tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי עדות פלסטינים, הוא נורה ממרחק של כ-200 מטר.
ב-16 ביוני נורה פלסטיני נוסף, שלפי דובר צה"ל השליך חפץ חשוד שהתפוצץ לעבר חייל.
בליל 26 ביולי 2021 השליכו פלסטינים בקבוק תבערה שגרם נזק לשני מבנים במאחז.
בליל 27 ביולי 2021 ירה כוח של צה"ל בשרברב פלסטיני בן ארבעים.
לפי צה"ל האיש הלך במהירות לכיוון הכוח כשבידו חפץ החשוד כמוט ברזל.
לדברי החיילים הם ירו באוויר והאיש לא עצר.
לדברי הפלסטינים הוא שב הביתה עם כלי מלאכתו כשנורה.
ב-6 באוגוסט נהרג עימאד דוויכאת מירי בחזהו במהלך מחאת תושבי ביתא נגד המאחז שכללה הפרות סדר וידויי אבנים.
ב-24 בספטמבר ירו חיילי צה"ל למוות במוחמד חביסה במהלך עימותים עם חיילים באזור במהלך ההפגנה השבועית נגד אביתר.
ב-6 בספטמבר 2024 נורתה למוות מאש צה"ל פעילת זכויות אדם אמריקאית בעת שהשתתפה בהפגנה.
פלסטינים מהכפרים באזור אביתר, הטוענים לבעלותם על השטחים שבהם הוקם היישוב, עתרו לבג"ץ ב-8 ביולי 2021, בדרישה לבטל את ההסכם שנחתם בין המדינה למתנחלי אביתר, לפנות את המבנים שהוקמו ביישוב ולבטל את צו התפיסה הצבאי שהוחל על האזור.
העתירה נדחתה פה אחד ב-15 באוגוסט.
באוגוסט 2021 פרסם משרד החוץ הפלסטיני הודעה בה הזהיר את הקהילה הבינלאומית מפני ההשלכות של קיום היישוב על האפשרות ליישום פתרון שתי המדינות והסיכוי להקים מדינה פלסטינית בת קיימא.
בנוסף הגישו הפלסטינים תביעה לבית הדין הבינלאומי בהאג נגד קיומו של היישוב.
אִבּל א-סָּ֫קִי הוא כפר לבנוני בנפת מרג' עיון, מחוז א-נבטיה.
פירוש המילה "אבּל" הוא אדמה פורייה, והפירוש של "סָקי" הוא מוּשקֶה, כלומר שם היישוב הוא אדמה פורייה ומושקית.
הכפר שוכן כ-10 קילומטר צפונית למטולה, כ-6 קילומטר מזרחית למרג' עיון.
בשנת 1875 כתב ויקטור גרן כי זהו כפר "ניכר בגודלו", מאוכלס על ידי כ-1,000 תושבים, מהם כ-700 היו יוונים והשאר, ככל הנראה, דרוזים.
צפונית-מערבית לכפר היה נחל שופע.
עם נסיגת כוחות צה"ל מלבנון בסיום מבצע ליטני, הפגינו נוצרים, תושבי הכפר, נגד הנסיגה.
לאחר הקמת יוניפי"ל, הוקם ליד הכפר, הבסיס של החיילים מצבא נורווגיה.
בשנת 1999 הם הוחלפו בגדוד של הצבא ההודי.
ב-2 במרץ 1999 נהרג מפקד יק"ל, תא"ל ארז גרשטיין, מפגיעת מטען צד בכביש בין אבּל א-סקי לכַּאוּכַּבַּא.
יחד אתו נהרגו גם שני החיילים וכתב שנסעו ברכב.
אביתר עוזרי (נולד ב-9 במרץ 1998) הוא שחקן, אושיית רשת, מנחה ודוגמן ישראלי.
אביתר עוזרי נולד בבת ים ליהודה וקלודין ולו אחות אחת.
בנעוריו עברה משפחתו לראשון לציון.
הוא למד בתיכון אורט רמת יוסף בבת ים והמשיך את לימודיו שם עד לקבלת תואר הנדסאי תעשייה וניהול.
שירת בצה"ל כהנדסאי בתחום פיתוח וייצור בחיל חימוש בבסיס תל השומר.
עוזרי החל ליצור סרטוני טיקטוק בשנת 2018 במהלך שירותו הצבאי ובזמנו הפנוי יחד עם חבריו ליחידה.
הוא יצר את סדרת הסרטונים הוויראלית "משחקי מילים" בה מוצגות מילים דו משמעיות בשפה העברית לקהל הצופים.
בהמשך התגלה על-ידי ערוץ פז"ם והפך לאחד מיוצריו המובילים.
בסמוך לשחרורו מצה"ל, במהלך מגפת הקורונה, החל לייצר גם סרטונים הומוריסטיים ומחיי היומיום לרשת טיקטוק יחד עם כלבת הצ'יוואווה שלו, ניקי.
עד מהרה השניים הפכו לסנסציה עולמית כאשר הכלבה ניקי ("הצ'יוואווה המשוגעת") צברה למעלה ממיליון עוקבים ברשת אינסטגרם ומאות מיליוני צפיות באינסטגרם וטיקטוק.
סרטונים אלו שותפו לא פעם על-ידי סלבריטאים בינלאומיים, בהם הכדורסלן שאקיל אוניל, שחקן הכדורגל ארתורו וידאל, ג'ייסון דרולו, די ג'יי סנייק, וזמר הרגאטון האמריקאי ניקי ג'אם.
בעקבות ההצלחה פתח עוזרי ערוצים נוספים ברשת אינסטגרם גם לכלבים אחרים שלו, צ'יפ ("הצ'יוואווה העצלן") ולואי ("הצ'יוואווה המשוגע"), להם עשרות אלפי עוקבים כל אחד ומיליוני צפיות ברחבי העולם.
עוזרי משמש כפרזנטור למספר חברות בישראל.
בין השאר, הופיע בשבוע האופנה הישראלי, נמנה עם שגרירי האופנה של חברת פקטורי 54 והוביל קמפיינים לחברת פוט לוקר, פיקס הלבשה תחתונה, תנובה, אסם, בנק הפועלים ונסטלה.
הוא הנחה אירועים רבים בהם פסטיבלים, אירועים מסחריים וכן אירוע לנוער המשפיע בישראל "הדור שישנה את העולם" לצד גל גברעם.
עוזרי מדורג ברציפות מאז 2021 מטעם חברת טיקטוק כישראלי הנעקב ביותר בטיקטוק.
היה מועמד ברשימת "טיקטוקר/ית השנה" של פרסי נבחרי השנה של פרוגי לשנת 2020 ולשנת 2021 וברשימת "טיקטוקר השנה" לשנת 2022.
ב-2023 גילם את אדם לב, שחקן כדורסל, תפקיד ראשי בסדרה "לעוף על אנה" של YES בשיתוף ערוץ ניקלודיאון בישראל, וגילם את עמנואל ז'אן בסדרת המתח לנוער "בני מצווה" בכאן חינוכית (שתי עונות שודרו והוכרז על עונה שלישית).
במהלך שנת 2024 יצא סרט קצר בכיכובו, "אמא פריים טיים", בו עוזרי משחק בתפקיד ראשי את דמותו של "גור" לצדם של אורנה בנאי ושחר חסון, ובבימויו של במאי הקולנוע אלון נוימן והמפיק והתסריטאי מתנאל גוטליב.
עלילת הסרט מתרחשת במהלך מלחמת חרבות ברזל, כאשר בנה של חברת כנסת מהימין (בדמותה של טלי גוטליב, אמו של התסריטאי ומפיק הסרט) ואחיו של גור נחטף לעזה, והמשפחה מנהלת מאמצים לשחרורו משבי חמאס מאחורי הקלעים, ברקע דרמה פוליטית בישראל.
שנהפרויקטדמותהערותסרטים2024אמא פריים טייםגורסרט קצרטלוויזיה2023לעוף על אנהאדם לב2023בני מצווה (שתי עונות שודרו והוכרז על עונה שלישית)עמנואל ז'אן
בפברואר 2025 נבחר לאחד מ-50 היוצרים הבולטים של אפליקציית טיקטוק בקטגוריית "האייקונים".
הוא הישראלי היחיד שנכלל ברשימה.
הוא השתתף במיזם של אתר "פרוגי" בשיתוף עם Meta בישראל בפעילות שמטרתה מודעות לנושא הבטיחות ברשת והשתתף בקמפיין למאבק בבריונות ברשת של עיריית ראשון לציון.
השתתף בקמפיין בית הנשיא – "תחשבו טוב".
חבר בנבחרת המשפיענים של ישראל מטעם משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות ונטל חלק פעיל בזמן מלחמת חרבות ברזל במאמצי ההסברה של ישראל.
אבישק באצ'אן הוא שחקן ומפיק קולנוע הודי הידוע בעבודתו בסרטים הינדיים.
אבישק שייך למשפחת הקולנוענים המפורסמת משפחת באצ'אן, הוא בנם של השחקנים אמיטאב באצ'אן וג'יה באצ'אן .
מ-2012 עד 2016, באצ'אן הופיע ברשימת פורבס סלבריטי 100 של הודו בהתבסס על הכנסותיו והפופולריות שלו.
באצ'אן זכה בשלושה פרסי פילמפייר רצופים ב-2004, 2005 ו-2006 בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
בנוסף באצ'אן זכה בפרס הקולנוע הלאומי לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדית על הפקת הדרמה הקומית "Paa" מ-2009.
מאז 2007, הוא נשוי לשחקנית אישווריה ראי, בשנת 2012 נולדה בתם היחידה.
אבישק באצ'אן נולד ב-5 בפברואר 1976 בבומביי (מומביי) לשחקנים ותיקים של הקולנוע ההינדי, אמיטאב באצ'אן וג'יה באצ'אן.
יש לו אחות אחת, שווטה באצ'אן.
סבו, האריבנש ראי באצ'אן, היה משורר ידוע של התנועה הספרותית נאי קביטה של הספרות ההינדית ופרופסור באוניברסיטת אלאהבאד באוטר פראדש, בעוד שסבתו, טג'י באצ'אן, הייתה פעילה חברתית.
שם המשפחה המקורי של משפחתו הוא סריבסטה כאשר השם באצ'אן הוא שם העט שבו השתמש סבו.
עם זאת, כאשר אמיטאב נכנס לסרטים, הוא עשה זאת תחת שם העט של אביו.
באצ'אן הוא בעל מורשת אוודית ופנג'אבית מצד אביו, ובנגלית מצד אמו.
