tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיווחים שהגיעו מהמחוזות לכלי התקשורת המערביים כללו עדויות על הצבעות הנערכות בידי חיילים חמושים המורים למצביעים להצביע בעד סיפוח.
ב-30 בספטמבר הכריז נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין על סיפוח המחוזות לרוסיה.
לאחר ההכרזה הצהיר דובר הקרמלין, דמיטרי פסקוב כי התקפה על השטח המסופח תיחשב כהתקפה על רוסיה.
ב-3 באוקטובר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, אישרה פה אחד את הסיפוח לאחר הצבעה.
טיוטת החקיקה קבעה את כל הדרישות כך שיחלו ב-30 בספטמבר.
הדומא קבעה את השימוש ברובל הרוסי ולא בהריבניה האוקראיני החל ב-1 בינואר 2023, קבעה ציר זמן לשילוב השטחים בתקציב הרוסי, והכריזה על כל האנשים המתגוררים בשטח שסופח לרוסיה כאזרחים רוסים.
תושבים חייבים להגיש בקשה לוויתור על אזרחות רוסית בתוך 30 יום אם הם רוצים לסרב לכך - נראה שהקרמלין מתכוון בתהליך זה לזהות מתנגדים ופרטיזנים אוקראינים פוטנציאליים.
טיוטת החקיקה חייבה גם את שילובן של "מיליציות העם" של הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוגנסק בצבא רוסיה.
מועצת הפדרציה והנשיא פוטין חייבים לאשרר כל אחד את טיוטת אמנות הסיפוח לפני שיהפכו לחוק הרוסי.
אמנות אלה נחתמו על ידי פוטין בעת ההכרזה על הסיפוח.
עם זאת, בית המשפט החוקתי של רוסיה קבע ב-2 באוקטובר כי טיוטות האמנות יהיו רטרואקטיביות ופועלות בפועל מ-30 בספטמבר עד שהרשות המחוקקת והרשות המבצעת יאשרו אותן באופן רשמי.
תהליך האישור תם ב-5 באוקטובר 2022.
במועצת הביטחון של האו"ם התקיימה הצבעה ב-30 בספטמבר 2022 על גינוי רוסיה בעקבות סיפוח השטחים.
10 מדינות (בהן ארצות הברית, בריטניה וצרפת) תמכו בהצעה, ברזיל, סין, גבון והודו נמנעו אך רוסיה הצביעה נגד והטילה וטו על ההחלטה.
היא הזכירה לרוסיה את חובתה לכבד את החוק הבינלאומי ביחס לניהול השטחים, שנכבשו על ידה באוקראינה, ואמרה כי משאלי העם שערכה רוסיה אינם יכולים לייצג את רצון העם ואינם קבילים לפי החוק הבין-לאומי.
ממשלת אוקראינה ובעלות בריתה במערב טענו כי ניסיון הסיפוח של רוסיה הוא גזל קרקע באופן בלתי-חוקי.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שוחח עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, שאמר לו כי ארצות הברית לעולם לא תכיר בריבונות הרוסית על שטחים אלה.
בשבוע שלאחר הכרזת הסיפוח של רוסיה, המשיך הצבא האוקראיני את מתקפות הנגגד שלו בדרום ובמזרח.
אוקראינה שחררה כמה עשרות כפרים באזור הצפוני-מערבי של מחוז חרסון (ממערב לנהר הדנייפר), בעוד במזרח האוקראינים התקדמו בדונצק ולוהנסק.
ב-19 באוקטובר הודיע הממשל הרוסי על הנחלת משטר צבאי באזורים הכבושים, והחל בפינוי חלקי של אזרחים מהעיר חרסון עקב חשש למתקפה של הצבא האוקראיני על העיר.
ב-9 בנובמבר הודיעה רוסיה על נסיגה מהגדה המערבית של נהר הדנייפר, כולל חרסון.
ב-11 בנומבבר הודיעה רוסיה על השלמת הנסיגה, ודגלי אוקראינה הונפו במחוז חרסון על ידי כוחות צבאיים, בעוד בתוך העיר חרסון גופא על ידי אזרחים לא חמושים.
עם זאת, בתחילת היום כוחות הצבא האוקראיני לא נכנסו לעיר והממשל האוקראיני קיבל את הצהרת מוסקבה בספקנות, וטען מנגד שכוחות רוסיים רבים עדיין פרוסים במחוז, אך בהמשך היום נראו כוחות צבא בתוך העיר, על גדת הנהר.
בהודעה שפרסם דובר הקרמלין, רוסיה הודיעה כי היא ממשיכה לראות את מחוז חרסון כחלק משטח רוסיה, אף על פי שכוחותיה נסוגים מהעיר.
סיפוי היה המונח הפרסי שמקורו במילה "סיפאהי" בהתייחס לחייל רגלים הודי מקצועי, החמוש באופן מסורתי ברובי מוסקט, בצבאות האימפריה המוגולית.
במאה ה-18, חברת הודו המזרחית הצרפתית ועמיתיה האירופיים האחרים העסיקו חיילים מגויסים מקומיים בתוך הודו, בעיקר מחיל רגלים שהוגדרו סיפואים.
כוח הסיפוי הגדול ביותר, שאומן לאורך קווי אירופה, שירת את חברת הודו המזרחית הבריטית במאה ה-19.
המונח "סיפאהי" או "סיפוי" נמצא גם היום בשימוש בצבאות הודו, פקיסטן ונפאל המודרניים, שם הוא מציין דרגת טוראי.
בפרסית (אספה) פירושו סוס ואיספאי היא גם המילה לפרשים.
המונח sepoy נגזר מהמילה הפרסית (سپاهی) שמשמעה חייל בחיל רגלים באימפריה המוגולית.
באימפריה העות'מאנית המונח התייחס דווקא לחיילים בחיל הפרשים.
המונח סיפוי נכנס לשימוש נפוץ בכוחות הצבא של חברת הודו המזרחית הבריטית במאה השמונה עשרה, שם הוא היה אחד ממספר שמות, כגון פיונים, ג'נטואים, מסטיים וטופסים, ששימשו לקטגוריות שונות של חיילים ילידי הודו.
בתחילה המונח התייחס לחיילים הינדים או מוסלמים ללא מדים רגילים או משמעת.
מאוחר יותר הוא התייחס באופן כללי לכל החיילים הילידים בשירות המעצמות האירופיות בהודו.
קרוב לתשעים ושישה אחוזים מצבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית, שמנתה 300,000 איש, היו ילידי הודו, והסיפואים הללו מילאו תפקיד מכריע באבטחת תת-היבשת עבור החברה.
הסיפויים במאה ה-15 השתמשו ברובים עם מנגנון בריח פתיל והפעילו תותחים מגושמים ולא יעילים במידה מוגבלת.
בתקופת שלטונו של באבור אכבר (המאה ה-16) חץ וקשת ולחימה רכובים על סוסים היו נפוצים יותר.
עד לתקופתו של אורנגזב (המאה ה-17) הצבאות המוגוליים התקדמו בצורה משמעותית והשתמשו במגוון רחב יותר של כלי נשק כדי לנצח בקרבות.
במהלך המלחמות הקרנטיות (המאה ה-18) ומלחמות אנגלו-מייסור, הסיפויים של האימפריה המוגולית השתמשו בסוגים מתקדמים יותר של רובי מוסקט ורקטות.
סיפאהי או סיפוי היה חייל רגלי חמוש ברובה בצבא האימפריה המוגולית.
הסיפויים בתחילת דרכם היו חמושים בפגיונות, טלווארים ורובים עם בריח פתיל.
מאמצע עד סוף המאה ה-17 הם החלו להשתמש בצורות משודרגות יותר של רובי מוסקט ואפילו רקטות.
הסיפויים הללו גם הפעילו והרכיבו כלי ארטילריה על פילי מלחמה ששימשו גם להובלה, סחיבת ארטילריה ובקרב.
עד המאה ה-18, שליטים מקומיים (נואבים) מעטים העסיקו יחידות סיפויים משלהם, וכך גם חברות הסוחר האירופיות שהוקמו בחלקים מהודו.
הסיפויים הפכו נפוצים יותר כאשר השיגו נשק אירופי ונלחמו למען חלקים שונים של האימפריה המוגולית במהלך המלחמות הקרנטיות ומלחמת בנגל.
לאחר מכן פחתה חשיבותו של הסיפוי המקומי ואילו הוחלפו ב"סיפוי שכיר" עבור אירופאים.
חברת הודו המזרחית הבריטית גייסה בתחילה אנשי סיפוי מהקהילות המקומיות בנשיאות מדראס ונשיאות בומביי.
במהרה נוצר צורך במגויסים גבוהים שהוגדרו כ"בני קאסטה ראויה ובגודל טוב".
בצבא בנגל לעומת זאת, הגיוס היה רק בקרב קהילות ברהמין ורג'פוט הנחשבות כקאסטה גבוהה, בעיקר מאזורי אוטר פרדש וביהר של ימינו.
הגיוס בוצע באופן מקומי על ידי גדודים או פלוגות, לעיתים קרובות מאותה קהילה, כפר ואפילו משפחה.
מפקד גדוד הפך לסוג של תחליף לראש הכפר.
הוא היה ה"אבא והאמא" של הסיפויים המרכיבים את ה"פלטן" (מחלקה).
התקיימו קשרים משפחתיים וקהילתיים רבים בין הכוחות וכן היו מקרים רבים בהם התגייסו בני משפחה לאותו גדוד או מחלקה.
ה-izzat ("כבוד") של היחידה היה מיוצג על ידי דגל יחידה.
הסיפוי שרק גויס נאלץ להישבע בפניה הדגל בעת הגיוס.
דגלים אלה אוחסנו לכבוד במשמר הרובע ולעיתים קרובות הוצגו בפני הגברים.
הם היוו נקודת גיבוש בקרב.
שבועת האמונים של הסיפוי הייתה עבור חברת הודו המזרחית הבריטית וכללה הבטחת נאמנות למלח שאכל.
משכורתם של הסיפויים המועסקים על ידי חברת הודו המזרחית, אף על פי שלא הייתה גבוהה משמעותית מזו ששולמה על ידי שליטי מדינות הודו המקומיים, שולמה בדרך כלל באופן קבוע.
ניתן היה לתת מקדמות ולהתאפשר הקצאות משפחתיות מהשכר המגיע כאשר החיילים שירתו בחוץ לארץ.
