tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהנחה שרוזוולט לא ירוץ לכהונה שלישית, נחשב וילקי למועמד נשיאותי פוטנציאלי מטעם המפלגה הדמוקרטית בתחילת 1937. הוא העלה את המוניטין הלאומי שלו לאחר שהתעמת עם סגן התובע הכללי, רוברט ה.
ג'קסון, ברדיו ב-1938. בנושא שיתוף הפעולה בין המגזר הציבורי והפרטי, נתפש וילקי כאיש עסקים בעל לב, וג'קסון נשמע יבש.
העיתונות המשיכה להלל את שמו ב-1938 וב-1939, ולבסוף פורסמה עליו כתבת שער אוהדת בטיים מגזין ביולי 1939. וילקי לא רצה בתחילה לנסות לרוץ לתפקיד, אולם מהר מאוד שינה את דעתו.
גם ראסל דוונפורט, יוצר דירוג החברות של כתב העת Fortune, הפך לתומך בווילקי לאחר שבני הזוג התארחו בביתו.
באפריל 1940, הקדיש Fortune גיליון שלם לווילקי, ולאחר מכן הפך דוונפורט למנהל מסע הבחירות שלו.
באותו גיליון, כתב וילקי מאמר בשם "אנו העם יסודות למצע פוליטי ולשיקום", בו טען שעל שתי המפלגות הגדולות להימנע ממדיניות נגד העסקים, להגן על זכויות היחידים, להתנגד לתוקפנות ביחסי החוץ ולתמוך בסחר העולמי.
הוא זכה לתומכים רבים בעיתונות בעקבות המאמר.
וילקי ידע היטב שרוזוולט ירוץ לכהונה שלישית, ושיצטרך לעבור למפלגה הרפובליקנית כדי להגיע לבית הלבן.
בסוף 1939 עבר בין המפלגות, ובתחילת 1940 הודיע שיהיה מוכן לקבל את המועמדות הרפובליקנית.
הוא טען שעבר בין המפלגות בגלל מדיניותו האנטי-עסקית של רוזוולט.
הוא הסביר שתמך בלנדון ב-1936, ושהדמוקרטים לא מייצגים את הערכים בהם האמין.
לטענתו, לא הוא עזב את המפלגה, אלא המפלגה עזבה אותו.
תחילת המלחמה בספטמבר 1939 הדאיגה אמריקנים רבים, אולם רוב האזרחים לא רצו מעורבות אמריקנית.
וילקי דיבר על האיום לאמריקה ועל הצורך לסייע לבריטניה ולשאר בעלות הברית.
עדיין, רבים לא ציפו שסיכוייו של וילקי רבים.
וילקי לא נכנס לבחירות המקדימות וקיווה לנצח במקרה של ועידה מפולגת.
מטה הבחירות שלו הכיל בעיקר חובבים פוליטיים.
עורך הדין מניו יורק, אורם רוט הבן (בן-אחיינו של מזכיר המדינה לשעבר, אליהוא רוט) יצר מועדוני תמיכה מקומיים בווילקי, שמשכו רפובליקנים רבים שלא היו מרוצים מהמועמדים המובילים ורצו להביס את רוזוולט.
בנוסף לכך, האגף המזרחי והליברלי של המפלגה תמך בו.
חליפותיו המקומטות, שיערו הכפרי והמבטא שלו גרמו ללעג בקרב מנהיגי המפלגה.
אליס רוזוולט טענה שמסע הבחירות שלו הגיע משורשי המדינה.
כישלונו של וילקי להיכנס לבחירות המקדימות לא פגע בו, כיוון שהבחירות המקדימות היו ברובן רק כדי להראות את העדפות הבוחרים ולא הביאו איתן צירים.
בנוסף, החוקים היו מסובכים בנוגע לכניסה למערכת הבחירות המקדימות, וכך טאפט התמודד רק באוהיו, בה דיואי לא התמודד.
רוב הצירים שעמדו לתמוך במועמד מסוים לא היו מחויבים אליו: רוב הרפובליקנים רק רצו לבחור באדם שיוכל לנצח את רוזוולט.
לקראת הוועידה בפילדלפיה ביוני, התקדם היטלר במערב אירופה, והצירים חששו מבחירת מועמד בדלן, ובעיקר באיש צעיר ללא ניסיון כדיואי.
וילקי, שהתנגד לבדלנות, ושהיה מנהל מוצלח, היה מועמד אטרקטיבי.
וילקי נאם ברחבי המדינה, ובעיקר בניו אינגלנד, שם השיג תמיכה גבוהה והבטחות תמיכה מהצירים, לאחר שאלו יתמכו במועמדיהם המקומיים בשני הסיבובים הראשונים.
בתוך שבעה שבועות, עלה וילקי בסקרים מ-3% ל-29%, ואילו דיואי, המוביל, ירד מ-67% ל-47%.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1940 נערכה בפילדלפיה, ב-24 ביוני 1940. הצירים התאספו ושוחחו על המלחמה, על המועמדים, ועל העובדה שארבעה ימים לפני הוועידה, מינה רוזוולט לקבינט שלו שני רפובליקנים שתמכו במעורבות בינלאומית.
הנרי סטימסון, שהיה מזכיר המלחמה בממשלו של ויליאם הווארד טאפט ומזכיר המדינה של הובר, חזר אל תפקיד מזכיר המלחמה.
בנוסף, פרנק נוקס, שהיה סגנו של אלף לנדון ב-1936, מונה למזכיר הצי של ארצות הברית.
המינויים פילגו את הרפובליקנים, שהאשימו את רוזוולט בפוליטיקה מלוכלכת.
וילקי הגיע ברכבת לפילדלפיה ב-22 ביוני, יומיים לפני הוועידה, ומיד משך את תשומת הלב כשהלך מהתחנה אל מלונו, וענה לשאלות מכתבים.
לדיואי, ונדנברג וטאפט היו משרדים גדולים באזור, אולם וילקי ניהל את מסע הבחירות ממלונו.
מועדוני התמיכה בו ותומכים אחרים שלחו מברקים רבים לצירים בדרישה לתמוך במועמדם.
אישים חשובים בוועידה היו תומכיו של וילקי.
ביומה הראשון של הוועידה, המושל סטאסן נאם לטובת וילקי.
סטאסן עצמו היה בן שלושים ושלוש, צעיר מכדי להפוך לנשיא.
החל ממערכת הבחירות הבאה ניסה לרוץ לנשיאות, אולם לא הצליח.
למחרת היום, הרברט הובר, האדם היחיד שחי שכיהן בתפקיד הנשיא לפני רוזוולט, נאם וניסה לקבל את המועמדות.
אולם בעיות במערכת השמע מנעו מהצירים לשמוע את נאומו.
בינתיים, לאחר שצרפת נכבשה בידי הגרמנים, הגרמנים הכריזו שיפליגו אל בריטניה.
טאפט, ונדנברג ודיואי לא הצליחו להסכים על מועמד שיחסום אותו.
וילקי זכה ליחסי ציבור נאים בכל מקום אליו הלך.
מיעוט גדול מהשחורים עדיין תמך ברפובליקנים, והם נפגשו עם וילקי ששכנע אותם להיפגש איתו כשיגיע לבית הלבן.
ב-26 ביוני נאם חבר הקונגרס מאינדיאנה, צ'ארלס האלק, לטובת וילקי.
לטענתו, המפלגה לא הייתה איגוד סגור ולא היה צריך להיוולד לתוכה, כך שהמעבר של וילקי לא שינה במאום את הצורך בלבחור בו.
הקהל שצפה תמך בווילקי בקולניות.
התמיכה מהקהל הובילה לטענה שהכרטיסים לוועידה חולקו באופן לא הוגן.
דיואי חזה שישיג כ-400 מתוך 501 הקולות שיזדקק להם בסיבוב הראשון.
הוא רצה להשתמש בכולם בסיבוב הראשון, ולא להעלות את כוחו בסיבובים הבאים.
כשהצירים הצביעו באחר הצהריים של ה-27 ביוני, הוא השיג רק 360 צירים, לעומת 189 לטאפט, 105 לווילקי ו-76 לונדנברג.
בסיבוב השני, החל דיואי לרדת, כשהשיג 338 צירים לעומת 203 לטאפט ו-171 לווילקי.
אובדן הקולות פגע בדיואי, כיוון שחוץ מאובדן הקולות הקטן בסיבובים הראשונים של וורן הרדינג ב-1920, אף מועמד רפובליקני לא איבד תמיכה וזכה במועמדות.
יועציו של דיואי לחצו עליו בארוחת הערב לפרוש, וכשהקהל המשיך לתמוך בווילקי, הוא המשיך לרדת כשהמירוץ הפך למירוץ בין טאפט לווילקי.
וילקי הקשיב לרדיו בחדרו וסירב להגיע להסכם עם טאפט, בו טאפט יתמוך בו בתמורה למינויו לסגנו של וילקי.
הוא היה משוכנע שיפסיד בסיבוב החמישי.
דיואי תכנן ללכת לוועידה ולפרוש, ולעצור את וילקי בכך שיתמוך בטאפט, אולם הוא לא הספיק להגיע והסיבוב החמישי החל.
וילקי הוביל עם 429 צירים, ואילו לטאפט היו 377 ולדיואי 57 בלבד.
המדינות הגדולות שעדיין לא היו מחויבות לאחד משני המועמדים המובילים היו פנסילבניה (המושל ארתור ג'יימס היה המועמד) ומישיגן, שציריה תמכו בונדנברג.
על אף שווילקי נמנע מלחתום על עסקאות, הוא הסכים לכך שהמפלגה הרפובליקנית במישיגן תבחר בשופטים של המדינה כדי להשיג את תמיכתה.
בסיבוב החמישי, שהתרחש ב-12:20 בלילה של ה-28 ביוני, וילקי הוביל.
לאחר הלחץ מצד הקהל, החליט ונדנברג לפרוש מההתמודדות, ורוב הצירים שלו תמכו בווילקי.
פנסילבניה גם החליטה לתמוך בו, והוא נבחר פה אחד.
וילקי הציע את תפקיד סגנו למושל קונטיקט, ריימונד בולדווין, שתמך בו.
לאחר שהיועצים שלו הרגישו שמועמד מקונטיקט לא יביא איזון גאוגרפי למועמד מניו יורק, הם תמכו במנהיג המיעוט בסנאט, צ'ארלס מקנרי מאורגון.
