tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הדרך הוגדלו טמפרטורת הטורבינה והדחף שלו.
דגמים מוקדמים (Mk I) הונעו על ידי Goblin II, בעוד שמהדגם F.3 ואילך נעשה שימוש בגרסת Goblin III המשופרת.
בשנות ה־50 יצא לשוק מנוע Goblin Mk.35 לייצוא, שייצר דחף של 3,500 ליברות.
חלק מהדגמים שימשו גם כמתקני ניסוי למנוע Nene מתוצרת רולס-רויס – תצורות אלו כונו FB30 ו־FB31 ונבנו באוסטרליה.
בשל מיקומו הנמוך של המנוע, המטוס לא יכול היה להישאר בסרק זמן רב, שכן פליטת הסילון הייתה ממיסה את האספלט מאחוריו.
אם המנוע כבה באוויר, לא הייתה אפשרות להתנעה מחודשת, והיה צורך בביצוע נחיתת חירום.
לפי מייסון, בקרות הטיסה של הוומפייר היו קלות ורגישות יחסית.
הגאי הגובה היו יעילים מאוד והגיבו במהירות לשינויי גובה, בעוד המאזנות סיפקו קצב גלגול מרשים.
לעומתן, הפעלת הגה הכיוון דרשה יותר כוח פיזי כדי להשפיע.
טייסים שעברו ממטוסי בוכנה למטוסי סילון נדרשו להתרגל להאצה האיטית יותר של מנוע הסילון, וכן לנקוט משנה זהירות בעת שינויים מהירים של המצערת, כדי להימנע מהתפרקות מדחס (Compressor Stall).
לוומפייר היה יחס דחף־משקל טוב, והוא נחשב זריז בתחום מהירויות של 400–500 מייל לשעה (640–800 קמ"ש).
במהירויות נמוכות נדרש שימוש כבד בהגה הכיוון, והיה צורך להיזהר מסבסוב במהלך פניות רדודות.
עם זאת, בשל קלות ההתאוששות מהזדקרות, מצבים כאלה נחשבו מביכים בלבד.
מעל מהירות מאך 0.71 נרשמה רעידה מוגברת.
המטוס היה מתאים למגוון רחב של תמרונים אקרובטיים, והושווה בתחום זה למטוסי ספורט ייעודיים.
לפי טענות שונות, היה זה מטוס הקרב הסילוני הבריטי האחרון שיכול היה לבצע תמרונים מדויקים כגון האמר סטול (Hammer Stall), פניות הזדקרות (Stall Turns) ווינגאוברים (Wingovers).
תהליך ההכנה להמראה היה פשוט וכלל שש פעולות עיקריות: קביעת קיזוז לנייטרלי, פתיחת ברזי דלק בלחץ גבוה ונמוך, הפעלת משאבת עזר, קביעת מצב המדפים ופתיחת בלמי האוויר.
בעת נשיאת מכלי דלק חיצוניים או פצצות, היה צורך להכניס את כן הנסע סמוך מאוד להמראה, שכן הגברת זרימת האוויר הייתה מונעת סגירת הדלתות.
גם תהליך הנחיתה היה פשוט: שחרור בלמי הגלגלים, הורדת כן נסע, פתיחת מדפים ובלמי אוויר.
הנחיתה בוצעה בדרך כלל עם כוח מנוע פעיל בשל תגובת המנוע האיטית לשינויים במצערת.
בלמי הגלגלים הופעלו בזהירות כדי למנוע נעילת גלגלים, מאחר שבמטוסי הקרב לא הייתה מערכת בלימה נגד נעילה (ABS).
בגרסאות האימון הותקנה מערכת נגד החלקה מדגם Dunlop Maxaret.
ב-1946 נכנסו מטוסי הקרב ומפייר Mk I הראשונים לשירות בחיל האוויר המלכותי בתפקיד מטוס יירוט.
זמן קצר לאחר מכן, כמות ניכרת של מטוסי Mk I החלו להיכנס לשירות בטייסות חיל האוויר המלכותי במסגרת הכוח האווירי הטקטי השני, שהוצב בגרמניה, לעיתים כמחליפים למטוסי קרב כמו ההוקר טייפון, הוקר טמפסט ונורת' אמריקן מוסטנג.
ב-3 ביולי 1948, הפך הוומפייר למטוס הסילון הראשון שנכנס לשירות ביחידות המילואים של חיל האוויר המלכותי, כשהוא מחליף בהדרגה את מטוס הדה הבילנד מוסקיטו בתפקיד זה.
מתחת לכל כנף ניתן היה לשאת מכל דלק חיצוני או פצצה במשקל 227 ק"ג, וניתן היה להרכיב שמונה רקטות "3 אינץ'" בשורות של זוגות.
אמנם נשקלה התקנת מושב מפלט, אך לבסוף הוא לא הותקן.
בשיאו, 19 טייסות חיל האוויר המלכותי הטיסו את הוומפייר FB.5 באירופה, במזרח התיכון ובמזרח הרחוק.
הזירה עם המספר הגדול ביותר של מטוסים הייתה גרמניה, פריסה משמעותית זו של חיל האוויר המלכותי נחשבת לאחד הסממנים של המתח המתגבר במלחמה הקרה בין מערב ומזרח אירופה, וכן תגובה לאירועים כמו מלחמת קוריאה והמצור על ברלין.
מטוסי הוומפייר הופעלו גם על ידי טייסות פעילות וטייסות מילואים בבריטניה.
מספר מטוסי ומפייר של חיל האוויר המלכותי שימשו בלחימה פעילה במזרח הרחוק במהלך מצב החירום המלאי בשלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. בדרך כלל, מטוס ה-FB.5 ביצע משימות תקיפה בשימוש משולב של רקטות ופצצות נגד מטרות מורדים ביערות ומקומות נידחים במלזיה.
ה-FB.5 היה הגרסה החד-מושבית הנפוצה ביותר של הוומפייר, עם 473 מטוסים שיוצרו.
הניסיון בשימוש בוומפייר באקלים טרופי הוביל לפיתוח דגמים חדשים עם ציוד קירור לנוחות הטייס ומנועי Goblin חזקים יותר כדי להתגבר על ירידת הביצועים בחום.
חיל האוויר המלכותי החליט לאמץ דגם חדש עם מנוע Goblin 3, ובינואר 1952 הוצג מטוס הוומפייר FB.9 שנכנס לשירות ראשוני במסגרת כוח האוויר במזרח הרחוק, שהחליף בהדרגה את מטוסי ה-FB.5. ה-FB.9 שימש גם במזרח התיכון ובאפריקה, כולל פריסה קצרה ב-1954] למאבק במורדים מאו מאו בקניה.
בהדרגה הוחלף הוומפייר על ידי מטוס הדה הבילנד ונום, פיתוח כנף מסובבת של הוומפייר.
לאחר שהוחלף על ידי הדה הבילנד ונום, מטוסים אלה הוסבו לתקן NF(T).10 והופעלו בבית הספר הניווט והשליטה במבנה RAF Shawbury.
מטוסים נוספים נמכרו לחיל האוויר ההודי.
עד 1953 ה-FB.5 נחשב מיושן יחסית, לאחר שלא התאים לקצב הפיתוחים של מטאור 8. באמצע שנות ה-50 הוסב הוומפייר חד מושבי לתפקידים של אימון מתקדם, ובסוף העשור רוב המטוסים הוצאו משירות בחיל האוויר המלכותי.
גרסאות סופיות של הוומפייר היו דגמי האימון (T).
טיסת הבכורה התרחשה ב-15 בנובמבר 1950 במפעל Airspeed Ltd בהמפשייר, והאספקה החלה בינואר 1952. יוצרו יותר מ-600 יחידות מדגם T.11 במפעלים בהארטפילד, צ'סטר ומפעל Fairey Aviation במנצ'סטר.
עד 1965 רוב דגמי האימון הוצאו משירות, כאשר הוחלפו על ידי פולנד גנט.
מספר קטן נשאר בשירות לאימון תלמידים זרים עד 1967.
מספר קטן של מטוסים בשימוש בתפקידים משניים שירתו עד סוף 1971, אז הוצאו משירות בטייסת יחידת שיתוף הפעולה האזרחי נגד מטוסים ה-3 באקסטר.
מטוס יחיד נשאר בשירות רשמי של חיל האוויר המלכותי כחלק מלהקת ההופעות "Vintage Pair" עם מטוס גלוסטר מטאור, אך אבד בתאונה ב-1986.
פיקוד הצי התעניין מאוד בוומפייר לאחר סדרת ניסויים בנחיתות על נושאת המטוסים אה"מ אושן בדצמבר 1945. בשלב מסוים שקל הצי לאמץ את המטוס כסמל הקרב הימי הראשי, אך הוטבעה דעה שהפעלת מטוסי סילון בים בעייתית בשל זרם הסילון וטווח מוגבל של המטוסים הראשונים.
ב-1947 החליט הצי להזמין גרסה ימית של ה-FB.5, שנקראה סי ומפייר.
לסי ומפייר היו הבדלים מרכזיים מהדגמים היבשתיים: ניתן היה לזהות אותו בקלות לפי וו עצירה בצורת V, שנשלף לאחור למיקום גבוה מעל צינור הפליטה של המנוע.
המטוס צויד בבלמי אוויר מוגדלים ובמדפי נחיתה מוגדלים, לשיפור השליטה במהירויות נמוכות במהלך גישות נחיתה, וכן במבנה מחוזק כדי לעמוד בעומסים הגבוהים הכרוכים בנחיתות על נושאת מטוסים ובשיגורים ממעוט.
טיסת הבכורה של סי ומפייר הייתה ב-15 באוקטובר 1948. לאחר שני אבות טיפוס יוצרו 18 מטוסים שהיו בשימוש לניסיונות הפעלה על נושאות מטוסים לפני שהגיעו דגמי האימון T.22. הסי ומפייר סופקו לטייסות 700 ו-702 של הצי והחליפו בהדרגה את מטוסי הסי הורנט המונעים במנוע בוכנה.
ב-1946 אושרה רכישת 50 מטוסי ומפייר עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF).
שלושת המטוסים הראשונים היו מתוצרת בריטניה: F1, F2 ו-FB.5. המטוס השני, F2 (A78-2), צויד במנוע רולס-רויס נין רב עוצמה במקום מנוע Goblin הסטנדרטי.
