tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
– שר החוץ הסיני הצהיר כי יש לכבד את ריבונותה, עצמאותה ואת שלמותה הטריטוריאלית של סוריה.
– הממשלה הסעודית גינתה את המבצע.
וכי ישנן השלכות שליליות על ביטחון האזור ויציבותו.
משרד החוץ הסעודי טען כי המתקפה היא פגיעה באחדותה, בעצמאותה ובריבונותה של סוריה.
– ב-8 באוקטובר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כינס את המועצה לביטחון לאומי של רוסיה כדי לדון במבצע.
למחרת פוטין דחק בנשיא טורקיה לבחון בזהירות את המצב ולא לפגוע במאמצים למצוא פתרון למשבר בסוריה.
הממשלה הרוסית הצהירה כי לטורקיה יש זכות להגן על עצמה, אבל עליה להסיג מסוריה את כוחותיה שכן נוכחותם בסוריה אינה חוקית.
ב-11 באוקטובר פוטין הזהיר כי קיים סיכון שלוחמים מהמדינה האסלאמית שמוחזקים בידי הכורדים עשויים להימלט מהשבי בעקבות התקיפות הטורקיות.
ב-15 באוקטובר הרוסים גינו את המבצע וכינו אותו 'בלתי מתקבל' ובנוסף לכך החלו לפרוס כוחות באזור העימות.
- ארגון הטרור הכריז כי לטורקיה יש את הזכות להגן על עצמה ולהסיר את האיומים עליה.
– משרד החוץ הפקיסטני הצהיר כי פקיסטן מעריכה את תפקידה החיובי של טורקיה במציאת פתרון פוליטי בר-קיימא לסכסוך בסוריה, ומכירה גם במאמציה ההומניטריים של טורקיה על ידי אירוח של למעלה מ-3.5 מיליון פליטים סורים, ומכירה בחששות הביטחוניים הלגיטימיים של טורקיה באזור, וכי גם פקיסטן וגם טורקיה היו קורבן לטרור.
ב-11 באוקטובר ראש ממשלת פקיסטן עימראן ח'אן דיבר עם נשיא טורקיה והביע סולידריות ותמיכה במבצע.
– קטר הצהירה על תמיכתה במבצע.
– משרד החוץ הצהיר כי המבצע ישמש למיגור הטרור, החזרת הפליטים לבתיהם, פתרון הבעיות ההומניטריות ומתן שלום ויציבות בשלמותה הטריטוריאלית של סוריה.
המתקפה בריגה משנת 1998 הייתה סדרת פיצוצים שהתרחשה בעיר ריגה, לטביה ואשר זכתה אז לכיסוי חדשותי ניכר, בעיקר בזכות הקשרה לקבוצות פשיסטיות ועליית רגשות פשיסטיים בלטביה.
ממשלת ארצות הברית הציעה לסייע באיתור החשודים וכינתה את המעשים "פחדניים".
ראש ממשלת לטביה, גונטארס קראסט, גינה את ההפצצות, וקרא להן ניסיון לערער את היציבות במדינה.
בשעה 1:50 לפנות בוקר, ב-2 באפריל, התפוצצה פצצה בעיר העתיקה של ריגה מחוץ לבית הכנסת פייטב, מבנה בן 92 שנים, בית הכנסת היחיד ששרד בעיר.
נגרם נזק קשה למבנה והסביבה.
הפצצה, שכביכול נשתלה על ידי קיצוניים פשיסטים, הוצבה על מדרגות חזית בניין בית הכנסת וגרמה נזק נרחב, כולל תלישתה של דלת האלון במשקל 90 ק"ג.
הפיצוץ הביא להרס של כל החלונות, המרתף והקומה הראשונה והשנייה והשאירה חורים עמוקים בקיר.
ארבעה ימים לאחר הפיצוץ ב-2 באפריל, פיצוץ נוסף גרם לנזק למבנה שגרירות רוסיה בריגה.
כמו בפיצוץ ב-2 באפריל, לא היו פציעות.
הגורם לפיצוץ היה חומר נפץ פלסטי שפוצץ בפח אשפה.
ההתקפה נקשרה לעלייה בפעולות הלאומניות והקיצוניות בקרב לטבים, נגד יהודים ורוסים.
אלכסנדר אודלצב, שגריר רוסיה בלטביה, הצטרף למנהיגי לטביה והאשמים בניסיון לחבל ביחסי לטביה-רוסיה.
משרד החוץ הרוסי האשים את מבצעי הפיגוע מחוץ לשגרירות ב"היסטריה אנטי-רוסית שיצאה לאחרונה מלטביה ועידוד הלאומיות והקיצוניות" וקרא לצעדים דרסטיים והענשת האשמים.
ימים ספורים לאחר הפיגוע בריגה, הוצבה אנדרטה לזכר קורבנות השואה הלטביים בעיירת הנמל לייפאיה.
הפיגוע ב-2 באפריל 1998 היה פיגוע הפצצה השני בבית הכנסת.
בית הכנסת היה מטרה לפיגוע קודם, ב-6 במאי 1995, אך אז נגרם הרבה פחות נזק.
פיצוצים דומים אירעו ב-13 במאי 1998 במוסקבה, שם פצצה גרמה לנזק לחומה החיצונית של בית הכנסת במרינה רושצ'ה, מרכז קהילת ליובאוויטש הפעילה במוסקבה.
הפיצוץ גרם נזק משמעותי לקומת הקרקע, השמיד מכוניות שחנו בסמוך וגרם לפגיעות קלות לשני אנשים בבניין סמוך.
איש מבית הכנסת לא נפגע.
בית הכנסת המקורי שהיה מבנה עץ נשרף עד היסוד בשנת 1993, במה שנחשב באותה עת כשריפה מקרית.
הבניין החדש, שנחנך בשנת 1996, ספג פיגוע קודם לכן, חודשים ספורים לאחר פתיחתו מחדש.
הפיגוע נקשר למתקפה על בית הכנסת בריגה פחות מחודש קודם לכן.
עם זאת, ההתקפות בוצעו בצורה הרבה יותר מקצועית.
ההפצצות תרמו למתיחות ביחסים בין ממשלות לטביה ורוסיה:
3 במרץ: כאלף מפגינים רוסים התאספו מחוץ לבניין עיריית ריגה.
המשטרה פיזרה אותם עם אלות.
4 במרץ: מנהיגי רוסיה התלוננו על אלימות שהוצגה כלפי המפגינים וגינו את פעולות המשטרה הלטבית.
ראש ממשלת לטביה, גונטארס קראסט, דווקא שיבח ויצא להגנת כוח המשטרה הלטבי.
6 במרץ: ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין, ביקר בגלוי את גונטארס קראסט וקבע ש"הידיעה על מה שקרה שם גרמה לצמרמורת על עמוד השדרה של רוסיה."
16 במרץ: בריגה, מעל 500 ותיקי הלגיון הלטבי צעדו במרכז הבירה, במה שעורר גינויים מרים ממוסקבה.
משרד החוץ הרוסי הגיב וגרם למחלוקת רבה יותר כשיצא בהצהרה: "תשומת הלב הזו למחתרות הפשיסטיות מבישה עבור אירופה."
28 במרץ: הפגנה נוספת התקיימה בשגרירות לטביה במוסקבה.
יורי לוז'קוב, מועמד פוטנציאלי לנשיאות רוסיה קובע ש"הרוסים בלטביה הפכו לעבדים." האיחוד האירופי עמד לצד רוסיה.
1 באפריל: משרד הכלכלה הלטבי טען שרוסיה כבר מיישמת סנקציות ברמה נמוכה, כולל האטת משלוח מצרכי מזון בגבול והגבלת זכויות הדייג של לטביה במים הטריטוריאליים הרוסיים, שגרמו לנזק כלכלי בלטביה בסך 300 מיליון דולר.
2 באפריל: הפצצת בית הכנסת פייטב בריגה מתרחשת בשעות הבוקר המוקדמות.
הפיצוץ מעורר תשומת לב לא רצויה ללטביה.
איש אינו לוקח אחריות על הפיגוע ולטביה מבקשת מה-FBI עזרה במציאת המבצעים.
מפקד משטרת לטביה מפוטר על כך שלא נקט אמצעי בטיחות טובים יותר.
3 באפריל: מועצת הביטחון של לטביה, הכוללת את הנשיא וראש הממשלה, קוראת לפיטוריו של ראש הצבא של המחוז בשל השתתפותו בצעדת יום הלגיון הלטבי חודש לפני.
4 באפריל: נשיא לטביה גונטיס אולמניס מביע חשש שהתגובות השליליות והעיתונות הרעה פגעו בסיכויי המדינה להצטרף לאיחוד.
6 באפריל: חומר נפץ קטן התפוצץ בפח אשפה במרחק רחוב אחד משגרירות רוסיה במרכז ריגה.
במוסקבה אומרים שהפיצוץ הוא הוכחה גדולה עוד יותר לכך שקיצוניות משתוללת בלטביה.
בעיתונות הלטבית אומרים כי להפצצה בשגרירות יש את כל סימני ההיכר של השירות החשאי הרוסי.
8 באפריל: המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה הרב-מפלגתית, סאימניקס מהמרכז-שמאל, מודיעה שהיא עוזבת את הממשלה.
היא מבקרת את ראש הממשלה שתרם להידרדרות היחסים עם רוסיה.
המתקפה בדמשק שהתרחשה ב-21 בפברואר 2013, הייתה תקרית במהלך מלחמת האזרחים הסורית, שהוגדרה כקטלנית ביותר מאז שפרצה המלחמה כשנתיים קודם לכן, במהלכה הותקפו עמדות של הצבא הסורי, משרדי שירותי הביטחון ושגרירות רוסיה (שהותקפה שוב ב-20 בספטמבר 2015, אך ללא נפגעים).
ההתקפה, המתואמת ככל הנראה, בוצעה על ידי שלושה מחבלים מתאבדים.
הפיגוע הראשון התרחש בסביבות השעה 10:00 בבוקר במחוז מזרעה שבמרכז דמשק כאשר אדם פוצץ את עצמו עם מטען הרכב שלו סמוך לכניסה למטה מפלגת הבעת' ולא הרחק משגרירות רוסיה.
בעקבות הפיצוץ נורו שתי מרגמות על המפקדה במחוז אומאי.
באותו יום אירע פיגוע נוסף במחוז ברשה, צפונית לדמשק, כאשר שני מחבלים מתאבדים נוספים, שכל אחד מהם נהג ברכב עמוס חומרי-נפץ, פוצצו את עצמם ליד שתי עמדות ביטחון.
