tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם המונח סלון הוא המושרש והנפוץ ביותר בעברית בת זמננו.
בחברה החרדית ניצב במקום בולט בסלון ארון ספרי קודש גדול וארון ובו ויטרינה בה מוצגים תשמישי קדושה נאים (פמוטים, כוס לקידוש וכדומה).
במרכז הסלון ניצב השולחן הסלוני הגדול, עליו נערכות סעודות השבת.
בשפה ובתרבות הערבית נקרא חדר האירוח המרכזי בשם ליוואן.
לאורך קירותיו מצויות ספות נמוכות ובמרכזו פרושים מחצלות ושטיחים.
חדר נפרד או אזור המזרנים והכריות לאורך הקירות נקרא אזור ה, אולם ההתכנסות.
באירועים בהם נהוגה הפרדה בין גברים ונשים מקובל כי הנשים יושבות בדיוואן.
סְלוּפּ מלחמתי היה כינוייה של אוניית מפרשים מלחמתית בצי המלכותי הבריטי במאות ה-18 וה-19, שנשאה על סיפון התותחים היחיד שלה עד 18 תותחים.
מאחר ששיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי כללה רק ספינות בעלות 20 תותחים ומעלה, הקיף המונח "סלופ" את כל כלי השיט המלחמתיים הבלתי מדורגים, כלומר מתחת דרגה שישית, ובהם גם את בריגי התותחים (gun-brig) והקאטרים הקטנים ביותר.
בשם "סלופ" נקראו גם אוניות מלחמה ייעודיות כמו אוניות הרעשה ואוניות הבערה כאשר לא מילאו את המשימות המיוחדות להן אלא שימשו בתפקידי סיור וליווי.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה השתמשו הבריטים בשם "סלופ" ככינוי לאונייה ייעודית לליווי שיירות, כמו הסלופים מדגם Flower במלחמת העולם הראשונה ומדגם Black Swan במלחמת העולם השנייה, שחומשו בכלי נשק ובאמצעי לחימה נגד מטוסים ונגד צוללות; בצי האמריקאי הן נקראו משחתות ליווי (destroyer escort).
סְלוּפּ הוא סוג של סירה או ספינת מפרשים בעלת תורן יחיד ומעטה אורכי, הכולל מפרש ראשי ומפרש קדמה אחד.
קאטר, לשם השוואה, מניף מפרש ראשי ושני חלוצים לפחות, ותורנו מותקן קרוב יותר לירכתיים מאשר בסלופ.
מערך המעטה הנפוץ ביותר של מפרשיות כיום הוא מערך סלופ-ברמודה (Bermuda sloop) או בקיצור מערך ברמודי (Bermuda rig).
מפרשית מסוג סלופ בת ימינו מניפה מפרש ראשי עם מנור ומפרש קדמה ללא מנור (חלוץ או חלוץ גנואה).
סלון הסתיו (מצרפתית: Salon d'Automne) הייתה תערוכה שנערכה לראשונה בפריז בשנת 1903, כתגובה של אמנים עצמאיים לתערוכת ה"סלון" הרשמית השמרנית שנוהלה על ידי האקדמיה לאמנויות היפות.
התערוכה נהפכה במהרה למוקד ואף לכוח מניע של מגמות חדשות בציור ובפיסול במאה ה-20.
הסלון היווה אלטרנטיבה לאמנים אשר נדחו על ידי ועדת הקבלה של הסלון הרשמי וגם אלטרנטיבה לסלון העצמאיים (Salon des Indépendants), אשר אפשר להציג עבודות ללא בחירה מוקדמת ולכן במהרה שקע לבינוניות.
הסלון אורגן על ידי קבוצה אמנים ומשוררים, בהם ז'ורז' רואו, אנרי מאטיס, אנדרה דרן, ז'וריס-קרל הויסמנס ואלבר מארקה.
ועדת הקבלה הראשונה לסלון הסתיו כללה בין היתר את אנדרה דרן, ז'ורז' רואה, אלבר מארקה והציירת אנז'ל דלסאל .
התערוכה הראשונה הוצגה באוקטובר 1903. אחת מהתערוכות המפורסמות ביותר של הסלון נערכו בשנת 1905, כאשר היא הציגה מיצירותיהם של מאטיס, אנדרה דרן, מוריס ולאמנק, ואחרים אשר נודעו לאחר מכן כקבוצת הפוביזם.
בסלון הציגו מספר פסלים שפעלו בסגנון מודרני, בהם קונסטנטין ברנקושי, אריסטיד מאיול, שרל דספיו, אוסיפ זאדקין ורנה אישה (René Iché).
לאחר מלחמת העולם הראשונה הציגו בו ציירים כמו ז'ורז' בראק, אמדאו מודיליאני ומארק שאגאל.
אלברט בן-חיים הוא בין הציירים שישראלים שהציגו בסלון.
סלומוניקו הוא סרט קולנוע דרמטי-קומי מז'אנר סרטי הבורקס בכיכובו של ראובן בר יותם.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1972, זכה להצלחה קופתית גדולה ומכר 690,000 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל.
סרט ההמשך בשם "יהיה טוב סלומוניקו", מכר 549,000 כרטיסים.
סלומון (סלומוניקו) קרקסטיקה הוא עובד הנמל.
קשה יום, אך אוהב את החיים, שלא מוכן מוותר על זהותו הסלוניקאית ועל ביתו שבנה במו ידיו בשכונת פלורנטין, וחי באושר עם אשתו וילדיו, וכן עם שכניו, כשרובם אינם בעלי ההווי היווני.
רבים מחבריו ושכניו הוותיקים עוברים לשכונות חדשות הנבנות בצפון תל אביב, וחלומו של סלומוניקו לעבור גם הוא ולעזוב את השכונה הישנה.
כאשר עובר סלומוניקו לבית חדש במטרה לתת לילדיו חינוך טוב יותר וחיים נוחים בצפון תל אביב הוא מבין שהוא לא בדיוק רצוי בשכונה החדשה, בעוד בתו נכנסת להיריון לא רצוי, המוביל את עלילת הסרט לדרמה מרגשת ונוגעת ללב.
בסדרת ההומור הסאטירית, "הרצועה", מופיעה דמות המבוססת על דמותו של סלומוניקו, וידועה בשם קפטן סלומוניקו ה-3, איל ספנות ישראלי ששט בירקון (בגילומו של יובל סמו).
סלונה הוא אתר נשים ובלוגים ישראלי.
בסלונה פועלים 13,000 בלוגים במגוון תחומים: אוכל, זוגיות, משפחה ויחסים, אופנה ולייף סטייל, בריאות, אמנות, צרכנות נבונה ועוד.
הבלוגרים שותפים מלאים ביצירת התכנים בסלונה.
האתר הוקם בשנת 2010 על ידי עמיר גולן, גיא בהר ואיימי עירון.
באוגוסט 2011 רכשה שירה מרגלית כ- 30% מהמניות.
באתר היה שותף גם משרד הפרסום מקאן תל אביב
באוקטובר 2012 חתם האתר על הסכם חילופי תוכן עם אתר החדשות האמריקאי הפינגטון פוסט.
בספטמבר 2014 פתח האתר זירת מסחר לנשים בשיתוף אתר eBay.
האתר נסגר ב-29 במרץ 2020, כעשור לאחר הקמתו, עקב המשבר הכלכלי בעקבות מגפת הקורונה.
בדצמבר אותה שנה עלה האתר במתכונת מחודשת כאתר תוכן עסקי.
סלומניקי (בפולנית: Słomniki; ביידיש: סלאמניק) היא עיירה במחוז קרקוב שבפרובינציית פולין קטן בפולין, על גדת נהר שרניאווה וכ-24 ק"מ צפונית לקרקוב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה, ואשר בה התקיים בתקופת שואה מחנה מעבר המוני, שנודע בשל תנאיו הקשים.
סלומניקי נזכרת לראשונה בשנת 1287, ובשנת 1358 הוענקו לה זכויות עיר.
בשל מיקומה על דרך מסחר שבין וייליצ'קה וחבל פוזנן, נעשתה העיירה לתחנת מכס, ולתושביה הוענקו זכויות כלכליות שונות.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, נטלו הרוסים את מעמדה העירוני של סלומניקי, וזכויות אלה הושבו לה לאחר מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים החלו להתיישב בעיירה בראשית המאה ה-19, ובהמשך אותה מאה קיימו בה קהילה עצמאית, שכללה בית מדרש ומספר "שטיבלעך" חסידיים.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, במאי 1919, נערכו פרעות ביהודי העיירה, תוך ביזת חנויות היהודים, הכאת יהודים וחילול ספרי תורה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,460 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות השונות, של הבונד ושל אגודת ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939, חטפו אלו את יהודיה לעבודות כפייה מפרכות, תוך ביצוע מעשי התעללות בהם.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה וחובה כללית של עבודות כפייה.
מעת לעת פקדו את העיירה שוטרים גרמנים, וביצעו מעשי התעללות ורצח אקראיים ביהודיה.
באחד המקרים אולץ רב הקהילה לשרוף את ספרי הקודש שבבית הכנסת המקומי לעיני בני הקהילה.
במהלך 1941-1940 הגיעו לעיירה כ-1,000 פליטים יהודים, והיודנרט המקומי התגייס לעזרתם, וכן לעזרת עובדי כפייה יהודים מהעיירה שהועברו למחנות עבודה.
בין ה-4 ל-8 ביוני 1942 פשטו על העיירה אנשי ס"ס וגסטאפו, מלווים בשוטרים ובכבאים פולנים ובכוחות עזר אוקראיניים, ותוך מעבר מבית לבית, ריכזו אלו באלימות רבה את יהודי העיירה, תוך רצח חולים וקשישים בבתיהם.
לאחר מכן, הוכנסו יהודי העיירה למספר מבנים, והוחזקו בהם כמה ימים תחת שמירת המשטרה הפולנית.
אליהם צורפו בהמשך כמה עשרות פליטים יהודים פצועים מהכפר מיכלוביצה, שהוצעדו 14 ק"מ עד סלומניקי.
ב-8 ביוני 1942 הועמסו חלק גדול מיהודי העיירה ויהודי קושיצה שהגיעו זמן קצר לפני זה על משאיות, ונלקחו לתחנת הרכבת, תוך ירי בנחשלים.
