tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן כולל, השליטה על איי סרדיניה וקורסיקה על ידי הרומיים לא הייתה משמעותית כמו שליטתם על מחוזות מזרחיים יותר כגון מצריים ויוון.
הרומאים ראו את האיים ותושביהם כבורים ובעלי חולי, כנראה כתוצאה מתכיפותה של התפרצות מחלות כגון מלריה על גבי האיים.
מהאי קורסיקה עצמו הרומאים לא קיבלו שלל מכובד, ואסירי המלחמה שנלקחו בשבי על ידי הרומאים לא מיהרו לקבל את שעבודם על ידי הרומיים, או את שפתם ומנהגיהם.
באופן דומה נהגו העבדים אותם שבו הרומאים בסרדיניה, אשר הפכו ידועים לשמצה בתור עבדים ללא כל מוסר עבודה או כבוד, וכאלו שעלולים להרוג את אדונם בכל הזדמנות שתינתן להם.
רבים מהתפיסות השליליות ודעותיהם הקדומות של הרומאים כלפי אנשי סרדיניה וקורסיקה הגיעו מנטירת הטינה רבת השנים של אנשי הפרובינקיה כלפי אדוניהם הרומיים.
בעקבות מרידות תכופות של תושבי האיים כלפי הרומאים, אפילו במהלך המאה הראשונה לפני הספירה, בזמן שחלקים רחבים ביותר של האיים כבר פויסו על ידי שליטה רומית, חלקים ברמות האיים עדיין התנגדו להיות חלק מפרובינקיה אשר נשלטת על ידי הרומאים.
כתוצאה מכך חלקים אלה שדדו חלקים אחרים מהאיים שלהם עצמם, אותם ראו בתור ערים ורצועות חוף רומיות לכל עניין, ובנוסף החלו להטריד ולבזוז את קווי החוף של אטרוריה, ובאופן פרטני את העיר פיזה, בעזרת ספינות שבנו למען מטרה זו.
עם זאת, ישנן עדויות לדעות חיוביות של הרומאים על תושבי האיים, דוגמת יוליוס קיסר, אשר זכר בעל-פה את נאומו של דודו על שבח תושבי סרדיניה, והיה חבר קרוב של זמר סרדיני בשם טיגליוס (Tigellius)
איי סרדיניה וקורסיקה מכילים היסטוריה וארכאולוגיה מגוונת ורחבה מאוד.
הגאוגרפיה על גבי האיים נשלטת בעיקר על ידי גבעות והרים.
מזג האוויר מתאפיין בחודשי אביב וקיץ חמים וחודשי חורף וסתיו מתונים על רצועות החוף, וקרים יותר על גבי ההרים.
רוב המשקעים על גביי האיים מתרחשים בחורף ובסתיו, ולעיתים כוללים ירידות של שלג על גבי ההרים.
האיים יושבו החל מהתקופה הפלאוליתית (500,000 – 100,000 לפני הספירה) על ידי בני אדם שהגיעו לאיים מאפריקה וחצאי האיים האיטלקיים והאיבריים.
התיישבות קבע החלה רק מהאלף השישי לפני הספירה לערך, וכללה מספר קבוצות חברתיות שונות אשר עדויות לקיימותן נראות על ידי ראשי חצים העשויים מבזלת, וכלי חרס אשר נמצאו על גבי האיים.
ישנן עדויות למסחר עם מגוון תרבויות ימיות אחרות כגון הפיניקים, מיקנים, קרתגנים ואטרוסקים, עד שנכבשו על ידי קרתגו, ולאחר מכן רומא.
בעקבות כך, התרבויות שהתפתחו לאחר שליטת הקרתגנים באי השפיע על שפתם ותרבותם של תושבי האיים.
בנוסף לשפה ולהשפעה הפיניקית, הייתה קיימת שפה קדם-סרדינית על גבי האיים, אותם דברו תושבי האיים לפני כניסה של כוחות זרים.
מחקר על השפה אינו חד-משמעותי, וישנן מספר תיאוריות לגבי מקור השפה.
ביניהן שילוב סרדיני-אטרוסקי, וכן טענות כי השפה קרובה למשפחת השפות האיליריות (Illyrian Languages).
לאחר השתלטות הקרתגנים על האיים, שפתם הביאה השפעות פוניות על השפה, והרומאים אחריהם הביאו את השפה הלטינית, אשר הייתה השפה המדוברת ברחבי הפרובינקיות הרומיות.
המגוון השפתי באיים כנראה היה מגוון.
בעוד לטינית שלטה כשפת האדמיניסטרציה והחינוך, תושבי האיים לא חשו אהדה רבה כלפי שליטם הרומי, וניתן להניח כי שפתם עדיין שרדה עד להפסקת המרידות אותם ניהלו עם הרומיים.
אך היות שתרבויות אלו לא השאירו כתבים, לא ניתן לדעת בוודאות.
בנוסף ללטינית והשפות הילידיות על גביי האיים, הכיבוש הרומאי של יוון, אשר השפיע רבות על התרבות הרומית, הביא לחופיה גם את היוונית, במידה שלא הייתה קיימת שם קודם לכן כתוצאה ממסחר ימי עם ספינות סוחרים יווניות.
הייצוא החשוב ביותר אשר היה קיים לרוב על גבי האיים היה המסחר במצבורי המתכות הרבים.
התרבויות הקדומות שהתקיימו על סרדיניה וקורסיקה למדו לחשל מתכת היטב, וסחרו עם מגוון עמים.
האדמה על גבי האיים, בהיותה פורייה, היוותה מקור מזון עיקרי מבחינת תושבי האיים ושליטיהם.
בנוסף על מצבורי המתכת והחשיבות האסטרטגית של האיים בשליטה במסחר בים התיכון, האיים נחשבו בעלי חשיבות עליונה לשולטים בהם.
קראלס (Carales) הייתה העיר הכי גדולה בפרוביניקה של סרדיניה וקורסיקה במהלך השליטה הרומית באזור, והגיעה לגובה אוכלוסין של כ-30,000 תושבים.
קיימות עדויות להיותה של העיר מרכז אורבני מפותח וחשוב באיים החל מהמאה השמינית לפני הספירה.
האי סרדיניה וכמוה העיר קראלס נכבשו תחת השלטון הרומי מעט לאחר המלחמה הפונית הראשונה בשנת 238 לפני הספירה, לאחר שהרפובליקה הרומית הביסה את האימפריה הקרתגנית.
בעוד אין עדויות באשר לכיבוש הרומאי של האיים עצמם, העיר שמשה בתור מפקדה לפראיטור הרומי טיטוס מנליוס טורקוואטוס (Titus Manlius Torquatus) כאשר הוציא לפועל את תוכניות הקרב שלו כנגד המרד בהובלת המפסיקורה בפרובינקיה במהלך המאה השלישית לפני הספירה.
המונומנטים המשמעותיים ביותר אשר שרדו מהתקופה הרומאית בעיר הם האמפיתיאטרון של העיר אשר היה יכול להכיל כעשרת-אלפים בני אדם, וכן הריסות של וילה רומית הידועה בתור "וילת טיגליוס" (Tigellius' villa).
סולקי (Sulci) הייתה גם היא אחת הערים הגדולות ביותר בסרדיניה.
ייסודה מתוארך למאה התשיעית לפני הספירה, וכיבושה על ידי הקרתגנים התרחש במהלך המאה השישית לפני הספירה.
עד למאה החמישית לפני הספירה, העיר גדלה והכילה כ-10,000 תושבים.
במהלך השליטה הקרתגנית באי העיר הפכה לאחת המרכזים האורבניים החשובים ביותר לקרתגנים כפי שנראה משרידי הנקרופוליס הרחבים אשר הכילו יותר מ-1,500 קברים תת-קרקעיים.
סולקי עצמה נכבשה בפלישה הרומית לסרדיניה בשנת 258 לפני הספירה, ועד להתחלת המלחמה הפונית השנייה העיר הייתה תחת שליטה רומית מלאה לחלוטין.
ליד העיר עצמה היו ממוקמים מכרות עופרת אשר הגדילו באופן משמעותי את היכולות הכלכליות של העיר על ידי כרייה וייצוא של המתכת.
הרווחים מכריית המתכת היו כה משמעותיים עד שתושבי העיר העלו בידם לשלם ליוליוס קיסר חוב בגובה של עשרה מיליון ססטריי (Sesterii) לאחר שתמכו ביריבו של קיסר, פומפיוס מגנוס (Pompeius Magnus), במהלך מלחמת האזרחים הרומית.
נורה (Nora) הייתה עיר נוספת בעלת חשיבות בסרדיניה.
היא נחשבה על ידי כותבים עתיקים בתור העיר העתיקה ביותר בסרדיניה.
עדות לטענות אלה ניתן למצוא בהתבוננות ב"אבן נורה", אבן אשר נמצאה באזור העיר וכתובה בכתב פיניקי.
הכתובת מתארת את העיר בתור נמל מרכזי וחשוב כבר מהמאה התשיעית לפני הספירה.
פסיפסים רומיים רבים עדיין נמצאים בעיר, והתיאטרון שנבנה בה נשאר עד היום בתור אחד המונומנטים הרומיים השמורים בצורה הטובה ביותר על סרדיניה.
אולביה (Olbia), אשר הייתה ממוקמת בצפון-מזרח האי סרדיניה, הייתה עיר נמל עשירה על גבי האי.
בעלת חומות גבוהות אותן ניתן לראות כיום, אשר מתוארכות למאה הרביעית לפני הספירה, אולביה הייתה עיר בעלת ערך אסטרטגי גבוה בדרכי המסחר הימיות של הים התיכון.
ניתן לראות זאת בחשיבות שניתנה לעיר על ידי הרומאים כאשר כבשו את האי בשנת 238 לפני הספירה, והפכה לנמל צבאי חשוב בשביל הצבא הרומי.
בנוסף לערים אלה, הרומאים עצמם הקימו מספר קולוניות על גבי האיים, שניים חשובות מבניהם טוריס ליביסוניס (Turris Libisonis) ופורום טריאני (Forum Traiani).
טוריס ליביסוניס, שהייתה ממוקמת בצפון-מערב סרדיניה, שגשגה תודות גישתה לנמל ולאדמות שבאזוריה אשר היו מתאימות ביותר לחקלאות.
כיום בעיר ישנו בית מרחץ רומי אשר נשאר משומר היטב.
פורום טריאני הייתה גם היא עיר אשר בורכה באדמות פוריות ומתאימות לחקלאות, והתפרסמה בזכות בתי המרחץ שהיו בה.
