tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפרסם לראשונה בעקבות תפקידו בתור אריק בריידי (אנ') באופרת הסבון "ימי חיינו" (2000-1997) וזכה לפרסום רב עקב תפקידו הראשי בתור דין וינצ'סטר (אנ') בסדרת הדרמה והאימה "על טבעי" (2020-2005).
אקלס נולד בדאלאס, טקסס וגדל והתחנך בעיר השכנה ריצ'רדסון; בנם של דונה ג'ואן (לבית שפר) ושל אלן רוג'ר אקלס, אף הוא שחקן.
יש לו אח המבוגר ממנו ב-3 שנים, ג'ושוע, ואחות הקטנה ממנו בשבע שנים, מקנזי.
בגיל ארבע החל אקלס כבר לדגמן, ובשנת 1996, לאחר סיום לימוודי התיכון, עבר ללוס אנג'לס והחליט לפתח קריירת משחק, ולאחר מספר תפקידי אורח בסדרות שונות בין היתר בסדרה "תיכון סוויט ואלי", קיבל לראשונה, בשנת 1997, תפקיד ראשי באופרת הסבון הפופולרית "ימי חיינו", שבה גילם את דמותו של אריק בריידי (אנ').
בשנת 2000 עזב אקלס את הסדרה.
בשנת 2001 הוא גילם את שחקן הקולנוע אדוארד ג.
רובינסון ג'וניור (אנ') בסרט הטלוויזיה של רשת CBS "בלונדי" על חייה של מרילין מונרו.
ולאחר מכן השתתף בתפקיד אורח בעונה הראשונה של הסדרה "מלאך שחור".
דמותו מתה בתום הפרק אך אקלס חזר לסדרה בעונתה השנייה כאלק, אחיו התאום של הדמות אותה גילם בעונה הראשונה.
הוא נשאר בסדרה עד ביטולה ב-2002.
בשנת 2004 קיבל תפקיד קבוע בעונה הרביעית של הסדרה "סמולוויל", שם שיחק את דמותו של ג'ייסון טיג, בן זוגה של לאנה לאנג.
בשנת 2005, אקלס שיחק בתפקיד הראשי בסרט "טרף" לצד אביו.
באותה שנה נבחר לגלם את אחת משתי הדמויות המרכזיות בסדרת הדרמה העל-טבעית של The CW, "על טבעי", לצידו של ג'ארד פדלקי.
אקלס גילם את דין וינצ'סטר (אנ'), עד לביטולה של הסדרה בתום 15 עונות ב-2020.
ב-2007 אקלס השתתף בסרט "Ten Inch Hero".
בשנת 2009 שיחק בסרט האימה "בלאדי ולנטיין 3D", המהווה רימייק לסרט קנדי באותו שם משנת 1981.
בשנת 2019 שיחק בסרטו של ג'וש דוהאמל "משחקי חברה".
בשנת 2020 לוהק אקלס לדמותו של בן / סולג'ר בוי (אנ') עבור עונתה השלישית של סדרת גיבורי העל "הבנים", שעלתה לשידור ביוני 2022.
בשנת 2026 מתוכננת לעלול שידור סדרה "Vought Rising" בכיכובו.
לאחר שלוש שנות זוגיות, אקלס התארס לשחקנית והדוגמנית דניל האריס בנובמבר 2009. בני הזוג התחתנו ב-15 במאי 2010 בדאלאס.
בתם הראשונה של הזוג נולדה ב-30 במאי 2013. באוגוסט 2016 הודיעו בני הזוג כי הם מצפים לתאומים, ילד וילדה, אשר נולדו ב-2 בדצמבר 2016.
אקלס הוא בעלים-שותף של מבשלת בירה בדריפינג ספרינגס, טקסס הנקרא "Family Business Beer Company", אותו מנהל יחד עם אשתו והוריה של אשתו.
שמה של המבשלה הוא התייחסות לסדרה "על טבעי" ("עסק משפחתי" שהוא מהווה תווית לסדרה).
אקלס יחד שותפיו לסדרה "על טבעי" ג'ארד פדלקי ומישה קולינס תמכו בבטו או'רורק על התמודדותו בבחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טקסס.
בנוסף, בשנת 2022 החל אקלס לעבוד כפרזנטור של מותג שעוני היוקרה GUESS.
שנה סדרה דמותהערות 1996 Wishbone מייקל דאספרק: "Viva Wishbone!" 1996 תיכון סוויט ואלי בראד רולינספרק: "All Along in the Water Tower" 1996–1997 Mr.
Rhodes מלקולם7 פרקים 1997 סיביל דייווידפרק: "The Wedding" 1997–2000 ימי חיינו אריק בריידי (אנ')תפקיד ראשי; 115 פרקים 2001 בלונדי אדוארד ג.
רובינסון ג'וניור (אנ')סרט טלוויזיה של CBS 2001–2002 מלאך שחור אלק מקדוולתפקיד ראשי (עונה 2); 22 פרקים 2002–2003 דוסון קריק סי ג'יי ברקסטוןתפקיד חוזר; 12 פרקים 2004–2005 סמולוויל ג'ייסון טיגותפקיד ראשי (עונה 4); 22 פרקים 2005–2020 על טבעי דין וינצ'סטר (אנ')תפקיד ראשי (15 עונות); 327 פרקים
במאי 6 פרקים 2011 על טבעי: סדרת האנימהדיבוב; 2 פרקים 2017 Kings of Con ג'סטין אנג'לססדרת רשת; פרק: "Arlington, VA"2022 - הווההבניםבן / סולג'ר בוי (אנ')תפקיד ראשי (עונה 3); 7 פרקים2022ווקרמיילס וייספרק: "No Such Thing as Fair Play"
גם ביים את הפרקBig Skyשריף בו ארלן9 פרקיםהווינצ'סטריםדין וינצ'סטר (אנ')דיבוב; 4 פרקים
גם מפיק בפועל2023דור ה-Vבן / סולג'ר בוי (אנ')פרק: "Jumanji"2024כללי המשחקראסל שופרק: "Off the Books"2025ספירה לאחור (אנ')הבלש מארק מיצ'האםתפקיד ראשי; 13 פרקים
F-16 פייטינג פלקון הוא מטוס קרב סילוני רב־משימתי אמריקאי מהדור הרביעי, שתוכנן על ידי ג'נרל דיינמיקס.
הוא נועד במקור להיות מטוס קרב קל, והתפתח למטוס רב־משימתי מוצלח.
ב־1993 מכרה ג'נרל דיינמיקס את עסקי ייצור כלי הטיס ללוקהיד קורפוריישן, כיום חלק מלוקהיד מרטין.
יכולותיו הרב־תכליתיות הן הסיבה העיקרית להצלחתו, והוא מיוצא בהיקפים גדולים ונמצא כיום בשירותן של 25 מדינות.
תוכנית ה־F-16 היא תוכנית מטוס הקרב המערבית הגדולה ביותר, וכנראה המשמעותית ביותר.
מאז תחילת הייצור ב־1976 יוצרו למעלה מ־4,600 מטוסים ומעל 3,500 עדיין בשימוש.
ייצור המטוס נמשך עד היום לייצוא, לאחר שחיל האוויר האמריקאי הפסיק להצטייד בו והחל לרכוש מטוסים מתקדמים יותר.
ה־F-16 נחשב למטוס קרב מעולה לקרבות אוויר צמודים.
הוא כולל חידושים כגון חופת בועה, מוט היגוי המותקן בצד, ומושב הנשען לאחור.
זהו גם מטוס הקרב האמריקאי הראשון המסוגל לבצע פניות ב־9 ג'י.
אף ששמו הרשמי של ה־F-16 הוא "פייטינג פלקון", הוא ידוע בקרב הטייסים האמריקאיים בכינוי "וייפר" (צפע).
ה־F-16 נכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי בשנת 1980 ומהווה כיום את עמוד השדרה שלו.
למטוס ה־F-16 מורשת קרב עשירה ומוצלחת בחיל האוויר הישראלי, הן בקרבות אוויר והן בתקיפת מטרות קרקע, כולל השמדת שני כורים גרעיניים (בעיראק ובסוריה).
ה־F-16 החל מסדרת דרישות במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
המגרעות של ה־F-4 פנטום בקרבות אוויר במלחמת וייטנאם, במיוחד בטווחים קצרים, עיצבו את האפיון ל־F-15 איגל.
קבוצה לא רשמית ובעלת השפעה שכונתה "מאפיית מטוס הקרב" ("Fighter Mafia"), בהם מנתח המערכות פייר ספריי, טייס הניסוי צ'ארלס מיירס, טייס הניסוי אוורסט ריצ'וני, ומדריך הטיס לשעבר ג'ון בויד, סברו שה־F-15 היה צעד בכיוון הלא נכון.
הם טענו שה־F-15 היה גדול מדי ויקר, ובנוסף, מאחר שהוא תוכנן כמיירט מהיר, הסברה הייתה שהוא יהיה בעל רדיוס פנייה רחב ולכן לא יתאים לקרבות אוויר צמודים.
"מאפיית מטוסי הקרב" תמכה במטוס קרב קל יותר בעל כושר תמרון מעולה, שיהיה זול מספיק להפעלה בכמויות גדולות.
בנוסף, בהשבתת מחשבי המטוס (או השבתת מנוע), ה־F-15 יכול להמשיך לטוס לאור היתירות שלו בבקרת הטיסה בין שליטה מכנית לחשמלית, בעוד ה־F-16 יהיה בסכנת התרסקות מיידית לאור הסתמכותו המוחלטת על טכנולוגית טוס-על-חוט.
תוכנית ה־LWF אפיינה את המטוס הדרוש במשקל 20,000 ליברות (9,000 ק"ג) – מחצית ממשקל ה־F-15, בעל עלות נמוכה, קטן ממדים, טווח, ויכולת תמרון – מהירות פנייה ותאוצה – על חשבון מהירות גבוהה.
סביבת פעולתו האידיאלית נועדה להיות מתחת למאך 1.6 ו־40,000 רגל (12,000 מטר).
שתי חברות נבחרו במהלך שלב הקונספט: ג'נרל דיינמיקס עם תכנון ה־YF-16 ונורת'רופ עם תכנון שכונה YF-17 קוברה.
תוכנית ה־LWF ניצבה בפני התנגדות משמעותית מצד חיל האוויר האמריקאי כיוון שפורשה כמתחרה ל־F-15, תוכנית מטוס הקרב העיקרית של חיל האוויר.
על־מנת לשכך את ההתנגדות, הוחלף כינויו של המיזם ל"מטוס קרב לקרבות אוויר" (ACF – Air Combat Fighter).
