tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור שנה, לאחר שרכש בקיאות בחלקים גדולים מספר התנ"ך, מסרו אביו למלמד אחר על מנת שילמדו תלמוד בבלי, וכשהגיע לגיל שבע צרפו אביו לכיתת הלימוד שלו עצמו כשגם שם למד לצד חבריו ללימודים הגדולים ממנו.
בהגיעו לגיל בר מצווה ברוך כבר היה בקיא במספר סדרי משנה, ידע בעל פה מספר מסכתות מן התלמוד הבבלי, והיה מסוגל ללמוד סוגיות תלמודיות בכוחות עצמו.
בשל כך איפשר לו אביו ללמוד לבד והסתפק בהנחיות כלליות וקביעת סדר הלימוד שלו, בעוד ברוך היה לומד לבדו.
כשהגיע לגיל 14 חלתה אמו במחלת הקדחת ומתה כעבור מספר חודשים, וכעבור חצי שנה מת גם אביו מאותה מחלה.
ברוך ואחותו עברו להתגורר בבית דודתם פריידא ובעלה קדיש ששכן בעיר.
כעבור תקופה, הודיע ישראל ברוך לפריידא וקדיש על החלטתו לעבור למקום בו יוכל ללמוד תורה בצורה מעמיקה והחל בנדודיו על פני ערים ועיירות בסביבת ויטבסק.
כאשר משה, אביו של שלמה זלמן, שמע על מות בנו, הוא שלח שליח אל ויטבסק על מנת להביאם אל ביתו אך באותה עת, הנער ברוך כבר עזב את העיר.
נדודיו של ברוך ארכו במשך 3 שנים, ובכל מקום אליו הגיע, נכנס קודם אל בית המדרש על מנת ללמוד.
הוא סירב ליהנות מהטבות הקהילות היהודיות שיועדו ללומדים ולמחייתו נהג לעבוד בעבודות מזדמנות כגון חוטב עצים, שואב מים או כעוזר לסוחרים ביום השוק.
כשהיה בן 17 הגיע ברוך לעיירה ליוזנה, שם התיישב בבית המדרש ולמד בוקר ולילה תוך שהוא משתמש בחסכונות שצבר על מנת לממן את מחייתו.
בתקופה זו נהג לסייע לשמש בית המדרש בעבודות הניקיון והתחזוקה של המקום תוך שהוא מסרב לקבל ממנו תמורה כספית.
לאחר תקופה בה חי חיי דוחק ולאחר שחסכונותיו החלו להיגמר, התיידד ברוך עם גנן בשם אברהם שהציע לו בתמורה למקום מגורים, מזון וכסף לסייע לו בעבודת הגינון וכן לשמש כשומר בפרדס.
בניסן של אותה שנה עזב ברוך את ליוזנה, כשבחג הפסח שהה בדוברומיסל ולאחר מכן המשיך לויטבסק, שם הצטרף לישיבה בה היה גיסו, יוסף יצחק, אחד מראשיה בעוד שלמחיתו עסק ברוך בבניה.
בקיץ של אותה שנה הגיע אברהם אל ויטבסק והציע לברוך את בתו רבקה לאישה, ברוך הסכים להצעה בתנאי שאברהם יבנה לו ולאשתו בית, שלא יינתן לו נדוניה או מתנות נישואים ושהוא ואשתו יתפרנסו בעצמם וללא עזרתו של אברהם.
לבקשת אחותו ודודתו של ברוך, אברהם העניק לחתנו חלקת אדמה באזור ליוזנה על מנת שיוכל לעסוק בגינון כפי שרצה.
בשנה שעברה בין השידוך לחתונה נשאר ברוך ללמוד בישיבה בויטבסק כפי שסוכם בשטר התנאים והמשיך לעבוד בעבודות בניה.
בשנה זו החל גם ללמוד את ספרות המוסר.
לפי המסורת שסיפר יוסף יצחק שניאורסון, החופה התקיימה בתאריך י"ז באלול תק"ג (6 בספטמבר 1743) בעוד סעודת החתונה עצמה הייתה בי"ח באלול על פי בקשתו של ברוך.
לפי אותה מסורת, לאחר שבמשך שנה לא הצליחו להביא ילד, נסעו הזוג אל הבעל שם טוב באלול תק"ד (1744) על מנת להתברך מפיו.
הבעל שם טוב הבטיח לזוג כי בשנה הבאה, בתאריך י"ח באלול תק"ה, ייולד להם בן.
ישנן כמה גרסאות לגבי תאריך הולדת בנו הבכור של ישראל ברוך, שניאור זלמן מלאדי.
הביוגרף חיים מאיר היילמן נטה לקבוע את תאריך הלידה בי"ז בכסלו תק"ז (30 בנובמבר 1746), וכך גם ההיסטוריון עמנואל אטקס והסופר מרדכי טייטלבוים ציינו שנה זו.
על פי המסורת שסיפר יוסף יצחק שניאורסון, שניאור זלמן נולד בתאריך י"ח באלול תק"ה (15 בספטמבר 1745), כך גם ציין האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון שהוסיף כי התיארוכים האחרים הם ככל הנראה תוצאה של הערכה שגויה.
החוקר יהושע מונדשיין כתב שככל הנראה, שנת תק"ז היא "משנה ראשונה" ואחריה גם תק"ה וכי מעדות שניאור זלמן עצמו בעת מאסרו עולה שנולד בסביבות תק"ט.
מספר מקורות מציינים כי הלידה קרתה בליוזנה, ברשימות מנחם מנדל שניאורסון צוין כי ספק נולד בליוזנה, ספק נולד בפוזנן, ובמגילת י"ט כסלו נאמר כי הוא נולד בסביבות ליוזנה וויטבסק.
על פי מספר מקורות, רוח הקודש נכנסה בברוך וקרא לבנו בשם "שניאור" המסמל שני אורות, אך יש המפקפקים בכך.
על פי יוסף יצחק שניאורסון, הבנים מרדכי ומשה נולדו לפני שניאור זלמן.
אך ממקורות אחרים מובן כי הבן משה נולד לאחר אלול תקי"ח.
בן הזקונים של ישראל ברוך ורבקה היה יהודה לייב מינוביץ'.
לדברי יוסף יצחק שניאורסון, בשם אביו רבי שלום דובער, יהודה לייב היה צעיר מאחיו שניאור זלמן בארבע שנים, ולפי זה נולד בערך בשנת תק"ט (1749) לפי המסורת הרווחת בקרב החסידים.
בניגוד למסורת המקובלת, קיים מקור המציין כי שניאור זלמן היה בן הזקונים במשפחה.
לאחר שהקים שניאור זלמן את חסידות חב"ד, נהג ישראל ברוך לבקרו כמה פעמים אך ביקש ממנו לא לחשוף את עובדת היותו אביו למעט פעם אחת.
על פי המסורת המקובלת, ישראל ברוך לא קיבל בעין יפה את העובדה שבנו הבכור חולק לו כבוד ועומד בפניו, משום שטען שאין זה ראוי שאדם ש"שכינה מדברת מתוך גרונו" יעמוד בפניו.
לבסוף עזב ברוך את ליוזנה וחזר לנדודים, עד שהגיע לעיר וינוהרדיב (סעליש) שבממלכת הונגריה, שם נענה להצעה של אחד מהתושבים להתגורר בביתו.
ברוך שימש כמלמד, בעוד תושבי המקום לא היו מודעים לזהות בניו.
על פי ההיסטוריון יקותיאל יהודה גרינוולד, ברוך עזב את אזור ויטבסק משום שלא ראה בעין יפה את התקרבות בניו לתנועת החסידות, ועבר להונגריה, היכן שעוד לא התפשטה תנועת החסידות, שם שימש כמלמד במוקצ'בו ולאחר מכן בוינוהרדיב.
בניגוד לכל שאר המקורות, מיכאל פרומקין מציין בספרו כי ברוך נפטר בעת שבניו היו קטנים, אך חוקרים אחרים מציינים כי הדבר נכתב ללא בסיס.
על פי המסורת המקובלת, כשהגיע זמן פטירתו, שאלו אותו האם יש לו בנים כדי להודיע להם וענה להם ברוך כי 4 בנים יש לו, כולם רבנים ונמצאים במדינת רוסיה.
לשניים צריך להודיע, לאחד מספיק רק לרמוז, והרביעי יודע כבר ואין צורך להודיע לו.
מסורת אחרת טוענת כי ברוך ענה שיש לו בן אחד שאין צריך להודיע לו, ואותו בן יספר לשאר אחיו.
לאחר שנפטר בוינוהרדיב ב-6 באוקטובר 1791 (ח' בתשרי תקנ"ב), קברו אותו אנשי העיר בחלקה חשובה והחברה קדישא הקימו מצבה במקום.
כשנודע לשניאור זלמן על פטירת אביו הוא שלח שליח שימסור כסף לאדם שאירח את אביו במשך השנים ולחברה קדישא על הוצאות המצבה.
מרדכי טייטלבוים כתב כי ברוך נפטר בין תק"מ לתקנ"ה.
על פי המסורת, ישראל ברוך היה מחבורת הצדיקים הנסתרים ומתלמידי הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות.
ברשימות מנחם מנדל שניאורסון מצוין כי ברוך חשש מלהתיישב בליטא מכיוון שחברי הקהילה היהודית במקום התנגדו לבעל שם טוב.
יקותיאל יהודה גרינוולד כתב כי לאחר מותו של ברוך בא שניאור זלמן יחד עם עוד עשרה אנשים וביקש מחילה על גבי קבר אביו, ומוכיח מכך שברוך התנגד לתנועת החסידות בה הלכו בניו.
שלמה אנגלרד הפריך טענה זו וכתב כי בקשת מחילה נהוגה בקרב בנים שלא יכלו להשתתף בהלוויית אביהם, וכן טענת גרינוולד מנוגדת למסורת המקובלת שברוך פגש את הבעל שם טוב.
במספר מקורות שונים הופיע נוסח מצבתו של ברוך עליה נכתב: .
הילמן מתערך את פטירת ברוך בין תקמ"ב לשנת תק"נ.
שלמה אנגלרד הביא גם עדויות מפי בני משפחתו של ברוך המציינים גם הם כי שמו היה "ישראל ברוך".
בנוגע לשם אביו של ברוך הביא לוין את שכתב חיים מאיר היילמאן בספר בית רבי שיש אומרים שאברהם היה שמו של ברוך.