העיר החשובה ביותר בקורסיקה הייתה אלריה (Aleria), אשר נוסדה במאה השביעית לפני הספירה על ידי מתיישבים יווניים ולאחר מכן נכבשה על ידי האטרוסקיים.
הקונסול גאיוס מאריוס ייסד את העיר מריאנה (Mariana) בצפון האי קורסיקה בשנת 93 לפני הספירה.
מסופוטמיה הייתה פרובינקיה רומית באזור ההיסטורי של מסופוטמיה.
בתחילה הייתה זאת יצירה קצרת מועד של הקיסר טראיאנוס בשנים 116–117 לספירה, ולאחר מכן הוקמה מחדש על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 198 בערך.
לאחר מכן היה מאבק על השליטה בפרובינקיה בין האימפריה הרומית והאימפריה הסאסאנית עד לכיבושים המוסלמיים המוקדמים של המאה ה־7.
בשנת 113 פתח הקיסר הרומי טראיאנוס (שלט בשנים 98–117) במלחמה נגד היריבה המזרחית הוותיקה של רומא, האימפריה הפרתית.
בשנת 114 הוא כבש את ארמניה הרומית , שהפכה לפרובינקיה, ועד סוף שנת 115 הוא כבש את צפון מסופוטמיה.
גם אזור זה אורגן כפרובינקיה בתחילת שנת 116, אז נטבעו מטבעות כדי לחגוג את המאורע.
מאוחר יותר באותה שנה צעד טראיאנוס למרכז ודרום מסופוטמיה (הרחיב והשלים את תחום הפרובינקיה מסופוטמיה) ומעבר לנהר החידקל לחדייב, שאותה הוא סיפח לפרובינקיה רומית אחרת, אשור .
אבל הוא לא עצר שם.
בחודשים האחרונים של שנת 116, הוא כבש את העיר הפרסית שושן והדיח את המלך הפרתי אוסרואס הראשון , והעמיד את שליט הבובות שלו פרתמספאטס על כס המלוכה הפרתי.
האימפריה הרומית לא התקדמה מאז כל כך מזרחה.
אולם עם מותו של טריאנוס, יורשו אדריאנוס (שלט בשנים 117–138) ויתר על כיבושיו מזרחית לנהר הפרת, שהפך שוב לגבול המזרחי של האימפריה הרומית.
מסע המלחמה של לוקיוס ורוס
צפון מסופוטמיה, לרבות אוסרואנה, שוב נכנסה תחת שליטתה של רומא במסע המלחמה של לוקיוס ורוס בשנים 161–166, אך אזורים אלה לא אורגנו רשמית בפרובינקיות; במקום זאת, הם הושארו תחת שליטים וסאלים מקומיים, אם כי הושארו בהם חילות־מצב רומיים, בעיקר בנציבין.
שליטה זו אוימה בשנת 195, במהלך מלחמת האזרחים בין ספטימיוס סוורוס (קיסר בשנים 193–211) לטוען לכתר פסקניוס ניגר, כאשר פרצו מרידות באזור, ונציבין הוכנסה תחת מצור.
סוורוס החזיר את הסדר על כנו במהירות וארגן את אוסרואנה כפרובינקיה באופן מלא.
כיבוש מחדש על ידי סוורוס
לאחר מכן, סוורוס יצא למלחמה נגד פרתיה, שאותה סיים בהצלחה עם הפשיטה על הבירה הפרתית קטסיפון (קרב קטסיפון (198) ).
הוא הקים מחדש פרובינקיה של מסופוטמיה בשנת 198, עם נציבין, שהועלתה למעמד של קולוניה מלאה, כבירתה.
שלא כמו הפרובינקיה של טראיאנוס, שהקיפה את כל מסופוטמיה הכבושה על ידי הרומאים בין נהרות הפרת והחידקל, הפרובינקיה החדשה נתחמה בין הפרובינקיה אוסרואנה מדרום, הפרת והחידקל מצפון, ונהר חבורס (חבור המודרני) ממזרח.
למשך שארית קיומה, הפרובינקיה החדשה נותרה סלע מחלוקת בין הרומאים לשכניהם המזרחיים, שסבלו קשה במלחמות פרס–רומא החוזרות ונשנות.
תחת הרפורמות של דיוקלטיאנוס (שלט בשנים 284–305) ושל קונסטנטינוס הראשון (שלט בשנים 306–337), הפכה מסופוטמיה לחלק מהדיוקסיה של המזרח, שבתורה הייתה כפופה למחוז הפרטוריאני של המזרח .
נציבין וסינגרה , יחד עם השטח בחדייב שנכבש על ידי דיוקלטיאנוס אבדו לאחר ההרס של מסע המלחמה לפרס של יוליאנוס בשנת 363, והבירה הועברה לאמידה , בעוד שמושבו של המפקד הצבאי (dux Mesopotamiae), נמצא בקונסטנטינה .
ערים אחרות כללו את מרטירופוליס וקפאס .
מסופוטמיה הרומית המאוחרת והביזנטית הקדומה
לאחר הצרות שניצבו בפני הכוחות הרומיים במלחמת אנסטסיוס בשנים 502–506, בנה הקיסר המזרחי של רומא אנסטסיוס הראשון (שלט בשנים 491–518) את מבצר דרא כנגד נציבין וכבסיסו החדש של הדוקס מסופוטמיה.
במהלך הרפורמות של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון (שלט בשנים 527–565), הפרובינקיה פוצלה: המחוזות הצפוניים עם מרטירופוליס עברו לפרובינקיה החדשה של ארמניה הרביעית, בעוד שהשאר חולק לשני מחוזות אזרחיים וכנסייתיים, האחד (האזור דרומית לחידקל) עם בירתו באמידה והשני (אזור טור עבדין) עם בירתו בדרא.
סוריה פיניקיה הייתה פרובינקיה באימפריה הרומית, באזור צפון פיניקיה ופנימה מהחוף לכיוון סוריה הפנימית.
הפרובינקיה נוסדה רשמית ב־194 לספירה, ואחרי סביבות 394 לספירה, חולקה סוריה פיניקיה לפרובינקיה פיניקיה (או "פיניקיה פרליה" – פיניקיה החופית) ולפיניקיה ליבננסיס , חלוקה שנמשכה עד שהאזור נכבש על ידי הערבים המוסלמים בסביבות 630 לספירה.
ארץ פיניקיה עברה למרות האימפריה הרומית בשנת 64 לפנה"ס, כאשר המצביא הרומי פומפיוס כבש את שארית הממלכה הסלאוקית והפכהּ לפרובינקיה סוריה.
למעט תקופה קצרה בשנים 36–30 לפנה"ס, כאשר מרקוס אנטוניוס העניק את האזור למצרים התלמיית, פיניקיה נותרה חלק מפרובינקיה סוריה.
ישנה דעה לפיה אדריאנוס שקל בשנת 123–124 לספירה חלוקה של פרובינקיה סוריה רחבת הידיים, אך רק לאחר שנת 194, ממש לאחר שעלה לשלטון, ביצע ספטימיוס סוורוס חלוקה זאת, וחילק את הפרובינקיה לקוילה סוריה בצפון ולסוריה פיניקיה בדרום.
צור הייתה לבירת הפרובינקיה החדשה, אך אלאגבאלוס העלה את מולדתו אמסה לבירה־שותפה, ושתי הערים התחרו אחת בשנייה כעיר הראשית של הפרובינקיה עד לחלוקתה במאה ה־4, עת כל אחת מהערים הפכה לבירת הפרובינקיה החדשה בה נמצאה.
הפרובינקיה הייתה רחבה בהרבה מההגדרה המסורתית לפיניקיה, מזרחה, לפנים הארץ: לדוגמה, ערים כמו אמסה ופלמירה ובסיס הלגיון השלישי גאליקה בְרפניה (בקרבת מסיאף) היו כעת כפופים למושל צור.
יוצאי הלגיון התיישבו בצור, שקיבלה מעמד קולוניה .
לעומת זאת, לאורך החוף, חלשה הפרובינקיה רק על חלק מפיניקיה: כותבים מהתקופה הקרובה לייסוד הפרובינקיה תיארו את פיניקיה כמשתרעת בין רפיח לארוד או בין קרוקודילופוליס למפרץ אלכסנדרטה.
לאחר מות הקיסר קומודוס, פרצה מלחמת אזרחים, שבה תמכו בריטוס וצידון בפסקניוס ניגר (אחד מחמשת הקיסרים), בעוד צור ולאודיקיאה התקוממו, הראשונה כי שנאה את בריטוס, השנייה כי שנאה את אנטיוכיה, ותמכו בספטימיוס סוורוס, מה שהוביל את ניגר לשלוח את המאורים אנשי הכידון והקשת להחריבן.
הקיסר דיוקלטיאנוס הפריד את חבל בטנאיה (הבשן ההלניסטי) מסוריה והעבירו לפרובינקיה ערביה.
לפי ה־Laterculus Veronensis , לקראת סוף שלטונו, הפריד הקיסר קונסטנטינוס מפרובינקיה סוריה פיניקיה את הפרובינקיה החדשה אוגוסטה ליבננסיס בכל תחומי הפרובינקיה הישנה שממזרח להר הלבנון.
הפרובינקיה שכונן קונסטנטינוס הייתה אמנם קצרת ימים, אך היוותה בסיס לחלוקה מחדש של סוריה פיניקיה בסביבות שנת 394 לפיניקיה פרליה היא פיניקיה I שבירתה צור, ולפיניקיה ליבננסיס היא פיניקיה II שבירתה אמסה.
חלוקה זאת נותרה על כנה עד לכיבוש המוסלמי של הלבנט בסביבות 630 לספירה.
החלוקה המנהלית הכנסייתית הייתה מקבילה לזאת הפוליטית, עם כמה הבדלים.
בישוף צור הופיע ככומר הבכיר הבולט של פיניקיה באמצע המאה ה־3. בחלוקת הפרובינקיה בשנת 394, דמשק, ולא אמסה, הפכה למטרופולין הדתי של פיניקיה ליבננסיס, בשל מסורות נוצריות הקשורות בה.
שתי הפרובינקיות השתייכו לפטריארכיה של אנטיוכיה, כאשר בתחילה דמשק גברה על צור, שגם עמדתה אותגרה על ידי הכס של בריטוס ב־450 לערך; אולם לאחר 480/481, המטרופוליטן של צור ביסס את עצמו כראש וראשון לכל המטרופוליטנים הכפופים לאנטיוכיה.
