tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היפנים נאלצו להשתמש בתחבורת העכברושים בשל העליונות האווירית שהשיגו מטוסי בעלות הברית בשמי גוודלקנל.
בתגובה, תכנן הצי הקיסרי היפני תוכנית פעולה לפיה תשאנה ספינות מלחמה מהירות את החיילים ואת האספקה לגוודלקנל במהלך הלילה, כשמטוסי בעלות הברית לא פעלו.
השימוש בטוקיו אקספרס החל לאחר קרב האי סאבו באוגוסט 1942, ונמשך עד השלבים האחרונים של המערכה באיי שלמה.
מכיוון שהמשחתות לא נועדו לשאת מטען רב, הן לא יכלו לשאת ציוד ארטילריה או כלי רכב, ולרוב נשאו רק אספקה וחיילים.
בדצמבר, בשל נוכחות צי בעלות הברית באוזר גוודלקנל, הכין הצי הקיסרי תוכנית אספקה מאולתרת נוספת, שתאפשר למשחתות לחמוק מאיום אוניות האויב וממטוסי כוח אוויר קקטוס.
חביות נפט גדולות עמוסות בציוד רפואי ובאספקה בסיסית, תוך השארת אוויר שיאפשר ציפה, נקשרו יחד בחבל והושלכו לים בהגיע המשחתת לגוודלקנל, בזמן שהיא ביצעה תפנית חדה.
סירות מנוע או שחיין תפסו את הקצה הצף של החבל והביאו אותו אל החוף, שם משו החיילים את השורה הארוכה של החביות.
תוכנית זו לא זכתה להצלחה רבה, כשרק כחמישית מהחביות הגיעו לחוף.
עם פינוי אחרון החיילים היפנים ב-7 בפברואר 1943, וכיבושו הסופי של גוודלקנל ב-9 בפברואר, הגיע לסיומו קרב גוודלקנל, וחדלה פעילות הטוקיו אקספרס.
באותו יום מסר גנרל אלכסנדר פאץ', מפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל לאדמירל ויליאם הלסי, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, ש"לטוקיו אקספרס אין יותר תחנות בגוודלקנל." עם זאת, המשיכה פעילות הטוקיו אקספרס לאיים אחרים באיי שלמה.
טוקיו אינטרנשיונל פורום הוא מרכז תערוכות רב תכליתי בטוקיו, יפן.
המרכז עוצב על ידי האדריכל רפאל וינולי והושלם בשנת 1996.
במרכז 7 אולמות, שאחד מהם כולל 5,000 מושבים.
וכן חלל תצוגה, לובי, מסעדה, חנויות ומתקנים אחרים.
בין האירועים שהתרחשו במרכז: הקונגרס העולמי של איחוד האדריכלים הבינלאומי בשנת 2011, המפגש השנתי של הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית (IMF) בשנת 2012, סיבוב ההופעות של אריאנה גרנדה "The Honeymoon Tour" בשנת 2015 ועוד.
בשנת 2021 יארח המרכז את תחרויות הרמת המשקולות באולימפיאדת טוקיו.
טוקן אזמרגדי (שם מדעי: Aulacorhynchus prasinus) הוא מין טוקן מהסוג טוקן ירוק, שמצוי באזורים הרריים ממקסיקו, דרך אמריקה המרכזית לצפון ונצואלה, לאורך הרי האנדים ועד לקו התפוצה הדרומי – מרכז בוליביה.
בדומה לשאר מיני הטוקניים, מין זה צבעוני ובעל מקור גדול.
הזכר והנקבה דומים במראם, אך הנקבה קטנה מעט מהזכר ומקורה קצר יותר.
רוב גופו של הטוקן, בדומה לשאר המינים בסוג, ירוק.
המקור שחור, וצבעו משתנה לצהוב בלסת העליונה (גודל האזורים השחורים לעומת הצהובים משתנה בין תת-המינים).
לכל תת-המינים, חוץ משניים (prasinus ו-walgeri), יש פס לבן בבסיס המקור.
לחלק מתת-המינים יש כתם אדמדם בסמוך לבסיס הלסת העליונה; צבע המקור משתנה (לפי תת-המינים) מלבן-אפרפר לכחול.
צבע טבעת העין משתנה: הוא עשוי להיות כחול, אדום ואף שחור.
צבעיהם של פרטים צעירים פחות בוהקים, ומקורם צהוב כולו.
בית הגידול של הטוקן האזמרגדי הוא יערות לחים.
הנקבה מטילה 3–4 ביצים בחור בעץ, בדרך כלל בחורים שהוקמו על ידי נקרים, אך לעיתים בחורים שנוצרו באופן טבעי.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 14–15 ימים, הגוזלים נולדים עיוורים ועירומים.
מקורם קצר, ועל רגליהם יש "פדים" מיוחדים שמגנים עליהם מרצפתו הקשה של הקן.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים, הם פורחים מהקן כ-6 שבועות לאחר הבקיעה.
ההורים מאכילים אותם שבועות ספורים לאחר יציאתם מהקן.
הטוקנים נעים ביער בקבוצות של 5–10 פרטים שמובלות על ידי "מנהיג".
הטוקן האזמרגדי ניזון בעיקר מפירות, אך גם מחרקים, לטאות, עופות קטנים וביציהם.
ישנן שתי קריאות אופייניות: ררריפ ררריפ ררריפ וגראבאל גראבאל; ייתכן שאחת מהקריאות מושמעת על ידי זכרים, ואחרת – על ידי נקבות.
טוקן כתום-מקור (שם מדעי: Pteroglossus frantzii) הוא מין טוקן מהסוג טוקן ארקרי, שמצוי רק במדרונות הסמוכים לאוקיינוס השקט של דרום קוסטה ריקה ומזרח פנמה.
אורכו של הטוקן כתום-המקור כ-43 ס"מ, ומשקלו כ-250 גרם (לזכר בוגר ממוצע).
שמו המדעי הוא על שם חוקר הטבע הגרמני אלכסנדר פון פרנציוס.
הזכר והנקבה דומים במראם: הראש שחור, הגב ירקרק-זיתי כהה, העכוז וחלקו העליון של הזנב אדומים.
על חלקו האחורי של הצוואר מתמשך פס אדום.
הבטן צהובה בהירה, עם פס אדום במרכזה וכתם שחור במרכז החזה.
העין צהובה, והעור החשוף הסמוך לה אדום.
הלסת העליונה של המקור כתמתמה, הלסת התחתונה שחורה והרגליים ירוקות.
צבעי גופם של פרטים צעירים דהויים הרבה יותר: הראש שחור כולו, הגב חום-ירקרק; נקודת החזה השחורה והפס האדום בולטים פחות.
מין זה דומה מאוד לטוקן מוכתם-החזה, אך נבדל ממנו בצבע לסתו העליונה, בפס הבטן התיכונה, ובנקודת החזה השחורה.
הצליל האופייני למין זה הוא פסיייק או קייסייק, שדומה לקריאתו של הטוקן מוכתם-החזה, אך נבדל ממנו בכך שהוא מורכב משני צלילים.
מין זה נע ביער בקבוצות קטנות הכוללות כעשרה פרטים.
הוא ניזון בעיקר מפירות, אך גם מחרקים, לטאות, ביצים וטרף קטן אחר.
הנקבה מטילה שתי ביצים בקן ישן של נקר, בגובה 6-30 מטר מעל הקרקע.
שני בני הזוג דוגרים על הביצים במשך כ-16 ימים, הגוזלים נותרים בקן לאחר הבקיעה; הם עיוורים וערומים, ועל רגליהם ישנם "פדים" מיוחדים שמגנים עליהם מרצפתו של הקן.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים.
הם פורחים מהקן 6 שבועות לאחר הבקיעה, אך הוריהם ממשיכים להאכיל אותם במשך כמה שבועות לאחר מכן.
טוקיטורה הוא תבשיל רומני מסורתי, צלי קדרה עשוי בשר בקר ובשר חזיר ברוטב עגבניות, המוגש באופן מסורתי עם ביצת עין וממליגה.
קיימים מתכונים בשתי גרסאות עיקריות - עם רוטב עגבניות ובלעדיו.
המתכון עם רוטב העגבניות אינו המתכון המסורתי אך הוא הנפוץ והמקובל במרבית המסעדות.
המתכון ללא רוטב עגבניות מכיל מיצי בשר ושומן חזיר.
במתכון המסורתי יש מלבד בשר גם חלקי פנים כגון כבד, כליות, לב, שומן חזיר, בייקון, ונקניקיות מעושנות המטוגנים יחד.
המנה מוגשת עם גבינת טלמיה או גבינת בורדוף.
טוקמק (בקירגיזית: Токмок - טוקמוק; ברוסית: Токмак) היא עיר במחוז צ'וי שבצפון קירגיזסטן.
העיר ממוקמת ב, על הגדה הדרומית של , צמוד לגבול קזחסטן, כ-60 ק"מ מזרחית לבירה בישקק.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 73,433 בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה בקירגיזסטן.
טוקמק הוקמה בסביבות שנת 1830 על ידי ח'אנות קוקנד.
תפקידה היה לשמור על גבולה הצפוני של החאנות.
שלושים שנה מאוחר יותר טוקמק נכבשה ונהרסה על ידי הכוחות של האימפריה הרוסית, ב-13 במאי 1864 הוקמה טוקמק המודרנית על ידי הגנרל הרוסי .
ב-1867 טוקמק קיבלה מעמד של עיר והפכה לבירת המחוז, אך ב-1878 איבדה את המעמד של בירת המחוז ועיר.
מעמד של עיר הוחזר לה רק ב-1927.
טוקן (שם מדעי: Ramphastos) הוא סוג של עופות ממשפחת הטוקניים הכולל שמונה מינים החיים באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
הטוקנים הם העופות הגדולים ביותר בסדרת הנקראים הגדולה, כשהגדול מכולם הוא טוקן טוקו שאורכו 55–65 ס"מ ומשקלו 500–860 גרם.
עופות אלה בעלי מקור ענקי שצבעו העיקרי צהוב אך לעיתים גם בירוק או בכחול.
הגוף שחור והחזה רחב ולעיתים לבן.
הטוקאן אינו יכול להכות חזק במקורו החלול וגם לא לקדוח בו חור לקינון, אך הוא מאפשר לו לאכול פירות עסיסיים המצויים יותר רחוק מענפים עליהם הוא מסוגל לנחות.
