tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר השקעותיה של החברה הם בתחומי נדל"ן, אנרגיה, תקשורת והיי טק.
בראיון שהעניק בתחילת 2007 העריך לבייב שעד סוף 2007 יגיע שווי החברה ל-7 מיליארד דולר - כפול משוויה בעת מתן הראיון.
בפועל הדברים התגלגלו אחרת, ובשנת 2008 הציגה החברה הפסד של 4.9 מיליארד ש"ח, שבעקבותיו ירד שוויה בצורה תלולה, והיא התקשתה לפרוע את איגרות החוב שלה.
גרעין השליטה באפריקה ישראל הועבר לחברת לפידות קפיטל שבשליטת יעקב לוקסנבורג שהגישו את הצעת הקנייה לצד בית ההשקעות אלטשולר שחם ובכך הושלמה העברתה מידיו של לבייב.
לבייב החזיק ב-1.6 אחוז ממניות פז אותן רכש בהנפקה מוסדית בהשקעה של כ-75 מיליון ש"ח.
ומבעלי גוטקס, בבעלותו גם שני אחוז מחברת קמור, יבואנית BMW בישראל, והוא אף רכש באמצעות חברה פרטית מניות בשווי כ-50 מיליון שקל בהנפקת סלקום, שהתבצעה בניו יורק בשנת 2007.
לבייב ביחד עם אברהם קוזניצקי פנו לעסקי הכליאה, במיזם משותף להקמת בית סוהר פרטי ראשון ישראל, בדרום הארץ.
לימים פסל בג"ץ את החוק שאיפשר הקמת בית סוהר פרטי בישראל ולמקימיו ניתן פיצוי כספי.
בשנת 1992, הקים לב לבייב את ארגון הצדקה 'אור אבנר', שעסק בסיוע לאוכלוסייה היהודית במדינות ברית המועצות לשעבר.
בסיוע הקרן נפתחו למעלה מ-70 מוסדות חינוך בעלי אופי חילוני ודתי - גני ילדים, בתי ספר, קייטנות, אוניברסיטאות.
המשימה של הקרן היא לסייע ליהודים החיים הרחק לשמור את זהותם היהודית ולשמר את המסורת היהודית.
בסוף שנות ה-90, בסיועו של "אור אבנר", הקים את התאחדות הקהילות היהודיות של חבר העמים.
לבייב הוא תורם בולט של חסידות חב"ד.
בין היתר סייע בהקמה מחדש של פעילות חב"ד בחבר המדינות: בתי ספר, בתי כנסת, בתי תמחוי, בתי חב"ד ועוד.
הוא עומד בראשות קרן אור אבנר על שם אביו שעוסקת בפעילות פילנתרופית וחינוכית במדינות ברית המועצות לשעבר.
לבייב גם עומד בראשות פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, ארגון גג המאגד מספר ארגונים יהודיים ומספר רב של קהילות יהודיות.
כמו כן הוא עומד בראשות הקונגרס העולמי של יהודי בוכרה, אותו הקים.
באפריל 2024, ברקע הפולמוס הציבורי סביב גיוסם של בחורי הישיבות, התקיים אירוע הצדעה ללומדי התורה בבנייני האומה בירושלים ובה חילק לבייב מלגות לאברכים יוצאי העדה הבוכרית בסך של למעלה משישה מיליון ש"ח.
באוקטובר 2023 העניק תרומה לקהילה הבוכרית באריזונה, הקהילה הבוכרית השלישית בגודלה בעולם, שתחנוך מחדש את בית הכנסת שנסגר כשנתיים קודם לכן.
כמו כן, לבייב הוא יו"ר לשכת המסחר והתעשייה רוסיה-ישראל-חבר המדינות.
בנובמבר 2018 נעצרו בישראל כמה מקורבים ללבייב, בחשד להברחת יהלומים בשווי מאות מיליוני שקלים במשך שנים.
לפי החשד, במסגרת הפרשה, שכונתה "יהלום שחור", בלדרים הבריחו בגופם יהלומים בשווי מוערך של 300 מיליון שקלים מבלי לדווח לרשויות המס.
