tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אמר על קליין עצמה: בשנת 1937 סיימה קליין את עבודת הדוקטורט שלה על "ההיסטוריה של אנשי עומאן, מקבלתם את האסלאם לחילוקי דעותיהם" (Geschichte der Leute von 'Omān von ihrer Annahme des Islam bis zu ihrem Dissensus), מהדורה ביקורתית של כתב יד ערבי על ההיסטוריה האסלאמית הקדומה.
עם זאת, בשל מוצאה היהודי, היא בתחילה לא קיבלה את תואר הדוקטור.
היא כתבה לפריץ יגר , הדקאן של הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת המבורג.
במכתבה התייחסה, בין היתר, למותו של אביה כחייל במלחמת העולם הראשונה, ולפיכך "אושרה [בקשתה] בצורה חריגה".
עבודת הדוקטורט שלה התקבלה בהצטיינות "summa cum laude".
המנחה שלה רודולף שטרוטמן כינה את עבודתה "תרומה יקרת ערך לחקר האסלאם", ועמיתו ארתור שאדה (Arthur Schaade) העיד שהיו לקליין "רמה של חריצות וחריפות שכל שכמה ערביסטים מבוגרים היו שמחים שהיה להם".
את שלב ההגנה על התזה, Rigorosum, שנערך בפני חוקרים בעלי-שם, עברה עם ציון "מעולה".
אולם כאשר הדקאן יגר היה אמור להעניק את ההסכמה (Imprimatur) לפרסום תזת הדוקטורט, ההכרחית לקבלת התואר, הוא נסוג בטענה ש"המצב החמיר", וזאת לאחר התייעצות עם הרשויות.
היה זה זמן קצר לפני אירועי ליל הבדולח בשנת 1938, ויגר מנע מקליין לקבל את ההסכמה.
הדוויג קליין החליטה לעזוב את גרמניה.
לדברי חוקר היהדות פטר פריימרק : "במצבה הנואש מקבלת הדוויג קליין עזרה ותמיכה מאדם שיש לשבח את מאמציו הפעילים והאמיצים, ושעבודתו בנושא לא הוכרה עד כה".
הגאוגרף קרל ראתיינס שלח לה הזמנה לעבוד בהודו.
היא עזבה את המבורג ב-19 באוגוסט 1939 על סיפונה של ראואנפלס .
ב-21 באוגוסט 1939 כתבה קליין מאנטוורפן גלויה לראתיינס: "אני מרגישה מאוד בנוח על הסיפון במזג האוויר היפהפה ואני לא מודאגת כרגע מהעתיד.
פגשתי פעם את אחד מחבריו ומאז אני מאמינה בכך".
הספינה יצאה באיחור של יומיים ועשתה עצירת ביניים של ארבעה ימים באנטוורפן.
אולם בגלל איום המלחמה הוחזרה הספינה להמבורג.
פריימרק כתב: "המירוץ להצלה [...] נכשל".
בהמבורג חזרה הדוויג קליין למשפחתה וסבלה "מכל סוגי הסבל", כפי שתיאר מאוחר יותר ראתיינס – מנשיאת הטלאי הצהוב על דש הבגד וכלה בגירוש מדירתה ובשליחה לבית יהודים.
ראתיינס עצמו הוכנס ל"מעצר מונע" (שוצהאפט, ) במשך חודש אחד במחנה הריכוז פולסביטל בשנת 1940.
בגלל המצב, פרופסור שאדה קישר בין קליין לערביסט הנס ור, שעבד על מילון לערבית מודרנית.
העבודה על המילון, שהתחילה כמיזם עצמאי של ור כמה שנים קודם לכן, מומנה במהלך שנות ה-40 על ידי ממשלת הרייך במטרה לבדוק את איכות התרגום של הספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר לערבית, כדי להפוך את העמים הערבים לבני ברית של גרמניה הנאצית.
לצורך כך קראה הדוויג קליין יצירות ספרות ערביות מודרניות.
היא כתבה על פתקים את משמעותם המילולית של המילים, ושלחה אותם לעורכים; עבור כל פתק היא קיבלה 10 פפניגים.
עובדיו של ור היללו את "האיכות המעולה" של תרומתה.
"עם זאת, כמובן שאי אפשר שהיא תוזכר אחר כך כאחת המשתתפות [בפרויקט]", כתב משתתף אחד ב-8 באוגוסט 1941 לארתור שאדה.
עבודתה של קליין על המילון הצילה אותה מגירוש לריגה בדצמבר 1941. במכתב לרשויות הנאציות ציין שאדה כבר קודם לכן כי "הוורמאכט והתעמולה המלחמתית מעוניינים מאוד בהשלמת העבודה".
לדבריו, היא "עומדת בצורה מצוינת בדרישות" לעבודה על הלקסיקון, ו"כמות העובדים האריים לא מספיקה".
אחותה תרזה גורשה בדצמבר 1941, ונרצחה בריגה.
למרות התערבותו של שאדה, הדוויג קליין גורשה ביולי 1942 ברכבת הראשונה שנסעה מהמבורג למחנה ההשמדה אושוויץ.
אמה גורשה לגטו טרזיינשטט ארבעה ימים לאחר מכן; היא, כמו בתה הדוויג, אבדה ללא עקבות באושוויץ.
סבתה של הדוויג קליין נפטרה בטרזיינשטט בנובמבר 1943.
גם לאחר שהדוויג קליין גורשה, שאדה המשיך לדאוג לה.
באוקטובר 1942 הוא ביקש מאדולף גרוהמן , עמית מלייטמריץ , לברר את מקום הימצאה של הצעירה ולהעסיקה.
גרוהמן, חבר המפלגה הנאצית, סירב לסייע לה.
הוא גם לא מאמין, כך כתב, "כי העסקה נוספת של הנ"ל [קליין] אפשרית, מטעמי יוקרה", וזאת על גלויה עם הכיתוב "הייל היטלר".
לאחר 1945 המשיכו שאדה וראתיינס לנסות לברר מה עלה בגורלה של הדוויג קליין.
בסוף 1945 הודיע ראתיינס לשכנו לשעבר, התאולוג וחוקר היהדות ואלטר וינדפור : "ניתן להניח בוודאות של 100% שמדובר בטרנספורט הראשון שנשלח ישירות לאושוויץ [שבו גורשה הדוויג קליין].
היא נכנסה אם כך ישר לתנור הגז.
[...] אם רק אחשוב על זה אבכה, ואמשיך בהתקפי שנאה נגד הנאצים".
שאדה התלונן במכתב לאחד מאנשי צוות המילון של ור כי הוא "דיבר הרבה ולעיתים קרובות" עם הדוויג קליין, כדי שתשלים סוף סוף את עבודת המחקר שלה ותנטוש בזמן המתאים את גרמניה.
במכתבים המעטים של קליין ששרדו, היא משלבת תמיד את נושא ההגירה עם שאלת הפעילות האקדמית בדיסציפלינה המחקרית שלה, וזו הסיבה שהיא לא רצתה להגר לארצות הברית.
על פי הערכתו של פריימרק, בגלל "דרך החיים המוגנת" שלה, היא כנראה לא הייתה יכולה לדמיין את "היקף וממדי הברבריות" ואת האיום הקיומי שאליו היא נקלעה.
כדי להסיר מעצמו את האשמה, כאשר סולק ממשרתו בתהליך הדה-נאציפיקציה לאחר 1945, הצהיר הנס ור שהוא ניסה להציל מהגירוש את "גב' ד"ר קליין מההמבורג" בכך שביקש ממנה לבצע עבורו "עבודה חשובה למלחמה" (המילון).
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1952; בראש ההקדמה הודה ור ל"גב' ד"ר קליין" על שיתוף הפעולה שלה, אך לא הזכיר את גורלה.
המהדורה החמישית של המילון הופיעה בשנת 2011, וגם במהדורה זו אין התייחסות להירצחה של קליין.
"במעשה זיכרון שהיה יוצא דופן בתקופתו" הציב בית המשפט המחוזי בהמבורג את קרל ראתיינס בקיץ 1947 כבא כוחה של הדוויג קליין בהיעדרה.
הוא הדפיס 56 עותקים מעבודת הדוקטורט שלה, וב-15 באוגוסט 1947 הוכרזה הודוויג קליין רשמית כ"דוקטור לפילוסופיה".
ב-1951 היא הוכרזה רשמית כמתה, בעקבות פעולתו של ראתיינס.
ב -22 באפריל 2010 הונחו אבני נגף לפני הבניין הראשי של אוניברסיטת המבורג לזכרה של הדוויג קליין ושל מדענים יהודים אחרים שנרצחו.
הדוכס הוא סרט דרמה קומית בריטי משנת 2020 בבימויו של רוג'ר מישל, מתוך תסריט של ריצ'רד בין וקלייב קולמן.
בסרט מככבים ג'ים ברודבנט, הלן מירן, פין וייטהד, מת'יו גוד ואנדרו פרקר.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-4 בספטמבר 2020, והוא צפוי לצאת בהפצה מורחבת במהלך 2022.
בשנת 1961, בניוקאסל שבצפון אנגליה, קמפטון בנטון, הוא נהג מונית מובטל, בן 60, ולו שני בנים בוגרים ללא עבודה קבועה הפועלים לעיתים גם בשולי ההחוק.
תאונת אופניים בה קיפחה בתו את חייה לפני 13 שנים, יצרה נתק בינו ובין אשתו המסרבת להתייחס לאסון.
קומפטון הוא סוג של דון קישוט המאמין בסולידריות חברתית ונאבק בדרישה השלטונית שישלם אגרת טלוויזיה, בטענה שהמדינה צריכה לתמוך בפטור מאגרה לפנסיונרים כיוון שלטענתו הטלוויזיה היא אמצעי חברתי המונע מהם בדידות.
הוא משכנע את אשתו, המתנגדת לכל פעולותיו, כי ייסע ליומיים ללונדון כדי לשכנע את חברי הפרלמנט בצדקת רעיונו, ולאחר מכן ימצא סוף סוף עבודה קבועה ויחזיק בה.
עם שובו מלונדון מתברר לצופים כי בנטון גנב את ציורו של גויה ובו דיוקן של הדוכס מוולינגטון, מהגלריה הלאומית בלונדון.
הציור זכה קודם לכן לפרסום באמצעי התקשורת הבריטיים כיוון שנרכש על ידי הממלכה עבור המוזיאון בסכום שיא של 140 אלף לירות שטרלינג.
