tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דחליל: שירים, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989. (שירים, למבוגרים)
תעלולי צמד חמד, תל אביב: עם עובד, תש"ן 1989
ארנבת ארנבת מה את חושבת; ציֵּר נעם נדב, תל אביב: שוקן לילדים, תש"ן 1990. (לקט שירים לילדים)
הספר הגדול של חיה שנהב; איורים: דני קרמן, תל אביב: עם עובד, תש"ן 1990
עליזה הברוָזה והחברים; כתבה חיה שנהב; ציֵּר נעם נדב, תל אביב: עם עובד, תשנ"ג 1993
יעקב הולך, תל אביב: עם עובד ('הסדרה הלבנה'), תשנ"ד 1993. (רומן משפחתי, למבוגרים)
מה נעשה עם ג'ינג'ר; כתבה חיה שנהב; צירה מיכל לויט, תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1994
יהושע חמוד; כתבה חיה שנהב; צירה נורית צרפתי, תל אביב: עם עובד, תשנ"ו 1996. (לקט שירים לילדים)
חתול ירוק; ציֵּר נעם נדב, תל אביב: עם עובד, תש"ס 2000
דֻבדבן על השֻלחן; צירה דינה שנהב, תל אביב: עם עובד, תשס"א 2000
גנב האהבה; איורים: כריסטינה קדמון; עריכה: יונה טפר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002
הארנבת מתקרבת; כתבה חיה שנהב; אירה אורה איתן; עריכה: דלית לב, תל אביב: עם עובד, תשס"ג 2003
תֻכִּים על העץ; איורים: דייוויד הול; עריכה: דלית לב, תל אביב: עם עובד, 2008
העורב והלימון; איורים: דייוויד הול; עריכה: דלית לב, תל אביב: עם עובד, תש"ע 2009. (שירים חדשים לילדים)
רחל קאר, אני צפרדע, אני צפור, אני עץ: תרגילי יוגה יצירתיים לילדים; צילומים אדוארד קימבול; איורים דון הדין; תרגמה חיה שנהב, תל אביב: קרני, תש"ם 1979
ונדה גוג, מיליון חתולים ; תרגמה חיה שנהב, ציורים מאת המחברת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1983
ג'ודי בארט למה חיות לא לובשות בגדים אייר רון בארט, תרגמה חיה שנהב (אפי בן ישראל סיפרה בסדרה פרפר נחמד בפרק "המעיל החום של דוד נחום").
חיוג רכבות הוא היפוך כיוון התנועה של רכבת.
שיטת הפעולה המדויקת תלויה בציוד הנייד המשמש להפעלת הרכבת המחויגת, החל מלחיצת כפתור פשוטה בציוד המיועד לפעולה דו־כיוונית וכלה בהפיכה פיזית של הציוד ביחס למסילת הרכבת.
בעבר, כאשר שימשו קטרי קיטור להובלת הרכבות, מנע אופן הפעלת הקטר את הפעלתו בשני הכיוונים באופן זהה.
כתוצאה מכך היה צורך לסובב פיזית את הקטר בהגיעו לתחנה הסופית, להעבירו לצידה השני של הרכבת ולחברו מחדש.
סיבוב הקטר בוצע באמצעות חוגה גדולה שעליה מסילה, הנקראת סובבן .
הקטר היה עולה על הסובבן, ואז היו מסובבים אותו ב-180 מעלות והקטר היה ממשיך בדרכו בכיוון ההפוך.
מפעולת סיבוב הקטרים נוצרה המילה "חיוג".
קטרים מודרניים (דיזל או חשמליים) בנויים לעבודה בשני הכיוונים ולכן התייתר הצורך בפעולה מורכבת זו.
עם זאת, שם הפעולה נשאר (כפי שהמילה "קטר" נגזרה מ"קיטור") ומציין את הפעולה של הפיכת כיוון נסיעת הרכבת.
ברכבת גרורת קטר רגילה, יש צורך בהעברת הקטר מצידה האחד של הרכבת לצידה השני.
לשם כך יש צורך בקיומה של מסילה מקבילה המחוברת במסוטים למסילה עליה עומדת הרכבת.
הקטר מנותק מן הרכבת, עובר למסילה המקבילה וחוזר למסילה המקורית מצידה השני של הרכבת שם הוא מתחבר אליה שוב.
בתחנות רכבת רבות ובפרט בתחנות תפעוליות ניתן לבצע חיוג באופן הזה, אולם קיימות תחנות קצה בהן הדבר בלתי אפשרי ורכבות שאינן מסוג מו-דו לא יכולות להגיע לתחנות אלו.
אפשרות נוספת היא שימוש בשני קטרים, אחד בכל קצה של הרכבת, כאשר הקטר האחורי אינו עובד ורק נגרר.
החיוג במקרה זה כולל את כיבוי הקטר בצידה האחד של הרכבת, מעבר הנהג לקטר שבצידה השני והפעלתו.
קיימות אף רכבות מו-דו בהן נעשה שימוש בשני קטרים, כאשר הקטר הקדמי מושך ואילו הקטר האחורי דוחף.
ברכבות מו-דו גרורות קטר, יש קטר בצד אחד של הרכבת ובצידה השני קרון ניהוג המאפשר שליטה מלאה ברכבת.
פעולת החיוג במקרה הזה היא פשוטה בהרבה וכוללת רק את מעבר הנהג מצדה האחד של הרכבת לצידה השני.
ברכבת הבנויה מקרונועים, יש לרוב תאי ניהוג בשני קצותיה (ולמעשה בכל קצה של מערך קרונועים) כך שזו רכבת מו-דו לכל דבר.
חיוג מלא של רכבת, כלומר הפיכתה המלאה ביחס למסילה, ניתן לבצע באמצעות משולש מסילות.
חיוג כזה נדרש לפעמים כדי למנוע שחיקה לא סימטרית של גלגלי הציוד הנייד.
דרך נוספת לביצוע חיוג מלא היא באמצעות מסילה בצורת לולאה בקצה הקו.
חִוְיַאי (שם מדעי: Circaetus) הוא סוג של דורס יום ממשפחת הנציים המתמחים באכילת נחשים.
ראשו גדול ורחב ועיניו קבועות בחזית הפרצוף, כך שמראהו מזכיר דורס לילה.
כנפיו הארוכות והרחבות משמשות אותו לדאייה על זרמי אוויר חמים.
בזמן הדאייה סורק החיוויאי את נחלתו בחיפוש אחר טרף.
ביכולתו לרפרף זמן ארוך באותו מקום אם יש לו צורך בכך.
מקור שמו של החיוויאי הוא במילה הארמית "חיויא", שמשמעותה נחש, שכן זהו טרפו העיקרי: בעונה אחת יכול חיוויאי לטרוף מאות נחשים.
החיוויאי נוחת על הנחש בשתי רגליו, קוטל אותו במכת מקור ומתחיל לבלעו מהראש.
ידועים מקרים שבהם הנחש המתגונן נשך בחוזקה חיוויאי או נכרך על צווארו וחנק אותו למוות.
נחשים גדולים במיוחד נוהג החיוויאי לשמוט מגובה רב ולאכלם רק אחרי מותם.
בנוסף לנחשים אוכל החיוויאי זוחלים אחרים.
החיוויאי בונה את קנו במקומות שיש מהם תצפית נרחבת.
הזכר נושא את חומרי הקינון והנקבה בונה מהם את הקן.
חלקו החיצוני של הקן בנוי מחומרים גסים כמו ענפים וזרדים, חלקו הפנימי מרופד בעלים.
בתטולה ביצה אחת, עליה דוגרת בעיקר הנקבה.
שני ההורים דואגים למזון הגוזל.
החיוואי מצוי בדרום אירופה, צפון אפריקה ואסיה.
הוא נודד מעל ישראל בסתיו ובאביב ומקנן בה בקיץ.
בגולן נמצא משקוף אבן מתקופת התלמוד, המעוטר בעופות דורסים, קרוב לוודאי חיוויאים, האוחזים בנחש.
על המשקוף חרותה הכתובת "זה בית מדרשו שהלרבי [= של רבי] אליעזר הקפר".
הַחִוִּי הוא מונח מקראי, שמתאר את אחד מעמי כנען שישבו בארץ ישראל לפני כיבושה בידי בני ישראל.
כך נאמר בספר שמות: .
החיווים נזכרים כיושבי שכם בזמן שיעקב ובניו מגיעים לשם, וכן בתקופת כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון הם מופיעים כיושבי גבעון, הכפירה, בארות וקריית יערים, כל אלה ערים סמוכות לירושלים.
אומנם, לחיווים היו גם מושבות בצפון הארץ, באזור לבנון של ימינו, כפי שנזכר בספר שופטים.
בהתאם למצוות מחיית שבעה עממין, נצטוו בני ישראל להכרית כל צאצא החיווי.
לצד חוקרים שקיבלו את הטקסט המקראי כפשוטו, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי החיווים הגיעו כנראה מקְוֵה (קיליקיה של ימינו), וזאת רק עם תום התקופה הכנענית וקריסת האימפריה החתית.
ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה של החיוי, וקובע כי הם צאצאיו של כנען:
יש מן החוקרים הרואים בחיווים המשך של העם החורי, הנזכר במקרא בתקופה קדומה יותר.
ראיה לכך היא שאהליבמה בת ענה בת צבעון, אשת עשו, מוזכרת בספר בראשית הן כחיווית והן כחורית.
אחרים סוברים כי מדובר ביושבי אוהלים (חיוי מלשון חוה – אוהל) משבטי האמורי.
החורים ישבו בעבר הירדן המזרחי, לא רחוק מהאזורים שיושבו על ידי החיווים יושבי גבעון והסביבה.
כמו כן, החורים התבלטו בכך שהיו שונים מעמי כנען האחרים, בקרבתם לעברים ובשיטת ההנהגה שלהם (בראשם לא עמד מלך אלא 'אלוף'), זאת בדומה לחיווים יושבי שכם, שרצו לכרות ברית עם יעקב ולהיות 'לעם אחד' עם בני ישראל.
