tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן מהוות טרדה קשה למגזר הפרטי וגורמות לעלות מיותרת למשלם המיסים".
הסנאטור בארי גולדווטר, שכיהן בסנאט יחד עם בורן, הצהיר בפומבי שבורן צריך להיבחר לנשיא ארצות הברית.
בורן היה חבר ועדת הכספים וועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט.
הוא גם שימש כיושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט בשנים 1987–1993, משך הזמן הארוך ביותר בתפקיד זה מבין כל יושבי הראש של הוועדה לדורותיהם למעט דיאן פיינסטיין, שגם היא כיהנה במשך זמן זהה.
בורן קידם את חוק ההכשרה לביטחון לאומי של 1991, שמתוקפו הונהגה תוכנית ההכשרה לביטחון לאומי.
בורן היה אחד משני הסנאטורים הדמוקרטים היחידים שהצביעו ב-1987 בעד מינויו השנוי במחלוקת של רוברט בורק לבית המשפט העליון, מינוי שלא אושר בסופו של דבר.
ב-1991 הוא הצביע נגד מלחמת המפרץ.
בורן היה אחת הבחירות המועדפות של הנשיא ביל קלינטון להחליף את לס אספין כמזכיר ההגנה ב-1994, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד ויליאם פרי.
במאמר שנוי במחלוקת בניו יורק טיימס הביע בורן חרטה על הצבעתו לאישור מינויו של שופט בית המשפט העליון קלרנס תומאס.
בגלל הצהרה זו, בין השאר, החל העיתון הגדול ביותר באוקלהומה, The Oklahoman, למתוח על בורן ביקורת, לאחר שלאורך כל הקריירה שלו הוא תמך בו.
התנגדותו ב-1993 להצעת חוק מס האנרגיה, שהוצע על ידי ממשל קלינטון כאמצעי לריסון הגרעון והפחתת הזיהום, גרמה לכישלון הצעת החוק.
כיושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט, קידם בורן את יצירת הקונצנזוס ואת התמיכה של שתי המפלגות ביוזמת מחלקת המדינה בקידום הדמוקרטיה בארצות חוץ שסייעה לשחרורו של נלסון מנדלה.
בורן זכה לשבחים מפי מנדלה בשידור מיוחד ברשת ABC, שבו הוזכר שחרורו ההיסטורי של מנדלה מהכלא בדרום אפריקה.
במהלך ביקורו הראשון של מנדלה בארצות הברית לאחר שחרורו, הוא היה אורחם של בורן ושל רעייתו מולי.
ב-1994 התפטר בורן מהסנאט כדי לקבל על עצמו את המינוי לנשיא אוניברסיטת אוקלהומה.
בורן כיהן כנשיא אוניברסיטת אוקלהומה מ-1 בדצמבר 1994 ועד 30 ביוני 2018, עת הוחלף על ידי איש העסקים ג'ים גלוגלי.
הוא גם שימש כחבר במועצות המנהלים של טקסס אינסטרומנטס ושל תאגיד AMR (אז חברת האם של אמריקן איירליינס).
כאשר כיהן כנשיא האוניברסיטה, הוא העביר מדי שנה שיעור לתלמידי שנה א' במדע המדינה בו נכחו 200 סטודנטים.
התקרית באחוות סיגמה אלפא אפסילון
במרץ 2015 נחשפה הקלטה של חברי אחוות סיגמה-אלפא-אפסילון באוניברסיטת אוקלהומה, בה הם שרו שרו שיר שהביע זלזול גזעני, בו הוזכר כינוי הגנאי כושי, והוא כלל התייחסות למעשי לינץ' ולהפרדה גזעית.
כנשיא האוניברסיטה הופיע בורן בתקשורת הארצית וגינה את ההתנהגות הזאת, הרחיק שניים מחברי האחווה מהאוניברסיטה, ובגיבוי המטה הלאומי של האחווה, הורה על סגירת הסניף שלה באוניברסיטת אוקלהומה.
הוא גם פתח תוכנית לימודי חובה לרב-גוניות לכלל תלמידי הקמפוס.
כמה מומחי משפט טענו שהרחקתם של שני הסטודנטים לא הייתה ראויה, שכן התבטאותם, גם אם היא פוגענית, מוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
מנגד, טענו מומחים אחרים שהרחקת הסטודנטים התבססה על קוד ההתנהגות של האוניברסיטה ולא סתרה את חופש הביטוי.
ב-13 בפברואר 2019 דווח שאוניברסיטת אוקלהומה שכרה את שירותי משרד עורכי הדין ג'ונס דיי לחקור האשמות נגד בורן על התנהלות בלתי ראויה באוניברסיטה.
האוניברסיטה, ובמיוחד מועצת הנגידים שלה לא הסכימו לפרט אם החקירה היא אישית נגד בורן, או לפרט את מסגרת הזמן שלה, ותחת זאת התייחסו אליה כחקירה אישית מתמשכת.
את החקירה הפלילית ניהלה לשכת החקירות של אוקלהומה, והיא הסתיימה לאחר שנה ללא כל אישומים.
שישה עדים תיארו מקרים של הטרדה מינית מצד בורן זמן קצר לאחר תום תקופת כהונתו בת 24 השנים כנשיא האוניברסיטה.
מועצת הנגידים של האוניברסיטה קיבלה באפריל 2019 את תוצאות החקירה הפלילית שהסתיימה ללא המלצות לכתב אישום.
רק חלקים מהדו"ח הותרו לפרסום, בהם הוכרה עדותו של תלמיד האוניברסיטה לשעבר ג'ס אדי כמהימנה על ידי משרד עורכי הדין, אף על פי שאדי הודה שהוא "קרא לבורן באופן אישי לפצותו כספית לאחר הדיווח הראשון על החקירה".
החלק של הדו"ח בן ארבעת הדפים שהותר לפרסום התייחס לשישה עדים שדנו ביחסיהם עם בורן.
יורשו של בורן כנשיא האוניברסיטה, ג'ים גלוגלי, שהורה על עריכת החקירה נגד בורן, התפטר ב-12 במאי 2019 לאחר עשרה חודשים בתפקיד.
החקירה נועדה לבדוק לכאורה אם בורן הטריד מינית עובדים או סטודנטים של האוניברסיטה במהלך כהונתו כנשיא המוסד.
ההאשמות צצו על רקע מסע גיוס כספים של בורן בסתיו 2010 ליוסטון, לשם הוא הגיע במטוס פרטי ועל רקע אירועים בבתי מלון שם.
במהלך החקירה, העלה בוגר האוניברסיטה ועוזר ההוראה לשעבר של בורן ג'ס אדי האשמות בראיונות בתקשורת בדבר התנהלות מינית בלתי ראויה של בורן.
בורן הוציא באמצעות עורך דינו הכחשה גורפת על כל התנהלות בלתי ראויה או פעילות בלתי חוקית.
עורך דינו של בורן הצהיר שהחקירה היא "לא חיפוש אובייקטיבי אחר האמת", ושהיא ניסיון לרצח אופי של בורן ללא בסיס עובדתי, והוסיף ש"בורן לא היה מודע לכל ההאשמות עד אשר שמע עליהן בתקשורת".
פרקליטו של בורן גם ציין שהנשיא המכהן של האוניברסיטה, ג'יימס גלוגלי, הורה לסגן נשיא האוניברסיטה להעביר לבורן הודעה ש"אני בן הבליעל הגרוע ביותר שהוא נתקל בו אי פעם, ואם אתקל בו אי פעם, אהרוס אותו", לאחר שבורן הגיב על טענה של גלוגלי שבורן הותיר את מצבה הפיננסי של האוניברסיטה באי-סדר.
באפריל 2019 קיבלה מועצת הנגידים של האוניברסיטה את תוצאות החקירה, ואף על פי שהיא לא פרסמה את הממצאים, תיארה יושבת ראש המועצה את החקירה כ"הוגנת, בלתי משוחדת, יסודית ואובייקטיבית".
מאשימו של בורן, ג'ס אדי, הודה בכך שביקש מבורן פיצוי כספי לאחר תחילת החקירה.
אדי מצידו קרא לפרסום מלא של דו"ח החקירה.
פעילות פוליטית לאחר כהונתו בסנאט
ב-1996 ניסה מועמד המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית לנשיאות רוס פרו לגייס את בורן כעמיתו למרוץ.
ב-2001, יחד עם עמיתו הדמוקרט, המושל לשעבר ג'ורג' ניי תמך בורן בחוק הזכות לעבודה באוקלהומה.
צעד חקיקתי זה, שהוצע ונתמך על ידי המושל פרנק קיטינג, עבר בהצלחה.
בורן נחשב למורה דרכו של ראש ה-CIA לשעבר ג'ורג' טנט עוד מימיו כיושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 סעדו השניים יחדיו כאשר נקרא טנט להגיב על פיגועי 11 בספטמבר.
בורן אמר שבשבועות שלפני פרוץ מלחמת עיראק במרץ 2003 הוא הזהיר את טנט שמאחר שהוא לא היה חבר במעגל היועצים הקרוב של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, יהפוך אותו הבית הלבן לשעיר לעזאזל אם העניינים בעיראק ישתבשו באופן משמעותי.
"אמרתי לו ששמו יוקף בעיגול אם משהו ישתבש", אמר בורן.
ביוני 2007 טען בעל הטור הפוליטי השמרן רוברט נובאק שבורן נפגש עם ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג כדי לדון עמו על אפשרות של מסע בחירות מטעם מפלגה שלישית.
זמן קצר קודם לכן עזב בלומברג את המפלגה הרפובליקנית, וצצו השערות שהוא דן עם בורן על האפשרות שהוא יצטרף אליו כעמית למרוץ.
בכל אופן, באפריל 2008 הביע בורן את תמיכתו במועמד הדמוקרטים לנשיאות ברק אובמה.
באותה השנה הוציא בורן ספר בשם "מכתב לאמריקה" ("A Letter to America").
בורן שימש יחד עם הסנאטור לשעבר צ'אק הייגל כיושב ראש שותף של המועצה המייעצת לנשיא למודיעין הבלתי מפלגתית תחת הנשיא אובמה.
הוא היה חבר בוועד הכבוד של "האגודה הלאומית לליגות דיבייט עירוניות" ("National Association for Urban Debate Leagues").