בשל מחסור בראיות הקושרות אותו להברחת היהלומים, המשטרה החליטה לסגור את התיק נגד לבייב, אך בהסדר טיעון עם חברת LLD שבבעלותו, שילמה החברה מס בסך 38 מיליון ש"ח, וחולטו לה 25 מיליון ש"ח.
לבייב נשוי לאולגה, ואב לחמישה בנים ולארבע בנות.
ב-15 באוקטובר 2024 נהרג נכדו, ד"ר יואל לבייב, בתאונת דרכים.
בסוף 2006, רכש לבייב מגרש ביישוב האמיד סביון ששטחו 23 דונם תמורת כ־61 מיליון שקל.
עליו בנה אחוזה שהיא אחת מהגדולות בישראל, בשטח בנוי של 2,324 מ"ר על מגרש של 15 דונם (יתר השטח כולל מגרשים שלבייב מייעד לילדיו) וכוללת, בין היתר, 10 חדרי שינה, ספא ובריכת שחייה.
עלות הבנייה הייתה כ־50 מיליון שקל.
במרץ 2015 רכש לבייב גם את הווילה של נוני מוזס, ברחוב הגבעה שבסביון תמורת 10.5 מיליון שקל.
ב-2008 רכש לבייב באזור היוקרתי המפסטד בלונדון שבאנגליה תמורת כ-70 מיליון דולר, בית, הכולל שבעה חדרי שינה, בריכה המעוטרת באריחי זהב ופסיפסים, מועדון לילה, חדר כושר עם סאונה, ספא ומספרה.
כחובב גולף, הוא מחזיק גם בית בריזורט החוף של פונטה ודרה, פלורידה שבארצות הברית.
לב דווידוביץ' לנדאו (; 22 בינואר 1908 – 1 באפריל 1968) היה פיזיקאי יהודי-סובייטי, מבכירי הפיזיקאים התאורטיים של המאה ה-20. תחומי המחקר שלו היו רבים ומגוונים, ועל מחקריו בנוזליות-על קיבל פרס נובל לפיזיקה בשנת 1962, שלושה פרסי סטלין ואת עיטור "גיבור העמל הסוציאליסטי".
היה חבר באקדמיות למדעים של ברית המועצות, דנמרק, הולנד, ארצות הברית, החברה המלכותית של בריטניה וארגונים מדעיים אחרים.
לב לנדאו נולד בבאקו (כיום בירת אזרבייג'ן) לדוד לנדאו, מהנדס נפט, בנו של אריה לייב לנדאו, שהיה בן דודו השלישי של רבי יחזקאל לנדא, "הנודע ביהודה".
כבר כילד הפגין כישרון מיוחד למתמטיקה.
בגיל 14 החל ללמוד באוניברסיטת באקו, שם למד במקביל בשני חוגים: פיזיקה-מתמטיקה וכימיה.
ב-1924 עבר לאוניברסיטת לנינגרד, שם קיבל את תואר הדוקטור ב-1927 והוא בן 19 בלבד.
בהמשך הפך לחבר מן המניין בסגל האוניברסיטה.
בין השנים 1926–1927 פרסם את עבודותיו הראשונות בפיזיקה תאורטית.
משנת 1929 שהה כשנה וחצי במרכזי המדע של דנמרק, אנגליה ושווייץ שם עבד עם המובילים בקרב הפיזיקאים התאורטיקנים של אותה תקופה, בהם נילס בוהר, אותו כינה לאחר מכן "מורהו היחיד".
בשנת 1932 מונה לעמוד בראש המחלקה התאורטית במכון הפיזיקלי-הטכני של אוקראינה באוניברסיטה הלאומית חרקוב (Харківський фізико-технічний інститут) עד שנת 1937, אולם עקב הליכים נגד פיזיקאים בעיר בשנה זו קיבל את הצעתו של פיוטר קאפיצה לשמש כראש המחלקה התאורטית במכון לחקר בעיות בפיזיקה במוסקבה .
בשנת 1938 נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין ביחד עם יורי רומר ומואיסיי קוריץ, בין השאר עקב חרוזים שכתב נגד הממסד.
