tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל"ף נחה היא אלופון שאינו נהגה: מאתיים, תאהב, ראש.
א פרוסתטית (שמתווספת בתחילת מילים כמו: תמול – אתמול) אינה פונמה.
דגש חזק מסמן הכפלת פונמה (או שהוא פונמי בעצמו).
דגש חזק בסוף מילה או באות אהחע"ר הוא פונמה שאינה מסומנת.
התנועות השונות הן פונמות, פרט ל:
התנועה האחרונה במילים במשקלים סגוליים
אורך התנועות הוא פונמי, או לחלופין ההטעמה.
מצאי הפונמות בשפה נוטה להשתנות לאורך הזמן.
חוקרים משחזרים 29 פונמות עיצוריות בשפה הפרוטו-שמית.
בעברית מקראית מספרן מוערך ב-25. בעברית מקראית שׁ ימנית, שׂ שמאלית ו-ס מייצגות שלוש פונמות נפרדות; למשל, הסט המינימלי שָׁר – שָׂר – סָר מבחין ביניהן (ההגייה הקדומה המשוערת של מילים אלה היא שָׁר /ʃar/, שָׂר /ɬar/, סָר /sar/).
אולם, עם הזמן התבטלה הפונמה המיוצגת ב-שׂ (/ɬ/) והתמזגה עם ס (/s/).
תרגום השבעים מרמז שבדומה לאות שי"ן, שייצגה במקרא שתי פונמות, גם האותיות חי"ת ועי"ן ייצגו במקרא שתי פונמות כל-אחת: חי"ת ייצגה את /ħ/ ו-/x/, ועי"ן ייצגה את /ʕ/ ו-/ɣ/.
הפונמות /x/ ו-/ɣ/ אבדו לפני המצאת הניקוד – התמזגו עם /ħ/ ו-/ʕ/, בהתאמה – אך נשמרו בשפות שמיות אחרות, למשל בערבית.
בהמשך או במקביל, אולי בהשפעת הארמית, הן הופיעו מחדש בעברית, הפעם לא כפונמות נפרדות אלא כאלופונים של כ"ף וגימ"ל, בהתאמה.
דוגמה להשתנות פונמית מאוחרת יותר שהתרחשה בעברית היא הפיכתם של זוגות האלופונים כּ-כֿ, בּ-בֿ, פּ-פֿ לפונמות נבדלות.
לפי המקובל, בעברית הקלאסית, כפי שמשתקפת בניקוד הטברני, כּ ו-כֿ הן שני אלוֹפוֹנים של פונמה אחת, וכך גם בּ ו-בֿ, פּ ו-פֿ.
לדוברי השפה ברור הקשר בין זוגות המילים "תוף – תופים", "בין – לבין", "שכח – נשכח", וכו'.
בתקופה קדומה של העברית נבע החילוף בין האלופונים ישירות מתוך הפונולוגיה של השפה – כלומר אף דובר לא היה צריך לשנן חוקים כדי לדעת מתי נכון או לא נכון להגות את הביצוע הרפה או הדגוש של הפונמה .
בעברית המודרנית, לעומת זאת, כבר אין מדובר בזוגות של אלופונים אלא בפונמות נבדלות.
הפונמות הללו אומנם מתחלפות זו בזו במילים כמו "תוף – תופים", אבל החילופים ביניהן שייכים למורפולוגיה של השפה ולא לפונולוגיה שלה.
ניתן להשוות זאת למילים delete ו-deletion באנגלית, שהקשר ביניהן ברור לדוברי השפה על אף שהאות t מייצגת בכל אחת מהן פונמה שונה.
באוזניהם של דוברי עברית רבים, ההחלפה בין כּ ו-כֿ, בּ ו-בֿ, או פּ ו-פֿ אינה נתפסת יותר כחסרת משמעות ולכן הם נוטים לשמר את דגשותן או אי-דגשותן של אותיות אלה.
דוגמה לתופעה זו היא המילה "רֶכֶּז"(ויקימילון).
מילה זו איננה הולמת את כללי הדקדוק העבריים וקיומה מדגים את המרחק בין הפונולוגיה של העברית החדשה ובין זו של העברית הקלאסית: מכיוון שבכל תצורות השורש ר-כ-ז בעברית הכ"ף היא דגושה, שימרו דוברי העברית המודרנית את הדגש בכ"ף כשיצרו את המילה "רֶכֶּז".
אבל לפי הדקדוק העברי המקובל, המשקל קֶטֶל אינו יכול להכיל דגש באות השנייה של השורש – לא קל ולא חזק.
מאחר שדוברי עברית חדשה אינם מכירים אף תצורה של ר-כ-ז עם כ"ף רפה (בביצוע חוכך), יצרו הדוברים את הצורה בכ"ף בביצוע פוצץ.
מה שתופסים הדבקים בכללי העברית התקנית כעברית פגומה הוא לעיתים תוצאתה של אותה תופעה – תופעת שימור דגשותן או אי-דגשותן של אותיות בכ"פ, למשל: לאחר ו"ו החיבור או לאחר תחיליות בכ"ל.
דוגמאות נוספות לתופעה זו הן זוגות שורשים הנבדלים בדגשותה של אות בכ"פ בשורש שלהן: התחבֿר (יצר קשרי חברות) בניגוד להתחבּר, איפֿר (ניער אפר של סגריה) בניגוד לאִפֵּר.
בהמשך או במקביל להתפצלות של זוגות האלופונים כּ-כֿ, בּ-בֿ, פּ-פֿ לפונמות נפרדות, חלקן גם התמזגו עם פונמות אחרות.
כּ התמזגה עם ק כפי שמדגים זוג ההומופונים (מילים שונות שנהגות באופן זהה) "כֹּל" + "קוֹל", כֿ התמזגה (אצל רוב הדוברים) עם ח כפי שמדגים זוג ההומופונים "שמחנו" + "סמכנו", ו-בֿ התמזגה עם ו עיצורית כפי שמדגים זוג ההומופונים "צב" + "צו".
לשפה העברית יש מורפולוגיה טיפוסית של שפה שמית.
המאפיינים העיקריים הם ריבוי נטיות לכל מילה (בפרט לפעלים), נטייה לא-רציפה (כלומר בסיס המילה משתנה בנטייה, ולא רק המוספיות), ושינויים רבים בתנועות לעומת יציבות של העיצורים.
מקובל לתאר יצירה של מילים בשפות שמיות, בכלל זה בשפה העברית, כתהליך של הרכבת שורש ומשקל.
השורש הוא מורפמה, שהיא סדרה של 3–4 (לעיתים נדירות: חמש או שש) אותיות; המשקל הוא סדרה דומה של תנועות ואלמנטים פרוזודיים (לפעמים נצמדות אליו גם מוספיות).
באמצעות שילוב התנועות והאלמנטים הפרוזודיים בין עיצורי השורש נוצרת מילה.
לדוגמה, הרכבת השורש כ-ת-ב על המשקל מִ-םְםָם יוצרת את המילה: מִכְתָב ("מִ" היא מוספית, לצורך תיאור המשקל מציינת כאן האות מ"ם סופית עיצור כלשהו).
בדרך-כלל, למילים שנגזרות משורש אחד יש משמעות דומה, אולם יש לכך חריגים רבים.
לשורשים ולמשקלים אין קיום בשפה כשלעצמם, אלא רק כמרכיב של מילים, ולעיתים קרובות בצירוף מורפמות אחרות.
אין הסכמה בין הבלשנים בדבר הממשות של השורש בשפה.
יש הטוענים שמדובר בחלק בלתי נפרד מאוצר המילים של השפה, גם אם הוא מופיע רק בצירוף מורפמות אחרות, ואחרים טוענים שמדובר בהפשטה מדעית, שהדוברים אינם מודעים לה בצורה אינטואיטיבית.
רוב הבלשנים מסכימים כי בעבר היו שורשים של שתי אותיות כגון "ב-א" ו"ק-מ" (כיום מקובל להתייחס לשורשים האלה כשורשים תלת-עיצוריים: ב-ו-א, ק-ו-מ).
כמו כן, העברית המודרנית יוצרת שורשים של יותר מ-4 אותיות (בעיקר ממילים שאולות), כגון פלרטט, טלגרף.
בעברית מודרנית נוצרות מילים ששורשן אינו ברור.
למשל, מילים כמו "רמזור" או "מדרחוב" נוצרו בדרך של הֶלְחם בסיסים, כך שקשה לקבוע את שורשן.
עם זאת, המילה "רמזור" התפתחה לשורש רמז"ר, כמו בביטוי "צומת מרומזר".
כמו כן, הקשר הסמנטי בין מילים שנגזרו משורש אחד הוא לפעמים מעורפל.
כך למשל, הפעלים "פסל" (במובן של פסילה) ו"פיסל" נראים כאילו נגזרו משורש אחד, אולם אין ביניהם קשר סמנטי, כיוון שהאחרון נגזר משורש של העברית המקראית, ואילו הראשון נגזר ממילה ארמית שנכנסה אל העברית בתקופה מאוחרת יותר.
הכתב העברי מאופיין במערכת כתב מסוג אבג'ד הכוללת 22 אותיות ראשיות ו-5 אותיות סופיות הנכתבות בסוף מילה במקום האות הראשית.
כמו מערכות אבג'ד אחרות, גם בעברית נהוגים סימנים דיאקרטיים המכונים בעברית ניקוד.
הכתב המרובע המוכר היום הוא גרסה של הכתב הארמי "הבין-לאומי" של הממלכה הפרסית, והוא החליף (לפי המסורת – על פי החלטה מגבוה של עזרא הסופר) את האלפבית העברי-פיניקי, המכונה גם "כתב דעץ/רעץ", שבו נעשה שימוש בממלכת יהודה, בממלכת ישראל וברחבי המזרח הקדום לפני גלות בבל במאה ה-6 לפנה"ס.
האלפבית העברי-פיניקי לא נעלם כליל, הוא ממשיך לשמש את השומרונים עד היום.
בתקופת הבית השני ומעט אחריה נשאו מטבעות היהודים כתובות בכתב זה.
כתב זה מופיע גם על חלק מהמטבעות שמונפקים על ידי מדינת ישראל, למשל על מטבעות של שקל חדש ושל עשרה שקלים חדשים ולעיתים ניתן למצוא אותו במקומות נוספים (למשל: על סמל העיר נהריה).
על הכתב העברי הקדום ראו בהרחבה בערכו.