הוא שולח דרישות כופר בהן אומר שיחזיר את הציור בתנאי שהממשלה תשקיע יותר בטיפול בפנסיונרים.
חוקרי המשטרה עומדים אובדי עצות מול הגניבה ובמקביל, בניוקאסל מסתבכת העלילה כשלעוד בני משפחה מתבררת תמונת המצב.
ג'ים ברודבנט בתפקיד קמפטון בנטון
הלן מירן בתפקיד דורותי בנטון
פין וייטהד בתפקיד ג'קי בנטון
מת'יו גוד בתפקיד הסנגור ג'רמי האצ'ינסון
אנה מקסוול מרטין בתפקיד גברת גאולינג
איימי קלי בתפקיד איירין, חברתו של ג'קי בנטון
ג'ק בנדיירה בתפקיד קני בנטון
ג'ושוע מקגוויר בתפקיד עוזר הסנגור
שארלוט ספנסר בתפקיד פאמי, חברתו של קני בנטון
שאן קליפורד בתפקיד ד"ר אנסוורת' - מומחית לכתב היד המסייעת למשטרה
באוקטובר 2019 הוכרז כי סרט על גנבת "דיוקנו של הדוכס מוולינגטון" בשנת 1961 נמצא בפיתוח, כשג'ים ברודבנט מככב בתור הגנב קמפטון בנטון והלן מירן מגלמת את אשתו.
פין וייטהד הצטרף חודש לאחר מכן.
הצילומים החלו בינואר 2020, כאשר מת'יו גוד הצטרף לצוות השחקנים.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-6 בנובמבר 2020.
הדוויג פורשוץ הייתה פעילה בהתנגדות הגרמנית לנאציזם.
היא הוכרה לאחר מותה כחסידת אומות העולם על סיוע והצלת יהודים בתקופת השואה.
הדוויג וולקר נולדה בשנת 1900 בברלין-שנברג.
בשנת 1926 התחתנה עם וולטר פורשוץ, שהיה אז נהג ובהמשך גויס לורמאכט.
בתקופת השפל הגדול נאלצה לעבוד בזנות, ובשנת 1934 הואשמה בסחיטה באיומים ונידונה לעשרה חודשי מאסר.
החל משנת 1940 עבדה פורשוץ בבית המלאכה לעיוורים של אוטו ויידט כקצרנית.
הם היו בקשר הדוק, והיא סייעה לו להגן על עובדיו על ידי הסתרת נשים יהודיות בביתה וסחר בלתי חוקי במצרכי מזון.
התאומות מריאן ואנליז ברנשטיין הוסתרו בדירתה של פורשוץ במשך שישה חודשים החל מינואר 1943. במרץ הצטרפו אליהן גרטה סליג ולוסי באלהורן.
מדי פעם זונות היו משתמשות בדירה, ואז הדיירים נדרשו להמתין בחוץ עד שהלקוחות יעזבו.
כשהמצב בסופו של דבר הפך מסוכן מדי, עקב פשיטה של שוטרים על דירה אחרת באותו בניין באמצע שנת 1943, התאומות ברנשטיין עברו להתגורר בווילמרסדורף ואילו אמה של פורשוץ הגנה על שתי הנשים האחרות.
שלוש נשים מתוך הארבע שרדו את השואה .
סחורות שפורשוץ קנתה בשוק השחור היא נתנה ליהודים נרדפים.
היא גם נהגה לשחד את קציני הגסטפו.
בעזרתה וויידט שלח יותר מ -150 חבילות מזון לגטו טרזינשטט כדי לספק מזון לפחות 25 איש שנכלאו שם.
פורשוץ גם רכשה מסמכים מזויפים עבור אינגה דויטשקרון.
בגלל מסחר בשוק השחור, פורשוץ נידונה ל 18 חודשי מאסר באוקטובר 1944. תקופה מסוימת נכלאה בזילרטל-ארדמנסדורף, מחנה משנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן.
פעילותה במלחמה לא נודעה לאחר המלחמה.
בקשותיה לקבל פיצוי בגין רדיפה פוליטית נדחו על ידי שלטונות מערב ברלין בשנת 1959. באותם ימים הרשויות לא שקלו תמיכה כספית לאנשים שנתנו עזרה ליהודים.
היות שנאלצה לעסוק בזנות, פורשוץ נחשבה לאדם לא מוסרי ולא מכובד.
פסק הדין משנת 1944, אף על פי שניתן על ידי בית משפט פוליטי, שימש נגדה.
היא נפטרה ענייה ובודדה בשנת 1977.
בנובמבר 2010 פורשוץ זכתה לכבוד על ידי העיר ברלין.
לוח זיכרון אשר ניתלה בכתובתה לשעבר ( Feurigstraße 43 ).
בשנת 2011 בוטל פסק הדין משנת 1944 שנקבע על ידי בית הדין הנאצי.
יד ושם הכיר בה כחסידת אומות העולם בשנת 2012. טקס הנצחה נערך כעבור שלוש שנים.
רחוב בשכונת מיטה נקרא על שמה בשנת 2018 (הדוויג-פורשוץ-שטראסה).
הדוויג וייס הייתה ציירת וגרפיקאית גרמניה, חברת הזצסיון הברלינאי.
אביה, ברנהרד וייס, היה תאולוג אוונגליסטי.
אמה, הרמין הייתה ממשפחת אצולה.
הם תמכו בהתעניינותה באמנות החזותית כבילוי, אך לא כמקצוע.
היא וחברתה קתה קולוויץ קיבלו שיעורים בציור ותחריט אצל רודולף מאואר (1845-1905).
מאוחר יותר למדה בברלין אצל קרל שטאופר-ברן ופגשה את חברתה לכל החיים מריה סלבונה.
בשנת 1887 סיימה את לימודיה במינכן אצל לודוויג פון הרטריך, ופריץ פון אוהדה, שהשפיעו משמעותית על סגנונה.
לאחר 1888 שהיא שיתפה סטודיו בברלין עם אולגה בוזנסקה והפכה לחברה ב"איגוד הנשים האמניות בברלין" היא השתתפה בתערוכות שלהן ובסופו של דבר הצטרפה לוועד המנהל של הארגון.
היא גם הציגה את עבודותיה בתערוכה השנייה של הזצסיון הברלינאי והציגה חמש עשרה פעמים בין השנים 1900–1913. תערוכה חשובה חלקית הייתה זו שהתקיימה בשנת 1907 במוזיאון הגרמני לספרים וכתיבה.
הביקורות שקיבלה היו חיוביות ברובן.
בשנת 1910 היא הפכה לאחת הנשים המעטות שהתקבלו כחברות בזצסיון הברלינאי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא סיפקה איורים למגזין קריגזייט.
אביה נפטר בשנת 1918, והיא איבדה את התמיכה הכספית שהוא העניק לה.
מותו יחד עם ההיפר-אינפלציה שבאה בעקבות המלחמה, הותירו אותה כמעט חסרת פרוטה.
היא חלתה, נסוגה מהחיים הציבוריים ומתה בתאריך לא ידוע בשנת 1923.
עד מהרה היא נשכחה וחלק ניכר מעבודתה אבד.
פרויקט מחקר באוניברסיטת קיל מנסה להתחקות אחר ציוריה ולהרכיב מחדש כמה שיותר.
הדוויג מסקסוניה השתייכה לשושלת האוטונית והייתה אשתו של איג הגדול.
עם מות בעלה בשנת 956, היא שימשה כעוצרת בתקופת קטנותו של בנם איג קאפה, מלך צרפת, מייסד בית קאפה.
הדוויג הייתה בתו הצעירה של הדוכס הסקסוני היינריך צייד העופות, אשר נבחר למלך פרנקיה המזרחית בשנת 919, ואשתו השנייה מטילדה מרינגלהיים.
אחיה היו אוטו הראשון, שהחליף את אביו כמלך והוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 962; היינריך הראשון, דוכס בוואריה; גרברגה מסקסוניה , שהתחתנה עם לואי הרביעי, מלך צרפת בשנת 939; והארכיבישוף ברונו מקלן.
לאחר שאחיה אוטו הראשון עלה לשלטון בשנת 936, הוסדרו ברית ונישואין עם הדוכס הפרנקי המערבי איג הגדול, שביקש תמיכה במאבקיו עם המלך לואי הרביעי.
הדוויג הייתה אשתו השלישית של איג.
הם התחתנו ככל הנראה במאי 937.
כשבעלה של הדוויג נפטר בשנת 956, בנה איג קאפה עדיין היה קטין.
איג אמנם ירש את אחוזות אביו, אך מלכתחילה הוא לא שלט באופן עצמאי.
יחד עם אחיה, הארכיבישוף ברונו, שימשה הדוויג כיורשת העצר ומנהלת נחלות הרוברטים עד שבנה הגיע לבגרותו.
ברונו גם החזיק באפוטרופסות על אחיינו לותר, מלך צרפת, בן אחותו גרברגה, והפך לאחד האצילים החזקים במערב צרפת.
הדוויג תמכה באחיה בסכסוך עם רגינר השלישי, רוזן היינאו ושימשה כבוררת ביריבות בין בנה איג קאפה לבין המלך לותר.
הדוויג הוזכרה לאחרונה בשנת 958 על ידי הכותב הפרנקי המערבי פלודורד מריימס וייתכן שמתה זמן קצר לאחר מכן; שנת 965 כשנת מותה מאת זיגברט מגמבלוקס מוטל בספק.
להדוויג נולדו חמישה ילדים מבעלה איג הגדול:
ביאטריס מצרפת התחתנה עם פרידריך הראשון, דוכס לורן עילית.
אמה מפריז (943–968), התחתנה עם רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה בשנת 960.
הדודה מארגנטינה הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1984 בבימויו של ג'ורג' עובדיה, עם ישראל גוריון ויוסף שילוח בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שני אחים המתקיימים מהכסף ששולחת להם דודתם מארגנטינה ועומדים להינשא לבנותיו של סוחר קמצן.
ישראל גוריון משחק בתפקיד כפול של גבר ואישה (על שם הסרט "הדודה מארגנטינה").
הסרט מבוסס ברובו על המחזה הקלאסי "דודתו של צ'ארלי" מאת ברנדון תומאס.
בתחילת הסרט שר ג'קי מייקה את להיטו "סניוריטה" במועדון הקולוסיאום בכיכר אתרים בתל אביב.