בשלב זה חיפשו בלגיה, דנמרק, הולנד ונורווגיה מחליף למטוסי ה־F-104 שלהם, וייסדו את קבוצת תוכנית מטוס הקרב הרב־לאומית (MFPG – Multinational Fighter Program Group) לבחירת מחליף.
בין המתמודדים היו ה־F-16, המיראז' F1 מתוצרת דאסו והוויגן (ה־F-15 לא הוצע למכירה אלא שנים לאחר מכן ולמדינות בודדות בלבד כולל ישראל, היות שמדובר היה במטוס הקרב המתקדם ביותר של ארצות הברית).
גם הצי האמריקאי חיפש אחר תחליף זול למטוס ה־F-14 טומקט, מיירט הדומה בגודלו ובמחירו ל־F-15, בתוכנית שנקראה VFAX.
הקונגרס הנחה את הצי להשתמש במטוס שיזכה בתוכנית ה־ACF.
הטיסה הראשונה של אב־הטיפוס YF-16 נערכה ב־2 בפברואר 1974. זה הונע על ידי מנוע טורבו־מניפה מדגם פראט אנד ויטני F100-PW-100, ששימש גם כמנוע של גרסאות מוקדמות של ה־F-15 איגל של מקדונל דאגלס.
ב־13 בינואר 1975 בחר חיל האוויר האמריקאי ב־YF-16 כזוכה בתחרות ה־ACF בשל ביצועיו העדיפים ועלויות רכישה ותחזוקה זולות יותר.
הוא השתמש במנוע זהה למנוע ה־F-15, מה שהוזיל את עלויות הפיתוח והייצור של המטוס.
הצי האמריקאי בחר שתכנון ה־YF-17 יפותח ל־F/A-18 כיוון שהציע אמינות של שני מנועים, שאז נראתה חיונית לפעולות מעל הים.
המטוס הוצע לחברות נאט"ו, והוצג ב־1975 בסלון האווירי בפריז.
מדינות ה־MFPG הסכימו לרכוש 348 מטוסים, כשהרכבתם הסופית תיעשה בבלגיה (SABCA), בהולנד (פוקר) וחלקים שונים על ידי קבלני משנה במדינתם.
האמריקאים מכרו מטוסי F-16 כמעט לכל מדינות ברית נאט"ו ואף מכרו אותו למדינות שאינן בברית כגון מצרים או איחוד האמירויות הערביות, כדי להבטיח שינקטו במדינות פרו־אמריקאית.
גם ישראל זכתה לכמויות נכבדות של המטוס, שאת חלקן רכשה וחלקן קיבלה במתנה מעודפי חיל האוויר האמריקאי.
ה־F-16 הוא מטוס קרב טקטי רב־משימתי חד־מנועי.
הוא מצויד בתותח M61 וולקן 6־קני המותקן בשורש הכנף השמאלית.
ניתן לחמשו במגוון רחב של טילי אוויר־אוויר, כגון: אמראם, סיידוויינדר, ובחיל האוויר הישראלי הוא נושא גם טילי פיתון 4 ופיתון 5 וגם טילי דרבי.
ה־F-16 מסוגל לשאת גם טילי אוויר־קרקע כגון: טילים נגד טנקים, מדגמי מאבריק, הארם, שרייק ועוד.
בחיל האוויר הישראלי הוא נושא גם טילי אוויר־קרקע מדגם ספייס, ואף פצצות ליזארד משופר.
המטוס מסוגל לשאת מגוון פצצות רחב, והוא בעל יכולת נשיאת טילים נגד ספינות כגון הרפון ופינגווין.
כבר מראשית תכנונו נועד ה־F-16 להיות מטוס קרב חסכוני שיוכל לבצע משימות מגוונות ולשמור על מוכנות מסביב לשעון.
הוא פשוט וקל יותר מקודמיו, אך עושה שימוש באווירודינמיקה ואוויוניקה מתקדמת.
הטייס יושב גבוה בגוף המטוס כשהקשת התומכת בחופה נמצאת מאחוריו, מחוץ לשדה ראייתו.
חופת הבועה במטוס מקנה לטייס שדה ראייה חסר הפרעות, תכונה חיונית בקרבות אוויר.
המושב מוטה ב־30 מעלות (מושבים במטוסי קרב אחרים מוטים בדרך־כלל בכ־13 מעלות) כדי לסייע לטייס להתמודד טוב יותר בכוחות ג'י גבוהים.
מוט ההיגוי מותקן לימין הטייס ולא בין רגליו כפי שנעשה באופן מסורתי, על־מנת לסייע לטייס בתמרון במהלך פניות בג'י גבוה.
בנוסף, תצוגה עילית (תע"ל) מציגה מידע חיוני בשדה הראייה של הטייס.
ה־F-16, הוא מטוס בעל יציבות סטטית שלילית.
מטוס בעל יציבות סטטית שלילית הוא בעל כושר תמרון גדול יותר, ומסוגל לבצע סטיות חריפות הנדרשות בעת תמרון אווירי.
בעזרת מערכת טוס־על־חוט (Fly by wire), יכול מטוס כזה להישאר בטיסה נשלטת כאשר טיסתו מבוקרת על ידי מחשבי הטיסה.
ה־YF-16 היה המטוס הראשון בעולם שהיה במידת מה בעל תכנון לא יציב אווירודינמית.
במהירויות תת־קוליות, נמצא המטוס כל העת על סף יציאה משליטה.
נטייה זו מתוקנת כל העת על ידי מערכת בקרת הטיסה (FLight Control System.
בדגמי A ו־B וגם בדגמי C ו־D הנמוכים מבלוק 40, מערכת בקרת הטיסה מבוססת על מחשבים אנלוגיים ובדגמים מאוחרים יותר (בלוק 40 ומעלה) מבוססת המערכת על מחשבי בקרת טיסה דיגיטליים (DFLCC – Digital FLight Control Computer).
בטיסה על־קולית, מפגין המטוס יציבות סטטית חיובית עקב כוחות אווירודינמיים המוסטים לאחור בין טיסה תת־קולית לעל־קולית.
ה־F-16 עושה שימוש במערכת טוס־על־חוט (Fly by wire) ממוחשבת ואין בו חיבורים מכניים בין מוט ההיגוי למשטחי הניהוג.
בקרת מחשב טיסה היא הכרחית בשל היציבות השלילית האינהרנטית של המטוס, תכונה שמגבירה את יכולת התמרון על חשבון טיסה יציבה.
חסרונם של חיבורים מכניים בין מוט ההיגוי למשטחי הניהוג הוביל לתכונה לא רגילה בתכנון מוט ההיגוי: במקור, הוא תוכנן להיות קבוע במקומו וכלל לא לנוע.
מוט ההיגוי מזהה את הלחץ שמפעיל עליו הטייס ומתרגם אותו לפקודות הטסה בעלרוד וגלגול.
סידור זה התגלה כבלתי קביל לטיסה מבצעית כיוון שחסר היה לטייס משוב על כמות התנועה שהוא משקיע.
פתרון הבעיה – מוט ההגוי שונה למוט עם מהלך קטן (בדיוק רבע אינץ' לכל כיוון).
עיקרי תפקוד מערכת בקרת הטיסה
במהירויות גבוהות, בשיוט ובתמרונים המערכת מבקרת את טיסת המטוס בציר העלרוד על פי ספרת העומס (G).
במהירויות נמוכות מבוקר ציר העלרוד על פי זווית ההתקפה.
ציר הגלגול מבוקר על ידי שעור הגלגול.
מערכת בקרת הטיסה מגבילה אוטומטית את ספרת העומס ל־9G, אם כי ידועים מקרים רבים בהם הטיס מצליח "לשטות" במערכת ולהכניס את המטוס לתמרון בספרת עומס גבוהה יותר.
מערכת בקרת הטיסה שומרת על טיסה מתואמת ללא מעידות (slips) או החלקות (skids).
ניתן לעקוף את ההגבלות על ציר העלרוד בצורה ידנית, במקרה ויש צורך בביצוע תמרונים לצורך יציאה מהזדקרות חזקה
מערכת בקרת הטיסה המקורית הייתה מורכבת מארבעה (4) ערוצי בקרה זהים.
4 מחשבים, ארבעה חיישני בקרה מכל סוג (שעורי גלגול, סבסוב ועלרוד, מדי G, מדי זווית התקפה והחלקה (החלקה – ערוץ בודד), מדי מהירות וגובה (3 ערוצים בלבד במכלול PSA), מדי לחץ מוט ההגוי ועוד), ארבעה ערוצי פיקוד למפעילים ההידראוליים של ההגאים וכולי.
בכל שלב בטיסה המטוס מנוהג לפי פקודות מערוץ אחד בלבד שנבחר על ידי מערכת ניטור ערוצים משוכללת, המבוססת על השוואות בין ארבעת הערוצים, הצבעה על ערוץ חריג והוצאתו "מהמשחק".
במטוסי ה־F-16 החדשים יותר מסתפקים בשלשה ערוצי בקרה זהים בלבד.
תכונות אלו הובילו לאימרת טייסי ה־F-16 שלפיה:
מערכת טוס־על־חוט הייתה הגורם להמראה הראשונה של ה־F-16 בשלב הניסויים שנערכו למטוס.
ב־20 בינואר 1974, שבועיים בלבד לפני טיסת הבכורה המתוכננת, ביצע טייס הניסוי פיל אוסטריכר ריצות מסלול מהירות לבחינת המערכות השונות.
באחת הריצות איבד המטוס את יציבותו במהירות גבוהה, עד כדי כך שקצות הכנפיים שפשפו את המסלול.
בשלב מסוים החליט הטייס שיהיה בטוח יותר להמריא מאשר להישאר על הקרקע.
הוא המריא, עשה הקפה אחת ונחת.
בבדיקות לאחר מכן התברר שמערכת הטוס־על־חוט הייתה רגישה מדי, והיא עברה סבב נוסף של בדיקות וכיולים מדויקים.
בתחילה יוצרו שני דגמים של ה־F-16: "A" (גרסת קרב חד־מושבי) ו־"B" (מאמן דו־מושבי היכול לשמש גם למטרות קרב).
טיסת הבכורה של ה־F-16A נערכה בדצמבר 1976, ומטוס ראשון מסוג זה נמסר לכנף הקרב הטקטית 388 של חיל האוויר האמריקני בינואר 1979. באותו חודש נמסרו המטוסים גם לחיל האוויר הבלגי.
ה־F-16 הוא מטוס הקרב האמריקני הראשון שנכנס לשירות בו זמנית בארצות הברית ומחוצה לה.
דגם B הוא גרסת מאמן דו־מושבית עם חופה מוארכת המתאימה לטייס שני, מה שמפחית מהמקום הזמין לדלק ולאוויוניקה.
בדרך־כלל הטייס החניך יושב במושב הקדמי ומדריכו יושב במושב האחורי.
