tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקידו כשר הביטחון קידם גם את הפיכת הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון למנהל האזרחי והפרדתו מהפיקוד הצבאי המרחבי.
לאחר ספטמבר השחור עברו בכירי אש"ף, ובראשם יאסר ערפאת, ללבנון, ומשם פעלו כנגד ישראל ממובלעת ה"פתחלנד".
בשנת 1980 שרון יזם הקמת ארגון טרור לבנוני בחסות ישראלית - החזית לשחרור לבנון מזרים - שביצע עשרות פעולות, בהן נהרגו מאות לבנונים.
שרון שאף להתנקש בערפאת והיה מוכן לאפשר פגיעה נרחבת בחפים מפשע לשם כך - הוא הקים צוות שיועד למטרה זו, והורה על ביצוע פיגוע רחב היקף באצטדיון בו הייתה אמורה להתכנס צמרת אש"ף.
הוא גם ניסה לפגוע בערפאת בזמן שהוא נפגש עם עיתונאים ישראליים, תוך סיכון ממשי שייפגעו, ודחף מספר פעמים להפלת מטוסי נוסעים על כל הנוסעים בהם, כשערפאת היה בין הנוסעים.
בכמה מקרים נבלמו שאיפותיו בידי קציני צבא ומודיעין ישראלים שהתנגדו לפגיעה נרחבת בחפים מפשע, וסברו כי תזיק לישראל, באחרים - זהירותו של ערפאת מנעה את הפעולה.
לפי רונן ברגמן - אחת ממטרותיו של החזית לשחרור לבנון מזרים הייתה לעורר את ערפאת לתקוף את ישראל, כדי שישראל תוכל לפתוח במלחמה, שמטרתה סילוק הכוחות הסורים מלבנון והשלטת המיעוט הנוצרי על המדינה, בעילה של מלחמה באש"ף.
בינואר 1982 הגיע שרון בחשאי לביירות, כשהוא מלווה בפמלייה של אנשי צה"ל והמוסד, ונפגש שם עם בשיר ג'ומייל, שהיה מיועד לפי התכנית להיות נשיא לבנון.
ביוני 1982 ארגון שאינו משויך לאש"ף ניסה להתנקש בשלמה ארגוב, שגריר ישראל בלונדון.
שרון ראה בכך הזדמנות מתאימה להוציא לפועל את תוכניתו ויזם, באישור הממשלה, את מלחמת לבנון הראשונה.
ישראל פתחה במלחמה ותקפה את מתקני אש"ף בלבנון, וצה"ל פלש קרקעית ללבנון.
על פי הכרזת בגין בכנסת, הוגבל המבצע לכניסת כוחות צה"ל עד 40 ק"מ צפונה מקו הגבול עם לבנון, מרחק הגדול מטווח הקטיושות של ארגוני הטרור.
בפועל צה"ל פעל הרחק מקו זה והגיע עד ביירות, בירת המדינה, והטיל עליה מצור במטרה לסלק את הכוחות הסורים מהמדינה, לחסל את קיומו של אש"ף בה ולבסס שלטון נוצרי בחסות ישראלית במדינה.
כשלושה חודשים אחרי תחילת הלחימה התפנו כוחות אש"ף הנצורים בביירות לתוניס, כאשר הם מותירים מאחריהם כאלף הרוגים וכ-6,000 שבויים.
בעקבות המבצע נשארו כוחות צה"ל בעומק לבנון עוד כשלוש שנים, והיו נתונים לעימותי גרילה קשים עם גורמים שונים ובהם ארגון חזבאללה שהתעצם.
האבדות שספג צה"ל - מאות הרוגים - ומה שנתפס כחוסר התוחלת בהישארות בעומק לבנון, יחד עם שמועות עקשניות לפיהן שרון הטעה את ראש הממשלה, בגין, לגבי טווח חדירת צה"ל ללבנון, גרמו לירידה חדה בפופולריות של המלחמה ולפגיעה במעמדו הציבורי של שרון.
הביקורת בממשלה על תפקודו של שרון כשר הביטחון הביאה לידי כך שב-12 באוגוסט 1982 החליטה הממשלה ברוב קולות (בהתנגדותם של שרון ויובל נאמן) לקחת משרון את הסמכות הבלעדית להפעלת חיל האוויר והוא נדרש לצורך כך באישור מוקדם של ראש הממשלה בגין.
המחאה הציבורית ופרשת טבח סברה ושתילה
מלחמת לבנון החלה כמלחמה עם קונצנזוס ציבורי נרחב שבא לידי ביטוי בתמיכת האופוזיציה בממשלה.
לאחר סילוק אש"ף והצבא הסורי מלבנון ובעקבות מספר ההרוגים הרב מהצד הישראלי, גברה הביקורת נגד המלחמה.
מבקריו בשמאל של אריאל שרון טענו ששרון שיקר לראש הממשלה ולציבור במידע שמסר על מטרות המבצע.
בחלוף השנים, קבע בית משפט המחוזי בתל אביב כי אכן שרון לא נהג ביושר עם ראש הממשלה בגין.
משקל מכריע ניתן במשפט לעדותו של בני בגין, לפיה שרון אכן הטעה את אביו.
המחלוקת באה לידי ביטוי בהפגנות של השמאל ובמיוחד בלטה בנושא תנועת "שלום עכשיו".
שירו של שלום חנוך "לא עוצר באדום" היה לשיר מחאה כנגד שרון (אם כי חנוך טען שהשיר לא נכתב באופן ספציפי על שרון).
שיר מחאה מפורסם נוסף חובר על ידי חיילים שנלחמו בלבנון: בנוסח שיר הילדים "רד אלינו אווירון".
במהלך שהות צה"ל בבירת לבנון ביירות, בספטמבר 1982, ערך הארגון הלבנוני "הפלנגות הנוצריות" טבח במחנות הפליטים הפלסטיניים סברה ושתילה שבעיר.
הטבח אירע לאחר רצח בשיר ג'ומייל, מנהיג הפלנגות, שנבחר בתמיכת ישראל לנשיא לבנון.
בעקבות הרצח של ג'ומייל השתלט צה"ל על מערב ביירות, המאוכלסת במוסלמים (עד אז שלט רק בצד המזרחי, הנוצרי).
ישראל הטילה על כוחות הפלנגות שפעלו בתיאום איתה את טיהור מחנות הפליטים מלוחמים פלסטינים.
הפלנגות נכנסו למחנות הפליטים סברה ושתילה בערבו של 16 בספטמבר, ותוך זמן קצר החלו בהרג חסר הבחנה.
הם יצאו מהמחנות בבוקר 18 בספטמבר, על פי דרישת צה"ל, ורק במהלך היום החלו להתברר ממדי הטבח.
אין ידיעה מדויקת על מספר הנספים בטבח, וההערכה היא שמדובר בכ-700 עד 800 איש.
בעקבות הפגנת הארבע מאות אלף ולחץ דעת הקהל בישראל ומחוצה לה מונתה ועדת חקירה ממלכתית, ועדת כַּהָן, לחקור את הטבח.
הוועדה קבעה כי לא הייתה מעורבות ישירה של צה"ל בטבח, אך פסקה כי שרון אחראי להתעלמות מהסכנה שהפלנגות יערכו במחנות הפליטים פעולות נקם על רצח מנהיגם.
בעקבות זאת המליצה הוועדה ששרון יסיים את כהונתו, ושתיק הביטחון לא יופקד יותר בידיו.
שרון סירב להתפטר, אך בעקבות החלטת הממשלה ב-10 בפברואר 1983 הודח מתפקיד שר הביטחון (ב-14 בפברואר 1983), ונשאר בממשלה כשר בלי תיק.
ב-21 בפברואר 1983 פרסם השבועון "טיים" כתבה, ממנה עולה כי שרון שוחח עם בני משפחתו של בשיר ג'ומייל על נקמה, בטרם הכניס את הפלנגות למחנות הפליטים בביירות.
שרון הגיש נגד העיתון תביעות דיבה שהתנהלו בניו יורק ובישראל.
לאחר שנתיים הסתיימה התביעה בניו יורק וחבר המושבעים קבע כי הפיסקה אינה נכונה, וכי יש בה כדי להוציא דיבתו של שרון רעה, שכן עולה ממנה כי כאשר הורה על הכנסת הפלנגות למחנות הייתה לו כוונה כי אלו ינקמו את מות מנהיגם.
כן קבע חבר המושבעים כי הדיבה היא חמורה יותר מכיוון שנטען בכתבה ששיחה זו מופיעה בנספח סודי לדו"ח ועדת כהן.
בבית המשפט הודה "טיים" כי לא ראה נספח זה.
חבר המושבעים זיכה את "טיים" בטענה כי כאשר פרסם את העובדות עשה זאת ללא סיבה להאמין כי אינן נכונות, וכי שרון אינו זכאי לפיצויים.
שר המסחר והתעשייה ושר הבינוי והשיכון
לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 החליט שרון להתמודד על ראשות תנועת חירות והליכוד מול יצחק שמיר, ראש הממשלה המכהן.
שרון הפסיד בבחירות, אך להפתעת הפרשנים זכה בכ-42% מקולות חברי מרכז חירות.
לבסוף הוצב במקום החמישי ברשימה, ולאחר הבחירות לכנסת התמנה לשר המסחר והתעשייה בממשלת האחדות הלאומית.
בתקופה זאת היה חבר בוועדת השרים לחוץ וביטחון, ובתקופתו נחתם הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית.
בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב במקום הרביעי ברשימת הליכוד.
בנובמבר 1987 רכש שרון דירה בבית ויטנברג ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
לפני רכישת הבית אמר שרון למקורביו: .
בחנוכת הבית שערך שרון השתתפו ראש הממשלה יצחק שמיר, שרים ועשרות חברי כנסת, הרב שלמה גורן וותיקי יחידה 101. שרון התגורר בבית עם רעייתו לילי מספר ימים בשבוע וערך בו כינוסים לפעילי הליכוד.
בעקבות זאת הוגברה האבטחה במקום.
היו שהעלו את רכישת הבית כאחת מכמה סיבות לפרוץ האינתיפאדה הראשונה כחודש לאחר מכן.
