tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ההפגנה שוחררו העצורים היהודים, כ-1,800 מספרם, רבים מהם אכן שובצו כמתוכנן לעבודה, ומרביתם שרדו את השואה.
לאחר השואה נוצר מיתוס לפיו אמורים היו יהודים אלה להיות מגורשים למחנות ההשמדה במזרח ורק עקב המחאה הם שוחררו.
באמצע פברואר 1943 החל הגסטפו במצוד אחרון אחר שארית היהודים שנותרו בברלין.
יהודים אלו כללו בעיקר כאלו שהיו נשואים בנישואי תערובת ויהודים שהיו מועסקים בתעשיית החימוש הגרמנית.
כ-6,000 יהודים נעצרו ועמדו להיות מגורשים ברכבות למחנות השמדה במזרח.
כ-1,800 נוספים, רובם גברים שהיו נשואים לנשים גרמניות לא-יהודיות, הופרדו משאר העצירים, והוחזקו בבניין מחלקת הרווחה של הקהילה היהודית, ברוזנשטראסה ("רחוב השושנים") 2-4, במרכז ברלין.
הפרדתם של היהודים שהיו נשואים לגרמניות נעשתה כיוון שהם לא נועדו להישלח למחנות הריכוז במזרח, אלא להיות משובצים בעבודה במוסדות הקהילה היהודית שעוד שרדו בברלין.
ב-27 בפברואר 1943 החלו נשים גרמניות שבעליהן היו בין העצירים להתגודד סביב בניין הקהילה היהודית בניסיון ליצור קשר עם יקיריהן מבעד לחלונות, ולקרוא לשחרורם.
בתחילה ניצבו במקום נשים בודדות, אך הזרם הלך וגבר, ועד מהרה התייצבו במקום מאות ואף אלפי נשים מודאגות.
הן הגיעו מיוזמתן; לא הייתה זו הפגנה מאורגנת, לא היו לה מנהיגות והיא הייתה ספונטנית לחלוטין.
במשך שבוע ימים נמשכה ההפגנה יומם ולילה, בגשם ובקור.
ההערכה היא כי במשך כל ימי ההפגנה השתתפו בה לסירוגין כ-6,000 נשים.
שרלוט ישראל, אחת הנשים שהשתתפו במחאה סיפרה על נחישותן של הנשים לשחרר את בעליהן.
על פי עדותה, בשלב מסוים הפנו השומרים הגרמנים שאבטחו את הבית ברוזנשטראסה את נשקם לעבר הנשים המפגינות, ואיימו לפתוח באש, אך הן לא נרתעו.
"הם הציבו מולנו מכונות ירייה, ללא אזהרה מוקדמת, וכיוונו אותן אלינו.
הם אמרו שאם לא נסתלק מיד הם יפתחו באש", סיפרה שרלוט ישראל.
לדבריה, באותו רגע החליטו הנשים כי אין להן מה להפסיד והן החלו ללוות את מחאתן בצעקות ובצרחות לעבר השומרים הגרמנים: "רוצחים, רוצחים, רוצחים".
שר ההסברה הנאצי יוזף גבלס, שהיה גם הגאולייטר של ברלין באותה עת, נכנע.
הדיווחים על ההפגנה הבלתי חוקית הגיעו אליו והוא אף התייחס לכך ביומנו.
ב-6 במרץ 1943 הוא כתב על "מחזות בלתי נעימים" שנראו ברוזנשטראסה ועל התקהלות של אנשים שאפילו הביעו הזדהות עם היהודים.
באותו יום הוא הורה לשחרר את כל היהודים שהיו עצורים ברוזנשטראסה, תוך שהוא מבטיח להשלים את המלאכה בתוך כמה שבועות, דבר שבסופו של דבר הוא נמנע מלעשותו.
בנוסף, דווח ש-25 יהודים שכבר נשלחו לאושוויץ הוחזרו חזרה לבתיהם.
בעקבות השחרור פתח מנגנון התעמולה של גבלס בניסיון לטשטש את האירוע.
גבלס טען כי אלו שמחו ברחובות ברלין היו אזרחים חסרי בית, שנותרו ללא קורת גג כתוצאה מהפצצות אוויריות של הבריטים, וכי היהודים הנשואים נישואי תערובת נעצרו בלא היתר על ידי סוכני גסטפו שחרגו מסמכויותיהם.
לאופולד גוטרר, שהיה סגנו של גבלס במיניסטריון התעמולה הנאצי, טען שנים רבות לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כי גבלס ביקש להשיג מטרה אחת בלבד בשחרור היהודים: הוא רצה למחוק כל זכר להפגנת המחאה שהתקיימה ברחובות ברלין ולהעלים את סיבות קיומה, כדי שגורמים אחרים לא ינסו אף הם לפתוח במחאה דומה.
"היה אי שקט בברלין והוא עלול היה להתפשט משכונה לשכונה", הסביר גוטרר.
הוא אמר כי המפגינות לא נעצרו משום שמעצרן היה גורם לתסיסה ולמחאה מצד בני משפחותיהן.
לאחר שחרור היהודים מרוזנשטראסה המשיכו הגרמנים במצוד אחר שאר יהודי ברלין.
ב-19 במאי 1943 הכריז גבלס כי ברלין "נקייה מיהודים", תוך שהוא מתעלם במכוון מאותם 1,800 יהודים ששוחררו מהבית ברוזנשטראסה.
נתן סטולצפוס, סופר אמריקאי, החל במחקר לכתיבת ספרו "מרד הלבבות", על מחאת רוזנשטראסה, בשנת 1985. עד אז המקרה כמעט ולא היה ידוע בגרמניה ובעולם כולו.
לצורך כתיבת הספר הוא ראיין כמה נשים שהשתתפו באירוע, ביניהן את שרלוט ישראל, שעדותה הובאה לעיל.
כמו כן ראיין את לאופולד גוטרר.
על פי טענתו של סטולצפוס, מחאת רוזנשטראסה מפריכה במידה מסוימת את הגישה של היסטוריונים רבים בגרמניה, שטענו מאז המלחמה כי האזרח הגרמני מן השורה לא יכול היה לעשות דבר כדי למנוע את השואה או כדי לעצור בעד היטלר.
לעומתו, טענו מספר היסטוריונים בגרמניה, ובהם וולף גרונר (Wolf Gruner), כי הפרשה נופחה מעבר לממדיה, משום שהנאצים התכוונו בכל מקרה לשחרר את היהודים שנכלאו ברוזנשטראסה, כיוון שהם היו נשואים לנשים גרמניות, והיה צורך להימנע ממחאה רחבה אצל האזרחים הגרמנים.
לטענתם, אותם יהודים נעצרו כדי שישמשו כוח עבודה במקום היהודים "הרגילים", שנשלחו למחנות, וכדי לבדוק שהם אכן נשואים לגרמנים.
גרונר גם טען שניפוח מחאת רוזנשטראסה נועד לנפח את ממדי ההתנגדות הגרמנית להשמדת היהודים.
גרונר מביא כראייה לדבריו את פקודות הגסטפו שלא לעצור יהודים הנשואים בנישואי תערובת, את התשאול של העצורים לגבי מקצועותיהם ואת העובדה שחלק מהעצורים שוחררו עוד לפני המחאה.
טענות אלו אינן מקובלות על העצורים, אשר אחד מהם, אוסקר ברון לוונשטיין דה ויט, טען בריאיון לרשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF2, שהכינה סרט על הפרשה, כי "שוחררנו רק בזכות אותן מאות ואלפי נשים שהתקהלו מול המקום בו היינו עצורים וצעקו 'שחררו את בעלינו', 'שחררו את אבותינו' ו'שחררו את ילדינו'".
סטולצפוס וחוקרים אחרים טוענים שהפקודות המצוטטות על ידי גרונר נועדו להונות את היהודים ואת קרוביהם הגרמנים.
הוא מביא כראייה את ההערה של גבלס ביומנו בו כתב שהוא דוחה את גרוש היהודים למחנות בגלל שהשעה רגישה.
לטענת ההיסטוריון שאול פרידלנדר, לא ההתקבצויות הביאו לשחרור העצורים, כיוון שהעצירים ממילא לא נועדו לגירוש, ורובם שוחררו עד 8 במרס 1943, אבל "הפרשה הייתה לאגדה: הפגנה של אלפי נשים גרמניות הביאה כביכול לשחרור בעליהן היהודים.
זו הייתה אגדה מרוממת רוח, ואף על פי כן אגדה בלבד." לא עקב לחצה של קבוצת אוכלוסייה כלשהי ניצלו יהודים אלה, אלא עקב אי הצלחתו של השלטון לקבוע מה יעלה בגורלם, וזאת אף על פי ששלוש ועידות ואנזה נערכו בשנת 1942 לשם כך.
המבנה שבו נכלאו היהודים, לא הרחק מאלכסנדרפלאץ במזרח ברלין, נהרס במהלך ההפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה.
במקום בו ניצב הבניין עומד כיום לוח מודעות עגול עליו מונצח סיפור המעשה.
כמו כן נבנתה בפארק סמוך אנדרטה גדולה לזכרן של הנשים מרוזנשטראסה.
האנדרטה הוקמה באמצע שנת 1995 על ידי הפסלת המזרח-גרמנית אינגבורג הונצינגר, שכתבה על גבי האנדרטה: "העוצמה של המחאה האזרחית וכוחה של האהבה גברו על כוחה האלים של הדיקטטורה.
נשים ניצבו כאן ויכלו למוות.
אירועי מחאת רוזנשטראסה הונצחו בסרט עלילתי בשם "רוזנשטראסה" (Rosenstrasse), שיצא לאקרנים ב-2003 בבימויה של מרגרטה פון טרוטה.
מחבואים (במקור בצרפתית: Caché - מילולית: "חבוי") הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מ-2005 שכתב וביים מיכאל הנקה.
הסרט עוסק בשאלת ההתמודדות עם רגש האשמה בחברה המודרנית.
חייהם השלווים של בני משפחה צרפתית בורגנית מופרים כאשר מתחילות להישלח אליהם קלטות וידאו בו מצולם ביתם מן הרחוב, ומאוחר יותר גם ציורים ילדותיים ומטרידים.
המשטרה מסרבת לנקוט בפעולה מאחר שלא מדובר באיום ישיר על המשפחה.
אבי המשפחה, ז'ורז', מחליט לפתוח בחקירה עצמאית.
