tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשרה זו נשאר עד 1896, כאשר בריאותו המעורערת אילצה אותו להתפטר.
בשנת 1870 סירב לוי לנצח על ביצוע בלתי מורשה של הוולקירה במינכן, עובדה שהרשימה את וגנר.
פולין גארסיה-ויארדו ופרידריך ניטשה המליצו על לוי לפני וגנר ובשנת 1871 נפגשו השניים.
וגנר שיבח את לוי על סירובו לשנות את שמו, היהודי בעליל, ולוי, שנשבה לא רק למוזיקה של וגנר אלא גם למסר האמנותי שלו, הרחיק לכת עד להגנה על האסתטיקה שביסוד ספרו האנטישמי בגלוי של וגנר, "היהודים במוזיקה".
התקרבותו של לוי אל וגנר חתרה תחת ידידותו עם ברהמס, על אף מאמציו הנואשים לקיים אותה.
שמו של לוי קשור לאין הפרד בהערכה הציבורית הגדלה והולכת למוזיקה של וגנר.
כידידו הוותיק של וגנר, ניצח על ההצגה הראשונה של "פרסיפל" בפסטיבל ביירוית בשנת 1882 ולקח חלק בחיי המוזיקה של ביירוית במשך שארית הקריירה שלו.
על אף האנטישמיות המוצהרת של וגנר, הוא התיידד עם קארל טאוסיג, היינריך פורגז, יוזף רובינשטיין ואנגלו נוימן, כולם יהודים.
בין הרמן לווגנר נוצרו יחסי עבודה הדוקים, והערכתו של וגנר לכישרונו המוזיקלי של לוי מיתנה קמעה את האנטישמיות שלו.
עם זאת, וגנר לא חש בנוח להניח את הניצוח על פרסיפל, עם הסימבוליזם הנוצרי שבה, בידי יהודי והוא ערך כמה ניסיונות מגושמים, שלא צלחו, לשכנע את לוי להמיר את דתו.
לוי הוא שניצח, בהצלחה רבה, על ביצוע הבכורה של "פרסיפל" בשנת 1882 וביצועיו רבי-ההשראה על האופרה עד 1894 מציבים אותו, יחד עם הנס ריכטר, פליקס מוטל ואנטון זיידל, בשורה הראשונה של מנצחי ביירוית מן הדור הראשון.
הרמן לוי היה זה שניצח על המוזיקה בהלווייתו של וגנר.
הוא ביקר בלונדון בשנת 1895.
במהלך השנים הבאות ניצח לוי על בכורות גרמניות לאופרות צרפתיות מאת גונו, מסאז'ה, שברייה וברליוז.
הוא הבטיח את הצלחתו של ברוקנר במינכן כאשר הציג את האדג'ו מן הסימפוניה השביעית שלו לאחר ביצוע של "הוולקירה".
לוי ראה בברוקנר, ולא בברהמס, את ממשיכו הסימפוניסט של בטהובן, וברוקנר מצדו העריץ את לוי וראה בו, אף כי היה צעיר ממנו ב-15 שנים, "אב אמנותי".
מכתב של לוי משנת 1887, שביקר את הגרסה הראשונה של הסימפוניה השמינית של ברוקנר, ערער את ביטחונו העצמי של ברוקנר למשך שנים אחדות.
לוי עודד גם את ריכרד שטראוס הצעיר.
הרמן לוי נפטר בהיותו במינכן ב-13 במאי 1900 והוא בן 61.
הרמן ג'וזף מולר היה גנטיקאי ומחנך יהודי אמריקאי.
בשנת 1946 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום המוטציה הגנטית הספונטנית.
מולר נולד בעיר ניו יורק.
אביו, הרמן מולר, היה קתולי בעל שורשים גרמניים ועבד כחרש ברזל, ואמו, פרנסיס לבית לייונס, הייתה יהודיה בעלת שורשים ביהודי ספרד ופורטוגל.
מולר גדל בהארלם בבית צנוע באמצעים.
את לימודיו באוניברסיטת קולומביה היה יכול לממן רק הודות למלגת לימודים ועבודות מזדמנות רבות בהן עבד בעת לימודיו.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1910. לאחר מכן, למד שנתיים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל, ושב ללימודי דוקטורט לקולומביה, אותם סיים בשנת 1916. לימודי הביולוגיה ריתקו אותו מעת שהתחיל בלימודים אקדמאיים.
הוא היה תלמידו של חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1933) תומאס הנט מורגן.
מולר לימד במכון רייס בטקסס בין השנים 1915 – 1918. באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1918 – 1920, באוניברסיטת טקסס 1920 – 1932. בשנת 1932 עזב את ארצות הברית לגרמניה ומשם עבר לברית המועצות, חדור באמונה סוציאליסטית.
תחילה עבד בלנינגרד ואחר כך במוסקבה שם התמנה לגנטיקאי בכיר במכון לגנטיקה של מוסקבה.
הוא עבר ביחד עם ישראל אגול, שקודם לכך השתלם אצל מולר בארצות הברית.
לאחר מעצר של אגול ומדענים נוספים בשנת 1937, הוא התפכח מן הפער שבין האידאולוגיה הסוציאליסטית למציאות החיים בברית המועצות ועבר לאדינבורו.
הוא שב לארצות הברית בשנת 1940 וקיבל משרה ללא קביעות באמהרסט קולג', שם עבר עד 1945. בתקופה זו הדגים במחקריו את היחס שבין הזדקנות התא לבין מוטציות ספונטניות.
בשנת 1945 קיבל משרת פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה.
השיטה שפיתח לזיהוי מוטציה גנטית ספונטנית הובילה אותו לגילוי שיטה לגרימת מוטציה על ידי הקרנה בקרני רנטגן.
שיטה שנמצאו לה יישומים רבים, תאורטיים ומעשיים גם יחד.
על תגליותיו אלה קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1946. מולר ניצל את הפרסום לאחר קבלת הפרס להזהיר מפני הסכנות הכרוכות בחשיפה לקרינה בסביבה תעשייתית לבריאות האדם.
בשנת 1955 הוא היה אחד מאחד-עשר החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין הקורא נגד שימוש בנשק גרעיני.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1964. בשנות עבודתו הרבות פרסם למעלה מ-300 מאמרים על נושאי מחקריו ומספר ספרים.
הרמן לי (נולד ב-3 באוקטובר 1976) הוא גיטריסט בריטי - יליד הונג קונג, גיטריסט להקת הפאואר מטאל הבריטית דראגונפורס.
נגינתו של לי מאופיינת בסולואים ארוכים ומלודיים, ושימוש רב בידית הטרמולו, הוא גם ידוע באפקטים הקוליים שהוא יכול ליצור בעזרת הגיטרה וידית הטרמולו.
הרמן לי ניגן בהרבה להקות מטאל ורוק בשנות ה-90 ולאחר פירוק להקתו האחרונה Demoniac בשנת 1998, הוא החליט להקים להקת פאואר מטאל.
הוא צירף את חברו ללהקת דמוניאק הגיטריסט סם טוטמן ועשה אודישנים לחברי להקה שממנה יצאו דראגונהארט, ששינו את שמם לדראגונפורס מאוחר יותר.
עם דראגונפורס הוציא ארבעה אלבומים וב-2008 הוציאו את האלבום Valley Of The Damned Re-Mastered, וב-2012 הוציא את האלבום The Power Within.
ב-2007 הוזמן לי כאורח מיוחד עם סטיב וואי לציון עשרים שנה לחברת איבנז (שבגיטרות שלה הוא משתמש).
בנוסף ניגן בהופעה עם עוד גיטריסטים.
יבלוקוף הוא מחבר הפזמון המפורסם "פּאַפּיראָסן" (קרי: "פָּפִּירוֹסְן"; יידיש: "סיגריות"), שעל אף שנכתב במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, נקשר כיום לעיתים קרובות בזיכרון השואה.
נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, כיום בבלארוס).
בגיל 10 היה נער מקהלה במקהלתו של החזן יוסף אַלטשול ("יאָשע דער סלאָנימער" – יוֹשֶׁה סְלוֹנִימֶר, כלומר יושה מסלונים; 1840–1908), ומגיל 12 גילם תפקידי ילדים על במות התיאטרון היהודי באזור הולדתו.
בגיל 17 עזב את ביתו לתור עם להקת תיאטרון יידית ברחבי ליטא ופולין.
במשך כ-4 שנים היה חבר ב-"קאָוונער פֿאַראיַיניקטע טרוּפּ" (הלהקה המאוחדת מקובנה), ובמסגרת זו שיחק על במות יידיש בגרמניה והולנד.
לאחר ששיחק תקופה בתיאטראות יהודים בקנדה – בטורונטו ובמונטריאול – ואחר כך בלוס אנג'לס, התיישב בניו יורק.
יבלוקוף בלט כאחת מהדמויות החשובות של הבמה היידית בשדרה השנייה בשנות ה-30 וה-40.
הייתה לו גם תוכנית רדיו שבועית שזכתה לפופולריות רבה בשם "דער פּאַיאַץ" ("הליצן"), על שם אחד ממחזות הזמר הידועים ביותר שלו.
בשנת 1931 התקבל כחבר איחוד השחקנים היהודים בניו יורק (Hebrew Actors Union of New York), לאחר 1945 נבחר מספר פעמים ליושב-ראש שלו.
עמד גם בראש מוסדות אחרים כמו ברית התיאטרון היידית (Yiddish Theatrical Alliance) והתיאטרון הלאומי היידי הניו-יורקי (Yiddish National Theater).
בתום מלחמת העולם השנייה ערך יחד עם אשתו, השחקנית בלה מייזל, סיור במחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה, ושׁר ושיחק בפני ניצולי השואה.
באוגוסט 1946 שר בפני יהודים פולנים ששהו במחנה העקורים ברגן-בלזן.
בעת סיורים אלה הזדמן לו לפגוש אחיינית, שכנראה הייתה היחידה ששרדה ממשפחתו שנשארה באירופה.