לנדאו שוחרר כעבור שנה הודות להתערבותו של קאפיצה שלקח את לנדאו תחת חסותו.
משחרורו ועד מותו בשנת 1968 כיהן ברציפות כחבר מן המניין בסגל המכון.
ב-7 בינואר 1962, בדרך ממוסקבה לדובנה לחברו ותלמידו סמיון גרשטיין, עבר לנדאו תאונת דרכים קשה.
הוא נפצע אנושות, שהה שלושה חודשים בתרדמת והוכרז פעמים אחדות כמת קליני.
רופאים מכל העולם נטלו חלק בניסיון להציל את חייו.
מכל רחבי אירופה וארצות הברית הוטס ציוד רפואי נדיר שהיה חסר לרופאים הסובייטיים.
כתוצאה מכך ניצלו חייו של לנדאו חרף הסיכויים הדלים.
לאחר התאונה הפסיק לנדאו כמעט לחלוטין את פעילותו האקדמית.
לדעת פיזיקאים מסוימים איבד למעשה לנדאו את יכולותיו השכליות הנדירות, אולם לדברי אשתו וילדיו השתקם ואף היה קרוב לחזור לפעילות אקטיבית בפיזיקה בשנת 1968. הוא היה מלמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
שש שנים לאחר התאונה הקשה נפטר לנדאו ב-1 באפריל 1968 במהלך התאוששות מניתוח במעיים.
בני דודתו היו ד"ר יעקב וינשל, רופא, ממייסדי קופת חולים לאומית, סופר ואיש ציבור ישראלי ועורך דין אברהם וינשל, יושב ראש לשכת הסתדרות עורכי הדין בישראל, חבר אספת הנבחרים ואזרח כבוד של חיפה.
החל משנת 1998 ברוסיה מוענקת מדליית זהב על שם לנדאו.
לחייו הוקדשו מספר סרטי קולנוע ופרוקיט מולטימדיה של איליה חרז'אנובסקי.
בין מכלול הבעיות הפיזיקליות איתן התמודד היו מכניקת הקוונטים, פיזיקה של גוף צפיד, מגנטיות, פיזיקה של טמפרטורות נמוכות, קרינה קוסמית, הידרודינמיקה, שדות קוונטיים, פיזיקה גרעינית, פיזיקה של חלקיקים אלמנטריים ופלזמה.
מעבר לתרומה הרבה שהייתה ללנדאו למחקר האקדמי, הוא גם תרם רבות להוראת הפיזיקה בברית המועצות ומדענים רבים ראו בו מודל לחיקוי.
יחד עם יבגני ליפשיץ כתב את סדרת הספרים לנדאו-ליפשיץ בפיזיקה, המהווים סיכום של כל הפיזיקה הידועה בימיו.
22 ינואר 1908 — נולד בבאקו, בנם של לובוב בינימינובנה ודויד לבוביץ' לנדאו.
1922 — 1924 — למד באוניברסיטה הלאומית של אזרבייג'ן.
1924 — עבר למחלקה הפיזיקלית-מתמטית של אוניברסיטת לנינגרד.
1926 — התקבל ללימודי דוקטורט במכון הפיזיקלי-טכני בלנינגרד.
השתתפות בעבודה של הכנס החמישי של הפיזיקאים הסובייטיים במוסקבה (15-20 בדצמבר).
פרסום העבודה האקדמית הראשונה של לנדאו "תאוריית הספקטרום של מולקולות דו-אטומיות"
בעבודתו "בעיית קרינת הבלימה" (חלקיק הבולם פולט קרינה) לצורך תיאור מצב המערכת הכניס לראשונה למכניקת הקוונטים את המושג "מטריצת הצפיפות".
1929 — נסיעה לחו"ל לצורך השלמת לימודיו, למשך שנה וחצי.
שהה בברלין, גטינגן, לייפציג, קופנהגן, קיימברידג' וציריך.
פרסום עבודתו על דיאמגנטיות, המציבה אותו בשורה אחת עם גדולי הפיזיקאים בעולם.
מרץ 1931 — חזרה למולדת ועבודה בלנינגרד.
