tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקבוצה הייתה בעיה משמעותית, כשכבר בתחילת העונה החליט לארי בירד לערוך ניתוח בשתי רגליו כדי להוציא מהן שברי עצמות.
כל ניסיונותיו של בירד לחזור למגרשים נכשלו, והסלטיקס השיגו מאזן 40–42 בעונת 1988/1989. הם הודחו בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי דטרויט פיסטונס.
בעונת 1989/1990 בירד חזר למגרש כדי לשחק 75 משחקים בעונה זו, ולשפר את מאזן הסלטיקס ל-30–52. בסיבוב הפלייאוף הראשון, נגד ניו יורק ניקס הסלטיקס,הם ניצחו בשני המשחקים הראשונים, אך הפסידו בשלושת הבאים והודחו.
לאחר ההדחה המבישה רוג'רס פוטר, ובמקומו מונה המאמן כריס פורד, שחקן העבר של הסלטיקס.
בעונת 1990/1991 הסלטיקס השתפרו והשיגו מאזן של 26–56 תחת מאמנם החדש.
הסלטיקס ניצחו בבית האטלנטי אף על פי שבירד החמיץ 22 משחקים בעקבות פציעות.
בעונה הבאה, עונת 1991/1992, הסלטיקס השיגו מאזן 31–51, ונפגשו בסיבוב הראשון של הפלייאוף עם אינדיאנה פייסרס, והדיחו אותם בסוויפ, 0–3. בחצי גמר המזרח הסלטיקס הפסידו לקליבלנד קאבלירס בסדרה של 7 משחקים.
בירד שיחק בעונה זו 45 משחקים בלבד, ובפלייאוף רק 4 משחקים (מתוך 10) בעקבות בעיות בגבו.
אחרי 13 עונות בסלטיקס, וזכייה באולימפיאדת 1992 כחבר הדרים טים, לארי בירד הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגלל בעיות בגבו.
הגארד בן ה-26, רג'י לואיס, נראה כיורש של לארי בירד בסלטיקס.
לואיס התעלף במהלך הסיבוב הראשון של הפלייאוף בעונת 1992/1993 נגד שארלוט הורנטס (בה הסלטיקס הפסידו ב-4 משחקים).
לאחר מכן נודע שללואיס היו בעיות בלב.
הוא מת מהתקף לב באימון קליעות שהתקיים בסיום העונה.
הסלטיקס הנציחו את לואיס בכך שאף אחד לא ילבש עוד את מספר חולצתו, 35. עידן ה"שלישייה הגדולה" של בירד-מקהייל-פאריש הסתיים רשמית ב-1994 כאשר פאריש חתם בהורנטס.
מקהייל פרש בהפסד של הסלטיקס להורנטס.
את העונה הבאה הסלטיקס סיימו מחוץ לפלייאוף כשהשיגו מאזן 32–50.
בדראפט 1994 הסלטיקס בחרו באריק מונטרוס, שהיה אמור למלא את מקומם של הפורשים על המגרש.
בפועל מונטרוס אכזב והועבר בטרייד מאוחר יותר.
עונת 1994/1995 הייתה עונתם האחרונה של הסלטיקס בבוסטון גארדן.
בעונה זו הסלטיקס החתימו את דומיניק וילקינס, שהוביל את הקבוצה בנקודות עם 17.8 בממוצע למשחק.
שחקן השנה השנייה, דינו ראדג'ה, חיזק את הסלטיקס ועזר להם להגיע לפלייאוף, בו הם הפסידו בסיבוב הראשון לאורלנדו מג'יק בסוויפ.
ב-1995 הסלטיקס עברו מהבוסטון גארדן ל"פליט סנטר" (שמאוחר יותר ייקרא ה-TD גארדן).
פורד פוטר ובמקומו התחיל לאמן מנהל הקבוצה.
הסלטיקס בחרו בדראפט את אריק ויליאמס, וסיימו את עונת 1995/1996 במאזן 33–49. הדברים נעשו גרועים יותר כאשר בעונה הבאה הסלטיקס ניצחו ב-15 משחקים בלבד מול 67 הפסדים, אף על פי שבחרו את בחירת הדראפט הראשונה, אנטואן ווקר.
בדראפט 1997 הסלטיקס קיבלו את הבחירות ה-3 וה-6, ובחרו בצ'אנסי בילאפס ורון מרסר.
דייוויד וסלי, דינו ראדג'ה וריק פוקס עזבו, וויליאמס נשלח בטרייד לדנוור נאגטס.
בדראפט ה-NBA 1998 בחרו הסלטיקס בפול פירס בבחירה העשירית, שחקן שנחשב לכוכב במכללה והציפיות היו שייבחר בבחירה מוקדמת יותר.
פירס אכן הפך לכוכב, והשתלב היטב עם אנטואן ווקר.
לסלטיקס היו 3 בחירות בדראפט 2001 כתוצאה מטריידים.
הסלטיקס בחרו את ג'ו ג'ונסון, ג'ו פורטה וקדריק בראון.
מתוך השלושה רק ג'ונסון הצליח בקריירת ה-NBA שלו, והוא עשה זאת כשעזב את הסלטיקס.
את עונת 2001/2002 פתחו הסלטיקס עם ציפיות נמוכות.
המבקרים הופתעו מההצלחה היחסית של הקבוצה, כשסיימה את העונה הסדירה לפני פילדלפיה 76' (שסיימה בעונה שעברה בגמר ה-NBA) בבית האטלנטי.
לפני ההדחה מינו הסלטיקס לעמדת המנהל את דני איינג', שחקן העבר של הקבוצה.
מהלכו הראשון של איינג' היה לשלוח את אנטואן ווקר לדאלאס מאבריקס.
בתמורה, הסלטיקס קיבלו את ריף לפרנץ, כריס מילס, יירי ולש ובחירת דראפט ב-2004. הסלטיקס הגיעו לפלייאוף, אך הודחו בסיבוב הראשון בסוויפ על ידי אינדיאנה פייסרס, כשבכל המשחקים הם הפסידו בהפרש גדול.
לקראת עונת 2004/2005 מינו הסלטיקס את דוק ריברס לעמדת המאמן.
הסלטיקס היו אז קבוצה של שחקנים צעירים, כשאל פירס הצטרף שחקן השנה הראשונה אל ג'פרסון.
את העונה סיימו הסלטיקס במאזן 37–45, כשסיימו ראשונים בבית האטלנטי, לראשונה מאז עונת 1991/1992. הסלטיקס החזירו את אנטואן ווקר לקבוצה במהלך העונה.
הם הודחו בפלייאוף בשנית נגד הפייסרס, הפעם בסדרה בת 7 משחקים.
הסלטיקס העבירו את ווקר בטרייד עוד פעם, הפעם למיאמי היט.
בעונה הבאה, עונת 2005/2006, לפול פירס הייתה זו העונה הטובה ביותר בקריירה שלו מבחינה אישית, כשקלע 26.8 נקודות בממוצע למשחק.
הסלטיקס השיגו מאזן 33–49, בעיקר בגלל קבוצה צעירה מדי.
הם העבירו את מרכוס בנקס, ריקי דייוויס ומארק בלונט למינסוטה טימברוולבס ובתמורה קיבלו את הסנטר המאכזב מייקל אולווקנדי ואת האולסטאר וולי זרביאק.
בדראפט ה-NBA 2006 הסלטיקס המשיכו את בניית הקבוצה.
דני איינג' העביר את הזכויות על רנדי פוי, דן דיקאו וריף לפרנץ לפורטלנד טרייל בלייזרס וקיבל את סבסטיאן טלפייר, ת'יאו ראטליף ובחירת דראפט בסיבוב השני.
בערב דראפט 2007 הסלטיקס העבירו בחירת דראפט בסיבוב הראשון בתמורה לראז'ון רונדו, שיהפוך בעתיד לשחקן מפתח של הקבוצה.
בסיבוב השני בחרו הסלטיקס את הפורוורד לאון פואו.
ב-6 ביולי 2006 חתם בסלטיקס טוני אלן.
למרות השינויים הרבים עונת 2006/2007 הייתה עונה עגומה למועדון.
העונה התחילה עם מותו של המאמן לשעבר רד אאורבך בגיל 89. את העונה סיימו הסלטיקס במאזן 24–58, כשבמהלכה איבדו את פול פירס וטוני אלן בעקבות פציעות.
למרות האכזבה הגדולה קיוו הסלטיקס שיקבלו בחירת דראפט גבוהה, כדי לבחור בגרג אודן או קווין דוראנט, אך קיבלו בהגרלה את הבחירה ה-5 בלבד.
לדעת רבים רדף את המועדון מזל רע מאז מותו של לני ביאס עד ההגרלה הזו.
ריי אלן פול פירס קווין גארנט
בקיץ 2007 החליט דני איינג' לעשות מספר מהלכים שיחזירו את הסלטיקס לגדולתם.
בערב הדראפט הוא שלח את ג'ף גרין וולי זרביאק ודלונטה וסט לסיאטל סופרסוניקס ובתמורה הוא קיבל את ריי אלן וגלן דייוויס.
הסלטיקס שלחו את ראיין גומס, ג'רלד גרין, אל ג'פרסון, ת'יאו ראטליף וסבסטיאן טלפייר למינסוטה טימברוולבס ובתמורה הם קיבלו את ה-MVP לשעבר, קווין גארנט.
בעונת 2007/2008 הסלטיקס השיגו את המהפך החיובי הגדול ביותר בהיסטוריה של ה-NBA, כשהשיגו מאזן 66–16 (לעומת 24–58 בעונה הקודמת).
למרות זאת, המסע שלהם לעבר האליפות היה קשה.
בתחילה הם פגשו בפלייאוף את אטלנטה הוקס וקליבלנד קאבלירס, והדיחו את שתיהן.
את הקאבס הם הדיחו אחרי סדרה בת 7 משחקים.
הסלטיקס ניצחו בגמר המזרח את דטרויט פיסטונס ב-6 משחקים.
בגמר ה-NBA הסלטיקס נפגשו עם לוס אנג'לס לייקרס.
הסלטיקס ניצחו בסדרה של 6 משחקים, כשבמשחק האחרון הם מביסים את הלייקרס ב-39 נקודות הפרש, התבוסה הגבוהה ביותר למשחק בסדרת גמר (עד עונת 2016, אז הביסה קליבלנד קאבלירס את גולדן סטייט ווריורס בהפרש של 42 נקודות).
בעונת 2008/2009 קבעה בוסטון שיא NBA בתולדות הליגה לפתיחת העונה, לאחר שהשיגה 27 ניצחונות ושני הפסדים.