מאז תקופתו של ספטימיוס סוורוס, היה נהוג להקצות לכל פרובינקיה שעל גבול האימפריה לא יותר משני לגיונות, ולמרות שבחלק מהפרובינקיות גם לגיון אחד הספיק, הגבלת שני הלגיונות לא נחרגה.
כך, תחת ספטימוס סוורוס, הבסיס של הלגיון השלישי גאליקה (רפניה) עבר מפרובינקיה סוריה לפרובינקיה החדשה סוריה פיניקיה, לצרכים מנהליים.
נראה שמדיניות זאת נמשכה גם במאה ה־3, כמו במקרה של אורליאנוס, שתגבר את כוחות המצב של פיניקיה לגודל הרגיל של שני לגיונות.
נומידיה הייתה פרובינקיה רומית על חוף צפון אפריקה, הכוללת בערך את שטחה של צפון מזרח אלג'יריה.
תושבי האזור זוהו לראשונה כנומידיאנים על ידי פוליביוס בסביבות המאה ה-2 לפני הספירה, אם כי הם כונו לעיתים קרובות בשם הנודידים.
נומידיה המזרחית סופחה בשנת 46 לפני הספירה כדי ליצור מחוז רומאי חדש, אפריקה נובה.
נומידיה המערבית סופחה גם כחלק מהפרובינקיה אפריקה נובה לאחר מותו של מלכה האחרון, ארביו, בשנת 40 לפנה"ס, ולאחר מכן אוחד המחוז (למעט נומידיה המערבית) עם פרובינציה אפריקה וטוס על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 25 לפנה"ס, כדי ליצור את המחוז החדש אפריקה פרוקונסולאריס.
במהלך התקופה הקצרה (30–25 לפנה"ס) שלט יובה השני (בנו של יובה הראשון) כמלך בן חסות של נומידיה בשטח המחוז לשעבר אפריקה נובה.
בשנת 40 לספירה, החלק המערבי של אפריקה פרוקונסולאריס, כולל חיל המצב הלגיוני שלה, הוכנס תחת לגאטוס אימפריאלי, ולמעשה הפך למחוז נפרד של נומידיה, אם כי הלגאטוס של נומידיה נשאר כפוף נומינלית לפרוקונסול של אפריקה עד שנת 203 לספירה.
הנצרות התפשטה שם מהמאה ה-2 ואילך.
במהלך המאה השנייה, המחוז התנצר, אך במאה הרביעית, הוא דבק בכפירה הדונאטית, למרות שהוליד אנשים בעלי אמונה אורתודוקסית מפוארים כמו אוגוסטינוס הקדוש, הבישוף של היפו רגיוס (אנבה כיום).
לאחר 193, תחת ספטימיוס סוורוס, נומידיה נותקה רשמית מפרובינקיה אפריקה והיוותה מחוז בפני עצמו, שנשלט על ידי לגאטוס פרו פרטורה.
תחת דיוקלטיאנוס, היא היוותה פרובינציה פשוטה בארגון מחדש הטטררכי, ולאחר מכן חולקה לשניים: נומידיה קירטנסיס, עם בירה בקירטה, ונומידיה מיליטיאנה ("נומידיה צבאית"), עם בירה בבסיס הלגיוני של למבאסיס.
עם זאת, לאחר עשרות שנים, הקיסר קונסטנטינוס הגדול איחד את שני המחוזות לאחד, מנוהל מקירטה, ששמה שונה כעת לקונסטנטינה ( קונסטנטין המודרנית).
בשנת 428 החלו הוונדלים את פלישותיהם למחוזות אפריקה.
בסופו של דבר הם הצליחו להקים את ממלכת הוונדלים שנמשכה בין 432 ל-534, השנה שבה הובסו הוונדלים והמחוזות האפריקאים חזרו לתחום הרומי (המזרחי) ויצרו את הפריפקטורה הפרטוריאנית של אפריקה, שהפכה חצי מאה לאחר מכן האקסרכיה של אפריקה, בעת שלטונו של מאוריקיוס (שלט 582–602).
בין השנים 696 ל-708, האזור נכבש שוב, הפעם על ידי המוסלמים הערבים (הח'ליפות האומיית) והפך לחלק מאיפריקיה .
נומידיה כמו שאר המחוזות האפריקאים עברה תהליך רומניזציה והייתה משובצת בערים רבות.
הערים הראשיות של נומידיה הרומית היו: בצפון, קירטה או קונסטנטין המודרנית, הבירה, עם הנמל שלה רוסיקדה (סקיקדה המודרנית); ו- היפו רגיוס (ליד בון), הידועה גם כעירו של אוגוסטינוס.
מדרום בפנים הארץ הובילו כבישים צבאיים לתבסטה (טבסה) וללמבאסיס (למבסה) עם שרידים רומיים נרחבים, המחוברים בדרכים צבאיות עם קירטה והיפו, בהתאמה.
למבאסיס הייתה מקום מושבו של הלגיון השלישי אוגוסטה, והמרכז האסטרטגי החשוב ביותר.
היא פיקדה על מעברי הרי אורס (Mons Aurasius), גוש הררי שהפריד בין נומידיה לשבטי הגאטולי הברברים של המדבר, ואשר נכבש בהדרגה בכל היקפו על ידי הרומאים תחת האימפריה.
כולל ערים אלו, היו בסך הכל עשרים שידוע שקיבלו בזמן זה או אחר את התואר והמעמד של מושבות רומיות; ובמאה ה-5, ה-Notitia Dignitatum מונה לא פחות מ-123 רואים שהבישופים שלהם התאספו בקרתגו ב-479.
פרובינקיה מקדוניה הייתה פרובינקיה של רומא העתיקה, שכללה את שטחה של ממלכת מקדוניה האנטיגונידית לשעבר, שנכבשה על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס בסיומה של מלחמת מקדוניה השלישית.
הפרובינקיה הוקמה בשנת 146 לפנה"ס, לאחר שהגנרל הרומי קווינטוס קסיליוס מטלוס הביס את אנדריסקוס ממקדוניה, מלך מקדוניה האחרון בתואר במלחמת מקדוניה הרביעית.
המחוז שילב את ממלכת מקדוניה לשעבר בתוספת אפירוס, תסליה וחלקים מאיליריה, פאוניה ותראקיה.
במהלך התקופה הרפובליקנית הייתה למחוז משמעות צבאית רבה, כמעוז המגן העיקרי המגן על האזור האגאי מפני התקפות מצפון.
לויה אגנטיה, שחצתה את המחוז ממערב למזרח, הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, והיא סיפקה את הקשר היבשתי העיקרי בין רומא לנחלותיה במזרח הים התיכון.
בתקופה זו, המערכות נגד הדרדנים והסקורדיסקים מצפון והתראקים ממזרח היו כמעט קבועות.
במאה הראשונה לפנה"ס, המחוז התרחב באופן רעיוני עד לדנובה.
מקדוניה הייתה זירה מרכזית לכמה מסעות של מלחמות האזרחים בסוף הרפובליקה, כולל קרבות פרסלוס ופיליפי.
במהלך הטריומווירט השני, האזור נפל בתחום של מרקוס אנטוניוס.
בתקופה זו הוקמו במקדוניה מספר מושבות צבאיות רומיות חשובות.
לאחר שהפרובינקיה עברה לשליטתו של אוגוסטוס בעקבות קרב אקטיום בשנת 30 לפנה"ס, החלקים הצפוניים פוצלו כמחוזות מואסיה, דלמטיה ופאנוניה, כלומר המחוז איבד חלק ניכר מתפקידו הצבאי בהגנה על גבול הדנובה, אבל הוא נשאר חשוב לצורכי אספקה וכמקור לכוח אדם צבאי.
עד שנת 15 לספירה ושוב לאחר שנת 44 לספירה, מקדוניה הייתה פרובינקיה סנאטורית, שנשלט על ידי פרוקונסול.
לאורך כל התקופה הקיסרית, מקדוניה הייתה אזור משגשג עם כמה ערים משגשגות, בעיקר סלוניקי ופיליפי.
קהילות אלו אורגנו באופן דומה לערים אחרות באימפריה הרומית והן היו בעלות שלטון עצמי במידה רבה.
יוונית הייתה השפה העיקרית של האזור, אך לטינית שימשה למטרות רשמיות ובמושבות הרומיות.
עד אמצע המאה הראשונה לספירה היו קהילות נוצריות משמעותיות במחוז.
בשלהי העת העתיקה, המחוז חולק למספר יחידות קטנות יותר, אך בירת המחוז הישנה, סלוניקי, הפכה למרכז האזורי של אזור הבלקן והייתה לזמן קצר בירה אימפריאלית תחת ליקיניוס.
המערכת הפרובינציאלית דעכה בהדרגה, עד שהוחלפה לחלוטין בשיטת התמאטה באמצע המאה השביעית לספירה, אך האזור המשיך להוות חלק מהאימפריה הרומית המזרחית עד סוף המאה ה-14.
הרומאים התעמתו עם הממלכה המקדונית בשלוש מלחמות בתחילת המאה השלישית לפני הספירה.
לאחר שהביסה את פרסאוס במלחמת מקדוניה השלישית, ביטלה רומא את המלוכה המקדונית וחילקה את מוקדון לארבע רפובליקות גרורות, הנקראות מרידים, עם בירות הממוקמות באמפיפוליס, סלוניקה, פלה ופלגוניה, שהיו חברות בליגה פדרלית, ליגת המקדונים.
עדויות נומיסמטיות מצביעות על כך שתמונות הקשורות לפולחן רומא הוצגו בתקופה זו על מטבעות של אמפיפוליס, פלה וסלוניקי.
תסליה הופרדה מהמלוכה המקדונית כבר, בעקבות מלחמת מקדוניה השנייה וליגה תסלית נפרדת הוקמה באישור רומי בשנת 194 לפנה"ס, עם זאוס אלות'ריוס ('החירות') ואתנה איטוניה בתור אלוהויות הפטרונות שלה.
המטבעות שלה החליפו את אלה של הערים התסליות הבודדות והיו בשימוש עד סוף המאה הראשונה לפני הספירה.
הממלכה אוחדה לזמן קצר בשנת 150 לפנה"ס על ידי המתחזה אנדריסקוס, מה שהוביל למלחמת מקדוניה הרביעית.