למעט 36 יהודים שעברו סלקציה והועברו למחנה פלאשוב, שולחו כל יתר היהודים במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
למעלה מ-1,000 יהודים שעוד נותרו בסלומניקי המשיכו לסבול ממעשי התעללות ורצח מצד השוטרים הגרמנים בעיירה.
מחודש יולי 1942 הובאו לעיירה בין 6,000 ל-8,000 יהודים מנפת מייחוב, אשר רוכזו בשדה פתוח ומגודר ליד העיירה, שבו הוחזקו כמעט ללא מזון ושתייה, ותוך ביצוע מעשי התעללות ורצח בהם מצד שומריהם הפולנים, האוקראינים והליטאים.
ב-6 עד 7 בספטמבר 1942 פשטו על מחנה המעבר בסלומניקי יחידות של אוקראינים וליטאים, וערכו סלקציה ביהודי המקום.
כ-1,000 גברים שולחו לפלאשוב, וכמה מאות קשישים, חולים, ילדים קטנים ותינוקות הופשטו, ונורו במקלעים לארבעה בורות ירי, תוך קבורת חלקם בחיים.
את אלפי היהודים הנותרים הריצו הגרמנים לתחנת הרכבת שבעיירה, והעמיסו אותם על קרונות משא שיצאו לבלז'ץ, תוך ירי בחלק מהיהודים במקום.
כ-200 יהודים אחרונים שעוד נותרו בסלומניקי נרצחו ביער חודוב הסמוך למייחוב, לצד מאות יהודים נוספים מהסביבה.
בד בבד, ערכו הגרמנים מצוד קפדני אחר יהודים מהעיירה ומסביבתה שהסתתרו ביערות הסביבה.
לאחר השואה שבו לעיירה ניצולים מעטים, אך כולם עזבו אותה במהרה, לאחר שארבעה מהם נרצחו בידי פולנים מקומיים.
הקצין הגרמני פלנץ, אשר פיקד על האקציות בסלומניקי, שבהן נרצחו אלפי יהודים, נידון לאחר המלחמה לארבע שנות מאסר.
פובליוס ליקיניוס קורנליוס סלונינוס ולריאנוס היה קיסר האימפריה הרומית משנת 258 עד 260 ביחד עם אביו הקיסר גליאנוס.
סלונינוס נולד ככל הנראה במהלך שנת 242 למי שעתיד להיות הקיסר גליאנוס ולקורנליה סלונינה , אצילה ממוצא יווני.
בשנת 258 מינה גליאנוס את סלונינוס לתפקיד "קיסר" תפקיד שאותו חילק לתקופה קצרה עם אחיו הבכור ולריאנוס השני עד שהלה נפטר במהלך שנת 258. במאה השלישית ייצג התואר "קיסר" מעמד ששמור לנסיך הכתר למועמד העתיד לרשת את כס השלטון, הקיסר המכהן זכה להוסיף לשמו את התואר "אוגוסטוס".
סלונינוס נשלח לגאליה כנציג הקיסרות הרומית בפרובינקיה, וישב בעיר המרכזית קלן תחת חסותו של מפקד המשמר הפרייטוריאני (מושל) סילבנוס.
מהלך זה של מינוי סלונינוס ואחיו כקיסרים ושליטים מיועדים תחת שרביטו של אביהם גליאנוס שהחזיק את מושכות השלטון כאוגוסטוס ביחד עם הסב ולריאנוס, נועד ככל הנראה לבנות יש מאין ולהבטיח המשכיות של שושלת מלוכה בעידן של אי יציבות פוליטית שאפיין את האימפריה הרומית במאה השלישית לספירה.
בשנת 259 גברו הלחצים על האימפריה והחלוקה המלכותית עמדה למבחן, בשנה זו נאלצו הרומאים להילחם במספר חזיתות, הקיסר ולריאנוס ניהל מערכה מול האימפריה הסאסאנית, שעתידה להחרט בהיסטוריה הרומאית כקטסטרופה, בעוד הקיסר גליאנוס מפקד על הצבא הרומי בחזית הדנובה מול פלישה רחבת היקף של שבטים אלמאנים שחדרו אל תוך איטליה.
אי הוודאות הביאה למרידות בתוך הפרובינקיות ובשנת 260 מרד הצבא הרומי בגאליה תחת פיקודו של פוסטומוס, מנאמני גאלוס כנגד משפחת המלוכה.
במאבק שהתפתח נלכדו סלונינוס וסילבנוס עם מספר יחידות נאמנות בתוך העיר קלן, שהושמה במצור, מבלי תקווה לחילוץ.
בסתיו 260, במהלך המצור, כנראה מתוך תקווה לעורר את נאמנות הצבא הרומי בגאליה, הכריזו נאמני סלונינוס עליו כ"אוגוסטוס".
אך המהלך לא הצליח לשנות את מאזן הכוחות ומהלך המלחמה.
לאחר כחודש של מצור עיקש, נתפס סלונינוס על ידי תושבי קלן ונמסר עם סילבנוס לידי צבאו של פוסטומוס, ושניהם נרצחו על ידי החיילים.
פוסטומוס, שבשלב זה הוכרז כקיסר על ידי החיילים תחת פיקודו, הביע את צערו על מות הקיסר הצעיר ומאוחר יותר הקים קשת ניצחון לציון ניצחונו.
סלוני (בקרואטית: Slunj; בהונגרית: Szluin, סלואין; שמה הישן בגרמנית בגרמנית: Sluin, שלואין; בלטינית: Slovin, סלובין) היא עיירה בקרואטיה, בחלק ההררי של מרכז המדינה, בנתיב חשוב המוביל לים האדריאטי, דרומית לעיר קרלובץ וצפונית לפארק הלאומי אגמי פליטביצה.
סלוני יושבת על מפגש הנהרות קוראנה (korana) וסלוניצ'יצה (Slunjčica).
סלוני היא המרכז התרבותי של אזור קודרון בקרואטיה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, משתייכת סלוני למחוז קרלובץ.
סלוני נבנתה במהלך המלחמה עם הטורקים, והוזכרה לראשונה בכתובים במאה ה-12. המבצר בעיר היה רכושה של משפחת פרנקופאן האריסטוקרטית מאז המאה ה-15. במאה ה-16 העיר נהרסה במהלך המלחמה נגד העות'מאנים, אך בסוף המאה ה-17 נבנתה מחדש.
בתקופת השלטון הצרפתי הקצר שהיה באזור משנת 1809 ועד 1813, חוותה סלוני פריחה כלכלית.
רחובות ,מבני אחסון ומפעלים נבנו, וכרמים ומטעי תות ננטעו בה.
סלוני הוזכרה לראשונה בכתובים על ידי ההיסטוריון יוהאן וייקרד פון ולוואסור בשנת 1689. הציור הראשון של טחנות המים של רובע ראסטוקה (Rastoke) צויר ב-1789.
עד לשנת 1918 סלוני הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ועם ייסודה של ממלכת יוגוסלביה הייתה לחלק ממנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה סלוני לחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
מאז מלחמת העצמאות של קרואטיה סלוני היא חלק ממדינת קרואטיה.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2011, בסלוני יש כ-1,700 תושבים, וכ-5,000 תושבים בכלל הרשות המקומית הכוללת את סלוני וישובים קטנים נוספים.
מחוז משנה סלונים (בבלארוסית: Слонімскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר סלונים.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סלונים 67,288 בני אדם.
סלונה (בהונגרית: Szalonna) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בסלונה הייתה קהילה יהודית קטנה ובמקום קיים עדיין בית קברות יהודי.
סלון הרכב הבין-לאומי במוסקבה היא תערוכת הרכב הדו־שנתית המתקיימת ב־Crocus Expo במוסקבה, רוסיה.
התערוכה מאורגנת על ידי הארגון הבינלאומי של יצרני הרכב (OICA), הרואה אותה כמופע רכב בינלאומי גדול.
המארגנים הם התאחדות היצרנים הרוסיים NP ומרכז אקספו במוסקבה.
מספר כנסים של משווקים שאורגנו על ידי יצרני מכוניות מהווים את החלק האינטגרלי של התוכנית.
בספטמבר 2010 היא קיבלה מעמד של סלון רכב ברמה הגבוהה ביותר, 'A'.
סלופארק טכנולוגיות בע"מ היא חברה פרטית ישראלית המפעילה מערכת תשלום באמצעות טלפון סלולרי עבור שירותי חניה בישראל ומחוצה לה.
החברה מפעילה בישראל אפליקציה המאפשרת תשלום דמי חניה בחניית רחוב ("כחול לבן"), בחניונים, תשלום בכבישי אגרה, שירותי חילוץ ועוד.
החברה הוקמה בשנת 2004 כחברה פרטית, ובשנת 2013 עברה להיות מוחזקת באופן מלא על ידי קבוצת מ.ג.ע.ר, ספקית בענף השירותים למגזר הציבורי בישראל המתמחה בהקמה ותפעול של תהליכים עסקיים (BPO) ושירותים מבוססי טכנולוגיה מתקדמת.
סלופארק מפתחת שירותי תשלום חניה בישראל ובמספר מדינות בעולם, בהן אוסטרליה, ארגנטינה ויוון והייתה לחברה הראשונה בישראל שהשיקה מערכת תשלום באמצעות הטלפון הסלולרי.
החברה מונה כ-50 עובדים הפועלים משני מוקדים – בבית דגן ובבית שמש.
עד שנת 2011 ניתן היה להשתמש במערכת רק באמצעות מערכת טלפונית אוטומטית (IVR), ובשנה זו הושקה האפליקציה.
המערכת מחוברת לכל הרשויות המקומיות בהן נגבה תשלום על חניה בכחול-לבן ומכילה את המידע הדרוש לגבי התעריפים ושעות האכיפה בערים השונות.
פקחי הרשויות המקומיות מחוברים למערכת סלופארק ובודקים את מצב תשלום דמי החניה של הרכב.
מחיר החניה מחושב על פי זמן החניה בפועל.
