tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-12,000 יצירות של אמנם אמריקאים רבים ובהם אלכסנדר קלדר, אנדי וורהול, ג'ספר ג'ונס, נוקס מרטין, קית' הארינג, ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג, רות אסאווה, אלסי דריגס, ברנרד רדר, ואליד בשטי ואדוארד הופר.
מוזיאון ז'אק מרשיי לאמנות טיבטית הוא מוזיאון אמנות בגבעת ליטהאוס בסטטן איילנד בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המוזיאון ממוקם בשני מבנים עשויים אבן, הבנויים בצורה של מנזר בסגנון מנזרי הרי ההימליה.
המוזיאון נבנה בין 1945–1947 בחסותה של ג'קלין קלובר, שחקנית וסוחרת באמנות אסייתית הידועה בכינויה "ז'אק מרשיי".
אף שמעולם לא ביקרה בטיבט, קלובר התאהבה באמנות הטיבטית בשנות ה-30 של המאה ה-20 והקדישה את חייה לאסוף אמנות טיבטית.
במוזיאון מעל 1,200 מוצגים של אמנות טיבטית החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-20 הכוללים פסלי מתכת, חפצי פולחן ותמונות היסטוריות.
בשנת 1991 ביקר הדלאי למה - טנזין גייאטסו במוזיאון.
מוזיאון התחבורה של לונדון הוא מוזיאון בקובנט גרדן שבסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון.
המוזיאון מוקדש לתיאור התפתחות התחבורה הציבורית בלונדון.
המוזיאון נמצא במבנה מ-1872 ושימש בעבר חלק משוק הפרחים של קובנט גרדן.
הוא מציג את התפתחות התחבורה הציבורית בלונדון.
תצוגת המוזיאון כוללת דגמים ישנים של אוטובוסים, חשמליות וקרונות רכבת תחתית.
כמו כן יש בו מפות ומוצגים המראים את התפתחות מערכת התחבורה הציבורית ואת דמותה הציבורית של המערכת (לדוגמה: גלויות דואר).
מרבית הפריטים שברשות המוזיאון אינם מוצגים מפאת גודלם, ואלה מוחזקים בסניף של המוזיאון באקטון שבלונדון.
סניף זה אינו פתוח לקהל למעט באירועים מיוחדים.
המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1980. שמו המקורי היה "מוזיאון התחבורה לונדון" .
המוזיאון התמקד בעיקר בקווי האוטובוסים והרכבת התחתית של העיר.
בשנת 2000 שונתה הנהלת המוזיאון והבעלות עליו עברה לידי ארגון תחבורה עבור לונדון - הארגון האחראי על הניהול והתיאום בין מערכות התחבורה השונות בלונדון.
בהתאם, שונו התצוגות במוזיאון והוא עבר להציג את כל האספקטים של התחבורה בלונדון (ולא רק הציבורית).
כמו כן שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון התחבורה של לונדון".
ב-4 בספטמבר 2005 נסגר המוזיאון לצורך שיפוץ בעלות של 18.6 מיליון ליש"ט, במסגרת השיפוץ נוספו למוזיאון נושאים נוספים הקשורים לתחבורה בלונדון, כגון נושא הרכיבה על אופניים ברחבי העיר, וכן המוניות בלונדון והתחבורה הימית בעיר (תחבורה באמצעות תעלות ותחבורה בנהר התמזה).
פרויקט השיפוץ הסתיים בנובמבר 2007.
מוזיאון חברון הוא מוזיאון הממוקם בבית הדסה ביישוב היהודי בחברון, ומטרתו להנציח את תולדות ההתיישבות העברית בעיר חברון.
המקום מספר את סיפורה ההיסטורי של "עיר האבות והאימהות" כמקום שורשי עם ישראל.
המוזיאון מציג נקודות היסטוריות לאורך 4000 שנים בחברון.
במיצג "לגעת בנצח" המבקרים מצטרפים למשפחה ישראלית העוברת משבר משפחתי שבעקבותיו היא יוצאת למסע שורשים היסטורי.
יחד עם המשפחה הם חווים את מעמד רכישת מערת המכפלה בידי אברהם אבינו, ממשיכים במפגש יעקב ובניו, ועוברים את דרכו ההיסטורית של עם ישראל מימי התנ"ך, דרך היישוב הישן ופרעות תרפ"ט עד ימינו.
המוזיאון כולל אולם אירועים, מרכז מבקרים וחנות מזכרות.
אולם ההרצאות משמש את המדריכים כהרצאת מבוא קודם הביקור באולמות התצוגה.
במקום מוקרן החיזיון האור קולי "לגעת בנצח".
במוזיאון יש חמישה אולמות תצוגה, אשר מעוטרים בציורי קיר של שמואל מושניק.
הציורים יוצרים אווירה היסטורית תואמת לכל אחד מהאולמות.
המבקר עובר מתקופה לתקופה על פי סדר כרונולוגי באמצעים טכנולוגיים.
החדר הראשון - מוקדש לתקופה התנ"כית, לתקופת בית שני ועד לסוף ימי הביניים.
החדר השני - מוקדש לתקופה שבין שנת 1540 (הקמת הרובע היהודי בחברון בידי רבי מלכיאל אשכנזי) ועד למאורעות תרפ"ט.
מוצגים בו הקהילות המקומיות - הספרדית, החסידית והליטאית, הקהילה היהודית בכללותה ומערת המכפלה, ספרות רבני חברון ועוד.
החדר השלישי - מוקדש לטבח ביהודי חברון שאירע בי"ח אב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929. מוצגות בו תמונות של הפצועים וההרס, מצבת זיכרון להרוגים וסרטים דוקומנטריים של ניצולי הפרעות.
החדר הרביעי - סוקר את ההיסטוריה שבין פרעות תרפ"ט למלחמת ששת הימים והוא כולל מתאר את הניסיון לחידוש היישוב היהודי בשנות ה-30, את ההרס שנעשה בבתי היהודים בימי הכיבוש הירדני, את מלחמת ששת הימים ופעילות צה"ל אחריה וכן את שיבת היהודים אל מערת המכפלה.
החדר החמישי – עוסק בחידוש היישוב היהודי בחברון: החל מליל הסדר בפסח ה'תשכ"ח ב"מלון פארק", דרך ההתיישבות בממשל הצבאי ועד למאבק לשיקום בית הכנסת אברהם אבינו וחידוש היישוב בבית הדסה וחיי התושבים כיום.
מוזיאון ואסה (בשוודית: Vasamuseet) הוא מוזיאון ימי בסטוקהולם שבשוודיה.
הוא מציג את "ואסה", אוניית מפרשים מלחמתית מן המאה ה-17, היחידה מסוגה הקיימת בימינו.
המוזיאון, שנבנה באי דיורגורדן (Djurgården) מעל מבדוק ישן של הצי, נפתח רשמית ב-15 ביוני 1990, ועד שנת 2007 ביקרו בו (על פי נתוני המוזיאון) למעלה מ-25 מיליון איש.
האונייה "ואסה" נמצאת באולם הראשי, המכיל גם תצוגת ממצאים ארכאולוגיים שונים מן האונייה ומשוודיה של המאה ה-17. לגוף האונייה ששרד הוסיפו את החלקים התחתיים של כל שלושת התרנים, מוט חרטום חדש, מעטה מפרשי סערה וחלקים מסוימים נוספים במקום אלה שאבדו או ניזוקו ללא תקנה.
החלקים החדשים שנוספו לא נצבעו, כך שניתן להבחין בבירור בינם לבין חלקי העץ המקוריים שכהו לאחר שלוש-מאות שנים מתחת למים.
במוזיאון מוצגות גם ארבע אוניות מוזיאון צפות: שוברת הקרח "סנקט אריק" (Sankt Erik), שהושקה ב-1915, אוניית המגדלור "פינגרונדט" (Finngrundet) מ-1903, ספינת הטורפדו אה"מ ספיקה (HMS Spica) מ-1966, וסירת החילוץ ברנרד אינגלסון (Bernhard Ingelson) מ-1944.
מוזיאון ואן גוך (בהולנדית: Van Gogh Museum) הוא מוזיאון, הנמצא באמסטרדם שבהולנד.
המוזיאון מוקדש ליצירותיו של האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך ובני תקופתו, ומציג את האוסף הגדול ביותר של יצירותיו של ואן גוך.
התצוגה המרכזית של המוזיאון מציגה את יצירותיו באופן כרונולוגי, תוך הצגת התקופות השונות בחייו של ואן גוך ואירועים שהשפיעו על יצירותיו.
בין היצירות העיקריות של המוזיאון מוצגות "אוכלי תפוחי האדמה" (1885), "חדר שינה בארל" (1888), "נעליים", ואחד משלושת ציורי "החמניות" (1889).
המוזיאון הוקם בשנת 1973 במבנה שתוכנן עבורו על ידי האדריכל חריט ריטפלד.
בשנת 1999 נוסף אגף תערוכות חדש בתכנונו של האדריכל קישו קורוקווה.
ב-7 בדצמבר 2002 נגנבו מהמוזיאון שתי יצירות: "מבט על הים בסכוונינגן" (Zeegezicht bij Scheveningen) ו"הקהילה עוזבת את בית הקהילה בנונן" (Het uitgaan van de hervormde kerk te Nuenen).
ב-12 בדצמבר 2003 נעצר אוקטאב דורהאם (Octave Durham) בפוארטו באנוס שבספרד, בגין גנבת היצירות.
במקביל נעצר שותפו, האנק ביסליין (Henk Bieslijn) באמסטרדם.
ב-8 באפריל 2005 הורשעו שניהם, דורהאם נידון ל-4.5 שנות מאסר וביסליין ל-4 שנות מאסר.
כמו כן הוטל על שניהם קנס של 350,000 אירו, אולם השניים סירבו להשיב את היצירות למוזיאון ולגלות את מקום מחבוא היצירות.
מוזיאון התנ"ך (בהולנדית: Bijbels Museum) הוא מוזיאון הממוקם באמסטרדם שבהולנד.
מוזיאון התנ"ך נוסד בשנת 1975 והוא ממקום בשני בתי תעלה הידועים בשם "בתי קרומהַאוּט" (Cromhout) על גדת תעלת הרנחראכט שנבנו בשנת 1662 על ידי האדריכל פיליפס וינגבונס (Philips Vingboons) עבור הסוחר העשיר יאקוב קרומהאוט (Jacob Cromhout).