בסרט יש קטעי ארוטיקה ופורנו רך, והוא לא הצליח כסרטיו האחרים של עובדיה.
זהו סרטו האחרון של עובדיה כבמאי.
יוסי (דני חדד) ורפי (ישראל טרייסטמן) הם שני אחים יתומים שגרים בווילה מפוארת של דודתם לואיזה שגרה בבואנוס איירס והיא גם ממנת את כל הוצאותיהם.
יוסי ורפי יוצאים עם שתי אחיות - שרה (מירי טולדנו) ורותי (ריבה מזור) ורוצים להתחתן איתן.
אביהן של שתי הבנות הוא אדון חגולי (יוסף שילוח) שהוא אלמן קמצן, בעל חנות תכשיטים ושקוע בחובות בעיקר לאדון סיני (יעקב בנאי).
יוסי ורפי רוצים את הסכמתו לנישואין ומסדרים שהדודה לואיזה תגיע לישראל.
הם שוכרים טבח (טוביה דובלרו) ומזמינים את חגולי לפגוש את הדודה לואיזה שהיא מיליונרית והוא נלהב.
לדירתם של האחים מגיע עמנואל (ישראל גוריון), שחקן תיאטרון הבימה שאשתו זרקה אותו מהבית בגלל בגידותיו, והם מסכימים לארח אותו ללילה אחד.
הדודה מתקשרת לאחים ומודיעה להם כי במטוס הייתה אזהרה על פצצה והיא לא תוכל להגיע, והם בצרה אבל כשעמנואל מדגים להם איך הוא לבוש בבגדי אישה הם מבקשים ממנו לשחק את התפקיד של הדודה לואיזה והוא מסכים.
לאדון חגולי המדבר במבטא עיראקי כבד יש כבר תוכניות לעתיד.
הוא מתחיל לחזר אחרי "לואיזה" ונוצרים מצבים מביכים ומשעשעים, אברהם רונאי פוגש אותם בחוף תל אביב ומתפוצץ מצחוק, ויהודה אפרוני רואה את עמנואל בבגדי אישה ותוהה מהיכן הוא מכיר אותו.
חגולי לוחץ על "לואיזה" להתחתן אבל היא דוחה אותו עד שתעבור שנה לפטירת בעלה.
לבסוף נערכת החתונה של יוסי ורפי עם רותי ושרה בווילה של הדודה אבל היא מופרעת כשמגיעה למקום הדודה לואיזה האמיתית (מוניקה ורדימון), וחגולי בתגובה רודף אחרי עמנואל סביב הבריכה ולבסוף מתעלף, אך הדודה לואיזה מחייה אותו בנשיקה מפה לפה, וגם אשתו של עמנואל מגיעה עם ארבע בנותיהם וזורקת אותו לבריכה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותישראל גוריוןעמנואל/הדודה לואיזההמזויפתיוסף שילוחאדון חגולימוניקה ורדימוןהדודה לואיזההאמיתיתיעקב בנאיאדון סינידני חדדיוסיישראל טרייסטמןרפימירי טולדנושרהריבה מזוררותיטוביה דובלרוטוביהטבחאברהם רונאיבתפקיד עצמויהודה אפרוניבתפקיד עצמו
הדודן זה הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הקריקטוריסט האמריקאי צ'ארלס אדמס ומופיעה בזיכיון האמריקאי "משפחת אדמס".
דמותו של הדודן זה פותחה במיוחד עבור סדרת הטלוויזיה משנת 1964, ומאז הופיעה תדיר כדמות משנית בעיבודיו השונים של הזיכיון.
הדודן זה הוא יצור זעיר ושעיר, שצורתו הגלויה מורכבת כולה משיער ארוך המגיעה אל הרצפה.
על אף צורתו, לדודן זה מנת משכל של 320, הוא לבוש לעיתים קרובות בכובע באולר ומשקפי שמש עגולים, והוא מדבר בג'יבריש שמובנת רק לבני משפחתו.
בנוסף, הדודן זה נוהג במכונית "מסרשמיט קאביננרולר".
מכיוון שדמותו של הדודן זה נוצרה במיוחד עבור סדרת הטלוויזיה, איורים של הדמות נכללו ברצועות הקומיקס של הקריקטוריסט צ'ארלס אדמס רק לאחר עליית הסדרה לשידור, תחילה ברצועה בת פאנל אחד המראה את הדודן זה בשיחת טלפון ("זהו זה מדבר"), ומאוחר יותר ברצועות הכוללות את שאר המשפחה.
הדודן זה מוצג בסדרת הטלוויזיה כבן דודו של פטריארך המשפחה, גומז אדמס; וכאורח מזדמן בבית המשפחה, שנכנס ויוצא דרך הארובה, ואף משתכן בחדר משלו המרוהט בהתאם לגודלו בבית המשפחה.
לאורך הופעותיו בסדרה, הדודן זה מנסה לשווא שפע של מקצועות כגון משחק, שירה, ייעוץ נישואין, אוצרות בגן חיות.
מראהו הפיזי של הדודן זה אף עומד במרכזו של אחד הפרקים, בו הוא מתחיל לאבד את שיערו.
הדודן זה הופיע ב-19 פרקים, ודמותו גולמה על ידי פליקס סילה, למעט שתי הופעות בהן שיחק אותו רוג'ר ארויו.
סילה השתתף בסשן ליהוק לסדרה בלוס אנג'לס וקיבל את התפקיד במקום ללא צורך באודישן.
תלבושתו הכבדה של הדמות נבנתה תחילה עם שיער אמיתי, אך לאחר מכן הוחלפה בשיער סינתטי מעכב אש, שכן היה נפוץ לעשן על הסט, והיה חשש ששיער אמיתי יביא לסכנת שרפה.
ההוראות שסילה קיבל היו פשוט להסתובב על הסט, שכן קולו של הדודן זה (שדובב על ידי מהנדס הסאונד טוני מאגרו) נוסף במהלך תהליך הפוסט-פרודקשן, אך לעיתים קרובות התקשה לראות מבעד לשיער שעטה.
דמותו של הדודן זה מופיעה עם שאר בני המשפחה בפרק הקרוסאובר ששודר ב-23 בספטמבר 1972 במסגרת הסדרה "סרטיו החדשים של סקובי-דו", שנקרא "לאן נעלמה ונסדיי?".
את האפקטים הקוליים לדמותו סיפק ג'ון סטפנסון, ששב לתפקיד בסדרת ההנפשה על המשפחה בהפקת "האנה-ברברה" משנת 1973.
בסדרת ההנפשה משנת 1992, הדודן זה (בדיבובו של פט פראלי) מתואר כרווק נהנתן וחסר דאגות.
בסדרה זו, הדודן זה הוא גם סוכן חשאי שלו שלל אויבים, בהם בולטים "התאומים המרגלים".
בסדרה "משפחת אדמס החדשה", דמותו של הדודן זה מגולמת על ידי דייוויד מיילראה, בעוד שאת האפקטים הקוליים לדמותו מספק פול דובסון.
בסדרת הטלוויזיה "ונסדיי", נחשף כי שמה המלא של דמותו היא איגנטיוס זה והוא מוזכר כאחד מבוגריה המפורסמים של "אקדמיית נברמור", בה מתחילה דודניתו, ונסדיי, את לימודיה.
בסרט "משפחת אדמס" (1991), לדודן זה (בגילומו של ג'ון פרנקלין) יש תפקיד קטן במהלך הסרט, במסגרתו הוא מתאהב במרגרט אלפורד, אשתו המנוכרת של עורך דינו הנכלולי של גומז אדמס, טולי אלפורד, לאחר שהוא פוגש אותה במהלך נשף שנערך לכבודו של פסטר ומבקש ממנה לרקוד.
בנקודה מסוימת לאחר סוף הסרט, מרגרט נישאת לדודן זה לאחר שטולי והאנטגוניסטית הראשית של הסרט, אביגיל קרייבן, מובסים ונקברים בעודם בחיים.
בסרט "החיים על פי משפחת אדמס" (1993), נחשף כי הדודן זה ומרגרט הם כעת הורים לתינוק קטן בשם "מה", שירש את מראהו הפיזי של אביו.
בסרט "משפחת אדמס: האיחוד" (1998), מוצגת דמותו של הדודן זה (בגילומו של פיל פונדאקארו) בעודו נרדף על ידי כלב מוטנטי שניזון משיער אדם והומצא על ידי פסטר.
בסרט ההנפשה "משפחת אדמס" (2019), את דמותו של הדודן זה מדבב סנופ דוג.
בעיבוד זה, דמותו של הדודן זה מצטיירת כנמוכת-קומה, ואף בעלת ידיים ורגליים אנושיות.
בנוסף, הדודן זה מוכר כשחקן מפורסם, מה שהופך אותו לאחד מבני המשפחה הבודדים שזכו להכרה אמיתית משאר החברה.
בסרט ההמשך "משפחת אדמס 2" (2021), הדודן זה נפגש עם משפחת אדמס במיאמי במהלך טיול הדרכים שלהם, ומלווה אותם לזמן קצר, לפני שנאלץ לחזור לבית משפחת אדמס על מנת לעזור לסבתא כאשר המסיבה שלה יוצאת משליטה.
לשני מיני צמחים שמקורם במזרח אוסטרליה, גלפימיה מכחילה ואקסיה קוגנטה, פותחו זן בשם "Cusin Itt", בשל גודלם הקצר ומראהם המדובלל.
הדַווָח המיוחד למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים מאז 1967 הוא תפקיד של שנועד לעקוב אחר מצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים ולדווח על כך.
תפקיד זה כפוף למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם והוגדר באפריל 1993 על ידי קודמתה של המועצה, ועדת האו"ם לזכויות אדם (Commission on Human Rights).
בעלי תפקיד זה נבחרים לקדנציה בת שלוש שנים.
בגלל החשדנות ההדדית במערכת היחסים בין האו"ם לישראל, משרד החוץ מונע לרוב את כניסתם לישראל או לשטחים הפלסטיניים, ומתייחס לדיווחיהם כהאשמות חד-צדדיות הנגועות באנטישמיות.
ג'ון דוגארד ביקר בישראל וברשות הפלסטינית בשנת 2005, בתקופת כהונתו, ולאחר מכן הגיש לאו"ם דו"ח ובו טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל.
