tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1924 עבר לבודפשט ולמד בגימנסיה הרפורמית ברחוב לוניאי.
לאיוש אפרילי היה מורו לפילוסופיה.
בתום לימודי התיכון בשנת 1932 נרשם ללימודי שפות וספרות באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודשפט, בתחום הלימודים הקלאסיים (לטינית, יוונית) והשפה הגרמנית.
בשנת 1936 סיים את התואר ובשנת 1937 קיבל תעודת הוראה כמורה ליוונית, לטינית וגרמנית.
באותה תקופה, עד שנת 1939 השתלם בקולגיום על שם אטווש בבודפשט.
במסגרת חילופי סטודנטים נסע להשתלמות באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת ברלין.
מוריו העיקריים היו אנדראש אלפלדי וקארוי קרניי.
החל משנת 1940 התחיל ללמד בבית ספר תיכון.
עם כניסת הונגריה למלחמת העולם השנייה גויס לצבא ולחם ביחידת נ"מ במלחמה נגד ברית המועצות.
בשנת 1945 נלקח בשבי הסובייטי ושוחרר בשנת 1947. בשבי למד את השפה הרוסית, דבר שאפשר לו לעבוד בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי כעורך בהוצאה לאור של האגודה לידידות הונגרית-סובייטית.
אחרי תקופה קצרה של הוראה בתיכון התקבל לעבוד במחלקה ללטינית של אוניברסיטת בודפשט.
אחרי הארגון מחדש של המוסד, לימד כמרצה לפילולוגיה קלאסית ב"אוניברסיטה למדעים על שם לורנד אטווש".
בהמשך לימד כמרצה בכיר גם תולדות העולם העתיק, ובשנת 1954 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1956, עקב תמיכתו במרד ההונגרי נגד השלטון הקומוניסטי והשתתפותו בוועדה המהפכנית לאנשי הסגל האקדמי בפקולטה למדעי הרוח, סולק לאחר דיכוי המרד מתפקידו האקדמי.
אחרי תקופה של אבטלה הצליח להתקבל כספרן בספריית האוניברסיטה.
בשנת 1963 קיבל חנינה והתאפשר לו ללמד כראש הקתדרה לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת דברצן.
החל מ-1978 חזר לפקולטה למדעי הרוח בבודפשט והתמנה לפרופסור, ראש המכון לפילולוגיה לטינית.
בפרישתו בשנת 1985 היה לפרופסור אמריטוס.
בשנים 2001-1971 בורז'אק זכה בחמישה פרסים חשובים על פועלו המדעי.
בשנת 1952 זכה בתואר "קנדידט" לפילולוגיה (בתחום הפילולוגיה הקלאסית) ובשנת 1965 קיבל את התואר דוקטור למדעים.
בשנת 1982 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1987 לחבר מן המניין שלה.
בשנים 1995-1990 היה חבר יושב ראש הוועדה לפרסומים וספרים של האקדמיה ובשנים 1998-1995 כיהן כחבר בוועדת האתיקה שלה.
היה חבר גם במערכת כתב העת "Antik Tanulmányok" (לימודי העולם העתיק).
בורז'אק בלט בחקר יצירותיהם של הורטיוס וטקיטוס על ידי תרגומים ועריכת מהדורות ביקורתיות שלהן.
כן עסק, בין היתר, גם בחקר מורשתו של אלכסנדר מוקדון ובפילולוגיה של השפה הלטינית בימי הביניים.
הוא ניתח את השפעות המזרח והעולם ההלניסטי באמצעות ההיסטוריוגרפיה ההלניסטית על ההיסטוריונים הרומיים.
בורז'אק הצטיין גם בעבודתו עם הסטודנטים ובהרצאותיו, שהפכו לשם דבר בזמנו.
1973 -חבר האקדמיה הלטינית ברומא
1990 - חבר באקדמיה למדעים של טיבינגן
1993 - פרס סצ'ני (על שמו של אישטוואן סצ'ני) על מפעל חייו
1996 - מדליית הזהב של האקדמיה ההונגרית
2001 - הפרס הגדול של הקרן יאנוש אראן
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לורדן אטווש בבודפשט, האוניברסיטאות דברצן והיידלברג, והאוניברסיטה הרפורמית על שם גאשפאר קארוי
אישטוואן באטורי שומיואי שליט טרנסילבניה (בהונגרית: Somlyói Báthory István, 1477–1532 אלבה יוליה) היה אציל הונגרי, שליט טרנסילבניה בשנים 1530-1529, אביו של השליט אישטוואן באטורי שהפך לסטפאן באטורי, מלך פולין.
אישטוואן באטורי שומיואי נולד בשנת 1477 למיקלוש באטורי סאניסלופי (1498-1445) ולז'ופיה באנפי לושונצי.
היו לו שני אחים וארבע אחיות.
ב-26 בנובמבר 1519 ניכס לעצמו באמצעות הסכם ובאמצעים צבאיים מידי הענף אצ'די של משפחת באטורי את העיר סינרוואראליה, בימינו סיאן, במרמורש, יחד עם השוק ומחצית האחוזה הנספחת לאותה עיר.
באותה תקופה הפך אישטוואן באטורי למקורב של יאנוש סאפויאי.
התמנה לאישפאן של המחוז סבולץ' ובשנים 1521–1522 מילא ככל הנראה תפקיד של סגן שליט (וויבוד) של טרנסילבניה.
בשנת 1524 קרוביו, בניו של יאנוש באטורי סאניסלופי - פטר ואימרה - מזכירים אותו כמכהן עדיין כאישפאן של סבולץ'.
ב-13 בספטמבר 1523 מינתה אותו מלכת הונגריה מריה לבית הבסבורג כאישפאן של מחוז ברג וכמפקד העיר מונקאץ'.
הוא כיהן בשני תפקידים אלה עד לקרב מוהאץ'.
בשנים 1523–1524 כיהן בסבולץ' יחד עם אנדראש באטורי.
בפברואר 1530 יאנוש זאפויאי, שבינתיים הוכתר למלך הונגריה, מינה את אישטוואן באטורי לשליט טרנסילבניה (וויבוד או בהונגרית - ואיידה).
אחרי שהסקסונים הטרנסילבנים שלחו אגרות אמונים למלך פרדיננד הראשון, מלך הונגריה, אישטוואן באטורי אילץ אותם בכוח הזרוע לחזור בהם מהחלטתם.
בשנת 1531 הצית באטורי את העיר טורדה מפני שראשיה הכריזו על נאמנות לפרדיננד.
אישטוואן התחתן עם קטלין טלגדי ונולדו להם 8 ילדים: ארבעה בנים וארבע בנות.
אנדראש (מת ב-1563), היה לקפטן של סאטמר, אביהם של הקרדינל אנדראש באטורי, של בולדיז'אר באטורי ושל אישטוואן באטורי, רב-אישפן של קראסנה
קרישטוף באטורי, (1581-1530) שליט טרנסילבניה בשירות אחיו, סטפאן באטורי, מלך פולין ונסיך טרנסילבניה.
היה אביו של נסיך טרנסילבניה ז'יגמונד באטורי.
ז'ופיה באטורי - הייתה אשתו של דמטר צ'אקי, אחר כך של קֶלֶמֶן דוצי
אישטוואן השלישי, מלך הונגריה (בהונגרית: Harmadik István magyar király, בקרואטית: Treći Stjepan, קיץ 1147 – 4 במרץ 1172) היה מלך הונגריה בשנים 1162–1172. הוא החזיק גם בתואר מלך קרואטיה.
דרך אמו, היה ממוצא רוסי.
אישטוואן השלישי הוכתר כמלך בתחילת יוני 1162, זמן קצר אחרי מות אביו גזה השני.
עם זאת, שני דודיו, אחי המלך המנוח, לאסלו ואישטוואן, שהגיעו לחצר הקיסר הביזנטי, קראו עליו תיגר וטענו לכתר מלכות הונגריה בתמיכת הביזנטים ששאפו לספח את הונגריה לתחום שליטתם.
כבר שישה שבועות אחרי הכתרת אישטוואן השלישי, פלש הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס לממלכת הונגריה ואילץ את האצולה ההונגרית להמליך את דודו של המלך, לאסלו.
המלך אישטוואן נמלט לאוסטריה, אך חזר וכבש את פרסבורג (פוז'ון).
ב-14 בינואר 1163 מת יריבו לאסלו והדוד השני שלו, אישטוואן, שנודע כאישטוואן הרביעי, לקח את מקומו, בלי התנגדות.
אולם שלטונו לא היה פופולרי.
אישטוואן השלישי ניצח את דודו ב-19 ביוני 1163 וגירש אותו מהונגריה.
אישטוואן הרביעי ניסה לחזור לכס המלכות בעזרת הקיסר מנואל אבל האחרון החליט להגיע להסכם עם אישטוואן השלישי.
בהתאם להסכם, אישר אישטוואן השלישי שאחיו הצעיר, בלה יהיה דוכס קרואטיה, דלמטיה וסירמיום ושיסע לקונסטנטינופול.
בדרך זאת הוא התיר לביזנטינים את השליטה בנחלות של בלה.
בתמורה הסכים הקיסר להפסיק את תמיכתו בדוד שטען לכתר הונגריה והבטיח להשיא את בלה עם בתו.
על אף ההסכם, מתוך ניסיון לכבוש מחדש את השטחים שאיבד, ניהל אישטוואן השלישי בשנים 1164–1167 מלחמות בביזנטים, אך לא הצליח להביסם.
ההיסטוריונים מיחסים לאישטוואן השלישי את חוקי סקשפהרוואר, דוגמה ראשונה להענקת פריבילגיות מורחבות לעיר הונגרית.
הוא הגיע גם להסכם קונקורדט עם הכס הקדוש ברומא, שבו ויתר על הפיקוח על מינוי הכמרים הקתוליים בהונגריה.
לאישטוואן השלישי ולאגנס מבבנברג נולד ילד אחד, בלה, שנפטר בגיל 5 (1172-1167).
אישטוואן היה בנם הבכור של גזה השני, מלך הונגריה, ושל אשתו הרוסיה, אפרוסינה מסטיסלאבובנה מקייב.
אפרוסינה הייתה בתו של נסיך קייב, מסטיסלאב הראשון "הגדול".
