tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למדה תואר ראשון למצטיינים ובפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (2000-1996), ותואר שני (2003-2000) ודוקטורט (2006-2003) במנהל עסקים באוניברסיטת ברקלי.
בין 2015–2017 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת רייס.
ב-2009 החלה ללמד בבית הספר לניהול באוניברסיטת תל אביב, כיהנה כראש החוג לניהול ב-2020, וב-2021 מונתה לפרופסור חבר.
תדמור היא עורכת משנה של כתב העת חידושים בניהול.
כרמית לבנה כץ(נולדה ב-24 בינואר 1977) היא פרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, המכהנת כמנכ"לית מכון חרוב, ובעבר כיהנה כראש תחום המחקר במכון.
כרמית לבנה כץ למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1998 למדה תואר ראשון בעבודה סוציאלית (BSW) אותו סיימה בשנת 2001. לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני (MA) אותם סיימה בשנת 2003 בתחום הטיפול משפחתי, ולאחריהם למדה דוקטורט בעבודה סוציאלית, והוסמכה כדוקטור לעבודה סוציאלית (PhD) בשנת 2007.
עם סיום לימודי הדוקטורט החלה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' שבממלכה המאוחדת, עד לשנת 2010.
בשנת 2011 הצטרפה כחברת סגל בכיר לבית הספר לעבודה סוציאלית שבאוניברסיטת תל אביב, בדרגת מרצה.
בשנת 2014 קודמה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 2019 לדרגת פרופסור חבר.
היא מכהנת גם כחוקרת במרכז להתמודדות עם מגפות באוניברסיטת תל אביב וכמנכ"לית מכון חרוב - מכון מחקר שעוסק במאבק באלימות במשפחה, בדגש על התעללות בילדים ובהזנחתם.
כץ חוקרת את תחום ההתעללות וההזנחה בגיל הילדות.
בכלל זאת בשיח עם ילדים נפגעי התעללות; בפיתוח וקידום דרכי התערבות ושירותים לילדים נפגעי טראומה ולבני משפחותיהם; בדינמיקה משפחתית של התעללות ובדרכים למניעת התעללות.
היא פרסמה מחקרים רבים בכתבי עת אקדמיים.
לצד מחקרה מכהנת כץ גם כעורכת ראשית בכתב העת האקדמי International Journal of Child Maltreatment, וכעורכת שותפה בכתב העת Child Abuse and Neglect
בעקבות טבח השבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, פיתחה כץ דרכי התערבות לטיפול בילדים שנפגעו, בשיתוף משרד הרווחה והביטחון החברתי.
בכלל זאת הייתה מעורבת בבניית מתווה לקבלה וליווי ילדים שחזרו משבי, מתווה לטיפול בילדים שנחשפו לאלימות קשה וטבח, וליווי ילדים שהתייתמו משני הוריהם.
כץ פועלת לקידום זכויותיהם של ילדים לחיים ללא אלימות.
היא ייסדה את הפורום הישראלי "צדק לילדים בגיל הרך" שהוביל לפסקי דין לילדים נפגעי התעללות .
היא יסדה את הוועדה הציבורית הישראלית לשינוי מדיניות ביחס לפגיעות מיניות בילדות, וניהלה אותה.
כמו כן יסדה וניהלה את הפורום הבינלאומי להגנה על ילדים מפני אלימות במשברים עולמיים.
כרמית לבנה כץ נשואה ולה ארבעה ילדים.
כרמלה גרוס ואגנר הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה מסוף שנות השמונים בהובלת ערן צור.
הלהקה פעלה משנת 1989 והוציאה בהרכבה המקורי את אלבומה הראשון, ופעלה עד שנת 1995 בה בעיקר הייתה ללהקת הליווי של ערן צור.
הלהקה ידועה בשילוב הייחודי שלה בין טקסטים עוצמתיים העוסקים בפינות האפלות של החוויה האנושית, לבין סגנון רוק מחוספס ורזה.
לאחר התפרקות הלהקה, היא שבה למספר הופעות איחוד לאורך השנים.
להקת טאטו התפרקה לאחר צאת אלבומה היחיד, "חתוך תוכן", ובאפריל 1989 הוזמן יוצא הלהקה, ערן צור, להשתתף במופע להקות צעירות בקולנוע אלנבי בתל אביב.
באותו זמן מי שליווה את צור היה המתופף אורי בלק, שניגנו יחד בלהקת טאטו.
צור חיפש באותו זמן נגנים, ונהג ללכת להופעות של להקות צעירות.
בין הלהקות הייתה להקת הפליז ומצא חן בעיניו גיטריסט הלהקה אורי פרוסט, שצור תיאר אותו בתור "וירטואוז גיטרה".
צור נחשף גם לקלידן אבשלום כספי ולכן יצר קשר עם שניהם והזמין אותם לנגן איתו באותה הופעה באלנבי עם חומרים שלו.
כך נולדה הלהקה שאז עוד הייתה ללא שם, ורק לאחר מכן קיבלה את שמה באופן טבעי על שם אחד השירים שניגנו יחד, "כרמלה גרוס ואגנר".
באוגוסט 1991, לאחר שישה חודשי הקלטות, יצא לאור אלבום הבכורה של הלהקה, "פרח שחור".
צור היה היוצר העיקרי באלבום.
חלק מהשירים כתב והלחין, את חלקם הלחין למילים של עמל זיו, וחלקם הולחנו על ידי יובל מסנר, שניגן עם צור בלהקת טאטו.
על ההפקה המוזיקלית היו אחראיים קורין אלאל וברי סחרוף, ולמרות תשומת הלב הרבה שעורר האלבום, הצלחתו המסחרית הייתה מוגבלת.
באלבום נכלל גם השיר "עד תודבר המחלה", אשר בלט במיוחד בשל היותו השיר העברי הראשון שעסק במחלת האיידס.
לאחר צאת האלבום "פרח שחור", פרש פרוסט מהלהקה והוחלף בדרור אורגד.
הרכב זה הקליט בשנת 1992 חידוש לשירו של זוהר ארגוב "אלינור" במסגרת התכנית "שוב יוצא הזמר", פרויקט חידושי שירים של גלי צה"ל.
באותה שנה, הלהקה הופיעה במועדון "רוקסן", ובהמשך השנה עזב אורגד את הלהקה ובמקומו הצטרפו הגיטריסט רם אוריון וירונה כספי בבס שני.
בהמשך כאשר יצא האלבום "פרח שחור" על גבי תקליטור, נוסף לו שיר בונוס, אשר לא היה קיים כאשר יצא האלבום על גבי תקליט.
מדובר בשירו של מאיר אריאל, "נשל הנחש", אשר חידש ערן צור לכבוד הפקת הסרט "שורו".
בשלהי 1994, ערן צור החל לעבוד על אלבום סולו ראשון.
מכיוון שחברי הלהקה השתתפו בהפקה, עיבוד ונגינה, הקרדיט על העטיפה היה "ערן צור - כרמלה גרוס ואגנר".
האלבום, "עיוור בלב ים", בהפקתו המוזיקלית של ארקדי דוכין, יצא בפברואר 1995 וגם בו היה צור היוצר העיקרי.
האלבום הניב את אחד הלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה ושל צור, "ערב ב' כסלו".
לאחר צאת האלבום, הופיעה כרמלה גרוס ואגנר בהרכבה האחרון: ערן צור בבס ושירה, מוטי ביקובסקי בגיטרה ואורי בלק בתופים.
לאחר מכן הלהקה הפסיקה להתקיים, בלי שהוכרז על כך רשמית, ובהפקות הבאות של צור ניתן הקרדיט לו בלבד.
בנובמבר 2001 איחד צור את ההרכב המקורי של הלהקה (אורי פרוסט בגיטרה, אורי בלק בתופים, אבשלום כספי בקלידים וצור בבס ושירה) לשתי הופעות איחוד במועדון "בארבי".
באוגוסט 2011 התאחדה הלהקה למופע הפתיחה להופעתה של להקת אינטרפול בתל אביב.
בפברואר 2012 שוב התאחדה הלהקה, לארבע הופעות.
ב-1 במרץ 2024, התאחדה הלהקה פעם נוספת וקיימה ארבע הופעות במועדון "בארבי" לרגל חגיגות הוצאת מהדורה מחודשת לאלבומם הראשון על גבי תקליט.
במקור, הלהקה תכננה הופעה אחת, אך בעקבות העובדה שכל הכרטיסים נמכרו ביום, הוחלט על קיום הופעה שנייה ואחר כך שלישית ורביעית שגם אליהן נמכרו כל הכרטיסים תוך זמן קצר, ולבסוף הוחלט גם על הופעה חמישית.
עיוור בלב ים (ערן צור - כרמלה גרוס ואגנר) (1995)
כרמל הוק הוא יין לבן חצי יבש בעל טעם חמצמץ שהיה פופולרי בישראל מתחילת שנות ה-30 עד שנות ה-80 ונמכר גם כיום.
היין יוצר על ידי יקבי כרמל מזרחי ושווק כיין זול, עוד בטרם התפתחה המודעות בישראל ליין זני.
בקרב יוצאי מזרח אירופה ובמיוחד בקרב יוצאי רומניה מקובל היה לשתות את היין כאשר הוא מהול עם מי סודה, הקוקטייל הזה נקרא שפריץ.
היין שווק בשתי רמות איכות, איכות "אקספורט" הייתה האיכות הטובה יותר, והזכירה בטעמה יין "ריזלינג".
המשקה כרמל הוק, מוזכר בשירו של יורם טהרלב "משה משה".
כרמלה מנשה (נולדה ב-1 באוקטובר 1949) היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני צבא וביטחון בתאגיד השידור הישראלי כאן.
זוכת פרס סוקולוב, אות אומ"ץ ועיטור נשיא מדינת ישראל.
לאורך השנים זכתה לכינוי "האמא של החיילים" בעקבות חשיפות רבות של מחדלים ושערוריות במערכת הביטחון וטיפול בבעיות אישיות של חיילים, להם נתנה קול באמצעות פרסומיה בתקשורת.
מנשה נולדה למשפחה יוצאת עיראק, והיא נינה של המקובל הרב יהודה פתיה.
בן הדוד של אימהּ היה משה ברזני, לוחם לח"י.
מנשה גדלה במעברה ובנעוריה למדה בתיכון קלעי.