על פעילותו ההתנדבותית קיבל תעודת הוקרה מטעם הצבא האמריקני.
יחד עם אשתו עשה סיור מופעים גם בישראל, בארצות הסקנדינביות, בארצות נוספות באירופה, בקובה ובדרום אמריקה (1950).
עם המבצעים המפורסמים של להיטיו נמנו אהרן לבדב, מוריס שוורץ ומנשה סקולניק.
יבלוקוף נפטר בבית החולים מאונט סיני במנהטן, ניו יורק, בשנת 1981, בגיל 77.
פּאַפּיראָסן ("סיגריות"), 30 באוקטובר 1935, עם יצחק איזידור פרידמן, עם להיטים כמו "פּאַפּיראָסן" ו"שוואייג מיין הארץ".
יבלוקוף מספר בזיכרונותיו כי הוא חיבר את "פאפיראסן" באירופה לפני הגירתו, לאחר שהיה עד למאמצי הישרדותם של יתומים עניים, שהזכירו לו את ילדותו בזמן הכיבוש הגרמני של גרודנו במלחמת העולם הראשונה, אז התפרנס כרוכל סיגריות.
הלחן הוא נעימה של כמה שירים מזרח-אירופיים, בהם השיר הרוסי "Милаша-молдаванка" ("מילָשָה-מולדָבנקה").
השיר זכה לפרסום ולפופולריות ב-1932, לאחר שיבלוקוף השמיע חלק ממנו במסגרת תוכנית רדיו שערך בתחנת הרדיו הניו-יורקית היידית החשובה WEVD.
בתקופת השואה חוברו בגטאות פולין וליטא מילים חדשות, קונטקסטואליות, לשיר.
אחד הידועים שבהם הוא שירה של ריקלה גלֶזֶר (ריקלע גלעזער) מגטו וילנה, "ס'איז געווען אַ זומערטאָג" ("היה זה יום קיץ"), על טבח היהודים ביער פונאר.
השיר הושר בין היתר על ידי חוה אלברשטיין.
גָאלדעלע דעם בעקער'ס ("גולדעלע, בת האופה"), 1940, עם יצחק איזידור פרידמן; מוזיקה: איליה טרילינג.
שיחקו בו יבלוקוף, בלה מייזל ומנשה סקולניק.
כלל יותר מ-15 להיטים, בהם "זאַג זאָג עס מיר" ("אמור לי, אמור לי כבר את המילים") (מוזיקה: הרמן יבלוקוף, מילים מאת חיים טאובר).
דער דיש וואַשער ("רוחץ הכלים"), 1936, מוזיקה: איליה טרילינג, פרט ללהיט של יבלוקוף; עם הרמן יבלוקוף בתפקיד הראשי של אברשה רוחץ הכלים.
יחד איתו שיחקו בלה מייזל, לאו פוקס, אנני טומשפסקי, אסתר זלצמן, דייב לובריצקי וגם הצעיר וולטר מתאו בתפקיד משנה של צ'לן).
כולל הלהיט "דער דיש וואשער" מאת יבלוקוף.
"גיב מיר אָפּ מייִן האַרץ צוריק" ("תן לי את לבי בחזרה")
"ווער האָט אַזאַ ייִנגעלע" (מילים: ג'נט פליישמן)
ארום דער וועלט מיט יידיש טעאַטער: אויטאָביאָגראַפישע איבערלעבונגען און טעאַטער-דערציילונגען אין לויף פון אַ האַלבן יאָהרהונדערט, אידישע און וועלטלעכע געשעענישן, ניו יורק: Shulsinger Bros., 1968. (הספר בארכיון האינטרנט: כרך א, כרך ב)
הרמן יבלוקוף ובלה מייזל זכו בכוכב בשדרת התהילה Yiddish Theatre Walk of Fame שבאולד סקנד אווניו דלי.
הרמן מילר היה מדינאי גרמני איש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ששימש כשר החוץ של גרמניה וכקנצלר גרמניה בשתי תקופות כהונה שונות בתקופת רפובליקת ויימאר.
מילר נולד במנהיים, ואביו היה יצרן יין.
ב-1902 נישא לפרידה טוקוס, ומנישואים אלו נולדה לו בת בשם אנמרי ב-1905. לאחר לידת הבת מתה אשתו של מילר מסיבוכים הקשורים בלידה.
בשנת 1909 נישא בשנית ומנישואים אלו נולדה לו בת בשם אריקה.
מילר עסק במסחר, ולאחר מכן שימש כעורך עיתון מקומי.
משנת 1896 היה פעיל בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ושימש כמנהל מחלקת העיתונות של המפלגה משנת 1906. בתפקידו זה הקים את סוכנות הידיעות העצמאית של המפלגה.
ב-1916 נבחר לראשונה כחבר הרייכסטאג מטעם המפלגה.
ב-21 ביוני 1919 התמנה לשר החוץ של גרמניה, ובתפקיד זה היה בין הנושאים ונותנים על הסכם ורסאי.
ב-27 במרץ 1920 החליף את גוסטב באואר בתפקיד קנצלר גרמניה, ושימש בתפקיד זה עד 6 ביוני 1920.
ב-28 ביוני 1928 התמנה שוב לקנצלר גרמניה, והיה אחרון הקנצלרים ברפובליקת ויימאר שנהנו מרוב ברייכסטאג.
אך הקואליציה שהקים נפלגה כתוצאה מחילוקי דעות בין הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת העם הגרמנית על נושאי התקציב, על רקע השפל הגדול.
מילר ניסה למנוע ממפלגתו לפרוש מהקואליציה, אך כשל בכך.
ב-27 במרץ 1930 סיים את תפקידו, והוחלף בקנצלר היינריך ברינינג.
בשנה שלאחר מכן מת לאחר ניתוח כושל בשלפוחית השתן.
הרמן פרנץ (פרנסיס) מארק היה כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי-אמריקאי ממוצא יהודי, שתרומתו העיקרית הייתה בפיתוח מדע הפולימרים.
מחקריו של מארק על המבנה המולקולרי של סיבים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן היו הוכחה חשובה לתאוריה המקרומולקולרית של מבנה הפולימר.
יחד עם האווינק (Houwink) הוא ניסח את שוויון מארק-האווינק או שוויון מארק-האווינק-סקורדה (Mark-Houwink-Sakurada equation), המתאר את התלות שבין הצמיגות האינהרנטית של פולימר למסה המולקולרית היחסית שלו (משקל מולקולרי).
מארק פעל להכרה במחקר הפולימרים כענף נפרד של הכימיה.
הוא כתב את תוכנית הלימודים הראשונה בנושא בארצות הברית, יסד את כתב העת הראשון בנושא, והיה בין הפעילים הראשיים שתרמו להקמת חטיבת הפולימרים באיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (International Union of Pure and Applied Chemistry).
בין השאר היה מארק יו"ר הוועדה המדעית שהייתה אחראית על הקמת מכון ויצמן למדע.
מארק, בנם השני של הרמן קרל מארק (Herman Carl Mark), ולילי מילר (Lili Mueller), נולד בווינה ב-1895. אביו היה רופא יהודי שהמיר את דתו ללותרניזם כשהתחתן, ועם זאת, רוב חבריהם של בני הזוג היו יהודים.
בין החברים שהתארחו בביתם, שעשו רושם על הרמן מארק הצעיר, היו הפסיכיאטר זיגמונד פרויד, המחזאי ארתור שניצלר, המלחין גוסטב מאהלר ומנהיגי הציונות תאודור הרצל וחיים ויצמן.
מארק היה חובב ספורט והצטיין בסקי ובכדורגל, ואף היה שחקן בנבחרת הלאומית של אוסטריה.
שני גורמים עיקריים הביאו את הרמן מארק להתעניין במדע.
הראשון היה מורהו, פרנץ הלווטי (Franz Hlawaty), שידע להפוך את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה למובנים, והשפיע מאוד על מארק הצעיר.
השני, היה סיור שערך מארק יחד עם חברו במעבדות של אוניברסיטת וינה בגיל שתים-עשרה.
את הביקור ארגן אבי החבר שלימד מדע.
הביקור שלהב את דמיונם של הנערים, והם הפכו את חדרי השינה שלהם למעבדות.
לשניהם הייתה גישה לכימיקלים דרך אבותיהם, והם החלו לערוך ניסויים.
מארק סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1913, והתכוון להמשיך ללימודי המדע באוניברסיטה.
מכיוון ששירות של שנה אחת בצבא האוסטרו-הונגרי היה אז חובה, עמדו בפניו שתי אפשרויות, להתגייס לפני הלימודים באוניברסיטה, או מיד לאחר סיומם.
מארק בחר באפשרות הראשונה והתגייס ליחידה האלפינית של הצבא.
הוא הוצב בדרום טירול (כיום טרנטינו - אלטו אדיג'ה באיטליה).
בתקופה זו למד טיפוס הרים, ספורט בו הצטיין ואותו אהב.
הוא אמור היה להשתחרר בקיץ 1914.
שנת השירות של מארק בצבא התארכה לחמש שנים שבמהלכן, על פי עדותו, נפצע שלוש פעמים וזכה ב-15 מדליות.
מארק שירת כקצין ביחידת העילית "רגימנט מס' 2 של משמר הקיסר" (k.k.
מתקופה זו מזכיר מארק במיוחד את הקרב על הר אורטיגרה (Ortigara) שבהרי האלפים ביוני 1917, כאשר הצליח לשכנע את מפקדיו לצאת להתקפת נגד מוצלחת כנגד האיטלקים שכבשו את הפסגה האסטרטגית.
בסוף המלחמה, בנובמבר 1918, נפל בשבי האיטלקי ושהה קרוב לשנה כשבוי במנזר ליד בארי.
תקופה זו הקדיש ללימוד שפות (איטלקית, צרפתית ואנגלית), כימיה, מקצוע שהחל ללמוד שנתיים קודם לכן כשהחלים מפציעה בשדה הקרב, ומתמטיקה.