בפברואר 1990 התפטר מהממשלה, תוך שהוא עושה זאת באירוע שזכה לכינוי "ליל המיקרופונים" – כינוס מרכז מפלגת הליכוד ב-12 בפברואר 1990 שבמהלכו הודיע שרון על התפטרותו מהממשלה, ולאחר מכן, באמצעות השתלטות על מערכת ההגברה במקום סיכל את ההצבעה על תוכנית מדינית שהובאה בפני חברי המרכז באותה עת.
ביוני 1990, עם הקמת ממשלה צרה בראשותו של יצחק שמיר, התמנה לשר הבינוי והשיכון.
באותה עת נוצר משבר דיור עם הגעתם של מאות אלפי עולים מברית המועצות לשעבר לישראל.
משרד הבינוי והשיכון בראשותו של שרון פעל לבנייה מואצת של דירות על ידי מתן הקלות שונות ליזמים, כמו התחייבות לקנות דירות שלא יימכרו בשוק החופשי.
בנוסף, משרד השיכון הקים אתרי קרוואנים ואפשר הקלות בנייה דרך תמ"א 33. שרון עודד יזמים להתחיל לבנות עוד בטרם נחתמו איתם חוזים מחייבים המעגנים את התחייבויות המדינה ליזמים.
על התנהלות זאת כתבו שופטי בית המשפט העליון שנראה שהשר ונציגי משרד השיכון לא הקפידו לנהוג בדרך מקובלת ובהגינות כלפי היזמים ולא פרשו בפניהם את מלוא הסיכונים שהם נוטלים על עצמם בנסיבות העניין, כפי שהיה עליהם לעשות.
בתקופת כהונתו נבנו 144 אלף דירות ו-22 אלף דירות שופצו מהיסוד, בהן בתים רבים שנבנו ביהודה ושומרון.
תקופה זאת נחשבת לשיא הבנייה בארץ ובה היה תקציב משרד השיכון הגדול בתקציבי משרדי הממשלה, כולל משרד הביטחון.
שרון הוצב במקום השלישי ברשימת הליכוד במהלך הבחירות לכנסת השלוש עשרה, שבהן הפסיד הליכוד.
בתקופת ממשלת יצחק רבין התבטא שרון בחריפות נגד תהליך אוסלו, בו ראה סכנה חמורה לביטחון המדינה, ואף אמר כי במדינה אחרת היו מעמידים לדין את רבין ופרס בשל הסכמים אלה.
ביולי 1995 הוסיף ואמר, על רקע פינוי בסיסי צה"ל ביהודה ושומרון וחבל עזה:
"אם חייל מרגיש שהפקודה שניתנה לו היא בניגוד למצפונו, עליו, באופן אישי, ואני מדגיש, באופן אישי, להתייצב בפני מפקדו, להסביר לו זאת ולהיות מוכן לשאת בתוצאות".
שרון ניצב, עם בנימין נתניהו ומשה קצב, על מרפסת הנואמים בהפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב'.
על הטענה שיהודי עלול להתנקש בראש הממשלה אמר שרון .
ב-8 ביולי 1996 התמנה לשר התשתיות בממשלתו של בנימין נתניהו, משרד שנוצר מחלקי משרדים אחרים, לא לפני שדוד לוי, בכיר בליכוד, הטיל את כל כובד משקלו כדי ששרון יקבל תפקיד בממשלה.
ברשימה המשותפת עם גשר וצומת במערכת הבחירות, הוצב שרון במקום החמישי.
בתקופה זאת היה חבר הקבינט המצומצם ויו"ר ועדת השרים לקידום הבדואים.
במהלך השנתיים הללו, פעל לקיום מפעלים משותפים עם ירדן, מצרים והרשות הפלסטינית.
1998–1999 – שר החוץ ושר התשתיות הלאומיות
ב-13 באוקטובר 1998 התמנה לשר החוץ, בנוסף לתפקידו כשר התשתיות הלאומיות.
בתקופה זאת נסע עם בנימין נתניהו לאחוזת ואי לגיבוש סעיפי הסכם ואי.
במסגרת פעולתו כשר החוץ פעל לקידום השלום באזור ובניסיון לקידום פרויקטים משותפים אזורים בנושאי המים.
בשנת 1999 יזם, יחד עם רפאל איתן, תוכנית להקמת שלושה מפעלים להתפלת מים.
בדבריו לחברי הממשלה בדיון בנושא אמר כי בעיית המים חשובה גם מבחינת מערכת היחסים הגאופוליטית, ואל לה לישראל לקחת על עצמה סיכון של מחסור במים.
לדבריו, הצפי לגידול האוכלוסייה גורר עמו עלייה בביקוש למים לצרכים עירוניים ועלול ליצור כבר במהלך העשור הקרוב מחסור של כ-200–350 מיליון מ"ק מים.
המפעל הראשון נבנה באשקלון והחל לפעול בשנת 2005, במהלך כהונתו של שרון כראש ממשלה.
המפעל השני החל לעבוד בפלמחים בשנת 2007.
אחרי מפלת נתניהו בבחירות לכנסת החמש עשרה שבהן הוצב במקום השמיני ברשימת הליכוד, נבחר שרון בספטמבר ליו"ר הליכוד, וכיהן כראש האופוזיציה בתקופת כהונתו של אהוד ברק כראש ממשלה.
ב-28 בספטמבר 2000 ערך שרון ביקור מתוקשר בהר הבית והכריז ש"לכל יהודי זכות לבקר בהר-הבית".
הביקור עורר את מהומות הר הבית, והוצג על ידי הפלסטינים כעילה לפריצתה של האינתיפאדה השנייה.
שרון נחשב על פי הסקרים למועמד בעל סיכויים מועטים להיבחר שוב ליו"ר הליכוד, בהתמודדות מול בנימין נתניהו, ששב לפוליטיקה לקראת בחירות 2001, אולם נתניהו פרש מהמירוץ, לאחר שלא התקבלה דרישתו לקיים גם בחירות כלליות לכנסת.
כך התפנתה הזירה לשרון, שעתיד היה לכהן כראש ממשלה למשך חמש שנים סוערות.
הדבר סייע לשרון בהשגת לגיטימציה לו באופן אישי, ולממשלתו, ובהצגת צעדיו כצעדים הכרחיים לפתרון המצב המבוצעים תוך קונצנזוס רחב.
הדבר גם התבקש מהמצב בכנסת, אשר חלוקת המנדטים בה הייתה לפי בחירות 1999, שבהן זכה השמאל לתמיכה רבה.
שרון ניסה לגרום להפחתת כוחה של הרשות הפלסטינית באמצעים שונים, להראות את הקשר בינה לטרור, ולגרום לה לדה לגיטימציה בעולם.
כחמישה חודשים לאחר בחירתו (ב-10 באוגוסט 2001) יזם שרון את סגירת משרדי הרשות הפלסטינית, האוריינט האוס בירושלים.
לבסוף, אחרי הפיגוע במלון פארק במרץ 2002, ואחרי שבחודש זה (אשר כונה "מרץ השחור") נרצחו למעלה מ-120 אזרחים וחיילים ישראלים, הממשלה בראשותו החליטה על כיבוש השטח שבשליטת הרשות הפלסטינית (שטחי A) במבצע חומת מגן.
מבצע זה ומבצע דרך נחושה שבא אחריו, סייעו לפורר את תשתיות הטרור ביהודה ושומרון, והצליחו להוריד במידה משמעותית את מספר ההרוגים בפיגועים, ואת התחושות הקשות שהביא ההרג היומיומי במרץ 2002.
שרון ספג ביקורת נוקבת על התמהמהותו בהקמת גדר הפרדה שתחצוץ בין ישראל ליהודה ושומרון ותקטין את מספר הפיגועים.
גדר כזו מסמלת שבר אידאולוגי מבחינתו, כמי שכל חייו תמך בהתלהבות ברעיון ארץ ישראל השלמה.
בשנת 2002 שינה את עמדתו וקידם את הקמת גדר ההפרדה, אלא שגדר זו נותרה שנויה במחלוקת והפכה למוקד של סערה בינלאומית, מאחר שעל פי התוכנית, עתידה הייתה להיות מוקמת בתוככי השטחים, מזרחית להתנחלויות רבות.
גל הפיגועים הקשים שהציפו את ישראל והלחימה ההולכת ומסלימה בשטחים פגעו קשות במצב הכלכלי בשנים 2002–2003: נוצר צורך להגדיל באופן משמעותי את תקציב הביטחון על חשבון שאר צרכיה של המדינה, התיירות בארץ קרסה בשל חששם של התיירים לביטחונם האישי ומשקיעים זרים הדירו רגליהם מהמדינה.
השנתיים האחרונות של אריאל שרון התאפיינו בשיפור ניכר במצב הכלכלה ובצמיחה מהירה ויציבה של המשק בקצב של 5% בכל שנה.
הצמיחה נבעה בעיקר מהאצה בסחר הבינלאומי ומהשקט הביטחוני היחסי.
שר האוצר ברוב התקופה היה בנימין נתניהו ושרון גיבה את תוכניותיו והצעותיו.
שרון טיפח את יחסיו עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, בעיקר לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בוש העניק לו את מלוא הגיבוי והתמיכה הדיפלומטית והכלכלית במאבק נגד הטרור הפלסטיני.
בוש נתן לשרון יד חופשית במאבק המזוין נגד הפלסטינים, גיבה את פעולותיו באו"ם והרבה לארחו בבית הלבן.
מעבר ליחסי הידידות המסורתיים בין ישראל לארצות הברית, בין שרון לבוש הייתה הזדהות הדדית; שכן כאשר שניהם היו בשלטון, שתי המדינות היו נתונות תחת התקפה של טרור אסלאמי, והייתה הרגשה כי שניהם "באותה סירה".
כמו כן, איחדה אותם גישתם המיליטנטית למלחמה בטרור.
בוש ושרון ניהלו מערכת יחסים חמה ביותר, ושרון אף העיד על בוש כי אהדתו לישראל היא חסרת תקדים.
שרון הביע תמיכה במפת הדרכים שהוצגה כמימוש החזון של בוש.
זעזוע ביחסים התרחש שלושה שבועות לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
שרון כינס מסיבת עיתונאים בה קרא למערב ולארצות הברית בראשו, לא להפקיר את מדינת ישראל כפי שמדינות ההסכמה הפקירו את צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה.