וגם הביא מכתב ההרשמה של שניאור זלמן שניאורסון לחברה קדישא של ליוזנה שם מכונה אביו בתור "ברוך בן אברהם".
בקשר לנכדיו של ברוך הקרואים על שמו בשנת תקנ"ב הוכיח לוין כי אלו לא היו נכדיו, וציין כי ידועים שלושה נכדים שנולדו בין תקמ"ט לשנת תקנ"א שלא נקראו על שם סבם, ומאידך שלושה נכדים אחרים אשר נולדו לאחר תקנ"ב וכן נקראו על שם סבם.
מתוך כל זאת קובע לוין כי סביר להניח שזוהי מצבת ברוך, אביו של שניאור זלמן.
שלמה אנגלרד הוסיף כי אין די בטענות הילמן כדי להפריך את המסורת המושרשת בקרב יהודי וינוהרדיב ומלווה במעשיות ובסיפורים אשר רובם אושרו על ידי אדמו"רי חב"ד.
בעת חיבור אגרות קודש - אדמו"ר הזקן ביקש רבי מנחם מנדל שניאורסון מהעורכים למצוא תמונה ממצבת ישראל ברוך פוזנר ולהדפיסה כחלק מהמבוא לספר ובקשתו קוימה.
בשנת 2012 יצא לאור אגרות קודש - אדמו"ר הזקן במהדורה מחודשת ושולבה בו תמונה ברורה יותר של המצבה.
בתשמ"ט נבנה אוהל על גבי קברו של ישראל ברוך.
בנוסף, קיימת מסורת כי ברוך ביקש מהחברה קדישא לפני מותו כי על מצבתו ייכתב רק וכי כך היה.
שלמה אנגלרד כותב כי על פי המצבה הידועה לנו, ייתכן שלא קיימו את בקשת ברוך, או שקיימו ושינו לאחר תקופה, אולי בעקבות בקשת בנו.
בספרות חסידות חב"ד נהוג לכנותו בשם המקוצר, "ר' ברוך".
על פי מרדכי טייטלבוים הוא היה ידוע בשמו ובשם אביו בלבד, בעוד מספר מקורות אחרים מציינים כי שם שם משפחתו היה פוזנר (במקור: פוזנער), על שם מקור מוצא משפחתו מהעיר פוזנן.
בנו מרדכי וצאצאיו המשיכו לשאת את שם משפחת פוזנר, בעוד בנו שניאור זלמן מכונה במסמכים ממשלתיים בתור "שניאור בורוכוביץ" על שמו של אביו.
הביוגרף חיים מאיר הילמן בספרו "בית רבי" מונה את ברוך בתור דור שביעי למהר"ל מפראג, בעוד על פי מנחם מנדל שניאורסון הוא נמנה בתור דור שישי למהר"ל אשר מיוחס לדוד בן ישי.
מרדכי טייטלבוים מציין כי יחוס זה אינו מאושר על ידי תעודות רשמיות או כל הוכחה מדויקת אחרת.
גם שלמה אנגלרד העלה ספקות בנוגע לייחוס ברוך למהר"ל מפראג אך ציין כי מכיוון שברוך הוא נינו של ר' יהודה מקוואלי על פי המסורת המקובלת, אזי הוא מתייחס בכל אופן לדוד המלך.
שכן ר' יהודה היה צאצא לרבי יהודה הנשיא המיוחס לדוד המלך.
על פי עדות אחד ממשפחת שניאורסון, ישראל ברוך יוחס לרבי שלמה יצחקי על פי הצמח צדק וחיים אברהם חקר.
בנוסף, סופר כי שמואל שניאורסון הוכיח יחוס זה בעת ששהה בפראג.
רבי שלמה יצחקי עצמו מיוחס לדוד בן ישי.
לישראל ולרבקה פוזנר היו ארבעה בנים, כולם נתמנו לרבנים:
רבי שניאור זלמן מלאדי - מייסד חסידות חב"ד ומחבר ספר התניא ושולחן ערוך הרב.
הרב יהודה לייב מינוביץ' - רבה של ינוביץ' ומחבר ספר שארית יהודה.
הרב מרדכי פוזנר - רבה של אורשה.
הרב משה - רבה של ברודניה ולאחר מכן רבה של לפל וכן של רודניה.
בנוסף לארבעת הבנים, ידוע שנולדה לברוך ורבקה עוד בת אחת.
בספר "תולדות משפחת הרב מלאדי", "ספר הצאצאים" וספר "שם ושארית" מצוין כי שמה היה "שרה", בעוד ב"אגרות קודש אדמו"ר האמצעי" היא מכונה בשם "לאה".
כל המקורות מודים שאותה בת התחתנה עם ישראל קוזיק.
ישראל ברוך כדמות הגיבור בספר הזכרונות
ספר הזכרונות הוא ספר בעל שני חלקים שחובר בידי יוסף יצחק שניאורסון, מנהיגה השישי של חסידות חב"ד וצאצא של ישראל ברוך.
הספר כולל את זכרונותיו של יוסף יצחק כפי ששמעם מסבתו הרבנית רבקה, ומדודו שניאור זלמן אהרן שניאורסון.
פרקי הספר מתמקדים בימיה הראשונים של תנועת החסידות וחסידות חב"ד, ומתאר באריכות את תולדותיו של ברוך מליוזנה, מי שלימים יהיה אביו של מייסד חסידות חב"ד, תוך שהוא מפרט את התהליכים שעבר ברוך בנפשו ומציין אנקדוטות מחייו.
שניאורסון מתאר כי ישראל ברוך סלל לעצמו דרך אשר רק מעטים מסוגלים לצעוד בה מבלי להינזק, תוך ויתור על כל עזר וסיוע מאדם אחר, ומציין כי ברוך תרם רבות לעיצובה של שיטת חב"ד בצדקתו ובאורח חייו.
עוד הוסיף כי ברוך לא נזקק לתשומת לב מאחרים והיה אדם קר, עד אשר נחשף לתורת המוסר.
את סיפור תולדות ישראל ברוך בנערותו תיאר שניאורסון כדוגמה לקושי דרגתו ולסבל שעובר הצדיק.
כמו גם את הסבל שעובר הצדיק עד אשר מגיע לדרגתו הרוחנית.
הוא הוסיף כי הוא משמש דוגמה לעקביות, אופי יציב, החלטיות, וקישור גוף עם נשמה, רוחניות עם גשמיות.
הוא תואר כמי שידע לחבר בין שני העולמות השונים, הגשמי והרוחני, עולם הנפש ועולם החומר, הגוף והנשמה, בהרמוניה מושלמת.
וכן כאחד שהתברך במעלות גופניות, כתפיים רחבות, שרירים חזקים, קומה גבוהה ותואר נאה.
עוד צוין כי הוא היה רגיש, וכי הוא בורך בשפה ברורה, קול נעים ושלט בשפה הפולנית.
השפעת ישראל ברוך על מנהגי חסידות חב"ד
ישראל ברוך השפיע על כמה ממנהגי חב"ד שיוחסו לו במקור, ביניהם הנוהג לקרוא מספר תהילים בכל הלילה שבין יום הראשון של ראש השנה ללילה השני, והנוהג אצל אדמו"רי חב"ד להתחתן ביום השישי.
הרב ברוך מרדכי אטינגר (נולד בט' בתמוז תשכ"א, 23 ביוני 1961) הוא ראש ישיבת "כנסת יחזקאל".
נולד בירושלים, לרב דב אטינגר, נינו של רבי ברוך מרדכי אטינגר מבוברויסק ומחבר הספר "פאר תחת אפר".
למד בישיבת פוניבז' ובישיבת גרודנא (ישראל).
נשא את דינה בתו של הרב דב צבי קרלנשטיין, מראשי ישיבת גרודנא (ישראל) באשדוד.
בשנת תשס"א ייסד את ישיבת כנסת יחזקאל, הישיבה הגדולה הראשונה באלעד, בעידודו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
הישיבה משתייכת לזרם החרדי־ליטאי ונכון לשנת תשע"ח למדו בה כ-350 בחורים.
נשוי לרבנית דינה לבית קרלנשטיין.
גיסו הוא הרב משה שמידע - ראש ישיבת "גרודנא" (אשדוד).
הרב ברוך בן מאיר עוזר (נכתב גם: עוזרש, בלועזית: Baruch Meyer Osers; ה'תק"ג, 1742 – ג' בכסלו ה'תקפ"ג, 17 בנובמבר 1822) היה רב יליד בוהמיה, שימש כראב"ד קהילת המבורג.
זכור בשל השתתפותו בריב ההיכל בהמבורג, כאחד מיוזמי המנשר "אלה דברי הברית" שנועד נגד הרפורמים.
נולד בשנת ה'תק"ג בפראג לאביו ר' מאיר, שהיה דיין בקהילה.
בשנת תקמ"ג נבחר לדיין המבורג ולאחר פטירת ר' אלעזר לאזי היילבוט ברלין מונה לראב"ד הקהילה.
בשנת 1810 קמה סערה גדולה עקב ההיתר של הקונסיסטוריה בווסטפאליה לאכול קטניות בפסח באופן גורף, ור' ברוך עוזר היה מראשי המתנגדים להיתר זה.
בשנת 1814 בזמן המצור על המבורג נוצר מחסור חמור בחיטים ולא היה אוכל כשר לפסח לעניים מלבד קטניות.
לאחר אספה של פרנסי הקהילה לאור המצב החמור, הוא כינס את כל דייני העיר, בתוספת עוד שבעה תלמידי חכמים והוציא פסק הלכה שבשנה זו יאכלו העניים בפסח קטניות והרינג, שנהגו בו איסור בפסח בדרך כלל.
בגלל הפולמוס, בני הקהילה לא קיבלו היתר זה ולא אכלו קטניות למרות פסק הדין.
בתור ראש בית הדין של הקהילה, הוא ודייניו אסרו על ההיכל בהמבורג וחידושיו, וקראו לעזרתם את רבני אירופה בפולמוס שנודע בשם ריב ההיכל.
תשובות הרבנים שנענו יצאו לאור בקובץ "אלה דברי הברית".
הגינויים הנמרצים השפיעו מעט על הדור הצעיר שההיכל נועד עבורו, והפרנסים פנו לפתרון אחר.
הם החליפו את הדיינים הקשישים והמסורתיים בחכם יצחק ברנייס, שלא הוענקו לו כלל סמכויות של רב, וכפה את אותם שינויי מנהג ברמה האסתטית שהונהגו בהיכל.
בראשית המאה ה-19 התחזקה מגמה מצד המשכילים לתקן את מצב התפילות ובית הכנסת.
