tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שהותו באירופה, העמיק בלימוד גרמנית, וכן למד הולנדית, דנית, שוודית, פינית ואיסלנדית.
באוקטובר 1835, עברה אשתו מרי הפלה בשלב מתקדם של הריונה, כחצי שנה לאחר תחילתו.
היא לא התאוששה מהסיבוכים ונפטרה לאחר מספר שבועות של מחלה, בגיל 22, ב-29 בנובמבר 1835. לונגפלו דאג לחנוט את גופתה מיידית ולהעבירה בארון עופרת בתוך ארון עץ אל בית הקברות מאונט אובורן ליד בוסטון.
מותה הותיר אותו שבור, והוא כתב: .
שלוש שנים לאחר מכן כתב את השיר "Footsteps of Angels" בהשראתה.
שנים לאחר מכן חיבר את השיר "Mezzo Cammin", שבו הביע את מאבקיו האישיים בשנות אמצע חייו.
לונגפלו חזר לארצות הברית בשנת 1836 וקיבל את משרת הפרופסור להוראת שפות מודרניות בהרווארד.
הוא נדרש להתגורר בקיימברידג' כדי להיות קרוב לקמפוס, ולכן שכר חדרים בבית קרייגי באביב 1837. הבית נבנה בשנת 1759 ושימש כמפקדה של ג'ורג' וושינגטון במהלך מצור בוסטון שהחל ביולי 1775. אליזבת קרייגי, אלמנתו של אנדרו קרייגי, הייתה הבעלים של הבית והשכירה חדרים בקומה השנייה.
דיירים קודמים כללו את ג'ארד ספארקס, אדוארד אוורט וג'וזף אמרסון וורססטר.
כיום, הבית נשמר כאתר היסטורי לאומי בשם "בית לונגפלו – מפקדתו של וושינגטון".
לונגפלו החל לפרסם את שיריו בשנת 1839, עם פרסום האוסף Voices of the Night ("קולות הלילה"), ספר שירת הביכורים שלו.
מרבית האוסף כלל תרגומים, אך נכללו בו גם תשעה שירים מקוריים ושבעה שירים שכתב כנער.
בשנת 1841 יצא לאור האוסף Ballads and Other Poems ("בלדות ושירים נוספים"), שכלל את "הנפח מהכפר" ו"ספינת ההספרוס", שזכו לפופולריות מיידית.
לונגפלו הפך לחלק מהחוג החברתי המקומי, והקים קבוצת חברים בשם "מועדון החמישה", שחבריה כללו את קורנליוס קונווי פלטון, ג'ורג' סטילמן הילארד וצ'ארלס סאמנר – האחרון הפך לידידו הקרוב ביותר במשך שלושים השנים הבאות.
לונגפלו פגש את התעשיין הבוסטוני נייתן אפלטון (Nathan Appleton) ואת בנו תומאס גולד אפלטון בעיירה תון שבשווייץ.
שם החל לחזר אחר בתו של אפלטון, פרנסס "פאני" אפלטון.
פאני, שהייתה עצמאית בדעותיה, לא הייתה מעוניינת בנישואים, אך לונגפלו היה נחוש.
ביולי 1839 כתב לחבר: "הניצחון מוטל בספק.
זו לא גאווה, אלא טירוף של תשוקה".
חברו ג'ורג' סטילמן הילארד עודד אותו במאבקו: "משמח לראות אותך שומר על רוח איתנה, שהרי ההחלטה לנצח היא חצי מהקרב – באהבה כמו במלחמה".
במהלך תקופת החיזור, לונגפלו נהג ללכת ברגל מקיימברידג' לבית משפחת אפלטון בבייקון היל שבבוסטון, תוך שהוא חוצה את גשר בוסטון.
גשר זה הוחלף ב-1906 בגשר חדש, שכונה מאוחר יותר גשר לונגפלו.
בסוף שנת 1839 פרסם לונגפלו את הרומן Hyperion, בהשראת מסעותיו באירופה וחיזורו הכושל אחר פאני אפלטון.
במקביל לכך, הוא חווה "תקופות של דיכאון נוירוטי עם רגעי פאניקה" ולקח חופשה של שישה חודשים מאוניברסיטת הרווארד כדי לעבור טיפול במעיינות מרפא במנזר בנדיקטיני לשעבר במריינברג שבבופארד, גרמניה.
לאחר שובו, פרסם בשנת 1842 את המחזה The Spanish Student, אשר שיקף את זיכרונותיו משהותו בספרד בשנות ה-1820.
ב-10 במאי 1843 קיבל לונגפלו מכתב מפאני אפלטון שבו הסכימה להינשא לו.
הוא היה חסר מנוחה מכדי לקחת כרכרה, ולכן צעד רגלית במשך 90 דקות לבית שלה.
הם נישאו זמן קצר לאחר מכן; אביה, נייתן אפלטון, קנה לזוג את בית קרייגי כמתנת חתונה, ולונגפלו גר שם עד סוף חייו.
אהבתו לפאני ניכרת בשורות מתוך שיר האהבה היחיד שכתב "The Evening Star" מאוקטובר 1845:
באחת הפעמים בהן נכח בנשף בלעדיה, הוא כתב:
"האורות נראו עמומים יותר, המוזיקה עצובה יותר, הפרחים מעטים יותר, והנשים פחות יפות."
בתם אדית נישאה לריצ'רד הנרי דאנה השלישי, בנו של ריצ'רד הנרי דאנה ג'וניור, מחבר הספר "שנתיים לפני התורן".
פאני, בתם שנולדה ב-7 באפריל 1847, נולדה בלידת בית שבה נעשה שימוש באת'ר (ether) – לראשונה בארצות הברית – כחומר הרדמה בלידה, על ידי ד"ר נתן קולי קיפ.
ב-14 ביוני 1853 ערך לונגפלו ארוחת ערב פרידה בביתו בקיימברידג' עבור חברו נתניאל הות'ורן, שהתכונן לעבור לחו"ל.
בשנת 1854 פרש לונגפלו מהוראה באוניברסיטת הרווארד, והקדיש את עצמו לחלוטין לכתיבה.
בשנת 1859 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מהרווארד.
ב-9 ביולי 1861, בזמן שפרנסס ניסתה לחתום מעטפה בשעווה חמה, שמלתה עלתה באש – ככל הנראה בשל שעווה רותחת או נר שנפל.
לונגפלו, שישן באותה עת, התעורר וניסה להציל אותה – הוא השליך עליה שטיח קטן שלא כיסה את כולה, ולבסוף חנק את הלהבות בגופו.
לפי גרסה מאוחרת של בתם הצעירה אנני, האש החלה מגפרור שהדליק את הרצפה ולא משעווה או נר.
כך או כך, פרנסס הובלה לחדר, רופא הוזעק, והיא הייתה מעורפלת בהכרה במשך הלילה.
בבוקר 10 ביולי, היא נפטרה.
לונגפלו עצמו נכווה בפניו במהלך הניסיון להצילה ונבצר ממנו להשתתף בלוויה.
הכוויות הובילו אותו להפסיק להתגלח, ומאז גידל זקן שהפך לסימן ההיכר שלו.
לונגפלו נשבר ממותה של פרנסס ולא התאושש לעולם.
הוא חשש שיאבד את שפיותו, התחנן "שלא ישלחו אותו לבית מחסה", וכתב שהוא "מדמם מבפנים עד מוות".
ב־1879, 18 שנה לאחר מותה, ביטא את יגונו בסונטה "צלב השלג" (The Cross of Snow), שבה כתב:
"כזה הוא הצלב שאני עונד על חזיבמשך שמונה־עשרה שנה, דרך כל התמורותוהעונות – בלתי משתנה מאז היום שבו היא מתה."
לונגפלו תמך בביטול העבדות, ובמיוחד קיווה לפיוס בין מדינות הצפון והדרום לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
בנו, צ'ארלס, נפצע במהלך המלחמה, והוא כתב את השיר "Christmas Bells", ששימש בסיס להמנון "I Heard the Bells on Christmas Day".
"יש לי רק משאלה אחת — להרמוניה, ולהבנה כנה וגלויה בין הצפון לדרום."
למרות סלידתו מנאומים פומביים, לונגפלו נענה להצעתו של ג'ושוע צ'מברלין לנאום במפגש חמישים השנים לסיום לימודיו בקולג' בודואין.
הוא הקריא את הפואמה "Morituri Salutamus" - אך בקול כה שקט, שרק מעטים הצליחו לשמוע אותו.
בשנה שלאחר מכן, הוא דחה הצעה להיות מועמד למועצת הפיקוח של אוניברסיטת הרווארד, באומרו כי מדובר ב"סיבות ברורות מאוד בעיניי".
במרץ 1882 לקה לונגפלו בכאבי בטן עזים ונשכב במיטתו.
במשך כמה ימים התמודד עם הכאב בעזרת אופיום, עד שנפטר ביום שישי, 24 במרץ, כשהוא מוקף במשפחתו.
הוא סבל מדלקת הצפק (פריטוניטיס).
בעת מותו, שווי עיזבונו הוערך בכ-356,320 דולר - שווה ערך לכ-12 מיליון דולר ב-2024. הוא נקבר לצד שתי נשותיו בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנותיו האחרונות עסק בתרגום שירי מיכלאנג'לו.
הוא לא ראה בתרגום יצירה הראויה לפרסום, אך מהדורה פוסט-הומוסית יצאה לאור ב-1883. חוקרים רואים בעבודה זו יצירה אוטוביוגרפית, המשקפת את תחושותיו של אמן מזדקן המתמודד עם מותו הקרב.
שירת היאותה, תרגם מאנגלית: שאול טשרניחובסקי, אודיסה, מוריה, תרע"ג; ברלין, מוריה, תרפ"ב.
שירת היואתה (אפוס אינדיאני), עברית: נמרוד אשל, הוצאת שוקן, 2001
סר הנרי ווד היה מנצח אנגלי, ששמו נקשר לעד ב"קונצרטי הטיילת" (Promenade Concerts), שעליהם ניצח במשך חמישים שנה.
הקונצרטים שנוסדו בשנת 1895 נודעו אחרי מותו בשם "קונצרטי הטיילת של הנרי ווד" (כיום "הפרומס") השפעתו על חיי המוזיקה בבריטניה הייתה עצומה: הוא שיפר לאין ערוך את הנגישות למוזיקה ואף העלה את רמת הנגינה התזמורתית וטיפח את טעם הקהל בהציגו לפניו רפרטואר רחב-יריעה.
