tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב מבריסק סירב לשלוח את המברק בטענה שהוא יגיע ליפן אחרי ערוב יום רביעי וחלק מהאנשים וודאי קבלו עליהם כבר את צום יום הכיפורים ולא ירצו להפסיק את תעניתם וכשיראו את המברק יצומו גם ביום חמישי ויסתכנו חלילה.
וגם הוסיף ואמר שהראב"ד דק"ק בריסק הגאון רבי שמחה זליג ריגר השיב לשואלים אותו לפני שיצאו לדרך שעליהם לצום ביום חמישי.
עוד קודם ששב הרב קלמן כהנא מירושלים לבני ברק שלח החזון איש מברק ליפן ובו הורה "אכלו ביום הרביעי וצומו תענית יום כפור ביום חמישי ואל תחושו לשום דבר".
הרב יחזקאל לוינשטיין, שהיה הסמכות הרוחנית הבולטת בקרב בני ישיבת מיר במקום, הורה להישמע לדעת החזון איש אף נגד הרבים החולקים עליו.
שיטתו זו הודפסה ב"קונטרס שמונה עשרה שעות", שנדפס תחילה כתדפיס עצמאי.
ומאוחר יותר בתוך ספרו על אורח חיים.
בתקופת השואה, הרב לא שיער את ממדי האסון, וסירב להאמין לשמועות שהגיעו על השמדת מיליוני יהודים.
לבסוף כשהתגלה ממדי החורבן, הרב התאונן במילים: "מן השמים העלימו מאתנו את האסון שירד על יהודי אירופה, אפילו לא התאמצנו בתפלה לבטל את רוע הגזרה".
קיימות שמועות שונות על סיבת השואה שנשמעו מפיו, כגון: אי אפשר להסביר את השואה, עונש על עבירות הדור ומנהיגיו החילוניים, חולשת הדור אחרי שנפטרו גדולי ישראל שנפטרו קודם השואה.
הוא אף טען שלמרות הכל, עונשו של הקב"ה ניתן ברחמים מרובים.
אהרן סורסקי מעיד שהוא דימה תקופה זו למלאכת התפירה, שהחייט צריך "לגזור את האריג לגזרים...
בהכנת בגד חדש", חורבן לצורך יצירה.
לאור כל זאת ניתן לראות שהוא נמנע לתת משנה תאולוגית מסודרת ושיטתית.
לפני הקמת המדינה, הועלתה הצעה לקבוע תענית ציבור לדורות ול'שבעה' קולקטיבית.
הרב ענה על כך במכתב ארוך, ובו הוא מתנגד להוסיף על מה שקבעו חז"ל, במיוחד בדורנו שנחשב בעיניו לדור ירוד מבחינה רוחנית.
השואה איננה נראית בעיניו כאסון חריג ביחס לאסונות שפקדו את עם ישראל בהיסטוריה.
בנימין בראון מעריך שתשובה זו משקפת גם חרדות סמויות מפני התרסות כנגד העולם החרדי שהיה מופתע ולא מוכן לחורבן זה.
האשמת הרבנים בחורבן יהדות אירופה נחשבת בעיניו כאפיקורסיות, גם אם דבר זה נאמר על ידי אדם שומר מצוות.
על פי טענתו של הרב אליקים שלזינגר, בשנת 1945 החזו"א הורה לר' יעקב רוזנהיים, נשיא אגודת ישראל העולמית, למנוע ככל האפשר את יסודה של מדינה יהודית.
גם כשהמדינה הפכה לעובדה קיימת, הוא גילה הסתייגות ועוינות כלפי המוסדות השולטים בה, ורבים טוענים שלא האמין שהמדינה תחזיק הרבה זמן מעמד, אף כי יש השוללים טענה זו.
עם קום מדינת ישראל, הוא תמך בהשתתפות אגודת ישראל במסגרת החזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת, בניגוד לדעת העדה החרדית.
הוא הסביר זאת, כי אין בהשתתפות זו הכרה במדינה והמשיל זאת לאדם העומד לפני שודד ומגיע איתו להסכמה כדי שלא יהרוג אותו; אין הדבר הכרה ב"סמכות" אלא הכרה בכורח המציאות.
הוא התנגד לציונות ולציונות הדתית.
הוא הקפיד שבבית מדרשו יאמרו תחנון ביום העצמאות כמו בכל יום חול רגיל.
בפעם אחת שבה לא אמרו שם תחנון כי הוא היה סנדק באותו יום, הודיע על כך ברבים כדי למנוע טעות.
לאחר שנתיים, קבע שיאמרו תחנון גם במידה והתקיימה ברית בבית מדרשו, כדי שלא יטעו לומר שהסיבה שנמנעו מתחנון, היא בגלל יום העצמאות.
לאחר מלחמת העצמאות עסק בפן ההלכתי של תוצאות המלחמה.
בספרו על מסכת סנהדרין הוא דן .
ביחס לשאלת הבעלות הערבית על שטחי קרקע בארץ ישראל העלה סברה שכיוון שכל בעלות זרה בארץ ישראל לאחר הגלות שואבת את כוחה המשפטי מדיני "כיבוש מלחמה" (המסדירים הלכתית את קניינו של כובש בשטח הכבוש), הרי שבשעה שבא כובש חדש (הישראלי), פוקעת הבעלות המוקדמת מאליה.
לנידון זה השלכות הלכתיות חשובות לגבי חובת תרומות ומעשרות על גידולים חקלאיים בשטחי הכיבוש.
בשנת 1952 התעוררה סוגיית גיוסן של הנשים הדתיות לשירות לאומי.
ברקע הפולמוס היה ניסיון לחייב נשים לשרת שירות צבאי, חיוב שגם רובו הגדול של הציבור הדתי-לאומי התנגד לו.
בהמשך, בשל התנגדות זו, נקבע בחוק סעיף הפוטר נשים משירות צבאי מטעמים דתיים, ובשלב שני נעשה ניסיון לקבוע לנשים חלופה של שירות לאומי במסגרת חוק שירות ביטחון.
הרבנות הראשית ורבנים חרדים ואחרים התנגדו לכך נמרצות, בניגוד לעמדת הקיבוץ הדתי וסיעת "למפנה" ב"הפועל המזרחי", שתמכו בחוק.
סוגיה זו נחשבה למהותית מאוד בעיני החזון איש.
הוא כתב על כך: .
על רקע זה פרשה "אגודת ישראל" מהקואליציה בסוף 1952. לבסוף, בשנת 1953, נחקק "חוק שירות לאומי", הקובע כי כל אישה דתייה שקיבלה פטור משירות בצה"ל חייבת בשירות לאומי.
חוק זה התקבל בהסכמת הרבנות הראשית ובתמיכת נציגי המפד"ל.
שלמה זלמן שרגאי כתב שהשר חיים משה שפירא וסגן-השר זרח ורהפטיג קיבלו את הסכמתו העקרונית של החזון איש לצעדם זה.
ואולם בעקבות ההתנגדות, לא בוצע החוק בפועל.
ב-20 באוקטובר 1952, בעיצומו של המשא ומתן הקואליציוני לקראת הרכבת ממשלת ישראל הרביעית, נערכה פגישתו המפורסמת עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
קדם לפגישה ביקור הכנה של שלישו הצבאי של בן-גוריון, נחמיה ארגוב, בבית החזון איש בשבוע שלפני הפגישה.
לדברי יצחק נבון, שהיה עוזרו של בן-גוריון, יזם ראש הממשלה את הפגישה לאחר שהבין מח"כים ועסקנים דתיים שהחזון איש הוא מקור הסמכות שלהם.
כוח שליטה כזה בבני אדם ריתק אותו, והוא ביקש להיפגש עמו.
סביר להניח שאכן עמדה בבסיס הפגישה סקרנותו האינטלקטואלית של בן-גוריון, כי כוחם הפוליטי של נאמני החזון איש באותה העת לא היה רב.
בפגישה שאל ראש הממשלה כיצד יחיו יחדיו דתיים וחילונים.
החזון איש השיב לו במשל (שמקורו במסכת סנהדרין): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא.
אנחנו היהודים הדתיים משולים לגמל הטעון משא – יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות.
אתם צריכים לפנות לנו את הדרך".
תשובה זו נודעה כ"משל העגלה המלאה והעגלה הריקה".
בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה זו: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה?
ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה?
ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?".
בן-גוריון סיכם ביומנו: "...דיבר כל הזמן ברוח טובה ורבת צחוק, בלי זעם קנאי, אם כי בלי ספק יש בו נימה קנאית, אם כי סמויה מן העין".
לאחר הפגישה השניים החליפו מכתבים.
"משל העגלה המלאה והעגלה הריקה" הפך את הפגישה לסמל להתייחסות החרדים ליחסי חילונים-חרדים.
שנת תשי"ב (1951–1952) הייתה שנת שמיטה, והחזון איש הדפיס בירושלים, באמצעות גיסו, מהדורה שנייה מתוקנת של ספרו על מסכת שביעית.
באחת הפעמים שבהן נעצר מנהיג נטורי קרתא, עמרם בלוי, בידי משטרת ישראל, בא החזון איש לבקרו בבית המעצר ביפו.
בלוי אמר לו בהתרגשות: "רבי, אם ביקורים כאלה צפויים לי, אני מסכים לשבת בבית הסוהר כל ימי חיי".
אמר לו החזון איש: "כל העולם אינו אלא בית סוהר...".
בתקופה זו הגיע לשיא מספר הפוקדים את ביתו שבבני ברק, והיא משמשת רקע לשמועות ולסיפורים רבים על דברים שאמר.
בשלב זה כבר היה מפורסם בעולם היהודי.
בשנת תשי"ד (1953) נדפס הכרך השלישי של "חזון איש" על חושן המשפט, האחרון שהוכן לדפוס בחייו.
החזון איש נפטר מהתקף לב בליל שבת, ט"ו בחשוון תשי"ד, 24 באוקטובר 1953, אחר חצות.
הוא נפטר בשעה 02:30 כשלצידו תלמידו יחזקאל ברטלר.
השמועה על פטירתו התפרסמה ברחבי בני ברק בשעות הבוקר.
בצהרי השבת נסגר חדרו של החזון איש בשל דוחק ההמון.
על פי דברי רפאל הלפרין, בחצר עמדו אלפי אנשים וקראו תהילים.
עם צאת השבת שודרה הידיעה על פטירתו ב"קול ישראל".