המאפיין החזותי הבולט של הכתב העברי בן ימינו הוא הצורה המרובעת של האותיות.
הגופן שמשמש בדרך-כלל בדפוס מכונה, הנקרא "פרנק-ריהל" (על שם מפתחיו), הוא נפוץ מאוד למרות הביקורת על כך שצורת האותיות גורמת להן להיראות דומות זו לזו, ובפרט מקשה על ההבחנה בין צמדי האותיות א-צ, ג-נ, ב-כ, ו-ז, ח-ת, ד-ר.
בצד הכתב המודפס, הוא הכתב המרובע, קיים בעברית גם כתב עברי רהוט, המשמש לכתיבה מהירה.
כתב זה מתאפיין בקווים מעוגלים, והוא נפוץ מאוד בכתבי יד לא-מודפסים.
מקורו של כתב זה בקהילות יהודיות אשכנזיות באירופה.
סוג אחר של כתב רהוט, מכונה כתב רש"י ומקורו בקהילות היהודיות הספרדיות.
כינויו נובע מן העובדה שהספר הראשון שהודפס בכתב זה היה במקרה פירושו של רש"י.
ניסיונות אחדים להשתמש בכתב הזה גם בהדפסת טקסטים יום-יומיים לא עלו יפה.
עד היום פרשנות רש"י ופרשנויות נוספות על התנ"ך והתלמוד נדפסות ונלמדות בכתב זה.
עם זאת, ניתן לזהות מעבר לכתב המרובע בטקסטים שמיועדים להיות נגישים גם לקוראים שלא הורגלו לקריאה אינטנסיבית בכתב רש"י.
בספרי תנ"ך, ספרי שירה וספרים לילדים מקובל לסמן את התנועות באמצעות ניקוד.
סימני הניקוד המקובלים כיום, אשר מופיעים מתחת לאותיות, מעליהן ובתוכן, הומצאו בטבריה במאה ה-7, ושימשו במקור כאמצעי עזר לקריאת התנ"ך (בעבר התקיימו גם סוגי ניקוד עברי נוספים).
חכמי טבריה הוסיפו גם סימנים לטעמי המקרא; סימנים אלה משמשים כסימני פיסוק וכסימנים לאופן הנגינה שבה יש לקרוא את פסוקי התנ"ך.
הטעמים מודפסים כיום רק בספרי תנ"ך.
בכל טקסט אחר נעשה שימוש בסימני פיסוק שהתפתחו באירופה ומשמשים בכתיבת רוב השפות בעולם.
השפעת העברית ניכרת במיוחד בשפות יהודיות.
בשפת יידיש, ששימשה את הקהילות היהודיות האשכנזיות באירופה ומשמשת עד היום קהילות חסידיות רבות, ושמקורה באחד הניבים של גרמנית, ישנן מילים רבות ששאולות מעברית (כ-20% מאוצר המילים שלה) והיא משתמשת בכתב העברי.
הכתב העברי של יידיש משתמש בחלק מסימני העיצורים להבעת תנועות – למשל, האות ע' משמשת לסימון התנועה e.
עם זאת, מילים שאולות מעברית נכתבו על-פי הכתיב המקורי.
כך, המילה "אֱמֶת" (שנהגית ביידיש /emes/), נכתבה כך ולא "עמעס".
בדיחה נושנה של דוברי יידיש מספרת על כתיבת השם "נח" בשבע שגיאות (כלומר: "נאָוײעך" במקום "נח").
השפה לאדינו (נקראת גם "ספניולית" או "ספרדית יהודית"), שהתפתחה מן הספרדית הקסטיליאנית, ושימשה קהילות יהודיות ספרדיות בכל רחבי העולם, שאלה אף היא מילים רבות מן העברית, ונכתבה בכתב העברי, בעיקר בכתב רש"י (אם כי קיימת גם שיטת כתיבה באותיות לטיניות).
ערבית יהודית, שפה ששימשה את הקהילות היהודיות באימפריה המוסלמית, בעיקר בצפון אפריקה, ואשר בה נכתבו מורה נבוכים לרמב"ם וחיבורים חשובים נוספים, נכתבה אף היא בכתב העברי.
הארמית והערבית נחשבות שפות אחיות לעברית מהן אף ניתן להבין ביטויים בעברית בדיוק יתר.
שפות אחרות הושפעו מהעברית בעיקר דרך תרגומי המקרא והשפעת המקרא על הקוראן.
המילה "שַׁבָּת", למשל, נפוצה בלשונות העולם כשמו של היום השביעי בשבוע, או ככינוי ליום מנוחה.
גם שמות עבריים של דמויות מקראיות נפוצים מאוד ברחבי העולם.
שתיים מהמילים העבריות הנפוצות ביותר בשפות העולם השונות הן "אמן" ו"הללויה" – מילים המסיימות תפילות, ומבטאות הסכמה לנאמר.
מילים עבריות נוספות הושאלו לשפות לועזיות בהשפעת הופעתן בתנ"ך (למשל, השפה האנגלית שאלה את המילה "שיבולת" (Shibboleth) כמציינת אמצעי סינון וזיהוי של בני קבוצה ידועה) או בתיווכם של דוברי עברית/יידיש (למשל, השפה האנגלית שאלה את המילה 'מבין' (Maven) כמציינת אדם מומחה ומנוסה בתחום ספציפי).
ברשימת מילים בגרמנית שמקורן בעברית אפשר לעמוד על גלגולי השפעה עקיפה ורחוקה עוד יותר של חדירת מילים עבריות בתיווכם של דוברי יידיש, כי במקרים אלה נשתבשה הגייתן ואף השתנה מובנן המדויק עם המעתק שלהן לשפה המאמצת.
על פי המסורת היהודית, עשר המאמרות האלהיות שבהן נברא העולם היו בעברית, והמלאכים משתמשים בלשון זו.
על כן השפה נקראת לשון הקודש.
לפי ריה"ל בספרו "הכוזרי" (מאמר שני סעיף ס"ח) השפה העברית היא האצילה בשפות, והיא השפה שבה נגלה אלוהים לאדם וחוה (ולכן אדם נגזר מאדמה וחוה מחיים), אשר דיברו בשפה זו והנחילו אותם לבניהם ולאנושות כולה, שהשתמשה בה עד ימי מגדל בבל (דור הפלגה).
אז אלוהים בלבל את הלשונות ונוצרו שפות רבות; אולם עֵבֶר המשיך גם אז להשתמש בעברית, ולכן נקרא בשם זה.
מבלבול הלשונות נובע הדמיון של השפות הקדומות לעברית.
הרמב"ם מציג נימוק שונה ופשוט יותר להיותה של העברית לשון הקודש.
הוא מסביר זאת בכך שאין בשפה מילים מפורשות המתארות דברים הקשורים למין.
המהר"ל חולק עליו (נתיב הצניעות, פרק ג') ואומר שהרמב"ם הפך את היוצרות, מכיוון שהשפה היא קדושה, ובה נברא העולם, לכן אין בה מילים המתארות מיניות ולא להפך.
בארצות הברית מספר דוברי העברית מגיע ל־212,747 בקירוב.
בקרב יהדות ארצות הברית כ-50% העידו כי הם קוראים בעברית, לעומת בין 10% ל-12% שהעידו כי הם דוברים את השפה.
החל מ-6 בינואר 2005 השפה העברית היא שפת מיעוט מוכרת בפולין.
מספר אוניברסיטאות ברחבי העולם (כמו ייל), מחשיבות את העברית כשפה קלאסית, הנלמדת במסגרת הלימודים הקלאסיים של תלמידי השנה הראשונה.
גם בדרום אפריקה העברית היא שפת מיעוט.
הפתרון הראשון שניתן היה עברית ויזואלית.
פתרון זה היה אלתור שבא לתת מענה לבעיית השפה העברית בדפדפן בלי להעסיק בכך את מפתחי הדפדפנים הראשונים.
בפתרון זה נכתב הטקסט העברי שנועד להצגה בדפדפן משמאל לימין, והצגתו נעשתה באמצעות גופן מיוחד שפותח למטרה זו.
אף שמבחינת מערכת ההפעלה אופיין גופן זה כגופן לטיני (כזה הנכתב משמאל לימין), אותיותיו היו עבריות, והטקסט העברי הוצג כמקובל מימין לשמאל.
משתמשי הדפדפנים באותה עת התבקשו להתקין גופן זה במערכת ההפעלה שלהם.
פתרון זה פותח באוניברסיטה העברית בירושלים, על ידי דודו רשתי, ולאחר מכן פותחו שני גופנים עבריים נוספים למטרה זו.
אתרים עבריים שנבנו עד סוף שנות ה-90 השתמשו כולם בפתרון זה, ובאתרים עבריים ותיקים הוא נמצא עד היום.
כפתרון מאולתר, יש בפתרון זה בעיות אחדות:
גודל שורה קבוע וחוסר האפשרות של גלישת שורות.
בשינוי גודל המסך, הטקסט לא הסתדר מחדש.
הדפדפן מתייחס לטקסט העברי כאל טקסט לטיני, ולכן כשהוא מחליט שיש לפצל שורה לשתי שורות, סדר השורות מתהפך.
פיתוח יישומי דפדפן (להבדיל מהצגת דפים סטטיים) אינו נוח.
לא ניתן להשתמש בכל הגופנים העבריים של מערכת ההפעלה, אלא רק בגופן אחד, אותו גופן שהמשתמש התקין במחשבו.
הצורך בהתקנה מיוחדת של גופן יצר בעיה למשתמשים מתחילים.
העתקת טקסט עברי ממעבד תמלילים לדפדפן ולהפך הצריכה היפוך של הטקסט באמצעות תוכנה מיוחדת.
פתרון זה פתר את כל הבעיות שבעברית הוויזואלית, והפך את העברית לשפה סטנדרטית באינטרנט.
חרף יתרונותיה הרבים של העברית הלוגית, כניסתה לאינטרנט העברי הייתה איטית, הן משום שאתרים מובילים כבר היו כתובים בעברית ויזואלית, והן משום שעברית לוגית נתמכה רק על ידי הדפדפן של מיקרוסופט, אינטרנט אקספלורר.
השתלטותו של דפדפן זה על שוק הדפדפנים בעולם ובישראל הביאה למעבר הדרגתי של אתרים לעברית לוגית, ומתחילת המאה ה-21 מפותחים אתרים עבריים חדשים רק בעברית לוגית.