מקנרי היה עורך דין וחקלאי, ואהוד ומכובד במערב.
וילקי הסכים, ובולדווין פרש כשהאחרים שכנעו את מקנרי, שקרא לווילקי "כלי שרת של וול סטריט".
לפני שעזב את פילדלפיה, נאם וילקי בפני הצירים, והפך למועמד הרפובליקני הראשון שנאם בפני הוועידה לאחר הפיכתו למועמד.
לאחר הוועידה, חזר וילקי לניו יורק.
כשהלך לקולנוע ולתיאטרון, הקהל קם לכבודו.
הוא התפטר מ-C&S ב-8 ביולי 1940, כשהוא בטוח שגם אם יפסיד בבחירות, לא תחסר לו עבודה.
בעצת יועציו, הוא פיטר את יושב הראש של המועצה הרפובליקנית הלאומית, שנחשב לבדלני ושמרן מדי.
וילקי נפש במשך חמישה שבועות.
רוזוולט הופתע מהתוצאה הרפובליקנית, כשהוא ציפה להילחם מול בדלן שמרן.
הסקרים הראו שווילקי פיגר בשישה אחוזים בלבד, והנשיא ציפה שיהיה לו קשה יותר מאשר מול הובר ולנדון.
הוא הרגיש שהיבחרו של וילקי תמנע ממנו להזכיר את המלחמה במסע הבחירות.
הוא נבחר בידי הוועידה הדמוקרטית בשיקגו ביולי, אף על פי שטען שבגלל המשבר העולמי, לא ינהל מסע בחירות בעצמו.
העובדה ששני המועמדים תמכו בהתערבות בינלאומית הכעיסה את הבדלנים, והם שקלו לתמוך בצ'ארלס לינדברג כמועמד שלישי.
וילקי קיבל את המועמדות באופן רשמי בטקס באלווד ב-17 באוגוסט לפני קהל של 150,000 צופים, הקהל הגדול ביותר באספה פוליטית עד אז.
היה זה יום חם, וכשווילקי ניסה לקרוא מנאומו, שהוכן במכונת כתיבה, הוא לא הצליח להלהיב את הקהל.
הוא נשאר בראשוויל, שם הייתה לו חווה, במשך חודש.
הוא ניסה לקשר בינו לבין מדינת הולדתו יותר מאשר וול סטריט.
הוא התראיין שם, ותמיכתו בעזרה שהגיש רוזוולט לבעלות הברית הובילה רבים לתמוך בגיוס גם בעת השלום.
רוזוולט התקשר לווילקי כדי לוודא שזה לא ינסה לנצל את הסכם משחתות תמורת בסיסים.
וילקי תמך בעסקה, אף על פי שטען שהנושא היה בסמכות הקונגרס, והתנגד לכך שרוזוולט שלח תחמושת לבריטניה בצו נשיאותי.
השמרנים והבדלנים לא התלהבו מווילקי, והמתונים רצו לראות אדם עם עמדות חזקות יותר בנושאים פרוגרסיביים ומדיניות חוץ.
כמה עיתונאים טענו ששני המועמדים לא כנים עם הציבור.
אמריקה, לטענתם, לא תהיה מוכנה למלחמה עד שתחליט שתהיה מלחמה.
אף על פי שהתחייב לא לנהל מסע בחירות, רוזוולט סייר בבסיסים צבאיים, כשהעיתונים מסקרים אותו.
הנשיא לא הזכיר את שמו של וילקי ונמנע מלתת לו במה.
וילקי נאלץ להילחם מול יריב בלתי נראה ולהתעמת מול רוזוולט בנאומיו.
וילקי הבטיח לשמור על חקיקת הניו דיל, להרחיב את הביטוח הלאומי, ולספק תעסוקה מלאה.
ב-12 בספטמבר, החל וילקי סיור ברחבי המדינה ברכבת, ועד 2 בנובמבר, הגיע ל-31 מדינות.
הוא לא ביקר בדרום, אף על פי שביקר בטקסס, שקיווה לזכות בה כמו הובר ב-1928. וילקי מילא את הקולוסיאום של לוס אנג'לס ב-70,000 תומכים ממעמד הביניים, אולם הפועלים התנגדו אליו והעדיפו את רוזוולט.
אף על פי שאדית וילקי ליוותה את בעלה בטיול, היא לא חיבבה את העניין ולא התראיינה.
הדמוקרטים ידעו על הרומן שלו עם ואן דורן, אולם הרפובליקנים החזיקו מכתבים שבהם הנרי וולאס, סגנו של רוזוולט, התכתב עם הגורו הרוסי ניקולאי רוריך.
הסקרים ב-6 באוקטובר הראו שרוזוולט עדיין מוביל, וגרמו לווילקי לאמץ עמדה בדלנית, ולהאשים את רוזוולט בחרחור מלחמה.
רוב נאומיו היו על ענייני פנים, אולם יועציו טענו שלבוחרים היה אכפת יותר מהמלחמה.
וילקי טען שרוזוולט לא ימנע מארצות הברית להצטרף למלחמה, ושהוא יהיה זה שימנע מלחמות.
ההצלחה של הממלכה המאוחדת בקרב על בריטניה עזרה לו, כשהתברר שהגרמנים לא מסוגלים לפלוש לאזור.
הסקרים הראו תמיכה גוברת בווילקי, והוא המשיך לנהוג כך במשך שארית מסע הבחירות.
הנשיא טען שלא ישלח ילדים אמריקנים להילחם במלחמות זרות.
וילקי פלט כמה פליטות פה במהלך נאומיו.
כשנאם מול עובדים בתעשיות הפלדה, טען שימנה מזכיר עבודה חדש, "שלא תהיה אישה".
ההתייחסות לפרנסס פרקינס, שהייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד בקבינט, פגעה בו בקרב הנשים.
וילקי סיים את מסע הבחירות שלו ב-2 בנובמבר עם עצרת גדולה במדיסון סקוור גארדן.
הסקרים הראו שפיגר ב-4% מאחורי רוזוולט, אולם שהתמיכה בו הלכה וגברה.
ב-5 בנובמבר, התוצאות הראשוניות היו מעודדות, אולם במהירות התברר שווילקי מפסיד.
ב-11 בלילה, דווח ברדיו שרוזוולט נבחר בפעם השלישית.
וילקי השיג 45% מהקולות לעומת 55% לרוזוולט.
הנשיא השיג 27.2 מיליון קולות לעומת 22.3 מיליון לווילקי, וזכה ב-449 לעומת 82 אלקטורים.
וילקי זכה בעשר מדינות לעומת 38 מדינות, והצליח יותר מהובר ומלנדון.
כמות הקולות שהשיג, 22,348,480, הייתה שיא שלא נשבר עד שדווייט אייזנהאואר שבר אותו ב-1952.
וילקי ניצח במישיגן ובאזורים פרווריים וכפריים, ואילו רוזוולט המשיך להשתמש בקואליציה של פועלים, מיעוטים ודרומיים.
ב-11 בנובמבר, נאם וילקי ודרש מתומכיו לתמוך ברוזוולט כשיזדקק להם.
בסוף נובמבר, נאם בפלורידה והרים כוסית לבריאותו של רוזוולט.
רוזוולט התוודה בפני בנו שהוא שמח שניצח, אולם עצוב שונדל הפסיד.
אף על פי שנוצח בבחירות, הפך וילקי לדמות ציבורית, ובגיל 48 נחשב לדמות בולטת.
לנדון קיבל כ-6,000 מכתבים שניחמו אותו על התבוסה.
וילקי קיבל מעל 100,000. כשהיה עצמאי מבחינה כספית, הוא לא מיהר להחליט בין כל ההצעות שקיבל מתאגידים חשובים.
הוא חזר לרומן שלו עם ואן דורן.
כשהיה בחופש, החליט שהמטרה הבאה שלו תהיה לספק עזרה צבאית לבריטניה, והכריז על תמיכה בחוק החכר והשאל של הנשיא ב-13 בינואר 1941. החוק לא היה אהוד בקרב הרפובליקנים, ותמיכתו של וילקי גרמה לביקורת מצד לנדון וטאפט, ופגעה בו במפלגה.
רוזוולט, שהעריך את כישרונותיו של וילקי ורצה לפלג את האופוזיציה, החליט לשלוח אותו לבריטניה כדי להפגין תמיכה בין מפלגתית.
וילקי כבר תכנן לבקר שם ולתמוך בבריטניה, ורוזוולט האמין ששליחת ראש האופוזיציה תפגין בצורה טובה את התמיכה האמריקנית.
וילקי ביקר את הנשיא בבית הלבן בפעם הראשונה כבן ברית ב-19 בינואר 1941, יום אחד לפני השבעתו של רוזוולט לכהונה שלישית.
הנשיא ביקש מווילקי להפוך לנציג בלתי רשמי בבריטניה.
אלינור רוזוולט טענה שבני המשפחה וחברי הסגל מצאו תירוצים לבחון את וילקי.
רוזוולט נתן ליריבו מכתב למסירה לראש הממשלה הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל.
באותה התקופה, לא היה נהוג שפוליטיקאים יטיילו בחו"ל.
לכן היה עניין רב בביקור של וילקי.
הוא טס ללונדון ב-22 בינואר.
כשהגיע, טען וילקי שיעשה ככל שביכולתו כדי שארצות הברית תסייע לאנגליה במאבק.
הוא סקר את הנזק של ההפצצות הנאציות על בריטניה, וביקר אתרי הפצצות בלונדון, ברמינגהאם, קובנטרי, מנצ'סטר וליברפול.
בלונדון של תקופת הבליץ, הלך בלילות ללא קסדה או מסכת אב"כ (עד שצ'רצ'יל העניק לו), וביקר מקלטים.
צ'רצ'יל אירח את וילקי בדאונינג 10 ובצ'קרס.
בכתביו, טען צ'רצ'יל ששוחח איתו ארוכות.
אף על פי שהביקור התקצר כדי שיוכל להעיד בפני הקונגרס ולתמוך בתוכנית החכר והשאל, הביקור נחשב להצלחה.
וילקי נסע גם לאירלנד, בתקווה לשכנע את איימון דה ואלירה לנטוש את הנייטרליות.
ווילקי חזר לוושינגטון ב-5 בפברואר.
המסע לקח ארבעה ימים, מחשש לתקיפה נאצית.