מטעם עיריות בני ברק ורמת גן הוכרז על ביטול מלאכה בשעות ההלוויה.
בפתח ישיבת הממשלה בבוקר יום ראשון הקדיש ראש הממשלה בן-גוריון דברים לזכרו של הרב.
במסע ההלוויה, שנערך בצהרי יום ראשון, צעדו אחרי מיטתו עשרות אלפי אנשים, נשים וטף.
הוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
קברו של החזון איש משמש מוקד עלייה לרגל במשך כל השנה, ובמיוחד ביום השנה לפטירתו.
בסמיכות לקברו רכש גיסו הרב שמואל גריינימן מתחם מיוחד לבני משפחתו של החזון איש.
לאחר פטירתו חשף גיסו הרב שמואל גריינימן את סכומי כספי הצדקה שחילק החזון איש לנצרכים מדי שנה, מכספים שניתנו לו בידי פילנתרופים יהודים מישראל ומחוצה לה.
לדבריו, בשנת חייו האחרונה חילק החזון איש למעלה ממאה אלף ל"י.
לאחר מותו הוקמה קרן צדקה על שמו, במטרה להמשיך במפעל זה.
דרך לימודו, ויחסו לפסיקת קודמיו
מרכיב מרכזי בתורתו ובפסיקתו של החזון איש הוא היחס ל"דינא דגמרא", דינים המפורשים בתלמוד, ככאלה שאין לערער אחריהם, אין לסטות מהם כמלוא הנימה ויש לקיימם גם אם לא הוזכרו בדברי הפוסקים בדורות שלאחר חתימת התלמוד: .
גם בחלק מהמקרים שבהם השתנתה במשך הדורות מציאות החיים שממנה נגזר דין הגמרא, גרס החזון איש שהדין נותר בתוקפו, וטעם הדבר הוא שההלכה לדורות אמורה להיחתם לפי דברי החכמים ב'אלפיים שנות התורה', שהסתיימו בימי חז"ל.
כך כתב בעניין דיני טריפות:
מאידך, היו דינים תלמודיים אחרים, כגון כללי הטרפות באדם, שהחזון איש לא ראה כתלויים במציאות בתקופת חז"ל: .
באשר לחילוקי התקופות המאוחרות לחז"ל המוכרים בהלכה, סבר החזון איש שאף על פי שקיבלו תלמידי החכמים במשך הדורות על עצמם את סמכות הדורות הקודמים, עדיין צריך בירור ההלכה להיעשות מכליה הראשונים – להשקפתו, מסורת חז"ל.
ולכן גרס שמי שאינו יודע להסיק את מסקנת ההלכה מתוך עיון בסוגיות התלמוד, אינו רשאי להורות אף מתוך ספרי הלכה פסוקה כ"שולחן ערוך", מאחר שלא יוכל לדעת להתאים בין מקרה ריאלי ספציפי למקרה המופשט המוצג בספרות ההלכה.
כפועל יוצא מתפיסה זו, עיצב את צורת לימודו בניסיון לברר מתוך הסוגיה את מסקנות ההלכה, ורק לאחר גיבוש המסקנה, לעמת את תוצאות עיונו מול ההלכה הפסוקה.
אף שביטל דעתו באופן כללי מפני דעת הראשונים, סבר שבלימוד התורה נדרש מכל אדם למצות את אפשרויות שכלו בדיון, והכנסת גדולתם של הראשונים למערכת השיקולים העיונית עלולה לחבל בתהליך הבנת שורשי ההלכה, ומשום כך יש להתחשב בדבריהם במקרה שאינם מובנים, רק בפסיקת הלכה למעשה, במקרה שברור כי התייחסו אליו בפסיקתם.
תפיסתו זו מסוכמת יפה בדבריו במכתב:
עם זאת, לעצמו לא הרשה החזון איש, בדרך כלל, לחלוק על פסיקת ה"שולחן ערוך" במקומות שבהם ברורה דעת הרמ"א.
לגבי הגאון מווילנה, הוא סבר שהתקבע מעמדו ביהדות ליטא ומעמדו הוא כשל הראשונים, מה שמאפשר לקבל הוראות שלו הסותרות לפסקי ה"שולחן ערוך".
באחת מאיגרותיו, הוא מציב את הגאון מווילנה בשורה אחת עם אושיות היהדות, כמו משה רבנו, עזרא הסופר, רבי יהודה הנשיא, רב אשי והרמב"ם:
למרות האמור, ובהתאם לגישתו שלפיה יש "לחפש לעיין בגמרא עד כמה שאפשר, אף שיהיה נגד הראשונים ז"ל", הוא עצמו נאלץ ברבות הימים לחלוק בפירוש סוגיות גם על הגאון מווילנה הנערץ.
הרב שלמה כהן מספר כי בגיל 41 (1920), אמר לו כי כל ימיו השתדל להימנע מלחלוק על דברי הגר"א, אך לבסוף נאלץ לפרש סוגיה חמורה אחת בשונה מדעתו.
דוגמה מאפיינת לדרכו "לפרש וללבן מה שאפשר לנו...
וגם לקבוע כן הלכה במקום שאין מפורש להפך", שגם מאירה פן של רגישות חברתית בגישתו, ניתן למצוא במקרה של עגונה שבא לפני אחיינו הרב שלמה שמשון קרליץ, אב בית הדין הרבני בפתח תקווה.
הרב קרליץ האחיין התקשה למצוא מוצא למצבה העגום, ופנה אל דודו בעניינה.
החזון איש נכנס לעובי הקורה ובירר את הסוגיות הרלוונטיות, תוך שהוא מכריע להיתר במקרה הספציפי.
הדיינים קיבלו את דעתו וחתמו על היתר נישואין לאשה.
האחיין, שלא היה שלם עם הפסיקה, ניגש למחרת בבוקר לדודו והציע בפניו שוב טענות קשות נגד ההיתר.
בנסיבות אלו, טען, עם כל הכאב – כיצד ניתן להתיר?
החזון איש שקל את טענותיו שנית, ואחר הפטיר: "נכון שקשה להתיר, אבל קשה יותר לאסור!".
אחד מדגלי ההשקפה ה'חזון אי"שית' הוא נושא ההקפדה על קוצו של יו"ד בכל הנוגע לקיום ההלכה על כל פרטיה ודקדוקיה.
החזון איש ראה בהתנהגות קפדנית זו ערובה ליראת שמים, והקדיש לה את החלק השלישי בספרו ההגותי "אמונה וביטחון", "מוסר והלכה".
העצמאות הרבה שהפגין החזון איש כפוסק הובילה אותו להקפדה מופלגת גם על פרטי הלכות שאותן הסיק מהדיון ההלכתי בסוגיות הרלוונטיות.
דקדוקים אלו הפכו למזוהים עמו ועם תלמידיו.
ידועים ביותר דקדוקיו, עוד מתקופת חייו באירופה, בעיקר בעניינים אלו:
כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות, בהקפדה מיוחדת על צורת האותיות שתהיינה לפי פסיקת הבית יוסף.
לפי שיטתו, המנוגדת למנהג האר"י, ה"כנף" הימנית של האות צד"י צריכה להיות כמקובל בגופנים העבריים בני זמננו בצורת האות יו"ד, ולא כמו יו"ד הפוכה כפי שרָווח המנהג בקרב הספרדים והחסידים;
אפיית מצות, שהקפיד לעשותה באופן פרטי כדי שיוכל להשגיח על כל שלבי האפייה לפי דקדוקיו;
ארבעת המינים, שבהם השקיע ממון ומאמצים רבים כדי להשיגם בצורתם האופטימלית על פי ההלכה (בהקשר זה סופר כי פעם באמצע הקיץ ראה הדסים יפים המתאימים עם כללי ההלכה, בערוגתו של פלוני, גוי מקומי.
הוא שילם לו מראש שישמור ויטפח את הדסיו עד חג הסוכות, כדי לצרפם אל לולבו);
הלכות מקואות: זריעה של מים שאובים לתוך מי גשמים על מנת להכשירם לשמש כמקווה – לחזון איש שיטה מיוחדת בנושא זה.
מצוות שבין אדם לחברו, אף הן בכלל דקדוק ההלכה, ולכן הקפיד מאוד שלא יבואו אלה על חשבון אלה.
מקורבו הרב שלמה כהן סיפר כי בשנה אחת הורה לו החזון איש שלא לומר את הפסוקים הנהוגים לפני תקיעת שופר, אלא לתקוע בלי להשתהות ולסיים את התפילה במהירות.
סיבת החיפזון הובהרה עם תום התפילה: החזון איש שמע במקרה אדם מבוגר וחלוש שענה לבנו המפציר בו לאכול בשל לבו החלש: "לא, מעולם לא אכלתי לפני התקיעות"; כדי שהלה לא ייאלץ להאריך בצומו, קיצר החזון איש את הטקס המסורתי.
החזון איש הנהיג קריאת מגילת אסתר בבני-ברק גם בשושן פורים מספק שמא היא בגדר 'סמוך ונראה' לעיר יפו.
מקרה מוכר של דקדוק ההלכה של החזון איש היה חיפושיו אחרי זן אתרוגים ארצישראלי שגדל פרא, כדי למנוע חשש שמא אתרוגים אלו הם פרי הרכבה במין בוטני אחר, עובדה המוציאה את האתרוג, הלכתית, מכלל "אתרוג" הראוי למצוות נטילת ארבעת המינים.
עץ האתרוג מועד להרכבה, בשל חולשתו.
האתרוגים שנמצאו אכן לוקים מעט ביופיים האסתטי ומתאפיינים בחוסר סימטריה.
בציבור החרדי התקבלה גישתו ברבים, וקיים ביקוש גבוה לאתרוגים מעצים שמוצאם מאתרוגים שהחזון איש בירך עליהם.
שיטתו בזיהוי האתרוג הארץ ישראלי הקדום, התקבלה על מספר חוקרים.
חלק מהאתרוגים מקורם מעץ ששתל הרב מיכל יהודה ליפקוביץ בחצרו, מזרעים שנמסרו לו על ידי החזון איש, והם מכונים "זן ליפקוביץ", שממנו התפתחו זנים נוספים.
קיימים גם "אתרוגי הלפרין מזן חזון איש".
החזון איש פעל במיוחד להחדרת תודעה רחבה לקיום מצוות התלויות בארץ, ובעיקר מצוות שמיטה.
