tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין המשקיעים בפועל היו גורמים אנגליים חשובים, הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציוניים, היהודי-הולנדי ה.ב.
דה-ליאו (H.B.De Leeuw), וכן פרופ' חיים ויצמן.
בשנת 1933 הוחל בהקמת המפעל.
בניין הייצור הראשי תוכנן על ידי האדריכל אדולף רדינג, והצטיין בגג גלי על-מנת להתאימו לאקלים מפרץ חיפה.
אבן הפינה הונחה בתחילת שנת 1934 על ידי יונה איצקוביץ-ריס, נכדתו של הבנקאי י' קאן, ועל ידי דוד ארטן (לימים, ד"ר דוד אשבורן), נכדו של דה-ליאו.
יהודה ארטן צרף אליו את משה (מוריס) גרזון, בעל ניסיון רב בנושאי מסחר ובעל ידע בשפות, והשניים היו מנהלים כלליים משותפים.
המפעל יצר תמציות מצמחים ומפירות, זיקק והפריד ויצר חומרי גלם לתעשיות המזון, התמרוקים ואחרות.
עיקר התוצרת היה מיועד לייצוא לאירופה, מתוך הערכה שהשוק המקומי לא היה מגוון דיו לקליטת התוצרת.
חלק מהייצוא הופנה גם לארצות השכנות.
על כן, המפעל ייבא את חומרי הגלם שלו ללא מכס תוך התחייבות לייצא את כל התוצרת.
כאשר התברר שיש שוק מקומי לתוצרת (כ-15% מתוצרת המפעל בשנת 1937) נאלצו בבית החרושת לייצא את התוצרת למצרים ולייבא אותו חזרה תוך תשלום מכס.
בעקבות זאת התפרסמו רינונים שהחברה מוכרת תוצרת חוץ.
מפעם לפעם התעוררו בעיות בין המפעל לבין מועצת פועלי חיפה, שמזכירה הכללי היה אבא חושי.
אמנם זה הילל את מדיניות המפעל לתת חופשה שנתית לעובדים, בתשלום מלא, שבועיים בשנה – חידוש גדול בארץ ישראל באותם ימים - אך תמיד דרש יותר.
עם זאת, בכל התקופה הנסקרת לא היה במפעל אף יום שביתה אחד.
בין הפעולות האחרות הלא-מקובלות אז בארץ, נהג המפעל לקיים פעם בשנה טיול לעובדיו, ובט"ו בשבט היו כל העובדים יוצאים ונוטעים עצים בחצר המפעל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והפסקת הייצוא למעשה (1939) החלה תקופה קשה.
המפעל נדרש להתרכז בשוק המקומי, ובשוק הצבאי של הבריטים באזור.
בין השאר, יצר המפעל תרכיז של ויטמין C (מפירות ההדר שלא יכלו להישלח), סירופ מתוק שהופק מחרובים כתחליף לסוכר שייבואו נפסק, וכן תרכיז של מיץ תפוזים שעבורו נמצאה דרך למשלוח לאנגליה, שבה שרר מחסור חמור בפירות בזמן המלחמה.
הקשיים שלאחר המלחמה נגרמו הן על ידי הבעיות באירופה והן על ידי ההתפוררות ההדרגתית של השלטון הבריטי בארץ ישראל.
בתקופה זו, המפעל יצר מספר כימיקלים עבור "ההגנה".
עם קום המדינה עבר משה גרזון להיות הנספח המסחרי בשגרירות ישראל בצרפת.
בשנת 1952 החלה פרוטרום ביוזמה להשגת משקיעים להקמת מפעלי תעשיות אלקטרוכימיות מדרום לעכו.
במחצית השנייה של שנות החמישים רכשו גורמים חדשים את השליטה במפעל, ויהודה ארטן עזב אותו.
בשנת 1973 נרכשה תעשיות אלקטרוכימיות על ידי משקיע יהודי אמריקאי, ד"ר ג'ון פרבר.
פרבר, ד"ר לכימיה, עשה את הונו במסחר בכימיקלים, ומחזיק בעסקי כימיה, תבלינים, פלסטיק ופרמצבטיקה חובקי עולם באמצעות חברת ICC Industries שבבעלותו.
בשנת 1977 רכש פרבר גם את חלקה של משקיעי ישראל בחברה.
הנפקת מניות והתרחבות ברחבי העולם
עד שנת 1996 הייתה פרוטרום חברת בת של תעשיות אלקטרוכימיות.
בשנת 1996 החברה פוצלה מתעשיות אלקטרוכימיות, ומניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בת"א ללא גיוס הון.
בשנת 2005 השלימה החברה גיוס הון של כ-81 מיליון דולר, ממשקיעים מוסדיים בארץ ובעולם באמצעות הנפקת מניות ורישום למסחר בבורסה בלונדון.
מטרת הגיוס הייתה מימון רכישות עתידיות כחלק מאסטרטגיית הצמיחה של פרוטרום.
בדצמבר 2014 הצטרפה פרוטרום למדד תל אביב 25 לאחר שמנייתה טיפסה ב-42% במהלך שנת 2014, ושווי החברה טיפס ל-6 מיליארד שקל.
שווי זה מיקם אותה במקום ה-21 ברשימת החברות בעלות שווי השוק הגבוה ביותר בבורסה באותה עת.
בין השנים 2002–2012 רכשה פרוטרום 20 חברות ברחבי העולם, ומתחילת 2012 עד פברואר 2018 רכשה 32 חברות (מתוכן 13 חברות בשנת 2015, שיא רכישות לחברה ישראלית בתקופה של שנה).
הרכישה המשמעותית ביותר הייתה של חברת ויברג האוסטרית תמורת 130 מיליון דולר.
במהלך שנת 2016 הפכה לאחת מ-10 החברות הגדולות בעולם בפיתוח ובייצור של טעמים וחומרי גלם לטעמים בתעשיית המזון והמשקאות.
מאז שנרשמה למסחר בבורסה בשנת 1996 לפי שווי של 13 מיליון דולר ועד מכירתה לפי שווי פעילות של 7.1 מיליארד דולר, סיפקה תשואה 48,900% למחזיקי המניות.
ובסך הכל רכשה חברות בשווי מצטבר של 1.2 מיליארד דולר בתקופה זו.
באוקטובר 2017, רכשה פרוטרום את הבעלות המלאה בחברת הביוטכנולוגיה הישראלית "אנזימוטק" ("Enzymotec") תמורת 210 מיליון דולר, לאחר ניסיון השתלטות עוינת שהסתיים במשא ומתן.
"אנזימוטק" הוקמה בשנת 1998 בחממה הטכנולוגית "ניות" של האחים עופר על ידי היזם ד"ר סובחי בשיר, כימאי שהשלים דוקטורט במכון הטכנולוגי בציריך, אך מכר את מניותיו לאחר מספר שנים.
אך נפילה של 34% בהכנסות החברה ברבעון השני של 2014 הביאו לקריסת מחיר המנייה.
פרוטרום רכשה את החברה תמורת 11.9 דולר למניה.
פרוטרוגירינוס (שם מדעי: Proterogyrinus; משמעות השם: "ראשן קדום") הוא סוג של יצור נכחד אשר חי בתקופת הקרבון, לפני 323–331 מיליון שנה.
הפרוטרוגירינוס היה דו-חי גדול הקרוב לאירופס, שאורכו הגיע לשני מטרים וחצי.
הוא היה בעל מראה דמוי-זוחל אך עורו היה חלק כמו רוב הדו-חיים.
היו לו לסתות גדולות וגפיים בעלי קרומי שחייה והוא היה טורף שחי על היבשה אך גם שחה במים מתוקים.
הוא היה, ככל הנראה, מהטורפים הגדולים של תקופתו ואכל יצורים קטנים יותר, לרבות דגים, חרקים גדולים, כגון שפירית הענק, וחסרי חוליות נוספים וכן זוחלים ודו-חיים קדומים.
מאובניו של היצור נמצאו בווירג'יניה המערבית ובסקוטלנד.
הפרוטרוגירינוס מופיע בסדרה "ללכת עם מפלצות" שם הוא טורף ארתרופלאורה ופרטים נוספים טורפים שפיריות ענק.
הפרוטרוגירינוס מופיע במשחק "עולם היורה: המשחק".
פרוטרוסוכוס (שם מדעי: Proterosuchus; מילולית: "תנין קדום") הוא סוג של זוחל גדול דמוי-תנין ממשפחת הפרוטרוסוכיים שהיה דומה לארכוזאור קדום.
זוחל זה חי בתקופה טריאס תחתון מלפני 252-250 מיליון שנה.
מאובניו התגלו בדרום אפריקה ובסין.
זוחל זה היה אוכל בשר באורך 3 מטרים והוא חי בדומה לתנינים המודרניים בביצות ונהרות.
היה לו לסת עליונה מוזרה שהתעקלה כלפי מעלה אך לקראת הקצה פנתה כלפי מטה, בדומה לאף נשרי.
היו ליצור זה שיניים חדות וחרוטיות.
כמו כן היה לו צוואר עבה, רגליים חזקות המתאימות לתנועה יבשתית וזנב ארוך דמוי-שוט.
משערים שמבנה הלסתות מנע מטרף לברוח מהם.
היצור חי בביצות בדרום אפריקה וסין וטרף יצורים שהתקרבו למים כמו תראפסידים קדומים כמו הליסטרוזאורוס שנע בעדרים, אז הוא הסתער אליהם ממארב והשתמש בחבריו כדי לקרוע לגזרים את הטרף.
הוא אכל באופן נדיר יותר דגים.
קבוצת פרוטרוסוכוסים מוצגים בסדרה ללכת עם מפלצות, כאשר הם אורבים באגם לעדר ליסטרוזאורוסים שחוצים אותו, וצדים אותם בהמוניהם.
פרויד היא סדרת טלוויזיה אוסטרית-גרמנית שנוצרה על ידי מרווין קרן ומככבים בה רוברט פינסטר בדמותו של זיגמונד פרויד, לצידם של אלה רמפף בדמותה של המדיומית פלור סלומה וגיאורג פרידריך בדמותו של קצין המשטרה הוותיק אלפרד קיס.
הסדרה הוצגה לראשונה ב-24 בפברואר 2020, במהלך פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין ה-70, בו שודרו שלושת הפרקים הראשונים, בני 55 דקות כל אחד.
