tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחקןתפקיד יובל לבני שמואל אש דורון תבורי גרשום ואלד עינב מרקל עתליה אברבנאל
"הבשורה עם מרגרט הקדושה ואנסאנוס הקדוש" הוא ציור מאת סימונה מרטיני וליפו ממי, המתאר את הבשורה למרים, אם ישו.
העבודה נוצרה עבור מזבח צדדי של קתדרלת סיינה, והיא נמצאת היום באוסף גלריה אופיצי בפירנצה, איטליה .
הציור נועד לעטר את מזבח אנסאנוס הקדוש בקתדרלת סיינה, הוא הוזמן כחלק מסדרה של ארבעה תיאורים של חיי מרים, ששובצו בארבעה מזבחות המוקדשות לקדושים פטרוני העיר.
אלה כללו גם את הציור "לידת הבתולה" מאת אמברוג'ו לורנצטי.
בנוסף כלל עיטור הכנסייה גם ציור לידה (1531), המפורק כיום ומיוחס לברטולומאו בולג'יני , וכן ה"מאסטה" מאת דוצ'ו.
חלק זה משובץ כיום במסגרת מן המאה ה-19. השערה היא שמרטיני צייר את הלוח המרכזי, בעוד שממי היה אחראי על ציור קדושים בצידי התיאור וארבעת הטונדו ובהם נביאים, המשובצים בחלק העליון
הציור נשאר בקתדרלה עד לשנת 1799, אז הועבר על ידי לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפירנצה, בתמורה לשני בדים של לוקה ג'ורדאנו.
מסגרת העץ המקורית, שנוצרה על ידי פאולו די קמפורגיו (Paolo di Camporegio), עוטרה בעלי זהב על ידי ממי.
היא שופצה בשנת 1420 והוחלפה, כאמור, במסגרת מודרנית במאה ה-19.
היצירה בנויה בתוך מסגרת בעלת מאפיינים אדריכליים-גותיים, היוצרת מתכונת של טריפטיכון.
הפנל המרכזי מתאר את הבשורה למרים.
המלאך גבריאל מופיע בצידו השמאלי של התיאור.
הוא אוחז בידו ענף עץ זית ומצביע על יונה, המסמלת את רוח הקודש.
מפיו של המלאך יוצאת הבשורה בצורה של טקסט בלטינית: ave" gratia plena dominvs tecvm" ("שמחי, ברוכת החסד.
מרים מתוארת יושבת על גבי כס מפואר, לובשת גלימה כחולה ועליה דגם עיטורי.
היא מחזיקה בידה ספר פתוח.
בינה לבין המלאך ניצב כד ובו חבצלות לבנות.
מרים מתוארת כשהיא נבהלת מן הבשורה.
הדבר מתבטא בתנוחת הגוף המעוקלת.
שני הלוחות הצדיים מתארים את אנסאנוס הקדוש (משמאל), ודמות נשית, המזוהה עם מקסימה הקדוש (St.
Maxima) או מרגרט הקדושה (St.
מעל תיאורים אלו ארבעה טונדו ועליהם דמויות של נביאים: ירמיהו, יחזקאל, ישעיהו ודניאל.
הבשורה של מפלצת הספגטי המעופפת הוא ספר סאטירי שנכתב על ידי בובי הנדרסון המגלם את האמונות העיקריות של דת הפארודיה של כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת או פסטפאריזם.
מפלצת הספגטי המעופפת (FSM) נוצרה על ידי בובי הנדרסון במכתב פתוח למועצת החינוך של מדינת קנזס, בו הוא עשה פרודיה על הרעיון של תכנון תבוני.
לאחר שהנדרסון פרסם את המכתב באתר האינטרנט שלו, הוא הפך לתופעה אינטרנטית והוצג בעיתונים גדולים רבים, מה שמשך את תשומת לבן של הוצאות ספרים.
הספר פורסם במרץ 2006 בהוצאת Villard Books, והוא מרחיב את האמונות והפרקטיקות של הפסטפאריזם שנכתבו במכתב הפתוח.
הבשורה כוללת מיתוס בריאה, סט של שמונה 'דיברות' שמתחילות במשפט "אני באמת מעדיף שלא", מדריך לבשורות, והיא דנה בהיסטוריה ובאורח החיים הרצוי מנקודת מבטה של מפלצת הספגטי המעופפת.
הנדרסון משתמש בסאטירה כדי להציג את בעיותיה הלוגיות של הבריאתנות ו"להוכיח" את "קיומה" של מפלצת הספגטי המעופפת באמצעים אלו.
בדומה לכך, הספר מציע אלטרנטיבה לתנועת התכנון התבוני.
הספר, שנמכר ביותר מ-100,000 עותקים, התקבל בדרך כלל בצורה טובה על ידי המבקרים.
חבל הַבָּשָׁן הוא שמו המקראי של חבל ארץ בעבר הירדן, התחום ממערב ברמת הגולן (או אף כולל אותה) ובנהר הירדן.
ממזרח הוא תחום בחורן ובהר הבשן, בצפון ברכס החרמון ובדרום באפיק נהר הירמוך.
הבשן מצוי כיום בתחום סוריה.
בתורה מסופר שמלך הבשן עד תקופת ההתנחלות היה עוג, שמוצאו היה מן הרפאים שאותם כבשו באופן חלקי העמונים.
הבשן נודע במקורות בפוריות אדמתו, ביערותיו ובשדות המרעה שבו.
הוא מוזכר בתנ"ך 47 פעמים בה"א הידיעה ו-12 פעמים בלעדיה, והוא שימש כמקור לדברי נבואה פיוטיים, כסמל של פוריות ושפע, ולעיתים בצמידות למונח ולשם כרמל.
כדי לתאר את נשות שומרון הדשנות ועושקות הדלים, השתמש הנביא עמוס בביטוי "פָּרוֹת הַבָּשָׁן".
גם יערות הבשן הסבוכים ובעלי החיים שמצאו בהם מקום מחיה נוח, הפכו למשל ולסמל בספר זכריה: "הֵילִילוּ אַלּוֹנֵי בָשָׁן", ובספר דברים: "גּוּר אַרְיֵה יְזַנֵּק מִן הַבָּשָׁן".
בבשן עברה דרך המלך הקדומה ממפרץ אילת לדמשק, ובראשית המאה ה-20 נסללה בתוואי זה מסילת הרכבת החיג'אזית.
ייתכן וקיים קשר בין מקור השם "בשן" ובין המילה הארמית והערבית "בת'נה", שמשמעותה "ארץ מישור נוחה".
במרחביה המישוריים של רמת הגולן, נראים סלעיו של קילוח זה כעין פתן ענק, המתפתל על פני השטח — פתן לבה קפואה.
על גבי אותו "פתן" נראות מקלעות לבה, שנוצרו תוך כדי זרימתה המתערבלת של הלבה הלוהטת, בטרם נקרשה והפכה למוצקה.
משום הפעילות הגעשית הרבה שהייתה בתחומו, קרוי הסלע בשנית, ראו גם – רכס בשנית.
לדעת חלק מהחוקרים, גזרונו של השם "בשן" הוא פתן (נחש).
באוגריתית בתֿנ (האות האוגריתית תֿ הפכה בעברית לאות ש) הוא נחש.
הוא היה נפוץ במיתוס מלחמת אל הסער בים במזרח הקדום.
הוא נזכר בכתבי השירה שנמצאו באוגרית: "כתמחץ לתן בתֿן ברח תכלי בתֿן עקלתן שליט ד שבעת ראשם." לביטוי המקראי "לויתן נחש בריח, נחש עקלתון" יש מקבילה זהה באוגרית: "לתן בשן ברח, בשן עקלתן" וההבדל הוא רק בהיעדר אמות קריאה באוגריתית, ובמקום "נחש" העברי מופיע "בשן" האוגריתי שמשמעו פתן.
ויליאם פוקסוול אולברייט המשיך וציין, כי "בית'נ" האוגריתית משמשת עד היום, ככתבה וכלשונה, במשמעות "נחש ארסי".
בשן: "בין שן" ומקשר את רשעותו עם זו של האלים.
מנשה הראל סבר ששמו של הבשן נגזר כנראה מבושֶׁת, כינוי גנאי במקרא לעבודה זרה, כפי שנאמר על עבודת הפולחן בירושלים: ...
"שמתם מזבחות לבושת, מזבחות לקטר לבעל".
ואמנם הנביא הושע בן בארי מתייחס לעבודת "בָּשְׁנָה" של עם ישראל, שהייתה כנראה אלילת הר הבשן:.
יש הסוברים שהבשן המקראי, הכולל את נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המזרחי, כולל גם את רמת הגולן, ומסתמכים על כך שגבול נפתלי וחצי המנשה הוא נהר הירדן מצפון לכנרת, כמוזכר בספר יהושע, ומסבירים ש"יהודה" המופיע בפסוק הכוונה לנחלת יאיר בן מנשה אשר אביו היה מיהודה ואמו ממנשה.
אך יש הסוברים שהגולן כלול בעבר הירדן המערבי, ואינו בעבר הירדן המזרחי.
בין מכתבי אל עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס נמצאו מכתבים ממלך עשתרות, שהייתה הממלכה החשובה ביותר בבשן באותה עת (כיום תל עשתרה).
המכתב נשלח למלך מצרים, ועוסק בסכסוך בין ממלכת עשתרות ובין ממלכת חצור.
לפי המסופר במקרא, תושביו הקדומים של הבשן הם הרפאים, (בסמוך לזמן עליית ישראל ממצרים), ולאחר שנכבשו על ידי העמונים, צומצמה אחיזת הרפאים בקרקע עד שלא נשארו מהם אלא שרידים מעטים.
אחד מהנותרים היה עוג מלך הבשן.
מלך זה הוכה על ידי משה באדרעי (מזוהה כיום עם העיר הסורית דרעא), ולאחר מכן ניתנה ארצו לבני חצי שבט מנשה.
לפי התיאור, יאיר בן מנשה כבש את כל חבל ארגוב, שישים ערים גדולות, וקרא להן "חוות יאיר".
כמו כן, נֹבח משבט מנשה כבש את העיר קנת.
בתקופת בית ראשון תקפה ארם דמשק את הבשן ואת הגלעד, ולפרקים השתלטה עליהם.
יואש, וירבעם השני בנו, היו מלכי ישראל האחרונים שהחזיקו בבשן.
בשנת 732 לפנה"ס השתלט תגלת פלאסר השלישי מלך אשור על עבר הירדן, ובכך הסתיים שלטונה של ממלכת ישראל באזור.