לאחר שהביס את אנדריסקוס ליד פידנה בשנת 148 לפנה"ס, הפך קווינטוס קסיליוס מטלוס מקדוניקוס את מקדוניה לפרובינקיה החמישית של רומא - המחוז החדש הראשון מאז הקמת היספניה אולטריור והיספניה קיטריור בשנת 197 לפנה"ס.
מקורות ששרדו אינם דנים במפורש כיצד או מדוע הוחלט להמיר את האזור למחוז קבע.
ייתכן שהיו מעורבים מספר גורמים, כולל היכרות מוגברת עם התרחבות טריטוריאלית, הכישלון המוכח של המערכת הקודמת לשמור על השקט, הרצון לבסיס חדש שממנו ניתן יהיה להוציא משלחות צבאיות נוספות על מנת לרכוש שלל וניצחונות, והרצון להכנסות נוספות ממסים.
ארבע הרפובליקות המשיכו להתקיים כתת-חלוקות של המחוז, וכך גם הליגה הפדרלית.
מועד הקמת המחוז בסתיו 148 לפנה"ס מצוין כתאריך תחילת העידן הפרובינציאלי, אך בפועל ייתכן שזה היה תהליך הדרגתי.
עם הקמתה, פרובינקיה מקדוניה הקיפה את מוקדון עצמה, פאוניה וחלקים מאיליריה ותסליה מדרום ואפירוס ממערב.
באופן רעיוני, הגבול הצפוני עבר מליסוס על חוף הים האדריאטי, מזרחה עד שהגיע לנהר הברווס, שיצר את הגבול המזרחי עם תראקיה.
גבולות אלו הוגדרו רק בצורה רופפת והיו תלויים בכשירות הצבאית של המושלים, כאשר קיקרו טען כי "עבור מושלי מקדוניה, הגבולות היו תמיד זהים לאלו המסומנים בחרבות ומגנים".
הבירה הייתה סלוניקי והמושל החזיק במעמד פרוקונסולרי.
שנתיים לאחר הקמת הפרובינקיה החדשה, בשנת 146 לפנה"ס, הרומאים הביסו את הליגה האכאית במלחמה האכאית והשיגו שליטה על שאר יוון היבשתית.
החוקרים חלוקים בדעתם אם אכאיה שולבה רשמית בפרובינקיה מקדוניה בעקבות תבוסה זו, אך קיימות עדויות על התערבויות לסירוגין בענייני אכאיה על ידי המושלים.
זמן מה לאחר שנת 146 לפנה"ס, יזם גנאוס אגנטיוס את סלילתה של ויה אגנטיה, דרך רומית, שהחלה בדירהאקיום על חוף הים האדריאטי מול קצה ויה אפיה באיטליה, השתרעה על פני הרי הפינדוס והמשיכה דרך מקדוניה לסלוניקי.
משם לקיפסלה, על הגדה המזרחית של נהר ההברוס.
קטע זה הושלם בשנת 120 לפנה"ס; הוא עקב אחר תוואי קיים, אך היה כביש מוצק ומפולס יותר מהכביש הקודם, ברוחב של בין שלושה לשישה מטרים.
דרך שנייה מחוף הים האדריאטי באפולוניה, שהצטרפה לוויה אגנטיה הראשית אי שם בפנים הארץ, נוספה זמן קצר לאחר 120 לפנה"ס.
מאוחר יותר במאה השנייה לפני הספירה, הקצה המזרחי של הדרך הוארך עד לביזנטיון.
הדרך הייתה חשובה למטרות צבאיות וכלכליות, וסיפקה את הקשר היבשתי העיקרי בין רומא לנחלותיה במזרח הים התיכון.
למקדוניה הייתה חשיבות מרכזית לאסטרטגיה הצבאית הרומית בתקופה זו כמעוז נגד התקפות מהצפון.
הדרדאנים מצפון-מערב תמכו בתחילה ברומאים בכיבוש מקדוניה, אך לאחר 148 לפנה"ס, הם נכנסו יותר ויותר לעימות עם הרומאים.
היו גם סכסוכים מדי פעם עם התראקים במזרח.
עם זאת, האויב המרכזי של הרומאים בתקופה זו היו הסקורדיסקים, קבוצה קלטית שדחקה במידה רבה את הדרדאנים כקבוצה החזקה ביותר במרכז הבלקן.
הם פלשו לראשונה למקדוניה בשנת 149 לפנה"ס במהלך המלחמה המקדונית הרביעית והיה צריך לגרש אותם על ידי מטלוס.
בשנים הראשונות של המחוז שני מתחזים ניסו להחזיר את הממלכה המקדונית.
הראשון, אלכסנדר, פלש מתראקיה בשנת 148 לפנה"ס והובס על ידי מטלוס.
השני, המכונה במקורות 'פסאודו-פיליפ' או 'פסאודו-פרסאוס' פלש גם הוא ממזרח, בשנת 143 או 142, עם צבא של עד 16,000 איש, אך הובס על ידי הקוואיסטור טרמלוס סקרופה.
הסקורדיסקים פלשו בשנת 141 לפנה"ס והביסו צבא רומי בפיקודו של דקימוס יוניוס סילאנוס מנליאנוס או, פחות סביר, פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה.
בתגובה מאוחרת לתבוסה זו, פתח מרקוס קוסקוניוס במתקפה על הסקורדיסקים בשנת 135 לפנה"ס, והביס אותם בתראקיה.
ייתכן שהעיכוב נבע מכך שתשומת הלב הרומית התמקדה בבניית הדרך ויה אגנטיה.
בשנת 119 לפנה"ס פלשו שוב הסקורדיסקים, והרסו את האזור ליד סטובי.
הפריאטור סקסטוס פומפיוס פגש את הכוחות בקרב ונהרג, והותיר את הקוואסטור שלו מרקוס אניוס להתארגן מחדש ולגרש את הסקורדיסקים משטחי הפרובינקיה, תוך שהביס פלישה שנייה בעזרת התראקים.
בעקבות נסיגה זו נשלחה שורה של קונסולים למקדוניה, ככל הנראה כדי למגר את האיום מצד הסקורדיסקים באופן נחרץ.
הראשון שבהם, קווינטוס פביוס מקסימוס אבורנוס הגיע בשנת 115 לפנה"ס אך פעילותו אינה מתועדת.
בשנת 114 לפנה"ס, יורשו, גאיוס פורקיוס קאטו פתח בפלישה רחבת היקף, אך הוא הובס וכמעט כל הצבא נהרג.
הרומאים שלחו עוד כמה מפקדים, גאיוס קסיליוס מטלוס קפרריוס בשנת 113 לפנה"ס ומרקוס ליביוס דרוסוס בשנת 112, אשר הנחילו תבוסות לתראקים ולסקורדיסקים בהתאמה.
משנת 110 עד 107 לפנה"ס, מרקוס מינוסיוס רופוס ערך מסע נגד הסקורדיסקים והשבט הבסי של התראקים ממזרח, והביא לקץ לפשיטות שלהם במשך כעשרים שנה.
לאחר מכן הפנו הרומאים את תשומת לבם לגבול המזרחי.
הרומאים הביסו כמה תראקים תחת מפקד אלמוני בשנת 104 לפנה"ס.
בשנת 101 או 100 לפנה"ס, טיטוס דידיוס כבש אזור המכונה "הצ'רסוני הקיינית" (המיקום המדויק אינו ידוע, אך הוא אזור מסוים בחוף התראקי).
מפקד אלמוני אחר הביס את התראקים המדיים במזרח ואת הדרדאנים בצפון מערב בשנת 97 לפנה"ס.
גאיוס סנטיוס הובס על ידי המדים בשנת 92 לפנה"ס והיה מעורב בסכסוך עם מלך תראקי בשם סורדינוס בשנת 89 לפנה"ס, והשיג ניצחון רק לאחר מאבק.
משנת 87 לפנה"ס ואילך, כוחות תראקים שהיו בעלי ברית עם מיתרידטס השישי תקפו את מקדוניה, כחלק ממלחמת מיתרידטס הראשונה.
באותה שנה, יורשו של גאיוס סנטיוס, קווינטוס ברוטיוס סורה, הדף פלישה של הגנרל המיתרידטי ארכלאוס.
בשנת 84 לפנה"ס חדר כוח של סקורדיסקים, דרדיאנים ומדים עד דלפי והחריב את המקדש, לפני שגורשו באלימות על ידי לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס (קונסול 83 לפנה"ס).
לאחר המלחמות המיתרידטיות, שוב פתחו הרומאים במאמץ צבאי משותף באזור.
לפני המלחמה, מושלים נטו להיות פראיטורים או פרומגיסטראטים, בדרך כלל בתפקיד שנה אחת.
מעתה, הם היו קונסולים או פרוקונסולים ולעיתים קרובות החזיקו בפיקוד במשך כמה שנים.
אפיוס קלאודיוס פולכר נחל הצלחה מסוימת בהרי רודופי בשנת 77 לפנה"ס, אך הוחלף לאחר מותו ממחלה על ידי גאיוס סקריבוניוס קוריו, שקיבל כוח של חמישה לגיונות.
הוא פעל מ-75 עד 74 לפנה"ס, והפך למפקד הרומי הראשון שהוביל צבא לדנובה והביא לכניעת הדרדיאנים.
בין השנים 73 ל-71 לפנה"ס, מרקוס טרנטיוס וארו לוקולוס הוביל כוח נוסף של חמישה לגיונות נגד הבסי ונכנס למואסיה, הכניס את הערים היווניות בחוף המערבי של הים השחור תחת שליטה רומאית וערך מסע נגד הגטים עד לשפך הדנובה.
מסעות אלו נועדו לאבטח את הגבול הצפוני כך שמקדוניה ויוון לא יהיו מאוימות עוד בפשיטות ולהעמיד את רומא בעמדה טובה יותר להתעמת עם מיטרידטס השישי בסכסוכים עתידיים.
המאמצים לגבש את הכיבושים העצומים הללו נמשכו במשך עשרות שנים, לעיתים קרובות המסעות נדחו, בעיקר שני מסעותיו של גאיוס אנטוניוס היברידה בצפון בשנים 62–61 לפנה"ס, שבהן הובס בצורה נוראה על ידי הדרדיאנים ובקרב היסטריה על ידי הבסטרנאים.
מקדוניה הייתה אחת הזירות המרכזיות של מלחמות האזרחים בסוף הרפובליקה הרומית.
כאשר יוליוס קיסר חצה את הרוביקון בשנת 49 לפנה"ס, החל במלחמת האזרחים של קיסר, יריביו, בראשות פומפיוס, נטשו את איטליה ונסוגו למקדוניה עם חמישה לגיונות.
