tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוצאות הבחירות של 1989 גרמו לפיאנה פול לנקוט בצעד חסר התקדים של כניסה לממשלת קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית.
ריינולדס עמד בראש צוות המשא ומתן יחד עם שר נוסף, ברטי אהרן.
בסופו של דבר סוכמו קווי היסוד של הממשלה, כמעט חודש לאחר הבחירות, וריינולדס שב לתפקיד שר האוצר בממשלת הקואליציה שתוארה כ"הסדר זמני".
כישלונה של פיאנה פול להביא לידי בחירתו של מועמדה לתפקיד נשיא אירלנד, בראין לניהן, הוסיפה ללחץ על מנהיגותו של הוהי.
בנאום שנשא במחוז קורק, הכריז ריינולדס שאם כיסא ראש המפלגה יתפנה, הוא יתמודד עליו.
היה זה מרד ברור כנגד מנהיגותו של הוהי.
מספר חברי פרלמנט, כולל כמה חברי ממשלה, החלו גם הם להיות מאוכזבים מהוהי והם החלו לחפש אחר יורש.
ריינולדס היה האפשרות הפופולרית ביותר ותדמיתו שופרה על ידי קבוצה של חברי פרלמנט שהחלו להתסיס את המפלגה בשמו.
בנובמבר 1991 הגיש חבר פרלמנט אלמוני יחסית, שון פאוור, הצעת אי-אמון בהוהי.
ריינולדס והתומך הנאמן ביותר שלו, פדריג פלין, הכריזו על תמיכתם בהצעה והודחו מיידית מהממשלה.
כאשר התקיימה ההצבעה, אישרה המפלגה את תמיכתה בהוהי, ונראה היה שהקריירה הפוליטית של ריינולדס מחוסלת.
ניצחונו של הוהי היה קצר ימים.
סדרה של שגיאות פוליטיות הובילו לסיום תפקידו כראש הממשלה.
חילוקי דעות צצו על מינויו של ג'ים מק'דייד כשר ההגנה, שגרמו להתפטרותו עוד לפני שהוא נכנס לתפקיד באופן רשמי.
המצב החמיר עוד יותר כאשר שון דוהרטי, האיש שכשר המשפטים לקח על עצמו את האשמה על פרשת האזנות הסתר בתחילת שנות השמונים, הופיע ברשת הטלוויזיה RTÉ ואמר שהוהי ידע על האזנות הסתר ואישר אותם.
הוהי הכחיש זאת, אך חברי הממשלה מהמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית הצהירו שהם לא יוכלו עוד לשבת בממשלה כשהוהי עומד בראשה.
הוהי הודיע למנהיג המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, דזמונד או'מיילי, כי בכוונתו לפרוש בקרוב, אך הוא מעוניין לבחור את העיתוי המתאים בעצמו.
או'מיילי הסכים והממשלה המשיכה לתפקד.
ב-30 בינואר 1992 פרש הוהי רשמית מתפקידו כמנהיג פיאנה פול.
הוא המשיך לכהן כראש הממשלה עד ל-11 בפברואר, כאשר ירש אותו אלברט ריינולדס, כשהוא מביס בקלות את מארי או'רורק ואת מייקל וודס בבחירות לראשות המפלגה.
ריינולדס גרם לסערה כאשר הוא הרכיב את ממשלתו.
שמונה חברים שכיהנו בממשלתו של הוהי, כולל דמויות ותיקות כמו ריי ברוק, מארי או'רורק וגרי קולינס, הוצאו מהממשלה.
שלושה שרים אלה היו נאמנים להוהי.
9 מתוך 12 שרים זוטרים, רבים מהם גם כן מנאמני הוהי, הודחו גם הם.
השרים שהודחו יחד עם ריינולדס בסוף שנת 1991 הוחזרו לממשלה.
ריינולדס קידם כמה ממבקריו הוותיקים של הוהי, כמו דייוויד אנדרוס, שיימוס ברנן וצ'רלי מק'קריווי, ומינה אותם לתפקידים בכירים בממשלה.
הוא גם קידם כמה חברי פרלמנט צעירים ממחוזות הבחירה הכפריים, כמו נואל דמפסי ובריאן קוואן.
ברטי אהרן, אחד מתומכיו המסורים ביותר של הוהי, נשאר בתפקיד שר האוצר בעקבות הסכם שעשה עם ריינולדס שהוא לא יקרא תיגר על מנהיגותו.
עם תחילת כהונתו כראש הממשלה, נאלץ ריינולדס לעסוק ב"מקרה איקס" , פרשה שפילגה את אירלנד.
כפרגמטיסט באופיו, ניסה ריינולדס למצוא פשרה וכתוצאה מכך התנכרו אליו הן הליברלים והן חוגי הכנסייה.
בפרשה זו, סירב התובע הכללי, הארי וולהן, לאפשר לנערה בת 14 לנסוע לבריטניה כדי לבצע שם הפלה מלאכותית.
התקרית גרמה למתחים בין מפלגות הממשלה, פיאנה פול והמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית.
משאל עם על התרתן של הפלות התקיים בסופו של דבר, ובו ספגה הממשלה תבוסה מביכה.
הסעיף שהיה אמור להתיר את ההפלות במקרה של סכנת חיים לאם, נדחה במשאל העם.
משאל העם והניסוח של השינויים בחוקה גרמו למתחים בין שתי המפלגות שהרכיבו את הממשלה, אך הממשלה שרדה את המשבר.
ועדת החקירה על תעשיית הבשר ובחירות 1992
במאי 1991 הוקמה ועדת חקירה לבדיקת אי סדרים בתעשיית הבשר.
הוועדה בחנה יחסים לא תקינים בין צ'ארלס הוהי לבין איל תעשיית הבשר, לארי גודמן.
ועדה זו חשפה בפני הציבור חילוקי דעות עקרוניים בין שני מנהיגי המפלגה.
בדיוני הוועדה מתח דזמונד או'מיילי ביקורת חריפה על ריינולדס, על תפקודו כשר התעשייה והמסחר בנוגע לתוכנית לאשראי ליצוא.
כאשר מסר ריינולדס את עדותו בוועדה, הוא התייחס לחוסר יושרו של או'מיילי.
הדבר עורר את זעמו של מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, היא הגישה הצעת אי-אמון בממשלה והיא נפלה.
מסע הבחירות היה הרה אסון עבור פיאנה פול.
באותה תקופה התחולל משבר כלכלי עולמי, הוהי היה עדיין בזיכרונם של האנשים ומלחמת המפרץ הייתה האירוע שכבש את התקשורת הבין-לאומית באותו זמן.
ברור שלא היה מתאים להראות את סדאם חוסיין בחדשות במקביל לדיוני ועדת החקירה הדנה בניסיונותיו של ריינולדס למכור בשר בקר למשטר העיראקי.
העובדה שריינולדס התכונן לסבסד את אימפריית העסקים של גודמן כשהמדינה נמצאת בשפל כלכלי עמוק, עוררה חוסר אמון כלפיו בקרב ציבור הבוחרים.
התמיכה במפלגה צנחה ב-5% והיה ברור שהציבור תומך בריינולדס על פני או'מיילי שהיה מודאג עקב ההאשמות שהועלו בוועדה.
מפלגת הלייבור בהנהגתו של דיק ספרינג עלתה בסקרי דעת הקהל והתקרבה לשותפתה המסורתית פיאנה פול.
למפלגת פינה גייל נרשמו תוצאות הבחירות הגרועות ביותר שלה מאז 1927 והיא איבדה 9 מושבים.
לעומתה, מפלגת הלייבור רשמה את התוצאה הטובה ביותר שלה מעולם וזכתה ב-33 מושבים בפרלמנט.
בסופו של דבר הוביל המשא ומתן הקואליציוני ליצירתה של קואליציה אחרת.
הציפיות להקמתה של ממשלה של פיאנה פול והלייבור הסתיימו לאחר כמה שבועות עקב רצונו של ספרינג להנהיג רוטציה על תפקיד ראש הממשלה עם ג'ון ברוטון מפינה גייל.
לבסוף, הוקמה ממשלה של פיאנה פול בשותפות עם הלייבור וריינולדס שב לעמוד בראשה כשדיק ספרינג מונה להיות סגנו.
אחד מהישגיו העיקריים של ריינולדס במהלך תקופת כהונתו כראש ממשלה היה קידומו של תהליך השלום בצפון אירלנד.
משא ומתן, שהתקדם צעד צעד, התנהל במהלך שנת 1993 בין ריינולדס לבין ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור.
לשניים הייתה מערכת יחסים טובה.
ב-15 בדצמבר 1993 נחתמה הצהרת רחוב דאונינג המשותפת בין שניהם.
בנוסף, נשאר ריינולדס מעורב בדיונים עם המפלגות הלאומיות של צפון אירלנד.
לבסוף, יחד עם ג'ון יום ועם ג'רי אדמס, מנהיג השין פיין, הוא הצליח לגרום לצבא האירי הרפובליקני להכריז על הפסקת אש מוחלטת ב-31 באוגוסט 1994.
שר האוצר בממשלתו של ריינולדס, ברטי אהרן, הציע חנינת מס לאנשים עם חובות מס גדולים, בתנאי שהם יצהירו על הכנסותיהם בתקופות קודמות.
הצעה זו גרמה למהומה בתקשורת ומנהיג הלייבור, ספרינג, חש שעליו להגיב על ההצעה.
ב-9 ביוני 1994 איבדה פיאנה פול שני מושבים בבחירות הביניים לטובתן של מפלגות האופוזיציה, פינה גייל ומפלגת השמאל הדמוקרטית.
אירוע זה היווה לחץ משמעותי על ריינולדס, שכן הוא לא היה יכול יותר להסתמך על ספרינג שהוא יישאר בממשלה.
דוח ועדת החקירה על משק הבשר פורסם ביולי 1994 ומפלגת הלייבור איימה לעזוב את הממשלה אם ריינולדס יספוג ביקורת במסגרתו.
ריינולדס טען שהדוח מוצדק במלואו והמדיניות וההחלטות שהוא עשה היו לטובת המדינה.