בשנות השמונים הוכנסו לשירות דגמים מתקדמים יותר של ה־F-16: F-16C חד מושבי ו־F-16D דו־מושבי, בעלי אוויוניקה ומנוע משופרים.
שדרוגים הדרגתיים נעשו ל־F-16 לאורך היסטוריית הייצור שלו; שדרוגים משמעותיים כונו "בלוקים".
חיל האוויר האמריקני מפעיל כיום בעיקר מטוסי F-16C בלוק 40/42 ובלוק 50/52 בשירות מבצעי, בעוד מרבית מטוסי בלוק 25 ו־30/32 הועברו למשמר האווירי הלאומי ולמילואי חיל האוויר.
דגמי F-16 מסומנים במספרי בלוק עוקבים לציון שדרוג משמעותי.
מספרי הבלוקים מתייחסים לגרסאות החד והדו־מושביות כאחד.
ה־F-16A/B צויד בתחילה במכ"ם דפק־דופלר מדגם AN/APG-66 מתוצרת וסטינגהאוס, מנוע טורבו־מניפה מדגם F100-PW-200
פראט אנד ויטני, בעל דחף של ו־ עם מבער אחורי.
חיל האוויר האמריקני רכש 275 F-16A ו־125 F-16B, כאשר מסירת המטוסים הסתיימה במרץ 1985.
בלוק 1בלוק 1 היא הגרסה הראשונה של ה־F-16. ראדום האף שלו צבוע שחור.
בלוק 5בבלוק 5 שונה צבע הראדום לאפור לאחר שהתגלה כי ראדום האף השחור של בלוק 1 הפך לסימן היכר בולט שאיפשר להבחין בו ממרחק רב.
בנוסף, נקדחו חורי ניקוז בחלק הקדמי של גוף המטוס ובסנפיר הזנב לאחר שהתגלה כי מי גשם יכולים להצטבר בחלקים מסוימים בגוף המטוס של בלוק 1. יוצרו 200 מטוסים מסוגו.
בלוק 10השינוי העיקרי בבלוק 10 נעשה במבנה המטוס.
1,000 מטוסי F-16 מבלוק 15 יוצרו בסך הכל, הכמות הגדולה ביותר מבין שלל הגרסאות של ה־F-16. המטוס האחרון מבלוק 15 נמסר לתאילנד ב־1996.
בלוק 15 OCUהחל מ־1985 נמסרו מטוסים מבלוק 15 לתוכנית ההשבחה Operational Capability Upgrade (OCU), במסגרתה הותקנו במטוסים מנועי טורבו־מניפה משופרים מדגם F100-PW-220 בעלי ממשק בקרה ספרתי, נוספה היכולת לשגר את טילי ה־AGM-65 מאבריק, AIM-120 אמראם ו־AGM-119 פינגווין והוכנסו שיפורים בתא הטייס, במערכות הל"א, והאוויוניקה.
משקל ההמראה המרבי שלו הוגדל ל־.
214 מטוסי בלוק 15 עברו את ההשבחה הזאת, כמו גם מספר מטוסים מבלוק 10, רטרואקטיבית.
בלוק 20בלוק 20 הם 150 מטוסים מבלוק 15 OCU שנמסרו לטאיוואן לאחר ששודרגו ונוספו להם מרבית היכולות של מטוסי ה־F-16C/D בלוק 50/52: יכולת לשגר טילי AGM-45 שרייק, AGM-84 הארפון ו־AGM-88 הארם, וכן לשאת את פוד ה־LANTIRN.
המחשבים בבלוק 20 שופרו משמעותית בהשוואה לגרסאות הקודמות.
בלוק 25ה־F-16C מבלוק 25 טס לראשונה ביוני 1984 ונכנס לשירות חיל האוויר האמריקני בספטמבר.
המטוס מצויד במכ"ם AN/APG-68 מתוצרת וסטינגהאוס, בעל יכולת לביצוע תקיפות מדויקות בלילה, ומונע על ידי מנוע טורבו־מניפה מדגם F100-PW-220E מתוצרת פראט אנד ויטני, בעל ממשק בקרה ספרתי.
המשמר הלאומי האווירי ופיקוד החינוך והאימונים הם המפעילים היחידים של גרסה זאת, ש־509 מסוגה נמסרו.
בלוק 30/32 הגרסה הראשונה שהייתה חלק ממיזם "מנוע מטוס הקרב החלופי" (Alternative Fighter Engine) שנועדה לאפשר להתקין במטוס את מנועי הפראט אנד ויטני המסורתיים או, לראשונה, את מנוע ה־F110 מתוצרת ג'נרל אלקטריק.
בלוקים המסתיימים ב־'0' מונעים על ידי מנועי ג'נרל אלקטריק, ובלוקים המסתיימים ב־'2' מונעים על ידי מנועי פראט אנד ויטני.
מטוסי הבלוק 30 הראשונים נכנסו לשירות ב־1987. הבדלים עיקריים בהשוואה לבלוקים הקודמים כוללים את היכולת לשגר את הטילים נגד קרינה AGM-45 שרייק ו־AGM-88 הארם.
החל מבלוק 30D צוידו המטוסים בכונס אוויר מוגדל עבור מנוע ג'נרל אלקטריק בעל דחף מוגדל.
מטוסי הבלוק 32 בהם הותקנו מנועי פראט אנד ויטני לא שונו באופן זה.
733 מטוסים יוצרו ונמסרו לשש מדינות.
מטוסי בלוק 32H/J, שנמסרו לטייסת האווירובטיקה ת'נדרבירדס של חיל האוויר האמריקני, יוצרו ב־1986 ו־1987 והם ממטוסי ה־F-16 המבצעיים הוותיקים ביותר שבשירות חיל האוויר האמריקני.
מטוסי הבלוק 30 שודרגו משמעותית עם הוספת היכולת להטלת פצצות JDAM וחימוש מונחה GPS אחר.
גרסה משודרגת זו, במשולב עם פוד ציון המטרה לייטנינג מכונה על ידי הטייסים האמריקניים גרסת F-16C++.
בלוק 40/42 (F-16CG/DG) בלוק 40/42 היא גרסה משופרת למשימות תקיפה ביום, בלילה ובמזג אוויר גרוע, שנכנסה לשירות ב־1988. מטוסי הבלוק 40/42 מצוידים בפודי LANTIRN הנישאים תחת מנשאים מחוזקים ומוארכים, מכ"ם משופר, ומקלט GPS.
החל מ־2002 הוגדל מספר סוגי הנשק שהבלוק 40/42 יכול לשאת וכעת יכולים מטוסים אלו לשאת גם את ה־JDAM ,JSOW ,WCMD ואת ה־EGBU-27 המשופר.
615 מטוסים נמסרו לחמש מדינות.
בלוק 50/52 (F-16CJ/DJ) בלוק 50/52 נמסר לראשונה בשלהי 1991; המטוס מצויד במערכת INS/GPS משופרת.
הוא יכול לשאת נשק מתקדם הכולל AGM-88 הארם, JDAM ,JSOW, ו־WCMD.
מטוסי בלוק 50 מונעים על ידי מנוע F-110-GE-129 בעוד מטוסי בלוק 52 מונעים על ידי מנוע F100-PW-229.
F-16 CCIP מטרתה של תוכנית יישום תצורה משותפת (CCIP – Common Configuration Implementation) היא להתאים את כל מטוסי הבלוק 40/42/50/52 של חיל האוויר האמריקני לתצורת 50/52 לשם אימון ואחזקה פשוטים יותר.
התוכנית, שעלותה היא 2 מיליארד דולר, החלה בספטמבר 2001.
בלוק 50/52 פלוס (F-16U)ה־F-16U היא גרסה שהוזמנה על ידי חיל האוויר הפולני ומכונה שם "ג'סטרזב" (נץ).
מטוסים אלו צוידו במערכות האוויוניקה המתקדמות ביותר (לרבות מערכת ההטעיה ALE-50) וניתן לצייד אותם במכלי דלק תצורתיים (CFT).
המטוסים נכנסו לשירות ב־2008 והמטוס האחרון נמסר ב־2012. חיל האוויר היווני הזמין גרסה זאת עם מכלי דלק תצורתיים.
כל הגרסאות הדו־מושביות של בלוק זה כוללות דבשת לאכלוס מערכות אוויוניקה נוספות.
חיל האוויר של הרפובליקה של סינגפור הזמין גרסאות דו־מושביות של הבלוק 52 פלוס.
חיל האוויר של פקיסטן הזמין 18 מטוסי בלוק 52 פלוס.
ה־F-16I הוא מטוס F-16 בלוק 52 פלוס דו־מושבי שיוצר עבור חיל האוויר הישראלי, שם הוא מכונה "סופה".
כמחצית ממערכות האוויוניקה שלו הוחלפו במערכות מתוצרת ישראל והוא בעל מכלי דלק תצורתיים (CFT) הניתנים לפירוק.
המטוס מונע על ידי מנוע פראט אנד ויטני F-100-PW-229 הזהה למנועי ה־F-15I שברשות חיל האוויר הישראלי.
מנוע זה בעל דחף מקסימלי של , משקלו ויחס הדחף־משקל שלו עומד על 8:1. מהירותו המרבית של ה־F-16I היא מעל שני מאך בגובה רם.
מוטת כנפיו ו־10 מטר עם טילים.
הוא שוקל 10 טון ריק ועם דלק שוקל .
הוא יכול לשאת חימוש במשקל מספר טונות.
ה־F-16I יכול לשאת חימוש מגוון כולל:
תותח אוטומטי מהיר ירי מדגם M61A1 וולקן 20 מ"מ המותקן בשורש הכנף השמאלית.
טילי אוויר־אוויר מונחי חום תוצרת רפא"ל מדגמי פיתון 4 ופיתון 5.
טילי אוויר־אוויר מונחי מכ"ם תוצרת ארצות הברית מסוג AIM-120 אמראם.
פוד לייטנינג לאיתור ורכישת מטרות ופוד LANTIRN לניווט.
טילי אוויר־קרקע, טילי אוויר־ים וטילים נגד קרינה.
מגוון פצצות בהן פצצות מונחות לייזר, פצצות "ברד כבד" (JDAM) מונחות GPS, פצצות "ברד־חד" (פצצות SDB), פצצות "ברד פלדה" תוצרת ישראל וכן פצצות שימוש כללי בגדלים שונים.
ה־F-16I כולל מערכות אוויוניקה מתקדמות.
מכ"ם APG-68(V)X בעל יכולת מפתח סינתטי (SAR) המאפשר איתור מטרות קרקע בכל מזג־אוויר ביום ובלילה ומשפר את טווח גילוי המטרות ואת ביצועי מעקב המטרות.
הוא מאפשר כוונון אוטומטי החוסך את הפעולה הידנית הגוזלת זמן.
