tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לאוניות המוקדמות יותר, צריחי הכנפיים שלה היו מסודרים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום.
זה נעשה כדי להתאים את מטח הדופן של 10 התותחים לעיצובים הזרים העדכניים ביותר כמו סדרת דלאוור האמריקאית, אם כי תצורת הצריחים הכל-מרכזית של הספינות האמריקאיות ביטלה את בעיות הפיצוץ שפגעו ביעילותו של הסדר ה"כלל".
נפטון הייתה גם הדרדנוט הבריטי הראשונה שצוידה בצריחי ירי-על, במאמץ לקצר את האונייה ולהפחית עלויות.
חיסכון נוסף באורך הושג על ידי הצבת סירות האונייה על קורות מעל שני צריחי הכנפיים כדי לצמצם את אורך הכלי.
החיסרון בהסדר זה היה שאם הקורות נפגמו במהלך הלחימה, הן היו עלולות ליפול על הצריחים, ולשתק אותם.
הגשר גם היה ממוקם מעל מגדל הניווט, שבדומה לכך הסתכן בשיתוק אם הגשר יתמוטט.
לנפטון היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע עמוקה של .
לאונייה היה גובה מטאצנטרי של במעמס מלא.
הצוות שלה מנה כ-756 קצינים ומלחים עם כניסתה לשירות ו-813 ב-1914.
האונייה הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן שוכנה בחדר מכונות נפרד.
צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות בלחץ גבוה והטורבינות בלחץ נמוך הניעו את הצירים הפנימיים.
הטורבינות השתמשו בקיטור מ-18 דוודי Yarrow בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
הם דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) והעניקו לנפטון מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
היא נשאה מקסימום של פחם ועוד של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
נפטון הייתה מצוידת בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL) 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים.
התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שהעניק להם טווח של .
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב של שני פגזים לדקה.
האונייה נשאה 100 פגזים לכל תותח.
נפטון הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה עם חימוש משני שלה של 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII מותקנים בתושבות בודדות ללא חיפוי במבנה העילי.
שינוי זה נעשה כדי לטפל בבעיות שפקדו את מיקומי הגגות של הצריחים ששימשו באוניות מערכה קודמות.
יש לציין כי התותחים החשופים היו קשים לפעילות כאשר החימוש העיקרי היה בפעולה, בשל הקושי בחידוש התחמושת שלהם.
יתר על כן, לא ניתן היה לשלוט על התותחים באופן מרכזי כדי לתאם את האש לעבר המטרות המסוכנות ביותר.
התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° מה שהעניק להם טווח של .
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח.
האונייה נשאה גם תותחי הצדעה ירי מהיר 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) של הוצ'קיס.
האונייה הייתה מצוידת בשלושה צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות.
עמדות השליטה על החימוש הראשי היו ממוקמות בצמרות התצפית בראש החזית והתורנים הראשיים.
נתונים מממד טווח של 2.7 מטר (Barr and Stroud) הממוקם בכל עמדת בקרה הוכנסו למחשב מכני Dumaresq והועברו חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל עמדה בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים.
ניתן היה לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב.
נפטון הייתה הדרדנוט הבריטי הראשונה שנבנתה עם מנהל בקרת ירי, אם כי אב טיפוס ניסיוני שתוכנן על ידי תת אדמירל סר פרסי סקוט.
זה הותקן על התורן הקדמי, מתחת לחלק העליון וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחריהם.
בקרת המנהל ירתה את התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים.
מנהל בקרת האש הוחלף מאוחר יותר במנהל חדש שהוזמן ב-1913 והותקן עד מאי 1916.
מדדי טווח נוספים באורך 9 רגל, מוגנים על ידי חיפויים משוריינים, נוספו לכל צריח תותחים בסוף 1914. יתר על כן, על האונייה הותקנו טבלאות בקרת אש של Mark I Dreyer בתחילת 1916 בכל תחנת שידור ששילבה את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח.
לנפטון הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצם ל- לפני שהגיע לקצה האונייה.
הוא כיסה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ועד מתחת לקו המים שבו הוא הצטמצם ל- באמצע האונייה.
מעל זה הייתה רצועת שריון בעובי 8 אינץ'.
מחיצות בעובי חיברו את החלק באמצע האונייה של קו המים וחגורות השריון העליונות ברגע שהגיעו לחלקים החיצוניים של הברבטה הקדמית.
באופן דומה, המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון אל הברבטה האחורית ביותר, אם כי היא הייתה בעובי 8 אינץ'.
שלושת הברבטות בקו המרכז היו מוגנות על ידי שריון בעובי מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל- מתחתיו.
ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיה להן שריון חזית בעובי 10 אינץ'.
לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי עם גגות בעובי 3 אינץ'.
עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין עם האזורים העבים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית.
החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי הדופן האחורית והגג היו בעובי 8 אינץ' ו-3 אינץ' בהתאמה.
למגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היו דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'.
לנפטון היו שתי מחיצות נגד טורפדו אורכיות שעוביין נע בין והשתרעו מהקצה הקדמי של ברבטה 'A' עד סוף מחסן התחמושת של 'Y'.
היא הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה שהגנה על ספיגת הארובה שלה עם לוחות שריון בעובי 1 אינץ'.
התאים בין חדרי הדוודים שימשו כמחסני פחם.
מגני תותחים הותקנו לתותחי ה-4 אינץ' הקדמיים לאחר ספטמבר 1913 והתותחים הקדמיים של 4 אינץ' נסגרו.
בשנים 1914–1915 נסגרו תותחי ה-4 אינץ' העליונים באמצע האונייה, קורת הסירה הקדמית הוסרה ותותח נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) נוסף על הסיפון.
בערך של שריון הסיפון נוסף לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. עד תחילת 1917, 4 תותחים הוסרו מהמבנה האחורי ונוסף תותח נ"מ יחיד בקוטר 4 אינץ', בסך הכל 12 תותחי 4 אינץ'.
צינור הטורפדו האחורי הוסר בשנים 1917–1918 וכך גם החלק העליון האחורי.
מד טווח זווית גבוהה הותקן על החלק העליון הנותר וסיפון טיסה הותקן בצריח 'A' בשנת 1918.
נפטון, שנקראה על שמו של אל הים הרומי, הוזמנה ב-14 בדצמבר 1908. היא הונחה ב-HM Dockyard, פורטסמות' ב-19 בינואר 1909, הושקה ב-30 בספטמבר והושלמה בינואר 1911 בעלות של 1,668,916 ליש"ט, כולל חימושה.
הספינה נכנסה לשירות ב-19 בינואר 1911 לניסויים עם מנהל הירי הניסיוני של סקוט, שנמשכו עד 11 במרץ, להם היה עד אדמירל משנה סר ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי האטלנטי.
נפטון החליפה את דרדנוט כספינת הדגל של צי הבית והפלגה הראשונה ב-25 במרץ ולאחר מכן השתתפה במסקר צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני.
ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה לשייטת אוניות המערכה הראשונה (BS); נפטון הוחלפה כספינת הדגל של השייטת ב-22 ביוני.
האונייה השתתפה בביקורת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד.
נפטון הפכה לספינה פרטית ב-10 במרץ 1914 כשהוחלפה על ידי איירון דיוק כספינת הדגל של צי הבית והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 נפטון השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; נפטון פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר והאונייה החלה בשיפוץ ב-11 בדצמבר.
השיפוץ של נפטון הסתיים בערב 23 בינואר 1915 כשהיא הצטרפה לשאר הצי הגדול כשהפליג לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מדי והשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת היום.
ב-7–10 במרץ ביצע הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים.
שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ; בזמן שחזרה הביתה לאחר סיום התרגילים, נפטון הותקפה ללא הצלחה על ידי הצוללת הגרמנית SM U-29. תוך כדי תמרון למתקפה נוספת, הצוללת אותרה על ידי דרדנוט שנגחה ושיסעה אותה לשניים.
ב-11 באפריל ערך הצי הגדול, כולל נפטון, סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול איי שטלנד ב-20–21 באפריל.
הצי הגדול ביצע סריקות למרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני.
במהלך 11–14 ביוני תרגל הצי תרגילי ירי וקרב ממערב לשטלנד, והתאמן מול שטלנד שלושה ימים לאחר מכן.
ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני, ערך תרגילי ירי, ובילתה את שאר החודש בביצוע אימונים רבים.
האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ביצעה סריקה נוספת לים הצפוני החל מ-13 עד 15 באוקטובר.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, נפטון השתתף במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
בליל 25 במרץ הפליגו נפטון ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי, נפטון, בפיקודו של קפטן ויויאן ברנרד, שובצה בפלגה ה-5 של שייטת אוניות המערכה הראשונה והייתה הספינה ה-19 מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה בשעה 18:40 שני מטחים מתותחיה הראשיים לעבר אוניית מערכה שבקושי נראית לעין.
בערך בזמן שצי הים הפתוח שינה את מסלולו החל בשעה 18:55 כדי לירות מחדש לעבר הצי הגדול, נפטון ירתה מטח אחד לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן עם השפעה לא ידועה.
לאחר הפנייה הספינות של השייטת הראשונה היו הקרובות ביותר לגרמנים, ובסביבות השעה 19:10 היא ירתה ארבעה מטחים לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, וטענה לשתי פגיעות, אם כי לא ניתן היה לאשר אותם.
זמן קצר לאחר מכן, האונייה ירתה בחימוש הראשי והמשני שלה לעבר משחתות האויב ללא תוצאות ולאחר מכן נאלצה להסתובב כדי להתחמק משלוש טורפדות.
זו הייתה הפעם האחרונה שנפטון ירתה בתותחים שלה במהלך הקרב.
בסך הכל היא ירתה 48 פגזים 12 אינץ' (21 סופר נפיצים ו-27 נפוצים מחודדים) ו-48 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
לאחר הקרב, הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית.
הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לים הצפוני הדרומי, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל.
האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליה קרב בתנאים מתאימים.
נפטון נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר והועברה לעתודה שם ב-1 בפברואר 1919, מכיוון שהיא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרונות.
האונייה הוצאה משירות במרץ 1921 ונמכרה לגרוטאות ליוז בולקוב בספטמבר 1922. היא נגררה לבלית', נורת'מברלנד ב-22 בספטמבר כדי להתחיל בפירוק.
אה"מ פרינסס רויאל הייתה השנייה מבין שתי סיירות המערכה מסדרת לאיון שנבנו עבור הצי המלכותי לפני מלחמת העולם הראשונה.
הם נבנו בתגובה לסיירות המערכה הגרמניות הראשונות, סדרת מולטקה, שהיו הרבה יותר גדולות ועוצמתיות מסיירות הקרב הבריטיות הראשונות, מסדרת אינווינסיבל.
האוניות שיפרו משמעותית את המהירות, החימוש והשריון לעומת סיירות המערכה מסדרת אינדפטיגבל הקודמת.
האונייה נקראה על שם לואיז, הנסיכה המלכותית, תואר שניתן מדי פעם לבתו הבכורה של המונרך.
האונייה הושלמה בשנת 1913, והשתתפה בקרב מפרץ הלגולנד חודש לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. לאחר מכן היא נשלחה לים הקריבי כדי למנוע משייטת מזרח אסיה הגרמנית להשתמש בתעלת פנמה.
לאחר ששייטת מזרח אסיה הוטבעה בקרב איי פוקלנד בדצמבר, פרינסס רואל הצטרפה מחדש לשייטת סיירות המערכה הראשונה.
במהלך קרב שרטון דוגר, האונייה קלעה רק מספר פגיעות, אם כי אחת פגעה קשות בסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר.
זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה אוסמונד ברוק.
פרינסס רויאל נפגעה באורח בינוני במהלך קרב יוטלנד ונזקקה לחודש וחצי של תיקונים.
מלבד מתן תמיכה מרוחקת במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני בשנת 1917, האונייה בילתה את שארית המלחמה בסיורים חסרי אירועים בים הצפוני.
היא הוכנסה למילואים ב-1920, ואז נמכרה לגרוטאות ב-1922 כדי לעמוד בתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
סיירות המערכה מסדרת לאיון, שכונו "החתולים המופלאים", תוכננו על ידי פיליפ ווטס, מנהל הבנייה הימית, תוכננו כך שיהיו עדיפות על סיירות המערכה הגרמניות החדשות מסדרת מולטקה, כפי שהספינות הגרמניות היו עדיפות על סדרת אינווינסיבל.
הדחק האונייה היה 26,270 טונות ארוכות (26,692 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-30,820 טונות ארוכות (31,315 טונות) בתפוסה מלאה.
לפרינסס רויאל היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 42 דודי Yarrow.
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 70,000 כוחות סוס (52,000 קילוואט), שיעניקו מהירות של 28 קשרים (52 קמ"ש).
היא נשאה 3,500 טונות ארוכות (3,600 טונות) של פחם, ועוד 1,135 טונות ארוכות (1,153 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
פרינסס רויאל כללה שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V בארבעה צריחי תותחים, המסומנים 'A', 'B', 'Q' ו-'X' מלפנים לאחור.
סיירת המערכה נבנתה ללא תותחי נ"מ (AA), אך מאוקטובר 1914 עד דצמבר 1916 הותקן עליה תותח הוצ'קיס QF 6 פאונד ("QF" לירי מהיר) על תושבת זווית גבוהה.
פרינסס רויאל קיבלה מנהל בקרת אש בין אמצע 1915 למאי 1916 שריכז את בקרת האש תחת קצין התותחנות שירה כעת בתותחים.
כדי ליישר את התותחים שלהם על המטרה, אנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחר מצביעים על חוגה שמיקומם הועבר ממנהל בקרת האש.
זה הגביר מאוד את הדיוק בשל הסיוע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים לעומת כאשר הצריחים ירו בנפרד.
בתחילת 1918 נשאה פרינסס רויאל סופווית' פאפ ו- סופווית' 1½ סטראטר על סיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'Q' ו-'X'.
הגנת השריון שניתנה לפרינסס רויאל הייתה כבדה יותר מזו של סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל; חגורת קו המים של שריון קרופ הייתה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) באמצע הספינה.
לחגורת השריון העליונה היה עובי מרבי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והיא הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) לצד קצוות הצריחים.
צריחי התותחים והברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי 8–9 אינץ' (203–229 מילימטרים), למעט גגות הצריח שבהם השתמשו 2.5–3.25 אינץ' (64–83 מילימטרים).
העובי של סיפון פלדת ניקל נע בין 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים).
מחיצות טורפדו מפלדת ניקל בעובי 2.5 סנטימטרים הותקנו ליד מחסני התחמושת וחדרי המעטפת.
לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותה לאש אנכית, שריון בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) נוסף, במשקל של כ-100 טונות ארוכות (102 טונות), נוספו לגגות מחסני התחמושת והצריחים.
פרינסס רויאל הונחה במספנת ויקרס בבארו-אין-פורנס ב-2 במאי 1910. היא הושקה ב-29 באפריל 1911 על ידי לואיז, הנסיכה רויאל, ונכסה לשירות ב-14 בנובמבר 1912. היא עלתה 1,955,922 ליש"ט בתוספת 120,300 ליש"ט נוספים עבור החימוש שלה.
עם כניסתה לשירות הצטרפה פרינסס רויאל לשייטת הסיירות הראשונה, ששמה שונה לשייטת סיירות המערכה הראשונה בינואר 1913. אדמירל משנה דייוויד ביטי קיבל את הפיקוד על השייטת ב-1 במרץ 1913. השייטת, כולל פרינסס רויאל, ביקרה בברסט בפברואר 1914 ובנמלי האימפריה הרוסית במהלך יוני.
הפעולה הראשונה של פרינסס רויאל הייתה כאוניית דגל של כוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שהספינות הגדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות.
פרינסס רויאל הפליגה מקרומארטי ב-28 בספטמבר כדי להיפגש עם שיירת חיילים קנדים לכיוון בריטניה.
היא הצטרפה שוב לשייטת סיירות המערכה הראשונה ב-26 באוקטובר, אך נותקה שוב כמה ימים לאחר מכן כדי לתגבר את שייטות צפון האוקיינוס האטלנטי והקריביים בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה של אדמירל גראף שפה לאחר שהשמידה את שייטת הודו המערבית הבריטית ב-1 בנובמבר במהלך קרב קורונל.
פרינסס רויאל הגיעה להליפקס ב-21 בנובמבר, ואז בילתה מספר ימים מחוץ לעיר ניו יורק לפני שהפליגה לעבר הקריביים כדי להישמר מפני האפשרות שגראף שפה ישתמש בתעלת פנמה.
שייטת מזרח אסיה הוטבעה מול איי פוקלנד ב-7 בדצמבר, ופרינסס רויאל עזבה את קינגסטון, ג'מייקה, בדרך לבריטניה ב-19 בדצמבר.