בסוף שנת 2019 פיתחה סלופארק אפליקציה חדשה המאפשרת איתור חניות פנויות, ברחוב או בחניון ציבורי, בהתאם למיקום המשתמש וכן שירותים מתקדמים כמו הפעלת מספר חניות במקביל, שירות "איפה חניתי" המאפשר ניווט למיקום המדויק בו החנה המשתמש את הרכב ותשלום באמצעים נוספים דוגמת Apple Watch.
סלופארק מציעה את שירותיה במספר מסלולים, ללקוחות פרטיים, עסקיים וציי רכב.
כמו כן, מאפשרת סלופארק שירות טעינת מזומן מראש לטובת תשלום על חניה (סלופארק Cash) ללא צורך בכרטיס אשראי או בהוראת קבע.
לאחר הפעלת השירות, מתקבלת תזכורת 15 דקות לפני שזמן החניה עומד להסתיים, וכן תזכורת אם הרכב יצא מהחניה מבלי לסיים את התשלום בגינה.
כשירות משלים, ניתן להאריך את זמן החניה באופן אוטומטי ואף לסיים אותו אוטומטית עם החזרה לרכב ותחילת הנסיעה.
סלופארק מציעה גם שירותי דרך וחילוץ הכוללים החלפת צמיג או תיקון תקר, תדלוק, מנעולנות והטענת מצבר.
בסוף שנת 2019 הרחיבה סלופארק את השימוש באפליקציית התשלום גם עבור טעינת כרטיס רב-קו.
סלוסטיוס היה פילוסוף נאו-אפלטוני מהמאה ה-4 לספירה, חברו של הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר.
הוא כתב את החיבור "על האלים ועל הקוסמוס", מעין קטכיזם של פגאניזם הלני מהמאה הרביעית.
יצירתו של סלוסטיוס חייבת הרבה לזו של יאמבליכוס, אשר שילב פלאטוניזם עם פיתגוראיות ותאורגיה, וגם לכתביו הפילוסופיים של יוליאנוס עצמו.
החיבור די תמציתי, ובאופן כללי חף מהתאוריות המטאפיזיות הארוכות של הטקסטים הנאופלטוניים המפורטים יותר.
מטרתו היא בחלקה "להדוף את ההתקפות הרגילות של הפולמוס הנוצרי" לנוכח העליונות הגוברת של הנצרות, ו"לעמת תאולוגיה עם תאולוגיה".
סלוסטיוס מסביר בחיבורו את השקפותיו על ההשגחה האלוהית, שם הוא מתייחס אל ברית המילה כמנהג היהודי המאפיין ביותר.
הוא מזכיר את מנהג זה של "העברים" בין המנהגים המוזרים של המסגטים אשר "אוכלים את אבותיהם" והפרסים אשר "משמרים את אצילותם על ידי הולדת ילדים מאמותיהם".
זהותו המדויקת של סלוסטיוס אינה ודאית.
על ידי אחדים הוא מזוהה כפלאביוס סלוסטיוס , שהיה המושל הפרטוריאני של גאליה בשנים 361–363 ועמיתו של יוליאנוס כקונסול בשנת 363, ואילו על ידי אחרים הוא מזוהה עם סלוטיוס , יליד גאליה שהיה המושל הפרטורי של המזרח בשנת 361.
הסלון או סלון פריז היה, החל משנת 1667 (בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר), תערוכת האמנות הרשמית של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז.
בשנת 1761 השתתפו בו שלושים ושלושה ציירים, תשעה פסלים ואחד עשר חרטים.
הסלון הציג לאורך השנים יצירות מאת אמנים שהיו מקובלים על ממסד האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול מיסודו של הקרדינל ז'ול מאזראן ואחר כך על זה של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז.
יש טוענים שבין השנים 1748–1890 הוא היה האירוע השנתי או הדו-שנתי הגדול ביותר בעולם האמנויות המערבי.
במאה ה-19 היווה הסלון האירוע התרבותי העיקרי של צרפת.
האופטמן, בשנים 1830–1848 ביקרו בסלון כמיליון מבקרים כל שנה ומספרם עלה עד כדי כך שהתערוכה נותרה פתוחה למשך שלושה חדשים.
בשנים 1881–1890 הסלון נוהל על ידי אגודת האמנים הצרפתים (Société des Artistes Français).
בשנת 1667, האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, (מחלקה של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז), שפעלה בצרפת כמוסד מוסמך שפרש את חסותו על האמנויות, קיימה תערוכת אמנות ראשונה חצי-פומבית ב"סלון המרובע" (Salon carré) של הארמון המלכותי "פאלה רויאל".
בשנת 1673 התקיימה התערוכה בארקדות של פאלה רויאל למשך שבועות אחדים ופרסמה קטלוג ראשון.
אחרי הפסקה של 25 שנה, התחדשה התערוכה בשנת 1699 הפעם בגלריה הגדולה של הארמון לובר.
יעדו המקורי של הסלון היה הצגת יצירותיהם של הבוגרים הטריים של בית הספר לאמנויות יפות, מוסד גבוה לחינוך שהוקם בשנת 1648 על ידי הקרדינל ז'ול מאזארן, לפי דגם איטלקי.
לפחות למשך מאתיים שנה נחשבה תערוכת הסלון בפריז ליוקרתית וחיונית עבור כל אמן ששאף להתפרסם בצרפת.
בימי המשטר המלוכני היא נחשבה לעדות לנדיבותו ולגדולתו של המלך.
התערוכות התקיימו בהתחלה באופן לא סדיר.
בשנים 1704 ו-1725 התקיים הסלון בארמון הלובר.
ב-1725 התחיל להיות ידוע בשם "הסלון" מכיוון שהתארח בשנים 1725–1848 ב"סלון המרובע" או הסלון הגדול של ארמון הלובר.
התערוכות שהתקיימו שם בין 18 באוגוסט 1737 ל-5 בספטמבר 1737 הפכו לפומביות.
אחרי 1737 התקיים הסלון כל שנתיים בשנים הלא זוגיות.
בדרך כלל התחיל בחג של לואי הקדוש (25 באוגוסט) ונמשך מספר שבועות.
מן הרגע שהפך לאירוע סדיר ופומבי מעמדו היה למשך תקופה ארוכה כמעט בלתי מעורער.
ב-1748 הוקם חבר שופטים מורכב מאמנים שהצטיינו בעבר.
הסלון הפך לאירוע מרכזי בחיי האמנות של צרפת.
התקבלותם של האמנים נתנה להם גושפנקא כמקצועיים והיווה טקס מעבר להתחלת קריירה אישית.
הסלון סיפק הזדמנות להצגת היצירות, למפגשים עם חובבי אמנות ומבקרי אמנות ולקבל הזמנות מאנשים פרטיים ובייחוד מהמדינה.
אחרי 1789 הפכו התערובות לשנתיות.
הציורים הוצגו בסלון לאורך הקירות מגובה הרצפה ועד לתקרה או בכל מקום אפשרי.
צפיפות התמונות הפכה בעצמה לנושא בכמה ציורים, למשל "הסלון משנת 1787" מאת פייטרו אנטוניו מרטיני.
הקטלוגים המודפסים של הסלון הפכו לתיעוד בעל ערך עבור ההיסטוריונים של האמנויות.
התערוכות שבסלון זכו לתיאור בעיתונים וסללו דרך להתפתחות המקצוע המודרני של מבקר אמנות.
מהפכת 1848 פתחה את התערוכה לאמנים זרים.
במאה ה-19 רעיון הסלון הפומבי התרחב אל תערוכות שנתיות לציור ולפיסול בחסות ממשלתית שהתקיימו באולמות מסחריים גדולים, שמשכו את הקהל המצויד בכרטיסים.
פתיחת הערב הראשון של התערוכה היה לאירוע חברתי גדול שתואר בעיתונים וביצירותיהם של ציירים וקריקטוריסטים כמו, למשל, אונורה דומייה או במאמרי ביקורות של סופרים כמו דני דידרו או מאוחר יותר, שארל בודלר
עם מהפכת 1848 הסלון עבר ליברליזציה.
מספר היצירות שנדחו פחת באופן משמעותי.
ב-1849 הסלון התקיים בארמון טווילרי והוענקו מדליות עבור אמנים מצטיינים.
משנת 1856 הסלון עבר לארמון התעשייה שנודע גם כארמון שאנז אליזה.
חברי השופטים השמרנים והאקדמיים נרתעו מאוד מיצירות האמנים האימפרסיוניסטים.
או שדחו אותן או לפעמים העמידו אותן במקומות פחות טובים.
על מנת לשמור על גישה דמוקרטית, יזם הקיסר נפוליאון השלישי את "סלון המסורבים" (Salon des Refusés) שבו הוצג מבחר מהיצירות שנדחו על ידי הסלון באותה שנה.
סלון המסורבים נחנך ב-17 במאי 1863, תאריך שציין את לידת האוואנגארד האמנותי.
בימי הרפובליקה השלישית בשנת 1881, הפסיקה הממשלה לתת חסות לסלון השנתי וקבוצת אמנים ארגנה את "אגודת האמנים הצרפתים" ולקחה אחריות על התערוכה.
בדצמבר 1890 ראש אגודת האמנים הצרפתים, ויליאם אדולף בוגרו קידם את הרעיון לפיו הסלון צריך להציג עבודות של אמנים צעירים, בתחילת דרכם, שעדיין לא זכו להכרה.
ארנסט מסונייה, פייר פובי דה שאבאן, אוגוסט רודן ואחרים דחו הצעה זו והתפלגו.
הם הקימו את האגודה הלאומית לאמנויות יפות (Société Nationale des Beaux-Arts) שנודעה בעיתונות כ"סלון בסאן-דה-מארס" או כ"סלון האגודה הלאומית לאמנויות יפות", או בקיצור "ה"נסיונאל".
ב-1903 כהד לתחושתם של אמנים רבים שהייתה זו גם כן ארגון בירוקרטי ושמרני, קבוצת ציירים ופסלים בראשותם של פייר-אוגוסט רנואר ואוגוסט רודן ארגנו את "סלון הסתיו" (Salon d'Automne).
סלומון שווייגר היה איש כנסייה ותאולוג לותרני גרמני ששהה שנים אחדות בקונסטנטינופול וביקר בארץ ישראל.