אוגוסט 1932 — מעבר לחרקוב לתפקיד ראש המחלקה התאורטית במכון הפיזיקלי-טכני של אוקראינה (אופט"י - УФТИ).
1933 — מונה לראש החוג לפיזיקה תאורטית של המכון המכני הטכני לבניית מכונות בחרקוב ובנוסף הרצה לתלמידי החוג.
1934 — קיבל את התואר ד"ר (מקביל לפוסט-דוקטורט) למדעי הפיזיקה והמתמטיקה ללא עבודת מחקר.
השתתף בכנס של פיזיקה תאורטית בחרקוב.
נסע לסמינר של נילס בוהר בקופנהגן (1-22 במאי).
הקים את ה"מינימום התאורטי" — תוכנית מיוחדת ללימוד פיזיקאים צעירים ומוכשרים.
1935 — נשא הרצאות בפיזיקה באוניברסיטת חרקוב, כראש החוג לפיזיקה כללית
1936-1937 — פיתח את תאוריית מעברי הפאזות מהסוג השני ותאוריית המצב הרגעי של על-מוליכים.
1937 — עבר למכון לחקר בעיות פיזיקליות במוסקבה (8 בפברואר).
1939 — שוחרר מהכלא הודות להתערבותו של פ.ל.
1940 - 1941 — פיתח את תאורית העל-מוליכות של הליום נוזלי.
1941 — פיתח את התאוריה של הנוזל הקוונטי.
1946, 30 בנובמבר — מונה לחבר פעיל באקדמיה המדעית של ברית המועצות.
1946 — פיתח את תאורית התנודות של פלזמה אלקטרונית ("דעיכת לנדאו").
1948 — פרסם את הספר "הרצאות בקורס לפיזיקה כללית" (בהוצאת МГУ).
1949 — הוכר כזכאי לפרס סטלין.
1950 — בנה ופיתח את תאוריית מוליכות העל (בשיתוף עם ויטאלי גינזבורג).
1951 — מונה לחבר בסגל באקדמיה המלכותית של דנמרק.
1954 — קיבל את העיטור "גיבור העמל הסוציאליסטי".
אבריקוסוב ואיסאק חלטניקוב) את הספר הבסיסי " "יסודות האלקטרודינמיות".
1955 — פרסם את «הרצאות בתאוריית גרעין האטום» (יחד עם יעקב.
1956 — נבחר לחבר האקדמיה המלכותית של הולנד.
1957 — פיתח את תאוריית "נוזל פרמי".
1959 — הציע את עקרון שמירת הזוגיות המשולבת.
1960 — נבחר לחבר בקהילת הפיזיקאים הבריטית, הקהילה הלונדונית המלכותית, האקדמיה הלאומית למדע של ארצות הברית והאקדמיה האמריקאית למדעים ואומניות.
קיבל את פרס "פריץ לונדון".
קיבל את מדליית מקס פלאנק.
1962 — נפגע בתאונת דרכים קשה בדרך לדובנה (7 בינואר)
קיבל את פרס לנין על סדרת ספרים בפיזיקה תאורטית (יחד עם י.מ.
זכה בפרס נובל בפיזיקה "על התאוריות החלוציות שלו בתחום חומר מעובה, ובייחוד הליום נוזלי" (נובמבר).
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 6 בולי דאר שנקראה "תרומת היהודים לתרבות העולם", שעליהם דיוקנאות של 6 יהודים שבלטו בהישגיהם ותרומתם לאנושות בתחומים שונים ושנולדו ופעלו במדינות בחוץ לארץ, אחד מהם לב דווידוביץ' לנדאו .
האמן דניאל גולדברג עיצב את הבול שהוקדש לו.
לב הַמַּאְפֵּלְיָה (תרגומים נוספים: לב האפלה, לב החשכה; באנגלית: Heart of Darkness) היא נובלה מאת הסופר הפולני-בריטי ג'וזף קונרד.
עלילת הספר מתרחשת בסוף המאה ה-19, בתקופת הקולוניאליזם האירופי.
היא מתארת את מסעו של מרלו, קברניט של ספינה קטנה, במעלה נהר קונגו בשליחותה של חברה בלגית העוסקת במסחר בשנהב, בחיפושו אחר הסוכן קורץ.
