tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוזות שבהם מונה המושל על ידי הממשל המרכזי, הועלה מהם מס, אך הם לא היו כפופים למערכת הטימאר הפיאודלית.
דהיינו, לא הוקצו לחיילים עות'מאנים קרקעות בשיטת הטימאר והן נותרו בחזקת בעליהן טרום הכיבוש.
במחוזות אלו קיבלו המושלים משכורת שנתית מהממשל המרכזי ולא נהנו מכספי המיסוי על הקרקעות.
מבין מחוזות אלו ניתן לציין את מצרים, קפריסין, כרתים, טריפוליטניה, תוניסיה ואלג'יריה.
מחוזות אשר באופן רשמי היו תחת מינהל ישיר של השלטון המרכזי, כגון אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל, בולגריה, מקדוניה, בוסניה ולתקופה מסוימת גם הונגריה.
בראשית ימי האימפריה נחלקו הקרקעות השונות באיילטים לשלושה סוגים וב-1858, עם החלת חוק המג'לה, נוספו שני סוגים.
הסוג הראשון נקרא מוּלק, קרקעות שהיו בבעלות פרטית מלאה וחויבו במס מעשר חקלאי בלבד.
הסוג השני היה קרקעות אדמת מוקופה, אשר הכנסותיהן הוקדשו לצאצאי המקדיש או למוסדות דת וציבור, ובפועל אסור היה למוכרן, אלא רק להחליפן תמורת קרקע חליפית וגם זאת במקרים מיוחדים.
הסוג השלישי כונה מִירִי, קיצור של "אראדי אמיריה", דהיינו אדמות השליט שהיו רכוש המדינה.
עובדי אדמות אלו נהנו רק מזכות השימוש בהן ולא היה להם כל חזקה עליהן.
שני הסוגים האחרים היו: מואת, דהיינו "אדמה מתה", קרקעות מדבר ואדמות טרשים וביצה ללא כל תנובה.
מיישבן של הקרקעות, ההופכן למניבות תנובה, הופך לבעליהן.
מתרוּכה, שהן קרקעות ללא בעלים, או בבעלות נפטר ללא יורש שניתן להעבירן לבעלות השלטון.
קיימים קווי דמיון רבים בין אופן חלוקתה המנהלית של האימפריה העות'מאנית לבין פיאודליזם צבאי, אך בעוד שהפיאודליזם האירופי התאפיין בממשל מרכזי חלש ופרובינציות חזקות בעלות אוטונומיה שלטונית ושיפוטית מקומית, אופיין מנגנון השלטון העות'מאני בעיקר בשיאו, בממשל מרכזי חזק, דומיננטי ורב סמכויות.
כאמור, יחידת השטח הבסיסית כונתה טימאר.
חלוקת הטימארים הייתה מעמדית וקרקעות הוקצו לשלושת מרכיבי השכבה השלטת במנגנון העות'מאני: אנשי הצבא (בעיקר הסיפאהים), בכירי האדמיניסטרציה והדת.
טימארים שהכנסותיהם הגיעו עד 100,000 אקצ'ות כונו זֶעָאמֶט ואלו שהכנסותיהם גבוהות יותר כונו חַ'אס והן הוקצו לבכירים במנגנון הצבא והממשל העות'מאניים.
קבוצה של מספר טימארים כונתה סנג'ק ובראשו הועמד "סנג'ק ביי", שזכה לתואר אמיר.
בראשית ימי האימפריה היה מושל הסנג'ק קצין בעל דרגת זנב סוס אחת ועם שיא התפשטותה החלו להתמנות מושלי סנג'ק גם בדרגות בכירות יותר.
הגם שמושל הסנג'ק היה כפוף למושל האיילט הוא היה רשאי לפנות ישירות לסולטאן או ל.
תנאי סף לקידומו של מושל הסנג'ק לדרגת ביילר ביי היה יכולתו לגבות מיסים בסכום העולה על 400,000 אקצ'ות.
בכל סנג'ק מונו: סגן מושל, שהיה קצין בדרגת מי אי אלאי או אלאי ביי (בטורקית: Alaybeyi), שדרגתו מקבילה לקולונל ובתפקידו היה אחראי על האחוזות באיילט, סוּ בָּאשִי שהיה ממונה על ביטחון הפנים בסנג'ק ומוחתסב, שעסק בפיקוח על השווקים מבחינת מחירי מוצרים, סחר הוגן, מידות ומשקולות.
מספר סנג'קים אוגדו תחת איילט, ובראש כל איילט הועמד בֶּיְילֶר בֶּיי, שהוא הביי השולט על הביים האחרים, דהיינו מפקד המפקדים.
האיילט כונה גם ביילר-בייליק משום תוארו של המושל.
בראש ובראשונה היה הביילר ביי מפקד צבאי.
בראשית ימי האימפריה זכה הביילר ביי לדרגת "טוג" (בטורקית: tuğ, סימון של שני זנבות סוס) ובהמשך, עם התרחבות האימפריה, נשאו חלק ממפקדי האיילטים גם דרגת וזיר (שלושה זנבות סוס), וזכו לתואר פאשה.
למושל האיילט היו שלושה תפקידים עיקריים: גביית מיסים, שמירה על ביטחון הפנים באיילט ובעתות מלחמה, הצטרפות שלו ושל כוחותיו לצבאות הסולטאן.
סוגיות העוסקות במינהל ציבורי כגון רישום תושבים, אספקת ציוד ומזון היו נתונים בידי הקאדי והוא טיפל בהן בנוסף לתפקידו השיפוטי.
בתחילה נבחרו מושלי האיילטים והסנג'קים מקרב מוטבי הטימאר ולעיתים אף מקרב משפחות האצולה המקומיות.
בדרך כלל היה המינוי לתקופות ארוכות ולעיתים לכל חייו של המושל.
ב-1520 כלל איילט רומליה 30 סנג'קים ואיילט אנטוליה 20 סנג'קים.
בשלהי המאה ה-16 החל הממשל המרכזי למנות מושלים מטעמו וצמצם את משך הכהונה לשלוש שנים.
מאוחר יותר אף צומצמה הכהונה לשנה אחת.
השינוי במדיניות נועד להגביר את הפיקוח על המנהל התקין בפרובינציות, אך פגע במערכת השלטון המקומית משום שהמושלים נמנעו מתכנון מדיניות ופיתוח מקומי לטווח ארוך ועסקו בעיקר בצבירת הון אישי.
באיילטים הוקמו דיואנים מקומיים בניהולו של המושל ובמסגרתם מונה דפתרדאר, שהיה ממונה על האוצר באיילט, ודפתראמיני, שהיה ממונה על רישום ההפקדים.
שני הפקידים חויבו בדיווח ישירות לממשל המרכזי ללא תלות במושל.
בהמשך, השתלטו בהדרגה מושלי המחוזות גם על בעלי תפקידים אלו.
ככל שעלו דרגתם ותוארם של המושלים גדלה במקביל גם פמלייתם, ובמהלך המאה ה-18 הגיע מספר מלוויהם של הביילר ביים בחלק מהאיילטים לכדי 2,000 נפשות, עניין שהֶאֱמִיר מאוד את נטל ההוצאות של מנגנון השלטון המקומי.
חלוקת הקרקעות התבססה על סקר קרקעות שנקרא תָחְרִיר, ולאחריה נרשמה כל חלקה בטאפּו.
לאחר מות בעל נחלת הטימאר היא הוקצתה על ידי השלטון המרכזי לאדם אחר.
ברבות השנים גברה הנטייה בקרב מנגנון הממשל העות'מאני להעביר את הטימאר בירושה מאב לבנו גם במחוזות השליטה המרכזיים, וזאת כדי לחזק את הנאמנות והיציבות השלטונית.
עד לימי סולימאן הראשון הייתה חלוקת הטימארים באיילטים מתבצעת על ידי המושלים ובתקופתו צומצמה סמכותם להענקת טימארים למגבלת הכנסה שנעה בין 3,000 ל-6,000 אקצ'ות.
לגבי טימארים בעלי הכנסות גבוהות יותר, הוסמכו המושלים להמליץ בפני הממשל המרכזי על הענקתם.
כך, איבד הממשל המרכזי בהדרגה את כוחו לטובת השלטון המקומי.
המשבר הכלכלי המחריף באימפריה אילץ את הממשל המרכזי להסתמך על נכבדים ממשפחות אצולה מקומיות מהסנג'קים השונים כדי לטפל בגביית המיסים, והעניק להם את זכויות חכירת המיסים (אלתזאם).
עניין זה הוביל ליצירת עוד מוקד כוח מקומי חזק, שכונה אָעיַאן או דֶרֵבֶּיי (בטורקית: Derebeyi).
תהליכים אלו יצרו נתק בין האוכלוסייה המקומית לבין השלטון המרכזי באיסטנבול, בשל ריבוי "המתווכים" בערוצי התקשורת לאיילטים.
הסיפאהים היו פרשים כבדים שהיוו גורם מרכזי בצבא העות'מאני וקבוצת אוכלוסייה מוטבת טימאר.
הסיפאהים הורשו לעבד חלק מקרקעות הטימאר ובמרבית המקרים לא חויבו להעביר מהכנסות הטימאר, או להעלות מיסים לאוצר האימפריה.
חובתו של הסיפאהי הייתה התייצבות לצבא הסולטאן ביום פקודה בלווי אנשיו.
במסגרת חובת התייצבות זו, היה על הסיפאהי לממן את רכישת הסוסים והציוד הצבאי לו ולאנשיו.
מספר החיילים שעל הסיפאהי היה לספק לצבא הסולטאן היה מותנה בגובה ההכנסות שהניבה עבורו חלקת הטימאר.
בכל טימאר נקבע רף מינימום של הכנסות.
בגין כל הכנסה עודפת של 3,000 עד 5,000 אקצ'ות, חויב הסיפאהי בגיוסו ובציודו של פרש כבד אחד לצבא הסולטאן (בטורקית: Cebeli, צֶ'בֶּלי).
בשיאה של האימפריה הניבה שיטת ניהול האיילטים יתרונות רבים, שהמרכזיים ביניהם היו היכולת לגייס צבא גדול וממושמע ללא צורך במימונו על ידי אוצר האימפריה, הקמת מנגנון פקידותי מרכזי מצומצם בעיקר בשל העובדה שגביית המיסים נוהלה על ידי מנגנון השלטון המקומי ויצירת זיקה לשלטון העות'מאני באיילטים באמצעות מוטבי הטימארים.
תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית שלווה במקביל בהתחזקותן של מעצמות אירופיות כגון האימפריה הרוסית, חשף כשלים הולכים ומחריפים בשיטת ניהול האיילטים.
בנוסף, מספר מוטבי הטימאר שלא היו בעלי רקע צבאי הלך וגדל.
כמו כן הצליחו רבים ממוטבי הטימאר לשנות את סטטוס קרקעותיהם ממִירִי למוּלק, עניין שהוביל לצמצום ניכר בהכנסות האוצר העות'מאני ולהחרפת המשבר הכלכלי.
בהמשך הגביל הממשל העות'מאני את חלוקת הטימארים והחכיר קרקעות בשיטת האלתזאם לחוכרי מיסים שלא היו חייבים בשירות צבאי.
תהליך הרפורמות במנגנון הממשל העות'מאני היה ארוך ומדורג.
הוא החל בשלהי המאה ה-17 מתוך נקודת הנחה שהתפיסה הבסיסית של החלוקה המנהלית ואופיו הבסיסי של ניהול האיילטים הוא נכון, אלא שלאורך השנים נפלו בו פגמים וליקויים והיה צורך לתקנם ולהשיב את הסדר על כנו, כפי שהיה בתקופת סולימאן הראשון.
מאוחר יותר, במהלך המאה ה-19, השתנתה התפיסה וגרסה כי יש לשנות מהיסוד את אופן ההתנהלות וליצור מערכת מודרנית וחדשה, אשר תחליף את קודמתה ותוכל להקביל למערכות השלטון של המעצמות האירופיות.
בתקופת שלטונו של מוסטפא השני, לאחר הסכם קרלוביץ, הנהיג השער הנשגב ביוזמת הווזיר הגדול אמג'זדה חוסיין פאשא קפרולו מספר רפורמות במטרה לייצב את כלכלת האימפריה, להבריא את מנגנוני הממשל ולהחזיר את מעמדה מתקופת סולימאן הראשון.
רפורמות אלו התבססו על תיקונים במנגנון הקיים וכללו גם תיקונים בשיטת הטימאר, בנוסף לרפורמות בצבא ובמינויים במערכת הפרובינציאלית.
סלים השלישי ניסה להחיל סדרת רפורמות שכונו "הסדר החדש" (בטורקית: Nizam-ı Cedid), אשר רובן עסקו בצבא האימפריה ומקצתן גם בניהול האיילטים ובכלל זה תקנות חדשות למינוי המושלים ואופן גביית המיסים.
חלק מנחלות הטימאר הוחרמו מידי בעליהן וההכנסות נותבו למימונו של צבא הרגלים החדש שהחל הסולטאן להקים.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) שהסתיימה בניצחון האימפריה הרוסית וחשפה כשלים צבאיים ומינהליים באימפריה העות'מאנית, החליט הסולטאן מהמוט השני לבצע רפורמות מינהליות באימפריה שמטרתן חיזוק האחיזה של השלטון המרכזי בפרובינציות השונות והחלשת האליטות המקומיות אשר להן היה לא אחת סדר יום שלטוני משלהן שלא בהכרח תאם את מדיניות השלטון המרכזי.
להבדיל מהרפורמות של קפרולו, מטרתן של רפורמות אלו הייתה למסד מנגנון מינהלי ושיטת חלוקה מנהלית חדשים, אשר התבססו על מקבילים מערב-אירופיים.
ב-1831 ביטלו למעשה רפורמות אלו את שיטת הטימאר וצמצמו את זכויות מוטבי האלתזאם (חכירת הזכות לגביית מיסים בתא שטח נתון).
בפועל, הפקיע מהמוט השני את אדמות הטימאר והפך אותן לאדמות כתר והכנסותיהן הועברו למימון הצבא.
בהמשך, הגיעו לשיאן הרפורמות המינהליות עת חוקק חוק הווילאייטים.
ב-1517 כבש הסולטאן סלים הראשון את מצרים ושטחה נכלל באיילט שנשא את שמה וכלל גם את שטחי ארץ ישראל, ירדן וערב הסעודית.
כל הקרקעות במצרים הוגדרו אדמות מירי, דהיינו בבעלות הסולטאן, ולא הותרה רכישת קרקעות על ידי גורמים פרטיים או הקדשים.
ב-1798 נכבשה מצרים על ידי צבא צרפת בפיקודו של הגנרל בונפרט, ובאוגוסט 1801, לאחר סדרת עימותים עם הצבא העות'מאני בסיוע מיליציות מקומיות, נסוגו הצרפתים ממצרים.
ב-1805 מונה מוחמד עלי לוואלי של מצרים והוא החל בהדרגה לנקוט מדיניות עצמאית תוך ניצול חולשת השלטון המרכזי העות'מאני וחיסול שיטתי של גורמי אופוזיציה לשלטונו.
עלי החל להשתלט בהדרגה על קרקעות והעניק אותן לבני משפחתו ומקורבים לשלטון, תוך יצירת מעמד אצולה חדש.
ב-1821 פנה הסולטאן מהמוט השני למוחמד עלי בבקשת סיוע בדיכוי המרד היווני, תוך הבטחה להרחבת מוטת שליטתו גם לאיילט דמשק.
עלי שלח את בנו אבראהים פאשא לדיכוי המרד.
בעקבות חילוקי דעות בין הסולטאן לבין מוחמד עלי ובנו החל בהדרגה עימות גלוי בין שני הצדדים.
ב-31 באוקטובר 1831 פלש אבראהים פאשא לארץ ישראל וממנה המשיך ללבנון ודמשק, מתוך כוונה סופית להפיל את שלטונו של מהמוט השני ולהפוך לשליט אזורי.
השער הנשגב הודיע לאבראהים פאשא כי הוא מכיר בו כוואלי של סוריה ומוכן למסור לידיו גם את האיילטים של כרתים ואדנה.
ב-1838 הודיע מוחמד עלי למעצמות על כוונתו להכריז עצמאות והפסיק להעלות מיסים לאימפריה העות'מאנית.
ב-1839 מת מהמוט השני ולשלטון עלה אבדילמג'יט הראשון.
המעצמות האירופיות, ובראשן האימפריה הבריטית, התערבו בסכסוך כדי למנוע את קריסת האימפריה העות'מאנית והביאו לחתימת הסכם לונדון.
ב-1 ביולי 1841 העניק אבדילמג'יט הראשון למוחמד עלי את פירמן הירושה ובמסגרתו הפכה מצרים לאיילט בעל זכויות יתר.
עוד נקבע כי מושל איילט מצרים ישא בתואר ח'דיו, המקביל למשנה לסולטאן, וניתנה למוחמד עלי הזכות להוריש את תפקידו לצאצאיו.
עם זאת נאלץ מוחמד עלי להכיר רשמית בשליטת העות'מאנים על מצרים, לחדש את העלאת המיסים ולהגביל את גודל צבאו.
בפועל, איבד השער הנשגב את השפעתו במצרים והיא הפכה בפועל לאיילט אוטונומי וזאת עד להכרזתה כקולוניה של הבריטים ב-1882.
עם עלייתו של אבדילמג'יט הראשון לשלטון הואצו מהלכי הרפורמות והחלה תקופה שנודעה בהמשך כתקופת הטנזימאט.
ב-1840 הנהיג אבדילמג'יט שורת רפורמות במערכת גביית המיסים העות'מאנית ובכלל זה שינויים בהליך מינויים של גובי המיסים באיילטים.
רפורמות אלו נכשלו משום שהאצולה המקומית חיבלה בהן.
עד מהרה נאלץ הסולטאן להורות על ביטול הרפורמות וב-1841 הוטל ממשל צבאי בפרובינציות והשליטה בהן נמסרה למפקדי חילות המצב העות'מאניים.
בהמשך שלח השער הנשגב פקידים מטעמו לאיילטים השונים, אשר היו כפופים ישירות לממשל המרכזי ולא לביי המקומי.
מטרת הצעד היה לחזק את אחיזת השלטון המרכזי ולהחליש את מנגנון השלטון המקומי.
גם צעד זה נכשל והוביל להתרופפות נוספת של האחיזה באיילטים מאחר שגרמה להיחלשותו של השלטון המקומי, ללא כל חיזוק במעמד השלטון המרכזי באיסטנבול.
לאחר מלחמת קרים גבר אי הסדר השלטוני באיילטים הבלקניים של האימפריה.
ב-1860 פרץ גם מרד בסוריה.
אבדילמג'יט הטיל על הווזיר הגדול פואד פאשה לבצע עבודת מטה שתבדוק את המערכת השלטונית באיילטים השונים ותגבש המלצות.
עבודת המטה חשפה שחיתות וניוון שלטוניים ופואד פאשה נעזר במידהט פאשה, שכיהן כוואלי של ניש, וגיבש את טיוטת חוק הווילאייטים החדש.
אבדילאזיז המשיך ברפורמת הטנזימאט וב-8 בנובמבר 1864, במטרה לחזק את אחיזת השלטון המרכזי במחוזות השונים, אושר חוק הווילאייטים ובמסגרתו חולקה מחדש האימפריה העות'מאנית למחוזות משנה.
האימפריה חולקה ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי.
כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מותצרף .
הנאחיות חולקו לכפרים ובראש כל כפר עמד מוח'תאר.
מינוי הוואלים, המותצרפים, הקאימקמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המיסים.
בפרובינציות הבלקניות הביא החוק למגמה הפוכה מכוונתו המקורית.
בעוד שהפקידים הבכירים קיבלו את שכרם מהממשל המרכזי, המשיכו הפקידים הזוטרים להסתמך על שוחד, כך שהמערכת השלטונית נותרה מושחתת.
בנוסף, חלק ניכר מהקרקעות היו בבעלות מוסלמית תוך פגיעה מתמשכת בזכויות ובמעמד של האוכלוסייה הנוצרית, עניין שהוביל לתסיסה קשה בחבל.
בפרובינציות דוברות הערבית החל בהדרגה להיווצר עימות בין מגמת חיזוק השלטון העות'מאני המרכזי לשאיפות הלאומיות של תושבי הווילאייטים.
בהדרגה הוחלף דור הפקידים הישן שרובו נולד והתחנך בווילאייט עצמו, בדור חדש של פקידים שהגיעו מאיסטנבול והוכשרו במערכת החינוך בעיר או במוסדות השכלה רלוונטיים במערב אירופה.
המשבר בבלקנים ערער את יציבותה של האימפריה העות'מאנית.
באפריל 1876 פרץ בבולגריה מרד ובמהלכו נהרגו בין 12,000 ל-15,000 מבני האוכלוסייה הנוצרית.