אחת המתקפות פגעה בסניף 211 של שירות הביטחון והמודיעין.
רשמית אף אחד לא נטל אחריות, סוכנות הידיעות סאנה האשימה את המורדים המתנגדים למשטר, אולם CNFOR, המייצגת את המורדים, גינתה את הפיגוע והוקיעה כמעשי פשע.
עם זאת, היא לא האשימה את המשטר כפי שעשתה בעבר בהתקפות אחרות.
ההתקפה הייתה אז התקרית העקובה מדם מאז תחילת מלחמת האזרחים.
על פי נתוני המרכז הסורי לזכויות אדם (OSDH), במתקפה נהרגו לפחות 83 איש, כולל 47 אזרחים ו-36 חיילים, ויותר מ-200 פצועים.
לפחות 61 בני אדם נהרגו במזרעה, בהם 17 אנשי כוחות הביטחון, ואילו הפיצוצים בברשה גרמו להרג של לפחות 22 בני אדם, בהם 19 חיילים ושלושה אזרחים.
למחרת המתקפות, לאח'דר בראהימי, המתווך הבינלאומי לסוריה, טען כי לפחות 100 איש נהרגו ו-250 נפצעו.
המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא הוא מתקן לטיהור שפכים שנמצא בסמוך לבית לאהיא ומשמש את רוב תושבי צפון רצועת עזה.
הקמת המתקן החלה בשנת 1976 והוא הורחב בשנת 1991 לקיבולת של 5,000 קוב ביממה.
ביוני 2000 פורסם שכ-70% מקיבולת המתקן נוצל.
במרץ 2007 קרסו אגמי המתקן והציפו את אום אל-נסר באופן שהרג חמישה אנשים ופצע רבים אחרים.
בעקבות זאת, נבנה טרמינל שאיבה חדש, 9 בריכות חלחול ומערכת צינורות להעברת עודפים לאזור ההקמה של מתקן טיהור השפכים עזה צפון.
בשנת 2011 שירת המתקן את תושבי ג'בליה, מחנה הפליטים ג'בליה, בית חאנון ובית לאהיה, שכ-75% מהם היו מחוברים למערכת ביוב מרכזית, ועברו בו כ-19,000 קוב שפכים ביממה.
כבר באפריל 2013 שלח יו"ר רשות האנרגיה של הרשות הפלסטינית, עומר קיטנה, מכתב למנכ"ל חברת החשמל, אלי גליקמן וביקש ממנו להרחיב את אספקת החשמל בעוד כ-10 מגה-וואט שימשו להפעלת המתקן בלבד, אך המכתב נותר ללא מענה.
ב-2017 הופסקה הפעילות של המתקן, וזמן רב נאלצו תושבי הרצועה להזרים את השפכים דרך נחל חנון שנמצא בסמוך למעבר ארז.
על אף העובדה שהדבר מלווה בזיהום הקרקע נאלצת ישראל לקלוט את השפכים בעקבות חשש שהדבר יזהם את מי התהום של אקוויפר החוף, עם זאת הוחלט עד אשר ימצא פתרון קבע להקים מתקן שאיבה בסמוך לנחל שיישאב את השפכים ויוביל אותם בצינור אל קו הביוב שמשמש את קיבוץ ארז.
בינואר 2018 על אף ההסלמה בדרום והרעת היחסים בין ישראל לארגון הטרור החמאס, אשר שולט בעזה מאז ניצחונו בעימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה נחתם הסכם בין חברת החשמל ברצועת עזה לרשות המים הישראלית.
בהסכם הובטח כי ישראל תספק חשמל עבור הפעלת המתקן במספר שלבים ובמהלך עבודות ההקמה הוכנסו גם כתשעה גנרטורים שיקלו על פעילות המתקן.
לאחר שיחזור לפעילות מלאה המתקן יוכל לטפל בכ-36 אלף קוב שפכים שנשפכים ברצועת עזה מדי יום ובכך לתת מענה לכ-300 אלף מתושבי צפון הרצועה.
בעזרת המתקן תשופר איכות התבואה החקלאית ברצועה.
עלות הפרויקט היא כ-75 מיליון דולר שמומנו על ידי הבנק העולמי וועידת המדינות התורמות.
ביוני 2019 נמצא פתרון לבעיית הזיהום שגורם המתקן.
הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה נגב מערב החליטה כי יוקם קו ביוב שיוכל לקלוט באופן ישיר את השפכים של בית לאהיא ובית חאנון במתקן טיהור השפכים של שדרות.
המתקן הגרעיני פורדו (בפרסית: تأسیسات هستهای فردو) הוא אחד משני המתקנים העיקריים להעשרת אורניום של תוכנית הגרעין האיראנית, לצד המתקן הגדול יותר בנתנז.
הוא מופעל על ידי הארגון לאנרגיה אטומית של איראן ותחת פיקוח משמרות המהפכה.
הוא ממוקם כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר קום, אך קרוי על שם הכפר פורדו, כהוקרה על הקרבתם של בניו במלחמת איראן–עיראק.
המתקן בנוי במבנה תת-קרקעי בהרי זגרוס שבאיראן, ונחשב למבוצר ומוגן במיוחד מפני תקיפות אוויריות.
חשיפתו בשנת 2009 עוררה חשש רב בקהילה הבינלאומית בשל מיקומו המוסתר ויכולתו להעשיר אורניום לרמות גבוהות, מה שהעלה חשד כי הוא מיועד לצרכים צבאיים.
המתקן היה מוקד מרכזי בהסכם הגרעין שנחתם עם איראן בשנת 2015, אך לאחר פרישת ארצות הברית מההסכם חידשה איראן את פעילות ההעשרה בו.
ביוני 2025 המתקן הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע עם כלביא, אך נגרם לו נזק שטחי בלבד.
ב-22 ביוני 2025 הודיעה ארצות הברית כי היא תקפה את המתקן, לצד אתרי גרעין נוספים.
איראן חשפה את קיומו של מתקן פורדו לסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית ב־21 בספטמבר 2009, לאחר שכמה שירותי ביון מערביים כבר היו מודעים לקיומו.
בעקבות החשיפה, גינו את איראן נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון ונשיא צרפת ניקולא סרקוזי על כך שלא עדכנה קודם לכן על המתקן.
איראן טענה בתגובה כי פעלה בהתאם ל"הסכם הגנה" שעליו חתמה עם הסוכנות, שלפיו עליה להודיע על הקמת מתקן גרעיני רק כ־180 יום לפני תחילת ייצור החומר הגרעיני בו.
לעומת זאת, הסוכנות הבהירה כי מאז 2003 חלה על איראן חובה להודיע על הקמת מתקנים גרעיניים מייד עם תחילת בנייתם.
לטענת הרשויות האיראניות, המתקן נבנה מתחת לאדמה בשל איומי ישראל לתקוף את מתקני הגרעין האיראניים.
לפי תצלומי לוויין של Google Maps, האתר מגודר, ובסמוך מוצבים מספר מגדלי שמירה.
בנובמבר 2012 דיווחו דיפלומטים מערביים כי איראן הציבה את כל הצנטריפוגות המיועדות במתקן פורדו.
שנה לאחר מכן, הגיעו מאות סטודנטים איראניים למקום ויצרו טבעת אנושית כאות תמיכה במשטר, על רקע המשא ומתן להסכם ביניים בנושא הגרעין.
בינואר 2013 דווח על סדרת פיצוצים שגרמו להרס נרחב במתקן וללכידת מאות עובדים בתוכו.
באוגוסט 2016 הציבה איראן באתר סוללת טילים של מערכת ההגנה האווירית S-300. באפריל 2018, במסגרת חשיפת ארכיון הגרעין האיראני, הצליח "המוסד" הישראלי להשיג תרשימים של מתקן פורדו.
זמן קצר לאחר מכן פרסמה חברת "ImageSat" הישראלית תצלומי לוויין שהעידו על עבודות פיתוח במקום.
בנובמבר 2019 הכריז נשיא איראן חסן רוחאני כי יוזרם גז אורניום ל־1,044 צנטריפוגות במתקן לצורך העשרתו, זאת בניגוד להסכם הגרעין עם המעצמות, שקבע כי הצנטריפוגות יסתובבו אך לא יוזרם לתוכן גז.
בדצמבר 2020 החלה בנייתו של מבנה נוסף בשטח המתקן.
במרץ 2022 הודיעו כוחות משמרות המהפכה של איראן כי עצרו חשודים שפעלו, לפי טענתם, בהכוונת המוסד הישראלי כדי לחבל במתקן.
ביוני 2024 דווח על הרחבה משמעותית של האתר, שנועדה לשלש את היקף הפעילות בו.
בליל 13 ביוני 2025 חיל האוויר הישראלי תקף את המתקן, במקביל לתקיפות על אתרים איראניים נוספים.
המתקן ניזוק, אך לא הושמד.
בליל 22 ביוני 2025 בשעה 2 (שעון מקומי), ארצות הברית תקפה את המתקן בפורדו במקביל לתקיפת המתקנים בנתנז ובאספהאן.
התקיפה האמריקנית בוצעה באמצעות שישה מטוסי B-2 ספיריט שהטילו 12 פצצות חודרות בונקרים MOP על המתקן בפורדו, כל פצצה במשקל 13.5 טונות.
ב-5 בבוקר הודיע הנשיא דונלד טראמפ לתקשורת כי המתקן הושמד.
ב-26 ביוני 2025, יו"ר המטות המשולבים האמריקני דן קיין הציג סרטון מהמתקפה וחשף לתקשורת כי הפצצות החודרות בונקרים, שפותחו במיוחד למשימה זו, חדרו למתחם התת-קרקעי בפורדו דרך שני פתחי האוורור של המתחם.
בימים שלפני התקיפה כיסו האיראנים את הפתחים בשכבת בטון על מנת למגן את האתר.
שתי פצצות הוטלו תחילה כדי להסיר את שכבות הבטון מעל פתחי האוורור בשתי הנקודות, ובהמשך הוטלו חמש פצצות נוספות בכל נקודה, שחדרו דרך הפתחים שנחשפו וצללו פנימה במהירות של יותר מ-1,100 קמ"ש - עד שהתפוצצו בתוך הקומפלקס הגרעיני התת-קרקעי.
ב-23 ביוני 2025 תקפה ישראל את דרכי הגישה למתקן, במטרה למנוע מעבר חומרים לאתר וממנו.