הוא העיד בפני הוועדה ליחסי חוץ של הסנאט ב-11 בפברואר, והצליח להעביר את החוק.
עדותו הפכה אותו לתומך ההתערבות הראשי מחוץ לממשלה, ואילו לינדברג (שהעיד כנגד החוק) היה הבדלן המרכזי.
רוזוולט תמך ביריבו ברדיו ב-29 במרץ, בטענה שווילקי מראה פטריוטיות שהיא מעבר לעניינים פוליטיים.
סקר הראה ש-60% מהאמריקנים טענו שווילקי יהיה נשיא טוב.
באפריל 1941, הצטרף כשותף בחברה לעריכת דין.
כעבור חודשיים, ייצג מפיקי סרטים בפני ועדה בסנאט שטענה שהוליווד יוצרת תעמולה מלחמתית.
וילקי טען שלאולפנים שמורה הזכות ליצור סרטים שמשקפים את דעתם, והזהיר שזכויות היחידים לא משנות אם מחסלים את חופש הביטוי וחופש העיתונות.
בסוף 1941, נלחם כדי לבטל את חוקי הנייטרליות.
בספטמבר, האשים לינדברג את יהודי ארצות הברית בניסיון להוביל אותה אל המלחמה.
וילקי טען שנאומו של הטייס היה הנאום הכי לא-אמריקני ששמע בחייו.
וילקי לחץ על חברי הקונגרס הרפובליקנים לבטל את החוק.
החוק בוטל בקונגרס בתמיכת רפובליקנים, אף על פי שרוב המפלגה התנגדה לכך.
רוזוולט הזמין את וילקי לחנוך את הר ראשמור, אולם בגלל מחויבויות אחרות, וילקי לא הצליח.
רוזוולט גם לחם כדי שווילקי יוכל להצטרף לממשלו, אולם וילקי העדיף לשמור על עצמאות.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, תמך וילקי ברוזוולט באופן מלא.
וילקי רצה להיות אחראי על התפוקה במהלך המלחמה, אולם לאחר שהתפקיד אויש, הציעו לו לתווך בין המנהלים והפועלים בתעשיות המלחמתיות.
בתחילת 1942, שקל לרוץ לתפקיד מושל ניו יורק, בטענה שרוזוולט יתמוך בו.
אולם תומכי דיואי היו חזקים מדי, והפסד יכול היה לפגוע בניסיונו להיבחר לנשיאות ב-1944. ביולי, הציע וילקי לרוזוולט לצאת לעוד משימה מחוץ לארצות הברית, ולאחר חודש הכריז שיבקר בברית המועצות, סין והמזרח התיכון.
משימתו של וילקי הייתה לייצג את רוזוולט, להפגין אחדות אמריקנית, לאסוף מידע ולשוחח עם ראשי מדינות על העתיד לאחר המלחמה.
לאחר שעזב את המדינה ב-26 באוגוסט, הגיע אל צפון אפריקה, ונפגש עם הגנרל מונטגומרי, וביקר בחזית באל עלמיין.
בביירות, ביקר את הגנרל דה גול, מנהיג צרפת החופשית.
בירושלים, נפגש וילקי עם יהודים ועם ערבים, וטען בפני השליטים הבריטים בפלשתינה שיש לשתף את שני הגורמים בממשלה.
בנוסף כתב שהעימות הוא כל כך עתיק, עד שלא יוכל להיפתר בידי רצון טוב וכנות.
לאחר מכן נסע לברית המועצות.
שם נפגש עם סטלין, ולאחר חזרתו תמך בהקלת תנאי החכר-השאל לברית המועצות.
בסין, התארח אצל צ'יאנג קאי שק ואצל סונג מיילינג.
לאחר מכן נלקח וילקי אל החזית כדי לחזות בלוחמה הסינית מול היפנים, והוא נאם כנגד הקולוניאליזם בסין ובעולם.
צ'רצ'יל כעס כששמע על כך, וטען שהוא לא הפך לראש הממשלה כדי להוביל לחיסול האימפריה הבריטית.
כשהיה בברית המועצות, תמך וילקי בפתיחת חזית שנייה כנגד הגרמנים.
כשנשאל רוזוולט בנוגע לכך, התחמק ואמר שקרא את הכותרות בעיתונים אבל לא חשב שיש לקרוא את הספקולציות.
וילקי כעס על כך, ולאחר 49 ימים בהם היה בחו"ל, חזר לארצות הברית והתעמת עם רוזוולט בנושא כשהגיש לו את הדו"ח בבית הלבן.
ב-26 באוקטובר 1942, נאם וילקי בפני העם ברדיו, וסיפר ל-36 מיליון אמריקנים על הטיול שלו.
באפריל פרסם ספר בשם "עולם אחד", בו הביא את רשמיו מהמסע והפציר באמריקה להצטרף לארגון עולמי שיקום לאחר המלחמה.
הספר הפך לרב מכר ומכר מיליון עותקים בחודש הראשון, כשווילקי נתפש כאדם שהתעלה מעל לפוליטיקה המפלגתית.
בבחירות של 1940, התחייב וילקי לשלב מבחינה גזעית את המגזר הציבורי ואת הצבא, וטען בגאווה שהוא מציג את המצע החזק ביותר בנוגע לזכויות האזרח בתולדות המדינה.
הוא הבטיח לסיים את ההפרדה הגזעית בבירה.
הוא זכה לתמיכת עיתונים שחורים מובילים.
כיוון שווילקי היה משמאל לרוזוולט בנושא זכויות האזרח, חשש רוזוולט שהשחורים יחזרו אל המפלגה הרפובליקנית, והוביל לקידום של שחורים במפלגתו שלו.
רוזוולט הצליח לשמור על רוב בקרב השחורים.
לאחר הבחירות, התחייב וילקי להמשיך להילחם עבור זכויות האזרח.
וילקי הזהיר את הרפובליקנים שרק מחויבות מלאה לזכויות שוות למיעוטים תחזיר את השחורים אל המפלגה, וביקר את רוזוולט על כך שנכנע לגזענים הדרומיים במפלגה הדמוקרטית.
וילקי נאם בוועידה של NAACP ב-1942, והיה אחד מהפוליטיקאים הבכירים ביותר שעשו זאת באותה התקופה.
הוא דרש שילוב גזעי בצבא, וכשפרצו מהומות גזעיות בדטרויט ביוני 1943, הוא ביקר ברדיו את שתי המפלגות על ההתעלמות מהנושא הגזעי.
לאחר סיום המשפטים לתעשיית הסרטים ב-1941, הפך ליושב ראש מועצת פוקס המאה ה-20. ב-1943, עבד עם וולטר ווייט, המזכיר הכללי של ה-NAACP, כדי לנסות לשכנע את הוליווד להתייחס לשחורים בצורה טובה יותר בסרטים.
התעשייה הבטיחה שינויים, ואמנם היו כמה סרטים שליהקו שחורים לתפקידים חשובים, אולם החשש מהדרומיים הלבנים הוביל לכך שהם קיבלו בעיקר תפקידים סטריאוטיפיים לאחר מותו של וילקי ב-1944. לאחר מותו, משרד ה-NAACP נקרא על שמו.
ב-9 בנובמבר 1942, לאחר שדיווח לרוזוולט ולעם, ייצג את ויליאם שניידרמן בבית המשפט העליון.
שניידרמן היה המזכיר של המפלגה הקומוניסטית בקליפורניה, והממשלה שללה את אזרחותו בטענה שלא חשף את חברותו במפלגה כשביקש את האזרחות.
בתי משפט פדרליים בדרג נמוך אישרו זאת.
הייצוג של קומוניסט, אפילו בזמן המלחמה, לא עזר לווילקי בקרב הרפובליקנים.
לטענתו, הוא היה בטוח בצדקתו כדי להגן על חירויות האזרח.
הוא ציטט את אברהם לינקולן ואת תומאס ג'פרסון, בטענה שהאנשים יכולים, אם ירצו, לעצב מחדש את הממשלה, ולאחר מכן טען שרעיון המהפכה של מרקס היה מתון בהשוואה אליהם.
ב-1943, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית להחזיר לשניידרמן את אזרחותו, ברוב של חמישה שופטים מול שלושה.
וילקי לא ביקר את כליאת היפנים בארצות הברית עליה ציווה רוזוולט, אולם טען בנאום שהמלחמה אינה תירוץ לשלול מאזרחים את זכויותיהם.
הוא דיבר כנגד אלו שהאשימו את היהודים במלחמה, והזהיר מהסתת ההמון.
עבור פעילותו קיבל את המדליה העברית-אמריקנית ב-1942.
את רוב 1943 השקיע וילקי בהכנות לקראת ניסיון לרוץ שוב, ובהשגת תמיכה בקרב רפובליקנים ובלתי מפלגתיים.
הוא לא נפגש עם רוזוולט.
כיוון שהיה ברור ששניהם ינסו להתמודד, החיבור ביניהם יראה מוזר.
אף על פי שמנהיגי המפלגה חלקו עליו בנושאים רבים, הם זיהו את העובדה שווילקי היה אהוד בקרב הציבור ורצו שינאם במסע הבחירות של המפלגה בבחירות לקונגרס של 1942. במקום, וילקי נסע מסביב לעולם.
יחסי הציבור מכך שהמנהיג הרפובליקני פעל בשם הנשיא הדמוקרטי הכעיסו את הרפובליקנים.
למרות זאת, הרפובליקנים הצליחו להשיג עוד מושבים בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית, אף על פי שנותרו במיעוט.
רפובליקנים מעטים מהקונגרס היו מוכנים לתמוך בווילקי, והוא היה במקום השני מאחורי הגנרל דאגלס מקארתור בסקרים.
ב-1943, אפילו דמוקרטים ליברלים לא פקפקו בעובדה שווילקי היה פרוגרסיבי.
הוא דרש למנות אפרו-אמריקני לקבינט או לבית המשפט העליון, וטען בפני הוועידה הרפובליקנית בקליפורניה שהניו דיל הוא בלתי הפיך ושאי אפשר להתנגד אליו.
וילקי הכריז על מועמדותו באופן רשמי באוקטובר 1943, וטען שהחזרה לבדלנות תוביל את המפלגה לאסון.
הוא החליט להיכנס לכמה בחירות מקדימות בשביל להפגין את כוחו בציבור, ונכנס לבחירות בוויסקונסין ב-4 באפריל 1944. וילקי לא ניצח בוויסקונסין ב-1940, אף על פי שניצח בכל חלק במדינה מלבד במילווקי.