ביוני 1876 הכריזה סרביה מלחמה על העות'מאנים, אך הובסה.
בשלהי השנה כונסה ועידת קונסטנטינופול כדי לפתור את הסוגיה הבלקנית, אך העות'מאנים סירבו לקבל את החלטותיה.
לנוכח כישלון הוועידה, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על העות'מאנים, ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית הוכה הצבא העות'מאני בידי צבא האימפריה הרוסית, והעות'מאנים איבדו את מרבית שטחיהם באירופה.
בתום המלחמה הפך עבדול חמיד השני לשליטה של אימפריה אסייתית, שברוב שטחה היה רוב מוסלמי מוחלט בווילאייטים השונים.
בשלהי המאה ה-19 הלך והתערער מעמדו של הסולטאן והתחזק כוחה של תנועת הטורקים הצעירים.
הדרישות לרפורמות גברו, וב-27 באפריל 1909, לאחר הפיכה והפיכת נגד, הודח הסולטאן והוחלף במהמט החמישי.
בהמשך, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הוכו העות'מאנים בידי מדינות הליגה הבלקנית ואיבדו שטחים נוספים, ובמסגרת הסכם בוקרשט, שסיים את מלחמת הבלקן השנייה, נקבע כי הפרובינציות החשובות בתראקיה, במקדוניה ובאלבניה אינן עוד חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הפיכת 1913 והשלכותיה על ניהול הווילאייטים
לאחר הדחתו של עבדול חמיד השני החלה בהדרגה מועצת האיחוד והקידמה לצבור עוצמה, הפכה למפלגה הדומיננטית במערכת הפוליטית העות'מאנית, אך בשלב הזה נמנעה מצעד כוחני לתפיסת השלטון.
בחמש השנים שבין 1908 ל-1913 הובילה המפלגה תפיסה ריכוזית של ניהול הווילאייטים, תוך מינוי מזכיר פוליטי לכל וילאייט (בדומה לקומיסר).
פקידי מנגנון הממשל המקומי חויבו בדיווח למזכיר והוא פעל בכפוף להנחיות ממרכז המפלגה.
בחלק מהווילאייטים הודח הוואלי המכהן והוחלף בחבר מפלגה, שלו הוענקו סמכויות אוטונומיות נרחבות.
ב-23 בינואר 1913 פרצה הפיכה באיסטנבול והווזיר הגדול הודח.
הלכה למעשה אחזה בשלטון מועצת האיחוד והקידמה הלאומנית.
האימפריה נתונה הייתה לשלטון דיקקטורי שהונהג על ידי אנוור פאשה, אחמד ג'מאל פאשה ומהמט טלעת פאשה וגרעין כוח של כ-50 מבכירי מועצת האיחוד והקידמה.
בוצע שינוי חקיקה שהפך את מועצת האיחוד והקידמה למפלגה הפוליטית היחידה המותרת באימפריה.
דווקא לאחר ההפיכה ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שינתה מועצת האיחוד והקידמה את מדיניות ניהול הווילאייטים וניסתה להנהיג רפורמות במנגנון ובכלל זה צעדי ייעול וביזור סמכויות.
המדיניות החדשה נועדה להתמודד עם גל הלאומיות בקרב האוכלוסייה הערבית בווילאייטים השונים, תוך שהעות'מאנים ניסו לשמר את נאמנותם של הערבים ולזכות בתמיכתם.
מדיניות זו זכתה להצלחה חלקית בלבד.
במקביל, ננקטו צעדי חילון ובכללם הכפפת בתי הדין הדתיים בווילאייטים לשר המשפטים החילוני ואת המדרסות לשר החינוך.
סגנון הניהול הציף את נושא הלאומיות (בטורקית: Milli), מתוך נקודת מוצא שלפיה לאחר התבוסה במלחמות הבלקן האימפריה היא ברובה אסייתית ומוסלמית ודרך דגל הלאומיות ניתן יהיה לשמר את האימפריה ולהקטין את התסיסה בחלק מהווילאייטים.
כמו כן בוצעו רפורמות במנגנון ביטחון הפנים בווילאייטים, ובכלל זה אורגנה מחדש מערכת השיטור.
מנגנון השלטון המקומי שהתגבש בתקופה זו בפרובינציות היווה בסיס למנגנוני השלטון המקומי שנוצרו לאחר הקמת טורקיה.
במקביל, נמשכה בהצלחה חלקית מגמת הלאמת הקרקעות שהיו בבעלות פרטית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפה האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז והובסה עימן.
העות'מאנים איבדו את כל שטחיהם ב והוכו גם בקווקז.
ביולי 1918 נפטר מהמט החמישי שהיה שליט סמלי בלבד, ולכס הסולטנות עלה מהמט השישי.
קריסת הצבא הבולגרי בחזית המקדונית הובילה את העות'מאנים לבקש לסיים את העימות.
ב-14 באוקטובר 1918 העבירו ראשי מועצת האיחוד והקידמה את השלטון ונמלטו מהמדינה, וב-31 באוקטובר 1918 נחתמה שביתת הנשק של מודרוס.
להבדיל מקודמו, ניסה מהמט השישי להחזיר לידיו את מושכות השלטון, אך המדינה הייתה נתונה באנדרלמוסיה מוחלטת, תוך שהצבא היווני פלש לתחומה ובמקביל התגברה מאוד פעילותה של המחתרת הטורקית הלאומית.
ב-13 בנובמבר 1918 נכנסו כוחות מדינות ההסכמה לאיסטנבול ובהמשך החילו חלוקה מנהלית בשטחים הכבושים שהתבססה על אזורי השליטה של המדינות השונות, במרבית המקרים ללא כל היגיון ניהולי.
שיטת החלוקה, יחד עם החיכוכים הבלתי פוסקים בין מפקדי כוחות מדינות ההסכמה (בעיקר בין הבריטים והצרפתים), הביאו לשיתוק מוחלט של השלטון המקומי ולקריסת מערכות המנהל.
בהמשך נוסדה התנועה הלאומית הטורקית ופרצה סדרת עימותים צבאיים שכונו מלחמת העצמאות של טורקיה.
ב-17 בנובמבר 1922 הודח מהמט השישי, ובהמשך נחתם הסכם לוזאן שהכיר בעצמאות טורקיה.
חלוקתה המנהלית של מדינת הלאום החדשה הושתתה על עקרונות מסוימים מחוק הווילאייטים ובעיקר על התשתית המנהלית שגובשה בשנים 1913–1914, ובשנים הראשונות לעצמאותה של טורקיה בהן התבצעו שינויים בחלוקות השונות.
החל מ-1941 מחולקת טורקיה ל-7 מחוזות סטטיסטיים (בטורקית: bölgeler) ובתוכם 81 נפות הנקראות אִיל (בטורקית: il), כשבראש כל נפה עומד מושל הנקרא ואלי.
הנפות נחלקות ל-923 תת-נפות ובראש כל תת-נפה עומד קאימקם.
גודלה של סין מבחינת שטח ואוכלוסייה הכתיבו חלוקה מנהלית של סין לכמה רמות עוד מזמנים קדומים.
בחוקה של סין העממית מחולקת סין לשלוש רמות מנהליות, אולם בפועל מחולקת סין לחמש רמות: המחוז, הנציבות, הנפה, הפלך והכפר.
בכל אחת מהרמות קיימים כמה סיווגים, לפי אופי השטח שאליו הם מתייחסים, כפי שניתן לראות בטבלה שלהלן.
לחלוקה זו משמעות רבה מבחינת מנהל, מכיוון שלמנהל בכל אחת מהרמות סמכויות רבות והשפעה רבה מהמוכר בארץ.
לטיב המנהל המקומי השפעה מכרעת על נושאים כמו הפיתוח הכלכלי שלו ומדיניות תכנון המשפחה שלו.
לחלוקה המנהלית יש תפקיד חשוב גם בתרבות הסינית, מכיוון שהסינים מזוהים במידה רבה עם מחוז המוצא שלהם, ולכל מחוז יש את המאפיינים הסטראוטיפיים שלו.
החלוקה הנוכחית מבוססת במידה רבה על החלוקה שנקבעה בימי שושלת מינג, כשההבדלים המהותיים ביותר הם בחלוקה מחדש של צפון-מזרח סין, וכן ייסוד אזורים אוטונומיים אתניים על פי המודל הסובייטי.
הטבלה שלהלן מציגה את חמש הרמות של החלוקה המנהלית של סין, ואת הסיווגים הקיימים בכל רמה.
לכל סיווג מציגה הטבלה את השם הסיני של הסוג, את התרגום המקובל שלו לאנגלית ולעברית, וכן את מספר החלוקות מכל סיווג.
ברפובליקה העממית של סין ישנם 34 אזורים הכלולים תחת ההגדרה מחוז, (כולל טאיוואן שעצמאותה אינה מוכרת על ידי סין העממית).
מתוכם 23 מחוזות, חמישה מחוזות אוטונומיים, ארבעה מחוזות עירוניים ושני אזורים מנהליים מיוחדים.
למרות היותם נתונים למרות הממשלה המרכזית, אזורים בדרגת מחוז נהנים מחופש פעולה גדול יותר מאזורים אחרים בסין, דבר שמתבטא בעיקר בחופש כלכלי.
מחוז ברפובליקה העממית של סין לכל מחוז יש מזכירות משלו האחראית על ניהולו.
מעמד החלטות המזכירות הוא מעל מעמד החלטות המושל.
תחת הגדרה זו כלולים 23 אזורים, למרות שבפועל שולטת ממשלת סין רק על 22 אזורים, בעקבות מעמדה הבינלאומי של טאיוואן.
מחוז אוטונומי למעשה אין הרבה הבדל בין מחוז רגיל לבין מחוז אוטונומי, מלבד העובדה כי במחוז אוטונומי ניתנת האפשרות לתושבים לבחור את המושל מתוך בני אותו מיעוט.
גם כאן למזכירות הכוח האמיתי.
ברפובליקה העממית של סין חמישה מחוזות אוטונומיים.
גואנגשי לבני ג'ואנג, מונגוליה הפנימית למונגולים, נינגשיה לבני חווי, שינג'יאנג לאויגורים וטיבט לטיבטים.
מחוז עירוני אלו הן ערים גדולות שקיבלו מעמד של מחוז.
שטחו של המחוז העירוני כולל גם שטחים כפריים רבים, שעל פי רוב עולים בשטחם על האזורים האורבניים של המחוז.