חקירתו מובילה אותו אל ביתו הצנוע של מז'יד, בנם של מהגרים אלג'יראים שעבדו בעבר הרחוק עבור הוריו של ז'ורז', שהחליטו לאמץ את מז'יד לאחר הירצחם של הוריו באירוע הטבח בפריז ב-1961. מז'יד מכחיש כל קשר לקלטות.
ז'ורז' מתחיל לסבול מפלאשבקים ומסיוטים על חוויות ילדותו המשותפות עם מז'יד.
אשתו של ז'ורז', אן, מתחילה לחשוד שישנן עובדות על הקשר בין ז'ורז' למז'יד שהיא אינה מודעת להן.
יום אחד בנם היחיד של ז'ורז' ואן, פיירו, לא חוזר מבית הספר, דבר שגורם לז'ורז' להגיע מלווה בשוטרים לביתו של מז'יד.
מז'יד ובנו ששהה בביתו נעצרים בחשד לחטיפה אך משוחררים בבוקר שלמחרת.
באותו הבוקר פיירו חוזר הביתה לאחר שבילה את הלילה אצל חברים מבלי לדווח על כך להוריו.
בתגובה לנזיפתה של אימו, פיירו מאשים אותה בבגידה לאחר שהבחין בה מפלרטטת עם אחד מידידי המשפחה.
ז'ורז' מגיע לביתו של מז'יד לבקשתו של מז'יד.
עם הגעתו של ז'ורז', מז'יד טוען שוב בפני ז'ורז' שאין לו שום קשר למעקב הסמוי עליו, ואז מתאבד אל מול עיניו של ז'ורז' תוך שיסוף גרונו בסכין.
כאשר ז'ורז' חוזר הביתה, אן דורשת ממנו שיגלה לה מה הוא עשה למז'יד כשהשניים היו ילדים.
ז'ורז' מספר לה כיצד הוא גרם להוריו, בדרך רמיה, לשלוח את מז'יד לבית יתומים.
בנו של מז'יד מתעמת עם ז'ורז', מכחיש כל קשר למעקב הסמוי על ז'ורז' ומאשים את ז'ורז' בגרימת מותו של אביו.
ז'ורז' מתנער מכל קשר למותו או למצבו הנפשי של מז'יד.
עם חזרתו לביתו, ז'ורז' נוטל שני כדורי שינה ונרדם.
בסצנה הבאה נראה ילד מוצא כנגד רצונו מבית ילדותו של ז'ורז' ומוכנס לתוך מכונית.
הסרט מסתיים בצילום של בית הספר של פיירו, הדומה לצילומים בקלטות שנשלחו אל ביתו של ז'ורז'.
מחוץ לבית הספר מתנהלת שיחה בין פיירו לבין בנו של מז'יד, אם כי דבריהם אינם נשמעים.
הסרט נבנה במתכונת של מותחן פסיכולוגי טיפוסי, כאשר תא מסוים (במקרה זה תא משפחתי) מתחיל להיות מוטרד בידי גורם חיצוני, ובעוד הסרט מתקדם הצופה לומד פרטים על העולם הפנימי ועל התשתית החברתית של התא עצמו.
מקורה של דמותו של המהגר מז'יד היא תוכנית תעודה בה צפה הנקה, שעסקה באירוע הטבח בפריז ב-1961 בו הוכו כ-200 מפגינים אלג'יריים למוות בידי שוטרים צרפתיים.
הנקה טען כי לא הבין מעולם את העובדה שהטבח כלל לא סוקר בעיתונות הצרפתית, שנחשבת לליברלית.
בסרט חוזר הנקה לעסוק בביקורת על "הטרוריזם בתקשורת ההמונים כיום", כלשונו, נושא בו הוא עוסק רבות בסרטיו.
כך למשל כולל הסרט סצנה בה תוכנית הטלוויזיה אותה מנחה ז'ורז', העוסקת בביקורת ספרות, עוברת עריכה ו"מעצבת את המציאות" כך שתהיה אטרקטיבית יותר לצפייה.
זהו סרטו הראשון של הנקה בו נעשה שימוש במצלמות הבחנה גבוהה.
הסרט צולם בפריז ובווינה, ומהווה הפקה משותפת בין צרפת, אוסטריה, גרמניה ואיטליה.
"מחבואים" זכה בעיקר לביקורות משבחות, עם 88 אחוזי טריות באתר הביקורות "Rotten Tomatoes".
הסרט זכה להצלחה בפסטיבל קאן, שם היה מועמד לפרס דקל הזהב וזכה בשלושה פרסים נוספים, ביניהם פרס הבמאי הטוב ביותר.
הסרט זכה גם ב-4 פרסי האקדמיה האירופאית, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, וזכה בפרסים רבים נוספים.
מחאת הקוטג' או חרם הקוטג' הוא חרם צרכנים בישראל, שהחל על ידי קבוצה בפייסבוק שהוקמה ביוני 2011 במחאה על העלייה המתמשכת במחיר המזון במדינה, וקרא לציבור להימנע מרכישת גבינת קוטג' במחירה הנוכחי.
למחאה הצטרפו למעלה מ-100,000 גולשים, היא צברה התעניינות תקשורתית, הובילה לפתיחת דיון ציבורי בנושא יוקר המחיה בישראל, והיוותה גורם מקדים למחאה החברתית שפרצה חודש לאחר מכן.
החרם הוביל לירידה משמעותית במכירות גבינת קוטג' בישראל ולהורדת מחירים בקטגוריה.
גבינת קוטג' היא מצרך פופולרי בישראל.
חברת "תנובה" שולטת ביותר מ-70% משוק הגבינות מסוג זה בישראל, וחברות שטראוס גרופ וטרה בשאר השוק.
באוגוסט 2008 החליטה ועדת המחירים במשרד האוצר בראשות שר האוצר אברהם הירשזון על הסרת הפיקוח הממשלתי על מחירה של גבינת הקוטג', שעמד על 4.82 ש"ח, לטענתו על מנת לעודד את התחרות בשוק זה.
בניגוד למצופה, תוך שלוש שנים עלה מחירה של הגבינה בכ־48% עד למחיר של כשבעה שקלים.
ביוני 2011 פתח איציק אלרוב קבוצת מחאה בפייסבוק הקוראת להימנע מקנייה של גבינת קוטג', כצעד ראשון בדרך להורדת יוקר המחיה בישראל.
החרם שיועד להתחיל ב-1 ביולי 2011 זכה לפרסום בכלי התקשורת ותוך זמן קצר הצטרפו לקבוצת המחאה בפייסבוק עשרות אלפי גולשים עד שמספרם עבר את סף 100,000. בשל ההענות המרובה, הוקדמה החרמת גבינת הקוטג' לאמצע יוני.
מאוחר יותר פורסמה בקבוצה זו קריאה לרכוש את הקוטג' רק במחיר של פחות מ-5 שקלים.
בהמשך פורסמו קריאות להחרים גם מוצרי חלב נוספים.
לאחר שזהבית כהן, מנכ"ל קרן ההשקעות הפרטית אייפקס פרטנרס ישראל, שהיא בעלת השליטה בתנובה, הודיעה שלא תוריד את המחיר, נפתחו קבוצות נוספות שקראו להחרים את כל מוצרי תנובה.
ארגוני הסטודנטים בישראל החליטו לארגן חרם צרכנים החל מיום 13 בספטמבר 2011 על כל מוצרי חברת תנובה ועל פי פרסומים באמצעי תקשורת בישראל, חלה ירידה מסוימת במכירות תנובה עוד טרם כניסתו לתוקף.
ב-2 באוקטובר 2011, הודיעה זהבית כהן על התפטרותה מתפקיד יושבת ראש הדירקטוריון של חברות תנובה ופסגות בית השקעות, ועל הורדת מחירים קבועה של כ-15%.
בעקבות המחאה הציבורית יזמה האופוזיציה דיון ב.
שר האוצר, יובל שטייניץ וראש הממשלה בנימין נתניהו הודיעו כי יחלו בבחינת האפשרות לייבא מוצרי חלב מחו"ל, במטרה לעודד תחרות בשוק החלב הישראלי.
בנוסף הודיע שר האוצר כי מוצרי החלב שמחירם בפיקוח המדינה לא יוצאו ממנו לעת עתה.
מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס הודיע גם הוא כי יבדוק את העלייה במחירי מוצרי החלב.
שר התמ"ת הודיע שירחיב את בדיקת הריכוזיות בשוק החלב לשוק המזון כולו.
יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין תקף את חברת "תנובה" באומרו כי "קונים כחול-לבן, אבל הכסף לחו"ל".
שר האוצר, יובל שטייניץ, דחה הצעה לעסקת חבילה עם יצרני החלב במטרה להוריד את המחירים, וטען כי על הממשלה לטפל בכל משק החלב.
במסגרת ההתייחסות הכוללת למשק החלב הוגשו לממשלה המלצותיה של ועדת קדמי לבחינת התחרותיות בענף המזון, ולפיהן עליית המרווח הקמעונאי של רשתות השיווק היא הגורם העיקרי לעליית המחירים, אחריו תרם לכך המרווח של המחלבות הגדולות, ולמחיר החלב שנמכר על ידי הרפתנים התרומה הקטנה ביותר לעליית המחירים.
כצעד ראשון בעקבות המלצות אלה חתם שר האוצר על צו להפחתת המכס על יבוא גבינות קשות.
הרפתנים, שראו עצמם נפגעים מהמלצות הוועדה, פתחו בצעדי מחאה.
רשתות השיווק דיווחו כי נרשמה ירידה במכירות הקוטג' בעקבות המחאה ולכן הודיעו מספר רשתות שיווק על הוזלות ומבצעים במחירי גבינת הקוטג' וגבינה לבנה.
לאחר ימים רבים של שתיקה מצד בעלי חברות החלב, שברה את השתיקה עפרה שטראוס, יו"ר שטראוס גרופ: "טעינו.
יוקר המזון הוא מכה" וכי "ההבדל בין היי-טק למוצרי צריכה זה שאנחנו לא יכולים להתעלם ממה שקורה לאנשים".
למחרת, יו"ר חברת תנובה, זהבית כהן, הודיעה שתנובה לא תעלה את מחיר הקוטג' עד סוף השנה, אך גם לא תוריד את המחיר.
למרות זאת, חמישה ימים לאחר הצהרתה נכנעה תנובה לחרם והודיעה על הוזלת מחירי הקוטג' בכ-12.5% למחיר לצרכן של 5.90 ש"ח.
