tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר, למד שם ב"סדנה דוקומנטרית" אצל סיד גרוסמן - צלם, מורה ופעיל חברתי.
הוא לימד קורסים לטכניקה מתקדמת בצילום ב"פוטו ליג" במשך שלוש שנים ואף הציג בתערוכות.
בשנים 1946-1942 היה צלם מערכת העיתון PM.
במשך תקופה מסוימת למד גם אצל פול סטרנד, בטרם יצא לקריירה כצלם דוקומנטרי פרילאנסר.
ב-1946 הוא השתתף בתערוכה הקבוצתית "New Faces" שהוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק וב-1955 נמנה לייפציג עם הצלמים שצילומיהם הופיעו בתערוכת הצילום המשפיעה, "משפחת האדם", שהוצגה אף היא במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בין השנים 1968 ו-1991 שימש לייפציג כמרצה לאמנות וכראש תחום הצילום באוניברסיטת LIU Post שבלונג איילנד.
במשך אותן שנים פרסם את עבודותיו, בין היתר, במגזינים: Fortune, Look, Parade, ו-Natural History, ובאותה עת המשיך גם בפרויקטים אחרים של צילום.
ב-2004 זכה בפרס לוסי לצלמים (Lucie Award) על הישגים בתחום האמנות.
ארתור לואיס אהרון היה טייס יהודי בריטי בחיל האוויר המלכותי, שעוטר בצלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר על גבורה מול אויב המוענק בכוחות הבריטיים וכוחות חבר העמים הבריטיים.
אהרון נולד בלידס, יורקשייר, ולמד בבית הספר ראונדהיי ובבית הספר לאדריכלות בלידס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא גויס לחיל האוויר המלכותי, והוכשר כטייס בטקסס.
בחזרתו לבריטניה, הוא הצטרף לטייסת 218 "גולד קוסט", והטיס מפציצי שורט סטרלינג כבדים.
הוא טס 90 שעות מבצעיות וביצע 19 גיחות, וקיבל את מדליית התעופה המצוינת לאחר מותו.
הפעולה עליה זכה לצלב ויקטוריה
בגיחה ה-20 שלו, בהיותו בן 21, נפגע מטוסו של אהרון מאש מקלעים קרוב ליעד שלו בטורינו.
הנווט הקנדי של המטוס, קורנליוס ברנן, נהרג ושאר אנשי הצוות נפצעו.
אהרון עצמו נפגע בפניו וריאותיו, לסתו פורקה והוא לא היה יכול לדבר.
בעזרת תנועות הוא הכווין את צוותו להנחית את המטוס בשדה התעופה בון שליד אנבה באלג'יריה, שם נפטר תשע שעות מאוחר יותר מפצעיו.
בחקירת האירוע הועלתה ההשערה שהירי על המטוס הייתה אש ידידותית מסטרלינג אחר.
במסדרון הראשי של בית הספר ראונדהיי הוצב שלט זיכרון עם תיאור המעשה של אהרון בו קיבל את צלב ויקטוריה.
המחקר הגניאלוגי הראה כי אביו של אהרון היה יהודי רוסי מהגר, למרות הכחשות המשפחה לאחר מותו.
הוא עצמו, לעומת זאת, התפאר בכך מול חבריו בטקסס בהזדמנויות רבות.
הוא הונצח ב-AJEX בהנדון, לונדון בתור אחד מתוך שלושה יהודים מקבלי צלב ויקטוריה במהלך מלחמת העולם השנייה (האחרים הם טומי גולד מהצי המלכותי וג'ון קנילי מהמשמר האירי).
כדי לסמן את האלף החדש, ארגון העיר לידס "סיביק טראסט" ארגן הצבעה כדי לבחור פסל לציון האירוע, ולפרסם גיבורי עברה של העיר.
הפסל ממוקם על כיכר בקצה הצפוני של מרכז העיר, קרוב לתיאטרון מערב יורקשייר, ונחשף ב-24 במרץ 2001 על ידי מלקולם מיצ'ם, הניצול האחרון של המטוס.
פסל ברונזה בגובה חמישה מטרים של גרהאם איבסון מציג את אהרון עומד ליד עץ, כאשר עליו מטפסים בהדרגה שלושה ילדים המייצגים את חלוף הזמן בין 1950 ל-2000, עם הילדה האחרונה משחררת את יונת השלום, המייצגת חופש אותו עזר להבטיח בהקרבתו.
ארתור רימוביץ' יוסופוב (נולד ב-1 בספטמבר 1989) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר.
יוסופוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית השנייה בשנת 2006 במדי אקדמיה טוליאטי.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית הבכירה ערך ב-8 בנובמבר 2009 במדי דינמו מוסקבה נגד ספרטק נלצ'יק.
מאז 2015 היה חתום בזניט סנקט פטרבורג, אך נשלח להשאלה לקבוצות אחרות בשל יכולת ירודה.
ב-2019 חתם בדינמו מוסקבה אך גם שם לא התבלט ושוחרר אחרי עונה אחת.
בספטמבר 2020 חתם בסוצ'י ואת שער הבכורה הבקיע במשחק נגד רוסטוב במחזור העשירי שהסתיים בניצחון 2:4.
ביוני 2024 עבר לחימקי ולאחר זמן קצר חתם בקבוצת אורל אך שוחרר ממנה בדצמבר 2024.
יוסופוב ערך את הבכורה במדים הלאומיים של הנבחרת הרוסית ב-17 בנובמבר 2015 במשחק ידידות נגד נבחרת קרואטיה.
בבסון היה ביוכימאי, זואולוג, ממציא ויזם אמריקאי, שתרם להתפתחות הביוכימיה הקלינית ורפואת המעבדה, במיוחד בתחום פיתוחם של מכשירים לאבחון אוטומטי אין ויטרו בשימוש המוני והסטנדרטיזציה של בדיקות המעבדה.
את שמו נושאת בדיקה קולורימטרית למדידת האנזים LDH בסרום.
בבסון נולד בשנת 1927 באורנג' שבניו ג'רזי, כאחד משני בניהם של רי אדווין בבסון, בעל חנות למכשירי חשמל, ושל ג'ולי, בת לבית נורטון, עקרת בית.
הוא גדל באסקס פילדס שבניו ג'רזי.
בילדותו לא אהב ללמוד, אולם גילה עניין בטבע, ביערות ובבעלי החיים, ובתיכון התאהב במקצוע הכימיה.
בין היתר אהב להרכיב פצצות, ולפוצץ אותן בבית או על פסי רכבת.
בנעוריו עבד כדוור, כנושא מקלות לשחקני גולף, כמציב מטרות במועדון לקליעה, ובמכירת מיצים.
בבסון התחיל ללמוד במכללה ובתוכנית עתודאית של הצבא האמריקאי באוניברסיטת ראטגרס, אולם סולק אחרי שנעדר משיעור אחד.
הוא עבד בהמשך במעבדה של החברה לחומרי צבע American Dyewood, עד שגויס לצבא בתום מלחמת העולם השנייה.
שירת ביפן בסוף שנת 1945 כטבח, כקשר ובשמירות.
כשומר ידע להקיף עצמו בסוג של מטענים, שאותתו לו על נוכחותם של זרים.
בשובו לארצות הברית סיים תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת קורנל (1950), שבה למד גם קורסים לביוכימיה, אחר כך למד לתואר שני ודוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ראטגרס.
עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1953, תחת הדרכת ג'יימס אליסון, עסקה בתזונה החלבונית של חולדות שחולות בסרטן.
אחרי שנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת איווה, תחת הדרכתו של תאודור ויניק, בשנים 1954–1980 עשה בבסון קריירה בתחום האבחון המעבדתי בחברת וורנר-צ'ילקוט (Warner Chilcott) במוריס פליינס, ניו ג'רזי (כיום - פייזר).
הוא הגיע במסגרתה למעמד של סגן יושב ראש בענייני מחקר ופיתוח.
מרכז עבודתו עמדה סוגיית האוטומציה של הביוכימיה הקלינית.
בבסון המציא את ה-Versatol, סטנדרט ראשון של סרום אנושי לצורכי בדיקות המעבדה, שאפשר סטנדרטיזציה של עבודת המעבדה במודרנית.
כמו כן אחרי 1965 פיתח בדיקה קולורימטרית למדידת הלקטז דהידרוגנאז בדם.
בבסון המציא 10 ערכות ריאגנטים לבדיקת אנזימים שונים בדם - למשל, למדידת אלקלין פוספטאז, אסיד פוספטאז, אספרטט אמינוטרנספראז, לקטוז דהידרוגנאז, עמילאז וכו'.
אחרי שינויי הנהלה בחברת וורנר-צ'ילקוט עזב בבסון כדי לנהל בשנים 1980–1987 חברה משלו - Babson Research Laboratories.
המציא באותה תקופה כלי ושיטה שימושית להפרדה מהירה של החלקים הנוזלים והמוצקים של מדגמים קטנים, האמצעות סרכוז אקסיאלי.
שיטה זו אפשרה את האוטומציה של "הבדיקות האימוניות" immunoassays, שבהן משתמשים בתור "מגיבים" בנוגדנים ספציפיים לחומר העומד למדידה.
שיטה זו סייעה מאוד למשל, במדידת סמנים לסרטן והורמונים.
בבסון שיתף פעולה עם איש העסקים ארתור קיד בחברת Pegasus Technology ששינתה אחר כך את שמה ל-Technologies.
חברה זו פעלה בבניין בית הספר הישן ויליאמסון בצ'סטר, ניו ג'רזי, ובה פיתח בבסון בשנת 1991 את פרויקט הערכה האוטומטית לבדיקות בעזרת נוגדנים IMMULITE שזכתה להצלחה גדולה.
בבסון היה בשנות ה-2000 המדען הראשי שלה.
ניסה ללא הצלחה לשווק גם ערכה לגילוי סיכון לבבי - המבוססת על בדיקות שומנים בדם - Cardiac Risk.
בבסון רשם 46 פטנטים בארצות הברית.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני ילדים - בטסי לינדה וג'יימס נורטון.
אשתו השנייה, סוזן, הייתה ביוכימאית כמוהו.