המוזיאון מציג אוסף של ספרי תנ"ך, ובהם ספר התנ"ך הראשון שהודפס בהולנד (המכונה "תנ"ך דלפט" - Delftse Bijbel) משנת 1477 וכן מהדורה ראשונה של התנ"ך הרשמי הראשון של הולנד משנת 1637. כמו כן מוצגים העתקי פקסמליה ספר ישעיהו מתוך המגילות הגנוזות שהתגלו בקומראן.
עוד מוצגים במוזיאון מוצגים ארכאולוגיים שמקורם במצרים העתיקה.
מוצגים אלה, שנאספו על ידי ליינדרט סְחַאוּטֶן (Leendert Schouten) במהלך המאה ה-19 כוללים מנורות שמן, לוחות חימר, כלים ומטבעות.
במוזיאון מוצגים דגמים של מקדש שלמה, מקדש הורדוס וכן דגם של המשכן שנבנה על ידי סחאוטן בין השנים 1842–1865 (ביחס גדלים של 1:7 מגודל המבנה המתואר בספר שמות) ושל ארון הברית.
במבנה ההיסטורי בו ממוקם המוזיאון שומר המטבח המקורי של המבנה שמקורו במאה ה-17 והוא אחד המטבחים היחידים בהולנד שהשתמרו בצורה טובה מתקופה זו.
בחדר המגורים של המבנה שומרה תקרת החדר המצוירת, שצוירה על ידי יאקוב דה ויט (Jacob de Wit) בשנת 1718.
בגן המוזיאון מגודלים צמחים המוזכרים בתנ"ך וכן נמצא בגן מוזיאון ריחות, המאפשר למבקרים לחוות ריחות שונים של צמחי תנ"ך ושל קטורת.
מוזיאון וילט הולטסהאוסן (בהולנדית: Museum Willet-Holthuysen) הוא מוזיאון הממוקם על גדת תעלת הרנחראכט באמסטרדם שבהולנד.
המוזיאון מציג בית בורגני מהמאה ה-18 האופייני לבתי הסוחרים בהולנד באותה תקופה.
תצוגות המוזיאון כוללות כלי כסף, צלחות וריהוט מתור הזהב ההולנדי.
המבנה נבנה עבור יעקב הופ, ראש עיריית אמסטרדם, בין השנים 1685–1867. ראשי עיר נוספים של אמסטרדם התגוררו בבניין זה מאוחר יותר.
המבנה נבנה בסגנון הבארוק הצרפתי.
בשנת 1895 הורישה לואיזה וילט הולטהאוסן את המבנה לעיריית אמסטרדם במטרה שיהפוך למוזיאון.
המוזיאון מציג כלי בית ואמנות מאוספיהם של אברהם ולואיזה וילט הולטהאוסן.
לואיזה וילט הולטהאוסן ירשה את המבנה בשנת 1858 מאביה, ג'ררד הולטהאוסן, אשר רכש את המבנה בשנת 1855.
בקומה הראשונה של המבנה משוחזרים מטבח המבנה (המטבח מהמאה ה-18 שוחזר בשנת 1972) וגן המבנה.
בקומה הראשונה מוצגים חדרי המגורים התקופתיים, ובקומה השלישית משוחזרים חדרי השנייה התקופתיים.
בחדרים מוצגים יצירות של יעקב דה ויט, וכן כלים תקופתיים ובהם כלי חרס, פורצלן וכלי כסף.
מוזיאון ואן לון (בהולנדית: Museum Van Loon) הוא בית תעלות משנת 1672 באזור גרכטנגורדל שבאמסטרדם, הולנד.
הדייר הראשון בו היה הצייר פרדיננד בול, תלמידו של רמברנדט, ורק במאה ה-19 עברה אליו משפחת ואן לון.
בני המשפחה מילאו תפקידים נכבדים בהולנד ובאמסטרדם, כגון ראשי עיר, גבירות המלכה והנהלת חברת הודו המזרחית ההולנדית.
מוזיאון ויט הוא מוזיאון במינכן שבגרמניה, המציג אוסף של חרקי עש.
ברשות המוזיאון נמצא האוסף הגדול ביותר בעולם של חרקים אלו – כ-3.5 מיליון דגימות מכל רחבי העולם.
המוזיאון נוסד בשנת 1980 על ידי תומאס ויט, בן למשפחת ויט, משפחת יזמים ידועה בגרמניה.
מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח נוסד בשנת 1951 וממוקם בקיבוץ הזורע.
המוזיאון התבסס תחילה על אוספיו של אספן האמנות וילפריד ישראל, שאותם הוריש לקיבוץ.
המוזיאון מציג שתי תצוגות קבועות: תערוכת אמנות המזרח הרחוק העתיק, תערוכת אמנות המזרח הקרוב העתיק.
כמו כן המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית ובנוסף אוסף ארכאולוגיה מקומית שנחפר ונחקר על ידי חבר הקבוץ עזרא מיירהוף.
המוזאון הוקם על מנת לקלוט את האוסף הנרחב שווילפריד ישראל הוריש בצוואתו לקיבוץ.
וילפריד ישראל היה בן למשפחת סוחרים אמידה ממוצא גרמני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה טייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה).
בשנות ה-30 התיידד עם מייסדיו לעתיד של קיבוץ הזורע ובצוואתו הוריש את אוספיו לקיבוץ.
וילפריד ישראל פעל רבות במלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי, להצלת יהודים באירופה והיה בין מארגני הקינדר-טרנספורט - משלוחי הצלה של ילדים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה.
המוזיאון תוכנן כ"בית תרבות" באמצע שנות ה-40 על ידי האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי ויינראוב בדגש על פונקציונליות באמצעים מינימליסטיים, בהתאם לגישה המודרניסטית הארץ-ישראלית באותה העת.
הקמת הבניין החלה ב-1948 ועקב מלחמת העצמאות, הושלמה רק ב-1951.
המוזיאון מציג תערוכות משתנות של אמנות מודרנית, בצד אוספים קבועים של אמנות מהמזרח הרחוק והקרוב שהורחבו מאז ירושתו של וילפריד ישראל.
במוזיאון קיים גם אוסף ארכאולוגיה מקומית מתל קירי תל זריק, ועין אל-ג'רבה שנחפרו ונחקרו על ידי עזרא מאירהוף (חבר הקיבוץ) והארכאולוגים עמנואל ענתי, ז'אן פרו, יעקב קפלן ואמנון בן תור.
במקביל לתצוגות מתקיימת פעילות חינוכית רחבה לילדים ולמבוגרים, הכוללת הדרכה בתערוכות הקבועות והמתחלפות, שיח גלריה עם אמנים מציגים, חוגים והפעלות בסדנת היצירה שבמוזיאון.
ב-19 באוגוסט 2020 נפרץ המוזיאון, ונגנבו ממנו כ-30 יצירות יקרות ערך.
באותה עת דווח כי אוסף המוזיאון כולל כ-1,000 פריטים.
שווי הפריטים הגנובים עשוי להגיע למיליוני שקלים.
מנהלת המוזיאון היא נורית אשר פניג, והאוצרת היא שיר מלר-ימגוצ'י.
לאחרונה, נוסף אוסף חדש במוזיאון, תחת הכותרת "חבלי הצלה" - lifelines.
במהלך השואה, בתנאים קשים ומול מנגנוני רצח, פעלו אלפי יהודים במטרה להציל יהודים מרצח הנאצים.
המוזיאון מתאר את מעשיהם כמופת מוסרי.
המצילים היהודים היו נשים וגברים, יחידים ובני נוער, שבאו כל אחד מרקע שונה.
מה מתרחש בליבו של אדם ברגע בו הוא מחליט לפעול?
מה הגבול בין פחד לאומץ?
הסיפורים בתערוכה מתארים את פועלם של המצילים היהודים כמעשה של בחירה מוסרית שהתבססה על אהבת האדם.
גם בשעות החשוכות בהסטוריה האנושית, רוח האדם מנצחת - מקס ליאונס
וילפריד ישראל, שעל שמו המוזיאון, היה מראשוני המצילים היהודים.
וולף גלפרין - הנער שהציל את ילדי קובנה.
לאחר שהצטרף לילדים שהופרדו מהוריהם במטרה להישלח להשמדה, גיבש וולף גלפרין את הילדים לקבוצה מאוחדת ולימד אותם ארגון וסדר, שסייעו להישרדותם.
עם ירידתם מהרכבת באושוויץ, צעדו הילדים בשלשות בהנהגת וולף מול הנאצים, וכך נמנעה שליחתם לתאי הגזים.
פאני בן עמי בת ה-13, הנהיגה קבוצת ילדים במסע מצרפת הכבושה לשוייץ.
יוסף באו הציל יהודים רבים במחנה פלשוב בקרקוב ואף עזר לזייף רשימות יהודים עבור אוסקר שינדלר.
הלן קאזס בן עטר,עורכת דין במרוקו, ייסדה את הוועד לטיפול בפליטים זרים במרוקו הכבושה, והובילה את קליטתם של יהודים רבים שהגיעו מאירופה.
נפתלי בקנרוט - ברוניצקי פעל בדרוהוביץ', פולין, לשלב יהודים במקומות עבודה ולהצילם מגירוש
דוד גור פעל בהונגריה ובמסגרת "השומר הצעיר" הצטרף למחתרת שעסקה בזיוף תעודות עבור היהודים.
המוזיאון הווירטואלי הוא מוזיאון הקיים ברשת האינטרנט בלבד.
כמו המוזיאון הממשי, המוזיאון וירטואלי עשוי להיות מורכב מתערוכות ומאוסף פריטים (כגון מוזיאון לאמנות, מוזיאון לידיעת הטבע, ארכיון) או מעוצב לתצוגות שנוצרו במיוחד עבורו (כגון במוזיאונים למדע).
הוא עשוי להציג ייצוגים דיגיטליים של עצמים ממשיים או להציג תכנים ייחודיים למדיום הדיגיטלי כגון אמנות דיגיטלית או מציאות מדומה.
עם התפתחותה המהירה של חברת המידע, נעשה המוזיאון הווירטואלי כלי פרסום ומדיה מרחיבה בידי מוזיאונים ממשיים קיימים.