סבו מצד אמו היה טרון קומאר בהדורי, סופר ומשורר מפורסם אשר כתב ספר מפורסם Obhishopto Chambol (צ'מבל מקולל), דיווח על חוויותיו כעיתונאי/סופר באזור.
ספר זה סיפק את חומר הגלם וההשראה כמעט לכל הסרטים הקשורים לפשיעה שנעשו על ידי תעשיית הסרטים ההינדית (בוליווד) בהודו.
באצ'אן למד בבית הספר ג'מנבאי נרסי ובבית הספר הסקוטי בומביי במומבאי, בית הספר המודרני, ואסנט ויהר, ניו דלהי, ומכללת איילון בשווייץ.
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת בוסטון אך לא סיים את לימודיו ועבר לאחר מכן לבוליווד.
הוא אובחן עם דיסלקסיה בגיל 9.
בשנת 2000, באצ'אן ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט כשגילם את התפקיד הגברי בדרמת המלחמה של ג'יי.פי דוטה "Refugee" יחד עם קארינה קאפור, בהופעת בכורה גם כן.
למרות שהסרט היה ממוצע בקופות, גם באצ'אן וגם קאפור קיבלו ביקורות חיוביות על הופעותיהם.
באותה שנה הופיע באצ'אן יחד עם קירתי רדי ב-"Tera Jadoo Chal Gayaa", כאמן שמתאהב באהבה חד-צדדית.
הסרט לא זכה להערכה מסחרית או ביקורתית.
הסרט השלישי באותה השנה, "Dhai Akshar Prem Ke", היה גרסה מחודשת לסרט האמריקאי "A Walk in the Clouds" מ-1995 והתברר כפלופ קופתי.
ב-2001 כיכב בסרט "Bas Itna Sa Khwaab Hai", שלא הצליח לצבור קהל רחב מבחינה תיאטרלית.
בשנת 2002, לבאצ'אן יצאו ארבעה סרטים, הראשון שבהם היה הדרמה הרומנטית "Haan Maine Bhi Pyaar Kiya", שם שיחק יחד עם קאריסמה קאפור ואקשיי קומאר.
לאחר מכן הוא עשה הופעת קמיע בסרט הבנגלי "Desh", שבו כיכבה אמו ג'יה באצ'אן.
תפקידו הבא היה בדרמה הקומית "Shararat", ואחריו "Om Jai Jagadish".
ב-2003 הופיע באצ'אן בדרמה הרומנטית "Main Prem Ki Diwani Hoon" הופעה אשר זיכתה אותו במועמדות ראשונה לפרס פילמפייר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
באותה שנה, באצ'אן כיכב לצד לארה דוטה בדרמה "Mumbai Se Aaya Mera Dost".
הסרט לא הצליח מבחינה מסחרית וקיבל ביקורות שליליות.
לאחר מכן הוא כיכב מול איישווריה ראי ב-"Kuch Naa Kaho" וב - "Zameen".
אף אחד מהסרטים הללו לא הצליח מבחינה ביקורתית או מסחרית.
הפרויקט הראשון של באצ'אן ב-2004, "Run", לא זכה להצלחה לא מנקודת מבט מסחרית ולא ביקורתית.
לאחר מכן שיחק בדרמה הפוליטית " Yuva" הופעה שזיכתה את באצ'אן בפרס פילמפייר הראשון שלו לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לאחר מכן הוא עשה הופעת קמיע בקומדיה הרומנטית "Hum Tum", וכיכב לצד שילפה שטי וסלמן ח'אן ב-"Pir Milenge".
הסרט זיכה את באצ'אן בפרס Zee Cine לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
באצ'אן ביסס את עצמו בקולנוע ההינדי כשגילם שוטר מומבאי חסר היגיון במותחן הפעולה המצליח מ-2004 "Dhoom" .
ב-2005 הופיע באצ'אן בקומדיית הפשע "Bunty Aur Babli", שהציגה אותו ואת ראני מוקרג'י בתור צמד האמנים הנוכלים שמבצעים כמה שודים מוצלחים ומתאהבים בדרך.
הסרט התגלה כסרט ההינדי השני עם הרווחים הגבוהים ביותר של 2005 וזיכה אותו במועמדות ראשונה לפרס פילמפייר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט הזה סימן גם את שיתוף הפעולה המקצועי הראשון שלו עם אביו אמיטאב באצ'אן, שגילם שוטר שעוקב מקרוב אחר הצמד הראשי.
באצ'אן נראה בפעם הבאה בדרמה הפוליטית של רם גופאל ורמה, "Sarkar", שזכתה להצלחה מתונה בקופות.
הופעתו כבנו הישר מבחינה מוסרית של פוליטיקאי בעייתי (בגילומו של אביו אמיטאב באצ'אן) זיכתה אותו בביקורות נלהבות מצד המבקרים, כמו גם בפרס פילמפייר השני ברציפות לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שני הסרטים הבאים שלו "Dus" ו-"Bluffmaster!" הצליחו במידה בינונית, אך לא זכו להערכה ביקורתית רבה.
ב-2006 באצ'אן זכה בפרס פילמפייר השלישי ברציפות לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור משחקו בדרמה הרומנטית המוזיקלית של קארן ג'והר, "Kabhi Alvida Naa Kehna", שהתמקדה בנושאי בגידה זוגית ומערכות יחסים לא מתפקדות.
באצ'אן שיחק את התפקיד של איש יחסי ציבור שאשתו (ראני מוקרג'י) לא מרוצה מנישואיהם, וכך מתחיל רומן מחוץ לנישואים עם חבר (שאה-רוח ח'אן) שגם הוא לא מרוצה מנישואיו לאשתו (פריטי זינטה).
הסרט זכה בפופולריות רבה והפך לסרט ההינדי הרווחי ביותר בשווקים מעבר לים עד אז.
לאחר מכן כיכב באצ'אן לצד אישווריה ראי ברומן התקופתי "Umrao Jaan", גרסה מחודשת לסרט מ-1981 בעל אותו השם.
עוד ב-2006 שיחק בסרט "Dhoom 2" אשר כלל את הצוות המקורי של הסרט אליו הצטרפו השחקנים החדשים ריטי רושאן, אישווריה ראי וביפשה באסו.
"Dhoom 2" הפך לסרט ההודי הרווחי ביותר באותה תקופה, שיא שנשבר רק לאחר שנתיים.
ב-2007 באצ'אן זכה לשבחי המבקרים על הופעתו בסרט "Guru" של מאני רטנם בסרט כיכב אותו לצד אישווריה ראי (בשיתוף הפעולה המקצועי הראשון שלהם לאחר אירוסיהם), ר' מדהאבן, מיתהון צ'קרבורטי, וידיה באלן ואריה בבאר.
הסרט זכה להצלחה מסחרית בקופות, והקנה לו את המועמדות השנייה שלו לפרסי פילפייר לשחקן הטוב ביותר.
גורו צוין כסרט ההינדי הטוב ביותר מאז לגאאן (2001) על ידי ה-Los Angeles Weekly.
סרט נוסף באותה שנה היה הקומדיה המוזיקלית "Jhoom Barabar Jhoom" לצד פריטי זינטה.
לאחר מכן הוא שיחק תפקיד קטן בדרמה "Laaga Chunari Mein Daag" בתור מושא האהבה של השחקנית הראשית של הסרט ראני מוקרג'י.
ב-2008 הופיע בסרט " Sarkar Raj" יחד עם אביו שהיה סרט המשך ל-Sarkar" (2005)" בעוד אשתו אישווריה ראי נכנסה לקאסט כתוספת חדשה.
סרט זה הוכיח את עצמו כמוצלח בקופות והקנה לו את המועמדות החמישית שלו לפרס פילמפייר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא הופיע בסרטו של טארון מנסוחאני "Dostana" , קומדיה רומנטית על שני גברים שמתיימרים להיות הומואים כדי שיאפשרו להם לחיות עם בחורה (פריאנקה צ'ופרה), אבל אז מגלים ששניהם התאהבו בה.
הסרט התגלה כהצלחה ביקורתית ומסחרית בקופות והקנה לו את המועמדות השלישית שלו לפרס פילמפייר לשחקן הטוב ביותר.
2009 שיחק בסרט "Delhi-6" מאוחר יותר באותה שנה הוא נראה בדרמה המשפחתית "Paa", שאותה גם הפיק.
עלילת הסרט התרכזה בנער (אמיטאב באצ'אן) עם פרוגריה שאת הוריו שיחקו אבישק באצ'אן ווידיה באלן.
על עבודתו כמפיק בסרט, זכה באצ'אן בפרס הקולנוע הלאומי לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדית.
בתחילת שנות ה-2010, באצ'אן חווה נסיגה קצרה בקריירה שלו.
ב-2011 הוא שיחק בשני סרטי מתח: "Game", שבו היה לו תפקיד של בעל קזינו בטורקיה, ו"Dum Maaro Dum".
אף אחד מאלה לא הצליח מבחינה מסחרית, אם כי באצ'אן זכה לשבחים על הופעתו האחרונה.
בשנת 2012, באצ'אן כיכב במותחן השוד "Players", גרסה מחודשת לסרט "הג'וב האיטלקי" משנת 2003. למרות שלעיתונאים היו ציפיות גבוהות, הוא נכשל מסחרית, באצ'אן שיחק את התפקיד הראשי בקומדיה של רוהיט שטי, "Bol Bachchan", שזכתה להצלחה בקופות למרות שזכתה לביקורות מעורבות מהמבקרים.
הוא קיבל מספר פרסים על תפקידו, כולל הקומיקאי הטוב ביותר מ-IIFA.
בשנת 2013, באצ'אן כיכב ב-"Dhoom 3" , וחזר על תפקידו משני סרטי "Dhoom" הקודמים.
בפרק זה של הסדרה הצטרפו אליו ולאודיי צ'ופרה אמיר ח'אן וקתרינה קאיף.
בקופות, "Dhoom 3" הפך לסרט הבוליוודי הרווחי ביותר בכל הזמנים, עד ש-"PK" עקף אותו ב-2014.
באצ'אן נראה בפעם הבאה ב-2014 בקומדיית הריקוד של פארח ח'אן "Happy New Year" , סרט שוד מוזיקלי, בכביכובו של שאה-רוח' ח'אן.
בנוסף לבאצ'אן, וח'אן, הופיעו בסרט דיפיקה פדוקון, סונו סוד, בומן איראני, ויוואן שאה וג'קי שרוף.