גם כאן הסמכות העליונה היא המזכירות, אלא שבראשות העיר עומד ראש עיר ולא מושל.
אזור מנהלי מיוחד זהו התואר הגבוה ביותר לאזור בסין, והוא שמור להונג קונג ולמקאו.
לאזור כזה מנהל משלו עם מערכת חוקים משלו, ממשל זה אינו עצמאי לחלוטין וממשלת סין נוטה להתערב לפעמים בהחלטות המנהל.
בראש המנהל עומד המנכ"ל (chief executive) אותו בוחרת ממשלת סין, מתוך הממשלה שנבחרת על ידי התושבים.
רמת נציבות היא הרמה השנייה במעמדה לרמת מחוז ברפובליקה העממית של סין.
תחת רמה זו נכללים 333 אזורים.
מתוכם 283 ערים ברמת נציבות, 17 נציבויות, 30 נציבויות אוטונומיות ושלוש ליגות, מונח הקיים במונגוליה הפנימית בלבד.
נציבות עירונית - ערים ברמת נציבות אלו הן ערים גדולות החולשות על שטח נרחב המשתרע סביבם, הן אינן גדולות מספיק כדי להחשב כמחוזות עירוניים, אך חשובות דיין כדי לא להקרא סתם "עיר".
נציבויות אין למעשה הבדל בין נציבות לערים ברמת נציבות, ונציבויות רבות הפכו במהלך שנות השמונים לערים ברמת נציבות.
כיום נציבויות קיימות ברובן רק בטיבט ושינג'יאנג.
נציביות אוטונומיות אלו ערים ברמת נציבות עם ריבוי של מיעוט אחד או יותר
ליגה כמוה כנציבות, השימוש בשם זה פוחת והולך בהדרגה, ואינו אלא שריד לאופן החלוקה שהיה שגור במונגוליה.
השלטון המקומי בצרפת פועל במספר רמות.
החלוקה הרחבה ביותר של המדינה היא לחבלים והקטנה ביותר היא לקומונות.
החלוקה כוללת גם את צרפת המטרופולינית (השטח שממוקם על אדמת אירופה והאיים הסמוכים לה) ואת המושבות מעבר לים.
כל האזרחים ב: הטריטוריות הצרפתיות, מבלי קשר להגדרתן, מורשים להצביע בבחירות.
צרפת המטרופולינית מחולקת ל-13 חבלים (régions) (קורסיקה לא מוגדרת כחבל רשמי אלא כ"קולקטיב טריטוריאלי" (ר' בהמשך), אולם בדיבור היומיומי עדיין מתייחסים אליה כחבל).
החבלים מחולקים ל-96 מחוזות (départements).
המחוזות מחולקים ל-329 נפות (arrondissements).
הקנטונים מחולקים ל-36,569 קומונות (חלק מהקומונות הגדולות יותר נמצאות במספר קנטונים).
שלוש קומונות (פריז, מרסיי וליון) מחולקות שוב ל-45 רבעים מוניציפליים בשל גודלן.
ישנן 2,573 "קומונות משותפות" המקבצות בתוכן 33,327 מהקומונות בצרפת.
גוואדלופ, גיאנה הצרפתית, מרטיניק, ראוניון ומיוט נחשבים לחבלים מעבר לים ויש להם סטטוס זהה לזה של החבלים בצרפת המטרופוליטנית.
כמו שהוואי במעמד זהה לשאר מדינות ארצות הברית.
חבלים אלו מסווגים כמחוזות מעבר לים עם סטטוס כשל המחוזות בצרפת היבשתית.
גוואדלופ, גיאנה הצרפתית, מרטיניק וראוניון הוגדרו כחבלים מעבר לים ב-1946 ואליהם הצטרפה מיוט ב-2011.
ארבעת החבלים/מחוזות מעבר לים מחולקים ל-12 רבעים.
ישנן 15 "קומונות משותפות" המקבצות בתוכן 87 מהקומונות בחבלים מעבר לים.
פולינזיה הצרפתית, סן ברתלמי, ואליס ופוטונה, סן-פייר ומיקלון סן מרטן, קרויים קולקטיבים מעבר לים ולהם ספר חוקים משלהם.
פולינזיה הצרפתית מחולקת לחמישה אזורים של שלטון מקומי, ואלו מחולקים ל-48 קומונות.
סן ברתלמי הוא קולקטיב שנוצר ב-22 בפברואר 2007. לפני כן נחשב לקומונה בחבל גוואדלופ.
האי הוא אחת משלוש טריטוריות צרפתיות מיושבות ללא מבנה רבעים, קנטונים וקומונות.
סן מרטן הוא קולקטיב שהוקם ב-2007. לפני כן נחשב לקומונה בגוואדלופ.
האי הוא אחת משלוש הטריטוריות ללא מבנה רבעים, קנטונים וקומונות.
סן-פייר ומיקלון בעלי אותו הסטטוס של קורסיקה (קולקטיב טריטוריאלי) ומחולקים לשתי קומונות.
ואליס ופוטונה מחולקים לשלושה מחוזות התואמים את הממלכות המסורתיות באיים.
על כל מחוז שולט מלך.
שלושת המלכים באיים הם המלכים היחידים המוכרים ברפובליקה הצרפתית.
האיים הם אחת משלוש הטריטוריות ללא מבנה רבעים, קנטונים וקומונות.
קלדוניה החדשה נחשבת ל"קולקטיב מיוחד" (collectivité sui generis) עם סטטוס ייחודי ברפובליקה הצרפתית, בין קולקטיב טריטוריאלי למדינה ריבונית.
ארץ אדלי ועוד מספר איים הנמצאים באנטארקטיקה ובאוקיינוס ההודי נקראים ביחד הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת ונחשבים ל"טריטוריה מעבר לים".
אין בהם שום אוכלוסייה קבועה או קומונות.
האי קליפרטון הוא אטול ממערב למקסיקו ללא אוכלוסייה ומנוהל ישירות על ידי הממשל בצרפת.
אזורים אדמיניסטרטיביים צרפתיים בעלי חופש שלטון מוגבל וממשל נבחר נקראים קולקטיבים טריטוריאליים.
בכינוי הזה נקראים חבלים, מחוזות, קומונות, קולקטיבים מעבר לים וכן קורסיקה.
כל הקולקטיבים מיוצגים בסנאט הצרפתי.
04 האלפים של פרובאנס עילית (Alpes-de-Haute-Provence)
מחוזות צרפת מעבר לים (régions d'outre-mer)
טורקיה היא מדינה אחודה המחולקת בבסיסה לשבעה מחוזות ול-81 נפות.
מתחת לנפות נמצאות תת-נפות ושכבת השלטון המקומי.
טורקיה מחולקת מאז 1941 לשבעה מחוזות (יחיד bölge, רבים bölgeler).
למחוזות אין משמעות אדמיניסטרטיבית, והם משמשים לצרכים סטטיסטיים בלבד.
מחוז מרמרה (מרמרה) (Marmara Bölgesi).
מחוז הים האגאי (Ege Bölgesi).
על פי החלוקה המנהלית (נכון ל-2022) מחולקת טורקיה ל-81 נפות (בטורקית: יחיד il, רבים iller).
הנפות נושאות בדרך כלל את שמה של בירתן (İl Merkezi - "מרכז הנפה").
8 ערים בטורקיה הוכרזו כאזור מטרופוליטני (יחיד Büyükşehir - "עיר גדולה", רבים Büyükşehirler) שבראש כל אחת מהן עירייה מטרופוליטנית (Büyükşehir belediyesi), והן מחולקות לרבעים שמנוהלים על ידי עיריות מקומיות (בדומה לרובעי פריז).
הערים המטרופוליטניות הן איסטנבול, אנקרה, איזמיר, אדנה, בורסה, גזיאנטפ, קייסרי וקוניה.
7 ערים נוספות נחשבות גם הן ל"עיר גדולה": איזמיט (קוג'לי), סמסון, אסקישהיר, אנטליה, ארזורום, מרסין (איצ'ל) ודיארבקיר.
הנפות מחולקות בתורן ל-973 תת-נפות (יחיד ilçe, רבים ilçeler).
אחת מתת-הנפות בכל נפה היא "תת-נפה המרכזית" (merkez ilçe) ובה שוכנת גם בירת הנפה.
בכל תת-הנפות יש יישוב מרכזי הנקרא "מרכז תת-הנפה" (ilçe merkezi) ובו שוכנים משרדיה של הנהלת תת-הנפה (kaymakamlık) שבראשם עומד מעין נציב (kaymakam).
בתת-נפה המרכזית אין ניצב והיא מנוהלת על ידי המשנה למושל הנפה.
תת-הנפות מחולקות לרשויות מקומיות לפי הצורך, ולרבעים (יחיד mahalle, רבים mahalleler) ולכפרים (יחיד köy, רבים köyler) שבראשן עומד מוהטר (muhtar).
החלוקה המנהלית של אנגליה היא בחלקה למטרות אדמיניסטרטיביות ובחלקה למטרות טקסיות.
אנגליה כולה מחולקת ל-9 אזורים ול-48 מחוזות טקסיים.
אזורי אנגליה מחולקים ל-34 מחוזות, ל-55 רשויות יוניטריות בנוסף ללונדון ולאיי סילי שלהם מעמד מיוחד.
אזור משרדי ממשלתי הוא הדרגה הגבוהה ביותר של הממשל המקומי באנגליה.
באפריל 1994, ממשלתו של ג'ון מייג'ור הקימה עשרה "אזורי משרד ממשלתיים" באנגליה, במטרה לתאם בין שירותי הממשל הניתנים לציבור בכל אזור ואזור בצורה יותר יעילה.
בשנת 1998 הוקמו אסיפות אזוריות לאזורי אנגליה, פרט ללונדון רבתי, אשר גם מחולקת לרבעים בשונה מהחלוקה המחוזית ביתר אזורי אנגליה.
כיום קיימים 9 אזורים לאחר שאזור מרזיסייד אוחד ב-1998 לתוך אזור צפון מערב אנגליה.
למטרות שאינן אדמיניסטרטיביות אנגליה מחולקת ל-48 מחוזות טקסיים .
בראש כל מחוז ממונה לורד משנה, אשר נחשב למשנה למלך אך לא כמושל כללי.
למטרות חלוקה של שלטון מקומי אנגליה מחולקת לאזורים עם שני שלבי ממשל – מחוזות (counties) ונפות (districts) או לרשות יוניטרית עם שלטון מקומי אחד.