התיקונים המעשיים החלו בהיכל רפורמי בעיר זזן ב-1810, לאחר מכן במניינים פרטיים בברלין (1815), ולאחר סכסוך קצר עם השלטונות נוסד מניין רשמי בברלין.
המניינים המתוקנים התאפיינו בתפילה בשפה הגרמנית או בעברית ספרדית, בנגינה תוך כדי התפילה, באסתטיקה מרשימה, והם קצרו הצלחה מצד היהודים הרבים שבאו להתפלל בהם.
באוקטובר 1818, בחג הסוכות פתח ישראל קליי בית כנסת מתוקן (טמפל) בהמבורג בשם "קהל בית חדש".
ר' ברוך עוזר ובית דינו התנגדו נחרצות אך לא כל מנהיגי הקהילה היו בדעה אחת.
הסנאט העירוני לא רצה לנקוט עמדה, ובגלל שהספרים הרפורמיים "אור נגה" ו"נגה הצדק" היו משכנעים – הסנאט הציע לר' ברוך עוזר להביא סיוע לדעתו מחכמי הדור.
הוא פנה בין השאר לחתם סופר, ר' עקיבא איגר, ר' יעקב לורברבוים, ר' מרדכי בנט, ר' אלעזר פלקלס, וגם לרבנים איטליאנים וספרדים.
הרבנים הגיבו בחריפות כנגד חידושי המשכילים ור' ברוך עוזר הדפיס את קובץ תשובותיהם בספר "אלה דברי הברית" בחודש אייר תקע"ט (1819).
לאחר מכן, במשך שנים ארוכות המאבק נמשך ובני הקהילה היו מפולגים בין באי "קהל בית חדש" ובין האורתודוקסים.
משר' ברוך עוזר ראה שבגלל גילו הוא לא מצליח להשפיע על בני הקהילה, הוא הציע לפרנסי הקהילה למנות רב צעיר שידרוש בגרמנית צחה וידע להשפיע על צעירי הקהילה כשהוא מפנה אותם לחכם יצחק ברנייס.
לפי מיכאל מאיר המינוי של החכם ברנייס הוצע על ידי אליעזר ריסר (אביו של גבריאל ריסר), והפרנסים הדיחו את ר' ברוך עוזר.
מאבקו של ר' ברוך עוזר הצליח להשפיע בממדים מסוימים, והיו משכילים שמיעטו את חידושיהם בעקבות "אלה דברי הברית", כדוגמת אלו שבווינה בהנהגת יצחק נח מנהיימר, שמיתן את שינויי נוסח וינה שנהגו בבית הכנסת הגדול שם.
ההיכל בהמבורג לא הצליח לבשר על סוג חדש של בתי כנסת ומעטים חיקו את סגנונו באופן מוחלט.
כמו כן לדעת רבים, העובדה כי רש"ר הירש היה אחד מגדולי הלוחמים ברפורמה קשורה לכך שהמאבק של ר' ברוך עוזר היה בשיאו כאשר רש"ר הירש היה כבן 11 ומסתמא היא לקחה מקום מכובד משיחת היום בביתו האורתודוקסי של רש"ר הירש.
ברוך עין (י"ז באייר ת"ר, 1840 – נפטר לפני תרע"ד, 1914) היה תלמיד חכם, סוחר ואספן ספרים, מאמדור שבתחום המושב של האימפריה הרוסית.
נודע בזכות בקיאותו העצומה בתורה ובכתיבת חידושים הלכתיים.
חיבר את הספר "דבר מצווה" (וורשה, תרמ"ד) והיה ידוע כאישיות נדירה המשלבת גאונות תורנית עם עיסוק במסחר.
נולד בי"ז באייר ת"ר (1840) בסוויסלוץ' שבפלך גרודנו, לאביו רבי אליהו עין.
צאצא של רבי משה רודנר אב"ד סוויסלוץ', מחבר הספר "בגד עדים", שלא נדפס.
ולאמו שינא נכדת רבי משה חן-טוב אב"ד פיעסק.
הוא התייתם בצעירותו וגדל בבית דודו, (אחי אמו), רבי דוד מייזל, שהיה מורו ורבו המובהק.
בשנת תרי"ח (1858) נשא לאישה את שרה בתו של רבי דוב, סוחר מאמדור, ועבר להתגורר שם.
הוא התפרנס ממסחר במוצרי טקסטיל ותפירה, כאשר אשתו ניהלה את החנות והוא הקדיש את זמנו ללימוד תורה.
גם בעת ישיבתו בחנות נהג לעיין בספרים, ושפתיו דובבו דפי גמרא ותוספות אותם ידע בעל פה.
נודע בעירו בכינוי "בארע בערעס", על שם חותנו ששמו היה "בערע" (דוב).
היה לו פרנסה בריוח והתגורר בבית גדול עם חצר, בסמוך לבית המדרש של ברעגמאן.
בבעלותו הייתה ספרייה גדולה של ספרים עתיקים, בהם כמה יחידות נדירות (אוניקום).
בשנת תר"ע (1910), לאחר שרפה גדולה שפרצה בסוויסלוץ' וכילתה את בית המדרש הישן על אלפי ספריו, תרם רבי ברוך 500 ספרים יקרי ערך מספרייתו העשירה לעיר הולדתו.
אחד מממייני הספרים, יהודה ליב אגושביץ, העיד כי כולם היו מלאים בהערות גאוניות בכתב ידו, והם היוו רק חלק קטן מאוצר ספריו.
רבי ברוך התפרסם כגאון ובקי עצום, והיה מרבה לכתוב חידושי תורה.
הוא החליף מכתבים ושו"ת עם גדולי דורו, בהם רבי מאיר יונה ברנצקי, אב"ד סוויסלוץ' ומפרש ספר העיטור, רבי חיים חזקיהו מדיני, מחבר הספר שדי חמד.
בצעירותו, החל רבי ברוך לחבר את הספר "דבר מצווה" העוסק בספר המצוות לרמב"ם.
הוא השלים את כתיבתו באמדור בה' בתשרי תרל"ד (1873), והספר נדפס בוורשה בשנת תרמ"ד (1884).
הספר כולל יישוב השגות הרמב"ן על הרמב"ם בנוגע למניין המצוות.
ובשנת תרל"ה (1875), החל לפרסם מאמרים בכתבי העת, כגון הלבנון ועברי אנכי.
בנוסף, פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת תורניים, בהם "אור תורה" (ירושלים, תרנ"ז), כנסת הגדולה (ורשה), ו"תורה מציון".
ב"אהל יצחק" פרסם הערותיו לשו"ת חתם סופר.
בכתביו התבלט רבי ברוך בבקיאותו העצומה, והעז להשיג על גדולי האחרונים ואף על הרמב"ן.
הוא ציין לעיתים כי גדולים אלו לא שמו לב לדברי קודמיהם, כגון שו"ת בשמים ראש, עם הגהות כסא דהרסנא של שאול ברלין, והגהות מהר"ץ חיות.
לדוגמה, הוא העיר על הפרי מגדים שלא הזכיר את דברי הרשב"ץ ומגילת אסתר, והביע פליאה על כך שדברים מפורשים בגמרא לא נראו על ידי הרמב"ן.
לעיתים התפלמס גם עם האבן עזרא, והתייחס לספרו "יסוד מורה" כתמוה.
"מעין הברכות" – על תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות;
"דבר אליהו" – על אזהרות רבי אליהו הזקן, שנדפסו ב"טעם זקנים";
חידושים על שולחן ערוך, אבן העזר וחושן משפט.
רבי ברוך עין נפטר כמה שנים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לפני שנת תרע"ד (1914), ככל הנראה באמדור, שם נקבר.
היה לו בן יחיד בשם "בערל", שכונה בעיר "בערל רבי ברוך'ס".
בשלב מסוים בחייו, נשלח לסיביר עקב מעשים מהפכניים שביצע.
ברוך (בנדיקט) קוּרצוַוייל (22 ביולי 1907, י"א באב תרס"ז – 1 באוגוסט 1972, כ"א באב תשל"ב) היה פרופסור באוניברסיטת בר-אילן חוקר ספרות ושירה ישראלי, שנודע במיוחד במחקריו על כתבי ש"י עגנון.
קיבל את פרס ביאליק לספרות.
ברוך קורצווייל נולד בעיר פירניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), בן לרב העיירה אברהם אריה קורצווייל.
הוא נשלח ללמוד בישיבה בפרנקפורט והוסמך לרבנות.
במקביל השלים לימודיו באוניברסיטת פרנקפורט בשנת 1933. את תואר הדוקטור קיבל על עבודה שכתב על המחזה "פאוסט" מאת גתה.
עד שנת 1939 היה מורה בגימנסיה יהודית בברין שבצ'כיה וממלא מקומו של הרב המקומי.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
קבע מושבו בחיפה ובמשך כחמש עשרה שנים הורה בבתי ספר תיכוניים בעיר, בהם בית ספר "חוגים".
הוא היה מקור השראה לתלמידים רבים, ביניהם נתן זך עמוס טברסקי ומאיה בז'רנו.
תלמידתו, דליה רביקוביץ, תיארה את נדיבותו: "דווקא הוא העני שבמורים היה הנדיב שבהם.
במלחמת העצמאות, כאשר בחלקים אחדים של חיפה התנהלו קרבות, היו תלמידים משכונת נשר שלא יכלו לחזור הביתה ונשארו בחצר בית הספר.
קורצווייל, שגר בדירת חדר אחד עם אשתו, בתו הפעוטה ואמו, היה היחיד שאסף את הפליטים לביתו".
נשא בארץ לאשה את מרגוט לבית גוטלבסקי.
בשנת 1941 פרסם ב"הארץ" מאמר על ספרו החדש של ש"י עגנון, "אלו ואלו", ומכאן ואילך הפך לאחד מהמובהקים שבחוקרי עגנון.
בשנת 1965 אף הגיש את עגנון לפרס נובל לספרות, וזה אכן זכה בו בשנה העוקבת (אז הוגש על ידי הסופר השוודי אייווינד יונסון).
בשנת 1956 נקרא להקים את המחלקה לספרות עברית באוניברסיטה החדשה ברמת גן, אוניברסיטת בר-אילן.
בבר-אילן היה פרופסור לספרות וראש החוג.
בשנת 1960 נתמנה ליו"ר הסנאט של האוניברסיטה וכן לחבר המועצה להשכלה גבוהה.