בתקופה ההלניסטית, לאחר שהסלאוקים כבשו את הבשן, התיישבו בו יוונים-סורים רבים.
הם והעמונים המקומיים התייחסו באיבה ליהודים הרבים שישבו באזור.
בשנות מרד החשמונאים, יהודה המכבי ואחיו יוחנן חשו לעזרת יהודי הבשן, כבשו כמה מערי האזור והחריבו אותן, ואת היהודים העבירו ליהודה.
בשנת 82 לפנה"ס כבש אלכסנדר ינאי את הבשן מידי הנבטים, אך המצביא והשליט הרומאי פומפיוס סיפח את הבשן לפרובינקיה סוריה.
הקיסר הרומאי אוגוסטוס העניק את הבשן להורדוס, והלה הושיב באזור יהודים מבבל.
ערב המרד הגדול נכללו הבשן והחורן בתחום ממלכת אגריפס השני, ויוסף בן מתתיהו מסר כי בתקופה זו ישבו באזור זה יהודים וסורים מעורבים אלו באלו.
בשנת 295 היו הבשן והגולן יחד שייכים לפרובינקיה סוריה, אך בשנה זו הופרד הבשן מן הגולן וצורף לפרובינקיה ערבייה.
בתקופה הביזנטית המשיך להתקיים יישוב יהודי גדול בבשן, אך יהודי האזור קיבלו מעת לעת הקלות בקיום המצוות התלויות בארץ בשל הימצאותם לצד הנכרים המקומיים, כפי שמעידה כתובת רחוב.
העיר המרכזית של יהודי הבשן הייתה העיר נווה (כיום העיר הסורית נווא), אשר אוסביוס העיד עליה כי הייתה בתקופתו "עיר גדולה של יהודים".
עיירות יהודיות נוספות בבשן הנזכרות בכתובת רחוב הן גשמי (כיום העיירה הסורית ג'אסם) וזיזיון (כיום העיירה הסורית זיזון).
בסוף המאה ה-19 קמה התיישבות יהודית בחורן לפרק זמן קצר, באדמות שנקנו על ידי יהודים .
מקובל לגבול את תחומי הבשן ברכס הר החרמון מצפון, וברכס הרי הגלעד בערוץ הירמוך מדרום.
ממערב הוא גובל בחלקו הדרומי בהרי הגלעד ובחלקו הצפוני ברמת הגולן.
הבשן כולל רמה מישורית שאדמותיה בזלתיות כתוצאה מהתפרצויות של לבה שהחלו בסוף עידן השלישון.
סמוך לחבל הבשן נמצא ה"טראכוניניטיס" .
חבל ארץ זה מוזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, ובברית החדשה.
הרמה השטוחה מתאפיינת בתנובה חקלאית גבוהה, הן בשל פוריותה והן בשל כמות מאגרי המים בשטחה.
הבשלה היא תהליך המתרחש בפירות ובירקות, המהווה את המעבר בין היותם בוסר לבין היותם ראויים למאכל.
בשלב זה הופכים הפירות למתוקים יותר, פחות חומצתיים, פחות ירוקים ורכים יותר.
השלבים בהבשלתו של הפרי מושפעים בידי הורמונים שונים.
הורמון חשוב בתהליך ההבשלה של הפירות הוא ההורמון אתילן, סוג גז המופק על ידי צמחים מחומצת האמינו מתיונין.
במהלך תהליך ההבשלה נהרס הכלורופיל (נעלם הצבע הירוק), ובמקביל נוצרים פיגמנטים, המקנים לפרי או לירק את צבעו.
בפירות בעלי עמילן, כגון בננות, חל פירוק של העמילן, תוך עלייה בריכוז הסוכרים, ובעיקר פרוקטוז וגלוקוז.
הבחלה היא תהליך שמביא להבשלה מהירה של פירות באמצעות חומרים כימיים.
נהוג להבחיל בננות, תמרים, הדרים ועוד.
מאחר שפירות בשלים אינם מתאימים בדרך כלל להובלה, מאחר שהם עלולים להירקב לפני הגעתם ללקוח, נקטפים הפירות לעיתים בעודם בוסריים וממש לפני מכירתם, עוברים תהליך של הבחלה.
התהליך מתבצע במשך שנים רבות באמצעות גז אתילן (Ethylene).
במספר ארצות מתבצע התהליך באמצעות סידן קרביד (Calcium carbide) שבתוספת לחות עובר תגובה כימית המשחררת גז אצטילן המאיץ את ההבחלה.
גז זה עלול להכיל ארסן (Arsenic) וזרחן (Phosphorus) ולכן תהליך זה אסור לשימוש ברוב מדינות העולם.
הַבְחָלָה (בצרפתית אפינז' Affinage) הוא תהליך של הבשלת גבינות בתנאי טמפרטורה, לחות ואוורור מבוקרים, כדי להביא את הגבינה למצב אופטימלי לצריכה.
זהו השלב האחרון והקריטי ביותר בתהליך ייצור גבינות והוא אחראי למרקמה הסופי של הגבינה ולמרבית טעמיה.
הגבינה מכילה מיקרואורגניזמים ואנזימים רבים הפועלים בה.
אלה מפרקים את החלבונים והשומנים שבגבינה, משחררים תמציות טעם ומשנים את מרקמה.
תקופת ההבחלה מספקת תנאי סביבה אידיאלים לתהליכים ביו-כימיים אלה.
את כל הגבינות ניתן לחלק לשתי קבוצות עיקריות: גבינות טריות וגבינות מובחלות.
לגבינות טריות חיי מדף קצרים של שבועות אחדים, ואילו גבינות מובחלות הן מוצרי חלב עם חיי מדף ארוכים יותר, מסדר-גודל של חודשים ואף שנים.
בניגוד לגבינות טריות בהן רמת החומציות מתפתחת ככל שעובר הזמן עד שהחומציות גבוהה מידי לצריכה, בגבינות מובחלות רמת החומציות מוגבלת בזכות תהליך ההגבנה והן נהנות מהגנה בקטריאלית כנגד מיקרואורגניזמים לא רצויים.
הג'וקר הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס של באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת Batman #1 מאפריל 1940 ונוצרה על ידי ביל פינגר, בוב קיין וג'רי רובינסון.
הג'וקר הוא אויבו המושבע של באטמן.
הוא מתואר כפושע משוגע בעל אינטליגנציה גבוהה במיוחד שניחן במראה ובמוטיבים של ליצן ובחוש הומור מעוות וסדיסטי.
אין לו סיפור מקור רשמי, אך במהלך השנים הופיעו מגוון סיפורי מקור פוטנציאליים לג'וקר, כשאלמנט שכיח בהם היה נפילתו למכל כימיקלים והתמוטטות העצבים שעבר בעקבות המאורע הטראומתי.
הג'וקר אחראי למספר רב של טרגדיות בחייו של באטמן, כמו למשל גרימת שיתוקה של ברברה גורדון, ורציחתם של אשתו השנייה של פקד גורדון ושל ג'ייסון טוד, הרובין השני.
הדעות לגבי הקרדיט ליצירתו של הג'וקר חלוקות בין יוצרי הדמות, אולם לפי בוב קיין, השראתם העיקרית הייתה משחקו של שחקן הראינוע הגרמני קונרד ויידט בסרט "האיש הצוחק" משנת 1928.
דמותו של הג'וקר מדורגת במקום הראשון ברשימת מאה הנבלים הגדולים של כל הזמנים לפי מגזין ויזארד, במקום השני ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים לפי אתר IGN, וכן במקום השמיני ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
לג'וקר אין כל סיפור מקור רשמי, ואפילו שמו האמיתי אינו ידוע.
בספר הקומיקס "באטמן: הבדיחה ההורגת", הג'וקר אומר: "לפעמים אני זוכר את עברי בדרך אחת, לפעמים בדרך אחרת.
אם אני רוצה שיהיה לי עבר, אני מעדיף שהוא יהיה רב-ברירתי!".
בספר הקומיקס Arkham Asylum: A Serious House on Serious Earth, שנכתב על ידי גראנט מוריסון, נאמר שהג'וקר אינו בהכרח מטורף, אלא בעל "שפיות על" שבה הוא יוצר את עצמו בכל פעם מחדש כדי להתמודד עם אורח החיים הכאוטי של העולם המודרני.
בחוברת Detective Comics #168 מפברואר 1951 נאמר שהג'וקר היה בעברו כימאי המתכנן לשדוד את החברה עבורה הוא עובד, והוא עוטה עליו את זהות הפושע "הברדס האדום".
לאחר הגנבה הוא פוגש בבאטמן פנים מול פנים, ובסוף הקרב ביניהם הוא נופל לתוך מכל מלא בכימיקלים.
הוא יוצא מהמכל עם עור לבן, שפתיים אדומות, שיער ירוק וטירוף נצחי.
העלילה השכיחה ביותר מוצגת ב"הבדיחה ההורגת", לפיה הג'וקר (לעתיד) הוא מהנדס העובד במפעל לכימיקלים מסוכנים, שמאמין שיש לו כישרון להומור וסטנדאפ.
הוא מתפטר מעבודתו והופך לקומיקאי סטנד-אפ, אך נכשל נחרצות.
כשהוא נואש לפרנס את אשתו ההריונית, הוא מסכים לשתף פעולה עם שני נוכלים בפריצה למפעל בו עבד.
בגרסה זו של הסיפור, הכינוי "ברדס אדום" ניתן לאיש הקשר בכל מקרה פשע.
בזמן התכנון, המשטרה מספרת לו שאשתו נהרגה.
המהנדס השכול מנסה להתחמק מהפשע אותו הוא אמור לבצע, אך שני הנוכלים האחרים מכריחים אותו לעזור להם.
כשהם פורצים למפעל, המאבטחים פותחים באש כנגדם, ושני הנוכלים נהרגים.
המהנדס מנסה לברוח, אך נעצר על ידי הבאטמן.
המהנדס המפוחד קופץ למכל כימיקלים, וכאשר הוא מגיח מהשפך הסמוך הוא מסיר את הברדס ומגלה את השתקפותו: עור לבן כגיר, שפתיים אדומות כאודם ושיער ירוק ובהיר.
כל זה בנוסף למאורעות היום השונים מטריפים את דעתו של המהנדס וגורמים לו להפוך לאדם שהוא היום.
עלילה שלישית, המוסברת בסיפור Case Study של הכותב פול דיני והאמן אלכס רוס, מציגה את הג'וקר כמאפיונר סדיסטי שעושה את דרכו במעלה שרשרת המזון של פושעי גות'אם סיטי והופך לראש ארגון פשע.