הוא נולד בקיץ 1147 בזמן שצלבנים של מסע הצלב השני חצו את הונגריה בדרכם לארץ הקודש.
הוא הוטבל לנצרות הקתולית בחסות מלך צרפת לואי השביעי.
בשנת 1152, בצוואתה האחרונה, כתבה גבירה בשם מרגרט ש"המלך גזה מלך יחד עם בנו, הדוכס אישטוואן", מה שהעיד אולי שהמלך מינה רשמית את בנו אישטוואן כיורשו.
אולם מעמדו כיורש לא היה ודאי, במיוחד מכיוון ששני דודיו שטענו לכתר, לאסלו ואישטוואן עזבו את הונגריה בשנות ה-1150 המאוחרות והתיישבו בחצר הקיסר הביזנטי מנואל קומננוס, שתמך בעניינם בכל מאודו.
זמן קצר לפני מותו, הנחיל גזה השני את אזורי דלמטיה, קרואטיה וסירמיום לבנו הצעיר, בלה, לימים בלה השלישי.
המלך גזה השני הלך לעולמו ב-31 במאי 1162. ללא דיחוי, לוקאץ' באנפי, הארכיבישוף של אסטרגום (1181-1158), הכתיר את אישטוואן בן ה-15 כמלך.
בשומעו על מותו של גזה השני, אץ הקיסר מנואל להונגריה, מכיוון שחסותו על הונגריה הייתה מאוד חשובה בעיניו, כפי שכתב ההיסטוריון הביזנטי יואנס קינאמוס בספרו "מעשי יואנס ומנואל קומננוס".
היסטוריון ביזנטי אחר, ניקטאס חוניאטס, מצידו, כתב שהקיסר החליט לתמוך בדודו של המלך הצעיר, שנקרא גם הוא אישטוואן, מתוך תקווה שהמלכתו תבטיח לביזנטיון את השליטה בסירמיום ובזמון (זימוני).
לפי קינאמוס, בהחלטתו זו, הסתמך הקיסר במה שהוא קרא "חוק ההונגרים" שלפיו על הכתר להימסר תמיד לאחים השורדים".
מנואל שלח להונגריה צבא שהתקדם עד ליישוב חארם (כיום רם, בסרביה), שם פתחו שליחיו במשא ומתן עם השועים ההונגרים.
אחרי ששוחדו על ידי הביזנטים ומתוך פחד מפלישה ביזנטית, הסכימו המגנטים ההונגרים לקבל את לאסלו, המבוגר שבין דודי המלך, ל"מועמד פשרה" לכתר.
בחרו בלאסלו מכיוון שנראה קצת פחות קשור מאחיו אישטוואן "הרביעי" לאינטרסים הביזנטים.
צבאו של אישטוואן המלך נוצח בקאפוואר.
בסך הכל שלטונו הראשון של אישטוואן השלישי נמשך שישה שבועות בלבד.
הארכיבישוף של אסטרגום, לוקאץ', היה אחד היחידים שנשאר נאמן למלך, וסירב להכתיר את דודו.
במקומו עשה זאת הארכיבישוף של קאלוצ'ה באמצע החודש יולי 1162.
אז הטיל לוקאץ' חרם על לאסלו, בטענה שחטף את הכתר באופן בלתי חוקי מאחיינו, והמלך החדש זרק אותו לכלא.
שוחרר בהתערבות האפיפיור אבל מכיוון ששוב לא הכיר בלגיטימיות המלך נאסר בשנית.
האפיפיור אלכסנדר השלישי שחשש מהגברת השפעתם של הכנסייה הביזנטית ושל הקיסר פרידריך ברברוסה, המשיך להכיר כמלך רק באישטוואן השלישי הצעיר.
בינתיים לאסלו העניק לאחיו אישטוואן "הרביעי" את התואר דוכס.
אישטוואן השלישי חזר מאוסטריה וכבש את מבצר פרסבורג.
הוא לא הצליח לנצל את מותו של לאסלו השני ב-14 בינואר 1163 מכיוון שהוכתר מיד במקומו הדוד הצעיר יותר, אישטוואן הרביעי.
יחד עם זאת, צייתנותו העיוורת של אישטוואן הרביעי לאינטרסים של האימפריה הביזנטית עוררה מורת רוח בקרב רבים מהאצילים ההונגרים.
הוא נהנה מתמיכתם של אישפאנים ובישופים מדרום הממלכה ומתמיכת הז'ופאן הסרבי בלוש.
אישטוואן השלישי גייס צבא של ברונים שנטשו את דודו וצירף אליהם שכירי חרב אוסטרים וגרמנים.
הוא הביס את דודו בקרב סקשפהרוואר ב-19 ביוני 1163. אחרי ארבעה חודשי שלטון בלבד, הדוד אישטוואן נפל בשבי, אך בעצת הארכיבישוף לוקאץ', שוחרר.
רבים משכירי החרב האוסטרים התיישבו בהונגריה.
במהלך שלטונו של אישטוואן השלישי מלכת האם אופרוסינה והארכיבישוף של אסטרגום נותרו היועצים הראשיים של המונרך הצעיר.
אישטוואן הרביעי המודח נמלט קודם לאימפריה הרומית הקדושה, ואחר כך לאימפריה הביזנטית, בה שוב הבטיח לו הקיסר מנואל את תמיכתו.
המלחמות עם הביזנטים ועם ונציה 1167-1164
הקיסר מנואל אכן שלח צבא להונגריה על מנת להחזיר את כס המלכות לבן בריתו, אישטוואן הרביעי.
אז פנה אישטוואן השלישי לעזרה אל ולדיסלב השני, מלך בוהמיה, אך האצילים הצ'כים דחו את בקשתו.
בנסיבות אלה שלח אישטוואן שליחים אל הקיסר מנואל, אך לדברי קינאמוס, "לא הציעו שום דבר מהימן".
מנואל המשיך במסעו אך כעבור זמן קצר הבין ש"בן חסותו (דאז - אישטוואן הרביעי -הערתנו) יתקשה לשלוט על ארץ ההונגרים" ופתח במשא ומתן עם המלך.
לפי ההסכם שהושג במעורבות שליחו של הקיסר, גאורגיוס פלאולוגוס, הכיר מנואל באישטוואן השלישי כמלך הונגריה, והמלך הסכים לשלוח את אחיו, בלה, לקונסטנטינופול.
אישטוואן הבטיח שירשה לביזנטים לשלוט על דוכסותו של בלה בקרואטיה, דלמטיה וסירמיום.
לבלה הובטחה ידה של בת הקיסר, מריה, והפך לחתן ויורש לעתיד של מנואל.
אחרי שננטש על ידי הקיסר מנואל, ניגש אישטוואן הרביעי לקיסר הגרמני פרידריך הראשון.
בערך באותה תקופה קבוצה של ברונים וכמרים בכירים הונגרים שלחו איגרת לקיסר הגרמני שבו הביעו את רצונם לקבל את חסותו על הונגריה.
גם אישטוואן השלישי שלח שליחים אל פרידריך, שהחליט שלא להתערב ישירות.
לעומת זאת הורה פרידריך ברברוסה לבני חסותו, מלך בוהמיה ולדיסלב השני, לדוכס אוסטריה ולמרגגרף של שטיריה לעקוב מקרוב אחרי המצב הפוליטי בהונגריה.
בערך באותו זמן סודרו אירוסיו של אישטוואן השלישי עם בת, אלמונית, של נסיך הליץ', ירוסלב אוסמומיסל.
בנו של המלך ולדיסלב, סביאטופלוק, התחתן מצידו עם אחותו של אישטוואן, אודולה.
בשנה הבאה, 1164, הפר אישטוואן את ההסכם עם הקיסר מנואל ולפי קינאמוס, "חטף את נחלותיו של בלה".
כתב זכויות משנת 1164 של פטר, ארכיבישוף ספאלאטו התייחס לשלטונו של אישטוואן השלישי ושל באן דלמטיה, אמפוד, וטען כי לפחות חלק מדוכסותו של בלה, במרכז דלמטיה, נמצא באותה שנה בשליטתו של אישטוואן.
הבאן אמפוד גייס בדלמטיה כוח צבאי משמעותי על מנת למנוע ניצחון ביזנטי.
הדוד המודח של אישטוואן, אשטוואן הרביעי, פלש לסירמיום ונהנה שם מקבלת פנים שמחה.
בליווי כוחות של המלך הבוהמי ולדיסלב, ועוד יחידות נספחות מאוסטריה והליץ', יצא אישטוואן למסע צבאי נגד הדוד.
הקיסר מנואל נאלץ להפסיק את מסעו בקיליקיה הארמנית, לשוב לדנובה ולפלוש להונגריה, תוך התקדמות עד לבאץ', בסרביה של ימינו.
הוא יצר מגעים עם המלך ולדיסלב ושכנע אותו לשאת ולתת ולשמש בורר בינו לבין ההונגרים.
בהיעדר בן בריתו העיקרי, נאלץ אישטוואן השלישי לוותר על סירמיום לטובת הביזנטים, ולוותר על דלמטיה וקרואטיה לטובת אחיו הצעיר בלה, אך בתנאי שהקיסר יבטיח שלא יתמוך יותר בדודו.
עם זאת אפשר הקיסר מנואל למלך המודח להתיישב בסירמיום.
אישטוואן השלישי פלש תוך זמן קצר לדלמטיה, על אף הבטחתו לוויטאלה השני מיקייל, הדוג'ה של ונציה, כי ייסוג מן הערים הדלמטיות.
בקבלתם את אישטוואן לעירם, תושבי זאדאר גירשו את המושל הוונציאני וקיבלו את חסות הונגריה.
אחר כך הסתער אישטוואן על סירמיום ובאביב 1165 הטיל מצור על דודו בזמון.
הקיסר מנואל החליט לצאת למתקפת נגד, אך מרד של בן דוד בשם אנדרוניקוס קומננוס מנע ממנו להגיע לגדות הדנובה.
עם זאת מנואל שלח שליחים אל השליטים שתמכו בעבר באישטוואן ושכנע אותם להישאר נייטרלים בסכסוך.
הדוד של אישטוואן השלישי, אישטוואן, מת מרעל, בעת המצור על זמון, ב-11 באפריל 1165. המבצר נפל לידי אישטוואן השלישי.