פרסם ספר על מסעותיו באימפריה העות'מאנית – בחבלי הבלקן, בקונסטנטינופול ובמזרח התיכון, וכמו כן פרסם תרגום ראשון של הקוראן לגרמנית.
אביו, היינריך שווייגר (1526–1579), היה נוטריון ציבורי שכיהן כמפקח על בתי יתומים ונודע כקרטוגרף.
סלומון שווייגר למד בבתי חינוך כנסייתים לותרנים בדוכסות וירטמברג, ומ-1572 למד תאולוגיה ופילולוגיה של השפות הקלאסיות באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1576, אחרי שהוסמך לכמורה בגראץ, צורף למשלחת דיפלומטית ששיגר הקיסר ההבסבורגי רודולף השני לסולטאן העות'מאני מוראט השלישי.
המשלחת נועדה בין היתר לקיים הידברות עם ראשי הכנסיות הנוצריות המזרחיות.
ב-1578 החליף שווייגר את התאולוג סטפן גרלאך בתפקיד כומר השגרירות ההבסבורגית בקונסטנטינופול, ומילא תפקיד זה עד 1581. אחד הנושאים שהעסיקו אותו היה הטיפול בנוצרים שנשבו לעבדות באימפריה העות'מאנית.
ב-1581 עזב את קונסטנטינופול וערך מסע במצרים, בארץ ישראל ובסוריה.
הוא שהה מעט בירושלים ובדמשק וחזר לארצו בהפלגה דרך כרתים ובדרך היבשה מוונציה.
אחרי שובו שירת ככומר בקהילות אחדות בגרמניה, ומ-1605 ועד מותו ב-1622 פעל בנירנברג.
במהלך שהותו במזרח ניהל סלומון שווייגר יומן מפורט שבו תיאר את מסעותיו ואת חוויותיו ומתוכו יצר את ספרו רב התפוצה – "תיאור מסעות חדש מגרמניה לקונסטנטינופול ולירושלים" (Ein Newe Reyßbeschreibung auß Teutschland nach Constantinopel und Jerusalem).
הספר ראה אור לראשונה ב-1608 וחזר ונדפס פעמים אחדות במרוצת המאה ה-17. הספר גדוש איורים, רובם ככולם הדפסי עץ, שנוצרו לשם עיטור וללא קשר ישיר ואמין לדמויות ולמראות המוצגים בהם.
טיטוס טובלר מציין בביבליוגרפיה של הספרות הגאוגרפית על ארץ ישראל ש"[האיורים בספרו של שווייגר] אינם ראויים במיוחד לשבח".
הספר לא תורגם לשפות אחרות.
פרקי מסעו של שווייגר במצרים, ארץ ישראל, ערב וסוריה נערכו בידי ההיסטוריון והפילולוג מרטין קרוסיוס (1526–1607).
פרקים אלה, שנכתבו בלטינית וביוונית, ראו אור עוד ב-1682, כשנה אחרי שובו של שווייגר מהמזרח.
שווייגר הזכיר בהם את היהודים בערים רמלה, שכם, ירושלים וצפת.
סלומון שווייגר נודע כמי שחיבר את התרגום הראשון של הקוראן לגרמנית והוציאו לאור ב-1616 תחת הכותרת "הקוראן הטורקי: דת ואמונות טפלות".
התרגום, שעליו טרח עוד בשבתו במזרח, לא נעשה ישירות משפת המקור, אלא התבסס על גרסת תרגום לאיטלקית משנת 1547. התרגום של שווייגר נדפס במהדורות נוספות במהלך המאה ה-17.
סלון הפזמון הוא בית ספר מקוון לכתיבת שירים, מייסודם של דן תורן ומאיר גולדברג.
סלון הפזמון החל לפעול ב-2004. מסדנאות הכתיבה הראשונות בישראל לכתיבת פזמונים.
הסלון קיים בתחילת דרכו מפגשים פיזיים, והוא עבר מספר כתובות, ביניהן מקלט ציבורי בחולון, הירקון 70 ודיזנגוף סנטר.
בשנים 2019–2022 הצטרפה אפרת קולברג לתורן וגולדברג כשותפה, וביוזמתה עבר הסלון למתכונת מקוונת.
מאז, העברת התכנים, השיעורים והמשובים על שירים שכתבו המשתתפים, מתבצעת ברשת האינטרנט, באמצעות זום, פייסבוק ופלטפורמות אחרות.
בנוסף לשיעורי כתיבה, מקיים הסלון ערבי קריאה מקוונים, שיעורי משוב, ומספק שירותי הלחנה והפקה.
הסלון מפרסם אתגרי כתיבה שנתיים שפתוחים להשתתפות הקהל הרחב, כגון אתגר שנערך במשך שבוע בחנוכה בשנת 2020, שבו השתתפו כ-6,000 ישראלים.
במקביל ללימודים הרגילים, הפעילו תורן וגולדברג, בחסות עיריית תל אביב-יפו, את "סלון הפזמון לנוער", בבית היוצר בנמל תל אביב.
בנוסף לתורן וגולדברג, בסלון מלמדים צרויה להב, ערן צור, דניאל סלומון, דנה ברגר, שילה פרבר ונעם רותם.
בין תלמידי הסלון לאורך השנים: קורין אלאל, אניה בוקשטיין, דודי לוי, דורון מדלי, שי צברי, סיון טלמור, אביגיל רוז, אביגיל קובארי, הילה רוח, מאיה משעול, לי גאון, סמדר אקראי, מיכל שפירא, אורי סלונים, אור "אורקה" טפלר וסופי צדקה.
נופיה ידידיה וקרן אטינגר למדו בסלון הפזמון לנוער.
סלון הדחויים הוא כתב-עת ישראלי לשירה בהוצאת יונה שחורה.
הגיליון הראשון יצא בדצמבר 2018, ומאז ועד היום יוצא בכל חודש, כאשר כל גיליון מוקדש לנושא אחר.
הגיליונות יוצאים במהדורה מודפסת ודיגיטלית.
השם "סלון הדחויים" הוא הומאז' לשם שנתנו האימפרסיוניסטים לאולם בו הציגו את תערוכותיהם הראשונות שנדחו על ידי האקדמיה הצרפתית לאומנויות יפות.
מאז יוני 2021, מרבית שערי הגליונות מעוצבים על ידי רוני סומק, המוכרים מאד בשל סגנונם הייחודי.
מאז, סומק גם מפרסם משיריו בכל גיליון.
חברי המערכת הם אלי יונה, נתנאל לוריא ויורם רומם.
סָלוֹמוֹן (שְׁלֹמֹה) שְׁטְרִיקֶר היה פתולוג והיסטולוג יהודי מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
שטריקר נולד בוואג-נוישטאדטל (כיום בסלובקיה).
הוא למד באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן הפך לעוזר מחקר במכון לפיזיולוגיה תחת .
מאוחר יותר הפך לראש המכון לפתולוגיה כללית וניסויית בווינה.
שטריקר זכור בזכות מחקריו הנרחבים בתחומי ההיסטולוגיה והפתולוגיה הניסויית, והוא מוכר בזכות תגליותיו בנוגע ל של תאי דם אדומים ולכיווץ של דפנות כלי הדם.
הוא גם תרם במחקריו על רבייה תאית אין ויוו, על ההיסטולוגיה של הקרנית, ועל הקשר בין תאים למטריצה החוץ-תאית.
בין כתביו נמצא "Handbuch der Lehre von den Geweben des Menschen und der Thiere" (מדריך לתורת הרקמות של האדם ושל החיות) ספר לימוד בן 2 כרכים המכיל את מאמריו של שטריקר על היסטולוגיה, יחד עם חיבורים של מספר רופאים ומדענים בולטים אחרים, כגון היינריך וילהלם ולדייר, תאודור מיינרט ואחרים.
בזמנו, הוא נחשב לאחד מספרי הלימוד החשובים ביותר בנוגע להיסטולוגיה.
שטריקר היה גם מחברם של מספר חיבורים פילוסופיים.
בספרו פורץ הדרך "פשר החלומות", דן זיגמונד פרויד בקטע מתוך ספרו של שטריקר Studien über das Bewusstsein ("מחקרים על התודעה") בנוגע לביטוי של רגש בחלומות (למשל פחד, שמחה) ולתוכן הרעיוני של החלום, וכיצד שני מרכיבים אלה משתווים לדינמיקה הרעיונית/רגשית במצב ערות.
בספרו, שטריקר משתמש בדוגמה: "אם אני מפחד משודדים בחלומותיי, השודדים, כמובן, דמיוניים, אך הפחד מפניהם אמיתי".
במכון של שטריקר החל רופא העיניים , על פי הצעתו של פרויד, את ניסוייו בקוקאין כחומר הרדמה מקומי.
משנת 1871 עד 1880, שטריקר היה עורך ה-"Medicinischen Jahrbücher" (שנתונים רפואיים).
שטריקר נפטר בווינה בגיל 64, ונקבר בבית העלמין דבלינג.
סלון קיטי (גרמנית: Salon Kitty) היה בית בושת ברלינאי יוקרתי ששימש את שירות המודיעין הנאצי, האס דה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הבושת, שנפתח בתחילת שנות ה-30 על ידי קתרינה "קיטי" שמידט, נרכש ב-1939 על ידי קצין האס אס הבכיר ריינהרד היידריך ונוהל על ידי יד ימינו ויועצו הקרוב, ולטר שלנברג.
הרעיון מאחורי ניהול בית הבושת היה לפתות בכירים גרמנים ודיפלומטים זרים באמצעות אלכוהול ונשים כדי שיחשפו סודות או יביעו את דעותיהם הכנות בכל הקשור למלחמה ולשלטון הנאצי.
בין האורחים הבולטים של בית הבושת ניתן למנות את היידריך עצמו, את הקצין יוזף דיטריך, שר החוץ האיטלקי, גליאצו צ'אנו ושר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס.
הסלון נאלץ לעבור למקום אחר לאחר תקיפה אווירית ב-1942, אך בסופו של דבר, ככל שהמלחמה התקדמה, הפרויקט איבד את חשיבותו עקב ירידה חדה במספר הלקוחות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, פעל "סלון קיטי" כבית בושת יוקרתי בשכונת שרלוטנבורג, שנחשבה למרכז חיי הלילה של ברלין באותם ימים.