המחלוקת עם התובע הכללי והנפילה
כאשר הוקמה הממשלה ב-1992, החליט ריינולדס למנות מחדש את התובע הכללי, הארי וולהן.
ספרינג לא התנגד למינוי, למרות שהיו לו הסתייגויות רציניות בנוגע לאמונתו הקתולית האדוקה של וולהן.
עם התפנותו של תפקיד נשיא בית המשפט העליון, הציע ריינולדס את וולהן.
בשלב זה היו טענות שוולהן לא היה נחוש מספיק להעמיד לדין את הכומר בנדן סמיית שהיה חשוד בהתעללות מינית בילדים, עקב ההשלכות שעלולות היו להיות לכך על ההיררכיה הכנסייתית.
מאוחר יותר נחשף שוולהן, עשה שימוש לרעה בסמכותו כתובע כללי, כשניסה להסגיר את סמיית לצפון אירלנד, שם הוא היה חשוד בפלילים.
העובדה שפרשה זו סוקרה על ידי תחנת הטלוויזיה הבריטית, ערוץ 4, בשעה שהטלוויזיה הממלכתית האירית דממה והעיתונות הכתובה האירית דיברה על הנושא רק באופן עקיף, מתוך חשש מהוצאת דיבה, גרמה לפרשה להיות מביכה אף יותר.
ספרינג חיפש דרך כיצד למנוע את מינויו של וולהן, למרות מחויבותו העמוקה של ריינולדס.
לשרי הלייבור בהנהגתו של ספרינג היו הרהורים קשים בנוגע להשלכות של הפרשה ומה הצעדים שעליהם לנקוט בעקבותיה.
נראה היה שהקואליציה מחוסלת, אך ריינולדס עדיין סבר שאפשר להגיע לידי פיוס.
בהבינו שאחיזת העיניים שלו נחשפה, נאלץ ריינולדס להתייצב בפני הפרלמנט ולהסביר שאם היה יודע בדיעבד את מה שהתרחש בעבר בנוגע לחשיבות הטיפול בפרשה על ידי משרד התובע הכללי, הוא לא היה תומך במינויו של וולהן לתפקיד השיפוטי.
בכל אופן, מעמדו הפוליטי של ריינולדס ניזוק, ונראה היה שהוא מעוניין להחזיק בשלטון בכל מחיר, מאשר לשמור על היושרה של הממשלה.
ספרינג החליט שהוא לא יוכל לשבת בממשלה יחד עם ריינולדס ובסופו של דבר פרשה מפלגת הלייבור מהממשלה ב-16 בנובמבר 1994.
ריינולדס הבין שאין דבר שיכול להציל את ממשלתו והוא התפטר מתפקידיו כמנהיג פיאנה פול וכראש הממשלה יום לאחר התמוטטותה של הקואליציה.
באפשרותו היה לבקש מהנשיאה מרי רובינסון לפזר את הפרלמנט כדי שיערכו בחירות חדשות, אך רובינסון הצהירה מראש שעל פי סמכותה בחוקה היא תסרב לבקשה כזאת ובכך יאלץ ריינולדס להתפטר.
ב-19 בנובמבר 1994 מונה שר האוצר, ברטי אהרן פה אחד לתפקיד המנהיג השישי של פיאנה פול.
המועמדת המועדפת על ריינולדס, מרי גוגין-קווין, משכה את מועמדותה בבוקר של יום ההצבעה.
במקום להצטרף לקואליציה נוספת עם פיאנה פול, הוביל ספרינג את מפלגת הלייבור לקואליציה עם מפלגת פינה גייל ועם מפלגת השמאל הדמוקרטית.
פיאנה פול מצאה עצמה שוב באופוזיציה, כשהיא ניצבת מול קואליציה מקיר אל קיר בראשותו של ג'ון ברוטון ממפלגת פינה גייל.
ריינולדס שב לספסלים האחוריים של האופוזיציה בפרלמנט.
ריינולדס המשיך להיות חבר פרלמנט לאחר התפטרותו.
בראשית 1997 הוא החל לחשוב על פרישה מהחיים הפוליטיים לאחר הבחירות שעמדו להתקיים באותה שנה.
ברטי אהרן עודד אותו להציג את מועמדותו בבחירות והציע לו תפקיד של שליח שלום לצפון אירלנד ואת תמיכתו כמועמד לנשיאות.
פיאנה פול זכתה בבחירות, אך אהרן חזר בו מהבטחתו, עקב תוצאות הבחירות הבלתי מוצלחות במחוז הבחירה של ריינולדס ועקב השינוי במצב הפוליטי בצפון אירלנד.
ריינולדס היה מעוניין עדיין להציג את מועמדותו לנשיאות, יחד עם עוד שני מועמדים, מייקל או'קנדי ומארי מקאליס.
בפגישה עם השרים, נתן להם אהרן להבין שהוא מעוניין במועמדותה של מקאליס.
למרות שבסיבוב הבחירות הראשון זכה ריינולדס במקום הראשון עם יתרון נוח, תמכו בסיבוב השני המצביעים עבור או'קנדי במקאליס, שנבחרה להיות נשיאת אירלנד השמינית.
ריינולדס הושפל על ידי אהרן ועל ידי כל השרים שאיבדו את תפקידיהם כאשר הוא נבחר לראשות הממשלה ב-1992. הוא פרש מהחיים הפוליטיים בבחירות של 2002, לאחר 25 שנים כחבר הפרלמנט.
עם פרישתו הוא אמר שהוא לא נוטר כל טינה לאהרן.
ריינולדס היה מעורב בתביעת לשון הרע כנגד העיתון הבריטי, סאנדיי טיימס, על רקע מאמר שפורסם ב-1994. המאמר טען שלכאורה הטעה ריינולדס במכוון ובחוסר יושר את הפרלמנט בנוגע לעניינים הקשורים לפרשת ברנדן סמיית שגרמו לנפילתה של הקואליציה.
העיתון טען להגנתו כי זוהי הגנת פריבילגיה בטענה שאלה דיווחים הוגנים על האשמות שיש לציבור עניין בהן, אך ב-1996 הכריע בית המשפט העליון לטובתו של ריינולדס.
יחד עם זאת, פסק חבר השופטים כי לא ישולמו פיצויים.
בסופו של דבר נפסקו לטובתו של ריינולדס פיצויים סמליים בשווי של פני אחד, ובכך נותר ריינולדס עם הוצאות משפטיות שמוערכות במיליון ליש"ט.
בערעור שהוגש ב-1998 הוכרז שריינולדס לא זכה לשימוע הוגן בבית המשפט העליון וערעור נוסף הוגש לבית הלורדים.
תיק זה הביא ליצירתו של התקדים (על פי החוק הבריטי, ומאוחר יותר על פי החוק האירי) שנקרא "הגנת ריינולדס" (Reynolds defence).
ב-1999 תפס פרבז מושארף את השלטון בפקיסטן בהפיכה צבאית.
הבית הלבן נקט אז במדיניות של אי-הכרה בממשלות שעלו לשלטון בכוח הזרוע.
ריינולדס התבקש על ידי שותפיו לעסקים לנסוע לפקיסטן ולהיפגש עם מושארף.
מושראף ביקש מריינולדס לשמש כיועץ וכאיש קשר עם נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ולהרגיע את הממשל האמריקאי בנוגע לכוונותיו של הממשל החדש בפקיסטן.
ריינולדס גם טען בראיונות ברדיו האירי שבשל האמון שנבנה בינו לבין מושארף, הוא התבקש מאוחר יותר להסדיר את קיומם של שיחות שלום בין פקיסטן לבין הודו.
שיחות אלו החלו בראשית 2001, אך פיגועי 11 בספטמבר גרמו לדחייתם.
לאחר הפיגועים, מושארף לא היה מסוגל להיות בקשר עם הבית הלבן.
הוא פנה לריינולדס שדרך הנשיא לשעבר ביל קלינטון נוצר הקשר בין פקיסטן לבין הנשיא דאז ג'ורג' ווקר בוש.
בנובמבר 2007 הוכרז על ידי ועדת מהון כי בעת שהיה בנסיעה ממלכתית לניו יורק, קיבל ריינולדס תרומה שיועדה לפיאנה פול וחלק מהסכום לא הגיע למפלגה.
באותה נסיעה הפנה ריינולדס את המטוס הממשלתי לעצירה לא מתוכננת באיי בהאמה.
ביולי 2008 דווח כי ריינולדס לא מסוגל מבחינה בריאותית להעיד בדיוני ועדת מהון, שחקרה מעשי שחיתות בקרב פוליטיקאים, עקב שיטיון מתקדם.
עוד קודם לכן התבקש ריינולדס להעיד על תשלומים שקיבל במהלך כהונתו כראש ממשלה.
בדצמבר 2013 התפרסם על ידי בנו של ריינולדס שהוא נמצא בשלבים מתקדמים של מחלת אלצהיימר.
אלברט ריינולדס מת ב-21 באוגוסט 2014. ראש הממשלה, אינדה קני, אמר: "כראש ממשלה הוא מילא תפקיד חשוב בקירובן של דעות שונות בצפון אירלנד וכתוצאה מכך הוא תרם תרומה חשובה לקידומו של תהליך השלום שהוביל בסופו של דבר לחתימתו של הסכם יום שישי הטוב".
ריינולדס נטמן בטקס צבאי מלא.
אלברט פרר אי ליופיס (בקטלאנית: Albert Ferrer i Llopis; נולד ב-6 ביוני 1970 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ומאמן כדורגל בהווה.
פרר, ששיחק בעמדת המגן הימני, גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ושיחק במדיה במשך 8 עונות, לפני שעבר לצ'לסי האנגלית, שם שיחק במשך 5 עונות נוספות.
פרר ייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1994 ו-1998 וזכה במדליית זהב באולימפיאדת ברצלונה.
פרר, ילד העיר ברצלונה, הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של המועדון המקומי ברצלונה.
בעונת 1988/89, כשהיה בן 18, קודם פרר לקבוצת המשנה של המועדון, ברצלונה אתלטיק.
ברצלונה אתלטיק שיחקה באותה עונה בליגת המשנה בספרד, ופרר ערך 39 הופעות, בהן הבקיע שער בודד, בניצחון קבוצתו 1–4 על חרס.
בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית, ובאמצע העונה הבאה, בינואר 1990, הושאל פרר מברצלונה לטנריפה.
בטנריפה היה שחקן הרכב קבוע ועזר לקבוצה להישאר בליגה הראשונה, הודות לכך שגברה על דפורטיבו לה קורוניה במשחקי הפלייאוף בסוף העונה.
פרר חזר מההשאלה ועלה לסגל הקבוצה הבוגרת של ברצלונה, אותה אימן ההולנדי יוהאן קרויף.
כבר בעונתו הראשונה בברצלונה, עונת 1990/91, באופן די עקבי, ואת הופעת הבכורה ערך במחזור הראשון של הליגה, בדרבי נגד אספניול בו ניצחה ברצלונה 0–1. באותה עונה זכתה ברצלונה באליפות ספרד, ופרר השתתף ב-26 משחקים.
בעונת 1991/92 כמות המשחקים בהם שותף פרר צומצם.
בליגת האלופות שותף פרר ב-4 משחקים, כולל כל 120 הדקות במשחק הגמר מול סמפדוריה, בו ניצחה ברצלונה 0–1 בהארכה וזכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדותיה.
בעונת 1992/93 שב פרר לשחק ברוב משחקי הקבוצה והוא ערך 40 הופעות בכל המסגרות.
בעונה זו זכתה ברצלונה בסופר קאפ האירופי לאחר שגברה על ורדר ברמן בתוצאה המצטברת 2–3 ובסופר קאפ הספרדי פעם נוספת על חשבונה של אתלטיקו מדריד, ופרר שיחק בכל 4 המשחקים של תארים אלו.
פרר השתתף ב-31 משחקי ליגה וסייע לברצלונה לזכות באליפות שלישית ברציפות.
בעונת 1993/94 המשיך מעמדו הבכיר של פרר כמגן הימני של ברצלונה והוא הופיע 34 פעמים בליגה, בה זכתה ברצלונה בפעם הרביעית ברציפות.
פרר הגיע עם ברצלונה לגמר ליגת האלופות מול מילאן, והוא לקח חלק בתבוסתה של ברצלונה בתוצאה 0–4.
עונת 1994/95 נפתחה עם זכייה בסופר קאפ הספרדי לאחר שברצלונה גברה על ריאל סרגוסה.
פרר לא שיחק במשחק הראשון, בו ניצחה ברצלונה 2-0, אך כן במשחק השני בו הפסידה ברצלונה 5-4 וזכתה בתואר בתוצאה המצטברת 5–6. ב-2 בנובמבר 1994 הבקיע את שערו הראשון בליגת האלופות, במשחק בו הביסה ברצלונה את מנצ'סטר יונייטד 4-0 בקאמפ נואו.
ברצלונה הגיעה בעונה זו לרבע גמר ליגת האלופות, אז הודחה על ידי פריז סן-ז'רמן, ולמקום הרביעי בלבד בליגה הספרדית.
פרר שיחק בסך הכול 38 פעמים בכל המסגרות.
בעונת 1995/96 הגיעה ברצלונה לחצי גמר גביע אופ"א, שם הדיחה אותה באיירן מינכן ולמקום השלישי בליגה.
קרויף עזב את תפקיד מאמן הקבוצה זמן קצר לפני סוף העונה.
בגמר גביע המלך ב-10 באפריל 1996 מול אתלטיקו מדריד פתח פרר על הספסל, אך נכנס כמחליף כבר בדקה ה-18 במקומו של אלברט סלאדס.
ברצלונה הפסידה 0–1 משער בדקה ה-118, במהלך ההארכה, וסיימה את העונה למעשה ללא אף תואר.
בעונת 1996/97 היה בובי רובסון האנגלי מאמנה של ברצלונה.
העונה החלה עם זכייה בסופר קאפ הספרדי הודות לניצחון על אתלטיקו מדריד.
פרר לא שיחק באותה עונה באופן עקבי בהרכב הקבוצה, אך עדיין הספיק לערוך 29 הופעות.
פרר היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע מחזיקות הגביע ובגביע המלך, כשבשני משחקי הגמר, נגד פריז סן-ז'רמן וריאל בטיס הוא פתח בהרכב.
ברצלונה סיימה במקום השני בליגה ורובסון הוחלף על ידי לואי ואן חאל ההולנדי.
במשחק גמר הגביע מול ריאל מיורקה פתח פרר בהרכב אך הוחלף בדקה ה-49, ובלעדיו הצליחה הקבוצה לחזור מפיגור 1-0 לתיקו 1-1 ולנצח בדו-קרב בעיטות עונשין.
ביוני 1998 עזב פרר את ברצלונה ועבר לצ'לסי האנגלית, תמורתו שילמה הקבוצה 2.2 מיליון פאונד.
תחילת דרכו של פרר במועדון החדש הייתה מוצלחת שכן ב-28 באוגוסט 1998 ניצחה קבוצתו, עם פרר בהרכבה, 1-0 את ריאל מדריד וזכתה בסופר קאפ האירופי.
פרר היה המגן הימני הקבוע של צ'לסי, אותה אימן ג'אנלוקה ויאלי, והוא עזר לקבוצה להגיע למקום ה-3 בפרמייר ליג ולהעפיל לראשונה בתולדות המועדון לליגת האלופות.
בעונת 1999/2000 המשיך פרר לשחק באופן עקבי, והוא לקח חלק בזכייתה של צ'לסי בגביע ה-FA, אם כי הוא לא השתתף במשחק הגמר בשל פציעה.
בליגת האלופות, הבקיע פרר את שערו היחיד במדי צ'לסי, בניצחון 0–2 על הרטה ברלין ב-4 בנובמבר 1999. צ'לסי הגיעה באותה עונה לרבע גמר הטורניר, שם פגשה את קבוצתו לשעבר של פרר, ברצלונה.
לאחר שהמשחק הראשון בסטאמפורד ברידג' הסתיים בניצחון 3-1 לצ'לסי, ניצחה ברצלונה בגומלין 3-1 בתום 90 דקות ו-1–5 בתום הארכה, ובכך הדיחה את צ'לסי.
בעונת 2000/01 הצטמצם חלקו של פרר במועדון הן בשל מספר פציעות והן בשל רוטציות שערכו המאמנים ויאלי ומחליפו קלאודיו רניירי.
פרר השתתף ב-14 משחקי ליגה בלבד באותה עונה, בה סיימה צ'לסי במקום ה-6 בליגה.
בשתי העונות הבאות שיחק רק ב-7 משחקי ליגה, שכן מריו מלכיוט הועדף על פניו באופן מובהק, ובסיום חוזהו בקיץ 2003 פרש פרר ממשחק, בגיל 33.
פרר החל את דרכו במדים הלאומיים בנבחרות הנוער והנערים של ספרד.
הוא שיחק במדי נבחרת ספרד עד גיל 20 באליפות העולם ב-1989, שם הודחה הנבחרת כבר בשלב הבתים.
בהמשך שיחק בשני משחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 עם נבחרת ספרד הצעירה, בהם ניצחה ספרד את ו ב-19 באוקטובר 1990 ו-19 בפברואר 1991 בהתאמה.
ב-4 בספטמבר 1991 ערך פרר את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת, במשחק ידידות עם .
נבחרת ספרד לא הצליחה להעפיל ליורו 1992, ובמהלך קיץ 1992 ייצג פרר את מדינתו באולימפיאדת ברצלונה.
פרר שיחק בשלושת משחקי שלב הבתים, ממנו העפילה נבחרת ספרד לגמר מהמקום הראשון.
ברבע הגמר מול הושעה בשל צבירת כרטיסים צהובים, והוא שב להרכב בחצי הגמר ובגמר, בהם ניצחו פרר ונבחרתו ולכן זכו במדליית זהב.
בהמשך, הפך פרר לשחקן קבוע בנבחרת ספרד הבוגרת והוא סייע לה להעפיל למונדיאל 1994. הוא שיחק ברוב משחקי הנבחרת במוקדמות ובטורניר הגמר, כולל ברבע הגמר בו הודחה ספרד על ידי לאחר הפסד 1–2. לאחר מכן, עזר פרר לנבחרת ספרד להעפיל ליורו 1996, אך הוא לא נכלל בסגל הסופי בשל פציעה.
במוקדמות מונדיאל 1998 השתתף פרר בחלק מהמשחקים והוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר הגמר, שם השתתף רק במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים, מול , שניצחה את ספרד 2–3 ובכך גרמה להדחתה של ספרד כבר בשלב זה.
פרר ערך את משחקו האחרון במדי נבחרת ספרד במשחק ידידות מול ב-17 בנובמבר 1999. הוא לא השתתף במוקדמות יורו 2000 וכן לא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר עצמו בשל פציעה.
בסך הכול הופיע פרר 36 פעמים במדי נבחרת ספרד לאורך 8 שנים.
לאחר פרישתו עבר פרר מספר שנים כפרשן בטלוויזיה הספרדית.
בסוף אוקטובר 2010 התמנה לתפקיד מאמנה של ויטסה ארנהיים מהליגה ההולנדית.
בעונתו הראשונה במועדון הדריך את הקבוצה למקום ה-15, בשוויון נקודות עם אקסלסיור שבמקום ה-16 אך עם הפרש שערים עדיף, מה שמנע מוויטסה להגיע לפלייאוף ירידה לליגה השנייה.
בתום העונה הוחלף פרר על ידי ג'ון ואן דן ברום.
ב-17 בפברואר 2014 מינתה קורדובה את פרר להיות מאמנה, כשהיא נמצאת במקום ה-13 בליגה השנייה בספרד.
פרר הצליח להוביל את קורדובה למקום ה-7, ממנו הגיעה לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה.
קורדובה הצליחה לגבור על מורסיה ועל לאס פלמאס ובכך עלתה לליגה הראשונה בפעם הראשונה מזה 42 שנים.
אולם, תחילת העונה הבאה הייתה קשה עבור קורדובה, שהצליחה לזכות ב-4 נקודות בלבד מ-8 המחזורים הראשונים בעונה, ולכן פוטר פרר מתפקידו ב-20 באוקטובר 2014.
ב-21 ביוני 2015 התמנה פרר לתפקיד מאמנה של מיורקה מהליגה השנייה בספרד.
