tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהאלבום יצאו שלושה סינגלים: "אבוא אליך" ב-2005 ו"כל יום" ו"שטה" ב-2006.
בשנת 2008 השתתפה בן צור בפרויקט המוזיקלי לכבוד שנת ה-60 למדינת ישראל "עבודה עברית".
בפרויקט זה חידשה את שירו של צביקה פיק משנת 1972 "שני תפוחים".
במרץ 2012 הוציאה בן צור את אלבומה השלישי, "Robin".
האלבום כולל תשעה שירים שכתבה המשוררת האמריקאית אמילי דיקנסון והלחינה בן צור, שגם הפיקה את האלבום עם עומר הרשמן.
הופיעה עם שירים מאלבומה זה ומאלבומיה האחרים בהופעות רבות בארץ וגם בארצות הברית.
במרץ 2013 הקליטה עם להקת רוקפור את השיר Two Miles.
באותה שנה שרה בסרטה של וידי בילו "סוף עידן התמימות" את השיר "סתיו" של שמשון חלפי ומשה וילנסקי.
במרץ 2014 השתתפה בפרויקט מבית עבודה עברית, "שרות חוה אלברשטיין", וביצעה חידוש לשיר "הלילה הוא שירים".
במאי 2019 הוציאה את אלבומה הרביעי, "עיר מרוחקת", במסגרתו הלחינה שירי משוררות כדליה רביקוביץ' ולאה גולדברג.
את האלבום הפיק עומר הרשמן וליציאתו קדמו הסינגלים "על דרך הטבע", "עיר מרוחקת" ו"היה זה שקט".
בתחילת 2020 הועלתה בתיאטרון הקאמרי הצגת הבכורה של המחזה של חנוך לוין, "מתאבל ללא קץ", שבן צור הפיקה יחד עם עומר הרשמן את המוזיקה שלה.
היא גם כתבה ושרה את המוזיקה המקורית בהצגה.
בשנת 2025 הלחינה שירי משוררים.
האלבום אילה הוקדש לטקסטים ממחזות ולשירי משוררים.
בן צור רווקה ואם לבת, אנה, מקשריה עם השחקן אורי הוכמן.
בצעירותה ניהלה זוגיות עם הזמר אביתר בנאי
אפרסמון (שם מדעי: Diospyros kaki) הוא עץ פרי נשיר ולא גדול, המניב פירות כתומים בסוף הסתיו.
מוצא האפרסמון מדרום-מזרח סין, והוא משתייך למשפחת האבניים - Ebenaceae.
בלשונות רבים הוא נקרא בשמו היפני, "קאקי", ובאנגלית הוא נקרא "פּרסימון" (Persimmon).
שיח האפרסמון הנזכר בתלמוד אינו עץ הפרי הידוע היום בשם זה, והדמיון בשמותיהם הוא שהביא לקריאת עץ הפרי בשם "אפרסמון".
לאפרסמון זנים רבים, הנפוצים ברוב הארצות הממוזגות של העולם, שמתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: זנים בעלי פרי עפיץ בעודו קשה על העץ, אותם נוהגים להעביר תהליך של הבחלה, וזנים בעלי פרי שאינו עפיץ בעודו קשה על העץ.
העפיצות, הקרשת הרוק והמרירות, הנגרמת עקב המצאות הטאנין בפרי, מונעת את אכילת הפרי לפני שהוא בשל לחלוטין ישירות מן העץ ברוב הזנים.
האפרסמון הפך במאה העשרים לפרי מסחרי, הביקוש אליו גדל מאוד, ובאזורים נוספים, לבד מסין ויפן, מגדלים אותו בצורה מסחרית.
בהם איטליה, ברזיל, ארגנטינה, הרפובליקות האסיאתיות של ברית המועצות לשעבר, דרום אוקראינה, צפון הודו, אוסטרליה הדרומית, דרום צרפת, צפון אפריקה וישראל.
האפרסמון זקוק למנות קור מועטות, העץ נמוך ונוח לקטיף ולעיצוב, והשלכת הסתווית שלו צבעונית ונחשבת ליפה.
העלים של האפרסמון עומדים בשלכת בגוונים של אדום וכתום.
לאפרסמון יש יכולת להצמיח ייחורים משורשי העץ, גם במרחק רב מעץ האם.
פריו מכיל כמות גדולה של ויטמין A, אבל עיכולו קשה לקבוצות מסוימות באוכלוסייה, ורצוי לא להפריז באכילתו.
עצי האפרסמון הראשונים הובאו ארצה בראשית המאה העשרים.
עם זאת, במשך שנים רבות, עד לאחר הקמת המדינה, הוא היה מצוי רק בתחנות הניסיונות ובחלקות תצפית מעטות.
פיתוח מוצלח של שיטות ההבחלה יצר אפשרות לגידול של הפרי באופן נרחב, ובעיקר של הזן "טריומף".
בשנות האלפיים, מטעי האפרסמון משתרעים על עשרות אלפי דונמים, והיצוא למדינות אחרות מגיע לכמה עשרות-אלפי טונות בשנה.
כמות הסוכר בפירות המגודלים בישראל נחשבת גבוהה במיוחד (22 עד 25 אחוזים), דבר המהווה יתרון על פני פירות מארצות אחרות עם כמות סוכר קטנה יותר.
זני האפרסמון הלא עפיצים אינם מצויים במטעים, אבל מצויים הרבה בגינות פרטיות ובחצרות.
אפרת דובדבני (נולדה ב-10 ביוני 1968) היא מנכ"לית מרכז פרס לשלום ובעבר מנכ"לית בית הנשיא, ומנכ"לית המשרד לפיתוח הנגב והגליל.
גדלה באשקלון, שירתה בצה"ל בתפקיד פיקודי ביחידת מודיעין.
בוגרת תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ואנגלית מטעם האוניברסיטה העברית, ותואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992 הצטרפה דובדבני לתא הסטודנטים של מפלגת העבודה באוניברסיטה העברית, ומשם הגיעה למטה הבחירות של יצחק רבין לראשות הממשלה.
כשנבחר רבין לתפקיד ראש הממשלה, הצטרפה דובדבני למשרד ראש הממשלה ומונתה לשמש כראש ענף חברה באגף פניות הציבור.
לאחר מכן, מונתה כיועצת אישית של רבין, וניהלה את מטה הסיורים במשרד.
לאחר רצח רבין, עם כניסתו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה בפועל, עברה דובדבני לעבוד איתו ונשארה לשמש כיועצת עד לסיום כהונתו בשנת 1996. לאחר מכן, נשארה לעבוד עם פרס כיועצת בלשכתו כראש ממשלה לשעבר.
בשנת 1999, עם מינויו של פרס לתפקיד שר לפיתוח אזורי בממשלת ברק, היא מונתה לתפקיד ראש מטה השר.
בשנת 2001, כשמונה פרס לתפקיד שר החוץ בממשלת שרון הראשונה, מונתה דובדבני לראש לשכתו של פרס במשרד.
כשפרס עזב את משרד החוץ, היא נשארה לעבוד עמו כראש לשכה בלשכתו כראש ממשלה לשעבר.
בשנת 2005, עם הקמת המשרד לפיתוח הנגב והגליל, היא מונתה לתפקיד מנכ"לית המשרד ושימשה בו במשך שנתיים.
ביולי 2007, עם בחירתו של פרס לתפקיד נשיא מדינת ישראל, מונתה דובדבני לתפקיד מנכ"לית בית הנשיא.
דובדבני היא האישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה.
בספטמבר 2014 מונתה למנכ"לית מרכז פרס לשלום.
אפרת גוש הוא אלבום האולפן הראשון של הזמרת הישראלית אפרת גוש, אשר יצא ב-21 במרץ 2005.
את כל שירי האלבום כתב ברק פלדמן והלחין יוני בלוך, פרט לגרסת הכיסוי לשירו של עמיר לב "פעם בחיים", אשר שימש כשיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמיים".
האלבום יצא לאחר הצלחה גדולה של גוש בהוצאת הסינגל הכפול "שחזור/ג'ורג'יה" לאתר "במה חדשה", אשר גרף הורדות מרובות של מבקרי האתר.
השיר "שחזור" לא הוכנס לאלבום בעקבות החלטתה של גוש.
למהדורות מאוחרות יותר של האלבום צורפה רצועת בונוס של חידוש להקת מטרופולין לשירו של שלום חנוך "בלי לומר מילה", בו השתתפה גוש בשירה.
האלבום יצא בהוצאה מחודשת על תקליט ויניל באוגוסט 2023.
"בלי לומר מילה" (רצועת בונוס)
תמיד כשאתה בא (במאית: אבישג כהן)
פעם בחיים (במאית: אבישג כהן)
אפרת אברמוב (נולדה ב-3 במרץ 1980) היא קומיקאית, תסריטאית, עיתונאית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
גדלה בהרצליה ושירתה כפקידת מבצעים בחיל אוויר.
בוגרת לימודי תואר ראשון בתקשורת ומנהל עסקים.
החלה את דרכה הטלוויזיונית ככתבת התרבות של חדשות הוט, תפקיד אותו מילאה משנת 2003 עד 2006. במקביל הגישה פינות בתוכניות טלוויזיה רבות.
מלבד הופעותיה הטלוויזיוניות השתתפה אברמוב כמפתחת תוכן ותסריטאית בסדרות "עד החתונה", "ארץ נהדרת", "ראש גדול", "ראש גדול - ראש חדש" "האלופה", "לשם שינוי", "דאנסטורי" ו"אולי הפעם".
ב-2007 ערכה וביימה את טקס "קקטוס הזהב".
בשנים 2007 ו-2008 הנחתה וכתבה אברמוב את תוכנית הסאטירה "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ לצדו של דודו ארז (עונות 1–4).
משנת 2008 עד 2014 כתבה טור אישי בגלובס בשם "עושה סצנה".
בנוסף פרסמה מדור סאטירי קבוע במגזין "ליברל" וטור אישי פופולרי באתר מאקו.
עם תחילת שידור תוכנית המציאות "האח הגדול" בערוץ 2 עלתה בערוץ ביפ תוכנית סאטירה בהגשתה ובכתיבתה של אברמוב בשם "האחות הקטנה", שכללה פרשנות קומית לנעשה בתוכנית.