עם זאת יוזמי המחאה טענו כי המחיר עדיין גבוה מדי וכי החרם יימשך עד שמחיר גביע קוטג' ירד ל-5 שקלים.
זמן קצר לאחר מכן, הודיעו כל חברות החלב על הוזלת הקוטג'.
גם רשת מגה קמעונאות הודיעה כי תוזיל ב-10% את מוצרי היסוד וכן שופרסל הודיעה על הוזלת הקוטג' ל-5.9 שקלים.
לנוכח מחאת הקוטג' הודיעו גם חברות נוספות שאינן מתחום מוצרי החלב – זוגלובק ואסם – כי ישעו את עליית המחירים שתכננו למוצריהן.
לאחר שנסתיימו מבצעי חג ראש השנה של החברות, הודיעה תנובה על הורדות מחיר של כ-15% ומיד באותו היום הודיעו גם שטראוס וטרה על הורדות מחירים דומות אך מעשית עלו מחירי מוצרי החלב של כל החברות בהשוואה למחיריהם בערב החג.
נגד "תנובה" הוגשה תובענה ייצוגית להשבת 125 מיליון ש"ח לצרכנים, בטענה לגביית מחיר לא הוגן, תוך ניצול לרעה של מעמדה של תנובה בשוק מוצרי החלב, ובפרט בשוק גבינת הקוטג', בניגוד לחוק התחרות הכלכלית.
במרץ 2020 קיבל בית המשפט המחוזי מרכז את התביעה ונפסק שעל "תנובה" לשלם 20 מיליון ש"ח לקרן של משרד המשפטים.
"תנובה" ערערה על פסק הדין והוא בוטל פה אחד בבית המשפט העליון בפסק דין שנכתב על ידי השופטת יעל וילנר.
מחאת רשת היא מחאה הנוצרת ומתפתחת באמצעות האינטרנט ובשנים האחרונות לרוב באמצעות רשתות חברתיות כגון פייסבוק.
מחאת רשת מתאפיינת במספר רב של מוחים, בזכות הגישה הנוחה של הציבור לחומרי המחאה וקלות השיתוף בין משתמשי האינטרנט.
מחאות אינטרנט רבות עוררו עניין רב בציבור ואף השפיעו על המציאות בשטח.
מחאות רשת שונות הובילו להפגנות, כמו בסין ואיראן, וחלקן התגלגלו לכדי תמורות גאופוליטיות כגון האביב הערבי בתוניס, מצרים ומדיניות נוספות.
דוגמה למחאת רשת בישראל היא מחאת האוהלים ב-2011, אותה יזמה דפני ליף באמצעות פייסבוק.
דוגמה נוספת היא מחאת דוד הנחלאווי אשר במסגרתה העלו חיילים ואזרחים רבים תצלומים עם שלטים "גם אני עם דוד הנחלאווי".
מחאה זו גררה שלל תגובות, בהן מפוליטיקאים ואף מאנשי צבא בכירים, וסוקרה בהרחבה בתקשורת.
במרץ 2020, על רקע המשבר הפוליטי בישראל והתקנות לשעת חירום שהוטלו מתוקף התפרצות נגיף הקורונה בישראל ובפרט על עיכוב הצבעה על מינוי יושב ראש הכנסת התקיימה מחאת רשת בהשתתפות מספר ארגונים, בהם "דרכנו" ו"התנועה לאיכות השלטון", בה נמנו כ-500 אלף צפיות באמצעים השונים.
מחאה נוספת שבלטה מבחינת פרק הזמן הארוך שהתקיימה, בהקשר הפלילי-משפטי וההשפעות המשמעותיות שלה על הציבור הייתה המחאה למען צדק לרומן זדורוב, אשר הורשע ברצח תאיר ראדה ב-2010 ונידון למאסר עולם ובתום משפט חוזר הוא זוכה בשנת 2023. המחאה התבססה על מספר קבוצות פייסבוק כאשר הגדולה בהם הייתה מהגדולות בישראל.
מחבוסה (מערבית: "בית כלא") הוא משחק לוח וקוביות לשני שחקנים.
זהו משחק מזל ואסטרטגיה שבו יש חשיבות למיומנותו של השחקן.
לוח המשחק זהה ללוח השש בש ומשוחק עם אותו מספר של אבני משחק (15 לכל צד).
עם זאת במקום הסידור המסורתי של השש בש, בתחילת המשחק כל אבני המשחק נמצאות ב"יד" של השחקן (הכלים למעשה מחוץ ללוח ונכנסים כמו 'אסיר' בשש בש).
יש להביא את כל הכלים לבית ואז להוציא, אבל אם שחקן 'נאכל' על ידי שחקן אחר, הכלי נשאר קבור מתחת ליריב שהופך את המשולש לסגור.
מסורתית המחבוסה נחשב לקשה יותר משש-בש וידוע כמשחק שמצריך ערמומיות רבה וחישוב מתמטי קפדני.
מַחְבְּטָן (שם מדעי: Taeniura) הוא סוג של בטאי ממשפחת הטריגוניים.
המינים בסוג זה חיים לאורך חופים בכל האוקיינוסים.
מַחְבְּטַן הַסַּפִּירִים (שם מדעי: Taeniura lymma) הוא מין בסוג מחבטן, שחי בימים טרופיים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
המין חי בעיקר בחופים חוליים ובשוניות אלמוגים, בעומקים של עד 30 מטר ובדרך כלל בקרבת החוף.
המין הוא פופולרי באקווריומים ברחבי העולם בזכות צבעיו המרשימים והתנהגותו החברותית והרגועה.
מחבטן הספירים חי במים טרופיים בקרבת החוף בכל אזור תפוצתו, שכולל את האוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט, והים האדום, כולל חופי איים כגון מדגסקר, מאוריציוס, זנזיבר, איי סיישל, סרי לנקה והמלדיביים.
הוא חי גם במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן, בהם הוא נדיר יותר.
בתפוצתו באוקיינוס השקט, המין חי בשטח שבין הפיליפינים, לצפון אוסטרליה, כולל מרבית האיים הפולינזיים שביניהם.
תפוצתו מגיעה מזרחה עד לאיי שלמה.
המחבטן נמצא בעיקר בעומקים שלא עולים על 30 מטר, והוא חי בעיקר על הקרקעית של חופים חוליים ושוניות אלמוגים.
בקיץ להקות של מחבטנים נודדות דרומה עד דרום אפריקה.
המחבטן, כמו מרבית הבטאים, מתאפיין בסנפירי צד רחבים מאוד, שנותנים לגופו (חוץ מזנבו) צורת דיסק.
נפנוף סנפירים אלה כדי לנוע הם מה שנתנו לו את שמו העברי.
למחבטן עיניים בולטות בצבע צהוב, ומאחורי כל אחת מעיניו מצוי אחד מפתחי הנשימה שלו.
פיו של המחבטן נמצא על צידו התחתון, וכמו בדגי סחוס רבים, מכיל מספר שורות שיניים (15–24) בכל לסת.
על בטנו מצויים גם שני סנפירים תחתונים שעוזרים לו לנוע.
זנבו של המחבטן מגיע לאורך שגדול פי 1.5 מגופו, ומתאפיין בשני קוצים חדים וארסיים (כמו בבטאים רבים) בבסיס זנבו.
עורו של המחבטן חלק עם קשקשים קטנים מאוד.
המאפיין הבולט ביותר במחבטן הספירים (כמו בשוכני שונית רבים אחרים) הוא צבעיו העזים.
המחבטן מתאפיין בגוף בצבע צהוב כהה, כשצדדיו בצבע צהוב בהיר, והוא מכוסה בנקודות כחולות בוהקות דמויות ספיר (אבן חן כחולה), שהעניקו לו את שמו בעברית.
הנקודות קטנות ונעשות צפופות יותר באזורים הקרובים לצדי גופו של המחבטן.
המחבטן הוא בטאי קטן יחסית, כשקוטר גופו מגיע לבערך 35 סנטימטר, אורכו ל 80 סנטימטר, ומשקלו ל 5 קילוגרם.
המחבטן הוא אחד הבטאים הנפוצים ביותר באזור תפוצתו, בו הוא חי בשוניות אלמוגים, בהן הוא בדרך כלל מתחבא בתוך גומחות מתחת לאלמוגים או מערות תת-ימיות, ולעיתים אפילו ספינות טבועות.
בלילות, עם הגאות, קבוצות קטנות מהם יוצאות לסנן מזון מתוך החול.
בניגוד להרבה בטאים אחרים, המחבטן לא נוטה להתחפר בחול על מנת להסתיר את עצמו.
תזונת המחבטן מורכבת מרכיכות, תולעים, סרטנאים ולובסטרים, וגם דגי גרם קטנים.
כשהמחבטן מוצא טרף, הוא מכסה אותו באמצעות גופו, כך שהטרף לכוד, ומכניס אותו לתוך פיו שנמצא בצידו התחתון.
בגלל שהמחבטן מוציא דברים רבים מתוך החול, אך לא אוכל הכל, דגים אחרים, כגון דגים ממשפחת המוליתיים, עוקבים אחריו על מנת לאכול שאריות שהוא פספס.
עונת הרבייה של המחבטן נמשכת מהאביב המאוחר עד לקיץ.
המחבט והזכר נצמד לנקבה ומנסה לתפוס בה על מנת להזדווג.
נצפו מקרים בהם מחבטן זכר ניסה להיצמד למחבטן זכר אחר.
מחבטנים לעיתים נצפים מתכנסים בחופים רדודים בעונת הרבייה, ככל הנראה למטרות הזדווגות.
העובר מתחיל את חייו בביצה בתוך גוף האם, ובתחילה הוא ניזון משק החלמון, ובהמשך הוא מתחי להיזון מחומרי הזנה בגוף האם, שמורכבים בעיקר מריר, שומן וחלבונים.
תקופת ההריון אינה ידועה, אך היא משוערת כבין 4 ל 12 חודשים.
הנקבה יולדת מספר צאצאים, שמספרם מגיע עד 7, כשהם כבר די מפותחים ונראים כמו גרסה מוקטנת של הוריהם.
זכרים מגיעים לבגרות מינית כשקוטרם הוא 21 סנטימטר.
לא ידוע מתי נקבות מגיעות לבגרות מינית.
טורפיו העיקריים של המחבטן הם פטישניים ודולפיננים, אך הם עלולים להיות טרף גם לחיות גדולות אחרות.
המחבטן עלול לסבול מטפילים כגון תולעים מקבוצת השרשורים ותולעים שטוחות אחרות.