עדיין מונע על ידי ריגושיו ודחפיו הפנימיים, הג'וקר יוצר את זהות "הברדס האדום" כדי לבצע פשעים קטנים עד שהוא פוגש בבאטמן ונלחם עמו, מה שמוביל לתאונתו.
עם זאת, הסיפור מציע כי הג'וקר מעולם לא איבד את שפיותו, כי אם יצר את פשעיו בצורה שתיראה כאילו משוגע עשה אותם, ובכך לטעון לאי-שפיות ולחמוק מעונש מוות.
סיפור מקור נוסף משנת 2007 בחוברות Batman Confidential #7-12, מציג מחדש את הג'וקר כמתנקש מיומן בשם ג'ק נפייר, והפעם מבטל לחלוטין את זהות "הברדס האדום".
בהופעותיו הרבות החל מחוברת Batman #1, הג'וקר היה מטורף רצחני עם מראה מוזר שעוצב אחרי קלף הג'וקר.
למרות ההצעה כי הג'וקר יהרג בהופעתו השנייה, הוא המשיך להופיע אך תיעתע בקוראים כאשר נמלט מרודפיו ללא כל מאמץ וכביכול מת בשלל דרכים (נפילה מצוק גבוה, נלכד בבניין בוער וכיוצא בזה).
מהרגע הראשון שבו הוצג הג'וקר, הוא ביצע אין ספור פשעים, הן משעשעים והן אלימים.
באטמן עצמו אמר שהפשעים אותם הג'וקר מבצע הגיוניים לו בלבד.
בהופעתו הראשונה, הג'וקר מותיר את קורבנותיו כשעל פניהם חיוך רחב, דפוס פעולה שנמשך לאורך השנים ונחשב לחלק מאפיונה של הדמות.
בסיפור The Joker Walks the Last Mile, הג'וקר מוצא להורג בכיסא החשמלי, אך נמלט לאחר שהוא מביים את מותו.
הסיכון הכפול מונע מבית הכלא להוציאו להורג בפעם השנייה.
כשהוא משוחרר לחופשי, הג'וקר מעמיד פני השומרוני הטוב, אך במהרה חוזר לדרכיו הנושנות.
בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, בעקבות הטלת הצנזורה על החוברות, הג'וקר שורטט מחדש כדמות בלתי מזיקה, של שוטה מגחך.
הוא נעלם כמעט לגמרי מחוברות הקומיקס של באטמן.
דמותו של הג'וקר בסדרת הטלוויזיה של שנות ה-60 מאופיינת היטב בדרך זו.
הדמות עוצבה מחדש בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 בידי הכותב דניס אוניל והאמן ניל אדמס.
החל מהסיפור The Joker's Five Way Revenge (חוברת #251), הג'וקר חוזר לשורשיו הרצחניים, הורג אנשים כגחמה, וכן עורך קרב מוחות מתמשך עם באטמן,.
ברצף החוברות Detective Comics #471-476 (אוגוסט 1977-אפריל 1978), הכותב סטיב אנגלהארט והמאייר מרשל רוג'רס העניקו לג'וקר אלמנטים המעמיקים את חומרת טירופו.
אלמנטים אלה משורטטים היטב בסרט משנת 1989 וכן בסדרת האנימציה של שנות ה-90. הג'וקר גם קיבל סדרה משלו בשנות ה-70 בת תשע חוברות, שבה הוא הפרוטגוניסט הראשי ונלחם נגד גיבורים ונבלים כאחד, אם כי עדיין מושרש בו היצר הרצחני המבדיל אותו מהיותו אנטגוניסט מושלם.
עיבוד זה של הדמות נשאר גם במיני סדרות "באטמן: מוות במשפחה" ו"הבדיחה ההורגת" משנת 1988, מה שעזר להגדיר את הדמות בעידן המודרני בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים ביקום DC של שנת 1986.
בסיפור "באטמן: הבדיחה ההורגת", הג'וקר יורה ללא חרטה בברברה גורדון, שהייתה ידועה עד כה כבאטגירל ובסיפורים מאוחרים תיוודע כאורקל.
מאורע זה גורם לה לשיתוק.
לאחר מכן הוא חוטף את פקד ג'יימס גורדון, וגורם לו לצפות שוב ושוב בתמונות עירום של בתו הפצועה, כשהוא אומר ש"יום רע אחד יכול לגרום לאדם לאבד את שפיותו".
הג'וקר לועג לגורדון בציינו כי הוא "האדם הממוצע", אישיות נאיבית שסופה לאבד את שפיותה.
באטמן מצליח להציל את גורדון ומסכל את תוכניתו של הג'וקר.
גורדון מצליח לשמר את שפיותו ואת ערכי המוסר שעליו הוא מושתת, אם כי הוא סובל מטראומה נפשית.
הוא מבקש מבאטמן לעצור את הג'וקר "לפי הספר", בהדגישו כי זוהי הדרך לפיה שניהם פועלים.
לאחר מאבק בין באטמן לג'וקר, באטמן מנסה לעזור לג'וקר מתוך מטרה לאשפז אותו, אך הג'וקר מסרב.
עם זאת הוא מראה הערכה, כשהוא מספר לבאטמן בדיחה.
הדבר גורם לבאטמן לצחוק, מה שאינו אופייני בדרך כלל לדמות.
הג'וקר רוצח את ג'ייסון טוד, הרובין השני, בסיפור "באטמן: מוות במשפחה".
טוד מגלה שאמו הביולוגית נסחטת על ידי הג'וקר.
היא בוגדת בבנה כדי למנוע בכך את חשיפתה כגנבת תרופות, מה שגורם לטוד לחטוף מכות אכזריות מהג'וקר עם מוט ברזל.
הג'וקר שם את טוד ואמו במחסן ישן, ומפוצץ אותו בדיוק כשבאטמן מגיע לאזור.
מותו של ג'ייסון טוד גורם לבאטמן להפוך לאובססיבי בקשר לג'וקר.
בסיפור Mad Love, Arkham Asylum, הפסיכולוגית הארלין קווינזל מעלה את ההשערה כי הג'וקר מזייף טירוף כדי לחמוק מעונש מוות.
כשהיא מנסה לאיים עליו, הג'וקר מספר לה על חוויית התעללות בילדים שהייתה לו כשהיה ילד, כדי לזכות בסימפתיה שלה.
הארלין מתאהבת בג'וקר, ומאפשרת לו לברוח מארקהם אסיילום מספר פעמים, עד שהיא נחשפת.
היא משתגעת מרוב האובססיה, ולבסוף הופכת להארלי קווין, חברתו ושותפתו של הג'וקר.
במהלך הסיפור "באטמן: שטח הפקר", הג'וקר רוצח את אשתו השנייה של גורדון, שרה אסן-גורדון.
הוא מקניט את גורדון, אפילו לאחר שבאטמן עוצר אותו, עד אשר גורדון יורה לו בפיקת הברך.
הג'וקר מתעצב מהעובדה שייתכן ולא יוכל ללכת שוב, אך מיד לאחר מכן פורץ בצחוק רועם בטוענו שהבין את הבדיחה, וגורדון פשוט נקם את בתו, המשותקת לכיסא גלגלים.
הוא נלקח למעצר בארקהם, אולם משתלט על המסוק שמוביל אותו ונמלט.
באירוע הקרוס-אובר "באטמן: הצחוק האחרון", הג'וקר מאמין כי הוא גוסס, והוא מתכנן מסע פשיעה אחרון וגרנדיוזי.
מתוך מטרה להדביק את העולם בגז שלו, הוא מתמרן קבוצת אסירים בעלי כוחות-על לסייע לו להימלט ומשחרר אותם לחופשי כדי לזרוע הרס וחורבן בעיר.
נשיא ארצות הברית לקס לות'ר מכריז מלחמה על הג'וקר.
בסוף המשבר האינסופי, הג'וקר הורג את אלכסנדר לות'ר, גיבור המשבר בעולמות האינסופיים והאויב המרכזי בסיפור זה לאחר שנודה מחברת הצדק של אמריקה.
ב-Batman #655, שוטר משוגע המתחזה לבאטמן יורה לג'וקר בפרצוף ומותיר אותו מצולק ופגוע נפשית.
לאחר מספר ניתוחים פלסטיים וטיפולי פיזיותרפיה, הג'וקר צץ מחדש ב-Batman #663 במראה חדש, כשחיוך הגלאזגו שלו נותר מקובע.
בזמן כליאתו בארקהם, הג'וקר מפתח גז צחוק קטלני יותר ומורה להארלי קווין להשתמש בגז כדי להרוג את שותפיו לפשע ובכך לסמל לעולם את לידתו ה"רוחנית" המחודשת.
בהמשך, הוא יוצא למסע הרג רצחני בארקהם, ומנסה להרוג את הארלי (שמותה יהווה שורת המחץ האחרונה בלידתו המחודשת), אך נעצר בידי באטמן.
אירועים אלו מובילים לשותפותו של הג'וקר עם ארגון הכפפה השחורה במאמצם המשותף להשמיד את באטמן.
המיני-סדרה משנים 2007–2008 Salvation Run מביאה את גלותם של הג'וקר ושתי סיעות של פושעים לכוכב כלא מרוחק.
הוא נאבק עם לקס לות'ר על שליטה, אך נאלץ לעזור בהדיפת פלישה של כוחותיו של דארקסייד.
בהמשך, הוא נמלט חזרה לכדור הארץ באמצעות מכשיר טלפורטציה עם מספר נבלים ששרדו.
לאחר שחזר לכדור הארץ, הג'וקר מוצא את עצמו שוב אסיר בארקהם.
באטמן עורך לו ביקור ומתחקר אותו על הכפפה השחורה, אך הג'וקר עונה רק על ידי שליפת רצף קלפי משחק ידו של איש מת.
במהלך פגישת פיזיותרפיה שגרתית, הג'וקר מקבל הצעה להצטרף למסע צלב כנגד באטמן.
הוא משתף פעולה, אם כי הוא מודע לעובדה שמדובר בפארסה, שכן הוא יודע שבאטמן ישרוד את ניסיונות ההתנקשות נגדו.
הוא רוצח את אחד מחברי ארגון הכפפה השחורה ונמלט באמבולנס, אך נעצר בידי בנו של באטמן, דמיאן ויין.
לא נשמע מהג'וקר מאז קשת הסיפור "באטמן: נוח בשלום", שבה דיק גרייסון נוטל את זהות באטמן לאחר שברוס ויין נעלם בסוף אירועי המשבר האחרון.