תוך עידוד מיוחד ליצירות של מלחינים בריטיים.
הוריו היו שניהם מוזיקאים חובבים נלהבים: אביו שר במקהלות כנסייה וניגן בצ'לו ואמו שרה משירי מחוז הולדתה, ויילס.
ווד היה משנה לנגן העוגב בכנסיית סנט מרי אלדרמנברי בגיל עשר.
בגיל ארבע-עשרה ניגן בעוגב ב"כנסיית המוזיקאים" (St Sepulchre-without-Newgate) הכנסייה הקהילתית הגדולה ביותר בלונדון, שם נשמר עכשיו אפרו.
ווד למד גם נגינה בפסנתר ובכינור אבל רק כשנכנס לאקדמיה המלכותית למוזיקה בגיל שש-עשרה החל לרכוש השכלה מוזיקלית שיטתית.
במהלך שתי שנותיו באקדמיה קיבל שיעורי פסנתר, עוגב, הלחנה וזמרה.
בין מוריו היו אבנעזר פראוט, הלחנה, ומנואל גארסיה, זמרה.
שאיפתו בתקופה זו הייתה להיעשות למורה לזמרה (במהלך חייו אכן לימד זמרה), ועל כן השתתף בשיעוריהם של מורי זמרה רבים ככל שניתן לו, הן כתלמיד והן כמלווה.
אחרי שעזב את האקדמיה למוזיקה מצא עבודה כמורה לזמרה וכמנצח תזמורת ומנצח מקהלה.
הוא צבר ניסיון בעבודה בלהקות אופרה אחדות, רבות מהן עלומות-שם.
הוא ניצח על להקת האופרה של קרל רוזה בשנת 1891 ושנה אחר כך על הצגת הבכורה האנגלית של "יבגני אונייגין" מאת צ'ייקובסקי ב"תיאטרון אולימפיק" המחודש.
הוא עבד עם ארתור סאליבן בהכנת "אנשי המשמר"
את הרעיון ליצור סדרה של קונצרטי טיילת (פרומנאד), שווד ינצח עליהם, הגה ב-1893 רוברט ניומן, מנהל קווינ'ס הול.
המונח קונצרטי טיילת התייחס בדרך כלל לקונצרטים בפארקים של לונדון, שם יכול היה הציבור לשמוע את המוזיקה אגב טיול.
מטרתו של ניומן הייתה לחנך את הקהל להאזנה למוזיקה קלאסית, שעד אז היה נהוג לצרוך אותה במנות קטנות, כשהיא משובצת בין מופעים פופולריים אחרים.
ווד היה שותף לאידיאל של ניומן וד"ר קת'קארט, רופא מומחה לאף, אוזן וגרון ואדם עשיר, הציע לממן את המיזם, בתנאי שווד יהיה אחראי על כל קונצרט.
עוד תנאי שהציג היה, שגובה כוונון הכלים, שהיה גבוה באנגליה בחצי טון מן המקובל ביבשת, יורד למנעד הרגיל (A=435 Hz).
ב-10 באוגוסט 1895 התקיים קונצרט הטיילת הראשון בקווינ'ס הול.
ווד בחר בפתיחה "ריאנצי" של וגנר לקונצרט הראשון, ובכך הזם את הטענה, שמנצח בריטי לא יוכל לנצח על וגנר.
הגרמנים הכתירו את אנגליה של המאה ה-19 בכינוי Das Land ohne Musik, "ארץ ללא מוזיקה", ולא בלי סיבה.
בשנים הבאות עתיד הנרי ווד לפעול לשינוי המצב הזה.
תוכניות הקונצרטים דבקו בסדר מסוים, עם יצירות וגנר בימי שני ובטהובן בימי שישי.
כן הוצגו לקהל הבריטי מלחינים אירופאים שלא הכירו קודם, כמו סיבליוס הפיני ומלחינים מן האסכולה הרוסית.
עד 1941 נשאר ווד האחראי היחיד לקונצרטי הפרומס (בחריגה או שתיים), ואז חלק את הניצוח עם באזיל קאמרון ובעונה הבאה גם עם אדריאן בולט.
ווד הציב את הפרומס במקום מרכזי בחיי המוזיקה בבריטניה והכניס חידושים רבים.
הוא לחם בקביעות לשיפור תנאי השכר של הנגנים ובשנת 1911 צירף נשים לתזמורת.
בשנת 1904, לנוכח ים של פנים בלתי מוכרים בתזמורת שלו עצמו, ביטל במחי יד את שיטת ממלאי המקום, שאיפשרה לנגנים לשלוח אחרים למלא את מקומם בכל זמן שרצו בכך.
במחאה התפטרו ארבעים נגנים בבת אחת והקימו תזמורת משלהם, התזמורת הסימפונית של לונדון.
עיקר פרסומו של ווד נבע מקונצרטי הטיילת, אבל הוא היה פעיל בתחומים רבים בחיי המוזיקה.
הוא ניצח על קונצרטים רבים בלונדון ובערי השדה והופיע דרך קבע בפסטיבלים בנוריץ' ובשפילד.
הוא ניצח על קבוצות חובבים רבות והיה נדיב מאוד בזמן שהקדיש לתזמורת הסטודנטים באקדמיה המולכותית למוזיקה.
בהכנותיו לקונצרטים גילה יסודיות וקפדנות ויצר עם הזמן ספרייה גדולה של פרטיטורות, שסימן בתשומת לב בעיפרון צבעוני.
זר הנעימות המפורסם שלו, "פנטזיה על שירי ים בריטיים", שהכין לחגיגות המאה לקרב טרפלגר בשנת 1905 תופסת עכשיו מקום כבוד שאין עליו עוררין בלילה האחרון של קונצרטי הטיילת.
התזמורים שלו ליצירות של מלחינים אחרים עוררו לא פעם ביקורת ועל כן, כשעיבד לתזמורת בשנת 1929 את הטוקטה ופוגה ברה מינור של יוהאן סבסטיאן באך, הציג את עבודתו כיצירה של מלחין רוסי בשם פאול קלנובסקי והתזמור זכה להצלחה רבתי.
רק כעבור שנים אחדות הודה לבסוף בהלצה הקטנה שחמד לו.
בשנת 1938 ניצח על קונצרט יובל ברויאל אלברט הול.
רחמנינוב היה הסולן וווהן ויליאמס כתב לכבוד האירוע את ה"סרנדה למוזיקה", לתזמורת ושישה-עשר סולנים.
ווד נטה להעמיס על עצמו עבודה רבה והמתח החל לתת בו אותותיו בשנותיו האחרונות.
הוא מת ב-19 באוגוסט 1944, קצת יותר משבוע אחרי קונצרט היובל של הפרומס; בערב הקונצרט היה חולה מכדי להאזין לשידור הקונצרט ברדיו.
הנרי ווד עוטר בתואר אבירות בשנת 1911; הוא קיבל את מדליית הזהב של האגודה הפילהרמונית המלכותית ב-1921 והתקבל כחבר כבוד באגודה בשנת 1944. שמו נזכר כיום ב"אולם הנרי ווד", לשעבר כנסיית השילוש הקדוש בסאות'וורק, לונדון ומאז 1975 אולם חזרות והקלטות.
פסלו במרכז הבמה ב"רויאל אלברט הול" במשך כל עונת הפרומס מדי שנה ומעוטר בזר דפנה בלילה האחרון של הפרומס.
דייוויד קוקס, "הפרומס של הנרי ווד", לונדון, BBC, 1980
סיידי סטנלי, "הנרי ווד" ב, מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים", כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980
הנרי ווד, "חיי המוזיקה שלי", לונדון, גולאנץ, 1938
הנרי אגרד וולאס היה חוקר בתחום האגרונומיה וסגן נשיא ארצות הברית בכהונתו השלישית של פרנקלין דלאנו רוזוולט (1941–1945).
וולאס היה תומך חזק בליברליזם של הניו דיל, ותמך במדיניות רכה יותר כנגד ברית המועצות.
יריבותו עם פעילי מפלגה ומנהיגי המפלגה בערים הגדולות הובילה למחלוקת בעת תפקודו כסגן הנשיא במהלך מלחמת העולם השנייה.
וולאס שירת קדנציה אחת בתפקיד סגן הנשיא, ולא מונה בשנית לתפקיד לאחר שהנשיא רוזוולט פעל בעצת יועציו, והחליט לבחור בסנאטור הארי טרומן על פניו של וולאס כשותפו למירוץ בבחירות לנשיאות ב-1944. וולאס היה מועמדה של המפלגה הפרוגרסיבית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בשנת 1948, לאחר שעזב את המפלגה הדמוקרטית.
הוא התמודד מול טרומן, מול תומאס דיואי הרפובליקני ומול סטרום ת'ורמונד שתמך בזכויות המדינות.
הוא השיג 2.4% מהקולות ולא זכה באלקטורים.
במשך תקופה ארוכה בחייו הועלו טענות כי הוא מחזיק בקשרים עם גורמים קומוניסטים.
בשנות חייו האחרונות התנער וולאס מטענות אלה וטען כי הוא אנטי-קומוניסט.
משפחת וולאס הייתה ממוצא סקוטי-אירי פרסבטריאני, והיגרה מאלסטר אל פנסילבניה.
סבו, הנרי וולאס, היה כומר שהטיף לצדק חברתי.
הוא היה בעל אדמות באיווה ותמך בהתאגדות של חקלאים.
הוא טען שעזרה לחקלאים היא משימה אלוהית.
בנו, ואביו של הנרי, היה הנרי קאנטוול וולאס, חקלאי, עורך עיתון, פרופסור וסופר ששירת כמזכיר החקלאות בממשלם של וורן הרדינג וקלווין קולידג'.
הנרי נולד ב-7 באוקטובר 1888 בחווה בעיירה אוריינט באיווה.
אמו, מאי ברודהאד, הייתה דתייה.
היא הוכשרה במכללה במוזיקה ובאומנות.
מאי וולאס אהבה צמחים והעבירה את התחביב לבנה בילדותו, כשלימדה אותו כיצד להכליא ביניהם.
כשהאגרונום לעתיד ג'ורג' וושינגטון קרוור החל ללמוד באוניברסיטת איווה, אירחו אותו משפחת וולאס, כיוון שאסור היה לו לשהות במעונות עקב מוצאו השחור.