הנובלה פורסמה לראשונה בכתב העת Blackwood Magazine בשנת 1899, והופיעה כספר בשנת 1902. היא נחשבת לאחד מהרומנים הקצרים הגדולים והמשפיעים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית, ולחיבורו הידוע ביותר של קונרד.
"לב המאפליה" היא אחת מהיצירות המרכזיות והמדוברות ביותר בשיח הפוסט-קולוניאלי.
היא נחשבת לביקורת על השלטון הקולוניאליסטי האירופי באפריקה, תוך כדי שהיא בוחנת גם סוגיות של כוחניות מול מוסר.
מסר חשוב שניתן להפיק מהנובלה הוא שלא קיים הבדל של ממש בין אנשים "תרבותיים" לבין "פראים".
הספר הודפס פעמים אין ספור ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1998 הוא דורג על ידי ה- Modern Library כאחת ממאה הנובלות הטובות ביותר של המאה העשרים.
הספר נכתב בתקופת השיא של האימפריאליזם האירופי, והוא אחד מהיצירות המרכזיות מתוך הקנון הספרותי של הסופרים הקולוניאליים.
כינוי זה מתייחס לקבוצת סופרים מערביים שחיו בתקופה הקולוניאלית, ואשר חלקם, ובתוכם קונרד, הכירו את הנעשה בקולוניות האירופאיות מכלי ראשון.
במקרים רבים, כתיבתם מתארת את המציאות הקולוניאלית מתוך עמדה אמביוולנטית כלפיה.
קולוניאליזם הוא מונח המתאר יחסי שליטה של מיעוט פולשים זרים על אוכלוסייה מקומית המהווה את הרוב.
במצב זה המדיניות השלטונית המשפיעה על ההיבטים היסודיים ביותר של חיי התושבים המקומיים, נקבעת על פי אינטרסים חיצוניים של השליטים הקולוניאליים, כאשר תהליך קבלת ההחלטות נעשה במרכזי השלטון המרוחקים של המעצמה הכובשת.
הקולוניאליזם האירופי, שראשיתו בעידן התגליות שהחל במאה ה-15, הגיע לשיאו בסוף המאה ה-19. ערב מלחמת העולם הראשונה כרבע מאוכלוסיית כדור הארץ הייתה נתונה תחת שליטתה של אחת ממדינות אירופה.
הכובשים האירופים תפסו את עצמם עליונים מבחינה תרבותית על-פני אוכלוסיות המקור בארצות הכבושות, ולפיכך ראו עצמם זכאים לשלוט בהם.
העמים הכבושים על ידיהם נתפסו בעיני האירופים כפראים או כברברים, וכנחותים מבחינה גזעית.
לקולוניאליזם האירופי נלוותה אידאולוגיה שגרסה כי יש צורך בחינוכם של עמי אפריקה הברברים, בפן הדתי ובפן החילוני-אזרחי.
ממשלות המעצמות האירופאיות עמלו להטמיע אידאולוגיה זו בדעת הקהל באירופה באמצעות מנגנוני תעמולה, שנועדו להצדיק את המדיניות הקולוניאליסטית.
ההנחה בדבר עליונות האדם הלבן והאמונה בצדקת משימת תרבות העמים הכבושים הייתה הדעה הרווחת באירופה בעידן הקולוניאלי.
עם זאת, קמו באירופה מתנגדים לכיבושים הקולוניאליים.
בין הבולטים מביניהם היה העיתונאי הבריטי אדמונד מורל שמחה על גזל האדמות, הניצול הכלכלי והטבח שבוצעו בקרב העמים האפריקנים הכבושים בחסות הקולוניאליזם.
מחאה חריפה במיוחד כוונה כנגד שלטון האימים של ליאופולד השני בקונגו.
קונגו תחת שלטונו של ליאופולד השני
קונגו הוכנסה תחת כיבוש קולוניאליסטי בעקבות שאיפות ההתפשטות של המלך הבלגי ליאופולד השני.