הייתה חניכה בתנועת הנוער העובד והלומד בקן בורוכוב שבשכונת גבעתיים.
בשנת 1967 התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה בגדוד 50. ב-1974, בתום שירותה הצבאי, החלה לעבוד בתחנת קול ישראל בירושלים כפקידת לשכה.
ב-1989 קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל.
ב-1992 השלימה תואר שני בהצטיינות בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
את תזת התואר השני שלה, "העלייה הבלתי לגאלית מעיראק לארץ ישראל בשנים 1947-1941", כתבה בהנחיית ההיסטוריון פרופסור דניאל קארפי.
בשנת 1986, עם סיום קורס כתבים, התמנתה לכתבת בתוכניות הרדיו של תחנת קול ישראל "כל צבעי הרשת" ובתוכנית "הטור השבועי".
באותה שנה הצטרפה למחלקת החדשות של התחנה ועברה כמה תפקידים.
בין היתר שידרה דיווחי תנועה מ"המטוס הקל".
ב-1984 התמנתה לכתבת לענייני פלילים ומשטרה.
החל מ-1988 משמשת ככתבת לענייני צבא של קול ישראל.
תחומי סיקורה כללו לא רק נושאים וסוגיות מערכתיות הקשורות ביחידות הצבא והמודיעין הישראלי, אלא גם נושאים שנחשבו בעבר שוליים כגון רווחת החיילים ותנאי שירותם.
ביום העצמאות 2014 הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות.
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי כאן, מונתה ככתבת ופרשנית בכירה לענייני צבא וביטחון.
בדצמבר 2019 חשפה שצה"ל מנפח את מספר החרדים המתגייסים לשורותיו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023, נמנתה עם משלחת עיתונאים בכירים מישראל שיצאה לסקר את התמרון הקרקעי של ישראל ברצועת עזה.
ביולי 2024 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שעל רדיו צפון, קול הים האדום והשדרנים סלוצקי ודומינגז לפצות את מנשה ב-500 אלף ש"ח, בתוספת הוצאות משפט בסך 100 אלף ש"ח, על הוצאת לשון הרע כלפיה והטרדה מינית שלה בשידוריהם.
מנשה כיהנה כיו"ר תא הכתבים הצבאיים בישראל.
בעבר הייתה בת זוגו של איש הרדיו גדעון לב-ארי ובת זוגו של חוקר המוח דני מיכאלסון.
מנשה היא אם לבת, אותה גידלה כאם חד-הורית.
במשך השנים זכתה בשל חשיפותיה ופעילותה הציבורית בפרס סוקולוב, פרס "בנות הברית", אות המופת על תרומה לביטחון החברתי ופרס "אביר איכות השלטון".
בספטמבר 2008 קיבלה את אות אומ"ץ.
במרץ 2009 זכתה בפרס מנכ"ל רשות השידור.
באוגוסט 2010 הוכרזה כרמלה מנשה כזוכת פרס א.מ.ת לשנת 2010 בתחום מדעי החברה, עיתונאות.
בפברואר 2022 זכתה באות אבירות מפעל חיים לנשים פורצות דרך של מרכז פרס לשלום וחדשנות.
בשנת 2023 נמנתה עם מקבלי עיטור נשיא מדינת ישראל.
כרמל מערבי היא שכונה בחיפה השוכנת בשיפוליו המערביים של הכרמל.
הציר המרכזי בשכונה הוא רחוב דרך הים, אחד הרחובות הארוכים בחיפה.
בשכונה בתי מגורים רבים, ומספר מבנים בולטים כמו מלון הר הכרמל, בית הספר לילדים בעלי מוגבלות "אופקים", בית הספר היסודי "אילנות", וכן בתי אבות, מרכז קניות קטן ובתי כנסת.
גבולות השכונה הם מרכז הכרמל במזרח, נחל עמיק בדרום, נחל לוטם בצפון, ושכונות רמת הנשיא (לפנים רמת חביב) ושער העלייה הסמוכה לחוף הים במערב.
אדמות האזור היו חלק מאדמות הטמפלרים, ונקנו על ידם כשהחלו להתיישב על הכרמל בכרמלהיים.
קנייה זו הייתה שנויה במחלוקת, שכן הטמפלרים, ובראשם פרידריך קלר, סגן קונסול פרוסיה, ואחיו, לא רכשו את כל שטח כרמל מערבי, אלא השתלטו עליו וטענו לבעלות.
עם מותו של קלר, ניסו פרידריך בירינג, מיסיונר שוודי פרוטסטנטי, ואלכסנדר אנגלהרדט, לרכוש אדמות אלה על מנת להקים במקום בית מלון גדול, אך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה ברח בירינג מהארץ, קטעה את התוכנית.
חברת הכשרת היישוב קנתה את האדמות והן היו חלק מכרמל מרכזי.
ככזה תכנון השכונה הופקד בידי ריכרד קאופמן והיה חלק מתכנון רכס הכרמל כולו.
במסגרת תוכנית זו תוכנן שטח כיכר רקפות כשטח ציבורי ובו גינה ציבורית, ואילו הדרכים תוכננו על בסיס קווי הגובה הטופוגרפיים הטבעיים.
הכשרת היישוב נתנה לפיליפ מאייר (Philip Mayer) את הזכות למכור את החלקות ולבצע "פיתוח" בשטח (רחובות וכו').
החברה פשטה, כנראה, את הרגל בסוף שנות ה-40 והבעיות המשפטיות ליוו את החלקות גם לאחר קום המדינה.
בשטחי השכונה החלו להיבנות מספר בתים, ובעליהם התאגדו ל"אגודת שושנת הכרמל".
אגודה זו, שתחילתה כאגודת מים, חברה לימים ל"אגודת הר הכרמל" ול"אגודת להספקת מים להר הכרמל" ויחד יצרו אגודה אחת.
האגודה דרשה מהכשרת היישוב לבצע "פיתוח" לשכונה החדשה בדמות כבישים, גינון, וחלוקת קרקעות.
בתים ראשונים הוקמו בשכונה ובהם:
בית (פרופסור שלמה) וַיִיך, מורה בית הספר הריאלי (מגרש ובית בסוף רחוב האלון כיום), חלוץ ההתיישבות בשכונה.
וייך, שחי בבית יחד עם אימו ואחותו ומעולם לא התחתן, סבל מהיותו מבודד באזור ודרש מהכשרת היישוב לדאוג לשמירה.
הבית תוכנן על ידי שלמה דוסטרובסקי (דורי) ויעקב גרין.
בית משפחת ד"ר יצחק וד"ר תרזה בתר, מבעלי בית החולים בהדר הכרמל, ברחוב דרך הים ממול למלון טלטש.
הבית נרכש על ידי משפחת בתר בשנות ה-40 מד"ר לותר והדויג באואר והם הוסיפו לו קומה.
בתי נחושת שהוקמו בדרך הים 147 (בית נוימן, שנשרף עם השנים) וברחוב התמר 3 (בית קליסקי - נאומן, אשר נשרף, גם הוא, בתחילת המאה ה-21).
בית משפחת (ד"ר ולטר) פולק, כימאי במקצועו, (כיום רחוב הסנה 8) נבנה ב-1936.
בשנות ה-30 נבנה בית עו"ד יעקב סלומון ואשתו שרה בדרך הים 87 בתכנונו של רוברט פרידמן.
עו"ד סלומון היה מאושיות המשפט בחיפה ובין השאר היה קשור ל"הגנה" ושימש כפרקליט פיק"א.
שרה אשתו נמנתה עם מייסדי בית הספר חוגים.
פרידמן תכנן בית בן שלוש קומות עם מרפסות הפונות אל הים.
הול הכניסה הוא רחבה עגולה למחצה עם חלונות רצועה.
ביתו של מרדכי נמצא-בי עם הרחבה בתכנונו של אדולף רדינג (כיום דרך הים 91) בסוף שנות ה-30.
שני בתים של האחים לבית קרקואר, שהגיעו מווינה, פאול ורודולף קרקואר, נבנו ברחוב הרדוף 6 ורחוב הרדוף 8 בשנת 1934. פאול היה ממקימי בית החרושת נחושתן.
הבתים נבנו מכספי הורי האחים שנשלחו מווינה.
בתי ג'ולי ואברהם ידובניק נבנו בדרך הים 99 ב-1936 ובדרך הים 101 ב-1938. הבתים בסגנון הבינלאומי בארץ ישראל תוכננו על ידי משה חת.
בית בנדיקט ואנה גוטפריד נבנה בסוף שנות ה-30 ותוכן על ידי קארל אילבינג.
ב-1936 הוקם מלון טלטש (Teltsch House) בשכונה (כיום דרך הים 103).
המלון תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר והיווה פנינה ארכיטקטונית; המלון כלל אולם אירועים וחדר אוכל גדולים במיוחד לתקופה והיה מקום התכנסות לאירועים ולמסיבות.
הפעילות הרבה במלון הביאה לפיתוח האזור כגון סלילת כביש ממרכז הכרמל והפעלת שירות מוניות סדיר.
במלחמת העולם השנייה החרימו הבריטים את המבנה ושיכנו בו את בית הספר לפיקוד והכריזו על האזור (ועל בתיו השכנים) כ"אזור ביטחון".
לאחר עזיבת הבריטים לא חזר המלון לידי בעליו אלא המשיך לשמש את מטה ההגנה בחיפה בעת הקרב על חיפה וממנו יצאו כוחות חטיבת כרמלי אל משימתם.
במלחמת העצמאות שוכנו במלון ילדי עין גב ואימהותיהם במסגרת הפעילות של ועד הקהילה העברית.
בשנות ה-50 נקנה המלון על ידי קבוצת משקיעים ואלו נתנו לו את השם "מגידו".
חזן המלון בליל הסדר היה אברהם וילקומירסקי.
בין השנים 1956 ל-1984 שימש המתחם כבית הבראה של קופת חולים כללית "בנדורי" (אך רבים המשיכו לקרוא לו בשם "מגידו"), ונוסף לו חלק (כיום בפינת רחובות שושנת הכרמל ואילנות).
במלון נערך נערך פסטיבל הסרטים הראשון בארץ.
לפני מספר שנים שונה שמו למלון הר הכרמל.
על מבנה המלון הוקמו מספר אנטנות סלולריות והדבר יצר התמרמרות בקרב חלק מתושבי הסביבה.
