tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריטש התנדב לשירות בגדוד ארטילריה עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הקרב על ורשה.
הוא זכה להלוויה ממלכתית בברלין.
"פרשת בלומברג-פריטש" הובילה להשתלטותו של היטלר על הצבא, ולהפיכת הצבא לעושה דברו של היטלר, ללא כל שיקול דעת עצמאי וללא השפעה פוליטית.
פרשה זו גם פקחה את עיניהם של רבים מכת הקצינים שפיקדה על הוורמאכט לאופיים של אנשי המפלגה הנאצית ולכך שהם חסרי מעצורים ולא יהססו לנקוט כל צעד שיקדם את מטרותיהם.
יש האומרים כי כבר בעת הדחתו של פריטש החלו המגעים בינו ובין הגנרל לודוויג בק על הפלתו של היטלר והחלפתו במשטר צבאי.
מכל מקום, היה זה מאורע מעצב בתודעת מפקדי הוורמאכט, וקו ישיר מוביל בינו ובין קשר העשרים ביולי, שיתרחש כשש שנים לאחר מכן.
קיימת מחלוקת אם אכן המשבר היה פרי יוזמתו של היטלר, שרקח אותו כחלק מתוכנית להכפיף את הצבא הגרמני למרותו האישית, או שהשינויים במבנה הצבא נועדו למנוע פריצת שערורייה ציבורית ואיבוד יוקרה על ידי היטלר.
פרשת בן זיגייר, שנודעה תחילה כ"פרשת האסיר X", עוסקת באזרח אוסטרלי-ישראלי בשם בן זיגייר ששירת ב"מוסד", נעצר ב-2010 בישראל בחשד לפגיעה בביטחון המדינה, נכלא בכלא איילון, והתאבד בתאו כעבור חודשים אחדים.
דבר מעצרו ומותו נאסרו לפרסום.
מידע ראשוני על הפרשה התפרסם ביוני 2010 כשב-ynet פורסמה ידיעה על אסיר, ללא ציון שמו, הנמצא בתא שמור באגף השמור בכלא איילון, בגין עבירות שלא פורסמו ומבלי שהוא בא במגע עם העולם החיצון.
במהלך חודש פברואר 2013 הפרשה יצרה הד ציבורי נרחב, כשרשת טלוויזיה אוסטרלית פרסמה תחקיר העוסק במוצא האסיר ובקורות חייו.
יממה לאחר הפרסום, הוסרו בישראל חלקים מצו איסור הפרסום, ומדינת ישראל הודיעה שבשירות בתי הסוהר בישראל הוחזק אזרח ישראלי בזהות בדויה מטעמי ביטחון, בכפוף לדין הישראלי וללא פגיעה בזכויותיו.
על פי תחקיר של רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC, "האסיר איקס" היה הכינוי שניתן לבן זיגייר (Ben Zygier), שנולד במלבורן שבאוסטרליה ב-9 בדצמבר 1976 ועלה לישראל בשנת 1996. הוא השלים לימודי משפטים באוסטרליה, והתמחה במשך כחצי שנה במשרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
עם עלייתו ארצה עברת את שמו לבנימין אלון והשתקע ברעננה.
זיגייר החזיק דרכון אוסטרלי נוסף תחת השם בן אלן (Ben Allen).
בשנת 2006 נישא לאזרחית ישראל ולזוג נולדו שתי בנות.
בשנת 2010 נחשד והואשם, ככל הנראה, בריגול חמור, ושהה במעצר באגף 15 בכלא איילון, בתא מבודד שהוקם על מנת לכלוא בו בבידוד מוחלט את יגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין.
זיגייר נכלא תחת זהות בדויה שסיפק "המוסד", כך שאפילו סוהרי השב"ס לא ידעו את זהותו האמיתית.
בתא זה הוא גם נפגש עם עורכי דינו.
ביומו האחרון, 15 בדצמבר 2010, הגיעו לבקרו אשתו ובתו הקטנה, ובסיומה הבחין מש"ק המודיעין בכלא כי זיגייר "בוכה, עצבני ונסער", לאחר שקיבל בשיחה "הודעה קשה".
שעות אחדות לאחר מכן זיגייר התאבד בתלייה בתאו.
ב-22 בדצמבר נטמן בבית קברות יהודי בעיר הולדתו שבאוסטרליה.
בדו"ח הנתיחה שלאחר המוות, שנערכה במכון לרפואה משפטית באבו כביר, נקבע כי סיבת מותו של זיגייר הייתה חנק כתוצאה מתלייה.
בעקבות התחקיר פתחה ממשלת אוסטרליה בחקירה של הפרשה.
האגף בו היה כלוא זיגייר ממוקם בחלקו הדרומי של כלא איילון, מאחורי דלתות ברזל כפולות.
אגף זה הוא אגף נפרד המכיל תא כליאה אחד בלבד, כך שמי שכלוא בו מבודד ואינו בא במגע עם אנשים.
באגף המבודד מותקנת מערכת משוכללת למניעת התאבדויות, שבמקור הותקנה כדי למנוע את התאבדותו של יגאל עמיר.
מערכת זו עוקבת אחר האסיר שבתא במשך כל שעות היממה, ומזהה שינויים גופניים אצל האסיר כמו עצבנות והזעה כתוצאה מלחץ, ולכן עלה חשד כי האסיר נרצח ולא התאבד.
במאמר שפרסם פרשן "הארץ" אמיר אורן ב-27 בדצמבר 2010, נרמזה הסברה לרצח.
הכתבה פורסמה שוב באתר העיתון ביום שידור התחקיר האוסטרלי.
בעקבות הפרסומים נפתחה חקירה מיוחדת, תחת פיקוחו האישי של ראש אגף החקירות והמודיעין במשטרת ישראל, ניצב יואב סגלוביץ ובמעקב של המפכ"ל, היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין, והשר לביטחון פנים.
בחקירת סיבות מוות שניהלה השופטת דפנה בלטמן-קדראי התגלתה שורה ארוכה של כשלים בטיפול באסיר בשירות בתי הסוהר.
בין השאר, נמצא כי ביום ההתאבדות לא נערכו הרישומים הנדרשים על ידי הסוהר האחראי, אחת המצלמות בתאו של זיגייר לא הייתה תקינה, ולא תוקנה אף על פי שהדבר היה ידוע לסוהרים.
עובדת סוציאלית שהייתה אחראית למעקב אחר מצבו הנפשי של האסיר לא הכירה בחומרת מצבו ביום התאבדותו, ולמפקד הכלא לא הייתה כל שליטה או ידיעה על המתרחש בתאו של זיגייר מפאת מעטה הסודיות שבכליאתו.
בסיכום הדו"ח הותירה השופטת בלטמן-קדראי את ההחלטה בשאלת הגשת כתבי אישום נגד אחראים בפרשה לפרקליטות המדינה, זאת אף שהדבר מצוי בתחום סמכותו של שופט חוקר סיבות מוות.
באפריל 2013 הודיעה פרקליטות המדינה שמחומר הראיות שנאסף בעניין מותו של זיגייר לא ניתן להוכיח שאנשי שב"ס או אחרים פעלו ברשלנות, ולכן לא יוגשו כתבי אישום בפרשה.
בפשרה שהושגה בין משפחת זיגייר לבין המדינה, נקבע שמשפחת זיגייר תפוצה ב-4 מיליון ש"ח.
לפי סברה אחת, שפורסמה בכלי התקשורת העולמיים, נטען כי זיגייר עבד בחברת קש של המוסד, אשר מכרה ציוד אלקטרוני לאיראן, וכי פעילותו נחשפה בסוף 2009 על ידי עיתונאי אוסטרלי שפעל בירושלים.
עוד נטען כי זיגייר נחקר בנושא על ידי שירות הביטחון הפנימי של אוסטרליה (ASIO).
לפי דיווחים שהתפרסמו ב"דר שפיגל" ובעיתון האוסטרלי "סידני מורנינג הראלד", בשנת 2007 הועבר זיגייר לתפקיד מטה באגף "צומת" במוסד, לאחר שלא הצליח בתפקידו כסוכן באירופה.
בשנת 2008, ככל הנראה על רקע תסכולו מהתפקיד החדש, יצר מיוזמתו קשר עם איש "חזבאללה" במזרח אירופה בניסיון לגייסו כסוכן כפול.
ניסיון זה הוביל לחשיפת מידע סודי על סוכני מוסד מרכזיים בלבנון, אשר בעקבות זאת נחשפו והועמדו לדין.
על פי דיווח של תאגיד השידור האוסטרלי, חשיפתו של אחד מאותם סוכנים גרמה לכישלון מבצע של המוסד לאיתור והשבת גופות שלושת נעדרי קרב סולטאן יעקוב.
סברה זו נדחתה על ידי מספר גורמים.
רמי איגרא, לשעבר ראש חטיבת השבויים והנעדרים במוסד, כינה סברה זו "מדע בדיוני".
הוא הסביר שזיגייר עמד מול 22 שנות מאסר בשל אישומים של בגידה, עבירה שחומרתה גבוהה בהרבה מסיכול מבצע להשבת גופות.
הוא הוסיף כי התחקיר כולו מתבסס על עדותו של אדם אחד, שטוען שהסתנן למוסד כסוכן כפול, אך אמינותו מוטלת בספק.
גם הספר "האסיר X" מאת רפאל אפשטיין, שפורסם באוסטרליה ב-2014, שלל גרסה זו.
לפי הספר, במהלך חופשת לימודים במלבורן בשנת 2009, זיגייר הואשם בכך שחשף בפני איש עסקים איראני שפגש באוניברסיטה פרטים על עבודתו בחברת הקש של המוסד באיטליה.
לטענת מקורות המצוטטים בספר, המודיעין הישראלי גילה שאותו אדם העביר את הפרטים לשלטונות באיראן.
גם העיתונאי יוסי מלמן כתב כי זיגייר נעצר בחשד לריגול בעקבות מגעיו עם סוכן איראני.
נשיאת בית המשפט המחוזי מרכז, השופטת הילה גרסטל, הוציאה צו איסור פרסום מוחלט על זהותו של האסיר, על עצם כליאתו, על החשדות בגינם הוא כלוא וכן על כל פרט אחר הקשור בפרשה, לרבות עצם קיומו של צו איסור הפרסום עצמו.
צו זה הוצא בשנת 2010 לבקשת פרקליטות המדינה ולא הוגבל בזמן.
