tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרשים מתכתב עם "תורת השדה" של קורט לוין שעל פי עקרונותיה, הילד וסביבתו הם גורמים - התלויים זה בזה, ומרחב השדה מייצג מרחב חיים, מרחב שמקיף את היחיד על ממדיו הפסיכולוגיים, הביולוגיים, והחברתיים.
"דרך כפר" פועלת להעצמת אנשי חינוך על בסיס משנה חינוכית מקורית וסדורה, ומתוקף הפלטפורמה הערכית של ההצהרה הפותחת את חוק החינוך הממלכתי של מדינת ישראל (1953) "מטרת החוק היא לחנך אדם להיות אוהב אדם".
ה"דרך" מקנה למורה תובנות, ומסוגלוּת להיות עבור תלמידיו עוגן אנושי של משמעות בעולם, המוצף גרייה חושית, שטף של מידע ואי ודאות.
תפיסת חינוך דרך כפר מאפשרת את הדברים הבאים:
הבניית שפה חינוכית משותפת לכלל הצוות בקהילת החינוך (מורים, מדריכים, עובדים סוציאליים ואנשי משק ומנהלה) כולם לשיטת דרך כפר שותפים משמעותיים למשימה החינוכית
גיבוש ערכי יסוד לקהילה החינוכית הספציפית, אשר יביאו לידי ביטוי את ייחודה ואת מחנכיה
מיפוי העשייה החינוכית - זיהוי חוזקות מצד אחד וזיהוי חסכים וחוסרים מצד שני, ובהתאם לכך עיצוב, ארגון ושיפור העשייה החינוכית
תפיסת דרך כפר מוטמעת בקהילות השונות, בין השאר, באמצעות גיבוש ויישום תוכניות עבודה שנתיות מפורטות על פי עקרונות השיטה ובהתאם לאופי ולרוח של כל קהילה; בתי מדרש (מפגשי למידה של הצוות המוביל בקהילה – מנהלים, רכזים ויועצים); בתי נדרש (מפגשי למידה לכלל הצוות החינוכי); סיורים והשתלמויות.
כמו כן מקפיד המכון על מדידה והערכה שוטפים ומפורטים, ע"פ "המודל הלוגי".
עמותת "דרך כפר-יוזמות חינוך" נוסדה בשנת 2007 על ידי אנשי חינוך מכפר הנוער ימין אורד בראשותו של ד"ר חיים פרי, זוכה הפרס השנתי של ארגון "עולם הילדים" (World of Children) לשנת 2014. הפרס, שמוענק מדי שנה במטה קרן יוניצ"ף בניו יורק, מכונה "הנובל של זכויות הילד".
בראש העמותה הועמד חיים רובוביץ.
גוף הליבה של העמותה הוא "מכון חינוך דרך כפר" הפועל להטמעת תפיסת דרך כפר בקהילות חינוך במגזרים שונים.
מכון החינוך שם לו למטרה להכשיר אנשי חינוך וללוות קהילות חינוך שונות ברחבי הארץ - כפרי נוער, בתי ספר, פנימיות רווחה, רשתות חינוך, תנועות נוער, מועצות אזוריות, גופי אקדמיה, יחידות בצה"ל וארגונים חברתיים.
זאת מתוך מטרה להציע וליישם שיטת חינוך וטיפול לעבודה עם מתבגרים שבאים ממציאות משברית קיומית ותודעתית.
בנוסף מפעילה העמותה שתי מכינות קדם צבאיות: האחת לבנים בחצור הגלילית והשנייה לבנות במגדל העמק.
המכינות מחנכות ברוח התפיסה למנהיגות ומצוינות חברתית ומכינות לגיוס לצה"ל נוער מפריפריה גאוגרפית וחברתית.
כפרי נוער ופנימיות: ימין אורד, נווה עמיאל, קדמה, נווה הדסה, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, אלוני יצחק, תו"מ, אורט קציני ים אשדוד, הדסה נעורים, נחלת יהודה, כפר סילבר, מנוף, תלפיות, עדן ובית הבוגר
תיכונים: ברנקו וייס תחכמוני חדרה, מרכז חינוך טכנולוגי (מח"ט) אורט בית שאן, אורט מרום עכו, מח"ט ערבי עכו, עמל טכנולוגי ת"א-יפו, אורט בית הערבה, אורט יד שפירא, מח"ט אבן רושד טמרה, אורט מיטרני חולון, עמל אשדוד, אורט אדיבי אשקלון, אולפנת אמונה לאומנויות בירושלים ואורט תל נוף
שותפים נוספים: משמר הגבול; משרד החינוך: קידום נוער ואגף שח"ר, מנהל חברה ונוער והמנהל לחינוך התיישבותי פנימייתי ועליית הנוער; שירות בתי הסוהר - כלא אופק לבני נוער; מכללת אורנים; סמינר הקיבוצים ותוכנית תל"מ (תעסוקה, לימודים ומגורים בקיבוצים לצעירים יוצאי אתיופיה)
דרך השדות היא דרך נופית בנגב הצפוני מערבי בין קיבוץ צאלים ובין המושבים תלמי יוסף ופרי גן.
נתיב הדרך נסמך על התווי ההיסטורי של הדרך לאורך קטעו הדרומי של קו המים לישובי הנגב שהונח ב-1947: מצאלים דרך מבטחים הישנה (כיום ליד פרי גן) ועד נירים הישנה (כיום ליד קיבוץ סופה).
בסמוך לדרך נמצאים מספר אתרי מורשת וציוני דרך (ממזרח למערב): בית הביטחון של צאלים, פסל לציון עליית 11 הנקודות בנגב, בית הביטחון של אורים הישנה, נקודת ציון למקום העלייה לקרקע של קיבוץ אורים, מצפה גבולות ובית הביטחון של מבטחים.
כמו כן, פזורים לאורך הדרך נופי טבע הכוללים אזורי אדמת בור חולית, אזור פריחת אירוס הנגב, ועצי אשל הפרקים, ונופים חקלאיים של גידולי שלחין ובעל בשטח פתוח, חממות ובתי רשת.
אורך הדרך הוא 20 ק"מ והיא מקשרת בין כביש 222 ליד צאלים ובין כביש 2200 ליד תלמי יוסף ופרי גן (מסתעף מכביש 232).
בשנת 2000 הכשירה קרן קיימת לישראל את הדרך על ידי ציפויה באספלט והיא עבירה לרכבים פרטיים לכל אורכה.
בתחילת אוגוסט 2022, בימים שקדמו לפתיחת מבצע עלות השחר, שימשה דרך השדות כציר כניסה ויציאה לישובי חבל שלום והחלוציות.
וזאת, מחשש מירי טילי נ"ט מצד רצועת עזה על רכבים הנעים בכביש 232.
נמצא ממערב לכניסה לקיבוץ צאלים מצפון לפאתו הצפונית של היישוב.
המבנה שימש כמרכז הנקודה, נבנה לאחר עלייתה על הקרקע ב-7 בפברואר 1947, כחלק משלוש נקודות שהוקמו בתאריך אחד לאורך קו המים לנגב: צאלים, מבטחים ועלומים (ח'זלה.
נשמר בצורה טובה וניתן לראות בו דגם לבתי הביטחון שנבנו בסוף שנות ה-40 בנגב.
בתקופת מלחמת העצמאות הייתה ממוקמת ביישוב מפקדת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב עליו פיקד חיים בר-לב.
רבים מהסיורים לשמירה על קו המים יצאו מהיישוב.
למרות המצור ממנו סבל היישוב במהלך המלחמה, בדומה ליישובי הנגב האחרים, הצליחו חברי הקיבוץ להחזיק מעמד ולקיים את היישוב עד לתום המלחמה.
אולם, לאחר המלחמה, עזבו חברי צאלים את המקום ועברו צפונה, שם ייסדו את קיבוץ כפר החורש.
בינואר 1949 הוקם קיבוץ צאלים מחדש, מעט דרומית ליישוב המקורי, על ידי קבוצת צעירים ניצולי שואה מאיטליה.
מהישוב המקורי נותר בית הביטחון, מגדל המים, שרידי מתקני האגירה ושרידי מבני משק של ההיאחזות מתקופת מלחמת העצמאות.
פסל לציון עליית 11 הנקודות
ב-24 בנובמבר 2016 נחנך על "גבעת האירוסים", פסל לכבוד מלאת 70 שנה לעליית 11 הנקודות בנגב במוצאי יום כיפור תש"ז.
הפסל הוא של חבר קיבוץ עין השלושה, אברהם בורנשטיין.
בסמוך לפסל הוקמה אנדרטה לזכר מחמוד ח'יר אל דין.
בית הביטחון של אורים הישנה
מדרום לגבעת האירוסים ולפסל לציון עליית 11 הנקודות נמצא בית הביטחון של אורים הישנה.
לכאן עברו המתיישבים הראשונים כנקודת קבע, אולם לאחר מספר חודשים המשיכו ועברו למשטרת עימארה, מקומו הנוכחי של קיבוץ אורים.
אזור זה נכלל בעבר בשטחי האש של באלי"ש ובית הביטחון נפגע קשות מירי אימוני צה"ל.
אזור הבניין כבר איננו שטח אש וב-2014 עבר הבניין חיזוק במסגרת תהליך שימורו כאתר מורשת.
באזור הבניין נמצאים גם שרידי מבנים הרוסים.
נקודת הציון לעליית אורים על הקרקע
ב-1966 במלאת 20 שנים ליסוד הנקודה, שחזרו חברי אורים את העלייה על הקרקע והקימו בערב אחד צריף, אוהלים, מגדל שמירה וגדר ביטחון באתר העלייה על הקרקע.
לציון האירוע והאתר הם הותירו במקום אבן עליה חקוק "באנו אליך הנגב, כאן עלתה על הקרקע קבוצת אורים, במוצאי יום הכפורים תש"ז 6.10.1946, עם התיישבות 11 הנקודות בנגב".
האבן מוקפת במספר אבנים ונמצאת בשטח חולי.
מכאן עברו ראשוני המתיישבים לנקודת הקבע שתוכננה להם, הנמצאת כ-1.4 ק"מ ממזרח לנקודת העלייה על הקרקע, ושם הוקם בית הביטחון של אורים הישנה.
מצפה גבולות הוא האתר אליו עלה לראשונה קיבוץ גבולות, במסגרת עליית שלושת המצפים - שלוש תחנות ניסיוניות בנגב, במאי 1943. בנייני המצפה נבנו בלבני בוץ (אדובה), כולל חומה שהקיפה את הנקודה.