הסרט הפך להצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם, והקנה לו את המועמדות השישית שלו לפרס פילמפייר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שהסרט חרור היחיד שלו ב-2016 היה הקומדיה "Housefull 3", הפרק השלישי של סדרת הסרטים "Housefull".
בשנת 2020, הוא שיחק בסרט הפשע הקומדיה השחורה Ludo , שיצא בנטפליקס.
באותה שנה, הוא החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "Breathe: Into the Shadows", לצד עמית סאד וניתיה מנן שהוצגה בבכורה באמזון פריים וידאו.
על הופעתו היה באצ'אן מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בטקס פרסי Filmfare OTT.
הפרויקט הבא של באצ'אן," The Big Bull", בבימויו של קוקי גולאטי שודר ברחבי העולם ב-8 באפריל 2021 ב-Disney+ Hotstar.
לאחר מכן הוא נראה ב-"Bob Biswas" של הפקת Red Chillies Entertainment, שיצא בדצמבר 2021 ב-Zee5. בפברואר של אותה שנה, הוא החל לצלם עבור " Dasvi" הוא יצא לאקרנים באפריל 2022, ובעוד הסרט זכה לביקורות מעורבות זכה באצ'אן לשבחים על הופעתו.
ב-5 בפברואר 2022, יום הולדתו ה-46 של באצ'אן, הוא החל לצלם את הסרט "Ghoomer " של ר' באלקי, שיצא לאקרנים ב-18 באוגוסט 2023.
בסוף 2021, באצ'אן התחיל לצלם עבור הגרסה המחודשת ההינדי של סרטו הטמילי של ר.
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח בסרט הפעולה "האב בהולה" בתפקיד יריבו של הדמות הראשית.
באוקטובר 2002, בחגיגת יום הולדתו ה-60 של אביו אמיטאב באצ'אן, הודיעו אבישק והשחקנית קאריסמה קאפור על אירוסיהם.
האירוסין בוטלו בינואר 2003. באצ'אן התאהב ב-אישווריה ראי בזמן הצילומים ל-"Dhoom 2", אם כי שניהם כבר הופיעו יחד ב-"Dhai Akshar Prem Ke" (החבר שלה דאז סלמאן ח'אן, ביצע בו תפקיד קמיע קצר) וב - "Kuch Naa Kaho".
באצ'אן וראי הודיעו על אירוסיהם ב-14 בינואר 2007, אלו אושרו מאוחר יותר על ידי אביו, אמיטאב באצ'אן.
בני הזוג נישאו ב-20 באפריל 2007, על פי טקסים הינדיים מסורתיים של קהילת באנט, אליה שייך ראי.
החתונה התקיימה בטקס פרטי בבית משפחת באצ'אן בג'והו, מומבאי, אך סוקרה בכבדות על ידי כלי התקשורת הבידוריים.
בני הזוג הופיעו בתוכנית "המופע של אופרה וינפרי" בספטמבר 2009, ותוארו כמפורסמים יותר מבראנג'לינה.
הם תוארו כזוג - על בתקשורת ההודית.
ראי ילדה בת, אארדהיה, ב-16 בנובמבר 2011. בתם הפכה לפופולרית למדי בשם "Beti B" אשר נקראה על ידי המעריצים והתקשורת, כיוון שלקח לזוג יותר מארבעה חודשים לקרוא לבתם בשם.
בשנת 2023, באצ'אן ובתו הגישו תביעה נגד כמה ערוצי יוטיוב שלטענתם פרסמו חדשות מזויפות על חייה ובריאותה.
בית המשפט פסק לטובתם, והורה לגוגל וליוטיוב להסיר את הסרטונים.
הוא הוצב ברשימת 50 הגברים הנחשקים ביותר של טיימס אוף אינדיה, במשך שלוש שנים רצופות.
מ-2012 עד 2016, באצ'אן הוצב בפורבס סלבריטי 100 של Forbes India - רשימה המבוססת על ההכנסה והפופולריות של ידוענים הודים.
יחד עם אשתו הוא מייצג מספר מותגים כמו אמריקן אקספרס, מוטורולה מובייל, פורד פיאסטה, ועוד.
אבישי פלטק (נולד ב-1975) הוא אמן וצייר ישראלי העובד בציור, רישום, הדפס וידאו.
בעבודותיו עוסק פלטק בנוף המקומי.
אבישי פלטק נולד וגדל בקיבוץ נחשונים.
את השכלתו התיכונית רכש במוסד החינוכי רמות חפר בקיבוץ מעברות ולאחר מכן במרכז המשותף לאמנות בגבעת חביבה.
את התואר הראשון שלו רכש פלטק מבצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, בשנת 2003. במהלך לימודיו, ב-2002, נסע ללונדון, והשלים שנה של לימודי אמנות בסנטרל סיינט מרטיס קולג' (Central Saint Martins of Art & Design).
את לימודי ההמשך שלו סיים ב-2014, במדרשה, המכללה האקדמית בית ברל.
במקביל להשכלתו האמנותית, סיים פלטק שנתיים של לימודי הכשרה להוראת יוגה ויג'ננה בהדרכתה של נגה ברקאי, במסגרת מכון וינגייט בשיתוף עם המרכז ללימודי ספורט של אוניברסיטת תל אביב (2009).
שני כלים מרכזיים בעבודתו של פלטק הם הגוף והציור.
הגוף הוא הכלי שבאמצעותו פלטק חווה, בוחן ובודק שאלות מהותיות בנוגע למערכי כוחות, כמו גם המשגות של מקומיות ושייכות.
מכיוון שמושאיו של פלטק נמצאים על פי רוב במרחבים הפתוחים - פעולות השיטוט, ההתבוננות והשהייה מקבלות חלק מהותי בפרקטיקה האמנותית של האמן.
כמו כן, מצבים שונים של תאורה טבעית ומלאכותית ממלאים תפקיד מפתח בעבודותיו המציגות על פי רוב מצבי תאורה מוקצנים כגון חשיכת הלילה, שעות בין הערביים, ושלל כלי תאורה מלאכותיים הכוללים פנסי רחוב, תאורת פלאש ומצלמות ציד ומעקב.
שפת הציור של פלטק נאה בין הפשטה, פיגורציה וסוריאליזם, באמצעותם מחפש להתעלות מעבר למציאות רוויית יחסי ניצול (בין האדם לטבע, ובין האדם לאדם) ומחפש אופקים חדשים לקיום, מחשבה, ופנטזיה המתאפשרים באמצעות החומר והדימוי.
"התערוכה מתבוננת בצבר בעין הציור העכשווי הנוגע בהומור ובהיסטוריה מקומית.
הצבר עולה בעבודותיו של פלטק כצמח מוכר וזר בו-זמנית, קרקע פורה לאינסוף צורות, יצורים ואמיתות, המשקפות את הקיום וההיסטוריה בארץ.
בתערוכה, הצמח מופיע כמוטציה מקומית הנאבקת בין החיים למוות....
באמצעות ציור שופע ומרדני, מתריס ומסויט לפרקים, מוצג הצבר בשיא יבולו בעוד תהליך הגסיסה נותן בו אותותיו, מאיים לבלוע אותו בשלמותו.
עדות ליד-האדם ההרסנית שאינה יודעת שובע."
פלטק מבקש להציג את מושאיו כפריטים, כבעלי ייחוד ואפיון פרטי משלהם.
גוף עבודתו לאורך השנים כולל ציורים של מני חיות בר הנתפסו בעיני מצלמות מעקב ("שער הגיא" 2019), צמחים שנלכדו בפלאש המצלמה ("זוהרים", 2012–2024) וסדרה מקיפה של צמח הצבר בדיו ("סברה", 2022).
בעבודות הווידאו שלו פלטק מופיע עצמו, כשהוא מחפש להפוך את גופו לכלי, לקנווס ולחלק מהנוף.
כך למשל, ב"מגדלי מים", עבודה מ-2017: "פלטק מנסה לפצח בגופו, באמצעות מדיום הווידאו, כיצד יוכל לתת משמעות אישית ועכשווית למגדלי המים, שאיבדו את הפונקציונליות שלהם במהלך השנים, עם בניית המוביל הארצי, והפכו ממבנים מרכזיים שסימלו עוצמה, ושסביבם התנהלו חיי היומיום, ללא יותר מאנדרטאות אידאולוגיה וזיכרון."
2025 'לילה צל', הגלריה לאמנות ישראלית מרכז ההנצחה, טבעון
2024 'מזרח תיכון חדש לאללה', גלריה מאיה, תל אביב-יפו
2021 'קבורת שמיים', חולית, תל אביב- יפו
2019 'זחל' תערוכה משותפת עם משה גרשון, גלריה חנינא, תל אביב-יפו
2018 'Attending', גלריה הקיבוץ, תל אביב-יפו
2018 'רגלי ההר', תערוכה משותפת עם נאוה פרנקל, הגלריה בבארי
2017 'קו המים', גלריה דנה לאמנות, יד מרדכי
2016 'משמרת לילה', הגלריה השיתופית, קיבוץ כברי
2011 'It Takes Two to Know One', המרכז לאמנויות, גבעת חביבה
2010 'וילה בג'ונגל', גלריה אלפרד, תל אביב - יפו
2024 'התאספות', זומו - המוזיאון שבדרך, שער הנגב
2024 '7 באוקטובר', אנו - מוזיאון העם היהודי, תל אביב-יפו
2024 'קרוב', הגלריה השיתופית, קיבוץ כברי
2024 'דנה שמה', גלריה יד מרדכי לאמנות מתארחת, גלריה קרן בר גיל, רמת השרון
2024 'מאחורי המסכה', ביאנלת האביב, מוזיאון יהדות איטליה, ירושלים
2023 'מרחב בלתי צפוי', המרכז לאמנות עכשווית, ערד
2022 'זומו נהריה', זומו - המוזיאון שבדרך, נהריה
2020 'תקלה טבעית', הגלריה של בי"ס מוסררה, ירושלים
2020 'מי תהום', הגלריה העירונית החדשה לאמנות עכשווית, רמת השרון
2019 'רשמים', הביאנלה הארצית השביעית לרישום, סדנת ההדפס ירושלים
2018 'מנורת לילה', פסטיבל אמנות, תל אביב - יפו
2017 'מתחת לפנס' פסטיבל אמנות, גבעת חביבה
2016 'איתקה', הגלריה לאמנות ישראלית, המכון לאמנות, מכללת אורנים
2014 'תערוכת בוגרים' התכנית ללימודי המשך באמנות, הירקון 19, תל אביב - יפו
2014 'הם מציירים פרחים', סלון יפו לאמנות, נמל יפו
2013 'מי שמבקר או דוחה את המשחק, כבר נכנס למשחק', החללית בירקון 70, תל אביב - יפו
2013 'גלריה חיה או מתה', הגלריה העירונית כפר סבא, כפר סבא
2012 'שעת הקסם', מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד
2012 'שוקראן', גלריה שלוש, תל אביב - יפו
2011 'צבע טרי',היריד לאמנות עכשווית, תל אביב - יפו
2008 'רשמים', הביאנלה הארצית השלישית לרישום, בית האמנים ירושלים, ירושלים
2022 'תעשייה קלה', רבנו חננאל 14, במסגרת אירועי אוהבים אמנות עושים אמנות, תל אביב - יפו
2020 'ארחי פרחי ומרא דאתרא' (קבוצתית), אטלייה שמי, קיבוץ כברי
2020 אביטל כנעני 'בעל גוף', גלריה 'מאיה', תל אביב - יפו
2017 'לאורך הקו - כשרישום מדבר בשפה פיסולית' (קבוצתית), אטלייה שמי, קיבוץ כברי
2024 מלגת הצטיינות, Vermont Studio Center, ורמונט, ארה"ב
2024 קרן רבינוביץ לאמנויות, תל אביב-יפו
2024 מפעל הפיס לתרבות ואמנות, תמיכה בהוצאת ספר אמן
2022 קרן רבינוביץ לאמנויות, תל אביב-יפו
2021 הקרן ליוצרים עצמאיים, משרד התרבות והספורט
2020 מלגת Art-Lane בעבור קיום תערוכה
2016 תוכנית לפיתוח מקצועי, Asylum Arts, ארטפורט
2003 פרס הרמן שטרוק להדפס, בצלאל, האקדמיה לאמנות ועיצוב
2001-2002 מלגת הצטיינות, בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב
1999-2000 מלגת הצטיינות, בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב
בשנת 2003, הוא הקים את בית הספר לציור "Good Enough Painting".