הוא דרש מקיבוצי פועלי אגודת ישראל לשמור שביעית ללא הסתמכות על היתר מכירת הארץ לגוי על ידי הרבנות הראשית, שאותו שלל.
במסגרת פועלו לשמירת מצוות התלויות בארץ יצא לשדה כמה פעמים לעריכת ניסויים ובדיקות ניסיוניות של מושגים בהלכה.
החזון איש פעל גם בענייני תרומות ומעשרות.
הוא הקפיד לעשר בביתו אף מאכלים מעושרים, מחשש שלא עישרום כראוי.
כמו כן, הוא חידש את נושא פרוטה חמורה שלא היה נהוג לפניו; עודד ודרבן את לימוד סדר זרעים בקרב תלמידי חכמים, והשיב לשואלים רבים בעניינים אלו.
שמו של החזון איש נקשר גם למחלוקת יסודית בנושא ה"שיעורים" המוזכרים במקרא ובתלמוד (אמה, זרת, אצבע, כזית, כביצה ועוד).
רבי אברהם חיים נאה (הגרא"ח נאה) פרסם מידות אלו במידות מודרניות (מטרים וגרמים), ולפי שיטתו טפח הוא שמונה סנטימטרים ורביעית היא 86 סמ"ק.
החזון איש חלק על שיטה זו, וטען כי המידות האמיתיות גדולות בהרבה – טפח הוא כעשרה סנטימטרים ורביעית כמאה וחמישים סמ"ק.
נקודת המחלוקת העיקרית היא האם להתבסס, כעוגן לשאר השיעורים, על נפח הביצים או על מידת האגודל; הרבנים נאה וקרליץ לא היו הראשונים שנחלקו בנקודה זו – קדמו להם גדולי האחרונים, החת"ם סופר ו"הנודע ביהודה".
הרב נאה ביקש לקיים את מנהג היישוב הישן בירושלים, בעוד החזון איש סבר כי המסורת שהייתה בידו מבית אביו וגדולי ליטא באשר לשיעורים הייתה מקובלת על תלמידי חכמים בעלי סמכות גבוהה יותר מזו של המנהג העממי.
כחלק משיטתו זו הסתמך החזון איש על מדידת אצבעו של תלמידו הרב קלמן כהנא אותו החשיב כאדם בינוני לעניין שיעורים ומידות.
בפועל, בציבור הליטאי שיטת החזון איש בנושא זה היא הנורמה הנפוצה.
התפשטות המנהג החלה בקרב בוגרי הישיבות הליטאיות ומהם לשאר המגזר.
גם בקרב שאר המגזר החרדי, הנוהג לפי מסורת אבותיו בשיעור הקטן יותר, יש המחמירים במצוות מן התורה כפי השיעור הגדול מתוך חשש לשיטת החתם סופר והחזון איש, כפי שהמליץ המשנה ברורה לנהוג במצוות אלו.
החזון איש גרס שמלבד עצם החיוב המוטל על כל יהודי להישמע להוראות התורה באשר הן, יש להן מטרה להציב את האדם בעמדה של נתין העומד לפני מלכו וסר למרותו.
לצורך זה נדרשים מחד גיסא, קבלת מרות מוחלטת וציות לפרטי פרטים; ומאידך גיסא, קיום המצוות בכל תנאי, אף במצב שבו ברור לאדם שאינו יכול לשער במדויק את שנדרש לו לקיום המצווה בשלמותה.
זאת מאחר שהעיקר הוא קיום פקודת המלך, ומגבלות האדם והערכותיו נלקחו בחשבון עם הציווי.
או בלשונו של החזון איש:
ביחס לדברי חז"ל בחלקי האגדה שבתלמוד ובמדרש, הביע הרב קרליץ עמדה חריפה.
לדעתו, אין הבדל בין חלקים אלו לשאר חלקי התורה שבעל-פה; לכולם מקור נבואי מחייב, רוח הקודש, שלה זכו חז"ל מכוח עיונם ועמלם בתורה, ופקפוק באמיתותם הוא כחירוף וגידוף (חירוף וגידוף כלפי מעלה, כלומר, תואנה כלפי האל, במסווה של טענות על אמיתוּת דברי החכמים).
יתר על כן, הוא ראה באפשרות זו מדרון חלקלק שראשיתו דיון תאורטי ואחריתו עזיבה מלאה של הדת:
לחזון איש הייתה תרומה מכרעת לעיצוב היהדות בדור שלאחר השואה.
תרומתו מתבטאת במישרין בצורת התנהלותו של הציבור החרדי.
הוא חיזק את תחושת חשיבותו של לימוד התורה למשך כל חיי האדם כאידיאל, ולזכותו נזקפת במידה מסוימת יצירת חברת לומדים בישראל.
כמי שהיה "גדול הדור" בשעת המפנה שלאחר המלחמה, רוב הישיבות שהוקמו בתקופה זו בארץ ישראל קמו בברכתו ובעצתו – הן לגבי עצם הקמת הישיבה, והן לגבי בחירת המיקום ואנשי הצוות; בהן: ישיבת כפר חסידים בזכרון יעקב, ישיבת השרון ברמת השרון וישיבת באר יעקב.
משום כך מייחסים לו הביוגרפים החרדים את התואר "אבי הישיבות בארץ ישראל".
דרך תלמידיו ומקורביו הייתה לו השפעה גם על ישיבות מחוץ למגזר זה, כמו מדרשית נעם בפרדס חנה, שנוסדה בברכתו על ידי מקורבו, הרב יהושע יגל.
החזון איש תרם תרומה הגותית לעיצוב מעמד הישיבות כטריטוריה תורנית וכנמל הבית של בני התורה, גם כאשר הם יוצאים לעמל יומם.
גם בצד המעשי, החזון איש רתם פובליציסטים ואנשי חינוך חרדים נודעים כדי לשכנע מחד גיסא פילנתרופים יהודים לתמוך כלכלית במוסדות שהוקמו בשנות ה-40 וה-50, ומאידך גיסא, לשכנע צעירים לוותר על מסלול קידום אפשרי, ולבחור בחיי לימוד תורה, למרות המשמעות הכלכלית הברורה.
בתוקף מעמדו היה לסמכות חינוכית בולטת בחברה החרדית.
מכלל הוראותיו ידועה הייתה דעתו שאין לפלוט החוצה תלמידים שנחשבו ל"מקולקלים", מחשש שמא יסטו לחלוטין מהדרך הדתית.
על אף השפעתו הרבה, השיטה הלמדנית הנפוצה בישיבות הליטאיות היא שיטתו של רבי חיים מבריסק, שהחזון איש התנגד לה.
גם מבחינה הלכתית, חלק מפסקיו לא התקבלו ברוב הציבור הליטאי.
עם זאת, חלק מהזרם החרדי-ליטאי, המכונה "חזון-אי"שניקים", קיבלו עליהם את תורתו של בכל התחומים.
בתוך חוג זה ישנן מספר קבוצות המתרכזות סביב דמויות מקרב תלמידיו.
המוסדות הקהילתיים העיקריים שבהם מתרכזים אנשי חוג זה הם כולל חזון איש ובית הכנסת לדרמן שבשיכון חזון איש; הישיבות העיקריות של חוג זה הן ישיבת סלבודקה שבבני ברק וישיבת זיכרון מיכאל שבזכרון יעקב.
גם בקהל החרדי-ליטאי הרחב שאינו נמנה עם חוגם המצומצם של תלמידי החזון איש, אמירות המתפרשות כזלזול בו או מתיחת ביקורת על תורתו מעוררות לעיתים ביקורות חריפות.
כך, בסוף 1992, התבטא הרב עובדיה יוסף במהלך שיעור: .
בתגובה פורסמו דבריו החריפים של הרב אלעזר מנחם מן שך, מנהיג הציבור החרדי-ליטאי, שאמר בתגובה כי .
יחסו של החזון איש לרב הראשי לישראל בזמן הגעתו לארץ ישראל, הראי"ה קוק, העסיק בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובאלו הראשונים של המאה ה-21 הוגים מקרב הציבור הדתי לאומי, ובעקבותיהם גורמים חרדיים המבקרים את דרכו של הרב קוק.
יש הרואים בעמדה החרדית הרשמית, המסתייגת במידה משתנה של חריפות מדרכו של הרב קוק, שִכתוב של דעתו האמיתית והמכבדת של החזון איש, העולה ממכתביו אל הרב וממקורות נוספים.
סמוך לעלייתו לארץ ישראל פנה החזון איש לרב קוק בשתי איגרות קצרות ובהן שאלות הלכתיות בעניינים הנוהגים הלכה למעשה בארץ ישראל ולא בגולה.
באיגרות אלה פנה לרב קוק בלשון , תואר שבו השתמש רק עבור הרב איסר זלמן מלצר, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב אלחנן וסרמן.
הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי העיד כי כאשר מסר לחזון איש על מחלתו הקשה של הרב קוק זלגו עיניו דמעות והוא שלח להודיע לרב קוק על כוונתו לבקרו, אך הרב קוק אמר לשליח שהוא חס על ביטול התורה של החזון איש ושימסור לחזון איש שיתפלל עליו בביתו.
ראש עיריית בני ברק הראשון, יצחק גרשטנקורן, מספר בזכרונותיו כי בעת שהגיע הרב קוק לבני ברק שלח להודיע לחזון איש שברצונו לבקרו, החזון איש השיב כי אינו מוכן שהרב קוק יטריח עצמו אליו, והוא יבוא אל הרב קוק.
לצורך המפגש לבש החזון איש בגדי שבת.
בעת הנחת אבן הפינה לישיבת בית יוסף בבני ברק עמד החזון איש במשך נאום הברכה של הרב קוק, כבוד שלא נתן לגדולי תורה אחרים שדיברו שם.
לשואלים מדוע אינו יושב, ענה: !
הנושא היה לפולמוס בין דתיים לאומיים וחרדים, ונכתבו על אודותיו חיבורים משני הצדדים.
בראון מציע גישה התפתחותית ליחסו של החזון איש לרב קוק: יחס חם שהלך והידרדר עם השנים, עם היכרותם שהלכה והעמיקה ועם היחשפותו של החזון איש לפנים שונים של גישתו ההלכתית של הרב קוק, שעמדו בניגוד להשקפותיו.
בכך נמצא פתרון סביר לנתונים המוצגים בכתבי הפולמוס בעניין זה.