ב-1988 הוכנס בורן להיכל התהילה של אוקלהומה.
ב-1968 נשא בורן לאישה את ג'אנה ליטל, בתו של המועמד בבחירות למשרת מושל אוקלהומה של 1970, רעואל ליטל.
לשניים נולדו שני ילדים והם התגרשו ב-1976. ב-1977 הוא נישא בשנית לשופטת המחוזית מולי ו.
הייתה זו הפעם הראשונה שמושל אוקלהומה התחתן בעת כהונתו.
שי הייתה בת העיר אדה שבאוקלהומה ובוגרת אוניברסיטת איסט סנטרל ואוניברסיטת אוקלהומה, שם היא קיבלה את התואר שלה במשפטים.
היא הייתה עורכת דין במגזר הפרטי במשך שנתיים עד אשר מונתה כשופטת.
משפחתו של בורן הייתה משפחה בולטת בחיים הפוליטיים של אוקלהומה.
אביו של בורן, לייל בורן, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1937–1947. בנו של בורן, דן בורן, כיהן בבית הנבחרים בשנים 2005–2013. בתו של בורן, קארי, הייתה שחקנית ולאחר מכן בעלת תפקיד ניהולי בדיוקסיה האפיסקופלית של דאלס.
בורן היה דודן של הזמר, היוצר והשחקן הויט אקסטון , שנודע בעיקר בשל שירו Joy to the World.
דייוויד מייקל בורטקה הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ושף אמריקאי, הידוע בעיקר בשל היותו בן-זוגו של ניל פטריק האריס, עימו התחתן ב-2014.
בורטקה נולד בדירבורן, מישיגן, בנם של דבורה א.
זייג'אס (נפטרה ב-2008) ודניאל בורטקה.
הוא גדל ב, מישיגן, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון סאלם ב-1993. הוא למד משחק ב וסיים תואר ראשון באוניברסיטת מישיגן.
לאחר מכן, המשיך ללמוד ב.
הופעת הבכורה הטלוויזיונית של בורטקה הייתה בשנת 2002, עם תפקיד אורח ב-"הבית הלבן".
לאחר מכן היו לו מספר הופעות אורח בסדרה "".
על במת ברודוויי בורטקה הופיע לראשונה בשנת 2003, בתפקיד "טולסה" בהפקה מחודשת של המחזמר "" בכיכובה של ברנדט פיטרס.
הוא גילם את תפקיד "הילד" בבכורה האמריקאית של "The Play About the Baby" מאת אדוארד אלבי, הופעה עליה זכה ב לשנת 2001 עבור השחקן המבטיח.
בשנת 2004, בורטקה החל לגלם את דמותו של מאט במחזמר שעלה לראשונה בסן פרנסיסקו, תפקיד אותו שב לגלם בהפקה נוספת, שעלתה בקיץ 2006 בחוף המזרחי.
בורטקה הופיע בשבעה פרקים של הסיטקום "איך פגשתי את אמא", בו גילם את דמותו של סקוטר, חבר לשעבר של לילי אלדרין (אליסון הניגן) שעדיין לא התגבר על הפרידה.
כמו כן, בורטקה הופיע בתפקיד עצמו בסרט הקולנוע "" לצידו של ניל פטריק האריס.
בורטקה חזר לברודוויי בקומדיה It Shoulda Been You אותה ביים דייוויד הייד פירס.
בהצגה, שהועלתה בסוף אפריל 2015, הוא קיבל על עצמו את התפקיד של ארוס קתולי של כלה יהודייה, אותה גילמה סיירה בוגס, שביום חתונתה החבר לשעבר שלה מופיע במפתיע.
בין השחקנים הנוספים בהצגה: טיין דיילי והרייט האריס.
במאי 2025 בורטקה לוהק לתפקיד חוזר בסדרת הפריקוול Elle מבית פריים וידאו וישחק את צ'אד, שכן של משפחת וודס.
בורטקה נמצא במערכת יחסים רומנטית עם השחקן ניל פטריק האריס מאז אפריל 2004. האריס נהג להתייחס לבורטקה כ"חצי הטוב שלי" ו"שף מדהים".
שישה חודשים לאחר ההופעה הראשונה של בורטקה בסדרה "איך פגשתי את אמא" (עונה 1, מאי 2006), עלו טענות שהשחקן קיבל את התפקיד רק בגלל מערכת היחסים שלו עם האריס - אחד מכוכבי התוכנית.
ספקולציות סביב הטענות הובילו בסופו של דבר את האריס להודות בפומבי שהוא עצמו הומוסקסואל בכתבת שער במגזין People Weekly.
בורטקה עצמו מעולם לא הגיב בפומבי לטענות, אם כי מאוחר יותר האריס פרסם שהוא וברטקה עוברים לגור יחד.
בורטקה והאריס השתתפו בטקס פרסי האמי בספטמבר 2007 כזוג שזכה להכרה ציבורית גלויה בפעם הראשונה, הופעה שעליה האריס שוחח מאוחר יותר בתוכנית "המופע של אלן דג'נרס".
אמה של בורטקה נפטרה מסרטן במאי 2008.
ב-4 בפברואר 2009, בורטקה והאריס הופיעו לראשונה על הבמה ביחד, ושרו דואט מהמחזמר רנט במהלך אירוע התרמה למרכז קהילתי להט"בי בניו יורק.
בורטקה והאריס הפכו להורים לתאומים גדעון סקוט והארפר גרייס, שנולדו באוקטובר 2010, לאחר הליך פונדקאות.
למרות שאינו האב הביולוגי, לבורטקה יש ילדים גם ממערכת יחסים קודמת, עם , שגם הם נולדו באמצעות פונדקאית.
לאחר שבמדינת ניו יורק עבר "חוק השוויון בנישואים" ב-24 ביוני 2011, הודיעו בורטקה והאריס על אירוסיהם, וציינו שהם מאורסים מזה כחמש שנים, אך שמרו על כך בסוד עד אשר נישואים של זוגות מאותו המין יהפכו לחוקיים במדינתם.
לדברי האריס, בורטקה פרש מקריירת המשחק שלו על מנת להפוך לשף מקצועי.
הוא סיים את לימודיו במכללת לה קורדון בלו לקולינריה בפסדינה בקיץ 2009; לאחר מכן, הוא החל לנהל חברת קייטרינג בלוס אנג'לס שאותה כינה "".
עם זאת, בורטקה המשיך לשחק לאחר מכן באופן מקצועי, בין השאר בהפקת בברודוויי ב-2015.
ספר הבישול הראשון של בורטקה, Life is a Party, אוסף של מתכונים וטיפים לאירוח, יצא לאור באפריל 2019.
שם שם התוכנית תפקיד הערות 2002 הבית הלבן ברוס הפרק "The Black Vera Wang" 2005 קרייג הילי הפרק "Total Recall" 2007 CSI: ניו יורק דייוויד קינג הפרק "Down the Rabbit Hole" 2013 בתפקיד עצמו הפרק "Zakarian vs.
דייוויד בנאטר הוא פילוסוף וסופר יהודי דרום אפריקאי.
מעט מאוד ידוע על הביוגרפיה של בנאטר כי הוא שומר על פרטיותו בקנאות.
בנאטר הוא בנם של אוולין מרי גולדברג ושל סולומון בנאטר (כנראה במקור: בֶּן-עֲטַר) מומחה לבריאות עולמית שהקים את המרכז לביואתיקה באוניברסיטת קייפטאון.
לזוג שני בנים נוספים, בריאן ומייקל.
לפי עדותו של באנאטר הוא מחזיק בדעות אנטי-נטליסטיות מילדותו.
בנאטר הוא פרופסור לפילוסופיה ומנהל המרכז לביואתיקה באוניברסיטת קייפטאון בדרום אפריקה.
הנחת היסוד של בנאטר היא שכאב רע כשלעצמו.
עבודתו נקשרה לעיתים קרובות לפילוסופיות עכשוויות העוסקות בניהיליזם ובפסימיות, אך בנאטר גם מבחין את עצמו מרבות מהנחות היסוד שבהן מחזיקים הוגים אלו.
עמדותו המפורסמת כי עדיף לא להיוולד נגזרת מטענתו שקיימת אסימטריה מכרעת בין הדברים הטובים והרעים בחיים, כמו הנאה וכאב:
היעדר כאב הוא טוב, גם אם אף אחד לא נהנה מהטוב הזה.
היעדר הנאה אינו רע, אלא אם כן יש מישהו שההעדר הזה הוא מחסור עבורו.
ניתן להציג זאת בטבלה הבאה כאשר X מייצג כאב או הנאה:
בהקשר זה, מאמרו "מוטב בלי ילדים" בנאטר כתב:
בנאטר טוען שהבאת אדם לעולם מייצרת חוויות טובות ורעות כאחד, כאב והנאה, בעוד שאי עשייה זו לא מייצרת לא כאב ולא הנאה.
היעדר כאב הוא טוב, היעדר הנאה לא רע.
לכן, הבחירה האתית נשקלת לטובת אי-הולדה.
בנאטר מעלה עוד ארבע אסימטריות קשורות:
יש לנו חובה מוסרית לא ליצור אנשים אומללים ואין לנו חובה מוסרית ליצור אנשים מאושרים.
הסיבה שבגללה אנו חושבים שיש חובה מוסרית לא ליצור אנשים אומללים היא שהנוכחות של הסבל הזה תהיה רעה (לסובלים) והיעדר הסבל הוא טוב (אף על פי שאין מי שיהנה מהיעדר הסבל).
לעומת זאת, הסיבה שאנו חושבים שאין חובה מוסרית ליצור אנשים מאושרים היא שאף על פי שההנאה שלהם תהיה טובה עבורם, היעדר ההנאה כשהם לא יבואו לא תהיה רעה, כי לא יהיה מי שימנע ממנו הטוב הזה.
זה משונה לציין את האינטרסים של ילד פוטנציאלי כסיבה שבגללה אנחנו מחליטים ליצור אותו, ולא משונה להזכיר את האינטרסים של ילד פוטנציאלי כסיבה שבגללה אנחנו מחליטים לא ליצור אותו.
היות הילד מאושר אינה סיבה מספקת מבחינה מוסרית ליצור אותו.