ובדומה ליושבי גבעון, בזמן כיבוש הארץ, אשר כרתו ברית עם בני ישראל (ואף לפני כריתת הברית, ישנו תיעוד באגרות אל-עמארנה שיושבי שכם סייעו לשבטי העפירו המזוהים על ידי חוקרים מסוימים כבני ישראל), וכן הנהיגו אותם זקנים ולא מלך.
לאחר כיבוש יריחו והעי על ידי יהושע, הגיעו נציגי החיווים מגבעון והערים הסמוכות, ובהציגם את עצמם כמי שבאו מארץ רחוקה (כנראה התבססו על מושבותיהם שבהר הלבנון), כרתו עם בני ישראל ברית.
גם לאחר שהתבררה תרמיתם, התקיימה הברית והגבעונים, כעונש על רמאותם, שימשו את ישראל כחוטבי עצים ושואבי מים.
הברית עם ישראל נכרתה על ידי החיווים יושבי גבעון, שכונו 'גבעונים', וככל הנראה לא השתתפו בה החיווים יושבי הצפון.
בימי שאול הופרה הברית עם הגבעונים, ושאול המית רבים מהם.
הסיבה הנזכרת בספר שמואל היא "בְּקַנֹּאתוֹ לִבְנֵי-יִשְׂרָאֵל וִיהוּדָה", והפרשנים מייחסים זאת לתרמיתם בכריתת הברית, או להתנכלותם לבני ישראל בזמן מלכות שאול, על רקע מדיני או רוחני.
בימי דוד תוקנה ההפרה הזו, ברציחתם של שבעה מבני שאול על ידי הגבעונים – בהסכמתו של דוד.
מן המסופר ב עולה כי על אף שהתיאור המקראי בספרים הקודמים שגורס כי בני ישראל השמידו את עממי כנען שישבו לפניהם בארץ, וירשו את ארצם, עדיין נותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם החיווים) וכי שלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
נתינותם של הגבעונים הוסיפה להתקיים בנאמנות לאורך שנים רבות.
לפי האמור בספרי עזרא ונחמיה, גלו הגבעונים יחד עם ישראל, ואף שבו עימם לירושלים ויהודה לאחר מכן.
לגבי זיהויים כאחד מעמי כנען, המחקר העדכני של תקופת המקרא הראה כי לכותבים המקראיים לא היה שום מידע ממשי על כנען שלפני תקופת ההתנחלות: לא על השליטה המצרית בה, ולא על העמים שאכלסו אותה.
החיתים, החיווים, הגרגשים, היבוסים, וכנראה גם הפריזים, היגרו לכנען מצפון רק עם תום התקופה הכנענית; ככל הנראה בעיקר מאנטוליה, מהאימפריה החתית שקרסה.
החיווים עצמם הגיעו כנראה מקְוֵה (קיליקיה של ימינו), ושמם עשוי להיות גלגול של השם החתי והלווי לממלכת קוה: "חִֿיַוַ".
חִיוויאי הנחשים (שם מדעי: Circaetus gallicus) הוא עוף דורס יום ממשפחת הנציים.
ידועים מקרים שבהם הנחש המתגונן נשך בחוזקה חיוויאי או נכרך על צווארו וחנק אותו למוות או נכרך סביב רגליו ושבר אותן.
חיוי הבלכי היה יהודי מהעיר בלך שבמדינת ח'וראסאן שבממלכת פרס (כיום באפגניסטן).
הוא חי במחצית השנייה של המאה התשיעית ופרסומו בא לו עקב ספר ביקורתי כלפי המקרא שחיבר ופרסם.
הספר, שלא שרד עד ימינו, כלל מאתיים שאלות ותהיות על הכתוב במקרא.
בספרו טען חיוי לסתירות פנימיות בכתבי הקודש, הסביר את הניסים המתוארים בהם בהסבר טבעי, ושלל מספר תפיסות תיאוסופיות תנ"כיות.
תפיסותיו של הבלכי הושפעו כנראה מהתרבות הפרסית והדת הזורואסטרית, ולדברי סלמון בן ירוחם הקראי הושפע גם מדעותיו של אבן א-רוואנדי.
הוא האמין בקדמות העולם וכפר בעיקרון הבחירה החופשית.
ספרו, שככל הנראה נכתב בחרוזים, העלה שאלות כנגד הנהגות שונות של האלוהים.
הוא סבר כי לאלוהים אין בחירה במעשיו, וכי הטבע הוא דטרמיניסטי ללא אפשרות של חריגה.
כן תמה על האלוהים הרוחני בהגדרתו, הדורש מבני האדם הקרבת קרבנות גשמיים.
חיוי הבלכי עורר את זעמם של יהודים מאמינים רבים, בעיקר עקב העובדה שספריו התפשטו ללא הפרעה והשפיעו על אמונותיהם ודעותיהם של יהודים רבים.
עדות על השפעתו מצויה בכתבי חכם יהודי שחי עשרות שנים אחריו: "חיוי חיבר ספר שבו מאתיים שאלות הטוענות נגד ה' ונגד תורתו...
והתקיימו שנים רבות מבלי שהשיב עליהן איש, והפסידו אמונת אנשים רבים, עד שנתקנא אדוננו (הכוונה לרב סעדיה גאון) לה' ולתורתו וחיבר ספר תשובות על חיוי...".
עדות אחרת מספרת כי: "חיוי בדה מלבו תורה, והעיד רב סעדיה שהוא ראה מלמדי תינוקות מלמדים אותה בספרים ובלוחות עד שבא רב סעדיה ונצחם" (הראב"ד (בעל הקבלה)).
כנגד ספרו של הבלכי יצאו רבים מהוגי הדעות ומהפילוסופים היהודיים שחיו אחריו.
הראשון שבהם היה רב סעדיה גאון, שכתב ספרים במענה לשאלותיו של הבלכי.
בספרו "הנבחר באמונות ובדעות" הוא עונה לרבות מטענותיו של הבלכי, ומלבד זאת כתב ספר נפרד, בעברית ובחרוזים, בו הוא עונה לטענות חיוי ומלגלג עליהן.
בין השאר, הוא מכנה אותו ואת חסידיו "אנשים הנקראים יהודים".
בדורות מאוחרים יותר רבי אברהם אבן עזרא מצטט אותו לעיתים ודוחה את דבריו בחריפות.
אבן עזרא ואחרים נהגו לכנותו "חיוי הכלבי".
גם רבי משה אבן עזרא ורבי אברהם אבן דאוד מתעמתים עם דברי הבלכי, ואף חכמים קראים, כגון סלמון בן ירוחם ואל בסיר, תקפו אותו בחריפות וכתבו תשובות כנגד שאלותיו.
בכתבי מחברים יהודיים ולא יהודיים לאורך הדורות נמצאו צורות שונות לשמו ולכינויו.
שמו הפרטי, חיוי, שונה לאורך הדורות גם לחוי, לחיוא, לחיואי, לחיויה, לחאוי, לחאויי ולחיוה.
פירסט ודירנבורג שיערו ששמו היה "חואי", מילה שמשמעותה הערבית היא "אסף" (מלשון ליקוט ואיסוף).
פוזננסקי טען שאין אמת בטענתם זו, מפני שאין זה מקובל בספרות היהודית לתרגם את שמו של מחבר.
הצורות "חיוא" ו"חיואי" הן מאוחרות יותר, ומופיעות לראשונת בכתבי הרשב"ץ.
כנראה שהן שונו בכוונה מצורת המקור, כדי שתתדמה למילה "נחש" בערבית (לשון גנאי).
הסיומת "-ויה" שבצורה "חיויה" מלמדת שמקור השם הוא פרסי.
השערה נוספת לגבי מקור השם היא שזהו שיבוש של שם השבט הכנעני החווי, או כנוי לאדם רע לב, לפי משמעות השורש "חו" בארמית ובערבית.
לפי הרב יוסף קאפח, השמות "חויא" ו"חיויה" הם כינויים מוכרים בארצות המזרח לשם היהודי הפרטי "חיים".
מנחם בן ששון משער שההגיה המקורית של השם הייתה כאשר הו' בחולם והי' שלאחריה בחיריק.
בכתבי רבי אברהם אבן דאוד, רבי יהודה הלוי ורבי משה אבן עזרא, ובתרגומים לעברית של דברי רב סעדיה גאון הוא מופיע, בשיבוש מכוון או שלא מכוון, כ"כלבי".
במקורו הערבי של ספר "הנבחר באמונות ובדעות" ב"ספר הגלוי" לרס"ג קורא לו רס"ג "בלכי".
בכתבי רבי סעדיה אבן דנאן הוא מופיע פעם כ"בלכי" ופעם כ"כלבי".
לפי הרשב"ץ, כנויו היה "כלאבי", ולפי רבי שמואל אבן סנה כנויו היה "בבלי".
משה גיל, מחבר הספר "חיוי הבלכי - הכופר מחוראסאן", מביא בספרו את השערתו של אברהם אליהו הרכבי, לפיה הכלביים היו שבט חשוב ושליט באסלאם, ומכאן "כלבי" במשמעות של "בן לשבט כלב", נצר לשבט יהודה.
לבסוף דוחה גיל את ההשערה, בשל ריבוי המקורות שבהם כנויו של האיש הוא "בלכי", ומשער שחיוי חי וכתב בעיר בלך, ההשערה המקובלת במחקר.
בן ציון יהושע משער שמקור שמו הוא אכן בעיר בלך, אך אבות אבותיו או הוא היגרו למקום יישוב אחר, בבל או מרכז יהודי גדול אחר, שם הוא עצמו חי.
חיווט תעופתי הוא מונח הכולל את כל נושא החיווט החשמלי הבידוד והמחברים בתעופה.
מערכת חברור חיווט חשמלית (EWIS) היא מערכת החיווט ורכיביה (כגון מחברים, חוטים וכו') עבור מערכת מורכבת.
מקורו של המונח בתעשיית התעופה, אך נקרא במקור מערכת חברור חשמלית (Electrical Interconnect System).
המילה "חיווט" נוספה כדי להדגיש שמדובר בחוטים ובחיווט בפועל של המערכות שבכל המטוסים.
לפני תאונות התעופה של טיסה 800 של TWA וטיסה 111 של סוויסאייר, החיווט במטוסים היווה דאגה קלה בלבד.