אף על פי שמזונו העיקרי הוא פירות הטוקאן למעשה הוא אוכל-כול הניזון גם מזרעים וגם מחרקים, צפרדעים ואפילו מגוזלים לא מושגחים של עופות אחרים.
טוקן הררי (שם מדעי: Andigena) הוא סוג של עופות טרופיים ממשפחת הטוקניים החיים למורדות הרי האנדים באמריקה הדרומית.
בסוג זה 4 מינים בעלי גוונים אפורים-כחולים ומקורים שחורים גדולים.
סביב העיניים אזור לבן עד צהוב והעיניים שחורות.
עופות אלה חיים ביערות ההרים שלמזרח הרי האנדים ומחפשים פירות, גרגרים וחיות קטנות למאכל.
טוקיו מיו מיו (ביפנית: 東京ミュウミュウ) היא סדרת מאנגה יפנית, שנכתבה על ידי רייקו יושידה ואוירה על ידי מיה יקומי.
סדרת המאנגה פורסמה במקור בין ספטמבר 2000 עד פברואר 2003 במגזין המאנגה Nakayoshi, ובהמשך פורסמה בשבעה כרכים.
בעקבות הצלחת סדרת המאנגה, עובדה הסדרה לסדרת אנימה בת 52 פרקים על ידי סטודיו פיירו.
העיבוד הטלוויזיוני של הסדרה שודר במקור ביפן בין ה-6 באפריל 2002 ל-29 במרץ 2003 בערוץ TV Aichi.
סדרת המשך למאנגה פורסמה בין אפריל 2003 לפברואר 2004. בנוסף הופקו לאורך השנים שני משחקי וידאו המבוססים על המאנגה - משחק היגיון/הרפתקאות לגיים בוי, ומשחק תפקידים לפלייסטיישן.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים במהלך העשור השני של המאה ה-21.
עלילת הסדרה מתמקדת בנערה איצ'יגו מומומיה אשר לאחר תקרית מסתורית, מגלה שה-DNA שלה התמזג עם ה-DNA של חתול, ובעקבות כך יש לה כוחות על ויכולות אקרובטיות של חתול.
איצ'יגו הופכת בהמשך למנהיגה צוות מיו מיו, קבוצה של חמש בנות שעברו טרנספורמציה דומה.
הבנות מגלות שהן נבחרו להגן על כדור הארץ מפני חייזרים אשר מונהגים על ידי חיזר המכונה כחול עמוק.
במקביל, איצ'יגו מנסה לגלות אם החבר שלה מסאיה אאויאמה מחבב אותה או לא ובהמשך הסדרה היא מנסה לגלות האם הוא מודע לכך שהיא חלק מצוות מיו מיו.
בסדרת ההמשך איצ'יגו ומסאיה עוברים לאנגליה במטרה לחקור מינים בסכנת הכחדה.
הבנות בצוות מיו מיו שנותרו ביפן צריכות לוודא שכל הכימרות שנותרו יחוסלו.
בנוסף לכך הפעם הם צריכים להילחם גם בבני אדם בעלי כוחות מיוחדים המעוניינים לכבוש את העולם.
בהמשך איצ'יגו חוזרת לטוקיו על מנת לסייע לצוות מיו מיו בקרבות.
איצ'יגו מומומיה (桃宮 いちご) - הגיבורה הראשית בסדרה ומנהיגת צוות מיו מיו.
איצ'יגו היא נערה מגושמת מאוד, רומנטית ורגישה.
ה-DNA שלה התמזג עם ה-DNA של חתול כאשר בעקבות כך היא מקבלת כוחות על ויכולות אקרובטיות של חתול.
באמצעות כוחותיה החדשים איצ'יגו מחליטה להילחם ברשע.
במקביל היא צריכה לשמור בסוד את העובדה שהיא גיבורת על בעודה עובדת ב"קפה מיו מיו".
מושא אהבתה של איצ'יגו הוא הנער מסאיה אאויאמה.
בכל פעם שהיא עצבנית או נרגשת אוזני החתול וזנב החתול שלה צצים.
בגרסה האנגלית שמה הוא זואי הנסון.
מינטו אייזואה (藍沢 ミント) - נערה עשירה וסנובית אשר ה-DNA שלה גם התמזג עם ה-DNA של חיה נכחדת (יש לה גנים של ציפור כחולה) ובעקבות כך היא הופכת לגיבורת על ולחלק מצוות מיו מיו.
מינטו היא מעריצה גדולה ונלהבת של זאקורו פוג'יווארה.
בגרסה האנגלית שמה הוא קורינה באקסוורת'.
רטסו מידוריקווה (碧川 レタス) - נערה ביישנית, וחכמה אשר ה-DNA שלה גם התמזג עם ה-DNA של חיה נכחדת (יש לה גנים של פוקנה הודית) ובעקבות כך היא הופכת לגיבורת על ולחלק מצוות מיו מיו.
בגרסה האנגלית שמה הוא ברידג'ט וורדנט.
פורין פונג (黄 歩鈴) - נערה נמרצת אשר ה-DNA שלה גם התמזג עם ה-DNA של חיה נכחדת (יש לה גנים של טמרין רעמתי זהוב) ובעקבות כך היא הופכת לגיבורת על ולחלק מצוות מיו מיו.
מתוך כל הבנות בצוות מיו מיו היא הצעירה ביותר.
בגרסה האנגלית שמה הוא קיקי בנג'מין.
זאקורו פוג'יווארה (藤原 ざくろ) - נערה מסתורית ויפה שר ה-DNA שלה גם התמזג עם ה-DNA של חיה נכחדת (יש לה גנים של זאב) ובעקבות כך היא הופכת לגיבורת על ולחלק מצוות מיו מיו.
תחילה זאקורו דוחה את הערצתה של מינטו אך עם הזמן השתיים התקרבו זו לזו.
בגרסה האנגלית שמה הוא רנה רוברטס.
כחול עמוק - מנהיג החייזרים והיריב העיקרי של צוות מיו מיו בסדרה הראשונה.
בפרקים האחרונים מגלים כי הוא שכן בגופו של אאויאמה.
קישו שולט בטפילים שהופכים את מארחיהם לכימרות.
המטרה העיקרית של קיש הייתה להציל את בני עמו הגוססים.
הוא יעשה הכל כדי לזכות באהבתה של איצ'יגו, ואפילו ניסה פעמים אחדות להרוג את אאויאמה.
שמו בגרסה האנגלית הוא דרן.
טארט - אחד משני החייזרים שנשלחים לכדור הארץ כדי לעזור לקישו, אחרי שזה ממשיך להיכשל בגלל המיו מיו.
הוא הצעיר מבין החייזרים ובעל שיער אדום - חום.
טארט' מאוהב בפורין אם כי הוא גם שונא אותה מפני שהיא צוחקת על שמו לעיתים קרובות.
שמו בגרסה האנגלית הוא טרב.
פאי - אחד משני החייזרים שנשלחים לכדור הארץ כדי לעזור לקישו, אחרי שזה ממשיך להיכשל בגלל המיו מיו.
הוא אדם רציני, אנליטי, ומרוכז מאוד במטרה אותה הוא מנסה להשיג.
שמו בגרסה האנגלית הוא סרדון.
החימרות - יצורים שיוצרים החייזרים על ידי לקיחת בעל חיים, צמח או אפילו בן אדם ולהכניס בו מעין רוח מכושפת שהופך אותו ליצור אכזר ומרושע שהם שולטים עליו.
מסאיה אאויאמה - נער פופולרי בן כיתתה של איצ'יגו, דוגל בסביבתן.
מתאמן בקנדו ובהמשך מתגלה כדמות המסתורית האביר הכחול ולאחר מכן ככחול עמוק.
בגרסה האנגלית שמו הוא מארק.
האביר הכחול - דמות מסתורית.
מופיע בכל פעם שאיצ'יגו בצרה ומציל אותה.
לקראת סוף הסדרה מגלים שהאביר הכחול הוא מסאיה אאויאמה.
ראיו שירוגאנה - הבעלים של "קפה מיו מיו".
יש לו חיית מחמד רובוטית - R2000 - אשר איצ'יגו מכנה בהמשך "מאשה".
בתחילת הסדרה הראה משיכה רומנטית לצד דחייה כלפי איצ'יגו.
בגרסה האנגלית שמו הוא אליוט גרנט.
קאיצ'רו אקסקה - מנהל בית הקפה אשר מנסה תמיד לוודא שהלקוחות מרוצים.
אקסקה הוא אדם נדיב, מנומס, אשר מצטיין במיוחד באפיית עוגות.
בגרסה האנגלית שמו הוא ווסלי קולרידג'.
טוקלומטי הוא סרט תיעודי בהפקת ערוץ הספורט הישראלי, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2018. בנוסף, הוא הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם וזכה בהערכה ובפרסים.
את היצירה ביימו גד אייזן ודוד אופק.
אנתוני סטניסלס "טוני" טוקלומטי הוא כדורגלן בניני שהגיע לישראל כדי לשחק במועדון הכדורגל מכבי נתניה.
איריס היא עיתונאית אשר התאהבה בטוני במהלך שגרת עבודתה.
איריס המאוהבת נכנסת להיריון מטוני, ומביאה לעולם את בנם המשותף, עידן טולקומטי-ג'ורנו (לימים שחקן נבחרות הנוער והצעירה של ישראל) .
עוד בטרם נולד בנו, טוני טוקלומטי מגורש מישראל בשל חשד כי שיקר לרשויות באשר לגילו האמיתי, כבן 31 במקום 19.
רגע לפני חגיגות הבר מצווה של בנה עידן, איריס מבקשת מהרשויות לאפשר את כניסתו של אביו טוני לישראל, כדי לפגוש את בנו שלא ראה מעולם.
לשם כך היא זקוקה לסכום של 30,000 ש"ח על מנת להנפיק עבורו ויזת תייר.
בהמשך, איריס תתמודד עם שאלה הרת גורל: האם תוכל להינשא לטוני כדי שיישאר בישראל ויהפוך לאבא נוכח לעידן או שמא יהיה זה מפגש חד פעמי.
בשנות נעוריו, עידן הופך לכדורגלן מצטיין שעתידו לפניו.
הוא מחוזר על ידי מועדוני כדורגל רבים שמוכנים להשקיע כסף רב בכישרון הצעיר.
הדילמה הניצבת בפני איריס מתרחשת על רקע תמונות מרגשות של אב ובנו אשר נפגשים בפעם הראשונה בחייהם.