בין לקוחותיו נמנו דיפלומטים זרים, תעשיינים בכירים, פקידי ציבור בכירים ובכירי המפלגה הנאצית.
מנהלת בית הבושת והסרסורית המרכזית הייתה קתרינה זמיט, הידועה יותר בשם קיטי שמידט.
שמידט הבריחה את רוב הונה לבנקים בריטיים.
כאשר ניסתה לבסוף לברוח מגרמניה ביוני 1939, סוכני האס דה עצרו אותה בגבול ההולנדי ולקחו אותה למטה הגסטפו.
שם היא תוחקרה על ידי ולטר שלנברג, שעבד באותה תקופה במחלקת המודיעין המסכל של האס דה.
הוא הציב לה אולטימטום: לשתף פעולה עם הנאצים או להישלח למחנה ריכוז.
השימוש ב"סלון קיטי" למטרות ריגול היה רעיון של ריינהרד היידריך והרעיון היה לארח דיפלומטים זרים, תעשיינים בכירים ומרגלים, תוך שימוש במשקאות אלכוהולים ונשים כדי לגרום להם לחשוף סודות ומידע אינטימי.
תשעת חדרי "הסלון" הורחבו ושופצו ונחשבו למפוארים למדי.
שלנברג התקין מכשירי האזנה חשאיים בחדרים וכל השיחות שהתנהלו במרתף "הסלון" הוקלטו ונשמרו.
כדי לקדם את העסק, החלו אנשי האס אס החלו לחפש נשים צעירות ויפות כדי שיעבדו בבית הבושת.
במסמך הדרישות לתפקיד נכתב כי דרושות "נשים ונערות אינטליגנטיות, רב-לשוניות, לאומניות".
המשטרה הפלילית עצרה עשרות זונות ברלינאיות ובחרה את ה"אמינות ביותר מבחינה רגשית" כסוכנות פוטנציאליות לעבודה בסלון קיטי.
הן למדו שפות זרות וקיבלו הדרכה על שיטות לאיסוף מידע מבלי לעורר חשד מצד הלקוחות.
ביולי 1942, הקומות העליונות של הבניין נהרסו במהלך מתקפה אווירית בריטית ובית הבושת נאלץ להיסגר.
כאשר נפתח מחדש במצבו המצומצם של הקומה הראשונה בלבד, הלקוחות המעטים שנותרו לא עניינו יותר את הנאצים, הניהול של הסלון הועבר בחזרה לשמידט, עם איום שתשמור על שתיקה בכל הקשור לנושא או שתישא בתוצאות.
שמידט נפטרה בשנת 1954, בגיל 71, מבלי לחשוף את זהותם של אף אחד מלקוחותיה לשעבר.
כל 25,000 ההקלטות שהוקלטו בחדרי ומרתף בית הבושת לא נמצאו.
על פי מאמר שפורסם ב-2005 בדי טאגסצייטונג, בית הבושת המשיך להתקיים לאחר מלחמת העולם השנייה תחת ניהולם של בנה ובתה של שמידט.
בשנות ה-90 הוא הפך לבית למבקשי מקלט, שנסגר זמן קצר לאחר מכן עקב מחאה מקומית נגד הדיירים באזור.
סלון קיטי הפך לפופולרי עוד יותר כאשר אורחים נבחרים בצבא ובסגל הדיפלומטי הבכיר קיבלו את "מילת הקוד הסודית" עבור שירות בסלון.
אחד הלקוחות היה גליאצו צ'אנו, חתנו של הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני ושר החוץ של איטליה הפשיסטית, שדעותיו הישירות על הפיהרר, אדולף היטלר לא היו חיוביות במיוחד.
מבקר בולט נוסף היה גנרל האס אס יוזף דיטריך, שביקש בביקורו את "כל 20 הבנות המיוחדות לאורגיה למשך לילה שלם".
מלבדם, גם שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס ביקר בסלון ואף נאמר כי נהנה מ"תצוגה לסבית".
גם היידריך עצמו ערך מספר "סיורים", אך במהלך ביקורו נותקו מכשירי ההאזנה.
מה שקרה בסלון קיטי נחשף לראשונה בזיכרונותיו של וולטר שלנברג, שפורסמו בגרמניה ב-1956 תחת הכותרת "המבוך".
פיטר נורדן הרחיב את הסיפור מאוחר יותר בספרו משנת 1973 גברת קיטי".
ספר זה הפך לבסיס לסרט השנוי במחלוקת "סלון קיטי", בבימויו של טינטו בראס ובכיכובם של הלמוט ברגר בתפקיד וולטר שלנברג (ששמה שונה להלמוט ולנברג) ואינגריד טולין בתפקיד קיטי שמידט (ששמה שונה לקיטי קלרמן).
סלומון שטמר (נולד ב-6 באוקטובר 1956) הוא רופא ופרופסור קליני ישראלי מומחה לאונקולוגיה ולרפואה פליאטיבית וחוקר בתחום האונקולוגיה.
מכהן כמנהל מחקר, פיתוח וחדשנות בבית החולים בילינסון ועמד בעבר בראש מרכז דוידוף לחקר הסרטן.
הוא בוגר בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
התמחה באונקולוגיה בבית החולים סורוקה בבאר שבע, לאחר מכן המשיך להתמחות מתקדמת באונקולוגיה בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ובבית החולים האוניברסיטאי בדנוור שבקולורדו שבארצות הברית.
השלים את הכשרתו בבית החולים שיבא בישראל.
מכהן כפרופסור קליני מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל מוביל את המחקר האונקולוגי במרכז רפואי רבין.
הוא משמש כמנהל מחקר, פיתוח וחדשנות בבית החולים בילינסון וכסגן מנהל מרכז דוידוף לחקר הסרטן.
עומד בראש מעבדה למחקר תרגומי בסרטן במכון פלסנשטיין למחקר רפואי, אשר מתמקדת בפיתוח טיפולים חדשניים באונקולוגיה ובמעבר ממחקר בסיסי לטיפול קליני.
במסגרת תפקידו הוא אחראי על יחידת המחקר הקליני האונקולוגי במרכז דוידוף, שמנהלת מאות מחקרים קליניים ומטפלת במאות חולי סרטן המשתתפים במחקרים.
מתמחה בטיפול במגוון סוגי סרטן, כולל סרטן כללי, סרטן הכבד וסרטן הלבלב, סרטן השד וסרטן ממקור לא ידוע.
הוא נחשב למומחה בפיתוח טיפולים מותאמים אישית על בסיס בדיקות גנטיות, ותרם להקמת הטיפול האונקולוגי המבוסס על חתימות גנטיות של הגידול.
בית החולים בילינסון, ומרכז דוידוף בו מכהן שטמר כסגן מנהל המרכז, זוכה להכרה בתחום המחקר האונקולוגי בישראל.
לפי נתוני משרד הבריאות, בשנת 2024 אושרו בבילינסון התקשרויות מחקר בהיקף של 167 מיליון שקל – יותר מכל בית חולים אחר בישראל.
כשליש מהמחקרים הנערכים במרכז דוידוף הם מחקרים מסוג פאזה ראשונה, כלומר ניסויים בתרופות שמעולם לא ניתנו לאדם.
במהלך מגפת הקורונה, שטמר והצוות שלו הובילו יוזמה להקמת "בילינסון נקסט" – בית חולים וירטואלי שמעניק ייעוץ וטיפול מרחוק לא רק מרופאים, אלא גם מפיזיותרפיסטים, דיאטנים ועובדים סוציאליים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הקים שטמר מערך טיפולי מלא בבית החולים יוספטל באילת לטיפול בפליטי עוטף עזה, כולל חולי סרטן.
במחקר שפרסם שטמר בתחום בדיקות אונקוטייפ שד הוכח כי ברבים מהמקרים ניתן לחסוך מטופלות סרטן שד מטיפולים כימותרפיים מיותרים, תוך השגת תוצאות טיפוליות מצוינות.
זוהי התפתחות שנחשבת למשמעותית ביותר באונקולוגיה המודרנית.
שטמר מוביל מיזמים טכנולוגיים במרכז דוידוף, כולל שימוש בבינה מלאכותית לעיבוד דוחות רפואיים ופיתוח מודלים חיזויים.
הצוות שלו פיתח מודל שבדיוק של מעל 95% חוזה מי יפתח שחמת הכבד, בהתבסס על השמנה ומדדים נוספים.
כמו כן, פותחו מערכות דימות אוטומטיות המחשבות מפות סיכונים אישיות על בסיס מסת שומן ושריר מתוך סריקת CT.
לשטמר מעל 145 פרסומים מדעיים בכתבי עת באונקולוגיה.
בין המחקרים החשובים שפרסם ניתן למנות מחקרים על שימוש בפמברוליזומאב לטיפול במנינגיומה וגידולים סיביים בודדים, מחקרי COVID-19 בחולי סרטן, ומחקרים על טיפולים חדשניים במגוון סוגי סרטן.
הוא חבר במערכות עריכה של כתבי עת מקצועיים.
הישגיו המדעיים והקליניים זוכים להכרה בינלאומית.
הוא נחשב למי שהוביל את המחקר ופיתוח הטיפולים המבוססים על חתימות גנטיות באונקולוגיה.
כפי שצוין בכתבה מאתר Oncotest: "זוהי ההתפתחות החשובה ביותר כיום באונקולוגיה" – התבטאותו של שטמר על הטיפולים המותאמים אישית על בסיס בדיקות גנטיות.
סלוקי הוא גזע של כלב רוח, המתאפיין בגוף צר ורזה ובמהירות ריצה גבוהה.
סלוקי הוא אחד מגזעי הכלבים המבויתים העתיקים ביותר.
מתקופת מלכי מצרים ואילך, כלבי סלוקי מופיעים על קברים מצריים עתיקים מ-2134 לפני הספירה.
לסלוקי גם קשר להיסטוריה של סין.
עדויות ארכאולוגיות אודות קיומו של גזע הסלוקי, קיימות מאות שנים לפני הספירה במזרח התיכון, בארצות אסיה המערבית ובמצרים העתיקה.