מחבטנים נצפו כשהם הולכים לתחנות של דגי נקאי, בו הנקאי מנקה אותם מטפילים על גופם ובתוך פיהם.
המחבטן הוא שקט וחברותי מטבעו, אך אם הוא מרגיש מאוים הוא עלול לפגוע קשות באדם עם קוצי זנבו הארסיים.
צבעיו העזים ומזגו הנח הפכו את המחבטן לפופולרי מאוד בקרב אקווריומים ציבוריים ומגדלי אקווריומים פרטיים.
באקווריום גדול ומתוחזק הוא יכול לחיות טוב, אך לרוע המזל הוא דורש הרבה שטח והשקעה, כך שהוא לעיתים רחוקות שורד בשבי אצל מגדלים פרטיים.
מחבטנים לעיתים קרובות מסרבים לאכול בשבי, ואף פרטים בריאים לעיתים מתים או מפסיקים לאכול בלי סיבה נראית לעין.
באקווריומים ציבוריים, בהם התנאים טובים בהרבה ליצורים גדולים כמו המחבטן מאשר אצל מגדלים פרטיים, ישנם אחוזי הצלחה גבוהים מאוד בגידול מחבטנים, ואקווריומים רבים אף מצליחים להרבות אותם.
המין נמצא בתוכנית שימור ורבייה של האיגוד האירופאי של גני החיות והאקווריומים, בה משתתפים גם אקווריומים ישראלים.
המחבטן משמש דג מאכל במזרח הרחוק, במזרח אפריקה ובאוסטרליה.
למרות שהמחבטן לא מאוים מאוד סביבתית בפני עצמו, הרס שוניות האלמוגים (סביבת המחיה שלו) בשנים האחרונות, פגעה באוכלוסיית המחבטן, ודיג יתר גם מאיים על אוכלוסייתו.
בישראל מחבטן הספירים מצוי במפרץ אילת, וחי בשוניות האלמוגים המעטות שנותרו בה, בעיקר בשמורת חוף האלמוגים.
אוכלוסיית המין נפגעה מהנזק לשונית שנגרם בשנות ה-90 ובתחילת שנות האלפיים, אך בשנים האחרונות היא החלה להשתקם.
בישראל ישנם מחבטנים במצפה התת-ימי ובאקווריום ישראל, כחלק מתוכנית השימור הבינלאומית.
מחבטן אפור (שם מדעי: Taeniura grabatus) הוא מין דג סחוס ממשפחת הטריגוניים הקרוב למין טריגון שחור-נקודות.
הוא מצוי בעיקר במי האוקיינוס האטלנטי המזרחי ובים התיכון.
הטריגון מצוי ממאוריטניה עד אנגולה וגם ליד האיים הקנריים, מדיירה וכף ורדה.
דווח שהוא נמצא גם בים סוף והאוקיינוס ההודי, אך כנראה מדובר בשגיאה.
הוא מצוי בדרך כלל במים בעומק 30–100 מטרים והוא חי קרוב לקרקעית הים.
טריגון זה יכול להגיע לאורך 1.5–2.5 מטרים, רוחב סנפירים של 1 מטר ומשקל מרבי של 150 ק"ג.
הוא בעל זנב ארוך המסתיים בעוקץ דוקרני וסנפירי חזה מעוגלים.
טרפו כולל סרטנים, דגים קטנים ורכיכות הקבורים בחולות.
מחבואים הוא סרט הקולנוע הישראלי הראשון באורך מלא משנת 1980, אשר הביא לאקרנים דמות של גבר הומוסקסואל בתפקיד הראשי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימת ב־12 בדצמבר 1980 באולם "סינמה 2" בתל אביב, ויום למחרת נערכה הקרנה חגיגית גם בקולנוע "רון" בירושלים.
הסרט זכה בשלושה פרסי "ורד הכסף", לוולמן על התסריט והבימוי, ולגילה אלמגור, שחקנית המשנה.
זהו הסרט הישראלי הראשון שעסק בהומוסקסואליות, ואף נחשב לסרט ראשון של הקהילה הגאה בישראל.
הסרט עוסק בהתבגרותו של אורי ברמן (חיים הדיה) בימי המנדט הבריטי.
המורה הפרטי של אורי, דוד בלבן (דורון תבורי) שמתואר כ"יפה הבלורית והתואר" שובה את ליבן של הנשים סביבו, וזאת מבלי לדעת שהוא הומוסקסואל.
אורי וחבריו חושדים בדוד שהוא בוגד במדינה שבדרך, בעקבות זה שהם צופים בו נפגש ואף מעביר מכתבים לצעיר ערבי, והם מדווחים עליו לחברי ההגנה.
אף על פי שמסתבר כי דוד הוא לא בוגד פושטים חברי ההגנה על ביתו בזמן שהוא והצעיר הערבי שוכבים, והם מכים אותם עד אובדן הכרה.
מחאת נכי צה"ל היא מחאה שהחלה ב-14 באפריל 2021, כאשר נכה צה"ל איציק סעידיאן הצית את עצמו מול משרדי אגף השיקום במשרד הביטחון בפתח תקווה, ישראל.
איציק סעידיאן, נכה צה"ל בן 26, מוכר על ידי משרד הביטחון כנכה צה"ל בעקבות פוסט טראומה ממבצע צוק איתן.
סעידיאן לחם בחטיבת גולני מול כוחות חמאס בקרבות בשכונת שג'אעייה בעזה, שם איבד את חברו הטוב בפיצוץ נגמ"ש, ובעקבות כך נגרמה לו טראומה נפשית.
לאחר שחרורו פנה לאגף השיקום במשרד הביטחון, שם הכירו באחוזי נכות נמוכים והוא נאבק עבור הכרה רחבה יותר.
ההצתה מול משרדי אגף השיקום
סעידיאן הצית את עצמו ב-12 באפריל 2021, מול משרדי אגף השיקום במשרד הביטחון ברחוב ז'בוטינסקי בפתח תקווה.
הוא פונה לבית החולים שיבא כשמצבו קשה, שם היה מאושפז כשנה וחצי.
ב-5 במאי 2021 – נכה צה"ל בן 60 שהתבצר עם בלון גז ומכל דלק בכניסה למשרד הביטחון ואיים להצית את עצמו, לאחר משא ומתן, השוטרים השתלטו עליו ומנעו את המעשה.
ב-9 במאי 2021, הלום קרב שפך על עצמו בנזין בנכיסה לאגף השיקום במשרד ביטחון בדרך ז'בוטינסקי 94 בעיר.
מאבטחי הבניין מיהרו למקום, שפכו עליו מים וטיפלו בו במאהל המחאה.
ב-25 בנובמבר 2021 הלום קרב נמצא ללא רוח חיים בסבך השיחים על גדות הנחל סמוך לצומת הולץ.
ב-5 בדצמבר 2021 הלום קרב בן 48, תושב ירושלים נכה צה"ל, שנפצע במהלך שירותו בחטיבת הצנחנים, שם קץ לחייו.
לדברי בני משפחתו, חן סבל מפוסט טראומה קשה ובמשך שנים נאבק שנים שיכירו בו, אך אגף השיקום במשרד הביטחון הכיר בפגיעתו הפיזית בלבד ולא הכיר בפגיעתו הנפשית.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל חל יומיים לאחר האירוע.
עשרות פצועי צה"ל ומפגינים נוספים הגיעו לעמוד במחאה מול משרדי אגף השיקום, בסמוך למקום בו הבעיר עצמו סעידיאן, במהלך הצפירה.
טרם הצפירה יצא לשוחח עם המפגינים מ"מ ראש האגף איתמר גרף, ואף הנחה את עובדי האגף לצאת ולעמוד עימם במהלך הצפירה.
בהפגנה שנערכה מול בסיס הקריה בתל אביב הפגינו כ-700 איש, שלאחר מכן חסמו את נתיבי איילון.
באותו היום הוחלט במשרד הביטחון, לעשות רפורמה מקיפה באגף השיקום.
הרפורמה צפויה לכלול את שיפור איכות השירות לנכי צה"ל, מימוש זכויותיהם ויישום תוכנית שתטפל בהלומי קרב ונפגעי פוסט טראומה.
לאחר מכן, במשך כשבועיים לא התקיימו הפגנות.
ב-5 במאי 2021 בעקבות ההתמהמהות באישור הרפורמה, התחדשה המחאה.
נערכה הפגנה מול משרד האוצר בירושלים, במהלכה שברו המפגינים את מחסום כניסת הרכבים למשרד האוצר.
בתאריך 29 בינואר 2025, הלומי הקרב הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לתקן את האפליה, כך שהלומי הקרב יקבלו את אותן זכויות המוענקות לנכי צה"ל מפגיעה פיזית.
בתאריך 21 ביולי 2025 התחדשה מחאת הלומי הקרב, במקום שבו הם הפגינו בעבר, מול אגף השיקום של משרד הביטחון בדרך ז'בוטינסקי בפתח תקווה.
מובילי המחאה הקימו מאהל מחאה והם מפגינים בו מדי יום, למען עצירת התופעה של הלומי קרב ששולחים יד בנפשם ולמען שוויון בזכויות בין הלומי הקרב לבין נכי צה"ל הסובלים מפגיעה פיזית.
מחאת כובאני (2014) בטורקיה היו עצרות רחבות היקף של מפגינים שתמכו ביחידות להגנת העם (YPG) בטורקיה בסתיו 2014, כחלק מהמערכה על כובאני.
הפגנות גדולות התחוללו בטורקיה, והדרדרו במהירות לאלימות בין מפגינים למשטרה הטורקית.
מספר תקריות צבאיות בין כוחות טורקים לחמושים של זרוע הנוער של מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בדרום מזרח טורקיה תרמו להסלמה.
ההפגנות התפשטו לערים שונות בטורקיה.
על המפגינים רוססו בגז מדמיע ותותחי מים, ובתחילה נהרגו 12 בני אדם.
בסך הכל נהרגו 31 בני אדם בהפגנות עד 14 באוקטובר.
כתוצאה מהתקדמות המדינה האסלאמית (דאעש) בכובאני מ-13 בספטמבר 2014, יותר מ-200,000 סורים חיפשו מקלט בטורקיה.
ב-30 בספטמבר נחתו פגזים תועים על אדמת טורקיה והטורקים ירו בחזרה לשטח סוריה, כאשר שריון טורקי הובא לגבול כדי להרתיע מפני פלישות נוספות.
חמישה אזרחים בטורקיה נפצעו מפגיעת מרגמה בביתם.
