tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד יומו האחרון האמין בקיומה של תורה מקיפה אחת שתכיל בתוכה את כל חוקי היסוד השולטים בטבע, מן האלקטרון ועד היקום עצמו – התאוריה של הכול, אולם בסופו של דבר לא הצליח לגבש תאוריה זו.
גם בשנותיו האחרונות לא הפסיק לעסוק במחקר פיזיקלי, ואת מאמרו האחרון פרסם עם עוזרת המחקר שלו ברוריה קאופמן, ב-27 בינואר 1955.
פן נוסף לעניינו בשלום ניתן למצוא בהתכתבות שערך איינשטיין עם זיגמונד פרויד בשנים 1931–1932 תחת הכותרת "מדוע ישנן מלחמות".
איינשטיין אומנם לא התמצא בפסיכואנליזה אך מצא בפרויד איש שיחה.
ההתכתבות פורסמה בגרמניה בשנת 1933.
לרגל 140 שנים להולדתו, הציגה האוניברסיטה העברית מסמכים שכתב איינשטיין בנושאים אישיים, פוליטיים ומקצועיים.
איינשטיין הביע תמיכה בצמחונות ובשלהי חייו אף היה צמחוני בעצמו.
במכתב מדצמבר 1930 כתב כי אף על פי שאינו מסוגל לשמור על תזונה צמחונית לגמרי מסיבות אישיות, הוא תומך במטרה ובעקרונות הצמחוניים.
במכתב מאוגוסט 1953 כתב שהוא אוכל בשר במצפון כבד.
מספר חודשים לאחר מכן, במכתב ממרץ 1954, כתב "אני חי ללא שומנים, ללא בשר וללא דגים, אבל מרגיש טוב מאוד בצורה זו.
זה תמיד נראה לי שהאדם לא נועד להיות אוכל בשר".
הסוגיה של דטרמיניזם ומדע, שבמסגרתה איינשטיין אף התייחס לאלוהים, העלתה את השאלה לגבי עמדתו לגבי דטרמיניזם תאולוגי, והאם הוא מאמין באלוהים.
תלמידו משה ימר חקר את עמדותיו של איינשטיין בנושא זה וריכזן בספר "איינשטיין והדת".
במכתב של איינשטיין לרב הרברט גולדשטיין ב-1929 אמר: .
כשנשאל האם הוא פנתאיסט, השיב:
ב-1930 פרסם מאמר בניו יורק טיימס שכותרתו "דת ומדע" ובו דן בשלושה סגנונות דת.
מאחר שההבנה האנושית של הקשרים הסיבתיים הייתה עדיין בלתי מפותחת, ברא המוח ישויות על טבעיות שלהן סגדו על ידי הקרבת קורבנות ומתן מנחות.
לשלב הראשון הזה בהתפתחות הדת קרא איינשטיין "הדת של הפחד".
השלב הבא בהתפתחות הדת, לשיטתו של איינשטיין, הוא "התפיסה החברתית או המוסרית של אלוהים", שנובעת מן "הכמיהה להנחיה, לאהבה ולתמיכה".
אלוהים הוא גורם שגומל ומעניש, מנחם בעת מצוקה ומשמר את נשמות המתים.
התנ"ך והברית החדשה מספקים לאיינשטיין דוגמה ראויה להערצה של מעבר מדת הפחד לבכורתה ההדרגתית של דת המוסר, שעודנה צמודה לתפיסה אנתרופומורפית (מאנישה) של אלוהים.
השלב השלישי של החוויה הדתית, שאיינשטיין קורא לו "הרגש הדתי הקוסמי", הוא .
איינשטיין החשיב את עצמו לדתי במובן השלישי מביניהם, או במילותיו: .
איינשטיין סלד מכך שמנסים לשייך אותו למחנה זה או אחר בנושאים שבאמונה.
לא למחנה האתאיסטי: , וכן תקף: , אך גם לא חסך את שבטו ממצדדי ההשגחה שניסו לשייכו למחנם:
ביום 3 בינואר 1954, כשנה לפני מותו, כתב לפילוסוף אריק גוטקינד:
בשנת 2012 נמכר מכתב זה תמורת כשלושה מיליון דולר.
איינשטיין היה מנעוריו פציפיסט, ואף הגדיר את עצמו כפציפיסט לוחם, המוכן להילחם ולמות למען השלום.
את מקור הפציפיזם שלו נימק "בהרגשה אינסטינקטיבית כי רצח בני אדם הוא מעשה מתועב".
הוא הביע את שאט הנפש שלו משירות צבאי ומגיוס בכפייה למלחמה.
הוא ראה בלאומיות מחלת ילדות, כינה אותה "החצבת של האנושות", ואף הגדירה כ"רציונליזציה אידיאליסטית למיליטריזם ותוקפנות" ואת הפטריוטיזם כינה "טמטום בזוי".
הוא סבר כי המדינה קיימת לשם האדם ולא להפך.
ב-1932 התכתב עם זגמונד פרויד במטרה להבין את הדחף האנושי להרס שנאה ולפתור את בעיית המלחמה.
עם זאת החל מ-1933 עם עליית כוחו של המשטר הנאצי מיתן את תפיסותיו אלו, וחשב שיש כורח להגן מפניו אף בפעולות מלחמתיות.
אחרי השואה הוא טען כי הוא "פציפיסט מסור" אבל לא מוחלט, כלומר, "שהוא יכול להזדהות עם השקפותיו של גנדי, אבל בסייג של הגנה בכוח מניסיון להרוג או לגזול ממנו או מבני עמו את האפשרויות הבסיסיות של הקיום".
בשל הפציפיזם שלו הורחק איינשטיין בידי אדגר הובר מפרויקט מנהטן לייצור פצצה גרעינית, ומונה ליועץ במחלקת חומרי נפץ ותחמושת באגף החימוש של הצי האמריקני.
כבר משנת 1914 דגל "בהקמת ממשלה עולמית (על-לאומית) שמבוססת על חוקה ברורה שתאושר בידי האומות, שתגן על הציוויליזציה וחירויות הפרט, ותפתור את הסכסוכים שבין האומות באמצעים משפטיים, ורק בידה תהיה השליטה על הנשק ההתקפי", ואף את סודה של הפצצה האטומית.
אף שסבר כי גם בממשלה עולמית יכול להיות רוע ורודנות, הוא סבר שהיא עדיפה על פני הרוע של המלחמות.
למבקריו אמר שאם הרעיון הזה איננו מציאותי התחזית המציאותית תהיה, רצח סיטונאי של אדם בידי אדם.
איינשטיין ניסה לקדם רעיון זה באמצעות מכתב פתוח לאו"ם בשנת 1946.
ביחס לקומוניזם אמר שמעולם לא היה קומוניסט, אבל אם היה לא היה מתבייש בכך.
הוא התנגד למקרתיזם באופן חריף, ראה בו סכנה לאופי הדמוקרטי של ארצות הברית, ודבר השם אותה ללעג, ותבע מאנשים לסרב להעיד בוועדות החקירה, אף במחיר של מאסר ובעיות כלכליות.
ביחס לייצור הפצצה הגרעינית בידי ארצות הברית, הוא הביע חרטה על כך שדרבן את הנשיא רוזוולט, וראה במהלך זה את השגיאה היחידה בחייו.
הצידוק היחיד שראה לבניית הפצצה, היה הסיכון כי הגרמנים יקדימו לעשות זאת, ואילולא חשש זה אמר כי לא היה נוקף אצבע למען הפצצה.
יחסו לאדם היה פסימי, הוא טען "כי שחרור כוחו של האטום שינה הכל חוץ מאשר צורת החשיבה של האדם", ו"כי פשוט יותר לשנות את טבעו של הפלוטוניום מאשר את רוחו הרעה של האדם", "ולכן כל זמן שיהיה קיים האדם תמשכנה להיות מלחמות".
ב-11 באפריל 1955, שבוע לפני מותו, חתם על מכתב לברטרנד ראסל שבו הצטרף למנשר שלו להתפרקות העמים מהנשק הגרעיני.
מבחינה כלכלית תמך איינשטיין בסוציאליזם, ופרסם בשנת 1949 מאמר שנקרא Why Socialism?
עבור העיתון האמריקאי Monthly Review, המסביר מדוע הוא מאמין בשיטה זו.
כל ימיו היה איינשטיין ער לבעיות העם היהודי, ותמך בשאיפה לחדש את חייו הלאומיים ובציונות.
בתחילת שנות השלושים תמך בקידומה של תוכנית קימברלי, עד שזו ירדה מהפרק.
את הדברים הבאים אמר איינשטיין במסגרת הנאום "חובתנו לציונות" שהופנו במקור ל"National Labor Comittee of Palestine" בניו יורק (17 באפריל 1938):
איינשטיין שלל את דרכן של מחתרות הלח"י והאצ"ל, וראה בהן "פושעים".
כן חתם על מכתב ל (4 בדצמבר 1948) שבו כ-25 יהודים בולטים גינו את תנועת החרות וכתבו שהם מודאגים מכך שהתנועה תקבל תמיכה, כמו כן תיארו אותה כמאמצת "תערובת של לאומנות קיצונית, מיסטיקה דתית ועליונות של גזע".
בשנת 1921 ביקר לראשונה בארצות הברית יחד עם ד"ר חיים ויצמן כשמטרתו העיקרית הייתה כדי לגייס מימון להקמת האוניברסיטה העברית בירושלים.
בראשית 1923 ביקר בארץ ישראל בפעם היחידה בחייו, במטרה לסייע לויצמן לקדם את הקמת האוניברסיטה.
בבית היחיד שעמד לרשות האוניברסיטה על הר הצופים, השמיע איינשטיין הרצאה על תורת היחסות.
מאחר שלא ידע אז אנגלית, השמיע אותה בצרפתית, לאחר שבפתח דבריו קרא כמה מילות נימוס בעברית שרשם לעצמו באותיות לטיניות.
איינשטיין שימש לאחר הקמת האוניברסיטה ב-1925, כחבר חבר הנאמנים שלה ויושב ראש המועצה האקדמית שלה, מוביל את הקו שמדגיש מצוינות מחקרית גם על חשבון פתיחת השורות לסטודנטים רבים.
