tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלפרד נעצר בעוון ריגול על סמך ראיות קלושות בלבד ונכלא בבית הסוהר שרש-מידי.
עוד באותו היום הופיע בבית המשפחה הקצין ארמאן די פאטי דה קלאם.
הוא פגש את לוסי ובישר לה על מעצרו של בעלה.
הוא ערך חיפוש בבית, והחרים מכתבים אישיים כולל מכתבים שכתבו הזוג דרייפוס זה לזה בתקופת אירוסיהם.
פאטי הפחיד את לוסי ואיים עליה, אולם נאסר עליה לספר לאף אחד על מה שקרה, והיא קיבלה רק פתק אחד מבעלה.
רק ב-31 באוקטובר כאשר הפרשה כבר דלפה לציבור, הותר לה לספר למשפחה הקרובה, והיא מיהרה ליצור קשר עם אחיו של בעלה מתייה דרייפוס וביקשה ממנו לבוא לפריז.
באותו זמן גם הותר לאלפרד לכתוב לה, והוא עשה זאת מדי יום, אולם לא הותר להם להתראות.
ב-19 בדצמבר נפתח משפטו של אלפרד, ושלושה ימים לאחר מכן ניתן גזר הדין.
אלפרד נידון לעונש המרבי - שלילת דרגותיו והגליה לאי השדים.
ב-2 בינואר 1895 קיבלה לוסי אישור לראותו לראשונה מאז יצא מביתו ב-15 באוקטובר.
בפגישה הראשונה הפרידו ביניהם סורגי ברזל.
לוסי כתבה יחד עם מפקד הכלא פרדיננד פורצינטי לגנרל סוסייה - המושל הצבאי של פריז, והם ביקשו ממנו אישור לפגישה בתנאים אנושיים יותר.
סוסייה הסכים, בתנאי שהפגישות יהיו באחריותו הבלעדית של פורצינטי.
פורצינטי אפשר להם להיפגש בחופשיות בלשכה שלו, לשוחח שעות ואף להתחבק.
ב-17 בינואר הובא אלפרד למושבת העונשין באיל דה רה.
הוא נכלא באי זה במשך חודש, ומדי יום נערך עליו חיפוש.
לוסי הגיעה לאי בעקבותיו, והורשתה להיפגש עמו פעמיים בשבוע, כל פעם במשך שעה.
ב-21 בפברואר הוא ראה אותה בפעם האחרונה, ואז נלקח לאי השדים.
באי השדים, ניתן לאלפרד לכתוב ללוסי, אולם מכתבים ממנה הגיעו אליו לעיתים רחוקות.
במכתביהם, עודדו זה את זו ולא אחת הצהיר אלפרד שרק בזכותה הוא נותר בחיים.
מתייה נשאר בפריז ויחד עם לוסי החל במאבק ציבורי עיקש שנמשך כמעט חמש שנים, למען הבאתו של אלפרד למשפט חוזר.
לוסי הייתה בין מובילות התנועה הדרייפוסרית, אולם מתוקף מעמד הנשים בתקופתה, את מרבית העבודה ביצע גיסה מתייה.
היא עצמה כתבה כמה עתירות בנושא זה אל נשיא צרפת, ונקראה להעיד במהלך משפטו של אמיל זולא (אשר נתבע על הוצאת דיבה בעקבות מאמרו אני מאשים...!).
אויביו של בעלה בצבא ניסו לערער אותה על ידי כך שהביאו לה ראיות שכביכול בעלה בגד בה, אולם לוסי נותרה נאמנה לו.
ב-1899 הצליחו מאמציהם, ואלפרד הובא למשפט חוזר ברן.
עם זאת, לתדהמת כל הנוגעים בדבר, שהיו מודעים לראיות הקלושות כנגד אלפרד, הוא חויב בדין שנית.
גזר הדין התקבל בזעם רב בכל רחבי העולם, וראש הממשלה רנה ולדק-רוסו יחד עם הנשיא אמיל לובה, החליטו שהפתרון היחיד יהיה הענקת חנינה נשיאותית לאלפרד.
עם זאת, היה מדובר בהחלטה קשה כיוון שמשמעותה הכרה באשמתו של אלפרד.
בשלב זה התפצל מחנה תומכי דרייפוס בין אלו שראו בפרשה עניין אישי, כמו מתייה ולוסי, לבין אלו שראו בה עניין עקרוני וטענו שיש להמשיך ולהילחם עד הסוף.
ב-19 בספטמבר חתם הנשיא על חנינה.
דרייפוס הוסע לנאנט שם נפגש עם מתייה שלקח אותו להתאחד עם לוסי והילדים שהמתינו באביניון.
אחרי ארבע שנים ועשרה חודשים, הוא היה משוחרר.
עשרה ימים לאחר מכן, פרסם ז'ורז' קלמנסו מכתב פתוח בעיתון ל'אורור אשר היה מיועד ל"מאדאם דרייפוס".
במכתב זה הביע קלמנסו את אכזבתו העמוקה מכך שמשפחת דרייפוס קיבלה את הפשרה ולא התעקשה להילחם עד הסוף כדי שהצדק ייעשה.
רק ב-1906 זוכה אלפרד רשמית מכל אשמה, והוא הוחזר לצבא.
עם זאת, שנה לאחר מכן הוא נאלץ לפרוש בשל בעיות בריאותיות שנגרמו לו כתוצאה מגלותו באי השדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא הסתתרה במנזר בוואלנס מאימת הנאצים תחת השם מאדאם דוטייל.
רק אם המנזר ידעה את זהותה האמיתית.
היא הצליחה להסתתר עד סוף המלחמה, אולם נכדתה מדלן לוי נתפסה בידי משטרת צרפת של וישי ונשלחה לאושוויץ שם מתה ב-1944. לאחר המלחמה היא חזרה לגור בפריז לזמן קצר, ונפטרה ב-14 בדצמבר 1945. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות מונפרנאס.
חרף היותה דמות שולית יחסית בפרשה, לוסי מופיעה במרבית הספרים והסרטים שנעשו על פיה.
בסרט הגרמני "דרייפוס" מ-1930, גולמה דמותה בידי השחקנית היהודייה-גרמנייה גרטה מוסהיים.
שנה לאחר מכן גולמה דמותה בידי ביאטריקס תומפסון בסרט בריטי שנקרא באותו שם.
בסרט "חייו של אמיל זולא" היא גולמה בידי גלי סונדגארד.
בסרט "אני מאשים" מ-1958 היא גולמה בידי השחקנית השוודית ויוקה לינדפורס.
בסרט "קצין ומרגל", היא גולמה בידי סוון סטארוסטה.
לוסי בית'ן ג'ונס היא זמרת, שחקנית ודוגמנית וולשית.
ג'ונס ייצגה את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2017 עם השיר "Never Give Up on You".
ג'ונס נולדה בפנטריץ' (Pentyrch), כפר קטן סמוך לקארדיף, ויילס.
ג'ונס החלה להתפרסם בשנת 2009 כשהגיעה לאודישן בעונה השישית של "The X Factor" בו שרה את השיר "I Will Always Love You", של הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון.
היא התקדמה בתוכנית לשלב ההופעות החיות, והייתה בקבוצה תחת דני מינוג.
ג'ונס הגיעה לשמינייה האחרונה בתוכנית והודחה.
לאחר שהודחה מהתכנית, ג'ונס הוחתמה בחברת "Select Model Management" והחלה בקריירת דוגמנות.
במאי 2010, הוחתמה ג'ונס על ידי קמרון מקינטוש על מנת לגלם את קוזט בתיאטראות וסט אנד במחזמר "עלובי החיים".
עוד באותה השנה הופיעה בפרק "הרפתקאות שרה ג'יין, אבודים בזמן: חלק שני".
ג'ונס גילמה גם את ויקטוריה במחזמר "אמריקן פסיכו" בבית תיאטרון אלמיידה בדצמבר 2013.
בפברואר 2015 גילמה ג'ונס את מלודי בסדרה "רציחות במידסומר", אשר שודרה ב-ITV.
באפריל אותה השנה, שיחקה ג'ונס את תפקידה של אמה במופע "כמוני", בתיאטרון ווטרלו.
במרץ אותה השנה, לוהקה לתפקיד מולי בסיבוב ההופעות הסיני בסרט "Ghost the Musical".
באפריל 2016 שיחקה במחזמר את התפקיד הראשי של אלי וודס בעיבוד לסרט "לא רק בלונדינית" בתיאטרון קורב לסטר (Curve Leicester).
עדו באותה השנה, לוהקה לתפקיד מורין ג'ונסון בסיבוב ההופעות בבריטניה באופרת הרוק, "רנט".
בינואר 2017 התמודדה ג'ונס בגמר הלאומי של הממלכה המאוחדת הבוחר את נציג המדינה לאירוויזיון 2017, היא התמודדה עם השיר, "Never Give Up on You", אשר נכתב בשיתוף פעולה עם זוכת אירוויזיון 2013, אמילי דה פורסט.
ב-27 בינואר, זכתה ג'ונס בתוכנית ובכך זכתה לייצג את מדינתה באירוויזיון 2017 אשר נערך בקייב, אוקראינה.
בגמר התחרות, אשר נערך ב-17 במאי, ביצעה ג'ונס את השיר השמונה עשרה בסדר השירים בגמר וסיימה במקום ה-15 בתחרות מתוך 26 מדינות, עם 111 נקודות.
הייתה זו התוצאה הטובה ביותר של הממלכה המאוחדת בתחרות מאז אירוויזיון 2011. ג'ונס אף הצליחה להשיג 12 נקודות (הכמות הגבוהה ביותר) מצוות השופטים של אוסטרליה.
מאמר שפורסם בכתב העת International Business Times טענה ג'ונס כי היא מאשימה את סוגיית הבקרזיט בתוצאה המאכזבת בתחרות.
לוסי גסקל היא שחקנית אנגלייה.
גסקל נולדה בעיר ויגאן שבאנגליה.
היא למדה משחק בקולג' הוולשי המלכותי למוזיקה ודרמה.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה במחזה "גן הדובדבנים" בהפקת להקת התיאטרון של אוקספורד, והופיעה בסיבוב הופעות בבריטניה ביוני ויולי 2003. היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית החדשה הטובה ביותר לשנת 2003 של Royal Television Society על הופעתה בסדרה "קצוות מפוצלים".