זהו הפרויקט המשותף הראשון של חברת ההפצה האוסטרית ORF עם שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
ב-15 במרץ 2020, רשת "ORF" שידרה את שני הפרקים הראשונים, ואילו ב-18 במרץ וב-22 במרץ 2020, היא שידרה ששת הפרקים האחרונים.
הסדרה עלתה לשידור בכל פלטפורמות המדיה של "נטפליקס" ב-23 במרץ 2020.
עלילת הסדרה מתרחשת בווינה, שנת 1886, ומתמקדת בדמותו של זיגמונד פרויד הצעיר, שעדיין רחוק מלהיות דמות נערצת ברחבי העולם ואבי הפסיכואנליזה.
רעיונותיו החדשניים לגבי חשיבות הלא-מודע כנים את המוניטין המקצועי שלו ואת אירוסיו למרתה, אהובתו.
רוברט פינסטר - זיגמונד פרויד
אלה רמפף - פלור סלומה
גיאורג פרידריך - אלפרד קיס
כריסטוף קרצלר - פרנץ פושכר
אדם ווקולה - קצין צעיר
מריסה גרונלד - הנרייט פון שנפלד
נדיב מולכו - אלי ברנייס
לוקאס תומאס ווצל - ליאופולד פון שנפלד
ריינר בוק - פרופסור תיאודור מיינרט
פאבל פיבר - ג'ייקוב פרויד
דניאלה גולפשין - אנה פרויד
פיליפ הוכמאייר - ויקטור פון שאפרי
אניה קלינג - סופיה פון שאפרי
סטפן קונארסקה - נסיך הכתר רודולף
לוקאס מיקו - גיאורג פון ליכטנברג
מרי-לו סיילם - אמליה פרויד
קארל הרמנק הבן - אוטו קיס
מירב נינידזה - יוזף ברויאר
צילומי העונה הראשונה התקיימו מ-8 בינואר עד 21 במאי 2019 בווינה ובפראג.
הסדרה נוצרה על ידי מרווין קרן, והיא הופקה על ידי החברות "Wiener Suttle Film" ו-"Fiction Bavaria".
ההפקה מומנה על ידי קרן הקולנוע הווינאית, קרן הטלוויזיה האוסטרית וכן על ידי "Creative Europe MEDIA" וקרן הקולנוע הצ'כית, הרדיו האוסטרי ונטפליקס.
"ZDF Enterprises" היו אחראיים על ההפצה והשיווק הבינלאומי.
המעצב מקס וולקוניג היה אחראי על עיצוב התלבושות, התפאורנית ורנה וגנר הייתה אחראית על עיצוב התפאורה, המאפרים דניאלה סקאלה ומרטין גייסלר היו אחראים על איפור השחקנים והמלהקת אווה רוט הייתה אחראית על עבודת הליהוק.
פרוילן גוטיירז הוא שחקן וזמר אמריקאי, הידוע בזכות גילום דמותו של נולאן בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" (2017) ובתור ג'יימי הנסון בסדרה "קיץ אכזרי" (2021).
גוטיירז נולד וגדל בעיירה היילנד פארק (אנ'), טקסס הנמצאת כשישה ק"מ צפונית למרכז העיר של דאלאס.
וושינגטון לאמנות חזותית ולאמנות הבמה (אנ') ברובע האמנויות (אנ') בדאלאס.
הוא החל לשלוח קלטות אודישנים לאחר שסוכן ראה אותו בהצגה מקומית בשנת 2015. גוטיירז הוא ממוצא מקסיקני מצד אביו.
בשנת 2015 קיבל את תפקידו הראשון בסיטקום "בלה והבולדוגס" מבית ניקלודיאון; שם הוא גילם את דמותו של צ'רלי האגינס במשך מספר פרקים.
בשנת 2016 גילם את בן היפה בסיטקום "הגולדברגים" ברשת ABC.
בשנת 2017 הוא הופיע בתור נולאן הולוואי בעונה השישית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" ברשת MTV.
באותה שנה גילם את ג'וש במספר פרקים בקומדיית המצבים "כל יום מחדש" בהפקה של נטפליקס; הסדרה מבוססת על ששודרה בשנים 1975–1984.
בשנת 2019 הוא שיחק בעונה השנייה של סדרת המתח העל-טבעי "קל כנוצה" של הולו.
בשנת 2021 גילם את אחת הדמויות הראשיות במותחן הנעורים של Freeform, "קיץ אכזרי" בדמותו של ג'יימי הנסון.
בשנת 2022 גילם את מייק בסרט של דיסני פלוס, "הוקוס פוקוס 2"; המשכו של הסרט המצליח מ-1993 "הוקוס פוקוס".
בשנת 2024 שיחק בתפקיד מרכזי בסרט האימה והמותחן של רני הרלין, "הזרים – חלק 1" (אנ') המהווה סרט שלישי בסדרת סרטי הזרים (אנ').
בהמשך שנה זו, אמור לשוב לתפקידו בשני סרטי המשך המתכוננים לצאת.
ב-2 ביולי 2023, הכריז רשמית על מערכת היחסים שלו עם השחקן זיין פיליפס במסיבת גאווה בניו יורק.
שנהסרטתפקידהערות2017A Cowgirl's Storyג'ייסון2021Initiationווס סקוט2022הוקוס פוקוס 2מייק2024הזרים: חלק 1ריאן2025הזרים: חלק 2 (אנ')ריאן
שנהסדרהתפקידהערות2015–2016בלה והבולדוגסצ'ארלי האגינס3 פרקים2016הגולדברגיםבן2 פרקים2017כל יום מחדשג'וש4 פרקיםזאב צעירנולאן הולוואי8 פרקים2018Liza on Demandדאגפרק: "Popular"2019קל כנוצה (אנ')רידג'6 פרקים2020Wirelessבראד קרנג'י4 פרקים2021קיץ אכזריג'יימי הנסוןתפקיד ראשי (עונה 1); 10 פרקיםTBAI Love LAסדרה עתידית של HBO
פרוטרוסוכיים (שם מדעי: Proterosuchidae; מילולית: "תנינים ראשונים") היא משפחה של זוחלים דמוי-תנין שהתקיימו במשך סוף הפרם עד לתחילת הטריאס לפני 252 עד 247 מיליון שנה מזמננו.
המשפחה הייתה קרובה לארכוזאוריה אך לא משויכת אליה, אלא לקבוצה דמויי-ארכוזאורים, ממנה אלה התפתחו והיו קרובים בעיקר למשפחת האריתרוסוכיים (בה היה האריתרוסוכוס).
המאובנים שלהם התגלו לאורך אירואסיה, דרום אפריקה, אוסטרליה ואולי גם אמריקה הדרומית.
בני קבוצה זו היו זוחלים פרימיטיביים באורך של 1 עד 3.5 מטרים שהתקיימו הן ביבשה והן בסביבות מים רדודים, אף שלא נמצא על גפיהם רמזים לקרומי שחייה, כמו של תנינים וכן לא היו עוטי שריון אוסטאודרם.
היו אלה אוכלי בשר בעלי לסתות ארוכות ושיניים מחודדות אך בעלי גפיים הפונות החוצה כמו לטאות, דבר שלא היה נפוץ אצל הארכוזאורים האמיתיים.
משפחה זו הייתה בין הבודדות שבזוחלים ששרדו את הכחדת הפרם והתקיימו גם בטריאס תחתון, אך הם לא התקיימו זמן רב לאחר מכן.
פרוטתליטיס (שם מדעי: Protathlitis) הוא סוג של דינוזאור במשפחת הספינוזאוריים שחי בקרטיקון תחתון באירופה שלפני 129.4 עד 125 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה ידוע מממצאי מאובנים מתצורות ארכילס דה מורלה שבמחוז קאסטיון בספרד.
לצידו התגלה הספינוזאור הקרוב Vallibonavenatrix, באזור בו כנראה נמצאו מספר גדול של ספינוזאורים.
הממצאים כללו רק שרידים מועטים של חוליות זנב וגב וחלק קטן מהלסת התחתונה.
הוא היה טורף גדול מאוד באורך של 10 עד 11 מטרים ומשקל של כשני טונות בקירוב, כך שאולי היה טורף-על.
סוג זה תואר ב-2023 בידי החוקרים Santos-Cubedo ועמיתיהם והוא נקרא על שם המילה היוונית: "Protathlitis" - שפירושה: "אלוף".
השם ניתן לציון ניצחון הקבוצה הספרדית ויאריאל בעונת 2020/2021 בליגה האירופית באותה שנה בה התגלה הדינוזאור.
הסוג מכיל מין יחיד - Protathlitis cinctorrensis, שנקרא על שם העיירה הקרובה .
אף שלא ברור כיצד חי ייתכן שדמה מאוד לקרובו הבריוניקס והיה צייד דגים שחי לאורך הביצות הקדומות.
פרוידנשטאדט (בגרמנית Freudenstadt) היא עיר לא גדולה בדרום מזרח גרמניה, בחלק המזרחי של "היער השחור".
התרגום של שם העיר מגרמנית לעברית הוא "עיר השמחה" (Freuden-שמחה, stadt-עיר), ופרוֹֹֹיְדֵנְשטַאדְט ביחד בהלחם שתי המילים.
לא נמצא מקור כתוב ואמין, המסביר מדוע דווקא פרוידנשטאדט היא עיר של שמחה.
ייתכן שמדובר היה בהחלטה שרירותית של מייסד העיר, או במשאלת לב שלו, הקשורה אולי למטרת ייסודו של המקום.
פרוידנשטאדט נמצאת באזור הדרום מזרחי של גרמניה, במדינת באדן-וִירְטֵמְבֶּרְג (אחת מתוך 16 מדינות הפדרציה הגרמנית), במחוז הנקרא על-שמה, מחוז פרוידנשטאדט, בתוך אזור קרלסרוהה (Karlsruhe).
העיר ממוקמת בחלק הצפון מזרחי של האזור הגאוגרפי ששמו "היער השחור", אזור הררי המאופיין בתיירות ערה.
במרחק של כ-80 ק"מ מהעיר נמצאת שטוטגרט, בירת באדן-וִירְטֵמְבֶּרְג, בכיוון כללי צפון מזרח.
המרחק לפרייבורג מסתכם בכ-94 ק"מ, בכיוון כללי דרום מערב.