על פי דו"ח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), באתר פורדו מופעלים 13 מערכות השבה פעילות.
פעילות האתר הייתה אסורה לפי הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, והופסקה עד לפרישת ארצות הברית מההסכם בשנת 2018. מאז, חזרה איראן להפעיל את האתר במתכונת מלאה, תוך הגבלת גישת פקחי סבא"א ומספר עיכובים בדיווח, מה שמקשה על בקרת הארגון.
בעבר פעלו באתר צנטריפוגות מיושנות מדגם IR-1, אך לאחר נסיגת ארצות הברית מהסכם הגרעין והשבת הסנקציות, העבירה איראן לאתר פורדו את מערכות הצנטריפוגות המתקדמות ביותר שברשותה, IR-6 ו־IR-8. לפי הערכות מסוימות נמצאות באתר אף צנטריפוגות מדגם IR-9, היכולות להעשיר אורניום בקצב מהיר פי עשרות לעומת הדגמים הישנים.
סבא"א מדווחת כי הצנטריפוגות מופעלות במערכות מדורגות (cascade) המאפשרות עיבוד יעיל ומהיר יותר של גז אורניום שש פלואורי (UF₆), הצורה הכימית בה מועשר החומר.
דו"ח של סבא"א מראשית 2024 קבע כי בפורדו נמדדה רמת העשרה של 83.7%, נתון המעיד על יכולת טכנית להגיע לרמה של 90% – הרמה הנדרשת לייצור נשק גרעיני.
רמת העשרה זו מהווה חריגה משמעותית מההסכם הבינלאומי ומהווה אינדיקציה לניסויים ולהתקדמות טכנית בצנטריפוגות.
עוד מדווח כי ממרץ ועד יוני 2025 יוצרו באתר מעל 166 ק"ג של אורניום שש פלואורי מועשר עד 60% אורניום-235, וכן 67 ק"ג בדרגת העשרה עד 20%, 724.5 ק"ג עד 5% וכמעט 369 ק"ג בדרגות שונות של העשרה.
מתקן הגרעין פורדו נחשב לממוגן במיוחד, ומהווה אתגר הנדסי-צבאי לתקיפה, בזכות שילוב בין תשתית הנדסית מתקדמת לבין מאפייני הגאולוגיה הייחודיים באזור, שהופכים לחלק מהאסטרטגיה הביטחונית האיראנית.
הוא שוכן בעומק של כ-90 מטרים מתחת לפני הקרקע, בלב הרי זגרוס שבאיראן.
האתר חצוב בתוך מסלע קשה, הכולל בעיקר סלעי גיר ודולומיט – סלעי משקע קשיחים המשמשים כשכבת מגן טבעית בעובי של עשרות מטרים.
מסלע זה מעניק למתקן רמת מיגון גבוהה במיוחד מפני תקיפות אוויריות ופצצות חודרות בונקרים, היות שהוא בולע חלק ניכר מהאנרגיה של הפיצוץ, ומקשה על פגיעה מדויקת בליבת המתקן.
בניגוד למתקנים גרעיניים אחרים, דוגמת המתקן שבנתנז, אשר נבנה בחלקו באדמות סחף רכות, מתקן פורדו נהנה מהגנה פסיבית שמקורה בתכונות הגאולוגיות של האזור.
היות שהאזור נתון ללחצים טקטוניים חזקים, אלה יצרו מבנה סלעי מקומט, שבור ומרובד.
כתוצאה מכך, השכבות אינן אחידות אלא מסודרות במבנה מורכב, המזכיר "מבוך" תת-קרקעי של מנהרות.
תצורה זו מקשה משמעותית על מיפוי מדויק של החללים התת-קרקעיים, ומגבילה את יעילות החדירה למתקן.
המנהרות הראשיות תוכננו עם דגש על חיזוק ואבטחה מרביים, וכוללות מספר שכבות הגנה: שערים מסיביים, גדרות היקפיות ואמצעי אבטחה אלקטרוניים מתקדמים.
התשתיות הפנימיות מאפשרות אוטונומיה תפעולית מלאה, ללא תלות בגורמים חיצוניים.
בליבת המתחם מצויות מערכות בקרה מרכזיות, מערכות קירור משוכללות, חדרי הפעלה ייעודיים ומעבדות טכניות.
רכיבים אלו נבנו לעמוד בפני איומים חיצוניים כגון הפצצות וכשלי תקשורת, ולהמשיך לתפקד באופן רציף.
בנוסף, מערכות האוורור ותשתיות הגיבוי משולבות ברשת אנרגיה עצמאית ונפרדת, מה שמחזק את חוסנן.
לפי מומחים וניתוח מודיעיני, קיימת נקודת תורפה אפשרית בצורת פיר פליטת חום המהווה כשל תכנוני.
קיום פירי פליטת חום הוא הכרח תפעולי לכל מתקן תעשייתי שמפיק חום, כמו צנטריפוגות.
בעקבות זאת עלתה האפשרות שפיר כזה מהווה נקודת תורפה שבאמצעותה ניתן לפגוע במתקן באופן משמעותי, אולם דעות המומחים בנושא זה חלוקות.
המתקן הגרעיני בנתנז (בפרסית: تأسیسات هستهای نطنز) ובשמו הרשמי המתקנים הגרעיניים על שם השהיד מוסטפא אחמדי רושאן (تأسیسات هستهای شهید احمدی روشن) המכונה כאשאן (کاشان) הוא המתקן המרכזי להעשרת אורניום באיראן.
המתקן נמצא כ-30 קילומטר צפונית-צפונית-מערבית מהעיר נתנז שבמרכז איראן (33°43′ צפון, 51°43′ מזרח), בסמוך לכביש הראשי.
האתר הותקף שלוש פעמים ותהליכי הייצור הגרעיניים בו נפגעו.
ב-13 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, נפגע המתקן קשות בעקבות תקיפה ישראלית שפגעה גם במבנה העילי וגם במתחם התת-קרקעי.
ב-22 ביוני הותקף המתקן על ידי חיל האוויר האמריקני.
בשנת 2002 חשף הדיסידנט האיראני עלירזה ג'עפרזאדה , חבר בארגון "המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן" (NCRI) המאגד גולים המתנגדים לממשלת איראן (ויש הטוענים חלק מארגון הגרילה מוג'אהדין ח'לק), כי בנתנז הוקם מתקן צנטריפוגות סודי להעשרת אורניום אשר נכרה במחוז יזד.
ביוני 2003 שברה איראן את החותמים על אורניום לא מועשר והחלה בהעשרתו בצנטריפוגה בודדת, באוגוסט חיברה קסקדה קטנה של 10 צנטריפוגות, בהמשך חוברו הצנטריפוגות הגזיות לקסקדה של 164 צנטריפוגות מסוג P-1 (המכונות כך בשל מוצאן מפקיסטן).
פקחי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) שביקרו באתר דיווחו על הרחבת האתר בנובמבר 2007. דיווח סבא"א מפברואר 2008 הראה כי איראן החלה להרכיב צנטריפוגות מתוחכמות יותר מ-P-1, בדגם המכונה P-2 או IR-2 על ידי איראן.
ישנם משקיפים המעריכים כי האתר הוא "אתר ראווה" איראני בלבד, וכי פעילות ההעשרה המרכזית מוסתרת באתר אחר.
טענות אלו נסתרות בתמונות לוויין מאמצע 2004 המעידות על עבודה מקיפה לביצור התקרה של האתר התת-קרקעי בבטון מזוין משוכלל וחומרים אחרים בעובי כולל של יותר מ-20 מטרים.
ב-2007 טען מהדי אברישאמצ'י , נציג ה-NCRI, כי אתר תת-קרקעי גדול וחדש מוקם בנתנז, כ-5 ק"מ מדרום לאתר המרכזי, בקרבת הכפר עבאסאבאד.
אתר זה מקושר בשתי מנהרות לאתר נתנז הראשי.
בשנת 2011 תולעת המחשב סטקסנט (Stuxnet) פגעה בתוכנית הגרעין האיראנית, באמצעות פגיעה במערכות בקרה תעשייתיות מסוג SCADA מתוצרת חברת "סימנס" ששולטות בצנטריפוגות במתקן ההעשרה בנתנז.
ב-2 ביולי 2020, בסביבות השעה 2 אחר הצוהריים, אירע פיצוץ במפעל לייצור צנטריפוגות במתקן ההעשרה הגרעיני בנתנז.
קבוצה המכונה "ברדלסים של המולדת" קיבלה אחריות לפיגוע.
גורמים איראנים אמרו כי ייתכן שהאירוע נגרם כתוצאה ממתקפת סייבר.
בבוקר 11 באפריל 2021 התרחשה הפסקת חשמל במפעל צנטריפוגות בנתנז שגרמה לפיצוץ והרסה את מערכת החשמל של המפעל.
על פי הערכת גורמי מודיעין אמריקאיים עשוי לעכב את העשרת האורניום במקום לפחות בתשעה חודשים.
הרשויות האיראניות טענו כי הפיצוץ נגרם עקב מתקפת סייבר שבוצעה בידי ישראל.
בליל 19 באפריל 2024, על פי פרסומים זרים, תקפה ישראל באמצעות מטוסי קרב מערכת מכ"ם מסוג S300 במתקן הגרעיני בנתנז שנועדה להגן על המתקן.
תקיפה זו באה בתגובה למתקפת הכטב"מים מאיראן לישראל בהמשך לאירועי מלחמת חרבות ברזל.
המשטר באיראן הכחיש תקיפה זו.
ב-13 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, המתקן ספג פגיעה משמעותית מאוד, ולפי דיווחים, הושמד.
מנכ"ל הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית רפאל גרוסי אמר כי המבנה העילי של מתקן ההעשרה בנתנז הושמד יחד עם תשתיות החשמל המרכזיות במתקן ונוצר זיהום רדיולוגי וכימי.
ב-22 ביוני 2025 הותקף המתקן על ידי חיל האוויר האמריקני במסגרת תקיפת ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן.
באותה תקיפה הופצצו גם מתקן פורדו להעשרה גרעינית והמתקן הגרעיני באספהאן.
המתקפה בדרום אוקראינה (באוקראינית: Херсонська операція; ברוסית: Херсонская операция) הייתה מתקפה של הכוחות המזוינים של רוסיה שהוצבו בחצי האי קרים לתוך דרום אוקראינה, שהחלה ב-24 בפברואר 2022, במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
יעדי המתקפה, לפחות בשלב הראשון, היו ניתוק אוקראינה מהים, כיבוש הנמלים בשליטתה על חופי ים אזוב והים השחור ויצירת רצף יבשתי בשליטת רוסיה לחצי האי קרים ואולי אף למחוז טרנסניסטריה שבמולדובה.