ב-1949, לאחר שמייסדיו עזבו את הנקודה ועברו לקיבוץ חצור, הוקם קיבוץ גבולות מחדש, כקילומטר אחד מצפון למצפה גבולות, ומבני המצפה ננטשו.
ב-1983 שוחזרו מבני המצפה והחומה.
ב-1996 הוקם במקום מרכז מבקרים והאתר הוכרז כאתר לאומי.
במקום, מלבד שחזור האתר ההיסטורי, מוצג גם סיפור צינור המים לנגב ומשוחזרים מאפייה מימי מלחמת העצמאות ומפעל לליטוש יהלומים.
כמו כן, מוצגים במקום כלים חקלאים עתיקים.
נמצא בין חממות שבין מושב פרי גן ומושב שדה ניצן, במקום בו הוקם קיבוץ מבטחים ב-7 בפברואר 1947 כקיבוץ של תנועת העובד הציוני.
בנקודה הוקמו מספר בתי מגורים ובית ביטחון בדגם שהוקם גם באורים הישנה ובצאלים.
ב-22 באפריל הותקף הקיבוץ על ידי טנקים בריטים לאחר שאנשי הקיבוץ סירבו לשתף פעולה עם הבריטים באיתור משאית השייכת לערבים.
6 פגזים, מתוך עשרות שנורו לעבר הנקודה, פגעו בבית הביטחון.
בהתקפה נהרג אחד מחברי הקיבוץ.
לאחר מלחמת העצמאות נעזב הקיבוץ ומבנה בית הביטחון הוא השריד היחידי מנקודת ההתיישבות.
ב-1950 נוסדה מבטחים מחדש, הפעם כמושב על ידי עולים מכורדיסטן.
מקומו הנוכחי, כ-4 ק"מ מצפון מערב לבית הביטחון.
ב-1982 הוכרז בית הביטחון של מבטחים כאתר לאומי.
התנועה הציבורית דרך חיים היא עמותה הפועלת למימוש חזון מדינה יהודית על פי תורת ישראל, ומבקשת להקים מדינת הלכה.
בראש התנועה עומד הרב יצחק גינזבורג, ובכפוף לו פועלות שתי מועצות - מועצת נשים ומועצת גברים - שנבחרו על ידי חברי התנועה ומתפקדיה.
נכון לשנת תשע"ז מונה התנועה כ-4,600 מתפקדים אשר מתוכם כ-400 משלמים דמי חבר חודשיים.
התנועה מתנגדת בחריפות להפרדת הדת מהמדינה.
התנועה הוקמה בשנת ה'תשע"א על ידי ועדת הקמה שמינה הרב גינזבורג, וכללה את הרב יצחק שפירא (ראש ישיבת עוד יוסף חי, ומחבר הספר תורת המלך), הרב איתיאל גלעדי (מזכירו האישי של הרב יצחק גינזבורג) והרב גדי בן זמרה (ראש אולפנת מעלה לבונה).
פעילים בולטים בתנועה הם מאיר אטינגר, צבי סוכות, עקיבא הכהן, הסופר עודד מזרחי והרב שי דאום.
התנועה מורכבת ממוסדות המשקפים יחד שיטת ממשל הראויה להוות, לשיטתם של מקימי התנועה, מודל מעשי למדינה יהודית.
היא מבקשת להחליף את הדמוקרטיה בישראל במדינת הלכה שבראשותה מלך.
השיטה מציעה איזון ושילוב בין כוחו של הציבור ובין סמכותו של ראש התנועה: כלל המתפקדים (נקראים גם 'קהל') בוחרים את "מועצת התנועה" שמתוכה נבחרים חברי ההנהלה.
לראש התנועה ישנה זכות להטיל וטו על כל החלטה שהתקבלה על ידי המוסדות הנבחרים.
בתנועה מועצות נבחרות נפרדות לגברים ולנשים, שהחפיפה ביניהן מתבצעת על ידי באי כוחו של ראש התנועה.
המבנה השלטוני שהתנועה חותרת להשלטתו בישראל הוא משטר המבוסס על הפורמט של מדינת הלכה, וכולל נשיא בעל סמכויות נרחבות וכן וריאציה של הכרעת הרוב בצורה דמוקרטית.
בשנת 2016 נערכו בחירות למועצת התנועה.
התנועה יזמה קמפיינים, בין היתר לסירוב פקודה ביחס לפינוי והריסת מאחזים והתנחלויות ולעידוד עבודה עברית.
פעילויות התנועה נתמכות בחולצות ובסטיקרים הנושאים מסרים כגון "יהודים אוהבים יהודים" ו"חיי חיילינו קודמים לחיי אזרחי האויב".
בשנת 2015 התנועה הפיצה מנשרים שקראו למעסיקים להדיר ערבים מהעבודה ולהימנע מהעסקתם.
לשם כך, הם מסרו מספר טלפון של ייעוץ משפטי למעסיקים המעוניינים להימנע מהעסקת ערבים.
בתגובה לפרסום המנשרים פנה המטה למאבק בגזענות בישראל והמרכז הרפורמי לדת ומדינה אל היועץ המשפטי לממשלה בבקשה להורות לאלתר על פתיחה בחקירה פלילית נגד המעורבים בהדפסה והפצה של העלונים, בחשד לעבירות של הסתה לגזענות, ושידול לביצוע עבירות לפי חוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
בשנת 2016 יזמה התנועה קמפיין תחת הכותרת "די לדיקטטורה של בג"צ".
כחלק מהקמפיין נערכו הפגנות מול בית המשפט העליון ומול בית הנשיאה מרים נאור, הודבקו מודעות, הופקו סרטונים סאטירים והושק חשבון טוויטר סאטירי על שמה של נשיאת בית המשפט העליון בשם fakeNaor@.
בתחום החקיקה, מקדמת התנועה את הצעת "חוק המשילות" שנועדה, בהתאם למודל הבריטי, לאסור על בג"ץ לבטל חוקים.
כמו כן, קידם התא המשפטי של התנועה הצעה לתיקון לחוק מיהו יהודי (חוק השבות) - אך ההצעה נדחתה.
התנועה מסייעת בתחום המשפטי למעסיקים שרוצים להעביד יהודים בלבד.
מספר פעמים רצתה התנועה להגיש רשימה לבחירות לכנסת - אך פעולות אלו לא יצאו לפועל.
דרך חיים (או דרך החיים) הוא ביאור על פרקי אבות שכתב המהר"ל מפראג, והודפס לראשונה בחייו בשנת ה'שמ"ט.
הביטוי לקוח מספר משלי: .
המהר"ל בסוף הקדמתו מביא פסוק זה, וכותב "וקראנו שם החבור הזה דרך חיים, על שם הכתוב ודרך חיים תוכחות מוסר".
עם זאת, בשער הדפוס הראשון נקרא הספר "דרך החיים", אך אין ערובה שהמהר"ל עצמו כתב זאת וייתכן שהיה זה המו"ל.
בדפוס לונדון מופיע השם ביידוע גם בהקדמת הספר.
ביתר ספריו מוזכר הספר לעיתים בשם דרך חיים, ולעיתים בשם דרך החיים.
הספר מרכז הגות, מוסר ורעיונות על דרך הדרש, על פי סדר המסכת.
זהו ספרו היחיד המקיף מסכת שלמה לפי הסדר, ולא רעיונות אקראיים על קטעים נבחרים.
ספר זה הוא גם היחיד בו מפרש המהר"ל את פירושיו, ולא מביא דעות ראשונות וחולק עליהן.
דרך חיים - עם פירושים והערות מהרב יהושע דוד הרטמן, שישה כרכים, מכון ירושלים, תשס"ז.
דרך החיים, ספרי מהר"ל, המכון להוצאת ספרי המהר"ל-הוצאת תפארת, תשע"ה-2015
דרך התה (בסינית: 茶马古道, בפיניין: Chá Mǎ Gǔ Dào, מילולית "דרך הסוס תה") המכונה כיום בדרך כלל דרך התה העתיקה הייתה רשת של שבילים המתפתלים בהרי סצ'ואן, יונאן וטיבט בדרום מערב סין, שנועדו לשמש את סוחרי התה.
לעיתים מכונה גם דרך המשי הדרומית או דרך המשי הדרום-מערבית והיא מהווה חלק ממערכת מסלולים מורכבת המחברת בין סין ודרום אסיה.
ישנם מספר אלמנטים ארכאולוגיים ומונומנטליים ששרדו, כולל שבילים, גשרים, תחנות דרך, עיירות שוק, ארמונות, עמדות גבול ומקדשים לאורך המסלול.
מלבד חשיבותה של הדרך לפעילות המסחרית, באופן משמעותי יותר היה הדרך הייתה קריטית לחילופי תרבות בין תת היבשת ההודית, טיבט ודרום-מערב סין.
במיוחד, הדרך מילאה תפקיד חשוב מאוד בהתפשטות הבודהיזם בסין ודרום אסיה.
סצ'ואן ויונאן, ככל הנראה, הם האזורים הראשונים לייצור התה בעולם.
התיעוד הראשון של טיפוח התה טוען שהתה טופח על הר מנגדינג בסצ'ואן (蒙顶山) בין צ'נגדו ו מוקדם יותר מאשר שנת 65 לפנה"ס.
יא'אן היה מוקד חשוב בסחר התה עד המאה העשרים.
מלבד תה, מוצרי משי מצ'נגדו ובמיוחד שוג'ין (蜀锦), נסחרו גם בדרך זו לדרום אסיה מלפני 2000 שנה בערך.
מלפני אלף שנים, דרך התה הייתה הקישור המסחרי העיקרי מיונאן לבנגל דרך מיאנמר; לטיבט ולמרכז סין דרך מחוז סצ'ואן.
בנוסף לתה, שיירות הפרדות שנעו בדרך זו נשאו מלח.
אנשים וגם סוסים נשאו מטענים כבדים, כשהם נושאים לעיתים מעל 60–90 קילוגרמים תה, שלעיתים קרובות היה יותר ממשקל גופם.
הסבלים נשאו מטות עם מוטה ממתכת, הן לצורך איזון תוך כדי הליכה והן כדי לסייע בתמיכה בעומס בזמן מנוחתם, כך שהם לא היו צריכים להניח את המטען.