בעשור השני של המאה ה-21 נסגר המלון.
תוכניות בנייה על חלק מגינתו אושרו למגינת לבם של התושבים.
החלק החדש של המלון הושכר למגורים ולגן ילדים.
בנחל עמיק הסמוך, פעלה מחצבה קטנה, שהייתה שייכת לכפר כבאביר הסמוך.
ב-1950 הוקם ברחוב אילנות 22 בית ספר (בית חינוך ז' לאחר מכן בית הספר אילנות) במבנים שהיו שייכים לצבא הבריטי, ומנה 40 תלמידים.
כעבור שנה התרחב בית הספר ונוספו לו שתי כיתות במבנה סמוך (כיום אחד מבתי הכנסת של השכונה) ורק חלקו הדרומי של המבנה המקורי שימש להנהלה, מזכירות וחדר מורים, הצריף השני שימש ככיתה.
ב-1954 כבר היו בו שש כיתות ובהן 156 תלמידים, ובשל כך הועבר בית הספר ב-1956 למשכנו הנוכחי ברחוב הסנה 8א.
בראשיתו היה הבניין בן שתי קומות וכלל שש כיתות.
במתחם בית הספר הוקם צריף שוודי כמענה לשנת המעבר של בית הספר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם התרחבות השכונה, הורחב בית הספר בצורה ניכרת ונהרס גם הצריף (ששימש ללימודי הטבע).
ברחוב דרך הים 44 הוקם, בספטמבר 1962 בית ספר אופקים מיסודו של אילנשיל, שהיה הראשון מסוגו בארץ.
בית הספר מטפל בילדים פגועים מגיל 3–21.
מלון בן יהודה הוקם בשכונה (בסוף רחוב התמר פינת דרך הים כיום), והורחב מאוחר יותר בשנת 1961 (הבניין המקורי נמכר למשפחה פרטית, ואילו ההרחבה נהפכה עם השנים לבית אבות), ואף נבנתה בו בריכה.
שטח המלון היה בסיס לקומדיה של טעויות שעניינה רישום השטח בספרי האחוזה (טאבו).
השטח המקורי נמכר על ידי חברת הכשרת היישוב ב-1928 למר לזר טאובה, כאשר עוד היה בגרמניה.
שנים מאוחר יותר מכרה גברת טאובה לזר (לבית שכטר) את השטח למשה בן יהודה, שבנה עליו את מלונו.יורשי הצדדים והחברה שרכשה מבן יהודה תבעו אלו את אלו, ובית המשפט נדרש להחליט על שוויו של המגרש לאחר שכבר הוקמו עליו בניינים.
מלון נוסף (שושנת הכרמל) הוקם ברחוב שושנת הכרמל 90. למלון הוספה גינה גדולה, ששימשה כמוקד חברתי של חיפה בשנות ה-60.
בשנות ה-50 נספרו כעשרה פנסיונים ומלונות ברחבי השכונה.
בשנות ה-60 וה-70, התפתחה השכונה, והוקמו בה מרבית הבתים הקיימים כיום.
בין המתיישבים בשכונה החדשה קבוצת עולים מברזיל שהתיישבו ברחוב אגמון במתחם שנקרא אז "שכונת הברזילאים".
הם התאגדו עוד בארץ מוצאם כ"פלוגת עלייה א' מפ"ם -ברזיל" כקבוצה שיתופית במובנים כספיים (קופה משותפת שהתקיימה עוד מספר שנים לאחר עלייתם), תרבותיים וחינוכיים.
לפני עלייתם עברו תהליך ארוך של לימוד ותכנון, כולל מציאת תעסוקה לחברי הקבוצה.
במתחם היה קיים מועדון חברים ודשא משותף בהם חגגו את שמחותיהם.
שבט הצופים השכונתי (אילנות) הוקם בשנות ה-70.
בשכונה נבנה בית יולס, בית אבות מיסודו של ארגון עולי הולנד.
הבית שתוכנן בידי הארכיטקט שלמה גלעד, היווה לימים תקדים משפטי על מושג המכרז ברכוש פרטי.
כאמור, בתוכנית המקורית של קאופמן תוכנן המגרש כגן, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
בית יולס המקורי תוכנן על ידי שרגא פרידריק רוהטין וזאב וולטש ונבנה ברחוב תל מאנה 5–7 באחוזה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-21 הועברה פעילותה של 'פסג"ה חיפה' (פיתוח סגלי הוראה) של משרד החינוך למבנה בדרך הים 202 על גבול השכונה עם שער העלייה ונווה דוד.
כרמל שאמה הכהן (נולד ב-16 באוגוסט 1973) הוא ראש עיריית רמת גן.
בעברו היה שגריר ישראל ל-OECD ולאונסק"ו וחבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד בכנסת ה-18 וה-19.
שאמה הכהן נולד וגדל ברמת גן בשכונת רמת השקמה, להורים יוצאי עיראק מצד אחד ויוצאי סוריה וטורקיה מצד שני.
בצה"ל שירת כחוקר באגף המודיעין.
בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה וכן הסמכה כשמאי מקרקעין.
שם משפחתו הוא - שאמה, אך באוקטובר 2010 החליט להוסיף לשמו את שם המשפחה "הכהן", כדי להדגיש את יהדותו.
זאת, לאחר שרבים בציבור סברו בטעות כי הוא משתייך למגזר הדרוזי.
החל משנת 2002 שימש כיושב ראש סניף הליכוד ברמת גן.
בשנת 2003 נבחר כחבר במועצת עיריית רמת גן, וכיהן במועצה עד לבחירתו לכנסת בשנת 2009. בפעילותו במועצה בלט בתחום איכות הסביבה.
שימש כיו"ר ועדת הביקורת של העירייה, במסגרת זו ניהל מאבק מתוקשר נגד ראש העירייה צבי בר.
שימש יו"ר מועצת צעירי הליכוד הארצית.
במהלך תקופת טרום ההתנתקות והמאבק הפנימי בליכוד בין אריאל שרון לקבוצת המתנגדים לתוכנית שכונו בתקשורת ה"מורדים", היה שאמה הכהן ממנהיגי חברי המרכז שתמכו בשרון.
בשנת 2009 בבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-25 ברשימת הליכוד כנציג מחוז דן, ונבחר לכנסת.
תחילה שימש כסגן יושב ראש הכנסת וב-2010 התמנה ליושב ראש ועדת הכלכלה של הכנסת.
כיושב ראש ועדת הכלכלה פעל רבות בנושאים חברתיים מבחינת רגולציה ומיסוי וסייע בהעברתן של מסקנות ועדת ששינסקי בדרך לרפורמת המיסוי בסקטור הגז הטבעי והנפט ולאישורו של חוק מיסוי רווחי נפט.
במהלך כהונת הכנסת ה-18 הגיש שאמה למעלה מ-40 הצעות חוק פרטיות ועשרות הצעות לסדר.
בשנת 2013 לקראת הבחירות לכנסת ה-19, שובץ שאמה הכהן במקום ה-32 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו, אך זו קיבלה 31 מנדטים ושאמה לא נבחר לכנסת.
בשנת 2013 הגיש את מועמדותו לראשות עיריית רמת גן, אולם בבחירות שנערכו באוקטובר 2013 הפסיד בהתמודדות לישראל זינגר, סיעתו, "רמת-גן 1", זכתה בארבעה מנדטים במועצת עיריית רמת גן והוא החל לכהן כיו"ר האופוזיציה במועצת העיר וכיו"ר ועדת הביקורת של העירייה.
בנובמבר 2013 הוענק לו אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המחוקקת.
עם בחירתו של ראובן ריבלין לנשיא מדינת ישראל ב-10 ביוני 2014, התפטר שאמה-הכהן מחברותו במועצת עיריית רמת גן וחזר לכהן כחבר הכנסת.
ערב השבעתו לכנסת, מתח שאמה הכהן ביקורת על הליכוד, שלדבריו מזניח את נושאי החברה לטובת קידום ההתנחלויות: .
שר החוץ, אביגדור ליברמן, הציע לשאמה-הכהן את תפקיד שגריר ישראל ל-OECD ולאונסק"ו.
באוגוסט 2014, הממשלה אישרה מינוי זה, מה שהביא לסיום כהונתו בת החודשיים בכנסת ה-19. בבחירות אלה, הליכוד וישראל ביתנו התמודדו יחד ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו.
את שאמה הכהן החליף אלכס מילר, ובכך גדל כוחה של ישראל ביתנו על חשבון הליכוד.
לאחר פרישת ארצות הברית מאונסק"ו באוקטובר 2017, הנחה משרד החוץ את שאמה הכהן להתכונן לפרישה מאונסק"ו.
ב-22 בדצמבר 2017 הגיש שאמה הכהן לראשת הארגון את בקשת הפרישה של ישראל, אשר נכנסה לתוקף בסוף 2018.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הצטרף למפלגת תקווה חדשה של גדעון סער ושימש כראש מטה הבחירות שלה.
בשנת 2018 התמודד בבחירות לראשות ולמועצת העיר, כיושב ראש סיעת "רמת גן 1".
שאמה-הכהן עלה לסיבוב השני יחד עם ישראל זינגר ראש העיר המכהן, ובסיבוב זה גבר על זינגר ונבחר לראשות העיר.
לאחר בחירתו של שאמה לעיריית רמת-גן הכריז שהוא פועל לסגירת השירות הווטרינרי בעיר.
בהמשך אותה השנה, הודיע כי על במות יום העצמאות יופיעו רק אמנים מקומיים ובעלות של עד 60 אלף שקלים להופעה.
שאמה-הכהן הוביל גם החלטה של עיריית רמת גן שלא לאפשר עוד קידום תמ"א 38 בעיר.
מועצת העיר קיבלה את יוזמתו להפעיל הסעות בשבתות מרמת גן למוקדי הבילוי בתל אביב.
התבטא נגד מגורי חרדים בעיר רמת גן: "התחרדות העיר רמת גן – איום אסטרטגי".
בדצמבר 2021 הורה להסיר את העבודה "ירושלים" של האמן דוד ריב מתערוכה במוזיאון העירוני.
עבודה זו כללה את המילים "ירושלים של זהב – ירושלים של חרא".
בית המשפט המחוזי בתל אביב אמנם הוציא צו מניעה, אולם שלושה ימים לאחר מכן אישר את הסרתה.