עם זאת, דבר כליאתו פורסם ביוני 2010 באתר ynet ומאוחר יותר גם באתר "הארץ".
שתי הכתבות אמנם הוסרו לאחר זמן קצר מן הרשת בעקבות צו איסור הפרסום, אך עותק מן הכתבה שפורסמה ב-ynet נשמר בזיכרון המטמון של מנוע החיפוש "גוגל", והופץ בבלוגים ואתרי חדשות ברחבי העולם.
באותה עת פנה אף חבר הכנסת ניצן הורוביץ ליועץ המשפטי לממשלה באותו העניין ונענה כי "העניין נמצא תחת פיקוח שיפוטי".
עם חשיפת הפרשה נמתחה ביקורת על כך שוועדת החוץ והביטחון של הכנסת לא עודכנה בנושא בזמן אמת.
כשנתיים וחצי לאחר מכן, ב-12 בפברואר 2013, שודרה כתבה בתוכנית התחקירים "Foreign Correspondent" של רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC, במהלכה סקר העיתונאי טרבור בורמן את קורות חייו של האסיר תוך כדי שהוא מדווח על עצם כליאתו והתאבדותו בבית הסוהר איילון.
לפי הכתבה הוטל איפול מוחלט על הפרשה, כדי למנוע את התערבותה של ממשלת אוסטרליה, שכן זיגייר החזיק גם באזרחות אוסטרלית.
חשיפת הפרשה באוסטרליה בפברואר 2013 עוררה הדים רבים ברחבי העולם, והביאה את משרד ראש הממשלה לכנס את ועדת העורכים למפגש עם ראש "המוסד" תמיר פרדו, על מנת לבקש מחבריה למנוע את פרסום הפרשה בכלי התקשורת הישראליים.
שידור התחקיר ברשת הטלוויזיה האוסטרלית הביא את האתרים "וואלה", "הארץ" ו"גלובס" לצטט את התחקיר האוסטרלי ולפרסם את הפרטים המובאים בתחקיר, אך כעבור זמן קצר הוסרו כל הכתבות הללו בעקבות צו איסור הפרסום העומד על כנו.
גם כתבות אלה נשמרו בזיכרון המטמון של גוגל.
ביולי 2013 התפרסם כי ככל הנראה בישראל קיים לפחות אסיר נוסף אחד, המכונה "האסיר X2", המוחזק בחשאיות גמורה, מבלי שזהותו ידועה אף לסוהריו.
בעקבות הדיווחים השונים, ובמהלך דיון שגרתי במליאת הכנסת שהתקיים ביום חשיפת הפרשה, הפנו חברי הכנסת דב חנין, זהבה גלאון ואחמד טיבי, תחת חסינותם הפרלמנטרית, שאילתות לשר המשפטים יעקב נאמן הקשורות לפרשה, ובכך היו לגורמים הישראלים הרשמיים הראשונים להתייחס אליה.
השאלות נשאלו בזמן דיון ששודר בערוץ הכנסת וחשפו בפעם הראשונה את הפרשה בתקשורת הישראלית.
הפרוטוקולים ותמלילי השאלות של חברי הכנסת פורסמו לאחר מכן באתר הכנסת, על אף בקשות של גורמי ביטחון מיו"ר הכנסת הזמני, בנימין בן אליעזר, להטיל עליהם חיסיון, ובכך התאפשר לכלי התקשורת באותו היום לצטט את שאלותיהם של חברי הכנסת.
עקב כך, ביטל למחרת השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ' את נאום סיכום כהונתו בתפקיד בפני הכנסת, וזאת מחשש שיישאל אודות הפרשה.
יממה לאחר פרסום הפרשה, ב-13 בפברואר, צומצם צו איסור הפרסום, וניתן היתר לפרסם בישראל את המידע שפורסם באמצעי התקשורת הזרים.
בהמשך היום הוסרו חלקים נוספים מצו איסור הפרסום ומדינת ישראל הודיעה באופן רשמי שאזרח ישראלי הוחזק בכלא ויוצג בידי עורכי דין.
עוד נאמר בהודעה: "מטעמי ביטחון, האסיר הוחזק בזהות בדויה, אולם משפחתו קיבלה מיידית הודעה על דבר מעצרו.
[...] האסיר הוחזק בכלא מכוח פקודת מעצר שהוציא בית המשפט המוסמך.
ההליכים בעניין האסיר לוו על ידי הגורמים הבכירים ביותר במשרד המשפטים, וזכויות הפרט של האסיר נשמרו, בכפוף להוראות הדין".
פרשת בַכּרי-בוּג'נאח היא השם לסכסוך מסחרי-פוליטי בין צרפת לאלג'יריה בתחילת המאה ה-19 שבמרכזו עמדו חובותיה של צרפת לחברה מסחרית בבעלות המשפחות היהודיות-אלג'יריות בכרי ובוג'נאח.
הפרשה נחשבת לאחד הגורמים לפלישה הצרפתית לאלג'יריה בשנת 1830.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לערי צפון אלג'יריה מהגרים יהודים מליבורנו שבאיטליה.
מהגרים אלה, שהיו צאצאיהם של מגורשי ספרד, התיישבו בצפון אפריקה בתור סוחרים ובחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, ועד מהרה נהפכו לגורם משמעותי בסחר הבינלאומי של ערי אלג'יריה.
הם סיפקו שירותים פיננסיים ומסחריים חשובים לדיי (השליט המקומי מטעם האימפריה העות'מאנית), וכמה מהם מונו לאורך השנים לכהן בתפקיד ה"מוקדם", המתווך בין הקהילה היהודית האלג'ירית לשלטון.
השתיים חברו בסוף המאה ה-18 והקימו חברה כלכלית שהייתה דומיננטית בייצוא של סחורות מאלג'יריה לאירופה, ובפרט בייצוא של מזון (בעיקר חיטה) מאלג'יריה לצרפת, בין השאר כדי לספק את צרכיו של צבא נפוליאון.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-18, עקב צרכיו הגדלים של צבא נפוליאון במסעות הכיבוש שלו, צברה צרפת חובות ענק של מיליוני פרנק לחברת בכרי-בוג'נאח.
החברה מימנה את פעילותה על ידי הלוואה מהדיי של אלג'יריה, כך שחובותיה של צרפת לבית בכרי-בוג'נאח היו למעשה חובות לשליט אלג'יריה, והפרשה נהפכה לסכסוך כלכלי מתמשך בין המדינות, שהתגלגל לאורך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19. צרפת ואלג'יריה הגיעו לעיתים להסדרי חוב ביניהן, אך צרפת הִרבתה להפר אותם.
בשנת 1800 נעצרו בפריז סוכניה של חברת בכרי-בוג'נאח יעקב בכרי ושמעון אבוקאייה, לאחר שדחקו בצרפת לשלם את חובותיה.
לאחר מגעים מדיניים, ממשלת צרפת שחררה אותם באותה שנה והסכימה לשלם 3.7 מיליון פרנק מתוך שמונה המיליון שהייתה חייבת.
בהסכם השלום בין צרפת לאלג'יריה בשנת 1801 הכירה צרפת בקיום יתרת החובות שלה לחברת בכרי-בוג'נאח, אך גם לאחר מכן לא העבירה את הכספים.
אחד הטיעונים שהממשל הצרפתי העלה בניסיון להתחמק מהתשלום היה שחברת בכרי-בוג'נאח סוחרת גם עם בריטניה, אויבתה המושבעת של צרפת, ולכן אין צרפת מעוניינת לשלם לה את החוב.
שאלת החובות של צרפת לחברת בכרי-בוג'נאח נשארה צפה באוויר ללא פתרון במהלך השנים 1800–1826, על אף ניסיונות של אלג'יריה להשיג את הכספים בזמנו של לואי ה-18. בשנת 1826 שליט אלג'יריה חוסיין דיי שלח מכתב לשר החוץ הצרפתי, והוחלט להקים ועדה שתקבע את הסדר החוב.
עד אותה שנה תפח החוב לכדי ארבעה-עשר מיליון פרנק צרפתי, כולל ריבית של ארבעה מיליון פרנקים, אך בהסדר החוב החדש נקבע שהממשלה הצרפתית תשלם שבעה מיליון פרנקים בלבד.
בית המסחר בכרי-בוג'נאח קיבל את ההסכם וכך גם חוסיין דיי, שקיווה להשיג את חלקו מהכספים.
אולם גם את הסדר החוב הזה צרפת לא קיימה.
ב-30 באפריל 1827 התאספו הקונסולים והסוכנים הדיפלומטים הזרים באלג'יר בכנס ביחד עם שליט אלג'יריה חוסיין דיי.
בהזדמנות זאת שאל חוסיין דיי בפומבי את הקונסול הצרפתי האם צרפת מתכוונת לעמוד בהסדר החוב, והאם היא התחילה בהעברת הכספים.
כאשר שמע שעדיין לא חלה התקדמות בסוגיה התמלא בכעס והכה את הקונסול הצרפתי בפניו בעזרת ידית של מניפה שהייתה בידיו.
על פי גרסה אחרת, חוסיין דיי בסך הכל רצה לפגוע בזבוב מטריד ופגע בקונסול הצרפתי בטעות.
ממשלת צרפת התייחסה לתקרית כעלבון פומבי ודרשה מהדיי התנצלות מידית.
משלא נענתה החלה בצעדי ענישה, והצי הצרפתי פתח במצור ימי על נמל אלג'יר, שנמשך 3 שנים.
פעולה זאת פגעה בכלכלתה של צרפת, שניהלה קשרי מסחר ענפים עם אלג'יריה, לא פחות מאשר פגעה באלג'יריה עצמה, ולכן הצרפתים ניסו לפנות לגישור בינלאומי.
הם פנו בין השאר לסולטאן העות'מאני מהמוט השני ולמוחמד עלי, שליט מצרים, במטרה שיתווכו בינה לבין אלג'יריה, אך הדבר לא נשא פרי.
בשנת 1830 פלשה צרפת לאלג'יריה וכבשה אותה בהצלחה – כיבוש שנמשך עד שנות ה-60 של המאה ה-20. הפלישה הצרפתית לאלג'יריה נבעה משיקולים רבים, ובעיקר משיקולים פנימיים של המדינאים הצרפתיים, אך פרשת בכרי-בוג'נאח היוותה את אחד מהגורמים המידיים החשובים לכך ואף שימשה כקאזוס בלי הרשמי לפלישה.