קבוצות וחברות בעלות ייחוד המעוניינות להציג את מוצגיהן מחוץ לכותלי מוזיאון ממשי.
יצירת מוזיאון ווירטואלי זולה באופן משמעותי.
כל אדם יכול ליצור מיזם כזה לכן המוזיאון הווירטואלי נהייה לכלי תרבותי-חברתי וחינוכי.
המוזיאון הווירטואלי הלימודי עשוי לכלול אוסף בעל משמעות תרבותית המוצג באופן קבוע לציבור הגולשים, ויש לו מאפיינים מוזיאליים כגון פרוגרמה, תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות, והסברים (כיתוביות) לפריטי האוסף.
מוזיאונים וירטואליים לימודיים יכולים לשקף מוזיאון פיזי או להיות מוזיאונים אינטרנטיים בלבד.
האפשרות להצבת ממשקי דיון ותגובה על כל מוצג בפרט ועל תערוכות בכלל מייחדת אותו מן המוזיאון הממשי בו המבקרים רשאים בדרך כלל לכתוב רק בספר אורחים.
הקמת מוזיאון ווירטואלי על ידי מוסדות חינוך מהווה הזדמנות פדגוגית לערב את הלומדים בעשייה לימודית משמעותית.
מאפייניו הבולטים של המוזיאון הווירטואלי
נגישות – מעצם היותו פתוח ברשת המוזיאון הווירטואלי נגיש לכל, אין צורך להגיע אליו ובכל מחשב ניתן לבקר בו.
מן הסתם אין לו שעות פתיחה.
דינמיות – המוזיאון הווירטואלי הוא כלי דינאמי.
תערוכותיו משתנות לפרקים, בהתאם לחומרים או המידע החדש המגיע ליוצריו.
אין סוף לאפשרויות ההוספה של מוצגים והוא לא מוגבל במקום.
הדינמיות של המוזיאון הווירטואלי הופך אותו למוסד חינוכי/לימודי המסוגל להגיב על התפתחויות ולהעניק ממשקי תגובה למבקרים בו.
בכך, להתאים עצמו לשינויים בעולם המדעי והחינוכי.
המוזיאון הווירטואלי מאפשר למבקר/הגולש להיות גורם פעיל ביצירתו של המוזיאון.
הגולש הוא בו עשוי להיות באופן זמני צופה פסיבי, אך עם הזמן להפוך לשותף אקטיבי בהרחבת המוזיאון הווירטואלי.
הן בעזרת שליחת פריטים שונים להעשרת תוכני המוזיאון הווירטואלי, והן שותפות פעילה בשיחות, דיונים, מפגשים וכדומה שיתקיימו במוזיאון הווירטואלי בבית הקפה ובספר האורחים.
מדורת השבט – נגישותו של המוזיאון הווירטואלי יוצרת תהליכים חברתיים ברמה הווירטואלית, וברמה הפיזית.
הוא מפגיש אנשים הן בעזרת עבר משותף או יצירה משותפת, הן בהופכו למעין "מדורת השבט" עבור הקהילה ההולכת וגדלה סביב המוזיאון הווירטואלי.
במילים אחרות המוזיאון הווירטואלי עשוי להפוך לכלי חשוב לקידום הקהל בעל העניין, להוות "חלון הראווה", והעצמת תחושת הגאווה והביטחון שלו.
דוגמה לתפקידו של המוזיאון הווירטואלי כמדורת השבט היא הדוגמה של המוזיאון הווירטואלי "אלומות שלנו".
קהילת אנשים שנאלצה לנטוש את ביתה, בגבעת אלומות היפהפייה, מצאה במידה רבה במוזיאון הווירטואלי כלי לשימור מורשתה.
מוזיאונים פיזיים רבים יזמו יצירת אתרי אינטרנט של המוזיאון.
אתרים אלו מהווים חלון הראווה ואתר המידע אודות המוזיאון.
לצד המידע הבסיסי קיימות תערוכות ווירטואליות שהמוזיאון מעוניין לפרסם.
עם התפתחות האינטרנט נוצר צורך להביא את המוזיאונים הפיזיים אל הקהל הרחב העולמי ומתוך צורך זה נוצרו כמה פרויקטים עולמיים כגון Google Art Project ופרויקטים נוספים.
באביב 2020, בעקבות משבר הקורונה ומגבלות התנועה, החלו מספר רב של מוזיאונים פיזיים בעולם ובישראל להעלות סיורים וירטואליים של תצוגות ממשיות.
דוגמאות לאתרים של מוזיאונים פיזיים
מוזיאון ישראל האתר מופיע בכמה שפות וכולל את התערוכות הקבועות והמתחלפות לאתר המוזיאון.
מוזיאון ארצות המקרא אתר המוזיאון בעברית, אנגלית וערבית הסברים על התערוכות, המיזמים והתוכניות.
מוזיאון חיפה לאמנות בדף המקושר כאן ישנן לשוניות המקשרות את כל המוזיאונים לאמנות בחיפה.
מוזיאון המדע בירושלים אתר המוזיאון מכיל את המידע עליו, התערוכות שבו ואטרקציות שהוא מקיים.
מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, המוזיאון פתוח בשפות רבות כולל בעברית.
דוגמאות לאתרים של מוזיאונים ווירטואליים
פרויקט האמנות של גוגל זהו מיזם ענק של גוגל בו תוכלו "לטייל" באמצעות מצלמה ווירטואלית בתערוכות מפורסמות במוזיאונים החשובים עולם.
מוזיאון וירטואלי עולמי - נוסד על ידי עדי לסרי בשנת 2018 ע"ש אלזה לנגר, ניצולת שואה.
במוזיאון מפורסמות יצירות של אומנים מכל רחבי העולם.
ירושלים 360 סיור באמצעות מפה מקושרת באתריה המגוונים של ירושלים.
כאן 7.10.360 להנצחת מאורעות טבח שבעה באוקטובר.
דוגמאות למוזיאונים ווירטואליים בית ספריים וחינוכיים
ילדים בונים מוזיאון בבית ספר ארבל נצרת עילית.
מוזיאון הילדים לתולדות בית שאן ובנותיה.
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות הוא מוזיאון המוקדש לתרבות הירמוכית אשר שוכן בקיבוץ שער הגולן.
המוזיאון נקרא על שם מייסדו יהודה רות, שהיה גם הראשון שגילה בשנת 1941 ממצאים השייכים לתרבות הזאת בזמן שביצע עבודות עפר להקמת בריכות דגים של הקיבוץ, ובכך חשף אתר ארכאולוגי מהגדולים בישראל השייך להתקופה הנאוליתית.
המתיישבים הראשונים בקיבוץ מצאו בשטחו ממצאים ארכאולוגיים שונים אותם נהגו לשמור בארגזים מתחת למיטותיהם.
בעת מלחמת העצמאות נכבש היישוב והאוסף נשאר במקום בארגזים, המקום נכבש על ידי צבא סוריה, ותכולת הארגזים עם הממצאים הארכאולוגיים הושלכה על רצפת החדר אבל לא נשדדה.
לאחר שתושבי הקיבוץ חזרו אליו הם ארגנו מחדש את הממצאים.
אחת הצלמיות הקרויה "צלמית ונוס" נשרפה ומאז צבעה שחור.
בשנת 1950 נפתח מוזיאון באחד ממקלטי הקיבוץ שריכז את כל הממצאים שנאספו במשך השנים על ידי חברי הקיבוץ, ובכך היה למוזיאון הראשון לפרהיסטוריה בארץ ישראל.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המוזיאון למקומו הנוכחי בצדו המזרחי של הקיבוץ במקום המשקיף על האתר הארכאולוגי ועל הירמוך שעל שמו נקראת התרבות שנמצאה.
המבנה נבנה מכספי השילומים מגרמניה שקיבלו חברי הקיבוץ.
האנתרופולוג רוברט ארדרי (Robert Ardrey ) תיאר את אוסף המוזיאון בספריו הציווי הטריטוריאלי ו-ציידים כבני אדם.
בין השנים 1949–1952 נערכה באתר החפירה הארכאולוגית הראשונה בראשות משה שטקליס.
שטקליס היה זה שכינה את התרבות בשם "התרבות הירמוכית" על שם נהר הירמוך שלגדותיו היא שכנה.
חפירות נוספות באתר נערכו בין השנים 1989–2004 בראשות יוסף גרפינקל.
הממצאים במוזיאון מבוססים על האוסף שנאסף על ידי חברי הקיבוץ ועל ממצאים מחפירות שטקליס.
בחזית המוזיאון הוצבו שלושה פסלים ממתכת בגובה של 3 מטר.
הפסלים, שפוסלו על ידי תמרה ריקמן, עוצבו בהשפעת "צלמיות החלוקים" שנמצאו באתר.
הממצאים במוזיאון מוצגים באולם אחד המחולק לפי ממצאים שונים שרובם מוצגים בחלונות תצוגה.
בכניסה לאולם תצלום אווירי גדול של הקיבוץ, שדותיו אזור האתר הארכאולוגי והירמוך.
התצוגה במוזיאון מוצגת במעגלים, במעגל החיצוני בצמוד לקירות האולם מוצגים ממצאים הקשורים בחיי היום יום של התושבים.
מרכז האולם מוקדש לממצאים הקשורים באמנות פרהיסטורית.
רוב המוצגים נמצאים מאחורי חלונות.
התצוגה כוללת כלי חרס, בעיקר שברים שנמצאו באתר, וכן מספר כלים שעברו רפאות.
בנוסף מוצגים גם כלים משוחזרים המסומנים בנקודה אדומה.
הכלים כוללים קנקנים, סירי בישול, קנקני ממגורה לאחסון תבואה שנמצאו במקום, רבים מהם נמצאו משוקעים ברצפה.
בנוסף מושם דגש בתצוגה גם על דוגמאות עיטור של כלי חרס במיוחד דגם אידרת הדג המאפיין את התרבות.
התצוגה כוללת גם כלים מבזלת ואבן גיר כגון מכתשים, לוחות שחיקה ועוד.
התצוגה כוללת גם כלי עבודה גרזנים ולהבי מגל, משקולות, תעשיית כלי צור הכוללת מגרדים, ראשי חיצים, נקרים ומקדחים.
חלון תצוגה אחד מוקדש לתליונים מנוקבים ומחורצים.