כל מטוסי F.30 ו-FB.31 שנבנו על ידי דה הבילנד אוסטרליה צוידו במנועים מתוצרת Commonwealth Aircraft Corporation (CAC) מבוססי מנוע נין, שיוצרו ברישיון במלבורן.
מנוע הנין דרש כונסי אוויר גדולות יותר, מה שגרם לתקלות תפקוד, ועדכון המיקום של הכונסים פתר את הבעיה.
ב-1949 ביצע ה-F.30 טיסת בכורה ואחריו יוצרו עוד מטוסים, כש-23 האחרונים הופעלו כ-FB.31 עם כנפיים מחוזקות ונקודות נשיאה.
דגם יחיד הוסב ל-F.32 הדומה ל-FB.9. ב-1954 הוציא חיל האוויר המלכותי האוסטרלי משירות את כל מטוסי הוומפייר החד מושביים, אך הם נשארו בשירות בטייסות אזרחיות עד תחילת שנות ה-60.
דגמי האימון T.33, T.34 ו-T.35 היו בשימוש בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובצי המלכותי האוסטרלי (RAN).
דגמי הוומפייר Mk33 עד Mk35W היו נפוצים.
יוצרו כ-110 מטוסי אימון באוסטרליה, כשהרוב נמסרו במהלך השנים 1952–1954. הדגמים נשארו בשירות עד 1970–1971, כשהוחלפו במטוסי מאקי MB-326.
מטוס ומפייר F.1 הראשון הגיע לקנדה ב-1946 לניסויים.
הוומפייר F.3 נבחר כמטוס קרב מבצעי, וטס לראשונה בקנדה ב-17 בינואר 1948. הוומפייר שימש בעיקר באימון בטייסות שונות וביחידות מילואים, והיה מטוס הסילון הראשון שהופעל במספר משמעותי בחיל האוויר המלכותי הקנדי.
הוא נחשב קל לטיסה ופופולרי.
הוומפייר שירת גם כמטוס צוותי ההופעות "The Blue Devils" בין 1949 ל-1951. ב-1956 הוצאו מטוסי הוומפייר משירות והוחלפו בקנדאייר סייבר.
ב-1952 רכש חיל האוויר הדומיניקני 25 מטוסי ומפייר משוודיה.
מטוסים אלו השתתפו בלחימה ב-1959 נגד ניסיון פלישה של מהפכנים קובנים, ובמלחמת האזרחים ב-1965.
חיל האוויר המצרי קיבל את מטוסי הוומפייר FB.52 הראשונים ב-1950, בסך הכל 50 מטוסים מתוצרת דה הבילנד.
הזמנה ל-12 מטוסי ומפייר NF.10 בוטלה עקב אמברגו נשק, והמטוסים נמסרו לחיל האוויר המלכותי.
הוקם מפעל לייצור בחלוואן אך הפרויקט בוטל לאחר המהפכה של 1952. במקום זאת, מצרים רכשה 58 מטוסי FB.52 ממקור איטלקי בין 1955 ל-1956.
ב-1954 הפעילה מצרים 49 מטוסים בתפקיד קרב-הפצצה, והזמינה 12 מטוסי אימון נוספים ב-1955. בספטמבר 1955 ארבעה מטוסי ומפייר עברו את הגבול לאזור ישראלי בתגובה לפעולת קומנדו, שניים מהם הופלו בידי מטוסי מטאור ישראליים.
עד 1956 הוחלפו מטוסי הוומפייר במטוסי מיג-15 ומיג-17. כמה מטוסים הועברו לסעודיה וירדן.
במהלך משבר סואץ הפעיל חיל האוויר המצרי מטוסי ומפייר לתקיפות קרקעיות ונרשמו אבדות בקרבות אוויר ונזקים מהפצצות אוויריות.
חיל האוויר הפיני קיבל שישה מטוסי FB.52 ב-1953, שקיבלו את הכינוי "Vamppi".
ב-1955 נרכשו תשעה מטוסי T.55 דו-מושביים.
המטוסים שירתו בטייסת 2 בפורי, ואז הועברו לטייסת 1 בטיקקוסקי עד להוצאתם משירות ב-1965.
כחלק מהקמת חיל האוויר הצרפתי לאחר המלחמה, נמסרו מטוסי ומפייר FB.5 מצוידים במנוע Goblin מ-1949, ויוצרו ברישיון ב-Sud-Est במאריניאן.
הצרפתים פיתחו את דגם FB.53 עם מנוע נין, שנקרא "Mistral" (על שם רוח).
יוצרו 250 יחידות, עם מנועים ותושבות צרפתיים.
בעקבות מלחמת קוריאה הורחב הייצור, והקו עבר לייצור מטוסי סי ונום.
חיל האוויר ההודי (IAF) קיבל את הוומפייר ב-1948, תוך התמודדות עם קשיים בתחזוקה ושיטות הפעלה חדשות.
המטוס סייע בעידן הסילוני ובהכנת הצבא לעתיד.
ב-6 בנובמבר 1948 הגיעו 3 מטוסי ומפייר לחיל האוויר ההודי בבסיס פאלם בדלהי, בטייסת מס' 7 שהקימה יחידות חדשות.
טייסות נוספות הפעילו את המטוס, כולל טייסת 37 שפעלה במשימות סיור לילה בגואה ב-1961. במלחמת הודו–פקיסטן ב-1965 טייסת 45 השתמשה ב-12 מטוסי Mk 52 להאטת מתקפה פקיסטנית, אך מטוסי הוומפייר הישנים התמודדו מול מטוסי F-86 סייבר מודרניים ונפגעו, מה שהוביל והוצאתם משירות קרבי.
הוומפייר נכנס לשירות בכוחות האוויר האיריים ב-1955, והיה מטוס הקרב המונע בסילון הראשון באירלנד.
שישה מטוסי T.55 שירתו בטייסת מס' 1 בבסיס קסמנט.
הוומפייר החליף את מטוסי הספיטפייר וסיפייר כמטוס הקרב העיקרי.
המטוסים שירתו עד 1975 והוחלפו בCM.170 פוגה מגיסטר.
בסוף שנות ה-40 איטליה הביעה עניין בוומפייר כחלק מתוכנית חימוש לאחר המלחמה.
מטוס הגלוסטר מטאור נדחה מטעמי עלות.
באוקטובר 1949 נחתם הסכם עם פיאט לייצור רישיון בטורינו, ובמקביל גם מאקי עבדו על המטוס.
איטליה קיבלה סדרה של מטוסי FB.5, FB.52, NF.10 ו-NF.54. ב-1950 הגיעו המטוסים הראשונים לטייסת אימונים באיטליה.
איטליה יצרה 150 מטוסי FB.52 ברישיון.
המטוסים שימשו גם כדגם ההצגה האווירית הראשון של חיל האוויר האיטלקי אחרי המלחמה.
ב-1956 נמסרו 58 מטוסי ומפייר איטלקיים משופצים למצרים עקב אמברגו בריטי.
ב-1961 רכש חיל האוויר המקסיקני 15 מטוסי ומפייר MK.III שהגיעו מחיל האוויר המלכותי הקנדי.
הם הוצאו משירות ב-1967 לאחר שאבדו שישה מטוסים בתאונות טכניות.
כיום נשמרים ארבעה מטוסים לתצוגה בלבד.
חיל האוויר המלכותי הנורווגי (RNoAF) רכש 20 מטוסי F.3, 36 מטוסי FB.52 ו-6 מטוסי אימון T.55. המטוסים הופעלו בין 1948 ל-1957, בטייסות בגרדרמואן.
ב-1955 הוחלפו דגמי האימון בלוקהיד T-33, שהוחזרו לבריטניה לאחר מכן.
חיל האוויר של רודזיה רכש 16 מטוסי ומפייר FB.9 ו-16 מטוסי אימון T.11 בשנות ה-50, מטוסי סילון ראשונים בשירותו.
המטוסים שולבו בפעולות נגד מורדים באדן בין 1957 ל-1961. בשנות ה-60 וה-70 נוספו אספקות מטוסים מדרום אפריקה.
הוומפייר שירת עד סוף מלחמת הסבך הרודזי בשנות ה-70, הוחלף ב-BAE סיסטמס הוק בשנות ה-80. מטוסים אלו היו המטוסים האחרונים מסוגם שהשתתפו במבצעים פעילים.
לחיל האוויר של דרום אפריקה סופקו 50 מטוסי DH.100 ו-27 מטוסי DH.115 ומפייר.
ב-1946 רכש חיל האוויר השוודי 70 מטוסי ומפייר FB 1 כתחליף למטוסי J 22 ו-סאאב 21. בשירות שוודיה נקראו המטוסים J 28A.
המטוס היה עמוד השדרה של חיל האוויר.
ב-1949 נרכשו 310 מטוסי FB.50 (J 28B) שנגזרו מה-FB.5. עד 1952 התקבלו כל המטוסים, והם החליפו את כל מטוסי הבוכנה.
בנוסף נרכשו 57 מטוסי DH.115 דו-מושבים (J 28C) לאימון.
ב-1956 הוצאו מטוסי הקרב משירות והוחלפו ב-J 29 ו-J 34, וב-1968 הוצאו מטוסי האימון משירות.
בשנת 1949 נרכש המשלוח הראשון של 75 מטוסי ומפייר Mk.6. רובם יצאו מהשירות בין השנים 1968–1969, והמטוס האחרון הוצא מהשירות בשנת 1973. משלוח שני של 100 מטוסי ומפייר Mk.6 נבנו ברישיון על ידי קונסורציום של חברות תעופה שווייצריות, ביניהן Eidgenössische Flugzeugwerke Emmen, Pilatus Aircraft ו-Flug- und Fahrzeugwerke Altenrhein.
מטוסים ממשלוח זה היו בשימוש בין השנים 1951 ל-1974, כאשר חלקם שימשו לאימון טייסים ולמטוסי מטרה עד 1990. בנוסף, נבנו עוד שלושה מטוסי DH-100 Mk.6 מחלקי חילוף שנותרו.
כוח של 39 מטוסי DH.115 Mk 55 ומפייר דו-מושביים לאימון שירת גם הוא בין השנים 1953 ל-1990. בסוף שנות ה-50, שווייץ החלה ברכישת מטוסי הוקר האנטר כדי להחליף את צי הוומפיירים שלה בתפקיד מטוסי קרב.