לעומת זאת, האפשרות שהילד יהיה אומלל היא סיבה מוסרית חשובה לא ליצור אותו.
אם זה היה המצב שהיעדר הנאה הוא רע גם אם מישהו לא קיים כדי לחוות את היעדרו, אז הייתה לנו סיבה מוסרית משמעותית ליצור ילד וליצור כמה שיותר ילדים.
קיימת אפשרות שמתישהו נתחרט שאדם שתקיים בהתאם להחלטתנו - אדם יכול להיות אומלל ונוכחות הכאב שלו תהיה דבר רע.
אבל לעולם לא נרגיש חרטה למען אדם שקיומו היה מותנה בהחלטתנו, שלא יצרנו אותם - לא ימנע מאדם אושר, כי הוא לעולם לא יתקיים, והיעדר אושר יתקיים.
אנו חשים עצב על כך שבמקום כלשהו אנשים נוצרים וסובלים, ואין אנו חשים עצב על כך שבמקום כלשהו אנשים לא נוצרו במקום שבו יש אנשים מאושרים.
כאשר אנו יודעים שבמקום כלשהו אנשים נוצרו וסובלים, אנו חשים חמלה.
העובדה שבאיזה אי או פלנטה נטושה אנשים לא נוצרו ולא סובלים היא טובה.
הסיבה לכך היא שהיעדר כאב הוא טוב גם כאשר אין מישהו שחווה את הטוב הזה.
מצד שני, אנחנו לא מרגישים עצב על כך שבאיזה אי או כוכב לכת אנשים לא נוצרו ואינם מאושרים.
הסיבה לכך היא שהיעדר הנאה הוא רע רק כאשר מישהו קיים כדי למנוע ממנו את הטוב הזה.
חוסר המהימנות האנושית בהערכת איכות החיים
בנאטר מעלה את השאלה האם בני אדם מעריכים בצורה לא מהיימנה את איכות חייהם האמיתית, וציטט שלוש תופעות פסיכולוגיות שלדעתו אחראיות לכך:
הטייה חיובית או נטייה לאופיטמיות : הפרספקטיבה שלנו על חיינו בעבר, בהווה ובעתיד מוטה לחיוביות.
הסתגלות: אנו מסתגלים לנסיבות חיינו שלנו, ואם הן מחמירות, תחושת הרווחה שלנו יורדת בציפייה לאותן נסיבות מזיקות, בהתאם לציפיות שלנו, שבדרך כלל נפרדות ממציאות הנסיבות שלנו.
השוואה: אנו שופטים את חיינו על ידי השוואתם לחיי אחרים, תוך התעלמות מהשליליות המשפיעות על כולם כדי להתמקד בהבדלים ספציפיים.
ובשל הטיית האופטימיות שלנו, אנחנו בעיקר משווים את עצמנו לאלה שמצבם גרוע יותר, כדי להעריך יתר על המידה את ערך הרווחה שלנו.
אפליה מינית נגד גברים ונערים
ספרו של בנאטר The Second Sexism: Discrimination Against Men and Boys (2012) (הסקסיזם השני: אפלית גברים ובנים) בוחן סוגיות שונות הנוגעות למיזאנדריה וההיבטים השליליים הנכפים חברתית על זהות גברית.
כיצירה בתוך התנועה לשחרור הגברים, היא אינה מבקשת לתקוף או להפחית את רעיונות הפמיניזם, אלא להאיר את קיומה המקביל של אפליה מערכתית ותרבותית נגד גברים ונערים, וכיצד היא תורמת בו-זמנית לדיכוי של נשים.
בנאטר הוא אתאיסט והצהיר שאין לו ילדים משלו.
בנאטר הוא טבעוני, והשתתף בוויכוחים על טבעונות.
הוא טען שבני אדם אחראים לסבל ולמוות של מיליארדי בני אדם אחרים וחיות לא אנושיות.
אם רמת הרס זו נגרמה על ידי מין אחר, היינו ממליצים במהירות שלא להביא לידי קיום חברים חדשים ממין זה.
הוא גם טען שהתפרצות של מחלות זואונוטיות, כמו מגפת הקורונה, הן לעיתים קרובות תוצאה של האופן בו בני אדם מתעללים בבעלי חיים.
"מוטב בלי ילדים", תרגום: תומר בן אהרון, באתר אלכסון (כתב עת)
דייוויד בושנל (30 באוגוסט 1740 - 1824, וסטברוק, קונטיקט) היה ממציא אמריקאי, קצין הנדסה, מורה ורופא.
בושנל המציא את הצוללת הראשונה ששימשה בקרב, כמו גם מוקש צף שהופעל במגע.
דייוויד בושנל נולד בחלק מבודד של סייברוק, קונטיקט ב-1740 לנחמיה וסוזן, הבכור בין חמישה בנים, למשפחה שעסקה בחקלאות.
ב-1771 החל ללמוד באוניברסיטת ייל.
בושנל תכנן את הצוללת הראשונה שאי פעם שימשה ללחימה, בזמן שלמד בייל בשנת 1775. הוא קרא לצוללת, צב בשל המראה שלה במים.
הרעיון שלו להשתמש במים כנטל לשקיעה והצפה של הצוללת עדיין בשימוש, וכך גם מדחף הבורג, ששימש לתנועת הצוללת.
בזמן שהותו בייל, בושנל הוכיח שניתן לפוצץ אבק שריפה מתחת למים.
הוא השתמש בידע הזה לא רק בבניית המכרה התת-ימי אלא מאוחר יותר ביצירת מוקשים צפים שהתפוצצו במגע.
בעבודה עם ממציא ניו הייבן העשיר, יצרן השעונים ואיש יציקת הפליז אייזק דוליטל , הוא פיתח בנוסף את פצצת הזמן הראשונה שהופעלה מכנית, כמו גם את המדחף הראשון.
הוא שילב את הרעיונות הללו על ידי בניית צוללת שנועדה לתקוף ספינות על ידי הצמדת פצצת זמן לגוף שלהן, תוך שימוש במקדחה המופעלת ביד ומקדח ספינה כדי לחדור את הספינה.
ב-6 בספטמבר 1776, צוללת צב מאוישת על ידי סמל עזרא לי מהצבא הקונטיננטלי, סייעה לתקוף את ספינה הבריטית בעלת 64 תותחים אשר עגנה בנמל ניו יורק .
בשנת 1778 הציע הגנרל וושינגטון להקים יחידה צבאית חדשה (קורפוס) שתקרא "חיל החבלנים והכורים".
בושנל קיבל את הפיקוד על הקורפוס בדרגת קפטן-סגן ב-2 באוגוסט 1779. ב-6 במאי 1779, הוא נלקח בשבי בפאריש מידלסקס, כיום דאריין, קונטיקט, ולאחר מכן הוחלף בתפקידו.
ב-8 ביוני 1781, בושנל מונה לקפטן בצבא הקונטיננטלי ולחם במצור על יורקטאון בספטמבר ובאוקטובר של אותה שנה.
בושנל שירת בצבא עד ששוחרר ב-3 ביוני 1783. לאחר מכן הוא הפך לחבר באגודת קונטיקט של סינסינטי, ארגון שהוקם על ידי קצינים שהיו ותיקי הצבא.
בשלב מסוים לאחר המהפכה, הוענק לבושנל מדליה על ידי ג'ורג' וושינגטון.
לאחר סיום המלחמה הוא חזר לקונטיקט שם התגורר עד 1787 עד שעבר בפתאומיות לצרפת.
על פעילותו בצרפת לא ידוע הרבה, אם כי עלו השערות כי ייתכן שהוא שיתף פעולה עם הממציא רוברט פולטון בפיתוח עיצוב לצוללת.
בשנת 1803 התיישב בושנל בוורנטון, ג'ורג'יה תחת השם הבדוי, דייוויד בוש.
הוא לימד באקדמיית וורנטון ועסק ברפואה.
הוא מת בוורנטון ב-1824 או 1826 ונקבר בבית הקברות של העיר בקבר לא מסומן.
דגם בגודל מלא של צוללת הצב של דייוויד בושנל מוצג בספרייה ובמוזיאון של חיל הצוללות של הצי האמריקאי בגרוטון, קונטיקט.
בשנת 1915, הצי האמריקני כינה את מכרז הצוללות USS, בושנל (AS-2) והוא הושק בברמרטון, וושינגטון.
בושנל שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ושמה שונה ל-USS Sumner ב-1940 והיה נוכח במהלך המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. היא הועסקה כספינת סקר במהלך מלחמת העולם השנייה והוצאה משימוש ב-1946.
ב-14 בספטמבר 1942, הושק מכרז נוסף לצוללות באותו השם USS בושנל (AS-15).
בושנל שירתה במהלך מלחמת העולם השנייה ומאוחר יותר הייתה ספינת הדגל של שייטת הצוללות 12 בקי וסט, פלורידה משנת 1952 ועד שהוצאה משירותה ב-1970.
בשנת 2004 העביר בית הנבחרים של ג'ורג'יה החלטה שהכריזה על 30 באוגוסט 2004 כיום דייוויד בושנל בג'ורג'יה.
דייוויד בירד האב היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית למשך כשנה בין 1918 ל-1919.
בירד, בן למשפחה ממוצא סקוטי שהשקתעה באירלנד, נולד בדרי שבצפון אירלנד.
בשנת 1856 היגר לארצות הברית ונככנס לעסקי העץ בעיירה פורט דיפוזיט שבמרילנד.
ב-1860 עבד לקמדן שבניו ג'רזי, שם המשיך לעבוד בתעשיית העצים והוסיף לעסוק בבנקאות.
בשנת 1910 התמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית, אך בפברואר 1918 מונה למלא את מקומו של הסנאטור המנוח ויליאם יוז בידי מושל ניו ג'רזי וולטר אוונס אדג'.
לאחר מכן נבחר בבחירות ביניים ב-5 בנובמבר 1918, וכיהן בסנאט עד 3 במרץ 1919, משלא התמודד לתוקפת כהונה מלאה בבחירות הרגילות.
אחרי שעזב את גבעת הקפיטול חידש בירד את עיסוקיו הקודמים בקמדן, שם נפטר ונקבר בבית העלמין הארלי.