טורקיה פינתה שני כפרים כאמצעי זהירות.
השלטונות הטורקיים אסרו על מתנדבים כורדים לחצות את הגבול לכובאני, וטורקיה סירבה לפתוח במבצע צבאי להגנת כובאני למרות שהפרלמנט הטורקי העביר חוק המתיר פעילות כזו.
עם זאת, כוחות הביטחון הטורקים לא אפשרו לחמושים של היחידות להגנת העם (YPG) ולמתנדבים אחרים לפעול בעניין, תוך שימוש בגז מדמיע ובתותחי מים נגדם.
תוך כדי פיזור המונים כורדים ליד הגבול, המשטרה הטורקית ירתה גז מדמיע ישירות לתוך ניידת צוות החדשות של ה-BBC, פרצה את החלון האחורי והציתה אש קטנה.
כתוצאה מהמשבר בכובאני, הפגנות פרו-כובניות מסיביות התפתחו בטורקיה והפכו במהרה לאלימות בין מפגינים למשטרה הטורקית.
ההפגנות התפשטו לאחר מכן לערים שונות בטורקיה, כמו מרדין, בינגל וואן במזרח אנטוליה, אך גם לערים המערביות איזמיר ואיסטנבול.
ב-7 באוקטובר אמר רג'פ טאיפ ארדואן שכובאני תיפול לידי דאעש, וההפגנות החלו.
על פי ראיון של עד עם אמנסטי אינטרנשיונל, מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) בראשות שומרי הראש של העירייה תקפו מפגינים בסירט ב-7 באוקטובר 2014. באותו יום נהרגו כמה מחברי מפלגת "המטרה החופשית" האיסלאמיסטית בבאגלר בדיארבאקיר.
כאמצעי נגד להפגנות, הרשויות במחוז מרדין הטילו עוצר.
ב-8 באוקטובר דיווח מארק לואן מה-BBC כי 19 בני אדם מתו וכי השלטונות הטורקיים הטילו עוצר במספר ערים עם אוכלוסייה כורדית.
המפגינים נתקלו בגז מדמיע ובתותחי מים, ובתחילה נהרגו 12 בני אדם.
בסך הכל 31 מתפרעים נהרגו לאחר מכן עד 14 באוקטובר.
ההפגנות הגיעו לסיומן לאחר שעבדאללה אג'לאן קרא לסיים אותן מכלאו באי אימראלי .
ב-1 בנובמבר 2014, התקיימו הפגנות מרובות לתמיכה בכורדי כובאני.
5,000 איש הפגינו בעיירה הטורקית Suruç .
לפחות 15,000 צעדו בעיר דיארבקיר הגדולה ביותר בטורקיה, בעלת הרוב הכורדי, ו-1,000 הפגינו באיסטנבול.
ב-7 בנובמבר פרצו הפגנות על רקע דיווחים על פעילה כורדית בת 28 שנורתה בראשה על ידי חיילים טורקים בצד הטורקי של הגבול ליד כובאני.
לפי הדיווחים, היא הייתה חלק מקבוצה שלווה של מפגינים שרצו שהממשלה הטורקית תאפשר למתנדבים מטורקיה להצטרף למאבק נגד דאעש בכובאני.
הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן אמר שהוא לא מוכן לפתוח בפעולות נגד דאעש בסוריה אלא אם כן זה יהיה גם נגד ממשלת סוריה.
ארדואן האשים שוב ושוב את מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) במקרי המוות במהלך הפגנות כובאני.
סלהאטין דמירטאש ו-פיגן יוקסקדאג , יושבי ראש מפלגת העמים הדמוקרטית ב-2014, נעצרו בנובמבר 2016, ובספטמבר 2019 הועמדו לדין בגין הפגנות כובאני.
בספטמבר 2020, החקירות הורחבו לפעילים נוספים.
העמדה לדין של 82 מתומכי ההפגנות במהלך ספטמבר 2020, הובילה להפגנות נוספות.
HDP קרא מספר פעמים לוועדה פרלמנטרית שתחקור את האירועים שגרמו להפגנות, אך דרישותיהם נדחו.
מחבט אש או מחבט כיבוי אש הוא כלי המיועד לכיבוי אש.
המחבט בנוי ממוט ארוך אליו מחוברת יריעת גומי עבה או בד עמיד לאש.
קיימים מספר סוגי מחבטי אש, הנבדלים זה מזה ביריעות המחוברות למוט.
היריעות יכולות לבוא כיריעה אחת רחבה, להיות מחולקות למספר יריעות החופפות זו את זו בתצורת רעפים, או ממספר רצועות בד.
ההבדל העיקרי בין סוגי מחבטים אלו הוא הגמישות של ראש המחבט.
מחבט אש יעיל למניעת התפשטות של מקורות אש קטנים.
השימוש במחבט נעשה על ידי חבטות מהירות של ראש המחבט על מקור האש, מהשוליים שבצד ממנו נושבת הרוח והלאה.
החבטות חוסמות את אספקת החמצן לאש וכך גורמות לכיבויה.
שיטה נוספת במקרה של מחבטים עם יריעה קצרה היא גרירת היריעה על האש בצמוד לקרקע.
למחבטי אש ככלי לכיבוי אש היתרון שאינם זקוקים למקור מים ולתחזוקה, ולכן ניתן למקמם במקומות בהם אין תשתיות מים או שגרת תחזוקה, למשל ביערות ואזורי פיקניק.
החיסרון העיקרי של מחבטי אש הוא יכולת התמודדות מוגבלת עם שריפה - מחבט אש אינו יעיל לכיבוי שרפה גדולה.
חיסרון נוסף הוא כי כיבוי באמצעות מחבט עשוי להשאיר אחריו גחלים, העלולות לגרום להתלקחות מחודשת של האש.
מחאת צדק לרפאל החלה בעקבות דריסתו למוות של הילד רפאל אדנה בן הארבע.
המפגינים מוחים כנגד האלימות המשטרתית, הגזענות והאפליה שחווים בני העדה האתיופית בישראל.
במאי 2023 דרסה קרול פסלר את רפאל אדנה בעת שנהגה ברכב פרטי, וכן את אחיו הגדול מתניה ואת סבו, בעת שחצו את שדרות בן-גוריון בנתניה.
לפי דיווח בעיתון "הארץ", במשטרה ובפרקליטות אף שקלו לחקור באזהרה את סבו של הילד לאור התנהלותו, אולם לאור הטרגדיה ו"הנסיבות המורכבות של המקרה" - כך לפי אחד המקורות - וכן לאור מדיניות התביעה שבמקרים דומים לא מעמידים לדין קרוב משפחה - הוחלט להימנע מכך.
עוד נטען כי קרול ובתה החליטו לשבש את החקירה, ולקחו את הרכב למוסך על מנת להסתיר את סימני התאונה.
טענות אלו קנו להן שביתה בקרב רבים, והדבר הביא לידי כך שאלמונים השחיתו את מרפאת השיניים של בתה של קרול.
המחאה פרצה בעקבות העיכוב בהגשת כתב האישום כנגד מבצעת הדריסה וסגירת התיק כנגד בעלת הרכב, בתה של הנהגת הדורסת.
ב-21 באוגוסט 2023 חסמו המפגינים את נתיבי איילון לתנועה בדרישה לטיפול נאות בתיק ומניעת אי-צדק, תוך שהם קוראים "צדק לרפאל".
בתגובה, שוטרים השתמשו ברימוני הלם ומכוניות התזה כדי לפזר את קהל המפגינים ועצרו כעשרה מהם.
במהלך ההפגנה נפגעו חמישה שוטרים, לרבות שוטר אחד שנדקר בכתפו.
החשוד בדקירה, הסובל מסכיזופרניה, נעצר לאחר מספר ימים כשאיים ותקף עוברי אורח.
נגד החשוד הוגש כתב אישום בגין ניסיון רצח ועבירות נלוות.
בתום ההפגנה ב-30 באוגוסט 2023 נחסמו נתיבי איילון ונרשמו עימותים עם כוחות המשטרה, לרבות יידוי אבנים.
אחד השוטרים נפצע באורח קשה בראשו מחפץ חד שהושלך לעברו.
זאת, על אף שמשפחתו של אדנה ביקשה מהמפגינים לפנות את איילון.
חסימת הכביש פוזרה באמצעות רימוני הלם ופרשי משטרה, לאחר שאחד המפגינים נכווה מבקבוק תבערה שהושלך לעברו על ידי קטין.
המשטרה נמנעה מהגשת טיפול רפואי למפגין הפצוע, שסבל מכוויות חמורות מדרגה שלישית, עד שהלה התפנה עצמאית לאחר עשרים דקות באמצעות אמבולנס.
בהפגנה זו ניכרה התרחבות של המחאה מן המקרה הפרטי של רפאל לקריאה להכרה בעוולות נגד יוצאי אתיופיה.
בעקבות גילויי האלימות ביקרה משפחת אדנה את השוטר הפצוע וגינתה יחד עם מובילי המחאה את המעשים האלימים.
בעקבות המחאה הפרקליטות אישרה למשפחת אדנה לצפות במצלמות מזירת האירוע.
את משפחת אדנה ייצגה עו"ד רוני אלוני סדובניק, שאושר לה לעיין בתיק החקירה בעניין בעלת הרכב.
לטענת הפרקליטות הופץ פייק ניוז שגרם לליבוי האש.
מסקנת חקירת המשטרה הייתה כי התאונה הייתה בלתי נמנעת, מאחר שסבם של הילדים ניסה לחצות את הכביש שלא במעבר חצייה, והחל לחצות את הכביש כאשר הרכב הפוגע היה במרחק מטרים ספורים ממנו.
עוד עלה כי הסב ליווה את נכדיו בכביש דו כיווני, ובו שני נתיבים לכל כיוון ואי תנועה ביניהם (רח' בן-גוריון), והמהירות המותרת בו היא 60 קמ"ש.
הסב ביקש לחצות את הכביש כאשר כל אחד משני הנכדים אוחז בידו, ולאחר שחצה עם נכדיו את שני הנתיבים הראשונים הוא ביקש להמשיך ולחצות את חלקו השני.
באותו השלב, פסלר נהגה בנתיב השמאלי, ואדנה שהחזיק את יד שמאל של סבו, ירד ככל הנראה לכביש בהקדימו את סבו ואחיו ונפגע ממראת הצד.
רפאל הוטח לדשא של אי התנועה ונפצע אנושות.