תק"ע – תצוגת קסדה עילית שפותחה בישראל על ידי אלביט מערכות.
התק"ע מוצגת על משקף הקסדה אותה חובשים טייסי ונווטי ה"סופה", עליה מוקרנים נתוני המטוס לנוחות הטייס וכן כוונת.
באמצעות הקסדה ניתן לכוון טילים על מטוסי אויב ולשגר אותם, ללא צורך לכוון את הכוונת הרגילה המשועבדת לאף המטוס.
יכולת זו מכונה "ירי באמצעות מבט".
בנוסף, מצלמה אשר מותקנת על הקסדה מקליטה את אשר הטייס רואה ובכך מאפשרת יכולת תחקור חדשה – "לאן הביט הטייס בזמן הטיסה?"
מערכות לוחמה אלקטרונית תוצרת התעשיות הביטחוניות של ישראל וייחודיות לישראל ובתוכן ה-Airborne Suite של אלביט מערכות.
תקשורת לוויינית – במטוס מותקנים שני מכשירי קשר חדשים תוצרת רפא"ל ואלתא, רדיו UHF בעל יכולות הצפנה חדשות ויכולות תמסור לטווחים רחוקים.
רבות ממערכות האוויוניקה הייחודיות לישראל מותקנות בתא אוויוניקה חיצוני המעוצב בצורה אווירודינמית על מנת לא לפגוע בביצועי המטוס.
חלק רב מהמערכות הנ"ל מבוססות על אלה המותקנות על ה־F-15I רעם אך הן מדגמים מתקדמים יותר ובעלי יכולות משופרות.
ה־F-16I נועד למגוון משימות, כולל תקיפה והפצצה בטווחים ארוכים במיוחד.
לשם כך נוספו למטוס מכלי דלק פריקים משלושה סוגים:
מכלי דלק תצורתיים (CFT) המיוצרים על ידי התעשייה האווירית.
מכלים אלו מגדילים ב־50% את כמות הדלק הפנימית של המטוס.
מטרתם להאריך משמעותית את טווח הטיסה של המטוס ואת שהותו באוויר מבלי לפגוע בצורה משמעותית בביצועי הטיסה אחרים שלו.
המכלים מותקנים על גב המטוס ומתאימים בצורתם לתוואי צורתו.
מכלי דלק כנפִיים – מגדילים את טווח והתמדת המטוס.
המכלים שמותקנים על תומכות אינם ניתנים להשלכה כמו בידון נתיק.
ישראל הגישה בקשה להצעות בספטמבר 1997 והעדיפה את ה־F-16I על פני ה־F-15I שהתחרה מולו ביולי 1999. חוזה "Peace Marble V" נחתם ב־14 בינואר 2000 וחוזה נוסף נחתם ב־19 בדצמבר 2001 לאספקת 102 מטוסים.
טיסת הבכורה של ה־F-16I נערכה ב־23 בדצמבר 2003, והמטוסים הראשונים נמסרו לחיל האוויר הישראלי ב־19 בפברואר 2004. המטוס רשם טבילת אש מבצעית במלחמת לבנון השנייה וביצע אלפי גיחות הפצצה ותקיפה.
ב-6 בספטמבר 2007, ארבעה מטוסי F-16I סופה, ביחד עם ארבעה מטוסי F-15I רעם, תקפו והשמידו כור גרעיני צבאי בסוריה ומנעו ממשטר אסד יכולת לייצר נשק גרעיני.
ב־6 באוקטובר 2012 יירטו שני מטוסי F-16I ישראליים כלי טיס בלתי מאויש של חזבאללה ובכך רשמו את ההפלה הראשונה לזכות ה־F-16I.
רק מטוס F-16I אחד נפל בפעילות מבצעית, מפגיעת טיל קרקע-אוויר S-200 ב-2018. בסוף מאי 2022 יירטו מטוסי F-16I סופה כלי טיס בלתי מאויש מצרי שחדר לנגב עקב תקלה.
בלוק 60בלוק 60 מבוסס על ה־F-16C/D, וכולל מכלי דלק תצורתיים ומכ"ם ואוויוניקה משופרים; נמכר רק לאיחוד האמירויות הערביות.
מונע על ידי מנוע F110-132 מתוצרת ג'נרל אלקטריק, המשופר יותר מדגם ה־129, ובעל דחף של .
ההבדל העיקרי בינו לבין בלוקים קודמים הוא מכ"ם ה־AESA APG-80 מתוצרת נורת'רופ גראמן שהותקן בו.
הבלוק 60 יכול לשאת את כל מערכות הנשק שהבלוק 50/52 יכול לשאת, ובנוסף יכול לשאת את ה־AIM-132 אסראם ואת ה־AGM-84 SLAM.
בלוק 50/52 ב־2012 הכריזה לוקהיד מרטין על דגם משודרג של ה־F-16 בלוק 50/52 שנקרא "וייפר" ומסומן F-16V, שנועד לשמש כתצורת הבסיס לכל דגמי ה־F-16 החדשים.
המטוס כולל מכ"ם AESA חדש ומתקדם, מחשב טיסה חדש עם יכולות משופרות, תא טייס משודרג וכן מערכות אוויוניקה משופרות.
בלוק 70/72 ב־2018 שיפרה לוקהיד מרטין את ה־F-16V לגרסת בלוק 70/72 ומכרה מטוסים מדגם זה לבחריין, בולגריה, סלובקיה, טייוואן, מרוקו ומדינות נוספות.
F-16/79גרסת יצוא של ה־F-16A שנועדה להיות מונעת על ידי מנוע J79 מיושן.
גרסה זאת תוכננה בעקבות הנחייתו של הנשיא ג'ימי קרטר להפחית את הפצת הנשק בעולם על ידי מכירה של נשק מופחת יכולות בלבד.
ברם, היו מספר חריגות מקו זה, ולאחר שמדיניות זו מותנה בהמשך תחת ממשל קרטר ובוטלה תחת הנשיא רונלד רייגן, לא נמכרו לבסוף מטוסים אלו.
הגרסה הזאת הוצעה לפקיסטן אך זו דחתה את ההצעה.
F/A-16גרסה של ה־F-16 שיועדה למשימות סיוע אווירי קרוב.
F-16 זה מצויד בתותח GAU-13/A בקוטר 30 מ"מ, שהוא נגזרת ארבע־קנית של תותח ה־GAU-8/A השבע־קני המותקן ב־A-10. עשרים וארבע F-16A/B צוידו בתותח זה.
תכנון זה התגלה כבלתי מוצלח והתוכנית בוטלה.גרסה מוזלת זו גם הוצעה לירדן אך לא יצאה אל הפועל לבסוף .
F-16/101F-16A שהותאם להיות מונע על ידי מנוע טורבו־מניפה מדגם F101 תוצרת ג'נרל אלקטריק, מתוכנית ה־B-1A.
ג'נרל אלקטריק ניסתה להתאים את המנוע לשימוש במטוס קרב טקטי, אך הוא מעולם לא נכנס לשימוש ב־F-16. מידע מה־F-16/101 סייע בפיתוח מנוע ה־F110.
F-16ADFבלוק 15 ששודרג עבור המשמר הלאומי האווירי למשימות ירוט מטוסי קרב (מכאן שמו ADF; מטוס קרב למשימות ירוט).
תוכנית השדרוג החלה ב־1989, ובמסגרתה שודרגו 270 מטוסים.
האוויוניקה שודרגה (לרבות הוספת מערכת לחקירת זע"ט עם אנטנה "חותכת ציפורים"), וזרקור הותקן מתחת לתא הטייס, לצורך זיהוי חזותי בשעות הלילה.
זוהי הגרסה האמריקנית היחידה שחומשה בטילי AIM-7 ספארו.
החל מ־1994 החלו להחליף מטוסים אלו במטוסי F-16C חדשים יותר.
נכון לשנת 2005, רק המשמר האווירי הלאומי של דקוטה הצפונית מטיס את הגרסה הזאת.
מספר מטוסי F-16A של חיל האוויר המלכותי ההולנדי צוידו בפודי צילום טקטיים.
למטוסים אלו ניתן הכינוי (F-16A(R.
נגזרת יפנית של ה־F-16 המיוצרת על ידי מיצובישי, בשיתוף עם לוקהיד מרטין.
הוא גדול יותר ומצויד באוויוניקה יפנית בעיקר.
F-16XLגרסה בעלת כנף דלתא שהתחרתה בתחילה מול ה־F-15E סטרייק איגל של בואינג בתוכנית מטוס קרב טקטי משופר (Enhanced Tactical Fighter) והפסידה לו, ושימשה בהמשך את נאס"א למחקר אווירונאוטי.
אם גרסה זאת הייתה נכנסת ליצור רחב היקף הייתה מכונה F-16E/F (חד/דו מושבי).
שני מטוסים מגרסה זאת נבנו בסך הכל, אחד חד־מושבי והשני דו־מושבי.
RF-16C/F-16Rגרסה לצילום אוויר הנושאת את מערכת ה־ATARS.
F-16 MLU(Mid Life Update, בתרגום חופשי מאנגלית: עדכון אמצע החיים) שדרוג למטוסי ה־F-16A/B לתקן של בלוק 50 עבור חילות האוויר של הולנד, בלגיה, פקיסטן, דנמרק, נורווגיה ופורטוגל.
כינויי המטוסים המשודרגים הם F-16AM ו־F-16BM בהתאמה.
F-16N22 מטוסי בלוק 30 שנמסרו לצי האמריקני לצורך משימות ביום אויב.
טייסת VF-126 ובית הספר לנשק מטוסי קרב (מכונה גם טופ גאן) הפעילו אותן מ־NAS מירמר.
טייסות החוף המזרחי היו VF-43 ב־NAS אוקיאנה ו־VF-45 ב־NAS קי ווסט.
אלו הופעלו על ידי NSAWC N7 ככוח ביום אויב.
TF-16N ארבעה מטוסים דו־מושביים שנמסרו לצי האמריקני לצורך משימות ביום אויב.
מטוס אחד נמסר לכל אחת משלוש טייסות ביום האויב של הצי שצוידו ב־F-16 ולטופגאן.
KF-16 140 מטוסים שנבנו בשנות התשעים על ידי קוריאן איירוספייס אינדוסטריז ברישיון מלוקהיד מרטין.
יש שתי גרסאות ל־KF-16; שנים עשר מטוסי ה־KF-16 הראשונים נמסרו לחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה ב־1994, והיו מבוססים על ה־F-16C/D בלוק 32. הגרסה השנייה, שהוצגה ב־1994, הייתה נגזרת מתקדמת של ה־F-16C/D בלוק 52. קרוב ל־2,500 חלקים של ה־F-16C/D המקורי הוחלפו בגרסה זאת.