"האחות הקטנה" הביאה את אחוז הרייטינג הגבוה ביותר שהיה בביפ והייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית "תוכנית מגזינית בתחומי תרבות ופנאי" לשנת 2009. התוכנית שודרה במקביל לשתי העונות הראשונות ועונת ה-VIP, אך לא שודרה החל מהעונה הרביעית בשל סגירת ערוץ ביפ.
ב-2010 עלתה לשידור בערוץ ביפ ולאחר מכן בערוץ 2 (של הזכיינית קשת) תוכניתה "אפרת עושה את ישראל", במסגרתה היא מבקרת במקומות שונים ברחבי ישראל.
בהמשך אותה שנה עלתה לשידור בערוץ ביפ תוכנית קיץ בשם "יאללה נקסט" אותה הגישה לצד אבי אטינגר וכן השתתפה מדי פעם בתוכנית "מועדון לילה".
בשנת 2011 הגישה לצד דרור גלוברמן את העונה הראשונה של תוכנית המגזין הדוקומנטרית "אנשים" בערוץ 2 (קשת).
בשנים 2012 ו-2013 הגישה וביימה במגזין סוף השבוע של "לילה כלכלי" בערוץ 10 כתבות קומיות.
משנת 2015 יוצרת ומפיקה לרשתות סרטונים ויראליים שמגיעים למאות אלפי ואף מיליוני צפיות.
משנת 2016 ועד היום מופיעה אברמוב כסטנדאפיסטית.
בשנים האחרונות יצרה והנחתה עבור ערוץ טדי את הפורמט "מחפשת את החברים שלה", השתתפה בהנחיה וכתיבה בתוכנית טין ניק סטנדאפ שואו בערוץ טין ניק והשתתפה בפאנל השעושועון "אהבה ושקרים" בקשת.
אברמוב כיכבה וכתבה בקמפיינים רבים ביניהם לחברת חוגלה קימברלי, שטראוס גרופ, טבע, סקודה ועוד.
החל ממאי 2025 מגישה אברמוב את הפודקאסט בפער עם הקומיקאית מאי סייג.
ביולי 2011 נישאה לסטנדאפיסט עומר בורשטיין.
אפרסמון, על פי מקורות יהודיים קדומים, הוא שמו של צמח שגדל בבקעת ים המלח ובאזור הגלעד בעבר הירדן.
כנראה מדובר בשיח Commiphora gileadensis, מסוג הצמחים הנקרא קומיפורה (Commiphora).
האפרסמון ידוע גם בשמות נוספים: בלסם, בלסאן, בשאם (מלשון 'בושם') ו"אפרסמון מקראי".
מן הצמח היו מפיקים בושם בצורת שמן, הקרוי שמן אפרסמון - ייחודי לארץ ישראל, שהיה ידוע בריחו הטוב.
מגזע שיח הבלסם וענפיו הפיקו את "בלסם-העץ".
מכל רכיביו ניתן היה להפיק ריח עז בעת בעירה, בעוצמה משתנה, להנאה, לקטורת, לרפואה ואף למשיחת כלי המקדש, הכוהנים, מלכי ישראל, ומלכי יהודה לאחר שפסק השימוש בשמן המשחה.
מוצא האפרסמון הוא בחצי האי ערב, אך עמק הירדן הדרומי ועין גדי היו המקומות היחידים שבהם הוא גדל באופן מתורבת.
לדברי ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), הרומאים שיקמו את מטעי האפרסמון לאחר המרד הגדול של היהודים.
אוסביוס מקיסריה (המאה ה-3 – המאה ה-4) מציין שגידול האפרסמון בעין גדי התקיים גם בזמנו.
ייתכן והתקיים עד למאה ה-8, כאשר ירד הביקוש לבושם (בעקבות התפתחות נתיבי דרך המשי) והירידה בפעילות החקלאית באזור.
שמותיו המגוונים של צמח האפרסמון בשפות שונות משתלשלים כנראה ממקור שמי.
בעברית מקראית המילה בֹּשֶם עשויה לעיתים לציין צמח זה או את הסממן המופק ממנו, בנוסף להוראה הכללית של המילה.
מילים קרובות מצויות גם בשפות שמיות אחרות: בארמית בּוּסְמָא, בערבית بَشَام (בַּשַׁאם).
מצורה זו או מצורה מקבילה בלשון שמית אחרת נשאל ככל הנראה שמו היווני של הצמח βάλσαμον (balsamon); תעתיק השי"ן השמאלית ברצף λσ (/ls/) מעיד על מבטאה הצדי הקדום.
המילה היוונית נשאלה בחזרה ללשון חכמים בצורות בַּלְסָם, בַּלְסְמוֹן; וכן לערבית بَلَسَان (בַּלַסַאן) וללטינית balsamum.
ביוונית קיימת גם הצורה ὀποβάλσαμον (opobalsamon) שמשמעותה "לשד האפרסמון" (ὀπός [opos] = לשד), שנשאלה גם היא ללשון חכמים בצורה אפובלסמון (או אפיבלסמון).
צורה יוונית זו התגלגלה כנראה לפרסית אמצעית (אולי בתיווך הפרתית) בצורה apursām* (צורה משוחזרת), וממנה נשאלה לארמית מאוחרת (סורית, מנדעית וארמית בבלית) בצורות אפורסמא, פורסמא.
הצורה אֲפַרְסְמוֹן מקורה בתלמוד והיא כנראה מיזוג בין אפורסמא לבלסמון.
אין קשר בין צמח האפרסמון לפרי המכונה כיום בשם זה.
שם הפרי המודרני הושפע משמו האנגלי של הפרי Persimmon.
מקורות זרים מזהים את שיח האפרסמון (Balsamum), שגדל בזמן קדום בבקע ים המלח והירדן ובשולי הרי גלעד, כצמח ממשפחת הקומיפורה (Commiphora) הנפוצה באזורים הסוב-טרופיים של אפריקה, בחצי האי ערב, באיים המערביים של האוקיינוס ההודי, בהודו, וייטנאם ודרום אמריקה.
השיח מייצר שרף בעת פגיעה בעץ וחיתוך הקליפה.
השרף מפיק ריחות מיוחדים בעת חשיפה לאוויר ובעת שרפה.
גם חלקים שונים של השיח מפיקים ריחות מיוחדים בעת שרפה.
השרף וחלקי השיח נסחרו בצורה נרחבת בעת העתיקה ובמיוחד לאורך דרך הבשמים.
הביקוש לבשמים היה גבוה בעיקר לצורך טקסים דתיים ולאירועים מיוחדים.
מחירם היה גבוה מאוד והתחרה בזהב ובכסף.
תחת סוג הקומיפורה 190 מינים ובהם מפורסמים בארץ: המור, הלבונה והאפרסמון.
האפרסמון נקרא במקורות בעברית (חז"ל) בשמות שונים: צֳרִי, קטף, בלסם, בלסמון, פרסמה, אפובלסמון, אפרסמון ועוד.
שרף העץ נקרא הבושם של מכה (Balsam of Mecca) או הבושם הגלעדי (Balsam of Gilead).
בלטינית שרף העץ נקרא אופובלסמום (Opobalsamum), הפירות היבשים של השיח נקראו קרפובלסמום (Carpobalsamum) והענפים כסילובלסמום (Xylobalsamum).
הביקוש לבשמים צנח בתקופה הערבית בחצי השני של האלף הראשון לספירה.
מרכזי הייצור בארץ ישראל ועבר הירדן נעלמו.
האפרסמון נעלם כשיח מזוהה לאלף וחמש מאות השנים הבאות.
רק בעת האחרונה החל מאמץ ייחודי בעולם, ב"חוות האפרסמון" שבקיבוץ אלמוג בצפון ים המלח, לזהות את "האפרסמון המקראי", להרבותו ולחדש ימיו כקדם כגידול חקלאי וכמיזם ביו-טכנולוגי, חומר גלם לתעשיות הקוסמטיקה והרפואה.
בעת החדשה ניתן בישראל השם אפרסמון לעץ פרי מהסוג דיוספירוס (Diospyros) ממשפחת האבניים.
לסוג שלושה מינים ובארץ מגדלים בעיקר את הסוג היפני קאקי (D.
יש חילוקי דעות בין חוקרי מקורות חז"ל לעניין השמות.
לפי פרשנים אחדים "בלסם העץ" זהה לנטף המקראי, לצֳרִי (שהיה גדל בגלעד), ולקטף, שחז"ל מתארים כעץ אשר ממנו יוצא שרף אשר הוא הצרי.
כך עולה גם מן התרגומים העתיקים למקרא, שבהם מתורגם הצרי כ-balsam, והנטף מתורגם כ"בושמין" על ידי אונקלוס.
כן עולה גם מן המדרש, המזהה את ה'צרי' בשם 'בלסם-קטף'.
יש המזהים לפי האמור ולפי מקורות נוספים, גם את הבֹּשם המקראי ככינוי לשמן האפרסמון - הבלסם-בשאם.
על פי המקורות הקדומים מסתבר שבושם האפרסמון הופק מכמה מיני צמחים שנקראו בשם זה, ולדעת זהר עמר מדובר בקומיפורה גלדינסיס וגם בקומיפורה קטף הגדל בתימן.
שני הצמחים הושבו בשנים האחרונות לארץ ישראל וחוקרים עורכים עליהם מחקרים שונים כדי לבחון אפשרויות יישומיות שונות בשדה הבושם והרפואה.
"נטף" נזכר בתורה כאחד מסממני הקטורת.
בשנה השנייה לצאת בני ישראל מארץ מצרים, כאשר משה מסיים את בניית המשכן ומכין אותו לעבודת ה', נאמר:
זיהוי הצרי המקראי הוא מעורפל, אך הזיהוי של הצרי-אפרסמון במאמרי חז"ל הוא מבוסס למדי, ונסמך על מסורת זיהוי רציפה שהשתמרה בימי הביניים.
מסורת הסורית-ערבית מתעדת את העץ ואת פירותיו בהרחבה, כולל איורים.
האפרסמון גדל במצרים בעין אלשמס הסמוכה לקהיר העתיקה החל מהמאה ה-7 - המאה ה-8 עד ראשית המאה ה-17, וגם על כך יש עשרות רבות של תיאורים.
השימוש בשמן אפרסמון היה נסחר ומקובל גם בבתי מרקחת אירופאיים עד המאה ה-18.
ברשימת סממני הקטורת המובאת אצל חז"ל, לא מוזכר במפורש הנטף, ובמקומו בא הצרי, אשר לדברי רבן שמעון בן גמליאל "אינו אלא שרף [הנוטף] מעצי הקטף".