הייתה זו מהירות גבוהה מאוד באותה תקופה; רק שלוש הסיירות המתקדמות של ביטי, "לאיון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל", הצליחו לנוע במהירות זו, ואילו שתי הישנות יותר, "ניו זילנד" ו" אינדומיטבל", החלו לפגר אחריהן, אך גם הן צמצמו את המרחק בינן לבין השייטת הגרמנית.
ביטי עבר למשחתת אטאק בשעה 11:50 ויצא למרדף אחרי סיירות המערכה שלו, והגיע אליהם זמן קצר לפני שבליכר טבעה.
הוא עלה על פרינסס רויאל בשעה 12:20 והורה לספינות לרדוף אחרי הכוח הגרמני הראשי.
פקודה זו בוטלה כאשר התברר שהזמן שאבד בהטבעת בליכר פירושו ששאר סיירות הקרב של היפר יגיעו למים ידידותיים לפני שניתן יהיה לתפוס אותם.
סיירות המערכה של ביטי פנו לביתם, והדביקו את לאיון, שצלעה במהירות של .
פרינסס רויאל פגעה בדרפלינגר פעם אחת, אך רק פגעה בשתי לוחות שריון וגרמה להצפה של מחסן פחם.
היא פגעה בבליכר לפחות פעמיים, כולל הירייה שהשביתה אותה, מתוך סך של 271 פגזי שנורו במהלך הקרב, שיעור פגיעה של 0.7% בלבד.
לעומת זאת, אחותה לאיון קלעה ארבעה פגעים מתוך 243 פגזים שנורו, שיעור של 1.6%.
היא גם ירתה שני פגזי רסס בקוטר 13.5 אינץ' לעבר ספינת האוויר הגרמנית L 5 בזמן שצוותה ניסה להגיז את בליכר הטובעת, כי חשבו שהיא ספינה בריטית, למרות העובדה שההגבהה המרבית של התותחים הללו הייתה רק 20°.
פרינסס רויאל לא נפגעה במהלך הקרב.
ב-31 במאי 1916, פרינסס רויאל הייתה ספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה בפיקודו הכולל של ביטי; הבריטים הצליחו לפענח את הודעות הרדיו הגרמניות ועזבו את הבסיסים שלהם לפני שהגרמנים יצאו לים.
שתי סיירות המערכה התמודדו עם ליצו, האונייה הגרמנית המובילה, בעוד שדרפלינגר ירתה על פרינסס רויאל.
האש הגרמנית הייתה מדויקת מההתחלה, עם שתי פגיעות על פרינסס רויאל בשלוש הדקות הראשונות.
הירי הבריטי היה פחות יעיל; הטווח הוערך בצורה שגויה כאשר הספינות הגרמניות התערבבו באובך.
צריח 'A' של פרינסס רויאל הפסיק לעבוד ביעילות בשלב מוקדם של הקרב: התותח השמאלי הפך לבלתי פעיל כאשר גלגלי העכוז נתקעו, והתותח הימני הופעל בצורה שגויה בתדירות גבוהה.
שעה 15:54 הטווח ירד ל-12,900 יארד (11,800 מטרים), וביטי הורה לשנות מסלול שתי נקודות לכיוון הימני כדי לפתוח את הטווח ב-15:57.
בשעה 16:11, טורפדו שירתה מולטקה עבר תחת פרינסס רויאל.
אלו שהיו על הספינה הבריטית ראו את מסלול הטורפדו, אך הגיעו למסקנה שגויה שצוללת מוצבת בצד הנגדי של הקו הבריטי - הרחק מסיירות המערכה הגרמניות - ויורה לעבר שתי קבוצות הספינות.
רושם שווא זה הוסיף דיווחים על תצפית פריסקופ על ידי המשחתת Landrail.
בערך בשעה 18:22, פרינסס רויאל נפגעה על ידי שני פגזים שנורו על ידי אוניית המערכה מארקגראף; אחד השבית את צריח ה-'X' והשני חדר לשריון הצד של האונייה.
בערך בזמן הזה, פרינסס רויאל ירתה לעבר סיירת המערכה הגרמנית המובילה במשך שלוש דקות ללא תוצאה.
יחד עם שאר סיירות המערכה, הגיעה פרינסס רויאל למספנת רוזית' בסקוטלנד בבוקר 2 ביוני, והיא קיבלה מיד תיקונים זמניים במהלך שמונת הימים הבאים.
לאחר מכן היא הפליגה לפלימות', שם הושלמו תיקונים קבועים ב-15 ביולי, וחזרה לרוזית' עד 21 ביולי.
פרינסס רויאל נפגעה תשע פעמים במהלך הקרב - שש פעמים על ידי דרפלינגר במהלך "הריצה דרומה", פעמיים על ידי מארקגראף במהלך "הריצה צפונה", ופעם אחת על ידי פוזן מיד לאחר הופעת שייטת אוניות המערכה השנייה - עם 22 הרוגים ו-81 פצועים.
היא ירתה רק 230 פגזי תותחים ראשיים במהלך הקרב, מכיוון שהראות שלה נפגעה לעיתים קרובות על ידי עשן הארובה והשריפות על סיפון לאיון.
היא קלעה שלוש פגיעות בליצו ושתי פגיעות בזיידליץ.
פרינסס רויאל סיפקה תמיכה לכוחות הקלים הבריטיים המעורבים בקרב מפרץ הלגולנד השני ב-17 בנובמבר 1917, אך מעולם לא הגיעה לטווח של ספינות גרמניות כלשהן.
היא הפליגה עם שייטת סיירות המערכה הראשונה ב-12 בדצמבר לאחר שהמשחתות הגרמניות הטביעו שבע ספינות של שיירה לכיוון נורווגיה, כולל המשחתת המלווה Partridge, ארבע ספינות מכמורת ימיות וארבע ספינות משא מוקדם יותר באותו יום, אך הבריטים לא הצליחו ליירט וחזרו לבסיס למחרת.
פרינסס רויאל, יחד עם שאר הצי הגדול, יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
הגרמנים הקדימו את הבריטים והיו רחוקים מדי מכדי להיתפס, ולא נורו יריות.
החל מיולי, הצי הגדול הושפע ממגפת השפעת של 1918; בשלב מסוים, לפרינסס רויאל חסרו מספיק אנשי צוות בריאים כדי להפליג.
לאחר כניעת צי הים הפתוח בתום המלחמה, פרינסס רויאל ושייטת סיירות המערכה הראשונה היוו חלק מכוח השמירה בסקפה פלו.
פרינסס רויאל שובצה לצי האטלנטי באפריל 1919. סיירת המערכה הוצבה במילואים בשנה שלאחר מכן, וניסיון למכור אותה לצ'ילה מאוחר יותר ב-1920 לא צלח.
היא הפכה לספינת הדגל של המפקד העליון של החוף הסקוטי ב-22 בפברואר 1922 ונמכרה ב-22 בינואר 1923 ל-J&W Purves תמורת 25,000 ליש"ט.
החוזה הועבר מיידית לחברת פירוק ספינות רוזית' אשר שכרה מתקנים במספנת רוזית' למטרה זו, ופירוקה הושלם במהלך 1925.
אה"מ סנטוריון הייתה השנייה מתוך ארבע אוניות מערכה דרדנוט מסדרת קינג ג'ורג' החמישי שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1910. היא בילתה את עיקר הקריירה שלה במחלקת צי הבית והצי הגדול.
מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את האוניות הגרמניות שהפציצו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, ובקרב יוטלנד במאי 1916, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני.
עד סוף 1919 הועברה סנטוריון לצי הים התיכון.
למרות שהיא בילתה הרבה מזמנה בעתודה, היה לה תפקיד פריפריאלי בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר שובה הביתה ב-1924, הפכה האונייה לספינת הדגל של צי המילואים.
בשנת 1926 הוסבה סנטוריון לספינת מטרה והשתתפה בניסויים להערכת יעילות הפצצות אוויריות בנוסף לתפקידיה הרגילים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, האונייה חמושה מחדש בנשק קל הוסבה לספינת חסימה ב-1941. כאשר הפעולה הזו בוטלה, היא שונתה לספינת פיתיון עם צריחי תותחים דמה בניסיון לרמות את כוחות הציר.
סנטוריון נשלחה לים התיכון ב-1942 כדי ללוות שיירה למלטה, אם כי האיטלקים הבינו במהירות את ההונאה.
הספינה הוטבעה בכוונה במהלך הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 כדי ליצור שובר גלים.
כמו האוניות בסדרת אוריון, קינג ג'ורג' החמישי צוידו ב-10 תותחי טעינת עכוז (BL) 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mark V בחמישה צריחים תאומים המופעלים הידראולית, כולם על קו המרכז.