חילוקי דעות עם נשיא האוניברסיטה יהודה לייב מאגנס, הובילו להתפטרותו של איינשטיין מכל תפקידיו באוניברסיטה ב-1928. עם זאת התחייבותו לאוניברסיטה העברית נשארה איתנה, והוא חידש את פעילותו הרשמית בענייניה ב-1935. הוא כיהן כיו"ר המועצה הלאומית של שוחרי האוניברסיטה ב-1947 וכנשיא הכבוד שלה ב-1951.
לאחר מותו של ויצמן, בשנת 1952, הציע דוד בן-גוריון לאיינשטיין לכהן כנשיאה השני של מדינת ישראל, אך הוא דחה את ההצעה משום שרצונו היה להקדיש את כל כוחותיו למדע.
בן-גוריון סבר כי איינשטיין מתאים לעמוד בראש מדינת ישראל, משום שהוא "גדול הדורות וגדול האנושות".
נשיאות מדינת ישראל היא "סמל של עם ישראל כולו" ומשום כך "צריך לחפש את האישיות (היהודית) הגדולה ביותר שיש למצוא על כדור הארץ...
איש־הרוח הוא שצריך לסמל מדינתנו".
איינשטיין גם קיבל את אזרחות הכבוד הראשונה של העיר תל אביב שאותה כינה ביומנו "שיקגו של היהודים".
לקראת יום העצמאות השביעי של מדינת ישראל, התכונן איינשטיין לשאת נאום בזכות ישראל, אך הוא הלך לעולמו ימים אחדים לפני המועד.
לאחר פטירתו, העיתונות הישראלית כיסתה בהרחבה רבה את מותו, והקדישה לו מאמרי מערכת, פובליציסטיקה, כתבות, קריקטורות, מכתבים, תצלומים ותעודות.
מערכות העיתונים הציגו את איינשטיין כנציג הנבחר של העם היהודי, כתומך מושבע של הבניין הציוני, כשגריר של מדינת ישראל לאומות העולם וכמי שמדינת ישראל עמדה בראש מעייניו עד ימיו האחרונים.
ב-24 ביולי 1918 בטקס הנחת אבן הפינה, בהר הצופים, לאוניברסיטה העברית, הצהיר הלורד ארתור ג'יימס בלפור בנאומו: "אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד, ואנרי ברגסון הם שלושת היהודים אשר השפיעו ביותר על ההגות והתרבות המודרנית".
1919 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת רוסטוק.
1921 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת פרינסטון.
1923 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת מדריד.
1930 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם המכון הטכנולוגי של ציריך.
1931 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
1934 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם ישיבה יוניברסיטי.
1935 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הרווארד.
1949 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
1953 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
זמן קצר לאחר מותו נקרא יסוד מלאכותי חדש על שמו, האיינשטייניום.
בשנת 1956 הנפיק דאר ישראל לכבודו בול דאר, הנושא את דיוקנו ואת הנוסחה המזוהה עמו ביותר – נוסחת הקשר בין מסה לבין אנרגיה.
ב-17 באפריל 1996, הנפיק דאר ישראל סדרה של 6 בולי דאר שנקראה "תרומת היהודים לתרבות העולם", שעליהם דיוקנאות של 6 יהודים שבלטו בהישגיהם ותרומתם לאנושות בתחומים שונים ושנולדו ופעלו במדינות בחוץ לארץ, אחד מהם אלברט איינשטיין.
האמנית רות (בקמן) מלכא עיצבה את הבול שהוקדש לו.
בנק ישראל הנפיק בשנות ה-60 המאוחרות שטר בערך חמש לירות ישראליות, הנושא את דיוקנו של איינשטיין.
בשנת 1999 הכריז השבועון TIME כי איינשטיין נבחר כאיש המאה ה-20 על ידי קוראיו ועורכיו.
בהחלטתם ציינו את מקוריותו וחדשנותו המדעית לצד אישיותו והיותו בן לעם היהודי, שסבל יותר מכל אומה אחרת במהלך המאה, ובכל זאת הצמיח ענקי מדע בדמותו של איינשטיין ואחרים.
שנת 2005 הוגדרה על ידי האיחוד הבינלאומי לפיזיקה תאורטית ויישומית (IUPAP) כ"שנת הפיזיקה העולמית", לציון 100 שנים מאז פרסום מאמריו פורצי-הדרך של איינשטיין, ששינו את האנושות כולה ("שנת הפלאות").
14 במרץ (שמוכר גם כיום פאי), תאריך הולדתו של איינשטיין, מצוין בישראל כיום המדע.
על שמו קרוי הפרס מדליית אלברט איינשטיין, שניתן על ידי קהילת אלברט איינשטיין בברן.
בשנת 1983 יסד ג'ין שארפ את מכון אלברט איינשטיין, מכון מחקר לא ממשלתי בארצות הברית, העוסק במחקר והפצת ידע בנושא התנגדות לא אלימה.
על שמו נקראה חללית המטען הכבדה עד אז, חללית המטען האוטומטית הרביעית של סוכנות החלל האירופית, ששוגרה ב־6 ביוני 2013 לעבר תחנת החלל הבינלאומית.
בפברואר 2023 ניטע עץ בחצר הקמפוס של הטכניון בהדר בחיפה, לציון 100 שנים לנטיעת עץ דקל בחצר על ידי איינשטיין ורעייתו אלזה והקשר המיוחד של איינשטיין עם המוסד
בשנת 2023 החלה הקמתו של מוזיאון בית אלברט איינשטיין בירושלים בשיתוף פעולה של ממשלת ישראל עם משרדי מורשת וירושלים והתורם והאספן חוזה מוגרבי.
המוזיאון עתיד להיפתח בשנת 2025. האדריכל דניאל ליבסקינד נבחר לעצב ולתכנן את המוזיאון.
מבנים אקדמיים בישראל הקרויים על שמו
המכון למתמטיקה בגבעת-רם, באוניברסיטה העברית.
כיכר מרכזית באוניברסיטת תל אביב, הממוקמת מול בית התפוצות.
הכיכר המרכזית באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פסל של איינשטיין באוניברסיטה העברית בגבעת רם.
עוד על שמו (מבחר חלקי)
מכון איינשטיין למחקר מתקדם, פרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
מכון אלברט איינשטיין, נקרא גם מכון מקס פלאנק לפיזיקה כבידתית , גרמניה
מכון רפואי איינשטיין, פלורידה, ארצות הברית
בית חולים איינשטיין ג'פרסון, פילדלפיה, ארצות הברית
רחובות בערים בישראל כולל תל אביב וחיפה
טלסקופ החלל איינשטיין - טלסקופ רנטגן ראשון בשנים 1978–1982
גשושית איינשטיין Einstein Probe, לוויין עם טלסקופ חלל לקרני X, שוגר בינואר 2024
לאחר אישור תורת היחסות הכללית שלו ב-1919, הפך איינשטיין ידוען.
על אף שרוב הציבור הבין מעט מאוד ביצירתו, הוא זכה להכרה ולאהדה.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה כתב "הניו יורקר" כי איינשטיין היה כל כך מוכר באמריקה עד שייעצר ברחוב על ידי אנשים שרוצים שיסביר את "התיאוריה הזו", ובסופו של דבר הוא יתמודד עם שואלים לא רצויים על ידי התחזות למישהו אחר.
איינשטיין היה נושא או השראה לרומנים, סרטים, מחזות ויצירות מוזיקה רבות.
דמותו יצרה דגם מועדף לתיאורים של פרופסורים מפוזרים; פניו האקספרסיביות ותסרוקתו הייחודית הועתקו רבות והוגזמו.
פרדריק גולדן כתב במגזין טיים שאיינשטיין היה "חלומו של קריקטוריסט שהתגשם".
בנוסף, מצוטט איינשטיין רבות בתרבות הפופולרית, וגם אמרות רבות שלא נאמרו על ידיו מיוחסות לו.
אלברט איינשטיין, על תורת היחסות הפרטית והכללית, תרגום: מהמקור בגרמנית (1916) יעקב גרינברג, הוצאת דביר, תרפ"ט 1928; יכין אונא, הוצאת מאגנס, 2015
דמות עולמי – העולם כפי שהוא מצטייר לי, תרגם מגרמנית ד"ר ש.
התפתחות הפיזיקה החדשה – ממושגים ראשונים ועד יחסיות וקואנטים, במשותף עם לאופולד אינפלד, תרגם מאנגלית ש.
קלעי וערך ד"ר ברוך לשם, הוצאת ספרית פועלים, 1947, 1982.
רעיונות ודעות, תרגם מגרמנית דוד זינגר וערך מדעית יכין אונא, הוצאת מאגנס, 2005.
למה סוציאליזם?, 1949, תרגם מאנגלית יפתח גולדמן, 2005.
האמריקני הראשון שזכה בפרס נובל והיהודי הראשון שזכה בפרס נובל לפיזיקה.
אלברט מייקלסון נולד בפרוסיה (בעיר שנמצאת עתה בתחום פולין) לאב שהתפרנס ממסחר.
המשפחה היגרה לארצות הברית כאשר הוא היה בן שנתיים.
לאחר לימודיו בתיכון, החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס.
בעקבות הישגיו במדעים ועל אף שלא הצטיין בימאות, הוצע לו לשמש כמדריך למדעים של האקדמיה.
בשנים 1880–1882 השתלם אצל הרמן פון הלמהולץ ובפריז.
ב-1881 התפטר משירותו בצי האמריקאי והצטרף כפרופסור למכון הטכנולוגי ע"ש קייס שבקליבלנד במדינת אוהיו.
שם ערך ב-1887 יחד עם אדוארד מורלי את הניסוי הקרוי על שמם, שנחשב לאחד מן הניסויים החשובים ביותר בהיסטוריה של הפיזיקה.
הוא פורש כראיה המוצקה הראשונה נגד נכונות תאוריית האֶתֶר, אשר הייתה התאוריה השלטת בקרב הפיזיקאים עוד מתחילת המאה ה-18. מטרת הניסוי הייתה לבדוק את מהירות כדור הארץ באתר.
