tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהתזה המהפכנית של ליפשיץ לא התקבלה על ידי כל החוקרים, מבקריו שיבחו את החיבור על היקפו, ארגונו ורמת הפירוט, וציינו אותו כאחד החיבורים המקיפים בנושא שנכתבו עד אז, הראוי לעיון ולמידה.
בשנים 2004–2010 ניהל עודד ליפשיץ יחד עם מנפרד אומינג (אוניברסיטת היידלברג) את משלחת החפירות באתר רמת רחל, במטרה להגדיר את התרבות החומרית במאות ה6--5 לפנה"ס להן חופפת תקופת "גלות בבל" המתוארת במקרא.
בחפירה התגלה מתחם מפואר אשר התקיים מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס.
המתחם הוקם בזיקה להפיכתה של ממלכת יהודה לממלכת חסות של אשור ולאחר מכן של מצרים ובבל, והמשיך להתקיים כאשר יהודה סופחה לאימפריות של בבל, פרס, בית תלמי ובית סלאוקוס.
התרומה העיקרית של המחקר היא למסגרת הכרונולוגית של המאות ה-7-4 וגילויו של גן מלכותי, היחיד שנמצא בארץ ישראל מכל תקופת המקרא.
ליפשיץ הציג במחקרו כי בתקופה הפרסית המרכז השלטוני של פחוות יהודה עבר ממצפה (תל א-נצבה) לרמת רחל ולא לירושלים כפי שהיה מקובל, ושעד התקופה החשמונאית ירושלים המשיכה להתקיים אך ורק כמרכז פולחני.
לדבר משמעות רבה לחקר המקרא שכן לתקופת שלטון פרס מיוחסת פעילות ספרותית רבה אשר השפיעה רבות על המקרא ועל התהוות היהדות.
יחד עם שותפו דייוויד ס.
ואנדרהופט (בוסטון קולג'), החל ליפשיץ מחקר מקיף על המסורות המנהליות הייחודיות ליהודה תחת חסות או שלטון ישיר של האימפריות, ובפרט טביעות החותם שהופיעו ביהודה במשך כ-600 שנים, בין המאה ה-8 למאה ה-2 לפנה"ס.
תחילה המחקר התמקד בטביעות החותם בתקופה הפרסית וההלניסטית ובמשמעותן להבנת ההיסטוריה והכלכלה של יהודה בתקופות הללו.
שני החוקרים פרסמו את תוצאות המחקר בספר שראה אור באנגלית ב-2012 וזכה בפרס ג' ארנסט רייט של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR).
לאחר מכן המשיך ליפשיץ עם עמיתיו לחקור את תופעת טביעות החותם גם במאות ה-8 עד ה-6 (כולל חותמות למלך) ופרסם ב-2018 את הספר "עידן האימפריות: היסטוריה ומנהל ביהודה לאור טביעות החותם על קנקנים".
מאז 2010, מנהל ליפשיץ יחד עם עמיתיו יובל גדות (אוניברסיטת תל אביב) ומנפרד אומינג (אוניברסיטת היידלברג) את משלחת החפירות על שם לאוטנשלגר בתל עזקה שבשפלת יהודה.
בחפירות נחשף אתר רב-תקופתי עם שכבות יישוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הרומית.
באתר נחשפו שכבות עם בניה מאסיבית מתקופת הברונזה התיכונה, שכבת חורבן מסוף תקופת הברונזה המאוחרת וממצאים הקשורים בנוכחות וההיסטוריה של ממלכת יהודה באזור בתקופת הברזל וב"עידן האימפריות".
מאז 2018 מנהל ליפשיץ יחד עם שועה קיסילביץ (אוניברסיטת תל אביב ורשות העתיקות) את משלחת החפירות בתל מוצא שממערב לירושלים.
החפירות מתמקדות במקדש שהתקיים במקביל לירושלים בתקופת הברזל 2א (המאות ה-10-9 לפנה"ס).
3000 שנה של היסטוריה נשכחת ברמת רחל".
"עידן האימפריות: היסטוריה ומנהל ביהודה לאור טביעות החותם על קנקנים", ירושלים, תשע"ח (2018)
הסיפור שלא סופר על תולדותיה של ממלכת יהודה
עודד ליפשיץ פרסם כ-200 מאמרים.
את מרביתם ניתן למצוא בפרופיל של ליפשיץ באתר Academia.edu.
עודד גרנות (נולד ב-9 באוקטובר 1947) הוא עיתונאי ישראלי ומזרחן.
היה הפרשן לענייני ערבים ואקטואליה של ערוץ 1.
נולד בשם עודד גרוס בתל אביב.
שירת כקצין ביחידה 848 של אגף המודיעין.
בשנים 1971-1983 שימש ככתב לענייני ערבים ב"מעריב" ובגלי צה"ל.
בשנים 1983-1986 היה ראש משרד "מעריב" בוושינגטון.
מ-1992 עד 2002 היה ראש דסק המזרח התיכון בעיתון.
ב-2001 הצטרף לערוץ 1 של רשות השידור כפרשן לענייני ערבים ואקטואליה וראש דסק המזרח התיכון במקומו של אהוד יערי שעבר לחברת החדשות.
לאחר שלא נבחר לצוות הפרשנים של תאגיד השידור הישראלי עבר לערוץ 12 - קשת בשנת 2017.
מאז 1981 ביקר במדינות רבות בעולם הערבי וערך ראיונות רבים עם מנהיגים ערביים, ובהם נשיאי מצרים, אנואר סאדאת וחוסני מובארכ, מלכי ירדן, חוסיין ועבדאללה השני, נשיא לבנון, כמיל שמעון, ראשי אש"ף יאסר ערפאת, ומחמוד עבאס (אבו מאזן), ועוד.
חיבר שני ספרים: "חיל המודיעין" (1981) ו"היום בו נרצח סאדאת" (1983) בשיתוף עם ז'ק רייניך, וכן מאמרים בנושאי המזרח התיכון והעולם הערבי בכתבי עת ובאנציקלופדיות.
גרנות נשוי ואב לשתי בנות.
עודד ידעיה (נולד ב-1949) הוא צלם, אמן רב־תחומי, מייסד ומנהל בית ספר מנשר לאמנות.
ידעיה נולד וגדל בקיבוץ חניתה, שירת כקצין בסיירת מטכ"ל, ולמד צילום בבית הספר לאמנות חזותית (School Of Visual Arts) שבניו-יורק.
החל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר חזר מלימודיו בניו-יורק.
בתקופה זו עסק בעיקר בצילום משפחתי.
באותו זמן הוציא לאור ספר צילום ותערוכה תחת הכותרת "מסמך אישי".
ידעיה פרסם שלושה ספרי צילום: "מסמך אישי", "סימנים מוסכמים" ו"יומרות אפורות", אשר איגדו צילומים מתערוכותיו שהוצגו במוזיאון ישראל, במוזיאון הרצליה ובגלריות שונות בישראל ובעולם.
עבודותיו מתאפיינות בטקסטים הנכתבים בכתב יד או בהדפסה על גבי צילומים.
בעבודותיו עוסק ידעיה בשאלת תפקידו הפוליטי של הצילום.
בתערוכתו האחרונה "אפשר ופשוט:צילום קורא" שהוצגה בגלריית מנשר, הציג צילומים מהפגנות נגד גדר ההפרדה ועליהם טקסטים פרי עטו.
בשנות ה-80 הקים וניהל את המערך האקדמי של בית הספר קמרה אובסקורה וכן לימד באוניברסיטת חיפה, ויצו חיפה, המדרשה לאמנות שבבית ברל ועוד.
עבד כמבקר הצילום של עיתון "העיר" וכתב מאמרים לכתבי עת כגון 'קו' ו'סטודיו'.
בשנת 2005 הקים את בית ספר מנשר לאמנות, והוא משמש כמנהלו.
בשנת 2021 פרסם את ספר הפרוזה הראשון שלו, "ברגד" (הוצאת אפיק - ספרות ישראלית), שבו מוצגת התמורה שחלה במי שהיה קצין לוחם ונהפך ברבות השנים לאקטיביסט פוליטי החותר תחת אותם מוקדי "סמכות" ו"כוח" שבשמם פעל בעברו.
ידעיה מתגורר בתל אביב עם אשתו, הסופרת רונית ידעיה.
אב לשתי בנות, אלה, פעילה חברתית פוליטית, וקרן, במאית ותסריטאית.
בנובמבר 2025 נפצע בתקיפת מתנחלים מגבעת רונן על משתתפי מסיק בבורין.
המתנחלים רגמו אותו באבנים וגנבו את מצלמתו.
עודד זהבי (נולד ב-2 בפברואר 1961) הוא מלחין, מעבד ופסנתרן ישראלי, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
זהבי נולד בירושלים לאלכס (אחיהם של העיתונאי נתן זהבי ושל איש המדע אבינעם זהבי), ולפנינה זהבי.
הוא למד אצל המלחינים אנדרה היידו, ג'ורג' קראמב ושילה סילבר ואצל התאורטיקאים יוג'ין נרמור ולאונרד מאייר.
בשנת 1993 סיים את עבודת הדוקטורט ומאז הוא פעיל בחיבור מוזיקה קונצרטנטית, מוזיקה לתיאטרון ולמחול וכן לסרטי תעודה ועלילה בקולנוע ובטלוויזיה.
יצירותיו של זהבי בוצעו בתזמורות חשובות בישראל ומחוצה לה, ביניהן תזמורת קירוב, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם המנצחים אנטוניו פאפאנו, ואלרי גרגייב, ליאונרד סלטקין, נעם שריף, מארק ינובסקי, מנדי רודן, סטנלי ספרבר וירון טראוב.
בשנת 1995 הקים את החוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה, ועמד בראשו עד שנת 2006. זהבי הוא פרופסור מן המניין (אמן) בחוג וממשיך ללמד בו (נכון לשנת 2024), ומשנת 2023-2024 הוא חזר להיות ראש החוג.
כמו כן, הוא מלמד בבית הספר רימון ועוסק בפעילות ציבורית בתחום המוזיקה בישראל.