כמאתיים סנאטורים קבעו את עצמם בסלוניקי כסנאט בגלות והקימו לגיון נוסף מוותיקים במקדוניה ובכרתים.
בתחילת שנת 48 לפנה"ס חצה קיסר את הים האדריאטי וצר על פומפיוס בדירהאכיום.
בתקופה זו הגיע מנדמוס אחד לקיסר כציר מ"החלק של הפרובינציה שנקרא חופשי" והציע לו תמיכה; לאחר מכן הוא נתפס על ידי כוחותיו של פומפיוס והוצא להורג.
לאחר מספר חודשים פרץ פומפיוס מדיראכיום ופנה לכיוון דרום מזרח לכיוון תסליה.
בצעדה פגש אותו מקדוני אחר, אקורניון מדיוניסיופוליס, שהגיע להציע ברית עם בורביסטה, מלך דאקיה.
עם זאת, הצעה זו הגיעה מאוחר מכדי להועיל לפומפיוס.
קיסר הביס אותו באופן מכריע בקרב פרסלוס באוגוסט 48 לפנה"ס והוא ברח למצרים.
כשהשתלט על הפרובינקיה, הפריד אותה קיסר מיוון לדרום בפעם הראשונה.
חלוקה זו התהפכה לאחר מותו בשנת 44 לפנה"ס, אך תקום לתחייה בתקופה הקיסרית.
לאחר רצח יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס, גם המתנקשים, בראשות ברוטוס וקסיוס, ברחו מזרחה.
הסגן לשעבר של קיסר, מרקוס אנטוניוס העביר חוק המחייב את המושל, קווינטוס הורטנסיוס הורטלוס, למסור את הפרובינקיה לידי אנטוניוס.
במקום זאת, הוא בחר להציב את הפרובינקיה בשליטתו של ברוטוס – מהלך שהוכר על ידי הסנאט בשנת 43 לפנה"ס.
זה הוביל את מרקוס אנטוניוס לברית עם אוקטביאנוס בטריומווירט השני ולפלוש למקדוניה, תוך שהוא מביס את ברוטוס וכוחותיו בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס.
לאחר קרב אקטיום, אוקטביאנוס הפקיד את מקדוניה בידי הפרוקונסול מרקוס ליקיניוס קראסוס, נכדו של קראסוס הטריומוויר, שהוביל מסע לצפון שנמשך עד שנת 27 לפנה"ס, והכניע לבסוף את כל האזור שמדרום לדנובה, שבגינו זכה לניצחון.
בהסדר האוגוסטיני של שנת 27 לפנה"ס חולקו הפרובינקיות לשתי קטגוריות: פרובינקיות קיסריות, שנפלו, נשלטו על ידי לגטים שמונו על ידי הקיסר, ופרובינקיות סנאטוריות, שהמשיכו להיות נשלטים על ידי סנאטורים ששימשו קודם לכן כקונסולים או כפריטורים.
רוב הפרובינקיות בעלי נוכחות צבאית גדולה בגבולות האימפריה היו פרובינקיות קיסריות, אך מקדוניה הייתה חריגה בהיותה פרובינקיה סנאטורית למרות חשיבותה הצבאית.
השטחים שמדרום לתרמופילאי והרי סרוניאן הפכו כעת לפרובינקיה הנפרדת של אכאיה.
פרובינקיה זו כללה את השטח שיהפוך לפרובינקיה אפירוס תחת הקיסר טראיאנוס.
מואסיה פוצלה כמפקדה צבאית נפרדת זמן מה לפני 10 לפנה"ס, והפכה לפרובינקיה נפרדת עד שנת 6 לספירה.
השטחים מצפון-מערב למקדוניה באיליריקום הופרדו לפרובינקיות דלמטיה ופאנוניה.
בשנת 15 לספירה, תלונות על שחיתות המושלים הובילו את טיבריוס להמיר את מקדוניה ואת אכאיה לפרובינקיות קיסריות, בשליטה של מושל מואסיה, אך קלאודיוס הפך אותם לפרובינקיות סנאטוריות פעם נוספת בשנת 44 לספירה באותה שנה, חלקה של מקדוניה בין הנהרות הברוס ונסטוס במזרח לבין האי תאסוס נמסר לפרובינקיה תראקיה החדשה שהוקמה.
הקמת פרובינקיות חדשים מצפון וביסוס השליטה הרומית בבלקן בכלל הביאו לירידה בחשיבותה הצבאית של מקדוניה לרומא, שכן הלגיונות המגינים על הגבול הצפוני התבססו מעתה בדלמטיה, מואסיה ותראקיה.
למרות זאת, המחוז המשיך לספק תפקיד חיוני בהובלת אספקה מאיטליה לגבולות הצפון והמזרחי של האימפריה, וכן שימש כמקור כוח אדם.
לערי הפרובינקיה היו מגוון של סטטוסים שונים.
שש מושבות רומיות (coloniae) הוקמו בתקופה הטריומוויראלית: קאסאנדרה, שהוקמה בסוף שנות ה-40 לפני הספירה על ידי הפרוקונסול קווינטוס הורטנסיוס הורטלוס, פיליפי (Colonia Iulia Augusta Philippensis) נוסדה על ידי יורש אנטוניוס קווינטוס פקוויוס רופוס, דיום, פלה, וביליס, פלה, דירהאקיום.
קהילות אלו יושבו עם ותיקים שהפכו או נשארו אזרחים רומאים.
תושבים מקומיים של קהילות אלו לא גורשו, אך הם לא קיבלו אזרחות של המושבות החדשות או של רומא, למעט אולי כמה מחברי האליטה המקומית.
כמה חוקרים הציעו שהקולוניה הללו יצרו "קהילות כפולות", כאשר עיר-המדינה היוונית הישנה (פוליס) והקולוניה החדשה קיימות זו לצד זו.
זה נראה כעת לא סביר, אבל לא הוכח.
אמפיפוליס, סלוניקה, אבדרה ומרוניה החזיקו במעמד של 'ערים חופשיות' (civitates liberae), ואדסה הייתה כנראה 'עיר בעלת ברית' (civitas foederata).
בתקופה הרפובליקנית התפתח במקדוניה פולחן של "הנדיבים הרומיים" (Romaioi euergetai), האלה רומא וזאוס "Eleutherios" ("של החירות").
פולחן זה תועד לראשונה בשנת 95 או אולי 119 לפנה"ס, אך כנראה מתוארך להקמת המחוז.
זה החזיק מעמד בתקופה הקיסרית.
הפולחן הקיסרי הרומי הוצג תחת אוגוסטוס, עם עדויות נומיסמטיות ואפיגרפיות המעידות על פולחן יוליוס קיסר כדיבוס יוליוס לאחר קרב אקטיום.
תחת טיבריוס, כתות של אוגוסטוס ושל ליוויה מתועדים גם כן, בעוד כיבודים אלוהיים לקליגולה ולקיסרים הבאים מועמים במהלך חייהם.
ערי מקדוניה היו מאורגנות בליגת המקדונים , עם מושבה בברואה.
ליגה זו הייתה המשך של מוסד שתועד לראשונה תחת פיליפוס החמישי.
משנת 27 לפנה"ס, הם השתמשו ב"עידן מקדוניה" משלהם, שבו נספרו השנים מקרב אקטיום ב-31/30 לפנה"ס.
בתקופה הקיסרית, תפקידיו העיקריים היו קשורים לפולחן הקיסרי, במיוחד ארגון משחקים לכבוד הקיסרים.
הוא גם אירח גרסה מקומית של המשחקים האולימפיים, ומשנת 229 לספירה, משחקים לכבוד אלכסנדר הגדול.
מתקופת הקיסר קלאודיוס ועד סוף המאה השנייה לספירה, הליגה הטביעה מטבע משלה, עם ברק הרעם, סמל מסורתי של מקדון בצדו האחורי.
במאה השלישית לספירה, הליגה המשיכה להטביע מטבעות, אך עם סוגים חדשים, הקשורים לתחרות אתלטית.
באמצעות מוסד זה, הזהות המקדונית והנאמנות לקיסר הרומי היו מותאמת באופן הדוק.
בנוסף, הייתה ליגה אזרחית נפרדת לתסליים.
הרפורמות של דיוקלטיאנוס בסביבות שנת 293 לספירה החליפו את הפרובינקיות בדיוקסיות ובפריפקטורות פרטוריאניות כחלק המשנה הראשון של האימפריה הרומית והפרובינציות החלו להתפצל ליחידות קטנות יותר.
פרובינקיה מקדוניה הייתה בתחילה חלק מהדיוקסה של מואסיה, אך לאחר מכן הפכה לחלק מדיוקסיה חדשה של מקדוניה (מנוהלת מסלוניקי), אחת משלוש דיוקסיות המורכבות מהמחוז הפרטוריאני של איליריקום (מנוהלת מסירמיום עד 379, לאחר מכן מסלוניקי).
בינתיים, פרובינקיה מקדוניה חולקה למספר מחוזות קטנים יותר.
אפירוס נובה ("אפירוס החדשה") או Illyria Graeca או Illyris proper, שהוקם על ידי דיוקלטיאנוס, היה המחוז הראשון שחולק.
דירהאכיום (או אפידמנוס) הייתה הבירה.
אזור אפירוס נובה תואם לחלק מאיליריה שהיה אז "חלקו יווני וחלקו הלני".
מקדוניה פרימה ("מקדוניה הראשונה"), המקיפה את רוב ממלכת מקדוניה, במקביל לרוב האזור היווני המודרני של מקדוניה היוונית, ובירתה הייתה סלוניקי.
מקדוניה סאלוטאריס ("מקדוניה שלמה"), המכונה גם מקדוניה סקונדה ("מקדוניה השנייה"), הקיפה חלקית את פלגוניה ודרדניה והכילה את כל פאוניה.
המחוז חופף ברובו למקדוניה הצפונית של ימינו.
העיירה סטובי השוכנת לצומת הנהרות צרנה רקה ווארדאר, הבירה לשעבר של פאוניה, הפכה לבירת המחוז.
תסליה הקיפה את אזור תסליה העתיקה, בדרום מקדוניה העתיקה והייתה מחולקת לתסליה פרימה ותסליה סקונדה.
כאשר פרובינקיה מקדוניה חולקה בין האימפריה המערבית והאימפריה המזרחית בשנת 379, נכללו המחוזות המקדוניים במזרח איליריקום.
עם החלוקה הקבועה של האימפריה בשנת 395, עברה מקדוניה לאימפריה המזרחית.