וולאס ליווה את קרוור בסיורים בטבע.
בגיל עשר, התנסה וולאס בהכלאת צמחים.
בגיל חמש עשרה, החל ניסויים כדי להוכיח ששיפוט איכות התירס בעזרת תכונות חיצוניות התעלם מאיכותו.
וולאס למד באוניברסיטת המדינה של איווה וסיים את לימודיו ב-1910 עם הכשרה לגידול בעלי חיים.
במהלך תקופתו באוניברסיטה, היה חבר באחווה.
הוא הפך לעורכו של "החקלאי של וולאס", כתב עת חקלאי משפיע שהוקם על ידי אביו, בין 1910 ל-1924, והפך לעורך הראשי בין 1924 ל-1929. וולאס התנסה בהכלאת זני תירסים וכתב מאמרים רבים.
הוא פרסם מאמרים סטטיסטיים בנושא החקלאות והכניס את נושא האקונומטריקה לחקלאות.
ב-1914, נישא וולאס לאילו בראון, וב-1926, בעזרת הירושה שלה, הקים תאגיד להכלאת זני תירס והתעשר ממנו.
וולאס גדל כפרסביטריאניסט, המהווה את אחד הזרמים בנצרות, אך שינה את דעותיו במכללה.
בעשר השנים הבאות הקדיש וולאס זמן רב בחקירת דתות ומנהגים שונים, כולל ספיריטואליזם ודתות אזוטריות.
ב-6 ביוני 1925, הצטרף לאגודה התאוסופית.
הוא נטש אותה ב-23 בנובמבר 1935, ובסופו של דבר בחר וולאס לדגול בכנסייה האפיסקופלית.
וולאס התכתב עם המשורר, הצייר והתאוסופיסט האירי ג'ורג' ויליאם ראסל, שנודע בשם העט AE או Æ, וערך את עיתון "The Irish Homestead" של אגודה חקלאית קואופרטיבית.
ראסל, כמו וולאס, ניסה להמציא מחדש את החיים הכפריים.
במהלך שנות השלושים החליף וולאס מכתבים עם הצייר, המיסטיקן ופעיל השלום ניקולאי רוריך ועם אשתו הלנה.
ניקולאי והלנה פיתחו תאוסופיה משלהם שהדגישה את המכנה המשותף בין הדתות.
רוריך היה מועמד לפרס נובל לשלום והוזמן לבית הלבן במהלך כהונתו של הנשיא הרברט הובר.
וולאס פגש את רוריך ב-1929, וגם פרנקלין ואלינור רוזוולט פגשו אותו.
רוריך, שהיה גורו, עזר לאיגור סטרווינסקי ליצור את הבסיס ליצירתו מ-1913, פולחן האביב.
בשנות העשרים נסע רוריך לטיבט, מעוז החוכמה העתיקה של התאוסופיסטים, ובשנות השלושים פרסם אוסף אגדות מסורתיות.
רוריך הפך לידוען בינלאומי ודרש את הגנת יצירות האומנות והיצירות התרבותיות האנושיות מפני המלחמה, לצד אלברט איינשטיין, ג'ורג' ברנרנד שו והרברט ג'ורג' ולס.
וולאס ורוזוולט ביקשו מהקונגרס לתמוך בניסיונו של רוריך ליצור ברית שלום, וב-1935 צירים מעשרים ושתיים מדינות באמריקה הלטינית חתמו על הברית בוושינגטון.
רוזוולט, שהתעניין בדתות אסייתיות, החליף מכתבים עם הלנה רוריך.
כעבור שנים, בזמן מערכת הבחירות של 1948, פורסמו מכתבי "גורו יקר" התכתבותו של וולאס עם רוריך, שפגעו קשות בוולאס.
ב-1933, מינה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את וולאס לתפקיד מזכיר החקלאות של ארצות הברית בקבינט שלו, משרה בה שירת אביו בין 1921 ל-1924. וולאס היה שייך לפלג הליברלי של המפלגה הרפובליקנית עד 1936, ותמך במועמד הדמוקרטי אל סמית' ב-1928. וולאס היה בין שלושה רפובליקנים שמונו לקבינט של רוזוולט.
כמזכיר החקלאות, היה וולאס שנוי במחלוקת: כדי להעלות את מחירי התוצרת החקלאים הוא ציווה על שחיטת חזירים, חרישת שדות כותנה, ותשלום לחקלאים כדי שימנעו מגידולים מסוימים.
עם תחילת כהונתו של וולאס, כרבע מהאמריקנים חיו בחוות.
החקלאים נהרסו בידי השפל הגדול, ולכן ניסה וולאס לפעול לטובת החקלאים העניים.
בנוסף הנהיג תוכנית לארוחות בבתי ספר, שימור סביבתי ושליטה בזיהום.
ב-1933, ממשל רוזוולט, שהכיר בברית המועצות, שלח את ניקולאי רוריך ואת בנו ג'ורג' אל מרכז אסיה בשליחות מחלקת החקלאות.
באסיה החליט רוריך, במקום להביא זנים עמידים לבצורת, לחפש מקדש עתיק בטיבט.
היפנים והבריטים, ששלטו באזור, לא ראו זאת לטובה.
רוריך נמלט להודו לבקש מקלט.
בתקופת מערכת הבחירות של 1940 נחשפו המכתבים ששלח וולאס לרוריך.
במכתבים פנה וולאס לרוריך בשם "גורו יקר" וחתם את המכתבים באות G על שם גלהאד (Galahad), שכפי שהתברר מאוחר יותר היה השם שרוריך העניק לו.
באחד המכתבים כתב וולאס כי הוא מצפה ל"שחר של יום חדש" שבו אנשיי "צפון שמבאלה (Shambhala)", מונח בודהיסטי המקביל למושג מלכות שמיים, יצרו עידן של שלום ושפע.
כאשר נשאל וולאס על פשר המכתבים התמוהים הוא שיקר וטען כי מדובר בזיופים.
הרפובליקנים, ששמו את ידם על המכתבים, שקיבלו את השם "מכתביי גורו יקר", איימו לחשוף את אמונותיו החריגות של וולאס לציבור.
הדמוקרטים איימו בתגובה לחשוף את הרומן שניהל המועמד הרפובליקני לנשיאות, ונדל וילקי, מחוץ לנישואין.
בסופו של דבר שני הצדדים הסכימו שלא לחשוף את שתי הפרשיות.
וולאס החזיק בתפקיד מזכיר החקלאות עד לחודש ספטמבר 1940 עת הוא נאלץ להתפטר לאחר שרוזוולט בחר בו כמועמד לסגן הנשיא.
הוא היה מועמד שנוי במחלוקת.
השמרנים במפלגה, בעיקר הדרומיים, לא סמכו עליו.
וולאס, כליברל ותומך ניו דיל, היה מתאים לרוזוולט.
ותיקי המפלגה ראו אותו כמצטרף רפובליקני וכמיסטיקן מוזר שמתנגד לכלכלת השוק ותומך בביורוקרטיה.
כשהכריז רוזוולט על בחירתו בוולאס, התקבל וולאס בבוז בידי הוועידה הלאומית והצירים כמעט מרדו.
רוזוולט איים להתפטר מתפקידו כמועמד והם נכנעו.
רוזוולט ניסה למשוך את הרפובליקנים הפרוגרסיביים בתקווה שיצטרפו לקואליציית הניו דיל שלו.
וולאס זכה לתמיכתם של 626.3 צירים (59% מתוך 1,100) בהשוואה ל-329.6 שקיבל יושב ראש בית הנבחרים, ויליאם בנקהאד מאלבמה (שמת כמה חודשים לאחר מכן).
בנובמבר 1940, נבחר רוזוולט בקלות לכהונה שלישית עם 449 אלקטורים לעומת 82.
נכון ל-2025, וולאס הוא סגן הנשיא הדמוקרטי האחרון שלא שירת בסנאט של ארצות הברית וסגן הנשיא האחרון מטעם כל מפלגה שלא התמודד בבחירות מעולם.
רוזוולט מינה את וולאס לעמוד בראש מספר ועדות שתפקידם היה לעזור בניהול כלכלת המלחמה וויסות האספקה ב-1941. עם כניסת ארצות הברית אל מלחמת העולם השנייה הפכו התפקידים לחשובים.
בתוך זמן קצר החלו לפרוץ מאבקי כוח שנגעו לטיפול באספקת המלחמה, בין וולאס לאגף השמרני במפלגה הדמוקרטית שאותו הוביל מזכיר המסחר של ארצות הברית, ג'ס הולמן ג'ונס.
ב-8 במאי 1942, וולאס נשא את אחד מנאומיו הידועים ביותר שנודע בשם "המאה של האדם הפשוט".
הנאום, שנשען בחלקו הגדול על מקורות נוצריים, שטח חזון חיובי על המלחמה וטען כי מדובר בהרבה מעבר לניצחון פשוט על הנאציזם.
הנאום קרא ל"מאה אמריקנית" לאחר המלחמה, שהייתה מאבק בין מדינות העבדות לעולם החופשי.
וולאס טען שהחירות מקורה בתנ"ך, אולם שרק לאחרונה הפכה לזכותם של אנשים.
הדמוקרטיה היא ביטויה הפוליטי של הנצרות, הכריז, והאידיאלים של הניו דיל צריכים להתפשט בעולם ללא קולוניאליזם.
וולאס נשא נאום נוסף שהכה גלים בעולם במרץ 1943. הנאומים, כמו גם ספר שהופיע בשנת 1943, היו פופולריים אך הם קנו לוולאס אויבים רבים מצד הנהגתה של המפלגה הדמוקרטית, שמרנים, אנשי עסקים מרכזים ובעלי ברית חשובים כמו וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1943 בזמן המהומות הגזעניות בדטרויט אמר וולאס כי המדינה לא יכולה "להילחם בנאצים באכזריות בחוץ לארץ ולהמשיך להעלים עין ממהומות גזעניות בבית".
באותה השנה, דילג וולאס בין מדינות אמריקה הלטינית כמחווה של רצון טוב, במטרה לגייס תמיכה למלחמה בקרב בעלות ברית חשובות.
הניסיון היה מוצלח ו-12 מדינות השתכנעו להכריז מלחמה על גרמניה הנאצית.
וולאס חתם על הסכם סחר עם חלק ממדינות אמריקה הלטינית שכלל גם סעיפים שדרשו מיצרנים לשלם משכורות הוגנות לעובדיהם ולדאוג לסביבת עבודה בטוחה.