ליאופולד פעל באפיקים דיפלומטיים, במנותק מהממשלה הבלגית, שלא הייתה מעוניינת בהקמת קולוניות, על-מנת להשיג לעצמו שטחים ביבשת אפריקה.
את האזור שנפל בחלקו, ושעליו שלט במישרין, הוא כינה "מדינת קונגו החופשית".
כוונותיו המוצהרות של ליאופולד השני בעניין אפריקה תאמו את התעמולה הקולוניאליסטית.
בנאום שנשא בבריסל בשנת 1876, הכריז כי מטרתו היא "לפתוח בפני התרבות את המקום היחיד בעולמנו שאליו לא חדרה הנצרות, ולהבקיע דרך בחשכה הסוגרת על האוכלוסייה כולה".
בפועל, ליאופולד השליט בקונגו משטר עריץ ואכזרי שתכליתו הייתה ניצול כלכלי של האוכלוסייה המקורית, בעיקר במסגרת ענף ייצור הגומי.
הילידים האפריקניים הועסקו בתנאי עבדות גמורה, והופעלה כנגדם אלימות מזעזעת: העונשים שננקטו כנגדם כללו הוצאה להורג וכריתת ידיים.
תחת שלטונו של ליאופולד מתו או הוצאו להורג כעשרה מיליון בני-אדם.
זוועות הכיבוש הבלגי בקונגו ממחישות את הפער החריף שהתקיים לא פעם בין הצהרות התעמולה הקולוניאליסטית, ובין המציאות האמיתית ששררה בקולוניות.
מסעו של קונרד במעלה נהר קונגו
ג'וזף קונרד היה ימאי בצי הסוחר הבריטי במשך כ-16 שנה.
הרומן "לב המאפליה" נכתב בהשפעת חוויותיו של קונרד עצמו במהלך מסע במעלה נהר קונגו, שאליו יצא בשליחותה של חברת מסחר בלגית בשנת 1890, בתקופת שלטונו של ליאופולד השני.
בין עלילת הרומן ובין מסעו של קונרד בנהר קונגו, קיימים מספר קווי דמיון.
גם קונרד עצמו העיר שהיא מהווה "התנסות מופרזת מעט (ורק מעט במאוד) בחריגתה מן העובדות הממשיות של ההתרחשות".
בדומה למחברים רבים אחרים גם ג'וזף קונרד שאב מתוך ניסיון החיים שלו כשכתב את ספרו.
במקרים רבים הוא שילב פרטים על אנשים שהכיר, מקומות שביקר בהם, ואירועים שהיה עד להם.
טכניקה זאת מקנה ל"בלב החשיכה" הרגשה של מקוריות וקרבה שהביאה אחד המבקרים לכתוב על כך שהפרטים והנסיבות של המסע במעלה נהר הקונגו מוגשים לנו כאילו שעשינו מסע זה בעצמנו.
קונרד עצמו התייחס ליצירה כאל "חוויה שהולכת טיפה רחוק יותר מעבר לעובדות המקרה".
הנובלה מבוססת על תפקיד בן ארבעה חודשים שקונרד קיבל לבצע בקונגו.
בהיותו מחוסר עבודה, מרושש ועדיין משתוקק להגשים את חלום ילדותו לערוך מסע תגליות במרכז אפריקה, הוא לקח על עצמו להשיט ספינת קיטור במעלה נהר הקונגו בשביל החברה הבלגית לסחר של קונגו עלית.
חברה זאת דורגה באירופה של סוף המאה ה-19 בתור החברה המצליחה – והחמדנית – ביותר מבין החברות הסוחרות בשנהב.
בהפליגו מקינשסה כ-1,600 ק"מ במעלה הנהר הגיע קונרד לתחנת הסחר של החברה בפנים היבשת.
שם הוא פגש סוכן חולה בשם גיאורג אנטוין קליין, שייתכן מאוד שהיווה דוגמה לדמותו של קורץ.
העלילה המרכזית של "לב המאפליה" היא סיפור מסעו של מרלו, גיבור הספר, במעלה נהר קונגו.
מרלו נשלח לקונגו כקברניט ספינה על ידי חברה בלגית הסוחרת בשנהב.
