tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ענף חקלאי חשוב אותו הובילו יהודי עזה היה המסחר באבטיח הפקועה לתעשיית התרופות באירופה.
במלחמת העולם הראשונה ובתקופת המנדט הבריטי
באפריל 1915 הפגיזו ספינות מלחמה צרפתיות את העיר מן הים.
במהלך 1916 נאבקו האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית על השליטה בתעלת סואץ ובחצי האי סיני.
הכוחות הבריטיים הצליחו לדחוק את הטורקים מחצי האי סיני מזרחה ובתחילת 1917 עמדו באזור רפיח.
הטורקים נערכו בקו הגנה בין עזה ובין באר שבע.
על הכוח הטורקי פיקד הקצין הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין.
שלושה קרבות נערכו באזור עזה, אשר נחשבה כנקודת מפתח לכיבוש ארץ ישראל.
כוחותיו של צ'ארלס דובל, מפקד הכוח הבריטי, נעו בחסות החשכה והערפל ב-26 במרץ לעמדות התקיפה שלהם.
דיוויזיית רגלים מתוגברת תקפה את רכס עלי מונטר הסמוך לעזה ואילו יחידות הפרשים תקפו את העיר ממזרח ומצפון.
לאחר קרב קשה, הצליחו הרגלים הבריטיים לכבוש את אתר עלי מונטר והפרשים האוסטרלים כיתרו את העיר מכל עבריה.
דובל, אשר לא היה בטוח בהצלחת כוחותיו, נתן עם ערב פקודת נסיגה ובכך מסר בעצם את הניצחון בקרב לכוחות הטורקים.
הבריטים, אשר היו מעודדים מהגעת מסילת הברזל וקו המים שסללו בסיני עד למפקדתם בדיר אל בלח, החליטו לתקוף את עזה בשנית.
אלא שבמשך שלושת השבועות שחלפו מהקרב הראשון, חיזק קרס פון קרסנשטיין את עמדותיו בציר עזה-באר שבע והכוח שבפיקודו הצליח להדוף את התקפת הכוח הבריטי תוך שהוא גורם לו אבדות קשות.
רק לאחר נפילת באר שבע בסוף אוקטובר 1917, נפלה גם עזה בידי הכוחות הבריטים ב-7 בנובמבר.
בעזה נמצא בית קברות צבאי, הגדול ביותר לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
בבית הקברות קבורים 3,215 חללים.
בבית הקברות הצבאי קבורים עוד 210 חללים ממלחמת העולם השנייה, 30 חללים מהתקופה שאחריה ו-234 חללים מאומות אחרות
בעת מלחמת העולם השנייה היו בעזה בתי חולים של יחידות אוסטרליות ובריטיות וכן שדה תעופה של חיל האוויר הבריטי.
עוד לפני עזיבת כוחות המנדט הבריטי במאי 1948, נכנסו יחידות של חיל המשלוח המצרי לרצועת עזה ואף נטלו חלק בהתקפות על כפר דרום.
במהלך קרבות מלחמת העצמאות ברחו פליטים ערבים רבים, מאזור השפלה הדרומית ומאזור הנגב לאזור העיר עזה ולערים האחרות ברצועת עזה.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, שויכה רצועת עזה לשטח מצרים, אולם האחרונה החילה בה ממשל צבאי ולא ראתה בה טריטוריה מצרית.
לאחר כיבוש רצועת עזה על ידי מצרים, היה ניסיון לכונן בה מעין ישות של ממשל עצמי פלסטיני; ביולי 1948 הוקמה בעיר עזה "מועצה מנהלית לפלסטין", בספטמבר אותה שנה הקים הוועד הערבי העליון במקום מועצה זאת את ממשלת כל פלסטין.
בזאת התיימר הוועד הערבי העליון כי לממשלה זאת תהיה סמכות גם בגדה המערבית שנכבשה על ידי ממלכת ירדן.
בראש ממשלה זאת הועמד אחמד חילמי, שר החוץ שלה היה ג'מאל חוסייני והממונה על ביטחון הציבור היה פאיז ביי אידריסי.
הוקמה גם אספה מכוננת שבראשה הועמד המופתי חג' אמין אל-חוסייני.
הניסיון להקים בעזה ממשלה כל-פלסטינית נכשל מחמת התנגדותה של ממשלת ירדן, שעמדה לספח את הגדה המערבית וראתה עצמה כנציגה הבלעדית של הפלסטינים.
גם המצרים לא מסרו לממשלה זאת סמכויות של ממש ובספטמבר 1952 הצהירה מועצת הליגה הערבית כי ממשלה זאת חדלה מלפעול.
במבצע קדש ב-1956, נכבשה עזה ב-2 בנובמבר על ידי כוח ישראלי שכלל את חטיבת החי"ר 11, בפיקוד אהרון דורון, שתוגברה בצוות גדודי משוריין מחטיבה 37. כוח זה החל בפעולתו בשעות הבוקר המוקדמות ובצהרי אותו יום נכנעה העיר.
אותו כוח השתלט גם על צפון רצועת עזה ואז נע דרומה לכיוון ח'אן יונס.
את מקומה של חטיבה 11 תפסה חטיבה 12 שעסקה בהחזקת רצועת עזה ובהשלטת סדר בה.
על החטיבה פיקד דוד אלעזר שאף קיבל את כתב הכניעה לעיר מהגנרל המצרי פואד דיגווי שהיה מושל רצועת עזה.
כוחות צה"ל נסוגו מהעיר בעת הנסיגה מסיני בתחילת 1957.
במלחמת ששת הימים ב-1967, כבשה ישראל שנית את רצועת עזה מידי המצרים.
על מבואותיה הדרומיים של עזה נערך ב-5 ביוני קרב קשה בין מגני העיר שנמנו על הדיוויזיה ה-20 "הפלסטינית" של הצבא המצרי ובין חטיבה 11 וגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
בשעות בוקר 6 ביוני, לאחר שחיל האוויר הישראלי הפציץ מטרות בעיר, תקפו הכוחות מחטיבה 11 ומגדוד 202 ממזרח.
במקביל, לאחר שנתקל בהתנגדות קשה באזור ח'אן יונס, נע צפונה גדוד צנחנים נוסף בפיקוד מפקד החטיבה רפאל איתן, מתוגבר בפלוגת טנקים.
כוח הצנחנים הרכוב נע במהירות, שטף מצפון לדרום וחזרה את רחוב צלאח א-דין לכל אורכו, תוך ירי בלתי פוסק ונע חזרה דרומה לאזור ח'אן יונס.
בעיר עצמה החלו להופיע דגלים לבנים מונפים ונערכו קרבות מועטים בלבד.
בצהרי היום הושלם כיבוש העיר ומושלה הצבאי המצרי חתם על כניעת העיר בטקס שנערך בבית החולים שיפא.
עזה שימשה כמפקדה הראשית עבור כוחות צה"ל שהחזיקו את רצועת עזה בין השנים 1967 ל-1994. בשנת 1969 חוברה העיר לרשת החשמל של ישראל על בסיס הזיכיון ההיסטורי של חברת החשמל.
ביולי 1969 חתם המושל הצבאי של עזה, מוטה גור, על צווי גירוש לפייסל חוסייני, אברהים אבו סיטה וחיידר עבדול שאפי.
מתחילת שנות ה-70 החלו עימותים תכופים בין כוחות הביטחון הישראלים לבין הפלסטינים.
בתחילת 1971, פיקד אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון על מבצע למיגור הטרור ברצועת עזה.
ב-4 בינואר 1971 הודח ראש עיריית עזה.
המבצע נמשך שנה, שירש את הטרור משטח הרצועה, והביא לשקט יחסי שנמשך מספר שנים.
כחלק מהתוכנית הוקמו שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית.
בין השאר הוקמה בדרך זאת שכונת קנדה ברפיח שנמצאת כיום בצידו המצרי של הגבול.
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה והעיר עזה הייתה אחד ממוקדי העימות.
בעקבות האינתיפאדה והגבלת חופש התנועה של עובדים עזתיים אל מעבר לקו הירוק התדרדר המצב הכלכלי בעזה.
ב-1994, כתוצאה מהסכמי אוסלו, נסוג צה"ל מהעיר עזה והשליטה בעיר עברה לידי הרשות הפלסטינית.
מנהיג הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, קבע את מפקדתו בעזה וישיבתה הראשונה של המועצה הלאומית הפלסטינית נערכה בעזה במרץ 1996. בשנת 1998 החלה לפעול המכללה האוניברסיטאית למדעים שימושיים.
בשנת 2005, לפי תוכנית ההתנתקות, פונו היישובים היהודיים ברצועת עזה, וצה"ל יצא ממנה יציאה חד צדדית.
לאחר יציאת צה"ל, התגבר ירי רקטות קסאם משטח הרצועה, כאשר הירי מהעיר עזה והעיירות הסמוכות אליה כוון בעיקר אל העיר שדרות וליישובים סביבה.
לאחר ניצחון החמאס בבחירות שנערכו ברצועת עזה ב-2006 ועימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה בו הורחקו פעילי הפת"ח, החמיר המצב הביטחוני בעיר.
ישראל הפעילה סגר על רצועת עזה ומנגד התגבר ירי הרקטות ופצצות המרגמה על יישובי עוטף עזה, שהפכו את העיר ליעד עיקרי של הפצצות חיל האוויר הישראלי.
בדצמבר 2008 פתח צה"ל במבצע עופרת יצוקה שבו פעלו כוחות יבשה, אוויר וים כנגד מטרות פלסטיניות ברצועת עזה.
עיקר המאמץ הישראלי היה סביב העיר עזה: בעיר ג'באליה, במחנה הפליטים שאטי ובשכונות המזרחיות והדרומיות של העיר עצמה.
הכוחות הישראלים נסוגו לאחר כשלושה שבועות.
במהלך המבצע נגרם הרס רב בעיר, כתוצאה מתקיפות של צה"ל ונהרגו מאות מתושבי העיר, חלקם חמושים וחלקם אזרחים.
בנובמבר 2012 פתח צה"ל במבצע עמוד ענן ברצועת עזה, בתגובה לירי המתמשך על יישובי הדרום בשבועות שקדמו לו.
ביולי 2014 פתח צה"ל במבצע צוק איתן ברצועת עזה, בתגובה לירי המתמשך על יישובי הדרום בשבועות שקדמו לו, במבצע שכלל גם כוחות אוויר וים, וב-17 ביולי 2014 נכנס צה"ל קרקעית לרצועת עזה בעקבות חדירה תת-קרקעית לשטח ישראל.