ב-30 בנובמבר 2015 סיים את תפקידו לאחר יכולה לא טובה של הקבוצה.
מדליית זהב - אולימפיאדת ברצלונה
אלברט רוּבין היה צייר, פסל, גרפיקאי ומאייר יהודי-בולגרי.
רובין למד במחזור הראשון של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים, ועם סיום לימודיו עבר לצרפת, שם חי, פעל והציג את יצירותיו.
אלברט רובין נולד בסופיה, בירת בולגריה, ב-10 ביולי 1887. אביו, ניסים רובין, עבד כמתורגמן לתיירים ודיפלומטים.
המשפחה הייתה דלת אמצעים, והוריו של רובין החליטו להוציאו מבית הספר כדי שיוכל להשתלם כשוליית נגר ולעזור לפרנס את המשפחה.
רובין החל לגלף בזמנו הפנוי ומעסיקו, שהבחין בכישרונו, עודד ותמך בו לפתח את יכולותיו.
בתקופה זו רובין החל לצייר סקיצות ורישומים רבים בזמנו הפנוי.
פרופסור בוריס שץ, ידיד של אביו, עודד את רובין לפתח את כישוריו האמנותיים, וב-1903 הוא החל ללמוד ציור ופיסול באקדמיה הלאומית לאמנות בסופיה (אנ), ששץ היה ממייסדיה.
בזמן ביקורו של בנימין זאב הרצל בעירו, הוזמן רובין לצייר פורטרט שלו.
ב-1905 רובין זכה בתחרות אמני יהדות הבלקן, אשר נוסדה באותה שנה.
הקונגרס הציוני העולמי השביעי, שהתכנס באותה שנה, הסכים על הקמת בית ספר לאמנות בירושלים, רעיון שקודם על ידי שץ.
רובין הוזמן להמשיך את לימודיו בבצלאל, ולאחר שעבר את בחינות הקבלה בהצלחה, היה לאחד משלושים האמנים שהיוו את המחזור הראשון של בצלאל.
בתחילת 1906 הגיע רובין לירושלים, עם כל משפחתו, והחל את לימודיו בבצלאל.
כיוון שהיה בעל השכלה אמנותית קודמת, הוא שובץ בכיתה העליונה (כיתת המתקדמים) של מחלקת האמנות.
באותו מחזור למדו עם רובין בין היתר שמואל לוי (אופל) ושמואל בן-דוד (דוידוב), יעקב שטארק, ראובן ליף (ליפשיץ), שמואל פרסוב, אברהם בר-אדון, ויוסף חברוני.
המחזור הראשון כלל תלמידים תושבי הארץ ומרחבי אירופה, וכיוון שהעברית נבחרה לשפת הלימוד, הוחלט להביא את אליעזר בן-יהודה ללמדם עברית.
בבצלאל למד רובין ציור ופיסול מאמנים כמו אפרים משה ליליין ושמואל הירשנברג.
הוא הרבה לצייר את נופי ארץ ישראל, בעיקר נופי ירושלים עם דגש על מקומות קדושים.
בשנת 1909 סיים את לימודיו בבצלאל וחזר עם משפחתו לבולגריה.
רובין השאיר בבצלאל כמה פסלים, בין היתר שני ראשי ילדים מפוסלים שאחיו שימשו להם מודל.
בשלהי 1909 החליט רובין לעזוב את משפחתו ולעקור לפריז שהייתה באותה תקופה מרכז אומנויות, כדי להמשיך את לימודיו.
כדי לפרנס את עצמו בפריז, מכר יצירות שהביא עימו מבולגריה וכשאלו אזלו, התפרנס כאמן רחוב מציורי גיר על המדרכות.
זמן קצר לאחר הגעתו לפריז הגיש רובין מועמדות לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
הוא עבר את המבחנים בהצלחה והתקבל ללימודי השנה הראשונה ב"אטלייה" של פרופסור פרננד קורמה, שם למד גם בוריס שץ עשרים שנה קודם לכן.
קורמה התרשם מיכולותיו של רובין וסייע לו להשיג מלגת לימודים ומחייה.
באותה תקופה יצירה שלו הוכנסה לתחרות פרס רומא, אך מועמדותו נפסלה כיוון שהפרס נועד לאזרחי צרפת בלבד.
עם זאת, יצירתו עוררה את התעניינותו של הברון רוטשילד.
כך, בעזרת מלגות שונות, הצליח רובין להמשיך את לימודיו עד 1917 ולהתמקצע באמנותו.
לאחר שאמו נפטרה בבולגריה, עקרה משפחתו של רובין לפריז.
ב-31 בינואר 1914 נספה אביו בשריפה שארעה במקום עבודתו, ואלברט רובין נותר לשמש כאפוטרופוס לחמשת אחיו ואחיותיו.
באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב רובין לצבא צרפת.
הוא שירת כמדריך כיתות אמן לחיילים בלגים וצרפתים, ואף קיבל מדליה על תרומתו.
הקריירה של רובין המשיכה להתקדם בשני הבאות וכישרונו זכה להערכה במסגרות שונות.
שני פורטרטים שצייר, של העיתונאי והמחזאי היהודי-מצרי יעקוב צנוע, הידוע בכינויו "השייח אבו נדרה", זיכו את רובין בחברות במגזין האמנות "אתונה של צרפת" (Athenee de France).
תבליט של רובין, שהוצג בתערוכת האמנים הצרפתים בגראן פאלה ב-1914, זכה לשבחי השופטים ובעקבות זאת יצקו את התבליט בברונזה.
משנה זו החל רובין להציג באופן קבוע בתערוכה השנתית של אמני צרפת.
עבודותיו זכו לביקורות אוהדות בעיתונות, ונרכשו על ידי אספנים.
רובין היה חבר-מייסד בארגון C.T.I, שהוקם על ידי תלמידיו הוותיקים של פרופסור קורמה, וכן באיגוד אמני הנוף בצרפת.
ציוריו הוצגו בתערוכות בפריז, ברחבי צרפת ובשווייץ.
בשנת 1927 קיבל רובין אזרחות צרפתית והחל לעבוד כגרפיקאי וכמאייר בענף הפרסום.
בשנת 1931 איבד רובין את ראייתו בעין שמאל, אך למרות הקושי הוא המשיך לצייר.
ב-1933, בגיל 46 נשא רובין לאישה את אז'ני תמר באדי.
פורטרט שצייר של אז'ני תמר באותה שנה זכה בפרס בתערוכת אמני צרפת.
לזוג נולדו שני ילדים, קלוד וסילביה.
בין 1934–1938 רובין הרבה לנסוע לשווייץ, לצייר ולהציג שם, במקביל להשתתפות בתערוכות בצרפת.
תקופת מלחמת העולם ה-2 ואחריה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הקריירה של רובין הייתה בשיאה.
רובין ומשפחתו נשארו בצרפת בתקופת וישי, אך נאלצו לחיות בסתר ובנפרד.
רובין הצליח להתחמק מהסגרה ומאסר למרות שהלשינו על זהותו פעמיים במהלך התקופה.
לאחר המלחמה, השפל הכלכלי בצרפת הקשה על אמנים להשיג עבודה, אך הקריירה של רובין התאוששה לאיטה.
אמנים צרפתים-יהודים, וביניהם רובין, ייסדו את אגודת הציירים והפסלים היהודיים בצרפת, ורובין השתתף בתערוכות השנתיות שערכה.
בנוסף, רובין המשיך את חברותו באיגודים אמנותיים שונים והציג עימם.
הוא המשיך להציג כמעט כל שנה בתערוכת אמני צרפת בגראן פאלה, וב-1950 זכה בפרס התערוכה.
ב-31 במאי 1956, בגיל 68, נהרג אלברט רובין בתאונת דרכים בפריז.
הוא נטמן בקבר משפחתי בבית הקברות הפריזאי באניו מחוץ לפריז, שבו נקבר אביו.
תמר אז'ני נפטרה ב-1984 ונקברה לצידו.
ילדיו, קלוד וסילביה, שימרו וקידמו את עבודתו לאחר מותו.
קלוד כתב ביוגרפיה של אביו בשם "קדיש לשתי ידיים".
ביתו, סילביה, עזרה להביא את יצירותיו לתערוכות בישראל.
קלוד נפטר ב-2003 ונקבר ליד הוריו.
סילביה עלתה לישראל עם משפחתה ב-1969. היא ומשפחתה חיים כיום בישראל.
רובין היה פעיל בעולם הציור הפריזאי בשיא פריחתו ובימים הקשים של מלחמות העולם.
כבן המחזור הראשון של בצלאל שלא בחר להישאר בישראל, שמו פחות מוכר משמות אמנים שנחשבים מייסדי האמנות הישראלית.
הוא מייצג קול שונה שמוסיף ידע על אותן שנים ראשונות.
1905 - פרס ראשון, תחרות ציור לסטודנטים יהודים מארצות הבלקן.
1933 - זכה בפרס בתערוכת האמנים הצרפתים עם דיוקן של אשתו אז'ני.
1950 - זכה בפרס בתערוכת אמני צרפת.
1914 - הצגת תבליט בתערוכת האמנים הצרפתים בגראן פאלה.
1933 - דיוקן של אשתו אז'ני הוצג בתערוכת האמנים הצרפתים וזכה בפרס.
1934–1938 - הוצג פורטרט של העיתונאי סמואל ג'ורג' לונדון (ידוע גם כג'יאו לונדון) בתערוכת האמנים הצרפתים.
כמה מציוריו, ביניהם "הרקדנית ההודית", הוצגו בבניין העירייה של הרובע החמישי בפריז.
בשנת 1950 - הציג בתערוכת אמני צרפת וזכה בפרס.
2006 - תערוכה בגלריה 7 לאמנות בפריז.
2010 - "התחלות" אלברט רובין במשכן לאמנות עין חרוד.
2012 - ציור של רובין השתתף בתערוכה "דיוקן תימני: צילום וזיכרון / 1948-1881", מוזיאון ארץ ישראל.
2015 - "אלברט רובין 1887-1956", תערוכת יחיד בגלריית בית סילבר במתחם בורסת היהלומים.