בלש/עיתונאי בריטי בשם אוברון סאקסטון מופיע בגות'אם בתחילת הרצת החוברות Batman and Robin, והוא קורא לעצמו בכינוי "חופר הקברים".
בזמן הופעתו מופיע גם רוצח ששם לעצמו מטרה לרצוח את חברי כנופיית הכפפה השחורה.
הבאטמן החדש מתעמת מול סאקסטון בנוגע למעורבותו ברציחות, והסיק מכך שאותם אנשים נרצחו בדרך פעולה הכוללת בדיחות.
או אז, סאקסטון מסיר את מסכתו ומתגלה כג'וקר.
לאחר שהג'וקר נאסר פעם נוספת, הוא נראה כמי שאינו מעריך נכונה את הרובין הנוכחי (דמיאן ויין), וזאת בניסיון לזכות ברחמיו.
כתגובה, הוא זוכה להכאה במוט ברזל (בדומה לדרך בה הוכה ג'ייסון טוד בבאטמן: מוות במשפחה) בידי דמיאן.
הג'וקר מגלה כי דמיאן הוא בנו של יריבו באטמן, וזאת עקב דמיון רב בין השניים.
שוטרי משטרת גות'אם מתעלמים מתחינותיו של הג'וקר לעזרה, לאחר שהם רואים שרובין יכול לטפל בו בעצמו.
אולם, חוסר הישע של הג'וקר מתברר אף הוא כתחבולה.
הוא שורט את רובין בעזרת ציפורניו, שמשוחות ברעלן, מגלה לו כי תמרן את האירועים לטובתו ועלב ברובין על שסיפק לו את אותו כלי נשק שהרג את ג'ייסון טוד.
הג'וקר משיג ידו על חגורת האביזרים של רובין ונמלט, תוך שהוא משחרר את הרעלן שלו על המון מתקהל ומוביל את באטמן ובני בריתו לעימות גורלי עמו.
בהמשך, הוא מופיע במקום לא ידוע יחד עם רובין - כשהוא כבול ופיו חסום - ומחזיק בנשק גרעיני.
העזרה מגיעה מכיוון באטמן המקורי (שחזר לאחר אירועי "שובו של ברוס ויין"), שעוזר לגרייסון ולדמיאן להילחם נגד ארגון הכפפה השחורה ונסיך הפשע בקרב שמתמשך באחוזת ויין ובמערת העטלף.
הבאטמן השני רודף אחר הג'וקר, בעוד באטמן המקורי, רובין ואלפרד מנטרלים את הנשק הגרעיני ומביסים את שארית חברי הכפפה השחורה.
בארקהם אסיילום, הג'וקר מוכנס לכתונת משוגעים ופיו נחסם, והוא נלקח לפסיכולוג.
אולם, הוא נמלט כאשר הסוהרים המובילים אותו נוגעים בטעות בעורו ומודבקים ברעלן.
באטמן מגלה שייתכן והג'וקר תקף את אשתו של גורדון ברעלן שלו.
הוא מאתר את מחבואו של הג'וקר ונלחם נגדו.
לאחר שהוא מביס אותו, באטמן מזהיר את הג'וקר שלא יטריד את משפחתו של גורדון, אך הג'וקר מגלה לו כי התוקף עצמו היה בנו של גורדון, ג'יימס גורדון ג'וניור.
הג'וקר מוצג מחדש באתחול המחודש שנעשה ליקום DC כרוצח סדרתי שנרדף בידי משטרת גות'אם בחוברות Detective Comics.
חזותו החיצונית של הג'וקר השתנתה במעט בגרסה זו.
לאחר קרב עם באטמן, הג'וקר נלקח לארקהם אסיילום, שם פרצופו נחתך מעליו בידי נבל בשם "מייצר הבובות".
כאשר התגנבה לאוזני הארלי קווין השמועה כי ייתכן והג'וקר מת, הדבר מעיק עליה מאוד והיא מחליטה לבגוד ביחידת המתאבדים ולהסגיר את עצמה למשטרת גות'אם במטרה למצוא את פרצופו החתוך של הג'וקר.
תוכניתה משתלמת והיא מוצאת אותו.
הג'וקר חוזר - כעת פרצופו מחובר לראשו בעזרת רצועה - ומשחזר מחדש את פשעיו בתואנה כי הוא רודף אחר ראש העיר כשם שעשה בתחילת קריירת הפשע שלו.
אולם, הוא הורג את צוותו של ראש העיר במקום.
ביקום אלטרנטיבי שנוצר לאחר שבארי אלן ניסה לשנות את ההיסטוריה ולהציל את אמו ממוות, התברר שברוס עצמו נורה על ידי ג'ו צ'יל במקום הוריו, ששרדו.
בעקבות החוויה, מרת'ה ויין נשלחת לטיפול נפשי, אך זה לא עוזר.
לבסוף, תומאס ויין (שמתפקד כבאטמן ביקום זה) מבקש ממנה לחייך מכיוון שעבר זמן ושהוא מתגעגע לחיוך שלה.
מרת'ה "מאמצת" את חלקו האחרון של המשפט ולאחר שתומאס הורג את צ'יל כנקמה על רצח בנו, מרת'ה חותכת את לחייה ויוצרת חיוך מעוות, לאחר מכן מאמצת רשמית את זהותה כג'וקר ביקום זה.
במהרה, מרת'ה, כג'וקר מתחילה במסע פשע ביחד עם דמות נוספת של ליצנית בשם "יו יו" (גרסה מקבילה להארלי קווין ביקום זה).
בסופו של דבר, כאשר תומאס מספר לה שבנם חי ביקום מקביל, אך מתפקד כבאטמן, מרת'ה המזועזעת מנסה לברוח מתומאס, אך מאבדת את אחיזתה ונופלת אל מותה.
גרסה זו היא מעין שילוב בין באטמן לג'וקר מיקום מקביל.
גרסה זו נוצרה לאחר שהג'וקר המקורי, שלמד שהוא גוסס בעקבות הכימיקלים שהפכו אותו לג'וקר, מגלה את זהותו הסודית של באטמן.
כאקט אחרון, הג'וקר חוטף ילדים ברחבי גות'אם והורג את הוריהם למולם כאשר בו זמנית באטמן המוכנע חוזה במעשה בחוסר יכולת להגיב.
לבסוף, באטמן משתחרר מכלאיו ורוצח את הג'וקר תחת התקף זעם, אך אדים כימיים רעילים בוקעים מגופתו ובאטמן נושם אותם.
מספר ימים לאחר מכן, באטמן (תחת השפעת הכימיקלים) הופך למעין שילוב בין הבאטמן והג'וקר ורוצח את חברי ליגת הצדק ומאיים להשתלט על הרב-יקום בעזרת גרסאות מרושעות של באטמן מיקומים אחרים.
בגרסה זו, ביקום-22 האפל, הג'וקר, יחד עם הארלי קווין, חוטף את לויס ליין ההריונית ומתמרן את סופרמן להרוג אותה לאחר שסימם אותו בעזרת גז המעורבב עם קריפטונייט.
לאחר שסופרמן הורג את לויס בשוגג, מופעלת פצצה שהורגת את רוב תושבי העיר "מטרופוליס".
בעקבות יגונו, סופרמן רוצח את הג'וקר בדם קר כנקמה על מות אשתו והופך לדיקטטור שיוצר מדינת משטרה בארצות הברית.
הג'וקר מהיקום "הראשי" ("prime earth") נשאב לתוך יקום זה וניסה להחליף את הג'וקר המקומי, אך הרלי קווין, בין מנהיגות המרד, מסרבת לקבל אותו.
בגרסה זו, מוצגת לווייתו של באטמן ובה חבריו ואויביו מספרים כל אחד על ההיכרות שלהם עם הגיבור.
במהלך הלוויה, אלפרד מספר שברוס איבד את שפיותו לאחר מות הוריו.
כדי לסייע לו, אלפרד שכר מספר שחקנים שהוא מכיר במטרה שאלו יתחפשו לנבלי על ויתנו לברוס סיבה להמשיך לחיות.
בסיפור זה, את תפקידו של הג'וקר אימץ אלפרד עצמו.
הג'וקר גולם על ידי מספר שחקנים בסדרות ובסרטים השונים שנעשו על באטמן.
השחקן סיזר רומרו גילם את הדמות בסדרת הלייב אקשן משנות ה-60 (וכן בסרט משנת 1966) והקנה לה אפיון הומוריסטי.
ג'ק ניקולסון גילם את הג'וקר בסרט "באטמן" משנת 1989, שהציג את הדמות בצורה רצינית ואלימה יותר.
מארק המיל דיבב את הג'וקר בסדרות הנפשה שונות, בסרטי הנפשה ובמשחקי המחשב באטמן ארקהם אסיילום, ובאטמן: ארקהם סיטיובאטמן: ארקהם נייט.
הית' לדג'ר גילם את הדמות בסרט "האביר האפל" משנת 2008, בו הג'וקר מוצג כאידאולוג אנרכיסט.
ג'ארד לטו גילם את הדמות בסרטי היקום הקולנועי של DC.
בסרט הסולו "ג'וקר" גולם הג'וקר בידי חואקין פיניקס.
בסרט "באטמן" משנת 2022 גולם הג'וקר בידי בארי קיוגן.
בסרט גילם ג'יי קרול נאיש את טיטו דקה, האיש שיהפוך לג'וקר.
טיטו דקה היה נסיך יפני לבקן ונמוך קומה שנשלח לגות'האם סיטי כסוכן חשאי מעט לפני ההתקפה על פרל הארבור, שם בגד בסופו של דבר באומתו, ניסה לבנות נשק גרעיני חזק מספיק בשביל להשמיד את כדור הארץ, כיוון שלדבריו 'בדיחה שנמשכת ונמשכת כבר לא מצחיקה'.
דמותו נזכרת כדמות שקטה ונמוכה, אשר נותנת לצופה תחושה שהוא הדבר המסוכן ביותר בחדר ומלווה בפסקול שהולך ומתדרדר לטירוף ככל שהסרט מתקדם.
השחקן סיזר רומרו גילם את הדמות בסרט משנת 1966 והקנה לה אפיון הומוריסטי, על אף שמן הנבלים הוא קיבל הכי פחות זמן מסך הוא נזכר בחיבה, בין השאר בגלל שהשחקן סירב לגלח את שפמו לתפקיד, וחשב שאיש לא יבחין בו מתחת לאיפור.
בסרט הוא עוזר לפינגווין ולרידלר להוציא לפועל את תוכניתם הזדונית
דמותו של הג'וקר בסרטו של טים ברטון מופיעה בתחילה כגנגסטר בשם ג'ק נפייר, יד ימינו של המאפיונר קארל גריסום (ג'ק פאלאנס).