שניהם בנו בשנת 1971 את ביתם במנדהם, לפי תוכניתו.
הם נסעו פעמים רבות למזרח אפריקה, שם פעלו במסגרת קרן להגנת הצ'יטות.
גידלו בביתם חתולים, כלבים ורקונים.
היה פעיל הקהילה הנוצרית האוניטריאנית במוריסטאון שבניו ג'רזי.
1975 - פרס Gerulat של האיגוד האמריקאי לכימיה הקלינית - על תרומות יוצאות דופן במחקר הביוכימי קליני
1997 - תואר "ממציא השנה" של מדינת ניו ג'רזי ונרשם להיכל התהילה של ממציאי מדינת ניו ג'רזי
1998 - פרס Van Slyke של איגוד האמריקאי לכימיה קלינית
בבסון כתב 65 מאמרים מדעיים וכתב פרקים בספרים
ארתור מיוזיק הוא מועדון כדורגל חופים מקייב, אוקראינה.
הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת התקליטים "ארתור מיוזיק", ומכאן נגזר גם שם המועדון.
המועדון זכה פעם אחת באליפות הליגה אוקראינית וסיים פעמיים כסגנית מחזיקת גביע אירופה לאלופות בשנים 2016 ו-2017.
סגל נכון לגביע אירופה לאלופות 2021
גביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים
ארתור אנריקה ראמוס דה אוליביירה מלו (בפורטוגזית: Arthur Henrique Ramos de Oliveira Melo; נולד ב-12 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בגרמיו בהשאלה מיובנטוס.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת גויאס במועדון הולדתו בגיל 12. בשנת 2010, לאחר שהרשים בטורניר הנוער, עבר ארתור לגרמיו.
בינואר 2015, בעקבות הופעותיו המרשימות בנערים, עלה ארתור לקבוצה הבוגרת של גראמיו תחת המאמן לואיס פליפה סקולארי.
הוא פתח בהרכב בהופעת הבכורה הראשונה שלו במשחק גביע קדם עונה, נגד איימור, אך הוחלף במחצית ולא פתח בהרכב עד סוף העונה.
בשנת 2016 ערך את הופעת הבכורה בליגה במשחק האחרון של העונה, בהפסד הביתי 0–1 נגד בוטפוגו, לאחר שהחליף את קאיו במחצית השנייה.
בשנת 2017 עלה ארתור להרכב הראשון של הקבוצה.
בבכורה של ארתור בגביע בתיקו 1–1 נגד גוארני, נבחר ארתור למצטיין המשחק לאחר השלמת 40 מסירות, עם הצלחה של 100% דיוק.
לאחר המשחק התחילו השוואות רבות של הקשר עם הקשרים הספרדים אנדרס אינייסטה וטיאגו אלקנטרה, והתחילה התעניינות מצד מועדונים אירופיים כגון צ'לסי, ברצלונה ואתלטיקו מדריד.
בחודש מאי הבקיע ארתור את שערו הראשון בבוגרים, לאחר שפתח בניצחון 3–1 נגד פלומיננסה בגביע.
ביולי הבקיע את שער הליגה הראשון שלו, בניצחון 3–1 נגד ויטוריה.
ב-11 במרץ 2018 הגיעה ברצלונה להסכם עם גרמיו להעברת ארתור, תמורת 31 מיליון אירו בתוספת 9 מיליון אירו במשתנים נוספים.
ארתור חתם על חוזה בן שש שנים והוכרז רשמית כשחקן ברצלונה ב-9 ביולי 2018. ב-28 ביולי הבקיע שער בהופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק ידידות נגד טוטנהאם.
זכה עם ברצלונה בעונת 2018/2019 בלה ליגה.
בעונת 2018/2019 בלה ליגה במחזור השלישי ארתור כבש את שער הבכורה שלו בברצלונה נגד אוסאסונה.
ב-24 בספטמבר ארתור כבש שער לחיבורים מבעיטה ממרחק נגד ויאריאל.
ב-29 ביוני 2020 חתם ארתור ביובנטוס, קבוצת הפאר האיטלקית, בעבור 72 מיליון אירו, בתום שתי עונות בלבד בברצלונה, ובספטמבר 2020 עבר באופן רשמי.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל לעונה אחת לליברפול.
שבוע לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקבוצה, בהפסד 1–4 לנאפולי בליגת האלופות.
בליגה ערך הופעת ליגה אחת בלבד.
ב-22 ביולי 2023 הושאל לעונה אחת לפיורנטינה.
ב-1 בפברואר 2025 הושאל לג'ירונה עד לסוף העונה.
ארתור ייצג את נבחרת ברזיל עד גיל 17 ואת נבחרת ברזיל עד גיל 20. הוא היה חלק מנבחרת ברזיל עד גיל 17 במהלך טורניר אמריקה הדרומית עד גיל 17 ב-2013, בו זכה ארתור יחד עם נבחרתו.
ב-15 בספטמבר 2017, קיבל ארתור זימון לבוגרים של נבחרת ברזיל במהלך מוקדמות מונדיאל 2018, לקראת המשחקים מול בוליביה וצ'ילה, אך טרם ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת.
במאי 2018 נבחר לסגל המורחב של ברזיל לקראת מונדיאל 2018 אך לבסוף לא זומן.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 2–0 על ארצות הברית.
בקופה אמריקה 2019 שהתקיים בברזיל הפך לשחקן סגל ושיחק בכל המשחקים, בסיומן זכה עם נבחרתו בגביע.
נבחרת הטורניר של הקופה אמריקה: 2019
ארתור לאקנר (בהונגרית: Lakner Artúr, זבולן, 7 באפריל 1893 – גרמניה, 1944) היה סופר, תסריטאי יהודי-הונגרי, דרמטורג קולנוע, במאי, במאי תיאטרון, מייסד תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר שנרצח בשואה ככל הנראה בגרמניה.
ארתור לאקנר נולד במשפחה יהודית, בנם של יעקב לאקנר, מתקן נעליים, ורוזה קראוס.
במשפחה היו 14 ילדים, מתוכם 10 שרדו.
ארתור שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה.
ב־12 בנובמבר 1916 נשא לאישה בבודפשט את אגנש ווֹלנר, בתם של יוז'ף ווֹלנר ושל מריה קוֹהְן (כהן).
היא הייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
בשנת 1919 היה המחזאי (דרמטורג) של חברת הסרטים קוֹרבֵין ועד 1924 גם מנהל העסקים של החברה.
משנת 1924 זכה לפרסום עם הכתוביות ההומוריסטיות והייחודיות בהונגרית לסרטיהם האילמים של צ'ארלי צ'פלין, הרולד לויד ובאסטר קיטון.
בשנת 1926 נתמנה למנהל בית הקולנוע רויאל אפולו ועד שנת 1937 היה מנהלה של כל רשת שבעת בתי הקולנוע רויאל אפולו שעסקה בעיקר בהצגות בכורה והמשך הקרנתם של אותם סרטים.
הוא כתב גם מחזות ומחזותיו המוזיקליים לילדים הוצגו בעיקר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט שם העלה מופעים קבועים לילדים בין 1930 לבין 1938. בשנת 1935 כתב סרט על האופרטה שלו "האמא החורגת המתוקה".
ב־3 בנובמבר 1935 התמנה כנשיא משותף של "האיגוד הלאומי של בעלי תפקידים בקולנוע" בהונגריה.
בנובמבר 1935 החל בהפקת הדיבוב ההונגרי הראשון באולפני מַאפִילם (הידועים בשם האנגלי Mafilm-Hungarian Film Studios והיו אחד ממרכזי ההפקה הגדולים והוותיקים ביותר בהונגריה עד שנת 1964).
הוא נתבקש להיות דרמטורג ההפקה של האולפנים.
משימתו הראשונה הייתה לתרגם להונגרית את הטקסט של הסרט הגרמני "ארבעה וחצי מוסקטרים".
בסרט של וולט דיסני שלגיה, המציא את שמותיהם של שבעת הגמדים בשפה ההונגרית (טודור, וידור, מורגו, סנדה, סונדי, האפצ'י וקוּקָה).
הוא נבחר אז כחבר לנצח של "מועדון הקן".
בשל מוצאו היהודי נדרש בשנת 1944 להתייצב מחנה איסוף למשלוח גירוש.
הוא ניסה לקבל אישור מרופאיו שלבו לא בריא, אך כל חבריו הטובים שהתקשר אליהם ניתקו את השיחה עמו, כי לא רצו שיחשדו בהם כמסייעים ליהודי.
החדשות האחרונות מארתור לאקנר היו מתחנת הרכבת בעיר קצ'קמט כשהמתין עם אחרים לעליה לקרונות הבהמות.
אפילו שם בתחנת הרכבת שיחק על המסילות עם הילדים שחיכו אף הם לגירוש.
לאחר מכן נשלח לגרמניה ושם אבדו עקבותיו.
בית המשפט המחוזי הראשי של בודפשט הכריז על מותו ב־15 במרץ 1945.
יהיה קשה לִמנות את מאות הילדים שחייבים לו את קריירת המשחק או הקריירה האמנותית שלהם, או אפילו את המוניטין המאוחר שלו.
"ילדי לאקנר" כפי שכונו היו שחקנים וזמרים מהשורה הראשונה: אוה רוטקאי, ארז'י גאלאמבוש, ארפאד קישהדי, פרנץ פטקי, אברהם רונאי ועוד רבים, רבים נוספים.
אוצר מלך הקרח (הצגת ילדים)
אמא חורגת מתוקה (רומן ודרמה, 1933)
סר ויליאם ארתור לואיס היה כלכלן סנט לוסי-בריטי ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1979.
לואיס נולד ב-23 בינואר 1915 בסנט לוסיה, שהייתה בתקופה זו תחת שלטון האימפריה הבריטית.
לואיס הוא הרביעי מבין חמישה ילדים להורים שהיגרו מאנטיגואה וברבודה.
אביו נפטר כשהיה בן 7 ואמו של לואיס גידלה אותו לבד.
