tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ו גדל במחלקות הנוער של גנבאו פוטבול בייס ושאנגחאי שנחווה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של שאנגחאי שנחווה במסגרת ליגת העל הסינית.
ב-7 ביוני 2019 ערך ג'ו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין, בניצחון 0–2 על נבחרת הפיליפינים במשחק ידידות.
ב-24 במרץ 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ערב הסעודית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת סין לטורניר גביע אסיה 2023.
ג'ו פרנק האריס הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-78 בשנים 1983–1991. לפני כן, החל משנת 1965, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
ג'ו פרנק האריס נולד בקרטרסוויל שבג'ורג'יה כשני מבין שלושת ילדיהם של פרנק ופרנסס האריס.
ב-1958 סיים האריס לימודי מנהל עסקים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
עם סיום לימודיו הוא חזר לעיר הולדתו, והצטרף לעסק המשפחתי לייצור מוצרי בטון של אביו ושל אחיו פרד.
החברה פעלה משנת 1940 ועד 1980, ובמהלך שנות ה-70 המאוחרות סיפקה את כל הבטון לבניית הגשרים בכביש הבין-מדינתי 75 במקטע הכביש ממחוז קוב ועד מחוז גורדון.
ב-1964 שוכנע האריס להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה וכיהן בו תשע תקופות כהונה.
ב-1974 הוא היה יושב ראש ועדת ההקצאות של הבית.
ב-1982, כאשר התמודד האריס בבחירות על משרת מושל ג'ורג'יה, הוא נראה כמועמד חסר סיכוי, אך עם תמיכת יושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה, טום מרפי, עלה בידו לנצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בו ג'ין.
האריס כינה את עצמו "מושל החינוך", לאחר שהעלה את משכורות המורים בג'ורג'יה, ויישם את חוק החינוך הבסיסי האיכותי.
הוא בנה את הג'ורג'יה דום, הקים את מערכת הקולג'ים הטכנולוגיים של ג'ורג'יה, שנודעה קודם לכן כמחלקה לחינוך טכני ולחינוך מובגרים, וקידם את ההחלטה על קיומם של המשחקים האולימפיים של 1996 באטלנטה.
בתקופת כהונתו של האריס נבנו ספריות במספר רב יותר מכל תקופות הכהונה של כל מושלי ג'ורג'יה.
האריס הקים את ועדת אסטרטגיות הצמיחה בראשות היזם ג'ואל קואן.
לאחר שתי תקופות כהונה כמושל, מונה האריס כחבר מועצת הנגידים של מערכת האוניברסיטאות של ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא שימש שבע שנים, מתוכן שנתיים כסגן יושב הראש.
בשנים 1995–2009 שימש האריס כבעל תפקיד ניהולי וכמרצה בבית הספר ללימודי מדיניות של אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה.
הוא שימש גם כיושב ראש מועצת המנהלים של תאגיד האריס ג'ורג'יה, חברה לפיתוח תעשייתי שהוקמה ב-1980 בקרטרסוויל, וכחבר מועצת המנהלים של חברת הביטוח "אפלק" .
המקטע של הכביש הבין-מדינתי 41 העובר במחוז בארטו קרוי על שמו של האריס, כמו בניין בקמפוס אוניברסיטת ג'ורג'יה, הכנסייה הראשית לרשות הנמלים של ג'ורג'יה בעיר ברנזוויק, והכניסה הראשית למתחם הירידים המדינתי של ג'ורג'יה בעיר פרי.
ג'וזף ג'ייקוב פוס היה קצין בדרגת מייג'ור בחיל הנחתים של ארצות הברית, ואלוף הפלות מוביל במלחמת העולם השנייה.
כאות הערכה לתפקידו במערכה האווירית בקרב גוודלקנל הוא עוטר במדליית הכבוד.
בשנים שלאחר המלחמה הוא היה בריגדיר גנרל במשמר הלאומי האווירי של דקוטה הדרומית.
פוס, איש המפלגה הרפובליקנית, כיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-20 בשנים 1955–1959, היה נשיא איגוד הרובאים הלאומי ונציב ליגת הפוטבול האמריקאית.
הוא גם היה שדרן טלוויזיה.
ג'ו פוס נולד בחווה שלא הייתה מחוברת לחשמל ליד סו פולס שבדקוטה הדרומית כבנם הבכור של מרי אסתר (לבית לייסי) ופרנק אולה פוס, זוג ממוצא נורווגי וסקוטי.
בגיל 12 הוא ביקר בשדה תעופה ברנר שבדקוטה הדרומית כדי לראות את צ'ארלס לינדברג שערך מסע עם מטוסו ספיריט אוף סנט לואיס.
ארבע שנים לאחר מכן, שילמו פוס ואביו דולר וחצי כל אחד כדי לטוס את טיסתם הראשונה במטוס פורד טרימוטור בשדה התעופה של הגבעות השחורות שהטיס הטייס הידוע מדקוטה הדרומית, קלייד אייס.
במרץ 1933, כשעשה אביו של פוס את דרכו מהשדות לביתו במהלך סופה, הוא נהרג כאשר הוא נהג מתחת לכבל חשמל שהתרופף והתחשמל כאשר יצא מרכבו.
פוס הצעיר, שעדיין לא מלאו לו אז 18, השתלב בניהול החווה יחד עם אמו ואחיו קליף.
עבודת החקלאות הפכה לקשה בשל סופות האבק, שבמשך השנתיים הבאות גבו מחיר ביבולים ובמשק החי.
לאחר שצפה בצוות אווירי של חיל הנחתים של ארצות הברית בהובלתו של קפטן קליטון ג'רום, שביצע תרגילי אווירובטיקה במטוסים דו-כנפיים בעלי תא טייס פתוח, היה פוס נחוש בדעתו להיות טיס בחיל הנחתים.
הוא עבד בתחנת דלק כדי לממן את ספריו ואת לימודיו בקולג', וכדי להתחיל בשיעורי טיס שקיבל ב-1938 מרוי לנינג בשדה התעופה סו סקייויי, וצבר סכום של 65 דולר כדי לשלם על השיעורים.
אחיו הצעיר של פוס לקח על עצמו את ניהול החווה ואפשר לפוס לשוב לספסל הלימודים ולסיים את לימודיו בבית הספר התיכון וושינגטון בסו פולס.
ב-1939 סיים פוס את לימודיו באוניברסיטת דקוטה הדרומית עם תואר במנהל עסקים.
בעת לימודיו באוניברסיטה, שכנעו פוס וסטודנטים שהיו שותפיו לדעה את רשויות המוסד לפתוח קורס טיס של מועצת האווירונאוטיקה האזרחית.
עד לתום לימודיו צבר פוס מאה שעות טיסה.
הוא הצטרף לסניף המקומי של אחוות סיגמא-אלפא-אפסילון, והצטיין בענפי הספורט באוניברסיטה, כולל חברות בנבחרת האגרוף של המוסד בנבחרת הריצה, ובנבחרת הפוטבול.
בשנים 1939–1940 שירת פוס כטוראי ברגימנט הארטילריה ה-147 של המשמר הלאומי של דקוטה הדרומית בסו פולס.
ב-1940, כאשר הוא כבר החזיק ברישיון טיס ובתואר בוגר קולג', הוא יצא בטרמפים בדרכו למיניאפוליס כדי להתגייס לכוחות המילואים של חיל הנחתים, מתוך כוונה להצטרף לתוכנית צוערי הטיס הימיים ולהיות לטייס ימי.
לאחר שיועד להיות טייס ימי, סיים פוס את הכשרתו בבסיס האוויר של הצי בפנסקולה, פלורידה והוצב כלוטננט משנה.
לאחר מכן הוא שירת כמדריך בפנסקולה.
בגיל 27, הוא נחשב אז למבוגר מדי כדי לשרת כטייס קרב, ותחת זאת הוא נשלח לבית הספר לצילום אווירי של הצי.
עם השלמת הצבתו הראשונית, הוא הועבר לטייסת הצילום הימי הראשונה שהוצבה בבסיס האוויר הימי האי הצפוני בסן דייגו.
מתוך אי-שביעות רצונו מהצבתו ביחידת צילום, הגיש פוס בקשות חוזרות ונשנות להעברה לתוכנית הכשרה לטייסי קרב.
הוא טס במטוסי F4F ויילדקט עוד כאשר היה מוצב בטייס הצילום, וצבר יותר מ-150 שעות טיסה ביוני וביולי 1942, ובסופו של דבר הועבר לטייסת הקרב הימית ה-121 כקצין מפקד.
על אף היותו בן 27, העניקו לו חבריו לטייסת את הכינוי "פוס הזקן".
ביוני 1942 נשא פוס לאישה את חברתו מימי בית הספר התיכון, ג'ון שקסטד.
באוקטובר 1942 נשלחו טייסי הטייסת ה-121 על מטוסיהם לגוודלקנל כחלק מקרב גוודלקנל כדי להחליף את אנשי טייסת 223, שלחמו על השליטה באוויר מעל האי מאז אמצע אוגוסט.
ב-9 באוקטובר המריאו פוס ואנשי הלהק שלו מסיפון נושאת המטוסים המלווה "קופהי" , וטסו 560 ק"מ מצפון כדי להגיע לגוודלקנל.
הלהק, ששם הקוד שלו היה "קקטוס" התבסס בשדה הנדרסון, ונודע בשם חיל האוויר קקטוס, ונוכחותם בזירה הייתה בעלת תפקיד מרכזי בקרב גוודלקנל.
עד מהרה רכש פוס מוניטין כטייס קרב שהחזיק בטקטיקות אגרסיביות לטווח קצר ובעל מיומנויות ירי.
בטיסה הקרבית הראשונה שלו ב-13 באוקטובר, הפיל פוס מטוס זירו יפני, אך גם מטוס הויילדקט שלו נורה, ועם מנוע אחד שאבד, וכששלושה מטוסי זירו נוספים ישבו על זנבו, הוא נחת במהירות מלאה, ללא דשים, ועם שליטה מינימלית במטוסו בשדה הנדרסון, וכמעט התנגש בחורשת דקלים סמוכה.
ב-7 בנובמבר נפגע מטוסו פעם נוספת, והוא שרד לאחר שנחת על פני המים מול חופי האי מלייטה.