אייבל מקונן טספיי , הידוע בשם הבמה דה ויקנד (The Weeknd), הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי קנדי.
ב-2010 העלה באופן אנונימי מספר שירים ליוטיוב תחת השם "The Weeknd".
במהלך שנת 2011 הוציא שלושה מיקסטייפים שזכו לביקורות חיוביות.
ב-2012 הוציא אוסף אולפן בשם Trilogy, המכיל את שירי שלושת המיקסטייפים.
האלבום יצא דרך חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-XO.
ב-2013 יצא אלבום הבכורה שלו Kiss Land, שכלל את הסינגלים "Kiss Land" ו-"Live For".
אייבל מקונן טספיי נולד בטורונטו שבקנדה, כבן יחיד להורים אתיופים-נוצרים.
הוריו היגרו מאתיופיה בשנות ה-80. אביו עזב אותו כשהיה תינוק, ואמו עבדה במספר עבודות כולל סיעוד וקייטרינג.
בילדותו האזין למגוון רחב של ז'אנרים, כולל מוזיקת נשמה, היפ הופ, פאנק, אינדי רוק ופוסט-פאנק, והושפע בעיקר ממייקל ג'קסון.
מכיוון שאביו נטש אותם ואמו עבדה, סבתו מצד אמו הייתה זו שטיפלה בו וגידלה אותו בילדותו.
כתוצאה מכך, הוא מדבר אמהרית שוטפת.
סבתו נהגה לקחת אותו להתפלל בכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
טספיי אמר כי הוא אימץ את שם הבמה "The Weeknd" (בתרגום חופשי: "סוף השבוע") לאחר שנשר מהתיכון בגיל 17 (יצא לחופשת סוף שבוע ומעולם לא חזר): "עזבתי את הבית ושכנעתי את חבר שלי לעשות את אותו הדבר.
בסוף שבוע אחד, גררנו מזרנים מהבתים של ההורים שלנו ותקענו אותם בתוך וואן של חברים.
איות השם שונה על מנת למנוע בעיות זכויות יוצרים עם להקה קנדית שכבר משתמשת בשם The Weekend.
לאחר שעזב את הבית, שכר דירה ברחוב ספנסר 65 פארדייל שבטורונטו.
הזמר חשף כי הבית בו הוא וחבריו נהגו לערוך מסיבות גדולות שכללו המון אלכוהול וסמים כגון מריחואנה וקוקאין, היווה השראה למיקסטייפ הראשון שפרסם, House of Balloons.
טספיי ציין שהתחיל לעשן מריחואנה בגיל 11, ולאחר מכן המשיך לסמים קשים יותר כגון קוקאין, אקסטזי ואוקסיקודון.
הוא למד בבית ספר בתוכנית שבמהלכה נדרשו התלמידים לדבר צרפתית לאורך כל יום הלימודים, ולכן הוא דובר צרפתית עד היום.
בשנת 2011 החל להעלות שירים ליוטיוב בצורה אנונימית תחת השם "The Weeknd" ותחת חברת התקליטים "XO".
במהלך אותה התקופה, החל לצבור לעצמו בסיס מעריצים גדול בעיקר בטורונטו.
בנובמבר 2012, יצא לאור אלבום אוסף של שלושת המיקסטייפים בשם Trilogy.
האלבום זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים.
ב-10 בספטמבר 2013 הוציא דה ויקנד את אלבום האולפן הראשון שלו, Kiss Land.
האלבום הושפע מתרבות המזרח הרחוק וזכה לביקורות חיוביות ממבקרים.
בשנת 2015 הוא זכה לפריצה הגדולה ונכנס למיינסטרים העולמי, תחילה כאשר הזמרת אריאנה גרנדה הוציאה את השיר "Love Me Harder" כסינגל בו הוא משתתף.
השיר הגיע למקום ה-7 במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לשיר הראשון שלו שדורג בעשירייה הפותחת במצעד.
מאוחר יותר, שירו "Earned It" יצא כסינגל וכחלק מפסקול הסרט "חמישים גוונים של אפור".
השיר הפך במהרה ללהיט והגיע ולמקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100.
במאי 2015 הוציא את הסינגל "The Hills" שהפך ללהיט בהדרגתיות והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. ביוני 2015 יצא הסינגל "Can't Feel My Face" שהפך במיידיות ללהיט ולאחד מהשירים הבולטים מאותה השנה.
השיר הגיע למקום הראשון במדינות שונות ובהן ישראל וארצות הברית.
ב-28 באוגוסט הוציא את אלבומו השלישי, Beauty Behind the Madness, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, ובמצעדים שונים ברחבי העולם.
לאחר צאת האלבום, בנובמבר, יצא הסינגל "In the Night", איתו הוא הופיע בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט.
השיר הגיע למקום ה-12 בארצות הברית ובקנדה.
ביוני 2016 הופיע כמופע חימום קבוע באירופה יחד עם הראפר ביג שון בסיבוב ההופעות העולמי של ריהאנה, Anti World Tour.
במהלך אותה השנה, התארח גם בשיר "FML" של קניה וסט מתוך אלבומו The Life of Pablo, ובשיר "" של ביונסה, מתוך אלבומה Lemonade.
ב-21 בספטמבר 2016, חשף דה ויקנד שהוא עובד על אלבום חדש שייקרא Starboy וצפוי לצאת ב-25 בנובמבר.
ב-22 בספטמבר 2016, יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום שנושא את שם האלבום, בהשתתפות דאפט פאנק.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 וזכה להצלחה עולמית.
ב-29 בספטמבר, יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "False Alarm".
ב-25 בנובמבר הוציא את האלבום, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 ואף הועמד לפרס גראמי לאלבום האורבני הטוב ביותר.
ב-30 במרץ 2018 הוציא את המיני-אלבום My Dear Melancholy, שהגיע למקום הראשון במצעדי הבילבורד 200, מצעד האלבומים הבריטי ומצעד האלבומים הקנדי.
ב-27 בנובמבר 2019 יצא הסינגל הראשון מתוך אלבומו השישי, "Heartless".
יומיים לאחר מכן, יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Blinding Lights".
שני השירים היו ללהיטים והגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. ב-13 בפברואר 2020 דה וויקנד העלה סרטון קצר לאינטרנט ובו חשף כי האלבום ייקרא "After Hours".
כמה ימים לאחר מכן, יצא הסינגל השלישי מתוכו, "After Hours".
האלבום יצא ב-20 במרץ 2020, והגיע למקום הראשון בבילבורד 200, ואף במצעדים שונים ברחבי העולם.
ב-7 בפברואר 2021 דה ויקנד הוביל את מופע המחצית של אירוע הסופרבול LV.
באותה השנה, יצא הרמיקס לשירו, "Save Your Tears", בשיתוף פעולה עם אריאנה גרנדה, שהיה לשיתוף הפעולה השלישי של השניים (לאחר "Love Me Harder" ו-"Off the Table").
השיר היה לשירם השישי של השניים בהתאמה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
ב-29 ביוני 2021 נמסר שדה ויקנד יככב בסדרת דרמה של HBO בבימויו של סם לווינסון.
טספיי יהיה שותף להפקה ביחד עם לווינסון, ג'וזף אפסטין ורזא פהים.
ב-7 בינואר 2022 הוציא את אלבום האולפן החמישי שלו Dawn FM.
בשנת 2023 כיכב לצדה של לילי-רוז דפ בסדרת הדרמה "איידול" (אנ') אותה אף יצר בשיתוף עם סם לוינסון עבור רשת הטלוויזיה HBO.
בספטמבר 2024, דה ויקנד הכריז שהאלבום הבא שלו, והאחרון בטרילוגיה שהחלה עם After Hours והמשיכה עם Dawn FM, ייקרא Hurry Up Tomorrow.
דה ויקנד ציין כי האלבום מייצג את השיא היצירתי של הפרויקט ומשלים את הטרילוגיה.
תאריך יציאת האלבום טרם פורסם.
ב-13 בספטמבר, הוציא לאור את הסינגל "Dancing in the Flames", הסינגל הראשון מתוך האלבום Hurry Up Tomorrow.
הסרט "מחר עוד היום" מותחן בכיכובם של דה ויקנד, ג'נה אורטגה ובארי קיוגאן, עלה לאקרנים ב-16 במאי 2025. הסרט שואב השראה מהמוזיקה של דה ויקנד ומשלב אותה כחלק מהחוויה, ותואר כ"ראשון מסוגו כחוויה קולנועית".
הסרט מתואם עם האלבום וסיבוב ההופעות של דה ויקנד, שגם הם נושאים את אותו השם.
דה ויקנד משמש כשגריר רצון טוב של ארגון תוכנית המזון העולמית, ומנהל קרן הומניטרית בשם "XO".
בדצמבר 2023, דה ויקנד תרם 2.5 מיליון דולר לפעילות ההומניטרית של תוכנית המזון העולמית ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
באפריל 2024, הוא תרם עוד 2 מיליון דולר מהקרן ההומניטרית שלו, "XO".
הכסף יספק יותר מ-1,500 טונות של קמח, שניתן להשתמש בהם להכנת למעלה מ-18 מיליון כיכרות לחם.
ב-7 בספטמבר 2024, דה ויקנד יופיע בקונצרט מיוחד במורומבי בסאו פאולו, ברזיל.
הוא הצהיר כי יתרום 10% מהכנסות המרצ'נדייז לקרן ברזילפונד של ברזיל, המסייעת לקהילות שנפגעו מאסונות טבע ומשברים כלכליים.
טספיי החל לצאת עם הדוגמנית של ויקטוריה סיקרט בלה חדיד בתחילת 2015. ב-11 בנובמבר 2016 הזוג נפרד.
בינואר 2017 דווח כי הזמר החל לצאת עם סלינה גומז.
דה וושינגטון אקזמינר הוא אתר אינטרנט פוליטי אמריקאי ושבועון שמרכזו בוושינגטון די.
ועוסק בפוליטיקה ומדיניות אמריקאית ובינלאומית.
הוא שייך לתאגיד אנשוץ , המצוי בבעלותו של המיליארדר האמריקאי פיליפ אנשוץ .