היישובים המשמעותיים הסמוכים לפרויידנשטאדט הם אופנבורג, כ-51 ק"מ, באדן באדן כ-56 ק"מ, טיבינגן כ-60 ק"מ ושטרסבורג (בשטחה של צרפת) כ-63 ק"מ.
העיר בנויה על רכס, גובהה מעל פני הים הוא 645 מטרים.
תקופות החורף בעיר ארוכות וקרות, מנובמבר עד וכולל חודש מרץ הטמפרטורות הממוצעות בלילה יורדות לאפס ולמטה מכך.
החודשים החמים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט, במהלכם הממוצע בשעות היום עומד על 21 מעלות צלזיוס ובלילות על 11 מעלות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, במהלכו הממוצע בשעות היום עומד על 2 מעלות ובלילות על 4-.
העיר מכוסה עננים במשך כל השנה, כסות העננים במהלך כל החודשים למעט יוני עד ספטמבר גבוה מ-50 אחוז, גם בחודשי הקיץ כסות העננים הממוצעת גבוהה מ-40%.
ממוצע כמות הגשם הרב שנתית עומד על 671.8 מ"מ.
ממוצע כמות השלג בשנה מסתכם ב-556.6 מ"מ, רק בחודשים יוני-ספטמבר לא יורד שלג.
משטר הרוחות בעיר נח למדי, מהירות הרוח השנתית הממוצעת עומדת על 10.86 קמ"ש.
פרוידנשטאדט היא עיר שתוכננה מראש.
מייסד העיר היה פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג, שחשב בשנת 1598 על עיר מקלט עבור נוצרים פרוטסטנטים נרדפים, בעיצומה של תקופת קונטרה-רפורמציה בנצרות (רפורמה נגדית של קתולים נגד רפורמה קודמת של פרוטסטנטים).
את תכנון העיר הפקיד פרידריך בידיי הארכיטקט היינריך שיקהארדט (Heinrich Schickhardt), שהיה מהארכיטקטים הידועים בתקופת הרנסאנס הגרמני.
העיר הוקמה ב-1599. מרכז העיר תוכנן בצורה המזכירה את משחק הטחנה (באנגלית mill, Nine Men's Morris).
מאז הווסדה ידעה העיר הרס מאייתני הטבע וגם ממלחמות.
העיר הושפעה קשות מהמשך מלחמות הדת, ובמיוחד ממלחמת שלושים השנים, בין 1618 ל-1647. אחר כך הגיעה מגפה שעשתה שמות בתושבים והיו גם שריפות.
כאשר פרידריך הראשונה בנה את העיר, היו בה 3,000 תושבים.
בשנת 1652 רק מעט יותר מ-50 שנים מאוחר יותר, נמנו בה 300 תושבים בלבד.
החל מהמאה ה-19, החלה העיר להתאושש עקב פרסומה באירופה כיעד לתיירות בריאות, שהחלה להגיע לעיר הודות למזג האוויר הנוח, ולמיקום ביער השחור.
בתי מלון ובתי הארחה החלו להתפתח, והאוכלוסייה גדלה.
לקראת סוף מלחמת העולם ה-2 העיר הופצצה והופגזה קשות, ורוב המרכז ההיסטורי נהרס.
המבנים ההיסטוריים בעיר לרבות בניין העירייה וכנסיות, שוחזרו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
כיכר השוק: כיכר השוק של פרוידנשטאדט נחשבת לגדולה ביותר בגרמניה.
היא מחולקת לשלושה חלקים, כיכר השוק העליונה (Oberer Marktplatz), כיכר השוק התחתונה (Unterer Marktplatz), וכיכר הדואר (Postplatz).
הכיכר התחתונה היא מעין ריאה ירוקה, ובה מזרקות רבות ומקומות למנוחה ולרגיעה.
סביב יתר החלקים בתי קפה, מסעדות, חנויות ובארים.
מתחת לכיכר קיים חניון מכוניות תת-קרקעי.
מוזיאון: המוזיאון להיסטוריה ואנתרופולוגיה היימאטמוזאום (Heimatmuseum), נמצא במבנה שהיה בית העירייה בכיכר השוק בעיר.
מוצגי המוזיאון ממחישים את ההיסטוריה וההתפתחות של העיר.
כנסיית העיר: כנסיית העיר (Stadtkirche) בסגנון מעורב, נבנתה בראשית המאה ה-17 מאבנים אדמדמות.
לכנסייה חלונות גותיים, שערים בסגנון הרנסאנס ומגדלים בסגנון הבארוק.
גם שאר חלקי הכנסייה בנויים בסגנונות שונים.
אקספרימנטה: האקספרימנטה (Experimenta מלשון ניסוי, התנסות, אקספרימנט) הוא סוג של מוזיאון מפעיל, בו מתאפשר למבקרים להתנסות בעצמם בתופעות ותגובות מדעיות, טכנולוגיות, ובתופעות טבע שונות.
מכרות כסף: מכרות כסף היו קיימים בעבר בסמוך לעיר.
המכרות ממוקמים עשרות מטרים מתחת לפני הקרקע.
ניתן לקיים סיורים מודרכים בתוך המכרות.
הליכה רגלית: העיר בנויה בסביבה הררית, וסביבה מסלולי הליכה רבים ברמות קושי מגוונות.
במסלולים יש טבע, ונקודות תצפית על העיר ועל האזור שסביבה.
באדן באדן: באדן באדן היא עיר מעיינות מרפא שהוכרה על-ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, כחלק מערי ספא של אירופה.
באדן באדן רחוקה מפרוידנשטאדט פחות מ-60 ק"מ.
פסטיבל המוזיקה: פסטיבל המוזיקה של היער השחור (Schwarzwald Musikfestival) הוא פסטיבל מוזיקה שנתי, המתקיים משנת 1998 בנקודות שונות ביער השחור, לרבות בפרוידנשטאדט.
בשנת 2025 מוצגת בפרוידנשטאדט האופרה כרמינה בוראנה (Caramina Burana) בכנסייה האוונגליסטית במרכז העיר.
שוק: בתקופות הקיץ נערכים בדרך כלל שני ימי שוק בשבוע, בכיכר השוק העליונה, בימי שלישי ושישי.
בתקופות החורף השוק מתקיים רק במהלך יום אחד בשבוע.
חיבורה של פרוידנשטאדט לרשת הרכבות ומיקומה הטוב על רכס היער השחור, הביאו לעיר תיירות, ובמיוחד תיירות של חיים טובים ובריאות.
תיירות זו (Wellness Tourism) החלה לצמוח בעיר כבר במאה ה-19. התיירות באה לביטוי באופן ישיר במלונאות, ספא, הסעדה, ובאופן עקיף בענפים נוספים דוגמת מכירות של חפצי נוי, מזכרות, תחבורה ובתחומים אחרים.
בעיר קיימות תעשיות של ייצור קוסמטיקה, בניית מכונות, אלקטרוניקה, מוצרי עור, ומפותחות תעשיות שבבים (צ'יפים), תעשייה דנטלית ואלקטרונית.
ברשימת האנשים הידועים שביקרו בעיר נכללים המלך הבריטי ג'ורג' החמישי, הסופר האמריקאי מארק טוויין, איש העסקים המיליארדר והנדבן ג'ון רוקפלר, ומלכת שוודיה.
אוגוסט פרידריך קלנר המתעד הידוע של התקופה הנאצית, ראה בפרוידנשטאדט את ביתו השני.
כבישים: האוטוסטרדה החשובה העוברת בסמוך לעיר היא A81, בכיוון כללי צפון-דרום.
כביש חשוב אחר העובר במקום הוא B31, גם הוא בכיוון כללי צפון-דרום.
אוטובוסים: קווי אוטובוס מחברים את פרוידנשטאדט עם היישובים הקרובים, וגם עם ערים מרכזיות במדינת באדן-וִירְטֵמְבֶּרְג, ביער השחור ובגרמניה.
פועלים קווי אוטובוס לבירת גרמניה ברלין, לשטוטגרט, לפרייבורג וקווים סדירים אחרים מגיעים לערים נוספות באזור.
רכבת: בעיר קיימות שתי תחנות רכבת, תחנה הראשית בחלקה הדרומי, ותחנה נוספת בצפון העיר.
באמצעות הרכבת העיר מחוברת לכל חלקי גרמניה.
לעיר מגיעה חברת הרכבות הכלל ארצית דויטשה באן (Deutsche Bahn).
שני סוגי קווי רכבת משרתים את העיר.
הרכבות האזוריות, העוצרות ביותר תחנות והזולות יותר, ורכבות בין-עירוניות ICE (InterCity Express), הנוסעות למרחקים ארוכים יותר, והן גם המהירות והיקרות יותר.
תעופה: נמל התעופה הבין לאומי הקרוב ביותר לפרוידנשטאדט נמצא בצרפת, נמל התעופה של שטרסבורג (SXB-Strasbourg International Airport), במרחק של כ-80 ק"מ.
נמל תעופה קרוב אחר בתחומי גרמניה, הוא נמל התעופה שטוטגרט (STR-Stuttgart Airport), במרחק של כ-95 ק"מ.
לפרוידנשטאדט ברית ערים תאומות עם ערים מחוץ לתחומי גרמניה:
פרויקט 981 הוא שם שניתן בתקשורת המערבית ובקרב חוקרים למיזם רפואי–מדעי סודי של המפלגה הקומוניסטית של סין שמטרתו יצירת מערך בריאות ייעודי להארכת תוחלת החיים של צמרת המשטר הסיני, עד כדי 150 שנות חיים לפי חלק מהפרסומים.
הפרויקט מתואר כתוכנית ארוכת שנים המשלבת רפואה מערבית מתקדמת, רפואה סינית מסורתית, ניסויים בתחום האנטי-אייג'ינג וטיפולי השתלת איברים, והוא מזוהה בין היתר עם בית החולים הצבאי 301 בבייג'ינג (בית החולים הכללי של צבא השחרור העממי).
ממשלת סין הרשמית מצנזרת ומכחישה כל אזכור לפרויקט.
טיפול רפואי מועדף לאליטות פוליטיות בסין איננו תופעה חדשה, אולם החל משנות ה־80 של המאה ה־20 ניכרת השקעה ממשלתית גוברת במרכזים רפואיים ייעודיים לבכירים ובראשם בית החולים הצבאי 301 בבייג'ינג המטפל בהנהגה הלאומית ובראשי המפלגה.