נפייר אחראי למותם של עשרות חפים מפשע, ביניהם הוריו של ברוס ויין (מייקל קיטון), הלא הוא באטמן.
כמו כן, נפייר מנהל רומן עם חברתו של גריסום, דבר שגורם לגריסום לדרוש את חיסולו.
נפייר מצליח לחמוק מהמתנקש והורג אותו, אך דמותו נותרת מצולקת לאחר שהוא מתעמת עם באטמן, נורה בפניו כתוצאה מהדף אקדחו ונופל לתוך מכל כימיקלים.
חיוכו הזדוני הוא תוצאה של ניתוח פלסטי גס שנעשה בו ופגיעה בעצבים.
נפייר משתגע לגמרי מההשתקפות של עצמו במראה, רוצח את מעסיקו לשעבר, משתלט על המאפיה ויוצא לזרוע הרס בעיר.
כשהוא משתמש בידע שלו בכימיה הוא מרעיל רבים מתושבי העיר על ידי מוצרי קוסמטיקה.
ברוס שמגלה שהג'וקר אחראי למות הוריו ומחליט להתעמת מולו.
באופן אירוני, הג'וקר "יצר" את הבאטמן, בעוד שהבאטמן "יצר" את הג'וקר.
בסוף הסרט, הג'וקר מוצא את מותו לאחר שנופל ממסוק אחרי שבאטמן קשר אותו לפסל גרוטסק על גג הקתדרלה של גות'אם סיטי.
הג'וקר, שגולם על ידי ג'ק ניקולסון, זכה לביקורות טובות.
מגזין ניוזוויק ציין כי הסצנות הטובות ביותר של הסרט הן בזכות הקומדיה השחורה והסוריאליסטית של הדמות.
בשנת 2003, מכון הסרטים האמריקאי דירג את ביצועו של ניקולסון כג'וקר במקום ה-45 מתוך 50 נבלי הסרטים של כל הזמנים.
דמות הג'וקר בסרט "האביר האפל" נחשבת לזכורה ביותר ולטובה ביותר יש הטוענים שהוא זה שהפך את הסרט למה שהוא.
הסרט "האביר האפל" מדורג על ידי אתר IMDb, נכון לינואר 2024, בתור הסרט השלישי הטוב ביותר בכל הזמנים.
גרסת הדמות בסרט "האביר האפל" משנת 2008 גולמה על ידי הית' לדג'ר, שתיאר אותה כ"ליצן פסיכופת, סכיזופרן ורוצח המונים עם אפס אמפתיה".
בסרט, הג'וקר שודד בנק של המאפיה ומצליח לגרום לאנשי המאפיה להעסיקו כדי שיהרוג את הבאטמן (כריסטיאן בייל).
בהדרגה מתגלה כי הג'וקר מתכנן להשליט סדר חברתי חדש באמצעות מעשי טרור ואנרכיה בגות'אם סיטי.
הג'וקר מתהדר בחיוך גלאזגו מפה לאוזן, ולאורך הסרט מספר לקורבנותיו סיפורים מנוגדים לגבי מקורו.
בגרסה הראשונה, שאביו חתך את פניו בעזרת סכין כשהוא היה קטן באומרו לו "למה אתה כל כך רציני?
בוא נעשה לך חיוך על הפנים".
בגרסה השנייה, שהייתה לו אישה, אך בריונים חתכו לה את השפתיים ולכן הוא עשה לעצמו את אותו הדבר בעזרת סכין גילוח כדי לגרום לה לחייך יותר אך היא עזבה אותו.
שערו הירוק ופניו הלבנות מוסברות בסרט כאיפור.
בניגוד לדמותו בקומיקס, הג'וקר כאן נושא כלי נשק, לרבות סכינים.
הוא אחראי למותה של רייצ'ל דוז (מגי ג'ילנהול), אהובתו של ויין, וכן ליצירתו של דו-פרצוף (ארון אקהרט).
במאי הסרט, כריסטופר נולאן, הבין שבשביל הדמות המסובכת של הג'וקר הוא יצטרך שחקן שיצליח להדהים את הקהל, והשחקן הזה נבחר להיות לדג'ר, שלפי הביקורות עד כה הצליח להפוך את הג'וקר ליצירת מופת.
לדג'ר תכנן כיצד הדמות תדבר ותנוע, ולהבליטה משאר הדמויות באמצעות תנועותיו הפיזיות ודרך הדיבור הליצנית שלו.
המטרה העיקרית של לדג'ר הייתה להפוך את הג'וקר לדמות שונה לגמרי ממה שהיא הוצגה על ידי ג'ק ניקולסון.
הדמות בסרט הושפעה מאוד מספרי קומיקס שהציגו את העומק של הדמות, כשבין השפעותיו של לדג'ר בזמן יצירת הדמות היו הסרט "תפוז מכני" וסיד וישס.
ב-22 בפברואר 2009, לדג'ר זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על ביצועו.
פול דיני אמר שהג'וקר הנוכחי שונה לגמרי מכל הג'וקרים שעד כה נראו, והוסיף שלפי דעתו הג'וקר הנוכחי הוא יצירת מופת שאין שנייה לה, והוא ייזכר לנצח בתור דמות מדהימה ויוצאת דופן .
לאחר שלדג'ר מת, במאי הסרט אמר שהסרט יוקדש ללדג'ר.
נולן הוסיף שלפי דעתו זה היה התפקיד הטוב ביותר של לדג'ר אי פעם, והוא ללא ספק שחקן מדהים שנכנס לנעליים של דמות מדהימה .
אנשים רבים טוענים שטירופה של הדמות והצורך להיכנס לנעליו הגדולות של ניקולסון בתפקיד הג'וקר, הוביל את לדג'ר לקחת את התפקיד בצורה רצינית מדי, וכך הובילה לאובדן שפיותו שגרם למותו.
בסדרת הטלוויזיה "גות'האם", השחקן קמרון מונאהן מגלם את דמות האב טיפוס של הג'וקר, בנה של רקדנית בקרקס בשם ג'רום ואלסקה, אשר רצח אותה עקב מצבו הפסיכוטי, שהתגלה גם במהלך אותו פרק שהופיע.
במהלך הסדרה הוא מוצא את מותו ונראה כי תיעוד פשעיו יהווה את מקור ההשראה לג'וקר העתידי.
בעונה השלישית, ג'רום חוזר לחיים באמצעות אחד ממעריציו, וכל רצונו הוא להשליט כאוס ושיגעון בעיר.
לקראת סוף העונה ג'ים גורדון מצליח לתפוס את ג'רום ולהכניס אותו למוסד ארקהאם לחולי נפש, שם הוא ממשיך לתכנן את תוכניתו.
בעונה הרביעית מתגלה כי לג'רום ישנו אח תאום בשם ג'רמיה, שגם אותו גילם מונאהן, והוא האחד שיהפוך להיות הג'וקר.
במסגרת סדרת סרטי היקום הקולנועי של DC קומיקס, את דמות הג'וקר גילם ג'ארד לטו בסרט "יחידת המתאבדים" שיצא באוגוסט 2016. ובהופעת קמע בליגת הצדק: גרסת סניידר שיצא במרץ 2021.
בסרט הג'וקר מוצג באור חדש: עור חיוור כמת, שערות ירוקות מסורקות לאחור, בעל קעקועים רבים על גופו ושיני כסף תותבות ואף בעל קעקוע במצחו.
על המראה של הג'וקר החדש ג'ארד לטו הסביר ואמר "רצינו שהג'וקר יהיה שונה מזה שהוצג ב'האביר האפל' כלומר, הוא עדיין נשאר פסיכופת אבל רצינו להציג אותו באור אחר מהסרטים האחרים".
בסרט עצמו הג'וקר זוכה לזמן מסך קטן יחסית של 30 דקות אך מצליח להיזכר כביצוע הגרוע בכל הזמנים של הדמות (אם כי השחקן טען שצולמו סצנות רבות יותר בהשתתפותו שהוסרו בעריכה).
הוא מוצג כמי שמאוהב בהארלי קווין ומנסה לשחררה ממאסר ולבסוף מצליח בכך.
בריאיון לתוכניתו של קונאן אובריין, ג'ארד לטו הסביר: "ובכן, כדי למצוא את הצחוק והקול הנכון עבור הג'וקר, ניסיתי מספר קולות וצחוקים מרושעים שונים ובדקתי מה יותר מטריד עבור הציבור", אנשים בסופו של דבר נתנו לצחוקו ציון נמוך.
בליגת הצדק: גרסת סניידר הוא מופיע באותו עור חיוור ושערות ירוקות, אך ללא קעקועים כלל ובעל שיער ארוך, גרסה שהמעריצים אהבו הרבה יותר.
בסרט מוצגת אחת הגרסאות לסיפור המקור של הג'וקר, שמציגה אדם בשם ארתור פלק, שבשל התעמרות החברה מתדרדר למצבו הפסיכוטי המוכר.
מראהו החיצוני, כמו בעלילת הסרט "האביר האפל", מוסבר על ידי איפור.
לסרט אין כל קשר לסרטים קודמים או לקומיקס והוא מציג עיבוד מחודש ואנושי יותר לדמות.
בסרט "באטמן" משנת 2022 מגולם הג'וקר בידי בארי קיוגן בהופעה קצרה לקראת סוף הסרט.
בסדרות האנימציה "באטמן: איש העטלף" והמשכה "הרפתקאותיו החדשות של באטמן", דמותו של הג'וקר דובבה על ידי מארק המיל.
בסרט האנימציה "באטמן: מסיכת התעתועים" התגלה כי הג'וקר היה מתנקש עבור איש המאפיה סלבטורה ואלסטרה, וכי השם ג'ק נפייר אינו אלא כינויו, אחד מני רבים.
המיל הוסיף ודובב את הדמות גם בפרקים Injustice for all, A better world ו-Wild Cards של "ליגת הצדק: סדרת האנימציה", שבו הוא שותל מספר פצצות ברחבי לאס וגאס ועוקב אחר חברי הליגה כשהם מחפשים אחריהן בדרך של תוכנית מציאות אך בפועל תוכניתו זדונית ומתוחכמת הרבה יותר.
כמו כן, המיל דיבב את הדמות בסרט האנימציה "באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר".
עיבוד שונה לדמותו של הג'וקר נעשה בשנת 2004 עם שידורה של סדרת האנימציה "הבאטמן", בדיבובו של קווין מייקל ריצ'רדסון.