בתגובה לתאונות אלו, הוקמה הוועדה המייעצת לקביעת תקנות עבור מערכות תחבורה מתיישנות (ATSRAC) כדי לאסוף את מובילי התעשייה לבחון את המצב הנוכחי של מערכות מטוסים.
אחד התחומים העיקריים שנבדקו היה מערכת חברור החיווט החשמלית.
הוועדה כללה מספר ארגונים ועסקים מרכזיים כגון ATA , NASA, נורת'ווסט איירליינס, בואינג, איירבוס ורשות התעופה הפדרלית (FAA).
רבות מתוצאות הוועדה עיצבו את התגובה המסדירה של ה-FAA לטיפול והסמכה של מערכת חיבורי חיווט תעופתי.
להלן קטע מתוך תקנות ה-FAA שפורסמו ב-8 בנובמבר 2007 המסדירים היבטים של מערכת חיבורי חיווט תעופתי במטוסים באשר לסיבה לדאגות המוגברות בנוגע למערכת חברור חיווט חשמלית:
מגעת (Contact) – חיבור חשמלי המחובר לקצהו של חוט חשמלי, ומורכב בתוך מחבר.
תפקידו של המגע, בין אם הוא זכר או נקבה הוא ליצור חיבור חשמלי עם בן זוגו הנגדי במחבר המתאים כדי לאפשר סגירת מעגל וזרימת זרם.
מחבֵּר (Connector) – אביזר מכני או חשמלי המאגד את המגעים.
המחבר מתחבר מכנית למחבר הנגדי (זכר לנקבה או נקבה לזכר) כדי לאפשר למגעים בשני המחברים לסגור את המעגל החשמלי.
מתאם (Backshell) – חלק שמתחבר למחבר מאחור כדי לתמוך בחוטים המתחברים אליו.
חוט (Wire) – מוליך חשמלי אשר מצופה בשיכבת בידוד חיצונית.
כבל (Cable) – מספר חוטים או מוליכים (או שילוב ביניהם) מסביב לציר משותף.
רתמה (Harness) – מספר חוטים או כבלים השזורים ביחד על מנת לפשט את הניתוב ולהקטין את השטח שפריסת החוטים לוקחת.
רתמה חייבת להיות מחוברת לשני מחברים לפחות בשני קצוותיה.
בידוד (Insulation) – שכבת הגנה סביב החוט החשמלי.
תפקידו הוא למנוע חיבורים לא רצוניים לאדמה או למעגלים אחרים (מניעת קצר חשמלי).
סיכוך (Shield) – רשת מתכתית העשויה מגידים של מוליכים דקים המכסים את החוט או הרתמה כדי למנוע השפעה אלקטרומגנטית בין חוטים ומעגלים.
מחבָּר (Splice) – חיבור בלחיצה או חימום של שני קצוות של חוטים, תפקידו הוא ליצור חיבור חשמלי בין שני חוטים בלי להשתמש במגעים או במחברים.
הדק או נעל כבל (Terminal) – חיבור חשמלי אשר נועד לחבר בין חוט למשטח כלשהו בהברגה.
כאשר יש חשש לפגיעה בחיווט המטוס הטכנאים מבצעים בדיקת חיווט כדי למצוא ולבודד את התקלה.
יש כמה סוגי בדיקות חיווט:
בדיקת רציפות – בדיקת שלמות החיווט, האם יש חלק בו בחוט מתנתק ולכן נוצר נתק חשמלי.
כדי לבדוק קצר יש לחבר רב מודד בין שני קצוות החוט (לרוב בין שני מחברים).
בדיקת קצרים – ההנחה היא שמעגל אחד לא צריך להיות מחובר לשום מעגל אחר, לכן יש בדיקות קצר לחוטים ומערכות אחרים.
אם יש קצר בין שני מעגלים לא קשורים שלא צריך להיות ביניהם קשר, הרי יש פגיעה בחיווט וקצר שגורם לאות ממעגל אחד לעבור לאות ממעגל או מערכת אחרת.
בדיקת קצרים לאדמה – אם יש פגיעה בחיווט שגורמת לקצר לאדמה, הזרם במעגל גדל בצורה חמורה ויכול לסכן את שלמות המטוס.
לכן ישנה בדיקה הבודקת קצר בין החוט לגוף המטוס המשמש כהרקה לכלל מערכות המטוס.
תקן SAE AS50881 – חיווט כלי תעופה וחלל כולל את כל ההיבטים, מהבחירה של רכיבי החיווט, דרך התקנת התקני חיווט, כבלים וסיבים אופטיים המשמשים בכלי רכב אוויריים.
כלי רכב אוויריים כוללים מטוסים מאוישים ובלתי מאוישים, מסוקים, כלי רכב קלים יותר, טילים והתקנים חיצוניים במטוסים.
WCS/ZwCad – חבילת התוכנה שפותחה על ידי חברת Hammer ומשמשת להכנת שרטוטי חשמל ויצירת בסיס נתונים המיוחסים לשרטוטים אלו, שרטוטי יצור החיווט BLO, ושרטוטי המערכת דיאגרמת החיבורים (Wiring diagram).
HarnesSYS – תוכנה לתיכון חיווט במטוסים אשר פותחה על ידי התעשייה האווירית לישראל.
מציגה את הקשר בין רכיבי מערכת, רשימות חלקים, רשימות החיווט והגדרת צורת הריתום הפיזי של הכבל.
דיאגרמות בלוקים, תרשימי פין-לפין ומערכת סכמטית.
HarnWare – תוכנת HarnWare היא תוכנה לתכנון ושרטוט של רתמות החיווט, התוכנה פותחה על ידי חברת TE Connectivity .
בהלכה, חיוב המזונות שחייב הבעל לאישה הוא חיוב מהתורה או מדרבנן, כחלק מחובות שאר כסות ועונה.
הבעל מחויב לפרנס את אשתו במשך כל שנות נישואיהם, ואף לאחר מותו עד למות האישה.
אין כל חיוב לזונה במקרה של גירושין אם כי חכמים ראו בכך מידה טובה.
תמורת חיוב המזונות, מקבל הבעל את זכות מעשי ידיה ולפיו יש שבע מלאכות שהאישה חייבת לעשות לבעלה.
על פי רש"י, אונקלוס, אבן עזרא ועוד מפרשים שחובה זו היא מהתורה, מן הפסוק שארה כסותה ועונתה לא יגרע.
על פי פירושם, המלה שארה הכוונה מאכלה.
וכך פוסק הרמב"ם להלכה, אך על פי הרמב"ן, שמפרש "שארה" - כקרבת בשר ו"כסות" - ככסות מיטתה, חיוב מזונות הוא מדרבנן ואינו מוזכר בפסוק.
חז"ל תיקנו את חיובי האישה כמעין "תשלום" על חיובי הבעל, מעשה ידי האישה כנגד מזונותיה, ופדיונה כנגד אכילת פירות נכסיה, וקבורתה כנגד ירושתו לכתובתה".
ולכן לאישה יש זכות לוותר על מחויבות מסוימת שלה כנגד ביטול התחייבות הבעל.
לפיכך היא יכולה לומר "איני ניזונת ואיני עושה" ולהתפרנס ממעשי ידיה, אבל זכות זו אינה שמורה לבעל, שאינו יכול לומר "איני זנך ואיני נוטל כלום ממעשה ידייך...שמא לא יספיק לה מעשה ידיה במזונותיה.".
חיוב המזונות מותנה בכתובה בפירוש - "ואת תהא יתבא בביתי ומתזנא מנכסי" (=את תשבי בביתי ותהי נזונת מנכסי) כלומר שחייב לספק לה מגורים, ואף מזון כל זמן שנמצאת עמו בביתו.
חיוב המזונות תקף גם אם אינה יושבת בביתו - לאחר מותו, מכיוון שאינו מוגדר כבית.
הרמב"ם דן בכמותם ואיכותם של המזונות שהאיש חייב לספק לאשתו, וקובע כלל מנחה בעניין ש"הכול לפי עושרו" של האדם - כלומר שעל המזונות להיות ביחס ישיר לעושרו של האדם, אפילו "כמה תבשילי בשר בכל יום", במקרה שמדובר באדם אמיד במיוחד.
הוא קובע דרישות מינימום לעניים, לגבי מספר הארוחות והיקפן.
במידה והאדם הגיע למצב שאינו יכול לתת לה אפילו לחם, בית דין כופה עליו לגרש אותה.
למרות שחיוב המזונות הוא חיוב ממוני בלבד, ישנה גם חובה הלכתית לגבר לסעוד יחד עם אשתו, לכל הפחות את סעודות השבת.
בזמן שבו האישה מאורסת, לאחר הקידושין, אך אינה נשואה עדיין לבעל לא חל עדיין חיוב המזונות.
רק לאחר שכבר בא זמן הנישואין שקבעו ביניהם, ולא נשאו מחמת הבעל, חייב הבעל לזונה.
במקרה שהאישה חלתה, אנו מניחים שהבעל אשם בדבר ומזלו גרם, כי האישה היא שדהו של הבעל ו"נתסחפה שדהו" - כמו שחפץ של בן אדם שנגרם לו נזק אנו מניחים שלא מדובר בקשר לחפץ אלא במזל של בעליו.
תפיסה על מטלטלין לצורך הכתובה
לפי פסקו של רבי אלעזר מועלת תפיסה על המטלטלין לצורך גביית המזונות מהמטלטלין (למרות שחיוב המזונות נגבה רק מקרקעות).
הסיבה לכך היא מכיוון שלא ניתן לגבות מנכסים משועבדים לצורך המזונות, כך שאם כל הנכסים היו מכורים בחיי הבעל לא יכולה האישה לגבות יותר מזונות לצורכי חייה, ולכן תיקנו חז"ל שאם הגיעו לידה מטלטלין מנכסי הבעל המת מועלת התפיסה והיא יכולה לגבות מהן.
כמו כן, אישה צנועה שאין דרכה לבוא לבית דין, גם אם לא תבעה את המזונות מעולם אין בכך כל מחילה, שכן אנו מניחים שהיא מחמת צניעותה לא רצתה או התביישה לתבוע את היתומים בבית הדין על דמי המזונות.