במהלך המבצע הושמדו אלפי רקטות מסוגים שונים, נגרם הרס רב בעיר ונהרגו 2,203 פלסטינים במהלך המבצע.
ב-7 באוקטובר 2023, הוביל ארגון הטרור חמאס את טבח שבעה באוקטובר ביחד עם ארגוני טרור נוספים ובהם הג'יהאד האסלאמי, תקף את ישובי עוטף עזה ורצח כ-1,163 ישראלים.
בעקבות כך הכריזה ישראל מלחמה על החמאס ויצאה למלחמת חרבות ברזל למיגורו.
במהלך המלחמה נכבשו אזורים רבים בעיר עזה וחלקים גדולים ממנה נחרבו.
היישוב היהודי בעזה התקיים לסירוגין מהמאה השנייה לפנה"ס ועד מאורעות תרפ"ט והקמת מדינת ישראל כעבור שני עשורים.
הקהילה היהודית בעיר הוציאה מקרבה רבנים ואישים ידועי שם, אך לאורך כל ההיסטוריה הייתה קהילת מיעוט בעיר שרוב אוכלוסייתה אינה יהודי.
קיומה של קהילה יהודית בעזה נזכר לראשונה בתקופת החשמונאים, הקהילה פרחה בשלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל ושוב ב.
בראשית המאה ה-19 התבטל היישוב היהודי בעיר והוא הוקם שוב כהתיישבות חדשה בעיר בשנת 1886 על ידי יהודים שיצאו לשם מיפו..
ארבע המשפחות הראשונות שחידשו את היישוב היהודי בעזה, אשר עלו ארצה מרוסיה בשנת 1881, ביקשו להפעיל בעיר טחנת קמח, הפועלת על ידי קיטור.
אך מושל העיר לא אישר את הקמת הטחנה בטענה כי נדרש לכך אישור מאיסטנבול.
לעזרתן בא מיסיונר בשם שפירא, שהיה יהודי מומר, נתין בריטי שאינו כפוף להוראת המושל, והוא שאיפשר להם להקים את הטחנה במבנה שבחצר ביתו.
בשלהי שנת 1887 כבר היו בעיר 30 משפחות יהודיות, רובן עולים מצפון אפריקה, בעלי נתינות צרפתית, ספרדית ובריטית.
בשנת 1896 כבר היו בעזה מעל חמישים משפחות יהודיות - שהגיעו מירושלים ומחברון.
כאשר נשלח הרב ניסים בנימין אוחנה להיות הרב של קהילת עזה, על ידי החכם באשי מירושלים, הוא הקים בית ספר עברי לילדי היהודים שלמדו עד אז בבית ספר פרוטסטנטי מיסיונרי.
בית הספר הוקם בתמיכת אליעזר בן-יהודה, ובתמיכת השלטונות העות'מאנים.
שיתוף פעולה מיוחד נרקם בין הרב אוחנה למופתי של עזה, השייח עבדאללה אל עלאמי, מול המיסיון הפרוטסטנטי.
השייח הגיע לביתו של הרב אוחנה כדי ללמוד ממנו כיצד להוכיח כי הברית החדשה בשקר יסודה, וכי היא משבשת את פסוקי התורה.
את הדברים שלמד מפי הרב אוחנה שילב המופתי בדרשותיו במסגד בימי שישי.
מראשית תקופת המנדט וככל שגברה העוינות הלאומנית הערבית נגד היהודים, הלך המצב והחמיר.
קהילת יהודי עזה חרבה סופית לקראת סיום המנדט הבריטי.
בסקר הכפרים (1945) נמנו בנפת עזה 150 יהודים, מהם 80 בעיר עזה עצמה.
אך מאז מלחמת העצמאות, בה נכבשה הרצועה ועזה בתוכה על ידי מצרים, אין עוד יישוב יהודי בעיר.
בעקבות הקרבות שנערכו על כיבוש עזה במלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מהירי הארטילרי של הכוחות הבריטיים והרס פנימי של הבתים על ידי המגנים הטורקים, חרבה העיר ותושביה נטשוה.
רק ביולי 1920, לאחר שנסתיים השלטון הצבאי הבריטי בעיר, החלו התושבים לחזור אל העיר.
המנדט הבריטי מינה ב-1937 את הנרי קנדל (שתכנן את תוכנית האב של ירושלים ב-1944) לתכנן את תוכנית האב לעיר, הקצה כספים והחל לבנות את עזה מחדש.
בבנייה התמקד קנדל בשיקום חלק קטן ממרכז העיר, כולל הפיכת רחוב עומאר אל-מוכתאר לרחוב המרכזי בעיר, ובמקביל, שם את הדגש על הקמת שכונות מתוכננות בפרברי העיר הישנה.
בשנות שלטונו הראשונות של השלטון הישראלי בעיר חולקה עזה לשמונה שכונות:
א-תורכמאן (חלקה הדרום מערבי של שג'אעייה)
ג'דיידה (חלקה הצפון מזרחי של שג'אעייה)
א-תורכמאן (חלקה המערבי של שג'אעייה)
תורכמאן המזרחית (חלקה הדרומי של שג'אעייה)
ג'דיידה (חלקה הצפוני של שג'אעייה)
ג'דיידה המזרחית (חלקה המזרחי של שג'אעייה)
הרחבה מוניציפלית מדרום מערב לעיר (שטח שנוסף לעיר ב-2009)
במשך השנים התפתחה עזה והתפשטה לכל הכיוונים, והיא גובלת ביישובים עצמאיים אחרים הסמוכים אליה כגון:
ג'באליה – עיר מצפון לעזה
מחנה הפליטים ג'באליה – מחנה פליטים מצפון לעזה
בית לאהיא – עיר מצפון לעזה
נזלה – יישוב מצפון לעזה
אל קובה – ישוב מדרום מזרח לעזה
עז הבר (שם מדעי: Capra aegagrus) הוא מין בסוג יעל שבמשפחת הפריים.
עז הבר נחשבת לאבי עז הבית.
אורך חייה נע בין 12 ל-20 שנים.
עז הבר הוצעה בתור זיהוי לבעלי החיים המקראיים אקו וזמר.
אורך ממוצע של גוף עז הבר הוא 1.30 מטר וגובהו מטר אחד.
צבעה חום-אפור עם כתמים שחורים על הרגליים, החזה והפנים.
לזכר קרניים ארוכות שהולכות הצידה שאורכן עד מטר אחד.
לנקבה יש קרניים קטנות והולכות לאחור שאורכן עד 20 סנטימטרים.
עז הבר היא בעל חיים צמחוני הניזון בעיקר מעלי עצים.
היא מרבה לטפס ולדלג על צוקים והרים שמהווים מכשול לאויביה כמו הנמר.
בנוסף ליכולתה לטפס על הרים רמים ותלולים היא מטפסת על עצים כדי להגיע לעלים שאינם נגישים עבורה מן הקרקע.
עז הבר חיה בעדר המונה בין 5 ל-20 פרטים, המורכב מזכר יחיד ומספר נקבות עם הגדיים שלהן.
לאחר שהזכר מזדקן מחליף אותו זכר צעיר וחזק יותר, והזכר הזקן עוזב את העדר וחי בבדידות או מצטרף לעדר זכרים.
עז הבר מתרבה בחודשי האביב.
הזכר מרביע את נקבותיו, והן ממליטות בדרך כלל גדי אחד ולפעמים תאומים.
גדי העזים נגמל מהנקה בגיל שישה חודשים.
בניגוד לעופר השוכב ללא תזוזה מרבית היום גם כאשר אימו הולכת לאכול, גדי עזי הבר עוקב אחר אימו כמעט מיד אחרי שהוא נולד, בדומה לאפרוח.
הנקבה מגיעה לבגרות מינית בין גיל שנה וחצי לשנתיים וחצי, ואילו הזכר מגיע לכך בהגיעו לגיל 3.5 שנים עד 4.
במין עז הבר קיימים כחמישה תת-מינים:
עז הבית (Capra hircus) – נחשבת כיום כמין נפרד.
לעז הבר תפוצה רחבה מאוד, החל באירופה וכלה באסיה.
עז הבר מוגדר כמין שמצבו פגיע בשל תפוצתו היחסית מועטה, אולם תת-מינים מסוימים מוגדרים כמצויים.
עז הבר הייתה קיימת בארץ ישראל ונכחדה בזמן לא ידוע, ככל הנראה בגלל ציד, אובדן בתי גידול ותחרות עם העז המבויתת.
החל בשנת 1975 הובאו לחי בר כרמל עזי בר כרתיות תמורת עדר של צבאים, במסגרת תוכנית להשבת החיות שנכחדו מן הארץ.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 1989 נספו בחי-בר חיות רבות שהיו כלואות בכלוביהן, אך זכרי עזי הבר בעלי יכולות הקפיצה קפצו מעל גדרותיהם ובכך ניצל חלק מהעדר.
למרות זאת, מכיוון ש-18 פרטים מהעדר נספו, פרויקט ההשבה עוכב במספר שנים.
כיום נמצא העדר בהר הכרמל, מדי שנה בתקופת הייחום אוכלוסיית הזכרים שברחו "קופצת לביקור" בכלוב עזי הבר במטרה להרביע את הנקבות ולאחר מכן חוזרת חזרה לטבע.
זיהוי עז הבר עם בעלי חיים מקראיים
במקרא ישנן מספר חיות שהוזכרו ככשרות ובתוכן נותרו לא מזוהות האקו והזמר.
זהר עמר וגיא בוכניק מאוניברסיטת בר-אילן, במאמר משותף עם גיא בר-עוז מאוניברסיטת חיפה הציעו במחקר משנת 2003 לזהות את ה'אַקּוֹ' המקראי עם עז הבר או היעל הנובי.
למעשה, מבחינת שיטת הזיהוי הקדומה, חיות אלו זהות.
יתרה מזו, מינים אלו קרובים גנטית וניתן להכליא ביניהם בשבייה ולקבל בן כלאיים המכונה יעז.
שרידי עז בר נמצאו רק באתר אחד מתקופת הברזל, תל כינרות, אך בשל הדמיון בינם ובין העז המבויתת, נותר ממצא זה לפי שעה בספק.
הממצא היחיד המעיד בפסקנות על מינו של פרט הוא הקרניים, והללו נדירות באתרים ארכאולוגים.
עם זאת, מין זה היה מצוי בנופי ארץ ישראל.