מארק נרשם ללימודים באוניברסיטת וינה.
על מנת להשלים את הזמן שאבד במלחמה השלים מארק שלושה סמסטרים בשנה אחת וסיים בתואר דוקטור בכימיה ב-1921. נושא הדוקטורט שלו היה "סינתזה של פנטפנילאתיל".
המורה לכימיה של מארק באוניברסיטה היה וילהלם שלנק (Wilhelm Johann Schlenk), גרמני שמומחיותו הייתה בכימיה אורגנית.
שלנק התרשם מאוד ממארק והציע לו להצטרף אליו לאוניברסיטת ברלין שם הוצעה לשלנק משרת הפרופסור לכימיה בה החזיק קודם לכן אמיל פישר, זוכה פרס נובל לכימיה.
שנה אחרי שעבר מארק לברלין עם אשתו הטרייה, מימי שרמק (Mimi Schramek), פנה פריץ הבר, זוכה פרס נובל לכימיה לשלנק בבקשת עזרה.
האבר, מנהל מכון הקיסר וילהלם (Kaiser Wilhelm Gesellschaft, כיום מכון מקס פלאנק), חיפש כימאי אורגני מודרני עבור מכון מחקר הסיבים, חלק ממכון הקיסר וילהלם, ושלנק המליץ ללא היסוס על מארק.
מארק ואשתו עברו לשכונת דאהלם שברובע צלנדורף בברלין, שם שכן המכון.
חמש השנים בהן שהה מארק במכון מחקר הסיבים שבמכון הקיסר וילהלם היו פוריות מאוד.
בהדרכתו של מיכאל פולני, כימאי (ופילוסוף של המדע לעתיד) הונגרי ממוצא יהודי, הפך מארק למומחה בהפעלת ציוד הרנטגן ופענוח התצלומים בטכניקה שהייתה אז בחיתוליה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
הוא בחן את המבנה של חומרים אורגנים ואנאורגניים שונים כדוגמת הקסאמתילן טטרמין, חומצה אוקסלית, כלוריד הכספית ("קלומל") וגרפיט.
שמו הופיע על יותר מ-50 מאמרים מקצועיים שעסקו במבנה מתכות, תרכובות אורגניות ואנאורגניות ופולימרים.
לינוס פאולינג למד את עקרונות הטכניקה של קריסטלוגרפיה של קרני רנטגן ממארק.
הידע הטכני שרכש פולינג ממארק אפשר לפולינג את ביסוס העבודה המקורית על מבנה החלבונים.
בין השניים התפתחה חברות מקצועית שנמשכה כל חייהם.
אדם נוסף שנעזר בידע של מארק היה אלברט איינשטיין, שביקש ממארק ועמיתיו רשות לעשות שימוש בשפופרות קרני הרנטגן רבות העוצמה שהיו זמינות במעבדות שלהם על מנת לאמת את אפקט קומפטון.
החשיבות ההיסטורית של גילוי זה הייתה בכך שהוא אישש את ההנחה של איינשטיין בדבר האופי החלקיקי של האור, הנחה שטרם הייתה מקובלת באותם ימים.
הנחה שבגינה זכה בפרס נובל לפיזיקה.
ב-1926 פנה קורט מאייר (Kurt Heinrich Meyer), כימאי שווייצרי שהיה מנהל בחברת הענק אי גה פארבן (I.
Farbenindustrie) למארק והציע לו את משרת מנהל מעבדת המחקר לתרכובות של מולקולות גדולות בלודוויגסהאפן.
החברה החלה לייצר סיבים מלאכותיים אחרי מלחמת העולם הראשונה, ומאייר, שהכיר את המומחיות שצבר מארק במכון הסיבים, היה זקוק למדען בשיעור קומתו על מנת לשפר את תכונות הסיבים המלאכותיים שיצרה החברה ולחקור סוגים נוספים של סיבים.
בתמורה להסכמתו דרש מארק וקיבל את האפשרות לערוך מחקרים גם בנושאים שהיה ברור שאין להם ערך כלכלי, וכן שיעמוד לרשותו צוות של כימאים ופיזיקאים.
בשש שנותיו באי גה פארבן פעל מארק לסייע לניסיונות הראשונים הרציניים לשווק מסחרי של חומרים כדוגמת פוליסטירן, פוליוויניל כלורי, פוליוויניל אלכוהול וגומי סינתטי.
מארק היה שותף בהפיכת אי גה פארבן למובילת שוק בייצור ובשיווק של פולימרים חדשים וקופולימרים.
במהלך עבודתו באי גה פארבן במעבדה שבלודוויגסהאפן התגוררו מארק ואשתו במאנהיים שבגדה הנגדית של נהר הריין, לזוג נולדו שני בנים, הנס ופטר.
בתקופה זו הוא היה חתום על כ-80 מאמרים, שלושה ספרים, ו-17 פטנטים.
אחד המאמרים שיצא לאור ב-1928 ועסק במבנה הצלולוזה ועליו חתומים מאייר ומארק היה המאמר המדעי הראשון שדן במבנה פולימר שצלח את מבחן הזמן.
בין מחקריו היה על מבנה הגומי הטבעי, פחמן טטראכלוריד, גרמניום טטראכלוריד, בנזן וציקלוהקסן.
אף על פי שמארק העריך מאוד את הכימאי הרמן שטאודינגר (Herman Staudinger זוכה פרס נובל לכימיה לעתיד), שהיה חלוץ בתחום הפולימרים, פרץ בין השניים ריב מר שנמשך שנים רבות אחר כך.
שטאודינגר, כחלוץ בתחום, טען שמארק ומאייר גנבו את רעיונותיו.
הוויכוח היה גם בתחום המקצועי כששטאודינגר טען שמבנה הפולימרים הוא כשל מוט קשיח בעוד שמארק ומאייר נוכחו על פי הבדיקות שעשו כי צורתם כשל סליל.
ב-1932 זומן מארק למשרדו של מנהל המפעל.
הלה הודיע לו שמכיוון שהיטלר יעלה לשלטון בקרוב, מעמדו, כאזרח זר וכבנו של יהודי, יתערער מאוד.
גם אם לא יפוטר מיד אין שום סיכוי כי הוא יקודם אי פעם.
הוא הציע למארק לחפש עבודה אחרת, "מחוץ לגרמניה".
מארק חזר לווינה, העיר בה גדל, וקיבל משרת פרופסור בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת וינה.
הוא שהה בווינה במשך שש שנים מוצלחות, שבהן תכנן תוכנית לימודים חדשה בכימיה פולימרית, הראשונה מסוגה, והמשיך לבצע מחקרים בתחום המקרומולקולות.
העבודה החשובה ביותר שלו מתקופה זו נעשתה יחד עם הפיזיקאי היהודי יליד הונגריה (ולעתיד אזרח אמריקני) יוג'ין גות (Eugene Guth) והייתה ניסוח של תאוריה סטטיסטית של האלסטיות של המולקולה של הגומי.
בין תלמידיו הנודעים מתקופה זו, הקריסטלוגרפית הבריטית הלן מגאו (Helen D.
Megaw 2002-1907), ומקס פרוץ, ביולוג וחתן פרס נובל לכימיה לעתיד, אותו שלח מארק ב-1935 ללמוד קריסטלוגרפיה אצל עמיתו ג'ון דזמונד ברנל במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'.
באותה שנה (1935) שילב מארק את אהבתו לטיפוס הרים עם מחקר מדעי.
הוא הצליח לשכנע עמיתים מהאקדמיה הסובייטית למדעים לארגן משלחת טיפוס להרי הקווקז על מנת לבדוק השערה שריכוז הדאוטריום בקרחונים קדומים גדול מריכוזו במים רגילים.
מבחינת מדעית התוצאות לא היו חד משמעותיות, אבל חברי המשלחת נהנו מאוד מהחוויה.
בספטמבר 1937 פגש מארק בדרזדן את ק.
בפגישה הציע תורן למארק משרה כמנהל המחקר בחברה במשרדים בהוקסברי (Hawkesbury) שבאונטריו שבקנדה, במטרה לחקור תהליכי ייצור לשימושים חדשים בעיסת העץ כדוגמת סיבי ריון, אצטט הצלולוזה וצלופן.
מארק ענה כי הוא עסוק מאוד, אבל ינסה לבקר בקנדה שנה אחר כך על מנת לסייע בארגון מתקני המחקר של החברה.
בתחילת 1938 החל מארק להתכונן לעזוב את אוסטריה והעביר סמכויות ניהול לעמיתיו.
באותו זמן רכש בחשאי חוטי פלטינה ששוויים היה כ-50,000 דולר וכופף אותם לצורת קולבים ואשתו סרגה להם ריפוד על מנת שניתן יהיה להבריח את הקולבים מהמדינה.
כשכוחותיו של היטלר פלשו לאוסטריה והכריזו על האנשלוס (האיחוד הפוליטי בין גרמניה לאוסטריה) פוטר מארק ממשרתו, ואף נאסר, הושלך לכלא של הגסטפו, ודרכונו הוחרם.
הוא הואשם בשל קשריו עם אנגלברט דולפוס, חברו לנשק ממלחמת העולם הראשונה וקנצלר אוסטריה בשנים 1934-1932. דולפוס הוציא מחוץ לחוק באוסטריה את המפלגה הנאצית במטרה להבטיח את עצמאות אוסטריה, וסופו שנרצח על ידי הנאצים בניסיון הפיכה שנכשל.
מארק הצליח להשתחרר ולקבל בחזרה את דרכונו בעזרת חבר מבית הספר התיכון שהיה איש מפתח בממשל החדש תמורת תשלום שוחד שהיה שווה לשנת משכורתו באוניברסיטה.
הוא שוחרר תוך אזהרה שלא ליצור קשר עם אף יהודי אחר.