ריצ'רד פאלק הוכרז כאישיות בלתי רצויה, כניסתו של מכרים ויביסונו נמנעה ב-2016, ומאז שמונתה פרנצ'סקה אלבנזה לתפקיד במאי 2022, ישראל לא נותנת לה אישור להיכנס.
בעקבות התמרון הקרקעי ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל פרסמה הדווחית אלבנזה דו"ח הטוען שקיים יסוד סביר להניח שפעולות צה"ל בעזה נחשבות לביצוע רצח עם.
פרנצ'סקה אלבנזה (איטליה), החל מ-1 במאי 2022
הדוויג הידאש (במקור ברוקנר, בהונגרית: Hidas Hedvig; בודפשט, 6 בדצמבר 1915 – 17 בינואר 2011 ) הייתה רקדנית יהודייה-הונגרייה, כוריאוגרפית, אמנית מאסטר בבלט, בין השנים 1962–1972 הייתה מנהלת המכון הממלכתי לבלט (היום שמו "האוניברסיטה ההונגרית למחול") וגם לימדה שם כפרופסור.
הדוויג ברוקנר נולדה במשפחה יהודית בורגנית מהמעמד הגבוה.
אביה היה המנהל הראשי של רכבות הונגריה (מ.א.ב), אמה הייתה ממוצא יהודי-אוסטרי.
לפי הצעתה של רקדנית בית האופרה של בודפשט פפי פטאשינסקי, הילדה הקטנה והחולנית נרשמה לבית הספר לבלט בבית האופרה המלכותית ההונגרית בשנת 1922, שם הייתה תלמידתם של שלושת מומחי הבלט מלווין פוץ, אדה ברדה ושל יאן צ'יאפלינסקי (Jan Ciepliński).
בעונת 1932–1933 מונתה לרקדנית להקת האופרה.
בקיץ הופיע ב"חוג התיאטרון של בודה".
בעונת 1937–1938, הפכה לרקדנית אמנית מדופלמת.
בסוף העונה שלאחר מכן, ב-30 ביוני 1939, כתוצאה מהחוק היהודי השני, ולאחר מכן החוק היהודי השלישי הופסקה חברותה באופרה.
במשך שנים לא הורשתה להופיע על הבמה, אלא בתיאטרון גולדמארק בלבד בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
ב-1942 נישאה לפקיד הבנק טיבור פראגר.
בשנים 1944–1945 הסתתרו בבודפשט עם ילדם הראשון.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא לא רצתה לחזור לבמה.
בשנים 1948–1949 סיימה את הקורס הכלל ארצי של בית הספר להכשרת מורים למחול ותנועה.
בספטמבר 1950 הפכה למורה במכון הממלכתי לבלט שזה עתה הוקם.
לאחר שג'רג' לרינץ (במקור לוי) רקדן בולט יהודי-הונגרי, מאסטר לבלט, כוריאוגרף, מנהל בלט, עזב לבית האופרה ב-1962, הידאש הפכה למנהלת בפועל של האוניברסיטה, וב-1 באפריל 1963 מונתה למנהלת הראשית עד לפרישתה ב-1972, שקרה על פי בקשתה.
היא המשיכה ללמד כפרופסורית עד לפרישתה לגמלאות ב-1980, בסך הכל לימדה במשך שלושים שנה, עד לפרישתה ב-1980. בין תלמידיה היו רקדנים מהוללים רבים: קטלין צ'ארנאי, קטלין הגאי, איבאן מרקו ואילונה מדבצקי.
הידאש יצרה גם כוריאוגרפיות למופעי הבחינה באוניברסיטה, ולאחר שראה זאת המלחין ומנהל בית האופרה של בודפשט באותה התקופה, סאבולץ' פנייש הפקיד אותה על הובלת צוות המחול של תיאטרון האופרטה של בודפשט ועל הכוריאוגרפיה של הצגות האופרה שהועלו.
היא עבדה באופרה בין השנים 1960 לבין 1973, אך רבות מיצירותיה נשארו בתוכניות במשך עשרות שנים גם לאחר סיום כהונתה.
קלוד דביסי – יאן צ'יאפלינסקי: תיבת הצעצועים – ימאי
ארנסט פון דוהנאני – Elza Galafrés: הלפיד הקדוש – נערה צוענייה; מלכת רפאים;
ינה הובאי – דיולה הרנגוזו – ינה קנשי
ויקטור יעקובי – דיולה הרנגוזו: להקת ריקוד מתוך האופרטה Sybill – מזורקה
ינה קנשי – גיולה הרנגוזו: צ'יזמאש ינקו – הפיה הראשונה
ליאו דליב – יאן טרויאנובסקי: סילביה – דיאנה
מיקלוש רדנאי – יאן צ'יאפלינסקי: יום הולדתו של הנסיכה המלכותית – אקרובטית צרפתייה
מספר מופעי הבכורה שלה הרשומים במאגר התיאטרון: 13.
אנדראש באדיה: אוהב אותך לשלושה ימים
אמריך קלמן: הרוזנת מאריצה (1966, עם יוז'ף סקי)
פרנץ להאר: האלמנה העליזה (1968)
ערב גאלה מוזיקלי אופרטה (1980)
אוטו וינצה: הרפתקה בבודה (1962)
עיטור מסדר הצטיינות בעמל, דרג כסף (1965)
עיטור מסדר הצטיינות בעמל, דרג זהב (1972)
הדוכס הגדול של לוקסמבורג הוא ראש המדינה של לוקסמבורג.
לוקסמבורג היא דוכסות גדולה מאז 15 במרץ 1815, אז נוסדה משטחה של דוכסות לוקסמבורג לשעבר.
חוקת לוקסמבורג מגדירה את עמדתו של הדוכס הגדול:
"הדוכס הגדול הוא ראש המדינה, סמל לאחדותה, וערב לעצמאות לאומית.
הוא מפעיל את הסמכות המבצעת בהתאם לחוקה ולחוקי המדינה".
לאחר שינוי חוקתי (לסעיף 34) בדצמבר 2008 כתוצאה מוטו של אנרי להסכים לחוק המאפשר המתת חסד, החוקים אינם דורשים יותר את הסכמתו הרשמית של הדוכס הגדול (המרמזת על "אישור") אלא תפקידו נותר לפרסם את החוק.
הדוכס הגדול אינו מקבל משכורת, אך המשפחה הדוכסית הגדולה מקבלת מדי שנה 300,000 פרנקי זהב (281,000 יורו) עבור השירות כדוכסים גדולים.
בשנת 2017, תקציב לוקסמבורג כלל 10.1 מיליון אירו עבור עלויות משק הבית של הדוכס הגדול.
על פי הסכם משפחת נסאו משנת 1783, השטחים של משפחת נסאו באימפריה הרומית הקדושה בזמן ההסכם (דוכסות נסאו) היו כבולים על ידי החוק הסאלי למחצה, שהתיר ירושה לנקבות או דרך קו הנקבה רק עם הכחדה של גברים בני השושלת.
כאשר מת ויליאם השלישי והשאיר רק את בתו וילהלמינה כיורשת, כתר הולנד, שלא היה כבול לברית המשפחתית, עבר לידי וילהלמינה.
בשנת 1905, אחיו למחצה הצעיר של הדוכס הגדול אדולף, הנסיך ניקולאוס וילהלם מנסאו, מת, לאחר שהותיר את הבן גאורג ניקולאוס, הרוזן פון מרנברג, שנולד מנישואים מורגנטיים, ולכן לא היה חבר בבית נסאו באופן חוקי.
בשנת 1907, בנו יחידו של אדולף, גיום הרביעי, השיג חוק המאשר את זכותה של בתו הבכורה, מארי אדלייד, לעלות על כס המלכות בזכות היעדר זכרים שושלתיים שנותרו בבית.
של נסאו, כפי שנקבע במקור בהסכם משפחת נסאו.
היא הפכה למלך האישה השלטת הראשונה של הדוכסות הגדולה עם מות אביה ב-1912, ועם ויתור על הכס ב-1919, יורשה אותה אחותה הצעירה שרלוט, שנישאה לפליצ'ה, נסיך דוכסות פארמה לשעבר.
הדו"ח של ברודק הוא רומן אלגורי מאת הסופר הצרפתי פיליפ קלודל, שראה אור בשנת 2007. הרומן זכה להצלחה רחבה ותורגם לשפות רבות.
סיפור המעשה מתרחש בכפר במקום לא ידוע ובתקופה לא ברורה, אך תוך רמיזות לאירופה ומלחמת העולם השנייה, והוא עוסק בשתיקת ההמון והכחשת פשעים שבוצעו בשם שמירה על הסדר החברתי.
הסיפור מתרחש בכפר הררי מבודד באזור גבול אירופאי לא מוגדר במפורש, ובזמן קצר לאחר מלחמה גדולה שגם היא אינה מוגדרת במפורש, אך מרמזת למלחמת העולם השנייה.
בנוסף, השפה שבה מדברים בכפר מוגדרת בספר כ"ניב מקומי לא מוכר", ולאורך הספר שזורים מונחים בשפה המקומית אשר נשמעים כמו גרמנית, צרפתית או הולנדית, מה שמוסיף לאוניברסליות ולמסתורין של הספר.
בכפר מתגורר ברודק, איש פשוט העובד ככותב דוחות על תופעות טבע עבור המנהל המחוזי.
חיי הכפר השלווים לכאורה מופרים עם הגעתו של אדם זר ומסתורי המכונה "האנדרר" (האחר).
האנדרר, איש מתוחכם ואלגנטי השונה באופן בולט מתושבי הכפר הפשוטים, מתחיל לתעד את הכפר ותושביו באמצעות רישומים וציורים.
פעולה זו מעוררת אי-נוחות וחשד בקרב התושבים, שאינם מרוצים מהאופן בו הוא מציג אותם.
עד מהרה, האנדרר נרצח באכזריות על ידי תושבי הכפר בערב שנקרא "הארגנייס" (הדבר שקרה, בשפת המקום).
לאחר המעשה, בניסיון לטשטש את מעורבותם ולהציג גרסה רשמית לאירועים, הם מטילים על ברודק, אדם מלומד ושקט יחסית שלא לקח חלק במעשה, לכתוב דו"ח על הרצח.
ברודק, הוא ניצול מחנה ריכוז שחזר לכפרו, אל אמו המאמצת פֶדורִין, אשתו אֶמֶליה, ואל בתו פוּפשֶט שנולדה כתוצאה מאונס אכזרי.