בסוף יוני התחילה מתקפת הנגד הביזנטית.
צבא בפיקוד הקיסר מנואל הטיל מצור על זמון וכבש אותו בחזרה אחרי מספר ניסיונות.
כוח ביזנטי אחר פלש לבוסניה ולדלמטיה וכבש אותן.
לפחות בחלק מהפלישות הביזנטיות השתתף גם בלה, אחיו של אישטוואן השלישי, ושנשא באותה עת את השם היווני אלכסיוס.
חיל הים הוונציאני התערב בדלמטיה לצד הקיסר, ואילץ את זאדאר לחזור לשלטון הדוג'ה.
אישטוואן השלישי נאלץ אז לחתום עם הקיסר מנואל על הסכם שלום חדש, שבו ויתר על סירמיום ודלמטיה.
באביב 1166 הסתער צבא הונגרי בפיקודו של האישפאן דנש, הפלטין של הונגריה, שוב על סירמיום.
ההונגרים ניצחו כוח ביזנטי וכבשו את כל המחוז להוציא את זמון.
הקיסר מנואל שלח שלושה צבאות נגד הונגריה.
הצבא הראשון בפיקודם של הפרוטוסטרטור אלכסיוס אקסוך ואחיו של אישטוואן השלישי, בלה-אלכסיוס, התייצב על הדנובה כדי להסיח את הדעת מתנועות שני הכוחות האחרים, ששדדו את טרנסילבניה תחת פיקודו של לאון בטאצס והגנרל יואנס דוקאס.
הפולשים הביזנטים גרמו להרס רב בשטחים המזרחיים של ממלכת הונגריה והכריחו את אישטוואן השלישי לחפש פיוס.
לפי בקשתו, דוכס אוסטריה, היינריך יאזומירגוט, שאשתו, תאודורה קומננה, הייתה אחיינית של הקיסר מנואל, תיווך הסכם שביתת נשק.
בסוף השנה נשא אישטוואן השלישי לאישה את בתו של דוכס אוסטריה, אגנס מאוסטריה.
בערך באותה תקופה, צבא הונגרי פלש לדלמטיה והביס את המושל הביזנטי במקום, ניקפורוס חלופס.
אישטוואן אישר מחדש את הנכסים בביוגרד נה מורו ואת הפריבילגיות ליישוב סבניצו, מה שהוכיח שערים אלה נמצאו בחסותו.
אחרי חג הפסחא 1167 שלח הקיסר צבא לסירמיום ואת הצי שלו לזמון.
ההונגרים כינסו את כוחותיהם, וגייסו, לפי כוניאטס, הרבה שכירי חרב, במיוחד גרמנים,
רהווין, בן התקופה, טען בספרו "מעשי פרידריך ברברוסה" שאישטוואן השלישי "ניהל מלחמה על קיסר היוונים" מכיוון שמנואל תמך באחיו הצעיר, בלה.
ראהווין והיינריך ממיגלן מסרו שאישטוואן קיבל סיוע מחמיו, הדוכס היינריך "יאזומירגוט".
יחד עם זאת, בקרב סירמיום המכריע, שהתנהל למעשה על יד זמון ב-8 ביולי, הכחיד הצבא הביזנטי בפיקודו של אנדרוניקוס קונדוסטפאנוס את הכוחות ההונגרים שבפיקוד דנש.
קינאמוס כתב כי "המלחמה בהונגרים" הוכרעה בשדה הקרב.
לדברי היינריך ממיגלן, הסכם השלום החדש שנחתם כלל ויתור המלך אישטוואן על הדוכסות שהוענקה על ידי אביו לבלה, אחיו.
גם אחרי 1167 האימפריה הביזנטית לא הפסיקה להוות איום עבור הונגריה.
ב-1169 נולד לקיסר מנואל ילד שהוכרז בשנת 1171 ליורש על חשבון בלה-אלקסיוס שאירוסיו לנסיכה מריה בוטלו.
הקיסר החליט לחתן את בלה-אלקסיוס עם גיסתו, אגנס מאנטיוכיה לבית שאטיון ולהוריד את מעמדו של בלה מ"דספוט" ל"קאיסאר".
אי לכך בלה הפך למעוניין יותר לגבי המצב בהונגריה מולדתו.
אחיו המלך אישטוואן אימץ עמדה זהירה והחליט הפעם שלא לכבוש מחדש את דלמטיה ואת סירמיום ולהפסיק לתמוך בסרבים נגד הביזנטים.
לעומת זאת חיזק באמצעות קשרי נישואים את היחסים עם בוהמיה, עם דוכסות אוסטריה ובשנת 1167 עם ונציה.
הוא סיכם עם הדוג'ה ויטאלה מיקייל, שאחייניתו, מריה, תתחתן ב-17 בדצמבר 1167 עם בנו של הדוג'ה, ניקולה.
קיים מידע שלפיו החרים אישטוואן נכסים של הכנסייה על מנת לממן את מלחמתו באימפריה הביזנטית.
התכתבותו של תומאס בקט עם ג'ון מסולסברי מציינת כי עקרונות הרפורמה הגרגוריאנית לא הונהגו במלואם בהונגריה "בגלל מעשים בלתי מרוסנים של רודנות החילונים נגד המוסדות האפוסטוליים" בסוף שנות ה-1160.
מבלי להיוועץ באפיפיור, העביר המלך אישטוואן מתפקידו את הבישוף של זגרב, פרודאנוס.
ב-1169 שלח האפיפיור אלכסנדר השלישי להונגריה את הלגאט שלו, הקרדינל מנפרד, כדי ללבן את הבעיות עם המלך, עם מלכת האם ועם הכמרים הבכירים.
אחרי משא ומתן סוכם שהמלך יהיה מנוע מלפטר או ולהעביר כמרים בכירים או להפקיע את נכסיהם.
לעומת זאת האפיפיור תמך במלך מול הארכיבישוף של אסטרגום, לוקאץ', כשהלה ניסה למנוע את מינויו של אנדראש, החביב על המלך, כבישוף של גייר בטענה שמינויו איננו חוקי.
האבירים הטמפלרים התיישבו בהונגריה בימי אישטוואן השלישי.
לפי פרנץ מאק ופאל אנגל, העניק המלך פריבילגיות מיוחדות למתיישבים הוואלונים בסקשפהרוואר, לרבות פטור ממכס, בכל רחבי הממלכה.
במאה ה-13 פריבילגיות אלה, שנודעו כ"חוקי סקשפהרוואר" ניתנו גם לערים נוספות ותרמו להתפתחותן.
אישטוואן השלישי מת ב-4 במרץ 1172 .
ארנולד מליבק ששהה באותה תקופה בהונגריה, כתב על שמועה שנפוצה בממלכה ושייחסה את מותו של המלך בן ה-25, להרעלה זדונית.
טקס הלווייה נוהל על ידי הארכיבישוף לוקאץ' בנוכחות חמיו, הדוכס היינריך מאוסטריה, והיינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
בשנות שלטונו שנמשך פחות מעשור החריק אישטוואן את היום הביזנטי ואף תרם להתחזקות ממלכתו ולשיפור מעמדה בזירה הבינלאומית.
אישטוואן בתלן, הרוזן מבתלן (בהונגרית: betleni gróf Bethlen István, גורנשטי, 8 באוקטובר 1874 – מוסקבה, 5 באוקטובר 1946) היה עורך דין, אגרונום ופוליטיקאי הונגרי.
כיהן כראש ממשלת הונגריה בין 1921 לבין 1931. הוא היה ראש הממשלה בהונגריה במשך התקופה הארוכה ביותר במאה ה-20.
מוצא משפחת בתלן, כמשפחת אצולה גבוהה, מגיע עד למאה ה-13. משפחת הרוזן בתלן הייתה משפחה פרוטסטנטית.
סבו וסבתו מצד אביו היו, הרוזן יאנוש בתלן (1792–1851), שר חצר מלכותי וקיסרי, מזכיר הממשלה, והברונית ז'וז'נה וושלני מהַדַד (1808–1891).
סבו וסבתו מצד אימו היו הרוזן דומוקוש טלקי (1810–1876), חבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי לכל ימי חייו, האוצר הראשי של הכנסייה הרפורמית (פרוטסטנטית) של טרנסילבניה, חבר ההנהלה של האקדמיה ההונגרית למדעים, והרוזנת קלמנטינה טלקי (1827–1894).
הרוזן אישטוואן בתלן והרוזנת אילונה טלקי התחתנו ב-5 בינואר 1870 ונולדו להם שלושה ילדים קלמנטינה (הרוזנת ארמין מיקש), אילונה ואישטוואן.
בתלן הבן נולד ב־1874, צפונית לטרגו מורש, במחוז מורש-טורדה.
הוא למד בתרזיאנום בווינה ((1883–1893 התרזיאנום (במקור Collegium Theresianum, ואחר כך Theresianische Akademie), היה מוסד חינוכי על שם הנסיכה הגדולה מריה תרזה, ואחר מכן הקיסרית)) זה היה אקדמיה בווינה, במקור לחינוך צעירים ממוצא אצילי, שנסגרה בשנת 1938. לאחר לימודיו בווינה למד בשנים 1893–1896 בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת בודפשט.
בין 1898 ל-1900 היה סטודנט אורח באקדמיה המלכותית לכלכלה בהונגריה, שם קיבל תואר אגרונום.
הוא השתתף בישיבות אספות המחוז כבר בשנת 1898–1899 ונבחר לנציג המחוז בשנת 1901 עד 1939. משנת 1900 ניהל את אחוזתו בטרנסילבניה.
בשנת 1901 נשא לאישה את הסופרת הרוזנת מרגיט בתלן (1882–1970), ונולדו להם שלושה ילדים: אנדראש, אישטוואן וגאבור.
פעילותו הפוליטית של בתלן החלה בשנת 1901, אך הוא הפך למנהיג פוליטי חשוב רק בשנת 1918. בסתיו אותה שנה מתח ביקורת על מעשיה של ממשלת מיהאי קארואי.
בשנים 1918 - 1919 הוא היה אחד המארגנים העיקריים של הכוחות האנטי-מהפכניים, בסתיו 1919 היה "שר טרנסילבני סודי".
לפני כן בפברואר 1919 הקים את "מפלגת האיחוד הנוצרי-לאומי" (KNEP), ולאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הפך לראש "הוועדה האנטי-בולשביקית" (ABC) בווינה.