מתוך המשחקים האלו היו להם שני רצפים של יותר מ-10 ניצחונות, כשאחד מהם היה רצף של 19 ניצחונות.
אחרי פגרת האולסטאר נפצע קווין גארנט במשחק נגד יוטה ג'אז והחמיץ את 25 המשחקים האחרונים של העונה.
למרות ההיחלשות של הסלטיקס במשך העונה הם סיימו עם מאזן טוב של 20–62, אך העונה שלהם הסתיימה בחצי גמר המזרח, כשהפסידו לאורלנדו מג'יק.
במהלך הסדרה הסלטיקס הובילו 2–3, אך הפסידו שני משחקים רצופים והודחו.
קודם לכן, הסלטיקס גברו על שיקגו בולס ב-7 משחקים בסיבוב הפלייאוף הראשון, כשבארבעה משחקים הייתה לפחות הארכה אחת.
בתחילת עונת 2009/2010 חזר גארנט מהפציעה, והסלטיקס החתימו את ראשיד וולאס ומרקיז דניאלס.
בנוסף הם העניקו לראז'ון רונדו חוזה חדש לחמש שנים.
הקבוצה פתחה את העונה בצורה טובה והגיעה למאזן 5–23. במהלך העונה ריברס נתן פחות דקות לשחקנים המבוגרים יותר כדי לשמור אותם רעננים לקראת הפלייאוף, מה שעלה לו בהרבה הפסדים, אך התברר כהימור נכון לקראת הפלייאוף.
הסלטיקס סיימו את העונה הסדירה עם מאזן 30–52, במקום הרביעי במזרח.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף ניצחו הסלטיקס את מיאמי היט 1–4. בסיבוב השני, שלא ניתנו להם סיכויים גדולים לעבור אותו, הסלטיקס ניצחו את קליבלנד קאבלירס 4-2. בגמר המזרח הם ניצחו את אורלנדו מג'יק 4-2. בעונה זו המשיך ראז'ון רונדו את השיפור במשחקו, ועזר לסלטיקס, הפעם ממעמד הסופרסטאר.
הסלטיקס הובילו בסדרה 2–3, ונראה היה שהם בדרך לאליפות ה-18 שלהם, אך במשחק ה-6 נפצע שחקן החמישייה של הקבוצה, קנדריק פרקינס, והסלטיקס הפסידו בשני המשחקים הבאים והפסידו בסדרה.
בתחילת עונת 2010/2011, כשהציפיות היו שקנדריק פרקינס יחזור למגרשים רק בפברואר, הסלטיקס החתימו שני סופרסטארים שמשחקים בעמדת הסנטר.
השחקנים היו שאקיל אוניל וג'רמיין אוניל.
הצטרף אליהם בחירת הדראפט של הסלטיקס מ-2008, סמיח ארדן הטורקי.
הסלטיקס החזירו את דלונטה וסט שיעזור לרונדו להתחלק בעומס הדקות.
הרכישות של שני האונילים וארדן, שהצטרפו לגארנט, פרקינס וגלן דייוויס יצרו עומק נדיר בספסל הגבוהים של הסלטיקס.
בעונה זו פול פירס הפך לשחקן הסלטיקס השלישי שמגיע ל-20,000 נקודות, אחרי לארי בירד וג'ון האבליצ'ק.
ב-7 בינואר 2011 הסלטיקס הצטרפו ללוס אנג'לס לייקרס כשתי הקבוצות היחידות שהשיגו יותר מ-3000 ניצחונות, כשהסלטיקס ניצחו את טורונטו ראפטורס 122-102. במהלך העונה שלחו הסלטיקס את פרקינס ורובינסון לאוקלהומה סיטי ת'אנדר בתמורה לג'ף גרין וננאד קרסטיץ'.
את עונת 2010/2011 סיימו הסלטיקס עם מאזן 26–56, במקום השלישי במזרח, והם פגשו את ניו יורק ניקס בסיבוב הראשון של הפלייאוף וניצחו בסוויפ 0–4. הסלטיקס הודחו בשלב חצי גמר המזרח לאחר שהפסידו 1–4 למיאמי היט.
בעונת 2011/2012 הודחו הסלטיקס בשלב גמר המזרח, לאחר שהפסידו 3–4 למיאמי היט.
במהלך העונה הפך ריי אלן לקלע השלשות הטוב בהיסטוריה עד אז, אחרי שעקף את רג'י מילר, ובסיום העונה הוא עבר למיאמי היט.
בעונת 2012/2013 הסלטיקס הגיעו למאזן 40–41 כשכוכב הקבוצה, ראז'ון רונדו, נפצע וסיים את העונה באמצעה.
הם סיימו במקום השביעי במזרח והודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי ניו יורק ניקס בתוצאה 2–4.
בסוף עונת 2012/2013 דני איינג', מנכ"ל הקבוצה, החליט על הפיכה בקבוצה.
המאמן הצעיר בראד סטיבנס מונה למאמן הראשי לאחר שדוק ריברס נשלח בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס.
שני סמלי המועדון פול פירס וקווין גארנט נשלחו יחד עם ג'ייסון טרי לברוקלין נטס בתמורה לכריס האמפריז, ג'רלד וולאס, מרשון ברוקס, קית' בוגאנס ובחירות דראפט עתידיות, כאשר המטרה היא להפוך את הסגל לצעיר ואטרקטיבי יותר.
בדראפט של שנת 2014 בחרה בוסטון את מרכוס סמארט בבחירה ה-6 בסיבוב הראשון.
בדצמבר 2014 הועבר רונדו לדאלאס מאבריקס ובינואר 2015 הועבר ג'ף גרין לממפיס גריזליס.
תחת הנהגתו של סטיבנס סיימה הקבוצה את עונת 2014/2015 במקום השביעי וחזרה לפלייאוף כשבמאזנה 40 ניצחונות מול 42 הפסדים, אך הודחה בסיבוב הראשון בסוויפ, 0–4, על ידי קליבלנד קאבלירס.
בדראפט 2015 בחרה בוסטון את טרי רוזיר בבחירה ה-16. את עונת 2015/2016 סיימה בוסטון במקום החמישי במזרח עם מאזן של 48 ניצחונות מול 34 הפסדים והודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף בתוצאה 2–4 מול קבוצת אטלנטה הוקס.
בקיץ 2016 החתימה הקבוצה את האולסטאר אל הורפורד, עד אז כוכבה של אטלנטה הוקס.
בדראפט 2016, בחרה בוסטון בבחירה השלישית את ג'יילן בראון.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה, בראשותו של שחקנה אייזיאה תומאס שנבחר לחמישיית העונה השנייה, במקום הראשון במזרח.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף ניצחה הקבוצה בסדרה של שישה משחקים את שיקגו בולס, וניצחה בחצי הגמר האזורי את וושינגטון ויזארדס בשבעה משחקים, אך הפסידה בגמר האזורי לקליבלנד קאבלירס.
בסדרה מול הקאבלירס נפצע תומאס, אך גם בלעדיו הצליחה הקבוצה לנצח משחק חוץ אחד על חודה של נקודה, מה שלא מנע מהקאבלירס לעלות לגמר ה-NBA מול גולדן סטייט ווריורס, שזכתה באליפות.
בדראפט 2017 קיבלה בוסטון את הבחירה ה-3 בסיבוב הראשון, ובחרה את ג'ייסון טייטום מאוניברסיטת דיוק.
באותו קיץ הצטרף לקבוצה בטרייד, כוכב הקליבלנד קבאלירס ואחד משחקני הכדורסל הטובים בעולם באותה עת, קיירי אירווינג, במסגרת טרייד בו עשו את הדרך ההפוכה אייזיאה תומאס, ג'יי קראודר ואנטה ז'יז'יץ'.
בהמשך הקיץ חתם בקבוצה כוכב היוטה ג'אז, גורדון הייוורד.
באותה עונה עשתה הקבוצה קפיצת מדרגה משמעותית והגיעה למקום השני במזרח, ואף הצליחה להעפיל לגמר פלייאוף המזרח, בו הפסידה את הסדרה 3–4 לקליבלנד קאבלירס בהנהגתו של לברון ג'יימס.
לקראת עונת 2018 היו הסלטיקס אחת מהקבוצות המובילות ב-NBA ומועמדת לאליפות, כשהציגה סגל כשרוני במיוחד, שכלל חמישייה חזקה שכללה את קיירי אירווינג, ג'יילן בראון, גורדון הייוורד, ג'ייסון טייטום ואל הורפורד.
בעונת 2018/2019 הגיעו הסלטיקס למקום ה-4 במזרח, אך הודחו בחצי גמר המזרח על ידי מילווקי באקס.
בקיץ 2019 ביצעו הסלטיקס מספר שינויים משמעותיים בקבוצה.
קיירי אירווינג סיים את חוזהו בסלטיקס וחתם בברוקלין נטס, ובמקביל, הצטרף לקבוצה כוכב שארלוט הורנטס קמבה ווקר בטרייד, עבור טרי רוזיר.
בהמשך הקיץ, סיים גם אל הורפורד את חוזהו וחתם בפילדלפיה 76'.
הסלטיקס הפכו לקבוצה צעירה המובלת על ידי שחקנים צעירים כמו ג'ייסון טייטום וג'יילן בראון.
בעונת 2019/2020 סיימה בוסטון במקום ה-3 בטבלת המזרח והגיעה עד לגמר האזורי, בו הפסידה למיאמי היט.
בתום העונה האריך טייטום את חוזהו תמורת 195 מיליון דולר לחמש שנים.
במהלך עונת 2020/2021 נפצע ג'יילן בראון, והסלטיקס הודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף מול ברוקלין נטס בתוצאה 1–4.
בקיץ 2021 עזב בראד סטיבנס את תפקיד המאמן, החליף את דני איינג' בתור הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, ומינה במקומו את אימה יודוקה כמאמן.
באותו קיץ העביר סטיבנס את קמבה ווקר בטרייד בתמורה לאל הורפורד שחזר לקדנציה שנייה בסלטיקס.
בפלייאוף 2022 גברה בוסטון על ברוקלין נטס (4–0), מילווקי באקס (4–3) ומיאמי היט (4–3) בדרך להעפלה ראשונה לגמר ה-NBA מאז 2010. בסדרת הגמר הפסידו הסלטיקס לגולדן סטייט ווריורס בתוצאה 2–4, לאחר שהובילו 2–1. בספטמבר 2022 פוטר יודוקה, ובמקומו מונה עוזרו ג'ו מאזולה כמאמן הקבוצה.