מאמינים כי זו הייתה רשת המסחר העיקרית לתה והתפשטה ברחבי סין ואסיה מראשיתה במחוז פואר, ליד מחוז סמאתי ביונאן.
המסלול זכה לשם דרך הסוס-תה בשל סחר נפוץ של סוסים טיבטיים לתה סיני, נוהג שתחילתו לפחות משושלת סונג, כאשר הסוסים החסונים היו חשובים לסין כדי להילחם בנוודים לוחמים בצפון.
במאה ה-21 נעשה שימוש במורשת דרך התה לקידום בניית מסילת ברזל שתקשר בין צ'נגדו ללהאסה.
מסילת הברזל המתוכננת הזו, היא חלק מתוכנית החומש ה-13 של הרפובליקה העממית של סין, נקראת מסילת סצ'ואן-טיבט (川藏 铁路) ומתוכננת לחבר בין ערים לאורך המסלול כולל קנגדינג.
דרך חדשה הייתה סיעה שהתקיימה במשך כחודשיים ב.
המפלגה הוקמה ב-6 במרץ 2001 כאשר שלושה חברי כנסת, אמנון ליפקין-שחק, דליה רבין ואורי סביר, פרשו ממפלגת המרכז.
יומיים לאחר הקמת המפלגה, פרשו ליפקין-שחק וסביר מהכנסת, ובמקומם נכנסו חברי הכנסת החדשים של מפלגת המרכז דוד מגן ונחמה רונן.
וכשדליה רבין הייתה החברה היחידה בה, היא המשיכה את "דרך חדשה" כמפלגה בעלת מנדט אחד לזמן קצר, לפני שהצטרפה לסיעת מפלגת העבודה, ישראל אחת ב-7 במאי 2001, והמפלגה פורקה זמן קצר לאחר מכן.
דרך יאווראט (בתאית: ถนนเยาวราช) הוא כביש באורך כולל של 1,532 מטרים ואחד הרחובות הראשיים של העיר בנגקוק, בירת תאילנד.
זהו העורק הראשי של אזור הצ'יינה טאון של העיר.
הכביש ממוקם ברובע סמפאנטאוונג ובקרבת רובע פאהוראט, הרובע ההודי של העיר המהווה אחד ממרכזי הסחר בטקסטיל הבולטים בעיר.
אזור דרך יאווראט הפך למרכז העיקרי למסחר של הקהילה הסינית בבנגקוק לאחר שמרכז המסחר של הקהילה הסינית עבר לאזור זה במהלך המאה ה-19 מהמיקום הקודם בו הוא היה במטרה לפנות מקום לבניית ארמון מלך תאילנד.
אזור הצ'יינה טאון של בנגקוק מכיל רחובות קטנים רבים וסמטאות מלאות בחנויות וספקים המוכרים את כל סוגי הסחורות.
ניתן למצוא באזור זה בעיקר חנויות בגדים, מזכרות, מוצרי יד שנייה, ציוד חשמלי, עתיקות וכלי נגינה מיובאים, כאשר לעיתים רבות הפריטים בחנויות נמכרים במחירים סיטונאיים.
האזור מכיל גם מסעדות סיניות רבות.
האזור מושך אליו תיירים ומקומיים מכל רחבי העיר.
אזור דרך יאווראט גובל בנהר צ'או פראיה מדרום.
שלטי חוצות רבים באזור זה של העיר הם דו-לשוניים (מכילים הן כיתוב בתאית והן כיתוב בסינית).
דרך ואצי או ואצי אוט (בהונגרית: Váci út) היא שדרה ארוכה ועמוסת תנועה של בודפשט, המתחילה מהשדרה הגדולה (בכיכר ניוגטי) ועוברת צפונה במקביל לדנובה, באורך של 12 ק"מ בערך, עד לגבול העיר בודפשט.
היא נמשכת דרך דונאקסי (Dunakeszi), על כביש ראשי 2, המוביל לעיר ואץ (שנתנה את שמה לשדרה).
בקטע קצר (כ-650 מטר) הדרך מהווה את קו הגבול של רובע 6 ורובע 13, לאחר מכן עוברת ברובע 13 ולאחר מכן ברובע 4. תחילה בשישה, ולאחר מכן בארבעה נתיבים.
הקטע הצפוני של קו המטרו M3 עובר ברובו מתחת לדרך ואצי.
יש לאורכה שבע תחנות מטרו מכיכר ניוגטי ועד לשער אויפשט (כיום רובע 4).
באחרון חוצה אותה קו הרכבת לאסטרגום, שחוצה את גשר הרכבת המחבר (הצפוני) בהמשך.
דרך ואצי, כביש היציאה העתיק של בודפשט (לשעבר: העיר פשט), המשיכה מעבר לגבולות העיר בכיוון כללי צפון-דרום לכיוון העיר ואץ בצפון המדינה.
במהלך המאה ה-19 חברות תעשייתיות חשובות התיישבו לאורך דרך ואצי בקטע של רובע 13. מפעל המכונות לאנג (Láng), מפעל הברגים, מפעל הפלדה ההונגרי, תעשיית הקנבס, היוטה והטקסטיל, מפעל הסוללות, מפעל המספנה והמנוף ההונגרי.
לפני מסירת גשר מגיירי בשנת 2008, הורחב הכביש בין דרך פוטי (Fóti út) לבין נחל סילאש (Szilas) לשני נתיבים לכל כיוון.
מבני ציבור לאורך ודרך אצי
מנהל המס האזורי המרכזי של הונגריה
מטה המשטרה הארצי, של מחוז פשט ושל בודפשט
המועצה לתשלום פנסיה וקופת חולים לאומית
כנסיית הקהילה של מרטין הקדוש
בית החולים לילדים ברחוב מדאראס (Madarász)
תחנת Volánbusz, תחנת הרכבת אויפשט
בנוסף לאלה, ישנם בנקים רבים, חברות ביטוח ובנייני משרדים נוספים לאורך הכביש.
דרך טראיאנוס החדשה , שנודעה בעברהּ בשם דרך המלך, הייתה דרך רומית שנסללה על נתיב הדרך הקדומה בהוראת הקיסר טראיאנוס בפרובינקיה ערביה, מאיילה שלחוף הים האדום ועד בוסרה.
שורה של אבני מיל לאורך הדרך מלמדת כי היא נסללה בשנים 111–114. כינויה "החדשה" נועד לבדל אותה מוויה טראיאנה שבאיטליה.
בניית דרך טראיאנוס החדשה החלה זמן קצר לאחר סיפוח הממלכה הנבטית וחלקים של חצי האי ערב לפרובינקיה הרומית ערביה בפיקוח המושל גאיוס קלאודיוס סוורוס .
בנייתה הושלמה בתקופת הקיסר אדריאנוס.
הדרך הייתה חלק ממערכת הלימס הערבי .
בסוף המאה ה-3, בתקופת דיוקלטיאנוס, נסלל המשך לדרך טראיאנוס החדשה שהוליך מבוסרה דרך דמשק ותדמור עד לנהר פרת.
דרך זו נקראה בשם .
דרך זיזיקס הוא מותחן אמריקאי משנת 2006, בבימויו של ג'ון פנדרגסט, בכיכובם של קתרין הייגל, ליאו גרילו וטום סייזמור.
הסרט הפך לשמצה בעיקר בשל העובדה שהוא היה כישלון קופתי שהכניס רק 30 דולר בקופות במהלך הקרנתו בארצות הברית, מה שהפך אותו לאחד הסרטים שהכניסו הכי מעט כסף אי פעם.
הסרט הוקרן במשך שישה ימים בלבד בבית קולנוע אחד בדאלאס לצורך עמידה בדרישות של גילדת שחקני המסך.
לפי דבריו של אחד מכוכבי הסרט, ליאו גרילו, נמכרו שישה כרטיסים בלבד, ושניים מהם נקנו על ידי אנשי הצוות.
הסרט עוקב אחרי גרנט (ליאו גרילו), גבר שנמצא במערכת יחסים מורכבת עם מאריסול (קתרין הייגל).
כאשר חבר לשעבר של מאריסול, ג'ואי (טום סייזמור), מתחיל לרדוף אחריהם, גרנט מנסה להיפטר ממנו לאורך כביש מבודד במדבר נבאדה, הנקרא "Zyzzyx Road".
מה שמתחיל כמרדף פיזי הופך במהרה לסיפור פסיכולוגי שבו כל דמות חושפת את הסודות האפלים שלה.
ההפצה המוגבלת של הסרט דרך זיזיקס הייתה אסטרטגיה מכוונת מצד המפיקים, שהתמקדו בשוק הווידאו ולא ביציאה קולנועית רחבה.
הסרט הוקרן בתיאטרון אחד בלבד, היילנד פארק וילג' בדאלאס, טקסס, בין ה-25 בפברואר ל-2 במרץ 2006, עם הקרנה אחת ביום בצהריים.
ההקרנה נערכה באודיטוריום שנשכר על ידי המפיקים תמורת 1,000 דולר.
מהלך זה נועד למלא את הדרישה של גילדת שחקני המסך (SAG) עבור סרטים בעלי תקציב נמוך (פחות מ-2.5 מיליון דולר) כדי שיהיו זכאים להפצה בארצות הברית, אך לא הייתה כוונה להפצה מסחרית נרחבת.המפיקים ביקשו קודם להפיץ את הסרט בשווקים זרים לפני שיצא להפצה רחבה בארצות הברית.
לאסטרטגיה הייתה תופעת לוואי של הפיכתו, באותה תקופה, לסרט בעל ההכנסות הנמוכות בהיסטוריה של ארצות הברית עם הכנסות בגובה 30 דולר בקופות, משישה אנשים ששילמו 5 דולר כל אחד עבור כניסה.
באופן לא רשמי, סוף השבוע הפותח שלו הכניס 20 דולר, כאשר ההפרש של 10 דולר נובע מכך שגרילו החזירה באופן אישי שני כרטיסים שרכשה שילה מור, מאפרת הסרט, שראתה את הסרט עם חברה.
הסרט שוחרר ב-DVD ב-23 מדינות, כולל בולגריה, אינדונזיה ופורטוגל .
בקיץ 2012, שש שנים לאחר יציאתו המקורית, GoDigital הוציאה את הסרט בארץ בפורמט דיגיטלי בגלל ביצועיו הטובים יותר בעולם.
הוא שוחרר ב-DVD בצפון אמריקה בספטמבר 2010.