לואיס היה מחונן וסיים את לימודיו בגיל 14. לואיס החל ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, והיה האדם השחור הראשון שהחל ללמוד במוסד.
בתקופה זו למד אצל ליונל רובינס, פרידריך האייק וג'ון היקס.
בשנת 1940 סיים את הדוקטורט בלונדון.
בשנת 1947 התחתן ונולדו לו שתי בנות.
באותו השנה החל לואיס לעבוד בסגל אוניברסיטת מנצ'סטר, שם עבד כעשר שנים.
כיום קרוי על שמו אחד ממבני האוניברסיטה.
לואיס שימש כיועץ כלכלי לממשלות רבות באפריקה ובקריביים, ובהן ניגריה, גאנה (שלה סייע בשנותיה הראשונות), טרינידד וטובגו, ג'מייקה וברבדוס.
בשנת 1959 חזר לואיס לקריביים כאשר נבחר לכהן כסגן נשיא אוניברסיטת איי הודו המערבית בג'מייקה.
בשנת 1963 החל לואיס לעבוד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון, שם עבד כ-20 שנה עד לפרישתו בשנת 1983.
ארתור ליסמר היה צייר אנגלי-קנדי, חבר בקבוצת השבעה ומחנך.
הוא ידוע בציוריו של ספינות בהסוואה.
ליסמר נולד בשפילד, יורקשייר, אנגליה, בנם של הרייט ואדוארד ליסמר.
בגיל שלוש עשרה הוא התמחה בחברה בחריטת תמונות.
הוא קיבל מלגה והשתמש בה לשיעורי ערב בבית הספר לאמנות בשפילד משנת 1898 ועד שנת 1905. בשנת 1905 עבר לאנטוורפן, בלגיה, שם למד אמנות באקדמיה רויאל.
ליסמר היגר לקנדה בשנת 1911, התיישב בטורונטו, אונטריו, וקיבל עבודה בחברת הגרפיקה גריפ בע"מ.
בזמן המלחמה, קיבל ליסמר השראה מפעילות הספנות בנמל הליפקס, והוא התרשם במיוחד במיוחד מהספינות שהיו צבועות בצבעי הסוואה מתעתעים (הספינות היו צבועות ב-Dazzle camouflage, שיטת צביעה שלא הייתה אמורה להסתיר את הספינות, אלא ליצור אפקט ויזואלי המקשה על אמידת המרחק והמהירות של הספינה, באמצעות שימוש בצורות גאומטריות וצבעים מנוגדים).
עבודות אלה הגיעו לידיעתו של לורד ביברברוק שארגן את הזמנתו של ליסמר כאמן מלחמה רשמי.
עבודתו הידועה ביותר משנות המלחמה תיארה את מה שצפה ולמד בהליפקס, נובה סקוטיה: ניקוי מוקשים, שיירות, סיורים והגנה על הנמל.
הוא גם עשה כמה שרטוטים של פיצוצים בהליפקס.
שיתוף הפעולה של ארבעה אמנים בחברת Grip התפתח בהדרגה לקבוצת השבעה, שעבודתם תרמה לתהליך יצירת סגנון קנדי לאומי בציור.
סגנונו של ארתור ליסמר הושפע מניסיונו באירופה (בעיקר באנטוורפן), שם הכיר את אסכולת ברביזון והתנועות הפוסט-אימפרסיוניסטיות כמקורות השראה מרכזיות.
בשיתוף פעולה עם קבוצת האמנים שתהפוך, בשנת 1919, לקבוצת השבעה, הפגין ליסמר את הסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי האופייני, ואת הקשר הרוחני עם הנוף המגלם את עבודתה של אותה קבוצה.
באותה שנה הוא הפך למנהל האמנותי הראשון של תיאטרון הארט האוס עד 1921.
כמו שאר החברים בקבוצת השבעה, רבות מיצירותיו החלו כשרטוטים קטנים בצבעי שמן על לוח קשיח.
עבודתו בחינוך לאמנות הייתה אפקטיבית, ושירות זה לקהילה הרחבה גרם לליסמר להיות בעל השפעה בדרכים שלא תמיד הושגו על ידי עמיתיו האמנים.
כך הוא יזם תוכנית אמנות לילדים בגלריה לאמנות בטורונטו, שהצליחה בשנות השלושים.
בשנת 1936, הבולטות של ליסמר בתחום החינוך לאמנות, הביאה את מעורבותו בנסיעות בינלאומיים.
הוא יצא לסיור של שנה בדרום אפריקה.
יחד עם מחנכת האמנות נורה מקולו, הוא ארגן תוכניות לחינוך לאמנות, הרצה על אמנות קנדית והעביר סדנאות למורים.
בנסיעה זו הוא צייר בהרחבה בצבעי מים.
כמה מחברי קבוצת השבעה, כולל ליסמר, הפכו לחברים בקבוצת הציירים הקנדית.
בשנת 1962 הוא קיבל את מדליית מועצת קנדה על תרומתו לאמנות קנדית.
בשנת 1967 הוא הפך לחבר במסדר קנדה.
ליסמר נפטר ב -23 במרץ 1969 במונטריאול, קוויבק, ונקבר לצד חברים אחרים מקבוצת השבעה המקוריים בשטח אוסף האמנות הקנדי של מקמייקל.
בטורונטו, ליסמר הול, נקרא האודיטוריום במכון ההומסייד קולגייט לכבודו.
הוא צייר את אחד מציורי הקיר הגדולים בקנדה בבית הספר בשנות השלושים התלויים על קירות האודיטוריום.
ארתור מאהלר (נולד ב -1 באוגוסט 1871, פראג - נפטר ב -2 במאי 1916 וינה) היה ארכאולוג צ'כי - אוסטרי ממוצא יהודי.
הוא היה בן דודו של המלחין גוסטב מאהלר .
מאהלר סיים את לימודיו בגימנסיה בפראג.
הוא למד היסטוריה של האמנות וארכאולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטת וינה (Ph.D.), ובשנת 1902 הפך לפריבט-דוצנט בארכאולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג.
כמו כן העביר סדרת הרצאות בבית הספר האמריקאי לארכאולוגיה ברומא.
הוא היה חבר בבית הנבחרים האוסטרי בין השנים 1907–1911 במפלגה היהודית הלאומית .
ארתור מאהלר היה נשוי לסופי מהלרובה.
בנם, ווילי מאהלר, נפטר בשנת 1945 במחנה הריכוז דכאו .
ארתור אלן כהן (25 ביוני 1928 – 30 בספטמבר 1986) היה חוקר, מבקר אמנות, תאולוג, מו"ל וסופר יהודי-אמריקאי.
כהן נולד בניו יורק בשנת 1928 לאיזידור מאיר ובס יונגר כהן, צאצאים למהגרים יהודים לאמריקה.
את הרומן הראשון שלו פרסם בגיל 39, אך העיד על עצמו: "אני באמת כותב סיפורת מאז שהייתי צעיר מאוד.
[...] תמיד כתבתי סיפורים." את לימודיו באוניברסיטת שיקגו החל בגיל 16, והשלים את התואר הראשון בשנת 1946. במהלך שנות לימודיו בשיקגו עבר כהן משבר אינטלקטואלי, אותו תיאר אחר כך במאמר האתנולוגי הרחב "מדוע אני בוחר להיות יהודי" (1959), ומפנה זו ניכר עד סוף ימיו.
כהן שקל להתנצר, בהכירו באופיה הנוצרי של התרבות המערבית וספרותה המכוננת.
עם זאת, עד מהרה הוא נקשר עם מילטון שטיינברג, הוגה דעות מוביל, והלה היפנה אותו לחינוך יהודי ולהעמקת זיקתו למורשתו כיהודי.
בשנת 1949 כהן השלים את התואר השני בפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו בכתיבת תזה על סרן קירקגור ופרידריך ניטשה.
תקופה קצרה למד באוניברסיטה העברית ובסמינר התאולוגי 'יוניון', ולאחר מכן החל דוקטורט בבית המדרש לרבנים באמריקה, והתמקד בפילוסופיה יהודית של ימי הביניים.
אולם בשנת 1951, כהן, המאוכזב מבית המדרש לרבנים, עזב מבלי שהשלים את הדוקטורט.
במהלך לימודיו באוניברסיטה למד בהדרכתם של מאורות אינטלקטואליים רבים, דוגמת יואכים וואך, פאול טיליך, א"ק בראון, וריצ'רד מק'קון.
על אף שמורשתו האינטלקטואלית נשענת על ספריו, כהן מעולם לא התפרנס מן האקדמיה, וגם לא פרנס את עצמו רק מהוצאת כתביו.
בשנת 1951, לאחר שעזב את הסמינר היהודי התאולוגי, הוא וחברו ססיל הרלי הקימו יחד את בית ההוצאה לאור Noonday Press.
הייתה זו הוצאה-לאור קטנה, אך נדפסו בה יצירות של סופרים ברמה עולמית, כמו קרל יאספרס, לואיז בוגן, מצ'אדו דה עסיס, שלום עליכם, ויצחק בשביס-זינגר.
בשנת 1955, הקים כהן בית הוצאה לאור נוסף: מרידיאן פרס, במסגרתו פורסם למשל ספרה של חנה ארנדט "מקורות הטוטליטריות".
כהן התמקד שם בעיקר בהדפסות מחודשות של ספרים כמו "האינטואיציה היצירתית" של ז'אק מריטיין באמנות ושירה ו"החיים שלי באמנות" של קונסטנטין סטניסלבסקי.
עם זאת, שנות החמישים היו תקופת הזוהר של בתי הוצאה לאור דומים, ומרידיאן-פרס התחרתה בעוז עם מו"לים גדולים יותר בתחום.
בשנת 1960 מכר כהן את הוצאת מרידיאן-פרס.
בראשית שנות החמישים פגש כהן את אשתו לעתיד, איליין לוסטיג (לבית פירסטנברג).
היא ובעלה הראשון, המעצב הגרפי אלווין לוסטיג, עברו לניו יורק בשנת 1951. במהלך תקופה זו אלווין לימד באוניברסיטת ייל.
בשנת 1956 נישאו איליין וכהן; ונשארו נשואים עד מותו בשנת 1986. בני הזוג התגוררו במנהטן בשנים אלו.