בשנת 1994 כתב את המוזיקה לסרט "אחרי החגים" של אמנון רובינשטיין ובשנת 1996 כתב את המוזיקה לסרט "קיצור תולדות האוהבים" של יצחק צפל ישורון.
עודד זהבי היה בעבר מלחין הבית של הקאמרטה הישראלית ירושלים ושל התזמורת הסימפונית ירושלים משם הוא התפטר מסיבות אישיות.
בשנת 2012 החל להגיש עם אמנון רובינשטיין תוכנית שבועית בקול המוסיקה בשם "שחרית מוזיקלית לנהגי משאיות ואוטובוסים".
בין השנים 2018 - 2022 היה המנהל האמנותי של חג המוזיקה הישראלית.
בשנת 2018 הוא כתב הקונצ'רטו מס 2 לחליל שבוצע על ידי מרגלית גפני והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בניצוחו של דן אטינגר.
פרס מפעל הפיס לשנת 2004
עודד לאופולד (נולד ב-13 בספטמבר 1974) הוא שחקן ישראלי, התפרסם בעקבות השתתפותו בסרט "הבועה" ומשחקו בסדרת הדרמה של yes, "רביעיית רן".
לאופולד נולד בחיפה, השני במשפחה בת ארבעה ילדים.
לאופולד שירת בצה"ל בחיל הים.
בהמשך למד משחק בבית צבי שלוש שנים ועבר להתגורר בתל אביב.
באוקטובר 1999 השתתף בהפקה משותפת ישראלית-גרמנית למחזה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שהוצגה בבית ציוני אמריקה.
שיחק בתיאטרון הספרייה במחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ" מאת ז'אן ז'ירודו, ובמחזמר "אחים בדם" של וילי ראסל.
לאחר מכן שיחק בתיאטרון באר שבע בבימויו של גדי ענבר במחזה "ביבר הזכוכית", מאת טנסי ויליאמס.
הופיע בתיאטרון הקאמרי במחזות "המלך ליר", "כטוב בעיניכם" ו"המלט" מאת שייקספיר, ב"מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה, וב"חגיגה" מאת דייוויד אולדרידג', לפי תסריט של סרט דני ובבימויו של חנן שניר.
לוהק גם לתפקיד יצחק רבין הצעיר במחזמר של גדי ענבר "מי שחלם".
מ-2012 משחק בהצגה "גטו" בתיאטרון הקאמרי.
מ-2011 מופיע בהצגה "סוף טוב" מאת ענת גוב, בדמותו של רופא העסוק בדילמה של הארכת חיים מול איכות חיים לחולת סרטן.
מ-2017 משחק בהצגה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב בהפקה משותפת של הקאמרי והבימה בתפקיד סוליוני.
מ-2019 משחק במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א ובבימויו של עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי בתפקיד עידו.
מ-2022 משחק בתיאטרון הבימה בהצגות "וכי מהו טיול" ו"ינטל".
מ-2023 משחק בתיאטרון הבימה בהצגה "המודעה" .
מנובמבר 2024 משחק בתפקיד רוזן לסטר בהצגה "מרי סטיוארט" בתיאטרון הבימה.
את תפקידו הראשון בטלוויזיה עשה בסדרה "כנפיים" (2002) ששודרה בערוץ הראשון.
באותה שנה השתתף בתפקיד אורח בסדרת הנעורים "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2005 שיחק בטלנובלה "פיק אפ" ששודרה בערוץ 10 בתפקיד: שי.
וכן שיחק בסדרה "אולי הפעם" ב-yes.
ב-2007 שיחק בעונה הרביעית של הדרמה היומית "השיר שלנו" של yes, בתור אסי גלוקמן, בן זוגה של שירי, החל להופיע בעונה זו רק בפרקים האחרונים.
ב-2008 שיחק בסדרת הדרמה "רביעיית רן" וגילם את דמותו של איתן רן, וב-2010 שב לגלם את אותה דמות בעונה השנייה.
באותה שנה שיחק בסדרה "גירושים נפלאים" בתפקיד: אבנר בן חור.
ב-2015 שיחק בסדרת הדרמה לנוער "כוכב הצפון" ששודרה בערוץ דיסני, שם גילם את אריק, מדריך השחייה של שון.
בשנת 2009 הנחה את השעשועון "הטלפון" ששודר ברשת, ערוץ 2.
בשנת 2017 השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מתים לרגע".
בשנת 2019 שיחק בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" בקשת 12.
בשנת 2020 השתתף בעונה השנייה של "תאג"ד" בה שיחק את אביה של נטע קולמן.
באותה השנה, השתתף בתוכנית המציאות "נינג'ה ישראל" במקצה ה-VIP.
בנוסף שיחק בעונה השנייה של "ג'ודה" ששודרה בהוט.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "מיוחדת" של כאן חינוכית את עמוס וייסברג, אבא של ירדן.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "פאודה" בתור "רפאל" סגן ראש המוסד.
בשנת 2023 שיחק בסדרת הנוער "פול ספיד" בתפקיד אריק פרנקו.
ב-2003 שיחק בסרט הדרמה "להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק, וגילם שוטר.
וכן השתתף בסרטים "הבועה" בבימוי גל אוחובסקי ואיתן פוקס (2006), "נוזהת אל-פואד" בבימויו של יהודה ג'אד נאמן (2006), ו"סרט של משוטטים" בבימויים של דוד דרזי ומעין רוגל (2006).
בשנת 2009 שיחק בסרט "רגליים קרות" בבימויו של דורון ערן.
ב-2011 הצטלם לסרטו של דורון ערן "נמס בגשם" שבו זכה לחשיפה משמעותית, והסרט יצא לאקרנים ב-12 בינואר 2012.
ב-2013 שיחק בסרט "פרדייס קרוז" לצד עוז זהבי, גיל דסיאנו ביטון, אלי אלטוניו, הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית.
ב-2015 הצטלם לאופולד לשלושה סרטי קולנוע:
"אבוללה", סרט פנטזיה לילדים בבימויו של יוני גבע, שם הוא משחק לצד נתי קלוגר, רותם קינן, מכרם ח'ורי, מיכה סלקטר ועוד.
"חתונה מנייר", סרט דרמה, בבימויו של ניצן גלעדי, שם הוא משחק לצד אסי לוי, מורן רוזנבלט, רועי אסף, אריה צ'רנר ועוד.
"נדיה - שם זמני", סרט דרמה, בבימויה של העורכת טובה אשר, שם הוא משחק לצד נטע שפיגלמן, עלי סלימאן, דני גבע, אלי קרן-אסף ועוד.
על תפקידו בסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
עודד טירה (נולד ב-18 בדצמבר 1940) הוא איש צבא ותעשיין ישראלי, שבתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף בשנים 1986–1983; נשיא ויו"ר מפעל הזכוכית פניציה אמריקה-ישראל, נשיא התאחדות התעשיינים בשנים 1999 עד 2005.
נולד בשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה בשם עודד טירס, בן יחיד לדב ולדינה אולגה לבית מונץ.
אביו היה מהנדס חשמל, מפקד גדוד וממייסדי חיל התותחנים ואמו הייתה תופרת.
בנעוריו עבר עם הוריו לשכונת צהלה בתל אביב.
ב-1958 התגייס לצה"ל והתחיל את שירותו הצבאי בגדוד 403 של התותחנים.
לאחר קורס קצינים שובץ בגדוד 404 ולאחר מספר חודשים עבר לשמש מדריך בקורס קציני תותחנים בבית הספר לתותחנות שדה.
לקראת סוף שירותו הסדיר עבר קורס צניחה, כיוון שיועד לשרת במילואים בגדוד מרגמות כבדות מוצנח של חטיבה 80. ב-1961 השתחרר בדרגת סגן משנה.
לאחר שחרורו יצא ללימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון, עבד כמהנדס ייצור במפעל הטקסטיל "צמרון", במפעל המזרנים אליאנס קיסריה, ומנהל ייצור בבית חרושת ויטה.
במקביל שירת במילואים במערך המרגמות המוצנח והתקדם עד לתפקיד סמג"ד.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין קישור ארטילרי בגדוד 71 של חטיבה 55 תחת פיקודו של עוזי עילם, והשתתף בקרב על ירושלים.
במלחמת ההתשה התנדב לשרת כ"נמר" (כינוי לקציני מילואים ששירתו בהתנדבות בקו בר-לב), הוא שימש קצין תצפיות ארטילרי, סגן מפקד ואחראי על הארטילריה במוצב "הלשון".
באוקטובר 1970 גויס על ידי קצין התותחנים של פיקוד הצפון, משה פלד (איינזינדלר) וקצין התותחנים הראשי אריה לוי לשירות קבע במטרה להצטרף למשלחת חיל התותחנים לקראת קליטת תותחי הרומח בצה"ל.
יחד עם המשלחת שהה מספר חודשים בפורט סיל שבאוקלהומה ושימש סגן מפקד גדוד הרומח הראשון בחיל, גדוד 55, עד 1972.
ב-1973 סיים לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לקצין אג"ם באגד ארטילרי 209, "כידון" של עוצבת סיני.
במלחמת יום הכיפורים הגן האגד על קו בר-לב, השתתף בצליחת התעלה ובכיתור הארמייה השלישית.
ב-1974 מונה טירה למפקד גדוד 404 והיה אחראי להסבתו מתותחי M-50 לתותחי רוכב.
שימש כמפקד קורס קציני תותחנים וקצין אג"ם במפקדת קצין תותחנים ראשי בטרם התמנה ב-1977 למפקד אגד כידון.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי התמנה למפקד התותחנים של פיקוד הדרום וחבר בוועדה הצבאית המשותפת ישראל–מצרים בפיקחה על נסיגת צה"ל מסיני ומעזה כחלק מהסכם השלום בין המדינות.
בפברואר 1982 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לסגן (סדיר) מפקד גיס 441, ופיקד על פינוי חבל ימית כחלק ממבצע רמון.
במלחמת לבנון הראשונה כיהן טירה כסגן מפקד עוצבה משוריינת וכסגן ראש מחלקת ההדרכה באגף מטה הכללי.
באוגוסט 1983 התמנה לקצין תותחנים ראשי, תפקיד בו שימש עד שחרורו באוגוסט 1986.