פרשת גל בק עוסקת בתאונת דרכים שהתרחשה בשנת 2005 בתל אביב, ובה נהרג הנער גל בק, לאחר שמכוניתה של הנהגת שני פלטי פגעה בקטנוע עליו רכב.
תיק החקירה נסגר ב-2005. כעשור לאחר מכן עלו טענות לאי-סדרים בחקירת התאונה.
לאחר בדיקה מחודשת החליט פרקליט המדינה, שי ניצן, בינואר 2016 שלא להגיש כתב אישום נגד הנהגת הפוגעת.
התאונה, החקירה הראשונה וסגירת התיק בפרקליטות
ב-9 ביולי 2005, לפנות בוקר, נפגע למוות רוכב הקטנוע גל בק, בן 16, בעת פנייה שמאלה בצומת הרחובות שדרות קק"ל, חיים לבנון ורקנאטי בתל אביב.
הוא נפגע ממכונית "פולקסווגן גולף", שחצתה את הצומת והתנגשה בו בעוצמה.
במכונית נהגה שני פלטי, בת 19. הערכת המשטרה הייתה שלפחות אחד הנהגים לא ציית לרמזור אדום.
במסגרת חקירת התאונה על ידי המשטרה נגבתה עדות מהנהגת הדורסת, שני פלטי ומעדי ראייה נוספים וביניהם, אושרת אלקובי, נהגת מונית, העדה הראשונה, שלדבריה עמדה בצומת, ברחוב רקנאטי בסמוך לגל בק ולחברו.
על פי עדות נהגת המונית חצתה הנהגת את הצומת באור ירוק.
נהגת המונית סיפרה שגל בק וחברו נכנסו ועמדו בתוך הצומת לפני שהתחלף הרמזור וגל בק דיבר עם חברו ולאחר מכן התחיל לנסוע באור אדום.
עדים נוספים, שנחקרו על ידי המשטרה באותו ערב, אישרו שגל בק וחברו נכנסו לצומת באור אדום או צהוב-אדום ורק חברו טען שהם נכנסו לצומת בירוק.
פלטי טענה כי נהגה במהירות של 40–50 קמ"ש, ובלמה כשהבחינה בקטנוע, אולם הבוחן המשטרתי העריך כי עוצמת הפגיעה מעידה על מהירות של 87 קמ"ש לפחות.
כמו כן, לא נמצאו סימני בלימה בזירת התאונה.
המשטרה המליצה להעמיד לדין את הנהגת, שיוצגה על ידי עו"ד שמעון מזרחי, אך כעבור כשבועיים החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק מחוסר ראיות מספיקות.
טענות לאי סדרים בטיפול בתיק
כעשור לאחר התאונה, הגיש אביו של בק ערר לפרקליטות בדרישה לפתוח מחדש את התיק.
בנוסף, פורסם בתוכנית הטלוויזיה "יומן", תחקיר של העיתונאיות יפעת גליק ואילה חסון, בו נחשפו לכאורה אי סדרים בטיפול בתיק החקירה וסתירות בעדותה של נהגת המונית.
נהגת המונית הוקלטה וצולמה בסתר משוחחת על התאונה, על ידי אדם מטעם משפחת בק.
על פי החלטת הפרקליטות בערר, במהלך הקלטה זו חזרה הנהגת וטענה שאינה זוכרת את הפרטים, כי עבר זמן רב, אך מראיינה דחק בה ושם מילים בפיה על מנת להשיג גרסה נוגדת לעדותה במשטרה.
כעבור שעתיים הנהגת שלחה למראיינה מסרון בו אמרה לו שנזכרה ושבה לגרסה שמסרה למשטרה.
למחרת הגיע המראיין בליווי איילה חסון ויפעת גליק ודחק בה לשוב לגרסה הנוגדת את עדותה, אך היא סירבה.
במהלך התחקיר העיתונאי התברר כי פלטי לא עברה בדיקת אלכוהול וסמים וכן לא בוצעה בדיקה של הטלפון הסלולרי שהייתה יכולה לאשש או לשלול שימוש במכשיר בזמן נהיגה.
אלקובי טענה בחקירה כי עמדה ברחוב רקנאטי ובק לצדה, אולם מרחוב רקנאטי, לא הייתה יכולה לראות את צבע הרמזור של נתיב הנסיעה של פלטי, עליו העידה שהיה ירוק.
עדים נוספים, בהם חברו של בק שרכב על קטנוע לצדו, וכן נהג מונית שהעיד כי פלטי נהגה בפראות עוד לפני התאונה, לא זומנו לחקירה למסור את גרסתם, לפיה בק נכנס לצומת מרחוב קק"ל ולא מרחוב רקנאטי.
ב-14 באוקטובר 2015 הנהגת החשודה ציינה בחקירה חוזרת במשטרה כי בעלה של חסון, שי נשר, ואב המשפחה נדב פלטי היו מסוכסכים.
ב-29 בנובמבר 2015 פרסמה חסון ב"חדשות 10", כי בבית החולים איכילוב נמצא מסמך ובו בדיקות שנעשו לפלטי לאחר התאונה ומהן עולה כי הייתה בגילופין בליל התאונה.
המסמך לא היה בתיק החקירה.
בעקבות פרסום התחקיר הודיעה הפרקליטות כי לא תפתח מחדש את תיק החקירה, זאת משום שלא ניתן להרשיע את הנהגת בעקבות התיישנות העבירה.
בנוסף הכחישה הפרקליטות כי ניתנו עדויות נוספות של עדי ראייה אשר סותרות את עדות נהגת המונית, לפיה נכנס בק לצומת באור אדום והנהגת הדורסת באור ירוק.
כשבוע לאחר פרסום התחקיר זומנה אלקובי למסור עדות חוזרת במשטרה ודבקה בעדותה המקורית לפיה הנהגת חצתה את הצומת בירוק, אולם טענה כי ייתכן שעדותה המקורית, לפיה בק עמד לצדה ברמזור ברחוב רקנאטי ולא ברחוב קק"ל, נבעה מבלבול.
נהג מונית נוסף אשר היה לדבריו עד לתאונה אך לא זומן למסור עדות במהלך החקירה המקורית הוזמן אף הוא ומסר עדות.
בעקבות התחקיר התעוררה מחאה ציבורית בדרישה לפתיחת התיק מחדש.
ב-18 ביולי 2015, מאות אזרחים הגיעו למחאה שקטה, אותה יזמה המשפחה, בצומת הרחובות קק"ל וחיים לבנון.
ב-21 ביולי 2015 זומנו למסור עדות במשטרה ארבעה צעירים שלדבריהם היו עדים לתאונה ונתנו את פרטיהם לשוטרים לצורך מתן עדות מיד לאחר התאונה, אך לא זומנו.
גם לדבריהם חצה גל בק את הצומת באור ירוק.
באותו יום הודיעה חברת הכנסת רויטל סויד כי יזמה, ביחד עם חבר הכנסת יואב קיש, דיון מיוחד בכנסת במטרה לחייב את הפרקליטות לפתוח מחדש את התיק.
ב-22 ביולי 2015 הודיעה שרת המשפטים, איילת שקד, שהפרקליטות חידשה את החקירה.
במסגרת החקירה החדשה נודע כי פלטי הייתה כנראה בגילופין בעת התאונה.
בדיקת דם המעידה על כך נמצאה בתיק הרפואי בבית החולים, אך לא נכללה בתיק החקירה המקורי.
בתוכנית הרדיו 'הכל דיבורים' טען השופט בדימוס, שלי טימן, כי לדעתו מדובר בטיוח.
לעומתו טען העיתונאי רביב דרוקר שאין ראיות לכך.
בתגובה לדברי דרוקר חזרה חסון וטענה שעקב עדויות סותרות בתיק היה עליו להגיע לבירור בבית המשפט.
לאחר בדיקה מחודשת שנפתחה בעקבות התחקיר, החליט פרקליט המדינה שי ניצן בינואר 2016 שלא להגיש כתב אישום נגד הנהגת הפוגעת, משום שחלה התיישנות על העבירות שלגביהן ייתכן שקיימות ראיות, ומנגד אין ראיות על העבירות עליהן אין התיישנות, דהיינו 'הריגה'..
הדיון ברשתות החברתיות בפרשת גל בק
תגובות רבות ברשתות החברתיות ובאתרי אינטרנט לידיעות העוסקות בפרשה כללו עוינות רבה כלפי הנהגת הפוגעת ומשפחתה.
העיתונאי חן מענית התייחס לכך:
מן העבר השני, תגובות רבות ברשתות החברתיות ובאתרי אינטרנט לידיעות העוסקות בפרשה טענו כי אין מדובר בעוינות, אלא בדרישה לדין שווה.
תגובות אלו כללו התייחסות למבחן בוזגלו בחקירת התאונה, ובהחלטה (הראשונה) לסגור את החקירה ללא כתב אישום כנגד הנהגת פלטי.
פרשת ביביטורס הוא שמה השגור של שורת טענות שהעלה העיתונאי רביב דרוקר, ב-2011, כלפי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, באשר למימון נסיעותיו לחו"ל בשנים 1999–2008 על ידי בעלי הון.
בינואר 2017 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי חלק מהטענות שעלו אינן נכונות ובנוגע לשאר הטענות, הממצאים לא העלו חשד סביר לביצוע עבירה, המצדיק פתיחה בחקירה פלילית.
בחלקו הראשון של התחקיר חשף דרוקר פנקס טלפונים שאותו כתב לכאורה נתניהו בשנת 2002, זמן קצר לפני חזרתו לפוליטיקה לתפקיד שר החוץ ושר האוצר, אשר נכללות בו הערות על בעלי הון שונים לצד מספרי הטלפון שלהם.
עוד נחשף בתחקיר מסמך ששלח נתניהו לחברת "אלקטריק פיול" (כיום אירוטק) - המייצרת מוצרים לתעשיות ביטחוניות, ובין היתר ספקית לצבא ארצות הברית - ששכרה אותו לייעוץ, ובו הוא מבקש תשלום של 120 אלף דולר על ארגון 15 פגישות בינו לבין בעלי הון במהלך 2001.
חלקו המרכזי של התחקיר מתמקד במימון הנסיעות של נתניהו ובני משפחתו על ידי בעלי הון שונים, בשנים 1999–2008. לפי דרוקר, הנסיעות של נתניהו ומשפחתו על חשבון גופים פרטיים נמשכו גם אחרי שנתניהו חזר לפוליטיקה - הוא חשף 16 נסיעות שונות שבהן יש בעיה לכאורה.