בנוסף לפרסומי ההוצאה לאור ועבודת עריכה, כהן אסף ספרים נדירים.
זו האחרונה זכתה בפרס הספר היהודי הלאומי.
רבים רואים ביצירה "תקופתו של סיימון שטרן" (1973) את יצירת המופת של כהן.
על הרומן הזה זכה כהן בפרס אדוארד לואיס וולנט בשנת 1973. הזכויות לעיבוד קולנועי של הרומן השלישי שלו, "גיבור" בזמנו, נרכשו בשנת 1976 על ידי ג'אלור הפקות, אך הסרט מעולם לא נוצר.
יצירת הסיפורת האחרונה של כהן הייתה "אמנים ואויבים" (1987), אוסף של שלוש נובלות שפורסם לאחר מותו.
נוסף על מחקרו על "מרטין בובר" (1957), כתב ארתור כהן גם את "היהודי הטבעי והעל טבעי" (1962), ספר המתחקה אחר ההיסטוריה של התאולוגיה היהודית מסוף המאה ה-15, דרך הרנסאנס היהודי הגרמני, וממשיך בסקירתו עד ליהדות אמריקה.
במסגרת זו כלל כהן את כל מה שנראה היה לו כזירה יהודית אמריקאית מלאת תקווה אך גם מעוררת דאגה.
כהן ערך גם מקראה פופולרית על מחשבת ישראל, תחת הכותרת "טיעונים ותורות: מקראה במחשבה יהודית לאחר השואה".
האנתולוגיה העצומה "המחשבה הדתית היהודית העכשווית" (1987), אותה ערך יחד עם פול מנדס-פלור, נתפרסמה רק לאחר פטירתו, והתקבלה היטב בציבור.
אנתולוגיה זו אף הונפקה מחדש בכריכה רכה בשנת 2009, הפעם בכותרת: "המחשבה הדתית היהודית של המאה ה-20", וזכתה לשבחים רבים בידי המבקרים.
חרף שאר תחומי כתיבתו ופרסומיו, נראה שיצירתו התאולוגית של כהן היא שנותרה בעלת ההשפעה הרבה ביותר.
הרהוריו התאולוגיים באו לידי ביטוי הן באמצעות סיפורתו והן סיפורתו, הן במאמריו על יהדות והן על ספרות ואמנויות.
עם זאת, את ההצהרות התאולוגיות המובהקות ביותר שלו אפשר למצוא בטקסטים כמו "היהודי הטבעי והאל-טבעי", "אם לא עכשיו, אימתי?", "הטרמנדום" וכן במאמריו על "מחשבת הדת היהודית בת זמננו".
ארתור ילינק (בהונגרית: Jellinek Arthur; פשט, 16 במרץ 1852 – בודפשט, 22 באפריל 1929) היה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, מחבר ספרי משפט וחבר פרלמנט.
ארתור ילינק נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של מוריץ ילינק (מייסד רכבת קרונית הסוסים בבודפשט והפך לאחר מכן למנכ"ל הרכבת שהתפתח למערכת החשמליות של בודפשט) ושל ינקה פוקס.
את לימודיו התיכוניים סיים ארתור ילינק בפשט ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת וינה ולאחר מכן גם באוניברסיטת בודפשט (ששמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1876 פתח משרד עורכי דין.
הוא לקח חלק פעיל בדיונים של חוג המשפטנים והיה חבר דירקטוריון בלשכת עורכי הדין.
במהלך הבחירות של 1887, כנציג המפלגה הליברלית, הפך לחבר האספה הלאומית ההונגרית, כך גם בבחירות של 1892. הוא היה חבר ב"וועדת המשפט וניגוד העניינים" בפרלמנט, היה פעיל בוועדה לניסוח החוקים ובוועדת המשפט.
ילינק פעל בבית הנבחרים להצעות החוק להסדרת הרשות השופטת והפרקליטות, של ההליך גביית הבלו והפנקסים לרישום האוכלוסין (לידות, מיתות ונישואין).
הוא ניסח את הצעת החוק, יחד עם דברי ההסבר והצגתה בפרלמנט, השתתף בהכנה הצעת החוק לדיונים בבתי המשפט בסדר דין מקוצר וניסח את חלקו הכללי של החוק, תרם באופן דומה להכנת הצעת חוק דיני האישות והנמקתם הכללית.
הוא היה מעורב גם בהכנת הסדרת הליך הנישואין.
אשתו הייתה אירמה מלווינה מרקברייט (1863–1936), בתם של בעל האחוזות אדולף מרקברייט ושל הנרייטה שלזינגר, אותה נשא לאישה ב-22 ביוני 1886 בבודפשט.
קולות ביקורתיים על הצדק שלנו (1879)
הערות על טיוטת הקוד הכללי של המשפט הפרטי ההונגרי (1881)
הסיפור הקצר של המשפט וארגון הרשות השופטת (1881)
הזכות למשמעת ביתית מנקודת המבט של האמונה ההונגרית ובית המשפט העליון מנקודת מבט מעשעית (1881)
עילות להדרה בהליכי חבר מושבעים (1881)
נאומי הגנה בענייני עיתונות ובעניינים פליליים (1881)
תכנון ספר החוקים הכללי של המשפט האזרחי ההונגרי (1882)
עמדת השליחות במשפט הציבורי שלנו (1882)
הצעת חוק לסדר דין פלילי (1883)
שימוע של לשכת עורכי הדין להליכים פליליים (1883)
הגנה לגבי החוק פלילי של חברי פרלמנט (1884)
החוק הפדרלי השווייצרי על זכויות יוצרים (1884)
משפט ראשי ובתי משפט וסקירות ספרים (1885)
הפרקטיקה של בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין בבודפשט (1887)
מזכיר מדיני (סגן שר) במשרד המשפטים (1887)
ליטיגציה גרמנית בפרקטיקה ובספרים (1887)
תוספות לאופי חוק מדידת המשקאות (1888)
מהפרקטיקה של בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין בבודפשט (1888)
הצעת החוק להליך העזבונות (1890)
מאמריו על המשפט הציבורי פורסמו בפשטי נפלו ובפסטר לויד.
הוא היה חבר גם במערכת "הלקסיקון הגדול של פאלאס".
על כוח אב במשפט הרומי (בודפשט, 1875)
הערות על החלק הכללי של טיוטת קוד המשפט הפרטי.
ארגון והיקף הסמכות של בתי המשפט הפליליים, בכל הנוגע לתכנון ההליך הפלילי ההונגרי.
בודפשט, 1883. (דיסרטציות של איגוד המשפט ההונגרי XI.) באינטרנט
משפט פלילי צבאי ושבועה צבאית.
(הדפסה מיוחדת מתוך כתב העת למשפטים, בודפשט, 1885)
בתוקף הנוכחי של המשפט הפרטי ההונגרי.
מלוקט מחוקים, תקנות ומקורות משפט מקובל.
על הליכים משמעתיים נגד גורמי אכיפת החוק, גורמי עזר ועובדי הפעלה.
1886 (דיסרטציות של איגוד המשפט ההונגרי 29.)
הערות משפטיות על הבלו של מדידת משקאות ממלכתי.
להצעת החוק בדבר פיצויים (בודפשט, 1888)
ארתור מלוויל היה צייר סקוטי שלמד בצרפת, ונודע באהבתו לציור נופי המזרח בעקבות מסעותיו באזור בסוף המאה ה-19.
ארתור מלוויל נולד באנגוס, סקוטלנד ב-10 באפריל 1855. המשפחה עברה לאיסט לינטון, בסביבות שנות ה-60. הוא החל לצייר בזמן שעבד כשוליה בחנות מכולת והשתתף בשיעורי אמנות בערב באדינבורו, אליהם הלך ברגל מספר קילומטרים.
בשנת 1874 הועסק כמנהל חשבונות והפך לסטודנט במשרה מלאה בבית הספר המלכותי של האקדמיה הסקוטית בהדרכת ג'ון קמפבל נובל.
הוא הושפע גם מג'ון רוברטסון ריד.
ב-1877, בגיל 22, הוא צייר את "גן הכרובים", שהתקבל על ידי האקדמיה המלכותית.
מלוויל מכר את הציור לג'יימס האנטר אנאנדייל, יצרן נייר.
המכירה מימנה חלקית את לימודיו של האמן בפריז מ-1878 עד 1880.
ב-1878 נסע לפריז ונרשם לאקדמיה ז'וליאן.
כאן הוא החל ללמוד על המורכבויות של ציור בצבעי מים הוא פגש את האמן הסקוטי, רוברט וויר אלן, שהכיר לו את האימפרסיוניסטים.] לאחר מכן הוא בילה את קיץ 1879 במרכז צרפת במושבת האמנים גרז-סור-לואה.
בגרז-סור-לואה התאספו מספר אמנים והם היו חסידי ציור באוויר הפתוח.
הוא חיפש איכרים שידגמו עבורו בחוץ, והוא הלך בעקבות עבודתם של ציירי טבע הכפריים הצרפתיים.
הוא חזר לאדינבורו מוקדם בקיץ 1880 וצייר בסטודיו בשנדוויק פלייס שאותו חלק עם אחיו ג'ורג', סטודנט לרפואה.
הוא נשאר רק כמה חודשים כיוון שהתכוון לחזור לצרפת ולאחר מכן לנסוע למזרח התיכון.
חוש הצבע שהוא מאפיין כל כך בולט של עבודתו התפתח במהלך מסעותיו בפרס, מצרים וטורקיה בין השנים 1880 ו-1882, שם נסע לפעמים לבדו במסעות ארוכים בפנים הארץ.
כדי להעביר בציור את האור המזרח תיכוני החזק, הוא פיתח טכניקה של שימוש בצבעי מים על בסיס של נייר רטוב עם גואש.
למלוויל, אף על פי שלא היה ידוע יחסית במהלך חייו, הייתה אחת ההשפעות החזקות ביותר באמנות של ימיו, במיוחד בטיפול שלו בצבעי מים, שהשפיעה על ציירי גלאזגו.