מטרתם לא הייתה להוכיח או להפריך את קיום האתר, משום שקיומו נחשב במאה ה-19 לעובדה מדעית שמעטים פקפקו בה.
כדי למדוד את מהירות כדור הארץ הם השתמשו בשיטה אופטית-התאבכותית הידועה בשם "אינטרפרומטריה".
הרעיון מאחורי הניסוי היה לצרף שתי קרני אור, אשר אחת מהן נעה בכיוון התקדמות כדור הארץ, והשנייה נעה בניצב.
בהנחה שהאור מתקדם בתווך כלשהו-באתר- ושכדור הארץ נע ביחס אליו, צריך להיות הבדל במהירויות שתי הקרניים, והאינטרפרומטר של מייקלסון מורלי היה רגיש מספיק בשביל למדוד הבדל זה.
ממדידת ההבדל ניתן היה להסיק את מהירות כדור הארץ.
חשיבותו של הניסוי התבטאה בין היתר גם בקבלת תורת היחסות של אלברט איינשטיין ובפיתוח האינטרפרומטריה.
על עבודה זו, לצד פיתוח ענף האינטרפרומטריה, הוענק בשנת 1907 פרס נובל לפיזיקה למייקלסון.
בשנת 1892 התמנה לפרופסור לפיזיקה הראשון באוניברסיטת שיקגו.
ב-1888 קיבל את פרס רמפורד.
ב-1907 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה.
הוא היה האמריקאי הראשון שזכה בפרס.
ב-1907 החברה המלכותית העניקה לו את מדליית קופלי.
ב-1912 קיבל את מדליית אליוט קרסון.
ב-1916 קיבל את מדליית הנרי דרייפר מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
ב-1923 הוענקה לו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
ב-1923 קיבל את מדליית פרנקלין.
על שמו נקרא מכתש על הירח.
מייקלסון היה חבר בחברה המלכותית, באקדמיה הלאומית למדעים (NAS), באגודה האמריקאית לפיזיקה (APS) ובאגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS).
אלברט אילוז (נולד ב-17 בינואר 1952) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי; משחקני האופי הבולטים בישראל.
אילוז נולד במרוקו בשנת 1952 לאב בעל מספרה ולאם עקרת בית.
על ילדותו בעיר פאס במרוקו סיפר לקובי בן שמחון בריאיון לעיתון הארץ:
אחיו הבכור עלה לישראל לפניו ולחם בחיל השריון במלחמת ששת הימים.
יום אחד ראה אלברט בירחון צרפתי תמונה מהמלחמה בישראל בה צולם אחיו הבכור על גבי טנק ברמת הגולן, ותמונה זו גרמה לו לרצות לעלות לישראל.
לאחר שנה עלה גם אחיו הצעיר עם הוריו והמשפחה גרה ברובע ג' באשדוד.
בתחילה למד אילוז בפנימייה דתית, אך לא רצה להישאר שם ועבר לכפר הנוער ניצנים.
בצה"ל התקבל ללהקה צבאית אך ויתר על כך לטובת שירות קרבי בסיירת נח"ל.
לאחר הצבא למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אצל נולה צ'לטון ורנה ירושלמי.
אילוז נשוי ואב לשתי בנות ובן.
החל משנת 1979 החל אילוז מופיע בתיאטרון.
בתיאטרון הבימה גילם את אליעזר ברוך בהצגה "מלך מרוקאי" מאת גבריאל בן-שמחון, בבימויו של יוסי יזרעאלי (1980).
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער השתתף בהצגה "חופשה שכזאת" (בין השנים 1991-1992).
בתיאטרון באר שבע השתתף בהצגות "אופרת הקבצנים" ו"סקפינו".
בתיאטרון חזית של מוטי בהרב שיחק ב"החוג לדרמה" ו"סנג'ר".
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"מצא אישה מצא טוב", "חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי וויליאמס וב"המלך".
בתיאטרון חיפה שיחק בהצגות "עד הים", "השקרן", "ארתורו אוי", עיר הנפט, "דבש" ו"חצוצרה בואדי".
בפסטיבל עכו שיחק בהצגה "הבן של לוי".
בלילות יפו שיחק בהצגה "ניו יורק, ניו יורק".
בטלוויזיה ובקולנוע - הפקות ישראליות
בשנת 1980 ערך אילוז את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרטה של עידית שחורי, "מעגלים של שישבת".
ב-1981 השתתף בדרמת הטלוויזיה שביים רם לוי, "אינדיאני בשמש".
ב-1982 גילם את אזולאי בסדרת הטלוויזיה שביים נסים דיין, על פי ספרו של אמנון שמוש, "מישל עזרא ספרא ובניו", וגילם טירון בצה"ל לצד משה איבגי בסרט הטלוויזיה של אורי ברבש "גבי בן יקר".
בנוסף באותה השנה גם הופיע בסרט "מתחת לאף" בתפקיד מנהל הקלוב - מועדון הימורים.
בין השנים 1983–1988 גילם את אלברט, טיפוס תמהוני בעל מבטא צרפתי בסדרת הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום".
ב-1987 גילם עבריין, לצד אשר צרפתי ויוסי גרבר, בסרטו של זאב רווח, "בובה".
ב-1989 השתתף בסרטו של אבי כהן, "אבא גנוב 2", שם גילם בחור המשחק ביליארד, והחל להשתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "שכנים", לצד גדי יגיל ועופרה ויינגרטן.
ב-1990 גילם בלש בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מסיבת גן", וגילם את ג'קי, נהג המונית, לצד משה איבגי בסרטו של שבי גביזון, "שורו".
ב-1994 גילם את משה, דודה של חלי (חנה אזולאי-הספרי) בסרטו של שמואל הספרי, "שחור".
ב-1995 גילם את השוטר השכונתי בסרטו של שבי גביזון, "חולה אהבה בשיכון ג'", גילם את בראשי בסדרת הטלוויזיה שביימו דוד אופק ויוסי מדמוני, "בת ים - ניו יורק" וגילם את משה השחור בסדרת הטלוויזיה שביימו מתי הררי ואריק לובצקי, "תמונות יפואיות".
ב-1996 גילם את כהן, בעל המכולת, בקלטת הילדים שביימה רחל שיין ארגמן, "גומות החן של זוהר", על פי ספר בעל אותו שם מאת מאיר שלו.
ב-1997 גילם את מיכאל בסרטו של יוסי זומר, "אהבה אסורה".
באותה השנה התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שמש" גילם את משה חרזן רנטגן.
ב-1999 גילם מובטל חולני בשם אדי בסרטו של גדעון קולירין, "צור הדסים", לצד דפנה רכטר, אורלי בן גרטי ודני שטג, והחל לגלם את מנהל הכלא אלברט אסולין בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו, "זינזאנה".
בשנת 2000 גילם את סמי בדרמת הטלוויזיה שביים עמרי לוי, "איש השלג".
ב-2003 גילם את רוברט, אביו של שלומי (אושרי כהן), בסרטו של שמי זרחין, "הכוכבים של שלומי" ואת רחמים בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם".
ב-2004 גילם את גרשון חבייה בסדרת הטלוויזיה "מיכאלה" ואת ועקנין בסרט "משהו מתוק" ושיחק בסרט "סיפור קיץ".
ב-2005 גילם את נחמיאס בסרטו של שמואל הספרי, "שושלת שוורץ".
דיבב את דמות הרס"ר בסדרת האנימציה הקומית "מ.ק.
גילם את גרשון חביה בסדרת הטלוויזיה "מיכאלה".
באותה שנה השתתף בקלטת הילדים "חברים בכל מיני צבעים" המבוססת על שיריה של חנה גולדברג.
ב-2006 גילם את יעקב בוחבוט בטלנובלה "האלופה", את בן עמי בסרטו של שמי זרחין, "אביבה אהובתי", והשתתף בתוכנית הטלוויזיה "פפראצי" ששודרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
ב-2007 גילם את צ'רניה ברק בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו", והשתתף בסרטם של עמנואל נקש וסטפן באליש, "סינדרום ירושלים - חומר למחשבה", לצד לירון לבו, לוסי דובינצ'יק וחיים זנאתי.
ב-2008 גילם את פיני בסרטו של עמוס קולק, "חסר מנוחה", גילם את מאיר בסרטם של שלומי ורונית אלקבץ "שבעה", לצד משה איבגי ויעל אבקסיס, וגילם את פקד זאבי בסדרת הטלוויזיה שביים שבי גביזון, "אבידות ומציאות".
שיחק בתפקיד אורח בשני פרקים סמוכים בעונה 5 של קומדיית המצבים הפיג'מות.
ב-2010 גילם את יעקב מרציאנו בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד" (ב-2011 יצאה הסדרה "הכבוד של מרציאנו" שהייתה מבוססת על הסרט, וגם שם דמותו הופיעה).
ב-2011 גילם את סימו בסדרת הטלוויזיה "עספור", שיצרו גיא עמיר וחנן סביון, גילם את יצחק מזוז בסדרת הטלוויזיה "אורים ותומים", גילם יועץ משפטי בסרטו של יוסף סידר, "הערת שוליים", השתתף בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה" לצד משה איבגי, אוולין הגואל ונורמן עיסא.
בשנת 2013 גילם את בז'רנו בסרט "פלאות".
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "זינוק בעלייה" לצד השחקנים שלמה בראבא, עידית טפרסון, איתי טיראן, מלי לוי גרשון, רותם זיסמן כהן ואחרים.
באותה השנה התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של ערוץ הילדים "אלישע" גילם את המורה אזולאי.
ב-2017 גילם את ד"ר בצר בסדרת המתח של HOT "מתים לרגע".
ב-2018 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית המצליחה "שנות ה-80" ששודרה ברשת 13 גילם את סמי, מוכר מפות שולחן ומצעים השכונתי, נוהג לצעוק "יופי!".
באותה השנה שיחק בסדרה "מלכות".
באותה השנה גילם את דוד עזריה בעונה השנייה של סדרת דרמת המתח "המדרשה" ששודרה ברשת 13.
בשנת 2019 הופיע בסדרה "סברי מרנן".
ב-2022 גילם את תפקיד הרב הצבאי הראשי היוצא בסדרה שישו ושמחו, ששודרה בכאן 11 ושיחק בסרט "שער הפרחים" של חיים בוזגלו.