בחודש הראשון של הלחימה, הצליחו הרוסים להשתלט על חופי ים אזוב (למעט נמל מריופול, שכיבושו הושלם רק במאי 2022), ולכבוש חלק גדול ממחוז זפוריז'יה וכמעט את כל מחוז חרסון.
אולם ניסיונם להרחיב את ראש הגשר שכבשו ממערב לנהר דנייפר, ולהמשיך בהתקדמות מערבה לאורך חופי הים השחור, לכיוון מיקולאייב ואודסה, נבלם על ידי הכוחות האוקראיניים.
לאחר מכן התייצב קו החזית בדרום אוקראינה, ובמהלך החודשים הבאים לא נרשמו בו שינויים משמעותיים.
בסוף אוגוסט 2022 פתחו האוקראינים במתקפת נגד גדולה על ראש הגשר הרוסי באזור חרסון, ולאחר כחודשיים וחצי של לחימה קשה, במסגרתה ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות, נאלץ הפיקוד הרוסי לפנות את כוחותיו מראש הגשר ולסגת לגדה המזרחית של הדנייפר.
לאחר מכן שוב התייצב קו החזית בדרום אוקראינה, הלחימה בחזית זו המשיכה להתנהל בעצימות נמוכה, וחלק ניכר מהיחידות של הצדדים היריבים, שהיו מעורבות בלחימה באזור חרסון, הועברו לאזור דונבאס, כדי לתגבר את כוחותיהם במזרח אוקראינה.
בראשית יוני 2023 פתחו האוקראינים במתקפה גדולה בדרום אוקראינה, במטרה להגיע לים אזוב ולנתק את המסדרון היבשתי מרוסיה לחצי האי קרים.
אולם הכוחות התוקפים נתקלו במערך הגנה רוסי עמוק, שהוכן במשך זמן רב, ספגו אבידות כבדות, ולא הצליחו להשיג הבקעה משמעותית של החזית הרוסית במחוז זפוריז'יה.
עם זאת, האוקראינים הצליחו לשמור על היוזמה האסטרטגית בידיהם, ולהשיג התקדמות של עד עשרה קילומטרים במספר גזרות.
כוח אחד תקף מזרחה לאורך חופי ים אזוב לכיוון מליטופול ומריופול, כוח שני התקדם מערבה וצפון-מערבה במטרה לכבוש את נמלי חרסון ומיקולאייב ולהתקדם במעלה נהר דנייפר במקביל לגדה המערבית של הנהר לכיוון קריווי ריה, ואילו כוח שלישי נע צפונה לכיוון זפורוז'יה בגדה המזרחית של הדנייפר (או הדניפרו).
ב-26 בפברואר הגיעו הכוחות הרוסיים המתקדמים לחרסון ולמליטופול.
מליטופול נכבשה על ידי הרוסים באותו יום, כמעט ללא התנגדות, אך באזור חרסון הם נתקלו בהתנגדות עזה, והצליחו להשלים את כיבוש העיר רק ב-2 במרץ, לאחר שכיתרו אותה.
לאחר כיבוש מליטופול התקדמו הכוחות הרוסיים מזרחה, בסיוע כוחות אמפיביים של צי הים השחור, שהונחתו ממזרח לעיר.
ב-28 בפברואר הושלם כיבוש העיר ברדיאנסק, לאחר שכותרה על ידי הכוחות הרוסיים, ועד 2 במרץ הצליחו הכוחות, שהתקדמו מזרחה מחצי האי קרים, לחבור לכוחות הרפובליקה העממית של דונצק, שתקפו מערבה ממחוז דונצק, ולכתר את העיר מריופול, שהושמה במצור.
לאחר שלושת הימים הראשונים של המתקפה, הואט מאוד קצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים.
הכוח שהתקדם לכיוון העיר זפוריז'יה כבש את העיר טוקמק ב-1 במרץ, והשלים את השתלטותו על העיר אנרהודר ועל תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה ב-4 בחודש.
הכוח המשיך להתקדם באיטיות צפונה מדרום-מזרח לזפוריז'יה, לכיוון הערים אורחוב וחוליאפולה, לאחר שכבש את פולוהי.
כוח שני חצה את נהר דנייפר סמוך לנובה קחובקה, והתקדם לכיוון העיר מיקולאייב.
מספר ניסיונות של כוחות חלוץ לכבוש את העיר בסערה נהדפו, והכוחות הרוסיים החלו לכתר את אותה מצפון ומדרום.
כוח נוסף איגף את מיקולאייב מצפון והתקדם לכיוון צפון-מערב במקביל לגדה המזרחית של נהר בוג לכיוון העיר ווזנסנסק.
אולם ההתנגדות העזה של הצבא האוקראיני באזור מיקולאייב, מנעה מהכוחות הרוסיים להמשיך לנוע מערבה לאזור אודסה, ולהשלים את כיבוש חופי הים השחור.
במחצית השנייה של מרץ ערכו הכוחות האוקראינים מספר התקפות נגד מוצלחות במחוז מיקולאייב, אילצו את הכוחות הרוסיים לסגת מהסביבה הקרובה של העיר מיקולאייב, ולנטוש את ניסיונם להתקדם צפון-מערבה לעבר הערים בשטנקה ווזנסנסק.
השטח בשליטה רוסית בגדה המערבית של הדנייפר הצטמצם בצורה משמעותית, וכוחותיהם עברו למיגננה הן במרחב מיקולאייב-חרסון והן באזור הגבול בין מחוזות חרסון ודניפרופטרובסק.
החזית הדרומית במערכה באוקראינה התאפיינה בשונות גדולה בין הגזרות השונות שלה.
בעוד במריופול התנהלה לחימה בשטח בנוי וקצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים שם לא עלה על כמה מאות מטרים ביום, בגזרה הדרומית-מערבית (ממערב לנהר דנייפר) כוחות רוסים ואוקראינים קטנים התקדמו לעיתים כמה עשרות קילומטרים ביום.
בסוף אפריל אמר קצין בכיר בצבא הרוסי כי "רוסיה מתכננת לבסס שליטה מלאה על הדונבאס ודרום אוקראינה, ולאפשר לה גישה לטרנסניסטריה".
אולם בפועל, רוסיה לא ניסתה לחדש את התקדמות כוחותיה מערבה, לכיוון אודסה, וקו החזית בדרום אוקראינה נותר ללא שינויים משמעותיים, למעט השלמת כיבוש העיר מריופול על ידי הכוחות הרוסיים ב-20 במאי.
במרחב חרסון-מיקולאייב, בגדה המערבית של הדנייפר, ערכו הצדדים היריבים שורה של התקפות והתקפות נגד בקנה מידה קטן, אך קו החזית בגזרה זו נותר כמעט ללא שינוי.
במחוז זפוריז'יה ערכו הרוסים מתקפה בגזרה שבין ויליקה נובוסילקה לחוליאפולה, אך נבלמו לאחר התקדמות מועטה.
הרוסים הגבירו את השימוש בארטילריה שלהם לאורך קו החזית בדרום אוקראינה, והמשיכו להפגיז את מיקולאייב, בעיקר באמצעות טילים ארוכי טווח.
במקביל ללחימה, פעלה רוסיה להדק את שליטתה באזורים, שנכבשו על ידה במחוזות חרסון וזפוריז'יה, באמצעים שונים.
החל מ-9 ביולי, החלו הרשויות באוקראינה להפיץ הודעות הקוראות לתושבי מחוזות חרסון וזפוריז'יה להתפנות מבתיהם עקב מתקפת נגד אוקראינית גדולה הצפויה בקרוב באזור זה.
גורמים בכירים בצבא ובממשל באוקראינה הודיעו אף הם על שחרור קרוב של העיר חרסון, ושל השטחים, שנכבשו על ידי הצבא הרוסי בגדה המערבית של הדנייפר.
אוקראינה התמקדה יותר ויותר בהפגזת מאגרי דלק ומחסני תחמושת במחוז חרסון, ובניסיונות לפגוע בגשרים על נהר הדנייפר, באמצעות ארטילריה ארוכת טווח ומשגרי רקטות מדגם HIMARS M142, שסופקו לה על ידי המערב.
מקורות אוקראיניים טענו כי הצליחו לפגוע משמעותית ביכולת הצבא הרוסי לתספק את כוחותיו בגדה המערבית של הנהר, באמצעות הפגיעה בגשרים, שחלקם הוצאו זמנית מכלל שימוש.
אולם למרות כל ההצהרות האוקראינית, הצבא האוקראיני לא ערך מתקפה רחבת היקף על ראש הגשר הרוסי בגדה המערבית של הדנייפר.
שר ההגנה האוקראיני, אולקסיי רזניקוב, אף חזר בו מהצהרות, שנתן לתקשורת המערבית בעניין זה, וטען שמדובר היה בחוסר הבנה ובבעיות תרגום.
האוקראינים אכן תגברו את כוחותיהם במרחב מיקולאייב וקריווי ריה בכוח אדם וביחידות ארטילריה ושריון, שנטען שלפחות חלקם הועברו לשם מאזור דונבאס, אך ערכו רק שורה של התקפות נגד מקומיות בנקודות שונות לאורך קו החזית, שלא הניבו הישגים קרקעיים משמעותיים.
האוקראינים השיגו אומנם התקדמות מסוימת באזור הגבול בין מחוזות חרסון ודניפרופטרובסק, אך קו החזית ממערב לעיר חרסון נותר כמעט ללא שינוי.
הסיבה העיקרית לכישלון התקפות הנגד האוקראיניות על ראש הגשר הרוסי בחודש יולי הייתה העדיפות הגדולה של הצבא הרוסי בעוצמת האש, שחיפתה על נחיתותו המספרית בכוח אדם בחזית חרסון.
פני הקרקע השטוחים ונטולי המחסות באזור זה, הקלו על הרוסים לתקוף את ריכוזי הכוחות האוקראיניים בקרבת החזית ובאזורי העורף, באמצעות ארטילריה ארוכת טווח, טילים ותקיפות מהאוויר, לגרום להם אבדות כבדות, ולשבור את התקפות הנגד שלהם תוך זמן קצר.