כל מטוסי ה־KF-16 מסוגלים לשגר טילים נגד ספינות מסוג הארפון.
F-16 VISTA / MATV / NF-16Dגרסה ניסיונית של ה־F-16 לצורכי ניסויים בניהוג וקטורי.
תוכנית ה־VISTA נחשבת למוצלחת, אולם מערכת הניהוג הווקטורי לא שימשה מעולם בדגמי הייצור של ה־F-16.
QF-16 גרסה משודרגת בה אין טייס בתא הטייס – הטייסים נמצאים על הקרקע בדומה למל"ט.
טיסת הבכורה התקיימה ב־24 בספטמבר 2013. המטוס המריא מפלורידה, רום הטיסה המרבי היה 15 ק"מ, המהירות המרבית הייתה 1.47 מאך והנחיתה הושלמה בהצלחה.
חברת בואינג מבצעת את ההסבות למטוסי F-16 אשר יצאו משרות פעיל והם מיועדים להחליף את מטוסי QF-4, אשר ירדו מהסד"כ עד 2015 וישמשו במקומם בתור מטרות אימונים אוויריות עבור ניסויי מערכות נשק מתקדמות שבפיתוח.
קיימים שישה דגמים כאלה לפי בואינג.
F-16 AFTI עוד מדגמי ה־F-16 שלא זכה לגדולה והיה רק בשלבי טיסות ניסוי בסוף שנות ה־80 של המאה ה־20. לדגם הייתה מערכת ניהוג דיגיטלית וסנפירים נוספים המותקנים מתחת לכונס האוויר שלו.
מערכת ניהוג זו העניקה לו כושר תמרון משופר שתאפשר לו להתמודד גם עם מטוסי הקרב של הדור הבא.
עקב תפוצתם הרבה, מטוסי F-16 השתתפו בעימותים רבים, בעיקר במזרח התיכון.
בשנת 1981, השתתפו שמונה מטוסי F-16 של חיל האוויר הישראלי במבצע אופרה (תקיפת הכור בעיראק): מטוסי ה־F-16 ביצעו את התקיפה עצמה, בליווי וחיפוי של מטוסי F-15. באותה שנה, השיג חיל האוויר הישראלי את ההפלות הראשונות שביצע מטוס ה־F-16, כשהפיל מסוק מי־8 ומטוס מיג־21 סוריים.
שנה לאחר מכן, בזמן מבצע שלום הגליל השתתפו מטוסי F-16 ישראלים בקרבות רבים עם מטוסים סורים, ובכולם הייתה ידם של מטוסי ה־F-16 הישראלים על העליונה.
מטוסי F-16 השתתפו גם בתקיפות רבות בשטח לבנון.
במהלך מלחמת אפגניסטן, מטוסי F-16 של חיל האוויר הפקיסטני הפילו מספר מטוסי תקיפת קרקע ותובלה סובייטיים ואפגניים.
בעימות בגבול זה גם הופל ה־F-16 הראשון, כאשר מטוס ידיד במבנה שלו הפילו בטעות עקב תקלה בטיל אוויר־אוויר.
במלחמת המפרץ בשנת 1991, ביצעו 249 מטוסי F-16 של חיל האוויר האמריקני מעל ל־13,000 גיחות, יותר מכל מטוס אחר של כוחות הקואליציה, עם חמש אבדות בקרבות, שלוש על ידי טילי קרקע־אוויר (טק"א), אחד עקב פיצוץ טרם עת של פצצה, ואחד עקב אש במנוע.
מטוסי ה־F-16 שבו לעיראק ב־1998 כחלק ממבצע שועל במדבר ושוב במלחמת עיראק ב־2003, במשימות סיוע לכוחות קרקע ודיכוי הגנה אווירית.
מטוסי F-16 הופעלו גם על ידי נאט"ו במהלך פעולות שמירת השלום בבוסניה ב־1994–1995 (אחד הופל על ידי טק"א), ב־1999 במבצע כוח מאוחד ביוגוסלביה (במהלכו הופל אחד מאש נ"מ), ועל ידי ארצות הברית באפגניסטן מאז 2001. מטוסי F-16 השתתפו גם במלחמת עיראק ב־2003.
ב־23 במרץ 2014 מטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס מיג 23 של חיל האוויר הסורי.
ב־24 בנובמבר 2015 הפילו מטוסי F-16 של חיל האוויר הטורקי מטוס סוחוי Su-24 של חיל האוויר הרוסי, דבר שגרם למשבר חמור מאוד ביחסים בין רוסיה לטורקיה.
נץ (F-16A/B) – שירת בשנים 1980–2016. המטוסים הראשונים שהגיעו היו מבלוק 10 והם שודרגו במהלך השנים על ידי חיל האוויר.
הנצים השתתפו באופן מרכזי בהשמדת הכור העיראקי ומלחמת לבנון הראשונה.
ברק (F-16C/D) – מטוסי הברק מבלוק 30 (המצויים בשלוש הטייסות בבסיס עזר ויצמן (לשעבר: רמת דוד) ) מכונים "ברק 1", ואילו מטוסי הברק מבלוק 40 (המצויים בשתי הטייסות בבסיס חצור) מכונים "ברק 2".
נכון לשנת 2018, כל מטוסי הברק שודרגו לדגם "ברק 2020" בו הותקנו המערכות האוויוניות של דגם ה"סופה" (F-16I) המתקדם.
הברק הוא המטוס שהחזיק את נפח התקיפות הגבוה ביותר במבצע עם כלביא.
סופה (F-16I) – מטוס ה־F-16 המתקדם ביותר של חיל האוויר, מבלוק 52+, מצויד במערכות אוויוניקה ולוחמה אלקטרונית מתקדמות תוצרת ישראל וכן במכלי דלק תצורתיים המגדילים באופן ניכר את טווח הטיסה של המטוס.
למטוסי ה־F-16 יש רקורד מבצעי רחב בשורות חיל האוויר הישראלי.
מטוסי F-16 ישראלים השתתפו במספר גדול מאוד של מבצעי תקיפה, הפצצה ויירוט כלי טיס עוינים.
מטוסי F-16 הראשונים הגיעו לישראל ביולי 1980 אחרי המהפכה האסלאמית באיראן והפלת משטר השאה הפרו־מערבי.
בתגובה לכך מכרה ארצות הברית את מטוסי ה־F-16 שיועדו לאיראן לישראל.
ב־1981 הפציצו שתי רביעיות מטוסי F-16 (המלוות במטוסי F-15) את הכור העיראקי והשמידו את המבנה, בכך מנעו ייצור נשק גרעיני בידי סדאם חוסיין.
באותה שנה רשמו מטוסי F-16 ישראלים את הפלות הבכורה העולמיות של המטוס:
ב־28 באפריל 1981 הפיל מטוס F-16 ישראלי מסוק מי־8 סורי באמצעות תותח.
המטוס הוטס על ידי אמיר נחומי.
שנה לאחר מכן, בזמן מלחמת לבנון הראשונה השתתפו מטוסי F-16 ישראלים בקרבות רבים עם מטוסים סורים, ובכולם הייתה ידם של מטוסי ה־F-16 הישראלים על העליונה.
בפרט, מטוסי F-16 נטלו חלק במבצע ערצב 19 להשמדת סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון.
המבצע כלל גם קרבות אוויר גדולים.
הוא החל ב־9 ביוני 1982 ונמשך יומיים.
מטוסי ה־F-16 של חיל האוויר הישראלי סיימו את הקרב בניצחון מוחץ אחרי שהפילו 44 מטוסי מיג־21 ומיג־23 סורים, ללא אבדות (וללא מטוסים שיורטו) לחיל האוויר הישראלי.
מטוסי F-16 גם השתתפו בתקיפות רבות בשטח לבנון.
מטוס F-16 "נץ" מספר 107 רשם לזכותו 6.5 הפלות, בנוסף להפצצת הכור בעיראק, ובכך הפך למטוס ה־F-16 עם מספר הפלות המטוסים הגבוה בעולם.
ב־2015 הועבר לתצוגת קבע במוזיאון חיל האוויר.
בין טייסי ה־F-16 הבולטים בהיסטוריה של חיל האוויר הישראלי נמנים זאב רז, אמיר נחומי, אליעזר שקדי ואילן רמון.
מטוסי F-16 השתתפו גם בלחימה בטרור והפציצו מאות מטרות טרור של חזבאללה ואמל בלבנון ושל ארגוני טרור פלסטיניים בשטחי יהודה, שומרון ועזה (בעיקר ברצועת עזה).
במלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה ומבצע צוק איתן נטלו חלק גם מטוסי ה־F-16I החדישים והנ"ל השמידו מאות מטרות טרור והרגו מאות מחבלים.
בסוף מלחמת לבנון השנייה הפילו מטוסי F-16 מזל"טים תוצרת איראן של חזבאללה באמצעות טילי פיתון 5. ב-6 בספטמבר 2007, ארבעה מטוסי F-16I סופה, ביחד עם ארבעה מטוסי F-15I רעם, תקפו והשמידו כור גרעיני צבאי בסוריה ומנעו ממשטר אסד יכולת לייצר נשק גרעיני.
מטוסי F-16 נטלו חלק בתקיפות חיל האוויר הישראלי בסוריה נגד מטרות איראניות ומשלוחי נשק לחזבאללה.
בעימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן בפברואר 2018 נפגע מטוס F-16I בעת תקיפת שדה התעופה T-4 בסוריה, והתרסק בשטח ישראל.
הטייסים נטשו באמצעות כיסא מפלט: אחד נפצע קשה והשני קל.
מטוסי ה־F-16 נוטלים חלק קבוע במשימות ביטחון שוטף והגנה אווירית, והם הראשונים להיות מוזנקים במקרה של חדירת כלי טיס עוין.
במספר אירועים יירטו מטוסי ה־F-16 כלי טיס בלתי מאוישים של ארגוני הטרור חזבאללה וחמאס.
ב־6 באוקטובר 2012 יירטו שני מטוסי F-16I ישראליים כלי טיס בלתי מאויש שחדר לתחומה לאחר שהייה של מעל 20 דקות בשטחה האווירי של ישראל.
על פי מומחים ופרסום בעיתון הבריטי ה"סאנדיי טיימס", מוערך כי הכטב"מ שחדר למדינת ישראל היה שייך לחזבאללה והיה מדגם שאהד־129. ב־25 באפריל 2013 יירטו מטוסי F-16 כלי טיס בלתי מאויש נוסף ליד מפרץ חיפה.
ב־20 בספטמבר 2016 וב־23 בפברואר 2017 יירטו מטוסי F-16 כלי טיס בלתי מאוישים של חמאס.
ב-2 ביולי 2022 הפיל מטוס F-16D ברק 2020 מטייסת 109 כלי טיס בלתי מאויש של חזבאללה שחדר למים הכלכליים של ישראל בגבול ישראל–לבנון.