ב-2023 התארח בעונה הרביעית ובפרק המיוחד "קופת ברזל" של הסדרה הקומית המצליחה "קופה ראשית" ששודרה בכאן 11 גילם את גריאני בעל הטוסטייה הסמוכה אליה הולכים ניסים, כוכבה ואנטולי לאכול טוסטים.
באותה השנה שיחק את רפי ביסה בסדרה יניב ברשת 13.
ב-2024 גילם את דוד אדרי, בעלה של רחל אדרי, בסרט הטלוויזיה "רחל מאופקים" ששודר בכאן 11.
ב-1984 שיחק בסרטו של ג' לי תומפסון, "השגריר"; ב-1986 השתתף בסרטו של מנחם גולן, "מחץ הדלתא"; ב-1991 השתתף בסרטו של סם פירסטנברג, "מחץ הדלתא 3", בסרטו של טד פוסט, "מגן אנושי" ובסרט "לא בלי בתי".
ב-1998 השתתף בסרט הטלוויזיה "הבריחה מערב הסעודית", לצד זאב רווח
בשנת 2024 דיבב את דמותו של הרב אריק אז'נס בתסכית "שישה באוקטובר".
אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה ודוכס סקסוניה (פרנסיס אלברט אוגוסטוס קארל עמנואל) (26 באוגוסט 1819 – 14 בדצמבר 1861) היה בעלה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הנסיך אלברט נולד בקובורג, בדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, למשפחה שהייתה מקושרת למלכים רבים באירופה באותה תקופה.
בגיל 20 הוא נשא לאישה את דודניתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ויחדיו הם הביאו לעולם 9 צאצאים.
בתחילה חש אלברט מתוסכל בנוגע למעמדו כבן הזוג של המלכה, עקב העובדה שלא ניתנו לו סמכויות או תפקידים.
בהמשך הזמן הוא לקח על עצמו תפקידים ציבוריים רבים, כגון הובלת רפורמה במערכת החינוך והיה שותף במהלך לביטול העבדות במושבות בריטניה ברחבי העולם.
אלברט נפטר בגיל 42. בעקבות מותו, המלכה ויקטוריה שקעה באבל עמוק וממושך, שנמשך עד יום מותה.
היא נהגה ללבוש רק בגדים שחורים לאחר מותו.
לאחר מות המלכה ויקטוריה, עלה לכס המלכות בנם המשותף של בני הזוג, אדוארד השביעי, שהיה המונרך הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה, אליו השתייך אביו.
אלברט נולד בטירת רוזנאו (Schloss Rosenau) ליד קובורג (Coburg) שבגרמניה, כבנו השני של ארנסט הראשון, דוכס סקסה-קובורג-גותה ושל רעייתו הראשונה לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
רעייתו לעתיד של אלברט, ויקטוריה, נולדה מוקדם יותר באותה שנה בסיועה של אותה מיילדת.
אלברט הוטבל לכנסייה הלותרנית-אוונגלית ב-19 בספטמבר 1819 באולם השיש שבטירה שבה נולד.
הסנדקים שלו היו סבתו מצד אביו הדוכסית מסקסוניה-קוברג-זאלפלד, סבו מצד אמו הדוכסית מסקסוניה-גותה אלטנבורג, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אלברט קזימיר דוכס צ'שין ועמנואל, הרוזן ממנסדורף-פאולי.
ב-1825 מת דודה של אמו, פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ובשנה שלאחר מכן אורגנו מחדש הדוכסויות הסקסיות ואביו של אלברט נעשה הדוכס השליט של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
אלברט ואחיו הבכור, ארנסט, בילו את ילדותם זה בחברת זה בצל חיי הנישואים המעורערים של הוריהם ובסופו של דבר בצל הגירושין שלהם.
לאחר שהוגלתה אמם מחצר הדוכסות ב-1824, היא נישאה למאהב שלה, אלכסנדר פון הנשטיין.
לאחר מכן היא לא הוסיפה לראות עוד את ילדיה ומתה מסרטן בגיל 30 בשנת 1831. בשנה שלאחר מכן נישא אביהם לאחייניתו הדוכסית אנטואנט מארי מווירטמברג.
בני הזוג לא היו מקורבים זה לזה ולאנטואנט מארי הייתה השפעה מוגבלת אם בכלל על חייהם של בניה החורגים.
האחים חונכו על ידי מורה פרטי בביתם ובהמשך למדו בבריסל.
כמו נסיכים גרמנים רבים למד אלברט באוניברסיטת בון.
הוא למד משפטים, מדיניות כלכלית, פילוסופיה ותולדות האומנות.
הוא עסק במוזיקה והצטיין בספורט, במיוחד בסיף וברכיבה.
בין המורים שלו בבון נמנה המשורר אוגוסט וילהלם פון שלגל.
הרעיון שאלברט וויקטוריה יינשאו עלה ב-1836 במוחו של דודם השאפתני לאופולד הראשון, מלך הבלגים, שעלה לכס המלוכה בבלגיה ב-1831. באותה תקופה הייתה כבר ויקטוריה היורשת בכוח לכתר הבריטי.
אביה שמת בינקותה, הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, היה אחיו הצעיר של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר היה כבר בשנות השישים לחייו ולא היו לו צאצאים חוקיים.
אמה, הדוכסית מקנט, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, הייתה אחותם של אביו של אלברט ושל המלך לאופולד.
לאופולד הסדיר במאי 1836 ביקור של הדוכסית ושל בתה אצל הדוכס מסקסה-קוברג-גותה ושני בניו, כשמטרת הביקור הייתה שהם יכירו את ויקטוריה.
המלך ויליאם הרביעי, לעומת זאת, הסתייג מהשידוך עם בית קובורג ותחת זאת העדיף את אלכסנדר, נסיך הולנד, בנו השני של וילם השני, מלך הולנד.
ויקטוריה הייתה מודעת היטב לתוכנית השידוכים והתייחסה בביקורתיות לשני הנסיכים המועמדים והיא התרשמה הרבה יותר מאלברט בהשוואה לאלכסנדר.
אך אף על פי שהצדדים לא סיכמו באופן רשמי את האירוסין, היה ברור שהשידוך יצא בסופו של דבר לפועל.
ויקטוריה עלתה לכס המלוכה ב-20 ביוני 1837 בגיל 18. ממכתבים שכתבה באותה תקופה נראה שהיא התעניינה בחינוכו של אלברט כהכנה לתפקידים שהוא ימלא בעתיד, אם כי היא דחתה את הלחצים שהופעלו עליה להינשא.
באוקטובר 1839 הגיע אלברט לבריטניה יחד עם אחיו ארנסט לביקור אצל המלכה, כשמטרת הביקור הייתה להסדיר את הנישואין.
אלברט וויקטוריה חשו חיבה זה כלפי זו וב-15 באוקטובר היא הציעה לו נישואין.
ב-23 בנובמבר פורסמה כוונתם של בני הזוג להינשא וב-10 בפברואר 1840 נערך טקס הנישואין בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס.
זמן קצר לפני החתונה קיבל אלברט אזרחות בריטית והוענק לו הכינוי "הוד מעלתו המלכותית" במסגרת דבר המלך במועצה.
בראשית נישואיהם לא רחש לו הציבור הבריטי אהדה.
הוא נתפס כנסיך שהגיע ממדינה קטנה וחסרת ייחוד, בגודל דומה למחוז בריטי ממוצע.
ראש ממשלת בריטניה, הלורד מלבורן, יעץ למלכה שלא להעניק לאלברט את התואר מלך ( King Consort).
הפרלמנט אף התנגד להעניק לאלברט תואר אצולה, בין השאר מתוך רגשות אנטי-גרמניים שעמדו מאחורי הרצון להרחיק אותו מכל תפקיד פוליטי.
מלבורן עמד בראש ממשלת מיעוט והאופוזיציה ניצלה את הנישואים כדי להחליש את עמדתו עוד יותר.
הם התנגדו לצעד של הענקת תואר אצולה לאלברט והוא קיבל קצבה שנתית נמוכה יותר מזו שקיבלו נשות המלכים הקודמים, 30,000 ליש"ט לשנה במקום 50,000. אלברט טען שהוא לא זקוק לתואר האצולה, שכן לטענתו תואר האצולה שהגיע איתו מהבית היה גבוה יותר מתואר דוכס יורק או קנט.
במשך 17 השנים הבאות היה תוארו הרשמי של אלברט "הוד מעלתו המלכותית הנסיך אלברט", עד אשר ב-25 ביוני 1857 העניקה לו המלכה רשמית את התואר "בן הזוג הנסיך" (Prince consort).
המעמד לו זכה אלברט לאחר נישואיו הציב קשיים משמעותיים.
הוא נהג לומר שהוא מאושר ומרוצה אך חש מתוסכל על כך שהוא לא אדון הבית.
משק הבית של המלכה נוהל על ידי האומנת שלה לשעבר הברונית לואיזה לצן.
אלברט כינה אותה "הדרקון הביתי" ועשה את מרב מאמציו להעבירה מתפקידה.
חודשיים לאחר הנישואים הייתה ויקטוריה כבר בהריון.
אלברט החל לקחת על עצמו תפקידים ציבוריים.
הוא נעשה לנשיא האגודה לחיסול העבדות (העבדות הייתה אז כבר לא חוקית בבריטניה ובמושבותיה אך עדיין התקיימה בארצות הברית ובמושבות של צרפת) וסייע למלכה בעבודת הניירת הרשמית שלה.
ביוני 1840, כשנסעו אלברט וויקטוריה ההרה בנסיעה רשמית בכרכרה, הם נורו על ידי אדוארד אוקספורד שהוכרז מאוחר יותר כבלתי שפוי.
אף אחד מבני הזוג לא נפגע בניסיון ההתנקשות והעיתונות שיבחה את האומץ ואת קור הרוח של אלברט במהלך התקרית.
אלברט זכה בתמיכה ציבורית ובהשפעה פוליטית שהוכיחה את עצמה במיוחד כאשר באוגוסט אותה שנה חוקק הפרלמנט חוק שקבע שאלברט ישמש כעוצר במקרה שוויקטוריה תמות לפני שילדה יגיע לבגרות.