הצרי מזוהה במדרש בראשית רבה כ"בלסם-קטף": " 'קחו מזמרת הארץ בכליכם' - רבי יהושע דסכנין בשם רבי לוי: דברים שהן מזמרין בעולם, חלזון, חמר קטף, ומור, איגורי, ומעט צרי, בלסם קטף, מעט דבש".
המילים 'בלסם קטף' הם דברי פרשנות למילה צרי שבפסוק, וכך גם בתרגומים הקדומים (כגון תרגום השבעים) לאזכוריו במקרא; וכך מתגבש הזיהוי נטף=צרי=קטף=בלסם.
הבלסם הלוא הוא הבושם הידוע במקורות הקדומים בשם "שמן האפרסמון" המייחד את ארץ ישראל.
גם רב סעדיה גאון והרמב"ם זיהו את ה"נטף" ואת ה"צרי" עם עוד בלסאן, כאשר המונח "עוד" משמעותו מקל או ענף - דהיינו, בלסם העץ.
בספר מלכים כתוב על מלכת שבא: .
לדעת החוקרים יהודה פליקס וזהר עמר, המושג כבֹּשֶׂם הַהוּא מתייחס לאפרסמון, הוא הבושם המשובח.
הם מציינים לתרגום אונקלוס את המילה 'נטף' בשם "בוסמין", ולדעתם אין זה בושם סתם כשם כללי, אלא כינוי ספציפי לשמן האפרסמון, הבלסם-בשאם-בושם.
זאת ניתן ללמוד גם מדברי יוסף בן מתתיהו, שמציין כי ישנה מסורת שהבלסם הובא על ידי מלכת שבא מחצי האי ערב - שאכן ידוע עד היום כמקום שבו גדל הבלסם.
הבשם, לפי פרשנות זו גדל באופן טבעי גם בעין גדי, כנזכר במגילת שיר השירים.
הבלסם מוזכר כבושם של ארץ ישראל על ידי יוסף בן מתתיהו, הכותב שמרקוס אנטוניוס העניק לאהובתו קלאופטרה את מטעי הבַּלְסָמוֹן (βάλσαμον, כך במקור ביוונית של הספר קדמוניות היהודים) של בקעת יריחו.
התרגום של הקטע לעברית על ידי אברהם שליט הוא "הארץ הזאת מגדלת את הצרי, היקר ביותר מן (הצמחים המצויים) שם והגדל רק במקומות ההם".
תרגומו של שליט נסמך כנראה על תרגום השבעים, שתרגם כך את המילה 'צרי'.
האזכור הרחב ביותר לאפרסמון, בשמו זה, מובא בתלמוד, אך מן המקורות התלמודיים לא ניתן לעמוד על הזיהוי הוודאי של הצמח.
בתלמוד אנו עומדים על תכונותיו: ריח נודף ביותר, ריח מפעפע כארס, פרי של בית מלכות אך גם מסוכן, במצב נוזלי, עקב היותו דליק.
על אנשי סדום נאמר בתלמוד הבבלי , כלומר ריחו העז של האפרסמון איפשר לגנבים לזהות היכן הניחו בעלי הממון את ממונם.
על התנהגותן של בנות ציון, אשר הביאה לחורבן בית המקדש נכתב במדרש: .
על החשיבות שייחסו השליטים לגידול האפרסמון מעידה הברייתא במסכת שבת.
נאמר בפירוש לספר מלכים, כי לאחר חורבן הבית הראשון החליט נְבוּזַרְאֲדָן כי על כך אומרת הברייתא: .
האפרסמון של בית רבי יהודה הנשיא הועמד בדרגה אחת עם האפרסמון של בית הקיסרות הרומית וכך כתוב: .
במסכת שבת מובא מעשה באישה שהתקשטה בשמן האפרסמון והדליקה נר שבת ואחזה בה האש ונשרפה: "ההיא חמתא דהות סניאה לה לכלתה אמרה לה זיל איקשיט במשחא דאפרסמא אזלא איקשיט כי אתת אמרה לה זיל איתלי שרגא אזלא אתלא שרגא אינפח בה נורא ואכלתה" (תרגום: (מעשה ב-)אותה חמות, ששנאה את כלתה.
אמרה לה (החמות לכלה): לכי והתקשטי בשמן האפרסמון.
כשבאה, אמרה לה: לכי והדליקי את הנר.
אחזה בה האש ושרפה אותה.)
התייחסות עקיפה לתעשיית הבושם שמרכזה האפרסמון, מצא החוקר זאב ארליך במסכת יומא.
התלמוד מתייחס לריחה הטוב של הקטורת, שהתפשט באורח נסי עד כדי עברי הירדן: .
לדעתו מתייחס התלמוד למעשה לריחה של תעשיית הבושם שהתפזר בבקעת הירדן כולה ואף על מורדות הגלעד מזרחה, עם כיוון הרוח, והעניק לה משמעות ערכית-רוחנית, כאילו מקורה בקטורת מבית המקדש.
ממקורות התנאים אנו למדים כי ל"הקטף" יש קדושת שביעית - החכמים טענו כי "שקטפו זהו פריו".
הכוונה הייתה שאם גידולו של העץ הוא במטרה להפיק את השרף, הרי חלים עליו דיני שביעית.
בתקופת המשנה גידול האפרסמון הוא מונופול של המדינה ולא התעוררה שאלה של קדושת שביעית.
בתוספתא שביעית, פרק ה' הלכה י"ב, מופיע עדות, כנראה מבן משפחה שעסקה בגידול האפרסמון: "העיד יהודה בן ישעיה הבסם לפני ר' עקיבא משום ר' טרפון, שיש לקטף שביעית.
האמוראים קבלו את דעתו אך הרמב"ם פסק למעשה כי אין ההלכה כר' שמעון.
אשר ל"שמן עָרֵב", דהיינו שמן ריחני שבו הומסו בשמים, כמו נטף האפרסמון.
מותר להשתמש בשמן שנעשה בערב שביעית ל"סיכה", בתנאי שנרכז מאדם שאינו חשוד שערבב אותו עם שמן מתוצרת שביעית.
איסור ערלה ונטע רבעי כרוכים זה בזה, כך קובע הרמב"ם: "כל שהוא חייב בערלה יש לו רבעי וכל שפטור מן הערלה אינו חייב ברבעי, שנאמר שלש שנים יהיה לכם ערלים לא יאכל ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש הילולים לד'" (הל' מע"ש פ"י ה"א) האפרסמון אינו חייב בערלה.
העץ אינו מוגדר כעץ פרי למאכל האדם - ענפיו והשרף הנמצא בעצתו, יהיו פטורים מערלה וכנראה גם השרף בפריו, שהרי במקרה של האפרסמון הפרי הוא הטפל.
לדעה כי האפרסמון הוא עץ סרק שותף גם הרמב"ם.
העץ והשרף - הנטף - אינם חייבים בתרומות ומעשרות, שכן רק מאכל אדם חייב במעשרות.
אבל אם נמהל בושם האפרסמון בשמן הראוי לאכילה, כמו "שמן ערב", יהיה חייב בתרומות ומעשרות, שנאמר בתלמוד ירושלמי: "ושמן ערב בית שמאי מחייבין ובית הלל פוטרין".
רק את שמן הפילייטון או "שמן הנרד" חז"ל פטרו מתרומות וממעשר היות שהוא הובא מחו"ל.
הם לא עשו כן לגבי האפרסמון שהוא סמלה של ארץ ישראל.
מכאן גם הברכה על האפרסמון "בורא שמן ארצנו".
עם זאת, שמן האפרסמון יהיה חייב בתרומות ומעשרות למרות שאין הוא מיועד לאכילת אדם.
החיוב הוא מדרבנן, מחשש שמא עירב בו שמן שחייב במעשר.
שמן מעין זה עלול להיות פסול לאכילה, שהרי הוא כולל מרכיב של הקטורת.
אבל ההנחה היא שמשום שהוא יקר, ישתמשו רק בכמות מיזערית שאינה פוסלת אותו ממאכל.
על הנוהג לערב שמן אפרסמון בשמן אחר יעידו הקנקנים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ועליהם נמצאה הכתובת "בלסנה" או "בלזמה" - שמותיו היוונים של האפרסמון.
במדרש תנחומא לפרשת נח מוזכר "חבית של אפרסמון" - המונח מתאים יותר לשמן מהול מאשר לנטף טהור הנמכר בפכיות קטנטנות.
את שמן האפרסמון ניתן לנצל כנטף, כ"מוגמר" וכבושם שהופק מעצתו.
לכך יש השלכה לגבי דיני ברכות הריח:
בתלמוד בבלי נאמר: "אמר רב חסדא אמר זעירי: "כל המוגמרות מברכין עליהן בורא עצי בשמים, חוץ ממושק שמן חיה הוא שמברכין עליו בורא מיני בשמים.
מיתיבי: אין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון של בית רבי ועל אפרסמון של בית קיסר ועל ההדס שבכל מקום.
תיובתא אמר ליה רב חסדא לרב יצחק האי משחא דאפרסמון מאי מברכין עלויה א"ל הכי אמר רב יהודה בורא שמן ארצנו א"ל בר מיניה דר' יהודה דחביבא ליה ארץ ישראל לכולי עלמא מאי א"ל הכי אמר רבי יוחנן בורא שמן ערב".
הדיון הראשון הוא על ה"מוגמר" הוא שריפת ענפים לקטורת - מוצר שכיח עליו מברכים: "בורא מיני בשמים".
הדיון השני הוא על הנטף הנוזלי היוצא מהעץ, וריחו נודף גם בלי תהליך הפקה מיוחד - מכונה ביוונית "אופו-בלסמום" - מיץ האפרסמון.
בשל ייחודה נקבע לה ברכה מיוחדת: "בורא שמן ארצנו" .
עם זאת, כאשר נלווים לבושם מרכיבים נוספים, מברכים: "בורא מיני בשמים", לפי הרמב"ם: .
מכאן, ששמן אפרסמון, אפילו הומס בשמן, כל עוד הוא דומיננטי בריחו, לא משנה הטכניקה והתנאים שבהם הוא נרקם, ברכתו תהיה תמיד "בורא שמן ערב".