מארק שלח מברק לחברה הקנדית הבינלאומית לנייר והודיע כי הוא מוכן לבוא.
הוא פנה לשגרירות הקנדית והשיג ויזה לקנדה, וויזות מעבר דרך שווייץ, צרפת ואנגליה.
בסוף אפריל 1938 חצו בני משפחת מארק את הגבול לשווייץ בתואנה של מסע סקי.
הם הגיעו לציריך יום למחרת, ומשם נסעה המשפחה לאנגליה דרך צרפת.
בספטמבר, בעודו משאיר זמנית את משפחתו מאחוריו, עלה מארק על ספינה למונטריאול.
תוך כדי המסע השלים מארק את כתיבת המהדורה האנגלית של "הכימיה הפיזיקלית של פולימרים מרוכבים" (Physical Chemistry of High Polymers).
אשתו ושני בניו הצטרפו אליו כמה שבועות אחר כך.
מארק שהה בעיירה הקנדית הקטנה הוקסברי כשנתיים.
הוא לא התכוון להישאר בה זמן רב.
מטרתו הייתה לסייע למפעל לעבור מודרניזציה ולהכשיר צוות חוקרים, ואחר כך לחזור ללמד באקדמיה.
בתקופה זו התרכז בשיפור תהליכי הייצור של עיסת העץ, אצטאט הצלולזה וויסקוזה.
אחד השימושים לוויסקוזה היו חוטים עבור צמיגים.
העיסוק בנושא הפגיש את מארק עם אנשים מחברת דופונט.
אחד ממנהלי החברה שהיה גם בוועד של המכון הפוליטכני של ברוקלין הציע למארק משרה אקדמית במוסד בתוספת משרת ייעוץ לדופונט.
מארק שהרגיש כי כישוריו המקצועיים מוצו בהוקסברי ורצה לחזור לאקדמיה נעתר.
בספטמבר 1940 הצטרף מארק לסגל המכון ועתיד היה לעבוד בו עד סוף הקריירה האקדמית שלו.
המחקר הראשון שהוטל על מארק במכון הפוליטכני של ברוקלין (השם שונה אחר כך ל"האוניברסיטה הפוליטכנית של ניו יורק", שכיום היא חלק מאוניברסיטת ניו יורק) היה קשור לסוג הלכה הטבעית המכונה "שלאק" (Shellac).
הלכה, היוצרת משטח קשה ועמיד בפני שריטות על רהיטים, מיוצרת מקליפת הגולם של החרק Laccifera lacca החי על עצים בעיקר בתאילנד ובהודו, ויבואה הצטמצם בשל המלחמה.
במסגרת "לשכת השלאק" (Shellac Bureau מחלקה שמומנה על ידי היבואן של שלאק לארצות הברית) הוטל על מארק לנסות להכין לכה סינתטית בעלת תכונות זהות.
כמו באוניברסיטת וינה הקים מארק תוכנית מבוססת בתחום הפולימרים שכללה בנוסף למחקר את תוכנית לימודי הפולימרים לתואר ראשון שהייתה ראשונית בארצות הברית.
פעילותו של מארק בזמן המלחמה
מארק היה מעורב בכמה פרויקטים צבאיים שלא היה קשר בינם ובין פולימרים.
רוב המחקר על פרויקטים אלו בוצע במרתף של בנייני המכון הפוליטכני ברחוב ליבינגסטון בברוקלין.
אחד הפרויקטים היה לבחון את יעילות דגם חתול השלג הצבאי M29 Weasel (סמור).
הוא נסע לאתר הניסיונות בקנדה ובחן את השפעת השלג על ביצועי הרכב.
פרויקט אחר היה לבחון את השפעות הרוח והגלים על נחתת מהדגם Ducq, אבל הפרויקט המעניין ביותר התחיל בביקור חברתי שערך על פי בקשת מדען בריטי עמית.
באמצע 1942 כתב הקריסטלוגרף הבריטי ג'ון דזמונד ברנל למארק, אותו הכיר ממפגשים מהתקופה שקדמה למלחמה, וביקש שייפגש עם הממציא היהודי אנגלי ג'פרי פייק.
ברנל ופייק היו אז יועצים מדעיים למטה מבצעים משולבים שעסק בתכנון וביצוע פעילות מלחמתית ששילבה בין זרועות האוויר, הים והיבשה.
פייק היה אז בוושינגטון במסגרת שיתוף הפעולה הצבאי בין בריטניה וארצות הברית.
הוא ניסה לשכנע את האמריקנים ליישם רעיון שהעלה לבניית חתול שלג שהנעתו מבוססת על בורג ארכימדס.
האמריקנים לא השתכנעו ובסופו של דבר בחרו בשיטת הנעה קונבנציונלית המבוססת על זחלילים, ובנו את הדגם M29 (אותו דגם שמארק בדק בקנדה).
במכתביו לברנל סיפר פייק על תסכוליו ועל רצונו להתפטר ועל כן כתב ברנל למארק וביקש שייפגש עם פייק.
בפגישה סיפר פייק למארק כי הוא מחפש דרך ליישם רעיון להכנת משטח קרח שישמש כשדה תעופה צף באמצע האוקיינוס האטלנטי עבור מטוסי בעלות הברית במשימות ציד צוללות גרמניות.
בניגוד לפלדה, חומר הגלם לבניית נושאות מטוסים, שהיה מצוי בצמצום, קרח הוא חומר שהיה מצוי בשפע במקומות כמו קנדה.
הבעיה שקרח הוא חומר שביר ופגיעת פצצות בו תגרום להתנפצותו.
מארק סיפר לפייק כי על פי ניסיונו בחברה הקנדית הבינלאומית לנייר ועיסת עץ, הוספת עיסת עץ לקרח יוצרת תערובת חזקה הרבה יותר.
בשובו לניו יורק בדק מארק על פי בקשתו של פייק את הרעיון באמצעות קבוצת המחקר שלו במכון הפוליטכני, ואימת שהוספת אחוז קטן של נסורת או עיסת עץ לקרח מחזקת מאוד את החומר ויותר מכך החומר החדש מתמוסס הרבה יותר לאט מקרח טהור.
פייק סיכם את הניסיונות ושלח תזכיר ללואי מאונטבאטן, מפקד מטה מבצעים משולבים.
בתזכיר סיכם פייק את הרעיון והציע לקרוא למיזם "פרויקט חבקוק".
לאחר מאונטבאטן קיבל מברנל אישור לתקפות המדעית של הרעיון הוא החליט להמשיך בפרויקט.
בדיקת התערובת האידיאלית של קרח ועיסת עץ הוטלה על מקס פרוץ.
פרוץ, ביולוג אוסטרי שהיה תלמידו של מארק בווינה, שהה אז במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'.
הצוות של פרוץ אישר את התוצאות של הצוות של מארק ולתערובת החדשה הוענק השם פייקריט על שם פייק (אף על פי שמארק היה בעל הרעיון).
בסופו של דבר לא יצא פרויקט חבקוק לפועל מסיבות טכניות ופוליטיות.
בשנת 1944, כאשר הגיע חיים ויצמן לגיל 70, הוקמה בארצות הברית ועדה ששמה לה מטרה להקים ברחובות את מכון ויצמן למדע, על בסיס מכון זיו שכבר היה קיים ובו היה ביתו של ויצמן.
מתרומות יהודי ארצות הברית וקנדה נאסף סכום עתק באותם הימים, מיליון דולר.
התורמים פנו למארק בבקשה שישמש כיושב ראש הוועדה המדעית שתתכנן את המכון.
מארק שהכיר את ויצמן עוד בילדותו נרתם לעניין בהתלהבות.
הוא עסק בתכנון ארגון המכון בתקופת המלחמה ואחריה, ואף רכש, דרך המכון הפוליטכני, ציוד עבור המכון אותו אחסן במכון הפוליטכני בתקופת מלחמת העצמאות.
בתקופה זה למד אפרים קציר, הביופיזיקאי והנשיא הרביעי לעתיד, אצל מארק.
מארק ביקר במכון ויצמן באפריל 1956 במסגרת הכנס המדעי הראשון שנערך במכון (סימפוזיון לכימיה מקרומולקולרית).
בביקורו זה התאחד לראשונה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה עם משפחתו בישראל, האחיות אנני הירשמן וטרודה לבית וייך.
הם נותרו בקשר עד מותו ב 1992.
ב-1946 יסד מארק את מכון מחקר הפולימרים (PRI ראשי תיבות של Polymer Research Institute) במכון הפוליטכני של ברוקלין, שהיה מתקן המחקר הראשון בארצות הברית המוקדש לחקר הפולימרים.
המכון ששכן בבית חרושת לתערים לשעבר, העניק תואר שני ודוקטור בתחום הכימיה של הפולימרים.
על מנת להגביר את העניין והידע בתחום ארגן מארק במכון, בכל שבת בבוקר, סימפוזיונים שבהם הרצו מדענים מובילים בתחום.
הרצאות אלו משכו קהל גדול ועזרו למצב את המכון כמרכז מוביל בתחום.
הוא יצר קשרים עם מדענים בתחום ברחבי העולם, כולל מדענים בברית המועצות.
מארק מוכר כיום כחלוץ בקביעת תוכניות הלימודים בתחום מדע הפולימרים.
ב-1950 נוסדה חטיבת הפולי (POLY) באגודה האמריקנית לכימיה ומאז צמחה להיות החטיבה השנייה בגודלה באגודה עם קרוב ל-8,000 חברים.
בין פעילויותיו, יסוד כתב העת "הבולטין של הפולימרים" (The Polymer Bulletin) ב-1945, ושנה אחר כך יסוד ועריכת כתב העת "ז'ורנל של מדע הפולימרים" (Journal of Polymer Science).
מארק שימש כיועץ מדעי לחברות כלכליות ולממשלה האמריקנית, ונקרא כמה פעמים לשמש כעד מומחה במשפטי פטנטים.