ארצות הברית התחייבה מצידה לשלם עד מחצית מסכום הכסף שנדרש על מנת לבצע שיפורים אלה.
ההסכם הביא להתנגדות מצד מחלקת המסחר של ארצות הברית.
לאחר פגישה עם ויאצ'סלב מולוטוב, נסע וולאס למזרח ברית המועצות.
ב-23 במאי 1944, החל לסייר ברחבי ברית המועצות.
הציג בפניו גרסה למחנות עבודה בטענה שכל העבודה נעשתה בידי מתנדבים.
הביקור התרחש בתקופה של שיתוף פעולה בין ארצות הברית וברית המועצות, שהוצגה באופן חיובי.
לאחר שוולאס הסתכסך בפומבי פעם נוספת עם ג'ס ג'ונס ופקידי ממשל בכירים אחרים, רוזוולט פיטר את וולאס מכל תפקידיו.
אף על פי שסקר לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1944 חשף ש-65% תמכו במועמדותו של וולאס ורק 2% בהארי טרומן, היה זה טרומן שנבחר.
וולאס הוביל על רוב המועמדים אולם היה חסר רוב.
כשהחל וולאס לצבור קולות, התפזרה הוועידה בגלל סיכון לשריפה והתכנסה מחדש למחרת היום, כשטרומן נבחר.
וולאס עזב את תפקידו כסגן הנשיא ב-20 בינואר 1945, וב-12 באפריל, הפך סגן הנשיא טרומן לנשיא עם מותו של רוזוולט.
רוזוולט ניסה לנחם את וולאס המאוכזב ומינה אותו למזכיר המסחר בינואר 1945, מעט לפני מותו.
בינואר 1945 קרא לשכר מינימום לאומי, לשמירה על השכר הגבוה מתקופת המלחמה, ולתוכניות ממשלתיות שיפעלו למען עידוד התעסוקה.
מינויו של וולאס נחשב לניסיון למסד את הניו דיל לקראת סיומה של המלחמה.
השמרנים בסנאט ניסו להגביל את כוחו של וולאס ולשלול ממנו סמכויות.
בירד ניסו למנוע את מינויו לחלוטין.
ב-1 במרץ 1945, אושר מינויו של וולאס ברוב של 56 מול 31. חמישה דמוקרטים, ארבעה מתוכם דרומיים, התנגדו לוולאס.
וולאס המשיך להיות שנוי במחלוקת ולבודד את עצמו.
יריביו השמרנים חששו מהתנגדותו לצעדים צבאיים כנגד ברית המועצות, והשמאליים יותר התנגדו לו כשביקר את הסובייטים.
עם פיתוח של נשק גרעיני, הצהיר וולאס שהדבר יהפוך את ארצות הברית לתוקפנית וקרא לפיקוח אזרחי על הפצצה.
בנאום ב-12 באפריל 1946, טען שפרט לשפה המשותפת ולמסורת, אין לארצות הברית דבר במשותף עם אנגליה האימפריאליסטית.
רוב האמריקנים באותה תקופה לא רצו בריתות עם אירופה או לשלוח חיילים אמריקניים אל מעבר לים.
טרומן לא יכול היה להחליט מה לעשות עם וולאס.
בספטמבר 1946 פיטר טרומן את וולאס מתפקיד מזכיר המסחר עקב חילוקי דעות שנגעו למדיניות כלפי ברית המועצות.
וולאס היה האחרון מאנשיו של רוזוולט בממשל טרומן.
וולאס הוא סגן הנשיא לשעבר האחרון ששירת בקבינט.
לאחר כהונתו כמזכיר המסחר, עבר וולאס לשמש כעורכו של שבועון ה"ניו ריפבליק", ובעזרת הכוח החדש שניתן לו עם התפקיד, תקף את מדיניות החוץ שבה נקט ממשל טרומן.
על דוקטרינת טרומן שהוצגה לראשונה ב-1947, אמר וולאס כי היא מסמנת את תחילתו של "עידן הפחד" ועל תוכנית מרשל טען שהיא תוביל למלחמה
ב-1948 התפטר וולאס מתפקידו כעורכו של השבועון על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה השנה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
בין ההבטחות שנתן במהלך הבחירות ניתן למנות את הפסקת ההפרדה הגזעית, זכות הצבעה מלאה לאפרו-אמריקאים וביטוח בריאות ממלכתי.
בזמן מערכת הבחירות עבדו פעילים אפרו-אמריקאים ופעילים לבנים בשיתוף פעולה זה לצד זה במדינות הדרום, דבר שנחשב לחריג באותה תקופה.
חריג נוסף בעת מסע הבחירות של וולאס היה כאשר הוא סירב לנאום בפני קהילות שהיו מושתתות על הפרדה גזעית, ואף סירב לאכול ואף לשהות איתם באותו המקום.
טיים מגזין התנגד לוולאס ולמדיניותו כלפי השחורים.
במהלך טיוליו בדרום זכה להתנגדות חריפה.
יריבו, הנשיא טרומן, טען שהאלימות כלפי וולאס הפרה את הערכים האמריקניים.
בזמן מערכת הבחירות פורסמו מכתביי "גורו יקר" שפגעו קשות בוולאס.
פגיעה קשה נוספת שספג וולאס הגיע מצד עיתונאים רבי השפעה כגון ה.
השניים תקפו בפומבי את וולאס ואת המפלגה הפרוגרסיבית וטענו כי הם נתונים תחת השפעתם של קומוניסטים המשחיתים את המוסר האמריקני.
סירובו של וולאס להוציא הכחשה פומבית לדברים אלה ולהתנער מתמיכתה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית עלתה לו באיבוד קולות רבים שהתנגדו לקומוניסטים, ושל נורמן תומאס, הסוציאליסט.
וולאס נכשל במערכת הבחירות כאשר נחל הפסד צורב לנשיא הארי טרומן.
וולאס קיבל רק 2.4% מקולות הבוחרים ולא הצליח לסחוף אחריו אף מדינה.
הוא סיים במקום הרביעי, מיד לאחר תומאס דיואי הרפובליקני וסטרום ת'ורמונד הדמוקרט הדרומי שהצליח למשוך ארבע מדינות דרומיות (בהן נרשם כמועמד הדמוקרטי) והשיג 39 אלקטורים.
רבים טענו שמועמדותו של וולאס והתנגדותו למדיניות החוץ של טרומן נטרלה את הטענה הרפובליקנית שטרומן היה רך כלפי הקומוניזם.
לאחר הכישלון בבחירות חזר וולאס לעסוק בחקלאות ועבר להתגורר בניו יורק.
בשנות חייו האחרונות הוא הצליח להגיע למספר הישגים בתחום האגרונומיה.
"מרכז החקר החקלאי באלטסביל על שם הנרי א.
וולאס", קרוי על שמו של וולאס, והוא מרכז המחקר הגדול מסוגו בעולם.
ב-1950, כאשר פלשה קוריאה הצפונית הקומוניסטית לקוריאה הדרומית הדמוקרטית, פרש וולאס מהמפלגה הפרוגרסיבית ותמך בפעולות הממשל האמריקאי בעת מלחמת קוריאה.
אולם הוא עדיין לא היה אהוד בקרב הציבור, וסקר הראה שרק לאקי לוצ'יאנו היה אמריקני שנוא יותר ממנו.
ב-1952, הוא פרסם ספר בשם "היכן טעיתי" (Where I Was Wrong) שבו טען כי הדעות שהחזיק בעבר על ברית המועצות ומנהיגה, יוסיף סטלין, נבעו ממידע מוטעה שהובא לידיו, וכי מאז גילה זאת הוא מגדיר את עצמו כאנטי-קומוניסט.
בעקבות זאת, כתב וולאס מספר מכתבים לאנשים שהוא האמין כי הביאו להכפשת שמו בניסיון לשנות את הרושם שהתקבל עליו בכך שהוא מקורב לגורמים קומוניסטים.
הוא גם תמך במועמדותו המחודשת של הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-1956. ב-1961 הזמין הנשיא הנבחר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, את וולאס להשתתף בטקס השבעתו לתפקיד אף על פי שוולאס הביע תמיכה ביריבו בעת הבחירות, ריצ'רד ניקסון (כוולאס, היה ניקסון סגן הנשיא לפני שניסה להתמודד על הנשיאות).
וולאס הנרגש כתב לקנדי בתגובה: "בשום שלב בהיסטוריה שלנו, עשרות מיליוני אנשים רבים כל כך מעולם לא הפגינו התלהבות כה רבה מנאום השבעה (של נשיא נבחר) כפי שהם הפגינו מהנאום שלך".
ב-18 בנובמבר 1965, מת וולאס בעיר דנבורי שבמדינת קונטיקט ממחלת ה-ALS ממנה סבל מאז 1964. גופתו נשרפה ואפרו נקבר בבית הקברות גלנדאל בעיר דה מוין שבמדינת איווה.
הנרי (הארי) אלברט וייט Albert White; 8 באוגוסט 1895 - 27 בנובמבר 1972) היה כדורגלן אנגלי.
וייט נולד בווטפורד שבהרטפורדשייר, ובתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה שיחק בברנטפורד.
בזמן המלחמה הוא המשיך לשחק במועדון במקביל לשירותו כרגלי בצבא הבריטי.
אולם, לאחר המלחמה הוא הצטרף למועדון ארסנל שזה עתה העפיל לליגה הבכירה, וערך את הופעת הבכורה במשחק מול ניוקאסל יונייטד ב-30 באוגוסט 1919, שהיה גם משחק הליגה הראשון של ארסנל.
עד מהרה הוא זכה למוניטין של חלוץ בעל יכולת הבקעה טובה, והיה מלך השערים של ארסנל בעונת 1919/1920 עם 15 שערים, שסייעו לארסנל לסיים במקום העשירי; הוא הפגין יכולת מספיק טובה על מנת לקבל זימון למבחנים בנבחרת אנגליה, אך מעולם לא הופיע בהרכב הראשון.
בעונת 1921/1922 הוא הבקיע 19 שערים (לאחר שבקודמת הבקיע עשרה), ופעם נוספת זכה בתואר מלך השערים של ארסנל.