גסקל ידועה מהופעתה בתפקיד רובי פריס בסדרת הדרמה של BBC1 "קצוות מפוצלים", ובתפקיד קירסטי קלמנטס בסדרה "חדר מיון".
עוד הופיעה בתפקידי אורח בסדרות כגון "להעיר את המתים", "הולבי סיטי", ו-"Where the Heart Is".
ב-2007 שיחקה גסקל בתפקיד קאתי קוסטלו נייטינגייל בפרק "Blink" בסדרה "דוקטור הו", ובתפקיד ג'ודי בסרט האימה הקומי "Lesbian Vampire Killers".
ב-2010 החלה להופיע בסדרת הדרמה של ה-BBC "כמעט אנושיים" בתפקיד סאם, מושא אהבתו של ג'ורג'.
בשנים 2010 ו-2011 כיכבה בסדרה הרפואית "חדר מיון" בתפקיד האחות קירסטי קלמנטס לצדה של חברתה ללימודים ג'ורג'יה טיילור, שגילמה את ד"ר רות' וינטרס.
ב-28 בדצמבר 2007 התחתנה גסקל עם השחקן מארק בונאר.
גסקל היא שגרירה של ארגון Women's Aid התומך בנשים שסובלות מאלימות במשפחה.
שנה שם תפקיד הערות 2010 Fable III תפקידים שונים דיבוב
"The Big House" (לנוקס רובינסון) 2007 – תיאטרון אבי, דבלין – קייט אלקוק
"Taking Stock" (רוב ג'ונסטון) 2005 – הסטודיו, מנצ'סטר
"The Lunatic Queen" (טורבן בטס) 2005 – ריברסייד סטודיוס, לונדון – הנסיכה ג'ואנה
"All the Ordinary Angels" (ניק לית'ר) 2005 – תיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר – לולו
"פורטוגל" (זולטן אגרסי) 2004 תיאטרון קוטסלו, התיאטרון המלכותי הלאומי – ריבון
"גן הדובדבנים" 2003 סיבוב הופעות עם להקת התיאטרון של אקספורד – דוניא
לוסי אנג'לין בייקון הייתה אמנית קליפורנית, שנודעה בזכות ציורי השמן האימפרסיוניסטים של פרחים, נופים וטבע דומם.
היא למדה בפריז אצל האימפרסיוניסט קאמי פיסארו.
היא האמנית הקליפורנית היחידה הידועה שלמדה אצל אחד מגדולי האימפרסיוניסטים הצרפתים.
נולדה בשנת 1857 בפיטקארן, ניו יורק.
בייקון סיימה את לימודיה בשנת 1879 בבית הספר הרגיל בפוטסדם בניו יורק.
היא הייתה קשורה לרוברט ויקרי, דרך נישואיה של אחותה רות.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה ויקרי בעלים של גלריה בסן פרנסיסקו - הגלריה הראשונה שהציגה את האימפרסיוניזם בסן פרנסיסקו.
בייקון למדה בניו יורק בליגת הסטודנטים לאמנות ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1892 היא עזבה לפריז כדי להמשיך בלימודיה באקדמיה קולארוסי.
[5] לאחר מכן למדה אצל קאמי פיסארו, לפי עצתה של הציירת האמריקאית מארי קאסאט.
לאחר מכן עברה לארגני ויצרה ציורים אימפרסיוניסטים.
בשנת 1898 התגוררה בסן חוזה והציגה ציורים בעמותת האמנות בסן פרנסיסקו.
היא עברה לקליפורניה בתקווה לשפר את המחלה הכרונית שהגבילה את יכולתה לצייר.
היא לימדה במכינה וושבורן בסן חוזה וציירה בסטודיו הביתי שלה.
באביב 1902 הוצגו עבודותיה במכון מארק הופקינס לאמנות בסן פרנסיסקו.
בשנת 1905 לוסי בייקון ויתרה על קריירת הציור והתמסרה למדעי הנצרות, ייתכן שמצאה כך הקלה בבעיות הבריאות שלה.
עם זאת היא המשיכה ללמד אמנות.
בשנת 1909 היא התגוררה בסן פרנסיסקו.
לוסי בייקון הייתה חברה בוועדת הירידים באיגוד ניו מקסיקו לענייני האינדיאנים (NMAIA) ובאיגוד המזרחי לענייני האינדיאנים (EAIA) בשנת 1927, הציגה עבודות שיצרו אמנים אינדיאנים.
היא נפטרה בסן פרנסיסקו בשנת 1932.
הציור שלה, גן נוף שנוצר בין השנים 1894 - 1896, נמנה עם אוסף המוזיאונים לאמנויות יפות בסן פרנסיסקו.
לוסיה רוברטה טאף ברונז היא כדורגלנית אנגלייה, המשחקת בעמדת מגנה ימנית בצ'לסי מהסופר ליג האנגלית ובנבחרת אנגליה.
זכתה 3 פעמים בליגת האלופות, 3 פעמים באליפות הסופר ליג האנגלית, 3 פעמים באליפות הליגה הצרפתית הראשונה, בגביעים באנגליה בצרפת ובתארים אישיים רבים כולל שחקנית השנה בעולם.
ברונז החלה לשחק בקבוצת בנים מגיל צעיר ובגיל 12 עברה לאקדמית הנערות של סנדרלנד.
בקבוצה הבוגרת החלה לשחק ב-2007 בגיל 16 וסייעה לה לעלות מהליגה האזורית לליגה הלאומית של הפרמייר ליג.
בשנת 2009 עברה לשחק באוניברסיטת צפון קרוליינה טאר הילס שבליגת המכללות בארצות הברית והייתה לשחקנית הבריטית הראשונה שזוכה בגביע ה-NCAA.
ב-2010 חזרה לאנגליה וחתמה באברטון שהייתה חלק מהסופר ליג האנגלית שנוסדה בשנה זו.
ב-2012 עברה לליברפול וזכתה עם הקבוצה פעמיים באליפות בשנים 2013 ו-2014. לאחר מכן עברה לשחק במנצ'סטר סיטי והובילה אותה לזכייה באליפות ב-2016 וגם לחצי גמר ליגת האלופות, הישג השיא של המועדון, שם הפסידה לאולימפיק ליון.
בשנת 2017 חתמה על חוזה ל-3 שנים באולימפיק ליון וזכתה איתה ב-3 אליפויות הליגה הצרפתית הראשונה, שני גביעי המדינה ו-3 פעמים בליגת האלופות.
במהלך 2019 נבחרה לכדורגלנית השנה של אופ"א וב-2020 כשחקנית השנה של פיפ"א.
ב-2020 חזרה למנצ'סטר סיטי לאחר שחתמה על חוזה לשנתיים.
ב-17 ביולי 2024, חתמה ברונז על חוזה לשנתיים בצ'לסי מהסופר ליג.
בגיל 16 הצטרפה ברונז לנבחרת אנגליה עד גיל 17 ולאחר מכן שיחקה גם בנבחרת עד גיל 19, זכתה איתה פעם אחת באליפות אירופה שנערכה בשנת 2009 בבלארוס ובשנה העוקבת סיימה כסגנית.
כמו כן השתתפה עם הנבחרת עד גיל 20 באליפות העולם ב-2010.
ב-2013 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת והייתה חלק מהסגל באליפות אירופה ב-2013 אף כי לא שותפה באף משחק.
ב-2015 לקחה חלק משמעותי בהופעת הנבחרת, שזכתה במקום השלישי, בגביע העולם וזכתה לשבחים רבים על הופעתה.
באליפות אירופה בשנת 2017 הובילה את הנבחרת עד לחצי הגמר ובגביע העולם ב-2019 הובילה את הנבחרת למקום הרביעי ונבחרה לשחקנית השנייה הטובה ביותר בטורניר.
אליפות ההסופר ליג האנגלית לנשים בשנים 2013, 2014.
אליפות ההסופר ליג האנגלית לנשים ב-2016.
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19: 2009
בשנת 2019 נבחרה לכדורגלנית השנה של אופ"א.
בשנת 2019 זכתה ב"כדור הכסף" - השחקנית השנייה הטובה ביותר בטורניר הגביע העולמי.
בשנת 2020 נבחרה לשחקנית השנה של פיפ"א.
לוסי או'בריאן (נולדה ב-13 בספטמבר 1961) היא סופרת ועיתונאית בריטית שיצירתה מתמקדת בנשים במוזיקה .
או'בריאן נולדה בקטפורד, לונדון וגדלה בסאות'המפטון.
ב-1979, בעת שלמדה במנזר בסאות'המפטון, היא הקימה להקת פאנק בשם "הבנות הקתוליות".
היא עזבה את הלהקה ב-1980 כדי ללמוד באוניברסיטה בלידס, והבנות הקתוליות המשיכו ליצור מוזיקה לזמן מה בשם חדש, Almost Cruelty לפני שהחליטו להתפרק ולחדול מלהוציא מוזיקה.
באוניברסיטה היא חברה למספר להקות, אך ויתרה על כך כדי לכתוב במקום.
היא הפכה לעורכת מוזיקלית של מגזין אוניברסיטת לידס, Leeds Student, ולאחר שסיימה את לימודיה ב-1983, היא פרסמה מאמרי דעה בעיתון המוזיקה ב-NME.
מאז, היא כותבת על תרבות המשרדים ה"מאיימת" ב-NME בשנות ה-80, ועל המידה שבה עיתונאיות מוזיקה הוחרמו ולא נלקחו ברצינות בידי העיתון בשל היותן נשים.
תרומתה הידועה ביותר לעיתון עשויה להיות מאמר השער מעורר המחלוקת, "התאבדות נוער".
במהלך שנותיה הראשונות ב-NME, או'בריאן כתבה עבור המגזין הפמיניסטי, Spare Rib, שבמשרדיו ביקרה לראשונה ב-1980. ב-1984 היא הייתה שותפה לכתיבת סיפורים על נשים בתעשיית המוזיקה.
היא הייתה המומה לגלות כמה מעט נשים היו בעלות עסקאות תקליטים או היו במצעדים בהשוואה לגברים, ותגלית זו העניקה לה השראה לעבודה מאוחרת יותר, שבאה לידי ביטוי בעיקר ב-She Bop.
לאחר שעזבה את NME, או'בריאן עבדה כעורכת מוזיקלית במגזין הלונדוני City Limits.
במהלך עבודתה במגזין, היא ראיינה את דאסטי ספרינגפילד; ריאיון שהוביל ליצירת קשר עם המוציאים לאור סידג'וויק וג'קסון, שהציעו לה את ההזדמנות לכתוב את הביוגרפיה של ספרינגפילד.