בזכות היותו טייס מוביל בגף של שמונה מטוסי ויילדקט, נודע הלהק עד מהרה בכינוי "הקרקס המעופף של פוס", שחולק לשני צוותים שכונו על ידי פוס בשמות "נערי החווה" ו"החלקלקים העירוניים".
בדצמבר 1942 לקה פוס במלריה.
הוא נשלח לסידני, אוסטרליה לצורך החלמה, שם הוא פגש את אלוף ההפלות האוסטרלי, קלייב קולדוול, והעביר כמה הרצאות בנושאי טיס מבצעי לטייסי חיל האוויר המלכותי, שהוצבו אז בזירה.
ב-1 בינואר 1943 שב פוס לגוודלקנל, כדי להמשיך במשימות קרביות שנמשכו עד 9 בפברואר אותה שנה, אף על פי שהמתקפות של היפנים התמעטו לאחר השיא שנרשם בנובמבר 1942. במהלך שלושה חודשי לחימה ממושכת, הפיל הקרקס המעופף של פוס 72 מטוסים יפנים, כולל 26 שהוא הפיל בעצמו.
עם השוואת השיא האישי של 26 הפלות שהוחזק על ידי אלוף ההפלות האמריקאי ממלחמת העולם הראשונה, אדי ריקנבקר, זכה פוס בכבוד להיות "אלוף האלופים" האמריקאי הראשון במלחמת העולם השנייה.
אחד הטייסים היפנים שהוא הפיל היה אלוף ההפלות קנאמה הראדה, שהיה לפעיל שלום ונפגש עם פוס שנים רבות לאחר מכן.
במרץ 1943 שב פוס לארצות הברית.
ב-18 במאי הוענקה לו מדליית הכבוד על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הטקס שנערך בבית הלבן סוקר במגזין לייף כשקפטן פוס הופיע בניגוד לרצונו על שער המגזין.
לאחר מכן הוא התבקש להשתתף במסע איגרות חוב מלחמה שנמשך עד ל-1944.
בפברואר 1944 שב פוס לזירה הפסיפית כדי להוביל את טייסת התקיפה הימית ה-115 שהטיסה מטוסי ווט F4U קורסייר.
הטייסת התמקמה באזור הקרבות סביב לשדה התעופה אמיראו.
היה זה במהלך סבב הלחימה השני הזה כאשר הכיר פוס את עמיתו ואלוף ההפלות מריון קרל והתיידד עמו.
נקרתה בדרכו גם ההזדמנות להכיר ולטוס עם אליל נעוריו צ'ארלס לינדברג, שהוצב בזירת האוקיינוס השקט כיועץ תעופה.
לאחר שמונה חודשי פעילות מבצעית, אך ללא שום הזדמנות להגדיל את מאזן ההפלות שלו, סיים פוס את שירותו הקרבי כאחד מהטייסים המצטיינים של אמריקה.
שוב לקה פוס במלריה, ונשלח למרכז החלמה בקלאמת פולס שבאורגון.
בפברואר 1945 הוא היה לקצין מבצעים והדרכה בבסיס האוויר של חיל הנחתים בסנטה ברברה.
באוגוסט 1945 שוחרר פוס משירות פעיל, ופתח את "ג'ו פוס שירותי טיסה", שירות טיסות שכר ובית ספר לטיסה בסו פולס, שבסופו של דבר כלל 35 מטוסים.
יחד עם חברו, דואן "דוק" קורנינג, הוא החזיק מאוחר יותר בסוכנות למכירת רכבי פקארד.
באוקטובר אותה שנה התבקש פוס להופיע בטקסי יום הצי בארבע ערים, ובדצמבר הוא שוחרר מהשירות באופן סופי, אך נותר בשירות מילואים בלתי פעיל עד 1947. ב-1946 הוא מונה כלוטננט קולונל בכוחות המילואים של המשמר הלאומי האווירי של דקוטה הדרומית והיה למפקד טייס הקרב ה-175 של המשמר.
במהלך שנות ההקמה של היחידה, היה פוס מעורב באופן פעיל בתפקידי ניהול וטיסה של הטייסת, ואף היה לחבר בצוות ההדגמה שלהם למטוסי P-51 מוסטנג.
במהלך מלחמת קוריאה, נקרא פוס, אז בדרגת קולונל, לשירות פעיל בחיל האוויר של ארצות הברית, ויתר על הפיקוד על טייסת 175, ושירת כראש המבצעים וההדרכה של פיקוד המרכז האווירי.
בסופו של דבר הוא התקדם עד לדרגת בריגדיר גנרל.
קודם לכן הופיע פוס בשעשועון הוותיק ?What's My Line.
ב-1958 התמודד פוס ללא הצלחה בבחירות למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, והובס על ידי גיבור מלחמה אחר, מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' מקגוורן.
ב-1962 ניסה פוס להיכנס שוב לפוליטיקה במסע בחירות לאיוש מושבו בסנאט של ארצות הברית של הסנאטור פרנסיס קייס שנפטר.
יחד עם מועמדים נוספים, נוצח פוס על ידי ג'וזף בוטום שכיהן בשארית תקופת כהונתו של קייס.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבד פוס זמן קצר בחברה לחקלאות מדייקת ראוון תעשיות , ובאותה שנה היה לנציב הראשון של ליגת הפוטבול האמריקאית שהוקמה אז.
הוא פיקח על הקמתה של הליגה כליגת פוטבול מקצוענית ראשונית.
פוס פרש מתפקידו כנציב ליגת הפוטבול האמריקאית באפריל 1966, חודשיים לפני ההסכם ההיסטורי למיזוגה עם ליגת הפוטבול הלאומית NFL ויצירת משחקי הסופרבול.
במקומו התמנה לתפקיד אל דייוויס, שהתנגד לאישור, ולאחר שלושה חודשים וחצי התפטר.
כמי שפיתח חיבה במשך חייו לציד ולפעילות חוץ, הנחה פוס בשנים 1964–1967 את תוכנית הטלוויזיה של רשת ABC "הספורטאי האמריקאי" , שבה הוא צילם תוכניות ברחבי העולם על מסעות דיג וציד.
לאחר מכן ועד 1974 הוא הנחה והפיק סדרה בשם The Outdoorsman: Joe Foss.
ב-1972 הוא גם החל לשמש במשך שש שנים כמנהל יחסי הציבור של KLM.
החל מ-1988 נבחר פוס לשתי תקופת כהונה בנות שנה כנשיא איגוד הרובאים הלאומי.
בשנות חייו האחרונות הוא נשא מספר רב של נאומים לטובת המטרות השמרניות ובנושא מה שנראה לדעתו כהחלשות זכויותיהם של המחזיקים בכלי נשק.
במהדורת 29 בינואר 1990 של המגזין טיים הוא הופיע על השער כשהוא חובש כובע סטסון שהיה סימן ההיכר שלו ואוחז ברובה.
פוס, שבתו סבלה משיתוק מוחין, היה נשיא האגודה הלאומית לילדים ומבוגרים נכים .
פעילויות הצדקה הנוספות שלו כללו את מסע הצלב של הקמפוס למשיח ואת תוכנית אריזונה למען נוער טעון טיפוח.
ב-2001 יסדו פוס ורעייתו השנייה, דונה "דידי" וילד פוס, את מוסד ג'ו פוס , מוסד ללא כוונת רווח.
הארגון עובד עם ותיקי מלחמות ומחנכים ברחבי ארצות הברית למען חינוך הנוער בהיסטוריה וממשל, וכדי להשרות עליהם להיות אזרחים בעלי מודעות ומעורבות.
באמצעות מצגות בכיתות, תוכניות לימודים ומלגות, שיתף הארגון בפעילותו יותר ממיליון ילדים ברחבי ארצות הברית.
כיום מפעיל הארגון שלוש תוכניות עיקריות: ותיקי מלחמה הנותנים השראה לפטריוטיות, סדרת אתם האזרחים האמריקאים, ותחרות שנתית לקבלת מלגות.
פוס קיים רבים ממפגשים אלו בבתי הספר בעצמו, ושוחח עם ילדים בכל הגילים על שירות, אחריות, פטריוטיות, יושרה ומחויבות.
במהלך חייו של פוס הוא היה שותף לכתיבה או שהיה נושא לשלושה ספרים, כולל הספר על תקופת המלחמה "ג'ו פוס: הנחת המעופף" (בשיתוף עם וולטר סימונס), "טופ גאנס" (Top Guns, בשיתוף מתיו ברנן), ו"אמריקאי גאה" (A Proud American, בשיתוף עם אשתו).
פוס גם כתב את ההקדמה לספר "מעל ומעבר: מדליות הכבוד האוויריות" (Above and Beyond: the Aviation Medals of Honor) של בארט טילמן, ותואר בספרו של טום ברוקו מ-1998 על מלחמת העולם השנייה ועל גיבוריה, "הדור הגדול ביותר" (The Greatest Generation).
ברוקו אפיין את פוס: "הוא ניחן ביהירות של גיבור, אך גם בחיוך מנצח להמשיך עם אופן השיחה הפשוט שלו ועם המראה של כוכב קולנוע.
ג'ו פוס היה גדול מהחיים, ומעשי הגבורה שלו בשמי האוקיינוס השקט היו רק ההתחלה של מסע שלקח אותו למקומות רחוקים מאותה חווה ללא חשמל מצפון לסו פולס ללא תקווה רבה".
ניסיון משנת 1955 להפיק סרט בשם "נשר אמיץ" (Brave Eagle) שיספר את סיפורו של פוס בכיכובו של ידידו ג'ון ויין, כשל כאשר פוס סירב לאפשר למפיקים להכניס לעלילת הסרט סיפור אהבה בדוי.
תוכנית הטלוויזיה "אלוף אמריקאי: סיפורו של ג'ו פוס" (American Ace: The Joe Foss Story) הייתה תוכנית דוקומנטרית באורך של שעה שהופקה על ידי שירות השידור הציבורי של דקוטה דרומית ועלתה לאוויר ב-2006.
ב-1984 הוכנס פוס להיכל התהילה הלאומי של התעופה .
הוא גם היה הנשיא ויושב ראש מועצת המנהלים של אגודת חיל האוויר, וחבר במועצת המנהלים של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-2000 הוא שימש כיועץ ליצירת משחק המחשב הפופולרי של מיקרוסופט "מדמה לטייס קרב 2" .