לאחר שחרורו החל בקריירה עסקית בחברת פניציה, ב-1989 מונה לנשיא החברה ומ-1999 משמש כיו"ר הדירקטוריון שלה, במסגרת עבודתו בחברה המייצרת זכוכית שטוחה, הוביל הקמת מפעל חדש באזור התעשייה שבציפורי שתוצרתו מיועדת ברובה לייצוא, זכה על כך בפרס התעשייה ב-1994 בקטגוריה הכללית.
בינואר 1999 החליף את דן פרופר בתפקיד נשיא התאחדות התעשיינים וכיהן במשרה זו עד ינואר 2005. בנוסף לעבודתו בפניציה מנהל את קרן ההשקעות מיילסטונס של המיליארדר האמריקאי ביל דווידסון ובמסגרת זו משמש כדירקטור בחברות הציבוריות ארד ופיברולן.
טירה נישא לשולמית סחרוב (בתו של ישראל סחרוב), נינתו של איש העלייה הראשונה יצחק אייזיק בן-טובים, שנפטרה ביוני 2021. הוא אב לארבעה ילדים.
בעל תואר מוסמך בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה.
הוא משמש כיו"ר מועדון המאה של איגוד בוגרי הטכניון וסגן יו"ר עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי.
זכה ב-2008 בפרס מיוחד על מפעל חיים של לשכת המהנדסים.
ב-2012 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של מכון וינגייט.
טירה יצא נגד הענקת פרס ישראל לזאב שטרנהל לאור תמיכתו בסרבנות.
בעימות מתוקשר אחר פרסם מודעת ענק בעיתון מעריב בה יצא במילים חריפות כנגד יהונתן גפן, בעל טור בעיתון, על רקע ביקורתו של גפן בטורו על מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2006 ייסד טירה יחד עם אנשי חינוך, אישי ציבור, אנשי עסקים ואנשי אקדמיה את המכון למנהיגות העתיד.
הוא ממייסדי מועצת הביטחון לישראל.
ב-2014 מונה ליו"ר המועצה הלאומית לספורט, גוף חדש שהוקם בשנה זו ותפקידו לגבש מדיניות כוללת וארוכת טווח לספורט בישראל.
במהלך הישיבה הראשונה של המועצה שחלה זמן קצר לאחר זכייתה של מכבי תל אביב ביורוליג, אמר טירה כי מכבי שיחקה עם "חמישה כושים", אמירה שעוררה סערה בשל תוכנה הגזעני.
בשנת 2015 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "ללכת עם האנשים: סיפור חיים של מנהיגות" (הוצאת מטר).
טירה הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
עודד (אלכסנדר) מסר (חשוון תרפ"ג, 9 בנובמבר 1922 - אייר תשס"א, 13 במאי 2001) היה מפקד בכיר בפלמ"ח ובצה"ל, המפקח על הבנקים ומנכ"ל משרד העבודה.
בצעירותו היה חבר "הצופים" ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
עלה לארץ ב-1938, במסגרת עליית הנוער, ושהה שנתיים בהכשרה בקיבוץ גבעת חיים, ממנו עבר להתגורר בבית אורן.
מסר היה חבר "ההגנה" ובשנת 1942 התגייס לפלמ"ח והיה חבר פלוגה ב'.
הוא הוכשר כמפקד כיתה ושירת בשפיים, עין חרוד ונען.
לאחר שהוכשר כמפקד מחלקה, שימש בתפקיד זה בבית הערבה ובעין חרוד.
ב-22 בפברואר 1946 פיקד על הכוח שתקף את משטרת שפרעם (כיום, המרכז ללימודי משטרה) במסגרת ליל המשטרות.
בתקופת תכנון ליל הגשרים (יוני 1946) מונה למפקד פלוגה ט', לקח חלק בתכנון הפעולה ופיקד על פיצוץ גשר בנות יעקב.
בתפקידיו הבאים שימש סגן מפקד הגדוד הראשון, מדריך בקורס מפקדי מחלקה, ובדצמבר 1947 מונה לקצין המבצעים של חטיבת הנגב.
במבצע ברק כבשו חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב את ברייר, חוליקאת וכאוכבה.
מפקד הגדוד השני משה נצר ביקש לאחר כיבוש כאוכבה וחוליקאת את אישור מפקדת החטיבה להמשיך צפונה ולכבוש את מצודת יואב, אולם מסר, שהיה קצין האג"מ של החטיבה, לא נתן את האישור ובכך הוחמצה הזדמנות לכבוש את המשטרה כאשר היו בו 18 חיילים מצריים בלבד.
לאחר מבצע דני עבר לשמש קצין המבצעים של חטיבה 8 והשתתף עמה במבצעי יואב, אסף וחורב.
לאחר תום מלחמת העצמאות המשיך מסר שירותו הצבאי בצה"ל והחזיק בתפקיד סגן מפקד חטיבת ירושלים.
במרוצת השנים שימש בתפקיד מפקד הנגב, מפקד חטיבת גבעתי, ראש תורת ארגון במטה הכללי וראש מטה פיקוד הצפון.
קודם לתפקידו במטכ"ל למד במכללה הצבאית בצרפת.
בתפקידו האחרון בשירות הצבאי, שירת כעוזר ראש אג"ם בדרגת אלוף-משנה (הדרגה השלישית בחשיבותה באותה עת), בין יולי לדצמבר 1961. בשנים 1958-1960 למד באוניברסיטה העברית, במקביל לשירותו הצבאי, כלכלה ויחסים בינלאומיים.
בדצמבר 1961 נתבקש על ידי יגאל אלון, שר העבודה, אותו הכיר מהפלמ"ח לשמש מנכ"ל משרד העבודה.
עם סיום תפקידו זה, בשנת 1967, עבר להיות מנכ"ל תשלובת ערד.
במרץ 1970 התפטר מתפקיד זה בטענה שאין לו מספיק סמכויות, על רקע יחסים מתוחים עם יו"ר התשלובת, אפרים בן ארצי.
בשנת 1971 נתמנה לסגן יו"ר סיבי דימונה כנציג הבנק לפיתוח התעשייה.
בסוף 1971 נתמנה לחבר בוועדת בר ניב לקביעת שכר הלימוד באוניברסיטאות.
מסר לא הצטרף להמלצות הוועדה אלא הגיש הצעת מיעוט משלו, בו דרש העלאת שכר הלימוד.
במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כקצין קישור לאוגדה 143 במפקדת פיקוד הדרום.
במרץ 1974 נתמנה לחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב כנציג התעשייה.
באותה תקופה היה מנהל הקריה לתעשיות עתירות מדע בתל אביב.
בשנת 1976 הועמד בראש ועדה לקביעת שכר הלימוד במכללות להכשרת מורים.
בנובמבר 1974 נתמנה למשנה למפקח על הבנקים בבנק ישראל ובמאי 1975 מונה למפקח על הבנקים.
כמפקח על הבנקים התמודד עם שביתות בבנקים והביע התנגדות להוצאת צווי ריתוק לשובתים, פיקח על עמלות הבנקים וקבע נהלים להתמודדות עם תופעת הצ'קים ללא כיסוי.
בתקופת כהונתו גם עברה ישראל מהלירה לשקל והצטרפה לרשת סוויפט של האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית.
עודד מסר היה המפקח על הבנקים בתקופה המשמעותית ביותר להתפתחות משבר מניות הבנקים.
מסר היה מודע לוויסות ועם סיום תפקידו באוקטובר 1982 ציין בריאיון עיתונאי שהתשואה של המניות גבוהה מדי, אולם לא פעל למניעת הוויסות.
באותו ראיון, שנה לפני פשיטת הרגל של ארבעת הבנקים הגדולים בישראל כתוצאה ממשבר מניות הבנקים, התגאה מסר בכך שהוא מפקח הבנקים הראשון שבתקופתו לא הייתה פשיטת רגל של בנק או אגודה שיתופית.
מסר הוביל בתקופת כהונתו מדיניות של מיזוג בנקים קטנים לקונצרנים בנקאיים, על מנת לחזק את הבנקים ולמנוע קריסתם.
ביוני 1985 היה מסר בין 16 המוזהרים של ועדת בייסקי.
במסקנות הוועדה שפורסמו באפריל 1986 נכתב על מסר:
בתקופת כהונתו לא הפעיל כהלכה סמכויות פיקוח על מעשיהם של הבנקים בתחומים שיועדו לשרת את הוויסות.
בכל אלה נתגלתה אזלת יד שנוצלה על ידי הבנקים ואפשרה חריגות מניהול תקין ועבירות על הוראות חוק.
לא הייתה לו מודעות מספקת למידת הסיכון שהבנקים נוטלים על עצמם והוא גם לא ניסה להתחקות אחרי מקורות מימון הוויסות.
מכיוון שפרש מתפקידו וכבר לא שימש בתפקיד ציבורי הסתפקה הוועדה בקביעת אחריותו.
בסוף 1982 נתמנה מסר ליועץ לענייני מימון לסולל בונה.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים המשיך לכהן כחבר בדירקטוריונים רבים (בהם סולל בונה ורפא"ל) ובוועד המנהל של מוסדות להשכלה גבוהה.
מסר נפטר בשנת 2001. על שמו מוענק "פרס עודד מסר לאמן צעיר" מטעם מוזיאון ינקו דאדא, שנמנה עם מייסדיו.
בתו היא פרופ' חגית מסר-ירון.
הערכים על המחשבה הצבאית של ה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
עודד וולקשטיין (נולד ב־27 בפברואר 1970) הוא סופר, מתרגם, עורך ספרותי ומבקר ספרות ישראלי.
וולקשטיין נולד ברמת גן כבן יחיד.
גדל ברמת גן ובהוד השרון.
בשנת 2000 קיבל תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הזיכרון ביצירותיהם של אבות ישורון ופרנץ קפקא: מודל פסיכו-סמיוטי".
ב-2009 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "חדר המכונות של ההתגלות: הנשגב במודרניזם (פו, פוקנר, אוקונור)".
מאז 2001 הוא מלמד כתיבה יוצרת וספרות בבית הספר קאמרה אובסקורה.