מס' עבודות מתקופת ראשית בצלאל.
2016 - "משהו אחר" - גלריית על האגם ברעננה, אוצרת: אורית לוטרינגר
2020 - דיוקנאות מַעֲבָר ומֵעֵבֶר, אוצרת יעל סונינו-לוי, הגלריה העירונית רחובות
אלברט ריצ'רד פרסונס היה עיתונאי, נואם ואנרכיסט אמריקאי.
כנער שירת בצבא הקונפדרציה בטקסס במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אחרי המלחמה הפך לפעיל למען זכויותיהם של העבדים המשוחררים, ולאחר מכן שימש כפקיד רפובליקני במהלך "תקופת השיקום".
ב-1873 עבר עם אשתו, לוסי פרסונס, לשיקגו ועבד במספר עיתונים.
שם החל להתעניין בזכויות עובדים.
פרסונס היה אחד מארבעת הפעילים הרדיקלים שהורשעו, בצורה מעוררת מחלוקת, ונתלו, בעקבות חלקם ב"מהומות היימרקט".
אלברט פרסונס נולד ב-20 ביוני 1848 במונטגומרי, אלבמה, כאחד מתוך עשרה ילדים לבעל בית חרושת לנעליים ועור שמוצאו ממיין.
פרסונס טען שהוא נצר למשפחה חלוצית של מהגרים אנגלים, שראשוניה, מצד אביו, הגיעו למפרץ נרגנסט (היום ברוד איילנד) ב-1632. אחד מבני משפחת אמו (משפחת טומפקינס) היה מקורב של ג'ורג' וושינגטון בזמן המהפכה האמריקאית, ונלחם לצידו בקרב ברנדיוויין במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שני אבות קדמונים נוספים שלו היו סמואל הולדן פרסונס, מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי במסגרת מלחמת העצמאות האמריקאית, וקפטן פרסונס שנפצע בקרב גבעת בנקר.
שני הוריו של פרסונס נפטרו כשהיה ילד צעיר, והוא גדל אצל אחיו הגדול, וויליאם הנרי פרסונס, שהיה כבר אדם נשוי ובעלים של עיתון קטן בטיילר, טקסס, ה"טיילר טלגרף".
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, עברה המשפחה להתגורר במחוז ג'ונסון שבטקסס, אז אזור ספר של ארצות הברית, וחיו בו כשלוש שנים.
לאחר מכן, שבו להתגורר במרכזה של טקסס, והקימו חווה בעמק של נהר הבראזוס.
ב-1859, בגיל 11, עזב פרסונס את בית אחיו ועבר להתגורר עם אחותו בוייקו, טקסס.
פרסונס למד בבית הספר היסודי במשך כשנה לפני שעזב כדי להיות שוליה למדפיס בעיתון ה"גלווסטון דיילי ניוז", מערכת יחסים שפרסונס אפיין כמשעבדת.
פרוץ "מלחמת האזרחים האמריקאית" - או "מרד בעלי העבדים", כפי שכינה זאת פרסונס מאוחר יותר - הוביל אותו לעזוב את העבודה השנואה עליו כשוליה.
מיד עם תחילתה של המלחמה, כשהיה בן 13, התנדב להילחם בצבא הקונפדרציה במסגרת יחידה לא סדירה שנודעה בשם "Lone Star Greys".
הפעולה הצבאית הראשונה של פרסונס הייתה על סיפונה של ספינת נוסעים בשם "מורגן" שעשתה את דרכה למפרץ מקסיקו כדי ליירט וללכוד את הכוחות של הגנרל דייוויד אי.
טוויגס, שהתפנו מטקסס בדרכם לוושינגטון הבירה.
בשובו, ביקש פרסונס להתגייס ליחידה סדירה של צבא הקונפדרציה, רעיון שזכה ללעג מצד מעסיקו והאפוטרופוס שלו באותה עת, המוציא לאור של ה"גלווסטון דיילי ניוז", ווילארד ריצ'רדסון.
פרסונס עזב את עבודתו בעיתון, והצטרף לפלוגת ארטילריה במבצר שנבנה בחיפזון בסביין פאס, טקסס, שם אחד מאחיו הגדולים שימש כקפטן של פלוגת חיל רגלים.
במשך כשנה השתתף פרסונס באימונים הצבאיים שם, כשתפקידו העיקרי היה לספק אבק שרפה לתותחנים.
עם תום תקופת הגיוס הראשונה שלו, עזב פרסונס את מבצר סביין כדי להצטרף ליחידת הפרשים עליה פיקד אחיו הגדול אצלו גדל, וויליאם הנרי, הרגימנט ה-12 של חייל הפרשים של טקסס, שנודע גם בכינויו "מתנדביו הרכובים של פרסונס".
אלברט שימש כסייר, וראה קרבות במסגרת שלוש מערכות צבאיות נפרדות במלחמה.
לאחר המלחמה, שב פרסונס לווייקו, טקסס, ומכר את הפרד שלו בעבור 40 אקרים (כ-160 אלף מטר רבוע) של שדה תירס.
הוא העסיק עבדים משוחררים כדי שיעזרו לו בקציר, וממכירת היבול הצליח להשיג סכום נאה שהצליח להספיק לו לשכר לימוד של חצי שנה באוניברסיטת וייקו (היום מכללה בפטיסטית פרטית בשם ביילור).
לאחר תקופתו באוניברסיטה, החל לעבוד בדפוס, תחילה במשרד הדפסה, ואחר כך בעיתון משלו שהוציא לאור ב-1868 תחת השם ה"וייקו ספקטייטור".
בעיתונו הציג את העמדה הבלתי פופולרית בדרום בשעתו כשקרא לקבל את תנאי הכניעה שהציבו אנשי האיחוד לאנשי הקונפדרציה, ולקבל את האמצעים שהאיחוד כפה על הקונפדרציה ב"תקופת השיקום" להבטחת זכויותיהם הפוליטיות של העבדים המשוחררים.
זה התברר להיות רגע מכריע בחייו של בן ה-20, כפי שכתב לימים בזיכרונותיו:
באווירה פוליטית טעונה זו, עיתונו של פרסונס לא יכול היה לשרוד עוד זמן רב, ופרסומו הופסק זמן קצר לאחר מכן.
ב-1869 התקבל פרסונס לעבודה ככתב נסיעות וסוכן עסקים ב"דיילי טלגרף של יוסטון".
אז הכיר את מי שלימים תהיה אשתו, לוסי פרסונס, שפחה משוחררת ממוצא מקסיקני, אפריקאי וילידי-אמריקאי, לה נישא ב-1871.
ב-1870 נהנה פרסונס מחסותה הפוליטית של המפלגה הרפובליקנית כשהתמנה לעוזר שמאי מס ההכנסה של ארצות הברית, תחת ממשלו של הנשיא יוליסס ס.
בנוסף, עבד כמזכיר הסנאט של מדינת טקסס, בטרם מונה לסגן ראש נציב מס ההכנסה של ארצות הברית באוסטין, טקסס, תפקיד בו החזיק עד 1873.
בקיץ 1873 טייל פרסונס באופן נרחב במערב התיכון של ארצות הברית, כנציג של המחלקה החקלאית של טקסס.
במסעו קיבל פרסונס זווית ראייה רחבה יותר של ארצות הברית, והחליט לעבור עם אשתו לשיקגו, אילינוי.
בשיקגו מצא פרסונס עבודה ככתב ב"שיקגו טיימס".
ב-1874 החל להתעניין בפוליטיקה מעמדית בעקבות מאמציה של תנועה שורשית מקרב מעמד הפועלים לדרוש הסברים מ"האגודה לסעד ולסיוע של שיקגו" לגבי מיקומם של מיליוני דולרים שהחברה גייסה עבור נפגעי השרפה הגדולה של שיקגו של אוקטובר 1871.
העיתונות המסחרית נחלצה לעזרתה של האגודה, הוקיעה את מבקריה של האגודה, ותייגה אותם בין השאר כ"קומוניסטים", מה שהוביל את פרסונס להתחיל לחקור אודות מהותו של האישום הזה.
החקירה הזו שכנעה אותו בדבר צדקתה של התנועה השורשית נגד האגודה, והובילה אותו למצוא הקבלה בין הטיפול באנשים העניים בצפון העירוני של אילינוי ובדרום המשוקם של טקסס, ולהבין שישנה עוולה בסיסית ביחסי העבודה בחברה ובהסדרים החברתיים והתעשייתיים הקיימים.
ב-1875 עזב פרסונס את המפלגה הרפובליקנית, והצטרף ל"מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה" שהייתה בחיתוליה.
פרסונס נכח בכנס השני של המפלגה, שנערך בפילדלפיה בין ה-4 ל-6 ביולי 1875, והיה לאחד מהחברים המובילים שלה בשיקגו.
ב-1876 התאחדה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהיה חבר בה עם "מפלגת הפועלים של אמריקה" ליצירת "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה".
באותה שנה הצטרף פרסונס גם לאבירי העבודה (Knights of Labor) - איגוד עובדים בעל אידאולוגיה רפובליקנית שהחל לפעול באותה תקופה, בעיקר לקידום יום עבודה בן 8 שעות, בו נשאר חבר עד למותו כעשור מאוחר יותר.
זמן לא רב לאחר שהצטרף לאבירי העבודה, ייסדו פרסונס וחברו ג'ורג' שילינג את המסדר הראשון של האבירים בשיקגו.
בסתיו של אותה שנה היה מועמד מפלגתו למועצת העיר של שיקגו, וזכה לשישית מהקולות.
באביב 1877 רץ פרסונס לתפקיד פקיד מחוז קוק, אילינוי, הפסיד בדוחק, אך זכה ל-8,000 קולות.
במהלך חייו, רץ פרסונס פעמיים עבור תפקיד פקיד מחוז קוק, ופעם אחת עבור מקום בקונגרס האמריקאי מטעם אילינוי.
פרסונס היה לאחד מהדוברים הראשיים בשפה האנגלית למען המטרה הסוציאליסטית בשיקגו של שנות ה-70 של המאה ה-19.
ב-1877 פרצה שביתת עובדי רכבת גדולה בכמה מדינות בארצות הברית, ביניהן אילינוי.