ישנם 34 מחוזות משני סוגים – 6 מטרופוליניים ו-28 מחוזות לא מטרופוליניים, ו-55 רשויות יוניטריות.
מעמד מיוחד יש ללונדון ולאיי סילי.
בשנת 1974 הוקמו באנגליה 6 מחוזות מטרופוליניים אשר הוקמו לפי דוגמת אזור לונדון רבתי (אשר לא נחשב מחוז מטרופולין).
בשנת 1986 בעקבות ויכוחים על גובה המסים בין המועצות המחוזיות של מחוזות אלה, אשר היו בעיקר בשליטת מפלגת הלייבור, לבין הממשל השמרני בראשות מרגרט תאצ'ר, הוחלט על ביטול מחוזות אלה.
כיום לעיתים מתייחסים למחוזות אלה כ"מחוזות מטרופוליניים לשעבר" אך למרות שהמועצות בוטלו מחוזות אלה עדיין קיימים אך משמשים כמחוזות טקסיים.
מחוז עיר/רובעמנצ'סטר רבתי מנצ'סטר, סלפורד, בולטון, ברי, אולדהאם, רוצ'דייל, סטוקפורט, טיימסייד, טראפורד, ויגאןמרזיסייד ליברפול, נווסלי, ספטון, סנט הלנס, וויראלדרום יורקשייר שפילד, בארנסלי, דונקסטר, רותרהאםטיין אנד ויר ניוקאסל, סנדרלנד, גייטסהד, דרום טיינסייד, צפון טיינסיידוסט מידלנדס ברמינגהאם, קובנטרי, וולברהמפטון, דאדלי, סנדוול, סוליהול, וולסולמערב יורקשייר לידס, ברדפורד, וייקפילד, קאלדרדייל, קירקליס
מחוז לא מטרופוליני, המכונה גם מחוז שייר הוא ישות מחוזית שאינה מטרופולין.
השימוש במונח "מחוז שייר" אינו רשמי והוא בא מהשמות ההיסטוריים של מחוזות אלה עם הסיומת שייר (לדוגמה: יורקשייר), חלק מהמחוזות שינו את שמם והשמיטו את הסיומת "שייר".
המילה "שייר" באה מאנגלית עתיקה ומשמעותה מחוז.
כיום באנגליה 28 מחוזות שייר.
רשות יוניטרית (Unitary Authority) הן בעצם ערים מספיק גדולות אשר יכולות להתקיים באופן עצמאי מחוץ למחוז, שהמועצות שלהן הן היחידות באזוריהן.
למעשה רשויות אלה לא לגמרי עצמאיות, ומבצעות את סמכויותיהן בשיתוף עם רשויות שונות.
בנוסף בחלק מרשויות אלה קימות קהילות שלהן מועצות משלהן.
המחוזות שהוזכרו קודם מחולקים לתת מחוזות:
נפה (District) – המחוזות הלא מטרופוליניים מחולקים לנפות שלהם מועצת מחוז.
רובע (Borough) – המחוזות המטרופוליניים מחולקים לערים/רבעים.
רובעי לונדון (London boroughs) – לונדון מחולקת ל-32 רבעים ולסיטי של לונדון יש מעמד מיוחד.
חלוקה בניצב היא שיטה הרלדית לשילובם של שני שלטי אצולה זה לצד זה על מגן אחד.
החלוקה מתבצעת לאורך המגן, מראשו ועד לתחתיתו, כך ששני שלטי האצולה מסודרים בכל צד של החלוקה.
חלוקה בניצב מסמלת בהרלדיקה איחוד.
בדרך כלל זהו האיחוד בין בעל לאשתו: שלטו של הגבר משובץ בצד הדקסטרי (בצדו הימני של השלט, אך נראה לעין הצופה כצדו השמאלי), ושלט האישה מונח בצד הסיניסטרי (או הצד הימני).
עם זאת, קיימים גם איחודים אחרים, כגון האיחוד שבין בישוף לדיוקסיה שלו.
חלוקה מנהלית היא חלוקה של יחידה פוליטית לתת-יחידות.
כל יחידה מנהלית זוכה למידה מסוימת של אוטונומיה, ומנהלת את ענייניה הפנימיים באמצעות השלטון המקומי.
חלוקת המדינה ליחידות קטנות נועדה להקל ולייעל את ניהול העניינים המקומיים, ונעשית באופן מדורג.
לדוגמה, ניתן לחלק מדינה לפרובינציות, המחולקות למחוזות, אשר עשויים בתורם להתחלק לרשויות מקומיות.
חלוקה מנהלית למחוזות ידועה עוד מימי מצרים העתיקה, שבה הממלכה חולקה ל-42 מחוזות, שנקראו "נומים".
בראש כל נום עמד נומארך, שהיה מעין מלך זוטא של כל האזור.
על פי המקרא, שלמה המלך חילק את ממלכתו ל-12 נציבויות אזוריות (אולם ללא שבט יהודה).
באימפריות של מסופוטמיה הייתה נהוגה חלוקה מנהלית למחוזות, בעיקר אצל הפרסים, שם נקראו המחוזות "סאטרפיה", וראשי המחוז כונו "סאטרפים".
ברומא, המחוזות נקראו "פרובינקיות" ובראש כל פרובינציה עמד פרוקוראטור (נציב), אשר חייב היה לשמש בעבר קונסול או פרטור ואשר מונה על ידי הסנאט לתקופה של בין שנה אחת לשלוש שנים.
הנציב ייצג את הרשות המבצעת – הוא היה אחראי על שמירת הסדר הציבורי, על מפעלים למען הציבור ועל גביית מיסים – ואת הרשות השופטת – הנציב שימש ערכאה עליונה לערעורים.
כמו כן היה תחת פיקודו של כל נציב חיל מצב שבו הנציב היה משתמש במקרה של התקוממויות מקומיות.
אוגוסטוס קיסר ערך רפורמה במבנה המנהלי של האימפריה הרומית.
חלק מהנציבים המשיכו להיות ממונים על ידי הסנאט, אך יתר הפרובינקיות הפכו לנשלטות באופן ישיר על ידי הקיסר, אשר למעשה ניהל אותן דרך נציבים שהיו מינויו האישיים.
בהתחלה נציבי הקיסר מונו לתקופה של שלוש שנים, אולם כבר מתחילת שלטונו של טיבריוס תקופת כהונתם לא הייתה מוגבלת והייתה תלויה רק בגחמותיו של הקיסר.
רפורמה מקיפה נוספת נערכה מאוחר יותר על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס.
עיקרה היה חלוקת הפרובינקיות הקיימות לקטנות יותר, כדי להקטין את כוחם של הנציבים.
לאחר נפילת האימפריה המערבית, באימפריה המזרחית נשארה השיטה בעינה.
בימי הביניים תחת השיטה הפידאולית, מרבית המדינות נבנו כהיררכיה בה וסאלים שלטו ביחידות משנה הכפופות באופן רופף לממשל המרכזי.
רק לאחר שהמדינות האירופיות הפכו תהליך של ריכוז סמכויות מהאצולה למלך נוצר צורך ביצירת מערכת מנהלית.
כיום חלוקה מנהלית של ארץ ליחידות קטנות יותר היא עניין שבשגרה.
ההגיון מאחורי השיטה הוא פשוט: קל יותר לנהל דבר קטן מדבר גדול, לכן מחלקים את המדינה למחוזות ובראש כל אחד שמים מושל, אשר אחראי באופן ממוקד על המחוז שלו, והממשלה המרכזית לרוב מסתפקת בפיקוח בלבד.
במדינות פדרטיביות, קיימת ליחידות החלוקה המנהלית אוטונומיה עד עצמאות מוגבלת, והיחידות המנהליות מחזיקות בבתי מחוקקים ומממשלות משלהם.
כך הדבר בארצות הברית, גרמניה, רוסיה והודו.
בישראל ישנם שישה מחוזות אשר מחולקים לשש עשרה נפות, המחולקות לחמישים ושניים אזורים טבעיים.
ישנם סוגים רבים של יחידות מנהליות, וחלקם מובאים לפניכם ברשימה הבאה, שמסודרת לפי הא'-ב':
מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת אזרבייג'ן ל-59 מחוזות (rayonlar, ראיונים), 11 ערים, ורפובליקה אוטונומית, הכוללת שבעה מחוזות ועיר.
מחוז אגדרה הוקם בדצמבר 2023.
בהתאם לרפורמה שאושרה בשנת 2021 מבחינה מנהלית לטביה מחולקת ל-36 מחוזות (novads) ו-7 ערים בעלות מעמד מיוחד שלא כלולות באף מחוז.
בקבלת עצמאותה בשנת 1991 החלוקה המנהלית כללה 26 מחוזות ו-7 ערים בעלות מעמד מיוחד כפי שהיה נהוג בלטביה הסובייטית.
בשנת 2009 אושרה רפורמה שלפיה בשנת 2010 הוקמו 110 מחוזות ו-9 ערים קיבלו מעמד מיוחד.
חלוקה זו לא הצדיקה את עצמה, ובחלק מהמחוזות התגוררו פחות מ-2000 תושבים.
בשנת 2021 הוחלט על ביצוע רפורמה חדשה והקטנה משמעותית של מספר מחוזות.
כמו כן חלק מערים בעלי מעמד מיוחד נכללו במחוזות שבסביבתם.
החלוקה הנוכחית בתוקף מספטמבר 2021, כאשר בהחלטת בית משפט לחוקה בוצעו שינויים קטנים.
עד לשנת 2003 פורטוגל הייתה מחולקת למחוזות (distritos, דישטריטוש), מועצות עירוניות (municípios, מוּנִיסִיפִיוש) ומועצות מקומיות (Freguesias, פרֶגֶזִיאָש).
למחוזות לא היה מעמד פוליטי כלשהו אך בראש כל מחוז עמד מושל ולידו משרד המושל.
בשנת 1998 הוחלט לחלק את המדינה למרחבים (regiões, רז'יאוֹינש.
בצורת יחיד - região, רז'יאו) ולתת להם מעמד פוליטי.
החלטה זו לא מומשה במלואה אבל המונח "מחוז" כיחידה מנהלית הלך ונעלם.
בשנת 2009 כל הפונקציות של משרד המושל עברו לגופים ממשלתיים אחרים.
במקביל החל הליך הדרגתי של הקמת "אזורים מטרופולינים" ו-"מועצות בין-קהילתיות".
הליך זה הסתיים בשנת 2013 כאשר הסתיים הליך הקמת 21 מועצות בין-קהילתיות.