בראשית אוגוסט 2022 החלו גורמים בממשל האוקראיני לדבר על אפשרות של מתקפה גדולה קרובה של הצד הרוסי בדרום אוקראינה, במחוז זפוריז'יה, או בראש הגשר ממערב לדנייפר.
הם טענו שהצבא הרוסי העביר תגבורות חזקות לאזורים אלו מגזרות אחרות של החזית באוקראינה, וכמעט הכפיל את כוחותיו בראש הגשר של חרסון לכ-20 אלף חיילים.
החל מאמצע אוגוסט אכן ערכו הרוסים מספר התקפות מוגבלות במרחב חרסון-מיקולאייב, והתקדמו מספר קילומטרים מערבה בכמה גזרות, אולם לא נערכה מתקפה רוסית רחבת היקף באזור זה.
החל מ-9 באוגוסט אירעו שורת פיצוצים במאגרי דלק ותחמושת ובשדות תעופה רוסיים בחצי האי קרים, שהתקשורת המערבית קישרה להתקפת הנגד האוקראינית המתוכננת באזור חרסון.
האוקראינים נמנעו לקחת אחריות על תקיפות אלה, ושמרו על עמימות בנושא.
במחצית השנייה של אוגוסט דיווחו מקורות רוסיים על ניסיונות רבים של האוקראינים לתקוף יעדים שונים בקרים באמצעות כטב"מים, שהופלו על ידי מערכות ההגנה האווירית הרוסיות.
הייתה זו הפעם הראשונה במהלך המלחמה, שהאוקראינים ביצעו תקיפות משמעותיות בשטח חצי האי קרים, המשמש כבסיס פעילות עיקרי של הכוחות הרוסיים בדרום אוקראינה, דרכו הועברו אליהם אספקה ותגבורות.
ב-29 באוגוסט פתחו האוקראינים במתקפה רחבת היקף על ראש הגשר הרוסי באזור חרסון.
הייתה זו המתקפה הגדולה ביותר, שערך הצבא האוקראיני מתחילת המלחמה, והשתתפו בה כמה עשרות אלפי חיילים ומאות כלי רכב משוריינים.
המתקפה נערכה במספר גזרות במקביל.
מקורות אוקראיניים טענו, שהם הצליחו להבקיע את קו ההגנה הרוסי הראשון במספר נקודות.
אמצעי התקשורת האוקראיניים הכריזו על תחילת מתקפת הנגד הגדולה, שדובר עליה רבות, בדרום אוקראינה: "התחלנו את המתקפה משלל כיוונים, כולל באזור חרסון".
ודיברו על הישגים טריטוריאליים מסוימים.
אולם ב-30 בחודש הורה הממשל האוקראיני על הטלת איפול תקשורתי מלא לגבי המתרחש בקו החזית באזור חרסון, בטענה שפרסום ידיעות מהחזית עלול לפגוע בהמשך המאמץ ההתקפי.
משרד ההגנה הרוסי טען שמתקפת הנגד נכשלה, ושהכוחות האוקראיניים ספגו במהלכה אבדות כבדות ביותר בכוח אדם ובכלי רכב משוריינים.
לאחר היומיים הראשונים של המתקפה האוקראינית הואטה התקדמות הכוחות התוקפים, וברוב הגזרות נבלמה לחלוטין.
במספר נקודות עברו הרוסים להתקפות נגד.
אולם הפיקוד האוקראיני לא עצר את המתקפה, והמשיך להזרים תגבורות לאזור חרסון, במטרה לא להרפות מהלחץ על הכוחות הרוסיים בראש הגשר ממערב לדנייפר, ולנצל הצלחות מקומיות לצורך פיתוח המתקפה.
בראש הגשר האוקראיני ממזרח לאינהולץ, ובמרחב ויסוקופיליה המשיכו להתנהל קרבות קשים, ומספר יישובים עברו מיד ליד יותר מפעם אחת.
בשבוע השני של המתקפה השלימו האוקראינים את כיבוש ויסוקופיליה ומספר יישובים נוספים באגף הצפוני של ראש הגשר הרוסי, אך קו החזית בגזרה זו התייצב.
האוקראינים גם הצליחו להחזיק בראש הגשר שכבשו בגדה המזרחית של האינהולץ, ואף להרחיב ולהעמיק אותו, לאחר שהדפו התקפות נגד רוסיות עליו.
החל ב-14 בספטמבר החלו הרוסים לתקוף, באמצעות טילי שיוט, את פתחי הסכרים, השולטים על ויסות זרימת המים ממאגרים באזור קריווי ריה לנהר אינהולץ, במטרה לגרום לעליית גובה המים, ולגרום לשיטפונות שיפגעו בגשרים המאולתרים, שהקימו האוקראינים על הנהר, כדי לאפשר הזרמת תגבורות ואספקה לראשי הגשר שהקימו בגדה המזרחית שלו.
מטרת התקיפות הרוסיות הייתה לאפשר להם להשמיד את ראש הגשר האוקראיני באזור שממערב לנובה קחובקה, או לפחות לא לאפשר לאוקראינים להמשיך להרחיב ולהעמיק אותו.
למרות עליית מפלס המים בנהר אינהולץ, הרוסים לא הצליחו לחסל את ראש הגשר האוקראיני ממזרח לנהר.
אולם הם הצליחו למנוע מהאוקראינים לפרוץ החוצה מראש הגשר, ולצמצם בהדרגה את שטחו.
הכוחות האוקראיניים בראש הגשר מצאו עצמם תחת אש ארטילריה ותקיפות אוויריות בלתי פוסקות, וספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד.
עד סוף ספטמבר נראה היה שמתקפת הנגד האוקראינית באזור חרסון נבלמה לחלוטין, וקו החזית באזור זה התייצב.
מספר מקורות אוקראיניים ומערביים אף טענו, שהמתקפה באזור חרסון הייתה מתקפת הסחה, שנועדה לגרום לפיקוד הרוסי להעביר את עתודותיו לאזור זה, בעוד המתקפה האוקראינית העיקרית הונחתה במחוז חרקוב במזרח אוקראינה.
ב-1 באוקטובר חידשו האוקראינים את המתקפה שלהם על ראש הגשר הרוסי באזור חרסון, והצליחו, בפעם הראשונה מאז מרץ 2022, להשיג התקדמות משמעותית בגזרה זו.
כוחות אוקראיניים חזקים הבקיעו את מערך ההגנה הרוסי באגף הצפון-מזרחי של ראש הגשר, ותוך פחות מיומיים התקדמו לעומק 30-20 ק"מ, במקביל לגדה המערבית של הדנייפר, והגיעו עד לאזור דודצ'אני.
המבקע האוקראיני העמוק, איים לכתר את הכוחות הרוסיים בחלק הצפוני של ראש הגשר, ואילץ את הפיקוד הרוסי לפנות במהירות את האזור הזה, ולסגת למערך הגנה חדש בקו דוידוב בריד-דודצ'אני.
עד 5 באוקטובר השתלט הצבא האוקראיני על כרבע משטחו של ראש הגשר הרוסי בגדה המערבית של הדנייפר.
אולם הנסיגה הרוסית, שבוצעה בצורה מסודרת, גרמה לקיצור משמעותי באורך קו החזית, שכוחותיהם נדרשו להחזיק באזור חרסון, והקלה על הצד הרוסי לייצב מחדש את קו החזית באזור זה.
עד סוף אוקטובר לא היו שינויים משמעותיים בקו החזית, וכל ניסיונות הצבא האוקראיני לנצל את ההצלחה לצורך המשך ההתקדמות בגזרה זו, נבלמו על ידי הכוחות הרוסיים.
ב-18 באוקטובר אמר המפקד העליון החדש של כוחות הצבא הרוסי באוקראינה, גנרל סורוביקין, בראיון לתקשורת הרוסית, שייתכן שהתפתחות המצב הצבאי במרחב חרסון, תחייב את הפיקוד הרוסי לקבל "החלטות קשות" ביחס לאזור זה.
אמירה זו התפרשה, כהכנת דעת הקהל ברוסיה לאפשרות של פינוי כל ראש הגשר הרוסי ממערב לדנייפר.
במקביל הודיעו הרשויות של מחוז חרסון על תחילת פינוי של האוכלוסייה האזרחית אל הגדה המזרחית של הדנייפר, בטענה שהאוקראינים מתכננים לפוצץ את הסכר על הנהר בנובה קחובקה, פעולה שתגרום להצפה של היישובים במורד הנהר, מדרום לסכר.
ב-22 בחודש ניתנה הוראה לפינוי המוני של כל האזרחים מהעיר חרסון עצמה.
מקורות אוקראיניים ומערביים טענו, שצעדים אלו מעידים על כך, שההחלטה הרוסית לפנות את ראש הגשר שלהם באזור חרסון כבר התקבלה.
השלטונות המקומיים הרוסיים בחרסון דיווחו, שפינוי האוכלוסייה האזרחית מהעיר חרסון הסתיים, ושהכוחות הרוסיים החלו להכין את העיר להגנה, למקרה שהאוקראינים יצליחו להגיע עד אליה, בסיוע יחידות הגנה טריטוריאלית, שגויסו מקרב תושבי העיר.
ב-9 בנובמבר, הודיע סרגיי שויגו, שר ההגנה הרוסי, על החלטתו לאמץ את המלצת סרגיי סורוביקין, מפקד הכוחות הרוסיים באוקראינה, לפנות את ראש הגשר הרוסי בגדה המערבית של הדנייפר תוך זמן קצר.
הפיקוד הרוסי נימק את ההחלטה בקשיים הלוגיסטיים הגדולים הכרוכים בתיספוק הכוחות הרוסיים בראש הגשר (בעקבות הפגיעות החוזרות ונשנות של הארטילריה האוקראינית במעברים על נהר הדנייפר) ובסכנה של הצפת חלק מאזור חרסון, במקרה של פגיעה אוקראינית בסכר שמדרום למאגר קחובקה.
יש לציין, שבמהלך השבועות הקודמים, האשימו הצדדים היריבים זה את זה בכוונה לפוצץ את הסכר על הדנייפר.
מקורות רוסיים הודיעו, שפינוי הכוחות הרוסיים מאזור חרסון הושלם עד בוקר 11 בנובמבר.
הנסיגה בוצעה בצורה מסודרת, עם אבדות מינימליות בציוד, שהושאר מאחור.
כל הגשרים על נהר הדנייפר באזור חרסון, פוצצו על ידי הכוחות הנסוגים, שהחלו להיערך מחדש בקו ההגנה, שהוכן בגדה המזרחית של הנהר.