בית הספר ממוקם בתל אביב ומציע שיעורי ציור, הרצאות ומפגשי אמן לאוכלוסייה הרחבה, כמו גם ריטריטים לציור בישראל ומחוצה לה במקומות כמו טוסקנה וונציה.
החל משנת 2005 פלטק משמש כמרצה מן המניין בשנקר, המכללה האקדמית להנדסה, עיצוב ואמנות, וברבות השנים העביר קורסים מגוונים בעיצוב, רישום והדפס.
בשנת 2022-23 הרצה במחלקה לאמנות בביס מנשר לאמנות.
לאורך השנים צבר פלטק ידע ומומחיות רבים בתחום ההדפס, הן כאמן והן כמורה.
בעת לימודיו הוא זכה בפרק הרמן שטרוק להדפס, ובין היתר הוזמן בשנת 2023-4 כאמן אורח לפתח עבודות חדשות בעבור סדנת ההדפס ירושלים.
אבישי הוא בן זוגה של האמנית אביטל כנעני ולהם שני ילדים.
אביתר בן פורת (נולד ב־14 בפברואר 1989) הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ופרשן כלכלי ישראלי.
מגיש התוכנית "המצפן הכלכלי" בערוץ "עכשיו 14", ושימש גם כחבר צוות ערוץ הכלכלה.
אביתר בן פורת נולד וגדל בצפת, בן לעמנואל ומלכה בן פורת, במשפחה בת חמישה ילדים.
אביו, יליד איראן, בעל מכבסת ניקוי יבש בצפת.
אמו ילידת ישראל, להורים שעלו ממרוקו.
למד בתיכון השש-שנתי ע"ש מנחם בגין בצפת.
בשנת 2007 התגייס לחטיבת גולני, שם שירת כלוחם בגדוד 13, והשתתף בין היתר במבצע עופרת יצוקה.
לאחר שירות החובה המשיך בשירות מילואים פעיל בסיירת כרמלי – יחידת סיירת המילואים של יוצאי גולני.
בשנים 2013–2017 למד במכללת כנרת במסלול הנדסאי בניין והמשך כהנדסאי קונסטרוקציה.
בשנת 2020 יצא לפנסיה מוקדמת בגיל 30 על ידי הכנסות פאסיביות מנדל"ן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל השתתף בלחימה ברצועת עזה ובחזית הצפונית.
בשנת 2020 החל את דרכו כשדרן רדיו בתוכנית "קול הנדל"ן" בתחנת "כל העיר חיפה".
2018–2021 – סגן יו"ר איגוד הנדל"ן הישראלי, שם פעל לקידום רגולציה בענף, לרבות פגישות עם רגולטורים ונבחרי ציבור.
מ־2019 – חבר בהתאחדות יועצי המשכנתאות בישראל, מתנדב בארגון "יוזמות עתיד" כמנטור ומומחה נדל"ן לנשים בתחילת דרכן העסקית.
הארגון זכה בפרס זוסמן ג'ואי לשנת 2019.
2024 – מנחה ועידת המשכנתאות השנתית.
מיועד לכהן בוועדת יחסי הציבור של התאחדות יועצי המשכנתאות בישראל.
בשנת 2019 נמנה עם מייסדי "מפלגת הצפון", והתמודד בבחירות לכנסת ה-22 במקום השני ברשימה.
בין חברי הרשימה היו עידן לב רן, מיכל גלר וג'יהאד מוסטפא (מס' 48 בהליכוד).
המפלגה קידמה חזון לפיתוח הצפון ולקידום חברתי-כלכלי של הפריפריה.
המפלגה זכתה ל-725 קולות, שהן כ-0.02% מסך הקולות הכשרים ולא עברה את אחוז החסימה.
בן פורת נשוי לאופיר מאז 2021. לזוג שני ילדים והארבעה מתגוררים בעיר חדרה.
אביתר דוד (נולד ב-28 בדצמבר 2000) הוא אזרח ישראלי שנחטף על ידי ארגון הטרור חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר, בעת הטבח בפסטיבל נובה.
הוא הוחזק בשבי חמאס ברצועת עזה במשך שנתיים, ושוחרר במסגרת הסכם חמאס–ישראל ב-13 באוקטובר 2025.
דוד נולד וגדל בכפר סבא, לגליה ואבישי דוד, ולו אח בכור ואחות צעירה.
בוגר תיכון "הרצוג" בכפר סבא.
טרם חטיפתו עבד בבית קפה וכמדריך בתגלית.
בגיל 22, ב-7 באוקטובר 2023, נחטף דוד מפסטיבל הנובה יחד עם חברו גיא גלבוע דלאל.
חברים אחרים של השניים נרצחו בטבח.
על פי אלמוג מאיר ג'אן, שנחטף עימם מהמסיבה ושהה איתם במהלך היממה הראשונה בשבי, הם היו מהראשונים שנחטפו מהפסטיבל, ובמהלך ולאחר חטיפתם הוכו פעמים רבות.
על פי משפחתו, הקשר עימו נותק כשעתיים לאחר תחילת טבח שבעה באוקטובר.
בצהרי אותו היום אנשי חמאס פרסמו סרטונים שמתעדים את רגעי חטיפתו.
במהלך זמן רב מתקופתו בשבי שהה ביחד עם עומר ונקרט, טל שהם וגיא גלבוע דלאל.
לאחר שחרורם של ונקרט ושהם במסגרת עסקת החטופים השנייה, חמאס הפיץ סרטון בו מצולמים דוד ודלאל צופים בטקס השחרור שנערך בנוסייראת עבור ונקרט, עומר שם טוב ואליה כהן.
לשניים נאמר כי גם הם משתחררים מהשבי, אך הם גילו טרם צילום הסרטון כי אמירה זו הייתה טרור פסיכולוגי בלבד.
על פי מודיעין ועדויות פדויי השבי, דוד ודלאל הורעבו על ידי שומריהם, נקשרו בשלשלאות בידיהם וברגליהם, חוו עינויים פיזיים ונפשיים ולעיתים היו שמים שקיות על ראשיהם למשך ימים.
זאת, לצד תנאים סניטריים ירודים ורשות להתקלח פעם בחודש בלבד.
בנוסף, דוד נחטף ללא משקפיו, מה שגורם לכך שהוא כמעט שאינו מצליח לראות.
בסרטונים שפורסמו באוגוסט 2025 על ידי חמאס הוא נראה במצב גופני ירוד, כאשר הוא מחזיק לוח ובו סימון של ימי רעב.
לפי הצהרות משפחתו, מדובר בהרעבה מכוונת שביימו שוביו, כחלק ממאמץ תעמולתי.
במסגרת אחד הסרטונים אולץ דוד לחפור לעצמו קבר.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ אמר לאחר שצפה בסרטונים: "אני חושב שזה נורא, אני חושב שזה נורא ואני מקווה שאנשים רבים יצפו בזה, גרוע ככל שזה, כי אני חושב שזה דבר נורא".
בעקבות פרסום הסרטונים שלו ושל רום ברסלבסקי, מועצת הביטחון של האו"ם התכנסה לדיון מיוחד במצב החטופים, במהלכו העיד אחיו כי נאמר לו שאם לא יחול שיפור במצבו, הוא עשוי שלא לשרוד את השבי.
אביתר דוד שוחרר, יחד עוד 19 חטופים נוספים, במסגרת הסכם חמאס–ישראל ב-13 באוקטובר 2025.
אֶבְּלָה (בשומרית: 𒅁𒆷𒆠 (eb-laki), 𒌈𒆷𒋫 (eb2-la-ta) או 𒌈𒆷 (eb₂-la)), השוכנת בצפון-מערב סוריה של ימינו, ליד חלב, הייתה עיר-מדינה חשובה בשלהי האלף ה-3 לפנה"ס (בערך 3000 לפנה"ס עד 2240 לפנה"ס) וכן בערך בין 1900 לפנה"ס ל-1650 לפנה"ס.
האתר נקרא כיום תל מַרדִיך, והוא נודע בעיקר בשל לוחות אבלה – ארכיונים שבהם מעל 20,000 טבלות של כתב יתדות, בשומרית ובאֶבְּלָאִית, המתוארכות ל-2250 לפנה"ס לערך.
טבלות אלה החלו להתפרסם מדעית משנות ה-70 של המאה ה-20 ואילך, התגלו כקשות במיוחד לקריאה ולפענוח, וסבבה סביבן מחלוקת עזה בין החוקרים לגבי תוכנן ופירושן.