המעגל הפנימי המוקדש לאמנות הקדומה באתר שער הגולן.
חלון תצוגה אחד מוקדש לצלמיות חלוקים.
בתצוגה כעשרים צלמיות שעוצבו ברמות פירוט שונות: צלמיות עיניים, צלמיות פרצוף וצלמיות עם פרצוף אנושי וגוף.
תצוגה נוספת מוקדשת לחלוקים מחורצים בדגמים גאומטריים.
במרכז המעגל הפנימי חלון תצוגה עגול המוקדש לצלמיות טין צרוף והכוללים שמונה פריטים.
בנוסף מוצגת במוזיאון הצלמית שנשרפה במלחמת העצמאות.
מוזיאון ובית ראשונים במגדל הוא מוזיאון המנציח את ההיסטוריה של היישוב מאז תחילת ההתיישבות במקום בשנת 1906.
המוזיאון השוכן במרכז ההיסטורי של היישוב, נחנך בנובמבר 1998. המבנה נתרם על ידי משפחת הורוביץ, מהמשפחות הראשונות במושבה, לזכר יעקב ואייל הורוביץ.
המוזיאון שופץ בסיוע המועצה לשימור אתרים והמועצה המקומית מגדל, והוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המוזיאון שוכן במבנה בעל שתי קומות שהוקם בשנת 1906, והיה מהמבנים הראשונים של החווה החקלאית שהוקמה על ידי גרמנים במקום במטרה להקים יישוב גרמני ולמצוא את קברה של מרים המגדלית.
בקומת הקרקע של המבנה אולם גדול ששימש בעבר כרפת של החווה, ובצמוד אליו במפלס גבוה יותר שני חדרים קטנים ששימשו בעבר למגורים.
התצוגה במוזיאון מורכבת מתמונות המספרות את סיפור ההתיישבות במקום, מבנים כגון וילה מלצ'ט ומבנים נוספים, אנשים, ומסמכים המוצגים לקהל.
התצוגה מאורגנת לפי סדר המאורעות ההיסטורי של המושבה.
בקומה השנייה של המושבה, תצוגה המוקדשת לשכונת העולים החדשים שהצטרפו למושבה לאחר קום המדינה, וכן לדמויות מההיסטוריה של המושבה.
בצמוד למבנה נמצא אתר הנצחה ואנדרטה לבני המושבה שנפלו במלחמות.
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות (בפינית: Wäinö Aaltosen museo; המכונה בקיצור WAN) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם במרכז העיר טורקו שבפינלנד, על גדת נהר האורה.
המוזיאון מציג את אוסף האמנות של העיר טורקו, הכולל אוסף נרחב של האמן הפיני ויינה אלטונן, וקרוי על שמו של האמן הנחשב לפסל הלאומי של פינלנד.
כמו כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות בנושא אמנות פינית ואמנות מודרנית.
במרץ 1964 החליטה מועצת העיר טורקו על הקמת מוזיאון המוקדש ליצירותיו של אלטונן, ואלטונן עצמו תרם למוזיאון את אוספיו.
עבודות בניית המבנה החלו באוקטובר 1965. תוכניות מבנה המוזאון הוכנו על ידי מאטי אלטונן (בנו של האמן) ורעייתו, אירמה אלטונן, ואלטונן עצמו השתתף בתכנון המבנה.
המוזיאון נפתח ב-17 בספטמבר 1967.
מלבד אוספו של אלטונן, ויצירותיו, מציג המוזיאון את אוספי האמנות של העיר טורקו.
כ-60 יצירות אמנות נרכשות למוזיאון מדי שנה, תוך התמקדות באמנים מקומיים.
מוזיאון וייסמן לאמנות הוא מוזיאון לאמנות בקמפוס אוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
המוזיאון נקרא על שם פרדריק ר' וייסמן (אספן אמנות), ותוכנן על ידי האדריכל הנודע פרנק גרי.
בניין המוזיאון הנוכחי הושלם ב-1993, והוא ממוקם על צוק המשקיף על נהר המיסיסיפי בקצה המזרחי של גשר שדרת וושינגטון.
הבניין מציג שני פנים: מצד הקמפוס, הוא מציג חזית לבנים שמשתלבת עם בנייני הלבנים ואבני חול שבסביבה, ובצד השני, מוצגות התעקלויות של יריעות פלדה מוברשות (כסמל של מפל מים ודגים).
במוזיאון מוצגות מעל ל-20,000 יצירות, וביניהן, של מרסדן הרטלי, אלפרד מאורר, צ'ארלס בידרמן, חרסים פרהיסטוריים וריהוט קוריאני.
מוזיאון התנ"ך הוא מוזיאון בעיר וושינגטון די.
הוא נפתח בחודש נובמבר 2017. אוספו של המוזיאון מתבסס על "אוסף גרין" והוא מתמקד בהשפעה ההיסטורית של התנ"ך.
בנוסף גלריה מרכזית במוזיאון תוקדש לפריטים שיתקבלו מרשות העתיקות בישראל.
המוזיאון הוקם על ידי משפחת גרין שבבעלותה אוסף של למעלה מ-40,000 פריטי עתיקות הקשורים בתנ"ך ובברית החדשה.
זהו האוסף הפרטי הגדול בעולם של פריטים עתיקים והוא כולל טקסטים נדירים וחפצים.
המשפחה החלה להקים את האוסף בשנת 2009. הקמת המוזיאון הוכרזה בשנת 2012. משפחת גרין שקלה להקימו בערים וושינגטון, ניו יורק ודאלאס במדינת טקסס.
בחודש יולי 2013 הודיעה המשפחה שהיא רכשה אתר מתאים במרכז וושינגטון הנמצא בקרבת המול שהיא השדרה המרכזית בעיר הכוללת שדירת מוזיאונים וכן בקרבת הקפיטול.
המבנים והאתר נרכשו בסכום של 50 מיליון דולר.
הם שימשו לפני כן כ"מרכז העיצוב וושינגטון".
המבנים הם מבנים היסטוריים שמורים המעוצבים בסגנון נאו-רנסאנס.
כדי להשלים את המוזיאון נדרש לשפץ את המבנים, להוסיף תוספות בנייה.
לאחר השלמת בנייתו ישתרע המוזיאון על פני 48,000 מ"ר.
העלות הנוספת של השיפוצים והקמת התצוגה מוערכת בסך של 400 מיליון דולר.
בחודש אוגוסט 2015 הודיעה רשות העתיקות על חתימת הסכם שיתוף פעולה בינה למוזיאון.
במסגרתו תוקם גלריה מרכזית שתיוחד לפריטים שיגיעו מישראל שבה יוצגו מאות פריטים המשתייכים לתקופות המקראיות, בית שני ולברית החדשה ועוד.
על פי רשות העתיקות זאת תהיה התערוכה הגדולה ביותר של מדינת ישראל שתוצג בחו"ל.
טקס לפתיחת המוזיאון התקיים בנובמבר 2017.
הכניסה למוזיאון הייתה חופשית וללא תשלום אך החל מסוף 2018 החלה מכירת כרטיסים.
המוזיאון משתמש בטכניקות כגון הולוגרמות ומציאות מדומה שיאפשרו להמחיש את סיפורי התנ"ך למבקרים.
על גג המבנה מתוכנן גן תנכ"י.
בבית הקפה במוזיאון יגישו גם מזונות מקראיים כגון לחם דמוי פיתה ודבש תמרים.
התצוגות במוזיאון יציעו גם נקודת מבט מחקרית על השפעת התנ"ך בהיסטוריה.
במוזיאון מוצגים חדרים שמתארים התרחשויות המתוארות בתנ"ך כמו תיבת נח, וסיפורו של שמשון.
באוקטובר 2018, מספר מגילות שהוצגו במוזיאון כחלק ממגילות מדבר יהודה, התגלו כזיוף והוסרו מן התצוגה.
במרץ 2020 דווח כי כל המגילות שהוצגו במוזיאון כמגילות מדבר יהודה היו מזויפות.
בקיץ 2023 הגיעו בקשות מוותיקן וממוזיאון התנ"ך בוושינגטון להעביר את "פסיפס מגידו", שנמצא בחפירות ארכאולוגיות בבית הסוהר מגידו, ולעבירו ממקומו ולהציג אותו בתערוכות ברומא או בוושינגטון.
לאחר תקופה של הכשרת הפסיפס, נוסף להכנת מקומו הנוכחי כמרכז מבקרים, בספטמבר 2024 פורסם כי הועבר לתצוגה במוזיאון בוושינגטון.
התערוכות מתכוונות להציע נקודת מבט מלומדת על השפעת המקרא בהיסטוריה.
חוקר התנ"ך דייוויד טרוביש, לשעבר מנהל אוספי המוזיאון, נשכר לייעץ לרכישות חדשות, לאפיין את הקו הסיפורי של תערוכות המוזיאון ולפקח על צוות של שלושים חוקרים ואוצרים.
כל אחת משש הקומות במוזיאון מכילה תערוכה שונה המדגישה היבטים שונים בתולדות המקרא או בהשפעתו.
זה כולל שלוש קומות תצוגה קבועות, כל אחת בגודל 5,100 מ"ר.
הקומה הראשונה משלבת חפצים עתיקים עם טכנולוגיה מודרנית שנועדה ליצור תחושה של ביקור בתקופת המקרא.
הכניסה הקדמית ברחוב 4 SW כוללת 12 מטר גובה, 2.5 טונות (2,500 ק"ג) דלתות כניסה מברונזה עם אמנות ויטראז 'המכילה תבליט המתאר את היצירה בבראשית.
יש גם לובי מפואר עם תקרת LED בגודל 60 מטר המאפשרת לשנות אפקטים ומסרים חזותיים.
הקומה השנייה מתמקדת בהשפעת המקרא על תרבות העולם, בתחומים כמו מדע, צדק וחופש.
חלק אחר מוקדש להשפעת המקרא בהיסטוריה האמריקאית.
הקומה השלישית מציגה את הנרטיב הכללי של התנ"ך מאברהם דרך בריאת ישראל ועד ישו והכנסייה הקדומה.
קומה זו מכילה גם חלק גדול מהתנ"ך היהודי.
הקומה הרביעית מציגה היסטוריה מקראית וארכאולוגיה.
טרוביש הצהיר כי המוזיאון "לא יעסוק בקונפליקטים בהיסטוריה הנוצרית אלא יסביר את הטיעונים שהועלו באותה תקופה".