תקופת שלטונו של אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה) החלה תקופה ארוכה של שלום, שגשוג ועושר עבור מקדוניה, אם כי חשיבותה במעמדה הכלכלי של העולם הרומי פחתה בהשוואה לשכנתה, אסיה הקטנה.
הכלכלה התעוררה מאוד על ידי בנייתה של ויה אגנטיה במהלך שנות ה-130 וה-120 לפני הספירה, התיישבות סוחרים רומיים בערים וייסוד מושבות רומיות.
הממשלה הקיסרית הביאה, יחד עם כבישיה ומערכת הניהול שלה, פריחה כלכלית, שהועיל הן למעמד השליט הרומי והן למעמדות הנמוכים.
עם שטחי מרעה עצומים ועשירים, המשפחות השלטות הגדולות צברו הון עתק בחברה המבוססת על עבודת עבדים.
שיפור תנאי החיים של המעמדות היצרניים הביא לגידול במספר בעלי המלאכה ובעלי המלאכה לאזור.
בכל סוג של פעילות מסחרית ומלאכה הועסקו כסתתים, כורים, נפחים וכו'.
היוונים הועסקו גם כמורים, מחנכים ורופאים ברחבי העולם הרומי.
כלכלת הייצוא התבססה בעיקרה על חקלאות ובעלי חיים, בעוד שברזל, נחושת וזהב יחד עם מוצרים כמו עץ, שרף, זפת, קנבוס, פשתן ודגים יוצאו גם הם.
מקור עושר נוסף היה נמלי הממלכה, כמו סלוניקי וקסנדריה.
פרוג'ה (בקירילית: Проја; באנגלית: Proja) הוא מאכל סרבי מסורתי העשוי מקמח תירס ונפוץ בסרביה ובמדינות חבל הבלקן.
המאכל עשוי מקמח תירס, מים או חלב, שמן, חמאה, ביצים ולעיתים יוגורט וירקות שאותם מערבבים יחד לעיסה חלקה ואופים.
הפרוג'ה היה פופולרי בשנות החמישים והיה לסמל של תרבות העוני, כיום נחשב למאכל נפוץ המוגש באירועים משפחתיים, פסטיבלים ומסעדות.
פרוגרסיב מטאל הוא זרם מוזיקלי המשלב בין רוק מתקדם והבי מטאל.
הסימנים הראשונים לז'אנר הופיעו בתחילת שנות ה-70 כאשר אבות ראשונים כמו King Crimson ו-Rush לקחו את הרוק המתקדם לכיוון כבד יותר, המושפע רבות מהבי מטאל והארד רוק.
פרוגרסיב מטאל, כסגנון מוזיקלי מובהק, קודם בעיקר על ידי חברי סצנת ההבי מטאל האמריקאית של אמצע שנות ה-80, בעיקר Queensrÿche, Fates Warning ומאוחר יותר על ידי Dream Theater ו-Symphony X.
פרוגרסיב מטאל משלב את הנגינה הרועשת, מונעת הגיטרה של הבי מטאל וממזגת אותה עם מיומנות טכנית ווירטואוזיות בהשפעת רוק מתקדם.
פרוגרסיב מטאל מאופיין בכתיבת שירים לא שגרתית הכוללת הרמוניות מורכבות, קטעים מרובים, כלי נגינה לא שכיחים בהבי מטאל מסורתי כגון קלידים, וכן השפעות מחוץ למוזיקת מטאל.
לעיתים קרובות, זמרים מעדיפים שירה נקייה, ומשתמשים בליריקה פואטית ולעיתים מלנכולית הכוללת נושאים כגון רגשות, פילוסופיה, מדע בדיוני ופוליטיקה.
פָּרוֹד הוא קיבוץ מהתק"ם הנמצא בגליל העליון ליד צפת ושייך למועצה אזורית מרום הגליל.
מייסדי היישוב היו ניצולי השואה מהונגריה ומטרנסילבניה, חברי תנועת "דרור", שהעפילו ארצה באפריל 1947, והוכשרו בקיבוצים דפנה, עין חרוד ומעוז חיים.
ב-15 במאי 1949 עלו בני הגרעין על הקרקע סמוך לכפר הערבי אל-פראדיה, ששימר את שמה של פרוד הקדומה, ותושביו ברחו בפברואר אותה שנה.
במהלך השנים הצטרפו לקיבוץ גרעין מצפון אפריקה, חברי תנועת "דרור" מאורוגוואי ומארגנטינה וכן חברים בודדים.
בשנים 1952–1953 עלה רעיון לקחת חלק מהאדמות של הקיבוץ עבור מושב שפר, אולם הרעיון נזנח.
בתחילה נקרא הקיבוץ "גרדוש", על שמו של מייסד גרעין מקימי הקיבוץ, יוסף גרדוש (Gárdos), ממנהיגי תנועת "דרור-הבונים" בהונגריה, ניצול השואה, שנפטר מבעיות לב בטרם עלותו לישראל.
בהמשך, שונה שמו ל"פרוד", בהתבסס על שם היישוב היהודי הקדום פרוד שהיה קיים במקום זה בתקופת התלמוד, ובימי הביניים.
אורי גולדפרב בנם של נשקה וצבי גולדפרב היה הילד הראשון שנולד בקיבוץ, לבית הספר הוא הלך בקיבוץ גינוסר.
בקרבת הקיבוץ נמצא רוג'ום נבי שועייב.
פְּרוֹגֶסְטֵרוֹן (Progesterone) הוא הורמון מין נקבי המופרש בעיקר מן הגופיף הצהוב (Corpus Luteum) שבשחלה לאחר הביוץ.
הפרוגסטרון מופרש במידה קטנה יותר מבלוטת יותרת הכליה, מן השליה, ובגברים מן האשכים.
נגזרות שונות של פרוגסטרון מהוות רכיב בגלולות למניעת היריון, בטיפול במחלת אנדומטריוזיס, בטיפול להפחתת דימום וסת כבד (מנורגיה) ובטיפול הורמונלי לגיל המעבר אצל נשים.
הפרוגסטרון אחראי על עיבוי רירית הרחם לפני ההריון, על כן הוא מופרש בשבועיים האחרונים למחזור.
עם התנוונות הגופיף הצהוב מופרשות הרקמות החדשות ברירית הרחם ומתחילה וסת ואיתה מחזור חדש.
אם האישה נכנסת להיריון, ממשיך פרוגסטרון להיות מופרש מן הגופיף הצהוב ולאחר מכן מן השליה.
נשים המייצרות כמות לא מספיקה של פרוגסטרון אינן מעבות את רירית הרחם החל מן השבוע השני למחזור.
אצל נשים אלו עלול להיות קושי בקליטת היריון, מכיוון שהביצית המופרית אינה יכולה להשתרש ברירית הרחם.
כיום נהוג לפתור את בעיית העקרות הנוצרת בעקבות מחסור בפרוגסטרון על ידי החדרת פתילות או ג'ל פרוגסטרון אל הנרתיק.
פרוגסטרון מקטין את תופעות הלוואי השליליות של אסטרוגן, כגון הסיכון שבסרטן השד, לכן נגזרות סינתטיות של פרוגסטרון נמצאות ברוב הגלולות למניעת היריון, בכמויות של 75–250 מיקרוגרם לגלולה וכן ישנה גלולה אחת המכילה רק 60 מיקרוגרם (מינס).
נגזרות סינתטיות מסוימות של פרוגסטרון כגון הלבונורגסטרל גורמות לתופעות לוואי כמו שיעור יתר, שיער שמן, אקנה ובעיות עור אחרות.
בנגזרות פרוגסטרון חדשות כגון דיאנוגסט, גסטודן ודזוגסטרל תופעות אלו פוחתות באופן משמעותי.
במקרים מסוימים פרוגסטרון לבדו משמש כאמצעי מניעה כגון בגלולות פמולן ומיקרולוט.
גלולות אלו ניתנות בעיקר לנשים מיניקות, זאת כיוון שאסטרוגן הנמצא בגלולות הקלסיות גורם לייבוש החלב.
החיסרון בגלולות הוא יעילותן הנמוכה - גלולות מבוססות על פרוגסטרון גורמות להתעבות יתר של רירית הרחם וירידה בהורמון הגונדוטרופי שמחל את תהליך הביוץ וכך אמורה להימנע התעברות, אך התרופה ברוב המקרים אינה מונעת ביוץ ולכן מאפשרת היריון.
בשימוש בגלולות פרוגסטרון יש תופעות לוואי נוספות ההופכות אותן לאמצעי מניעה לא מקובל - התעבות רירית הרחם מגדילה את הסיכוי להיריון חוץ-רחמי ולדימום מן הרחם.
דיאנוגסט (פרוגסטרון סינתטי) בשילוב עם אסטרוגן משמש כאמצעי מניעה.
דיאנוגסט זמין בגלולה למניעת היריון קלייר המכילה גם אסטרדיול ולראט, הדומה לאסטרוגן הטבעי שמופק בגוף על ידי השחלות.
זוהי הגלולה הראשונה בישראל המכילה דיאנוגסט, שנמצא בשימוש נרחב בגלולות אחרות המשווקות באירופה.
אנדומטריוזיס היא מחלה גינקולוגית הנגרמת כאשר תאי רירית הרחם נודדים אל מחוץ לרחם, ומתמקמים באזורים שונים בגוף.
הטיפול באנדומטריוזיס הוא באמצעות דיאנוגסט - רוגסטרון (הורמון מין נשי) סינתטי.
פעילותו של דיאנוגסט דומה לזו של הפרוגסטרון הטבעי המופק בגוף האישה.
דיאנוגסט מצוי בגלולה בשם ויזאבל, הרשומה לטיפול באנדומטריוזיס.
ויזאבל מכילה את הפרוגסטין דיאנוגסט הפועל על תאי רירית הרחם, המדכא את גדילתם של נגעי האנדומטריוזיס, מדכא את הפרשת הציטוקינים שגורמים לדלקות מקומיות, מעכב את הביוץ ואת צמיחת רירית הרחם, ולכן הוא שימושי מאוד בדיכוי המחלה(ויזאבל ואנדומטריוזיס - ד"ר אבישלום שרון, אתר "דוקטורס").
פרוגסטרון להפחתת דימום וסת כבד
מנורגיה היא דימום וסתי מוגבר באופן חריג או שנמשך תקופה ממושכת מהרגיל.