כתיבת הדו"ח הופכת עבורו למסע חקירה אישי וקולקטיבי.
הוא נאלץ להתמודד עם עברו האישי הטראומטי ועם הסודות האפלים של הכפר.
במהלך כתיבתו ברודק חושף בהדרגה את האמת המזעזעת על עברם של תושבי הכפר בזמן המלחמה – שיתוף פעולה עם הכובשים (אשר התנהגותם רומזת על החיילים הנאצים) הסגרת ה"אחרים", המכונים בספר "פרמרדים" (הרמיזה ליהודים במהלך מלחמת העולם השנייה).
כתיבת הדו"ח הופכת לווידוי אישי ויומן, בו ברודק מתעד את האמת שהוא רואה סביבו, תוך מאבק פנימי בין הרצון לרצות את תושבי והנהגת הכפר לבין צו מצפונו.
הספר מתגלה ככתב אישום נוקב כנגד החברה האנושית, המדגיש את השפעת הפחד, הבורות והקונפורמיות, ואת היכולת של אנשים לשתף פעולה עם רוע כדי להגן על עצמם.
דמותו של ברודק עצמו היא בעלת ממד אלגורי, המסמלת את האדם שנשאר אנושי בעולם לא אנושי.
גם דמותו של "האנדרר" היא סמל ל"אחר" בחברה, זה שמעורר חרדה רק בשל היותו שונה.
הכפר האנונימי והמדינה הלא מוגדרת הופכים את הסיפור למשל אוניברסלי על טבע האדם והיחס לזר.
מעשה הרצח והניסיון להצדיקו מדגישים את הנטייה האנושית למצוא הצדקות מוסריות לפשעים קולקטיביים.
מהמאה ה-13 התערו השליטים הבאלטים בשבטים סלאביים, אבותיהם של הבלארוסים המודרניים וקיים ויכוח האם הייתה ליטא מדינה באלטית החל מאותה תקופה.
לאחר היווסדה התפשטה הדוכסות וכבשה שטחים גדולים שהיו שייכים לרוס של קייב.
הדוכסות הגדולה של ליטא כללה את השטח עליו שוכנות המדינות ליטא, בלארוס, אוקראינה, חלקים מלטביה, מולדובה, רוסיה ופולין.
בשיא התפשטותה, במאה ה-15, היא הייתה המדינה הגדולה באירופה.
החל מהמאה ה-14 הורכבה רוב אוכלוסיית הדוכסות מסלאבים מזרחיים.
מסיבה זו מקובל להתייחס לדוכסות כאל מדינה סלאבית החל מתקופה זו.
הרחבת שטחי השליטה של הליטאים החלה במאה ה-12 על ידי פשיטות על הערים העשירות נובגורוד ופסקוב.
במאה ה-13 החלו המלחמות עם המסדר הטבטוני והליבוני.
בתקופה זו עלה לשלטון הדוכס מינדאוגאס (בליטאית: Mindaugas, בבלארוסית: Міндоўг, Mindoŭh).
בסביבת 1250 הוא התנצר באחת הכנסיות הראשונות בדוכסות שנבנתה בעיר לובץ'.
בעקבות קבלת הנצרות הוא הוכתר למלך ליטא ב-1253. נסיגתו מהנצרות הביאה להורדת הממלכה לדרגת דוכסות גדולה ובתואר זה התייחסו לליטא החל מהמאה ה-14.
הממלכה הרב-לשונית התהוותה בזמן שלטונו של הדוכס הגדול גדימינאס (ליטאית: Gedimínas, בלארוסית: Гедзімін, Hedzimin).
בזמן שלטונו של בנו, אלגירדאס (ליטאית: Álgirdas, בלארוסית: Альгерд, Alherd), הדוכסות התפשטה לשיא שטחה הטריטוריאלי.
יורשו של אלגירדאס, יוגאיילה (ליטאית: Jogaila, פולנית: Władysław Jagiełło, בלארוסית: Ягайла, Jahajła), פתח פרק חדש בהיסטוריה של הדוכסות בחתימתו על הסכם קרבו ב-1386. הסכם זה איחד את הדוכסות הגדולה עם ממלכת פולין באוניה פרסונלית וחייב את קבלת הנצרות הקתולית על ידי הליטאים הבאלטים, שהיו העם הפגאני האחרון באירופה.
זמן קצר לאחר מכן עלה ויטאוטאס הגדול (ליטאית: Vytautas, פולנית: Witold Kiejstutowicz, בלארוסית: Вітаўт, Vitaŭt) לשלטון בדוכסות הגדולה.
הוא הוביל את צבא הדוכסות לקרב גרונוולד ב-1410, שסימל את תחילת הנפילה של המסדר הטבטוני.
אחרי מותו של ויטאוטאס, הורעו היחסים של ליטא עם ממלכת פולין
והאצילים הליטאים ניסו לבטל את האיחוד עם פולין.
מלחמות כושלות עם הנסיכות הגדולה של מוסקבה הן אלו ששמרו על האיחוד, למרות ניסיונות של כמה אריסטוקרטים רבי השפעה לפרקו.
בסופו של דבר, ב-1569, יצר איחוד לובלין את האיחוד הפולני-ליטאי.
לדוכסות הגדולה של ליטא הייתה ממשלה, חוקים, צבא ומשרד אוצר נפרדים במסגרת הפדרציה הזו.
בתקופת האיחוד הייתה ליטא מעורבת במלחמות רבות, כמו המלחמה הליבונית ומלחמת הצפון הגדולה.
האיחוד עם פולין לא מנע אבדות טריטוריאליות לאימפריה הרוסית המתחזקת.
ב-1795 התפרק האיחוד הפולני-ליטאי וחולק בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה.
השם ליטא נזכר לראשונה בכרוניקה של קוונדינבורג ב-1009. האזכור הזה כולל מידע מועט על המדינה או על המבנה החברתי שלה וכולל את העובדות שהיא גובלת ברוס של קייב ושיש בה תושבים פגאנים.
אזכורים לליטא מופיעים גם במקורות הסלאביים בתור אחד האזורים שהותקפו על ידי רוס.
לפי הכתוב, ההתקפה הראשונית הייתה כושלת, אבל הנסיכים הגדולים של קייב הצליחו עם הזמן לכבוש שטחים מהליטאים.
בתחילת המאה ה-12 העלו ליטאים פגאנים מס לנסיכות פולוצק.
ב-1131 החל מסטיסלב מקייב מבצע צבאי גדול נגד הליטאים והצליח להכניע אותם לזמן קצר.
אך מיד אחרי שקיפל את צבאו תקפו הליטאים חזרה, והצליחו לפגוע בכמה יחידות של הקייבים שנשארו מאחור.
הצלחה זו סימלה את תחילת הופעת הליטאים ככוח משמעותי באזור.
מקורות רוסיים מאותה תקופה מספרות שהליטאים "הופיעו מהביצות שלהם, שאותן בעבר הם לא העזו לעזוב, והטרידו את שכניהם".
באותה תקופה הליטאים נהגו ליצור בריתות עם שליטים רוסים מקומיים והשתדלו לא לפתוח במלחמה כוללת מול הרוסים.
בנקודה כלשהי בין 1180 ל-1183 החל המצב להשתנות, והליטאים החלו לארגן פשיטות צבאיות מאורגנות על הנסיכויות הסלאביות, בעיקר פולוצק ופסקוב.
אחרי פשיטה מוצלחת על ליווניה ב-1185, החלו התושבים המקומיים לבנות מבצרים כדי להגן על האוכלוסייה המקומית.
בתחילת המאה ה-13, הליטאים החלו להוות איום ממשי לשכניהם הבלטים והגרמאנים ממערב, כמו גם לשכניהם הסלאבים ממזרח.
ההתעוררות הפתאומית של הפעולות הצבאיות סימנה את התלכדות המדינה סביב השבטים של ליטא העילית (אוקשטאיטיה), על חשבון ליטא התחתית (סמוגיטיה, זאמוט).
לקראת סוף המאה ה-12 החלה הדוכסות למעשה להתהוות בשטחים אלו.
שנת 1202 סימנה התפתחות נוספת לקראת יצירת המדינה החדשה: הקמת מיליציה נוצרית - המסדר הליבוני - שהיווה איום משמעותי על הכוחות הפגאניים באזור.
האיום אף גדל עם היווצרות אויבות אזוריות חדשות כמו גליציה-ווהלין והמסדר הטבטוני, שהוקם ב-1226. בסופו של דבר הסימן הברור ביותר לשיתוף הפעולה בין כלל השבטים הליטאיים היה הסכם השלום עם גליציה-וולין ב-1219. זהו המסמך הקדום ביותר המעיד על שיתוף פעולה בין מספר גדול של דוכסים ליטאים.
המסמך כולל חתימות של 21 דוכסים כולל חמישה מאוקשטאיטיה - ז'יווינבודאס (Živinbudas), דאויוטאס (Daujotas), ויליקיילה (Vilikaila), דאוספרונגאס (Dausprungas) ומינדאוגאס.
נראה שז'יווינבודאס היה בכיר יותר מאחרים וכל הדוכסים הליטאים היו קשורים האחד בשני בקשרי משפחה שונים.
על ההסכם חתמו גם כמה דוכסים מליטא תחתית (סמוגיטיה), מה שהצביע על הגברת שיתוף הפעולה בין הליטאים.
על אף שבעבר היו מספר מלחמות בין הליטאים לבין הסמוגיטים, הם דיברו ניבים דומים והיו להם כעת אויבים משותפים.
ההכרה הרשמית במטרות המשותפות ויצירת היררכיה בין חותמי ההסכם, רמזה על הקמת מדינה בעתיד.
מינדאוגאס, אחד מהנסיכים שצוינו לעיל, היה זה שהעלה את קרנה של ליטא והפך אותה למדינה חזקה ולגיטימית ולמעצמה אזורית.
שלטונו של מינדאוגאס ומעבר ראשון לנצרות
מינדאוגאס, שליט אוקשטאטיה הדרומית, נזכר בהסכם עם גליציה-ווהלין כנסיך ליטאי בכיר, אך לא ראשי.
בסופו של דבר הוא הפך להיות השליט הריבוני של כל ליטא ב-1236. לא ברור עד היום כיצד הוא הצליח להשתלט על כל השבטים סביבו.