ב-11 בינואר 2002, פוס, שהיה אז בן 86, קיבל חשיפה תקשורתית כאשר הוא עוכב על ידי רשויות הביטחון של נמל התעופה הבין-לאומי פיניקס סקיי הרבור.
הוא היה אמור לשאת נאום במסגרת איגוד הרובאים הלאומי, ולדבר בפני כיתה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
חיפוש שנעשה עליו בשל אי יכולתו לעבור דרך גלאי מתכות בגלל קוצב הלב שהושתל בגופו, הוביל לגילוי מדליית הכבוד שלו יחד עם מחזיק מפתחות עם כדור דמה וקליע מזכרת נוסף ופצירת ציפורניים קטנה.
התקרית גרמה לזעם הן בקרב התקשורת והן בקרב ציבור תומכיו של פוס.
העיתונאי ג'ק קפרטי ציין שאנשי הביטחון בנמל התעופה הפגינו שיקול דעת גרוע בכך שלא זיהו את מדליית הכבוד ובכך שדרשו להחרים ולהשמיד את המדליה.
בסופו של דבר איבד פוס את הקליע, אך קיבל בחזרה את המדליה ואת הפצירה, כאשר אלו נשלחו בחזרה אליו.
ג'ו פוס נפטר ב-1 בינואר 2003 בסקוטסדייל, אריזונה, שם התגוררו הוא ורעייתו בשנותיו האחרונות, לאחר ששלושה חודשים קודם לכן הוא לקה בשבץ מוחי ובדימום ממפרצת מוחית, שלאחריו הוא לא שב להכרתו.
בהלויתו נכחו סגן הנשיא דיק צ'ייני, לוטננט קולונל אוליבר נורת' (שנשא את ההספד), מגיש החדשות של NBC טום ברוקו, והשחקן צ'רלטון הסטון, שהיה ידידו של פוס.
פוס נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מספר מוסדות ואתרים נקראו על שמו של פוס, כולל שדה ג'ו פוס בבסיס האוויר של חיל הנחתים מיראמר, שדה ג'ו פוס של המשמר הלאומי האווירי בסו פולס, שדה ג'ו פוס בנמל התעופה האזורי סו פולס, בית ספר תיכון על שמו בסו פולס, ובניין המדינה בפיר, בירת דקוטה הדרומית.
פסל בדמותו עשוי ארד בגודל על-טבעי ניצב בלובי של נמל התעופה האזורי בסו פולס.
המטווח על שם ג'ו פוס בבקאי אריזונה קרוי על שמו.
כביש פרטי בסקוטסדייל אריזונה, בבעלות ג'נרל דיינמיקס, נקרא "דרך ג'ו פוס" והוקדש לזכרו ב-2003.
ג'ו קלוסק הוא שחקן אוסטרלי.
קלוסק נולד וגדל בשכונת צ'אפל היל (אנ') בבריזבן, אוסטרליה, בנם של רולי וג'ודי קלוסק.
קלוצ'ק ואחיו הגדול נולדו שניהם עם מחלת כבד גנטית פּרוֹגרֵסִיבִית.
קלוצ'ק עבר השתלת כבד ב-2005, בגיל 10. קלוצ'ק למד בבית ספר התיכון קנמור (אנ'), שם למד דרמה.
מאוחר יותר הוא הצטרף לתוכנית אנסמבל הנוער של תיאטרון קווינסלנד (אנ').
בשנת 2010 קיבל את תפקידו הראשון בסרט הקצר "Best Day" בבימויה של שיבה נאסב, שבו גילם את ג'ונתן.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "Nowhere Boys".
בשנת 2017 שיחק קלוסק בתפקיד אורח בתור אוון לואיס באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים".
הוא חזר לשחק שוב בסדרה בתור ביירון סטון בשנת 2022.
בשנת 2020 שיחק בסרט "הבצורת".
קלוסק הופיע בסדרות טלוויזיה רבות בהן "Barracuda", "קבלו אותי" ו"גליץ'".
הוא הופיע גם בסרטים "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר" משנת 2017 ו"ילדי התירס" (אנ') מ-2020.
בשנת 2024 פורסם כי לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה Invisible Boys.
באותה שנה שיחק במיני סדרה "טריטוריה" (אנ') בנטפליקס.
שנה סרטתפקיד הערות 2017שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר חייל צעיר 2020 ילדי התירס (אנ') קלדר קולווינגטוןהבצורת ארון פאלק הצעיר2022The Aussie Boysאייזק
ג'ו רובינסון היה שחקן ומתאבק מקצועי אנגלי.
רובינסון נולד בניוקאסל על הטיין, נורת'מברלנד, הממלכה המאוחדת.
אביו וסבו היו גם כן מתאבקים.
ב-1931 עברו רובינסון ומשפחתו לדרום אפריקה, שם ניהל אביו חדר כושר.
רובינסון עבד בחדר הכושר של אביו והתאמן בפיתוח גוף מגיל צעיר.
מאוחר יותר עסק באמנויות לחימה יפניות והשיג חגורה שחורה בקראטה ובג'ודו.
ב-1948 חזר לאנגליה ועבר ללונדון ב-1950, על מנת ללמוד ב.
באותה השנה זכה גם ב.
מלבד זאת היה רובינסון גם שחקן ובמרוצת השנים שיחק במגוון סרטים וסדרות טלוויזיה כגון "בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים" ובשניים מסרטי ג'יימס בונד: "מרוסיה באהבה" ו"יהלומים לנצח".
רובינסון נישא פעמיים ונולדו לו ארבעה ילדים.
הלך לעולמו בברייטון בגיל 90.
ג'וזף הנרי ראנפט היה תסריטאי, אנימטור, אמן סיפור ומדבב אמריקאי, שעבד באולפני אנימציה של פיקסאר ובדיסני באולפני האנימציה של וולט דיסני וב-Disney Television Animation.
אחיו הצעיר הוא ג'רום ראנפט, פסל שעבד גם הוא על כמה סרטי פיקסאר.
ג'וזף הנרי רנפט נולד בפסדינה, קליפורניה, ב-13 במרץ 1960, וגדל בוויטייר.
הוריו היו ג'יימס ומליסה רנפט.
בילדותו פיתח רנפט אהבה לקסמים, סיפורים, קולנוע וקומדיה.
בגיל 15, הוא הפך לחבר בקבוצת הצעירים של טירת הקסם.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון מונטה ויסטה, וויטייר, בשנת 1978, רנפט החל ללמוד בתוכנית הנפשת דמויות במכון קליפורניה לאמנויות לצד ג'ון לאסיטר ובראד בירד.
לאחר שנתיים, סרט הסטודנטים של Ranft הומור טוב משך את תשומת לבם של מנהלי האנימציה של דיסני, שהציעו לו עבודה.
בשנת 1980, רנפט הצטרף לדיסני כסופר ואמן סטוריבורד.
במהלך חמש השנים הראשונות שלו עם דיסני, הוא עבד על מספר פרויקטים בטלוויזיה שמעולם לא הופקו.
מאוחר יותר בקריירה שלו בדיסני, הוא קודם למחלקת אנימציה תכונה, שם הוא חונך על ידי אריק לרסון.
רנפט דיבר מאוחר יותר על האימונים של לרסון: "הוא תמיד מזכיר לי רק את הדברים הבסיסיים שאני נוטה לשכוח.
אתה יודע, זה כאילו, אנימציה היא כל כך מורכבת; 'כמה ציורים יש שם?' וכאלה, אבל אריק תמיד חוזר לאהוב 'מה הקהל תופס?'"
בערך בזמן זה, הוא למד תחת והחל להופיע עם קבוצת האלתור, The Groundlings.
רנפט נשאר עם דיסני לאורך שנות ה-80, וכתב את הסיפור על סרטי אנימציה רבים, כולל אוליבר וקומפני, מלך האריות והיפה והחיה.
הוא גם עבד על הטוסטר הקטן והאמיץ ב-1987 עבור Hyperion Animation ו-James and the Giant Peach ב-1996 עבור יוצרי סרטי הברית.
ראנפט התאחד עם לאסיטר לאחר שהצטרף לפיקסאר באוקטובר 1992 כראש הסיפור שלהם.
שם הוא עבד על כל הסרטים שלהם שהופקו עד 2006; זה כלל צעצוע של סיפור (עליו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר) ובאג לייף, ככותב הסיפורים המשותפת ואחרים כמפקח על הסיפור.
הוא גם דיבב דמויות ברבים מהסרטים, כולל היימליך הזחל ב"באג לייף", וויזי הפינגווין בצעצוע של סיפור 2, וז'אק השרימפס ב"מוצאים את נמו" .
בסרט מפלצות בע"מ, לראנפט הייתה מפלצת על שמו (ג'י ג'י ראנפט) שכן רוב המפחידים בסרט נקראו על שם צוות פיקסאר.
ראנפט קיבל גם קרדיט לסיפור הראשי ב"טוסטר הקטן והאמיץ" (1987) ודיבב את אלמו סנט פיטרס, איש מכירות המכשירים.
הסופרים האהובים עליו היו קורט וונגוט, האנטר ס.
הקוסמים האהובים עליו היו ג'ון קרני, דריל, מייקל עמאר, ריקי ג'יי וג'ימי גריפו.
ראנפט זכה לאחר מותו ב-2005 כאגדת דיסני ובשנת 2016 בפרס וינזור מקיי, פרס מפעל חיים לאנימטורים.
פרירסון נפצע, אך שרד בבריחה דרך גג השמש.
ראנפט עבורם הוא היה במאי ומפיק, מכוניות וחתונת רפאים יצא לאחר מותו והוקדשו לו.
ראנפט זכה להכרה על ידי עמיתים ובמחווה שונות בסרטי אנימציה שיצאו לאחר מותו.
הנרי סליק כינה אותו "ענק הסיפור של הדור שלנו".
לכבוד ראנפט, בהפקת סרטי האנימציה של קרוליין ודלת הקסמים, רכב השטח הנעים שמעביר את קורליין לדירתה החדשה מעוטר בסמל "Ranft Moving, Inc." .
המובילים עצמם מעוצבים על פי רנפט ואחיו ג'רום, שדיבבו את אחד המובילים.
ג'רום השתלט על רוב תפקידי הקול של רנפט לאחר מותו.