הוא היה במיטבו בציור בצבעי מים את החיים במזרח, אבל הוא גם צייר כמה דיוקנאות בצבעי שמן וקומפוזיציה רבת עוצמה.
חלק מתמונותיו נמצאות במוזיאונים שונים, במיוחד בסקוטלנד, אבל רבות נוספות נשארו אצל אספנים פרטיים.
תערוכת זיכרון מקיפה של יצירותיו של מלוויל נערכה בגלריות המכון המלכותי בלונדון בשנת 1906.
ארתור מרצ'ין ינדז'ייצ'יק (בפולנית: Artur Marcin Jędrzejczyk; נולד ב-4 בנובמבר 1987 בדמביצה שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת לגיה ורשה מליגת העל הפולנית ובנבחרת פולין.
ינדז'ייציק החל את הקריירה המקצוענית שלו באיגלופול דמביצה, ובשנת 2006 חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
במהלך תקופתו במועדון הושאל ליסטשמביה ולדולקאן זומפקי מליגת המשנה הפולנית, ולקורונה קיילצה מליגת העל הפולנית.
ב-30 במאי 2013 חתם ינדז'ייצ'יק בקרסנודאר מליגת העל הרוסית.
בסך הכל ערך 60 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בינואר 2016 הושאל ינדז'ייצ'יק ללגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
ב-30 בדצמבר 2016 חתם במועדון באופן קבוע.
ב-12 באוקטובר 2010 ערך ינדז'ייצ'יק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בתיקו 2-2 נגד נבחרת אקוודור במשחק ידידות.
ב-14 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת מקדוניה הצפונית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים יורו 2016 ומונדיאל 2018.
ארתור ברנרד לנגלי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כראש עיריית סיאטל, וכמושל ה-12 וה-14 של מדינת וושינגטון שבארצות הברית בשנים 1941–1945 ו-1949–1957 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
נכון ל-2022 הוא היחיד שכיהן גם כראש עיריית סיאטל וגם כמושל וושינגטון.
אביו היגר מנורווגיה ואמו ממוצא נורווגי והולנדי.
הוא עבר עם משפחתו לחצי האי קיטסאפ בוושינגטון בגיל תשע.
לנגלי למד בבתי הספר בברמרטון.
לנגלי קיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת וושינגטון ב-1925. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון, לנגלי הפך לשותף בכיר במשרד עורכי הדין לנגלי, טוד וניקל.
הוא עסק בעריכת דין בסיאטל במשך כמעט 10 שנים לפני שנבחר למועצת העיר סיאטל בשנת 1935. הוא כיהן כראש עיריית סיאטל מ-1938 עד 1941. הוא נבחר למושל ברוב דחוק ב-1940. עד היום הוא ראש עיריית סיאטל היחיד שנבחר למושל המדינה.
בגיל 40, לנגלי היה המושל הצעיר ביותר בתולדות המדינה עד היבחרו של דניאל ג'.
אוונס ב-1965. לנגלי הובס בבחירות ב-1944 על ידי הדמוקרט מונראד סי וולגרן, אך ניצח אותו ב-1948 וחזר לתפקיד.
כך, לנגלי הוא המושל היחיד בתולדות המדינה שהפסיד וחזר לתפקיד.
כמושל, לנגלי פיתח פרויקטים תחבורתיים רבים, ובהם את מעבורות מדינת וושינגטון.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952 לנגלי כמעט והיה למועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא.
המועמד לנשיאות דווייט אייזנהאואר בחר במקום זאת בריצ'רד ניקסון.
ב-1956 ניסה לנגלי ללא הצלחה לנצח את וורן מגנוסון בבחירות לסנאט של ארצות הברית.
לאחר מכן החליט לנגלי לעזוב את הפוליטיקה.
ארתור מיטשל סאקלר היה פסיכיאטר ומשווק תרופות אמריקאי, אשר צבר את הונו מפרסום רפואי ומעיתונות רפואית.
הוא היה גם נדבן ואספן אמנות.
הוא היה אחד משלושת האבות המייסדים של שושלת יצרני התרופות של משפחת סאקלר השנויה במחלוקת.
סאקלר צבר את אוסף האמנות הסינית האישי הגדול בעולם, אותו תרם לסמיתסוניאן.
הוא העניק את ההון הדרוש לבניית גלריות אמנות ובתי ספר רבים לרפואה.
עזבונו של סאקלר נאמד ב-140 מיליון דולר.
מאז מותו, הוכתם המוניטין של סאקלר בשל התפקיד המרכזי של החברה שלו פרדו פארמה (Purdue Pharma) במשבר האופיואידים.
כתוצאה מכך, רבים מהמוזיאונים והגלריות שסאקלר תרם להם התרחקו ממנו וממשפחתו.
ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק הסיר באופן רשמי את שם המשפחה סאקלר מגלריות שנקראו על שמם.
נולד בברוקלין לאייזק ולסופי (ניי גרינברג) סאקלר, חנוונים יהודים שהגיעו לניו יורק מאוקראינה ופולין לפני מלחמת העולם הראשונה.
סאקלר היה הבכור מבין שלושה בנים.
סאקלר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארסמוס הול.
פטריק ראדן קיף מה"ניו יורקר", כינה אותו איש-אשכולות בשל תחומי העניין המגוונים שלו.
הוא בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק..
את שכר הלימוד מימן מעבודה כקופירייטר בסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, חברה אותה קנה ב-1947 וביצע בה מהפך.
הוא למד גם פיסול ב'ברית-החינוכית' (-Educational Alliance) ושיעורי תולדות האמנות בקופר יוניון.
סאקלר השלים התמחותו בפסיכיאטריה במרכז הפסיכיאטרי על שם קרידמור ומ-1949 עד 1954 היה מנהל המחקר במכון קרידמור למחקרים פסיכוביולוגיים.
סאקלר היה שותף במאות מאמרים המבוססים על נוירואנדוקרינולוגיה, פסיכיאטריה ורפואה ניסויית.
נאמר שהוא הרופא הראשון שהשתמש בסונר ככלי אבחון.
שני אחיו למדו בסקוטלנד, הפכו לפסיכיאטרים והצטרפו לצוות המחקר בקרידמור.
חברם ושותפם, הבמאי יוהאן ה.ו.
ואן-אופוייזן, תואר על ידי ארתור סאקלר כ"תלמידו האהוב של פרויד".
ב-1951 פרסמו שלושת האחים סאקלר עם ואן אופוייזן סיכום של עבודתם, שנודע כ"שיטת סאקלר".
המחקר בבני אדם לא היה אז עדיין בפיקוח על פי קוד נירנברג, הצהרת הלסינקי ודו"ח בלמונט.
הסאקלרים ביקשו למצוא תחליף לנזעי החשמל, החודרניים יחסית (ECT).
הם טיפלו בהיסטמין באנשים שסבלו מסכיזופרניה, באנשים שסבלו מהפרעה דו-קוטבית שכונתה אז מאניה דפרסיה, ובאנשים עם פסיכוזה אינבולוציונית (כיום מחלה לא מוכרת, שדומה לדיכאון).
לחולים ניתנו זריקות של היסטמין בעוצמה מתגברת למשך עד 24 ימים.
הטיפול גרם לירידת לחץ הדם שלהם; כאשר לחץ הדם שלהם התאושש, הם קיבלו מינון חזק יותר, עד שלחץ הדם הגיע ל-60/0 מ"מ כספית.
חלק מהחולים קיבלו טיפולים משולבים של היסטמין יחד עם אינסולין או ECT.
סאקלר ואשתו אלזה החלו לאסוף אמנות בשנות ה-40, זמן קצר לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק.
בתחילה הם נמשכו לאמנים עכשוויים כמו מארק שאגאל, אך מאוחר יותר גם אספו עבודות קדרות מתקופת הרנסאנס וציורים פוסט-אימפרסיוניסטים ושל אסכולת פריז.
הוא ראה את עצמו "יותר אוצר מאשר אספן" והעדיף לרכוש אוספים על פני יצירות בודדות.
האוסף שלו הורכב מעשרות אלפי יצירות, כולל אמנות סינית, הודית ומזרח תיכונית וכן יצירות מתקופות הרנסאנס והטרום-קולומביאנית.
בנאום באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, הוא דן ברעיון שלו שאמנות ומדע "נקשרים זה בזה במדעי הרוח".
שולחן סיני קטן אצל סוחר רהיטים בניו יורק שם את האמנות הסינית במוקד עבור סאקלר, שחשב: "כאן יש אסתטיקה שלא נהוג להעריך או להבין".
בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, היצואנים מימשו את אחזקותיהם ולאספנים צעירים כמו סאקלר התמזל המזל.
הוא צבר עשרות אלפי חפצים בחייו, המייצגים תחומי עניין רחבים ומגוונים - עצמות אורקל של שושלת שאנג, כלי אחמנים מאיראן ופיסול מקדשים מדרום אסיה מהמאה העשירית עד המאה הארבע עשרה.
חלק מהעבודות הן באיכות תערוכה וחלק מתאימות יותר למחקר.
מאוחר יותר, העניק סאקלר מדי רבעון סכומי כסף לפסיכיאטר פול זינגר, אספן נלהב נוסף של יצירות סיניות, אשר לא היו לו כספים אבל סאקלר בטח בטעמו.
התנאי היחיד שהוצמד למתנה היה, שעם מותו של זינגר, האוסף שלו יועבר לגלריה של סאקלר.
ב-1997, תוך כדי קיטלוג האוסף לרכישה, קבע צוות מוזיאון הסמיתסוניאן כי 160 חפצים מתועדים נעדרו ממעונו של ד"ר זינגר עם מותו.
מרבית האוסף האבוד לא נמצא עד היום.
בתחילת שנות ה-40 הצטרף סאקלר לסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, שם נשאר פעיל עד מותו.
סאקלר הביא לסוכנות טכניקות מכירה שלא היו ידועות עד כה ליצרני התרופות.
היסטוריון מאוניברסיטת הרווארד כתב ב-2019 שהסאקלרים לא המציאו את המכירות הישירות לרופאים, אבל הם היו בעלי השפעה חלוצית.