עם זאת, רמת המשחק של חוליית ההגנה בארסנל הייתה כה נמוכה עד שהמועדון סיים רק במקום ה-17. בעונת 1922/1923 הוא הפגין יכולת חלשה בדומה לשחקנים אחרים בארסנל, ובמרץ 1923 הוא הועבר לבלקפול לאחר שהוחלף בהרכב על ידי בוב טרנבול שהועבר מעמדת הבלם.
הוא הספיק להשתתף ב-109 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 45 שערים.
בשתי עונותיו בבלקפול הוא השתתף ברוב משחקי הליגה, והבקיע בהם 18 שערים.
לאחר מכן הוא הועבר לפולהאם, אך כמעט ולא שיחק בעונתו היחידה שם.
כשעבר לוולסול הוא זכה להצלחה רבה בעונתו הראשונה.
אולם, הוא עזב את וולסול ב-1927 ולאחר מכן שיחק במועדון הכדורגל נלסון, וולסול בפעם השנייה, סטפורד ריינג'רס ומועדון הכדורגל תמזה, כאשר הוא לא מפגין את היכולת הגבוהה שאפיינה אותו בשלבים המוקדמים יותר של הקריירה שלו.
בנוסף להיותו כדורגלן הוא היה גם שחקן קריקט, והשתתף בשמונה משחקים של מועדון הקריקט של מחוז וורוויקשייר.
במשך תקופה קצרה הוא עבד כעיתונאי.
הנרי וייז ויטפילד היה המשנה למושל הונג קונג, מפקד הכוחות הצבאיים הבריטיים בהונג קונג, ובאפריל 1872 כיהן כמושל בפועל של הונג קונג.
ויטפילד הצטרף כקצין לגדוד השני של מערב הודו בשנת 1828, בגיל 14. בשנת 1843 מונה למפקד הגדוד שלו, ופיקד על הגדוד במשך 15 שנים.
בשנת 1868 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ובשנת 1869 מונה למפקד הכוחות הבריטיים בהונג קונג.
באפריל 1872, בהיותו בתפקיד המשנה למושל הונג קונג כיהן בפועל בתפקיד המושל.
על שמו נקרא קסרקטין ויטפילד שבהונג קונג.
ויטפילד נפטר ביום שישי הטוב בשנת 1877, בעיר דובר שבאנגליה, בגיל 63.
ההיסטוריה המפורסמת של חייו של המלך הנרי השמיני או הכל אמת הנקרא בקיצור הנרי השמיני הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר אודות אירועים במהלך 20 השנים הראשונות למלכותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
חלקים מהמחזה נכתבו על ידי ממשיך דרכו של שייקספיר בלהקת התיאטרון "אנשי המלך", ג'ון פלטשר, ועל כן הוא שונה משאר מחזותיו ההיסטוריים.
הוא מכיל יותר הוראות בימוי מאשר כל מחזה אחר של שייקספיר, הוא שונה בסגנונו והוא נכתב כ-20 שנים מאוחר יותר מקובץ המחזות ההיסטוריים על מלכי אנגליה.
המחזה ראה אור במהדורת הפוליו הראשונה בשנת 1623. באופן נדיר קיימת עדות חד משמעית לגבי תאריך העלאת המחזה על הבמה.
באחת ההופעות הראשונות של המחזה על בימת הגלוב, ב-29 ביוני 1613, אירעה תאונה בעת שתותח שירה למטרת פעלול בימתי הצית את גג הקש של התיאטרון והמבנה נשרף כליל.
לפי מכתב שהתגלה, המחזה היה חדש באותה עת והועלה רק פעמיים או שלוש לפני כן.
כמו ברוב מחזותיו ההיסטוריים הסתמך שייקספיר על כרוניקה בת הזמן מאת רפאל הולינסהד (Raphael Holinshed).
הוא עוקף את נושא הוצאתה להורג של אן בולין ורומז לכך שעלילת הבגידה שגרמה להוצאתו להורג של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם הייתה עלילת-שוא מבית מדרשו של החשמן תומאס וולזי.
שייקספיר אינו נצמד לאירועים ההיסטוריים אלא נוטל חופש אמנותי, מקדים אירועים מאוחרים, משנה את תפקידן ההיסטורי של דמויות ומציג תמונות היסטוריות באופן שיתאים לכוונותיו הדרמטיות.
רוב הדמויות היסטוריות, אך תפקידיהן, מניעיהן ופעולותיהן נועדו לשרת את המתווה הדרמטי ואינם משקפים את המקום והפעולות ההיסטוריות של הדמויות.
בקינגהאם - אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם
הקרדינל קמפיוס - הוא לורנצו קמפאג'יו, לגאט (שליח) האפיפיור
קפוקיוס - שגריר האימפריה הרומית הקדושה אסטאס שאפווי
נורפוק - תומאס הווארד, הדוכס השני מנורפוק
סאפוק - צ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק
סטיבן גארדינר - מזכיר המלך ובישוף וינצ'סטר
לורד אברגווני - ג'ורג' נוויל
לורד סאנדס - ויליאם סנדיס
גריפית' - משרתה של המלכה קתרינה
דוקטור באטס - סר ויליאם באטס, רופא החצר
שומר שער חדר המועצה המלכותית
בת לוויה זקנה של אן בולין
פטייאנס (מילולית: סבלנות) משרת של המלכה קתרינה
שלשה אדונים, סבלים, בישופים, אנשי חצר, רוחות, לבלרים, קצינים, שומרים וקהל
תומאס וולזי מחזיק בידיו כוח אדיר ותאוות שררה.
בקינגהאם הנאמן מבקש להוכיח את המלך על הסתמכותו המוגזמת על אדם בלתי אמין זה.
אולם, וולזי מקדים ורומז למלך שבקינגהאם, כטוען לכתר אחריו, מבקש לרצוח אותו ולמלוך על אנגליה.
הנרי משליך את בקינגהאם למצודת לונדון באשמת בגידה.
קתרין מאראגון מבקשת מן המלך להקל את נטל המס על העניים.
כאשר המלך נעתר לבקשה זוקף זאת וולזי לזכותו.
כאשר מבקשת קתרינה מן המלך שיחוס על חייו של בקינגהאם, דוחה המלך את הדיון בנושא כיוון שהוא ממהר לנשף בו הוא נפגש ורוקד עם אן בולין ונשבה בקסמיה.
בעת משפטו של בקינגהאם והוצאתו להורג, טרוד המלך כיצד יסתלק מנישואיו לקתרין מאראגון, כך שיוכל לשאת לאשה את בולין.
כאשר הוא מוצא את הפתח, הכרזה שיש לבטל את הנישואין כיוון שקתרינה הייתה נשואה קודם לכן לאחיו, הוא חולק את תובנתו עם וולזי.
על אף שוולזי, לפי המחזה, הוא זה שמציע את הגירושין, הוא מתנגד לנישואיו של המלך עם בולין כיוון שהיא פרוטסטנטית וכיוון שהיה מעוניין שיינשא נישואי תועלת לאחותו של מלך צרפת (מרגריט מנווארה).
על רקע זה מנסה וולזי לשכנע את נציג האפיפיור שלא להסכים לגירושין.
כאשר נורפוק, סאפוק והלורד צ'מברלין מגלים למלך צרור מכתבים של וולזי לאפיפיור החושפים את בוגדנותו של וולזי ואת ההון העצום שצבר מגרש המלך את וולזי מחצר המלכות.
במהלך דיאלוג הפרידה של וולזי מקרומוול, ידידו, הוא מציע לו לנהוג בצניעות וקובע שההגינות והשירות הנאמן למלך עדיפות על דרך השחיתות.
הארכיבישוף מקנטרברי, קרנמר, משחרר את הנרי מנישואיו לקתרינה ומשיא אותו ואת בולין בחשאי.
קתרינה עוזבת את חצר המלכות ועל ערש דווי מבקשת לדעת מה עלה בגורלו של וולזי.
היא נענית שהוא מת ונקבר בלסטר לאחר מספר ימי סבל ותפילה.
קתרינה מתה זמן קצר לאחר מכן וקרנמר מגורש מהלווייתה על ידי האצילים, רק התערבותו של הנרי מנעה ממנו להשלח למצודה.
במהלך הטבלת בתם של הנרי ואן (היא אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה) קרנמר מנבא לה, ולאנגליה תחת שלטונה עתיד מזהיר.
הנרי ויטנברג , היה קצין במשטרת ניו יורק ומתאבק יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948), סגן אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) ופעמיים ברציפות אלוף המכביה (1950 ו-1954) בהיאבקות בסגנון חופשי.
ויטנברג ניצח במהלך הקריירה שלו הוא ב-400 קרבות והפסיד רק ב-4 קרבות.
ויטנברג נולד בג'רזי סיטי ובבית הספר הצטיין בהיאבקות, שחייה ושחמט.
בשנתו הראשונה בקולג' התחיל להשתתף בטורנירים של היאבקות והצטיין בכך.
הוא לקח חלק בטורנירים של איגוד האתלטים החובבים וזכה בשמונה מהם, תוך לקיחת חלק בשלוש מאות היאבקויות וזכייה בכולן.
הוא למד והתאבק בישיבה יוניברסיטי ובסיטי קולג' של ניו יורק במשך שלוש עשרה שנים.
הוא שימש כפרופ' לחינוך לבריאות.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ויטנברג במדליית זהב לאחר ניצחון בקרב הגמר על פריץ שטוקלי משווייץ.
במדליית ארד זכה בנט פוליקוויסט משוודיה.
ב-1950 השתתף במכביה השלישית וזכה במדליית זהב.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ויטנברג במדליית כסף.
הוא הגיע שוב לקרב הגמר, אך הפעם הפסיד לוויקינג פאל משוודיה שזכה במדליית הזהב.
במדליית הארד זכה אדיל אטן מטורקיה.
ב-1954 חזר ויטנברג לישראל וזכה במדליית זהב במכביה הרביעית.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שימש ויטנברג כמאמן נבחרת ההיאבקות של ארצות הברית.
ב-1979 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.
הנרי דאנה וושבורן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אינדיאנה וגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
וושבורן נולד ב-28 במרץ 1832 בוינדזור, ורמונט, ועבר לאינדיאנה בשנת 1850. למד בניו יורק עריכת דין, והצטרף ללשכת עורכי הדין בשנת 1853, ועבד בכך בניופורט, אינדיאנה, ובמהרה הצטרף למערכת הפוליטית המקומית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הצטרף לצבא האיחוד ומונה למפקד רגימנט ביולי 1865. הוא התקדם במהרה במסלול הדרגות, ועד אוגוסט מונה למייג'ור גנרל (מקביל לדרגת האלוף בצה"ל) באוגוסט באותה שנה.