בגרסה זו הדמות מופיעה בחליפת משוגעים בצבעי סגול-צהוב, בכפפות חסרי אצבעות, שיער ירוק פרוע ועיניים אדומות.
הדמות הייתה משולחת רסן ומאיימת, הנעה ונלחמת בשיטת וו-שו.
בעונה השנייה של הסדרה הוא מופיע בחליפה המוכרת.
אפיון הדמות נלקח מתור הכסף של הקומיקס.
בסדרה "באטווילס" הג'וקר מוצג כבעל אותו אופי של תור הכסף של הקומיקס, כשהוא בעל חליפה צבעונית ותסרוקת כפי שהייתה לדמות שגילם ג'ארד לטו.
בסדרה הוא נוהג במסחרית בעלת פטנטים משלה.
הג'וב האיטלקי הוא סרט פעולה בריטי בכיכובו של מייקל קיין.
הסרט זכה לפופולריות רבה בארץ מוצאו ובעולם.
צ'ארלי קרוקר (מייקל קיין) יוצא מהכלא ורוצה לבצע "ג'וב" גדול - שוד אשר יבטיח את קיומו.
התוכנית היא לגנוב משלוח מטילי זהב בשווי 4 מיליון דולר, העומד להגיע מסין לטורינו.
התוכנית כולה מתבצעת מתחת לאפה של המאפיה שלא מצליחה ליטול בה חלק.
מי שכן מסייע לצ'ארלי הוא ברידג'ר (נואל קאוורד), מנהיג מאפיה הנמצא בכלא.
צ'ארלי מארגן צוות מוחות: מומחה למחשבים, פרופ' סימון פיץ' (בני היל), נהג מרוצים ומומחה לכל דבר.
הוא מתרגל עימם נהיגה ונוטל עמו לטורינו שלוש מכוניות מיני קופר, שתי מכוניות מתוצרת יגואר ואוטובוס.
הצוות מגיע לטורינו במסווה של קבוצת אוהדי כדורגל בריטים.
מומחה המחשבים מצליח להגיע לחדר הבקרה של הרמזורים ומחליף את התוכנה.
כאשר מטען מטילי הזהב המאובטח מגיע למרכז העיר, משתבשת לפתע פעולת הרמזורים ונגרם פקק תנועה קולוסלי.
החבורה מנצלת את הבלגן ומשתלטת על השיירה.
מטילי הזהב עוברים אל שלוש מכוניות המיני קופר.
המכוניות מתמרנות בעיר הפקוקה בכישרון מדהים לצלילי הנעימה "הנה חברה עם כושר הישרדות עצמית".
המכוניות עוברות בגלריות של רחובות טורינו, נעות במעגל רציפי אצטדיון, יורדות לנהר ומתקדמות לעבר גבול שווייץ.
בדרך עולות המכוניות בזו אחר זו אל בטנו של האוטובוס, פורקות את מטענן ומושלכות אחר כבוד אל המדרונות.
באחד הסיבובים החדים בהרי האלפים, סוטה האוטובוס ממסלולו ונעצר על פי תהום.
כדי לאזן את משקל מטילי הזהב המונחים באחורי האוטובוס מעל התהום, החבורה מתקבצת בקדמת האוטובוס.
מייקל קיין - צ'ארלי קרוקר
נואל קאוורד - מר ברידג'ר
בני היל - פרופסור סיימון פיץ'
טוני בקלי - קאמפ פרדי
רוסאנו בראצי - רוג'ר בקרמן
הסרט צולם באתרים שונים באיטליה, בריטניה, ואירלנד.
השוד ומרדפי המכוניות שבעקבותיו צולמו בטורינו, למעט המרדף בצינורות הביוב שצולם באזור קובנטרי.
הסצנות בתוך בית הכלא עם מר ברידג'ר צולמו בכלא קילמיינהאם שבדבלין.
בסרט נעשה שימוש במספר רב של מכוניות שונות, ביניהן:
המכונית בה נוהג רוג'ר בקרמן בסצנת הפתיחה של הסרט היא למבורגיני מיורה.
בשביל צילום המכונית שנזרקת לנקיק, השתמשו במכונית אחרת מאותו הדגם שעברה תאונה קשה.
המכוניות שבהן נמלטים השודדים עם הזהב ונמלטות במרדפים שלאחר השוד הן שלוש מכוניות מיני קופר S.
לצורך צילומי הסרט סיפקה חברת BMC שש מכוניות במחיר עלות, ובנוסף נקנו 25 מכוניות יד שנייה מדגמי מיני קופר S ומיני רגילה.
רוב מכוניות המיני נהרסו במהלך צילומי הסרט.
הפסקול של הסרט נכתב בידי קווינסי ג'ונס, וכולל שני שירים עם מילים של דון בלאק , ונעימות שחלקן מבוססות על שירים בריטיים ידועים.
שיר הסיום ("Get a Bloomin' Move On", המוכר יותר בזכות מילות השיר "The Self Preservation Society") מושר בידי מייקל קיין ושחקנים אחרים בצוות, ומורכב ברובו מסלנג קוקני המבוסס על חרוזים.
הסרט לא זכה להערכה רבה מצד מבקרי הקולנוע כשיצא, אך הצליח בקופות בבריטניה.
לעומת זאת הסרט לא זכה בהצלחה בארצות הברית, על אף שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בשפה האנגלית.
עם השנים הפך הסרט למוערך ואהוב, בין השאר בזכות האופן שבו הוא מציג את לונדון בשנות הששים, המרדף האיקוני עם מכוניות המיני, והסיום של הסרט.
בשנת 1999 דרג מכון הסרטים הבריטי את הסרט במקום ה-36 ברשימת 100 הסרטים הבריטיים הטובים, ובשנת 2004 הביטאון הבריטי "טוטאל פילם" בחר בסרט למקום ה-27 מבין הסרטים הבריטיים הטובים של כל הזמנים.
בשאלון בין כאלף חובבי קולנוע בריטיים ב-2003 נבחר במקום הראשון כציטוט האהוב בקולנוע המשפט שמייקל קיין אומר בסרט: "" (בתרגום חופשי: "אתה רק צריך לפוצץ את הדלתות הארורות!"), לאחר שפיצוץ של רכב בטעות השמיד אותו כליל.
בשנת 2003 יצא חידוש לסרט באותו השם.
העלילה בסרט החדש שונה אך הוא כולל בתוכו מרכיבים מהסרט המקורי, ובפרט כולל מרדף אחרי שלוש מכוניות מיני קופר.
פקק התנועה הגדול בטורינו הוא בחלקו אמיתי.
כאשר בוצעו הצילומים בעיר, קהל הסקרנים יצא לרחובות, הפריע לתנועה וגרם לפקק גדול בהרבה מהמתוכנן.
בשנת 1968 עלה הזהב 35 דולר לאונקיה.
ארבעה מיליון דולר זהב שקלו 3,200 ק"ג.
כל רכב היה צריך לפיכך לשאת בנוסף לנהג ולמלווים עוד 1,070 ק"ג.
הג'וב האיטלקי הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של פ.
גארי גריי ובכיכובם של מארק וולברג, שרליז ת'רון ואדוארד נורטון.
הסרט הוא חידוש לסרט בכיכובו של מייקל קיין באותו שם משנת 1969, וכמוהו, הוא עוסק בכנופיית שודדים הגונבת מטילי זהב ונבגדת על ידי אחד מחבריה.
למרות השם המשותף, העלילה והדמויות שונים בין סרט המקור לחידוש, וגריי תיאר את הסרט כ"מחווה לסרט המקור".
רוב הסרט צולם בוונציה שבאיטליה ובלוס אנג'לס.
ה"ג'וב האיטלקי" יצא לאקרנים ב-30 במאי 2003, וגרף בקופות כ-176 מיליון דולר.
הביקורות היו ברובן חיוביות והושם דגש בעיקר על סצנות הפעולה המוצלחות.
לסרט תוכנן סרט המשך כבר מ-2004 אולם הוא טרם יצא.
ג'ון ברידג'ר (דונלד סאת'רלנד) הוא פורץ כספות בדימוס.
לאחר שהפסיק את עבודתו במשך מספר שנים, מתקשר אליו צ'ארלי קרוקר (מארק וולברג), ומציע לו להצטרף בחזרה לחבורת השודדים, לביצוע שוד גדול של מטילי זהב בוונציה שבאיטליה.
צ'ארלי מתכנן את השוד לפרטים והשוד מוכתר כהצלחה.
לאחר שששת החברים חוגגים יחדיו את הצלחת המבצע, בוגד אחד החברים, סטיב - ובסיוע מספר חברים הוא הורג את ג'ון ברידג'ר, ובחושבו כי גם שאר חברי החבורה נהרגו, הוא גונב את כל מטילי הזהב בשווי 35 מיליון דולר.
השודדים מהחבורה המקורית, וביניהם צ'ארלי, אשר שרדו את מעשה הבגידה של סטיב מחליטים לנקום את נקמתם ואת נקמתו של ג'ון, שהיה חביב על כולם.
הם מנסים לגייס את עזרתה של בתו של ג'ון, סטלה, אשר במקצועה פורצת כספות מומחית.
בתחילה מסרבת סטלה להצטרף לחבורה, אך לבסוף, גוברים רגשות הנקמה שלה על רצח אביה, והיא מסכימה להשתתף.
חבורתו של צ'ארלי עוקבת אחרי סטיב שבינתיים מנסה להיפטר מהזהב ומוכר אותו לסוחר זהב.
לאחר שסוחר הזהב מתעניין במקורו של הזהב ומגלה כי מקורו בשוד, רוצח אותו סטיב על מנת למנוע אפשרות של גילוי הפשע.
בן דודו של הנרצח, חבר בכנופיה של אוקראינים, רוצה לנקום את מותו של בן דודו.
הוא חושד בצ'ארלי שנאלץ להתמודד איתו ולשכנע אותו שסטיב הוא הרוצח.
לאחר מעקב של מספר ימים, מתכננים החברים את תוכנית הפעולה.
סטלה, בזהות בדויה, קובעת עם סטיב דייט, במטרה לא להגיע, ובזמן שהוא מחכה לבואה במסעדה - לפרוץ יחד עם שאר החברים לביתו ולגנוב את הזהב מהכספת.
התוכנית משתבשת בשל מסיבה שעורך שכנו של סטיב באותו הערב.
סטלה נאלצת להגיע לפגישה עם סטיב, ובמהלך הפגישה מגלה סטיב מי היא באמת ומהם מניעיה.
על פי סימן שלה - נכנסים כל שאר החבורה למסעדה וסטיב נוכח לדעת שהם לא מתים, וכי הם פועלים כדי לנקום בו.