ההוצאה המחודשת של Blu-Ray ו-DVD לשנת 2010 של צעצוע של סיפור 2 כוללת תכונה מיוחדת המתמקדת ב-ראנפט ובהישגיו בשם "Celebrating Our Friend Joe Ranft".
רנפט עשה ציורים מוקדמים לדמותו של פין מקמיסיל בסצנה שאינה בשימוש מהסרט מכוניות, והציורים שלו שימשו מאוחר יותר ביצירת הדמות עבור מכוניות 2 .
ג'ון לאסטר ציטט את ראנפט כאחד ממקורות ההשראה העיקריים לדמותו של מאטר מסרטי המכוניות ותיאר את השפעתו כ"בכל מכוניות 2 ".
בסרט הקול בראש, דמותו של ג'אנגלס הליצן מבוססת על דמות שנוצרה על ידי ראנפט מחוץ לפיקסאר בשם "Buttocks the Clown", לפי הבמאי המשותף רוני דל כרמן ואמנית הסיפור דומי שי.
כתוביות הסיום של הסרט קוקו של פיקסאר מציגות אירוע דיגיטלי עם תמונות של עובדי פיקסאר רבים ויקיריהם שמתו קודם לכן, כולל ראנפט.
בנוסף, בסרט נשמה משנת 2020 כולל את שמו על קיר של מדריכים קודמים לדמות 22.
ג'וזף פטריק קלי הוא משפטן ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כסגן המושל ה-42 של מדינת נברסקה מאז ינואר 2023. טרם היבחרו לסגן המושל היה קלי התובע הפדרלי בנברסקה בין השנים 2018–2021.
בשנת 1978 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה–לינקולן, וב-1981 סיים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
את דרכו המקצועית בתחום המשפט החל בפרקליטות מחוז לנקסטר (1981–1985), ולאחר מכן עבד כעורך דין במשרד עורכי הדין "ברניגר, ברג ודייבר" (Berniger, Berg and Diver) בקולורדו ספרינגס בין השנים 1987–1990. לאחר מכן שב לפרקליטות מחוז לנקסטר כסגן התובע המחוזי.
בשנת 2010 נבחר לתובע המחוזי, וטיפל בתיקי רצח, שוד, תקיפה מינית ופשיעה כלכלית.
בשנת 2018 מונה קלי לתובע הפדרלי המחוזי האמון על נברסקה בידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ומינויו אושר בסנאט של ארצות הברית בהצבעה קולית.
הוא הושבע לתפקיד ב-23 בפברואר 2018. בפברואר 2021, לאחר השבעתו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, התבקש להתפטר יחד עם עשרות תובעים פדרליים אחרים שמונו בתקופת טראמפ, ועשה זאת ב-28 בפברואר.
לאחר שירותו בממשל טראמפ כיהן כראש הלשכה הפלילית במשרד התובע הכללי של נברסקה.
בבחירות 2022 הכריז ג'ים פילן, מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל נברסקה, כי בחר בקלי לשמש כעמיתו למרוץ.
ב-5 בינואר 2023 הושבע לסגן מושל נברסקה.
ג'ו מדיסון קילגור היה עורך דין אמריקאי, פוליטיקאי וטייס קרב מעוטר ממלחמת העולם השנייה, שכיהן חמש כהונות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־15 של מדינת טקסס בשנים 1955–1965.
קילגור נולד ב-10 בדצמבר 1918 במחוז בראון, סמוך לעיר בראונווד שבמערב־מרכז טקסס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של העיירה רייזינג סטאר שבמחוז איסטלנד, בצפון־מרכז טקסס.
בשנת 1929 עבר עם משפחתו לעיר מישן שבדרום טקסס, ושם המשיך את לימודיו בבתי ספר ציבוריים.
בשנים 1935–1936 למד באוניברסיטת טריניטי, שנקראה אז קולג' וסטמורלנד, הממוקמת בסן אנטוניו, טקסס.
לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין הופסקו ביולי 1941, כאשר התגייס לחיל האוויר של צבא ארצות הברית.
הוא שירת כטייס קרבי בזירת המבצעים של הים התיכון.
קילגור עוטר בעיטור כוכב הכסף, בצלב התעופה המצוינת ובמדליית האוויר עם שני אשכולות עלי אלון.
הוא שוחרר משירות פעיל בצבא בשנת 1945, והמשיך את הקריירה הצבאית שלו במסגרת חיל האוויר של המילואים של ארצות הברית.
לאחר המלחמה שב ללימודי המשפטים, ובשנת 1946 הוסמך כעורך דין.
הוא פתח משרד עורכי דין בעיר אדינבורג שבמחוז הידלגו, בדרום טקסס.
קילגור כיהן כחבר בית הנבחרים של טקסס בשנים 1947–1955. הוא שימש כציר לוועידות הארציות של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1956, 1960 ו־1968.
עם זאת, קילגור הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1957, חוק זכויות האזרח של 1964, והתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, אך הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1960. הוא לא התמודד למועמדות מחדש בשנת 1964 לקונגרס ה־89.
לאחר פרישתו מהקונגרס חזר לעסוק בעריכת דין, והתגורר בעיר אוסטין עד מותו שם ב־10 בפברואר 1999. הוא נקבר בבית העלמין המדינתי של טקסס באוסטין לצד רעייתו, ג'יין רדמן (1923–2006).
ג'ואי היא קומדיית מצבים אמריקאית, וספין אוף של הסדרה "חברים", בכיכובו של מאט לה-בלאנק שמגלם את דמותו של ג'ואי טריביאני.
הסדרה עלתה לשידור ב-9 בספטמבר 2004 ברשת NBC.
במאי 2006, ביטלה רשת NBC את הסדרה לאחר שתי עונות בשל רייטינג נמוך ולא שידרה את שמונת הפרקים הנותרים.
על השתתפותו בסדרה, מאט לה-בלאנק קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית.
הסדרה מתמקדת בג'ואי טריביאני שעובר מניו יורק להוליווד במטרה להגשים את חלומו ולהפוך לשחקן מן המניין.
לאחר שהתאחד עם אחותו ג'ינה, ספרית חזקה, גבוהה ומושכת, ג'ואי עובר לגור עם מייקל, אחיינו הגאון בן ה-20 (בנה של ג'ינה), סטודנט לתואר שני להנדסת אווירונאוטיקה.
מה שחסר לג'ואי הוא ידע, אך על זאת הוא מפצה עם כישוריו וקסמו האישי, מה שהופך אותו לחבר הטוב ביותר שאחיינו יכול היה לבקש.
ג'ואי טריביאני (מאט לה-בלנק): דמות שהחלה בסדרה "חברים", הוא שחקן שעובר להוליווד כדי להתקדם בחייו.
שאפתן מאוד ואיננו מתייאש בחיפושיו אחר עבודה.
"גורו" בכל הקשור לנשים, אך לא משקיע בהן הרבה.
ג'ינה טריביאני (דראה דה-מתאו): אחותו של ג'ואי, ספרית מושכת בת 36 בעלת ביטחון עצמי אשר מגדלת את בנה מייקל ונאלצת להתרגל לזה שבנה עובר לגור אצל ג'ואי.
בדומה לג'ואי, גם ג'ינה אימצה גישה קבועה להתחיל עם גברים.
מייקל טריביאני (פאולו קוסטנזו): בן 20, בנה של ג'ינה, אחיינו של ג'ואי.
מייקל הוא מדען נבון ביותר ותולעת ספרים הלומד באוניברסיטה לתואר שני ומעריץ את ג'ואי.
אלכסיס "אלכס" גארט (אנדראה אנדרס): שכנתו וידידתו הטובה של ג'ואי, אישה חכמה ומושכת בשנות ה-20 המאוחרות שלה.
אלכס מנסה להתמודד עם בעיות בנישואין ובהמשך נפרדת מבעלה.
רוברטה "בובי" מורגנשטרן (ג'ניפר קולידג'): הסוכנת של ג'ואי.
טיפוס עצבני והיפראקטיבי הנמשכת למייקל.
נונז ג'וניור) - אחד החברים הטובים של ג'ואי.
הווארד (בן פלקון) - שכנו של ג'ואי וחברו הטוב.
ג'פרי היימן נודע יותר בכינוי ג'ואי ראמון (Joey Ramone) היה מוזיקאי אמריקאי-יהודי, סולנה של להקת הפאנק ראמונס.
ג'ואי גדל ברובע קווינס שבניו יורק והיה מעריץ של להקת המי.
הוא החל לנגן על תופים כשהיה בן 13, וכשהקים ביחד עם חבריו את להקת ראמונס הוא ניגן בתור המתופף של הלהקה.
מיד לאחר ההופעה הראשונה של ראמונס החליט ג'ואי לעזוב את התופים ולהתמקד בשירה, את מקומו על התופים תפס טומי ראמון שהיה גם המנהל של הלהקה.
כאשר הלהקה הייתה כבר בשיאה "גנב" ג'וני ראמון, חברו של ג'ואי והגיטריסט של ראמונס, את חברתו של ג'ואי, לינדה.
בעקבות זה ג'ואי לא דיבר עם ג'וני וכתב את הלהיט המפורסם The KKK Took My Baby Away.
הקו קלאקס קלאן מוזכרים בשיר עקב דעותיו של ג'וני.
ג'ואי נפטר בגיל 49 כאשר חלה בסרטן הלימפה.
בלוויה של ג'ואי אמר אחיו "יכולתי לדבר על ג'ואי יום שלם, אך ג'ואי יכול היה להגיד הכול ב-2 דקות ו-10 שניות".
במשפט הזה הוא התכוון לשירים הקצרים שלרוב לא ארכו יותר מ-2 דקות שג'ואי כתב לראמונס.
ב-1 בדצמבר 2003 חנכה עירית ניו יורק כיכר שנקרא על שמו של ג'ואי ראמון.
הכיכר ממוקמת סמוך למועדון "CBGB" שבו הירבו ראמונס לנגן.
ג'וזף אנתו'ני ברטון הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן בריסטול רוברס.
ברטון גדל באזור עוני ולדבריו ראה בתור ילד בכדורגל סוג של בריחה מהמציאות.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו ב-2002 עם מנצ'סטר סיטי לאחר שעבר דרך מערכת קבוצות הנוער של הקבוצה.
בהדרגה ביסס את מעמדו כחבר קבוע בקבוצה הבוגרת.
במשך חמש שנים צבר יותר מ-150 הופעות בעבור המועדון.