דרך סנטיאגו (בספרדית: Camino de Santiago בצרפתית: Chemin de Saint Jacques - "דרך השליח יעקב") היא שם קיבוצי לנתיבי העלייה לרגל הרבים המובילים לקברו של השליח הנוצרי יעקב בן זַבדַי (הקרוי סנט ג'יימס באנגלית, סן ז'אק או סנטיאגו בשפות אחרות).
הקבר נמצא, לפי המסורת הקתולית, בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה שבמחוז גליסיה בצפון-מערב ספרד.
דרך סנטיאגו קיימת מעל לאלף שנה, והיא הייתה אחד משלושת נתיבי העלייה לרגל החשובים ביותר בנצרות בימי הביניים, יחד עם נתיבי העלייה לרגל לעיר רומא ולירושלים.
על פי המסורת, הובא השליח יעקב לאחר מותו בסירה מירושלים לצפון ספרד, ונקבר בקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה בשנת 44 לספירה.
קיימות דרכים רבות ברחבי אירופה שדרכן התבצעה עלייה לרגל לעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, מתוכן רק מעטות נחשבות לדרכים הראשיות.
המאמינים הנוצרים מצאו לאורך השנים חשיבות רבה בעלייה לרגל לקברו של השליח יעקב, ובמהלך ימי הביניים פקדו את הדרך עולי רגל רבים.
העלייה לרגל בדרך סנטיאגו פחתה בתקופת המגפה השחורה, בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית ובתקופות של אי יציבות פוליטית באירופה של המאה ה-16. הירידה בפופולריות של דרך סנטיאגו הביאה לכך שבשנות ה-80 של המאה העשרים השתמשו בה רק צליינים מעטים מדי שנה.
אך מאז חלה עלייה בפופולריות הדרך ובהיקף העלייה לרגל של "צליינים מודרניים" מכל רחבי העולם.
דרך סנטיאגו היא נתיב הליכה ארוך והיא הוכרזה בחודש אוקטובר 1987 כנתיב תרבות אירופאי ייחודי ("European Cultural Route") על ידי מועצת אירופה.
בשנת 1993 הוכרז חלקה שבספרד כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו, ובשנת 1998 הוכר גם חלקה הצרפתי של הדרך כאתר מורשת עולמית.
העלייה לרגל לסנטיאגו החלה עם גילוי שרידיו של השליח יעקב בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, ולמרות שנים שבהן תנועת הצליינים הייתה מועטה, היא נמשכת ברציפות מאז.
קיימת הנחה רווחת, לפיה העלייה לרגל בדרך סנטיאגו מבוססת על מסורות פגניות קדם-נוצריות.
עד עצם היום הזה, צליינים רבים לא מסיימים את מסעם בסנטיאגו דה קומפוסטלה, וממשיכים עד העיר פיניסטרה הנמצאת בחצי אי לחופי האוקיינוס האטלנטי, בנקודה המערבית ביותר במחוז גליסיה ובספרד כולה.
אף על פי שפיניסטרה איננה הנקודה המערבית ביותר ביבשת אירופה, אלא קאבו דה רוקה בפורטוגל, העובדה שפירוש השם "פיניסטרה" בלטינית הוא "סוף העולם" מלמדת על כך שבתקופה זו נחשב המקום לנקודה המרוחקת ביותר האפשרית.
על פי אחת המסורות, ההליכה בדרך זו (עד פיניסטרה) הייתה חלק מפולחן פוריות פגני.
על פי מסורת אחרת, העלייה לרגל היוותה לתפיסת העמים הקלטים מעין "מסע אל המוות", תוך הליכה מתמדת מערבה, בכיוון השמש השוקעת.
מסע זה הסתיים בפיניסטרה, שנתפסה כאמור כ"סוף העולם", והחוף עליו היא שוכנת נקרא עד היום "חוף המוות" (Costa de Morta).
שתי מסורות אלה מתבססות על כך שלאורך השנים, הסמל שייצג את הדרך היה בדמות צדפה מתולמת, אשר מייצגת במסורות שונות הן פוריות והן את השמש השוקעת.
על פי אחת המסורות, התרבות הדרואידית הקלטית בימים שלפני האימפריה הרומית ייחסה לדרך זו משמעות של "טקס קבלה" או "טקס חניכה".
דרואידים צעירים היו יוצאים לבדם למסע המפרך, ואלה שסיימו אותו ושבו בשלום לביתם זכו להתקבל לחברה הדרואידית, לאחר שלכאורה "נפטרו" מחוליי החיים הקודמים שלהם ויצאו לדרך חדשה.
לפי תפיסה זו, חולקה הדרך לשלושה שלבים מרכזיים: השלב הפיזי (עד לעיר בורגוס), השלב המנטלי (מבורגוס, דרך המישורים הצחיחים ועד לאסטורגה) והשלב הספיריטואלי (מאסטורגה ועד לפיניסטרה).
השלב האחרון הוגדר כשלב המשמעותי ביותר, ובסופו, עם הגעתם ל"סוף העולם", רחצו הדרואידים במימי האוקיינוס ובכך ניקו את עצמם מעוולות חייהם הקודמים.
התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר לביקורים בקברו של השליח יעקב בסנטיאגו דה קומפוסטלה הוא מהמאה ה-8, בימי הממלכה האסטורית.
העלייה לרגל לקבר הפכה להיות חלק חשוב מהפעילות הצליינית בתקופת ימי הביניים.
בתקופה זו התבסס המנהג לפיו העולה לרגל המסיים את דרכו, שב לביתו כשבידו צדפה - כהוכחה לסיום מסעו המפרך.
באותה העת שופרו הדרכים המובילות אליה בצפון ספרד, וכתוצאה, המוניטין של העלייה לרגל התפשט - עד כדי כך שבמאה ה-12 התבצעה העלייה לרגל בהיקף נרחב.
אחד מהתומכים הנלהבים בעלייה לרגל במאה ה-12 היה האפיפיור קליקסטוס השני, וכבר בימים ההם היה נפוץ בקרב הצליינים מדריך כתוב בשם "Codex Calixtinus" (על שמו של האפיפיור).
אף על פי שהמדריך פורסם כבר בשנת 1140, הוא עדיין משמש כמקור למדריכי טיולים בני זמננו לדרך סנטיאגו.
המדריך מכיל פירוט על ארבע דרכי העלייה לרגל שמקורן בצרפת, הנפגשות ומשתלבות לדרך אחת בעיר פואנטה לה ריינה (בספרדית: Puente La Reina, "גשר המלכה") שבארץ הבסקים.
משם ממשיכה הדרך בנתיב יחיד החוצה את צפון ספרד ומקשר בין לוגרוניו, בורגוס, סהגון, לאון, אסטורגה וסנטיאגו דה קומפוסטלה.
דרך זו, המכונה כיום "הדרך הצרפתית" , נותרה עד היום הדרך הפופולרית ביותר בקרב עולי הרגל לסנטיאגו.
צורכיהם היומיומיים של הצליינים לאורך הדרך לסנטיאגו ובחזרה הצמיחו שורה של מוסדות נותני שירותים, בהם בתי מחסה, אכסניות, בתי חולים, פונדקי דרכים ומנזרים מרשת מנזרי קלוני.
מוסדות אלה קיבלו את תמיכת השלטונות, ואף שימשו כמקור רווח.
סביב הצורך בבניית מוסדות אלה, התפתח סגנון האדריכלות הרומנסקית.
כבר בתקופה ההיא החלו תופעות של רוכלות לאורך הדרך, לממכר מזכרות וציוד לצליינים.
כיוון שהסמל הנוצרי של השליח יעקב היה צדפה, צליינים רבים ענדו תליון עם צדפה כאות לעובדה שהם נמצאים במהלכו של מסע צליינות.
צדפה זו אף העניקה להם את הזכות ללון בכנסיות ולזכות בארוחות חינם לאורך הדרך, וכן הגנה עליהם מפני תקיפות של שודדים.
הואיל ומרבית הצליינים בתקופה זו הגיעו מצרפת, הממלכה הצרפתית פרסה את חסותה על הדרך לסנטיאגו ובכך העניקה לצליינים את ההגנה והחופש להם היו זקוקים.
הצליינים זכו לשירותים מידי אישים חשובים באותה התקופה, דוגמת דומינגו דה לה קלסדה - אשר הוכרז מתקופה מאוחרת יותר כקדוש לאור מעשיו.
השם הספרדי הנפוץ לגלקסיית שביל החלב הוא "El Camino de Santiago".
על פי אגדה מתקופת ימי הביניים, שביל החלב נוצר מאבק הדרכים שהעלו בדרכם הצליינים.
משמעות המילה "קומפוסטלה" עצמה היא "שדה כוכבים".
הדרך לסנטיאגו, שנמשכה לעיתים חודשים ארוכים, הסתיימה בקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה הממוקמת בכיכר המרכזית בעיר.
צליינים כה רבים נהגו להניח את ידיהם על עמוד האבן שבתוך הקתדרלה, עד שכיום קיים בו שקע שנוצר משחיקת האבן.
הכנסייה הקתולית הפעילה מערכת של טקסים המאפשרים לאדם הנוצרי לכפר על חטאיו, ומנהג העלייה לרגל בדרך סנטיאגו היה אחת הדרכים להשיג כפרה זו.
אדם אשר סיים את מסע העלייה לרגל מביתו ועד לסנטיאגו דה קומפוסטלה, קיבל מהכנסייה אישור כתוב לכך שקיים מצווה זו.
אישור זה היה מוצג לאיש הדת המקומי, ופוטר את בעליו מהעונש הצפוי לו בשל חטא שביצע.
נוצרים שהיו זקוקים לכפרה, ולא היו מסוגלים מסיבות כלשהן לעלות לרגל, היו משלמים לאדם אחר על מנת שיעלה לרגל במקומם - וימסור להם בסופו של המסע את האישור (שנרשם על שמם).
הצדפה המתולמת, הנפוצה בחופי גליסיה, משמשת כסמל של דרך סנטיאגו מקדמת דנא.
במשך מאות שנים נודעו לצדפה זו משמעויות מיתיות, סימבוליות ופרקטיות.
ישנן כמה גרסאות למשמעות המיתית של הצדפה, והן מבוססות על סיפורו של השליח יעקב שנרצח בירושלים בשנת 44 לספירה.
לאחר מותו של יעקב העבירו תלמידיו את גופתו לחצי האי האיברי, והיא נקברה במקום שבו שוכנת כיום העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
ליד חופי ספרד נקלעה ספינתם לסופה חזקה, והגופה נפלה למי האוקיינוס.
