tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פסק הדין העיקרי בעתירה נכתב על ידי הנשיאה מרים נאור, אליה הצטרפו כל יתר השופטים, תוך שחלקם הוסיפו נימוקים משלהם.
נאור עמדה על כך שתקיפה ישירה של חוק בבג"ץ היא בחינה צרה בהיקפה, המחייבת איזון עדין בין עקרונות שלטון הרוב והפרדת הרשויות לבין ההגנה החוקתית על זכויות אדם ועל ערכי היסוד של המשטר בישראל, לא כל שכן כאשר מדובר בחקיקה המתווה מדיניות חברתית וכלכלית רחבת היקף כסוגיית הפרישה לגמלאות.
נאור קיבלה את טענתם של העותרים כי חוק גיל הפרישה פוגע בזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית של כבוד האדם, שכן מדובר בחוק שלפי לשונו ותכליתו הוא חוק גורף וכוללני המבחין לעניין פרישה מעבודה בין עובדים צעירים לבין עובדים מבוגרים.
בלי כל זיקה ישירה לכישוריהם או ליכולת העבודה שלהם, והוא חל על כלל העובדים במשק מבלי להבחין בין סוגים שונים של עיסוקים.
לאחר שנקבע כי אכן יש פגיעה בזכות חוקתית, פנתה נאור לבחון האם פגיעה זו עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, שב לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, דהיינו האם מדובר בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, האם מדובר בחוק שנועד לתכלית ראויה והאם הפגיעה אינה במידה העולה על הנדרש.
שנית, המודל בו בחר המחוקק עומד במבחן האמצעי שפגיעתו פחותה.
שלשית, המודל עומד במבחן המידתיות במובנו הצר.
הנשיאה נאור הוסיפה כי אף שהחוק צלח את מבחן החוקתיות יש מקום להמשיך ולקיים דיון ציבורי וכי על הרשות המבצעת והרשות המחוקקת להמשיך ולדון בסוגיה מעת לעת.
כל שופטי ההרכב הצטרפו לעמדתה של הנשיאה נאור, אך חלקם מטעמים שונים.
השופטת דפנה ברק-ארז הסכימה עם מסקנות שאר השופטים כי דין העתירה להידחות.
היא הדגישה כי מבין התכליות המצדיקות את קביעתו של גיל הפרישה המחייב נודעת חשיבות מיוחדת לתכלית שעניינה ההגנה על זכויות העובדים עצמם, וכי דחיית העתירה מוצדקת בעיקר לאורה.
ראשית, גיל הפרישה המחייב יוצר "אפקט של הגנה" הפרושה מעל ראשיהם של העובדים המבוגרים, במובן זה שהוא יוצר חזקה כנגד הפסקת עבודתם לפני הגיעם לגיל הפרישה, בעיקר ככל שהם מתקרבים לגיל זה.
שנית, קיומו של גיל פרישה ב"אופק" מחליש במידה רבה את התמריץ של מעסיקים ליזום בדיקות כשירות כלליות לעובדים, תמריץ שהיה עשוי להתחזק באופן משמעותי בנסיבות שבהן החלטה על הפסקת עבודה הייתה מחייבת להצביע על קושי.
שלישית, וחשוב לא פחות, ללא הכרה בלגיטימיות של קביעת גיל פרישה מחייב תיחלש במידה רבה הנכונות להעניק לעובדים קביעות או אף להגיע להסדרים חלקיים של ביטחון במקום העבודה.
ברק-ארז הוסיפה כי יש אף בסיס לסבור שביטול ההסדר הנוכחי עשוי להשפיע גם על עובדים במקומות עבודה שבהם לא נוהגים הסדרי קביעות, בשל החשש, שעליו יש להצטער, שמעסיקים שונים "יחפשו סיבה" להפסקת עבודתם של עובדים מבוגרים יחסית.
השופט ניל הנדל קבע כי מדובר בפגיעה רחבה ושורשית ופרט לפגיעה בשוויון, שעשויה לפגוע בכבוד האדם, ישנה גם פגיעה בחופש העיסוק, אך עם זאת מצא גם הוא כי דין העתירה להידחות.
הנדל ציין כי אין זה ראוי או נדרש שהבחירה תצטמצם לשני המודלים שהוצגו בעתירה: מודל פרישה ביולוגית או מודל פרישה תפקודית ולטעמו יש לבחון את הסוגיה בכללותה.
לכן, למשל, ניתן לחשוב על מודל לפיו העובד יבחר בין מסלולים שונים ומקבילים הטומנים עבורו הטבות אחרות, בשלבים שונים של חייו ושל הקריירה שלו.
השופט הנדל המליץ על הקמת ועדה ציבורית לבחינת הנושא בצורה מקיפה ומעמיקה, ובפרט בהיבטים האמפיריים, בייחוד לנוכח חלוף שנות דור ממועד הקמתה של ועדת נתניהו.
להבדיל מיתר חברי ההרכב שרק "קראו" למחוקק לשוב ולדון בסוגיה מעת לעת, השופט הנדל קבע כי אם לא תיערך בחינה מחודשת של ההסדר הקבוע בחוק תוך זמן סביר, ראוי יהיה להביא סוגיה זו פעם נוספת לפתחו של בג"ץ.
בעקבות פסק הדין הוגשה לכנסת הצעת חוק בשנת 2014 אותה הוביל חבר הכנסת אראל מרגלית ועמותות "והדרת" ו"משפט בשירות הזקנה", המבקשת לשנות את סעיף 4 בחוק.
מטרת הצעת החוק לבטל את גיל פרישת החובה במובן זה שהמעסיק לא יוכל לפטר עובד רק בשל הגיעו לגיל 67, אלא אם כן קיימת אי התאמה תפקודית לאחר שנבדק אצל רופא תעסוקתי.
הצעת חוק זאת נדחתה בוועדת השרים לענייני חקיקה אך עברה פה אחד בהצבעה טרומית של הכנסת הצעת חוק נוספת כמעט זהה להצעה הראשונה הוגשה על ידי חברי הכנסת דוד ביטן ודב חנין בשנת 2016 וקראה לביטול הסדר חובת הפרישה ולביטול סעיף 4 לחוק גיל הפרישה.
בגלל התנגדויות פנימיות בכנסת להצעות החוק הן לא קודמו ולא נקבע תאריך לבדיקה ציבורית כפי שהוצע.
בג"ץ 11075/04 דוד גרבי נגד שרת החינוך התרבות והספורט – יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, הוא החלטה שניתנה ב-2007 בעתירות שהוגשו על ידי דוד ג'רבי ואחרים, שהיו תלמידים במוסדות אקדמיים שאינם מקבלים מימון מהמדינה.
בקשת העותרים הייתה לקבל תשלום "מענק מאזן", כך ששכר הלימוד שלהם יושווה למעשה לזה אותו משלמים סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה אשר המדינה משתתפת בתקציבם באמצעות תקצוב על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בית המשפט העליון דחה את העתירות וקבע שלא נפל פגם באופן בו בחרה הממשלה להקצות את משאביה לתמיכה במוסדות ההשכלה הגבוהה.
הזכות לחינוך ולהשכלה גבוהה בישראל
הזכות לחינוך הוכרה זה מכבר כאחת מזכויותיו הבסיסיות של האדם.
הזכות מעוגנת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מ-1948, אשר קובעת בסעיף 26 כי לכל אדם עומדת הזכות לחינוך, וכי החינוך יינתן חינם לפחות בשלבים הראשונים והיסודיים.
האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966, שאותה אשררה מדינת ישראל בשנת 1991, מצהירה בסעיף 13 שהחינוך מיועד לפיתוחן המלא של אישיות האדם ותחושת כבודו ולחיזוק כיבוד זכויות האדם וחירויות היסוד, וקובעת כי חינוך היסוד יהיה חובה וזמין לכול חינם.
הזכות לחינוך מעוגנת גם בסעיפים 28 ו-29 לאמנה בדבר זכויות הילד משנת 1989, שאושררה אף היא על ידי ישראל בשנת 1991.
בישראל, הזכות לחינוך אינה נהנית ממעמד של זכות יסוד חוקתית, אולם יש לה מעמד משפטי מועדף מתוקף היותה נזכרת במגילת העצמאות, המסמך המכונן המשקף את ערכי היסוד של המשטר בישראל.
אף שהזכות לקבל חינוך היא הקשה ביותר לביסוס (מבין הזכויות האחרות בשדה החינוך) בהיעדר הכרה מפורשת בטקסט החוקתי, הסיבה לכך היא אופייה החברתי המטיל על המדינה חובות עשה כבדות.
לדעתנו, חרף היעדר ההכרה המפורשת בחוקי היסוד של ישראל, ניתן לבסס את הזכות לקבל חינוך בהסתמך על שתי אפשרויות פרשניות נפרדות:
(א) הזכות החוקתית לקבל חינוך מכוח ההכרזה על הקמת המדינה.
(ב)הזכות החוקתית לקבל חינוך מכוח פרשנות הזכויות שבחוק־יסוד: כבוד האדם וחירותו נקודת המוצא להמשך הדיון היא הטענה שחוק־יסוד: כבוד האדם וחירותו מכיל זכויות אשר אינן מנויות בו במפורש, היינו,
"אין באי־אזכורה המפורש של זכות מסוימת בחוק־יסוד: כבוד האדם וחירותו, כדי להצביע על היעדר קיומה של זכות יסוד." (אהרן ברק).
כמו כן זכתה הזכות לחינוך להכרה הצהרתית בפסיקת בית המשפט העליון וזאת בהסתמך על מגילת העצמאות ועל מעמדה הפרשני של האמנה הבין-לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, עליה ישראל חתומה.
שונה המצב באשר לזכות להשכלה הגבוהה.
בעניין זה, המטרה המוגדרת באמנה הבין-לאומית היא יצירת מערכת השכלה גבוהה נגישה לכל, על בסיס יכולת.
בעשור האחרון חלה התרחבות ניכרת של מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל: הוקמו מכללות ציבוריות ופרטיות ומספר הסטודנטים הוכפל כמעט פי שלושה.
עם זאת, אין הסכמה בישראל לגבי היעד של חתירה למערך השכלה גבוהה חינם.
מדינת ישראל מקצה מדי שנה נתח מתקציב המדינה להשכלה גבוהה.
הסכום המיועד למטרה זו נקבע מדי שנה על ידי הכנסת בחוק התקציב.
מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל כוללת מוסדות המוכרים על ידי המל"ג (המועצה להשכלה גבוהה) שהסמיכה אותם להעניק תארים המוכרים על ידה.
מוסדות מוכרים אלה מתחלקים לשניים: מוסדות מתוקצבים – מוסדות הנהנים מן התקציב הממשלתי אותו מחלקת המל"ג מדי שנה ומוסדות חוץ תקציביים – מוסדות המוסמכים להעניק תארים המוכרים על ידי המל"ג, אך אינם נהנים מנתח בתקציב המחולק על ידה.
מוסדות ההשכלה הגבוהה אשר זוכים לקבלת תקציב מטעם המדינה כפופים לדרישות בהן הם מחויבים לעמוד כתנאי לקבלת התקציב, כאשר ההגבלות אינן בתחום האקדמי בלבד.
כדי להבהיר: הן המוסדות המתוקצבים והן אלה שאינם מקבלים תקציב מטעם המל"ג אך מהווים "מוסד מוכר" כלשון סעיף 9 לחוק, חייבים בהיתר מטעם המל"ג לפעול כמוסד הרשאי להעניק תארים בישראל.
תנאי להיותו של מוסד להשכלה גבוהה מוסד אשר תאריו מוכרים על ידי המל"ג, המל"ג היא תאגיד סטטוטורי אשר הוקם בחוק המועצה להשכלה גבוהה, התשי"ח–1958, ס"ח 191 (להלן: חוק המל"ג או החוק).
הות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב) הוקמה בהחלטת הממשלה כוועדת משנה של המל"ג, תפקידיה של הות"ת, ביניהם לחלק בלעדית בין המוסדות להשכלה גבוהה את התקציב הרגיל ותקציב הפיתוח.
הות"ת מורכבת מ-7 חברים כולל יושב הראש.
5 מהם בעלי מעמד אקדמי בכיר בהשכלה הגבוהה בתחומים שונים, והשניים הנוספים נציגי ציבור מחוגי המשק והכלכלה.
חברי הות"ת מתמנים על ידי שר החינוך.
העותרים טוענים, שמקור סמכותה של הוועדה לתכנון ולתקצוב לפי סעיפי החוק השונים מהם מבקשת המדינה ללמוד על היקף סמכויותיה של הות"ת – אינם מצביעים על כך שניתנה לות"ת הסמכות להורות על חלוקת התקציב.
סעיף 17 לחוק המל"ג שכותרתו "תקציב המוסדות", קובע: "המועצה רשאית להציע הצעות בדבר השתתפות המדינה בתקציבי המוסדות המוכרים." הסמכות המוענקת למל"ג בענייני תקציב בחוק המל"ג היא סמכות ייעוץ גרידא, כך שלמעשה לא היה ביכולתה להאציל לוועדה שהוקמה מטעמה סמכות שמלכתחילה לא הוענקה לה בחוק.
המל"ג לא הותירה בידה כל סמכות פיקוח על חלוקת התקציב כאשר ככלל על הגוף המאציל להחזיק בידיו שליטה מסוימת בסמכות גם לאחר האצילה.
טענתם הנוספת היא כי חלוקת תקציב ההשכלה הגבוהה קובעת למעשה הסדרים ראשוניים ועל כן מן הראוי שתעשה על ידי הרשות המחוקקת.
העותרים טוענים לחוסר בייצוג הולם של המכללות הלא מתוקצבות ובכך נוצר מצב של ניגוד עניינים.
הות"ת מורכבת מ-4 חברי אוניברסיטאות ותיקות, איש סגל מהמכללות המתוקצבות ושני אנשי כלכלה.
החוק בנושא זה תוקן במהלך השנים, באשר להרכב המל"ג נקבע בתיקון לסעיף 4א, אך לא נעשה תיקון דומה לגבי הרכב הות"ת, וכך קופחו זכויותיהם של המוסדות הלא מתוקצבים.
אין גם בות"ת ייצוג לסטודנטים (בניגוד להרכב המועצה שבו נכלל גם נציג מטעם הסטודנטים).
לטענתם, הנציגים הנוכחיים נגועים בניגוד עניינים.
הנציגים הם מחלקי התקציב וגם מקבליו כך שהאינטרס הצר של המוסד המקבל את התקציב, יכול שלא לעלות בקנה אחד עם האינטרסים הכלכליים של ההשכלה הגבוהה בישראל.
הפתרון הוא על ידי ייצוג הולם בוועדה לכל המגזרים, למוסדות הלא מתוקצבים ולסטודנטים.
בקשתם של העותרים היא למעשה ששכר הלימוד המשולם מטעמם למוסדות החוץ תקציביים יושווה אל זה המשולם על ידי סטודנטים הלומדים במוסדות המתוקצבים.
המצב כרגע, כך לטענת העותרים, הוא שהמדינה מסבסדת דווקא את החתך הגבוה באוכלוסייה, ובכך היא נוקטת במדיניות מפלה.
טענות נוספות בעניין מדיניות, טענת העותרים להפלייתם של מגזרים שלמים, הנמנים עם שכבות המצוקה, וגורמת לכך שהסבסוד מגיע דווקא לשכבות המבוססות והחזקות שאינן זקוקות לו.
נתוני פתיחה טובים (ציוני בגרות ופסיכומטרי גבוהים) מאפיינים את בעלי החתך הסוציו-אקונומי הגבוהה ומותירים את בני שכבות המצוקה בחוץ.
הפועל היוצא הוא כי אלה האחרונים נאלצים לשלם את שכר הלימוד במכללות הגבוה פי שלושה מזה הנדרש באוניברסיטאות.
הדגש הוא על כך שקבלת העתירה אינה מחייבת הגדלת התקציב אלא חלוקתו בדרך אחרת.
לטענתה, לא קיים פגם לעניין האצלת הסמכויות.
סעיף 17 קובע כי "המועצה רשאית להציע הצעות בדבר השתתפות המדינה בתקציבי המוסדות המוכרים." אין בכך כדי לומר כי היא אינה רשאית ליטול חלק פעיל בחלוקת התקציב.
לא נוסח הסעיף, ולעניין זה אף לא מיקומו, אינו מצביע על כך שכוונת המחוקק הייתה לאסור על המל"ג להרחיב את פעילותה גם מעבר לייעוץ.
לכל היותר ניתן לומר כי סעיף 17 אינו יכול להוות מקור נורמטיבי עצמאי לקניית הסמכות, בהבדל מקביעה כי הוא שולל את אפשרותה של הוועדה לעסוק בפועל בחלוקה.
כיוון שכך, לא ניתן לקבל גם את הטענה כי ההחלטה עומדת בניגוד לסעיף 17. ההחלטה היא החלטת ממשלה (בהבדל מהחלטת המל"ג) שתוחמת את סמכויותיה של הות"ת כוועדת משנה של המל"ג, כאשר בין סמכויותיה: "לחלק בלעדית בין המוסדות להשכלה גבוהה את התקציב הרגיל והפיתוח הכוללים והמאושרים."
הות"ת הוקמה כגוף א-פוליטי, כדי למנוע התנגשות בין הדרג הפוליטי לבין מוסדות ההשכלה הגבוהה.
כיוון שכך, "אין מקום לפיקוח של הממשלה כגוף פוליטי על האופן המקצועי בו בוחרת הות"ת לחלק את התקציבים בין המוסדות השונים".
באשר לפעילותה של הות"ת הטענה היא כי בפועל פועלת הות"ת על-פי קריטריונים שוויוניים ומוסדרים וכי קריטריונים אלה הועברו למשרד המשפטים לאישורם.
דינה של הטענה בדבר הרכבה של הות"ת כפוסל את החלטותיה – להידחות.
אין קשר בין עתירתם של העותרים להרכב הות"ת, הסעד אותו מבקשים העותרים הוא להורות על חלוקת "החלק בתקציב המדינה המיועד לסבסוד שכר הלימוד במוסדות ההשכלה הגבוהה באופן שווה בין כל הסטודנטים הלומדים במוסדות השונים להשכלה גבוהה בישראל".
קבלת החלטה מעין זו – יש בה משום שינוי מדיניות יסודי שאינו בתחום סמכויותיה האופרטיביות של הות"ת, יהא הרכבה אשר יהא.
המל"ג יכולה לקבל החלטה מעין זו ולהוציאה אל הפועל אם יעמוד לרשותה התקציב המתאים, אלא שלא הרכב המל"ג עומד כרגע על הפרק, אלא הרכב הות"ת.
המל"ג היא שהחליטה על הקמת המוסדות הלא מתוקצבים תוך הקפאת גידול האוניברסיטאות, מהלך שאינו משרת בהכרח את האינטרס הצר של אוניברסיטה זו או אחרת והוכיחה בכך בפועל כי היא אכן מתפקדת כגוף ממלכתי.
טענת המדינה בשם המל"ג בעניין דחיית העתירה על הסף בשל אי צירוף האוניברסיטאות כמו גם המוסדות הלא מתוקצבים כצדדים לעתירה.
לאלה כמו לאלה יש נגיעה ישירה לעתירה ולתוצאותיה ומן הראוי היה לצרפם.
השופטת ברלינר ובהסכמת השופטים פרוקצ'יה ולוי
השופטת פסלה את טענותיהם של העותרים לעניין האצלת הסמכויות לות"ת, חוק המל"ג ומאוחר יותר כאשר תוקן החוק בהוספת סעיף 17א קבע אמות מידה לתקצוב.
לטענתה, לא נראה שנפל פגם בעצם האצלת הסמכויות, היקפן, חריגתן מסמכויות הגוף המאציל או גלישתן לתחום ההסדרים הראשוניים שצריכים להיות מוסדרים על ידי המחוקק.
השופטת אכן הסכימה כי יש לבחון טענה בדבר חלוקת כספים פסולה של הות"ת בשל העדר קריטריונים ברורים לחלוקת התקציב, ואי שקיפות דיוני הות"ת.
ראוי שהקריטריונים לפיהם מחלקת הות"ת את התקציבים למוסדות השונים יובאו לידיעת הציבור ויפורסמו.
השופטת אינה סבורה שיש לקבל את הטענה בדבר לאי פרסומם כדי לפסול רטרואקטיבית את פעולותיה והחלטותיה של הות"ת.
טענה זו לוקה בשיהוי כבד, שהרי ההחלטה שהסדירה את פעולת הות"ת התקבלה ב-6 ביוני 1977 והות"ת פועלת לאורך כל הדרך על פיה.