מוטלת על מרלו משימה - חידוש הקשר שניתק עם קורץ, הסוכן המצליח ביותר של החברה, אשר נמצא בבסיס הממוקם בלב הג'ונגל במעלה הנהר, במעמקי היבשת.
במהלך ההכנות למסע מרלו נחשף לניצול האכזרי של אוכלוסיית הילידים השחורה בקונגו, שמתים בהמוניהם תחת שעבודם הרצחני על ידי כובשיהם הלבנים.
כמו כן, הוא מתוודע לצביעות ולריקבון המוסרי של סוכני חברת המסחר בקונגו ושל מנהליה שבבריסל.
הללו מציגים כלפי חוץ את הקולוניאליזם כמפעל נאור שנועד להביא את בשורת הקדמה לעמי אפריקה ה"פראים" המוכים בחשכה ובבערות, בעוד שלמעשה הם מונעים מרדיפת בצע ושררה נטולת עכבות מוסריות.
בד-בבד, מרלו עצמו חש בכח המשיכה האפל של השממה האפריקנית הלא-מתורבתת, המעורר יצר כיבוש, ומניע להתרת רסן מוסרית.
כביטוי ראשי לכך, מרלו הופך למעריץ של אישיותו הכריזמטית של קורץ, הערצה שלא פגה אף לאחר שמתגלה למרלו סוד הצלחתו החריגה.
מתברר כי קורץ היה לראש שבט מקומי שסר למרותו.
תחת הנהגתו עורכים אנשיו פשיטות על בני שבטים סמוכים לשם ביזת שנהב.
בתאוותו לכיבוש ולשנהב קורץ פורק כל עול מוסרי, ואף לא בוחל ברצח ובבגידה בקרוביו על-מנת לממש את מטרותיו.
מרלו לוקח עמו את קורץ במטרה להשיבו לאירופה, אך זה מת בראשית המסע.
מרלו שומר אמונים לקורץ אף לאחר מותו, ופועל לשם הסתרת פשעיו והגנת שמו הטוב.
ברומן מקופלת ביקורת חברתית נוקבת כנגד החברה האירופית הקולוניאלית.
קונרד שם בפיו של מרלו דברים השמים ללעג את התעמולה הקולוניאליסטית, שאותה הוא מכנה "מבול של זבל" ו"שטויות".
במספר מקומות ברומן מרלו מצביע על המניע האמיתי שעומד מאחורי הקולוניאליזם, "...מטרות רווח", ומתבטא כנגדו: "כיבוש הארץ, שפירושו ברוב המקרים הוצאתה מידי מי שצבע עורם שונה, או אפם שטוח מעט יותר משלהם, איננו מעשה נחמד אם מתעמקים מדי בדבר".
קונרד משתמש בדמותו של קורץ על-מנת לתקוף את הצביעות המאפיינת את המפעל הקולוניאלי.
קורץ מוצג ברומן על ידי סוכני החברה הבלגית כ"שליח הרחמים, המדע והקדמה [..]", אך בפועל הוא מתגלה כפרא שהתיר כל רסן מוסרי לשם השגת תאוותיו, כלומר, הכובשים הקולוניאליים שכביכול נושאים עימם את בשורת התרבות והנאורות, הם למעשה פראים המונעים מיצרים אפלים.
ברובד עמוק יותר, הרומן מכוון לחשיפת השורשים הפסיכולוגיים של התופעה הקולוניאלית.
נבחנים בו מושגי הפראות מול התרבות, המסומלים בהתאמה על ידי חושך ואור.
על פי התפיסה המפותחת ברומן, פראות היא תוצר של היעדר ריסון, בעוד שתרבות מותנית במוסר, באיפוק ובשימת גבולות.
נפילתו של קורץ לתהום מוסרית מגלה שבליבו של כל בן תרבות שוכן פרא חסר-מעצורים שחתירתו לשם מימוש מאווייו האנוכיים מאיימת על התמדתו של המצב המתורבת.
מתחת למצג התרבותי והנאור רוחשת אם כן מציאות אפלה ואלימה, עובדה שאליה מכוונות מילותיו האחרונות של קורץ: "האימה!