מוקד המחלוקת היה השאלה, האם הכתוב בטבלות מצביע על קשר למקרא.
חוקר איטלקי בשם ג'ובאני פטינאטו טען כי פענח שמות רבים של אישים ומקומות המופיעים במקרא, דוגמת אבראום (אברהם), איסראיל (ישראל), סדום ועמורה, אך כל יתר החוקרים ערערו על הנחות אלה והפריכו אותן במהרה.
כיום מקובל לסבור שהטבלות מייצגות תרבות נפרדת.
ב-1964, החלו ארכאולוגים איטלקים לחפור באזור תל מרדיך.
כעבור 4 שנים, ב-1968, הם מצאו פסל המוקדש לאלה אשתר הנושא את שמו של איביט-לים, אחד ממלכי אבלה.
גילוי זה תרם למיקום העיר אבלה, אשר על קיומה היה ידוע בעבר מתוך כתבים מצריים ואכדיים.
בשנות ה-70 גילתה המשלחת שרידים של חדר בארמון, אשר הוערך כי נבנה בסביבות 2300 לפנה"ס, דהיינו, בשלהי תקופת פעילותה הראשונה של העיר.
בין הריסות החדר מצאו החוקרים כ-20,000 לוחות של כתבי יתדות אשר נשתמרו היטב מתחת לאדמה.
הכתבים מאופיינים בשפה שמית, הקרויה כיום אבלאית ונכתבה בכתב הדומה לכתב השומרי, מה שמעיד על קרבתה של אבלה לדרום מסופוטמיה, שם התפתח הכתב.
בין הכתבים שנמצאו היו גם רישומים של אוצר מילים (מעין מילון), אשר אפשרו לתרגם את הכתבים.
במשך תקופה ארוכה חשבו החוקרים כי החדר שהתגלה שימש כספריית הארמון, אך לאחרונה התגלה כי החדר שימש כארכיון לרישומי אספקת מזון, תשלומי מס, עניינים משפטיים, קשרי מסחר ודיפלומטיה.
בנוסף, החדר שימש להעתקת הרישומים.
הלוחות הגדולים יותר הוצבו במקור על מדפים, אך עם הריסת הארמון הם נפלו לרצפה.
מיקומם של הלוחות עם הימצאם אפשר לחוקרים למקמם מחדש על המדפים לפי אופן סידורם המקורי.
במהרה נתגלה כי הלוחות סודרו לפי הנושאים שבהם עסקו.
השם אבלה, שפירושו אולי "אבן לבנה", מתייחס לאבני הסיד השזורות על אדמת העיר.
ההתיישבות הראשונית באבלה התרחשה עוד לפני שנת 3000 לפנה"ס, אך כוחה גדל והגיע לשיאו במחצית השנייה של האלף ה-3 לפנה"ס, בין 2400 לפנה"ס ל-2240 לפנה"ס.
אבלה מוזכרת בכתבים מאכד אשר נכתבו בסביבות שנת 2300 לפנה"ס.
רוב הלוחות אשר נמצאו בחפירות באבלה נכתבו כאשר הייתה בשיא כוחה, והם עוסקים בעיקר בנושאים כלכליים.
הלוחות מעניקים מידע נרחב על חיי היום-יום באבלה ועל תחומי התרבות, הכלכלה והפוליטיקה באזור צפון סוריה ובמזרח התיכון באמצע האלף ה-3 לפנה"ס.
הכתבים עוסקים בעיקר בהכנסות העיר, אך חלקם מהווים מכתבים מלכותיים, מילונים, מסמכים הקשורים לחינוך ומסמכים דיפלומטיים כגון הסכמי-שלום בין אבלה לערים הסובבות אותה.
בתקופת כתיבת הלוחות אבלה הייתה מרכז מסחרי ראשי אשר התחרה בעיר מארי על הבכורה בתחום זה.
ישנו חשד כי אבלה הייתה שותפה לחורבנה הראשון של מארי מסיבה זו.
מן הלוחות ניתן ללמוד כי בתקופה זו תושבי אבלה גידלו כ-200,000 כבשים, עִזים ופרות.
תחומי המסחר העיקריים של אבלה היו, ככל הנראה, עץ לבנייה מן ההרים הסמוכים (או אולי מלבנון) וטקסטיל (תחום זה נזכר בכתבים שומריים מעיר-המדינה לַגַש).
נראה כי שותפות המסחר העיקריות של אבלה היו ארצות מסופוטמיה (ובראשן כיש), עם זאת, ישנן עדויות כי לאבלה היו קשרים גם עם הפרעונים המצריים חעפרע ופפי הראשון.
ייתכן כי אבלה הייתה גם יצואנית של עבודת אמנות מעשה יד אדם: בין הריסות העיר נתגלו יצירות מרהיבות כמו רהיטי עץ משובצים בפנינים ופסלים המורכבים מאבנים בצבעים שונים.
ישנה סברה הטוענת כי האומנות באבלה השפיעה על מוצרי האמנות של האימפריה האכדית שהתקיימה בין 2350–2150 לפנה"ס.
צורת הממשל באבלה אינה ידועה בוודאות, אך ככל הנראה המשטר בעיר היה אריסטוקרטי ובראשו עמדו סוחרים.
הסוחרים מינו לעיר מלך ודאגו לביטחונה בעזרת העסקת חיילים בשכר.
מתוך הלוחות שנתגלו ניתן לדעת מהם שמות המלכים בעיר; למשל: איגריש-חֿלם , אירכב-דמו , אר-אנום, איבריום ואיבי-זיכיר .
בתקופת שלטונו של איבריום שונה המשטר מאריסטוקרטיה למונרכיה (מלוכנות) אבסולוטית.
ממשיך דרכו של איבריום היה בנו – איבי-סיפיש.
באבלה סגדו למספר אלים שמיים ידועים (דגון, אישחרה , רשף, קניש, בעל) ולמספר אלים לא ידועים (קורה, נידקול).
בנוסף, ישנן עדויות לאמונה באלים שומריים (אנכי ונינכי ) ובאלים נוספים.
הן סרגון שליט אכד והן נכדו נרם-סין, אשר כבשו חלקים נרחבים ממסופוטמיה, טענו כי כבשו את אבלה.
קיימת מחלוקת מקצועית בנוגע לשנת הכיבוש המדויקת, אך האפשרות המועדפת היא 2240 לפנה"ס.
אבלה באלף השני לפני הספירה
כשלוש מאות שנה לאחר חורבנה הראשון, הצליחה אבלה לשקם את מעמדה ולשגשג שוב, במשך כשלוש מאות שנה (בערך בין השנים 1900 לפנה"ס ל–1650 לפנה"ס).
היא הפכה שוב בתקופה זו, לגורם כלכלי חשוב, ככל הנראה עקב קרבתה לעיר החשובה אורשו.
עובדה זו באה לידי ביטוי בכתבים שנמצאו בדרהם (פרבר של ניפור) ובממצאים מהעיר כנש.
תושביה של אבלה היו ידועים אמורים.
מלכהּ הראשון אז, היה איביט-לים (שם אמורי).
אבלה של תקופה זו מוזכרת בכתבים מאללח', שנכתבו בסביבות שנת 1750 לפנה"ס.
העיר נהרסה שנית במהלך התקופה הסוערת שבין 1650 ל-1600 לפנה"ס, בידי מלך חתי (מורשיליש הראשון או חנתיליש הראשון).
היא לא שוקמה לאחר חורבנה השני.
במקום שבו שכנה העיר נותר כפר, שננטש במאה ה-7 לספירה, והעיר נשכחה עד גילויהּ הארכאולוגי.
מטמון אבלה הוא מטמון של עצמים עשויים כסף אשר נמצא מתחת לרצפת בית מתקופת הברונזה השנייה (בערך 1600-1800 לפנה"ס).
המטמון מכיל 171 פריטי כסף - חתיכות/ גושים ומטילים.
הפריטים הכלולים במטמון, למעט אפשרות יחידה למה שנראה כמו חרוז כסף, אינם חפצים תועלתיים או קישוטים מכל סוג שהוא.
המטמון נשמר בצנצנת המזכירה צורה של ביצה, מלאה ב-171 פריטי כסף במשקל כולל של 5043.5 גרם, מטילי הכסף כוללים 117 פיסות, 53 מטילים וחרוז אחד גדול.
שברי כסף קטנים הם הסוג הנפוץ ביותר במטמון זה (83 פריטים), ואחריהן שלמים ומקוטעים, מטילים בצורת דיסקואידים שטוחים (47 דגימות), שברי מטילים שלמים וחלקיים (20 פריטים) ומוטות (11 פריטים).
לפיכך, המטמון כולל ברובו סוגים שונים של מטילים (או שלמים או חלקיים בכוונה), בעוד שלא ניתן להעיד על הימצאות של תכשיטים, או חפצים לשימוש אחר, מלבד חרוז כסף בודד, 5 יריעות מקופלות ו4 חפצים מותכים.
התוכן של כלי החרס בו נשמר המטמון משותף למטמונים אחרים מתקופת הברונזה מהמזרח הקדום, המורכבים בדרך כלל מגושים ומחפצי מתכת מגוונים.
מחקרים סטטיסטיים של המסות של פיסות כסף (מתכת) במספר מטמונים דומים הראו חזרות משמעותיות על ערכי משקל מסוימים, מה שמצביע על כך שהמתכת חולקה לגושים בעלי משקל סטנדרטי – וכנראה שבעקבות כך גם לפי ערך.
מחקר שנערך, עשה ניסיון להשוות בין מטמונים אשר נמצאו באתרים ארכאולוגיים שונים מאותה התקופה אליה שייך מטמון אבלה על מנת למצוא מכנה משותף בין הממצאים שבמטמונים.
במחקר ניסו בעיקר להשוות בין הגודל, המשקל והצורה של הממצאים שבמטמונים על מנת לשפוך אור על השימוש האפשרי של הממצאים הללו, בעצם לנסות לאתר מעין קוד כלכלי משותף אשר ייתכן והתחיל כבר באותה התקופה – או שמא מדובר בצירוף מקרים.
מאז שנחסם לכניסת חוקרים מרחבי העולם, הממצאים באתר היו נתונים לביזה מתמדת, ובמהלך מלחמת האזרחים בסוריה האתר ניזוק בצורה משמעותית, ועלה חשש כבד שממצאים רבים (ביניהם הארכיון) הושמדו כליל.