בנובמבר 2022 נחקרו שאמה-הכהן ורעייתו על-ידי רשות המיסים בחשד שהעלימו הכנסות חייבות במס מדירות שבבעלותם.
באוקטובר 2017 פסק בית משפט השלום בתל אביב שפרסומים של שאמה הכהן בדף פייסבוק שלו בעניינו של עובד בעיריית רמת-גן, חיים קרשינקר, הם בגדר לשון הרע, וחייב אותו לשלם פיצויים בסך 200 אלף ש"ח.
שאמה ערער על פסק הדין אך בית המשפט המחוזי דחה את הערעור והותיר על כנה את הקביעה, לפיה שאמה הוציא לשון הרע.
בנובמבר 2017 פסק בית המשפט השלום בתל אביב שפרסומים של שאמה הכהן כנגד מ"מ ראש עיריית רמת גן, משה רווח, הם בגדר לשון הרע וחייב אותו לשלם פיצויים בסך 280 אלף ש"ח והוצאות משפט בסך 46 אלף ש"ח.
שאמה הכהן ערער לבית המשפט המחוזי, אך ערעורו נדחה והוא חויב לשלם הוצאות משפט נוספות בסך 20 אלף ש"ח.
באפריל 2023 הוציאה ועדת הבחירות של מחוז תל אביב צווי מניעה כנגד שאמה בגין שימוש אסור בכספי ציבור לצורך קידומו הפוליטי.
בין היתר נאסר על שאמה להפעיל את קבוצות הוואטסאפ העירוניות ולהפנות לדף האישי של שאמה בפרסומים עירוניים.
שאמה-הכהן נשוי לוורד ואב לשלושה בנים ובת.
מתגורר בקריית קריניצי, רמת גן.
כרמל אוֹלֵפִינים היא חברה ישראלית לייצור פולימרים של אולפינים - פוליאתילן ופוליפרופילן, המהווים חומרי גלם עיקריים בתעשיית הפלסטיקה.
מהקמתה ועד 2009 הייתה החברה בבעלותם של בתי הזיקוק בחיפה ושל מפעלים פטרוכימיים בישראל בחלקים שווים, ומ-2009 היא בבעלות מלאה של בית הזיקוק.
מפעלי החברה שוכנים במפרץ חיפה, על שטח של כ-390 דונם הממוקם מדרום-מזרח למתקני בתי הזיקוק, ובצמוד להם.
"כרמל אולפינים" נוסדה בשנת 1991 על ידי מיזוג של מתקנים ונכסים שהיו בבעלות נפרדת של בתי הזיקוק מצד אחד והמפעלים הפטרוכימיים מצד שני.
"כרמל אולפינים" מייצרת במפעלה את הפולימרים פוליאתילן בצפיפות נמוכה ופוליפרופילן, וכן את המונומרים אתילן ופרופילן המהווים את חומרי הגלם למוצרים הסופיים.
במפעליה של החברה מתקן פיצוח לייצור אתילן ופרופילן מנפטא, וכן מתקנים לייצור פוליאתילן ופוליפרופילן.
חומרי הגלם העיקריים בתהליך ייצור המונומרים הם נפט וגז פחמימני מעובה, הנרכשים בעיקר מבתי הזיקוק השכנים, אך גם מבתי הזיקוק באשדוד.
לחברה כושר ייצור של 165,000 טון פוליאתילן ו-450,000 טון פוליפרופילן, ומוצריה נצרכים על ידי תעשיית הפלסטיקה המקומית (כ-40%) כשיתרת התוצרת מיוצאת לאירופה.
בשנת 2007 הסתכמו מכירות החברה בכ-682 מיליון דולר, ורווחיה הסתכמו בכ-32 מיליון דולר.
תוצאותיה העסקיות של החברה מושפעות בעיקר מהמרווח בין מחירי המוצרים המוגמרים לאלה של חומרי הגלם.
הן מוצרי החברה והן חומרי הגלם הם בגדר קומודיטיז, דהיינו לשתי קבוצות המוצרים קיימים מחירים בינלאומיים המצוטטים מדי יום.
מחירי המוצרים המוגמרים מושפעים מגלי הצמיחה העולמיים ומרמת ההיצע של מפעלים בתחום, כך שבעקבות עלייה בביקושים עולמיים למוצרי פלסטיק ועליית מחיריהם עולה הנטייה להקמת מפעלים חדשים, ועמה גדל ההיצע, המביא לירידת מחירים.
לפיכך, מתאפיינות התוצאות בתנודתיות ובמחזוריות בת כעשר שנים.
ביוני 2008 נחתם הסכם בין בתי הזיקוק חיפה לבין המפעלים הפטרוכימיים, לפיו יועברו לבז"ן כל מניות החברה, בתמורה להקצאת 20.53% ממניות בתי הזיקוק למפעלים הפטרוכימיים.
הסכם זה היה אמור להיכנס לתוקף עד ליום 31 בדצמבר 2008, אולם ביצועו נדחה לשלהי 2009.
המשרד להגנת הסביבה הגיש כתבי אישום נגד המפעלים גדיב (שעוסקת בתעשיות פטרוכימיה), כרמל אולפינים (שפועלת בייצור חומרי גלם לתעשיית הפלסטיקה והכימיה), ובתי זיקוק לנפט המזקקים נפט ליצוא ועבור התעשייה המקומית, כולם בבעלות בזן.
לטענת המשרד להגנת הסביבה, שלוש החברות מואשמות שבין השנים 2013-2010 הן גרמו לכאורה לזיהום אוויר חמור והתעלמו מהתראות ודרישות המשרד לטפל בזיהום ולסלק את החומרים המסוכנים.
בחודש נובמבר 2016, הוציאה עיריית חיפה למפעל צו סגירה, לאור מספר מקרים בהם תועדה פעילות חריגה בלפיד המפעל שגרמה לזיהום אוויר.
על עבירות אלו שתועדו, הטיל המשרד להגנת הסביבה עיצומים בסף 2.7 מיליון ש"ח על המפעל ופתח כנגדו בהליך שימוע פלילי בטרם הגשת כתב אישום.
בחודש מאי 2017, תועדה בשכונת קריית בנימין בקריית אתא חריגות במזהם מסוג בנזן, מזהם קריטריון המדורג כחומר מסרטן וודאי על פי ארגון הבריאות העולמי.
לאחר פניית ארגוני הסביבה ואנשי צוות "סביבתית" למשרד להגנת הסביבה בוצעה על ידי המשרד בדיקה אשר העלתה שהמקור לחריגת הבנזן הוא ככל הנראה מבתי הזיקוק בחיפה, שכן נמצאה התאמה בין הפעילות במפעל כאו"ל, משטר הרוחות והחריגות שנמדדו.
בעקבות החריגות נפתח כנגד המפעל וקבוצת בז"ן הליך שימוע במשרד להגנת הסביבה.
ביום ה-12 בפברואר 2018, ארעה תקלה במתקן האתילן, שכתוצאה ממנו נצפה לפיד בוער לגובה רב.
התקלה הביאה לכך שהמפעל הזרים כמויות גדולות של גזים דרך הלפיד.
המשרד להגנת הסביבה הודיע שהוא רואה בחומרה את הצטברות התקלות במפעל כרמל אולפינים.
ב-22 ביולי 2019, אירעה תקלה במדחס מתקן המונומרים במפעל, בעקבותיה הוזרמו עשרות טונות חומרים מזהמים ללפיד.
ביולי 2022 הגיש המשרד לאיכות הסביבה כתב אישום נגד החברה ושלושה נושאי משרה בה בשל זיהום אוויר חריג.
ב-15 באוקטובר 2023 דווח על פיצוץ בכרמל אולפינים, בעקבות תקלה נוספת במפעל.
הפיצוץ תועד במצלמות של איגוד ערים לאיכות הסביבה מפרץ חיפה
בחודש מאי 2024 פורסם שכרמל אולפינים נקנסה על ידי המשרד להגנת הסביבה בסך של קנס בגובה 18.7 מיליון שקלים לאחר הליך ארוך שנמשך 8 שנים הסיבה היא פליטות מזהמות של המפעל.
כרמל צרפתי היא שכונה בחיפה השוכנת בשיפוליו הצפון-מערביים של הר הכרמל.
השכונה נקראת כך בעקבות החסות שקיבלו מייסדי המנזר הכרמליתי השוכן בה מהקונסול הצרפתי, שסייע בתיווך במגעים להקמת המנזר מול הסולטאן העות'מאני ב-1769.
גבולה המערבי של השכונה הוא מתחם סטלה מאריס, משם יורד מדרון ההר צפונה ומערבה לעבר הים התיכון; גבולה המזרחי הוא הכרמל המרכזי והדר, וגבולותיה הצפוניים והדרומיים הם ואדיות.
הרחוב שעולה אל השכונה ממערב הוא "דרך צרפת", והוא מתחבר עם הרחוב הראשי, הארוך, רחוב טשרניחובסקי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה רובו של השטח שעליו נמצאת השכונה בבעלות המסדר הכרמליתי.
בשנת 1936 הועתק לשכונה מנזר גבירתנו של הכרמל (ששכן לפני כן בבת גלים בתחומי בית החולים רמב"ם).
הכרמליתים הציבו שני שערים בדרכים המובילות למנזר, השער המערבי בקצה דרך סטלה מאריס, והמזרחי בקצה שדרות הציונות של היום, שהיווה גבול בין השטח שבבעלות המנזר ל"כרמל הגרמני" (הטמפלרי).
בשנות ה-40 נבנו מספר בתי מגורים - רובם בסגנון הבאוהאוס, שהוחכרו בדמי מפתח לבריטים, לערבים וליהודים.
לאחר מכן חילק המנזר חלק מהשטחים למגרשים ומכר אותם ליהודים ולערבים.
עד הקמת מדינת ישראל נבנו מעט בתים על מגרשים אלה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופקע קו הרכס שבין שני המנזרים על ידי הצבא הבריטי, שהקים לאורכו מחנות צבא.
כרמל צרפתי היא שכונת מגורים שקטה של המעמד הבינוני-גבוה.