הקומה החמישית מכילה תיאטרון אמנויות הבמה עם אמפיתיאטרון של 500 איש.
המוזיאון מתכנן לתת חסות להרצאות מלומדות וכן להופעות מולטימדיה הקשורות לתנ"ך.
הקומה החמישית מכילה גם חלל תצוגה נפרד לתערוכות שהוצגו על ידי רשות העתיקות.
הקומה השישית מורכבת מאזורי תצפית על הגג המשקיפים על הקניון הלאומי ועל קפיטול ארצות הברית, תערוכות ויטראז ואולם אירועים עם מושב ל-1,000 אורחים.
מכון מחקר ממצאי המוזיאון וספריית העיון ממוקמים בתוספת חד קומתית לגג כולל מתחם משרדים סמוך.
מוזיאון זייץ לאמנות אפריקאית עכשווית הוא מוזיאון לאמנות אפריקאית מודרנית הממוקם ברציף ויקטוריה ואלפרד בקייפטאון, שבדרום אפריקה, והוא המוזיאון הגדול ביותר של אמנות אפריקאית עכשווית בעולם.
המוזיאון נפתח ב-22 בספטמבר 2017. המוזיאון ממוקם באזור הפנאי והנופש רציף ויקטוריה ואלברט - שהוא אזור נמל, שהפך לאתר תיירות ופנאי פופולרי, בו מבקרים למעלה מ-20 מיליון מבקרים בשנה, על גדת מפרץ השולחן של האוקיינוס האטלנטי.
המוזיאון ממוקם באתר הממגורות של הנמל - אשר קודם להקמת המוזיאון טרם הפך לאזור פנאי ותיירות.
שטחו של המוזיאון 9,500 מ"ר, מהם 6,000 מ"ר הם שטחי תצוגה, והוא משתרע על תשע קומות.
ההחלטה להקים את המוזיאון הייתה החלטה משותפת של ארגון רציף ויקטוריה ואלפרד, ואיש העסקים הגרמני יוכן זייץ (Jochen Zeitz), בשנת 2003, אשר הקימו שותפות ללא מטרת רווח לצורך זה.
ארגון רציף ויקטוריה ואלברט השקיע 500 מיליון רנד, וזייץ השאיל את אוסף האמנות הנרחב שלו לכל ימי חייו למוזיאון.
האוסף (ובהתאם גם המוזיאון) נחשב על ידי רבים להיות אחד האוספים של אמנות אפריקאית מודרנית, המובילים בעולם.
האוסף כולל עבודות של אמנים בולטים ובהם כריס אופילי, קודזאני צ'יוראי, קהונדי ויילי, גלן ליג'ון, מרלן דומאס, וונגצ'י מוטו, וג'ולי מהרטו.
ארגון רציף ויקטוריה ואלברט שקל מספר אפשרויות שימוש בממגורה שהשימוש בו פסק בשנת 2001, והוא עמד נטוש באמצע האזור המסחרי של הרציף.
ההחלטה הייתה לבנות מוזיאון חדש, ובכך "להפיח חיים חדשים לאזור הממגורות הנטוש של הנמל".
המרת הממגורה למוזיאון ולמלון החלה בשנת 2014 על פי תוכניות המעצב הבריטי תומאס הת'רוויק.
גובהה של הממגורה ההיסטורית, שנבנתה בשנת 1921 מבטון, ושימשה לאחסון תירס, היה 57 מטרים, והיא הייתה מורכבת מ-42 צילינדרי בטון צפופים.
המוזיאון נחצב מתוך הצילינדרים תוך חיתוך הבטון וגילופו ליצירת גלריות, ואטריום מרכזי רחב ידיים, המשמש אולם כניסה רחב ידיים המאפשר הצגת יצירות גדולות במיוחד.
גג הצילנדרים הוחלף בזכוכית מחוסמת המאפשרת כניסת אור לאולם המרכזי.
בנוסף, הוסיפו לוחות זכוכית מנופחות אשר יצרו מרפסות לחדרי המלון בחלק העליון של הממגורה.
מוזיאון השלום של קוריאה הצפונית הוא מוזיאון בקוריאה הצפונית, אשר מנציח את זכרה של מלחמת קוריאה שהתקיימה בין השנים 1950–1953.
המוזיאון ממוקם בסמוך לשרידיו של פאנמונג'ון (Panmunjom), כפר קטן במחוז צפון הואנג-הה, בבניין בו נחתם הסכם שביתת הנשק הקוריאני שסיים את מלחמת קוריאה בתאריך 27 ביולי 1953. בניין המוזיאון הוא השריד האחרון שנותר מהכפר, שנחרב במהלך המלחמה.
המוזיאון כולל מספר תערוכות המתייחסות לאירועי מלחמת קוריאה, כמו גם ליחסי קוריאה הצפונית-קוריאה הדרומית ויחסי קוריאה הצפונית-ארצות הברית.
בין היתר, מציג המוזיאון את כלי הנשק בהם נעשה שימוש במהלך "תקרית הגרזן" משנת 1976.
מוזיאון ז'ול ורן הוא מוזיאון, המוקדש לסופר הצרפתי ז'ול ורן.
המוזיאון ממוקם בעיר נאנט שבצרפת ונפתח בשנת 1978, לציון 150 שנה להולדת ורן.
המוזיאון ממוקם ברחוב 3, rue de l'Hermitage, נאנט.
המוזיאון שוכן בבניין מסוף המאה ה-19, המשקיף על נהר הלואר.
ז'ול ורן מעולם לא התגורר בבניין, אך סביבתו משקפת את האווירה שהשפיעה על יצירתו.
להוריו של ורן היה בית בשכונת בס-צ'נטנאי הסמוכה.
במוזיאון יש אוסף של ממצאים, העתקים של המצאותיו, ומזכרות בהשראת כתביו.
המוזיאון מחולק לשמונה חדרי נושא:
חדר המגורים של ז'ול ורן; עם כיסאות ושעון מחדר הכניסה שלו.
כלי החרסינה שמוצגים בחדר נתרמו לעיר נאנט על ידי צאצאיו של ורן.
לאורך הקריירה שלו, ורן קיבל את כלי החרסינה במתנה מעיתונאים זרים.
הבניין שופץ בשנת 2005, לציון מאה שנה למותו של ורן.
מוזיאון ואן ביורן הוא מוזיאון השוכן בבית אליס ודוד ואן ביורן בבריסל.
מוזיאון ואן ביורן שוכן בביתם הפרטי של הבנקאי ואספן האמנות דוד ואן ביורן ורעייתו אליס.
הבית נבנה בשנים 1924–1928, עוצב בסגנון אר דקו ובו תצוגה קבועה של יצירות רבות מהאוסף.
הבית מוקף גנים נרחבים שתוכננו על ידי מעצבי גנים בלגים ידועים בשנים 1925 ו-1968. הבית הפך למוזיאון בשנת 1975 (על פי צוואתה של אליס ואן ביורן) והוכרז כאתר מורשת לאומי בשנת 2001.
דוד מיכל ואן ביורן (1886–1955) נולד למשפחה יהודית מחאודה, הולנד.
אביו סולמון ואן ביורן היה בעלים של בית דפוס והוצאה לאור, ומאוחר יותר גם בית מסחר לספרים.
אימו, חנה ואן דנציג, הייתה בת למשפחה יהודית ידועה.
אחותו הבכורה של דוד, מרתה ואן ביורן הייתה מורה לציור ונישאה לסולומון פרנקו.
דוד ואן ביורן רצה בתחילה ללמוד ארכיטקטורה אך עבר לתחום הפיננסים.
הוא התיישב בבריסל בשנת 1909 והפך בה לבנקאי פרטי מצליח.
בשנת 1922 התחתן עם הבלגית, ילידת אנטוורפן, אליס פייט (Alice Piette) (1890–1973).
ואן ביורן ביקש תחילה את אחיינו, הארכיטקט יוהאן פרנקו (Johan Franco), לנהל את תכנון ביתו לעתיד בבריסל.
בין השנים 1924–1928 שכרו בני הזוג ואן ביורן את הארכיטקטים הבלגים לאון גוורט (Leon Govaerts) ואלכסיס ואן ווארנברג (Alexis Van Vaernbergh) לפקח על בניית ביתם ברחוב ליאו אררה (Leo Errera) שבפרוור אוקל (Uccle) על פי תוכניותיו של יוהאן פרנקו.
העיצוב החיצוני של הבית טיפוסי לסגנון של אסכולת אמסטרדם – האקספרסיוניסטי שהתפתח בהולנד בראשית המאה ה-20. הבית בנוי מלבנים אדומות חלולות, וחלליו הפנימיים עוצבו בסגנון ארט דקו על ידי מעצבים בלגים, צרפתים והולנדים בשילוב פריטי ריהוט נדירים, ויטראז'ים, גופי תאורה ושטיחים שיוצרו בהזמנה מיוחדת.
ואן ביורן היה גם פטרונו של הצייר האקספרסיוניסטי הבלגי גוסטב ואן דה וויסטינה (Gustave van de Woestijne).
האוסף של ואן ביורן כולל 32 יצירות של ואן דה וויסטינה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוסתר האוסף בעליית הגג בביתו של נהגם של בני הזוג, שעה שבני הזוג ואן ביורן נאלצו לעזוב את בלגיה והתגוררו אותה עת בניו יורק, בדירתם במלון פלאזה.
עם שובם, בשנת 1945, הוחזרו מרבית פריטי האוסף אל הבית בבריסל.
לאחר המלחמה נהגו בני הזוג ואן ביורן לנסוע רבות, ולהציג יצירות מהאוסף ברחבי העולם במטרה לפרסם את האמנים הבלגים.
חדר האורחים מפוצל לשלושה מרחבים המחוברים ביניהם וכוללים פינות ישיבה, אח מרכזית בנויה מגרניט לברדור שחורה, וחלונות גדולים אל הגן הגדול המקיף את הבית.
בפינת המוזיקה מוצב פסנתר כנף נדיר, מעץ רוזווד, מתוצרת יוליוס בלוטנר (Julius Bluthner).
הפסנתר השתייך בעברו למלחין הצרפתי אריק סאטי.
חדר האורחים מקושט במגוון עשיר של וילונות ושטיחים מודרניים מיצירותיו של המעצב ההולנדי יאפ גידינג (Jaap Gidding).