האֶבְּלָאִית היא שפה שמית עתיקה מהאלף ה-3 לפנה"ס, שעדויות לקיומה נמצאו בעיר אבלה שבצפון סוריה.
מידע על שפה זו שאוב מקרב כ-20,000 טבלות שנמצאו בגנזכי ארמונות אבלה בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנות ה-70 של המאה ה-20. ממה שהצליחו החוקרים לגלות שפה זו נכתבת בכתב יתדות ומאופיינת במילים בעלות צורה שמית צפון-מערבית.
ההנחה הייתה שאבלאית הייתה שפה שמית צפון-מערבית או שפה העומדת בין האכדית ללשונות השמיות-מערביות.
כיום מקובל יותר לראות אותה כשפה שמית מזרחית הקרובה לאכדית העתיקה.
ככל הנראה, סופרי אבלה התאימו את שיטת כתב היתדות, שנועדה במקור לביטוי שפה שומרית, כדי לבטא באמצעותה שפה בעלת מבנה שמי.
דבר זה בוצע על ידי סופרי אבלה עשרות שנים לפני סופרי אכד.
חקר האבלאית נמצא עדיין בחיתוליו.
Pettinato) היה הראשון שהכריז בשנת 1975 על גילוי שפה שמית חדשה, והוא העניק לה את השם "פלאו-כנענית".
השם שהציע פטינאטו לא התקבל בקהילה המדעית, משום שבעוד שבשפה זו ניכרות השפעות מן העברית, האוגריתית והפיניקית, השם אותו הציע פטינאטו אינו מקשר בין האבאלית לבין שפות אלו.
Garbini) הציע אז את המונח "פלאו-סורי", אך גם שם זה נדחה משום שלא שיקף את המורשת המסופוטמית המגולמת (לדעת הקהילה המדעית) בשפה זו.
לכן, ללא שם שיתאים למאפיינים הלשוניים השונים של השפה החדשה הזו, נבחרה לבסוף "אבלאית" כשמה של השפה.
אָבֵל בֵּית מַעֲכָה הוא תל באצבע הגליל כ-2 ק"מ דרומית למטולה וכ-2 ק"מ צפונית לקיבוץ כפר גלעדי בצד כביש 90.
במקום התקיימה ככל הנראה העיר העתיקה אבֵל המוזכרת במקרא כ"אבל בית מעכה".
אבֵל הייתה עיר כנענית מתקופת הברונזה הקדומה (מהאלף ה-3 לפנה"ס), שבהמשך (באמצע האלף ה-2 לפנה"ס) הייתה שייכת לממלכת חצור הכנענית.
אבל מצוינת ברשימת הערים שכבש תחותמס השלישי מלך מצרים בשנת 1468 לפנה"ס.
אפשר שהכינוי "בית מעכה" מלמד על זיקה היסטורית של העיר לממלכת מעכה המקראית.
במקרא (שמואל ב פרק כ) מצוין כי שבע בן בכרי, שמרד בדוד המלך, הסתתר בעיר זאת.
אישה חכמה מאבל שכנעה את תושבי העיר למסור את המורד לידי יואב בן צרויה, שר צבאו של דוד, שצר על העיר.
במאה ה-9 לפנה"ס נכבשה אבל בידי מלך ארם, בן הדד הראשון: .
במאה ה-8 לפנה"ס נכבשה אבל בידי מלך אשור, תגלת פלאסר השלישי: .
שמה מצוין בכתובות אשוריות שבהן רשימה של הערים הכבושות, משנת 733 או 734 לפנה"ס.
במאה ה-13 כתב הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי על כפר בשם אבל אל-קמח ששכן במקום.
חפירות ומחקרים שנערכו במרוצת השנים בתל אבל בית מעכה הובילו לחשיפת שרידים החל מהתקופה הכנענית ועד לימי העות'מאנים.
ב-2012 נערך סקר ארכאולוגי ובשנת 2013 החלו בתל חפירות ארכאולוגיות שנעשות בשיתוף פעולה של האוניברסיטה העברית בירושלים בראשות נאוה פניץ-כהן ורוחמה בונפיל ואוניברסיטת אסוזה פסיפיק מאזור לוס אנג'לס בארצות הברית בראשות רוברט מולינס (Robert A.
אתר זה לא נחפר מעולם.
במסגרת חפירות של עונות 2013 עד 2015 נפתחו חמישה שטחי חפירה, שניים בתל התחתון (שטחי F ו-O), אחד באוכף שבין התל התחתון והעליון (השטח A), אחד במדרון המזרחי של התל העליון (שטח B), ושטח K שבמדרון המזרחי בקצה הצפוני של התל התחתון.
באתר נמצאו שרידים בעיקר מתקופת הברזל א וב, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת ברונזה התיכונה.
בנוסף נמצאו שרידי בנייה מרשימים מהתקופה הפרסית-ההלניסטית הקדומה.
אחד הממצאים החשובים ביותר שנמצאו הוא מתקופת הברונזה המאוחרת ב' היה כד קטן שבתוכו נמצאו מטמון כסף.
בשנת 2017 נמצא במקום פסל ראש מלך, שראשו עשוי פיאנס מצרי של מלך או אציל המתוארך למאה ה-9 לפנה"ס.
בשנת 2025, פורסם כי הארכאולוגיות פרופ' נעמה יהלום-מאק וד"ר נאוה פניץ-כהן מהמכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, יחד עם פרופ' רוברט מולינס מאוניברסיטת אזוסה פסיפיק, חשפו אבן גבול מימי הטטרארכיה הרומית.
האבן, שנועדה במקורה לסימון גבולות חקלאיים בין כפרים, נמצאה בשימוש משני במתקן מהתקופה הממלוכית.
המטמון התגלה באזור F על חלקו הדרומי של התל הצופה לעמק החולה.
המבנה בו נמצא מורכב מאבן ודמוי והוא ככל הנראה בסיס של מגדל.
המטמון נמצא בתוך פך שהתגלה בעומק 45 סנטימטרים מתחת למפולת שכסתה את רצפת המבנה.
הפך נשען על אחד מקירות המגדל, והוסתר רק על ידי המפלות.
אחת מידיותיו של הפך שבורה ועליו שאריות דגם בצבע שחור.
המטמון עצמו מורכב ממקבץ חפצי כסף שנמצאו מסוגסגים אחד עם השני.
עצם העובדה שהם נמצאו מחוברים אחד אל השני רומז שאולי החפצים היו קשורים אחד אל השני בבד.
האוסף כולל משנים עשר חפצים:
פריט תיאור כמות עגיל חישוק עם תליון חרוטי העגילים מורכבים מטבעת עם תליון בצורה של חרוט מחובר לתחתית.
שלושה משומרים היטב ושניים כפופים ומקופלים בקצוות.
תכשיטים דומים מזהב נמצאו בתל אל-עג'ול בעוד שבאל-עמארנה נמצא עגיל כסף דומה.
כל התכשיטים האלו מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת.
5 חוט מפותל יכול להיות עגיל.
נמצאו תכשיטים דומים מזהב מתקופת הברונזה המאוחרת באתרים אחרים 1 תליון נראה כמו חֲצִי סַהַר.
סוג התליון היה באופנה בין תקופת הברונזה התיכונה עד לברזל I 1 מטיל סביר להניח נעשה על ידי שפיכת כסף נוזלי על משטח שטוח.
0.5 סנטימטר עובי ומשקל 44.3 גרם 1 מטיל בצוע חתיכה של מטיל יותר גדול, ככל הנראה פוצל בזמן עסקאות כלכליות 1 תכשיטים בצועים עגיל ותכשיט בלתי ניתן לזיהוי אשר חתוכים לחלקים קטנים 2 גיליון כסף מקופל כך ששני קצוות פוגשים זה בזה 1
מתיאור הפריטים ומהשוואה לתכשיטים דומים באתרים נוספים, עולה כי תכולת המטמון עולה בקנה אחד עם תיארוך האתר לתקופת הברונזה המאוחרת.
המשקל הכולל של המטמון הוא 59 גרם, השווים ערך לשישה שקלים אוגריתים.
על פי ניתוח כימי של המטמון ידוע שהפריטים בו מורכבים מכסף טהור, ומשערים שמקור הכסף מאסיה הקטנה או מהאזור האגאי.
הרכבו הכימי של מטיל הכסף המלא תואם למקור הכסף מלאווריון שביוון.
כמו כן מטמון זה הוא היחיד מסוגו באזור דרום הלבנט (ארץ ישראל) שמתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת II ומעיד על קיום מסחר ימי במתכות עם האיים האגיים בתקופה זו.
אָבֵּל פַּן (במקור אבא פפרמן, בגרמנית: Abel Pann; 1 בינואר 1883, קרסלאבקה, האימפריה הרוסית – 13 בדצמבר 1963, ירושלים) היה צייר יהודי שפעל בעיקר בארץ ישראל ובישראל.
נולד בשם אבא פפרמן לנחום ובתיה (בת ירמיהו טיטלמן) בעיירה קרֶסלאבה (Krāslava) שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית, (היום עיר בלטגליה שבלטביה).
סבו, אליהו פפרמן, היה רב וראש ישיבה בדבינסק, ופן זכה לחינוך דתי בחדר.
את יסודות הרישום והציור קנה בגיל שתים עשרה אצל הצייר יהודה פן מוויטבסק, שהיה גם מורם של מארק שאגאל ואוסיפ זאדקין, והחל סובב בערי רוסיה ופולין כשהוא מתפרנס כשוליה של צייר שלטים.
כישרונו משך את תשומת לבו של בעל מפעל גפרורים, שמימן בשנת 1898 את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות באודסה.
פרעות קישינב בפסח 1903 הותירו בו חותם עמוק.
הוא הגיש ציור שהכין בעקבות ביקורו בקישינב כעבודת הגמר של לימודיו, ותחושת הכאב שהותירו בו הפרעות נטעה בו נחישות להקדיש את כישרונו לתיעוד הגורל היהודי.
עם סיום לימודיו באודסה עבר פן לפריז ועסק שם בעיקר בציורים מהווי חיי היהודים, על-פי זכרונו, ובגישה הומוריסטית-קריקטוריסטית.
בשנת 1912 הוזמן פן על-ידי בוריס שץ, מנהל "בצלאל", להורות בבית הספר הירושלמי.
פן הגיע לארץ ישראל שנה מאוחר יותר.
באוגוסט 1914, כאשר שב לפריז לאסוף את מטלטליו ולחזור לירושלים, פרצה מלחמת העולם הראשונה ופן, שהיה נתין ארץ אויב (צרפת) מנקודת מבטו של השלטון העות'מאני, לא הורשה לשוב ארצה.