עידן טוקלומטי-ג'ורנו - בנם של טוני ואיריס
איריס ג'ורנו - עיתונאית ספורט ישראלית, אמו של עידן
טוני טוקלומטי - כדורגלן זר אפריקני מבנין, אביו של עידן
מוטי ג'ורנו - אחיה של איריס
ז'רמן זורנו - אמם של איריס ומוטי
משה פרימו - עיתונאי ספורט
ויויאן אומבו - אחותו של טוני
פמי אומבו - בתו של טוני
תסריט ובימוי - גד אייזן ודוד אופק
צילום - דרור לבנדיגר, גד אייזן
עיצוב פסקול - רותם דרור
מוזיקה מקורית - ברוך בן יצחק
שני ליטמן, כתבת תרבות וקולנוע ב"הארץ" טענה שיוצרי הסרט החלו לעבוד על סיפור מעניין אך עם פוטנציאל בנאליות מסוים, והצליחו להפיק "יצירה תיעודית, מרגשת, מפתיעה, עמוקה ואפילו נוקבת".
אבנר שביט, מבקר סרט של "וואלה!
תרבות" טען, "אף שנקודת המוצא של "טוקלומטי" היא מגרש הכדורגל, זה לא סרט על ספורט, וגם מי שאינם מתעניינים בענף יתרגשו ממנו".
הסרט הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם ואף גרף את פרס "נאנוק הכסף" בפסטיבל "פלאהרטיאנה" ברוסיה.
טוקיו וייס רשמית טוקיו וייס: כתב אמריקני על אלימות משטרתית ביפן הוא ספר זיכרונות משנת 2009 מאת ג'ייק אדלשטיין על שנותיו בטוקיו בתור הכתב הלא-יפני הראשון שעבד באחד העיתונים הגדולים ביפן, "יומיאורי שימבון".
לאחר שניסה ולא הצליח לפרסם את הספר ביפן, הספר יצא בהוצאת Random House ו-Pantheon Books.
אדלשטיין כתב בשנת 2013 כי: "הספר מתורגם ליפנית אך אף מו"ל לא יגע בו.
זה דורך על בהונות רבות מדי." כלומר, הספר חושף שחיתות רבה במדינה.
אוגוסט 2013 הוכרז על עיבוד קולנועי לספר הזכרונות.
אדלשטיין כתב את התסריט יחד עם התסריטאי האמריקאי ג'.ט.
רוג'רס כאשר רוג'רס כתב אז את התסריט.
אנתוני מנדלר הוכרז כבמאי הסרט, כאשר ג'ון לשר ואדם קאסן משמשים כמפיקים, ובין ג'קופי משמש כמפיק בכיר.
צילומי הסרט תוכננו להתחיל בטוקיו באמצע 2015, כאשר דניאל רדקליף נשכר לגלם את אדלשטיין.
עם זאת, ההפקה מעולם לא החלה והפרויקט נזנח עד ההכרזה על הפקת גרסת הטלוויזיה משנת 2019.
ביוני 2019 הוכרז על עיבוד טלוויזיוני לספר הזכרונות.
אנסל אלגורט מגלם את ג'ייק אדלשטיין, עיתונאי אמריקני שמנסה להיטמע בסגל המשטרה של טוקיו כדי לחשוף שחיתויות.
בסדרה מככב גם קן ואטאנבה עם התסריטאי עטור הפרסים ג'יי.
רוג'רס, עם חברת Endeavor Content כחברה מפיקה.
באוקטובר 2019 הוכרז כי מייקל מאן יביים את פרק הפיילוט וכן ישמש כמפיק בכיר.
ג'ון לשר, אמילי גרסון סיינס ודסטין דניאל קרטון ישמשו גם כמפיקים בפועל, לצד ג'יי.ט.
עשרת פרקי הסדרה יועלו במלואם בפלטפורמת הסטרימינג של וורנר מדיה, HBO Max.
טוקיו וייס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת פשע שעלתה לשידור ב-7 באפריל 2022 ברשת HBO Max, והיא מבוססת על סיפור אמיתי שיצא כספר בשם זהה משנת 2009 מאת ג'ייק אדלשטיין.
מככבים בסדרה אנסל אלגורט, קן ואטאנבה ורייצ'ל קלר.
בחודש יוני 2022, חודשה הסדרה לעונה שנייה.
העיתונאי האמריקאי ג'ייק אדלשטיין, עובר בסוף שנות התשעים, לטוקיו כדי לדווח על שחיתויות במשטרת טוקיו.
אנסל אלגורט בתפקיד ג'ייק אדלשטיין, עיתונאי אמריקני ממיזורי שעובר לטוקיו.
ככל שהוא נשאר יותר זמן, הוא מתעמק בשחיתות העולם התחתון של טוקיו, שם איש אינו כפי שהוא נראה.
קן ואטאנבה בתפקיד הירוטו קטאגירי, בלש במחלק הפשע המאורגן.
הוא דמות אב לאדלשטיין שעוזר להדריך אותו בקו הדק והמרושע שקיים לרוב בין החוק לפשע המאורגן.
רייצ'ל קלר בתפקיד סמנת'ה, גולה אמריקאית המתגוררת בטוקיו שמתפרנסת כמארחת במחוז קבוקיצ'ו היוקרתי.
היא משרתת שכירים אמידים ממקצועות הצווארון הלבן, לקוחות עשירים ואנשי יאקוזה.
אלה רמפף בתפקיד פולינה, גולה ממזרח אירופה ומארחת חדשה שנאבקת במועדון עם סמנת'ה.
היא הגיעה לטוקיו לעבוד כדוגמנית ונכנסה לקבוקיצ'ו.
רינקו קיקוצ'י בתפקיד איימי, המנהלת של אדלשטיין.
בדמות מורכבת מהקולגות והמנהלים השונים שעבדו עם אדלשטיין בחיים האמיתיים במהלך הקריירה.
הידאקי איטו בתפקיד ג'ין מיאמוטו.
הפרויקט הוקם בתחילה כסרט בשנת 2013, כשדניאל רדקליף נשקל לתפקיד אדלשטיין.
אנתוני מנדלר היה אמור לביים והפיתוח התקדם מספיק למקום בו נקבעה תחילת הפקה באמצע 2014.
ביוני 2019, הפרויקט אורגן מחדש כסדרת טלוויזיה, בת 10 פרקים שמיועד, לשירות הסטרימינג של WarnerMedia, HBO Max.
אנסל אלגורט לוהק לתפקיד הראשי כשהוא גם מפיק שותף עם ג'ייטי רוג'רס כתסריטאי ודסטין דניאל קרטון כבמאי הסדרה.
בספטמבר הצטרף קן ווטנבה לצוות השחקנים.
באוקטובר נשכר מייקל מאן לביים את פרק הפיילוט לסדרה.
מאן גם הפיק את הסדרה.
בפברואר 2020 לוהקו אודסה יאנג ואלה רמפף.
במרץ הוכרז כי רינקו קיקוצ'י הצטרפה וכי הצילומים החלו חודש קודם לכן בטוקיו.
עם זאת בעקבות מגפת הקורונה ביפן הצילומים נעצרו והתחדשו באמצע נובמבר 2020, תוך תכנון להשלימם עד 4 ביוני 2021.
מועדון הכדורגל טוקיו (ביפנית: 東京) הוא מועדון כדורגל מקצועני מצ'ופו, טוקיו.
המועדון מתמודד בליגתJ1 היפנית, שהיא הליגה הבכירה ביפן.
הקבוצה החלה כקבוצת חברה בשם מועדון כדורגל טוקיו גז (東京 ガ ス サ ガ カ ー 部) בשנת 1933. הופעתה הראשונה בתחרויות הלאומיות הייתה בשנת 1991, העונה האחרונה של ליגת הכדורגל היפנית הוותיקה.
עם הצטרפותו של שחקן הכדורגל הברזילאי אמרל והמאמן קיושי אוקומה הקבוצה הפכה בהדרגה לתחרותית וב-1997 הקבוצה סיימה במקום השני וזכתה באליפות JFLליגת הכדורגל היפנית בשנה הבאה.
עם זאת, באותה תקופה הקבוצה חסרה את הכישורים הנדרשים לעלייה לליגת J1 ולכן נשארה ב-J2.
בעקבות זאת, ב־1 באוקטובר 1998, הקימו חברות כמו Tokyo Gas, TEPCO, ampm, TV Tokyo, וחברת Club Convenience Club, חברה משותפת במטרה להפוך את הקבוצה לכזו שתוכל להתמודד בליגת העל, ה-J.League.
בשנת 1999, סיימה שנייה בליגת J2 ועלתה אוטומטית ל-J1 החל מעונת 2000. למרות האמונה הרווחת שהקבוצה בקושי תנצח מספיק כדי להישאר ב-J1, הקבוצה ניצחה בארבעה משחקים ברציפות מאז משחק הפתיחה שלה והצליחה לסיים במקום השביעי בעונת הבכורה בליגת העל.
בזכות שיא הניצחונות שלה, הנוכחות התגברה והיא נותרה רמה אחת מעל לזו של מועדון טוקיו ורדי 1969 שעברה מקוואסאקי בשנת 2001. מאז 2002 מונה למאמן הירומי הרה וכיוונה לזכייה באליפות.
בעונת 2003 סיימה במקום הרביעי, הגבוה ביותר אי פעם.
באוגוסט אותה שנה היא קיימה משחק ידידות מול אחד ממועדוני הכדורגל הגדולים, ריאל מדריד הפסידה 3–0 אך צברה חוויות חשובות גם על המגרש וגם מחוץ למגרש כדי להתפתח כמועדון כדורגל מוצלח.
המנהיג הוותיק אמרל, שכונה על ידי אוהדי הקבוצה כמלך טוקיו, עזב את הקבוצה כדי להצטרף לשונאן בלמאר בשנת 2004. הוא הוחלף על ידי שחקן הנבחרת יאסויוקי קונו מקונסדול סאפורו.
בנובמבר אותה שנה הקבוצה זכתה בגביע J ליג שהיה לתואר הגדול הראשון שלה מאז שהצטרפה לליגת העל היפנית.
ב-4 בדצמבר 2010 נאלצה טוקיו לנצח את משחק הגמר שלה בחוץ, נגד קיוטו סנגה שהודחה כבר.
טוקיו הפסידה 2–0 וירדה לליגה השנייה לראשונה זה 11 שנים.
עם זאת, הם חזרו בניסיון הראשון וזכו בתואר J2 בנובמבר 2011.