חוקר הצמחים תאופרסטוס (371 לפנה"ס - 286 לפנה"ס) כתב: "אומרים כי השרף נאסף על ידי חריצת הקליפה בחתיכות ברזל מאונקלות בעונה החמה (של השנה)".
בשיטה זו הכמות שניתן לאסוף היא קטנה, ריח הבושם עז מאוד ולמעשה מערבבים אותו עם סממנים שונים.
לכן, ההנחה היא שנעשה שימוש בענפים של העץ, שגם הם ריחניים ונמכרים במחיר גבוה.
בחיבורו של תאופרסטוס "מחקר על הצמחים" נמצא התיאור הראשון וגם המפורט ביותר של הבלסם של ארץ יהודה המופיע בספרות היוונית:
אומרים כי ישנם רק שני גנים בהם הוא גדל...
העץ הוא גבוה כמו עץ רימון גדול והוא מרובה ענפים; יש לו עלה כמו זה של פיגם, אבל צבעו חיוור; והוא ירוק עד; הפרי הוא כמו זה של האלה בגודלו, צורתו וצבעו, וגם זה מאוד ריחני, אפילו יותר מהשרף ...
אומרים שהבלסם אינו גדל בר בשום מקום.
מהגן הגדול יותר מפיקים כשנים עשר לוג, מהגן השני רק שניים...
נראה כי הבלסם הוא בעל ריח יוצא דופן".
תאופרסטוס הזכיר את "הבלסם הסורי" במקומות נוספים בחיבורו.
"עמק סוריה" הוא בקעת הירדן, מאחר שזהו המקום היחיד במרחב הגאוגרפי המכונה בתקופתו "סוריה", בו הבלסם גדל.
האדריכל הרומאי ויטרוביוס מזכיר את הבשמים אשר בקני הסוף ובכל הצמחים, ואת העצים בעלי הניחוח הנמצאים בסוריה, וניתן להניח שהוא מתכוון לבלסם של יהודה.
הגאוגרף ההיסטוריון והפילוסוף היווני סְטְרָאבּוֹן (63/64 לפנה"ס לערך - 24 לספירה לערך) מתאר את גידול האפרסמון באזור בקעת יריחו בשני גנים: גן הבלסם וגן המלך.
הוא מתאר גם את בקעת יריחו: "בכל מקום זורמים מים, היא מלאה בתי מגורים.
כאן נמצאים הארמון ומטעי האפרסמון, שהיא שיח בעל טעם רב.
התושבים עושים חריצים בסלע ותופסים את הנוזל היוצא מהם בכלים.
פומפיוס טרוגוס, ההיסטוריון הרומאי מתקופת אוגוסטוס, מספר שעושרה של האומה היהודית גדל על ידי ההכנסה מהבלסם, שמופק רק בארץ יהודה, בעמק יריחו (Aricus), בו יש חורש יוצא דופן בפוריותו ומשובץ בחורשות של עצי דקל ובלסם.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו כתב בספרו מלחמות היהודים עם הרומאים: "אורך עמק יריחו הוא שבעים ריס ורוחבו עשרים ריס.
והוא מגדל פרדסים נחמדים וצפופים...
ושם נמצא עץ הקטף (עץ צרי; במקור βάλσαμον, בלסמון), היקר בכל פרי הארץ ההיא".
הרופא והבוטניקאי דיוסקורידס (המחצית השנייה של המאה ה-1) סיפר על הבלסם "הגדל רק ביהודה בעמק מסוים" (De Materia Medica, I, 19:1).
המשורר הרומי סטאטיוס מזכיר בסילוויי שלו את "העסיסים של פלשתינה", וככל הנראה מתייחס אל האופובלסם של יריחו, שכנראה היה בין החומרים השונים ששימשו לשריפת גופה.
במקום אחר הוא שוב מתייחס אל האופובלסם בדבריו על "תמציות פלשתינאיות ועבריות".
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (117-56 לספירה) כותב בתיאורו הגאוגרפי של ארץ יהודה: "יבולה דומה ליבולנו, ומלבד זה אפרסמון בה...האפרסמון אינו אלא שיח.
כשתופח ענף מענפיו, פתיחתו בשבר-אבן או בחרס; אך אם בברזל יינקב, מצטמקים עורקיו; ללשדו נזקקים הרופאים".
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (127-46 לספירה) מציין שבין הטריטוריות שהעניק מרקוס אנטוניוס לאהובתו קלאופטרה מלכת מצרים, היה גם "אותו אזור של ארץ יהודה שבו גדל הצרי", כלומר את סביבות יריחו.
הרופא היווני גלנוס (המאה ה-2 לספירה) מזכיר באחד מחיבוריו את הבלסם של "פלשתינה-סוריה".
הוא מדגיש כי הבלסם הטוב ביותר "הוא היהודי" ומציין שלבלסם שנקרא 'הסורי' יש "שם נוסף על שם המקום בו הוא גדל בכמות הגדולה ביותר והוא היפה ביותר, כי הוא נקרא 'העין-גדיי', בהיותו עולה על זה הגדל במקומות אחרים בפלשתינה".
גלנוס הוא הסופר הפגאני היחיד שמקשר באופן מפורש את הבלסם לעין גדי.
הנואם היווני אייליוס אריסטידס (המאה ה-2) מזכיר את עסיס הבלסם הגדל ב"פלשתינה-סוריה" ובמספר נאומים מציין שהשתמש בו למטרות רפואיות.
המשורר היווני אופיאנוס מזכיר בחיבורו "קינגטיקה" את "הבושם של פלשתינה", שייתכן וקשור לבלסם המפורסם של ארץ יהודה.
סולינוס (המאה ה-3) טוען כי "יער הבלסם" היה מוגבל בגודלו, אולם מצב זה השתנה לאחר ניצחון הרומאים: "לאחר שהפכנו לאדוני יהודה, אלה גדלו כל כך, שכעת שטחים נרחבים של גבעות מרעיפים בלסם לתועלתנו.
יש להם גבעולים דומים לגפנים...
גריפה גורמת להם לפרוח, הם שמחים במים ואוהבים שגוזמים אותם.
עלים עקשניים מצלים עליהם תמיד.
עץ הגזע כאשר בא במגע עם ברזל מת מיד.
לכן הוא נחתך רק על ידי זכוכית או על ידי סכינים קטנות עשויות עצם, וזה רק בקליפת העץ במהלומה מיומנת, כאשר מיץ מתוק ביותר בטעמו מטפטף החוצה.
לאחר הדמעות, המחירים השניים בגובהם מושגים על ידי הפירות, השלישיים על ידי קליפת העץ, והאחרון הנכבד הוא העץ".
אוסביוס מקיסריה (275 – 339) כותב בחיבור שכותרתו "האונומסטיקון" או "על שמות מקומות בכתבי הקודש": "והיום עין גדי כפר גדול מאוד ליהודים, נמצא אצל ים המלח, משם האפרסמון".
בחיבור מולומדיקינה כירוניס מהמאה ה-4 נזכר ה"אופובלסם של יהודה" כבעל יתרונות הרפואיים.
ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן (23 -79 לספירה), ביצירתו "תולדות הטבע", מקדיש פרק לנושא.
הוא עוסק בעליונותו של הבלסם על כל הצמחים הארומטיים ומדגיש כי "הארץ היחידה לה הוענק צמח זה היא יהודה".
הוא מציין שהצמח גדל בעבר רק בשתי אחוזות מלכותיות, ושבתקופת המרד הגדול היהודים ביקשו לכלות את זעמם בשיחים.
לטענתו, נערכו קרבות עזים על הגנת השיח, ורק ההגנה של החיילים הרומאים מנעה את השמדתם.
פליניוס כותב שהפרי הובל בתהלוכות הניצחון של אספסיאנוס וטיטוס וזאת לאחר שפומפיוס הנהיג את התקדים שבתהלוכות ניצחון יישאו חוטֶרי עצים שגדלים בארצות שנכבשו.
פליניוס מתייחס אל הבלסם כאל שבוי מלחמה, ש"מעלה מס יחד עם האומה לו הוא שייך", וכותב כי בחלוף חמש שנים מכיבוש ארץ יהודה (בשנת 70 לספירה), הכניסו הזמורות והמוהל המופק מהן 800,000 ססטרציות לאוצר רומא.
פליניוס טוען כי הבלסם "שונה לגמרי בטבעו מהתיאורים שניתנו לו על ידי סופרים רומאים וזרים, בהיותו דומה יותר לגפן היין מאשר להדס".
העץ פורה רק במולדתו, אך הנְצָרים גדלים גם בארצות אחרות.
הם מפיקים פרות לאחר שלוש שנים.
לעלים יש מראה דהוי יְרוק-עַד.
בזמנו השיח מגיע לגובה נמוך יותר מאשר היה מקובל בעבר, היות שהשימוש בענפיו ועליו נעשה אינטנסיבי יותר.
מעץ האפרסמון מפיקים את המוצרים הבאים: העלים - eutheriston - הזול ביותר, אחריו - ענפים קטנים ומחוספסים - ה-trachy, בעל ריח משופר, והמשובחים ביותר אלו הם: eumeces, הנגזרים מהעץ עצמו.
לתוצרת הבושם יש רמות מחירים: האדום הוא המשובח, אחריו - הלבן, והירוק-השחור הוא הנחות מכולם.
גרעיני הפרי דומים לגרעיני הגפן, אדמדמים.
בפרק מובא תיאור מפורט ביותר של הכנת השרף.
כמו כן הערכה כלכלית שלו.
כמות משמן זה, השוה לחצי ליטר של ימינו, מחירה 300 דינר, סכום עתק באותם ימים, ויכולה להגיע אפילו עד ל–1,000 דינרים, מחיר הכפול ממשקל מתכת הכסף.
עקב ערכו הכלכלי הגבוה של הפרי, פליניוס מתאר שיטות שבעזרתן נהגו יצרני שמנים מחבלי ארץ כמו פטרה להציג את תוצרתם בתור שמן האפרסמון המקורי, אך הדבר לא עלה בידם.
במפת מידבא מופיעים בשלושה מקומות איורים של צמח בעל עלים תלתניים בסביבות יריחו (אחד מהם ראו לעיל).
צמחים אלה מזוהים עם האפרסמון הן בשל הדמיון לצמח הפיגם (Ruta) שבו הוא תואר במקורות הקלאסיים, והן בשל מיקומם: מצפון לעיר (ממזרח ליישוב ארכלאיס), ושניים במזרח בעבר הירדן באזור של רמתא.