יועציו חששו שהקהילה הגרמנית האמריקנית הגדולה בוויסקונסין, שגרמה לבדלנות במדינה עד לפרל הארבור, תתנגד אליו.
אף מועמד אחר - דיואי, סטאסן, מקארתור ומושל אוהיו ג'ון בריקר - נאם בוויסקונסין.
מקארתור וסטאסן שירתו בצבא ולא יכלו.
וילקי טען שאם ייכשל בוויסקונסין, יפרוש.
הפריימריז בניו המפשייר לא היו חשובות אז, ומי שניצח בהן היה וילקי, שהשיג שישה מתוך אחד-עשר הצירים.
התוצאה נחשבה לגרועה מפני שנאם שם הרבה פעמים מאז 1940, וציפה לתוצאה טובה יותר.
בוויסקונסין, הוא הריץ כמה צירים מטעמו, והקדיש שבועיים למסע הבחירות.
רוב העיתונים תמכו בו, אולם הסקרים הראו שהוא פיגר מאחורי דיואי במדינה ובשאר המדינות.
ב-16 במרץ, ביום הראשון של מסע הבחירות בוויסקונסין, נאם וילקי שמונה פעמים והצטרד.
מזג האוויר היה סוער, והוא נסע כ-321 קילומטרים בסופת שלג כדי להגיע לאספת בחירות בצפון המדינה.
וילקי משך קהל גדול ברוב המקומות, וטען שהמפלגה הרפובליקנית תיכשל אם לא תקבל את הניו דיל ותבין שעל המדינה להישאר פעילה בעולם לאחר המלחמה.
הדמוקרטים, הוא טען, היו בשלטון זמן רב מדי והיו חסרי חזון שהיה נחוץ לאחר המלחמה.
נאומו במילווקי משך 4,000 אנשים לאולם של 6,000, והוא עזב את המדינה ב-29 במרץ, כדי לבקר בנברסקה, שגם בה התמודד.
לאחר שהלך, תומכי דיואי, שהיו רוב מנהיגי המפלגה באזור, מילאו את המדינה בכרזות ובתשדירי רדיו.
ב-4 באפריל, דיואי השיג 17 מ-24 הצירים של המדינה, סטאסן השיג ארבעה ומקארתור השיג שלושה.
הצירים של וילקי הגיעו כולם למקום האחרון.
למחרת היום, לאחר שנאם באומהה, טען בפני הקהל שלא יוכל להיות המועמד והכריז על פרישתו.
למרות זאת, הכריז שהוא מקווה שהמפלגה תאמץ מצע ברוח השקפתו, שהוא טען שנתמכת בידי מיליוני אמריקנים.
בנוסף הבטיח להמשיך לעבוד עבור הערכים שעבורם נלחם בחמש השנים הקודמות.
לאחר ששוב נוצח במירוץ לבית הלבן, הכריז וילקי על חזרה לעריכת דין, אולם חבריו ידעו שלא יסתפק בכך.
רוזוולט רצה למנוע מסגנו, וולאס, לרוץ לעוד כהונה, והציע לווילקי לשמש כסגן נשיא בכהונה הרביעית שלו.
וילקי לא הגיב, כשהוא יודע שרוזוולט הפר הבטחות רבות לסגנים קודמים שלו.
לבסוף, בחר רוזוולט בהארי טרומן לתפקיד.
וילקי עניין את רוזוולט בהקמת מפלגה ליברלית חדשה שתקום לאחר סיום המלחמה, ותמזג בין האגפים השמאליים בשתי המפלגות הגדולות, אולם לאחר שהנושא הודלף לעיתונות, חש וילקי שרוזוולט ניצל אותו והפסיק את המגעים.
רוזוולט שלח מכתב בו התחרט על ההדלפה, אולם גם המכתב הזה דלף.
למרות זאת, ניסה רוזוולט לפייס את וילקי.
בנו אליוט אמר שאביו קיווה למנות את וילקי לתפקיד מזכ"ל האו"ם כשזה יקום, והשניים הסכימו להיפגש מאוחר יותר באותה השנה.
וילקי לא הוזמן לנאום בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1944 בשיקגו, שבחרה בדיואי, והוא סירב להגיע כאורח הכבוד.
דיואי קיווה לקבל תמיכה מווילקי, ושלח את יועצו לענייני חוץ, ג'ון פוסטר דאלס, אל וילקי.
וילקי סירב לתמוך במישהו לפני מותו.
הוא כתב שני מאמרים, בראשון הפציר במדיניות של התערבות בינלאומית, ובאחר דרש לקדם את זכויות האזרח.
הוא שקל להוציא לאור עיתון.
וילקי הזניח את בריאותו זמן רב, ולא התעמל יותר מדי.
העובדה ששתה הרבה הקסימה את הכתבים ב-1940, אולם ב-1944 הייתה זאת בעיה.
באוגוסט 1944, חש חולשה כשנסע ברכבת לביתו בראשוויל.
שם חווה מהתקף לב, אולם סירב ללכת לבית החולים ונאלצו לשכנע אותו לראות רופא.
מצבו של וילקי הלך והחמיר משבוע לשבוע.
הוא נסע ברכבת לניו יורק באמצע ספטמבר, אולם בטיול חטף עוד התקף לב.
אף על פי שיועציו ביקשו ממנו לטפל בעצמו ולהפסיק את הסיור, המשיך וילקי.
כשהגיע לניו יורק, סבל מכאב ונלקח באמבולנס לבית החולים.
הוא התאושש קצת, מספיק כדי שחבריו יאמינו שישוחרר.
הוא עבד על ההגהה של ספרו השני ותכנן פרויקטים עתידיים.
ב-4 באוקטובר, סבל מזיהום בגרון, וטופל בפניצילין.
כשהחלים, הוא שוב חווה התקף לב וחווה עוד שלושה כאלו.
בית החולים, שניסה להרגיע את הציבור, נאלץ להודות במצבו של וילקי.
למחרת בבוקר, הוא חווה התקף לב אחרון והלך לעולמו.
נאמר שחווה מעל עשרה התקפים בבית החולים.
רוזוולט הצהיר שהוא מריע לאומץ ליבו של וילקי, וטען שהאומה איבדה אזרח נהדר.
מזכיר המלחמה סטינסון הציע לקבור אותו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, אולם אדית' רצתה שבעלה ייקבר באינדיאנה, באשוויל.
ארון הקבורה שלו הושם בכנסייה פרסבטריאנית קרובה, ו-60,000 אנשים, רבים מתוכם שחורים, באו לחלוק לו כבוד אחרון.
ונדל ואדית' וילקי קבורים ביחד בבית הקברות בראשוויל.
לאחר הוועידה ב-1940, טען רוזוולט שאלוהים שלח את וילקי כמועמד, כי מועמדותו הבטיחה שהנושא של סיוע לבריטניה לא ישנה במערכת הבחירות.
וולטר ליפמן טען שמועמדותו של וילקי הייתה חיונית להישרדותה של בריטניה.
כל מנהיג רפובליקני אחר, לטענתו, היה מפנה את גבו לבריטניה, והיה גורם לתחושת נטישה בקרב אלו שהתנגדו להיטלר.
וילקי השפיע על ארצות הברית יותר מנשיאים רבים.
כשזל מילר, דמוקרט, נאם בוועידה הרפובליקנית ב-2004, הוא דרש אחדות ולא פילוג מפלגתי בנוגע למלחמה בטרור, בטענה שווילקי תמך ברוזוולט בזמן שזה גייס חיילים בעת שלום, והבהיר שבכוונתו להפסיד בבחירות ולא להפוך את הביטחון הלאומי לנושא מפלגתי.
מועמדותו של וילקי הייתה מיוחדת.
במקרים רבים, מפלגה שדאגה להישרדותה, ויתרה על מנהיגות מקצועית והעניקה את המועמדות שלה לאיש חסר ניסיון פוליטי.
רוב הפעמים היה מדובר באיש צבא, אולם וילקי היה איש עסקים.
מועמדותו של וילקי השאירה צלקות רבות במפלגה, כשהשמרנים במפלגה כעסו מהצלחת האגף המזרחי.
בין אלו שוויתרו על הבדלנות בגלל נאומיו של וילקי, היה אדם שפעל במטה הבחירות שלו במישיגן, ג'רלד פורד.
מסעו של וילקי בעולם ופרסום ספרו העלו את התמיכה הציבורית במדיניות חוץ פעילה לאחר המלחמה.
אולם דעותיו של וילקי פגעו בו בתוך המפלגה.
הגרעין הקשה של המפלגה סירב לתמוך בנשיא, והחשיב את וילקי כבוגד, וכשלוחה של רוזוולט במפלגה.
לאחר שהתברר שהיה ליברל והציע העלאת מיסים גבוהה יותר ממה שרוזוולט רצה, הוא המשיך להיפגע.
ב-1992, יצא בול דואר שמנציח את וילקי.
ונדלין ורנר (גרמנית: Wendelin Werner; נולד ב-23 בספטמבר 1968) הוא פרופסור למתמטיקה במכון הטכנולוגי של ציריך, שמחקרו ועבודתו עוסקים בעיקר בתורת ההסתברות.
ורנר זכה במדליית פילדס בשנת 2006 בזכות עבודתו על אבולוציית שרם-לוונר, על הגאומטריה של תנועה בראונית דו-ממדית ועל תיאורית השדות הקונפורמית.
הוא חוקר תורת ההסתברות הראשון שזכה במדליית פילדס.
ורנר נולד בעיר קלן שבגרמניה בשנת 1968 ועבר לצרפת בגיל שנה.
סיים תואר ראשון במתמטיקה באקול נורמל סופרייר בשנת 1991 וכתב את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פייר ומארי קירי בשנת 1993. התזה שלו, בהנחיית ז'אן-פרנסואה לה גאל, הייתה על תנועה בראונית מישורית.
ב-2001 מונה לחוקר קבוע במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS), שם עבד עד 1997. עבד כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פריז בין השנים 1997–2013 ובנוסף עבד כפרופסור למתמטיקה באקול נורמל סופרייר בין השנים 2005-2013.
בנוסף להיותו מתמטיקאי, שיחק בסרט "עוברת אורח בסן סוסי" שיצא לאקרנים בשנת 1982 וכתב מכתב לנשיא צרפת ניקולא סרקוזי בפברואר 2009 בו ביקר את מדיניות ממשלת צרפת שלדעתו הובילה למשבר אמון בינה לבין החוקרים.