משנת 1920 היה חבר ב"ברית הדרומית" הסודית ((הברית הדרומית (כינוי מסווה EX, ואחר כך ET) הייתה האגודה הסודית הנוצרית-לאומית החשובה ביותר שפעלה בתקופת שלטון מיקלוש הורטי, ובאמצעות מערכת היחסים המשפיעה שלה הייתה לה השפעה משמעותית על החיים הפוליטיים בהונגריה)).
תקופת "הקונסולידציה של בתלן" בהונגריה (1921–1931)
בשנת 1920 היה בתלן חבר במשלחת ההונגרית לקונגרס השלום בפריס שהכין את אמנת השלום בטריאנון.
בתקופת משטר הורטי במשך עשר שנים (14 באפריל 1921 – 24 באוגוסט 1931) הוא היה ראש ממשלת הונגריה.
ממשלתו, שהייתה מזוהה כנוצרית-לאומית, תמכה וייצבה את משטרו של העוצר מיקלוש הורטי.
באוקטובר 1921, למרות תמיכתו הרגשית במלוכה, הוא תמך בהורטי למנוע את חזרתו של המלך (שהתפטר לפני כן), הקאמבק השני של המלך קרל הראשון, קיסר אוסטריה, לכס המלוכה ההונגרי ואז ביצע את ההליך החקיקתי של שלילת המלכות בהונגריה משושלת הבסבורג.
בשנות העשרים של המאה העשרים, נאלצה ממשלת בתלן שוב ושוב להתמודד עם ביקורות של לגיטימיסטים (תומכי החזרת המלוכה), שלחלקם היה קול משמעותי בפרלמנט.
כראש ממשלה, הוא הגביל וצמצם את זכות ההצבעה בבחירות והחזיר את ההצבעה הגלויה במחוזות, אך לא בערים הגדולות.
מעשה זה סיפק רוב פרלמנטרי נוח למפלגת השלטון.
עד שנת 1923 הוא הדיח ממפלגתו את הפוליטיקאים הלאומניים כמו של גיולה גמבש.
מדיניות ממשלתו עשתה רבות למען ייצוב הכלכלה ההונגרית.
בתלן הקים את הבנק הלאומי ההונגרי בשנת 1924 והשיג הלוואה של 250 מיליון קרונות מחבר הלאומים.
הוא הסדיר את הגירעון הממשלתי, והנהיג את הפנגו ההונגרי בשנת 1927 וכן הנהיג מערכת מכסים חדשה.
בשנת 1926 התערער מצבו עקב פרשת זיוף הפרנק הצרפתי בהונגריה.
הוא הציע את התפטרותו, אך הורטי לא קיבל את ההתפטרות.
ממשלתו החלה אז במדיניות תרבותית וחברתית חדשה, הנהיגה פנסיית חובה וביטוח רפואי חובה והחלה לשפר את רשת בתי הספר הציבוריים ואת בריאות הציבור.
בשנת 1928 העביר חקיקה מקלה בחוק הנומרוס קלאוזוס שהתקבל בשנת 1920 והגביל מאותה עת את קבלת מספר היהודים לאוניברסיטאות.
בתלן לא היה אמנם אנטישמי (כמו הורטי), אך בתקופת כהונתו הנוצרית-לאומית חלה הרעה במצב יהודי הונגריה, אם כי מצבם היה טוב לאין שיעור משנות השלושים שבאו לאחר סיום כהונתו ובוודאי משנות הארבעים הידועות לשמצה ברדיפת והשמדת היהודים.
בסוגיית הרפורמה בקרקעות, הוא התנגד לרפורמת הקרקעות הרחבה יותר, וייצג את עמדתם של בעלי האחוזות הגדולות.
בהסתמך על קדושת הרכוש הפרטי דחה את הרעיון של פתרון הקיצוני יותר, דהיינו הפקעת האחוזות הגדולות, ותמך רק בדרך מוגבלת לספק את "רעב" האיכרים לאדמות.
בנאומי הקמפיין שלו הוא תמך, אך בפועל, מנע את יישום הרפורמה בקרקעות.
עם כל אלה, הוא תרם לשימור מערכת האחוזות הגדולות ללא כל שינוי מהותי.
מדיניות החוץ שלו הייתה לשנות את חוזה טריאנון ולצמצם ככל האפשר את ההשפעה הגרמנית והרוסית.
הוא תכנן להחזיר השטחים מעבר לגבול שהיו מיושבים בהונגרים ללא משאל עם.
הוא דגל לתת לרוסינים ולסלובקים להחליט לגבי השתייכותם המדינית, הוא רצה אוטונומיה בטרנסילבניה על בסיס שוויון בין העמים (ההונגרים והרומנים), והציע משאל עם דרומית להונגריה, באזור צפון ממלכת יוגוסלביה, שם ההונגרים היו במיעוט.
בשנת 1927 כרת חוזה ידידות הונגרי-איטלקי ואז התקרב לגרמניה (עדיין של ויימאר).
הוא ניסה למתן את השפעות המשבר הכלכלי העולמי על ידי לקיחת הלוואות, אך נאלץ לנקוט בצעדי צנע.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט ב-19 במרץ 1944, כלומר במהלך הכיבוש הגרמני, הוא ירד למחתרת וקיבל שבץ מוחי פעמיים במהלך הסתתרותו.
בחודש ינואר 1945, כשהרוסים כבשו את בודפשט, הציע להם לשתף פעולה, אבל הושם במעצר בית.
באפריל נלקח לברית המועצות כדי למנוע ממנו לנסות לאחד כוחות עם הכוחות אנטי-קומוניסטיים.
הוא מת מדום לב בבית החולים בכלא בוטירקה במוסקבה, ב-5 באוקטובר 1946.
אישטוואן ארשי (במקור אדה שלייפר, בהונגרית: Eörsi István; בודפשט, 16 ביוני 1931 – בודפשט, 13 באוקטובר 2005) היה סופר, משורר, מתורגמן, יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט ופרס אטילה יוז'ף.
הוא היה דודו של הפוליטיקאי מתיאש ארשי, תלמידו של ג'ורג' לוקאץ' ולאחר מכן המתרגם שלו.
בנו לאסלו ארשי הוא היסטוריון.
אישטוואן ארשי נולד כבנם של פאל שלייפר וטרז ארשי כמעט עשור לאחר הולדת אחיו הגדול המשפטן דיולה ארשי, שנולד ב-19 בספטמבר 1922. הוא עבר את השואה בבודפשט ורבים מבני משפחתו נספו.
אחרי מלחמת העולם השנייה כאחיו, גם לו היו השקפות סטליניסטיות ובמותו של סטלין כתב שיר שפיאר אותו.
משנת 1953 הפך לרפורמטור וחסיד של אימרה נוג'.
הוא לקח חלק פעיל ב של שנת 1956, בעיקר כעיתונאי.
לאחר דיכוי המרד נידון לשמונה שנות מאסר בדצמבר 1956, אך בשנת 1960 קיבל חנינה.
עד 1967 התפרנס מתרגומים, אך באותה שנה קיבל חוזה במגזין "החיים והספרות".
בשנים 1977 עד 1982 הוא היה דרמטורג בתיאטרון בעיר קאפושוואר, אך פוטר בגלל ההתנהגות האופוזיציונית שלו.
מאז הוא היה סופר עצמאי.
בשנים 1983–1986 התגורר במערב ברלין.
אישטוואן בקפי (במקור קאן, בהונגרית: Békeffi István Miklós; סגד, 31 באוגוסט 1901 – בודפשט, 9 ביוני 1977) היה מחזאי כותב קברט יהודי-הונגרי זוכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף, אחיינו של המנחה לאסלו בקפי.
בקפי נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור בקפי (בשמו הקודם קאן-Kann) פקיד, ושל אירן שטראוס.
הוא למד בבית ספר תיכון צבאי באוראדיה ובשופרון והיה סטודנט לאחר מכן באוניברסיטה בבודפשט במדעי הרוח.
בשנת 1926 הוא נתגלה לקהל עם הבורלסקה המוצלחת שלו, על במת "תיאטרון סיגט" ( Sziget Színpad) "במת האי" בהונגרית (איפה היית בלילה?) ואחריו הועלו לבמה אופרטות רבות שלו, קומדיות וסצנות קברט.
מחבריו השותפים הקבועים היו: דז'ה קלר, אדוריאן שטלה (שטיין), לאסלו ודנאי (וולף) ולאיוש לייטאי (ליברמן) כולם יהודים.
את התסריט הראשון שלו כתב בשנת 1934. עד 1942 הוא היה המחבר או המחבר המשותף ל-22 תסריטים לסרטים שונים.
הוא שרד את השואה ולאחריה בין 1945 לבין 1946 ערך את כתב העת של בלה באלאז', פינסורו (Fényszóró) "הזרקור" בהונגרית.
הוא גם תרם למספר תסריטים, קומדיות וסרטים ביוגרפיים.
כתב כמה מופעי קברט, שהאחד המוצלחים שבהם היה על דמותו של פומוצ'י, אזרח קטן בעל כוונות טובות, אך "לא יוצלח", אותו גילם בלה שאלאמון לאורך השנים.
לאחר דיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956 בקפי היגר לחו"ל בשנת 1957, התיישב בשווייץ וכתב בעיקר תסריטים לתעשיית הקולנוע של גרמניה המערבית (תאונה, 1957; שקרן, 1961; נערה כמעט הגונה, 1963 וכו').
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה, "מלאך טס מעל ברוקלין" (1957), שהופיע גם כספר.
הוא חזר לבודפשט בשנת 1971 עם אשתו אידה טוראי.
ב־27 בפברואר 1976 הוצג בתיאטרון האופרטה של בודפשט המחזמר "הכלב שקוראים לו מר בוצי".
ב־11 באוקטובר 1926 התחתן עם השחקנית אידה טוראי (1908-1997) בבודפשט, ששיחקה ברבים מסרטיו ומחזותיו.
מספר הצגות הבכורה שרשומות על שמו ב"מאגר התיאטרון ההונגרי" הוא (מ-1946 ואילך): 67.