באותו יום נכנסו כוחות אוקראיניים לתוך העיר חרסון, ותוך זמן קצר השלימו את השתלטותם על כל שטח הגדה המערבית של הדנייפר במחוז חרסון.
באפריל 2023 טענו מספר מקורות, שצבא אוקראינה הצליח לחצות את הדנייפר, ולבסס מספר ראשי גשר בגדה המזרחית של הנהר, סמוך לעיר חרסון.
אולם מאוחר יותר התברר, שמדובר רק בפשיטות של כוחות קומנדו קטנים, שנופחו על ידי דיווחים מוטעים בתקשורת החברתית, ושהאוקראינים לא ניסו לצלוח את הנהר עם כוחות משמעותיים, ולא הצליחו לבסס ראש גשר בגדה המזרחית שלו.
ב-6 ביוני קרס הסכר על הדנייפר בנובה קחובקה, וכתוצאה מכך הוצפו אזורים נרחבים בשתי גדות הנהר ומספר איים גדולים בדלתא של הנהר, ועשרות אלפי אזרחים נאלצו לפנות את בתיהם.
אוקראינה ורוסיה האשימו זה את זה באחריות להרס הסכר.
ב-4 ביוני 2023 החלו האוקראינים במתקפה מאסיבית על קו החזית הרוסי במחוז זפוריז'יה ובדרום מערב מחוז דונצק, במטרה להגיע לים אזוב ולקטוע את המסדרון הקרקעי בין רוסיה לחצי האי קרים.
המאמץ ההתקפי העיקרי נערך בציר אורחיב-טוקמק במחוז זפוריז'יה.
במקביל ערכו האוקראינים מאמץ התקפי מישני סמוך למפגש הגבולות בין מחוזות דונצק וזפוריז'יה, שם היה לרוסים מבלט בקו החזית באזור ווליקה נובוסילקה.
המתקפה האוקראינית נתקלה במערך הגנה עמוק, שהכינו הרוסים מבעוד מועד באזור זה.
על אף הכוחות האוקראינים הגדולים, שהשתתפו במתקפה, כולל מספר בריגדות שאומנו וצוידו על ידי מדינות ברית נאט"ו,הם לא הצליחו להשיג הבקעה משמעותית של מערך ההגנה הרוסי.
ההתקדמות המקסימלית שהשיגו האוקראינים בחודשים יוני-ספטמבר 2023, לא עלתה על עשרה קילומטרים.
ההישג הקרקעי האוקראיני העיקרי באותם חודשים היה יישור הבליטה הרוסית בקו החזית באזור ויליקה נובוסילקה.
לאחר כישלון המאמץ האוקראיני להשיג הבקעה עמוקה ומהירה של החזית הרוסית במחוז זפוריז'יה, האוקראינים הציבו לעצמם יעדים מוגבלים יותר.
מקורות אוקראיניים טענו בחודשים אוגוסט וספטמבר 2023, כי המטרה העיקרית שלהם היא כיבוש העיר האסטרטגית טוקמק עד סוף השנה, כבסיס להמשך ההתקדמות לכיוון מליטופול.
לפי הקולונל האוקראיני פטרו צ'רניק, מערך ההגנה הרוסי באזור זפוריז'יה כולל שלוש רצועות הגנה: הראשונה כוללת שדות מוקשים עמוקים ברוחב מספר קילומטרים; השנייה עם ריכוזי ארטילריה, ציוד וכוח אדם; והשלישית כוללת עמדות עורפיות, שנועדו לשמר משאבים.
במהלך מתקפת הנגד ספגו הכוחות האוקראינים אבדות ניכרות, שכללו עשרות אלפי חיילים, וכמות גדולה של כלי רכב משוריינים מסוגים שונים, שחלק ניכר מהם סופקו לאוקראינה על ידי מדינות בברית נאט"ו בחודשים שקדמו למתקפה.
אולם גם הצד הרוסי ספג אבידות כבדות בציוד ובכוח אדם, בעיקר מאש הארטילריה האוקראינית (הכוללת גם מספר ניכר של תותחים ותותחים מתנייעים מתקדמים מתוצרת מערבית), ומתקיפות טילים מונחים מדויקים מתוצרת נאט"ו.
בסוף אוגוסט 2023, האוקראיניים טענו שהצליחו לפרוץ את קו ההגנה הרוסי הראשון מצפון לטוקמק, לאחר שהצליחו ליצור בליטה עמוקה למדי בקו החזית הרוסי בגזרה זו, ולכבוש את הכפר רבוטינו, לאחר כשלושה חודשי לחימה.
רוסיה הכחישה את הטענות האוקראיניות.
ובחינת המצב בשטח מלמדת, שלמרות שהאוקראינים הצליחו להתקדם אל מעבר לקו ההגנה הרוסי הראשון במספר נקודות, הם לא הצליחו להשיג הבקעה עמוקה של מערך ההגנה הרוסי, ולפחות עד סוף ספטמבר 2023, קצב ההתקדמות שלהם נותר איטי ביותר.
המתקפה הבלטית הייתה המערכה בין החזיתות הצפוניות של הצבא האדום וקבוצת ארמיות צפון הגרמנית במדינות הבלטיות במהלך סתיו 1944. התוצאה של סדרת הקרבות הייתה הבידוד והכיתור של קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד וכיבוש מחדש של המדינות הבלטיות.
בשנת 1944, הוורמאכט נהדף לאחור לאורך כל קו החזית שלו במזרח.
בפברואר 1944 היא נסוגה מהגישות ללנינגרד אל הקטע המוכן של קו הפנתרים בגבול אסטוניה.
ביוני ויולי, קבוצת ארמיות מרכז נהדפה בחזרה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית לפולין במהלך מבצע בגרטיון.
זה יצר את ההזדמנות לצבא האדום לתקוף לעבר הים הבלטי, ובכך לנתק את הקשר היבשתי בין קבוצות הארמיות הגרמניות.
עד ה-5 ביולי, החלה מתקפת שיאוליאי, כהמשך למבצע בגרטיון.
הארמיות הסובייטיות ה-43, ה-51 וארמיית המשמר ה-2 תקפו לעבר ריגה בחוף הבלטי עם חיל החלוץ של הקורפוס המשמר הממוכן ה-3. עד 31 ביולי, הגיעו הכוחות לחופי מפרץ ריגה; ארמיית המשמר ה-6 חיפתה על ריגה ועל האגף הרחב של החדירה לכיוון צפון.
התגובה הגרמנית הייתה מהירה, ובהתחלה הייתה די מוצלחת.
התקפת נגד, בשם הקוד מבצע דופלקופף, נערכה ב-16 באוגוסט על ידי קורפוסי הפאנצר ה-40 וה-39 תחת פיקודה של ארמיית הפאנצר השלישית, קבוצת ארמיות מרכז.
הם פעלו בתיאום עם גופים משוריינים מקבוצת ארמיות צפון, הם ניתקו תחילה את הכוחות הסובייטים על החוף, והקימו מחדש מסדרון קלוש ברוחב 30 קילומטרים המחבר בין קבוצת ארמיות מרכז לקבוצת ארמיות צפון.
המטרה העיקרית של המתקפה הייתה להשתלט מחדש על צומת הכבישים המרכזיים של שיאוליאי, אך הטנקים הגרמנים דהרו חזיתית לתוך הגנה מעמיקה של החזית הבלטית הראשונה, ועד ה-20 באוגוסט ההתקדמות הגרמנית נעצרה.
מתקפת המשך, ששמה הקוד מבצע Cäsar, והושקה ב-16 בספטמבר, נכשלה באותו אופן.
לאחר תקופה קצרה של הפוגה, הסטאבקה הוציאה פקודות למתקפה האסטרטגית הבלטית, שנמשכה בין 14 בספטמבר ל-24 בנובמבר.
החזית הבלטית הראשונה בפיקודו של הגנרל איוואן בגרמיאן
ארמיית המשמר המשוריינת החמישית בפיקודו של הגנרל וסילי וולסקי
ארמיית המשמר השישית בפיקודו של לוטננט-גנרל איבן צ'יסטיאקוב
ארמיית ההלם הרביעית בפיקודו של לוטננט-גנרל פיוטר מאלישב
הארמייה ה-43 בפיקודו של לוטננט-גנרל אפאנאסי בלובורודוב
הארמייה ה-51 בפיקודו של לוטננט-גנרל יעקב קרייזר
הארמייה ה-33 בפיקודו של לוטננט-גנרל ויאצ'סלב צווטייב
החזית הבלטית השנייה בפיקודו של גנרל ארמייה אנדריי יריומנקו
ארמיית ההלם השלישית בפיקודו של לוטננט-גנרל ניקולאי סימוניאק
הארמייה ה-22 בפיקודו של לוטננט-גנרל ולדימיר ווסטרוחוב
החזית הבלטית השלישית בפיקודו של קולונל-גנרל איוואן מסלניקוב
החזית הבלארוסית השלישית (חלקים) בפיקודו של גנרל ארמייה איוואן צ'רניאחובסקי
ארמיית ההלם השנייה בפיקודו תחילה על ידי לוטננט-גנרל פורפירי צ'נצ'יבדזה, ולאחר מכן על ידי לוטננט-גנרל איוואן פדיונינסקי
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-3 בפיקודו של לוטננט-גנרל ויקטור אובוכוב
הארמייה ה-61 בפיקודו של לוטננט-גנרל פאבל בלוב
הארמייה ה-67 בפיקודו של לוטננט-גנרל ולדימיר סווירידוב
חזית לנינגרד (חלקים) בפיקודו של מרשל ברית המועצות לאוניד גובורוב
הארמייה ה-8 בפיקודו של לוטננט-גנרל פיליפ סטאריקוב
קבוצת ארמיות צפון בפיקודו של גנרל-אוברסט פרדיננד שרנר
פלגת הארמייה נארווה בפיקודו של גנרל חיל הרגלים אנטון גרסר
הארמייה ה-18 בפיקודו של גנרל חיל הרגלים הרברט לוך
הארמייה ה-16 בפיקודו של גנרל חיל התותחנים כריסטיאן הנזן
קבוצת ארמיות מרכז בפיקודו של גנרל-אוברסט גאורג-הנס ריינהרדט
ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של גנרל-אוברסט ארהרד ראוס
במשותף להתקפות אסטרטגיות סובייטיות אחרות, המתקפה הבלטית כיסתה מספר מבצעים ברמה המבצעית ומבצעי תקיפה בודדים של החזית:
מתקפת ריגה (14 בספטמבר–24 באוקטובר 1944) בוצעה על ידי החזיתות הבלטיות השלישית והשנייה וניקתה את החוף המזרחי של מפרץ ריגה.