הוא התאבד בדירתו השכורה בקמפוס האוניברסיטה ברמת גן בקיץ 1972. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
קורצווייל היה מלומד בעל ידע יוצא דופן במדעי הרוח, ובעל מחשבה מקורית ועצמאית שהעמידה אותו בניגוד לעמדות המקובלות בתחומים שונים ולעיתים אף בבדידות.
קורצווייל אימץ לו לשון מצליפה וחריפה, בעקבות מבקר התרבות והסטיריקן היהודי-אוסטרי קרל קראוס, שבו ראה מודל לחיקוי.
במסות שפרסם בקביעות בעיתון "הארץ" תקף בחריפות כמעט כל זרם אפשרי - מהאורתודוקסיה הדתית, הזרם המרכזי של הציונות ועד הכנענים.
המשורר יצחק שלו, שנפל קורבן לביקורתו החריפה של קורצווייל, לא נותר חייב, ותיאר את קורצווייל: "לפנינו אדם בעל כישרונות ודאיים, אבל אגוצנטרי ונרקיסטי, רגיש וחשדן עד כדי לחולניות כלפי כל ביקורת שלילית על עבודתו ונוקם ונוטר בכל האמצעים שברשותו בבעלי הביקורת הזאת.
כדי לעורר את שנאתו המרה אין צורך דווקא לפגוע בו באמת; מספיק בהחלט להיראות בעיניו כפוגע - וגל השנאה יעלה".
קורצווייל התגעגע והשתוקק להגשים ולחיות את החיים של העולם האורתודוקסי ממנו בא כמות שהוא, והבין שהציונות החילונית, החותרת לנורמליזציה של העם היהודי ולהתרחקותו מייעודו ההיסטורי, מסכנת את קיומו ומערערת את זכות קיומו, או כפי שנהג לומר ביחס להתרחקות הדור הצעיר מערכי המסורת היהודית: "הציונות נבהלת מפני התגשמות חלומה".
במובן זה ראה בכנענים זרם מעמיק שלפחות מבין את משמעות הנורמליזציה בהתנכרות מוחלטת לערכי היהדות המסורתית, אם כי התנגד בחריפות לזרם זה ואף פרסם מניפסט נגדו.
בנטישת האמונה והמסורת היהודית ראה קורצווייל את השאלה הרוחנית המרכזית של סופרי דורו, ולאורה בחן את הישגיהם הספרותיים.
את השיא של תהליך זה ראה קורצווייל בשירתו של אצ"ג, שעל אף שלא הסכים איתו במישור הפוליטי, ראה בשירתו עומק של יצירה המחיה את עולם האמונה מחדש לאחר השבר המודרני הגדול.
בהתאם לכך לעג ובז לספרות העברית המודרנית המנותקת מהבנת הבעייתיות האמיתית של העם היהודי בדורנו.
ממילא מובן שעורר עליו את חמתם של הסופרים הצעירים, שראו בו אויב חריף וכריזמטי אבל מנותק מזרם הזמן.
מחלוקת חשובה הייתה לקורצווייל עם גרשם שלום ותלמידו יעקב כ"ץ.
בסדרת מאמרים חשובה שנתכנסה לאחר זמן בספרו 'במאבק על ערכי היהדות', תיאר את הכשל ביומרה של שלום ואסכולת ירושלים ליצור היסטוריה אובייקטיבית של העם היהודי.
מלבד הכשל התאורטי בניסיון כזה (הבולט בספרותו של שלום), קורצווייל הראה ששלום בנה במחקריו נראטיב התואם את הצרכים הרוחניים של הציונות החילונית.
כך למשל מחקריו של שלום על השבתאות נועדו לחזק את הטענה שחילון העם היהודי לא בא מהשפעה חיצונית אלא כהתפוצצות של המסורת מתוכה.
מאמריו החריפים והשנונים לא זכו לתגובה של שלום עצמו (על אף שממכתביו המאוחרים של שלום עולה שספג את הביקורת וניסה להתמודד עמה) אלא לתגובות של תלמידו יעקב כ"ץ.
כיום, עמדותיו התאורטיות של קורצווייל בוויכוח זה זכו לעדנה מחודשת והן רווחות בקרב רבים.
על כיבוש יהודה ושומרון על ידי צה"ל בעקבות מלחמת ששת הימים אמר קורצוויל "הציונות ובתה, מדינת ישראל...לעולם כבר לא תוכל להפקיר את הכותל ולנטוש את חלקי ארץ ישראל הכבושים, מבלי להתכחש לעצם תפישתה ההיסטוריוסופית את היהדות.
הציונות המגשימה נלכדה ברשת הישגיה".
סמוך למותו פרסם קובץ סיפורים משלו "הנסיעה וסיפורים אחרים", שנחל כישלון חרוץ.
יש האומרים שהאכזבה מהתקבלות ספרו, יחסי החשד שייחס לתלמידיו ולעמיתיו למקצוע, ובדידותו האידאולוגית והרוחנית (שנבעה מן ההתפתחות האגרסיבית של הטכנולוגיה ושל המדע, שכבשה את מקומו של עולם הרוח) הם שהיו בין הסיבות שגרמו לדיכאונות מהם סבל ושבעיצומו של אחד מהם נטל את חייו.
מסכת הרומן, הוצאת שוקן, 1953.
ספרותנו החדשה: המשך או מהפכה?, הוצאת שוקן, 1959.
ביאליק וטשרניחובסקי: מחקרים בשירתם, הוצאת שוקן, 1960.
מסות על סיפורי ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1962.
בין חזון לבין האבסורדי: פרקים לדרך ספרותנו במאה העשרים, הוצאת שוקן, 1966.
במאבק על ערכי היהדות, הוצאת שוקן, 1969.
מסכת הרומן והסיפור האירופי, ההדיר והקדים מבוא והערות יהודה פרידלנדר, הוצאת שוקן, 1973.
לנוכח המבוכה הרוחנית של דורנו, פרקי הגות וביקורת, ערך והקדים מבוא משה שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1976.
הדרמה האירופית, פרקי מחקר ומסה, ערכו יעקב אברמסון וחיים שוהם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1979.
חיפוש הספרות הישראלית, מסות ומאמרים, ערכו צבי לוז וידידיה יצחקי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1982.
חילופי איגרות: קורצווייל, עגנון, אצ"ג, ההדירה וצירפה הקדמה והערות ליליאן דבי-גורי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987.
מחוץ לתחום, דברי פולמוס וסאטירה מענייני דיומא, ערך יעקב אברמסון, הוצאת כרמל, 1998.
הנסיעה וסיפורים אחרים, עם עובד, תל אביב, תשל"ב 1972.
ספר ברוך קורצווייל / המערכת: א' סולטמן, מ"צ קדרי, מ' שוורץ; תל אביב: הוצאת שוקן ואוניברסיטת בר-אילן, תשל"ה 1975.
ברוך קמין (נודע גם כבוריה קמינקר; 15 באפריל 1914 – 10 ביולי 1988) היה מצנחני היישוב וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
ברוך קמין נולד באקרמן, בסרביה, אז תחת שלטון האימפריה הרוסית ואחרי כמה שנים חלק מרומניה.
הוא היה חבר ההנהגה הראשית ברומניה של תנועת הנוער הציונית "גורדוניה".
קמין למד חקלאות באוניברסיטאות קישינב ויאשי ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
כחבר הפלמ"ח התנדב לצנוח באירופה הכבושה.
הוא הוצנח ביום 31 ביולי 1944 יחד עם דב הררי (לשעבר ברגר) ברומניה.
השניים ארגנו, בברכת ההנהגה הציונית המקומית ובידיעתם של וילהלם פילדרמן והרב שפרן, את צעירי היהודים להגנה עצמית ואספו ידיעות עבור בעלות הברית.
גם אחרי סיום מלחמת העולם, נשאר קמין ברומניה כשליח הבריחה.
בשנים 1948–1949 הוא היה בשליחות בצ'כוסלובקיה ובאוסטריה ומאוחר יותר בשנים 1964–1965 בשליחות בארצות הברית.
בין השליחויות הספיק קמין לכהן בכנסת השנייה מטעם מפא"י ולאחר מכן כמזכיר מועצת הפועלים בהרצליה.
גם אחרי חזרתו מארצות הברית היה פעיל בתחום הפוליטי ושימש כמנהל מחלקה במרכז לתרבות של הוועד הפועל של ההסתדרות.
בשנת 1969 פרש ממפא"י ועבר לליברלים העצמאיים, מפלגה בה היה חבר עד שנת 1981 כשחזר למפלגתו הקודמת.
הצניחה והבריחה - עם יהודי רומניה בתקופת השואה ולאחריה, תל אביב: בהוצאת ארגון יוצאי גורדוניה - רומניה בישראל, תשמ"ו - 1986.
הרב ברוך שלום הלוי אשלג (מכונה גם הרב"ש; ז' בשבט ה'תרס"ז, 22 בינואר 1907 – ה' בתשרי ה'תשנ"ב, 13 בספטמבר 1991) היה אדמו"ר ומקובל, בנו בכורו וממשיך דרכו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, מחבר פירוש "הסולם" על ספר הזוהר.
בין חיבוריו: "שלבי הסולם", "דרגות הסולם", "ברכת שלום" ו"אגרות הרב"ש".
ברוך שלום הלוי אשלג נולד בוורשה שבפולין הקונגרסאית ב-22 בינואר 1907. בגיל תשע החל ללמוד אצל אביו והצטרף אליו בנסיעות לרבי מפוריסוב ולרבי מבעלז.
בגיל שלוש עשרה (1921) עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשיך את לימודיו בישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד בירושלים.
בגיל שבע עשרה הוסמך לרבנות.
הוא ליווה את אביו בנסיעות ומילא שליחויות עבורו.
כאשר היה אביו חולה העביר שיעורים במקומו.
בעקבות מחלוקות שפרצו על זכויות הפצת ספר הזוהר עם פירוש "הסולם" של אביו, עזב הרב אשלג את הארץ לתקופה של שלוש שנים שבהן שהה בעיקר בבריטניה.
מסר שיעורי קבלה רבים בגייטסהד ועוד.
אף על פי שלימד קבלה, השתדל כמו אביו ששמו לא יפורסם בתור מקובל.
אשתו, פייגה, מעידה כי אפילו שכניהם לא ידעו שהוא מלמד את תורת הנסתר.
מסוף שנות השישים והוא החל ללמד קבלה בחוגים נרחבים יותר.
הוא נהג להגיע לכל מקום שבו הייתה דרישה ללמוד קבלה.