מעבר של אתרים ותיקים מעברית ויזואלית לעברית לוגית נעשה באיטיות, עקב מאמץ ההסבה הכרוך בכך.
האתר של עיתון "הארץ", למשל, עבר לעברית לוגית רק בתחילת 2004. אחד האתרים הבולטים שהשתמשו בעברית ויזואלית הוא אתר "סנונית" (שבמסגרת הקמתו נוצרה העברית הוויזואלית).
העברית, לפי תקן יוניקוד, היא לוגית בלבד.
לפיכך, דף אינטרנט עברי בקידוד UTF-8 (כמו כל ויקיפדיה העברית) יהיה בעברית לוגית.
קידוד windows-1255, עברית של חלונות, גם הוא מתייחס לעברית לוגית, וכך גם iso-8859-8-i.
רק iso-8859-8 (בלי i בסוף, ולפעמים עם e בסוף) הוא הדרך לציין שהעברית בדף היא ויזואלית.
גרסה 6.1 של הדפדפן "נטסקייפ נוויגייטור" הייתה הגרסה הראשונה של דפדפן זה שתמכה בעברית לוגית, ובכך נפתחה גישה לאתרים הבנויים בשיטה זו גם למשתמשים במערכות הפעלה שבהן "אינטרנט אקספלורר" אינו פועל.
דפדפנים שפותחו בתקופות מאוחרות יותר כגון מוזילה פיירפוקס ואופרה תמכו בעברית לוגית מן היסוד.
לצורך תאימות לאחור תומכים כל הדפדפנים גם בעברית ויזואלית (על שרת האינטרנט או דף האינטרנט לציין את הקידוד הנכון.
כמו כן קורא הדף יכול לשנות בעצמו את הקידוד בו משתמש הדפדפן להצגת הדף במידת הצורך).
הסוגיה של עברית ויזואלית לעומת עברית לוגית, אף על פי שהיא מוצאת את ביטויה הבולט ביותר באינטרנט, אינה מוגבלת לאינטרנט בלבד, אלא כל ההיסטוריה של המחשוב העברי הושפעה ממנה.
בתחילת ימי המחשוב העברי משלה העברית הוויזואלית בכיפה.
בימי DOS שימשו העברית הוויזואלית והלוגית בערבוביה (למשל, מעבד התמלילים QText השתמש בעברית ויזואלית בעוד שמעבד התמלילים איינשטיין השתמש בעברית לוגית), ובמעבר לחלונות כולם עברו לעברית לוגית בשימוש היומיומי.
עקב הבעיות הצצות לפעמים בכתיבת או קריאת עברית בקידוד בלתי מתואם בין משתמשים ועקב הצורך להתקין גופני עברית במחשב, משתמשים רבים החלו להשתמש באלפבית הלטיני לשם התכתבות בעברית באינטרנט.
שימוש זה היה נפוץ בעיקר בהתכתבויות דואר אלקטרוני ובתוכנות מסרים מיידיים כגון ICQ בראשית דרכה.
כתיבת העברית באותיות לטיניות מתרחשת באינטרנט בדרך כלל לא על פי תקן כלשהו אלא מוגדרת בצורה דינמית אד-הוק בין זוג משתמשים.
קיימים תקנים רשמיים, אך אף אחד מהם אינו מוכר לכלל הציבור.
מערכת ההפעלה חלונות XP תמכה בשפות הנכתבות מימין לשמאל וכללה גופנים בעברית בכל הגרסאות שנמכרו ברחבי העולם.
עובדה זו גרמה לירידה בצורך בכתיבת עברית באותיות לטיניות.
כיום ניתן לרשום שמות מתחם גם בשפה העברית.
שמות דומיין בעברית הם חלק מטכנולוגיית IDN (Internationalised Domain Name).
פיתוח טכנולוגיה זו החל בשנת 1998 באוניברסיטת סינגפור.
אוניברסיטת סינגפור הקימה את חברת i-DNS.net, על מנת להוציא לפועל את השימוש בטכנולוגיה.
תהליך קידום השימוש בטכנולוגיה גבר, בשנים האחרונות, ברחבי העולם.
הקידוד שהוסכם כסטנדרט עבור IDN's על ידי ארגון ה-IETF הוא ה–Punycode.
השימוש ב–IDN תופס את מקומו כשירות נדרש עם העמקת אחוז החדירה של האינטרנט במדינות ששפתם המקומית שונה מאנגלית, והשפה נכתבת בהן משתמשת בשיטת כתיב שאינה לטינית.
הטכנולוגיה הוטמעה בדפדפנים המובילים – על ידי חברת מיקרוסופט בדפדפן אינטרנט אקספלורר 7 ועל ידי מוזילה החל בדפדפן פיירפוקס 2.0. הטכנולוגיה הוטמעה גם בדפדפנים אחרים כגון דפדפן כרום של חברת גוגל, בספארי של אפל ואחרים.
כתובות אתרים בעברית מתאפשרים כחלק מתקן IDN.
ניתן לרשום שמות דומיין במספר סיומות, ושמות דומיין בעברית אלו מחלקים ל-2 סוגים (המבוססים על אותה טכנולוגית - Punycode):
שמות דומיין עם סיומת בעברית Full Idn לדוגמה: דומיין.קום
שמות דומיין בעברית עם סיומת באנגלית Hybrid Idn לדוגמה: דומיין.com
נכון לשנת 2011 אין ברשת האינטרנט שימוש בסיומות מתחמים בעברית (Full IDN) למעט מתחמי בדיקות של ICANN, והשימוש בשמות מתחם עבריים בעלי סיומות באנגלית (Hybrid IDN) מוגבל למספר סיומות בלבד, חלק מהסיומות של ישראל נכללות בהן.
כמו כן, מאחר שטרם נמצא פתרון לבעיות של שימוש לרעה בתווים מסוימים בשמות המתחם על־מנת להונות את הגולש, ישנן סיומות בהן שמות המתחם לא יופיעו בצורה הרצויה בחלק מהדפדפנים.
עבריינות נוער היא עבריינות המבוצעת על ידי אדם צעיר המוגדר על פי החוק כקטין.
יחסו של החוק לעבריינות כזו שונה מזה הניתן לעבירות של בוגרים.
עבריינות נוער מתייחסת לפשיעה המבוצעת על ידי אדם שגילו מתחת לגיל מסוים (בארצות הברית ובישראל, למשל, הגיל הוא 18).
גיל האחריות הפלילית היה בישראל תשע שנים, אולם כיום הגיל המינימלי לנשיאת אחריות פלילית הוא 12 שנים.
ככלל, יחס רשויות האכיפה והשפיטה במדינות המערב סלחני ומתחשב יותר כלפי עבריינים קטינים לעומת בגירים.
הגישה היא בעיקרה חינוכית-שיקומית ומטרתה לנסות ולהוציא את הצעיר ממעגל העבריינות.
ישנה גם הקפדה מיוחדת על שמירה על זכויותיו של העבריין הקטין.
בדומה למספר מדינות מערביות נוספות, עבריינות נוער בישראל הגיעה לממדים משמעותיים והיא שכיחה בקרב קבוצות שונות בחברה הישראלית.
מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי בשנת 2004, ביצעו 1874 צעירים בגילאים 12–18 עבירות כלפי גוף האדם המלוות באלימות, ו-307 צעירים אף ביצעו עבירות כלפי חיי אדם.
בני הנוער זוכים ליחס סלחני יותר מצד הגורמים המטפלים וזאת עקב היותם קטינים.
המחוקק בישראל (הכנסת) קבע שכל זמן שנאשם הוא קטין הוא יזכה להגנות שונות במטרה להגן על גופו, נפשו ועל זכויותיו.
בהגיעו של הקטין לגיל 18 הוא כבר לא ייקרא קטין אלא ייחשב כבגיר.
אז תחול עליו באופן מלא האחריות הפלילית, כלומר יצטרך לשאת בתוצאות מעשיו.
קיימת התאמה בין רמת העבריינות, ובעיקר האלימות, לבין גיל ההתבגרות.
בגיל ההתבגרות חלים שינויים פיזיולוגיים וסוציו-פסיכולוגיים המשפיעים על האלימות בעיקר בגיל זה.
השינוי הפיזיולוגי מתבטא בעובדה שבגיל ההתבגרות קיימת הפרשה מוגברת של הורמוני מין, שעלולה לגרום לגילויים של אלימות.
אלימות זו מחריפה ככל שלא גובשו מבנים נפשיים ובמקרים כאלו היא משרתת את הצורך הנואש, שחש המתבגר, וזאת מבחינה סוציו-פסיכולוגית, להגביר את רגשות העוצמה של ה"אני" ואת תחושת קיומו בעולם.
בנוסף לשינויים הנזכרים לעיל, בני הנוער חווים גידול בדרישות הסביבה בנוגע להתנהגות המצופה מהם ומרגישים כי הלחץ בשינוי התנהגותם גובר.
לפי מחקרים וממצאים שנמצאו בתקופה האחרונה, נמצא כי לטענה זו אכן יש ביסוס, התנהגות עבריינית ובראשה אלימות שכיחה יותר בקרב בני הנוער בהשוואה לתקופות גיל אחרות.
תוכנית "מעטפת" לשיקום נוער עברייני
תוכנית "מעטפת" היא כלי להפחתת עבריינות נוער המדגישה גישה הוליסטית ואינדיבידואלית להתערבות.
התוכנית מתמקדת בשיקום גורמים הנחשבים כמקור לעבריינות דוגמת: שימוש בסמים, אלימות וסכסוכים משפחתים, זאת באמצעות אסטרטגיה המעודדת קבלת החלטות ומעורבות חברתית באמצעות שירותים הניתנים על ידי צוות מעטפת הכולל עובדים סוציאליים, יועצים, קציני מבחן, מורים ואנשי מקצוע אחרים שהוכשרו לעבוד עם נוער בסיכון.
הנחת היסוד של תוכנית "מעטפת" מבוססת על התפיסה שאין פתרון חד־ממדי לעבריינות נוער, וכי הנסיבות והצרכים של כל צעיר הם ייחודיים ולכן נדרש פתרון מורכב הניתן על ידי הצוות המקצועי של המעטפת.
תחומי הטיפול השכיחים בהם צוות "מעטפת" מטפל עשויים לכלול נושאים דוגמת, עוני, התעללות או הזנחה במשפחה, וכן נושאים אישיים, דוגמת בריאות הנפש או שימוש בסמים.