יכולת מרשימה בקבוצתו זכתה אותו בהזמנה הראשונה שלו לשחק בעבור נבחרת אנגליה בפברואר 2007, למרות ביקורת של חלק משחקני הקבוצה.
הקריירה שלו נפגעה על ידי מספר אירועים שנויים במחלוקת ובעיות משמעת, כולל קטטה עם חברו לקבוצה עוסמאן דאבו שהובילה לסוף הקריירה שלו במנצ'סטר סיטי.
הוא נעצר באשמת תקיפה, בכך נמנע ממנו להשתתף במשחק נגד צ'לסי, ומאוחר יותר שוחרר בערבות.
ג'ואי ברטון גדל בהויטון, עיירה במרזיסייד.
בתור ילד הוא צפה במשחקי כדורגל בתור אוהד של אברטון מהעיר ליברפול.
גיבור הכדורגל שלו היה פיטר ריד, קשר עקשן ששיחק בעבור אברטון בשנות השמונים.
ברטון הוא האח הבכור מבין ארבעה אחים.
הוריו נפרדו כאשר היה בן 14, וכתוצאה מכך עבר לגור עם אביו אצל סבתו.
הוא הצהיר כי השפעת סבתו עזרה לו להישאר הרחק מתרבות הסמים של הויטון, ומייחס את מוסר העבודה לאביו.
אביו, ששמו ג'וזף כמו בנו, עבד כמתקן גגות, ושיחק כדורגל חצי-מקצועי בעבור נוריץ' ויקטוריה.
ברטון הצטיין בשיעורי החינוך הגופני בבית הספר וייצג את בית ספרו במספר תחרויות ספורט.
הוא עזב את בית הספר לאחר שסיים את חטיבת הביניים.
ברטון שאף להגשים את חלומו להיות שחקן כדורגל מקצועי ולכן הצטרף למערכת הנוער של אברטון, אך שוחרר מהמועדון כשהיה בן 14. הוא ניגש לבחינות בנוטינגהאם פורסט, אך נדחה מפני שהוחלט שהוא צעיר מדי בשביל להיות כדורגלן.
מאז ברטון אמר שהדחיות שלו על ידי מועדונים רק דרבנה אותו להצלחה ולהוכיח שהם טעו.
כשבארי פוינטון, צייד כישרונות לשעבר של אברטון, שמע שקבוצתו הקודמת שחררה את ברטון, הוא הזמין אותו לבחינות במנצ'סטר סיטי.
ברטון הרשים והוצע לו חוזה במערכת הנוער להיות חניך במועדון.
הוא התאמן 12 שעות ביום במגרש, ושכרו היה 72.50 פאונד לשבוע.
הוא ערך את ההופעה הראשונה שלו בקבוצה עד גילאי 17 בשנת 1999 ושיחק ברמה אקדמית במשך שלוש שנים.
הופעתו הראשונה כשחקן בקבוצת המילואים הייתה בשנת 2001, בשנתו האחרונה כמתלמד.
במועדון תכננו לשחרר אותו מכיוון שלא היו בטוחים לגבי היכולת העתידית שלו, אך שינו את דעתם ונתנו לו חוזה מקצועי בסיום העונה, בקיץ 2001. במשך השנתיים הבאות, הוא הצליח במעבר מהקבוצה עד גילאי 19 לקבוצת המילואים.
הוא קודם לקבוצה הבוגרת בעונת 2002/03.
הופעת הבכורה של ברטון בקבוצה הבוגרת של סיטי הייתה צריכה להיות בנובמבר 2002 במשחק נגד מידלסברו, אך הוא שכח את חולצתו על ספסל המחליפים במחצית.
בסופו של דבר הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק נגד בולטון וונדררס ב-5 באפריל 2003. השער הראשון שהבקיע הגיע שבועיים לאחר מכן בניצחון הקבוצה 0–2 על טוטנהאם ביום שישי הטוב.
הוא סיים את עונת 2002/03 עם רצף של שבעה משחקים בהם פתח.
במשחק בגביע האנגלי נגד טוטנהאם הוטספר ספג ברטון את הכרטיס האדום הראשון שלו בקריירה מסיבות משונות: בהפסקת המחצית, בזמן שקבוצתו הייתה בפיגור 0–3, הוא התווכח עם השופט ונשלח לחדר ההלבשה אף על פי שהמשחק היה בהפסקה.
במחצית השנייה, על אף המחסור בברטון, חבריו הצליחו להבקיע ארבעה שערים ולנצח 3–4. ברטון עזב את אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר בזעם ב-17 באפריל, לאחר שלא נקרא לסגל הקבוצה במשחק נגד סאות'המפטון.
הוא סיים את העונה עם 39 הופעות ושער אחד.
יכולתו הרשימה את אוהדי סיטי, ובסוף עונת 2003/04 זכה בפרס השחקן הצעיר של השנה במועדון.
ברטון הצית תגרה במשחק ידידות של הקבוצה נגד דונקסטר רוברס ב-25 ביולי 2004 לאחר שחתך שחקן יריב.
אף על פי שחתם על חוזה חדש ב-22 בספטמבר 2004 שהבטיח את הישארותו במועדון עד 2007, המועדון תכנן להדיח את ברטון מהקבוצה בדצמבר 2004 אחרי מאורע אלים במסיבת חג המולד הקבוצתית.
הוא דחף סיגרייה דלוקה לעינו של שחקן הנוער ג'יימי טנדי, לאחר שתפס את טנדי מנסה להצית את חולצתו.
כתוצאה מכך ברטון התנצל על מעשיו ונקנס בשכר של שישה שבועות, כ-60,000 פאונד.
בקיץ שלאחר מכן נשלח לביתו מטורניר קדם-עונה שנערך בתאילנד, משום שתקף אוהד בן 15 של אברטון, שהתגרה בברטון על ידי קללות ובעיטה ברגלו.
חברו לקבוצה ריצ'רד דאן מנע ממנו להמשיך באלימות יתרה.
ברטון הוכנס לסדנה לעצבים ונקנס ב-120,000 פאונד על ידי המועדון.
בסתיו 2005, ברטון החל בתוכנית בת שבעה ימים לשליטה בהתנהגות במרפאה לספורט שנועדה במיוחד לעזור לספורטאים עם בעיות התנהגות.
ברטון הגיש בקשה לעבור קבוצה בינואר 2006, אך המועדון דחה את בקשתו.
למחרת, המועדון דחה הצעת קנייה מילולית של ברטון על ידי מידלסברו, כאשר סטיוארט פירס טען שעסקה שתשאיר את ברטון במועדון עדיין תוכל להתקיים.
במשך השבוע שלאחר מכן, ברטון הודיע שהיה "קצת פזיז" בכך שביקש העברה והסכים להחל במשא ומתן לגבי חוזה חדש במנצ'סטר סיטי.
המשא ומתן השתלם, והוא סיכם על חוזה שאורכו ארבע שנים, עליו חתם ב-25 ביולי ובכך סיים חשדות לגבי עתידו.
נראה כי התנהגותו השתפרה לאחר השתתפותו במרפאה לספורט.
למרות זאת, ב-30 בספטמבר 2006, מצלמות טלוויזיה צילמו את ברטון חושף את אחוריו לקבוצת אוהדי אברטון, לאחר שסיטי הצליחה להשוות את התוצאה ברגעי הסיום של המשחק בגודיסון פארק.
ברטון קיבל יחס מעליב מהקהל במשך כל המשחק, וה"מחווה" של ברטון תוארה כ"לא פוגעת" ו"קלילה" על ידי אנשים המעורבים בכדורגל.
משטרת מרזיסייד חקרה את האירוע, אך הודיעו באוקטובר שלא יבוצע שום צעד נוסף, אף על פי שברטון נקנס ב-2,000 פאונד משום שהביא למשחק שם רע והוזהר לגבי עתידו על ידי ארגון הכדורגל האנגלי.
סוכנו של ברטון, ווילי מקיי, חשף בינואר 2007 שאם כל קבוצה תציע בתמורה לו 5.5 מיליון פאונד, זה יוציא לפועל את סעיף השחרור בחוזהו שמשמעותו שסיטי תיאלץ לאפשר לברטון לדון עם המועדון המעוניין בו.
כתוצאה מכך, מנג'ר אברטון, דייוויד מוייס, פנה לסיטי בשאלת זמינותו של ברטון למכירה.
אף על פי כן, ביום שלמחרת ברטון הצהיר "אנשים מנסים להכניס בי חוסר שקט, אך אני שמח להישאר כאן".
בעקבות כושר טוב במשחקי הקבוצה, ברטון זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של אנגליה ב-2 בפברואר 2007 בשביל להשתתף במשחק ידידות נגד ספרד, למרות ביקורתו על שחקנים מסוימים בנבחרת על הוצאת אוטוביוגרפיות לאחר שלא הרשימו במונדיאל 2006. הוא רמז ששחקנים כאלה הרוויחו כסף על חשבון חוסר ההצלחה של הנבחרת.
ברטון קיבל חיזוק על ביקורתו ואפילו סטיבן ג'רארד, אחד השחקנים אותם ברטון ביקר, שיבח אותו על כנותו.
בניגוד לג'רארד, פרנק למפארד, שהוציא אוטוביוגרפיה בסמוך לטורניר, הפגין את חוסר הסכמתו למילותיו של ברטון בפומבי.
הופעת הבכורה של ברטון בנבחרת הייתה ב-7 בפברואר 2007, לאחר שהחליף את למפארד בדקה ה-78 בהפסד לספרד באולד טראפורד.
ברטון יצא בהצהרות פרובוקטיביות שוב ב-22 באפריל 2007 כשביקר בפני הציבור את היכולת הירודה של סיטי בעונת 2006/07, וכן תיאר כמה מהשחקנים שהמועדון החתים כ"תת-רמה".
לאחר מילותיו, סטיוארט פירס, מאמנה של סיטי, אסר עליו לדבר בפני התקשורת.
ברטון נקנס ב-100,000 פאונד והושעה מהמועדון עד סוף העונה ב-1 במאי 2007, בעקבות מאורע במגרש האימון בו ברטון תקף את חברו לקבוצה אוזמן דבו.
דבו הצהיר כי נפגע מספר פעמים ונאלץ להתפנות לבית החולים מכיוון שסבל מפגיעות בראשו, כולל חשד לקריעת הרשתית.