הנאום התקבל בזעם בבית הלבן.
ארצות הברית העבירה מחאה רשמית דרך שגריר ארצות הברית בישראל, דן קרצר, ועל-ידי המועצה לביטחון לאומי, מחאה פומבית דרך דובר הבית הלבן, ארי פליישר, ודרך מזכיר המדינה, קולין פאוול, בשיחה טלפונית עם שרון.
שבועות ספורים לפני הבחירות לכנסת הדליפה ליאורה גלט-ברקוביץ', מפרקליטות המדינה, לעיתון "הארץ" ידיעה בדבר חקירה שבה הייתה מעורבת, על קבלת תרומות בלתי חוקיות על ידי שרון מידי ידידו סיריל קרן.
שרון הגיב במסיבת עיתונאים שהועברה בשידור חי ברשתות התקשורת ב-9 בינואר.
יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין, החליט שמסיבת העיתונאים גלשה לתעמולת בחירות בוטה האסורה על פי החוק, והורה לאמצעי התקשורת לקטוע את השידור הישיר.
דבר זה דווקא גרם לעלייה בפופולריות של שרון.
חרף המצב הביטחוני והכלכלי הקשה, "הליכוד" בראשותו של שרון הגיע להישג מרשים בבחירות לכנסת שנערכו ב-28 בינואר, כאשר הוא מכפיל את כוחו מ-19 מנדטים ל-38.
לאחר הניצחון בבחירות 2003 הקים שרון ממשלה עם "שינוי", המפד"ל והאיחוד הלאומי, ללא מפלגת העבודה וללא החרדים.
זאת הייתה הממשלה הראשונה בישראל (מאז המהפך) שהוקמה אחרי הבחירות ללא חרדים.
שרון מינה את בנימין נתניהו לשר האוצר והעניק לו גיבוי בעת שישם את משנתו הקפיטליסטית וקיצץ את הקצבאות.
בביטחון האישי חל שיפור, וגם המיתון התחלף בצמיחה.
בנאום שנשא בכנס הרצליה בסוף 2003, הודיע שרון שבכוונתו, אם לא ימצא פרטנר פלסטיני הולם, לבצע בעתיד הקרוב נסיגה חד צדדית מחלקים מיש"ע ואף לפנות התנחלויות, תוכנית שהוא כינה "התנתקות".
תוכניתו עמדה בסתירה לדברים שאמר רק שנה לפני כן ולפיהם: "דין נצרים כדין תל אביב", ונבעה, לדבריו מתוך רצון לשפר את המצב הביטחוני והכלכלי, לצד חיזוק האחיזה בגושי ההתנחלות ביהודה ושומרון וקבלת התחייבויות אמריקאית לגבי המשא ומתן עם הפלסטינים.
כחלק מההכנה של קבלת תוכנית ההתנתקות בימין, הפעיל שרון שדולה חזקה בממשל האמריקני לקבלת התוכנית.
ולאחר לחץ רב של שתדלניו של שרון בראשותו של דב וייסגלס, הצליח לשכנע את בכירי הממשל האמריקני לתמוך בתוכנית, אף שמלכתחילה הסתייגו ממנה.
שרון קיבל מבוש ההתחייבויות לתמוך בעמדות ישראל ובכללן שלילת זכות השיבה והשארת גושי ההתיישבות.
שרון התנגד למשאל עם, והעמיד את תוכניתו ב-2 במאי 2004 לאישורם של מתפקדי "הליכוד", שדחו אותה.
למרות תוצאה זו, שרון התכחש להבטחתו לקיים את דין התנועה, והמשיך לחתור לאישור בממשלה של תוכנית התנתקות.
הוא פיטר את שרי האיחוד הלאומי כדי להבטיח רוב בין השרים לתוכניתו בצעד שנוי במחלוקת, שספג ביקורת משופטי בג"ץ.
במקביל להעלאת רעיון ההתנתקות, המשיך קו קשוח ולוחמני כנגד הטרור, והורה, בין היתר, על חיסולם של מנהיגי החמאס, אחמד יאסין ואחריו עבד אל-עזיז א-רנתיסי, וכן יזם את מבצע קשת בענן ומבצע ימי תשובה.
מנגד הגיע לעסקה חילופי שבויים עם חזבאללה במסגרת פרשת טננבוים.
ביולי 2004 הורה שרון לטליה ששון, לשעבר בכירה בפרקליטות המדינה, להגיש לו חוות-דעת בנושא מאחזים בלתי מורשים ביהודה ושומרון.
הדו"ח עורר תמיהות מכיוונים שונים.
בפרקליטות תמהו מדוע הדו"ח הוטל על אדם פרטי ולא על הפרקליטות, ובתקשורת הובעה תמיהה על ששון, מדוע אין בדו"ח מילת ביקורת כנגד שרון, שהיה אחראי בעצמו במידה רבה למאחזים.
עם מותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004 עמד שרון על דעתו שתוכנית ההתנתקות תבוצע ולא שלל הידברות עם ההנהגה הפלסטינית החדשה.
בדצמבר 2004 פיטר את שרי מפלגת שינוי לאחר שהתנגדו לתקציב, וכעבור זמן קצר צירף לממשלתו את מפלגת העבודה בהנהגת שמעון פרס.
העובדה שהממשלה החדשה, שמטרתה העיקרית הייתה ביצוע ההתנתקות, אושרה ברוב דחוק בהתנגדות חברי כנסת מהליכוד ורק בזכות הימנעות ח"כים מהמפלגות הערביות, העידה עד כמה השתנו עמדותיו המדיניות של שרון, לעומת הימים שבהם נחשב לאחד מגדולי תומכיה של ארץ ישראל השלמה.
חוגי הימין, אשר בעבר העריצו את שרון, זעמו עליו ואף עלה החשש שמישהו ינסה להתנקש בחייו.
נערך נגדו טקס פולסא דנורא, בבית הקברות בראש פינה – דבר שגונה בידי חברי כנסת ורבנים.
לאחר יישומה של תוכנית ההתנתקות שאושרה בכנסת (16 בפברואר) ובממשלה (20 בפברואר) ואושררה בידי בג"ץ, פוליטיקאים מהימין כמו עוזי לנדאו ואפי איתם התבטאו נגדו בחריפות רבה, וקראו לרכז כוחות על מנת להדיח אותו מהפוליטיקה.
בנימין נתניהו התפטר מהממשלה וניסה להקדים את הבחירות במפלגה, כאשר הוא מנהיג את קבוצת ה"מורדים" בליכוד, אבל נחל כישלון כאשר בוועידת מרכז הליכוד – אריאל שרון גבר עליו ברוב של 52%.
בפרשת האי היווני אשר התפרסמה במרץ 2001, הועלה חשד, כי איש העסקים דוד אפל העביר כספי שוחד לשרון, במסווה של העסקת גלעד – בנו של שרון בשכר גבוה מאוד.
היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז קבע ביוני 2004, כי אין ראיות התומכות בהאשמות "אפילו במקורב".
בפרשת סיריל קרן הועלה חשד, ששרון קיבל כסף – לכיסוי הבחירות הפנימיות לראשות הליכוד – מאיש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, וזאת במסווה של הלוואה מסיריל קרן – ידידו של שרון ממלחמת העצמאות.
התיק נגד גלעד שרון בפרשה זו נסגר בשנת 2013.
פרשה נוספת שנקשרה למשפחת שרון היא קבלה של כספים נוספים שלא כדין למימון הבחירות הפנימיות.
נגד עמרי – בנו של אריאל שרון – הוגש כתב אישום באשמת רישום כוזב במסמכי תאגיד (חברת "אננקס מחקרים", ששימשה כחברת קש להעברת כספים), עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות.
האשמות אלו מתייחסות לתקופה שבה כיהן כמנהל מסע הבחירות של אביו בליכוד.
ב-15 בנובמבר 2005 הודה עמרי במסגרת עסקת טיעון ונדון לשבעה חודשי מאסר.
הודאה זו הסירה חשדות לעברות שביצע אריאל שרון.
שרון ספג ביקורת ציבורית כמי שהקריב את בנו על מנת למלט את עצמו מהחקירות ומהחשדות המשפטיים.
בשל המתיחות בין שרון לבין מפלגת הליכוד, בה היו שהתנגדו לדרכו, פרש שרון ב-21 בנובמבר 2005 מהמפלגה ובמעמד של ראש ממשלה מכהן יצר מפלגה חדשה – מפלגת קדימה.
המפלגה הוקמה במידה רבה סביב שרון הפופולרי, שזכה לתמיכה רבה בציבור.
בימים שלאחר ההודעה פורסמו מספר סקרים שחזו כי המפלגה החדשה בראשותו תזכה במעל ל-30 מנדטים.
עד אמצע דצמבר סמוך לאירוע המוחי והתמוטטותו של שרון ניבאו הסקרים כי המפלגה החדשה תזכה בקרוב ל-40 מנדטים.
למפלגה החדשה הצטרפו במהרה חברי הכנסת ואישים פוליטיים רבים, בעיקר ממפלגות הליכוד והעבודה.
מהליכוד פרשו בתחילה 13 חברי כנסת ושרים, בהם אהוד אולמרט וציפי לבני.
דוד טל מסיעת עם אחד גם כן הצטרף.
לאחר זמן קצר הצטרפו שאול מופז וצחי הנגבי מהליכוד, וממפלגת העבודה שמעון פרס, שהפסיד בבחירות לראשות מפלגת העבודה לעמיר פרץ, יחד עם חיים רמון ודליה איציק.
במקביל, רבים מראשי הערים והמועצות בארץ הביעו תמיכה בשרון ובמפלגת קדימה.
תפקידיו העיקריים של שרון בממשלה
בשעות הערב של 18 בדצמבר 2005, לקה שרון באירוע מוחי קל כאשר ההשערה הייתה שהגורם לשבץ הוא תסחיף לב.
בבדיקת MRI נמצאו מיקרו־דימומים ישנים, שהיוו סיכון מסוים בשילוב עם גילו במתן תרופה נוגדת קרישה (קלקסן).
בעקבות זאת היה אמור לעבור צנתור לב ונטל תרופות מדללות דם.