ורנר, יחד עם עודד שרם וגרגורי לאולר, פיתח את אבולוציית שרם-לוונר.
זהו כלי שסלל את הדרך להוכחות מדויקות של השערות מתחום הפיזיקה הסטטיסטית.
למשל, היא הוכיחה תאוריה של המדען הפולני בנואה מנדלברוט שאומרת שלגבול של הילוך מקרי במישור יש ממד האוסדורף של 4/3.
בנוסף, ורנר תרם להבנת התופעות הקריטיות (critical phenomena) במעבר בין מצבי צבירה מסוימים (למשל המעבר בין נוזל לגז) והגיע לפריצות דרך בתופעות שונות בתחום ההסתברות כגון: הילוך מקרי ותנועה בראונית דו-ממדית.
על מתרומתו לתחום המתמטיקה וההסתברות זכה בפרסים רבים.
פרס פוליה (יחד עם עודד שרם וגרגורי לאולר) (2006)
ונואטו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מוונואטו לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של ונואטו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה ונואטו עד כה.
המשלחת כללה 22 ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת העפילו לאולימפיאדת הנוער באמצעות הוועדה המשולשת ולא הגיעו להישגים.
בטורניר הכדורגל נבחרת הבנים סיימה במקום החמישי ובטורניר הכדורסל נבחרת הבנות סיימה במקום האחרון.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 21 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים.
גם באולימפיאדת נוער זו ספורטאי המשלחת העפילו בזכות הוועדה המשולשת ולא הגיעו להישגים.
בטורניר הכדורגל נבחרת הבנים סיימה במקום האחרון.
כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בענף הכדורעף חופים והאתלטיקה.
ונדלה קירסבום (בלועזית: Vendela Kirsebom) היא דוגמנית נורווגית-שוודית, אשר נולדה ב-1967 בסטוקהולם לאם נורווגית ואב טורקי.
בגיל שלוש עשרה היא התגלתה במסעדה בעירה על ידי סוכנות פורד, ובגיל שמונה עשרה לאחר שסיימה תיכון, נסעה לאיטליה על מנת לפתח שם את קריירת הדוגמנות שלה.
לאחר מכן עברה לארצות הברית, ושימשה כדוגמנית הבית של חברת הקוסמטיקה אלמיי.
היא הופיעה מספר פעמים במגזין בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, וב-1993 הופיעה על שער המגזין.
שיחקה את נבלית העל נורה פרייס בסרט "באטמן ורובין", ושיחקה גם דוגמנית שמלות כלה בסרט "אבא מתארס".
היא הופיעה בסרט של וולס דיסני "התנהגות של דוגמנית" לצד ג'סטין טימברלייק, העוסק בנערה החולמת להצליח בתעשיית האופנה, וכן הופיעה בתפקיד עצמה בסדרה "מרפי בראון" ובסרט ההמשך לסרט "רומי ומישל – פגישת מחזור".
ב-1999 הנחתה את תחרות המלודיפסטיבלן.
ב-2006 החלה להנחות את התוכנית "דוגמנית העל הבאה של נורווגיה", וב-2007 הנחתה את העונה הרביעית של התוכנית "דוגמנית העל של שוודיה".
ונדלה קירסבום נשואה לפוליטיקאי הנורווגי אולאף תומסן, ולה שתי בנות.
בנוסף משמשת שגרירה של רצון טוב עבור קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
ונום (Venum) הוא מותג מסחרי של ביגוד וציוד אמנויות לחימה, ספורט וכושר.
בין השאר עבור: לחימה משולבת (MMA), אגרוף, אגרוף תאילנדי, ג'ו ג'יטסו ברזילאי, קראטה וקרב מגע.
המותג Venum משווק בלמעלה מ-55 מדינות ברחבי העולם, ביבשות אמריקה, אירופה ואסיה.
מהר מאוד עלתה קרנו של המותג בקרב מאמנים ומתאמנים ברחבי העולם ונפרשה חסות היסטורית של ספורטאים מקרב הUFC, מאז התרחב המותג לענפי ספורט נוספים כמו כושר כללי ואגרוף.
עם הצטרפות קבוצת המשקיעים Trocadero Capital Partners לשותפות עם קבוצת דרגון בלו גדלה השאיפה של הקבוצה להאיץ את הפיתוח הבינלאומי שלה ולעסוק בענפי ספורט אחרים כגון אגרוף, קראטה וקרוספיט.
רשימת פרזנטורים של המותג ונום כוללת את הספורטאים הבאים:
ונדלה הבה (בשוודית: Wendela Hebbe; 9 בספטמבר 1808, ינשפינג – 27 באוגוסט 1899, סטוקהולם) הייתה עיתונאית, סופרת, ואינטלקטואלית שוודית.
היא מוכרת כאישה הראשונה שהחזיקה במשרה קבועה כעיתונאית בעיתון שוודי.
היה לה מקום משמעותי במעגלים ספרותיים רדיקליים של אמצע המאה ה-19, וגם הייתה פעילה מעוררת מחלוקת בתנועת שחרור נשים.
ונדלה הייתה הבת הבכורה מתוך ארבע בנותיהם של כומר הקהילה אנדרס סמואל אסטרנד ומריה לונד.
אביה היה שוחר ספרות ותרבות וגידל את בנותיו באותו האופן.
בתור ילדה, עודדו הוריה את ונדלה לקרוא ולחקור מוזיקה, אמנות וספרות.
היא תוארה כמוכשרת מבחינה מוזיקלית וספרותית, למדה באנגלית, צרפתית וגרמנית בנוסף לשוודית, וזכתה לכינוי "Fröken Frågvis" ("גברת סקרנית").
המשורר אסיאס טגנר, שנחשב לאבי השירה המודרנית בשוודיה, היה אורח קבוע בבית משפחתה, וחיזר אחריה ללא הצלחה מגיל צעיר, גם לאחר נישואיה, והקדיש לה רבים משיריו.
בשנת 1832, היא נישאה לעורך הדין קלמנס הבה (1804–1893), שהיה גם שופט מחוזי ובעל קרקעות.
הזוג השתקע בחווה בנסביהולם, באגם הינדסן, קרוב לעיר ורנמו, ולהם נולדו שלוש בנות.
בשנת 1839, קלמנס פשט את הרגל וברח מהמדינה: ראשית לאנגליה, ובסופו של דבר היגר לארצות הברית.
התגלה לאחר בריחתו שקלמנס גם ביצע עברות מרמה, והשאיר אחריו חובות.
הבה נותרה אחראית לפרנס את עצמה ואת בנותיה לבד.
היא נאלצה למכור את החווה ואת כל תכולתה, למעט מספר ספרים שהצילה.
היא חזרה עם בנותיה לעיר הולדתה יונקופינג, והתחילה לעבוד כמורה, העיסוק היחיד שנחשב למקובל עבור אישה משכילה באותה תקופה.
היא העבירה שיעורים פרטיים במוזיקה, שירה וציור, ואך בקושי הצליחה לקיים את עצמה ומשפחתה.
מצב זה ארך כשנה וחצי.
במהלך 1840, במהלך ביקור בסטוקהולם, פגשה הבה את גונאר אולף הילתן-קווליוס (1818-89), מנהל התיאטרון הלאומי, ולימים חוקר תרבות מוביל.
דרכו היא הכירה את לארס יוהאן הירטה (1801-72), הבעלים של העיתון הגדול ביותר בשוודיה, אפטונבלודט.
הירטה נתן להבה לכתוב מספר בקורות ספרים עבור העיתון, שהתקבלו יפה.
בקיץ 1841 הבה הועסקה בעיתון באופן רשמי, בשכר של אלף ריקסדלר (המטבע השוודית דאז) בשנה - גם ההעסקה וגם השכר נחשבו לשוברי מוסכמות.
הבה עברה לסטוקהולם עם בנותיה ואחת מאחיותיה שתסייע בניהול משק הבית וגידול הילדות.
היא כתבה כתבות תרבות עבור העיתון, וכן כמתרגמת, ואז גם פעלה כעורכת מדור התרבות.
בתפקידה זה, הייתה מסייעת לסופרים מתחילים בכך שהייתה מפרסמת את עבודותיהם כספרים בהמשכים.
אך התרומה המקצועית עבורה הבה זכורה ומוכרת ביותר היא כתיבתה בנושאים חברתיים.
היא נחשבת העיתונאית הראשונה בשוודיה לסקור נושאים חברתיים בעיתון.
הבה הייתה שותפה לגישה הליברלית וההומניטרית של אפטונבלודט, ובשל מגדרה נחשב למתאים שתכתוב בתחום זה, כי נושאים כגון עוני נחשבו ל"נושאים רכים" המתאימים לאישה, לעומת ענייני ממשל, יחסים בינלאומיים, וכלכלה.
כבר מהכתבה הראשונה שלה היא עוררה הדים בציבור.
הכתבה, בכותרת "ביקור ההגמון" (Biskopens besök) משנת 1843 עסק בהבדלים מעמדיים בשוודיה, ותרם לשיח הציבורי שהתחיל להתקיים בנושא דיכוי חברתי באותה תקופה.
במספר מקרים, הסיקורים שלה הסבו תשומת לב ציבורית לעוולות שדורשות רפורמה, והובילו לסיוע לנזקקים.
עצם העיסוק בנושאים כמו רעב ותת-תזונה, מחלות, ובטיחות ותאונות הפך את הבה לרדיקלית עבור התקופה, אך הבה עצמה לא ביקשה טיפול ממסדי בבעיות שסיקרה, וכיוונה יותר להעלאת מודעות וקריאה למתן צדקה.
את ספרה הראשון, "ארבלה", פרסמה הבה ב-1841, באותה שנה שהתחילה לעבוד באפטונבלודט, שהיה גם המו"ל.
ספר זה היה רומן אהבה קלאסי, אך ספריה המאוחרים יותר נכתבו בסגנון הריאליזם, והתמקדו באינטריגות של העלילה, ופחות בדמויות.
המסרים החברתיים שלה נכללו גם בספריה, שאת ההשראה לכתיבתם שאבה בין היתר מצ'ארלס דיקנס וספרות בריטית של המאה ה-18. הרומן Brudarne הוא הבולט מבין ספריה, והיה הרומן הראשון שנכתב לקהל נערות מתבגרות בשוודיה.