המחלוקת המפורסמת ביותר בין שני האישים בענייני הלכה היא הפולמוס על אודות היתר מכירה בשנת השמיטה כפתרון אפשרי לבעיית אובדן התוצרת החקלאית בשנה זו, ונזקים נוספים שנגרמו לחקלאות בגלל הזנחת הקרקעות.
החזון איש שלל את הפתרון מטעמים שונים, ומאידך פסק להקל בשאלות שונות שהובאו בפניו בהלכות שמיטה, על מנת לאפשר שמירת שמיטה ללא הסתמכות על ההיתר.
בתוך כך האריך להשיג על הנימוקים שכתב הרב קוק להיתר ועל פסיקותיו בהלכות שמיטה בכלל.
החזון איש גילה יחס ביקורתי כלפי רעיונות תנועת המוסר, אף שרחש חיבה לאישיה, חיבה שביטא במכתב לראש ישיבת חברון הרב שמחה זיסל ברוידא בהיותו בחור:
בשונה ממתנגדי תנועת המוסר בתקופת כינונה באמצע המאה ה-19, שמתחו ביקורת על אנשיה והאשימו אותם בקרבה רעיונית לתנועת ההשכלה היהודית, החזון איש, שנדרש לנושאים אלו במחצית הראשונה של המאה ה-20, כבר לא פקפק בכיוון זה.
הוא סבר כי תפיסתה של תנועת המוסר, שלפיה מידות מתוקנות כשלעצמן יכולות להעניק לאדם כלים להתגבר על נטיותיו הטבעיות וליישר את דרכו לקווים הנדרשים לפי ההלכה, מוטעית.
לדעתו, במבחן המציאות, בעת משבר או התנגשות ערכים, ישוב האדם לפעול לפי הנטייה הטבעית: יתר על כן, ייתכן כי דווקא מידותיו המתוקנות ומודעותו אליו יביאו את השם מבטחו בלימוד המוסר לביטחון בכוח הכרעתו של שכלו, גם במקרי שגיאה.
לפיכך, סבר החזון איש, אין להשתית מערכת ערכים ראויה על תשתית אחרת מזו שמציעה ההלכה: מחויבות מוחלטת לדקדוק ההלכה עד קוצו של יו"ד.
מחויבות זו פועלת בשני מישורים: האחד – יומו של האדם מלא בניסיונות קטנים לקיים או לא לקיים את ההלכה, ניסיונות שקל לעמוד בהם, והם מחזקים את תודעתו הדתית של האדם; השני – במקרים שבהם דורש "דקדוק הדין" מאמץ מיוחד, רוכש האדם מיומנות בהתגברות על מידות "רעות" כמו עצלות ותאווה.
החזון איש לא התייחס מפורשות בכתב לתנועת החסידות.
יש מספר קטעים באמונה וביטחון שאפשר שכוונו כנגד החסידות.
הוא התנגד לכמה מנהגים הנהוגים בקרב החסידים, ככתיבת צדי הפוכה בסת"ם וטבילה במקווה בשבת, ולעומת זאת שיבח אחרים, כגידול זקן, לבישת חליפה ארוכה ונישואין בגיל צעיר.
הוא עודד חסידים לנסוע לאדמו"ר לשבת, אבל מנע בחורים מללכת לטיש חסידי בליל שבת, בטענה כי "בליל שבת חסר תורה בעולם".
בביוגרפיות על דמותו הובאו עדויות על כך שבאופן רעיוני התנגד לדרך החסידות, בהמשך להערצתו הגדולה לגר"א ולדרכו.
למרות זאת, דעתו זו לא באה לידי ביטוי מעשי מכיוון ש"היום יש לנו מספיק מאבקים מבחוץ".
הוא היה ביחסי ידידות עם אדמור"י דורו, ומקורביו שהיו ממשפחות חסידיות עודד אותם להמשיך במנהגם.
החזון איש סבר כי חקר התנהלותם של גדולי החכמים הוא הכרח המציאות, ורק על ידי ידיעה והכרה אמיתית באופיים ניתן ללמוד ממעשיהם.
אין תועלת בהכרה שַבּלונית של החכמים כולם כמותג אחיד של שלמות מסוג מסוים.
לגישתו זו נתן ביטוי במכתבו המפורסם, המכיל גם התייחסות הלכתית לבעייתיות לכאורה של מחקר זה, בשל איסור לשון הרע:
עם זאת, החזון איש גילה מידה רבה של ספקנות באשר לקורות העיתים כפי שהם מסופרים בספרי ההיסטוריה ובביוגרפיות.
לטעמו מעורבים בהם שקר ואמת זה לצד זה, ואין להסתמך על מידע היסטורי כתוב בלי בחינה הסתברותית של המאורעות המתוארים.
הוא תולה זאת ביצר החידוש של ההיסטוריונים ובהיתלות אוטומטית של היסטוריונים מאוחרים באלו שקדמו להם ללא שיפוט ביקורתי:
ספריו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ, שהעניקו לו את כינויו "החזון איש", מקיפים את כלל מקורות ההלכה היהודית, למן התלמוד ועד פוסקי ההלכה האחרונים.
הספרים מצטיינים בקיצור רב, שכופה על ההוגים בתורתו להעמיק ולדקדק בלשונו; קריאה סתמית בספר אינה מביאה את המחפש אל מבוקשו, ולכן הוא מוכרח לברר מה גרם למחבר לנטות מהפירוש המקובל, ולפלס לו דרך חדשה בהגיונו שלו.
בספריו עסק בשיטתיות כמעט בכל הסוגיות התלמודיות, ולא נמנע מעיסוק מפורט גם בסוגיות מורכבות, כמו הסוגיות האסטרונומיות ("חוכמת התכונה"), הנוגעות להלכות קידוש החודש ודורשות ידע מתמטי, שאותו רכש בעצמו.
בכתביו בנושאים אלו, בין היתר, הוא מתעמת עם קביעותיו של האסטרונום איש תנועת ההשכלה היהודית חיים זליג סלונימסקי, עורך עיתון "הצפירה", בסדרת מאמרים שפרסם בעיתונו.
הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל הספיד את החזון איש באומרו שספריו היו נחשבים מאוד גם לפני מאות שנים, והוסיף: "איזה זכייה [=זכות] היא, שיתפרסמו ספרי האדם בחייו כל כך, עד שיקראו את שמו על שם ספריו, ולא ידעו את שם המחבר.
כי רוב האנשים אינם יודעים אל נכון את שמו של החזון איש...".
אחיינו הרב שמריהו גריינימן מוּנה על ידו לאחראי על הדפסת כתביו, ולאחר פטירתו בראש השנה תשנ"ב ממשיכים בכך בניו שמואל וישעיהו.
אף על פי שעל פי דין תורה הם אינם יורשים חוקיים של החזון איש, בית הדין של הרב נסים קרליץ התבקש להורות כי הזכויות שייכות להם, מפני שהספרים לא היו שייכים לחזון איש אלא לגיסו, הרב שמואל גריינימן, שעסק בהדפסת כתב היד ושמו מופיע בראש הספרים.
סדרת ספרי הערות, חידושים ופסקי הלכה על התלמוד הבבלי והירושלמי, על משנה תורה להרמב"ם, ועל השולחן ערוך.
זו סדרת ספריו העיקרית של הרב קרליץ, והוא מכונה "החזון איש" על שמה.
בשם הספר נרמז שם המחבר בראשי תיבות: אברהם ישעיהו.
והוא מתכתב עם הפתיח לספר ישעיהו: בשל צניעותו, לא חתם את שמו על ספריו, אלא חתומים עליהם המו"לים שלהם: על ספרו הראשון חתום מעבר לדף השער אחיו הרב משה קרליץ; ועל שאר ספריו – הרב שמואל גריינימן.
משפחתו של הרב גריינימן עוסקת עד היום בהדפסת הספרים.
קונטרסים מתוך הספר, כמו "קונטרס שמונה עשרה שעות", "קונטרס השיעורים" ו"קונטרס המוקצה", זכו למהדורות נפרדות ואף למהדורות מבוארות ומוערות.
זהו מאמר השקפה המרכז את יסודות הגותו של החזון איש בתחום מחשבת ישראל.
חלקיו שנמצאו ונדפסו עוסקים בעיקר בנושאי אמונה, ביטחון, מוסר והלכה, תורת המידות, הדמיון והשכל, רוח הקודש ונבואה.
המאמר נדפס בסוף הכרך בנושא "טהרות" בסדרת ה"חזון איש" וכן במהדורות רבות כספר בפני עצמו והיה לנכס צאן ברזל בספרות המחשבה האורתודוקסית.
קובץ אגרות חזון איש, לקט מאיגרותיו בנושאים רבים, בשלושה חלקים.
קובץ מכתבים: שלא נדפסו בקובץ אגרות, מאת מרן בעל חזון איש, ובסופו מכתבים ממרן הגר"י קניבסקי...
וממרן הגרא"מ שך..., בני ברק: תשמ"א.
הרב מאיר גריינמן (עורך), תשובות וכתבים, ממרן החזון איש, בני ברק, תשנ"א.
אברהם יששכר קניג (עורך), גנזים ושו"ת חזון איש, חמישה חלקים, תשע"א-תשע"ז.
החזון איש נהג לרשום את הערותיו בשולי גיליונות הספרים שבהם השתמש.
מגיליונות אלו מתפרסמות הערותיו לספרים שונים מעת לעת, בכתבי עת תורניים ובמהדורות מחודשות של הספרים עליהם רשם את הערותיו.
הערותיו על ספרו של הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק, "חידושי רבנו חיים הלוי", על משנה תורה להרמב"ם, נדפסו בספר נפרד בשם "חזון איש - גליונות לחדושי רבנו חיים הלוי", ובמהדורות מאוחרות של חידושי רבנו חיים הלוי, כנספח בסוף הספר בשם "גליונות חזון איש".
לאחר פרסום גליונות אלו, יצא לאור בניו יורק ספר בשם "להט החרב המתהפכת - לשמור את דרך עץ החיים", מטרתו המוצהרת של המחבר, ליישב את השגותיו של החזון איש על תורתו של הרב סולובייצ'יק.
ספרי יסוד של הלמדנות הישיבתית כמו "שב שמעתתא", ספרו של הרב אריה לייב הלר, נדפסו במהדורות מיוחדות עם הערותיו של החזון איש.