שרידי עז הבר נמצאו באתרים פרהיסטוריים, טרם הופעת עז הבית, והוא נצפה בהרי מדבר סוריה עוד בראשית המאה העשרים.
החוקרים עמר ובר-עוז פרסמו מחקר עדכני יותר בשנת 2011, ולפיו ניתן לזהות את בעל החיים "זמר" (שאחרים מזהים כג'ירף) עם עז הבר, הנמנית בין החיות הכשרות המוזכרות במקרא.
עזאם עזאם הוא דרוזי-ישראלי, שהיה כלוא במצרים כ-8 שנים באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל.
כחלק מעבודתו בחברת האופנה "תפרון", נהג עזאם לבקר במצרים במפעלים אשר שימשו קבלני-משנה של תפרון.
ב-5 בנובמבר 1996, במהלך אחד מהביקורים הללו, נעצר עזאם על ידי שירותי הביטחון המצריים באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל.
המעצר בא לאחר שעמאד א-דין איסמאעיל, אחד ממנהלי העבודה המצריים במפעל בו נערך חלק מייצור תחתונים עבור תפרון, הודה שבמהלך שהותו בישראל גויס על ידי המוסד.
ב-24 באפריל 1997 החל משפטו של עזאם בקהיר.
התביעה הציגה שני זוגות תחתונים ושתי שפופרות צבע - כחולה ואפורה, וטענה שבעזרתם העביר עזאם לאיסמאעיל מסרים מהמוסד, כתובים בדיו סתרים על-גבי הלבנים.
עזאם וישראל הכחישו לאורך כל הדרך, ועדיין מכחישים, שעזאם היה מעורב בריגול.
ב-31 באוגוסט הורשע עזאם, ונגזרו עליו 15 שנות מאסר עם עבודות פרך, אף שלפי דבריו של עזאם אחרי שחרורו, עונש עבודות הפרך לא בוצע למעשה, אלא רק עונש המאסר.
על איסמאעיל נגזר מאסר עולם עם עבודות פרך.
ב-21 בספטמבר 1997 הודיע נשיא מצרים חוסני מובארכ כי לא יחון את עזאם עזאם.
הוא האשים את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במשבר שנוצר.
לדבריו, "הם עשו הרבה טעויות בטיפול בנושא, ועליהם לשאת באחריות.
אין ביכולתי לעשות דבר כדי לשנות זאת".
לאחר מכן, נעשו מספר ניסיונות נוספים להביא לשחרורו של עזאם עזאם, ביניהם ניסיון לקשור את שחרורו עם עסקת החזרת שלושת החיילים החטופים שבוצעה ב-2004, אולם ניסיונות אלו נכשלו.
השחרור מהמאסר והחיים שלאחר מכן
ב-5 בדצמבר 2004 שוחרר עזאם עזאם מכלאו ושב לישראל, לאחר כ-8 שנות מאסר.
בתמורה לכך, שחררה מדינת ישראל שישה מחבלים מצריים שחדרו לישראל ליד ניצנה, במטרה לבצע פיגועים בשטח ישראל.
עזאם עזאם הודה נרגשות לראש הממשלה, אריאל שרון, ושבוע מאוחר יותר הופיעו ידיעות בעיתונות על כך שהתפקד לליכוד.
הבעת נאמנות בלתי מסויגת לישראל, סגנון דיבורו בפאתוס וגם שמו הכפול, הביאו כמה תוכניות סאטירה להפכו לדמות סאטירית.
מספר שנים לאחר חזרתו ארצה שימש מנהל סניף של חברת "אייס קנה ובנה".
נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 עבד עזאם כאיש אחזקה בבתי הזיקוק לנפט בחיפה.
באפריל 2011 נדחתה בבית הדין לעבודה בתל אביב תביעה של עזאם כנגד חברת תפרון, בה דרש לקבל שכר עבודה בגין התקופה בה היה בכלא המצרי.
ב-2012 השתתף עזאם בעונה השישית של תוכנית המציאות "הישרדות VIP" בערוץ 10. ב-2013 כיכב בקמפיין פרסומי למכשיר לניקוי ביתי.
עזאם, המתגורר בכפר מע'אר, נשוי לאמאל עזאם.
עֵז הַבַּיִת (שם מדעי: Capra aegagrus hircus; ברבים: עִזִּים) היא תת-מין בסוג יעל שבמשפחת הפריים.
עז הבית שבארץ ישראל בויתה כנראה מעז הבר (Capra aegagrus), שנכחדה משטחי הארץ לפני מאות שנים.
המילה מקבילה לשפות שמיות נוספות: אוגריתית: 𐎓𐎇 (עז), אכדית: 𒂗𒍪 (enzu).
בעברית, העז היא הנקבה, אך גם שם המין בכלל.
זכר העיזים נקרא תַּיִשׁ, והצעירים נקראים גְּדִי וגְדִיָּה.
מילים נוספות המשמשות לתיאור העיזים הם שָׂעִיר ושְׂעִירָה (או שְׂעִיר עִזִּים ושְׂעִירַת עִזִּים), ובספרי המקרא המאוחרים מופיע גם השם צָפִיר (שבימינו משמש למינים אחרים בסוג).
עז הבית היא אחד מבעלי החיים המבויתים העתיקים שגדלו במשקו של האדם.
ככל הנראה התחילו לביית עזים בשנים 9,500–9,000 לפנה"ס.
ככל הנראה היא צאצאית של עז הבר הכרתית.
מקורן בסהר הפורה של מערב אסיה מעז הבר.
הייתה התרחבות גדולה של אוכלוסיית העזים בסוף עידן הפלייסטוקן לפני יותר מ-10,000 שנה.
אלפי שנים היה שימוש בחלב עזים, בבשרן, בשערן ובעורן.
במאה האחרונה אף היו העיזים לחיית מחמד.
השימוש בעור העז היה לצורך אחסון נוזלים, כמו מים לקראת מסעות.
בעבר בשר הגדי נחשב כמעדן.
ל"שעיר", שהוא תיש צעיר, היה בעבר תפקיד טקסי ייחודי ביהדות – שעיר לעזאזל, כפי שמתואר במשנה, במסכת יומא.
בניגוד לכבשה, עז הבית קלה יותר במבנה שלה והיא בעלת קרניים המקושתות לאחור, זנב קצר ושיער חלק יותר.
לזכרים בדרך כלל יש זקן, הידוע בשם "זקן תיש".
עיני העזים ממוקמות בכל צד של הראש והאישונים מוארכים אופקית.
כאשר עזים מטות את ראשיהן, האישונים מסתובבים כדי להישאר אופקיים.
כיוון שהן מעלות גירה, אז כמו לרוב הבהמות מעלות הגירה יש להן ארבע קיבות: הכרס (Rumen), בית הכוסות (Reticulum), קיבת העלעלים (Ormasum) והקיבה האמיתית, המכונה גם קיבת המיצים (Abomasum).
הן מסתמכות גם על שמיעה מצוינת וחוש ריח מעולה.
החושים שלהן שונים משל בני האדם במידה ניכרת, הן בטווח והן ברגישות.
זה יכול להוביל לאי הבנות, שכן הן תופסות את החיים בצורה שונה מבני אדם.
עיניים וחושים של עיזים התחדדו על ידי מיליוני שנים רבות של אבולוציה לפני שבייתו אותן, ועדיין מכוונים כדי להגן עליהן מפני טורפים ולהתמודד עם אתגרי הסביבה הטבעית שלהן: מציאת מזון ומים, טיפוס, מחסה, תחרות, מציאת בני זוג והגנה על צעירים בנופים הרריים יבשים.
בנוסף, צורת עיניהן מעניקה להן יכולת לראות במרחב תלת-ממדי.
כפי שמצוין קודם, כאשר עזים מטות את ראשיהן, האישונים מסתובבים כדי להישאר אופקיים.
דבר זה מאפשר להן לראות בבהירות ובחדות כמעט את כל הסובבים אותם בטווח 320–340 מעלות, כך שיש להן רק נקודה עיוורת צרה מאחורי הראש.
נוף פנורמי זה מאפשר להם להיזהר מטורפים בזמן שהם מחפשים מזון – מיומנות חיונית בסביבה הטבעית.
כדי לסייע בבריחה מהירה, לעזים יש 63 מעלות של ראייה דו-עינית, המעניקות תפיסת עומק לקפיצה וטיפוס על פני שטח קשה.
כבשים ועזים קשורות קשר הדוק: שני הסוגים משויכים טקסונומית בתת-משפחת היעלים.
עם זאת, הן מינים נפרדים, כך שהכלאה בין שני הסוגים קורית לעיתים רחוקות והוולדות של אותה הכלאה תמיד עקרים.
הכלאה של כבשה ותיש נקראת ג'יפ.
הבדלים חזותיים בין כבשים לעיזים כוללים את זקן התיש האופייני לעז, ואת השפה העליונה המחולקת האופיינית לכבשים.
זנבותיהן של הכבשים פונים כלפי למטה, גם כשהם קצרים או , בעוד שזנבותיהן הקצרים של העיזים מורמים כלפי מעלה.
כבשים הן לעיתים קרובות באופן טבעי (או בשני המינים או רק בנקבה), בעוד עזים חסרות קרניים באופן טבעי הן נדירות (אם כי מורדות לעזים רבות קרניים באופן מלאכותי).
זכרים משני המינים נבדלים זה מזה בכך שתיישים רוכשים ריח ייחודי וחזק במהלך הייחום, בעוד שאילים (הזכר של הכבש) לא רוכשים אותו.
עזים עושות אמבטיות אבק כדי להרחיק טפילים מגופן.
בהתאם למה שנראה עם בעלי חיים אחרים, התנהגותן של עזים השתנתה מאז הביות בתגובה לאבולוציה מואצת מאלפי שנים של אינטראקציה עם בני אדם.
עזים הן סקרניות באופן טבעי.
אם הן יכולות לעבור את הגדר של הדיר, עזים יברחו כמעט בהכרח.
עזים אינטליגנטיות כמו כלבים לפי מחקרים מסוימים.
עזים מנסות לתקשר עם אנשים כמו חיות מבויתות כמו כלבים וסוסים.
הן מסתכלות על אדם לעזרה כאשר הן מתמודדות עם אתגר שהשתנה לאחרונה.
עיזי הבית ישנות חמש שעות בלילה ומנמנמות תנומות קצרות לאורך כל היום.
הן פעילות יותר בשעות הבוקר, כאשר הטמפרטורות מתונות יותר.
הן דפדפניות: הן אוהבות להרים את הראש כדי לאכול עלווה זמינה.
עיזים מוערכות במיוחד בשל אכילת מקורות תזונתיים זולים, כגון צמחים עציים ועשבים שוטים, שבעלי חיים אחרים בדרך כלל לא צורכים.
המזון של עז מתפרק חלקית בקיבה ומוחזר ללוע בתהליך הנקרא "העלאת גירה", שבמהלכו לועסת העז את האוכל שוב ושוב כדי לספוג את שאר החומרים המזינים.
מחזור הרבייה השנתי בגזעי עזים מקווי רוחב ממוזגים ובחלק מהגזעים המקומיים מהסובטרופיים נשלט על ידי אורך היום, והרבייה היא עונתית כאשר נקבות העז מבייצות בימים קצרים אך לא במהלך ימים ארוכים.
אצל מגדלים עונתיים, ההתנהגות המינית, גודל האשכים ואיכות וכמות הזרע יורדים באופן משמעותי במהלך תקופות שאינן תקופות הרבייה.
באזורי קווי הרוחב הגבוהים, עזים מיוחמות בתקופות שבהן אורך היום ארוך.
ככל שתקופות החושך היומיות מתארכות, מתחילה תקופת הרבייה ומתרחשות גם התנהגות ייחום וגם פעילות שחלתית מחזורית.
במהלך המעבר בין שתי התקופות הנבדלות הללו, עיזים יכולות לעבור ייחום ביוץ או ביוץ שקט (הביציות אינן מלווים בהתנהגות של ייחום).
ניתן להשתמש בחשיפה לזכרים להארכת תקופת הרבייה הן לפני ואחרי תקופת הרבייה הטבעית.
רוב הגזעים ממוצא וסובטרופי מתרבים כל השנה.
באזורים הטרופיים, שבהם אין הבדלים בולטים עונתיים באורך היום, סביר יותר שתקופות הרבייה וההרדמה יושפעו מזמינות התזונה.
בלידה נקבות שוקלות 3–9 ק"ג והזכרים כ-0.5 ק"ג.
תאומים קלים יותר ב-1 ק"ג.
האם יכולה ללדת גם שלישיות.
גדיים הולכים תוך דקות מהלידה.
הם נגמלים עד גיל 3–4 חודשים.
כיום ניתן למצוא עזים כמעט בכל אזור יבשתי.
עיזים חוזרות בקלות לטבע (הופכות ל) אם ניתנת להן ההזדמנות.
חיית הבית היחידה שתסתגל למצב פראי מהר כמו עזים היא חתול הבית.
עזים פראיות התבססו באזורים רבים: הן מופיעות באוסטרליה, ניו זילנד, הממלכה המאוחדת, ומקומות רבים אחרים.
עזים פראיות נפוצות מאוד באוסטרליה, עם הערכה של 2.6 מיליון באמצע שנות ה-90.
מחלות ויראליות כמו אבעבועות עזים, אקתימה מדבקת, דלקת ריאות נגיפית; מחלות חיידקיות כמו אנטרוטוקסמיה, טטנוס, ברוצלוזיס, מסטיטיס ומטריטיס, מחלות מיקוטיות כגון פטרת העור ודלקות ריקציאליות כמו דלקת הלחמית הן גורמים שכיחים לתמותה של עיזים באזורים כפריים.
בגלל שלעזים אין בלוטות דמעות, עיניהן חשופות יותר לפסולת באוויר, כגון זרעים או חציר, בנוסף לכמה בעיות עיניים נפוצות יותר ולבעיות פחות חמורות, כגון עפעפיים הפוכים.
קבוצה של עזים נקראת "עדר".
עז עם קרניים לרוב תשלוט בעז ללא קרניים.
לאחר שהמעמדות בעדר נקבעו, שתי עזים מיוחדות הופכות לאחראיות לרווחת העדר.
הזכר הדומיננטי ביותר הופך להיות שליט העדר.
העזים הן זריזות מאוד, מסתפקות במועט ומוצאות בקלות את מזונן, לכן גידול עזים הוא נפוץ בקרב קבוצות עניות ברחבי העולם.
עז הבית מגודלת בעיקר בשביל החלב.
ישנם גזעים רבים עז הבית ברחבי העולם, ביניהן ניתן למנות את הבַּלַדִי, הידוע במשק הערבי בישראל; הזָנֶן, הידוע במשק היהודי ומוצאה בשווייץ; ה, ממנה מביאים את ; ו, שממנה נלקח בד הקַשְמִיר הידוע.
בסך הכול ישנם יותר מ-200 גזעים ברחבי העולם.
חלב עזים נחשב כמחזק את העצמות, טוב לעיכול, מרפא פצעים וכמחזק את מערכת החיסון.
הוא נחשב באופן כללי כבריא יותר מחלב פרה.
רמת השומן הנמצאת בחלב עזים דומה לזאת הנמצאת בחלב פרה.
ההבדל העיקרי בין הרמות הוא השינוי בכמותו של השומן בחלבם: כמות השומן בחלב פרה משתנה בין 3% ל-6%, בין שחלב עזים יציב יחסית עם כ-3.9% בכמות השומן.
עבור ייצור חלב בקנה מידה גדול, עזים נחותות מהבקר באקלימים הממוזגים אך עדיפות באזורים הלוהטים והקפואים.
בסין, הממלכה המאוחדת, אירופה ואמריקה הצפונית, משתמשים בעזים בעיקר לייצור חלב, כאשר חלק גדול מהחלב משמש לייצור גבינה.
בשנת 2007 נאמד הביקוש לחלב עיזים בישראל ב-7.8 מיליון ליטר.
בשנת 2008 נחנך מכון החליבה הגדול בישראל לחלב עיזים במחלבת סוסיא.
ישנן גבינות עזים רבות, ביניהן: סנט מור, ואלנסה, קאבקו דו פריגור, באנון ועוד.
אומנם בעבר נחשב בשר הגדי למעדן, אך היום בשר עז אינו מקובל.
למרות זאת, תבשילי עזים אפשר למצוא בתרבויות שונות בעולם, והוא נחשב לבשר זול יחסית, עשיר בברזל ודל בשומן.
לפי ההלכה היהודית עז הבית היא כשרה.
במסכת בבא קמא מובאת ברייתא האומרת:
רש"י מסביר מדוע הוטל איסור זה: , זאת אומרת: שהאיסור דווקא בארץ ישראל, כי בארץ ישראל ההנחה היא ששדה סתם שייכת ליהודי.
ומוסיף: , זאת אומרת שמותר לגדל עזים בחוץ לארץ, כיוון שמן הסתם שדה בחוץ לארץ שייכת לגוי, ואם יזיק פשוט ישלם.
בהמשך הגמרא מופיע מעשה במי שלא הקפיד על איסור זה:
העז מכונה בסיפור זה "לסטים מזוין", ורש"י מסביר: .
עז שמצאה קפיצת הדרך מהגולה לארץ ישראל נמצאת במרכז סיפור קצר מאת ש"י עגנון, "מעשה העז".
המחנך יצחק אלטרמן חיבר את שיר הילדים "יש לנו תיש", המציג לילדים את התיש, העז ובנם, הגדי.
על שמה של עז הבית נקראת לְפוּפִית רֶגֶל-הָעֵז.
עֵז יוּל היא חפץ המסמל את חג המולד ואת היוּל בארצות סקנדינביה.
עֲזָאזֵל (עֲזָאֵל/עֲזָזֵאל) הוא שם במקרא המופיע בספר ויקרא בהקשר למצוות שילוח השעיר לעזאזל ביום הכיפורים.
שם זה מתפרש כטופונים (כינוי גאוגרפי), ככינוי לשעיר המשולח, ככינוי לשטן המקטרג או כשם של שד.
עזאזל נזכר גם בספרים החיצוניים, שבהם הוא מתחלף עם שמות השדים רמיאל וגדריאל.
השם מופיע לראשונה בספר ויקרא, בתוך סדר העבודה של יום הכיפורים:
המדרש מפרש את המונח עזאזל כמתייחס לצוק ממנו הושלך השעיר במדבר:
בספרים החיצוניים עזאזל מתואר כישות דֶמונית – שד או מלאך שסרח.
מדברי פרשני המקרא נראה שגם הם הכירו אסוציאציה בין עזאזל לשד: "וכי התורה תתיר להקריב קרבן לשדים (זהו פירוש של שוטים)".
בכמה מקורות קדומים מופיע הכתיב "עזזאל", ויש הסבורים כי הוא המקורי.
כך סבור ישראל קנוהל, שטוען כי עזזאל/עזאזל הוא מעיקרו אלוהות מדברית זוטרה המזוהה עם הרוע ומנוגדת ליהוה, מקור הטוב ואדון הארץ הפורייה.
פרשנות נוספת למושג נגזרת מהמילים "עז" ו־"אזל" (שמשמעותה בארמית "הלך").
בערבית בהגיית עזל (عزل) בהוראת להסיר, לסלק, להפריד.
פירוש זה מתקשר עם מנהג הרחקת העז המדברה לשם בידוד עם ישראל מן החטא אותו נושא בקרבו הקורבן.
באכדית, שימשה המילה שהגייתה: אסלו או אזלו (azlu/aslu) בצורה ספרותית, בהוראת צעיר הכבש, טלה.
תיבת "אסלו" האכדית קרובה למילה הערבית בהגיית: עַ'זַאל (غزال) בהוראת צבי, לפיכך גזר הפרשן נפתלי הרץ טור־סיני כי עזאזל פירושו עז־בר, ובשעת שילוחו ביום הכיפורים נמסר השעיר למעשה לחברת עיזי הבר החיים פרא במדבר.
בצורה דומה לטור סיני ביאר את המילה הפרשן הרשב"ם:
השם מופיע לראשונה ב, בתוך סדר העבודה של יום הכיפורים.
אהרן הכהן מצווה להטיל גורל בין שני שעירים, אחד עולה כקרבן חטאת לה' והשני ; לאחר מכן, מכאן הביטוי להטלת אשם (שעיר לעזאזל) בעברית ובשפות אחרות.
בספרות המדרשים של ימי הביניים מוזכר עזאל (שמחזאי ועזאל) כשם אחד המלאכים הנופלים שמרד (הוא ירד לארץ ופיתה נשים) ולא הסכים לחזור, בניגוד לחברו שמחזאי שחזר בתשובה ונותר תלוי הפוך בין שמיים וארץ.
עזאל הוא המלאך שלימד את הנשים להתייפות ולענוד תכשיטים ואת הגברים ייצור נשק וטכנולוגיה .