ב-21 ביולי, כשבוע לאחר פרוץ השביתה, נקרא פרסונס לשאת דברים בפני קהל של כ-30,000 עובדים שקיימו עצרת ברחוב השוק בשיקגו.
פרסונס נשא נאום רב עוצמה בפני השובתים וחבריהם מטעם מפלגתו, מה שעלה לו באיבוד עבודתו ככתב ב"שיקגו טיימס" ביום למחרת.
לאחר פיטוריו, עשה את דרכו למערכת העיתון הסוציאליסטי המוביל באמריקה בשפה הגרמנית, ה"ארבייטר צייטונג של שיקגו" (עיתון הפועלים של שיקגו).
שם נמצא על ידי שוטרים שליוו אותו לעיריית שיקגו, בה הוכנס לפגישה עם מפכ"ל המשטרה העירונית ועוד כ-30 מ"נכבדי" העיר.
בפגישה ננזף פרסונס במשך כשעתיים, כשמפכ"ל המשטרה חוקר אותו בדבר הגעתו מטקסס וניסיונותיו להתסיס את העובדים המקומיים של שיקגו להתקוממות.
פרסונס הכחיש את הטענה שהוא התסיס אותם, וטען שהוא דווקא דרבן את העובדים שלא לשבות אלא ללכת לקלפיות כדי לבחור נציגים חדשים שישנו את המצב.
נכבדי העיר הנרגזים ששהו בחדר מלמלו בכעס שיש לתלות את פרסונס ולהוציאו להורג, ומפכ"ל המשטרה הבהיר לו שחייו בסכנה ודחק בו לעזוב את העיר.
פרסונס הורשה לעזוב, אך הוא החליט להישאר בעיר, למרות האיומים המרומזים על חייו.
השביתה של 1877 בשיקגו דוכאה לבסוף באלימות על ידי המשטרה וכוחות מיליציה, והסדר הישן הוחזר על כנו.
בסיום העשור, פרש פרסונס מפעילות בפוליטיקה האלקטורלית.
הוא הסביר זאת בכך שהגיע למסקנה שהצבעה בקלפי אינה יכולה לפתור את הבעיות החמורות הקיימות בעולם העבודה.
פרסונס הפנה את עיקר פעילותו לתנועה ההולכת וגדלה לקיצור יום העבודה ל-8 שעות.
בינואר 1880 "הליגה ל-8 שעות עבודה של שיקגו" שלחה את פרסונס כנציגה לכנס לאומי בוושינגטון הבירה, שמטרתו הייתה להשיק תנועת שתדלנות ארצית שתתאם את המאמצים של ארגוני העובדים השונים במאבק לזכות ליום עבודה בן 8 שעות, ולאכוף שינוי זה.
ב-1881, חוותה "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה" ירידה תלולה במספר חבריה, פלג רדיקלי עם נטיות אנרכיסטיות פרש מהמפלגה והקים את "מפלגת העבודה הסוציאליסטית המהפכנית" (Revolutionary Socialist Labor Party).
פרסונס שימש כציר בכנס היסוד של המפלגה.
שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 1883, שימש כציר בוועידה בפיטסבורג בה היו שותפים אנשי הפלג הרדיקלי בהקמת מה שכונה בשם "האינטרנציונל השחור", הסתדרות פועלים בינלאומית אנרכיסטית, בה היה שותף עד סוף חייו.
ב-1884 השיק שבועון אנרכיסטי בשם "The Alarm", שהיה לביטאון של "האינטרנציונל השחור", ונערך על ידי פרסונס.
הגיליון הראשון יצא ב-4 באוקטובר 1884, והופץ ב-15,000 עותקים.
הגיליון הורכב מארבעה עמודים ונמכר בעבור 5 סנט לכיסוי ההוצאות.
למרות השימוש בסיסמה המרקסיסטית הידועה "פועלי כל העולם, התאחדו!" בראש העמוד הראשון, העיתון היה אנרכיסטי במוצהר.
פרסונס קרא למהלך לקיצור יום העבודה לשמונה שעות.
ב-1 במאי 1886, פרסונס, אשתו לוסי ושני ילדיו הובילו צעדה של כ-80,000 שובתים בשדרת מישיגן שבשיקגו, במה שנחשב בעיני רבים למצעד הראשון של האחד במאי אי פעם, בדרישה להגביל את יום העבודה לשמונה שעות.
יום למחרת, ב-2 מאי, נקרא פרסונס לסינסינטי, שם השתתף בראש צעדה של כ-32,000 שובתים, בזמן שאשתו, לוסי, נותרה בשיקגו והובילה עוד צעדה של כ-35,000 איש.
ב-3 במאי, היום השלישי למחאה, הרגה משטרת שיקגו שני מפגינים שניסו להתעמת עם שוברי שביתה.
במקור סירב פרסונס לדבר בעצרת שהתקיימה למחרת, אך בסוף שינה את דעתו במהלכה.
ראש העיר של שיקגו, קרטר הריסון, שהשקיף על העצרת, התרשם שמדובר בעצרת בלתי אלימה, ועזב כאשר נראה היה שעומד לרדת גשם.
מודאג ממזג האוויר, הסתלק גם פרסונס יחד עם אשתו וילדיו לבר בסביבה, כשמספר מפגינים בעקבותיו.
האירוע הסתיים בסביבות 10 בבוקר, ובסוף האירוע, לאחר שהקהל החל להתפזר, כוח גדול של שוטרים הגיע למקום ודרש מהמפגינים בכוח להתפזר.
פרסונס ישב בבר סמוך ושתה כוס בירה כאשר ראה הבזק ושמע את הפיצוץ ואחריו את קולות הירי.
הרשויות עצרו שבעה גברים בימים שלאחר האירועים, כשלכולם קשרים לתנועה האנרכיסטית.
פרסונס התחמק ממעצר וברח לוויסקונסין, שם נשאר עד 21 ביוני, אז הסגיר את עצמו למשטרה.
וויליאם פרקינס בלאק, עורך דין תאגידי, הוביל את ההגנה על השמונה, למרות שבאופן בלתי נמנע נודה על ידי חבריו ואיבד עבודה עקב בחירה זו.
בשבוע שלפני הוצאתו להורג, "The Alarm" הוציאה גיליון ראשון מאז מהומות היימרקט, ובו מכתב שנכתב על ידי פרסונס מתא 29 באגף הנידונים למוות.
במכתב זה הכתיר פרסונס את דייר לם כיורשו בתפקיד עורך העיתון, וכתב לחבריו:
למחרת, נלקחו פרסונס, אוגוסט ספייס, אדולף פישר וג'ורג' אנגל לגרדום כשהם לבושים חלוקים וברדסים לבנים.
פרסונס ניסה לבקש לדבר, אך נקטע כשניתן האות לפתוח את הדלת שמתחתם שהובילה לתלייתם למוות.
פרסונס יכול היה לנסות להמתיק את עונשו למאסר עולם, אך הוא סירב לכתוב מכתב בקשת חנינה ממושל אילינוי, כיוון שראה בזה הודאה באשמה.
לאחר מותו, נקבר פרסונס ב"בית הקברות ולדהיים", לצד חבריו המוצאים להורג, בחלקה שמסומנת מ-1893 בשם "אנדרטת חללי היימרקט", בפרבר מערבית לשיקגו, פורסט פארק.
קאלנד השלישי היה תת-אדמירל בצי האמריקאי אשר שימש כמפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי וכסגן מנהל ה-CIA.
בשנת 1974 השלים קאלנד את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית.
ב-1982 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד.
קאלנד שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצוותי הקומנדו הימי.
בשנים 1992–1995 פיקד על צוות 1 ובשנים 1997–1999 שימש כמפקד צוות 6 (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים).
ביולי 2000 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית ומילא תפקיד זה במהלך השלבים הראשונים של מלחמת אפגניסטן.
באוגוסט 2002 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי ושירת בתפקיד עד מרץ 2004 כאשר במקומו מונה ג'וזף מגווייר.
לאחר מכן שימש כסגן מנהל ה-CIA, והיה אמון על התחום הצבאי של מבצעי הסוכנות.
בשנת 2006 פרש מן הסוכנות ועבר למרכז הלאומי ללוחמה בטרור שם שימש כסגן מנהל לתכנון מבצעי אסטרטגי.
אלברט רוסנאק (בצ'כית: Albert Rusnák; נולד ב-7 ביולי 1994) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בסיאטל סאונדרס בעמדת הקשר התקפי.
רוסנאק התחיל לשחק כדורגל כבר בגיל 3 בקבוצת האפרוחים של מ.פ.ק.
קושיצה בה שיחק עד גיל 16 אז הצטרף לאקדמיה לכדורגל של מנצ'סטר סיטי.
ב-31 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בוגרים בהפסד 1-0 לטרנמיר רוברס.
ב-17 בספטמבר חוזהו של רוסנאק באולדהם הופסק והוא חזר לסיטי.
ב-21 בינואר 2014 הושאל לברמינגהאם סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לחודש אחד, אך ב-18 בפברואר חוזהו בקבוצה הוארך עד לסיום העונה.
ב-25 ביולי 2014 הושאל לקמבור מליגת העל ההולנדית עד לינואר .
ב-9 באוגוסט 2014 רוסנאק ערך את הופעת הבכורה שלו בקמבור בתיקו 1-1 נגד טוונטה בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה.
ב-18 בדצמבר 2014 חתם לשלוש שנים בחרונינגן.
ב-3 במאי 2015 רוסנאק הבקיע צמד בגמר הגביע ההולנדי נגד זוולה שנתן לחרונינגן גביע ראשון בתולדותיה.
ב-6 בינואר 2017 חתם בריאל סולט לייק מה-MLS.
ב-13 בינואר 2022 הצטרף לסיאטל סאונדרס
ב-15 בנובמבר 2016 רוסנאק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה בתיקו 0-0 נגד .
ב-22 במרץ 2018 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 2-1 על .
אלברט גאורג שמידט פון גאורגנג היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
שמידט נולד ב-2 באפריל 1861 בעיר פוזן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
כיום שם העיר פוזנן והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
ב-1878 הוא נרשם ללימודים בבית הספר לקצינים בווינה ואז באקדמיה הצבאית הטרזיאנית ולאחר מכן התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב ברגימנט הרגלים ה-32 בדרגת לויטננט.