כסופרת הבה נחשבת למוכשרת אבל לא מקורית, והיא נחלה הצלחה בינונית בלבד בתחום זה.
הצלחתה הייתה גדולה יותר כמחברת סיפורי אגדות ושירים לילדים ונוער.
שיריה הושפעו מן הילדות האידילית שלה בסמלנד הפסטורלית, ובהם היא מתארת משחקי ילדים וכוללת חרוזים מן הפולקלור הסקנדינבי.
מספר משיריה וסיפוריה נהיו פופולריים מאוד.
תרומה היסטורית-ספרותית של הבה הייתה ההעלאה על הכתב של סיפורים עממיים מסורתיים ושירים מן הפולקלור שהיו כנראה אובדים אלמלא עשייתה זו.
הבה ניהלה מערכת יחסים רבת שנים עם בעל העיתון, לארס יוהאן הירטה.
העיתון שיסד הירטה היה המשפיע והמצליח כלכלית בשוודיה, אך בשל עמדותיו הליברליות עורר התנגדות מצד הרשויות, והעיתון והירטה עצמו היו מטרות לרדיפה פוליטית רבה.
בשל כך, הירטה נאלץ מדי פעם לשנות את שמם העיתון,
יחסיהם היו סוג גלוי, והנושא של קריקטורות בעיתונות ושמועות שהיא השיגה את מעמדה כתוצאה של נפוטיזם.
הבה והירטה לא יכלו להינשא, מכיוון ששניהם היו כבר נשואים - הנישואים של הבה לקלמנס לא פורקו עד לשנת 1864, ולהירטה היו שישה ילדים עם אשתו.
הם חיו ככל האפשר כזוג נשוי, כאשר הירטה נע בין בית משפחתו החוקית לביתה של הבה, שהייתה בקרבה אליו.
לשניים נולד בן, אדוארד, ב-1852. הבה ילדה אותו בהיחבא, מחשש לסקנדל הציבורי, ונסעה לשם כך לצרפת.
אדוארד מעולם לא הוכר כבנה, והוא נותר לחיות אצל משפחת רופא בשם פאוסטמן.
במשך ילדותו, הוא היה חי תקופות כבן אומנה אצל הירטה והבה לחלופין, תחת שם בדוי.
רק בבגרותו נאמר לו שהם הוריו הביולוגיים.
הבה והירטה נותרו זוג עד מותו של הירטה ב-1872.
אדוארד פאוסטמן חי חיים הרפתקניים, כולל תקופה כאיש עסקים בלונדון, ותקופה כצייד באפריקה.
הוא נפטר ב-1927, ובתו, מולי פאוסטמן (1883–1960), הייתה לאמנית ועיתונאית מוכרת בגרמניה.
הבה הייתה דמות מרכזית בחוגי העילית הרדיקלית בסטוקהולם, במיוחד במהלך שנות ה-1840 וה-1850, והיא אירחה סלון ספרותי ומוזיקלי סלון שהפך למרכז עבור העולם האמנותי הליברלי של התקופה.
כל הסופרים, המוזיקאים והאמנים המובילים של התקופה היו מתאספים אצלה, ועלייה לרגל לביתה אף הפכה למנהג של סופרים שביקרו בשוודיה, כדוגמת לודוויג רונברג.
היא פיתחה חברות קרובה במיוחד עם המשורר והמלחין קארל יונאס לאו אלמקוויסט, שאת עבודתו העריצה ועמו חלקה עניין בנושאים סוציאליים.
היא הייתה מייעצת לו, ואף השפיעה על מספר מיצירותיו.
ב-1851 אלמקוויסט נמלט בשוודיה כאשר הוצא נגדו צו מעצר בחשד להונאה וניסיון לרצוח בהרעלה את המלווה בריבית יוהאן יעקוב פון שבן, לו היה חייב סכום גדול של כסף.
הבה האמינה בחפותו, ותמכה בו במהלך השערורייה שהתעוררה.
אחרי שהירטה נפטר, הבה עזבה את ביתה המרווח במרכז העיר, ועברה לגור בדירת גג בקצה העיר.
בריאותה התדרדרה מאוד, דלקת פרקים פגעה בניעותה, והיא אבדה כמעט כליל את ראייתה.
גם בתקופה זו ביתה של הבה נותר מרכז תרבות, והיא הלחינה מספר שירים של משוררים שוודים ואנגלים.
כל עוד יכלה, הייתה מלווה את בתה סינייה, שפיתחה קריירה מצליחה כזמרת אופרה.
כשמצבה של הבה כבר לא אפשר זאת, סינייה פרשה כדי לטפל באמה, והתפרנסה ממתן שיעורים פרטיים בביתן.
הבה עצמה לא הצליחה כסופרת, אך בשילוב עם המרחב הספרותי שיצרה בביתה, היא שיחקה חלק משמעותי בעולם זה.
היא גם מעולם לא הייתה מעורבת בתנועה לשחרור נשים, אך נחשבת למודל מוקדם לחיקוי בשל דרכה העצמאית ובחירותיה מאתגרות המוסכמות, ולדמות נשית מובילה בהיסטוריה המודרנית של שוודיה.
בשנת 1983 נוסדה אגודת "החברים של ונדלה" (Wendelas Vänner) כדי לשמר את זכרונה.
העמותה משמרת את בית הקיץ שלה בסודרטליה, אשר ניתן לה במתנה על ידי הירטה בשנת 1863, ואשר הפך למוזיאון.
לכבוד שנת ה-200 להולדתה, האגודה חגגה בהעלאת מחזה אודותיה, וכן בהוצאת ספר על נשים בעיתונות בשם "Empati och engagemang" (אמפתיה ומסירות), בעריכתה של אמי לונרוך.
Arbetkarlens hustru – (אשת האדם העובד) (סיקור עיתונאי, 1846)
En fattig familj – (משפחה ענייה) (סיקור עיתונאי, 1850)
Bland trollen – (בין המפלצות) (ספר ילדים, 1877)
Under hängranarne – (מתחת לעצי התלייה) (רומן, 1877)
ונום הוא סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן המבוסס על דמות באותו השם של מארוול קומיקס.
הסרט הופק על ידי סרטי סוני והופק על ידי חברת-הבת שלה, סרטי קולומביה.
הוא מהווה את הסרט הראשון בזיכיון יקום ספיידרמן של סוני.
הסרט בוים על ידי רובן פליישר ונכתב על ידי סקוט רוזנברג, ג'ף פינקר וקלי מרסל ומככבים בו טום הארדי, מישל ויליאמס, ריז אחמד, ריד סקוט וסקוט הייז.
פיתוח סרט שמבוסס על דמותו של ונום, שנועד לשמש כספין-אוף עבור זיכיון סרטי ספיידרמן החל בשנת 2007, עם המפיק הישראלי-אמריקאי אבי ארד.
הפרויקט עבר איטרציות רבות עד שנכנס להפקה ב-2017. צילומי הסרט החלו באוקטובר 2017 באטלנטה, ניו יורק סיטי וסן פרנסיסקו.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-5 באוקטובר 2018. בישראל יצא הסרט ב-4 באוקטובר של אותה שנה.
הסרט קיבל ביקורות שליליות אך נחל הצלחה קופתית אדירה.
בשנת 2018, נוצר כשל מסתורי במערכות של חללית שחוזרת ממסע בחלל, והחללית מתרסקת בצפון מלזיה.
הקרן של "תאגיד החיים" שולחת את עובדיה לאסוף את תוכן המכלים שהיו בחללית.
אחד המכלים נמצא מנופץ ואחד האסטרונאוטים מהחללית נראה חי, אולם כשלוקחים אותו באמבולנס, יצור דמוי קורים יוצא ממנו, משתלט על הפרמדיקית באמבולנס והורג באמצעותה את נהג האמבולנס ומזהה שהיא שייכת לתאגיד החיים.
לאחר מכן הפרמדיקית נראית בשוק מקומי, זוללת צלופחים והיצור שבתוכה הורג את כל האנשים שנחלצים לטובת מוכרת הצלופחים, והיצור נכנס לגוף של מוכרת זקנה בשוק.
הגאון המולטי-מיליארדר דרייק, מנהל התאגיד "קרן חיים" אוסף את שלושת המכלים הנותרים למעבדותיו בסן פרנסיסקו, ומתחיל בניסויים עם היצורים שנקראים סימביוטים הנכנסים לגופם של יצורים אחרים.
תחילה בבעלי חיים - שמתים תוך זמן קצר - ואחר כך הוא אוסף הומלסים שמתנדבים לניסוי בלי לדעת שהסימביוט ישתלט על גופם, ומרביתם מתים לאחר ימים ספורים בהם הסימביוט שוכן בגופם.
מטרתו של דרייק לחזק את גופם של בני האדם באמצעות סימביוטים כך שיוכלו לשרוד בחלל, אולם מסתבר שנחוצה התאמה נדירה בין גוף המארח לסימביוט, אחרת שניהם ימותו.
אדי ברוק הוא עיתונאי חוקר שנזרק מניו-יורק בגלל שתחקיריו פגעו בבעלי הון.
הוא מתבקש מהבוס שלו לבצע ראיון אוהד עם דרייק בנושא החלליות שלו.
לאחר חיטוט במחשב של חברתו אן עורכת הדין, הוא מגלה שהיא עוסקת בתביעה משפטית נגד דרייק הקשורה לשלושת ההומלסים שנעלמו ושגופותיהם המרוטשות נמצאו במזבלה.
בראיון במשרדי "קרן החיים", אדי שואל את דרייק על שלושת ההומלסים, נזרק משם ומקבל הודעת פיטורין מהבוס שלו בעיתון.
בחוזרו הביתה הוא מגלה שארוסתו פוטרה גם היא מעבודתה.
ארוסתו מחזירה לו את טבעת הנישואין ונפרדת ממנו.
אדי לא מצליח לקבל שום עבודה אחרת, חי בדירה קטנה בשכונת עוני, ומקיים קשר דל עם הומלסית מוכרת עיתונים ועם בעלת חנות מכולת שנסחטת מול עיניו והוא לא מתערב.
אחת המדעניות של דרייק לא מצליחה לעמוד במותם של ההומלסים כתוצאה מהניסויים במעבדות "קרן החיים", ומגניבה את אדי למעבדות כדי שידווח על הפשעים שמתבצעים שם.