בין 2005 לאמצע 2013, פרסם האקזמינר עיתון יומי בפורמט טבלואיד, שהופץ בחינם בוושינגטון הבירה והתמקד בחדשות מקומיות ובפרשנות פוליטית
המקומון פסק לפעול ב-14 ביוני 2013, והתוכן שלו עבר להתמקד בפוליטיקה לאומית, הוא הפך מיומון לשבועון.
המגזין ידוע בעמדתו הפוליטית השמרנית והוא בעל השפעה בחוגים השמרניים של הפוליטיקה והממשל בארצות הברית.
בשנת 2018 פרסם המגזין רשימה בת 205 הישגים של ממשל טראמפ.
הרשימה כללה כמות גדולה של אי-דיוקים וטעויות, ובבדיקה הסתבר שהיא נמסרה לפרסום ל"וושינגטון אקזמינר" ישירות מהבית הלבן, ופורסמה מבלי לבדוק את נכונותה.
לאחר הפרסום, טראמפ התגאה ברשימה וצייץ את המאמר פעמיים.
בינואר 2019 פרסם המגזין מאמר בו טען אדם ממשטרת הגבולות בארצות הברית כי גורמי טרור מוסלמי מנסים לחדור לארצות הברית דרך גבול מקסיקו וכי מצאו בקרב המהגרים שטיח תפילה.
זמן קצר לאחר מכן, טראמפ ציטט את המאמר כהצדקה להרחבת גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו.
לאחר בדיקה הסתבר כי הטענות במאמר אינן נכונות, אך המגזין לא הוציא הבהרה כלשהי בנושא.
דה טומאזו פנטרה (באיטלקית: De Tomaso Pantera) היא מכונית-על בתצורת מכונית ספורט, מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1971–1994.
זה הדגם הפופולרי של היצרנית, עם 7,258 יחידות שיוצרו במשך יותר מעשרים שנה.
תאוצת דגם "דה-טומאסו פנטרה" היא בין 0-97 קמ"ש היא 5.5 שניות.
דה טומאזו ואלה-לונגה (באיטלקית: De Tomaso Vallelunga) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת " דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1964–1968.
2 דלתות - קופה (יוצרו 53 יחידות)
2 דלתות - רודסטר - יוצר אב טיפוס
דה טומאזו Deauville (באיטלקית: De Tomaso Deauville) היא מכונית סלון מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1971–1978.
סך הכול יוצרו 244 יחידות.
דה טומאזו Mangusta (באיטלקית: De Tomaso Mangusta) היא מכונית-על בתצורת מכונית ספורט, מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בין השנים 1967–1971.
סך הכול יוצרו 401 יחידות.
תאוצת דגם "דה-טומאסו Mangusta" היא בין 0–100 קמ"ש היא 6.0 שניות.
דה טומאזו 505/38 (באיטלקית: De Tomaso 505/38) היא מכונית מרוץ מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בשנת 1970 עבור קבוצת המרוץ הבריטית "Frank Williams Racing Cars".
דה-טומאסו 505/38 נטלה חלק ב-11 מרוצי פורמולה 1. נהג המרוצים "Piers Raymond Courage" נהרג ב-21 ביוני 1970 בהתרסקות ה"דה טומאזו 505/38" במרוץ "1970 Dutch Grand Prix".
מרכב - אלומיניום קונכי (Monocoque)
דה הרלרס הוא אתר ארכאולוגי הכולל קבוצה של שלושה מעגלי אבנים המתוארכים לתחילת תקופת הברונזה במועצה המקומית (civil parish) של סנט קליר (St Cleer) במחוז קורנוול בדרום-מערב אנגליה.
האתר נמצא כ-800 מטרים מערבית לכפר מיניונס (Minions) באגף המזרחי של בודמין מור (Bodmin Moor), וכ-6 קילומטרים צפונית לליסקרד.
מעגלי האבנים הוצבו בנתיב ששימש לחציית ערבת בודמין מור בין מורדות גבעת סטואו (Stowe's Hill), יישוב קדום על ראש גבעה (והאתר עליו מצויה התצורה הגאולוגית הטבעית המכונה צ'יזרינג) מצפון, לבין גבעת קראדון (Caradon Hill) מדרום.
האתר נמצא בין יובלים של הנחל פואי (Fowey) ממערב והנחל לינהר (Lynher) ממזרח.
מערבית למעגלי האבנים ניצבות שתי אבנים עומדות המכונות דה פייפרס (the Pipers, החלילנים), ובסמוך נמצאים רוגם רילאטון (Rillaton Barrow) וטרתווי קואיט (Trethevy Quoit), קבר כניסה מהתקופה הנאוליתית.
מקור השם "דה הרלרס" (מילולית "הזורקים" או "המשליכים") באגדה, על פיה גברים שיחקו בקורניש הרלינג ביום ראשון הקדוש לנוצרים, וכעונש הפך אותם הקדוש סנט קליר (St.
שתי האבנים הניצבות הסמוכות המכונות "דה פייפרס" (מילולית "החלילנים") הם על פי האגדה שני אנשים שניגנו בחמת חלילים ביום ראשון וזכו לאותו גורל.
על פי אגדה נוספת, בלתי אפשרי לספור במדויק את מספר האבנים העומדות.
האתר כולל שלושה מעגלי אבני גרניט הנמצאים על קו אחד לאורך 162 מטרים מדרום-דרום-מערב לצפון-צפון-מזרח וקוטרם הוא 35 מטרים, 42 מטרים ו-33 מטרים בהתאמה.
צורת שני מעגלי האבנים החיצוניים היא מעגל מושלם, בעוד שהמעגל המרכזי הוא אליפטי במקצת.
מעגל האבנים הדרומי שרד בצורה הגרועה ביותר.
הוא מכיל כיום תשע אבנים, רק שתיים מתוכן עדיין עומדות, ושאר השבע מכוסות בחלקן באדמה.
במעגל המרכזי שרדו 14 אבנים מתוך 28. על פני האבנים יש עקבות ברורים שהן עברו החלקה באמצעות סיתות.
המעגל הצפוני מכיל כ-30 אבנים עומדות, שמתוכן 15 עדיין נראות.
גובה האבנים נע בין 1.07 מטרים ל-1.55 מטרים במעגל הצפוני ובין 1.4 ל-1.74 מטרים במעגל המרכזי, כאשר האבנים הגבוהות ביותר הוצבו בקצה הצפוני של הציר המחבר בין המעגלים והנמוכות ביותר בקצה השני של המעגל כאשר גובהן של שאר האבנים הותאם כך שלמי שמגיע מדרום נראה כאילו כולן באותו הגובה.
המעגל המרכזי והמעגל הצפוני היו פעם מקושרים באמצעות דרך של אבני גרניט ברוחב 1.8 מטרים ובאורך 27.4 מטרים שעברה דרך הציר המחבר בין שניהם.
שני מונוליתים אחרים הקרויים דה פייפרס, ניצבים 120 מטרים מדרום-מערב למעגל המרכזי, וייתכן ששימשו לסמן את הפתח אל ההרלרס.
שימוש משני באבנים פגע בכל המעגלים במידה מסוימת.
רעיית בקר בערבת בודמין מור גרמה לנפילת רבות מן האבנים, שכן הפרות נהגו להתחכך באבנים, וגרמו לסחיפת הקרקע סביבן.
הבורות הקטנים שניתן לזהות במעגלים הדרומי והצפוני והסוללה הנמוכה שחוצה את המעגל המרכזי הם שרידים לכריית בדיל בתקופה שלאחר ימי הביניים.
האזכור הראשון של ההרלרס היה של ההיסטוריון ג'ון נורדן (John Norden), שביקר באתר סביב 1584. ויליאם קמדן (William Camden) תיאר אותם בספרו "בריטניה" מ-1586. ב-1754 פרסם ויליאם בורלס (William Borlase) את התיאור המלא של האתר.
ראלי רדפורד (Ralegh Radford) חפר באתר זה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ושחזר חלקית את שני מעגלי האבנים הצפוניים באמצעות הצבה מחודשת של חלק מהאבנים והצבת אבני סימון במקומן של האבנים החסרות.
הארכיונים של דוחות החפירה שטרם התפרסמו עברו הערכה מחודשת על ידי ג'קי נובאקובסקי (Jacky Nowakowski) מיחידת הארכאולוגיה של קורנוול (Cornwall Archaeological Unit) וג'ון גולד (John Gould) מקרן המורשת האנגלית, וייתכן שיניבו פרסום של ניתוחים נוספים.
בין 1975 ל-1985 נעשה שימוש בצילומי אוויר שנותחו על ידי צוותים שונים (כולל אוניברסיטת קיימברידג', הקולג' האוניברסיטאי של לונדון והוועדה המלכותית למונומטים היסטוריים באנגליה בתיאום של יחידת הארכאולוגיה של קורנוול) על מנת לזהות ולמפות את מאפייני האתרים בערבת בודמין מור.
קרן המורשת האנגלית ביצעה סקר גאופיזי ב-2004. סקר שערכה יחידת הארכאולוגיה של קורנוול ב-2009 מצא שייתכן שישנו מעגל אבנים רביעי ושתי שורות אבנים.
דה הרלרס הוכרזו כמונומנט עתיק (ancient monument), הראוי לשימור ב-1981.
ב-1967 העלה המהנדס הסקוטי אלכסנדר תום (Alexander Thom) השערה לגבי הכיוונים של ההרלרס.
ההשערה הייתה לגבי כיוונם של ארבע אבנים כלפי מערכות כוכבים.
שתיים מתוכן מכוונות כלפי וגה וארקטורוס ושתיים כלפי ארקטורוס.
השערה זו מסתמכת על מיקום הכוכבים כפי שנראו בשמיים בין 2,100 לפנה"ס עד 1,500 לפנה"ס.
האתר מנוהל על ידי קרן המורשת של קורנוול (Cornwall Heritage Trust) מטעם קרן המורשת האנגלית.ב-1999 הייתה מחלוקת בנוגע לאתר זה ואחרים שתחת השגחת קרן המורשת האנגלית.
חברים בקבוצת בעלי עניין התומכים בתחייה של קורנוול הסירו כמה שלטים משום שהתנגדו לשימוש בשם "המורשת האנגלית", בטענה שקורנוול היא אומה בזכות עצמה.