ארתור סאקלר שיווק גם באמצעות פרסומים המיועדים ישירות לרופאים, מה שהגביר את הקצב שבו רופאים למדו על תרופות והביאו אותן לשוק, אך מעולם לא עסק באיתור לקוחות חדשים ושיווק אישי, טכניקה שנמצאת כעת בחקירה נוקבת.
היכל התהילה של הפרסום הרפואי כתב ב-1998,
בעזרתו של סאקלר, ענקית התרופות פייזר, בעבר יצרנית כימיקלים, החלה את עסקיה בתרופות מרשם.
ב-1950, לפייזר היו 8 אנשי מכירות והיא הרחיבה את הכוח הזה ל-2000 ב-1957. בין 1950 ל-1956, בהדרכת סאקלר, פייזר התחרתה בשוק האנטיביוטיקה החדש עם טראמיצין (Terramycin).
במהלך שנות ה-60, באמצעות שיווק ישיר לרופאים, הוא הפך עשרות תרופות, ביניהן בטדין, סנאפלקס, ליבריום וואליום, לפופולריות.
הוא הפך גם למוציא לאור והקים ב-1960 עיתון רפואי שבועי, ה (Medical Tribune), שהגיע בסופו של דבר לשש מאות אלף רופאים (לפי דיווחים מסוימים, קהל הקוראים שלו מנה מיליון רופאים ב-20 מדינות).
שיווק ואליום על ידי סאקלר בכתבי עת כמו מדיקל טריביון עזר להפוך אותה לתרופה הראשונה שהניבה מכירות של 100 מיליון דולר, וב-1971, הוערך שווי מכירות ליבריום וואליום של הלקוחה של סאקלר, חברת הופמן-לה רוש, ב-2 מיליארד דולר.
כתוצאה מהצלחתו, החלו חברות תרופות רבות אחרות לשווק את התרופות שלהן באופן דומה.
פרופסור אוון גרסטמן כתב בפורבס: "כמובן, שיווק בהונאה הוא אכן שגוי מאוד.
אבל לומר, שמכיוון שארתור סאקלר היה חלוץ השיווק הישיר לרופאים, הוא אחראי לשימוש לרעה במרמה בטכניקה הזו, זה היפוך אבסורדי של ההיגיון."
לזכותו של סאקלר הוא עזר בשילוב בין-גיזעי של בנקי הדם הראשונים של ניו יורק.
הוא היה עורך כתב העת לפסיכוביולוגיה קלינית וניסויית בין השנים 1950-1962.
לסאקלר היו עסקים חופפים באופן מעט יוצא דופן והוא פיתח שותפויות שקטות עם סוכנויות הפרסום LW Frolich ו-MD Publications שבבעלות חבריו.
ב-1958 הקים סאקלר את 'המעבדות למחקר טיפולי'.
הוא היה מנהל המתקן עד 1983. סאקלר שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של חב' מדיקל פרס (Medical Press, Inc) וכנשיא 'שרותי חדשות הרופאים' (Physicians News Service, Inc) ו'המכון הרפואי לרדיו וטלוויזיה, בע"מ' הוא כיהן בחבר הנאמנים של ניו יורק מדיקל קולג', שם גם מילא תפקיד כפרופסור מחקרי לפסיכיאטריה.
בשנת 1981, סאקלר שימש כסגן יו"ר הוועידה הבינלאומית הראשונה בנושא תזונה שהתקיימה בטיאנג'ין, סין.
הוא הצטרף למועצת המנהלים של סיינטיפיק אמריקן ב-1985. בשנת 1985 הקדיש לו לינוס פאולינג את ספרו כיצד לחיות זמן רב יותר ולהרגיש טוב יותר.
בשנת 1997, לאחר מותו, ארתור סאקלר נבחר ל'היכל התהילה של הפרסום הרפואי'.
לאורך שנות ה-70 וה-80, סאקלר בנה ותרם למוסדות מדעיים רבים.
בית הספר לרפואה סאקלר באוניברסיטת תל אביב (1972)
מכון סאקלר למדע ביו-רפואי לתואר שני (כיום מכון וילצ'ק למדעי ביו-רפואי בוגר) באוניברסיטת ניו יורק (1980)
מרכז המדע של ארתור מ.
בית הספר למדעים הביו-רפואיים סאקלר (כיום בית הספר לתארים מתקדמים למדעי ביו-רפואי) באוניברסיטת טאפטס (1980)
סאקלר לתקשורת בריאות, גם באוניברסיטת טאפטס (1986)
בתחילת שנות ה-70, תרם סאקלר רישומים וציורים מעשי ידי האדריכל והחרט האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פירנסי לספריית אייברי באוניברסיטת קולומביה.
הוא ייסד גלריות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שם שוכן באגף סאקלר מקדש דנדר, ובאוניברסיטת פרינסטון, במוזיאון ארתור מ.
סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ובמוזיאון ארתור מ.
ב-1987, חודשים לאחר מותו, נפתחה גלריית ארתור מ.
סאקלר של מכון סמיתסוניאן, בוושינגטון הבירה, עם מתנה של 4 מיליון דולר ו-1,000 יצירות אמנות מקוריות.
על פי ון פונג ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האוסף של סאקלר אשר נתרם לסמיתסוניאן נחשב לאוסף האישי הגדול ביותר של אמנות סינית עתיקה בעולם.
לאחר מותו, אגף הגלריות של ג'יליאן וארתור מ.
סאקלר נפתח באקדמיה המלכותית לאמנויות, ומוזיאון ארתור מ.
סאקלר לאמנות וארכאולוגיה נפתח באוניברסיטת פקין ב-1993.
שם המשפחה סאקלר, כולל ארתור סאקלר, זכה לביקורת מוגברת בסוף שנות ה-2010 על הקשר של המשפחה עם OxyContin.
דייוויד קרואו, כותב ב"פייננשל טיימס", תיאר את שם המשפחה כ"נגוע" (השווה: תורמים מוכתמים).
במרץ 2019 הודיעו הגלריה הלאומית לפורטרטים וגלריות טייט כי לא יקבלו עוד תרומות ממשפחת סאקלר.
זה קרה לאחר שהצלמת האמריקאית נאן גולדין איימה למשוך רטרוספקטיבה מתוכננת של עבודתה בגלריה הלאומית לפורטרטים, אם הגלריה תקבל תרומה של מיליון ליש"ט מקרן סאקלר.
ביוני 2019, הודיע המרכז הרפואי של NYU Langone שהם לא יקבלו עוד תרומות מאף סאקלר, ומאז שינו את שמו של מכון סאקלר למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים למכון וילצ'ק למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים.
מאוחר יותר ב-2019, הודיעו המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ומוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שהם לא יקבלו תרומות עתידיות מכל סאקלר שהיו מעורבים בפורדו פארמה.
לפי הניו יורק טיימס, הלובר בפריז היה המוזיאון הגדול הראשון ש"מחק את הקשר הציבורי שלו" עם שם המשפחה סאקלר.
ב-16 ביולי 2019, הסיר המוזיאון את השלט שהציג את תרומות בני משפחת סאקלר למוזיאון בכניסה לגלריה.
ברחבי הגלריה, כיסה סרט אפור שלטים כמו 'אגף סאקלר', כולל שילוט לאוסף החפצים הפרסיים והלבנטיניים של הלובר, שהוסר ב-8 או 9 ביולי.
השילוט לאוסף זה זיהה אותו כ'אגף סאקלר של עתיקות המזרח' מאז 1997.
ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, יחד עם משפחת סאקלר, הודיעו על הסרת שם המשפחה סאקלר משבע גלריות, כולל האגף שבו נמצא מקדש האייקוני של דנדור.
הפילנתרופיה של המשפחה אופיינה כ"הלבנת מוניטין" מרווחים שנרכשו ממכירת אופיאטים.
סאקלר היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה אלזה פיניך יורגנסן מדנמרק; הם נישאו ב-1934, הביאו שני ילדים לעולם (קרול מאסטר ואליזבת סאקלר) והתגרשו.
אשתו השנייה הייתה מריאטה לוצה (Marieetta Lutze, 1919–2019), שותפה בבעלות על (DR.
KADE Pharmazeutische Fabrik GmbH); לה נישא ב-1949. הם הביאו לעולם שני ילדים (ארתור פ.
סאקלר ודניס מאריקה) והתגרשו לאחר 25 שנות נישואים.
אשתו האחרונה עד מותו הייתה ג'יליאן לסלי טולי, המנהלת פרויקטים פילנתרופיים בשמו באמצעות קרן דיים ג'יליאן וארתור מ.
הוא גר בשדרה החמישית בניו יורק.
בגיל כמעט 70, הוא המשיך במשרה מלאה, החל לעבוד ב-8:30 בבוקר, שבעה ימים בשבוע, ונסע לבוסטון ולוושינגטון, טיפל במלגות, עבד על מדע ובאיסוף אמנות.
סאקלר מת ממחלת לב בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק ב-26 במאי 1987.
סאקלר קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלארק, אוניברסיטת האנמן, אוניברסיטת טאפטס ובית הספר לרפואה של הר סיני.
הוא היה חבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים וקיבל אות מסדר ההצטיינות המצרי.
הוא ואשתו ג'יליאן תמכו ב'דיוני ארתור מ.
סאקלר' המתקיימים באקדמיה הלאומית למדעים.
ב-1952 הסדיר סאקלר מימון לאחיו לרכישת חברת פורדו-פרדריק (Purdue-Frederick).
החברה מכרה מוצרים שימושיים ללא מרשם כמו חומר החיטוי בטאדין (Betadine), המשלשל סנוקוט (Senokot) ומסיר שעוות אוזניים צרומנקס (Cerumenex).
שמונה שנים לאחר מותו של ארתור, בהנחיית אחיו, פורדו החלה למכור אוקסיקונטין (OxyContin), שהוא אופיאט שעוצמתו פי 1.5 משל המורפיום.
החברה הזו הודתה באשמה ב-2007 ונקנסה ב-640 מיליון דולר על מיתוג מטעה של אוסיקונטין.