פסלר טענה כי חשבה שפגעה ברוכב אופנוע, שהמשיך לנסוע לאחר הפגיעה, אך לבסוף הורשעה על-פי הודאתה בעבירת ההפקרה, ונקבע כי הייתה צריכה להבין שפגעה באדם.
בניגוד לבדיות שקנו להן שביתה ברשתות החברתיות, המשטרה גבתה את עדות הסב כבר ביום הראשון, ולאחר כחודש וחצי גבתה ממנו עדות נוספת.
המשטרה הגיעה לביתה של פסלר לאחר יממה, כשסימני התאונה עדיין מופיעים על רכבה, בניגוד לטענות לניסיון טיוח מצדה או למחדל מצד המשטרה.
מכיוון שהרכב היה רשום על שם ביתה של קרול, נלקחו השתיים לחקירה, אך זו העלתה כי רק האם קרול נהגה ברכב, בעוד שבתה הייתה בביתה.
הן ממצאי החקירה והן מקורות עיתונאיים אימתו את גרסת האם לפיה נהגה לבדה ברכב, כולל תיעוד של הרכב מיום התאונה, איכונים סלולריים, ואף עדות שמסרה חברתה של קרול.
למרות הממצאים שחיזקו את גרסת האם, סגירת התיק נגד הבת היידי מחוסר אשמה הובילה להפצת טענות כאילו התיק כולו נסגר, או לחלופין שהמשטרה מחפה עליה בשל מעמדה.
בפועל, החקירה העלתה שלבת אין כל קשר לפגיעה בילד, למעט העובדה שהרכב רשום על שמה.
בידי המשטרה תיעודים מ-11 מצלמות שנמצאות בסביבת האירוע, אך המצלמה שנמצאת סמוך לזירת התאונה לא קלטה את הפגיעה, אלא בעיקר את המתרחש מסביב.
לאור הטענות על טיוח החקירה, במשטרה ובפרקליטות פרסמו הבהרה שאין כל מצלמה אחרת שקלטה את התאונה.
עדת ראייה שטיילה עם כלביה סמוך לזירת התאונה ועדותה נגבתה ביום האירוע, סיפרה שראתה את הסב והנכדים עומדים על אי התנועה, וכשהסבה לרגע את מבטה מהם, הסתכלה שוב לאחר ששמעה רעש.
לפי עדותה, היא ראתה את הסב עומד על אי התנועה ואת הילד הקטן שרוע על הדשא.
עדותה חיזקה את עמדת בוחני התנועה לפיה אדנה נפגע מיד כשירד לכביש.
בחודש פברואר 2024 הורשעה קרול פסלר בבית המשפט לתעבורה בהפקרה לאחר פגיעה ("פגע וברח"), בהתאם להודאתה.
בחודש מרץ 2024 ביטל בית המשפט את ההרשעה, אולם קבע כי "התנהלות הנאשמת וסנגורה מלמדת על ניסיון לניצול הפרוצדורה הפלילית על מנת לחמוק ממשפט צדק".
בחודש יולי 2024 נפתח מחדש משפטה של קרול פסלר בבית המשפט לתעבורה בפתח-תקווה, והחל שלב ההוכחות בעבירת הפקרה בתאונת פגע וברח.
מחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד הוא אדם, או ישות, שסומנו ככאלה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית או משרד האוצר האמריקאי.
ייעוד זה נעשה על פי סמכותו של צו ביצוע אמריקאי מס' 13224 מיום 23 בספטמבר 2001. המסגרת הרגולטורית העיקרית העומדת בבסיס ייעוד זה הוקמה שבועיים לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש.
מחבלים עולמיים שהוכרזו באופן מיוחד הם ישויות ויחידים שהמשרד לבקרה על נכסים זרים מצא שביצעו, או מהווים סיכון משמעותי לביצוע, פעולות טרור, או שמספקים תמיכה, שירותים או סיוע לטרוריסטים או קשורים אליהם בדרך אחרת.
תחת התוכניות של ההגדרה נכנסים ארגונים המוגדרים במסגרת תוכניות הסנקציות נגד טרור של המשרד, כמו גם אנשים קשורים, חברות בת, ארגוני חזית, סוכנים או מקורבים.
מחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד הוא אחד מכמה סוגים של ייעודים של אנשים שחלות עליהם סנקציות אחת או יותר המנוהלת על ידי המשרד לבקרה על נכסים זרים.
אלה כוללים סנקציות ספציפיות למדינה ונגד סחר בסמים, אי-הפצה וסנקציות הקשורות לארגוני פשיעה רב-לאומיים, וייתכן תחת סנקציות הקשורות לסחר בלתי חוקי ביהלומי גלם.
המשרד לבקרה על נכסים זרים מפרסם רשימה משולבת של אנשים שנקבעו במסגרת תוכניות הסנקציות השונות שלה, הידועה כרשימת SDN, במסגרתה כלולים רישומי SDGT.
אנשים וחברות המוגדרים כ"אזרחים ייעודיים במיוחד" ידועים כ"SDNs".
רוב ה-SDGT SDNs הם אנשים זרים, אבל לפחות במקרה אחד, זה של אנוואר אל-עוולקי, אזרח אמריקאי הוגדר כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
אחד הארגונים הראשונים שעליהם הוחל צו ביצוע 13224 היה ארגון הצדקה הפלסטיני-אמריקאי "קרן ארץ הקודש לסיוע ופיתוח".
הקרן הייתה ארגון הצדקה המוסלמי הגדול ביותר בארצות הברית, ואספה תרומות בשווי 13,000,000 ליש"ט בשנת 2000. המודיעין האמריקאי חשף מסמך המוכיח כי מנהיג הקרן השתתף באמצע שנות ה-90 באירוע גיוס בו נתרמו 200 אלף דולר למען חמאס, בעת שהדובר הראשי בעצרת קרא לנוכחים לחסל את ישראל ולהרוג את כל אזרחיה.
המסמך מתעד גם פגישות ב-1993 בין ראשי חמאס לארגון הצדקה, כדי לדון במימון למשפחות מחבלים מתאבדים.
ב-4 בדצמבר 2001 פשטו על משרדיה, נכסיה נתפסו והארגון נסגר.
ארגונים נוספים המוגדרים כך הם דאעש, חמאס, חזבאללה, אל-קאעדה, אנצאר אללה, בוקו חראם והנמרים הטמילים.
ביום הראשון לכהונתו השנייה חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי הדורש להוסיף לרשימה מגוון קרטלי סמים מקסיקניים.
"מחבואים" (ידוע גם בשם "חפש אותי") הוא שיר שחיברה והלחינה נעמי שמר.
בשנת 1963 להקת הנח"ל הופיעה לראשונה עם השיר בתוכנית ה-17 שלה, "שמש במדבר".
בשיר מזכירה שמר את כתובת המגורים שלה בשורה .
את השיר עיבד מוזיקלית אריה לבנון.
שמר שקיבלה השראה מהתנ"ך, שיבצה בשיריה ביטויים רבים, כמו בבית השלישי של השיר:
נעמי שמר עצמה ביצעה את השיר מתוך אלבומה "נעמי שמר שרה נעמי שמר", משנת 1968. ביצוע נוסף ידוע לשיר ביצעו אפרים שמיר ואסתר שמיר.
בשנת 2017 עלתה לשידור הסדרה "שירים מבית סבא" בערוץ הופ!, בה טוביה צפיר (שהשתתף בביצוע המקורי של השיר)ביצע את השיר.
מחבט טניס הוא ציוד ספורט עשוי מסגרת מוצקה עם רשת גידים למתיחת הכדור עליו משחקים בטניס.
ראש המחבט (ה"הד") הוא בעל מבנה אובלי או עגול המורכב מפלסטיק מוקשה או מתכת מצופה, המכיל את משטח השיזור של הגידים.
צוואר המחבט מחבר את הראש לידית ויוצר יציבות נוספת, והאחיזה (הגריפ) היא הידית המתועדת בידו של השחקן.
גידי המחבט עשויים בדרך כלל ממתכות או סיבים סינתטיים, התלויים במסגרת.
רוב המסגרות המחבט המודרני עשויות מחומרים מרוכבים – בראש ובראשונה סיבי פחמן (גרפיט) – אך גם מאלומיניום, טיטניום ואפילו סיבים כגון קוולאר ובורון.
מחבטי הטניס הראשונים, במקורם ממשחק הטניס המסורתי בימיי הביניים ולאחר מכן בטניס ה-"דשא" החדש של המאה ה-19, היו עשויים בעיקר מעץ למינציה כבד.
עד שנות ה-60 היו כל המחבטים סטנדרטיים בגודלם ובמבנם ונבנו מעץ.
בשנת 1967 הופיעו במחקר מסגרות מתכת חדשות, מה שהשיב חלופה מחוץ לעץ.
ב-1968 הגיע גם המחבט המפורסם Wilson T-2000 העשוי מבית חוטי פלדה.
בהתפתחות נוספת בשנות ה-80 נכנסו מחבטים העשויים מחומרים מרוכבים (חבילות פחמן) ושילוב חומרים נוספים כמו זכוכית קרמית ובורון, טיטניום ועוד.
כיום כמעט כל מחבטי הטניס המודרניים עשויים מסיבי פחמן (גרפיט) ומרכיבים מתקדמים אחרים, ואילו מחבטים עץ או מתכות פשוטות נחשבים מיושנים ולא נפוצים.
מבנה המחבט המודרני כולל מספר חלקים עיקריים:
ראש המחבט (Head): מסגרת אליפטית המעטרת את שפתו החיצונית של המשטח ומחזיקה את רשת הגידים הפנימית.
ראש גדול (לרוב מעל 650–700 סמ"ר) מעניק נקודת פגיעה ("sweet spot") רחבה יותר וכוח חבטה גבוה יותר, בעוד שראש קטן יותר מספק דיוק ושליטה גבוהה יותר.
משטח השיזור (String Bed): רשת גידים משוריינים המחוברים למסגרת הראש.
צפיפות הגידים (דפוס השזירה) משפיעה על היכולת לסיבובים לעומת כוח הפגיעה.
צוואר המחבט (Throat/Neck): אזור המחבר בין ראש המחבט לידית.
יש מחבטים בעלי צוואר פיצול (תלתלי) או חלק יחיד, והצורה משפיעה על קשיחות המחבט ויציבותו.
ידית האחיזה (Handle/Grip): החלק התחתון של המחבט המיועד לאחיזה.