גם במקרה שאנו מניחים שהיא מחלה, המחילה היא רק למפרע ולא להבא.
לבסוף הובאה בתלמוד משנה שמסר לוי, כי אלמנה כל זמן שלא נשאת - הנכסים בחזקתה ועל היתומים להביא ראיה, ורק אם נשאת הנכסים בחזקת היתומים ואז במקרה של ספק על האלמנה להביא ראיה.
חיוב המזונות לאישה הוא רק אם נתאלמנה מהנישואין (ההכנסה לבית הבעל בימינו) שאז כבר חל חיוב המזונות, (אם נתאלמנה מהאירוסין שהם קידושין בימינו מקבלת כתובה אך לא מזונות).
בשונה מחיוב הכתובה שעליו קיימת מחלוקת תנאית האם יש לאלמנה כוח משפטי למכור אותן לצורכי המזונות ללא כח בית דין, קיימת הסכמה כי האלמנה מן הנישואין, שמוכרת לצורכי אוכל - צורך בסיסי ודחוף, מותר לה למכור אפילו שלא בבית דין.
סיום החיוב לאחר מות הבעל
יש הסבורים, שחיוב המזונות תקף רק כל זמן שהיא מסרבת להנשא מחמתו אך אם הסכימה להנשא אין לה מזונות.
להלכה לא נפסק ככל דעות אלו, אלא רק אם תבעה את כתובתה בבית הדין אין לה מזונות.
כמו כן אם מכרה את כתובתה או משכנה אותה אין לה מזונות.
נחלקו התנאים במקרה שמכרה נכסים לצורכי חלק מסכום הכתובה, האם נפקע ממנה חיוב המזונות כמו אישה שקיבלה כבר את דמי כתובתה, לפי תנא קמא לא אומרים ש"מקצת כסף ככל כסף" ולפי רבי שמעון מקצת הכתובה ככל הכתובה ויותר אין לה זכות מזונות.
האם יש דרך להפטר מחיוב המזונות על ידי תשלום הכתובה
בעבר היו שני מנהגים בנוגע לחיוב המזונות לאחר מות הבעל.
להלכה נחלקו רב ושמואל, רב סובר שההלכה היא כאנשי יהודה שניתן להתחמק מחיוב המזונות אך שמואל פוסק כאנשי ירושלים ואנשי גליל.
להלכה נפסק כשמואל שגם לאחר מות הבעל האלמנה מתפרנסת מכספי המת ואין אפשרות להתחמק מחיוב זה, ומכיוון שחז"ל תיקנו שתמורת המזונות תתן האישה את הכסף שהוויחה "מעשי ידיה" לבעל, גם כאן מעשי ידיה של האלמנה שייך ליתומים.
יש להבחין בין שני סוגי אגרות: א.
איגרת העוסקת במזון האישה והבנות יכולה להיות איגרת כזו שבה בית הדין כותבים את הסכום השבועי, החודשי או השנתי, אותו קצבו למזון האישה והבנות של אדם שמת או הלך למדינת הים.
בשם 'איגרת מזון' נקראת גם איגרת כזו ששולחים בית דין מסוים לבית דין שבמקום אחר, על מנת שיפסוק מזון לאישה פלונית (תוספות כתובות ק, ב).
גם שטר המתאר מכירת קרקע על ידי בית הדין למטרת מימון מזון האישה ובנותיה, או שמתאר החלטה עקרונית שיש למכור קרקע פלונית למטרה זו, נקרא 'איגרת מזון'.
חיה שלום (נולדה ב-4 בדצמבר 1944 בירושלים) היא לסבית-פמיניסטית, פעילה חברתית ופעילת שלום ישראלית.
שותפה להקמתם של מספר ארגונים פמיניסטים ולסביים כגון: קול האישה, קל"ף, נשים בשחור, קואליציית נשים לשלום ופעילה מרכזית בקהילת "בשלה" ובקבוצות נוספות.
מייצגת גישה פמיניסטית רדיקלית המזהה את הקשר בין דיכויים של קבוצות שונות, שואפת להשיג שוויון לכולם ומתנגדת לניסיון להשגת זכויות באמצעות קבלת הערכים הנפוצים בחברה שכן הם נתפסים כדכאניים.
יצאה מהארון כלסבית בשנת 1979.
בשל פעילותה בתנועת השלום זכתה להכלל ביוזמת "1000 נשים לפרס נובל לשלום", שהובילה למועמדותן הקולקטיבית של אלף פעילות שלום מכל העולם לפרס זה.
בשנות ה-90, שימשה כחברת הנהלה ב"קול האישה" ו"בת שלום".
בשנים 1990–2003 שימשה עוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.
בשנים אלה הגתה את הרעיון להקמת הוועדה לזכויות נשים וציון היום הבינלאומי נגד אלימות נגד נשים, בכנסת, החל מדי שנה ב-25 בנובמבר.
הפיקה אירועים לקידום ועידוד נשים כותבות ויוצרות במסגרת פעילות התנדבותית במכללה החברתית-כלכלית, ובשיתוף סינמטק ירושלים וקול האישה.
(בין היוצרות: שז, דורית וייסמן, אורלי נוי, ריטה מנדס-פלור).
ב-2012 הקימה את קבוצת "הירושלמיות" - לסביות קוויריות 45+, במסגרת "הבית הפתוח".
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה שלום להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
שלום היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
למדה עיסוי ורפלקסולוגיה במכון רידמן ועסקה בזה במשך כ-20 שנה.
חיה תוֹמָא (1931 – יוני 2009) הייתה אמנית קרמיקה יהודייה ישראלית.
יצירות קרמיקה שלה מעטרות חזיתות בתים ורחובות בעיר חיפה, בעיקר בשכונת ואדי ניסנאס.
חיה תומא נולדה כחיה קרברג בעיירה הקטנה אורגייב הקרובה לקישיניב (אז ברומניה, כיום ברפובליקת מולדובה).
ב-1934 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
ב-1941 עברה המשפחה מחדרה לחיפה.
עד 1945 למדה חיה בבית הספר היסודי זיכרון יוסף באחוזה בחיפה, בשנים 48–1945 חייתה ולמדה בקיבוץ שער העמקים ובשנים 51–1949 שירתה במחלקת התרבות חיל הים.
החל בשנת 1954 חייתה עם אמיל תומא, שהיה פעיל מרכזי במפלגה הקומוניסטית הישראלית.
הקשר ביניהם - יהודייה וערבי נוצרי אזרח ישראל - היה נושא לכתבות רבות בתקשורת הישראלית.
בגלל חוקי הנישואים הדתיים בישראל, יכלו השניים להתחתן רק ב-1962 במוסקבה.
בשנים 1955–1972 רקדה תומא בסטודיו של ירדנה כהן.
ב-1963 הדריכה קבוצת מחול של נוער ערבי-יהודי לרגל השתתפות בפסטיבל הנוער הבינלאומי בהלסינקי, פינלנד.
מ-1965 עד 1968 שהתה משפחת תומא במוסקבה, שם למדה חיה תסריטאות באולפני הקולנוע "מוספילם".
עם שובה של המשפחה לישראל עבדה זמן מה כתסריטאית.
בשנים 1971–1974 למדה קרמיקה באוניברסיטת חיפה בהנחיית פרופ' חנה זונט והאמנית רעיה רדליך.
בשנים 1975–1980 למדה אמנות במכללת אורנים בהנחיית האמנית ורדה יתום.
בשנים 1989–2004 לימדה את אמנות הקרמיקה ב"בית חסד" בחיפה.
בצד אלה, בשנים 1971–1996 ניהלה אחד מסניפי רשת הספרים סטימצקי בחיפה.
תומא נפטרה ב-2009 והובאה לקבורה בטקס חילוני ליד קבר בעלה (הלך לעולמו ב-1985), בבית העלמין הנוצרי-אורתודוקסי בחיפה.
אמנותה של חיה תומא מושרשת בביוגרפיה שלה.
חלק מעבודותיה הקרמיות שואבות מזיכרונות ממקום הולדתה.
היא נהגה לבקר את משפחתה הגדולה בקישיניב ואספה זיכרונות מהזקנים שבהם.
רוב בני המשפחה מתגוררים כיום בישראל.
בשנים 1999–2008 יצרה תומא את קירות הקרמיקה בפסטיבל "החג של החגים" בחיפה.
"החיבור שלי לוואדי הוא שאני מגלה מפעם לפעם את האנשים שגרים פה.
הוואדי זה מין פלנטה שנמצאת בתוך חיפה.
פלנטה שיש לה היסטוריה משלה.
אולי אנחנו נגלה את ההיסטוריה של הוואדי?
הגיע הזמן!" כך אמרה בראיון טלוויזיוני עם אריה יאס.
הנוף וההיסטוריה של ארץ ישראל-פלשתינה היו מקור השראה לעבודותיה.
במיוחד חיפה, העיר שבה התגוררה, וסביבותיה.
היא התעניינה בממצאים הארכאולוגיים של הארץ, ששיקפו את המגוון התרבותי והאתני שהיה באזור לאורך ההיסטוריה, ושילבה בעבודותיה עיצוב מודרני וצורות ארכאיות של כלי חרס.
ביצירותיה ניכרים הדים לאותו מרקם תרבותי מגוון שמאפיין את החברה הישראלית גם כיום.
תומא הייתה מעורבת בפעילות פוליטית וגם בעבודותיה התייחסה לנושאים אקטואליים של המציאות הישראלית.
בחלק מפסליה תיארה את הסבל במלחמות ובמיוחד את גורלן של נשים.
יצירותיה היו חלק בלתי נפרד מחייה ומקורם של פסלי הקרמיקה כמו "הגר" ו"המקוננות" בחוויותיה האישיות.
יצירות קרמיקה של תומא שזורות במקומות שונים בעיר חיפה, בחזית בית מגורים בכרמל ובתחום כנסיית "בית חסד" בעיר התחתית.
"המטבח היהודי" בלייפציג, גרמניה, 2006.
"קולות רחוקים, מלים קרובות" עם האומנית ההונגרית קטלין ברודי בעיר רודולשטאדט (Rudolstadt) בגרמניה, במסגרת ה-Folk-Roots Weltmusik-Festival, 2008.