הצבעים בשטיחים נבחרו בהשראת ציורו של קס ואן דונג'ן - "החושבת".
השולחן וחיפוי הקירות בחדר האוכל נבנו על ידי נגר אומן בלגי מעצי שיקמה ורוזווד ברזילאי.
על פי בחירתה של אליס ואן ביורן, בדי הריפוד של מושבי הכיסאות בחדר האוכל עשויים משיער סוס עדין ביותר.
על קירות חדר האוכל מוצגות יצירות של גוסטב ואן דה וויסטינה, ובתקרה מותקנים גופי תאורה ייחודיים וגדולים בסגנון אמסטרדם.
בחדר העבודה של דוד ואן ביורן מוצב שולחן שנבנה בהזמנה מיוחדת עם ציפויים של פורניר עץ אגוז ועליו משטח כתיבה המצופה עורות כרישים לבנים.
מתקרת אולם הכניסה תלויה נברשת בסגנון אר דקו שמשקלה למעלה מחמש מאות ק"ג ועוצבה על ידי יאן אייזנלפל (Jan Eisenloeffel).
הנברשת נרכשה על ידי דוד ואליס ואן ביורן בשנת 1925 במהלך ביקורם בתערוכת עיצוב בפריז.
ב-16 ביולי 2013 נגנבו מהמוזיאון 10 יצירות.
ציור של הצייר הבלגי ג'יימס אנסור וציור של הצייר ההולנדי קייס ואן דונגן וכן שמונה עבודות קטנות של ציירים גדולים (Old Masters) נוספים.
מערכת האזעקה במוזיאון הופעלה בעת השוד, אך הגנבים שהו במקום רק כשלוש דקות והספיקו להסתלק עם עבודות ערכן נאמד בלמעלה ממיליון אירו.
בשנת 2015 התפרסם בעיתונות מידע כי המוזיאון מנהל משא ומתן עם השודדים להשבת היצירות תמורת תשלום כופר.
הגן, על כל חלקיו, השונים מהווה חלק בלתי נפרד מהבית.
בתחילה היה שטחו של הגן מצומצם אך כיום הוא משתרע על למעלה מעשרה דונם.
כיום מכל הגן שלוש חטיבות עיקריות.
הגן הציורי, שתוכנן על ידי אדריכל הנוף ג'ולס בוסן (Jukes Buyssens) בשנת 1924, משקף רעיונות עיצוביים בסגנון אר דקו וכולל צמחייה אקזוטית עשירה.
בשנת 1968 נוסף לגן מבוך (השני בלבד בבלגיה) בשטח שנרכש על ידי אליס ואן ביורן בשנת 1960 בצמוד לגן המקורי.
המבוך תוכנן בהשראת שיר השירים, וכולל שבעה פסלים אבסטרקטיים של הפסל הבלגי אנדרי ווילקט (Andre Willequet).
החלק השלישי הוא גן הלבבות, בעל הנופך הרומנטי, שתוכנן בשנת 1970 על ידי אדריכל הנוף הבלגי רנה פשר (Rene Pechere).
בשנת 2012 שופץ הגן באורח יסודי ובשנת 2019 שופץ גם המבוך.
במוזיאון מוצגות תמונות של דוד בן-גוריון ומכתב בכתב ידו אל אליס ואן ביורן.
אליס ביקרה בישראל בשנת 1959 והייתה פעילה בקרב חוג ידידי האוניברסיטה העברית בבלגיה.
בית בלגיה בקמפוס גבעת-רם נבנה, ב-1968, בשם "Collegium Belgium Fabiolanum", בכספי תרומתה של אליס ואן ביורן.
בחצר בית בלגיה מצוי שלט המציין את הקשר לדוד ואליס ואן ביורן.
כמו כן הבניין החדש של המכון לארכאולוגיה נבנה בהר הצופים, לאחר מלחמת ששת הימים, בכספי התורמים מבלגיה והוקדש למלכה אליזבת הבלגית.
מוזיאון השעווה הישראלי היה מוזיאון שעווה שפעל במגדל שלום בתל אביב.
המוזיאון, שהוקם ב-1973 על ידי שי מאיר, היה מוזיאון השעווה הראשון והיחיד בישראל באותן שנים, והוצגו בו כ-100 בובות שעווה.
המוזיאון נסגר בשנת 1995 עקב בעיות כלכליות.
בתחילת שנות ה-70 ראה שי מאיר, המנהל של כלבו שלום, את ההצלחה הרבה לה זכה מוזיאון מאדאם טוסו בלונדון, והחליט להקים מוזיאון שעווה בישראל.
לשם כך הוא גייס לעזרתו את ויויאן סאן, פסלת ומנהלת מוזיאון שעווה בהונג קונג.
לאחר משא ומתן, היא הגיעה ב-1971 לישראל יחד עם ארבעה מעובדיה.
מיד עם הגעתם ארצה, החלו העובדים בסבב תחקירים ופגישות עם האישים אותם פיסלו, וזאת על מנת להגיע לרמת הדיוק הגבוהה ביותר.
חלק מהפריטים שהופיעו על פסלי השעווה היו מקוריים ורבי ערך, וביניהם המשקפיים של אדולף אייכמן וגלימה של האפיפיור פאולוס השישי.
אחרי שנה וחצי של עבודה, נפתח המוזיאון ב-6 ביוני 1973, בנוכחות אורח הכבוד ראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון, חצי שנה טרם פטירתו.
עלות הקמת המוזיאון הוערכה ב-3 וחצי מיליון לירות - הסכום הגבוה ביותר שהוצא עד אז בישראל על הפקת בידור.
ארבע שנים לאחר הפתיחה מונה שמואל בן עמי לפסל הראשי של המוזיאון.
חרף הצלחתו בשנים הראשונות, נקלע המוזיאון לקשיים כלכליים, וב-1995 נסגר לאחר שכלבו שלום נמכר למשקיעים אמריקאים.
עם סגירת המוזיאון אוחסנו רוב בובות השעווה במחסן ממוזג של משפחת שלום, מלבד פסלו של הזמר צביקה פיק אותו הוא קיבל לידיו ב-2004.
לאחר הסגירה הוצבו בקומה הראשונה של המגדל, ליד הכניסה המערבית, בובות שעווה של חיים נחמן ביאליק, לאה גולדברג, נתן אלתרמן, אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי וחנה רובינא, אותן עיצב מיכאל רפופורט.
ב-1983 יצא לאור קטלוג על 100 בובות השעווה שהוצגו במוזיאון וחולקו ל-35 מיצגים:
מוזיאון התקשורת ברלין ממוקם ברובע מיטה בברלין, בבניין ששימש כמוזיאון הדואר של הקיסרות הגרמנית, ברחוב לייפציגר 16. הבניין נבנה ב-1871 והוא מבנה מוגן מאז 1977.
מוזיאון הדואר הקיסרי, קודמו של המוזיאון הנוכחי, נוסד ב-1872 על ידי היינריך פון שטפן, מנהל הדואר של הקיסרות הגרמנית.
מוזיאון זה היה אחד המוזיאונים הראשונים לתולדות הטכנולוגיה בעולם והציג את התפתחות התחבורה והטכנולוגיה בהיסטוריה של העמים ועד לזמן העדכני בו נבנה המוזיאון.
הבניין נבנה בין השנים 1871–1874, בתחילה כסניף דואר כללי וב-1919 שימש כמשרד הדואר הגרמני (Reichspostministerium).
אדריכל הבניין קרל שוואטלו, היה אחראי לתכנונם של מבנים רבים עבור סניפי הדואר הקיסרי.
ביום הפתיחה של הבניין בדברי הערכה של הקיסר וילהלם הראשון אמר על הבניין "טוב!
בשנים 1893–1897 הורחב הבניין על פי תוכניות של האדריכלים ארנסט הייק, והפך למוזיאון הרייכספוסט.
מאז 1895 יש פסל בגובה של כמעט שישה מטרים של ארנסט וונק על הגג מעל הכניסה הראשית – ענקים מקיפים את הגלובוס, אלגוריה לחשיבות הגלובלית של הדואר והטלקומוניקציה.
ברלין נודע, גם בשם ההומוריסטי כפוסט קולוסאום או קרקס סטפן (על שם מנהל הדואר הכללי).
המוזיאון נסגר במהלך שתי מלחמות העולם.
עקב התקפות האוויר של בעלות הברית משנת 1943 ולחימה אינטנסיבית מבית לבית במהלך הקרב על ברלין באפריל 1945, לבניין נגרמו נזקים קשים במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר תום המלחמה נותרו רק הקירות החיצוניים שלן.
מוזיאון הדואר של גרמניה המזרחית
לאחר תום המלחמה שרידי הבניין היו בתחום הגזרה הסובייטית של ברלין, בשטחה של מזרח ברלין.
בעקבות פתיחת מוזיאונים לתקשורת בגרמניה המערבית - החלו עבודות להפיכת הבניין למוזיאון ברחוב לייפציגר ביוזמת גרמניה המזרחית.
בתחילה הציגו במקום תערוכת בולים בשטח מצומצם.
באפריל 1960 נפתח מחדש מוזיאון הדואר עם תערוכת קבע על התפתחות הדואר והטלקומוניקציה, תולדות מערכת הדואר, טלגרפיה וטלפוניה וכן רדיו וטלוויזיה.
אזור התערוכה הורחב בשנים הבאות.
ב-1964 נפתחה תערוכת בולים קבועה בקומה הראשונה של הבניין.
לקראת יום השנה ה-750 לברלין ב-1987, החליט הפוליטביורו של הוועד המרכזי של ה-SED ב-1981 לבנות מחדש לחלוטין את הבניין של ה-Reichspostmuseum הישן ולפתוח אותו מחדש כמוזיאון הדואר של גרמניה המזרחית.
עם זאת, העבודה על פי תוכניות של האדריכל קלאוס ניברגאל התעכבה, ובשנת 1987 היה פנוי רק חלק מחלל התצוגה המתוכנן.
שאר עבודות הבנייה הסתיימו רק ב-1990, לאחר נפילת חומת ברלין, עם שחזור האטריום.
האוסף הנרחב של ה-Reichspostmuseum כלל מכשירים ודגמים המשמשים בדואר ובטלגרפיה, אך תמונות ומוצגים אחרים הקשורים לספרות, תקשורת ותחבורה.