כך מקבל גבול התפוצה הצפוני המופיע בתלמוד הבבלי משמעות ברורה יותר: "מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא" - כלומר, רוב מטעי האפרסמון, לפחות בתקופה הביזנטית, היו כנראה דווקא בעבר הירדן.
באזור יריחו, לפי מפה מידבא, ניתן למקם את מטעי האפרסמון בתחום אחוזת ארכלאיס (כנראה חרבת אלביודאת), שקיבלה את מימיה מאמת מים שהגיעה מעין אלעוג'ה.
באתר זה נחשפו שרידים מראשית המאה הראשונה לפנה"ס ועד לשלהי התקופה הביזנטית, ובהם מבנה מונומנטלי הבנוי אבני גזית ושהתנשא לגובה רב מעל סביבתו.
נראה שאל מקום זה מתייחס הציור של מגדל ועליו סולם המופיע במפת מידבא מזרחית ליישוב ארכילאיס, ובניהם איור הצמח, כלומר, מדובר כנראה במגדל שמירה שצפה על מטעי האפרסמון שהיו במקום.
מפת מידבא גם מותחת רף תחתון למועד האחרון שבו גידלו את האפרסמון בארץ ישראל.
לדעת רוב החוקרים מפה זו מתוארכת למחצית המאה ה-6, ולפי הצעה אחרת – למחצית השנייה של המאה ה-7, לאחר הכיבוש הערבי.
יש בכך לאשש את האפשרות שגידולו נמשך באזור עד בית אומיה עד המאה ה-8.
בעינות צוקים ליד קומראן העלו ממצאי החפירות הארכאולוגיות כי במקום עסקו כנראה בגידולו של צמח האפרסמון ובהפקת שמן ובושם ממנו, ונמצא שמן שהחוקרים סבורים כי אולי הוא שמן האפרסמון.
האתר מכונה "חוות האפרסמון" והוא נחפר בידי יזהר הירשפלד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מזהים בחווה שני מתקנים להפקת האפרסמון: בריכת השריה גדולה ובור איסוף.
בבריכת ההשריה, שהוזנה במימי המעיינות, הונחו הגזם של שיח האפרסמון (הענפים, העלים, הקליפה והזרעים).
האבנים גדולות שנמצאו באתר מעידות כי הגזם רוסק באמצעותן.
התמצית המזוקקת זרמה על ידי תעלה אל בור האיסוף, שם היא נאספה בקנקני חרס והועברה למתקן הבישול, שהיה אולי בקומראן.
לתיאוריה זו עלתה התנגדות של ברושי, כיוון שהקרקע בקומראן היא מליחה מדי לגידול צמחים שאינם תמר .
באפריל 1988, פרופ' ונדל ג'ונס (Vendyl Jones), ממכון Vendyl Jones Research Institutes, אשר מימן את החפירות באתר, מצא פכית חרס קטנה ובה נוזל שמנוני ובלתי מזוהה.
היא נבחנה במעבדות המחלקה לתרופות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והועלתה ההשערה כי הוא אולי שמן האפרסמון.
בעשור השני של המאה ה-21, החלו לגדל בחוות האפרסמון אשר בצפון ים המלח, עצי לבונה שמהם מפיקים שרף איכותי.
בשנת 2018 הביאו החקלאים לחווה, כוורת דבורים שהונחה בין העצים הפורחים וכך הפיקו דבש נדיר ואיכותי.
עדות לשימוש בבלסם-העץ התגלתה במצדה.
בתוך קובץ פפירוסים, במחנה הלגיון הרומי העשירי, בשתי פיסות שונות נכתבה המילה Xylobalsamo, הוא "בלסם-העץ" אשר היה בשימוש הצבא הרומי לצרכים רפואיים ולקטורת.
במצדה עצמה נמצאו אוסטרקונים, חרסים נושאי כתובת.
על אחד מהם כתוב השם "קטפי".
נבחנת ההשערה כי יש קשר בין השם לבין ה"קטף" שהוא משמות שמן האפרסמון.
במקביל נמצאו כתובות עבריות : "דבלה" "דבלה כתושה יפה" "גרוגרת".
חוץ מהממצא הארכאולוגי, לדעת זהר עמר ישנן ראיות היסטוריות שקושרות את כל "מיתוס מצדה" לגידול האפרסמון באזור.
בתל גורן, הסמוך לעין גדי הנמצאת כ-30 ק"מ צפונה לעין בוקק.
בשכבה המתוארכת לבין השנים 630 – 582 לפנה"ס נמצאו, בין השאר, תנורים, צנצנות וחפצים שונים ממתכת ועצם, שנקשרו לייצור בושם, כנראה בשליטה מלכותית בתקופה בה ממלכת יהודה הייתה ממלכת חסות אשורית .
בעין בוקק התגלה ונחפר מבנה בשנים 1968–1970 שהשכבה המרכזית בו (שכבה II) פורשה על ידי החופרים כבושמייה (בית חרושת לבשמים).
במקום נמצאו מתקני תעשייה שקשורים לתעשיית הבשמים, ואזור חקלאי שפורש שמקום גידול הצמח
על כלל הזיהויים מתעוררת שאלה כבדה, והיא שבעוד שסממנים אלה היו ידועים כגדלים בעיקר בארץ ישראל (הצרי בגלעד, הבושם בעין גדי), ואילו הבלסם גדל היום רק באזור חצי האי ערב.
ככל הנראה שאלה זו היא שהניעה את יוסף בן מתתיהו לייחס למלכת שבא את הבאת הבלסם לארץ; אלא שהדבר אינו מתיישב עם אזכור הצרי (לכאורה הבלסם) הבא מן הגלעד כבר בספר בראשית: "וְהִנֵּה אֹרְחַת יִשְׁמְעֵאלִים בָּאָה מִגִּלְעָד, וּגְמַלֵּיהֶם נֹשְׂאִים נְכֹאת וּצְרִי וָלֹט, הוֹלְכִים, לְהוֹרִיד מִצְרָיְמָה".
לדעת זהר עמר אין כנראה זהות בין "צרי הגלעד" שהובא מהרי הגלעד הגבוהים והקרירים לצרי (=אפרסמון) הגדל באזור בקע הירדן החם.
הבוטנאי מיכאל זהרי סבור שאין להוציא מכלל אפשרות כי הצמח גדל בר גם באזורים המוזכרים, וממנו טופחו מיני תרבות.
המקורות מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית מגדירים את אזור גידולו של האפרסמון ("בלסם") בבקעת דרום ים המלח, מצוער בדרום, דרך עין גדי ועד יריחו בצפון.
מקורות אחרים מציינים שהוא גדל רק בחבל ארץ יהודה, כמו למשל פליניוס: 'אין מכל הבשמים מי שידמה לאפרסמון (balsamum).
הארץ היחידה שלה הוענק צמח זה היא יהודה'.
לדברי ד"ר עמר, "נראה שחבל ארץ יהודה שאליו הם מתכוונים הוא 'עמק יהודה', הכולל בתקופת המשנה את האזור 'מעין גדי ועד יריחו'".
על התחום שבו גדל האפרסמון ניתן ללמוד גם מדרשתו של רב יוסף (בסוף המאה ה-3): "ומדלות הארץ השאיר נבוזרדאן רב טבחים לכורמים וליוגבים" – "כורמים...
אלו מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא".
רמתא שכנה סמוך לתל אלרמה, שבקצה נחל חשבון (חסבן), כשישה קילומטר ממזרח לירדן, וכעשרה קילומטר דרומית לתל נימרין.
שתי עיירות אלה נכללו בתקופת המשנה באזור הגאוגרפי של עמק עבר הירדן (תוספתא, שביעית, ז, יא).
למעשה רמתא הייתה ממוקמת ממול ליריחו.
התחום הגאוגרפי המוגדר "מעין גדי ועד רמתא", מופיע גם בנוסח מעט שונה: "מעין גדי ועד יריחו", כתחום הכולל את 'עמק יהודה'.
הזיקה בין יריחו לרמתא מופיעה בתרגום יונתן על הפסוק: "והיא יושבת תחת תמר דבורה בין הרמה ובין בית אל בהר אפרים"' – "ולה דקלין ביריחו, פרדסין ברמתא", וייתכן שהכוונה היא לגני האפרסמון.
בשם 'פרדס' כינה גם סטראבון את גן הבלסם ביריחו (Balsamon paradeios).
בחפירות הארכאולוגיות בבית הכנסת העתיק בעין גדי התגלתה כתובת העשויה לשפוך אור על טיבם של מגדלי עץ האפרסמון.
הכתובת מוצגת היום במוזיאון רוקפלר.
בסיומה מתוארים כללי התנהגות בקהילת עין גדי.
פרופ' שאול ליברמן במאמר בתרביץ, מנסה לבחון את טיבו של קטע זה בכתובת, הקשר האפשרי בין חלקיה והסיבה לכתיבתה בבית הכנסת.
לכתובת זו אין מקבילות בתוכנן של כתובות בבתי כנסת אחרים.
העניין תמוה לאור העובדה שכותב הכתובת היה מוכן לכלול בה קללה נמרצת, בארמית:
כל מי כל מי שיגרום למחלוקת בין אדם לחברו, ועל מי שיספר לשון הרע על חברו לגויים, על מי שגונב חפצו של חברו ועל מי שמגלה לגויים את "סוד הכפר", עליו התבססה כלכלת המקום, והיה מוצר ייצוא חשוב - תחול עליו הקללה הבאה
"סוד הכפר", אליבא דליברמן, הוא סוד גידול עץ האפרסמון, טיפולו והתקנת שמנו; כך על פי מסכת תמיד, אשר לפיה היה הכהן מקבל הוראות מדויקות איך להקטיר את הקטורת ו"מעולם לא שנה אדם בה".
לפי הספרות העתיקה, היו דרושות לשם כך מומחיות ואומנות שנמסרו במשפחות אומנים, מדור לדור.
אין פלא שהאומנים היו מקללים את חבריהם כדי שלא יגלו את סוד הכפר לגויים.
אך היות שכרמי האפרסמון והתעשייה היו נכסי הקיסר והיהודים היו אריסים, יש להניח כי נציגי השלטון סיפקו להם כלים שונים כדי לשפר את הטיפול ולהגביר את התפוקה.
וכאן באה ההזהרה מפני גנבת החפצים, שהרי החפצים של המלכות, ולעיתים עולה על הדעת להשתמש בחפצים של אחרים, שהרי כולם שייכים לקיסר.