דבו ביקש שהמשטרה תגיש אישומים נגד ברטון, וכתוצאה מכך ברטון נעצר ותוחקר על ידי משטרת מנצ'סטר.
הריב הזה סימן את סופו של ברטון בסיטי, אף על פי שציין כי משבר ביחסיו עם המאמן הוא הסיבה העיקרית לעזיבתו.
ברטון ישב בכלא עד אוגוסט ולאחר מכן הואשם בתקיפה, האשמה אותה העתיר.
לאחר הצעות מווסטהאם וניוקאסל יונייטד, הצטרף ברטון לניוקאסל ב-14 ביוני 2007 ששילמה עליו 5.8 מיליון פאונד.
הוא הצהיר כי שאיפתו לזכות בגביעים עודדה אותו בהחלטתו, בנוסף לחיבתו לסם אלרדייס, מאמנה של ניוקאסל.
בזמן תקופתו במנצ'סטר סיטי, ברטון הבקיע יותר מבכל עונה; אלרדייס ציין שאחת הסיבות לכך שרכש את ברטון הייתה היכולת שלו להבקיע שערים.
ברטון ערך את הבכורה שלו במגפייס במשחק ידידות נגד הרטלפול יונייטד ב-17 ביולי 2007. ארבעה ימים לאחר מכן, הוא הושבת לשבעה שבועות אחרי סדק בעצם ברגלו השמאלית שהתרחש במשחק נגד קרלייל יונייטד.
הוא נפצע שוב באוקטובר 2007, פציעה שנמשכה חודש.
משחקו הראשון בפרמייר ליג עם ניוקאסל הגיע בסופו של דבר ב-22 באוקטובר 2007 כאשר נכנס כמחליף בניצחון הקבוצה על טוטנהאם הוטספר.
בדרבי הצפון-מזרח אנגלי שלו, במשחק נגד סנדרלנד, ברטון הרים את רגלו באופן מסוכן בזמן תיקול עם שחקן הקבוצה היריבה, ומשום כך בעיתון "חדשות העולם" נכתבה כותרת "נדו אותו".
למרות זאת, ארגון הכדורגל החליט לא לקחת שום צעד וברטון התנצל על התיקול.
בראשית דצמבר, הוא תקף אוהדי ניוקאסל מאחר שקיללו את המאמן סם אלרדייס ושחקנים אחרים בקבוצה.
כתגובה הוא טען שאמירותיו הובנו לא כהלכה.
במאי 2008 נגזר על ברטון חצי שנת מאסר על אותה תקיפה בדצמבר.
בסך הכול לאותה עונה שיחק ברטון ב-23 משחקים בלבד והבקיע שער בודד.
ברטון שב למגרשי הכדורגל בסוף אוגוסט אותה שנה, עת נכנס כמחליף במשחק מול ארסנל.
ב-26 באוקטובר 2011 חתם בקווינס פארק ריינ'גרס.
ב-13 במאי 2012, במחזור האחרון של העונה, הורחק ברטון במשחק של קבוצתו מול קבוצת נעוריו, מנצ'סטר סיטי (שגם זכתה באליפות באותו משחק) לאחר שבעט בסרחיו אגוארו ווינסנט קומפאני.
לאחר שנה בריינג'רס עזב לראשונה את אנגליה כאשר הושאל למארסיי לשנה.
ב-2015 שוחרר מק.פ.ר וחתם בברנלי מהצ'מפיונשיפ.
עם קבוצה זו עלה נתן את אחת מעונותיו הטובות בקריירה ועלה עימה לפרמייר ליג.
באפריל 2018 מונה ברטון למאמן פליטווד טאון מהליגה השלישית באנגליה.
בתחילת הקריירה שלו, ברטון שיחק בעיקר בתפקיד הגנתי, כקשר אחורי, ועיקר משחקו היה תיקול היריבים ועזרה לבלמים.
עם התקדמות הקריירה שלו, הוא פיתח אינסטינקטים התקפיים יותר, שעזרו לו לפתח מוניטין של קשר המעורב גם בהגנה וגם בהתקפה במשחק - תפקיד המכונה "קשר רחבה-לרחבה".
בעונתו האחרונה האחרונה במנצ'סטר סיטי, בעונת 2006/07, סיים כמלך השערים של הקבוצה, על אף היותו קשר ולא חלוץ.
ברטון תואר כאדם בעל מוסר עבודה טוב, ועל הצד החיובי שבכישרונו מונים את יכולתו להחזיק בכדור ולהביא לקבוצתו שליטה במשחק.
הוא זכה לשבחים על טווח המסירות הרחב שלו.
הוא הראה שיפור ניכר ביכולתו בזמן עונת 2005/06, כאשר החל להעדיף מסירות פשוטות על פני מסירות שאפתניות, ומשום כך כמות המסירות המוצלחות שלו, וחלקן מתוך כלל ניסיונות המסירה, עלתה.
מסירותיו של ברטון היו קריטיות לא מעט פעמים, בכך שהובילו לשערים רבים, והוא הוביל את הקבוצה כמלך הבישולים.
ברטון תואר כשחקן קשוח עם תיקולים חזקים, סגנון משחק שבא לידי ביטוי בכמות העבירות הגבוהה שביצע במשך הקריירה שלו.
הוא קיבל 39 כרטיסים צהובים ושלושה כרטיסים אדומים בתקופתו במנצ'סטר סיטי.
לעיתים ספג סגנונו הפיזי ביקורת על ידי קווין קיגן בטענה שהיה מוגזם.
אף על פי כן, "אופטה סטטיסטיקות" דירגה את ברטון כאחד מעשרת השחקנים עם התיקולים הטובים ביותר בפרמייר ליג בעונת 2004/05.
ברטון ידוע במזגו החם שהביא אותו לעיתים לעימותים על המגרש ומחוצה לו.
הוא נודע כאדם על הצהרת דעותיו בציבור, מאפיין אישיות שהוא מייחס לאזור הקשה בו גדל.
מראיינים תיארו אותו כאדם פתוח ושאפתן שיודע לבקר את עצמו.
בתקופת מבצע צוק איתן פרסם בטוויטר הודעה אנטי ישראלית שבה כתב "ההתקפה על בית הספר בבית חאנון היא בלתי נסבלת.
אם זה היה קורה בכל מקום אחר מלבד ישראל, המערב כבר היה מתערב.
כיצד אלוהים יכול לשבת בצד ולצפות בזה?
או אפילו לגנות את זה?
האם זה חלק מהתוכנית הגדולה שלו?
זו לא מלחמה, אלה רק ילדים חפים מפשע.
חברו לשעבר לקבוצה, יוסי בניון, מיהר להגן על מדינתו כשהגיב ל"ציוץ": "חברי, ישנם דברים שלא משתנים, היית טיפש ותישאר טיפש כל חייך.
ברטון הוא אחד מהפטרונים של קרן טמסין גאלבין, קרן צדקה שנועדה לתמוך באנשים עם בעיות התמכרות ללא תמיכה פיננסית.
לאחר שהתרשם מהגישה של ברטון בזמן שהיה במרפאה לספורט, מינה אותו טוני אדמס לתפקיד זה.
כיום הוא נוטל חלק בקמפיין שנועד להרחיק ילדים מצרות על ידי הגברת העניין שלהם בדיג.
בנוסף, הוא לקח חלק במשחק קריקט שבו בהשתתפות סלבריטאים שמטרתו לעזור לממן יחידת שיקום לילדים בבית חולים במנצ'סטר.
הוא חבר טוב של המתאגרף ריקי הטון, ובעבר נסע לארצות הברית בשביל לתמוך בו בקרב.
חבר טוב נוסף שלו הוא חבר להקת אואזיס, נואל גלאגר.
ברטון יצא באופן קבוע עם הדוגמנית אמנדה הרינגטון.
במאי 2005 מצא את עצמו במרכזו של אירוע שנוי במחלוקת מחוץ לכדורגל כאשר שבר את רגלו של הולך רגל בן 35 בזמן שנסע במכונית במרכז העיר ליברפול ב-2 בבוקר.
הוא גם נעצר על חשד לתקיפה וגרימה לנזק אחרי שכביכול התווכח עם נהג מונית בליברפול בזמן שהלך למלונו אחרי משחק ב-13 במרץ 2007. ב-27 בדצמבר 2007, ברטון נעצר שוב בחשד לתקיפה באזור רחוב הכנסייה במרכז העיר ליברפול לאחר מאורע שהתרחש ב-5:30 בבוקר.
הוא הואשם מאוחר יותר בתקיפה ושימוש באלימות, ונאלץ לעמוד לדין.
הוא נעצר ב-28 בדצמבר מכיוון שביצע את הפשע כאשר היה משוחרר בתנאי על שתי תקיפות קודמות.
השופט ציין "אני חייב לשקול גם את ביטחון הציבור - אתה הצלפת ללא אבחנה".
אחיו למחצה, מייקל ברטון, נשפט ל-17 שנות מאסר על מעורבותו ברצח על רקע גזעני של אנטוני ווקר בשנת 2005. ג'ואי ברטון פנה באופן ציבורי לאחיו וביקש ממנו שיבוא לקראת המשטרה ויעזור להם לחקור את התקיפה, וכן קרא מספר פעמים למייקל, בהם שאל על מעורבותו במאורע:
ג'ואי נולד כניית'ן ג'ונאס ג'ורדיסון בעיר דה מוין שבמדינת איווה בארצות הברית, אך גדל עם משפחתו באזור כפרי מחוץ לעיר וואאקי שבאיווה והחל לתופף בגיל 8. הוא הופיע במספר הרכבים עד שהצטרף ללהקת "החיוורים", אשר לעתיד ישנו את שמם לסליפנוט.
עם סליפנוט, ג'ואי הקליט ארבעה אלבומי אולפן, ביניהם האלבום "Live: 9.0" אותו הפיק, ובנוסף הופיע בכל סיבובי ההופעות שלהם ברחבי העולם עד לפיטוריו.
בנוסף לסליפנוט ולפרויקטים הצדדיים שלו, ג'ורדיסון שיתף פעולה עם הלהקות מטאליקה, קורן, מיניסטרי, סטיריקון, 3 אינץ' של דם ואוטפ ועם המוזיקאים רוב זומבי ומרילין מנסון.