לדוגמה, ביוני 2004 נסע שר האוצר נתניהו לכנס מכון המחקר האמריקאי אנטרפרייז, כאשר מכון המחקר שילם, לטענת דרוקר, 23 אלף דולר על טיסת בני הזוג נתניהו.
עוד חשף דרוקר שני מקרים שונים משנת 2006 בהם, לכאורה, שילמו שני גופים על אותו כרטיס טיסה של נתניהו, בעת כהונתו כחבר כנסת.
על פי דרוקר, אחד מן הגופים מימן את טיסת נתניהו, בעוד הגוף השני שילם עבור כרטיס לרעייתו שרה, וזאת אף על פי ששתי החשבוניות הוצאו על שמו של נתניהו עצמו.
לטענת דרוקר, שלושה מתוך ארבעה הארגונים אישרו כי הם שילמו עבור כרטיס הטיסה ואף נקבו בסכום שנמצא בחשבונית, כאשר הארגון הרביעי סירב לחשוף את תשלומיו.
עוד עלה מהפרסום, כי בספטמבר 2006, טס נתניהו לארצות הברית כדי להופיע בכנס של המרכז הרפואי אשדוד.
הוא דיווח על האירוע לוועדת האתיקה של הכנסת, קיבל אישור לנסיעה, וכן הוצאה חשבונית אחת עבור המרכז הרפואי, על סך של 8,237 דולרים.
אולם, בחשבונית אחרת שהוצאה על כרטיס טיסה באותו הסכום, זהות הגורם המשלם היה ארגון "HERITAGE", המקדם תכנים של זהות יהודית.
על פי התחקיר, נתניהו לא קיבל אישור מוועדת האתיקה לקבלת מימון מאותו ארגון עבור הנסיעה.
ב-30 במרץ 2011, במסגרת שידור אינטרנטי של חדשות ערוץ 2, התייחס נתניהו לראשונה לתחקיר וטען, בין היתר, כי מדובר בניסיון לפגוע בו באמצעות מסע הכפשה נגדו ונגד אשתו.
ב-12 באפריל 2011 הגיש נתניהו לבית המשפט המחוזי בירושלים תביעת דיבה בגובה שלושה מיליוני שקלים וחצי נגד ערוץ 10, רביב דרוקר, מיקי רוזנטל ונענע 10, בעקבות הפרסום על המימון הכפול לכאורה לאחת מטיסותיו.
בעקבות פרסום התחקיר החליט מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס לפתוח בבדיקת הממצאים וקבע כי יש לפתוח בחקירה פלילית נגד נתניהו.
על בדיקת הממצאים הופקד ניצב משנה (בדימוס) נחום לוי, קצין בכיר לשעבר במשטרת ישראל, שמונה ליועצו לענייני שחיתות של המבקר.
מינויו של לוי לתפקיד עורר תרעומת בסביבתו של נתניהו, ובכיר בליכוד אף פנה ללינדנשטראוס וביקש ממנו שלוי לא יחקור את הפרשה, משום שלוי שימש ראש צוות השוטרים שחקר את פרשת עמדי, במסגרתה נחשד נתניהו בכך שהשית תשלומים פרטיים על חשבונו של משרד ראש הממשלה.
במסגרת ההליך נבדקו במשרד המבקר נסיעותיו של נתניהו הן בתקופת כהונתו כשר האוצר (2003–2005) והן כשהיה ח"כ ויו"ר האופוזיציה (2005–2009).
במסגרת הדו"ח שחיבר לוי נקבע כי בהתנהגות בני הזוג נפל חשד לכאורה לפגיעה בטוהר המידות.
ב-4 ביולי 2012 הושבע לתפקיד מבקר המדינה השופט יוסף שפירא, והטיפול בפרשת נסיעותיו של נתניהו הועבר אליו.
ב-12 בספטמבר 2012 הדיח שפירא את חוקר הפרשה נחום לוי מתפקידו.
בעניין היקף חקירתו של לוי, הגיש עורך דינו של נתניהו, דוד שמרון, חוות דעת לפיה מבחינה חוקית, למבקר המדינה אין כל סמכות לבדוק נסיעות אל מחוץ לישראל של חברי הכנסת ובפרט את הזה של נתניהו, בתקופה שכיהן כחבר הכנסת וכיו"ר האופוזיציה.
שפירא, אשר תמך בחוות דעתו של עו"ד שמרון, העביר בדצמבר 2012 לבדיקת היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין את החלק בטיוטת דו"ח המבקר הנוגע להתנהלות נתניהו בזמן כהונתו כחבר הכנסת, כאשר על הבדיקה הופקד עו"ד אורי קורב, מפרקליטות מחוז ירושלים.
הטיפול בתיק עבר ליועץ המשפטי לממשלה לאחר שמבקר המדינה סבר כי החקירה אינה בסמכותו.
בספטמבר 2013 החלה המשטרה לגבות עדויות בפרשה.
בין היתר, זומנו לתשאול ולגביית עדויות שורה של עובדים לשעבר בלשכותיו של ראש הממשלה נתניהו - ובנוסף נעשו פעולות חקירה שונות בישראל ומחוץ לה, הכוללות בעיקר השגת מסמכים.
בספטמבר 2014, כמעט שנתיים לאחר העברת הטיפול בפרשה ממשרד מבקר המדינה, הודיע וינשטיין על העברת התיק למשרד מבקר המדינה, תוך שהוא מציין כי: "אין סיכוי של ממש שהמשך הבדיקה, ואף חקירה פלילית, יובילו לממצאים ברמה הנדרשת להעמדה לדין, בין היתר, בשל חלוף הזמן הרב מאז התרחשות האירועים".
בפברואר 2015 הועברו לוינשטיין, ממשרד מבקר המדינה, חומרים שעלו בעת גיבוש דו"ח המבקר בעניין מימון נסיעותיו של נתניהו.
החומרים הנוספים, שמקורם בתגובות של מושאי ביקורת אחרים בדו"ח, הועברו לאחר שווינשטיין הודיע בספטמבר 2014 כי ממצאי הדו"ח הראשוני שגובש לא העלו חשד לביצוע עבירה.
ב-10 בינואר 2016, נחשף בחדשות 10 כי וינשטיין החל בבדיקת חשד לפלילים בקשרים שניהל נתניהו עם אנשי עסקים במהלך נסיעותיו.
חשד זה התעורר בעקבות תגובתו של ראש הממשלה לדו"ח שהועבר למשרד מבקר המדינה שפירא ב-15 בנובמבר 2015.
ב-15 בינואר 2016 ערך מבקר המדינה שפירא שימוע לנתניהו בנושא מימון נסיעותיו, במסגרת המאמצים להשלים את הדו"ח.
השימוע נערך לבקשת נתניהו לאחר שחש כי לא הצליח להפריך את החשדות בשימועים קודמים שנערכו לו וביקש לשטוח את טענותיו בעל פה ולא להסתפק רק בתגובה בכתב.
במהלך השימוע דרש נתניהו שהיועץ המשפטי של משרד מבקר המדינה, פרופ' יורם רבין, לא ישתתף בשימוע וזאת בשל היותו חבר של רביב דרוקר, חושף הפרשה.
רבין השיב כי אינו רואה כל מניעה מלהשתתף בהליך וכי הוא אינו מצוי בניגוד עניינים, אך לבסוף נעתר לבקשה.
בין השאר נמסר בדו"ח שיחיאל לייטר, שכיהן ב-2005 כראש לשכתו של נתניהו שהיה אז שר האוצר, שילם בכרטיס האשראי האישי שלו את עלות טיסות בניו של נתניהו לאנגליה.
על פי הדו"ח, נתניהו לא דיווח על הנסיעות והמימונים החיצוניים לגורמים המשפטיים המוסמכים וטען בתגובה כי מדובר בכספים לצורך נסיעותיו במסגרת תפקידו.
בהקשר זה הדגיש מבקר המדינה בדוח כי הימנעות ביודעין מדיווח על טובת הנאה "מהווה עבירה פלילית".
עוד הוסיף המבקר כי "אין זה ראוי שבנסיעות של שר לחו"ל לתפקיד שבהן הממשלה מממנת את הטיסה, גורם חיצוני יממן את שהות השר בחו"ל".
בהמשך הדו"ח מציין המבקר כי היבטים מסוימים של הפרשה עדיין נבדקים על ידי היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, אך אינו מפרט במה מדובר.
בהודעה לעיתונות שפורסמה מטעם המבקר לפני פרסום הדו"ח נכתב כי עניינים אלה מעלים חשש לפלילים – אולם הבדיקה עדיין בעיצומה.
במאי 2016 ביקש ערוץ 10 שנציג מטעם נתניהו יגיע ויגיב לממצאי דו"ח המבקר במהדורת החדשות המרכזית.
דוברו של ראש הממשלה העביר לעורכי המהדורה הצעות לראיין את השר זאב אלקין או את ח"כ דוד ביטן, אבל העורכים סירבו לקבלם בתור נציגיו של נתניהו.
בעקבות הסירוב, הגיב ראש הממשלה בנימין נתניהו בעמוד הפייסבוק שלו וכתב כי "נראה שזה בלתי נמנע שהכתבות בנושא דו"ח מבקר המדינה יהיו מגמתיות בצורה קיצונית ויתעלמו מעובדות בסיסיות.
הגדיל לעשות ערוץ 10 שאפילו לא היה מוכן לאפשר לנציג מטעמי לייצג את עמדתי.
דרוקר מראיין את קרא, קרא מראיין את דרוקר.
זהו עוד ניסיון של גורמים בתקשורת לפגוע בשלטון הליכוד.
מה שהם לא הצליחו לעשות בקלפי הם מנסים לעשות באמצעים אחרים.
אני מודה לציבור הרחב על התמיכה האיתנה בי.
אמשיך לשרת אתכם נאמנה כראש ממשלת ישראל".
בעקבות הפוסט, הגיב רביב דרוקר בפוסט משלו, ממנו עולה כי העובדות לכאורה שהציג בנימין נתניהו שונות בתכלית.
פרסום דו"ח המבקר עורר סערה במערכת הפוליטית, כאשר מספר חברי כנסת זעמו על מערכת אכיפת החוק, שלטענתם לא טיפלה בפרשה כראוי על מנת לוודא כי תגיע לדיון משפטי כנדרש.
ח"כ מיקי רוזנטל מ"המחנה הציוני" טען כי: "הטיוח בפרשת 'ביביטורס' חמור יותר אפילו מהתנהלותו של ראש הממשלה.