האוסף במשך הזמן לאוסף נרחב ובעל ערך רב.
המוזיאון לא רק הציג חפצים היסטוריים, אלא גם הציג את הטכנולוגיות החדשות שפותחו כמו דואר אוויר, רדיו, וידאו טלגרפיה וטלוויזיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושמד האוסף.
רבים מהמוצגים שנותרו לא שרדו את המלחמה.
רוב המוצגים החשובים ביותר של האוסף הועברו לטירת ולטרסהאוזן בבוואריה.
לאחר תום המלחמה סירב הממשל הצבאי האמריקני האחראי למסור אותם לרשויות הדואר של אזור הכיבוש הסובייטי, שבשטחם שכן מוזיאון ברלין, ובשנת 1947 ההועברו המוצגים לידי רשיות הדואר של גרמניה המערבית.
מכאן התפתח מוזיאון ה-Bundespostmuseum, שנפתח בפרנקפורט אם מיין ב-1958. כאמצעי זהירות, העותקים היקרים ביותר של אוסף הבולים הובאו לאייסלבן, כיום סקסוניה-אנהלט, לפני תום המלחמה.
בכאוס שלאחר המלחמה נשדדו האחזקות והחלקים היקרים ביותר נעלמו.
רק לאחר איחוד גרמניה ב-1990 הוחזרו הבולים לארכיון הבולאות.
מוזיאון התיאטרון היהודי ברומניה (ברומנית: Muzeul Teatrului Evreiesc în România) שוכן בקומת הקרקע של בית המוזאונים, ברחוב אלכסנדרי מספר 6, ביאשי, רומניה ומכיל תערוכת קבע המוצגת ב-11 אולמות, בשכנות למוזיאון פרעות יאשי.
שני המוזיאונים נפתחו ביוני 2020, בבניין שבחצרו בו נרצחו יהודי יאשי בפרעות יאשי לפני 79 שנים.
המוזאון הוקם ביאשי לזכר תיאטרון היידיש המודרני הראשון, שהוקם על ידי אברהם גולדפדן בעיר זו ב-1876. אולם "אברהם גולדפגן" כולל כתבי יד, תצלומים וכרזות של תיאטרון היידיש.
שני אולמות קרויים "ראשית התיאטרון היהודי" ויש בהם פלקטים ומסמכים מקוריים המעידים על ההצגות שהופקו על ידי גולדפגן ולהקתו.
ארבעה אולמות נוספים מוקדשים לתיאטרון היהודי הממלכתי של יאשי, שפעל בין השנים 1949 - 1963. באולמות אלה יש כרזות של מופעים מהשנים הראשונות לפעילות, מערך של בובות, תפאורות, בית מלאכה לחייטות, תבניות של התיאטרון, שפורק ב-1963 ותצלומים של חברי הלהקה.
האולמות הבאים מוקדשים להתיאטרון היהודי באראשאום, שפעל בבוקרשט בימי מלחמת העולם השנייה.
גם התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט מקבל כיסוי נרחב.
באולם האחרון יש פעילות אינטראקטיבית עבור הילדים.
מוזיאון השואה ומרכז הלימוד של אל פאסו הוא מוזיאון לחקר והנצחת השואה בעיר אל פאסו, במדינת טקסס בארצות הברית.
המוזיאון נוסד בשנת 1994 על ידי ניצול השואה הנרי קלן.
הוא הוקם למטרות חינוך והקניית ידע על הדיקטטורה הנאצית, מחנות הריכוז שהקימו הנאצים ותנועות ההתנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה .
המימון למוזיאון באמצעות תרומות ומענקים.
המוזיאון פתוח שישה ימים בשבוע.
הוא סגור בימי שני, ברוב החגים הלאומיים, בפסח, ראש השנה ויום כיפור .
המזיאון הוולקני אסו הוא מוזיאון שמסביר על הרי געש.
הוא נמצא ליד הר אסו, הר הגעש הפעיל הגדול ביותר ביפן.
המוזיאון נמצא בקוסאנסרי, שבעיר אסו, מחוז קוממוטו.
מוזיאון השטיחים של איראן (בפרסית: موزه فرش ایران) שוכן בסמוך לפארק לאלה בעיר טהראן, ונוסד בשנת 1976 בהוראת השאהבאנו פארה דיבה, במטרה להציג מגוון של שטיחים פרסיים מכל רחבי איראן.
אולם התצוגה של המוזיאון משתרע על שטח של כ־3,400 מ"ר, וספריית המוזיאון כוללת כ־7,000 ספרים בנושאי שטיחים, טקסטיל ואומנות.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל עבדול עזיז מירזא פרמנפארמאיאן.
מוזיאון זיגמונד פרויד (גרמנית: Sigmund Freud Museum) בווינה מציג תערוכה על תולדות הפסיכואנליזה ועל חייו של זיגמונד פרויד בקליניקה שלו ובדירה בה התגורר.
המוזיאון ממוקם ברחוב ברגגאסה 19 ברובע ה-9 של וינה (אלזרגרונד) שם התגורר ועבד פרויד בין השנים 1891 ל-1938. לאחר האנשלוס נאלץ פרויד להגר ללונדון עם בתו אנה בשנת 1938 בשל מוצאו היהודי, שם נפטר שנה לאחר מכן.
מארי בונפרטה סייעה לו בהגירתו; פרויד הצליח לקחת איתו את כל רהיטיו.
לאחר הגירתו הקים המשטר הנאציונל-סוציאליסטי במבנה בית יהודים.
מאז 1971 מוצג תיעוד של חייו ויצירתו בחדרים בהם התגורר במשך 47 שנים, שם גם כתב את רוב יצירותיו.
תערוכות מיוחדות מתחלפות ואוסף של אמנות מודרנית מדגימים את השפעת הפסיכואנליזה על האמנות והחברה.
המוזיאון מורכב מהקליניקה של פרויד וממעונו הפרטי.
בחלל תצוגה זה, שניתן לצפות בו רק דרך חזית הזכוכית, הוצגו במרווחים לא סדירים מיצבים של אמנים עכשוויים בנושאים הקשורים לפרויד ולפסיכואנליזה.
עד כה הוצגו עבודות של ג'וזף קושות, לואיז בורז'ואה, מוניקה סוסנובסקה, ארנסטו נטו, ג'ואן יונאס, קלג וגוטמן, פרנץ ווסט, פיטר קוגלר, סוזן הפונה ומרקוס שינוולד.
חפצים מקוריים שהיו ברשותו של פרויד מוצגים במוזיאון, כמו גם חדר ההמתנה של המרפאה וכמה פריטים מאוסף יצירות האמנות העתיקות הנרחב של פרויד, בעיקר פסלים קטנים.
עם זאת, רוב הרהיטים הקודמים, כולל הספה המפורסמת, נמצאים במוזיאון פרויד בלונדון, שם התגוררה אנה פרויד עד מותה בשנת 1982.
המוזיאון נפתח בשנת 1971 על ידי אגודת זיגמונד פרויד בנוכחות בתו הצעירה של פרויד אנה פרויד.
בין הפעילים המשמעותיים להקמתו נמנה הפסיכואנליטיקאי הווינאי הרלד ליופולד-לוונטל.
בשנת 1996 בוצעה הרחבה, שאפשרה קיום תערוכות מיוחדות וחללי אירועים.
בשנת 2003 שולב המוזיאון בקרן הפרטית זיגמונד פרויד, שיושב הראש שלה הוא פיטר נומאייר.
בשנת 2006 העבירה עיריית וינה את כל הבניין ברחוב ברגבאסה 19 לקרן כדי ליצור את הבסיס להרחבה ולפתיחה של כל החללים שתפס פרויד למוזיאון.
אינגה שולץ-שטראסר הייתה מנהלת המוזיאון בין השנים 1996 ל-2013; מאז, כיהנה מוניקה פסלר בתפקיד.
בין השנים 1992 למותה בשנת 2008, עבדה ההיסטוריונית לידיה מרינלי במוזיאון זיגמונד פרויד.
המוזיאון מארח את הרצאת זיגמונד פרויד, המתקיימת מדי שנה מאז 1970 ב-6 במאי, יום הולדתו של פרויד.
פסיכואנליטיקאים בולטים מדברים על נושאים אקטואליים.
סדרת הרצאות זו נוסדה על ידי אגודת זיגמונד פרויד וכעת ממשיכה על ידי קרן זיגמונד פרויד הפרטית.
כיום היא מתקיימת במקומות שונים ברחבי וינה.
עיצוב מחודש של המוזיאון פתח את כל הקומה הראשונה של הבניין למבקרים, כולל החלק מדירתו הקודמת של פרויד, אשר בעבר לא היה נגיש.
מתוך 3.9 מיליון אירו שהוקצו לשיפוץ בשנת 2017, 2.5 מיליון אירו מומנו על ידי עיריית וינה.
ב-1 במרץ 2019, מוזיאון פרויד ברחוב ברגבאסה 19 נסגר לצורך שיפוץ.
ב-29 במרץ 2019, מוזיאון פרויד נפתח מחדש.
המוזיאון המורחב נפתח מחדש באוגוסט 2020. בעלות של ארבעה מיליון יורו, כל חדרי השירותים הפרטיים וחדרי הייעוץ הונגשו.
מוזיאון טייט מודרן הוא המוזיאון הלאומי הבריטי לאמנות מודרנית, ויחד עם מוזיאון טייט בריטניה הוא חלק מגלריית טייט.
גלריות המוזיאון בקומות השלישית, הרביעית והחמישית מאורגנות בצורה תימטית (על פי נושא), בשונה ממוזיאונים אחרים בעולם המאורגנים לפי תקופות.
כך, למשל, ירוכזו יחד תמונות ופסלים הנוגעים לטבע.
אל המוזיאון ניתן להגיע דרך גשר המילניום המוביל מקתדרלת סנט פול שבסיטי אל הגדה הדרומית של התמזה, וכן דרך תחנות הרכבת בלקפריירס וסאת'ק.
המוזיאון נמצא בלונדון, מדרום לתמזה באזור בנקסייד, במבנה תחנת הכוח של בנקסייד, שתוכנן על ידי האדריכל סר גיילס גילברט סקוט.
התחנה נבנתה בשני שלבים בין השנים 1947 ו-1963.