מאוחר יותר נשטפה הגופה לחוף כשהיא מכוסה בצדפות.
לאחר מותו של יעקב, הועברה גופתו באורח מסתורי, בספינה לא מאוישת, לחצי האי האיברי - על מנת לקברה בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
כשהספינה התקרבה לחוף, נערכה בחוף מסיבת חתונה, והסוס שעליו רכב החתן הצעיר נבהל - דבר שהביא לנפילת שניהם אל הים.
בהתערבות אלוהית, יצאו החתן והסוס מהמים בחיים, כשהם מכוסים בצדפות.
מלבד המשמעויות המיתיות של סמל הצדפה, ישנן כמה משמעויות סמליות.
החריצים בצדפה, המתנקזים כולם לנקודה אחת, מסמלים את מגוון הדרכים המובילות מרחבי אירופה לקברו של השליח יעקב בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
סמליות נוספת משווה בין הצדפה לבין הצליין עצמו, כיוון שכשם שגלי האוקיינוס שוטפים את הצדפות כמקשה אחת אל החוף, כך גם מונחים הצליינים באמצעות יד האלוהים אל העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
בנוסף, קיימות משמעויות פרקטיות לצדפה.
גודלה של הצדפה המתולמת איפשר לצליינים להשתמש בה ככלי למאכל ולשתייה.
כמו כן, משום שהצדפה המתולמת נפוצה בעיקר בחופי גליסיה, היא שמשה כהוכחה לכך שהצליין אכן הגיע ל"סוף העולם" וסיים את המסלול.
עד היום משמשת הצדפה המתולמת כסמלה של דרך סנטיאגו.
הסמל הרשמי של הדרך הוא בצורת צדפה, ורבים מסימני הדרך לאורך המסלול עושים שימוש בצורת הצדפה.
ביישובים רבים לאורך דרך סנטיאגו ניתן לזהות את הצדפה המתולמת כאלמנט עיצובי בבניית בתים פרטיים ומבני מוסדות מרכזיים.
כמו כן, תליון ועליו הצדפה הוא פריט שנמכר בכל מסלולי הדרך לצליינים המודרניים, כמעין סמל לביצוע העלייה לרגל, והם נוהגים לתלות אותו על צווארם, על התיק שברשותם או על מקל ההליכה שלהם.
הקשר ההיסטורי של הצדפה המתולמת לדרך סנטיאגו בא לידי ביטוי גם בשמות שניתנו לצדפה זו בשפות שונות.
במספר שפות כינויה של הצדפה המתולמת הוא, בתרגום לעברית, "הצדפה של יעקב" (בגרמנית - jakobsmuschel; בהולנדית - jakobsschelp; בדנית - ibskal).
בשוודית נקראת הצדפה המתולמת pilgrimsmusslor (מילולית: צדפת צליינים).
בצרפת, מנת צדפות מפורסמת הנחשבת כמעדן נקראת coquille St.
Jacques (מילולית: "הצדפה של סנטיאגו").
כיום, עשרות אלפי צליינים נוצרים ומטיילים אחרים יוצאים מדי שנה למסע העלייה לרגל בדרך סנטיאגו.
חלקם יוצאים לדרך מנקודות מפתח מוכרות לאורכה, וחלקם מתחילים את מסעם מפתח ביתם - לעיתים במרחק של אלפי קילומטרים מנקודת הסיום.
מרבית הצליינים המודרניים, הזוכים לאורך המסלול בכינוי הספרדי "Peregrinos" ("עולים לרגל"), עורכים את המסע ברגל, אך ישנם מטיילים שחוצים את המסלול באופניים ואף רכובים על חמורים או סוסים.
רבים מהצליינים המודרניים מצהירים כי בחירתם לבצע את העלייה לרגל אינה נעוצה בהיסטוריה הנוצרית שלה, אלא נובעת ממניעים אחרים, בהם חיפוש עצמי, התנתקות מחיי היום-יום העמוסים, התחברות למסורות הפגניות הקשורות בדרך, עניין תרבותי ולעיתים אף מטעמים ספורטיביים.
רוב הצליינים המודרניים מסיימים את מסעם בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה, אך יש אחרים המעדיפים להמשיך את המסע כמאה קילומטרים נוספים מערבה, עד לפיניסטרה, ובכך להגיע ל"סוף העולם".
חלק מהמטיילים, בעיקר אלה שאינם מתמקדים במשמעויות הנוצריות של הדרך, רואים בהגעה לפיניסטרה סיום נאות יותר למסע, בעיקר בשל העובדה שבכך הם מסיימים את מסעם לחופי האוקיינוס.
בקרב הצליינים המודרניים השתרשו מנהגים שונים, חלקם מבוססים על מנהגי הצליינים המקוריים וחלקם על מסורות קלטיות מהעבר הרחוק.
בין מנהגים אלה ניתן למנות את נשיאת הצדפה והביקור המיוחל בקבר השליח יעקב בסוף המסע.
מנהג נוסף הוא נשיאת אבן מתחילת המסע (ועבור חלק מהמטיילים - מהיציאה מביתם) והנחתה למרגלות צלב גדול (Cruz de Fero) הנמצא בראש גבעה במהלך הדרך.
מסורת נוספת, השמורה למטיילים המסיימים את מסלולם בפיניסטרה, היא שרפת חפצים אישיים בעת ההגעה לנקודה המערבית ביותר - היא המגדלור.
שני מנהגים אחרונים אלה מסמלים בעיני רבים את ההיפטרות ממשקעי העבר, ואת היציאה לדרך חדשה בחיים עם סיום המסע.
הדרך המודרנית עוברת דרך מקומות יישוב ואתרי תיירות רבים.
חלק מהיישובים הם ערים גדולות, אך קיימים לאורך הדרך גם יישובים בני פחות מ-10 תושבים.
צפיפות המטיילים לאורך המסלול משתנה, ולעיתים הצעידה בדרך היא בודדת למדי, אך לקראת ההגעה לסנטיאגו, באזור הפופולרי יותר של המסלול, צועדים לעיתים עשרות רבות של צליינים במקביל.
אחד המאפיינים המרכזיים של הדרך בעיני הצליינים המודרניים הוא ריבוי הכנסיות לאורך המסלול.
לאורך המסלול נמצאות אנדרטות קטנות בצדי הדרך, לזכרם של צליינים שנפטרו במהלך המסע.
תנאי האקלים והטופוגרפיה משתנים רבות לאורך הדרך, ולכן חלק מהמקטעים מוגדרים כ"קשים" (בשל תוואי דרך הכולל עליות מרובות או מישורים צחיחים נרחבים, או בשל אזורים רבי משקעים) וחלקם מוגדרים כקלים יותר לצעידה.
בנוסף לשינויי האקלים והטופוגרפיה לאורך הדרך, המעבר בין מחוזותיה השונים של ספרד מביא עמו גם שינויים בשפה המקומית (ספרדית, בסקית, גליסיאנית) וכן במאכלים המקומיים.
מאכל נפוץ במחוז גליסיה, המוקדש לעולי הרגל, הוא עוגת סנטיאגו (בספרדית: Tarta Santiago), אשר נמכרת במקומות רבים במחוז כשהיא מעוטרת בקישוט צלב ייחודי.
בספרד ובדרום צרפת שזורות לאורך המסלול אכסניות ייעודיות לצליינים, המספקות לינה ללילה אחד לצליינים שברשותם "דרכון הצליינים".
בספרד נקראות אכסניות אלה אלברגה (Albergue) או רפוחיו (Refujio), והן דומות במאפייניהן לאכסניות נוער - הלינה היא לרוב במיטות קומתיים בחדרים משותפים (לעיתים עשרות צליינים באולם שינה אחד).
השימוש בשירותי אכסניות אלה הוא לרוב תמורת תשלום סמלי של מספר אירו מעטים, ולאורך החלקים המערביים של הדרך (ככל שמתקרבים לסופה) התשלום ניתן כתרומה (דונטיבו, בספרדית: Donativo) ונתון להחלטת הצליין עצמו.
חלק מאכסניות אלה מבוססות על בתי מחסה שהוקמו כבר בימי הביניים, ולעיתים היישובים שבהם נמצאות האכסניות הוקמו במרוצת השנים סביב בתי מחסה עתיקים אלה.
האכסניות מנוהלות לרוב על ידי מתנדבים, מהקהילה המקומית ומאגודות צליינים שונות, וחלקן נמצאות בבעלות פרטית למטרות רווח.
עם העלייה בפופולריות של המסלול, הוקמו לאורכו אכסניות מודרניות בעלות שירותים מגוונים (כביסה, אינטרנט וכו'), אך חלק מהאכסניות עדיין שומרות על צביון ספרטני ומספקות לצליינים שירותים בסיסיים של לינה ומזון.
לעיתים נוהגים הצליינים המתאכסנים באכסניות אלה לארגן ארוחות משותפות, וכיוון שחלק מהאכסניות ממוקמות בתוך כנסיות נהוג לעיתים לערוך תפילות משותפות לכלל הצליינים.
לרוב נוהגים הצליינים להגיע לאכסניות בשעות הצהריים ולהעביר בהן שעות של מנוחה, ולאחר שנת הלילה לצאת לדרכם עם הנץ החמה או אפילו לפני כן.
המסע לסנטיאגו דה קומפוסטלה נמשך שבועות או חודשים.
הצליינים חוצים את המסלול בנתיבים רבים, שנקודות ההתחלה שלהם נמצאות בכל רחבי אירופה ואף בצפון אפריקה.
לשירות הצליינים עומדות מפות המתארות באופן סכמטי את מסלול הדרכים מערים מרכזיות רבות, ובמקומות שונים באירופה אף ניתן למצוא סימוני שבילים של דרך סנטיאגו.
הדרך הפופולרית ביותר היא "הדרך הצרפתית" (Camino Francés), המתחילה בצד הצרפתי של הרי הפירנאים, בעיירת הגבול סן ז'אן פיה דה פורט (Saint Jean Pied de Port).
מטיילים המעדיפים להתחיל את מסעם בצד הספרדי של הגבול, מתחילים לצעוד מהעיירה רונססבאייס (Roncesvalles).
עם זאת, צליינים רבים מתחילים את המסלול בלב צרפת, באחת מארבע הערים הצרפתיות מהן החלה הדרך באופן מסורתי: לה פוי (Le Puy), וזלה (Vézelay), ארל (Arles) וטור (Tours).