הוא שכנע גם את האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC ראשי תיבות שלInternational Union of Pure and Applied Chemistry) להקים חטיבת פולימרים ושימש כיושב ראש הראשון שלה.
על אף שפרש לגמלאות בגיל 70 הוא המשיך שנים רבות לשאת במכון הפוליטכני הרצאה שנתית שכותרתה "מה חדש בפולימרים", שעסקה בנושאים עליהם שמע במסעותיו בארצות הברית ומחוצה לה (על פי עדותו הוא יצא למעל ל-500 סיורי לימודים מחוץ לארצות הברית).
את שנותיו האחרונות בילה מארק בבית בנו, הנס, ששימש כרקטור אוניברסיטת טקסס באוסטין שבטקסס ולפני כן כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
הרמן מארק מת ב-6 באפריל 1992, חודש לפני יום הולדתו ה-97. כשנשאל מהו סוד חייו הארוכים למרות חיבתו לסיגרים ומשקאות חריפים ענה "זה פשוט מאוד.
כל שאתה צריך לעשות הוא לבחור את הוריך כיאות".
מדליית ניקולס (Nichols Medal) – 1960
מדליית גיבס (Gibbs Medal) – 1975
פרס וולף בכימיה הוענק למארק ב-1979 "עבור תרומותיו להבנת המבנה וההתנהגות של פולימרים טבעיים ומלאכותיים".
המדליה הלאומית למדעים הוענקה למארק ב-1980.
מדליית פרקין הוענקה למארק ב-1980.
תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות ובהם הטכניון בחיפה, חברות במוסדות כדוגמת המכון המלכותי והאקדמיה הסובייטית למדעים.
ב-2003 הכריזה האגודה האמריקנית לכימיה על מכון מחקר הפולימרים כאבן דרך כימית לאומית היסטורית (National Historic Chemical Landmark).
כימיה פיזיקלית של מערכות פולימריות גדולות (Physical Chemistry of High Polymeric Systems) יחד עם טובלסקי, Interscience Publ, ניו יורק, 1950
אוטוביוגרפיה של מארק שהתפרסמה אחרי מותו.
הרמן זֶרגֶל היה מהנדס ופילוסוף גרמני, הוגה פרויקט "אטלנטרופה".
הרמן זרגל נולד ב-1 באפריל 1885 בעיר רגנסבורג שבממלכת בוואריה.
אביו, מהנדס במקצועו, היה חלוץ בהקמתם של מפעלי מים במדינתו, לצורך הפקת חשמל.
בילדותו נודע כילד מחונן, ובהגיעו לגיל 19, בשנת 1904, נרשם לבית הספר לאדריכלות של מינכן.
תשע שנים לאחר מכן, שהוא בגיל 28, סיים את לימודיו והגיש את עבודת הדוקטורט שלו על האסתטיקה של האדריכלות, אך זו לא התקבלה, כמו גם עבודת הדוקטורט השנייה שהגיש חמש שנים לאחר מכן בשנת 1913. בשנת 1918 הוא הוציא את עבודת הדוקטורט הראשונה שלו כספר ("אסתטיקה אדריכלית", Architektur-Ästhetik).
עוד קודם לכן, בשנת 1911, הוא מונה למורה הראשי בבית הספר לבנאים של במברג.
בשנת 1914 הוא עבר להתגורר במינכן, על-מנת לעבוד כעיתונאי עצמאי.
בינואר 1925 הוא ייסד ירחון בנושא אדריכלות ("בנייה", Baukunst), שישמש לו גם כבמה להפצת רעיונותיו.
בשנת 1929 הוציא זרגל ספר בשם "הנמכת הים התיכון והשקיית הסהרה - פרויקט פנרופה" (Mittelmeer-Senkung, saharabewässerung, Panropaprojekt).
בספר הציג זרגל את פרויקט "פנרופה", ששמו שונה מאוחר יותר לאטלנטרופה.
במרכז רעיון הפרויקט עומד הקמת סכר ברוחב של 35 קילומטר שיחסום את מצר גיברלטר, בין מרוקו לספרד, ובכך יבודד את הים התיכון מן האוקיינוס האטלנטי.
על ידי סכר זה קיווה זרגל לגרום לפני הים התיכון לרדת בכ-200 מטר ובכך לחשוף כ-600 אלף קמ"ר של קרקע שיעמדו כעת לרשותה של אירופה, וישמשו לחקלאות, תעשייה ומגורים.
לצד זה, זרגל רצה לסכור גם את נהר הקונגו, וליצור במרכזה של אפריקה שני אגמים מלאכותיים.
מי אגמים אלו ישמשו להשקיית מדבר הסהרה, ובכך יהפוך לאזור פורה שיוכל לשמש לחקלאות.
בנוסף לכך, ייבנה גשר בין סיציליה לתוניסיה, ובסופו של דבר ייווצרו שני מעברים יבשתיים שיחברו את אירופה לאפריקה: האחד בין תוניסיה לסיציליה והשני על-גבי סכר גיברלטר.
בשני מעברים אלו יפרסו כבישים ומסילות ברזל.
דבר זה יגרום לזרימה של מחצבים וגידולים חקלאיים מאפריקה לאירופה, מה שיצמי את התעשייה האירופאית בפרט ואת כלכלת היבשת בכלל.
זרגל, האמין שהפרויקט יביא גם את השלום לאירופה המשוסעת, כשהיבשת כתוצאה מן הפרויקט תשפע במזון ובאנרגיה.
בתקופה שלפני הוצאת ספרו של זרגל הוא קרא את ספרו של הסופר הרברט ג'ורג' ולס, "קווי המתאר של ההיסטוריה" (The Outline of History).
בספר, כתב ולס על מרבצי המלח שהתגלו במקומות שונים לאורך חופי הים התיכון, והעלה את ההשערה שהם תוצר של התייבשות אפשרית של הים לפני כחמישים אלף שנה, בעידן הקרח האחרון.
רעיון זה, שבעבר הרחוק הים התיכון היה יבש כולו, השפיעו על רעיונותיו של זרגל באשר לפרויקט אטלנטרופה.
תוכנית זו, למרות שזכתה עם השנים להתעניינות מסוימת, לא יצאה בסוף אל הפועל.
ב-25 בדצמבר 1952, בעת שיצא זורגל מביתו רכוב על אופניו להרצאה אודות פרויקט אטלנטרופה, פגעה בו מכונית חולפת שברחה מייד מהמקום.
זרגל נהרג, ונהג המכונית הפוגעת לא נמצא מעולם.
הרמן לייזין (נולד לייזרוביץ', בדנית: Herman Leisin; 1907 – 1965) היה מתאבק יהודי דני, אלוף מספר מכביות (הראשונה 1932, השנייה 1935 והשלישית 1950) ומאמן מתאבקים.
הרמן לייזרוביץ' נולד בקופנהגן למשפחת מהגרים מרוסיה, והוא ושני אחיו שינו מאוחר יותר את שם משפחתם ל"לייזין".
השלושה היו פעילים במועדון הספורט היהודי הכח קופנהגן.
לייזין התחרה במכביות בהיאבקות בסגנון יווני-רומי.
הוא זכה במכביה הראשונה במדליית זהב במשקל תרנגול וחזר על זכייתו גם במכביה השנייה ובמכביה השלישית.
במכביה השלישית התחרה גם בהיאבקות חופשית במשקל תרנגול וגם בכך זכה במדליית זהב.
במכביה הרביעית זכה לייזין במדליית ארד במשקל קל, בסגנון יווני-רומי.
הרמן לייזין לקח חלק גם במכביה החמישית ועל כך, בטקס הסיום של המכביה, הוענק לו פרס המכבי העולמי לספורטאי המסור.
במרווח שבין המכביה השלישית והמכביה הרביעית לייזין שהה בישראל ועבד כמאמן מתאבקים במכבי תל אביב.
הרמן לנגביין ; (1912, וינה – 1995), היה אסיר אושוויץ, היסטוריון וחסיד אומות העולם מאוסטריה.
לנגביין היה שחקן תיאטרון, קומוניסט בהשקפותיו ולחם כחבר בבריגדות הבינלאומיות למען הרפובליקנים ונגד פרנסיסקו פרנקו והלאומנים במלחמת האזרחים בספרד.
עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה במאי 1940 נשלח לנגביין למחנות ריכוז גרמניים, בהם דכאו ואושוויץ.
בדכאו היה לנגביין מזכירו של רופא המחנה אדוארד וירטס והשתמש בקשריו כדי לסייע לאסירים יהודים.
חלקם ניצלו מהמתה בזריקות רעל או בתאי גזים הודות לבקשתו של לנגביין.
באושוויץ קיבלו מספר רופאים יהודים תפקידים בזכות התערבותו של לנגביין, תפקידים שעד אז נשמרו רק לפולנים או לגרמנים לא יהודים, מה שהציל את חייהם של חלקם.
באושוויץ טען לנגביין בפני וירטס (שכעת היה הרופא באושוויץ) שרצח בתאי גזים של יהודים חולים עשוי לגרום לכך שיהודים חולים לא יתייצבו לדווח על מחלות, מחשש להירצחם, וכך יתפשטו מגפות באושוויץ גם בקרב סגל המחנה.
וירטס השתכנע והמליץ בפני ארתור ליבהנשל, מפקד המחנה, לרצוח - מקרב היהודים ששרדו בסלקציות ההשמדה ונמנו כעת על סגל היהודים האסירים - רק יהודים שהם חולים אנושים.
באושוויץ וכן במחנות אחרים בהם היה כלוא, היה לנגביין בין מנהיגי המחתרת שבין חבריה היו בני לאומים שונים וכן יהודים.
באוגוסט 1944 הועבר למחנה הריכוז נוינגמה.
לאחר המלחמה היה לנגביין המזכיר הכללי של ארגון אושוויץ הבינלאומי וכן מזכיר בארגון נוסף של אסירי מחנות הריכוז הנאציים.
לנגביין כתב מספר ספרים על קורותיו בתקופת המלחמה.