אדי רואה שם את ההומלסית מוכרת העיתונים שמבקשת שישחרר אותה.
הוא שובר את התא בו היא כלואה ויצור יוצא מגופה ומשתלט על גופו של אדי.
היצור תוקף את השומרים של המעבדות, ואדי והיצור שבתוכו בורחים.
לאחר מרדף ארוך ברחבי סן פרנסיסקו, אדי טרם התרגל לכוחותיו של היצור שקורא לעצמו ונום, ולצורך המתמיד שלו בבשר.
אדי מנסה לחדש את הקשר עם ארוסתו לשעבר, אך רואה שיש לה כבר בן זוג חדש - רופא.
בעקבות התנהגותו המוזרה של אדי, הרופא מבצע לאדי בדיקות ומגלה שוונום רגיש לקולות מסוימים כמו אלו של מכשיר סי.טי, ומגלה כי הסימביוט שבתוך אדי לאט לאט הורג אותו בגלל מזון לא מתאים, ומזמין אותו לבדיקה רפואית חוזרת.
דרייק מגלה מי המדענית שהכניסה את אדי למעבדות שלו, ולאחר שהיא מגלה לו את זהותו של אדי הוא מעניש אותה בהכנסת סימביוט לגופה, מה שגורם למותם של שניהם.
דרייק רואה באדי והסימביוט שלו דוגמה מוצלחת לסימביוזה ושולח את אנשי הביטחון שלו לתפוש אותם בביתו של אדי, אולם ונום הורג את כולם ואדי וונום נמלטים.
בבדיקה הרפואית החוזרת בבית החולים, הקולות ממכשיר הסי.טי.
אדי נתפס בידי אנשי הביטחון של דרייק, ואילו ונום בורח ומתחבא בגוף של כלב ואחר כך בגוף של אן ונותן לה כוחות על, ואן מחלצת את אדי מאנשי הביטחון של דרייק וונום חוזר לגופו של אדי.
הסימביוט שברח ממלזיה ונקרא "ריוט", משתלט על גופה של ילדה ומגיע לנמל תעופה בסן פרנסיסקו.
משם נוסע ריוט ופוגש את דרייק במעבדתו, והם מחליטים לעבוד יחדיו למען אכלוס כדור הארץ בסימביוטים, ולשם כך יש לטוס לחלל כדי להביא סימביוטים נוספים.
דרייק שגופו מאוכלס בריוט מצווה על הכנת חללית לשיגור מידי.
כאשר היחסים בין ונום לאדי מתחדשים, וונום מספר לאדי שהוא אוהב את השהות בכדור הארץ, אולם שמנהיג הסימביוטים "ריוט" עומד לאכלס את כדור הארץ בסימביוטים שיחסלו את האנושות.
ונום ואדי מחליטים לעצור את דרייק וריוט, ולבסוף הורגים אותם בכך שהם מפוצצים את החללית עליה ריוט ודרייק נמצאים בהמראתה.
הפיצוץ כמעט הורג את ונום.
לאחר שמתברר כי ונום עדיין חי, ונום ואדי הולכים לקנות מזון במכולת, ואדי משביע את ונום להרוג רק אנשים רעים.
כשהפושע סוחט שנית את בעלת המכולת מול עיניו של אדי, ונום ואדי מתערבים ואוכלים את הפושע.
אז ונום אומר לאדי שעם כוחות כאלה, הם יכולים לעשות מה שהם רוצים.
בסצנה שלאחר הכתוביות, ונום ואדי מגיעים לבית הסוהר של סן פרנסיסקו, שם הם מראיינים פושע רנדומלי שאומר להם שהוא ייצא מבית הסוהר "בצורה של קרנג'".
טום הארדי - אדי ברוק/ונום, עיתונאי חוקר צעיר מסן פרנסיסקו אשר הופך להיות מארחו של חייזר טפיל סימביוזי שמעניק לו יכולות יוצאות דופן בעיקר יכולת שינוי צורתו ליצור מפלצתי ואדיר ממדים הנקרא ונום.
עבור יצירת הדמות, הבמאי רובן פליישר לקח השראה מהציטוט "You're Eddie Brock.
Together we are Venom." ("אתה אדי ברוק, אני סימביוט.
ביחד אנחנו ונום.") שנלקח מחוברות הקומיקס המספרות על הדמות.
בנוסף להופעתו בלייב אקשן, הארדי גם השתמש בלכידת תנועה עבור גילומו של ונום.
מישל ויליאמס - אן ווינגריז אחמד - קרלטון דרייק, האנטגוניסט הראשי של הסרט.
מייסד ומנכ"ל חברת קרן החיים המעוניין בייצור סימביוט משלו ועוקב אחר ברוק.
ריד סקוט - דן לויס.
סקוט הייז - רונלד טרייס, האנטגוניסט המשני של הסרט
ג'ני סלייט - ד"ר דורה סקירט
בנוסף, וודי הרלסון מופיע בסצנה של אמצע הקרדיטים בתור קרנג'.
כבר ביולי 2007, ארד חשף שישנן תוכניות להפקת סרט ספין-אוף על דמותו של ונום.
בנוסף, סרטי סוני לא היו משוכנעים שגרייס יוכל "לשאת" את משקל הסרט.
ורניק וריס הציגו לסרטי סוני רעיון לסיפור מקורי עבור הסרט - רעיון שאותו תיאר ריס "ריאליסטי, מקורקע וקצת יותר אפל עבור הדמות".
צמד התסריטאים עבדו על קווי מתאר לסיפור יחד עם סרטי סוני ואולפני מארוול, שלהם היו חוקים ברורים וספציפיים לגבי הנבל, סיפור הרקע שלו וכיוצא בזה.
הטיוטה, שכללה תפקיד מיוחד עבור סטן לי וכללה קו עלילה במהלכו החייזר הסימביוטי קופץ ממארח למארח, הושלמה באפריל 2009.
בספטמבר 2009, ורניק וריס התחילו את כתיבת הטיוטה השנייה.
על כך ריס ציין שסרטי סוני "דוחפים קדימה בכל דרך שהיא".
חודש לאחר מכן, גארי רוס, שכתב את התסריט עבור "ספיידרמן 4", נשכר למלאכת כתיבת התסריט מחדש, כמו כן למלאכת הבימוי וההפקה לצידו של ארד.
באותה התקופה, האולפנים כבר לא ראו בגרייס מועמד מתאים לחזור לגילום דמותו של ונום, עם חזרת הסרט לבניית היסודות והבסיס לדמותו של ונום, וכן עם רצון ההפקה להפוך את ונום לאנטי-גיבור שהופך למגינם של החפים מפשע.
בינואר 2010, סרטי סוני הודיעו שזיכיון הסרטים יאותחל לאור חוסר רצונו של ריימי לחזור למלאכת הבימוי עבור ההמשכים ל"ספיידרמן 3".
במרץ 2012, ההתעניינות של סרטי סוני בסרט על ונום גברה, במיוחד לאור אתחול הזיכיון, וניסתה לנצל את הסרט הראשון באתחול, "ספיידרמן המופלא", עבור התקדמות משמעותית בפיתוח סרט הספין-אוף.
לאחר שרוס עזב את הפרויקט כדי לביים את משחקי הרעב, סרטי סוני ניהלו משא ומתן עם הבמאי ג'וש טראנק.
ביוני, המפיקים ארד ומאט טולמך דנו יחד על שילוב סרט הספין-אוף עם סרטי "ספיידרמן המופלא" לאחר שעשו השוואה ליקום הקולנועי של מארוול.
ארד אמר כי הסרט הוא סיפורו של אדי ברוק בלבד, אך טולמך הוסיף שהוא מקווה שיום אחד כל העולמות האלו יחיו יחד בשלום.
ביוני 2013, סוני חשפה תוכניות להשתמש בסרט "ספיידרמן המופלא 2 כמינוף להקים בעזרתו את היקום המורחב שלהם שיתבסס על נכסי מארוול שהיו בשליטתם, כולל דמותו של ונום.
בקבוצת דיון שנערכה, ארד וטולמך קיבלו את התפקיד להפיק את הסרטים, ואלכס קורצמן, רוברטו אורצ'י ואד סולומון החלו לכתוב את התסריט על הסרט, שהוחלט שאותו יביים קורצמן.
באפריל 2014, ארד וטולמך אמרו שהסרט ייצא לאקרנים לאחר יציאת הסרט "ספיידרמן המופלא 3", שתאריך יציאתו לאקרנים נקבע ל-27 במאי 2016 - אך לפני יציאת "ספיידרמן המופלא 4".
עם זאת, "ספיידרמן המופלא 2" היה כישלון קופתי, ועם הלחץ בעקבות כך על סוני, בנייתו של היקום המשותף נשקל מחדש.
תאריך יציאתו של "ספיידרמן המופלא 3" נדחה ל-2018, ותאריך יציאתו של הסרט, שאז קיבל את השם "ונום קראנג'", הוזז ל-2017. בפברואר 2015, חברת סוני ואולפני מארוול הודיעו כינון שותפות חדשה, אשר במהלכה אולפני מארוול יפיקו את סרט ספיידרמן הבא עבור סוני, וישלבו את הדמות אל תוך היקום הקולנועי שלהם.
למרות השותפות החדשה, לסוני היו עדיין תוכניות להפיק את סרטי הספין-אוף שלה ללא מעורבותם של אולפני מארוול, אך בנובמבר שבא לאחר מכן, נראה היה שסוני זנחה את התוכניות לכך והתמקדה באתחול המחודש שלה עם אולפני מארוול.
במרץ 2016, סוני השיבה את פרויקט הספין-אוף לרשימת הפרויקטים העתידיים שלה, ושכרה את ארד וטולמך להפיק את הסרט, ואת התסריטאי דנטה הארפר לכתוב תסריט חדש.
הפרויקט נתפס כסרט עצמאי, שאינו קשור לסרטי ספיידרמן החדשים של סוני ומארוול, שיפתח זיכיון נפרד.
שנה לאחר מכן, סוני קבעה שהסרט ייצא לאקרנים ב-5 באוקטובר 2018, והסבירה שקורצמן לא יהיה מעורב בפרויקט החדש, ושעוד לא נבחר במאי חדש, בעוד שהתסריט נכתב על ידי סקוט רוזנברג וג'ף פינקנר.