בפלייאוף 2023 העפילו הסלטיקס לגמר המזרח, אך הפסידו למיאמי היט בתוצאה 3–4 לאחר שחזרו מפיגור 0–3.
לקראת עונת 2023/2024 ביצע סטיבנס שני טריידים משמעותיים: ב-23 ביוני 2023 העביר את מרכוס סמארט, דנילו גלינארי ומייק מוסקאלה בתמורה לקריסטפס פורזינגיס, וב-12 ביולי העביר את רוברט ויליאמס ומלקולם ברוגדון (יחד עם שתי בחירות דראפט) תמורת ג'רו הולידיי.
את עונת 2023/2024 הסדירה סיימה בוסטון במקום הראשון בליגת האנ.בי.איי.
בשלושת המשחקים הראשונים ניצחה בוסטון, אך ברביעי הפסידה בהפרש נקודות גבוה מאד.
במשחק החמישי ניצחה בוסטון ללא קושי וזכתה באליפות ה-18 בהיסטוריה שלה, מספר האליפויות הגבוה ביותר בהיסטוריה של ה-NBA.
שחקנה, ג'יילן בראון, זכה בתואר MVP של סדרת הגמר.
במרץ 2025 דווח כי משפחת גרוסק, שרכשה את הסלטיקס בשנת 2002 תמורת 360 מיליון דולר, מכרה את הקבוצה לביל צ'יזהולם תמורת 6.1 מיליארד דולר.
את עונת 2024/2025 סיימה בוסטון במקום השני בהפרש של 3 ניצחונות לעומת קליבלנד קאבלירס במקום הראשון.
בסיבוב בראשון של הפלייאוף היא גברה על אורלנדו מג'יק בחמישה משחקים, 1:4, כאשר טייטום היה הבולט בשחקני הסלטיקס כשקלע על ל-30 נקודות בממוצע למשחק.
בסיבוב השני, חצי גמר המזרח, הסלטיקס נוצחו 4:2, לאחר שהתמודדו עם פציעות של טייטום ושל ויליאמס.
היריבות עם לוס אנג'לס לייקרס
לסלטיקס וללוס אנג'לס לייקרס אחת מהיריבויות הגדולות ב-NBA.
איי 12 פעמים, הכי הרבה מפגשים לשתי קבוצות בהיסטוריה.
שתי הקבוצות זכו בהכי הרבה אליפויות NBA, כשהם זכו ביחד ב־35 (הסלטיקס ב-18 אליפויות והלייקרס ב-17 אליפויות) מתוך סך של 78 אליפויות אפשריות.
בשנות ה-60 הסלטיקס והלייקרס נפגשו בגמר 6 פעמים ובכל הפעמים הסלטיקס ניצחו, למרות ניסיונותיהם של כוכבי הלייקרס אלג'ין ביילור וג'רי וסט לקחת אליפות.
בשנות ה-80 היריבות חודשה בין שתי הקבוצות.
הסלטיקס והלייקרס זכו ב-8 אליפויות מתוך 9 אפשריות בין 1980–1988, כשהלייקרס זכו ב-5 אליפויות והסלטיקס ב-3. במהלך שנות ה-80 הן נפגשו בגמר 3 פעמים.
היריבות שקעה בשנות ה-90 כששתי הקבוצות נחלשו, ובתחילת שנות ה-2000 כשהלייקרס זכו באליפויות הסלטיקס לא היו קרובים לגמר ה-NBA.
היריבות חודשה בגמר , בו הסלטיקס ניצחו את הלייקרס 2–4 .
בגמר הלייקרס ניצחו את הסלטיקס 3–4.
באזור המזרחי לסלטיקס יריבות ארוכת שנים עם פילדלפיה 76', שהובלה על ידי וילט צ'מברלין בשנות ה-60 (שמאוחר יותר התחרה בסלטיקס כשהוא במדי הלייקרס), ועל ידי ג'וליוס ארווינג ומוזס מלון בשנות ה-70 וה-80. היריבות בשנות ה-80 אופיינה בעיקר כיריבות של שני כישרונות, ארווינג ולארי בירד.
היריבות האחרונה שלהם בפלייאוף הייתה ב-, כשאלן אייברסון ופול פירס, ממובילי הקבוצות, התמודדו ראש בראש בגמר המזרח.
עיקרה של תקופת היריבות עם דטרויט פיסטונס היה בשנות ה-80. שתי הקבוצות נפגשו 5 פעמים בפלייאוף בין השנים 1985–1991. הרבה פעמים היו עימותים בין שחקן מסוים של הסלטיקס לבין ביל למביר מהפיסטונס.
היריבות התקררה בשנות ה-90 כמו עם הלייקרס, אך היא חודשה בחצי גמר המזרח ב-2002 ובגמר המזרח ב-.
הקבוצות התחרו ביניהן 7 פעמים בפלייאוף, והמאזן עומד על 3–4 לטובת הסלטיקס בסדרות ו-19–20 לסלטיקס במשחקים.
את הכינוי בוסטון סלטיקס החליט להעניק מייסד הקבוצה, וולטר בראון, כדי לייצג את האוכלוסייה האירית הרבה השוכנת בבוסטון (המילה סלטיקס באנגלית מייצגת את התרבות האירית העתיקה - קלטית, הגיית המילה שובשה).
הגרסה הכי מוכרת של לוגו הסלטיקס הייתה בין השנים 1976–1996, בערך בתקופה של לארי בירד.
הלוגו היה צבוע בצבע מרכזי אחד בלבד, ירוק, וכל שאר החלקים היו לבנים.
בלוגו היה גם קצת צבע שחור, אך בכמות מזערית.
הלוגו מתאר את הלפרקון, כשמסביבו מעגל ירוק ובתוכו כתוב שם הקבוצה.
הלוגו עדיין משמש כמה רשתות טלוויזיה.
עונת הבכורה שלו הייתה עונת 1975/1976, בה הוא היה על רק המכנסיים הירוקים.
בעונת 1996/1997 שונה הלוגו ונוספו לו צבעים.
החולצה, הכובע והפפיון נצבעו בצבע זהב.
הכדור נצבע בחום, והמכנסיים והנעליים היו בצבע שחור.
צבע העור שלו נצבע בצבע ורדרד.
לסלטיקס היו גם לוגואים חלופיים, כשהמפורסם ביותר נוצר ב-1998. מצויר בו תלתן לבן על רקע ירוק, כשמעליו רשום שם הקבוצה באותיות לבנות.
פעמים רבות הלוגו החלופי הוצג כשהתלתן בצבע זהוב, על האימוניות של השחקנים.
נקודות: 60, לארי בירד נגד אטלנטה, 12 במרץ 1985, וג'ייסון טייטום נגד סן אנטוניו ספרס, 1 במאי 2021
ריבאונדים: 51, ביל ראסל נגד סירקיוז, 5 בפברואר 1960.
אסיסטים: 28, בוב קוזי נגד מיניאפוליס, 27 בפברואר 1959.
מלבד שחקנים שגופייתם הופרשה, הפרישה הקבוצה באופן סמלי את הגופיות מספר 1 ו-2 עבור פעילים מרכזיים בה שלא היו שחקנים: וולטר בראון, המייסד והבעלים עד מותו ב-1964, ורד אאורבך שאימן את הקבוצה 36 שנים והמשיך בה כנשיא עד מותו ב-2006.
בוסטון היא להקת רוק אמריקנית ממסצ'וסטס שהצליחה מאוד בשנות השבעים ובשנות השמונים.
הלהקה מכרה מעל 50 מיליון עותקים מאלבומיה ברחבי העולם.
המוזיקה שלהם נחשבת לבעלת השפעה רבה על מעבר המוזיקה מהבי מטאל בשנות השבעים לפופ בשנות השמונים.
השירים המפורסמים ביותר של הלהקה הם: "More Than a Feeling", "Peace of Mind",
חברי הלהקה היו בתחילת דרכה:טום שולץ (Tom Scholz) - כותב המילים וגיטריסט.בראד דלפ (Brad Delp) - סולן.ברי גאודרו (Barry Goudreau) - גיטריסט.סיב השיאן \ ג'ים מסידה (Sib Hashian) - מתופפים (לסירוגין).פראן שיהן''' (Fran Sheehan) - בסיסט.
אלבומם הראשון, "בוסטון" (Boston, 1976, Epic Records), הוקלט רובו על ידי שולץ, דלפ וגאודרו במרתף ביתו של שולץ.
רק לאחר שהתעקשו שהלהקה גם תופיע צורפו ללהקה שיהן והשיאן.
האלבום בוסטון היה הצלחה מיידית ודורג כאחד מהאלבומים המצליחים ביותר בכל הזמנים - יותר מ-17 מיליון עותקים נמכרו.
ההצלחה נמשכה גם באלבומים הבאים של הלהקה.
שולץ נחשב לגאון מוזיקלי וטכני.
בתחילת שנות השמונים ייסד את החברה
בנוסף נטען כי היה פרפקציוניסט: לפי שמועה אחת, הוא הקליט סט של רצועת תופים מעל למאה פעמים.
אופיו הרודני וחוסר רצונו לסיים אלבומים בזמן קצוב, הובילו לוויכוחים שהגיעו לשיאם בסדרת תביעות על ידי חברי הלהקה וחברת ההקלטות Epic Records.
הלהקה המשיכה לעבוד על תקליט חדש, בהשתתפות דלף ושולץ שנותרו יחידים מהלהקה המקורית, עד התאבדותו
של דלפ ב-10 במרץ 2007 בביתו שבניו המפשייר.
המוזיקה של בוסטון עדיין מושמעת בתחנות רדיו של רוק קלאסי.
הרכב מחודש של הלהקה המשיך להופיע גם ב-2008.
ב-3 בדצמבר 2013 יצא אלבומם הראשון אחרי 11 שנה, Life, Love & Hope.
הלהקה יצאה באפריל 2016 למסע הופעות ברחבי ארצות הברית לרגל 40 שנות פעילות.
בוסה נובה (בפורטוגזית: Bossa Nova) הוא סגנון מוזיקלי שגיבשו המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים והזמר-גיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו בברזיל בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. הסגנון הפך פופולרי מאוד ברחבי העולם בשנות ה-60 והשפיע רבות על התפתחות המוזיקה הפופולרית ומוזיקת הג'אז מסוף המאה ה-20 ועד היום.
משמעות השם "בוסה נובה" הוא "בוסה חדשה".
המילה "בוסה" הייתה שגורה בפי מוזיקאים בברזיל גם טרם הופעת הבוסה נובה כסגנון מוזיקלי, והיא באה לציין ביצוע מלא חן וקסם.