"עץ החיים" עם מיכאל תומא (אחד משני ילדיה) בבית נגלר בקריית חיים, 2010.
תערוכת יחיד: "יש חיים" בבניין עיתון "אל איתיחאד" במסגרת פסטיבל החג של החגים בחיפה, 2012.
לזכרה של תומא הוקם "מסלול חיה תומא" שהוא חלק מפסטיבל החג של החגים.
במשכן לתרבות ואמנויות נגלר הוצגה תערוכה בהשתתפות כ-50 אמנים ערבים ויהודים לזכרה.
כמו כן הוקם קיר קרמיקה המוקדש לזכרה מטעם סדנת הקרמיקה של נשי ואדי ניסנאס, בהדרכתם של נטליה דיאטלוב ועבד עאבדי.
עבד עאבדי אמר על פועלה כי
חִוְיַאי לַהֲטוּטָן או חיוואי מוקיון או באטלור (שם מדעי: Terathopius ecaudatus) הוא דורס יום בינוני החי באפריקה ומגיע לעיתים נדירות גם לישראל.
הוא מין יחיד במשפחתו וסוגו.
על אף שמו איננו קשור לחיוויאי הנפוץ.
מקור השם מוקיון הוא בצבעיו העזים ובצורת התעופה המתנדנדת שלו.
החיוויאי חי באפריקה שמדרום לסהרה בסוואנות ויערות ושם מפתיע עופות כמו יונים וקטות ויונקים קטנים.
החיוויאי הוא הציפור הלאומית של זימבבואה.
חיה שפייר-מקוב היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
תחום התמחותה הוא היסטוריה בריטית ואירופית מהמאה ה-18 עד וכולל המאה ה-20.
שפייר-מקוב נולדה וגדלה ברחובות, בת לחיים ולאה שפייר.
היא החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה לתואר ראשון בתחומי שפה וספרות אנגלית, פילוסופיה והיסטוריה כללית.
את לימודי התואר השני סיימה בקווין מרי קולג' (Queen Mary College) באוניברסיטת לונדון, ואת לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עבודת הדוקטור שלה, בהנחיית הפרופסורים ג'יימס ברנס (James Burns) וג'יימס ג'ול , עסקה בהיסטוריה של התנועה האנרכיסטית בבריטניה.
החל משנת 1984 נמנית פרופ' שפייר-מקוב עם סגל אוניברסיטת חיפה, ובין תפקידיה האקדמיים כיהנה כראש החוג להיסטוריה כללית, חברת סנט האוניברסיטה, ונציגת הסנט בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
חיה שפייר-מקוב נשואה לפרופ' אהוד מקוב, ראש המכון לאקטואריה באוניברסיטת חיפה, מצאצאי בתיה מקוב ממייסדי רחובות.
ספרה The Making of a Policeman מוקדש להתפתחותה של משטרת לונדון במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונכתב מנקודת מבט חדשה.
הספר מנתח את יחסי העבודה המורכבים בין הממסד המשטרתי והשוטרים בתקופה חשובה זו של תיעוש מואץ וגידול במגזר הציבורי ובאיגודים המקצועיים, את תהליך התמקצעות המשטרה והתעצבות תת-תרבות משטרתית ייחודית, ובכך מרחיב את הידע הן בהיסטוריה של השיטור והן בהיסטוריה של העבודה (History of Work).
הספר מתבסס הן על מקורות איכותניים והן על נתונים כמותיים.
הספר Police Detectives in History, שאותו ערכה פרופ' שפייר-מקוב עם פרופ' קלייב אמסלי , מילא חלל במחקר האקדמי בכך שהציע לראשונה מחקר השוואתי לגבי תפקידם ותפקודם של בלשים משטרתיים בחלקים שונים בעולם.
הספר בוחן את התקופה שבין המאה ה-18, שבה התהווה הבילוש המשטרתי הרשמי, ועד מחצית המאה ה-20, כאשר דפוסים שונים של בילוש פרטי החלו לקחת על עצמם בהדרגה את המשימות שקודם לכן היו בתחום הבילוש המשטרתי.
ספרה The Ascent of the Detective: Police Sleuths in Victorian and Edwardian England, מציע לראשונה מחקר מקיף על צמיחת הבילוש המשטרתי האנגלי החל מאמצע המאה ה-18, ובמיוחד מ-1842, מועד הקמת הסקוטלנד יארד, ועד מלחמת העולם הראשונה.
באופן מפתיע, למרות שדמותו של הבלש מסעירה את דמיונו של הציבור ונוכחת אולי יותר מכל ייצוג אחר של בעל מקצוע באמצעי התקשורת, עד עתה לא פורסמה עבודה בנושא זה, שעשתה שימוש בגישות מחקריות חדישות.
ספרה של פרופ' שפייר מקוב מילא חוסר זה בחשיפת השפעתו ומעמדו המיוחד של הבלש בחברה האנגלית בתקופה זו של ראשית התעצבותו של המקצוע.
הספר משלב היסטוריה חברתית ותרבותית ושופך אור הן על הניסיון הקולקטיבי ודפוסי ההתפתחות המקצועית של הבלשים כעובדי ציבור והן על הקשר הייחודי שנוצר בין עובדים אלו, שהיו שייכים ברובם למעמד הפועלים, לבין תרבות הדפוס.
הבלש מתגלה לא רק כחוקר מקרי פשע, אלא אף כגיבור שמצא מקום של כבוד בעיתונות ובספרות, על רקע מערכת היחסים הסימביוטית שלו עם אנשי תקשורת.
בקיץ 2014 סיימה פרופ' שפייר-מקוב את כתיבת הספר The Development of Detective Policing, המלקט מקורות ראשונים בנושא הבלשות הבריטית ומנתח את חשיבותם.
הספר הוא כרך בסדרה המוקדשת לעיצוב המשטרה המודרנית בבריטניה 1780–1914.
בקיץ זה החלה פרופ' שפייר-מקוב לעסוק בכתיבת ספר המנתח לראשונה את המדינה הוויקטוריאנית כמעסיק של מעמדות העובדים.
מאז שנת 2005 מכהנת פרופ' שפייר-מקוב כחברה במערכת Crime, Histoire & Sociétés / Crime, History & Societies היוצא לאור מטעם האגודה הבינלאומית להיסטוריית הפשע והדין הפלילי, בנוסף לתפקידיה כשופטת עבור כתבי עת נוספים.
פרופ' שפייר-מקוב היא יו"ר העמותה למען ילדים במצוקה בחיפה והצפון.
העמותה, שהוקמה בשנת 2000 והמורכבת מ-15 מתנדבות, מנהלת פעילות שכל הכנסותיה מוקדשות לסיוע לילדים מרקע סוציו-אקונומי נמוך בתחומים שבהם הרשויות אינן מספקות מענה.
חיה שטייר (נולדה ב-19 במרץ 1950, א' בניסן תש"י) היא סוציולוגית, פרופסור אמריטה וחוקרת בתחום לימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
היא מתמחה בתחומים עבודה ומשפחה, עבודת נשים, עוני, רווחה ואי-שוויון חברתי.
שטייר נולדה למשפחת כרמי ברמת גן, שם גדלה ולמדה.
היא נשואה לאברהם שטייר, ולזוג שני בנים.
שטייר השלימה לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
את התואר הראשון סיימה בשנת 1982 ואת התואר השני בשנת 1985. בשנת 1990 סיימה לימודי דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית.
עבודת הדוקטורט שלה זכתה בפרס סוזן קולבר רוזנברגר של אוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 2002-2010, כיהנה שטייר כחברת ועד של קבוצת המחקר של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית בנושא ריבוד חברתי, ובין 2010-2014 תפקדה כנשיאת הקבוצה.
פרסומיה של שטייר מתמקדים בניתוח הקשרים בין דפוסי העסקה, חלוקת תפקידים מגדרית במשפחה, מדיניות רווחה של המדינה, עוני, אי-שוויון ומעמד האישה.
בשנים 2010-2011 ושוב ב-2013-2014, ניהלה שטייר את התוכנית למדיניות רווחה במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
במסגרת זו פרסמה מספר ניירות עמדה בנושא מצוקות חומריות בישראל, עובדים עניים, עוני בקרב אוכלוסייה מבוגרת ותעסוקת נשים.
היא המליצה לשלב צעדים כגון העלאת שכר המינימום, השקעה בהשכלה והכשרה מקצועית, הגדלת ההיצע של מעונות יום מסובסדים, הנהגת יום חינוך ארוך והפסקת מגמת הקיצוצים בקצבאות הרווחה.
בנוסף, בתחילת שנות ה-2000 הייתה חברה בשדולת הנשים ואף שימשה בעבר ראש צוות ההיגוי של מרכז המחקר של השדולה.
במסגרת זו פרסמה ב-1999 דו"ח על נשים עניות בישראל.
שטייר היא זוכת פרס נפתלי לשנת תשס"ה.
הפרס מוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו במטרה לעודד את המחקר במדעי הכלכלה והחברה.
הקשר ההדדי בין עבודה למשפחה עומד במרכז המחקר האקדמי של שטייר.
היא מעניקה תשומת לב רבה לאופן בו התנהגות משפחתית, כגון לידת ילדים, חלוקת עבודה בין בני זוג וכו', קשורה עם אופן התעסוקה של הנשים, ובכיוון ההפוך – כיצד תעסוקת נשים בשכר משפיעה על תהליכים פנים-משפחתיים.
בנוסף, היא בוחנת גם כיצד הקשרים מדינתיים, כלכליים ותרבותיים מבנים את הקשרים המורכבים בין עבודה ומשפחה.
שטייר פרסמה מחקרים רבים הבודקים את הקשר בין חלוקת התפקידים במשפחה, דפוסי העסקה של נשים ומדיניות רווחה של המדינה לבין מעמדן של נשים, עצמאותן הכלכלית ויכולתן לפתח את עצמן ואת כישוריהן.
עבודת הדוקטורט של שטייר, "הכל במשפחה: הקצאת זמן וצבירת משאבים במהלך הנישואים", בוחנת את מחירו של מוסד הנישואים עבור נשים.