בירד היה אביו של דייוויד בירד הבן, לימים גם הוא סנאטור מניו ג'רזי.
דייוויד ג'יי בורדוול (באנגלית; David Jay Bordwell; 23 ביולי 1947 – 29 בפברואר 2024) היה תאורטיקן אמריקאי והיסטוריון של הקולנוע.
לאורך מרבית הקריירה שלו הוא שימש פרופסור לקולנוע באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ולאחר מכן היה פרופסור במחלקה לאמנויות תקשורת.
הוא נודע כנציג הגישה הקוגניטיבית והנאו-פורמליזם בקולנוע.
ב-1974 הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת איווה.
בהגותו, בורדוול שאב השראה מתאורטיקנים מוקדמים יותר של קולנוע כמו נואל ברץ' (Noel Burch) וכן מהיסטוריון האמנות ארנסט גומבריך.
בורדוול כתב בין היתר אודות התאוריה הקולנועית הקלאסית, ההיסטוריה של הקולנוע, הקולנוע ההוליוודי הקלאסי, הוליווד החדשה וקולנוע ממזרח אסיה.
יצירותיו המשפיעות והשנויות יותר במחלוקת עסקו בגישה הקוגניטיבית בקולנוע ובביקורת אודות תאוריות קולנועיות עכשוויות.
בין חיבוריו העיקריים: "קריינות בקולנוע הבדיוני" (Narration in the Fiction Film) משנת 1985, "אוזו והפואטיקה של הקולנוע" (Ozu and the Poetics of Cinema) מ-1988, "יצירת משמעות" (Making Meaning) מ-1989, ו"על ההיסטוריה של הסגנון קולנועי" (On the History of Film Style) מ-1997.
בורדוול כתב עם אשתו קריסטין תומפסון את ספרי הלימוד "אמנות הקולנוע" מ-1979 ואת "היסטורית הקולנוע" (Film History) מ-1994. חיבורו הארוך ביותר היה "הקולנוע ההוליוודי הקלאסי" (The Classical Hollywood Cinema: Film Style and Mode of Production to 1960) מ-1985, שנכתב בשיתוף עם קריסטין תומפסון ועם ג'נט סטייגר .
בורדוול נקשר גם לגישה מתודולוגית המכונה "נאו-פורמליזם", אם כי הגישה פותחה בעיקר על ידי אשתו, קריסטין תומפסון.
ניאופורמליזם היא גישה לניתוח סרטים המבוססת על תצפיות שנעשו לראשונה על ידי תאורטיקנים ספרותיים הידועים כפורמליסטים הרוסים, שבקולנוע עמדו על הבחנה בין המאפיינים התפיסתיים והסמיוטיים של הסרט.
התוספת "נאו" מקורה בשילוב בין הפורמליזם הקלאסי לגישה הקוגניטיבית.
חלק ניכר מעבודותיו של בורדוול התייחס לתהליכים הקוגניטיביים של צופה הסרט המתרחשים כאשר הוא תופס את הצורות האסתטיות של הסרט (בניגוד למסר הטקסטואלי).
ניתוח זה מתייחס גם לאופן שבו סרטים מפנים את תשומת ליבנו למידע עלילתי משמעותי, ולאופן שבו סרטים מייצרים "הזרה".
בורדוול ערך יחד עם הפילוסוף והאסתטיקן נואל קרול את האנתולוגיה "פוסט-תיאוריה: רקוסטרוקציה של לימודי קולנוע" (Post-Theory: Reconstructing Film Studies) מ-1996. המחברים דחו הנחות ומתודולוגיות רבות שנעשו על ידי אסכולות אחרות ללימודי קולנוע, במיוחד גישות הרמנויטיות, ביניהן הם מנו את הפסיכואנליזה הלקאניאנית וכן וריאציות מסוימות של פוסט-סטרוקטורליזם.
הם טענו כנגד גישות אלו, מפני שהם טענו שהן פועלות כ"תיאוריות גדולות" המשתמשות בסרטים כדי לאשר מסגרות תאורטיות קבועות מראש, במקום לנסות לערוך מחקר שמאיר איך הסרטים עצמם עובדים.
בורדוול וקרול טבעו את המונח "תאוריית ס.ל.א.ב" ("S.L.A.B.
theory") כדי להתייחס לתיאוריות הנשענות על הגותם של דה סוסיר, לאקאן, אלתוסר ובארת.
תאורטיקנים ופילוסופים רבים מתחו ביקורת על הנאו-פורמליזם, בהם סלבוי ז'יז'ק, שבודוול בעצמו היה מבקר ידוע שלו.
ז'יז'ק טוען שהנאו-פורמליזם ממעיט בתפקיד התרבות והאידאולוגיה בעיצוב הטקסט של הסרט, ושניתוח צריך לחשוף את הערכים הבעייתיים של החברות שבהן הסרטים מופקים.
בורדוול נפטר ב-29 בפברואר 2024.
כמו שמספרים בהוליווד: סיפור וסגנון בקולנוע המודרני, מאנגלית: אמיר צוקרמן, עריכה מדעית: ענבר שחם, עם עובד, 2019
דייוויד בירדי מיטשל היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-27 בשנים 1809–1813 ובשנים 1815–1817.
מיטשל נולד בסקוטלנד, ובגיל 24 היגר לג'ורג'יה.
הוא נבחר כראש עיריית סוואנה ומונה כתובע הכללי של המדינה.
הוא כיהן שלוש תקופות כהונה באספה הכללית של ג'ורג'יה, שתיים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, ואחת בסנאט המדינתי.
ב-1817 התפטר מיטשל מכהונתו כמושל כדי לקבל על עצמו את מינויו על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כנציג ממשלת ארצות הברית לאינדיאנים מאומת המוסקוגי באדמותיהם שבשטחים בהן משתרעות כיום ג'ורג'יה ואלבמה.
כהונתו בתפקיד זה באה לאחר יותר משני עשורים בהם כיהן בו בנג'מין הוקינס.
ב-1820 הוא נשפט על מעורבות בהברחת עבדים מפלורידה הספרדית.
ב-1821 הוא הוחלף על ידי הנשיא מונרו שמינה לתפקיד את ג'ון קרול.
דייוויד בירדי מיטשל נולד במיות'יל שבסקוטלנד.
כבחור צעיר הוא ירש אדמה בג'ורג'יה מדודו המנוח.
ב-1782, לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא עבר לסוואנה שבג'ורג'יה כדי לקבל אותה.
כמי שהתלהב בנוגע לארץ החדשה, למד מיטשל משפטים בקריאה עצמית בהדרכת עורכי דין והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא נבחר למשרת ראש עיריית סוואנה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1801–1802, ויצר קשרים ברחבי המדינה.
ב-1792 נשא מיטשל לאישה את ג'יין מילס, ולשניים נולדו שישה ילדים.
מיטשל מונה כתובע הכללי של ג'ורג'יה, ושימש בתפקיד בשנים 1796–1806. הוא עבר להתגורר באחוזת המטעים מאונט נבו, שליד בירת המדינה, מילידג'וויל.
הוא כיהן שלוש תקופות כהונה באספה הכללית של ג'ורג'יה, שתיים מתוכן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, ותקופת כהונה שלישית ולא רצופה בסנאט המדינתי.
מיטשל נבחר פעמיים למשרת מושל ג'ורג'יה, וכיהן בו בשנים 1809–1813 ופעם שנייה בשנים 1815–1817.
הוא התפטר מתפקידו כמושל כדי לקבל על עצמו את המינוי של הנשיא ג'יימס מונרו כנציג ממשלת ארצות הברית לאינדיאנים מאומת המוסקוגי.
אחת מתחומי האחריות שלו במסגרת תפקיד זה היה ניהול המשא והמתן על ההסכם שנחתם ב-1818, שעל פיו ויתרו אנשי המוסקוגי על קרקעות לטובת ארצות הברית.
ב-1820 הואשם מיטשל בהברחת עבדים לטריטוריית המוסקוגי ולטריטוריה של ארצות הברית, תוך הפרה של החוק נגד יבוא עבדים מ-1808. בעוד שאחריותו הישירה לכך נותר שנויה במחלוקת, התיר מיטשל לאלו שהיו מעורבים בפעילות בלתי חוקית זו לקבל מקלט עבור אלו שהם לכדו בסוכנות שהוא פיקח עליה לאורך נהר פלינט.
הפרשה הובילה לחקירה מרכזית ולפיטוריו מתפקידו על ידי הנשיא מונרו ב-1821. ב-1828 מונה מיטשל במחוז בולדווין.
מטעם מחוז זה הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה ב--1836
דייוויד בירדי מיטשל נפטר באחוזת מאונט נבו, ביתו במילדג'וויל, ב-22 באפריל 1837. הוא נטמן בבית הקברות ממורי היל שבעיר.
העיירה פורט מיטשל שבאלבמה, נבנתה על ידי המיליציה של ג'ורג'יה ב-1813 על אדמה שהוא תרם, ונקראה על שמו.
פורט מיטשל שבפלורידה קרויה גם היא על שמו, ומינואר ועד מאי 1814 היא הייתה בירת רפובליקת מזרח פלורידה .
דוד ברגר הוא עורך דין, פוליטיקאי, דיפלומט ומנהל ספורט יהודי-קנדי.
הוא נולד באוטווה כבן בכור לסם ברגר .
הוא למד במכללת אשברי וקיבל תואר ראשון באומנויות ב-1971 מאוניברסיטת טורונטו ותואר ראשון במשפט אזרחי ב-1975 מאוניברסיטת מקגיל.
מ-1975 עד 1979, הוא היה סגן נשיא בכיר במועדון הכדורגל מונטריאול אלואטס .
מ-1978 עד 1979, הוא היה נשיא ליגת הכדורגל הקנדית .
הוא נבחר לבית הנבחרים של קנדה מטעם מחוז לורייר בבחירות הפדרליות ב-1979 .
הוא נבחר מחדש ארבע פעמים נוספות ב-1980, 1984, 1988 ו-1993 מטעם המפלגה הליברלית של קנדה, בפעמיים האחרונות מטעם מחוז סן-אנרי-וסטמאונט ).
ב-1982 היה המזכיר הפרלמנטרי של שר המדינה (עסקים קטנים ותיירות).