במקביל, סין הפכה בשנות ה־90 וה־2000 למוקד מרכזי בתעשיית ההשתלות העולמית תוך האשמות גוברות של ארגוני זכויות אדם בניצול אסירים ומתרגלי פאלון גונג כמקור לאיברים להשתלה.
על רקע זה פרויקט 981 מוצג בדיווחים שונים כחלק מאסטרטגיה רחבה של הנהגת המפלגה לשימור בריאותם ואריכות חייהם של בכירים – "הון אנושי" הנתפס כחיוני ליציבות השלטון ולהמשכיות המדיניות.
בעוד הפרויקט מתיימר להאריך את חיי הבכירים ל־150 שנה, תוחלת החיים הממוצעת בסין עמדה בשנים האחרונות על כ־79 שנים.
בדיווחים על פרויקט 981 מוזכרים כמה תחומי פעילות עיקריים:
אנטי־אייג'ינג ורפואה רגנרטיבית – מחקר בטכנולוגיות להאטת הזדקנות, שיקום רקמות ואיברים, ושימוש בתרפיות מתקדמות.
מניעת מחלות כרוניות – פרוטוקולים ייעודיים לניטור מוקדם ולטיפול במחלות לב, סרטן ומחלות מטבוליות בקרב בכירים.
השתלות איברים – קישור אפשרי בין פרויקט 981 לבין מערך ההשתלות בסין, כולל טענות על שימוש נרחב באיברים מאסירים ומתינוקות בני יומם.
מאגרי נתונים ביומטריים וגנטיים – איסוף נרחב של נתוני DNA ומידע רפואי לאיתור תורמים מתאימים ולפיתוח טיפולים מותאמים אישית.
על פי הדלפה מ־2019, מרכז הפרויקט נמצא בבית החולים הצבאי 301.
ב-2019 פורסם סרטון פרסומת לבית החולים הצבאי 301 ובו תואר הפרויקט כ"פרויקט תוחלת חיים של 150 שנה למלחמה במוות".
הסרטון נמחק מ WeChat יום לאחר פרסומו.
בספטמבר 2025 הוזמן ולדימיר פוטין למצעד צבאי בסין, בה נקלטה במצלמה שיחה בין שי ג'ינפינג לפוטין על "אריכות ימים".
הטלוויזיה הממלכתית של סין דרשה מסוכנויות הידיעות להסיר את תיעוד השיחה, רויטרס נענתה לדרישה הזו.
ב-2023 פרסם הפוליטיקאי ג'ו יונגשין הספד על חברו סגן שר התרבות לשעבר גאו ג'אן-שיאנג שנפטר בגיל 87, בו כתב כי "האיברים הפנימיים בגופו הוחלפו פעמים רבות", וכי גאו נהג להתבדח ש"חלקים רבים בגופו כבר אינם שלו".
ההספד הוסר מהרשתות הסיניות תוך זמן קצר.
המידע על פרויקט 981 מבוסס ברובו על מסמכים שדלפו, ראיונות עם מקורות אנונימיים ודיווחים תקשורתיים, שבמקרים רבים מוסרים או מצונזרים מאוחר יותר בפלטפורמות סיניות.
בשל כך, קשה לעמוד באופן מלא על היקף התקציבים, מספר המשתתפים ותוצאות המחקר בפועל.
פרויקט 57 היה מיזם לניסוי בנשק גרעיני בסביבה פתוחה שנערך על ידי ארצות הברית במטווח חייל-האוויר נליס בשנת 1957. אזור הניסוי, הידוע כאזור 13, גובל בחלק הצפון-מזרחי של אתר הביטחון הלאומי נבדה.
פרויקט 57 היה מיזם שמטרתו בדיקת בטיחות.
חומרי הנפץ הנפיצים ביותר של הנשק הגרעיני פוצצו באופן אסימטרי כדי לדמות פיצוץ לא מכוון.
המטרה של הניסוי הייתה לאמת שלא יהיו תוצרים גרעיניים כתוצאה מהפיצוץ, וכן ללמוד את היקף זיהום הפלוטוניום שיגרם ממנו.
האזור המזוהם גודר תחילה, והציוד המזוהם נקבר במקום.
בשנת 1981, מחלקת האנרגיה של ארצות הברית חיטאה את האתר והוציאה אותו מכלל פעולה.
מאות אלפי יארדים מעוקבים של אדמה ופסולת הוצאו מאזור 13 והושלכו במתקן פסולת באתר הביטחון הלאומי נבדה.
פרויקט CORE ליצירת תוכנית לימודים נגישה להוראת הכלכלה (Curriculum Open-Access Resources in Economics) הוא ארגון אשר יוצר ומפיץ חומרי לימוד לקידום רפורמה בלימודי הכלכלה.
ספר ללימודי מבוא לכלכלה שנכתב על ידי צוות הפרויקט משמש ביותר מ-300 אוניברסיטאות ברחבי העולם (2022).
חומרי הפרויקט נגישים באינטרנט ללא עלות למשתמשים.
CORE נוסד בסוף 2012, על ידי הפרופסורים וונדי קרלין מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון, סמואל בולס ממכון סנטה פה ואוסקר לנדרצ'ה, אשר באותו זמן היה מנהל בית הספר בכלכלה ומנהל עסקים של אוניברסיטת צ'ילה.
באותו זמן, פרופ' קרלין כתבה לעמיתים שונים והציעה להם לשתף פעולה כדי לשנות את תוכנית הלימודים תוך שהיא כותבת: "לשנות את תוכנית הלימודים לתואר ראשון בכלכלה זה כמו לסובב ספינת ענק של חצי מיליון טון.
אבל אני חושבת שזה אולי הזמן הנכון ליוזמה כזו ואני מזמינה אתכם להצטרף אלי."
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008, נוצרו מספר קבוצות סטודנטים כמו "פורום סטודנטים לכלכלה" בישראל, היוזמה הבינלאומית של סטודנטים לכלכלה פלורליסטית (ISIPE) ו-Rethinking Economics בעולם, שדרשו שיפורים בתוכנית הלימודים המקובלת בכלכלה.
ISIPE, למשל, טענו, כי "ההוראה במחלקות לכלכלה היא צרת אופקים ויש להשקיע מאמץ בהרחבת תוכנית הלימודים".
פרופסור קרלין כתבה כי:"המודל הבסיסי של ספרי הלימוד הוא כושל.
במודל זה, הפרט הכלכלי הוא לא מוסרי ואנוכי, מחירים בשווקים של תחרות משוכללת משווים היצע וביקשו ומביאים לתוצאות מיטביות בעוד השפעות סביבתיות, אי יציבות ואי שוויון הם היבטים משניים במקרה הטוב...
למרות בעיותיו, מודל זה נשאר עמוד השדרה של מרבית הוראת הכלכלה לתואר ראשון.
פרופ' קרלין כתבה כי הסטודנטים "נבוכים כאשר אינם מסוגלים להסביר את המשבר בגוש האירו או האבטלה המתמשכת טוב יותר מאשר עמיתיהם הסטודנטים בהנדסה או ארכאולוגיה", וכי CORE יבטיח כי "טכנולוגיות דיגיטליות ואינטראקטיביות להוראה יכירו לסטודנטים דיסציפלינה אמפירית.
הם ילמדו להשתמש בעובדות היסטוריות ניסויים ומקורות מידע נוספים כי לבחון הסברים חלופיים וחלופות מדיניות."
הקורסים של CORE מוצעים בגישה חופשית לספרים מקוונים שמתפרסמים באתר הפרויקט.
הספרים המקוונים של הפרויקט מוגנים תחת רישיון Creative Commons כך ש"כל משתמש יכול לשנות, לתרגם או לשפר אותם לשימושו או לשימוש הסטודנטים שלו".
"הכלכלה", עוצב כמקור מידע להוראת קורסים בשנה הראשונה של התואר הראשון ונעשה בו גם שימוש בבתי ספר ובקורסים מתקדמים במדיניות ציבורית.
ב-2017, גרסה מודפסת של הכלכלה יצאה בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
כלכלה, חברה ומדיניות ציבורית (ESPP) - בשנת 2018, פרויקט CORE הוציא את היחידות הראשונות של ESPP, ספר אלקטרוני, שנועד להציג את הכלכלה ל"לא כלכלנים", במיוחד סטודנטים מתחומים נוספים שלוקחים מבוא לכלכלה כקורס יחיד.
כמו הכלכלה, ESPP מתמקד בנושאים כגון שוויון, כוח וכלכלת סביבה.
עושים כלכלה - גם כן ב-2018, פרויקט CORE פרסם את יחידות הניסוי הראשונות של "עושים כלכלה", אוסף של פרויקטים אמפיריים שנועדו ללמד שיטות כמותיות בכלכלה תוך שימוש בנתונים מהעולם האמיתי.
הפעילות היומיומית של הפרויקט מתקיימת בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
הקורס וחומרי תמיכה נוצרו על ידי כלכלנים אקדמאיים בהתנדבות.
בין התורמים יאן אלגאן (Sciences Po, Paris), טימוטי בסלי (LSE), דיאן קויל (אוניברסיטת מנצ'סטר), קמרון הפבורן (אוניברסיטת אוקספורד) וקווין אורוק (אוניברסיטת אוקספורד).
צוו ההיגוי כולל את וונדי קרלין (הקולג' האוניברסיטאי של לונדון), סמואל בולס (מכון סנטה פה), אוסקר לנדרצ'ה (נשיא Ccodelco) ומרגרט סטיבנס (ראש המחלקה לכלכלה, אוניברסיטת אוקספורד).
ב-2017 נוסד פרויקט CORE ארצות הברית המבוסס בברנארד קולג' כדי לשפר את הנגישות לפרויקט בארצות הברית.
כלכלנים בולטים נוספים תרמו להפקת הפרויקט, בהם חתני פרס נובל ג'יימס הקמן, אלווין רות' וג'וזף שטיגליץ, שהקליטו קטעי וידאו על אי-השוויון בחינוך, שוקי matching ועל המשבר הפיננסי.
ההוגים הגדולים של אמצע המאה ה-20 - ג'ון מיינרד קיינס, פרידריך האייק ו-ג'ון נאש הניעו תהליך שבסופו של דבר שינה מהיסוד את הדרך שבה אנחנו מבינים את הכלכלה בשלושה מובנים.