היה מרכז קבוע וסופקו מנות קבועות, נשק, ביגוד ותחמושת, וזאת בניגוד לחיילים של השליטים המקומיים ששכרם ניתן לרוב בפיגור.
בנוסף, שליטים מקומיים ציפו בדרך כלל שהסיפויים שלהם יתחמשו ויתחזקו את עצמם באמצעות ביזה, בניגוד לחברת הודו המזרחית הבריטית.
שילוב זה של גורמים הוביל לפיתוח תחושת כבוד ואתוס משותפים בקרב החיילים ההודיים הנאמנים והממושמעים שהיוו את המפתח להצלחת ההישגים הצבאיים האירופיים בהודו ומחוצה לה.
בעקבות המרד ההודי של 1857 אוחדו הגדודים של חברת הודו המזרחית הבריטת לצבא הודי חדש בשליטה ישירה של הכתר הבריטי.
הכינוי "סיפוי" נשמר עבור חיילים הודים מתחת לדרגת קצין, למעט פרשים שבהם הדרגות המקבילות היו "סוואר" או "טרופר".
בעקבות הקמת חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1719, הוקמו פלוגות של ספויים הודיים (cipayes) כדי להגדיל את כוחות הקבע הצרפתים ושכירי החרב השווייצרים הזמינים.
עד שנת 1720 מספר הסיפויים בשירות צרפת היו כ-10,000. למרות שמספרם הצטמצם בהרבה לאחר תבוסתם המכריעה בהודו בקרב וונדוש ב-1760, המשיכה צרפת לקיים חיל צבאי של סיפויים הודיים בפודוצ'רי עד שזה פורק והוחלף בז'נדרמריה מגויסת מקומית ב-1898.
סיפויים גויסו גם בהודו הפורטוגזית.
המונח היה בשימוש על ידי הפורטוגזים גם בהקשר של חיילים אפריקאים באנגולה, מוזמביק וגינאה הפורטוגזית, בתוספת שוטרים כפריים אפריקאים.
מאנגולה סיפקו חלק מחיל המצב של גואה במהלך השנים האחרונות של השלטון הפורטוגזי באותה טריטוריה הודית.
התואר "סיפוי" עדיין נשמר בצבא נפאל המודרני, הצבא ההודי וצבא פקיסטן.
בכל אחד מאלה הוא מציין את דרגת הטוראי.
סיפור אהבה הוא סרט קולנוע משנת 2020 בכתיבה ובימוי של ג'ון פטריק שנלי , עם אמילי בלאנט, ג'יימי דורנן וכריסטופר ווקן בתפקידים הראשיים.
התסריט של שנלי מבוסס על המחזה שלו "Outside Mullingar" (מחוץ למולינגר) שהועלה בברודוויי ב-2014.
שם הסרט לקוח משיר העם האירי "Wild Mountain Thyme" (טימין הבר ההררי) המושר בסרט.
הצילומים נעשו במחוז מאיו באירלנד ובניו יורק.
שתי חוות סמוכות באירלנד - חוות משפחת מלדון וחוות משפחת ריילי.
רוזמרי מלדון (אמילי בלאנט) ואנתוני ריילי (ג'יימי דורנן) גדלו ביחד ועתה הם בעשור השלישי שלהם.
רוזמרי מאוהבת באנתוני ומנסה לחזר אחריו אבל הוא ביישן ולא מסוגל להציע לה להתחתן.
במקומה הוא מדבר אל החמור ותושב הכפר קלירי (בארי מקגוורן) מפיץ זאת לכל הכפר וכולם צוחקים עליו.
אביו האלמן טוני ריילי (כריסטופר ווקן) אוהב אותו אך מיואש ממנו וסבור שלא יוכל להחזיק בחווה לאחר מותו.
הוא מתכוון להזמין את אחיינו האמיד אדם קלי (ג'ון האם) המתגורר בניו יורק ולמכור לו את החווה.
אדם מגיע עם מכונית רולס רויס כדי לעשות רושם על תושבי הכפר ובעיקר על רוזמרי אותה הוא מחבב ומתכונן להציע לה נישואין.
לבקשתה הוא לוקח אותה להצגת אגם הברבורים בניו יורק כי אביה כריס (דון ויצ'רלי) אמר לה בילדותה כי היא לגביו יפה כברבור לבן.
הוא מנשק אתה אבל היא מסרבת לו וחוזרת לאירלנד.
בגשם שוטף היא מספרת לו על הנשיקה ואנתוני נשבר, מנשק אותה ומציע לה נישואין.
לבסוף הם שרים יחד בפאב המקומי את "Wild Mountain Thyme" שבקהל אדם ואשתו מב ושני הוריהם שנפטרו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאמילי בלאנטרוזמרי מלדוןג'יימי דורנןאנתוני רייליג'ון האםאדם קליכריסטופר ווקןטוני ריילידירבלה מולויאויפי מלדוןאמה של רוזמרידון ויצ'רליכריס מלדוןאבא של רוזמרידניאלה ראייןמבהאשתו של אדםבארי מקגוורןקליריתושב הכפר
בכימיה אורגנית, תגובת סיפוח נוקלאופילי (AN) היא תגובת סיפוח שבה תרכובת כימית עם קשר כפול או משולש אלקטרופילי מגיבה עם נוקלאופיל, כך שהקשר הכפול או המשולש נשבר.
תגובות סיפוח נוקלאופילי נבדלות מתגובות סיפוח אלקטרופילי בכך שתגובות הסיפוח הנוקלאופילי כוללות את הקבוצה שאליה מתווספים אטומים המקבלת זוגות אלקטרונים, ואילו תגובות הסיפוח האלקטרופילי כוללות את הקבוצה התורמת זוגות אלקטרונים.
סיפוח לקשרים כפולים בין פחמן להטרו-אטום
תגובות סיפוח נוקלאופיליות של נוקלאופילים עם קשר כפול או משולש אלקטרופילי (קשרי π) יוצרות מרכז פחמני חדש עם שני קשרים בודדים נוספים, או σ.
סיפוח של נוקלאופיל לקשרים כפולים או משולשים בין פחמן להטרו-אטום כגון C=O< או C≡N- מציג מגוון גדול.
סוגים אלה של קשרים הם קוטביים (בעלי הבדל גדול באלקטרושליליות בין שני האטומים); כתוצאה מכך, אטומי הפחמן שלהם נושאים מטען חיובי חלקי.
זה הופך את המולקולה לאלקטרופילית, ואת אטום הפחמן למרכז האלקטרופילי; אטום זה הוא המטרה העיקרית עבור הנוקלאופיל.
כימאים פיתחו מערכת גאומטרית לתיאור הגישה של הנוקלאופיל למרכז האלקטרופילי, תוך שימוש בשתי זוויות, זווית בורגי-דוניץ וזווית פליפין-לודג', בעקבות מדענים שחקרו ותיארו אותן לראשונה.
תגובה מסוג זה נקראת גם תגובת סיפוח נוקלאופילי 1,2. הסטריאוכימיה של סוג זה של התקפה נוקלאופילית אינה מהווה בעיה, שכן כאשר שני המתמירים האלקיליים שונים ואין בעיות שליטה אחרות כגון כלציה עם חומצת לואיס, תוצר התגובה הוא רצמט.
תגובות סיפוח מסוג זה הן רבות.
כאשר תגובת הסיפוח מלווה באלימינציה, התגובה היא סוג של התמרה או תגובת סיפוח-אלימינציה.
עם תרכובת קרבוניל כאלקטרופיל, הנוקלאופיל יכול להיות:
מים בהידרציה לדיול תאומי (הידרט).
אמין עם פורמלדהיד ותרכובת קרבוניל בתגובת מניך.
יון אנולט בתגובת אלדול או תגובת בייליס-הילמן.
נוקלאופיל אורגנומתכתי בתגובת גרינארד או בתגובת ברבייה הקשורה או בתגובת רפורמצקי.
ילידים כגון ריאגנט ויטיג או ריאגנט קורי-צ'ייקובסקי או קרבוני α-סיליל באולפינציה של פיטרסון.
בתגובות נוקלאופיליות רבות, סיפוח לקבוצת הקרבוניל חשובה מאוד.
במקרים מסוימים, הקשר הכפול C=O מחוזר לקשר יחיד C-O כאשר הנוקלאופיל נקשר לפחמן.
לדוגמה, בתגובת ציאנוהידרין, יון ציאניד יוצר קשר C-C על ידי שבירת הקשר הכפול של הקרבוניל ליצירת ציאנוהידרין.
עם אלקטרופילים ניטריליים, תגובות סיפוח נוקלאופילי מתרחשות על ידי:
הידרוליזה של ניטריל ליצירת אמיד או חומצה קרבוקסילית.
נוקלאופילים של אבץ אורגני בתגובת בלייז.
אותו ניטריל פחמן α בתגובת ת'ורפ.
הגרסה התוך-מולקולרית נקראת תגובת ת'ורפ-זיגלר.
המסלול מספק קטונים לאחר הידרוליזה או אמינים ראשוניים לאחר חיזור אימינים.
סיפור אהבה: ג'ון קנדי ג'וניור וקרולין בסט היא מיני-סדרה עצמאית המהווה את עונתה הראשונה של סדרת הדרמה רומנטית-ביוגרפית האנתולוגית "סיפור אהבה", שיצר קונור היינס.
הסדרה מופקת בפועל על ידי ראיין מרפי, נינה ג'ייקובסון, בראד סימפסון, די.
סדרה זו היא החמישית בזיכיון המדיה "סיפור אמריקאי", והיא עתידה לעלות לשידור ברשת "FX" וב-"FX on Hulu".
עלילת הסדרה מתמקדת בסיפור החיזור ונישואיהם של ג'ון קנדי ג'וניור ו, משנת 1992 ועד למותם ב.
קנדי ג'וניור, בנם של ג'ון פ.
נעמי ווטס – ג'קלין קנדי-אונאסיס, אמו של ג'ון ג'וניור.
גרייס גאמר – קרוליין קנדי, אחותו הבכורה של ג'ון ג'וניור.
ליילה ג'ורג' – קלי קליין
סידני למון – לורן בסט
אלסנדרו ניבולה – קלווין קליין
קונסטנס זימר – אן מסינה פרימן
אריק ברגן – מייקל נתנזון – מייקל ברמן'''
ב-13 באוגוסט 2021 הוכרז כי רשת "FX" הזמינה סדרת ספין אוף חדשה בשם "American Love Story", שחלקה הראשון התעתד לעסוק בסיפור החיזור הסוער ונישואיהם של ג'ון פ.