בנוסף, במהדורות רבות של ספרי הלכה פופולריים, כמו ה"משנה ברורה" ו"קיצור שולחן ערוך", נדפסו בווריאציות שונות "ליקוטי חזון איש" ו"פסקי חזון איש", חיבורים אלו, המבוססים על ציטוטים מכתביו, מתמקדים בדרך כלל בנקודות בהן דעתו ההלכתית של החזון איש עומדת בסתירה להכרעת המשנה ברורה.
הרב מאיר גריינימן, קונטרס פסקים ודברים ממרן החזון איש, נערך ונסדר על ידי חבר מתלמידיו.
לקט הנהגות: בדרכי לימוד התורה והתפילה, מדות והנהגות טובות, מלוקט מספריו ומכתביו של מרן החזו"א.
הרב מאיר גריינימן, ליקוט דינים והנהגות: אורח חיים, ונלוו אליו אגרות שלא נדפסו בקובץ אגרות, ממרן החזון איש.
הספר מכונה גם בקיצור: דינים והנהגות.
הרב מאיר גריינימן, ליקוט דינים והנהגות - ממרן החזון איש, בני ברק, תשנ"ו.
אעלה בתמר, פסקים ועובדות מהחזון איש מהרב אהרן לייב שטיינמן, עם הערות הרב חיים קנייבסקי
הרב זונדל קרויזר, ארחות איש: על ענייני תורה, תפילה ויראה.
נספח להגדה של פסח "אור החמה".
ארחות איש: פנינים וגנזים, והוא לקט אמרים ...
נתיבות האיש - פנינים וגנזים: ליקוט אמרים...
עם הוספות מעצם כתי"ק שרואים אור לראשונה.
ירושלים, תשע"א 2011. כותר נוסף בו מצוטט ספר זה לעיתים, הוא ארחות איש.
הרב יעקב שולביץ (עורך), דברי תורה, מלוקטים, ערוכים ומבוארים מספרי מרן החזון איש ...
הרב יעקב שולביץ (עורך), פרקי אמונה, השקפה והנהגה, ...
לוקטו הנושאים ונערכו על פי ספרי מרן החזון איש.
אשר ברגמן, הגדה של פסח החזון איש: מעשה רב, עובדות והנהגות ואמרות שסודרו על פי סדר ההגדה, ונוספו עליהם הליכות והנהגות על פי פסקי מרן החזון איש.
תלמידי חכמים רבים ראו את עצמם כתלמידיו וניהלו את אורח חייהם ואת המוסדות שבראשם עמדו בהתייעצות עמו.
מלבד אלו התרכז סביבו חוג תלמידים צעירים שזכו לקרבה מיוחדת מצידו.
סביב חלק מתלמידים אלו התגבש לימים חוג חזון איש.
ראו רשימת תלמידיו שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית
היה נשוי לבתיה ולבני הזוג לא היו ילדים.
אך הם היו מעורבים בצורה משמעותית בגידול אחייניהם ממשפחות גריינמן וקנייבסקי.
בן דודו הוא חוקר התלמוד הרב פרופ' שאול ליברמן.
שכונת בית חזון, שנמצאת בכפר הרא"ה, נקראת על שמו של החזון איש.
השכונה הוקמה על ידי עולים מאנגליה, מארצות הברית ומדרום אפריקה.
בנוסף, נקרא על שמו שיכון חזון איש בבני ברק, שבו מתגוררים כמה מתלמידיו המובהקים.
במרכז השיכון עומד בית הכנסת לדרמן של תלמידי החזון איש, שנקרא במקורו על שמו, "בית הכנסת חזון איש"; מנהגי בית הכנסת נקבעו לפי שיטתו.
גם בזכרון יעקב נקראת אחת השכונות "שיכון חזון איש".
ב-18 ערים בישראל קרויים רחובות על שמו.
שמו מונצח בכולל חזון איש, שהוקם בהכוונתו בחייו, ונקרא על שמו עם פטירתו.
הכולל מונה מאות אברכים, ובראשו עמד אחיינו, הרב ניסים קרליץ.
בין לומדי הכולל בעבר נמנו רבים מתלמידי החזון איש.
בסמוך לכולל הקים יעקב הלפרין לזכרו בית יתומות, "מוסד ילדות זיכרון מאיר ע"ש מרן חזון איש זצ"ל".
ביתו שבמרכז רחוב חזון איש בבני ברק נרכש כשנה לאחר פטירתו בידי קבוצה מתלמידיו, והוקם בו תלמוד תורה לזכרו, המכונה "תלמוד תורה תשב"ר בבית מרן החזון איש".
לומדים בו בעיקר תלמידים מהציבור הליטאי ומבני משפחות תלמידיו הנוהגים בדרכו.
בשנת 2025 הושלם בביתו בבני ברק פרויקט שימור מקיף, ובמקום נפתח "מרכז מורשת החזון איש" (נקרא גם "חזון לדורות").
המרכז הוקם במימון משותף של משרד התיירות, משרד המורשת, משרד התרבות והספורט ועיריית בני ברק, במסגרת תוכנית ארצית לפיתוח תשתיות תיירות.
החדרים ההיסטוריים - חדר הלימוד, בית המדרש וחדר מגוריו - שוחזרו בליווי אנשי שימור ואדריכלים, תוך התאמה לתקני תצוגה מודרניים.
לצד המוצגים המקוריים שולבו במרכז המבקרים אמצעי מולטימדיה: סרט תיעודי קצר שהופק במיוחד לסיור מציג את דרכו ההלכתית והציבורית, ומיצג אינטראקטיבי בצורת "רכבת תחנות" מוביל את המבקר בין תחנות חייו מליטא לארץ ישראל.
כמי שהיה לסמל בציבור רחב נכתבו על רבי אברהם ישעיהו קרליץ ביוגרפיות רבות, מהן ביוגרפיות מקיפות על חייו, יצירתו ופעילותו הציבורית, ומהן המספקות זווית אישית של מחברן.
מרבית הביוגרפיות מבוססות על מקורות שבעל פה, ולא נכתבו בצורה מחקרית.
יוצאת מכלל זה המונוגרפיה המחקרית "החזון איש" מאת בנימין בראון (2011), המבוססת בחלקה הביוגרפי על מחקר השוואתי של הביוגרפיות שקדמו לה.
להלן סקירה מקוצרת של הביוגרפיות העיקריות:
הביוגרפיה החרדית הרשמית למחצה, פאר הדור; נדפסה בבני ברק, בתמיכה כלכלית של העירייה המקומית, בשנים 1967–1974, בחמישה כרכים.
העורכים היו "חבר סופרים חרדים", מהם ידועים העורך הראשי, הרב שלמה כהן, והסופר אהרן סורסקי.
כמו כן ידוע כי משה גרילק מסר לעורכים פרטים ועובדות שונות.
הסדרה מסודרת בסדר כרונולוגי, ובמרכזה סודרו לפי נושאים פעילויותיו ודעותיו בנושאים שונים.
הקטעים הביוגרפיים מרוכזים בתחילת הכרך הראשון ובסוף הכרך החמישי.
בשל צורת העריכה, הסדר הכרונולוגי משובש קשות בחלקים שאינם ביוגרפיים במובהק, (למעט בכרך החמישי שצוות עורכיו היה שונה).
לדעת בראון, הדבר נובע בעיקר מרצונם של העורכים להראות שהחזון איש נועד לגדולות עוד בצעירותו.
הוא מצביע על מקום אחד לפחות בו הושמט מקור מן הספר בעקבות התייעצות העורכים עם גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קניבסקי.
אהרן סורסקי, החזון איש בדורותיו, בני ברק, תשמ"ד 1984. במלאת 30 שנה לפטירת החזון איש.
הכותב, ביוגרף חרדי נודע, נמנה עם צוות העריכה של "פאר הדור", ולאחר עשור הוציא ספר תמציתי משל עצמו.
בראון משבח את סגנונו של הספר, אך תולה גם בו את פגמי הצנזורה והכתיבה ההגיוגרפית-חינוכית.
רפאל הלפרין, במחיצת החזון איש, בני ברק: הקדש רוח יעקב, תשנ"א 1991. הלפרין היה מקורב בנעוריו לחזון איש, הקשר נוצר באמצעות אביו הפילנתרופ החרדי יעקב הלפרין, מקורבו של החזון איש.
בראון מעניק יתרון למבט האישי ממנו נכתב הספר, אך מדגיש כי הוא נוטה להשלים מידע מהביוגרפיה "פאר הדור" מבלי לציין את מקורותיו.
לדבריו, המגמה הניכרת בספר להבליט את קשרי משפחת המחבר עם החזון איש זיכתה אותו בחוגי החרדים לכינוי מלגלג: "החזון איש במחיצתי".
קוליץ, החוזה מליטא: פרקים בחיי החזון איש, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשנ"א.
קוליץ (קולידצקי) מתאר אף הוא את חיי החזון איש מזווית אישית.
החזו"א היה קרוב משפחתו ועמד עמה בקשר הדוק.
בתיה (ביי) קרליץ הייתה בת דודתה של אמו של קוליץ, הרבנית חנה פייגה.
במשך תקופה למד החזון איש בחברותא עם אביו של קוליץ, הרב דוד נחמן קולידצקי, בעיירה קיידאן.
לאחר מותו של הרב קולידצקי המשיך החזון איש לדאוג לילדיו היתומים (בת נוספת, הסופרת וחוקרת המקרא רחל מרגליות, נשלחה בהמשך על ידי החזון איש להרצאות בנושא טהרת המשפחה, בקהילות יהודיות בעולם).
גם ספר זה לוקה, לדעת בראון, בהעתקת ביוגרפיות מוקדמות בלי ציון מקור, אך הוא מתאר את קוליץ כ"משוחרר יותר ומוסיף מידע רב למדי".
סדרת הספרים "מעשה איש", פרי עטו של הסופר צבי יברוב, נדפסה בבני ברק בין השנים 1999–2007, בשבעה כרכים.
הסדרה שבה ונדפסה מאז במספר מהדורות.
כרכי הסדרה מסודרים כרונולוגית בצורה אוטונומית, כל כרך עומד כביוגרפיה עצמית הפותחת ברקע המשפחתי ובראשית חייו של החזון איש ומסיימת בפטירתו.
הספר "מעשה איש" שונה בצורתו מביוגרפיה ערוכה, והוא מהווה אוסף אנקדוטות המסודרות על ציר הזמן, דבר האמור לאפשר לקורא ליצור לעצמו את הנרטיב.