דרך הטיפול מבוססת על מעורבות קהילתית ושיתוף חברי קהילה וארגונים בתהליך ההתערבות על מנת ליצור סביבה תומכת לנער ולמשפחתו תוך שילוב מערכות בית ספריות מקומיות, עסקים, קבוצות, ארגונים ומוסדות מהקהילה.
קיימים מחקרים סותרים בנוגע ליעילות תוכנית "מעטפת".
בחלק מהמחקרים התוכנית הוכחה כיעילה בהפחתת הישנות עבירות של אירועי עבריינות נוער, אולם קיים מחקר הטוען שתוכנית "מעטפת" לא מפחיתה הישנות של התנהגות עבריינית לאורך זמן.
המחקרים המצביעים על יעילות התוכנית מציגים ממצאים לפיהם בני נוער המשתתפים בתוכנית "מעטפת" נוטים פחות להיפגע מחדש, וכן הם משיגים תוצאות טובות יותר בתחומים כמו חינוך, תעסוקה ובריאות הנפש.
עִברוּת הוא מתן צורה עברית למילה, ובפרט שינוי שמו של אדם משם לועזי לשם עברי.
עברות שמות החל כבר בתקופת היישוב, ונשא לעיתים מטען סמלי רב, כ"שלילת הגלות".
ביולי 1920 עמד אבא שנֶלֶר (לימים ראש עיריית חיפה) בראש קבוצה של 131 חברי השומר הצעיר שעלו לארץ ישראל מפולין.
בליל עלייתם ארצה כינס שנלר את הקבוצה ודרש מכולם לשרוף את דרכוניהם ולעברת את שמותיהם; הוא עצמו עברת את שם משפחתו ל"חוּשי" (תרגום שמו המקורי).
ב-1944 הטיל הוועד הלאומי על מרדכי נימצַבִּיצקי את ניהול הפעולה וההדרכה למען ההתאזרחות והשם העברי.
נימצביצקי המליץ על עברות מאורגן של שמות משפחה לועזיים, כלומר קביעת שם עברי אחיד.
כדוגמה אישית עברת את שם משפחתו ל"נמצא-בי".
בעיצומה של מלחמת העצמאות הוקמה בצה"ל "ועדת שמות עבריים", שעליה הופקד נמצא-בי.
הוועדה פרסמה באלפי עותקים את החוברת "בחר לך שם עברי!", שנועדה להמריץ את החיילים להחליף את שמותיהם הלועזיים בשמות בעלי ניחוח צברי.
עם מינוי אלופי צה"ל בתקופת ההפוגה הראשונה, דרש בן-גוריון מכל האלופים לעברת את שמם.
מפקד הפלמ"ח, האלוף יגאל פייקוביץ', לא התייחס לרעיון העברות ברצינות ולא העביר שם עברי למתכנני טקס הענקת הדרגות.
עם הגיעו לטקס, הוברר לו כי דוד בן-גוריון החליט לעברת את שמו ליגאל הגלעדי מבלי לשאול את פיו; הוא לא אהב את השם, והחליט לשנותו ליגאל אלון.
ב-1955 קבע בן-גוריון כשר הביטחון כי רק אנשי צבא בעלי שמות עבריים יוכלו לייצג את צה"ל בחו"ל.
עד שנות ה-80 רווח בצה"ל נוהג שלפיו עם קבלת דרגת סגן-אלוף מעברת מקבל הדרגה את שמו.
כשנדרש ראש השב"כ השני, איזידור רוט, לשנות את שם משפחתו לשם עברי, בהתאם להנחיות שהיו נהוגות באותה עת בשירות המדינה, הפגין את שנינותו ושינה את שמו לאיזי דורות, וכך ציית להוראה מבלי ששמו יישמע אחרת.
דרך אחרת, ששימשה את מי שרצה לשמור על שמו המקורי אך נאלץ לציית להוראה להחלפת השם, היא שימוש בשם כפול - השם המקורי והשם החדש.
בשלב מסוים נפסקה הפניית דרישה זו לעובדי השירות הציבורי.
בקרב עולי שנות ה-50 רווח המנהג לעברת את שמם, פעמים רבות ניתן לעולים שם עברי על ידי הגורמים שטיפלו בקליטתם.
פרנץ הופמן, למשל, קיבל מפקיד הסוכנות היהודית את השם אפרים.
לדבריו, פקיד הסוכנות שאל אותו לשמו, וכאשר נענה "פרנץ" אמר: "אין דבר כזה", ורשם "אפרים".
בהמשך הוא בחר לעברת גם את שם משפחתו ל"קישון".
הסופר אהרן אפלפלד, שנקרא בילדותו ארווין אפלפלד, סיפר על שינוי שמו עם עלייתו ארצה: .
הסופר יצחק אוורבוך-אורפז תיאר כיצד נדרש לבחור שם עברי, לקראת הקראת סיפור הביכורים שלו ב"קול ישראל": .
בשנות ה-50 וה-60 נהגו לעברת את שמות מלכות היופי של ישראל, דוגמת חבצלת דרילמן שעברתה לחבצלת דרור ואביבה פרלמן שעברתה לאביבה פאר.
נפוץ עברות שם משפחה יהודי המזוהה עם עדה מסוימת לשם משפחה ישראלי.
לדוגמה, הסיומת "שווילי" בשם המשפחה נפוצה בין העולים מגאורגיה, בין יוצאי אוזבקיסטן-בוכרה הסיומת "וב", בין עולי ברית המועצות הסיומת "סקי" ובין יוצאי עדת בני ישראל מהודו "קֵר"; בעברות שם המשפחה לשם ישראלי נעלם המקור העדתי.
יש אנשים שחושבים שהעברות ימנע מהם אפליה על רקע עדתי, ויקל עליהם בהיטמעות בחברה הישראלית.
עברות שמות נדיר למדי בקרב עולי ברית המועצות לשעבר בעליית שנות ה-90, ורבים מהם שמרו על שמם המקורי.
בגל העולים מאתיופיה של שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21, הוחזר המנהג במידת מה.
ניתן לתלות זאת בכך ששמות העולים זרים וקשים להגייה ללשון הישראלית, ועל כן יש צורך לספק שם עברי על מנת להקל על ההיטמעות.
עם זאת, רבים מהעולים שמרו על שמותיהם, כחלק מתהליך שמירת זהות עדתית, תרבותית ואישית.
כיום כחלק מחקירת זהות משפחתית אישית, בניית עצי משפחה והנגשת המידע כחלק משלשלת הדורות, ישנה התעוררות מסוימת בהחזרת שמות משפחה מקוריים והבנת מקורם.
בראשית ימי תחיית השפה העברית יצאו לאור תרגומים אחדים שבהם עוברת שם הגיבורים.
זכורים במיוחד בהקשר זה תרגומיו של יצחק סלקינסון לכתבי שייקספיר, שבהם עוברתו רומיאו ויוליה ל"רם ויעל", ואותלו קיבל את השם "איתיאל הכושי".
בהוצאה חדשה יותר של תרגומים אלה ("מקורות", 1930) כתב בהקדמה לספר המו"ל אברהם כהנא: "ראינו להחזיר העטרה ליושנה ולהכניס השמות הפרטיים כמו שהם במקורם האנגלי".
ספרו של אריך קסטנר "שלושים וחמישה במאי", שתרגומו הראשון יצא ב-1947, יצא לאור מחדש, בשנת 1999, בתרגומו של מיכאל דק.
אחד ההבדלים הבולטים בין שני התרגומים: בעוד שבתרגום הראשון עוברתו שמות הגיבורים, הרי בתרגום השני הם נותרו במקורם הגרמני.
גיבור הספר, הקרוי בתרגום הראשון דני, הוא קונרד בתרגום השני, ודודו, הדוד סבוני, הוא הדוד רינגלהוט.
אין ספק שהתרגום השני נאמן יותר למקור, אך זאת במחיר רהיטות הקריאה של הקורא העברי הצעיר.
עברות שמות מפורסם שנותר עד היום הוא הסיפור "עמי ותמי", שבמקור הוא "הֶנְזֶל וּגְרֶטֶל".
דוגמאות דומות נוספות הם: עליזה בארץ הפלאות, שלגיה, לכלוכית ויהושע הפרוע.
רבים מהמעברתים את שמם בוחרים לעשות זאת בשיטה המשמרת קשר בין השם העברי לשם הלועזי.
דוגמה: המילונאי אברהם אבן-שושן בחר בשם זה על-פי שמו הלועזי, רוזנשטיין.
הלשונאי והתשבצאי, הלל הרשושנים בחר בשם זה על-פי שמו הלועזי, רוזנברג.
בחירת שם עברי השומר על הצליל של השם הלועזי.
דוגמה: אבא אבן, ששמו הלועזי היה אוברי איבן.
שינוי קל בשם הלועזי, כך שיהפוך לעברי.
דוגמה: יפתח רון-טל עבר לשם זה משמו הלועזי, רוזנטל.
שם המנציח קרוב משפחה שנפטר, כגון בן-חיים, אחי-יצחק, אבי-שמואל, אבנרי, יעקבי, אהרון.
שם המציין שנפתח/נסגר על-ידי יצירת הלחמי בסיסים.
שם המציין שמות קרובי משפחה על ידי יצירת הלחמי בסיסים או אף באמצעות נוטריקון.
על שם היישוב או אזור המגורים כגון: חולדאי, שרון, גולן, גלבוע, גליל.
שם עברי נאה-למשמע-אוזניים שאינו קשור כלל לשם הלועזי.
יישובים רבים בישראל קרויים על שמם של אישים.
לא תמיד לאישים שם עברי, ולכן לעיתים ניתן ליישוב שם לועזי, למשל יישובים הקרויים על שמות נשיאי ארצות הברית (כפר טרומן על-שמו של הארי טרומן, או רמת טראמפ על שמו של דונלד טראמפ).
ועדת השמות הממשלתית מתנגדת בדרך-כלל למתן שם לועזי ליישוב, ופעמים אחרות תושבי המקום מתנגדים בחריפות לשם הלועזי.
דוגמאות לכך הם היישוב נצר סרני, שקיבל את שמו חרף התנגדותה של ועדת השמות הממשלתית, והתנגדותם של תושבי זרעית לשנות את שם יישובם ל"כפר רוזנוולד".
פתרון לבעיות אלה הוא לעיתים עברות של השם הלועזי.
דוגמה בולטת לכך היא המושב טל שחר, הקרוי על-שמו של הנרי מורגנטאו (הבן), ומהווה עברות של שמו.
היישוב "פי נר", המוכר יותר בשם נופית, קרוי על שמו של לודוויג פינר.
כמו כן, "כוכב יאיר" נקרא כך לזכרו של אברהם שטרן (יאיר), מפקד הלח"י (שטרן, מ-Stern בגרמנית, פירושו כוכב).
יש גם עברותים של שמות ערים בארצות הברית, כגון; קריית מלאכי, שקרויה כך על-שם לוס אנג'לס שבקליפורניה, ומושב מי עמי שנקרא כך כעברות, מבוסס על מצלול שם העיר מיאמי שבפלורידה.
ישנם יישובים שנקרא בראשי תיבות, וכך נמנעים מאזכור שם לועזי:
מצפה אבי"ב שבצפון קרוי על שם הגאוגרף אברהם יעקב ברוור
מושב ייט"ב, שבדרום בקעת הירדן, נקרא על שמו של יצחק טבנקין (יד יצחק טבנקין).
גבעת ח"ן (ע"ש ח"נ ביאליק),
עלי זהב (על שמה של עליזה בגין - עלי זה בגין)
עין הנצי"ב (ע"ש הרב נפתלי צבי יהודה ברלין; אמנם עוד טרם הקמת היישוב, הרב ברלין נודע כ"הנצי"ב מוולוז'ין").
עברי לידר (נולד ב-10 בפברואר 1974) הוא זמר-יוצר, מלחין פזמונאי וצלם ישראלי, זוכה פרס אקו"ם, פרס עמ"י ופרס אופיר.
שימש שופט בשלוש עונותיה הראשונות של "אקס פקטור ישראל", ומשמש כשופט ב"דה וויס ישראל" מאז עונתה החמישית.
לידר נולד בקיבוץ גבעת חיים איחוד, כילד שלישי של דליה ואשר לידר, זוג עולים לישראל מארגנטינה.
אימו היא ניצולת השואה מגטו ורשה שבפולין.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לבת ים ואחרי כשנה להרצליה.
האם עבדה כמעצבת תלבושות ללהקת בת-שבע ואביו ניהל עסק לכלי כתיבה.
בילדותו היה ספורטיבי וחשב להיות כדורסלן או כדורגלן.
את דרכו המוזיקלית החל בגיל חמש, אז למד לנגן בפסנתר.
מאוחר יותר למד לנגן גם בגיטרה ובסינתיסייזר.
כבר בגיל שבע החל לכתוב מנגינות.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת מוזיקה.
כנער ניגן לידר בלהקות שונות, האחרונה והבולטת בהן הייתה "כך עושות כולן".
"כך עושות כולן" הופיעו כמה פעמים במועדון רוקסן ואף ניהלו מגעים להוצאת אלבום בכורה, אך אלה לא צלחו.
ב-1992 התגייס לצה"ל ושובץ כעוזר אפסנאי, חרף רצונו לשרת בלהקה צבאית, והשתחרר בטרם עת לאחר כחודש של שירות, מסיבות רפואיות.
תחילת הקריירה ואלבום הבכורה (1992–1997)
עם שחרורו מהצבא בטרם עת פנה לידר לעולם המחול.
ב-1994 כתב לידר מוזיקה עבור היצירה "נשיקות" של להקת המחול של ענת דניאלי, ולאחר מכן כתב, בעקבות הזמנה מאוהד נהרין, את "Kaamos" עבור להקת המחול ההולנדית NDT.
ב-1995 כתב לידר את "זינה" עבור להקת בת-שבע.
ב-1996 כתב את "אוקטובר" עבור להקת המחול של ענת דניאלי.
באוגוסט 1997 יצא לרדיו סינגל הבכורה של לידר, "לאונרדו".
הסינגל זכה להשמעות רבות ברדיו, אך בעת יציאתו שהה הזמר ביפן עם להקת המחול בת-שבע, אשר הופיעה באותם ימים עם היצירה "זינה", שלידר הלחין.
בהמשך יצאו מהאלבום הסינגלים "אף אחד משנינו", "תמיד אהבה", "מרי לנצח" ו"כמה כוכב", וזכו גם הם להצלחה גדולה.
בדצמבר אותה שנה יצא אלבום הבכורה של לידר, "מלטף ומשקר".
הוא כתב והלחין בעצמו את כל שירי האלבום, יועד נבו הפיק מוזיקלית, ויהודה עדר הופקד על הייעוץ האמנותי.
עוד בטרם יצא לחנויות זכה האלבום לביקורות חיוביות בתקשורת.
באפריל 1998, כשלושה חודשים בלבד לאחר יציאתו, הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
באפריל 2000 הוכתר כאלבום פלטינה (מכירות של כ-40,000 עותקים).
סוף שנות התשעים: "יותר טוב כלום מכמעט"
ביולי 1999 יצא לאור אלבומו השני, "יותר טוב כלום מכמעט", והגיע גם הוא לאלבום פלטינה.
גם באלבום זה כתב והלחין לידר את כל השירים, ועיבד אותם במשותף עם יועד נבו.
בין השירים המצליחים באלבום היו "יותר טוב כלום", "בחולצת פסים", "הכוס הכחולה" ו"ואולי".
בשנת 2001 הפיק לידר את אלבומה השלישי של שרון חזיז, "פנסים", ובו שר עם חזיז את שיר הנושא שכתב והלחין.
השיר היה לאחד השירים המצליחים ביותר מהאלבום.
בינואר 2002 יצא אלבומו השלישי, "האנשים החדשים", שאותו הפיק בעצמו בצליל חדשני ומושפע מאלקטרוני.
לקראת צאת האלבום ביצע הזמר מהלך חשוב בעיצוב תדמיתו הציבורית כשהחליט להתראיין ולדבר בגלוי על היותו הומו, מהלך שתואר בתקשורת כיציאתו מהארון.
האלבום כולל את הלהיטים "בתי קפה" ו"על קו המים", וכן ביצוע רוקיסטי לשירם של אהוד מנור ויאיר רוזנבלום "גשם אחרון", שהוקלט לפרויקט השירותרום והוכנס לבקשת קהל המעריצים של לידר כרצועת בונוס לאלבום.
בעיבודי השירים באלבום השתתף מושיק קופ.
באותה שנה שיתף לידר פעולה עם מי שהיה אז הקלידן בלהקתו, עידן רייכל, בעיבוד ובהפקה מוזיקלית לשיר "בואי" שנכלל ב"אלבום הראשון" של הפרויקט של עידן רייכל.
כמו כן יצר לידר מוזיקה מקורית לסרטו של איתן פוקס "יוסי וג'אגר".
עבור הסרט הקליט גרסה מחודשת לשירה של ריטה "בוא" (מירי פיגנבוים/רמי קלינשטיין).
גרסתו לשיר זכתה להצלחה, וצורפה גם היא לאלבומו "האנשים החדשים".
במקביל להופעות "האנשים החדשים" העלה לידר מופע משותף עם השחקנית מיטל דוהן בשם "אהבה וסקס בימים הנוראים", שבו שולבו מוזיקה, תיאטרון וקטעי קריאה שלוקטו ונערכו במיוחד לערב.
באותה שנה הוציא ספר שירים שבו כרך טקסטים שכתב.
בתום השנה זכה בפרס אקו"ם ל"תמלילן השנה".
בשנת 2004 הלחין לידר את הפסקול השני שלו, שוב לסרט של איתן פוקס, "ללכת על המים".
באותה שנה זכה בפרס אופיר בקטגוריית "המלחין הטוב ביותר" על הפסקול.
עבור הסרט הקליט לידר יחד עם ריטה חידוש לשירם של צמד העופרים "סינדרלה רוקפלה".
באותה שנה הפיק מוזיקלית יחד עם גלעד שמואלי את אלבום הבכורה של גלעד שגב, "עכשיו טוב".
לאלבומה של שרית חדד "חגיגה", שיצא באותה שנה, כתב לידר את מילות השיר "בחום של תל אביב", שהיה אחד הלהיטים הגדולים של האלבום.
לאלבומה של רוני דואני "לא עוצרת" (2005) כתב והלחין את השיר "אדוני".
בסוף 2004 החל לידר לעבוד על אלבומו הרביעי, "זה לא אותו דבר".
האלבום יצא בפברואר 2005 והגיע למעמד אלבום זהב.
באלבום זה בחר היוצר להשתמש במחשב כמכשיר הקלטה בלבד ויצר אלבום נטול סימפולים.
להיטי האלבום היו "זכיתי לאהוב", "ניסים" ו"זה לא אותו דבר".
בעקבות האלבום זכה לידר בתואר "זמר השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ושל רשת ג', וכן בטקס פרס העמ"י.
ב-16 בפברואר 2006 יצאו אלבום ו-DVD של המופע "זה לא אותו דבר" שהתקיים ב-21 באפריל 2005 בביתן 1 בגני התערוכה.
תיעוד הופץ בשמות "Live CD" ו-"Live DVD".
במופע השתתפו כאורחים ריטה, ברי סחרוף ואסף אמדורסקי.
גרסת ההופעה לשיר "הכוס הכחולה" יצאה כסינגל וזכתה להצלחה בתחנות הרדיו.
באותה שנה, במקביל לפרידתו המתוקשרת מיניב ויצמן, הלחין לידר את פסקול הסרט "הבועה", גם הוא של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
בשנת 2007 הקליט לידר יחד עם נינט טייב גרסה מחודשת לשירה של עפרה חזה "הכאב הזה", והיא זכתה להצלחה במצעדי הפזמונים.
באותה שנה השתתף באלבום "הסליל" של להקת מטרופולין, שבו שר את השיר "חוזר אלי".
העובדה שלידר כמעט לא שירת בצה"ל עלתה שוב לדיון ציבורי באוגוסט 2007. שלושה ימים לפני שהיה אמור להופיע במופע הצדעה לאגודה למען החייל ביטל צה"ל את השתתפותו.
הסיבה לביטול היה מכתב שנשלח ללידר ממפקדת קצין חינוך ראשי, שעליו נדרש הזמר לחתום כתנאי להסכמת צה"ל לקיום הופעתו.
במכתב נדרש לידר להצהיר במפורש כי הוא "אוהב את צה"ל ומכבד את ערכיו".
הוא סירב להיענות לדרישה, שאותה ראה כמשפילה במיוחד, ובתגובה ביטל צה"ל את הופעתו המתוכננת.
הביטול גרר אחריו ביקורת חריפה, בין השאר מאחר שהתבצע כחלק מפעילות שניהלו שלטונות צה"ל נגד משתמטי גיוס.