ב-1967 הכיר יד ושם בלנגביין כחסיד אומות העולם.
גנרל הרמן מץ (; 9 ביוני 1878 – 25 במאי 1959) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מץ נולד ב-9 ביוני 1878 בקאסל, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1897 התגייס מץ לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-8 (ברנדנבורג ה-1 - פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה).
בשנת 1898 הועבר לרגימנט הרגלים ה-164 (הנובר ה-4), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-22 במרץ 1918 הועלה לדרגת מיור.
על פעולותיו בקרבות קיבל מץ את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1923 הועלה מץ לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 במאי 1927 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בפברואר 1928 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1931 פרש מץ לביתו, ובשנת 1935 מונה למורה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית בברלין.
עם פרוץ המלחמה מונה מץ למפקד פיקוד משמר הגבול בקיסטרין, שהפך תחת פיקודו בסוף אוקטובר 1939 לקורפוס ה-34. ב-1 במרץ 1940 הועלה מץ לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה לחם מץ עם הקורפוס שבפיקודו בגזרה הדרומית, כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב אומן, וב-23 בדצמבר 1941 פרש מץ מתפקידו.
ב-11 בינואר 1942 קיבל מץ על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בינואר 1943 פרש מץ מהצבא.
לאחר שחרורו התגורר מץ בברלין, עד למותו ב-25 במאי 1959.
הרמן יונסון (באיסלנדית: Hermann Jónasson; ) היה פוליטיקאי איסלנדי שכיהן מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בארצו בשתי תקופות כהונה כראש ממשלת איסלנד.
בין השנים 1944 – 1962 הוא היה מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית.
הרמן יונסון נולד בסקגפוירד (Skagafjörður) שבצפון איסלנד ליונס יונסון, חקלאי ונגר ולפאלינה ביורנסדוטיר.
בשנת 1924 הוא הוסמך כעורך דין ובשנת 1945 הוא מונה להיות פרקליט בבית המשפט העליון.
ב-1934 נבחר יונסון לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) וביולי אותה שנה נבחר להיות ראש ממשלת איסלנד, תפקיד בו הוא כיהן עד מאי 1942. כהונתו זו כללה את אחת התקופות הקשות ביותר בהיסטוריה של איסלנד.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה עליו להתמודד עם הלחצים התמידיים מגרמניה הנאצית ומהממלכה המאוחדת בנוגע לעמדתה הדיפלומטית של איסלנד.
עם פרוץ המלחמה, עקב הכיבוש הגרמני של דנמרק נותקו הקשרים בין דנמרק לבין איסלנד ואיסלנד נאלצה לקחת על עצמה את השליטה המלאה על יחסי החוץ שלה שקודם לכן נוהלו על ידי דנמרק.
ב-10 במאי 1940 כבשה בריטניה את איסלנד.
בתחילת יולי 1941, על פי המלצת בריטניה, פנה יונסון בבקשה לנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שישלח את צבאו להגן על האי.
תקופת כהונתו השנייה של יונסון כראש הממשלה הייתה מיולי 1956 ועד דצמבר 1958. בבחירות הכלליות שנערכו ב-1956 איחדו המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית כוחות ויצרו את הברית האלקטורלית שנודעה בכינוי "ברית הפחד".
בהקשר זה היה הפחד מפני מפלגת העצמאות הימנית.
לאחר הבחירות הרכיבה ברית הפחד קואליציה בשיתוף "ברית העם".
הייתה זו ממשלת השמאל הראשונה בתולדות איסלנד והיא נתקלה בקשיים מראשית כהונתה ולא פחות מכך, היא הייתה עוינת באופן יחסי ורחשה חוסר אמון כלפי ארצות הברית ושאר בנות בריתה מברית נאט"ו.
עם כניסתו לתפקידו הוא הצהיר שנוכחות חיילים של ארצות הברית באיסלנד אינה דרושה עוד וכי הוא יפעל לפינוי הכוחות האמריקאיים.
אולם למרות זאת, בפברואר 1958 דחה יונסון את הקריאה של ברית המועצות שאיסלנד תהיה נייטרלית ותפרוש מנאט"ו.
נושא נוסף שהעסיק את יונסון היה זכויות הדיג.
עם כניסתו לתפקידו כראש ממשלה הוא הצהיר שיפעל להרחבת תחום הדייג של איסלנד כדי לשפר את כלכלת האי.
ביוני 1958 הצהיר יונסון על הרחבת אזורי הדיג של איסלנד מ-4 ל-12 מיל והוא עמד על כך למרות העימות על הממלכה המאוחדת.
הקואליציה של יונסון התפרקה בדצמבר 1958 על רקע דרישת הסוציליסטים והקומוניסטים לסובסידיות, להן סירבה מפלגתו של יונסון באופן נחרץ.
בעקבות זאת הוקמה קואליציה חדשה, של מפלגת העצמאות והסוציאל-דמוקרטים, שנודעה כ"ממשלת השיקום" והאריכה ימים.
ליונסון יצא שם של אדם בעל רצון חזק ומזג סוער לעיתים.
ידוע על מקרה בו הוא סטר לחבר האלת'ינגי מהמפלגה הסוציאליסטית.
עם זאת, רחשו לו כבוד הן עמיתיו והן מתנגדיו והוא ייזכר בחיבה כאחד הפוליטיקאים הגדולים ביותר של איסלנד במאה ה-20.
יונסון היה אביו של סטינגרימור הרמנסון שכיהן גם הוא כראש ממשלת איסלנד בשנות השמונים.
נכדו, גודמונדור סטינגרימורסון, נבחר ב-2009 לאלת'ינגי.
ב-2007 הייתה דמותו של יונסון במרכזה של מחלוקת קלה, כאשר בדיקת סמני DNA הוכיחה שבמהלך שנות פעילותו הציבורית נולד לו ילד מחוץ לנישואים.
עורך דין בשם לודוויק גיזוררסון טען במשך כמה שנים שהוא בנו של יונסון.
לאחר שנים מספר של מאבקים משפטיים הוכח באמצעות בדיקת DNA שטענתו הייתה נכונה.
גנרל הרמן וילק היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
וילק נולד ב-28 באוקטובר 1885 בארפורט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאוברסט קרל וילק ואשתו הלן.
בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והוצב לרגימנט הרגלים ה-71 (תורינגיה ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-1 בינואר 1918 מונה למפקד גדוד הרובאים ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2 (פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה), וב-21 באוקטובר 1918 מונה לסגן מפקד הרגימנט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
כאחד ממליוני הגרמנים ותיקי מלחמת העולם הראשונה, זכה גם הוא בצלב הכבוד שניתן בשנות השלושים על ידי נשיא גרמניה הינדנבורג.
ב-9 באוגוסט 1919 נישא וילק לאילזה רימן, בתו של גנרל חיל הרגלים יוליוס רימן.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף וילק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1923 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1926 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לשליש הדיוויזיה ה-2, וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-5. ב-31 בינואר 1932 פרש מהצבא, וב-1 בספטמבר אותה שנה מונה כיועץ צבאי לממשלת הרפובליקה הסינית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר וילק והתגייס לוורמאכט, וב-10 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד האזור הצבאי האחורי ה-581. ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-270, וב-1 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-161, ובמסגרת תפקידו הועלה ב-1 ביוני 1940 לדרגת גנרל מיור.
במהלך מבצע ברברוסה לחם וילק עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-17 בספטמבר 1941 הועבר לעתודת המילואים.
ב-29 בספטמבר 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית האבטחה ה-454, וב-1 באוקטובר הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, אך כבר ב-9 בדצמבר 1941 הוא הוחזר לעתודת המילואים.
ב-1 במרץ 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-708, וב-31 בדצמבר 1944 פרש מהשירות בצבא.
לאחר המלחמה התגורר וילק במערב ברלין, שם חי עד מותו ב-10 ביוני 1967.
הרמן לודוויג מאס היה כומר גרמני, מחסידי אומות עולם, אשר סייע ליהודי מחוז באדן בגרמניה להגר למדינות מקלט בזמן מלחמת העולם השנייה.
הרמן מאס נולד ב-5 באוגוסט 1877 בגגנבאך (Gegenbach), במחוז באדן, למשפחה שרבים מבניה שמשו כמרים פרוטסטניים משני צידי הוריו.
מאס היה נשוי לקורנלי נה-הסלבאכר (Cornelie nee Hesselbacher), ונולדו להם שלוש בנות.
מאס למד תאולוגיה באוניברסיטאות האל (Halle), שטראסבורג (Strassburg), והיידלברג (Heidelberg).
ב-1900 החל לכהן ככומר בכנסייה בהיידלברג.
באוגוסט 1914 השתתף בהקמת "הברית הבינלאומית לשיתוף פעולה ידידותי בין נוצרים" ("Weltbund fur intemationale Freundschaftsarbeit der Christen") ולאחר מכן הצטרף ל"חברה להגנה נגד אנטישמיות" (Verein zur Abwehr des Antisemitism).
ב־1915 החל לכהן ככומר בכנסיית הרוח הקדושה (Heiliggeistkirche) בעיר ונשא את משרה זו עד 1943. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הצטרף לכנסיית הווידוי הגרמנית (Bekennende Kirch).
ב-1903 ביקר מאס בקונגרס הציוני השישי, שם פגש מנהיגים ציוניים מהבולטים בתקופה, ביניהם הרצל, ויצמן, מרטין בובר – איתו שמר על קשר כל חייו.
בקונגרס נחשף לוויכוח בין הזרמים השונים בציוניות בנוגע ל-"תוכנית אוגנדה", וחיזק את קשריו עם העם היהודי.
כחלק מהתנועה הנוצרית האקומוניאלית (תנועה הדוגלת בשיתוף פעולה בין זרמים שונים בנצרות, ובין הדתות המונותאיסטיות באופן רחב יותר) תמך הרמן מאס בתנועה הציונית, ופעל לשיתוף פעולה בין הדתות המונותאיסטיות.