בין היתר נסע דרך קבע ללמד בחברון, טבריה וירושלים.
בשנת 1976 הרחיב הרב אשלג את בית מדרשו.
החדר בביתו הצנוע בבני ברק, הפך לבית כנסת רחב ידיים אשר נבנה ברחוב חזון איש בבני ברק.
הוא עצמו עבר להתגורר בקומה השנייה של הבניין.
מדי פעם נהג לנסוע לטבריה להתבודדות.
בשנת 1983 הצטרפו כארבעים תלמידים חדשים.
כדי לזרז את השתלבותם בקבוצה החל לכתוב מאמרים, המתארים את דרך ההתפתחות הרוחנית הרצויה לדעתו.
משנת 1984 נהג לכתוב מאמר מדי שבוע ולפרסמו בין תלמידיו.
ברבות הימים אספו תלמידיו את כל אותם מאמרים שכתב ואגדו אותם לסדרת ספרים בשם "שלבי הסולם".
בין היתר שמעו בסוף ימיו את שיעוריו אמן הזכוכית ג'רמי לנגפורד, האלוף ומזכיר הממשלה (לימים) אביחי מנדלבליט והזמר דני גולן ("צמד דרום").
בחנוכה ה'תשנ"א, תשעה חודשים לפני מותו, נישא בשנית, למרות התנגדויות רבות, לפייגה לונץ והוא בן 84, באומרו: "עניין החתונה אצלי אין בו דבר מלבד רוחניות, ולפיכך לא אנוח ולא אשקוט עד שאמלאו".
נפטר בערב שבת תשובה, ה' בתשרי ה'תשנ"ב (1991), ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
על שמו היישוב ברוכין בשומרון.
הרב ברוך שלום התנגד בחייו נחרצות לכך שידפיסו פרשנות שלו על כתבי אביו, בהסתמכו על דברי אביו "שכל מעיין בינוני יכול להבין דברי" (הקדמת תלמוד עשר ספירות) וכן מתוך חשש שהעניינים יגיעו לאנשים לא הגונים שישתמשו בחכמת הקבלה כדי להרוויח ממון.
תלמידיו הוציאו מתורתו לאחר פטירתו, באמרם שאין מדובר בפרשנות על כתבי אביו אלא בהפצת חכמת הקבלה בשפה פשוטה בקרב העם.
ספר "שמעתי" – מחברתו שבה רשם את דברים ששמע מאביו בלימוד משותף.
הספר מכיל מאמרים המתארים את המצבים הרוחניים שעובר האדם בדרכו.
לפני מותו הוריש הרב אשלג את המחברת לתלמידו מיכאל לייטמן, וזה הוציאה לאור שלוש שנים מאוחר יותר.
מקור השם הוא הכיתוב שרשם הרב ברוך על כריכת המחברת.
במהדורה השנייה והלאה נוספו "ניגוני העולם הבא" – תווי הניגונים של 15 מהניגונים שחיברו הרב יהודה לייב הלוי אשלג ובנו הרב ברוך שלום.
אגרות הרב"ש - אגרות ששלח לתלמידיו בזמן שהותו בחוץ לארץ.
באיגרותיו הוא עונה על שאלותיהם בנוגע לדרכם הרוחניות, עומד על המשמעות הרוחנית של חגי ישראל על פי הקבלה ועוד.
דרגות הסולם – ספר בן שני כרכים המורכב בעיקרו מרשימות שכתב כהכנה למאמרים או כתשובות לתלמידיו.
שלבי הסולם – חיבור בן חמישה כרכים המאגד בתוכו את כל מאמרי הרב"ש אשר נכתבו בין השנים 1984–1991. בחיבור זה פורס הרב ברוך בצורה מקיפה את יסודות משנתו, החל מעבודת האדם בקבוצה, המהווה את עקרון היסוד במשנתו, וכלה בפירוש קבלי על התורה כאלגוריה לדרכו הרוחנית של האדם.
הרב אשלג כתב בהקדמות לספריו שהוא ממשיך בשלשלת הקבלה, אבל מגלה ממנה טפח שעד אליו הוסתר.
כאביו, הוא פותח את ספרו בעניין קיום המצוות בציטוט מפסוק פרשת קדושים "ואהבת לרעך כמוך" ובדברי רבי עקיבא על פסוק זה (בבראשית רבה) "...
זה - כלל גדול בתורה!".
הרב אשלג מרחיב את הדיבור על משמעות קיום המצוות כולן ולימוד התורה כפירוט לכלל זה.
מכיוון שהאדם בעולמנו מושפע ללא הרף מהסביבה שבה הוא נמצא, ומהערכים של החברה שבה הוא נתון, וחופש הבחירה שלו אליבא דאשלג, מצומצם ביותר, כמעט רק לבחור בסביבה שתשפיע עליו את הערכים אותם הוא יקבל, חשיבות חברת האדם תופסת מקום מרכזי במשנתו.
מכיוון שאין דרך ללמד תורה ומצוות ל"גוי" - כלומר לאדם השקוע באהבה עצמית, נותר לצדיק ללמד את אותם אנשים רק את ה"חכמה".
הרב אשלג מסביר על פי דרך אביו, שהדרך היחידה שבה ניתן לקיים במלואה את מצוות ואהבת לרעך כמוך, כלומר, דאגה לקיום הזולת יותר מאשר הטיפול החיוני בעצמו, היא רק במצב שעם ישראל כולו נתון באהבה זו האחד לשני, דרך קיום המצוות מתוך ראיה זו של מרכזיות "ואהבת לרעך כמוך".
מתוך כך, ומכיוון שהדרך הרוחנית משולה לחבל דק מאוד עליו פוסע האדם לאורך זמן רב, תוך שעליו להישמר מנטות לימין הקו או לשמאלו, חשיבותה של חברת האדם מקבלת משנה תוקף.
על כן, בדומה לאביו, השקיע הרב ברוך אשלג שנים רבות בניסוח עקרונות היסוד להבנייתה של חברה שיתופית השואפת להגיע לרוחניות, על פי פירושי הקבלה על דברי התורה שבכתב ושבעל פה, וכפי שהמקובלים לאורך כל הדורות הבינוה – להגיע לאהבת הזולת ובאמצעות כך ל"השוואת הצורה" כלומר איחוד עם האל.
הרב ברוך אשלג סבר כי קיימים שני מרכיבים בעלי חשיבות מכרעת בדרכו הרוחנית של האדם.
ראשית, הסביבה שתקדם אותו לעבר "השוואת הצורה" לבוראו.
ולאחר מכן, על האדם לדעת כיצד לגשת נכון ללימוד הקבלה.
עיקר הדגש במשנתו של הרב"ש אינו מושם על הבנתו של החומר הנלמד, אלא על רצונו של האדם.
ברגע שבו האדם מגיע למידה שלמה של רצון להגיע לרוחניות, זו נפתחת בפניו והוא מגלה את העולמות עליונים שמתאר מחברו של הספר.
בספרו שמעתי מתאר הרב"ש את שלושת התנאים להגיע ל"תפילה" אמיתית, קרי לרצון שלם להגיע לרוחניות.
לאחר פטירתו של הרב ברוך אשלג המשיכו אחדים מתלמידיו ללמד קבלה לפי שיטתו:
בנו הרב שמואל אשלג, אדמו"ר בבני ברק.
חתנו הרב יעקב גרנירר, אדמו"ר בבית מדרשו של חותנו ברחוב חזון איש בבני ברק.
נכדו הרב שלמה זלושינסקי, חתן הרב יצחק אגסי, אדמו"ר בבית מדרשו של זקנו, ברחוב חזון איש בבני ברק.
הרב שלום ספרין - האדמו"ר מקומרנא בירושלים
הרב אהרן בריזל - האדמו"ר מדזשירקא
הרב יוסף דרורי - לימד את באי ביתו בעיר הקודש טבריה.
הרב אלימלך שפירא - ראש ישיבת 'ארץ הצבי' והמכינה הקדם צבאית 'חוסן' בפדואל (נרצח ב-2002 בפיגוע ליד פדואל בעת שעשה דרכו לפנות בוקר לשיעור בבית מדרשו של הרב אשלג)
הרב מאיר כ"ץ - ראש ישיבת 'ארץ הצבי' והמכינה הקדם צבאית 'חוסן' בפדואל
הרב אברהם מרדכי גוטליב - אדמו"ר וראש בית מדרש "ברכת שלום" בקרית יערים.
הרב אורי שרקי - יו"ר מכון 'ברית עולם', מגדולי הרבנים בציונות הדתית
הרב ד"ר מיכאל לייטמן העומד בראש קהילת "בני ברוך".
מפיץ 'קבלה לעם', בעיקר בקרב קהל שאינו דתי ואף לקהל שאינו יהודי.
הרב אדם סיני - נשיא תנועת "הסולם" וראש בית מדרש חסידי אשלג "הסולם" ברמת-גן.
חיבר מספר ספרים על פי חוכמת הקבלה ויסד שיטת טיפול והתפתחות נפשית ורוחנית בשם "מרחבים" על פי תורת הקבלה.
ספר המאמרים של הרב"ש: כרך ראשון, כרך שני, כרך שלישי, כרך רביעי, כרך חמישי, כרך שישי, כרך שביעי
ברוך קימרלינג (16 באוקטובר 1939 – 20 במאי 2007) היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מאבות המחשבה הביקורתית במדעי החברה בישראל; עסק בסוציולוגיה של החברה בישראל, החברה הפלסטינית והסכסוך הישראלי-ערבי.
קימרלינג נולד ב-1939 ברומניה, בעיר טורדה שבטרנסילבניה.
בלידתו נפגע משיתוק מוחין, וכתוצאה מכך סבל מליקויים רבים, ביניהם קושי בדיבור שלא מנע ממנו להיבחר במשך שנים למרצה הטוב ביותר על ידי הסטודנטים.
במהלך השנים סבל מקשיי הליכה, אשר התדרדרו עד כדי שימוש בכיסא גלגלים.
בינואר 1952 עלה עם הוריו לישראל, והמשפחה עברה להתגורר במעברת גן יבנה.
ב-1954 עברה המשפחה לשכונת דורה בנתניה.
בנעוריו היה קימרלינג פעיל בארגון "שתל"ם" של המשפחות של ילדים שלקו בשיתוק מוחין וכתב יחד עם שני חברים עיתון בשם "נתגבר".
למד בבית הספר התיכון "אהל שם" ברמת-גן אותו סיים ב-1961. בשנת 1962 קיבל מלגת לימודים מקרן דן פינס, ביחד עם עוד ארבעה סטודנטים נפגעי שיתוק ילדים ושיתוק מוחי.