זה המקרה שלי (קומדיה 1929)
אהבת הצוער; Kadettenliebe וינה, 1934
Lustspiel לונדון - וינה - רומא, 1935
לאתי מתי, השולית קונדיטור הערמומ ; 1943
גברת דרי (תסריט, בודפשט, 1951)
הבדיחות, הזוגות והשנסונים של אישטוואן בקפי ודז'ה קלר; 1957 (ספריית הבמה העליזה)
עורך הדין המכושף (גם בהולנדית, גרמנית, איטלקית, סרבית)
Der Hund, der Herr Bozzi hiess (הכלב שקוראים לו מר בוזי); ברלין, 1959
הכלב שקוראים לו למר בוצי; 1980
אישטוואן זאדור (במקור וייס, בהונגרית: Zádor István; קיקינדה, 15 בינואר 1882 – בודפשט, 24 במאי 1963) היה גרפיקאי, צייר, צייר דיוקנאות יהודי-הונגרי, ניצול שואה.
זאדור נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה וייס ושרולטה יוקלי (1863–1903).
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון עבד עד 1906 כפקיד בנק.
בנוסף לעבודתו, החל משנת 1901 ללמוד בקורסי בית הספר לעיצוב בבודפשט.
בשנים 1906 עד 1909 התגורר בפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות יפות.
בשנים 1909 עד 1910 היה סטודנט באקדמיה בפירנצה.
ב־27 בדצמבר 1910 נשא לאישה בבודפשט את ברטה זוננברג, בתם של דוד זוננברג וינקה פישל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה צייר וכתב צבאי, ביחד עם מיקלוש ואדאס ויאנוש ואסארי, וב־1918–1919, הכין ציורי כתבות מהפכניים.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגורר בוויימר ואחר-כך במינכן.
כשחזר להונגריה, הפך לאחד החברים המייסדים של אגודת פאל סיניאי מרשה.
הוא ביקר במושבת האמנים של סולנוק מספר פעמים בשנות ה-30. בשל האנטישמיות שהתגברה בהונגריה וחקיקת חוקים אנטי יהודיים הוא עזב חי ועבד בהולנד משנת 1938 וחזר להונגריה רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
לאורך הקריירה שלו, אך בעיקר בשנות החמישים, היה מעורב רבות באיור ספרים.
לדוגמה: קלמן מיקסאט: הרומן "שני הקבצנים" ואייר את התרגומים להונגרית של כמה סופרים קלאסיים רוסים, בהם אלכסנדר פושקין, לב טולסטוי.
אומנותו הושפעה מסגנון הפְּלֶנְאֶר (ציור באוויר הפתוח) של מושבת האמנים בבאיה מארה, מהעולם הסמלי בעל הגוון הכהה של האר נובו ושל אדולף פניאש.
הוא מוכר בעיקר כצייר דיוקנאות, אך יצירתו בעלת משמעות גם כגרפיקאי, הוא גם צייר את אחד הדיוקנאות הידועים ביותר של השחקנית גִיזִי בַּיוֹר.
ציור הדיוקנאות שלו מאופיין בריאליזם.
1916, 1918, הסלון הלאומי, בודפשט, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1958, מוזיאון ארנסט, תערוכה משותפת של אוסף יצירות עם הפסל ינה גרטנר.
דיוקן עצמי (1910, שמן על בד, 70X60 ס"מ; מוזיאון יאנוש דמיאניץ', סולנוק
1918: מדליית זהב קטנה (לציור חדר סעודה)
אישטוואן ניארש (בהונגרית: Nyers István; 25 במאי 1924 – 9 במרץ 2005) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ והכנף.
אף על פי שערך רק שתי הופעות במדי נבחרת הונגריה הוא נחשב לאחד השחקנים ההונגרים הטובים ביותר בשנות הארבעים והחמישים.
ניארש נולד ב-25 במאי 1924 בפריימינג-מרליבך שבצרפת למשפחה הונגרית שעבדה בתור כורים.
אחיו הצעיר ממנו ב-3 שנים, פרנץ ניארש, היה גם כן כדורגלן.
כשהיה בן 14 עבר עם משפחתו לבודפשט והחל לשחק במועדון III.
הופעת הבכורה הרשמית שלו הגיעה בגיל 17 עם צבדקאי ואסוטאס, שהיה מועדון יוגוסלבי מסובוטיצה ששיחק במערכת ההונגרית לאחר סיפוח המקום על ידי הונגריה במלחמת העולם השנייה.
כאשר היוגוסלבים החזירו את סובוטיצה לשליטתם ניארש עבר לגנץ שם שיחק תקופה קצרה לצד לאסלו קובאלה.
לאחר מכן בשנת 1945 עבר לספרטק סובוטיצה איתה ערך משחקי סיור ברחבי סרביה כשהם מנצחים בהם את יריביהם בהפרש שערים גבוה, ולניארש כמות שערים רבה מתוכם.
מאוחר יותר באותה שנה חזר להונגריה ושיחק באויפשט עימה זכה באליפות בעונת 1945/46. אחר כך שיחק בויקטוריה ז'יז'קוב מצ'כוסלובקיה ובסטאד פראנסה פריז.
לאחר שנתיים במועדון הצרפתי ניארש עבר לאינטר מילאנו בה היה בשיא הקריירה שלו.
הוא התפתח להיות לאחד החלוצים הטובים ביותר שהיו בליגה האיטלקית וכבר בעונתו הראשונה ב-1948/49 כבש 26 שערים וזכה בתואר הכובש המצטיין.
בסך הכל ערך במדי הנראזורי 182 הופעות וכבש 133 שערים.
בשנת 1954 עבר לסרבט ז'נבה ואחר כך לרומא בה שהה שנתיים.
בשנת 1957 עבר לספרד לקבוצות הקטאלוניות ברצלונה, טרסה וסבדל בהן לא שיחק כלל.
ניארש עשה את סוף הקריירה שלו במועדונים מליגת המשנה באיטליה עד שפרש מכדורגל בשנת 1961.
במדי נבחרת הונגריה ערך שתי הופעות בלבד שבשתיהן כבש.
הראשונה הייתה ב-30 בספטמבר 1945 בניצחון 2–7 על רומניה, והשנייה קצת יותר מחצי שנה אחר כך בהפסד 3–2 לאוסטריה.
לאחר הפרישה התגורר מספר שנים במילאנו לפני שהתיישב בסובוטיצה, בה חי עד שנפטר ב-9 במרץ 2005 בגיל 80.
מלך השערים בליגה האיטלקית: 1948/49 (26 שערים)
אישטוואן סומאהאזי (במקור ארנולד שטיינר, בהונגרית: Szomaházy István; וספרם, 28 בפברואר 1864 – בודפשט, 10 בנובמבר 1927) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
ארנולד שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ שטיינר, סוחר בעיר וספרם, ושל פאני בויניצר.
הוא למד הן בעיר הולדתו והן בבודפשט.
תחילה עבור "הלאום" (Nemzet), מאוחר יותר עבור הפשטי נפלו, עבור ה"עיתון ההונגרי" (Magyar Hirlap) וגם עבור כתב העת של המשורר היהודי-הונגרי יוז'ף קיש "השבוע" (A Hét).
בהמשך כתב מאמרים לעיתונים אחרים בבירת הונגריה.
עם סיפורים קצרים הוא הופיע לראשונה בשבועון בשם "יום ראשון" ((Vasárnapi Ujság (1854–1921)) כבר בגיל שש עשרה, שם הופיעו גם סיפוריו הארוכים לאחר מכן.
הוא היה מספר בסגנון צרפתי, קליל, בעל דמיון, ופורה מאוד.
הוא כתב יותר משלוש מאות סיפורים הומוריסטיים בסך הכל, כמו גם כמאתיים מאמרים הומוריסטיים.
הוא אפילו לא רצה להשיג יותר מהבידור הקל.
לעיתים קרובות הציג את הדמויות האופייניות של יהדות בודפשט של אותה תקופה, טיפוסים חדשים של העיר הגדולה, במיוחד נשים עובדות משוחררות.
הוא הציג את האידיאל של גבירות רופאות או קלדניות על מכונות הכתיבה ובהארתו הן היו תמיד מצליחות מאוד וחביבות.
הרומנטיקה המטרופולינית שלו הפכה פופולרית עוד יותר בגלל ההומור השלו והאירוניה המתונה שלו.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אישטוואן האן (בעברית: יצחק יוסף האן, בהונגרית: Hahn István; בודפשט, 28 במרץ 1913 – בודפשט, 26 ביולי 1984) היה היסטוריון של העת העתיקה יהודי-הונגרי, רב, פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא של האקדמיה ההונגרית למדעים (1982), חבר סגל בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
אישטוואן האן נולד במשפחה יהודית להורים רופאים כבנם של דז'ה האן (1878–1940) ושל אירמה הרצוג (1877–1948).
בשנת 1935 קיבל תעודת הוראה לתיכון ודוקטורט במדעי הרוח בהיסטוריה הלטינית-והיוונית באוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (משנת 1951 שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשנת 1937 קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
גם הוא וגם אמו שרדו את השואה בבודפשט.
בשנת 1953 סיים את לימודיו במחלקת בערב של אוניברסיטת אטווש לוראנד תואר ברוסית.
בשנים 1937–1942 היה מורה במחלקת החינוך של הקהילה היהודית של פשט.
משנת 1942 היה מרצה בגימנסיה של בית המדרש לרבנים, משנת 1948 היה ממלא מקום מנהל הגימנסיה הממלכתית יצחק יהודה גולדציהר ברובע 8 בבודפשט.
בשנים 1949–1951 היה סגן מנהל הגימנסיה פזקש ברובע 8. בשנים 1952–1955, היה מרצה בכיר במכללה הפדגוגית בודפשט ולאחר מכן פרופסור חבר.
בשנים 1955–1957 היה ראש החוג להיסטוריה של המכללה הפדגוגית בעיר אגר.
משנת 1957 היה מרצה בכיר במחלקה להיסטוריה יוונית-רומית באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, משנת 1959 היה פרופסור חבר, משנת 1963 ועד פרישתו בשנת 1983 פרופסור מן המניין.
במקביל, בין 1959 לבין 1962, עמד האן בראש המחלקה להיסטוריה העתיקה של אוניברסיטת סגד על בסיס משרה חלקית ולימד את ההיסטוריה של העת העתיקה, היסטוריה של יוון והיסטוריה של האימפריה הרומית.