הסרט היה צפוי לא רק להתחיל זיכיון חדש, אלא גם יקום משותף חדש עצמאי של MCU, וקיבל את הדירוג R ותקציב צנוע יותר, בהשראת ההצלחה של פוקס המאה ה-20 עם הסרטים "דדפול" ו"לוגאן - וולברין".
במאי, הודיעה סוני שטום הארדי יגלם את דמותו של אדי ברוק/ונום ושהסרט יבוים על ידי רובן פליישר.
כמו כן, נודע שהסרט יתחיל באופן רשמי את "יקום מארוול של סוני".
ביוני 2017, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי אישר כי הסרט הוא פרויקט בלעדי של סרטי סוני, ולפיכך הוא לא ישתלב ביקום הקולנועי של מארוול.
עם זאת, המפיקה איימי פסקל הבהירה לאחר מכן כי סרטי סוני מעוניינים שהסרטים שלהם יתקיימו "באותו העולם" של "ספיידרמן: השיבה הביתה", ותיארה אותם כ"נספחים" לעולם הזה, היקום הקולנועי של מארוול.
פסקל אמרה שהסרט ישתלב יחד עם הפרויקט הבא של סרטי סוני ביקום מארוול של סוני, שיתבסס על דמויותיהן של החתולה השחורה וסילבר סייבל, וקיימת אפשרות שדמותו של ספיידרמן בגילומו של טום הולנד תופיע בהופעת קמע.
באותו החודש, נפוצו שמועות שדמותו של קרנג' תופיע בסרט.
ביולי, נשיא סרטי קולומביה, סנפורד פניץ', הסביר שסרטי סוני לא מעוניינים להפיק "סרטי קומיקס קונבנציונליים", והם מחפשים לתת לכל סרט ביקום שלהם סגנון מובהק - כך למשל, הסרט נחשב "לסרט אימה", בהשראת יצירותיו של ג'ון קרפנטר ודייוויד קרוננברג אבל עם סגנון "יותר פופי ומהנה".
פליישר אמר שהוא "תמיד נמשך לאנטי-גיבורים מאשר לגיבורי-העל, יש אלמנט אפל ב[ונום] ושנינות שתמיד משכו אותי" וציין שהסרט יחקור את מקורותיו של ונום ואת יחסי ד"ר ג'קיל ומר הייד שברוק חולק עם החייזר הסימביוזי.
באוגוסט 2017, ריז אחמד ניהל משא ומתן על תפקיד בסרט, כשבמקביל גם מאט סמית, פדרו פסקל ומתיאס שונארטס ניהלו גם הם משא ומתן על אותו תפקיד.
בספטמבר, מישל ויליאמס ניהלה משא ומתן על תפקיד בסרט כעורכת דין מחוזית וכאינטרס האהבה של ברוק.
באוקטובר, ג'ני סלייט, ריד סקוט וסקוט הייז ניהלו משא ומתן על הצטרפות לסרט וקלי מרסל סיימה את הטיוטה האחרונה של התסריט לסרט.
צילומי הסרט החלו ב-23 באוקטובר 2017 באטלנטה ובניו יורק סיטי.
אוליבר סקול נבחר לשמש כמעצב הפקה עבור צילומי הסרט, תפקיד שעשה אף בצילומי הסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה".
בנובמבר 2017, אושר כי ויליאמס תצטרף לצוות השחקנים וסרטי סוני התאימו את לוח זמני הצילומים שלהם לשל ויליאמס במטרה להבטיח את זמינותה לצילומי הסרט לאחר שנאלצה לחזור לצילומים חוזרים ובלתי צפויים עבור הסרט "כל הכסף שבעולם".
בדצמבר, פליישר והארדי ציינו שהסרט משמעותי עבור היקום של מארוול ושהוא יתבסס בעיקר על מיני קשתות העלילה של ספיידרמן - "ונום: מגן קטלני" ו"כוכב הסימביוזה".
הארדי הוסיף שכמו בקומיקסים המוקדמים, עלילת הסרט תתרחש בסן פרנסיסקו.
לאחר מכן, נחשף שהשחקן וודי הארלסון מנהל משא ומתן עבור תפקיד בסרט ונחשף כי ויליאמס תגלם את אן ווינג, הידועה יותר ככלתו של ונום.
צילומים נוספים עבור הסרט נערכו בסן פרנסיסקו מ-16 בינואר עד ל-26 בינואר 2018, וכללו בין היתר את השכונות הגבעה הרוסית, צ'יינטאון, החוף הצפוני והמחוז הפיננסי.
צילומי הסרט הסתיימו ב-27 בינואר 2018.
בפברואר 2018, אושר כי השחקנים ריז אחמד וריד סקוט יופיעו בסרט בתפקידים לא ידועים, וויל ביאל נחשף כתסריטאי נוסף.
פליישר והארדי השתתפו בקידום הסרט מתוך סרטון שצולם על סט הצילומים והוקרן במהלך פאנל סרטי סוני בכנס "חוויית קומיק-קון" 2017, כנס המבוסס על כנס הקומיק-קון, סן דייגו.
בפברואר 2018 יצא הטיזר הראשון לסרט
הסרט הוא הראשון ביקום ספיידרמן של סוני, זיכיון סרטים שמבוסס על דמויות משניות הקשורות לגיבור-העל ספיידרמן.
באוקטובר 2020 יצא לאקנים סרט המשך, "ונום 2", בכיכובו של הארדי שחוזר לגלם את ונום ובבימויו של אנדי סירקיס.
סרט המשך נוסף, "ונום 3", מתוכנן ב"סרטי סוני" ונמצא כעת בהפקה.
ונדל בראון הוא מדען מחשבים אמריקאי, יזם וממציא הידוע ביותר בחידושים שלו בטלקומוניקציה ובטכנולוגיית אינטרנט, אבטחת סייבר, פיתוח אפליקציות מובייל, והאינטרנט של הדברים.
בראון הקים מספר חברות טכנולוגיה בולטות, כולל Teleo, LiveOps ו- eVoice.
בראון נחשב לחלוץ של תעסוקה זמנית ושל תעשיית הווירטואליזציה הביתית, בהיותו מייסד של לייפופס כיו"ר וממונה טכנולוגי ראשי בשנת 2002. LiveOps מעצבת פתרונות מוקדים טלפוניים וניהול מדיה חברתית לחברות כגון קוקה קולה, פיצה האט ו- eBay.
נכון לחודש יולי 2016, LiveOps העסיקה את כוח העבודה הגדול ביותר בעולם בעבודה מהבית, עם יותר מ -20,000 סוכנים, ופלטפורמת הענן שלה עיבדה יותר ממיליארד דקות של אינטראקציות שירות לקוחות.
בשנת 2015, בראון ייסד את חברת אבטחת הסייבר ברשת Averon, אשר מפתחת פתרונות זיהוי נטול חיכוך המבוססות על טכנולוגיות ניידות.
Averon הציגה את רעיון פתרון אבטחת הסייבר שלה על הבמה המרכזית של כנס TED העולמי בוונקובר, קנדה במרץ 2016. Telefónica הודיעה על שותפות טכנולוגית עם Averon.
בראון ייסד בשותפות את Nularis בשנת 2011, מפתחת טכנולוגיית LED בעלת יעילות גבוהה המספקת זיכיונות גלובליים כולל מלונות Hyatt, מלונות ואתרי נופש Four Seasons, וקופי בין אנד טי ליף.
בשנת 2006, בראון ייסד את Teleo, מתחרה מוקדמת של סקייפ, שם יצר יישומי VoIP המאפשרים למשתמשים לשלוח ולקבל שיחות טלפון דרך האינטרנט.
Teleo נרכשה על ידי מיקרוסופט והפכה לחלק מקבוצת MSN של מיקרוסופט בשנת 2006.
כמייסד ויו"ר eVoice, בראון יצר את פלטפורמת הדואר האלקטרוני של eVoice בשנת 2000, מערכת המענה הקולי הגדולה הראשונה בעולם, המאפשרת גישה לאינטרנט.
הוא המציא טכניקות כגון דואר קולי לדואר אלקטרוני, דואר קולי חזותי ומזהה מתקשר משופר, חידושים שנחשבים לחלק מ"האפליקציות" המוקדמות ביותר, ואשר בוצע בהן שימוש מאוחר יותר על ידי Google Voice ו-Apple.
eVoice סיפקה פתרונות מענה קולי ל-AT&T, MCI, AOL וחברות טלפון אזוריות.
eVoice נרכשה על ידי AOL Time-Warner בשנת 2001 והפכה לחלק מקבוצת שירותי הקול של AOL.
בראון הוכר כאחד מ-100 מנהלי תעשיית המחשבים המובילים באמריקה על ידי מגזין הטכנולוגיה MicroTimes בשנת 2002.
כאנג'ל בעמק הסיליקון, בראון סייע בגיוס מימון לחברות סטארט-אפ בולטות, כולל Appeo, ADISN, MOEO, ו-IronPort, שנרכשה על ידי Cisco Systems בשנת 2007 תמורת 830 מיליון דולר.
בתור אחד היוצרים הראשונים של תוכנות אבטחת סייבר, בראון ייסד את WalkSoftly ב-1996, אשר הוציאה לאור את תוכנות אבטחת הסייבר הראשונות עבור מחשבים אישיים המיועדות לשוק הרחב.
ב-1997, בראון פיתח את חבילת האבטחה האינטרנטית החדשנית של WalkSoftly בשם Guard Dog (כלב שמירה), לה הוענק תואר אחד מ-4 מוצרי האבטחה החדשניים ביותר בשנות ה-90 על ידי Software Publishers' Association (איגוד מפרסמי התוכנה), וצוינה כאחד מ-10 מוצרי התוכנה הנמכרים ביותר בתחום האבטחה הקמעונאית בכל הזמנים על ידי PC Data.
בראון ייסד את Hippopotamus Software בשנות השמונים, מפתחת תוכנה מוקדמת עבור מקינטוש של אפל.
מהדר ה-C של בראון Hippo-C היה סביבת פיתוח תוכנה מובילה עבור מערכות מחשב Mac ו-Atari ST.
בראון ידוע בקרב אוהדי משחקי הווידאו הקלאסיים על עיצובם ותכנותם של מספר משחקים רבי מכר עבור Imagic, כולל Star Wars (מלחמת הכוכבים) עבור ColecoVision, ו-Beauty & the Beast (היפה והחיה), Nova Blast, ו-Moonsweeper עבור Intellivision של מאטל.