מקורות הבוסה נובה במוזיקה העממית הברזילאית: סמבה אפרו-ברזילאית קצבית מצד אחד ובלאדות דייגים נוגות מאידך.
אלו, יחד עם השפעות ג'אז אמריקני, הביאו לסגנון החדש: מעין סמבה רוגעת נטולת כלי הקשה רועשים ובעלת דגש מיוחד על הרמוניה מורכבת.
הבוסה נובה הוצגה לראשונה באוזני קהל ברזילאי בשנת 1958 על ידי ז'ואאו ז'ילברטו שביצע מלחניו של ז'ובים.
שנה לאחר מכן, ב-1959, כאשר יצא לאקרנים הסרט "אורפאו נגרו" מלווה בלחניו של ז'ובים, זכה הסגנון החדש לפופולריות גם בשאר מדינות אמריקה הלטינית.
ב-1962 כבש הסגנון את ארצות הברית עם אלבום שהקליטו נגני הג'אז הסקסופוניסט סטן גץ והגיטריסט צ'ארלי בירד, המוקדש לקטעי בוסה נובה של ז'ובים.
הפופולריות הבינלאומית הגדולה באה עם האלבום שיצא מיד אחר כך בשנת 1963, כולו לחני בוסה נובה של ז'ובים בביצוע גץ, ז'ואאו ז'ילברטו ואשתו אסטרוד.
רוב שירי האלבום הפכו להיטים בינלאומיים (בהם "הנערה מאיפנימה" ו-"Desafinado").
הקלטות מאוחרות יותר של זמרי ג'אז ידועים כמו אלה פיצג'רלד ופרנק סינטרה המוקדשות לשירי בוסה נובה של ז'ובים, ביססו את מעמדה כאחד הסגנונות המשפיעים ביותר על המוזיקה הפופולרית ומוזיקת הג'אז עד היום.
בשלהי שנות ה-60 פחתה הפופולריות של הבוסה נובה, אך היא היוותה בסיס לסגנונות חדשים במוזיקה הברזילאית, כמו הטרופיקליה וה-MPB.
בביצועם ה"קלאסי", קטעי בוסה נובה הם בעיקר שירה בליווי פריטה על מיתריה הגבוהים של גיטרה קלאסית (שלושת מיתרי הניילון), כפי שנהג ז'ילברטו חלוץ מבצעיה.
גם בעיבודים להרכבי ג'אז גדולים יישמר לגיטרה כמעט תמיד תפקיד הקצב הבסיסי.
הפסנתר גם הוא כלי מקובל בביצוע בוסה נובה: ז'ובים כתב וביצע את קטעי הבוסה נובה שלו בעיקר בליווי פסנתר.
האפשרויות המגוונות בפסנתר גם הקלו על הגישור וההפריה ההדדית בין סגנונות הבוסה נובה והג'אז.
תופים וכלי הקשה מהווים מרכיב חיוני בבוסה נובה.
קיים סגנון תיפוף ייחודי לה המחקה מעט את תפקיד הטמבורין בסמבה, עם הקשות על מסגרת התוף בלבד.
ליווי תזמורתי עשיר ומצועצע יותר מקושר לעיבודים צפון-אמריקניים, המכונים לעיתים "מוזיקת מעליות" או "מוזיקת חתונות".
המקצב הבסיסי של הבוסה נובה שאול ממקצב הסמבה, המשלב תבניות קצב שמקורן בקהילות עבדים מאפריקה עם אלמנטים הלקוחים ממוזיקת מארש אירופית.
כמו הסמבה, כתובה הבוסה נובה במקצב 2/2 בדרך כלל, עם דגש על הפעמה הראשונה.
בליווי הגיטרה הטיפוסי, פורט האגודל על מיתר הבס (הצליל הנמוך) בפעמות 1 ו-3, בעוד שאר האצבעות פורטות בו-זמנית על המיתרים הגבוהים בפעמות 1, 2, ובהשהיה אחרי פעמה 3, כפי שמודגם באיור המצורף:
מבחינה הרמונית בסגנון הבוסה נובה ניכרת הרמוניית ג'אז: רב השימוש באקורדים מוגדלים, מוקטנים ומורכבים ("מלוכלכים") רוויים בשימוש בצלילי מתח, כדוגמת שלוש התשיעיות, שני סוגי האחת עשרה ושני סוגי השלוש עשרה, המעצימים את ההשהיה ההרמונית.
אופייניים לבוסה נובה מהלכים הרמוניים כרומטיים: צעדים הרמוניים הדרגתיים.
שירי בוסה נובה טיפוסיים מורכבים בדרך כלל משני בתים ולרוב הם נטולי פזמון (בניגוד לרוב שירי המוזיקה הפופולרית).
אורכו של שיר בוסה נובה נע בין 2 ל-4 דקות.
הקלטותיהם הראשונות של ז'ובים וז'ילברטו כללו קטעים המורכבים אף מבית אחד בלבד שבוצע פעמיים, ואורכם היה לעיתים פחות מ-2 דקות.
רבים מקטעי הבוסה נובה כלולים בספר הסטנדרטים (ה-Real Book) המשמש את נגני הג'אז.
שירים ישראליים בסגנון הבוסה נובה (רשימה חלקית)
"בתי את בוכה או צוחקת": חוה אלברשטיין
"מי לאהבה" (מי שלמחול נועד): יהודית רביץ
"מעיין" (כשצוחקת מכשפת היער): קורין אלאל
"לוארי קפה (ירח וקפה)": אליזט
"אולי מחר": נורית גלרון (לחן: יעל גרמן)
"עזור לי" (מתוך "ארץ טרופית יפה")
"אושר" (מתוך "ארץ טרופית יפה")
"והגשם יבוא" (מתוך "לילה גוב", בביצוע גידי גוב ומיקה קרני)
בספטמבר 2008 הוציאה להקה ישראלית חדשה בשם "בוסה" דיסק ובו מבחר שירים ישראליים מוכרים בעיבוד בוסה נובה מחודש.
בוסויואקה דה בוחוטין (ברומנית: Busuioacă de Bohotin) הוא זן ענבי יין רומני הגדל במספר כרמים רומניים ובמיוחד באזור בוחוטין שבמחוז יאשי.
היין המופק מענבים אלה הוא בעל גוון צהוב-מוזהב בארומה של אפרסקים עסיסיים ובשלים.
הטעם המתוק נושא לעיתים קורטוב ריח מריר של שקדים.
בוסטון ליגל היא סדרת טלוויזיה עטורת פרסים (בהם האמי וגלובוס הזהב) ששודרה בארצות הברית ברשת ABC בין 2004 ל-2008. יוצר הסדרה הוא דייוויד אי קלי, יוצר הסדרות "הפרקליטים", "אלי מקביל" ועוד.
הסדרה מגוללת את סיפורם של עורכי דין במשרד עורכי הדין המצליח "קריין, פול ושמידט", החיים את חיי העושר והמותרות ובבית המשפט מנצחים בכמעט כל מקרה שמגיע לידיהם.
הסדרה החלה כספין אוף של "הפרקליטים".
בישראל משודרת הסדרה בערוץ HOT 3 וסטאר וורלד בכבלים וב-yes stars 3 בלוויין.
בנובמבר 2008 הודיעה רשת ABC על הפסקת שידורה של הסדרה, באמצע עונתה החמישית, וזאת לאור הירידה המתמשכת ברייטינג שלה זכתה הסדרה.
הסדרה הגיעה לסיומה בפרק כפול ששודר בארצות הברית ב-8 בדצמבר 2008.
ג'יימס ספיידר - אלן שור
ויליאם שאטנר - דני קריין
קנדיס ברגן - שירלי שמידט
מארק ואלי - בראד צ'ייס (עונות 1–3)
רנה אוברז'ונואה - פול לוויסטון (עונות 1–3)
רונה מיטרה - טארה וילסון (עונות 1–2)
ג'ולי בואן - דניז באוור (עונות 2–3)
כריסטיאן קלמנסון - ג'רי אספנסן (עונות 2–5)
ג'ון לרוקט - קארל סאק (עונות 4–5)
השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור גיימס ספיידר (2007)
שחקן אורח טוב ביותר בסדרת דרמה, עבור כריסטיאן קלמנסון (בתור ג'רי אספנסון: (2006)
עריכת התמונה והקול הטובה ביותר בסדרה, עבור קרייג האנטר, פיטר קלסי, קלארק קרייג, ויליאם בטלר (2006)
השחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור ויליאם שאטנר (2006)
השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור ג'יימס ספיידר (2005)
שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור ויליאם שטנר (2005)
הזכיות בשנת 2004 הם עבור הדמויות בסדרה הפרקליטים שעברו בהמשך לבוסטון ליגל:
השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור ג'יימס ספיידר (2004)
שחקן אורח הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור ויליאם שאטנר (2004)
הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן משנה בסדרת דרמה, עבור ויליאם שאטנר (2007)
הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה בסדרת דרמה, עבור קנדיס ברגן (2007)
הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בסדרת דרמה, עבור ג'יימס ספיידר (2005)
הביצוע הטוב ביותר בסדרת דרמה, עבור ג'יימס ספיידר (2007)
הביצוע הטוב ביותר עבור צוות שחקנים בסדרת דרמה (2007)
הביצוע הטוב ביותר עבור צוות שחקנים בסדרה קומית (2006)
הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בסדרה קומית, עבור ג'יימס ספיידר (2006)
הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בסדרה קומית, עבור ויליאם שאטנר (2006)
הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית בסדרה קומית, עבור קנדיס ברגן (2006)
בוסטון ברואינס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית האטלנטי שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1924, והייתה הקבוצה האמריקאית הראשונה ב-NHL שהייתה עד אז ליגה קנדית בלבד.
היא אחת מהקבוצות המכונות שש המקוריות (The Original Six), שש הקבוצות הקבועות שהרכיבו את הליגה בין 1942 ו-1967 והיוו את הבסיס ל-NHL המודרנית.
הברואינס זכו שש פעמים בגביע סטנלי, האחרונה שבהן ב-2011.
ב-1924 צפה צ'ארלס אדמס, בעל רשת מרכולים באזור בוסטון, בסדרת גמר גביע סטנלי והתאהב בהוקי קרח.
הוא שכנע את ראשי ה-NHL, שעד אז הייתה ליגה קנדית בלבד, להתרחב לארצות הברית, וב-1 בנובמבר 1924 הוא קיבל את הזיכיון הראשון לקבוצה הראשונה של ה-NHL בארצות הברית.
הקבוצה התמקמה ב"בוסטון ארנה", אולם שהוקם עוד ב-1909.