בנוסף לכך המשיכו להתקיים 2 אזורים מטרופולינים ו-2 אזורים אוטונומיים שהם מחוץ לפורטוגל היבשתית.
חלוקה מנהלית החל משנת 2013
מיקום שם שם בשפת המקור אוכלוסייה (2021) שטחמספר מועצות ליסבון Área Metropolitana de Lisboa 2,871,1333,01518 פורטו Área Metropolitana do Porto 1,722,3742,040 17
שם בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה (2021) שטח האיים האזורייםפונטה דלגדה Região Autónoma dos Açores 236,4402,322מדיירהפונשל Região Autónoma da Madeira 250,769801
החלוקה למחוזות בוטלה כאשר בשנת 2011 לא בוצע מינוי של מושלי המחוזות.
לצרכים סטטיסטיים בלבד קיימת חלוקה למרחבים
מס' שם בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה (2021) שטח מרחב צפוןפורטו Região Norte 3,588,70121,284 מרחב מרכזקוימברה Região Centro 2,227,91228,200 מרחב ליסבוןליסבון Região Lisboa 2,871,1333,001 מרחב אלנטז'ואבורה Região Alentejo 704,93431,603 מרחב אלגרבהפארו Região Algarve 467,4954,960 - האיים האזורייםפונטה דלגדה Região Autónoma dos Açores 236,6572,322 -מדיירהפונשל Região Autónoma da Madeira 267,785801
ממלכת שוודיה, בדומה למדינות אחרות ביבשת אירופה, מחולקת לארבע יחידות שלטוניות (לאחר השלטון המרכזי): ארץ, חבל, מחוז ונפה.
אך בעוד שלמחוזות ישנם מושלים נבחרים שממלאים תפקיד רשמי, כיום נהוג להתייחס לארצות ולחבלים בעיקר בענפי הספורט והתיירות, ולעיתים גם בנושאים הנוגעים להיסטוריה ולתרבות (כגון דיאלקטים שונים, תחושת שיוך שונה וכו').
לעיתים ישנם הבדלים בלתי ניכרים לעין בחלוקה שבין החבל למחוז, לעיתים הם אף חופפים לגמרי, ולעיתים חבל חולש על מספר מחוזות, או מחוז כפוף למספר חבלים.
זאת מאחר שהחלוקה ביניהם בוצעה במשך כ-1,000 שנים, ונבעה בין היתר מריבים פוליטיים בין שליטים שונים לאורך ההיסטוריה ולאו דווקא מחלוקה שבטית או תרבותית.
ממלכת שוודיה מחולקת מבחינה גאוגרפית לארבע "ארצות" היסטוריות (מצפון לדרום):
ארץשם בשפת המקורסמלדגלמפההערותנורלנדNorrlandארץ הצפון(כולל את לפלנד השוודית)סְבֵיאָלנדSvealandארץ סְבֵיאָה[בשוודית, "סְבֵרִיאָה" (Sverige) היא שוודיה]כלומר, שוודיה ההיסטורית (והמרכזית)יֶטאלנדGötalandארץ יטהארץ הגותיםדרום שוודיה (מלבד ארץ סקונהלנד)סקונהלנדSkåneארץ סקונהלנד דרום שוודיהבשטחים שנכבשו מדנמרק בשלהי המלחמה הצפונית הקטנה (1655-1660)
בעבר היו עוד שתי "ארצות" שוודיות, שכיום לא נמצאות בשטחה הריבוני של שוודיה, ולכן הן לא נכנסו לטבלה:
"אֶסְטֵרלנד" (בשוודית: Österland, מילולית: הארץ המזרחית) - כיום בשטחה של פינלנד.
"שוודיה החדשה" (בשוודית: Nya Sverige) - שטח בצפון אמריקה שהיה בשליטת האימפריה השוודית בין השנים 1638–1655 (נכבשה על ידי הולנד).
25 חבלי-ארץ היסטוריים (בשוודית: Landskap) מרכיבים את ממלכת שוודיה ולהם שורשים עוד בתקופה הוויקינגית.
החבלים מהווים פרובינציות בעלות סממנים גאוגרפיים, תרבותיים והיסטוריים המבדילים ביניהן, ובימי הביניים הם ניצבו כישויות פוליטיות-משפטיות, טרם חולקה שוודיה למחוזות מנהליים.
חבלי הארץ, שכיום ערכם מסורתי וסנטימנטלי כמו גם תיירותי, והם מתקבצים בארבעת ה"ארצות" (מסודרים לפי הא'-ב' השוודי):
חבלארץשם בשפת המקורפירוש השםסמלדגל(לא רשמי)שטח (בקמ"ר)מספר התושבים(נכון ל-31 בדצמבר 2014)צפיפות (לקמ"ר)בלקיניהסקונהלנדBlekinge2,941154,15752.4בוהוסלןיטאלנדBohuslänארץ בית המגורים4,473296,34266.2דלארנהסביאלנדDalarnaהעמקים29,086278,8929.6דלסלנדיטאלנדDalsland3,70849,55913.4גוטלנדיטאלנדGotlandארץ הגוטים3,14057,25518.2יסטריקלנדנורלנדGästrikland4,181152,23536.4הלנדסקונהלנדHalland4,786317,88566.4הלסינלנדנורלנדHälsingland14,264129,6299.1הריידלןנורלנדHärjedalen11,9549,7220.8ימטלנדנורלנדJämtlandארץ הנצח34,009113,4543.3לפלנד השוודיתנורלנדLapplandארץ הלאפים109,70292,2270.8מדלפדנורלנדMedelpad7,058124,70617.7נורבוטןנורלנדNorrbottenהצפון התחתון26,671194,0387.3נרקהסביאלנדNärke4,126203,27849.3סקונהסקונהלנדSkåne11,0271,286,584116.7סמולנדיטאלנדSmålandארץ קטנה29,330735,37025.1סדרמנלנדסביאלנדSödermanlandארץ אנשי הדרום8,3881,286,104153.3אופלנדסביאלנדUpplandהארץ העליונה12,6761,547,983122.1ורמלנדסביאלנדVärmlandהארץ החמה18,204313,37217.2וסטרבוטןנורלנדVästerbottenהמערב התחתון15,093216,25314.3וסטרייטלנדיטאלנדVästergötlandארץ מערב ייטאלנד16,6761,293,50077.6וסטמנלנדסביאלנדVästmanlandארץ אנשי המערב8,363299,17833.8אוניירמנלנדנורלנדÅngermanland19,800130,9916.6אֶלנדיטאלנדÖlandארץ האי1,34225,17918.8אסטריֶטלנדיטאלנדÖstergötlandארץ מזרח ייטאלנד9,979439,46244
החבל הצפוף ביותר, עם 153.3 תושבים לקמ"ר, הוא סֶדֶרְמַנְלָנד שבסביאלנד, ואילו הכי פחות צפוף, עם פחות מאדם אחד לקמ"ר, מתחלקים הַרְיֶדאלֶן ולפלנד השוודית שבנורלנד.
מפת המיקום של כל חבל מופיעה בתבנית בתחילת הדף.
המחוזות (בשוודית: Län, לֵן) הם החלוקה הפוליטית הבכירה הנהוגה בשוודיה, והם מונים 21 יחידות מנהליות גדולות שלהן סמכויות נרחבות בתחומי החיים של תושביהן.
המחוזות מחולקים ל-290 נפות שלהן שלטון עצמי המקביל לעירייה.
בראש כל מחוז עומד מושל שנבחר בבחירות מחוזיות אחת לכמה שנים (משתנה ממחוז למחוז).
החלוקה למחוזות בשוודיה החלה בשנת 1634, אולם מחוזות שונים קיבלו את מעמדם בזמנים מאוחרים יותר (מסודרים לפי האות הסידורית במפה):
מחוז אופלנד - Uppland - הוקם בשנת 1634. איחד בין מחוזות סטוקהולם ואופסלה.
מחוז נישפין - Nyköping - הוקם בשנת 1634. שינה את שמו למחוז סדרמנלנד בשנת 1683, וכך הוא מוכר כיום.
מחוז קריסטיאנסטד - Kristianstad - הוקם בשנת 1719. ב-1 בינואר 1997 אוחד עם מחוז מאלמהוס למחוז סקונה.
מחוז מאלמהוס - Malmöhus - הוקם בשנת 1719. ב-1 בינואר 1997 אוחד עם מחוז קריסטיאנסטד למחוז סקונה.
מחוז בוהוס - Bohus - הוקם בשנת 1658. בשנת 1680 הועבר למחוז גטבורג-ובוהוס, וכך גם מוכר בהיסטוריה של שוודיה.
מחוז גטבורג-ובוהוס - Göteborg och Bohus - הוקם בשנת 1680. ב-1 בינואר 1998 אוחד עם מחוזות אלבסבורג וסקרבורג למחוז וסטרה ייטאלנד.
מחוז אלבסבורג - Älvsborg - הוקם בשנת 1654. ב-1 בינואר 1998 אוחד עם מחוזות גטבורג-ובוהוס וסקרבורג למחוז וסטרה ייטאלנד.
מחוז סקרבורג - Skaraborg - הוקם בשנת 1634. ב-1 בינואר 1998 אוחד עם מחוזות גטבורג-ובוהוס ואלבסבורג למחוז וסטרה ייטאלנד.
מחוז נרקה - Närke - הוקם בשנת 1634. היה חלק ממחוזות ורמנלד וארברו.
פורק בהתאמה בין שני המחוזות בשנת 1779.
מחוז הרנוסנד - Härnösand - הוקם ב-6 בספטמבר 1645. צורף למחוז וסטמנלנד ב-13 במאי 1654.
מחוז הודיקסוול - Hudiksvall - הוקם ב-6 בספטמבר 1645. צורף למחוז וסטמנלנד ב-13 במאי 1654.
מחוז דלרנה נקרא קופרברג (Kopparberg) מהקמתו ב-1647 ועד ה-1 בינואר 1997.
מחוז סטוקהולם היה תחת מחוז אופלנד בין השנים 1654–1714.
מחוז קרונוברי הוקם בשנת 1687, כשנפרד ממחוז ינשופינג.
מחוז נורבוטן הוקם מאוחר יחסית (1810), כשנפרד ממחוז וסטרבוטן.
מחוז סקונה הוקם מאוחר מאוד (1997), כשאוחדו מחוזות קריסטיאנסטד ומאלמהוס
מחוז וסטרַה יֶיטלנד הוקם מאוחר מאוד (1998), שכאוחדו מחוזות אלבסבורג, גטבורג-ובוהוס וסקרבורג.