לאחר שתחנת הכוח נסגרה בשנת 1981, היה המבנה נטוש במשך כ-15 שנים.
לאחר בחינה של הצעות שונות לעתיד המתחם הוחלט לשמר את המבנה ולהסב אותו למוזיאון, בתכנון משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון.
עבודות ההסבה החלו ב-1995 והסתיימו, עם פתיחת המוזיאון בשנת 2000. הם כללו הוספת שתי קומות על גג המבנה עם מעטפת זכוכית.
ביוני 2016 נחנך אגף חדש מצידו הדרומי של המוזיאון הכולל מבנה חדש, בעל עשר קומות, שגובהו 65 מטרים ובראשו מרפסת תצפית.
המבנה הגדיל את שטח התצוגה הכולל ב-60% והפך את ה"טייט מודרן" למוזיאון האמנות המודרנית הגדול בעולם.
המבנה נבנה מעל מרתף, חלל תת-קרקעי שבו היו מכלי הדלק של התחנה, שמעליו היה מבנה של תחנת משנה שעדיין הייתה בשימוש.
משרד האדריכלים הרצוג ודה מרון תכננו גם את הבניין החדש.
תחנת המשנה נסגרה ונהרסה אך המרתף נשמר כחלל להופעות.
עלות הכוללת של הפרויקט ההרחבה הגיעה לכ-260 מיליון ליש"ט.
איש העסקים הישראלי אייל עופר תרם 10 מיליון ליש"ט לטובת הפרויקט.
האגף החדש קרוי על שמו של איש העסקים לן בלווטניק (Blavatnik Building), שתרם את הסכום הגדול ביותר וגם מממן את תחזוקת המבנה.
בקומה הראשונה של המבנה ניצב אולם גדול אשר שימש את הטורבינה של תחנת הכוח.
אולם זה, המכונה "אולם הטורבינה" (The Turbine Hall) מאפשר הצגת יצירות רחבות ממדים.
באולם הוצגו סדרת יצירות שהוזמנו במיוחד, במימון חברת יוניליוור.
סדרה זו נקראה "סדרת יוניליוור".
היצירות הוצגו החל משנת 2000 ותוכננו להיות מוצגות חמש שנים, אולם בשל הצלחת הסדרה החליטה חברת יוניליוור לממן את היצירות עד שנת 2012.
הסדרה כללה את היצירות הבאות:
"אני עושה, אני מבטל, אני עושה מחדש" (I Do, I Undo, I Redo) מעשה ידי לואיז בורז'ואה - הוצג בשנת 2000.
"קשר כפול" (Double Bind) מעשה ידי חואן מוניוז - הוצג בשנת 2001.
"מארסיאס" (Marsyas) מעשה ידי אניש קפור, הוצג בשנת 2002.
"פרויקט מזג האוויר" (The Weather Project) מעשה ידי אולאפור אליאסון, הוצג בשנת 2003.
"חומרים גולמיים" (Raw Materials) מעשה ידי ברוס נאומן, הוצג בשנת 2004.
"רציף" (Embankment) מעשה ידי רייצ'ל וייטריד, הוצג בשנת 2005.
"אתר ניסוי" (Test Site) מעשה ידי קארסטן הולר, הוצג בשנת 2006.
"שיבולת" (Shibboleth ) מעשה ידי דוריס סלסדו, הוצג בשנת 2007.
"TH.2058" מעשה ידי דומיניק גונזלס-פורסטר, הוצג בשנת 2008.
"איך זה?" (?How it is) מעשה ידי מירוסלב בלקה, הוצג בשנת 2009.
"זרעי חמניות" (Sunflower Seeds) מעשה ידי איי וייוויי הוצג בשנת 2010.
"סרט" ("Film") מעשה ידי טסיטה דין הוצג בשנת 2011.
"אסוציאציות אלו" ("These associations") מעשה ידי טינו סגל הוצג בשנת 2012.
בשנת 2015, לאחר הפסקה של שלוש שנים, חודשה הפעילות של הצגת יצירות מוזמנות רחבות ממדים באולם, לאחר שנחתם הסכם חסות עם חברת יונדאי.
"חלקה ריקה" ("Empty Lot") מעשה ידי אברהם קרוזווילגס הוצג בשנת 2015
"ANYWHEN" מעשה ידי פיליפ פארנו הוצג בשנת 2016
"One Two Three Swing!" מעשה ידי קבוצת סופרפלקס (קבוצת אמנים מדנמרק) הוצג בשנת 2017
"Fons Americanus" מעשה ידי קארה ווקר הוצג בשנת 2019
מוזיאון טייט בריטניה הוא חלק מגלריית טייט בלונדון, אנגליה, יחד עם מוזיאון טייט מודרן.
במוזיאון, שנמצא באזור מילבנק של לונדון, מוצגות יצירות אמנות של אמנים בריטיים משנת 1500 ועד ימינו.
בין השאר מוצגים בו ציורים של ויליאם בלייק, תומאס גיינסבורו, ויליאם הוגארת וכן אגף שלם שמוקדש ליצירותיו של טרנר.
מוזיאון חיל האוויר הישראלי נמצא בבסיס חצרים הנמצא מערבית לבאר שבע.
אבן הפינה למוזיאון הונחה ב-16 ביולי 1985, בעיקר הודות לפועלו של תא"ל (מיל') יעקב טרנר.
המוזיאון נפתח לקהל ב-20 ביוני 1991.
במוזיאון נמצאים מאות דגמים של מטוסי קרב ששירתו בחיל האוויר הישראלי וגם מטוסי קרב אמיתיים שיצאו משירות או נפלו שלל בידי ישראל.
חלק ממטוסים אלו, כמטוס הספיטפייר "הספיט השחור" של עזר ויצמן, ומטוס ההרווארד הצהוב נשמרים בכושר טיסה ואף טסים במפגנים שונים.
במוזיאון כלי טיס היסטוריים בהם מיראז' 3 שחק 159 עם 13 הפלות, מטוס המיג-21 שהוברח מעיראק במבצע יהלום, מטוס הלביא תוצרת התעשייה האווירית, מטוס F-15 בז עם 4 הפלות ומטוס F-16 נץ 107 שלו 6.5 הפלות.
קיימת גם תצוגה של חלקי מטוסי קרב עם הסבר למה משמשים כל החלקים הללו, תצוגת כלי נ"מ, תערוכת צילומים ותערוכת "משיכה לחיים" על היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
בחול המועד פסח וביום העצמאות מציב חיל האוויר לתצוגה במוזיאון גם כלי טיס פעילים דוגמת F-15I רעם, F-16I סופה וAH-64 אפאצ'י, וכן מציג מטסים מיוחדים ומציע הפעלות לילדים.
במוזיאון משרתים חיילי חיל האוויר הישראלי כסגל המוזיאון.
חובבי תעופה רבים בישראל מתרעמים על מדיניותו של המוזיאון, המדגישה את משיכת קהל ההמונים על פני הדיוק ההיסטורי, ולפיה נצבעים מטוסים בסכימות שאותן לא נשאו מעולם.
כמו כן מובעת ביקורת קשה לגבי הזנחה של המוצגים.
בפברואר 2015 נשרף כליל המטוס בואינג-סטירמן הכסוף עקב תחזוקה לקויה.
המטוס היה בכושר טיסה ואף טס במפגנים, במשך שנים הוא הוטס על ידי יעקב טרנר.
ב-6 בנובמבר 2016 הכריזו אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון וחיל האוויר, על תחרות אדריכלים לתכנון מוזיאון חיל האוויר החדש בחצרים, ש"יהווה מרכז מורשת לחיל האוויר וחלון ראווה לעולם התעופה הישראלי", כך על פי הודעת משרד הביטחון.
בתחרות זכה משרד האדריכלים החיפאי "שוורץ בסנוסוף".
בפברואר 2022 הוחלט להעביר לגריטה 20 מטוסים שהוצגו במוזיאון, ביניהם הבואינג שהיה מפקדה מעופפת במבצע אנטבה.
מוזיאון טיקוטין לאומנות יפנית הוא מוזיאון המוקדש באופן בלעדי לתצוגה ושימור של אומנות יפנית.
המוזיאון ממוקם במרכז הכרמל בחיפה.
המוזיאון נוסד בשנת 1959 ביוזמת פליקס טיקוטין, (1893–1986), אדריכל, סוחר ואספן של חפצי אומנות יפניים יליד גרמניה, ואבא חושי - ראש העיר של חיפה.
מטרת המוזיאון לאפשר לקהל הישראלי ללמוד ולהכיר את התרבות והאומנות היפנית; לקדם את ההבנה ההדדית בין ישראל ובין יפן ותושבי מזרח ומערב אסיה; ולעודד את חקר האומנות והתרבות היפנית.
התערוכות הנערכות במוזיאון מתמקדות במרכיבים שונים בתרבות היפנית.
הן מציגות חתך רחב של האומנות היפנית, המסורתית והמודרנית, ומדגישות את ערכיה האסתטיים הייחודיים.
בשנת 1956 הגיע פליקס טיקוטין לישראל כדי לתרום את אוספו לאחד המוזיאונים.
בעת ביקורו בחיפה נפגש עם אבא חושי והביע נכונות לתרום את האוסף לעיריית חיפה, ולבנות מוזיאון נפרד שיוקדש כולו לתצוגת האוסף שלו.
ב־18 במאי 1958, החליטה מועצת העיר חיפה לרכוש את "בית קיש" ואת השטח סביבו לשמש את המוזיאון היפני.
בחודש פברואר 1959 אושרה תוכנית הבנייה של המוזיאון לאמנות יפנית והחלה בניית אגף התצוגות בהתאם לרעיונותיו ותוכניותיו של טיקוטין ובפיקוח האדריכל מ.
אולם התצוגות של המוזיאון עוצב ברוח יפנית.
ביום רביעי, 25 במאי 1960, נפתח המוזיאון לקהל לראשונה ובתערוכת הפתיחה הוצגו יצירות אמנות מאוספו של טיקוטין.
כמו כן, הוקם חבר נאמנים, אשר בראשו עומדת היום אילנה דרוקר־טיקוטין, בתו.
פרופסור יאמאדה צ'יסאבורו (Yamada Chisaburoh; 1908-1984) מאוניברסיטת טוקיו לאמנויות, היה מנהלו הראשון של המוזיאון.