בשכונה ממוקמים אתרים ומוסדות חיפאיים ידועים, בהם מנזר גבירתנו של הכרמל, המכללה האקדמית לחינוך גורדון, מרכז החינוך והמרכז ליהדות מתקדמת על שם ליאו בק, בית הלוחם חיפה (מרכז ספורט המשמש את נכי צה"ל), בית הספר היסודי "רמות", בית הספר היסודי "טשרניחובסקי" ובית ספר "גיל" לחינוך מיוחד.
כמו כן מארחת השכונה קן של תנועת הנוער העובד והלומד (המכונה "קן כרמ"צ"), שהוקם בשנת 1957 ופעל תחילה במעון דֹב שלימים מבניו הנטוּשים נהרסוּ.
לימים נבנה בשנות ה-60 מבנה הקן שקים עד היום ברחוב אדמונד פלג; ומאז 2010 גם שבט של הצופים.
בלב השכונה הוקם "מרכז תרבות צרפת ע"ש גסטון דֶפֵר", שבמתחם שלו נמצא גם "מרכז קריגר לאמנויות הבמה".
שכונת משנה של הכרמל הצרפתי היא רמת שאול, שהוקמה עם שנות העלייה ההמונית כשיכונים ארוכים מרובי-כניסות ובהם 2–3 קומות.
בשנת עליית גומולקה נבנו שיכונים נוספים, מרווחים יחסית למקובל באותה תקופה.
כרמל צרפתי מוגדרת מבחינה מוניציפלית כתת-רובע של רובע הכרמל.
לפי הגדרה פורמלית זו נכללות בכרמל הצרפתי גם שתי שכונות קטנות ממזרח לה, "רמת התשבי" ו"כרמל צפוני", המזוהות יותר עם מרכז הכרמל, וכוללות את רחוב התשבי ושדרות הנשיא והרחובות היוצאים מהם, ואף מספר רחובות היוצאים משדרות הציונות.
כרמל (או הכרמל) הוא הרובע המאוכלס ביותר מבין רובעי חיפה, ומונה כ-45,220 תושבים בשנת 2008, המהווים כ-17% מכלל תושבי העיר.
שכונות הרובע בנויות לאורך חלקו הצפוני של רכס הכרמל ועל שלוחות שלו מערבה, משני עברי ציר התנועה של שדרות מוריה – הנשיא – טשרניחובסקי.
הרובע מוקף בוואדיות ומאוכלס בחתך חברתי-כלכלי בינוני עד גבוה.
לפי הגבולות המוניציפליים, סך שטח רובע הכרמל הוא כ-7.86 קמ"ר (כ-12% מכלל שטח השיפוט החיפאי).
בין המתחמים הבנויים בו היו בתי הפרוור הגרמני כרמלהיים, מנזר סטלה מאריס הכרמליתי והמגדלור בסטלה מאריס, והכפר האחמדי כבאביר.
ההתיישבות היהודית החלה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, והתגברה בשנות ה-30 בימי העלייה החמישית, כשלאורך העשורים הבאים נבנו שכונות סביב הליבה ההיסטורית של "שכונת הר הכרמל".
כיום תחום הכרמל בין הדר ממזרח ומצפון-מזרח - שם משתפע המדרון המדורג כלפי מטה, לבין רובע מערב חיפה מצפון וממערב - דרך גבולות טבעיים שעיקרם גאיות מחורצים עשירים בצומח ובהם פלגים קצרים החותרים אל הים התיכון, ומדרום 'גבול אחוזה' - לאורך רחוב שמשון, שמדרום לו אחוזת שמואל.
89% מתושבי הרובע הם יהודים, כשהיתר הם בעיקר מיעוט ערבי (כ-7%) שמתגורר בכרמל הצרפתי ובכבאביר, ובמאה ה-21 גם ברחוב יפה נוף.
יוצאי חבר המדינות מהווים כ-9.5% מהתושבים, שיעור נמוך מאוד יחסית לחיפה.
את הכרמל משרתים בתי ספר רבים, מהם שעברו מהדר לקראת סוף המאה ה-20. הרובע נהנה מדימוי של אזור עם חינוך טוב, ובו מוסדות פנאי לצד גנים ציבוריים רבים.
כ-20.5% מהאוכלוסייה הם בני 65 ומעלה, וילדים עד גיל 17 הם 21.5% - כשההתפלגות ברחבי הרובע אינה שוויונית, ובעוד שבכרמל המרכזי הוותיק שכיחות גבוהה של קשישים, בשכונות הפריפריאליות חיות משפחות רבות עם ילדים.
עיריית חיפה מחלקת את הרובע בחלוקת משנה לשלושה תת-רבעים: "תת-רובע כרמליה - ורדיה", "תת-רובע כרמל מרכזי ומערבי" ו"תת-רובע כרמל צרפתי".
כרמליה נבנתה על שלוחת רכס מערבית של הר הכרמל, בין ציר מוריה במזרח, כפר סמיר ומתחם בתי הקברות בחיפה במערב, כבאביר בצפון, ושכונת שמבור בדרום.
רחובותיה הראשיים הם צפרירים ולאה.
ערוץ נחל שיח פורץ מתוככי השכונה מערבה.
כרמליה החלה להיבנות עוד טרם קום המדינה.
בינואר 1948 התרחשה בשטח השכונה פרשת הריגת ידידיה סגל.
החל משנות ה-60 היא התפתחה במהירות, וב-2005 מנתה אוכלוסייתה כ-4,900 נפש המתגוררים בכ-2,000 יחידות דיור בשטח של כקמ"ר אחד.
בתחומה נמצא בית הספר היסודי על שם הרצל ומספר גני ילדים עירוניים.
בקדמת השכונה כיכר ולידה סופרמרקט.
סטנדרט הבנייה בשכונה נחשב איכותי והיא מושכת זוגות משכילים ואמידים.
הבתים שבמדרונות נבנו בבנייה מדורגת, המחקה את התוואי הטופוגרפי ומזוהה מאוד עם כרמליה.
ב-5 במרץ 2003 פוצץ עצמו מחבל מתאבד באוטובוס בקו 37 בצומת הכניסה לשכונה, ורצח 17 נוסעים.
כרמליה מוזכרת בין היתר בסיפוריה של יהודית קציר.
תחילת ההתיישבות באזור הייתה אמנם עם התיישבות היהודים בכרמל, אך התוכנית ננטשה.
ורדיה של היום נוסדה בשנות ה-80, ועיקר התפתחותה חל בשנות ה-90. השכונה יושבת על גבעה עגולה רמה בין נחל הגיבורים (ואדי רושמיה) לנחל תן, בין רוממה והדר.
מרחוב שמשון, הדרך הראשית, יוצאים מספר רחובות שקטים ויוקרתיים.
עם הקמת השכונה נסלל המשכו של הכביש מזרחה, תחת השם "דרך ראש מיה", עד לחיבורו עם דרך רופין (כביש הדר - אחוזה), שם נבנה מחלף.
הכיכר המחברת בין רחוב ורדיה לרחוב נורית נקראת על שם הסופרת שושנה שבבו.
לפני הקמת השכונה, שלוחת ורדיה הייתה מכוסה ביער של אורנים, שהיה מקום ידוע לטיולי משפחות.
בקצה השלוחה נמצאות הריסות של מבנה מאבן, שארכאולוגים מעריכים כי נבנה לפני מאות שנים.
מהשלוחה ניתן לראות את כל מפרץ חיפה וחלק מהעיר התחתית, ובימים מסוימים אף את הגליל, הגולן והחרמון.
בעת מלחמת המפרץ פרס צבא ארצות הברית סוללה של טילי פטריוט בוורדיה.
כרמל מערבי היא שכונה הבנויה בשיפוליו המערביים של הכרמל כנגזר משמה, טובלת בירוק ומוקפת ואדיות בשני עבריה.
הרחוב הראשי בשכונה הוא דרך הים, אחד הרחובות הארוכים בחיפה.
בשכונה נמצאים מלון הר הכרמל – שנבנה ב-1936 כמלון "טֵלטְש" בתכנונו של האדריכל והצייר לאופולד קרקואר, בית הספר לילדים בעלי מוגבלות "אופקים", בית הספר היסודי "אילנות", בתי אבות ובתי כנסת.
כרמל מרכזי, מכונה גם "מרכז הכרמל", היא שכונת מגורים מבוססת ובה מוסדות תרבות, פנאי ובילוי כמו גם אתרי מורשת היסטוריים בפסגת הכרמל.
רחובותיה החשובים, מלבד העורק המרכזי של שדרות הנשיא-מוריה, הם רחוב יפה נוף, שדרות וודג'ווד, שדרות קיש ודרך הים.
לפנים היה זה אתר נופש ששימש צליינים ומיסיונרים, החל בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא החל להתפתח כעתודה להתיישבות יהודית מחוץ לעיר הנמוכה ובמרוצת שנות ה-80 ירש הכרמל את שארית מקומה של הדר כמעוז הבורגנות העברית, ובשכונה צצו בתי קפה, מסעדות ומועדונים, בתי מלון ובתי קולנוע.
בתי הספר בשכונה כוללים את בית הספר "דוד ילין", שלוחת "הריאלי", ובתי הספר העל-יסודיים "חוגים" ו"עירוני ה'".
עוד במקום - בית מילר ללימודי תקשורת, גן החיות של חיפה, האודיטוריום, ומוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית.
תחנת הקצה העליונה של הכרמלית - תחנת "גן האם", ממוקמת אף היא בכרמל המרכזי.
בתקופת העלייה החמישית נבנו, כהמשך של מרכז הכרמל צפונה, בתי אבן נמוכים לאורך רחוב הצנובר ורחוב התשבי.
צמד רחובות מקבילים אלה יוצרים רצועה בנויה צרה לאורך קו ההר, הצופה אל ואדי לוטם.
רחוב התשבי נקרא על שם אליהו הנביא (התשבי) שפעילותו מתקשרת עם הכרמל; ורחוב הצנובר, הוא שדרות הנשיא של ימינו.
"הכרמל הצפוני" (או רמת התשבי), כשם שכונה זו, כולל בתי-מידות, חלקם ישנים ומשומרים (ביניהם שני בתי נחושת), ומשמש למגורים לצד מלונאות.
בשוליו של הכרמל המרכזי ערוצי נחל קטנים: מדרום-מזרח - נחל אבן, וממערב - נחל לוטם ונחל עמיק.
אתרים אלה מאפשרים טיול "טבע בעיר".
ליבה של השכונה נקרא גם "הכרמל הוותיק" שכן היה זה מהמקומות הראשונים על ההר שבהם הייתה התיישבות בעת החדשה.