לפני זכייתה בגביע הקיסר בשנת 2011, הגיעה טוקיו לחצי גמר הטורניר שלוש פעמים: בשנת 1997 (כטוקיו גז), 2008 ו-2010. זכייתה בשנת 2011 הייתה מדהימה בכך שהמועדון היה קבוצת ליגה שנייה במהלך העונה.
הם הפכו לאלופי J2 הראשונים שזכתה בגביע.
הקבוצה העפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית 3 פעמים, בעונות 2012, 2016, 2020, כאשר בעונת 2016 העפילה לשלב 16 האחרונות אך הודחה על ידי גואנגג'ואו אוורגראנד הסינית.
טוקיו משתמשת באצטדיון אג'ינומוטו כמגרשה הביתי (שמו הרשמי של אצטדיון זה הוא אצטדיון טוקיו).
במשך תקופה ארוכה לא היה לקבוצה אצטדיון ביתי משלה והיא שיחקה במגרשי כדורגל שונים כמו האצטדיון האולימפי הלאומי, המגרש הלאומי של נישיגאוקה, אצטדיון אדוגאווה המיוחד ואצטדיון הפארק האולימפי קומאזאווה, אך בשנת 2001 הקבוצה סוף סוף מצאה בית קבע.
מגרשי האימונים של המועדון הם מגרש סרואה בקוטו, טוקיו ומגרש קודאירה בקודאירה, טוקיו.
טוקטר אאובקירוב (בקזחית:Тоқтар Оңғарбайұлы Әубәкіров; נולד ב-27 ביולי 1946) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא קזחי.
טוקטר אאובקירוב נולד בקולחוז במחוז קראגנדי שבקזחסטן הסובייטית למשפחה קזחית.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר של 8 שנים והחל לעבוד כחרט במפעל.
במקביל הוא המשיך בבית ספר ערב אותה סיים בשנת 1965. לאחר גיוס לצבא ברית המועצות הוא נשלח לבית ספר לטייסי קרב.
עם סיומה הוא החל בשירות שסיים בשנת 1976 בדרגת קפטן.
בשנת 1976 אאבקירוב סיים קורס טייסי ניסוי והחל לעבוד במשרד תכנון מיקויאן.
בשנת 1979 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה.
אאובקירוב עבר במשרד תכנון עד לשנת 1991. בתקופה זו הוא היה טייס ניסוי של מספר מטוסים מתוצרת החברה לרבות מיג-29 ומיג-31. על פעילות בתחום ניסוי מטוסים בשנת 1988 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
בשנת 1989 הוא היה בין הראשונים שביצע נחיתה על סיפון נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב והיה הראשון שביצע המראה מננה.
בתחילת תקופת הפרסטרויקה בתאום עם שלטונות קזחסטן הסובייטית במאי 1991 אאובקירוב החל אימונים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא נכלל בצוות של סויוז TM-13 כקוסמונאוט-חוקר (אלכסנדר וולקוב היה מפקד צוות).
לאחר שהייה בחלל של 7 ימים אאבקירוב חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-13 (אנטולי ארצברסקי היה מפקד צוות).
על טיסה זו הוענק לו תואר "גיבור העם של קזחסטן", אות כבוד מוזהב על שירות הרפובליקה האוסטרית ועיטור מהפכת אוקטובר (ברית המועצות).
לאחר הקמת קזחסטן כמדינה עצמאית, אאובקירוב עבר להתגורר בה.
באפריל 1992 מונה לסגן ראשון של יושב ראש ועדת הגנה המדינה.
בהמשך הוא נבחר מספר פעמים לפרלמנט וכיהן בה עד לשנת 2012.
בשנת 2022 אאובקירוב תמך בהכנסת כוחות ארגון האמנה לביטחון משותף לדיכוי המהומות.
טוקישה אלטגרסיה פרלטה חוארז (בספרדית: Tokischa Altagracia Peralta Juárez; נולד ב-17 במרץ 1996), הידועה בכינויה טוקישה, היא ראפרית ופזמונאית דומיניקנית.
לאחר שעבדה עם הצלם ריימי פאולוס, הציעו לה להיכנס לתעשיית המוזיקה.
היא חתמה על חוזה הקלטות עם פאולוס מיוזיק והוציאה את סינגל הבכורה שלה "Pícala" שזכה להצלחה.
בשנת 2021 היא הוציאה את הלהיט הבין-לאומי "Linda" עם רוסליה, והמשיכה לשתף פעולה עם אמנים כמו ג'יי באלווין, מדונה, אנואל AA ואוזונה.
הטקסטים שלה מתייחסים בעיקר לפעילות מינית.
טוקישה קוטלגה לעיתים קרובות כ"שנויה במחלוקת" בכלי תקשורת; המוזיקה שלה מעוררת מחלוקת וזוכה לסיקור תקשורתי מעורב.
בשנת 2022 זכתה בפרס גראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום השנה" על השתתפותה ב-Motomami.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2025הביצוע האורבני/אורבן פיוז'ן הטוב ביותר"De Maravisha" (בהשתתפות נטי פלוסו)
טוקטיניב היא תרופה כנגד סרטן, המשמשת לטיפול בסרטן השד מסוג HER2 וסרטן המעי הגס.
טוקטיניב הוא מעכב של הרצפטור HER2.
טוקטיניב אושרה על ידי מנהל המזון האמריקאי (FDA) באפריל 2020 לשימוש בחולי סרטן השד מסוג HER2 חיובי, שלא ניתנים להסרה ניתוחית.
ב-2023 ה-FDA העניק אישור מהיר לטיפול בתרופה עבור סרטן המעי הגס שאינו ניתן לכריתה.
טוקטיניב הוא קו שני לטיפול בנשים בוגרות עם סרטן שד מתקדם, בלתי ניתן לכריתה, או לחלופין שפיתח גרורות.
בדרך כלל ישולב בטיפול עם קפציטבין (Capecitabine).
טוקטיניב הוא מעכב הפיך של רצפטור מסוג טירוזין קינאז הנקרא HER2.
טוקטיניב הוא מעכב זרחון של HER2 ו-HER3, הגורם להפעלה של הרצפטורים המובילה לקיום מחזור התא והתחלקותו.
באופן זה טוקטיניב מונע התרבות של תאים בעלי רצפטור HER2 ובשילוב עם טרסטוזומאב מעודד פעילות נוגדת גדילה (של הגידול).
לתרופה עלולה להיות מספר תופעות לוואי : בחילות, חולשה, הקאות, דלקות בפה ובשפתיים, כאב בטן, כאב ראש, אנמיה פגיעה בכבד, ופריחה בידיים וברגליים.
טוּקָניים (שם מדעי: Ramphastidae) הם משפחה של עופות טרופיים, המונה 5 סוגים וכ-40 מינים.
לטוקניים מקור גדול וחד, ולחלקם מקור העולה על אורך שאר גופם.
הטוקניים חיים ביערות הטרופיים של אמריקה הדרומית והתיכונה.
הם אוכלי פירות, ומתבלים את מזונם בחרקים, זוחלים וביצי ציפורים.
את קִניהם הם בונים בנקרות העצים.
הנקבה מטילה 2-4 ביצים, שצבען לבן.
הן הזכר והן הנקבה דוגרים על הביצים.
טוקן חי בטבע בערך עד גיל 50, ובשבי פחות.
השם הוא בשפת הטופינאמבה האינדיאנית.
גודלם של הטוקניים נע מבין המין הקטן ביותר טוקן ארקרי ירוק גב (Pteroglossus inscriptus), אשר שוקל 130 גרם, ואורכו מגיע ל-29 ס"מ, ועד למין הגדול ביותר טוקן טוקו (Ramphastos toco), אשר שוקל 680 גרם ואורכו 63 ס"מ.
גופם קצר ומזכיר בצורתו עורב.
זנבם מעוגל ואורכו נע בין חצי אורך הגוף לאורך הגוף עצמו.
נוצותיהם שחורות, ועל הצוואר ישנו כתם בולט (לרוב בצבעים חזקים: צהוב או כתום).
מקורו גדול וחזק, לרוב גם בצבעים חזקים כמו כתום, אדום, ירוק או צהוב.
הכנפיים קצרות ומותאמות לתעופה למרחקים קצרים.
לטוקניים אין דו צורתיות מינית.
לשונו של הטוקן אפורה, צרה, ואורכה כ-15 ס"מ.
מחקרים אחרונים שנעשו על מבנה המקור של הטוקן מגלים כי הוא קל להפליא ביחס לחוזקו, ומדענים מנסים ללמוד את מבנהו ולהעתיקו לתעשיית התעופה והרכב כדי ליצור גופים קלים וחזקים יותר.
טוקניים הם לרוב אוכלי פירות, אך גם יכולים לצוד לטאות קטנות וחרקים.
ידוע שהטוקניים אוכלים גם ביצים של עופות קטנים יותר.
נקבת הטוקן מטילה 2-4 ביצים לבנות, ומשתמשת בחורים שכבר קיימים בעץ.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים יחדיו.
סוג טוקן ירוק (Aulacorhynchus) בו 7 מינים:
סוג טוקן דיצ'רומטיק (Selenidera) בו 6 מינים:
סוג טוקן הררי (Andigena) בו 4 מינים:
סוג טוקן ארקרי (Pteroglossus) בו 14 מינים:
סוג טוקן (Ramphastos) בו 8 מינים:
טוקסיקולוגיה היא המדע העוסק ברעלים, בהיווצרותם ובהשפעתם.
הטוקסיקולוגיה היא מדע בין־תחומי בעל קשר הדוק לביולוגיה, לביוכימיה ולרפואה.
חיבור הקדום ביותר המוקדש באופן שיטתי לחקר רעלים מן הצומח ומן החי, לרבות סיווגם, זיהוים ודרכי טיפול, הוא ה"קאלפסתאנה" ("Kalpasthāna"), אחד החלקים המרכזיים ב"שושרותאסנהיטה" ("Suśrutasaṃhitā"), חיבור בסנסקריט שנכתב ככל הנראה לפני המאה ה-4 לספירה, ואולי בחלקו אף כבר בהמאה ה-4 לפנה"ס.
חיבור זה השפיע על מסורות רפואיות רבות שנכתבו לאחריו בסנסקריט, ותורגם לערבית ולשפות נוספות.
באמצעות תרגומים אלה הגיעו רעיונותיו גם לדרום-מזרח אסיה, המזרח התיכון, טיבט ולבסוף לאירופה.