ילדתם הראשונה ויקטוריה, שנקראה על שם אמה, נולדה בנובמבר.
אחריה הביאו בני הזוג לעולם שמונה ילדים במהלך 17 השנים הבאות.
כל תשעת הילדים הגיעו לבגרות.
בראשית שנת 1841 הצליח אלברט להוציא את האחריות על גידול הילדים מידיה של להזן, שעזבה את בריטניה לצמיתות בספטמבר 1842, לרווחתו של אלברט.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו ב-1841 הוחלף מלבורן על ידי ראש הממשלה החדש רוברט פיל, שמינה את אלברט כיושב ראש הוועדה המלכותית שהייתה אחראית על עיצובו מחדש של ארמון וסטמינסטר, שנשרף לחלוטין שבע שנים קודם לכן ונבנה מחדש.
כגוף המחליט על עיצובו האמנותי של הבניין, הוועדה לקחה על עצמה לקדם את האמנויות היפות בבריטניה.
עבודתה של הוועדה התנהלה בעצלתיים והארכיטקט צ'ארלס ברי (Charles Barry), לקח מידיה של הוועדה החלטות עיצוביות רבות, בעיקר בנושא הריהוט.
בתחום האמנותי ורכישת התמונות הצליח אלברט הרבה יותר ורכש ציורים מפרי מכחולם של ציירים גרמנים ואיטלקים.
ניסיון התנקשות נוסף כנגד בני הזוג בוצע ב-29 וב-30 במאי 1842 ושוב הם יצאו ממנו ללא פגע.
המתנקש ג'ון פרנסיס נתפש, נידון למוות, אך קיבל מאוחר יותר חנינה והוגלה.
חלק מחוסר הפופולריות של הזוג המלכותי נזקפה לזכות הנוקשות וההצמדות שלהם לכללי הפרוטוקול, אם כי בחייהם הפרטיים הם היו רשמיים פחות.
בראשית 1844 נפרד הזוג בפעם הראשונה כאשר אלברט נסע לקובורג כדי להשתתף בהלוויית אביו.
באותה שנה הצליח אלברט לגרום לתהליך של מודרניזציה של מערכת הכספים המלכותית ובאמצעות תמרונים כלכליים עלה בידו לרכוש את בית אוסבורן שבאי וייט כמעונה הפרטי של משפחת המלוכה המתרחבת.
בשנים הבאות עיצב אלברט את הבית בסגנון וילה איטלקית והקים חווה לדוגמה בווינדזור.
בניגוד לדעתם של בעלי האחוזות שתמכו בהמשך קיומה של עבודת ילדים והתנגדו לביטולם של חוקי הדגן, אלברט תמך בצעדים להעלות את גיל העבודה המותר וליצור כלכלה חופשית.
ב-1846 ננזף אלברט על ידי לורד ג'ורג' בניטינק (George Bentinck) כאשר הוא נכח בדיון בפרלמנט על חוקי הדגן ובכך העניק לרוברט פיל תמיכה שבשתיקה.
במהלך כהונתו של פיל התגברה השפעתו החזקה של אלברט כגיבוי לסמכות הכתר או לצדה.
הייתה לו גישה לכל הניירת המלכותית, הוא ניסח את התכתבויותיה של המלכה והיה נוכח בפגישותיה עם השרים, או אף נפגש אתם בעצמו בהיעדרה.
ב-1847 נבחר אלברט כנגיד של אוניברסיטת קיימברידג'.
הוא ניצל את מעמדו כדי לקדם תוכנית לימודים מודרנית יותר באוניברסיטה והרחיב את מגוון נושאי הלימוד מעבר למקצועות המתמטיקה והלימודים הקלאסיים המסורתיים.
הוא מיסד לימודי היסטוריה מודרנית ומדעי הטבע.
באותו קיץ ויקטוריה ואלברט בילו חופשה גשומה בלוך לאגן (Loch Laggan) שבמערב סקוטלנד.
מפי רופאם נודע להם כי בנו בילה קיץ שמשי בטירת בלמורל שבמזרח סקוטלנד.
באוקטובר נפטר הדייר שהחזיק בטירה ואלברט החל במשא ומתן כדי לשכור את הטירה.
במאי שלאחר מכן שכר אלברט את הטירה ובספטמבר 1848 הגיעה המשפחה המלכותית למקום בפעם הראשונה כדי להתענג על הפרטיות שהיא הקנתה.
אביב העמים התחולל באותה שנה כתוצאה ממשבר כלכלי נרחב באירופה.
באותו זמן התלוננו ויקטוריה ואלברט על מדיניות החוץ העצמאית של הלורד פלמרסטון, שלדעתם ערערה את היציבות ביבשת עוד יותר.
אלברט היה מודאג בקשר לגורלם של בני משפחתו מבתי המלוכה של אירופה שחלק מהם אף הודחו.
בבריטניה התקיימו במקביל כמה הפגנות אך לא היו פעולות מהפכניות ואלברט זכה לאהדת הציבור כאשר הביע עמדות פטרנליסטיות ופילנתרופיות.
בנאום שנשא בפני החברה לשיפור תנאי העבודה של מעמד הפועלים, שעמד בראשה, הוא הביע את אהדתו ואת דאגתו למעמדות שנושאים בנטל העמל העיקרי של החברה וזוכים לחלק קטן מההנאות העולם.
לדעתו הייתה זו חובתם של המעמדות שבורכו בעושר ובחינוך נאות לסייע לאלה שגורלם שפר עליהם פחות.
כאדם בעל דעות ליברליות, הוביל אלברט לא רק שינויים בחינוך האוניברסיטאי, ברווחה, בניהול הכספי של הארמון ובמאבק בעבדות.
הוא גילה גם עניין רב בקידום המדע והתעשייה.
התערוכה הגדולה של 1851 באה לעולם על בסיס התערוכות השנתיות של החברה המלכותית לאומנויות (Royal Society of Arts) שאלברט היה נשיאה מאז 1843 וקידם אותה רבות.
אלברט עמד בראש הוועדה המלכותית שארגנה את התערוכה וניהל לטובתה מאבקים ציבוריים רבים.
לעצם קיומה של התערוכה היו מתנגדים רבים ואלברט סבר שהתערוכה תהיה הזדמנות פז לחשוף את התפתחותה התעשייתית המואצת של בריטניה כלפי מדינות העולם.
ב-1 במאי פתחה המלכה באופן רשמי את התערוכה במבנה זכוכית מיוחד שנקרא ארמון הבדולח.
התערוכה הצליחה מעל ומעבר למצופה ורווחיה שעמדו על 180,000 ליש"ט שימשו לרכישת אדמות בדרום קנזינגטון שעליהן נבנו מאוחר יותר מוסדות חינוך ותרבות, כולל מה שנקרא מאוחר יותר מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הציניקנים כינו את האזור "אלברטפוליס".
ב-1852 מונה אלברט לכמה מהמשרות שהתפנו כתוצאה ממותו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, כולל ניהולו של בית טריניטי ומינוי כקולונל של משמר הגרנדירים.
כשולינגטון מחוץ לתמונה, היה יכול כעת אלברט להוביל מהלך של מודרניזציה של הצבא שכבר היה מיושן.
ביודעו שהצבא לא מוכן למלחמה, תמך אלברט בפתרון דיפלומטי לסכסוך בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית.
פלמרסטון היה תוקפני יותר והעדיף מדיניות שתמנע את התרחבותה של רוסיה.
בדצמבר 1853 הוא הוצא מהממשלה, אך באותו זמן תקף הצי הרוסי הקיסרי את הצי העות'מאני בקרב סינופ.
העיתונות הלונדונית תיארה את ההתקפה כטבח נפשע והפופולריות של פלמרסטון נסקה מחדש בעוד שהאהדה הציבורית כלפי אלברט נחלשה.
תוך שבועיים מונה פלמרסטון מחדש כשר החוץ.
כשהמשיך הזעם הציבורי כלפי הפעולה הרוסית, נפוצו שמועות שווא שאלברט נעצר בעוון בגידה ושהוא מוחזק כאסיר במצודת לונדון.
במרץ 1854 היו בריטניה ורוסיה כבר מסובכות במלחמת קרים.
אלברט הגה תוכנית למצור על סבסטופול ולהטלת סגר כלכלי על רוסיה.
האופטימיות הבריטית המוקדמת נעלמה עד מהרה כאשר העיתונות דיווחה שהכוחות הבריטים לוקים ברמת הצטיידותם ושהפיקוד שלהם מנוהל על ידי גנרלים זקנים הנוקטים בטקטיקות ובאסטרטגיות שעבר זמנם.
העימות החל להתמשך כאשר התברר שרמת המוכנות של הרוסים גרועה לא פחות מזו של יריביהם.
בשלב זה התפטר ראש הממשלה הלורד אברדין והוחלף על ידי פלמרסטון.
משא ומתן מדיני שם לבסוף קץ למלחמה ונחתם חוזה פריז.
במהלך המלחמה הסדיר אלברט את נישואיה של בתו בת ה-14 ויקטוריה לנסיך פרידריך מגרמניה, אם כי מימושם של הנישואין נדחו לאחר שוויקטוריה הגיעה לגיל 17. אלברט קיווה שלבתו ולחתנו תהיה השפעה ליברלית על המדינה הפרוסית המתפתחת.
אלברט היה מעורב בקידומם של מוסדות חינוכיים רבים.
ידועים נאומים רבים שהוא נשא בזכות קידום החינוך והטכנולוגיה והוא הוזמן לנאום בכינוסים מדעיים רבים.
גישתו זו זכתה להתנגדות מצדה של הכנסייה.
הצעתו להעניק תואר אצולה לצ'ארלס דרווין, לאחר פרסום ספרו מוצא המינים, נדחתה.
אלברט המשיך להתמסר לחינוך ילדיו ולניהול משק הבית המלכותי.
האומנת של ילדיו, לידי שרה ליטלטון (Sarah Lyttelton), ראתה בו אדם חביב וסובלני והוא נהג להצטרף למשחקיהם של ילדיו.