ב-1883 הוא השתתף במערכה לדיכוי מורדים מוסלמים בבוסניה והרצגובינה, ולאחריה הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
בין השנים 1885-1887 עבר קורס קצינים נוסף בווינה, וב-1890 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר מכן הועבר למטה בריגדת חי"ר, וב-1896 הועלה לדרגת מיור.
ב-1900 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לראש מטה בריגדת חי"ר.
ב-1903 הועלה לדרגת אוברסט וממרץ 1906 עד אפריל 1900 שימש כראש מטה הקורפוס ה-8 בפראג.
ב-1 בנובמבר 1909 הוא קודם לדרגת גנרל מיור, והוענק לו תואר האצולה "פון גאורגנג".
ב-31 באוקטובר 1912 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-43 שחנתה בצ'רנוביץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נפרסה הדיוויזיה של שמידט בחזית המזרחית כחלק מהקורפוס ה-12 של הרמן קבש אשר בתורו היה חלק מהארמייה השנייה של אדוארד פון בהם-ארמולי.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב גליציה וקרב למברג, ובאביב 1915 השתתף במתקפת הקרפטים.
במאי 1915 הוא החליף את קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש בתפקיד מפקד הקורפוס הרביעי שהיה חלק מהארמייה השנייה.
ב-7 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ביוני של אותה שנה הותקף הקורפוס שלו בידי הארמייה הרוסית ה-11 במסגרת מתקפת ברוסילוב, והתמוטט כליל.
בשל כך הוא הודח מתפקידו.
בסתיו 1917 הוא הפך לממונה על הצנזורה הצבאית.
הוא עזב את הצבא עם סיום המלחמה ב-1918.
לאחר המלחמה התגורר שמידט בבאד אישל עד מותו ב-29 באפריל 1930 בגיל 69.
אלברט קוסטה (בספרדית: Albert Costa i Casals ; נולד ב-25 ביוני 1975) הוא טניסאי עבר ספרדי.
אחד הטניסאים החזקים בעולם בתחילת המאה ה-21. הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה ובסך הכל ב-12 תחרויות ליחידים.
אלברט קוסטה החל לשחק טניס בגיל חמש.
בשנת 1993 הוא הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה לצעירים.
בשנת 1995 הוא זכה בתואר הראשון לבוגרים.
בשנת 2000 הוא היה חבר של נבחרת גביע דייוויס של ספרד שזכתה בגביע.
באותה שנה הוא זכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני.
בשנת 2002 אלברט קוסטה זכה לראשונה בתחרות גראנד סלאם, אך לא הצליח בהמשך לשחזר הישג זה.
בשנת 2006 הוא פרש סופית.
לאחר הפרישה הוא עוסק באימון.
אלברט קאופ (בהולנדית: Aelbert Cuyp; בהיגוי הולנדי: אלברט קאוייפ; נולד 20 באוקטובר 1620 - נפטר 15 בנובמבר 1691) היה אחד הציירים המובילים בתור הזהב של הציור ההולנדי, שצייר בעיקר נופים.
הוא היה המפורסם ביותר ממשפחת ציירים, תלמידו של אביו יאקוב חריץ קאופ (1594–1651), הוא ידוע במיוחד בזכות נופיו הגדולים עם סצנות נהר הולנדיות בשעות הבוקר או לאור אחר הצהריים המאוחרים.
הוא ידוע כמקביל ההולנדי של הצייר הצרפתי קלוד לוריין.
בני משפחתו היו אמנים כולם, כשדודו בנימין וסבו חריט היו מעצבי קריקטורות בויטראז'ים.
ג'ייקוב חריטש קאופ, אביו, היה צייר דיוקנאות.
אביו של קאופ היה המורה הראשון שלו והם שיתפו פעולה בציורים רבים במהלך חייו.
כמות המידע הביוגרפי לגבי אלברט קאופ מוגבלת מאוד.
אפילו ארנולד הוברקן, היסטוריון ידוע של ציורי תור הזהב ההולנדי והסמכות הבלעדית לגבי קאופ במשך מאה השנים שלאחר מותו, נותן תמונה ביוגרפית דלה מאוד.
תקופת פעילותו כצייר מוגבלת לשני העשורים שבין 1639 ל־1660, ומתאימה ישירות לגבולות המקובלים ביותר של התקופה המשמעותית ביותר של תור הזהב ההולנדי, 1640–1665. ידוע שהוא נשוי לקורנליה בוסמן משנת 1658, תאריך שחופף באופן ישיר לסוף תקופת הפריון שלו כצייר, עד כי מקובל לחשוב שנישואיו מילאו תפקיד בסוף הקריירה האמנותית שלו.
אפילו הוברקן מציין שקאופ היה קלוויניסט אדוק, מה שנתמך בעובדה שכאשר נפטר לא נמצאו בביתו ציורים של אמנים אחרים.
התפתחותו של אלברט קאופ, שהוכשר כצייר נוף, מורכבת משלוש תקופות על סמך הציירים שהשפיעו עליו באותה תקופה, ותרמו מאפיינים אמנותיים בציוריו.
באופן כללי, קאופ למד צבע מיאן ואן גוין שהיה פורה במיוחד.
את הבנת האור מיאן בוטס, וקומפוזיציה מאביו, ג'ייקוב חריטש קאופ.
ניתן למקם את "תקופת ואן-גוין" של קאופ בערך בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-17. הוא כנראה נתקל לראשונה בציור של ואן גוין בשנת 1640 כאשר ואן גוין היה, "בשיא כוחותיו".
השפעתו מורגשת בהשוואה בין שניים מציורי הנוף של קאופ, שצוירו בשנת 1639, בהם לא נראה שום סגנון מעוצב כראוי, לבין הרקעים של הנוף שצייר שנתיים לאחר מכן.
הציורים המאוחרים יותר צוירו עבור דיוקנאות הקבוצתיים של אביו, שמאוד אופייניים לואן גוין.
קאופ לקח מואן גוין את הגוונים הצהובים הקשוחים והחומים הבהירים שנראים בציור הדיונות שלו (1629) ואת טכניקת המברשת השבורה שבולטת באותה עבודה.
טכניקה זו, קודמת לאימפרסיוניזם, ומציינת משיכות מכחול קצרות בהן הצבעים לא בהכרח מתמזגים בצורה חלקה.
גם בסצנת הנהר של קאופ, "שני גברים משוחחים" (1641) מורגשים האלמנטים הסגנוניים שהושפע מואן-גוין.
התקופה הבאה בהתפתחות הסגנון של קאופ נובעת מהשפעתו של יאן בוטס.
באמצע שנות הארבעים של המאה ה-17. בוטס יליד אוטרכט, שב לעיר הולדתו מנסיעה לרומא.
הדבר התרחש, בערך באותה תקופה שהסגנון של קאופ השתנה באופן מהותי.
ברומא, בוטס פיתח סגנון קומפוזיציה חדש, לפחות בחלקו, בגלל האינטראקציה שלו עם קלוד לוריין.
הסגנון החדש זה התמקד בשינוי כיוון האור בציור.
במקום שהאור יונח בזוויות ישרות ביחס לקו הראיה, בוטס החל לצייר את האור ממצב אלכסוני מגב התמונה.
בצורת תאורה חדשה זו, האמן (והצופה בציור) התמודד עם אור שמש המצויר בניגודים חזקים.
בוטס ובהמשך קאופ השתמשו ביתרונותיו של הסגנון החדש כדי לשנות את תחושת העומק והזוהר האפשריים בציור.
כדי לשים לב ליכולות החדשות הללו נעשה שימוש רב בצללים מוארכים.
קאופ היה מראשוני הציירים ההולנדים שהעריך את הקפיצה החדשה הזו בסגנון.
אך התקופה הזאת בהתפתחותו, הייתה די קצרה (מוגבל לאמצע שנות ה -40 של המאה ה-17).
יותר מכל אמן הולנדי אחר, הוא מיקסם את הכרומטיות המלאה בשקיעות השמש.
התקופה השלישית של קאופ, מבוססת על השפעת אביו.
אמנם ההנחה היא שקאופ הצעיר עבד בתחילה עם אביו ופיתח את כישרונו, אבל אלברט התמקד יותר בציורי נוף בעוד ג'ייקוב היה צייר דיוקנאות במקצועו.
עם זאת ישנם ציורים בהם אלברט סיפק את הרקע הנופי לדיוקנאותיו של אביו.
הכוונה בקביעה כי אלברט למד קומפוזיציה מאביו היא שהמעבר בסופו של דבר של אלברט מציור נוף ספציפי להוספת דמויות בחזית הציור, מיוחס לאינטראקציה שלו עם אביו.
העדויות להתפתחותו של אלברט בהכללת דמות קדמית בציור, הן בציורים אחדים בשנים 1645–1650 .
ציורים אלה מציגים בעלי חיים בחזית התמונה, קומפוזיציה שתואמת את סגנונו של אביו.
ההתפתחות הסגנונית של אלברט ובעיית הייחוס של ציוריו לסגונות השונים, מסתבכת גם בעובדה שסגנון אביו לא נותר על שמריו.
הסגנונות המשתנים שלהם מקשים להבין את ההשפעות ההדדיות שהיו לכל אחד על השני.
אך ברור שאלברט החל לצייר בקנה מידה גדול (דבר שלא עשה בעבר) ולהציב בעלי חיים כמוקד בציוריו.
אור שמש בציוריו מגיע בכיוון אופקי, מרוחב הציור, ומבליט פיסות קטנות באור זהב.
בפנורמות גדולות של הכפר, נקודות השיא של האור היא על עשב באחו, רעמה של סוס, קרני פרה העומדת על יד הנחל, או על קצה הכובע של איכר - אלה מובלטים באור בצבע אוקר צהוב.
המדיום העשוי בלכה עשירה, יוצר שבירה של קרני האור כמו בתכשיט.
נופיו של קאופ התבססו על מציאות ועל הדמיון שלו ביצירת נוף קסום.
רישומיו של קאופ חושפים שהוא היה משרטט באיכות גבוהה.