השופטת סבורה כי יש לכלול בהרכב נציג של המוסדות הלא מתוקצבים, זאת בהתחשב בתפקיד הייעוץ שיש לות"ת באשר לתוכניות פיתוח של ההשכלה הגבוהה והקמתם של מוסדות חדשים.
השופטת דחתה את טענת העותרים בנושא חוסר השוויון המתבטא בתשלום שכר לימוד העולה פי שלשה על זה של עמיתיהם באוניברסיטאות.
מדינת ישראל אינה יכולה לממן חינוך גבוה חינם לכל סטודנט, הרי ההיבטים שבהם נבדלות האוניברסיטאות מהמוסדות הלא מתוקצבים כמו השכר המשולם למרצים וכמות הסטודנטים המתקבלים לתארים גבוהים – מצדיקים את אי השתתפות המדינה בשכר הלימוד של העותרים וחבריהם.
השופט לוי הוסיף כי בכל הקצאה תקציבית ממשלתית באשר היא, קשור במוגבלותם של משאבי המדינה, המחייבת קביעתו של סדר עדיפויות.
מעיקרו, משמיע הדבר פגיעה בשוויון.
תנאי לכך שפגיעה זו תוכשר הוא הצבעה על שוני רלוונטי בין המצויים במדרגות השונות של סדר הקדימויות שנקבע.
שוני זה משית את הבסיס לקידומו של השוויון מבחינה מהותית, ושולל חשש לשרירות לב ולפעולה נטולת טעם ראוי.
מושכלות יסוד הן אלו במשפט המנהלי.
בית המשפט העליון פסק כי דין העתירות להידחות וכי אין פסול בכך שתלמידי מוסדות לא-מתוקצבים אינם זכאים ל"מענק מאזן".
הממשלה מכוח סמכותה קיבלה את ההחלטה ללא פגם באופן בו בחרה להקצות את משאביה לתמיכה במוסדות ההשכלה הגבוהה, ומכאן ואילך זהו הבסיס לפעילותה של הות"ת.
החלטת בג"ץ השפיעה על הסטודנטים המבקשים סיוע בשכר הלימוד במוסדות הלא מתוקצבים, אולם ראינו כי נימוקי ההחלטה נובעים משיקולים מדיניים המצריכים העדפה של אינטרס אחד על פני האחר במקום בו לא קיימים למדינה משאבים כלכליים רבים.
המדינה אינה חייבת לדאוג להשכלתם הגבוהה של אזרחיה.
אין מקור חוקי (בדומה לחוק לימוד חובה, תש"ט–1949) המטיל עליה חובה שכזו.
קידום ההשכלה הגבוהה הוא אכן אינטרס מובהק של המדינה.
המשאב האנושי חשוב למדינה, ככל שהמשאב האנושי משתבח באמצעות ההשכלה שרכש, כך גדלים סיכוייה ואפשרויותיה של המדינה להגיע להישגים בכל תחום שהוא: כלכלה, בריאות, ביטחון, רווחה חברתית, צמצום פערים וכיוצא בזה.
אולם – כיוון שאין מדובר בחובת המדינה לספק לימודים גבוהים לאזרחיה, מידת התערבותם של בתי המשפט תהא פחותה.
פסק הדין בג"ץ 14\1892 האגודה לזכויות האזרח נגד השר לביטחון פנים, שניתן ב-13 ביוני 2017, הוא פסק דין של בית המשפט העליון שהורה להגדיל מיידית את מרחב המחיה של כל אסיר ועצור ל-3 מטרים רבועים לפחות ול-4 מ"ר 18 חודשים לאחר מתן פסק הדין.
העתירה הוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל, המרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן, ורופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים, נציב בתי הסוהר ושרת המשפטים.
העותרים טענו ששטח המחיה המוקצה למרבית האסירים והעצורים בישראל בעת מתן העתירה, העומד על שטח בגודל 3.16 מטרים רבועים בממוצע לאסיר, כולל שירותים ומקלחת, פוגע בזכות לכבוד, לשלמות הגוף והנפש ולפרטיות, באופן שאינו מידתי, עד כדי ענישה אכזרית בלתי אנושית ומשפילה.
לטענתם, האסיר נאלץ פעמים רבות לקיים את כל שגרת יומו במיטתו ואף לאכול בה, ללא יכולת כמעט להתהלך בתא וללא אפשרות למספר אסירים לעמוד בו זמנית בחלל הפנוי המצומצם בתא.
כן נטען שהצפיפות יוצרת דוחק ומחנק בתאים, פוגעת בבריאותם של האסירים וגורמת לחיכוך מוגבר בין האסירים ולעליה במתח הנפשי שבו הם שרויים.
לטענת העותרים, תנאים אלו פוגעים ביכולתו של האסיר להשתקם.
העותרים טענו שבעית הצפיפות מוכרת לרשויות זה שנים רבות, אך לא חל כמעט שינוי בשטח המחיה המוקצה לאסירים בשלושת העשורים עובר להגשת העתירה, וכי אין בידי הרשויות תוכנית אפקטיבית לפתרון בעיית הצפיפות, אפילו לא בטווח הרחוק.
בעתירה שהוגשה ביקשו לפתור את בעיית הצפיפות בבתי הסוהר באמצעות גיבוש תוכנית למימוש שטח מחיה הולם לאסיר בטווח זמן סביר הדרושים על מנת להבטיח כי לכל אסיר יהיה שטח מחיה של 4 מ"ר לא כולל שירותים ומקלחת.
העותרים הפנו לסטנדרט המקובל במדינות המערב על פיו לכל אסיר יוקצו בין 6–12 מ"ר וכן לרף המינימלי אשר נקבע על ידי ועדת האו"ם נגד עינויים, העומד על 4 מ"ר ללא שטח השירותים והמקלחת.
העותרים הפנו לתקנות בתי הסוהר ותקנות המעצרים הקובעים כי במתקנים חדשים לא יוחזקו יותר משלושה אסירים בתא ובקשו להחיל כללים אלו על כלל האסירים והעצורים.
בעת הגשת העתירה למעלה מ-85% מכלל האסירים הוחזקו בתאים של 4 אסירים ומעלה.
לאחר שנשמעו טענות המשיבים, ענו העותרים בתגובה: התנאים אינם הולמים את התקן אשר נקבע בתקנות, דהיינו שטח מחיה של 4.5 מ"ר לאסיר במתקני כליאה עתידיים שייבנו, וזה מייתר את הסעד הראשון שדורשת עתירתם, כלומר קביעת תקן לכלל האסירים והעצירים.
לדבריהם, תקנת בתי הסוהר לתקנת המעצרים אינה רלוונטית לשאלת תנאי המחיה ההולמים לעצירים ואסירים, ומכאן הצורך לקבוע תקן ברור, כפי שהציעו בעתירתם, ולהחילו באופן מיידי.
בראשית העתירה סברו כי דין העתירה להדחות בהנמקה כי אין היא מקימה עילה להתערבות בג"ץ.
הסדר התקנות של שירות בתי הסוהר לפיהן יחול הסטנדרט על מתקני כליא חדשים וככל הניתן על תכנון ושיפוצם של מתקנים קיימים מבטא את האיזון אשר קבע המחוקק המשנה בין הצורך להגדלת שטח התא הממוצע לאסיר, לבין השקעות המשאבים הנדרשים לשם כך והם פועלים מכוח הדין.
בעניין הבטחה מידית של שטח מחיה בהיקף של 4 מ"ר ללא שירותים ומקלחת: המשיבים טענו כי אין עילה משפטית להעתק למבוקש.
וכי היענות לתקן המתבקש תביא לשינוי סדרי עדיפויות של תקציבי הממשלה המעוגנים בחוק התקציב, וזוהי סוגיה שהמחוקק נדרש אליה.
המשיבים אמרו כי העתירה נחלקת לשני ראשים.
הראש הראשון הוא "זמן סביר", "שטח מחיה הולם", בעוד ראשה השני של העתירה מבקש לקבוע תקן ברור באופן מידי.
בנוסף המשיבים לא ניסחו סעדים ברמה שמשקפת טענה משפטית, ונטען כי משלא הוצגו טעמים לביטול התקנות הרלוונטיות מחמת אי חוקיותן אין מקום להעתק למבוקש.
הם הוסיפו כי זכויותיהם של האסירים אינן מוחלטות, אלא יחסיות, ומכאן הצורך לאזן את הקנייתן אל מול שיקולים נוגדים כגון תקציב, רמות ביטחון של מתקן כליאה ועוד.
יש לנקוט משנה זהירות בהשוואה שמבקשים העותרים לערוך בין מדיניות הכליאה בישראל לבין מדיניות כליאה אשר נעשית במדינות אחרות.
על דרך הכלל, המשפט המשווה הוא לכל היותר מקור השראה, ונתון למרחב תמרון חוקתי פרטיקולרי של המחוקק, הנובע מהסדרים נורמטיביים שייחודיים לישראל.
דבר זה נכון בפרט במקום בו נדונה שאלת חוקיותו של סדר חקיקתי ספציפי ובמיוחד שעה שעוסקים בסעד אשר ההיעתרות לו כמותה כחקיקה שיפוטית.
המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, השופט אליקים רובינשטיין, בהסכמת השופטים חנן מלצר ואורי שהם, פסק כי יש ליישם את הצעת העותרים, ומשמעה להרחיב את שטח המחיה המינימלי לאסיר או עצור בישראל ל-4 מ"ר לא כולל שירותים ומקלחת (או 4.5 מ"ר, כולל שירותים ומקלחת).
על פי פסק הדין, על המדינה לעשות את הנדרש לכך שתוך 9 חודשים מיום מתן פסק הדין יעמוד שטח מחייתו של כל אסיר ועצור על 3 מ"ר לפחות, ללא שטח השירותים והמקלחת.
תוך 18 חודשים החל מיום פסק הדין יעמוד שטח מחייתו של כל אסיר ועצור על 4.5 מ"ר, לרבות שטח השירותים והמקלחת, או 4 מ"ר בלעדיהם, לפחות.
המשימה שהטיל בג"ץ לפתחה של המדינה לא הייתה קלה, וחייבה ריווח שטח המחיה לכ-40% מכלל האסירים שהיו כלואים באותה התקופה (כ-6,300 אסירים מתוך 19,000).
לכל הנוגעים בדבר היה ברור, ובית המשפט העליון אף אמר זאת מפורשות, כי לצד פתרונות הכוללים בינוי והקמת מסגרות כליאה חדשות, מחייבת מסגרת הזמנים שנקבעה בהחלטה גם לפעול לצמצום מספר הכלואים בישראל.
אסירים אשר הורשעו בפלילים ישהו בבית הסוהר מפני שנועד לתכלית ראויה ואין מנוס ממאסר אך ניתן יהיה להעביר אסירים מסוימים למאסר בית ובכך לרווח את בתי הסוהר תוך שיקום האסיר.
השופט א' שהם הוסיף, לאחר היקשים רבים מהמשפט העברי אשר אינו מזכיר מאסר בפועל, ופירוש חכמים כי מאסר גם הוא יעשה בתנאים שאינם מבזים את האדם ופוגעים בכבודו, דווקא במדינת ישראל האמונה על זכויות הפרט וערכי השוויון וכבוד האדם באשר הוא איננה יכולה להשׂתרך מאחור בלי לתת מענה הולם לסוגיה.
לכן הסכים השופט שהם עם המשנה לנשיאה רובינשטיין.
השופט חנן מלצר ערך דיון נרחב במשפט העברי ובהיקש ואמר כי אסיר שנשללת חירותו כדי להענישו ולהרחיקו מהחברה למאסר, יש יסודות ותכליות נוספים של הרתעה ושל מתן הזדמנות לשיקום האסיר.
לגבי עצורים עומדת לטובתם חזקת חפות וכל העילות שמפורטות בסדר דין פלילי.
גריעת החירות אין משמעותה לפגיעה בחייו, בגופו, בבריאותו או בכבודו של האסיר או העצור.
אלה הם אינטרסים בסיסיים של אדם באשר הוא אדם, והם מובטחים ומוגנים כזכויות יסוד מכוח חוק כבוד האדם וחירותו, ואף מעוגנים בסעיפים (2, 4, 11) ופגיעה בסעיפים אלו תתאפשר רק כאשר היא עומדת בתנאי פסקת ההגבלה.
ומכאן נקודת המוצא כי אסיר אינו משיל מעליו בשער בית הסוהר את זכויותיו מעבר לחופש התנועה וההגבלות הנובעות מעצם כליאתו.
האסיר זכאי למרחב מחיה משלו בתוך התא המאסר או המעצר.
לדאבונו של השופט מלצר, הכלל בדבר השטח המוצע לאסיר אינו נשמר ברב בתי הכליאה ובתי המעצר, והעתירה הזו הוגשה כדי להביא לשינוי המצב.
תשובת המשיבים לצו על תנאי לא הצליחה להרים את הנטל שהועבר עליהם על מנת להצדיק את המשכיות הצפיפות אשר חורגים מכללים בסיסיים ולכן הסעד שהציעו חבריו השופטים אכן מתחייב.
הצו המוחלט שמחליטים השופטים עליו דומה לפסיקת משפט משווה ומעגן ותואם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
בג"ץ זה זכה לסיקור נרחב בתקשורת בעקבות פסיקתו של השופט רובינשטיין טרם פרישתו.
עם זאת, נכון יותר לראות את ההחלטה של השופט רובינשטיין כחוליה נוספת בשינוי תפיסתי מרתק שמתרחש בשנים האחרונות בקשר למדיניות הכליאה בישראל: אם באמצעות הפחתת השימוש במעצרים ואם בצמצום עונשי המאסר ויצירת חלופות מאסר.
בחודש מאי 2019, לאחר דחיות שניתנו על ידי בית המשפט ובאמצעות פעולות לעיל, הצליחה המדינה לעמוד בפעימה הראשונה שקבע בית המשפט, להרחבת שטח המחיה לשלושה מ"ר לפחות לכל אסיר.
עתירות העוסקות בזכויות האסיר בארץ מוגשות לבית המשפט על ידי ארגונים לזכויות אדם והן מעידות על חשיבותה לחברה כולה לנהוג באסירים בכפוף לנורמות של זכויות אדם בעלות מוסר.
"האסיר פשע, ועל כך נענש כדין.
אך צלם האדם לא נלקח ממנו.
חומות הכלא מפרידות בין האסיר לחופש, חומות הכלא אסור להן להפריד בין האסיר לכבודו כאדם".
בג"ץ 1437/02 האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון פנים ושירות בתי הסוהר, הוא פסק דין שניתן בשנת 2004 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי האגודה לזכויות האזרח בייצוגו של עורך הדין דן יקיר ובסיוע המוקד להגנת הפרט והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
בית המשפט העליון קבע ברוב דעות, שזכותו של אסיר להיוועץ בעורך דין היא זכות יסוד.
ההבחנה בין אסיר לעציר וזכותם השווה להיוועץ בעורך דין
הזכות להיוועץ בעורך דין היא זכות יסוד גם לאדם הנמצא במעצר וגם לאסיר.
עציר או עצור הוא אדם שמתנהל נגדו הליך בבית משפט וטרם נגזר דינו.
אדם נחשב לעציר כאשר בית המשפט הורה על מעצרו עד לתום ההליכים בעניינו, בין אם בבית המעצר או באמצעות חלופת מעצר.
מעצר הוא כליאה בידי הרשות המבצעת שאינו נחשב עונש.
במדינות רבות נקבע שיש לאדם זכות להיוועץ בעורך דין לפני חקירה, וכי על החוקר להבהיר לנחקר זכות זו.
זכות זו עוגנה וקיבלה תוקף בארצות הברית ב"פרשת מירנדה", שבעקבותיה נקבעה אזהרת מירנדה.
חשיבותה של זכותו של הנחקר להיוועץ בעורך דין כבר בשלב זה מכרעת להמשך ההליך המשפטי נגדו, כי רק כך עורך הדין של החשוד או העצור יכול לוודא כי זכויותיו של הנחקר אינן נפגעות.
קבלת ייעוץ ראשוני מעורך דין יכולה להיטיב את מצבו של הנחקר, לשפר את האפשרות שלו להתמודד עם האישומים נגדו ואף להציל אותו מגזר דין חמור.
זכות זו היא זכות יסוד חוקתית והיא מעוגנת בחוק סדר הדין הפלילי.
זכות זו היא בעלת אופי חוקתי ולכן כאשר מעוניינים להגבילה עולה ונבחנת השאלה אם ההגבלה מידתית.
בין היתר יש לבחון אם מדובר בעברה המסכנת את שלומו של אדם או את ביטחונו, או את שלום הציבור, או את ביטחון המדינה.
בעבר, אם אדם ביקש להיוועץ בעורך דין, ולא אפשרו לו להיפגש איתו, ההשלכות מבחינת רשויות המדינה היו מעטות מאוד.
כיום, לאחר כתיבת פסק-הדין בעניין יששכרוב חל שינוי דרסטי ביחסו של בית המשפט לפגיעה בזכויות של חשודים ועצורים.
אסיר הוא אדם שמוצו ההליכים המשפטיים נגדו, ונגזר דינו למאסר בפועל.
לאסיר יש זכות להיפגש עם עורך דין לקבלת שירות מקצועי.
זכותם של אסירים ועצורים להיפגש עם עורכי דינם בתנאים סבירים מעוגנת באמנות ובהכרזות בין-לאומיות רבות.
עם זאת, בהתאם לסעיף 45(ב) שתוקן בתשע"א (תיקון מס' 40) בתקנות בתי הסוהר, יש סמכות לנציב או למנהל בית הסוהר לשלול זכות זו כאשר יש חשש ממשי לשלומו של הציבור או לביטחון המדינה.
כמו בכל החלטה של רשויות בתי הסוהר, הפוסק האחרון איננו הנציב או מנהל בית הסוהר אלא בית המשפט, כיוון שזכותו של האסיר להביא את ההחלטה לביקורת שיפוטית.
על הזכות של האדם או האסיר להיות מיוצג בידי עורך דין, ולשם כך להיוועץ בו במסגרת חיסיון עורך דין-לקוח עמד בית המשפט עוד לפני חקיקת חוק יסוד כבוד האדם וחירותו,
בית המשפט חזר והדגיש את חשיבותה של הזכות האמורה גם אחרי "המהפכה החוקתית".
על הדרישה לעיגון הפגיעה בזכות יסוד אך ורק בחקיקה ראשית או בחקיקת משנה, מכוח הסמכה מפורשת בחקיקה ראשית, נקבעה במשפט הישראלי עוד קודם לחקיקת חוקי היסוד בדבר זכויות האדם.
זכותו של אסיר להיפגש עם עורך דין הוכרה כזכות יסוד.
הדיון הוא שתי עתירות שהדיון בהן אוחד
העותרים בבג"ץ 1437/02:1. האגודה לזכויות האזרח בישראל2. המוקד להגנת הפרט מיסודה של דר' לוטה זלצברגר3. הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל
העותרת בבג"ץ 3168/02:לשכת עורכי הדין בישראל
ובבג"ץ 3168/02:1. השר לביטחון פנים2. שירות בתי הסוהר
העותרים טענו כי התקנה האמורה בנוסחה הנוכחי פוגעת באופן בלתי ראוי בזכות היסוד של אסיר להיוועץ עם עורך-דינו והפגיעה היא אינה מידתית, ומכך, לגישתם, זוהי הפרה של זכות יסוד מכח חוק יסוד:כבוד האדם וחירותו, וכי ממבחן ה"חשד הממשי" שעולה מלשון התקנה איננו המבחן הראוי.
ובנוסף, לטענתם, התקנה האמורה הותקנה בחוסר סמכות, משום שהתקנה אינה באה לטפל בבעיה הקשורה לביטחון בתי הסוהר, אלא בבעיה הכרוכה בביטחון המדינה ובשלום הציבור, וסעיף 132 לפקודת בתי הסוהר אינו מסמיך את השר להתקין תקנות בעניינים אלה.
המשיבים טוענים כי התקנה בנוסחה החדש איננה פוגעת בחסיון עורך דין-לקוח, ובכך פוסלים את הטענה שנפגעת זכות יסוד מוגנת בחוק יסוד.
לטענתם התקנה הותקנה בסמכות, שלשון סעיף 132(17) לפקודה כן מסמיך את השר להתקין תקנות.
בנוסף המשיבים מפנים גם לאותו נוהל שנקבע על ידי שירות בת הסוהר בו מצוין כי הוא בא לקבוע כללים חדשים שיבטיחו את חסיון הפגישה בין עורך דין לאסיר.
הנוהל מוסיף וקובע כי החלטה תתקבל לאחר התייעצות עם ראש מערך מודיעין בשב"ס והיועץ המשפטי של השב"ס, ולאחר שמנהל בית הסוהר נתן לעורך הדין הזדמנות לטעון טענותיו.
על ההחלטה יודיע מנהל בית הסוהר לעורך הדין ולאסיר, ולאסיר יודיע על זכותו להגיש עתירת אסיר נגד ההחלטה.
לגישתם נוהל זה נותן מענה ראוי לסוגיות שמעלים העותרים.
השופטת א' חיות (דעת רוב)
לדעתה, משום מהות הפגיעה ישנו צורך בהסכמת המחוקק הראשי בצורה מפורשת ומפורטת בחקיקה הראשית, ואין די בהסכמה כללית מכח מחוקק משני שבסעיף 132(17) לפקודת בתי הסוהר (נוסח חדש) תשל"ב–1971. אומנם בתקנה זו אין כוונה לפגיעה חזיתית וישירה בזכות יסוד זו,
שכן עוצמתה של הזכות העלולה להיפגע מן ההגבלות שנקבעו בתקנה 29(ב) אינה מידתית, ובכך נבדלת מהסמכה כללית וחקיקת משנה לעומת חקיקה ראשית, לגישה זו יש עיגון בפסיקתו של בית המשפט העליון לאורך שנים.
בחיזוק נוסף לגישה זו, ניתן למצוא בכך שהגבלות אחרות שעניינן פגיעה בזכות לקבלת שירותים משפטיים בדרך של צמצום חירותו של אדם לבחור לעצמו עורך דין כרצונו, מוסדרות כולן בחקיקה ראשית.
החלטתה היא שתקנה 29(ב) בטלה בנימוק שזכות ההיוועצות עם עורך דין היא זכות יסוד במשפט הישראלי ולכן הפגיעה אינה מידתית.
לטענה הנוספת קבעה שהתקנה הותקנה בחוסר סמכות.
לבסוף החלטתה לתת פרק זמן של תעשה חודשים למחוקק הראשי להסדיר ולתקן את התקנה.
השופט א' ריבלין (דעת רוב)
בשל כל אלה מצטרף לפסק דינה של השופטת חיות וקובע שראוי להשהות תקופה של החלטת הביטול הזו למשך תשעה חודשים למען אפשר למחוקק ליתן דעתו על הצורך בהסדרה ראשית של הנושא.
השופטת מ' נאור (דעת מיעוט)
בנוסף לדבריה, ההבחנה בין הסדר ראשוני למשני אינה חדה, שהמקרה שלפנינו אינו דומה להסדרים קיצוניים אחרים המחייבים הכרעה של המחוקק הראשי כגון בפרשת בני הישיבות, או כמו ביצוע חוקן באסיר לשם גילוי סמים.
לטעמה לשון סעיף 132(17) לפקודת בתי הסוהר (נוסח חדש), תשל"ב–1971 מסמיך את השר להתקין תקנות ולכן הציעה לדחות את העתירה ולא לבטל את תקנה 29(ב) לתקנות בתי סוהר בנוסחה הנוכחי.
החלטה ברוב דעות לבטל את תקנה 29(ב)בנוסחה הקיים בעת פסק הדין, ולהקציב תשעה חודשים למחוקק על מנת להסדיר ולתקן את התקנה.
בעקבות פסק הדין, תקנה 29(ב) לתקנות בתי הסוהר תשל"ח–1978, תוקנה.
כאשר תקנה 45(ב) החדשה, החופפת לתקנה 29(ב) הדנה על סמכות הנציב ומנהל בתי הסוהר, ושבה עסקו בעיקר פסק הדין, תוקנה לאחרונה בתיקון מספר 40, תשע"א–2011. לאחר קריאת התקנות החדשות ניתן לראות אומנם את אותן הגבלות.
אמנם ההבחנה בין אסיר ביטחוני לפלילי אינה מעוגנת בשום חקיקה או תקנה אך מפסיקת בית המשפט ישנו הבחנה ברורה בין אופיו של האסיר, ובהבחנה זו זכויותיו של אסיר ביטחוני עלולות להפגע יותר מאסיר פלילי.
בעתירת אסיר ביטחוני, המרצה מאסר של 15 שנים בגין עבירות של ניסיון לרצח, הנחת מטען חבלה וחברות בארגון עוין, הוגשה עתירת אסיר להתיר לעותר לקיים באופן קבוע שיחות טלפון עם עורכי דינו בכל עת שיחפוץ.
ביהמ"ש המחוזי דחה את העתירה בקובעו שפקודת הנציבות מבחינה בין אסירים פליליים ואסירים ביטחוניים, כאשר השיקול המרכזי להצדקת ההבחנה בין אסיר פלילי לביטחוני נעוץ בסכנה הרבה יותר הנשקפת מן האסיר הביטחוני לביטחון הציבור, לשלומו ולניהולו התקין של בית הכלא.
הפקודה קובעת כי הסיכון הביטחוני הצפוי מהם מחייב כליאתם בנפרד מאסירים פליליים והטלת מגבלות מיוחדות עליהם.
אך הזכות להיוועצות עם עורך דין הוכרה כזכות יסוד ללא הבחנה בין אופיו של האסיר כפי שנידון בהרחבה ברקע.
בעתירת אסיר אחרת בשנת מתן פסק הדין, הושג הסדר שבו המגבלה המותרת בתקנה בגרסתה האחרונה והמתוקנת לא מוצתה כיוון שהאסיר עיסא ויתר על זכות הפרטיות.
בעתירה עלתה הסוגיה בפני בית המשפט המחוזי אם יוצמד סוהר דובר ערבית בהסכמת וברצון של האסיר עיסא שעבר עבירה ביטחונית ובכך לא יהיה חשד ממשי שמא יעברו על עבירות מסוג ביטחון המדינה, וזאת על מנת לממש את זכותו החוקתית למפגש ראוי עם עורך-דין.
בית המשפט המחוזי קיבל את העתירה ואפשר הצמדת סוהר דובר ערבית לאסיר עיסא.
הסדר זה ממחיש את עוצמת זכות ההיוועצות עם עורך דין ושהגבלת זכות זאת לא נעשית בצורה סלקטיבית כלפי אופיו של האסיר.
בג"ץ 1/49 סלומון שלמה בז'רנו נגד שר המשטרה, המוכר בשם בג"ץ בז'רנו, הוא פסק דין של בג"ץ משנת 1949 בו התקבלה בקשתו של סלומון בז'רנו לבטל את האיסור, שמנע מאנשי צד שלישי (מאכערים) לבוא למשרד הרישוי ולמלא טפסים בשם בעל מכונית.
בג"ץ בז'רנו חשוב בשל היותו פסק הדין הראשון של בג"ץ בו הוכרה הזכות לחופש העיסוק כזכות יסוד, ופעם ראשונה בה נפסלה החלטה של גוף ממשלתי בשל היעדר סמכות.
סלומון שלמה בז'רנו ושני העותרים האחרים היו מאכערים, כותבי בקשות מוסמכים, שמטפלים בהליכים ביורוקרטיים של לקוחות בעבור תשלום.
בז'רנו ושאר העותרים עסקו במקצוע זה משך שנים רבות, במהלכן כתבו בקשות, מילאו טפסים, פנו לרשויות המוסמכות והביאו מכוניות לביקורת ובדיקה בשם לקוחותיהם.
בתחילת מאי 1948, נאסר על העותרים להיכנס למשרדי התנועה בתל אביב ובכך נאסרה המשכת עבודתם.
בז'רנו וחבריו פנו לשר המשטרה, המפקח הראשי של המשטרה ומפקח משטרת תל אביב בבקשה לבטל את האיסור, אך הם סירבו, בטענה שהעבודה שאותה הם ביצעו אינה נחוצה.
לאור זאת פנו העותרים לבג"ץ.
העתירה עסקה בהחלטה של משרד הרישוי שלא לאפשר ל"אנשי ביניים", או מאכערים, להיכנס למשרדיה ולייצג את בעלי כלי הרכב במבחן הרישוי השנתי.
טענת העותרים הייתה שעבודתם מביאה תועלת ללקוחותיהם, בעלי המכוניות, שצריכים להגיע ממרחק רב ואין להם את הזמן לעמוד בתור העמוס במשרד הרישוי ולבצע פעולות ביורוקרטיות כגון תשלום מיסים ובדיקת רכב שנתית.
הם הוסיפו כי הפסקת עבודתם תביא לפגיעה קשה באותם בעלי המכוניות.
טענת רשות הרישוי היא שאין שום חוק אשר מקנה לעותרים את הזכות לעסוק במשרדי הרשות כ"שליחים מקצועיים".
בנוסף, אין שום חובה כתובה בחוק אשר מחייבת את רשות הרישוי לעזור לעותרים בעת מילוי תפקידם במשרדי הרשות ולכן אין לבית המשפט הצדקה לקבל את טענת העותרים.
בית המשפט קבע כי העותרים לא צריכים לחפש בחוק זכות המאפשרת להם לעסוק במקצוע, אלא על המשיבים לחפש בחוק הצדקה לאיסור שלהם לעסוק במקצוע.
בהיעדר הסמכה בחוק, רשות הרישוי אינה רשאית לאסור על העיסוק במקצוע ואף מוטלת עליה חובה לאפשר למתווכים להיכנס למשרדי הרישוי ולספק להם שירותי רישוי של כלי הרכב.
בית המשפט לא נשען על טענת העותרים שקיימת זכות לבעלי המכוניות להיעזר בשליחים לשם הסדרת הרישוי, אלא על הזכות של השליחים לעבוד לפרנסתם, שאינה יכולה להישלל ללא סמכות בחוק.
כלומר, מחופש העיסוק נובע שזכותו הבסיסית של אדם לחפש אחר מקורות פרנסה ומחיה, וזו ההצדקה לניצחון של העותרים בתיק.
פסק הדין הזה הוא פסק הדין הראשון בתולדות מדינת ישראל שעסק בחופש העיסוק, ומכיל את הקביעה הראשונה של בית המשפט העליון שבה הוכר מעמדו של חופש העיסוק כזכות יסוד.
פסק הדין מהווה בסיס למשפט בישראל ולהכרה בזכויות יסוד של האדם.
נקבעה בו זכותו של האדם שתישמע טענתו לפני פגיעה בזכויותיו ועל חובת הבירור של הרשות לפני קבלת החלטה לפגוע בזכותו.
פסק הדין קבע גבולות ברורים בכל מה שקשור לזכויות האדם ביחס לשלטון ועקרון שלטון החוק שלפיו אין הצדקה לקיפוח אחת מזכויות היסוד של האזרח, כל עוד אין לשלטון סמכות מפורשת מתוך החוק לעשות כך.
פסק דין זה היווה אבן דרך מרכזית בעשרות פסקי דין של בית המשפט העליון.
פסק הדין מייצג מערכת משפט ערכית שמכבדת ונותנת ערך משפטי גדול ומשמעותי לזכויות האדם גם כשאינן כתובות בחוק.
בשנת 1981 הועלתה בבג"ץ בעיה דומה לבעיה שבתיק בז'רנו בבג"ץ 337/81, שלמה מיטרני נגד שר התחבורה, שהתחיל על רקע איסור נוסף על מאכערים לבצע את מלאכתם.
פסק הדין של בג"ץ היה זהה לפסק הדין במקרה בז'רנו, וחופש העיסוק גבר על האיסור של משרד התחבורה פעם נוספת בשל אותן הטענות שהועלו בבג"ץ בז'רנו.
בבג"ץ מיטרני חודדה הדרישה להסמכה מפורשת בחוק על מנת שגוף ממשלתי יוכל לפגוע בזכויות.
בנוסף, בשנת 1992 נחקק חוק יסוד שמטרתו להגן על חופש העיסוק ועל אותם הערכים שהועלו במקרה בז'רנו.
בג"ץ 393/82 ג'מעית אסכאן נגד מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון הוא החלטה שניתנה על ידי בג"ץ ב-28 בדצמבר 1983 מפי השופט אהרן ברק, ובהסכמת השופטים יהודה כהן וחנה אבנור.
פסק דין זה עניינו בעתירה שהוגשה נגד הפקעת מקרקעין לשם בניית מחלף בין כבישים מהירים באזור יהודה ושומרון (להלן: "איו"ש").
יהודה ושומרון נכבשו מירדן במלחמת ששת הימים והונהג בהם ממשל צבאי במסגרתו שולטת מדינת ישראל, באמצעות צה"ל, על השטח ועל האוכלוסייה המקומית, הכוללת את התושבים הפלסטינים שהתגוררו באזור עת נכבש מירדן.
הטענה המרכזית של העותרים בפסק הדין הייתה שתוכנית הקמת הכבישים סותרת את דיני המשפט הבינלאומי הפומבי, שכן ממשל צבאי אינו רשאי לבצע שינויים ארוכי טווח בשטחים מוחזקים.
בפסק הדין קבעו השופטים כי במקרה הזה, ממשל צבאי רשאי לבצע שינויים בשטח כל עוד הם עולים בקנה אחד עם טובת האוכלוסייה המקומית, בייחוד כשמדובר בממשל צבאי ארוך טווח שעלול להביא לקיפאון בהתפתחות האוכלוסייה המקומית והאזור.
האגודה השיתופית ג'מעית אסכאן אל־מעלמון אל־תעאוניה אל־מחדודה אל־מסאוליה, הרשומה כדין במנהל האזרחי (להלן: "האגודה") ביקשה להקים שכונת מגורים בקרבת אזור התעשייה עטרות.
חברי האגדוה הגישו בקשות נפרדות לבנייה שאושרו על ידי רשויות התכנון.
לאחר התחלת הבנייה התברר שהתכנית היא להקמת שכונה שלמה הוקפאו האישורים על ידי מועצת התכנון העליונה.
במקביל הוגשה למועצה תוכנית בנייה מפורטת של האגודה שנדחתה על ידי המועצה בעקבות סמיכות השכונה לאזור התעשייה בישראל ולמפעלים ביטחוניים ביהודה ושומרון; וכן עקב מיקומה של השכונה בתוך תחום שטח בעקבות תוכנית דרכים שאמורה להסדיר דרכים חדשות באזור במחלף בין כביש 45 (כביש בן־שמן-עטרות) וכביש 50 (כביש בגין).
לצורך הקמת הכבישים, המועצה הפקיעה חלק מהקרקעות שהיו ברשות האגודה, ובחלק אחר אסרה את הבנייה.
על אף שקיבלה פיצויים, האגודה עתרה כנגד דחיית בקשתה להקמת השכונה.
המועצה העליונה טענה בפני בית המשפט כי מטרת תוכנית הדרכים היא לשרת את צורכי האזור, שכן היא מאפשרת קשר בין יישובי יהודה ושומרון השונים, וכן את צורכי האוכלוסייה המקומית, הכוללת את הפלסטינים הכפופים לשלטון הצבאי.
לטענתם תפקיד הממשל הצבאי הנהוג באזור המוחזק אינו מסתכם בשמירה על הביטחון בלבד, אלא גם בפיתוחו.
מנגד, האגודה טענה שתוכנית הכבישים לא נועדה לשרת את צורכי האזור, אלא לשרת צרכים תחבורתיים של מדינת ישראל.
לטענתה, כללי המשפט הבינלאומי הפומבי לא מאפשרים לממשל צבאי, שהוא זמני באופיו, לבצע פעולות בעלות השפעה ארוכת טווח (כדוגמת הקמת הכבישים) באזור המוחזק על ידו, אלא רק פעולות שיש בהן כדי לשמר את המצב הקיים.
זאת משום שהוא שולט על שטח שלא סופח למדינה, וכן על אוכלוסייה מקומית שאנשיה אינם נחשבים לאזרחי המדינה.
איו"ש הוא שטח המוחזק על ידי ישראל ומונהג בו ממשל צבאי, שבראשו עומד מפקד צבאי.
כוחו וסמכויותיו של המפקד הצבאי מבוססים על כללי המשפט הבינלאומי הפומבי המכילים בתוכם את דיני המלחמה.
דינים אלו מגדירים מושג בשם תפיסה לוחמתית העוסק בשליטה של צבא על שטח שלא סופח למדינה המחזיקה בו.
מושג זה מוסדר ב"תקנות בדבר דיניה ומנהגיה של המלחמה ביבשה משנת 1907", הנספחות להסכם האג הרביעי מ-1907 (להלן: "תקנות האג").
התקנות משקפות משפט בינלאומי מנהגי החל בישראל, אף אם לא נחקקו במסגרת ההליך המקובל בכנסת ישראל.
תקנות האג קובעות כי כל סמכויות הממשל והמינהל מוחזקות בידיו של המפקד הצבאי ומחולקות לשני סוגים: האחד הוא הצורך "הצבאי" (אינטרס ביטחוני) והשני הוא הצורך "האזרחי" (אינטרס האוכלוסייה המקומית).
נקודת המוצא העקרונית היא שהמפקד הצבאי אינו הריבון בשטח המוחזק וסמכויותיו בעלות אופי זמני בלבד.
אין המפקד הצבאי רשאי לשקול אינטרסים לאומיים, כלכליים וסוציאליים של מדינתו שלו, כל עוד אין להם זיקה לאינטרס הביטחוני שלו באזור או לאינטרס של האוכלוסייה המקומית.
לפיכך, אין הממשל הצבאי רשאי לתכנן ולבצע מערכת כבישים באזור המוחזק בתפיסה לוחמתית, אם מטרתו של תכנון וביצוע זה הוא להוות דרך שירות בלעדי למדינתו שלו.
מהמקרה דנן עולות מספר שאלות בהן דנים השופטים: האם התכנון המקצועי של מערכת הכבישים לוקח בחשבון את תנאיו וצרכיו של האזור כולו ולא של מדינת ישראל בלבד?
האם תוכנית הכבישים מטרתה לשרת את האינטרסים של האוכלוסייה המקומית?
האם רשאי המפקד הצבאי לבצע שינויים ארוכי טווח בשטח המוחזק ב"תפיסה לוחמתית"?
השופטים מציינים כי המסגרת הקובעת את הדינים בעניין דיני המלחמה בהקשר הזה היא תקנות האג אשר שומרות על זכויות ספציפיות שונות של האוכלוסייה המקומית הנמצאת בשטח הנתון ל"תפיסה לוחמתית".
בהקשר זה יש להתייחס להוראת "על" הקבועה בתקנות - תקנה 43 לתקנות האג:
מניתוח הסעיף עולה כי הרישא של תקנה זו כוללת את סמכות הממשל הצבאי להחזיר ולהבטיח את הסדר והחיים הציבוריים.
במסגרת סמכות זו, רשאי הממשל הצבאי להביא בחשבון את צורכי הביטחון שלו עצמו וכן את צרכיה של האוכלוסייה המקומית הנתונה לשליטתו.
בסיפא של התקנה מצוי כלל הקובע שיש לכבד את החוקים באזור הנתון לתפיסה לוחמתית ואין לשנותם, אלא לשם הגשמת סמכויות הממשל הצבאי.
כיוון שהמקרה שהובא בפני בית המשפט אינו מתייחס לשינוי החקיקה הקיימת באזור, השופטים מתמקדים ברישא של התקנה כפי שהוסברה לעיל.
הפירוש של הביטוי "הבטחת סדר וחיים ציבוריים" נידון בעבר בפני ביהמ"ש, אז נקבע כי הפירוש המתבקש הוא:
"הפעלת ממשל תקין על כל שלוחותיו, הנהוגות בימינו בארץ מתוקנת, כולל ביטחון, בריאות, חינוך, סעד, אך בין היתר גם איכות החיים והתחבורה".
סמכות הממשל הצבאי הנגזרת מתוך תפקידו להבטיח את הסדר והחיים הציבוריים, מושפעת משני אלמנטים מנוגדים: האחד הוא אלמנט מרחיב הכולל את החובה של הממשל הצבאי לפעול כשלטון מתוקן הדואג לצורכי האוכלוסייה המקומית.
השני הוא אלמנט מצמצם המכיל מגבלות על הממשל הצבאי עקב אופיו הזמני והעובדה שהוא אינו ריבון אלא שליט מכוח דיני המלחמה.
באיזון שבין שני אלמנטים אלו, רשאי הממשל הצבאי לבצע שינויי קבע על בסיס השקעות יסוד ארוכות טווח אף אם יימשכו לאחר סיום הממשל הצבאי, זאת כל עוד השינויים עולים בקנה אחד עם האינטרסים של האוכלוסייה המקומית ואינם עולים כדי שינוי מהותי במוסדות היסוד של האזור.
מחד, בצורה זו אין הממשל הצבאי מקפיא את התפתחותה של האוכלוסייה המקומית, ומאידך הוא מביא בחשבון את היותו זמני עקב הסמכויות שהוא שואב מדיני המלחמה.
השופטים קבעו שלא נמצא כל פגם בתוכנית הכבישים, זאת עקב צורכי התחבורה של האוכלוסייה המקומית.
הממשל הצבאי אינו רשאי להקפיא את מצב הכבישים ולכן ראוי שיכין תוכנית שתיקח בחשבון את התפתחות הדרכים בהווה ובעתיד.
בעשותו כך, הממשל הצבאי התחשב בטובתה של האוכלוסייה המקומית ולשם כך רשאי הוא לבצע השקעות יסוד ותכנונים ארוכי טווח, על אחת כמה וכמה בהינתן העובדה שמדובר בממשל צבאי בשטח המוחזק לתקופה ארוכה.
כללי המשפט הבינלאומי מקנים לממשל הצבאי סמכות לפגוע בזכויות קניין, כל עוד הדבר נעשה במסגרת הדין המקומי, לטובת האוכלוסייה המקומית ובאמצעות תשלום פיצויים לצד שזכויותיו נפגעו.
השופטים דחו את העתירה של האגודה השיתופית הרשומה כדין במפקדת איו"ש, והתירו את מימוש תוכנית הקמת הכבישים.
בג"ץ ג'מעית אסכאן דן בשתי סוגיות עיקריות להן השלכות מרחיקות לכת המשפיעות עד היום בכל הקשור ליישום הדין החל בשטחים המוחזקים:
סוגיה ראשונה נוגעת לסמכותו של בית המשפט לאכוף את אמנת ז'נבה הרביעית.
מקורות המשפט הבינלאומי הפומבי מבחינים בין דין מנהגי לדין הסכמי.
המשפט הבינלאומי קובע שדין מנהגי נחשב לחלק מהדין הפנימי המחייב של המדינה.
מנגד, דין הסכמי אינו מחייב כל עוד לא עבר אימוץ על ידי הפרלמנט, אף אם הממשלה התחייבה במישור הבינלאומי לפעול על פיו.
בעניין ג'מעית אסכאן קבע בית המשפט שאמנת ז'נבה הרביעית אינה משקפת דין מנהגי.
התפיסה שעמדה בבסיס קביעה זו נובעת מהרצון להימנע מלדון בהוראות סעיף 49(6) של האמנה המכיל איסור על העברת אוכלוסיית מדינת הכיבוש אל השטח המוחזק, דבר שעלול להשליך על סוגיית היישובים היהודים בשטחים המוחזקים ולקבוע שהם אינם חוקיים.
מכאן, כאשר פסק בית המשפט כי אמנת ז'נבה הרביעית משקפת דין הסכמי, הוא למעשה קבע שהיא איננה אכיפה בבית המשפט הישראלי, ולכן אין הוא נדרש לדון במעמדם החוקי של היישובים היהודיים בשטחים המוחזקים.
ממשלת ישראל התחייבה לקיים את ההוראות ההומניטריות שבאמנת ז'נבה הרביעית, אף על פי שלגישתה האמנה אינה חלה בשטחים.
לאור זאת, השופטים קבעו שראוי שהמחוקק יסדיר בדין הישראלי את סוגיית אכיפת החלקים ההומניטריים של האמנה בבית המשפט.
מנגד, לשיטתו של קרצמר, ניתן לראות בהתחייבות הממשלה כהוראות פנימיות מחייבות עבור המפקד הצבאי.
יתר על כן, יש הטוענים שניתן לאכוף את אמנת ז'נבה הרביעית כולה בבית המשפט הישראלי.
בבסיס טענה זו עומדת הוראת פקודת מטכ"ל 33.0133 מיום ה-20.7.1982, לפיה חלה חובה על חיילי צה"ל לנהוג בהתאם לאמנות ז'נבה שישראל צד להן.
כלומר, גם אם האמנה לא נחקקה על ידי הכנסת, ניתן לאכוף את הוראותיה בבית המשפט הישראלי מכוח פקודת המטכ"ל דנן החלה על נושאי תפקידים בממשל צבאי בשטחים המוחזקים.
סוגיה שנייה נוגעת לסמכויות הממשל הצבאי בשטחים המוחזקים.
בעניין ג'מעית אסכאן נקבע כי המפקד הצבאי בשטחים המוחזקים אינו ריבון אלא יונק סמכויותיו מן המשפט המקומי החל באותם שטחים, מן המשפט הבינלאומי ומתחיקת הביטחון שלו עצמו.
סוגיה זו נידונה גם בעניין איציק אנג'ל.
במקרה זה פסק בית המשפט כי הדין הנוהג באיו"ש הוא הדין הניתן על ידי צווים של המפקד הצבאי ולא הדין החל בשטח מדינת ישראל.
מכאן ניתן להסיק שלצווים שמתקין המפקד הצבאי יש מעמד של חקיקה ראשית, אותם יש לאכוף באיו"ש.
סמכות נוספת שניתנה לממשל הצבאי בעניין ג'מעית אסכאן היא האפשרות לבצע שינויים ארוכי טווח לטובתה של האוכלוסייה המקומית, אף אם יישארו בשטח לאחר סיומו של הממשל הצבאי.
בקביעה זו עושה בית המשפט שימוש אף בימינו אנו.
בעניין נבי אליאס, נדונה שוב הסוגיה של הפקעת קרקעות, במסגרתה הוגשה עתירה כנגד ההחלטה להפקיע קרקע בסמוך לכפר נבי אליאס לטובת סלילת כביש עוקף על ציר קלקיליה-שכם.
בית המשפט חזר ואישר את הקביעה בעניין ג'מעית אסכאן ופסק שהממשל הצבאי מוסמך להפקיע קרקע בשטח המוחזק לצורך סלילת כביש לטובת צורכי האוכלוסייה המקומית.
לשיטתו של ספרד, כאשר בית המשפט הרחיב את סמכויותיו של הממשל הצבאי עקב סיטואציה של "כיבוש ארוך טווח", הוא עיקר במידה מסוימת את דיני הכיבוש והמטרות שהם מבקשים להשיג.
לפי טענה זו, בית המשפט מנסה לגבש דמות של כובש "נאור", אך בעשותו כך הוא פותח פתח רחב מידי לניצול סמכויותיו של הממשל הצבאי.
בג"ץ 2056/04 בית סוריכּ הוגש ב-26 בפברואר 2004 על ידי מועצת תושבי בית סוריכּ (לקמן, "העותרים") נגד ממשלת ישראל ומפקד כוחות הצבא בגדה המערבית (לקמן, "המשיבים"), בנוגע לגדר ההפרדה.
פסק הדין נכתב על ידי הנשיא אהרון ברק, אליו הצטרפו המשנה לנשיא אליהו מצא והשופט מישאל חשין.
העתירה תקפה את חוקיות צווי תפיסת הקרקע הנוגעים לקרקעות הכפרים בית סוריכ, בידו, אל-קובייבה, קטנה, בית ענאן, בית ליקיא, בית איג'זא ובית דוקו.
נפסק ש-30 מתוך 40 ק"מ של תוואי גדר ההפרדה שנידונו במסגרת העתירה אינם חוקיים, ועל כן על המדינה להציג תוואי חלופי.
רקע: היסטוריה של גדר ההפרדה
קטע גדר ההפרדה המדובר באורך כ-60 קילומטרים.
הוא מתחיל ביישוב מכבים ובכפר בית סירא (מערב התוואי), דרך היישוב הר אדר והכפרים בית סוריק ובידו.
הוא נגמר בגבעת זאב ובכפר בית דקו (מזרח התוואי).
גדר זו מהווה מחסום הפרדה, ומטרתה הרשמית היא למנוע מעבר לא מאושר של פלסטינים לשטחי אוכלוסייה ישראלית, ובפרט מעבר של מחבלים פלסטינים.
גדר ההפרדה נבנתה ועודנה נבנית מאז שנת 2002, כשהיא עוברת בעיקר לאורכו של הקו הירוק.
הרעיון התחיל להתפתח בעקבות גדר ביטחונית שנבנתה סביב עזה לאחר הסכם קהיר, שבמסגרתו בוצעה העברת שטחים נרחבת לרשות הפלסטינית.
הרעיון התחזק בעקבות כישלונה של ועידת קמפ-דייוויד ביישוב הסכסוך הישראלי פלסטיני, וכמו כן בעקבות עלייה חדה בשכיחות פיגועי הטרור לאחר מכן.
לאור מספרם הגבוה של הנרצחים הישראלים בפיגועי הטרור, נוצר לחץ ציבורי רב על הממשלה לפעול למען הקמת הגדר, על מנת למנוע את מותם של אזרחים ישראלים נוספים.
בסופו של דבר הוחלט על הקמתה.
העותרים טענו כי תוואי הגדר פוגע בהם בצורה קשה וכבדה מנשוא.
הגדר תפריד ביניהם לבין שטחיהם החקלאיים, ותהפוך את הגישה אליהם קשה עד בלתי אפשרית.
בנוסף, תיחסם הגישה לבארות במקום, דבר שימנע השקיית עדרים ושימוש במים לחקלאות.
טענת העותרים הייתה שהמשפחות הפלסטיניות בבית סוריכ נשענות בעיקר על פרנסה מחקלאות, וזאת תיפגע אנושות בגלל תוואי הגדר המתוכנן.
גדר ההפרדה תפגע בגישת הכפרים לערים מרכזיות כגון רמאללה, תפגע בגישה לשירותי בריאות במזרח ירושלים ותגביל את התרחבותם.
הטענות המשפטיות של העותרים הן שתוואי הגדר סותרת הן את הדין הישראלי הפנימי והן את הדין הבינלאומי.
גדר ההפרדה משנה את גבולות יהודה ושומרון מבלי הסמכה מפורשת בחוק.
בכך היא מספחת שטחים למדינת ישראל, דבר העומד כנגד הדין הבינלאומי.
הקמת הגדר לא באה לשרת את האנשים בשטח הכבוש או את המשטר השולט בשטח הכבוש.
בנוסף, אין צורך ביטחוני בהקמת תוואי הגדר כפי שתוכנן, ולכן אין הצדקה משפטית להקמת הגדר.
יתר על כן, לטענת העותרים הצווים לא הובאו לידיעתם, והם לא שותפו כדין בגיבוש תוואי גדר ההפרדה.
העותרים טענו כי נפגעו זכויות בסיס רבות שלהם: זכות הקניין שלהם נפגעת בגלל תפיסת האדמות ובמניעת הגישה לאדמותיהם.
כן נפגעת זכותם לחופש התנועה.
פרנסתם וחופש העיסוק שלהם נפגעים: לא רק הקשיים לעבד את האדמות, אלא גם קושי לסחור בתוצרתם.
הגדר פוגעת בהזדמנויות החינוך של ילדי הכפרים, ומשבשת את חיי המשפחה והקהילה במקום.
חופש הדת נפגע בכך שנמנעת גישה למקומות קדושים, וערכי טבע ונוף נפגעים כתוצאה מגדר ההפרדה.
לטענת המשיבים, מאזור זה יצאו מספר פיגועי טרור בירושלים.
מטרות הקמת הגדר היא למנוע מניעת מעבר בלתי מבוקר של תושבי האזור לישראל ולהתנחלויות, וכן למנוע הברחת כלי נשק ואמצעי לחימה ולמנוע הסתננות פלסטינים, שעלולה להוביל להקמת תאי טרור בישראל ולהצטרפות לתאים קיימים.
וכן לטענתם, הגדר חייבת להיות מוקמת בתוך תחומי יהודה ושומרון כדי שיתקיים זמן התרעה, בו יוכלו הכוחות הישראליים לפעול עוד לפני כניסת המחבל לשטח ישראל.
המשיבים טוענים גם כי הייתה התחשבות בתושבי הכפרים במהלך תכנון תוואי הגדר.
נעשה מאמץ להעביר את הגדר באדמות שאינן פרטיות, ובאדמות שאינן מעובדות.
במקרה של חציצה בין יישובים לאדמות חקלאיות שלהם תהיה בגדר "שערים חקלאיים" על מנת לאפשר מעבר של חקלאים לאדמותיהם.
וכן נעשה מאמץ שלא לקטוע דרכים קיימות, ובמקרה של קטיעה הובטח שייסללו כבישים חדשים.
יש בכוונת המשיבים להקים נקודת ביקורת קבועה שתהיה פתוחה 24 שעות ביממה, ותצמצם את הפגיעה ברמת החיים.
בנוסף, ישנה נכונות לשנות את התוואי המתוכנן.
בנוסף, המשיבים טוענים כי הוצאת צווי התפיסה התנהלה כדין ושלא תמיד התושבים המקומיים ניצלו את זכותם לטיעון שניתנה להם.
טיעוניהם המשפטיים היו כי היכולת לתפוס את השטחים לשם בניית המכשול נובעת מזכותה הטבעית של מדינת ישראל להגן על עצמה מפני איומים המצויים מחוץ לגבולותיה.
בנוסף, עוצמת הפגיעה אינה גבוהה כפי שהעותרים טענו.
כל הכפרים מחוברים לרשתות מים, ועל כן אין בפגיעה בבארות כדי למנוע אספקת מים עבור הצרכים החקלאיים והאחרים.
בכל אחד מהכפרים מצויה מרפאה אחת, ובכפר בידו מצויה מרפאה מרכזית.
וכן הובטח שגם צורכי החינוך של האוכלוסייה המקומית יילקחו בחשבון.
פסק הדין, שנקבע ב-30.6.2004 בהצבעה פה אחד, קובע ש-30 מתוך 40 ק"מ של תוואי גדר ההפרדה שנידונו במסגרת העתירה אינם חוקיים, ועל כן על המדינה להציג תוואי חלופי.
נדחתה העתירה נגד מקטע הגדר המתחיל בין מכבים לבית סוריכ ונגמר מצפון-מזרח ליישוב מבוא חורון.
כל שאר העתירות התקבלו, ועל המשיבים (ממשלת ישראל ומפקד כוחות הצבא בגדה המערבית) הוטל לבחון מחדש את תוואי הגדר.
נחלת יצחק היא שכונה במזרח תל אביב שהוקמה בשנת 1925 מזרחית לנחל איילון, על ידי קבוצת יהודים שבאו מקובנה (העיר השנייה בגודלה בליטא).
השכונה סמוכה לשכונות ביצרון ורמת ישראל.
שאלת ניתוקה של שכונת נחלת יצחק מעיריית תל אביב יפו הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים רבות.
בשנת 1956 כתבו חברי ועד השכונה מכתב לשר הפנים בצירוף עצומה חתומה על ידי 491 איש, ובה הדרישה להתנתק מעיריית תל אביב ולהסתופף בצילה של המועצה המקומית גבעתיים.
בעקבות עצומה זו החליט השר ישראל בר יהודה למנות ועדה לבדיקת הנושא בהתאם לפקודת העיריות.
לאחר קיום דיונים שונים בוועדה זכתה ההצעה "לנתק שכונת נחלת יצחק מתל אביב לאלתר" ובנוסח זה התקבלה המלצת הוועדה שחתמו עליה כגוף אחד, כל החברים הקיימים של אותה הוועדה (שספק יצגה נכונה את קהילת נחלת יצחק).
ב-2 באוקטובר 1957 הודיע משרד הפנים לעיתונות על החלטת השר לספח את השכונה לגבעתיים.
כתוצאה מכך החלו להתארגן מתנגדי הניתוק, פעיליהם התחילו לאסוף חתימות.
ב-18 בנובמבר 1957 נשלחה למשרד הפנים עצומה חתומה על ידי 182 איש.
הסתבר כי בפרק הזמן שבין יוני 1956 ודצמבר 1957 החלה "עריקה" ניכרת ממחנה חסידי הניתוק למחנה מתנגדיו, וכי מספר מתנגדי הניתוק עמד על כמעט שני שלישים מכלל השכונה.
למרות זאת, הוציא השר חתימה רשמית סופית להחלטתו לניתוק השכונה.
לאחר הניתוק עלתה השאלה אם נהג השר בדרך הנכונה, הרי הוא ידע קיומם של מתנגדים.
לא רק שהוא לא הזמין אותם להשמיע את דבריהם אלא בפירוש התנגד לשמיעתם לאחר שהתדפקו על דלתי משרדו.
כתוצאה מכך, הוגשה עתירה לבג"ץ כדי לחבר את השכונה חזרה לעיריית תל אביב.
ככתוב בחוק בסעיף 5(1) של פקודת העיריות, לא יוכל שר הפנים להחליט על הצרה בשטחה של עירייה בלי לכנס ועדה שתדון ותברר בנוגע לחלקי העירייה שהושמטו ממנה.
לאחר ששר הפנים מכנס את הוועדה וזאת דנה בעניין יכול השר להחליט בעניין כרצונו אף בלי התייחסות להחלטת הוועדה בעניין ולמרות זאת החוק מציין במפורש שהשר לא יכול לתת החלטה בעניין כזה עד שלא הוקמה ועדה שבחנה את היישובים הננטשים באופן מקיף.
לפי טענות העותרים, הוועדה שכינס השר לא עשתה את עבודתה נאמנה והוועד שכונס שמטרתו הייתה לייצג את עמדת תושבי היישוב היה מטעה.
השר פעל לא כחוק ולכן החלטותיו צריכות להתבטל ונחלת יצחק צריכה לחזור להיות תחת בעלותה של תל אביב.
בנוסף אחד מחברי הוועדה נפטר במהלך קיומה.
חבר זה היה אחד משני הנציגים שאינם פקידים ממשלתיים שחובה לכלול על פי חוק בוועדה מסוג זה.
אין במטרתה של הוועדה שמונתה בידי השר וקל וחומר שאין בחובותיה לשמוע לקולם של תושבי היישובים שהוצאו מתחום העירייה, תפקידה הוא לשקול אינטרסים שונים של גורמים מעורבים ולהחליט בעניין.
בנוסף, באותו זמן נחתמה עצומה בידי 491 תושבים (שמהווים כמחצית מהתושבים ורוב מן התושבים בעלי היכולת לחתום על עצומות), כלומר באותו זמן היישוב היה בעד התנתקות מרשות תל אביב.
לשינוי הדעה של תושבי היישוב אין קשר להחלטותיו ותפקודו של השר ושל הוועדה.
בעניין דנו שופטי בג"ץ במספר שאלות, מבניהן השאלה החוקית של הלגיטימציה של שר הפנים להחליט בעניין שאלת ניתוק שכונה מעירייה מבלי לתת למתנגדי ההחלטה לעתור לוועדה שתייעץ לו.
במילותיו של השופט זילברג: "השאלה היא, איפוא, אם אמנם נהג השר כדרך שחייבים לנהוג אלה העומדים לפגוע במעמדו של האזרח?
לאחר הדיונים הרבים, פסיקת בג"ץ בנושא הייתה ששר הפנים פעל שלא כחוק מפני שדחה את בקשותיהם של המתנגדים לניתוק להביע את בקשותיהם בפניו ושהחלטתו בנושא בטלה מהתאריך ט"ז בחשון תשי"ט (1958.10.3).
כתוצאה מהפסיקה חזרה השכונה להיות תחת חסותה של עיריית תל אביב-יפו.
"אני מסכם איפוא ואומר שבנסיבות העניין שלפנינו לא היה מן הדין לדחות את בקשת המבקשים להתקבל לראיון אצל השר או אצל מישהו אחר מטעמו.
מטעם זה — ומבלי להביע דעה על השאלות הכלליות שנתעוררו במשפט זה — מסכים אני לעשיית הצו לצו־החלטי.
לפיכך הוחלט לעשות את שני הצווים־על־תנאי החלטיים.
המשיב ישלם, כהוצאות המשפט ושכר־טרחת עורך־דין (כולל), למבקשים בתיק 3/58 סך — 200 לירות, ולמבקשת בתיק 9/58 סך — 200 לירות."
בבג"ץ 7647/16 האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד שרת התרבות והספורט פסל בג"ץ תיקון למבחנים להענקת תמיכה למוסדות תרבות, שנעשה במאי 2016, כשנה לאחר שחברת הכנסת מירי רגב מונתה לשרת התרבות והספורט, ובו נקבעה הגדלת התמיכה למוסדות אשר הופיעו ביהודה ושומרון והפחתת תמיכה למוסדות שנמנעו מהופעה ביהודה ושומרון.