בעבודה, שהוגשה ב-1990, מראה שטייר שארגון וחלוקת הזמן בין בני הזוג במשפחה משפיעים על היכולת של נשים לצבור הון אנושי, כגון לימודים וניסיון עבודה.
טענתה המרכזית היא כי במהלך חיי הנישואין, נשים לעיתים קרובות מאבדות את היכולת לפתח את כישוריהן ולקיים עצמאות כלכלית.
בכך שטייר מחזקת את מסקנותיה של הסוציולוגית ארלי הוכשילד, שטבעה את המונח המשמרת השנייה על מנת לתאר את הנטל הכפול בו נושאות נשים כאשר הן נאלצות להשתתף בפרנסת המשפחה במקביל לאחריותן על העבודה הביתית.
מאמרה המצוטט ביותר של שטייר מ-2001, "משטרי רווחה, מדיניות תומכת-משפחה, ותעסוקת נשים לאורך החיים", אותו פרסמה י עם נח לוין-אפשטיין ומיכאל בראון, בוחן את הדפוסים של תעסוקת נשים בתקופת גידול הילדים, ואת השפעת הדפוסים הללו על אפשרויות הפרנסה של נשים בהמשך חייהן ב-12 מדינות מתועשות.
המאמר מזהה קשר בין משטר הרווחה של המדינה לבין דפוסי תעסוקה של נשים.
ככל שהמדינה מספקת יותר תמיכה באמהות עובדות, גדלה יכולתן של נשים לשמור על המשכיות בעבודה בתקופת גידול הילדים, וקטנה הפגיעה בשכרן בעקבות תקופות של הפסקת עבודה.
בסדרה נוספת של מאמרים, בוחנת שטייר את התנאים המוסדיים שמביאים להגברת השוויון בין בני זוג בתוך המשפחה ובחלוקת העבודה הנעשית במשק הבית.
כך, במאמר מ-2006 בוחנת שטייר דמיון ושוני בגורמים משפיעים על חלוקת העבודה במשפחה בגרמניה ובישראל, שתי מדינות שלהן הסדרים מוסדיים דומים אך הן נבדלות בדפוסי המשפחה שלהן.
מאמר משנת 2009 מצביע על כך כי היבטים שונים של מדיניות מעודדת תעסוקה מייצרים השפעות שונות.
כך למשל, חופשות לידה נדיבות ועבודה במשרה חלקית, אף על פי שהן מאפשרות לנשים שמירה על המשכיות תעסוקתית, גם פוגעות ביכולת שלהן לצבור משאבים ולהשיג עצמאות כלכלית, בעוד היבטים אחרים כמו סבסוד מעונות יום מחזקים את הקשר של נשים לשוק העבודה וגם את העצמאות הכלכלית שלהן.
אחד ממחקריה של שטייר עוסק גם במקומם של גברים במשפחה.
בשנת 1993 פרסמה שטייר מחקר יחד עם מרתה טיינדה שכותרתו "האם גברים שוליים עבור משפחותיהם?" המחקר בודק את רמת המעורבות של אבות שאינם מתגוררים עם ילדיהם בגידול הילדים בשכונות במרכז העיר שיקגו, אשר אוכלוסייתן משתייכת ברובה למעמד הנמוך.
מטרת המחקר היא לבדוק האם יש אמת בסטיגמה שדבקה בגברים ממעמד חברתי-כלכלי נמוך כאילו הם נוטים יותר לנטוש את משפחותיהם ולהימנע ממעורבות בגידול הילדים כאשר אינם מתגוררים עמם, או כאשר אינם נשואים לאם.
שטייר וטיינדה טענו כי מדובר בהנחה מוטעית.
הן בדקו את הקשר בין רמת המעורבות של האבות בגידול הילדים לבין המעמד הכלכלי, הלאום והגזע שלהם.
הן מצאו שגברים ממעמד נמוך, במיוחד אבות שחורים, לרוב מפצים על חוסר יכולתם לתמוך בילדיהם כלכלית על ידי חיזוק הקשר האישי עם הילדים ועל ידי גיוס תמיכה כלכלית מקרובי משפחה אחרים.
בנוסף, המחקר מסיק כי לאום וגזע אינם משתנים מכריעים בקביעת רמת המעורבות של האבות, וכי מצב תעסוקתי ורמת השכלה משמעותיים הרבה יותר בקביעת התמיכה הכלכלית של אבות בילדיהם.
שטייר כתבה בהרחבה על סוגיית העוני מכמה נקודות מבט, ופרסמה מחקרים אקדמיים כמו גם ניירות מדיניות בנושא.
ברבים ממחקריה בוחנת שטייר את הקשר בין דפוסי תעסוקה, עבודה חלקית, נסיבות חייהן של נשים ומדיניות הרווחה של המדינה לבין היווצרותו והמשכיותו של עוני.
במאמרה משנת 2005 "עוני בין דיסציפלינות: תרומתה של הסוציולוגיה לחקר העוני", בוחנת שטייר את הערך המוסף שמציעה הסוציולוגיה להבנת תופעת העוני.
היא טוענת כי בנוסף לשאלות המעניינות כלכלנים וסוציולוגים גם יחד, כגון מי הם העניים, מדוע הם עניים, ואיזו מדיניות יכולה להוציא אותם מהעוני, הסוציולוגיה מתעניינת גם בהקשר החברתי הרחב יותר של העוני ובשאלה האם העניים שונים באופן איכותי משאר הפרטים בחברה.
שטייר מנתחת את תרומתן של שתי גישות מרכזיות - הגישה העוסקת ב"תרבות העוני", והגישה העוסקת בצמיחת מעמד העוני והאקולוגיה של העוני.
מושג האקולוגיה של העוני, שפותח על ידי דאגלס מאסי כחלק מגישת מעמד העוני, קורא להרחיב את המחקר הסוציולוגי על עוני ולכלול בו גם את העשירים, על-מנת להבין את מנגנוני השעתוק וההנצחה הרחבים יותר של העוני ושל אי-השוויון.
עד שנת 2015 כתבה שטייר ספר אחד, ערכה ספר נוסף, ופרסמה 41 מאמרים ו-12 פרקים בספרים.
2005. עוני בין דיסציפלינות: תרומתה של הסוציולוגיה לחקר העוני.
2005. קשרי גומלין בין עבודה בשכר לעבודה במשפחה.
2002. השפעתה של תעסוקת נשים על עוני בישראל.
שטייר, חיה ונח לוין אפשטיין.
1999. דפוס התעסוקה של נשים: השפעות ארוכות-טווח על שכרן.
1997. עדתיות והשכלה בדפוסי נישואין בישראל: שינויים בחלוף הזמן.
שטייר, חיה, 1995. דפוסי הכניסה לנישואין ולהורות של נשים צעירות בישראל.
1987. המבנה הסקטוריאלי של שוק העבודה בישראל.
חיוך גלאזגו (ידוע גם בכינוי חיוך צ'לסי, או גלאזגו, או חיוך חתול צ'שייר) הוא פצע אשר נגרם על ידי ביצוע חתכים קטנים בפינות פיו של הקורבן, ולאחר דקירתו או הכאתו, שרירי פניו מתכווצים - דבר שגורם לחתכים להתרחב כלפי לחייו של הקורבן, ולעיתים עד אוזניו.
חתכים אלו משאירים צלקות בצורת חיוך, ומכאן השם.
המעשה מבוצע בדרך כלל על ידי סכין יפנית או פיסת זכוכית שבורה, ומותיר צלקת הגורמת לקורבן להיראות כאילו הוא מחייך חיוך רחב.
נאמר כי מקורו של המעשה הוא בגלאזגו, סקוטלנד אך נהיה פופולרי בקרב כנופיות רחוב אנגליות (בעיקר כנופיית ה"Chelsea Headhunters," המבוססת בלונדון, שבקרב אנשיה המעשה ידוע בתור "חיוך צ'לסי"- "Chelsea grin").
הספר "האדם הצוחק" של ויקטור הוגו (1869) מתאר ילד שפניו הושחתו בידי סוחרי ילדים לצורת חיוך גלאזגו כדי שיקבץ נדבות נדיבות יותר.
הסרט האביר האפל של כריסטופר נולאן מתאר את הג'וקר, נבל עם חיוך גלאזגו כך שתמיד נראה מחייך, ונותן כמה גרסאות סותרות לאיך קיבל את אותן צלקות.
בסלנג הנפוץ בקרב עבריינים בישראל, וכן בבתי הסוהר, נפוץ השימוש במונחים "קוסה", "קוסה מחשי" או "פיקאסו" בשביל לתאר חיוך גלאזגו.
חיוויאי חום (שם מדעי: Circaetus cinereus) הוא מין של דורס יום ממשפחת הנציים החי באפריקה שמדרום לסהרה.
החיוויאי החום חי בטבע ברחבי דרום ומזרח אפריקה לרבות מסודאן ודרום אפריקה עד מאורטניה וסנגל.
הוא מצוי במישורים פתוחים כולל במדבריות.
עם זאת הוא נחשב לממוצע ממדים בין העופות הדורסים.
נוצותיו חומות והעיניים הגדולות בעלי נוצות אפורות סביבם וסביב המקור.
כלשאר החיוויאים עינייו צהובות עזות.
החיוויאי ניזון בעיקר מנחשים שהוא מאתר במעופו ואז יורד לקרקע כדי לחטוף אותם ולהורגם עם טפריו או מקורו.
הוא יכול גם לצוד נחשים ארסיים כמ הקוברה או הביטיס ויש לו ציפוי קרני על רגליו המגן עליו מהכשות.
לעיתים נדירות יותר הוא ניזון מיונקים קטנים ומלטאות.
החיוויאים משתלטים על קן קיים ומטילים בפנים ביצה אחת עליה דוגרת הנקבה.
חיוויאי שחור־חזה (שם מדעי: Circaetus pectoralis) הוא עוף דורס בינוני מהסוג חיוויאי.
בעבר נחשב לתת־מין של חיוויאי הנחשים או של חיוויאי ביאודיום (Circaetus beaudouini).
לחיוויאי חזה וראש שחורים או חומים כהים ובטן לבנה מתחת.
גם החלק החיצוני של הכנפיים והזנב חומים כהים.
כמו שאר החיוויאים העיניים שלו צהובות.