בין השנים 1982-1984 היה המזכיר הפרלמנטרי של שר הצרכנות והתאגידים.
הוא התפטר ב-1994 לאחר שמונה לשגריר קנדה בישראל ובמקביל היה הנציב העליון של קנדה בקפריסין.
ברגר שירת עד 1999 והוחלף על ידי מייקל דוגל בל.
הוא תמך בסטפן דיון בוועידת ההנהגה של המפלגה הליברלית של קנדה ב-2006 .
דייוויד בייקר הוא ביוכימאי וביולוג חישובי יהודי-אמריקאי, חלוץ בשיטות לתכנון חלבונים ולחיזוי מבנה החלבון.
הוא פרופסור לביוכימיה מטעם הנרייטה ואוברי דייוויס, חוקר במכון הרפואי הווארד יוז ופרופסור נלווה למדעי הגנום, ביו-הנדסה, הנדסה כימית, מדעי המחשב ופיזיקה באוניברסיטת וושינגטון.
הוא זכה בפרס נובל לכימיה במשותף לשנת 2024 על עבודתו בעיצוב חלבון חישובי.
תוכניות בינה מלאכותית שפותחו על ידי בייקר ואחרים פתרו במידה רבה את הבעיה של חיזוי מבנה חלבון.
בייקר חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ומנהל המכון לעיצוב חלבון של אוניברסיטת וושינגטון.
היה שותף להקמת יותר מתריסר חברות ביוטכנולוגיה ונכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בתחום הבריאות של מגזין טיים לשנת 2024.
דייוויד ברטון היה אחד מהסנאטורים הראשונים מטעם מיזורי, וכיהן בין השנים 1821 ל-1831.
ברטון נולד ב-14 בדצמבר 1783 ליד גרינוויל שבטנסי, אז חלק מקרוליינה הצפונית.
ב-1809 עבר לסנט לואיס שבטריטוריית לואיזיאנה.
בשנת 1812 הצטרף ליחידת הריינג'רים הרכובים של ניית'ן בון.
שירותים נוספים שלו במסגרת יחידות הריינג'רים סייעו להפוך את ברטון לדמות פופולרית באזור.
הוא הפך לדמות פוליטית מרכזית במיזורי בראשית דרכה, וכיהן כתובע הכללי של המדינה, נשיא ועידת החוקה של מיזורי, יושב ראש בית הנבחרים הטריטוריאלי של מיזורי, ואחד משני הסנאטורים הראשונים שלה בארצות הברית.
מחוז ברטון שבמיזורי נקרא על שמו.
הוא היה אחיו של ג'ושוע ברטון, מזכיר המדינה הראשון של מיזורי.
דייוויד התנגד למינוי מחדש של ויליאם רקטור לתפקיד המודד הכללי של מיזורי, אילינוי וארקנסו, וטען שרקטור השתמש בקרוביו לבדיקת עמדות ושילם להם יותר מדי בזמן שרקטור סקר את רכישת לואיזיאנה.
ג'ושוע פרסם את ההאשמות ב-St.
אחיו של רקטור, תומאס רקטור, אתגר את ג'ושוע לדו-קרב ב-1823 באי הדמים (נהר מיסיסיפי) והרג את ג'ושוע.
הנשיא ג'יימס מונרו לא מינה מחדש את רקטור.
ברטון החליף מפלגה שלוש פעמים בחייו הפוליטיים.
הוא נבחר לראשונה כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ב-1825 עבר לדמוקרטים של אדמס לבחירתו מחדש.
כאשר התמודד שוב לסנאט ב-1830 עבר להיות מועמד המפלגה הלאומית הרפובליקנית.
בסנאט כיהן כיו"ר הוועדה לאדמות ציבוריות.
בשנים 1834–1835 כיהן כחבר הסנאט של מיזורי.
ברטון מת ב-28 בספטמבר 1837 בבונוויל, מיזורי.
דייוויד בירד הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי בין השנים 1929–1930.
בירד נולד ב-10 באוקטובר 1881 בקמדן שבניו ג'רזי.
אביו היה הסנאטור דייוויד בירד האב.
בשנת 1899 השלים את לימודיו בבית הספר לורנסוויל, וב-1903 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת פרינסטון.
כמו אביו, עסק בירד בעסקי העץ והבנקאות בקמדן מ-1903 עד 1929.
ב-30 בנובמבר 1929 מונה בירד לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור המתפטר וולטר אוונס אדג'.
הוא כיהן בתפקיד מ-30 בנובמבר 1929 עד 2 בדצמבר 1930, אז הושבע מחליפו שנבחר באופן רשמי.
בירד לא היה מועמד בבחירות למושב הפנוי ב-1930.
בבחירות 1931 התמודד בירד לתפקיד מושל ניו ג'רזי מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הוא הפסיד בבחירות ולאחר מכן שב לעיסוקיו הפרטיים.
ב-1938 מונה בירד בידי המושל לוועדת הגשרים המשותפים של נהר הדלאוור.
לאחר מכן עבד כסוכן ביטוח, ונפטר בקמדן שבניו ג'רזי ב-28 בפברואר 1955, בגיל 73. הוא נקבר בבית הקברות הרליי.
דייוויד קולברת' ברודריק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא נולד בוושינגטון הבירה, גדל בניו יורק, ועבר לקליפורניה בתקופת "בהלת הזהב".
בגיל 39 נהרג בדו-קרב עם השופט דייוויד ס.
ברודריק נולד ב-4 בפברואר 1820 בוושינגטון למשפחה ממוצא אירי.
אביו היה חוצב אבן שהיגר לארצות הברית כדי לעבוד בבניית הקפיטול.
בשנת 1823 עברה המשפחה לניו יורק, שם למד ברודריק בבתי הספר הציבוריים ועבד כשוליה לחוצב אבן.
עוד בצעירותו החל לעסוק בפוליטיקה והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1846 התמודד על מקום בבית הנבחרים מטעם ניו יורק, אך הפסיד.
לאחר שעבר לקליפורניה, נבחר לסנאט המדינתי (1850–1852) וכיהן גם כנשיא הסנאט ולתקופה קצרה כסגן מושל בפועל.
בתקופה זו צבר השפעה רבה, במיוחד בעיר סן פרנסיסקו, שבה נחשב לשליט פוליטי רב עוצמה.
מערכת התמיכה שיצר — הדומה לזו של ארגון "טמאני הול" בניו יורק — העניקה לו כוח ושליטה בתפקידי מפתח עירוניים, וממנה צבר עושר רב.
בשנת 1857 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה, והחל לכהן ב־4 במרץ אותה שנה.
בשנים שלפני מלחמת האזרחים נחלקה המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה לשני מחנות — תומכי העבדות ומתנגדי העבדות (תנועת האדמה החופשית).
ברודריק עמד בראש המתנגדים לעבדות, בעוד שחברו לשעבר, השופט דייוויד ס.
טרי הפסיד בבחירות בשל עמדתו זו והאשים את ברודריק בהפסד.
ב־1859 חילופי עלבונות ביניהם הידרדרו לעימות אישי.
טרי קרא תיגר על ברודריק לדו-קרב באגם מרסד שליד סן פרנסיסקו.
במהלך הדו-קרב שנערך ב-13 בספטמבר ירה אקדחו של ברודריק בשגגה לפני הספירה, ונותר ללא נשק טעון.
טרי ירה בו ופצע אותו אנושות בריאה.
ברודריק מת שלושה ימים לאחר מכן מפצעיו.
הוא היה הסנאטור האמריקאי היחיד שנהרג אי פעם בדו-קרב בעת כהונתו.
מותו של ברודריק נתפס בציבור הרחב כמעשה רצח פוליטי שנבע מהתנגדותו לעבדות.
בייקר, נאם בהלווייתו ואמר כי ברודריק מת "משום שהתנגד לשלטון מושחת ולהרחבת מוסד העבדות".
לאחר מותו נחשב למעין קדוש מעונה של תנועת ההתנגדות לעבדות, ודמותו הונצחה באירועים שונים ברחבי ארצות הברית.
כמה מקומות נקראו על שמו, בהם מחוז ברודריק בטריטוריית קנזס, וכן רחוב ברודריק בעיר סן פרנסיסקו.
סר דייוויד ברוס, (29 במאי 1855 – 27 בנובמבר 1931) היה פתולוג ומיקרוביולוג, רופא צבאי ואלוף-משנה סקוטי, אשר ביצע כמה מן התרומות המרכזיות לרפואה הטרופית ומבין הדור החלוצי של החוקרים שפעלו לאור תאוריית החיידקים כגורמי מחלות.
בשנת 1887 הוא גילה חיידק, שגרם למחלה שנודעה בשם "קדחת מלטה"(כיום ברוצלוזיס על שמו)
בשנת 1894 הוא גילה יצור חד-תאי פרוטוזואי, שנקרא Trypanosoma brucei, כגורם למחלת הנאגאנה (טריפנסומיאזיס בבעלי-חיים ).
המחלה ברוצלוזיס, החיידק הגור לה Brucella, והטפיל Trypanosoma brucei נקראים על שמו של דייוויד ברוס, כהוקרה לתרומותיו המדעיות.
ברוס נולד במלבורן, אוסטרליה ב-1855. הוא היא בן יחיד לזוג הורים סקוטים שהיגרו לאוסטרליה במהלך הבהלה לזהב בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. אביו, דייוויד ברוס, בליווי אשתו ג'יין המילטון, עזב את אדינבורו כדי להתקין מפעל ריסוק בשדה זהב בוויקטוריה.
בגיל חמש חזר עם הוריו לסקוטלנד.
הוא למד בבית הספר תיכון Stirling High School עד גיל ארבע-עשרה, ואז עבד אצל חברת מחסנים במנצ'סטר.
שאיפתו הייתה להפוך לאתלט מקצועי - תפקיד שלדעתו מבנה גופו החזק התאימוהו לו, אך הדבר נתעכב בעקבות התקף דלקת ריאות שבו לקה בגיל שבע-עשרה.
הוא חידש את לימודיו, וב-1876 התקבל לאוניברסיטת אדינבורו.
כילד בבית הספר, ברוס היה חובב ציפורים נלהב, והוא תכנן ללמוד זואולוגיה באוניברסיטה.