הוא נחשב לאב טיפוס של כלבי הרוח ולאחד הגזעים המרתקים במשפחה, הן בגלל מראהו האצילי, הן בגלל תכונותיו ובעיקר עקב העובדה שהצליח לשמור על מאפיינים אלה לאורך אלפי שנים.
לאנגליה, הגיע הגזע על ידי סיירים בריטים, שעברו באזורי מחייתו ואספו עימם את הווריאציה קצרת השיער של הגזע.
אותם בריטים, יצרו בעזרת הגזע את מה שקרוי היום הגרייהאונד - כלב מרוצים עדין וחזק.
בשנת 1924 הגיע הסלוקי הראשון לארצות הברית לרישום כגזע ונדרשו שנים רבות עד שהתקבל כגזע מוכר בגלל הוריאנטים הרבים שלו.
מסיבה זו, בצורה בה נכתב תקן הגזע (מאפייני הגזע הקבועים), ייתכן מצב שבו יהיו שני כלבי סלוקי המתאימים בכל נקודה שהיא לתקן הגזע – אך לא יהיו דומים זה לזה במאום.
גם היום, במאה ה-21, אין כל יכולת להשוות בין כלבי סלוקי מהמזרח (ישראל למשל) לכלבי הסלוקי המערביים, 'כלבי התצוגות', שפותחו בצורה שונה במשך מאות שנים.
בעקבות כך, אין אנחנו יכולים להשוות כלב מדברי לכלב שניצח בתערוכה עולמית.
השוני הרב נוצר כתוצאה מכך שבאזורים מערביים הייתה יותר התערבות אנושית בסלקציה מאשר במדבריות, בהן הסלקציה הטבעית היא ששלטה לרוב.
הסלוקי הוא הכלב היחיד מבין כלבי הצייד בריצה (כלבי רוח) שיועד באמת להביא חזרה את הצייד לבעליו (retrieving), גם אם הדבר היה כרוך בריצה לאורך קילומטרים רבים בשטח קשה.
הסלוקי רץ בשטחים קשים מאוד, כאלו שהיו יכולים לשבור כל עצם של גרייהאונד אנגלי, מבלי לפגוע בעצמם כלל.
המראה הכללי של הכלב הוא רזה וגבוה.
כדי שהכלב יוכל להגיע למהירויות גבוהות (שיא גינס היה 68.8 קילומטרים לשעה), על הכלב להיות בעל מבנה אווירודינמי.
המבנה הזה בעצם מעביר את הרוח מסביב לכלב ולא מאט אותו.
הגזע איננו מתעייף בקלות וכאשר הוא מתחמם, הזמן המוערך להתקררות הגוף הוא מספר דקות.
ראש - הסלוקי הוא בעל גולגולת ארוכה וצרה, העיניים ממוקמות באזור צידי הראש כך מתאפשר לו לקבל שדה ראייה גדול בהרבה מגזעי כלבים אחרים, דבר שהכרחי לו בתור כלב צייד.
לסת הכלב עדינה ואיננה משאירה נזקים על הטרף, והפה, הנקרא "פה רך", איננו פוגע בארנבת הניצודה אלא מביא אותה שלמה ולרוב חיה לבעליו, צווארו של הסלוקי ארוך ומתאים למבנהו הכללי.
עם זאת הוא חזק דיו כדי לאפשר לכלב לסחוב את הצייד (שיכול להגיע אף לכ - 4 ק"ג) בפיו.
רגליים - הרגליים הקדמיות דקות ועדינות ברוב המקרים.
העצמות חזקות במיוחד כדי לאפשר לכלב לזנק ולנחות בעוצמה מבלי לפגוע במפרקים ובעצמות עצמן.
הרגליים האחוריות, אף הן חזקות ומזוותות היטב.
רגליים אלו הן ה"קפיץ" של הכלב - בהן הוא משתמש כדי לדחוף את כל מסת גופו.
רגליו החזקות מסוגלות להרים את משקל הכלב עד לגובה של כ-3 מטרים ללא כל קושי.
גב - גבו של הסלוקי חזק ושרירי.
העצמות נראות לעין בקלות אך לא בולטות מדי.
הגב גמיש כדי לאפשר לכלב "להתקפל" ו"להימתח" בעת הריצה על מנת לקבל אפקט מהיר בתנועה.
חזהו עמוק במיוחד וריאותיו וליבו גדולים יחסית לגודל הכלב – כך מתאפשר לו להגיע למהירויות גבוהות בריצה ולעבוד במאמץ בתנאי שטח ובפעילות גופנית קשה.
זנב - זנבו הארוך משמש להיגוי ומאפשר לו לפנות פניות חדות במהירות גבוהה.
פרווה - ישנם שני סוגי פרוות: פרווה קצרה – חלקה וצמודה לגוף, רכה ומבריקה באורך של עד 1 ס"מ.
פרווה מנוצה – הסלוקי המנוצה דומה מאוד לסלוקי בעל הפרווה הקצרה למעט הפרווה שעל הגוף, האוזניים ובעיקר על הזנב מעט ארוכה יותר (כ 2–3 ס"מ).
שתי צורות הפרווה האלו נוצרו במקביל ולא כתערובת בין גזעי כלבים שונים.
ישנן עדויות לכלבים בשתי הצורות האלו כבר בשנות ה-7,000 לפנה"ס.
לרוב, מזוג כלבי סלוקי מנוצים לא ייוולד גור חלק שיער, אך במקרים רבים, מזוג חלקים ייוולדו גורים מנוצים.
נראה כי הגן החלק דומיננטי יותר מהגן המנוצה.
צבע - ישנם הבדלי צבע מהותיים בין סלוקים החיים במיקומים שונים.
הסיבה לשוני הוא ככל הנראה האקלים .
בישראל ובמצרים מופעים הסלוקים בצבעי חול, חום וחום-אדמדם.
כלבים בהירים נמצאים בארץ, בירדן, במצרים ובערב הסעודית, ושחורים נראים באזור עיראק, איראן, טורקיה, סוריה וצפון ירדן.
הבדואים במדינה שימרו את הסלוקי המדברי לאורך השנים כמסורת עתיקה, בעיקר למטרת ציד, אבל גם כביטוי של עושר – הסלוקים מכונים על ידי הבדואים "חור", שפירושו אציל.
הסלוקי נחשב אצל הבדואים כגזע בעל ערך עליון, והוא אינו ניתן למכירה.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, נוספו לאוכלוסיית הסלוקים הישראלית גם כלבים מסיני, מאירופה ומארצות הברית.
תוחלת החיים של הסלוקי במדבר, לרוב לא עולה על שנה אחת – עקב תמותה מהרעלות, מחלת הפארוו, דריסה או תמותה בהמלטה.
בית הגידול לכלבי רוח בישראל משמר את הסלוקי המדברי.
סלט הוא סוג מזון המוגש הן כמנה ראשונה, הן כתוספת למנה עיקרית או כמנה עיקרית ואף כקינוח.
הסלט הוא תערובת של מזונות קרים, בעיקר ירקות או פירות.
לעיתים נוספים לסלט אגוזים, קרוטונים ופיסות דגים, בשר וגבינה.
מקורה של המילה "סלט" הוא במילה הצרפתית: "סלד" salade, שמקורה במילה הלטינית: salata "מומלח" מ- sal - "מלח", באופן דומה קבע ועד הלשון העברית בשנת 1913 את המילה מְלוּחִית כמילה העברית לסלט.
בהמשך נקבעה המילה סלט כמונח התקני בעברית.
סלט ירוק, סוג הסלט הבסיסי ביותר, מורכב מתערובת של עלים שונים עם רוטב.
בין סוגי העלים הנכללים בסלט הם: חסה לסוגיה, תרד, רוקט, שן ארי, ריחן ועוד.
בין סוגי הסלט הירוק הבולטים ניתן למנות את סלט הקיסר, סלט השף וסלט הקוב.
ישנם סלטים שאינם כוללים עלים ירוקים, אלא ירקות אחרים וכן התוספות האחרות לסלטים מגוונות ביותר וכוללות לעיתים בשר, מאכלי ים, ביצים, דגים, פירות וכן הלאה.
נהוג לתבל סלטים בעזרת רוטב לסלט או שמנים כדי להעשיר את טעמם.
בין רוטבי הסלטים הבולטים ניתן למנות את הרטבים על בסיס המיונז: רוטב ראנץ', רוטב רוסי ורוטב אלף האיים ואת הרטבים על בסיס שמן זית: רוטב צרפתי, רוטב איטלקי, ויניגרט ועוד.
בנוסף, יש המוסיפים לסלטים מרכיבים נוספים כגון: פטריות, בשר עוף, בשר בקר, דגים, פירות ים, דגנים, וכן מאפים כגון: קרוטונים, פסטה, אורז וגבינות.
סלט ירקות, המכונה, בהתאם לאופן הכנתו "סלט ישראלי", "סלט ערבי" או "סלט יווני" כולל ירקות חתוכים.
מגוון ירקות משמשים להכנתו, ביניהם: עגבנייה, מלפפון, פלפל בצבעים שונים, חסה, בצל, גזר וצנון או צנונית.
סלט יווני מכיל בדרך כלל גם חסה וגבינת פטה.
סלט סומן - סלט יפני
סום טאם - סלט וייטנאמי
סלט רוסי (סלט מיונז, סלט אוליבייה)
סלט ולדורף הוא סלט המכיל תפוחים, אגוזי מלך, סלרי ומיונז.
גרסאות מודרניות יותר מכילות אננס ברוטב מיונז.
נהוג להגיש את הסלט על מצע של עלי חסה.
סלט זה נוצר לראשונה בשנת 1896 במלון וולדורף-אסטוריה שבניו יורק על ידי רב-המלצרים של המלון אוסקר צ'ירקי.
אגוזי המלך לא היו בסלט המקורי והם נוספו מאוחר יותר.
אננס הוא גיוון מסוף המאה ה-20.
"סלט ולדורף" הוא שמו של פרק מהסדרה הבריטית: "המלון של פולטי" (Fawlty Towers), בה מבקש תייר חם-מזג מארצות הברית כי יכינו עבורו את הסלט, אולם צוות המלון לא מצליח לעמוד במשימה על אף ניסיונות רבים.
באזיל פולטי, המנהל של המלון, מודיע לתייר כי: "בדיוק אזלו לנו הוולדורפים".