ב-4 בינואר 2006, ערב צנתור מתוכנן, עבר שרון אירוע מוחי שני וחמור, בשל דימום מוחי.
עקב נבצרותו הועברו סמכויותיו כראש הממשלה לממלא מקומו, אהוד אולמרט.
לאחר טיפול החירום שניתן לשרון, הוא שקע בתרדמת לשמונה שנים.
במאי 2006 הועבר שרון למרכז הרפואי שיבא.
בעולם הערבי קיבלו את מותו בגילויים של שמחה לאיד, תוך הוקעת דמותו.
ב-12 בינואר 2014, למחרת פטירתו, הובא ארונו של שרון לירושלים והוצב ברחבת משכן הכנסת.
במשך היום עברו על פני הארון אלפי אזרחים.
להלוויה הגיעו נציגים של 16 מדינות, ובראשם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, נציג הקוורטט, ראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר, ראש ממשלת צ'כיה ייז'י רוסנוק ויושב ראש הדומה של רוסיה סרגיי נרישקין.
עקב קרבת אתר הקבורה לרצועת עזה והחשש מירי רקטות משם לעבר משתתפי האירוע, נערכו צה"ל ומשטרת ישראל בהיערכות מיוחדת לשם אבטחת באי ההלוויה.
במספר ערים בישראל נקראו רחובות על שמו, בהן נוף הגליל, חיפה, אשקלון, גבעתיים, אור יהודה, רמלה, נס ציונה, מודיעין-מכבים-רעות ונתיבות.
על שמו גם נקראים פארק אריאל שרון, עיר הבה"דים וכביש 16 וגם בית ספר תיכון חדש בעיר אילת.
במרץ 2021 שודרה סדרת דוקו בת שלושה פרקים בשם "שרון", העוסקת בחייו של שרון.
הסדרה הופקה על ידי כאן 11.
בשנת 2023, לרגל יובל למלחמת יום הכיפורים, הופיעה דמותו של שרון בסרטו של גיא נתיב "גולדה", והוא גולם על ידי אוהד קנולר.
אמו של שרון הורישה לו את כל רכושה.
בצוואתה רשמה כי אין לראות בכך ביטוי של חוסר אהבה כלפי בתה הנוספת ואחותו של שרון, יהודית (דיתה; 1926–2013), שהתגוררה עם משפחתה בארצות הברית.
אף על פי כן נעדרה האחות מהלווייתה של אמה וניתקה את קשריה עם אחיה בעקבות נישולה מהצוואה.
אשתו הראשונה של שרון, מרגלית לבית צימרמן, לה נישא ב-1954 הייתה אחות פסיכיאטרית, ונהרגה בתאונת דרכים ב-2 במאי 1962, בעת שנסעה במכוניתה לעבודתה בירושלים.
בנם הבכור, גור, נהרג כשהיה בן 11 (ב-4 באוקטובר 1967) מפליטת כדור שירה חברו, בעת ששיחקו ברובה ישן ששרון קישט בו את ביתו.
שרון שכר את שירותיו של עו"ד שמואל תמיר על-מנת שיוכיח שבנו אינו אשם בפליטת הכדור.
אשתו השנייה, לילי שרון (נולדה ב-1937), הייתה אחותה של אשתו הראשונה ונישאה לשרון ב-1963, כשנה לאחר מות אחותה.
הזוג התגורר בחוות שקמים שבצפון הנגב, בין שדרות לקיבוץ רוחמה.
ללילי ולאריאל שרון נולדו הבנים עמרי וגלעד.
בשנות ה-80, אימצו בני הזוג שרון למשפחתם את רוני סחייק.
הם ראו בו בן מאומץ והוא ראה בהם הורים, אם כי לא השלימו את הליך האימוץ באופן פורמלי.
סחייק היה הראשון שבישר בקצרה לתקשורת על מותו של שרון, עוד קודם להודעה הרשמית.
לילי שרון נפטרה מסרטן הריאה כשנה קודם לבחירתו של שרון לראש ממשלה.
לפני מותה ביקשה לילי להיקבר בגבעת הכלניות, גבעה קטנה הצופה על האזור ועל חוות שקמים, ושם נקברה.
בסמוך אליה, על הגבעה, נטמן שרון עם מותו ב-2014. אזור הקבר פתוח לציבור.
בחוות שקמים מוסיף להתגורר בנו של שרון, גלעד.
צוותו הקרוב בתפקיד ו"פורום החווה"
עם כניסתו לתפקיד ראש הממשלה מינה שרון את מקורבו, אורי שני שהיה מנכ"ל הליכוד, לתפקיד ראש לשכת ראש הממשלה.
למזכיר הממשלה מונה גדעון סער שכיהן בתפקיד תקופה קצרה בשלהי ממשלת נתניהו הראשונה.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה היה רפי פלד שפרש אחרי פחות מחודשיים בתפקיד, את מקומו תפס אביגדור יצחקי.
את תפקיד המזכיר הצבאי של ראש הממשלה המשיך למלא תא"ל גדי איזנקוט, שהיה מזכירו הצבאי של אהוד ברק, לאחר מספר חודשים החליף אותו בתפקיד האלוף משה קפלינסקי.
קפלינסקי מונה באוגוסט 2002 לאלוף פיקוד המרכז ואת מקומו תפס האלוף יואב גלנט.
באפריל 2002 פרש במפתיע אורי שני מלשכת ראש הממשלה, שרון מינה מיידית את דב וייסגלס לתפקיד.
שרון המשיך לכהונתו השנייה כראש הממשלה עם אותו הצוות שליווה אותו בממשלה הראשונה, למעט גדעון סער שפרש לאחר שנבחר לכהן כחבר הכנסת ויו"ר הקואליציה.
ישראל מימון, שנבחר לשמש כיועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה, מונה למזכיר הממשלה במקומו.
במאי 2004 החליף אילן כהן את יצחקי כמנכ"ל משרד ראש הממשלה ובספטמבר 2005 נכנס האלוף גדי שמני לתפקיד המזכיר הצבאי.
בנוסף לבעלי התפקידים הפורמליים נהג שרון להתייעץ גם בקבוצה של יועצים חיצוניים שליוותה אותו בהחלטות פוליטיות ובמערכות הבחירות שניהל.
הקבוצה, שכונתה "פורום החווה" הורכבה מיועצים, בהם יואב גלנט, ראובן אדלר, אייל ארד, ליאור חורב, אורי שני, עו"ד יורם ראב"ד, קלמן גייר, בניו של שרון עמרי וגלעד ומחלק מבעלי התפקידים בלשכת ראש הממשלה כמו ישראל מימון, אילן כהן, ארנון פרלמן ואסי שריב.
שרון הנחיל לצה"ל את מורשת הקרב ליחידות חיל הרגלים והיחידות המובחרות שמקובלות עד ימינו.
מורשת הקרב שצמחה ביחידה 101 ובגדודי הצנחנים הייתה: "רוח קרב", "דבקות במשימה","אחרי!
- המפקד בראש הכח","אין משאירים פצוע בשטח" ו"הסתערות מול אש".
כותב ההיסטוריון ד"ר אורי מילשטיין:
כותבים ד"ר אריה גילאי וסא"ל (מיל') דוד בן עוזיאל באתר הצנחנים:
תורת הקרב שהחלה ביחידה 101, עברה לצנחנים משם לכל יחידות החי"ר ובהמשך לצה"ל כולו דרך מיטב לוחמי היחידה שהפכו למפקדים.
שרון באופיו ובמנהיגותו הציג לאורך כל ימי שרותו בצבא, כשר וכראש ממשלה, תפיסת לחימה ללא פשרות בטרור – להכניעו בכל האמצעים העומדים לרשותו.
שרון נחשב אחד המומחים הגדולים בעולם ללוחמה בטרור.
במשך כל תקופות שירותו את המדינה פעל שרון לפגיעה והחלשת הטרור מול ישראל כשהוא מפעיל תוכניות חדשניות ונועזות המצליחות להפתיע את גופי הטרור:
הוא בנה כוחות מיוחדים ללחימה בטרור שפעלו מעבר לקווי האויב לפעולות תגמול – יחידה 101 והצנחנים.
הוא תכנן ופיקח על פעולת מיגור הטרור בעזה בשנות ה-70 של המאה ה-20, הקמת סיירת רימון שבין השאר חיסלה מחבלים, יצירת שיטת "גרילה ללחימה בטרור" והפעלת אמצעים אזרחיים על האוכלוסייה בה קינן הטרור – בהיותו אלוף הפיקוד.
הוא תכנן את מלחמת לבנון הראשונה לחיסול פתחלנד בלבנון בהשתמשו בכל כוח צבאי שעמד לרשותו – בהיותו שר הביטחון.
בקדנציה הראשונה שלו כראש ממשלה פעל לפגיעה בארגוני הטרור ובכוחם הפוליטי על ידי קישור בין פעולות טרור לתגובה בינלאומית, כך שיבש והחליש את כוחה של הרשות הפלסטינית שעודדה טרור.
בעקבות הצלחתו לדרדר את לגיטימיות גופי הטרור באזור בעיני מדינות בעולם, הפעיל חיסולים ממוקדים כנגד מנהיגי טרור שהתנהלו באופן איטי ורציף.
כך הצליח לקבע בצורה מדינית את הצדקת הפעולות בהן נקט.
שיא הלחימה בטרור בתקופת כהונתו הייתה פעולת מבצע חומת מגן, שנפתח בעקבות הפיגוע במלון פארק, ובו בוצעה כניסה לשטחי יהודה ושומרון וחיסול תשתיות הטרור עד בידודו של יאסר ערפאת במוקטעה, דרדור הרשות הפלסטינית לשפל חסר תקדים מאז הסכמי אוסלו, העלאת המורל בישראל והורדת מספרם שם פיגועי הטרור בצורה דרסטית.
שרון הוא דמות שנויה במחלוקת, בישראל ומחוצה לה, בצורה שחריפותה עולה במידה רבה על המחלוקת המקובלת בקשר לדרכו ולמעשיו של פוליטיקאי.
הוא נודע כלוחם אמיץ, מקימה של יחידה 101, כגיבור מלחמה לאחר מלחמת ששת הימים, למושיע המדינה במלחמת יום הכיפורים (בעקבות צליחת תעלת סואץ) ולמדכא הטרור הפלסטיני בשנות ה-70 ובאינתיפאדה השנייה ומגדולי הבונים בהתנחלויות.