רק אחד מהם הגיע לקורסי המבוא שנלמדים כיום" ב-CORE טוענים כי עקרונות שהתפתחו במחצית השנייה של המאה ה-20, כמו אינפורמציה א-סימטרית, התנהגות חברתית אסטרטגית וחוזים חלקיים צריכים לקבל יותר נוכחות בהוראת התואר הראשון.
הם טוענים כי במרבית האוניברסיטאות, רעיונות אלה מוזכרים אם בכלל, בסוף קורס המבוא או כ"נספח".
ב"הכלכלה" המבנה העקרוני הוא התחלה בסיפור מהמציאות וחזרה למציאות בסוף היחידה.
בכל יחידה נלמד מודל אחר שמאפשר לנתח את השאלה שהוצגה.
בין הנושאים/תחומים שמופיעים בקורס - תורת המשחקים, מוסדות, יחסי כוח, כלכלה התנהגותית, ניסויים, תחרות מונופוליסטית, מידע א-סימטרי, כלכלת סביבה, היסטוריה כלכלית והיסטוריה של המחשבה הכלכלית.
האקונומיסט כתב כי התוצאות הראשונות הן מבטיחות:</span>"הכלכלה" לא מטפש את לימודי הכלכלה; הוא משתמש במתמטיקה לפי הצורך ושומר על הסטודנטים מעורבים דרך עדכניות ורלוונטיות של החומר.
בשלב מוקדם של הקורס, הסטודנטים לומדים על היבטים מורכבים של הכלכלה - מתורת המשחקים לדינאמיקות של כוח בתוך פירמות - שיוצרים נושאים מרתקים ומועילים אבל מרופרפים בדרך כלל במרבית קורסי המבואב "ניו-יורקר", ג'ון קסידי כתב כי "חברי צוות CORE זכאים לקרדיט על מענה למבקרי לימודי הכלכלה מבלי להתחנף אליהם".
ה-Times Higher Education כינה את הקורס "חידוש נועז" וכתב ששימוש ב-CORE בשנה הראשונה שיפר את תוצאות הסטודנטים בשנה השנייה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון
חלק מהקוראים לרפורמה בהוראת הכלכלה ביקרו את CORE בשל היותו צר מחשבה מדי וכיון שהוא לא מכיר באסכולות נוספות.
דניאל לאפדוס מ-Rethinking Economics בירך את CORE על "הכלה של מגוון הוגים בתוכנית הלימודים שלהם, כמו גם מאמץ לעשות את לימודי הכלכלה יותר אמיתיים ומערבים את הסטודנטים...
אבל פלורליזם ביקורתי אמיתי שמשקף את המגוון האמיתי של פרספקטיבות בעולם האמיתי עדיין רחוק מאוד.
יש עוד הרבה מחשבה מחודשת (Rethinking) לעשות."
יואן יאנג, אחת המייסדות של Rethinking Economics אמרה לפייננשיאל טיימס כי: "CORE היא לא תוכנית לימודים פלורליסטית...
היא מציגה פרדיגמה אחת, בעוד הסטודנטים צריכים להיות יכולים לבחור מבין מספר אסכולות"
בין האוניברסיטאות שאימצו את CORE:
האוניברסיטה האמריקאית של אפגניסטן, קאבול, אפגניסטן.
ברנארד קולג', ניו-יורק, ארצות הברית
אוניברסיטת בריגהאם יאנג יוטה, ארצות הברית
אוניברסיטת קורנל, ניו-יורק, ארצות הברית
דארטמות 'קולג', ניו המפשייר, ארצות הברית
לאהור האוניברסיטה של מדעי הניהול, פקיסטן
מידלברי קולג', ורמונט, ארצות הברית
בית הספר לכלכלה של טולוז, צרפת
הקולג' האוניברסיטאי של לונדון, בריטניה
האוניברסיטה של צ'ילה, סנטיאגו, צ'ילה
פרויקט 100,000 (הידוע גם בשמות: "הטפשות של מקנמארה", "המורונים של מקנמרה" ו"הלא מתאימים של מקנמרה") היה תוכנית שנויה במחלוקת של משרד ההגנה האמריקאי במהלך שנות השישים לגיוס חיילים שלא עמדו בסטנדרטים נפשיים או רפואיים צבאיים.
את פרויקט 100,000 יזם שר ההגנה רוברט מקנמרה באוקטובר 1966 כדי לענות לצורך ההולך וגובר של כוח אדם לצבא ארצות הברית בשל מעורבות הממשלה האמריקאית במלחמת וייטנאם.
מטרתו של מקנמרה הייתה לגייס כמאה אלף חיילים בכל שנה.
משתתפי הפרויקט מתו בשיעורים גבוהים פי שלושה יותר מאשר אמריקאים אחרים ששירתו בווייטנאם, ולאחר שירותם כושר ההשתכרות שלהם היה נמוך יותר.
שיעורי הגירושין שלהם היו גבוהים יותר מאשר בני דורם שלא התגייסו לצבא.
הפרויקט הסתיים בדצמבר 1971 והיה מקור למחלוקת, במיוחד במהלך המחסור בכוח האדם בתקופת מלחמת עיראק.
בתקופות שונות בהיסטוריה, צבא ארצות הברית גייס אנשים מתחת לסטנדרטים נפשיים ורפואיים ספציפיים.
אלה שהשיגו ציונים נמוכים יותר במבחני כשירות נפשית התקבלו לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, אם כי ניסיון זה הוביל בסופו של דבר למינימום חוקי של מנת משכל 80 כדי להתגייס.
מקרה אחר התרחש בשנות ה-80, בו גויסו אנשים עם מנת משכל נמוכה בשל מבחן כשירות צבאי לקוי.
באוקטובר 1966, מספרי הגיוס החודשיים עלו בהתמדה במשך 15 חודשים רצופים ועמדו על 49,300 מגויסים, הגבוה ביותר מאז תחילת 1951, תקופת הגיוס השיא של מלחמת קוריאה, אז נקראו לגיוס כ-80,000 איש בחודש.
אך עקב המלחמה היה צורך בחיילים רבים, וכמות המתנדבים לא הספיקה.
במקום לגייס בוגרי מכללות, לגייס מילואים או לשלוח את המשמר הלאומי של ארצות הברית, בשורה של החלטות, הפנטגון הוריד את הציון הנדרש כדי לעבור את מבחן ההסמכה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מקנמרה האמין שניתן להפוך חיילים מתחת לממוצע לחיילים מעל הממוצע ולהקנות להם את הכישורים הדרישים לחיילים באמצעות שימוש בטכנולוגיה ולמידה באמצעות קלטות וידאו.
בפועל מעטים צפו בקלטות הדרכה, וגם אלו התקשו לרכוש מיומנויות כגון זריקת רימון בזווית וירי ברובה.
המילטון שהיה בוגר אוניברסיטה, מספר על חייל בשם ג'וני גפטון שצוות אליו במסע לפורט בנינג מכיוון שלא ידע קורא וכתוב, והתבקש לעזור לו במילוי הטפסים וכדי ש"לא ילך לאיבוד".
גפטון שנולד באזור העני בהרי האפלצ'ים בטנסי, היה רזה מאוד.
הוא לא ידע באיזו מדינה הוא חי, לא ידע מהי טירונות צבאית ולא ידע שארצות הברית מצויה במלחמה.
הוא לא הצליח לסדר את מיטתו ובתחילה לא ידע לקשור את שרוכי מגפיו.
לא ידע את ימינו ושמאלו והתקשה מאוד בתרגילי סדר.
כשסמל המחלקה צעק עליו הוא היה מבועת ומבולבל.
במטווח הוא היה מסוכן, והסמל חשש שהוא יירה בעצמו או באחרים.
כפי שהנשיא לינדון ג'ונסון הכריז על תוכנית "מלחמה בעוני" ובה ניתנו הכשרה והזדמנות לחסרי השכלה ולעניים ובכך להכניס אותם למעגל התעסוקה, כך תכנן מקנמרה להכניס את אלו שלא עמדו בסטנדרטים אל הצבא.
המועמדים סווגו כ"אנשי התקן החדש" (באופן לא רשמי ניתן להם כינוי הגנאי "חיל המורונים").
פרויקט 100,000 כלל קטגוריות שונות של חיילים שאינם מתאימים: אלה שאינם מסוגלים לדבר אנגלית, בעלי כשירות נפשית נמוכה, ליקויים פיזיים קלים ואלו הסובלים מעודף משקל או תת-משקל.
הם כללו גם קטגוריה מיוחדת המורכבת מקבוצת ביקורת של חיילים "רגילים".
לכל אחת מהקטגוריות השונות ניתנה אות זיהוי וברישומי כוח האדם הרשמי של החיילים הוטבעה האות בצבע אדום בעמוד הראשון בחוזי הגיוס.
משרדי כח האדם נאלצו להכין עליהם דיווחים, שיוגשו מדי חודש למחלקת הצבא.
הדיווחים החודשיים לא חשפו את זהות החיילים.
הפרויקט אמנם קודם כהמשך לתוכנית "מלחמה בעוני" של הנשיא לינדון ג'ונסון, אך הוא ספג ביקורות.
בנוגע להשלכות התוכנית, מחקר משנת 1989 בחסות מחלקת ההגנה של ארצות הברית הגיע למסקנה:
סקירה שנערכה בשנת 1995 על ספרו של מקנמרה "בדיעבד: הטרגדיה והשיעורים של וייטנאם", בכתב העת The Washington Monthly, היוותה ביקורת חריפה על הפרויקט, ובה נכתב כי "התוכנית הציעה כרטיס בכיוון אחד לווייטנאם, שם אנשים נלחמו ומתו במספרים לא פרופורציונליים...
אנשי 'חיל הטיפשים' היוו את בשר התותחים הדרוש כדי לסייע בהתחמקות מהאימה הפוליטית של ביטול דחיית השירות הצבאי לסטודנטים או גיוס מילואים, קבוצות שהיוו מקלט לאנשי שושן-לבן".
שושן-לבן הוא כינוי לאנשים התומכים באפליית אפרו-אמריקאים.
פרויקט 100,000 הודגש במדור הדעות בשנת 2006 בניו יורק טיימס שבה עוזר מרצה מאוניברסיטת וסליאן לשעבר שהפך לעוזר מרצה באוניברסיטת טאפטס בשם קלי גרינהיל כתב בהקשר של גרעון בגיוס חיילים עכשווי, כי "פרויקט 100,000 היה ניסוי נכשל.