מחוז ורמנלד הוקם בשנת 1779, לאחר פירוק מחוז נרקה.
מחוז ארברו הוקם בשנת 1634. היה בשיתוף עם נרקה וורמלנד בין השנים 1634–1779.
מחוזות אסטריטלנד, וסטמנלנד וקלאמאר הם המחוזות היחידים שנותרו ללא שינוי מאז הקמתם בשנת 1634 ועד היום.
קומין (בשוודית: Kommun וברבים קומינֶר, מלטינית: Communis - "קהילה", "התאגדות") היא היחידה הגאוגרפית-השלטונית הקטנה ביותר הנהוגה בשוודיה.
ה'קומין' מהווה מעין נפה, כאשר מספר נפות מצויות תחת סמכות מנהלית של מחוז.
היקף סמכותה המקומית דומה לזה של עירייה (כפי שמוכרת בישראל), בהבדל הניכר שגבול השיפוט שלה אינו חופף בהכרח אזור עירוני ספציפי ואינו מקיף שטח בנוי רציף אחד, אלא לעיתים מספר יישובים.
המספרים מייצגים את המחוזות + קומין (לדוגמה: מחוז סטוקהולם 01 + קומין אופלנד וסבי 14 = 0114)
מבחינה מנהלית, החל מ-28 באוקטובר 2011 עומאן מחולקת ל-11 מחוזות (מֻחַאפַזַה, מדויק: מחאפט'ה, محافظة).המחוזות מחולקים לנפות (וִלַאיַה, ولاية).
מבחינה מנהלית פקיסטן מחולקת לארבע פרובינציות (בלוצ'יסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה, סינד ופנג'אב), שתי טריטוריות אוטונומיות (אזאד קשמיר וגילגיט-בלטיסטן) וטריטוריה פדרלית (של עיר הבירה אסלאמאבאד).
כמו כן, בתוך המחוזות קיימת חלוקה משנית לנפות, ובתוך הנפות חלוקה משנית לאזורים.
מקורה של חלוקת המחוזות של פקיסטן בחלוקה שהייתה בהודו הבריטית בשעה שפקיסטן קיבלה את עצמאותה ב-14 באוגוסט 1947. באותה שעה, פקיסטן הייתה מחולקת לשני חלקים נפרדים, שביניהם נמצאת הודו:
החלק המערבי (מערבית להודו) כלל את מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי, את מערב פנג'אב, את סינד, את בלוצ'יסטן של הנציב הראשי, 13 שלטונות מקומיים וחלקים מקשמיר.
החלק המזרחי (מזרחית להודו) כלל את מזרח בנגל ואת אזור סילהט, שהיו שייכות לפרובינציה הבריטית של אסאם.
בשנת 1948 הופרדה העיר קראצ'י ממחוז סינד כדי ליצור את מחוז הבירה הפדרלי הראשון של פקיסטן.
בשנת 1950 מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי קלט לתוכן את השלטונות המקומיים אמב ופורלה, ומחוז מערב פנג'אב שינה את שמו לפנג'אב.
בשנת 1952, ארבעת השלטונות המקומיים שבדרום-מערב יצרו ביחד את איחוד מדינות בלוצ'יסטן.
בשנת 1955, בעקבות מדיניות ה-"One Unit Policy" שנועדה לחסוך בהוצאות ולהפחית את האפליה בין המחוזות, אוחדו כל המחוזות שמערבית להודו ל"מערב פקיסטן" שבירתה העיר לאהור, ואילו שמה של מזרח בנגל שונה ל"מזרח פקיסטן", והעיר דאקה נקבעה להיות בירתה.
בשנת 1960, הבירה והאזור האוטונומי שסביבה הועבר מקראצ'י לרוואלפינדי, ובשנת 1961, האזור האוטונומי של עיר הבירה מוזג לתוך מערב פקיסטן.
בשנת 1966 הבירה עברה לאסלאמאבאד.
בשנת 1970, הנשיא הצבאי השני של פקיסטן, יאיה חאן, פירק את מערב פקיסטן ל-4 מחוזות: סינד, בלוצ'יסטן, מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי ופנג'אב.
באותה שנה, אזור סוכנות גילגיט ואזור בלטיסטן אוחדו ויצרו את "האזורים הצפוניים".
בשנת 2009 שונה שמם לגילגיט-בלטיסטן, שבאותה עת קיבלה רשמית מעמד של מחוז.
בשנת 1971, מזרח פקיסטן הופרדה מפקיסטן והפכה להיות מדינה עצמאית נפרדת: בנגלדש.
בשנת 1975 הופרדו חלקים מהנפות פשאוור ודרה איסמאיל חאן ויצרו את האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית, שמוזגו לתוך מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה בשנת 2018.
בשנת 1981, האזור שסובב את העיר אסלאמאבאד הופרד ממחוז פנג'אב, והפך לאזור הבירה האוטונומי של אסלאמבאד.
בשנת 2010 שונה שמו של מחוז הסְפָר הצפוני-מערבי לח'ייבר פח'טונח'ווה.
+ דגל סמל שם בירה שם בשפת המקור אוכלוסייה שטחמעמד מפה אזאד קשמיר מוזפראבאד آزاد کشمیر 4,045,366 (2017) 13,297טריטוריה אוטונומית אסלאמאבאד وفاقی دارالحکومت 2,363,863 906טריטוריה פדרלית בלוצ'יסטן כוויתה بلوچستان 14,894,402 347,190 פרובינציה גילגיט-בלטיסטן גילגיט گلگت-بلتستان 2,441,523 (2017) 72,496טריטוריה אוטונומית ח'ייבר פח'טונח'ווה (בעבר: אזור הספר הצפון מערבי) פשאוור خیبر پښتونخوا (פשטו)
خیبر پختونخوا (אורדו) 40,856,097 74,521פרובינציה סינד קראצ'י سندھ (אורדו)
חלוקה נטולת קנאה היא אפיון לחלוקה בה הסחורה ניתנת לחלוקה, כלומר אינה מאבדת את ערכה אם מחלקים אותה, וכן לחלוקה בה לשחקנים שונים יכולים להיות העדפות שונות לחלקים מהסחורה.
חלוקה הוגנת היא נטולת-קנאה אם כל אחד מהשחקנים מאמין שאף אחד מהשחקנים האחרים לא קיבל חלק טוב יותר משלו.
כלומר, שהוא ירצה את החלק שלו יותר מכל חלק של שחקן אחר.
אפיון זה חזק יותר מחלוקה יחסית.
חלוקה נטולת-קנאה מתאימה למשימת חלוקת מטלות, במצב זה החלוקה היא נטולת-קנאה אם כל אחד מהשחקנים מאמין שקיבל מטלה קטנה משל אחרים ואינו מוכן להתחלף במטלה שלו עם אף אחד אחר.
הפתרון לחלוקה נטולת-קנאה עבור שני שחקנים הוא שיטת 'חלק ובחר'.
שני שחקנים מעוניינים לחלק ביניהם עוגה.
נסמן את השחקנים ב-P1 ו- P2. השיטה קצרה, פשוטה ופועלת באופן הבא:
P1 מחלק את העוגה איך שהוא רוצה ו-P2 בוחר ראשון את החלק שהוא רוצה.
ל-P1 יש אינטרס לחלק את העוגה באופן שווה, שכן אחרת P2 ייבחר את הפרוסה הגדולה יותר ואז P1 ייצא מופסד.
מהות החלוקה יכולה להיות לא רק מי מקבל את הפרוסה הגדולה ביותר אלא מי מקבל את החלק עם הדובדבן, כמו כן ייתכן כי אחד השחקנים מעוניין בחלק השוקולד של העוגה והשני בחלק הווניל, שהרי ייתכנו העדפות שונות לחלקים שונים בין השחקנים.
עבור שני שחקנים חלוקה נטולת-קנאה זהה לחלוקה יחסית.
פרוצדורה דיסקרטית היא פרוצדורה שמתירה שאלות דיסקרטיות בלבד לשחקנים.
סלפרידג'-קונווי פרסמו פרוצדורה דיסקרטית המהווה פתרון לחלוקה נטולת-קנאה עבור שלושה שחקנים.
שלושה שחקנים מתחלקים בפרוסה האחרונה של עוגה.
נסמן את שלושת השחקנים ב-P2, P1 ו-P3.
P1 מחלק את העוגה לשלושה חלקים הנראים לו שווים.
נסמן ב-A את החלק הגדול ביותר על פי P2.
P2 מקטין את A כדי להשוות אותו לחלק הגדול יותר שקטן ממנו.
כעת A הוא שני חלקים: A החדש, הקטן יותר שנסמנו A1 והפיסה ש-P2 חתך מ-A, נסמנה A2.
אם P2 חושב ששני החלקים הגדולים יותר זהים בגודלם אזי כל אחד מהשחקנים יבחרו חלק בסדר הבא: P2, P3 ולבסוף P1.
P3 יבחר חלק מבין A1 ושני החלקים האחרים.
P2 יבחר חלק, אך אם P3 לא בחר את A1, אז P2 יהיה חייב לבחור אותו.
P1 יבחר את החלק האחרון, כעת נותר רק A2.
עד כה, כל העוגה חולקה בחלוקה נטולת-קנאה למעט החלק היחיד שנותר והוא A2.
A1 נבחר על ידי P2 או P3, נסמן ב-PA את השחקן מביניהם שבחר את A1, ונסמן ב-PB את השחקן השני.
PB יחתוך את A2 לשלושה חלקים זהים בגודלם.
PA יבחר חלק מ-A2, אחריו P1 יבחר חלק מ-A2.
PB יבחר את החלק האחרון שנותר מ-A2.
נסמן ב-B את החלק שקיבל PB ונסמן ב-C את החלק שקיבל P1.
נעבור על כמה קיבל כל אחד מהשחקנים וככה נראה שהחלוקה אכן חלוקה נטולת-קנאה.
PA קיבל את A1 ואת החתיכה הגדולה ביותר של A2. על פי ההערכות של PA מתקיים A1 ≥ B וגם A1 ≥ C.
לכן, PA קיבל יותר מכל אחד אחר.
PB קיבל את B ובנוסף חתיכה מ-A2. על-פי ההערכות של B מתקיים B ≥ A1 וגם B ≥ C.
בנוסף, PB הוא זה שחילק את A2 ל-3 חלקים, לכן עבורו הם זהים בגודלם.
P1 קיבל את C ובנוסף חתיכה מ-A2. על-פי ההערכות של C ≥ A1 וגם C = B.