מנהל בקרת אש הותקן על גג המשטח לפני אוגוסט 1914; תורן המוט המקורי שלה חוזק ברגלי חצובה קצרות כדי להקשיח אותו ולאפשר לו לשאת את משקל מנהל בקרת האש.
רשתות הטורפדו הוסרו בשנים 1915–1916. בערך 80 טונות ארוכות (81 טונות) של שריון סיפון נוסף נוסף לאחר קרב יוטלנד ונוסף מד טווח באורך בינוני על גבי מגדל הניווט.
בערך באותו זמן, האונייה שונתה לשימוש בבלונים פורחים.
כאשר סנטוריון הוסבה בתחילה לשימוש כספינת מטרה מבוקרת רדיו לשימוש על ידי ספינות עם תותחים בקוטר עד בשנת 1926, ההמרה הייתה מינימלית בתחילה.
כל האביזרים הקטנים שלה הוסרו, הדוודים שלה הוסבו לשימוש בסולר במקום פחם ונוספו אנטנות רדיו רבות לשימוש על ידי ספינת השליטה שלה, המשחתת שיקארי.
הספינה יכלה להפליג במהירויות של למשך שלוש שעות.
צריחי התותחים שלה הוסרו זמן קצר לאחר מכן וחלק ממחסני הפחם לשעבר מולאו בסלעים כדי לפצות על משקל הצריחים.
זה הגדיל את השוקע שלה ל- מה שהפחית את הסיכוי לצלילה תלולה של פגזים שנורו בטווח מרבי לחדור מתחת לחגורת השריון.
הספינה תוחזקה על ידי צוות שכלל 242 מלחים שהפליגו בה לטווח הירי ולאחר מכן ירדו ממנה.
החלק העליון הוסר עד 22 בספטמבר 1930 והמבנה העילי הקדמי שלה הוסר והארובות שלה קוצרו ב-1933 כהכנה לניסויי הפצצת מטוסים.
סנטוריון הייתה חמושה במגוון כלי נשק ביוני 1940 עם התגברות האיום של הפלישה הגרמנית ולאחר מכן שונתה לשמש כספינת תיקונים עבור ספינות ההגנה המקומיות שבסיסן בדבונפורט.
באפריל-מאי 1941, היא הוסבה לספינת חסימה, כשהמחסנים שלה משמשים כעת כמכלי דלק, אך לאחר מכן שונתה עם צריחי תותחים ותרנים כוזבים כדי לשמש כדמי של אוניית המערכה אה"מ אנסון.
החימוש שלה כלל כעת שני תותחי 2 פאונד (40 מ"מ) Mk II "פום-פום" ושמונה תותחי אורליקון נ"מ קלים, כולם על תושבות בודדות.
חימוש הנ"מ של האונייה תוגבר ביוני 1942 עם שני תותחי "פום-פום" נוספים ועוד תשעה אורליקונים.
סנטוריון, שנקראה על שם דרגת הצבא הרומי של קנטוריון, הייתה האונייה השישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
היא הונחה ב-HM Dockyard, דבונפורט ב-16 בינואר 1911 והושקה ב-18 בנובמבר.
בזמן שערכה את ניסוייה הימיים בליל 9–10 בדצמבר, סנטוריון נגחה והטביעה בטעות את ספינת הקיטור האיטלקית SS דרנה עם אובדן כל הנוסעים ואנשי הצוות.
חרטום אוניית המערכה ניזוק קשות והאונייה הייתה בתיקון עד מרץ 1913. היא עלתה 1,950,671 ליש"ט ונכנסה לשירות ב-22 במאי, והצטרפה לאוניות האחיות שלה בשייטת אוניות המערכה השנייה.
הספינה נכחה עם השייטת השנייה כדי לקבל את נשיא צרפת, רמון פואנקרה, בספיטהד ב-24 ביוני.
בין 17 ל-20 ביולי 1914, סנטוריון השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
בערב 22 בנובמבר 1914, ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; סנטוריון פעלה עם הכוח הראשי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת אדמירל דייוויד ביטי.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל סנטוריון, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, סנטוריון השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר וחזרה על התרגיל בתחילת דצמבר.
בליל 25 במרץ הפליגו סנטוריון ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
לא בטוח אם סנטוריון השתתפה בכך, שכן היא קיבלה שיפוץ קצר באינברגורדון, סקוטלנד, במהלך החודש.
ב-31 במאי, סנטוריון, בפיקודו של קפטן סר מייקל קולמה-סימור, הייתה האונייה השלישית מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
האונייה הייתה מעורבת קלות בלבד ביוטלנד, וירתה ארבעה מטחים (בסך הכל 19 פגזים חודרי שריון) לעבר סיירת המערכה SMS ליצו בשעה 19:16 לפני שאוריון חסמה את הראייה של סנטוריון, ולא הצליחה לפגוע במטרה שלה.
סנטוריון עברה שיפוץ כאשר הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום ים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל.
סנטוריון נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר, והיא נשארה חלק משייטת אוניות המערכה השנייה עד 1 במרץ 1919.
עד 18 בדצמבר 1919, סנטוריון שובצה בשייטת אוניות המערכה הרביעית של צי הים התיכון.
במרץ 1920 הוכנסה האונייה זמנית לעתודה, אך היא הופעלה מחדש ב-8 באוגוסט.
במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, השתתפה סנטוריון בחילופי שבויי מלחמה עם הבולשביקים המנצחים בגאורגיה באוקטובר-נובמבר.
לאחר שהמשחתת טובאגו פגעה במוקש ליד טרביזונד ב-12 בנובמבר, היא נגררה מקונסטנטינופול למלטה לצורך תיקונים קבועים על ידי סנטוריון.
באפריל 1921, האונייה הועברה שוב לעתודה, והופעלה מחדש ב-1 באוגוסט 1922 לפני משבר צ'נקלה בספטמבר.
עם שובה הביתה באפריל 1924, היא הפכה לספינת הדגל של צי המילואים בפורטסמות' והשתתפה בסקירת צי בטורביי ב-26 ביולי.
סנטוריון הועברה למספנת צ'טם בסוף השנה ונשארה שם עד 1925.
באפריל 1926, הספינה נבחרה להחליף את הסמי-דרדנוט אגממנון כספינת המטרה הנשלטת באמצעות רדיו של הצי.
ההמרה, בעלות של כ-358,088 ליש"ט, החלה ב-14 באפריל במספנת צ'טם ונמשכה עד יולי 1927, אז החלה בניסויים ימיים.
היא הושבתה ב-1931 כדי לצמצם עלויות והוצאה משירות בפורטסמות' ב-30 בינואר 1932. האונייה הופעלה מחדש ב-1933 ושימשה את הצי האטלנטי ב-1 ביוני.
היא שימשה בספטמבר לניסויים עם מפציצי צלילה, שפגעו 19 פגיעות מתוך 48 פצצות שהוטלו; שיעור גבוה בהרבה מהפצצות מגובה בינוני או גבוה.
סנטוריון שופצה בין נובמבר 1934 – ינואר 1935 כדי לתקן את הנזק שנגרם על ידי הצי.
בשנים 1939–1940, המשיכה האונייה בתפקידה לפני המלחמה, אם כי היא נשלחה לזמן קצר להתחמשות מחדש במאי 1940 כסיירת נ"מ לתמיכה במערכה בנורווגיה.
לאחר שיקול נוסף, הוא העריך את הסיכוי להצלחה כאחד מכל עשרה בשל הקשיים "לתקוע את עצמה בדיוק בעמדה הנכונה בטווח נקודתי של תותחי האויב עם מפציצי צלילה של האויב מעליה".
האונייה שונתה אז כדי להידמות לאוניית המערכה אנסון, שנבנתה אז במספנת HM, פורטסמות'.
בשנת 1942, הועברה סנטוריון לשייטת המזרחית ונותקה לצי הים התיכון בחודשים מאי-יוני כדי ללוות את שיירת MW 11 מאלכסנדריה למלטה ביוני כחלק ממבצע נמרץ.
היא נשלחה בתקווה להונות את הציר על נוכחותה של אוניית מערכה מבצעית; נראה שהאיטלקים גילו את ההונאה עד שהשיירה הפליגה ב-13 ביוני, למרות שהגרמנים נפלו בהונאה.
יומיים לאחר מכן, האונייה נפגעה קלות מפגיעות כמעט כשהותקפה על ידי תשעה מפציצי צלילה; תותח אורליקון שלה הפיל אחד מהם.
סנטוריון הוטבעה כשובר גלים במהלך הפלישה לנורמנדי מול חוף אומהה ב-9 ביוני 1944 כדי להגן על נמל מאלברי שנבנה כדי לתספק את הכוחות בחוף.