שלושה אנשים שהיו מעורבים בהסרת השלטים חויבו לשלם פיצויים בסך 4,500 ליש"ט לקרן המורשת האנגלית, והושת עליהם קנס על תנאי למשך שנה של 500 ליש"ט.
בעקבות אירוע זה הועברו כמה אתרים קטנים, כולל ההרלרס לניהולה של קרן המורשת של קורנוול.
האגדה על היווצרות מעגל האבנים הייתה מקור לשיר The Hurlers שחיבר ושר זמר העם מדבון סת' לייקמן.
דה טומאזו לונגצ'אמפ (באיטלקית: De Tomaso Longchamp) היא מכונית ספורט בתצורת גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית רכבי הספורט האיטלקית " דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") אשר יוצרה בין השנים 1972–1989 באיטליה.
2 דלתות - קבריולה (ספיידר), יוצרו 14 יחידות (יוצר משנת 1980).
דגם "דה טומאזו לונגצ'אמפ" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב של טורינו בשנת 1972.
דה טומאזו (באיטלקית:De Tomaso Automobili) היא חברה איטלקית לייצור מכוניות ספורט ומכוניות יוקרה שהוקמה במודנה בשנת 1959.
החברה הוקמה בשנת 1959 על ידי אלחנדרו דה טומאזו, יליד בואנוס איירס.
החברה החלה לפתח מכוניות ספורט ומכוניות יוקרה על בסיס מנועים מתוצרת פורד.
המכונית הראשונה הייתה "דה טומאזו ואלה-לונגה" שייצורה התחיל ב-1964 ונמשך עד לשנת 1968. בתקופה זו נבנו 59 יחידות.
בשנת 1967 החל ייצור "דה-טומאזו Mangusta" שנמשך עד לשנת 1971 ובתקופה זו נבנו כ-400 מכוניות.
בשנים 1961–1963 החברה השתתפה במירוץ פורמולה 1 אך ללא הצלחה.
לקראת עונת 1970 של פורמולה 1 החברה בנתה מכונית עבור צוות בריטי.
המכונית לא הצליחה לסיים ארבע מרוצים ראשונים של העונה.
במהלך המירוץ החמישי החלה שרפה ונהג נהרג.
בשנת 1971 החל ייצור "דה-טומאזו פנטרה".
בחלקם הם נבנו על פסי הייצור של יצרן איטלקי Vignale שנכשל כלכלית בייצור מכונית מדגם "Vignale Gamine" ונרכש על ידי דה טומאזו.
זמן קצר לאחר מכך בעקבות משבר האנרגיה העולמי של שנת 1973 היקף המכירות ירד לכ-100 מכוניות בשנה בלבד.
בשנת 1973 נרכשה חברה "מוטו גוצי" ובעקבות כך דה טומאזו נכנסה לשוק ייצור אופנועים.
בשנים 1976–1993 בבעלות החברה היה גם יצרן איטלקי "מזראטי".
בשנת 1976 נרכשה חברת "אינוצ'נטי".
תוכנן דגם של מכונית ספורט Mini de Tomaso שהיה מיוצר עד לשנת 1987 במפעלי אינוצ'נטי.
בשנת 1993 אינוצ'נטי נמכר לפיאט.
בנוסף למכוניות ספורט החברה נכנסה לשוק מכוניות יוקרה.
בשנת 1971 החל ייצור "דה טומאזו Deauville".
הרכב לא הצליח להתחרות עם מכוניות יוקרה מתוצרת גרמניה ונמכרו רק 244 יחידות.
בשנת 1972 החל ייצור דה-טומאזו לונגצ'אמפ שנמשך עד לשנת 1989 אך ללא הצלחה יתרה.
בשנות ה-2000 תוכננו מספר דגמים חדשים.
כמו כן היה תכנון לבנות מפעל חדש בקלבריה תוך שיתוף פעולה עם יצרן רוסי אוא"ז.
התכנון להיה הגיע לכ-10 אלף מכוניות בשנה אך הפרויקט נכשל.
בשנת 2004 החברה הודיע על תחילת הליך של פשיטת רגל אך ייצור מכוניות חדשות נמשך.
בשנת 2009 החברה נרכשה על ידי ז'אן מריו רוסוליניו וקיבל עזרה מממשלת איטליה להמשך פעילותה של החברה.
בשנת 2012 הוא נעצר והואשם בשימוש לא נכון בתקציבים שקיבל.
בשנת 2014 המפעל במודנה הפסיק את פעילותו.
באפריל 2015 בית המשפט הכריז על מכירת החברה למשקיע מהונג קונג תמורת כ-מיליון יורו.
בשנת 2019 הוצג דגם חדש De Tomaso P72 והוכרז שקיימות תוכניות לייצור כ-70 יחידות מדגם זה.
בשנת 2022 הוכרז שתייצור צפוי להתחיל במפעל חדש בנורבורינג שבגרמניה.
דה היט פקטורי הוא אולפן הקלטות בעיר ניו יורק בבעלותו ובניהולו של טרוי גרמנו.
בדה היט פקטורי הוקלטו מאות אלבומים, ביניהם כמה מהמצליחים ביותר בכל הזמנים:
The Bodyguard של ויטני יוסטון
with Love של נטלי קול
Back to Broadway של ברברה סטרייסנד
Born This Way של ליידי גאגא
דה הבילנד הורנט , היה מטוס קרב דו מנועי שפותח ויוצר על ידי דה הבילנד.
המטוס פותח במהלך מלחמת העולם השנייה כממשיך דרכו של הדה הבילנד מוסקיטו, הוא שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי וזרוע האוויר של הצי המלכותי (בדגם סי הורנט) בעשור שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
מטוסי הורנט שירתו בשנים 1946 עד 1955 בשבע טייסות של חיל האוויר המלכותי ו-14 טייסות של זרוע האוויר של הצי המלכותי, בשנים אלו כבר נחשב למיושן לצד ההתפתחויות במטוסים הסילוניים וכניסת מטוסי קרב מתקדים לשירות כגון הדה הבילנד ומפייר והגלוסטר מטאור.
הורנט F.1: דגם מטוס הקרב הראשוני (60 יוצרו).
הורנט PR.2: דגם צילום אווירי, החימוש בקדמת המטוס הוחלף בציוד צילום והורחבו מכלי הדלק של המטוס להגדלת טווח הטיסה שלו (5 יוצרו).
הורנט F.3: דגם מטוס קרב משופר, בעל כנפיים מחוזקות לאפשרות לשאת 2 עד 4 רקטות בנוסף לפצצה במשקל עד 454 ק"ג, בנוסף הורחבו מכלי הדלק בדגם להגדלת טווח הטיסה (132 יוצרו).
הורנט FR.4: דגם מטוס קרב סיור מבוסס על ה-F.3 (12 יוצרו).
סי הורנט F.20: דגם מטוס קרב ותקיפה ימי, הוא כלל כנפיים מתקפלות ושינויים מבניים בכדי לפעול מנושאת מטוסים כולל וו עצירה.
סי הורנטים כללו גם גרסה משופרת של מנוע הרולס רויס מרלין של ההורנט (79 יוצרו).
סי הורנט NF.21: דגם לוחמה ימית לילית, כלל איש צוות נוסף (נווט/מפעיל רדיו) וציוד קשר וזיהוי מותאם לפעילות לילית (72 יוצרו).
סי הורנט PR.22: דגם צילום אווירי, כלל ציוד צילום במקום החימוש בקדמת המטוס (23 יוצרו).
הנעה: שני מנועי Rolls-Royce Merlin 130/131 (שמאל/ימין), בעלי קירור נוזלי, המספקים 2,070 כוחות סוס (1,540kW) כל אחד.
דה וורנינג היא להקת רוק מקסיקנית ממונטריי.
הלהקה הוקמה בשנת 2013 על ידי האחיות ויאריאל ולז (דניאלה, פאולינה ואלחנדרה) והיא פועלת תחת הלייבל "לאווה רקורדס" של חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
במהלך פעילותה הלהקה הוציאה ארבעה אלבומי אולפן, שני מיני-אלבומים, וחמישה עשר קליפים.
אלבום האולפן האחרון שלה, Keep Me Fed, יצא לאור ב-28 ביוני 2024.
האחיות ויאריאל ולז גדלו במונטריי, ושלושתן הוכשרו לנגן בפסנתר ובכלים שונים עוד מגיל צעיר.
בשלב מסוים בילדותן, דניאלה ופאולינה בחרו בגיטרה ובתופים ככלי הנגינה העיקריים שלהן, בהתאמה.
ב-2013, לאחר שהאחות הצעירה מבין השלוש, אלחנדרה, (שהייתה אז בגיל שבע בערך) בחרה בגיטרה בס ככלי העיקרי שלה.
האחיות החליטו להקים פאוור טריו, ולמדו לנגן שירי רוק, לעיתים קרובות דרך סדרת משחקי הווידאו "Rock Band", ופרסמו סרטונים עם הביצועים שלהן ביוטיוב.
בשנת 2014 הופיעה פאולינה בת ה-12 במגזין התופים הנשי "Tom Tom Magazine" בכתבה על גרסאות הכיסוי שהאחיות פרסמו באותו זמן, ועל הלהקה המתהווה.
מאוחר יותר באותה שנה, האחיות, שהיו באותו זמן בגילאים שבין 9 ל־14, פרסמו ביוטיוב סרטון בו ביצעו גרסת כיסוי לשיר "Enter Sandman" של מטאליקה, שהפך לוויראלי בקרב מעריצי רוק, וזכה ליותר מ-25 מיליון צפיות.
הסרטון זכה לתשומת לב מהגיטריסט של מטאליקה קירק האמט, כשהעניק שבחים לבנות, ובמיוחד לפאולינה על ביצועי התופים שלה, אותם תיאר כ"ביצוע בועט במקסימום".
ביצועיה זיכו אותה בהמשך בפרס "מתופפת הרוק של השנה" לשנת 2023 של Drumeo.
לאחר הצלחת הסרטון, גמלה בלב הבנות ההחלטה לנסות להשיג חוזה עם חברת תקליטים בכדי לבצע שירים מקוריים משלהן.
הן גייסו כסף באתר מימון ההמונים GoFundMe להקלטה של אלבום בן שישה שירים.
האלבום יצא לאור ב-2015 תחת השם "Escape the Mind." במהלך הפקת האלבום, הלהקה פגשה את המפיק ג'ייק קרמונה, שתרם להפקת האלבום, כמו גם לשני האלבומים שבאו בעקבותיו.