לרוב מצופה ברצועת עור או חומר סינתטי לנוחות ושליטה.
קצה הידית (butt cap) לעיתים גדול או קטן על פי איזון המחבט.
בנוסף למבנה הפיזי, פרמטרים כמו משקל, אורך, וקומפוזיציית החומר של המחבט חשובים מאוד.
כיום מחבטים למבוגרים שוקלים בדרך כלל בין 250 ל-340 גרם, ואורך סטנדרטי של כ־68 ס"מ (27 אינץ').
מחבטים קלים יחסית (כ־250–275 גרם) נוחים לתמרון ומהירים להבערה, אך הם מסתכנים באיבוד מעט כוח פגיעה ויציבות בהיט משמעותי.
מחבטים כבדים יותר (מעל ~280 גרם) מספקים כוח התנופה גדול יותר ויציבות גבוהה יותר בהתמודדות עם המכות, אך הם דורשים כוח פיזי רב יותר ומעמיסים על הזרוע.
איזון המחבט (ההבדל בין משקל הראש למשקל הידית) גם הוא משחק תפקיד: איזון ראש־כבד ("head-heavy") מייצר יציבות משמעותית בהענפה, ואיזון ראש־קל ("head-light") מאפשר מנות תמרון מהירות יותר.
מחבטי טניס מסווגים לעיתים לפי מאפייני ביצוע עיקריים:
מחבטי כוח (Power): לרוב בעלי ראש גדול וגמישות גבוה (beam עבה ועדין).
מחבטים אלה מתוכננים להניב כוח חבטה רב יותר ולספק "סלחנות" בשגיאות מיקום של הכדור, ולכן הם מתאימים לשחקנים המעדיפים חבטות בעלי פוטנציאל כוח וסיבוב גבוה.
הגדלת גודל הראש מגדילה את עוצמת החבטה על חשבון הדיוק.
מחבטי שליטה (Control): מאופיינים בראש קטן יותר ובמבנה קשיח יותר (צוואר עבה, חומר קשיח).
מחבטים אלה מציעים שליטה גבוהה יותר על הכדור ויכולת דיוק מרבית, בעיקר לחבטות מדויקות בקצה הרשת או מגרש השדה.
שחקנים מנוסים אשר פוגעים באופן עקבי בנקודת החבטה המרכזית משתמשים במחבטים אלה כדי לשמור על יציבות ואיזון בעוצמת החבטה.
מחבטים "בינוניים" (Tweener): רבים מהמחבטים המודרניים הם פשרה בין כוח לשליטה, וכוללים מאפיינים משולבים של שתי הקטגוריות.
למשל מחבט בעל ראש בגודל בינוני (סביב 100–105 אינץ' רבוע) ומשקל בינוני מספק איזון בין כוח לדיוק.
בנוסף לסיווג זה, יש גם מחבטים בסגנון "פינתי" (או "טונה קצרה") לילדים ומתחילים, בעלי מסגרת קלה וראש קטן במידה בהתאמה לגיל ולגובה (למשל 19–21 אינץ' לילדים צעירים, 26–27 אינץ' למבוגרים מתחילים).
התאמת גודל ואחיזה (Grip) היא קריטית: אחיזה שאינה מתאימה ליחס אורך היד עלולה לגרום לנזק, כגון כאבים במרפק או בדלקות שריר, אם בוחרים מידה לא נכונה.
השפעת המבנה על סגנון המשחק
מאפייני המחבט משפיעים באופן ישיר על סגנון המשחק של השחקן.
משקל המחבט: מחבט כבד יותר מייצב את המכות ויוצר כוח פגיעה גבוה, ולכן נפוץ אצל שחקנים אגרסיביים ומהירים אשר צריכים לספוג פגיעות חזקות.
עם זאת, מחבט כבד מדי עלול להאט את התנופה ולגרום לעייפות ולפציעות.
מחבט קל יותר מאפשר תנופה מהירה וקלות תמרון (למשל בכדור גבוה או בקיצורים), ומקטין את העומס על הזרוע, אך מתבטא בהפחתת כוח ההנפה.
גודל ראש המחבט: ראש גדול מגדיל את כוח החבטה ומרחיב את "אזור הפגיעה הטוב" (נותן סליחות לשגיאות מיקום), אך מספק פחות דיוק ותחושת שליטה.
לעומת זאת, ראש קטן יעניק דיוק רב יותר לשליטה על הכדור.
גמישות המסגרת (Beam/Stiffness): מסגרת גמישה יותר סופגת אנרגיה ומשחררת אותה בכוח פגיעה גדול, וכן מפחיתה רעידות בזרוע; מסגרת קשיחה מצמצמת כוח זעזוע ומגבירה דיוק עקב העברת אנרגיה ישירה יותר לכדור.
מחבלים משוחררי עסקאות הם מחבלים ששוחררו מבתי כלא בישראל במסגרת הסכמים בינה לבין ארגוני טרור.
ב-1 בינואר 1970 נחטף שומר לילה במטולה, שמואל רוזנווסר, על ידי פת"ח.
יותר משנה לאחר מכן שוחרר רוזנווסר בתמורה למחמוד חיג'אזי, אסיר פת"ח בישראל, שנפצע ונתפס בהתקפה הצבאית הראשונה של פת"ח על ישראל, ב-1 בינואר 1965, ונידון ל-30 שנות מאסר.
עסקת גיורא רום ונסים אשכנזי
ב-7 בדצמבר 1969. הוחלפו שני אזרחים שמטוסם נחטף לדמשק, ושני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי שהופלו בחזית תעלת סואץ במלחמת ההתשה, תמורת 71 שבויים מצרים וסוריים וביניהם טייסים, אנשי צבא, אזרחים ומחבלים.
ב-14 במרץ 1979 שחררה ישראל 76 מחבלים בתמורה לחייל החטוף בלבנון אברהם עמרם.
עסקה זו נעשתה 11 חודשים לאחר חטיפתו על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
העסקה יצאה לפועל בז'נבה שבשווייץ.
עמרם הובא לשם מדמשק בירת סוריה במטוס בולגרי, שאליו עברו 66 מהמחבלים ששוחררו, והם הוטסו ללוב.
עשרת המחבלים הנוספים הורשו לשוב ליהודה ושומרון.
12 מתוך המשוחררים היו נשים.
ב-23 בנובמבר 1983 התרחשה החלפת שישה חיילי נח"ל שבויים ב-4,598 מחבלים.
במסגרת העסקה שוחררו 1,151 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל ממבצע שלום הגליל: חזי שי (במקור יחזקאל שחודה), שנפל בשבי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל בקרב סולטאן יעקוב, נסים סאלם ויוסף גרוף, שנשבו כחלק מקבוצה של שמונה חיילי נח"ל והועברו לידי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל.
הייתה זו אחת ממספר עסקאות חילופי שבויים שביצעה מדינת ישראל עם ארגון טרור על רקע המלחמה בלבנון, במבצע ליטני ושנה וחצי קודם לכן עם אש"ף.
יש המכנים אותה 'עסקת ג'יבריל השנייה' כי העסקה הראשונה עם ג'יבריל נחתמה ב-1979 - לאחר שביית החייל אברהם עמרם בלבנון.
האסירים הביטחוניים שוחררו בשלוש קבוצות, במקביל לשחרור הדרגתי של שבויי צה"ל:
394 אסירים הוטסו לז'נבה ושוחררו שם.
605 אסירים שוחררו בשטחי רצועת עזה ויהודה ושומרון.
151 אסירים מכלא אנצאר שוחררו לסוריה במעבר קוניטרה.
על פי תנאי העסקה כמחצית מהמשוחררים גורשו, וכמחציתם שוחררו לבתיהם ביהודה, שומרון ורצועת עזה.
במהלך המערכה ברצועת הביטחון בוצעו שלוש עסקאות בהן מדינת ישראל שחררה מחבלים מבתי הכלא שלה:
ב-12 בספטמבר 1991, גופתו של החייל הדרוזי הישראלי סמיר אסד, הוחזרה לישראל תמורת שחרור שני חברי החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
אסד נהרג סמוך לצידון ב-1983.
ב-17 ביולי 1986 נהרגו בפיגוע שני חיילים ישראלים, יוסף פינק ורחמים אלשיך, הפיגוע בוצע על ידי חזבאללה במחסום צה"ל בבית יהון שבדרום לבנון.
גופותיהם הוחזקו על ידי הלבנונים ושוחררו רק ב-21 ביולי 1996, בתמורה לגופותיהם של 123 לוחמים לבנונים שהוחזקו על ידי ישראל.
ארגון חזבאללה שחרר 17 חיילים מצבא דרום לבנון (צד"ל) ואילו צד"ל שחרר 45 עצורים של חזבאללה מכלא אל-ח'יאם.
החזרת גופותיהם של יוסף פינק ורחמים אלשייך ביולי 1996 תמורת 40 מחבלי חזבאללה ו-123 גופות, לאחר שב-1991 שוחררו 91 מחבלים תמורת הידיעה על כך שהחטופים אינם בחיים.
ב-25 במאי 1998 הוחלפו שרידיו של חייל צה"ל איתמר איליה בתמורה ל-65 אסירים לבנונים וגופותיהם של 40 לוחמי חזבאללה וחיילי לבנון שנתפסו על ידי ישראל.
בין אלה שחזרו ללבנון, היו שרידיו של האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, שנהרג במבצע נוף פראי.
איליה נהרג במבצע שירת הצפצפה, שם נהרגו ב-5 בספטמבר 1997 12 חיילים מיחידת הקומנדו הישראלית "שייטת 13".
בשנת 2003 שחררה ישראל את שרידיהם של שני חברי חזבאללה, ובתמורה תאפשר החזבאללה למתווך גרמני לבקר את אל"ם אלחנן טננבאום שהוחזק על ידי חזבאללה, לאחר שנחטף בדובאי בשנת 2000.
ב-2004 התקיימה עסקת שבויים במסגרת פרשת טננבוים עם חזבאללה במסגרתה שוחררו 450 מחבלים, ביניהם שייח עובייד ומוסטפא דיראני, בתמורה לאלחנן טננבאום וגופות שלושת חיילי צה"ל שנחטפו באירוע חטיפת החיילים בהר דב - עדי אביטן, בני אברהם ועומאר סואעד.
באוקטובר 2007 הסכימו ישראל וחזבאללה להחליף את חסן עקיל, פעיל חזבאללה שנשבה בשנת 2006, ואת גופות שני לוחמי חזבאללה שנהרגו במלחמת לבנון השנייה ב-2006 והובאו לאחר מכן לישראל, בתמורה לשרידיו של גבריאל דווייט, תושב ישראל אשר טבע ב-2005 ונשטף לחוף בלבנון.