היום זהו תת-הרובע בעל ממוצע גיל האוכלוסייה הגבוה בחיפה.
הכפר כבאביר משמש החל משנת 1928 כמרכזה של התנועה האחמדית בישראל.
בקצהה של שלוחת ההר, שעליה בנוי הכפר, נבנה מסגד האחמדים, במבנה מתומן שמעליו מתנוססים שני צריחים הנראים היטב מהחוף.
לאחר קום המדינה הפך הכפר לשכונה חיפנית, והיום גרות בו משפחות אמידות יהודיות וערביות.
הרחוב המרכזי הוא רחוב כבירים.
גרם מדרגות של 300 מדרגות מוביל בין הכפר לנחל שיח שלמרגלותיו.
כרמל צרפתי תופסת את צדו הצפון-מערבי של הכרמל.
השכונה נקראת כך בעקבות תיווכו של הקונסול הצרפתי מול הסולטאן העות'מאני בהקמת המנזר הכרמליתי שבקצה השכונה, שמייסדיו היו בעצמם נזירים מצרפת, ב-1769. גבולה המערבי הוא המתחם התיירותי סטלה מאריס ובו מנזר הכרמליתים והתחנה העליונה של רכבל חיפה, גבולה המזרחי הוא הכרמל המרכזי וגבולותיה הצפוניים והדרומיים הם ואדיות.
הרחוב הראשי הוא רחוב טשרניחובסקי.
זוהי שכונת מגורים שקטה של המעמד הבינוני-גבוה, הכוללת את המכללה האקדמית לחינוך גורדון, מרכז החינוך והמרכז ליהדות מתקדמת על שם ליאו בק, בית הלוחם חיפה, ו"מרכז תרבות צרפת ע"ש גסטון דֶפֵר", שבמתחם שלו נמצא גם "מרכז קריגר לאמנויות הבמה".
שכונת משנה של הכרמל הצרפתי היא רמת שאול, שהוקמה עם שנות העלייה ההמונית כשיכונים ארוכים מרובי-כניסות שבהם 3-2 קומות.
בשנות עליית גומולקה נבנו בשכונה שיכונים נוספים, מרווחים יחסית למקובל באותה תקופה.
בהמשכו של רחוב טשרניחובסקי מזרחה מתחילות שדרות הציונות, שהן הנתיב העיקרי המקשר את הכרמל עם העיר התחתית.
ומן העבר השני, המשכה של שלוחת סטלה מאריס צפונה מהווה נכס-טבע ייחודי, הקרוי ראש הכרמל, והוא למעשה המקום שבו מסתיים ההר ונפגש עם הים.
כרמל א-קפלה הוא הרכב מוזיקלי (אנסמבל) המבצע מוזיקה רב-קולית, ללא ליווי כלי נגינה (א-קפלה).
בנות ההרכב כולן מאזור חיפה, ומכאן שמו.
המייסדת, המנהלת המוזיקלית והמעבדת של ההרכב היא, שולה ארז.
בתחילה שרו באנסמבל שישיית בנות.
בהמשך, נשארו חמש בנות, בהרכבים שונים לאורך השנים.
ענבר הפטר (אלט), בוגרת בית הספר רימון ומכללת לוינסקי להוראה במוזיקה, ומלמדת נגינה בגיטרה.
מורן שלו (מצו סופרן), למדה תואר שני בביוכימיה מולקולרית באוניברסיטה העברית
נעה לבינו, למדה תואר שני במדעי הרפואה בטכניון
כנרת ארז (סופרן שני) למדה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים.
התקבלה כזמרת אלט ראשון, בסווינגל סינגרס
היצירות האמנותיות שההרכב מבצע כולל יצירות קלאסיות אינסטרומנטליות בעיבוד ווקאלי, שירים ישראלים, שירי עמים בשפות שונות, שירי מחזות זמר, מוזיקת ג'אז ומוזיקה קלה.
ההרכב מופיע בצורה סדירה ברחבי הארץ, בפסטיבלים, בטקסים ממלכתיים, בקונצרטים, בכנסים, בערבי זמר, באירועים פרטיים ועוד, ביניהם, פסטיבל ישראל, פסטיבל אבו גוש, ליטורגיקה, פסטיבל ערד, פסטיבל משגב ופסטיבל עין-גב.
בנוסף, יצא ההרכב לסיבוב הופעות בגרמניה, ספרד, שווייץ, אקוודור, קרואטיה וסין.
ההרכב שיתף פעולה עם אמנים והרכבים שונים כגון: שמיניית ווקאל, שלמה גרוניך, חנן יובל, התזמורת הסימפונית חיפה ובשנת 2010, הופיע ההרכב כלהקת החימום של הסווינגל סינגרס, ואף ביצע עמם מספר שירים במשותף.
ב-13 בנובמבר 2013, השתתפו בתוכנית אקס פקטור ישראל
ב-3 בפברואר 2014, התארח ההרכב בתוכנית "אינטרמצו עם אריק" בערוץ כאן חינוכית
הופעה בפרס ישראל, יום העצמאות 6.5.14
תוכנית לקראת המילניום ששודרה בטלוויזיה בשישים מדינות ברחבי תבל
החמישייה פועלת במסגרת אגף התרבות של עיריית חיפה, והיא אחת מהלהקות הייצוגיות של העירייה.
מקום ראשון בשלוש קטגוריות בתחרות הבין-לאומית "שירת הימים"
ב-2017, סייעה קרן תרבות חיפה להרכב, בהוצאת התקליטור "שישיית כרמל א-קאפלה"
כרמלה כהן (1934 – 2011) הייתה ציירת ישראלית, ומורה לציור במרכז התרבות בית רוטשילד.
אביה ארתור ליבוביץ' היה צייר, והיא רכשה מאביה מיומנויות של רישום אקדמי, וציור שמן על בד.
עלתה לישראל ב-1950 ונישאה לחנן כהן.
למדה ציור מהאמנים אברהם ישכיל, ואברהם נסטי.
כן למדה אצל הציירת פליס פזנר מלכין, ובתקופה בה ייסדה את מרכזי התרבות והקהילה בית רוטשילד ובית הגפן, העלו השתיים מספר תערוכות משותפות במוסדות אלו.
עסקה בהוראת ציור, במרכז התרבות בית רוטשילד.
במקביל עבדה בתכנון בתים ומבני ציבור בחברת "שיכון עובדים".
בשנת 1968 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בבית הגפן.
הייתה חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל, ולתקופת מה כיהנה כיו"ר סניף חיפה והצפון של האגודה.
סגנון הציור של כהן היה בתחילה סגנון ציור מופשט, אך לאורך השנים עברה לציור דוממים, דמויות ונוף כנושאים מרכזיים.
טכניקת הציור כוללת טיפול בשכבות צבע תוך ניצול האור מבעדן, עיסוק במעברים בין צבעים, וטכניקת הספומאטו הכוללת יצירת הדרגתיות איטית וערפל עדין בצבעים.
ציוריה הופיעו במספר תערוכות יחיד, בהן תערוכות במוזיאון העירוני בחיפה.
עבודותיה נמצאות באוספים רבים בארץ ובעולם.
כרמלה ברג היא אמנית ישראלית.
ברג היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה והיסטוריה, ובוגרת בית הספר לאמנות קלישר.
הציגה ומציגה באופן קבוע בישראל, אירופה, ארצות הברית, יפן וסין.
עוסקת בתחומי האמנות הפלסטית, מיצב וספרי אמן.
"Knowing You Knowing Me", פרויקט משותף עם אמנים מהודו, הולנד, שוודיה וישראל, הוצג בארצות הברית, שוודיה, הולנד וישראל, 2011 ו-2012;
"Waterfall", פרויקט משותף עם אמנים מארצות הברית ופינלנד, הוצג בבוסטון, ארצות הברית, הלממלינה, פינלנד וגבעתיים, ישראל, 2009 ו-2011;
"צבע טרי", "גלויות נסתרות" למען מלגות לילדים מוכשרים באמנות, ישראל, 2009;
Huntenkunst, במה בינלאומית לאמנות עכשווית, הולנד, 2008, 2009 ו-2012;
"The Tile Project", פרויקט עם ארגון TCE, הוצג ב-22 ארצות בשיתוף אמנים בינלאומיים ומוצג באופן קבוע באוניברסיטת תל אביב, 2004;
"הספרייה הניידת", מוזיאון האמנים הבינלאומי, ונציה, 2004;
"מרקרס", מוזיאון האמנים הבינלאומי, ונציה, 2003 ו-2011;
"ראן טן ארט", המוזיאון העירוני בטוקיו והמוזיאון לאמנות מודרנית בקובה, יפן, 2003;
תערוכת אמנות עכשווית, המוזיאון העירוני בטוקיו והמוזיאון לאמנות בנגויה, יפן, 2002 ו-2004;
ביאנלה בינלאומית לאמנות עכשווית, פירנצה, 2001;
"ואף על פי כן שלום", מוזיאון ברעם, 2000;
ספרי אמן עם הסופר עמוס עוז והמשוררת דליה רביקוביץ, הוצגו בתערוכות בין 2008 ו-2012:
"60 לישראל", ספריית אוניברסיטת מילווקי, ארצות הברית;
ספריית בוסטון קולג', ארצות הברית;
"איפה הילד", גלריה הכיכר, יפו;
"עומדת במעגל", בית הבד, עין הוד;
"מגירות ופינות אחרות", תיאטרון "יהלום", רמת גן;
"ציור ופיסול", אגודת האמנים, אשדוד;
"מגירות על הכנרת", בית גבריאל, צמח;
כרמל אדוארד אליאש (24 בדצמבר 1933 – 8 במאי 1973) היה ראש המועצה המקומית טירת כרמל וחבר הנהלת המרכז לשלטון מקומי.
אדוארד אליאש נולד בשנת 1933 בבגדאד שבעיראק, כבן הצעיר למשפחתו.
אביו היה רופא אוסטרי שהגיע לעיראק במסגרת משלחת של חבר הלאומים.
בשלהי שנת 1949 הצטרף לקבוצה מחתרתית של חניכי התנועה הציונית, ועלה ארצה בעליה בלתי ליגאלית דרך איראן.