לאחר שסיים את שנתו הראשונה באדינבורו כמצטיין בידיעת הטבע, שכנע אותו רופא חבר ללמוד רפואה.
בשנת 1881, לאחר שסיים את לימודיו, עבד ברוס כעוזר לרופא בריגייט, שם פגש את מרי אליזבת סטיל, ביתו של בעל המרפאה הקודם, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים מבוגרת ממנו.
הם נישאו ב-1883. אף על פי שלא היו להם ילדים, נישואיהם היו מוצלחים מאוד ומרי ברוס (Mary Elizabeth Bruce, שם משפחתה המקורי היה Steele) עזרה לברוס בצורה נרחבת — בבית, בחברה ובתחום המדעי.
עמה פרסם כשלושים מאמרים טכניים מתוך 172 מאמריו.
ברוס מצא שעיסוק ברפואה כללית איננו מתאים לו, ובאוגוסט 1883 מונה לדרגת קפטן-מנתח בשירות הרפואי של הצבא הבריטי.
בשנה שלאחר מכן נשלח למלטה, שם הוא ואשתו שוכנו בבית החולים של ולטה, אשר לא היו בו כלל מתקנים למחקר.
היו אלה ימיה הראשונים של המהפכה בביולוגיה וברפואה בעקבות תאוריית החיידקים כגורמי מחלות.
ברוס הושפע מגילויו האחרון של רוברט קוך לגבי חיידק השחפת, והחליט לחקור את קדחת מלטה, מחלה שבעקבותיה אושפזו מדי שנה כ-מאה חיילים מן החיל הבריטי, לתקופה ממוצעת של שלושה חודשים.המחלה כונתה בתחילה "קדחת מלטה", לאחר שנצפתה לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-19 במהלך מלחמת קרים.
ברוס רכש מיקרוסקופ, ובסוף 1886 מצא "מספר עצום של מיקרוקוקים יחידים" בטחול של חייל שנפטר מהמחלה.
עיסה טחולית מארבעה חולים נוספים, שהוזרעה לאגר התזונה של כוך, הניבה תרביות של "מיקרוקוקוס" הגדל לאט.
ברוס דיווח על ממצאיו אלו בספטמבר 1887. פרסומים מאוחרים יותר תיארו מאפיינים נוספים של האורגניזם, שלו הציע את השם Micrococcus melitensis.
מסיבה זו המחלה והחיידיק נקראים על שמו.
צורתו הבצילרית לא זוהתה עד שבנג (Bang) בודד ב־1897 את Bacillus abortus.
בשנת 1920, לפי הצעת פוייזייה ומאייר, אומץ השם הגנרי Brucella לקבוצה זו של מיקרואורגניזמים הקרובים זה לזה.
האפידמיולוגיה של המחלה נותרה תעלומה עד 1905, כאשר ט.
Zammit), חוקר ממלטה שהיה חבר בוועדה לחקר קדחת הים התיכון -צוות מומחים בן שנים עשר חברים שברוס עמד בראשו - זיהה את חלב העזים כגורם המעביר את המחלה.
המחלה הוכנעה כאשר חלב העיזים הוצא מתזונת חיל המצב במלטה.
כיום המונח "ברוצלוזיס" החליף שמות קודמים כגון קדחת מלטה, קדחת ים-תיכונית ו-undulant fever.
הדרך המדויקת לקשר בין המחלה לחיידק התגלתה רק בשנת 1927 בעקבות עבודתה של הבקטריולוגית האמריקאית אליס קתרין אוונס.
מחקרים על trypanosomiasis והוראה בבית הספר הרפואי בנטלי
בין שתי התקופות הללו של עבודתו במלטה, ברוס כבר הפך מפורסם בזכות מחקריו על טריפנוסומיאזיס בזולולנד ובאוגנדה.
לאחר שעזב את מלטה בשנת 1889, בילה את חופשתו בעבודה ובהרצאות במעבדתו של קוך, בזמן שאשתו למדה את הטכניקות העדכניות ביותר במיקרוסקופיה, צביעה והכנת מצעי גידול.
לאחר מכן לימד פתולוגיה בבית הספר הרפואי של הצבא בנטלי, שם הכניס את הגישה הניסויית ושיטות הבקטריולוגיה של פסטר, ליסטר וקוך.
יחד עם אשתו, חקר ברוס התפרצות של נאגאנה בזולולנד וגילה את הטפיל החד-תאי האחראי לה Trypanosoma brucei.
בשנת 1894 נשלח ברוס לנטאל, והמושל שלה (שהיה בעבר סגן מושל מלטה) ביקש ממנו לחקור מגפה בבעלי-חיים – נאגאנה – שפגעה בבקר בצפון זולולנד.
לאחר מסע של חמישה שבועות בעגלת שוורים, הגיעו בני הזוג ברוס ל-Ubombo, שם התגוררו במשך חודשיים בבקתה מבוץ וקנים, והשתמשו בפרגולה כמעבדה.
בדיקות בקטריולוגיות של שוורים חולים לא הראו ממצאים חיוביים, אך מחקר מיקרוסקופי אינטנסיבי של דגימות דם חשף חד תא זז ורוטט, שלבסוף כינה ברוס כטריפאנוזום (trypanosome).
הקשר בין הטפיל לנאגאנה הוכח על ידי הזרקת דם מבקר נגוע לסוסים וכלבים בריאים: הם חלו באופן חריף, ובדם שלהם ריחפו המטוזואונים בשפע.
האופן הטבעי של העברת המחלה נחשף, כפי שהסביר ברוס בהרצאותיו ב-Croonian (1915), כאשר שני שוורים ומספר כלבים שנשלחו לאזור נמוך המכונה "חגורת זבובים" למשך שבועיים, קיבלו את אותו טפיל בדם.
ברוס התעקש אז כי נאגאנה זהה ל"מחלת זבוב הצה-צה" שתוארה על ידי ליבינגסטון ב-1858, וכי הזבוב הוא זה שמעביר את הטריפאנוזום הגורם למחלה.
לאחר שנקרא זמנית לנאטל, חזרו בני הזוג ברוס בספטמבר 1895 לבקתה המבודדת שלהם בשטחי זולולנד, ושם שהו כמעט שנתיים.
בדצמבר 1895, פורסם הד"וח המקדמי של ברוס פורסם ואחריו, בתחילת 1897, פורסם הדו"ח המורחב.
מסמכים אלו תיארו את המטוזואונים של נאגאנה, קבעו את זבוב הצה-צה (Glossina morsitans) כוקטור, והצביעו על חיות בר אזוריות, כגון אנטילופות ובאפלו (עצמן חסינות ולא חולות), כמאגר הטריפאנוזומים.
דגימות טריפאנוזומים חיים נשלחו לחברה המלכותית, שהציגה את ברוס כחבר ב-1899 ופרסמה מאמר של פלימר וברדפורד שתיאר את הטפיל וקרא לו Trypanosoma brucei.
במהלך מלחמת הבורים, ברוס התבלט במצור על ליידיסמית', שם ניהל בית חולים וביצע ניתוחים מוצלחים.
מרי ברוס קיבלה את עיטור Royal Red Cross על עבודתה המסורה עם הפצועים, במיוחד בתפקיד אחות בחדר הניתוח של בעלה.
הם חזרו לביתם באוקטובר 1901.
בשנת 1903 נבחר ברוס לראשות ועדת מחלת השינה של החברה המלכותית באוגנדה.
החברה המלכותית ארגנה ועדה דומה לחקירת מגפה באוגנדה בשנת 1902, מטעם משרד החוץ ובחסות פטריק מנסון, אך פעילותה לא תואמה ושני חברים חזרו לביתם.
משפחת ברוס הגיעה ל-Entebbe במרץ 1903 יחד עם ד"ר דייוויד נאברו וסמל טכנאי, ופגשו את נציג הוועדה הראשונה שעדיין היה במקום — מיקרוביולוג צעיר, ד"ר אלדו קסטלני .
הצעתו המוקדמת של מנסון ש-Filaria perstans הוא הגורם למחלה התבררה כלא נכונה; אך קסטלני הבחין לאחרונה בטריפאנוזומים בנוזל השדרה של חמישה קורבנות.
קודם לכן, הוא גידל סטרפטוקוקים מנוזל השדרה ומדם הלב של למעלה משלושים חולים.
קסטלני היה מודע היטב לחשיבות האפשרית של הטריפאנוזומים, אך היה מופתע מן הראיות הסותרות.
הוא לא רצה להיות מושא ללעג מצד ברוס, ופחות מכך מצד נאברו, שהיה מעט מבוגר ממנו ושמינהו להחליפו עוררה בו טינה.
לכן, הוא מסר את תצפיותיו לברוס, בתנאי שהוא (קסטלני) ימשיך זמנית בחיפוש אחר טריפאנוזומים, ולאחר מכן יפרסם את ממצאיו ככותב יחיד, ושנאברו לא יודע על כך.
כאשר עזב קסטלני את אנטבה שלושה שבועות לאחר מכן, הוא גילה טריפאנוזומים בעוד עשרים מקרים נוספים.
בנוסף, הוא לימד את ברוס טכניקות של ניקור מותני ובדיקת נוזל השדרה למציאת טריפאנוזומים.
בשנת 1902 דיווח דאטון על Trypanosoma gambiense בדם של אנגלי חולה חום בגמביה, וב־1903 בייקר אבחן מקרים דומים של חום טריפאנוזומלי באוגנדה, אך חשד בקשר בין מקרים אלה לבין מחלת השינה האנושית באוגנדה.
בתחילה נראה כי ברוס היה ספקן לגבי הטריפאנוזומים כגורמים למחלת השינה האנושית, אך זמן קצר לאחר עזיבתו של קסטלני, ברוס ונאברו אספו ראיות משכנעות שהמחלה נגרמת על ידי T.
באוגוסט 1903 חזרו בני הזוג ברוס לאנגליה.
דוח ההתקדמות שנשלח על ידו ברוס ונאברו מאנטבה הכיר בגילויו של קסטלני; אך הדוח המורחב, שנכתב על ידי ברוס, נאברו ו-E.