הוא היה להוט להסדיר את נישואיה של בתו לנסיך פרוסיה ב-1858 והתאכזב קשות כאשר בנו הבכור, אדוארד, הנסיך מוויילס, לא שיתף פעולה עם התוכנית החינוכית האינטנסיבית שהוא תכנן עבורו.
כשהיה בן שבע, היה אמור הנסיך להשלים שש שעות לימודים מדי יום, כולל שעת לימוד גרמנית ושעת לימוד צרפתית.
כאשר נכשל הנסיך בלימודיו, הלקה אותו אביו.
ענישה גופנית הייתה מקובלת באותם ימים ולא נחשבה לקשוחה יתר על המידה.
הביוגרף של אלברט רוברט פולפורד (Roger Fulford), כתב כי היחסים בין בני המשפחה המלכותית היו "ידידותיים, מלאי חיבה ונורמליים...
אין כל עדות שתתמוך בדעה כי מערכות היחסים בין אלברט לבין בנו הבכור היו משהו אחר מאשר יחסי חיבה עמוקים".
הביוגרף של אדוארד, פיליפ מגנוס (Philip Magnus-Allcroft), ציין שאלברט "ניסה להתייחס לילדיו כאל שווים והם היו מסוגלים לחדור מעבר למעטה הקשיחות שלו מכיוון שהם הבינו שלא רק שהוא אהב אותם, אלא שהוא גם נהנה מחברתם ונזקק לה".
באוגוסט 1859 לקה אלברט בהתכווצויות קשות בבטנו.
במהלך נסיעה לקובורג בסתיו 1860 הוא נהג לבדו בכרכרה רתומה לארבעה סוסים שנבלמה בפתאומיות.
כאשר הסוסים המשיכו לדהור לכיוונה של עגלה שעמדה על מפגש מסילת ברזל, קפץ אלברט מהכרכרה כדי להציל את חייו.
אחד מהסוסים נהרג בהתנגשות ואלברט הזדעזע קשות.
אף על פי שהפגיעה הגופנית היחידה שלקה בה הסתכמה בחתכים ובחבורות בלבד, הוא ציין באוזני אחיו ובאוזני בתו הבכורה שהוא הרגיש שחייו עומדים מנגד.
ב-1861 מתה אמה של ויקטוריה, שהייתה גם דודתו של אלברט והמלכה שקעה בצער.
אלברט לקח על עצמו את רוב תפקידיה של אשתו, אף על פי שבעצמו סבל ממחושים בבטנו.
האירוע הציבורי האחרון שאלברט עמד בראשו היה טקס הפתיחה של הגנים המלכותיים ב-5 ביוני 1861. באוגוסט ביקרו ויקטוריה ואלברט בבסיס צבאי באירלנד בו עשה נסיך ויילס את שירותו הצבאי.
באותה תקופה חבריו לשירות של אדוארד הכירו לו את השחקנית האירית נלי קליפדן (Nellie Clifden).
בנובמבר שבו ויקטוריה ואלברט לטירת וינדזור והנסיך שב ללימודיו בקיימברידג'.
באותו חודש מתו שניים מבני דודיו של אלברט מטיפואיד, פדרו החמישי, מלך פורטוגל, ואחיו הצעיר פרננדו.
תוך כדי הגעתן של החדשות הללו, נודע לאלברט על הרומן של בנו עם נלי קליפדן.
אלברט וויקטוריה היו מזועזעים מהמחשבה על המעשה חסר התבונה של בנם, וחששו מפני מעשה סחיטה, משערורייה או מהריון בלתי רצוי.
אף על פי שבריאותו של אלברט הייתה רופפת, הוא נסע לקיימברידג' ב-25 בנובמבר כדי לפגוש את אדוארד ולדון עמו על הרומן שניהל.
בשבועות האחרונים לחייו סבל אלברט מכאבים בגבו וברגליו.
כשפרצה פרשת טרנט (Trent Affair), תקרית שבה הורדו נציגים של הקונפדרציה מספינה בריטית על ידי כוחות של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וכמעט וגרמה למלחמה בין בריטניה לבין ארצות הברית, היה אלברט חולה מאוד, אך היה מעורב במאמצים לרכך את התגובה הדיפלומטית הבריטית.
ב-9 בדצמבר אבחן אחד מרופאיו ויליאם ג'נר (William Jenner) שהוא לקה בטיפואיד.
אלברט מת ב-14 בדצמבר 1861 בטירת וינדזור בנוכחות המלכה וחמישה מילדיהם.
סיבת המוות כפי שנקבעה סמוך למותו הייתה מחלת הטיפואיד, אך מחקרים מודרניים מציינים כי אלברט היה חולה כבר לפחות שנתיים לפני מותו, מה שמרמז שסיבת המוות שלו הייתה מחלה כרונית כמו מחלת קרוהן, אי-ספיקת כליות או סרטן.
המלכה שקעה באבל עמוק ויחסו הפושר של הציבור כלפי אלברט פינה את מקומו לסימפתיה.
ויקטוריה לבשה שחורים עד יומה האחרון וחדריו של אלברט בכל הבתים של המשפחה נשארו באותו מצב כל השנים, כולל מים חמים שהובאו אליהם מדי בוקר ומגבות ומצעים שהוחלפו בהם מדי יום.
מנהגי אבל כאלה לא היו נהוגים בחברה הגבוהה של אותם ימים.
המלכה נמנעה מלקחת חלק בחיים הציבוריים והתבודדותה פגמה בהישגיו של בעלה המנוח שניסה לגרום למוסד המשפחה המלכותית לתת דוגמה לאומית מבחינה מוסרית, אם לא פוליטית.
לזכותו של אלברט נזקפת הגישה שהמשפחה המלכותית צריכה להישאר מחוץ לעולם הפוליטיקה.
אלברט נקבר באופן זמני בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור, עד אשר נטמן במלאת שנה למותו במאוזוליאום שהוקם בפרוגמור הסמוכה ושבנייתו הושלמה רק ב-1871. ארון הקבורה, שבסופו של דבר נטמנו בו אלברט וויקטוריה, עוצב מגוש הגרניט הגדול ביותר שנחצב אי פעם בבריטניה.
למרות בקשתו של אלברט שלא יפוסלו פסלים בדמותו, הוקמו אנדרטאות רבות לזכרו בבריטניה וברחבי האימפריה הבריטית.
אתרי ההנצחה הידועים ביותר הם אלברט הול, מגדל השעון לזכר הנסיך אלברט ואנדרטת אלברט שבלונדון.
שמו של אלברט הונצח במקומות שונים ובגופים שונים ברחבי האימפריה.
החל מאגם אלברט שבאפריקה ועיר הנסיך אלברט שבססקצ'ואן שבקנדה, המשך במדליה על שמו שמוענקת על ידי החברה המלכותית לאומנויות ועד לארבע רגימנטים בצבא הבריטי שנקראים על שמו.
26 באוגוסט 1819 - 12 בנובמבר 1826: הוד מעלתו הנסיך אלברט מסקסה-קובורג-זאפלד, דוכס סקסוניה
12 בנובמבר 1826 - 6 בפברואר 1840: הוד מעלתו הנסיך אלברט מסקסה-קובורג-גותה, דוכס סקסוניה
6 בפברואר 1840 - 25 ביוני 1857: הוד מעלתו המלכותית, הנסיך אלברט מסקסה-קוברג-גותה, דוכס סקסוניה
המאסטר הגדול של מסדר האמבט
אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
אביר מסדר גיזת הזהב (מספרד)
האֵלְבְּרוּס (ברוסית Эльбрус, באדיגית Ӏуащхьэмафэ, בבלקרית Минги тау, בגאורגית: იალბუზი) הוא הר בהרי הקווקז המערביים שברוסיה, ליד הגבול עם גאורגיה.
האלברוס הוא הר געש שרדום מזה כ-2,000 שנים, והוא ההר הגבוה ביותר בחלק האירופאי של הרי הקווקז.
הפסגה המערבית מתנשאת לגובה 5,642 מטר ונחשבת לפסגת ההר הגבוהה ביותר באירופה.
הפסגה המזרחית מגיעה לגובה 5,621 מטר.
ההר הוא מבין שבע הפסגות המהווה "תחנה" ב-מסע שבע הפסָגות.
גובה ההר נמדד על ידי מדענים רוסים בשנת 1813. בשנת 1829 הגיעה המשלחת הראשונה לפסגת ההר המזרחית, כשבין חבריה היה הפיזיקאי היינריך לנץ.
הראשונים לעלות אל הפסגה המערבית הייתה משלחת אנגלית, בשנת 1868.
בגובה של כ-4,000 מ' הוקם בית מלון "מקלט של אחד עשר".
האלברוס מהווה יעד מרכזי למטפסי הרים רבים.
אזור ההר ובמיוחד עמק בקסן (Baksan) הוא אתר טיולים וסקי מהגדולים ברוסיה.
קל יחסית להגיע לעמק ויש בו עשרות מסלולי טיולים.
העובדה שניתן לעלות עם רכבל עד לגובה של 3,750 מטר, והצורך בידע טכני בסיסי כדי להעפיל לפסגתו, מגבירה את כוח משיכתו של ההר גם בקרב מטפסים לא מקצועיים.
במהלך חודשי הקיץ ניסיונות הטיפוס לפסגה מגיעים גם לכ-100 בני אדם ביום.
ניסיונות הטיפוס במהלך עונת החורף הם נדירים וקשים משמעותית בשל תנאי מזג האוויר הקיצוניים, ובדרך כלל מבוצעים על ידי מטפסים מקצועיים בלבד.
ממוצע מקרי המוות על הר אלברוס עומד על 15-30 בני אדם בכל שנה, ורובם נגרמים בשל "חוסר בניסיון, במקצועיות ובציוד הנדרש" של מרבית המטפסים הפוקדים את ההר.
אלברט אלמוזנינו היה אמן ישראלי רב-תחומי (ציור, איור, ויטראז' וצלליות), שזכה לפרסום בינלאומי בשנים 1958–1975 כאשר הופיע עם אמנותו הייחודית לפני מיליוני אנשים באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, באולם אולימפיה בפריז, בעיר השעשועים רינו בנבדה ובתוכנית הטלוויזיה האמריקאית של אד סאליבן.