סטיב מבין שהם יודעים את מיקומה של הכספת שלו ומחליט להעביר אותה, החבורה עוקבת אחריו בעזרת כישוריו של לייל (סת' גרין), גאון מחשבים.
לייל פורץ למערכת הבקרה של הרמזורים בלוס אנג'לס וכך ניתן לעקוב אחר המשאיות בשידור חי וגם לשלוט ברמזורים וליצור פקקי תנועה.
בינתיים צ'ארלי, סטלה, רוב היפה (ג'ייסון סטיית'האם) המומחה המכני, ו"אוזן שמאלית" (מוס דף), המומחה החצי חירש לחומרי נפץ וייצור פצצות, נוסעים במהירות בשלוש מכוניות מיני קופר אל תוך תחנת הרכבת התחתית ויורדים לתעלת הרכבת.
לייל שולט במערכת הבקרה של הרכבת מה שנותן לאחרים מרווח זמן לפוצץ את הכביש שמתחת למשאית עם הכספת, לפתוח את הכספת ולשדוד את הזהב בחזרה.
סטיב שעוקב אחריהם כל הזמן במסוק, עורך מרדף במכונית, ומצליח לעכב את צ'ארלי שבורח ממנו, סטיב שודד מכונית ורודף אחריו עד למקום המפגש של החבורה.
סטיב משכנע את עובד הרכבת לשתף איתו פעולה., אך בדיוק כשהאחרון משתכנע, מופיעה כנופיית האוקראינים.
סטיב מנסה לשכנע אותם לשחרר אותו על ידי שוחד בזהב, אך האוקראינים כבר עשו הסכם עם צ'ארלי.
הם לוקחים את סטיב והחבורה נוטלת את הזהב שהרוויחו בחזרה, ומרימה כוסית לזכרו של אביה של סטלה.
במהלך כתוביות הסיום, מוצג כל אחד מהחברים כשהוא מתענג עם כספו, וצ'ארלי כשהוא חי עם סטלה ברידג'ר.
מארק וולברג - צ'ארלי קרוקר
שרליז ת'רון - סטלה ברידג'ר
ג'ייסון סטיית'האם - "רוב היפה"
מוס דף - "אוזן שמאלית"
דונלד סאת'רלנד - ג'ון ברידג'ר
התסריטאים ניל פרוויס ורוברט וייד, כתבו טיוטה ובה חידוש לקומדיית-הפשע של מייקל קיין משנת 1969, "הג'וב האיטלקי", אך הטיוטה נדחתה על ידי חברת ההפקה סרטי פרמאונט.
החברה ביקשה מצוות התסריטאים "דונה וויין פוורס" לכתוב תסריט על-פי סרטו של קיין.
השניים צפו בסרט המקורי פעם אחת בלבד על מנת, לדבריהם, "לקבל מושג במה מדובר", וכתבו תסריט שתואר על ידי הבמאי גריי כ"תסריט בהשראת הסרט המקורי".
מפיק הקולנוע ג'יימס דאייר, ואחרים, ראו את הדמיון הבולט ביותר לסרט המקורי, בשימוש בשלישיית מכוניות ה"מיני קופר", בהן השתמשו הגנבים, וכן בשימוש במטילי זהב כרכוש הנגנב.
גריי רצה לעבוד עם השחקן מארק וולברג מאז שהתרשם ממשחקו בסרט לילות בוגי מ-1997. לאחר שקרא את התסריט שנכתב לסרט, הוא פנה אל וולברג בבקשה שיגלם את הדמות הראשית.
וולברג המליץ על שרליז ת'רון לתפקיד סטלה ברידג'ר.
לשם הכנת התפקיד נעזרה ת'רון במפצח כספות מקצועי.
את סטיב גילם אדוארד נורטון בשל התחייבות חוזית שהיה צריך למלא.
עוד לפני תחילת העבודה על הסרט, עבד הבמאי גריי יחד עם צלם הקולנוע וולי פפיסטר, על מנת לפתח לסרט סגנון ויזואלי ייחודי.
פפיסטר שיתף פעולה עם מעצב ההפקה צ'ארלי ווד.
פפיסטר רצה כי הסרט יצולם בפורמט אנאמורפי (מסך רחב במיוחד), אך חברת ההפקה "פרמאונט" התנגדה.
רוב הסרט צולם בוונציה ובלוס אנג'לס, אך חלקים מסוימים צולמו במקומות אחרים במדינת קליפורניה.
לשם צילום הסצנה בה משאית משוריינת נופלת דרך הרצפה אל פסי-הרכבת התחתית, השתמש פפיסטר ב-7 מצלמות.
על מנת לדמות את פקק התנועה בשדירות הוליווד נעשה שימוש ב-300 מכוניות.
בשלוש מכוניות ה"מיני קופר" בהן השתמשו הגנבים, הותקנו מנועים חשמליים, שכן מנועי בעירה אסורים במנהרות הרכבת התחתית.
גריי רצה שהסרט יהיה כמה שיותר מציאותי, ולכן כמעט ואין בסרט פעלולים ממוחשבים.
הקרנת הבכורה של "הג'וב האיטלקי" הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-11 במאי 2003, וב-30 במאי הוא שוחרר לאקרנים בארצות הברית.
במהלך השבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט 19,457,944 דולר, ובסך הכל הסתכמו הכנסותיו ב-176,070,171 דולר, מה שהופך אותו לסרט המכניס ביותר שהוציאה חברת פרמאונט בשנת 2003. הסרט יצא לאור ל-DVD באוקטובר 2003.
הסרט זכה לביקורות טובות ברובן.
פיתוח סרט המשך ל"הג'וב האיטלקי", בשם "הג'וב הברזילאי", החל כבר בקיץ 2004. הבמאי ורוב השחקנים של "הג'וב האיטלקי" אמורים היו להשתתף בסרט ההמשך והצילומים החלו במרץ 2005, כשתאריך הפצתו הצפוי היה בסביבות דצמבר 2005. אך כתיבת התסריט התעכבה ויציאת הסרט נדחתה ל-2006 ואחר כך ל-2007 עד שבוטלה.
גריי אמר כי "נהניתי לעבוד על 'הג'וב האיטלקי' וקיוויתי שיהיה עניין בסרט המשך.
אך זה יהיה תלוי בתזמון".
הג"א (ראשי תיבות: התגוננות בפני גזים והתקפות אוויר / הגנה אזרחית) היה גוף בצבא ההגנה לישראל מהקמתו ב־1948 ועד להקמת פיקוד העורף ב־1992.
ביולי 1939 נוסד האגף להג"א ליד המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, בעקבות הצעה שהגישו אליעזר ליבנשטיין (לימים ליבנה) ואלעזר גלילי ליו"ר הנהלת הסוכנות דוד בן-גוריון.
בראשית אוגוסט 1939 מונה מרדכי נמצא-בי ל"יועץ הסוכנות בענייני התגוננות בפני גזים והתקפות אוויר".
היועץ נועד קיבל שלושה תפקידים: פרסום מידע לארגונים ולציבור היהודי; בניית תוכניות לאימון מתנדבים; וכן ריכוז ותיאום פעולות הג"א.
עם כניסת נמצא־בי לתפקידו הקים את "המכון ללימוד וקידום ההגנה הפסיבית", שנועד
להיות הסמכות המקצועית העליונה בתחום ההגנה על העורף בשעת מלחמה.
המכון נועד לתאם בין הרשויות המקומיות, שירותי כבאות והצלה ומגן דוד אדום; לבצע הסברה לציבור; ולהדריך את המגיבים הראשונים.
לצורכי הסברה הוקמה לשכת הדרכה מרכזית, שהכשירה מדריכים מקומיים בעקרונות ההדרכה העיקריים וכן תערוכה נודדת להדרכה בסוגיות הקשורות להתנהלות העורף במלחמה, שהוצגה במקומות שונים בארץ, וביקרו בה למעלה מ־50,000 איש.
בנוסף הוקמה ספרייה שריכזה ספרות מקצועית בנושא.
במאי 1940 הוקמה לשכת מצב משותפת לסוכנות היהודית והוועד הלאומי בראשות שמואל פסמן שנועדה לשמש גוף מתכנן, בעוד הג"א בראשות נמצא־בי נועד לשמש כגורם מבצע.
פסמן התפטר מתפקידו ביוני 1940 לאחר שנמצא־בי סירב להעמיד את הג"א תחת לשכה זו.
הג"א הופעל לראשונה בחיפה במסגרת הפצצות חילות האוויר של מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
בפברואר 1941 העניקה ממשלת המנדט מעמד רשמי להג"א במסגרת תקנות ההגנה, שהעניקו להם מעמד של שוטרים מיוחדים במשטרת המנדט המשתייכים למערך (Air Raid Precautions או ARP) בהיותם בתפקיד והם קיבלו מדים וציוד.
במאי 1942 מינתה ממשלת המנדט את אלן אשבורן למפקד ההגנה האזרחית בפלשתינה.
למרות שהגנת העורף התבססה בעיקרה על ארגוני המתנדבים היהודיים בהדרכת נמצא־בי, החליטה ממשלת המנדט להמשיך לקיים עמו יחסים לא רשמיים, תוך שמירת
תהליכי האימון וההדרכה בידי הבריטים.
עם הקמת המדינה, השתלב הארגון בצה"ל והיה מופקד על הגנה אזרחית בכל רחבי הארץ.
הג"א מוסד בחוק ההתגוננות האזרחית שחוקק ב־1951.
בהג"א שירתו חיילי מילואים רבים בעלי פרופיל נמוך או מבוגרים.
בשנות ה-50 שירתו בהג"א בני 45–50. בתחילה, שירתו חיילי המילואים של הג"א ללא מדים, והיו להם דרגות נפרדות מאלו של צה"ל.
קציני המילואים זכו לדרגות: פקד משנה, פקד בכיר ורב פקד, והחוגרים זכו לדרגות עם התואר "גונן" (גונן, רב גונן, סמל גונן).
לאחר מלחמת יום הכיפורים פעל צה"ל להשיב ליחידות הלוחמות חיילים רבים שהועברו להג"א, עקב מצוקת כוח אדם.
אנשי הג"א היו אמונים על תפקידי חילוץ והצלה וצה"ל קיים קורסים בחילוץ והצלה בבסיס ההדרכה המרכזי שלו.
עם התגברות הטרור ברחבי ישראל גויסו אלפי חיילי הג"א למשימות של פיטרול ובדיקות ביטחוניות בערי ישראל.