מקורות סלאביים מזכירים שהוא נהג לרצוח או לגרש שליטים שכנים, כולל כאלו שהיו קרובי משפחתו.
אחרי שהבטיח את שליטתו בליטא, מינדאוגאס פנה נגד הנסיכויות הסלאביות וסיפח את נבהרדק, גרודנו וערים אחרות, שנחשבו באותה עת חלק מרוס של קייב - אלה צורפו לנסיכותו בין השנים 1239–1248. לאחר שהצליח להשתלט על אזורים אלו מינה מינדאוגאס את בנו, ואישלק (ליטאית: Vaišelga, בלארוסית: Войшалк), למושל עליהם.
ואישלק לא בחל באמצעים אכזריים כדי לאכוף את מרותו, אך ספג גם את השפעת התושבים המקומיים והוטבל לנצרות האורתודוקסית.
ב-1236 התרחש מאורע חשוב ביותר שהשפיע על האזור כולו: צבא בהנהגת השליט הסמוגיטי ויקינטאס (Vykintas) הכה תבוסה מוחצת בקרב השמש את אבירי המסדר הליבוני.
בעקבות התבוסה נחלש כוחו של המסדר והוא נטמע במסדר הטבטוני.
פירוש הדבר היה שסמוגיטיה הפכה להיות האויב הראשי של שני המסדרים, שכן האזור שבשליטתה הפך להיות חיץ בין שניהם.
תוצאות הקרב גרמו להפסקה קצרה במלחמות בין הליטאים למסדרים ואפשרו לליטאים להתרכז בהתקפות במזרח.
בערך בשנת 1248 שלח מינדאוגאס את ויקינטאס יחד עם אחייניו, טאוטווילאס (Tautvilas) ואדיווידאס (Gedvydas), לכבוש את סמולנסק, שהייתה אז חלק מאורדת הזהב המונגולית.
המבצע כשל ושלושת המצביאים נושלו מאדמותיהם ונאלצו לעזוב את ליטא.
זמן קצר לאחר מכן חברו השלושה למסדר הטבטוני ודנילו מגליציה (אוקראינית: Данило Галицький), ובעזרתם של כמה מחוזות בסמוגיטיה החלו במלחמה גלויה מול מינדאוג.
הגליציאנים הצליחו להשיב לעצמם את השליטה בנבהרדק וגרודנו, שבהן שלט ואישלק.
טאוטווילאס ניסה להתקרב בכל מחיר לאבירים ולצורך כך נסע לריגה, בה קיבל את הנצרות הקתולית וזה לתמיכה צבאית.
זמן קצר לאחר מכן המסדר ארגן שתי התקפות גדולות על סמוגיטיה ואוקשטאטיה (שהחלה להיקרא אז ליטא).
מינדאוגאס עמד בפני תבוסה, אך הצליח להינצל בזכות ניצול של חילוקי הדעות בין האבירים לארכיבישוף של ריגה - הוא שיחד את ראש המסדר הליבוני, אנדראס פון שטירלנד (גרמנית: Andreas von Stierland) שכעס עדיין על ויקינטאס על התבוסה ב-1236. פון שטירלנד הסכים לתמוך במינדאוג בתנאי שהאחרון יוטבל לנצרות הקתולית.
מינדאוג הסכים להתנצר וכן הציע למסדר את סמוגיטיה תמורת ארגון הכתרתו כמלך ליטא.
ב-1251 הוטבל מינדאוגאס יחד עם אשתו ובניו לנצרות הקתולית (להוציא את ואישלק).
ב-17 ביולי 1251, האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי פרסם הודעה שמכריזה על ליטא כממלכה.
ב-1252, טאוטווילאס ובעלי בריתו תקפו את מינדאוגאס בוורוטה (ליטאית: Voruta).
ההתקפה נכשלה ובעלי הברית נאלצו להגן על עצמם במצודת טווראי (ליטאית: Tverai).
אחרי מותו של ויקינטאס, טאוטווילאס נאלץ לחפש תמיכה אצל דנילו מגליציה.
ההתפתחויות הללו סימלו את קריסתה של הברית וזמן קצר לאחר מכן דנילו וטאוטווילאס התפייסו עם מינדאוגאס.
מצב זה השאיר את מינדאוגאס ללא מכשולים נוספים בדרך לכתר וב-1253 הוא הוכתר בנבהרדק או בווילנה למלך ליטא.
מינדאוגאס עבר לווילנה עם כל חצרו ובנה בה את הקתדרלה הראשונה על אדמת ליטא.
האפיפיור אינוסנט הרביעי תמך במינדאוגאס, כיוון שהוא קיווה שהשליט הקתולי החדש יוכל לעצור את הפשיטות של המונגולים.
כדי לחזק את הנצרות בממלכה, מונה לה בישוף.
תחילה היה זה הנזיר הדומיניקני ויטו וב-1254, כריסטיאן.
למרות זאת, נראה שליטא לא הייתה מוכנה עדיין לנצרות, כפי שהראו ההתרחשויות העתידות לבוא.
באותה תקופה מינדאוגאס ניסה להרחיב את השפעתו לאזור פולוצק ופינסק.
בנוסף, הוא שוב חתם על הסכם שלום עם גליציה-וולין וכדי לחזק אותו חיתן את בתו עם סבארן (ליטאית: Svarn), בנו של דנילו מגליציה.
ב-1255 מינדאוגאס קיבל אישור מהאפיפיור להכתיר את אחד מבניו למלך ליטא.
המסדר הטבטוני ניצל את התקופה הזו כדי לחזק את מעמדו בחלקים של סמוגיטיה וליווניה, אבל ב-1259 המסדר הפסיד בקרב שקוד (Skuodas) וב-1260 את קרב דורבה (Durbe).
האחרון שבהם עודד את הפרוסים למרוד במרות המסדר.
מינדאוגאס ניצל את המצב, ביטל את השלום שכרת עם המסדר והחל להשתלט על שטחים בסמוגיטיה בתקווה למשוך עוד שבטים באלטיים לצידו.
מקורות מהתקופה טוענים שבתקופה זו הוא עזב את הנצרות וחזר לאמונתו הפגאנית.
מינדאוגאס כרת ברית עם אלכסנדר נייבסקי מנובגורוד ופתח במלחמה מול המסדר.
הוא שלח את אחיינו, טרניאטה (ליטאית: Treniota, בלארוסית: Транята), לצ'סיס (Cēsis) בתקווה לעורר את השבטים הבאלטים הכבושים נגד השלטון של הטבטונים.
המהלך התברר כשגוי ובסופו של דבר היחסים בין מינדאוגאס וטרניוטה עלו על שרטון.
ב-1263 טרניאטה ניצל את תמיכתו של דאומנטאס (ליטאית: Daumantas, בלארוסית: Даўмонт) מפסקוב והרג את מינדאוג ושניים מבניו.
המדינה שקעה בתקופה של מאבקים פנימיים.
כיבושים חדשים וקבלה סופית של הנצרות
אחרי מותו של מינדאוגאס, טרניאטה נטל את תפקיד הדוכס הגדול.
שלטונו של טרניאטה היה חלש וכעבור פחות משנה, ב-1264, הוא נהרג על ידי בנו של מינדאוג, ואישלק, וגיסו מגליציה, סבארן.
דאומנטאס ברח חזרה לפסקוב, קיבל את הנצרות הפרבוסלבית תחת השם טימופיי ושלט שם בהצלחה עד 1299. דתו הנוצרית אורתודוקסית של ואישלק הייתה לצנינים בעיני האפיפיור והמסדר ומעתה והלאה לא הוכתרו עוד מלכים בליטא.
אחרי זמן קצר ואישלק התקרב לדת ועבר למנזר ואחרי שלוש שנות שלטון מסר את התואר דוכס גדול לסבארן.
חולשתה של ליטא באותה תקופה גרמה לחוסר תמיכה מצידה לשבטים הבאלטיים המורדים והמרד הבאלטי החל לדעוך.
סבארן עלה לשלטון ב-1267 ונראה כי שלט בעיקר בליטא הדרומית ולא התעניין במה שקורה בחלקי הממלכה האחרים.
באותו זמן ואישלק נרצח על ידי לב דנילוביץ', אחיו של סבארן, שכעס על כך שהשלטון בליטא הועבר לאחיו ולא לו.
ב-1268 פרסם האפיפיור קלמנס הרביעי צו שהתיר למלך בוהמיה, אוטוקאר השני, לספח את ליטא.
באותה שנה צבאות מבוהמיה ואוסטריה התקבצו בפרוסיה המזרחית והחלו בהכנות לתקוף את ליטא, שהתשתבשו בשל תנאי מזג אוויר קשים.
אחרי שנה אחת סבארן נושל משלטונו, על ידי טראיידניס הפגאני (ליטאית: Traidenis, בלארוסית: Трайдзень), נסיך קרנבה (Kernavė).
ב-1274–1276 פתח טראידניס במלחמה נגד גליציה-וולין, בה הצליח לצאת עם ידו על העליונה ולספח סופית את אזור נבהרדק.
טראידן גם הצליח להנחיל כמה תבוסות למסדר הליבוני.
ב-1279 המסדר שוב תקף את ליטא ואף הצליח להגיע לבירתו של טראיידניס בקרנבה, אבל בסופו של דבר האבירים ספגו תבוסה קשה בקרב איזקראולה (Aizkraukle).
אחרי התבוסה של המסדר, הסמיגאלים מרדו בו והכירו בשליטתה של ליטא עליהם.
יש אי בהירות באשר לזהות הדוכס הגדול הבא.
המקורות מספרים שבשנת 1285 היה דאומנטאס הליטאי בשלטון והוא נהרג במהלך ניסיון לכבוש את טבר.
אחריו שלט בודיקיד (ליטאית: Butigeidis, בלארוסית: Будзікід) שנפטר ב-1290 או 1292 וירש אותו אחיו בודייוויד (ליטאית: Butvydas, בלארוסית:Будзівід).
בודייוויד הוא אביהם של ויטן וגדימין.
הוא נפטר ב-1296 והוריש את כסאו לויטן.
ויטן (ליטאית: Vytenis, בלארוסית: Вiцень) היה הראשון בשושלת הגדימינידים, ששלטו בליטא זמן ארוך יחסית.
תחת שלטונו החלה בנייה של שרשרת מבצרים לאורך הנמאן.
השרשרת הזו התפתחה בהמשך למערכת הגנה שלמה נגד התקפות המסדר הטבטוני.