חיוויאי זה מצוי באזורים פתוחים מאתיופיה וסודאן עד דרום אפריקה ומערבה עד אנגולה.
האוכלוסייה העולמית איננה נמצאת בסכנת הכחדה.
הוא יכול לשרוד באזורים חמים וצחיחים כולל במדבר, אך צריך עצים לקנן עליהם וכן צל.
את הנוזלים הוא משיג מטרפו שהוא צד.
הוא מתמחה בציד נחשים כולל נחשים ארסיים כמו הקוברה והעכן.
בנוסף על נחשים הוא יצוד לטאות, יונקים וצפרדעים.
הנקבה של החיוויאי מטילה ביצה אחת ומטפלת בה לבדה.
הביצה בוקעת לאחר 50 יום והגוזל פורח לאחר 3 חודשים.
חיוורנית (שם מדעי: Hypocolius ampelinus) היא ציפור שיר והציפור היחידה במשפחת החיוורניתיים (Hypocoliidae).
תפוצתה משתרעת מעיראק דרך איראן ועד טורקמניסטן, אפגניסטן ופקיסטן.
בסתיו היא נודדת דרומה לכיוון חצי האי ערב, בחריין והודו.
היא מצויה באזורים מדבריים, מטעי דקלים, ערבות ועמקים עם נהרות.
בישראל היא מזדמנת נדירה, שנצפתה עד בעיקר בדרום הארץ.
שמה בא לה עקב צבעה ה"משעמם", האפור-בהיר.
היא בעלת זנב ארוך ומקור קצר ושחור.
בסיס המקור מכוסה בזיפים קטנים.
הזוויגים דומים חוץ מ"מסכה" המכסה את עיניו של הזכר.
זוהי ציפור קטנה וביישנית שנוהגת להסתתר בין השיחים עד לרגע האחרון ואז לעוף.
היא מסתובבת בלהקות בעיקר בזמן הנדידה והיא ניזונה בעיקר מפירות כמו תמרים, תאנים ותותים.
היא אוכלת גם חרקים ובשבי היא ניזונה גם מלחם.
בעבר קישרו את החיוורנית למשפחת הבולבוליים או החנקניים אך היום מקובל להניח כי היא קרובה לציצניתיים.
חיה שחם (וַינשל) (נולדה ב-1944) היא חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
נולדה בחיפה, סיימה את לימודיה בתיכון קרית-חיים ושירתה בצה"ל בחיל ההנדסה.
למדה ספרות ולשון עברית ומקרא לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה (בהיותה שלוחה של האוניברסיטה העברית) והשלימה לימודים לתעודת הוראה.
לימדה שנים אחדות בבית ספר תיכון ואחר כך למדה לתואר שני באוניברסיטת חיפה ולתואר שלישי – באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלה שנכתבה בהדרכת פרופ' דן מירון עוסקת בהשפעת שירתו של נתן אלתרמן על שירת דור הפלמ"ח וחבורת "לקראת".
משנת 1973 ועד פרישתה לגמלאות לימדה בחוג לספרות עברית (לימים – החוג לספרות עברית והשוואתית) באוניברסיטת חיפה.
ייסדה את "בימת ספר" באוניברסיטה ומילאה בה תפקידים שונים: ראש החוג לספרות עברית והשוואתית (בין השנים 2004–2009), חברה בסנאט האוניברסיטה, חברה במועצת הרשות ללימודים מתקדמים ובוועדות המחקר וההוראה בפקולטה למדעי הרוח.
בין השנים 2005–2014 שימשה כעורכת-שותפת וכעורכת בכתב-העת "דפים למחקר בספרות".
הייתה חברה בוועדות פרסים באוניברסיטה (פרס רון אדלר, פרס ליס מלר) ומחוצה לה (פרס אברהם קריב לביקורת הספרות, פרס לנדאו לחקר הספרות, פרס ברנשטיין, פרס ביאליק לספרות יפה, פרס יהודה עמיחי לשירה, ופרס ישראל לספרות).
הייתה נשואה לאורי שחם עד לפטירתו, אם לשניים.
חיה שחם פרסמה ספרים, מאמרים ורצנזיות בתחום חקר הספרות העברית החדשה – שירה ופרוזה.
המתודה העיקרית המנחה אותה במחקריה היא ההשוואתית.
מחקריה שמים דגש על השפעה ספרותית, על בין-טקסטואליות ועל היבטים פמיניסטיים בכתיבת נשים.
ספרה הדים של ניגון (1997) עוסק בתופעת ההשפעה הספרותית דרך מקרה מבחן בולט בתולדות השירה העברית: השפעת שירתו המוקדמת של אלתרמן על שירתם של משוררי דור הפלמ"ח וחבורת "לקראת".
הספר בוחן זיקות מגוונות בין שירת הדור הצעיר בשנות הארבעים וראשית שנות החמישים (של המאה העשרים) ובין שירתו של אלתרמן, ותופעת ההשפעה הספרותית זוכה בו לדיון ולניתוח באמצעות אמות מידה שיטתיות, הנשענות על "סולם" של השפעות אשר עוצב בידי המחברת.
"השפעת אלתרמן", כפי שעולה ממחקר זה, הוא מושג מורכב, המדגים אגב כך את מורכבותו של מושג ההשפעה הספרותית בכלל.
בספרה נשים ומסכות (2001) בוחנת שחם תדמיות שאולות בשירת הנשים העברית וכן את ייצוגי הדמות הנשית באמצעות תדמיות אלה, בשורה ארוכה של שירי משוררות עבריות.
זהו ספר הכתוב מנקודת מבט מחקרית פמיניסטית ותוך שימוש בחומרים תאורטיים פמיניסטיים, שחלקם מרוכז בהקדמה לספר וחלקם מוטמע בתוך פרקיו.
בספר נבדקים היבטים פואטיים-תרבותיים של תופעת השימוש בדמויות נשיות מתוך הקאנון התרבותי, לצורך אמירה אקטואלית ופמיניסטית בשירי משוררות עבריות.
הבדיקה נעשית באמצעות עיון וניתוח בטקסטים שיריים בעלי מאפיינים בין-טקסטואליים, שבמרכזם דמות נשית מתוך טקסט קאנוני מוקדם.
ספרה קרובים רחוקים (2004) עוסק מזוויות התבוננות מגוונות ותוך שימוש במתודות השוואתיות בבחינתם של היבטים בין-טקסטואליים בספרות העברית החדשה.
הספר כולל מבוא ובו סקירת התאוריות הנוגעות בתופעת הבין-טקסטואליות, וכן – שלושה שערים שבכל אחד מהם ארבעה עיונים.
שערים אלה מתמקדים בהיבטים בולטים של תופעת הבין-טקסטואליות בספרות העברית המודרנית.
לעומת שלושת ספריה הקודמים של שחם, ספרה בדק בית (2012) אינו מעמיד במרכזו בדיקת היבטים בין-טקסטואליים, אלא בוחן יצירות שמציבות מראָה ביקורתית אל מול המציאות הארץ ישראלית והישראלית.
רוב היצירות הנדונות בו – להוציא את הפזמונים בפרק הנספח המוקדש להם – מבטאות בדרך כלל סוגים של אי-נחת כלפי מציאות זו, ובתקופות מסוימות גם אי-הסכמה פוליטית, לאומית, חברתית או תרבותית, הניצבת אל מול הזרם המרכזי.
מדובר בתפישות המסוננות דרך פריזמות אידאולוגיות, בדרך כלל – מובלעות ומתחפשות (למשל בפרקים על הצלבנים ועל עץ הזית).
הספר מספק מבט מחקרי על פניה האידאולוגיות של הספרות העברית שנכתבה בארץ בעיקר במאה ה–20.
על גבול האור (2017), ספרה החמישי של שחם, מוקדש לעיונים ביצירתה של לאה גולדברג.
העיון בנושאים הנדונים בספר מתבסס בעיקר על חתכי אורך, המאפשרים להאיר את הנושאים הנחקרים במבט דיאכרוני, לאורך ציר הזמן.
בדיוּנים הנפרשים בספר נחשפים הן היבטים מובלעים בפואטיקה של שירת גולדברג והן נושאים ייחודיים שיצירתה נדרשת להם, ואשר לא הושם עליהם דגש במחקר ובביקורת על יצירתה, או שלא נדונו בהם כלל.
להיבטים הארספואטיים המובלעים שהספר דן בהם שייכת תופעת השירים חוצי-המגדר, שבהם דובר קול גברי, ה"מופעל" על ידי מחַברת אישה.
פרק אחר מתבונן בדרך שבה מפעילה המשוררת ביצירותיה דמויות נשיות מוּכרות מתוך רבדיה השונים של התרבות (מקרא, מיתולוגיה יוונית, מעשיוֹת, יצירות ספרות נודעות) ומשתמשת בהן כאַלוזיות, המרמזות מן הכללי אל האישי ומתפקדות כמסכות בדרגות שקיפות שונות.
פרק נוסף, הנוגע בהיבטים ארס-פואטיים מובלעים, עוסק באזכורים מתוך שיר השירים, השזורים ביצירת גולדברג.
הפרק מבליט הן את מקומו של שיר השירים בעולמה והן את עמדתה הפואטית הלא-שגרתית כלפי שיר השירים.
גנזים ו', קובץ לתולדות הספרות העברית בדורות האחרונים, (עריכה משותפת עם חיים שוהם), אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, מכון "גנזים", תל אביב, תשנ"ד (1994).
הדים של ניגון – שירת דור הפלמ"ח וחבורת "לקראת" בזיקתה לשירת אלתרמן, הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת חיפה, 1997.
נשים ומסכות: מאשת לוט עד סינדרלה – תדמיות שאולות וייצוגי הדמות הנשית בשירי משוררות עבריות, הקיבוץ המאוחד, 2001.
קרובים רחוקים – בין-טקסטואליות, מגעים ומאבקים בספרות העברית החדשה, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2004.
בֶּדֶק בַּיִת – על לבטי זהות, אידאולוגיה וחשבון נפש בספרות העברית החדשה, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012.
על גבול האור – חתכים והתבוננויות ביצירת לאה גולדברג, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2017.