אה"מ ספיטפייר הייתה משחתת מסדרת אקסטה של הצי המלכותי.
ספיטפייר השתתפה בקרב יוטלנד ב-1916.
המשחתות מסדרת אקסטה היו גדולות וחזקות יותר מהמשחתות מסדרת אקורן שהוזמנו במסגרת התוכנית של השנה הקודמת.
נדרשה מהירות גבוהה יותר כדי להתאים למשחתות מהירות גדולות שנבנו עבור ציים זרים, בעוד שמאידך נדרש רדיוס פעולה גדול יותר.
המשחתות שנבנו לפי התכנון הסטנדרטי של אדמירליות היו באורך כולל של ואורך בין הניצבים של , עם רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות היה רגיל ו- במעמס מלא.
ארבעה דוודי Yarrow הזינו קיטור להנעה ישירה של טורבינות הקיטור של פארסונס בדירוג של 24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט) והניעו שני צילינדרים.
זה העניק לאוניות מהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש).
חימוש האוניות כלל שלושה תותחי מותקנים על קו מרכז הספינה, עם אחד קדימה ושניים מאחור, עם 120 פגזים שנישאו לכל תותח, יחד עם שני צינורות טורפדו .
שני טורפדות לטעינה מחדש נישאו על האוניות.
באוניות היו צוות של 73 קצינים ומלחים.
האונייה הושקה ב-23 בדצמבר 1912 במספנת Wallsend של Swan, Hunter & Wigham Richardson והצטרפה לשייטת המשחתות הרביעית.
שירות במהלך מלחמת העולם הראשונה
מתחילת מלחמת העולם הראשונה, ספיטפייר והשייטת שלה צורפו לצי הגדול.
בין הקרבות הקטנים שאירעו בלילה שבין 31 במאי – 1 ביוני 1916 במהלך קרב יוטלנד, הייתה אחת בין ספיטפייר לאוניית המערכה הגרמנית נסאו.
ספיטפייר התחמקה מניסיון של נסאו לנגוח אותה, אך לא הצליחה להתרחק מהר מספיק, ושתי האוניות התנגשו.
נסאו ירתה בתותחי ה-11 אינץ' קדימה לעבר המשחתת, אבל הם לא הצליחו להנמיך מספיק בשביל שנסאו תצליח לפגוע בה.
למרות זאת, הפיצוץ מהתותחים הרס את הגשר של ספיטפייר.
בשלב זה, ספיטפייר הצליחה להתנתק מנסאו, ולקחה איתה חלק באורך 20 רגל (6 מטר) של ציפוי הצד של נסאו.
ההתנגשות השביתה את אחד מתותחי ה-5.9 אינץ' שלה, והותירה 11.5 רגל (3.5 מטר) שקע מעל קו המים.
שתי האוניות שרדו כדי לחזור לנמל.
סיוע לספינת בית החולים Rhodesia
ספיטפייר סייעה בחילוץ ניצולים מספינת בית החולים/ספינת הפינוי Rhodesia (לשעבר אוניית ה-Union Castle Galway Castle) שטורפדה במרחק של 160 מייל מפאסטנט על ידי הצוללת הגרמנית U-82 ב-12 בספטמבר 1918.
Ward גורטי ספינות לגריטה ב-9 במאי 1921.
אוניית הוד-מלכותו "פּארֶמוּר" הייתה אוניית מפרשים של הצי המלכותי האנגלי מסוג פינק , נושאת 6 תותחים, שהושקה באפריל 1694. פיקד עליה לזמן קצר האסטרונום אדמונד האלי, תחילה כאזרח ואחר כך כ"קפטן במינוי זמני".
"פּארֶמוּר" תוכננה ונבנתה על ידי פישר הרדינג (Fisher Harding) הארכיטקט הראשי של מספנת הצי בדפטפורד .
היא הייתה אוניית מפרשים תלת-תורנית מלאת-מעטה .
האונייה נבנתה מלכתחילה כאוניית מחקר לשימושו של הצי המלכותי.
באחת מהפלגות המבחן שלה ביקר בה הצאר פיוטר הראשון, שאף אחז בהגה.
אחרי שלוש הפלגות בפיקוד האסטרונום האלי היא הוסבה לספינת הרעשה וחומשה במרגמה כבדה.
"פארמור" מילאה תפקיד זה עד 22 באוגוסט 1706, אז נמכרה לקפטן ג'ון קונסטבל (Constable), כנראה לשירות כאונייה מסחרית.
על קורותיה לאחר מכן לא ידוע דבר.
אה"מ פורצ'ן הייתה משחתת מסדרת אקסטה, והספינה העשרים ואחת של הצי המלכותי שנשאה את השם.
היא הושקה ב-1913 והוטבעה בקרב יוטלנד ב-1916.
המשחתות מסדרת אקסטה היו גדולות יותר וחמושות יותר בכבדות מהסדרות H ו-I הקודמות (אקורן ואקרון, בהתאמה), עם הדחק גדול יותר בכ-25% והחימוש המעורב הוחלף בהתאמה אחידה של תותחי QF 4 אינץ'.
התותחים נפרסו אחד על המצודה ושניים משני הצדדים מאחורי צינור הטורפדו (או באמצע הספינה לפני ואחרי הצינור בחלק מהאוניות).
לכל הספינות היו שלוש ארובות, כשהראשונה הייתה גבוהה וצרה, השנייה קצרה ורחבה והשלישית באותו גובה עם השנייה אך צרה יותר.
צינור הטורפדו הראשון היה ממוקם בין הארובה השנייה והשלישית, מאפיין ייחודי של סדרה זו.
השישית מאת פארסונס (גרלנד) היו טורבינות חצי-גיר שהעניקו מהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש) בניסויים, לשביעית מפיירפילדס היה חרטום מקוצץ.
ה'מיוחדת' השמינית הייתה ארדנט מאת ויליאם דני, דמברטון, שנבנתה באמצעות מסגור אורכי ולא מסגור רוחבי קונבנציונלי.
בעוד שנראה שהבנייה של ארדנט הייתה הצלחה, לא נבנו עוד משחתות עבור הצי המלכותי תוך שימוש במסגרות אורכיות עד למשחתות מסדרה J בשנות ה-30.
האורך הכולל של האונייה היה , רוחב של ושוקע של והדחק האונייה היה .
למשחתת היה צוות שכלל 73 קצינים ומלחים.
האונייה הונעה על ידי ארבעה דוודי צינור מים מסוג Yarrow שהזינו את טורבינות הקיטור של פארסונס בדירוג של 24,500 כוחות סוס (18,300 קילוואט), שהניעו שני צילינדרים, והעניקו למשחתת מהירות מרבית של 29 קשרים (54 קמ"ש).
פורצ'ן קיבלה חרטום מקוצץ ניסיוני.
פורצ'ן הייתה חמושה בשלושה תותחי QF 4 אינץ' (101.6 מ"מ) L/40 Mark IV על צריחי P Mk.
עם זאת, פורצ'ן הייתה "בנייה מיוחדת", והתותח השני בקוטר 4 אינץ' הותקן על פלטפורמה בין הארובות מס' 2 ל-3. האונייה כללה גם תותח 2 ליטראות פום-פום Mk.
המשחתת צוידה גם בשני צינורות טורפדו בודדים לארבעה טורפדות בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ).
פורצ'ן הונחה במסגרת תוכנית הבנייה של 1911 – 1912 על ידי חברת פיירפילד לבניית והנדסת ספינות והושקה ב-17 במרץ 1913. שמה שונה באופן זמני לאה"מ קיסמט באוקטובר 1913, אך שמה הוחזר לה זמן קצר לאחר מכן.
היא הצטרפה לשייטת המשחתות הרביעית עם כניסתה לשירות ושירתה בצי הגדול עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך הערב של 31 במאי 1916, השייטת הרביעית מיסכה את חלקו האחורי של הצי הגדול בקרב יוטלנד, נגד צי הים הפתוח של הצי הקיסרי הגרמני.
בשעה 23:20, השייטת הרביעית נתקלה בספינות לא ידועות מכיוון הרבע הימני של אוניות השייטת.
בהאמינו שהם בריטים, מפקד מובילת השייטת, טיפררי, הבהב לכיוונם.
שש ספינות מנוגדות, הכוללות את אוניות המערכה וסטפאלן, נסאו וריינלנד ושלוש סיירות, הדליקו את הפנסים שלהן ופתחו באש עם החימוש המשני שלהן.
רובם כיוונו לטיפררי שעלתה באש עד מהרה.