הפרויקט הוכיח את עצמו כהסחת דעת לצבא ותועלת מועטה לגברים להם הוא נוצר כדי לעזור".
כדי להסביר את הסיבה לכך שהחיילי הוותיקים מהפרויקט פחות מוצלחים מהאזרחים בני דורם שלא התגייסו, גרינהיל שיער כי זה קשור לתוצאות הפסיכולוגיות של לחימה או חוסר הכנות למעבר לחיים לאחר הצבא.
"פרויקט 315 – אזרחים בשירות האמת" הוא פרויקט התנדבותי שבדק את 315 המקרים המופיעים בנספח א' לכתב האישום בתיק 4000, ואת נכונות טענות התביעה.
בהמשך עסק גם בסוגיות נוספות הקשורות לתיק 4000 ולתיקים האחרים במשפט נתניהו, וכן לתיק הצוללות.
איש הפרסום ופעיל הליכוד גיא לוי יזם את הקמת הפרויקט ב־2021. לוי ושאר מובילי הפרויקט תומכים בנתניהו.
ב־28 בינואר 2020 הוגש כתב אישום נגד נתניהו, שבמסגרתו הואשם בתיק 4000 בעבירות של לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים.
לפי כתב האישום, ה שקיבל נתניהו הייתה היענות מצד אתר החדשות "וואלה" לבקשות שעניינן שינוי אופן הסיקור התקשורתי שלו, של משפחתו ושל יריביו הפוליטיים.
ב־14 בדצמבר 2020 הורה בית המשפט לפרקליטות להפריד בכתב האישום בין בנימין נתניהו לשאר בני משפחתו (שלא הואשמו), ולפרט את העבירות המיוחסות לו, את טובות ההנאה שניתנו ונלקחו כשוחד, ואת מועדן.
ב־3 בינואר 2021 הגישה הפרקליטות כתב אישום מתוקן ובו נספח שהכיל 315 מקרים שנועדו להוכיח את המתת.
כ־230 מהמקרים שפורטו בנספח היו דרישות לשינוי סיקור תקשורתי, ובכ־150 מתוכן הובאו אינדיקציות למעורבותו של ראש הממשלה.
פילוח 315 הסעיפים (לפי חברי הפרויקט)
לאחר פרסום הנספח לכתב האישום, גיא לוי עבר על סעיפיו ומצא שאחד מהם תיאר דרישה לפרסום מחמיא של כתבה שעסקה בנושא שסוקר גם בכלי תקשורת רבים אחרים.
לוי סבר שהפרסום אינו חריג ושהיה שלילי, ולכן אינו מהווה מתת אסורה.
בעקבות המקרה החליט לוי לבדוק את שאר המקרים המתוארים בנספח.
לשם כך חבר אל מושיק קוברסקי, ד"ר עדי סבו ומשה מלל, שניהלו יחד צוות ובו כ־100 מתנדבים שבחן את 315 הסעיפים.
לצורך בדיקת הסעיפים, נעזרו חברי הפרויקט באתרים שתיעדו את גרסאותיו השונות של אתר וואלה במועדים שונים בעבר.
ב־136 (43%) מהמקרים הדרישות המפורטות בכתב האישום לא נענו כלל באתר וואלה.
דוגמאות: כתבה שנטען בכתב האישום שהועלתה בעקבות דרישה, לא הופיעה כלל באתר או שכללה תוכן שלילי; כתבה שנטען שהוסרה בעקבות דרישה אולם בפועל לא הוסרה והיא עדיין קיימת באתר; כתבה שנטען שדורדרה בעקבות דרישה הייתה למשך מספר שעות בדף הבית.
ב-155 (49%) מהדרישות שכן נענו באתר וואלה, ההיענות לא הייתה חריגה.
דוגמאות: הודעות דובר המופיעות בנוסח כמעט זהה במספר אתרי חדשות; סיקור של אירוע חדשותי לגיטימי; ראיון נוקב טרם בחירות.
ב-19 (6%) דרישות הייתה היענות חריגה (כלומר נענו באופן בלעדי על ידי אתר וואלה), ומתוכן רק ב־6 דרישות הייתה מעורבות ישירה של נתניהו בדרישה.
ב-5 (2%) מהמקרים, צוות הפרויקט לא הצליח לסווג את האירוע על בסיס הפרטים שסופקו בכתב האישום.
חברי הפרויקט העבירו את תוצאות הבדיקה לצוות ההגנה בתיק 4000, שהשתמש בחלק מהן במהלך החקירות הנגדיות של עדי התביעה, ופרסמו את מסקנותיהם תוך האשמות כלפי התנהלות הפרקליטות.
פרט לבדיקת הסעיפים במסגרת תיק 4000, חברי הפרויקט עסקו בשאר התיקים במשפט נתניהו וכן גם בתיק 3000. בנוסף, חברי הפרויקט הוזמנו להשתתף שש פעמים בפודקאסט שומר סף של ד"ר גדי טאוב וכן התארחו בפורום קפה שפירא, באולפן הפתוח של כנרת בראשי ובערוץ TOV.
בינואר 2022, כתב והלחין הזמן והיוצר אריאל זילבר את השיר "בנימין ידיד ה'" שבו תיאר את פרויקט 315. השיר הוקלט כקליפ בהשתתפות חברי הפרויקט, ופורסם בדף הבית של הפרויקט.
בהמשך החודש, הציב לוי שלט חוצות בכניסה לעיר רמת גן עליו הופיעה דמותו של בנימין נתניהו עם הכיתוב: .
הצבת השלט בוצעה לאור משא ומתן להסדר טיעון שהתקיים בין נתניהו והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט.
חברי הפרויקט בדקו את הידיעות העיתונאיות הנוגעות לתיקי נתניהו שפורסמו במאה הימים שקדמו ל, והגיעו למסקנה ש־111 מתוכן הודלפו לעיתונות על ידי משרד המשפטים או המשטרה, לטענתם, במטרה לפגוע בו פוליטית.
תגובות שחלקו על ממצאי הפרויקט
במקרים מסוימים טענו אנשי הפרויקט שסעיף לפיו כתבה הועלתה לאתר וואלה בעקבות דרישה הוא שקרי, מאחר שהכתבה לא עלתה לוואלה.
בראיון בתוכנית ינון מגל ובן כספית, ביקש בן כספית הבהרה מגיא לוי לגבי סעיף כזה, לאור העובדה שהסעיף ציין כי הדרישה נגנזה.
גיא לוי השיב: "הכתבה לא עלתה, איך זה יושב בכתב אישום של הענות חריגה?".
בתגובה לשאלה מדוע אם כך נכללו בכתב האישום מקרים שבהם הבקשה לא נענתה באתר וואלה, פרסם בתקשורת עורך הדין שחר בן מאיר מאמר תגובה לפיו אנשי הפרויקט פירשו לא נכון את הביטוי "היענות חריגה" בכתב האישום.
לפי טענה זו, בכתב האישום נאמר במפורש שההיענות החריגה לנתניהו הייתה של בני הזוג אלוביץ', ולאו דווקא של אתר וואלה, ולכן אותם מקרים שבהם הדרישה לא נענתה בסופו של דבר באתר וואלה, עדיין יכולים להחשב כהיענות חריגה של אלוביץ'.
ההיענות של אלוביץ', לפי דעה זו, מתבטאת בעצם הפנייה שלו לאנשי וואלה ובהפעלת הלחץ שלו עליהם, והדבר נכון גם לגבי מקרים שבהם אנשי וואלה הצליחו לחמוק ממילוי הדרישה של אלוביץ'.
בן מאיר אף טען שמקרים בהם הועלתה דרישה לסיקור אירועים שסוקרו גם בכלי תקשורת אחרים, יכולים גם הם להחשב כהיענות חריגה.
לפי דעה זו, החריגות עשויה להיות בעצם המעורבות האישית של אלוביץ' כבעל האתר בטיפול בדרישה, ובהיקפה של המעורבות הזו, גם בלי קשר לכך שגם כלי תקשורת אחרים פרסמו את אותה הידיעה.
טענה ביקורתית נוספת שעלתה בתקשורת נוגעת למקרים מסוימים, בהם טענו אנשי הפרויקט שסעיפים לפיהם כתבה הוסרה בעקבות דרישה שגויים, מאחר שהכתבה עדיין קיימת באתר.
לפי טענה זו אנשי הפרויקט ביססו את דבריהם על פרשנות שגויה, או לא הכרחית, של משמעות המושג "הסרת כתבה" באתר חדשות.
העיתונאי אלי ציפורי, המסקר את הדיונים במשפטי נתניהו, הגדיר את הפרויקט כ"יוזמה חריגה שמוכיחה שאין היענות חריגה".
העיתונאי מאיר עוזיאל תיאר את הפרויקט בעיתון מעריב, כחושף "אי דיוקים שקל לכל אחד לבדוק" ואת מתנדבי הפרויקט כ"ישראלים טובים החושבים שצריך מינימום צדק בחיינו".
פַּרְוִין שמואלי בוכניק (נולדה ב-16 בנובמבר 1961) היא אמנית ישראלית.
פַּרְוִין שמואליאן נולדה בעיר רפסנג'אן, במחוז כרמאן שבדרום איראן ועלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1962. אמה, רינה שמואליאן, עסקה באריגה ובטוויית שטיחים והחלה לצייר בגיל 42, ואביה יוסף שמואליאן הוא בן למשפחת מלמדי תורה.
אחיה הגדול, אבי שמואליאן, הוא צייר וסופר.
לאחר שירותה הצבאי למדה בשנים 1984–1988 במחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בסיום לימודיה החלה לעבוד במחלקה לאמנות בטלוויזיה הישראלית (רשות השידור) ועבדה שם כשבע שנים.
מאוחר יותר סיימה תואר ראשון נוסף בחינוך במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין במטרה לעסוק גם בהוראת האמנות.
ב־1996 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה העירונית באשקלון.
ב־2002 הקימה סטודיו-גלריה בקיבוץ חולדה.
במקביל לעבודתה האמנותית היא עובדת כמורה לאמנות בבית הספר יסודי ע"ש פינס בגדרה.
משנת 2023 היא חברה בגלריה אגריפס 12, גלריה שיתופית לאמנות.
נשואה משנת 1993. אם לשניים.