בשנת 2008 יצא אלבומה של ריטה "רמזים", בהפקתו המוזיקלית של לידר, שגם כתב והלחין לאלבום את השירים "הפעם" ו"שקל שבעים".
"רמזים" מכר יותר מ-50,000 עותקים והוכתר כאלבום פלטינה.
בנוסף לכך הפיק בשיתוף עדי גולדשטיין את המופע המבוסס על האלבום.
ההופעות זכו גם הן להצלחה גדולה.
באותה שנה הקליט לידר גרסת כיסוי לשיר "השדות האדומים" במסגרת פרויקט "עבודה עברית" שיצא לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל.
השיר נכתב על ידי הלל מיטלפונקט ויוסי מר-חיים, ללחן של אהוד בנאי, שביצע את השיר במקור באופרת הרוק "מאמי".
ב-4 בספטמבר 2008 הוציא לידר את אלבומו החמישי, "בקצב אחיד בתנועות של הגוף".
לאלבום קדמו הסינגלים "רק תבקש", שיצא בסוף יוני והוצע להורדה חינם באתר האינטרנט של לידר, ו"מתעורר", שיצא ב-13 באוגוסט.
אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "הדרכים הארוכות", "אלוף העולם" והדואט "ביחד מפחד" עם אפרת גוש.
בתחילת שנת 2010 החל בסיבוב הופעות משותף עם אסף אמדורסקי, שלווה בשיר שכתב לידר והלחין אמדורסקי, בשם "לא יכול לישון".
באוקטובר 2010 נבחר לידר לייצג את ישראל בטקס MTV בקטגוריית Best European Act.
ביולי 2011 השיק לידר, יחד עם ג'וני גולדשטיין ואנשים נוספים, את הפרויקט המוזיקלי TYP.
ההרכב מתמודד על הזכות לייצג את ישראל בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה (EMA) בקטגוריית Best European Act.
ב-5 בינואר 2012 הוחתם הפרויקט על חוזה בינלאומי עם חברת הענק יוניברסל תחת חברת הבת הצרפתית שלה, פולידור.
החוזה כולל הפצה עולמית של האלבום של הצמד, הקלטת והפצת שלושה אלבומים נוספים וסיבוב הופעות בינלאומי.
בשנת 2012 יצא אלבום הסולו השישי של לידר, "מישהו פעם".
הסינגל שקדם לאלבום, "מישהו פעם", זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים.
בסמוך ליציאת האלבום יצא לאור הסינגל "מזל טוב ישראל", ששר לידר בדואט עם הזמר מוקי.
בשנים 2013–2018 היה לידר חבר בצוות השיפוט של תוכנית הכישרונות המוזיקלית "אקס פקטור ישראל", אשר שודרה בערוץ 2, ועברה להיות משודרת ברשת 13.
בתחילת 2015 יצא אלבום האולפן השביעי במספר של לידר בשם "האהבה הזאת שלנו".
מתוכו יצאו הסינגלים: "מקום ליותר", "ילדות והעיר הגדולה", "הכל בוער" ו"האהבה הזאת שלנו".
השיר "מקום ליותר" הגיע למקום השישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
במהלך שנת 2016 עבד לידר עם המפיק עופר מאירי על תקליט משותף בהפקת שניהם, זה יצא בסוף אותה שונה בשם "עברי לידר עופר מאירי".
בפסטיבל הפסנתר 2017 העלה את המופע "שיחות על אהבה", בו העלה לבמה זוגות מן הקהל לשיחות על זוגיות ואהבה.
בין השיחות ניגן על פסנתר את שירי האהבה הידועים שלו.
המופע המשיך להופעות נוספות פעמים בשנה – בוולנטיין דיי ובט"ו באב.
בסוף שנת 2017 הוציא לידר סינגל בשם "מוגזם" שקדמו לו פרומואים רבים.
בקליפ הנלווה לשיר נראה לידר רוקד, לראשונה בקריירה, לצד אחיו הבכור, עמיאל, המשמש ככוריאוגרף בניו יורק.
במאי 2018 הוציא לידר את הסינגל "נסיכה שלי", מלווה בקליפ בכיכובה של בר רפאלי ובבימויו של רומן בוצ'אצקי.
באותו החודש פתח את סיבוב ההופעות שלו "כאן ועכשיו".
ב-21 באוגוסט 2018 הוציא לידר את הסינגל "הנשף", שנכתב גם כשיר הנושא של הסרט המועמד ל-12 פרסי אופיר.
לידר הצטרף כמנטור לתוכנית המציאות המוזיקלית "The Voice ישראל" בעונתה החמישית, שעלתה לשידור ברשת 13 ב-20 במאי 2019, לצד שלומי שבת ויובל דיין, דורון מדלי, ונסרין קדרי.
לידר עוסק בתחום האמנות הפלסטית והצילום, ואף הציג במספר תערוכות.
באוגוסט 2019 הוציא את השיר "לרקוד עם דמעות בעיניים" בהשתתפות דיג'יי תומר מייזנר ונועה קירל.
בדצמבר השיק סיבוב הופעות חדש בשם "לרקוד עם דמעות בעיניים".
המופע כלל שלושה חלקים, עברי והלהקה, עברי והפסנתר ועברי ותומר מייזנר.
בינואר 2020 עברי עלה להופיע לראשונה בקריירה עם התזמורת הפילהרמונית בהיכל התרבות בת"א בניצוחו של אילן מוכיח.
במרץ הוציא דואט עם מוקי בשם "תזכור הכל".
במאי, השתתף בפרק של סדרת רשת של כאן דיגיטל בשם "המהפכה הגאה שלי", המבוסס על ראיון שהעניק לגל אוחובסקי עבור סדרת הדוקו של כאן 11 "המהפכה הגאה", אותה כתבו וביימו אוחובסקי ולירן עצמור.
עוד באותו החודש, הוציא לאור את הסינגל "המזרח התיכון".
בשנת 2021 הוציא את "הרגע הריק", את "השמים נעולים" (עם דולי ופן, אלה לי להב ופלד) ואת "שמח" (עם סאם חלבי).
באותה השנה הופיע בתוכנית "מחוברים" בה סיפר על חייו האישיים.
באפריל ביצע כמה משיריו בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה־73 למדינת ישראל, וכן את "תן לזמן ללכת" (של חיים משה).
בחודש יוני הוציא לאור את ספר שירי הילדים הראשון שלו "קרפוני, ג'וקיפוד וחברים" באיורה של ריה לידר אחותו.
באוקטובר פרסם את הסינגל "תעצרו את העולם" לזכרו של הגיטריסט יונתן פריג'.
ב-11 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "על גשר בעיר" יחד עם רן דנקר בצל המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
את השיר כתב והלחין לידר, בהפקה מוזיקלית של אריאל טוכמן.
ב-4 בפברואר 2024 הוציא את השיר "יש עוד חיים" יחד עם מכלוף.
בשנת 2024 נבחר להשיא משואה יחד עם חיים אוליאל ורביב כנר בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
בדצמבר 2024 הוציא אלבום אולפן בשם 'חלק לא נפרד מאחרים' באלבום 13 שירים ומתארחים בו יובל נח הררי, אודיה, אביתר בנאי, ארקדי דוכין, מיכה שטרית, אבי אברומי, טונה, שחר טבוך ושי אברמסון.
ב-5 בפברואר 2025 יצא לאור מתוך האלבום הסינגל "רוקדת מול כולם", שיר משותף של לידר ואודיה.
הקליפ לשיר מציג מסיבת דיסקו בסגנון שנות ה-70, עם תאורה צבעונית ואווירת רטרו.
לידר הוא אחד מהאמנים הראשונים בישראל שהכריזו בגלוי על נטייתם המינית בתקשורת.
הוא רואיין על ידי גל אוחובסקי ל"מעריב" בדצמבר 2001 וסיפר על היותו הומוסקסואל, ועל בן זוגו לשעבר, יניב ויצמן.
רבים רואים בריאיון זה את רגע יציאתו מהארון, אם כי מעולם לא הכחיש או הסתיר את נטייתו.
עוד לפני הריאיון היה לידר מהמופיעים הקבועים בהפנינג שנערך בסיום מצעד הגאווה בתל אביב.
בריאיון צוטט לידר בהתייחס למושג היציאה מהארון:
נטייתו המינית השפיעה רבות על השירים שכתב ושר עוד לפני הריאיון עם אוחובסקי, שבהם שירי אהבה ששר גבר לגבר אחר.
מגמה זו נמשכה באלבומו הרביעי "זה לא אותו דבר", שיצא לאור בשנת 2005:
ב-2002 שר ביצוע מחודש ללהיטה של ריטה "בוא", שנכלל אחר כך כחלק מפסקול הסרט יוסי וג'אגר.
השיר מדבר אל גבר, ומשמעותו משתנה מאוד כששורות כגון "בוא נפזר את מסך הערפל, בוא נעמוד באור ולא בצל" מושרות על ידי גבר ולא אשה.
דוגמה לשיר בעל עמימות מגדרית שכתב ניתן למצוא בשיר "זכיתי לאהוב" שבאלבום הרביעי.
זהו שיר אהבה של גבר, שלכל אורכו אין שיוך מגדרי של נשוא/ת האהבה:
לכבוד מצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי של גלגלצ לשנת 2008 הקליט לידר ביצוע מלנכולי לשיר של קייטי פרי "נישקתי בחורה" ("I Kissed a Girl").
הפיכת המגדרים בשיר מתבטאת בשיר זה באופן שונה כאשר לידר מתאר יחסים עם אישה במקביל לזוגיות הומוסקסואלית: "נישקתי בחורה רק כדי לנסות, מקווה שלחבר שלי לא אכפת".
בנובמבר 2011 השתתף לידר בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן.
לצד לידר השתתפו בקמפיין גם גל אוחובסקי, שורטי, ג'ייסון דנינו-הולט, אביעד קיסוס, עומרי חיון, ציונה פטריוט, אוריאל יקותיאל, קיי לונג, אבנר דפני, שי דויטש, יניב ויצמן ואחרים.
בשנת 2012 עבר עברי לגור עם בן-זוגו הגרמני, יאן, בתל אביב.
השניים נפרדו בתחילת שנת 2015.
בשנת 2018 החל לצאת עם בן זוגו השוודי, יונתן.