המשחתות החלו להשיב אש ופתחו במתקפת טורפדו, שהובילה להתנגשות בין הגרמנים.
במהלך ההתקפה הראשונה הזו, פורצ'ן וארדנט הופרדו משאר השייטת.
הם החלו לחפש את הספינות הגרמניות שניתקו מגע לאחר שספגו אש מהשייטת הרביעית.
בסביבות השעה 23:30 הם מצאו בסופו של דבר ארבע אוניות גדולות והעסיקו אותן.
גם ארדנט וגם פורצ'ן הוטבעו בקרב האש שהתפתח.
האחרון שראה את פורצ'ן דיווח כי הספינה בערה אך עדיין ירתה כשהמשחתת טבעה.
היו שבעה ניצולים, 67 אנשי הצוות האחרים נהרגו או נעדרו.
אתר שרידי האונייה מוגדר כמקום מוגן, במסגרת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
אה"מ פרינס אוף ויילס היא נושאת מטוסים, השנייה מבין שתיים בסדרת קווין אליזבת (השנייה אה"מ קווין אליזבת (R08)) של הצי המלכותי הבריטי.
האונייה הוזמנה לצד אחותה אה"מ קווין אליזבת במאי 2008 כסדרת נושאות מטוסים מחליפה לנושאות המטוסים מסדרת אינווינסיבל.
נושאת המטוסים אה"מ פרינס אוף ויילס הושקה בדצמבר 2017 ונכנסה לתקופת מבחן בצי המלכותי ב-2019, במהלך אוקטובר 2021 היא הוכנסה לשירות פעיל.
מאז דצמבר 2024 הפרינס אוף ויילס משמשת כאוניית הדגל של הצי המלכותי (לאחר שהחליפה את אחותה הקווין אליזבת בתפקיד זה).
טייסת אוויר ימית 809 היא טייסת תקיפה של זרוע האוויר של הצי המלכותי המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II ומשמשת ככוח התקיפה העיקרי של אה"מ פרינס אוף ויילס.
נושאת המטוסים אה"מ פרינס אוף ויילס תוכננה לשימוש כלי טיס בהמראה ונחיתה אנכית או קצרת-מסלול (S/VSTOL) בלבד, היא אינה כוללת על סיפונה ציוד לאפשר המראה ונחיתה רגילה כגון כבלי עצירה ומעוט.
בעוד שנושאות מטוסים רבות כוללות מגדל שליטה בודד המתנשא מהסיפון (נקרא גם "אי") הכולל את מגדל הפיקוח והגשר במבנה אחד, הפרינס אוף ויילס (בדומה לקווין אליזבת) כוללת שני איים כאשר הקדמי משמש כגשר האונייה והאחורי כמגדל פיקוח.
סך הכל כוללת האונייה 1,600 מיטות לצוות האונייה, צוותי האוויר וכוחות הנחתים, המחולקים ל-470 חדרים.
נושאת מטוסים משתתפת בניסוי כטב"מ מדגם "מוהאבי".
באוקטובר 2021 הכריז הצי המלכותי על סיום תהליך המבצע של אה"מ פרינס אוף ויילס וכניסה לשירות .
בינואר 2022 קיבלה אה"מ נסיך ויילס את הפיקוד על כוח המשימה של נאט"ו לים הארקטי, הים הבלטי והים התיכון.
ב-27 באוגוסט 2022 לראשונה ערכה אה"מ פרינס אוף ויילס אימונים משותפים באוקיינוס האטלנטי עם הצי האמריקני, הצי המלכותי הקנדי וחיל הנחתים של ארצות הברית.
אה"מ סאפוק הייתה סיירת כבדה מסדרת קאונטי של הצי המלכותי, וחלק מתת-הסדרה קנט.
היא נבנתה על ידי מספנת פורטסמות', פורטסמות', בריטניה, כאשר השדרית הונחה ב-30 בספטמבר 1924. היא הושקה ב-16 בפברואר 1926, ונכנסה לשירות ב-31 במאי 1928. במהלך מלחמת העולם השנייה, סאפוק נטלה חלק במערכה מערכה בנורווגיה ב-1940 ולאחר מכן בקרב מצר דנמרק ב-1941, לפני ששירתה בקוטב הצפוני במהלך השנה שלאחר מכן.
לאחר שיפוץ שהסתיים באפריל 1943, שירתה הסיירת במזרח הרחוק עד תום המלחמה.
בתקופה המיידית שלאחר המלחמה, סאפוק מילאה תפקידי הובלת כוחות בין המזרח הרחוק, אוסטרליה ובריטניה לפני שהוכנסה לעתודה באמצע 1946. האונייה נמכרה ולאחר מכן נגרטה ב-1948.
סאפוק, כמו אחיותיה, שירתה בתחנת סין, מלבד תקופות שיפוץ, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתחילת 1934 היא הפכה לאוניית הדגל של תחנת סין כאשר האדמירל סר פרדריק דרייר שלח את קנט לשיפוץ בבריטניה.
היא חזרה הביתה לפורטסמות' ביולי 1935 עמוסה ב-100 ארגזים של חפצים סיניים "לא יסולאים בפז" לתערוכה באקדמיה המלכותית לאמנויות.
במהלך המסע בן 45 הימים הועברו סך של 1,022 חפצים, מתוכם 780 היו שייכים למוזיאון ארמון בייג'ינג.
על ההעברה והתערוכה פיקחו ד"ר ק.
צ'נג מהשגרירות הסינית בלונדון, אוצר מוזיאון הארמון צ'ואנג ין ובכירים סיניים אחרים.
סאפוק חזרה הביתה ב-1939 ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה סיירה במצר דנמרק באוקטובר 1939. באפריל 1940 השתתפה במערכה בנורווגיה.
ב-13 באפריל 1940 האונייה הגיעה לטורסהאבן כדי להתחיל את הכיבוש הבריטי של איי פארו.
ב-14 באפריל 1940 סאפוק הטביעה את המכלית הגרמנית Skagerrak צפונית מערבית לבודו, נורווגיה.
ב-17 באפריל 1940, סאפוק וארבע משחתות, אה"מ קיפלינג, אה"מ ג'ונו, אה"מ ג'אנוס ואה"מ הירוורד, נשלחו להפגיז את שדה התעופה בסולה, נורווגיה.
לפעולה הייתה השפעה מועטה והתגמול מהמפציצים הגרמניים פגעה קשות בחלק האחורי של האונייה, ואילצה אותה לחזור לסקפה פלו.
סאפוק הייתה מחוץ לפעילות מאפריל 1940 עד פברואר 1941 בזמן שהיא תוקנה בקלייד.
האונייה הייתה בשלב זה חלק משייטת הסיירות הרביעית.
במהלך מאי 1941 הייתה סאפוק מעורבת בקרב מצר דנמרק ובהטבעת אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
סאפוק ירתה באוניית המערכה פעמיים במהלך הקרב, וירתה עליה כמה מטחים.
באמצעות המכ"ם שלה, סאפוק הצליחה לעקוב אחר הביסמרק דרך מצר דנמרק ושמרה על קשר מספיק זמן כדי שיחידות אחרות יגיעו למסלול של ביסמרק.
במהלך הקרב טבעה סיירת המערכה הוד עם אבדות כבדות בנפש ואוניית המערכה פרינס אוף ויילס נפגעה ונאלצה לסגת.
לאחר מכן, ביסמרק הצליחה לחמוק מסאפוק ונורפוק, שעקבו אחריה, על ידי סיבוב של 270 מעלות מאחורי השובל שלהן, ומכיוון שביסמרק איבדה דלק, היא ניסתה להגיע לברסט, צרפת, אך מאוחר יותר נצפתה על ידי מטוס קטלינה של פיקוד החופים ובסופו של דבר הוטבעה על ידי יחידות כבדות של הצי המלכותי.
לאחר השלמת תיקוניה שירתה סאפוק עם צי הבית במימי הקוטב הצפוני עד סוף 1942, ולאחר מכן עברה שיפוץ בין דצמבר 1942 לאפריל 1943 כאשר צריח "X" הוסר והוחלף בתותחי נ"מ נוספים.
עם השלמת השיפוץ, הוספה האונייה לצי המזרחי, ופעלה באוקיינוס ההודי עד תום המלחמה.
מ-26 באוגוסט 1945 שימשה סאפוק להובלת אנשי צבא ואזרחים מאוסטרליה והמזרח הרחוק חזרה לבריטניה.
בשובה עברה סאפוק תיקונים במספנת צ'טם בין נובמבר 1945 לינואר 1946. בסיום השיפוץ היא הפליגה שוב לאוסטרליה, וחזרה באפריל 1946. המסע האחרון שלה היה לסינגפור לשם הגיעה במאי, וחזרה ביולי 1946.