דיוסקורידס, רופא יווני שפעל בחצרו של הקיסר הרומי נירון, היה בין הראשונים שניסו לסווג צמחים על פי השפעתם הרעילה או התרפויטית.
חיבור המיוחס למחבר מהמאה ה־10, אבן וח'שיה, "ספר הרעלים", מתאר חומרים רעילים שונים ומתכוני רעל שניתן להכינם באמצעות כשפים.
במאה ה-12 חיבר הרמב"ם את "כתאב אל־סום ואל־מותח'ריז מן אל־אַדוויה אל־קַתאלה" ("ספר הרעלים והנזהר מן התרופות הקטלניות"), שדן בדרכי טיפול בהרעלות.
במאה ה־14 חיבר הנסיך הג'אייני מנגארסה בשפת הקאנדה את החיבור הפואטי "קהגנדרה מאני דרפנה", ובו תיאורים של מספר צמחים רעילים.
במאה ה־16 נחשב הרופא השווייצרי פרצלסוס ל"אבי הטוקסיקולוגיה המודרנית", בזכות גישתו השיטתית להבנת השפעת חומרים על גוף האדם.
אליו מיוחסת האמרה הקלאסית: "כל דבר הוא רעל, ואין דבר שאין בו רעל; רק המינון הוא שקובע אם דבר-מה איננו רעל." ביטוי זה התקבע בצורתו המקוצרת: "המינון עושה את הרעל" ("Sola dosis facit venenum").
גם מתייה אורפילה נחשב ל"אבי הטוקסיקולוגיה המודרנית", בהיותו הראשון שנתן לתחום מסגרת מחקרית שיטתית ביצירתו משנת 1813 "Traité des poisons tirés des règnes minéral, végétal et animal; ou, Toxicologie générale".
בשנת 1850 היה ז'אן סטאס הראשון שהצליח לבודד רעל צמחי מרקמות אנושיות.
הישג זה איפשר לו להוכיח שימוש בניקוטין כרעל במשפט הרצח של משפחת בוקארמה, והיווה את הראיה המרכזית להרשעתו של הרוזן הבלגי איפוליט ויזאר דה בוקארמה ברצח גיסו.
גורמים רעילים במזון ממקור טבעי
טוקסיקולוגיה מוגדרת כתחום העוסק בלימוד ההשפעה השלילית של כימיקלים על יצורים חיים.
במהלך ההתפתחות האנושית למד האדם אילו מזונות יכולים לספק את צרכיו מבלי לגרום למחלות או למוות.
במתכונתה המודרנית שואבת הטוקסיקולוגיה מידע רב מהתחום הכימי והביולוגי תוך ניסיון להבין את האפקט הרעיל של חומרים ספציפיים על אורגניזמים ספציפיים ואת המנגנונים הכימיים הפעילים בהם.
אחד העקרונות הבסיסיים בטוקסיקולוגיה הוא שמינון קובע את הרעילות.
כפי שקבע פאראצלסוס (Paracelsus) עוד במאה ה-16, "כל החומרים הם רעילים; אין חומרים שאינם רעילים.
רק המינון עושה את הרעל" (לטינית: sola dosis facit venenum).
מכאן, שכל חומר הוא רעיל במינון מספיק גבוה.
מכאן נקבע ששתי המטרות העיקריות של הטוקסיקולוגיה הן:
לאבחן ולהסביר את מידת הרעילות של חומרים שונים.
מאחר שאפשר לקבוע לכל חומר רמה רעילה ורמה בלתי רעילה, עצמת התגובה הביולוגית היא יחסית למינון שאליה נחשף האורגניזם.
למעשה, אין נקודה אחת מסוימת בה כל האורגניזמים של הקבוצה יפתחו סימני הרעלה לפתע פתאום.
במקום זאת, קיים תחום של מינונים שלהם יגיבו יחידים בקבוצה הנבדקת, בצורה דומה.
הרמה בה אין תגובה הניתנת לצפייה באוכלוסייה כולה נקראת NOEL – No-observed-effective-level.
בצורה סטטיסטית ניתן לקבוע את אחוז המגיבים לכל רמת מינון באוכלוסייה נבדקת ועל פיה לקבוע את ממוצע המינון המשפיע על האחוז הגבוה ביותר של יחידים באותה האוכלוסייה.
יחידים המגיבים לרמות נמוכות יותר, נקראים "בעלי רגישות יתר" (היפרסנסיטיבים), וכאלה המגיבים לרמות גבוהות בלבד של מינון הם ה"היפוסנסיטיבים".
על פי מספר מקרי המוות הנגרמים בכל אוכלוסייה נבדקת, לגבי כל רמות המינון, ניתן לקבוע את מה שמכונה LD50 – רמת המינון הגורמת לתמותה למחצית האוכלוסייה.
לחומרים שונים יש ערך LD50 שונה.
לדוגמה: לקפאין ערך LD50 של mg/kg 200 משקל גוף, לעומת רעל הבוטולינום, אחד החומרים הרעילים ביותר המוכרים לאדם, שלו ערך LD50 של ng/kg 100 משקל גוף.
חומרים בעלי LD50 של 1 mg או פחות, נחשבים לרעילים באופן קיצוני.
כאלה בעלי LD50 בתחום 1 – 50 mg/kg, רעילים ביותר.
כאלה בעלי LD50 בתחום 50 – 500 mg/kg, רעילים באופן בינוני, ואילו אלה עם ערכי LD50 גבוהים יותר, לא יחשבו כרעילים כלל, כיוון שנדרשות כמויות גדולות ביותר ובלתי סבירות על מנת שיהיו רעילים.
לדוגמה, לחומר עם ערך LD50 של 2,000 mg/kg, תידרש צריכה של ככוס שלמה על מנת שתהיה רעילה לאדם מבוגר.
לעומת זאת, לחומר רעיל מאוד בעל ערך LD50 של 1 mg/kg, יספיקו מספר טיפות לגרום להרעלה בבן אדם.
בטיחות מוגדרת כחופש מסיכון, מפציעה או מנזק.
מכיוון שהוכחת בטיחות מבוססת על אי מציאת ממצאים, כלומר, על חוסר פגיעה או חוסר נזק תמיד, הרי אין אפשרות להבטיח בטיחות מוחלטת.
אפשר לבצע מספר רב של ניסיונות מעבדתיים על מנת להשיג רמת אמינות גבוהה, אך זה עדיין לא יוכיח בטיחות אבסולוטית של חומר מסוים.
עם זאת, המצב בימינו הוא שהידע הנוגע להשפעות רעלים והיכולת לבדוק אותם, הגיע לרמה שניתן להגדיר חומר "כיחסית בלתי רעיל", אם אין לו השפעה שלילית על מערכת ביולוגית ספציפית.
כיום, חומרים מסוימים נחשדים או נחשבים "כבלתי בטוחים", כאשר הם גורמים אפילו לשינוי בפעילותו של אנזים מסוים.
מכאן ההתייחסות לביטוי "בטיחות יחסית".
לגבי תוספי מזון נקבע שרירותית שיחס המינון (Dose Ratio) יהיה 100. פירושו של דבר הוא שהחשיפה לתוספי מזון תהיה לא גדולה מ-1/100 של המינון הגבוה ביותר שאינו גורם לתגובה שלילית.
על מנת שלחומרים שונים תהיה השפעה על איברים או על רקמות מסוימות בגופו המורכב של אורגניזם כלשהו, חייב החומר לחדור תחילה דרך מערכת של קרומים (ממברנות).
למרות השוני הקיים בין סוגי ממברנות שונות באיברים וברקמות שונות, המודל הקיים כיום המתאר את מבנה רוב הממברנות הביולוגיות מצביע על 2 שכבות של פוספוליפידים בעלות תכונות הידרופיליות מבחוץ וחלק הידרופובי כלפי פנים.
חלבונים מפוזרים בין השכבות כשחלקם בולט אל מחוץ לצד החיצוני של השכבות.
עובי הקרומים הללו הוא 78–100 Å.
חומרים חודרים דרך הקרומים על ידי דיפוזיה או בעזרת מנגנון העברה פעיל (העברה של החומרים הקשורים כימית לנשאים שעל גבי הממברנות).
חומרים מזינים שונים חודרים באופן זה, כנגד גרדיאנט הריכוז, דרך הממברנות.
הדוגמה הבולטת לכך היא מעבר הנתרן אל מחוץ לקרום התא, והמעבר של האשלגן אל תוך התא דרך הקרום המגן עליו.
מנגנונים אחרים מעבירים סוכרים דרך הממברנות ושוב אחרים, מעבירים חומצות אמינו.
החומרים הרעילים חודרים אל תוך הרקמות/התאים באותן הדרכים, אין להם מנגנונים נפרדים לכך.
הם מושפעים מגורמים כמו מסיסות החומרים במים, בשמן/שומנים, pH במערכת העיכול (בעיקר במעי הגס ובמעי הדק), כמו גם גודל הנקבוביות בקרומי התא המאפשרים חדירה סלקטיבית קלה יותר למולקולות בהתאם לגודלם הפיסי.
המעבר בין הרקמות השונות גם כן בעל חשיבות בבחינת נוכחות רעלים
הוא תלוי במידה רבה במבנה הכימי של החומרים, באופי
הרקמות אליהם הם נספחים, ובעיקר בנוזלי הגוף כמו הדם, פלסמת הדם,
והלימפה ובקצב זרימתם וריכוזם באיברים השונים וברקמות השונות.
חומרי הרעל השונים החודרים לגוף יכולים להתחבר לאיברים, רקמות ואף לתאים שונים ולהישאר בהם לתקופות ממושכות.
במקרים אלו, הופך הגוף למקום אחסון עבורם.
חומרים פולאריים כמו חומרים אורגניים, נוטים להקשר לחלבונים שבדם או לרקמות רכות, בעוד שחומרים אנאורגניים הדומים לסידן בתכונותיהם הכימיות, נוטים להיאסף בעצמות.
רקמות שומניות בגוף משמשות כמקום אחסון לחומרים המסיסים בשמן/שומן.
לאחסון החומרים הרעילים באזורים השונים ממקום השפעתם יכולה להיות השפעה חיובית לפעמים.
לדוגמה, עופרת רעילה לכדוריות הדם האדומות ולרקמות מסוימות אך אינה רעילה לעצמות כאשר היא נוטה להתאחסן בהם.
לעומת זאת, במקרה של סטרונציום 90 (איזוטופ רדיואקטיבי של היסוד סטרונציום) הנוטה להתאחסן בעצמות, שם זמן אורך מחצית החיים שלו מתארך, ומגביר את רעילותו לעצמות.