רישומים אלו עשוי להעיד כאילו התכוון שהם יהיו יצירות אמנות מוגמרות לעצמם, אך ככל הנראה הרישום הוחזר לסטודיו ושימש כטיוטה לציוריו.
לעיתים קרובות ניתן למצוא את אותו קטע של סקיצה בכמה תמונות.
קאופ חתם על רבות מיצירותיו אך רק לעיתים רחוקות הוסיף תאריך, כך שהכרונולוגיה של הקריירה שלו לא בטוחה.
מספר פנומנלי של ציורים מיוחס אילו, חלקם עשויים להיות מצוירים על ידי אחרים כמו אברהם ואן קלרט (1642–1722) שראשי התיבות שבהם עשויים להטעות כאילו הן של קאופ.
הביוגרפיה החלקית שבקושי מתארת את חייו של קאופ, וכן את שינויי סגנון הציור שלו, הובילו למיון מבולבל של יצירותיו של אלברט קאופ במשך מאות שנים.
סגנונו הושפע מאחרים, שילב תאורה בסגנון איטלקי מיאן בוטס, טכניקת מכחול שבור ואטונליות מיאן ואן גוין, וסגנונו התפתח בהשפעת אביו.
אלה נחקרו בצורה מעמיקה על ידי חסידו הבולט, אברהם ואן קלרט.
קלרט חיקה את סגנונו של קאופ, תוך שילובם של אותם היבטים, והפיק נופים דומים לאלה של קאופ.
מצב זה הקשה לדעת את מקור הציורים האלה.
לבלבול נוספו גם ראשי התיבות הדומים של השניים, והחתימה הלא עקבית של ציורים שהופקו על ידי קאופ.
אלברט קאופ חתם על רבים מציוריו בצורת "A.
Cuyp", ציורים רבים נותרו ללא חתימה (שלא לדבר על ללא תאריך) לאחר שנצבעו.
כמו כך נוספה חתימה דומה בהמשך, ככל הנראה על ידי אספנים שירשו או גילו את העבודות.
יתרה מזאת, ציורים רבים שייתכן שצוירו על ידי קאופ, לא נחתמו אלא צוינו בראשי תיבות "A.
עם זאת, אברהם ואן קלרט יכול היה גם להשתמש באותם ראשי תיבות לציון הציור.
אף על פח שזה לא סביר (מכיוון שקלרט ככל הנראה היה חותם על ציוריו "A.
v.C."), הפרשה מעלה את השאלה כיצד נחתמו הציורים כדי להציג בעלות.
רוב ציורי קאופ המקוריים נחתמו על ידו, בכתב תוך רישום שמו.
חתימה כזאת מציינת שהציור נעשה כמעט כולו על ידו.
לעומת זאת, ציורים שיצאו מהסדנה שלו שלא בהכרח נעשו על ידי קאופ אלא הוא רק פיקח עליהם מבחינה טכנית, סומנו על ידי A.C.
כדי להראות שבהם הייתה ההנחיה שלו שאחראית על השלמתם.
תלמידיו ועוזריו של קאופ עבדו לעיתים קרובות על ציורים בסטודיו שלו, וכך ניתן היה לבצע את רוב עבודות הציור מבלי שקאופ נגע אי פעם בבד, אלא רק אישר את סופיותו.
מכאן ראשי התיבות ולא החתימה.
כאמור היעדר הביוגרפיה והכרונולוגיה של עבודותיו הקשו על הבחנה ומיון של ציוריו ואף הקשו על ציון האמן עצמו, ונוצרו מחלוקות בין ההיסטוריונים לגבי מי באמת צייר את היצירות.
גם נוהג שיתופי הפעולה והשפעותיהם של ציירים שונים מקשים בזיהוי חלק מהציורים, האם הם באמת של אלברט קאופ.
כאמור זיהוי מדויק קשה מאוד עקב העובדה שאותו סגנון הועתק על ידי אחרים.
אפילו המומחים ליצירותיו הולכו שולל ונאלצו להעריך מחדש את מסקנותיהם לגבי ציוריו לאורך השנים.
לאחר שהתחתן עם קורנליה בושמן בשנת 1658, מספר העבודות שהופקו על ידיו הצטמצם כמעט לאפס.
יכול להיות משום שאשתו הייתה דתית מאוד ופטרונית לא כל כך גדולה של האמנויות.
יכול להיות שהוא גם היה פעיל יותר בכנסייה הרפורמית בהשפעת אשתו.
אלברט קרוסט דומנך (בספרדית: Albert Crusat Domènech; נולד ב-13 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הקיצוני.
קרוסט התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של רובי ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אספניול.
ב-2 בספטמבר 2002, קרוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 לריאל מדריד.
עד לסיום העונה, רשם 5 הופעות בקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית השנייה, בה שיחק חצי עונה.
בינואר חתם בליידה, עימה העפיל לליגה השנייה בסיום העונה.
בקיץ , קרוסט חתם באלמריה.
בעונת היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה, כאשר כבש 11 שערי ליגה.
בסיום העונה, עלתה אלמריה לליגת העל הספרדית.
ב-19 בינואר 2011, כבש בניצחון 2–3 נגד דפורטיבו לה קורונה במסגרת רבע גמר גביע המלך הספרדי.
בזכות הניצחון במשחק זה, אלמריה העפילה לחצי גמר הגביע לראשונה בתולדותיה.
ב-3 בספטמבר 2011, קרוסט חתם בויגאן את'לטיק מהפרמייר ליג תמורת 2 מיליון פאונד.
ב-10 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–3 למנצ'סטר סיטי.
ב-19 בנובמבר, הבקיע את שער השוויון בתיקו 3-3 נגד בלקברן רוברס, שהיה גם שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-22 במאי 2013, שוחרר מוויגאן ואת עונת התחיל כשחקן חופשי.
ב-30 בינואר 2014, חתם בבני סכנין מליגת העל, במדיה שיחק ארבעה משחקים.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 16:
אלברט קאהן היה אדריכל יהודי-אמריקאי, האדריכל התעשייתי האמריקאי החשוב ביותר בתקופתו.
לעיתים הוא מכונה "אדריכל דטרויט".
בשנת 1943 הוענקה לו לאחר מותו מדליית פרנק פ.
רבים ממסמכי העבודה האישיים של אלברט קאהן ותצלומי המבנים שתכנן שוכנים בספרייה ההיסטורית בנטלי של אוניברסיטת מישיגן.
הספרייה המקצועית האישית שלו, אוסף ספריית אלברט קאהן, שוכנת באוניברסיטה הטכנולוגית של לורנס בסאות'פילד, מישיגן.
הארכיונים לאמנות אמריקאית במכון סמיתסוניאן מכילים את רוב ההתכתבויות של המשפחה וחומרים אחרים.
קאהן נולד למשפחה יהודית ב־21 במרץ 1869 בראונן, ממלכת פרוסיה.
קאהן היגר עם משפחתו לדטרויט בשנת 1880, כשהיה בן 11. אביו יוסף הוכשר כרב; לאמו רוזלי היה כישרון לאומנות חזותית ומוזיקה.
כנער קיבל קאהן משרה במשרד האדריכלים מייסון ורייס .
בשנת 1891 הוא זכה במלגה של שנה ללימודים באירופה, ובמסגרת זו סייר בגרמניה, צרפת, איטליה ובלגיה יחד עם הנרי בייקון, סטודנט צעיר נוסף לאדריכלות.
בהמשך תכנן בייקון את אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה .
בשנת 1895 ייסד את משרד האדריכלים אלברט קאהן ושות'.
יחד עם אחיו הצעיר ג'וליוס, הוא פיתח סגנון בניה חדש לפיו בטון מזוין החליף עץ בקירות מפעל, גגות וקורות תמיכה.
שיטה זו נתנה הגנה טובה יותר מפני שריפות ואפשרה חללי פנים גדולים מאוד.
המפעל של יצרנית הרכב פקארד, שתוכנן בשנת 1903, היה הראשון שנבנה על פי עיקרון זה.
ההצלחה של מפעל פקארד הביאה את הנרי פורד להתעניין בעיצובים של קאהן.
קאהן תכנן את מפעל היילנד פארק של חברת פורד, שהתחיל להבנות בשנת 1909, שם איחד פורד את הייצור של פורד דגם T ושכלל את פס הייצור.
מאוחר יותר, בשנת 1917, תכנן קאהן, את מתחם פורד ריבר רוז' המאסיבי באורך חצי מייל בדיברבורן, מישיגן.
הרוז' התפתח כמתחם הייצור הגדול ביותר בארצות הברית ובתקופתו אף בעולם כולו.
כוח האדם במתחם הגיע לשיא של 120,000 עובדים.
קאהן היה אחראי על רבים מהבניינים והבתים שנבנו בניהולה של משפחת חירם ווקר בווקרוויל, אונטריו, כולל אחוזת וויליסטד.
התעניינותו של קאהן במבנים בסגנון היסטורי נראית גם בבתים שתכנן בכפר האינדיאני של דטרויט, בית קרנברוק, בית אדזל ואלינור פורד, ובפונדק דירבורן, שהוא בית המלון בשדה תעופה הראשון בעולם.
קאהן תכנן גם את בניין פישר בן 28 הקומות בדטרויט המוכר בסגנון האר דקו שלו, ונחשב כיום לנקודת ציון ולאחד האלמנטים היפים ביותר בקו הרקיע של דטרויט.
בשנת 1928 נבחר בניין פישר על ידי הליגה האדריכלית של ניו יורק כמבנה המסחרי היפה ביותר לאותה שנה.
בין 1917 ל־1929 עיצב קאהן את בנין המטה לכל שלושת העיתונים היומיים הגדולים בדטרויט.
עבודתו הוצגה גם באירוע האדריכלות במסגרת תחרות האומנות שהתקיימה באולימפיאדת הקיץ ב--1928 .
ב־8 במאי 1929, בעקבות הסכם שנחתם בין קאהן לנשיא חברת הסחר הסובייטית אמטורג שאול ג.
ברון, הזמינה ממשלת ברית המועצות את משרד אלברט קאהן לתכנן את מפעל הטרקטורים (וולגוגרד), הראשון מסוגו בברית המועצות.