חיוטין אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי המתמחה בתכנון מבני ציבור.
המשרד, השוכן בגבעתיים, הוקם על ידי בני-הזוג ברכה ומיכאל חיוטין בשנת 1978. הוא מרבה להשתתף בתחרויות, שברבות מהן אף זכה בפרס ראשון ושני.
מיכאל חיוּטין נולד בשנת 1941 בעיר וילנה ובשנת 1948 עלה לישראל.
למד הנדסת בנין ואדריכלות בטכניון, והשלים את הדוקטורט שלו בלימודים טכניים בשנת 1975.
ברכה חיוטין נולדה ברעננה בשנת 1947. ב-1972 סיימה לימודי אדריכלות בטכניון ולאחר מכן השתלבה במשרדם של האדריכלים אורה ויעקב יער, שם עבדה, בין השאר, על תוכנית שכונת "נווה כפיר" בדרום תל אביב.
בין השנים 1973–1977 עבדה במשרדו של האדריכל רם כרמי.
בני הזוג פתחו את משרדם המשותף בשנת 1978. המשרד מתמחה במבני ציבור, חלקם מבני אקדמיה וחלקם מבנים עירוניים.
לאורך השנים ניגשו לתחרויות אדריכלים רבות, שבחלקן זכו בפרסים לרבות פרסים ראשונים לביצוע.
בשנת 2018 זכו בני הזוג בפעם האחרונה במשותף בתחרות שארגנה עיריית ירושלים לתכנון חידוש כיכר ספרא וסביבתה הקרובה.
חודשים ספורים לאחר מכן, ב-16 במרץ 2019, נפטר מיכאל חיוטין ממחלה קשה.
המשרד ממשיך לפעול בראשותה של ברכה חיוטין, בשם "חיוטין אדריכלים".
הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב (בשיתוף דן איתן), 1988
מתחם בית ראשונים, גבעתיים, 1992
מוזיאון מאנה כץ, חיפה, פרס ראשון בתחרות, 2000 (לא בוצע)
בניין הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2002
היכל המשפט חיפה, פרס ראשון בתחרות, 2004
כיכר דייכמן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006
מוזיאון הסובלנות, ירושלים (האדריכלים התפטרו לפני ביצוע), 2010
בית הסטודנט ע"ש האטר, אוניברסיטת חיפה, 2010
בניין האקדמיה ע"ש פולונסקי, קמפוס מכון ון ליר, 2014
בניין מעבדות ביוטכנולוגיה, אוניברסיטת בן-גוריון, 2015
חידוש כיכר ספרא, ירושלים, מקום ראשון בתחרות (בשיתוף דניאל שטרסבורגר, לא בוצע), 2018
זה בתהליך3X: חיוטין אדריכלים (זהזהזה גלריה לאדריכלות, שנת 2007)
אדריכלות החברה האוטופית: קיבוץ ומושב (הוצאת מאגנס, שנת 2010)
מחזון למציאות: אדריכלות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב 2006-1990 (הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שנת 2010)
בנפרד מעבודתו במשרד האדריכלים, מיכאל חיוטין גם פרסם מחקרים רבים על הממדים התאולוגיים, הפוליטיים והאסתטיים של ספרות המקרא והבית השני.
חיווט חשמלי או תיול חשמלי הוא מונח המתאר את פעולת התקנת המוליכים והקשרים החשמליים במערכת חשמלית, וכן את המוליכים עצמם המיועדים להולכת זרם חשמלי.
אדם העוסק בחיווט נקרא חווט.
המונח מתאר מוליכים אשר מורכבים בנפרד מהמערכת, ועל פי רוב ניתנים לפירוק והתקנה מחדש (להבדיל, למשל, מקווי ההולכה במעגל מודפס).
החיווט עשוי מתילים מוליכים מבודדים או חשופים.
התיילים מקשרים בין הרכיבים השונים שבמערכת ומאפשרים את הגעת הזרם החשמלי אליהם, על פי תוכנית או תרשים קבועים מראש של המערכת.
התאמת התיילים לזרם העבודה ולמתח הצפוי בהם: עצמת זרם העבודה קובעת את שטח החתך של התיילים, המתוכנן כך שהתיילים לא יתחממו כתוצאה מהזרם שעובר בהם (בדומה לגוף חימום) עד כדי פגיעה מכנית בתיל או בבידוד (אם יש) או אף הצתה של חומרים דליקים שעשויים להימצא במערכת.
בידוד חשמלי שימנע התחשמלות או זליגת זרם לא רצויה.
סוג הבידוד נגזר ממבנה המערכת ומהמתח הצפוי בה.
תיילים יכולים להיות חשופים לחלוטין אם מדובר למשל במערכות במתח נמוך מאוד (למשל וולטים בודדים, כמו בפנס) או דווקא במערכת במתח כה גבוה שלא מאפשר גישה למערכת (כמו על עמודי חשמל), או עם בידוד מובנה בייצור התיל (כבכבל חשמלי).
סימון ברור של תפקיד התיל: הסימון צריך להבהיר מהו מתח העבודה של המוליך, ואילו רכיבים הוא מחבר.
הסימון נעשה בדרך כלל באמצעות צבע הבידוד של המוליך, הדפסת טקסט על גבי הבידוד, וסימון באמצעים שונים (כמו דגלונים או לוחיות מתכת) לאורך המוליך ובפרט בקצותיו.
צורת ההתקנה של החיווט תלויה בעיקר בסוג המערכת אותה הוא משמש.
במוצרי מדף החיווט מורכב ומחובר במקום הייצור, בדרך כלל המוליכים החשמליים מחוזקים באמצעים פשוטים לדפנות המוצר.
לעיתים נעשה שימוש בתיילים מחומר קשיח יחסית כגון אלומינים או נחושת עם שטח חתך משמעותי, ועצם הקשיחות של המוליך מונעת את תזוזתו בתוך המוצר.
במוצרים טרומיים עשוי החיווט להיות מורכב על המוצר בכל אחד מהשלבים של בניית המוצר - תלוי בצרכן.
לדוגמה, אוטובוס עשוי להמכר כמוצר מושלם הכולל את החיווט החשמלי המלא, או שהחיווט החשמלי יותקן בו על ידי המשתמש הסופי בהתאם לצרכיו הייחודיים.
במוצרים כאלה החיווט מותקן בדרך כלל בתוואי ייעודי עבורו, לעיתים בתעלות סגורות, שנועד לחזק אותו לגוף המוצר ולמנוע השפעה הדדית בינו לבין מערכות אחרות או פגיעה פיזית בו.
במבנים, ישנן מספר דרכים להתקנת חיווט.
הדרכים נחלקות לשלושה סוגים עיקריים:
התקנה גלויה: המוליכים מוצמדים למשטחים כקירות וריהוט קבוע באמצעות חבקים, לעיתים בתוך צינור או תלויים בחלל המבנה.
שיטה זו קלה מאוד לביצוע ולתפעול, אך פגיעה מאוד לנזקים מכניים, ויש המחשיבים אותה ללא-אסתטית.
התקנה חשיפה: המוליכים מותקנים במקומות שניתן להגיע אליהם על ידי הסרה של מחיצה - למשל מעל תקרה תותבת או בגומחות סגורות באמצעות דלת.
המוליכים יכולים להיות מקובעים באמצעות חבקים, מושחלים בצינורות, מונחים בתעלות או על גבי מגשים.
שיטה זו קלה ליישום ומאוד "סלחנית", מאפשרת תפעול קל במיוחד ו של המערכת, ללא סכנת פגיעה בחיווט וללא השפעה אסתטית על המבנה.
שיטה זו היא הפופולרית ביותר במבנים מורכבים ומרובי מערכות.
התקנה סמויה: המוליכים מותקנים באדמה (בתוך צינור או ישירות), מתחת לריצוף ובתוך קירות (בתוך צינורות) - בשיטה זו המערכת מוגנת בצורה מרבית, אולם אינה גמישה ועלולה להתגלות כקשה לתפעול תקלות - נדרשת רמת ביצוע גבוהה של המובלים על מנת שיהיה ניתן לתפעל את החיווט.
תוואי החיווט מושפע מאוד ממבנה המערכת.
על אף שחיבור כל שני רכיבים בקו הקצר ביותר האפשרי הוא החסכוני ביותר הן בעלות המוליכים והן בהפסדי הספק חשמלי (שעלולים להיות משמעותיים במערכות שעובדות בזרמים נמוכים במיוחד), הרי שברוב המערכות זה בלתי אפשרי טכנית, אם כי לתכנון טוב נחשב חיווט בתוואי הקצר ביותר האפשרי בהינתן המגבלות של המערכת.
על פי רוב, נבחר תוואי החיווט בצורה שתמזער ככל האפשר את ההפרעה לרכיבי המערכת, ושתקל ככל האפשר על התקנתו.
מגבלה נוספת על התוואי היא המבנה של המוליכים שעשוי להגביל את רדיוס הכיפוף האפשרי שלהם - בעיה נפוצה מאוד בפתילי הזנה של מכשירי חשמל קטנים.
במוצרים, תוואי החיווט קבוע ומתוכנן מראש.
במבנים, חלקים מהתוואי נקבעים מראש, וחלקים נקבעים אד-הוק במהלך ביצוע העבודה, בהתאם למצב המתקן בפועל ועל פי כללים מחייבים.
במערכות בהן נדרשת כמות משמעותית של חיווט, מתוכנן התוואי בדרך כלל בתצורת עץ - כלומר רוב החיווט מרוכז במובל אחד גדול, וממנו מתפצל ל"ענפים" ההולכים וקטנים עד לרכיבים השונים.
במערכות בהן קיימים רכיבים בעלי יעוד מסוים, נדרש לעיתים לבצע הפרדה ולחווט את הרכיבים בתוואים נפרדים.
דוגמה לכך הוא מתקן בו קיימות מערכות חשמל במתחים שונים, מערכות המשמשות לשגרה או לשעת חירום, ועוד.
לתהליך החיווט שני שלבים עיקריים:
לעיתים קרובות מתווסף שלב ביניים של עיבוד קצות המוליכים.
התקנת המוליכים נעשית על ידי הכנסתם או השחלתם בתוואי המיועד להם.