הפרוגסטרון דיאנוגסט לטיפול במנורגיה מצוי בקלייר - גלולה למניעת היריון בעלת התוויה לטיפול בדימום וסתי כבד.
קלייר מכילה את הפרוגסטין דיאנוגסט, אשר לו תכונות אנטי אנדורגניות, בשילוב עם אסטרדיול ולראט, הדומה לאסטרוגן הטבעי שמופק בגוף על ידי השחלות.
במחקרים קליניים הוכחה הפחתה משמעותית ומתמשכת של 88% בכמות הדימום הווסתי הכבד לאחר 6 חודשי טיפול בהשוואה לנתוני הבסיס
פרוגריה (Progeria) המכונה גם תסמונת פרוגריה (על שם) האצ'ינסון-גילפורד (Hutchinson-Gilford Progeria syndrome) היא מחלה גנטית נדירה ביותר הגורמת להזדקנות מואצת ולמוות במצב קליני של זיקנה בגיל העשרה.
במרבית המקרים המחלה נגרמת כתוצאה ממוטציה אקראית, שאינה עוברת בתורשה וגורמת לדומיננטיות גנטית של האלל הפגום.
לכן אין קשר סטטיסטי בין מקרי המחלה.
אחת הסיבות שמחלה זו מתקשה לעבור בתורשה היא שמרבית החולים בה אינם מגיעים למצב בגרות מינית תקינה.
אולם, מוכרות משפחות בודדות שבהן המחלה כן תורשתית ואחדים מבני המשפחה לוקים בה.
במשפחות אלה האלל למחלה הוא רצסיבי.
הסיכויים להיוולד במצב זה נעים בין 1 ל-8 מיליון (על פי מקרים מדווחים) ל-1 ל-4 מיליון (אומדן משוער).
קיימים בעולם בין 40 ל-45 מקרים מדווחים של המחלה.
המחלה פוגעת בבני כל הגזעים, ובשני המינים, בצורה שווה.
לא מוכרת תרופה למחלה זו, ותוחלת החיים של הלוקים בה מגיעה בממוצע ל-15 שנים.
בשנת 1886 זוהתה המחלה לראשונה על ידי ג'ונתן האצ'ינסון והסטינגס גילפורד ונקראה מאוחר יותר Hutchinson-Gilford Progeria syndrome, על שמם.
מקור המילה "פרוגריה" הוא יווני ופירושה – הזדקנות מוקדמת.
מאז זיהויה אותרו כ-100 בני-אדם הלוקים בה.
חקר מחלה זו מעניין את החוקרים בשל הקשר שבין התהליכים העוברים על הלוקה במחלה זו לבין תהליכי ההזדקנות הקורים בכל אדם.
בשנת 2023 נולדה בישראל לראשונה ילדה עם התסמונת.
במשך זמן רב היה ידוע כי מקור המחלה הוא גנטי, אך מקורה לא זוהה בוודאות.
בשנת 2003 נתגלה כי במרבית המקרים מחלת הפרוגריה נגרמת כתוצאה ממוטציה אקראית ונקודתית בבסיס ה-DNA שבמקום ה-1824 בגן הנקרא LMNA, שנמצא בכרומוזום מספר 1 ותפקידו לייצר את החלבון Lamin A.
במוטציה זו, מוצב בטעות הבסיס תימין במקום הבסיס ציטוזין.
במקרים אחרים המחלה נגרמת ממוטציה אקראית מקרית בבסיס אחר בגן זה.
מוטציה זו דומיננטית בקודון 608, אינה משנה חומצות אמיניות (G608G), שקטה ביחס לרצף הקידוד ומציגה אתר שחבור קריפטי הגורם לייצור איזופורם חלבוני Lamin A פגום הנקרא Progerin.
איזופורם פגום זה אחראי להופעת הסימפטומים המאפיינים את הלוקים ב-HGPS.
במשפחות הבודדות שבהן מחלה זו תורשתית, המוטציה היא בבסיס שבמקום 1579 וגם היא שחלוף של תימין במקום הבסיס ציטוזין.
Lamin A הוא חלבון מבני שמהווה חלק מלמינה שבמעטפת הפנימית של גרעין התא ששומר על צורתו היציבה.
התגלה גם כי ייתכן ש Lamin A משתתף בתהליך הייצור של טלומרים בגרעין התא של תאי העובר, בשלבים הראשונים של התפתחות העובר.
לאדם החולה בפרוגריה יש טלומרים קצרים בהרבה מהמקובל, והדבר מפריע לחלוקת תאים יעילה ברקמות שיש בהן התחדשות מתמדת של תאים, כגון רקמות העור ואזורים שבהם העצם אמורה לגדול במהלך הילדות.
מצב זה שבו יש קושי בהתחדשות רקמות שאמורות להתחדש באופן תדיר הוא גורם מרכזי של תהליך ההזדקנות.
בתנאים רגילים, הגן LMNA מקודד לחלבון מבני בשם פרלמין A, שעובר סדרה של שלבי עיבוד לפני השגת צורתו הסופית, הנקראת lamin A.
פרלמין A מכיל "CAAX" כאשר C הוא ציסטאין, A הוא חומצת אמינו אליפָטית, ו-X הוא חומצת אמינו כלשהי.
מוטיב זה בקצה הקרבוקסיל של חלבונים גורם לשלושה שינויים אנזימטיים עוקבים.
ראשית, חלבון farnesyltransferase מזרז הוספה של חלק פרנסיל לציסטאין.
שנית, אנדופרוטאז שמזהה את החלבון ה-farnesylated מזרז את ביקוע הקשר הפפטיד בין הציסטאין ל-aaX.
החלבון ה-Farnesylated וה-methylated מועבר דרך נקבובית גרעינית אל פנים הגרעין.
ברגע שהוא נמצא בגרעין, החלבון מבוקע על ידי פרוטאז הנקרא ZMPSTE24, אשר מסיר את 15 חומצות האמינו האחרונות, הכוללות את ציסטאין פרנסיל.
לאחר ביקוע על ידי הפרוטאז, פרלמין A מכונה lamin A.
במקרה שבו מתרחשת המוטציה הנקודתית בעמדה 1824 של הגן LMNA, המחליף ציטוזין בטימין, נוצר שחבור קריפטי וכתוצאה מכך תמליל mRNA קצר מהרגיל.
כאשר ה-mRNA הקצר יותר הזה מתורגם לחלבון, הוא מייצר וריאנט חריג של חלבון פרלמין A, המכונה פרוגרין, השומר לצמיתות על קצה ה-C ה-Fransesylated ונשאר קשור לממברנת גרעין התא.
עם לידת תינוק הלוקה בתסמונת זו הוא נראה בריא לחלוטין, אולם כאשר מגיע התינוק לגיל שנע בין 18 ל-24 חודשים מתגלים התסמינים הראשונים של המחלה: הגדילה היא איטית מהנדרש; סימני פרוגריה אופייניים – התקרחות, פנים קטנות, לסת קטנה, שיניים צפופות ועיניים בולטות.
מאוחר יותר מתפתחים גם תסמינים נוספים: עור מקומט וזקן, רזון הנובע ממיעוט שומן גוף, קומה נמוכה, מפרקים נוקשים, טרשת עורקים ומחלות לב.
ההתפתחות השכלית אינה מושפעת ממחלה זו והיא מקבילה להתפתחות ילדים באותו הגיל.
המחלה מתגלה על ידי בדיקה רפואית, ומאומתת באמצעות בדיקת דם.
תוחלת החיים היא 13 שנים, ורק במקרים נדירים עובר הסובל מפגם זה את גיל 16 שנים.
הגיל המרבי המתועד שאליו הגיע חולה בפרוגריה הוא 32. הילדים הלוקים בפרוגריה לוקים במחלות שונות המאפיינות בדרך-כלל את גילאי הזקנה, כלחץ דם גבוה, סוכרת ומחלות לב.
חלק גדול ממקרי הפטירה המדווחים אירעו כתוצאה מדום לב או ממחלות זקנה.
התפתחות סימני המחלה מקבילה לתהליכי ההזדקנות, אך במהירות גבוהה פי שישה עד פי שמונה לעומת אלו העוברים על אדם בריא.
לא כל תסמיני ההזדקנות מופיעים בחולי פרוגריה.
לא ידועה תרופה למחלה זו.
הטיפולים הקיימים הם טיפולים משמרים, כגון תרופות ותרגילי התעמלות שנועדו להקל על המפרקים ולאפשר גמישות בכלי הדם, ובכך להקל על החולה.
חלה לאחרונה התקדמות מסוימת בטיפול אפשרי המרפא את המחלה על-ידי עריכת דנ"א.
בשל העובדה ש-Lamin A עם פרנסילציה, הידוע כ-Progerin משפיע בצורה מכרעת על הפתופיזיולוגיה של תסמונת HGPS, נבדקה ההשפעה של מעכבי פרנסילטרנספראז (FTIs) על תאים המבטאים Progerin.
טיפול בפיברולסטים (רקמות חיבור) של חולי HGPS עם FTIs הוכח כיעיל בשיפור העיוות הגרעיני ומעכב במידה מתונה את התמותה בעכברים עם HGPS.
ממצאים אלה מצביעים על כך שפארנסילציה יציבה תורמת לפגמים גרעיניים.
תאים המבטאים פרוגרין גורמים לשינוי המיקום של למינים מסוג A (הן Progerin והן Lamin A/C).
כתוצאה מכך מבנה הלמינה הגרעינית מוקשח ומשנה את הדינמיקה הגרעינית.
ממצאים אלו הובילו לתחילתו של ניסוי קליני בחולים עם HGPS, בשילוב חומרים שנועדו לעכב איזופרנילציה של Lamin A.
בנוסף ל-FTIs, שילבו גם סטטינים ואמינוביפוספונטים, שבניסוי על עכברים חסרי אנדופפטידאז ZMPSTE24 הוכחו כבעלי יכולת שיפור של פנוטיפים בחולי HGPS, כולל עיכוב בתמותה.
טיפול נוסף נובע מניסוי על עכברים.
נמצא כי מעכב ה-TOR Rapamycin האריך את תוחלת חייו של עכבר, גם כאשר ניתן בשלבים מאוחרים של חייו.
אנזים TOR חיוני לאריכות ימים אך גם גורם להזדקנות.
בשל היותו רגיש ל-Rapamycin, השימוש בתרופה זו מפחית את האיתות שלו ובכך מוביל לתגובה מבוקרת לזמינות של חומרים מזינים ולוויסות של צמיחת תאים והתפשטותם.