לימד בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
וולקשטיין תרגם מאנגלית לעברית מספר ספרים, בהם הספר השנוי במחלוקת "כל יום הוא טרבלינקה" והספר גברויות של ריווין קונל, שהוא אחד הספרים המצוטטים ביותר בתחום של לימודי מגדר.
עם הספרים שערך נמנים "אמא" מאת ענר שלו, "נזדרובייה" מאת זוסטלומה, "אני אוהַב את כריסטינה" מאת לי קופמן, "המורה" מאת מיכל בן-נפתלי (שזיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2016) ו"שפילפוגל, שפילפוגל" מאת מתן חרמוני.
היה חבר מערכת כתב העת "מטעם", ופרסם מאמרים על שירה וספרות במספר עיתונים וכתבי עת, בהם מוסף "ספרות ותרבות" של "ידיעות אחרונות", "הארץ" ו"הליקון".
משנת 2015 הוא עורך ספרות מקור ב"כתר ספרים".
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת רסלינג ספרו אני אומר לכם שאני מת!
– מסה על אדגר אלן פו, המבוסס על פרק מהדוקטורט שלו.
בשנת 2017 יצא לאור אוסף מסות שלו בנושאי תרבות בשם משמרת לילה בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2019 יצא לאור, בהוצאת דביר, רומן פרי עטו, הסבך.
הוא פעיל בפרויקט הסיפור הקצר, שבו מתפרסמים תרגומיו והמלצותיו.
וולקשטיין מתגורר בתל אביב, ולו בת מבת זוגו לשעבר, דפנה רוזנבליט.
אני אומר לכם שאני מת!
- מסה על אדגר אלן פו (הוצאת רסלינג, 2016)
משמרת לילה (הוצאת ידיעות ספרים, 2017)
אקדמיה לתינוקות (הוצאת דביר, סדרת רוח צד, 2021)
תעלומת סודות היורשת (הוצאת תשע נשמות, 2022)
עודד מֶנַסטֶר (נולד ב-7 ביוני 1972) הוא שחקן, מורה למשחק, מדבב, מפיק וסטנדאפיסט ישראלי.
מנסטר גדל כילד דתי לאומי בבני ברק, היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא ולמד בישיבה תיכונית קריית הרצוג.
בצבא שירת בתור חייל קרבי בגולני.
למד משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
כמו כן לקח קורסים למשחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, ולמד בסדנת משחק אצל רוני פינקוביץ'.
מלמד משחק ובימוי בבית הספר למשחק של ענת ברזילי.
מנסטר נשוי ליהודית ואב לשלושה בנים, בהם השחקן גיא מנסטר.
אשתו משמשת כסגנית מנהל בית ספר.
מתגורר ברמת גן, מקורב לחסידות חב"ד, ונוהג להניח תפילין, ללכת לשיעורי תורה וללמוד גמרא.
מאז 2023 הוא מופיע גם כסטנדאפיסט.
המלך ליר - הצגה של בוגרי השנה השלישית של הסטודיו, בבימוי דדי ברון, בה גילם את דמותו של אדגר (סטודיו יורם לוינשטיין, 1998)
אלנבי - יצירה קולקטיבית המתארת עשרים וארבע שעות ברחוב אלנבי, בבימוי שירילי דשא, ובביצוע תלמידי שנה ג' של סטודיו יורם לוינשטיין (פסטיבל תספיס החמישי לתיאטרון אוניברסיטאי, 1998)
סיפורים קצרים על אהבה - בבימוי נעם מאירי, ולצד חבריו למחזור סיגל אבין, אייל רוזלס, קובי שטמברג ואחרים (סטודיו יורם לוינשטיין, 1998)
גופרית וצורי - מחזה מאת דניס פוטר בבימוי אבי מלכה ובהשתתפות זאב שמשוני, נויה שטרייפלר ונעמי פלג (סטודיו יורם לוינשטיין, 1998)
מלכוד 22 - תפקידו הראשון לאחר שסיים את לימודי המשחק, במסגרת "צעירי הבימה"
הפופיק - הצגת בידור על פי המחזה "הקורקבן" מאת אלי שרייבר בבימויו של אברהם דשא (פשנל) (התיאטרון העממי)
לאהוב את רונה - מחזה מאת עובד מחפוד ובבימויו (בית הקולנוע גורדון, 2000)
מותק של נעורים - הפקת בכורה לתרגום של ירון פריד למחזה מאת קנת' לונרגן.
לצד שירה אלפנדרי ורונן יפרח, בבימוי שלומי ליברמן (תמונע, 2003)
כלוב העליזים - בבימויו של לסלי לאוטון (בית ליסין, 2005)
הגולם מפראג - הצגה לנוער שהשתתפה בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים, בבימוי האוורד ריפ (תיאטרון הנפש, 2008)
תפוז מכני - בתפקיד אלכס.
הפקה משותפת של תיאטרון באר שבע, צוותא והתיאטרון הפתוח בבימויו של בני יזרעאל (2009)
לא עוזב את העיר - מערכונים ושירים על תל אביב יפו, בבימוי שוקי וגנר (2009)
סיפור מצחיק - הפקה משותפת של תיאטרון חיפה ותיאטרון אורנה פורת בבימויו של יזרעאל (פסטיבל תיאטרון קרוב, 2010)
אחוזת וייס - מאת נוריאל טוביאס בבימוי דליה שימקו (תמונע, 2012)
דרושה עוזרת - קומדיית מצבים בכיכובה של ציפי שביט ובבימוי רוני מנדלסון (מאז 2014)
חלום ליל קיץ - גרסת פרינג' בבימוי דליה שימקו, לצד אסתי זקהיים, אלחי לויט ותומר גלרון (2016)
החבר'ה הטובים - הצגה על פי סדרת הטלוויזיה החבר'ה הטובים בבימוי איז'ו ליבוביץ' (תיאטרון השעה, 2017)
פנקס הקטן - הצגה מאת דניאל בוצר על פי הסיפור של דיימון ראניון ושירו של דן אלמגור, בבימוי דליה שימקו (תמונע, 2020)
אמי הגנרלית - בתפקיד גבי בינשטוק לצד ציפי שביט (2020)
אם נדע להקשיב - הצגת יחיד בבימוי צבי ירון
הרהורים של חייל - הצגת יחיד בבימוי צבי ירון
הצגות ילדים - מחזות הזמר "שוליית הקוסם", "שלגיה" (בתפקיד הנסיך), "מסביב לעולם ב-80 שירים", "בגדי המלך החדשים", "דני שובבני", "פו הדוב" ו"משפחה שכזאת".
קזבלן - בתפקיד סרבסקי פקיד העירייה (הבימה, 2022)
הנחיה בערוץ הקניות, ערוץ "שופינג", ערוץ הספורט, ובתוכניתו של גיא פינס.
השתתפות בפרסומות עבור "סנו", "אגד", "אזורים", "תנובה", "בזק", "סלקום" ומכללת רופין.
סיבת המוות - רצח - מאת רם אורן ובבימויו של ערן ריקליס (ערוץ 2, 1998)
החבר'ה הטובים - תפקיד אורח בפרק הראשון בסדרה, גילם את ערן (ערוץ הילדים, 1999)
20 פלוס - תפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה, בתפקיד מורה לנהיגה (החינוכית, 1999)
לגעת באושר - תפקיד ראשי בטלנובלה בדמותו של זיו סופר, שזיכה אותו בפרס שחקן המשנה בטלוויזיה לשנת 2001 (ויוה, 2001)
שמש - תפקיד קבוע בעונה האחרונה של הסדרה, בדמותו של שמשון (ערוץ 2, 2003)
החצר - טלנובלה ישראלית בה גילם את דמותו של גדליה רוטנברג (ערוץ התכלת, 2003)
החברים של נאור - תפקיד אורח בעונה השנייה והרביעית של הסדרה (ערוץ עשר, 2009 ו-2017)
דאוס - תפקיד קבוע בעונה השנייה של הסדרה, כיועץ ראש הממשלה (ערוץ הילדים, 2010)
מה נשתנה - קליפ לשירה של מיי פיינגולד העוסק באונס, בתפקיד האנס.
רמזור - תפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה (קשת, 2011)
יהדותון - סרטוני יהדות של חסידות חב"ד בהגשתו של מסטנר (אתר חסידות חב"ד, 2013 ואילך)
שלטון הצללים - בתפקיד עורך הדין אמנון תל חי (הוט, 2018)
ציידי הטרולים - דיבוד לדמות של וולט בסדרת האנימציה של גיירמו דל טורו (נטפליקס, 2018)
צומת מילר - תפקיד אורח בדמות המנטור מירון חוגי (קשת, 2018)
ילד רע - תפקיד אורח בסדרה שיצר דניאל חן.
בסדרה מגלם בנו, גיא מנסטר, את הדמות הראשית המבוססת על חן בצעירותו, ומנסטר עצמו מגלם את בן זוגה של אימו (נטפליקס, 2024)
אסור לשחק באוכל - סרט אימה קצר (2016)
בחורים טובים - אבא של מאיר (עמית מורשת) (2022)
הארוחה - תפקיד ראשי לצד קרן פלס על פי ספרו של דן רדלר "הכדור השמיני" (2023)
תמונות יפואיות - סרט שנוצר כהמשך לסדרת הטלוויזיה, בו גילם את דמותו של פקד זהבי (2025)
עודד דוניץ (נולד ב-22 בנובמבר 1957) הוא איש ציבור שכיהן כסגן ראש עיריית חיפה עד שנת 2013. בנוסף, מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת הכרמלית משנת 2003.
עודד דוניץ נולד בקריית חיים לאביבה וגדעון, דור שלישי למייסדי הקריה.
אחיו הבוגר יגאל דוניץ היה עוזרו של דוד בן-גוריון בשנותיו האחרונות, ואחד ממקימי המכון למורשת בן-גוריון.
דוניץ למד בתיכון עירוני מקיף קריית חיים ושירת כלוחם בחטיבת "גולני".
בעל תואר ראשון במדעי המדינה ממכללת עמק יזרעאל ומשלים תואר שני בשלטון מקומי באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2003 הקים יחד עם עו"ד אליעזר קולס את סיעת "נטו" למועצת העיר חיפה.