בנימין מזר כותב באותו נושא: סודות הייצור היו נשמרים בקרב הגילדות של מגדלי בשמים ורקחים שהיו בדרך כלל מאוגדים על בסיס משפחתי והיוו מעמד כלכלי סגור.
אפרת בוימולד (נולדה ב-15 במרץ 1980 בתל אביב) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
אפרת בוימולד נולדה וגדלה בתל אביב לרות ויגאל בוימולד.
בשנת 1989, בגיל 9, שיחקה לראשונה בהצגה "חנה'לה ושמלת השבת".
את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל ובלהקת חיל החינוך.
בסוף שנות ה-90 שחקה בוימולד כשחקנית אורחת בסדרה "משפחה וחצי".
בשנת 2002 שיחקה בקומדיה הטלוויזיונית של דני סירקין, "שתי דקות מפארדיס".
בשנת 2003 השתתפה בטלנובלה של ערוץ 3 "משחק החיים" ועל תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס מסך הזהב.
בחנוכה אותה שנה שיחקה במחזמר "ספיד וגלגלי הקסם", והחלה לדגמן עבור חברת האופנה mums.
ב-2004 החלה לככב בסדרת הדרמה היומית "השיר שלנו" של חברת יס לצד אליענה בקייר, נינט טייב ורן דנקר.
בשתי העונות הראשונות של הסדרה היא גילמה את דמותה של נועה שחר / בת שבע אטיאס, היריבה הגדולה של נינט.
באותה שנה השתתפה בסדרת המערכונים "אפידורל".
על תפקידה שם הייתה מועמדת לפרס השחקנית הקומית מטעם האקדמיה הישראלית לטלוויזיה וב"מסך הזהב".
באותה שנה השתתפה במחזמר "פיטר פן" בתפקיד טינקרבל לצד עופר שכטר.
ב-2005 השתתפה בפסטיגל "גיבורי על" שם גילמה את שמש והופיעה עם השיר שאותו כתבה "שמש הלילה".
בשנת 2006 החלה לשחק בהצגות "מקווה" ו"יומנים" בתיאטרון בית ליסין.
בעונה השלישית של "השיר שלנו" היא הופיעה מספר פעמים ככוכבת אורחת.
שיחקה באחד מפרקי הסדרה "הפיג'מות" בתפקיד רונית מגה-סטאר.
לקראת סוף אותה שנה החלה בוימולד לככב בסדרה "לא הבטחתי לך" (של יס).
בשנת 2008 היא הופיעה בסדרת הדרמה היומית "דני הוליווד" בתפקיד עמליה שטראוס ובנוסף בסדרה "רביעיית רן" בתפקיד אלונה הדר, שתיהן של yes.
בשנה זו היא השתתפה בפסטיבל תיאטרונטו בהצגת היחיד "יהודי, זקן בלונדינית".
בתיאטרון הבימה שיחקה בהצגות "החותנת" ו"שעה יפה ליוגה".
היא גם חיברה את השיר "תרצי בי" שהיה הסינגל הראשון באלבום שנשא את שמו של שלומי שבת, כמו כן כיכבה גם בוידאו קליפ שיצא לשיר.
בשנת 2009 היא הופיעה בתיאטרון חיפה, בהצגה "פיגמליון" בתפקיד לייזה דוליטל, באותה שנה השתתפה בתוכנית "אפס בהתנהגות".
בשנת 2010 כיכבה בסרט "פובידיליה", סרט הקולנוע הראשון שלה, לצד עפר שכטר, וכן שיחקה באחד מפרקי הסדרה "החברים של נאור" בתפקיד חברה של דדי.
באותה השנה השתתפה בוימולד בסרט "כלבת".
ב-2011 בוימולד שיחקה בקומדיה "שחק אותה סם" של וודי אלן.
ההצגה הפכה לשלאגר הגדול ביותר בתולדותיו של תיאטרון באר שבע והגיעה ל-260 הצגות בשנה הראשונה להופעתה (נכון לפברואר 2012).
היא זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2010. באותה שנה, כתבה את השיר "תרצי בי" של שלומי שבת.
בשנת 2012 חזרה בוימולד לגלם את נועה שחר בטלנובלה "תנוחי", ובסרטו של דובר קוסאשווילי "רווקה פלוס".
באותה שנה היא השתתפה בתוכנית "הכל שפיט" בערוץ הראשון, בסדרה "פרודים" של רשת, ובבית לסין בהצגה "המוגבלים", על תפקידה שם הייתה מועמדת לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
החל מיוני 2019 משחקת בהצגה "עבדאללה שוורץ" של רמי ורד בתיאטרון בית ליסין לצד של אבי קושניר וענת וקסמן.
בשנת 2021 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מה שבע".
בשנת 2022 גילמה את הדמות מילה בתוכנית "כראמל" המשודרת בערוץ כאן חינוכית.
בנוסף, גם בתה של בוימולד, מעיין אייזנברג, שיחקה בסדרה את מילה בילדותה.
בנוסף באותה שנה בוימולד גם שיחקה בסרט "עקרה".
החל משנת 2023, משחקת בהצגה "טריאז" מאת מאיה ערד יסעור לצד של יונה אליאן וקובי פרג'.
בשנת 2024 החלה לשחק בסדרה הקומית של חנן סביון וגיא עמיר "באש ובמים" שהופקה עבור נטפליקס.
ב 2025 עובדה הסדרה לסרט.
ב 2024 שיחקה בסדרה "ספין" של HOT בתפקיד בטי שריג.
בוימולד הייתה בעבר בת זוגו של יהודה לוי.
במאי 2009 נישאה לאיש העסקים עופר אייזנברג.
בספטמבר אותה שנה ילדה את בתה הבכורה.
שנהפרויקטתפקידהערות2010פובידיליהדניאלהכלבתרונה2012רווקה פלוסכרמלה2022עקרהתפקיד משני2025באש ובמיםתפקיד משני
שנהפרויקטתפקידתיאטרוןהערות2003ספיד וגלגלי הקסם2004פיטר פןטינקרבל2005פסטיגל גיבורי עלשמש2006מקווהתיאטרון בית ליסיןיומנים2008יהודי, זקן בלונדיניתפסטיבל תיאטרונטוהצגת יחידהחותנתתיאטרון הבימהשעה יפה ליוגה2009פיגמליוןתיאטרון חיפה2011שחק אותה, סםתיאטרון באר שבעתפקיד ראשי2015המוגבליםתיאטרון בית ליסין2019עבדאללה שוורץ2023טריאז
אפרת פז (נולדה ב-10 באוגוסט 1962) היא מתרגמת, עורכת ומוציאה לאור ישראלית.
בילדותה התגוררה לסירוגין בארצות הברית ובישראל, עקב עבודתו של אביה, פרופ' עזריה פז מהטכניון.
בשנת 1988 סיימה אפרת את לימודיה לתואר ראשון בספרות אנגלית ולימודים כלליים באוניברסיטת ת"א.
בשנת 1998 סיימה לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת ת"א, עם התמחות בשיווק ומנהל בינלאומי.
אפרת מתגוררת עם משפחתה באזור השרון.
את הידע בשפות ובניהול ניתבה אפרת לשתי קריירות מקבילות – הראשונה, תרגום והוצאה לאור של ספרות מקצועית, והשנייה, כתיבה של תכנים קנייניים ושיווקיים בעברית ובאנגלית, המתאפיינת בהתאמות תרבותיות לקהלי יעד, יכולת הנובעת מהיכרותה את התרבות האמריקנית והאנגלו-סקסית מחד, ואת הישראלית מאידך.
בשנת 2001, לאחר כמה שנים כשכירה בהוצאת "מטר", הקימה עם שותפה את הוצאת הספרים "טורקיז" במסגרת שיתוף פעולה עם הוצאת "אחיאסף".
הוצאת "טורקיז" התמחתה בספרי Vanity Publishing והוציאה לאור עשרות ספרים מסוגות שונות במשך כשנתיים, כשהמפורסם שבהם היה רב-המכר "הנה מה טופו ומה טעים" מאת טובה משולם.
בשנת 2003 נסגרה ההוצאה ואפרת עברה למתן שירותים שונים להוצאות ספרים.
שימשה במשך שנים רבות עורכת תחום ניהול בהוצאת אופוס, וסיפקה להוצאות ספרים שירותי איתור, עריכה ותרגום של כותרים שהפכו מובילים בתחום זה בארץ.
לאחר מכן הייתה שותפה במשך יותר מעשור במותג Family-Care מבית אמציה הוצאת ספרים, שם עסקה בהוצאה לאור של ספרות מקצועית בעולמות הטיפול, ובארגון כנסים מקצועיים בנושאים אלו.
רוב הספרים שאפרת פז ערכה (או כתבה עבור אנשי מקצוע), תרגמה והוציאה לאור הם ספרי עיון מקצועיים בתחומים שנעים על הסקאלה שבין ספרות ניהול ושיווק, דרך העצמה והתפתחות עצמית, ועד עולמות הפסיכולוגיה והטיפול הרגשי.
עם זאת, היא מתרגמת, עורכת ומוציאה לאור גם ספרים ממגוון רחב של סוגות אחרות, כגון ספרי ילדים, פילוסופיה, הגות, ספרות יפה, דיאטה, סיפורי חיים ועוד.
בנוסף, היא עוסקת גם בתרגום ובכתיבת שירה.
בין הספרים שתרגמה, ערכה, כתבה והוציאה לאור
מארק ג'וינר, ההצעה שאי אפשר לסרב לה (אופוס)
סת גודין, פרה סגולה (אופוס)
סת גודין, להנהיג את השבט (אופוס)
סת גודין, ציר האופן (אופוס)
הארי ג' פרנקפורט, על "בולשיט" (אופוס)
נופרת מרגליות, מקרוב, ספר שירה (פסיק)
אפרת פז ומונה אריאל, קלפי ירח מכושף (פסיק וסטודיו מונארט), ערכת קלפים לפיתוח חשיבה יצירתית
אפרת לביא (נולדה ב-18 בספטמבר 1950) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית, זוכת פרס כינור דוד.
נודעה בעיקר כאשר גילמה מספר תפקידים בסרטי הקולנוע הישראלים של שנות ה-70 של המאה ה-20, בדרך כלל בתפקיד אהובת ליבו הצנועה והמופנמת של אחד מן הגיבורים.