בילקוט שמעוני מוצע ההסבר שבשל הישארות עזאל בארץ בחברת בני האדם מקריבים היהודים ביום הכיפורים: "אייל אחד לה' שייכפר על ישראל, ואייל אחד לעזאל הנמצא בעולם בכדי שייסבול עוונותיהם של ישראל והוא עזאזל שבתורה"
לפי מדרשים מסוימים עזאל הגדיל לחטוא ושכב גם עם גברים ילדים ובעלי חיים.
זיווגי הכלאיים שנוצרו כתוצאה מכך יחד עם הנפילים שמרדו בה' ושאר החטאים (גם של בני האדם שאינם מפורטים) לא מצאו חן בעיני ה' והוא החליט להשמיד את הארץ במבול.
עזאל הורד מדרגתו, שמו שונה לעזאזל והוא נכלא במערה ככתוב בספר חנוך א', פרק י', פסוק ד' : "ועוד אמר יי אל־רפאל אסר את־עזזאל ידיו ורגליו והשלכתו אל־החשך ועשית פתח אל־המדבר אשר בדודאל והשלכתו שמו".
על פי ספר חנוך א', העולם כולו הושחת על ידי המעשים שלימד עזזאל(/עזאל) (לא עזאזל), שלו יש לייחס כל עוון.
על פי חנוך א', עזאזל הוא מבני האלוהים המופעים בספר בראשית: .
הוא שלימד את בני האדם לייצר נשק וקוסמטיקה.
בעקבות גלוי הסודות השמימיים בני האדם הושחתו וסרו מדרך הישר.
האלוהים ביקש מרפאל לקשור את עזאזל להשליך אותו לתוך פתח במדבר (דּוּדָאֵל) ולכסות אותו באבנים משוננות ואפילה, שם ישכון לעולם ופניו לא יראו אור.
סיפור זה מופיע גם בספר טוביה, אך לאשמדאי.
בספר חנוך ג', עזאזל הוא אחד משלושה מלאכים: עזה, עוזה ועזאזל, שהתנגדו למינויו של חנוך לדרגה הגבוהה של מטטרון.
חזון אחרית הימים של אברהם
בספר חזון אחרית הימים של אברהם, (אחד מהספרים החיצוניים לתנ"ך) מופיע עזאזל כשמו של העיט בברית בין הבתרים: .
בסיפור החיצוני מתקיים דו־שיח בין אברהם לעיט.
לאחר מכן האלוהים נוזף בעיט ואומר לו שמקום אברהם הוא בגן עדן ואילו מקומו שלו על הארץ בעקבות חטאיו.
בפרק כ"ג ז, מתואר עזאזל כבעל 7 ראשים, 14 פרצופים, רגלי וידי אדם ועל גבו שש כנפיים מימין ושש כנפיים משמאל.
עזאזל מופיע בקוראן בסורת הכוכב (א־נג'ם, 53).
בפסוקים 19–20 מופיעים שמות של שלוש אלילות שנחשבו בתקופת הג'היליה כבנותיו של אללה – עוזא, אללאת, ומנאת.
פולחן אלילות אלה מופיע גם אצל הנבטים.
הקוראן יוצא כנגד הסגידה להן.
בסורת הפרה בפסוק 102 מסופר על שני מלאכים שירדו לארץ, לימדו את האנשים כשפים, והפרידו בין הבעלים לנשותיהם – הארות ומארות.
מספר פרשנים מזהים את השניים עם שמחזאי ועזאל.
בעברית מודרנית, המילה עזאזל נמצאת בשימוש בקללה: "לך לעזאזל" שמשמעותה דומה לביטוי "לך לגיהנום".
אמירת "לעזאזל" סתם, ללא הפנייה למישהו מסוים, בדרך כלל משקפת מצב של כעס או תסכול.
והמקום הזה, לדעתי, די מכובד לטיול בשביל אותו האיש".
עז מתעלפת הוא כינוי לזן של עז הבית.
עיזים מזן זה סובלות מהתקפים קצרים של שיתוק וקישיון-שרירים בעת התרגשות.
ההתקפים עלולים לגרום להתמוטטות החיה על צדה כאשר רגליה מורמות אל על, באופן המזכיר התעלפות (על אף שאיננו כזה).
ההתקפים מתרחשים בתגובה לכל אירוע מרגש דיו, כדוגמת רעש חזק, תנועה פתאומית, הגשת מזון, ועוד.
עיזים מתעלפות מבוגרות לומדות לייצב את עצמן גם במהלך ההתקפים, אינן נופלות בקלות, ואפילו מסוגלות לקפץ כאשר רגליהן קשיחות.
אף על פי שההתקפים עצמם אינם גורמים לכאב, הם עלולים לגרום לעיזים חוסר נוחות, או להוביל לפגיעה משנית כתוצאה מהנפילה.
מקור התקפי השיתוק הוא מחלה תורשתית בשם "מיוטוניה קונגניטה" (הקיימת גם בבני אדם), אשר נובעת ממוטציה בגן המקודד לתעלת יונים בשרירים משורטטים.
העיזים משמשות כחיית מודל לחקר המחלה, ואף סוקרו כ"מוטציית החודש" במגזין המדעי הנחשב Nature.
מוצא הזן הוא בחווה במרשל בטנסי, במאה ה-19. לאחר שהתברר כי תכונת "ההתעלפות" של העיזים עוברת בתורשה, הן הורבעו והפכו לזן מבוקש.
העיזים המתעלפות קטנות יותר מעז ממוצעת, בעלות עיניים גדולות, ופרוותן עשויה להיות בצבעים ואורכים מגוונים.
העיזים נחשבות ל"עזי בשר" (שאינן מתאימות לייצור חלב), אולם מכיוון שהן נדירות ומשעשעות למדי, נהוג להחזיקן כחיות מחמד, ולא כצאן למאכל.
בשנת 1989 נוסדה "האגודה הבינלאומית לעיזים המתעלפות" על ידי מספר מגדלי עיזים מתעלפות, מתוך מטרה לשמר את הזן הנדיר.
האגודה מתעדת את אילנות היוחסין של עיזים מתעלפות ברחבי העולם, עוקבת אחר מצבן, ומקיימת טורנירים ואירועים נוספים להגברת המודעות לייחודן של העיזים.
האגודה מסווגת את העיזים על פי חומרת השיתוק שממנו הן סובלות – עז הסובלת מהתקפי שיתוק תדירים הגורמים לנפילתה נחשבת ל"עז מתעלפת פרימיום", בעוד עז הסובלת מהתקפי שיתוק חמורים פחות נחשבת ל"עז מתעלפת רגילה".
עז מבריגה (שם מדעי: Capra falconeri) או יעל הבורג הוא מין של יעל המצוי בטבע בעיקר במספר מועט של אזורים מיוערים והרריים במערב ההימלאיה ובמרכז אסיה.
העז המבריגה היא החיה הלאומית של פקיסטן.
עז מבריגה מתנשאת לגובה של 140–180 ס"מ, ומשקלה נע בין 40 ק"ג אצל הנקבות ל-100 ק"ג אצל הזכרים, ולכן היא גדולה יחסית לשאר היעלים.
לנקבות פרווה חומה-אפורה, ואילו לזכרים פרווה בגוון מעט בהיר יותר, פנים שחורות ו"זקן" גדול ומדובלל שצבעו לבן על הצוואר ובית החזה.
הן לזכרים והן לנקבות בטן לבנה, דוגמה של פסים לבנים ושחורים על הרגליים וזוג קרניים מסולסלות דמויות בורג, ומכאן שם המין.
קרני הזכרים יכולות להגיע לאורך של , וקרני הנקבות מגיעות לאורך של 25 ס"מ בלבד.
בדרך כלל, פרוות הקיץ קצרה באופן משמעותי מפרוות החורף הקר.
בית הגידול של עז מבריגה הוא הררי ומיוער.
היאם מצויה במערב ההימלאיה, ברום של 500 עד 3,500 מטרים מעל פני הים.
העיזים המבריגות הסתגלו לחיים באזור הסלעי ולאוויר הדליל שבו, והן מסוגלות לדלג בקלות בין הסלעים.
מזונן העיקרי הוא עשבים, עלים, שיחים וכמעט כל צמח שניתן למצוא.
לעיתים הן נעמדות על הרגליים האחוריות כדי להגיע לעלווה של עצים.
עז מבריגה פעילה בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות או לפנות ערב.
הנקבות והפרטים הצעירים נוהגים להתאסף בעדרים קטנים המונים עד תשעה פרטים, ואילו הזכרים הם יחידאים (מתבודדים).
במהלך עונת החיזור והרבייה, הזכרים נלחמים זה בזה בעזרת קרניהם כדי לזכות בנקבות.
בתחילת הקרב, הזכרים מזנקים זה אל זה עד שקרניהם ננעלות זו בתוך זו, ואז הם דוחפים זה את זה בכוח עד שאחד הזכרים נכנע.
קול הפעייה של העז דומה לזה של עז הבית.
העז המבריגה נתונה בסכנת הכחדה.
העז ניצודה, לרוב בצורה לא חוקית, לשם פרוותה, בשרה וקרניה.
בין הטורפים הטבעיים של יעל הבורג ניתן למנות את נמר השלג, דוב שחור אסייתי, דוב חום, שונר צפוני, זאב ההימלאיה וגם חתול נמרי בנגלי.
הקטנים יכולים להיטרף גם בידי עיטים זהובים ושועלים, אך האמהות ינסו להגן עליהם בקרניהן החדות.
החוקרים מבחינים בין שלושה תת-מינים של עז מבריגה:
Capra falconeri heptneri - מצוי בטורקמניסטן, אוזבקיסטן ובטג'יקיסטן.
עִזְבְּת צַרְטַה הן חורבות יישוב קדום קטן ואתר ארכאולוגי ביער ראש העין, בין ראש העין וכפר קאסם, ולא הרחק מן העיר הקדומה אפק.
מקור השם עזבת צרטה הוא בכך שהמקום היה עזבה, יישוב עונתי ששימש את הפלאחים בזמן החריש והקציר.
יישוב זמני זה שכן כנראה על קרקע שהייתה שייכת לכפר הערבי סרטא, הנמצא ליד ברקן כ-13 קילומטרים מזרחית לראש העין, או שעובדה על ידי אנשיו.
בחפירות ארכאולוגיות שערכו באתר בשנים 1975–1977, על ידי פרופ' משה כוכבי וישראל פינקלשטיין מאוניברסיטת תל אביב, בשיתוף פרופ' משה גרסיאל מאוניברסיטת בר-אילן, בפרויקט משותף של שתי האוניברסיטאות, נמצאו שרידים מן המאה ה-10 לפנה"ס ומתקופות קדומות יותר, וזוהו ביישוב שלוש תקופות התיישבות מימי ההתיישבות הישראלית.
בין היתר נמצא במקום בית ארבעת המרחבים, וממגורות המעידות על כלכלתו.
התושבים בו חיו כנראה חיים חקלאים ראשונים, וייתכן נוודיים-למחצה.
באתר נמצאה כתובת המכונה "כתובת אבן העזר" והיא נרשמה על אוסטרקון ומכילה את כל אותיות האלף-בית בכתב שקדם לכתב העברי הקדום, בגרסת האלפבית הפרוטו-כנעני.
לכתובת חשיבות בחקר האלפבית העתיק בשימושו בקרב עם ישראל בתקופת ההתנחלות, בהיותו הכתובת הישראלית הקדומה ביותר שנמצאה עד כה.
בשנת 2007 שופץ האתר על ידי תלמידי בית הספר "אפק" שבראש העין בשיתוף הקרן הקיימת לישראל.
לאתר נוסף שילוט חדש, המסביר את הממצאים שנמצאו במקום.
יש המזהים את עזבת צרטה עם היישוב אבן העזר המוזכר במקרא, ונמצא בה ממצא המזוהה כ"אבן העזר", אך קיימת מחלוקת מחקרית בנוגע לזיהוי זה.
ייתכן שאבן העזר נקראה על שמו של 'עזר' שהיה מגדולי שבט אפרים ששכן באזור.
לפי המתואר בספר שמואל א' פרק ד', יצאו בני ישראל למלחמה בפלשתים, כשהם חונים במקום המכונה "האבן העזר" ואילו הפלשתים חונים באפק.
מן הטקסט המקראי לא ברור אם הייתה זו מלחמת מגן נגד תוקפנות פלשתית או להפך, אך ככל הנראה הייתה ההתנגשות תוצר של ניסיונם של העברים יושבי הר אפרים להשתחרר מכבלי השלטון הפלשתי.
בקרב הראשון הובסו בני ישראל ואיבדו כארבעת אלפים איש.
כדי לתקן את תוצאות הקרב הם נשאו עמם לקרב השני את ארון הברית ממקום שבתו בשילה, שם שכן המשכן.
רוחם של הפלשתים נפלה, אך הם התעודדו בקריאה "התחזקו והיו לאנשׁים פלשׁתים פן תעבדו לעברים כאשׁר עבדו לכם והייתם לאנשׁים ונלחמתם," יצאו והביסו את בני ישראל פעם נוספת והפעם הפילו מישראל "שלושים אלף רגלי" ואף לקחו את ארון הברית בשבי.
הידיעה על האסון ועל מות בניו, חפני ופנחס, הביאה למותו של עלי הכהן.
שמואל הנביא מוזכר בתחילת הסיפור, אך לא במהלכו, דבר המצביע על כך שהקרב נערך לפני הפיכתו של שמואל למנהיג.
ככל הנראה הוליד הקרב את חורבנה של שילה והמשכן ששכן בה.
חורבן המקום בו משערים ששכנה שילה (חרבת סֵילוּן בהר המרכזי) מתוארך לאמצע המאה ה-11 לפנה"ס, ומקובל לייחס את חורבנו לפלשתים.
הקרב באבן העזר נחשב לנקודת מפנה במאבק בין ישראל לפלשתים ומסמן ככל הנראה את ראשיתה של תקופה בה הצליחו הפלשתים לחדור מזרחה, אל עומק נחלת אפרים ובנימין ולהגביר את שליטתם בישראל.
מקום בשם "אבן העזר" מוזכר פעם נוספת בפרק ז' בספר שמואל א', כאבן זיכרון לניצחון של בני ישראל על הפלשתים במועד מאוחר יותר, אך ככל הנראה אין קשר בין שני המקומות.
עזאזל הוא הספר הראשון בסדרת הספרים הבלשית "תיבת פנדורין" פרי עטו של הסופר הרוסי-גאורגי בוריס אקונין.
תרגומו של יגאל ליברנט לעברית יצא לאור ב-2004, במקביל להפצתם של סרטים המבוססים על הספרים.
אראסט פטרוביץ' פנדורין הוא צעיר אינטליגנטי, נאה וגנדרן, אשר אביו ירד מנכסיו בטרם נפטר והותירו בחוסר כל; ולכן נאלץ לוותר על השכלה גבוהה, ולהסתפק בעבודה משמימה כפקיד רישום במשטרת מוסקבה.
גורלו משתנה במאי 1876, כשהוא מקבל הזדמנות לחקור מעשה התאבדות חסר מניע של סטודנט עשיר, שהוריש את הונו לצדקה.
רצח של סטודנט נוסף, נכדו של הקנצלר, מציב את פנדורין תחת מנהל חדש - החוקר הנמרץ ברילינג, הסבור, אמנם, שיש למצוא את האשם בארגון טרור ניהיליסטי, אך מאפשר לפנדורין לבדוק את השערותיו-שלו, ואף מעלה אותו בכמה דרגות כדי לשלוח אותו למשימות בהתאם לכך.
החקירה, יחד עם העלילה, מסתבכת ומסתעפת, וכוללת יפהפייה מסתורית ומסוכנת, קלפן עשיר וחם-מזג, מנהלת רשת בתי יתומים בינלאומית אידיאליסטית ונערצת, עובד בשגרירות הרוסית בלונדון שנאמנותו אינה ברורה, ועוד; ועד לפתרון התעלומה, לא ברור מי ידיד ומי אויב.
במקביל, פנדורין מוצא אהבה - צעירה יפה מהמעמד הגבוה, שאותה חקר כעדת ראיה להתאבדות הסטודנט.
שם הספר "עזאזל" - מלת הקוד הנאמרת על ידי דמויות הקשורות לקנוניה הנחשפת בספר - הוא שמו של המלאך המורד, שעל פי ספר חנוך לימד את בני האדם חכמה מועילה ואסורה; משמעותו מתבררת במלואה עם פתרון התעלומה.
הסופר, המצהיר בפתיחת הספר על חיבתו למאה ה-19, יוצר בעלילה הסבר חלופי (דמיוני, כמובן) להתפתחות המואצת במאה זו בכל התחומים.
העלילה מעלה שאלה, האם קיימת הצדקה מוסרית לרצח לצורך קיום מטרה נעלה (שאלה שמועלית גם על ידי דוסטויבסקי, ברומן "החטא ועונשו").
בסוף הספר מסתבר כי פנדורין פעל כמעין גיבור טרגי, שמילוי חובותיו וערכיו המוסריים הוביל אותו לחשיפת הרוצחים והקנוניה, אך גם לאסון - אסונו האישי; אסונם של ילדים רבים; ואולי להשלכות עגומות על עתיד רוסיה והעולם כולו.
בשנת 2002 הערוץ הראשון ברוסיה הפיק מיני-סדרת טלוויזיה בשם "עזאזל" המבוססת על הספר בבימויו של אלכסנדר אדבשיאן ובכיכובם של איליה נוסקוב כאראסט פנדורין, סרגיי בזרוקוב כאיוואן ברילינג, מרינה אלכסנדרובה כיליזבטה פון אוורט-קולוצולצבה ואולג באסילשווילי כגנרל מיזינוב.
בשנת 2020 החלה הפקת עיבוד מחודש לספר בשם "פנדורין: עזאזל" בהפקת Kinopoisk HD: הבלש המפורסם אראסט פנדורין יוצא להרפתקאות בתפאורה חדשה: הוא ינהל את חקירותיו לא ב, אלא בגרסה אלטרנטיבית מודרנית של רוסיה, שבה עדיין שולטת שושלת רומנוב.
עזה אל-חסן היא אמנית ובמאית קולנוע פלסטינית.
אל-חסן נולדה בעמאן למשפחת פליטים שברחה מישראל במלחמת העצמאות וגדלה בביירות.
במהלך מלחמת האזרחים במדינה, בעודה בת 11, התנדבה בבית חולים.
לאל-חסן תואר ראשון בקולנוע וסוציולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1993) ותואר שני בקולנוע תיעודי מאוניברסיטת לונדון.
בשנת 1996 עברה להתגורר ברמאללה.
בשנת 2001 יצרה את הסרט הדוקומנטרי, News Time, על החיים ברשות הפלסטינית תחת השלטון הישראלי.
כעבור שנתיים ביימה אל-חסן את 3cm Less.
שם הסרט ניתן לו מתוך הטענה כי הדור הפלסטיני הבא יהיה נמוך בשלושה סנטימטרים מקודמו בגלל הכיבוש והעוני.
הסרט עוקב אחרי שתי משפחות פלסטיניות שגדלות ללא אב.
עזאזל הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #428 מאוקטובר 2003, ונוצרה על ידי הכותב צ'אק אוסטן והמאייר פיליפ טאן.
עזאזל הוא אביו הביולוגי של נייטקרולר.
את דמותו של עזאזל בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: ההתחלה" מגלם השחקן ג'ייסון פלמינג, שם עזאזל הוא חלק ממועדון הלפייר, הקבוצה האנטגוניסטית הראשית בסרט.
עזאזל טוען שהוא בן אלמוות שחי עוד מתקופת הביבליה הקדומה, ואליו מתייחסים טקסטים דתיים רבים.
לדבריו, הוא חלק משבט עתיק של מוטאנטים שונאי זרים הנראים כמו שדים שנודעו בשם ניאפים (Neyaphem).
עזאזל אף טוען שהוא נלחם פעם במפיסטו ואחרים על תואר "השטן".
הניאפים חיו במקור על אי-השדים, אי שממוקם בקריביים.
הניאפים האמינו שכדור הארץ היה שלהם, ושבני האדם נשלטו על-ידם לצורך עבדות.
לעומת זאת, קבוצת מוטאנטים שנודעה בשם שרפים (Cheyarafim) וזוהתה כקבוצת מלאכים התנגדה לזאת, ולבסוף הביסה את קבוצת השדים.
המלאכים ניצחו בקרב והגלו את ה"שדים" למימד חלופי לנצח נצחים.
באופן אירוני, הממד, שהריח כמו גפרית, היה הממד בו השתמש עזאזל בעת שימושו בטלפורטציה.
עזאזל היה מנהיג הניאפים, ובמהלך מאות בשנים למד עוד על הממד החלופי ועל כוחותיו לתמרן את האנרגיות שבו.
למרות שמניפולציות אלו נתנו לו את הכוח לראות את כדור הארץ, הוא הבין שהוא לעולם לא יוכל לחזור לכדור הארץ דרך טלפורטציה בלי עזרה מהצד השני.
בזמן מסוים בעבר, לפני עשרים עד שלושים שנה לערך, המכשפה מרגלי זארדוס בטעות יצרה פורטל לממדו של עזאזל, ואפשרה לו לעבור לכדור הארץ.
בשל הופעתו, מרגלי האמינה שהוא שד, טעות שעזאזל ניצל לטובתו.
עזאזל לימד אותה קסם, ובתמורה היא פתחה לו את הממד כמה פעמים כדי שיבקר בכדור הארץ.
עם היכולת לבקר בכדור הארץ לתקופות קצרות, עזאזל פיתח תוכנית דרכה הוא ושאר בני מינו יחזרו לכדור הארץ כדי לכבוש אותו.
בכל ביקור הוא ניסה להכניס להריון כמה שיותר נשים כדי ליצור דור של מוטאנטים עם כוחות כשלו, שיקשרו אותו בין ממד ה"גופרית" לכדור הארץ.
עזאזל החל להזדווג עם נשים שהופעתן או יכולותיהן היו מוזרות יותר מאשר הופעותיהן ויכולותיהן של נשים אחרות, משום שלידה מוצלחת לניאפים היא מעשה הדורש מאמצים פיזיים וגופניים רבים.
הוא פגש בגרמניה את רייבן דארקהולם בעלת הכוחות לשינוי צורה, בזמן שהתחזתה לאשת אצולה ונישאה ללורד עשיר בשם הברון כריסטיאן וגנר, שלא היה מסוגל להביא ילדים לעולם.
כאשר רייבן פגשה את עזאזל, שכריסטיאן הכירו במסגרת עסקיו, היא נמשכה אליו באופן מיידי.
למרות חששה לבגוד, היא נכנעה לבסוף והם ניהלו מערכת יחסים סודית.
מעט לאחר מכן, רייבן הייתה בהריון עם נייטקרולר.
בעוד מיסטיק הייתה מאוהבת בעזאזל, היה נראה שהוא מתעניין רק בהפרייתה, אבל, למען האמת, עזאזל מצא שהוא באמת מאוהב במיסטיק, מה שהפך אותה לאישה היחידה שאי פעם אהב באמת.
זמן קצר לאחר שהשלים את "המשימה" שלו, עזאזל גילה שהמלאכים יודעים את מיקומו הנוכחי בגרמניה, ובכך ינסו להרוג את עזאזל, מיסטיק, ואת העובר שבבטנה.
על מנת להגן עליה ועל הילד, עזאזל מיד עזב אותה בידיעה שהיא תהיה בטוחה.
מיסטיק, לעומת זאת, לעולם לא ידעה על כוונותיו האמיתיות של עזאזל ושנאה אותו על שעזב אותה.
זמן קצר לאחר מכן, מיסטיק הרגה את בעלה וקברה אותו כי חשד בבגידה שלה.
כמה חודשים לאחר מכן, מיסטיק ילדה את בנה.
בשל ההלם והמתח של הלידה הקשה של הרך הנולד, איבדה מיסטיק ריכוז ובטעות חשפה את צורתה האמיתית.
מיסטיק נחשבה לשד וגורשה על ידי המון זועם.
היא לבשה את צורתה של אשת-עיר, כאשר בקושי הצליחה להימלט מההמון, והשליכה את התינוק לגיא.
הילד נעלם בטלפורטציה משם, ככל הנראה על ידי עזאזל, וניתן לטיפולה של מרגלי זארדוס, שנתנה לתינוק את השם קורט וגנר וגידלה אותה ביחד עם ילדיה שלה.
לעזאזל היו יחסים בעבר עם נשים רבות וכתוצאה מכך הוליד ילדים רבים ובין ילדיו נמנים נילס סטייגר וקיווי בלאק.
לאחר שמספיק מילדיו התבגרו, עזאזל השתלט על מוחותיהם והכריחם להגיע לאי-השדים.
עזאזל ניסה לבצע פולחן בו ילדיו יקריבו את עצמם, מה שיגרום לפתיחת פורטל, ויביא את צבאו לכדור הארץ בשביל להרוס את השרפים, ניצחון אשר יאפשר למוטאנטים השטניים לחיות בעולם ולמצוא את מקומם בו.
הטקס התחיל, והפורטל אכן נפתח קמעה, אבל חברי האקס-מן שעקבו אחרי חבר קבוצתם ובנו של עזאזל - נייטקרולר, ניסו למנוע את פתיחת השער, וניסו להפריע לטקס.
אחד מחברי האקס-מן ששהו במקום היה אנג'ל בעל החזות המלאכית.
אנג'ל כנראה הוא אחד מבני השרפים, בכך עזאזל משוכנע, והפורטל לא היה יכול להיפתח במלואו כשדם השרפים היה נמצא במקום, ולכן הטקס נהרס.
בזמן שהפורטל החל להסגר ולקרוס על עצמו, רוב ילדי עזאזל נהרגו, אך כל הניצולים - כולל האקס-מן נכלאו בתוך הממד בו שהו השדים.
עזאזל לקח את האקס-מן כשבוייו, והשתעשע בהם ביחד עם שאר הניאפים בעולם השדים, כשהוא גורם להם להאמין שהוא השטן.
כשהאקס-מן היו עסוקים בלהגן על עצמם, עזאזל ניסה לרתום את שלושת ילדיו הנותרים, נייטקרולר, קיווי בלאק ואביס למטרתו.
כל השלושה סירבו להצטרף לעזאזל, וכשהאקס-מן ברחו קורט התעמת בקרב חרבות עם אביו.
קורט דחה את עזאזל כאביו בשל דרכיו הרעות, ועזאזל גם הוא נגעל שאחד מבניו יהיה כה מוסרי.
הודות למניפולציות שפולאריס עשתה בקרע הבין-ממדי שבגופו של אביס, קורט והאחרים הצליחו לברוח מממד הגפרית.
רגע לפני שהאקס-מן ברחו, המגדל עליו עזאזל ונייטקרולר נלחמו התמוטט, ועזאזל נפל לאחד מרבי הקרעים הבין-ממדיים שבממד הגופרית, בעודו צוחק בטירוף חושים.
מיקומו אינו ידוע, אבל נראה שהוא ובני הניאפים השורדים עדיין כלואים בממד הגופרית של השדים.
בעידן אפוקליפס עזאזל הוא חבר בכת עקבה, ויועץ לנשק אומגה.
לעזאזל היכולת ליצור ברקים ומטחי אנרגיה משתקים, וכן אנרגיה שיכולה לגרום לפירוק, ויכולה להסוות את הופעתו.
בנוסף לכך, הוא וכל שאר הניאפים מושפעים לרעה מהדם המרפא של השרפים, שגורם לגופם לקרוס.
לעזאזל היכולת לדבר דרך המוח שלו ושלוט מוחית באנשים פחותי חשיבה שמקורם בממד הגופרית.
לעזאזל כל הכוחות של בנו נייטקרולר, אבל ברמה יותר גבוהה.
יש לו כוחות טלפורטציה אדירי ממדים, והוא אינו צריך לראות או לדעת לאן הוא משתגר, כמו בנו.
נראה שעזאזל הוא בן-אלמוות, משום שהוא חי עוד מתקופת המקרא.
תוחלת חייו הארוכה איפשרה לו ללמוד את אומנות הסיף עד כדי שהוא רב-אמן בכלי נשק בעלי להב בלי יריב הוגן.
בנוסף, בזמן הארוך הוא למד לימודיים אקדמיים רבים וכישוף, למרות שהוא מעדיף להשתמש בחרבות מאשר בקסם.
השחקן ג'ייסון פלמינג משחק את עזאזל באקס-מן: ההתחלה.
בסרט, עזאזל הוא חבר במועדון הלפייר לצד אמה פרוסט וריפטייד כבני בריתו של סבסטיאן שו.
בסרט זה, עזאזל מציג יכולות טלפורטציה גבוהות, בצורה דומה לאלו שנייטקרולר הציג בסרט אקס-מן 2, ויכולות לחימה פנים-מול-פנים, כשהוא נעזר בחרב קצרה ובזנב חד בעזרתו הוא משפד את קורבנותיו.
בשיא הסרט, הוא נלחם בחיה בקרב אכזרי עד שלבסוף חיה מעלף אותו.
לאחר מותו של סבסטיאן שו ושיתוקו של צ'ארלס אקסבייר, עזאזל מצטרף לאחוות המוטאנטים של מגנטו.
בסרט ההמשך, אקס-מן: העתיד שהיה התברר שהוא נהרג על ידי פרויקט: התעוררות, ועבר ניסויים על ידי תעשיות טראסק.
תמונת הנתיחה שלאחר המוות של עזאזל נחשפת על ידי מיסטיק.
תקופת השלטון הביזנטי בעזה החל מפיצול הקיסרות הרומית בסוף המאה הרביעית ועד הכיבוש הערבי של העיר בשנת 635.
בתקופה זו הפכה עזה מעיר פגנית לעיר נוצרית (בדומה לכל האימפריה הביזנטית), על אף התנגדות עיקשת מצד תושביה, והייתה מרכז בולט של תרבות, השכלה ומסחר.
בתקופה הביזנטית היו שלושת המרכיבים העיקריים באוכלוסיית ארץ ישראל היהודים, השומרונים והנוצרים, כאשר ביישובים העירוניים היו לרוב תערובת משתיים או כל שלוש הדתות.
פרט לאזרחי העיר עזה, שהו בערים גם זרים רבים וחלקם אף ישבו בה בדרך קבע, כגון אנשי חוץ, בעלי מקצועות חופשיים, אנשים המבקשים להיות קרובים למוקדי הכוח השלטוניים, סוחרים וכדומה.
אומנם זרים אלה נתנו לעיר גוון קוסמופוליטי עשיר אך רבים מהם נמנו עם המעמדות הנמוכים והיו למעשה עובדי יום.
המעמדות הגבוהים של העיר כללו את בני המשפחות החשובות בקיסרות אשר נשלחו אליה או אשר בה הם בחרו את מקום מושבם.
לרוב, התגוררו עשירי העיר בתוך תחומיה ולעיתים רחוקות גם החזיקו וילה באזורים הכפריים הסמוכים אליה.