הסיעה זכתה בשני מנדטים בבחירות 2003 וכך גם בבחירות 2008. בשנת 2013 הוצב כראש רשימת העבודה למועצת העיר וזכה במנדט אחד.
בשנת 2007 נבחר כיו"ר ועד "אגודת קריית חיים", ושימש בתפקיד זה עד 2011, חלק מהזמן בתור יו"ר ועד ממונה.
דוניץ מתגורר בשכונת קריית חיים.
עודד לוטקר נולד בתל אביב בשנת 1935 לרעיה וצבי (גרישה) לוטקר.
אמו, רעיה קפלינסקי, נולדה בפולין ועלתה לבדה לישראל בהיותה בת 16. אביה, הרוקח משה קפלינסקי, התאבד עם בני משפחתו במהלך מלחמת העולם השנייה.
רעיה ואחיה אייזיק, ששהו בארץ ישראל, היו היחידים מבני משפחתם ששרדו.
אביו של עודד, צבי (גרישה) לוטקר, בן משפחתו של חיים נחמן ביאליק, נולד ברוסיה ולמד בפוליטכניקום קיוב ובלנינגרד (סנקט פטרבורג).
מנעוריו היה ציוני נלהב, נלחם ברוח-ההתבוללות והיה פעיל בתנועה הציונית.
נשלח כציר מטעם עירו לוועידת "צעירי ציון" בקיוב, שם נעצר ונשפט למאסר של שנה בסיביר.
לבסוף גורש מרוסיה ועלה לישראל בשנת 1925. צבי (גרישה) לוטקר (נינו של הרב צבי לוטקר, רבה של הומיל, שהיה נכדו של הרב יצחק אייזיק אפשטיין) כיהן כמזכיר בית הבריאות על שם לינה ונתן שטראוס בתל אביב, והיה פעיל ב"הגנה" ובמאורעות תרפ"ט, תרצ"ו-תרצ"ט.
הוא היה קנאי לשפה העברית ותירגם ספרות צבאית מרוסית לעברית.
בהיותו בן 14 התייתם עודד לוטקר מאביו צבי (17 ביולי 1901– 21 במרץ 1949), שהשתתף בקרבות לטרון ונפל בעת מילוי תפקידו.
בנעוריו למד בפנימיית מקוה ישראל, וכבר כילד ונער הרבה לצייר.
הוא שרת שש שנים בצבא הגנה לישראל, אחר-כך למד אגרונומיה באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1964 נשא לאישה את מיקי הרש, מיקרובילוגית ואמנית.
לזוג נולדו בת ושני בנים: דנה אשכנזי, צבי לוטקר, ועידו לוטקר.
לכשסיים עודד את לימודיו החל לעבוד בתה"ל, כיועץ וכמנהל פרויקטים.
בתפקידו זה נסע ברחבי העולם וצייר רישומים רבים.
בין השנים 1976-1978 למד אמנות במכון אבני לציור ופיסול.
ציוריו כוללים בני אדם, נופים וחפצים.
עבודותיו רובן בצבעים עזים והן מלאות עוצמה.
הוא צייר בטכניקות שונות ומגוונות, מרישומים שחור לבן וצבע, ציורים בסגנון אימפרסיוניסטי, אקספרסיוניסטי ועד לציור מודרני ומופשט.
בשנתו האחרונה הרבה עודד לצייר נופים מטושטשים, ואף ציורים העוסקים במוות.
בינואר 2007 נפטר עודד לוטקר, אמן ואיש אשכולות, ממחלת הסרטן, בהיותו בן 71. במהלך השנים הציג בתערוכות קבוצתיות, ובדצמבר 2007 נערכה לזכרו תערוכת יחיד, בבית מלינוב ברמת השרון, בה הוצגו למעלה מ-50 מעבודותיו.
פרופסור צבי לוטקר הוא בנו.
עודד מרום (נולד ב-1 בנובמבר 1937) הוא טייס קרב לשעבר ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, סופר, עורך, צייר, מאייר, היסטוריון ומרצה.
לזכותו הפלת 11 מטוסי אויב.
כתב למעלה מ-50 ספרים ו-150 מגזינים וגיליונות, העוסקים בהדרכה והיסטוריה הקשורים לטיסה, חיל האוויר וירושלים.
עודד מרום נולד וגדל בראשון לציון.
אמו שושנה נולדה בעיר, בעוד אביו מנשה מרימס נולד בקישינב ועלה לארץ ישראל בשנת 1922 מחבל בסרביה.
ההורים הכירו בראשון לציון, ולאחר חתונתם התגוררו זמן קצר במושבה סג'רה לאחר מכן נסעו לשמונה שנים לבלגיה.
עם חזרתם נולד עודד בשנת 1937.
למד בבית הספר חביב, סיים תיכון ב"הדסים" והתגייס בגיל 17 לחיל האוויר לקורס טיס.
עבר אימונים מבצעיים במטוס אוראגן, טס על דאסו מיסטר IV, ווטור והיה בין ראשוני טייסי המיראז' בשנת 1962, בטייסת 101. שימש מדריך ראשי בבית הספר לטיסה.
בשנים 1965 עד 1967 היה מפקדם הראשון של חניכי קורס 36 במטוס פוגה מגיסטר.
הקים והוביל בשנת 1960 את הצוות האווירובטי הראשון של מטוסי הפוגה.
בשנת 1966 עיצב וצייר את הסמל של הצוות האווירובטי (זוג אווזים) ועיצב את צבעי הפוגות של הצוות האווירובטי שנצבעו בכחול-לבן.
באוקטובר 1967, כארבעה חודשים לאחר המלחמה נתמנה למפקד טייסת 101 בדרגת סגן-אלוף ופיקד עליה שלוש שנים בזמן מלחמת ההתשה, במהלכן הפיל 7 מטוסי אויב (מיג-21, מיג-17).
במאי 1970 נתמנה לראש ענף תקיפה במטה חיל האוויר.
בשנת 1972 מונה לראש מחלקת ההדרכה בדרגת אלוף-משנה ובפרוץ מלחמת יום הכיפורים טס מספר ימים בטייסת 101 במהלכם הפיל שלושה מטוסי אויב מיג-17 סורי, סוחוי-7 סורי והאנטר עיראקי (מטייסת שחשה לעזרת המצרים) באזור תעלת סואץ.
לאחר 4 ימים הוביל מבנה שלישייה לתקיפה בחוף הצפוני במצרים, במהלכה נהרג זוריק לב.
לאחר 5 ימים חזר למטה וייסד את מרס"ה (מרכז סיוע התקפי) ופעל עד סוף המלחמה במתן סיוע התקפי לכוחות היבשה בשלוש החזיתות.
מתוך 11,000 גיחות שביצע חיל האוויר במהלך המלחמה, הופנו מחצית הגיחות לסיוע התקפי לכוחות הקרקע.
הפך לאלוף הפלות בעל הישג של הפלת 11 מטוסי אויב, כולן בוצעו במטוסי מיראז'.
לאחר שחרורו עסק, בין השאר, בכתיבה ובהפקת ספרי הדרכה והיסטוריה.
משנת 1982 עד 2012 כתב והפיק 160 מגזינים בנושאי בטיחות טיסה וקרקע עבור חיל האוויר, 24 ספרים בנושאי טיסה ומורשת טייסות ויחידות החיל, ספרי טבע וקדמוניות ירושלים, עורך ומפיק את פרסומי מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל מיום היווסדו ואת "דפי המורשת" של עמותת חיל האוויר.
ספרו "הרפתקה בטייסת" עובד לתסריט סרט קולנוע עלילתי באורך מלא לכל המשפחה, "הרפתקה בשחקים", שיצא לבתי הקולנוע בשנת 2019.
בשנים האחרונות עורך ומפיק ספרי תיעוד וביוגרפיה.
זינוק מאופיר, הפלה ליד גרדקה, במהלך מרדף מסיני לכיוון הדלתא825 במרץ 1970מיראז' 3 מס' זנב 15מיג 21 מצריתותחיםהזנקה מרפידים.
קרבות אוויר מערבית לקנטרה98 באוקטובר 1973מיראז' 3 מס' זנב 58מיג 17 סורישפריר 2מעל דרום רמת הגולן ביומה השלישי של מלחמת יום הכיפורים108 באוקטובר 1973 מיראז' 3 מס' זנב 85 הנטר עיראקי טיל אוויר-אוויר מטוס מטייסת עיראקית שהוצבה במצרים, תקף את כוחות צה"ל בסיני ליד קנטרה.
הופל לאחר מרדף ארוך בעומק הדלתא של הנילוס1110 באוקטובר 1973מיראז' 3 מס' זנב 51סוחוי 7 סוריAIM-9 סיידוויינדר מעל רמת הגולן ביומה החמישי של מלחמת יום הכיפורים
עודד ליפשיץ (נולד ב-22 בנובמבר 1981) הוא מחזאי ובמאי ישראלי.
עודד ליפשיץ נולד בקריית אתא.
בהיותו בן שש עבר ליישוב נופית, שאז הוקם, שם למד בבית הספר היסודי.
בתיכון למד במגמת התיאטרון בקריית טבעון, שם החל להתפתח עניינו בעולם התיאטרון.
בצה"ל שירת כלוחם בהנדסה קרבית ואחר-כך היה מש"ק מודיעין.
בתקופת שירותו הצבאי כתב ספר שפורסם מספר שנים לאחר שחרורו בהוצאת גוונים בשם "שמש תחת ים" (2004).
לאחר שחרורו מצה"ל נסע למסעות ארוכים, בארצות הברית, דרום אמריקה ובמזרח הרחוק, טייל רבות בהודו, שם הכיר והתנסה במדיטציה בודהיסטית.
כששב לישראל ב-2006 החל ללמוד תיאטרון וספרות באוניברסיטת תל אביב.
הוא למד במשך שנה במסלול לכתיבת שירה בחוג לספרות ואחר-כך עזב מסלול זה והתמקד בכתיבה לתיאטרון.