אף שהדבר נעשה בהכוונת המחבר, באמצעות הדגשת או השמטת סיפורים.
בראון מציין כי שפתו של הספר עילגת משהו ואינה ערוכה ספרותית.
לדבריו, הדבר נעשה כדי להשאיר לקורא את המגע הבלתי אמצעי עם לשונם של מוסרי המידע.
חלק חשוב בסדרת ספרים זו הן הרשימות המודפסות בראש כל כרך, החל מחלק ג'.
רשימות אלו נרשמו על ידי תלמידיו ומקורביו של החזון איש, חלקן בחייו של החזון איש.
בראון כותב כי "ייתכן שיש להניח אמינות גבוהה לגבי חלק מהרשימות", שהרי הן לא נכתבו למטרות חינוכיות.
בין כותבי רשימות אלו, ניתן למצוא את הרבנים: דב יפה, יוסף אברהם וולף (חלק ג); שאול ברזם, משה יהושע לנדא, שרגא פייבל שטיינברג, חיים פרידלנדר (חלק ד); חיים קנייבסקי (חלק ה); שמואל הלוי ואזנר, מאיר גריינימן (חלק ו); אברהם חיים ברים (חלק ז); ורבנים נוספים.
החזון איש - הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית
ספרו של ד"ר בנימין בראון, החזון איש - הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית, הוצאת מאגנס, ירושלים תשע"א; הוא המונוגרפיה הראשונה והיחידה של החזון איש, שנכתבה בסגנון ובכלים המקובלים באקדמיה.
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט של בראון "החזון איש: אמונה, הלכה וחברה בפסקיו הבולטים בארץ ישראל (תרצ"ג-תשי"ד)", במסגרת הכנתה לדפוס כספר, הוסיף לה בראון מספר פרקים בענייני אמונה וחברה, ואת החלק הביוגרפי.
החלק הביוגרפי תופס פחות מ-10 אחוזים מנפח הספר, והוא מבוסס בעיקרו על סינון המידע שהובא בביוגרפיות הקודמות, תוך בחינה השוואתית ויחס חשדני; ועל ראיונות אישיים עם שלושה אנשים.
מקור נוסף שבו משתמש בראון הם הרומנים "צמח אטלס" ו"מלחמת היצר", פרי עטו של הסופר היידי חיים גראדה.
בראון כותב כי אנשים שהכירו את החזון איש אמרו כי דמותו הספרותית של "רבי אברהם שעיה מקוסוב", ה"מחזה אברהם", אחד מגיבורי הספרים, נאמנת לדמותו של החזון איש ששימש לגראדה כמודל.
ספרו של בראון ספג ביקורת באקדמיה ומחוצה לה, בעיקר מצד גורמים חרדים, בהם: פרופ' שלמה זלמן הבלין, ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי והרב יהושע ענבל.
ביקורת זו עוסקת בחלקה בשער הביוגרפי שבספר, ובעיקרה בפרשנות משנתו ההלכתית של החזון איש.
אברהם כ"ץ-עוז (בכינויו: כֶּצָלֵ'ה; נולד ב-7 בדצמבר 1934) הוא פוליטיקאי, איש עסקים וצייר ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, מטעם המערך.
אברהם כ"ץ-עוז נולד בתל אביב למרדכי (מישל) כ"ץ ולציירת ציונה תג'ר.
הוא למד בתיכון חדש ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל והיה בין מייסדי קיבוץ נחל עוז.
לאחר שירותו הצבאי, למד במחלקה לגנטיקה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית שמשכנה ברחובות, ועל כן הוא גם אגרונום בהכשרתו.
כ"ץ-עוז נכנס לכנסת התשיעית מטעם המערך באמצע כהונתה, במקום יצחק נבון שנבחר לכהן כנשיא המדינה.
את השם עוז הוסיף על שם קיבוצו, נחל עוז, על מנת להבדיל בינו לבין חבר הכנסת אברהם כץ מהליכוד.
כ"ץ-עוז כיהן בכנסת ברציפות עד 1992. בכנסת ה-9 וה-10 כיהן כיושב ראש הוועדה לביקורת המדינה.
בכנסת ה-11 כיהן כסגן שר החקלאות בממשלות האחדות תחת הנהגתם של יצחק שמיר ושמעון פרס, ובכנסת ה-12 כיהן כשר החקלאות בממשלת שמיר, עד לפירוקה בעקבות "התרגיל המסריח".
כ"ץ-עוז לא נבחר לכנסת ה-13 והוא החל לכהן רק לאחר מותו של חבר הכנסת מרדכי גור, ב-16 ביולי 1995. הוא פרש מן הכנסת ב-28 במאי 1996, יום אחד לפני הבחירות לכנסת ה-14, כדי להיכנס לתפקיד יו"ר מפעל הפיס, תפקיד שמילא עד 2003. במסגרת תפקידו זה יסד את פרס ספיר.
בסוף שנת 1979, על רקע שיחות השלום עם מצרים, פרסם כ"ץ עוז תוכנית למסירת רצועת עזה לריבונות מצרית.
התוכנית יצאה מתוך ההנחה שעדיף למסור את הרצועה לריבונות מצרית משתקום בה מדינה פלסטינית.
במשך מספר חודשים נדונה התוכנית בתקשורת ועוררה ויכוח בין תומכים למתנגדים.
כ"ץ-עוז היה יו"ר קבוצת המים במשא ומתן הרב-צדדי עם מדינות ערב בשנים 1992–1996 וניסח את הסכם ההבנות עם הפלסטינים בנושא המים במסגרת הסכם אוסלו.
לאחר 48 שנים שבהן חי בקיבוץ נחל עוז ומילא מכלול תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים, עבר כ"ץ-עוז לרעות.
הוא מכהן כיו"ר המועצה לישראל יפה, עומד בראש עמותת צאצאי מייסדי אחוזת בית וארגון גמלאי מודיעין והסביבה, ופעיל בהקמת אגודות ידידים לתמיכה במוסדות חינוך ותרבות.
בת דודתו, ציפה, הייתה אימו של הזמר גידי גוב.
אברהם יצחק שטרן (ג' בחשוון ה'תרצ"ו, 30 באוקטובר 1935 – ה' באייר ה'תשנ"ז, 12 במאי 1997) היה חבר הכנסת בכנסת ה-14 מטעם המפד"ל ומזכ"ל תנועת בני עקיבא.
אברהם יצחק שטרן נולד בחיפה בשנת תרצ"ו (1935), ונקרא על שם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שנפטר חודשיים קודם לכן.
למד בבית הספר יבנה בחיפה ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
התגייס בשנת 1953 לצה"ל, ושירת בגרעין נח"ל דתי.
למד תואר ראשון בחינוך וניהול באוניברסיטת חיפה.
שטרן היה פעיל בתנועת הנוער "בני עקיבא", ומילא בה מספר תפקידים, עד שהגיע לתפקיד המזכיר הכללי (מזכ"ל) של התנועה, בו כיהן מספר שנים.
כמו כן כיהן משך שנים רבות כמזכיר המדיני של הקיבוץ הדתי וכממלא מקום יו"ר לשכת המפד"ל.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 וייצג את האגף היוני במפד"ל.
היה חבר בוועדת הכנסת ובוועדת הפנים והגנת הסביבה, וכן היה נציג הכנסת בוועדה למינוי דיינים.
הספיק לכהן כחבר הכנסת רק 11 חודשים עד פטירתו לאחר מחלה קשה, ביום העצמאות ה'תשנ"ז, 12 במאי 1997.
היה חבר קיבוץ עין הנצי"ב ובו הובא למנוחות.
רבי אברהם יששכר בֵּר (יידיש: בער) רבינוביץ (תר"ג - תרנ"ב, 1843–1892), היה האדמו"ר השני לשושלת חסידות ראדומסק.
נולד בעיר ראדומסק שבפולין לאביו האדמו"ר מחסידות רדומסק רבי שלמה הכהן רבינוביץ' (ה"תפארת שלמה").
בשנת ה'תרכ"ו (לאחר פטירת אביו) נתמנה לממלא מקום אביו כאדמו"ר בראדומסק, למרות היותו צעיר הבנים.
אחיו קיבלו את מרותו ואלפי חסידים נהרו לראדומסק שהייתה מן השושלות החשובות ביותר בפולין.
דברי תורתו נדפסו בספר חסד לאברהם על התורה (פיטרקוב, תרנ"ג) ובספר חסד לאברהם על מועדים, תנ"ך ומאמרי חז"ל (פיעטריקוב, תרנ"ז).
רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש הספידו בספר "מאמר זיכרון הצדיקים".
לאחר הסתלקותו בי"ג באלול תרנ"ב, נקרא בנו, רבי יחזקאל רבינוביץ למלא את מקומו.
רבי יחזקאל רצה שאחיו הצעיר רבי יעקב יוסף ישמש כממשיך אך האחרון התנגד.
לבסוף הוכרע העניין על ידי רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
רבי יחזקאל רבינוביץ מחבר "כנסת יחזקאל", האדמו"ר השלישי לשושלת ראדומסק.
רבי נתן נחום רבינוביץ האדמו"ר מקרימילוב.
רבי יעקב יוסף רבינוביץ מקלאבוצק מחבר "אמת ליעקב".
חותנם של אחיינו רבי שלמה חנוך מרדומסק, ושל רבי ירחמיאל משה רפפורט מראווה.
חתנו רבי מנחם מנדל אלתר, בנו של השפת אמת ורבה של פאבניץ.
חתנו רבי אברהם קאליש, בנו של רבי מנחם מאמשינוב.
חתנו רבי מרדכי מנדל מאוטבוצק.
רבי אברהם ישכר אנגלרד (ה'תרס"ט (?) - כ' בתשרי ה'תשס"ו) מראדזין היה האדמו"ר הששי בשושלת חסידות איזביצה ראדזין.
נולד בשנת ה'תרס"ט (תאריך משוער) לרבי ישעיהו אנגלרד, רבה של העיר סוסנובצה בפולין, שהיה חתנו של האדמו"ר נתן נחום הכהן מקרימילוב, בנו של האדמו"ר מראדומסק בעל החסד לאברהם.
בבחרותו בחר בו האדמו"ר מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין, בעל התפארת יוסף, כחתן לבתו.