בהודעה לעיתונות דווח כי הסדרה תבחן בפרט את התפרקותו של קשר זוגי שקרס תחת לחצי הקריירה, תשומת הלב הציבורית ושמועות על מתחים משפחתיים, והסתיים במותם הטרגי של השניים ב.
ביוני 2025 מתח ג'ק שלוסברג, אחיינו של ג'ון פ.
קנדי ג'וניור, ביקורת פומבית על הסדרה, בטענה כי לא התייעצו עם בני משפחת קנדי במהלך פיתוחה, והאשים את ההפקה ב"ניצול" של חיי דודו באופן גרוטסקי".
שלוסברג קרא ליוצרי הסדרה לתרום חלק מהכנסותיה לספריית ג'ון פ.
ראיין מרפי הצהיר מאוחר יותר כי בכוונתו לבצע תרומה כזו.
ביולי 2025 התבטא מרפי ואמר כי מדובר ב"בחירה מוזרה לכעוס בהקשר לקרוב משפחה שאינך זוכר", דבר שהוביל את שלוסברג לפרסם בחשבונו האישי באינסטגרם זיכרונות אישיים מדודו ולחדש את טענתו כי מרפי ושאר יוצרי הסדרה מנצלים את ההיסטוריה המשפחתית לצורכי רווח.
במרץ 2025 דווח כי שרה פידג'ן תגלם את דמותה של .
במאי 2025 פורסם כי נעמי ווטס לוהקה לגילום דמותה של ג'קלין קנדי-אונאסיס, וכי השחקן המתחיל פול קלי יוביל את הסדרה בדמותו של ג'ון פ.
ביוני 2025 הצטרפו לצוות השחקנים גרייס גאמר, סידני למון ואלסנדרו ניבולה.
גאמר לוהקה לתפקיד ראשי בדמותה של קרוליין קנדי, בעוד שלמון לוהקה לתפקיד משני בדמותה של לורן בסֶט וניבולה יגלם את מעצב האופנה קלווין קליין.
ב-13 ביוני 2025 פרסם מרפי בחשבונו האישי באינסטגרם תמונות ראשונות של פול קלי ושרה פידג'ן מתוך הסדרה.
באותו יום הוכרז גם על הצטרפותם של ליילה ג'ורג' ונואה פירנלי לצוות השחקנים הראשי, בדמויותיהם של קלי קליין ו, בהתאמה.
ביולי 2025 הצטרף עומרי ק.
צ'נסלור לצוות השחקנים בתפקיד משני בדמותו של גורדון הנדרסון.
בנובמבר 2025 לוהקה קונסטנס זימר לתפקיד משני בדמותה של אמה של קרולין, אן מסינה פרימן, ובינואר 2026 הוכרז על ליהוקם של אריק ברגן ומייקל נתנזון לצוות השחקנים המשני בדמויותיהם של ומייקל ברמן, בהתאמה.
צילומי הסדרה החלו ביוני 2025.
הסדרה עתידה לעלות לשידור ברשת "FX" וב-FX on Hulu ב-12 בפברואר 2026.
סיפור הפרברים הוא מחזמר אמריקאי שעלה לראשונה בברודוויי בשנת 1957. המחזמר הפך ב-1961 לסרט באותו שם שבוים על ידי רוברט וייז, הצליח מאוד וזכה בעשרה פרסי אוסקר, בהם לסרט הטוב.
המחזמר מהווה מעין עיבוד מודרני של סיפור "רומיאו ויוליה", עם מוזיקה מקורית מאת המלחין ליאונרד ברנשטיין, וטקסט מאת ארתור לורנץ (מחזה) וסטיבן סונדהיים (מילות השירים).
הכוריאוגרפיה והבימוי המקוריים הם מאת הכוריאוגרף ג'רום רובינס.
סיפור העלילה מתרחש בשכונת אפר וסט סייד בניו יורק (שהייתה שכונה אתנית של מעמד הצווארון הכחול) באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, ובוחן את היריבות בין שתי כנופיות רחוב בגיל ההתבגרות בעלי רקע אתני שונה: "הכרישים" ו"הסילונים".
חברי ה"כרישים", שמוצאם מפוארטו ריקו, מתעמתים עם ה"סילונים" (הג'טס), קבוצה של בני מעמד הפועלים ממוצא פולני-אמריקני.
הגיבור הצעיר, טוני, אחד מקבוצת ה"סילונים", מתאהב במריה, אחותו של מנהיג "הכרישים".
הסיפור, המוזיקה המתוחכמת, סצנות הריקוד המורחבות וההתמקדות בבעיות חברתיות ציינו נקודה מפנה בתיאטרון המוזיקלי האמריקאי.
המחזמר כולל את השירים "משהו מגיע", "מריה", "אמריקה", "אי שם" (Somewhere), "הלילה" ("Tonight") ועוד.
הצגת הבכורה של המחזמר התקיימה בברודוויי ב-26 בספטמבר 1957, ובמהלך שנות החמישים הוא הוצג שם 732 פעמים ועוד 1,040 בווסט אנד, ועלה פעמים רבות נוספות בארצות הברית ובמדינות רבות בעולם.
המחזמר עלה לראשונה בישראל בשנת 1961 בהפקתו של גיורא גודיק באולם ששכר מתיאטרון הבימה.
בשנת 1996 עלה המחזמר בתיאטרון הבימה בתרגומו של אהוד מנור כשבתפקידים הראשיים שיחקו אדם (ריף), אקי אבני (טוני), חיליק כהן (ברנרדו), מיטל טרבלסי (מריה), נועה תשבי (אניטה), צביקה פורמן (אקשן) ושלמה בר שביט (דוק).
בשנת 2010 הועלה שנית בהפקת בית צבי.
בפברואר 2016 המחזמר עלה שוב, בהפקת התיאטרון הקאמרי בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של צדי צרפתי ובכוריאוגרפיה של אביחי חכם.
בתפקידים הראשיים שיחקו רונה לי שמעון (אניטה), משי קלינשטיין (מריה), עידו רוזנברג / ארז רגב (טוני), גלעד שמואלי (ברנרדו), יפתח מזרחי (ריף), תום אפלבאום (אקשן), שלמה וישינסקי (דוק).
בנובמבר 2025 המחזמר עלה שוב, בהפקת תיאטרון בית ליסין בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלדר גוהר גרויסמן ובכוריאוגרפיה של מיכל שי.
המחזמר הפך ב-1961 לסרט באותו שם שבוים על ידי רוברט וייז, הצליח מאוד וזכה בעשרה פרסי אוסקר, בהם לסרט הטוב.
בשנת 2014 הבמאי המוערך סטיבן ספילברג אמר שהוא ירצה לעשות עיבוד מחודש לסיפור הפרברים.
בשנת 2016 הוא ציין שהוא יביים את הרימייק רשמית.
בתפקידים של טוני ומריה יככבו אנסל אלגורט ורייצ'ל זגלר בהתאמה.
ריטה מורנו שגילמה את אניטה בסרט המקורי משנת 1961 תחזור בסרט הזה בתפקיד ולנטינה, בעלת חנות שתשמש תחליף לדוק, בעל החנות בסרט המקורי.
בשנת 2021 עלה הסרט וזכה בהצלחה רבה ופרסים נחשבים.
בספיישל חנוכה של התכנית "זהו זה!" משנת 1987, נעשתה גרסה ל"סיפור הפרברים" שבה העלילה הועתקה לתקופת מרד החשמונאים.
בעונה השלישית של הסדרה האמריקאית "Glee" הועלה המחזמר ושירים ממנו בוצעו מספר פעמים בתוכנית.
המחזמר הועלה בסדרת הנוער "בת השוטר" בשנת 2020.
סיפור אהבה בלתי נשכח הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה הרומנטית בכיכובם של מנדי מור ושיין ווסט שיצא לאקרנים בשנת 2002. הסרט מבוסס על הרומן באותו שם משנת 1999 מאת ניקולס ספארקס והוא בוים על ידי אדם שנקמן.
מנדי מור ביצעה את שיר הנושא של הסרט, Cry .
לנדון קרטר - נער פופולרי טיפוסי שלא אוהב את בית הספר במיוחד, ומעדיף להעביר את זמנו עם חבריו.
אביו עזב את הבית, והוא גר עם אימו.
ג'יימי סאליבן - נערה יתומה מאם.
חיה עם אביה הכומר המקומי.
מופנמת ומתבודדת, אין לה חברים.
עוזרת לזולת ומתנדבת בבית יתומים.
מר סולבין - אביה של ג'יימי, הכומר המקומי, איש קשוח שדואג לביתו רבות .
סינתיה קרטר - אימו של לנדון.
אריק - חברו הטוב ביותר של לנדון.
בלינדה - חברתו לשעבר של לנדון.
ד"ר קרטר - אביו של לנדון, רופא במקצועו.
לנדון כועס עליו ומאשים אותו על כך שנטש אותו ואת אימו.
לנדון קרטר (שיין ווסט) וחבריו עושים מעשה קונדס, אך המשטרה מגיעה ולנדון נתפס.
לנדון מתחמק מענישה על ידי המשטרה, אך נענש על ידי מנהל בית ספרו.
כחלק מעונשו, מוטל על לנדון להשתתף בהצגת האביב של התיכון.
כאשר לנדון מתקשה בשינון הטקסט, הוא מבקש את עזרתה של ג'יימי (מנדי מור), השחקנית הראשית בהצגה.
ג'יימי מסכימה אולם מעמידה תנאי אחד: שהוא לא יתאהב בה.
לנדון צוחק על בקשה זו, שכן יש לו גישה לכל הבנות היפות והפופולריות ביותר בעיר, ואילו ג'יימי, עקב הביישנות שלה, הדתיות שלה, תסרוקתה ובגדיה המיושנים, איננה נכללת בקטגוריה הזאת.
למרות זאת לנדון מוצא אותה מסקרנת, בגלל התעניינותה בכוכבים ואסטרונומיה, ובעקבות "רשימת המאוויים" שברצונה להגשים, שאליה הוא נחשף בשיחה עימה.
לנדון מקווה שהקשר שלו עם ג'יימי הבלתי מקובלת בחברה יישמר בסוד.