הדרך היוצאת מארל (מכונה בשם "דרך טולוסה", כיוון שהיא עוברת בעיר טולוז) שונה משלוש האחרות בכך שהיא לא חוצה את הפירנאים בסאן ז'אן פיה דה פורט - אלא בסומפורט (Somport).
הדרך ה"מקוצרת" מסומפורט לסנטיאגו מכונה בשם "הדרך האראגונית" (Camino Aragonés) כיוון שהיא עוברת במחוז אראגון.
גם הצליינים שמתחילים את מסעם במקומות מרוחקים יותר, עוברים בדרך כלל בסופו של דבר באחת מארבע הדרכים הצרפתיות.
בעבר, צליינים שהגיעו מצפון או ממזרח אירופה עברו דרך שווייץ, וגם כיום, לאחר שיקום הנתיב ההיסטורי, הדרך עוברת בז'נבה, שווייץ.
כלל הדרכים המגיעות מכיוון מרכז צרפת מתאחדות לכדי דרך אחת בעיירה פואנטה לה ריינה במחוז נווארה.
משם עוברת הדרך במספר ערים מרכזיות, בהן בורגוס, לאון ואסטורגה , ומגיעה בסופו של דבר לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
מלבד הדרכים הצרפתיות, קיימות עוד מספר דרכים ברחבי ספרד אשר מובילות לעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה מכיוונים אחרים, בהן:
הדרך הצפונית (Camino del Norte) - מתחילה בעיר הצרפתית אירוּן (Irún), ונמשכת לאורך קו החוף הצפוני של ספרד עד למחוז גליסיה, שם היא פונה דרומה ומשתלבת עם הדרך הצרפתית בעיר ארסואה (Arzúa).
דרך זו מבוססת על דרך רומית עתיקה שנקראת "דרך אגריפה".
דרך זו קשה יותר להליכה ופופולרית פחות, ולכן ההולכים בה אינם זוכים לרשת ענפה של מגורי צליינים כמו זו שקיימת לאורך הדרך הצרפתית.
הערים הגדולות לאורך דרך זו הן סן סבסטיאן, גרניקה, בילבאו ואוביידו.
כמו כן היא עוברת דרך קודילרו שבאסטוריאס.
הדרך האנגלית (Camino Inglés) - שימשה באופן מסורתי את הצליינים שהגיעו לספרד בדרך הים, עלו לחוף בלה קורוניה או בפרול (Ferrol), ומשם צעדו דרומה לכיוון סנטיאגו דה קומפוסטלה.
הדרך זכתה בשם זה כיוון שמרבית הצליינים שהשתמשו בה הגיעו מאנגליה, אך חלק מהצועדים בה הגיעו גם מאזורים אחרים בצפון אירופה.
הדרך הפורטוגלית (Camino Portugués) - מתחילה בפורטו שבפורטוגל (על אף שחלק מהצליינים מתחילים אותה כבר בליסבון), ונכנסת לספרד בגבול הצפוני של פורטוגל.
הדרך עוברת בעיר פדרון (Padron) לפני שהיא מגיעה לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
הדרך הפורטוגלית היא השנייה בחשיבותה אחרי הדרך הצרפתית.
דרך הכסף (Via de la Plata) - דרך רומאית עתיקה, המתחילה בסביליה ומשם נמשכת צפונה לסמורה (Zamora), דרך סלמנקה.
חלק מהמטיילים בדרך זו משתלבים עם הדרך הצרפתית בעיר אסטורגה, וחלקם ממשיכים מערבה ומגיעים בדרך ייחודית לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
דרך הכסף אינה פופולרית בקרב הצליינים המודרניים, בהשוואה לשאר הדרכים.
דרך הכסף הוא שמו העתיק של הנתיב.
הוא נבע ממחשבה שהמושג פלאטס תורגם מהשפה הספרדית שפרושה "כסף"..
השפה הספרדית הושפעה רבות מהערבית והיום ידוע ומקובל לחשוב, וסמלים על השביל מאששים זאת שהשם האמיתי זה אותו כינוי שהפולשים/כובשים המורים נתנו לה " הדרך המרּצֶפֶת " ניתן ללמוד על כך מקריאת מקורות שהכובשים המורים היו מופתעים מסגנון כיבוש/בניית השבילים הרומית.
יש אגב שילוט ייחודי עם כתוביות באבן בספרדית עברית וערבית שמעידים על כך באזור השיפוט של העיר זמורה.
חלק מהצליינים המודרניים אינם מסתפקים בהשלמת המסע דרך אחד הנתיבים, וחוזרים לבצע את העלייה לרגל פעם אחר פעם - לעיתים בדרכים שונות ולעיתים אף באותה הדרך.
מטיילים אחרים, שאינם מסוגלים להשלים את כלל המסע כמקשה אחת, מסיבות בריאותיות או של חוסר בזמן, נוהגים להשלים את המסלול במקטעים, בתקופות שונות.
הנתיבים הפופולריים של דרך סנטיאגו זוכים לטיפול מסור מצד מתנדבים ומצד הרשויות המקומיות בכל הנוגע לסימון שבילים.
הסימון הנפוץ ביותר הוא חץ צהוב, לעיתים על רקע כחול, המופיע אחת למספר עשרות מטרים.
סימון נוסף המופיע רבות הוא סמל הצדפה, שמופיע בצורות שונות ומבהיר לצועדים כי הם נמצאים בדרך הנכונה.
מהעיר סריה ועד לסנטיאגו ממוקמים כל חצי קילומטר עמודי אבן נמוכים עם הסמל הרשמי של דרך סנטיאגו, ועליהם רשום מספר הקילומטרים שנותרו עד לסנטיאגו.
גם הצועדים מסנטיאגו לפיניסטרה זוכים לסימוני דרך מפורטים, ובחלק זה של המסלול ניתן למצוא גם סימונים המתווים את הדרך "בכיוון ההפוך" - כלומר לאלה הצועדים בחזרה מפיניסטרה לסנטיאגו.
הדרך הצרפתית היא הדרך שמסומנת בצורה הטובה ביותר, אך גם דרכים אחרות זוכות לסימון שבילים באיכות משתנה.
גם הנתיבים המרוחקים יותר ברחבי אירופה זוכים לסימון ספורדי, וניתן לזהות את סימן החץ הצהוב בערים שונות באירופה.
החץ הצהוב, כסמלה הבלתי-רשמי של דרך סנטיאגו, מהווה מוטיב מרכזי על גבי המזכרות השונות שנמכרות לתיירים לאורך המסלול.
רוב הצליינים נושאים איתם דרכון ייחודי, המסופק להם (בעלות סמלית) על ידי משרדי תיירות או על ידי כנסיות מקומיות בנקודת ההתחלה של מסלולם.
הדרכון מזכה את הצליינים בלינה באכסניות לאורך המסלול, ולעיתים אף ב"ארוחות עסקיות" במחיר מוזל במסעדות שונות.
לאורך הדרך מחתימים הצליינים את דרכונם בנקודות הלינה בהן עצרו, ולעיתים גם בנקודות מפתח אחרות בעלות משמעות מיוחדת.
בנוסף לערך הסנטימנטלי שיש לדרכון זה עבור הצליין, הוא גם משמש כהוכחה לכך שהצליין אכן צעד לאורך כל המסלול - ולכן הוא זכאי לקבל את ה"קומפוסטלה" במשרד הצליינים הראשי בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה.
בחלק מהמקומות החותמת ניתנת על ידי אדם שקיבל את הרשות להעניק חותמת רשמית של דרך סנטיאגו, אך לעיתים ניתן למצוא במסעדות או באתרים אחרים לאורך המסלול חותמות "פיראטיות" או אף פרסומיות - להחתמה עצמית של הצליין.
המאפיינים הוויזואליים בכל אחת מהחותמות מסמלים את העיר בה ניתנה החותמת.
ה"קומפוסטלה" היא מסמך רשמי המציין את סיומה של העלייה לרגל, והיא ניתנת לצליינים בסוף המסלול.
על מנת להיות זכאים לקבלת המסמך, נדרשים הצליינים לעבור לפחות 100 ק"מ מהדרך ברגל - ולכן צליינים רבים מתחילים את המסלול בעיר סריה (Sarria) הנמצאת כ-100 ק"מ מזרחית לסנטיאגו.
הצליינים המבצעים את הדרך ברכיבה על אופניים נדרשים לעבור לפחות 200 ק"מ ממנה.
ההוכחה לכך שהצליין אכן עבר את המרחק הדרוש לקבלת ה"קומפוסטלה" ניתנת באמצעות הצגת החותמות בדרכון הצליינים.
בנצרות הקתולית של ימי הביניים, שימשה ה"קומפוסטלה" ככתב מחילה.
אחת למספר שנים, כאשר יום השליח יעקב (25 ביולי) מתרחש ביום ראשון, מוכרזת "שנה קדושה" - ואזי המחילה הניתנת מוגדרת כ"מחילה מלאה".
בשנים אלה מספר הצליינים השנתי גבוה בהרבה מהממוצע.
השנה הקדושה הקרובה תהיה בשנת 2027.
הקומפוסטלה מכילה עיטורים נוצריים מסורתיים, וכן טקסט בלטינית - אליו מצרפים בכתב יד את שמו של הצליין (מתורגם ללטינית) ואת ארץ מוצאו.
אנשי משרד הצליינים בסנטיאגו בוחנים בקפידה את דרכון הצליינים, וכן שואלים את הצליין לסיבה שבעקבותיה ערך את המסע.
כאשר החותמות בדרכון אינן מספקות, או אם הצליין מצהיר כי לא ערך את המסע מסיבות דתיות, מוענקת לו תעודה אחרת, פשוטה יותר מהקומפוסטלה הרשמית.
לאחר קבלת הקומפוסטלה נוהגים הצליינים לגשת לביקור בקתדרלה המרכזית ולהשתתף שם במיסה ייחודית שנערכת עבור הצליינים.
במהלך מיסה זו מוקראת על ידי הכומר רשימת מדינות המוצא של כל הצליינים שסיימו את מסלולם ביום האתמול.
תעודה נוספת בה זוכים חלק מהצועדים בדרך סנטיאגו היא אישור ההגעה לפיניסטרה.