מבקרי משפחת סאקלר ופורדו טוענים שאותן טכניקות שיווק ששימשו כאשר ארתור ייעץ לחברות תרופות שמוכרות תרופות שאינן אופיואידיות נוצלו מאוחר יותר בשיווק של אוקסיקונטין על ידי אחיו ואחיינו, ריצ'רד סאקלר, ותרמו למגפת האופיואידים.
עיתון הגרדיאן צוטט את דברי עו"ד פול הנלי, שטען כי "זו בעצם משפחת פשע...
סוחרי סמים בחליפות ושמלות יפות".
ועדת המשנה של הסנאטור אסטס קיפובר בחנה את תעשיית התרופות ב-1959. הוא הרגיש שלארתור סאקלר יש אימפריה "משולבת" של גילוי וייצור תרופות, שיווק ופרסום תרופות ופרסומים רפואיים המקדמים במפורש מכירת תרופות.
הוא הפסיק לחקור את סאקלר באמצע 1960 וקידם את תיקון קפאוור-האריס (Kefauver Harris) ששיפר את הפיקוח על התרופות של ה-FDA בשנת 1962.
ב-2017, אמר הפסיכיאטר אלן פרנסס ל-"הניו יורקר" כי "ניתן לייחס לארתור סאקלר את רוב הפרקטיקות המפוקפקות שהניעו את תעשיית התרופות למצבן המשחית כיום".
פטריק ראדן קיף, שפרסם את אותו מאמר, הרחיב מאוחר יותר את עבודתו לספר באורך מלא בשם "אימפריית הכאב" (Empire of Pain).
הספר יצא בשנת 2021 והיה ביקורתי מאוד כלפי משפחת סאקלר וכלפי מאמציו של ארתור סאקלר להסתיר את ניגודי העניינים הרבים שלו תוך כדי צבירת הונו.
ארתור מאכן (שם העט של ארתור לוולין ג'ונס; באנגלית: Arthur Machen או Arthur Llewellyn Jones; 3 במרץ 1863 – 15 בדצמבר 1947) היה סופר ומיסטיקן ולשי שזכה לפרסום רב בבריטניה בראשית המאה ה-20 בגין עבודותיו בתחומי סיפורת האימה והפנטזיה.
מאכן נולד בשם ארתור לוולין ג'ונס ב-3 במרץ 1863 ב, מונמות'שייר, ויילס.
משפחתו הגיעה משושלת ארוכה של אנשי דת שמוצאה בקרמרת'נשייר.
כאשר היה בן שנתיים מונה אביו, ג'ון אדוארד ג'ונס, למשרת הוויקאר של הקהילות הנוצריות בלאנדווי פאך וב, מספר קילומטרים מקרליאון, כך שמאכן הצעיר העביר את מרבית שנות ילדותו המוקדמות בכנסייה.
עם נישואיהם אימץ אביו את שם משפחתה של אשתו, "מאכן", ככל הנראה לצורך קבלת ירושתם של אבותיה, כך שבני המשפחה החלו לשאת באופן חוקי את השם "ג'ונס-מאכן".
מאכן עצמו הוטבל תחת אותו השם, ובחייו המאוחרים קיצר את שמו המלא לשם העט "ארתור מאכן".
בית מגוריו הראשון עדיין עומד על תילו, לצדם של פונדק אולד בול ומלון פריורי, ומסומן כיום בשלט כחול.
בספרותו הרבה הלה לתאר את נופי הטבע של מונמות'שייר, אשר הותירו עליו רושם עמוק, והרבה להתייחס לעיר בשמה הקדום, .
כמו כן, הטמיע את הרשמים הקלטיים והרומאים שספג מסביבתו ברבות מיצירותיו.
יש המייחסים את העניין הרב שהחל מאכן לגלות בחייו המאוחרים כלפי תורת הנסתר ועולם המיסטיקה לקובץ מאוחד של כרכי המגזין אשר מצא בספרייתו של אביו, ובו נהג לקרוא מעת לעת.
היסטוריון ולשי מקומי בשם הזכיר בכתביו מספר ספרים נוספים אשר ככל הנראה השפיעו על מאכן גם כן, וביניהם , סיפורי אלף לילה ולילה ודון קישוט.
כאשר היה בן אחת עשרה נרשם מאכן ל בו קיבל חינוך קלאסי אשר תאם את רוח התקופה, אך בעקבות עונייה היחסי של משפחתו לא עלה בידו להמשיך ללימודים אקדמיים באוניברסיטה, ובמקום זאת נשלח ללונדון, אנגליה, שם ניסה להתקבל לפקולטה רפואית, אך נכשל במבחניו.
כישלונו האקדמי לא שבר את רוחו, ובאותה העת החל מאכן הצעיר להפגין ניצוץ ספרותי מבטיח, כאשר ב-1881 פרסם את שירו אלאוסיניה העוסק בנושא .
בשנים הבאות המשיך להתגורר בלונדון בעוני ובדלות, וניסה את מזלו בעבודות מזדמנות שונות, ביניהן עיתונאי, פקיד בית הוצאה לאור, ומורה ילדים, כאשר בערביו נהג לכתוב ולצאת לטיולים ליליים ארוכים ברחבי העיר.
כעבור שלוש שנים בלונדון מצא מאכן עבודה חדשה אצל המוציא לאור ג'ורג' רדווי בתור עורך-מגזין ומקטלג, משרה אשר הובילה לדרכו הזדמנויות פרנסה נוספות בדמות תרגום יצירות ספרותיות מצרפתית לאנגלית, ביניהן קובץ בן שבעים ושניים סיפורים קצרים של מרגריט מנווארה, , וכן זיכרונותיו של ג'קומו קזנובה.
בנוסף פרסם באותה העת את יצירתו הספרותית השנייה, אנטומיה של טבק.
חדשות על התדרדרות מצבה הבריאותי של אמו שמו סוף לשהותו של מאכן בלונדון והוא שב חזרה לללאנדווי, שם נשאר במשך שנה נוספת לאחר מותה.
באותה תקופה עבד על מלאכת הכתיבה של סיפורו תולדותיה של קלמנדי, אותו התחיל טרם עזיבתו את עיר הבירה.
מעט לפני מותו של אביו ב-1887 נישא מאכן לאמיליה "אמי" הוג, מורה למוזיקה בעלת חיבה לתיאטרון אשר הייתה מוכרת היטב בקרב מעגלי הבוהמה של לונדון ואף הפגישה את בעלה עם כמה כמה אישים ספרותיים נודעים מאותה העת, ביניהם האוקולטיסט ארתור אדוארד וייט, אשר הפך בשנים הבאות לחברו הקרוב.
כמו כן התוודע לסופרים ו.
בעקבות נישואיו קיבל מאכן בשנים הבאות מספר ירושות מקרוביה הסקוטיים של אשתו, אשר איפשרו לו להקדיש את מרב זמנו לכתיבה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 החל מאכן לפרסם את סיפוריו הקצרים במגזינים ספרותיים.
על רבות מיצירותיו מאותה העת ניכרה השפעת מפעלו של הסופר רוברט לואיס סטיבנסון, וחלקן אף בולטות בשל האלמנטים הגותים והפנטסטיים שבהן.
הצלחתו הראשונה הגיעה במהרה, בדמות הנובלה האל פאן הגדול, שפורסמה ב-1894 בידי .
לפיכך, מרבית העבודות שכתב באותה תקופה לא זכו להצלחה רבה, או שפרסומן נדחה לתקופה מאוחרת יותר.
אשתו של מאכן נפטרה מסרטן ב-1899 לאחר שנאבקה במחלה במשך זמן רב.
השפעת מותה על מאכן הייתה הרסנית, והוא הצליח להשתקם מהאובדן בהדרגתיות לאורך השנה הבאה בעזרתו של חברו הקרוב, ארתור אדוארד וייט, אשר שכנע אותו להצטרף למסדר השחר המוזהב, על אף שהעניין שגילה בארגון לא היה ממושך או עמוק יתר על המידה.
גורם נוסף שתרם להחלמתו הנפשית היה שינוי בקריירה שערך ב-1901, אז הפך לשחקן ואף הצטרף לקבוצת השחקנים הנודדים של .
תעסוקתו החדשה הובילה אותו לטייל ברחבי המדינה.
לאחר שנתיים בהן נדד בעקבות צו עבודתו נישא מאכן בשנית לדורותי פיורפוי הדלסטון ב-1903. מעט לפני נישואיהם הצליח מאכן למצוא מוציא לאור עבור עבודתו העיונית, הירוגליפים, מעין סקירה על מהותה של הספרות, בה קבע כי ספרות אמיתית מוכרחת לעורר בקוראיה תחושת אקסטזה.
באופן מקביל המשיכה הקריירה הספרותית של מאכן לפרוח, וב-1906 פרסם את ספרו בית הנשמות, מעין קובץ סיפורים אשר אסף את כל עבודותיו המוצלחות ביותר משנות ה-90 של המאה ה-19 והציג אותן בפני קהל יעד חדש.
בנוסף פרסם יצירה סאטירית בשם דוקטור סטיגינס: השקפותיו ועקרונותיו, הנחשבת לאחת מעבודותיו הפחות טובות.
באותה העת החל מאכן לחקור אודות תולדות הנצרות הקלטית, וכן את אגדות המלך ארתור, והגביע הקדוש.
הוא נהג לפרסם את דעותיו בכתב העת "האקדמאי" של אלפרד דאגלס, בו כתב בקביעות, וטען כי הסיפורים מסביב לגביע מבוססים הלכה למעשה על זיכרונות מעומעמים מטקסיה של הכנסייה הקלטית.
הרעיונות הללו הופיעו גם בספרו התהילה הסודית, אותו כתב באותה תקופה, והיוו את הופעתה הספרותית הראשונה של הקביעה כי הגביע שרד את מהלך הזמן והצליח להגיע עד לתקופה המודרנית בצורה כלשהי.
כעבור שנה פרסם את אחד מספריו המפורסמים ביותר כיום, גבעת החלומות, על אף שבעת יציאתו לאור לא צבר פופולריות רבה.
בשנים הבאות המשיך מאכן לגלם שלל דמויות במסגרת עבודתו כשחקן, ובה בעת פעל כעיתונאי וכסופר פורה.