בשנת 1979 נבחר כחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים וב-1982 כחבר מן המניין.
האן עסק גם בתחומים רבים של ההיסטוריה המזרחית והיוונית-רומאית העתיקה וההיסטוריה הדתית, כולל תרבות עירונית עתיקה, כלומר תרבות הפוליס, המדע הצבאי העתיק, התקופה המיקנית וההומרית, הדמוקרטיה האתונאית, כלומר עידן פריקלס, המיתולוגיה היוונית והרומית.
הוא הציג את האימפריות העתיקות מלידתן עד נפילתן.
בעבודותיו ציטט רבות היסטוריונים קדומים, היווני הרודוטוס ותוקידידס, או הרומאי אפיאנוס.
המאפיינים העיקריים של דיוקן החוקר והמרצה שלו היו: כישורי שפה נרחבים (הוא קרא בעשרים ושש שפות וכתב ודיבר בהרבה מהשפות הללו).
זיכרון מעולה, יכולת הדגשת נקודות, הצגה חזותית ומוסר עבודה יוצא דופן.
אשתו הייתה יהודית קלמן, בתם של הרב אדן קלמן (מקודם קוהן-כהן) ושל מרגיט שטרסר.
בריאת העולם באגדות האסלאם (בודפשט, 1935);
ספר הבר מצווה (עם אדולף פיש, בודפשט, 1938);
תוכנית לימודים להשכלה כללית תיכונית והכשרת מורים.
פרהיסטוריה, ימי קדם, ימי הביניים המוקדמים (בודפשט, 1953);
היסטוריה של העת העתיקה (בזרימת הזמן, בודפשט, 1967);
אלים ואנשים (בודפשט, 1968; מהדורה שנייה מתוקנת, מורחבת, בודפשט, 1980; גם בגרמנית: Götter und Völker, בודפשט, 1977);
האלים של רומא (לקט, ערך, הערה, בודפשט, 1975);
מחקרים מדתות עתיקות (בודפשט, 1982);
היסטוריה עולמית בשנים עד 1789 / נערך.
פאל אנגל, בבקרת אישטוואן האן, פטר האנאק, גזה קומורוצי (בודפשט, 1982).
ארטמידורוס דלדיאנוס כמקור להיסטוריה חברתית (בודפשט, 1985).
נוצרים, יהודים ברומא העתיקה (היסטוריה, 2004).
נשיא שותף בחברה לעת העתיקה (מאז 1979).
בשנת 2008, לזכרו של אישטוואן האן, המחלקה שלו, המחלקה להיסטוריה עתיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד וקרן Non Omnis Moriar הקימו הוקרה מדעית להכרה במדענים שכתבו יצירות משמעותיות בתחומי המחקר של פרופסור האן.
בין 22 ל-23 במרץ 2013, לכבוד 100 שנה להולדתו אישטוואן האן אוניברסיטת אטווש לורנד, האקדמיה ההונגרית למדעים וקרן Non Omnis Moriar ארגנו כנס בנושא תולדות הדת.
חדר הסמינרים של המחלקה להיסטוריה עתיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד נושא את שמו.
אישטוואן הרמן (במקור שלמה הרמן, בהונגרית: Hermann István; בודפשט, 10 באוקטובר 1925 – בודפשט, 12 בספטמבר 1986) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, אסתטיקה, מבקר, מחנך, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (נספח: 1976, מן המניין: 1985).
אשתו הראשונה הייתה אגנש הלר.
אישטוואן הרמן נולד במשפחה יהודית ושרד את השואה, כנראה בשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אחרי מלחמת העולם השנייה כבר בשנת 1946 הוא הכיר את אגנש (אגי) הלר ושניהם השתייכו אז לתנועת "הנוער הציוני" בהונגריה.
שלמה הרמן הדריך קבוצות ילדים וקיים מפגשים רבים ב"קן" של התנועה בבודפשט.
עם הזמן התרחק מהציונות ביחד עם אגנש הלר ושניהם הצטרפו למפלגה הקומוניסטית, בעוד חברם לתנועה ניסן הירשמן עלה לישראל בשנת 1948. הרמן השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד בין 1945 לבין 1950, בהתמחות בפילוסופיה הונגרית ובכלכלה פוליטית, שם היה תלמידו של ג'רג' לוקאץ'.
בשנים 1950 עד 1956 היה מורה בבית הספר הטכני לכלכלה.
בין 1956 לבין 1958 ובין 1967 לבין 1973 עבד כעמית מחקר במכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1957, ואחר כך מ-1968, היה מרצה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1958 שוב היה מורה, הפעם בגימנסיית מרגיט קפקא.
בין השנים 1965–1967 היה עמית מחקר וחוקר בכיר במכון ללימודי תיאטרון.
מ-1973 היה יועץ מדעי באוניברסיטת אטווש לוראנד.
מ-1977 עד 1986 עמד בראש אוניברסיטת ערב למרקסיזם-לניניזם.
בנוסף לחקר והוראת ההיסטוריה של הפילוסופיה, עסק הרמן גם באסתטיקה.
הוא חקר גם את המבנה האסתטי של התקשורת המודרנית, בחן גם את כתביו ואישיותו הפילוסופית של ג'רג' לוקאץ'.
הרמן היה חבר במועדון PEN, באגודת הסופרים, באגודת אמנויות התיאטרון ובאגודת הגל הבינלאומית.
הוא היה יושב ראש ועדת ההסמכה המדעית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
למען הדרמה ההונגרית (מחקרים, 1955)
האסתטיקה של יאנוש אראן (1956)
מחקרי אסתטיקה קולנועית (מחקרים עם מיקלוש אלמאשי וארווין ג'רטיאן, 1961)
זיגמונד פרויד או ההרפתקה של הפסיכולוגיה (1964)
הבעיות של הדקדנס האזרחי (1967)
בעקבות האישיות (מדריך דרמה, מסות, 1972)
תרבות קפיטליסטית, תרבות סוציאליסטית (1974; גרמנית: 1985)
כוחה של המחשבה (מחקרים, 1978)
אידאולוגיה ותרבות בשנות השבעים (1982)
הבעיות הגדולות של הפילוסופיה (1982)
על ההיסטוריה של הפילוסופיה (1985)
מוויכוחי אמונה עד לדרמה (1985)
זיגמונד פרויד: פשר החלומות (תרגום ספרותי, 1985)
אישטוואן ברטה (במקור בֶּק, בהונגרית: Barta István; הודמזוושרהיי, 14 באוקטובר 1892 – בודפשט, 11 בספטמבר 1976) היה צייר, גרפיקאי, אספרנטיסט יהודי-הונגרי.
אישטוואן בק נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה בק (1858–1922) סוחר יין ושל גיזלה ברודי (1864–1956).
הוא סיים את לימודיו ב"מכללה לאמנויות שימושיות" (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) בבודפשט בשנת 1912 כתלמידו של אלדאר קרשפאי-קריש.
בשנת 1913 יצא לסיור לימודים למינכן וב-1914 לפריז.
בין השנים 1920 לבין 1923 עבד כגרפיקאי בווינה ובאיטליה.
מ-1925 עד 1927 התגורר בפריז, שם הפך לצייר כרזות ותפאורות.
בין השנים 1929–1930 עבד במושבת האמנים של סנטאנדרה, וב-1934 פעל במושבת האמנים של באיה מארה.
בשנת 1937 לימד אספרנטו בדנמרק.
מ-1939 עבד שוב בממלכת הונגריה.
אין פרטים עליו בתקופת השואה, אך הוא שרד אותה.
בשנות ה-60, היה חבר במושבת האמנים של קצ'קמט.
אישטוואן ברטה (במקור פוכס; בהונגרית: Barta István; בודפשט, 22 במאי 1910 – בודפשט, 10 באפריל 1978) היה מהנדס חשמל יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממשלתי גבוה בהונגריה, המקביל לפרס ישראל), פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום מחקרו העיקרי היה עיקרון הפעולה של מקלטי רדיו וטלוויזיה וכן ונושאים אלקטרואקוסטיים.
הישגיו בפיתוח טכנולוגיית שידור תמונות הטלוויזיה היו משמעותיים במיוחד.
גם עבודתו כמארגן תוכניות חינוך ומדעים משמעותית: הוא היה ראש המחלקה לטלקומוניקציה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (1949–1972), חבר מייסד ונשיא (1953–1974) של "האגודה למדעי הטלקומוניקציה בהונגריה".
אישטוואן פוכס (ברטה) נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור ברטה (פוכס) מהנדס, קבלן ויזם בנייה ושל יוזפה בֶּנֶדֶק.
הוא עבר את בחינות הבגרות שלו בבית הספר התיכון הריאלי הראשי בויאי ברובע חמש של בודפשט בשנת 1928 ואז החל את השכלתו הגבוהה והיה סטודנט באוניברסיטאות הטכניות של וינה, ברנו וקרלסרוהה.
הוא השיג את התואר שלו בהנדסת חשמל ב-1933 ואת הדוקטורט בהנדסה ב-1934 ממכון קרלסרוהה לטכנולוגיה.
מ-1934 עד 1938 הוא היה מהנדס תכנון באריקסון הונגריה.
אז אריקסון השוודית סגרה את פעילותה בהונגריה וברטה עבר ב-1938 לחברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת כמנהל הפיתוח של מעבדת המחקר בתחום הטלוויזיה.
לא מצוין דבר על קורותיו בשואה, אלא שמשנת 1945 (אחרי מלחמת העולם השנייה) מונה למנהל המחלקה לתדירויות גבוהות.
בין השנים 1948–1949 כיהן כבר בתפקיד המנהל הטכני של חברת הרדיו והחשמל אוריון , ובין השנים 1949–1952 היה ראש המחלקה של המכון לחקר התקשורת.
הוא גם מונה כמרצה בכיר באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ב-1949, שם לימד משנת 1952 עד 1972 והיה ראש המחלקה לטכנולוגיית תקשורת אלחוטית.
בין השנים 1957–1960 היה דקאן הפקולטה להנדסת חשמל באוניברסיטה, ובין השנים 1960–1963 היה סגן הרקטור.