זו אחת המריחות החצופות שנעשו פה על ידי שומרי הסף, הן היועץ המשפטי לממשלה הקודם והן על ידי מבקר המדינה הנוכחי".
ב-26 במאי 2016 הגיב היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, לדברי הביקורת כלפי תפקוד מערכת אכיפת החוק ואמר כי בטענות "יש משום ניסיון לערער על המקצועיות והיושרה של מערכת אכיפת החוק ללא כל ביסוס בעובדות".
את הדברים כתב היועמ"ש מנדלבליט במכתב ששלח כמענה אל ח"כ יואל חסון מ"המחנה הציוני", אשר שיגר מכתב ליועמ"ש הקודם וינשטיין, עם פרסום דו"ח המבקר על הפרשה, והאשים אותו כי "ידוע לי כיצד נעשו מאמצים מאחורי הקלעים לטיוח הפרשה, לגרירת רגליים ולחבלה בעבודת המבקר על מנת להגיע להתיישנות".
ב-2 ביוני 2016, פורסמה כתבת תחקיר באתר "מידה", בה נטען, כי דרוקר משתף פעולה עם מבקר המדינה נגד נתניהו בפרשת "ביבי טורס", אשר לפי הנטען בתחקיר, מתבססת על מידע חלקי ומוטה.
בעקבות שיתוף הכתבה בדף הפייסבוק הרשמי של נתניהו ב-7 באוקטובר 2016, יצא דרוקר בביקורת כנגד הפוסט וטען כי: "ראש הממשלה מפנה ל'תחקירים' של אתר 'מידה' על הקשר ביני לבין משרד המבקר.
התאוריה המופרכת היא שאני ומשרד המבקר חד הם, חברים קרובים, מתאמים הכול, ניזונים אחד מהשני, ולכן, כשמבקר המדינה מתרעם על היועץ המשפטי לממשלה שלא מטפל בנושאים שהוא העביר לו, אז זה בעצם אני מתרעם.
כי אני העברתי למבקר, ואנחנו חברים, והמבקר העביר ליועץ".
בינואר 2017 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, כי "חלקן של הטענות נשלל ונמצא כי אין להן בסיס עובדתי, ולגבי חלקן נמצאו ממצאים עובדתיים שלא העלו חשד סביר לביצוע עבירה המצדיק פתיחה בחקירה פלילית".
פרשת ג'ייקוב בארנט התרחשה בשנת 1612 כאשר ג'ייקוב בארנט, מורה יהודי, נעצר ונכלא על ידי פקידי אוניברסיטת אוקספורד בגין שינוי דעתו לגבי הטבילה לנצרות.
במהלך ימי הביניים ועד לשנות ה-50 של המאה ה-20, דרשה אוניברסיטת אוקספורד מכל הסטודנטים וצוות הפקולטה להיות נוצרים.
בעקבות הרפורמציה האנגלית, הם נדרשו להיות חברים בכנסייה האנגליקנית.
בנוסף, האיסור של אדוארד הראשון על יהודים החיים באנגליה נותר בתוקף עד שקרומוול ביטל אותו.
עם זאת, כמה מורים אורחים יהודים לעברית לימדו סטודנטים באוניברסיטה באופן פרטי, או עבדו בספריית בודליאן על כתבי יד עבריים.
בשנת 1609, המלומד ההוגנוטי הצרפתי איזק קזובון הזמין את יעקב ברנט, יהודי איטלקי, לביתו בדורי ליין, לונדון.
במהלך שהותם יחד דנו בטקסטים יהודיים בנושאים שונים, וברנט הוכיח בפני קאזובון כי ישו נקבר בנוהג קבורה יהודי סטנדרטי ולא (כפי שטען הקרדינל ברוניו) בשיטה חדשה שהפכה לשיטת הקבורה הקתולית.
לאחר מכן העסיק קאזובון את ברנט כמזכירו, ובשנת 1610 הגיעו שניהם לאוקספורד.
התכונות האישיות של ברנט, כמו גם ההשכלה שלו, הביאו לכך שהיה אהוב ומכובד על ידי חוקרים באוניברסיטה.
בהיותו באוקספורד, החליט להיטבל כנוצרי, וסיפר לקאזובון על החלטתו; קאסובון אמר לסגן הקנצלר, שבדומה לשאר חברי האוניברסיטה מרוצה מהחלטת ברנט.
נערכו הכנות להטבלת ברנט בטקס דתי מפואר בכנסיית אוניברסיטת סנט מרי הבתולה.
ברנט, לא השתתף בטקס, לאחר שהחליט שלא להמיר את דתו.
על פי אנתוני ווד האנטיקוואר של אוקספורד במאה ה-17, ארתור לייק, סוהר ניו קולג' באוקספורד, שלח מרדף רגלי ורכוב אחרי בארנט; לייק היה אחד ה"רופאים המלומדים" של האוניברסיטה שלדבריו ווד הולך שולל בגלל ה"טריקים" של ברנט.
בארנט נתפס והוחזר לאוקספורד, שם סירב להיטבל.
לאחר מכן נעצר בתנאים לא נוחים של בכלא בוקארדו.
בינתיים, ויליאם טוויס, שהיה אמור להטיף באותו יום, שינה את דרשתו כדי להתייחס לשינוי ליבו של ברנט, והדגים (על פי ווד) "שיפוטו הצדיק של אלוהים על אותו עם ועם סוטה, שיש לו חוש נחרץ.
ניתן לחוש אפילו עד עצם היום הזה."
קאזובון נחרד מהטיפול בברנט ורואה בכך "הפרה של האתיקה הנוצרית".
מאוחר יותר אמר כי הוא לא חושב ששינוי דעתו בנושא דת כזה הוא עניין פלילי.
הוא פנה בשם ברנט למלך ג'יימס הראשון, שהוציא צו לשחרורו.
כמה חודשים לאחר מעצרו הוא הועלה על ספינה לצרפת והוגלה.
מאוחר יותר, בארנט היה יועץ בבית המשפט הצרפתי בענייני יהודים.
פרשת בני הערובה בבוגוטה התחוללה ב-1980 כשחברי תנועת 19 באפריל השתלטו על שגרירות הרפובליקה הדומיניקנית ולקחו בשבי כ-60 בני ערובה ובהם 15 שגרירים.
כוחות הביטחון של קולומביה הטילו מצור על השגרירות שנמשך 61 יום והסתיים בהסכם שהביא לשחרור בני הערובה והגליית הטרוריסטים לקובה.
תנועת 19 באפריל הייתה תנועת מחאה סוציאליסטית שפעלה בקולומביה.
התנועה החלה לפעול בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כדי לשפר את המערכת הדמוקרטית במדינה וזאת לאחר שעלו טענות לזיופים בבחירות שמנעו ניצחון של מפלגת שמאל.
בתקופה בה התקיימה התנועה (עד השתלבותה במערכת הפוליטית בתחילת שנות ה-90) נקטו חבריה בפעולות אלימות שכללו גניבת נשק, חטיפות והוצאות להורג.
אחת מאותן פעולות הייתה ההשתלטות על השגרירות בבוגוטה.
ב-27 בפברואר 1980 ערך השגריר של הרפובליקה הדומיניקנית קבלת פנים לדיפלומטים ממדינות שונות, בנות זוגם ואורחים אחרים לכבוד יום העצמאות של ארצו.
בצהרי היום פרצה קבוצה של 17 מחברי תנועת "19 באפריל", בהנהגתו של רוזמברג פבון , לשגרירות, כשהם מצוידים ברובי AK-47 וברימונים, והשתלטו על כ-60 מאורחי השגרירות ומעובדיו וביניהם שגריר ישראל בקולומביה אליהו ברק ואשתו יהודית.
במהלך ההשתלטות נהרג אחד מחברי התנועה ובמקביל נפצעו 5 מהאורחים.
מייד לאחר קבלת ההודעה על האירוע הטילה משטרת קולומביה מצור על השגרירות ומינתה צוות לטיפול במשבר בראשות הדיפלומט האמריקאי אנטוני קוואינטון .
המשתלטים איימו להוציא להורג בני ערובה אם לא ימולאו דרישותיהם שכללו תשלום דמי כופר בגובה של 50 מיליון דולר ושחרור 311 מחברי התנועה מבתי הכלא במדינה.
בין ה-28 בפברואר ל-2 במרץ שוחררו 28 מבני הערובה כשרוב המשוחררים היו נשים וביניהם גם אשתו של שגריר ישראל.
ב-8 במרץ הקטינו הטרוריסטים את דרישותיהם ל-10 מיליון דולר ול-70 שבויים.
המשא ומתן עם הטרוריסטים המתבצרים נמשך עד ה-27 באפריל כשבמהלך תקופה זו שוחררו עוד בני ערובה בתמורה לתשלום כופר של 2.5 מיליון דולר.
ממשלת ישראל סייעה בייעוץ לממשלת קולומביה על דרכים לשחרור בני הערובה.
ב-27 באפריל נחתם הסכם בין הטרוריסטים לממשלת קולומביה ובמסגרתו שוחררו חלק מבני הערובה בבוגוטה וביניהם גם שגריר ישראל אליהו ברק.
שארית 12 בני הערובה יחד עם 16 הטרוריסטים המריאו להוואנה שבקובה לאחר ששליט מדינה זו, פידל קסטרו, הציע להם מקלט בארצו.
לאחר הגיעם ליעדם שוחררו בני הערובה וחזרו למדינותיהם.
ב-28 באפריל נחת השגריר ברק בארץ ושר החוץ יצחק שמיר קיבל את פניו.
ב-2 ביוני 1980 חזר ברק לבוגוטה להמשיך בתפקידו הדיפלומטי.
מנהיגי הקבוצה שהשתלטה על השגרירת של הרפובליקה הדומיניקנית נשארו מספר שנים בגלות בקובה ולאחר מספר שנים חלקם חזרו לקולומביה.
גם חלק מהטרוריסטים חזרו למדינתם.
בשנות ה-90 קיבלו חברי התנועה חנינה מהמדינה ופנו לפעילות פוליטית.
פרשת בני גד ובני ראובן היא כינוי לסיפור מקראי מחומש במדבר בסוף פרשת מטות, בה מתוארת בקשתם של שבט גד ושבט ראובן לקבל נחלה בעבר הירדן בערי סיחון ועוג מלך הבשן, שכבר הורישו בני ישראל, במקום להמתין לשלב חלוקת הארץ לכל השבטים יחד.