Greig, שיקף שינוי בגישה, שעודד את תומכיו, במיוחד את הזואולוג ריי לנקיסטר, למזער את תרומתו של קסטלני.
המחלוקת שהתפתחה פורסמה מדי פעם במשך כמה שנים.
למרות תמיכתו הנדיבה של נאברו בקסטלני, רוב התאורים שלאחר מכן הציגו הטיה בסיקור הנושא, שתוקנו מאוחר יותר על ידי כתביו המפורטים של J.
מ־1908 עד 1910, חזר ברוס לשרת בוועדה המתמשכת של האגודה המלכתית באוגנדה, שם ניהל מחקרים על התנאים המשפיעים על העברת T.
gambiense על ידי Glossina palpalis, וכן חקר את הבקר וחיות הבר כמאגר פוטנציאלי של הטפיל.
בשנת 1911 מונה ברוס למנהל ועדת מחלת השינה נוספת, שנועדה לחקור את הטריפנוסומיאזיס ב-Nyasaland.
במהלך השנתיים הבאות, זוהה כי T.
rhodesiense הוא הגורם המרכזי לאזור, וכי Glossina morsitans הוא הווקטור שלו; כמו כן, זוהו מינים נוספים של טריפאנוזומים הפוגעים בבעלי-חיים מבויתים.
brucei הם זהים, אך דעה זו הייתה שנויה במחלוקת בקרב רשויות גרמניות עכשוויות וכיום אינה נתמכת על ידי אף אחד.
מ־1914 ועד פרישתו בשנת 1919, כיהן ברוס כמפקד המכללה הרפואית הצבאית המלכותית (Royal Army Medical College).
במהלך המלחמה, כישורי הניהול שלו נוצלו במלואם, במיוחד בתפקידו כמנהל המחקר המדעי וכיושב ראש ועדות לחקר טטנוס וקדחת השוחות.
בשנותיו האחרונות סבל ברוס מזיהומים חוזרים בריאות, והעביר את חורפיו במדירה.
הוא נפטר מסרטן בשנתו השבעים ושבע בשנת 1931.
אשתו, שליוותה אותו בכל מסעותיו הקשים ועבדה לצידו בצנעה כטכנאית, מיקרוסקופיסטית ומציירת טבלאות, נפטרה ארבעה ימים קודם לכן.
על ערש מותו ביקש ברוס שסייעתה יוצאת הדופן תוזכר ותודגש תמיד בכל כתבה ביוגרפית על חייו.
דייוויד ברוקס היה קצין בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
ברוקס נולד ב-1756 בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה ולמד בבתי הספר הציבוריים בעיר.
בשנת 1776 הצטרף לצבא הקונטיננטלי בדרגת לוטננט.
הוא נשבה בקרב על פורט וושינגטון ב־16 בנובמבר 1776, והיה שבוי מלחמה במשך יותר משלוש שנים, עד שהוחלף בינואר 1780. לאחר שחרורו, כמי ששוחרר על תנאי, נאסר עליו להשתתף שוב בלחימה, ולכן מונה לעוזר האפסנאי הכללי לענייני לבוש.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 למד ברוקס משפטים, הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין.
עם הקמתה בשנת 1783 היה חבר מייסד באגודת סינסינטי.
בשנת 1796 נבחר ברוקס לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו מ־4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1799. ניסיונותיו להיבחר מחדש בשנים 1798 ו־1800 נכשלו.
במאה ה־19 מונה ברוקס לנציב שניהל משא ומתן על הסכם עם בני שבט הסנקה.
בשנת 1807 עזב לבסוף את תפקידו כשופט במחוז דאטשס ומונה למזכיר מחוז דאטשס.
בהמשך מונה ברוקס לקצין בשירות המכס של ארצות הברית.
הוא נפטר בפוקיפסי שבמדינת ניו יורק ב־30 באוגוסט 1838.
דייוויד ג'ון גילמור הוא מוזיקאי, מלחין, גיטריסט וזמר אנגלי וחבר להקת פינק פלויד מסוף שנות ה־60. גילמור הוא רב-נגן והוא מנגן על גיטרות, גיטרה בס, קלידים, סקסופון, בנג'ו, מנדולינה, מפוחית פה, פדאל סטיל, ותופים.
פרט לפועלו בלהקה הוציא לאור גם חמישה אלבומי סולו והשתתף בפרויקטים חיצוניים (כולל הפקה).
מאז עזיבתו של רוג'ר ווטרס את להקת פינק פלויד באמצע שנות השמונים, גילמור הוא מנהיגה של הלהקה.
דורג על ידי מגזין הרולינג סטונז במקום ה-14 ברשימת הגיטריסטים הטובים בעולם, ונחשב בעיני רבים לאחד המוזיקאים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של המוזיקה.
גילמור נולד בקיימברידג', אנגליה ב-6 במרץ 1946 לאב מרצה לזואולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' ולאם מורה.
גילמור התבגר בשנות החמישים, שהיו מלאות בהשפעה מוזיקלית של אלביס פרסלי ושל שאר כוכבי הרוקנרול בתחילתו.
מדי פעם שאל גילמור גיטרה משכנו כדי לנסות לנגן ובאחת הפעמים לא החזירה.
הוא לימד את עצמו לנגן בעזרת תקליט לימודי שיצר פיט סיגר.
כשהיה בן 11 החל גילמור ללמוד בבית ספר ששכן ליד תיכון בקיימברידג'.
בתיכון זה למדו סיד בארט ורוג'ר ווטרס, חבריו לעתיד ב"פינק פלויד".
ב 1962 החל גילמור ללמוד בקולג' האומנויות והטכנולוגיה בקיימברידג' והתיידד עם סיד בארט (לימים מנהיגה הראשון של להקת פינק פלויד), תוך שהם מנגנים יחד בהפסקות.
הוא עזב את הלימודים והצטרף להקתו הראשונה שנקראה Joker's Wild, עמה החל לנגן בשנת 1963. הלהקה שינתה את שמה ל-Flowers ב-1967 והתפרקה לאחר זמן קצר.
במהלך שנותיו בלהקה, דייוויד גילמור תרם תרומה מכרעת כנגן וכזמר בלהקה, הוא נודע בזכות נגינת הגיטרה הווירטואוזית והשירה המחוספסת שלו.
בנוסף, גילמור שר את מרבית להיטיה הגדולים של הלהקה, כמו Money מ-1973, Wish You Were Here מ-1975, ו-Comfortably Numb ב-1979.
גילמור הוציא לאור את אלבום הסולו הנושא את שמו באביב 1978, לאחר תרומה כנגן בלבד לאלבום Animals של פינק פלויד, שיצא שנה לפני כן.
במהלך ההקלטות החליט לשמור הקלטה אחת, שהפכה בסופו של דבר לשיר Comfortably Numb הידוע (מאלבום החומה), עד היום סולו הגיטרה בשיר נחשב לאחד הגדולים אי פעם, ובעיני רבים אף לטוב ביותר.
אלבום הסולו השני שלו, About Face יצא ב-1984, הוא שובח על ידי המבקרים אך למרות זאת לא הגיע להצלחה רבה.
יחסיו הרעים עם חברו ללהקה רוג'ר ווטרס, אשר לקח לידיו את מושכות הלהקה אחרי עזיבתו של בארט, הביאו להתרופפות הרכב הלהקה, ובסופו של דבר ווטרס עזב את הלהקה בשנת 1985, במחשבה שהלהקה לא תסתדר בלעדיו.
במקום זאת, גילמור לקח על עצמו את הנהגת הלהקה ויחד עם שני חבריה הנותרים, ריצ'רד רייט וניק מייסון, הוצאו לאור עוד 2 אלבומי אולפן שלוו בסבבי הופעות מוצלחים במיוחד.
על התקופה שלאחר עזיבת ווטרס, אמר גילמור -
"היו לי כמה בעיות עם הכיוון של הלהקה בעבר הלא רחוק, לפני שרוג'ר עזב.
חשבתי שהשירים הכבירו במילים, כיוון שהמשמעות הספציפית של המילים הללו הייתה כה חשובה, שהמוזיקה הפכה לכלי בשביל המילים, ולא הייתה מלהיבה במיוחד...
[האלבומים] The Dark Side of The Moon ו-Wish You Were Here היו מצליחים כל כך לא רק בזכות התרומה של רוג'ר, אלא גם משום שהיה בהם איזון טוב יותר בין המוזיקה למילים מאשר באלבומים שבאו אחריהם.
זה מה שאני מנסה לעשות עם האלבום 'A Momentary Lapse of Reason' - יותר פוקוס על המוזיקה, כדי להחזיר את האיזון."
פרט להיותו נגן וזמר בלהקת פינק פלויד, גילמור היה פעיל גם כמפיק, טכנאי צליל של מופעים ונגן אורח בהפקות של אמנים כמו רוי הארפר, קייט בוש, פול מקרטני, רינגו סטאר, פיל קולינס, סאם בראון, ג'ולס הולנד, סופרטרמפ ואפילו סיד בארט.
כמו כן השתתף במספר מופעי צדקה.
גילמור נחשב לאחד מהגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים.
הוא מפורסם במיוחד בזכות נגינה מדויקת ומלאת רגש, עם שילוב טכניקות bending (מתיחה) מקוריות, וכן בזכות יכולתו להפיק צלילים שונים ומשונים מהגיטרה, ביניהם צלילים דמויי כינור וצרחות (כפי שניתן לשמוע למשל בשיר A Saucerful of Secrets של להקת פינק פלויד).
בשנת 1996 נכנס גילמור להיכל התהילה של הרוק אנד רול יחד עם פינק פלויד.
בנובמבר 2003, קיבל את תואר האבירות הבריטי.
בחודש מרץ, שנת 2006, הוציא גילמור את אלבום הסולו השלישי שלו, שנקרא On An Island.
באלבום משולבים קטעים תזמורתיים שהלחין זביגנייב פרייזנר.
בספטמבר 2024 ראה אור אלבומו Luck And Strange.
את רוב תמלילי השירים באלבום כתבה רעייתו, פולי סמסון ובשני שירים מתוכו משתתפת בתו, רומאני.
באוקטובר 2024, גילמור הצהיר כי הוא "בשום אופן" לא יופיע שוב עם רוג'ר ווטרס.