שני כלים נוספים הופלו על ידי טילי ים-אוויר מדגם ברק 1 ששוגרו מאח"י אילת (סער 5).
כיום, מהווה ה־F-16 על שלל דגמיו את עמוד השדרה של החיל, כאשר חיל האוויר הישראלי הוא כיום החיל השני בכמות מטוסי ה־F-16 אחרי חיל האוויר האמריקאי.
מגמה זו התחזקה משמעותית בעקבות רכישתם וקליטתם (ב־2004) של 102 מטוסי F-16I חדישים (נקראים בארץ "סופה") בעלי מערכות אוויוניקה מתקדמות תוצרת ישראל ומכלי דלק תצורתיים המגדילים את טווח הפעולה שלו באופן ניכר.
בתחילת העשור השני של המאה ה־21 שדרג חיל האוויר את כל מטוסי ה"ברק 1" (C\D) וה"ברק 2" (CG\DG) שלו לדגם "ברק 2020" עם מערכות אוויוניקה משופרות ברמה של ה"סופה", ובאמצע העשור השני של המאה ה־21 החל בשדרוג מטוסי ה"סופה" (F-16I) על כלל מערכותיהם.
בשנת 2015 יצאו מהמערך המבצעי מטוסי ה־F-16A/B "נץ" הוותיקים, אך הם המשיכו לפעול במערכי ההדרכה והאימון.
ב־2016 הודמם מטוס ה"נץ" האחרון והמטוסים במערך ההדרכה הוחלפו במטוסי M-346 מאסטר ("לביא").
בכך חתם ה"נץ" 36 שנה של שירות בחיל האוויר.
בינואר 2020 ניזוקו 8 מטוסי F-16 בבסיס חצור, כאשר דירים תת־קרקעיים הוצפו בשיטפונות.
בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל שוגרו מאות טילים וכטבמי"ם לעבר מדינת ישראל נעשה שימוש במטוס ליירוט הטילים והכטב"מים.
בנוסף, מטוסי F-16 ביצעו אלפי גיחות תקיפה נגד מטרות טרור ברצועת עזה ולבנון.
ביוני 2025 השתתפו מטוסי F-16 מדגמי "ברק 2020" ו"סופה" במבצע עם כלביא בו תקף צה"ל באיראן ותקפו מטרות רבות של המשטר האיראני.
תרומתם של מטוסים אלו למכת הפתיחה הייתה בין השאר בפגיעה באתרי שיגור הטילים הבליסטיים במערב איראן שמנעה את שיגורם על ידי פגיעה בפתחי הבונקרים כך שהמשגרים והטילים נלכדו בתוכם.
ביולי 2024 יצאו מטוסי ה-F-16C החד-מושביים מדגם "ברק 1" משירות.
בעתיד יוחלפו חלק ממטוסי ה־F-16 הישנים על ידי ה־F-35I "אדיר", מטוס קרב רב־משימתי חמקן מהדור החמישי.
חיל האוויר הישראלי חתם על הסכם עם החברה הקנדית Top Aces למכירה 29 מטוסי F-16, ונכון להיום ידוע לפחות על מטוס אחד שנמסר.
טייסות F-16 בחיל האוויר הישראלי
טייסות חיל האוויר הישראלי שמפעילות F-16:
("טייסת אבירי הזנב הכתום"): F-16I סופה
טייסות חיל האוויר הישראלי שהפעילו בעבר F-16:
("טייסת אריות הדרום"): F-16A/B נץ
ג'נרל דיינמיקס/לוקהיד מרטין (ארצות הברית)
קוריאן איירוספייס אינדוסטריז (קוריאה הדרומית)
קונגסברג דיפנס אנד איירוספייס (נורווגיה)
התעשייה האווירית (ישראל) – פיתחה ומייצרת את מכלי הדלק התצורתיים ואת מכלולי הכנף והזנב.
: חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות (דגמי F-16E/F בלוק 60)
: חיל האוויר האמריקני, המשמר הלאומי האווירי והצי האמריקני
: חיל האוויר המלכותי של בחריין
: חיל האוויר המלכותי הדני
: חיל האוויר המלכותי ההולנדי
: חיל האוויר של ונצואלה
: חיל האוויר המלכותי הירדני
: חיל האוויר המלכותי הנורווגי
: חיל האוויר של הרפובליקה של סינגפור
: חיל האוויר המלכותי של עומאן
: חיל האוויר המלכותי התאילנדי
– בין השנים 2001–2012 חיל האוויר האיטלקי שכר מחיל האוויר של ארצות הברית 30 מטוסי F-16A ו־4 מטוסי F-16B.
סוג: מטוס קרב רב משימתי
הנעה: מנוע טורבו־מניפה אחד מסוג F110-GE-100
דחף עם מבער אחורי: 28,600 ליברות (127 קילו־ניוטון)
רדיוס קרב: 340 מייל (550 ק"מ) בחתך משימה גבוה נמוך גבוה עם שש פצצות 450 ק"ג
תותחים: תותח אחד מסוג M61A1 Vulcann בקליבר של 20 מילימטר עם שישה קנים המותקן על שורש הכנף השמאלית
4 טילי אוויר־אוויר מסוג AIM-7 ספארו
4 טילי אוויר־אוויר מסוג AIM-9 סיידווינדר
4 טילי אוויר־אוויר מסוג IRIS-T
4 טילי אוויר־אוויר מסוג AIM-120 אמראם
4 טילי אוויר־אוויר מסוג פיתון 4 או 5
6 טילי אוויר־קרקע מסוג AGM-45 שרייק
6 טילי אוויר־קרקע מסוג AGM-65 מאבריק
4 טילי אוויר־קרקע מסוג AGM-88 הארם
2 טילי נגד ספינות מסוג AGM-84 הרפון
4 טילי נגד ספינות מסוג AGM-119 פינגווין
2 פצצות מצרר מסוג CBU-87
2 פצצות מצרר מסוג CBU-97
4 פצצות מונחות לייזר מסוג GBU-10
6 פצצות מונחות לייזר מסוג GBU-12
4 פצצות עם ניווט לווייני מסוג JDAM
4 פצצות שימוש כללי סימן 84
8 פצצות שימוש כללי סימן 83
12 פצצות שימוש כללי סימן 82
פודים: יכול לשאת פודים כגון LANTIRN ולייטנינג לניווט ורכישת מטרות
ג'נרל דיינמיקס F-111 ארדוורק הוא מפציץ חדירה אסטרטגי לטווח בינוני, מטוס סיור וכן, מטוס תקיפה טקטי שפותח בשנות ה-60 בארצות הברית בתאגיד ג'נרל דיינמיקס.
לאורך שנים כינויו הלא-רשמי בחיל האוויר האמריקאי היה "ארדוורק" (Aardvark, שנבוב).
הכינוי הוענק באופן רשמי למטוס בעת התחלת תהליך הוצאתו מהשירות ב-1996.
ה-F-111 כלל בשעתו מספר פיתוחים טכנולוגיים חדשניים כגון: כנף בעלת משיכה משתנה, מנוע טורבו-מניפה בעל מבער אחורי ומכ"ם עקיבת תוואי קרקע המסייע בטיסה בגובה נמוך במהירות גבוהה ובתנאי מזג אוויר קשים.
לעיצוב המטוס הייתה השפעה רבה על עיצוב מטוסי קרב עתידיים, בעיקר מטוסי קרב סובייטים, וכמה ממאפייניו המתקדמים הפכו לתקניים במטוסי קרב מאוחרים יותר.
חדשנות זו הייתה במידת מה בעוכרי המטוס, כיוון שבתחילת דרכו סבל ה-F-111 ממספר קשיים טכניים והנדסיים וכמה מהתפקידים שיועדו לו, כגון תקיפת ספינות, לא מומשו.
למרות כל זאת המטוס הצטיין בבטיחות טיסה, יחסית לכל מטוסי הקרב בני דורו.
ה-F-15 איגל החליף את המטוס בחיל האוויר האמריקאי למשימות יירוט והפצצה מדויקות בטווח בינוני, בעוד שתפקיד המפציץ העל-קולי ניתן ל-B-1B לנסר.
חיל האוויר האוסטרלי המלכותי החליף את ה-F-111 במטוסי F/A-18 סופר הורנט בשנת 2010.
פילוסופית תכנון מטוסי הקרב באותה התקופה, התרכזה בהשגת מהירות גבוהה ביותר, שימוש בהנעה חזקה, והתמקדות בטילי אוויר-אוויר כנשק עיקרי.
המפקדה הטקטית של חיל האוויר (TAC) הייתה מעוניינת במטוס מהיר ומנמיך טוס בעל יכולות תקיפה גרעינית בעומק עורפו של האויב.
תקיפה מגובה נמוך הציעה מספר יתרונות, בהם קושי של מתקני המכ"ם לזהות מטרות, מה שתרם ליכולת ההפתעה, וכן יתרונם המצומצם של מטוסי היירוט במהירות בגובה פני הקרקע יחסית ליתרונו בגובה רב (בשל התנאים האטמוספיריים).
המטוס היה צריך להוות תחליף הולם ל-F-105 ת'נדרצ'יף, שסיפק יכולות אלו לפני כן, אך הצריך מסלול המראה ארוך.
עד להיתקלות המבצעית של האמריקאים במטוסי המיג במלחמת וייטנאם, תכונות החיוניות לקרבות אוויר היו בעדיפות שנייה.
ביוני 1960 פרסם חיל האוויר מפרט דרישות עבור מטוס קרב-הפצצה ארוך טווח שיהיה מסוגל לחדור את מסך הנ"מ הסובייטי בגובה נמוך ומהירות גבוהה ולשגר חימוש גרעיני, וכן יכולת המראה ונחיתה במסלולים ארעיים וקצרים.
בין דרישות המפרט היו: טיסה בגובה נמוך במהירות 1.2 מאך, טיסה בגובה רב במהירות 2.5 מאך, רדיוס תקיפה של 1,430 ק"מ, וטווח טרנס-אטלנטי מאמריקה עד לאירופה בלא תדלוק מחדש.
כבר משנת 1957, חיפש הצי האמריקאי מיירט לטווח רחוק, שיוכל להגן על נושאות המטוסים כנגד הדור חדש של מפציצי סילון סובייטים, שבאותה התקופה חומשו בטילים כנגד ספינות בעל ראשי נפץ גרעיניים.
הצי זקוק היה למטוס קרב בעל יכולת סיור ויכולת נשיאת חימוש טובים יותר מאלה של אב-הטיפוס של מטוס ה-F-4 פנטום, וכן שיהיה מצויד במכ"ם חזק ובטילים רבים ארוכי טווח שיוכלו לעצור את המפציצים על טיליהם.