ב-1 ביוני 2008 שחררה ישראל את האסיר הלבנוני נסים נסר, בתמורה לכך חזבאללה העביר שרידים חלקיים של עד 20 חיילים ישראלים שנהרגו במהלך מלחמת לבנון השנייה ב-2006.
גלעד שליט נחטף ב-25 ביוני 2006 ושוחרר בחזרה לישראל ב-18 באוקטובר 2011. סך הכל שוחררו 1,027 אסירים ביטחוניים ועצירים, בהם 450 אסירי חמאס ש-280 מהם נשפטו למאסרי עולם על תכנון וביצוע פיגועי טרור ורצח.
בין האסירים ששוחררו במסגרת השלב הראשון של העסקה נכללו באופן חריג גם 14 תושבי מזרח ירושלים ו-6 ערבים בעלי אזרחות ישראלית.
כמו כן, שוחרר חוסאם בדראן, שהיה מעורב בתכנון פיגועי התאבדות אך לא הורשע ברצח.
הוא נחשב לבכיר אסירי החמאס מיהודה והשומרון ששוחררו בעסקה זו, ולאחר השחרור מונה לאחד מבכירי הלשכה המדינית של חמאס.
מפקד הזרוע הצבאית של חמאס, אחמד ג'עברי, אמר שהאסירים ששוחררו במסגרת עסקת שליט היו אחראים באופן קולקטיבי לרציחתם של 569 אזרחים ישראלים.
על פי חיים רמון בספרו "נגד הרוח" המחבלים ששוחררו נדונו במצטבר ל-168 מאסרי עולם.
לפני שחרורם התבקשו האסירים לחתום על התחייבות להימנע מחזרה לפעילות טרור, אך רובם סירבו לכך.
ישראל התחייבת לשחרר 104 מחבלים בארבע פעימות שונות כמחווה לרשות הפלסטינית.
במשך שלוש פעימות שחררה ישראל 26 מחבלים כל פעם, ללא כל תמורה ולקראת הפעימה הרביעית פוצץ המשא ומתן.
סך הכל בין אוגוסט לדצמבר 2013 שחררה ישראל 78 מחבלים שהורשעו ברצח ישראלים.
עיסא נימר ג'יברין עבד רבו - הרוצח ממנזר כרמיזן
ההסכם הראשון במלחמת חרבות ברזל
הסכם חמאס–ישראל הראשון במלחמת חרבות ברזל נכנס לתוקף ב-24 בנובמבר 2023. במסגרתו שחרר ארגון הטרור חמאס 80 ישראלים שחטף בטבח שבעה באוקטובר.
תמורתם, שחררה מדינת ישראל 240 אסירים, בהם 83 מחבלות ו-157 מחבלים קטינים.
המחבל הצעיר ביותר היה בן 14 עת כליאתו.
155 מהמחבלים התגוררו ביהודה ושומרון, 72 במזרח ירושלים, שניים התגוררו בתוך ישראל ואחד נוסף ברצועת עזה.
אותם מחבלים נכלאו בישראל בגין עבירות הקשורות לביטחון המדינה, בהן איום על ביטחון המדינה, כניסה לישראל ללא היתר, יידוי אבנים, תמיכה בטרור, חברות בארגון טרור, הנחת מטען חבלה וניסיון רצח במסגרת פיגוע.
21% מן האסירים המשוחררים נכללו ברשימות כמקושרים לארגוני טרור, ביניהם חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחזית העממית לשחרור פלסטין.
75% מבין המחבלים המשוחררים נכלאו בין 2021 ל-2023, והשאר עוד קודם לכן.
37 מהמחבלים המשוחררים נעצרו בעוטף עזה, בשטח ישראל, במהלך טבח שבעה באוקטובר.
ההסכם השני במלחמת חרבות ברזל
הסכם חמאס–ישראל השני במלחמת חרבות ברזל נכנס לתוקף ב-19 בינואר 2025. במסגרתו שחרר ארגון הטרור חמאס 30 ישראלים חיים ושמונה גופות שחטף בטבח שבעה באוקטובר.
תמורתם, שחררה מדינת ישראל 737 מחבלים ו-1,167 עזתים שהוחזקו בבתי מעצר בישראל אך לא הוגדרו כאסירים ביטחוניים.
ההסכם השלישי במלחמת חרבות ברזל
הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל נכנס לתוקף ב-10 באוקטובר 2025. במסגרתו שחרר ארגון הטרור חמאס 20 ישראלים חיים ותשע גופות שחטף בטבח שבעה באוקטובר, ובנוסף התחייב לאפשר את מציאתן של 19 הגופות הנותרות ברצועה.
תמורתם, מדינת ישראל שחררה 250 מחבלים המרצים עונש מאסר עולם, מתוכם 168 שהורשעו ברצח ישירות, ועוד 1,700 עזתים שנעצרו בתמרון הקרקעי ברצועת עזה לאחר הטבח, כולל כל הנשים והקטינים שנעצרו בהקשר זה.
ישראל ביצעה את מחויבותה לשחרור מחבלים במסגרת ההסכם ב-13 באוקטובר, כששחררה 1,968 מחבלים ליהודה, שומרון, מזרח ירושלים, רצועת עזה או למדינות אחרות.
מַחֲבַת היא כלי בישול העשוי בדרך כלל ממתכת ומשמש לטיגון.
ישנה השערה שהשם "מחבת" הוא תצליל, מן החבטה הנשמעת בעת סגירת מכסה המחבת.
השם חביתה לביצה מטוגנת נובע ממילה זו.
לסוג המתכת השפעה על טיב הטיגון כיוון שפיזור החום משתנה ממתכת למתכת.
כאשר המחבת עשויה מחומר שפיזור החום שלו גרוע (למשל נירוסטה) מוסיפים לה תחתית מחומר אחר שפיזור החום שלו טוב (למשל נחושת).
כיום מחבתות רבות מצופות בטפלון (שמוצמד אליהן בתהליך של דחיסה בשילוב של חימום), שמונע הידבקות המזון למחבת בזמן השימוש.
ישנן מחבתות שתחתיתן מחורצת, לקבלת אפקט של צלייה על רשת (מנגל).
צלייה במחבת כזו מותירה על המזון (למשל: בשר, ירק או גבינה) פסי חריכה.
בעת העתיקה המחבת הייתה בנויה משני חלקי חרס הנסגרים זה על זה, כשהאחד משמש כסיר והשני כמכסה.
בתורה, המחבת משמשת להכנת אחד מחמשת הסוגים של קרבן המנחה:
"מנחה על מחבת" מהווה מוטיב מרכזי בפיוט "ברוך אל עליון", אחד הפיוטים העיקריים בזמירות לשבת.
מחבר מובלע או מחבר משתמע מונח בנרטולוגיה שמשמש כקול שעוזר לקורא לעצב את דעותיו ומחשבותיו בנוגע לטקסט.
בעוד המוען (הדובר, מספר) שולח שדר מסוים, רעיון לנמען (הקורא), פעמים השדר המקורי משתמע באופן שונה שאליו התכוון הדובר.
פעמים רבות השדר שעובר לקורא באמצעות המחבר המובלע מתעצב באמצעות הטקסטורה של הטקסט, מעברי במשלבים, אופן עיצוב הטקסט והאווירה הכללית שעוברת בטקסט, לא דווקא מילולית.
המחבר המובלע לא קיים בתוך הטקסט אלא מעביר מסר לקורא שלא דווקא נמצא בדברי הדובר, כלומר הוא נמצא בין הטקסט עצמו לקורא.
המונח הומצא לראשונה על ידי חוקר הספרות וויין בות' בספרו The Rhetoric Of Fiction, שמבדיל בינו לבין הדובר.
הדובר, טוען בות', יכול להיות שונה לחלוטין מהמחבר המובלע, בדיוק כפי שהוא יכול להיות שונה מהמחבר.
בשימוש באירוניה, למשל, משמעות המלים הנאמרות שונה ממשמעותו הכוללת של המבע.
כלומר, המוען משתמש בדובר, השונה ממנו, כדי לומר דברים מנוגדים לכוונותיו.
ההבדל בין המחבר המובלע לכוונת המחבר
המחבר המובלע, כאמור, שונה גם מהמחבר:
ראשית, במרבית המקרים אין באפשרותנו לדעת מהי כוונת המחבר.
קורא של יצירת ספרות, למשל, לא מכיר בדרך כלל את מחבר היצירה, והוא שופט את כוונותיו בהתאם ליצירה ולהקשר בו היא נוצרה (זמן הכתיבה, ז'אנר וכדומה).
בנוסף, לא תמיד כוונת המחבר המובלע זהה לכוונת המחבר.
טעויות פרשניות הן דוגמה מובהקת לכך.
במקרים כאלה, הנמען מפרש את השדר באופן השונה מכוונתו של מוען השדר (אם כי לא תמיד באופן השונה מכוונת השדר עצמו), ומייחס את הכוונה הזו למחבר המובלע.
העובדה שאנו מוכנים להודות כי לא הבנו את השדר נכון מצביעה על כך שאנו מכירים בהבדל בין המחבר המובלע לבין כוונתו של המוען.
לעיתים הכוונה העולה מהשדר עצמו שונה מכוונת המחבר.
מקרה מפורסם הוא הסיפור "סונאטת קרויצר" של טולסטוי.
אף שטולסטוי הוסיף הקדמה לסיפור (לאחר שקוראים רבים לא הבינו אותו כפי שביקש שיבינו אותו), הראתה ד"ר תמר יעקבי מאוניברסיטת תל אביב במאמר שפרסמה בנושא זה, כי כוונת השדר שונה ממה שטולסטוי התכוון לו.
לטענתה, טולסטוי אמנם התכוון שנבין דבר מה אחד, אולם הסיפור אומר דבר מה אחר.
מבלי להיכנס לפרשנות הסיפור עצמו, יש בפער בין הפרשנויות כדי להדגים את הפער שיכול להיות בין כוונתו של המוען לבין הכוונה העולה מהשדר.
מחברת היא אוסף דפי נייר הכרוכים ביחד לצורך כתיבה בהם.
המחברת משמשת בעיקר תלמידים בבית ספר, אך גם לצרכים משרדיים, וכותבים בה בכתב יד באמצעות מכשירי כתיבה.