מתקפת טאלין (17–26 בספטמבר 1944) בוצעה על ידי חזית לנינגרד כדי לגרש כוחות גרמנים מאסטוניה היבשתית.
מבצע נחיתת מונסונד (27 בספטמבר–24 בנובמבר 1944) הייתה הנחיתה האמפיבית על האיים האסטוניים היומאה, סארמאה ומוהו, אשר חוסמים את הגישה למפרץ ריגה.
לפי נתונים סובייטיים גרמניה איבדה 7,000 חיילים הרוגים ו-700 שבויים.
מתקפת ממל (5–22 באוקטובר 1944) הייתה מתקפה של החזית הבלטית הראשונה שמטרתה לנתק את הקשר בין קבוצות הארמיות מרכז וצפון.
מנקודת המבט ההגנתית הגרמנית, התקופה כללה את המבצעים הבאים:
מבצע Cäsar, שמטרתו השבת הקשר בין קבוצות הארמיות מרכז לצפון 16–21 בספטמבר 1944;
מבצע אסטר נועד לפינוי קבוצת ארמיות צפון מאסטוניה היבשתית 17–26 בספטמבר 1944;
היווצרות כיס קורלנד 15–22 באוקטובר 1944.
המבצע ההתקפי הבלטי הביא לגירוש הכוחות הגרמניים מאסטוניה וליטא.
החזיתות הסובייטיות המעורבות בקרב איבדו בסך הכל כ-280,000 איש מכל הסיבות (הרוגים, נעדרים, פצועים, חולים).
קווי התקשורת בין קבוצת ארמיות צפון לקבוצת ארמיות מרכז נותקו לצמיתות, והראשונה נדחקה לאזור חוף הים הבלטי בלטביה.
ב-25 בינואר, אדולף היטלר שינה את שמה של קבוצת ארמיות צפון לקבוצת ארמיות קורלנד, מתוך הכרה מרומזת בכך שאין אפשרות לשקם מסדרון יבשתי חדש בין קורלנד לפרוסיה המזרחית.
הצבא האדום החל בכיתור וצמצום כיס קורלנד שהיה יכול להיות איום גדול, אך הצליח להתמקד בפעולות באגף הצפוני שלו שכוונו כעת לפרוסיה המזרחית.
פעולות הצבא האדום נגד כיס קורלנד נמשכו עד לכניעת קבוצת הארמיות קורלנד ב-9 במאי 1945, כאשר קרוב ל-200,000 גרמנים נלקחו שם בשבי.
הפיקוד הגרמני שחרר אלפי מתגייסים מקומיים משירות צבאי.
עם זאת, הפיקוד הסובייטי החל לגייס מקומיים בלטים כאשר אזורים אלו הוכפפו לשליטה סובייטית.
בעוד שחלקם שירתו משני הצדדים, פרטיזנים רבים הסתתרו ביערות כדי להימנע מגיוס.
112 עיטורי גיבור ברית המועצות חולקו במהלך המתקפה, מתוכם שלושה זכו בעיטור בפעם השנייה.
כיבוש מחדש של המדינות הבלטיות
השלטון הסובייטי של המדינות הבלטיות חודש בכוח, ובעקבותיו הגיעה הסובייטיזציה, שבוצעה בעיקר בשנים 1944–1950. הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות החלה ב-1947, והושלמה לאחר הגירוש ההמוני של אזרחים במרץ 1949. כל החוות הפרטיות הוחרמו, והחקלאים נאלצו להצטרף למשקים הקיבוציים.
תנועת התנגדות מזוינת של 'אחי היערות' פעלה עד הגירושים ההמוניים.
עשרות אלפים השתתפו או תמכו בתנועה; אלפים נהרגו.
השלטונות הסובייטיים שנלחמו באחי היערות סבלו גם הם ממאות הרוגים.
בין ההרוגים משני הצדדים היו אזרחים חפים מפשע.
מלבד ההתנגדות המזוינת של אחי יערות, פעלו מספר קבוצות מחתרת של תלמידי בתי ספר לאומניים.
רוב חבריהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות.
פעולות הענישה פחתו במהירות לאחר מותו של יוסיף סטלין ב-1953; מ-1956 עד 1958, חלק גדול מהמגורשים והאסירים הפוליטיים הורשו לחזור למולדתם.
מעצרים פוליטיים וסוגים רבים אחרים של פשעים נגד האנושות בוצעו לאורך כל תקופת הכיבוש עד סוף שנות ה-80. למרות שההתנגדות המזוינת הובסה, האוכלוסיות נותרו אנטי-סובייטיות.
זה עזר לאזרחים הבלטים לארגן תנועת התנגדות חדשה בסוף שנות ה-80 ולאחר מכן לפתח במהירות חברה מודרנית לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991.
המתקפה בצפון-מזרח אוקראינה היא מתקפה מתמשכת במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה לצורך שליטה בצפון-מזרח אוקראינה.
כוחות רוסיים תקפו לכיוון דרום מערב, במטרה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי, כולם או חלקם, ולכתר את הערים המרכזיות באותם חבלים.
המתקפה בצפון-מזרח אוקראינה החלה בחדירת צבא רוסיה למחוז סומי ומחוז חרקוב.
חרקוב הייתה העיר השנייה באוכלוסייתה לאחר הבירה קייב.
במחוז סומי, כוחות רוסים כמעט כבשו את העיר עצמה (שנמצאת במרחק של 35 קילומטרים מהגבול הרוסי) בתחילת פעולות האיבה, אך בקרב סומי שלאחר מכן, חיילים ומיליציות אוקראינים התמודדו עם הכוחות הרוסיים והביאו ללחימה עירונית כבדה.
קרב קונוטופ הסתיים בניצחון רוסי.
ב-24 בפברואר 2022 לאחר שנשיא רוסיה ולדימיר פוטין הכריז על מבצע צבאי מיוחד באוקראינה, כוחות רוסים חצו את הגבול הרוסי-אוקראיני והחלו להתקדם לעבר חרקוב.
הם נתקלו בהתנגדות אוקראינית, ובכך החל קרב חרקוב.
בינתיים, בקונוטופ, כוחות רוסים שהתקדמו מצפון-מזרח כיתרו את העיר והציבו עליה מצור.
בקרב סומי הלחימה בין האוקראינים לרוסים נמשכה במשך היום ועד הערב.
למחרת בבוקר החלו קרבות באוחטירקה,.
הכוחות האוקראינים גילו התנגדות עזה והרוסים נסוגו מהעיר.
טרוסטיאנץ הסמוכה הותקפה גם היא.
ב-25 בפברואר, במהלך הלילה, דווח כי כוחות רוסים נסוגו מהעיר סומי.
קרבות עזים נמשכו בפרברים הצפוניים של חרקוב.
באוחטירקה, טילי BM-27 Uragan פגעו בבית ספר בעיר, הרגו שומר ופצעו מספר לא ידוע של ילדים ומורה.
עם זאת, הכוחות האוקראינים גילו התנגדות עזה והרוסים נסוגו.
הקרב על השליטה בעיר השנייה של מחוז סומי - קונוטופ, הממוקמת 90 קילומטרים מהגבול הרוסי, הסתיים בהפסד אוקראיני במהלך היום.
ב-26 בפברואר, מושל מחוז חרקוב אולה סינייהוב טען כי חרקוב עדיין בשליטה אוקראינית.
הוא גם הכריז על עוצר בעיר.
הרוסים הצליחו לכבוש חצי מהעיר במהלך היום, אך עם רדת הלילה האוקראינים הדפו את התוקפים מהעיר.
כוחות רוסים ממערב לסומי התקדמו מערבה בלילה על פי קבוצת המודיעין Rochan Consulting, וככל הנראה היו במרחק של 150 ק"מ מקייב.
ב-27 בפברואר, בשעות הבוקר המוקדמות הושמד בחרקוב צינור גז על ידי כוחות רוסים.
מאוחר יותר באותו בוקר נכנסו כוחות רוסים לעיר.
דובר משרד ההגנה הרוסי איגור קונאשנקוב הצהיר כי "רגימנט הנ"מ ה-302 של הכוחות המזוינים של אוקראינה, שהיה מצויד במערכות הגנה אווירית מדגם Buk M-1, נכנע ללא התנגדות".
טענה שהוכחשה על ידי האוקראינים.
יועץ בכיר באוקראינה דיווח שמחצית מכלי הרכב הרוסים שנכנסו לחרקוב הושמדו על ידי הצבא האוקראיני.
מספר כלי רכב רוסיים התקדמו לסומי ממזרח.
אש נורתה לעבר מכונית אזרחית ובה מבוגרים וילדים והרגה אישה.
עד אחר הצהריים, גורמים רשמיים אוקראינים, כולל המושל סינייהוב, אמרו כי חרקוב עדיין בשליטה אוקראינית לאחר קרבות קשים.
הנאדי מצגורה, ראש עיריית קופיאנסק, הסכים להעביר את השליטה בעיר לכוחות הרוסיים והאשים את הכוחות האוקראינים בנטישתה כשהחלה הפלישה.
ב-28 בפברואר, לפי דימיטרו ז'יביצקי, מושל מחוז סומי, יותר מ-70 חיילים אוקראינים נהרגו לאחר הפגזה רוסית על הבסיס הצבאי באוחטירקה.
ב-1 במרץ לאחר לחימה, העיר טרוסטיאנץ נכבשה על ידי כוחות רוסים.
המפקדה הצבאית הרוסי הוקמה בתחנת הרכבת המרכזית שלה.
עם זאת, מתקפת נגד אוקראינית כבשה מחדש את העיר עד 26 במרץ.
לאחר קרב והפגזות בפאתי העיר, נסוגו החיילים הרוסים לפני הגעת הכוחות האוקראינים.
ב-3 במרץ, המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה הצהיר כי כוחות אוקראינים התקדמו לאורך גבול המדינה של מחוז סומי וכבשו מחדש שטחים.
בהערכת החזית ב-4 במרץ, כתב פרדריק קגן כי "ציר סומי הוא כרגע השדרה הרוסית המוצלחת והמסוכנת ביותר להתקדם בקייב".
הוא ציין כי הגאוגרפיה העדיפה התקדמות ממוכנת מכיוון שהשטח "מישורי ומאוכלס בדלילות, מציע מעט עמדות הגנה טובות".