בשנת 1985 הוחלט על העברת תפקידים אלו למשטרה, לאחר שנקבע שהשוטרים יעלו פחות ויהיו יותר יעילים מאנשי המילואים של הג"א.
באוגוסט 1977 הוחלט לאחד את מחלקת ההגמ"ר (ההגנה המרחבית) שהשתייכה למטכ"ל עם מפקדת ראש הג"א.
איחוד זה הביא להקמת מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר - המכונה מקחל"ר.
ליד קחל"ר מונו עוזר להגמ"ר ועוזר להג"א ומיגון.
לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991 הוקם פיקוד העורף, בו הוכללו יחידות הג"א.
מפקדות העורף של הג"א היו כפופות לשלושה אלופי הפיקודים של צה"ל:
חלק מתגי היחידות של הג"א מוטמעים כיום בתוך תגי היחידות של מחוזות פיקוד העורף כמו מחוז דן או מחוז דרום.
בשנות ה-60 שונו סימני הדרגות של קצינים בכירים, תוך הוספת דרגת קצונה נוספת "רב פקד בכיר" המקבילה לסגן-אלוף.
בשנות ה-80 חל שינוי נוסף בסימני דרגות הקצינים של הג"א: פס מתכת חלק בצורה של מקבילית לקצינים זוטרים ועלה גפן לקצינים בכירים.
+סימני דרגות החוגרים והסמליםסימני דרגות הקצינים, כפי שנקבעו בשנת 1953סימני הדרגות של קצינים בכירים, כפי שנקבעו בשנות ה-60סימני הדרגה של פקד משנה לבגדי עבודה (מדי ב'), שנות ה-80
+דרגות בד"א (שנות ה-50–70)גונןגונן ראשוןגונן מוסמךסמל גונןסמל גונן ראשוןרב-סמל גונןרב-סמל בכיר
+דרגות רבי-הסמלים (שנות ה-70–80)רב-סמל גונןרב-סמל בכיר
+דרגות הקציניםשנות ה-50–60שנות ה-60–70שנות ה-80מדי א'מדי ב'מדי א'מדי ב'מדי א'מדי ב'פקד משנהפקדפקד בכיררב-פקדרב-פקד בכיר - -
הג'ונגל מת מצחוק הוא סרט קומדיה אמריקאי לכל המשפחה, שבוים על-ידי סם וייסמן ונכתב על-ידי דנה אולסן ואודרי ולס.
בככובו של ברנדן פרייזר בדמות פרודית לטרזן.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-16 ביולי 1997 ובישראל ב-15 באוגוסט, ובהפצה של סרטי אולפני וולט דיסני.
הסרט מבוסס על סדרת אנימציה משלהי שנות ה-60 וחוברות קומיקס של "ג'ורג' מלך הג'ונגל", והן בתורן גם-כן פרודיות עלילתיות לסיפורי טרזן.
בעודו תינוק, נקלע ג'ורג' (ברנדן פרייזר) לתאונת מטוס נוראית, ממנה הוא ניצל (או כמו שהוא אומר הרבה במהלך הסרט, "לג'ורג' היה מזל").
הוא מאומץ על ידי קופים.
כעבור שנים רבות הוא פוגש באורסולה סטנהופ (לזלי מאן), יורשת עשירה, יפהפייה ואצילית שמגיעה אל הג'ונגל.
הוא מציל אותה מידיו של האריה, בעוד הארוס שלה, לייל (תומאס היידן צ'רץ'), בורח על נפשו.
אורסולה מודה לג'ורג' ומבלה אתו, ולאט לאט הם מתאהבים.
לייל מנסה למצוא אותה בעזרת ילידי המקום שמתלווים אליו, אך לא מפסיקים ללעוג לו.
סיפור האהבה בין ג'ורג' לאורסולה מתפתח.
לייל מוצא את אורסולה, אך יורה בג'ורג' בטעות, נעצר, ולאחר מכן נאסר ונכלא.
אורסולה לוקחת את ג'ורג' לסן פרנסיסקו, ומתמודדת עם אמה, ביאטריס (הולנד טיילור), שאינה לוקחת בהבנה את הידיעה שבתה דוחה את הנער היפה והאצילי לטובת מערכת יחסים עם "קוף מהג'ונגל".
לזלי מאן – אורסולה סטנהופ
תומאס היידן צ'רץ' – לייל
ג'ון קליז – קוף (דיבוב)
הולנד טיילור – ביאטריס סטנהופ, אמה של אורסולה
ג'ון בנט פרי – ארתור סטנהופ, אביה של אורסולה
קית סקוט – מספר/קריין (דיבוב)
הסרט היה מועמד לפרס סרט הפנטזיה של השנה מטעם פרסי סאטורן.
הג'וקר הוא פראי הוא סרט דרמה שהופק באולפני סרטי פרמאונט בשנת 1957. את הסרט ביים צ'ארלס וידור והפיקו סמואל בריסקין וצ'ארלס וידור.
הסרט מספר את סיפור של ג'ו לואיס (פרנק סינטרה), זמר וקומיקאי פופולרי משנות העשרים ועד תחילת שנות החמישים.
הסרט מבוסס על ספרו של ארט כהן, "הג'וקר הוא פראי: סיפורו של ג'ו .אי.
לואיס", שאותו קרא סינטרה וקנה את זכויות ההסרטה שלו.
את הספר רצו להסריט גם אולפני MGM, והציעו לכהן 150,000 דולר, אך הוא דחה הצעה זאת.
בשיקגו של סוף שנות העשרים, ג'ו לואיס (פרנק סינטרה) הוא זמר פופולרי שמושך קהל רב.
לואיס מושך בנוסף את תשומת לבם של מספר מאפיונרים.
אלו רוצים שהוא יעזוב את המועדון בו הוא מופיע, ויופיע אצלם.
לואיס מסרב בנימוס, אך אל קפונה (אחד המאפיונרים), לא אוהב את סירובו, והמאפיונרים תוקפים אותו וחותכים את גרונו.
מיתרי קולו נפגעים בצורה כל-כך קשה שהוא לא יכול לשיר יותר.
לואיס שוקע בדיכאון ומפתח חוש הומור ציני.
חברו, אוסטין מק (אדי אלברט), מציע שיתחיל לעבוד כקומיקאי.
לואיס, שרואה שאין לו מה להפסיד, ובעידוד הבדרנית המפורסמת סופי טאקר (שמופיעה בתפקיד עצמה), נהיה קומיקאי והופך לכוכב.
לואיס מפתח מערכת יחסים עם נערת מקהלה בשם מרתה סטיוארט, ועם אשת החברה הגבוהה לטי פייג'.
בסופו של דבר, מתחתן לואיס עם מרתה, אך לא מצליח לשכוח את לטי.
המשולש הרומנטי בו הוא נמצא והלחץ של הצלחתו כבדרן גורמים לו להתמכר לאלכוהול.
תוך זמן קצר הופך לואיס הופך לשתיין מריר שעומד לאבד את הקריירה המצליחה שלו.
אשתו דורשת ממנו גירושין, ובסערת רוחות הוא מכה את חברו, אוסטין.
הוא מבין שיש חיים מעבר לעבודתו כקומיקאי ומעבר לשתייה, מחליט להגמל ולמצוא הנאה בחיים שהוא יבנה לעצמו.
פרנק סינטרה - ג'ו לואיס
מיטצי גיינור - מרתה סטיוארט
ג'ין קארין - לטי פייג'
אדי אלברט - אוסטין מאק
הג'אם הייתה להקת רוק בריטית פופולרית בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. למרות הצלחתה במולדתה לא זכתה הלהקה להכרה רבה מחוץ לגבולות האיים הבריטיים.
הלהקה נחשבה לאחת המובילות בתרבות , והיא נהגה לשלב בשיריה פופ מלודי עם חספוס של פאנק.
להקות בריטיות רבות מתחום האינדי ציינו את הג'אם כאחת הלהקות שהשפיעו על סגנונן המוזיקלי, בהן הסמית'ס, הסטון רוזס, אואזיס, בלר וארקטיק מאנקיז.
הג'אם הוקמה באנגליה בשנת 1972 על ידי פול וולר (בן ה-14) שניגן בגיטרה באס, סטיב ברוקס (16) שניגן בגיטרה ושר, ברוס פוקסטון (17) שניגן בגיטרה וריק באקלר (17) בתופים.
הם העבירו את שנותיהם הראשונות בנגינת גרסאות כיסוי לשירים של להקות מוד משנות ה-60 כמו המי והקינקס ולאמני רוקאבילי כמו צ'אק ברי וליטל ריצ'רד.
ב-1976 עזב סטיב ברוקס את הלהקה ופול וולר וברוס פוקסטון החליפו ביניהם תפקידים - וולר עבר לשירה ולנגינת גיטרה ופוקסטון עבר לנגן בגיטרה באס.
גל הפאנק שפרץ בבריטניה באותה העת, גרם ללהקה לקחת את עצמה ברצינות רבה יותר והם החלו להקליט את אלבומם הראשון, "In the City", שיצא לאור ב-1977. הלהקה הוציאה סינגל מתוך האלבום הנושא את אותו שם.
באותם ימים לא זכה השיר להצלחה גדולה בהשוואה ללהיטיה המאוחרים של הלהקה, אבל כיום נחשב לאחד מהשירים הבולטים של תחילת עידן הפאנק.
האלבום היה אלבום פאנק לכל דבר אך היה שונה מאלבומי פאנק אחרים של אותה תקופה בכך שהתאפיין בהשפעות חזקות יותר של רוק שנות ה-60 ורוקאבילי.
גם תדמיתה החיצונית של הלהקה לא תאמה ללהקת פאנק אופיינית.
בעוד מרבית להקות הפאנק היו אגרסיביות ולבשו בגדים קרועים, ג'ינסים, מעילי עור, ושיער ראשם היה פרוע או מגולח, הג'אם הקפידו על תדמית מסודרת יותר ששאפה להחיות את תרבות הלבוש של זרם המוד של שנות ה-60. באותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "This Is the Modern World".
בעקבות הג'אם צמחו בבריטניה להקות נוספות ששאפו לחקות את סגנון המוד, כמו The Lambrettas, The Merton Parkas ועוד, אך הג'אם היו הלהקה המצליחה והחשובה ביותר בתקופת תחיית המוד, תחייה שימיה תמו כשהלהקה התפרקה ב-1982.
לאחר מספר סינגלים שסייעו ללהקה לחזק את מעמדה, הוציאו חברי הלהקה את אלבומם השלישי ב-1978, "All Mod Cons", שנחשב לקלאסיקה בקרב הרוק הבריטי.