בשנת 1969 קיבל תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית, ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על עבודה שכותרתה "השפעת הגורמים הקרקעיים והטריטוריאליים בסכסוך היהודי-ערבי על בינוי החברה היהודית בארץ-ישראל מראשית ההתיישבות ועד לאחר מלחמת 1967".
על-פי עבודה זו פרסם את הספר "ציונות וטריטוריה".
באוגוסט 1975 נישא לדיאנה איידן, נוירופיזיולוגית ודוקטורנטית לפילוסופיה של המדע.
על חייו איתה אמר: (בריאיון לדליה קרפל).
קימרלינג כתב תשעה ספרים ומאות מסות ומאמרים.
קימרלינג מת בירושלים, לאחר שחלה בסרטן.
הוא נקבר בקבורה חילונית בקיבוץ משמרות.
מורו בראשית דרכו באוניברסיטה העברית, הסוציולוג שמואל נח אייזנשטדט, סקר את פועלו באומרו כי .
קימרלינג היה מראשוני הסוציולוגים הישראלים (יחד עם גרשון שפיר) שניתחו את החברה בישראל באמצעות התובנות של גישת הפוסט-קולוניאליזם, עוד בשנות ה-70. קימרלינג תיאר את הגעתם של יהודי מזרח אירופה לארץ ישראל כמתיישבים שבאו לקולוניה מערבית רחוקה.
אותם מתיישבים החלו, באמצעות אמצעים שונים, להדיר את הילידים – קרי, הערבים שגרו בארץ ישראל – מהשטחים שבהם גרו ושאותם עיבדו.
לגבי סוגיית לאומיותם של אותם ערבים, הוא מציין תיארוך אפשרי נוסף לניצנים של היווצרות עם פלסטיני – המרד נגד השלטון המצרי ב-1834, מרד המכונה גם "מרד האיכרים בסוריה".
בעבודת הדוקטורט שפרסם בשנת 1974, תיאר וניתח קימרלינג את המאבק סביב הקרקעות שבין קבוצת המהגרים וקבוצת הילידים.
הוא ערך טיפולוגיה של סוגי התייחסות אל הקרקע:
כלכלי – כאמצעי ייצור ונכס כלכלי, שמחירו נקבע בהתאם לחוקי ההיצע והביקוש.
פוליטי – כנכס כלכלי בעל משמעות פוליטית.
סחורה שניתנת להיסחר בהתאם לתנאים הפוליטיים.
פרימורדיאלי (ראשוני) – הקרקע היא תשתית לעצם קיומו הסימבולי והפיזי של הקולקטיב.
כמו כן הציג טיפולוגיה של הקולקטיב המשמעותי הרחב ביותר, שהקרקע נתפסת כשייכת ל:
מתוך טיפולוגיה זו יוצא כי קרקעות מסוג 1א הן הנזילות ביותר, בעוד שקרקעות מסוג 3ד הן המוקפאות ביותר, כאלה שאינן ניתנות להחלפה.
לטענתו, המהגרים רכשו קרקעות 1ב ו-1ג והפכו אותן מיד ל-3ד.
עדות לחשיבותה הפרימורדיאלית של הקרקע ניתן למצוא בדבריו של צבי שפירא, בקונגרס הציוני הראשון, כי "את האדמה הנרכשת אין להוציא בשום זמן מבעלות הקרן ואסור למכור אותה ליהודים יחידים.
מותר להחכירה לזמן קצוב של 49 שנים".
בעקבות התמרמרותם של הערבים, החלו הקרקעות להיות פוליטיות, 2ב ו-2ג.
החל מתקופת היישוב, וביתר-שאת מִקוּם המדינה, קבוצת המייסדים, כקבוצה הגמונית, ביקשה לשמר את כוחה אל מול גלי העלייה מארצות האסלאם.
(קימרלינג כינה את חברי קבוצת המייסדים אחוס"לים, ראשי תיבות של אשכנזים, חילונים, ותיקים, סוציאליסטים, לאומיים.
זאת על בסיס המונח WASP באנגלית אמריקאית, שמשמעותו לבן, אנגלו-סקסי, פרוטסטנטי).
לטענת קימרלינג, היא עשתה זאת בעזרת אידאולוגיה דורסנית של כור היתוך, במסגרתה לא הייתה חשיבות לזכויות הפרט ולתרבויות של קבוצת המהגרים (עולי ארצות האסלאם).
לטענתו, ההגמוניה איבדה את הדומיננטיות שלה בשנות ה-70, בעקבות אירועים כמו מלחמת יום הכיפורים ועלייתו של מנחם בגין לשלטון.
אידאולוגיית כור ההיתוך לא קנתה אחיזה, והחברה בישראל ניצבה בפני מציאות שבה יש ריבוי תרבויות אך ללא אידאולוגיה של רב-תרבותיות.
קימרלינג זיהה שבע קבוצות אוכלוסייה (שבע תרבויות) הקיימות בחברה הישראלית המודרנית: המעמד הבינוני-חילוני, הדתיים-לאומיים, החרדים, הקבוצה המזרחית-מסורתית, ערביי ישראל, העולים מברית המועצות לשעבר והעולים מאתיופיה.
הקבוצות השונות נבדלות זו מזו בנישואין, במקום המגורים, בדפוסי צריכה, באופני דיבור, במערכות חינוך, באמצעי התקשורת ועוד.
הקבוצה הראשונה, המורכבת כיום מקבוצת הוותיקים, כולל מזרחים ואף ערבים, מייצגת בעיני עצמה את ה"ישראליות".
היא איבדה את הכוח ההגמוני שלה עם השנים, אך עדיין יש לה השפעה במוקדי הכוח השונים, למשל בבית המשפט העליון ובתקשורת.
בין מדינה לחברה: סוציולוגיה של הפוליטיקה, האוניברסיטה הפתוחה, 1995.
פלסטינים: עם בהיווצרותו (יחד עם יואל שמואל מגדל), הוצאת כתר, 1999.
קץ שלטון האחוסלים, ירושלים: הוצאת כתר, 2001.
מהגרים, מתיישבים, ילידים: המדינה והחברה בישראל – בין ריבוי תרבויות למלחמות תרבות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2004.
שולי במרכז: סיפור חיים של סוציולוג ציבורי, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
הספר "שולי במרכז" תורגם על ידי אלמנתו דיאנה לאנגלית:
ברוך שמואל בלומברג היה מדען יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1976 על "תגליות ביחס למנגנונים חדשים למקור ולהפצת מחלות מידבקות".
בלומברג זיהה את הנגיף של דלקת כבד נגיפית מסוג B (ראשי תיבות: HBV) ופיתח לה בדיקה איבחונית וכן חיסון.
את פרס נובל חלק עם דניאל קרלטון גאידושק.
נולד בברוקלין ניו יורק למאיר ואידה בלומברג.
סביו היגרו לארצות הברית מאירופה בסוף המאה התשע-עשרה.
את לימודיו היסודיים עשה בישיבה דפלטבוש, ניו יורק, שם למד תורה לצד לימודי חול.
לאחר סיום לימודי התיכון התגייס בשנת 1943 לצי האמריקאי.
במסגרת שירותו הצבאי סיים את לימודיו לתואר ראשון ביוניון קולג' בסקנקטדי בשנת 1945. עד לשנת 1946 שירת בצי האמריקאי כקצין סיפון על נחתות.
בלומברג לא איבד את משיכתו לים אף לאחר תום שירותו הצבאי ויצא מדי פעם להפלגות כמלח בצי הסוחר האמריקאי ומאוחר יותר אף הוסמך כרופא ספינה.
החל לימודים מתקדמים במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, אבל בשנת 1947 שינה את תחום לימודיו והחל בלימודי רפואה באותה אוניברסיטה.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1951. לאחר סיום לימודיו עבד במשך ארבע שנים במרכז הרפואי הפרסביטריאני של אוניברסיטת קולומביה וסיים שם התמחותו.
בשנת 1955, לאחר תום התמחותו, החל לימודים מתקדמים בביוכימיה בבליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד וקיבל תואר דוקטור בביוכימיה בשנת 1957.
בין השנים 1957–1964 עבד במכונים הלאומיים לבריאות.
החל משנת 1964 היה חבר במרכז לחקר הסרטן פוקס צ'ייס שבפילדלפיה, ומשנת 1977 היה פרופסור לרפואה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
בין השנים 1989-1994 שימש אף כראש (מאסטר) בליול קולג' באוקספורד.
בלומברג המשיך במחקריו בתחום מחלת הצהבת הנגיפית מסוג B אף לאחר קבלת פרס נובל.
הוא חקר את תפוצת המחלה, דרכים למונעה ולחסן נגדה במדינות רבות בעולם, בהן סין, הודו, סנגל וטאיוואן.
כמו כן חקר והוכיח את הקשר שבין צהבת נגיפית מסוג B לבין מחלת סרטן הכבד.
על פי הערכות שונות, למעלה משלוש מאות מיליון איש בעולם חולים במחלת צהבת נגיפית מסוג B.
מספר המתים במחלה עולה על מספר המתים ממחלת האיידס ובכל שנה חולים מיליוני בני אדם בסרטן כבד לאחר שנדבקו קודם לכן בצהבת נגיפית.
בין השנים 1999–2002 ניהל בלומברג את המכון למחקר אסטרו-ביולוגי של NASA בקליפורניה.
ברוך שאמר היא ברכה הפותחת את פסוקי דזמרא הנאמרים בתפילת שחרית.
היא נקראת כך על שם המילים שבראשה.
הברכה פותחת בסדרת ברכות לאל ומסיימת בברכה ארוכה המציינת את שבחו של האל על ידי חסידיו.
בסיום פסוקי דזמרא נאמרת ברכה נוספת המהווה חיתום לאמירתם, שנקראת ישתבח.
ברכה זו אינה מופיעה בתלמוד בבלי ונזכרת לראשונה אצל רב משה גאון (שנת 825 בערך), רב עמרם גאון ובספרו של הרי"ף.
חוקרי ליטורגיה (צונץ, אלבוגן) משערים שזמנה מתקופת הסבוראים.
רבי חזקיה די סילוה נקט שזמנה מתקופת הגאונים, ואף העלה תמיהה על יכולתם לתקן ברכה זו אחרי חתימת התלמוד.