עם פטירת חותנו בשנת ה'תרפ"ט נתמנה גיסו האדמו"ר שמואל שלמה ליינר מראדזין לאדמו"ר החמישי בחסידות ראדזין ובשנים האלו שימש רבי אברהם ישכר כיד ימינו, ונתמנה על ידו לעמוד בראש ישיבת סוד ישרים בראדזין.
בשליחות גיסו פתח עוד כשבעה סניפים בעיירות שונות בפולין, ודאג לניהולם הרוחני.
במהלך השואה, בכ"ט באייר ה'תש"ב (1942) נהרג גיסו האדמו"ר החמישי בעיר ולודבה בפולין.
רבי אברהם ישכר ברח ליערות והצטרף לפרטיזנים, יחד עם עוד כמה מחסידי ראדזין.
רבי אברהם ישכר שרד את השואה ונותר בין הצאצאים היחידים לשושלת ראדזין.
לאחר השואה חזר לעירו של אביו וכיהן ברבנות בסוסנובצה במשך כמה שנים.
בשנים אלו דאג לאוכל וללינה עבור אלפי פליטים.
בתחילת 1946 פנה שלמה זלמן שרגאי אל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בבקשה להעניק לו סרטיפיקט, אולם הרב אנגלרד לא עלה אז לישראל.
לאחר מספר שנים עבר האדמו"ר לשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ובית מדרשו נודע כבית מדרשו של הרב מסוסנובצא.
בלחץ חסידי ראדזין עלה לישראל והוכתר לאדמו"ר מראדזין בכ"ט באייר ה'תשי"ג, בהיכל שלמה בתל אביב.
בראשית כהונתו קבע את מקום מושבו בשכונת בית וגן בירושלים.
לימים חזר לקהילתו בקראון הייטס.
בסוף שנת תשל"א עלה שוב לארץ והתגורר במרכז החסידות החדש שנבנה ברחוב הרב אהרונסון בבני ברק.
בבניין ישנם בתי מדרש, כוללים, מכון להוצאת ספרי איזביצא-ראדזין ומרכז לצביעת התכלת.
בירושלים הקים את ישיבת סוד ישרים ובבני ברק את ישיבת עטרת שלמה וישיבת תפארת יוסף.
תחת נשיאותו נוסדו שטיבלך של חסידי ראדזין בירושלים, בני ברק, חיפה, חולון, נתניה ופתח תקווה.
בתל אביב יסד עוד שני שטיבלך, בנוסף על השטיבל שנוסד לפני השואה.
השקיע עמל בחידוש מצוות התכלת בציצית, על פי שיטתו של האדמו"ר השלישי, רבי גרשון חנוך הניך ליינר מראדזין.
במהלך השואה פסקה מסורת אופן הצביעה ולאחר שנים חודשה המלאכה תחת פיקוחו.
נפטר בכ' בתשרי, חול המועד סוכות ה'תשס"ו.
בנו הצעיר וממלא מקומו הוא האדמו"ר הרב שלמה יוסף אנגלרד.
בנו יצחק אחראי על ייצור התכלת של החסידות.
בנו ישעיהו אנגלרד מבורו פארק, נפטר מנגיף הקורונה בתש"פ.
הרב אברהם ישראל משה סלומון (בקר) (נכתב גם סלמן; נודע בכינויו: הרב מחרקוב; 1883 - ז' בחשוון תשי"ז, 12 באוקטובר 1956) היה רב ותלמיד חכם ברוסיה ובפולין ולאחר מכן בירושלים.
נולד ברוסיה לרב מרדכי יחזקאל בקר.
(שינה את שם משפחתו לסלומון כשעזב את רוסיה) נישא לצירל לנדינסקי, בתו של הרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין.
בשנת תרס"ז (1907) כיהן כר"מ בישיבת תורת חיים בוורשה.
כיהן כרב באורלובה (פולין) ובוולצ'נסק (רוסיה), ולאחר מכן בחרקוב, ושם התפרסם.
בשנות השלושים עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא הרבה לעסוק במסכתות שבסדר קדשים, ופעל רבות ללימוד התלמוד הירושלמי.
בשנת תרצ"ה (1935) ייסד בירושלים בית מדרש מיוחד ללימוד התלמוד הירושלמי, ועם לומדיו נמנו הרב שלמה צימבליסט והרב שלמה בלוך, תלמידו של החפץ חיים.
היה מראשי התאחדות הרבנים פליטי רוסיא.
בשנות הארבעים התקרב לרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק.
בשנותיו האחרונות נחלש, ובתקופת מלחמת העצמאות נסע לחו"ל מחשש לבריאותו.
כעבור זמן שב לישראל, ובשנת תשי"ב שהה בלונדון, שם סמך להוראה אברכים מהכולל של הרב משה שניידר.
נפטר בירושלים בז' בחשוון תשי"ז.
היו לו ארבעה בנים ובת, ביניהם הרב דוד סלומון.
סדרת ספרי נתיבות הקודש על מסכתות זבחים, מנחות, ערכין, תמורה, נזיר, סוטה.
נתיבות הקודש על התורה והמועדים
רבי אברהם יצחק הכהן קאהן (ו' בטבת ה'תרע"ד, 4 בינואר 1914 – כ"ז בכסלו ה'תשנ"ז, 8 בדצמבר 1996) היה מייסד חסידות תולדות אהרן, חתנו של רבי אהרן ראטה.
על שמו קרויה חסידות תולדות אברהם יצחק.
נולד בצפת לרב אהרן דוד ושיינדל ברכה.
אמו הייתה נכדת ר' אברהם יצחק הלר, בנו של הרב שמואל הלר ועל שמו נקרא.
בילדותו עבר עם משפחתו להוניאד שבטרנסילבניה.
למד אצל רבי ישראל פריינד מהוניאד (בנו של רבי אברהם יהושע פריינד) ואצל רבי יהודה סגל רוזנר בסקלהיד.
כמו כן היה תלמידו וחסידו של רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר.
בשנת תרצ"ט נישא ליענטא, בת רבי אהרן ראטה שעמד בראש חבורה בשם "שומרי אמונים", אליו התקרב בשנות בחרותו.
לאחר מכן עלו יחדיו לארץ ישראל.
לאחר פטירתו של רבי אהרן ראטה בשנת 1947 קיבלו עליהם רוב החסידים את מנהיגותו של רבי אברהם יצחק שהיה לאדמו"ר מ"תולדות אהרן".
מיעוטם של החסידים בחרו בגיסו, רבי אברהם חיים ראטה, שבהמשך הקים את חסידות שומרי אמונים.
בתקופת מנהיגותו נוסדו מוסדות של החסידות בישראל ובארצות הברית.
נפטר בחנוכה תשנ"ז (דצמבר 1996) לאחר כ-50 שנות כהונה.
עוד טרם פטירתו התפלגו החסידים לשני מחנות.
רוב החסידים תמכו בבנו רבי דוד קאהן, שירש את מקומו כאדמו"ר מתולדות אהרן.
השאר הפכו לחסידי אחיו הבכור רבי שמואל יעקב קאהן, שהקים חצר חדשה בשם חסידות תולדות אברהם יצחק.
בין תלמידיו בלט הרב מאיר ברנדסדורפר.
קונטרס אהבת הבורא, נדפס בסוף שומר אמונים של חותנו, וכן הוספות וביאורים שלו לספר זה
דברי אמונה, בענייני אמונה וביטחון, תורה, תפילה ומידות, דפוס ראשון תשכ"ז
אסיפת מכתבים, דפוס ראשון תש"מ
קונטרס דברי אמת ואמונה, ירושלים תשנ"ח
אוסף מכתבים, בענייני אמונה וביטחון ועבודת ה', תשס"א
הרב שמואל יעקב קאהן - האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק, חתנו של הרב ישעיה שנייבאלג.
הרב דוד קאהן - האדמו"ר הנוכחי מתולדות אהרן, חתנו של רבי נפתלי צבי לאבין מזידיטשוב.
הרב משה קאהן - ראש ישיבת תולדות אהרן, חתנו של רבי יחיאל לייפער מטעמשוואר.
הרב אהרן קאהן - אב"ד "דברי אמונה" מונסי.
חתנו של רבי שמואל חיים ראובן וואגשאהל מלאנצהוט.
נפטר בשנת תש"ף מנגיף הקורונה.
הרב ישראל חיים קאהן - מכהן כאדמו"ר מנחלת אהרן בבית שמש, וכרב חסידי תולדות אהרן בעיר.
חתנו של הרב אברהם צבי בעק ממלבורן.
הרב יוסף יואל קאהן - משפיע חסידי, מכונה "האדמו"ר ממבקשי אמונה", חתן רבי מנחם מונדרר מקוסוב-ירושלים.
דינה - אשת רבי דוד צבי שלמה נפתלי בידרמן מלעלוב בורו פארק.
רייזל - אשת הרב נפתלי צבי רוטנברג, בנו של הרב משולם פייש מקוסון.
הקימה ומנהלת את ארגון הסיוע ליתומים ואלמנות "זה לזה".
הרב נפתלי צבי הוא רב בית המדרש קאסאן בבית שמש.
שפרה לאה - אשת הרב שלמה זלמן כ"ץ, בן רבי יהושע כץ אב"ד סמבטהעלי.
כיהן כרב חסידי תולדות אהרן בוויליאמסבורג.
הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי (תר"ל, 1870 בערך – כ"ג באלול תרצ"ו, 1936) היה רב בפיונטניצ'ה שבפולין, ובסוף ימיו רב שכונת מקור חיים בירושלים.
נולד בליטא לרב מאיר טיקוצ'ינסקי מסטאוויסק.
אחיו הוא הרב גדליהו טיקוצ'ינסקי, שכונה "החפץ חיים של ביאליסטוק", ואחותו מנוחה הייתה אשת הרב משה גרודזינסקי, שנהרג במאורעות תרפ"ט בחברון.
היה תלמידו הקרוב של הרב חיים לייב מסטאוויסק.
נישא לאסתר, בתו של משה עקיבא רובינשטיין, מתלמידי בעל הכתב סופר.
אחיה של אסתר הוא שחקן השחמט עקיבא רובינשטיין.
בהמלצת רבו הרב חיים לייב מסטאוויסק התמנה לרבה של ואנאס שבליטא.
בצעירותו חלתה אשתו, והוא נסע עמה לאיטליה לצורכי רפואה.