בתקופת שלטונו התנהלו מלחמות בלתי פוסקות בין ליטא לבין שכנותיה: ממלכת פולין, המסדר הטבטוני והנסיכויות הסלאביות.
ויטן הצליח להנחיל כמה תבוסות לפולנים, מה שתרם לחולשה הפנימית של פולין באותה תקופה.
בסוף המאה ה-13 התפתח עימות ביו תושבי ריגה לבין האבירים הטבטונים וויטן הציע עזרה צבאית לתושבי העיר.
ההצעה התקבלה וחיל מצב ליטאי הוצב בריגה עד 1313.
הבטחת האינטרסים שלו בריגה, אפשרו לויטן לחזק את עמדתו מול הטבטונים והנסיכויות הסלאביות.
בין 1298 ו-1313 ארגן ויטן 11 מבצעים צבאיים לתוך אזורי פרוסיה הנשלטים על ידי המסדר, שבהם השיג סדרת ניצחונות חשובה.
ב-1307 מבצע צבאי מוצלח הביא לסיפוח פולוצק לליטא.
סיפוח פולוצק אפשר לשליטים הליטאים להשתמש בסמל ה-Pahonia (מרדף) שהיה סמלה של העיר פווצק והפך עד היום סמל ליטא כולה.
ב-1315 מסר ויטן את השלטון לאחיו גדימין, שהיה באותה עת שליט סמוגיטיה וטרקאי (ליטאית: Trakai, פולנית:Troki).
בתור השליט הראשי של ליטא החליט גדימין להעביר את מקום מושבו מטרקאי לווילנה.
ליטא הגיעה לשיא התפשטותה תחת גדימין, שיצר ממשל מרכזי חזק וייסד אימפריה שהשתרעה מהים השחור עד הים הבאלטי.
עד 1320 רוב נסיכויות רוס המערביות סופחו או נשלטו על ידי ליטא.
ב-1321 כבש גדימין את קייב ושלח את הנסיך המקומי סטניסלאב לגלות.
גדימין גם החליט להקים בירה בווילנה במקום קרנבה או טרקאי ששימשו כבירות הדוכסות עד אותה תקופה.
ליטא הייתה בעמדה אידיאלית להשתלט על החלק הדרומי של רוס הקייבית.
כמעט כל שאר המדינות מסביב נפגעו בפשיטות של המונגולים, שמשום מה בחרו לא לפנות צפונה ולתקוף גם את ליטא.
ליטא גם ניצלה את השליטה הרופפת של המונגולים בשטחים שהם כבשו.
גדימין ניצל שעת כושר להרחיב את שטחיו מבלי להיתקל בהתנגדות רצינית מהנסיכויות הרוסיות או מהמונגולים.
גדימין עצמו היה מבחינה תרבותית (ויש הטוענים גם אתנית) סלאבי מזרחי ושלט בשפה הליטאית הבאלטית באופן שטחי.
מצב דומה שרר גם בימי יורשיו.
המדינה הליטאית לא הייתה בנויה רק על כוח צבאי, אלא גם על דיפלומטיה נכונה ופיקחית.
רוב הערים שסופחו לממלכה הצטרפו אליה בדרך של משא ומתן ולא בכוח צבאי.
מכיוון שלהלכה רובן היו תחת שליטת אורדת הזהב או נסיכות מוסקבה, הן למעשה לא ויתרו על עצמאות אלא החליפו שלטון אחד באחר.
כך היה במקרה של נובגורוד, שעברה מאזור ההשפעה של מוסקבה לאזור ההשפעה הליטאי.
יותר מזה, ליטא ניצלה פעמים רבות סכסוכים פנימיים בתוך הערים שנוצרו כתוצאה מהניסיון להימנע מסיפוח לנסיכות מוסקבה.
עם זאת, שיטה זו של בניית מדינה הייתה מאוד לא יציבה וכל שינוי בפוליטיקה הפנימית בתוך הערים העמיד את המשך השלטון הליטאי בעיר בסכנה, כפי שקרה מספר פעמים בנובגורוד ובערים אחרות.
לאחר הרצחו של גדימין בשנת 1341 חילקו בניו אלגירד (ליטאית:Algirdas, בלארוסית:Альгерд) וקסטוט (ליטאית:Kęstutis, בלארוסית:Кейстут) ביניהם את הממלכה - קסטוט שלט על סמוגיטיה והגן עליה מפני המסדר הטבטוני בעוד שאלגירד שלט על החלקים הסלאביים של הממלכה והגן עליהם מפני הפשיטות של אורדת הזהב.
עם מותו של אלגירד בשנת 1377 ירש את מקומו בנו יוגאילה, שבשנת 1380 חתם על הסכם סודי עם המסדר הטבטוני, בו הוא הסכים להתנצרותה של ליטא בתמורה לעזרת המסדר בהפלת דודו.
אולם קסטוט גילה את המזימה, כבש את וילנה, גירש את יוגאילה והכריז על עצמו כדוכס הגדול במקומו.
בשנת 1382 יוגאילה הקים צבא ותקף את כוחותיו של קסטוט ליד העיר טרקאי.
קסטוט ובנו ויטאוט הגיעו למחנה של יוגאילה בווילנה על מנת לערוך משא ומתן, אולם אף על פי שביטחונם הובטח להם הם נאסרו ונשלחו לטירת קרווה.
קסטוט נרצח בטירה לאחר שבוע אך ויטאוט הצליח להימלט.
הוא הגיע לטירת מאלבורק שהייתה שייכת למסדר הטבטוני, שהעניק לו מקלט בתמורה להתנצרותו תחת השם ויטולד.
יוגאילה המשיך בבריתו עם המסדר ואף העניק לו שטחים בסמוגיטיה, אולם האבירים הטבטונים, שהתיימרו לעזור לשני בני הדודים יחד, נכנסו בעצמם לליטא בשנת 1383 וכבשו את רוב סמוגיטיה, ובכך חיברו את שטחיהם בפרוסיה הטבטונית עם שטחיהם בליווניה שמצפון לליטא.
בשנת 1384 ויטאוט ויוגאילה, שהבינו כי האבירים הטבטונים משתמשים ביריבותם כדי לכבוש את ליטא, החליטו לאחד את כוחותיהם נגד המסדר.
ויטאוט תקף עם כוחותיו את הצבא הטבטוני והצליח לכבוש בחזרה כמעט את כל השטחים עליהם שלט אביו, קסטוט.
כשהגיע זמנו של יוגאילה לבחור לו כלה היה זה ברור כי הוא הולך לבחור בכלה נוצרייה מחוץ לממלכה.
אמו הרוסייה הפצירה בו לבחור בבתו של נסיך מוסקבה ובכך להטבל לדת האורתודוקסית, אולם יוגאילה ידע כי אפשרות זו תביא להתחזקות מסע הצלב של הטבטונים נגדו.
לכן הוא בחר להנשא לידוויגה, מלכת פולין בת ה-11 ולהטבל לנצרות הקתולית.
אמה של ידוויגה, אליזבתה מבוסניה, אימצה רשמית את יוגאילה ובכך הפכה אותו ליורש הכתר הפולני.
ידוויגה ויוגאילה, שלאחר התנצרותו קיבל על עצמו את השם ולדיסלב, נישאו בפברואר 1386 בקתדרלת ואבל שבקרקוב, ויוגאילה הוכתר כמלך פולין.
אף על פי שהדוכסות הגדולה של ליטא נותרה מדינה ריבונית תחת האיחוד הפולני-ליטאי, האצולה הליטאית והמעמדות הגבוהים במדינה, שהוטבלו כולם לנצרות הקתולית, החלו להיות מושפעים על ידי התרבות והשפה הפולנית הנוצרית.
למרות זאת, רבים מהאיכרים והמעמדות הנמוכים הליטאים הבאלטים והסלאבים שמרו על אמונותיהם הפגנית או האורתודוקסית.
שיאה של ליטא היה תחת שלטונו של ויטאוט ששלט בשנים 1392–1430. ויטאוט היה אחד מהשליטים המפורסמים של ליטא.
הוא היה בן-דודו של יוגיילה (ממנו קיבל את הדוכסות אחרי שמונה למלך פולין) וסבו של וסילי השני, נסיך מוסקבה מרוסיה.
ב-1410 ויטאוט עצמו יצא בראש הצבא הפולני ליטאי לקרב גרונוולד, שהסתיים בניצחון חשוב לפולנים-ליטאים.
הוא גם פעל לשיפור המצב הכלכלי בדוכסות והוביל הרבה רפורמות.
תחת שלטונו הדוכסות הפכה פחות מבוזרת, אחרי המהלך של החלפת נסיכים מקומיים במושלים מטעמו של ויטאוט עצמו.
המושלים היו בעלי אחוזות עשירים שהיוו את הבסיס לאצולה הליטאית.
התפשטותה המהירה של רוסיה הביאה לכך שתוך זמן קצר התפתחה יריבות בינה לבין ליטא ואחרי הסיפוח של נובגורוד לרוסיה ב-1478 שרוסיה היא כוח שיש להתחשב בו.
בין 1492 ל-1508, איוון השלישי הצליח להכניע את הליטאים עוד מספר פעמים והצליח לקבל את השליטה על צ'רניגוב ובריאנסק.
ההתפשטות הרוסית וההשפעה שלה על הסלאבים בתחומי הדוכסות היוו סכנה מוחשית לקיומה של האחרונה.
המצב הזה דחף את ליטא להידוק הקשרים עם פולין והקמת האיחוד הפולני-ליטאי ב-1569. במסגרת האיחוד, ליטא העבירה לפולין חלקים מאוקראינה שהיו בשליטתה והפולנים החלו בתהליך איטי של פולוניזציה באותם שטחים.
כעבור זמן קצר הפולוניזציה הגיעה גם לליטא אף על פי שלהלכה ליטא הייתה חברה שוות ערך באיחוד עם ממשלה, אוצר וצבא משלה.
מצב זה התקיים עד 1791, אז ליטא ופולין אוחדו למדינה אחת למשך 4 שנים עד החלוקה השלישית של פולין ב-1795 וסוף העצמאות המדינית של ליטא ופולין.
אחרי חלוקות פולין, רוב שטחיה של הדוכסות לשעבר סופחו לאימפריה הרוסית והקיסר הרוסי נטל התואר "הדוכס הגדול של ליטא".