סלוּצְק (בלארוסית: Слу́цак, או Слуцк; רוסית: Слуцк; פולנית: Słuck), היא עיר במחוז מינסק בבלארוס.
היא משמשת כמרכז מנהלי של מחוז המשנה סלוצק.
נמצאת כ־105 ק"מ דרומית למינסק.
העיר נמצאת במיזוג נהרות סלוצ' וביצ'יוק ומונה נכון ל־2025 כ־59,450 תושבים.
סלוצק ידועה לנו מכתבי יד משנת 1116, שם היא מוזכרת לראשונה מיד עם פירוק הממלכה הרוסית העתיקה (רוסיה של קייב).
החל מהמאה ה־15 קמה סביבה עיירה המוקפת ביצורים וחפיר.
במאות ה־16–17 הפכה כולה לעיר מבצר מהמשוכללות ביותר באזור בלארוס, ולא פעם הותקפה.
כיום, עקב תוכניות מתאר לכבישים שהתממשו, מסילות הברזל ובנייה צפופה, כמעט ולא נשאר דבר מההיסטוריה הזו.
אפילו החפיר שהיה סביב העיר העתיקה רובו כוסה בעפר והפך לשטח בנייה.
מעטים הם הבניינים ושרידים ששרדו את פגעי הזמן, כך שעיקר המקורות כיום הם מכתבי יד.
סלוצק התפרסמה בכך שגרו בה בעיקר יהודים במאות השנים האחרונות, עד מלחמת העולם השנייה.
היהודים הוזכרו בה לראשונה ב-1583 כנציגים של השוק המקומי.
בסלוצק כיהנו מגדולי הרבנים במאות ה-17 עד ה-20, ששמם נודע למרחוק מעבר לגבולות קהילותיהם.
הרב ברוך משקלוב כיהן בסלוצק כדיין וכרופא משנת 1797 עד פטירתו ב-1808. בתחילת שנת תרכ"ה (1864) נתמנה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק לרבה של סלוצק במקום רבי יוסף פיימר שנפטר.
בפסח שנת תרל"ה 1875, החליט הרב סולובייצ'יק להסתלק מרבנות סלוצק, עקב מסע רדיפות שהתנהל נגדו על ידי חלק מעשירי העיר, משום שהנהגתו התקיפה בעניינים ציבוריים לא נשאה חן בעיניהם.
הרב יעקב דוד וילבסקי כיהן כרב בסלוצק החל משנת 1890 ויזם את הקמת ישיבת סלוצק - קלצק כסניף של ישיבת סלובודקה.
הגרעין המייסד של הישיבה שנשלח על ידי הרב נתן צבי פינקל כללה ארבעה עשר בחורים, בהם הרב ראובן כץ, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב יצחק רובנשטיין, כשבראש החבורה עמד הרב איסר זלמן מלצר.
הרב איסר זלמן מלצר ירש את הרבנות של סלוצק מהרידב"ז כשזה עלה לארץ ישראל, וכיהן כרבה של סלוצק בין השנים 1903–1923. לאחר שהרב מלצר נמלט מברית המועצות בגלל רדיפות הקומוניסטים, החליפו הרב יחזקאל אברמסקי עד שנת 1930 עת גורש לסיביר.
בסלוצק גם נולדו יהודים מפורסמים רבים, בהם הרב ברוך בער לייבוביץ, הרב שאול ישראלי והסופר יצחק דב ברקוביץ.
ב-27 באוקטובר 1941, כוחות מיוחדים מהאיינזצגרופן הנאצי יחד עם בעלי בריתם הליטאים (ארבע פלוגות של משטרת העזר הליטאית מהבטליון ה-12 מקובנה) נכנסו לעיר עם הקצאה לחיסול האוכלוסייה היהודית תוך יומיים.
היהודים הוקפו, הוצאו מבתיהם ונרצחו בהמוניהם ברחובות.
כמו כן נרצחו גם רבים מהאוכלוסייה האתנית באזור.
קרוב ל-4,000 יהודים נרצחו במשך יומיים וכן לא יהודים.
ההרג ההמוני ללא הבחנה התבצע על מנת להזהיר את האוכלוסייה בבלארוס לא לפעול כנגד הכובשים הנאצים.
אפילו הממשל האזרחי הנאצי בבלארוס זעם, לאחר שהשקיע מאמצים גדולים כדי לזכות בשיתוף פעולה של האוכלוסייה המקומית, בהתאם להוראות מהיטלר.
בד בבד, הוקם בסתיו 1941 גטו מוקף גדר תיל בעיר, בו רוכזו יהודיה הנותרים ויהודים שגורשו מיישובי הסביבה.
גטו זו חולק לשני חלקים, ומעת לעת נרצחו בו חולים יהודים.
באביב 1942 נרצחו בין 3,000 ל-4,000 מיהודי הגטו שבעיר ליד הכפר קרסנאיה סלובודה.
בינואר 1943 הועסקו יהודי הגטו בבניית בית בושת לחיילים הגרמנים בעיר, תוך שימוש במצבות מבית העלמין היהודי בעיר.
ב-8 עד 9 בפברואר 1943 נרצחו יתר יושבי גטו סלוצק באתר ההרג בקרסנאיה סלובודה.
בסלוצק פעל גם מחנה ריכוז.
ארווין לדר עבד בו כרופא, הציל יהודים וקיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
סלט חצילים רומני (ברומנית Salată de vinete) הוא סלט רומני שעשוי מחצילים קלויים.
הקלייה מתבצעת בדרך כלל על אש גלויה - על גחלים בוערות או על כיריים דולקות - עד שהקליפה נשרפת ומתקשה.
לאחר מכן מפרידים את בשר החציל מהקליפה, ואת הבשר קוצצים, באופן מסורתי בעזרת סכין עשוי עץ.
הוא מכיל חצילים קלויים מתובלים במלח, בצל קצוץ דק ושמן תירס.
לעיתים מוסיפים גם מעט פלפל חריף טרי קצוץ דק לשיפור הטעם.
סָלֶחַרְד , עיר בצפון-מערב סיביר שברוסיה.
סלחרד היא המרכז המנהלתי של המחוז האוטונומי של ימאלו-ננץ שבמחוז טיומן.
נכון לשנת 2021, מנתה אוכלוסיית העיר כ-51 אלף תושבים.
העיר נמצאת בחוג הקוטב הצפוני והיא ככל הנראה העיר היחידה בעולם הנמצאת בדיוק על קו רוחב זה.
העיר מרוחקת כ-1982 ק"מ ממרכז החבל טיומן, וכ-2436 ק"מ מהבירה מוסקבה.
סמוך לעיר מעברו השני של הנהר יושבת העיירה Labytnangi אליה מגיע קו הרכבת ממוסקבה.
נסיעה בקו זה נמשכת שלושה ימים.
העיר נוסדה ב-1595 כמבצר על נהר האוב.
שמה המקורי היה אובדורסק, על שם הנהר.
בסוף המאה ה-18 הפך המבצר ליישוב עירוני רגיל.
תושבים רוסיים ראשונים החלו להגיע לעיר משנת 1820 ואילך.
בשנת 1930 הפך היישוב למרכז המנהלתי של המחוז.
ב-1933 שונה שם העיר לשמה הנוכחי, והיישוב הוכרז כעיר ב-1938.
סַלְט היא בירת מחוז בלקא, העיר החמישית בגודלה בירדן.
היא שוכנת בדרום הגלעד על מספר גבעות בגובה 790–840 מעל פני הים, כ-30 ק"מ מצפון מערב לבירה עמאן, ובימים בהירים היא נראית מבקעת הירדן.
יש המזהים את סלט עם העיר המקראית רמות גלעד.
בתקופה הביזנטית נקראה העיר "סלטוס" שמשמעותו עמק העצים, והיא הייתה מקום מושבה של בישופות.
העיר נהרסה על ידי המונגולים ונבנתה מחדש בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי ביברס (1277-1260).
העיר הפכה פעם נוספת לבירת האזור תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-19, סלט הותקפה על ידי שליט מצרים אבראהים פאשא במהלך השתלטותו על ארץ ישראל.
תקופת הזוהר של העיר הייתה בסוף המאה ה-19 עם הגעתם של סוחרים משכם, אז הפכה סלט מכפר של איכרים לעיירה.
העיירה סלט הייתה המקום בו בחר הרברט סמואל, הנציב העליון של ארץ ישראל ועבר הירדן, להכריז ב-20 באוגוסט 1920 על כוונת בריטניה להעניק שלטון עצמאי בעבר הירדן.
בעת הקמת אמירות עבר הירדן (1921), סלט הייתה הגדולה שבין עריה, ואוכלוסייתה מנתה כ-20,000 תושבים.
בשנת 1927 נפגעה העיר קשה ברעידת אדמה ונמנו בה כ-80 הרוגים.
למרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1939-1936) הייתה השפעה גם על האוכלוסייה הערבית שבעבר הירדן המזרחי, שכללה מיעוט קטן של פלסטינים לשעבר.
על פי דיווח של שלטונות עבר הירדן, כמה מכוניות עמוסות טיילים יהודים מארץ ישראל שביקרו בסלט בזמן המרד, יודו באבנים "בידי עשרים ילדים מבני הכפר".
השלטונות, שרצו למנוע את גלישת הסכסוך בארץ ישראל המערבית אל עבר הירדן, הורו לעצור את הילדים ו"הלגיונרים הערבים הלקו אותם על אחוריהם".
ב-2021 הוכרז המרכז העירוני של סלט אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בתוך המסגד במרכז העיר נמצא קבר גד בן יעקב.
בקרבת העיר נמצאים קבר "אחי יוסף", קבר יהושע בן נון במתחם "מקאם נבי יושע" (הבולט באורך מצבתו - כשישה מטרים), קברו של הושע בן בארי שהיה משבט ראובן וקברו של הנביא שועיב (יתרו, חותנו של משה).
סלט מפורסמת ברחבי ירדן בפירות ובירקות המגודלים בסביבתה, במיוחד זיתים, רימונים, ענבים ואפרסקים.
סלט ביצים הוא מאכל מהמטבח המזרח אירופאי והאנגלו-אמריקני הנפוץ גם במטבח היהודי.