בקיץ 1946 הוכנסה לעתודה ולא תוחזקה עד 1948. עם הקשיים הכלכליים של בריטניה שפגעו קשות בשנים 1947–1948, צי המילואים נמכר במהירות, וסאפוק הוצאה משימוש והוקצתה ל-BISCO ב-25 במרץ 1948. היא נגררה ל-J Cashmore 's (ניופורט, ויילס) לשם הגיעה ב-24 ביוני 1948 והגריטה החלה מיד.
אה"מ קולוסוס הייתה אוניית המערכה הראשונה בסדרת "קולוסוס" של הצי המלכותי הבריטי.
הסדרה כללה שתי אוניות דרדנוט שנבנו בסוף העשור הראשון של המאה ה-20. את כל שירותה עשתה "קולוסוס" בצי מימי המולדת ובגרנד פליט, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל.
קולוסוס הייתה הדרדנוט היחידה מהגוף הראשי של הצי הגדול שנפגעה במהלך קרב יוטלנד, אם כי היא סבלה מנזק קל בלבד.
האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה וצמצמה למילואים ולאחר מכן הפכה לספינת אימונים.
קולוסוס פורקה מנשקה ב-1923 ונמכרה לגרוטאות ב-1928.
לקולוסוס היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של בתפוסה סטנדרטית.
בשנת 1911 מנה הצוות שלה 751 קצינים ומלחים.
קולוסוס הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור משמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox.
במהלך ניסויי הים שלה, בני שמונה שעות, ב-30 במרץ 1911, היא הגיעה למהירות מרבית של 21.6 קשרים (40 קמ"ש) מ-29,296 כוחות סוס (21,846 קילוואט) בסערה מתונה.
למען חיסכון במשקל, אוניות הסדרה ביטלו את מחיצות האנטי-טורפדו שהגנו על חדרי המנועים והדוודים, וחזרו לתוכנית של הדרדנוטים הישנות יותר שהציבו אותן רק מחוץ למחסני התחמושת באותו עובי מ-1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים).
מנהל בקרת אש הותקן על פלטפורמה מתחת לחלק העליון לפני דצמבר 1915. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, ארבעה תותחי 4 אינץ' הוסרו מהמבנה האחורי.
באפריל 1917, קולוסוס צוידה בתותחי נ"מ בודדים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ', והקבוצה הקדמית של תותחי 4 אינץ' נסגרה בקזמטים.
צינור הטורפדו בירכתיים הוסר בשנים 1917–1918 ומד טווח זווית גבוהה הותקן במרומי האונייה ב-1918. תותחי הנ"מ הוסרו בשנים 1919–1920 וכמה תותחי 4 אינץ' הוסרו במהלך השיפוץ שלה בספטמבר-אוקטובר 1921. בנוסף, כמה מכונות הוסרו במהלך השיפוץ כדי להפוך אותה לבלתי כשירה ללחימה בהתאם להסכם הצי של וושינגטון.
קולוסוס, שנקראה על שם הקולוסוס מרודוס, הייתה האונייה החמישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הוזמנה ב-1 ביוני 1909 והונחה ב-Scotts Shipbuilding & Engineering במספנתם בגרינוק ב-8 ביולי.
האונייה החלה בניסויים ב-28 בפברואר שנמשכו עד יולי.
קולוסוס נכנסה לשירות בדבונפורט ב-8 באוגוסט והוצבה בפלגה השנייה של צי הבית.
זו סומנה מחדש כשייטת אוניות המערכה השנייה (BS) ב-1 במאי 1912. האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד והפכה לאוניית הדגל הזמנית של השייטת בזמן שהאונייה האחות שלה, הרקולס, עברה שיפוץ בנובמבר-דצמבר.
במהלך תקופה זו, היא ערכה אימון ירי ליד פורטלנד בטווח של , הירי הארוך ביותר שבוצע על ידי אונייה כלשהי של הצי המלכותי לפני תחילת המלחמה.
זמן קצר לאחר מכן, קולוסוס הועברה לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
היא ביקרה בשרבורג, צרפת, עם חלק מהצי במרץ 1913.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 קולוסוס השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; קולוסוס פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
קולוסוס ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל קולוסוס, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, קולוסוס השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
מאוחר יותר באותו חודש, האונייה הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ארנסט גונט, מפקד הפלגה החמישית של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
בליל 25 במרץ הפליגו קולוסוס ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי הייתה קולוסוס, בפיקודו של קפטן דדלי פאונד, האונייה המובילה של הפלגה ה-5 והייתה האונייה ה-17 מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
המשחתת לא נפגעה, אך פיצוצי פגזים שכמעט פגעו בה גרמו למעבים שלה לדלוף, מה שהפחית בהדרגה את מהירותה.
בסביבות השעה 19:10 קולוסוס התמודדה עם כמה שייטות משחתות גרמניות עם הצריח הקדמי שלה ותותחי 4 אינץ' ללא תוצאה.
בערך בשעה 19:15, היא ירתה לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר בטווח של עם חמישה מטחי פגזים.
היא טענה לארבע פגיעות, אבל כנראה השיגה חמש פגיעות על האונייה הגרמנית.
רק שניים מהם היו משמעותיים, והרסו זוג תותחי , הפילו שניים אחרים וגורם להצפות.
בתמורה היא נפגעה משני פגזים שנורו על ידי סיירת המערכה SMS זיידליץ בשעה 19:16, אך אף אחד מהם לא גרם לנזק משמעותי, רסיסים שהציתו כמה מטעני חומר נפץ הודף 4 אינץ' הוצאו בקלות.
אולם שבעה אנשי צוות נפצעו.
כמה דקות לאחר מכן, רסיסים משתי החטאות קרובות כמעט הרסו זרקור ופצעו שני אנשי צוות.
בשעה 19:35 נאלצה קולוסוס להתרחק מטורפדו גרמני מתקרב.
האונייה לא ירתה שוב בתותחים שלה ולא נפגעה שוב, אם כי המדחפים שלה ניזוקו קלות כשעברה מעל רסיס בשעה 23:30. במהלך הקרב היא ירתה בסך הכל 93 פגזים בקוטר 12 אינץ' ו-16 פגזים בקוטר 4 אינץ'.
ב-12 ביוני, גונט וקולוסוס הועברו לשייטת אוניות המערכה הרביעית וגונט הפך לסגן מפקד השייטת.
מיוני עד ספטמבר 1917, היא עברה שיפוץ.
קולוסוס נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר.
בינואר 1919, היא הפכה לאוניית הדגל של צי המילואים בדבונפורט.
במרץ, קולוסוס הפכה לזמן קצר לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית, לפני שהתפקיד הזה הועבר לקולינגווד ב-18 במרץ.
ב-30 ביוני 1921, היא נרשמה לפירוק, אך הפכה לספינת אימונים לצוערים בספטמבר, ושופצה כדי להתאים לתפקידה החדש.
האונייה הוצבה בפורטלנד עד מאי 1922, כאשר המוסד הזה נסגר והיא חזרה לדבונפורט שם שוב נרשמה לפירוק.
קולוסוס הוסרה מרשימת הגריטה ב-23 ביולי 1923 והושקה לשימוש במוסד ההכשרה אה"מ אימפרגנבל בדבונפורט.
האונייה עזבה את מוסד ההכשרה באוגוסט 1927, הועברה לשליטת המספנות ב-23 בפברואר 1928 ונמכרה ל-Charlestown Shipbreaking Industries לגרוטאות באוגוסט.
היא נמכרה מחדש ל-Metal Industries, Limited ועזבה את דבונפורט לצ'ארלסטאון, פייף, ב-25 באוגוסט.
קולוסוס הגיעה ב-5 בספטמבר כדי להתחיל בגריטה.
אה"מ סנט וינסנט הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה מדגם "וינסנט", שכללה שלוש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. לאחר כניסתה לשירות בשנת 1910, היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל.
מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916, במהלכו גרמה נזק לסיירת מערכה גרמנית, והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני.
האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה וצומצמה לעתודה ושימשה כספינת אימונים.
סנט וינסנט נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
צוות האונייה מנה כ-755 קצינים ומלחים עם השלמתה ו-835 במהלך המלחמה.
סנט וינסנט הופעלה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox על בסיס פחם.
סנט וינסנט נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות שהצטמצם ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) לפני שהגיע לקצה האוניות.
בערך באותו זמן, נבנה מחדש בסיס המבנה הקדמי כדי לאכלס 4 תותחים בקוטר 4 אינץ' ותותחי הצריח הוסרו, מה שהפחית את החימוש המשני שלה לסך של ארבעה עשר תותחים.