באפריל 2015 הופיעה הלהקה בתוכנית האירוח "המופע של אלן דג'נרס".
במהלך אותה תקופה גייסו האחיות כספים כדי להשתתף בתוכנית הכשרה בת חמישה שבועות במכללת ברקלי למוזיקה.
הגיוס נחל הצלחה, והן זכו, בין היתר, לתרומה של כ-10,000 דולר עבור כל אחת מהן מהשחקנית אלן דג'נרס וכן לתרומה מתאגיד הקמעונאות טארגט.
בהמשך הן הופיעו בכנסי TEDx שנערכו באוניברסיטת נבאדה, ב-2016 וב-2017. הלהקה הייתה ידועה בכך שהתאמנה עם סדרת משחקי הווידאו "Rock Band" בתחילת דרכה.
בהמשך, יוצרי המשחק גמלו לה בכך שהכלילו כמה שירים של הלהקה ב-Rock Band 4.
האלבום הראשון באורך מלא של הלהקה, XXI Century Blood, יצא לאור ב-2017. הווידאו-קליפ של השיר זכה במספר פרסים בפסטיבלי קולנוע.
במהלך אותה תקופה הבנות הוזמנו להופיע בפסטיבל Mother of All Rock במונטריי, וכן פתחו מופע של הקילרס באותה עיר.
האלבום השני של הלהקה, Queen of the Murder Scene, יצא לאור ב-2018. בשנת 2019 דה וורנינג הופיעה ב-Rock al Parque, פסטיבל הרוק הגדול ביותר באמריקה הלטינית.
בסוף 2019 הלהקה הכריזה על סיבוב הופעות נרחב ברחבי צפון אמריקה, שבוטל בהמשך עקב מגפת הקורונה.
2020–הווה, חתימה על חוזה הקלטות ויציאה לסיבובי הופעות
באוגוסט 2020 הלהקה חתמה על חוזה להפקת חמישה אלבומים עם הלייבל "לאווה רקורדס" והחלה בעבודה על אלבום חדש עם המפיק דייוויד בנדת'.
הסינגל "Choke" יצא לאור במאי 2021.
מאוחר יותר באותה שנה הלהקה ביצעה גרסת כיסוי נוספת לשיר "Enter Sandman", הפעם עם הזמרת אלסיה קארה, שנכנסה לאלבום The Metallica Blacklist, המכיל גרסאות כיסוי ל"אלבום השחור" של מטאליקה.
בנוסף, גרסה זו של השיר שימשה כמוזיקת רקע במשחק הווידאו "Marvel's Midnight Suns", וכן הופיעה בסדרה המשובשים.
באוקטובר 2021 יצא לאור המיני אלבום Mayday, ולאחר מכן, בתחילת 2022, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בצפון אמריקה.
בסיבוב זה, בין השאר, הלהקה קיימה מופעי חימום ללהקות פו פייטרס וסטון טמפל פיילוטס.
במרץ 2022 יצא לאור הסינגל "Money", שהגיע למקום ה-31 במצעד ה־Mainstream Rock Airplay של ה"בילבורד".
בהמשך, בחודש יוני, יצא לאור האלבום Error, שכלל את שש הרצועות של המיני אלבום, Mayday, את הסינגל "Money" וכן תוספת של עוד שבעה שירים חדשים.
באוגוסט הלהקה חזרה לסיבוב ההופעות הראשי שלה.
בספטמבר 2023 הלהקה הופיעה בטקס פרסי המוזיקה של MTV.
בסוף 2023 הלהקה הוציאה סינגל בשם "More", כחלק מאלבום עתידי.
הקליפ הרשמי של השיר "Qué Más Quieres" שודר לראשונה ב־MTV Live.
יציאת השיר "Automatic Sun" תוכננה לחפוף לזמן ליקוי החמה ב-2024.
באפריל 2024 הלהקה יצאה לסיבוב הופעות שני באירופה, הפעם כמבצעת הראשית; כל הכרטיסים ל־19 ההופעות של הלהקה נמכרו.
ביוני 2024 דה וורנינג השלימה סיבוב הופעות יפני יחד עם להקת הרוק היפנית Band-Maid.
בשהותן ביפן, הלהקות הקליטו יחד שיר משותף, בשם "Show Them", וביצעו אותו יחד כשיצא ב-7 באוגוסט
אלבום האולפן הרביעי, Keep Me Fed, הכולל שישה סינגלים ושש רצועות החדשות, יצא לאור ב-28 ביוני 2024 בשתי גרסאות מוזיקליות שונות: רוק כבד ורוק אלטרנטיבי.
במהלך קידום האלבום הלהקה הופיעה בתוכנית הטלוויזיה ג'ימי קימל לייב.
חברת האם של הלייבל תחתיו פועלת הלהקה – Republic – לקחה על עצמה את רוב הקידום לאלבום זה, עם מכירה של האלבום ושל מרצ'נדייז באתר שלה.
ביולי הלהקה הוצגה כאמן החודש ב-"MTV Push".
בהמשך, כחלק מאירוע של קידום מכירות, הלהקה פרסמה סרטונים בלעדיים שלה והופיעה בראיונות.
במהלך אותו קיץ, הלהקה יצאה עם האלבום החדש לסיבוב הופעות נוסף באירופה, שכלל 19 הופעות, כולל בפסטיבלים ואקן ו־Pol'and'Rock.
הלהקה הכריזה על סיבוב הופעות נוסף, לקידום האלבום Keep Me Fed, שעתיד להתקיים בהמשך השנה.
חברות הלהקה אמרו כי הן מאזינות ל"כל סוג מוזיקה שקיים, ממוזיקה קלאסית ועד פופ".
וציינו את מטאליקה, מיוז, מיי כמיקל רומנס, פינק פלויד, קווין, פול מקרטני, ניל פירט, דייוויד גילמור, פלסבו, בדפלוואר, פאראמור, וכן את סגנונות המוזיקה קיי-פופ וג'יי-רוק כהשפעות מוזיקליות.
השראות האמניות הנשיות שלהן כוללות את היילי ויליאמס, אספרנסה ספולדינג, שילה אי, ולזי הייל.
הלהקה מתוארת כלהקת רוק והארד רוק.
דניאלה "דני" ויאריאל ולז, (נולדה ב-30 בינואר 2000) – גיטרות, קולות רקע ושירה מובילה, פסנתר.
פאולינה "פאו" ויאריאל ולז, (נולדה ב-5 בפברואר 2002) – תופים, קולות רקע ושירה, פסנתר.
אלחנדרה "אייל" ויאריאל ולז, (נולדה ב-13 בדצמבר 2004) – בס, פסנתר, קולות רקע ושירה מובילה.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס המוזיקה של MTV אירופהמופע הפוש הטוב ביותרדה וורנינגפרס גראמי הלטינישיר הרוק הטוב ביותר"Qué Más Quieres"
דה חרולס פסטה (בהולנדית: De Grolsch Veste; בתרגום לעברית 'מבצר חרולס'), שנקרא בעבר אצטדיון ארקה (בהולנדית: Arke Stadion), הוא אצטדיון כדורגל באנסחדה, הולנד המכיל 30,205 מושבים ומשמש כמגרשו הביתי של מועדון הכדורגל טוונטה.
בשנת 2017 אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרת אליפות אירופה בכדורגל נשים, כולל את משחק הגמר.
ביוני 2023 אירח האצטדיון את גמר ליגת האומות.
במהלך שנות ה-90 עלתה דרישה על ידי אוהדי טוונטה להרחיב ולשפץ את מגרשה הביתי של הקבוצה אצטדיון דיקמן.
לאחר שנשקלה הרחבתו ולאור ביקורת על מיקומו הוחלט לבנות אצטדיון חדש בסמוך לאוניברסיטת טוונטה.
ב-31 בינואר 1997 הונחה אבן הפינה של האצטדיון שעלות הבנייה שלו נאמדה בכ- 33 מיליון גילדן.
בשל התקציב המצומצם שעמד לטובת הפרויקט, האצטדיון תוכנן עם 13,500 מקומות בדומה לאצטדיון דיקמן הישן, אך באופן שיאפשר הרחבות עתידיות ללא צורך להרוס את היציעים הקיימים.
בניית האצטדיון ערכה כ-14 חודשים, והסתיימה ב-22 במרץ 1998. כששם האצטדיון החדש שנבחר הוא אצטדיון ארקה (בהולנדית: Arke Stadion).
ב-10 במאי 1998 נפתח האצטדיון באופן רשמי כאשר טוונטה המקומית גברה 3–0 על פ.ס.וו.
איינדהובן במסגרת המחזור האחרון בעונת 1997/1998 בליגה ההולנדית, ומאז הוא משמש כמגרשה הביתי.
ב-1 באוקטובר 2006, שופץ האצטדיון כשהותקנו בו שני קירות וידאו גדולים עם מסכים שטוחים.
במאי 2008, שונה שמו של אצטדיון ארקה לדה חרולס פסטה (De Grolsch Veste), בעקבות הסכם חסות שנחתם עם מבשלת הבירה חרולס הממוקמת באנסחדה.
השם "פסטה" (מבצר) מתייחס לחרונלו (Groenlo), עיירה הממוקמת כ-35 ק"מ מדרום לאנסחדה שהייתה בעבר מבוצרת ועמדה תחת מצור לעיתים קרובות ובה יוצרה בירת חרולס לראשונה.
ב-5 בספטמבר 2009, אירח האצטדיון לראשונה משחק של נבחרת הולנד שגברה 3–0 על יפן במשחק ידידות.
האצטדיון היה אחד משבעת האצטדיונים שאירחו את יורו 2017 לנשים, ואירח את משחק הגמר בו ניצחה הולנד 4–2 את דנמרק.
בשנת 2006, החלו לעבוד על תוכניות להגדלת קיבולת האצטדיון ל-24,000 מושבים.
ההרחבה החלה בינואר 2008 והושלמה בספטמבר 2008, בדיוק בזמן לתחילת עונת 2008/2009.
בינואר 2009 כחלק מההצעה המשותפת של הולנד ובלגיה לארח את מונדיאל 2018, התאחדות הכדורגל ההולנדית בחרה בדה חרלוס פסטה להיות אחד מחמשת האצטדיונים ההולנדים שיתמודדו על אירוח המשחקים.