אדמס הביא איתו לקבוצה החדשה את ארט רוס, שהיה אחד מכוכבי ההוקי קרח הגדולים בתחילת המאה ה-20, כמנכ"ל ומאמן.
רוס היה זה שהגה את שם הקבוצה - "ברואינס", מילה אנגלית עתיקה לדובים חומים.
רוס היה מאמן חדשני ורב תושייה.
הוא היה, למשל, המאמן הראשון בתולדות הענף שנהג להוציא את השוער שלו כדי להכניס שחקן שדה נוסף במקרה של פיגור סמוך לסיום המשחק, כדי לנסות ולהשוות - טקטיקה שהפכה מקובלת ב-NHL ובעולם כולו.
ב-1 בדצמבר 1924 שיחקו הברואינס את משחק ה-NHL הראשון שלהם מול קבוצה נוספת שהצטרפה לליגה באותה עונה, מונטריאול מארונס, ב"בוסטון ארנה".
הברואינס ניצחו במשחק הפתיחה 2:1, אולם את העונה סיימו עם 6 ניצחונות בלבד מ-30 משחקים.
רק בעונת 1926/27 הצליחה הקבוצה להפוך לגורם משמעותי בליגה.
זה הייתה העונה בה הליגות שהתחרו ב-NHL נסגרו וגביע סטנלי הפך לנחלתה הלעדית של ה-NHL, כפי שהוא היום.
ארט רוס ניצל את המצב והביא לברואינס מספר כוכבים מקבוצות הליגות שנסגרו, ובראשם את מי שיהפוך לכוכב העל הראשון של הברואינס, המגן אדי שור.
הברואינס הגיעו בסיום העונה לראשונה לגמר גביע סטנלי, אך נוצחו על ידי אוטווה סנטורס.
ב-1928/29, בניצוחם של שור, השוער ססיל תומפסון והחלוץ ויקטור "דיט" קלאפר, הצליחו הברואינס לזכות בגביע סטנלי בפעם הראשונה עם ניצחון בסדרת הגמר על ניו יורק ריינג'רס.
זו הייתה גם העונה הראשונה לאחר מעברם מה"בוסטון ארנה" אל הבוסטון גארדן, שעם השנים הפך לאולם המיתולוגי של הברואינס ומאוחר יותר גם של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס.
ה"בוסטון ארנה" שאותו עזבו הברואינס נמסר לחזקתה של אוניברסיטת נורת'יסטרן, ונכון ל-2018 הוא עדיין פעיל תחת השם "מתיוס ארנה" - אולם ההוקי קרח הפעיל הוותיק בעולם.
עונה לאחר מכן המשיכו הברואינס להרשים, וסיימו את העונה הרגילה עם 38 ניצחונות ותיקו אחד מ-44 משחקים - 87.5 אחוזי הצלחה, שיא NHL שעדיין שריר וקיים גם היום.
אולם בגמר גביע סטנלי, בניסיונם להגן על תארם, כשלו הברואינס מול מונטריאול קנדיאנס.
במהלך שנות ה-30 שמרו הברואינס על סגל קבוע יחסית, כאשר שור, תומפסון וקלאפר ממשיכים לככב בו.
בעונת 1933/34 היה שור מעורב בתקרית קשה, כאשר בעקבות תיקול חריף שלו על כוכב טורונטו מייפל ליפס אייס ביילי שבר ביילי את רגלו, איבד את הכרתו ולמעשה ניצל ממוות רק בזכות טיפול חירום שניתן לו על הקרח.
ביילי נאלץ לפרוש ממשחק, וה-NHL ארגן לכבודו משחק כוכבים באותה עונה, שהיה למעשה אחד ממשחקי ה"אול-סטאר" הראשונים של הליגה.
שור עצמו השתתף במשחק, ולמרות חששות מוקדמים קיבל אותו ביילי בסבר פנים יפות ולחץ את ידו.
הברואינס המשיכו להצליח במהלך שנות ה-30, וחמש פעמים סיימו את העונה הרגילה במאזן הטוב בליגה.
עם זאת, בגביע סטנלי נוסף הצליחה הקבוצה לזכות רק ב-1939. ארט רוס ויתר באותה עונה על השוער תומפסון, בצעד שעורר פליאה, והביא במקומו את השוער האמריקאי הצעיר פרנק ברימסק בעונתו הראשונה בליגה.
ברימסק התגלה כשוער מצטיין, זכה בגביע קאלדר (רוקי העונה) ובגביע וזינה (שוער העונה) והיה חלק מרכזי בזכייה בגביע סטנלי, לצידם של שור, קלאפר, ושלושה חלוצים מצטיינים שכונו "הקו הגרמני" (The Kraut Line), כיוון שהיו כולם ממוצא גרמני - מילט שמידט, וודי דומרט ובובי באוור.
במחצית השנייה של העשור הועברה נשיאות הקבוצה מידי המייסד, צ'ארלס אדמס, לבנו ווסון.
ב-1940/41, אף על פי שאדי שור עזב לעונת פרישה בניו יורק אמריקנס, זכו הברואינס בגביע סטנלי שלישי.
זה היה סופו של עידן ותחילתה של בצורת ארוכה בעידן "שש המקוריות".
מלחמת העולם השנייה פגעה בליגה כולה, אך הפגיעה בברואינס הייתה קשה במיוחד.
חלק ניכר מהסגל, בראשות השוער ברימסק וכל שלושת חברי "הקו הגרמני", גויסו למלחמה מיד אחרי הזכייה בגביע סטנלי ב-1941. הם חזרו לשחק בעונת 1945/46 רק לאחר המלחמה.
דיט קלאפר הוותיק שימש כמאמן-שחקן, והוביל את הקבוצה לגמר גביע סטנלי, בו נוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס.
קלאפר פרש ממשחק בתום העונה ונשאר כמאמן, אולם כישלונות בשלוש העונות הבאות הביאו להתפטרותו.
השוער ברימסק, שירד מאוד ביכולתו לאחר המלחמה, הועבר לשיקגו בלאקהוקס ב-1949 ומייד לאחר מכן נחתה על הברואינס מכה כאשר השחקן שנחשב לכוכב העתיד שלה, דון גלינג'ר, נתפס בהימורים בלתי חוקיים והושעה מהליגה לכל ימי חייו.
ב-1951 העיקו בעיות כלכליות קשות על הברואינס.
ווסון אדמס נאלץ למכור את הקבוצה, ועל המציאה קפץ וולטר בראון, המנהל של הבוסטון גארדן והמייסד והבעלים של בוסטון סלטיקס.
הברואינס הגיעו שלוש פעמים בשנות ה-50 לסדרת גמר גביע סטנלי, ובכל פעם נתקלו ונוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס.
בתווך איבדו הברואינס את המנכ"ל האגדי והמאמן לפרקים, ארט רוס, שפרש לגמלאות אחרי 30 שנה בקבוצה.
בעונה האחרונה בה הגיעו לגמר, 1957/58, עשו הברואינס היסטוריה כאשר בקבוצה שיחק ווילי או'רי - שחקן קנדי שחור, השחקן השחור הראשון בתולדות ה-NHL.
מאז 1960 ועד התרחבות ה-NHL ב-1967 שקעו הברואינס בבינוניות ולא עלו כלל לפלייאוף, אולם בתווך חל שינוי עמוק בקבוצה, כאשר בעקבות מותו של וולטר בראון חזר ווסון אדמס לנשיאות הקבוצה.
אדמס החל לחזק את הסגל בשחקנים צעירים שיתנו את הטון בליגה בעשור הבא.
ב-1965 צורף החלוץ בן ה-20 וויין קשמן, ובקיץ 1966 גייסו הברואינס לשירותם את השחקן המשמעותי ביותר, מגן בן 18 שסומן ככוכב מגיל צעיר מאוד, והוחתם על ידם כבר בגיל 14 - בובי אור.
אור היה השחקן הראשון ב-NHL שהיה לו סוכן - אלן איגלסון, ששנה מאוחר יותר הקים את איגוד שחקני ה-NHL.
איגלסון דרש עבור אור משכורת עתק במונחי אותם ימים.
אדמס היה מוכן לשלם ולהפוך את הנער בן ה-18 למשתכר הגבוה ביותר בליגה, וקיבל לידיו את מי שיתברר כאחד השחקנים הגדולים בכל הזמנים.
עונתו הראשונה של בובי אור בברואינס הייתה עונת 1966/67, כאשר למרות הכישלונות המקצועיים מילא הקהל את הבוסטון גארדן כדי לחזות באור.
העונה הסתיימה בעוד כישלון עבור הברואינס, אולם אור זכה בגביע קאלדר כרוקי העונה וסיים במקום השני בבחירת הזוכה בגביע נוריס (מגן העונה).
הוא הראה גם כישרון התקפי יוצא דופן וסיים את העונה עם 13 שערים ו-28 אסיסטים, שיא חדש עבור שחקן ששיחק בעמדת המגן.
המגן שהקדים את אור וזכה בגביע נוריס, הארי האוול מניו יורק ריינג'רס, חזה שמעתה והלאה יזכה אור בגביע נוריס למשך תקופה ארוכה.
האוול צדק - אור זכה בגביע נוריס בשמונה העונות הבאות ברציפות.
בקיץ 1967 השיג אדמס בעסקה עם שיקגו בלאקהוקס שלושה חלוצים צעירים - פיל אספוזיטו, קן הודג' ופרד סטנספילד.
כל השלושה התגלו ככוכבים גדולים, והשלימו את הסגל שיוביל את הברואינס להצלחה בשנות ה-70. אספוזיטו התגלה כמבקיע המוכשר מכולם, אחד המבקיעים הגדולים בתולדות ה-NHL.
ב-1969 זכה בגביע ארט רוס - גביע מלך הנקודות (שערים + אסיסטים) של הליגה,
שתרם המנכ"ל המיתולוגי של הברואינס ב-1947 - תוך ריסוק שיא ה-NHL כשצבר 126 נקודות, הראשון שעבר 100 נקודות בעונה אחת.
הברואינס זכו בגביע סטנלי כשהיא מביסה בסדרת הגמר את סנט לואיס בלוז, ומעל כולם היה בובי אור, שזכה בארבעה גביעים אישיים - גביע נוריס כמגן העונה (השלישי מבין שמונה רצופים), גביע ארט רוס כמלך הנקודות של הליגה, גביע הארט כ-MVP של העונה וגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף.
עד היום אור הוא השחקן היחיד בתולדות ה-NHL שזכה בארבעת הגביעים באותה עונה, והמגן היחיד בתולדות ה-NHL שזכה בגביע ארט רוס כמלך הנקודות כשהוא מקדים את כל חלוצי הליגה.