ב-1 באפריל 1933 יצא מאס לסיור בן שלושה חודשים בפלשתינה.
בביקורו התרשם מאס עמוקות מהקמת היישובים היהודיים החדשים בארץ.
כשמאס שב לעירו, היידלברג, קידם את פניו מסע השמצות מצד חוגי האס.
והתועמלנים הנאציים המקומיים שכינו אותו "הכומר של היהודים" ודרשו שיגורש ממשרת הכמורה.
הכנסייה יעצה לו לבטל את הדרשה הראשונה שלו מאז חזרתו, והוא קיבל את עצתם.
בסופו של דבר התערב לטובתו הבישופ יוליוס קילווין (Julius Kuhlewein) כשהגיש למשרד הפנים הגרמני דרישה שיעזבו את מאס לנפשו מפאת חוסר ראיות ממשיות.
על אף שהדרישה הרשמית להדיח את מאס הוסרה, הגסטאפו המשיך לעקוב אחר הבאים לשמוע את דרשותיו של מאס.
התנכלותו של המשטר הנאצי לא הרתיע את מאס, והוא המשיך לחזק את קשריו עם הקהילה היהודית.
הוא תרגם שירים של ביאליק (מאס שלט בעברית באופן שוטף), וכתב מאמרים לעיתון הציוני-גרמני יודישה רונדשאו (Jüdische Rundschau).
את בתו שלח לפלשתינה ללמד ציונים צעירים אריגה.
הוא אירח בביתו מנהיגי דת יהודיים בערב חג המולד, ולחליפין לקח חלק בסדר הפסח ובחגי תשרי.
הזדהותו עם העם היהודי הייתה כה חזקה, עד כי הרב של היידלברג, רבי ד"ר פריץ פינקוס, היה צריך לשכנע את מאס לא להיות נוכח בטקסים ודרשות יהודיים, כדי שלא יסכן את עצמו.
עם זאת, למאס היה חשוב להמשיך בעבודתו.
כשהאשמות נגדו סיכנו את משרתו, שלח מאס מכתב פומבי לרשויות הגרמניות, בו הכחיש את קשרו ליהודים והביע הזדהות עם האידאולוגיה הנאצית.
פשרה זו, שנעשתה ברמה המילולית, אפשרה לו להמשיך את תפקידו לא רק בקהילה הנוצרית אלא גם בהגנת הקהילה היהודית הנרדפת.
פעולות להצלת יהודים במהלך השואה
יחד עם אחרים, ייסד מאס ארגון בשם "ביורו גרובר" (Buro Gruber).
כשיהודי באדן נשלחו למחנות ריכוז באוקטובר 1940, הצליח מאס לשמור על הזקנים והחלשים יותר בביתם.
לאלו שנשלחו עזר לקבל ויזות.
במרץ 1942 התחדשה מתקפת ההסתה האישית נגד מאס, ונמשכה עד אמצע שנת 1943, אז נאלץ לפרוש ממשרת הכמורה.
בין הראיות המפלילות כנגדו, נמצאה ברשותו של מאס חבילת מכתבים בהם הוא מביע את תיעובו למשטר הנאצי ולרדיפתו הגזענית אחר היהודים.
ב-1944 נשלח מאס בן ה-67, למחנה מעצר בו נאלץ לעבוד עבודת פרך בצרפת, שם נשאר כמה חודשים עד לשחרור המחנה על ידי האמריקאים.
לאחר המלחמה חזר מאס למשרת הכמורה, ומ-1945 עד 1965 כיהן במשרת הכומר המחוזי (Kreisdekan) של הכנסייה האוונגליסטית המחוזית (Evangelical Landeskirc) של באדן.
מאס עודד את יצירת והעמקת היחסים הבינלאומיים בין גרמניה למדינת ישראל הצעירה, והעלה את הרעיון שעל גרמניה לסייע לישראל בתקופת הצנע.
הרמן מאס כתב מספר ספרים על ישראל, יהדות ונצרות.
ב-1953 הוזמן הרמן מאס לישראל – הגרמני הראשון שנחלק לו הכבוד הזה.
ב-28 ביולי 1964 יד ושם הכריז עליו כחסיד אומות העולם.
על שמו הוקמה הקרן ע"ש הרמן מאס (Hermann Maas Foundation), אשר מחלקת פעם בשנתיים את פרס הרמן מאס ואת מדליית הרמן מאס ליחידים, קבוצות, או ארגונים שפועלים ברוחו.
כמו כן נקרא על שמו גשר בהיידלברג.
גם נקרא על שמו חורשה בתוך יער וינגייט בהר הגלבוע ורחוב ("הרמן מאאס") בשכונת היובל ברחובות, עיר תאומה של היידלברג.
הרמן טילקה הוא מהנדס גרמני, נהג מרוצים ומתכנן מסלולי מרוצים האחראי לתכנון מספר מסלולים לאליפות הפורמולה 1.
טילקה נולד ב-31 בדצמבר 1954 בעיר אולפה שבגרמניה המערבית.
במהלך שנות השמונים התחרה במרוצי מכוניות תיור, בעיקר במסלול הנורבורגרינג.
לאחר שסיים לימודי תואר הנדסה אזרחית בהתמחות בניהול תחבורה ותנועה באוניברסיטה למדעים יישומיים של אכן, ייסד בשנת 1984 את חברת "טילקה הנדסה".
טילקה הוא אחד מארבעה מהנדסים המוכרים על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), אך למעשה הוא היחיד שמתכנן מסלולי מרוצים.
אחת מהעבודות הראשונות שביצע הייתה תכנון ובנייה של כביש גישה למסלול הנורבורגרינג.
העבודה המשמעותית הראשונה שביצע הייתה הבנייה מחדש של מסלול האוסטרייכרינג, שקוצר באופן משמעותי ונקרא לאחר הבנייה מחדש A1 Ring (כיום הרד בול רינג).
במהלך השנים היה מעורב במספר פרויקטים של בנייה מחדש ושינוי של מסלולים קיימים ביניהם ההוקנהיימרינג, נורבורגרינג, מסלול המרוצים של ברצלונה ופוג'י ספידוואי ביפן.
בנוסף לשיפוץ מסלולים קיימים טילקה תכנן ובנה מספר רב של מסלולים חדשים לחלוטין, עליהם היה מופקד משלב התכנון הראשוני.
מרבית המסלולים נבנו באסיה ובמזרח אירופה.
הוא תכנן את המסלול הבינלאומי בספאנג (מלזיה), המסלול הבינלאומי בבחריין, המסלול הבינלאומי בשאנגחאי, איסטנבול פארק רייסינג, מסלול יאס מרינה (אבו דאבי), מסלול קוריאה הבינלאומי, מסלול בודהה הבינלאומי (הודו) ואת מסלולי הרחוב בולנסיה וסינגפור.
הרמן לובצקי היה מלחין, מוזיקולוג ומבקר תרבות יהודי, יליד פודוליה, שבאוקראינה, שפעל בעיקר בגרמניה, בישראל ובשווייץ.
נולד בשם הרש לובצקי בשנת 1871 בקמניץ-פודולסקי שבפלך פודוליה, כילד השני מבין שלושת בניו של הסוחר והתעשיין ליפא אברבמוביץ' לובצקי שהקים באותה שנה מפעל לכלי מטבח, מנורות, מראות וכלי בית ומשק אחרים, עם שלוחות בכמה ערים בדרום-מערב האימפריה הרוסית.
בשנת 1887 עבר לקייב וחנותו ה"ברלינאית" לכלי בית שכנה ברובע פודיל.
בשנת 1889 סיים לובצקי לימודי תיכון בגימנסיה לבנים בקמניץ-פודולסקי.
אחר נסע לגרמניה ולמד משפטים באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1898 נשא לאישה את אחותו של הפילוסוף לב שסטוב, פאניה (בת יצחק) שוורצמן, לימים פסיכואנליטיקאית.
בשובו לרוסיה סיים בשנת 1903 את האקדמיה למוזיקה (קונסרבטוריון) של סנט פטרבורג בכיתה להלחנה.
כמו כן פקד את הקורסים לקונטרפונקט והרמוניה של ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
לובצקי השתלם בהמשך בקונסרבטואר של פריז אצל גבריאל פורה.
הוא התיישב בברן שבשווייץ, שם למדה אשתו בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה המקומית.
בשנים 1914–1921, כולל בשנות מלחמת העולם הראשונה, התגוררו שם.
בין ינואר 1922 לדצמבר 1933 חיו בברלין.
ב-1921 ייסד לובצקי את האיגוד הרוסי למוזיקה על שם גלינקה בברלין ועמד בראשו.
פרסם בברלין מאמרי ביקורת תרבות בעיתונים ברוסית בברלין, חיבר מסה פילוסופית, כתב על המוזיקה העממית הרוסית ועל המוזיקה הקלאסית הרוסית.
אחרי עלייתו של היטלר לשלטון עזבו לפריז.
בשנת 1936 ביקר לובצקי יחד עם שסטוב בארץ ישראל המנדטורית.
ב-1939 עלו בני הזוג לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
הם חיו בירושלים עד 11 בספטמבר 1956, כשעברו לגור בציריך.
לובצקי נפטר בציריך אחרי שנה ב-1957.
לפני מותו, בשנים 1956–1957 השלים את ספרו "לב שסטוב כפי שאני זוכר אותו".
נשמרה התכתבות שלו עם רימסקי-קורסקוב ועם אלכסנדר גלאזונוב.
1908 - " לוקרציה" - על לברית בגרמנית מאת ולריאן טורניוס והרמן לובצקי, הוצגה בתיאטרון העירוני של קייב בשנים 1910 ֹ--1912/ בתפקיד סקסטוס טרקוויניוס שר הזמר נ.ג.