הצי בחן, ודחה, את ה-F-6D מיסיליר.
בדצמבר 1960 שקל הצי שימוש במטוס בעל כנף גאומטריה משתנה, לצורך הגנה על נושאות המטוסים.
המגמה להשגת מטוסי קרב גדולים וחזקים יותר היוותה בעיה לצי: מהירויות הנחיתה של מטוסי הצי מהדור הישן היו גבוהות למדי והקשו בנחיתות על נושאות מטוסים, ומטוס קרב גדול וכבד יותר בעל מהירות גישה גבוהה אף יותר, היה הופך את הנחיתה לבלתי-אפשרית.
כנף משוכה לאחור בזווית חדה יעילה למהירות גבוהות מאלה המשוכות לאחור בזווית קהה – אך יעילה פחות במהירויות שיוט נמוכות, דבר המפחית את טווח הטיסה ויכולת נשיאת המטען, וכן בעל התנהגות בעייתית במהירויות נמוכות, מה שמצריך הגדלת מהירות נחיתה.
מצד שני, קל יותר לשלוט במטוס בעל כנף ישרה או המשוכה מעט לאחור, ומטוס זה מסוגל לרוב לשאת מטען כבד למרחקים ארוכים יותר תוך ניצול מרבי של הדלק, אך במהירות נמוכה יותר.
גאומטריה משתנה, שאותה זנח הצי במטוס XF-10F יגואר בשנת 1953, שילבה היתרונות של הכנף המשוכה והישרה בשלדה אחת.
המכרז והשפעתו של רוברט מקנמארה
רוברט מקנמארה החל את תוכנית ה-TFX עם דרישות למטוס תקיפה לחיל האוויר שיוכל להוות גם מטוס קרב לטובת הצי.
תוכניתו הייתה לחסוך מיליארדי דולרים על ידי פיתוח מטוס המסוגל לבצע את כל המשימות ולענות על כל הדרישות.
מאוחר יותר נסוג מקנמארה מעיקרון זה, אך המשיך להתעקש על פיתוח מטוסים בעלי איכויות המתאימות לכמה שיותר זרועות ומשימות, ומדיניות זו השפיעה על פיתוחו של ה-F-111 וכן עוד מספר מטוסים דוגמת ה-A-7. במכרז עצמו השתתפו לוקהיד, נורת' אמריקן, בואינג, ג'נרל דיינמיקס/גראמן, מקדונל דאגלס ורפבליק/ווט.
מתוך כל ההצעות שהוגשו רק הצעותיהם של חברת בואינג והצעתם המשותפת של ג'נרל דיינמיקס וגראמן התקבלו להמשך המכרז.
אף על פי שהתערבות מקנמארה במכרז שהעדיף את הצעת ג'נרל דיינמיקס/גראמן התקבלה בביקורת נוקבת גם מהצד הפוליטי, שהולידה ועדה לחקירת המכרז לחשד לניגוד עניינים ושחיתות, החלטתו גובתה בשיקולים רציניים.
לבסוף ב-24 בנובמבר 1962 מקנמארה הכריז על ג'נרל דיינמיקס כזוכים במכרז.
מטוסים דומים בעלי גאומטריה משתנה
ה-F-111 היה מטוס הקרב בעל גאומטריה משתנה המבצעי הראשון.
הדגם התת-קולי הישן יותר של הצי XF-10F יגואר בוטל בשנת 1953. המטוס נתן השראה למספר מטוסים במהלך שנות ה-80, אך כנפי גאומטריה משתנה כבר כמעט ולא משולבות בדגמי מטוסים מודרניים, בשל מחירן היקר ומשקלו העודף של מנגנון משיכת הכנף.
שירות מבצעי של דגמי המטוס השונים
פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר האמריקאי עשתה שימוש ב-FB-111 משנת 1969 עד לשנת 1990.
ה-F-111A היה דגם הייצור הראשון.
היו לו מנועי TF30-P-3 בעלי דחף יבש 53 קילו-ניוטון, ועם מבערים אחוריים 82 קילו-ניוטון, וכונס אוויר בעל גאומטריה משתנה, כולם תרמו למהירותו ואפשרו לו להגיע למהירות מרבית של 2.2 מאך (2,300 קמ"ש) בסייג הרום שלו.
אף על פי שמנועים אלו סבלו מהזדקרויות מדחס תכופות שבעקבותם בוצעו שינויים במנועים ששילשו את מחירם, בעוד מחיר השלדה של המטוס ירד.
מערכות האוויוניקה של הדגם כללו מכ"ם תקיפה של חברת ג'נרל אלקטריק מדגם AN/APQ-113, ששולב יחד עם מכ"ם עקיבת תוואי קרקע של חברת טקסס אינסטרומנטס מדגם AN/APQ-110 מתחת לאף המטוס, ומערכת הנחיה ותקיפה מדגם AJQ-20.
יוצרו בסך הכלל 158 מטוסים מדגם זה, ביניהם 17 גרסאות טרום-ייצור שלאחר מכן שודרגו והעלו לרמת מטוסי הייצור.
הדגמים הראשונים של המטוס נקלטו ב-18 ביולי 1967 לטייסות 428, 429 ו-430 של מפקדת הכנף 474 בחיל האוויר האמריקאי בניו מקסיקו, שהועברו בשנת 1968 לבסיס נליס.
לאחר בחינה מוקדמת, שישה מטוסים נשלחו במרץ 1968 לדרום-מזרח אסיה, לצורך בחינתם בתנאי קרב אמיתיים בווייטנאם.
לאחר מעט יותר מחודש, שלושה מטוסים אבדו ובחינות הקרב הופסקו.
התברר שכל שלושת המטוסים התרסקו כתוצאה מכשל במנגנון משיכת הכנף, ולא מפעולות האויב.
הדבר הוביל לסערה של האשמות פוליטיות, כאשר סנאטורים אמריקאים גינו את החלטת מזכיר ההגנה דאז, רוברט מקנמארה, לרכוש את המטוסים.
כמו כן התגלו תקלות נוספות והן תוקנו על ידי ריתוך נקודתי בכנפיים.
בספטמבר 1972 שבו מטוסי ה-F-111 לדרום-מזרח אסיה, כדי להשתתף במבצעים ליינבייקר וליינבייקר 2 כנגד כוחות הצפון.
משימותיהם לא הצריכו תדלוק אווירי או שימוש בלוחמה אלקטרונית, והם יכלו לתפקד במזג אוויר שקירקע את רוב המטוסים האחרים.
מטוס F-111 יחיד יכל לשאת מטען פצצות של ארבעה מטוסי F-4 פנטום.
ערכו המבצעי של המטוס עלה, ולאחר מעל 4,000 משימות תקיפה בשמי וייטנאם, אבדו רק שישה מהמטוסים.
בשנת 1977 הועברו דגמי המטוס שנותרו למפקדת הכנף 366 לבסיס מאונטיין הום, אל טייסות 389 ו-391.
בשנת 1982 ארבעה מטוסי F-111A ששרדו שודרגו לרמת דגם F-111C, וניתנו לאוסטרליה כתחליף למטוסים ישנים.
למטוסים הותקנו כנפיים ארוכות יותר וכן נסע משופר של ה-F-111C, וכתוצאה לא היה הבדל בינם לבין דגמי ה-F-111C החדשים יותר.
כמה מדגמי ה-A שנמסרו לחיל האוויר האוסטרלי השתתפו במלחמת וייטנאם, ולכאורה עדיין נשאו את הצלקות של אש הנ"מ.
42 מטוסי F-111A הושבחו לדגם EF-111A "רייבן" (עורב), שנועד ללוחמה אלקטרונית.
ניתן להבחין ביניהם לבין הדגמים הרגילים על ידי הציוד הבולט מעל לזנבות המטוסים, מאפיין שהעניק למטוסים האלה את הכינוי "זנב שמן" (Fat Tail).
שלושה דגמי טרום-ייצור נמסרו לנאס"א לצורכי מחקר שונים.
לדגם אחד הותאמה כנף בשיפוע משתנה כחלק מתוכנית שבאה ליצור מטוס קרב מתקדם יותר בשנות השמונים; הדגם הועבר למוזיאון חיל האוויר האמריקאי בשנת 1989.
רוב המטוסים מדגם F-111A שלא הושבחו לרמה של דגמים מתקדמים יותר הוצאו משירות בשנת 1991, והועברו למרכז AMARC, שנמצא בסיס חיל האוויר דייוויס מונט'אן.
דגם B יועד להיות מטוס קרב של הצי האמריקאי, שימלא את הדרישה עבור מטוס קרב שיוכל לשאת טילים כבדים לטווח רחוק ויגן על נושאות המטוסים מהטילים הסובייטים נגד אוניות.
הצי רק ביטל את דגם המטוס F6D "מיסילר", דגם מטוס סילון איטי בעל כנף קבועה ומכ"ם מתקדם יוז AN/AWG-9, שאמור היה להיות מסוגל לאתר מטרות ברום טיסה נמוך, וכן לשאת שמונה טילי אוויר-אוויר חדשים ארוכי טווח מדגם AIM-54 "פניקס", ולתקוף מספר מטוסי קרב בו זמנית החל מטווח 160 ק"מ.
פיתוח הדגם בוטל, אך ה-F-111 היה יעיל יותר בשל טווח טיסתו, יכולת נשיאת כלי הנשק ויכולתו להגיע למהירות 2 מאך וכך ליירט מטרות במהירות, אבל עם כנפיים משוכות ומנועי טורבו-מניפה, הוא יכל לשהות באוויר לפרקי זמן ארוכים יותר.
דגם F-111B נשא שישה טילי פניקס, אך לא הותאם לו תותח או כל חימוש לטווחים קצרים.
מאחר שלחברת ג'נרל דיינמיקס לא היה ניסיון בייצור מטוסי נושאות מטוסים, היא נכנסה לשותפות עם חברת גראמן ליצירת הדגם.
דגם F-111B היווה פשרה שניסתה ליישב את דרישות הצי השונות מאוד מאלה של חיל האוויר, שתכנונו הבסיסי היה להיות מטוס תקיפה על-קולי, וההתפשרויות האלה יכלו לפגוע בשני הצדדים.
הצי העדיף שיהיו במטוס שני מושבי טייסים זה לצד זה, כבדגם המיסילר.
דגם B היה קצר יותר מדגם A, כדי לאפשר את התאמתו למעליות של נושאות המטוסים, אך היו לו מוטת כנף ארוכות יותר (21.3 מטר בהשוואה ל-19.2 מטר) כדי להגדיל את טווח הטיסה ונתוני השיוט.
אף כי הצי דרש צלחת מכ"ם של 122 ס"מ לטווח רחוק, הוא נאלץ להתפשר בצלחת של 91.4 ס"מ לצורך תאימות עם דגם חיל האוויר.