שמואלי בוכניק רכשה את הכשרתה האמנותית באקדמיה לאמנות בצלאל, בין השנים 1985-1982. לאחר מכן התמחתה באופן פרטי בטכניקות ציור קלאסיות מסורתיות.
השימוש בטכניקות קלאסיות, ובעיקר ציור בצבעי שמן על בד, אינו רק טכניקה ציורית, מבחינתה, אלא יש חשיבות להרגשה שהטכניקה הזאת יוצרת.
הצגת האמנות כ'שפה' וכן היותה מטאפורה חזותית אסתטית, מפתה ונהירה.
מאז ילדותה הדהודו ניחוחות, מראות וקולות איראן בבית הוריה.
המוזיקה הפרסית, השטיחים הפרסיים, הסמלים, הכלים המאוירים המגשים המצוירים בקליגרפיה פרסית, הקמעות, המיניאטורות הפרסיות בספרים ובאיורי השירה התמזגו בהווייתם עם ציורי האמנות הקלאסית אליהם נחשפה ואליהם שאפה.
היא העריצה את המאסטרים הגדולים של הקלאסיקה המערבית, שהיו לה למודל לחיקוי והשראה ליצירותיה.
כמו כן גדלה בבית שהמסורת והדת היו בעלות ערך ונוכחות חזקה לאורך כל תקופת ילדותה.
כל אלה קיננו בליבה ובקעו לתוך יצירותיה ממניעים שונים ובעוצמות שונות.
ההתמודדות עם הזהות העצמית והזהות התרבותית הובילה אותה לפרשנויות ולבחירות שונות, לחקירה, לבחינה ולגילוי של משמעותם האישית והקולקטיבית.
בתהליכים אלה של גיבוש עצמי, נוקטת שמואלי בוכניק בעמדה ביקורתית ובוחנת את המציאות הרב-שכבתית של כל הכוחות המעצבים אותה ומתוך מציאות זו היא מחלצת רבדים סמויים וגלויים, ומבקשת לראות את הריבוי והשונות כמשאב.
היא עושה זאת באמצעות ציורי דיוקן.
היא סבורה, שכל ציור הוא דיוקן עצמי ודיוקן עצמי הוא צורה מובהקת של חיפוש.
כתוצאה מכך היא גם חוקרת וגם נחקרת.
היא גם האובייקט וגם הסובייקט.
היא יוצרת הנוברת בנבכי הנפש, בארכיוני הזמן מהעבר ומההווה, בתוך שדות שונים, במבנים, תרבויות ודתות שונות.
היא עושה זאת באמצעות מסע חזותי כמטאפורה לריבוי, שונות ואחדות.
כך שיצירותיה נושאות קולות רבים: קולה של אישה, קולות של אפליה מגדרית, דתית ועדתית, קולות פנימיים, קול בלתי מודע וקולות אחרים.
תפיסתה הרוחנית והפילוסופית מכירה בחשיבות השונות והריבוי לעיצוב ולגיבוש האישיות לכדי תקשורת המאפשרת לכל הקולות להישמע.
לסיכום, היא מבקשת לראות את ריבוי הכוחות המעצבים אותה כמשאב ולא כמחסום.
1996 – חשיפה, גלריה עירונית אשקלון
1997 – ואגינאלי גינה לי, בית האמנים אשדוד
2009 – פומפי פרס, גלריית אנטיאה ירושלים (במסגרת פסטיבל מנופים, אוצרת: ריטה מנדס-פלור)
2009 – מזונות, בית אחותי (אוצרות: שולה קשת וקציעה אלון)
2022 – מעיינות העין, גלריית הסדנה לאמנות ביבנה (אוצר: רוני ראובן)
2023 – מתנת המבט, ספריה ציבורית גדרה (אוצר: דוד נאמן)
2023 – מתנת המבט, גלריה 'מגדל', קיבוץ חולדה
2023 – מאלפת מפלצות, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: נורית טל טנא)
2025 – המתנה ליופי, גלריה אגריפס 12 (אוצר: עודד זידל)
כמו כן, הציגה את עבודותיה במרחבים קהילתיים רבים כמו ספריות עירוניות, מבני אשכול פיס וחדרי אוכל בקיבוצים.
2000 – אחותי: אמניות מזרחיות בירושלים, בית האמנים בירושלים (אוצרות: שולה קשת וריטה מנדס-פלור)
2002 – יוצרים בעקבות פרוין, גלריית הסדנה לאמנות ביבנה
2003 – מדרשה, סטודיו משלך, פסטיבל ישראל (אוצרת: שולה קשת)
2004 – הדהודים, אנטיאה, ירושלים (אוצרות: נעמי טנהאוזר וריטה מנדס-פלור)
2008 – אנטיאה דרום, מכללת קיי, באר שבע (אוצר: ישראל רבינוביץ)
2013 – זהות, חלום וזיכרון, המרכז לאמנויות רוס קריק, נובה סקוטיה, קנדה (Ross Creek Centre for the Arts, Nova Scotia)(אוצרת: אמילי גלבמן)
2016 – שוברות קירות, הגלריה במכללת ספיר (אוצרת: שולה קשת)
2016 – ליבי במטבח, אחותי (אוצרת: שולה קשת)
2019 – שמלה, סימלה: שיבה לאנטיאה, גלריה אגריפס 12 (אוצרות: ריטה מנדס-פלור ונעמי טנהאוזר)
2019 – לאחותי: תערוכת התרמה, גלריה מנשר לאמנות, תל אביב (אוצרת: יערה רז חקלאי)
2021 – טעמי לשון, גלריית הסדנה לאמנות ביבנה (אוצר: רוני ראובן)
2022 – וונדרוומן, גלריה מרי (אוצרות משותפת של נעמי טנהאוזר, שרית לילה הס, הדי אברמוביץ ופרוין שמואלי בוכניק)
2023 – חוזרים, גלריה אגריפס 12 (אוצרים: עודד זידל ורינה פלד)
2023 – אנימה מונדי, מרכז תאו, הרצליה (אוצר: גבי יאיר)
פרויקט 2025 היא תוכנית צוות חשיבה שפותחה במטרה לעצב מחדש את הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי האמריקני במקרה של ניצחון של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024. התוכנית מציעה לבצע שינויים נרחבים בממשל האמריקני, ובמיוחד במדיניות הכלכלית והחברתית ובתפקיד הממשל הפדרלי והסוכנויות הפדרליות.
התוכנית המורחבת פורסמה באתר האינטרנט project2025.org.
תומכי הפרויקט טוענים שהוא יפרק את מה שהם רואים כ"בירוקרטיה ממשלתית עצומה, חסרת דין וחשבון ובעיקר ליברלית".
בנוסף הפרויקט מבקש להחדיר לממשלה ולחברה ערכים נוצריים-שמרניים.
המבקרים אפיינו את פרויקט 2025 כתוכנית לאומנית סמכותנית נוצרית לכוון את ארצות הברית לעבר אוטוקרטיה.
מומחים משפטיים הזהירו שהפרויקט עלול לערער את שלטון החוק, הפרדת רשויות, הפרדת דת ומדינה, וזכויות האזרח.
פרויקט 2025 מציע שינויים נרחבים במדיניות הכלכלית והחברתית בארצות הברית, כולל השתלטות מפלגתית על סוכנויות כמו משרד המשפטים, ה-FBI וה-FCC, פירוק המחלקה לביטחון המולדת, וצמצום תקנות סביבתיות לטובת דלקים מאובנים.
התוכנית ממליצה לבטל את משרד החינוך האמריקאי, לקצץ מימון לחקר האקלים ולשנות את מעמד ה-NIH.
בנוסף, היא קוראת לצמצום Medicare ו-Medicaid, לביטול כיסוי אמצעי מניעה ושירותים הקשורים להפלות, ולהגברת האכיפה כלפי מהגרים בלתי חוקיים.
התוכנית מציעה גם עונש מוות מהיר, הפללת פורנוגרפיה, וביטול יוזמות גיוון, שוויון והכלה (DEI) על ידי העמדת גזענות נגד לבנים לדין.
אף על פי שפרויקט 2025 אינו מקדם ישירות מועמד לנשיאות, הוא מזוהה עם גורמים המקורבים לטראמפ ומקודם על ידי הריטג' פאונדיישן.
טראמפ התנער מהקשר לפרויקט 2025 במהלך הופעתו בפודקאסט של לקס פרידמן ובהזדמנויות נוספות, וצוות הקמפיין שלו התרחק רשמית מהפרויקט.
עם זאת, גורמים רבים המקורבים אליו היו מעורבים בניסוח התוכנית, וטראמפ עצמו מוזכר בה מאות פעמים.
התוכנית פותחה בשנת 2022 על ידי ארגונים שמרניים, ובראשם קרן Heritage, יחד עם כ-80 שותפים כולל הארגון השמרני Turning Point USA בראשותו של צ'רלי קירק.
בנוסף מעורבים בפיתוח התוכנית גם ראש הסגל לשעבר של טראמפ, מארק מדוז, והיועץ הבכיר של טראמפ לשעבר סטיבן מילר.
לרבים מהגורמים שמעורבים בפיתוח התוכנית יש קשרים הדוקים עם המועמד לנשיאות דונלד טראמפ וקמפיין הנשיאות של טראמפ לשנת 2024.
הקטנת כוחן של רשויות פדרליות
התוכנית מציעה לקצץ במימון של משרד המשפטים האמריקני, לפרק את ה-FBI ואת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ולסגור את משרדי החינוך הפדרליים על מנת להעביר את האחריות על תחום החינוך למדינות השונות.
המרת תפקידים מקצועיים במינויים פוליטיים
התוכנית כוללת גיוס של עשרות אלפי שמרנים נאמנים לטראמפ שיחליפו כ-50 אלף מעובדי הממשל הפדרלי בוושינגטון די.
הפרויקט קורא לממשלה לדחות באופן מפורש הפלות כשירות בריאות ולבטל את הכיסוי של חוק טיפול בר השגה על אמצעי מניעה לשעת חירום.
הפרויקט מבקש להחדיר לממשלה אלמנטים של נצרות וכתוצאה ישירה מכך להסיר הגנות משפטיות מפני אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית, והפסקת מדיניות של גיוון, שוויון והכללה (DEI) על בסיס גזע, נטייה מינית ומין.