עד 1990, או'בריאן הפכה לעצמאית, והמשיכה לכתוב בגרדיאן ואינדפנדנט, ובמגזיני המוזיקה Q Magazine ו-MOJO, בין היתר.
המוניטין שלה כסופרת ופרשנית התבסס ברצינות עם פרסום ספרה הראשון Dusty – ביוגרפיה רבת-מכר של זמרת הנשמה הבריטית דאסטי ספרינגפילד (סידג'וויק וג'קסון בע"מ, 1989).
הספר הוביל לגילוי מחדש והערכה מחדש של עבודתה של ספרינגפילד, והיה הבסיס למוניטין של או'בריאן כסמכות בתחום האמניות ומוזיקת הנשמה.
הביוגרפיה המוזיקלית הבאה שלה, Annie Lennox (סנט מרטין פרס, 1993), הופצה גם היא בארצות הברית.
או'בריאן שרטטה ותיארה את הקריירה של המוזיקאית הבריטית אנני לנוקס מהימים מעוררי המחלוקת המוקדמים שלה עם להקת The Tourists דרך ההצלחה העולמית עם יורית'מיקס ועד להחלטתה של לנוקס לקחת הפסקה בשיא הקריירה שלה כדי לפעול למען חסרי בית.
תוך שימוש בגישה אישית, פולמוסית ותמטית.
בנוסף לאלה, התעסקה בשאלה הלסבית וחקרה סוגות מוזיקליות כדוגמת: דיסקו, דאנס, ראפ, רגאיי ומוזיקת עולם.
ההוצאה השנייה של Dusty הופצה ב-1999 וכיסתה אירועים עד מותה של ספרינגפילד, בעוד ש-She Bop II המעודכן הופץ ב-2002 בידי קונטיניום פרס, וכלל פרקים על אמנים עדכניים יותר ופרק נוסף על גירל פאוור.
בשנת 2007, או'בריאן כתבה ביוגרפיה מעמיקה על מדונה, בשם "מדונה: כמו אייקון".
היא פורסמה ב-28 באוגוסט 2007 בממלכה המאוחדת ומאוחר יותר, ב-6 בנובמבר 2007, בארצות הברית.
ספריה של או'בריאן, בעיקר She Bop, הובילו לפרסומים תכופים בטלוויזיה כאוטוריטה במוזיקת רוק.
פרסומים אלו זכו להצלחה ולהערכה במרוצת השנים.
בין היתר, או'בריאן הייתה שותפה להפקת הסרט התיעודי Righteous Babes של ערוץ 4, שעסק במוזיקת רוק ופמיניזם חדש, ובשנת 2002 עיבדה את She Bop II כסרט תיעודי בשני חלקים עבור BBC רדיו 2.
Dusty, לונדון: סידג'וויק וג'קסון, 1989
"אנני לנוקס", לונדון: סידג'וויק וג'קסון, 1991
Dusty, לונדון: סידג'וויק וג'קסון, 1999 (כריכה רכה, מהדורה חדשה, מעודכנת)
"מדונה: כמו אייקון", לונדון: הרפר-קולינס, 2007 (כריכה רכה, מהדורת 2008)
It Takes Bloods and Guts, נכתב עם סקין, סיימון ושוסטר, 2020 ()
לוסי היי, הרוזנת מקרלייל (לבית פרסי; באנגלית: Lucy Hay, Countess of Carlisle; 1599 – 5 בנובמבר 1660) הייתה אשת חצר אנגליה הידועה ביופיה ובשנינותה.
היא הייתה מעורבת בתככים פוליטיים רבים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
היי נולדה בשם ליידי לוסי פרסי, בתם השנייה של הנרי, הרוזן מנורת'מברלנד ("ארל הקוסם") ואשתו ליידי דורותי דוורו.
בשנת 1617, היא הפכה לאשתו השנייה של ג'יימס היי, הרוזן הראשון מקרלייל.
בשנת 1626, היא מונתה לגברת חדר השינה של הנרייטה מריה, מלכת אנגליה.
עד מהרה הפכה לחביבת המלכה, והשתתפה בשניים ממחזות המסכות המפורסמים שלה.
היי הייתה דמות בולטת בחצרו של המלך צ'ארלס הראשון.
היא הפכה לפילגשו של תומאס וונטוורת', הרוזן הראשון מסטרפורד, ולאחר מותו ב-1641 הפכה לפילגשו של ג'ון פים, יריבו הפרלמנטרי.
היא התחברה לאינטרסים של פים וחברי הפרלמנט שעימו והעבירה להם תוכניות וסודות חשובים ביותר של המלך ויועציו.
ב-1642 היי הודיעה בזמן לבן דודה רוברט דוורו, הרוזן השלישי של אסקס, על מעצרו של המלך המיועד מבין חמשת חברי הפרלמנט הארוך, מה שאפשר להם להימלט.
נראה, שבתקופות שונות שהיא שירתה את שני הצדדים בו-זמנית.
ב-1647 היי התחברה למפלגה הפרסביטריאנית המתונה ובמלחמת האזרחים השנייה היא פעלה רבות עבורם ואפילו ומשכנה את מחרוזת הפנינים שלה כדי לגייס כסף עבור חיילי הלורד הולנד.
יצרה קשרים עם הנסיך צ'ארלס במהלך המצור שלו על התמזה, והפכה את עצמה למתווכת בין הקבוצות.
בסופו של דבר, היא נעצרה ב-21 במרץ 1649 ונכלאה במצודת לונדון.
גם משם המשיכה לנהל קשר מוצפן עם המלך באמצעות אחיה, לורד פרסי.
על פי עלון מלכותי, בזמן שהייתה במגדל, השתמשו במתקן עינויים כדי להשיג ממנה מידע.
היי שוחררה בערבות ב-25 בספטמבר 1650, אבל לא הצליחה לחזור למעמדה הקודם.
זמן קצר לאחר הרסטורציה, היי מתה בפתאומיות ב-5 בנובמבר 1660, לאחר ש"סעדה טוב" בצהריים היא חלתה לפתע בסביבות השעה 14:00. היא מתה בשעה 17:00 או 18:00 באותו יום.
פרנסואה דה לה רושפוקו הזכיר בזיכרונותיו אנקדוטה שסיפרה לו מארי דה רוהן, שבה היי גנבה כמה יהלומים שהעניקה המלכה לג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם (מתנה של מלך צרפת לאן מאוסטריה) מהדוכס, כנקמה על כך שאהב אותה יותר משאהב את מלכת צרפת.
מלך צרפת רצה אז לראות את היהלומים ואיכשהו המלכה הצליחה לשחזר אותם.
אלכסנדר דיומא השתמש מאוחר יותר בכל הסיפור הזה, וכנראה ביסס את מילדי דה וינטר על לוסי היי ברומן שלו מ-1844 "שלושת המוסקטרים".
לוסי אליזבת דייקוס היא זמרת-יוצרת ומפיקה אמריקאית.
במקור מריצ'מונד, וירג'יניה, היא משכה אליה תשומת לב לראשונה לאחר יציאת אלבומה הראשונה No Burden ב-2016, שבעקבותיו חתמה על חוזה עם חברת התקליטים מטאדור.
האלבום השני שלה, Hisorian, יצא ב-2018 לשבחים ביקורתיים.
האלבום השלישי שלה, Home Video, יצא ב-2021.
בנוסף לאלבומי הסולו שלה, דייקוס חברה בסופרגרופ האינדי בויג'יניוס, יחד עם פיבי ברידג'רס וג'וליאן בייקר.
דייקוס אומצה כפעוטה וגדלה בפרבר של ריצ'מונד, וירג'יניה בשם מקינסוויל.
אמה המאמצת היא פסנתרנית מקצועית ומורה למוזיקה, ואביה המאמץ הוא מעצב גרפי.
לדייקוס היה עניין מוקדם במוזיקה, והיא רכשה את הגיטרה הראשונה שלה, מדגם איבנז, מקרייגסליסט כשהייתה בחטיבת הביניים.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-2013, היא החלה ללמוד קולנוע באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת', אך עזבה כדי להימנע מחובות ו"תחושה של אי הבנה" בתוכנית האוניברסיטה שלה.
לפני שהפכה למוזיקאית במשרה מלאה, היא הועסקה על ידי חברת צילומים מקומית כעורכת לצילומי בית ספר יסודי.
במהלך תקופה זו, היא כתבה כ-30 שירים, שתשעה מהם לבסוף הופיעו באלבום הבכורה שלה, No Burden.
דייקוס הופיעה לראשונה בניו יורק במרץ 2015. הסינגל הראשון שלה, "I Don't Wanna Be Funny Anymore", יצא בנובמבר 2015. אלבום הבכורה שלה, No Burden, הופק בנאשוויל על ידי חבריה, בוגר מכללת ברקלי למוזיקה קולין פסטור ובוגר קונסרבטוריון אוברלין למוזיקה ג'ייקוב בליזארד; הוא הוקלט לבקשת בליזארד עבור פרויקט בית ספרי.
היא הקליטה הופעה עבור Tiny Desk עבור NPR באותו סוף שבוע.
באוקטובר 2016 היא הופיעה בפסטיבל London Calling באמסטרדם, כתחליף ללהקה The Duke Spirit, שנאלצו לבטל.
אלבומה השני של דייקוס, Historian, יצא ב-2 במרץ 2018. כמו קודמו, הוא זכה לשבחים רבים ממבקרים.
המבקר/ת סשה גפן ממגזין פיצ'פורק שיבח/ה את הגוון והרגישות שלו: "הוא אלבום שלא יתיישן בקלות.
הוא מתמשך, והוא צריך להתמשך, בהתחשב בכך שרביות כל כך ממילות השיר שלו מתנכלות לזמן, והאופן שבו הזמן מתנשא על קשרים רגשיים עם אחרים." המגזינים רולינג סטון ו-NME נתנו לאלבום ארבעה כוכבים.
גם אלבום זה, בדומה לקודמו, הוקלט בנאשוויל, באולפן Trace Horse, במאמץ שיתופי דומה של דייקוס, בליזארד ופסטור.
2018–הווה: בויג'יניוס, מיני אלבום מ-2019 ו-Home Video
בשנת 2018, הקימה דייקוס את הסופרגרופ בויג'יניוס, יחד עם פיבי ברידג'רס וג'וליאן בייקר.