ג'ורדיסון נולד בבית החולים "מרסי" (mercy) שבדה מוין איווה ב-26 באפריל 1975. גדל באזור כפרי מחוץ לwaukee ובילה את רוב זמנו לבד, עד שלמד לנהוג.
אימץ את המוזיקה בגיל צעיר וזקף זאת לזכות הוריו וההשפעה שלהם עליו.
הצטרף ללהקה הראשונה שלו כבר בבית הספר היסודי.
ניגן בגיטרה עד שקיבל את מערכת התופים הראשונה שלו כשהיה בן 8, כמתנה ליום ההולדת שלו.
בגיל מוקדם יותר התגרשו הוריו של ג'ורדיסון, והוא ושתי אחיותיו נשארו עם אימם שנישאה בשנית.
אימו של ג'ורדיסון הקימה "סלון הלוויות" (funeral parlor) וג'ואי סייע לה לעיתים קרובות.
ג'ורדיסון לא נהנה מזמנו בבית הספר, הוא מודה "הייתי ילד ממש סגור ומופנם ולא היו לי הרבה חברים".
הציונים שלו סבלו מחובתו של ג'ורדיסון למוזיקה ועל אף שהיה מעורב בפרויקטים רבים הוא לא היה בלהקה רצינית עד גיל 15. הוא פיתח להקה בשם Modifidious שבה ניגן בתופים.
מאוחר יותר הוא הגדיר את הלהקה
בזכות הלהקה ג'ורדיסון קיבל הזדמנות במגרש חדש.
לנגן מול קהל בחי עם תמיכה של להקות מקומיות כמו "אטומיק אופרה" שהפכה מאוחר יותר ל"ג'יימס רות" ו "הדס און דה וואל" שמאוחר יותר הפכה לשון קארן.
אחרי שינויים מערכתיים בלהקה שכללו גם את הנוכחות של קרייג ג'ונס וג'וש בריינרד – שמאוחר יותר ישתייכו לסליפנוט – הלהקה שחררה שני דמואים "visceral and mud fucnia" בשנת 1993. לאחר שעזב את בית הספר, קיבל עבודה בחנות מוזיקה שנקראה "musicland".
בתחילת 1995 "Modifidious" התפרקו בגלל חוסר העניין בסגנון הטראש מטאל באמריקה ובגלל חובות כספיים.
בעקבות כך הצטרף ג'ורדיסון ללהקה שנקראה "The rejected" בתור גיטריסט אך ניגן איתם רק כמה הופעות בודדות.
ג'ורדיסון היה מעורב גם בלהקה שנקראה Anal blast"" עם פול גריי, אך הלהקה מאוחר יותר הוגדרה על ידי חבריה כבדיחה.
גריי ניסה לצרף את ג'ורדיסון ללהקה אחרת בשם "Body pit" אבל הוא דחה את ההצעה כדי לנסות ולאחד את "The rejected".
בספטמבר 1995 פול גריי התקרב לג'ורדיסון והציע לו להצטרף לפרויקט חדש בשם "The pale ones" ג'ורדיסון התעניין בנושא ומפני שהיה בנקודה בה הוא הגדיר את עצמו "אבוד" החליט להצטרף לאחת החזרות שנערכה במרתף של אנדרס קולספני ומיד רצה להיות חלק מהלהקה החדשה.
הרבה מהרעיונות של סליפנוט התפתחו בלילות בזמן שג'ורדיסון היה במשמרת הלילה במוסך של סינקלייר.
הוא נחשב לחבר המסור ביותר בסליפנוט והוא מעורב בכל האלמנטים של הלהקה שכוללים כתיבה עיבוד והפקה וחברי מגדירי אותו כ "זה שמגיע ראשון ועוזב אחרון".
לכל חבר סליפנוט יש מספר שמציין אותו, המספר של ג'ואי הוא #1 ואף על פי שג'ורדיסון מעורב בכל התהליכים שמתרחשים בסליפנוט ובמרדרדולס הוא הפיק רק אלבום אחד במלואו לכל להקה.
אצל סליפנוט זה היה "live album9.0" הופעה חיה שצולמה ב-18 באוגוסט 2005 בתיכון בקרוגסדורפ, גוטנגה, שבו תלמיד דקר 3 אנשים והרג תלמיד אחד.
בעקבות התקרית באותה ההופעה ג'ורדיסון הופיע בתור עצמו ללא מסכה.
בזמן שהיה בסיבוב הופעות עם סליפנוט לידום האלבום "IOWA" בפסטיבל של אוזי אוסבורן (ozzfest) ב-2001 ג'ורדיסון פגש שתי להקות שנקראו טריפ אייזן וסטטיק X (tripp eisen, static-x) ושוחח איתן על הקמת פרויקט צדדי מחוץ לסליפנוט.
ב-2002 ג'ורדיסון איחד מחדש את להקתו The Rejected ששינו את שמם ל-Murderdolls ג'ורדיסון הפך לגיטריסט של הלהקה המאוחדת.
לבסוף wednwsday 13 עבר לשירה כשבינתיים בן גרייב אריק גריפין ואייסי סלייד השלימו את הרכב הלהקה.
הלהקה חתמה חוזה הקלטות ב-Roadrunner Records ושחררו אלבום ראשון שנקרא "right to remain violent".
ב-30 באוקטובר 2002 Murdredolls ביצעה הופעת אורח בסדרה בפרק של הסדרה "דוסון קריק" שנקרא "living dead girl".
בשנת 2001 עבד על עיבוד לשיר "The Fight Song" של מרילין מנסון, והופיע בקאבר של מרילין מונסון לשיר "tainted love".
מאוחר יותר באותה שנה מרילין חשף את העובדה שג'ורדיסון עובד איתו על אלבומו החדש "The Golden Age of Grotesque".
ג'ורדיסון עבד איתו על סולו גיטרה אבל הוא לא נכנס לאלבום לבסוף.
בשנת 2004 ג'ורדיסון הופיע באלבום של להקת OTEP שנקרא "house of secrets" כשהוא מתופף ב-6 רצועות מן האלבום.
בשנת 2008 ג'ורדיסון עבד על העיבוד לשיר "drunk with power" של הלהקה puscifer והשיר נכלל באלבומם "v is foe viagra.the remixes".
ג'ורדיסון הופיע עם להקות אחרות אך ורק בסיבובי הופעות.
בזמן שהתכונן ל-download festival בשנת 2004, המתופף של מטאליקה לארס אולריך אושפז בגלל מחלה מסתורית.
הסולן של מטאליקה ג'יימס הטפילד חיפש מתנדב כדי להחליף את אולריך.
סליפנוט הופיעה מוקדם יותר באותו הערב ולכ ג'ורדיסון התנדב למשימה ביחד עם דייב לומברדו מסלייר.
ג'ורדיסון הופיע ב-10 מתוך 13 השירים שנוגנו באותו ערב וזכה לכינוי "גיבור היום" מאת חברי מטאליקה.
ג'ורדיסון הופיע גם עם להקת סטרייקון (satyricon) בסיבוב ההופעות שלהם בארצות הברית מכיוון שהמתופף שלהם forst לא הורשה להיכנס למדינה, אבל סיבוב ההופעות הופסק לאחר זמן קצר כי שני חברי הלהקה היחידים שיצאו לסיבוב סטיינר גנדרסן וארנט גרונבך עמדו למשפט בגין ניצול מיני של מעריצה בטורונטו.
ב-2006 ג'ורדיסון הצטרף ללהקה ministry לסיבוב ההופעות שלהם שנקרא "masterba tour 2006" שכלל 60 הופעות לכל רחבי ארצות הברית וקנדה.
הוא גם הופיע בקליפ שלהם לשיר "lies lies lies".
korn ביקשו מג'ורדיסון להופיע איתם אחרי שהמתופף שלהם דייוויד סילברה עזב את הלהקה.
בזמן שהיה בסיבוב הופעות עם קורן ג'ורדיסון קבע שיא חדש ב-download festival בתור האדם היחיד בפסטיבל שהופיע 5 פעמים בפסטיבל של אותה שנה.
הוא גם הופיע בקליפ של קורן לשיר "evolution".
באוגוסט 2004 ג'ורדיסון היה מעורב ב-roadrunner united מסיבה של חברת ההקלטות Roadrunner Records כדי לציין את יום השנה ה-25 של החברה.
כאחד מארבעת ה"קפטנים" שכתבו והפיקו את האלבום לכבוד המסיבה הוא תופף ב-6 מהשירים וניגן בגיטרה ב-3 מהם.
ג'ורדיסון אמר על החוויה "חשבתי שזה היה רעיון מצוין וממש התרגשתי לעבוד עם אמנים שאני מעריך ושמאוד הערכתי בזמן שהתבגרתי".
ב-2007 3 inches of blood ביקשו מג'ורדיסון להפיק את האלבום שלהם "fire up the blades".
ג'ורדיסון היה מעריץ של הלהקה ולכן כששמע שחברת ההקלטות מחפשת דמואים של מפיקים הוא אמר "אני הייתי הראשון שקפץ על המציאה הדבר היחיד שעבר לי בראש היה "אני רוצה להפיק את הלהקה הזאת!".
הסולן של הלהקה אמר על ג'ורדיסון "הוא מפיק מדהים".
בליל כל הקדושים במהלך הנעורים שלו אמא של ג'ורדיסון הפתיעה אותו בכך שחבשה מסכת "קבוקי" לבנה.
השינוי הכי גדול של המסכה בא עם האלבום הרביעי של סליפנוט "all hope is gone" כשג'ורדיסון הוסיף "כתר שחור של קוצים, עם דם שחור מטפטף ממנו לאורך כל המסכה עם טפרים של פרנקשטיין".
ג'וזף אבנעזר "ג'ו" שו היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
שו נולד בערי ברי שבלנקשייר, והחל את הקריירה במועדון המקומי.
לאחר מכן הוא עבר לשחק עבור אקרינגטון סטלני, וסייע למועדון לזכות באליפות לנקשייר.
ב-1907 הוא עבר לדרום לונדון והצטרף לוולוויץ' ארסנל.
משחקו הראשון היה נגד פרסטון נורת' אנד ב-28 בספטמבר, ותוך זמן קצר הוא הפך למגן השמאלי הקבוע למשך שבע העונות הבאות.