לאחר סיום המלחמה נבחר לבית הנבחרים, בקונגרס ה-39 וה-40. לאחר מכן, בשנת 1869, מונה למשלחת סיור ברחבי מונטנה, במה שיהפוך מאוחר יותר לפארק הלאומי ילוסטון.
הר וושבורן, הממוקם בפארק קרוי על שמו.
וושבורן מת בביתו בקלינטון, אינדיאנה ב-26 בינואר 1871.
אלאסטר אדוארד הנרי וורסלי היה קצין צבא וחוקר ארצות בריטי.
הוא השתתף במשלחת שיצאה בשנת 2009 במטרה ללכת בעקבות ארנסט שקלטון ולחצות את יבשת אנטארקטיקה.
בניגוד למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, המשלחת של 2009 הצליחה להשיג את מטרתה.
וורסלי מת בינואר 2016 תוך כדי ניסיון להשלים את חציית הסולו הראשונה של אנטארקטיקה.
לאחר 70 ימי מסע ביחידות וללא עזרה מן החוץ, התערערה בריאותו, ומערכות גופו החלו לקרוס.
בשלב זה, כשהוא במרחק 48 ק"מ בלבד מיעדו, נאלץ להזעיק חילוץ, אך מת בבית החולים בצ'ילה.
הוא היה קרוב משפחה רחוק של פרנק וורסלי, רב החובל של אוניית משלחתו של ארנסט שקלטון, אנדיורנס, ומילדותו גילה עניין ער בחוקרי אנטארקטיקה בראשית המאה ה-20, העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
הנרי וורסלי שירת בצבא הבריטי במשך 36 שנים.
הוא פיקד על המבצע של צבא בריטניה באפגניסטן בשנת 2001, שנודע בשם "מבצע וריטס".
כמו כן שירת באירלנד הצפונית, בבוסניה ובקוסובו.
בשנת 1993 קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית (MBE) על הצטיינות בשירות בצפון אירלנד, וב-2002 קיבל ציון לשבח מן המלכה אליזבת על שירות רב-ערך ביוגוסלביה.
באוקטובר 2015 פרש מן הצבא.
בשנת 2008 פיקד על משלחת חלוצית בנתיב דרך ההרים הטראנס-אנטארקטיים, והגיע לנקודה במרחק 155 ק"מ מן הקוטב הדרומי.
המשלחת ציינה את שנת המאה למשלחת נמרוד של שקלטון.
וורסלי חזר לאנטארקטיקה בשנת 2011, בראש קבוצה בת שישה אנשים שהלכה בעקבות מסעו המוצלח, בן 1440 הקילומטרים, של רואלד אמונדסן בשנת 1912 אל הקוטב הדרומי, לציון שנת המאה לכיבוש הקוטב.
עם השלמת הנתיב, היה וורסלי לאדם הראשון שעבר בהצלחה את שלושת הנתיבים שבהם צעדו ארנסט שקלטון, רואלד אמונדסן ורוברט פאלקון סקוט.
כוונתו של הנרי וורסלי הייתה לצאת למסע ברוח גיבורו, שקלטון, ולפני שהחל במסע גייס מעל 100,000 ליש"ט ל"קרן אנדבר", שהוקמה כדי לסייע לאנשים ונשים שנפגעו בשירותם הצבאי.
הנסיך ויליאם נתן חסות למשלחת.
בניגוד לחציית הסולו של ביורג אוסלנד משנת 1997, וורסלי עשה את הדרך ללא עפיפון כעזר למשיכת המזחלת שמשקלה 150 קילוגרם.
וורסלי הגיע לנקודת היציאה שלו, האי ברקנר, ב-13 בנובמבר 2015 במטרה להשלים את מסעו ב-80 יום.
אלא שאת הימים ה-70 וה-71 נאלץ לעשות באוהל שלו במצב של תשישות והתייבשות חמורה.
בסופו של דבר הזעיק עזרה בקשר והוטס במסוק אל פונטה ארנס, צ'ילה.
ב-24 בינואר 2016 מת מקריסת מערכות לאחר ניתוח במרפאת מאגאלנז בפונטה ארנס.
ב-20 בפברואר 1993 נשא לאישה את ג'ואנה.
לזוג נולדו שני ילדים, מקס ואלישה.
טינה ג'קסון, שפגשה את וורסלי וחברים אחרים מן המשלחת שיצאה ב-2009 לאנטארקטיקה "בעקבות שקלטון", מציינת ב"הגרדיאן" שוורסלי כינה את משימת הרכבת הצוות "בחירה ממאגר גנים", הואיל וגם חברים אחרים במשלחת היו צאצאים לחברי המשלחת המקורית של ארנסט שקלטון.
הנרי השישי, חלק ראשון הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר.
המחזה הראשון ברביעיית המחזות העוסקים במלחמות השושנים הכוללת בנוסף את המחזות הנרי השישי, חלק שני, הנרי השישי, חלק שלישי וריצ'רד השלישי.
מועד חיבור המחזה אינו ברור, המחזות הקרויים כיום "חלק שני" ו"חלק שלישי" ראו אור לפניו (ב-1594 וב-1595 בהתאמה), כך שייתכן שהמחזה חובר כ"פריקוול" לאור הצלחתם של שני המחזות הללו.
טקסט מלא של המחזה לא ראה אור לפני הכללתו במהדורת הפוליו הראשונה ב-1623, שם מסודרים המחזות לפי סדר ההתרחשויות הכרונולוגי.
על אף שמו, ועל אף העובדה שהשתלשלות האירועים בהם הוא עוסק מתחילה לפני התחלתו ומסתיימת לאחר סופו - המחזה הוא יצירה שלמה ועצמאית, גם אם לעיתים נדירות ביותר הוא מוצג בפני עצמו.
הנרי השישי, מלך אנגליה - על אף שהמחזה נקרא על שמו, הוא איננו מהווה בו דמות ראשית
בדפורד, דודו של המלך, עוצר צרפת
גלוסטר, דודו של המלך, לורד פרוטקטור
הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר, אחיו הצעיר של תומאס ביופורט
דוכס סאמרסט, חיבור לא-היסטורי בין ג'ון ביופורט, הדוכס הראשון מסאמרסט לאדמונד ביופורט, הדוכס השני מסאמרסט
טלבוט, מפקד הצבא האנגלי בצרפת
סר ג'ון פאסטולף, חייל פחדן
ורנון, נציג "השושן הלבן" (בית יורק)
באסט, נציג "השושן האדום" (בית לנקסטר)
ריצ'רד וודוויל, נציב מצודת לונדון
שארל, דופן צרפת (לימים, שארל השביעי)
רנה מאנז'ו, מלך טיטולרי של ירושלים
מרגרט מאנז'ו, בתו, רעייתו של הנרי השישי
לורדים, קצינים וחיילים משני הצדדים
הנרי החמישי, מלך אנגליה מת ו"כל אנגליה אבלה".
המחזה נפתח עם עלייתו לשלטון של בנו, שהוא ילד רך, כאשר אנגליה מצויה בשיא כיבושיה על אדמת צרפת במסגרת מלחמת מאה השנים.
לפיכך מנוהל השלטון על ידי דודיו, המפרי, דוכס גלוסטר, הממונה ללורד פרוטקטור וג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד הממונה לעוצר צרפת.
היותו של המלך היושב על הכס חסר ידע וכישורים מעודד עלייתם של כוחות מתחרים המבקשים לצבור כוח ולהפילו.
בראשם, עם תחילת המחזה, הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר.
המחזה בנוי מתמונות המתרחשות באנגליה ובצרפת לסירוגין.
המחזה נפתח במסע ההלוויה של הנרי החמישי במנזר וסטמינסטר.
שני אחיו של המלך, בדפורד וגלוסטר מספידים אותו יחד עם דודו, דוכס אקסטר.
ריב מתגלע ביניהם לבין בישוף וינצ'סטר לגבי יכולתם למשול במקום המלך-הילד ולשמור על הנכסים שנכבשו בצרפת.
בד בבד, מגיע שליח מצרפת המדווח על התקוממות בראשותו של שארל, דופן צרפת ובתולה מסתורית (ז'אן ד'ארק) שניצח את הכוח האנגלי באורליאן והצליח לקחת בשבי את טלבוט.
גלוסטר ווינצ'סטר ממשיכים את ויכוחם במצודת לונדון, כאשר גלוסטר מאשים את וינצ'סטר בניסיון לרצוח את המלך המנוח ולהשתלט על המצודה, וינצ'סטר טוען שגלוסטר הגיע למצודה על מנת להשתלט עליה ולהכתיר את עצמו כמלך.
ראש העיר לונדון מבקש מהם לא להפריע לסדר הציבורי ולאבל הלאומי ולהתפזר עם תומכיהם.
בצרפת משתחרר טלבוט משביו בהתערבות בדפורד וחוזר לפקד על הצבא האנגלי, שניגף שוב מפני הצרפתים בהנהגתה של ז'אן ד'ארק (אותה מגדיר טלבוט כמכשפה).
עם זאת, האנגלים מצליחים לכבוש מחדש את אורלאן.
באנגליה, ריצ'רד פלנטג'נט מבית יורק מסתכסך עם דוכס סאמרסט מבית לנקסטר.
השניים מכנסים את תומכיהם בגן בלונדון, וכל אחד משני הצדדים מתבקש להזדהות על ידי שושן לבן לאנשי יורק ושושן אדום לאנשי לנקסטר.
זוהי ראשיתה של "מלחמת השושנים".
(סר וולטר סקוט טבע את המונח לפי סצנה זו, שהיא המוכרת והמצוטטת ביותר מבין הסצנות במחזה ומשולבת לעיתים בהקשרים אחרים כגון בעיבודים למחזה ריצ'רד השלישי).
מורטימר, הכלוא במצודה, מגולל על ערש דווי את ראשית הסכסוך בין שתי השושלות ואומר לריצ'רד (בן אחיו) כי כתרו (שהובטח לו לדבריו על ידי ריצ'רד השני) נגזל ממנו על ידי הנרי הרביעי (בולינברוק).
מאז מקופח בית יורק על ידי בית לנקסטר (גם סצנה זו משולבת פעמים רבות כהקדמה לעיבודים של המחזה ריצ'רד השלישי).