אלמוזנינו נולד במוגדור, שבמרוקו, בן למזל (לבית כנפו) ואהרון אלמוזנינו.
היה נצר למשפחת הרבנים כנפו, נכדו של הרב דוד כנפו, שהיה אב בית הדין של קהילת מוגדור.
בילדותו נהרג אביו בתאונת דרכים.
ב-1949 עלה לישראל עם אמו ואחותו, והתגייס לחטיבת הצנחנים.
אחרי השירות בצה"ל למד במדרשה למורים לציור והופיע בתיאטרון בובות, עד שנבחר בשנת 1958 להופיע בתוכניתו של אד סאליבן, "המופע של אד סאליבן".
הופיע גם בתוכנית "טונייט שואו" של ג'וני קרסון ובאולם "רדיו סיטי" בניו יורק.
במקביל להופעותיו האמנותיות עבד במעבדה במכון ויצמן ברחובות, ממנה פרש לגמלאות בשנת 1988.
אלמוזנינו היה איטר יד ימינו, אך בבית הספר הוכרח לכתוב בידו הימנית וכך למד להשתמש בשתי ידיו.
הוא כתב, צייר ועשה צלליות בשתי ידיו.
אלברט אלמוזנינו נודע כאמן הצלליות היחיד בישראל והיה בעל שם עולמי.
הטלת צלליות היא אמנות ייחודית בישראל ומחוצה לה, אמנות זו הייתה נפוצה במאה ה-19. לצורך הצגת הצלליות נמתח נייר לבן על מסגרת ומאחוריו הוצבו נרות אחדים.
האומן ישב בין הנרות למסך הלבן והראה לקהל צלליות של דמויות בפרופיל, גזורות מקרטון, שהצטיירו על גבי הנייר המואר מאחור.
אלמוזנינו החיה את האמנות העתיקה באמצעים פשוטים ביותר - פנס כיס, סדין לבן ושתי ידיו, שבהן בלבד יצר פרופילים של חיות, צמחים, רוכבי סוסים, וכן דמויות מפורסמות מהפוליטיקה האמריקאית והעולמית.
אלמוזנינו הצייר צבר ניסיון באמנותו, שכלל ופיתח אותה לרמה גבוהה וקירב אותה אל הקהל הרחב.
אלמוזנינו התארח בתוכניות הטלוויזיה של אד סאליבן בארצות הברית בשנות ה-60 וזכה להתייחסות אוהדת מצד מבקרי תיאטרון בניו יורק טיימס.
הוא השתתף ב"יזראלי מיוזיקל" בתיאטרון המפורסם "אולימפיה" בפריז.
בישראל הוא התארח בתוכניות טלוויזיה ולקח חלק בקמפיין פרסום שלטי חוצות לבית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע, בו התנוססו הצלליות שלו.
בשנת 2000 יצא למכירה ספרו בגרסה העברית, "שעשועי צלליות", אותו צילם יהודה פינס.
בדרך זו הוא קיווה לשמר אומנות ייחודית זו.
אלמוזנינו היה מוכר בישראל גם כצייר, והשתתף במספר תערוכות בראשון לציון, עיר מגוריו, בתל אביב ובאשדוד.
נפטר ב-7 באפריל 2020. הותיר אחריו אישה, שולה, בן ובת.
אלברט אלמוזנינו, "שעשועי צלליות", 2000
אשר כנפו, הפייטן השתקן ומספר הסיפורים, איורים: אלברט אלמוזנינו
אלברובלו (באיטלקית: Alberobello) היא עיירה בנפת בארי שבמחוז פוליה, איטליה.
אוכלוסיית העיירה מונה כ-11,000 תושבים, והיא מפורסמת בשל מבני הטרולי (Trulli, יחיד Trullo) הייחודיים שבה.
מבני הטרולי באלברובלו הם חלק מאתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1996.
ההשערה היא כי היישוב הנוכחי הוקם באמצע המאה ה-14, כאשר האזור הבלתי מיושב הוענק לרוזן הראשון מקונברסנו על ידי רוברטו ד'אנז'ו, הנסיך מטאראנטו, בתמורה לשירותו במסעות הצלב.
הרוזן ויורשיו יישבו את האזור באמצעות העברת אנשים מהפיפים שלהם, ומתן היתר לבנות בתי מגורים פרטיים הידועים כקאזאלה.
אולם, לפי מחקרים שנערכו במקום ייתכן וכבר בשנת 1000 היו יישובים מסביב לנהר התת-קרקעי הזורם בעיירה, שהתמזגו בהדרגה לשני האזורים המרכיבים את העיירה כפי שהיא כיום - מונטי ואז'ה פיקולה.
לפי המסורת התושבים החדשים אולצו לבנות את בתיהם מאבנים שאינן מחוברות באמצעות מלט, כך שניתן יהיה לפרקם בקלות.
לסגנון בנייה זה היו שתי סיבות: ניתן לפרק במהירות את בתיהם של בעלי בתים מרדניים, ובתקופה מאוחרת יותר נעשה שימוש בשיטה זו על מנת למנוע הטלת מס על המתיישבים החדשים, כך שלאחר עזיבת גובי המס ניתן יהיה לבנות את הבית מחדש במהירות.
ידוע כי פעילות זו התרחשה ב-1644 על מנת להתמודד עם הגובים של מלך נאפולי.
באמצע המאה ה-16 כבר היו באזור מונטי כארבעים טרולי, אך רק ב-1620 העיירה החלה להתרחב כאשר הרוזן באותה תקופה, ג'יאן ג'ירולמו גוארצ'יו, הורה לבנות מאפייה, טחנה ופונדק.
בשלהי המאה ה-18 אוכלוסיית העיירה מנתה כ-3,500 תושבים, וב-1797 הסתיים השלטון הפאודלי בעיירה לאחר שתושביה הצליחו להשיג מפרננדו הראשון מעמד של עיירה מלכותית.
שמה של העיירה החדשה נגזר מהשם הלטיני הימי-ביניימי של האזור - silva arboris belli.
החל מתקופה זו חל פיחות בקצב בניית הטרולי.
אלברובלו היא היישוב היחיד בעמק איטריה שבו יש ריכוז משמעותי של טרולי.
הטרולי נבנו מגושי אבן גיר שנלקחו משדות סמוכים לעיירה ומאגני ניקוז למים.
הטרולי נבנו בדיוק מעל תצורת הסלע הטבעית בבנייה יבשה.
(ללא שימוש במלט) החדרים נבנו באמצעות קירות אבן גיר דו-שכבתיים עם ליבת חצץ, ובכל קיר יש חלונות.
גגות הבזלת מחוברים ישירות לקירות, והחיבור בין הצורות השונות של הקירות והגג נעשה באמצעות קשת זווית (סקווינץ').
בבתים הגדולים הגג מסתיים בקצה קישוטי.
בבתים יש מערכות ניקוז מורכבות המעבירות את מי הגשמים מהגג אל מקווה המים הסמוך לבית.
הגישה לגג היא באמצעות מדרגות אבן צרות.
בתוך הטרולי יש מבני עץ שונים, ובטרולי הגדולים יש גם קומה שנייה המורכבת מרצפת עץ, ואליה ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות פנימי.
בארובה הצמודה לקיר יש גם תנור אבן ותנור לבישול ואפייה.
לחלק מהחדרים הצדדיים יש גג חרוטי נפרד.
הגגות לא נצבעים ולעיתים מצטברת עליהם שכבת לכלוך או ירוקת, אך בחלק מהבתים יש עליהם סמלי דת העשויים מסיד.
קירות הטרולי חייבים לעבור סיוד תקופתי, כך שהמרווחים בין האבנים הולכים ונסתמים ומראה הבתים הופך לאחיד.
ברובע מונטי יש 1030 טרולי המשתרעים על פני שטח של 60 דונם במורד גבעה.
ברובע אז'ה פיקולה יש 590 טרולי, והמראה שלו פחות אחיד בהשוואה למונטי.
הרחובות מתכנסים לחצר משק שבה האיכרים דשו את החיטה.
כנסיית אנטוניו הקדוש שוכנת בפסגת ריונה מונטי, והיא בנויה בצורת טרולו גם כן.
הכנסייה נבנתה בין 1926 ל-1927 על קרקע שנתרמה על ידי תושבי העיירה.
גובה כיפת הכנסייה הוא 21 מטרים, ובראשה נמצא צלב יווני גדול.
הכנסייה שופצה ושוקמה לאחרונה בשנת 2004.
כלכלת העיירה מבוססת בעיקר על תיירות.
בנוסף, בעיירה מיוצרים מגוון מוצרי יד ובהם סלים מעץ זית, כלי אבן הקשורים לייצור יין ושמן.
המאכלים המאפיינים את המטבח המקומי הם שקדים מתוקים, קרטלט ופטולה (מאפה בצק שנאפה בשמן רותח).
כמו כן, תושבי העיירה ידועים בשל חפצי אמנות הטקסטיל שהם מייצרים.
אלברט אליאס (1927 – 25 בדצמבר 2014) היה מלחין, מבכירי נגני חליל הנאי בישראל.
אליאס נולד בעיראק, שם ניגן עם נאזם אל-ע'זאלי, מוחמד אל-גובנצ'י (محمد القبانجي), סלימה מוראד ועוד.
בשנת 1947 הצטרף לתזמורת רשות השידור העיראקית.
למד משפטים בעיראק במשך שנתיים, אך הפסיק את לימודיו בעקבות עלייתו לישראל בשנת 1951.
הוא הצטרף כנגן חליל נאי לתזמורת קול ישראל בערבית והלחין מאות שירים.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1992, המשיך לנגן במסגרות שונות, ואף ייצר חלילי נאי בעצמו.
בשנת 2011 שיתף פעולה באלבום הראשון של דודו טסה והכוויתים, אלברט הוא אחרון הנגנים שניגן עם האחים ונשאר חי ומנגן.
אלברט-לסלו ברבאשי (בהונגרית: Barabási Albert-László; נולד ב-30 במרץ 1967) הוא מדען ממוצא הונגרי, הידוע בזכות מחקריו בתורת הרשתות.
נולד בחבל טרנסילבניה שברומניה למשפחה סקלרית.