לביא נולדה בחדרה למשפחה בת שתי בנות.
בגיל הרך עברה עם משפחתה לתל אביב.
אמה עבדה כמזכירה, ואביה ניהל מטעם "אגד" את סוכנות ג'נרל מוטורס בישראל.
בילדותה התגוררה גם בברזיל ובניו יורק, שם שהה אביה בשליחות.
למדה מחול אצל מיה ארבטובה.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בעירוני ה'.
לביא היא בעלת תואר ראשון באמנות התיאטרון וספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בריפוי במחול ממכללת האנטר, ניו יורק.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז יחד עם ניצה שאול, שלמה בראבא ושלומית אהרון.
זמן קצר לאחר שחרורה מהצבא, הופיעה בתיאטרון גודיק במחזמר שנכתב לפי הסרט "הדירה".
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויסה לשירות מילואים והופיעה עם אמנים אחרים בפני החיילים בסיני.
לאחר המלחמה השתתפה בהפקה הבינלאומית "קורצ'ק והילדים", בבימויו של אלכסנדר פורד ובכיכובו של ליאו גאן.
בשנת 1971 התפרסמה עם הצלחת הסרט "כץ וקרסו", בבימויו של מנחם גולן, בו שיחקה בתפקיד ראשי לצד יהודה ברקן.
בשנת 1973 שיחקה בסרט " קזבלן" לצידו של יהורם גאון.
בשנת 1975 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מיכאל שלי" לצידו של עודד קוטלר.
ב-1975 הופיעה בתיאטרון הבימה בהצגה "על קלות דעת וצביעות" שביים עמרי ניצן.
בשנת 1977 זכתה במלגה מטעם קרן שרת ויצאה לניו יורק ללימודי משחק.
היא שהתה שם חמש שנים ולמדה אצל אוטה האגן וסטלה אדלר.
בעת שהותה בניו יורק הכירה את מי שיהפוך לבעלה, רופא במקצועו.
בשנת 1982 נולד בנה והמשפחה עברה ללוס אנג'לס.
בתחילת שנות ה-90 אימצו לביא ובעלה בת.
בשנת 1985 השתתפה בסרטו הראשון של עודד קוטלר כבמאי, "רומן בהמשכים", לצד חיים טופול.
בשנת 2008 גילמה את פולה בן-גוריון בסרט הטלוויזיה "אלטלנה" בבימויו של אלי כהן.
בשנת 2012 הופיעה בתיאטרון אנסמבל הרצליה במחזה "פימה" בבימויה של נולה צ'לטון, לצידו של דובל'ה גליקמן, עיבוד לספרו של עמוס עוז "המצב השלישי".
באותה שנה גם שיחקה בסרט "ד"ר פומרנץ", סרטו האחרון של אסי דיין.
ב-2014 זכתה לחשיפה רבה כשהופיעה בפרסומת של כי"ל בתפקיד סבתא.
לביא העלתה בלוס אנג'לס במסגרת הפקה עצמאית, את הצגת היחיד "היא לא הייתה כאן", מאת דן וולמן והשחקנית בלנקה מצנר.
בעשור השלישי של המאה ה-21 מתגוררת עם בעלה בלוס אנג'לס ומלמדת יוגה.
שנת היציאה לאקרנים שם הסרט התפקיד / הערות 1971 כץ וקרסו גילמה את נעמי, אהובת לבו של אוסי (יהודה ברקן) 1973 קזבלן שיחקה בתפקיד רחל, אהובת לבו של קזבלן (יהורם גאון) 1975 מיכאל שלי סרטו של דן וולמן; שיחקה בתפקיד הראשי (חנה גונן).
על הופעה זו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
1976 רק היום גילמה את אהובתו של ששון (זאב רווח) 1980 מחבואים סרטו של דן וולמן; מתאר את תקופת המנדט הבריטי 1985 רומן בהמשכים הדרה, אשתו השנייה של אפי (חיים טופול) 1986 צעירים חסרי מנוח תפקיד אורח.
1988 תל אביב לוס אנג'לס בתפקיד אורח - מארחת ומלצרית במסעדה יהודית בלוס אנג'לס.
1995 הנשיא מאוהב סרט אמריקאי של רוב ריינר 2008 אלטלנה סרטו התקופתי של אלי כהן.
בתפקיד אורח - בדמותה של פולה בן-גוריון.
2012 ד"ר פומרנץ סרטו של אסי דיין.
2015 קמטי צחוק סרטו של פיני עדן.
אפרת דור (נולדה ב-6 בינואר 1983) היא שחקנית ישראלית.
דור נולדה בבאר שבע, וגדלה ביישוב השכן עומר, כאחות לשלושה אחים בנים.
סבתה היא ניצולת שואה מפולין.
בנעוריה למדה במגמת התיאטרון בבית הספר התיכון "אשל הנשיא".
בשנת 2001 למדה בבית הספר המפורסם לאומנויות הבמה "לי סטרסברג" שבניו יורק ובשנת 2003 החלה את לימודיה בבית הספר לאמנויות הבמה "בית-צבי".
בשנים 2006–2009 גילמה דור דמויות משנה במספר סדרות טלוויזיה: "אולי הפעם", "החיים זה לא הכול" (בתפקיד דיילת), "מסודרים" ו"מעורב ירושלמי", והשתתפה בתפקידי אורח בסדרות רבות כדוגמת "החברים של נאור".
בשנת 2010, פרצה דור למודעות כשגילמה את שיר אמבר, בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה היומית "עספור".
היא המשיכה בתפקיד זה גם בעונתה השנייה של הסדרה, ב-2011.
ב-2011 גם גילמה חוקרת מז"פ בשם לירון בעונה השנייה של הסדרה "תמרות עשן", כחלק מהקאסט הקבוע של העונה.
באותה שנה, כיכבה דור לצדו של עמוס תמם בסדרת המשטרה "אחת אפס אפס" בתפקיד השוטרת אלכסנדרה יודאיוב.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2012. היא חזרה וגילמה תפקיד זה גם בעונה השנייה של הסדרה, בשנת 2014.
ב-2014 גילמה גם את דמותה של אלינור בדרמה "בתולות", ששודרה בהוט 3.
בשנת 2016, שיחקה בעונה השלישית של "החממה", בתור אירנה – עוזרתו של זאב (שרון אלכסנדר), הנבל הראשי של הסדרה.
בשנת 2017 דור הצטרפה לקאסט הגרסה האמריקאית של הסדרה "החממה", שנקראת "אקדמיית החממה" והופקה עבור נטפליקס, שם גילמה את העיתונאית מישל וולאס (דמות שאותה גילמה בגרסה הישראלית השחקנית מגי אזרזר).
בשנת 2019 החלה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "כנופיית המאיה", סדרת הספין אוף של "ילדי האנרכיה", בתור אנה ליינרס.
באותה השנה הצטרפה לעונה השלישית של הסדרה "סניקי פיט" בפריים וידאו.
בפברואר 2020, הצטרפה לצוות שחקני סדרת גיבורי העל "הפלאש" בתפקיד קבוע של גאונת המדע אווה מקולך.
בשנת 2011 גילמה דור את ג'סיקה בסרט הקולנוע "פובידיליה" בבימויים של האחים יואב ודורון פז.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "בננות" בבימויו של איתן פוקס.
בשנת 2015 הצטלמה אפרת דור לסרט הוליוודי ראשון, "אשתו של שומר גן החיות" (שיצא לאקרנים במרץ 2017), שם כיכבה לצד השחקנית ג'סיקה צ'סטיין.
בשנת 2017 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "ואז היא הגיעה", לצד חן אמסלם ומיכאל אלוני.
באותה השנה שיחקה בסרט הצרפתי-בלגי "Holy Lands" עם ג'ונתן ריס מאיירס וטום הולנדר.
בשנת 2019 השתתפה בסרטו של אלון גור אריה "המוסד", בתפקיד סוכנת ה-CIA לינדה האריס.
הייתה נשואה לבמאי מושיק מימון, ולהם בת ובן.
משנת 2018 הם התגוררו בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בדצמבר 2020 דווח כי השניים נפרדו.
סוכניה של אפרת לא אישרו את הפרטים והשחקנית הכחישה את השמועות.
במרץ 2023 הזוג רשמית התגרש.
החל משנת 2024 מנהלת מערכת יחסים זוגית עם השחקן גל אמיתי.
platycarpa) הוא מין של עץ פרי גלעיני ממשפחת הוורדיים, המשתייך לסוג פרוּנוּס.
מקור הפרי בסין, שם הוא מצוין בסיפורי עם שונים.
למערב הגיע הפרי לראשונה בשנת 1871, לארצות הברית.
בישראל הזן הושבח על ידי פירות בן דור מיסוד המעלה וקיבל את שמו בשל צורתו הפחוסה.
תהליך המחקר והפיתוח ארך כ-20 שנה, ובתוכנית ההשבחה של הפרי הושם דגש בעיקר על טעמו.
בתהליך הפיתוח נעשתה התאמה לטעמם של הצרכנים במדינות השונות.
כך למשל, הצרכן באנגליה מעדיף זנים מיציים (מילטינג) ואילו בישראל ובמדינות המזרח מועדפים זנים קשיחים יותר.
אפרקסיה (באנגלית Apraxia) היא לקות מוטורית המתבטאת בהפרעה בתכנון התנועתי במוח.
מקור ההפרעה הוא בנזק מוחי, ספציפית בקליפת המוח, המשבש את התכנון וההוצאה לפועל של פעולות מוטוריות וגורם לחוסר יכולת לארגן תנועות מדויקות.
רמת הפגיעה תלויה ברמת הנזק המוחי.
אפרקסיה המופיעה באופן מתון נקראת דיספרקסיה.
אפרקסיה יכולה להופיע בילדות (אפרקסיה וורבלית התפתחותית) והגורם לכך אינו ידוע או מאוחר יותר בחיים באופן נרכש (אפרקסיה נרכשת) עקב פגיעה מוחית, שבץ, דמנציה, מחלת אלצהיימר, גידול מוחי או מחלות ניווניות.
מקור המונח מן היוונית: ἀ- א-, שפירושה "חַסַר-" והמילה πρᾶξις פראקסיס - "תכנון", כלומר 'היעדר-תכנון'.