חומרים רעילים יכולים להיות מופרשים אל מחוץ לגוף במספר דרכים: החשובה ביותר היא על ידי השתן דרך הסינון הרגיל של הכליות, הפועלות כמו בסילוק חומרי רעל המיוצרים בתוך הגוף עצמו במהלך המטבוליזם התקין של הגוף.
חומרים שאינם מעוכלים במערכת העיכול, או שמקורם במיצי המרה, יופרשו בצואה.
חשובים במיוחד מערכות של חומרים המופרשים לגוף מחלב, בעיקר אצל אמהות מניקות, או בהזנה רגילה של ילדים בחלב המכיל שאריות חומרים רעילים שונים.
מדובר בעיקר בחומרי הדברה, תרופות מסוימות וחומרים רעילים שמקורם במזון נגוע בעובשים.
חומרי רעל טבעיים שמקורם בחי
במהלך הזמן, לאחר שלמדו לשלוט באש לפני כ־75,000 שנים, למד האדם שהשימוש בחום הופך לבלתי רעיל מספר מזונות רעילים.
עם העלייה במספר הדרכים שלמד האדם לשימור מזונותיו, עלה גם המגוון של מזונות הזמינים לשימושו.
רעלים שמקורם בכבד בעלי חיים
כבד בעלי חיים הוא בלוטה גדולה, בעלת תכולה חלבונית מזינה, בעלת ריכוז אנזימטי גדול.
יש שימוש נרחב לכבד בעלי חיים מכל הסוגים, בכל התרבויות של אוכלי הבשר.
עם זאת, בכבד בעלי החיים מצויים גם כמה סוגי סיכונים להרעלה.
בכבד של בעלי חיים מסוימים כמו בקר, כבשים, עז הבית ועז הבר, ארנבות ודובים יש חומצות רעילות הנקראות "חומצות מרה".
ברפואה העממית הסינית והיפנית נעשה שימוש נרחב בכבד דובים משך מאות בשנים.
החומרים הרעילים שנמצאים בכבד הם חומצה כולית, חומצה דיאוקסיכולית וחומצה טאורוכולית.
הכבד שאנו אוכלים בדרך כלל, אינו מכיל חומצות מרה בכמויות היכולות להיחשב כרעילות, אך עם זאת יש לדעת שחומצות מרה שמקורן בכבד בעלי חיים, יכולות להיות רעילות אם צורכים כמויות גדולות שלהן.
יתרה מזאת, מחקרים בבעלי חיים הראו שחומצות מרה יכולות לעודד התפתחות גידולים במעיים.
ויטמין A הכרחי לגידול ולהתפתחות תקינה ולראייה בבעלי חיים.
מחסור בוויטמין A יכול לגרום לעיוורון לילה, התפתחות לא תקינה של מבנה העצמות בילדים ולמחלות בקרומי האף, הגרון והעיניים.
וויטמין A המסיס בשומן, נוצר בצמחים ונאגר בגוף בכבד וברקמות השומניות של בעלי החיים.
ויטמין A רעיל לבני אדם בריכוז של 2–5 מיליון יחידות בין-לאומיות (IU).
ידועים מקרים של צריכה מוגזמת של ויטמין A שמקורו בכבד דובים לבנים, ודגי צפון מסוימים, שהובילה לנפיחויות תת-עוריות, דימומים של השפתיים, כאבי ראש עזים, טשטוש ראייה, סחרחורות, הקאות ואף למקרי מוות.
רעלים שמקורם בבעלי חיים ימיים
בעולם המערבי מגיעה צריכת הדגים לכדי כ־6 ק"ג לנפש לשנה.
זה מהווה פחות מ-10% מצריכת הבשר, כלומר שמזון שמקורו בים אינו חלק משמעותי ביותר בתזונת האדם המערבי.
לעומת זאת, בדרום-מזרח אסיה ובדרום אירופה, דגים מהווים מקור חלבונים חשוב בתזונת האדם.
רקמות דגים מתקלקלות מהר יותר מרקמות בעלי חיים והן רגישות מאוד לחדירת מיקרואורגניזמים.
לכן דגים טריים המאוחסנים בטמפ' של C° 15 יישארו טריים וללא קלקול רק ליום אחד או אפילו פחות.
הרעלות על ידי יצורים ימיים שאינן נגרמות על ידי מיקרואורגניזמים, הן נדירות ביותר.
הרעלות מזון רבות מיוחסות לדגי ים שחל בהם קלקול בקטריאלי כתוצאה מאחסון לא תקין של הדגים.
מאחר שצריכת הדגים ממשפחת ה-Scombroidea הכוללת מקרלים, טונה ודגים כחולים רבה ביותר, הרעלות מצריכת דגים קיבלה את שם המשפחה הזו, על אף שדגים אחרים (כמו סרדינים, אנשובי והרינג), גם הם זוהו כגורמים לאותו סוג הרעלה.
סימני ההרעלה מופיעים החל משעתיים לאחר אכילת הדגים המקולקלים ונמשכים בדרך כלל כ־16 שעות.
לרוב אין השפעות ארוכות טווח או מקרי מוות להרעלות אלו.
ברוב המקרים מושפעת מערכת העיכול המלווה בכאבים, סחרחורות, הקאות, שלשולים וכאבי ראש.
אחד הסיכונים הגדולים ביותר לבריאות הציבור שמקורו בדגים, ידוע בכינוי PSP Paralytic Shellfish Poisoning – (שיתוק מהרעלת צדפות).
ההרעלה מקורה בריבוי של אצות, בעיקר מהמין Gonylaux – היוצר את מה שמכונה "הגאות האדומה" – RED TIDES במי ים.
ההרעלה יכולה להופיע גם ללא הצבע האדום.
הרעל הנוצר על ידי האצות, מצטבר בצדפות שונות המשמשות למאכל והניזונות מאצות אלו.
הצדפות עצמן אינן מושפעות מחומר רעל זה אך הן רעילות מאוד במינון נמוך ביותר לבני אדם ולא ידועה תרופת נגד.
שטיפת הצדפות אינה עוזרת להרחקת הרעל וגם לא טיפול בטמפ' גבוהה.
לאחר הופעת חומר הרעל אצל הצדפות, הצדפות יהיו רעילות משך חודשים רבים.
ההרעלה נפוצה במקומות שונים בעולם, בעיקר באזורי חופים (ספרד, גרמניה, יפן, מלזיה, קנדה וארצות הברית).
הרעילות הגורמת למוות בבני אדם היא mg4 במבוגרים ו-mg1 בילדים.
כ־20 מיני סרטנים וכ־28 מיני צדפות המשמשים למאכל, ידועים כנושאי רעל ה-Saxitoxin.
הסימנים להרעלה הם אובדן רגישות בשפתיים, בידיים וברגליים, קשיים בהליכה, הקאות, אובדן הכרה ומוות.
הסימנים יכולים להופיע בין 15 דקות ל-3 שעות לאחר אכילת היצורים הנגועים.
רעל שמקורו ברכיכות (חלזונות ימיים שונים) והגורם לכאבי ראש, סחרחורות, כאבי עיניים, הקאות ופריחה.
ההתאוששות היא לאחר מספר שעות.
מקורו בצדפה המכילה רעל בשם זה, שהוא נגזרת של כלורופיל שמקורו כנראה בעשבי ים.
הרעל הוא פוטואקטיבי ולכן הוא יופיע אצל בני אדם לאחר שאכלו צדפות אלה ולאחר מכן נחשפו לשמש.
הרעל אינו גורם למוות אך כן גורם לשטפי דם בעור הידיים והפנים.
הרעל נמצא במינים רבים של דגים מתנפחים (כדוגמת אבו נפחא) ודגי קיפוד.
ההרעלה ידועה בעיקר ביפן, בה נחשב הדג למעדן, ואכילתו שם גורמת לכ-50 מקרי מוות בשנה.
הרעל נמצא בדגים אלו בעיקר באברי הרבייה ובעור, בריכוזים גבוהים יותר בנקבות ולרוב בעונת הרבייה.
סימני ההרעלה יופיעו בין 30 ל-60 דקות לאחר ההרעלה ויתבטאו בשלבים: תחילה אובדן תחושה בשפתיים, לשון ובקצות האצבעות, בחילה, הקאות וחרדה.
לאחר מכן יתחזק אובדן התחושה ויתפתח שיתוק של הגפיים.
בשלב הבא יש אובדן קואורדינציה של השרירים, עדיין יש הכרה אך יש אובדן של כושר הדיבור.
לבסוף יש אובדן הכרה ושיתוק נשימה, הגורם למוות.
התקדמות שלבי ההתקף הם מהירים ובשלבים האחרונים אין תרופת נגד.
הטיפול האפשרי בשלבים הראשונים הוא שטיפת מערכת העיכול והנשמה מלאכותית.
הרעל ממית בריכוז גבישי של 1–2 mg.
מניסויים בעכברים נמצא שה-LD50 של הרעל הוא µg/kg 10 (בדומה לזה של Saxitoxin).
הרעל פועל ע" חסימת זרימת יוני הנתרן לנוירונים ועל ידי כך מניעת העברת אימפולסים עצביים.
סוג נוסף של הרעלת דגים המיוחסת לכ-400 מיני דגים, ביניהם דגים אכילים רבים.
ההרעלה משפיעה על מערכת העיכול ועל מערכת העצבים.
סימני ההרעלה מורכבים ויכולים לכלול: דגדוג בשפתיים, בלשון ובגרון אך גם בחילה, הקאות, טעם מתכתי בפה, עוויתות בטן, שלשולים, כאבי ראש, צמרמורות, חום, כאבי שרירים ואובדן כושר הליכה.
הסימנים יכולים להישאר ממספר שעות ועד לשבועות.
לעיתים נדירות יכול לגרום אף למוות.
הסימנים הללו דומים לסימני רעילות של זרחן אורגני ולכן טועים רבות בדיווח עליהם ומכאן שאין סטטיסטיקה מדויקת על מקרי מוות שנגרמו בגלל רעל זה.
הרעל אינו מושפע על ידי קור או חום ונראה שיש לו אפקט מצטבר בגוף האדם.
המקור המייצר רעל זה בדגים, לא זוהה אך חושדים באצות כחוליות-ירוקות ובמינים שונים של חד-תאיים שוטוניים.
השיטות לבדיקה מוקדמת לזיהוי של הרעל בגוף הדג עדיין אינן יעילות מספיק (הדג עצמו אינו מושפע מחומר הרעל) ואף בדיקות אימונולוגיות שפותחו, עדיין אינן מספקות.