בשנות המלחמה הקדיש פן את מרצו לכרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני.
במיוחד בלטה בתקופה זו סדרה של חמישים ציורים שתיארה את פגעי המלחמה בחזית המזרחית, שם ניגפו הרוסים מפני הגרמנים ומאות אלפי יהודים גורשו מזרחה.
פן נסע בשנת 1917 לארצות הברית, שם הציג את סדרת רישומי "נאד הדמעות" וזכה להצלחה ניכרת והוגדר "גדול הציירים היהודים" של התקופה.
הסדרה נרכש על-ידי מרקוס פכנהיימר ונתרם לבית הנכות בצלאל, בו הוצג בהיכל שתיעד את סבלות היהודים ("אולם נאד הדמעות").
בשנת 1921 שב פן לירושלים והקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים.
ציורים אלו הוצגו ב-2003 במסגרת התערוכה "היינו כחולמים" במוזיאון ישראל.
בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים, כשהוא משלב את התפישה האירופית של המזרח כשילוב של ארוטיקה וברבריות, עם הצגת הדמויות התנ"כיות כתושבי המזרח בני זמנו, כשהוא נוסך לתוך השעטנז תכשיטים, עדיים ופריטי לבוש אותנטיים בשילוב עם סממני "אוריינטליות" שליקט ממופעי בלט פריזאיים וסרטי ראינוע.
בשנת 1921 נשא לאשה את אסתר למשפחת ניסנבוים.
פן נפטר ב-1963, בגיל 80 ונקבר בהר המנוחות.
הותיר אישה, אסתר, ובן, איתיאל.
בנו האחר, , נהרג בהגנת גוש עציון במלחמת העצמאות.
זכרו של אבל פן הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-7 במרץ 1972, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של פן שעליו מופיע ציור שלו שכותרו "שרה" (שרה התנ"כית).
שמו הונצח ברחוב ברמת דניה בירושלים.
אבלון הוא אי אגדי הממוקם באיים הבריטיים.
על פי הפולקלור הבריטי, ביקר ישו באי, יחד עם יוסף הרמתי ובמקום זה נבנתה הכנסייה הראשונה בבריטניה.
כיום ממקמים את אבלון עם גבעת גלסטונברי טור, סמוך לעיירה גלסטונברי.
במסגרת האגדות הארתוריות אבלון הוא האי של גבירת האגם והמקום בו נקבר המלך ארתור, שהובא לאי בסירה על ידי אחותו למחצה מורגן לה פיי.
על פי חלק מהאגדות ארתור אינו קבור באי אלא ישן בו עד שיזדקקו לו שנית.
חלק מחוקרי האגדות הארתוריות סבורים כמי מדובר באימוץ אנגלי של אגדות קדומות יותר.
על פי סברה זו המילה "אבלון" מקורה במילה הקלטית הקדומה "אנווין" (Annwyn) - שמה של ארץ הפיות או "העולם התחתון".
ג'פרי ממונמות' פירש את שם האי כ"אי התפוחים" - על פי המילה הקלטית לתפוח, או המילה הוולשית לתפוח ("אפל" - Afal).
החל מתחילת המאה ה-11 מזוהה מקום קבורתו של ארתור עם גבעת גלסטונברי טור, שהיה באותה עת אזור מוקף ביצות, והגבעה עצמה הייתה מעין אי באזור הביצות.
לדברי גיראלדוס מקמבריי, בתקופת מלכותו של הנרי השני נעשה במקום חיפוש ביוזמת הנזיר הנר דה בלוייס אחר ארונו של ארתור.
בעומק של חמישה מטרים התגלה (על פי המסופר) ארון עץ ועליו כתוב: Hic jacet sepultus inclitus rex Arthurus in insula Avalonia ("כאן קבור המלך ארתור באי אבלון").
הארון ושרידיו של ארתור נקברו מחדש בטקס במנזר גלסטונברי בנוכחות המלך אדוארד הראשון והפכו לאתר עלייה לרגל עד הרפורמציה בתקופת הנרי השמיני.
תיאור ההתרחשות לעיל נחשב כמעשיה שאין לה בסיס במציאות, הן בשל נוסח הכתובת המתאים למאה ה-10 ולא למאה ה-6, והן בשל העדר מסמכים נוספים המתארים את האירוע.
אבל גאנס היה במאי ראינוע וקולנוע צרפתי.
הוריו של גאנס ייעדו אותו להיות עורך דין אך מגיל צעיר נמשך גאנס אל התיאטרון.
הוא הופיע בהופעת בכורה כשחקן בבריסל בהיותו בן 19, ובשנת 1909 הופיע לראשונה בסרט הראינוע "מולייר".
זמן מה שימש כשחקן ותסריטאי בטרם הקים חברת הפקות בשנת 1911. באותה השנה יצר את סרטו הראשון "לה דיג" (La Digue), אך סרט זה נכשל.
מחזה שכתב בשם "הניצחון בסמותרק" שאורכו חמש וחצי שעות, ובו היה אמור להופיע לצד שרה ברנאר בוטל בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
גאנס הצליח להימנע מגיוס בשל בריאות לקויה, והמשיך בקריירת הבימוי, אך לקראת סוף המלחמה גויס לחודשים מספר.
לאחר ששוחרר, ביקש לשוב ולשרת, על מנת לצלם סצנות לסרט שעל עלילתו חשב בתקופת שירותו הצבאי.
הסרט יצא אל האקרנים בסמוך לאחר ההכרזה על שביתת הנשק.
"אני מאשים" (J'Accuse) הוא מניפסט פציפיסטי אימפרסיוניסטי שאורכו שלוש שעות.
עלילת הסרט עוסקת בחייל השב לביתו לאחר המלחמה, ומוצא כי אשתו הרה לחייל גרמני.
החייל יוצא מדעתו, מקים מקברם את הרוגי המלחמה, ויוצא לעקור את המלחמה מהעולם.
הסרט השתמש בטכניקות צילום חדשניות, שגאנס היה עתיד לשכלל בסרטיו הבאים.
סרט זה מביא את נטייתו של גאנס לתאר את המציאות באופן אימפרסיוניסטי.
התנועה האימפרסיוניסטית הצרפתית בפיסול ובציור, קדמה לאימפרסיוניזם בקולנוע, כפי שמקבילתה הגרמנית קדמה לתנועת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני.
גאנס היה מן המובילים בתחום הקולנוע האימפרסיוניסטי, והוא כינה את הראינוע "המוזיקה של האור".
לאחר סרט זה צילם את הסרט האימפרסיוניסטי "הגלגל" (La Roue).
סרט זה היה סרט דוקומנטרי שעסק בחייו של נהג רכבת.
במהלך הסרטת הסרט חווה גאנס טרגדיה אישית.
הוא עזב את אשתו לטובת אישה בשם אידה, אך שניהם חלו בשפעת שהפילה חללים באותה התקופה.
גאנס החלים, אך אידה מתה בשפעת.
גאנס נסע לארצות הברית על מנת לשנות אווירה ולקדם את הפצת "אני מאשים".
כפי הנראה בתקופה רבת אירועים זו בחייו התאכזב גאנס מן האימפרסיוניזם.
עם שובו לצרפת, בשנת 1924 החל ביצירת סרטו הגדול "נפוליון", והוא שוחרר לאקרנים ב-1927.
"נפוליון" היה אפוס בן שש שעות, אשר דרש הקרנה על מסך פנורמי גדול, המורכב משלושה מסכים - אחד באמצע ושניים בצדדים, עליהם מוקרנות תמונות משלושה מקרנים שונים.
טכניקה זו הצליחה להראות תיאור פנורמי של קרב, כפי שעוד לא נראה על המסכים.
גאנס השתמש במספר טכניקות צילום חדשניות, הוא השתמש לראשונה במצלמה קלה וניידת, אותה אחז בידו בעת תנועה בשדה הקרב.
לעיתים הדהיר את המצלמה מעל גבו של סוס, לעיתים חיבר אותה ללהב הגיליוטינה.
האפקט שנוצר היה מדהים בחדשניותו.
גאנס צילם חלק מן הסצנות בצבע, עשור שלם לפני שהצילום הצבעוני התגלה על ידי הוליווד, אך החליט שלא לשלב סצנות אלו בסרטו, כדי שלא להסיח את דעת הצופים.
הסרט הוצג כמות שהוא רק במקומות מעטים.
מעטים הסתכנו בהחדרת הטכניקה החדשה של המסך המפוצל לשלושה בעידן זה, בו היה הקהל מבולבל ממילא בשל כניסתו של הסרט המדבר.
גאנס לא הצליח לבצע באופן חלק את המעבר מעידן הראינוע לעידן הקולנוע.
הוא המשיך ליצור סרטים במשך עשורים רבים, אך לא הגיע אל ההצלחה והרמה האומנותית של סרטיו האילמים.
הוא בילה חלק ניכר מזמנו בשיפורם של סרטי הראינוע שצילם, ובניסיונות להפיק גרסאות מדברות של "אני מאשים" ו"נפוליון".
סרטיו המדברים משנות ה-30 שכללו ביוגרפיות של לוקרציה בורג'ה ובטהובן זכו להצלחה בינונית.
גם לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה המשיך גאנס לביים, אך בשנת 1943 נמלט מצרפת.
הוא שהה זמן מה בספרד הנייטרלית, ולאחר סיום המלחמה שב לצרפת.
בשנת 1954 שב לביים לאחר הפסקה בת עשר שנים, ויצר סרטים כ"אוסטרליץ" (1960) ו"סיראנו וד'ארטניאן" (1963).
הוא ביים מספר סרטי טלוויזיה, ובשנת 1971 הפיץ גרסה נוספת של "נפוליון" שנקראה "בונאפרט והמהפכה".
בשנת 1981 מת בפריז בעודו מתכנן יצירת סרט אפי על חייו של כריסטופר קולומבוס.
לאחר מותו זכה גאנס להכרה לה לא זכה בחייו, כגאון קולנועי.
לקראת סוף חייו, בתחילת שנות ה-80 גילו קולנוענים כפרנסיס פורד קופולה את הסרט, הוא שוחזר והחל להיות מוקרן באופן בו גאנס התכוון להקרינו בפסטיבלי קולנוע ובאירועים חגיגיים ברחבי העולם.
אבל יאנסזון טסמן (בהולנדית: Abel Janszoon Tasman; 1603 – 10 באוקטובר 1659) היה יורד ים הולנדי, מגלה ארצות וסוחר.