בערך של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד.
עד אפריל 1917, סנט וינסנט כללה 13 תותחים נגד סירות טורפדו בקוטר 4 אינץ' וכן תותח נ"מ אחד בקוטר 4 אינץ' ואחד בקוטר 3 אינץ', והאונייה שונתה להפעיל בלון פורח בערך באותו זמן.
בשנת 1918 הותקן מד טווח זווית גבוהה וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר לפני תום המלחמה.
סנט וינסנט, שנקראה על שמו של אדמירל הצי ג'ון ג'רוויס, רוזן סנט וינסנט הראשון (1735–1823), הוזמנה ב-26 באוקטובר 1907. היא הונחה במספנת פורטסמות', באותו תאריך, הושקה ב-10 בספטמבר 1908 והושלמה במאי 1909. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,721,970 ליש"ט או 1,754,615 ליש"ט.
היא נכנסה לשירות ב-3 במאי 1910 והוקצתה כאוניית הדגל הזוטרה של הפלגה הראשונה של צי הבית.
היא הייתה בפיקודו של קפטן דאגלס ניקולסון ונכחה בטורביי כאשר המלך ג'ורג' החמישי ביקר בצי בסוף יולי.
סנט וינסנט השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911. ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה שייטת אוניות המערכה הראשונה.
האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד לפני שהחלה בשיפוץ ממושך בסוף השנה.
ב-21 באפריל 1914, היא נכנסה לשירות מחדש וחידשה את תפקידה כאוניית הדגל של סגן מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה, אדמירל משנה יו אוון-תומאס.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 סנט וינסנט השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; סנט וינסנט פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
סנט וינסנט ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל סנט וינסנט, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
במהלך 11–14 ביוני ערכה השייטת אימון ירי ותרגילי קרב ממערב לשטלנד.
המלך ג'ורג' החמישי בדק את כל אנשי הפלגה השנייה על סיפון סנט וינסנט במהלך ביקורו בסקפה פלו ב-8 ביולי והצי הגדול ערך אימונים מול שטלנד שלושה ימים לאחר מכן.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, סנט וינסנט השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
היא הפכה לאונייה פרטית באותו חודש כאשר הוחלפה על ידי קולוסוס כאוניית דגל.
בליל 25 במרץ הפליגו סנט וינסנט ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
סנט וינסנט, בפיקודו של קפטן ויליאם פישר, שובצה בפלגה החמישית של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
זמן קצר לאחר 14:20, פישר אותת לאוניית הדגל של הצי הגדול, איירון דיוק, שאונייתו מנטרת אותות רדיו חזקים בתדר ששימש את צי הים הפתוח, מה שמרמז שהגרמנים נמצאים בקרבת מקום.
זיהוי של אותות נוספים נמסר בשעה 14:52.
כשהצי הגדול החל לפרוס מטורים למערך טורי החל בשעה 18:15, הפלגה החמישית הייתה קרובה לעורף.
סנט וינסנט, האונייה העשרים מראש מערך הקרב לאחר הפריסה, נאלצה לעצור לזמן קצר כדי להימנע מפגיעה באוניות קדמיות מכיוון שהצי נאלץ להאט ל-14 קשרים (26 קמ"ש) כדי לאפשר לסיירות המערכה לתפוס את מיקומם בראש הקו.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה החלה לירות כמה מטחים מהתותחים העיקריים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן בשעה 18:33, אם כי מספר הפגיעות שהשיגה, אם בכלל, אינו ידוע.
בין השעות 18:40 ל-19:00 האונייה התרחקה פעמיים ממה שנחשב לטרפדות שחלפו ליד האונייה.
מ-19:10 החלה סנט וינסנט לירות לעבר מה שזוהה בתחילה כאוניית מערכה גרמנית, אך התבררה כסיירת המערכה SMS מולטקה, ופגעה במטרה שלה פעמיים לפני שנעלמה בערפל.
הפגז הראשון חודר-השריון היה כנראה ריקושט ופגע בגוף העליון לצד הגשר.
הוא הרס את המרפאה וגרם נזק קל למבנה העל והגוף שמסביב, מה שגרם להצפות קלות.
אדם אחד במגדל הניווט נפצע מרסיס.
הפגיעה השנייה חדרה לשריון האחורי של צריח העל בעורף האונייה, הרסה אותו והציתה אש קטנה שכובתה בקלות על ידי הצוות.
זו הייתה הפעם האחרונה שסנט וינסנט ירה בתותחים שלה במהלך הקרב.
האונייה ירתה בסך הכל 98 פגזים בגודל 12 אינץ' במהלך הקרב.
ב-24 באפריל 1918, סנט וינסנט הייתה בתיקון באינברגורדון, סקוטלנד, כאשר היא והרקולס קיבלו פקודה להפליג צפונה לתגבר את הכוחות המבוססים בסקפה פלו ובאורקני, כאשר צי הים הפתוח התייצב צפונה בפעם האחרונה כדי ליירט לנורווגיה.
היא לא הצליחה לצאת מהנמל לפני שהגרמנים נסוגו לאחר שמולטקה סבלה מנזק למנוע.
האונייה נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר.
במרץ 1919, היא צומצמה לעתודה והפכה לספינת אימונים של ירי בפורטסמות'.
סנט וינסנט הפכה לאחר מכן לאוניית הדגל של צי המילואים ביוני והוחלפה כספינת אימון תותחנים בדצמבר כשהועברה לרוזית'.
שם היא נשארה עד שנרשמה לפירוק במרץ 1921 כמיושנת.
עבור גרוטאות ב-1 בדצמבר 1921 ונגררה לדובר לגריטה במרץ 1922.
אה"מ קולינגווד הייתה אוניית מערכה דרדנוט מסדרת סנט וינסנט שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל.
הנסיך אלברט (לימים המלך ג'ורג' השישי) בילה מספר שנים על סיפון האונייה לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה.
בקרב יוטלנד במאי 1916, קולינגווד הייתה באמצע מערך הקרב וגרמה נזק קל לסיירת מערכה גרמנית.
מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני.
האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה; היא צומצמה למילואים ושימשה כספינת אימונים לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1922.
צוות האונייה מנה כ-758 קצינים ומלחים ב-1911.
קולינגווד הופעלה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 18 דוודי Yarrow על בסיס פחם.
קולינגווד נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 6,900 מיילים ימיים (12,800 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד.
עד אפריל 1917, קולינגווד כללה 13 תותחים נגד סירות טורפדו בקוטר 4 אינץ' וכן תותח נ"מ אחד בקוטר 4 אינץ' ואחד בקוטר 3 אינץ'.
בשנת 1918 הותקן מד טווח זווית גבוהה והותקנו סיפוני טיסה על גגות הצריחים הקדמיים והאחוריים וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר לפני תום המלחמה.
קולינגווד, על שם תת אדמירל קאת'ברט קולינגווד, הוזמנה ב-26 באוקטובר 1907. היא הונחה במספנה המלכותית של דבונפורט ב-3 בפברואר 1908, הושקה ב-7 בנובמבר 1908 והושלמה באפריל 1910. כולל חימושה, עלות האונייה מוערכת ב-1,680,888 ליש"ט או 1,731,640 ליש"ט.
ב-19 באפריל 1910, קולינגווד הוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית בפיקודו של קפטן ויליאם פאקנהאם.
היא הצטרפה לאוניות אחרות בצי בתרגילים רגילים בזמן שלום, וב-11 בפברואר 1911 פגעה בציפוי התחתון שלה על סלע לא ידוע ליד פרול.
האונייה השתתפה גם בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-24 ביוני 1911. פאקנהאם הוחלף על ידי קפטן צ'ארלס ווהן-לי ב-1 בדצמבר.
ב-22 ביוני הועבר ווהן-לי לאוניית המערכה בלרופון וקפטן ג'יימס לי קיבל את הפיקוד; תת-אדמירל סטנלי קולוויל הניף את דגלו בקולינגווד כמפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה.
במרץ 1913, קולינגווד ושייטת אוניות המערכה הראשונה ערכו ביקור נמל בשרבורג, צרפת.
הנסיך אלברט (לימים המלך ג'ורג' השישי) הוצב על האונייה ב-15 בספטמבר 1913. קולינגווד אירחה את אחיו הגדול של אלברט, אדוארד, נסיך ויילס, במהלך שייט קצר ב-18 באפריל 1914. היא הפכה לספינה פרטית כשקולוויל הוריד את דגלו ב-22 ביוני.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 קולינגווד השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.