היא נפטרה באיטליה, ולימים הובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
אחותו מנוחה גרודזינסקי הגיעה לביתו למשך תקופה כדי לסייע בגידול היתומים.
לאחר רבנותו בוואנאס התמנה לרבה של פיונטיצ'ה שליד לומז'ה.
לימים התגלעה מחלוקת הלכתית בינו לבין רבה של לומז'ה, הרב מלכיאל צבי טננבוים, בעל "ה"דברי מלכיאל".
בפיונטיצ'ה התגוררו קצבי העיר לומז'ה, ומשום כך סבר הרב טיקוצ'ינסקי שההשגחה עליהם היא בתחום אחריותו, אך הרב טננבוים חלק עליו היות שהבשר מיועד לתושבי עירו.
שני הרבנים ערכו דין תורה אצל הרב חיים לייב מסטאוויסק, והרב טיקוצ'ינסקי זכה בדין.
מספר שנים לאחר פטירת בעל ה"דברי מלכיאל" התמנה הרב טיקוצ'ינסקי כרב בלומז'ה.
הוא רצה לעלות כ"יהודי פשוט" ולכן עלה והחל לעבוד בתור עוזר לחלבן בירושלים.
לפני חג הפסח נכנס לרב אברהם יצחק הכהן קוק על מנת לברר בעיה הלכתית שקשורה לכשרות החלב ושם זוהה כרב המפורסם מפיאטניצה והציעו לו לשמש כרב השכונה של שכונת מקור חיים, שנוסדה באותה תקופה.
הוא כיהן כרב השכונה, הקים בה את תשתית ענייני הדת ומסר שיעורי תורה לתושביה.
נפטר בפתאומיות בכ"ג באלול תרצ"ו, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב משה טיקוצ'ינסקי - מנהלה הרוחני של ישיבת סלבודקה בבני ברק.
ישראל מאיר טיקוצ'ינסקי - חתנו של הרב רפאל יונה ראם ואביו
הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי ויצחק טיקוצ'ינסקי יזם העיר מודיעין עילית-קריית ספר.
הרב חיים יצחק ליפקין - נינו של רבי ישראל מסלנט, מרבני תל אביב ומחבר הספר "תורת רבי ישראל סלנט".
הרב ברוך יצחק לוין - מילא את מקום חותנו כרב שכונת מקור חיים ועמד בראש ישיבת מקור חיים.
הרב שמואל אברמוביץ - רבה של רמת יצחק.
הרב אברהם יצחק הלוי כִּלְאַב (י' תמוז ה'תרצ"ט, 1939 – כ"ב בתמוז ה'תשפ"ה, 18 ביולי 2025) היה דיין, אב"ד בבית הדין הרבני האזורי בירושלים, ראש בית המדרש בכולל הדיינות בפסגות, ראש בית דין לענייני ממונות בירושלים, ור"מ בישיבת מרכז הרב.
חתן פרס הרב קוק (תשס"א).
נולד בירושלים, בנם של הרב יעקב כלאב, ר"מ בישיבת מרכז הרב, ובתיה, בתו של הרב דב בער הכהן קוק.
נקרא על שמו של הראי"ה קוק, אחי סבו.
למד בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז'.
לאחר פטירת אביו, בשנת תשי"ט, החל את קשריו עם ישיבת מרכז הרב.
באלול תשכ"ו מונה על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק כר"מ בישיבה.
במקביל למד במכון הרי פישל ולאחר מכן במכון אריאל, שהיה מעין סניף שלו.
בשנת תשמ"ד התמנה לדיין בבאר שבע, ובעקבות זאת פסק מלכהן כר"מ בישיבת מרכז הרב.
בשנת תשמ"ח שב לירושלים, וכעבור זמן מונה לאב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים.
עסק רבות בנושאי גרות, אישות ופוריות בהלכה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, במסגרת כהונתו בבית הדין הרבני, הקים בית דין מיוחד לדיני ממונות.
בשנת 2006, בעקבות פסק הדין של בג"ץ שקבע כי לבתי הדין אין סמכות לפסוק בדיני ממונות, אף לא כבוררים, פסקה פעילותו של בית הדין.
בשנת תשע"ב, לאחר פרישתו לגמלאות, הקים מחדש את בית הדין לדיני ממונות, בבית הכנסת ישורון בירושלים.
הוא גם היה במשך כמה שנים ראש כולל של הכולל מכון בני דוד פסגות, השוכן ביישוב פסגות, עד שתלמידו, הדיין הרב דוד בר שלטון, החליף אותו.
הרב כלאב חיבר כמה ספרים, כגון "אבני ברקת" חידושים על התורה.
"עדת מעוזו" על אבן העזר, וכן הוציא הגדה של פסח עם פירוש הגר"א.
כמו כן הוציא את ספריו של אביו: "עקב ענוה" ו"עקב משפט" - על ענייני חושן משפט, עם הערות והוספות משלו.
בשנת תשס"א (2001) זכה בפרס הרב קוק.
היה נשוי לרבנית סימה (לבית וינברג) עד לפטירתה בטבת ה'תש"פ.
הרב חנן - מחבר הספר "חן השולחן" על חושן משפט ואבן העזר, עוסק בהכשרת טוענים רבניים, ומעביר שיעורי גמרא עיון בבית הכנסת ישורון בירושלים.
רבקה - רוקחת אחראית בקופת חולים כללית, נשואה לד"ר הלל אפלבום.
הרב מרדכי - הוא יו"ר ארגון "מקווה מים חיים" העוסק בהקמת מקוואות ברחבי הארץ, וחתנו של הרב דוד לבנון.
רינה - נשואה לרב חננאל פאטשינו ר"מ בישיבת נווה.
עדת מעוזו - הערות וביאורים בשולחן ערוך אבן העזר (תשנ"ב)
אבני ברקת – נתיבות למדרש חכמים (יצא בארבע מהדורות, מהדורה ראשונה: תש"מ)
הגדה של פסח עם תוספת של שיר השירים בפירוש הגר"א: אבני ברקת (תשנ"ט)
איבי הנחל-ביאור סוגיות מסוימות במסכתות "שבת" ו"בבא בתרא"
הרב אברהם יצחק לנאל (י' בתשרי ה'תרצ"ב, 1931 – כ"ג בשבט ה'תשע"ג, 3 בפברואר 2013) היה אב"ד רחובות ולאחר מכן חבר בית הדין הרבני הגדול.
נולד בירושלים במוצאי יום הכיפורים ה'תרצ"ב, בנם של באשה-רייזל ושרגא-פייבל לנאייל, שהיה ראש המלמדים בבית היתומים דיסקין, וגיסו של שלמון שפירא, בעלה של אחותו מרים.
בגיל 15 זכה בפרס מצטיין ארצי במבחנים על ידיעת מסכתות בש"ס שערכה אגודת ישראל, אחר כך עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים, ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק, שם היה מתלמידיו הקרובים של הרב יחזקאל אברמסקי.
כעבור כמה שנים נמנה עם קבוצת תלמידים ששמעו שיעורים בקביעות מפי הרב יצחק זאב סולובייצ'יק ובנו הרב יוסף דב סולובייצ'יק, והם היוו את גרעין היסוד של ישיבת בריסק בירושלים.
לאחר שנים ארוכות פנה אליו הרב יוסף דב סולובייצ'יק וביקש ממנו את המחברות שרשם את השיעורים, שהיוו אבן יסוד לספריו על קדשים.
בשנת ה'תשי"ז (1957) נישא לאיטה-דינה, בתו של הרב אברהם דוד רוזנטל, רבה של שכונת שערי חסד.
גיסו היה הרב יעקב ניסן רוזנטל.
לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת מיר בירושלים.
בשנות ה-60 התמנה כדיין ולאחר מכן כאב"ד בבית הדין ברחובות, ובעקבות זאת עבר להתגורר בה.
היה מהדמויות התורניות הבולטות ברחובות.
בשנת ה'תש"ן (1990) עבר להתגורר בירושלים, וכעבור שנה התמנה כחבר בבית הדין הרבני הגדול.
ביום הולדתו פרש מעבודתו בבית הדין והקדיש את זמנו ללימוד תורה.
משנישא שנית עבר להתגורר בשכונת שערי חסד בירושלים, ושם נהג ללמוד בחברותא עם גיסו הרב יהושע מאיר רוזנטל, רב השכונה.
בשנת ה'תשס"ג (2003) נפטרה אשתו, נישא בשנית למאטל-לאה קוטקס.
עסק בנושאי טכנולוגיה והלכה ופרסם מאמרים בתחום זה בפרסומי המכון המדעי הטכנולוגי לבעיות הלכה.
הלווייתו יצאה מבית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד.
בהספדו אמר גיסו, רב השכונה יהושע מאיר רוזנטל, כי אינו צריך לבקש ממנו מחילה בשם הציבור, כנהוג בהלווייה, שכן מעולם הוא לא פגע באיש ואיש לא פגע בו.
בשנת ה'תשע"ה הוציאו נכדיו ספר זיכרון לזכרו ולעילוי נשמתו בשם 'כאיל תערג', ובו חידושי תורה ממנו ומצאצאיו וקורות חייו.
בניו: הרב שרגא פייבל, חתנו של חיים ברילנט מראשי תנועת צעירי אגודת ישראל, והרב ישראל יוסף.
רבי אברהם ישראל זאבי (חברון, ראשית שנות ה'ת' - חברון, ה'תצ"א), היה רב, דרשן שד"ר וראש ישיבה.
רבה של העיר חברון קרוב לשלושים שנה, ראש ישיבה במספר ישיבות שהתקיימו בה, ומחבר ספר דרוש בשם "אור לישרים", וספר שו"ת בשם "אורים גדולים".
אברהם ישראל זאבי נולד בראשית שנות הת' (בסביבות 1650) בחברון, לרב בנימין זאבי, ולחנה, בתו של רבי אברהם אזולאי.
בהיותו בן ארבע שנים מת אביו, ואמו האלמנה הייתה האחראית העיקרית לגידולו ולחינוכו.
בשנותיו הראשונות התחנך אצל הרב שמואל אבוהב מרבני חברון, לאחר תקופה בה אמו לימדה אותו תורה ומוסר בביתם, ולאחר תחנונים מצדה לפני מספר רבנים ותלמידי חכמים שיואילו ללמד את בנה היתום תורה, משנה ותלמוד.