בספרו של רבי נתן בן יצחק הבבלי נזכר החלק הראשון של ברכת ברוך שאמר כפיוט שהושר בעת מינוי לתפקיד ראש הגולה, כשהחזן אומר והקהל עונה אחר כל קטע "ברוך הוא".
על פי מסורת קבלית שכתב הרב דוד בן יהודה החסיד בספרו "אור זרוע" ברוך שאמר היא ברכה שנוסחה התגלה באמצעות פתק שנפל מהשמים, בנוסח זה יש פ"ז תיבות המלמדות על סודות קבליים.
דבריו התקבלו על פוסקי יהדות אירופה ובעקבות האר"י גם על הפוסקים מקרב עדות המזרח.
בספר ערוך השולחן כתב כי ש
בנוסח ארץ ישראל לא נאמרה ברכת ברוך שאמר כלל, ולפני פסוקי דזמרא (שגם סדרם היה שונה) נאמרה ברכה אחרת, שנהגה גם בהזדמנויות נוספות לפני פרקי תהלים.
בתקופה מאוחרת יותר חדרו מנהגים בבליים לנוסח ארץ ישראל, והחלו לומר, בנוסף לסדר הארץ-ישראל או במקומו, את פסוקי דזמרא הבבליים, עם ברוך שאמר לפניהם.
בסידורי הגאונים וכן בנוסח הרמב"ם ובתכלאל, ובעקבותיהם בנוסח הספרדים הקדום (וכך נהוג עד היום בקהילות הספרדיות של מערב אירופה) ובנוסח פרס נהוג נוסח ארוך יותר של 'ברוך שאמר' מובאים נוסחים ארוכים ל'ברוך שאמר'.
בין השאר הוא כולל את התוספת [נוסח תימן והרמב"ם: .
בכתב יד אחד של נוסח רומניא נמצא נוסח אחר, ארוך במיוחד, הבנוי לפי סדר כל האלפבית, ולאחר כל אות אומרים: 'ברוך הוא וברוך שמו'.
לעומת זאת, בנוסח אשכנז, צרפת, איטליה, ומרבית הנוסחאות בנוסח רומניא נמצא נוסח קצר בהרבה.
במהלך הדורות, בין היתר בהשפעת האר"י, עברו מרבית הספרדים לשימוש בנוסח הקצר, והוא הנוסח הרווח היום.
בישיבות ארץ ישראל בתקופת הגאונים אמרו את הפתיח 'ברוך שאמר' רק בשבתות ובימים טובים, ובחול התחילו בברכה עצמה.
וכן כתב בסידור רב סעדיה גאון.
אך בסדר רב עמרם גאון כתב להוסיף בשבת: , ובחגים: .
בנוסח הספרדים הקדום מוסיפים בשבת: , ובחגים: .רבי יוסף בן אבִיתוּר חיבר פיוטי פתיח לימים מיוחדים, במקום ברוך שאמר.
לדוגמה, בפסח: "ברוך אשר אל עליון נקרא, יושב על שבעה רקיעים וסובלם כו'", ליום הכיפורים: "ברוך אשר אִשש דוק וחוג בעשרה מאמרות וכיללם כו'", וממשיך פיוט ארוך בעניין עשרת המאמרות.
בעל ספר היוחסין כותב, כי בשבת הראשונה של מנוי ראשי גלויות בבבל היה החזן משורר "ברוך שאמר והיה העולם", והבחורים היו עונים "ברוך הוא", והחזן אומר "ברוך עושה בראשית" והבחורים ענו "ברוך הוא", וכן על כל המאמרים המתחילים 'ברוך' היו עונים 'ברוך הוא'.
בספר שבט יהודה מביא את סדר אמירת 'ברוך שאמר' באופן אחר: החזן התחיל 'ברוך שאמר', וראשי הישיבות ענו 'ברוך אומר ועושה', וחוזר החזן ואומר 'ברוך גוזר ומקיים', והם עונים 'ברוך עושה בראשית' וכו'.
וכל זה היה לרוממות ריש גלותא ולהדרת שמחתו.
אבל בתפילה לא שרו אותו כפזמון אלא כברכה שלמה.
ותיבות "ברוך הוא" הם מגוף הברכה.
בעת אמירת ברוך שאמר נהוג לעמוד.
יש הנוהגים לאחוז בשתי הציציות הקדמיות בשעת אמירת 'ברוך שאמר', ובתום הברכה לנשקן.
בקהילות אשכנז המערבי, נוהגים שהחזן אומר את כל תפלת ברוך שאמר בקול רם, לעומת שאר התפלה שאומר רק תחילה וסוף בקול.
בסדור הרוקח כתב: "בברוך שאמר יש פ"ז תבות, כי נתקן כנגד ראשו כתם 'פז', ואין להוסיף עליו, ונתקן כנגד האדרת והאמונה, שכך נמצא בספר רקמה שנכתב בכתיבת מלאכים, שהאדרת והאמונה שיר שלהם".
בפרי עץ חיים (שער הזמירות פ"ד) כתב שבכל שבת יש לומר את הפיוט 'האדרת והאמונה' כהכנה ל"ברוך שאמר', וכן המנהג בקהילות החסידים לאומרו מידי שבת וחג בפסוקי דזמרא, קודם ברכת ברוך שאמר.
הביטויים "ברוך הוא" ו"ברוך שמו" מופיעים בהתחלת הברכה.
לפי דעה אחת, קטעים אלה התחילו כמענה של מקהלת בית הכנסת לשבחים של החזן, ובראשונה מענים אלו נאמרו אחרי כל ברכה וברכה בתפילה, ונוהג זה נשמט מטקסט הסידור אך נשמר במנהג הקיים לומר ברוך הוא וברוך שמו אחרי הזכרת שם ה' בברכות.
ברוך קטינקא (כ"ג באדר, תרמ"ז/ 19 במרץ 1887 – ט"ז בניסן, תשכ"ה/ 18 באפריל 1965) הוסמך כמהנדס מכונות ומהנדס חשמל.
למרות שלא הוסמך כמהנדס בניין בנה מספר מבני ציבור בארץ, ובהם את בית ימק"א ירושלים ואת מלון פאלאס בעיר.
נולד בשנת 1887 בעיר ביאליסטוק לשמואל-מנשה קטינסקי ולטובה לבית לימן, במשפחה בת ארבעה ילדים.
משפחת קטינסקי היא מצאצאי מנשה בן ישראל.
דודנו הוא ברוך קטינסקי, מראשוני תל אביב.
למד בחדר ובבית ספר תיכון, וכן כשנה וחצי בישיבת וולוז'ין.
לאחר מכן למד בפוליטכניון בגרמניה, בעיר מיטוויידה (Mittweida), שם הוסמך כמהנדס מכונות וחשמל.
היה חבר "פועלי ציון" בעיר הולדתו ובגרמניה ומארגן אגודת הסטודנטים דוברי העברית "התקוה".
עלייה וראשית קריירה הנדסית בארץ ישראל
ב-1908 עלה קטינקא לארץ ישראל עם אימו ושלוש אחיותיו ולאחר שעסק בעבודות טכניות מזדמנות היה למהנדס בבית חרושת "עתיד" בחיפה בניהולו של נחום וילבוש ולצידו כמהנדס בבית החרושת למכונות `עתיד - איצ`קוביץ` ובמסגרת תפקידו התקין ותחזק מכונות ומנועים בטחנות קמח, בארות ועוד.
בהמשך החליט קטינקא להתעת'מן ולאחר זמן מה קיבל זימון להתגייס לצבא הטורקי.
מאחר שאביו נפטר והוא היה הבן המפרנס היחיד של משפחתו קיבל פטור מגיוס חובה אך החליט להתנדב והוצב לשירות במסגרת הצי העות'מאני.
ב-1911 עמדה טורקיה להיכנס במלחמה עם ארצות הבלקן ואיטליה.
קטינקא נקרא לשירות הצי ומכיוון שפגה התלהבותו לשרת מצא מפלט במשרד הטכני בחיפה של מסילת הרכבת החיג'אזית, הכפופה לצי, שהייתה לרכבת הצבאית העות'מאנית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שם קבל אותו לעבודה בהתנדבות המהנדס הראשי, הגרמני קורץ.
כעבור זמן מה הודיע קורץ לקטינקא שהתפנתה משרה בשכר.
קטינקא הודה שהוא נתין עות'מאני, מגויס לצי ונרשם כמגויס בצבא מסילת הברזל החיג'אזית.
לימים היה קטינקא למהנדס הטכני הראשי של הרכבת במקטע מצמח ועד חיפה ומעפולה עד סוף השלוחה לתעלת סואץ וההסתעפות מלוד לירושלים.
בתפקידו זה תכנן והרכיב מנסרה מכנית מונעת במנוע של קטר שסובב דיסק לחיתוך גזרי עץ להסקת הקטרים.
לקראת סוף 1917 הוצב בירושלים, ועם נסיגת הטורקים מירושלים קיבל הוראות להתייצבות בדמשק.
בדרכו לדמשק, יחד עם שני מהנדסים יהודים שעבדו תחתיו, נודע לו שהוא הוכרז כבוגד והוצא נגדו גזר דין מוות.
חרף כך המשיך בדרכו לדמשק, ושם הציג לשופט את מכתבי ההערכה וציוני השבח שקיבל במסגרת פעילותו בירושלים, ושוחרר ממאסר.
עד סוף המלחמה המשיך לשרת במסגרת הרכבת החיג'אזית, ובתום המלחמה נלקח בשבי על ידי הבריטים.
קטינקא היה חבר ועדת המים לצדם של שמואל סלושץ והיו"ר ד"ר מאיר גורביץ משהוקמה בשנת 1918. הוא היה ממייסדי 'התאחדות המהנדסים בארץ ישראל' ב-1919 וממקימי שכונת בת גלים בחיפה.
עוד היה חבר הנהלת מפלגת הציונים הכלליים.
קטינקא נודע בחוש הומור שבא לידי ביטוי בסיפורים שכתב בספרו "מאז ועד הנה".
אחד ממעלליו התרחש ברכבת העמק עת קבוצת חיילים גרמנים חנתה בזמן מלחמת העולם הראשונה באזור הקואופרציה במרחביה.
החיילים ביקשו להגיע לחיפה ונזקקו ל'קרונועים'.
הנהלת הרכבת לא סיפקה להם מנועים וקטינקא לקח מדחף ומנוע של מטוס, הניחו על קרונוע, חבש כובע טייסים ויחד עם טייס גרמני 'הטיס' את הרכבת על המסילה לחיפה.