הן הוציאו שלושה שירים באוגוסט 2018 ולאחר מכן הכריזו על מיני אלבום וסיבוב הופעות משותף.
המיני אלבום, שכותרתו boygenius, יצא ב-26 באוקטובר 2018.
לרגל יום האהבה של 2019, הוציאה דייקוס קאבר לשיר "La Vie en rose" של אדית פיאף, שהיה הראשון בסדרת שירים מתוכננת לרגל החגים המרכזיים בארצות הברית.
ב-2021 הכריזה דייקוס על אלבומה השלישי, Home Video, שיצא ב-25 ביוני.
היא ביצעה את אחד מהסינגלים של האלבום "Hot & Heavy" בלייט שואו עם סטיבן קולבר ב-13 באפריל.
ב-10 בנובמבר, דאקוס הוציאה את הסינגל שלה "Thumbs Again", מהדורה מחודשת של השיר שלה "Thumbs" עם נגינה נוספת, בנוסף להכרזה על תאריכי סיבוב ההופעות שלה בארצות הברית בשנת 2022.
ב-2 בפברואר 2022, דייקוס הוציאה את הסינגל "Kissing Lessons", שלווה בקליפ.
במהלך 2022, דייקוס הופיעה באירופה, אוסטרליה ואמריקה.
דייקוס הוציאה קליפ לשיר "Night Shift" לרגל חמש שנים לאלבומה "Historian" במרץ 2023.
בויג'יניוס הוציאו את אלבום הבכורה שלהן, The Record, ב-31 במרץ 2023.
דייקוס הוציאה את אלבום הסולו הרביעי שלה, Forever Is a Feeling, ב־28 במרץ 2025, תחת חברת גפן רקורדס - הופעת הבכורה שלה בלייבל מרכזי, ומביא לה חשיפה נרחבת לקהל מיינסטרים.
האלבום נחשב לאישי והרומנטי ביותר שלה עד כה, ומתמקד כמעט כולו בנושאי אהבה, בניגוד לאלבומיה הקודמים שעסקו באובדן וטראומות ילדות.
לאחר שחוק מניעת ההפלות החדש של טקסס נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2021, דייקוס הודיעה בטוויטר שכל הכסף שתרוויח בהופעות הקרובות שלה בטקסס ייתרם לקרנות.
בנוסף, היא ביקשה ממעריציה להביא כסף נוסף להופעות שלה ביוסטון ובסן אנטוניו עבור תרומה לקרנות שמבצעות הפלות.
במהלך סיבוב ההופעות שלה ל-Home Video שלה ביולי 2022, דייקוס הודיעה שהיא והלהקה המלווה שלה, Camp Cope, יתרמו טיפים מעמדת המרצ'נדייז לארגון Fund Abortion Not Police.
בשנת 2025, לאחר פרסום מדיניות אנטי-טרנסג'נדרית מצד ממשל טראמפ, תרמה 10,000 דולר למימון ניתוחים להתאמה מגדרית, וקראה לציבור לתרום גם כן.
דייקוס גדלה כנוצרית אך הצהירה שהיום היא אינה דתית.
היא מתארת את עצמה כקווירית ואומרת שהמונחים "ביסקסואלית" או "פאנסקסואלית" הם הקרובים ביותר לאיך שהיא מגדירה את עצמה.
דייקוס התגוררה בריצ'מונד, וירג'יניה, עד סוף 2019. מאז יוני 2021, היא מתגוררת בפילדלפיה.
במרץ 2025 חשפה דייקוס שהיא וג'וליאן בייקר נמצאות בזוגיות.
שנה ארגון קטגוריה עבודה מועמדת תוצאהמקור 2019 פרסי ליברה האמן/יצירה הפורצת דרך ביותר Historian 2022 פרס המדיה של GLAAD פריצת דרך של אמן מוזיקלי Home Video 2024פרס גראמיאלבום השנהThe Record (בתור פזמונאית)שיר הרוק הטוב ביותר"Not Strong Enough" (בתור פזמונאית)
לוסי האצ'ינסון הייתה מתרגמת, משוררת וביוגרפית אנגלייה, שתרגמה לראשונה את הטקסט המלא של על טבע היקום של לוקרטיוס לאנגלית, במהלך שנות ה-Interregnum (1649–1660).
לוסי אפסלי נולדה ב-29 בינואר 1620 במצודת לונדון, שם אביה, סר אלן אפסלי, שימש כלוטננט.
היא נקראה על שם אמה, ליידי לוסי סנט ג'ון, והייתה השנייה מבין עשרה ילדים.
לוסי נישאה ב-3 ביולי 1638 בסנט אנדרו הולבורן לקולונל ג'ון האצ'ינסון (1615–1664).
לטענתה, הוא נמשך להישגיה האינטלקטואליים והפואטיים.
בשנת 1649, ג'ון האצ'ינסון היה אחד החותמים על צו עונש המוות למלך צ'ארלס, אך מאוחר יותר מחה כנגד נטילת הכוח המוחלט על ידי אוליבר קרומוול.
לאחר שיקום המלוכה בשנת 1660, בעלה נעצר על חלקו ברצח השלטון ונכלא בטירת סאנדאון, קנט.
עם זאת, הוא לא עמד למשפט.
לוסי טענה עבורו בפני בית הלורדים כדי להשיג את שחרורו, אך ללא הועיל.
בשנת 1664, ג'ון האצ'ינסון מת בכלא.
מותו השפיע עמוקות עליה ועל כתיבתה, כפי שמעידה סדרת שיריה "אלגיות".
לוסי הייתה פוריטנית נלהבת, בעלת אמונות קלוויניסטיות.
היא מתה באוות'ורפ באוקטובר 1681, ונקברה לצד בעלה.
לוסי האצ'ינסון נודעת בזכות הביוגרפיה שכתבה על חיי על בעלה, זיכרונות חייו של קולונל האצ'ינסון, שיריה ועבודות התרגום שלה.
זיכרונות חייו של קולונל האצ'ינסון מתאר את המאפיינים והתנאים של חיי הפוריטנים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
הספר יועד למשפחתה בלבד, אך פורסם על ידי אחד מבני המשפחה בשנת 1806, והפך לתיאור פופולרי ורב השפעה של אותה תקופה.
האצ'ינסון היא המתרגמת הראשונה, הידועה בשמה, של הטקסט המלא של על טבע היקום של לוקרטיוס לאנגלית.
סביר להניח שהיא החלה בתרגום במהלך שנות ה-50 של המאה ה-16. ב-1675 היא הקדישה עותק כתב יד של התרגום למכר ולפטרון הספרותי ארתור אנסלי, רוזן אנגלז, תוך שהיא מכריזה שהחיבור עומד בסתירה לערכיה הפוריטניים.
כתב היד הזה נמכר לספרייה הבריטית בשנת 1853, אך לא זכה לתשומת לב רבה בתחילה.
השיוך שלה כמתרגמת ראשונה לאנגלית של "על טבע היקום" עומד בסימן שאלה בשל תרגום פרוזה אנונימי בכתב יד, כנראה מאותו עשור, שנשמר כעת באוקספורד ( Bodleian MS Rawl.
התרגום של האצ'ינסון פורסם לראשונה ב-1996 בעריכת יו דה קווין.
הוא פורסם מחדש במהדורה מקיפה על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2018.
סדרה של שירים מקוריים מאת האצ'ינסון התגלתה מחדש בכתב יד בארכיון נוטינגהמשייר (DD/Hu 2) מאת דייוויד נורברוק.
יצירה זו נכתבה כנראה באותה תקופה בה חיברה את הזיכרונות.
כתב יד זה, המכונה "האלגיות", מכיל 23 שירים ממוספרים.
בשיריה האצ'ינסון מקוננת על מות בעלה, מדברת בשבח פועלו ומנסה להשלים עם מותו, תוך שהיא מעירה על המבנה הפוליטי האנגלי בעקבות הרסטורציה.
שירים אלו לא פורסמו בחייה ולכתב היד, שאינו בכתב ידה, אין הקדשה.
יצירות אחרות של האצ'ינסון כללו סדר ואי-סדר, ככל הנראה השיר האפי הראשון שנכתב על ידי אישה בשפה האנגלית.
היצירה היא פרפרזה פסוקית על ספר בראשית, המציעה הקבלות לגן העדן האבוד של ג'ון מילטון.
רק חמישה קטעים (קנטו) של היצירה פורסמו במהלך חייה, ב-1679; היצירה פורסמה במלואה לאחר מותה בשנת 1817. בשנת 2001 פרסם המבקר דייוויד נורברוק את היצירה במלואה.
לדעתו היא נכתבה לאחר תרגוםעל טבע היקום ובערך במקביל לזמן שבו מילטון כתב ככל הנראה את גן העדן האבוד (1660–1664).
האצ'ינסון כתבה גם את על עקרונות הדת הנוצרית, שם היא שוטחת את האמונות הפוריטניות שלה.
הספר הוקדש לבתה ברברה וככל הנראה נועד להוראה דתית.
בין כתביה הדתיים האחרים ניתן למצוא תרגום של יצירתו של ג'ון אוון הקהילתי Theologoumena pantodoupa.
לוסי אוברק , הייתה מורה צרפתית, מהראשונות להתגייס למחתרת הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
שחררה את בעלה פעמיים ממעצר נאצי.
לאחר המלחמה טען פושע המלחמה קלאוס ברבי שהיא ובעלה היו סוכנים כפולים של הנאצים.
זוכת אות לגיון הכבוד הצרפתי ב־1996. על פעלה נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע וגם נכתבו ספרים.
אוברק נולדה ביוני 1912 בעיר מקון, צרפת בשם לוסי ברנרד.
היא עסקה בהוראת היסטוריה וגאוגרפיה.
בשנת 1939 נישאה אוברק לריימונד סמואל, יהודי, שנודע כריימונד אוברק במהלך המלחמה.
ב-1940 היו בני הזוג סמואל בין הראשונים שהצטרפו למחתרת הצרפתית.
בקלרמון -פראן הקים עמנואל ד'אסטייר דה לה ויג'רי את קבוצת ההתנגדות La Dernière Colonne, שנודעה מאוחר יותר בשם Libération-sud, עם בעלה וז'אן קאוואלס.
במהלך 1941, הקבוצה ביצעה שתי התקפות חבלה בתחנות רכבת בפרפיניאן ובקאן.