עם הגעתו ארצה, נקלט בקיבוץ רמת דוד והצטרף כחבר למפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
בשנת 1957 חל פילוג בתנועה, שבעקבותיו פרש ממפ"ם והצטרף למפא"י.
בתחילת שנת 1950, כאשר החלה העלייה הגדולה מעיראק, שימש כנציג איחוד הקיבוצים והקבוצות במחנה העולים שער העלייה.
לאחר מכן שימש כנציג בלשכת הגיוס ששכנה במחנה מיון העולים בעתלית.
בשנת 1952 התגייס לצה"ל והוצב בבסיס הצבאי הסמוך לטירת כרמל.
באותה העת, שימשה טירת כרמל כמעברה הגדולה ביותר בישראל, שקלטה אלפי עולים מעיראק, מרוקו ורומניה.
בשעות הפנאי, הגיע אליאש למעברה וסייע בקליטת העולים החדשים, כהמשך לתפקידיו בתנועה הקיבוצית טרם גיוסו.
בביקוריו אלו יצר קשרים רבים עם תושבי המעברה, ואף פגש בה את רעייתו לעתיד, בדריה, ילידת עיראק.
באותה העת החליט לקבוע את ביתו בעיירת-העולים, וכביטוי לכך שינה את שמו מאדוארד לכרמל.
אליאש השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ל, לאחר שירות קבע קצר.
עם שחרורו מצה"ל, היה שותף בצוות ההקמה של מפעל התעשייה "חישוקי-כרמל", ושימש בתפקיד קצין הביטחון.
עם סיום עבודות הקמת המפעל, עבר לתפקיד קצין הביטחון הראשי של חברת "אוטוקרס", מחלוצות תעשיית הרכב בישראל ויצרנית דגמי המכוניות סוסיתא, כרמל וסברה.
בתפקידו זה התיידד עם בעלי קבוצת אוטוקרס, יצחק שובינסקי, ושכנעו להקים את מפעלה החדש של החברה בטירת כרמל.
מפעל זה אכן הוקם בעיר בשנים 1963–1965, ועם השלמת עבודות הבנייה סיפק לתושבי העיר מאות משרות חדשות.
במבצע קדש גויס לשירות מילואים ונפצע בירכו.
עם שחרורו מבית החולים חזר לטירת כרמל ונשא לאישה את בדריה.
בשנת 1958 נבחר למזכיר תנועת הנוער העובד והלומד בטירת כרמל, וכשנה לאחר מכן, נבחר לתפקיד מזכיר סניף מפא"י ביישוב.
בשנת 1960 הוצע לו על ידי מפלגת מפא"י לעמוד בראש רשימתה בבחירות למועצה המקומית, אולם הוא סירב מאחר שהיה מתומכיו של ראש הרשימה אותו ניסתה המפלגה להדיח.
באותה העת מפלגת מפא"י עסקה רבות בפרשת לבון, שהייתה בין הגורמים העיקריים שהביאו להתפטרותו של דוד בן-גוריון מראשות הממשלה.
עם התפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה, קצה נפשו של אליאש במפלגת מפא"י, והוא הצטרף אל המפלגה הליברלית אליה הוזמן בידי פרץ ברנשטיין.
לאחר זמן קצר, נבחר לכהן כחבר הנהלת איגוד העובדים מטעם המפלגה.
במאי 1965 התאחדו המפלגה הליברלית ומפלגת חרות, ויצרו יחד את מפלגת גח"ל.
לאחר האיחוד, החליטה ועדת המינויים המשותפת של שתי המפלגות, לבחור באליאש לעמוד בראש רשימת גח"ל לבחירות למועצה המקומית טירת כרמל.
בבחירות, שנערכו בדצמבר 1965, נבחר אליאש לחבר במועצה ושימש כסגן ראש המועצה.
לאחר בחירתו למועצה המקומית, החל לכהן גם כחבר הנהלת גח"ל בהסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
בנובמבר 1968 נבחר על ידי ועדת המינויים של גח"ל לעמוד בראש רשימת המפלגה בבחירות למועצה המקומית, שהיו עתידות להיערך כשנה לאחר מכן.
עם פטירתו של ראש הממשלה לוי אשכול, בפברואר 1969, הוקדמו הבחירות לכנסת השביעית ונקבעו לאוקטובר אותה השנה.
ועדת המינויים של גח"ל החליטה להציב את אליאש במקום ה-22 ברשימתה לכנסת, אולם הוא דחה את הצעתה בנימוק שאינו יכול לנטוש את חבריו לרשימת גח"ל, באמצע מערכת הבחירות למועצה המקומית.
בבחירות לכנסת, שנערכו ב-28 באוקטובר 1969, זכתה גח"ל ב-26 מנדטים.
הבחירות לראשות המועצה המקומית בטירת כרמל, נערכו כחודש לאחר הבחירות לכנסת, ב-25 בנובמבר 1969. אליאש זכה בבחירות ונבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית.
עם בחירתו לראשות המועצה, הפסיק את לימודיו בפקולטה למדעי המזרח באוניברסיטת חיפה, בנימוק שעליו להקדיש את מרב זמנו לטובת הציבור.
זמן קצר לאחר תחילת כהונתו כראש המועצה, נבחר להנהלת המרכז לשלטון מקומי.
אליאש הנהיג לראשונה את מדיניות הדלת הפתוחה בלשכתו, ואלפים מתושבי העיר פגשו אותו באופן בלתי אמצעי במהלך שנות כהונתו, וביקשוהו לסייע בידם בעניינים שונים.
בספטמבר 1972 ליווה את המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן, במהלכה התרחש טבח הספורטאים הישראליים.
ב-6 בספטמבר 1972, לאחר רצח הספורטאים הישראליים, לקה בהתקף לב, אולם סירב להתאשפז בבית חולים גרמני והוטס לקבלת טיפול רפואי בישראל.
בינואר 1971 נפגש עם ראש הממשלה גולדה מאיר, כדי למצוא פתרון למצוקת הדיור הקשה ששררה בטירת כרמל.
באותה העת משפחות רבות גרו בדוחק ובצפיפות וזוגות צעירים לא יכלו להרשות לעצמם לקנות דירה ביישוב ונאלצו להמשיך להתגורר עם משפחותיהם, שממילא גרו בצפיפות רבה.
אליאש הביע את מחאתו בפני מאיר על כך שהבנייה ביישוב מתעכבת בגלל בירוקרטיה ממשלתית, וכן על כך ש-90 דירות המוכנות לאכלוס עומדות ריקות קרוב לשנה גם כן עקב עניינים ביורוקרטיים.
בעקבות הפגישה, הורתה מאיר למשרד השיכון להאיץ את קצב בניית הדירות בטירת כרמל ולפעול לאכלוסן המיידי של הדירות הריקות.
למרות הוראתה של ראש הממשלה, הרשויות המשיכו לנקוט בסחבת בעניין אכלוס הדירות הריקות, ועל-כן הורה אליאש ל-90 משפחות לפלוש לדירות הריקות תוך מתן הבטחה כי הוא נושא באחריות למעשה זה.
החלטתו של אליאש הביאה להתערבותה של משטרת ישראל, שניסתה לפנות את המשפחות אך נתקלה בהתנגדותו הנחרצת של ראש המועצה.
לבסוף התערבה במחלוקת ראש הממשלה מאיר, שאישרה את החלטתו של אליאש בדיעבד והורתה על מתן רישיונות מתאימים למשפחות שפלשו לדירות בהוראתו של ראש המועצה.
לאחר הפרשה הואץ קצב בניית הדירות ביישוב, ובתוך שנה זכו לדירה חדשה 200 משפחות מרובות ילדים ועוד 100 זוגות צעירים מעוטי יכולת.
בערב יום העצמאות שחל ב-7 במאי 1973, נערך ביישוב טקס לציון שנת ה-25 לעצמאותה של מדינת ישראל, בו הוענקה אזרחות כבוד לח"כ מנחם בגין, לימים ראש הממשלה השישי.
במהלך נאומו של בגין, לקה אליאש בלבו והובהל אל בית החולים רמב"ם, שם נפטר זמן קצר לאחר מכן.
הותיר אחריו אשה בהריון ושישה ילדים.
אחיו, יצחק, כיהן כראש מנהל ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה.
אח אחר, אמנון, שימש כמרצה למדעי המזרח באוניברסיטת קליפורניה.
אחות נוספת, חנה, נפטרה משטף-דם במוח כשמונה שנים טרם מותו של כרמל, במהלך לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב.
אחת מבנותיו קרויה חנה, על-שמה.
לזכרו הוקמה בטירת כרמל שכונת המגורים נווה אליאש.
סניף מפלגת הליכוד בעיר קרוי אף הוא על-שמו.
אליאש נקבר בבית הקברות שבעירו.
כרמל סלע (27 בינואר 1950 – 19 בדצמבר 2021) היה חקלאי ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כראש המועצה האזורית חוף הכרמל משנת 2004 עד 2018.
כרמל סלע נולד בגבע כרמל.
שמו נגזר משם המושב שבו נולד ובו גר כל חייו.
אביו, מרדכי סלע היה ראש המועצה האזורית חוף הכרמל - תפקיד, שמאוחר יותר, כיהן בו כרמל סלע עצמו.
כרמל סלע למד בבית הספר בכרם מהר"ל ואחר כך בבית הספר התיכון כפר גלים.
את שירותו הצבאי ביצע בחיל האוויר.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1973 השתלב כרמל במשק החקלאי המשפחתי שמרכזו מטע בננות.
כרמל סלע היה נשוי ונולדו לו בן ושתי בנות.
נפטר ממחלת הסרטן ב-19 בדצמבר 2021, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף למושבים גבע כרמל וצרופה.
שימש, החל משנת 1983 חבר הנהלה במושב, יו"ר ועד המושב וחבר מליאה.
ביצע את פרויקט ההרחבה בגבע כרמל והוסיף כ-100 מגרשים חדשים ליישוב.
כיהן כיו"ר חגיגות 40 לגבע כרמל, יו"ר אירועי היובל של גבע כרמל, וב-2001 יו"ר אירועי יובל המועצה האזורית, וניהל את להקת המחול "כרמל מנשה".
ב-2004 נבחר סלע לראש המועצה האזורית חוף הכרמל.
בתקופה זו מונה כרמל סלע ליו"ר הוועדה הכלכלית של מרכז המועצות האזוריות, ליו"ר רשות ניקוז כרמל, ליו"ר הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה וכחבר הוועדה לשמירת הסביבה החופית.