היעד של הפחתת משקל המטוס הוכח כאופטימי מדי, אם כי ה-F-14 "טומקאט" וה-F/A-18E/F "סופר הורנט" עברו את יעדי משקלם.
בעיית משקל היתר הקשה על פיתוח דגם B לאורך כל התוכנית.
לא רק שאבות-הטיפוס שקלו הרבה מעל הדרישה המרבית של 24,955 ק"ג, אלא גם ניסיונות לתכנן מחדש את שלדת המטוס החמירו את המצב.
משקלו העודף של המטוס הפך אותו לבלתי-כשיר.
למעשה, נאמר שבעת נחיתה על נושאת מטוסים הדגם לא יוכל לשמור על טיסה מאוזנת בעזרת מנוע אחד, דבר שיהווה בעיה גדולה במצבי חירום.
גרוע מכך, הראות מתא הטייס לא התאימה לנחיתות אלו.
הדרישות בעבור דגם F-111B שנוסחו לפני הלחימה האווירית בווייטנאם בשנת 1965, הראו שהצי היה זקוק למטוס קרב שיוכל ליירט את מטוסי המיג מטווח קרוב.
הצי חשק במטוס קרב שביצועיו יעלו על אלו של ה-F-4 "פנטום" אך במהלך הניסויים, כושר התמרון וביצועי המטוס ברום טיסה בינוני היו בבירור נחותים לעומת אלה של הפנטום.
במהלך הדיון בקונגרס על המטוס, סגן אדמירל תומאס "טום קאט" קונולי מחיל האוויר, הגיב לשאלת אחד הסנאטורים אם מנוע חזק יותר יפתור את בעיות המטוס באומרו "אין מספיק כוח בעולם כולו כדי להפוך את המטוס הזה למה שאנחנו רוצים".
באוקטובר 1967, הצי ארצות הברית השתכנע לבסוף שתוכנית F-111B הייתה לא מעשית והמליץ על ביטולה בשנת 1968, לאחר ששמונה מטוסים כבר נקלטו ושניים מהם התרסקו בתאונות.
תצורת הכנף המשוכה לאחור, המנועים מדגם TF-30, טילי הפניקס והמכ"ם שתוכננו עבור המטוס (וגם הדגם הקודם שבוטל, F6D מיסילר) נוצלו בפיתוח ה-F-14 טומקאט שאף הוא תוכנן על ידי חברת גראמן.
הטומקאט היה עתיד להיות גדול דיו כדי לשאת את המכ"ם AWG-9 ואת מערכות הנשק של טילי הפניקס ובעל יכולת תמרון שלו תהיה טובה יותר משל ה-F-4.
דגם F-111C היה גרסת ייצוא לאוסטרליה, המשלבת מערכות אוויוניקה של הדגמים F-111A/E, אורך מוטת כנפיים מוגדל, וכן נסע כבד יותר שיועד במקור לדגם F-111B.
בשנת 1963 הוזמנו 24 דגמים, אבל עיכובים בפיתוח ובעיות מבנה מנעו מהם להיכנס לשירות עד לשנת 1973.
ארבעה מטוסים הוסבו לדגם מטוס הביון RF-111C, תוך כדי שמירה על יכולות התקיפה שלהם.
המטוס מדגם RF-111C נשא מערכת סיור בעלת 4 מצלמות ומערכת מבוססת אור תת-אדום.
הותקנו מנועי TF30-P-108/109RA בעלי דחף 93 קילו-ניוטון.
ארבעה מטוסים מהדגם F-111A של חיל האוויר האמריקאי הוסבו לדגם F-111C, ונשלחו לאוסטרליה כתחליפים.
בסוף שנת 2001 התגלו בעיות עייפות החומר בכנף אחד מהמטוסים מדגם F-111C.
כתוצאה, בחודש מאי 2002 הוחלט להחליף את הכנפיים בתחליפיים שנלקחו ממטוסים מהדגם F-111F של חיל האוויר האמריקאי.
הכנפיים הקצרות עברו תהליך של שיפוץ והתאמה באוסטרליה, שכלל את הארכתם כדי להתאימם למטוסי ה-F-111C וה-F-111G.
הדגם F-111 שימש את חיל האוויר האוסטרלי עד לשנת 2010. בשנת 2010, צי מטוסי ה-F-111 ויצא משירות והוחלף על ידי 24 מטוסי F/A-18F "סופר הורנט".
המשלוחים האחרונים של המטוסים החדשים יגיעו בסוף שנת 2011.
דגם F-111D היה שדרוג של דגם F-111A שכלל מערכות אוויוניקה "סימן 2", מנועים חזקים יותר, מבנה כונס אוויר משופר, ותצוגות רב תכליתיות.
המטוס הוזמן לראשונה בשנת 1967, בעיות נרחבות בפיתוח עיכבו את כניסתו לשירות עד לשנת 1974, ורק 96 מטוסים מדגם זה יוצרו.
המטוס דגם D השתמש בפתחי אוויר חדישים "Triple Plow", שהורחקו כ-10 ס"מ משלדת המטוס כדי למנוע חדירה של שכבת אוויר "כבדה" למנוע, שגרמה להשתנקויות והזדקרויות מדחס במנועי הטורבו-מניפה מדגם TF30. לדגם היו מנועים חזקים יותר מדגם TF30-P-3 בעל דחף יבש של 53 קילו-ניוטון, ודחף של 82 קילו-ניוטון עם מבערים אחוריים.
שיפור משמעותי יותר היוותה חליפת מערכות האוויוניקה סימן 2. מערכות אלו היו מערכות משולבות דיגיטליות, מהראשונות בשימוש חיל האוויר האמריקאי.
את היכולות החדשות שאפשרו המערכות, ליוו קשיים טכניים משמעותיים.
המכ"ם הראשי מדגם AN/APQ-114 מתוצרת חברת ג'נרל אלקטריק, כלל ניתוח דופלר לשיפור האבחנה ויכל לזהות מטרות נעות, ומצב שידור רציף להנחיית טילים עם ביות חצי אקטיבי (יכולת שנעדרה מהדגם הישן יותר - AN/APQ-113).
בנוסף כללה החליפה מכ"ם תקיפה ומערכת ניווט אינרציאלית מתוצרת חברת Autonetics, מכ"ם ניווט דופלר של חברת מרקוני, צגים רב תכליתיים (MFD) מתוצרת חברת נורדן ומעבד מרכזי של חברת יבמ.
מערכות התצוגה גרמו לבעיות שהתווספו לתקלות הטכניות של כל יחידה בנפרד והחמירו אותן.
מצב זה הוביל לסכסוכים חריפים בין היצרנים השונים, ותהליך תיקון הכשלים נמשך מספר שנים.
בעיני צוותי האוויר נחשב דגם ה-D, כשהוא במצב שמיש, לידידותי ביותר למשתמש מבין כל גרסאות המטוס, אולם מצב זה היה נדיר לפני תחילת שנות השמונים.
במקרה, המטוס מהדגם F-111D מעולם לא נשא את מערכת החיישנים היעילה ביותר של הארדוורק, הפוד AN/AVQ-26 של חברת Pave-Tack.
בשנת 1992 חדלו להשתמש במטוס מהדגם F-111D והוא יצא משירות.
הדגם F-111E היה דגם זמני ופשוט יותר, שהוזמן לאחר שהתגלו הבעיות המתמשכות של דגם D.
בדגם זה הותקנו כונסי "Triple Plow 2" של דגם D וכן מנועים חזקים יותר מדגם TF30-P-3, אך הדגם צויד במערכות אוויוניקה של דגם A בתוספת מכ"ם עקיבת תוואי קרקע מתקדם ומצלמת הפצצה.
על אף שתוכנן לאחר דגם D, דגם F-111E נשלח למעשה לשירות מבצעי לפניו.
הטיסה הראשונה של דגם E נערכה ב-20 באוגוסט שנת 1969. בסך הכול יוצרו 94 מטוסים מדגם זה.
מספר מטוסים מדגם E הופעלו בבסיסי חיל האוויר המלכותי באוקספורדשייר (אנגליה) עד לשנת 1993 ובמבצע "סופה במדבר".
כל המטוסים מדגם זה הועברו לאחסנה בין השנים 1993 ו-1994.
דגם F-111F היה הדגם האחרון של המטוס שיוצר עבור חיל האוויר האמריקאי, ונשא מערכות אוויוניקה "סימן 2 B" שהיו בעלות יכולות טובות מאשר אלו של דגם E, וכן אמינות גבוה בהרבה יותר מאשר אלו של דגם D.
בסך הכול יוצרו 106 מטוסים מדגם זה בין השנים 1971 עד 1976. המטוס הוקצה מלכתחילה לבסיס חיל האוויר 366 שבאיידהו.
בשנת 1978 המטוסים הועברו לטייסת 48 של חיל האוויר המלכותי באנגליה, וחלק מהם הוקצו לבסיס האמריקאי נליס.
מערכת האוויוניקה של המטוס מהדגם F-111F השתמשה בגרסה מפושטת של מכ"ם הדגם FB-111A, ה-AN/APQ-144, ללא מספר מודי תקיפה, אבל בעלת טווח ארוך יותר במעט.
המערכת השתמשה במכ"ם תוואי קרקע מדגם AN/APQ-146 של חברת Texas Instruments, מערכת ניווט של חברת ליטון, ומערכת בקרת ירי של דגם F-111E.
בתא החימוש הפנימי הותקן פוד פליר AVQ-26 Pave Tack ובמערכת לייזר לצורך ציון מטרות לחימוש מונחה לייזר.
לאחר מכן, המכ"ם שודרג לדגם AN/APQ-161, יחד עם מכ"ם עקיבת תוואי קרקע מדגם AN/APQ-171. יותר מאוחר שידרגו את מערכת האוויוניקה עם רכיבים של חברת Pacer Strike שהוסיפו רכיבי אלקטרוניקה ובסיס נתונים חדשים ודיגיטליים.
מטוסים מדגם זה השתמשו בפתחי אוויר "Triple Plow 2", יחד עם מנועי טורבו-מניפה חזקים בהרבה מדגם TF30-100 שיכלו להפיק דחף של 112 קילו ניוטון.
כל אלה תרמו לשיפור ביצועיו של הדגם, ואיפשרו לו להגיע למהירות מקסימלית של 2.5 מאך ברום, הקנו לו יכולת לשייט במהירות על קולית (supercruise, טיסה במהירויות על-קוליות ללא שימוש במבער אחורי).
מטוסים מדגם זה השתתפו לראשונה במבצע "קניון אל דוראדו" כנגד לוב בשנת 1986, ותיפקדו בהתאם למצופה במבצע "סופת מדבר" נגד עיראק, בו תקפו המטוסים מטרות משוריינות.