בפברואר הם ארגנו חלוקת 10,000 עלוני תעמולה, אך אחד המפיצים נתפס על ידי המשטרה, מה שהוביל למעצרם של אחייניתו ודודו של ד'אסטיר.
בשלב זה ילדה את ילדה הראשון.
הקבוצה החליטה להסתתר, ולאחר הפסקה של כמה חודשים החלה לעבוד על עיתון מחתרתי, Libération .
המהדורה הראשונה הורכבה בעזרת הטיפוגרפים מעיתון מקומי והודפסה על נייר שסיפקו אנשי איגוד מקצועיים מקומיים; 10,000 עותקים הופקו ביולי 1941.
הוא שוחרר במאי, לאחר שלוסי איימה על תובע הציבורי המקומי של וישי, ואמרה לו שהם חברים בהתנגדות ויש לו 24 שעות לשחרר את ריימונד או להיהרג.
הזוג ארגנו אז את הבריחה של שלושה אחרים נוספים, חברי קבוצתם.
חודש לאחר מכן, ריימונד נעצר שוב.
לוסי הלכה לפגוש את קלאוס ברבי, ראש הגסטפו בצרפת של וישי וטענה שהיא ארוסתו של ריימונד, ואמרה שהוא נקרא "ארמלין" (אחד מהכינויים שלו) ונלכד בפשיטה בזמן שביקר בתמימות רופא.
נאמר לה שריימונד יוצא להורג בשל היותו חבר ברזיסטנס, אבל היא הצליחה לקבל אישור להינשא לו לפני כן, כביכול כדי להציל את כבודה ולהעניק לגיטימציה לילד איתו היא הייתה בהריון.
כאשר ריימונד הוחזר לכלא לאחר "חתונה", הוא וחמישה עשר אסירים נוספים חולצו על ידי יחידת קומנדו בראשות לוסי, שתקפה את הרכב בו היה, והרגה את ששת הסוהרים.
ב-1944 הקים שארל דה גול אספה מייעצת, שאליה הצטרפה לוסי כנציגת ההתנגדות, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שישבה באספה פרלמנטרית צרפתית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוציאה ספר וחזרה ללמד כפי שעשתה לפני המלחמה.
באוקטובר 1946 ביקש וולדק רוצ'ט מלוסי להצטרף למפלגת ההתנגדות המאוחדת והיא נענתה לבקשתו.
אוברק הייתה במקום הרביעי במפלגה ולקחה חלק בקמפיין הבחירות כולו.
עם זאת למפלגה לבסוף היו רק שלושה נבחרים ולוסי אוברק לא הייתה אחת מהם.
לאחר מכן השתלבה בתנועה להגנת השלום.
זאת הייתה תנועה גדולה נגד פצצת האטום בשם "קריאת סטוקהולם".
היא עזבה את התנועה אחרי שהבינה שהיא מובלת על ידי ברית המועצות .
בשנת 1946, היא וריימונד אירחו את הו צ'י מין בביתם כאשר נסע לצרפת במה שהתברר כמשימה לא מוצלחת לזכות בעצמאות למושבה הצרפתית דאז של וייטנאם, והו צ'י מין וריימונד התיידדו.
ב-1944 עקרה עם בעלה וילדיה ללונדון שם הפכה לגיבורה המסמלת את רוח ההתנגדות הצרפתית נגד הנאצים.
עם זאת, בשנת 1983, קלאוס ברבי טען כי אוברק ובעלה בגדו בחבריהם בכך שהפכו למודיעים בשנת 1943. האשמה זו, הוכחשה בתוקף על ידי העיתונות הצרפתית, אך עוררה ספקות משום שאט אט נחשפו חוסרים בעקביותו של סיפורה של לוסי.
בני הזוג תבעו תביעת דיבה בבתי משפט במשך מספר שנים.
אוברי נפטרה בשנת 2007 בגיל 94 בפריז.
בעלה ריימונד אוברק נפטר ב-2012.
1969 "צבא הצללים", בהפקת ז'אן פייר מלוויל
1997 "לוסי אוברק", בהפקת קלוד ברי ובכיכובה של קרול בוקה
היסטוריה קצרה של ההתנגדות, 1945
לוסי אוברק, "ההתנגדות כפי שסיפרתי לנכדיי", 2000
1996 - אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
לוסי אורטלפ הייתה ציירת יהודייה-גרמנייה.
לוסי בוק נולדה למשפחת סוחרים אמידה.
בראשית המאה ה-20 לא התקבלה ללימודים באוניברסיטה, מאחר שבאותה תקופה לא הייתה לנשים גישה חופשית להשכלה גבוהה.
בגיל 16 עברה לברלין והצטרפה לאגודת נשות האמניות של ברלין, ארגון עצמאי של נשים, שם החלה ללמוד ציור ואמנות באופן פרטי.
כעבור שנתיים השלימה את הכשרתה כמורה לרישום.
לאחר מכן יצאה למסעות לימוד בשווייץ, איטליה ואנגליה.
עם חזרתה לברלין המשיכה את לימודיה אצל הצייר לוביס קורינת.
היא התמקדה בעיקר בציור דיוקנאות וטבע דומם, תוך שימוש בעיפרון, גיר, גיר אדום וצבעי מים.
ככל הנראה, הכירה בברלין את פאול אורטלפ, ספרן בראשית דרכו.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1907, נישאו השניים בשנת 1908. לאחר נישואיה עברה להתגורר בוויימאר, שם לימדה ציור ורישום.
עם נישואיה התנצרה והצטרפה לכנסייה הפרוטסטנטית, אך בעיני המשטר הנאצי לא היה בכך די כדי להסתיר את מוצאה היהודי.
משנת 1933 החלו בני הזוג אורטלפ לסבול מהתנכלויות השלטון הנאצי.
בשנת 1937 נאלץ פאול אורטלפ לפרוש לגמלאות מוקדמות, כעונש על סירובו להתגרש מאשתו היהודייה.
בשנת 1939 ניסו השניים להגר לשווייץ, אך נכשלו בניסיונם.
בשנת 1943 נעצרה לוסי אורטלפ ונשלחה למחנה הריכוז טרזיינשטט, ומשם גורשה למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחה.
בשנים 1927–1928 נבנה בית טרטנר (Haus Trettner) ברחוב רטשטאננווג 21 בוויימאר, בסגנון הבאוהאוס.
בשנת 1930 רכשו בני הזוג אורטלפ את הבית, אשר נחשב כיום למבנה לשימור.
לזכרה של לוסי אורטלפ הונחה לוחית הנצחה מסוג אבן נגף על המדרכה מול ביתה.
לוסי גואו היא מיליארדרית מהנדסת ומשפיענית רשת אמריקאית, ממייסדי חברת סקייל AI בשנת 2016, אשר פוטרה ממנה בשנת 2018. בשנת 2022 הקימה את Passes, פלטפורמה מתחרה ל-OnlyFans.
נכון לשנת 2025, גואו היא האישה הצעירה ביותר ברשימת המיליארדריות שצברו את הונן בעצמן, בזכות חלקה בסקייל AI.
גואו נולדה וגדלה בפרימונט, קליפורניה, להורים מהגרים מסין שעבדו כמהנדסי חשמל.
כבר בילדותה החלה לעסוק בתכנות.
בגיל ההתבגרות לימדה את עצמה לתכנת, והחלה להרוויח כסף מבניית בוטים למשחק המקוון Neopets ומכירת נכסים דיגיטליים במשחק.
היא למדה מדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון, אך פרשה בשנת 2014 לאחר שזכתה במלגת ת'יל, מענק דו-שנתי בסך של 100,000 דולר לפרויקט יזמות לצעירים במקום להשלים את לימודיהם.
לאחר שעזבה את קרנגי מלון, עבדה גואו בהתמחות בפייסבוק, ובהמשך הצטרפה כמעצבת הראשונה לסנאפצ'ט, שם הייתה שותפה בפיתוח שירות "Snap Maps".
בהמשך עברה לעבוד בקוורה, שם הכירה את אלכסנדר ואנג, והשניים ייסדו יחד את Scale AI בשנת 2016. שנתיים לאחר מכן, בשנת 2018, היא פוטרה מהחברה.
באותה שנה השיקה אפליקציה בשם Apply to Date, שאפשרה למשתמשים ליצור קו"ח לדייטים.
בשנת 2022 ייסדה את Passes, פלטפורמה למוניטיזציה של תוכן, המתחרה ב-OnlyFans.
החברה בשנת 2024 גייסה סבב גיוס A בהיקף של 40 מיליון דולר.
בהמשך נחשפה פלטפורמת Passes לביקורת ציבורית בעקבות דיווחים על חשבונות של קטינים, לרבות חשבון של ילדה בת 12 שנחסם בפלטפורמה אחרת אך פורסם ב-Passes, ונחסם רק לאחר פנייה מצד ה"ניו יורק טיימס".
במרץ 2025 הוגשה תביעה נגד החברה ונגד גואו עצמה בטענה להפצה של חומר מיני שלה כשהייתה ילדה.
במשך מספר שנים חיה בתור נוודית דיגיטלית, עד שבשנת 2020 רכשה דירה במיאמי בשווי 6.7 מיליון דולר, שם מסיבות שקיימה בדירה גרמה לסכסוכים עם שכניה.
בשנת 2022 כונתה על ידי ניו יורק פוסט "נערת המסיבות מספר 1 של מיאמי".
בשנת 2024 רכשה בית נוסף בשווי 4.2 מיליון דולר בווסט הוליווד .
לוסי מוד מונטגומרי הייתה סופרת קנדית.
נולדה וגדלה באי הנסיך אדוארד, קנדה – אותו מקום בו מתרחשות עלילות ספריה.
כסופרת היא נודעת גם בשם ל.
עיקר פרסומה בא לה מסדרת רומנים, שהראשון בהם הוא "האסופית".
מונטגומרי המשיכה ופרסמה לאחר כתיבת "האסופית" 20 רומנים, 530 סיפורים קצרים, 500 שירים ו-30 חיבורים.
רוב הרומנים התרחשו באי הנסיך אדוארד, והמקומות הללו במחוז הקטן ביותר של קנדה הפכו לנקודת ציון ספרותיות ואתרי תיירות פופולריים.
היא הוכתרה כחברה במסדר האימפריה הבריטית ב-1935.
לוסי מוד מונטגומרי נולדה בקליפטון (היום ניו לונדון), אי הנסיך אדוארד.
בגיל צעיר מאוד מסר אותה אביה לסבה ולסבתה, שגידלו אותה בביתם.