ענף חדש בנושא טוקסיקולוגיה שהתפתח בשנים האחרונות שבו חוקרים את המערכות האקולוגיות השונות.
הטוקסיקולוגיה הסביבתית הביוכימית עוסקת באבחון השינויים המולקולריים ההתחלתיים המעידים על חשיפת האורגניזם לתרכובות כימיות רעילות הגורמות לתחלואה של הפרט ומכאן לפגיעה באוכלוסייה ולשינוי באקוסיסטמה.
האבחון הראשוני של מציאת חומר רעיל בסביבה שנחשף לו האורגניזם מאפשר טיפול בבעיה בזמן אמיתי לפני שהנזק לפרט ולסביבה הופך לבלתי הפיך.
נושא הטוקסיקולוגיה הסביבתית התפתח כתוצאה מהשימוש הנרחב בכימיקלים תעשייתיים והניצול הנרחב של משאבי הטבע, ניצול של אזורים רבים מאוד של שטחי יבשה לבניה ושיכון, לחקלאות ולתעשייה, מודעות רבה יותר לסכנות הגלומות בכימיקלים לחיות הבר, חיות הבית והאדם.
ריו טוקנטינס (Rio Tocantins) הוא נהר בברזיל.
הנהר מתחיל ברמה הברזילאית, אוסף בדרכו את מימי יובלו הגדול, נהר ארגואייה וממשיך לזרום עד הישפכו למפרץ פארה.
הנהר יפה לשיט רק בחלקו העילי ובחלקו התחתי.
בחלקו התיכון אשדות רבים שמסילת ברזל עוקפת אותם.
הוא נשפך למפרץ פארה בשפך רחב של כ-12 ק"מ ובו אי הנהר הגדול ביותר בעולם, איליה דו בננל.
על הנהר נמצא סכר טוקורוי הענק.
הנהר עולה במחוז ההררי הקרוי פירנאוס, מערבית למחוז הפדרלי, אבל מקורותיו הקיצוניים-דרומיים של היובל המערבי שלו, נהר ארגואייה, נמצאים במדרונות של סרה דוס קייאפוס.
נהר הארגואייה זורם 1,670 ק"מ לפני ההתמזגות עם הטוקנטינס, כאשר הוא כמעט שווה לו בנפחו.
מלבד היובל העיקרי, הריו דוס מורטס, לארגואייה יש עוד עשרים סעיפים קטנים יותר היוצאים ממנו.
בדרכו לשפלה, יוצר הארגואייה תדירות מפלים ואשדים, או מתעקל באלימות דרך ערוצים סלעיים.
שני יובלים אחרים, המרניאו והפרנטינגה אוספים אליהם כמות עצומה של מים מהרמות שמקיפות אותם, בייחוד בדרום ובדרום-מזרח.
טוקנטינס (בפורטוגזית: Tocantins) היא אחת ממדינות ברזיל.
המדינה נוסדה בשנת 1988 מתוך חלקה הצפוני של גויאס, והבנייה בעיר הבירה פלמס החלה ב-1989, בניגוד לרוב הערים האחרות במדינה שנוסדו עוד בתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית.
טוקנטינס שוכנת באזור מעבר בין יערות הגשם של האמזונס וחופי הסוואנה ועל כן נופה מגוון.
נהרות רבים חוצים את המדינה, ביניהם הנהר טוקנטינס שהעניק את שמו למדינה (בתוך נהר זה כלול איליה דו בננל - אי הנהר הגדול בעולם.
שטחו כמעט כשטח מדינת ישראל).
כמו רוב כלכלת ברזיל גם כלכלת טוקנטינס מבוססת במידה רבה על גידול בקר.
מטעי האננס במדינה לא רק מספקים הרבה מפרי האננס לברזיל, אלא גם לרבות ממדינות המרקוסור האחרות.
בצפון המדינה, שמן ופחם נסחטים ומופקים מדקל הבאבאסו.
הממשלה הפדרלית, מבקשת להרחיב את כלכלת טוקנטינס על ידי מתן רישיון לחסום את נהר טוקנטינס, כדי לבנות סכר ועליו תחנת כוח הידרואלקטרית במדינה, על כל המשתמע מכך, כולל ההשלכות של פינוי הילידים המקומיים מבתיהם.
על פי התוכנית, חברה פרטית תורשה לבנות חמש טורבינות גדולות של סכר הידרואלקטרי, אשר אחד מהם יספיק לצורכי החשמל של המדינה והשאר ייצרו חשמל שימכר לחלקים אחרים של ברזיל.
מה שהיום הוא מדינת טוקנטינס, התגלה לראשונה על ידי מיסיונרים ישועים בערך ב-1625, כשחיפשו להמיר את דתם של הארמינדיאנים באזור לנצרות, האזור נקרא על שם נהר טוקנטינס, אשר בתורו נקרא בשם שניתן לו על ידי המקומיים.
לפני 1988 האזור היה חלק ממדינת גויאס, בצפון המדינה.
מאז המאה ה-16 הצפון מנותק וקשה לגישה.
כתוצאה מכך, האזור הדרומי של המדינה הפך למפותח יותר, ובאזור הצפוני הייתה תנועה בדלנית שנים רבות.
התעוררות גדולה של בדלנות הייתה ב-1809, כאשר מיסים כבדים הוטלו על כרייה.
המהלך הוביל להתקוממות מינורית אשר חוסלה במהרה על ידי הצבא.
סדרה של התקוממויות כושלות התרחשה גם במאה ה-19.
ב-1970, הופעל לחץ על הממשלה הפדרלית על ידי העם בגויאס הצפונית למדינה נפרדת, וב-1988 הוקמה מדינת טוקנטינס, ביחד עם מדינות אחרות כמו רונדוניה שהוקמה באופן רשמי.
ישנם 20 אתרים ארכאולוגיים חשובים בטוקנטינס.
טוקסופלזמוזיס היא מחלה הנגרמת בגלל טפיל חד תאי (פרוטוזואה) בשם טוקסופלזמה גונדי (Toxoplasma gondii).
טפיל זה נמצא לרוב במעיים של חתולים נגועים, וכן בתאים של בעלי חיים אחרים, ולכן ניתן להידבק במחלה כתוצאה ממגע ישיר של הפה עם צואת חתולים, מאכילת בשר נגוע שלא בושל כראוי וכן מעיבוד אדמה ומגע של יד בפה.
טוקסופלזמה גונדי הוא הטפיל הנפוץ ביותר, מעריכים כי בין רבע לשליש מאוכלוסיית העולם נדבקו בטפיל.
רובם לא חשו בהידבקות או שחשו כאב ראש ותחושה הדומה להתקררות.
מחלה זו נחשבת כמסוכנת במיוחד עבור נשים בהריון ועבור מדוכאי חיסון, כמו חולי סרטן המקבלים טיפול כימותרפי, מושתלי איברים, וחולי איידס.
כ-80% מהאנשים שנדבקים לא מפתחים תסמינים כלשהם.
אחרים מפתחים תסמינים הדומים לשפעת, כגון כאבי שרירים או ראש, צמרמורת, חום, חולשה כללית, או בלוטות לימפה מוגדלות מעט.
המחלה עלולה לגרום לסכנה לחיי העובר, במיוחד אם האם נדבקת במהלך השליש הראשון להריונה.
אם מתרחשת הדבקה במהלך 12 השבועות הראשונים להריון, והטפיל עובר לשליה, השלכותיה עלולות להיות חמורות במיוחד, עד כדי מוות תוך רחמי של העובר, הפלה טבעית, או סיבוכים אחרים לעובר וליילוד הכוללים:
גודל ראש חריג בעקבות הצטברות נוזלים במוח.
עוברים שאימהותיהם נדבקו במהלך 28 השבועות האחרונים להריון, נמצאים בסיכון מוגבר להידבקות במחלה (60% סיכון), למומים ולפיתוח המחלה.
רק מיעוט קטן יפתח את סימני המחלה מיד בלידה.
במרבית המקרים הסימנים יופיעו במהלך שנות ה-20 לחיים, או אף מאוחר יותר ויכללו:
דלקת עיניים על רקע טוקסופלזמה
עידוד יצירת הקשרים במוח אצל העובר מפריע להתמיינות המוח.
עם זאת, אנשים רבים נדבקים בטוקסופלזמה במהלך החיים וכתוצאה מכך מפתחים נוגדנים כנגד הטפיל; נשים שיש להן נוגדנים בדם נחשבות כמחוסנות מפני הידבקות חוזרת.
ייתכן שהסיבה לקשר בין השניים נעוצה בחשיפה לטפיל.
אנשים בעלי מערכת חיסונית מוחלשת עלולים לסבול מפגיעות בעיניים ובמערכת העצבים או מחלות לב ונשימה.
לעיתים מנסים להסביר שינויי התנהגות מדווחים אצל בני אדם שנדבקו בטפיל, בהשפעתו על מטבוליזם הדופמין, אך טרם הוכח קשר ברור.
ישנן ראיות לכך שזיהום בטוקסופלזמה גונדי מעכב את הידרדרות המוח בעכברים המשמשים מודל למחלת אלצהיימר.
כמו כן, בניגוד לדעה הרווחת לפיה טוקסופלזמה גונדי קשור לדיכאון, ישנן ראיות הפוכות, מכיוון שהטפיל מעלה את רמת הדופמין במוח (דבר המקושר לשיפור במצב הרוח).
עם זאת, אצל אנשים שאינם סובלים מהפרעת קשב וריכוז, רמות גבוהות של דופמין מפריעות
לתהליך ניתוק קשרים, שהמוח מבצע על מנת להיות יותר יעיל.
הטפיל לא פוגע בתאי עצב, אך ניזון מייצור החומרים בתאי התמיכה של המוח אם כשלה המערכת החיסונית.
ניתן להימנע מהדבקה בטפיל באמצעות שמירה על היגיינה - שימוש בכפפות או שטיפת ידיים במים וסבון לאחר מגע בצואת חתולים, באדמה בגינה, או בבשר לא מבושל; וכן אכילת ירקות ופירות שנרחצו היטב, מזון שבושל היטב ומוצרי חלב מפוסטרים.
אדם שפיתח תסמינים לאחר הדבקה בטפיל, יכול לקבל טיפול תרופתי, כגון פירימתאמין (דאראפרים, המשמשת לרוב לטיפול במלריה) בשילוב עם הקרם סולפאדיאזין (תרופה אנטי-בקטריאלית ואנטי-פטרייתית לטיפול בטפיל).