גילמור הסביר את סירובו לשתף פעולה עם ווטרס בשל דעותיו הפוליטיות ותגובותיו השנויות במחלוקת לגבי ישראל, אוקראינה וארצות הברית.
גילמור הצהיר כי הוא כדוגמת ולדימיר פוטין וניקולאס מדורו.
אשתו של גילמור, פוליי סמפסון, ביקרה את ווטרס ברשת החברתית "X" וכינתה אותו "אנטישמי עד הליבה".
גילמור הסכים עם דברי אשתו.
ב-1975 נישא גילמור לאמנית וירג'יניה (ג'ינג'ר) הייסנביין.
ב-1994 נישא גילמור בשנית לעיתונאית פולי סמסון.
לזוג שני בנים, בת ובן מאומץ: צ'ארלי (נולד ב-1989 לפולי סמסון במערכת יחסים קודמת ואומץ על ידי הזוג לאחר מכן), ג'ו (נולד ב-1995), גבריאל (נולד ב-1997) ורומני (נולדה ב-2002).
לדייוויד גילמור יש גיטרות מהדגמים הבאים:
Fender Stratocaster - הגיטרה המסוימת מדגם זה שבבעלותו מכונה "הסטראט השחורה"
בשנת 2019 מכר גילמור במכירה פומבית חלק גדול מהגיטרות שלו וסה"כ המכירה הכניסה $2,119,825 כסף שגויס לעמותה שלו.
דייוויד ג'ייקובס היה תסריטאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי, שנודע בשל היותו היוצר של שתי סדרות הטלוויזיה המצליחות "דאלאס" ו"נוטס לנדינג".
ג'ייקובס נולד בבלטימור במדינת מרילנד.
בשנת 1977 נישא לדיאנה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
נפטר בברבנק, קליפורניה ב-20 באוגוסט 2023.
ג'ייקובס עבד בחברת ההפקות האמריקנית לורימר באמצע שנות ה-70 בתפקיד "עורך עלילה" (Story Editor).
בשנת 1977 העלה את רעיון הסדרה "נוטס לנדינג" בפני אנשי חברת CBS.
הרעיון היה לעקוב אחר חייהם של כמה זוגות החיים ברחוב קטן בפרבר של לוס אנג'לס.
אנשי CBS לא אהבו את הרעיון, ודרשו כי תיכתב עבורם "סאגה נוצצת".
בעקבות דרישה זו, העלה ג'ייקובס את רעיון הסדרה "דאלאס", המתמקדת בחייהם של אילי נפט בטקסס.
CBS רכשה את הסדרה לשידור, בתחילה כמיני סדרה ולאחר מכן כסדרת טלוויזיה ששודרה במשך ארבע עשרה עונות, בין 1978 ל-1991 וזכתה להצלחה אדירה, כאשר ג'ייקובס מוגדר כיוצר הסדרה.
בשנת 1986 שימש כתסריטאי סרט הטלוויזיה "דאלאס: השנים המוקדמות" שתיאר את עלילת הסדרה "דאלאס" בטרם החל קו העלילה שפתח את שידור התוכנית.
לאחר ירידת הסדרה מהמסכים הופקו שני סרטי המשך, "דאלאס: שובו של ג'יי אר" (1996) ו"דאלאס: מלחמות היואינגים" (1998), בהם ניתן לג'ייקובס קרדיט כמפתח הדמויות, אך הוא לא נטל חלק ניכר בכתיבת התסריט.
כיוצר "דאלאס" אחראי ג'ייקובס לשתי תפניות עלילתיות טלוויזיוניות ידועות.
התפנית העלילתית הראשונה היא סיום העונה השנייה ב"קליף האנגר" מותח - הגיבור הראשי, ג'יי אר, נורה בידי דמות מסתורית, והצופים צריכים היו להמתין עד תחילת שידורי העונה השלישית כדי לדעת מה עלה בגורלו ומיהו שירה בו.
בתקופה זו ניהל לארי הגמן ששיחק את ג'יי אר, משא ומתן כספי עם מפיקי הסדרה על תנאי העסקתו.
ג'ייקובס ואנשי ההפקה עמדו בפני הברירה "להרוג" את ג'יי אר ולא להענות לדרישותיו הכספיות של הגמן, או להשאירו בחיים, ולהענות לדרישותיו הכספיות.
תסריט הפרק הראשון של העונה השלישית הותיר את שאלת מותו של ג'יי אר פתוחה, ורק לאחר שהצדדים הגיעו להסכמה על תנאי השכר של הגמן המשיכו צילומי הסדרה, כאשר במקביל צולמו פרקים על פי קו עלילה אלטרנטיבי שלא כלל את הדמות.
תפנית עלילתית נוספת, שזכתה לביקורת רבה, באה בעקבות פרישתו של השחקן פטריק דאפי, ששיחק את האח הצעיר והאהוב במשפחת יואינג, בובי.
בעקבות פרישת השחקן נכתב פרק בו מת "בובי יואינג" והסדרה נמשכה כשנה, תוך שהעלילה מתפתחת בלעדיו.
עד מהרה הסתבר כי הקריירה אותה ראה דאפי לעצמו מחוץ לסדרה אינה מתקדמת כפי שרצה, ומאידך, הסדרה מפסידה קהל צופים שחיבב את דמותו של בובי.
מכיוון שכך, הוחלט להשיב את דמותו לסדרה.
לאחר שהושגה הסכמתו של דאפי, כתב ג'ייקובס פרק, ובו אשתו של בובי, פאמלה (השחקנית ויקטוריה פרינסיפל), מתעוררת משינה, ומוצאת את בעלה המת מזה כשנה מתקלח בחדר המקלחת.
עד מהרה הסתבר לצופים כי כל אירועי השנה האחרונה, מהיום בו מת "בובי" היו אך חלום של פאמלה, והסדרה המשיכה בעלילה מהנקודה בה נמצאה שנה לפני כן, כאילו לא אירע דבר.
כשנתיים לאחר התחלת הפקת "דאלאס" ניסה ג'ייקובס את כוחו ב-CBS במכירת סדרה נוספת העוסקת באנשים שמצאו עצמם באי בודד.
אנשי CBS דחו את הרעיון, אך הביעו עניין להחיות את רעיונו המקורי של ג'ייקובס לסדרה "נוטס לנדינג".
הסדרה נקשרה ל"דאלאס" שהייתה אז בשיא הצלחתה (הגיבור של נוטס לנדינג הוא גארי יואינג, אחיו האלכוהוליסט של ג'יי אר יואינג, גיבור "דאלאס"), ושודרה ב-CBS בין השנים 1979 ל-1993. בסדרה זו לקח ג'ייקובס חלק לעיתים גם כבמאי.
בשנת 1998 יצר והפיק את סדרת הדרמה "Four Corners" לרשת CBS, בכיכובם של אן-מרגרט, סוניה בראגה וג'סטין צ'יימברס.
הסדרה ירדה מהאוויר לאחר שלושה פרקים.
ג'ייקובס היה מועמד פעמיים לפרס אמי, בשנים 1992 ו-1993 על עבודתו כמפיק הסדרה "Homefront", שהופקה על ידי חברת האחים וורנר, מי שרכשה את חברת לורימר בה עבד ג'ייקובס.
דייוויד בון נייטינגייל ג'ק היה כדורגלן אנגלי, שהיה הראשון להבקיע שער באצטדיון ומבלי, והיה הכדורגלן הראשון בעולם שתמורת כרטיס השחקן שלו שולמו למעלה מ-10,000£.
אביו, בוב ג'ק, היה גם כן כדורגלן.
ג'ק נולד בבולטון שבלנקשייר, והחל את הקריירה שלו כחלוץ שני בפליימות' ארגייל, מועדונו של אביו, ב-1919; במדי פליימות' ג'ק השתתף ב-48 משחקים, בהם הבקיע 11 שערים.
ב-1920 הוא חזר לעיר הולדתו, ועבר לשחק בבולטון וונדררס תמורת 3,500£.
הוא שיחק במשך שמונה עונות במדי בולטון, והיה שותפו להתקפה של ג'ו סמית', כאשר הצמד מבקיע בסך הכל למעלה מ-300 שערים.
בזמן ששיחק בבולטון הוא נכנס לספרי ההיסטוריה בכך שכבש את השער הראשון אי פעם באצטדיון ומבלי, במשחק הגמר של גביע ה-FA ב-1923; שחקני בולטון ניצחו במשחק, וג'ק זכה במדליה הראשונה בקריירה שלו.
שנה אחת לאחר מכן, ב-3 במרץ 1924, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה, בהפסד 1 - 2 לנבחרת ויילס.
בשמונה השנים שבהן היה חלק מהנבחרת הוא השתתף בתשעה משחקים, בהם הבקיע שלושה שערים.
הוא המשיך להצליח במדי בולטון, וזכה פעם נוספת בגביע ה-FA בעונת 1925/1926, לאחר שכבש את שער הניצחון נגד מנצ'סטר סיטי.
בחמש מתוך שמונה העונות שלו בבולטון הוא היה המבקיע המצטיין של המועדון, ובסך הכל הבקיע 144 שערים ב-295 משחקי ליגה.
כתוצאה מבעיות כספיות של בולטון ג'ק הוחתם ב-1928 על ידי מאמן ארסנל הרברט צ'פמן תמורת 10,890£.
ג'ק היה מיועד להיות מחליפו של הקפטן צ'ארלי באקן שפרש, וזכה להצלחה רבה בהייבורי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד ניוקאסל יונייטד ב-28 באוקטובר 1928, והפך מיד לשחקן הרכב קבוע.
באותה עונה הוא גם היה מלך השערים של המועדון.
אף על פי שהבקיע פחות מהחלוץ המרכזי ג'ק למברט, הוא הבקיע מספר שערים חשובים, כולל שער הניצחון בחצי גמר גביע ה-FA של 1929/1930 נגד האל סיטי; משחק הגמר נגד האדרספילד טאון הסתיים בניצחון 2 - 0 של ארסנל, וג'ק הפך לשחקן הראשון שזוכה בגביע בוומבלי בשני מועדונים.
ג'ק המשיך לשחק במדי ארסנל בתחילת שנות ה-30, ובעונת האליפות 1930/1931 הבקיע שיא אישי של 34 שערים.