התעודה, שניתנת לצליינים שהמשיכו את הדרך מסנטיאגו דה קומפוסטלה ועד פיניסטרה, מציינת כי "מועצת העיר פיניסטרה מאשרת בזאת כי הצועד הגיע לחוף המוות ולסופה של דרך סנטיאגו".
התעודה כתובה בשפה הגליסיאנית, ואינה בעלת משמעויות דתיות כשל ה"קומפוסטלה".
משרד הצליינים בסנטיאגו שומר רישומים של כלל הצליינים שהגיעו לסיום המסלול.
לא כל הצליינים הנרשמים ערכו את המסלול כולו, והרישום כולל את כלל העולים לרגל שצעדו יותר מ-100 ק"מ.
להלן מקצת מהנתונים, המצביעים על עלייה בפופולריות של המסלול עם סיום המאה ה-20:
אחוז הישראלים בקרב המטיילים בדרך סנטיאגו הוא זעום, ובשנת 2007 נרשמו 50 ישראלים שהגיעו לנקודת הסיום של המסלול (מתוך כ-100,000 צליינים מכל העולם).
הדרך לא זוכה לפרסום רב בישראל, ייתכן שבשל המשמעויות הנוצריות שלה, ועד היום לא הופץ מדריך טיולים לדרך סנטיאגו בשפה העברית.
המטיילים הישראלים המועטים בדרך סנטיאגו זוכים לעיתים ליחס מיוחד בקרב הצליינים הנוצרים, שמביעים עניין רב בישראל ובקשר של ישראלים למנהג הנוצרי של העלייה לרגל.
בנקודת היישוב הקטנה מנחרין (Manjarin), הנמצאת במחוז קסטיליה ולאון בקרבת הנקודה הגבוהה ביותר במסלול, נמצא בית מחסה קטן בניהולו של נוצרי מאמין המקיים מדי יום טקס הקורא לשלום בין ישראל לבין הפלסטינים.
הספר "צעד ועוד צעד" של הסופר גרהם סימסיון, ואשתו הפרופסור לפסיכיאטריה אן בויסט, מתאר את מסעם של גבר ואישה הצועדים במסלול הקמינו מקלוני שבצרפת ואת השינויים והתובנות שעוברים עליהם בעקבות המסע.
הספר נכתב בעקבות שני מסעות שערכו הכותבים לקמינו, ומתאר בהרחבה את המסלולים השונים ואת אווירת המסע.
הספר "יומנו של מכשף" של פאולו קואלו, שיצא לאור בשנת 1987, מתאר את מסעו של הסופר בדרך סנטיאגו.
בשנת 1999 יצאה בספרד סדרת טלוויזיה בשם זה, בבימויו של רוברט יאנג ובהשתתפות שחקנים כמו צ'רלטון הסטון, אן ארצ'ר, אנתוני קווין ולולס לאון.
הסדרה מתארת את חקירתן של מספר תעלומות רצח וגנבה של יצירות אמנות חשובות לאורך דרך סנטיאגו והכנסיות השוכנות בה.
הסדרה שודרה במדינות רבות באירופה.
מבקר האמנות והעיתונאי הבריטי בראיין סיוול חצה את דרך סנטיאגו במכוניתו במסגרת תוכנית הטלוויזיה "הצליין העירום" (The Naked Pilgrim), ששודרה בערוץ 5 הבריטי בשנת 2003. במהלך התוכנית ביקר בערים שונות לאורך הדרך, ועסק בסיפוריהם של צליינים אחרים ובמה שראה.
בסרט "שביל החלב" (The Milky Way, 1969) של הקולנוען הסוריאליסט הספרדי לואיס בוניואל, משמשת דרך סנטיאגו ככלי להעברת ביקורת על הכנסייה הקתולית.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו של הקומיקאי הגרמני האפה קרקלינג (Hape Kerkeling) שנקרא "Ich Bin Dann Mal Weg" , אשר מתאר באופן הומוריסטי את יומן המסע שלו בדרך סנטיאגו.
בשנים שלאחר פרסום הספר עלתה הפופולריות של דרך סנטיאגו בקרב הגרמנים, ואחוז הגרמנים בקרב הצליינים עלה בצורה ניכרת.
בשנת 2009 יצא בספרד הסרט "Al final del camino" (בספרדית: "בסוף הדרך"), בבימויו של רוברטו סנטיאגו ובכיכובם של השחקנים מלנה אלטריו ופרננדו טחרו.
הסרט מתאר קבוצה של זוגות העוברים טיפול זוגי תוך כדי הליכה בדרך סנטיאגו.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט הקולנוע האמריקני "The Way" בבימויו של אמיליו אסטבז ובכיכובו של אביו, השחקן מרטין שין, אודות אב היוצא לצרפת לאחר שבנו נהרג בקמינו, ומחליט להמשיך את המסע של בנו ולסיים את המסע.
בשנת 2014 יצא לאור בישראל הספר "טרנטה דואה" (שלושים ושתיים באיטלקית) של דני כהן, חקירה עמוקה ומדיטטיבית של אהבה, אובדן וגילוי עצמי.
לופו, צועד ישראלי חסר מנוחה הנושא עמו חרטות, קשרים משפחתיים לא פתורים וצל מאיים של המוות, יוצא למסע העתיק הזה בחיפוש אחר בהירות – או לפחות הסחת דעת.
בשנת 2025 עלה ספר שמע (Audio Book) אשר קורא תומר שרון (תומש).
הספר "בדרך לסנטיאגו" שיצא לאור ב-2023 מתאר את המסע בדרכו של יעקב הקדוש ואת המסע הפנימי של גולן רייס, יהודי-ישראלי שהלך בשתיים מן הדרכים העיקריות.
התובנות העיקריות המתוארות בספר היוו בסיס למיזם דרך עולי הרגל לירושלים.
דרך מספר 1 בקליפורניה היא כביש שאורכו 1,056 קילומטרים המחבר בין לגט (אנ') בצפון לדנה פוינט (אנ') בדרום.
הכביש עובר לאורך חלק נכבד מחוף האוקיינוס השקט של מדינת קליפורניה, שנחשב בעיני רבים לאחד מן החופים היפים בעולם.
לאורכו של הכביש מספר גדול של נקודות תיירות.
כאשר נוסעים על הכביש מצפון לדרום, עוברים בגשר שער הזהב לפני שמגיעים לסן פרנסיסקו.
לאחר מכן הכביש מתפתל בקטע מסוכן המוכר כ"מגלשת השטן", שם הכביש נמצא בסכנה תמידית של הישטפות אל הים, ונסגר בעבר מספר פעמים, לתקופות של כמה חודשים, לאחר שנזק נגרם לתשתית בעקבות חלחול גשמים.
נבנתה מנהרה שעוקפת את האזור המסוכן ונפתחה ב-2013.
הכביש ממשיך ועובר במפרץ חצי הירח , לא רחוק משם ישנו מגדלור עתיק שנמצא בשמורת הטבע פיג'ן פוינט.
דרומה יותר הכביש עובר ליד שמורת טבע אניו נואבו ובהמשך מגיע הכביש למפרץ מונטריי ועובר דרך העיירות סנטה קרוז(שבה נמצאת אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז) וקפיטולה, יער ניסאן(אנ'), נמל מוס לנדינג ולידו שמורה ימית בשם אלקהורן, ולאחר מכן ליד העיירה מונטריי שנמצאת בצד הדרומי של מפרץ מונטריי.
הכביש ממשיך בין העיירות מונטריי וכרמל שביניהן נמצא אזור בשם חוף החלוקים, שבו גרים כמה מהאנשים העשירים ביותר בארצות הברית.
קהילה זו מציעה לתיירים מגוון של שירותי בריאות, ספא, מסלולי גולף וכדומה.
כביש 17 מיל המתפתל לאורך החוף מספק נקודות רבות לתצפית.
דרומה ממונטריי הדרך עוברת ליד שמורת פוינט לובוס.
הכביש ממשיך דרומה דרך צוקים מרשימים – Big Sur, שבאזורם נמצא חוף שאליו נוהרים אלפי אריות ים בתקופת הרבייה, ולאחר מכן ליד טירת הרסט שבנה איל העיתונות העשיר ויליאם רנדולף הרסט,(אנ') ומהווה כיום מוזיאון בתשלום שבו נערכים סיורים מודרכים.
הוא ממשיך דרך סנטה ברברה ומאליבו עד לוס אנג'לס.
בהמשך עובר הכביש גם דרך חוף סנסט, קורונה דל מאר וחוף הלגונה במחוז אורנג'.
לאורך מרבית הדרך ניתן לצפות בסוגים רבים של נוף פראי, צמחייה ובעלי חיים רבים, ביניהם אריות ים, דולפינים, כלבי ים ויונקים ימיים נוספים.
במיוחד בקטע דרומה מהעיירה מונטריי, כביש זה סבל נזקי טבע רבים.
במהלך השנים אירעו שיבושים שונים בכביש ולעיתים הוא נסגר לתקופות ממושכות.
בין 2023 לאמצע 2024 אירעו ארבע מפולות שסגרו את הכביש, ונכון לאוגוסט 2024 אחת מהן עדיין לא תוקנה.
תיקונים שונים נעשים במשך הלילה והתנועה אפשרית במשך היום.
דרך נוף או דרך נופית היא דרך שהנוסעים בה נחשפים לנופי טבע.
במקומות מסוימים נסללות דרכים במיוחד למטרה זו, להבדיל מדרכים אחרות, שנועדו להוביל נוסעים ומסעות ממקום למקום.
דרכי נוף הן לעיתים סלולות, אך בדרך כלל הן עוברות על פני תשתיות טבעיות, אבנים פשוטות או אדמה הדוקה בתוספת של מוצרי מחצבה, כמו כורכר או חצץ, וזאת על מנת לא לפגוע במרקם הנוף ובצבע הטבעי הנשקף בפני המטייל.
היוזמה לבניית דרך נוף היא בידי גופים העוסקים בפיתוח סביבתי.
בישראל עוסקת בכך בעיקר הקרן קיימת לישראל.
במפות מסוימות מודגשת דרך נופית בצבע ירוק.
דרך עוזי נרקיס היא כביש ראשי בירושלים המוביל לשכונות פסגת זאב ונווה יעקב שבצפון העיר.
הדרך היא המשך שדרות בר-לב וקטע בכביש 60 הממשיך מצפון לירושלים לכיוון רמאללה דרך אזור התעשייה עטרות וא-ראם.