התפשטות הדת הנוצרית הייתה איטית בארץ ישראל ומשוער שרק בשלהי המאה החמישית, או בראשית המאה השישית, היו הנוצרים ליסוד האוכלוסייה הגדול ביותר בארץ וגם זה רק בממוצע הארצי, שכן לא היה כך המצב בגליל או בהרי השומרון (בגליל היה רוב יהודי ובהרי שומרון רוב שומרוני).
האוכלוסייה הפגאנית, אשר בה בעיקר התפשטה הנצרות וצברה את מספריה, לא תמיד קיבלה את הנצרות בקלות והעיר עזה בלטה כמעוז עיקש בהתנגדותו לאימוץ הדת, כאשר רק בכוח השלטון זכתה בה לניצחון.
עזה הייתה המעוז הפגאני האחרון בארץ ישראל.
עזה והנמל שלה הפכו למוקד עיקרי לסכסוך בין הפגאניות לבין הנצרות העולה כאשר העיר עזה עצמה הפכה למעוז הלני ששמר בקנאות על האופי הפגאני של העיר מפני חדירה של רעיונות נוצריים.
החל מראשית המאה הרביעית הגיעה התנועה הנזירית המזרחית לסביבת העיר, כאשר הוקם על ידי הילריון מנזר בקרבת נמל עזה.
היה זה המנזר הראשון שהוקם בארץ ישראל, ועד לתחילת המאה החמישית צברו הנוצרים מספיק כוח בעיר כך שהמקדשים הפאגאנים הוחרבו ובמקומם, בסיוע קיסרי, נבנו כנסיות מפוארות.
עצם הריסת המקדשים הפגנים בעיר לא בהכרח מעידה על תחילת המאה החמישית כמאה בה העיר הפכה לנוצרית כולה וקשה להניח שבעיר שבה התרחש מאבק כה עז על שימור הפגאניות, נעלמה כהרף עין גם התרבות ההלניסטית שהייתה מושרשת בה.
תהליך היכחדות הפגאניות היה תהליך מתמשך ולא שורה של אירועים שונים שהתרחשו בפרק זמן קצר.
כעדות לכך ניתן לראות את הפריחה התרבותית/השכלתית של עזה בדורות שלאחר הריסת המקדשים כסממן לתרבות הלניסטית משגשגת.
גם במאה השישית, גם אם הייתה עזה לעיר נוצרית ברובה, הרי שברחובותיה, במוסדות החינוך ובמתקני השעשועים שלה עדיין ניכרו מסורות פגאניות רבות.
אף על פי שהאוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל סבלה מהתמעטות מתמשכת במשך התקופה הביזנטית, ישנן עדויות על פעילות יהודית ובניית בתי כנסת בעזה ובמעון שליד נירים של ימינו (כעשרים ק"מ דרום דרומית מערבית לעזה).
אך הרבה על היישוב היהודי בעזה לא ידוע לנו פרט למספר עדויות על השתתפותם של כפריים יהודים מאזור עזה לצד הביזנטיים בקרב נגד המוסלמים במאה השביעית ומספר ממצאים ארכאולוגיים.
מעמדה של העיר והשלטון המקומי
בעוד השורשים של העיר הם פלשתים, השפיעה התרבות ההלניסטית על עזה בצורה משמעותית ובתקופה הביזנטית היא הייתה למטרופולין שבו השפה הדוברת הייתה בעיקר יוונית עם כמה תוספות לטיניות וממגוון שפות הסוחרים והימאים.
אפילו אם עוד היו בעיר צאצאים לפלשתים, בשלב זה הם כבר דיברו ביוונית או אולי בארמית.
אך בשונה מהתפיסה ההלניסטית והרומית אשר ראתה בעיר כישות עצמאית, עם כל המשמעויות החברתיות, כלכליות, תרבותיות, דתיות ואפילו פוליטיות שבכך; השלטון הריכוזי הקיסרי, קיפח לא מעט את האוטונומיה העירונית.
בתקופה הביזנטית הקדומה הלכה ונתהוותה מציאות שונה מהקודמת בכל הנוגע למיקום מרכז הכוח האזרחי של העיר.
הבולי (Boule) והמעמד הקואירלי אשר בתקופת הקיסרות הרומית שימש כמרכז השלטון העירוני, הגוף שייצג את בעלי הכוח וההשפעה בין האזרחים, איבד מכוחו בתהליך ארוך שהגיע למיצוי במאה השישית.
הפוליטיקה העירונית הוכפפה לרצון הקיסר אשר שלט ברחבי האימפריה באמצעות מנגנון בירוקרטי ענק אשר היו לו נציגים בכל חלק מהאימפריה.
מבחינה חזותית, לא השתנתה העיר רבות בתקופה הביזנטית.
ממפת מידבא ועל פי מקורות ספרותיים אחרים ניתן להסיק כי עזה הייתה מוקפת חומה לאורך כל התקופה הביזנטית.
יותר מכך, ממפת מידבא, שהתארוך המשוער שלה הוא או סוף התקופה הביזנטית או אפילו תחילת התקופה המוסלמית, רואים שבעיר עזה נשמר המבנה הרומי של העיר, בעלי רחובות הקארדו והדקומאנוס.
בעוד היכלי האלים הפגאנים נעלמו, ניתן היה לראות במקומם את הכנסייה ובסמוך לה עשויות להימצא רחבות לצורך כינוס וחגיגות.
גם שאר המאפיינים של עיר הלניסטית-רומית נשארו על תילם: השוק, האגורה או הפורום, התיאטרון, ההיפודרום, בתי מרחץ וכדומה.
מקובל לראות את התקופה הביזנטית כתקופת פריחה כלכלית בארץ ישראל בכלל, כאשר העיר עזה (ואשקלון) בפרט הייתה ידועה ביינות שייצרה ופפירוסים ממצרים מספרים גם על יצור ויצוא של מליחים או דגים כבושים.
בעוד דרך נמל עזה עברו גם סחורות אחרות מפרי אדמתה של פלשתינה, המתיחות והמאבק בין ביזנטיון ופרס הועילו לשגשוגם הכלכלי של הסוחרים הערבים ולתחנות הסחר עם המזרח.
כיבושה מחדש של חימר (תימן) וניסיונו של הקיסר יוסטיניאוס לשבור את הצורך בתיווכה המסחרי של פרס על ידי שימוש בדרכי עקיפין המובילות להודו, הביאו להגדלת חשיבות הדרך הדרומית מבחינת ביזנטיון.
עזה הפיקה רבות ממיקומה כתחנת ביניים קריטית בסחר בין המזרח למערב ומיקומה בקצה דרך הבשמים עשה אותה לאחת מתחנות המסחר החשובות ביותר בקיסרות.
נמל עזה היה נקודת סיום מסען של שיירות הסחר שהגיעו מכיוון באר שבע והביאו עימן תבלינים, שטיחים, משי, מוצרי כותנה, אבנים יקרות, עבודות מתכת, פרוות, עורות ובשמים מאיראן, הודו ומזרח אפריקה.
בנקודה זו היו הסחורות מועמסות על ספינות הסוחר הענקיות שבאו לעזה במיוחד למטרה זו והפיצו את הסחורה בכל רחבי הים התיכון.
בספרות הלטינית של המאות החמישית והשביעית אנו מוצאים עדויות ברורות ליינות מעזה ואשקלון שהגיעו למערב אירופה, לגאליה ועוד, ועלו על שולחנם של שרים, רוזנים ואנשים עשירים.
בתקופה הביזנטית הקדומה, עסקו ערביי החג'אז, ובראשם אנשי מכה, בסחר עם ארץ ישראל המערבית ובעיקר עם עזה.
נראה כי ביקורי סוחרים ערביים ממכה והחג'אז היו במשך התקופה לביקורים סדירים והמפורסם בהם הוא האשם, אבי-סבו של מחמד ומי שדחף את הקורישים להתעצמות רבה עד שהיו לשליטי מכה.
האשם מצא את מותו בעזה, כנראה באחד ממסעותיו לרגל מסחר במחצית השנייה של המאה השישית וגם על אבי הנביא מחמד עצמו מסופר שנהג לסחור בעזה במסגרת השיירות של בני קריש.
עזה כמרכז השכלה ותרבות פגנית
על אף שהחל מהמאה החמישית הייתה עזה לעיר נוצרית ברובה, נשמר בה אורך החיים ההלני מבחינות רבות.
העיר הייתה בית למרכז מכובד לרטוריקה ועזה אף הייתה ידועה כאחד ממרכזי ההשכלה הנודעים ביותר ברחבי הקיסרות הביזנטית.
בסוף המאה החמישית ותחילת השישית פרחו חיי התרבות בעיר והעיר הולידה מספר רב של משוררים, אמני רטוריקה ופילוסופים.
החגיגות המפוארות של עזה היו ידועות בכל רחבי העולם היווני-רומי, ורבים היו עושים את דרכם לעיר על מנת להשתתף בהן והאוצר הקיסרי אף היה לוקח חלק במימונן.
אך בנוגע לכמה מסורות, לכנסייה כן הייתה שאיפה לגרום לשינויים או לביטולם המוחלט.
כך למשל הגימנסיון, המוסד עטור התהילה שהיה חלק בלתי נפרד מעולם הפוליס היוונית, עבר מן העולם.
אך הכנסייה לא תמיד הצליחה לגרום לשינוי המיוחל ומנהגים שונים עוד המשיכו להתקיים אם כי אין ביטחון עד מתי בדיוק.
ישנן כמה דוגמאות למסורות פגאניות שהצליחו לשמר את עצמן בעזה, בדרך זו או אחרת, בתרבות הביזנטית-נוצרית, כמו חגיגית "חג הוורדים", האלילי במקורו, הופעות תיאטרליות, תחרויות ספורט וצייד והופעות קרקס.
כל מסורות אלה היו חלק מעולם התרבות וההווי של העולם ההלני-רומי ושמרו בצורה זו או אחרת על הנוכחות שלהם בעיר הביזנטית.
תקופת השלטון הערבי בעזה החלה בכיבוש העיר מידי הביזנטים ביולי 634, והסתיימה עם הכיבוש הצלבני במאה ה-12.
בתקופה זו העיר איבדה מחשיבותה כמרכז מסחרי ותרבותי ואיבדה את הבכורה לטובת העיר אשקלון הסמוכה.
אזור נפת עזה היה אחד הראשונים שנכבש על ידי המוסלמים בארץ ישראל בקרב שנערך בפברואר 634 כעשרים קילומטר מהעיר.
על פי כרוניקה סורית אלמונית: .