במועדון שררה אופטימיות לאחר ההעפלה לליגה הראשונה ב-1904 ועם העפלה במשך שנתיים ברציפות לחצי גמר גביע ה-FA, אך תוך זמן קצר היא התפוגגה.
לאחר המקום השישי בעונת 1908/1909 רמת המשחק של המועדון ירדה, ובעונת 1912/1913 הוא ירד ליגה.
למרות הירידה שו נשאר במועדון, כולל בזמן המעבר לאצטדיון הייבורי, והיה שחקן קבוע בעונה האחרונה (1914/1915) לפני השעיה המשחקים הרשמיים בגלל מלחמת העולם הראשונה.
הוא המשיך לשחק במשחקים הלא רשמיים, וכאשר חודשו המשחקים לאחר המלחמה הוא עבר לשחק בעמדת המגן הימני.
שו קיבל את סרט הקפטן של ארסנל ב-1919, והחליף את פרסי סנדס שעזב.
המועדון הצליח להעפיל בחזרה לליגה הראשונה, ושו המשיך לשחק עד גיל 38 (1922); משחקו ה-300 במדי ארסנל היה נגד ניוקאסל יונייטד ב-23 באפריל 1921, והוא היה השחקן השלישי בהיסטוריה של ארסנל שמגיע להישג זה לאחר פרסי סנדס ורודי מקאיצ'ריין.
שו השתתף במדי ארסנל ב-326 משחקים בסך הכל, אך לא הבקיע בהם ולו שער אחד.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הוא החל לעסוק באימון, ובהתחלה אימן את קבוצת המילואים של ארסנל.
לאחר מותו הפתאומי של הרברט צ'פמן בינואר 1934 הוא מונה למאמן הזמני של הסגל הבוגר למשך יתרת העונה; שו המשיך בעבודתו הטובה של צ'פמן וזכה עם ארסנל באליפות לעונת 1933/1934, שהייתה השלישית בתולדות המועדון.
שו חזר לאמן את קבוצת המילואים לאחר שג'ורג' אליסון התמנה לתפקיד המאמן הראשי.
שו עבד בארסנל לאורך יתרת שנות ה-30 ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוא אימן את צ'לסי במשך תקופה קצרה, אך חזר לארסנל והתמנה לעוזרו של טום ויטאקר ב-1947. מאוחר יותר הוא עבד כנציג מטעם המועדון.
שו פרש מכדורגל ב-1956, לאחר 49 שנים שבהן היה קשור לארסנל.
ג'וזף דניאל "ג'ואי" קרן הוא שחקן אמריקאי, ידוע בעיקר בשל משחקו בסרטים "קדחת הבקתה" ו"גריינד".
קרן נולד באינדיפנדס, קנטקי שבארצות הברית.
למד בתיכון המכינה הקתולי "סיינט אקסבייר" שבאוהיו.
לאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק בה סיים תואר ראשון במשחק.
בזמן לימודיו באוניברסיטת ניו יורק, הוא למד בנוסף גם באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בתחילת הקריירה שלו הופיע על במות תיאטרון.
הופעת הבכורה שלו בסרט קולנוע הייתה בשנת 1999 בסרט האוסטרלי "Die Jungfrau".
בשנת 2005 הופיע בסרט "אהבה טרופה" ובשנת 2007 הופיע לצד אריק באנה ודרו ברימור בסרט "לשחק עם המזל".
בשנת 2016 החל לגלם את דמותו של רוב מק'דניאלס בסדרת הדרמת-פשע "התנהגות טובה" ברשת TNT, את תפקיד זה גילם גם בעונתה השנייה של הסדרה שעלתה מאוחר יותר ב-2017.
המשטרה נפלה על הראש (2001)
המצוד אחר יצור הפרא (2006)
ג'וּ שִׂי (בפין-יין: Zhū Xī; בכתב סיני: 朱熹; ) היה חכם סיני בן תקופת שושלת סונג הדרומית, משורר, מחנך, היסטוריון, מדינאי, וקליגרף.
הוא עשה סינתזה, השלים וכונן את אסכולת העיקרון (הזרם המרכזי של הנאו-קונפוציאניזם); קבע את ארבעת הספרים כיסוד ללימודים הקונפוציאנים; ייסד אוצרות תבואה ציבוריים להקל על רעב; שיקם והקים אקדמיות; חיבר וערך כמאה ספרים, ביניהם פירושים לכתבים הקונפוציאנים הקלאסיים, הסברים לטקסים חברתיים ודתיים, וספרי חינוך והיסטוריה.
ג'ו שי היה בן זמנו של הרמב"ם, ומקומו בסין דומה למקומו של הרמב"ם בישראל.
הוא גם דומה לרמב"ם בלמדנות המקיפה מקורות קדומים, בהגיון דק וחד, ובהגהה מתמשכת של כתביו.
ג'ו שי נחשב לחכם הסיני החשוב ביותר מאז קונפוציוס ומנציוס.
ארבעת הספרים עם פירושיו של ג'ו שי, אותם חיבר במשך כארבעים שנה, היו יסוד לבחינות הקבלה לשירות הציבורי בקיסרות הסינית בשנים 1905-1313. לשיטתו וספריו היו במשך מאות שנים השפעה מרכזית על המחשבה ועל החיים האינטלקטואליים החברתיים והמדיניים בסין, קוריאה, ויפן.
ג'ו שי היה צאצא של , שר והיסטוריון מתקופת שושלת טאנג אשר הוא ומשפחתו נודעו ביושרם ובכיבוד ההורים שלהם.
הוא היה מלומד שהתמצא היטב בקלאסיקות בפרשנויות, בספרי ההיסטוריה ובכתבים אחרים של קודמיו.
הוא הגיע ממשפחה ענייה, אך כבר מילדות נודע בחוכמתו, ובגיל 18 עבר את הבחינות הקיסריות.
הוא שימש פקיד ממשל מספר פעמים, על אף שנמנע ממשרה ציבורית לאורך רוב חייו הבוגרים.
ג'ו שי כתב כמעט מאה ספרים ועמד בקשר עם עשרות מלומדים אחרים.
הוא שימש מורה לקבוצות של תלמידים שחלקם למדו מפיו במשך שנים.
שיטתו נבנתה בין השאר על תלמודם של האחים צ'נג, אך ג'ו שי פיתח את התיאוריות המטאפיזיות שלהם בכל מה שנוגע לעיקרון (לי 理) ולכוח החומרי (צ'י 氣).
חסידיו תיעדו בכתב מעל אלף שיעורים שנתן.
ג'וּ שִׂי נחשב לפילוסוף הניאו קונפוציאני המשפיע ביותר בסין, ולהוגה המשפיע ביותר בהיסטוריה הסינית אחרי קונפוציוס עצמו, והוא היחיד מבין תריסר הפילוסופים הסיניים הנערצים במקדשים קונפוציאניים שאינו תלמיד ישיר של קונפוציוס.
לתהילתו זכה בעיקר בזכות העריכה והפרשנויות שיצר לארבעת הספרים הקלאסיים, ובעבור האנתולוגיה הנאו-קונפוציאנית "מחשבות על דברים קרובים".
השפעתו הגיעה אף לקונפוציאניזם היפני, וגם אן חיאנג, אבי הקונפוציאניזם הקוריאני, העלה אותו על נס.
ג'ואי דה-פרנצ'סקו היה מוזיקאי ג'אז שניגן באורגן המונד וחצוצרה.
משנת 2003 ועד למותו דורג באופן קבוע בסקר קוראי דאון ביט כאורגניסט הג'אז הטוב ביותר.
הוא נחשב ליורשו המובהק וממשיך דרכו של ג'ימי סמית, "אבי האורגן בג'אז".
דה-פרנצ'סקו נולד בספרינגפילד (הסמוכה לפילדלפיה), פנסילבניה.
אביו "פפה" ג'ון דה-פרנצ'סקו היה נגן אורגן המונד וסבו, ממוצא איטלקי, היה רב נגן שניגן בין היתר עם טומי דורסי.
ג'ואי דה-פרנצ'סקו החל לנגן פסנתר בגיל ארבע ועד מהרה עבר לנגן כמו אביו באורגן.
בגיל שש צפה באביו מנגן במועדון ובגיל עשר הצטרף אליו בסופי שבוע.
בגיל 17 פגש את מיילס דייוויס בתוכנית טלוויזיה ודייוויס ביקש מהאורגניסט הצעיר להתלוות אליו במסגרת מסע הופעות מיד עם סיום לימודיו בתיכון.
דה-פרנצ'סקו הופיע עם דייוויס במסגרת מסע ההופעות שתועד בתקליטים "Live Around the World" ו-"Amandla".
בין המוזיקאים איתם ניגן ניתן למנות את הגיטריסטים פאט מרטינו, דייב סטרייקר, ג'ימי ברונו ועוד.
אולם להכרה הבינלאומית זכה כנגן הרכב לצידו של הגיטריסט ג'ון מקלפלין בתקליט מ-1994 "After the Rain" ובמהלך מסע ההופעות הארוך שליווה את התקליט.
המבקרים ציינו את התוספת המשמעותית של אלתוריו של דה-פרנצ'סקו לצליל של להקתו של מקלפלין.
ב-1998 ניגן עם אביו בתקליט "All in the Family".
ב-1999 וב-2000 הקליט את התקליטים " The Champ" ו-"!Incredible" בהם אירח לצידו את מורו הרוחני ג'ימי סמית.
הוא השתתף גם בתקליטו האחרון של סמית, "Legacy" ב-2005 מעט לפני מותו של האחרון.
ב-1999 הוציא תקליט בשם "החבר'ה הטובים של ג'ואי דה-פרנצ'סקו" (Joey DeFrancesco's Goodfellas) המהווה מחווה לפסקול הסרט "החבר'ה הטובים".
התקליט ספג ביקורת בשל היותו "55 דקות של כיף ללא הפוגה".
דה-פרנצ'סקו הרבה במחוות למוריו הרוחניים כגון דון פטרסון (ב-"The Champ: Round 2" ו-"The Philadelphia Connection: A Tribute to Don Patterson"), פרנק סינטרה ("Plays Sinatra His Way"), מחווה למוזיקה של הוראס סילבר ועוד.
בנוסף, הוא הרבה להופיע ברחבי העולם בראש הרכב או כנגן לצידם של אחרים.
ג'וזף רוברט "ג'ו" תייסמן הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגות ה-NFL וה-CFL.