התרופות מונעות את יצירת החומצה הפולית אשר חיונית להתרבות הטפיל בתאי הגוף.
התרופות ניתנות למשך 3–6 שבועות.
עבור נשים שנדבקו במהלך ההריון ניתן לקבל אנטיביוטיקה מסוג ספיראמיצין (רובאמיצין), שמפחיתה את הסכנה לעובר.
טוקסידו או מקטורן ערב באירופה נקרא גם עניבה שחורה הוא קוד לבוש חצי רשמי לחליפת שרד לגברים, המשתתפים באירוע המתקיים בשעות הערב (אחרי שש) או לאירועים רשמיים אחרים המחייבים קוד לבוש זה.
החלופה היומית היא חליפת טרקלין שחורה.
הרכיב העיקרי בתלבושת זו הוא המקטורן (ז'קט) הקרוי בצפון אמריקה טוקסידו ובבריטניה מקטורן ערב (dinner jacket), בצבע שחור או כחול כהה (Midnight blue).
לרוב המקטורן יהיה בעל דשים מחודדים או דשי צעיף העשויים ממשי, סאטן או גרוסגריין.
בדרך כלל את המקטורן לא מסירים במהלך האירוע כולו.
מתחת למקטורן יש ללבוש חולצה בצבע לבן, בעלת ניטים בחזית, צווארון שיתאים לעניבה וחפתים צרפתיים.
בחזית החולצה עניבת פרפר (פפיון) שחורה, רצוי ממשי, התואמת את הדשים.
מכנסיים שחורים ארוכים, ללא לולאות לחגורה, לרוב מעוטרים בסרט משי לאורך הצד החיצוני של הרגל המכונים גם "גלאון".
ניתן להוסיף כובעי באולר, קש, המבורג, (לא צילינדר) וגם צעיף ייעודי, פרח בדש, ממחטה לבנה וכפפות (לא לבנות) אך לא שעונים מכיוון שהדבר אומר שיש לך דברים חשובים יותר לעשות מהאירוע.
אישה המתלווה לגבר הלבוש טוקסידו נדרשת ללבוש שמלת קוקטייל או שמלת ערב ארוכה.
על פי המסורת, מקורה של חליפת הטוקסידו ב-1860, כאשר החייט הנרי פול עיצב ג'קט סמוקינג קצר עבור נסיך ויילס אדוארד השביעי כתחליף לחליפת ערב רשמית.
באותה התקופה הטוקסידו נועד להיות לבוש נוח יותר באירועים רשמיים פחות או כאלו הנערכים מחוץ לעיר.
ב-1886 הזמין נסיך וילס את האמריקאי ג'יימס פוטר, לבית סאנדרינגהאם.
כאשר שאל פוטר איזה סוג בגד עליו ללבוש, שלח אותו הנסיך אל החייט הנרי פול, שתפר לו בגד זהה.
כאשר חזר פוטר לארצות הברית הופיע עם הבגד החדש לאירוע שהתרחש במועדון "טוקסידו פארק" (Tuxedo Park) בניו־יורק, חברי המועדון העתיקו את העיצוב, ומכאן כינויו של הבגד בצפון אמריקה.
באקלים טרופי וחם אפשר ללבוש מעיל ארוחת ערב (dinner jacket) שלהבדיל מהטוקסידו יש לו בדרך כלל דשי צעיף ולא דשים מחודדים.
הוא בא במגוון צבעים אך לרוב בצבע שנהב, עם דשי צעיף מאותו הבד כמו שאר הז'קט, בניגוד לטוקסידו הרגיל (במקרה כזה עדיין צריך לענוב פפיון שחור ולא תואם לדשים).
באנגליה נהוג שלא ללבושו בכלל.
טוּקְסְבֵרי היא עיר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
העיר יושבה לראשונה בשנת 1637 על ידי השבט Shawshin מטוקסברי שבמחוז גלוסטרשייר (אנגליה), והם קראו לעיר ע"ש העיר ממנה הגיעו.
בשנת 1854 בעקבות גל ההגירה למדינה, הוקם בית חולים בעיר.
המקום פעל ברציפות עד שנת 1992, אז הפך לבית חולים פסיכיאטרי.
כיום מבנה בית החולים מוגדר כמבנה היסטורי על ידי הרשם הלאומי של המקומות ההיסטוריים בארצות הברית (NRHP).
בצפון העיר עובר נהר מרימאק (Merrimack River) ובדרומה נהר שוושן (Shawsheen River).
העיר ממוקמת 40 ק"מ צפונית מערבית לבוסטון, הערים הסמוכות לה הן: לוול, וילמינגטון (Wilmington), אנדובר (Andover), וצ'למספורד (Chelmsford).
טוקסידומון היא להקת אוונגרד, פוסט פאנק וגל חדש, שהוקמה ב-1977 בסן פרנסיסקו ובשנות השמונים היא עברה לפעול מבריסל.
הלהקה פעילה עד היום ובין שיריה המוכרים לקהל הרחב ניתן לציין את השיר "In a Manner of Speaking" שזכה לגרסת כיסוי על ידי נובל ואג.
מתוך אלבומיה הרבים, האלבום מלחמות קודש (Holy wars) הוא המצליח ביותר מבחינה מסחרית, הלהקה ביקרה מספר פעמים בישראל והיא נחשבת לאחת הלהקות היותר חשובות ומשפיעות בתחום הגל החדש והאוונגרד המוזיקלי.
להקת טוקסידומון הוקמה בשנת 1977 בעיר סן פרנסיסקו קליפורניה, ארצות הברית, על ידי בליין רנינג'ר וסטיבן בראון שהיו סטודנטים למוזיקה והם התוודעו זה לזה במהלך קורס למוזיקה אלקטרונית בסיטי קולג' של סן פרנסיסקו.
בעקבות קשריו של בראון עם התיאטרון המקומי הלהקה החלה להיעזר מדי פעם בזמרים גרגורי קוריאקשאנק, ויקטוריה לאו ובזמר האמריקאי ממוצא סיני וינסטון טונג אשר הפך לסולן העיקרי של הלהקה.
טונג היה ידוע כאמן תיאטרלי, יוצא דופן באופן שירתו ובמראהו.
טונג הוא זה שצירף אל ההרכב את חברו אמן המולטימדיה והקולנוען ברוס גדולדיג אשר החל להיות אחראי על הצד הוויזואלי של הלהקה אשר התבטא בסרטוני הווידאו שהלהקה הפיקה ובהופעות חיות אשר הלהקה קיימה.
הלהקה זכתה להכרה מסוימת ב-1978 כאשר היא זכתה להיות להקת החימום של הרכב הפוסט פאנק האמריקאי דיבו Devo
לקראת צאת המיני אלבום EP הראשון של טוקסידומון No tears היא צרפה אל שורותיה את הגיטריסט מייקל בלפר ואת המתופף פול זהל וב-1979 הצטרף אל הלהקה נגן הבס פיטר פרינסיפל.
בשנת 1981 עדיין בלייבל של ראלף רקורדס הלהקה הוציא את אלבומה השני: תשוקה Desire.
האלבום הוקלט באנגליה והופק על ידי גארת' ג'ונס (אשר בין היתר הפיק כמה מאלבומי להקת דפש מוד), וג'והן פוקס (שעזב את להקת אולטראווקס).
להקת טוקסידומון היא הרכב פוסט פאנק וגל חדש ניסיוני, והטקסטים של שיריה נחשבו ונחשבים עד היום כחתרניים תחת השפעת זרם התודעה.
בתחילת שנות ה-80 הלהקה יצאה למסע הופעות באירופה, הלהקה זכתה להצלחה באירופה, שם הסצנה של הגל החדש הניסיוני זכתה לתהודה נרחבת והלהקה השתקעה בתחילה ברוטרדם, הולנד ואחר כך מצאה בית חם בבריסל, בלגיה.
טוקסידומון הוחתמה בלייבל הבלגי crammed, אשר בו הייתה חתומה להקת מינימל קומפקט (טוקסידומון חתומה עד הימים הללו בלייבל זה)
ב-1985 הלהקה הוציאה את אלבומה הרביעי והראשון בלייבל הבלגי: מלחמות קודש holy wars, אלבום זה הוא המצליח ביותר של הלהקה מבחינה מסחרית, הסאונד שלו שונה מאלבומיה הקודמים כתוצאה מפרישתו ב-1983 של בליין רנינג'ר והצטרפותו של לוק ואן לישוט נגן כלי הנשיפה.
זמן קצר לאחר השקתו של האלבום, פרש הסולן וינסטון טונג מההרכב לטובת קריירת סולו.
הלהקה מאז יום היווסדה החליפה חברים בתדירות גבוהה.
בהקשר של השפעת זרם התודעה על הלהקה ניתן לציין את השיר של טוקסידומון L'Étranger אשר מבוסס על הרומן הזר של אלבר קאמי ומערב גם ציטטות בצרפתית ואנגלית מספר זה.
השיר Some Guys אשר מתאר את ייסוריו של גבר צעיר המחפש את אהבתו בלונדון, אמסטרדם, וברלין.
בשנות השמונים הלהקה הוציאו עוד שני אלבומי אולפן: ב-1986 את ספינת השוטים וב-1987 את האלבום You ובכך סיכמה את החלק העיקרי של פעילותה.
ב-1991 יצא האלבום "סונטת הרפאים" (The ghost Sonata) שמוקדש כולו למוות ומושפע מאוד ממוזיקה קלאסית אפלה.
בשנות התשעים והאלפיים הלהקה המשיכה לפעול להוציא אלבומים, ולהופיע.
להקת טוקסידומון הופיעה בישראל מספר פעמים וזכתה לאהדה רבה, בשנות ה-80, בשיא הקריירה, הופיעה שלוש פעמים בישראל.
ב-1984 הופיעה לעיני הקהל הישראלי בקולנוע דן.
ב-1985 הופיעה הלהקה בהיכל התרבות, במוזיאון תל אביב ובחיפה.
בביקור ב-1985 הופיעו יחד עם יהודה פוליקר.
ב-1988 הופיעה הלהקה ב, ושוב אירחה את יהודה פוליקר.
בשנות האלפיים הלהקה חזרה להופיע בישראל, בשנת 2004 ובשנת 2007.
אלבומי אולפן, פסקול לסרטים, ומוזיקה לבלט
Divine 1982 פסקול לבלט מאת מוריס בז'אר (Maurice Béjart)