בני ראובן וגד - שהתברכו במקנה רב - ראו בעבר הירדן ערים המתאימות לגידול מקנה, ביקשו ממשה את הערים כנחלה במקום להמתין עד לשלב חלוקת הנחלות לכל השבטים, כפי המתואר בפסוקי התורה:
משה רבנו בשומעו את דבריהם, רגז עליהם בטענה שעל ידי מעשיהם הם מרפים את לב העם מלהיכנס לארץ ולכובשה, בדומה למעשה המרגלים, שבעבורם נגזר על עם ישראל לנדוד במדבר במשך ארבעים שנה:
בתגובה לטענת משה ענו בני גד ובני ראובן, כי בדעתם להצטרף לבני ישראל ללחימה בכיבוש הארץ, ורק לאחר שכל שבט יקבל את נחלתו הם ישבו לנחלתם שבעבר הירדן.
משה שמע את דבריהם, ומתרצה לכך, אך מתנה שרק אם אכן יעברו את הירדן וילחמו יחד עם כל ישראל, עד סיום המלחמה, יוכלו לנחול את הערים בעבר הירדן, אך אם לא, אזי הם יקבלו חלק בארץ ישראל כפי הדין המקורי:
כאמור, בני גד ובני ראובן, וחצי משבט מנשה, קיבלו את נחלתם בעבר הירדן, אך כל שבט התנחל במקום אחר:
נחלת שבט גד הייתה בצפון עבר הירדן, באזור נחל יבוק
נחלת שבט ראובן, הייתה בדרום עבר הירדן, מצפון לנחל ארנון
נחלת שבט מנשה (חציו של השבט) הייתה באזור הגולן ומערב הבשן (ממלכת עוג מלך הבשן), (חציו השני של שבט מנשה נחל ממערב לירדן יחד עם שאר השבטים)
תנאי של בני גד ובני ראובן
בחז"ל למדו את דיני והלכות תנאים מתנאי שהתנה משה עם בני גד ובני ראובן.
ולמדו מכך שמקומות שאינם דומים לתנאי זה אינם חלים, ומיעטו כמה סוגי תנאים:
תנאי כפול - מכך שמשה כפל את תנאו, אם יעברו חלוצים ואם לא, למדו חז"ל שרק תנאי כדוגמת זה - חל.
הן קודם ללאו - מכך שמשה הקדים את הצד החיובי 'אם יעברו חלוצים', קודם לצד השלילי 'ואם לא תעברו'.
תנאי קודם למעשה - כדוגמת תנאי בני גד ובני ראובן, שאמר להם משה קודם את התנאי - 'אם תעברו חלוצים', ורק אחר כך את המעשה 'תוכלו לרשת את עבר הירדן'
תנאי ומעשה בדבר אחר - כדוגמת תנאי בני גד ובני ראובן,
תנאי שאפשר לקיימו על ידי שליח -
פרשת גיוס הנשים הישראליות לרשת ריגול איראנית היא פרשת מעצרם של ארבע נשים וגבר אחד מיוצאי איראן בישראל בחשד לריגול למען איראן.
הפרשה נחשפה על ידי שירות הביטחון הכללי של ישראל בינואר 2022. עד לחשיפת הפרשה הנאשמים נכלאו בצינוק ונותקו מהעולם החיצון.
נמנע מהם ליצור קשר עם עורכי דין ובני משפחותיהם, ולקרוביהם לא נמסרה סיבת המעצר.
כל הנאשמים זוכו מלבד אחת שהורשעה בעבירת מגע עם סוכן חוץ.
הגיוס הופעל באמצעות חשבון פייסבוק פיקטיבי של אדם בשם ראמבוד נמדר.
הלז התחזה ליהודי־איראני, בן לקבלן אמיד, המתאווה לעלות לישראל.
הוא פנה לעשרות אנשים באמצעות דף זה.
בייחוד התמקד בנשים יהודיות יוצאת איראן שעלו לישראל, רובן ממשפחות מעוטות יכולת.
הוא רכש את אמונן בהדרגה, באמצעות יצירת קשר ממושך.
בשלב הראשוני הוא לא ביקש מהן דבר אלא התמקד בתיאור "חייו", כולל חיי הקהילה היהודית ובית הכנסת אברישמי בו הוא כביכול מתפלל, וסיפר כי יש להם חברים משותפים.
בשיחות בשפה הפרסית שילב גם מילים בעברית, כדי לשוות אמינות לסיפור הרקע שלו.
עם התפתחות הקשר, קיבל מהן "ראמבוד" את מספר הטלפון האישי שלהן, והמשיך לשוחח עמן בשיחות צ'אט באמצעות אפליקציית "ווטסאפ".
בכל העת הוא נמנע מלחשוף את פניו בשיחות וידאו מצולמות שניהל עימן, בטענה שהמצלמה שברשותו מקולקלת.
רק בשלב מאוחר יותר, כשהקשר התחזק, הוא ביקש מאותן נשים בקשות שונות.
למשל, להעביר באמצעות חלקן כספים לישראל, תמורת אחוז מסוים, או לצלם אתרים שונים.
"ראמבוד" פנה למשתמשי פייסבוק רבים, וכנגד חמישה הוגשו כתבי אישום:
אפסנה מזלומיאן, בת 47, אם לשבעה ילדים מכפר סבא.
עלתה לישראל בגיל 17. אפסנה התבקשה לצלם אתרים בעירה כפר סבא וכן לצלם את בית הספר בו היא עובדת, אולם היא סרבה.
ראמבוד העביר כספים לישראל, דרך קרובת משפחה שלה, לכאורה כטובה אישית.
להפתעתה כשדודתה הגיעה לישראל, ראמבוד ביקש שאפסנה תשמור לעצמה חלק מהכסף.
אפסנה זוכתה לאחר שהפרקליטות הודיעה שהיא חוזרת בה מכתב האישום.
ח', אישה בת 57 מבית שמש, עובדת ניקיון למחייתה.
עמדה בקשר עם "ראמבוד" במשך למעלה מארבע שנים.
הוא ניסה להכיוון את בנה לשרת בחיל המודיעין, והיא שלחה לו תיעוד צבאי שלו ומדיה מטקס צבאי של בנה.
לבקשתו, הקימה ד' מועדון של יוצאי איראן בבית שמש, במסגרת פעילות "קרן מיראז'", והעבירה לו את פרטי הישראלים הפעילים בו.
בנוסף ניסתה להעביר לו צילומים של הקלפי, במהלך הבחירות לכנסת ה-23 וכן ניסתה לצלם את השגרירות האמריקאית בירושלים, אך נכשלה בשל עיכובה בידי מאבטחי המקום.
בנוסף נרכשו אמצעים אלקטרונים והותקנה מצלמה נסתרת בחדר עיסויים בביתה.
באמצעותם, הייתה אמורה לצלם את חברת הכנסת קטי שטרית מהליכוד, אליה התקרבה לבקשת ראמבוד, והעבירה לו מידע על הקשר ביניהן.
עבור המשימות שביצעה עבורו קיבלה בסך הכל כ-5,000 דולרים.
במסגרת הקשר העביר לה ראמבוד 1,240 דולרים אוסטרליים וביקש להשתתף עימה במיזמים עסקיים ומיזמי צדקה בישראל במימונו.
באוקטובר 2022 ד' זוכתה על ידי בית המשפט אשר קבע כי לא מדובר במרגלת שפעלה נגד ביטחון ישראל.
בני זוג מחולון, הורים ל-3 ילדים.
בני הזוג ידועים בקהילה הפרסית בחולון ושידרו במספר תחנות רדיו ייעודיות של הקהילה בישראל.
האם, ס', אף התראיינה בתקשורת הממוסדת בישראל נגד משטר האייתולות וגם בעלה התבטא נגדו בחריפות.
המפעיל שלה, ראמבוד, שלח לה מידע המעיד כי פרטיה פורסמו באיראן, וכי הוגדרה כ"אויבת המדינה", בצירוף מסמך שכביכול חתום על ידי בכיר איראני.
ראמבוד נתן לה תחושה שהיא מתקדמת בתחקיר עיתונאי אותו היא תשדר ברדיו, ובכך רכש את אמונה והמשיך להפעיל אותה.
היא שלחה לו תמונות של קניון חולון ושל שגרירויות שונות בישראל.
בעקבות זאת היא הואשמה במסירת ידיעה העלולה להיות לתועלת האויב, ולבעלה, שהסיע אותה לשגרירויות, יוחסה עבירה של סיוע למסירת ידיעה.
באוגוסט 2022, בעת שהייתה נתונה במעצר בית, אושפזה ס' במצב אנוש לאחר שניסתה לשים קץ לחייה באמצעות מנת יתר.
ב-24 בנובמבר 2021 בשעות הבוקר המוקדמות אנשי שב"כ פשטו על בתיהם של חמשת החשודים, עצרו אותם, ביצעו חיפוש ותפסו את כל המכשירים האלקטרוניים שלהם.
המעצר הותר לפרסום בינואר 2022. חשיפת הפרשה הותירה הלם בקהילה הפרסית בישראל.
מבחינה חברתית, חברי הקהילה הביעו תחושה שמסביב רואים בהם כ"מרגלים בפוטנציה".
ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט התייחס למקרה ואמר כי ניסיונותיה של איראן מתרחבים גם למאמצי השפעה על אזרחי ישראל, על החברה הישראלית, לזריעת קיטוב ומחלוקת, לערעור היציבות הפוליטית בישראל ולפגיעה באמון הציבור בשלטון.
נגד כל החמישה הוגשו כתבי אישום לבית המשפט המחוזי בירושלים בעבירה של מגע עם סוכן חוץ.
מתוקף החלטת בית המשפט ובהתאם לצו איסור פרסום שניתן לבקשת סניגוריהם של החשודים נמנע פרסום שמותיהם, למעט אחת שהסכימה לחשוף את עצמה.
חמשת העצורים הועמדו לדין בבית המשפט המחוזי בירושלים.
באוקטובר 2022 זוכתה נאשמת ראשונה, ד'.
בינואר 2023 פרקליטות המדינה חזרה בה מכתב האישום שהוגש נגד אפסנה מזלומיאן.
באוגוסט 2023 זוכו עוד נאשם ונאשמת, ורק נאשמת אחת הורשעה במגע עם סוכן זר.
פרשת גיורי הרב דרוקמן היא פרשה ציבורית שהתחוללה בישראל בין השנים תשס"ז-תשע"ב (2007–2012).