המתכון הבסיסי כולל ביצים קשות מפוררות, מעורבות במיונז ועם מלח.
תוספות מקובלות הן בצל (בצל יבש נא וקצוץ דק או מטוגן או בצל ירוק קצוץ), חרדל ופלפל שחור.
יש המוסיפים מלפפון חמוץ קצוץ.
סלט ביצים מוגש קר, כמנה ראשונה או כמילוי לכריכים.
בכריכים נהוג להוסיף לו ירקות כגון מלפפון, עגבנייה, פלפל וכן מחמצים כגון מלפפון חמוץ וגמבה חמוצה.
סלט חצילים הוא מאכל הנפוץ במטבחי עמים שונים אשר בבסיסו חצילים.
מאכל זה קיים בגרסאות שונות ברחבי העולם:
אזור המזרח התיכון / ים תיכון:
באבא גנוש - הוא מאכל פופולרי מהמטבח המזרח תיכוני המבוסס על חצילים קלויים מרוסקים מעורבבים עם ירקות ועלי תבלין קצוצים, שמן זית ותבלינים שונים.
מוטבל - מאכל מהמטבח המזרח תיכוני אשר בדומה לבאבא גנוש, מבוסס גם כן על חצילים קלויים מרוסקים, ובנוסף מכיל טחינה, שמן זית, שום ותבלינים.
לעיתים קרובות מתייחסים בטעות לסלט זה בשם באבא גנוש.
מליטסנוסלאטה - מאכל מהמטבח היווני הכולל חצילים מבושלים, שמן זית ומיץ לימון.
קאפונטה - מאכל סיציליאני אשר מורכב מירקות קצוצים מטוגנים (בעיקר חצילים ופלפלים), סלרי מתובל, זיתים, צלף ורוטב חמוץ מתוק.
חצילים במיונז - גרסה ישראלית המורכבת מחצילים קלויים מרוסקים בתוספת מיונז ושום.
סלטה דה וינטה (רומנית: Salata de vinete) - מאכל מן המטבח ההונגרי והרומני העשוי מחצילים קלויים מרוסקים, שמן חמניות ובצל קצוץ.
קיופולו - מאכל מן המטבח הבולגרי אשר עשוי מחצילים קלויים ופלפלים ואדום.
באקלאזניה איקרה (רוסית: баклажанная икра) - סלט חצילים מן המטבח הרוסי והאוקראיני.
בלאגאדוש - סלט חצילים מן המטבח האתיופי.
במרכז ומזרח הודו, במערב בנגל, ובבנגלדש קיים מאכל דומה המורכב מחצילים קלויים, כוסברה טרייה מרוסקת, פלפלים חריפים, בצל, ושמן חרדל.
למאכל זה שמות רבים, תלוי בשפה המקומית.
בונג'אן - סלט החצילים המסורתי באפגניסטן.
סלט ווטרגייט או סלט פיסטוקים הוא סלט פירות המהווה קינוח במטבח האמריקאי.
סלט זה מורכב מפודינג פיסטוקים מוכן, מפירות משומרים (לרוב אננס משומר או קוקטייל פירות) ומקצפת.
הסלט מהיר וקל להכנה וצבעו ירוק בוהק בשל פודינג הפיסטוקים.
לעיתים מוסיפים לסלט מרשמלו או גבינת קוטג'.
מקור השם של הסלט אינו ידוע.
הסלט הוכן לראשונה בשנת 1975 כאשר החלו למכור בארצות הברית פודינג פיסטוקים מוכן, וככל הנראה שמו של הסלט מתייחס לפרשת ווטרגייט שהביאה להתפטרות ריצ'רד ניקסון מנשיאות ארצות הברית שנה קודם לכן.
הסלט זכה לפופולריות רבה באזור המערב התיכון של ארצות הברית, והיה ל"מאכל חובה" בכל אירוע חברתי.
המתכון המקורי של הסלט הומצא ככל הנראה על ידי חברת קרפט אשר שיווקה את הפודינג המוכן, במטרה לעודד את מכירתו של המוצר.
קרפט העניקה לסלט את השם "מעדן פיסטוקים ואננס" (Pistachio Pineapple Delight).
מקור שמו הנוכחי של הסלט, ככל הנראה, מהעיר שיקגו.
סלט השף הוא סלט פופולרי ברחבי העולם ובייחוד במטבח האמריקאי.
הסלט מכיל חסה, ביצה קשה, בשר (לרוב בשר חזיר אך לעיתים בשר הודו, בשר עוף או צלי בקר), עגבניות, מלפפונים וגבינה.
ישנן גרסאות של הסלט המכילות אנשובי.
בין היסטוריוני מזון ישנה מחלוקת בדבר זהות ממציא הסלט.
ישנה סברה כי הסלט הומצא על ידי השף ויקטור סיידו במלון סטאטלר שבעיר באפלו במדינת ניו יורק.
סברה אחרת גורסת כי הסלט הומצא על ידי השף ז'אק רוסר במלון פנסילבניה שבעיר ניו יורק.
הסלט הפך פופולרי בעקבות ספר הבישול "הבישול במלון ריץ" (Cooking a la Ritz) של השף לואי דיאה (Louis Diat) שף מלון ריץ קרלטון בניו יורק בשנות ה-40 של המאה ה-20, אשר כלל את המתכון (בגרסה אשר כללה בשר עוף, לשון שור מעושנת ובשר חזיר מעושן).
סלטה דה בף (ברומנית: Salată de bœuf) הוא סלט רומני חגיגי המבוסס על בקר ומהווה מקבילה לסלט אוליבייה ולסלטים דומים במדינות חבל הבלקן, רוסיה וטורקיה.
הסלט מורכב ממיונז, תפוח אדמה, אפונה, גזר, קוביות בקר או עוף, מלפפון חמוץ וגמבה מוחמצת.
לסלט שמות נוספים כגון: סלט בקר, סלט רוסי, סלט אוליבייה ומלבד הגרסה הבשרית, קיימת גרסה גם ללא בשר.
נוהגים לחשוב שבבסיסו של סלט זה עומד סלט אוליבייה הנקרא כך על שם השף לוסיין אוליבייה, רוסי ממוצא צרפתי או בלגי שנולד במוסקבה בשנת 1838 ונפטר בגיל 45 ביאלטה.
בשנת 1862, לוסיין אוליבייה ייסד במוסקבה, יחד עם שותפו יעקב פגוב, את המסעדה המפורסמת ארמיטז' שם הוא הכין והגיש את הסלט הנושא את שמו.
ידוע שבמקור המתכון כלל מעדנים יקרים, חלקם מיובאים מארצות אחרות אך לא תפוחי אדמה, שנחשבו למאכל נחות.
המרכיב הסודי שייחד את המנה היה המיונז המיוחד שלוסיין אוליבייה הכין בסודי סודות כאשר הוא צפון לבד במטבחו.
רבים ניסו לפענח את סוד המרכיב המיוחד אך ללא הצלחה, כיוון שהטעם המפורסם לא תואר מעולם בצורה מדויקת.
התוצאה הייתה הפצת מתכונים רבים, תחילה ברוסיה עצמה ולאחר מכן בארצות הקרובות ואף המרוחקות.
אפשר להסביר את הצלחתו ואת תפוצתו הרבה של הסלט בכך שהוא מאפשר ניצול של שאריות בשר וירקות מבושלים ומוחמצים שונים, דבר המתאים לכל מטבח.
ברומנית, הסלט נקרא תחילה סלט רוסי.
בספר הבישול הרומני המפורסם של סנדה מרין משנת 1936 לא מופיע מתכון לסלט רוסי.
במהדורה ה-12 משנת 1946 מופיע בעמוד 30 מתכון של סלט רוסי הכולל תפוחי אדמה, גזרים, שעועית ירוקה וחלבון ביצה מבושלים וחתוכים לקוביות, אפונה ירוקה מבושלת ומיונז בהכנה ביתית.
תוספות אפשריות היו ג'לי בקר (כמו ברגל קרושה), שינקן, או בשר דג מבושל.
בעמוד 32 מופיע סלט בשם Vinegreta (Salade de Boeuf) אותו מכינים בדיוק כמו הסלט הרוסי אך בתוספת בשר מבושל או צלוי חתוך לקוביות קטנות.
סלט אוליבייה הוא סלט תפוחי אדמה קר מהמטבח הרוסי.
הסלט נקרא על שמו של הטבח לוסיאן אוליבייה.
לוסיאן היה הבעלים והשף של מסעדת הרמיטאז', אחת המסעדות המפורסמות ביותר במוסקבה בשעתה, ולו מיוחסת המצאת המנה.
לוסיאן הציג מנה זו לראשונה במהלך המאה ה-19 (1860-1861) כאשר הגרסה המקורית הכילה מלפפונים טריים, דגים, וחלקי סרטנים.
הגרסאות הסובייטיות מכילות מיונז, תפוחי אדמה, אפונה, ביצים, גזר מבושל, מלפפונים חמוצים, עוף או נקניקיות מבושלות וחתוכות.
הכל נחתך לקוביות ומעורבב היטב ומושאר במקרר למספר שעות בכלי סגור.
המתכון המוקדם ביותר לסלט זה פורסם במגזין Наша пища (בתרגום לעברית: המזון שלנו) בשנת 1897.
הגרסה הרומנית היא סלט דה בף והספרדית, שפופולרית במיוחד במסעדות הטאפאס של מדריד ואנדלוסיה קרויה אנסלאדייה רוסה וכוללת טונה בשמן, שמפורקת ומשמשת כחלק מרוטב הסלט.
סלט מיונז או סלט רוסי הוא סלט ישראלי שמקורו במטבח האשכנזי, והוא גרסה של סלט המוכר בעולם כסלט רוסי מסורתי, אוליבייה.
מרכיביו הבסיסיים הם תפוחי אדמה, גזר ואפונה מבושלים, חתוכים לקוביות, שלאחר שהתקררו מעורבים עם מיונז.
יש המוסיפים גם ביצה קשה קצוצה.
אצל יהודי רומניה מוסיפים לו בשר עוף מבושל קצוץ ומלפפון חמוץ קצוץ, מחליקים את פני הסלט, מורחים שכבת מיונז עליונה ומקשטים מעליה בפלחי ביצה קשה ובגמבה.