באחת הפעמים בהם לנדון מפטפט עם חבריו הפופולריים במסדרון בית הספר שואלת אותו ג'יימי אם הם נפגשים אצלה אחר הצהריים.
לנדון עונה לה: "בחלומות שלך", לקול צחוקם של חבריו.
למרות זאת הוא מגיע באותו יום אחר הצהריים לביתה מתוך תקווה שג'יימי ה"צדיקה" וה"חנונית" תסכים לשנן איתו את הטקסט.
אולם עם הגיעו לביתה, היא טורקת את הדלת בפניו, ובסופו של דבר הוא צריך ללמוד את הטקסט בעצמו.
בהצגה, לנדון נדהם מיופייה ומקולה של ג'יימי, וכתוצאה מכך הוא מתבלבל, שוכח את השורה שלו ומנשק אותה באופן ספונטני אשר מתאים למהלך ההצגה, אך לא היה בתסריט המקורי.
למרות ניסיונותיו הרבים של לנדון, ג'יימי מסרבת להתקרב אליו, אם כי היא עוקבת אחריו בעת שהוא מוסר שיעור פרטי לילד מתקשה כחלק מהמטלות שהוענש בהן.
רק לאחר שכמה מחברי הכיתה מפרסמים תמונות לא נאותות שלה ולנדון יוצא להגנתה ומכה אחד מהם, היא מוכנה להקשיב לו.
ג'יימי מסתירה מלנדון סוד, שמונע ממנה להדק את הקשר עמו.
בנוסף, אביה לא מרשה לה לצאת לדייטים בכלל ועם לנדון בפרט.
כל הקשר בין בתו לבין לנדון הנער ה"לא מחונך", אינו מוצא חן בעיני האבא, הכומר של העיירה.
בצעד אמיץ וחריג לנדון מגיע אל הכנסייה ומבקש אישית מהכומר שיאפשר לו להוציא את בתו למסעדה, תוך שהוא לוחץ על "נקודה רגישה" אצל הכומר: חשיבות המחילה על חטאים אותה הוא מדגיש בדרשותיו מדי יום ראשון.
לבסוף אביה של ג'יימי משתכנע.
בפגישה הראשונה של לנדון וג'יימי הוא לוקח אותה למסעדה ולאחר מכן למרפסת.
ג'יימי שואלת אותו איך הוא לא מאמין באלוהים כשיש מקומות ורגעים יפים כאלו, והוא עונה לה שהיא בת מזל שהיא בטוחה כל כך.
על כך היא משיבה לו שזה כמו הרוח - אי אפשר לראות אותה אבל אפשר להרגיש אותה.
הוא אומר לג'יימי שהוא אוהב אותה ומנשק אותה.
בעקבות זאת הופכים לזוג, ולנדון אף עוזר לג'יימי להגשים חלק מרשימת המאוויים שלה ואפילו עושה רשימה משלו.
עם הזמן לנדון מגלה את סודה של ג'יימי: היא חולה בסרטן ולכן לא רצתה שיתאהב בה.
ללנדון קשה לקבל את סודה של ג'יימי, אך הוא עושה הכל כדי לעזור לה ולהגשים את כל הרשימה שלה, כולל הפריט הראשון ברשימה: להתחתן בכנסייה שבה התחתנו הוריה.
לאחר פטירתה של ג'יימי וכעבור ארבע שנים לנדון מגשים את חלומו ללמוד בבית הספר לרפואה ומספר על כך לאביה של ג'יימי.
אחרי שביקר את אביה של ג'יימי הוא הולך למרפסת, אותה מרפסת בה נישק לג'יימי לראשונה ואמר לה שהוא אוהב אותה, ואומר שג'יימי תמיד תהיה בליבו ושאהבתם היא כמו הרוח - אי אפשר לראות אותה אך אפשר להרגיש אותה.
שיין ווסט - לנדון קרטר
מנדי מור - ג'יימי סאליבן
פיטר קויוטי - הכומר סאליבן
דריל האנה - סינתיה קרטר
קליין קרפורד - מנהל בית הספר
פאז דה-לה חארטה - טרייסי
דויד לי-סמית' - ד"ר קרטר
טקס פרסי הקולנוע של MTV - הופעת הבכורה הטובה ביותר לשחקנית.
טקס פרסי הנוער - הופעת הבכורה הטובה ביותר לשחקנית.
טקס פרסי הנוער - ההופעה הזוגית הטובה ביותר.
טקס פרסי הנוער - הפרס לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה / אקשן / הרפתקאות (מועמד, הפסד לנטלי פורטמן)
התמונות של ג'יימי בסלון של מר סולבין הן תמונות אמיתיות של מנדי מור כשהיא הייתה קטנה.
הסרט צולם במשך 39 יום, אף על פי שמנדי מור הצטלמה רק כ-10 שעות ביום, כיוון שהייתה קטינה.
ג'סיקה סימפסון הייתה מועמדת לגלם את דמותה של ג'יימי.
הספר יצא לאור בשנת 1999.
כמה מהסטים בסרט הופיעו בסדרה "דוסון קריק", כמו: בית החולים, בית הספר והבית של לנדון.
אחותו של ניקולס ספארקס, דניאל ספארקס לואיס, הייתה ההשראה לדמותה של ג'יימי סולבין, ואף כמה אירועים מחייה של דניאל מופיעים בסרט/ספר.
שיין ווסט אהב את המכונית בה נהג במהלך הצילומים, ועם סיומם קנה אותה תמורת 5000$.
מכירת הסרט גרפה סכום נאה של כ-47 מיליון דולר.
סיפור בהמשכים הוא רומן או נובלה, המופיע כסדרה מתמשכת בכתב עת או באתר אינטרנט, כאשר כל פרק מופיע זמן מה לאחר הפרק הקודם.
לעיתים, לאחר פרסום הסדרה יוצא הסיפור לאור בדפוס כספר בפני עצמו.
בדרך כלל נכתב כל הסיפור על ידי סופר יחיד, אולם בסדרות המתפרסמות באינטרנט נוצר ז'אנר שבו קהל הקוראים משתתף בכתיבת הפרקים הבאים של הסיפור.
טכניקת הסיפור בהמשכים משמשת גם ככלי חינוכי, בבתי הספר ובגני הילדים, שבהם מוקראים סיפורים מעת לעת, כחלק בלתי נפרד משיעורי העשרה וספרות.
במאה התשע-עשרה, טרם התקדמות הדפוס לממדים ולטכנולוגיה בני זמננו, היה מחירם של ספרים גבוה והם נחשבו כמעט כמוצר מותרות, שרק אנשים אמידים יכלו לרכוש לעצמם.
ספרייה מכובדת בסלון הביתי הייתה מנת חלקם של עשירים בלבד.
לעומתם, אנשי מעמד הביניים ומעמד הפועלים צרכו בעיקר עיתונים כחומר לקריאה.
מצב זה הביא סופרים רבים, שרובם נמנו על מעמד הביניים, להתפרנס מכתיבתם של סיפורים בהמשכים עבור כתבי עת ועיתונים פופולריים.
אחרים הפיצו בעצמם את ספריהם בקבצים חודשיים, שהתפרסו על פני שנה או שנתיים ונמכרו בדוכנים או נשלחו באמצעות הדואר ישירות למנויים קבועים.
סופרים מפורסמים, שספריהם הפכו לנכסי צאן ברזל בספרות הכלל-עולמית, החלו את דרכם ככותבי סיפורים בהמשכים.
אחד הראשונים שבהם הוא צ'ארלס דיקנס, שהחל בשנת 1836 בהפצת ספרו הראשון, "מועדון הפיקוויקים", בחוברות שיצאו לאור אחת לחודש והופצו בעשרות אלפי עותקים, כמעט לכל רחבי העולם דובר האנגלית.
רוב ספריו של דיקנס, כ"אוליבר טוויסט", "ניקולס ניקלבי" ואחרים, פורסמו כסיפור בהמשכים, בכתבי העת "Household Words" ו-"All The Year Round".
יש הטוענים כי זו הסיבה שהם ארוכים כל כך, וגדושים באירועים ובסיפורים שאינם קשורים לגוף העלילה ולעיתים אף מכבידים עליה - ככל שרבו הפרקים והסדרה התארכה יותר, מובטחת הייתה פרנסתו של דיקנס לפרק זמן ארוך ושכרו גדל בהתאם.
אלכסנדר דיומא האב פרסם בשנת 1844 שלוש נובלות בו זמנית, כולן בהמשכים.
"שלושת המוסקטרים", "המלכה מרגו" ו"הרוזן ממונטה כריסטו".
המניע לעיסוקו בסוגה ספרותית זו, היה ככל הנראה כלכלי - כותב מוכשר כמוהו, יכול היה לכתוב בכמה כתבי עת במקביל ולהרוויח משכורת יפה, מה שאכן הפך אותו לאחד הסופרים המפורסמים בזמנו ומגדולי העשירים בצרפת.
על מנת לעמוד בהספק, נעזר דיומא במספר סופרי צללים וביניהם אוגוסט מקיוט, שכתב את טיוטת הסיפורים, כשדיומא הרחיב את העלילה והעשיר את הדמויות.
רוב ספריו של דיומא שראו אור בשנים שלאחר מכן, הופיעו תחילה כסיפורים בהמשכים בכתבי עת שונים בצרפת.
הסאטיריקן ויליאם מייקפיס תאקרי נחשב אף הוא כאחד מחלוצי הסיפור בהמשכים.
הוא הגיע לעיקר פרסומו בזכות הרומן "יריד ההבלים", שפורסם בהמשכים בשנים 1847 ו-1848 בלוויית איורים.
באותה העת החל גם צ'ארלס דיקנס לפרסם את הרומן "דייוויד קופרפילד", מה שהביא להשוואה בינו לבין תאקרי ואף ליריבות בין השניים.
סופר המסתורין וילקי קולינס, מאבות הספרות הבלשית, החל גם הוא את דרכו ככותב סיפורים בהמשכים, בעבור כתבי עת שונים, וספריו הנודעים "אבן הירח" ו"האישה בלבן" פורסמו בהמשכים במגזין "All The Year Round".
בינואר 1857 פרסמה ג'ורג' אליוט, את תחילת "סיפורו העגום של הכומר עמוס ברטון", בכתב העת "בלק-ווד'ס מגזין" - "Blackwood's Magazine", המשכו של הסיפור ראה אור בגיליון חודש פברואר של כתב העת.