בשיא הפרשה, באדר תשס"ח (מרץ 2008), פרסם הרכב בראשות הרב אברהם שרמן מבית הדין הרבני הגדול פסק דין לפיו הרב חיים דרוקמן ודיינים ממערך הגיור בראשותו הם "רשעים", "מזידים" ו"אפיקורסים", ולפיכך אלפי גיורים שביצעו בטלים למפרע.
לדברי הרב שרמן, פסק הדין פורסם תחת הוראה ישירה של הרב יוסף שלום אלישיב.
פרסום פסק הדין עורר סערה ציבורית גדולה.
ארבע שנים לאחר מכן, באייר ה'תשע"ב (אפריל 2012), אימץ בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ את עמדת הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר והיועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין, וקבע שפסק הדין נעדר תוקף חוקי ומשפטי.
הפרשה הציפה אל השיח החברתי והרבני שלל סוגיות מרכזיות, ביניהן קבלת המצוות בגיור, כפיפותם של רבנים ל"גדולי הדור" (ומי הם "גדולי הדור"), האפשרות של ביטול גיור, שאלת האפשרות של בית דין לפסול את הכרעותיו של קודמו, הגדרת רבנים ודיינים כ"רשעים", שיקולים לאומיים בהליכי גיור ועוד.
מבחינה חברתית חידדה הפרשה את הקרע בין הציבור הציוני-דתי ורבניו ובין הציבור החרדי-ליטאי ורבניו, כאשר האחרונים מאשימים את הראשונים בסטייה מ"מסורת הפסיקה" ומן המחויבות לתורה ולהלכה.
פרשת גיורי צה"ל ששיאה התחולל בשבט תשע"א (ינואר 2011) מזוהה במידה רבה עם פרשה זו.
המתקפות נגד גיורי הרבנות הראשית
החל מראשית שנות ה-70 תקפו בשיטתיות רבנים המזוהים עם הציבור החרדי בארץ ובעולם את הגיורים שנערכים תחת אחריותה של הרבנות הראשית (באותה תקופה בידי בתי הדין האזוריים).
זכורות במיוחד בהקשר זה מתקפות חריפות כנגד גיורה של הלן זיידמן, פרשת גיורי וינה, גיורן של רעייתו ובתו של עמוס בן-גוריון ועוד, וכן המאבק שהוביל הרבי מלובביץ' במסגרת פולמוס מיהו יהודי לתיקון חוק השבות, כך שיוגדר שהגיור בישראל נקבע רק כאשר נעשה "כהלכה".
חסידיו של הרבי מלובביץ' הובילו את המאבק במסגרת "הוועד למען שלמות העם" שהקימו חסידי חב"ד בישראל.
עם בחירתו של הרב שלמה גורן בתחילת שנת ה'תשל"ב (1972) לרב הראשי לישראל, הועצמו המתקפות כנגד גיורים שנערכים תחת הרבנות בראשותו.
הרב גורן הרחיב את פעילות הגיור תחתיו.
באמצע שנות ה-70 הקים בתי דין ייעודיים אשר אוישו בידי רבנים ציונים דתיים ופעלו בין השאר לגיור מתנדבות ומתנדבים בקיבוצים.
לפי הערכות שונות במסגרת זו גויירו לא פחות מ-1,000 גרים.
פעילות זו גררה מתקפות קשות ביותר כנגד הגיורים, בעיקר כנגד מהימנות קבלת המצוות בגיור.
המתקפות בוצעו באמצעים שונים, עיתונאיים, פרלמנטריים, שתדלתניים, תורניים ועוד.
עם היחלשות מוטת עיסוקו של הרבי מלובביץ' בסוגיית ה"גיור כהלכה" והתחזקות הציבור החרדי-ליטאי במדינת ישראל, היווה הרב יוסף שלום אלישיב הגורם התורני המרכזי שהוביל את המאבק.
בהשראת הרב אלישיב ותחתיו פעלו אישים רבים, דוגמת הרבנים אליעזר גולדשמידט, חיים קרייזווירט, גדליהו אקסלרוד, שמחה הכהן קוק, אברהם שרמן ועוד, הטוען הרבני צבי וינמן, ועוד.
המתקפות העקביות נמשכו גם בזמן כהונת הרבנים הראשיים הבאים, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בזמן כהונתם פרסמו פעילים חרדים את הספר "שערוריית הגיורים המזויפים" (1989).
חיבור זה סוקר בהרחבה מנקודת מבט חרדית, פולמוסנית ואקטיביסטית, את המאבק בישראל ובעולם כנגד הגיורים שנערכים במסגרת הרבנות הראשית.
חרף המתקפות, הרב אליהו והרב שפירא המשיכו את מדיניות הגיור שהייתה מקובלת בזמנו של הרב גורן, אולם במקביל פעלו להמעיט את העניין הציבורי בתחום הגיור.
בשנת ה'תשנ"ג (1993), עם בחירתם של הרבנים הראשיים לישראל הראשון לציון הרב אליהו בקשי-דורון והרב ישראל מאיר לאו, החליט הראשון על הקפאת פעילות בתי הדין הייעודיים לגיור.
לאחר כשנתיים, בשנת 1995 הקים את "מינהל הגיור" אשר פעל תחת הנחיותיו, אשר החמירו יותר מהנהוג עד זמנו ותאמו דרישות של רבנים חרדים.
בהמשך, בשנת 2000, פעל הרב בקשי-דורון להקמת "מערך הגיור" אשר פעל אף הוא תחת הנחיותיו הישירות.
הרב חיים דרוקמן ראש מערך הגיור
הרב חיים דרוקמן, ראש ישיבת אור עציון, רב ציוני-דתי בולט ואיש ציבור ששימש במשך תקופה גם כחבר כנסת, החל לשמש כדיין ואב בית דין לגיור מטעם הרבנות הראשית בשלהי שנות ה-70, תחת הרב הראשי הרב שלמה גורן.
הוא המשיך בתפקיד זה גם כאשר הוקם "מנהל הגיור" תחת מכון צומת בשנת 1995. בשנת 2000 סגרה ממשלת ישראל ה-28 את "מנהל הגיור", והקימה את "מערך הגיור" בתוך הנהלת בתי הדין הרבניים.
בשנת 2003 הכפיף ראש הממשלה אריאל שרון את מערך הגיור למשרד ראש הממשלה, והעמיד את הרב דרוקמן בראש המערך.
במסגרת תפקידו וכן מכוח אישיותו המוערכת והיותו דיין גיור במשך שנים רבות, עסק הרב דרוקמן בגיבוש מדיניות הגיור במערך, אשר אויש באותן שנים בעיקר בידי רבנים המזוהים עם הציונות הדתית.
עם סיום תפקידו כראש המערך בשנת 2012, ציין הרב דרוקמן כי במשך השנים חתם פורמלית על כ-50,000 תעודות גיור.
הרב דרוקמן נחשב לדיין בעל גישה מקלה בגיור, ואשר רואה ערך בגיורם של צאצאי יהודים ("זרע ישראל").
טענות ראשונות נגד הרב חיים דרוקמן
בחודש אדר ה'תש"ס (2000) פנה הרב ישראל רוזן, ראש מכון צומת שהיה אמון על מנהל הגיור, אל הרבנים הראשיים לישראל הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הרב רוזן טען כי הרב חיים דרוקמן, אב בית דין לגיור אשר שימש באותה תקופה כחבר כנסת מטעם המפד"ל, חתם על "מעשה בית דין לגיור", למרות שבפועל לא נכח בהליך הגיור ומותב בית הדין כלל שלושה רבנים אחרים.
כן טען כי הרב יוסף אביאור, איש אמונו של הרב דרוקמן אשר עסק בפועל בגיור בבית הדין, הוא שהעביר את התעודות לחתימת הרב דרוקמן.
שש שנים מאוחר יותר, כתב הרב רוזן כי בתגובה העירו הרבנים הראשיים לרב דרוקמן שלא יחתום על "מעשה בית דין" שבו לא נכח, ובכך הסתיים העניין.
באפריל 2005 הובאה הפרשה לראשונה לידיעת הציבור.
בכתבה באתר מחלקה ראשונה תחת הכותרת "הזיוף של הרב דרוקמן", דיווח אליעזר לוין כי היועץ המשפטי לשיפוט הרבני, הרב עו"ד שמעון יעקבי, פנה אל היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, וביקש שמזוז יורה לפרקליטות המדינה לבחון את מעשיו של הרב דרוקמן.
לפי הפרסום, הרב דרוקמן חתם גם בשנת תשס"ד על "מעשה בית דין לגיור" למרות שלא נכח בעצמו בבית הדין.
בחודש מאי הודיע מזוז כי מצא טעם לפגם בהתנהלות הרב דרוקמן, אולם לאחר שנועץ בדבר החליט לסגור את התיק.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין האזורי באשדוד
באדר ה'תשס"ז (2007) דחה הרב אברהם עטיה (ה'תש"ו-ה'תש"פ), דיין בבית הדין הרבני האזורי באשדוד, בקשה של בני זוג לקבל לידם תעודת גירושין.
לדבריו, האישה עברה תהליך גיור בבית דינו של הרב חיים דרוקמן, ולפיכך היא מעולם לא הייתה יהודיה, היא מעולם לא נישאה מבחינה הלכתית, שלושת ילדיה אינם יהודים ואינם ילדיו של האב (היהודי), והגט נמסר מלכתחילה שלא לצורך.
הנימוק המרכזי לפסילה למפרע של הגיור היה הקביעה שהרב דרוקמן והדיינים בבית דינו הם "רשעים...
אפיקורוסים ופושעים המשמידים את עם ישראל וגורמים להתבוללות", והם פסולים לשמש כדיינים משום שהם עוברים על ההלכה ומגיירים ב"מזיד" מי שאינם מקבלים עליהם את המצוות, נחשבים כמגלים פנים בתורה שלא כהלכה באופן שיטתי, ועוברים במזיד על איסור לפני עיוור.
במקרה זה, הסתמך הרב עטיה על אמרת אגב של האישה בהליך הגירושין לפיה מעולם לא שמרה שבת, כשרות ונידה.
הרב עטיה לא הסתפק במקרה שהובא לפניו, והוסיף וטען שיש לפסול למפרע את כל אלפי הגיורים שבוצעו במשך שנים בידי הרב דרוקמן ודייני בית דינו, מאותם נימוקים.
בהקשר זה ציטט מדבריו של הרב משה שטרנבוך ב"תשובות והנהגות".