האפרקסיה מסווגת לקטגוריות לפי איברי הגוף או היכולות שנפגעו:
Limb-kinetic apraxia - חוסר יכולת להשתמש בגפיים (אצבעות, ידיים או רגליים) בקואורדינציה מדויקת.
Ideomotor apraxia (אפרקסיה אידיומוטורית) - אי יכולת לעקוב אחר פקודות קוליות או לחקות תנועות של אחרים או לעקוב אחר הצעות לתנועה.
Conceptual apraxia - בדומה לאפרקסיה אידיומוטורית, אי יכולת להשתמש בגפיים בקואורדינציה מדויקת, ובנוסף אי יכולת לבצע מטלות רב-שלביות.
Ideational apraxia - אי יכולת לתכנן תנועות מסוימות (כגון רצף הפעולות הדרוש להתלבשות או לרחצה).
Buccofacial apraxia (אפרקסיה בוקו-פציאלית) - אי יכולת להניע את הפנים והשפתיים לפי פקודה.
Constructional apraxia - אי יכולת להעתיק, לשרטט או לבנות דיאגרמות פשוטות.
Oculomotor apraxia - קושי להניע את העיניים לפי פקודה.
Verbal apraxia (אפרקסיה ורבלית, נקראת גם אפרקסיה מילולית או אפרקסיה של הדיבור) - אי יכולת לתכנן בצורה נאותה את רצפי הצלילים הנדרשים כדי להפיק מילה תקינה ושלמה.
בשל בעיות אלו עלולות להיווצר החלפות אותיות במילים הנאמרות על ידי בעל הלקות, לדוגמה, אמירת "תבת תלום", במקום "שבת שלום".
בעיות דיבור אלו עשויות להביא לתסכול רב אצל המדבר שיודע מה הוא רוצה לומר ומבין כי לא מצליח לבצע זאת באופן מובן.
אֶפְרָת מוזכרת במקרא כאשת כלב בן חצרון, משבט יהודה.
חצרון היה בנו של פרץ, בנם של יהודה ותמר.
מסופר עליה שילדה את חור, סבו של בצלאל בן אורי בן חור, בונה המשכן.
המפרשים חלוקים בשאלה האם "יריעות" הייתה בתו של כלב או אשתו.
ממילא, לא ברור אם אפרת הייתה אשתו השנייה או השלישית.
מאחר שחצרון, חמיה של אפרת, מופיע ברשימת משפחת יעקב היורדת למצרים, ואילו כלב בנו אינו מופיע בה, מסתבר שאפרת נולדה במצרים ומתה שם.
לדעת אהרן דמסקי תחום ישיבת המשפחות המתייחסות אליה מכונה במקרא "אפרת" או אפרתה.
מדרשי חז"ל זיהו את כלב בן חצרון עם כלב בן יפונה, אחד המרגלים שבאו ממדבר סיני לתור את ארץ ישראל, ואת אפרת זיהו עם מרים הנביאה, אחותם של משה ואהרן.
כמו כן זיהו את חור, בנה של אפרת, עם חור המוזכר כשופט במדבר סיני.
על רקע זה הסבירו המדרשים את השם "אפרת" במובן של פרייה ורבייה, שמיוחסים במדרש לפועלה של מרים בארץ מצרים כאחת מהמיילדות העבריות שהמשיכו ליילד למרות גזרת פרעה וכן כמי שנלחמה באופן ציבורי על המשך הילודה למרות הגזרות.(שמות רבה, שם).
רבי אברהם אבן עזרא שלל את הזיהויים הללו, והצביע על קשיים כרונולוגיים שונים בהם.
באשר לזיהוי של כלב בן חצרון עם כלב בן יפונה הוא כותב כי "על דרך הפשט כלב בן יפונה איננו כלב בן חצרון בראיות גמורות".
על פי הסבר אחר, "אפרתי" הוא תואר כבוד, והשם "אפרת" מבטא את היותה בת למשפחה מיוחסת.
בעקבות ההסבר המדרשי לשם "אפרת" קרויה בשם זה עמותת אפרת - אגודה לעידוד הילודה בעם היהודי - עמותה ישראלית הפועלת לשכנע נשים יהודיות שלא לבצע הפלה מלאכותית.
בדומה קיים מכון פוע"ה - מכון לפוריות ורפואה על פי ההלכה אף הוא על שם מרים שכונתה ע"פ המדרש בשם המיילדת פועה.
אפרת מישורי (נולדה ב-5 במאי 1964) היא משוררת, דוקטור לספרות, מסאית, אמנית מיצג וקולנוענית ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לשנת 2002 פרס עמיחי לשנת 2017 ופרס לנדאו לשנת 2018.
אפרת מישורי נולדה בטבריה, והיא בתו של הבלשן יצחק צַדְקה ושל המורה וחוקרת שירת ימי הביניים רינה צַדקה.
בשנות ה-90 כתבה מסות ומאמרי ביקורת על שירה ואמנות פלסטית, שהתפרסמו בין השאר במקומון "העיר", בכתבי העת "סטודיו" ו"עכשיו" ובמוספי התרבות של "מעריב" ו"הארץ"
היא למדה באוניברסיטת תל אביב וקיבלה תואר ד"ר לספרות בשנת 2006, עבור עבודת הדוקטורט "תל אביב - מציאות או המצאה", המשלבת בין פסיכואנליזה וספרות, עוסקת בייצוג מקום בשירה כאובייקט מעבר של המשורר ומתמקדת בתל אביב של אבות ישורון כמקרה מבחן; על העבודה זכתה בפרס דב סדן.
בשנת 1989 נישאה לאמן הישראלי יעקב מישורי ולהם בן.
הפרסום הראשון של מישורי היה ספר הילדים "ספר החלומות", שראה אור בשנת 1988 (בשם אפרת צדקה) ואותו גם איירה בעצמה.
ספר שיריה הראשון, שראה אור ב-1994 בהוצאה עצמית במהדורה מוגבלת, זכה בפרס קרן רון אדלר לספר ביכורים והוגדר בידי המבקר מנחם בן כ"אחד המעשים השיריים החשובים שנעשו אצלנו בשנים האחרונות".
מאז פרסמה מישורי עוד שמונה ספרי שירה, חמישה מהם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואחד, בהוצאת אבן חושן, שלווה ביצירות פלסטיות מאת בעלה, האמן יעקב מישורי.
על יצירתה הוענק לה פרס היצירה לסופרים ומשוררים (בשמו הבלתי רשמי 'פרס ראש הממשלה) ב-2002. שירתה ומסותיה נדפסו בעיתונות היומית ובכתבי עת רבים, בהם עכשיו, הו!, מעין, שבו, דחק ועוד.
בשנת 2004 זכה הסיפור הקצר פרי עטה "ידיעת היבשת" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
בשנת 2017 זכתה בפרס עמיחי על ספרה "Thinkerbell סיפור בהמשכים של משוררת בהפסקות" ופרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד פרסום היצירה על יצירתה "אישה נשואה ושירים בודדים" שיצאה לאור בספר ב-2019.
שירתה של מישורי מתאפיינת ברגישות למיקום המילים על הדף, לארגונן ולצורתן, וכן להפקה ולעיצוב ספריה; ברשימה על ספרה הראשון ציינה המשוררת מאיה בז'רנו שהוא "מופק ומעוצב אחרת מכל ספר שירה שנראה באחרונה" ו"מזכיר מבנה אוטונומי אישי".
מאפיינים אלה מופיעים גם בספרים מאוחרים, למשל בפואמה "הבוהמה הביתית", שבה "השורות הבודדות מופיעות על הדפים כאילו היו מוקרנות על קיר, בקצב קבוע, במעין וידאו־ארט מדיטטיבי".
בכתיבתה המינימליסטית בולטים משחקי מילים ואתגרים חידתיים ואינטלקטואליים לצד טקסטים קלילים ונגישים, העושים שימוש רב בחזרתיות.
בסגנונה ניכרות השפעות מגוונות: שירתה המוקדמת הוגדרה בין השאר כ'ניאו אוואנגארד' ומבקרים זיהו ביצירותיה השפעות של פוטוריזם, דאדא ושירת הייקו, וכן של המשוררים חזי לסקלי ואהרן שבתאי (ספרה של מישורי "הבוהמה הביתית" הוא מחווה מוצהרת ל'פואמה הביתית' של שבתאי).
ב-1996 הפיקה מישורי את מופע היחיד "אני הדוגמנית של השירה", שהתבסס על שיריה ונמנה עם מופעי הספוקן וורד הראשונים בישראל.
במופע שולבו גם אלמנטים של וידאו ארט ותנועה, והוא תואר בעיתונות כראשוני וחדשני, והושווה לסגנון הראפ.
מישורי לימדה כתיבה ופרפורמנס בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, הנחתה סדנאות כתיבה באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות והשתתפה בתוכנית 'סופר אורח' במסגרת משרד החינוך ובפרויקט סל תרבות של מפעל הפיס.
כמו כן ערכה מספר ספרי שירה, בהם "המשרד לסיפורי הציבור" (כרמל, 2008) מאת גלעד מאירי ו"פרפר פרלין" (ספרא, 2013) מאת לורן מילק, ומכהנת כחברת מערכת בכתב העת ננופואטיקה.
בשנת 2011 ייסדה את הסלון הספרותי "תיאטרון הטקסט הנודד", שבמסגרתו היא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומקיימת מפגשים חודשיים עם יוצרות ומרצות.
מישורי הקימה, בשיתוף עם עתון 77, סדרת שירה עצמאית בשם "אש קטנה 77" - 'מעבדה לליווי ולפיתוח שירת א-נשים'.
בשנת 2014 הקימה מישורי, בשיתוף עם דנה גולדברג, את חברת ההפקות Gypsycam, המוקדשת לקולנוע ניסיוני ועצמאי.
במסגרת החברה הופקו עד כה מספר סרטים קצרים שיצרו גולדברג ומישורי.
השתיים היו במערכת יחסים זוגית ונפרדו.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "מות המשוררת", שביימה ביחד עם גולדברג.
השתיים גם כתבו במשותף את התסריט לסרט, שבו מופיעות בתפקידים הראשיים יבגניה דודינה וסמירה סרייה.
2018 - זוכת פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו לשירה.
מישורי היא חברת מערכת בהוצאת הספרים "ברחש".
נשיכות של דגים קטנים (רעננה: אבן חושן, תש"ס 1999), בשיתוף דימויים של יעקב מישורי, בעיצובה