ב-1812, זמן קצר לפני הפלישה הצרפתית, תושבי הדוכסות מרדו ברוסים.
אחרי זמן קצר הגיע נפוליאון לווילנה והכריז שם על הקמת ממשלה זמן לדוכסות הגדולה של ליטא, שמצידה כריזה על תחייתו של האיחוד הפולני-ליטאי.
האיחוד מעולם לא יצא לפועל, שכן בצבא הצרפתי נדחק מרוסיה כעבור חצי שנה בלבד ובדצמבר 1812, וילנה שוב נכבשה על ידי הצבא הרוסי.
השפות הרשמיות של הדוכסות היו רותנית (גרסה עתיקה של בלארוסית ואוקראינית), לטינית, גרמנית ופולנית.
עד 1697, הרותנית הייתה השפה הרשמית בה נכתבו החוקים והייתה שפת ההתכתבות עם השכנות ממזרח; לטינית וגרמנית שימשו לדיפלומטיה אירופית.
ב-1697 החליפה הפולנית את הרותנית בתור השפה הראשית.
באשר לשפה הליטאית, היא מעולם לא הייתה שפה רשמית או שפת הממשל בדוכסות.
אין גם עדות לכך שויטאוט או יוגאילה דיברו שפה אחרת זולת הרותנית ואין ולו מסמך רשמי אחד של הדוכסות הכתוב בליטאית.
באותה תקופה הלאומיות כמעט ולא הייתה קיימת ואצילים שעברו למקום אחר נהגו לאמץ את שפתו ודתו של המקום החדש.
כך במאה ה-14 וה-15 נוצר פער בין משפחת המלוכה הקתולית, לבין האצולה ורוב התושבים שהיו אורתודוקסים (הליטאים החלו להיטמע בתקופה זו בשבטים הסלאביים הסמוכים).
במאה הראשונה לקיומה של הדוכסות, היוו הליטאים הבאלטים 70% מהאוכלוסייה.
עם ההתפשטות דרומה ומזרחה, שיעורם קטן ל-30%, בעוד שרוב התושבים נמנו עם העמים הסלאביים המזרחיים (בעיקר בלארוסים של היום).
מיעוטים חשובים אחרים היו היהודים, שהגיעו לאזור החל מהמאה ה-13 והטטרים.
החל מהמאה ה-14 הסלאבים היוו את הרוב המכריע של תושבי הדוכסות והשפה הרותנית הייתה השפה הרשמית של הדוכסות ובה נכתבו החוקים.
סמלי הממלכה החל מהמאה ה-13 היו סמלים סלאביים שנורשו בעיקר מפולוצק.
מסיבה זו, החל מהמאה ה-14 הדוכסות נחשבת למדינה סלאבית כמו פולין, רוסיה וכדומה.
אחרי התנצרותו של מינדאוגס ב-1252 והכתרתו למלך ליטא ב-1253, ליטא הוכרזה כמדינה נוצרית קתולית.
ב-1260 המעמד נלקח ממנה, בשל הטענה של האבירים הטבטונים, לפיה מינדאוגס חזר לדת הפגאנית.
עד 1387, המשיכו האצילים הליטאים לדבוק בדת הפגאנית.
הכפריים הליטאים הבאלטים נחשבו לפגאנים אדוקים, שכן הם שמרו על הדת למרות מאות ארוכות של תנועות מיסיונריות בקרבם.
שאריות של מנהגים מהדת הפגאנית (כמו הבאת מזון לקברים של קרובי משפחה שנפטרו) השתמרו עד המאה ה-17. תושבי השטח של בלארוס ואוקראינה המודרניות, כמו גם האצילים באותם מחוזות, היו נוצרים אורתודוקסים (יוונים קתולים אחרי האיחוד של ברסט).
ב-1387 הדוכס יוגאילה קיבל את הנצרות הקתולית, על אף שמרבית נתיניו ואציליו המשיכו להיות אורתודוקסים.
האיחוד של ברסט מ-1596 היה ניסיון לקרב בין השליטים הקתולים לנתינים האורתודוקסים, בכך שהאחרונים המשיכו לקיים את מנהגי דתם תוך קבלת את סמכות האפיפיור.
אוניברסיטת וילנה (הלימודים בה אז היו בפולנית) הוקמה ב-1579, על ידי המלך סטפן בטורי והיא אחת האוניברסיטאות הפעילות העתיקות במזרח אירופה.
עבודת של הישועים בתקופת הקונטרה-רפורמציה הפכה את האוניברסיטה לאחד מהמרכזים המדעיים והתרבותיים החשובים באזור ולמרכז המדעי החשוב ביותר באיחוד הפולני ליטאי.
לדעתם של מרבית ההיסטוריונים, אחד האפקטים הבולטים של השלטון הליטאי היה יצירת הבדלי הלאומיות בין תושבי רוס הקייבית.
בעוד שאבותיהם של הרוסים היו תחת שליטת המונגולים באורדת הזהב, הרי שאבותיהם של האוקראינים ובעיקר הבלארוסים היוו חלק משמעותי בדוכסות הגדולה של ליטא.
ראייה לכך היא מקרה נובגורוד שסופחה לנסיכות מוסקבה כ-300 שנים לפני קייב.
תרבותה ושפתה של נובגורוד היו שונות מאלה של ולדימיר ומוסקבה, אך כוחן של האחרונות גרם להן להטמיע את בני נובגורוד.
הימצאותן של אוקראינה ובלארוס בתחומי ליטא ופולין גרמה ליצירות זהות לאומית נפרדת במחוזות אלו עוד לפני הסיפוח לאימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18.
עם זאת, ישנה גם דעה לפיה החלוקה הלאומית של הסלאבים המזרחיים התרחשה עוד מוקדם יותר, בימי רוס הקייבית, בלא גבול פוליטי המפריד בין הלאומים השונים.
מדינת ליטא המודרנית רואה עצמה כיורשת של הדוכסות הגדולה ומשתמשת בסמלים הלאומיים שלה.
היסטוריונים שונים, בתמיכת תנועות פוליטיות מסוימות, טוענים כי חלוקת השמות הנוכחית בין הארצות מוטעית וכי בלארוס צריכה להיקרא ליטא (Litva) ואילו ליטא צריכה להיקרא זאמוט (Zhmud) ובהתאמה כך צריכים להיקרא גם העמים.
הספרות היהודית אינה מבחינה בדרך כלל בגבולות הפוליטיים המודרניים וכוללת את כל יהודי ליטא ובלארוס תחת השם "יהודים-ליטאים".
הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך הייתה דוכסות גרמנית אשר התקיימה בין השנים 1809 ועד 1918. היא נוצרה מאיחוד הדוכסויות הארנסטיניות סקסוניה-ויימאר וסקסוניה-אייזנך אשר היו שרויות תחת אוניה פרסונלית משנת 1741 עם מותה של שושלת סקסוניה-אייזנך.
הדוכסות קיבלה מעמד של דוכסות גדולה ב-1815 וב-1877 הפכה רשמית לדוכסות הגדולה של סקסוניה (גרמנית: Großherzogtum Sachsen) אולם השימוש בתואר זה לא היה נפוץ.
הדוכסות הגדולה הגיעה לקיצה בשנת 1918 עם תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה וביטול המונרכיות אשר שלטו בגרמניה ומוזגה למדינה הגרמנית תורינגיה עם הקמתה שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1809 איחד קרל אוגוסט את דוכסויות סקסוניה-ווימאר וסקסוניה-אייזנך לדוכסות אחת, בשם דוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בשנת 1813 הצטרף קרל אוגוסט לקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ובשנת 1814 קיבל פיקוד על קורפוס שמנה 30,000 לוחמים ושהה בהולנד.
בקונגרס וינה השתתף קרל אוגוסט באופן אישי, ומחה על ביטול הזכויות של האזרחים במדינות השונות.
כאות הוקרה על פעילותו נגד צרפת, קיבל קרל אוגוסט תוספת של שטחים, ואת התואר דוכס גדול.
בשנת 1816 חוקק קרל אוגוסט חוקה ליברלית בדוכסות, אולם נאלץ לבטלה בשנת 1818 עקב לחציו של מטרניך וכניסתם לתוקף של תקנות קרלסבאד.
אף על פי כן שלט קרל אוגוסט בדוכסות בצורה ליברלית, והתקנות פחות הורגשו ברחבי הדוכסות מאשר בשאר מדינות גרמניה.
בשנת 1828 מת קרל אוגוסט, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
קרל פרידריך בזכות הונו הרב, טיפח מאוד את הדוכסות והפכה למרכז תרבותי חשוב במרכז אירופה.
יוהאן נפומוק הומל היה קאפלמייסטר בויימאר עד מותו בשנת 1837. בשהותו בוויימאר הומל קשר ידידות קרובה עם גתה ועם שילר, עמיתים מתיאטרון ויימאר.
בתקופת שהותו של הומל בוויימאר, הייתה העיר למרכז מוזיקה אירופאי, שהזמין אליו את טובי המוזיקאים של התקופה, לבקר וליצור מוזיקה.
בשנת 1848 מונה פרנץ ליסט לקאפלמייסטר בוויימאר.
בשנת 1849 מצא ריכרד וגנר מקלט בויימאר, לאחר שברח מסקסוניה עקב השתתפותו במהומות אביב העמים.
בשנת 1853 מת קרל פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה שמר קרל אלכסנדר על נייטרליות, ולאחר המלחמה הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 תמך קרל אלכסנדר בפרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, אולם לא השתתף במלחמה באורח פעיל.
בשנת 1901 מת קרל אלכסנדר, ובמקומו עלה לשלטון נכדו וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, מאחר שבנו מת עליו בחייו.
וילהלם ארנסט שיפר מאוד את העיר ויימאר, ודאג לשימור העיר העתיקה שלה.
ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ וילהלם ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
מכיוון שהיה שליט שנוא על תושבי הדוכסות, עקב התנהגותו הגסה, שמחו מאוד התושבים על התפטרותו.
הדוכסית הוא סרט דרמה בריטי משנת 2008, המבוסס על מאורעות היסטוריים ועל אישים בני המאה ה-18. הסרט בוים על ידי סול דיב, בכיכובם של קירה נייטלי ורייף פיינס.
ג'ורג'יינה (קירה נייטלי) היא בחורה צעירה הנישאת לדוכס עשיר ועתיר השפעה (רייף פיינס).