לאחר מסירת הקתדרה לתקשורת שלו, מ-1972 ועד פרישתו לגמלאות בדצמבר 1974, הוביל את עבודת המחקר במכון החדש לתקשורת אלקטרוניקה כמנהל מייסד של המחלקה לאלקטרוניקה וטלקומוניקציה.
ברטה עסק בעיקר בעקרון הפעולה ובהיבטים אלקטרואקוסטיים של מקלטי רדיו וטלוויזיה, בנושאים האלקטרוניים של טלוויזיה צבעונית, בפיתוח מגברים ומכשירים חשמליים ובבעיות של טכנולוגיית פולסים.
במהלך שנות לימודיו באוניברסיטה בקרסלרוהה, הוא חקר את הרטט המאולץ החולף (עירור) של מיקרופונים.
כמהנדס אריקסון היה מעורב בעיקר בפיתוח של מקלטי רדיו וציוד למדידת תדרי רדיו בשנות ה-30. ביישום של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" היה הראשון בהונגריה שבנה רשת טלוויזיה במעגל סגור והשתתף בפיתוח עקרון הפעולה של שפופרות ריק בגלים אולטרה-קצרים ושל מיקרוגלים.
מאוחר יותר, ב-1946, משימתו העיקרית הייתה לקחת חלק בניסויי חברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת בהשתקפות הירח בראשות זולטן באי, במהלכם נבנה מכ"ם כדי לפלוט ולקלוט אותות שהוחזרו מהירח.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה תרם תרומה משמעותית ליצירת תעשיית המכשירים החשמליים ההונגרים ולפיתוח הרדיו הציבורי ללא מאתר תחנות (1949).
בהמשך הקריירה שלו חקר את סוגיות המעגלים החשמליים של ציוד טלוויזיה, פיתח מקלטי טלוויזיה בשחור-לבן עם שפופרות ואימת בניסוי את התפשטות השידור מעבר לאופק.
הוא היה מעורב בהתחלת הייצור התעשייתי של ציוד טלוויזיה ומשנות ה-60 ואילך חקר לעומק את סוגיות האלקטרוניקה של הטלוויזיה הצבעונית.
בשנת 1949 נבחר כחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, בשנת 1976 נבחר לחבר מלא מן המניין והשתתף בעבודת ועדת ההסמכה המדעית, הוא היה יושב ראש המחלקה האלקטרוטכנית וחבר בוועדות המכשור והטלקומוניקציה.
בשנת 1949 היה אחד המארגנים והחברים המייסדים הראשיים של האגודה למדעי הטלקומוניקציה, שבפעילותה היה נשיאה בשנים 1953 עד 1974, ולאחר 1974 היה נשיא כבוד.
הוא גם לקח חלק בנשיאות התאחדות האגודות הטכניות ומדעי הטבע.
בשנת 1967 נבחר כחבר חיצוני של האקדמיה הפולנית למדעים.
הדרג השני פרס קושוט ב-1957 על ספר הלימוד שלו, מכשירי רדיו ומגברים, שפורסם ב-1956.
זכה פעמיים בפרס טיבדאר פושקאש עם ההכרה הטכנית הגבוהה ביותר (1960, 1975).
פסל חזה שלו נחנך בנובמבר 2010 בבניין ה-IT של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
אישטוואן החמישי (בהונגרית: István az Ötödik; נולד לפני 18 באוקטובר 1239 – 6 באוגוסט 1272 באי צ'פל) היה מלך הונגריה וקרואטיה בשנים 1270–1272 ודוכס שטיריה בשנים 1260–1268. הוא היה בנו הבכור של המלך בלה הרביעי ושל מריה לסקרינה.
בלה הרביעי המליך את בנו עוד בגיל שש ומינה אותו כדוכס סלבוניה.
בילדותו השיאו אותו לאליזבט, בת של אחד מראשי הקומנים שהתיישבו בימי שלטונו של בלה הרביעי במישור ההונגרי הגדול.
ב-1257 המלך מינה אותו כדוכס טרנסילבניה וב-1258 כדוכס שטיריה.
האצילים המקומיים בשטיריה, שסופחה לממלכת הונגריה לפני ארבע שנים, התנגדו למושל החדש.
בעזרת מלך בוהמיה, אוטוקר השני הם התקוממו וגרשו את צבאו של אישטוואן ממרבית אזורי שטיריה.
אחרי שאוטוקר השני נחל תבוסה כואבת לצבאות המאוחדים של אישטוואן ושל בלה הרביעי בקרב קרסנברון ב-12 ביולי 1260 עזב אישטוואן את שטיריה ושב לטרנסילבניה.
אישטוואן הכריח את אביו להעניק לו את כל חלקי הונגריה ממזרח לדנובה ויחד עם התואר "המלך הצעיר" של הונגריה (1262).
כעבור שנתיים פרצה מלחמת אזרחים בין בלה הרביעי לבנו, אחרי שאישטוואן האשים את אביו שתכנן לנשל אותו מכל ירושתו.
ב-1266 הם חתמו בסופו של דבר על הסכם שלום, אולם האמון התערער ביניהם לצמיתות.
כשבלה הרביעי הלך לעולמו ב-3 במאי 1270 ירש אישטוואן את הממלכה ללא בעיות.
אבל אחתו אנה ויועציו הקרובים ביותר שלאביו נמלטו לממלכת בוהמיה.
אוטוקר השני פלש להונגריה באביב 1271 אך הובס על ידי אישטוואן.
בקיץ שלאחר כך, מגנאט מורד לקח בשבי את בנו של אישטוואן, לאסלו.
כעבור זמן קצר אישטוואן חלה לפתע ומת.
אישטוואן נולד בשנת 1239 כילדו השמיני ובנו הראשון של מלך הונגריה, בלה הרביעי, ושל אשתו, מריה לסקרינה, שהייתה בתו של הקיסר הביזנטי של ניקאיה, תאודורוס הראשון לסקריס.
הוא הוטבל לנצרות ב-18 באוקטובר 1239 על ידי רוברט, ארכיבישוף אסטרגום,
הילד שנועד להיות יורש המלך נקרא לכבוד אישטוואן הקדוש, המלך הראשון של ההונגרים.
בלה ומשפחתו, יחד עם התינוק, נמלטו לזגרב אחרי שהפולשים המונגולים-טטרים מיגרו את הצבא המלכותי בקרב מוהי ב-11 באפריל 1241
בפברואר 1242 המונגולים חצו את הדנובה הקפואה והמשפחה המלכותית נמלטה אל העיר המבוצרת היטב טרוגיר.
אחרי שבמרץ 1242 באופן מפתיע נסוגו המונגולים מהונגריה, שבו המלך ומשפחתו מדלמטיה.
צ'רטר מלכותי בשנת 1246 מזכיר את אישטוואן בתור "מלך ודוכס סלבוניה".
ככל הנראה, בשנה הקודמת, לפי ההיסטוריונים גיולה קרישטו ופרנץ מאקו, הכתיר בלה את בנו כ"מלך הצעיר" (rex iunior) והעניק לו את האדמות שבין הנהר דראווה והים האדריאטי.
בגיל שבע היה אישטוואן אחראי על קרואטיה, דלמטיה וסלבוניה שבראש כל אחת מחבלים אלה עמד מושל מלכותי המכונה "באן" }
במכתב אל האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בשלהי שנות ה-1240 ציין בלה הרביעי ש"בשם הנצרות השאנו את בננו עם צעירה קומנית.
הכלה הייתה ארז'בט (אליזבת) המכונה "הקומנית", בת של מנהיג קומני שאותו הזמין בלה להתיישב במישורים שלאורך הנהר טיסה.
ארז'בט הטובלה לנצרות, אולם עשרה מנהיגים קומנים שנכחו בטקס לא ויתרו על שבועתם המסורתית על כלב שנכרת לשתיים על ידי חרב
כשהגיע אישטוואן לפרקו בשנת 1257 אביו מינה אותו כדוכס טרנסילבניה.
שלטונו בטרנסילבניה לא האריך ימים, מכיוון שבשנת 1258 אביו הפקיד בידיו את דוכסות שטיריה.
שטיריה סופחה להונגריה בשנת 1254, אולם המגנטים המקומיים התקוממו וגרשו את אישטוואן גוטקלד, המושל שהתמנה על ידי בלה הרביעי לפני מינוי בנו.
אישטוואן ואביו פלשו אז לשטיריה והכניעו את המורדים.
בנוסף לשטיריה קיבל אישטוואן מידי אביו עוד שני מחוזות סמוכים - ואש וזאלה.
באביב 1259 הוא יצא למסע שוד בדוכסות קרינתיה על מנת לנקום בדוכס הקרינתי אולריך השלישי
שלטונו של אישטוואן נשאר בלתי אהוד בשטיריה.
בתמיכת אוטוקר השני, מלך בוהמיה המגנטים המקומיים התקוממו שוב.
אישטוואן הצליח לשמור לעצמו רק עת היישוב פטאו (כיום פטוי בסלובניה) ואת הסביבה.
ב-25 ביוני 1260 הוא חצה את הנהר מוראבה כדי לפלוש לממלכה הצ'כית.
צבאו שכלל סקלרים, רומנים וקומנים, הביס את אחד הכוחות האוסטריים.
עם זאת בקרב המכריע - קרב קרסנברון ב-12 ביולי נוצחו הצבאות המאוחדים של בלה הרביעי ושל אישטוואן, במידה הרבה בגלל איחור הגעתו של הכוח המרכזי שבפיקוד המלך בלה.
אישטוואן שעמד בראש כוח החלוץ נס על נפשו.
ב-31 במרץ 1261 נחתם הסכם השלום ששם קץ למלחמה בין הונגריה לבוהמיה, כשהמלך בלה הרביעי נאלץ לוותר על שטיריה לטובת אוטוקר השני.
איטשוואן חזר לטרנסילבניה ומשל בה בשנית החל מ-20 באוגוסט 1260. ביחד עם אביו פלש לבולגריה ב-1261 וכבש את וידין.
אישטוואן המשיך בפלישה לבד אחרי שאביו שב להונגריה.
הוא הטיל מצור על העיר הבולגרית לום, שעל גדת הדנובה והתקדם אל וליקו טרנובו תוך כדי מרדף אחרי הצאר הבולגרי קונסטנטין טיך.
אולם הצאר הצליח להתחמק מעימות ישיר עם ההונגרים ועד סוף השנה ראה אישטוואן לנכון להסיג את כוחותיו מבולגריה.