ללא ספק, רגע השיא של אור היה שער הניצחון במשחק האחרון בסדרת הגמר, כאשר תוך כדי הבקעתו הוכשל על ידי מקל ההוקי של מגן הבלוז.
השער נחשב לאחד השערים הגדולים בתולדות ה-NHL, ומכונה בפשטות "ה-שער" (The Goal).
התמונה בה אור מתעופף באוויר במאוזן לאחר שהוכשל, בעודו מניף את ידיו בשמחה על הבקעת השער, הפכה לאחת התמונות המפורסמות בתולדות הליגה וענף ההוקי קרח בכללותו.
בעונת 1970/71 המשיכה הקבוצה להבקיע במספרים שוברי שיאים.
בעוד ב-1969 היה פיל אספוזיטו לראשון אי פעם שעבר 100 נקודות בעונת NHL אחת - הפעם היו לברואינס ארבעה שחקנים שונים שהגישו הישג דומה (אספוזיטו, אור, הודג' והחלוץ הוותיק ג'ון ביוצ'יק).
ארבעתם נבחרו גם לנבחרת העונה של הליגה.
מבין עשרת המבקיעים המצטיינים של הליגה, שבעה היו ברואינס.
הברואינס נחשבו למועמדים ברורים להגן על תארם ולזכות שוב בגביע סטנלי, אך ברבע הגמר הופתעו על ידי מונטריאול קנדיאנס ושוערה הרוקי, קן דריידן.
ב-1971/72 המשיכו הברואינס להיות הקבוצה ההתקפית הדומיננטית בליגה, כאשר פיל אספוזיטו זוכה בפעם השנייה ברציפות בגביע ארט רוס, והברואינס החזירו לעצמם את גביע סטנלי.
לאורך שנות ה-70 המשיכו הברואינס להיות מתחרים חזקים בליגה, אף על פי שאיבדו חלק משחקניהם לליגה המתחרה שפעלה באותו עשור, ה-WHA.
ב-1974 זכה פיל אספוזיטו בפעם הרביעית ברציפות בגביע ארט רוס - הישג שרק שלושה שחקנים נוספים בתולדות הליגה השיגו.
הברואינס הגיעו לסדרת הגמר, אך הפסידו את גביע סטנלי לפילדלפיה פליירס.
בעונת 1974/75 התמנה דון צ'רי, מאמן חד לשון עד כדי גסות רוח לדעת רבים, למאמן הברואינס במקום הארי סינדן שקודם לתפקיד המנכ"ל.
צ'רי המשיך להוביל את הקבוצה להצלחות.
אף על פי שאיבד לפני עונת 1975/76 את פיל אספוזיטו שעבר לניו יורק ריינג'רס, הגיעו הברואינס לגמר גביע סטנלי, אך נוצחו שוב על ידי הקנדיאנס.
לגמר גביע סטנלי 1978 הגיעו הברואינס גם בלי בובי אור, שעבר לשיקגו בלאקהוקס כאשר הוא כבר מעבר לשיאו וסובל מפציעות ברכיים חוזרות ונשנות, ושוב נוצחו על ידי הקנדיאנס.
ב-1978/79 הגיעו הברואינס לחצי הגמר, שוב מול הקנדיאנס.
לקראת סיומו של המשחק השביעי והמכריע, כאשר הברואינס ביתרון של שער, ביצע צ'רי טעות קשה - חילוף לא מתואם שלו גרם ליותר מדי שחקנים של הברואינס להיות על הקרח בו זמנית, דבר שגרם לעבירה נגדם.
הקנדיאנס ניצלו את היתרון המספרי שלהם והישוו את התוצאה, ולאחר מכן ניצחו את הברואינס בהארכה.
שנות ה-80 היו עידן של הצלחה מעורבת בבוסטון.
הברואינס הגיעו לפלייאוף בכל שנות העשור, אולם פרט למקרים יוצאי דופן נשרו בסיבובים המוקדמים, לעיתים מול קבוצות שדורגו מתחתיהם בעונה הרגילה.
דון צ'יברס, שוער הקבוצה המצליחה של שנות ה-70, נכנס לתפקיד המאמן, והברואינס נסמכו שוב על שחקן הגנה שהתגלה ככוכב, אותו בחרו בדראפט 1979 - ריי בורק.
בורק הפך לעוגן של הקבוצה עד מעברו לקולורדו אוולאנש ב-1999.
רק ב-1987/88 הצליח בורק, בסיועו של החלוץ קמרון "קאם" נילי, להוביל את הברואינס לסדרת גמר גביע סטנלי, אך שם נתקלו באחת הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NHL - אדמונטון אוילרס על שלל כוכבי העל שלה, ביניהם וויין גרצקי, מרק מסיה ויארי קורי.
האוילרס ניצחו בקלות 4:0 בסדרה.
ב-1989/90, עם השוער אנדי מוג שהגיע מהאוילרס בעונה הקודמת, הגיעו שוב בורק וחבריו לגמר גביע סטנלי, שוב מול האוילרס.
גם אנדי מוג לא הצליח לסייע לברואינס לנצח את קבוצתו הקודמת, והאוילרס זכו שוב בגביע.
בשתי העונות לאחר מכן הגיעו הברואינס עד גמר חטיבת נסיך ויילס (היום החטיבה המזרחית), אך נוצחו פעמיים באותו מעמד על ידי פיטסבורג פינגווינס וכוכבה מריו למיה.
הברואינס נאלצו להסתפק בעובדה שלפחות הדיחו ב-1988, ב-1990 וב-1992 את מונטריאול קנדיאנס, שמיררו את חייהם בשנות ה-70.
ב-1995 באה הפרידה מהאולם המיתולוגי, הבוסטון גארדן.
המשחק הרשמי האחרון באולם היה הפסד 3:0 בפלייאוף מול ניו ג'רזי דווילס, שהדיח את הברואינס.
הברואינס שיחקו עוד משחק ראווה אחד באולם ב-28 בספטמבר מול יריבתם המושבעת מונטריאול קנדיאנס, ואת עונת 1995/96 פתחו כבר באולמם הנוכחי, "פליט סנטר" (כיום טי די גארדן).
ב-1996/97 נכשלו הברואינס ולא עלו כלל לפלייאוף.
זו הייתה הפעם הראשונה מזה 30 עונות, והפעם הראשונה מאז עידן "שש המקוריות", שהברואינס החמיצו את הפלייאוף.
30 שנות הרצף מהווים עד היום שיא של כל ארבע הליגות המקצועניות העיקריות של צפון אמריקה.
מייק קינן היה מאמן הברואינס עם תחילת שנות ה-2000, והכוכב הגדול שלהם במחצית הראשונה של העשור היה החלוץ ג'ו ת'ורנטון.
בעונת 2000/01 החמיצו הברואינס את הפלייאוף, אולם ב-2001/02 זכו באליפות הבית הצפון-מזרחי, אליפות הבית הראשונה שלהם מאז 1993, ודורגו ראשונים במזרח לקראת הפלייאוף.
בפלייאוף שוב נחלו אכזבה כשכשלו מול המדורגת 8 - שוב, יריבתם העיקשת מונטריאול קנדיאנס.
גם בשנתיים הבאות כשלו הברואינס בסיבוב הראשון בפלייאוף.
עונת 2005/06, אחרי עונה שבוטלה בליגה בשל סכסוך עבודה עם השחקנים, הייתה קשה לברואינס בעיקר בשל שתי עסקאות כושלות.
האחת הייתה ויתור על שחקנים צעירים והבאתם של כוכבים בגיל מתקדם שנטו להיפצע, והשנייה הייתה ויתור על החלוץ המצטיין ג'ו ת'ורנטון בעסקה עם סן חוזה שארקס.
הברואינס החמיצו את הפלייאוף לראשונה מזה 5 עונות.
לקראת עונת 2006/07 השיגו הברואינס את אחד המגינים המבוקשים בליגה, הסלובקי זדנו כארה, ואת החלוץ מרק סבארד שהצטיין באטלנטה ת'ראשרס עונה קודם לכן.
העונה הראשונה עם השניים הייתה קשה, והברואינס סיימו אחרונים בבית הצפון-מזרחי.
הברואינס הגיבו בהבאתו של מאמן חדש, קלוד ז'וליאן, המאמן הרביעי שלהם ב-6 שנים.
ז'וליאן ייצב את הקבוצה שהצליחה ב-2007/08 לחזור לפלייאוף, שם כשלו שוב מול הקנדיאנס.
ב-2008/09 פגשו הברואינס שוב את הקנדיאנס בסיבוב הראשון בפלייאוף, והפעם הצליחו לעבור אותם אחרי סדרת כישלונות, אך נוצחו בסיבוב השני בסדרה של 7 משחקים על ידי קרוליינה הוריקנס.
ב-2009/10 שוב עברו הברואינס סיבוב בפלייאוף על חשבונה של באפלו סייברס, אך בסיבוב השני מול פילדלפיה פליירס נוצחו 4:3 אף על פי שהובילו 3:0 בסדרה, ובכך הפכו לקבוצה השלישית בתולדות ה-NHL שמשמיטה יתרון של 3:0 בסדרת פלייאוף ומפסידה בה.
עונה רגילה טובה ויציבה שהסתיימה עם 46 ניצחונות ו-103 נקודות בטבלה הביאה לברואינס את אליפות הבית הצפון-מזרחי, ועלייה לפלייאוף מהמקום השלישי בחטיבה המזרחית.
השוער טים תומאס, שהשתלט על עמדת השוער הראשון, בלט ביכולת משובחת וסיים את העונה עם אחוז הצלות של 93.8 - שיא NHL חדש ששבר את שיאו הוותיק של דומיניק האשק.
בסיום העונה נבחר תומאס לשוער העונה בליגה וזכה בגביע וזינה.
בסיבוב הראשון בפלייאוף נקלעו הברואינס לפיגור משמעותי כאשר הפסידו בביתם בשני המשחקים הראשונים מול יריבתם המסורתית מונטריאול קנדיאנס.
הברואינס התאוששו, חזרו לסדרה בשני ניצחונות במונטריאול, וניצחו אותה בשבעה משחקים.
בסיבוב השני הביסו הברואינס את פילדלפיה פליירס בארבעה משחקים ועלו לגמר החטיבה המזרחית לראשונה מאז 1992.
בגמר החטיבתי פגשו הברואינס את טמפה ביי לייטנינג לסדרה נוספת שהגיעה למשחק שביעי מכריע.