כאחת ההשפעות המוקדמות ביותר של פרוגריה על התרבות הפופולרית ניתן לציין את סיפורו הקצר של פרנסיס סקוט פיצג'רלד משנת 1922 – "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן".
עיבוד קולנועי לסיפור יצא בשנת 2008 תחת אותו השם.
הדמות הראשית, בנג'מין באטן, נולד כזקן מבחינה פיזית ונעשה צעיר עם הזמן, והיו שטענו שהרעיון נולד בהשראת מחלת הפרוגריה.
ייתכן שצ'ארלס דיקנס בספרו "בית קדרות" תיאר מקרה של פרוגריה, בתארו את הסיפור של ג'ודי ובארט.
בסרט ג'ק, השחקן רובין ויליאמס מגלם ילד בן 10 הסובל מתסמונת דומה, הגורמת לו להיראות כגבר בן 40.
בסרט הבוליוודי "Paa", מככב אמיטאב באצ'אן כנער בן 13 הסובל מפרוגריה.
בסרט "רנסאנס" מ-2006, ד"ר מילר חוקר את מחלת הפרוגריה, שאחיו לוקה בה ואף מת ממנה במהלך הסרט.
גם מחקרה של ד"ר שרה רוברטס (סוזן סרנדון) בסרט "הרעב" מ-1983 מתמקד במחלת הפרוגריה.
גם באחד הפרקים של תיקים באפלה מופיע רופא שחקר את המחלה.
"החיים על פי סם" (2013) היא סדרה דוקומנטרית, זוכת פרס פיבודי ופרס אמי, על חייו של סם ברנס שסבל מהמחלה.
תחזית או פּרוֹגנוֹזָה בלעז (במקור ביוונית: πρόγνωσις - Prognosis שפירושה המילולי "ידיעה מוקדמת".
וגם סְכוּת, סיכוי, או צפי רפואי), הוא מונח רפואי שמשמעותו התחזית של הרופא באשר להתפתחות מחלתו של החולה ובאשר לסיכויי החלמתו.
מאז המאה ה-20 נוטים להשתמש במונח זה גם בהקשרים לא רפואיים, למשל בעולם העסקים.
שיטת התחזית המדויקת ביותר היא סטטיסטית.
על ידי השוואת קבוצות גדולות של חולים, בהתאם לשלבי מחלתם, ניתן ליצור ניבוי סטטיסטי באשר לסיכויי ההחלמה של חולה בעל צירוף תסמינים מסוים.
הדוגמאות הטובות ביותר לקביעת תחזית הן ביחס לחולי סרטן: הוכח כי בירור זהיר ומדויק של שלב התפתחות הגידול הסרטני יכול לנבא את סיכויי ההישרדות של החולה.
התחזית של מחלות כרוניות מוכרות נמדדת לרוב במונחים של אחוז החולים עם מחלה זהה אשר שרדו למשך תקופת זמן נתונה: שנה, שלוש שנים, או חמש שנים.
לדוגמה, לרוב חולי סרטן הערמונית אחוז ההישרדות לתקופה של חמש שנים מיום האבחנה הוא מעל 90%, בעוד שאצל רוב חולי סרטן הריאות הוא פחות מ-10%.
ברוב תחומי העיסוק הרפואי עדיין חסרים בנתונים סטטיסטיים על התחזית המדויקת.
במקרים כאלה, התחזית הנקבעת על ידי הרופא מבוססת לרוב על ניסיונו האישי בטיפול במקרים דומים.
מחקרים רפואיים מראים כי רוב הרופאים נותנים הערכות אופטימיות מדי כאשר הם נותנים למטופליהם מידע באשר לתחזית, ונוטים להגזים למשל בהערכת תקופת ההישרדות לאחר האבחון.
לחולים המאושפזים ביחידה לטיפול נמרץ, ישנם מדדים מספריים מדויקים יותר באשר לתחזית.
המדד המפורסם ביותר להערכת התחזית בחולים בטיפול נמרץ הוא מדד ה- APACHE II.
ידיעת התחזית עוזרת לתהליך קבלת ההחלטות למטופל ולמטפל גם יחד.
לאור התחזית ניתן להחליט באופן מושכל יותר האם לקבל טיפול רפואי מסוים או לא.
פֵּרוּד הוא מצב משפחתי של בני זוג נשואים החיים בנפרד זה מזה, מתוך כוונה, לפחות של אחד מהם, להתגרש.
במדינות מסוימות מצב זה הוא מצב פורמלי, הכרוך בפנייה של בני הזוג לבית המשפט להכרה במצב זה.
באחרות זהו מצב לא פורמלי, הנוצר במעבר של אחד מבני הזוג לדירה אחרת, אך לעיתים יש לו גם השלכות פורמליות.
פרידה אינה מובילה בהכרח לגירושים.
בני הזוג שנפרדו עשויים להתפייס, ולחזור לחיות ביחד, בלא שיידרשו לצעד פורמלי כלשהו.
אם אינם מתפייסים, ורצונם להתגרש, עליהם לפתוח בהליכי גירושים.
במדינות אחדות, ובהן איטליה, אירלנד וספרד, חיים בנפרד הם שלב הכרחי, על-פי החוק, בדרך לגירושים.
גם באחדות ממדינות ארצות הברית קיימת חובה כזו.
פרידה עדיין איננה גירושים, ולכן, במדינות האוסרות ביגמיה, פרוד אינו יכול להתחתן.
בישראל חיים בנפרד של בני זוג אינם מצב פורמלי, אלא מצב שנוצר במעבר של אחד מבני הזוג לדירה אחרת.
יחד עם זאת, אחדים מחוקי מדינת ישראל, כמו גם פסיקתם של בתי המשפט, מתייחסים למצב זה בעת קביעת זכויותיהם של בני הזוג.
פרוד ופרודה אינם רשאים להתחתן כל עוד לא התגרשו, אך בקרב יהודים אין סימטריה במעמדם, מאחר שבתלות בנסיבות הפרידה, הבעל עשוי להמשיך להיות מחויב במזונות אשתו גם לאחר פרידתם.
מאידך, ילדהּ של פרודה מגבר אחר ייחשב לממזר, ויהיה פסול חיתון בבגרותו.
צאצאי הפרוד, לעומת זאת, אינם ממזרים.
אחדים מחוקי מדינת ישראל מבדילים בין נשואים לפרודים:
בפקודת מס הכנסה מוגדר בן זוג – .
בהתאם לכך, פרוד אינו נחשב לבן זוג.
פנייה לפקיד השומה תאפשר לפרוד לקבל זכויות זהות לאלה של גרוש.
בחוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי (לשעבר, "חוק משפחות חד-הוריות"), אחד התנאים לראייתו של אדם כהורה יחיד הוא: .
פְּרוֹגֶרְסִיבִיזֶם או פְּרוֹגְרֵסִיבִיּוּת היא פילוסופיה פוליטית והשקפת עולם הגורסת כי אפשר וכדאי לקדם את החברה האנושית באמצעות שינוי חברתי.
כתנועה פוליטית הפרוגרסיביות טוענת כי התקדמות מדעית, טכנולוגית, התפתחות כלכלית וארגון חברתי חיוניים לשיפור מצב האנושות.
רעיון הקידמה והפרוגרסיבי הפכו לרעיון רב-משמעות בתקופת עידן הנאורות האירופית, שדגלה בהתבססות על הנחה כי ידע אמפירי כיסוד לחברה משפר את התרבות.
במרוצת הזמן השתנו משמעויות המושג בהתאם לתקופות ולנקודות מבט שונות.
כך צמחה בארצות הברית "התנועה הפרוגרסיבית" שתמכה בהתערבות ממשלתית מוגבלת בשווקים כדי לאפשר תחרות כלכלית, והוקמו חוקים ומוסדות כמו חוקים נגד מונופולים (בישראל – חוק התחרות הכלכלית), קידום רגולציה בתחומים שונים כמו מנהל המזון והתרופות האמריקאי, סימון רכיבים על מוצרי מזון ופיקוח על בטיחות המזון.
התנועה גם קידמה רפורמות שונות לרבות קידום הפמיניזם.
בשיח הפוליטי המודרני המונח פרוגרסיבי מזוהה בדרך כלל עם ליברליזם חברתי – שנבדל מנאו-ליברליזם הימני.
סוג זה של ליברליזם משלב תמיכה במשק מעורב יחד עם ליברליזם תרבותי.
הפרוגרסיביזם, כאידאולוגיה שמאלנית, קרובה יותר למרכז-שמאל הליברלי-חברתי מאשר לשמאל הרדיקלי.
בעשור השני של המאה ה-21 החל המונח לשמש ככינוי גנאי בידי אנשי ימין שמרניים או פופוליסטיים, כאשר הוא מבטא זלזול בערכים כמו ליברליזם חברתי, פמיניזם, משבר האקלים, קיימות, זכויות להט"ב, רב-תרבותיות ומדינת רווחה.
בין הגישות המנוגדות לפרוגרסיביזם נמנות שמרנות, פופוליזם ימני, דתיות וריאקציונריות.
עמנואל קאנט זיהה את הקידמה כתנועה שמתרחקת מברבריות לכיוון הציוויליזציה.
הפילוסוף ומדען המדינה מהמאה ה-18 המרקיז דה קונדורסה חזה שהקדמה פוליטית תהיה כרוכה בהעלמת העבדות, עליית האוריינות, הפחתת אי השוויון בין המינים, רפורמות בתנאי הכליאה (שהיו קשים באותה תקופה) וירידה בעוני.
מודרניות או מודרניזציה הייתה מרכיב מרכזי של רעיון הקידמה בהגות של ליברלים קלאסיים במאות ה-19 וה-20, שקראו למודרניזציה מהירה של הכלכלה והחברה כדי להסיר את המכשולים המסורתיים שהיו על שווקים החופשיים ולתנועות החופשיות של אנשים בין מדיינות.
בסוף המאה ה-19 התחזקה בעולם המערבי הפופולריות של תפיסה פוליטית, לפיה הקידמה נחנקת על ידי אי שוויון כלכלי עצום בין העשירים לעניים, קפיטליזם בעל רגולציה מינימלית שבו פועלים תאגידים מונופוליסטיים, וסכסוכים אלימים בין בעלי הון לעובדים.
הפרוגרסיביזם השפיע על תנועות פוליטיות שונות.
הליברליזם החברתי הושפע מתפיסתו של הפילוסוף הליברלי הבריטי ג'ון סטיוארט מיל שבני האדם הם "יצורים פרוגרסיביים".