ב-2007 כתב את המחזה "סוניה ובובק" אותו אימצה הדרמטורגית ורדה פיש, וטס יחד עם הבמאי יגיל אלירז להציגו בפסטיבל בארצות הברית, כששבו לישראל "סוניה ובובק" הציג בתיאטרון תמונע בבימויו של אלירז.
ב-2008 ליפשיץ כתב וביים את המחזה "כיסא", מחזה פוסטמודרני ומקוטע לשישה שחקנים, הדן במערכת היחסים המטפורית של השחקן והחוויה התיאטרלית.
ההצגה הציגה בתחילה בתיאטרון האוניברסיטה ואחר-כך בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
ליפשיץ גם הלחין את המוזיקה למחזה ושיחק בו.
ב-2009 כתב וביים בפסטיבל Smallבמה 7 את ההצגה "צוצי".
ההצגה זכתה בשלושת פרסי הפסטיבל: ההצגה, המחזה והשחקן (יערה רשף) הטובים ביותר.
ליפשיץ גם הלחין הצגה זו וניגן בה.
ההצגה השתתפה כחלק מרפרטואר תיאטרון תמונע.
באותה שנה ביים את "נושים" של סטרינדברג, מחזה בן שלוש מערכות.
ליפשיץ חילק את המחזה למקטעים רבים וערבב ביניהם.
במקביל פרופסור עדנה שביט ביימה את המחזה פרי עטו "הילדה שהיא בעצם מריצה".
זו הייתה הפעם השנייה בלבד שהחליטה לביים מחזה שכתב תלמיד משלה, לאחר שביימה ארבעים שנה לפני-כן את מחזהו הראשון של חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה".
ב-2010 כתב וביים את המחזה "רקוויאם לדניאל", מחזה העוסק באובדן של הורים השוכלים את בנם, המחזה השתתף בפסטיבל אקט 2 בחיפה.
בהצגה שיחקו מיכאל כורש ואסתי קוסוביצקי.
ב-2011 כתב וביים את ההפקה "פרפטואום מובילה", כמורה בחוג לתיאטרון שעלתה בתיאטרון האוניברסיטה עם תלמידי ובוגרי החוג, כחלק מעבודת הגמר שלו לתואר השני.
העבודה שהתגבשה, בשונה ממחזותיו האחרים של ליפשיץ, מתוך עבודת אנסמבל, התחקתה אחר חוקיות ושגרת חייהן של 12 דמויות, כאשר השחקנים הפועלים על הבמה משחקים באופן סינכרוני.
המחזה גם עלה באפריל 2012 בקריאה מבוימת בתיאטרון טריסטיאן בייטס בלונדון, במסגרת פסטיבל מחזאות ישראלית צעירה בActors center.
הוא הוצג באנגלית בהשתתפות שחקנים מקומיים.
המחזה עלה שוב, בבימוי מרט פרחומובסקי, בתיאטרון תמונע ב-2014.
ב-2011 סיים את התואר השני ומאז מלמד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת לימודי התיאטרון זכה במלגת הצטיינות מטעם קרן דוד דוידוב 2008, במלגת לימודים מלאה של הקרן לשנת 2009, ובמלגות הצטיינות (דקאן) בשנים 2010 – 2011. ליפשיץ השתלם במסגרת לימודיו אצל המחזאית הגרמניה דאה לוהר ואצל הבמאית הגרמניה כריסטינה פרידריך והשתלם במסגרת סדנה אצל הבמאי הפולני ולודז'ימייז' סטנייבסקי.
ב-2009 החל לעבוד עם קבוצת שחקנים במסגרת בית המדרש הקונסרבטיבי "עיון", על פרשנותם הדרמטית של טקסטים מקראיים.
הצגתו הראשונה עם הקבוצה, "ים יבשה", זכתה לציון לשבח של סל תרבות והוצגה בבתי הספר.
כיום ליפשיץ עובד עם הקבוצה במרכז הקונסרבטיבי החדש "נווה שכטר" שבנווה צדק.
בספטמבר 2010 הוזמן ושימש כעוזר במאי בוורשה אצל הבמאי הפולני הנודע קשישטוף ורליקובסקי.
ליפשיץ כתב את המחזה "קיגלר: חייו ומותו", המחזה עלה באוקטובר 2012 בפסטיבל עכו, ובתיאטרון אנסמבל הרצליה בבימויו של ליפשיץ.
באוגוסט 2012 זכה בפרס ברנשטיין על המחזה "אלברט"
במרץ 2013 נבחר בין עשרה זוכים ב"נקודת פתיחה", תוכנית מפעל הפיס למחזאות מקורית.
בנובמבר 2013, גיליון של כתב העת "תיאטרון" הוקדש ליצירתו של ליפשיץ.
סיפורה של אלמנה בשם ליליאן הנאבקת בבעלה שנפטר וכעת שב לפקוד אותה ומתחנן לחיים מחודשים לצדה.
ליליאן, במאבקה זה, בודה עולם מדומיין, זהו עולמם של סוניה ובובק, המשתקף כבבואה למאבקה שלה עם בעלה.
בובק, בעלה של סוניה, נטש אותה לפני עשור, וכעת שב כדי להיאבק על זכות ההחזקה בבנם המשותף.
המחזה מתרחש ביום הולדתו העשירי לכאורה של הבן, מועד בו על בני הזוג להכריע בדבר גורלו, ועל ליליאן לדון את בעלה המנוח לחסד או לשכחה.
קולאז' של קטעים דרמטיים הנסובים סביב מאבקם הנצחי של איש וכסא; האיש המנסה בכוח תשוקתו לגרום לכיסא לרחף באוויר, והכיסא הנאבק בכוח חומריותו להישאר על הקרקע.
מחזה מטאדרמטי העוסק באשליית קסם התיאטרון, פרפרזה לסיפורו של סטניסלבסקי בו מסופר כיצד העמיד שחקן מול כיסא וביקש מהשחקן לגרום לכיסא לרחף באוויר בכוח תשוקתו.
צוצי היא סטודנטית העוזבת את ביתם המשותף שלה ושל חברה כאשר היא מתאהבת במוכר פרחים המשנה את חייה.
בעקבות המפגש מתחולל רצף של תמורות גם בחייהם של הסובבים את צוצי, המאלץ אותם לערוך מחדש את תפישת עולמם.
פרשנות מדרשית לשלושה סיפורים מהתנ"ך: גירוש גן עדן, סיפור יציאת מצרים וספר יונה.
מסעה של ילדה הנכנסת אל עולם זר ומנוכר המעצב אותה לאט לאט לפי חוקיו, בעוד היא מנסה להיאבק על מנת למצוא את זהותה הפנימית שלה.
סביבתה החיצונית סוגרת עליה והופכת אותה הלכה למעשה - למריצה, ילדה שמטרתה לשאת עוברים ושבים ממקום למקום על גבה.
כך בהדרגה היא מוותרת על עצמאותה שלה ושאיפתה לאינדיבידואליות.
המחזה מציג את הידרדרותו הרוחנית, האנושית והנפשית של אדם שאינו מסוגל להיחלץ מהעולם התחום אל תוכו נולד.
חלקו הראשון של המחזה עוסק בשני הורים השוכלים את בנם, כמה שנים לאחר מותו ומנהלים מאבק גלוי ביניהם על זכויות הזיכרון והשכחה.
חלקו השני מציג את שני ההורים לפני מות בנם.
ההורים מקבלים מכתבים מהילד הנמצא בחזית.
המכתבים הנשלחים בתחילה על ידי הילד ומתארים את חזרתו הביתה, מקבלים בהדרגה אופי מיסטי ומופשט, המסגיר את גורלו.
אפשר לעשות עם זה משהו
ארבעה צעירים שמערכות היחסים ביניהם מסתבכות זו בזו.
המחזה מציג את ניסיונן של כל אחת מהדמויות להתמודד עם דימויה שלה לזוגיות, בין אידיאל וחיי השגרה.
אייל ודנה הם זוג נורמטיבי-ריאלי העושה דרכו בחיי הזוגיות, אל מולם מופיעים רענן ופלונית, דמויות המהוות מעין אלטר אגו פנטסטסי המציב לאייל ודנה מראה על חייהם היומיומיים.
מערכות היחסים נעשות מורכבות כאשר הפנטסטי תופס את מקומו של השגרתי, ולהפך.
מחזה אורבני העוסק בזוגיות ומתנהל בתוך בניין קומות לאורך לילה אחד.
שלושה זוגות של צעירים יוצאים למסע בהיסח הדעת מסדרונותיו החשוכים של בניין באמצע הלילה, כל דמות בדרכה, על מנת לממש את תשוקותיהם שבמחשכי לבם.
שלוש דמויות נוספות מופיעות במהלך המחזה, האלמנה, המתמודדת עם זכרונותיה מבעלה שנפטר, שומרו של הבניין, המגלם את דמות המספר ודמות אביו של המחזאי, המשוחח על בנו הכותב את המחזה.
לקראת חלקו השני של המחזה חלה תפנית בקצב ובהתרחשות והמחזה הופך בהדרגה למעין מחזה בתוך מחזה, כאשר כל אחת מהדמויות מצליחה להשתחרר לרגעים מכבלי הסיפור ולהשקיף על עצמה מהצד.
אמנם לאחר מכן מסכמות הדמויות את התהליך שעברו ומגיעות למסקנה ששינוי אמיתי הוא אינו בגדר האפשר.
פרפטואום מובילה היא מכונה מתמדת.
פרויקט יצירתי בשיתוף עם השחקנים העוקב אחר 12 דמויות במהלך שגרת יומן.
מבנהו של המחזה הוא מבנה סינכרוני בה כל אחת מהדמויות מנהלת מערכת של פגישות עם סביבתה במקביל לחייהן של הדמויות האחרות.
העלילה מתנהלת לאורכם של שמונה ימים, בהם מתפתחות מערכות היחסים בין הדמויות עד שמגיעות לנקודת שיא ונקודת היפוך, המובילה בסופו של דבר, ביום האחרון, למפגש עם נקודת ההתחלה.
המחזה "קיגלר: חייו ומותו" עלה באוקטובר בבימוי המחבר בפסטיבל עכו ועלה בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
באוגוסט 2012 זכה בפרס ברנשטיין לספרות על המחזה "אלברט".