- פורסמה בלייפציג בשנת 1910
1920 - "הבגדים עושים את האדם" - לפי גוטפריד קלר
שנות ה-1920 - "צער מתוך חוכמה" לפי המחזה של אלכסנדר גריבויידוב
1912- הבלט-פנטומימה " - קראסוצ'קי " לפי אלכסיי רמיזוב
1905 - שלישייה עם פסנתר אופוס 2 בפה דיאז
סונטת הירח - על בטהובן
1934 - לילות רומנטיים - על פרדריק שופן.
האח הצעיר של לובצקי, השחמטאי משה לובצקי (1940-1881) נרצח על ידי הנאצים בוורשה.
האח הבכור, יעקב (יליד 1859) היה רופא באודסה.
הרמן מול היה קרטוגרף, תחריטן ומוציא לאור בלונדון.
מקום הולדתו המדויק של הרמן מול אינו ידוע, אם כי שנת הלידה המקובלת נחשבת שנת 1654. הוא השתקע באנגליה בשנת 1678 ופתח חנות ספרים ומפות בלונדון.
מול הפיק מפות ממחקריו על עבודתם של קרטוגרפים אחרים.
בשל עבודתו החשובה של הרמן מול בקרטוגרפיה ההולנדית והעובדה שהוא ערך מסע בשנותיו המאוחרות מטעם הולנד, ההנחה היא שמקורו באמסטרדם או ברוטרדם.
השם "מול" אופייני לא רק בהולנד, אלא גם באזור צפון גרמניה, מה שעשוי לרמז על מקור גרמני.
הביוגרפיה של דניס ריינהרץ מניחה שהרמן מול הגיע מברמן, ועבודות אחרונות נוספות מייחסות גם הן את מוצאו לגרמניה.
הרמן מול הפיק את המפות הראשונות שלו ממחקרי קרטוגרפים כמו אלה של ג'ון סנקס ועמנואל בוון.
הוא כנראה מכר את המפות הראשונות שלו בדוכן במקומות שונים בלונדון.
משנת 1688 הייתה לו חנות משלו בחצר באזור בלייקפייר בלונדון.
בין 1691 ל־1710 עסקיו נמצאו בפינת ספרינג גרדן וצ'רינג קרוס, והוא עבר לבסוף ליד נהר התמזה לרחוב ביץ' שם נשאר עד מותו.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 עבד הרמן מול בעיקר כחרט עבור כריסטופר בראון, רוברט מורדן ולאה, שבעסקיהם עסק גם הוא.
במהלך תקופה זו הוא גם פרסם את עבודתו העצמאית הראשונה הגדולה, Thesaurus Geographicus.
ההצלחה של עבודה זו ככל הנראה השפיעה על החלטתו להתחיל לפרסם מפות משלו.
בשנת 1701 פרסם את המהדורה הראשונה של "המערכת הגאוגרפית", בהוצאתו לאור.
אף על פי שלא היו בה שינויים מהותיים לעומת עבודתו הקודמת, הדבר עזר לו להתפרסם כקרטוגרף עצמאי.
במהלך השנים, היצירה עצמה, כמו גם מפות בודדות אחרות, השפיעו על המו"לים האחרים, מכיוון שהם הועתקו לעיתים קרובות והוצאו מחדש.
בשנים שלאחר מכן הוא הוציא מספר כרכים כולל חמישים ושש מפות חדשות ומדויקות של בריטניה, ספר מפות של האיים הבריטיים.
ואז פרסם את ספרו "השלמות בגאוגרפיה" שהיה עדכון לספרו "המערכת הגאוגרפית".
הוא הוציא ארבעים ושניים מפות מונוכרומיות שעוצבו ללא הטקסט הרגיל, שכן בכך שלא השתמש בצבעים הרגילים הוא יכול היה לייצר אותן בעלות נמוכה משמעותית מיצירות דומות, ולפרסם מהדורות חדשות רבות.
בשנת 1711 החל את פרסום "אטלס גאוגרפוס" שלו, שהופיע בגליונות חודשיים מ־1711 עד 1717, ובסופו של דבר כלל חמישה כרכים.
באטלס כלל ייצוג גאוגרפי מלא של העולם במפות צבע ואיורים.
כמו ביצירותיו הקודמות, האטלס הגאוגרפי שלו הועתק וחוקה רבות.
בשנת 1710 החל הרמן מול לייצר גלובוס כיס מעוצב אמנותית.
כל פריט היה למעשה זוג גלובוסים, כאשר הכדור שתיאר את השמיים היה הגדול ושהקיף כדור קטן יותר.
הכדור השני היה גלובוס הארץ, שכלל לעיתים קרובות את מסלול המסעות של ויליאם דמפייר.
בשנת 1715 הוציא הרמן מול את "תיאור עולם" - אוסף של שלושים מפות גדולות דו צדדיות שהופיעו במהדורות רבות.
במפות אלה, מיומנותו של הרמן מול כחרט ברורה במיוחד.
המפות הופיעו בנפרד ואחר כך נמכרו כרוכות יחד בצורת אטלס, במיזם משותף בין מספר מפרסמים אחרים.
הסדרה כללה שתיים ממפותיו המפורסמות ביותר: "מפה חדשה ומדויקת של שלטון מלך בריטניה...מפה זו של צפון אמריקה על פי התצפיות החדשות והמדויקות ביותר." אלה היו מפות ייחודיים בזכות הציורים המפוארים שבהם.
אחת נקראת "מפת הביבר", והשנייה "מפת דג הקוד".
כמו חלק גדול משאר עבודותיו, הרמן מול השתמש במפות אלה כדי לפרסם ולתמוך במדיניות הבריטית ובטענות אזוריות ברחבי העולם.
"מפת דג הקוד" מדגימה סצנה מדיג הבקלה בחופי ניופאונדלנד.
מתחילת המאה ה-16 היה דיג הבקלה גורם כלכלי חשוב למעצמות הקולוניאליות האירופיות.
בזמן הקרבות על זכויות הדייג היא הייתה אחת מנקודות המחלוקת המרכזיות במדיניות צפון אמריקה של צרפת ואנגליה.
עם תיאורו בשולי המפה, את עיבוד דגי בקלה שנדוג למשלוח לאירופה, הרמן מול הדגיש עבור המנויים והצופים את חשיבות המגזר הזה עבור אנגליה מולדתו.
הרמן מול תייג את האוקיינוס האטלנטי כ"ים האימפריה הבריטית" והדגיש את הטענות הבריטיות לזכויות דיג מול חופי ניופאונדלנד.
הוא הוסיף כתובות פטריוטיות אנגליות גם במפות אחרות מאותה סדרה.
במפות הצפון אמריקאיות שלו - כולל במפת הביבר - הוא הדגיש במיוחד את רחובות הנמלים הגדולים, מכיוון שידע שמדובר בפרט תשתיתי חשוב, שמעביר את ההקשר של העצמת הכוח הפוליטי האנגלי.
פריצ'רד טוען ש"מפת הביבר" הייתה "אחד המסמכים הקרטוגרפיים הראשונים והחשובים ביותר הנוגעים למחלוקת המתמשכת בין צרפת לבריטניה על גבולות המפרידים בין מושבותיהם האמריקאיות ...
המפה הייתה אחד המסמכים העיקריים שהציגו את העמדה הבריטית במהלך התקופה שלאחר הסכם אוטרכט בשנת 1713."
המפות שלו שימשו גם גורמים אחרים לתמיכה בטענותיהם.
אחת המפות של הרמן מול - האי ניופאונדלנד, שפורסמה בשנות השמונים של המאה ה-17. בשנת 1763 ניסו הצרפתים להשתמש במפה זו כדי לבסס את טענתם לגבי החוף המערבי של ניופאונדלנד ולברדור, וטענו כי פוינט ריץ' וקייפ ריי הם אותו מקום.
המושל יו פליזר וקפטן ג'יימס קוק מצאו ראיות שהפריכו את טענתו של הרמן מול ובשנת 1764 הצרפתים קיבלו את קביעת פוינט ריץ' ליד פורט או צ'ויס.
אם נתעלם מהשיקולים הפוליטיים, הרי המפות של הרמן מול היו עוד בחייו בעלות השפעה רבה, והן עדיין בין התחריטים האסתטיים המבוקשים ביותר בתולדות הקרטוגרפיה.
הרמן מול היה די מעורב בחיים האינטלקטואליים של זמנו.
הוא היה ידידותי והכיר את רוברט בויל, רוברט הוק, וויליאם דמפייר, ככל הנראה באמצעות החברה המלכותית.
קשריו עם דמפייר היו מועילים מאוד.
להרמן מול הייתה גישה לנתונים ולתצפיות האחרונות מההפלגות הרבות של דמפייר, מה שאפשר לו להיות הראשון שהציג במדויק את זרמי האוקיינוס הגדולים.
דמפייר זכה בתמורה, שספריו אוירו על ידי עבודתו המצוינת של הרמן מול.
דניאל דפו היה בן זמנו של הרמן מול, החליף עימו רעיונות וסיפק לו איורים ומפות.
מכר אחר היה ג'ונתן סוויפט, שהרחיק לכת וכלל את השם של הרמן מול בספרו המפורסם 'מסעות גוליבר', בפרק הרביעי, בו הוא מספר כיצד הביא מידע מעודכן על מסעותיו לחברו הרמן מול כדי שיתקן טעות במפה שהכין של ניו הולנד.
מול נפטר ב־22 בספטמבר 1732, לפי מודעת האבל שלו במגזין הג'נטלמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק בהשמדת יהודים במחנה ההשמדה סוביבור במהלך מבצע ריינהרד.
לפי מוזיאון מיידנק, אדם אחר בשם הרמן מיכל, יליד 23.04.1912 בפסאו, שירת בבוכנוולד, מיידנק וסקסנהאוזן.
אדם זה נהרג בשנת 1944. מיכל נהג לנאום בפני הקורבנות המגיעים למחנה ועל ידי הונאה ושקרים להרגיעם.
בעקבות כך כונה על ידי האסירים "בעל דרשן".