P1 חושב ש-PB לא קיבל יותר ממנו משום ש-P1 בחר את חלק מ-A2 לפני PB.
P1 חושב ש-PA לא קיבל יותר ממנו משום שעל-פי ההערכות של P1 מתקיים C = A וגם A = A1 + A2. לכן, C גדול מ-A1 ועוד החלק של A2 ש-PA קיבל.
בסופה של הפרוצדורה, כל אחד מהשחקנים מאמין שהחלק שלו טוב יותר משל כל אחד אחר ואינו מוכן להתחלף עם אחד מהשחקנים.
בשנת 1980 סטרומקיסט פרסם את פרוצדורת הסכין הזז שהייתה הפתרון הראשון לחלוקה נטולת-קנאה של שלושה שחקנים.
השופט מתחיל עם הסכין מעל הצד השמאלי של העוגה ומזיז אותה לאורך העוגה, משמאל לימין.
כל אחד משלושת השחקנים מחזיק סכין, במקביל לסכין של השופט ומימין לו, במקום שהוא חושב שהוא האמצע בין הסכין של השופט לקצה הימני.
כלומר, בזמן שהשופט מזיז את סכינו, שאר השחקנים יזיזו את סכיניהם במקביל.
בכל שלב, כל אחד מהשחקנים יכול לקרוא 'חתוך'.
השחקן שקורא 'חתוך' ראשון מקבל את החלק מהעוגה שנמצא לשמאלו של השופט.
לאחר ששחקן אחד יצא מהמשחק, נותרו השופט ושני שחקנים.
החלוקה הבאה נעשית על ידי הסכין האמצעית מבין שלושת הסכינים של השחקנים והשחקן בין השניים שנשארו שסכינו קרוב יותר לשופט מקבל את החלק האמצעי.
השחקן האחרון מקבל את החלק הימני ביותר.
השחקנים מבטיחים שהם מקבלים את החלק הטוב ביותר כי הם קובעים מתי תעשה הפריסה.
כאשר שחקן מזהה מצב של שוויון בין הפרוסה שמשמאל לשופט לבין החתיכה שהוא עתיד לקבל אם יחתכו כעת, עליו לקרוא לפריסה וכך יתקבלו שלושה חלקים ששניים שווים מבחינתו והשלישי קטן או שווה.
אחרת, הסכין תמשיך לזוז ואם מישהו אחר יקרא חתוך האחר יקבל את החתיכה שמשמאל לשופט, ואילו השחקן שהחליט לחכות ייתכן שהחתיכה שיקבל תהיה קטנה יותר לדעתו.
ברהמס, טיילור וזוויקר פרסמו פרוצדורה ב-1997 המבטיחה חלוקה נטולת-קנאה בין ארבעה שחקנים.
הפרוצדורה מסתמכת על פרוצדורה שפרסם אוסטין ב-1982, המבטיחה חלוקה נטולת-קנאה לשני שחקנים.
השופט מזיז את הסכין משמאל לימין לאורך העוגה, נסמן ב-P1 את השחקן שקורא 'עצור' כשהוא חושב שהשופט הגיע לאמצע העוגה.
אחרי שהשופט עצר, P1 יניח סכין נוסף בצד השמאלי הקיצוני של העוגה ויזיז את שני הסכינים משמאל לימין כך שהחלק שנמצא בין שני הסכינים הוא בגודל 1/2 על-פי P1.
על-פי P2 החלק שבין הסכינים גדל מפחות מ-1/2 ליותר מ-1/2, ברגע שהוא חושב שהחלק בגודל בדיוק 1/2 הוא קורא 'חתוך'.
זו היא הפרוצדורה מאת אוסטין.
P1 ו-P2 יבצעו את אותה פרוצדורה, בשנית, על כל אחד מחצאי העוגה ונקבל 4 חלקים שכל אחד מהשחקנים מאמין שהוא בגודל 1/4.
P3 יחתוך פיסה מהחלק שנראה לו הגדול ביותר, נסמנו A ואת הפיסה נסמן B, כדי ליצור שני חלקים זהים.
כל אחד מהשחקנים יבחר חלק, לא כולל B, בסדר הבא: P2, P3, P4 ו-P1. אם P4 לא לקח את A, אזי P3 חייב לבחור אותו.
P1 ו-P2 אינם מקנאים באף אחד, כי הם קיבלו חלקים מקוריים והנחנו כי החלקים המקוריים זהים.
נניח ש-P3 לקח את A (אחרת צריך להחליף להלן בין 3 ל-4), השחקנים P2 ו-P4 יחלקו את B לארבעה חלקים על-פי הפרוצדורה של אוסטין.
כל אחד מהשחקנים יבחר חלק בסדר הבא: P4, P1, P3 ו-P2.
P3 לא מקנא באף אחד משום שהוא בוחר ראשון.
P1 לא מקנא ב-P4 וב-P2 משום שהוא בוחר לפניהם, וגם לא ב-P3 משום שהוא קיבל חלק מקורי שהוא רבע לדעתו וP3 קיבל רק חלק מחלק מקורי.
לבסוף, P2 ו-P4 לא מקנאים באף אחד אחר כי הם חילקו את B לחלקים זהים לדעתם.
ב-1995 ברהמס וטיילור פרסמו פרוצדורה דיסקרטית עם מספר חלוקות לא חסום לחלוקה נטולת-קנאה.
ב-2016 פרסמו האריס עזיז וסיימון מקנזי פרוצדורה עם מספר חלוקות החסום ב-.
על המשאב להיות ניתן לחלוקה, כלומר שאינו מאבד את ערכו עם החלוקה.
חלוקה זו מוגדרת כחלוקה יציבה.
הבעיה קלה יותר כאשר לשחקנים יש העדפות שונות לכל אחד מחלקי המשאב.
לדוגמה, בבעיית חלוקת העוגה, אם שחקן A מעדיף את החלק עם קרם השוקולד בעוגה, ושחקן B מעדיף את החלק עם הקרם וונילה בעוגה.
בתנאים כאלו, n השחקנים יקבלו יותר מהחלק היחסי שלהם בעוגה, כלומר יותר מ-.
מצד שני, קיום עדיפויות שונות לשחקנים שונים גורר צורות רבות יותר של חלוקות הוגנות.
'הוגנות' משמעה שכל אחד מהשחקנים מקבל לפחות את החלק היחסי שלו בעוגה.
חלוקה הוגנת חלשה יותר מחלוקה נטולת-קנאה.
חלוקת משימות היא סוג של חלוקה הוגנת.
רוב החלוקות שנקראות חלוקות הוגנות, אינן באמת נחשבות לחלוקות הוגנות על-פי הגדרה זו, כיוון שהן מערבות בורר.
חלוקות אלו הן בדרך כלל תאוריות מתמטיות שמחקות בעיות מהחיים האמיתיים.
בתלמוד מוצגות הלכות סבוכות על חלוקת רכוש שבעליו הפסיד את רכושו בפשיטת רגל, רוב האנשים יחשיבו הלכות אלו כהוגנות.
אך החלטות אלו נקבעות על ידי גורם חיצוני ולא על ידי תובעי הרכוש, לכן חלוקה כזו אינה חלוקה הוגנת.
חלוקה הוגנת מבוססת על כך שהחלוקה תעשה על ידי השחקנים עצמם או על ידי מגשר, אך לא על ידי בורר.
חלוקה הוגנת היא תאוריה מתמטית המבוססת על בעיות מהחיים האמיתיים.
הבעיה היא חלוקת רכוש בצורה הוגנת בין 'שחקנים' שהם, במציאות, בעלי הזכאות לרכוש.
התאוריה של חלוקה הוגנת קובעת קריטריונים מפורשים לבעיות חלוקה הוגנת שונות והמטרה שלה היא להציג פרוצדורות (אלגוריתמים) המוצאות חלוקה הוגנת או קובעות שלא ניתן להשיג חלוקה כזו.
ההנחות על ערכי חלקי המשאב הן:
לשחקנים השונים יש העדפות שונות לחלקים מהרכוש.
ערך הרכוש עבור שחקן כלשהו שווה לסכום ערכי כל חלקי הרכוש.
רכוש יכול להיות מחולק לחלקים בעלי ערך שרירותי נמוך.
חלקים שלא ניתנים לחלוקה הופכים את החלוקה לסבוכה יותר.
דוגמה טובה יכולה להיות כאשר שני אנשים צריכים לחלוק שני כלי רכב שהאחד הוא אוטו והשני הוא אופנוע.
פירוק של הרכבים עלול להיות טעות מאחר שערך כל אחד מהרכבים גבוה יותר בשלמותו.
הקריטריונים לחלוקה הוגנת נקבעים על-סמך ערך החלקים לשחקנים השונים, מידת הזכאות של כל אחד מהשחקנים והתוצאה של פרוצדורת חלוקה הוגנת.
בחלוקה הוגנת השחקנים לא פועלים לפי ערכי החלקים על-פי השחקנים האחרים.
לעומת זאת, בעולם האמיתי השחקנים לרוב מסוגלים להעריך את החלקים לפי השחקנים האחרים וזה גם עלול להיות שיקול עבורם בקביעת ערך של חלק.
המקרה בו כל אחד מהשחקנים יודע בוודאות את ערכי החלקים על-פי השחקנים האחרים ניתן למידול בתורת המשחקים.
אך המקרה בו קיים רק ידע חלקי על השחקנים האחרים קשה מאוד למידול.
חלוקה הוגנת עובדת למרות הידע החלקי וטעויות מינוריות.
פרוצדורת חלוקה הוגנת מפרטת פעולות שעל השחקנים לבצע על-סמך הידע הקיים וערכי החלקים.
פרוצדורה חוקית היא פרוצדורה שמבטיחה חלק הוגן לשחקן שמשחק באופן סביר על-פי ערכי חלקיו.
כאשר הפרוצדורה תלויה בערכי השחקן, הפרוצדורה תתאר את האסטרטגיה שעל השחקן לנקוט.
שחקן יכול לפעול בהתאם לערכיו אך עליו להיות עקבי.
למשל, בשיטת 'חלק ובחר' שחקן אחד חותך פרוסת עוגה לשני חלקים והשחקן השני בוחר ראשון את החלק שהוא חפץ בו.
השחקן שחותך לא יכול לטעון שהשחקן השני קיבל יותר ממנו, מאחר שהוא חתך את העוגה.
מסכימים על הקריטריונים הקובעים חלוקה הוגנת.
בוחרים פרוצדורה חוקית ופועלים לפיה.