בזמן שקרב סומי השתולל, הכוחות הרוסים נעו מערבה יותר לאורך הכבישים המהירים מסומי, והגיעו לברובארי, פרבר מזרחי של קייב ב-4 במרץ.
הם פרסו מחדש כוחות ששימשו בהתקפות על מזרח קייב כדי להתגונן מפני מתקפות נגד אוקראיניות במחוז סומי.
העיר צ'והוייב נכבשה תחילה על ידי הכוחות הרוסיים ב-25 בפברואר, אך נכבשה מחדש על ידי הכוחות האוקראינים ב-7 במרץ.
ב-10 במרץ, בשעות הבוקר, הצהיר מושל מחוז סומי ז'יביצקי כי העיר הופצצה ללא הרף, והתשתיות של העיר נהרסו לרבות מערכת הביוב ורשת אספקת המים.
למחרת, כוחות רוסים לא ביצעו תקיפות ישירות על העיר חרקוב ב-11 במרץ, אלא עצרו כדי לארגן את כוחותיהם מחדש.
כוחות רוסים המשיכו להפגיז את העיר והשיגו הישגים טריטוריאליים מוגבלים בפאתיה הדרום-מזרחיים.
בסוף מרץ, רוסיה הכריזה על העברת המיקוד מהצפון ומקייב למזרח אוקראינה.
צבא רוסיה נע דרומה, השתלט על העיר איזיום לאחר חודש של לחימה והפציץ רצף של עיירות במזרח.
בסופו של דבר, רוסיה קיוותה לנוע עוד יותר דרומה.
זאת כחלק מהמאמץ תכתר את הכוחות האוקראינים במזרח.
צבא רוסיה נע דרומה, השתלט על העיר איזיום והפציץ רצף של עיירות במזרח.
במהלך הנסיגה מאיזיום פוצץ הצבא האוקראיני את סכר אוסקול על המאגר על מנת להאט את התקדמות רוסיה
לפי המודיעין הבריטי, צבא האוקראיני כבש מחדש כמה כפרים.
הכוחות האוקראינים אבטחו נתיב מפתח במזרח חרקוב, לאחר קרבות קשים, זאת לאחר שהשתלטו מחדש על טרוסטיאנץ הסמוכה לאוחטירקה שבאזור סומי.
במחוז חרקוב, מטרת הרוסים הייתה להתקדם לדרום מזרח אוקראינה כדי לתמוך בפעולות רוסיות במחוז לוהנסק, ולקבע את הכוחות האוקראיניים סביב חרקוב במקום.
הכוחות הרוסיים המשיכו להפגיז את חרקוב ופאתיה אך לא ביצעו התקפות קרקעיות.
לפי אחת ההערכות, הכוחות הרוסיים באזור חרקוב נטשו את המאמצים לכיבוש העיר.
בתחילת אפריל, הכוחות הרוסיים התפנו במלואם ממחוז סומי.
תקריות ירי בגבול אוקראינה–רוסיה נמשכו בחודשים הבאים.
כוחות אוקראינים הדפו את המשך ההתקפות הרוסיות מאיזיום מדרום-מזרח לכיוון סלוביאנסק וברווינקובה.
באמצע אפריל, לראשונה תועדו באזור לוחמים בדלנים שאינם חלק מצבא רוסיה.
ב-10 באפריל, תועדו בתמונות לוויין שיירה רוסית מזרחית לחרקוב.
השיירה שאורכה 12 ק"מ נעה דרומה דרך העיירה ולקי בורלוק שבמזרח אוקראינה.
העיירה נמצאת מזרחית לחרקוב, ליד הגבול הרוסי.
לפי האוקראינים, חרקוב הייתה עדיין מכותרת בחלקה, וההפגזות עליה נמשכו.
ב-22 באפריל, צבא אוקראינה מסר שרוסיה הגבירה את מתקפותיה לאורך כל קו החזית במזרח המדינה, וניסתה להוציא לפועל גם מתקפה באזור חרקוב.
ההתקפות הרוסיות מאיזיום מדרום-מזרח נמשכו.
הכוחות הרוסיים באיזיום המשיכו בהתקפות בשלושה קווי התקדמות: דרום מזרחה לכיוון סלובאנסק, דרום מערבה לכיוון ברווינקובה, וישר מערבה הרחק ממחוז דונצק.
לפי אוקראינה, היישוב קופיאנסק-ווזלובי היה המרכז הלוגיסטי הראשי שאליו הובא הציוד לצבא הרוסי.
במאי, המפקד העליון האוקראיני ולרי ז'ליז'ני הצהיר כי הכוחות האוקראינים עברו לפעולות התקפות נגד סביב חרקוב ואיזיום.
הן נועדו ככל הנראה לדחוק את הכוחות הרוסיים מטווח הארטילריה של העיר חרקוב, לאלץ יחידות רוסיות להתפרס מחדש מאזור איזיום, והייתה עלולה לאיים על קווי התקשורת הרוסיים.
עד 13 במאי נסוגו הכוחות הרוסיים שהיו מסביב לעיר חרקוב.
בסוף החודש התמקדו הרוסים בשמירה והחזרה של השליטה בשטח מצפון לעיר חרקוב.
רוסיה שלטה גם במזרח מחוז חרקוב.
במקביל ללחימה, פעלה רוסיה להדק את שליטתה באזורים שהיא כבשה.
ב-13 באוגוסט, כוחות רוסים כבשו את העיירה אודי, צפונית מזרחית לחרקוב .
הם ניסו לדחוף הלאה, וקרבות עזים התרחשו בזולוצ'יב ב-19 וב-20 באוגוסט, כאשר כוחות אוקראינים הדפו את המתקפה.
לאחר תקופה של קיפאון יחסי בחזית, מקורות רוסיים טענו כי כוחות אוקראינים פתחו במבצע התקפי על בלקליה (כ-65 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר חרקוב) ב-6 בספטמבר.
היא החלה במתקפה משוריינת מתואמת שהתאפשרה לאחר השמדת כמה סוללות נ"מ רוסיות באזור.
כוחות צבא רוסיה בגזרה זו התקשו להגיב למתקפת הפתע האוקראינית בכוח אש מתאים.
האוקראינים ניצלו את ההתמקדות הרוסית באזורים דרומיים יותר והשיבו לשליטתם שטחים.
הרוסים המשיכו להתקיף מצפון לחרקוב בצורה מוגבלת.
האוקראינים השתלטו על בלקליה והתקדמו לפאתי קופיאנסק.
המתקפה האוקראינית התקדמה בשני צירים, לצפון-מזרח ודרומה, כשהכוח הנע דרומה התקדם לעבר העיר איזיום.
צבא רוסיה החל בהזרמת כוחות גדולים של שריון וארטילריה לאזור קופיאנסק ואיזיום בניסיון לבלום את המתקפה, כך דיווחו כלי התקשורת הרוסיים.
ב-6 בספטמבר, לאחר ריכזו את כוחותיהם צפונית לבלקלייה, פתחו כוחות אוקראינים במתקפת נגד במחוז חרקוב, אשר הבריחה את הכוחות הרוסיים בחזרה לגדה השמאלית של הנהרות סברסקי-דוניץ וסרדניה-בלקלייקה.
באותו יום, כוחות אוקראינים כבשו את ורביבקה, פחות מ-3 ק"מ צפונית-מערבית לבלקלייה.
מספר מקורות רוסים דיווחו כי כוחות רוסים הרסו גשרים בפאתי בלקלייה כדי למנוע התקדמות נוספת של אוקראינה.
כוחות אוקראינים יצאו אז למתקפה לכיוונים של בלקלייה, , שבצ'נקובה, קופיאנסק והמחוזות סאווינצי וקוניה, הממוקמים מזרחית לבלקלייה.
לפי מקורות רוסים בקו מגע זה, האוקראינים נהנו מהתנגדות קלה של כוחות המיליצייה של דונבאס, בעוד שמקורות אוקראינים אמרו כי הכוחות באזור זה היו חיילים רוסים מקצועיים, לא מגויסים מדונבאס.
עד למחרת, הכוחות האוקראינים התקדמו כ- לתוך שטח הכיבוש הרוסי, תוך כיבוש מחדש של כ-, ולהגיע לעמדות צפונית-מזרחית לאיזיום.
מקורות רוסים טענו כי הצלחה זו נבעה ככל הנראה מהעברת הכוחות הרוסיים לחרסון, בתגובה למתקפה האוקראינית שם.
עד 8 בספטמבר, הכוחות האוקראינים התקדמו עמוק לתוך עמדות הגנה רוסיות מצפון לאיזיום.
יחידות SOBR של כוחות המשמר הלאומי הרוסי איבדו את השליטה בבלקלייה, כ-44 ק"מ צפונית-מערבית לאיזיום, אם כי אוקראינה לא השיגה את השליטה בעיר עד 10 בספטמבר.
סמוך לעיר, כוחות אוקראינים כבשו מחדש את בסיס אחסון התחמושת הגדול ביותר של מנהלת הרקטות והתותחנים המרכזית של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
הכוחות האוקראינים גם חזרו לשלוט על יותר מ-20 יישובים.
ב-9 בספטמבר הורה הממשל הרוסי על "פינוי" האוכלוסייה מאיזיום, קופיאנסק, ווליקי בורלוק.
מאוחר יותר באותו היום הגיעו כוחות אוקראינים לקופיאנסק, מרכז תחבורה חיוני בצומת של כמה קווי הרכבת הראשיים המספקים חיילים רוסים בחזית.
המכון לחקר המלחמה אמר שהוא מאמין שקופיאנסק תיפול ככל הנראה ב-72 השעות הקרובות.
בתגובה להתקדמות האוקראינית, נשלחו יחידות מילואים רוסיות כתגבורת הן לקופיאנסק והן לאיזיום.
ב-10 בספטמבר, כוחות של צבא אוקראינה נכנסו לקופיאנסק, צומת דרכים ומסילות ברזל המחבר את כוחות הכיבוש הרוסיים עם אזור הגבול הרוסי.
לאחר מכן, פינו הרוסים, כמעט ללא לחימה, את השטח שמצפון לבליטה שהבקיעו האוקראינים בחזיתם, ונסוגו מזרחה לקו נהר אוסקיל, וצפונה לכיוון הגבול הרוסי.
עד 11 בספטמבר שחררו האוקראינים כמעט את כל השטח שכבשו הרוסים במזרח מחוז חרקוב בשלבים הראשונים של המלחמה.