המחזה "הנה עולה האור מאחורי" עלה בקריאה מבוימת באפריל בפסטיבל תיאטרון בActors center, בלונדון.
כתב את המחזה "הנה עולה האור מאחוריי" שהשתתף וזכה בפרס בתחרות המחזות 'שוק המחזות 2010' בהיידלברג ולאחר מכן השתתף וזכה בפרס ראשון ב'פותחים במה' של תיאטרון בית ליסין 2010.
כתב את המחזה "אפשר לעשות עם זה משהו" שזכה בפרס ציון לשבח במסגרת פסטיבל 'צו קריאה 5#' בצוותא 2010 בבימויה של טל ברנר.
כתב וביים את ההצגה "ים-יבשה" בשיתוף מדרשת עיון ההצגה קיבלה 'ציון לשבח' מאת נציגי סל תרבות ורצה בבתי ספר בארץ.
כתב וביים את ההפקה "פרפטואום מובילה", כמורה בחוג לתיאטרון שעלתה עם תלמידי ובוגרי החוג.
כתב וביים את המחזה "רקוויאם לדניאל" שהשתתף בפסטיבל אקט 2 בחיפה.
כתב את המחזה "הילדה שהיא בעצם מריצה" בבימויה של עדנה שביט, כהפקה של החוג לתיאטרון.
כתב את המחזה" סוניה ובובק" שעלה בפסטיבל 5th international play festival באוהיו (2007) בשיתוף שחקנים וצוות מקומיים.
המחזה זכה במקום הראשון בתחרות כתיבת מחזות של החוג לתיאטרון, והועלה במסגרת הפרס כקריאה מבוימת במסגרת פסטיבל עתיד התיאטרון 2 בצוותא.
ב-2008 עלה המחזה כהפקת בית של תיאטרון תמונע, כחלק מההצגה 'ביחד'.
כתב וביים את המחזה "כיסא" במסגרת פרויקט במה לבנה באוניברסיטת תל אביב.
ההצגה עלתה כהצגה אורחת בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
כתב וביים את המחזה "צוצי" עבור פסטיבל Smallבמה 7. ההצגה זכתה בשלושת פרסי הפסטיבל: ההצגה, המחזה והשחקן (יערה רשף) הטובים ביותר.
כתב את המחזה "עכשיו מול הקיר", שעלה בתיאטרון צוותא על ידי קבוצת תיאטרון התנועה "הקופסה".
עודד כרמלי (נולד ב-18 בפברואר 1985) הוא משורר, סופר, עורך ועיתונאי ישראלי.
כרמלי נולד בכפר סבא, והחל לכתוב שירה בגיל צעיר.
כבר בגיל 16 פורסמו שיריו בכתב העת עכשיו.
בעת לימודיו בתיכון השלים תואר ראשון במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
לאחר שירותו הצבאי עבר לתל אביב והשתלב בזירת הספרות והשירה של בית הקפה הנסיך הקטן.
בשנת 2006 החל כרמלי לארגן ערבי שירה בשכונת פלורנטין תחת השם "תרכובת", במסגרת זו פגש את יהודה ויזן.
באותה שנה ייסדו השניים את כתב העת לשירה "כתם".
סך הכל פורסמו שישה גיליונות בין דצמבר 2006 למרץ 2008.
בשנת 2007 ייסדו כרמלי וויזן את פסטיבל תל אביב לשירה, הפסטיבל הראשון נערך בכוונה על תאריכי פסטיבל המשוררים במטולה.
לדברי כרמלי וויזן, פסטיבל תל אביב לשירה נועד "להוות קונקורנציה לסיאוב המשרד-חינוכי והביצתי של פסטיבל מטולה", ה"מתאפיין ברחיצות-ידיים, קרי – זונות מפרסמות זו לזו".
באותה שנה, יחד עם ויזן, הניח חבילה חשודה על מפתן בית כתב העת הליקון, כחלק מהסכסוך המתוקשר בין כתבי העת.
לטענתו, החבילה, שנעטפה בעטיפת פו הדב ונכתב עליה "תיק תק / תיק תק / כתם 2 / עוד שבועיים", נועדה להודיע לכתב העת "הליקון" על פרסום התקציב הממשלתי לו זוכה הליקון בגיליון "כתם" החדש.
אנשי הליקון הזמינו את חבלני המשטרה, שפינו את הבניין ופוצצו את הארגז.
בעקבות האירוע נחקר כרמלי במשטרה.
שנה לאחר מכן נפרדה דרכם הספרותית של כרמלי וויזן.
בשנת 2008 זכה במקום הראשון בתחרות "שירה על הדרך" של עיריית תל אביב.
בשנת 2010 היה בין יוזמי ההוצאה לאור של פרויקט הספרות והאמנות החד-פעמי "תיקיות 02010", במסגרתו פורסמה התכתבות פרטית בין כרמלי למי שהיה עורך התרבות במקומון העיר, איתמר בן-כנען.
לפי ההתכתבות, בן-כנען ביקש מכרמלי לכתוב ביקורת "מפרגנת" וכרמלי השיב: "אם סגרת מראש עסקאות-שטן עם היח"צ אז זאת לא ביקורת, חביבי, זאת תעמולה".
בשנת 2011 הקים את כתב העת הבה להבא לספרות עברית עכשווית.
לדברי העורך, כתב העת החצי-שנתי "נוסד מתוך תחושה עמוקה של סלידה ממה שמכונה בשוגג או במזיד 'המציאות הישראלית' – כלומר מהאקטואליות, מהפרובינציאליות ומהמינוריות הטחה את ספרותינו ככיסוי עיניים נוכח שמיים מכוכבים".
גיליונות כתב העת מודפסים באלפי עותקים ומחולקים חינם בחנויות ספרים עצמאיות, בקמפוסים, במועדונים ובבתי קפה ברחבי הארץ, והם זמינים להורדה חינם או להזמנה חינם מאתר האינטרנט של כתב העת.
בשנת 2015 ייסד את הוצאת הספרים הבה לאור, שמפרסמת את ספרי חבורת הבה להבא – לצד ספרי מופת מהאוונגרד הקלאסי.
בשנה זאת גם חידש את פסטיבל תל אביב לשירה, הפעם לצד דוד (ניאו) בוחבוט, ומאז הוא נערך כסדרו מדי שנה בחנוכה.
מאז שנת 2007 כרמלי פרסם רומן, שלושה קובצי שירה וספר עזרה-עצמית פרודי.
ובמהלך פעילותו ערך עשרות ערבי שירה, ספרות, מחשבות ומדע.
רבים משיריו פורסמו בעיתונים היומיים ובכתבי עת שונים, וכן תורגמו למספר שפות.
ב-2015 פורסם מבחר משיריו בהוצאת Proper Tales Press הקנדית, בתרגום כרמלי ומעין איתן, בשם "Hating Animals".
לצד מסות וביקורות ספרות, כרמלי עובד כעיתונאי מדע, בכלי תקשורת ישראליים כמו אתר סוכנות החלל הישראלית במשרד המדע והטכנולוגיה.
מאמריו מתפרסמים בכלי תקשורת בינלאומיים כמו Nautilus ו-New Scientist.
2025 - יזם והפיק את שוק הספרים החדשים שנימכרים ב 30 ש"ח "אלו מציאות" בשיתוף עם הוצאות הספרים הקטנות "קולקטיב".
עורשלד, מחזור שירים, עכשיו, 2007.
ליקום אין אופוזיציה, קובץ שירים, אחוזת בית, 2010.
החיים לא ראויים לחיים, קובץ שירים, הבה לאור, 2015.
הכלום מנצח (כשאנשים חכמים עושים מדיטציה), עזרה עצמית, כנרת-זמורה-ביתן, 2019.
אף אחד לא בא, לא בדרך, לא יבוא, הבה לאור ואפרסמון, 2023.
עודד גינדין (נולד ב-4 באוגוסט 1944), הוא ספורטאי ישראלי בעבר.
6 פעמים ברציפות אלוף ישראל (1965–1970) ושיאן ישראל בריצת 400 מטר משוכות במשך כ-8 שנים.
כדורסלן מצטיין (3555 נקודות, מקום 49 בכל הזמנים) בקבוצות הפועל גבעת ברנר/נען והפועל רמת גן ושחקן נבחרת ישראל בכדורסל.
הוא התאמן הן באתלטיקה בקבוצת הפועל נען והן בכדורסל בקבוצת הפועל גבעת ברנר/נען.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 1965 זכה גינדין במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 58.2 שניות,.
בתחרות אתלטיקה בין נבחרת יוון לנבחרת ישראל שנערכה באתונה ביולי 1966 קבע גינדין בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 56.5 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של יאיר טאו ושלו (56.9 שניות)
בתחרות שנערכה בוינגייט ב-20 במאי 1967 זכה גינדין במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש 56.1 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי יובל אור (55.72 שניות).
גינדין שיחק בקבוצת הפועל גבעת ברנר/נען, 9 עונות עד לשנת 1978 כולל, שבה הקבוצה התפרקה.
הוא עבר לשחק בקבוצת הפועל רמת גן שתי עונות.
במהלך הקריירה שלו, הוא קלע 3557 נקודות, שלישי בכל הזמנים בקבוצת הפועל גבעת ברנר/נען ו-49 בכל הזמנים מבין הקלעים הישראלים.
עודד (דדי) לבינסון (19 בינואר 1961 – 27 ביוני 2025) היה עורך דין ומגיש בגלי צה"ל, המנהל הכלכלי ונציב תלונות הציבור של גלי צה"ל.
נולד בירושלים לצייר והפרסומאי אברהם לבינסון ולצ'לנית רות לבינסון.
הוא היה בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בלימודי רדיו וטלוויזיה מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק (SUNY).
במשך שנים רבות הגיש את "התוכנית הכלכלית", הרצועה הכלכלית היומית של גלי צה"ל המשודרת בימים א'-ד' בשעה 19:00–19:30. בנוסף, החל משנת 2012 הגיש את התוכנית "יוצאים לאור" בגלי צה"ל בימי שישי ב-6 בבוקר.