לעומת זאת, בעיני אחרים, שרון נחשב כאיש כוחני, פזיז, מושחת, שקרן שגרר את ישראל למלחמה מיותרת (מלחמת לבנון הראשונה) ומגדולי הורסי ומפני ההתנחלויות.
קיימים גם רבים בישראל המייחסים לשרון הן מן התכונות ה"חיוביות" והן מן התכונות "השליליות" ויש הרואים בתכונה מסוימת תכונה חיובית בעוד אחרים רואים בה תכונה שלילית.
במשך שנים, בגלל פעולת קיביה ובמיוחד אחרי טבח סברה ושתילה, שבעקבותיו אולץ להתפטר ממשרד הביטחון, יש בעולם שראו בו כפושע מלחמה, ובבלגיה אף היה ניסיון (שלא התממש) להעמידו לדין בשל כך.
במהלך האינתיפאדה השנייה נתפס שרון בעיני רבים כמי שנלחם בטרור הפלסטיני.
בעברו נחשב שרון בעיקר לגיבור הימין ול"אבי ההתנחלויות", אך בעת הקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, זכה לתמיכה במרכז המפה הפוליטית ואף בקרב השמאל המתון.
הדבר ניכר גם ביחסה של התקשורת אל שרון, אשר מיעטה לבקר אותו ביחס לקודמיו, נתניהו וברק (בעיקר בתחילת דרכו כראש ממשלה).
סקרי דעת קהל שהתפרסמו במהלך האינתיפאדה הראו שביעות רצון חסרת תקדים משרון, ביחס לראשי ממשלה קודמים, וזאת, חרף המצב הביטחוני והכלכלי הקשה באותה תקופה.
דוגמה ליחסה החיובי של התקשורת אל שרון בקדנציה הראשונה שלו אפשר לראות בתוכניתה של אילנה דיין, אשר הוקרנה ימים ספורים לפני הבחירות לכנסת השש עשרה, ואשר הציגה את "המהפך בדמותו של שרון".
לעומת זאת, הביקורת הקשה עליו מכיוון חלקים מהשמאל הישראלי רק גברה בעקבות פעולות כגון הסיכולים הממוקדים, הריסת בתי מחבלים והקמת גדר ההפרדה, אשר נחשבו לפשעים בעיני מחנה פוליטי זה.
שולמית אלוני אף הביעה תקווה ששרון יועמד לדין: "שרון הוא לאומן גדול ומתנשא.
הוא סובל משיגעון גדלות ולא אכפת לו להקריב את חייהם של האחרים...
ואני מקווה ששרון יועמד לדין".
בשל פעולותיה של ישראל בשטחים במהלך האינתיפאדה, מעמדו של שרון בעולם היה נמוך ופעולות צה"ל אשר עליהן הורה גונו השכם וערב בנאומים של מנהיגים שונים בעולם.
גרוע עוד יותר דימויו של שרון בעולם הערבי, בו נחשב שרון בעיני רבים לאויב האומה הערבית בכלל והפלסטינית בפרט.
דוגמה להסתה נגד שרון במדינות ערב היא תוכנית סאטירה אנטישמית ששודרה בטלוויזיה המצרית, בה הוצג שרון כשותה דם של ילדים ערבים.
משנדרש נשיא מצרים, חוסני מובארכ, לגנות את התוכנית, הוא גינה אותה רק חלקית ואמר כי "לא כל היהודים אותו דבר", ברומזו, כי לא כל היהודים הם "שותי דם" כמו שרון.
בעוד רוב ההתקפות עליו היו בדרך כלל משמאל המפה הפוליטית, הרי החל משנת 2004 הוא הותקף דווקא על ידי אנשי הימין ובפרט המתנחלים, בשל תוכנית ההתנתקות שאותה יזם, והדרכים שבהן השתמש כדי לקדם אותה.
ביקורת רבה נמתחה על האופן בו פיטר ומינה שרים וסגני שרים בסיטונות, אף ממפלגתו, והשתמש במכשיר זה כדי לגייס חברי כנסת לשורותיו.
הועלתה גם השאלה, האם אין במינוי חברי כנסת לשרים ולסגני שרים, במטרה לקבל את קולותיהם בהצבעות בכנסת או במפלגה, משום עבירה פלילית, בדומה למינוי חברי מרכז מפלגה למשרות ציבוריות על מנת לקבל את קולותיהם.
מתנגדיו מימין טענו כי התעלמותו מהחלטת מתפקדי הליכוד שלא לתמוך בהתנתקות, סירובו לפנות לעם מחדש בטרם ביצועה וכן הניגוד בינה לבין מצע הליכוד ולבין דברים שאמר שרון עצמו לפני הבחירות, מציגים אותו כשקרן ודיקטטור.
מתנגדיו הפוליטיים מימין טענו כנגדו שתוכנית ההתנתקות משמשת אותו כדי לרצות את השמאל, וזו הסיבה שהדוברים משמאל לא מעלים על סדר היום בקולניות את נושא החקירות בעניינו ובעניין בני משפחתו.
חבר הכנסת יוסי שריד טבע בהקשר זה את הביטוי: "עומק העקירה כעומק החקירה".
למעשה, הביקורת על שרון מצד הימין החלה, אם כי בחריפות פחותה בהרבה, כבר בקדנציה הראשונה שלו, בתקופה שקדמה למבצע חומת מגן.
נטען שמדיניות ההבלגה ששרון נקט אז לא הועילה דבר ועלתה בחיי קורבנות טרור.
ביקורת זו התחדשה בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות וההחרפה בירי רקטות הקסאם מרצועת עזה.
לעומת זאת, שרון עבר מהפך תדמיתי בעיני השמאל המתון אחר ביצוע ההתנתקות ואף לפניה.
הפרשן אמנון אברמוביץ' אמר בדיון במכון ון ליר כי "צריך לשמור על שרון כמו על אתרוג".
אמירה זו ספגה ביקורת מצד הימין שראה בה ביטוי לרצון התקשורת להתעלם מהאשמות השחיתות שהועלו נגד שרון.
אמירה זו הפכה אף לביטוי "אִתְרוּג" שמשמעותו הגנה על פוליטיקאי מהתקפות נגדו לצרכים אידאולוגים של המאתרגים.
על עומק הכעס של חלק מאנשי הימין לשרון בעקבות תוכנית ההתנתקות ניתן ללמוד מתשובותיהם של כמה רבנים, ובהם גם הרב עובדיה יוסף, שסירבו להתפלל לשלומו של שרון.
הרב משה צוריאל אף כתב מאמר הודיה, תחת הכותרת "באבוד רשעים רינה".
מאידך, ביולי 2009 החליטה מועצת עיריית אריאל כי שמה של העיר יוותר "אריאל", אולם יהיה זה על שם ראש הממשלה שרון.
ההחלטה עוררה כעס בקרב מפוני היישוב נצרים המתגוררים בעיר.
אריאל רמירס (בספרדית: Ariel Ramírez;
4 בספטמבר 1921 – 18 בפברואר 2010) היה מלחין ופסנתרן ארגנטינאי.
ידוע במיוחד בזכות יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla), המשלבת מוטיבים מוזיקליים מהפולקלור הארגנטינאי, במבנה המיסה המסורתי.
רמירס נולד בסנטה פה, ארגנטינה, שם החל ללמוד פסנתר והתוודע למוזיקה העממית של הגאוצ'וס והקריאולים (בני הגזע הלבן בדרום אמריקה) יושבי ההרים.
הוא המשיך את לימודיו בקורדובה, שם פגש את הזמר אטאהואלפה ז'ופאנקי.
בעצתו ערך רמירס מסע בצפון המדינה במטרה להעמיק את מחקרו על המוזיקה והמקצבים העממיים של דרום אמריקה.
במשך סיוריו בין הכפרים הנידחים של פרו, ארגנטינה ושאר מדינות האזור, המשיך בלימודיו האקדמיים בקונסרבטוריון בואנוס איירס.
בשנת 1946, בשיתוף עם RCA (התאחדות הרדיו באמריקה) הקליט את יצירותיו לראשונה.
בין השנים 1950–1954 המשיך רמירס את לימודי המוזיקה במספר אוניברסיטאות ברחבי אירופה, וכשחזר לארגנטינה קיבץ אוסף של כ-400 שירי פולקלור, והקים את "החברה לפולקור ע"ש אריאל רמירס" (Compañía de Folklore Ariel Ramírez).
בשנת 1964 פרסם רמירס את יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla) המסמלת את תחילת פריחתו המוזיקלית.
באותה שנה פרסם גם את יצירותיו "Navidad Nuestra" (חג המולד שלנו), "La Peregrinación" ,"Los Caudillos" (1965), "Mujeres Argentinas" והשיר "Alfonsina y el Mar" (אלפונסינה והים) (1969) למילים של המשורר פליקס לונה.
מיסה קריאוז'ה נחשבת עד היום ליצירתו החשובה והמוכרת ביותר, בה שילב רמירס מוטיבים של ריקודים עממיים ממחוזות שונים בארגנטינה, עם מבנה המיסה הדתית הקלאסית.
היצירה נכתבה לזמר טנור סולו בליווי מקהלה מעורבת, פסנתר, כלי הקשה עממיים וכלים נוספים מהפולקלור המקומי.
ועידת הוותיקן השנייה הכירה במיסה קריאוז'ה כאחת המיסות המושרות בשפה מודרנית.
בשנת 1964 הוקלטה היצירה על ידי פיליפס, בניצוחו של רמירס, נגינת הצ'רנגו של חיימה טורס וכלי ההקשה של דומינגו קורה ובשירת סולו של להקת "לוס פרונטריסוס".
מאז הוקלטה היצירה עשרות פעמים, כאשר בין המבצעים את תפקיד הסולו אמנים ידועים כמו מרסדס סוסה, סמבה קיפילדור, חוסה קארראס ויורגו דאלארס.
בשנת 1982 הגיעו רמירס, טורס, קורה ורביעית זמרים ובראשה קיפילדור לסיבוב הופעות בישראל, כאשר את תפקיד המקהלה ביצעה המקהלה הקאמרית תל אביב בניצוח מיכאל שני.