הדרך נקראת על שמו של האלוף עוזי נרקיס שהיה אלוף פיקוד המרכז בתקופת מלחמת ששת הימים.
הדרך היא כביש הגישה העיקרי לשכונות פסגת זאב ונווה יעקב.
דרך נוספת לכיוון שתי השכונות היא שדרות משה דיין.
מצידה המערבי של הדרך נמצאות השכונות הערביות שועפאט ובית חנינא.
מצידה הדרום-מזרחי נמצא מחנה הפליטים שועפאט, ומצפון-מזרח נמצאות השכונות פסגת זאב ונווה יעקב.
הדרך מתחילה במחלף שער מזרח הסמוך לשכונת הגבעה הצרפתית כהמשכה של שדרות בר-לב.
תוואי הכביש הוצע לראשונה בתוכנית אב ירושלים 1968, כחלקו הצפוני של כביש מהיר החוצה את העיר מצפון לדרום, שקיבל את השם "כביש 1 העירוני".
סלילת הכביש בפועל החלה רק לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, לאחר שינויים שבוצעו בתוכנית שעיקרם צמצום רוחב הכביש במרכז ירושלים וסלילתו ככביש עירוני רגיל ולא ככביש מהיר, בעקבות התנגדויות רבות לתוכנית המקורית.
תוכנית דרך עוזי נרקיס אושרה כחלק מתוכנית האב של שכונת פסגת זאב.
סלילת הכביש התעכבה אחר כך עקב מציאת מערות קבורה שהצריכו בניית "מנהרות טומאה", הראשונה מצפון לשער מנדלבאום, ושנייה במקום בו הוקם מחלף שער מזרח, שהביא לשינוי בתוואי הכביש בקטע זה.
הקטע הראשון של דרך עוזי נרקיס באורך של 1.7 ק"מ, בין מחלף שער מזרח למחלף יקותיאל אדם, נפתח לתנועה באוקטובר 1998. חלקו הצפוני נפתח לתנועה בתחילת 2001. קטע זה קיבל ב-2009 את השם "דרך מוסה פלד", על שם האלוף משה פלד.
בין השנים 2012–2016 נפגעו 176 איש בתאונות דרכים בכביש, כאשר שניים מהם נהרגו.
דרך נמיר היא דרך עורקית בתל אביב, הקרויה על שמו של ראש העירייה השביעי, מרדכי נמיר.
והיא נקראה בעבר "דרך חיפה" בהיותה הדרך הראשית המחברת בין תל אביב וחיפה.
שמה שונה לדרך נמיר בשנות ה-80 בעקבות בקשתה של אורה נמיר, אלמנתו, לשנות את שמה של כיכר אתרים שנקראה אז "כיכר נמיר" ולקרוא למקום אחר בעיר על שמו של בעלה, זאת לאור כישלונה החרוץ של הכיכר והפיכתה למפגע עירוני.
דרך נמיר מתחילה במפגשי הרחובות שדרות שאול המלך ודרך בגין, וממשיכה צפונה עד מחלף גלילות, במפגש הדרכים של כביש 5, כביש החוף ורחוב יוניצמן.
את הרחוב ניתן לחלק לשניים.
מצומת שאול המלך ועד לסמינר הקיבוצים, מדובר ברחוב עירוני.
הוא מהווה הגבול בין פארק צמרת ובבלי במזרח, לשכונות הצפון החדש ממערב.
הקטע מסמינר הקיבוצים, ועד למחלף גלילות, הוא כבר דרך עירונית עורקית עם קילומטר בין צמתים ומהירות נסיעה גבוהה.
בשל היותו ציר הכניסה העיקרי לעיר מצפון, נוסעים בו קווי אוטובוס בין עירוניים מכל רחבי ישראל, לצד היותו ציר הכניסה העיקרי מדרום לתחבורה ציבורית לאוניברסיטת תל אביב.
כל אלו הופכים אותו לציר תחבורה ציבורית חשוב עם אלפי נסיעות של תחבורה ציבורית ביום על הציר, ותחנות בו משמשות החלפה בין תחבורה עירונית לתחבורה בינעירונית.
בפברואר 1963 הורחבה דרך חיפה ונוספו לו שני נתיבים נוספים ואי תנועה באמצע, בקטע שבין רחוב ארלוזורוב וגשר הירקון.
אתרים חשובים ורחובות חוצים לאורך הדרך (מצפון לדרום)
רחוב איינשטיין (המוביל לאוניברסיטת תל אביב ובסופו כיכר אנטין)
תל קסילה ומוזיאון ארץ ישראל
שדרות רוקח, שבהן גשר המאפשר תנועה חופשית מעל דרך נמיר.
גשר הירקון העובר מעל נחל הירקון
מגדלי YOO ומגדלים נוספים בבנייה כחלק מפארק צמרת
תיכון חדש ע"ש יצחק רבין
תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000 (רחוב ארלוזורוב ממערב ורחוב על פרשת דרכים ממזרח).
בראש המעלה מבחינים בסלעים צבעוניים, חלקם בצבע אדום.
סלעים אלה הם מתצורת חתרורים – סלעים שעברו התמרה בחום.
תצורה זו נקראת על פי השם הערבי "אל חתרורה" המופיע כאן ובבקעת חתרורים שגם שם נתגלתה תצורה זו.
הגוון האדום נתן שמו לדרך עצמה ולאתרים הנוספים בסביבה כפי שיפורט בהמשך.
כמו כן ישנם סלעים עם המינרל הירוק וולקונסקואיט.
אזור הדרך הוצע להיות שמורה גאולוגית.
שמו הערבי של המקום הוא טַלְעַת אֶ-דַּם שפרושו "מעלה הדם" כרמז לצבע האדום.
יש הקושרים אותו לדם שנשפך על ידי שודדים שהתנכלו לעוברי האורח.
שמות אחרים של המקום: "קסטרום דומי", "טורס רובאה", "בורות המים האדומים", ו"מלדואיס".
המקום מאוזכר כבר בתעודות מצריות בשם "אֲדָמָם".
בספר יהושע, השם "מַעֲלֵה אֲדֻמִּים", דרך העולה בהר, מופיע ככינוי טופוגרפי לגבול שבטי:
יהושע ט"ו, ז – בגבול נחלת שבט יהודה:
יהושע י"ח, י"ז – שוב במיקום דומה, בגבול נחלת שבט בנימין:
"מעלה הדומה", שם קרוב-משלים ל"מעלה אדומים".
מבשרת אדומים אמורה לקום לצידי המעלה הנזכר במקרא המחבר את נחלות שבטי ישראל בעבר הירדן ומדבר יהודה עם ירושלים.
אזכור נוסף מופיע במסכת ראש השנה:
לא ברור אם הדרך הקיימת היום והמעלה של הדרך הוא הכביש הקיים היא נשואת המאמר במסכת ראש השנה.
בסבירות גבוהה האזכור במסכת ראש השנה מוסב על עלייה ממזרח למערב שצפייה לאורכו לכיוון מערב מאפשרת צפייה של הירח החדש.
בדרך זו עבר בשנת 1187 כוח מצבאו של צלאח א-דין שסייע בכיבוש ירושלים ממזרח לכוח העיקרי שהגיע ממערב.
לאורך הדרך ובקרבתה המידית נמצאים מספר אתרים היסטוריים:
השרידים בהם ניתן להבחין היום הם חפיר ושאריות בסיסים של בניינים של המצודה הצלבנית שאסטל רוז' ( Chastel Rouge) או קסטלום רוז', השם הצרפתי משמר אף הוא את הצבע האדום.
המצודה ננטשה על ידי הצלבנים בעת כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין, שבנה במקום מצודה משלו.
על שרידי המצודה האיובית הקימו הממלוכים מצודה חדשה שחלקים ממנה קימים היום.
בשנת 1834 בנו הטורקים במקום תחנת משטרה, שהופצצה ונהרסה על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
הבריטים שיקמו את המקום כנקודת ביקורת ובהכנות לפלישה הגרמנית במלחמת העולם השנייה ב-1942 ביצרו את האזור בסיוע חיילים ארץ-ישראלים וסולל בונה.
האחרונים שהקימו במקום מתחם צבאי היו הירדנים והוא שרד עד מלחמת ששת הימים.
שמה הערבי של האכסניה: "חַ'אן אַל-חַתְרוּרָה".
המקום נמצא מדרום למצודת מעלה אדומים.
בבשורה על-פי לוקס (פרק י' 30–35) בברית החדשה מתואר משל המסופר על ידי ישו בדבר עובר אורח המותקף בידי שודדים בדרך שבין ירושלים ליריחו, ורק השומרוני הטוב הגיש סיוע לנתקף.
ישוע השתמש במשל כדי להוכיח לתלמידיו את המשמעות של סיוע לזולת.
לזכר אותו אירוע נבנתה במקום, בתקופה הביזנטית, כנסייה ואולי אף מנזר.
שרידי הכנסייה, שנבנתה בסוף המאה השישית, כוללים בסיסים של חלקים מהקירות והעמודים ורצפת הפסיפס של הכנסייה שמצויר בו גם מגן דוד.
מגן דוד נמצא גם ברצפת הפסיפס של כנסיית אבטימיוס במנזר חאן אל אחמר- החאן האדום, במישור אדומים.
המקום שימש כחאן גם את הצלבנים והממלוכים אחריהם ועד לתקופה העות'מאנית.
הממלוכים אף השתמשו במקום כתחנת מנוחה להחלפת סוסים כחלק מרשת הדואר וניתן למצוא במקום חלק מאבני הקשירה של הסוסים.
בשנת 2005 שחזרה רשות העתיקות את הפסיפס ואף בנתה גג עץ במתווה של הכנסייה לקליטת מבקרים.
הוואדי יורד ממקום המצודה לכוון צפון-מזרח לדרך.
לאורכו עוברת הדרך הרומית העתיקה מירושלים ליריחו, כנראה על התוואי המקורי של דרך מעלה אדומים.
הטורקים סללו קטע לאורכו והבריטים הקימו במקום תחנת משטרה.
דרך משה סנה היא חלק מציר האורך המרכזי בצפון-מזרח תל אביב.
ממשיכה אותה מדרום ומשלימה את ציר האורך בת"א דרך פנחס רוזן.
ציר האורך הצפון מזרחי בתל אביב הוא חלק מכביש 482 – 'דרך הרצליה ההיסטורית'.
בצפונה דרך משה סנה היא המשכו הישיר של רחוב סוקולוב ברמת השרון.