התגורר רוב ימיו בירושלים בשכונת תלפיות עם אשתו ושלושת ילדיו.
בתו גליליה הייתה נשואה לבמאי והשחקן גרשון פלוטקין.
קטינקא נפטר בשנת 1965 בתל אביב לאחר מחלה.
בשנת 1927 פרסם המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני מכרז להקמת מלון פאלאס על אדמת הווקף מול בית הקברות המוסלמי הגדול באזור ממילא שבירושלים.
גיוס כספי מוסלמים בעולם לשיפוץ מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע בהר הבית הותיר בידיו של המופתי הון שהיה בו די כדי לבנות את המלון, והוא יזם את הקמתו במטרה לקדם את האינטרסים האסלאמיים בעיר, ולהוות חיץ בין השכונות היהודיות הסמוכות.
קטינקא העריך שלא יזכה בעבודה בשל היותו יהודי, ולכן הקים שותפות עם קבלן ערבי.
החברה הקבלנית של קטינקא ושל שותפיו (הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה והיהודי טוביה דוניה) "אלבינה, דוניה וקטינקא" זכתה במכרז, והמבנה נחנך בשנת 1929. גם ביתו של המופתי נבנה על ידי החברה באותה עת.
הקמת המלון לוותה במספר תקריות, שהידועה שבהן הייתה סירובו של ראש העירייה, ראע'ב נשאשיבי, מתנגדו של המופתי, לחבר את המתחם למערכת הביוב העירונית.
קטינקא פתר זאת על ידי הקמת מערכת שאיבה וטיהור מים טרם פונו מהמתחם, והזרמתם מבית המלון אל מתחם בית הקברות.
עם חפירת בור המים במקום, גילה קטינקא עצמות שמקורן ככל הנראה בבית הקברות המוסלמי בממילא, אולם המופתי החליט לאשר את המשך העבודות למרות זאת, ולהעביר את העצמות מהמקום בתום העבודות.
לימים הייתה החלטתו זו לחרב פיפיות.
החברה הקבלנית שלו הקימה את בית ימק"א ירושלים.
קטינקא, שהיה בונה חופשי מלשכת 'מצפה' בירושלים, שילב מוטיבים רבים של הבונים החופשיים בבניין.
הוא כתב בזיכרונותיו שלקח אבנים ממערת צדקיהו עבור בניית "חדר ההתייחדות", במגדל המרכזי של הבניין.
קטינקא טרח לנסוע לבית אל ללקט שם אבני גויל עבור בניית מזבח, שהוצב באולם התפילה של הבניין
בשנת 1940 זכה קטינקא במכרז לבניית שתי מצודות טגארט, במסגרת חלוקת הבנייה של המצודות בין קבלנים שונים.
הרב ברוך שמואל הכהן דויטש (י"ג בחשוון ה'תש"ג, 24 באוקטובר 1942 – י"ז באב ה'תשפ"ה, 11 באוגוסט 2025) היה ממנהיגי הפלג הירושלמי וחבר מועצת גדולי עולם התורה של "בני תורה", תלמידם המובהק של הרב אלעזר מנחם מן שך ושל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מירושלים.
בעבר היה ר"מ בישיבת קול תורה בירושלים.
משנת תשע"ח ועד לפטירתו היה ראש ישיבת באר מרדכי במודיעין עילית.
נולד בבני ברק, בנם הבכור של לאה (קורנליה) לבית אדלר והרב בנימין זאב דויטש, שהיה עוזרו של הרב יוסף שלמה כהנמן ("הרב מפוניבז'") ומזכיר ישיבת פוניבז'.
אחיו היה הרב אשר דויטש מנהיג הפלג הירושלמי ומראשי ישיבת פוניבז'.
למד בישיבת פוניבז' ובישיבת בריסק.
בעודו צעיר לימים החל ללמד בישיבת טשיבין החסידית, ומשנת תש"מ בישיבת קול תורה, שבה כונה "מראשי הישיבה".
במשך תקופה כיהן גם כראש ישיבה בישיבת אמרי צבי במודיעין עילית.
בשנת 2000 הקים את ארגון וכתבתם ועמד בנשיאותו.
בשל מוצאו ההונגרי עסק בקירוב ליהדות של יהודי הונגריה שנותרו שם.
בשנת 2007 ביקר בבודפשט עיר מוצאם של הוריו, הקים במקום כולל אברכים, ודרש בהונגרית לפני סטודנטים יהודיים.
עסק בלימודו גם באותם החלקים שממעטים לעסוק בהם במסגרת הלימוד הנהוג בישיבות, כגון סדר זרעים, סדר טהרות וסדר קדשים.
ושימש כראש כולל שבו עוסקים בשעות אחר הצהריים בלימוד חלקים אלו בעיון, וכן מסר שיעור בדף היומי בעיון בשכונת סנהדריה.
עמד בראש הוועדה הרוחנית של פרויקט אוצר החכמה והיה חבר הוועד של תלמוד תורה המסורה בירושלים, ושל החינוך העצמאי מטעמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
לצד פעילותו התורנית עסק הרב דויטש גם בענייני ציבור.
היה ממייסדי אב"ת – ההתארגנות הליטאית שבישרה את הקמת מפלגת דגל התורה.
הרב אלעזר מנחם מן שך מינה את הרב דויטש למספר תפקידים ציבוריים.
במשך שנים היה חבר ב"ועדה הרוחנית" של העיתון יתד נאמן וחבר בדירקטוריון חברת יתדות ת.ש.מ.ו.
לאחר פטירת הרב שך קיבל עליו את מרותו של הרב יוסף שלום אלישיב.
עם הפיצול בציבור הליטאי הצטרף הרב דויטש לפלג הירושלמי בראשות הרב שמואל אוירבך.
תקופה קצרה לאחר הקמת היומון הפלס התמנה לכהן כראש הוועדה הרוחנית שלו.
הרב דויטש, בהיותו תלמידו המובהק של הרב שך, התמיד במשך כל השנים להמשיך את דרכו, אחד הדברים העיקריים הוא סוגיית הגיוס לצה"ל שבו עמדתו הייתה כי זה איסור ייהרג ואל יעבור גם לגברים.
לדעת הרב דויטש מייסדי המכללות החרדיות מבקשים לעקור את החרדיות.
לאחר פטירת הרב אוירבך מונה הרב דויטש לחבר במועצת גדולי עולם התורה של הפלג הירושלמי והפך לאחד מבכירי מנהיגי הפלג.
בעקבות הסיטואציה החליטו ראשי ישיבת קול תורה שהרב דויטש יעזוב את הישיבה והנהלת הישיבה תשתף עמו פעולה בהקמת ישיבה חדשה בראשותו עם זאת המשיך למסור 'חבורות' בישיבה לתלמידים החפצים בכך.
בשנת 2022 הדרדר מצבו הבריאותי, ומאז חדל מכל פעילות והופעה ציבורית.
בצעירותו נישא לשרה בת הרב ירוחם גורליק (אם בנו חיים צבי גורליק, מחבר ספר "גבול בנימין").
אחרי גירושיו נישא לאידלה בת הרב שמואל קיבלביץ, לאחר פטירתה בשנת תשנ"ה, נישא לפריידא בת הרב אברהם יוסף סרעברו לה היה נשוי עד פטירתו.
הרב דויטש היה אב לשבעה ילדים והתגורר בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
סדרת ברכת כהן, על התורה וכן על מסכתות ערכין, חולין, כריתות, וכן שיעורים על מלאכות שבת.
הסדרה קיבלה הסכמות מרבו הרב שך, וכן מהרב אלישיב והרב שמואל הלוי ואזנר.
שיעורי רבי ברוך שמואל הכהן דויטש: שיעורי כלליים ויומיים על מסכת בבא מציעא".
ירושלים: עובדיה כהן, תשפ"א 2021.
ברוך צ'יזיק (נכתב גם צ'יז'יק, ציזיק) (14 בדצמבר 1884 – 2 באוגוסט 1955) היה חוקר ומפתח מפעלי חקלאות בארץ ישראל.
התמחה בהתאמת הצרכים הנדרשים לחקלאות בארץ ישראל ובחקר צמחי האזור.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תרצ"ח 1938.
צ'יזיק נולד לשמואל ובריינה צ'יזיק בטומשפול שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
היה אחד מעשרה ילדיהם; ובין אחיו ואחיותיו: חנה, יצחק, שרה ואפרים צ'יזיק.
בצעירותו למד מקרא, משנה ותלמוד, והוא הוכשר בבית ספר חקלאי.
בהכנותיו לקראת עלייה לארץ ישראל נדד למקומות בעלי אקלים דומה ועסק בעבודת אדמה בחצי האי קרים ובאחוזתו של הברון שטיינגל שעל גדות הים השחור.
בהמלצתו נשלח לחווה החקלאית הממלכתית על שם הנסיך מיכאל אלכסנדרוביץ' שבקווקז, ובה התמחה בגידולים סובטרופיים, עצי הדר ומטעי זיתים.
לאחר מכן חזר לסוחומי שעל גדות הים השחור ופיתח לראשונה גידול מטעי זיתים על מצע לילך, להקלת צורכיהם בתקופות חורף.
בעקבות צו הגיוס לצבא האימפריה הרוסית עבר לסורוקי שבבסרביה ועבד במשתלות בניהולו של עקיבא אטינגר.
בקמיניץ פודולסק השתתף בוועידת היסוד של "פועלי ציון".
בשנת 1905 עלה ציז'יק לארץ ישראל.
תחילה, עבד ברחובות במטעיו של משה סמילנסקי.
ב-1908 היה בין מייסדי המושבה כנרת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה גנן ראשי בצבא הטורקי בדמשק.
בשהותו שם הכיר את שרה בת משפחת אטקס, אשתו לעתיד, אז בת עשרים.
שרה שימשה כמורה בבית ספר יהודי בדמשק.
השניים נישאו בשנת 1920. מסיוריו בהרי הטאורוס הביא שתילי ארז הלבנון לנטיעה בעיר.
בתום המלחמה שב לארץ ישראל והקים מוזיאון חקלאי על פי הזמנת "ההנהלה הציונית" בתל אביב, שהועבר כעבור תקופה לירושלים.
בשנים 1922–1924 עבד כמורה במקווה ישראל.
לאחר מכן עבד במשתלות עצי פרי בשכונת תלפיות שבירושלים בניהולה של רחל ינאית.
הוא היה מדריך במשק הפועלות בנחלת יהודה, בשכונת בורוכוב בגבעתיים ובפתח תקווה.