משמעות הדבר הייתה הרחבת קיבולת האצטדיון למינימום הנדרש של 44,000 מקומות ישיבה.
ב-11 בספטמבר 2009 הודיעה עיריית אנסחדה כי היא מועמדת רשמית לאירוח המונדיאל וכי היא תתמוך בהרחבת האצטדיון ל-44,000 מושבים.
בדצמבר 2009, הוצגו תוכניות להרחבת האצטדיון, אך בדצמבר 2010 לאחר שהצעתן של הולנד ובלגיה הגיעה רק למקום השלישי והן לא נבחרו לארח את המונדיאל הפרויקט נזנח.
לאחר האליפות ההיסטורית של טוונטה בשנת 2010, ונתוני הקהל המרשימים שמילא את האצטדיון כמעט בכל משחק.
בקיץ 2011 החל שיפוץ לטובת הרחבת האצטדיון ל-30,000 מקומות.
ב-7 ביולי 2011, במהלך עבודות להרחבת האצטדיון, קרס לפתע הגג, מה שגרם למותם של שני פועלים ולפציעה של 14 בני אדם.
הקריסה נגרמה ככל הנראה ממשקל יתר על הגג הלא גמור.
לאחר חקירה שנמשכה כחודש, הגג הוסר והעבודה נמשכה.
טוונטה שיחקה את המחזורים הראשונים של עונת 2011/2012 חלקית ללא גג.
והאצטדיון החדש נפתח רשמית ב-29 באוקטובר 2011. שנה לאחר התאונה ביולי 2012 נחנכה אנדרטה לזכר האסון.
תאריךהולנדתוצאהיריבהמסגרתצופים5 בספטמבר 20093–0ידידות23,7506 ביוני 20213–0ידידות7,500
תאריךקבוצה א'תוצאהקבוצה ב'מסגרתצופים14 ביוני 20232–1גמר ליגת האומות24,55818 ביוני 20232–3המשחק על המקום ה-3 בליגת האומות21,292
דה מוין היא עיר הבירה של מדינת איווה שבארצות הברית וכן בירת מחוז פולק.
העיר נוסדה בשנת 1843 ולפי מפקד האוכלוסין של 2020, מתגוררים בה 214,133 תושבים.
העיר ממוקמת על גדת נהר דה מוין שפירושו בצרפתית "נהר הנזירים" (Rivière des Moines).
בניין בית המחוקקים של המדינה, המכונה "הקפיטול של מדינת איווה" ושוכן בדה מוין, הוא ייחודי בכך שכיפתו מצופה זהב.
העיר ייחודית בכך שיש בה מערכת סקייווק - מדרכות עיליות - מדרכות אוויריות מקורות המאפשרות לאנשים לנוע מבניין לבניין לאורך 5.6 ק"מ מבלי לצאת מהבניינים.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על התיישבויות אנושיות עוד מהאלף ה-5 לפנה"ס.
ההתיישבות המודרנית החלה כאשר הוקם מבצר אמריקאי בשנת 1843. ב-22 בספטמבר 1851 דה מוין התאגדה כעיר.
בשנותיה הראשונות ואף במלחמת האזרחים האמריקנית העיר סבלה משיעור צמיחה איטי, אך המצב השתנה בשנת 1866, כאשר נסלל קו רכבת העובר בסביבת העיר.
בשנים אלו החלה גם כריית פחם אשר תרמה לצמיחת העיר.
לאחר שהשפל הגדול גרם לאבטלה רבה, הממשל עודד את חיזוק התעשייה על מנת ליצור עוד מקומות עבודה.
החל משנות ה-80 היוצרות התהפכו והמשק עבר להתבסס ממקצועות "צווארון כחול" למקצועות חופשיים של "צווארון לבן".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 חל דילול מסוים באוכלוסייה כתוצאה מתהליכי פרוור.
העיר מנוהלת על ידי מועצה בראשה עומד ראש העיר - החל משנת 2005 פרנק קוני, שני חברי מועצה הנבחרים על ידי כל העיר וארבעה חברים נוספים המייצגים כל אחד את אחד מרבעי העיר.
להלן נתונים אודות האוכלוסייה בדה מוין:
בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי דה מוין, אולם על אף שמו של שדה התעופה הוא משמש לטיסות בינמדינתיות בלבד, ולא לטיסות בינלאומיות.
דֵּה יוּרֶה (מלטינית: de jure; בעברית: לַהֲלָכָה) הוא ביטוי בלטינית שמשמעו "לפי החוק", לעומת דה פקטו, שמשמעו "למעשה" או "בפועל".
הביטויים "דה יורה" ו"דה פקטו" משמשים כדי לציין את המצבים "בעקרון" ו"בפועל", בהתאמה, כשמתארים מצבים פוליטיים.
בתקינה למשל, יכול תקן להתקיים "דה יורה" אבל לא "דה פקטו", ולהפך.
למשל, בארצות הברית אין לשפה מעמד רשמי כשפת המדינה ("דה יורה"), אך השפה הרשמית "דה פקטו" היא אנגלית.
כמו כן, התקן למדידת מרחקי דרך בארצות הברית הוא קילומטר (שכן ארצות הברית היא צד באמנה הבין-לאומית למידות, Convention du Mètre), אך התקן "דה פקטו" למדידת מרחקי דרך הוא מיל.
ניתן למצוא מספר רב של משפטים סותרים (דה יורה) אך אף אחד מהם אינו בתוקף (דה פקטו).
דוגמה לכך היא מצרים, אשר לפי החוק העות'מאני הייתה פרובינציה של האימפריה העות'מאנית אך דה פקטו הייתה חלק מהאימפריה הבריטית.
דוגמה נוספת היא לואי השבעה עשר, מלך צרפת, אשר שלט בצרפת דה יורה בלבד.
כתוצאה מהמהפכה הצרפתית, הוא היה כלוא בזמן שהיה תורו למלוך, ועל כן לא שלט בצרפת דה פקטו (בפועל).
דה יוזד היא להקת פופ פאנק-רוק מאורם, יוטה, ארצות הברית.
ב-5 באוקטובר 1999, קווין אלמן, ג'ף האורד, ברנדן סטינקרט ואשטון ג'ונסון הקימו את להקת "Dumb Luck".
זמן קצר לאחר צאת המיני-אלבום שלהם הלהקה שינתה את שמה ל"יוזד", ג'ף האורד הפך מסולן לבסיסט וברט מקרקן הצטרף כסולן הלהקה.
הלהקה שלחה את שיריה למפיק ג'ון פלדמן מלהקת הפאנק "גולדפינגר".
לאחר שהוא שמע את השיר "A Box Full of Sharp Objects", הוא הזמין את הלהקה להקלטת דמו.
ב-2001, הלהקה סיימה את הקלטת הדמו ופלדמן החתים אותם בחברת התקליטים "Reprise Records", וכל זה התרחש כמה חודשים לאחר המפגש שלהם.
הלהקה שינתה את שמה מ"יוזד" ל"דה יוזד" לאחר שהתגלה שקיימת כבר להקה עם שם זה בבוסטון.
דה יוזד הוציאו את אלבומם הראשון "דה יוזד" ב-2002, שהפך לאלבום פלטינה, והפכו ללהקה פופולרית עם צאתו.
באלבום זה 4 סינגלים בולטים:
אלבומם השני יצא בספטמבר 2004 ובמאי 2005 ונקרא "In Love and Death" (באהבה ובמוות), והפך גם הוא לאלבום פלטינה.
שם האלבום נקרא כך על הטרגדיות שפקדו את סולן הלהקה בארט.
חברתו שהייתה בהיריון נפטרה ממנת יתר, וכלבו נדרס על ידי מכונית ומת.
השיר "Hard to say" נכתב על חברתו של סולן הלהקה בארט.
"Under Pressure" הוא גרסת כיסוי שביצעה הלהקה יחד עם מיי כמיקל רומנס לשיר של קווין ודייוויד בואי.
ב-22 במאי 2007, יצא אלבומם השלישי של הלהקה, "Lies for the Liars", הכולל רצועת DVD של הכנת הקליפ "Lies for the Liars".
לפני יציאת האלבום תכננו חברי הלהקה להוציא מיני אלבום, אך בגלל בעיות עם חברת התקליטים תאריך יציאתו נדחה ולבסוף הוא יצא ב-19 בפברואר 2008. שם המיני האלבום הוא "Shallow Believer".
בינואר 2008, החלו חברי הלהקה לעבוד על, Artwork, אלבומם הרביעי אשר יצא לאור בשנת 2009.
ברט מקרקן - סולן וקלידים
קווין אלמן - גיטרה וקולות רקע
ג'ף האורד - בס וקולות רקע
דן וויטסיידס - תופים (מספטמבר 06')
ברנדן סטינקרט - תופים וקולות רקע (עד ספטמבר 06')
דה ניו אמסטרדמס היא להקת אינדי אמריקאית.
אלבומה הראשון של הלהקה, Never You Mind, הוקלט בשנת 2000 והופץ בלייבל Vagrant Records.
באלבום ישנה השפעה ניכרת יותר של רוק אנד רול מאשר באלבומים הבאים.
דה נשיונל , היא להקת אינדי רוק אמריקאית אשר נוסדה בסינסינטי אוהיו, ארצות הברית בשנת 1999, ופועלת כיום מברוקלין, ניו יורק.
שירי הלהקה, אשר תוארו כ"אפלים, מלנכוליים וקשים לפירוש", מושרים בידי סולן הלהקה בעל קול הבריטון, מאט ברנינגר.
שאר הלהקה מורכבת משני זוגות אחים: התאומים ארון (גיטרה וקלידים) וברייס (גיטרה) דסנר, והאחים סקוט (גיטרה בס) ובראיין (תופים) דבנדורף.
אלבומה Trouble Will Find Me היה מועמד לגראמי בקטגוריית "האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר" בשנת 2014.
בשנת 1991 מאט ברניגר וסקוט דבנדורף נפגשו באוניברסיטת סינסינטי, שם יסדו עם חברים נוספים את להקת ננסי, אשר סגנונה היה גראז' רוק.
בדצמבר 2020 יצא לאור השיר "Coney Island" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, בו התארחה הלהקה.
בשנת 2008 תמכה הלהקה במועמדות ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, וביחד עם להקת הברידרז הקימו קונצרט רוק לתמיכה.