בגיל 9 כתבה את שירה הראשון, ומאז לא הפסיקה לכתוב.
בגיל 17 התחילה לעבוד בעיתונים כרוניקל ואקו.
בשנים 1895–1896 למדה ספרות באוניברסיטת דאלהוזי בהליפאקס, נובה סקוטיה.
היא חזרה לאי הנסיך אדוארד לאחר תקופה שבה חיה בפרינס אלברט, ססקצ'ואן עם אביה.
אחרי שעבדה כמורה בבתי ספר שונים באי, חזרה לקוונדיש לחיות שם עם סבתה.
ו-1902 עבדה בהליפאקס, נובה סקוטיה בעיתונים כרוניקל ואקו.
בשנת 1902 חזרה לחיות עם סבתה ולטפל בה.
ההשראה לכתיבת ספריה הראשונים פקדה אותה באותה תקופה באי הנסיך אדוארד.
ספרה הראשון היה האסופית, והוא שהפך אותה בגיל 32 לסופרת מפורסמת בקנדה ובכל רחבי העולם.
הצלחת הספר הביאה לכתיבה של ספרי המשך על חייה של אן שרלי.
בשנת 1911 נישאה לכומר יואן מקדונלד, כהן-דת פרסביטריאני, ועברה לגור בנפת אונטריו, שם כיהן ככומר בכנסיית סנט פול הפרסביטריאנית.
לזוג נולדו שלושה בנים, שאחד מהם מת בלידה, בשנת 1913.
את אחד-עשר ספריה הבאים כתבה בבית הכומר בליקסדייל, אונטריו.
הקהילה מכרה את בית הכומר וכיום הוא משמש כמוזיאון לוסי-מוד מונטגומרי.
לוסי מוד מונטגומרי מתה בשנת 1942 בטורונטו, קנדה, ונקברה בקוונדיש.
עיקר כתביה שמורים בארכיב של אוניברסיטת Guelph ואילו מכון לוסי-מוד מונטגומרי באוניברסיטה של אי הנסיך אדוארד מתאם את רוב עבודת המחקר והכנסים הנוגעים ליצירתה.
יומניה השלמים, בעריכת מרי רוביו ואליזבת ווטרסטון, ראו אור לא מזמן בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
אן מגרין גייבל (1908. תר' ישראל פישמן בשם האסופית, 1951; טלי נתיב-עירוני, 1989) — אן שרלי, היתומה האדמונית, הכעורה והשוגה בדמיונות, מגיעה אל חווה, למרבה אכזבתו של הזוג הקשיש שביקש לאמץ ילד, ובהמשך מתוארות חמש שנותיה עם מאמציה.
אן מאבונלי (1909. תר' ישראל פישמן, 1956; טלי דאי, 1989) — המורה הצעירה אן באה ללמד בעיירה המוקפת שדות ויערות.
אן מן האי (1915. תרגם: ישראל פישמן בשם אן שרלי, 1957; תרגום שני בשם אן שרלי: הנערה מן האי, 2011) — אן נוסעת ללמוד במכללת-בנות ומתארסת עם בחיר ליבה.
אן מבית הצפצפה (1936) (Anne of Windy poplars) (תרגמה: מור רוזנפלד; כתר, 2022)
בית החלומות של אן (1917. תרגמה: אלאונורה לב, ירושלים, 1994)
אן מאינגלסייד (1939) (תרגמה: אלאונורה לב בשם אן מהעמק הירוק, 1997; מהדורה מחודשת: ירושלים, 2015)
רשומות מאבונלי (1912) — סיפורים קצרים
נשים אמיצות (1934) - ספר עיון שנכתב יחד עם Marian Keith and Mabel Burns McKinley ומספר על נשים פורצות דרך בתחומי הסיעוד, האמנויות, פוליטיקה ועוד.
לוסי אלקסיס לו היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מדבבת וציירת אמריקאית ממוצא סיני.
לו התפרסמה בעיקר בעקבות ההשתתפות בסרטים "המלאכיות של צ'רלי", "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה", "פייבאק", "שנחאי נון", "שיקגו", "להרוג את ביל", "להרוג את המזל" ו"האיש בעל אגרופי הברזל".
היא התפרסמה גם בתפקידה כד"ר ג'ואן ווטסון בסדרת הדרמה "אלמנטרי" ברשת CBS, ועוד לפני כן בשל תפקידה כלינג וו בסדרת הדרמה המשפטית של רשת Fox "אלי מקביל"; עבורו הייתה מועמדת לפרס אמי ולפרס גילדת שחקני המסך לשנת 1999.
נולדה בשם לוסי לו יו לינג בקווינס, ניו יורק שבארצות הברית לזוג הורים שהיגרו מטאיוואן ונולדו בסין.
בבית משפחתה דיברו אנגלית ומנדרינית.
בנעוריה הוסיפה את השם אלקסיס לשמה האמריקאי.
לו למדה שנה באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר מכן עברה לאוניברסיטת מישיגן ולמדה לתואר ראשון בתרבות ושפות אסייתיות, ובמקביל למדה שם משחק, ריקוד ופיתוח קול.
ב-1989 קיבלה תפקיד ראשי בהצגה "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" שעלתה באוניברסיטת מישיגן.
לאחר מכן היא שיחקה בתפקידים קטנים בטלוויזיה ובקולנוע, בהם סרטה הקולנועי הראשון "קצב הגורל" משנת 1992, שהוא הפקה הונג קונגית, ושיחקה בסדרות הטלוויזיה האמריקאיות "בוורלי הילס 90210", "ER" ו"תיקים באפלה".
פריצת הדרך של לו הגיעה בעקבות הסדרה "אלי מקביל", בה גילמה החל מ-1998 את לינג וו, תחילה למשך מספר פרקים ובהמשך המפיק דייוויד קלי האריך את תפקידה עד תום שידורי הסדרה, בשנת 2002. לו הייתה מועמדות על תפקידה בסדרה לפרס גילדת שחקני המסך ולפרס אמי בקטגוריית "שחקנית המשנה בסדרת הקומדיה".
במקביל שיחקה לו במספר תפקידי משנה בקולנוע, בהם בסרטים: "מולי" (1999), "משחק האלופים" (1999), "פייבאק" (1999) ו"פשע אמיתי" (1999) של הבמאי קלינט איסטווד.
בהמשך קיבלה תפקידים ראשיים, בין השאר ב"שנגחאי נון" (2000).
באותה שנה התפרסמה לו בעקבות השתתפותה בתפקיד ראשי בסרט "המלאכיות של צ'רלי".
בשנת 2002 גילמה לו את קיטי בקסטר בסרט "שיקגו", וכן שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הפעולה "בליסטיק".
בשנת 2003 הופיעה בתפקיד או-רן אישיאי, ראש היקוזה (המאפיה היפנית) בסרט הפופולרי "להרוג את ביל".
על תפקידה זכתה בפרס בטקס פרסי הסרטים של MTV.
ב-2005 דיבבה את הנסיכה מיי בסרט האנימציה "מולאן 2".
בשנת 2006 כיכבה בסרט "להרוג את המזל".
בשנת 2007 שיחקה בסרט הפעולה "שם קוד: המנקה", בו שימשה גם כמפיקה בפועל.
כן כיכבה בשנה זו בסרט האימה "רייס: צייד הדמים" ובקומדיה הרומנטית "לעקוב אחרי הבלשים".
בתחילת שנת 2008 כיכבה בדרמה הקומית של ABC "קשמיר מאפיה".
בהמשך אותה שנה החלה לשחק בסדרת הדרמה "כסף, דארלינג" ברשת ABC, את דמותו של נולה ליינוס, וב-2009 שבה לשחק בעונתה השנייה.
באותה שנה דיבבה את מאסטר ויפר בסרט האנימציה "קונג פו פנדה", וכן את הפייה סילברמיסט ב"טינקרבל", תפקיד שחזרה לדבב בסרטי ההמשך.
לו דיבבה לאורך השנים 2004–2007 גם את דמותה של מגי לי בסדרת הטלוויזיה המצוירת "מאיה ומיגל".
בשנת 2012 החלה לככב בסדרת המתח "אלמנטרי" בתור המלווה ושותפתו של שרלוק הולמס, ג'ואן ווטסון.
במאי 2019 עלתה עונתה השביעית והאחרונה של הסדרה.
עוד ב-2012 שיחקה בסדרת הדרמה "סאות'לנד" ברשת TNT, בעונתה הרביעית בדמותה של ג'סיקה טאנג.
בשנת 2017 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה הקומית "אנשים קשים" ברשת Hulu בתפקיד של ורוניקה פורד, המו"ל של מרילין.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "למה נשים רוצחות" ברשת CBS, בתפקיד ראשי כסימון, לצידה של ג'יניפר גודווין.
בשנים 2006-2008 הייתה בזוגיות עם הפסל הישראלי, אבנר לוינסון, שגם ניהל בשנים 2010-2016 את הסטודיו לאמנות של לו בניו יורק.
בשנת 2010 הייתה במערכת יחסים עם איש העסקים הישראלי נועם גוטסמן.
יש לה בן, רוקוול, שנולד ב-2015 באמצעות הליך פונדקאות.
לו דוברת אנגלית, מנדרינית, איטלקית, ספרדית ומעט יפנית.
בנוסף היא עוסקת בטיפוס הרים ובאמנות לחימה, ומנגנת באקורדיון.
2: זעם האליםקליפסו מועמדת פרס פטל הזהב לשחקנית המשנה הגרועה ביותר (2024)2024מבצע סנטהז'קלין פרוסטThe Tiger's Apprenticeנו קואה / סינת'יהדיבובנוכחות (אנ')רבקה פייןאמן הפשע (אנ')אנת'ה2026השטן לובשת פראדה 2TBAThe Last Weekend in MayThe Invisibles
לוסיאן פֶבְר , היסטוריון צרפתי, ממייסדי אסכולת האנאל בחקר ההיסטוריה.
בעבודתו הוא הושפע רבות מווידל דה לה בלאש (Vidal de La Blache) במהלך לימודיו באקול נורמל סופרייר, בשנים 1899 עד 1902.
את עבודת הדוקטורט, בנושא "פליפה השני והפרנש קונט", סיים בשנת 1911 וזמן קצר אחר כך, החל ללמד באוניברסיטת דיז'ון.