כמו כן נהג להשתתף במפגשי קבוצות אמנים שונות, כגון "הבוהמים החדשים" ו.
תחביביו מילאו את מרבית זמנו, אך הקשו עליו למצוא פרנסה הולמת לצרכיו, ובנוסף הירושות שקיבל מקרוביה של אשתו המנוחה אזלו זה מכבר.
לאור צרותיו הכלכליות מצא לעצמו מאכן עבודה קבועה בתור עיתונאי ב של אלפרד הרמסוורת' ב-1910. בשנים הבאות נולדו שני ילדיו הראשונים, בנו הילרי ב-1912 ובתו ג'נט ב-1917.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 שב מאכן לימי תהילתו לראשונה מזה עשרים שנים, בייחוד לאחר פרסום ספרו הקשתים, וכן מספר סיפורים קצרים, אשר נגעו כולם לטרנד הספרתי שנודע בשם , אשר צבר פופולריות רבה באותה העת בעקבות קרב מונס.
מרבית הסיפורים נכתבו בסגנון תעמולתי כדי לתרום למורל הכללי של הבריטים.
כמו כן פרסם מאמרים אוטוביוגרפיים שונים, אשר קובצו מאוחר יותר בספר דברים רחוקים.
מאכן לא חש שביעות רצון רבה מעבודתו בעיתון, אך נאלץ להמשיך בה על מנת לתמוך במשפחתו.
הכסף שהרוויח הרשה לו לעבור להתגורר בבית גדול יותר עם גינה ברובע ב-1919, אשר הפך בשנים הבאות למקום מפגש עבור חבריו האמנים, ביניהם אוגוסטוס ג'ון, ג'רום ק.
פיטוריו מסגל העיתון ב-1921 הביאו עמם בעיות כלכליות אך גם גרמו לו לתחושת הקלה, ומאחר שעדיין נתפש כדמות ספרותית חשובה בעיני סופרים ועיתונאים רבים הצליח למצוא פרנסה בעשור הבא בכתיבת מאמרים.
מפעלו הספרותי של מאכן שב לחיים ב-1922, כאשר ספרו התהילה הסודית ראה אור סוף כל סוף, בנוסף לאוטוביוגרפיה שלו דברים רחוקים, וכן הספרים בית הנשמות וגבעת החלומות.
בנוסף, תרגומו לזיכרונותיו של קזנובה הודפס במהדורה חדשה.
כל עבודותיו הגיעו לידי קהל קוראים חדש בארצות הברית, אשר ביקשו לקרוא מהדורות חדשות של יצירותיו הראשונות.
בין מעריציו האמריקאיים הבולטים אשר תרמו לפרסומו בארצם היו , , וקארל ואן וכטן.
מאורע נוסף שתרם להצלחתו הופיע בדמות יציאתה לאור כעבור שנה של מהדורת קארליאון אשר אספה בתוכה את כל עבודותיו, וכן פרסומה של ביבליוגרפיית כתביו.
באותה העת פרסם גם את הכרך השני של האוטוביוגרפיה שלו, דברים קרובים ורחוקים, וב-1924 את הכרך השלישי והאחרון, ההרפתקה בלונדון.
בשנים הבאות דעכה ההתלהבות הכללית כלפי ספרותו של מאכן, ויצירותיו נרכשו בעיקר בידי אספנים, אך עדיין נהג לקיים בביתו מפגשים חברתיים בהם אירח אמנים רבים, ובאותה העת גם פגש לראשונה את הסופר .
בשנה החולפת פרסם סדרת ביקורות רעות אודות יצירותיו העצמיות תחת השם משחות יקרות.
על רקע נפילת המכירות של כתביו צנחה פרנסתו של מאכן באופן משמעותי ב-1926. הוא המשיך לפרסם את עבודותיו המוקדמות במהדורות חדשות, והעביר את זמנו בכתיבת מאמרים עבור עיתונים ומגזינים שונים.
כמו כן כתב הקדמות רבות לספריו העצמיים ואף לספריהם של כמה מחבריו, אך נמנע מפרסום יצירות חדשות.
כעבור שנה החל לעבוד בתור קורא תסריטים עבור המוציא לאור , משרה שסייעה רבות לרווחתו עד ל-1933.
בעקבות מצבם הכלכלי נאלצו מאכן ומשפחתו לעבור מלונדון ל, בקינגהאמשייר, ב-1929, אולם עדיין עמדו בפני קשיים כספיים.
כעבור שלוש שנים, ב-1932, הוקל מצבם במעט לאחר שקיבל מאכן הכרה מסוימת בתרומתו הספרותית בדמות פנסיה שנתית בגובה מאה לירות שטרלינג.
על אל שהקצבה החדשה הקלה על מצבו במידת מה, נקלע הלה לקשיים נוספים כעבור שנה לאחר שאיבד את עבודתו אצל ארנסט בן.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 פורסמו מספר מהדורות נוספות של אוספי עבודותיו הקצרות של מאכן, במידה מסוימת הודות למאמציו של הסופר הבריטי , אשר באותה העת פתח גם במלאכת הכתיבה של ביוגרפיה אודותיו אשר פורסמה רק כעבור עשרות שנים ב-2005.
קשייו הכלכליים של מאכן תמו רק בשלהי 1943 כאשר קבוצת סופרים גדולה ובה רבים מחבריו התגייסה לצורך מימון מגבית שנועדה לסייע לו.
בין חברי הקבוצה נמצאו , תומאס סטרנס אליוט, ג'ורג' ברנרד שו, , , וג'ון מייספילד.
הצלחת מבצע ההתרמה עזרה למאכן לחיות בנוחות יחסית עד למותו ב-1947.
1881 – אלאוסיניה – פרסומו הספרותי הראשון של מאכן, אוסף קטעי שירה קצרים העוסקים ב.
1902 – הירוגליפים – חיבור עיוני בשישה פרקים הפורס את משנתו הפילוסופית של מאכן אודות ענף הספרות.
אחת מטענותיו המרכזיות היא שספרות טובה נמדדת לפי יכולתה לעורר תחושה אנושית מסוימת, אותה הוא מכנה בשם אקסטזה.
1923 – דברים קרובים ורחוקים
ארתור מורגן הוא דמות בדיונית והפרוטגוניסט ודמות השחקן במשחק המחשב "Red Dead Redemption 2".
כחבר בכיר בכנופיית ואן דר לינד, ארתור חייב להתמודד עם שקיעת המערב הפרוע תוך ניסיון לשרוד מול כוחות ממשלה ויריבים אחרים בייצוג בדיוני של הגבול האמריקאי.
הוא דובב ושוחק על ידי באמצעות דיבוב ולכידת תנועה.
Rockstar Games החליטו למקד את "Red Dead Redemption 2" בדמות אחת, על מנת לעקוב אחריו באופן אישי יותר.
הם הרגישו שזה מתאים יותר למבנה הנרטיבי של מערבון.
קלארק רצה לשחק את ארתור באופן שהיה מורכב מספיק כדי שהשחקן יבחר את דרכו ועדיין יהיה הגיוני.
הוא קיבל השראה משחקנים כמו טושירו מיפונה, ג'ון וויין ורוב וויטהוף, שגילם את ג'ון מרסטון במשחק וקודמו.
ארתור זכה לשבחים מהמבקרים, כאשר מורכבותו ודרכו לגאולה הם לרוב נושא של שבחים.
המבקרים גם שיבחו אותו על שהביא לחיים את העולם ודמויות אחרות.
על עבודתו, קלארק צבר מועמדויות רבות וזכה בפרס ההופעה הטובה ביותר ב-The Game Awards.
ארתור נולד באזור שנת 1863 לזוג ביאטריס ולייל מורגן בארצות הברית.
בילדותו של ארתור, אמו מתה במפתיע ואביו היה פושע זעיר ופורע חוק.
בשנת 1874, כשארתור היה בן 11, אביו נעצר והוצא להורג.
למרות היחסים המתוחים בין השניים, ארתור ירש ממנו את כובע הבוקר שלו וכן שמר באמתחתו תמונה של הוריו.
החבירה לכנופיית "ואן דר לינד"
בשנת 1877, ארתור "אומץ" על ידי שני גברים בשם דאץ' ואן דר לינד והושע מת'יוס ובחלוף הזמן ראה בשניים דמויות אב עבורו.
דאץ' לימד את ארתור הצעיר לקרוא, לכתוב ולאמץ חשיבה ביקורתית נגד הממסד ומערכת החוק.
במהרה, ארתור הפך לחלק חשוב בכנופיה ומשמש כאוכף הסדר בה.
נאמר גם שארתור אימץ כלב בשם קופר וכן היה בעל סוסה בשם בודסייה, אך אלו מצאו את מותם.
בשנות ההתבגרות של ארתור, הוא הכיר אישה בשם מרי לינטון והשניים פתחו בקשר רומנטי.
למרות זאת, אביה של מרי לא אהב את ארתור ואת סגנון החיים שלו ולבסוף השניים נפרדו.
בשנת 1885, דאץ' הציל ילד צעיר בשם ג'ון מרסטון מתלייה וצירף אותו לכנופיה.
ג'ון, בדומה לארתור, גם למד לקרוא, לכתוב ולאמץ חשיבה ביקורתית.
השניים רואים זה בזה כאחים וכבניו "המאומצים" של דאץ'.
בהמשך, ארתור שכב עם מלצרית בת 19 בשם אלייזה ולשניים נולד בן בשם אייזק.
למרות שאלייזה הכירה את סגנון החיים של ארתור והכנופיה, היא תמכה בו וארתור עשה את מרב המאמצים כדי לתמוך בשניים.
למרות זאת, השניים נרצחו על ידי שודדים.
מותם השפיע רבות על ארתור.
בשנת 1899, הכנופיה השתכנה סמוך לעיירה "בלאקווטר".
ארתור והושע הציעו לדאץ' לבצע שוד יחסית פשוט, אך דאץ' (תחת השפעתו של מייקה בל) החליט במקום זאת לשדוד ספינת תענוגות שעל סיפונה מתארחים אנשים עשירים רבים.