בשנת 2009 ניגנה הלהקה במופע התרמה עבור הבית הטיבטי של פיליפ גלאס בקרנגי הול בניו יורק.
בשנת 2010 הופיעה הלהקה בפני 25,000 איש, כהקדמה לנאום הנשיא ברק אובמה בקונצרט מדיסון.
דה מארס וולטה היא להקת רוק מתקדם אמריקאית מאל פאסו שבטקסס, אשר הוקמה ב-2001. מנהיגי הלהקה הם הגיטריסט עומר רודריגז-לופז והסולן סדריק ביקסלר-זוולה, שהקימו את הלקה לאחר פירוק להקתם הקודמת, At The Drive-In .
הלהקה משלבת השפעות מוזיקליות רבות כולל רוק מתקדם, אקספרימנטל רוק, פיוז'ן, ומוזיקה לטינית.
הלהקה ידועה בשל ההופעות החיות האנרגטיות שלהם, ובשל אלבומי הקונספט שלהם.
ב-2009 הלהקה זכתה בפרס גראמי בקטגוריה "ביצוע הרוק כבד הטוב ביותר" עם שירם "Wax Simulacra".ב-2008 נכתב עליהם במגזין "הרולינג סטונז" שהם להקת הרוק מתקדם הטובה ביותר.
ב-2012 הכריז הגיטריסט שלהם עומר רודריגז-לופז, על הפסקה זמנית, אך אמר שלא יודע אם הלהקה תחזור לנגן בעתיד.
דה לאט (בווייטנאמית: Đà Lạt, לעיתים Đàlạt) היא עיר בדרום וייטנאם, בירת מחוז לאם דונג.
העיר ממוקמת בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים, ומזג האוויר בה קריר מאשר ברוב חלקי וייטנאם.
עובדה זו תרמה להפיכתה ליעד תיירותי.
העיר מכונה גם "עיר האביב הנצחי" ו"עיר אלפי האורנים", על שם יערות האורן הגדלים בסביבתה.
בשל תנאי מזג האוויר הנוחים, היא גם מהווה מרכז לגידולים חקלאיים כגון כרוב כרוביות ופרחי הידרנג'אה.
בנוסף, ידועה העיר בשל תעשיית שימורי הפירות ובמוסדות מחקר בתחומי הביוטכנולוגיה.
בשנת 2009 התגוררו בתחומי העיר כ-206 אלף תושבים, מתוכם כ-185 אלף בעיר עצמה, והיתר בסביבתה.
האמונה הרווחת היא ששם העיר ניתן לה בידי מקימיה הצרפתים, והוא מהווה ראשי תיבות של הביטוי הלטיני Dat Aliis Laetitiam Aliis Temperiem, שפירושו "נותנת לאלה עונג ולאלה אקלים נוח".
למעשה, אלו הם ראשי תיבות בדיעבד.
מקורה האמיתי של שם העיר הוא בבני הלאט (Lạt), ופירוש השם הוא "הנחל של לאט".
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה האזור חלק מקוצ'ין הסינית, שהייתה בעצמה חלק מהמושבה הצרפתית הודו-סין.
הבקטריולוג אלכסנדר ירסין, תלמידו של לואי פסטר, חיפש מקום להקים בו אתר נופש, ולאחר שקיבל את ברכתו של המושל, פול דומר, יצא לסייר באזור.
לאחר שנבחנו מספר חלופות, נבחר מיקומה של העיר, וב-1907 נחנך בית המלון הראשון.
על תכנון העיר הופקד האדריכל ארנסט אבראר.
הוקמו בה שדרות רחבות, פארקים ובתי מידות, וכן מבני ציבור כמו מרכז רפואי, בתי ספר ואף מגרש גולף.
באופן מודע, לא נבנו בעיר מפעלי תעשייה.
אחד מבתי הספר שהקימו הצרפתים, הופעל בידי כמרים ונזירים עד 1969, 15 שנים לאחר שהצרפתים עזבו את וייטנאם.
ב-1929 הוקם בית ספר עבור ילדיהם של מיסיונרים אמריקאים וקנדים שפעלו בדרום-מזרח אסיה.
בית ספר זה פעל עד 1965, אז הועבר לבנגקוק.
מוסדות חינוך דתיים נוספים הוקמו בידי ישועים ומסדרים אחרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה דה לאט כבירתה של הודו-סין, במקום האנוי.
במלחמת וייטנאם הוצבו בעיר חיילים של צבא דרום וייטנאם.
ככלל, נשמר השקט בעיר במהלך המלחמה, ואולם במתקפת הטט תקפו לוחמי הווייטקונג את עמדות הצבא.
הצבא סבל אבדות קשות, אך הצליח להדוף את המתקפה.
בשל גובהה, נהנית דה לאט ממזג אוויר נוח וקריר ביחס לרוב האזורים בווייטנאם.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר נעה בין 15.6°C ל-24.2°C.
אף שגשמים עשויים לרדת בכל ימות השנה, התקופה שבין מאי לאוקטובר היא העונה הגשומה, ובמהלכה יורדים כ-75% מהמשקעים.
כמות המשקעים השנתית היא 1,775 מ"מ.
הסגנון האדריכלי המאפיין את מרכז העיר הוא קולוניאלי-צרפתי.
תחנת הרכבת, שנחנכה ב-1938, נבנתה בסגנון אר דקו, תוך שילוב אלמנטים מקומיים.
גג התחנה המורכב משלושה גגות משולשים מושפע ומרמז על הר לאנג ביאנג הסמוך לעיר, שלו שלוש פסגות, וכן משווה לתחנה מראה דומה לזה של תחנת הרכבת של הערים דוויל וטרוויל-סור-מר שבצרפת.
תקרת התחנה קמורה, ויש בה גם ויטראז'ים.
היא הוכרה כאתר היסטורי לאומי ב-2001. מנזר דומן דה מארי (Domaine de Marie), שהוקם אף הוא ב-1938, כולל גג דומה.
אחד המבנים יוצאי הדופן בעיר הוא המבנה בו שוכנת אכסניית האנג נְגָה.
המבנה, שנבנה ב-1990, מכונה גם "הבית המשוגע".
הוא בנוי בצורת עץ בניאן ענק, וכולל אלמנטים עיצוביים מעולם הטבע, כגון קורי עכביש, פטריות ובעלי חיים, תוך הקפדה על הימנעות מקווים ישרים וסימטריה.
את המבנה תכננה האדריכלית דאנג וְיֶיט נְגָה, בתו של נשיא וייטנאם לשעבר, טרוּאוֹנג צ'ינג.
ב-1933 נבנו בעיר שני ארמונות, האחד עבור המושל הכללי של הודו-סין, מבנה המשמש כיום כבית מלון ולקבלות פנים, והשני ארמון הקיץ של באו דאי, אחרון הקיסרים משושלת נגוין.
בארמון נשמרו רהיטים ופריטים שונים של הקיסר.
בעיר פזורים גם מספר מוסדות דתיים.
פגודת לאם טיי ני הוקמה ב-1961, מוקפת גן פורח, ובה מתגורר נזיר בודד, העוסק באמנות.
פגודת לינג סוֹן הוקמה ב-1938, וידועה בפעמון הענק שלה, העשוי סגסוגת של זהב וברונזה.
הקתדרלה נבנתה בין 1931 ל-1942 עבור תושביה הצרפתים של דה לאט, והיא נבנתה בסגנון המאפיין קתדרלות בצרפת.
בשנת 1919 הוקם סכר בנחל העובר בסמוך לעיר, ונוצר אגם קטן, שנקרא על שם המשוררת בת המאה ה-17 סוּאַן הוּאוֹנג, שנודעה בהתקפותיה על צביעות האצולה והממסד הדתי.
דה נייס (The Nice, בתרגום לעברית: הנחמדים) הייתה להקת רוק מתקדם אנגלית שהוקמה בשנת 1967.
הקלידן קית' אמרסון והבסיסט לי ג'קסון היו חברים בלהקתו של גארי פאר הטי-בונז (T-Bones) לפני התפרקותה.
ארנולד, שזכתה להצלחה גדולה יותר בבריטניה מאשר בארצות הברית, רצתה להחליף את להקת הליווי שלה, הבלו ג'ייס (The Blue Jays).
אמרסון, שהופיע באותו הזמן עם להקת ה-V.I.P.s, גייס את ג'קסון, את המתופף איאן האג ואת הגיטריסט דייוויד או'ליטס.
שם הלהקה נוצר כשארנולד אמרה "הנה הגיע דה ", שחברי הלהקה שמעו כ"דה נייס".
הלהקה הופיעה לראשונה במאי 1967. האמרגן של ארנולד אנדרו לוג אולדהם הסכים שהלהקה תפתח במופע חימום עצמאי ולאחר מכן ינגנו כלהקת ליווי.
הלהקה עזבה את ארנולד בסתיו 1967, וחתמה על חוזה עם חברת התקליטים של אולדהם אימידיאייט (Immediate).
האג הוחלף במתופף בריאן דיווידסון בהמלצתו של או'ליסט.
הלהקה הקליטה באותו הסתיו את אלבום הבכורה שלה, "המחשבות של אמרליסט דאבג'ק".
האלבום כלל עיבוד ל-Blue Rondo A La Turk של דייב ברובק בשם "רונדו", תוך שינוי המשקל המקורי של 9/8 למשקל 4/4. בשנת 1968 הלהקה החליפה את אולדהם באמרגן טוני סטרטון-סמית'.
ביוני יצא הסינגל "אמריקה", עיבוד ליצירתו של ליאונרד ברנשטיין מתוך סיפור הפרברים, בשילוב עם סימפוניית העולם החדש לדבוז'אק.
בסופו של הסינגל בנה בן השלוש של ארנולד מקריא את השורות: "אמריקה מעוברת בהבטחה וציפייה, אך היא נרצחת בידי הבלתי-נמנע".
באוקטובר או'ליסט עזב את הלהקה ולא הוחלף, דה נייס הפכה לשלישייה של קלידים, בס ותופים.
בנובמבר יצא אלבומם השני "ארס לונגה ויטה ברוויס" (האמנות ארוכה, החיים קצרים).
האלבום כלל עיבוד לאינטרמצו מתוך סוויטת קרליה מאת סיבליוס.