שער בודד של ניית'ן הורטון בשילוב יכולת מעולה של טים תומאס בשער הביאו את הברואינס לניצחון ולעלייה לסדרת גמר גביע סטנלי, מול אלופת המערב והזוכה בגביע הנשיאים, ונקובר קנאקס.
בששת המשחקים הראשונים ניצחה כל אחת מהקבוצות את משחקיה הביתיים, אם כי ניצחונותיה של בוסטון היו גבוהים במיוחד ואילו ניצחונותיה של ונקובר היו כולם על חודו של שער.
הסדרה הייתה קשוחה מאוד, ושיאה היה פגיעה קשה של שחקן הקנאקס, ארון רום, בניית'ן הורטון במהלך המשחק השלישי בסדרה.
הורטון נפצע לשארית הסדרה, ואילו רום הושעה על ידי ה-NHL וסיים אף הוא מוקדם את הסדרה.
במשחק השביעי והמכריע, בעזרת משחק מצוין נוסף של טים תומאס, הביסו הברואינס את הקנאקס 4:0 וזכו בגביע סטנלי לאחר בצורת של 39 שנים.
תומאס נבחר ל-MVP של הפלייאוף והוסיף לגביע וזינה בו זכה גם זכייה בגביע קון סמיית'.
החלוץ הוותיק מרק רקי פרש מפעילות בסיום העונה כאלוף.
בעונת 2011/12 הפגינה הקבוצה יכולת טובה, וסיימה את העונה הרגילה כאלופת הבית הצפון-מזרחי וכמדורגת שנייה בחטיבה המזרחית.
למרות יתרון הביתיות, כשלו הברואינס בסיבוב הראשון של הפלייאוף מול וושינגטון קפיטלס ואיבדו את תוארם.
לקראת עונת 2012/13 איבדה הקבוצה את שוערה הוותיק טים תומאס, גיבור עונת האליפות שנתיים קודם לכן.
סכסוך חוזי שהתגלע בין תומאס לקבוצה גרם להעברתו לניו יורק איילנדרס, ותומס שסירב להעברה לא שיחק כלל באותה עונה.
השוער הפיני טוקה ראסק נכנס בהצלחה לנעליו של תומאס, וביחד עם הגנת הקבוצה שהצטיינה לצידו הגיעו הברואינס עד סדרת הגמר תוך ניצחונות משכנעים בדרכם לשם.
בסדרת הגמר לא עמד להם כוחם, והם נכנעו לשיקגו בלאקהוקס בשישה משחקים.
עונה אחת לאחר מכן הוכתרו הברואינס שוב כאלופי בית, הבית האטלנטי אליו עברו במסגרת ארגון מחדש של הליגה.
בפלייאוף נחלו הברואינס אכזבה כשהודחו בסיבוב השני במשחק שביעי ומכריע על ידי יריבתם המושבעת, מונטריאול קנדיאנס.
בעונת 2014/15 החמיצה הקבוצה את הפלייאוף לראשונה מאז 2006/07, וכך היה גם עונה לאחר מכן.
הברואינס שבו לפלייאוף בשלוש העונות שלאחר מכן, אך לא הצליחו לעבור מעבר לסיבוב השני.
בעונת 2018/19, לאחר שסיימו את העונה הרגילה במקום השני בבית האטלנטי, פגשו הברואינס בסיבוב הראשון בפלייאוף את טורונטו מייפל ליפס, אותה עברו במשחק שביעי ומכריע לאחר שחזרו מפיגור בסדרה.
גם בסיבוב השני מול קולומבוס בלו ג'אקטס חזרו הברואינס מפיגור וניצחו את הסדרה בשישה משחקים כדי לעלות לגמר החטיבתי.
בגמר החטיבתי, מול קרוליינה הוריקנס, גילו הברואינס עליונות מוחלטת וניצחו את הסדרה בארבעה משחקים בלבד, תוך שהם כובשים 17 שערים וסופגים חמישה בלבד.
בכך עלו הברואינס לסדרת הגמר על גביע סטנלי לראשונה מאז 2011.
בסדרת הגמר פגשו הברואינס את סנט לואיס בלוז שלא זכתה לפני כן מעולם בגביע סטנלי.
סדרה מתוחה שהסתיימה ברובה בניצחונות חוץ הגיעה למשחק שביעי ומכריע בסנט לואיס.
הבלוז ניצחו את הברואינס וזכו בגביע סטנלי לראשונה בתולדותיהם.
עונת 2019/20 נקטעה לקראת סיומה בשל מגפת הקורונה כאשר הברואינס מחזיקים במאזן הטוב בליגה - 44 ניצחונות ב-70 משחקים, 100 נקודות בטבלה ואחוז הצלחה של 71.4, בזכותו זכו בגביע הנשיאים.
בשל המגפה והתכנסות המשחקים לאולם אחד מרוכז, וכן בשל פורמט הפלייאוף המיוחד שנכפה בעקבות המגפה, לא יכלו הברואינס להנות מיתרון הביתיות שמאזנם היה אמור להקנות להם לאורך כל הפלייאוף.
הברואינס חזרו מפגרת הקורונה אל הפלייאוף בכושר ירוד, הפסידו את כל משחקיהם בסיבוב המוקדם מול המדורגות האחרות בצמרת החטיבה המזרחית, ונכנסו לפלייאוף מהמקום הרביעי בלבד בחטיבה.
הברואינס סבלו גם מעזיבתו של השוער הראשון, טוקה ראסק, שבחר לעזוב את אזור המשחקים ולא להשתתף יותר בפלייאוף אחרי שני משחקים בסדרת הסיבוב הראשון, בו גברו הברואינס על קרוליינה הוריקנס לפני שהובסו בסיבוב השני על ידי טמפה ביי לייטנינג.
בסיום העונה תם עידן בקבוצה, כאשר המגן הסלובקי זדנו כארה שהיה קפטן הקבוצה במשך 14 עונות עזב לוושינגטון קפיטלס.
בשתי העונות הבאות עלו הברואינס לפלייאוף, אך נשרו בסיבובים הראשונים.
בעונה הרגילה של 2022/23 הפגינה הקבוצה יכולת שיא ושברה מספר שיאי NHL.
פתיחת עונה עם 12 ניצחונות רצופים - שיא NHL בפני עצמו - הובילה לשבירה של שיא הניצחונות בעונה, 65, ושל שיא הנקודות בטבלה בעונה, 135, בניצוחו של הכוכב הצ'כי דויד פסטרנק שסיים את העונה עם 113 נקודות (61 שערים ו-52 אסיסטים).
עונת השיא הובילה לזכייה בגביע הנשיאים ולציפיות גבוהות, שנמשכו כאשר בסיבוב הראשון בפלייאוף עלו הברואינס ליתרון 1:3 על פלורידה פנתרס, המדורגת שמינית בחטיבה המזרחית שהשתחלה לפלייאוף הרגע האחרון - אך בהמשך הסדרה ספגו הברואינס שלושה הפסדים רצופים, שניים מהם במשחקי בית, והודחו במפתיע.
הברואינס נתקלו בפנתרס פעם נוספת, הפעם ללא יתרון ביתיות, בסיבוב השני של הפלייאוף ב-2023/24 - ושוב הודחו.
בעונת 2024/25 הציגו הברואינס יכולת ירודה לאורך כל העונה, ובנוסף איבדה הקבוצה רבים מכוכביה שעזבו בחלון ההעברות, למשל ברנדון קרלו והקפטן בראד מרשאנד.
את אותה עונה סיימה הקבוצה במקום האחרון בבית האטלנטי עם 76 נקודות בלבד - המאזן החלש ביותר של הקבוצה בעונה מלאה של 82 משחקים מאז 2005/06, ולא העפילה לפלייאוף לראשונה מזה 9 עונות.
היריבות הגדולה ביותר של בוסטון ברואינס, ללא ספק, היא עם מונטריאול קנדיאנס, אותה פגשו ב-31 סדרות פלייאוף לאורך השנים.
היריבות נבנתה בעיקר בשנות ה-70, בהם מנעה מונטריאול מהקבוצה הגדולה ביותר בתולדות הברואינס זכייה במספר גביעי סטנלי.
יריבות מסורתית קיימת גם עם ניו יורק ריינג'רס.
יריבות מן העבר היא היריבות עם ניו אינגלנד ויילרס ועם גלגולה המאוחר יותר, הרטפורד ויילרס, כקבוצה נוספת באזור ניו אינגלנד.
היריבות דעכה כאשר הוויילרס עברו מניו אינגלנד לצפון קרוליינה והפכו לקרוליינה הוריקנס.
הבוסטון רד סוקס היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בבוסטון, מסצ'וסטס.
קבוצת הבוסטון רד סוקס נוסדה ב-1901 והיא אחת משמונה הקבוצות המקוריות של האמריקן ליג.
עד 1909 היא נקראה בוסטון אמריקנס.
היא ניצחה את הוורלד סיריס הראשון ב-1903 מול אלופי הנשיונל ליג, הפיטסבורג פיירטס.
מאז שנת 1969, משחקת הקבוצה בבית המזרחי של האמריקן ליג.
קבוצת הניו יורק יאנקיז היא היריבה המיתולוגית של בוסטון רד סוקס, ויחד הן יוצרות את אחת התחרויות המתוחות ביותר שיש בספורט האמריקאי.
שם הקבוצה מכיל שגיאת כתיב מכוונת.
המילה "גרביים" באנגלית נכתבת "Socks" ולא "Sox", כפי שהיא מופיעה בשם הקבוצה.
עד שנת 1918 זכתה הקבוצה בשליש מאליפויות הוורלד סיריס והייתה הקבוצה המעוטרת ביותר בתולדות הליגה הצעירה.
לאחר מכן סבלה הקבוצה מאכזבות רבות שיוחסו למכה שכונה כ"קללת הבמבינו", שמנעה ממנה כביכול לזכות בוורלד סיריס במשך 86 שנים.
על פי המיתוס מקור הקללה היה במכירת השחקן ג'ורג' הרמן "בייב" רות' ששיחק בבוסטון רד סוקס בין השנים 1914 ל-1919 בתור זורק (pitcher).
הבעלים של הקבוצה באותה התקופה, הנרי פראזי, החליט למכור את רות' לניו יורק יאנקיז שעד אז לא הצליחה לנצח אליפות אחת.
אצל היאנקיז שיחק רות' כחובט, שם נתגלה כישרונו האמיתי והוא נחשב עד היום לאחד משחקני הבייסבול הטובים ביותר בכל הזמנים.
מאז השתנה מזלה של הבוסטון רד סוקס, ועל אף שהם הרבו לנצח במשחקים המוקדמים, הם נכשלו באופן עקבי במשחקי הגמר.