בתחילת שנות ה-1260 יחסיו של אישטוואן עם אביו בלה הרביעי התערערו.
הצ'רטרים של אישטוואן חושפים את פחדיו מפני נישול מהירושה וגירוש על ידי אביו.
הוא האשים מספר ברונים בלי לנקוב בשמותיהם, כי הסיתו את המלך הזקן נגדו.
מצד שני צ'רטרים של אישטוואן מוכיחים שהוא העניק אחוזות ברוזנויות (מחוזות היסטוריים) ביהר, סטמר אוגוצ'ה ואחרים מחוץ לטרנסילבניה.
בעקבות כמה עימותים בין תומכי המלך הבכיר ואלו של המלך הצעיר בסתיו 1262 תיווכו הארכיבישופים פיליפ טירייה מאסטרגום וזמרגד של קלוצ'ה בין המחנות היריבים.
ב-25 בנובמבר 1262 הסכם השלום בפרסבורג (ברטיסלבה) ציין את חלוקת הממלכה, לפיה קיבל אישטוואן את האזורים ממזרח לדנובה.
באשרו את ההסכם ב-5 בדצמבר הבטיח אישטוואן, בין השאר, שלא יפלוש לדוכסות סלבוניה, שהוענקה על ידי בלה הרביעי לאחיו הצעיר של אישטוואן, בלה.
באותם הימים הציג אישטוואן את עצמו בתארים "מלך צעיר, דוכס טרנסילבניה ושליט הקומנים".
אציל בולגרי בשם הדספוט יאקוב סבטוסלב קרא לעזרתו של אישטוואן אחרי שאחוזותיו באזור מדרום לווידין נכבשו על ידי כוחות ביזנטים במחצית השנייה של שנת 1263. אישטוואן שלח לבולגריה תגבורות בפיקודו של ווייבוד טרנסילבניה, לסלו השני קאן, ווייבוד טרנסילבניה.
הוויבוד גבר על הביזנטים וגירש אותם מבולגריה.
אישטוואן העניק את וידין ליאקוב סבטוסלב
הפיוס בין אישטוואן לאביו לא ארך ימים.
אישטוואן הפקיע אחוזות של אמו ושל אחותו, אנה, לרבות בסטרצה (כיום ביסטריצה, ברומניה) ופיזר שנמצאו בחבלי הארץ הנתונים בשליטתו.
בשלהי שנת 1264 צבאו של בלה הרביעי חצה את הדנובה תחת פיקודה של אנה, היא הטילה מצור על שארושפטק וכבש אותה, ולקחה בשבי את אשתו ואת ילדיו של אישטוואן.
הוויבוד של טרנסילבניה, לסלו קאן קם הפעם נגד אישטוואן כשהוא עומד בראש צבא של קומנים.
אישטוואן הביס אותו בקרב במצודת דווה.
השופט העליון המלכותי לרינץ, בן למשפחת קֶמֵן (Kemény) הגיע בשמו של בלה, בראש צבא חדש ואילץ את אישטוואן להימלט לפקטהלום, כיום קולדיה, ברומניה.
לרינץ הטיל מצור על המצודה, אולם תומכיו של אישטוואן הבריחו את הנסיך משם.
אישטוואן יצא למתקפת נגד והכריח את לוחמי אביו לסגת.
הוא הכריע את צבא אביו בקרב אישאסג במרץ 1265. שני הארכיבישופים תיווכו הסכם פיוס חדש בין המלך לבנו, שנתן תוקף לחלוקת הממלכה משנת 1262. ב-23 במרץ 1266 חתמו בלה הרביעי ואישטוואן על הסכם שלום במנזר הבתולה הקדושה באי הארנבים (כיום האי מרגיט בבודפשט).
בעת מלחמת האזרחים בהונגריה, בן החסות של אישטוואן, הדספוט יאקוב סבטוסלב הכיר בחסותו של הצאר קונסטנטין טיך של בולגריה.
בקיץ 1266 פלש אישטוואן לבולגריה וכבש את וידין, פלבן ומבצרים אחרים והביס את הבולגרים בחמישה קרבות.
יאקוב סבטוסלב הסכים להיות תחת חסותו אל אישטוואן וחזר להיות שליט בווידין.
מאז השתמש אישטוואן בצוויו בתואר "מלך בולגריה"
בשנת 1267 הכירו בלה ואישטוואן יחדיו בחירויות האצילים כ"משרתי מלכות".
בשנת 1269 ברית נישואים כפולה בין אישטוואן לקרלו האראשון, מלך סיציליה.
בנו של אישטוואן, לסלו, התחתן עם בתו של קרלו, אליזבת מסיציליה ובנו של קרלו הראשון, קרלו השני, קיבל את ידה של בתו של אישטוואן, מריה, לימים מריה מהונגריה, מלכת נאפולי.
אירועים אלה חיזקו את מעמדו של אישטוואן בזירה הבינלאומית.
חוסר האמון בין בלה לאישטוואן לא השתנה.
על ערש דוויי ביקש המלך בלה מאוטוקר השני, מלך בוהמיה, להעניק מקלט לבתו אנה ולתומכיה אחרי מותו.
בלה הרביעי נפטר ב-3 במאי 1270. בתו, אנה, תפסה את האוצר המלכותי ונמלטה איתו לבוהמיה.
הצטרפו אליה יועציו הקרובים של בלה הרביעי, הנריק קסגי, מיקלוש גרגייה ולרינץ אבא.
הם מסרו למלך הצ'כי את האחוזות קסג, בורושטיאנקה (Borostyánkő) (ברנשטיין, אוסטריה) ואת טירותיהם האחרות לאורך הגבול המערבי.
במקום לעזוב את הונגריה, מיקלוש ההוט הציב במבצרו בפלשקה (Pölöske) חיל מצב מורכב מחיילים משטיריה וארגן פשיטות שוד נגד הכפרים בסביבה.
המלך אישטוואן מינה את תומכיו בתפקידים הבכירים ביותר: למשל, את לסלו גוטקלד מינה כבאן סלבוניה ואת מאתה השני צ'אק כווייבוד טרנסילבניה.
לארכיבישוף פיליפ שהכתיר אותו כמלך בקתדרלת אסטרגום העניק אישטוואן את הרוזנות אסטרגום.
הכרוניקן הפולני יאן דלוגוש כותב שאיטשוואן עלה לרגל אל קברו של סטניסלב הקדוש בקרקוב
ובסוף אוגוסט 1270 ביקר אצל גיסו, בולסלב הטהור, דוכס קרקוב,.
שניהם חידשו את "הברית הישנה בין הונגריה לפולין" והבטיחו זה לזה בריתות "עם אותם הידידים נגד אותם האויבים"..
אישטוואן פגש על אי בדנובה על יד ברטיסלבה גם את המלך אוטוקר השלישי אבל הם חתמו רק על שביתת נשק.
בסביבות 21 בדצמבר 1270 יצא אישטוואן לפשיטת שוד באוסטריה.
באפריל 1271 מצידו, פלש המלך אוטוקר לשטחים מצפון לדנובה וכבש מספר מבצרים, לרבות דווין (כיום בסלובקיה, בהונגרית דוון Dévény), ברטיסלבה ונאג'סומבאט, כיום טרנבה בסלובקיה,.
ב-9 במאי אוטוקר הביס את אישטוואן בברטיסלבה
וב-15 במאי במושונמדיארוואר, אבל ב-21 במאי נחל אישטוואן את הניצחון המכריע על הנהר ראבצה
אוטוקר הסיג את כוחותיו מהונגריה ואישטוואן רדף אחריו עד לווינה.
ב-2 ביולי שליחי המלכים השיגו הסכם שלום בברטיסלבה.
הסכם זה כלל הבטחה של אישטוואן שלא יסייע למתנגדי המלך הצ'כי בקרינתיה וויתור של אוטוקר על הטירות שהוא ואנשיו החזיקו בהונגריה.
ההונגרים נכנסו במהרה למבצרים קסג, בורושטיאנקה ואחרים לאורך הגבול המערבי של הונגריה.
לפי המסופר ב"חיי מרגיט הקדושה", אחותו של אישטוואן, שהלכה לעולמה ב-18 בינואר 1270, אישטוואן נכח בנס הראשון המיוחס לה, שהתרחש ביום השנה הראשון למותה.
הוא התחיל ב-1271 את תהליך הקנוניזציה שלה ברומא.
באותה שנה העניק אישטוואן זכויות עירוניות פריבילגיות ("חוקי סקשפהרוואר) לתושבי העיר גייר.
הוא אישר גם את חירויות ה"אורחים" הציפסרים שהתנחלו בחבל ציפס (ספשג) ופיתחו בעזרת המלך קהילה אוטונומית במקומות אלה.
מצד שני הגן המלך גם את זכויות ארכיבישוף אסטרגום מול אותם "אצילי כנסייה" שניסו להיפטר מהתחייבויותיהם כלפי הכנסייה.
בקיץ 1272 הבאן יואכים גוטקלד חטף את לסלו, בנו ויורשו של המלך, שהיה בן עשר, וכלא אותו בטירת קופריבניצה.
אישטוואן הטיל מצור על המבצר אך לא הצליח לכובשו.
אישטוואן נפל למשכב ונלקח לאי צ'פל.
אישטוואן החמישי הובא לקבורה על יד קבר אחותו, מרגיט, במנזר הבתולה המבורכת באי הארנבים.
ארז'בט (אליזבת "הקומנית"), המלכה הרעיה - (ילידת 1239 לערך- אחרי 1290), לפי ההיסטוריון דיולה קרישטו
מאחד הצ'רטרים של חמיה, בלה הרביעי, יוצא שהקומני סייהאן היה אביה,.
קטלין או קתרינה, מלכת סרביה (ילידת 1256 לערך).היא נישאה ב-1268 לסטפן דרגוטין של סרביה, בנו ויורשו של המלך סטפן אורוש הראשון של סרביה.
מריה, מלכת נאפולי (1325-1257) - נישאה ב-1270 לנסיך קרלו, לימים קרלו השני, מלך נאפולי
נכדם ,קארוברטו היה למלך הונגריה בעשור הראשון של המאה ה-14 תחת השם קארוי הראשון או קארוי רוברט.