בשנות ה-90 שימש כמנהל הכלכלי של גלי צה"ל.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התמנה לנציב תלונות הציבור של גלי צה"ל.
בפברואר 2013 סיים את תפקידו, והמשיך בהנחיית תוכנית הכלכלה של גלי צה"ל.
בשנת 2013 החל בהגשת התוכנית "חיות בלילה" ברדיו ירושלים.
לבינסון היה עורך דין ושותף במשרד "ניומן, לבינסון, הדרי ושות' עורכי דין" בירושלים.
שימש כחבר דירקטוריון בחברת נתיבי הגז הטבעי לישראל.
נפטר ב-27 ביוני 2025 לאחר מחלה קשה.
לבינסון חזר בתשובה ונמנה עם חסידי אמשינוב והתגורר בירושלים.
אחיו היו הבמאי מיכה לבינסון, המוזיקאי פרופ' גדעון לבינסון ובנימין לבינסון (ג'ימי) - יועץ שיווק לחברות ומנהל בית שץ.
עודד מימון (נולד ב-16 במאי 1951) הוא פרופסור אמריטוס להנדסת תעשייה באוניברסיטת תל אביב וקודם לכן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בארצות הברית (MIT).
בנוסף הוא חבר סגל במכון הטכנולוגי חולון.
מימון ידוע במחקריו בתחום כריית מידע, בינה מלאכותית ורובוטיקה.
מימון נולד בחיפה לאביבה ויהודה (פולדק) מימון.
את שרותו הצבאי בצה"ל סיים כמ"פ, הוא למד לתואר ראשון בהנדסה (סיים במקביל 3 פקולטות הטכניון בהצטיינות) ותואר שני בחקר ביצועים בטכניון.
בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרדו.
לאחר השלמת הדוקטורט שימש חוקר ופרופסור באוניברסיטת MIT בארצות הברית, במעבדה לבקרה ומערכות מידע (EE/CS LIDS).
בשנת 1987 עבר לפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, ומאז חבר סגל בה.
שימש כראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב וכיום עומד בראש קתדרת אורקל, העוסקת בביצוע מחקרים פורצי דרך בתחומים חדשים בעולם הסייבר והתודעה.
בין מאה תלמידיו לתארים מתקדמים נמנים פרופ' דן ברכה, פרופ' מרק לסט, ד"ר ארמין שמילוביץ, פרופ' ליאור רוקח, ד"ר שחר כהן, ד"ר ברק חיזי, ד"ר חיים דהאן, פרופ' עירד בן-גל, פרופ' יבגני חמלניצקי, ד"ר משה קליין, ד"ר רוני הירשפרונג, ד"ר נועה רושין וד"ר רוני הורוביץ.
לאחרונה הקים את המעבדה לתודעה ולוגיקה רכה באוניברסיטה.
החזון של המעבדה לחקר התודעה ולוגיקה רכה הוא לגשר בין העולם המדעי החומרי לעולם הרוחני באמצעות פיתוח שפה מתמטית חדשה, והרחבת העולם המדעי למרחבים שלא נידונו בו עד כה.
זאת באמצעות המתמטיקה שנמצאת בשני העולמות – משתייכת למדע אך חורגת מעולם החומר.
יחד עם דרכו האקדמית, עודד פעיל ומתנדב בעמותות ציבוריות (למשל כמנטור בקידום מנהיגות אתיופית בקרב צעירים), וחוקר במסעותיו להכרת העולם והים (שימש כמציל, מלח באנייה בצים, וסקיפר של סירת מפרש קטנה בחציית האוקיינוס, מבוסטון לתל אביב).
מימון היה שותף ליצירת אלגוריתם רשתות אינפו-עמומות.
עודד מימון הקים גם חברת הזנק ופיתח טכנולוגיה ייחודית של הבנת קול וטקסט, שהוטמעה בחברת ורינט.
הוא סייע וייעץ לחברות וארגונים בינלאומיים במגזר העסקי והציבורי, ושימש כחבר ויו"ר דירקטוריון של חברות פרטיות וציבוריות בארץ ובעולם.
מימון סייע שנים רבות לארגוני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירות הביטחון הכללי וב-2008 קיבל ציון לשבח מראש המוסד.
על הישגיו הייחודיים ועל מנהיגותו המדעית יוצאת הדופן ותכונותיו האישיות כעמית ואיש אשכולות הוענק לפרופסור עודד מימון פרס מפעל חיים מטעם האקדמיה ב-2021.
בספטמבר 2024 פרסמו אוניברסיטת סטנפורד וחברת ההוצאה לאור אלסוייר את רשימת 2% המדענים המובילים בעולם לשנת 2024, על פי שקלול של קריטריונים רבים.
פרופסור עודד מימון נמצא ברשימה זו.
מימון פרסם מאות מאמרים בכתבי עת ובכנסים, כתב עשרה ספרים מפרי מחקרו וערך חמישה ספרים אשר זכו לפרסים מדעיים רבים.
הספרData Mining with Decision Trees: Theory and Applications (יחד עם ליאור רוקח) זכה בפרס הספר המצטיין למדעי המחשב בשנים 2008-2011. ספריו עוסקים ברובם במתמטיקה תאורטית ובאלגוריתמיקה של בינה מלאכותית.
יוצא דופן הוא הספר "מהי תודעה", שאותו ערך עם אבי אלקיים ב-2018. ספר זה מבוסס על קורס שעודד העביר באוניברסיטת בר-אילן, ומציג כיוונים מגוונים למחקר בתחום המרתק של התודעה האנושית.
מחקריו של עודד מימון השפיעו ומשפיעים על המחקר העולמי עם למעלה מ-15 אלף ציטוטים מדעיים, שממקמים אותו באחוזון העליון של החוקרים המצוטטים בהנדסה בעולם.
עודד מוּדְריק (נולד ב-15 באוקטובר 1945) הוא משפטן ישראלי.
כיהן בין השאר כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
בין תפקידיו הקודמים, שופט בבית הדין הצבאי לערעורים, היועץ המשפטי של משטרת ישראל, אב בתי הדין למשמעת של השב"כ והמוסד, ויו"ר ועדת המשמעת של החוקרים הפרטיים.
השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ובמהלך שירות המילואים הועלה לדרגת תת-אלוף.
כיום הוא פרופסור בפקולטה למדעי החברה והרוח באוניברסיטת אריאל בשומרון.
עודד מודריק נולד בכפר אתא בשנת 1945. הוא למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
גם את תוארו השני עשה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט – באוניברסיטת תל אביב.
חיבור הדוקטור שלו עסק במהותה ותכליתה של השפיטה הצבאית, ונערך בהנחייתם של נשיא בית המשפט העליון, השופט מאיר שמגר, ופרופסור דוד ליבאי.
לאחר לימודיו במסגרת העתודה האקדמית, שירת במערכת המשפטית של צה"ל.
תחילה עבד כתובע צבאי באזור שכם בשנים 1968–1969. לאחר מכן כיהן כסנגור צבאי.
משנת 1972 כיהן כיועץ משפטי לאזור רמת הגולן.
בשנת 1974 עבר לכהן כיועץ משפטי לאזור חבל עזה.
בהמשך היה סנגור צבאי ראשי, נשיא בית דין צבאי מחוזי של פיקוד המרכז ושל חיל האוויר ושופט של בית הדין הצבאי לערעורים (עד דרגת אלוף-משנה).
לקראת סוף שירותו הצבאי הושאל לתפקיד היועץ המשפטי למשטרת ישראל, בדרגת תת ניצב.
בשנת 1989 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
השתחרר מצה"ל בשנת 1993, בדרגת אלוף-משנה.
למן שחרורו הוא משרת בשירות מילואים פעיל כשופט בית הדין הצבאי המיוחד, ובשנת 2013 הועלה לדרגת תת-אלוף.
במהלך שירותו אירע שקיבל דרגת ייצוג זמנית של רב-אלוף, כדי שיוכל לשפוט את הרמטכ"ל, משה יעלון, בגין נסיעה רשלנית לאחור שגרמה נזק לרכב הצבאי שלו.
לאחר שחרורו מצה"ל, מונה לשופט לעניינים פליליים, מנהליים וכלכליים בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
משנת 2009 ועד לפרישתו בחודש אוקטובר 2015 שימש בתפקיד סגן נשיא ואחראי על המחלקה הפלילית בבית המשפט המחוזי תל אביב-יפו.
במקביל לעבודתו השיפוטית לימד קורסים, שיעורי משפט וסמינריונים באוניברסיטאות ומכללות שונות, בהן האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת אריאל, המרכז הבינתחומי הרצליה המכללה למנהל ומכללת שערי משפט.
לאחר פרישתו מן השפיטה הוזמן לכהן כפרופסור חבר באוניברסיטת אריאל בשומרון .
הוא חקר ולימד תחומי משפט שונים ושימש גם כחבר סנאט האוניברסיטה.
בסוף ספטמבר 2023 הסתיימה כהונתו כחבר סגל באוניברסיטת אריאל אך הוא ממשיך לקיים פעילויות שונות בזיקה לאוניברסיטה.נוסף לכך הוא מכהן כיו"ר הוועדה המייעצת לשר הביטחון בעניין הכרזה על ארגוני טרור, יו"ר ועדת הערר בעניין השבת נכסי נספים בשואה ויועץ מיוחד למשרד עורכי הדין עמר רייטר ז'אן שוכטוביץ ושות' - AYR.
בנובמבר 2018 הצטרף כיועץ לצוות ההגנה של ראש הממשלה בנימין נתניהו, אולם הוא הפסיק פעילות זאת לאחר מספר חודשים.
משנת 2019 ועד 2024 כיהן כיו"ר ועדת הביקורת החיצונית של הקרן הקיימת לישראל ובראשית 2020 מונה ליו"ר ועדת הביקורת של עמותת מכון ז'בוטינסקי בישראל.
באוקטובר 2024 מונה להיות יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לקונגרס הציוני ה- ל"ט שנערך בירושלים באוקטובר 2025. הוא כיהן כחבר צוות הבדיקה שמונה בידי שר המשפטים יריב לוין לעניין ההגדרה המבנית של המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש).