tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך מונטגומרי דוחה את האטימולוגיה הזו: הוא מעיר שהמילה היוונית עבור "פשוטי עם" אכן הושאלה בספרות חז"ל אבל צורתה "דימוס" ולא "דמאי".
האטימולוגיות האחרות שהוצעו למילה "דמאי" מקשרות בין "דמאי" לבין ספק.
ב המילה "דמאי" נדרשת בצורה הבאה: "דמאי, דמי תקין דמי לא תקין", דהיינו שמא תיקן, שמא לא תיקן.
לוי מתרגם "דמי" כאן "אפשר לחשוב" (denkbar), ויסטרוב "ישנה שמועה" (talk), כלומר ספק תיקנו, ספק לא תיקנו.
הרמב"ם הציע שדמאי הוא קיצור של השאלה "דא מאי" (זו מה), המבטאת בארמית את הספק הקיים במעמדה של התבואה.
אך, כפי שהעיר זאב בן-חיים, המילה "מאי" אינה קיימת, לא בעברית ולא בארמית של ארץ ישראל.
גם חנוך ילון הציע אטימולוגיה ארמית.
לדעתו, דמאי הוא מלשון דמא או דמה, שפירושם "שמא" בארמית נוצרית ובארמית שומרונית.
מספר חוקרים, בעקבות הערוך, הציעו אטימולוגיה שמית: לדעתם, שורש המילה דמאי הוא ד-מ-י, ומשקלו כשל פנאי.
בן-חיים מסביר: "מתחילת ברייתו היה דמאי כללי והביע את רעיון הספק...
רק במרוצת הימים, נתייחד לדבר של קדושה, ועל ידי כך נתבטל בהדרגה, שימושו לחולין".
הרב שלמה עדני מפרש ששורש המילים "דמאי" ו"מדומע" הוא ט-מ-ע (ט' מתחלפת ב-ד' ו-ע' ב-א'), ומלשון טמיעה, ערבוב, ובלבול.
דמבוביצה (ברומנית: Dâmboviţa) הוא נהר הנובע מהרי פגראש, ברומניה.
הנהר זורם דרך בירת רומניה, בוקרשט ונשפך לתוך הארג'ש ליד העיירה בודשט.
נהר דמבוביצה הוא חלק מאגן הניקוז של הדנובה.
אורך הנהר 237 קילומטרים, חלק ממהלך הנהר עובר דרך המחוז הנושא את שמו, מחוז דמבוביצה.
דמדומי האלים הוא שמה של האופרה הרביעית ביצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג".
טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", אגדות גרמניות פאגאניות ומיתולוגיה נורדית.
האופרה נקראה במקור "Siegfrieds Tod" (מותו של זיגפריד).
האופרה "דמדומי האלים" הושלמה על ידי וגנר ב-1874, והצגת הבכורה נערכה ב-1876 בביירוית, גרמניה.
כתב היד של היצירה שמור במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית.
האגן, אחיו למחצה - באס
אלבריך, ניבלונג, אביו - באס-באריטון
ווגלינדה, בת הריין - סופרן
וולגונדה, בת הריין - סופרן
פלוסהילדה, בת הריין - מצו-סופרן
העלילה היא עלילת המשך לאופרה "זיגפריד".
שלוש הנורנות, בנותיה של ארדה אלת האדמה, מתאספות מחוץ לצוק הסלע של ברונהילדה.
הן אורגות את חבל הגורל ממנו הן קוראות את העבר, ההווה והעתיד.
הן מנבאות שוולהאלה עתידה לעלות באש ושהאלים עתידים ליפול.
החבל נקרע והן נעלמות בעודן מבכות את אובדן חוכמתן העתיקה.
על צוק הסלע ברונהילדה מתעוררת מתרדמתה.
היא וזיגפריד חיים יחדיו במערה.
זיגפריד יוצא לחפש הרפתקאות חדשות ומשאיר את הטבעת כפיקדון בידיה של ברונהילדה, המשאילה לו את מגינה ואת סוסה.
בארמונו של המלך גינתר על גדת הריין יושבים גוטרונה, אחותו, והאגן, אחיו החורג.
האגן הוא בנו של אלבריך הניבלונג.
הוא זומם להחזיר את הטבעת על ידי כך שיגרום לזיגפריד להתאהב בגוטרונה, כך שגינתר יוכל לחזר אחרי ברונהילדה ולשאתה לאישה.
זיגפריד מגיע ונהנה מהכנסת האורחים של המלך.
גוטרונה נותנת לזיגפריד ללגום משיקוי אהבה שרקח עבורו האגן, שיקוי הגורם לו להתאהב בה ולשכוח את אהבתו לברונהילדה.
בהשפעת השיקוי מציע זיגפריד לגינתר שיישא לאישה את ברונהילדה, ובתמורה יקבל הוא, זיגפריד, את אחות המלך.
זיגפריד משתמש בקסדת הקסם של אלבריך ועוטה על עצמו את דמותו של גינתר.
הוא מופיע לפני ברונהילדה הנפעמת מכך שגבר אחר הצליח לחדור את להבות האש
הקסומה שהצית ווטאן על צוק הסלע.
היא מתנגדת לחיזוריו ועונדת את הטבעת על אצבעה, אך זיגפריד מושך את הטבעת ממנה בכוח.
על גדות הריין יושבים האגן ואביו אלבריך, וזוממים להחזיר את הטבעת לרשותם.
עם עלות השחר מופיע זיגפריד, ומבשר להאגן כי ברונהילדה תהיה לגינתר לאישה.
הם הולכים להכין את חגיגות הנישואים יחד עם גוטרונה.
משמגיעים גינתר וכלתו, ברונהילדה הנדהמת כועסת על זיגפריד.
היא רואה את אהבתו לגוטרונה, ואת הטבעת שעל אצבעו, ומבינה שרומתה ונבגדה.
היא נוזפת בקול בזיגפריד, שעדיין שרוי תחת השפעת השיקוי, ואינו מסוגל להסביר את פשר הדברים.
הוא נוטל משם את גוטרונה, בהשאירו את גינתר, ברונהילדה והאגן לבדם.
גינתר רותח מזעם, וחש אף הוא כי רומה על ידי זיגפריד.
האגן מציע להם להרוג את זיגפריד, וברונהילדה, המחפשת נקמה, מספרת להם על נקודת התורפה של זיגפריד: זיגפריד לעולם אינו מפנה את עורפו ונסוג, ולכן רק גבו אינו מוגן מפציעה.
הם מחליטים לערוך מסע ציד שבו ינסו להורגו.
ביער שעל גדות הריין, זיגפריד נח לאחר מסע הציד.
בנות הריין מפצירות בו להחזיר להן את הטבעת, אך לשווא.
(אריה: "ביבשה ובמים למדתי את דרכי הנשים").
הבנות מבשרות לזיגפריד על מותו הקרב.
הוא מצטרף שוב להאגן וגינתר, המשקים אותו שיקוי קסמים.
הפעם זהו שיקוי שמחזיר לזיגפריד את זכרונותיו.
הוא מספר להם על ברונהילדה, אותה העיר משנתה על הצוק כשנשק על פיה.
גופתו של זיגפריד מובאת לארמון המלך ללוויה.
גינתר מאשים את האגן במותו של זיגפריד, וזה בתגובה מודה ברצח ותובע לעצמו את הטבעת.
גינתר מתנגד, האגן נאבק בו והורג גם אותו.
משמנסה האגן להסיר את הטבעת מאצבעו של זיגפריד המת, מורמת ידו של הגיבור באופן מאיים, והאגן נסוג.
ברונהילדה, באבלה על אהובה המת, מצווה להקים מדורה על גדת הנהר, כדי לשרוף את גופתו.
היא שולחת עורבים כשליחים ללוגה אל האש, ומבקשת שיעלה באש את ולהאלה - משכנות האלים.
ברונהילדה מסירה את הטבעת מאצבעו של זיגפריד, וגופתו נשרפת על המוקד.
ברונהילדה דוהרת עם סוסה וקופצת היישר אל תוך הלהבות.
הנהר עולה על גדותיו ומכבה את האש.
בנות הריין ממהרות וחוטפות את הטבעת מתוך האפר.
האגן, שאורב לטבעת, מזנק בעקבותיהן וטובע בנהר.
ברקע נראית ולהאלה, משכן האלים, כשהיא עולה בלהבות, ובתוכה האלים, הממתינים לקצם בשלווה.
זה לא נגמר עד שהגברת השמנה שרה
המערכה השלישית והאחרונה של האופרה מסתיימת בשירתה של הוולקירית ברונהילדה המשוררת על סוף העולם.
למרות שנראה כאילו האופרה הארוכה מגיעה אל סופה, היא ממשיכה עוד עשרים דקות תמימות בשירתה של ברונהילדה.
רק כשסיימה השחקנית, אישה שמנה האוחזת חנית בידה, את שירתה - בא העולם אל קיצו והאופרה מסתיימת.
בעקבות כך השתרש באנגלית הביטוי "זֶה לֹא נִגְמָר עַד שֶׁהַגְּבֶרֶת הַשְּׁמֵנָה שָׁרָה" (במקור: "It ain't over till the fat lady sings").
המשפט משמש לתיאור הסבלנות הנדרשת באירועים גדולים טרם הקביעה כי המצב הוא סופי או בלתי הפיך.
עם השנים הביטוי חדר גם לעברית.
דמביסה מויו (Dambisa Moyo, נולדה ב־2 בפברואר 1969) היא כלכלנית וסופרת ילידת זמביה אשר זכתה לפרסום בעקבות יציאת ספרה "Dead Aid: Why Aid is Not Working and How There is a Better Way For Africa" העוסק בהשפעה השלילית של חלק מהסיוע המערבי למדינות אפריקה.
דמביסה נולדה וגדלה בלוסקה שבזמביה, היא בעלת דוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד ותואר שני במינהל ציבורי ופיתוח גלובלי מבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1993 ו-1995 עבדה כיועצת של הבנק העולמי והחל משנת 2001 ככלכלנית בתחום כלכלת-מקרו גלובלית בקבוצת גולדמן זקס עד שנת 2008. היא כותבת לעיתים קרובות טורים כלכליים בעיתונים הכלכליים האקונומיסט וה-Financial Times.
הספר הגיע לרשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס ומשך ביקורת מצד ארגוני סיוע כגון "אחד" מיסודו של הזמר בונו.
הארגון פתח במערכה כנגד הספר, כאשר לטענת הארגון הספר קורא להפסקה מוחלטת של הסיוע לאפריקה.
דמביסה מבקרת בספר כמו גם בראיונות שונים את "תרבות המפורסמים" אשר מתערבים לטענתה בניהול אפריקה ומהווים למעשה תחליף לממשלות המקומיות.
הספר זכה בין היתר לתמיכתם של נשיאי סנגל ורואנדה ועורר דיון רב בסוגיה.
דֶּמְבִּיצַה (בפולנית: Dębica; ביידיש: דעמביץ) היא עיר בפולין (גליציה המערבית) ובה 46,693 תושבים (לפי המפקד מ-2 ביוני 2008).
העיר שוכנת בדרום-מזרח פולין, כ-100 ק"מ מזרחית לקרקוב, ומשמשת כבירת מחוז דמביצה.
המקום מוזכר לראשונה בתעודה מ-1326 כמקום מושב הדיאקון.
בשנת 1358 העניק קז'ימייז' השלישי, מלך פולין רישיון לבעלי האדמה להקים במקום עיר לפי זכויות מגדבורג ולהפעיל בה יום-שוק (סממן מובהק של עיר).
העיר התפתחה בהיותה על דרך המסחר קרקוב-לבוב.
בשנת 1655 כמעט נחרבה על ידי צבא שוודיה שפלש לפולין.
ב-1660 פרצה בה שרפה גדולה שכילתה אותה כמעט.
בעקבות השרפה הוקמה "העיר החדשה" מדרום לגרעין ההיסטורי שכונה מאז "העיר הישנה", ליד כנסיית ברברה הקדושה שבתעודות מלפי תאריך זה מצוינת כשוכנת "extra oppidi" (מחוץ לעיר).
עד חלוקת פולין ידעה דמביצה פריחה ושגשוג והוקמו בה גילדות רבות.
ב-1772 חולקה פולין ודמביצה נכללה בשטח גליציה שבשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
מצבה החל להתדרדר ואוכלוסייתה קטנה.
העיירה סבלה ממכת שריפות, שיטפונות ומגפות כולרה שהכו באזור מדי כמה שנים, בעיקר בשנים 1830, 1847 ו-1854. פריחה מחודשת החלה בשנת 1856 עם הקמת תחנת רכבת בעיר אשר חיברה אותה לקו קרקוב-ז'שוב שהיה חלק מאחד הקווים המרכזיים של האימפריה: קו וינה-למברג.
ב-1907 נוסדה בעיר גימנסיה וב-1914 הוכרזה מחדש כעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי האימפריה הרוסית, היא נכבשה מחדש על ידי כוחות אוסטריה ב-1915, אך לא לפני שהחיילים הרוסים ביצעו בה מעשי רצח ואונס רבים, רובם במסגרת פוגרום בקהילה היהודית במקום.
העיר נכבשה שנית על ידי הרוסים ב-1918 ועברה מיד ליד מספר פעמים, במהלכם נזרע בה הרס רב.
משנת 1918 השתייכה העיר לפולין.
בין שתי מלחמות העולם זכתה העיר לפריחה כלכלית, בהיותה במרכזו של אזור תעשייתי מתפתח.
הוקמו בה מספר מפעלים וב-1936 נפתח בה מפעל צמיגים מרכזי גדול בשם "סטומיל" (Stomil).
העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בימיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה (8 בספטמבר 1939).
כ-1,600 יהודיה ועוד כמספר הזה מיהודי כפרי הסביבה רוכזו בגטו דמביצה שהוקם ב-1 בינואר 1942. כ-300 מהם נורו אל בורות הריגה ביער ווליצ'ה הסמוך, חלק אחר הובל להשמדה במחנה ההשמדה בלזץ ב-21 ביולי 1942 והנותרים הובלו להשמדה באושוויץ עם חיסול הגטו באפריל 1943.
בגבעות ובעיירות שסביב העיירה פעלו כוחות ארמייה קריובה, בפברואר 1944 הם ניסו לבצע פעולת חבלה ברכבת סמוך לעיר, בה נסע הנס פרנק, פושע מלחמה נאצי.
בתגובה רצחו הגרמנים 50 אזרחים פולנים של העיירה.
ב-23 באוגוסט 1944 נסוגו הגרמנים מהעיר והצבא האדום נכנס אליה.
לאחר המלחמה הייתה העיר לבירת מחוז ועיר תעשייתית עתירת בתי חרושת.
מפעל הצמיגים הוא אחד המעסיקים הגדולים באזור עד היום והוא שייך לתאגיד גודייר.
עדות ראשונה לישיבת קבע של יהודים בעיר היא תעודה מ-1690 בדבר תקנות גילדת הקצבים המטילה הגבלות שונות על שחיטה כשרה.
בערך באותה עת היו בעיר שתי קהילות, האחת, ב"עיר העתיקה" שפרנסה היה לוי בן יצחק, והאחרת הגדולה יותר, ב"עיר החדשה" שפרנסה היה הרשל.
ב-1701 הוציאה ועידת הכנסייה בקרקוב צו המגביל את גודל הקהילה היהודית בעיר החדשה והוטלו מגבלות כגון איסור העסקת עוזרת בית גויה ואיסור מסחר ביום א'.
למרות זאת במהלך המאה ה-18 שגשגה הקהילה היהודית במקום וכללה גם יהודים שישבו בכפרי הסביבה.
הפיתוח התעשייתי של אמצע המאה ה-19 משך לעיר יהודים רבים והם היו מבין מקימי מפעלי התעשייה הזעירים הראשונים בעיר.
כן היו בשליטת היהודים, כחוכרים, טחנות קמח, בתי מלאכה ליי"ש ומבשלת בירה, בתי-חרושת לגפרורים, לסבון ולזכוכית.
בסוף המאה סיפקו יהודי העיר את צורכי יחידת חיל הפרשים שבסיסה ניצב בפאתי העיר.
היהודים עסקו בעיקר במסחר, חייטות ותעשייה זעירה.
הקהילה הקימה בעיר חברה קדישא, קופת גמ"ח, "הכנסת כלה" וחברת "ביקור חולים", רבניה השתייכו למשפחת הורוביץ (ידועים ר' שמואל ור' אלעזר שנפטר ב-1790).
בראשית המאה ה-19 נטתה הקהילה אל תנועת החסידות בראשותו של נפתלי צבי הורוביץ, שנכדו היה אדמו"ר המקום.
ב-1880 נמנו בעיר 2,385 יהודים שהיוו 73.2% מהאוכלוסייה העירונית והקנו לעיר אופי מובהק של שטעטל.
ב-1894 היה כבר חוג ציוני בעיר, ב-1904 הקים החוג ספרייה ואולם קריאה.
ב-1905 נפתח בעיר סניף של פועלי ציון וב-1911 סניף של צעירי ציון ו"פועל ציון יוגנד", תנועת הנוער של פועלי ציון.
הוקמו הסתדרויות ציוניות "שחר", לתלמידי בית המדרש ו"גאולה" לתלמידי הגימנסיה וארגוני נשים "דבורה" ו"חבצלת", אשר היו קשורים לארגונים דומים ברחבי גליציה.
בעקבות פוגרומי הרוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים מערבה.
ב-1918 הצליחו התארגנויות הגנה עצמית מטעם "הוועד הלאומי" בהנהגת ציוני העיירה לבלום התקפות נגד יהודים, תוך שהם מפעילים אנשי ז'נדרמריה נגד הבריונים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סייע רבות ארגון הג'וינט לשיקום יהודי המקום מבחינה כלכלית על ידי מימון מכונות תפירה, תמיכה בקופת הגמ"ח ופתיחת בנק יהודי ובית יתומים.
מבחינה ציונית הייתה העיירה תוססת בעשייה.
בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו ב-1922 היה רוב ציוני אך החסידים התערבו אצל השלטונות שביטלו את תוצאות הבחירות.
בראשית שנות השלושים יוצגו בה תנועות הציונים הכלליים, המזרחי, התאחדות, אגודת ישראל ותנועות הנוער השומר הצעיר, עקיבא, ובית"ר, גורדוניה והנוער הציוני.
שתי האחרונות גם ניהלו קיבוצי הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
בבחירות לקונגרס הציוני ב-1931 השתתפו 271 "שוקלי שקל" אשר התחלקו לפי המפתח המפלגתי הבא: 116 "ציונים כלליים", 65 "המזרחי", 63 "גוש ארץ-ישראל העובדת" ו- 27 "איחוד הציונים הרביוזיוניסטים".
ב-1910 הוקם בית ספר עברי, ב-1919 היה לחלק מרשת תרבות.
ליד בית הספר פעל גם גן ילדים שנתמך על ידי ויצו.
בניין בית הספר שימש את תנועות הנוער הציוניות והתקיימו בו גם פעילויות חברתיות ושיעורי עברית למבוגרים.
פעלו גם שתי אגודות ספורט, "חשמונאי" ו"בר כוכבא".
ב-1919 הקימה "אגודת ישראל" תלמוד תורה בו למדו ב-1923 306 תלמידים ב-8 כיתות עם 10 מלמדים.
וכן התקיימה ישיבה בשם "עץ חיים" בה למדו 83 אברכים בהדרכת 3 משגיחים.
ב-1932 הוקם בית ספר בית יעקב לבנות.
מיד עם פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר 1939 הופצצה העיר, וכמה מיהודיה ניסו להימלט מזרחה אל הקווים הרוסיים, אך ללא הצלחה מרובה ורק מעטים נמלטו לתוך ברית המועצות, אחרים ברחו לכפרי הסביבה.
ב-8 בספטמבר נכנסו הגרמנים לעיירה.
בנובמבר הוקם יודנראט ויהודים הוכרחו לעבוד בעבודות כפייה שונות.
במהלך 1940 התגברו ההתנכלויות והפיקוח על תנועת היהודים, והם נדרשו לענוד סרט לבן עם מגן דוד כחול או ירוק.
ביוני נחטפו לראשונה יהודים לעבודה בהקמת מחנה ריכוז פוסטקוב שהוקם בסמוך.
ב-1941 החל ריכוז יהודי העיר וסביבתה לשכונה המוזנחת ביותר בעיר שיועדה להיות גטו, תוך פינוי התושבים הפולנים והקמת צריפי עץ לקליטת כמות תושבים גדולה הרבה יותר מכפי שאפשר המקום.
ב-21 ביולי 1942 (ז' באב תש"ב) הוקף הגטו באנשי אס אס ובגטו נערכה אקציה במסגרתה רוכזו כל היהודים ונבדקו אישורי העבודה שלהם.
במקביל יצאו אנשי אס אס לחפש יהודים שהתחבאו במהלך הריכוז, כל מי שנתפס נרצח בבית העלמין של העיירה.
מתוך היהודים שרוכזו במהלך האקציה נשלחו 200 ליער ונורו אל בורות ירי.
כן נשלחו קבוצות גברים לעבודה במפעלי מטוסים בז'שוב ובמחנה פוסטקוב.
2,000 יהודים נוספים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר האקציה הוגדר הגטו כמחנה עבודה ו-600 יהודיו חשו ביטחון מסוים, יהודים ממקומות אחרים שילמו שוחד רב כדי להגיע לגטו ולעבוד במפעלי הרכבת, שנחשבו עבודה טובה יחסית.
אולם ב-14 בינואר 1943 (ח' בשבט תש"ג) נערכה אקציה נוספת בה הופרדו עובדי הרכבת ממשפחותיהם, שנשלחו אל מותם ביעד לא ידוע.
ב-1943 הובאו לגטו שרידי קהילות מהסביבה ושהו בו 1,600 איש.
נערכו אקציות נוספות, במסגרתן חוסל הגטו אט-אט.
באוגוסט 1943 יצא משלוח מן הגטו לסוביבור, ובאפריל 1944 (ערב פסח) שולחו אחרוני הנותרים למחנה ההשמדה אושוויץ.
שוטרי ה"באן פוליציי" (משטרת הרכבת), שהורכבה מפולנים ואוקראינים, נטלו חלק פעיל בטרור שהושלט בגטו, ובחיסולו.
הם גם ערכו חיפושים אחר יהודים שהצליחו להימלט.
חלק מיהודי העיירה הצליחו להימלט ולהסתתר ביערות שסביבה, וחלקם נקלטו בשורות הפרטיזנים, חלק קטן הוסתרו על ידי חסידי אומות העולם מתושביה הלא-יהודים של העיירה, בפרט ידוע חסיד אומות העולם ד"ר אלכסנדר מיקוליקוב.
בישראל פועל ארגון יוצאי דמביצה, והוא מקיים אזכרות בשיתוף יד ושם.
דַמָּאם היא בירת מחוז א-שרקייה במזרח ערב הסעודית.
העיר שוכנת על שפת המפרץ הפרסי באזור העשיר ביותר בנפט בעולם ומרוחקת כ-390 ק"מ צפון-מזרחית לבירה ריאד.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 מתגוררים בדמאם כ-1.386 מיליון בני אדם, ובכך היא העיר הגדולה ביותר במזרח ערב הסעודית והעיר החמישית בגודלה בממלכה כולה (אחרי ריאד, ג'דה, מכה ואל-מדינה).
במטרופולין שלה, הכולל גם את הערים ח'ובאר, ודהראן, התגוררו באותה עת כ-2.19 מיליון בני אדם.
משרת את העיר נמל התעופה הבין-לאומי המלך פהד, שדה התעופה הגדול בעולם מבחינת שטח (כ-780 קמ"ר).
המסוף נמצא כ-25 ק"מ מצפון מערב העיר והוא מחובר על ידי כביש בעל שמונה נתיבים.
נמל הים של דמאם, על שם המלך עבד אל-עזיז, הוא הנמל השני בגודלו בערב הסעודית.
הסביבה הייתה מיושבת לראשונה על ידי שבט ב.
כשערב הסעודית נוסדה בשנת 1932, היו במקום כמספר כפרים חקלאיים, שכעבור כחצי מאה הפכו למרכז תעשייה, מדע ומסחר שבו גרים למעלה ממיליון אנשים.
תמורה אדירה זו חלה בעקבות גילוי נפט בכמויות מסחריות ענקיות בשנות ה-30. גילוי זה הוביל להגירה אדירה ושלוש העיירות התאחדו באופן בלתי נמנע לעיר אחת, שפיתחה במהירות את מערכות הרפואה, התעשייה, הדיור, הבנייה והשירותים.
בין שנת 1950 לשנת 2000 העיר הייתה במקום העשירי בעולם באחוז צמיחת האוכלוסייה.
על מנת לפתח את התעשייה הכללית (ולאו דווקא נפט), הוקמו בעיר כ-124 מפעלים, אשר מייצרים מספר רב של מוצרים הנסחרים בסעודיה עצמה ובשאר העולם.
בעיר ממוקם מטה של Tamimi Group.
דמביה (בגעז: ደምብያ) הוא אזור היסטורי בצפון-מערבה של אתיופיה וכיום נפה במדינת אמהרה שגבולותיה אגם טאנה בדרום, נפת טקוסה בדרום-מערב, נפת צ'ילגה במערב, בנפת ארמצ'הו עלית בצפונה ובנפת גונדר רבתי במזרחה.
במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון וביתא ישראל ישבו בו מימי קדם.
האתיופים החלו לפלוש ולכבוש את האזור החל מן המאה ה-14 והחלו ליישב בו מתיישבים וכן לעודד פעולות מיסיון.
בתקופת הקיסר סרצה דנגל המחוז היה לאזור לחימה בין האתיופים לממלכת הגדעונים.
בתחילת המאה ה-17 הוקמה במחוז העיר גונדר שהייתה לבירה הקיסרית ודמביה כולה הפכה למרכז האימפריה.
מאמצע המאה ה-19 ואילך ירדה קרנה של דמביה עם העברת המרכז השלטוני ממנה.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 הייתה דמביה לנפה בתוך מחוז בגמדר וכיום היא נפה בתוך מחוז צפון גונדר שבאמהרה.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 271,053 נפשות שרק 8.62% מהם חיים בערים.
שטחה של הנפה היא 1,261.96 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 214.79 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 218,014 נפש כאשר הרוב המכריע (89.12%) הוא אמהרי ולצידו מיעוט כמנתי (2.15%).
דמברטון אוקס הוא השם המקובל לספריית ואוסף המחקר דמברטון אוקס (Dumbarton Oaks Research Library and Collection), השוכנת במבנה היסטורי בג'ורג'טאון, וושינגטון די.
המכון מנוהל בידי חבר הנאמנים של אוניברסיטת הרווארד.
מייסדיו, רוברט וודס בליס (1962-1875) ואשתו מילפרד בארנס בליס (1969-1879), מסרו את הנכס לידי האוניברסיטה ב-1940. מכון המחקר שקם כתוצאה מהעיזבון מוקדש לתמיכה במחקרים בתחומים של האימפריה הביזנטית, של התקופה הפרה-קולומביאנית, וללימודים של אדריכלות נוף; בעיקר באמצעות מענקי מחקר, כנסים, תערוכות ופרסומים.
דמברטון אוקס גם פותחת את גניה ואוספי המוזיאון שלה בפני הציבור ומארחת הרצאות לקהל הרחב וסדרת קונצרטים.
מחוז דמבוביצה (ברומנית: Judeţul Dâmboviţa) הוא מחוז בחבל ולאכיה שבדרום רומניה, הממוקם למרגלות רכס בוצ'ג' ובירתו היא העיר טרגובישטה.
מחוז דמבוביצה גובל מצפון במחוז בראשוב, ממזרח במחוז פרחובה, מדרום-מזרח במחוז אילפוב, מדרום במחוזות ג'ורג'ו וטלאורמן, וממערב במחוז ארג'ש.
במחוז שבע ערים, מתוכן שתיים במעמד מוניקיפיום (מוניצ'יפיו או רשות עירונית) - טרגובישטה ומורן.
במחוז נמצאים גם 82 כפרים גדולים ("קומונות"), שכוללים בתוכם 353 יישובים כפריים.
עם שטח של 4054 קמ"ב מחוז דמבוביצה הוא אחד המחוזות הקטנים ביותר של רומניה, (1% משטח רומניה 1.7), מבחינה זו במקום 37.
המחוז נקרא על שם נהר דמבוביצה, ששמו ממקור סלאבי, ונגזר מהמילה Дъб - דֶבּ, דְֶמבּ - שמשמעותה המקורית היא "עץ אלון".
בעבר הנהר זרם בין יערות האלונים של המישור הרומני או הוולאכי.
מחקרים ארכאולוגיים גילו בשטח המחוז שרידים של ישובי בני אדם מהתקופה הפלאוליתית התחתונה (בכפר יונשט וביישוב פונטיה דה גרץ' בכפר פטרשט), מהתקופה הפלאוליתית העליונה (בכפרים פוטלוג', מורטן ובוטימאנו) ומהתקופה הנאוליתית (בכפרים וקרשט, קורבי מאר ואחרים).
בשנים 1386–1418 קבע שליט ולאכיה מירצ'ה הזקן את מושבו בעיר טרגובישטה.
אחריו העיר הייתה בירתם של עוד נסיכי ולאכיה כמו, ולאד דראקול, ניאגויה בסאראב, ראדו הגדול, פטרו העגיל, ולאד צפש, ראדו מאפומאץ, מיכאי האמיץ, מאתיי בסאראב ואחרים.
בימי הביניים נודעה טרגובישטה כעיר שוק חשובה שבה שווקו סחורות מקומיות ומשלוש יבשות.
בעיר שלטו גם השליטים מיכאי האמיץ ומאתיי בסאראב.
ב-1508 בדיאלו הודפס הספר הראשון בנסיכות ולאכיה.
השליט המלומד פטרו "עגיל" הקים כאן "חצר ספרותית".
בפקודת הטורקים העות'מאנים בשנת 1660 נהרסה החצר הנסיכותית ובוקרשט החליפה את טרגובישטה כעיר הבירה של ולאכיה.
טרגובישטה המשיכה למלא תפקיד חשוב מבחינה כלכלית ומדינית.
בימי השליט קונסטנטין ברנקוביאנו (1688–1714) ידעה העיר פריחה מחודשת.
בבית שנבנה על ידי קונסטנטין ברנקוביאנו נמצא כיום המויזאון הלאומי של משטרת רומניה.
ביישוב פוטלוג' נמצא גם כן ארמון מימי ברנקוביאנו העובר כיום שיפוץ.
בתקופת השליטים הפנריוטים נזנחה העיר ובנייניה.
המשוררים ממשפחת וקרסקו שפעלו במחוז מילאו תפקיד חשוב בביסוס השפה הספרותית הרומנית והסופר והעיתונאי יון הליאדה רדולסקו פעל לסטדנרדיזציה של השפה.
ב-1821 העיר מילאה תפקיד חשוב במרד שפרץ בראשותו של טודור ולדימירסקו, שנרצח שם בפקודת אלכסנדרו איפסילנטי שהיה מפקד המורדים היוונים מפיליקי אטריה שהאשימו את ולדימירסקו בבגידה.
לאחר שנרצח גופתו הושלכה לבאר נטושה בפאתי העיר.
משוררי דור "אביב העמים" מ-1848 הקדישו שירים לשרידי חצר ההנכיסות של טרגובישטה.
בכפר גרגאן נמצא וילה ("קונאק") וגן עצים של הסופר והפוליטיקאי יון גיקה העובר גם הוא תהליך שיפוץ.
שטחו של מחוז דמבוביצה הוא 4,054 קמ"ר, המהווה 1.7% משטח רומניה.
הוא נמצא בחלקה הדרום-מרכזי של רומניה וחופף את אגן הניקוז של הנהרות יאלומיצה ודמבוביצה.
בצפון המחוז מתנשאים הרי בוצ'ג' וליאאוטה, שמהווים חלק מרכס הרי הקרפטים הדרומיים, ולדרומם שוכנות גבעות הסובקפרטים של מונטניה (ולאכיה), הרמה או ההדום של קנדשט ודרומה יותר - משתרעים המישור המוגבה של טרגובישטה ומישור טיטו.
ליד הכפר דמבוביצ'וארה נמצאת מערת נטיפים הפתוחה לציבור.
הנקודה הגבוהה במחוז בגובה של 2,505 מטר היא פסגת אומול שבהרי בוצ'ג', והגובה המיקטי הוא כ-120–125 מטר במישור טיטו.
שטח המחוז כולל שלוש מדרגות תבליט עיקריות: הרים (9%), גבעות (41%) ומישור (50%).
יחידת התבליט הקדומה והגבוהה ביותר - בצפון המחוז - כוללת את הרי ליאאוטה (Leaota) ואת הרי בוצ'ג', חלק מהרי הקרפטים הדרומיים.
הרי ליאאוטה מורכבים מצפחות גבישיות והם שונים במורפולוגיה מהרי בוצ'ג', העשויים אבני גיר, אבני חול וקונגלומרטים.
המדרגה השנייה של התבליט היא גבעות הסובקרפטים התופסים 23% משטח המחוז.
מבחינה גאולוגית הם מורכבים ממשקעים פאלאוגניים בצפון ונאוגניים בדרום.
הדום ההרים קנדשט (Piemontul Cândești) הוא מדרגת תבליט מיוחדת, שונה בהרכבה הגאולוגי,
מדרגת התבליט הנמוכה והצעירה ביותר היא המישורים המכסים כמחצית משטח המחוז.
ה"אינטרפלובים" (הרמות שבין הנהרות) הם חלקים ומיוערים.
בקידוחים נתגלו בהם שכבת חצץ ומעליה משקעי לס או פשטי הצפה של נהרות.
בתנאי האקלים והצומח הספציפיים, במשקעים האלה התהוו כמה מהקרקעות הפוריות ביותר במחוז.
מסיב הרי ליאאוטה המורכב מצפחות גבישיות מתאפיין במדרונות מתונים ופסגות מעוגלות המגיעות לגובה של 2,133 מטר.
המסיב בוצ'ג', הבנוי מאבני חול וקונגלומרטים ובחלקו הקטן מאבני גיר, מגיע לגבהים של מעל 2,000 מטר, בפסגות אומול (Omul = האדם, ברומנית) בגובה 2,505 מטר, דואמנלה (Doamnele, "הגברות") 1,402 מטר ובטרנה (Bătrâna - הזקנה) בגובה של 2,181 מטר.
להרי בוצ'ג' שוליים עם שיפועים תלולים.
בולט תבליט שאריתי עם מגדלים ועמודים הלובשים צורות לפעמים ביזריות.
הידועים ביותר הם "באבלה" (Babele, "הקשישות") וה"ספינקס".
באגן העליון של נהר יאלומיצה שולט תבליט הקרסטי עם קירות תלולים, "ארובות התיש" (הורנורילה צאפולוי, Hornurile Ţapului), בולענים, הקאניונים (הורואבלה - (Horoabele), Urşilor "אורשילור" ("של הדובים"), פשטרי Peşterii ("של המערה"), טטארולוי (Tătarului) ("של הטטרי"), זנואג'יי (Zănoagei), אורזיי - Orzei) ומערת יאלומיצה.
באזור ניתן לראות שרידים מעידן הקרח האחרון: הקרקס הקרחוני שמתחת לצוק "מצ'טול טורצ'סק" ("המסגד הטורקי") שנמצא בעמק סוגרילור, עמקים קרחוניים, גבי הר חדים ומשוננים ומורנות.
מדרגת הגבעות הגבוהה שבאזור המרכזי-צפוני של המחוז מורכבת מגבעות הסובקרפטים של יאלומיציה.
הם מתאפיינים בצירוף של גבעות וגאיות.
בשורה הראשונה נמצאים הסובקרפטים הפנימיים, המורכבים מ"פליש" מן הקרטיקון ומן הפלאוגן, ובהם התפתחו "דרבנים" מוארכים בעלי גובה של 800–900 מטר, הנמצאים בבסיס רכסי בוצ'ג' וליאאוטה.
לאורך הגאיות ישנם עמקי מגע ראשונים: מורויין-פטרושיצה (Moroieni Petroşita) על נהר יאלומיצה ורונקו על הנהר יאלומיצ'וארה.
דרומה מתפרס רצף של גבעות ועמקים: גבעת מיקלושאן (Dealul Micloşanilor, , 800 מטר), דיאלול מארה (Dealul Mare) ("הגבעה הגדולה"), גבעת פלאטול סרניי (Platul Sârnei), עמק ברבולצו - ראול אלב (Bărbulețu-Râul Alb) ועמק בזדיאד (Bezdead).
הופעתן של אבני חול ולחלופין חוואר וחרסית מקומטים, ושל קמרים וקערים גורמת להתעצמות ה-סחיפה, לתהליכי מדרון פעילים: לאורך העמקים הראשיים התהוותה בקעה (Voineşti) - אלוניש (Aluniş) - וולקאנה (Vulcana) - פוצ'ואסה (Pucioasa) - וישינשט (Vişineşti) - סולטאנו (Sultanu) - ואליה לונגה (Valea Lungă).
הסובקרפטים החיצונים, המורכבים ממשקעים מתקופות המיוקן והפליוקן, יוצרים מדרגה נמוכה יותר ויחסית אחידה של גבעות, הנקראת ברומנית "פלאי" (plai) (ברבים:פלאיור plaiuri): פלאיול מגוריי (Plaiul Măgurei), פלאיול קרפיניש (Plaiul Cărpiniş) וכו'.
הקמרים והקערים המכוסים בשכבה עבה של חצץ וחול, בהם חפרו המים שורה של עמקים: ידרה-מורן (Iedera-Moreni),אוקניצה (Ocniţa), דויצ'שט (Doiceşti).
מול המישור הדרומי מסתיימות הגבעות הסובקרפטיות בגבהים של 40–60 מטר, מקוטעות בקרבת העמקים הגדולים על ידי מפרצי מישור.
"הדום ההרים קנדשט" (Piemontul Cândești), הנמצא ממערב לדמבוביצה, מהווה המדרגה הגבעתית הנמוכה ביותר (גובה 300–550 מטר) שבמחוז דמבוביצה.
המישור הרומני (Câmpia Română) תופס כמחצית המחוז.
הוא כולל את המישור הגבוה של דמבוביצה ויאלומיצה וגם את מישור השקיעה (subsidence field)
המישור הגבוה מורכב מכמה זרועות בצורת דורבן היוצאים מהדום ההרים קנדשט (המישור "רגל ההר" Câmpia Picior de Munte ממערב לדמבוביצה) או (Pintenul Măgurii) ("דרבן הגבעה") ממזרח ליאלומיצה, ובנוסף ממישור טרגובישטה (Câmpia Târgoviştei), מסביב לדמבוביצה וליאלומיצה, וממישור קריקוב (Câmpia Cricovului).
מישור טיטו מורכב מכמה מישורים צרים שבין הנהרות, אותם מפרידים עמקים בעלי אפיקים בלתי יציבים, עם אזורים ביצתיים והרבה אפיקים נטושים.
שטחי האחו רחבים בהם מאוד.
דרומית-מערבית מן הנהר ארג'ש מתרומם המישור גוואנו-בורדיה (Câmpia Găvanu-Burdea) מעל העמקים המנקזים אותו, אחר כך נעשה משופע מצפון-מערב אל דרום - מזרח, בצורה קצת דומה להדום ההרים, שאותו למעשה הוא ממשיך.
המים הזורמים במחוז דמבוביצה משתייכים לשני אגני ניקוז שונים דהיינו: אגן הנהר יאלומיצה במחצית הצפונית-מזרחית ואגן הנהר ארג'ש במחצית הדרומית-מערבית, עם יובלו הראשי, דמבוביצה, שהשאיל את שמו למחוז כולו.
מקור היאלומיצה הוא במדרון הדרומי של המסיב בוצ'ג' והנהר עוזב את שטח המחוז מעל להתחברות עם הנחל קריקובו דולצ'ה (Cricovu Dulce - קריקוב המתוק).
בתוך המחוז דמבוביצה שטח אגנו הוא 1,208 מטר מרובע ואורכו 132 ק"מ.
הארג'ש, שמקורותיו במדרונות הדרומיים של הרי פגראש, חוצה את המחוז לאורך 47 קילומטר.
שטח אגנו בכניסה למחוז הוא 3,590 מטר מרובע ואורכו 130 קילומטר וביצאתו מן המחוז - בהתאמה 3,740 קילומטר מרובע ו-177 קילומטר.
היובל החשוב ביותר של הארג'ש הוא דמבוביצה הנכנסת לתוך המחוז עם שטח אגן של 636 קמ"ר ואורך של 67 ק"מ ויוצא עם שטח אגן של 1,120 קמ"ר ואורך של 157 ק"מ.
הקטע שבין דמבוביצה ובין יאלומיצה מתקזז באזור המישור אל הנחלים קולנטינה ואילפוב, יובלים של דמבוביצה.
יובל חשוב אחר של הארג'ש הוא סאבאר,
החלק הדרום-מערבי של המחוז מנוקז על ידי הנחלים מן החלק העליון של אגן ניאז'לוב, יובל של הארג'ש, המתחבר איתו במחוז ג'ורג'יו.
הזרימות הרב-שנתיות הממוצעות הספציפיות משתנות בשטח המחוז בין 20 ליטר/שנייה-קמ"ר באזור הרם של הרי בוצ'ג' ובין 5 ליטר/שנייה-קמ"ר באזור המישור בדרום.
הזרימה הממוצעת הרב-שנתית של יאלומיצה ביישוב באלן, היא 10,1 מקל"ש.
הזרימה הממוצעת הרב-שנתית של הנהר ארג'ש היא 39,5 מקל"ש בכניסה למחוז, והיא אינה משתנה בהרבה ביציאה מן המחוז.
במחוז דמבוביצה יש מעט אגמים.
במישור הוסדרו שורה של אגמונים ובריכות (נוצ'ט, קומישאן, בונג'טו, באלן), בעלי חשיבות מקומית.
באגן העליון של יאלומיצה, מעל קאניון אורזה, נמצאים מאגרי המים בולבוץ' וסקרופואסה, המשרתים את תחנות הכוח ההידרואלקטריות בדוברשט ובמורויין.
באזור פוצ'ואסה ישנו מאגר מים בעל חשיבות תיירותית ובסמיכותו מדגרת פורלים.
מאגרי המים התת-קרקעיים שבמחוז דמבוביצה תלויים בדרגת החדירות וכן בעובי ובתפוצת הסלעים שבהם מצטברים.
אכן, הסלעים הקומפקטים מן ההר הם בדרך כלל בלתי חדירים ברוב הרי ליאאוטה ובוצ'ג'.
עם זאת שפע המעיינות וקביעותם מוכיחים את קיומם של מי תהום.
אלו מצטברים במדרונות ובשיפולי ההרים.
מצב שונה משהו קיים בקונגלומרטים שבקער בוצ'ג', שיש להם חדירות גדולה יותר לעומת המצבורים מסביב, אך אינם יוצרים מעיינות בעלי זרימה גדולה.
באזור ההררי לא ניתן לדבר על שכבות אקוויפריות עמוקות.
המצבורים שבאזור הסובקרפטי מתאפיינים בדרגאות חדירות שונות, בהתאם לטבעם.
קיימים רבדים אקוויפריים מקומיים במצבורי החצץ, החול והטיט מן הגושים במיוקנים-פליוקנים התחתונים.
מי שטח, בדליפתם אל המצבורים במיוקנים-פליוקנים, עוברים תהליך מינרליזציה מוגברת ומופיעים בקידוחים בצורת "מים מינרליים", בעלי חשיבות עליונה עבור כלכלת המחוז.
האקלים הוא יבשתי ממוזג מתון, עם הבדלים בין אזורי המישור והגבעות (80% מהשטח) והאזור ההררי (20%).
בדרום המחוז, במישור הקיצים חמים מאוד עם משקעים מתונים וחורפים לא מאוד קרים, עם סופות נדירות ותקופות התחממות תכופות שהמובילות להתמוססות השלגים.
בהרים הקיצים קרירים, עם שפע משקעים והחורפים קרים מאוד עם סופות רבות ושכבת שלג יציבה לתקופה ארוכה.
בהשוואה - אזור הסובקרפטים מתאפיין בנתוני ביניים.
הטמפרטוות הממוצעות השנתיות הם C° 10.1 בדרום (גיישט) ו-C° 8 בצפון (פוצ'ואסה).
הטמפרטורה המרבית בתולדות המחוז הייתה C° 40.4 שנמדדה בשנת 1946 בטרגובישטה והטמפרטורה הנמוכה ביותר C° 31− נמדדה בשנת 1907 בגיישט.
בממוצע 160–170 ימים בשנה הם ללא שלג.
המשקעים מגיעים ל-1000 מ"מ בשנה בהרים, 600-550 מ"מ באזורים הנמוכים.
הרוח השלטת היא צפונית-מערבת וצפונית-מזרחית, כשהאחרונה היא החזקה יותר (2.8 מטר/שנייה).
תעשיית הפלדה - מפעל פלדה בטרגובישטה
תעשיית ייצור הציור להפקת הנפט
המוצרים העיקריים תוצרת התעשייה המקומית הם:
אנרגיה חשמלית- המיוצרת עד 2019 בתחנות הכוח דויצ'שט שנהרסה ב-2022-2020, ובתחנות ההידרואלקטריות במורויין, דוברשט ופוצ'ואסה,
פלדות מיוחדות, מחרטות אוטומטיות, מתקנים לקידוח נפט (בטרגבישטה)
(בטרגובישטה), ציוד כימי (מיוצר בטרגובישטה, גיישט, מורן)
מקררים (גיישט), ציוד חשמלי (טיטו),j חומרים מצמידים, גופי תאורה (פייאן, טרגובישטה)
מוצרי קרמיקה, לוחות טרומיות מבטון, בזמנו - אזבו, קרשים (טרגובישטה, טיטו, רקאר, ברנשט), חוטים ורקמות מכותנה, בקנבוס, בדים (בפוצ'ואסה, ברנשט, טרגובישטה, )
יש מייצרים מוצרי חלב ובשר, משאות חריפים, משקאות אלכוהוליים, שימורי פירות וירשות, תוצרי בשר וחלב, משקאות חריפים, שימורי פירות וירקות, שימורי פירות וירקות,
בעלי מלאכה מקומיים מייצרים תלבושות עממיות, שטיחים עבודת יד וכו'.
(ביישובים פייטרושיצה, פוקן, פלורן, רונקו,) דברי אמנות מעץ,, מעור עזים, ומנצרים (ביישובים כמו בלן, דרמנשט, קנדשט, מאלו קו פלור, פוקן, פייטרושיצה), דברי קרמיקה וכלים מחרס (בגבואיה, אודובשט, דרמנשט) וכו'.
בעיר טרגובישטה הוקמה אחרי מהפכת 1989 אוניברסיטת ולאכיה עם עשר פקולטות - בתחום הטכנולוגיה, הכלכלה, המשפטים, מדעי הרוח, תאולוגיה וכו'.
ישנן מכללות בעיר טרגובישטה - המכללות הלאומיות "ק.קאראבלה", "ינקיצה וקרסקו", "קונסטנטין קנטקוזינו", כמו כן בתי ספר תיכון - "בלאשה דואמנה" לאמנויות, התיכון העיוני "פטרו צ'רצ'ל", מתחם הלימודים (Grupul Școlar) "וויבודול מירצ'ה", בית הספר היסודי "פאול בניקה" ואחרים.
המכללה הלאומית "ולדימי סרטאינו" פועלת בעיר גיישט.
בעיר טיטו פועל התיכון "ינקו ויסריון", מתחם הלימודים "גוגה יונסקו" ושני בתי ספר יסודיים.
תיכון טכנולוגי ומתחם לימודי חקלאות פועלים גם בכפר ווינשט.
בעיר רקאר - התיכון העיוני "יון גיקה" ובית ספר יסודי גרגאן, בעיר פוצ'ואסה -שני בתי ספר יסודיים, פועלים בתי ספר גם בכפרים קונצשט, שוטנגה, נוצ'ט, טרטששט,
העיר טרגובישטה - הבירה העתיקה של חבל מונטניה או ואלכיה - החצר המלכותית (Curtea Domnească) עם מגדל קינדיה (Turnul Chindiei)
עמק הנהר יאלומיצה - עם אתרי נופש, מקומות קמפינג, מפלים ושמורות טבע - פארק הטבע בוצ'ג'.
הרי בוצ'ג' - פסלי הטבע "באבלה" ("הקשישות") ו"הספינקס"
קאניוני (Cheile) זנואג'יי, טטארולוי וכו'
מורויין-פשטרה-פאדינה - בהרי בוצ'ג' (Moroeni – Peștera – Padina) בצפון המחוז - כולל מסלולי סקי
ביישוב הצועני ברובו גלוד בכפר מורויין (Moroeni) צולמו מראות כביכול מ"קזחסטן" בסרטו הסאטירי של סאשה ברון כהן Borat: Cultural Learnings of America for Make Benefit Glorious Nation of Kazakhstan.
בירת המחוז, טרגובישטה, הייתה מושבו הראשי של ולאד המשפד, שנתן השראה לדמותו של דרקולה ברומן מאת ברם סטוקר
צפיפות האוכלוסין הייתה 131.55 תושבים/קמ"ר.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית המחוז 518,745 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 127/קמ"ר.
זהו אחד המחוזות הצפופים ביותר ברומניה.
לפי הנתונים משנת 2016 מספר התושבים היה 528,426 תושבים.
להלן אוכלוסיית המחוז לאורך השנים:
המחוז נחשב לרביעי ברומניה לפי צפיפות האוכלוסייה.
החלוקה לקבוצות אתניות לפי מפקד האוכלוסין של 2011:
המחוז הישן דמבוביצה היה בחלק הדרומי-מרכזי של ממלכת רומניה ("רומניה הגדולה"), בצפון החבל ההיסטורי מונטניה\ולאכיה.
המחוז ההיסטורי כלל חלק גדול משטח המחוז הנוכחי.
הוא גבל במערב במחוז מוסצ'ל ומחוז ארג'ש, בצפון במחוז בראשוב, במזרח במחוז פראחובה, ובדרום במחוזות אילפוב וולאשקה.
המחוז חולק במקור לשש נפות:
מאוחר יותר חולק לשמונה נפות עם ביטול נפת פינטה והקמת שלוש נפות חדשות במקומה:
לפי מפקד האוכלוסין מ-1930 מספר תושבי המחוז היה 309,676. בערים גרו 33,398 תושבים.
98.9% - נוצרים אורתודוקסים, 0.3% - נוצרים רומים קתולים, 0.3% - יהודים, 0.1% נוצרים אדוונטיסטים, 0.1% - נוצרים יוונים-קתולים
מועצת מחוז דמבוביצה, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-34 נציגים ("יועצים").
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 17 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 13 PRO רומניה (PRO) 4
המחוז כולל שתי ערים בעלות מעמד של מוניקיפיום ("מוניצ'יפיו" ברומנית), 4 ערים ו-76 כפרים גדולים ("קומונות").
טרגובישטה - בירת המחוז - עם אוכלוסייה של 79,000 תושבים (2011)
דמאר דרנל דרוזן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת סקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA.
דרוזן נולד בעיר קומפטון, קליפורניה, והראה יכולות אתלטיות גבוהות כבר בגיל צעיר, ואף היה מסוגל להטביע כדור לסל כבר כשהיה בכיתה ו'.
בתקופת לימודיו התיכוניים הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של התיכון בעיר, וכבר בעונת ה שלו היה לאחד משחקניה הבולטים של הקבוצה, שסיימה את העונה במאזן של 16-15, כשרשם של 26.1 נקודות, 8.4 ריבאונדים, 4.3 אסיסטים, 3.0 חטיפות ו-2.0 חסימות למשחק.
במשך כל אחת מארבע עונותיו בתיכון רשם דרוזן ממוצעי קליעה של מעל 22 נקודות למשחק, כשבעונת ה קלע 29.2 נקודות בממוצע והוביל את קבוצתו למאזן של 26 ניצחונות מול שישה הפסדים בלבד, ולאליפות הליגה המקומית לתיכונים.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בחר דרוזן לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דרום קליפורניה, בה שיחק לצידו של טאג' גיבסון.
במשחק הבכורה שלו, בניצחון על אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, הוא קלע 14 נקודות, שני רק לגיבסון שסיים את המשחק עם 17. במשחק הגמר של הבית הפסיפי של המכללות (נקרא Pac-10) הוא קבע שיא קריירה אישי במכללות עם 22 נקודות, מהן 19 נקודות במחצית המשחק השנייה בניצחון על אוניברסיטת המדינה של אריזונה.
דרוזן סיים את עונת הבכורה שלו באוניברסיטה כקלע השלישי בטיבו בקבוצה עם 13.9 נקודות בממוצע, וכקוטף הריבאונדים השני עם 5.7 למשחק.
בסיום העונה הסדירה במכללות הוא התעלה על יכולתו כשרשם 19.8 נקודות בחמשת משחקי הפלייאוף, ונבחר לשחקן המצטיין של טורניר הבית הפסיפי ולחמישיית הפרשמנים המצטיינים ב-NCAA.
לאחר שנה אחת בלבד במכללות, החליט דרוזן להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA של שנת 2009, ונבחר בבחירה התשיעית על ידי טורונטו ראפטורס.
כבר בעונת הרוקי שלו עלה דרוזן בחמישייה ב-65 מ-77 המשחקים בהם שותף, ותרם 8.6 נקודות.
דרוזן סייע לקבוצתו לשפר את מאזנה ל-40 ניצחונות בעונה הסדירה, מול 33 ניצחונות בלבד בעונה טרם הגעתו, אולם טורונטו סיימה במקום התשיעי במזרח עם ניצחון אחד פחות משיקגו בולס שהעפילה למשחקי הפלייאוף.
במהלך העונה השתתף דרוזן בתחרות ההטבעות במסגרת סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA וסיים בתחרות שני רק לנייט רובינסון, שזכה בתחרות ההטבעות בפעם השלישית בקריירה.
לקראת העונה הבאה, עונת , עזב הכוכב כריס בוש את הקבוצה, ודרוזן החל לתפוס את תפקידו כשחקן מפתח.
הוא פתח בחמישייה בכל 82 משחקי העונה הסדירה, ורשם במשחקיו 17.2 נקודות בממוצע, שני רק לאנדראה ברניאני.
בעונת , שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בשל שביתת השחקנים, שותף דרוזן ב-63 משחקים, והיה לשחקן שקיבל את דקות המשחק הרבות ביותר בקבוצה עם 35.0 למשחק.
הוא תרם במהלך העונה 16.7 נקודות, שני רק לברניאני, אך עם מאזן של 23 ניצחונות בלבד מול 43 הפסדים סיימה טורונטו במקום ה-11 במזרח ולא העפילה למשחקי הפלייאוף.
לאחר עונת , דרוזן חתם על הארכת חוזה עם הרפטורס לעוד חמש שנים ותמורת $139 מיליון.
בתחילת עונת , דמאר היה השחקן הראשון מאז מייקל ג'ורדן לקלוע יותר מ-30 נקודות בתשעה מתוך אחד עשר המשחקים הראשונים של העונה.
בעונת דרוזן הוביל את טורונטו למאזן הטוב ביותר במזרח כשהוא קולע 23.0 נקודות למשחק בעונה הסדירה.
ב-18 ביולי 2018, הועבר בטרייד לקבוצת סן אנטוניו ספרס ביחד עם יאקוב פולטל ובחירת סיבוב ראשון בדראפט 2019, תמורת קוואי לאונרד ודני גרין.
ב-3 בינואר 2019 השיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו, כשקלע 21 נקודות, אסף 14 ריבאונדים ומסר 11 אסיסטים בניצחון הספרס מול הראפטורס.
את אותה עונה סיימה סן אנטוניו במקום השביעי באזור המערבי, והודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי דנוור נאגטס.
בעונה העוקבת המשיך דרוזן להציג יכולת טובה, עם ממוצע של 22.1 נקודות למשחק, אולם הספרס רשמו מאזן ניצחונות שלילי (32–39) ולא הצליחו להעפיל לפלייאוף ה-NBA – לראשונה מזה 23 עונות.
באוגוסט 2021 סיכם דרוזן על חוזה ל-3 עונות בסך כ-85 מיליון דולר בשיקגו בולס, והועבר אליה בעסקת "החתמה והעברה" תמורת ת'דאוס יאנג, אל-פארוק אמינו ו-3 בחירות דראפט עתידיות.
ב-31 בדצמבר 2021, דרוזן קלע שלשת ניצחון על הבאזר והעניק לבולס ניצחון חוץ 108–106 על אינדיאנה פייסרס, בלילה בו רשם 28 נקודות ושישה אסיסטים.
הזריקה גררה השוואות רבות לקובי בראיינט, שדרוזן העריץ.
למחרת, ב-1 בינואר 2022 במשחק נגד הוושינגטון וויזארדס, לדרוזן היו 28 נקודות, גם במשחק הזה הוא קלע שלשת ניצחון על הבאזר, שהעניקה לבולס ניצחון חוץ 120–119 על הוויזארדס, בכך הוא הפך לשחקן הראשון בתולדות ה-NBA שקלע שלשת ניצחון בשני משחקים רצופים.
ב-7 ביולי 2024 עבר בטרייד משולש לסקרמנטו קינגס אשר שלחה את הריסון בארנס ואת הזכות להחליף בחירות בדראפט 2031 לסן אנטוניו ספרס ואת כריס דוארטה עם שתי בחירות סיבוב שני עתידיות לשיקגו בולס שבתמורה היא קיבלה אלייה את דרוזן אשר חתם בקבוצה על חוזה של 74 מיליון דולר לשלוש שנים.
הדמארה (בשפת הקוהקוה: ǂNū-khoë שמשמעו "אנשים שחורים"; נקראים גם Daman או Damaqua) הם קבוצה אתנית שמרכיבה 8.5% מאוכלוסיית נמיביה.
הם מדברים בשפת הקוהקוה (כמו שבט הנאמה) ורובם מתגוררים בחלקים הצפון-מערביים של נמיביה, אף על פי שניתן למצוא רבים מהם גם בחלקים אחרים של המדינה.
שמם בשפה שלהם הוא "Daman" (כאשר ה-n מייצגת רבים).
השם Damaqua משמעותו "שבט הדמארה" (בשפת הקוהקוה משמעות הסיומת קווה/קהווה היא "עם" או "שבט"; הדבר מצוי גם בשמות של שבטים אחרים באפריקה הדרומית, למשל לשבט הנאמה קוראים גם "נמאקה").
ככל הנראה, שבט הדמארה הוא השבט הקדום ביותר שישב בנמיביה אחרי הבושמנים והנאמה.
למרות שיש להם שפה משותפת וכן מעט מנהגים משותפים עם שבט הנאמה, מקורם של בני הדמארה עדיין בגדר תעלומה.
יש אומרים שבני הדמארה היגרו לנמיביה ממערב אפריקה, שם הם נחשפו לבני הנאמה והושפעו מהם.
דעה אחרת גורסת ששבט הדמארה חי לפני מאות שנים יחד עם שבט הנאמה בבוטצואנה (כך מובנת ההשפעה שקיבלו משבט הנאמה), והיגרו לנמיביה בזמן מאוחר יותר.
בתחילת המאה ה-19 נוסדו קהילות של הדמארה בחלקים המרכזיים של נמיביה, כשהם חיים על ציד, מרעה וחקלאות.
הדמארה גם כן ידועים בהיותם צורפים מנוסים, והדבר אפשרי שהם נכנסו בעסקי מסחר עם שבט האובמבו שבצפון ושבט הנאמה שבדרום.
במהלך המאה ה-19 הדמארה גורשו מרוב המקומות שישבו בהם, גם בגלל מהגרים שהגיעו מהדרום (כמו האואורלמים בשנות ה-20 של המאה ה-19) וגם בגלל שבטי הנאמה וההררו שחיפשו שטחי מרעה.
חלקם נעשו משרתים של ההררו והנאמה, ואחרים נמלטו להרים הרחוקים.
מסיבה זו נקראים הדמארה בגרמנית בשם Berg Damara (בגרמנית Berg=הר).
במהלך השלטון הגרמני בנמיביה, לאחר ששוחררו מעבדות, חזרו הדמארה לנחלת אבותיהם - הדמארלנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפכה הדמארלנד על ידי ממשלת דרום אפריקה לבנטוסטן (כלומר "מדינת חסות" שניתנה לקבוצות אתניות שונות בדרום אפריקה ולאחר מכן בנמיביה).
לאחר סיום האפרטהייד ועצמאותה של נמיביה, נכנסה הדמארלנד תחת מחוז קוננה.
כיום למעשה רוב אנשי הדמארה חיים מחוץ לשטח זה, ועובדים בערים שונות במרכז המדינה, למשל בוינדהוק, סווקופמונד, אוקהנג'ה, ואלוויס ביי, אוטבי וצואמב.
SWAPO הצליחה למשוך תמיכה רבה בקרב אנשי הדמארה, ואולי זאת הסיבה שבני הדמארה התערו והתקדמו בארגון, למשל הייג' גיינגוב שהיה ראש הממשלה של נמיביה וכן שר העבודה לשעבר מוזס גרוהב (Moses Garoeb).
שבט הדמארה מתחלק ל-11 קלאנים:
ה-ǂAo-daman מתגוררים בערים אואוטג'ו, קמנג'ב וקהוריקסס.
ה-Dâure Daman (בשפת הקוהקוה Dâure הוא הר ברנדברג).
ה-ǀGaio-daman מתגוררים בהרי פרסיס (Paresis) שבין אואוטג'ו לעיר אוטג'יוורונגו (מחוז אוטג'וזונג'ופה).
ה-ǀGobanin מתגוררים באזור שבין רחובות, סיהיס (מחוז קהומס) והואצ'נאס (מחוז הרדפ).
ה-ǁHuruben הם נוודים החיים במדבר נמיב בין נהר יוניאב (Uniab) לנהר הואב (Huab).
ה-ǃKhuise-daman מתגוררים באזור נהר קויסאב (Kuiseb) ונקראים על שמו.
ה-ǃOe-ǂAn (בשפת הקוהקוה המשמעות היא "הרי ארונגו") מתגוררים ביישוב אוקומבהה (Okombahe) שבמחוז ארונגו.
ה-Tsoaxudaman (בשפת הקוהקוה המשמעות היא "נהר הסווקופ")
דמבה בה הוא כדורגלן עבר צרפתי-סנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
בה התחיל את הקריירה שלו בשנת כאשר חתם ברואן.
כבר בעונתו הראשונה במועדון הבקיע 22 שערים ב-26 משחקים, ובקיץ חתם במוסקרון.
באוגוסט נפצע והחמיץ את רוב שלבי העונה.
באפריל חזר לשחק והבקיע 8 שערים ב-12 משחקים.
ב-29 באוגוסט 2007, חתם בהופנהיים.
בה היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לבונדסליגה.
בעונת הבקיע 14 שערים בליגה.
ביולי , סיכם בשטוטגרט, אך המהלך לא יצא לפועל, לאחר שנכשל בבדיקות הרפואיות.
בדצמבר האריך את חוזהו עד .
ב-18 בינואר עזב את הופנהיים וחתם בוסטהאם יונייטד ל-3 שנים.
ב-6 בפברואר 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–1 נגד ברמינגהאם סיטי.
בסיום העונה המועדון ירד ליגה, ובה הפך לשחקן חופשי לאחר שניצל את הסעיף בחוזהו המאפשר לו לעשות זאת.
ב-17 ביוני 2011, בה בניוקאסל יונייטד לשלוש שנים.
ב-13 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 נגד ארסנל.
ב-24 בספטמבר 2011 הבקיע את שעריו הראשונים במועדון כאשר כבש שלושער בניצחון 1–3 נגד בלקברן רוברס.
הוא הבקיע שלושער נוסף בניצחון 1–3 נגד סטוק סיטי.
בדצמבר 2011 זכה בתואר שחקן החודש בפרמייר ליג.
את העונה סיים בתור מלך השערים של המועדון עם 16 שערים.
לפני תחילת עונת זכה עם המועדון בגביע גוודיאנה.
ב-17 בספטמבר 2012, הוא הבקיע את השער ה-1000 של ניוקאסל בפרמייר ליג בתיקו 2-2 נגד אברטון.
ב-4 בינואר 2013, בה חתם בצ'לסי, לשלוש וחצי שנים במועדון והפך לשחקן הסנגלי הראשון אי פעם במועדון.
ב-5 בינואר 2013 בה ערך את הופעת הבכורה שלו נגד סאות'המפטון במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע האנגלי, בהופעתו הראשונה הבקיע צמד בניצחון 1–5 של קבוצתו.
ב-16 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו נגד סאות'המפטון בה הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו.
ב-6 בנובמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה בניצחון 0–3 נגד שאלקה 04 שהיה גם שער הבכורה שלו לעונת .
את עונת הוא סיים עם 5 שערים בלבד ב-19 משחקים.
לאחר הגעתו של דייגו קוסטה, ב-16 ביולי 2014 חתם בבשיקטש הטורקית תמורת 8 מיליון פאונד.
ב-30 ביולי 2014 בה ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–2 נגד פיינורד במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
שבוע לאחר מכן כבש שלושער ראשון במועדון בניצחון 1–3 נגד פיינורד.
ב-28 ביוני 2015 חתם ל-3 שנים בשאנגחאי שנחווה.
ב-17 ביולי 2016 במהלך משחק ליגה נגד שאנגחאי SIPG, שבר בה את רגלו לאחר התנגשות עם סאן צ'יאנג.
ב-31 בינואר 2017 חזר בה לבשיקטש והושאל עד לסוף העונה.
ב-31 בינואר 2018 חתם בה בגזטפה הטורקית עד לסוף העונה.
ב-16 ביוני 2018 חזר לשאנגחאי שנחווה.
ב-22 בינואר 2019 הושאל לאיסטנבול בשאקשהיר עד לסוף העונה.
ב-19 ביוני 2021 חתם בה על חוזה לשנה בלוגאנו השווייצרית.
ב-13 בספטמבר 2021 פרש בה ממשחק פעיל.
בה שנולד בצרפת, בחר לייצג את נבחרת סנגל ארץ הולדתם של הוריו.
ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד .
בה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2012. לזכותו של בה 4 שערים ב-17 משחקים.
דמארה לה-אדריק קארול הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
בשנת 2006, לאחר שנתיים מוצלחות באוניברסיטת ואנדרבילט, הפתיע קארול את הקבוצה כאשר בחר לעבור לאוניברסיטת מיזורי כדי לשחק תחת דודו, המאמן מייק אנדרסון.
בעונת 2008/2009 קארול הוביל את מיזורי עם 16.6 נקודות למשחק עד לשלב רבע הגמר בטורניר אליפות המכללות, בו הפסידה קבוצתו לאוניברסיטת קונטיקט.
כאשר קארול הגיע למיזורי, הוא התלונן על גירוד ברגליים, וחשב שמדובר באלרגיה.
לאחר בדיקה רפואית התברר כי הוא סובל ממחלת כבד נדירה.
הרופאים קבעו כי ייתכן שיזדקק להשתלת כבד, אך לא באופן דחוף, וכנראה שיוכל לדחות את ההשתלה עד סיום הקריירה המקצועית.
הבחנה זו התגלתה והתפרסמה מספר שבועות לפני דראפט ה-NBA של 2009.
קארול נבחר בדראפט 2009 בבחירה ה-27 על ידי הממפיס גריזליס, ושיחק בשורותיה במשך כעונה וחצי, במהלכם תפקד כשחקן מחליף.
ב-24 בפברואר 2011, במהלך עונתו השנייה ב-NBA, הועבר קארול ליוסטון רוקטס יחד עם האשים ת'אביט בתמורה לשיין באטייה.
ב-11 באפריל 2011 קארול נופה מהקבוצה.
ב-12 בדצמבר 2011, חתם קארול בשורות הדנוור נאגטס, אך הספיק לשחק בקבוצה רק ארבעה משחקים, לפני שנופה ב-4 בפברואר 2012.
לקראת סוף עונת , ב-8 בפברואר 2012 חתם קארול על חוזה עם היוטה ג'אז על חוזה עד סיום העונה, ולעונה שאחריה.
ב-23 באוגוסט 2013 חתם קארול עם האטלנטה הוקס על חוזה לשנתיים.
ב-4 בפברואר 2015 נבחר קארול, יחד עם חבריו לחמישייה הפותחת של ההוקס - ג'ף טיג, קייל קורבר, פול מילסאפ ואל הורפורד - לשחקני החודש של המזרח של חודש ינואר לאחר מאזן מושלם של 17-0 של קבוצתם במהלך החודש.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הליגה בה נבחרים יותר משלושה שחקנים לתואר 'שחקן החודש' של אחד האזורים.
ב-9 בפברואר 2015 קלע קארול שיא קריירה של 26 נקודות בניצחון קבוצתו 117-105 על המינסוטה טימברוולבס.
בסוף עונת חתם קארול כשחקן חופשי בטורונטו ראפטורס על חוזה ל-4 שנים עבור 60 מיליון דולר.
פציעה בברכו הימנית הגבילה אותו בעונת ל-26 משחקים בלבד, מה שלא מנע מהראפטורס להשיג את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות המועדון - 56-26. בפלייאוף של אותה עונה ניצחה טורונטו את שתי הסדרות הראשונות, לראשונה בתולדות המועדון, ובגמר המזרח הפסידה לקליבלנד בתוצאה 4-2.
ב-13 ביולי 2017 נשלח קארול בטרייד לברוקלין נטס, יחד עם שתי בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לסנטר ג'סטין המילטון.
ביולי 2019 סיכם קארול על חוזה בסן אנטוניו ספרס, והועבר אליה במסגרת עסקת "חתימה והעברה" (sign and trade).
בארבעת החודשים הראשונים של עונת שותף ב-15 משחקים בלבד, ובפברואר 2020 שוחרר מהקבוצה.
מיד לאחר שחרורו מהספרס חתם קארול על חוזה ביוסטון רוקטס עד לסיום עונת .
דמבלין (בפולנית: Dęblin, ביידיש: מאָדזשיץ, מודז'יץ) היא עיר קטנה במחוז ריקי שבפרובינציית לובלין בפולין, ליד נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון של דמבלין הוא משנת 1397, עת הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בשנת 1840 הוענק היישוב בידי ממשלת פולין הקונגרסאית למצביא הרוסי איוואן פסקביץ' והיא נקראה איוונגרד (Ивангородской) על שמו, עד תום השליטה הרוסית במקום בשנה 1915.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיר, כתוצאה מחיבורה למסילת הברזל.
בשנת 1854 הוקמה בסמוך ליישוב המושבה "אירנה" (Irena) , אשר אוחדה עם דמבלין בשנת 1953.
באוקטובר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נערך בקרבת המצודה של העיר קרב משמעותי, בו הדפו הרוסים מתקפה משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
בין מלחמות העולם נמנו בדמבלין כ-3,000 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה.
בעיר פעלה חסידות מודז'יץ שנוסדה בה, וכן חוגים ציוניים ובית ספר עברי.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטל על יהודיה לשלם סכום כופר גבוה, ויהודיה נלקחו לעבודות כפייה.
בתחילת 1940 צוו יהודי העיר לענוד סרט זרוע עם מגן דוד, ובעיר הוקם יודנרט, בראשות לייזר טייכמן.
בנובמבר 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו פרצה בהמשך מגפת טיפוס הבהרות.
משנת 1941 הועסקו יהודי הגטו בחמישה מחנות עבודה שהוקמו בסביבת העיר.
בחורף 1942-1941 חוסלו אנשי היודנרט הראשון בעיר.
בגטו זה הובאו יהודים מבוברובניקי הסמוכה.
ב-6 במאי 1942 נערכה בגטו דמבלין אקציה בידי שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, בה שולחו כ-2,500 יהודים, מתוך כ-3,500 יהודי הגטו, למחנה ההשמדה סוביבור.
בהמשך החודש הובאו לגטו יהודים מריקי הסמוכה וכ-2,200 יהודים שגורשו מסלובקיה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה.
ב-15 באוקטובר 1942 שולחו כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח כ-100 יהודים בשעת האקציה.
בספטמבר 1943 חוסל מחנה העבודה האחרון שנותר בעיר, וב-22 ביולי 1944 הועברו כ-2,000 היהודים שהוחזקו במחנה העבודה שהוקם בשדה התעופה שליד העיר למחנה עבודה ליד צ'נסטוחובה, תוך רצח ילדיהם בבית העלמין היהודי בעיר.
דמבו הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2019, תחת הפקתם של אולפני וולט דיסני ובהפצתם.
הסרט מהווה עיבוד מחודש ורופף לסרט באותו השם של אולפני ההנפשה של וולט דיסני שיצא לאקרנים בשנת 1941.
הסרט מבוים על ידי טים ברטון ומשתתפים בו קולין פארל, אווה גרין, דני דה ויטו, מייקל קיטון ואלן ארקין בתפקידים ראשיים.
הסרט יצא לאקרנים ב-29 במרץ 2019. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-28 במרץ 2019 בתרגום ודיבוב עברי.
לאחר שהולט, כוכב קרקס לשעבר, חוזר משירות במלחמת העולם הראשונה הוא מגלה שחייו השתנו ללא הכר.
בניסיון לפרנס את עצמו ואת שני ילדיו, הוא מגלה שיהיה עליו לשנות מקצוע, ומסכים להמשיך לעבוד בקרקס של מקס מדיצ'י בתור מטפל ומאמן של פילי הקרקס.
בתקופה זו נולד הפיל הצעיר בשם דמבו, אשר נאבק לשרוד במקום לאחר שאוזניו הענקיות - באופן יוצא דופן - הפכו אותו לבדיחת הקרקס והקהל.
לאחר שילדיו של הולט מגלים שביכולתו של הפיל הצעיר לעוף בעזרת אוזניו הרחבות, הקרקס עושה קאמבק מרהיב ומושך אליו את היזם הכריזמטי וי.
ואנדרוויר, המגייס את הפיל המוזר ל"דרימלנד" (ארץ החלומות), מיזם בידור חדשני ופנטסטי.
אך בעוד דמבו ממריא לגבהים חדשים, לצידה של הלוליינית הצרפתייה והיפהפייה, קולט מארצ'נט, הולט מגלה שמתחת למעטה הנוצץ, דרימלנד מלאה בסודות אפלים.
קולין פארל/ערן מור - הולט פרייר, כוכב קרקס לשעבר מקנטקי שחוזר לביתו ומגלה שחייו התהפכו.
הולט נשכר על ידי מקס על מנת לטפל בפיל הצעיר שנולד לאחרונה, שעימו שני ילדיו מתיידדים.
אווה גרין/גלי הראל - קולט מארצ'נט, אמנית טרפז צרפתייה שמופיעה בקרקס.
בהמשך הופכת לזוגתו החדשה של הולט.
דני דה ויטו/אבי פניני - מקס מדיצ'י, בעלי הקרקס הקטן שנרכש על ידי ואנדרמייר, בסוף הסרט מקים קרקס חדש.
מייקל קיטון/יגאל שדה - וי.
ואנדרווייר, יזם אכזרי ומסתורי שרוכש את הקרקס על מנת להרוויח כסף מעובדת היותו של הפיל האטרקציה המרכזית של הקרקס.
אלן ארקין/צביקה פורמן - ג'יי גריפין רמינגטון טייקון מהוול סטריט.
ניקו פארקר/איה שני - מילי פרייר, בתו של הולט.
פינלי הובינס/עידו רבי - ג'ו פרייר, בנו של הולט.
רוצה להיות אומן קרקס כמו הוריו.
דאוביה אופארי/יורם יוספסברג - רונגו.
ג'וזף גאט/אורי זלצמן - נילס סקלינג.
שרון רוני/שירלי לילו - מיס אטלנטיס.
מייקל באפר/צביקה פורמן - בריטון בייטס, המנהל של מיזם "דרימלנד".
ג'ו אוזמונד - הטבח של הקרקס.
ב-8 ביולי 2014, אולפני דיסני הכריזו שעיבוד בלייב-אקשן עבור סרטם באותו השם משנת 1941 נמצא בשלבי הפיתוח.
עם ההכרזה, האולפנים אישרו שהתסריטאי אהרון קרוגר יכתוב את התסריט עבור הסרט ושהמפיק ג'סטין שפרינגר נשכר למלאכת ההפקה יחד עם קרוגר.
ב-10 במרץ 2015, האולפנים הכריזו שהבמאי טים ברטון יביים את הסרט.
בינואר 2017, נודע כי וויל סמית' ניהל משא ומתן על גילום דמותו של הולט פרייר, אב לילדים שמפתחים חברות עם הפיל הצעיר לאחר שגילו אותו בקרקס.
עם זאת, מאוחר יותר, סמית' נשר מהפרויקט עקב "בעיות תזמון", כמו כן בגלל סיבות אחרות.
התפקיד הוצע גם לכריס פיין וקייסי אפלק לפני שקולין פארל לוהק לתפקיד.
במרץ 2017, אווה גרין ודני דה ויטו הצטרפו לצוות השחקנים.
באפריל 2017, מייקל קיטון הצטרף לצוות לשחקנים, לאחר שהאולפנים ניהלו משא ומתן עם טום הנקס על גילום דמותו של ואנדרווייר.
במהלך קיץ 2017 דוביה אופראי, ג'וזף גאט ואלן ארקין הצטרפו לצוות השחקנים.
דה ויטו אמר ש"[הוא אוהב] את טים וש[הוא] יעשה הכל כדי להיות איתו בסרט".
דה ויטו הוסיף ואמר שברטון הוא "תמיד נלהב, תמיד אמן, תמיד חושב על מלאכה, תמיד מצייר עם מוחו", וכי הוא הרגיש כ"חלק כלשהו מלוח צבעים, ערכית צבעים" במהלך צילומי הסרט.
הפקת הסרט החלה במאי 2017, בעוד צילומי הסרט החלו במהלך יולי 2017 בבריטניה.
במקור, צילומי הסרט היו אמורים להתחיל במרץ 2017, אך נדחו מכיוון שדמותו של ואנדרווייר עוד לא לוהקה.
במהלך הצילומים, צוות ההפקה השתמש בשני אביזרים דמויי פילים על מנת לקבל תחושה של הגודל והצורה של הפיל במהלך הסצנה; ביחס לזווית הצילום והתאורה.
שלא כמו בשאר העיבודים המחודשים של אולפני וולט דיסני לסרטיהם המונפשים עד כה, רוב הסרט צולם בסטים ריאלסטיים באולפני פיינווד וקרדינגטון איירפילד שבבריטניה.
האפקטים חזותיים עבור הסרט סופקו על ידי החברות "Moving Picture Company", "Framestore" ו-"Rise FX", תחת פיקוחו של פטריק לדה, ריצ'רד הובר, ג'ונתן ובר, ריצ'רד סטאמרס והופקו על ידי האל קוזנס עם עזרתן של החברות "Rising Sun Pictures" ו-"Rodeo FX".
הסרט נערך על ידי כריס לבנזון, ששיתף פעולה עם ברטון בסרטיו הקודמים.
ב-4 באוקטובר 2017, נחשף שהמלחין דני אלפמן, ששיתף פעולה פעמים רבות עם ברטון ברבים מסרטיו, ילחין את הפסקול עבור הסרט, שישלב את המוזיקה מאת פרנק צ'רצ'יל ואוליבר ואלס מהסרט המקורי.
הזמרת הנורווגית אורורה ביצעה עבור העיבוד המחודש קאבר של השיר "Baby Mine" מהסרט המקורי.
דמבוביצ'וארה (ברומנית: Dâmbovicioara) הוא כפר בקומונה באותו שם, השייך למחוז ארג'ש, בחבל מונטניה שברומניה.
כ-70 ק"מ צפונית מערבית לבוקרשט.
הכפר ידוע בזכות אתרי הטבע המרהיבים שבסביבתו.
דמבוביצ'וארה שוכנת על נחל באותו שם.
במעבר ההרים רוקאר-בראן המפריד בין רכס פיאטרה קראיול (Piatra Craiului) לבין רכס בוצ'ג'.
מערת דמבוביצ'וארה - מערת נטיפים פתוחה לביקורים.
היא כוללת מספר אולמות שהמעברים ביניהם הם ברוחב 3–4 מטר וגובהם כ-2 מטר.
קניון דמבוביצ'וארה - מעבר צר שאורכו כ-9 ק"מ, משני צידיו מתנשאים צוקים בגובה כ-80 מטר.
בתחתית הקניון זורם הנחל ולידו עובר כביש 730.
מפלי דמבוביצ'וארה נמצאים במרחק כ-19 ק"מ מהכפר.
בדמבוביצ'וארה עובר כביש 730 המחבר את הכפר לכביש הארצי E574.