המלך הצעיר מנסה לפשר בין הכוחות הניצים.
הוא משכנע את גלוסטר ווינצ'סטר ללחוץ ידיים ולהשלים ומבטיח להשיב לריצ'רד את כל שנגזל מבית יורק ומכתירו לדוכס יורק.
הסדרת הסכסוכים מבית מפנה את הנרי לעבור לצרפת, להיות מוכתר שם למלך ולקבץ את נאמניו.
בצרפת נערכים קרבות בין הצרפתים בהנהגת ז'אן ד'ארק לבין האנגלים בראשות טלבוט וז'אן אף מצליחה להעביר לצדה את דוכס בורגונדיה, שתמך לפני כן באנגלים.
במעמד ההכתרה של הנרי בפריז מתגלע שוב הסכסוך בין ריצ'רד מיורק לבין סאמרסט והאנגלים הנוכחים עונדים שושנים לבנות או אדומות לפי הצד בו הם מצדדים.
הנרי, העונד שושן לנקסטר אדום בגלל שיוכו המשפחתי, מכריז על עצמו כנייטרלי.
באותה עת טלבוט, הצר על בורדו, משווע לתגבורת, אך זו איננה מגיעה בשל חילוקי הדעות בחצר.
טלבוט ובנו מתים בסופו של דבר בקרב, אך האנגלים מנצחים ושובים את ז'אן ד'ארק ואת מרגרט מאנז'ו.
ז'אן ד'ארק מקללת את האנגלים ומועלית על המוקד.
סאפוק מציע לחתן את הנרי ומרגרט כחלק מהסכם עם שארל, בו יסכים הדופן הצרפתי למשול כמלך-ואסל תחת שלטון אנגלי.
שארל מסכים לברית, תוך הבטחה לנאמניו שיבגוד בה ברגע הכושר הראשון.
המחזה מסתיים בנישואי הנרי ומרגרט מאנז'ו, שסאפוק בטוח שהיא כלי בידיו על מנת לשלוט במלך.
טלבוט האמיץ מגלם את דמות האביר העשוי ללא-חת, אך המחזה מדגיש שבעולם התככים הפוליטיים החדש של אנגליה תחת שלטונו הרופף של הנרי השישי, אין מקום לאבירות ושהעתיד שייך לתככנים הפוליטיים.
החייל הפחדן פאסטולף מהווה את הניגוד החריף לאומץ-ליבו של טלבוט.
המחזה נכתב לאחר שכוחות בריטניה הביסו את הארמדה הספרדית ב-1588, אירוע שהזניק את תודעת הלאומיות הבריטית המודרנית.
המחזה ספוג בתחושת פטריוטיות אנגלית לאומית המתבטאת בשירי הלל לחיילים האנגלים המנצחים בקרבות מעטים מול רבים ובגינוי חריף לבוגדים.
כישוף, שטניות והעל-טבעי נוכחים בכמה תמונות במחזה, בפרט בכל הקשור לדמותה הדמונית של ז'אן ד'ארק.
הצגתה הדמונית, השלילית ביותר ואף המיזוגנית, של ז'אן ד'ארק מוסרת פעמים רבות בעריכה של המחזה להצגה, הן בשל סיבות פמיניסטיות והם משום שמאז 1910 ז'אן ד'ארק היא קדושה של הכנסייה הקתולית.
ייתכן שהמחזה הועלה לראשונה על במה ב-1592, אך מאז הייתה הפקתו אירוע נדיר יחסית.
ההפקה המוקדמת ביותר של המחזה כהצגה בפני עצמה הייתה בקובנט גרדן ב-13 במרץ 1738. רק ב-1906 נזכר אירוע כזה שנית, במסגרת העלאתם של כל המחזות ההיסטוריים של שייקספיר מריצ'רד השני ועד ריצ'רד השלישי (עם זוג מחזות הנרי הרביעי ושלישיית מחזות הנרי השישי בתווך).
בתקופה המודרנית הועלה המחזה לראשונה ב-1953 בברמינגהאם.
מאז מועלה המחזה לעיתים, לרוב בהקשר של הפקות מיוחדות של השלישייה, לעיתים נדירות באופן בלתי-ערוך לגמרי (הפקה אחת כזו לדוגמה היא הפקת הרויאל שייקספיר קומפני של מייקל בויד בסטרטפורד אפון אייבון מ-1977).
בשנת 2000 הופק המחזה על ידי הרויאל שייקספיר קומפני בתיאטרון הגלוב.
ב-2012 הוצג המחזה בתיאטרון הגלוב במסגרת הפסטיבל Globe to Globe, בו הוצגו כל מחזות שייקספיר, כאשר כל מחזה הועלה על ידי תיאטרון ממדינה זרה אחרת (הפסטיבל היה חלק מאירועי אולימפיאדת לונדון).
את המחזה העלתה קבוצת התיאטרון הלאומי של בלגרד מסרביה, שהסבה את האירועים המתוארים בו על מלחמות יוגוסלביה.
שלושת חלקי הנרי השישי נכללו במסגרת המחזור השני של הסדרה הכתר החלול מ-2016. החלקים הראשון והשני אוחדו לסרט אחד, בעוד החלק השלישי הופיע כסרט נפרד.
עם סמואל וסט כווינצ'סטר, יו בונוויל כגלוסטר, אדריאן דאנבר כריצ'רד דוכס יורק, לוסי רובינסון כססלי דוכסית יורק וסופי אוקונדו כמלכה מרגרט.
הנרי השישי, חלק שני הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר.
המחזה השני ברביעיית המחזות העוסקים במלחמות השושנים הכוללת בנוסף את המחזות הנרי השישי, חלק ראשון, הנרי השישי, חלק שלישי וריצ'רד השלישי.
המחזה הוצג לראשונה ב-1591 וראה אור לראשונה במהדורת קוורטו ב-1594, כך שזהו לא רק המחזה הראשון ברביעייה שחובר והוצג אלא גם המחזה ההיסטורי הראשון שכתב שייקספיר.
המלכה מרגרט, רעייתו של הנרי השישי
אדוארד, רוזן מארץ', בנו של ריצ'רד (לימים, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה)
ריצ'רד פלנטג'נט, בנו של ריצ'רד (לימים, ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה)
ג'ק קייד, ראש המורדים במרד על שמו
לורד סיי, הלורד הראשון של האוצר
לורד סקלס, מגן מצודת לונדון
חיילים, מורדים, שומרים, שליחים ועוד
המחזה מתחיל לאחר אירועי החלק הראשון.
הנרי השישי נשוי למרגרט מאנז'ו, המגלה יותר ויותר עצמאות וכוח בניהול הממלכה, על חשבון בעלה החלש.
סאפוק השאפתני קודם מרוזן לדוכס בזכות סידור הנישואין ומגלה להיטות לכבוש לעצמו את הכתר ואת המלכה והופך למאהבה.
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק תובע אף הוא את כס המלכות.
גלוסטר, המשנה למלך והמנטור שלו, זועם על ההסכם שהשיג סאפוק, במסגרתו העביר את דוכסות אנז'ו לידי רנה, אביה של מרגרט.
אולם המלך, המאוהב ברעייתו היפה אינו שומע לעצות ואף אינו חש בשאפתנותו של סאפוק החותר תחת שלטונו ונישואיו.
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק מתכנן להפיל את הנרי, אך לשם כך עליו לסלק ראשית את גלוסטר הנאמן (שהוא גם השני בסדר הירושה, במקרה שהנרי ימות).
מרגרט המלכה, שבזה לחולשתו של המלך מצטרפת לקשר נגד גלוסטר.
הקושרים רואים ברעייתו, אלינור, את החוליה החלשה, כיוון שאף היא שונאת את הנרי ומייחלת למותו שיסלול את דרכו של בעלה אל הכתר.
המזימה להפלת אלינור מערבת הזמנת מכשפה ובעל-אוב לגינת ביתה בליל רעמים וברקים, המנבאים לה כביכול עתיד מזהיר כמלכה.
בעוד אלינור מוקסמת מהמחזה, פורצים אנשי יורק לחצר ועוצרים אותה באשמת כישוף.
היא נשפטת ונגזרים עליה שלושה ימי קלון פומבי, בו היא חייבת להלך ברחובות יחפה ולעורה רק כותונת, חשופה ללעג ההמון, לפני גירוש לאי מאן.
גלוסטר אינו יכול לשאת את השפלתה של אשתו ומתפטר, דבר המפנה את הדרך לסאפוק להיות היועץ הקרוב ביותר לאזנו של המלך, לשמחתה של מרגרט.
המלחמה בין שני הבתים גולשת גם אל פשוטי העם.
שוליות נפחים נחלקים למחנות ועורכים דו-קרב לוהט על צדקתו של הצד בו הם תומכים.
אשת גלוסטר הנתונה ללעג אומרת לו כי לא תמו סבלותיו ושגם הוא עצמו יפול קרבן לשאפתנותם של סאפוק, וינצ'סטר ובית יורק.
הללו, יחד עם המלכה, מתכננים מזימה נוספת לרציחתו של גלוסטר (כל עוד הוא חי הוא עדיין השני בסדר הירושה).
ראשית, הם מאשימים אותו בבגידה בפרלמנט וכולאים אותו.
סאפוק וונצ'סטר מעודדים את דוכס יורק לצאת ולדכא את המרד.
לפני שהוא יוצא בראש צבא לאירלנד, דואג יורק שאחד, ג'ק קייד, יעורר מהומות בהיעדרו, על מנת שהוא, יורק, יוכל "לדכא את המרד" עם שובו ולתפוס את השלטון.
סאפוק שוכר שני רוצחים, שחונקים את גלוסטר בתא כלאו.
סאפוק מודיע להנרי שגלוסטר מת והנרי מאבד את הכרתו.
כשהוא נעור, מבין הנרי שסאפוק הוליך אותו שולל ומקלל אותו.
ווריק מודיע למלך שבפרלמנט מאמינים שגלוסטר נרצח ודורשים נקם.
הוא ניגש לבחון את גופת גלוסטר ומאשים את וינצ'סטר וסאפוק ברצח (בעוד מרגרט מנסה לטעון שהעובדה שגלוסטר וסאפוק היו יריבים אין בה די על מנת להחשיד את סאפוק ולהרשיעו).
סאפוק מוגלה ווינצ'סטר מת ממחלה.