באפריל 2019 חשף עברי בפוסט באינסטגרם כי הוא מצפה לילד בתהליך פונדקאות בארצות הברית.
עוד הוסיף וכתב בפוסט על היחס המפלה לקהילה הגאה וזוגות חד מיניים בכל אשר קשור לאימוץ ילדים בישראל.
בספטמבר של אותה שנה נולד אלבי, בנו הבכור.
במרץ 2025 נולד אמיל צדוק, בנם השני של לידר ויונתן מצ'ניק.
2008 - "בקצב אחיד בתנועות של הגוף"
עֶבְרוֹן הוא קיבוץ ליד נהריה שהוקם על ידי השומר הצעיר, ומשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי.
נקרא על שם היישוב המקראי עברון ששכן בנחלת שבט אשר.
קיבוץ עברון הוקם ב-1936 על מגרש בן דונם ורבע בנהריה (במקום שבו נמצא כיום בי"ס ויצמן), על ידי קבוצה של כ-10 חברי קיבוץ גבעת ברנר יוצאי גרמניה שביקשו לבנות קיבוץ חדש.
בתחילת 1937 הצטרף אליהם גרעין של כ-20 חברי השומר הצעיר מפולין, והקבוצה מנתה כ-30 חברים.
ללא אדמה לעבד, היה עברון בשנים אלו מעין קיבוץ עירוני, שחבריו וחברותיו עבדו בניקיון בתים, בבניין, כעגלונים, וכפועלים מזדמנים בחוות בנהריה.
ב-1938, בעקבות המרד הערבי הגדול ננטש מפועליו משק "עין שרה" של משפחת ליברמן בקרבת נהריה (היכן שכיום נמצא קניון הצפון נהריה) וחברי הקבוצה נתבקשו לאייש 35 דונם מהמקום כדי לעבוד בו ולשמור עליו.
בתקופה זו הצטרפו לקיבוץ גרעינים מטרנסילבניה ומבולגריה.
ביולי 1943, עת חגגה הקבוצה שבע שנים, מנתה הקבוצה 103 חברים ו-20 ילדים.
באוקטובר 1945 עלתה הקבוצה, שמנתה אז 134 מבוגרים ו-47 ילדים, לנקודת הקבע שהשתרעה על שטח של כ-1600 דונם.
בראשית שנות ה-40 היה עברון בסיס של הפלמ"ח ומקום מסתור למעפילים.
בשנת 2008 הוחל בהליך הפרטה של הקיבוץ, אך נותרו במקום מוסדות השירות המשותפים: חדר-אוכל, מכבסה, מערכת החינוך, הבריאות והרווחה, וחיי התרבות.
במקום יש עתיקות: שרידי יישוב, שרידי כנסייה עם רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית וקטע מאמת מים לעכו מהתקופה העות'מאנית.
בקיבוץ נמצא מפעל "ברמד" למכשירי אוטומציה ובקרה להשקיה (בשיתוף הקיבוצים סער, משמר העמק, וגלעד), וכן שדות, מטעים בהם מגדלים אבוקדו ולימונים, לולי פטם, ואתר הטמנת פסולת, ובסמוך אליו מפעל למיחזור פסולת.
בקיבוץ נמצא גם מועדון ספורט "קאנטרי גן עברון", הכולל מכון כושר, בריכת שחייה עם מתקני ג'קוזי וסאונות, ומגרשי ספורט וטניס.
ילדי הקיבוץ מתחנכים בבית הספר היסודי "גוונים" בעין המפרץ, ובתיכון האזורי "בית חינוך אופק" הנמצא בקיבוץ, בו מתחנכים ילדים מהקיבוצים והיישובים באזור.
בקיבוץ ישנם שני מוזיאונים פעילים, "מוזיאון קיבוץ של פעם" על ראשית ההתיישבות במקום, ו"מוזיאון לארכאולוגיה" הכולל ממצאים היסטוריים שונים שנמצאו באזור הקיבוץ.
עִבְרִים הוא כינוי מקראי לבני ישראל או לאבותיהם, לרוב בהקשרים ספציפיים, או לקבוצות מסוימות מתוכם.
תאוריות רבות הוצעו בניסיון לזהות ולקשור את העברים עם ישויות המוכרות לנו מכתובות של אותה העת, כמו העפירו ואחרים, אולם אף אחת מהתאוריות הללו טרם זכתה להסכמה רחבה במחקר המדעי.
ראו על כך בהרחבה בערך: קבוצות שהוצעו לזיהוי כעם ישראל המקראי, וכן בהמשך ערך זה.
עם תחיית השפה העברית בארץ ישראל והתהוות היישוב העברי החל לשמש הכינוי "עברים" לבני החברה העברית החדשה והיישוב העברי ("היישוב החדש") בארץ ישראל, הדוברים עברית, ולכל דבר או התארגנות השייכים לחברה זו.
המושג "עברים" מופיע במקרא (וראו לגבי הח'בירו להלן), בעיקר בתורה, וכן בספר שמואל א.
בשאר ספרי הנביאים הוא מופיע מעט, אולם יונה הנביא מתאר עצמו כ"עברי אנכי" לאנשי הספינה.
מההקשרים המקראיים בהם הוא מופיע, בעיקר בספר בראשית, היו מעטים שחשבו כי העברים היו במקורם קבוצה אתנית בפני עצמה, ולא רק כינוי נרדף לבני ישראל:
אברם העברי – במקרא, אברהם נקרא "עברי" עוד בטרם היות עם ישראל, ויש המסיקים מכך שהעברים קדמו לבני ישראל.
בנוסף, התיאור "העברי" בפסוק מובא מנקודת ראותו של "הפליט", ומכאן שזיהה את אברהם כשייך לקבוצת העברים, תהא משמעותה אשר תהא.
יוסף העברי – לפי המקרא, יוסף מזוהה בעיני המצרים כ"עברי" – לא סביר כי זוהה כך כי היה מבני יעקב, שהרי המצרים כלל לא ידעו על משפחתו של יוסף עד שזה התגלה בפני אחיו.
ארץ העברים – יוסף עצמו מתאר את מצבו בפני השר המצרי כמי שנגנב מ"ארץ העברים" ().
לא ייתכן כי ארץ כנען (או חלק ממנה) נקראה כך על שם משפחת יעקב, שמנתה כ-200–300 נפש, וששהתה בארץ כנען קצת יותר מ-20 שנה בסך-הכל עד אותה עת, ולא סביר שיוסף ישתמש דווקא בכינוי זה להסביר לאיש זר את מוצאו.
מסתבר שהכוונה לעמים אחרים שאינם מצריים ואוכלים צאן בניגוד למצריים שסוגדים לרע שאחד מסמליו הוא איל.
הסבר נוסף נובע מכך שבשושלת המקראית, אברהם מוזכר כצאצא של עבר.
אפשרי כי צאצאיו של עבר יצרו שבט גדול אשר כונה בשם עברים.
כך אברהם היה עברי, וצאצאיו אף הם משויכים לשבט העברי.
עם זאת, כל ההקשרים שנמנו כאן עשויים להיות מובנים גם מבלי להיזקק להנחה שהעברים היו קבוצה אתנית נפרדת, אלא מתוך ההקשר החברתי של המונחים עברי ועברים.
החוקר נדב נאמן פרסם מחקר מפורט ולפיו המונח עברי במקרא התייחס ביסודו לקבוצות חברתיות של פליטי חברה, בדומה לקבוצות של העפירו / ח'בירו של האלף השני לפנה"ס, והתפתח מתוכו.
כבר לפניו התייחסו חוקרים כגון גריי, ליברני, מנדנהול וגוטוולד אל המונח עברי כמונח חברתי, אבל זאת בדרך כלל כחלק מתפישתם לפיה היווצרות עם ישראל הייתה בעיקרה תהליך חברתי בחברה הכנענית או בשוליה.
נאמן מציע הבנה אחרת של המונח עברי והתפתחותו.
לדעתו מקור המונח דווקא בספר שמואל, שם הוא משמש לציון קבוצות של פליטי חברה, מעין עפירו/ח'בירו אבל ספציפית מתוך החברה הישראלית הקדומה; ולעיתים הוא הופך כינוי גנאי לישראלים בכלל, בפי הפלשתים.
דוד ואנשיו נקראים למשל "עברים" בפי הפלשתים (), והם הלוא "כָּל אִישׁ מָצוֹק וְכָל אִישׁ אֲשֶׁר לוֹ נֹשֶׁא וְכָל אִישׁ מַר נֶפֶשׁ" (): הגדרה מדויקת של קבוצת פליטי חברה, עפירו/ח'בירו, לפי נאמן.
נאמן יוצא מתוך ההנחה, המקובלת בדרך כלל במחקר הביקורתי, לפיה הבסיס לספרי שמואל נכתב זמן לא רב אחרי המאורעות המתוארים בהם, כאשר התופעה החברתית של פליטי חברה מסוג זה, ירושת החברה הכנענית, עדיין התקיימה.
בתקופה הפוסט-מקראית אבדה גם משמעות זו, ועברים הפך שם נרדף לבני ישראל.
כבר מפרשי המקרא הראשונים נחלקו ביניהם במקורו האטימולוגי של הביטוי "עברים", ולהלן יוצגו ההסברים המרכזיים.
הסבר זה קשה משלוש סיבות: ראשית, ארץ המוצא של אברהם אבינו היא אור כשדים, כמפורש בבראשית () וכן בנחמיה (), ולא עבר הנהר.
שנית, "עבר הנהר" הוא מושג יחסי ולא קבוע: ליושבי ארץ ישראל הכוונה לארם-נהריים, אך ליושבי ארם-נהריים הכוונה לארץ ישראל ושלישית – המקובל במקרא הוא, כי מקומות הם הנקראים על שם אנשים ולא ההפך.
מצאצאי עֵבֶר, נינו של שֵׁם
צאצאיו של עֵבֶר בן שלח, מוזכרים הן ברשימת הדורות משֵׁם ועד עבר המופיעה ב ואילך, והן ברשימת הדורות משם ועד אברהם המופיעה שם ב ואילך.
אבי-סבו, שֵׁם, נקרא על שמו: "וּלְשֵׁם יֻלַּד גַּם הוּא, אֲבִי כָּל בְּנֵי עֵבֶר" – ואין לקבל את הפירוש כי הכוונה לבני עבר הנהר, כי ביטוי זה טרם הוזכר במקרא עד כה.
בתמונה למטה ניתן לראות את ה"צל" שמטיל עבר על הדורות שאחריו.