רמירס התעקש להיות מנחה הערב בספרדית ולצורך ההופעה ותירגום דבריו לעברית צורף ד"ר שמעון ברק שהיה באותה תקופה ידוע כמגיש תוכניות מוזיקה דרום אמריקאיות ברדיו ובטלוויזיה, והמופע שתוכנן תחילה לשלושה ערבים רץ 14 פעם ואף הוקלט על ידי רשות השידור.
בשנת 1997 הוזמן שוב אריאל רמירס על ידי המקהלה הקאמרית תל אביב לבצע את המיסה ולנגן את תפקיד הפסנתר.
שני שירים שלו ושל פליקס לונה תורגמו לעברית על ידי אהוד מנור: "הנה שנה עוברת" (La peregrinacion) ו"אלפונסינה והים" (Alfonsina y el mar).
ל-La peregrinacion חוברה ב-1968 גרסה צרפתית, עם מילים חדשות מאת פייר דלנואה.
השיר שנקרא "Alouette", בוצע על ידי הזמר ז'יל דרה (Gilles Dreu) וזכה להצלחה רבה בצרפת והן בישראל בה נקרא השיר "עפרוני".
עד 2004 כיהן רמירס כנשיא איגוד מלחיני ארגנטינה (SADAIC), אז פרש עקב בריאותו הרופפת.
בתחילת 2010 חלה בדלקת ריאות ונפטר ב-18 בפברואר 2010 בגיל 88.
אריאל שיימן (נולד ב-22 באוקטובר 1954) הוא איש עסקים ישראלי.
בעל מועדון הכדורגל מכבי הרצליה וחבר בהנהלת ההתאחדות לכדורגל בישראל.
במקביל הוא מנהל חברה בבעלותו, שעוסקת בין השאר בשיווק שלטי פרסומת במגרשי כדורגל שונים.
שיימן נולד בשנת ב-1954 בפינלנד, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 8 (1962).
כנער הצטרף שיימן למחלקת הנוער של מכבי תל אביב בכדורגל.
הוא הצטיין בתפקיד הבלם, אך לא היה מספיק טוב כדי להישאר חלק מהקבוצה הגדולה.
הוא שיחק מגיל 19 בקבוצות שונות, ביניהן לזרוס חולון, מכבי חולון ומכבי בת ים.
בהמשך שינה כיוון מקצועי ולמד מלונאות.
לאחר שחרורו מהצבא עבד כפקיד לילה במלון הילטון, ועד היום הוא בקשרי עבודה עם מלון זה.
במקביל לעבודתו בהילטון, ניסה שיימן לטפח קריירת אימון, וסיים בהצלחה קורס מאמנים במכון וינגייט בשנת 1983, בצוותא עם אלי גוטמן ועודד מכנס.
הוא החל לאמן בליגות הנמוכות, בין השאר אימן שנה וחצי במכבי קריית מלאכי.
לבסוף הגיע לקבוצת ליגת העל בית"ר תל אביב, לתפקיד עוזרו של יצחק שום.
בתחילת שנות ה-90, מונה על ידי גיורא שפיגל למאמן השוערים של בני יהודה תל אביב.
בתקופה זו סייע לשוערים, בין השאר, לפתח מיומנויות שליטה בכדור, לאחר החלת החוק שאינו מרשה להם לתפוס ביד כדורים שהוחזרו להם על ידי חבריהם לקבוצה.
במקביל להתפתחותו העסקית בתחום שילוט מגרשים החל מ-1997, עבר שיימן לקבוצת הכדורגל של מכבי הרצליה, שם אימן את שוער הקבוצה שולי גילארדי.
בקיץ 1999, כשמכבי הרצליה נקלעה לקשיים כלכליים ונותרה ללא בעלים, פנה מנכ"ל הקבוצה, שמעון מסיקה, אל שיימן, ושכנע אותו לרכוש אותה.
שיימן הפך במהרה לבעלים של הקבוצה.
בשנתו השנייה בקבוצה, היא ירדה לליגה השנייה (הליגה הלאומית), והוא המשיך לשמש מאמן שוערים, עד שהפסיק לבקשת מאמן מכבי הרצליה באותה עונה, רוני דורה.
שיימן ידוע כיו"ר שדואג לשחקניו, אך גם מפטר חלק מאנשיו לעיתים קרובות.
למשל, הוא פיטר את אלכס ברמכר ומרקו בלבול כבר אחרי שני מחזורים.
ראובן עטר עזב בעונת 2006/2007 אחרי שבעה מחזורים, והמאמן הבא, פרדי דוד, כיהן שלוש קדנציות בקבוצה, אחרי שפוטר מספר פעמים מסיבות שנויות במחלוקת.
גם אלי כהן פוטר על ידו בעבר, לאחר ששיימן צידד דווקא בשחקן שארגן שביתות איטלקיות נגד המאמן.
שיימן נוטה להיות מעורב בהחלטות מקצועיות של מאמניו, למשל אצל מאמן העבר יואל בן נאים.
עם זאת, שיימן נתפס גם כמשתדל לפשר ולהשאיר מאחוריו תקריות קלות עם אנשי הקבוצה.
אריאל רות (בספרדית: Ariel Rot; נולד ב-19 באפריל 1960) הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומפיק ספרדי, יהודי יליד ארגנטינה, שפעל בעיקר בתחום מוזיקת פופ-רוק.
עמד בראש הלהקות "טקילה" (Tequila) ו"לוס רודריגס" (Los Rodríguez).
אריאל אדוארדו רוטנברג גוטקין (Ariel Rotenberg) נולד בבואנוס איירס, למשפחה יהודית .
אביו היגר לארגנטינה מאוקראינה בשנות ה-30 של המאה ה-20. אמו, דינה רות, ילידת צ'ילה, היא זמרת מוכרת של שירי לאדינו.
בשנת 1976 המשפחה היגרה לספרד עקב רדיפות הדיקטטורה בארגנטינה.
אחותו של אריאל רות, ססיליה רות, היא שחקנית קולנוע מפורסמת, שהייתה נשואה בעבר למלחין הרוק הארגנטינאי פיטו פאאס (Fito Paez).
בשנת 1977 הקים את להקת "טקילה" יחד עם עוד ארגנטינאי, הזמר אלחו סטיבל, ושלושה ספרדים - חוליאן אינפנטה (גיטרה), פליפה ליפה (בס) ומנולו איגלסיאס (תופים).
להקת טקילה הייתה אחת מלהקות הרוק המיתולוגיות של שנות הדמוקרטיה הראשונות בספרד אחרי מות פרנקו.
אחרי פירוק הלהקה, המשיך רות בקריירת סולו תוך כדי התמודדות עם בעיות של התמכרות לסמים ושל ירידה בפופולריות.
חלק מהשירים הלחין למילים של ידידו, המלחין והפזמונאי סרחיו מלקוף.
בשנים 1990–1996 הקים להקה חדשה בשם "לוס רודריגס" יחד עם חברו הוותיק חוליאן אינפנטה ועם חרמאן וילייה.
בין השירים שכתב בקריירה העשירה שלו אפשר לציין: "Mucho mejor, Me estas atrapando otra vez" שכתב ללהקת "לוס רודריגס", ושירים ששר לבד כמו "Vicios caros ,Cenizas en el aire" ו-"Gustos sencillos" המוקדש לבנו.
אריאל פורת (נולד ב-1 בנובמבר 1956) הוא נשיאה התשיעי של אוניברסיטת תל אביב.
מכהן כפרופסור מן המניין למשפטים, מופקד הקתדרה למשפט פרטי ע"ש אלן פוהר וכחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לשעבר דקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ופרופסור אורח קבוע באוניברסיטת שיקגו.
חתן פרס א.מ.ת, פרס חשין ופרס צלטנר למשפטים, חתן פרס למפעל חיים של האגודה האירופית למשפט וכלכלה וזוכה אות אביר איכות השלטון לשנת 2024.
אביו, חיים פורת, כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, ואימו, עדינה פורת, הייתה שופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
למד בבית הספר היסודי ע"ש דובנוב ובתיכון עירוני א'.
את שירותו הצבאי בן חמש השנים עשה בחיל המודיעין והוא רב-סרן במילואים.
הוא השלים תואר ראשון במשפטים בהצטיינות (1983-1979) באוניברסיטת תל אביב, המשיך במסלול ישיר לדוקטורט בהנחייתו של פרופ' דניאל פרידמן, ולאחר קבלת התואר (1989) היה עמית מחקר באוניברסיטת ייל (1989-90).
פורת הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1990, והוא מתמחה בדיני נזיקין, דיני חוזים וניתוח כלכלי של המשפט.
בשנים 2002–2006 כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים, והוא מופקד הקתדרה למשפט פרטי ע"ש אלן פוהר.
החל משנת 2003 ועד מינויו לנשיא אוניברסיטת תל אביב, פורת היה פרופסור אורח קבוע באוניברסיטת שיקגו (Fischel-Neil Distinguished Visiting Professor), וכיהן כפרופסור אורח גם באוניברסיטאות סטנפורד, ניו יורק, קולומביה, ברקלי, וירג'יניה, טורונטו ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא חבר ב-American Law Institute, המנסח את "המשפט המקובל" האמריקאי בכל תחומי המשפט, היה נשיא האגודה הישראלית למשפט וכלכלה, ובשנים 2008–2011 היה חבר הנהלת ה-American Law and Economics Association.
פורת ייסד וערך (2003-2000) את כתב העת "Theoretical Inquiries in Law", המדורג בדירוג הפופולרי של Washington and Lee Law School כראשון בעולם מחוץ לארצות הברית.
כן עמד בראש מרכז-על צגלה למחקר בינתחומי של המשפט (2002-1997).
בשנת 2013 מונה לראש ועדת ההיגוי האסטרטגי של האוניברסיטה, שהוקמה במטרה לבחון שינויים במבנה ובניהול האקדמי של אוניברסיטת תל אביב.
המלצות הוועדה אומצו ויושמו על ידי האוניברסיטה.
ב-4 באפריל 2013 מינתה שרת המשפטים ציפי לבני את פורת לכהן בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון את האפשרות להחלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני - נגב שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה באוקטובר 2015, וקבעה כי העובדים שחלו בסרטן יזכו לפיצויים מוגדלים.