במהלך הפלגתו של סאפוק לצרפת נלכדת ספינתו על ידי שודדי ים אנגלים.
הוא מזדהה בפניהם בתקווה שיחוסו עליו, אך הם מאשימים אותו בצרותיה של אנגליה ושולחים למרגרט את ראשו הערוף.
ג'ק קייד מחולל מרד של פשוטי-עם במטרה להדיח את האצולה ואת עורכי הדין.
הוא קורא לעצמו "לורד מורטימר" ומבקש לעצמו את הכתר.
קייד בראשות אספסוף מתקדם לשערי לונדון, כאשר דוכס בקינגהאם יוצא אליהם ומבטיח חנינה למי שישוב בשקט לביתו.
לורד קליפורד, שיוצא אף הוא אל המורדים, מציע שכל מי שמבקש את חנינת המלך יניף את כובעו ויקרא "אל מלך נצור".
קליפורד מתווכח מול ג'ק קייד, שההמון פונה ממנו והלאה עד שקייד נמלט ולבסוף נהרג בזמן גנבה.
יורק שב מאירלנד בראש צבא, שוקל לתבוע את הכתר מיד, אך חוזר בו ומבקש שיריבו סאמרסט יושלך לכלא.
הנרי מסכים אך לא מבצע ויורק מתפרץ ותובע את הכתר לעצמו כמלכה האמיתי של אנגליה, כשאשר בניו, ריצ'רד ואדוארד לצידו עם רוזני ווריק וסולסברי.
בקרב סנט אולבנס הורג ריצ'רד, דוכס יורק, את קליפורד ובנו ריצ'רד הורג את סאמרסט ובכך מושג יתרון לבית יורק.
המחזה מסתיים כאשר הנרי מכנס את הפרלמנט ויורק מתקדם לעבר לונדון.
הנרי השישי מתואר כמלך חלוש וחסר כל יכולת שלטון, הנע ונד בין יועציו ומלכתו, המנתבים אותו לפי רצונותיהם ושאיפותיהם.
לדעת מבקרים, בשל חולשתו הקיצונית של הנרי, הטרגיות של הדמות לא מצליחה לדבר אל הקהל, שלא יכול להזדהות עמו.
חולשת המלך מתחדדת במיוחד למול דמותה של מלכתו מרגרט.
רבות מן הדמויות עסוקות ברדיפת צדק ובהצדקת פעולותיהם.
כישוף, שטניות והעל-טבעי נוכחים בכמה תמונות במחזה, בעיקר בתמונת ההעלאה באוב הדרמטית.
תמונות רבות במחזה מצטיינות באלימות גרפית קשה.
לאחר שהמחזה הועלה לראשונה על במה ב-1592 הייתה הפקתו אירוע נדיר.
ההפקה המוקדמת ביותר של המחזה כהצגה בפני עצמה הייתה בתיאטרון סארי ב-23 באפריל 1864. בתקופה המודרנית הועלה המחזה לראשונה ב-1951 בברמינגהאם.
מאז מועלה המחזה לעיתים רחוקות, לרוב בהקשר של הפקות מיוחדות של השלישייה וערוך יחד עם מחזות אחרים, לעיתים נדירות באופן בלתי-ערוך לגמרי (הפקה אחת כזו לדוגמה היא הפקת הרויאל שייקספיר קומפני של מייקל בויד בסטרטפורד אפון אייבון מ-1977).
בשנת 2000 הופק המחזה על ידי הרויאל שייקספיר קומפני בתיאטרון הגלוב עם דייוויד אוילאו כהנרי השישי.
את המחזה העלתה קבוצת התיאטרון הלאומי של אלבניה, שהסבה את האירועים המתוארים בו על מלחמות יוגוסלביה.
עם סמואל וסט כווינצ'סטר, יו בונוויל כגלוסטר, אדריאן דאנבר כריצ'רד דוכס יורק, סם טרוטון כקאלרנס וסופי אוקונדו כמלכה מרגרט.
הנרי השישי, חלק שלישי הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר.
המחזה השלישי ברביעיית המחזות העוסקים במלחמות השושנים הכוללת בנוסף את המחזות הנרי השישי, חלק ראשון, הנרי השישי, חלק שני וריצ'רד השלישי.
המחזה כולל את המונולוג הארוך ביותר במחזות שייקספיר (בפיו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס גלוסטר; מערכה שלישית, תמונה שנייה) ואת כמות הקרבות הגדולה ביותר (ארבעה מוצגים על הבמה, אחד מדווח).
לדברי הבקורת המקובלת, כיוון שאף דמות לא מציגה תכונות נאצלות וכמעט כולן מבצעות מעשי זוועה, אין במחזה דמות ראשית חיובית שניתן להזדהות עמה.
חלקים מהמחזה משולבים לרוב בעיבורים למחזה ריצ'רד השלישי.
המלכה מרגרט, רעייתו של הנרי השישי.
אדוארד מווסטמינסטר, הנסיך מוויילס, בנם
הנרי ריצ'מונד, ילד, לימים הנרי השביעי, מלך אנגליה
אדוארד, רוזן מארץ', בנו של דוכס יורק (לימים, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה)
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, בנו של דוכס יורק
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס גלוסטר, בנו של דוכס יורק (לימים, ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה)
אדמונד פלנטג'נט, רוזן ראטלנד, בנו הצעיר של דוכס יורק
רוברט אספל, מורו הפרטי של אדמונד
מונטיגיו, שתי דמויות היסטוריות שונות.
במערכה 1 זהו רוזן סולסברי, אביו של רוזן ווריק ודמות ראשית בחלק השני; ממערכה זו ואילך זהו ג'ון נוויל, מרקיז מונטיגיו, אחיו הצעיר של ווריק
סר ויליאם סטנלי, חייל בקרב בוסוורת'
סר ג'ון מורטימר, דודו של דוכס יורק
ליידי גריי, לימים אליזבת, רעייתו של אדוארד הרביעי
לואי האחד עשר, מלך צרפת
תומאס מברברלי, ראש עיריית יורק
חיילים, שומרים, שליחים, מתופפים ועוד
המחזה מתחיל מיד לאחר אירועי החלק השני, כאשר דוכס יורק מגיע לפרלמנט.
לאחר ניצחונו על אנשי המלך, יורק הוא הדמות המתבלטת כחזקה בממלכה ושאפתנותו למלוכה אינה יודעת גבול.
הוא מלווה בבניו, המסתכסכים בהמשך.
המלך הנרי חלש מאי-פעם, כעת, ללא ייעוצו והגנתו של גלוסטר (שנרצח) נראה שגורלו נחרץ, מגנתו היחידה היא אשתו מרגרט מאנז'ו המתגלה במחזה זה (בניגוד לחלק הקודם) במלוא עוצמתה כמי שנלחמת על שלטון בעלה ובנה.
דמות נוספת העולה במחזה היא זו של ווריק, המזגזג מצד לצד.
דוכס יורק מגיע לפרלמנט בלונדון מלווה בפמליה במטרה להכתיר את עצמו למלך.
מנגד מופיע המלך הנרי עם פמלייתו ודורש מיורק לכרוע ברך ולבקש על חייו.
ווריק, תומכו של יורק, מציע למלך לוותר על כתרו ולהסתפק בתואר דוכס לנקסטר מנגד טוען בזכות המלך תומכו ווסטמורלנד.
לאחר ויכוח מבקש הנרי מיורק שירשה לו למלוך עד סוף חייו, בתמורה להכרזתו שיורק יהפוך ליורשו.
ההסכם מרתיח את מרגרט מזעם כיוון שמשמעות ההסכם הוא שבנה הודח ממעמדו כיורש העצר.
מאידך, בניו של ריצ'רד דוחקים בו ליטול את הכתר מיד.
המלכה מגייסת צבא על מנת להילחם בבית יורק (קרב וייקפילד), צבאה מנצח ואדמונד, בנו הצעיר של יורק מעונה ומוצא להורג על ידי קליפורד, בעוד יורק עצמו נלקח בשבי ומושם ללעג כאשר מרגרט מכתירה אותו בכתר עשוי נייר.
קליפורד ומרגרט דוקרים את יורק למוות ומרגרט מצווה לכרות את ראשו ולהוקיעו מעל לשער העיר יורק.
בקרב נוסף (קרב סנט אלבנס השני) מנצחים כוחות המלכה את כוחותיו של ווריק.
ווריק עצמו מביא את הודעת התבוסה לבניו של יורק, אדוארד (יורשו) וריצ'רד בעוד מרגרט וקליפורד צועדים ללונדון.
בטאוטון שביורקשייר מתרחש קרב שלישי בין ווריק, יחד עם וולשים וכוחותיו של דוכס נורפוק לבין כוחות המלכה, כאשר המלך הנרי צופה במתרחש.
בסוף הקרב ידם של בית יורק על העליונה.
קליפורד נלקח בשבי וראשו נערף ומרגרט נמלטת עם בנה (אדוארד מווסטמינסטר) לצרפת.
אדוארד לבית יורק מוכרז כאדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
ווריק מתנה את הכתרתו של אדוארד בכך שלאחר הטקס בלונדון ישא לאשה את הנסיכה בונה מסבויה, גיסתו של לואי האחד-עשר, מלך צרפת.
ווריק יוצא לצרפת על מנת לארגן את הנישואין בעוד אדוארד יוצא ללונדון לטקס ההכתרה.
בינתיים נתפס הנרי בצפון אנגליה ומובל למצודת לונדון למאסר.
אדוארד, המלך החדש, מתאהב באלמנה יפה (ליידי גריי) ונושא אותה לאשה, תוך הפרת ההסכם עם ווריק.
בצרפת פועלת מרגרט לסיכול הסכם הנישואין של אדוארד עם בונה, בתקווה שכישלונו יביא את הקץ על מלכותו של אדוארד.
לפתע נודע כי אדוארד נשא את ליידי גריי לאשה באנגליה.
ווריק הזועם חובר למרגרט ויחד הם פונים למלך צרפת על מנת שיסייע להם להחזיר את הנרי לכסאו (ולהבטיח את עליית בנו על הכס עם מותו).
המלך הצרפתי מתכנן את הפלישה לאנגליה.
באנגליה מתרבה ההתקוממות נגד מלכותו של אדוארד ונישואיו.
אף אחיו הצעיר של המלך, דוכס קלרנס, חובר למרגרט ולווריק ומסכים לשאת לאשה את בתו הצעירה של ווריק.