פבר נלחם במלחמת העולם הראשונה, ואחריה החל ללמד באוניברסיטת שטרסבורג, לאחר שחבל אלזס הוחזר לצרפת.
בשנת 1929 ייסד את כתב העת Annales d'histoire, économique et sociale יחד עם ההיסטוריון היהודי-צרפתי מרק בלוך.
משמו של כתב העת נגזר שמה של אסכולת מחקר היסטורית רבת השפעה, אסכולת האנאל.
בשנת 1933 קיבל פבר מינוי בקולז' דה פראנס.
במהלך שנות השלושים והארבעים הצטיין בפוריות מחקרית רבה, על אף שמלחמת העולם השנייה פגעה בעבודתו.
בעקבות מותו של בלוך נותר לבדו כמוביל אסכולת האנאל, והוא שפיתח אותה בעידן שאחרי המלחמה.
תלמידו פרנאן ברודל המשיך ופיתח את מפעלו לאחר מותו בשנת 1956.
לולס נולדה בעיר מאונט אלברט, אוקלנד, ניו זילנד, לפרנק, בנקאי וראש העיר לשעבר של מאונט אלברט, ולג'ולי, מורה.
לולס החלה את לימודי המשחק בבית ספר למשחק, וכן למדה משחק באוניברסיטת אוקלנד.
בעת הלימודים סבלה ממחלת הבולימיה.
לולס התפרסמה בעיקר בזכות גילום זינה בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" בשנים 1995–2000, וכן בזכות משחקה בסדרות "בטלסטאר גלקטיקה" ו"ספרטקוס".
לולס הופיעה גם בתפקידי אורח רבים, בין היתר בסדרות "הרקולס: המסעות המופלאים", "טיסת הקונקורדים", "תרגיע" ו"תיקים באפלה".
בשנת 2015 הצטרפה כחלק מצוות השחקנים הראשי לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "סיילם", אותה הפיק וכתב בראנון בראגה.
החל משנת 2019 לולס משחקת בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית-ניו זילנדית, "אלכסה קרואו: בלשית פרטית", בסדרה היא מגלמת את אלכסה קרואו.
בשנת 2020 לקחה חלק בדיבוב הסדרה "מלחמת הכוכבים: התנגדות" של ערוץ דיסני.
בשנת 2021 לקחה חלק בדיבוב הסרט "המיניונים: עלייתו של גרו".
שיציאתו לאקרנים נדחתה עקב מגפת הקורונה ועלייתו המחודשת נקבעה ליולי 2022.
בשנת 1988, היא נכנסה להריון מבן זוגה גארת' לולס בזמן שעבדה איתו באוסטרליה.
הם נישאו באותה שנה בקלגורלי, אוסטרליה המערבית, ואז חזרו לניו זילנד שם נולדה בתם, דייזי.
הם התגרשו ב-1995. לוסי שמרה מאז על שם המשפחה שלו.
ב-28 במרץ 1998, נישאה לולס למפיק הטלוויזיה רוברט ג'י "רוב" טאפרט, לאחר שהשניים הכירו בצילומים לסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת".
יש להם שני בנים משותפים.
+שנהסרטתפקידהערות1990Within the Lawואריטי1991The End of the Golden Weatherחברה של ג'ו1998הרקולס וזינה: הקרב על הר האולימפוסזינהדיבוב2000ג'ינג'ר סנאפסכרוז בבית ספר2002ספיידרמןפאנקיסטית2004יורוטריפמאדאם ונדרסקס2005בוגימןמרי ג'נסן2006The Darkroomשריל2008רומח הדרקון - דרקונים של דמדומי הסתיוגולדמוןדיבובליגת הצדק: הגבול החדשוונדר וומןסיפורים לפני השינהאספן2009Bitch Slapהאם העליונה2017The Changeoverמרים קארליסל2018זה נגמרלקוחה2019Mosleyברהדיבוב2021The Spine of Nightצוד2022המיניונים: עלייתו של גרונאנצ'אק
לוסיאן-זאב הרשקוביץ נולד בגאלאץ, רומניה.
בגאלאץ למד בתיכון על שם וסילה אלכסנדרי וסיים את הבגרות בגיל 16. הוא בוגר אוניברסיטת יאשי על שם א.
קוזה, בה למד בין 1964–1969 היסטוריה של רומניה והיסטוריה כללית.
בצעירותו פרסם מאמרים בנושאי היסטוריה, בין השאר ב"כתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה" (Revista cultului mozaic).
עלה לישראל ב-24 באוקטובר 1972. לימודיו ברומניה הוכרו בישראל כלימודים לתואר שני.
מאז 1974 הוא עובד הספרייה הלאומית והאוניברסיטה העברית בירושלים בתור ספרן מומחה.
במקביל הרשקוביץ עסק במחקר היסטורי על יהדות ימי הביניים ותקופת המאה ה-19.
מ-2003 לימד באוניברסיטת בוקרשט, ובין 2004–2007 גם באוניברסיטת מונפלייה, שם סיים דוקטורט בתחום ההיסטוריה של הציוויליזציות.
הוא הגיש שם עבודה אודות תנועת ההשכלה ביהדות רומניה.
הרשקוביץ פרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחום ההיסטוריה היהודית בכתבי עת אקדמיים שונים, והשתתף בקונגרסים שעסקו בהיסטוריה היהודית, בהם הציג ממחקריו.
לוסיאן הרשקוביץ דובר רומנית, עברית, אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית, וקורא יידיש ולדינו.
הוא כותב מאמרים שונים ברומנית ובעברית בכתבי עת ובספרי זיכרון, שיחות ברדיו קול ישראל ומאמרים באתרי אינטרנט.
I Niemirower ca Prim Rabin al Comunităţii Evreilor din Bucureşti; תנועת התיקונים בדת בקרב יהודי רומניה 1857-1921. פרסום זה זכה בפרס המחקר על שם מאיר רודיך המוענק על ידי המרכז לחקר יהדות רומניה, האוניברסיטה העברית.
נכתב בשותפות עם ברוך טרקטין.
"הקהילות – אופיין ומעמדן המשפטי".
כרך ג': "בין שתי מלחמות העולם".
"בית הספר החקלאי מקוה ישראל: הקשרים שבין יהודי רומניה לבית-הספר החקלאי מקוה ישראל לפני מלחמת העולם הראשונה".
כרך ג': בעיר ובכפר; תרומת יהודי רומניה ליישוב ארץ-ישראל.
"שמואל לופו ויהודי רומניה 1902–1914: מכתבים מארכיון בית הספר מקוה ישראל".
דברי הקונגרס העולמי ה-11 למדעי היהדות.
חטיבה ב': תולדות עם ישראל.
"היישוב היהודי ברומניה עד מלחמת העולם הראשונה".
כרך א': שורשים: תולדות, פרשיות, ציונות, מפלגות, שואה ומאבק, עליה ויצירה.
"יהודים ספרדים בנסיכויות רומניה במאות ה-16 וה-17".
ידיעות על היהודים הספרדיים בוואלאכיה במאות ט"ז – י"ז בספרות השו"ת של התקופה".
דברי הקונגרס העולמי ה-8 למדעי היהדות.
אגרות ה"אוהב ישראל" מקור לתולדות יהודי רומניה.
אנציקלופדיה ליהדות רומניה במאות הט"ז-כא, מאת ברוך טרקטין, לוסיאן-זאב הרשקוביץ.
ירושלים: מוסד הרב קוק, 2012.
אנציקלופדיה של יהדות רומניה – רבנים, אדמו"רים, מנהיגים.
ירושלים, מוסד הרב קוק, 2012. 3 כרכים, 1421 עמודים (כתוב יחד עם ברוך טרקטין).
• מחבר מאמרים על חג ט"ו בשבט מתוך ספרי של הלל בקיש
2010 – פרס האקדמיה הרומנית על שם אאודוקסיו הורמוזאקי - על הספר שלו ושל ברוך טרקטין, Prezenţe rabinice în perimetrul românesc - Secolele XVI–XXI
2009 – פרס הרב אלכסנדר שפרן מטעם פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, בוקרשט
2009 – פרס יעקב גרופר, ירושלים
2001 – פרס שרה וחיים ינקולוביץ', חיפה
1997 - פרס מאיר רודיך מטעם המרכז לחקר יהדות רומניה, האוניברסיטה העברית בירושלים
לוּסיאֵן בונפרטה (Lucien Bonaparte; 21 במאי 1775 – 29 ביוני 1840) היה אחיו של נפוליאון בונפרטה.
היה בין ראשי המהפכה הצרפתית, שירת כשר פנים לתקופה קצרה במשטרו של אחיו וכשליחו הדיפלומטי לספרד, לאחר שהתגלעו חילוקי דעות בין דעותיו המהפכניות לדרכו של נפוליאון לקיסרות, הגלה עצמו לאיטליה ולאנגליה.
היה סופר וארכאולוג חובב וחבר האקדמיה הצרפתית.
בנו הבכור, שארל-לוסיאן בונפרטה, היה ביולוג ואורניתולוג ובנו לואי-לוסיאן בונפרטה היה בלשן שנודע במחקריו על השפה הבסקית.
נולד באז'קסיו שבקורסיקה בן למשפחת בוּאוֹנפרטה, אחיהם הצעיר של ג'וזפה (ז'וזף) ונפוליאון ואחיהם המבוגר של מריה-אנה אליזה, לואי (אביו של נפוליאון השלישי), מריה פאולה, מריה אנונסיאטה קרולינה וז'רום.
מעמד האצולה הזוטרה ומצוקתם הכלכלית זיכו את ילדי המשפחה לחינוך חינם על פי חוק, וכך זכו בני המשפחה להתחנך בצרפת שמעבר לים.
לוסיאן, כמו אחיו, למד בבית ספר דתי באוטן, באקדמיה הצבאית בבריאן-לה-שאטו (Brienne-le-Château) ובאקס-אן-פרובאנס.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית שב לוסיאן לקורסיקה והיה פעיל במועדון היעקוביני בעיר הולדתו.
בהמשך היה בין תומכיו של מקסימיליאן רובספייר.
בתקופת הפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799) היה לוסיאן נשיא מועצת החמש מאות.
בתפקידו זה, לאחר שאיים על אחיו באופן תיאטרלי, בעודו רוכב על סוס ועם חרב שלופה בידו, לבל יבגוד בערכי החירות, שוויון, אחווה, ארגן את בחירת נפוליאון לקונסול ראשון של צרפת.