באופן חריג כלל פסק הדין גימטריות וראשי תיבות בגנות הרב דרוקמן וחברי בית דינו.
בפסק הדין לא נזכר הרב דרוקמן בשמו אלא רק בכינוי: "הרב המתחיל באות 'חטא'".
חלקים נרחבים מפסק הדין פורסמו במהרה בעיתון החרדי ליטאי "יתד נאמן", ובהמשך צוטטו בהרחבה בפסק הדין של בית הדין הרבני הגדול .
בהספד על הרב עטיה, התבטא הרב יצחק יוסף כי פסק הדין "היה אמת לאמיתה, ממש אמת לאמיתה לא תגורו מפני איש...
בתגובה לפרסומים התראיין הרב דרוקמן לרדיו החרדי "קול חי" ואמר כי הרב עטיה מעולם לא שוחח עמו, וכי האחרון הוא "אדם שמנבל את פיו, מדבר לשון הרע ומוציא לעז על עשרות תלמידי חכמים", וככזה הוא לא ראוי לשמש כדיין.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין הרבני הגדול
האישה שיהדותה נפסלה ערערה על כך בפני דייני בית הדין הרבני הגדול בירושלים בהרכב בראשות הרב אברהם שרמן, ולצדו הרב חגי איזרר והרב אברהם שיינפלד.
בד' באדר א' ה'תשס"ח (2008) דחו דייני ההרכב את הערעור.
בפסק דין ארוך במיוחד צוטטו בהרחבה נימוקיו של הרב עטיה, הכוללים את הביטויים הקשים ביותר כנגד הרב חיים דרוקמן והדיינים בבית דינו, תוך שנוספים עליהם נימוקים והרחבות נוספים.
מסקנת הדיינים הייתה שכשם שיש לפסול את גיורה של המערערת, כך יש לפסול את כל הגיורים שעליהם חתם הרב חיים דרוקמן בשבתו כראש מערך הגיור הממלכתי.
בפסק הדין צוטטו באריכות טענותיהם של הרב רוזן והרב עו"ד יעקובי, וכן הכתבה באתר מחלקה ראשונה.
נטען כי הרב דרוקמן עבר על עבירות של עדות שקר, זיוף, גנבת דעת, לפני עיוור וחילול השם, ולפיכך נפסל מלשמש כדיין החל משנת תש"ס (2000) – המועד שבו כאמור לעיל טען הרב ישראל רוזן על פגם בהליכי החתימה על הגיורים.
עוד נטען כי אין משקל לעובדה שחתימתו של הרב דרוקמן על "מעשה בית דין" נועדה לצרכים פרוצדורליים בלבד, ושלושה דיינים אחרים עסקו בפועל בגיור.
לשיטת הדיינים, אין כל ראיה שהליך הגיור "האמיתי" בוצע כדין, וכמו כן – הדיין המרכזי הרב יוסף אביאור היה שותף למעשה הזיוף, ויש לפוסלו מאותם טעמים שנזכרו לעיל.
משנפסלו הרב דרוקמן ורבני בית דינו מלגייר, לשיטת דייני בית הדין הגדול האמורים, נפסלו למפרע כל הגיורים שנערכו על ידם.
בפסק הדין נידונה בפירוט עמדתו החולקת של הרב שלמה דיכובסקי, אב בית דין נוסף בבית הדין הגדול.
לדברי הרב דיכובסקי לא ניתן לבחון למפרע את כנות קבלת המצוות ברגע הגיור, ולפיכך יש לדחות ערעורים מאוחרים על גיורים.
תגובת הרב שרמן הייתה ש"גדולי הדור" פסקו שניתן לבחון את הדבר באמצעות התבוננות על אורחות החיים העכשוויים של הגרים, ולפיכך דעתו של הרב דיכובסקי בטלה.
בהקשר זה צוטטה בהדגשה מודעה רבנית שהפיק הרב שרמן בשנת ה'תשמ"ד (1984), אשר קראה לרשמי נישואין לבחון את כנות קבלת המצוות של המתגיירים במסגרת הרבנות הראשית (כן צוטטו מודעות נוספות).
על המודעה חתמו הרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר"), הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אלעזר מנחם שך והרב יוסף שלום אלישיב.
הללו הוגדרו "גדולי הדור" שלא ניתן לסטות מהדרכתם.
כן הותקפו דבריהם של רבנים ציונים דתיים העוסקים בגיור, דוגמת הרב שלמה רוזנפלד והרב דוד בס.
נטען שהללו לא רואים במעשה הגיור "צורך רוחני דתי" של המתגייר, אלא עניין לאומי גרידא.
נטען כי גישה זו מנוגדת להלכה, ומשקפת את עמדתם של הרב דרוקמן ודיינים נוספים במערך הגיור.
כתיבת פסק הדין בהיעדר הרב דרוקמן וחברי בית דינו
חברי בית הדין לא שוחחו עם הרב דרוקמן או מי מחברי בית דין דינו בטרם כתבו את פסק הדין.
מסיבה זו סירבו הרבנים המגיירים להתייצב לאחר מכן בפני חברי בית הדין הגדול.
כאשר נשאל הרב שרמן מדוע כתב את פסק הדין בלי ששוחח קודם עם הרב דרוקמן ודייני בית דינו, השיב:
פסק הדין של הרב שרמן וחבריו הועבר לעיונו של נשיא בית הדין הגדול, הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, והוא הורה לחברי בית הדין לא לפרסם את פסק הדין בלי רשותו.
במשך כחודשיים וחצי עוכב פרסום פסק הדין בידי הרב עמאר.
בעקבות זאת הורה הרב יוסף שלום אלישיב לרב שרמן לפרסם את פסק הדין בכל דרך, והאחרון פרסם את פסק הדין בכנס דיינים שנתי בתור "טיוטה" המיועדת לשיעורו על סוגיית ביטול גיור.
פסק הדין הופץ במהירות רבה בכלי תקשורת, רשת האינטרנט ועותקים מודפסים שעברו מיד ליד.
בתחילת מאי 2008 פנה עורך הדין יעקב נאמן אל השופטת טובה שטרסברג-כהן, נציבת תלונות הציבור על שופטים ודיינים, וביקש ממנה לבחון כיצד למרות הוראה מפורשת של נשיא בית הדין הגדול הרב שלמה משה עמאר, פרסם הרב אברהם שרמן את פסק הדין.
לדברי נאמן, על פניו, התנהלות זו "דורשת הדחה...
זו הכרעה פוליטית של דיינים על פי השקפתם האישית".
התגובה הציבורית לפרסום פסק הדין
פסק הדין של חברי בית הדין הרבני הגדול הפוסל עשרות אלפי גיורים שנערכו במערך הגיור הממלכתי, תוך האשמת ראש המערך הרב חיים דרוקמן, ראש ישיבה ורב ותיק ומוערך, כ"אפיקורוס" ו"רשע", נחשב לחסר תקדים ופרסומו חולל הדים ציבוריים עצומים.
בשלהי ניסן ה'תשס"ח (4 במאי 2008) טענו הרב אלי בן-דהן, מנכ"ל בתי הדין הרבניים, וכן לשכתו של הרב שלמה משה עמאר, נשיא בית הדין הגדול, כי פסק הדין לא ביטל את כל הגיורים של הרב חיים דרוקמן אלא רק קרא לבחון אותם.
עם זאת, סמוך לאחר הפרסום ציין הרב משה קליין, סגן ראש מערך הגיור, כי כעת מעמדם של 25 אלף גרים אינו ברור.
ביום א' באייר ה'תשס"ח (מאי 2008) דנה בפרשה ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת.
הרב דרוקמן הופיע בפני הוועדה, ואמר כי בשל העובדה שדייני בית הדין הגדול חרצו את דינו, השמיצו והכפישו אותו בלשון שלוחת רסן בלי לשמוע אותו, "לא מדובר כאן בפסק דין".
עוד אמר כי הוא מוכן לעמוד מאחורי הגיורים בפני כל מותב דיינים, אבל לא "בפני הדיינים שישבו בהרכב – הם פסולים לזה, כי כבר חרצו את דיני ופרסמו בשער בת רבים".
בדיון נוסף בוועדה, טען הרב שמחה הכהן קוק כי תחת ידיו רשימה של 167 שמות של מתגיירים אשר קבלת המצוות בגיור שלהם נבחנה בשנית ונשללה, ולפיכך הם מוגדרים כפסולי חיתון.
כשבוע לאחר מכן, לקראת כנס של ועידת רבני אירופה, פרסמו הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרון ליב שטינמן מכתב תמיכה פומבי ברב אברהם שרמן, וכנגד "אשר רבים עושים במירמה בגיורים".
בנוסף, "ועד הרבנים העולמי לענייני גיור" בראשות הרב נחום אייזנשטיין, מנאמניו של הרב אלישיב, פרסם ביומון החרדי-ליטאי יתד נאמן "גילוי דעת" לפיו "גיור שנעשה על ידי דיינים פסולים שאינם מקפידים על קבלת מצוות אמיתית – אינו גיור אף לא בדיעבד, ודינו של אותו מתגייר כגוי גמור".
באב ה'תשס"ח (אוגוסט 2008) נאם הרב שרמן על סוגיית הגיור בכנס במוסד הרב קוק.
נאומו הופרע שוב ושוב בידי מפגינים שמחו כנגד דבריו כנגד הרב דרוקמן, תוך חילופי צעקות ומהלומות.
בתגובה לאירוע פרסמה הנהלת המוסד מודעה ביתד נאמן בה הותקפו המפגינים נגד הרב שרמן.
באותו גיליון נדפסו גם ידיעות בהן הושמץ הרב דרוקמן (תואר "הרב" הוסר משמו, כמקובל בעיתונות החרדית ובפרט ב"יתד נאמן" עד שנותיו האחרונות לפני פטירתו).
במקביל תואר הרב שרמן כמייצג את "דעת ההלכה הצרופה".
בסיוון ה'תשס"ט (יוני 2009) השתתף הרב שרמן בכנס "לביצור חומת הגיור" של ארגון "נצח משפחת ישראל".
הוא קרא לרבני ערים ורשמי נישואים לפקפק בכל תעודת גיור מטעם מערך הגיור.
הרב יהודה דרעי, הסכים עם דבריו.
במסגרת הכנס הביע הרב הראשי לישראל הרב יונה מצגר תמיכה מלאה ב"גאון הרב שרמן [ו]בפסיקה שלו".