מדרשי חז"ל בהתבססם על פסוקים שונים בתורה מציינים שבימי האבות התקיימה ישיבת שם ועבר וכן שמלכיצדק מלך שלם היה שם בן נח.
על-פי היבטים ייחודיים אלו הסיקו פרשנים שונים, כי עבר לא היה עוד חוליה "רגילה" בשושלת הדורות, אלא אביה של קבוצה אתנית בפני עצמה ("בני עבר"), ומכאן ההסבר ההולם ביותר לשם "עברים", הלא הם צאצאיו של עבר.
בסוף המאה ה־19, גילויים על החֿבירו (לפי הכתיב האכדי) הביאו חוקרים לשער כי למושג זיקה אטימולוגית (בחילופי חֿ'־ע' ובשמירה על הב') והיסטורית לעברים המקראיים.
השערות אלה התבססו על ההקבלה בין מאפייני העפירו כמטרידי שליטי כנען במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) לסיפור ההתנחלות המקראי.
הגילויים במצרית עתיקה ובאוגריתית שהתגלו לאחר מכתבי אל־עמארנה, הראו שהשורש המקורי של המילה הוא ע־פ־ר, וכיום מקובל שאין כל קשר אטימולוגי בין העפירו לעברים.
קשר בין עפירו לעברים, אם היה כזה קשר, מצטמצם לקשר היסטורי בין הקבוצות בלבד.
עם הִתרבות המידע על העפירו, נעשה ברור כי העפירו הם קבוצה חברתית ממוצאים אתניים מגוונים ולא יסוד אתני משותף, בניגוד לפרשנות הנפוצה למונח "עברים".
בנוסף, משקל המילה עפירו הוא qatil, המציין מצב, בעוד המונח עברי הוא במשקל של ייחוס (נִסבֶּה) כמו המילה יהודי, מצרי.
המקרא משתמש במונח "עברי" בצורה מכוונת, להדגשת משמעות מסוימת שיש בו ואין במונחים אחרים, כגון "בני ישראל".
גם כאן ישנן מספר דעות בין המפרשים והחוקרים, מה המשמעות המהותית של המונח במקרא, מעבר לשאלת מקורו האטימולוגי.
על-פי פשט הפסוקים, השימוש בביטוי "עברים" נעשה ככינוי מושאל לבני ישראל בהנגדה לעמים אחרים (מצרים בספרי בראשית ושמות, פלשתים בספר שמואל, תערובת אומות בספר יונה וכדומה), כאשר בדרך-כלל מתלווה לכינוי אסוציאציה של בוז וגנאי.
ואכן, דעה זו היא המקובלת בין החוקרים.
הסבר זה עדיין לא פותר את פשר אזכורם של העברים בספר בראשית, בטרם היות עם ישראל, וכן את פשר המונח "עבד עברי" – מדוע שייך כאן עברי דווקא, ולא פשוט "בן ישראל" או "ישראלי".
עברים ככינוי חיובי לממשיכי דרכו של עבר
כמה מחכמי ישראל בימי הביניים, הציעו, כי "עברי" אינו רק עניין של גניאולוגיה, אלא גם של אקסיולוגיה:
ר' אברהם אבן עזרא – "והנכון שנקראו עברים על שם עבר...
ואברהם היה עברי בייחוסו ובדתו..."
ספורנו – "...שהמחזיקים בדיעות מציאות האל ויכולת השגחתו נקראו "עברים" על שם עבר שהשתדל להבין ולהורות זה..."
לכך יש להוסיף את מסורת חז"ל (בראשית רבה לז ז) לפיה עבר היה נביא, שקרא לבנו פלג על שם פילוג האנושות, שאירע שנים רבות אחרי הולדתו ואם כן, ניתן לפרש את הביטוי "בני עבר" במשמעות דומה לזו של "בני הנביאים" (מלכים ב ב ג ועוד), כלומר – תלמידים.
על-פי גישה זו, המונח "עברים" היה – במקורו לפחות – ביטוי חיובי ואוהד לקבוצת האנשים שהלכה בדרכו של עבר, איש רוח שהטביע את חותמו על תקופתו במשך מאות שנים.
כך ניתן להסביר את רוב האזכורים של העברים במקרא בצורה בהירה יותר – הפליט פונה לאברם העברי, שייצא נגד 4 המלכים שהיו אמנם מבני-בניו של שם, אך נהגו באכזריות בניגוד לדרכם של העברים.
יוסף מציג עצמו במכוון כעברי ולא ככנעני, כדי לזכות בהערכתם של המצרים, שמן הסתם הכירו את קבוצת העברים הגדולה שהתפרסה על-פני ארץ העברים, ואת אבי שושלתם, עבר, שנודע בחכמתו בעולם העתיק.
גם משה ואהרן בעמדם לפני פרעה מדגישים את גדולתו של ה' בכך שהוא אלהי העברים המפורסמים.
אלא שהחל מתקופת שעבוד ישראל במצרים, הופך המושג עברי לשם נרדף לעבד, ובמקום כינוי לשבח הוא הופך לכינוי גנאי, וכמעט ולא מופיע יותר במקרא.
"ארץ העברים" (בראשית מ טו), המתוארת על ידי יוסף כמקום ממנו נגנב והובא למצרים, הוא מונח יחידאי במקרא.
עם זאת, ודאי שהיה זה חבל ארץ שהמצרים הכירו אותו היטב, וודאי שלא נקרא כך רק על שם משפחת יעקב המצומצמת שגרה בו מספר שנים.
רמזים במקרא ליישובים עבריים קדומים
החוקר בן-ציון לוריא הציע, על סמך רמזים רבים במקרא, כי הכוונה לחבלי ארץ באזור שכם והר אפרים, ובאזורים רחבים בצפונה של ארץ ישראל.
בחבלים אלו ישבו שבטים עבריים קדומים, עוד לפני תקופת האבות, וצאצאיהם הם שמתוכם קם עם ישראל.
דמשק אליעזר – אליעזר, בן משק ביתו של אברהם, בא מדמשק, ועד היום ישנן מסורות על שהותו של אברהם שם.
גם זכריה הנביא (ט א) רומז ליישוב ישראלי באזור דמשק וחמת.
לבוא חמת – במספר מקומות במקרא מתואר יישוב ישראלי שמגיע עד "לבוא חמת" (בימי דוד – דברי הימים א יג ה, בימי שלמה – מלכים א ח סה, בימי ירבעם בן יואש – מלכים ב יד כה ועוד).
חמת מזוהה עם העיר הידועה בשם זה במערב סוריה – אלא שחמת, וכל צפון הארץ מהלבנון והלאה, לא נכבשו על ידי יהושע (יג ה-ו) ומאין הגיעו לשם ישראלים?
צידון – בספר שופטים (י יב) מוזכר שהצידונים לחצו את ישראל, אך לא ידוע לנו על אף שבט ישראלי שהתיישב שם כל ימי יהושע והשופטים.
מאות שנים אחר כך, מתגורר אליהו הנביא בבית אישה אלמנה בצרפת אשר לצידון (מלכים א יז ט).
לבנון וירכתי צפון – בעשרות מקומות במקרא, ובייחוד בשיר השירים ובתהלים, מוזכרים הלבנון, הריו, ארזיו, חיות הבר שבו וכו', וכן הביטוי "ירכתי צפון", המזוהה כמעט בוודאות כהר ידוע בלבנון.
וגם שם לא מצאנו שבט ישראלי שהתיישב שם כל ימי יהושע והשופטים.
שארית ישראל – במספר מקומות במקרא מוזכר הביטוי "שארית ישראל" (דברי הימים א יב לט, שם יג ב, דברי הימים ב לד ט ו-כא, מיכה ב יב ועוד), ובחלקם האזכור מופיע לאחר שמוזכרים השבטים האחרים, ומכאן שהכוונה לעברים שלא היו שייכים במקורם לשבט מסוים.
עברים בבנימין ובשכם – חלקים נרחבים באזורי בנימין ואפרים, ובראשם העיר שכם עצמה, לא מוזכרים בין כיבושיו של יהושע, אף על פי שבמקומות רבים מוזכר שהיה שם יישוב ישראלי (בייחוד שכם עצמה, בה כרת יהושע ברית עם העם!).
נראה שאזורים אלו היו בשליטת העברים שהשתלבו עם בני ישראל ולא היה צורך לכבשם.
תעודות מצריות קדומות – ישנם אזכורים רבים בתעודות מימי האבות, לערים ומקומות בעלי שמות עבריים כגון שלת, ארד, הרי אשר, יעקבאל, יוספאל, ינועם ועוד.
עם חזרתו של עם ישראל לארצו בראשית המאה ה-20, החל המונח "עברי" להופיע בכתבים ובפרסומים שונים, ואף בביטויים כגון "הגדוד העברי" "עבודה עברית" ועוד.
למונח נלוותה אסוציאציות מהתנ"ך וחזרה לעבר הקדום של עם ישראל, לפני הגלות הארוכה, אך תוך מחויבות להיסטוריה של עם ישראל לדורותיו.
הקהילה היהודית בארץ ישראל נקראה "היישוב העברי" ובשם זה היא מופיעה במגילת העצמאות של מדינת ישראל.
מספר אנשי רוח והוגי דעות ביקשו לצקת לזהות העברית החדשה את תרבות המיתולוגיה הכנענית כפי שנחשפה בתעודות שונות ובעיקר בכתבי אוגרית.
אנשים אלו, ובראשם עדיה חורון, יונתן רטוש ואהרן אמיר, הקימו את תנועת "העברים הצעירים", שנודעה בכינויה (שניתן לה דווקא על ידי מתנגדיה) "הכנענים", במטרה ליצור את הזהות העברית החדשה, תוך ניתוק מכוון ומודע מהזהות היהודית הגלותית.
על פי רעיונותיהם כל עמי הקדם "השמיים המערביים" הם עברים.
זה כולל את האמורים, המואבים והעמונים, וכן את החיקסוס (שהשתלטו על מצרים באמצע האלף השני לפני הספירה), ואף באנשי קרתגו, דוברי העברית.
חניבעל היה, לפיכך, גיבור עברי.
כל מקום שבו שהו העברים – הוא ארץ עבר.
לדעתם שיבת העם העברי לארצו מחייבת התנתקות מן היהדות באופן מוחלט, וחזרה לרוח השורשית, המקורית, והעברית, העולה ובוקעת מתוך יצירת עמי הקדם המתגלה בגילויים הארכאולוגיים.