תחילה סברו האוהדים שכישלונות הקבוצה נובעים מניהול לקוי של ההנהלה, אך ככל שהזמן חלף וההנהלות התחלפו החלו להאשים את רות' בכך שהטיל קללה, אמונה שהתחזקה לאחר מותו של השחקן.
ה"קללה" הוסרה בשנת 2004, לאחר שהבוסטון רד סוקס ניצחו לראשונה בוורלד סיריס מזה 86 שנה.
ניצחון הרד סוקס היה מפתיע לאחר שכמעט הודחו בגמר האמריקן ליג על ידי היאנקיז שכבר הובילו 3:0 (דרושים 4 ניצחונות כדי לעבור שלב), אך הבוסטון רד סוקס חזרו וניצחו 3:4. במהומות שהתרחשו בבוסטון בעקבות הניצחון הפעילה המשטרה אמצעים אלימים שאף הביאו להרוגה אחת.
בגמר עצמו ניצחה הקבוצה את הסנט לואיס קרדינלס בסוויפ (ניצחון 0:4).
במצעד הניצחון השתתפו יותר משלושה מיליון אוהדים שיצאו לרחובות בוסטון כדי לחגוג.
בשנת 2007 זכו הרד סוקס שוב בוורלד סיריס, לאחר שגברו על הקולורדו רוקיס בסוויפ נוסף.
ב-2013 זכתה באליפות בפעם השמינית בתולדותיה וב-2018 זכתה באליפות התשיעית לאחר שיא מועדון של 108 ניצחונות בעונה הסדירה.
חברי היכל התהילה של הבייסבול
להלן חברי היכל התהילה שקבוצתם העיקרית הייתה בוסטון רד סוקס, בסוגריים שנת הבחירה.
בוסטון טרייר הוא גזע כלבים שמקורו בארצות הברית ובכך מהווה את אחד הגזעים היחידים שפותחו בארצות הברית.
מקורו של גזע קטן זה הוא כנראה בהכלאות של בולדוג וטרייר אנגלי לבין בולדוג צרפתי ובוקסר אשר נעשו בבוסטון.
יש המכנים את הבוסטון טרייר כ "הג'נטלמן האמריקאי" או כ"כלב הלאומי של ארצות הברית" ויש כאלו שמוכנים אותם בתור "Iggy" (איגי) מסדרת האנימה "JoJo bizarre adventure"
הבוסטון טרייר הוא כלב עם מבנה גוף ריבועי חסון, קומפקטי, קצר ושרירי בעל קו גב ישר ועומק חזה בולט.
נשיאת גופו קלה ומלאת חן, גפיו חזקות וישרות וזנבו קצר.
ראשו של הבוסטון טרייר קצר וריבועי רמז למורשת הבולדוג - המתבטא גם באופיו הנחרץ.
עיניו עגולות וגדולות המרוחקות זו מזו, ואוזניו קטנות וזקופות.
שערו של הטרייר הבוסטוני קצר, חלק, מבהיק ובעל מרקם עדין.
צבעיו מנומר, שחור או מעין שחור אדמדם עם כתמים לבנים.
מגדלי הגזע מבחינים בין שלוש קבוצות של הבוסטון טרייר הנקבעים על פי המשקל של הכלב: בקבוצה הראשונה (הקלה) הכלבים שוקלים מתחת ל 6.8 ק"ג.
בקבוצה השנייה (הבינונית) הכלבים שוקלים עד 9 ק"ג.
הקבוצה השלישית (הכבדה) בה הכלבים שוקלים מתחת 11.4 ק"ג.
הבוסטון טרייר הוא כלב מלא חיים, אינטליגנטי, אלגנטי מעביר רושם של נחישות, כוח ואקטיביות עם סגנון אצילי ועדין.
הבוסטון טרייר הוא כלב חכם, בן לוויה מסור ומעניק אהבה וידוע בסבלנותו ואהבתו לילדים.
הבוסטון טרייר מתאים להיות גם בן לוויה לאנשים מבוגרים, ולעיתים קרובות משמש ככלב לטיפול ושיקום אנשים עם צרכים מיוחדים.
הבוסטון טרייר רגישים מאוד לטון הדיבור של בעליהם, ולכן הם קלים יחסית לאילוף.
האינטליגנציה שלהם, והרצון שלהם לרצות את בעליהם, מאפשרת להם ללמוד ללא בעיה ובמהירות רבה.
בעלי כלבים רבים מדווחים כי הבוסטונים שלהם משמשים ככלבי שמירה טובים ואשר נובחים רק בשעת הצורך.
בתוך כך, יש כאלה המדווחים כי כלביהם אינם נובחים כלל.
בעקבות תכונותיו החיוביות וגודלו הקומפקטי, הבוסטון טרייר הוא מהכלבים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
כלבים אלה, בעלי מבנה פנים פחוס וקצר, עלולים לסבול מבעיות נשימה בשעת לחץ או מאמץ (בעיקר בתנאי מזג אוויר קשים, חום או קור).
בנוסף, הם עשויים לנחור או לרייר.
בעקבות אגן הירכיים הצר של הבוסטוניות ומבנה הראש הרחב של הגורים, המלטות של גזע זה עלולות להיות מסובכות ולעיתים יש צורך לערוך ניתוח קיסרי.
בעיות לב וסרטן העור נמצאו כבעיות שכיחות לגזע, כמו גם בעיות עיניים הנובעות מכך שהן בולטות מארובות העיניים.
במספר כלבים אשר הורבעו על ידי מגדלים לא אחראיים נתגלו בעיות התפתחות הקשורות לליקויים בגולגולת, במוח ובעצמות של הכלבים.
הבוסטון טרייר מתאים לגור בדירה בעיר כמו גם בסגנון חיים כפרי.
גזע זה יחסית לא פעיל כאשר גר בבית ויכול להסתדר גם ללא גינה.
הבוסטון טרייר רגיש לתנאי מזג אוויר קיצוניים.
בין 12–15 שנים, למרות שיש בוסטונים רבים המגיעים לגילאים מופלגים הרבה יותר.
כאמור, בגלל הראש הרחב של הגורים, ניתוח קיסרי הוא דבר שבשגרה אצל גזע זה.
בוּנרַקוּ (ביפנית: 文楽) הוא סוג של תיאטרון בובות יפני, אשר נולד במאה ה-17 באוסקה.
בהצגה משתתפות בובות גדולות יחסית, בגובה של 50 עד 120 סנטימטר, אשר נשלטות על ידי שלושה מפעילים, הנמצאים על הבמה.
המופע מלווה בנגינת שמיסן, כלי מיתר יפני מסורתי, ובשירה.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בבונרקו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
שמו המסורתי של בונרקו הוא נִינגיוֹ ג'וֹרוּרִי (人形浄瑠璃) - מופע בובות (נינגיו) בליווי שירה וצלילי שמיסן (ג'ורורי).
שני המרכיבים האלה של האומנות התפתחו בנפרד והשתלבו לקראת המאה ה-16.
הג'ורורי הופיע ככל הנראה בתקופת מורומאצ'י, במאה ה-15. לפניו, השירה ביפן התחלקה לאּוּטָאיִ, זמר, שהתמקד באמצעים השונים של ביטוי המנגינה עם קול אנושי, וקָטָארִי, דקלום, שהתמקד בסיפור העלילה.
עם הזמן קטארי התפתח להֵיקוֹקיוּ - דקלום סיפורים לצלילי בִיוָה, כלי מיתר דומה ללאוטה, וג'וֹרוּרִי, הסגנון הפופולרי ביותר של היקוקיו, תפס את מקומו במהלך השנים.
השם ג'ורורי בא משם הסיפור הפופולרי של אותה תקופה, "הנסיכה ג'ורורי ושנים עשר האלים השומרים".
באמצע המאה ה-16 שולב בג'ורורי הכלי שבהמשך התפתח לשמיסן.
תיאטרון הבובות הופיע ביפן ככל הנראה בתקופת הייאן.
לקראת המאה ה-13, התרכזו מרבית הפעילי הבובות מסביב למקדשים, ולקראת המאה ה-16 השלבו במופעי הג'ורורי.
בהתחלה, היו הבובות קטנות ומחוסרות רגליים, והמפעילים ישבו מאחורי וילון בגובה הכתף, והחזיקו את הבובות מעל הווילון.
הבובה נשלטה על ידי מפעיל אחד ויכלה לבצע תנועות פשוטות בלבד.
בשנת 1684, הזמר טָאקֵמוֹטוֹ גִידָאיוּ הקים באוסקה את התיאטרון טָאקֵמוֹטוֹ-זָא, בשיתוף עם המחזאי צִ'יקָמָטסוּ מוֹנזָאֵמוֹן.
לשני אנשים אלה הייתה השפעה מכריעה על אמנות בונרקו: סוג בג'ורורי המלווה הצגות בונרקו מכונה גִידָאיו-בוּשִי, ויותר ממאה מחזות אשר כתב צִ'יקָמָטסוּ מוֹנזָאֵמוֹן, המכונה לעיתים "השייקספיר היפני", מבוימות עד היום במופעי בונרקו.
התיאטרון טָאקֵמוֹטוֹ-זָא הציג שני סוגי מחזות - מחזות היסטוריים (גִ'ידָאיִ-מוֹנוֹ), ומחזות על האנשים הפשוטים (סֶוַה-מוֹנוֹ).
בעוד שמחזות מהסוג הראשון עסקו לרוב במשפחות אצילים ובמחלוקת שבין הרגשות לבין הנאמנות למשפחה, הסוג השני של מחזות התרכז בסיפורי אהבה בלתי-אפשרית אשר הסתיימו בהתאבדות.
מאוחר יותר, הזמר הראשי של התיאטרון, טוֹיוֹטָאקֵה וָקָדָאיוֹ, פרש מטאקמוטו-זא, והקים תיאטרון משל עצמו - טויוטאקה-זא.
תקופת התחרות בין שתי התיאטראות באמצע המאה ה-18 - ובייחוד השנים 1746–1748 - נחשבת לעידן הזהב של בונרקו.
לקראת סוף המאה נסגרו שתי התיאטראות.
בשנת 1811 הוקם תיאטרון ג'ורורי חדש באוסקה.
התיאטרון היה בבעלותו של אוּאֶמוּרַה בוּנרָקוּקֵן, ובשנת 1872 הוא קיבל שם רשמי בונרקו-זא, והיות שבמשך שנים אחדות היה התיאטרון יחיד בסוגו, קיבלה האומנות את שם התיאטרון.
במקביל אליו, התקיימו במאה ה-19 מאות להקות בונרקו מקצועיות וחובבניות, והאמנות הייתה פופולרית מאוד.