ידוע בעיקר בזכות מסעותיו בשנת 1642 ו-1644 בשירות חברת הודו המזרחית ההולנדית.
מסעו של טסמן היה המסע הראשון של אירופאי שהגיע לאיי ארץ ואן דימן, הידועה היום בשם טסמניה וכן לניו זילנד והראשון לזהות את איי פיג'י, בשנת 1643. טסמן, הנווט שלו, פישר (Visscher) והסוחר והאמן גילסמן, מיפו חלקים משמעותיים מיבשת אוסטרליה, ניו זילנד ואיי האוקיינוס השקט שאליהם הגיעו.
טסמן נולד בכפר ליצ'חאסט (Lutjegast) במחוז חרונינגן בהולנד בשנת 1603. בשנת 1631, לאחר שהתאלמן והתגורר באמסטרדם, התחתן עם Jannetjie Tjeaers.
זמן קצר אחר כך הצטרף לשירות חברת הודו המזרחית ההולנדית ובשנת 1634 שירת כחובל על אניית סוחר שהפליגה מבטביה (היום ג'קרטה באינדונזיה) לאיי מאלוקו.
ביולי 1634 הוא מונה לרב חובל באנייה קטנה ושמה מוקה.
הוא ביקר בהולנד בשנת 1637 וחזר יחד עם אשתו לבטאוויה באוקטובר 1638.
בשנת 1639 נשלח טסמן כקצין ראשון במשלחת לצפון האוקיינוס השקט.
הצי שיצא לדרך כלל את הספינות Heemskerk ו-Zeehan.
לאחר תלאות רבות הגיעה המשלחת לאי פורמוזה (היום טאיוואן) בחודש נובמבר.
40 מתוך 90 אנשי הצוות מתו בדרך.
אחרי מסע זה יצא טסמן למסעות נוספים, ליפן בשנת 1640 ובשנת 1641 לפלמבנג בדרום סומטרה (אינדונזיה), שם כרת טסמן הסכם סחר עם הסולטאן המקומי.
בחודש אוגוסט 1642 נשלח טסמן כמפקד משלחת לגילוי "ארצות הדרום הבלתי נודעות", אשר שיערו כי קיימות בדרום האוקיינוס השקט, אולם אף אירופאי לא הגיע אליהן עד לאותה עת.
טסמן הפליג תחילה בכיוון ההפוך מערבה לאי מאוריציוס, זאת כיוון שקיווה כי משם כיוון הרוח יסייע לספינותיו להגיע ליעדן.
מהיכרותו את משטר הרוחות בים הסיק כי ממאוריציוס יכול לפנות לעבר מה ששיער שהוא חופה הדרומי של אוסטרליה.
(ההולנדים הכירו באותה עת כבר חלק מן החוף המערבי של יבשת אוסטרליה אולם צורת החוף הדרומי לא הייתה ידועה.)
ביום 24 בנובמבר 1642 זיהה טסמן את החוף המערבי של טסמניה, ליד נמל מקוארי.
טסמן קרא למקום בשם ההולנדי Anthoonij van Diemenslandt (ארץ ואן דימן) על שמו של אנטוני ואן דימן המושל הכללי של איי הודו המזרחית ההולנדיים.
בהפליגו דרומה טסמן עבר בקצה הדרומי של טסמניה ופנה לצפון-מזרח עד לכף פרדריק הנרי באיי פורסטיאר.
ביום 3 בדצמבר 1642 ניסה טסמן לנחות במקום, אולם הים הסוער מנע זאת.
נגר האניה הצליח למרות זאת לשחות לחוף ולטעת את דגל ההולנדי ביבשה ובכך להכריז על בעלותה במקום.
כוונתו של טסמן הייתה להמשיך ולהפליג צפונה אולם בגלל כיוון הרוח פנה מזרחה.
ב-13 בדצמבר ספינתו זיהתה לראשונה יבשה, היה זה החוף הצפון-מערבי של האי הדרומי של ניו זילנד.
לאחר שחקר את המקום הוא המשיך והפליג מזרחה ותשעה ימים אחר כך היה לאירופאי הראשון בהיסטוריה להגיע לניו זילנד, לה קרא סטייטן לנד (Staten Landt) בהניחו שיבשה זו מחוברת לאי בקצה הדרומי של יבשת דרום אמריקה.
בהפליגו צפונה ואחר כך מזרחה, הותקפה אחת מספינותיו על ידי המאורים ששטו בספינות קאנו, ארבעה מאנשיו נהרגו בהתקפה.
לאחרונה הועלתה השערה כי כמה ממלחי ספינותיו של טסמן נחתו על היבשה במקום הנקרא היום מפרץ הזהב (Golden Bay) ואשר טסמן כינהו "מפרץ הרוצחים" , לזכר אותה התקפה.
משם הפליג טסמן צפונה, כאשר טעה לחשוב כי מצר קוק הוא למעשה לשון-ים (מפרץ).
שניים מן השמות שבהם קרא לאתרים בניו זילנד, נותרו בשמותיהם עד היום: כף מריה ואן דימן ואי שלושת המלכים.
בדרכו חזרה לבטאוויה, ב-21 בינואר 1643, הגיע טסמן לאיי טונגה.
בחולפו על פני איי פיג'י כמעט ונהרסו ספינותיו בשוניות האלמוגים שבמקום.
לבסוף, הוא פנה לגינאה החדשה וחזר לבטביה ב-15 ביוני 1643.
טסמן יצא למסעו השני לאוקיינוס השקט בשנת 1644, עם שלוש ספינות (לימן, זימיו וברק).
הוא הפליג מזרחה לאורך החוף הדרומי של גינאה החדשה כשהוא מחמיץ את מצר טורס, המפריד בין גינאה החדשה ליבשת אוסטרליה.
מנקודה זו החל לשוט לאורך החוף הצפוני של היבשת האוסטרלית.
טסמן מיפה את החוף הצפוני של אוסטרליה ותיעד את מראה היבשה ותושביה.
מנקודת מבטה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, מסעו של טסמן הביא לתוצאות מאכזבות.
הוא לא איתר שוקי מסחר עתידיים ואף לא מצא נתיבי שיט חדשים.
במשך יותר ממאה שנים, עד לתקופתו של ג'יימס קוק, לא ביקרו אירופאים נוספים בטסמניה.
אירופאים הגיעו לעיתים לאוסטרליה, אולם בדרך כלל הדבר קרה ביד המקרה.
ב-2 בנובמבר 1644 מונה טסמן לחבר במועצת הצדק של בטאוויה.
בשנת 1646 עבר לסומטרה, ובאוגוסט 1647 עבר לסיאם (תאילנד), כשהוא נושא מכתבים מן החברה בה עבד למלך.
במאי 1648 הוא יצא בראש משלחת למנילה (פיליפינים) כדי לתפוס ולשדוד ספינות ספרדיות עם מטען כסף שהגיעו מיבשת אמריקה.
הוא לא הצליח במשימתו וחזר לבטביה בינואר 1649. בנובמבר 1649 הועמד טסמן לדין והורשע בתליית אחד מאנשיו ללא משפט.
הוא הושעה מתפקידו, נקנס והוטל עליו לשלם פיצויים למשפחת המלח ההרוג.
ב-5 בינואר 1651 הוא הושב לתפקידו ולדרגתו ובילה את שארית שנותיו בבטביה.
הוא הפך לאחד מבעלי הקרקעות הגדולים בעיר.
הוא הלך לעולמו ב-10 באוקטובר 1659, כשהוא מותיר אחריו את אשתו השנייה ובת אחת מנישואיו הראשונים.
אף שתגליותיו היו בעלות חשיבות רבה, משמעותן לא נודעה אלא לאחר למעלה ממאה שנים לאחר מותו.
כמו מגלי ארצות אחרים, שמו של טסמן נחקק במקומות רבים, ביניהם:
האי טסמניה, הכולל מקומות כגון:
בניו זילנד נקראו על שמו:
אבל אדוארדו באלבו (ספרדית: Abel Eduardo Balbo; נולד ב- 1 ביוני 1966 בעיירה אמפלמה ויז'ה קונסטיטיוסיון שבפרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי לשעבר.
באבלו החל לשחק בקבוצת הנוער של ניואל'ס אולד בויס, שיחק בקבוצה הבוגרת מ-30 באוגוסט 1987 ועד 1988, שנה שבה עבר לריבר פלייט.
היה שותף לזכיית המועדון באליפות ארגנטינה.
אחרי שנתיים בריבר פלייט, עבר באלבו לאודינזה מהסרייה א'.
באלבו כבש 11 שערים ב-28 משחקיו בעונתו הראשונה אך קבוצתו ירדה בסוף העונה לסרייה ב'.
הוא מילא תפקיד חשוב בחזרתה של הקבוצה לסרייה א' עם 33 שערים בשתי העונות בהן בילתה הקבוצה בליגה השנייה.
עונת השיא שלו בקבוצה הייתה ב- אז כבש 21 שערים.
ב-1993 הוא עבר לרומא, מצמרת הסרייה א'.
בה שיחק 5 שנים כחלוץ.
בעונתו החמישית () ברומא, שימש באלבו כקפטן הקבוצה.
ב-1998, לאחר 5 שנים ברומא, עבר באלבו לפארמה אך כבש רק 4 שערים, מועדון פארמה זכה באותה עונה בגביע האיטלקי ובגביע אופ"א.
לקראת סוף העונה עבר באלבו לפיורנטינה, אך גם בה לא הצליח להציג יכולת גבוהה.
בשנת 2000 שב באלבו לרומא אך בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה שיחק רק בשלושה משחקים וראה מהספסל כיצד חבריו זוכים באליפות.
ב-2002 שב באלבו לארגנטינה והצטרף לבוקה ג'וניורס אך פרש ממשחק לאחר ארבעה משחקים במדי הקבוצה.
באלבו היה חלוץ נבחרת ארגנטינה מ-1989 עד 1998. באלבו היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1990, למונדיאל 1994 ולמונדיאל 1998 ופעמיים היה שותף לזכייה בקופה אמריקה.
אבל רבתי היא אחת מן המסכתות הקטנות.
לעיתים היא מכונה בלשון סגי נהור מסכת שמחות, מכיוון שהיא עוסקת בהלכות גוסס, התאבדות, הלוויית המת, דיני הספד וקבורה, ניחום אבלים ודיני אבלות.
המסכת מחולקת לארבעה עשר פרקים.