בין השנים 9–1986 למד פיזיקה והנדסה באוניברסיטת בוקרשט.
כבר בתקופה זו החל לעסוק במחקר ופרסם מאמרים בתחום תורת הכאוס.
ב-1989 היגר עם אביו להונגריה, שם למד לתואר שני באוניברסיטת בודפשט.
לאחר סיום התואר השני, השלים את לימודיו בתואר שלישי בפיזיקה באוניברסיטת בוסטון ב-1994. בשנת 1995, לאחר פוסט-דוקטורט של שנה במרכז מחקר של חברת IBM, הצטרף לאוניברסיטת נוטרדאם.
שם הקים בשנת 2004 את המרכז לחקר רשתות מורכבות.
בשנת 2004 קיבל מינוי של פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
ב-2007 עזב את נוטרה דאם לטובת משרת פרופסור מחקר ומנהל מרכז המחקר לרשתות באוניברסיטת נורת'איסטרן.
ברבאשי ידוע בעיקר עקב תרומותיו בתחום מדע הרשתות וההרכב הסטטיסטי של מערכות מורכבות.
גילויו הגדול ביותר היה כי רשתות אמיתיות (רשתות כפי שהן בעולם ובטבע ולא לפי מודלים תאורטיים), מתפלגות לפי חוק החזקה (Power Law).
בהמשך לתגליתו של ברבאשי, אארון קלוסט, חוקר רשתות מאוניברסיטת קולוראדו, הביא תיקון לתגלית זו והראה במחקר אמפירי רחב היקף שרשתות אינן מתפלגות בדיוק לפי חוק החזקה אלא בקירוב לו, כלומר, מתפלגות בהתפלגות זנב עבה.
ברבאשי הסביר זאת בדומה לעיקרון "העשירים מתעשרים": ככל שאדם עשיר יותר כך קל לו יותר להגדיל את הונו.
כך צומת מרובת קשרים "מושכת" אליה קשרים נוספים.
לתוצאות מחקריו חשיבות רבה כיוון שהן נוגעות לרשתות מציאותיות (כפי שהן בעולם ובטבע) רבות, כגון רשת האינטרנט ורשתות גנטיות בתאים.
מודל הרשתות - איך נראית רשת?
בשנות החמישים של המאה ה-20, הוצע מודל רשת על ידי המתמטיקאים ארדוש ורני שמבוסס על אקראיות.
משמעות המודל הייתה שהקשרים ברשתות נוצרים באופן אקראי ולכן התפלגות הקשרים ברשת מתפלגת לפי עקומת גאוס, כלומר, התפלגות נורמלית.
ברבאשי, בזכות מחקר שעשה בשנות התשעים של המאה ה-20 על רשת האינטרנט, גילה כי רשתות אינן אקראיות, כלומר, יש חוקים שלפיהן מתארגנים הקשרים ברשת, והחוק המרכזי הוא חוק החזקה, כלומר, למעט צמתים ברשת יהיו קשרים רבים ולרוב הצמתים ברשת יהיו קשרים מעטים.
חוק החזקה מזכיר בעיקרון את עקרון פארטו.
אם העיקרון עוסק ב-80/20 אזי חוק החזקה מחלק את הרשת ל-1/99 בקירוב, כלומר, על כל צומת מרכזי ברשת יהיה "זנב ארוך" של צמתים עם קשרים בודדים.
תגלית זו נתנה תנופה למחקרים רבים שהביאו דוגמאות אמפיריות נוספות למבני רשתות "אמיתיות" (כלומר, רשתות כפי שהן בטבע ולא כמודלים תאורטיים) שתואמות (או קרובות) להתפלגות חוק החזקה, למשל: מבנה מושבת חיידקים, מבנה הרשת החברתית, להקת הציפורים, קן הנמלים, רשת הנוירונים, רשת החלבונים והגנים.
אלברט אדוארד קונקווסט היה מפקד הבולשת הבריטית בחיפה שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י בתקופת המנדט.
אלברט אדוארד קונקווסט בלוטון שבמחוז בדפורדשייר, אנגליה.
בשנת 1929 התגייס למשטרת המנדט והגיע לארץ ישראל.
בשנת 1931 הוצב לשרת במחוז חיפה של הבולשת הבריטית, בו שירת 16 שנים עד מותו.
בשנת 1941 נתמנה למפקד הבולשת בחיפה.
הוא זכה להוקרה על מילוי תפקידו ובמשך השנים הוענקו לו שלושה עיטורים: "עיטור האימפריה הבריטית" (British Empire Medal), "עיטור המשטרה הקולוניאלית" (Colonial Police Medal) ו"עיטור משטרת המלך" (King`s Police Medal).
בנוסף לתפקידו בבולשת שימש גם כעוזר מפקד משטרת המנדט.
קונקווסט שמר על יחסים טובים עם כל בני העדות בחיפה, יהודים כערבים.
הוא היה אחד מקציני הבולשת הבודדים ששיתפו פעולה עם הש"י, שירות המודיעין של ארגון ההגנה.
הוא הגיש לש"י, שעמו עמד גם בקשרי ידידות, עזרה רבה תמורת הבטחה להגנה - לדאוג לכך שהאצ"ל ולח"י לא יתנקשו בחייו.
כלפי שני ארגונים אלה נקט עמדה קשוחה ואסר רבים מחבריהם על פי מידע שהגיע אליו מהלשנות.
באביב תש"ז, כאשר התקרב מועד הדיון בעצרת האו"ם על ארץ ישראל, הגביר לח"י את פעולותיו נגד השלטון הבריטי, אנשיו ומתקניו.
ב-31 במרץ 1947 ביצעו אנשיו פיצוץ בבתי הזיקוק בחיפה שכתוצאה ממנו עלו באש 20,000 טון דלק.
ב-22 באפריל פוצצו ליד רחובות מוקש מתחת לרכבת שהובילה כ-600 חיילים בריטים למצרים אשר גרם לנזק לקרונות האחרונים, ומשעצרה הרכבת עקב הפיצוץ פתחו לעברה באש והרגו 5 חיילים בריטים ו-3 אזרחים, בהם ילד בן 5 ופצעו עשרות חיילים ואזרחים.
ב-25 באפריל חדרו למחנה שרונה המבוצר ופוצצו בו מטען של כ-400 ק"ג חומר נפץ.
מהפיצוץ נפגעו מתקנים וציוד ונהרגו קצין ושלושה שוטרים.
ארגון לח"י החליט לחסל את קונקווסט.
המשימה הוטלה על שני לוחמים: יעקב פנסו (גואל) ואבנר גרושוב (אבנר).
גואל שלט יפה בתת מקלע והוחלט לבצע את ההתנקשות האינדיבידואלית הזאת בפעם ראשונה בתת-מקלע ולא באקדח.
ב-26 באפריל 1947 נצפה קונקווסט יוצא מבניין הבולשת הבריטית בדרך המלכים (כיום - דרך העצמאות) ונכנס למכונית עם קצין נוסף.
המכונית פנתה לשדרות הכרמל (כיום -שדרות בן-גוריון) ונעצרה מול חנות Spinney's (רשת בריטית של מעדניות ומסעדות שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט).
קונקווסט יצא לבדו מהמכונית ונכנס לחנות.
כעבור דקות ספורות הוא נצפה יוצא מהחנות ובידו מצרכי מזון.
באותו רגע הגיחה המכונית עם אנשי לח"י התקרבה אליו במהירות ויעקב פנסו הריק עליו את רוב מחסנית הטומיגאן שלו.
המכונית פתחה בדהרה לעבר רחוב ההר (כיום - שדרות הציונות) כשאש ממכוניות בריטיות מוטחת עליהם.
גואל נפגע מרסיס בגב והמכונית נתקעה בעמוד חשמל.
שני הלוחמים נפרדו וכל אחד ניסה לפלס לו דרך להדר הכרמל.
גואל נכנס לבית משפחה יהודית וקבל שם טיפול ואחר כך עבר בשלום את המחסומים הבריטים והגיע למקום המפגש המוסכם לאחר שחבריו חשבו שנהרג.
קונקווסט הוחש לבית חולים צבאי סמוך, שם נותח וניתן לו עירוי דם, אולם בשעה 13:30 בצהריים מת מפצעיו.
לאחר ההתנקשות פרסם לח"י הודעה בזו הלשון:
קונקווסט - ראש הסי.אי.די למחוז חיפה - אחד מארגוני הטרור
הבריטיים במולדתנו אחראי לשורה ארוכה של פשעי -
מלחמה כלפי המחתרת הלוחמת -
הוצא להורג בחיפה ביום ו' באייר תש"ז.
ראשי קהילת חיפה והנהגת היישוב לא הסכימו עם הגדרתו של קונקווסט כפושע מלחמה וגינו את ההתנקשות בחייו.
העיתון דבר, עיתונה של ההסתדרות הכללית שביטא את דעת הנהגת היישוב, כתב במאמר המערכת ב-27 באפריל 1947:
שוב נשפך דם רב בארץ.
שוב קופחו חיי אדם, שוב נתקע פגיון בגבו של העם הנאבק בשארית כוחותיו על קיומו.
שלשום כתב עיתון אמריקאי התומך, בדרך כלל, בציונות: "שום תעמולה אנטי יהודית לקראת מושב או"ם בשאלת ארץ-ישראל לא יכלה לה להזיק ליהודים כפיצוץ הרכבת בקו קהיר-חיפה".
בינתיים נוסף על מעשה רחובות מעשה שרונה ואחרי מעשה שרונה בא רצח מפקח הבולשת בחיפה.
יחס זה לאיש ולמעשה ההתנקשות בו התבטא בהלווייתו שנערכה למחרת ההתנקשות בחלקת המשטרה במתחם בתי הקברות בחיפה (על יד בית העלמין לקהילות המשיחיות בחיפה).
אלברט אליס היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי, מאבות גישת הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, ומפתח גישת הטיפול הרציונלי אמוטיבי (REBT).
אליס נולד בשנת 1913 בפיטסבורג, פנסילבניה, הבכור מבין שלושת ילדיהם של הטי והנרי אליס.
כאשר היה בן 4 משפחתו עברה לעיר ניו יורק, שם חי כל חייו.