בנוסף, על פי התוכנית כל מי שהורשע בשל מעורבותם באירועי ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021 יקבלו חנינה.
התוכנית חותרת להביא לסיום מיידי של מלחמת אוקראינה–רוסיה, להוציא אל מחוץ לחוק את תעשיית הפורנוגרפיה האמריקנית, והיא חותרת להביא לסיום את האסטרטגיות של הממשל להביא להפחתה בפליטת גזי החממה ובמקום זאת לעודד שימוש בדלקים מאובנים.
פרויסן מינסטר הוא מועדון כדורגל גרמני.
הוא פועל במינסטר החל מתחילת המאה ה-20. המועדון שיחק עונה אחת בבונדסליגה הבכירה, עונת 1963/1964, אשר הייתה עונת הבכורה של הליגה.
מועדון "פרויסן מינסטר" הוקם בשנת 1906 תוך איחוד של מספר קבוצות שהיו קיימות בעיר מינסטר.
הוא שיחק בעיקר בליגה אזורית.
בשנת 1914 ו-1921 הוא זכה באליפות הליגה המקומית השנייה.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה הוא פורק כמו יתר הארגונים בגרמניה אך תוך זמן קצר הוקם מחדש.
באליפות גרמניה בכדורגל 1951 הוא הגיע למשחק הגמר בו הפסיד.
על ההישגים בליגה האזורית, קיבל המועדון זכות להשתתף בעונה הראשונה של בונדסליגה, אך לא שרד בה וכבר בעונת 1963/1964 בבונדסליגה נשר מהליגה הבכירה.
לאחר הירידה, שיחקה קבוצת המועדון כמה עונות בבונדסליגה השנייה אך בהמשך ירדה לליגה נמוכה יותר.
בסיום עונת 2023/2024 היא הצליחה לחזור לבונדסליגה השנייה.
פרויקט בן־יהודה (שמו ברשם העמותות: עמותה למחשוב ספרות עברית) הוא מיזם תרבותי המבוסס על עבודת מתנדבים, אשר פועל באינטרנט ומטרתו לשמר, להנגיש ולחשוף לציבור את הקלאסיקות של הספרות העברית בקלות ובאופן חופשי לשימוש.
הפרויקט מכיל אך ורק יצירות שנכתבו בשפה העברית (כולל תרגומים לעברית), אך לא את כל היצירות שנכתבו באות עברית, היינו, אינו מכיל יצירות שנכתבו ביידיש, או לאדינו.
כל היצירות בפרויקט מוקלדות (ולא נסרקות), ורבות מהן מנוקדות, על מנת לאפשר חיפוש ומחקר מתקדם.
המאגר אינו כולל יצירות בעלות אופי תורני מובהק (כיוון שישנם מיזמים אחרים העוסקים בכך), אך כולל חיבורים עיוניים אודות יצירות תורניות או יצירות ספציפיות בעלות אופי דתי, אשר מהוות חלק מכלל יצירתו של יוצר, כמו שירי הקודש של רבי אברהם אבן-עזרא.
במסגרת הפרויקט מוגשים לציבור שלושה סוגים עיקריים של יצירות:
יצירות שאינן מוגנות בזכויות יוצרים, כלומר, הן נחלת הכלל וברשות הציבור (על פי החוק הישראלי, יצירות שמחברן נפטר לפני יותר משבעים שנה)
יצירות שעבורן קיבל הפרויקט רשות פרסום מפורשת מאת בעלי הזכויות (תוך שמירה על זכויותיהם)
יצירות יתומות, היינו יצירות שמצבן החוקי אינו ידוע, כיוון שלא ידוע מיהם בעלי הזכויות עליהן
המיזם החל בשנת 1999 ביוזמת אסף ברטוב, שהחל להקליד יצירות עבריות בעצמו, ועלה לרשת לראשונה בשנת 2001.
את ההשראה לפרויקט שאב ברטוב מ"פרויקט גוטנברג", אשר יזם פרופסור מייקל ס' הארט בשפה האנגלית, ומאז התווספו אליו מיזמים נוספים בשפות נוספות.
עם היצירות הראשונות בפרויקט נמנו שיריה של המשוררת רחל, סיפוריו של יוסף חיים ברנר, מאמריו של אחד העם, תרגומיו של אורי ניסן גנסין וכתביו של חיים נחמן ביאליק, שהוצגו באתר מיד עם פקיעת זכויות היוצרים עליהם, באחד בינואר 2005.
מאז תחילת דרכו, הפרויקט נוהל כולו על טהרת ההתנדבות (היינו, ללא משרדים או מקבלי משכורות), כשכל עבודת ניהול הפרויקט מרוכזת באינטרנט.
בשנת 2004 הוקמה "עמותה למחשוב ספרות עברית" בראשות ברטוב, בעיקר לצורך קבלת תרומות, אשר משמשות לבניית והשבחת התשתית הטכנולוגית של הפרויקט ותמיכה בפעילויות הפרויקט.
מאז שנת 2011, יו"ר הוועד המנהל של העמותה היא שני אבנשטיין סיגלוב, אשר משמשת גם עורכת ראשית בפרויקט, יחד עם עורכו המייסד, אסף ברטוב.
בשנת 2019 שכרה העמותה לראשונה מנהלת פעילות כללית לתמיכה בפעילות הפרויקט והעמותה בזכות מענק ייעודי מיוחד, אך הוא עודנו מתנהל ללא משרדים ובאופן מקוון, וכל שאר בעלי התפקידים עושים את עבודתם בהתנדבות.
נכון לאוקטובר 2021 פעילים במיזם כ-250 מתנדבים, והוא כולל מעל 28,000 יצירות, מאת כ-1000 מחברים שונים.
בניגוד לשנות פעילותו הראשונות, בו עסק אך ורק ביצירות שהפכו זה מכבר נחלת הכלל, כיום כולל הפרויקט גם יצירות שעודן מוגנות בזכויות יוצרים, אך מוצגות לטובת הציבור ברשות בעלי הזכויות, כגון יצירותיהם של אברהם רגלסון, אביגדור המאירי, משה בסוק, שושנה שרירא, ישראל כהן, דוד בן-גוריון ורבים נוספים.
יצירות אלה מסומנות באופן מיוחד באתר הפרויקט, על מנת להקל על הקוראים להבדיל בין יצירות חופשיות למוגנות.
באוקטובר 2012 חנך הפרויקט ערוץ יוטיוב, אליו מועלות הרצאות מיוחדות של אנשי רוח על הפרויקט, כגון הרצאותיהם של אבשלום אליצור, נורית גוברין ושמואל אבנרי וכן סיפורים ואנקדוטות מאת מתנדבי הפרויקט.
בתחילת 2013 החל מיזם "אנשי רוח ותרבות מקריאים מיצירות הפרויקט", ובמסגרתו מועלים לערוץ סרטי וידאו, בהם מצד אחד ניתן לראות את המקריאים בפעולה ומן הצד השני את הטקסט עצמו, במטרה להנגיש יצירות עבריות לקהל קוראים נוסף.
בין היתר, צולמו עבור הפרויקט יורם מלצר, נורית גוברין, שמואל אבנרי, מאיה בז'ראנו, יקיר בן משה, אגי משעול, דורי מנור, רחל אליאור, אריאל הירשפלד, אבנר הולצמן ואחרים.
בכל אחד בינואר חוגג הפרויקט את "יום קניין הציבור", בו על פי חוק זכויות היוצרים הישראלי משתחררות הזכויות על יצירותיהם של יוצרים שנפטרו לפני 70 שנה.
ב-6 בינואר 2014 חגג הפרויקט את פקיעת הזכויות על כתבי שאול טשרניחובסקי ואחרים, בערב מיוחד בספרייה הלאומית בהשתתפות דן אלמגור, חזי עמיאור, עידו בסוק, עמינדב דיקמן וברי סחרוף.
בהמשך אותה השנה, הוענק לפרויקט בן־יהודה פרס יגאל אלון למעשה מופת חברתי-חלוצי, אותו הוא חלק עם עמותת כנפיים של קרמבו.
בשנת 2019 העניק נשיא המדינה ראובן ריבלין, את אות הנשיא למתנדב לפרויקט בן־יהודה.
2005 – תג ההתנדבות "מלאכים ברשת"
2014 – "פרס יגאל אלון" על מעשה מופת חברתי-חלוצי
2019 – אות הנשיא למתנדב
פרויקט גוטנברג הוא מיזם ליצירת ספרייה ממוחשבת (ארכיון דיגיטלי) חופשית באינטרנט, של ספרים ופרסומים שונים מתוך הקלאסיקה האנגלית והעולמית.
הטקסטים (לעיתים מכונים גם e-texts) במיזם הם מסוג הפריטים הנחשבים כשייכים לנחלת הכלל או רשות הציבור, משמע, יצירות אשר אינן מוגנות על ידי זכויות יוצרים, שתוקפן של זכויות היוצרים פג, או שהתקבל אישור המחבר להכללתן במיזם.
המיזם החל בשנת 1971 על ידי פרופסור מייקל הארט (Michael Hart), באוניברסיטת אילינוי.
הוא נקרא על שם ממציא מהפכת הדפוס במאה ה-15, יוהאן גוטנברג.
המיזם מכיל יותר מ-70,000 כותרים.
למיזם זה קיים מיזם מקביל בשפה העברית, הנקרא פרויקט בן-יהודה.
פרויקט מקביל נוסף הוא פרויקט רונברג לספרות של המדינות הנורדיות.
פרויקט גנום האדם (או פרויקט הגנום האנושי) היה מיזם מדעי בין-לאומי שנועד לפענח את רצף זוגות הבסיסים המרכיבים את ה-DNA של האדם ושל חמישה אורגניזמי מודל, ולזהות ולמפות את כל הגנים בגנום האדם, מבחינה פיזיקלית ופונקציונלית.
זהו המיזם הביולוגי השיתופי הגדול בהיסטוריה.
המיזם תוכנן בשנת 1984 על ידי ממשלת ארצות הברית, והושק ב-1990 בהחלטת הקונגרס האמריקאי.
לפי החלטה זו, הוצב תאריך יעד של 15 שנה ותקציב של שלושה מיליארד דולר.
סיום המיזם הוכרז מוקדם מתאריך היעד ב-14 באפריל 2003, ובתקציב מעט נמוך מהצפוי (שווה ערך של 2.7 מיליארד דולר ב-1990).