ביוני 2014 נבחר פורת לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פורת זכה בפרס א.מ.ת לחקר המשפט לשנת 2014 (ביחד עם פרופ' יצחק זמיר), ובשנת 2020 זכה בפרס מפעל חיים של האגודה האירופית למשפט וכלכלה.
בנוסף זכה בפרס שניאור זלמן חשין למצוינות אקדמית במשפט לשנת 2010, בפרס צלטנר לחקר המשפט לשנת 2012, בפרס זוסמן למשפט (חוקר צעיר) ובפרס הרקטור למצוינות בהוראה לשנת תשס"ט.
בשנת 2019 נבחר פורת לנשיאה התשיעי של אוניברסיטת תל אביב.
במהלך כהונתו הצטרף למחאה נגד הרפורמה המשפטית, והתנגד להצעת תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה לפיה המל"ג תוכל להורות לפטר חבר סגל אקדמי בגלל ביטוי שלדעתה יש בו הסתה לטרור או תמיכה בארגון טרור.
הוא כתב טורי דעה, נשא נאומים בהפגנות ובפורומים שונים, הופיע בוועדת החינוך של הכנסת, התראיין ברדיו ובטלוויזיה, ובכל אלו התבטא נגד הרפורמה המשפטית, ונגד ניסיונות ההשתלטות של הממשלה על האקדמיה.
בדצמבר 2025 קרא להשבתת מערכת המשפט "אם חס וחלילה נגיע למצב שבו הממשלה אינה מצייתת, באופן שאינו משתמע לשתי פנים, לפסיקת בית המשפט העליון".
פורת קיבל את אות אבירי ואבירות איכות השלטון לשנת 2024 מטעם התנועה לאיכות השלטון, על הובלת המאבק האקדמי למען חופש האקדמיה ועצמאות האוניברסיטאות ועל פעילותו הנחרצת במאבק נגד הרפורמה המשפטית.
פורת נשוי לתמנע, עורכת דין ובתו של אלקנה הרנוף, ואב לשלושה.
פורת היה דקאן הפקולטה למשפטים בעת משבר כלכלי קשה שפקד את אוניברסיטת תל אביב, אולם הפקולטה למשפטים הייתה היחידה מבין פקולטות האוניברסיטה שהגדילה בתקופה זו את מצבת הסגל האקדמי שלה.
הוא הנהיג הקמתה של תוכנית תואר שני משותפת בין הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב לבין בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ואף הניח את התשתית לתוכנית תואר שני משותפת בין הפקולטה בתל אביב לבין בית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בעת כהונתו הוקמו בפקולטה תוכניות רבות לחילופי מרצים וסטודנטים, בין היתר עם אוניברסיטאות פנסילבניה, מישיגן, וירג'יניה וטורונטו.
כדקאן הפקולטה למשפטים יסד פורת את "תוכנית הקבלה למצטיינים בפריפריה".
על פי תוכנית זו, בוגרי בתי ספר תיכוניים באזורי פריפריה רשאים להגיש את מועמדותם ללימודים באוניברסיטה על פי הישגיהם בבתי הספר שבהם למדו, בלי לעבור בחינה פסיכומטרית.
המתקבלים הם אלו שהצטיינו בלימודים התיכוניים בהשוואה לבני מחזורם בבית הספר שבו למדו.
התוכנית מבוססת על ההנחה שניתן לנבא הצלחה בלימודים האקדמיים על פי השוואת הישגיהם של המועמדים להישגי בני הקבוצה ממנה באו, ולא על פי השוואת הישגיהם להישגי בני קבוצות אחרות, חזקות יותר מבחינה חברתית וכלכלית.
בריאיון אמר פורת שעשרת התלמידים שנתקבלו לתוכנית בשנה הראשונה סיימו את שנת הלימודים בממוצע גבוה יותר מזה של שאר התלמידים בפקולטה.
בשנת 2006 אומצה התוכנית על ידי כל פקולטות האוניברסיטה, ואף אוניברסיטאות אחרות גילו בה עניין.
פורת נבחר כנשיאה התשיעי של אוניברסיטת תל אביב במאי 2019. במאי 2024 נבחר לתקופת כהונה שניה.
כהונתו התאפיינה בהתמודדות עם משברים: מגפת הקורונה, הרפורמה המשפטית, טבח שבעה באוקטובר והמלחמה שבאה בעקבותיו.
האוניברסיטה בראשותו התמודדה עם אתגרים שונים שעמדו בפניה בתקופות אלו.
החל ממעבר מהיר ללמידה מרחוק בעת מגפת הקורונה, דרך הכלת פעילות מחאה בקמפוס ובסביבתו בעד ונגד הרפורמה המשפטית, וכלה בטיפול באתגרי מתחים בקמפוס בין יהודים וערבים מצד אחד, ותמיכה כלכלית ואקדמית בחיילי המילואים מצד שני.
בתקופת כהונתו כנשיא הצליחה האוניברסיטה לגייס תרומות משמעותיות.
בין היתר התקבלה תרומה בסך של 125 מיליון דולר של משפחת גריי לפקולטה לרפואה.
זוהי התרומה הגדולה ביותר שקיבלה אוניברסיטת תל אביב, ואחת הגדולות ביותר שקיבל מוסד אקדמי בישראל אי פעם.
עם כניסתו לתפקיד התווה פורת את התכנית האסטרטגית של האוניברסיטה ובשנים שלאחר מכן פעלה האוניברסיטה להגשמתה.
ההדגשים האסטרטגיים הם: מחקר פורץ דרך, למידה חדשנית, בינלאומיות, רב תחומיות, קשרים עם התעשייה, עם בתי החולים המסונפים לאוניברסיטה ועם החברה, שוויון ומגוון.
למידה חדשנית - האוניברסיטה פועלת מזה מספר שנים להתאמת שיטות לימוד והוראה חדשניות בקמפוס, ושואפת לכלול בתוכנית זו את כל היחידות האקדמיות באוניברסיטה.
בינלאומיות - כחלק מיישום האסטרגיה האוניברסיטאית הושגה תרומה נדיבה של משפחת לואי לפעילות הבינלאומית של האוניברסיטה, אשר סייעה לקדם פעילות זו גם בימים שבהם תנועת ה-BDS העולמית פועלת נגד האקדמיה הישראלית.
קשרים עם התעשייה ובתי החולים - האוניברסיטה מקיימת קשרים שונים עם התעשייה עתירת היידע.
מוקם בניין בקמפוס בו יושכרו שטחים לחברות וסאטראפים שלחוקרי האוניברסיטה יש עניין מחקרי בקשר איתם.
בהמשך מתוכנן לקום סמוך לאוניברסיטה רובע חדשנות, בשיתוף עם עיריית תל אביב.
הקשר של האוניברסיטה עם בתי החולים השונים המסונפים לה התחזק בשנים האחרונות, במספר בתי חולים הוקמו מרכזים אוניברסיטאים, והאוניברסיטה פועלת יחד עם המרכז הרפואי סוראסקי (איכילוב) להפיכתו לבית חולים אוניברסיטאי.
שוויון ומגוון - בשנת 2021 נוסדה באוניברסיטה הנציבות לשוויון מגוון וקהילה בראשה עומדת סגנית נשיא.
בשנים האחרונות נעשו פעולות רבות באוניברסיטה לקידום וחיזוק מעמדם של נשים ובני מיעוטים שונים בקמפוס.
לאחר השבעה באוקטובר יזמה האוניברסיטה פעולות סיוע רבות בדרום הארץ ובצפונה, ובכלל זה התנדבות של חברי קהילת האוניברסיטה.
פורת פרסם למעלה מ-100 מאמרים וחמישה ספרים.
הגנת אשם תורם בדיני חוזים
בספר "הגנת אשם תורם בדיני חוזים" (1997), מציע פורת להכיר בעקרון האשם התורם בדיני החוזים, ובפתרון של חלוקת האחריות החוזית במקרים של הפרת חוזה.
על פי דיני החוזים המסורתיים, במקרה של תקלה בביצוע החוזה, מוגדר אחד מן הצדדים לחוזה כאחראי לתקלה, והאחריות לנזקיה מוטלת כולה על כתפיו.
התזה של הספר היא, שבמקרים רבים הן המפר והן הנפגע תרמו באשמם להפרת החוזה או לגרם הנזק, והאחריות לנזקי ההפרה צריכה להתחלק ביניהם.
בפסק דין מנחה אימץ בית המשפט העליון את התזה וקלט את דוקטרינת האשם התורם החוזי אל תוך המשפט הישראלי.
מאז מתן פסק הדין נפסקו עשרות רבות של פסקי דין בערכאות השונות אשר החילו את הגנת האשם התורם במצבים שונים, תוך הסתמכות על ספרו של פורת.
אחריות נזיקית במצבי אי ודאות ודוקטרינת הנזק הראיתי
במשותף עם פרופסור אלכס שטיין, כיום שופט בית המשפט העליון, פרסם פורת בהוצאת הספרים של אוניברסיטת אוקספורד את הספר (2001) "Tort Liability under Uncertainty".
פרקים אחדים מהספר פורסמו על ידי פורת עוד קודם לכן כמאמרים.
הספר מציג שלל מצבים שבהם קיימת אי-ודאות באשר לגרם נזקים, ודן בשאלה אם יש להטיל אחריות משפטית בגין גרימתם, ואם כן על מי.
הספר מנתח מצבים אלו, וכן מצבים רבים נוספים מנקודת מבט עיונית, ומציע פתרונות פרקטיים לבתי המשפט.
בנוסף, מציע הספר אימוץ של דוקטרינה משפטית חדשה הנקראת "דוקטרינת הנזק הראייתי".
דוקטרינה זו פותחה עוד קודם לכן על ידי מחברי הספר בכתיבה קודמת שלהם, בישראל ומחוצה לה, וביסודה הרעיון, שאם אדם גורם לאי ודאות המונעת מאדם אחר לממש את זכויותיו כלפי המזיק, יוצר אי הוודאות אחראי מבחינה משפטית, בהתקיים תנאים מסוימים, ל"נזק הראייתי" לו גרם.