בין היתר ביצע איחוד רשויות מוצלח עם היישוב עתלית ומחק גירעונות שהצטברו בקדנציות של קודמיו בסך כ-11 מיליון שקל.
ב-2009 נבחר כרמל בשנית לראשות המועצה.
החל משנה זו הוא כיהן בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
בקדנציה זו פעל סלע בהקמת היכל התרבות "מוזה" במרכז מיר"ב, ולצדו ספרייה ובית קפה, שיקום יישובים לאחר השרפה בכרמל, במאבק להרחקת מתקן קליטת הגז מבתי התושבים, להרחבת עתלית, להסדרת קרקעות בקיסריה, ולהקמת שני מכוני טיהור מתקדמים.
ב-2013 נבחר בפעם השלישית לראשות המועצה האזורית חוף הכרמל.
ב-2018 הודיע שלא יתמודד לקדנציה נוספת בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
כרמל אחזקות (אי.אל) בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בתחום הריהוט, עיצוב הבית וחיפויי רצפה.
ב-1959 הוזמן אברהם יוסף שפירא על ידי שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר, לרכוש מפעל שטיחים באור עקיבא.
המפעל שהוקם ממש באותם ימים על ידי איש עסקים נקלע לקשיים כספיים, וספיר שהכיר את שפירא מהיכרות מוקדמת, הציע לו הלוואות ממשלתיות כדי שירכוש את המפעל על כל הציוד שבו.
שפירא לקח לידיו את המפעל, שנקרא "שטיחי כרמל", ובשנת 1961 העסיק המפעל יותר מ-100 עובדים ושפירא ביקש מספיר סיוע בבניית מבנה נוסף למפעל כדי להתרחב.
בתחילת שנות ה-80 כבר עמד שפירא בראש "תשלובת השטיחים כרמל קיסריה גלנויט" אשר כללה שבעה מפעלים ברחבי הארץ, שלוחות בחו"ל, והעסיקה כ-1,500 עובדים.
בימים של מכס גבוה על ייבוא שטיחים מחו"ל – הייתה בעלת השליטה הכמעט מלאה בשוק השטיחים בישראל.
בשנת 1997 הונפקה כרמל אחזקות בפעם הראשונה בבורסה ובהמשך בשנת 2005 בוצעה הנפקה נוספת של איגרות חוב.
בשנת 2003 מוזגו רשת ביתילי ורשת איי.די.דיזיין.
בשנת 2015 נמחקה החברה מהמסחר בבורסה.
השליטה העיקרית בכרמל אחזקות נמצאת כיום בידה של משפחת איתני, אשר התחילה את דרכה עם "שטיחי כרמל" באמצעות מפעל שטיחי קיסריה שהוקם בשנת 1960 בקיסריה.
מאז אותו מפעל ומותג יחידי התרחבה החברה משמעותית.
בשנת 1986 הוקמה רשת "ביתילי", מותג ישראלי לריהוט ומערכות ישיבה.
בנוסף, לקבוצה שני מפעלים לייצור ריהוט ומוצרי חיפוי, הקימה את המותגים Rich&Taylor (מותג מזרנים), איי.די.דיזיין (MyHomePage,(Ddesign ורהיטי מרכז הזורע, כאשר לכל הרשתות כ-40 חנויות ברחבי הארץ.
חברת בת של כרמל אחזקות היא חברת "כרמל פלור דיזיין" – בעלת המותג "כרמל שטיחים ופרקט".
כרמל שטיחים ופרקט היא חברה לייצור שטיחים ופרקט המונה 25 אולמות תצוגה ברחבי הארץ.
החברה מתמחה בייצור, עיצוב ושיווק מוצרים ושטיחים לבית ולחצר.
הפרקט וחיפויי הרצפה של החברה זכו לתשומת לב מרובה בשל איכותם וחדשנותם הבאה לידי ביטוי בדגמים השונים.
כרמל שטיחים ופרקט היא בין החברות הוותיקות בתחום ובין היחידות בארץ שמייצרת בעצמה את השטיחים ואת הדשא הסינתטי באמצעות שני מפעלי כחול לבן.
כאשר הוקמה הייתה למפעל השישי בארץ שהוקם למטרת ייצור שטיחים, אולם בעוד חברות אחרות העבירו את מפעליהם לחו"ל או התחילו לייבא את מוצריהם על מנת לחסוך עלויות, כרמל נשארה נאמנה למוצרים כחול לבן ודאגה לשמר את מפעליה בארץ וכאמור להיות היחידה המייצרת את השטיחים והדשא הסינתטי בארץ.
כ-70% מתוצרי המפעל בארץ מיוצא לחו"ל לכ-50 מדינות בעולם, נתון זה הופך את החברה לגדולה ביותר בישראל בתחומה.
כרמל משתתפת מדי שנה בתערוכה הבינלאומית הגדולה ביותר בעולם בהנובר גרמניה ונחשבת לשחקן מרכזי שם.
כרמל בוסוטיל (במלטית: Carmel Busuttil; נולד ב-29 בפברואר 1964) הוא כדורגלן עבר מלטזי ששיחק בעמדת הקשר.
בוסוטיל התחיל את הקריירה שלו ברבאט אייאקס עמה זכה ב-2 אליפויות.
בשנת 1987 עזב את מלטה וחתם בוורבניה מהליגות הנמוכות באיטליה.
כעבור שנה חתם בגנק הבלגית בה שיחק 6 שנים, בארבעה מתוכם שימש כקפטן הקבוצה וב-3 מהם סיים כמלך השערים של המועדון.
בשנת 1994 הוא חזר למלטה כאשר חתם בסלימה ונדררס בה סיים את הקריירה שלו בשנת 2001. לזכותו של בוסוטיל 113 הופעות עבור נבחרת מלטה והבקיע 23 שערים בנבחרת ואף שימש כמלך השערים שלה, שיא שנשבר על ידי מייקל מיפסוד.
לאחר שפרש, הוא אימן בבתי ספר פרטיים לכדורגל במדינה.
לאחר מכן הקים אקדמיה לכדורגל משלו.
בנובמבר נבחר לייצג את מדינתו התחרות כדורגלן היובל של אופ"א.
בוסוטיל אף אימן קבוצות מהליגות הנמוכות במלטה ושימש כעוזר מאמן נבחרת מלטה.
כרמלה טל ברון (נולדה ב-7 באוקטובר 1942) היא משוררת, סופרת ואמנית רב-תחומית ישראלית.
נולדה בשם כרמלה מרים איזנברג על גבול נווה צדק בתל אביב.
בתם של רחל ודניאל איזנברג שעלו מפולין, אביה היה סוחר סידקית
בתיכון למדה בבית צעירות מזרחי, תל אביב.
בוגרת בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב במחלקה לעיצוב אדריכלי (1962–1965).
ג'ורג' גולדשטיין, אדריכל-פנים וצייר, ודוד פלומבו, פסל.
עבדה במשרד לבינוי ערים של האדריכל פליקס דרנל, מנהל "בצלאל" בירושלים בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים.
עם שובה לתל אביב המשיכה לעבוד לפרנסתה
באדריכלות פנים, ובזמנה הפנוי עסקה ברישום ובכתיבה.
המשורר דוד אבידן כתב איורים מילוליים בהשראת רצף רישומי הפילים
וקרא לקובץ "אור של פיל" (הוצאת המאה השלושים 1967).
הפחם הכלולים בקובץ ואחרים הוצגו בתערוכה בגלריה "מסדה" (מנהל אמנותי רפי לביא), במאי 1967.
כרמלה טל ברון איירה את ספרי הילדים "מסיבה משפחתית" של דליה רביקוביץ',
"גדא וביש גדא" של יצחק בשביס-זינגר וספרים אחרים.
הטלוויזיה הלימודית ברמת אביב בעיצוב גרפי, ובהמשך בכתיבת תסריטים
ב-1968 זכתה בפרס לציור מטעם קרן שרת.
ספרה 'אל תפחדו אני רק ילד' זכה לציון לשבח על ידי משרד החינוך
והתרבות ונבחר כאחד מ-10 ספרי הילדים המומלצים לשנת 1971.
ב-1972 הופיע ספר שיריה "מיום כפורים זה עד יום כפורים הבא" בהוצאת
הטון של השיר הפותח נתן השראה למישה סגל
להלחין ולבצע את השיר בטלוויזיה הלימודית במהלך ימי מלחמת יום כיפור.
השיר פורסם והושמע בהקשרים רבים לאחר המלחמה, בארצות הברית.
ב-1974 זכתה בתמיכת קרן תל אביב לתרבות ולאמנות להוצאת ספר שירה.
ב-1974 נישאה למירון ברון ועברה להתגורר בניו יורק.
למדה איור ספרים בניו סקול עם אורי שולביץ (1978-1974), רישום ואומנות ההדפס בArt Students League of New York (1978-1984) ואמנות ממוחשבת בבית הספר לאמנות חזותית SVA, ובParson ניו יורק (1991-1990).
בתחילת שנות השמונים כרמלה טל ברון הייתה חלק מקבוצת ציירים
חזיוניים בניו יורק ובהם אינגו סוואן, מטי קלרווין, אלכס גריי, פיליפ רובינוב ואחרים.
סדרת ציוריה החזיוניים (צבע על בד) "חלונות וחללים אחרים" הוצגה בתערוכת יחיד במנהטן ב-1984.
את קופסת האור "שבעת הצעיפים" יצרה כהזמנה עבור תערוכה לכבודו של
אומן הקופסאות האמריקאי ג'וסף קורנל (Joseph Cornell).
עבודתה זכתה בתמיכת קרן ניו-יורק לאמנויות (New York Foundation for the Arts).
העבודה הודגמה במיצג אור-קולי שהוצג, בין היתר, במוזיאון ניקולס רוריק בניו יורק (Nicholas Roerich Museum) כאירוע מופע בין-תחומי במסגרת תערוכת היחיד של האומנית ב-1989.
ב-1985 יצרה מופע תיאטרון מחול בשם Elephantasy בשיתוף פעולה עם
הרקדן טיר טרון (Tyr Throne) ולהקתו.
טל ברון עיצבה את התפאורה למחול
ב-1986 הקרינה רישומים של האומנית אדר על