סיפור זה, היה הראשון בסדרת סיפורים קצרים בהמשכים שהודפסו לבסוף כאנתולוגיה "סצנות מחיי כמרים".
הסופר הצרפתי ז'ול ורן, הנודע כאחד מחלוצי ספרות המדע הבדיוני, פרסם את רוב ספריו החל משנת 1863, בהמשכים דו-שבועיים.
הסיפורים פורסמו תחילה במגזין הספרות של המו"ל פייר-ז'ול הצל: "הספרייה המשפחתית המאוירת" - "Bibliothèque illustrée des Familles", ששמו הוסב לאחר מכן ל"מגזין החינוך והבידור" - "Magasin d'éducation et de récréation".
לאחר השלמת פרסום כל הפרקים, הודפסו הם כספר ושווקו לחנויות.
היציאה לחנויות הייתה על פי רוב לקראת סוף השנה, על מנת לאפשר את קניית הספר כמתנת חג המולד לילדים.
הסדר זה נמשך לאורכן של 25 שנה, בהן יצאו לאור מיטב ספריו של ורן.
פיודור דוסטויבסקי, הנחשב לאחד הסופרים הרוסים החשובים ביותר, פרסם חלק מספריו כסיפורים בהמשכים, במסגרת ירחונים שאותם הוציא לאור עם אחיו מיכאיל.
ספרו האחרון, "האחים קרמזוב", נכתב אף הוא במשך קרוב לשנתיים ופורסם על ידיו בכתב עת בהמשכים.
הרומן בשלמותו יצא לאור בנובמבר 1880.
עלילות הבלש האגדי שרלוק הולמס נכתבו תחילה כסיפור בהמשכים בעבור הסטרנד מגזין הלונדוני, על ידי ארתור קונן דויל.
הוא פרסם לראשונה את פרקו הראשון של "חקירה בשני", במהדורת חג המולד של הסטרנד בשנת 1887, מה שהביא את העיתון לפופולריות רבה.
קהל הקוראים, ש"התאהב" בשרלוק הולמס, הביא את הסטרנד לשיא תפוצתו, כאשר נתפרסם בו לראשונה, בהמשכים, הספר "כלבם של בני בסקרוויל".
תורים ארוכים של קוראים השתרכו ליד משרדי העיתון, בציפייה לכל פרק חדש.
במרוצת הזמן, הצירוף שבין הסטרנד לבין סיפורי שרלוק הולמס, הפך את קונן דויל לסופר הפופולרי בזמנו.
אגתה כריסטי, רודיארד קיפלינג ואחרים, נמנו אף הם עם כותבי הסיפורים בהמשכים בסטרנד מגזין.
בשנת 1914 קיבל הסיפור בהמשכים פן נוסף, עם פרסומו בארצות הברית של המחזה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו, במתכונת של מחזה-סיפור בהמשכים, מעל דפי כתב העת "Everybody's Magazine".
ז'אנר הסיפורים בהמשכים תפס מקום נכבד בעיתוני ילדים לכל אורך המחצית השנייה של המאה העשרים, הן מתוך רצון להביא ספרות משובחת לילדים והן כדי לשמר את עניינם ולהבטיח את המשך הקריאה בעיתון משבוע לשבוע.
במשך הזמן, עם התפתחות הדפוס, הוזלו עלויות ההדפסה, ורבה הייתה נגישותו של ציבור הקוראים לספרים, הן ברכישה עצמית והן באמצעות ספריות ציבוריות.
כך פחת ערכו של הסיפור בהמשכים, והוא נעלם אט-אט מעל דפי כתבי העת השונים, כשרובם המכריע של הסופרים בני זמננו החלו לפרסם את סיפוריהם כספרים בפני עצמם.
סגנון נוסף של סיפורים בהמשכים, שזוכה לפופולריות עד זמננו, הוא הקומיקס – סיפורים המופיעים כאיורים וקריקטורות בשילוב מלל בגוף האיור, ומעטרים במשך עשרות שנים את עמודיהם של עיתוני הילדים ברחבי העולם.
סיפורי קומיקס רבים מצאו את מקומם כסדרות בהמשכים בכתבי עת רבים, כיצירות למבוגרים.
עם המצאת הרדיו, נוצר זן חדש של סיפור בהמשכים – התסכית, סיפור שהוקרא או הומחז בהמשכים, מעל גלי האתר.
תסכיתים בהמשכים היו חלק פופולרי מתרבות הבידור של המאה העשרים והיוו מרכיב חשוב בלוח השידורים של תחנות רדיו.
תוכנית הרדיו "לאם ולילד" או בשמה החדשני יותר "לבת ולבן ולמי שמתעניין", ששודרה ברשת א' של קול ישראל בשנות השישים, השבעים והשמונים של המאה העשרים, שימשה כבמה יומית לתסכיתים בהמשכים לילדים ונוער, ממיטב הקלאסיקה הישראלית והעולמית.למעשה הפכה התוכנית לבית היוצר של ספרות ילדים ונוער בישראל.
ספרים כמו "קרשינדו ואני" של דבורה עומר, וספריו של יצחק נוי "בין חולות ופרדסים", "הצריף הישן של גבעת הבוסתן", "רון וג'ודי" "גבעת האיריסים השחורים" "דג החול", "אור ואלכסנדרה" ואחרים, החלו את דרכם כתסכיתים וסיפורים בהמשכים במסגרת התוכנית ורק לאחר מכן פורסמו כספר.
כך למשל הנובלה ההיסטורית פולדרק - מאת וינסטון גרהם (16 כרכים) וסדרת הספרים בית קטן בערבה של לורה אינגלס וילדר (שבעה כרכים מתוך תשעה במקור) שהודפסו כספרים בעברית בעקבות הקרנתם בטלוויזיה הישראלית בשנות השבעים של המאה העשרים.
עם התפתחות האינטרנט קמה עדנה לסיפור בהמשכים ואתרי אינטרנט רבים החלו לפרסם סיפורים בהמשכים כדרך למשיכת גולשים אל האתר.
ענף נוסף שהתפתח מעל גבי האינטרנט הוא אתרים ובלוגים היוצרים סיפורים בהמשכים, בסיועם המלא של הגולשים הרשומים באתר.
כיום קיימים אלפי אתרי אינטרנט העוסקים בתחום זה, במגוון רחב של שפות ובתצורות שונות, כמשחק חברתי של יצירת סיפור, ככלי ליצירה של קהילת גולשים עצמאית, או כגימיק פרסומי הבא לעורר את סקרנות קהל הגולשים להיכנס לאתר ולהיחשף לתכנים או לפרסומות הנמצאים בו.
כותב ספרי האימה בן זמננו, סטיבן קינג, החל את דרכו הספרותית בגיל שלוש עשרה, בכתיבת סיפורים בהמשכים למגזין "Dave's Rag" שהוציא אחיו לאור.
אף לכשבגר, כתב קינג סיפורים בהמשכים למגוון ירחונים וכתבי עת אמריקאיים, בעיקר סיפורי אימה ברמות שונות - רובם מצאו מאוחר יותר את דרכם לאוספי סיפורים, או לספרים בפני עצמם.
אחד המפורסמים שבספריו, "המייל הירוק", שאף הפך לסרט קולנוע, נכתב בתחילה כסיפור בהמשכים.
קינג גילה את העוצמה הטמונה באינטרנט, ולאחר הפסקה של 5 שנים שבהן פרסם בקבצים קטנים את ספרו "השתיל" - "The Plant", פרסם שוב בשנת 2000 את הספר כסיפור בהמשכים ברשת The Plant, תוך מתן אפשרות להורדת קובץ הסיפור.
הקוראים התבקשו לשלם לקינג דולר בודד, לפני או לאחר קריאתו.
הרעיון שעמד מאחורי תוכנית זו פורסם על ידי קינג ב"אתר הבית" שלו: אם לפחות שבעים וחמישה אחוז של הקוראים ישלמו, הוא ימשיך הלאה בפרויקט.
התוכנית הצליחה ותוך פחות מיממה הורידו 200,000 קוראים את הסיפור בתשלום, באמצעות אתר האינטרנט של רשת הספרים "בארנס אנד נובל" - "Barnes & Noble".
אולם לבסוף, לאחר כתיבת פרקים רבים בהמשכים לסיפור, נחל הרעיון כישלון חרוץ ולמעשה לא הושלמה כתיבתו עד היום.
גם הגרדיאן והטיימס הלונדוני התחילו לפרסם סיפורים בהמשכים של סופרים מפורסמים באתרי האינטרנט של העיתונים.
בגני הילדים ובכיתות הנמוכות של בתי הספר, עדיין תופס הסיפור בהמשכים מקום נכבד.
שעת ההקראה בגנים, כמו גם שעות הסיפור במסגרת שיעורי ספרות והעשרה, בהן מוקראים ספרים שלמים בחלקים, הן חלק בלתי נפרד ממהלך ההוראה.
הקראת סיפור בהמשכים מגרה אינטלקטואלית.
הרצף הקטוע של הסיפור, שהקראתו מסתיימת על פי רוב בקטע מותח, מעוררת געגועים אל הסיפור וממריצה לשמוע עוד.
בכך מחבבים אנשי הצוות החינוכי את הקריאה בספרים על הילדים.
הצורך בכך נובע מהעובדה, שעם התפתחות הטכנולוגיה, תעשיית הסרטים, שידורי הטלוויזיה והאינטרנט, ירדו אחוזי הקריאה בקרב ילדים ובני נוער.
לסיפור בהמשכים מטרות חינוכיות נוספות: הוא מקנה לילדים כושר איפוק מחד, ומעורר את יצר הסקרנות שלהם מאידך.
בנוסף, תוך כדי השתלשלות הסיפור, יכולים המחנכים לגעת בנקודות רגישות וליצור שיח חברתי וחינוכי סביב הדמויות והיווצרות העלילה, באופן המשליך לחיי היום-יום של התלמידים הצעירים.
שלא כמו סיפור קצר, סיפור בהמשכים ניתן להרחיב לאורך זמן מטרה או חוויה חינוכית מסוימת, כמו גם לשמר ולקדם באמצעותו מוטו פדגוגי מתמשך, שלא יסיר את הנושא הרצוי לקידום מסדר יומו של התלמיד וילווה אותו לפרק זמן רב.
בישראל תפס הסיפור בהמשכים מקום נכבד, בעיקר בכתבי העת לילדים ונוער: "דבר לילדים", "המשמר לילדים", "הארץ שלנו", "זרקור", "פשוש" ועוד, שרובם היוו בית יוצר לספרי ילדים ונוער שהודפסו לאחר מכן.
סופר הילדים וחתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער, אוריאל אופק, פרסם חלק מספריו כסיפורים בהמשכים בעיתון "דבר לילדים".
הסופר והמחזאי הישראלי יצחק בן נר החל את דרכו הספרותית בשנת 1951 בהיותו נער בן 14, ככותב סיפורים בהמשכים בעיתוני ילדים.
אולם ספרו הראשון לילדים, "בעקבות מבעיר השדות", נדפס רק בשנת 1966, לאחר שהופיע בשבועון "דבר לילדים", כסיפור בהמשכים.
גם מאיירו הקבוע של השבועון, הצייר נחום גוטמן, הנחשב כחלוץ איור ספרי הילדים בארץ, פרסם ב"דבר לילדים" את סיפוריו בהמשכים, בטרם יצאו לאור כספרים, לרבות ספרו הידוע ביותר "הרפתקאות לובנגולו מלך זולו".
בשבועון "הארץ שלנו" פורסמו בהמשכים סיפורים של כמה סופרים בולטים לנוער ובראשם פנחס שדה, שכתב בעיתון במשך קרוב לעשרים שנה סיפורי ילדים בהמשכים, תחת שמות עט שונים כמו ש.
בהמשך פיתחה המחברת את סיפורו של ציון לסדרת ספרים שלמה, שרובם ככולם הופיעו בהמשכים ב"הארץ שלנו".
הספר תורגם לשבע שפות ואף עובד לסרט קולנוע, שזכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי הילדים בפרנקפורט.
רון־פדר פרסמה סיפורים נוספים בהמשכים, בירחון הילדים "פשוש" שבעריכתה, ואף הם יצאו לאור כספרים מאוחר יותר.
נכסי צאן ברזל נוספים של ספרות הילדים והנוער בארץ התפרסמו באופן זה, ובהם סדרת חסמבה של יגאל מוסנזון, שהפכה מסיפור בהמשכים שהתפרסם לראשונה ב"משמר לילדים" בשנת 1949 לסדרה בת ארבעים וארבעה ספרים, "בוקר חדש" של ראובן קריץ, "דפי תמר" של דבורה עומר ועוד.
הספר "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת", של אסתר קל, החל את דרכו לא כסיפור בהמשכים אלא כמדור עצות שבועי בעיתון.
בעיתונות למבוגרים בישראל, כמעט שלא תפס הסיפור בהמשכים מקום נכבד, למעט שבועונים יחידים.
יוצא מן הכלל הוא הרומן, "אורח נטה ללון", מאת ש"י עגנון, שהופיע לראשונה כסיפור בהמשכים, ונפרס על פני 139 גיליונות של העיתון "הארץ", מ-18 באוקטובר 1938 ועד 7 באפריל 1939. רק לאחר מכן פורסם הרומן כספר.
בספטמבר 2013, לרגל ציון 40 שנה למלחמת יום הכיפורים, פרסם אתר עיתון "הארץ" ברשת את ספרו של משה אורן, "אֶרֶץ גְזֵרָה", כרומן בהמשכים, במשך שלושה שבועות רצופים.
בשבועון הנשים "לאשה" התפרסמו בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, סיפורים רומנטיים בהמשכים, בעיקר מתורגמים משפות זרות.
על פי רוב, היה למדור זה רצף פרסומי ומיד עם תום פרסום חלקו האחרון של הסיפור, התחיל פרסומה של סדרה חדשה.
בשבועון "שער", שיועד בזמנו בעיקר לאוכלוסיית העולים החדשים, התפרסמו עד אמצע שנות השבעים סדרות של סיפורים בהמשכים, בעיקר על רקע היסטורי כמו מאורעות השואה, קורות היישוב והיסטוריה של עמי אירופה.
באפריל 2007 התפרסם ספר הביכורים של הפרסומאי והסופר רוני דונביץ', "נרדף".
המותחן הפך תוך חודשים ספורים לרב-מכר שזיכה את דונביץ' באות "ספר הזהב" של "התאחדות הוצאות ספרים בישראל".
ככל הנראה, הצלחתו הגורפת של המחבר הביאה אותו ואת המו"ל שלו, "הוצאת ידיעות אחרונות", לפרסם את "לכודים", סיפור יומי בהמשכים, שהחל להתפרסם באוגוסט אותה שנה במסגרת מוסף העיתון "ידיעות אחרונות", ושימש ככלי אטרקטיבי להרחבת קהל קוראי העיתון וכמנוף שיווקי לרכישת מנויים בו.
לצורך כך, אף פתח העיתון אתר אינטרנט מיוחד, עם משחק נושא פרסים העוסק בסיפור היומי, אליו נלוותה האפשרות לרכישת מנוי לעיתון.
בספרות החרדית לילדים ונוער של שנות השבעים, יצאו לאור ספרים רבים של הסופרים החרדים שמואל ארגמן ורבקה שזורי, שפורסמו תחילה כסיפורים בהמשכים, בחלוץ שבועוני הילדים החרדי, "זרקור".
בעיתונות החרדית, עדיין מקובלת מאוד שיטת הפרסום של סיפורים בהמשכים, גם כספרות למבוגרים.
רבי-מכר רבים במגזר החרדי הפכו לכאלו דווקא בשל פרסומם המוקדם מעלי גבי השבועונים החרדיים; "משפחה" ו"בקהילה", ובמהדורות יום שישי של היומונים; "המודיע" ו"יתד נאמן".
סופרים כמו: חיים גרינבוים, יאיר וינשטוק, חוה רוזנברג ואחרים, כמו גם צמד כותבי הקומיקס החרדים אלי וגולד קומיקס, פרסמו תחילה את ספריהם או חלק מהם, כסיפור בהמשכים בעיתון.
ישנם ספרים המתפרסמים בהמשכים לפני יציאתם לאור.
סיפור בהמשכים כביטוי מושאל בעברית הישראלית
מהותו של ה"סיפור בהמשכים" כמשהו ארוך, קטוע, לעיתים מסורבל ואף מעורר מתח וציפייה לבאות, מבלי לדעת את סוף הסיפור ולראותו, יצרה בסלנג הישראלי את הביטוי: "סיפור בהמשכים".
משמעות הביטוי היא – תהליך ארוך, מסורבל, מייגע ורווי מתחים, שסופו אינו נראה לעין.
בדרך כלל נעשה שימוש בביטוי זה בתיאור מאבק בהליכים בירוקרטיים, חיפוש אחרי אדם ששינה כתובת או מספר טלפון וכדומה.
סיפור גן-העדן (ביידיש: דאס בוך פון גן-עדן, הספר מגן-עדן) הוא סיפור סאטירי מאת איציק מאנגר ופורסם בוורשה בשנת 1939. הסיפור עמד על תפיסת גן העדן אצל היהודים אל מול הווי החיים הקשה שלהם בעיירות.
גיבורו המרכזי הוא שמואל-אבא, מלאך שנולד על הארץ בלא ששכח את עברו בגן העדן, ומספר להוריו ולקומץ מאנשי העיירה את חוויותיו מחייו הקודמים שם.
סיפוריו של שמואל-אבא מכים בהלם את השומעים, שכן מתברר שאין הבדל בין גן העדן לבין החיים עלי אדמות פרט לשליטה במלאך המוות, בניגוד לתפישת גן העדן האידילית שרווחה בזמנו אצל היהודים.
במהלך הסיפור שזורים גם פזמונים רבים וחלקם אף הומוריסטים.
סיפור גן-העדן ידוע גם בשם פרשת חייו המופלאה של שמואל אבא אברבו.
שמואל-אבא, צעיר המתגורר בגן עדן, משתובב עם חברו משתינון, כשזה מספר לו שהוא שמע כי אחד המלאכים השיכורים קיבל משימה לנקוף על אפו של שמואל-אבא ולשלחו לארץ.
מקור הנקיפה באמונה יהודית שטרם נולדים ויורדים אל הארץ, בא מלאך (ומלמד אותו כדי להקל על קליטתו במשך חייו, לאחר מיכן) מכה את הנולד הרך על אפו, כך שזה שוכח את כל שראה בגן העדן וגם מקבל את שני הפסים שבין האף לפה.
שמואל-אבא לא רוצה לשכוח את שראה בגן העדן, ולכן מחליט לרקום מזימה נגד אותו המלאך שאמור לנקוף על אפו ולשלחו.
הוא מערים עליו באמצעות אלכוהול ואף מזויף, כך שעולה בידו של שמואל-אבא להיוולד להורים ארציים בלא שנקף מלאך על אפו, ועל כן לא שכח את שקרה לו לפני היוולדו.
מיד עם היוולדו מתחיל לדבר עם אימו ולחבב אותה, אך את אביו אוהב פחות שכן הוא אלים ובוטה.
אז מחליט שמואל-אבא לשתף את הוריו וקומץ ממכובדי העיירה בחוויותיו מגן העדן ופותח בסדרת שיחות ליליות שבכל אחת מהן הוא מספר על אירוע אחר שחווה בגן העדן.
הוא פותח בחברותו עם מלאך אחר בשם משתינון וממשיך בסיפור על רוחות הרפאים שראה בגן העדן בליל שימורים שעבר.
בערב זה הוא מתאר היתקלות של מלאך המוות עם מלאך אחר, שניסה למנוע ממנו לקחת את נפשה של צעירה בת 19 ולא הצליח בכך, וכן את פרלה המלאכית, שאהבתה נכזבה ומאז
היא סובבת בגן עדן בלילות כמשוגעת.
בערב שלאחר מכן, מספר שמואל-אבא על הרפתקה לילית אליה יצא עם חברו משתינון, באחוזותיו של דוד המלך, שם ראו את הנעשה בחדרי חדרים בין דוד לבת שבע ולאבישג, וכן את שאול המלך שבא להילחם על המלוכה שאבדה לו.
בסתר אף פגשו באדם וחוה שביכו את מר גורלם בעקבות התפוח שאכלה חוה.
הספר מסתיים בסיפורו של שור הבר שברח מגן העדן היהודי לעבר גן העדן הנוצרי, ועל המהומה שנוצרה שכן כל הצדיקים לא ידעו מה יאכלו עתה כשיבוא המשיח.
שמואל-אבא ומשתינון נשלחו לשמור עליו בגן העדן הנוצרי כדי שהשור לא ייטמא, ולאחר תקופת הבראה בו חזר השור לסורו, מלווים אותו חזרה לגן העדן היהודי וחוגגים עם כל הצדיקים את חזרתו.
סיפור גן-העדן הופיע בוורשה ביידיש בשנת 1939 ותורגם להולנדית בשנת 1958, לגרמנית בשנת 1963. הספר יצא בעברית בשנת 1982 בתרגומו של ק.
בשנת 1981 העלה התיאטרון הקאמרי עיבוד בימתי לספר בבימויו של שמואל בונים.
סיפור גדול (באנגלית בהפצה מחוץ לישראל: "A Matter of Size") הוא סרט קולנוע דרמה-קומי ישראלי משנת 2009, בבימוים של ארז תדמור ושרון מימון, שגם כתב את התסריט ביחד עם דני כהן סולל.
הסרט עוסק בארבעה גברים שמנים מרמלה, שמאסו בדיאטות הרזיה, ומקימים קבוצת מתאבקי סומו, ענף ספורט שבו מבנה גוף שמן הוא סטנדרטי.
עלילת הסרט עוקבת אחר קבוצה של ארבעה גברים שמנים מרמלה, ובראשה הרצל מסיקה (המגולם על ידי איציק כהן).
בתחילת הסרט נזרק הרצל מקבוצת הדיאטה שבה הוא משתתף, בנימוק שהוא מפר את מאזן הירידה במשקל, ומתפטר מעבודתו כשף במסעדה, משום שבעל המסעדה טוען שדמותו עבת הבשר אינה מעוררת תיאבון אצל הלקוחות.
הרצל הרווק, שעדיין מתגורר עם אמו (לבנה פינקלשטיין), מוצא עבודה כשוטף כלים במסעדה יפנית.
מנהל המסעדה, קיטאנו (המגולם על ידי השחקן היפני טוגו איגוואה), היה בעבר שופט בתחרויות סומו.
בעזרתו של קיטאנו מגלה הרצל את נפלאות הסומו, שבניגוד לתפיסה החברתית השלטת ש"רזה זה יפה", מהלל ומקדש את משמני הגוף הגברי, והגברים העוסקים בו זוכים לכבוד ולהערכה.
הרצל משכנע שלושה מחבריו, שהשתתפו עמו בקבוצת הדיאטה, להקים יחד קבוצה ישראלית של מתאבקי סומו, ובאימונו של קיטאנו להתמודד בתחרות סומו ביפן.
לרביעיית הגברים מצטרפת פליטה נוספת מקבוצת הדיאטה, זהבה (עירית קפלן), ובינה לבין הרצל מתפתח רומן הססני.
זהבה מבקשת להצטרף לקבוצת הסומו (בשלב ההתגבשות היא מציעה לה את השם "זהבה ושלושת הדובים"), אך נדחית בנימוק שסומו הוא ספורט גברי.
עקב כך הרצל מסתיר ממנה את פעילותו בקבוצת הסומו, וכאשר הדבר מתגלה לה היא נפגעת ונפרדת מהרצל.
מאמציו של הרצל להחזירה אליו נושאים פרי רק לאחר שניצח בתחרות הסומו, וזהבה מגלה לו שהיא בהריון (חרף אזהרתה של מדריכת הדיאטה שההריון יהרוס לחלוטין את גופה).
הסרט עתיד להיות מופק בגרסה אמריקאית (רימייק) לאחר שחברת סרטי פרמאונט רכשה את הזכויות לכך.
שחקנ/ית דמות איציק כהן הרצל דביר בנדק אהרון אלון דהן גידי שמוליק כהן סמי עירית קפלן זהבה לבנה פינקלשטיין מונה אוולין הגואל גאולה טוגו איגוואה קיטאנו אלברט אילוז ביטון אופירה רחמים גילה אושרי סהר עינב הילה סורג'ון פישר דינהאיציק קונפינואסיר
ב-27 באפריל 2009 הוקרן הסרט בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק, בקטגוריית "דיסקברי" שבה הוקרנו בהקרנת בכורה 13 סרטים נבחרים המייצגים את הקול החדש בקולנוע העולמי.
ב-9 ביולי 2009 פתח הסרט את הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בירושלים, בהקרנה חגיגית בבריכת הסולטאן, בנוכחות כ-7,000 צופים.
בתאריך זה אף עלה לאקרנים ברחבי ישראל.
ביולי 2009 השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי קרלובי וארי בצ'כיה, הנחשב לאחד מפסטיבלי הסרטים המובילים באירופה, וזכה בו בפרס חביב הקהל.
זו הייתה הפעם הראשונה בה זכה סרט ישראלי בפרס זה.
כמו כן זכה הסרט בפרס הסרט הקומי הטוב ביותר בפסטיבל טרוורס סיטי במישיגן.
בנובמבר 2009 זכה "סיפור גדול" בפרס הקהל לסרט הטוב בפסטיבל הקולנוע היהודי בבריטניה (UK Jewish film festival).
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים של סראייבו ובפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו, וצפוי להשתתף במספר פסטיבלים נוספים ברחבי העולם, בהם פסטיבל הסרטים בוורשה, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של מונטריי במקסיקו, פסטיבל הסרטים היהודי בסינגפור ופסטיבל הקולנוע בפסטרויה שבפורטוגל.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אופיר, והוביל את רשימת המועמדים עם מספר המועמדויות הרב ביותר.
בטקס שהתקיים ב-26 בספטמבר 2009 זכה הסרט בשלושה פרסי אופיר: השחקנית הטובה ביותר (עירית קפלן), שחקנית המשנה הטובה ביותר (לבנה פינקלשטיין) ועיצוב התלבושות (ענבל שוקי).
יאיר רוה כתב על הסרט: "סרט מצחיק ומקסים, שיענג את הקהל הרחב ושעשוי באופן נהדר.
אך יותר מזה: הוא מצליח להפוך על פיה את דיקטטורת דימוי הגוף." יעל שוב: "קומדיה אנושית נוגעת ללב, משוחקת לעילא ורצופה דיאלוגים מדויקים ורגעים קומיים משובחים המוגשים בטיימינג מושלם...
מותק של סרט." חיים קינן החמיא על "הדיאלוגים המצחיקים, הבימוי הגדוש הברקות, הצילומים הנהדרים, העריכה הקצבית, המשחק...
סרט רגיש ואמין שנהנה מקצב טוב וצילום נפלא."
הסרט זכה לביקורות טובות גם מחוץ לישראל.
אליסה סיימון ממגזין וראייטי כתבה בביקורתה שהסרט מצטיין ב"תזמון קומי מעולה וחוש ויזואלי מלוטש." רייצ'ל ג'וזיו מ-MTV כתבה שהסרט "קורע מצחוק...
חלק מהמבקרים מצאו את הסרט מאכזב.
מאיר שניצר כתב בביקורתו על הסרט: "רעיון מצוין ויישום פושר...
הסרט מתקשה לעמוד במשימה הקומית, והחלק הקומי שבו אינו מצליח להתרומם אל מעבר להצחקה בנוסח הבורקסי של סרטי שנות ה-70", אך הוסיף כי "דווקא הרגעים הדרמטיים מנצחים" ונתן לסרט שלושה כוכבים.
גידי אורשר כינה אותו "סרט בוסר ...
עד לסוף השבוע הראשון להקרנתו בישראל, צפו בסרט כ-24,000 צופים.
נתון זה העמיד אותו בשורה אחת עם סרטי הקולנוע הישראליים המצליחים של העשור, דוגמת "אביבה אהובתי", "בופור" ו"איים אבודים".
בסך הכול במהלך הקרנתו בבתי הקולנוע צפו בסרט כ-300,000 צופים, ובכך הוא היה לסרט הישראלי הנצפה ביותר בשנת 2009.
חברת ההפקה ההוליוודית "סרטי פרמאונט" רכשה את הזכויות לסרט.
סיפור בתוך סיפור היא טכניקה ספרותית בה סיפור אחד מסופר במסגרת עלילתו של סיפור אחר.
זהו מקרה פרטי של סיפור מסגרת.
ניתן לראות שימוש בטכניקה זו במגוון ז'אנרים ומדיומים, למשל רומנים, מחזות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ואף טקסטים פילוסופיים.
סיפור בתוך סיפור יכול להופיע באחת משלוש הדרכים הבאות:
הסיפור הפנימי מסופר במלואו בעולם האמיתי, וניתן להוציאו מטקסט המסגרת ולהציגו באופן עצמאי - זה המקרה בשיר "ארי הים והנגר" אשר מסופר לאליס במלואו על ידי טווידלדם וטווידלדי בספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" מאת לואיס קרול.
רק חלקים מהסיפור הפנימי קיימים, כמו במקרה של "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב, שם חלקים מכתב היד של האמן, אודות משפטו וצליבתו של ישו, שזורים בסיפור המסגרת, אך הוא מעולם לא מוצג במלואו.
אף חלק מהסיפור הפנימי איננו קיים במציאות, כמו במקרה של "האינקויזיטור הגדול" - המוזכר ברומן "האחים קרמזוב" של פיודור דוסטויבסקי.
במקרה זה איוון קרמזוב מספר לאחיו אליושה את עלילת הפואמה שכתב אודות פגישה בין מנהיג האינקוויזיציה לישו ששב אל העולם, אך באף שלב איננו רואים את הטקסט עצמו.
במקרה 2 ייתכן שסופר אחר ייקח את חלקי הסיפור וימלא את החללים על מנת ליצור סיפור שלם.
סיפור המסגרת יכול להיות שולי למדי, ולעיתים אף מהווה תרוץ בלבד לאיגודם של כמה סיפורים שונים ובלתי קשורים זה לזה, כמו ה"דקאמרון" של ג'ובאני בוקאצ'ו, "סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר, או "סיפורי אלף לילה ולילה", בהם עיקר העניין הוא בסיפורים עצמם.
טכניקה דומה שימשה את יוצרי סדרת הטלוויזיה "סיפורי עמים", בה הקשר היחיד בין פרקי הסדרה היה המספר עצמו וכלבו הנאמן.
השימוש הראשון בטכניקה זו בתיאטרון היה ככל הנראה על ידי תומאס קיד בטרגדיה הספרדית בסביבות 1587, שם המחזה הוצג בפני קהל של שתי דמויות שהגיבו על המתרחש.
שייקספיר השתמש בטכניקה זו גם במחזות "עמל אהבה לשווא" ו"חלום ליל קיץ".
טכניקה זו שימשה מחזאים רבים, כמו טום סטופארד שבמחזה "הדבר האמיתי" נקט בגישה מתוחכמת בה הקהל ראשית איננו מודע לכך שהוא צופה בהצגה בתוך הצגה.
ברטולט ברכט השתמש בטכניקה במחזות "מעגל הגיר הקווקזי" ו"אדם הוא אדם".
חנוך לוין גם כן הכביר להשתמש בטכניקה זו, באופן הברור ביותר במחזות "חפץ" ו"הבכיינים", במסגרתם הופיעו ההצגות "משחקי חפץ" ו"ייסורי אגממנון ומותו" בהתאמה, אך לעיתים גם בצורה מרומזת יותר, כמו במקרה מופעי הקרקס המשולבים ב"יסורי איוב".
לעיתים מתקיים מצב בו יש יותר מרמה אחת של מורכבות, ובסיפור הפנימי עצמו נמצא סיפור פנימי נוסף.
במקרים אחרים ייתכן שההפרדה בין סיפור המסגרת לסיפור הפנימי איננה חד משמעית או משתנה ככל שהנרטיב מתקדם.
בספרו של איטלו קאלווינו, "אם בלילה חורפי עובר-אורח" מופיעים הפרקים הראשונים של לא פחות מעשרה ספרים שונים, שהדמות הראשית מנסה לקרוא אך בכל פעם מנועה מלעשות זאת מסיבות שונות.
לבסוף מתגלה שאף שמות הספרים שהדמות הראשית מנסה לקרוא מתאימים זה לזה ויחד יוצרים משפט (או פואמה) העומד בעצמו כמעין סיפור קצר.
לעיתים הטקסט החיצוני והפנימי מוצגים באופן כמו-אקדמי כיצירה ספרותית והערות המנתחות אותה.
הדוגמה המוקדמת ביותר לז'אנר זה היא יצירתו של ולדימיר נבוקוב "אש חיוורת".
רומן זה מורכב מפואמה בת 999 שורות שלכאורה נכתבה על ידי אקדמאי בשם ג'ון שייד, ופרשנות ליצירה זו על ידי שכנו צ'ארלס קינבוט, אשר איננו טורח לנתח את היצירה באופן נאמן, ובמקום זאת מתמקד בסיפור שלו עצמו ובחברות שלו עם שייד (שייתכן וכלל לא התקיימה בעיניו של שייד).
במקביל קינבוט מספר על המלך הגולה של זמבלה שברח ממדינתו לאחר שמהפכנים סובייטים השתלטו עליה.
קינבוט מוצא רמזים לסיפורו של המלך בפואמה של שייד, אף על פי שאלה לרוב קלושים למדי, וטוען ששייד כתב את הפואמה לאחר שקינבוט סיפר לו את סיפורו של המלך.
קינבוט אף מספר על קורותיו של המתנקש גראדוס שנשלח להרוג את המלך הגולה שנמלט לארצות הברית ובטעות הורג את שייד (לאורך הספר קיימים רמזים רבים לכך שקינבוט הוא למעשה המלך הגולה, אך ייתכן שכל הסיפור הומצא על ידי קינבוט).
סיפורי עם רבים עושים שימוש בטכניקה זו, בהם ניתן למנות למשל את סיפורי מעשיות משנים קדמוניות של נחמן מברסלב ובו מבנים משוכללים של סיפורים בתוך סיפורים.
"דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוואנטס כולל מספר סיפורים המסופרים על ידי הדמויות השונות, כאשר "החצוף הסקרן" הוא הארוך והידוע מביניהם.
בסיפור "הנס הסודי" מאת חורחה לואיס בורחס, תושב פראג ירומיר חלאדיק נלקח מביתו בערב מלחמת העולם השנייה לפני שהספיק לסיים את כתיבת הטרגדיה הלירית "אויבים", אך זוכה לסיים את כתיבת המחזה בראשו בשניות שלפני הוצאתו להורג, שנתארכו באופן פלאי על מנת לאפשר לו לעשות זאת.
הסופר קורט וונגוט השתמש בדמותו של סופר המדע הבדיוני קילגור טראוט בכמה מספריו, במסגרתם הציג את עלילות הספרים שכתב באופן תמציתי.
אחד מספריו של טראוט שוונגוט תיאר לראשונה בספר "יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר" מ-1965 אף נכתב לאחר מכן במציאות ב-1975 על ידי פיליפ חוזה פארמר, שכתב אותו תחת שם העט קילגור טראוט (לאחר שקיבל אישור לעשות זאת על ידי וונגוט).
בהסיפור שאינו נגמר גיבור הסיפור החיצוני הוא הילד בסטיאן, שגונב ספר.
לאחר מכן יש קטעים מהספר ומהמציאות לחלופין, ובאחד הקטעים בספר מתחילה אחת הדמויות לספר את הסיפור עצמו - כולל את סיפורו של בסטיאן.
כך נשאב בסטיאן אל תוך הספר ומציאות ודמיון מתערבבים.
סרטו של מל ברוקס "המפיקים" (והמחזמר המבוסס עליו) עוסק במתרחש סביב הפקת המחזה "האביב של היטלר".
הסרט "הנסיכה הקסומה" שבויים על ידי רוב ריינר, מציג סיפור מסגרת לפיו הסרט בו אנו צופים הוא למעשה סיפור המסופר לנכד חולה על ידי סבו.
סרט נוסף של ריינר הכולל סיפור מסגרת הוא "הורים בהזמנה", בו עיקר עלילת הסרט מתבררת כחלום של הדמות הראשית.
הפרק "Far Beyond the Stars" מהעונה השישית של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" רומז כי הסיפור המתואר הסדרה (ובהכללה - בכל היקום המתואר במסע בין כוכבים) הוא פרי המצאתו של בני ראסל, סופר אפרו-אמריקאי מניו יורק של שנות ה-50 של המאה ה-20.
העונה השביעית של הסדרה "תרגיע" כללה את פרק האיחוד של "סיינפלד", כפי שהסדרה "סיינפלד" עצמה כללה בעבר את הפיילוט לסדרה הפיקטיבית "ג'רי".
במסגרת הרומן הגרפי "השומרים" מאת אלן מור חוברת הקומיקס "אגדות הספינה השחורה" מופיעה במלואה, כשהיא משובצת בחלקים קצרים לאורך סיפור המסגרת.
בגרסה המורחבת של העיבוד הקולנועי לספר, הסיפור הפנימי מוצג כסרט אנימציה קצר.
סיפור אהבות הוא רומן מאת כנרת רוזנבלום, ראה אור בשנת 2012 בהוצאת "כתר".
"סיפור אהבות" פורש את סיפורם של גליה וכרמי, זוג נשוי, הורים לשלושה ילדים, אשר נישאו, בשנות העשרים לחייהם, בנישואים אזרחיים בעיירה האיטלקית אורבייטו.
הספר מוצא אותם כשהם בסוף שנות השלושים לחייהם והורים לשלושה ילדים, בדרכם שוב לאורבייטו, אבל הפעם המטרה הפוכה – הם נוסעים כדי להתגרש.
במהלך המסע באיטליה עורכים גליה וכרמי חשבון נפש ופותחים את הפצעים שעד אז שניהם ביקשו להסתיר: את שמחת היחד שנשחקה בחיי היומיום, את היצרים שנבלמו ואת התעוררות התשוקה של גליה לגבר אחר, גידו, שלגמרי במקרה נמצא בדיוק באותם ימים באיטליה ומבקש לחדש את קשריו עם גליה.
הספר הופיע ברשימות רבי-המכר של עיתון הארץ מיום יציאתו לאור, בחודש אוגוסט 2012 ועד נובמבר 2012. כמו כן, הופיע מספר דומה של שבועות ברשימות רבי המכר של המוסף לספרות של ידיעות אחרונות.
בשנת 2012 היה "סיפור אהבות" הנמכר ביותר בפורמט הדיגיטלי ("רבי המכר של "עברית").
רוזנבלום מספרת על הרקע לכתיבת הספר בריאיון לשיר זיו בעיתון "ישראל היום":
הסופרת רבקה קרן כתבה על הספר בביקורת ב"הארץ ספרים":
סיפור הפרברים הוא סרט קולנוע מסוגת מיוזיקל בבימוים של רוברט וייז וג'רום רובינס משנת 1961. הסרט מבוסס על מחזה בעל אותו שם משנת 1957 ועל המחזה "רומיאו ויוליה" של ויליאם שייקספיר.
בסרט משחקים נטלי ווד, ריצ'רד ביימר, ראס טאמבלין, ריטה מורנו וג'ורג' צ'קיריס.
צלם הסרט הוא דניאל פאף.
סצנות הפתיחה צולמו במרכז לינקולן שבניו יורק.
רוברט וייז נבחר להפיק ולביים את הסרט עקב מומחיותו בסרטי דרמות המצולמים בניו יורק כמו "הימור המחר".
זהו המיוזיקל הראשון שוויז ביים, ולכן הוא נעזר בג'רום רובינס שביים את המחזה.
במהלך צילומי הסרט אולפן ההפצה פיטר את ג'רום רובינס בגלל אי עמידה בלוח הזמנים.
אך רוברט וייז הסכים לתת לו קרדיט על בימוי.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 באוקטובר 1961 דרך יונייטד ארטיסטס.
הסרט זכה לביקורות מהללות והצלחה כלכלית.
הסרט נהיה השני הכי מכניס באותה שנה אחרי הסרט "על כלבים וגנבים".
הסרט זכה בעשרה פרסי אוסקר כולל בקטגוריות הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
בנוסף ג'רום רובינס קיבל פרס אוסקר מיוחד על עבודתו בסרט.
עלילת הסרט מתרחשת במנהטן בקיץ 1957. קיימת מתיחות בין חבורת הג'טס הכוללת אמריקאים טיפוסיים ממעמד הפועלים (ככל הנראה ממוצא פולני) המונהגת על ידי ריף לורטון (ראס טאמבליין) לבין חבורת השארקס הכוללת מהגרים פורטוריקנים המונהגת על ידי ברנרדו נונז (ג'ורג' צ'קיריס).