נפוליאון מינה את לוסיאן לשר הפנים במשטרו, אולם כעבור פחות משנה הסתכסך לוסיאן עם שר המשטרה ז'וזף פושה ונפוליאון נאלץ לפטרו ולשלחו לשליחות דיפלומטית בחצר מלך ספרד.
ב-1802 מונה לוסיאן לסנטור ולחבר בטריבונט.
ב-1803 שכנע את אחיו לפתוח מחדש את האקדמיה הצרפתית.
הוא היה חבר בסלון של מאדאם ז'ולייט רקמייה ואט-אט הפך למתנגד לכיוון האוטוקרטי שאליו פנה אחיו, אותו ראה כבגידה במהפכה.
ב-1799 פרסם רומאן פרי עטו בשם La Tribu indienne (שבט האינדיאנים), אולם לאחר התמנותו לשר פנים הורה לאסוף את כל עותקי הספר.
ב-1802 ראה הספר אור שנית, ללא איורים וללא אזכור שמו של בונפרטה, בשם Les Tenadores, ou, L'Européen et l'indienne (התיאודורים או האירופאי והאינדיאני).
הספר המקורי פורסם שוב ב-1848.
ב-1804 הגלה עצמו לאיטליה, שם רכש את וילה רופינלה בפרסקטי שליד רומא מידי האפיפיור פיוס השביעי.
לוסיאן חי בפרברי רומא, שנשלטה על ידי מדינת האפיפיור שהיחסים בינה ובין הקיסרות הצרפתית הלכו והתערערו.
שם היה למרכז חבורה אינטלקטואלית של צרפתים גולים שהתרכזה שוב סביב מאדאם רקמייה.
הוא עסק בארכאולוגיה באזור הסמוך לביתו וגילה פסל שלם של טיבריוס וכן חפר בעיר העתיקה טוסקולום, שם התרגש למצוא את מעונו של קיקרו.
אולם, ככל שהיחסים בין מדינת האפיפיור ונפוליאון התערערו הפך מצבו למצב של מעצר בית למעשה, כאשר עליו לדווח למשטרת האפיפיור על כל יציאה מביתו.
לפיכך, החליט לעזוב את אירופה ולצאת לארצות הברית.
במסעו הגיע לבריטניה והתקבל שם בתשואות כאנטי-בונפרטיסט.
הוא קיבל בית בווסטרשייר בלב אנגליה וכתב ספרות ושירה.
ב-1811 נישל אותו נפוליאון מכל זכויותיו כבן המשפחה.
באפריל 1814, בעקבות הדחתו של נפוליאון, שב לוסיאן לפריז; באוגוסט המשיך לרומא, שם קיבל מידי האפיפיור פיוס השביעי את תואר נסיך קאנינו.
ב-21 במרץ 1824 הוענק לו תואר נסיך מוסיניינו (Musignano) מידי האפיפיור לאו השנים עשר.
במהלך מאה הימים של שלטונו השני של נפוליאון, תמך בו לוסיאן ובתמורה קיבל מידיו את התואר נסיך צרפת ותואר העובר בירושה לילדיו.
לאחר הרסטורציה שב לאיטליה, שם מת בויטרבו מסרטן הקיבה.
נינתו הייתה מארי, נסיכת בונפרטה.
לוסי אלדין גונזלס פרסונס הייתה פעילת זכויות אדם, עיתונאית ופעילת ארגוני עובדים מטעם איגוד פועלי התעשייה של העולם (IWW).
פרסונס הייתה סוציאליסטית ואנרכיסטית-קומוניסטית בדעותיה.
היא נודעה בעיקר בזכות יכולותיה הרטוריות, וכשרונה לנאום בפני פועלים.
פרסונס הייתה פעילה בתנועת העבודה ביחד עם בעלה, אלבט פרסונס, עורך העיתון "האזעקה" (The Alarm) ולאחר הוצאתו להורג הפכה לדמות המובילה בתנועה.
לוסי פרנסוס נולדה ככל הנראה לעבדות בווירג'יניה, בזמן מלחמת האזרחים, להורים ממוצא מקסיקני, אפריקאי וילידי-אמריקאי, והועברה בגיל צעיר לטקסס.
פרנסוס השתמשה בשמות שונים ובעיקר בשם לוסי גונזלס על מנת להסוות את שורשיה האפרו-אמריקאים, בגלל הגזענות, תוך שהיא טוענת כי מוצאה הוא מקסיקני, וזו הסיבה לצבע העור הכהה שלה.
ב-1871, בהיותה נערה בת 18, התחתנה עם אלברט פרסונס, לבן ששירת בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
הנישואים שלהם לא היו חוקיים בטקסס.
בעקבות תגובות קשות כלפי נישואי הזוג המעורב, הם החליטו לעבור מדרום ארצות הברית והתיישבו בשיקגו, אילינוי.
עם הגיעם לשיקגו, בתקופת שפל, אלברט פרסונס עבד כדפס והזוג גר בשכונת פועלים.
לזוג היו שני ילדים, אלברט ריצ'רד ולולו עדנה, שנפטרה מלימפדנופתיה.
בני הזוג פרסונס החלו להיות מעורבים פוליטית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה ובאינטרנציונל הראשון, אך שני הארגונים הפסיקו לפעול ובני הזוג פרסונס הצטרפו למפלגת הפועלים של ארצות הברית.
שם פרסונס פעלה למען עובדים של צבע והחלה לכתוב בעיתון של המפלגה מאמרים ושירה.
ב-1879 היא הצטרפה לאיגוד הנשים העובדות והתחברה עם סופרג'יסטיות מקומיות שראו בארגוני העובדים קרש קפיצה עבור נשים לשכר שווה וזכות ההצבעה.
אלברט פרסונס פוטר מעבודתו בגלל מעורבותו בתנועת העובדים ולוסי הפכה למפרנסת הראשית.
היא עבדה כתופרת ופתחה חנות.
אלברט ולוסי פרסונס היו פעילים במאבק למען יום עבודה בן 8 שעות.
ב-1 מאי 1886 הוכרזה שביתה שהסתיימה במהומות המכונות מהומות היימרקט.
שמונה אנרכיסטים נעצרו, כולל אלברט פרסונס.
הם הואשמו באחריות לפצצה שהרגה ארבעה שוטרים, אם כי עדים העידו כי איש מהם לא השליך את הפצצה.
הוא נידון למוות בתלייה, והוצא להורג ב-11 בנובמבר 1887. פרסונס נעצרה גם היא, ולאחר שחרורה הייתה תחת מעקב והופצו שמועות על עברה ומוצאה הגזעי.
פרסונס כתבה לעיתונים סוציאליסטים רבים, ונהייתה לדמות מוכרת באזור.
הקצנת עמדותיה באה לאחר שנוכחה שהפוליטיקה המפלגתית לא מקדמת את הפועלים עצמם.
ב-1905 הייתה שותפה להקמת איגוד IWW (פועלי התעשייה של העולם).
היא נעצרה לעיתים בגין נאומים פומביים בעד אנרכיזם וחלוקת מנשרים עם מידע על אידאולוגיה קומוניסטית.
פרסונס והאנרכיסטית אמה גולדמן, שייצגה דור צעיר יותר של אנרכיסטיות, היו חלוקות אידאולוגית בניהן.
פרסונס התמקדה בזווית המעמדית של המאבק האנרכיסטי, ושלא כמו גולדמן שקישרה את המאבק המעמדי למאבק הפמיניסטי.
השתיים נשארו יריבות כל ימי חייהן.
פרנסוס הייתה מהמנהיגות היחידות בתנועה האנרכיסטית שלא הייתה לבנה.
ואולם, היא טענה שהדיכוי הגזעי הוא תוצר של הדיכוי המעמדי ושכל מאבק נוסף, פוגע במאבק לסיום הקפיטליזם.
פרסונס הובילה מאבקים משמעותיים בסן פרנסיסקו ב-1914 ובשיקגו ב-1915 בדרישה לטיפול במובטלים ודרי רחוב.
בשנות ה-1920, היא החלה להיות פעילה למען אסירים פוליטיים וזה היה מוקד פעילותה במשך כעשור.
היא המשיכה להיות פעילה במאבקי פועלים שונים, וב-1939 היא נעשתה חברה במפלגה הקומוניסטית.
פרסונס נספתה בשריפה בביתה בשיקגו ב-7 במרץ 1942 בגיל 89, ונקברה בפרוור פורסט פארק, מערבית לשיקגו, ב"בית הקברות ולדהיים" לצד בעלה, ובסמוך לפעילים רדיקלים נוספים שנקברו שם.
לוסיאן בונל , שנודע בכינויים האב ז'אק (Père Jacques) וז'אק דה ז'זי (Jacques de Jésus), היה כומר קתולי צרפתי, חסיד אומות העולם.
לוסיאן בונל, בן למשפחה ממעמד הפועלים סמוך לנורמנדי, הוסמך לכמורה ב-1925. החל דרכו ככומר בסן-ז'וזף בלה האבר, שם לימד אנגלית ולימודי דת.
כבר אז הזדהה עם סבלם של תושבי שכונות המצוקה.
ב-1931 הצטרף למסדר הכרמליטים וניהל פנימייה במנזר.
בתקופת הכיבוש הגרמני בצרפת במלחמת העולם השנייה הסתיר בפנימייה שלושה נערים יהודים (אחד מהם הגיע מתאומיר דבו) והעסיק מורה יהודי בשם לוסיאן וייל.
תחילה שיכן את הנערים אצל משפחה שהתגוררה מול הפנימייה, אך בהמשך הגיע למסקנה כי יהיה זה בטוח יותר אם יישארו במוסד.
בינואר 1944, כתוצאה מהלשנה, פשט כוח של הגסטפו על הפנימייה ואסר את שלושת הנערים היהודים ואת בונל.
שלושת הנערים גורשו לדראנסי ומשם לאושוויץ.
גם המורה וייל גורש לאושוויץ ונרצח.
בונל עצמו נכלא בלא פונטנבלו ומשם גורש למאוטהאוזן.
אף על פי שהצליח לשרוד את התנאים הבלתי אנושיים במחנה, מספר ימים לאחר השחרור הלך לעולמו.
גופתו הוחזרה לצרפת והוא נקבר באוון.
כיוון שמעשה ההצלה שלו הסתיים לרוע המזל ללא ניצולים, נחשף הסיפור רק שנים מאוחר יותר בזכות עדות מאוחרת של אחות אחד הנערים שהסתיר.