דוקטרינת הנזק הראייתי נקלטה בפסיקה בישראל ונעשה בה שימוש באלפי פסקי דין, בין היתר במצבים שבהם עקב אי סדרים וחסרים בתיקים רפואיים, אין החולה שניזוק במהלך הטיפול הרפואי יכול לדעת כיצד ניזוק.
בתי המשפט העבירו במקרים אלו את נטל השכנוע לכתפי בית החולים בו ניתן הטיפול הרפואי, על מנת שיוכיח שהנזק לא נגרם עקב רשלנות רפואית, שאם לא יצליח לעמוד בנטל יישא בנזקי החולה.
במאמר העוסק בסיכונו העצמי של המזיק מציגים פורת ורוברט קוטר טיעון שבניגוד לאינטואיציה, בעת שבית משפט קובע אם המזיק התרשל, עליו לשקול לא רק את הסיכון שיצר כלפי הניזוקים בכוח, אלא גם את הסיכון שיצר כלפי עצמו.
הטיעון במאמר התקבל על ידי עורכי ה-Restatement of the Law, Torts, 3d, וכן על ידי בית המשפט העליון של ישראל.
במאמר "אנטי-ביטוח" מציעים פורת וקוטר חוזה מיוחד אשר יספק תמריצי התנהגות אופטימליים הן למפר והן לנפגע, אף כאשר אין כל דרך לדעת לאחר מעשה כיצד נהגו המפר והנפגע עובר לגרימת הנזק או להפרת החוזה.
הרעיון בכלליות הוא, שבמקרה של הפרת החוזה, לא ישולם הפיצוי לנפגע אלא לצד שלישי.
הצד השלישי, מצידו, ישלם מראש לצדדים לחוזה סכום כסף המבטא את תוחלת הרווח שהוא עתיד להפיק מהפרת החוזה.
בדרך זו יהיו למפר תמריצים יעילים לקיים את החוזה, אך גם לנפגע יהיה תמריץ לשתף פעולה מצד אחד, ולהימנע מהסתמכות יתר על החוזה מצד שני, שכן יידע שלא יפוצה בגין נזקיו.
במצבים אלה, כנטען, יש להתיר לבתי המשפט להרשיע את החשוד בגין עבירה בלתי מסוימת, גם אם לפי התפיסה המסורתית לא ניתן להרשיעו בגין אף אחת מהעבירות המסוימות שבהן הוא נחשד.
בספר משותף עם עמרי בן-שחר בהוצאת אוקספורד, ובמספר מאמרים (עם ליאור סטרכילביץ' ועם עמרי בן-שחר) פורת מפתח תאוריה משפטית שבבסיסה הרעיון שהמשפט צריך לחול בצורה שונה על אנשים שונים, ולא באופן אחיד.
לפי תאוריה זו, על המשפט להשתנות ולהתאים את עצמו לעידן המידע ולשימוש הגובר שנעשה ב-Big Data בכל יתר תחומי החיים והמדע.
כך, בתמצית, על המחוקק ובתי המשפט לקבוע כללים משפטיים, בכל ענפי המשפט, באופן פרסונלי, לפי המידע שמצטבר על אודות מאפייניהם של סוגים שונים של צדדים לחוזים, של מזיקים וניזוקים, של עבריינים ועוד.
דרכי התמודדות עם תופעת הרפואה המגננתית
אחדים מכתביו של פורת עוסקים בתחום האחריות של רופאים ובתי חולים.
במאמר אחד (Offsetting Risks), הציע פורת להפחית באופן משמעותי את אחריותם של רופאים אשר העדיפו ברשלנות דרך טיפול אחת על פני דרך טיפול אחרת וגרמו עקב כך נזק לחולה, וזאת אם ההעדפה הרשלנית לא רק הגדילה את סיכוני החולה, אלא בד בבד הפחיתה סיכונים אחרים שלו.
על פי הנטען על ידי פורת, קבלת הטיעון שלו עשויה להביא למיתון תופעת הרפואה המגננתית ולהוזלתו של השירות הרפואי.
נזיקין כרך א (המכון למחקרי חקיקה ומשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, 2013)
הגנת אשם תורם בדיני חוזים (המכון למחקרי חקיקה ומשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, 1997)
"אחריות מופרזת, קיזוז סיכונים ורפואה מגנתית", עיוני משפט ל-9 (2006)
"שנים אבודות, הפסד השתכרות ומחירה של הריגה", ספר מנשה שאוה – מחקרים במשפט לזכרו 143 (אהרן ברק ודניאל פרידמן עורכים, 2006)
"תביעות בגין נזקי עישון: האתגר של דיני הנזיקין בעידן העוולות ההמוניות", משפטים לג 477 (2003)
"פיצוי בגין יצירת סיכון ופגיעה בסיכוי", עיוני משפט כג 605 (2000)
"דוקטרינת הנזק הראייתי: ההצדקות לאימוצה ויישומה במצבים טיפוסיים של אי ודאות בגרימת נזקים", עיוני משפט כא 191 (1998) (עם אלכס שטיין)
"עוולת הרשלנות על פי פסיקתו של בית המשפט העליון מנקודת מבט תאורטית", ספר השנה של המשפט בישראל תשנ"ו 357 (אריאל רוזן צבי עורך, 1996)
אריאל רוט (ט"ז בתמוז ה'תש"ג, 19 ביולי 1943 – כ"ז באלול ה'תשנ"ט, 18 בספטמבר 1998) היה מהנדס ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
רוט נולד בעפולה וסיים את לימודיו בתיכון "אורט" בנתניה במגמת חשמל.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת כקשר בחיל הקשר וכאלחוטן בחיל השריון.
לאחר שירותו הוא המשיך לעסוק בתחום הקשר והאלקטרוניקה, בהם עסק כתחביב משנות ילדותו, ולמד לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, אותם סיים בשנת 1969. במקביל ללימודיו הוא הועסק כטכנאי ברשות הדואר ובתחנת הרדיו "קול ישראל".
בשנת לימודיו האחרונה התקבל רוט לשירות הביטחון הכללי והיה ממקימי יחידת הטכנולוגיה במסגרתו.
בשנות עבודתו הוא עסק בפיתוח מכשור תקשורת, מחשבים ואלקטרוניקה ובאבטחת מידע ובשנת 1985 זכה על פועלו בפרס ביטחון ישראל.
במהלך שנים אלו הוא למד לימודי תעודה במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב והיה מראשי אגודת חובבי הרדיו.
רוט נפטר לאחר מחלה בשנת 1998, והובא למנוחות בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
אריאל רוזן-צבי (1944 – 3 ביוני 1996) היה משפטן ישראלי, חוקר בתחום דיני המשפחה, ודיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בשנים 1991–1996.
נולד בישראל בשם אריאל דב רוזנצוייג.
בתחילת שנות ה-70 השתתף בהקמתה של תנועת "עוז לשלום", שהוביל אבי רביצקי.
זו הייתה תנועה דתית בעלת השקפה מדינית שמאלנית, ונחשבה כמקדימה לתנועת "מימד".
הוא דגל בציונות דתית מושרשת וסובלנית עם חיבור לחברה ולאדם לפני החיבור לארץ ישראל השלמה.
בשנת 1986 פרסם יחד עם פרופ' אוריאל רייכמן וקבוצת פרופסורים למשפטים הצעת חוקה למדינת ישראל, בעקבותיה הוקם "הוועד הציבורי למען חוקה לישראל" ששם לו למטרה להיאבק למען כינון חוקה.
ב-1995 היה חבר בוועדת שמגר, ועדת החקירה הממלכתית, בעקבות רצח יצחק רבין ועמד בראש ועדת רוזן-צבי לקביעת שכרם של חברי הכנסת.
פרופ' רוזן-צבי נפטר ממחלת הסרטן בגיל 52.
לאחר מותו נקרא על שמו "המטה המשותף למען חופש דת לישראל ע"ש פרופ' אריאל רוזן-צבי ז"ל".
גוף זה פועל למען חקיקתו של חוק יסוד: חופש דת לישראל, ולמען השגת שוויון חובות לאומי ובראשו הגיוס לצה"ל.
בשנת 1998 יצא לאור הספר "רב תרבותיות במדינה יהודית ודמוקרטית - ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי ז"ל", בעריכת מנחם מאוטנר, אבי שגיא ורונן שמיר.
שנים רבות עסק רוזן-צבי בתחום דיני המשפחה והדין הדתי בישראל, וכתב ספרים ומאמרים רבים.
מחקריו וקביעותיו שימשו בסיס לפסקי דין מגוונים.
כך למשל טען פרופ' רוזן-צבי כי השוואת נטל מזונות הילדים על שני ההורים פועלת לרעת האשה: "בתוך מערכת קיימת של אפליית האשה.
היא מוסיפה נדבך לאפליה ומעמיקה את הפער בין כוח המיקוח העדיף של הבעל לבין זה של האשה.
מה שנראה תיקון במבט נקודתי, הוא למעשה קלקול מנקודת המבט הכוללת".
כדי לתקן עיוותים במקרים בהם דיני המזונות המסורתיים אינם נותנים מענה ראוי, הציע רוזן-צבי להחיל את דיני היושר במשפט העברי, שמקורם בהוראת "ועשית הישר והטוב" () וכן "תעשה הטוב והישר" ().
הקדיש רבים ממאמריו לסוגיית מעמד האישה במשפחה בדין העברי, ומתח ביקורת נוקבת על המתרחש בתחום הגירושין בישראל.
בין היתר כתב כי "בישראל הקושי להשיג גירושין שלא בדרך הסכמה הופך את הליך הגירושין למבחן של כוח עמידה בלחצים ולמאבק כוחות בין בני הזוג.
תופעות של סחבת בערכאות השיפוט העוסקות בענייני גירושין פוגעות בצד החלש יותר, הפגיע יותר, הבלתי עמיד יותר, דהיינו באישה.
גם תופעות של הימנעות מהכרעה והחזרת הצדדים להתחככות ולהתנגשות ביניהם פוגעות, בדרך כלל, באישה.
תופעות כאלה מאריכות את ההליך, משאירות את הצד החלש חשוף יותר ללחצים ולסחטנות, מעניקות יתרון כלכלי ופסיכולוגי לצד החזק, ופוגעות עוד יותר בצד שכוח המיקוח שלו נחות יותר כבר בעמדת הפתיחה.