בתוככי אפריקה, היבשת השחורה הבלתי-מתורבתת, שהיא מרחב שבו חוקי התרבות אינם נאכפים תדיר על ידי גורם חיצוני, אור התרבות מתגלה אפוא כקלוש: ככזה העלול להיבלע בנקל ב"לב המאפליה".
בשנים שלאחר פרסום "לב המאפליה" קמה באירופה תנועת מאבק כנגד שלטונו של ליאופולד השני בקונגו, שלחמה למען רפורמה בקונגו.
המאבק הסתיים עם סיום שלטונו של ליאופולד השני בקונגו בשנת 1909, והעברת השלטון לידי ממשלת בלגיה.
קונרד כמעט שלא נטל חלק פעיל במאבק זה.
אין ספק כי "לב המאפליה" עורר הדים באירופה, אלא שקשה להעריך במדויק את מידת התרומה של פרסומו להצלחת תנועת הרפורמה.
עם זאת, אדמונד מורל, מראשי תנועת הרפורמה בקונגו, העריך את היצירה כ"הדבר האדיר ביותר שנכתב על הנושא אי פעם".
בשנים שלאחר מכן התבסס מעמדו של הרומן כיצירה ספרותית ראשונה במעלה, ויחד עם שאר עבודותיו של קונרד, הייתה לו השפעה ניכרת על הרומן המודרני.
סיפור העלילה העיקרי שמשוך כחוט השני ב"לב המאפליה" גורם לקוראים לשאול כמה שאלות כבר יותר ממאה שנים: ראשית, איך האנשים שחיו שם תחת שלטון הקולוניאליזם ואיך צאצאיהם מייצגים כיום את עצמם?
איזו עשייה יכולה להיות תרומה חלופית למסורת הקולוניאליסטיות המתוארת ב"לב המאפליה"?
שנית, איך יוכלו אנשים לבנים ליצור שוב קשר עם אותן ארצות ועם אותם אנשים?
איך האדם הלבן יכול לראות אותם ולייצג אותם ואת עצמו ביחס אליהם?
איך ניתן לשמור על המסורת התרבותית של האדם הלבן לאור הקולוניאליזם, אם על-ידי הנצחתה ואם על-ידי דחייתה?
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 התעורר מחדש הדיון ברומן "לב המאפליה", בעקבות עליית הביקורת הפוסט-קולוניאלית.
הביקורת הפוסט-קולוניאלית היא כינוי לגישה ולמתודה מחקרית של קבוצת חוקרים והוגים, שהתגבשה במחצית השנייה של המאה ה-20, לאחר תום העידן הקולוניאלי.
הגרעין האידאולוגי של גישה זו הוא דחיית האידאולוגיה הקולוניאליסטית, אשר מניחה את עליונותו של האדם הלבן ותרבותו על תרבויות אחרות, ובכך מצדיקה את שליטתו בהם.
לדברי המבקרים הפוסט-קולוניאליסטיים, בכתיבה המערבית מהעידן הקולוניאלי וכן מהתקופה שלאחריו משוקעים הנחות היסוד ותפיסות העולם של האידאולוגיה הקולוניאליסטית.
המגמה המחקרית של הביקורת הפוסט-קולוניאלית מכוונת אפוא לחשיפתן: היא מבקשת להצביע על נוכחותם הסמויה או הגלויה של יסודות גזעניים, תפיסות מוטות, סטריאוטיפים והבניות, שהאדם הלבן משליך על תרבויות וזהויות לא-מערביות, באמצו במודע או שלא במודע את השקפת העולם הקולוניאליסטית.
דווקא משום שהספר "לב המאפליה" זכה לפרסום ולהוקרה כיצירה המבקרת את הקולוניאליזם האירופי, הוא עמד במרכז תשומת-הלב של הביקורת הפוסט-קולוניאלית.
הביקורת הידועה ביותר הופנתה כלפי הספר על ידי הסופר הניגרי צ'ינואה אצ'בה במאמרו "דימוי של אפריקה".
אצ'בה ואחרים, טענו כי הרומן נגוע בגזענות, ובתפיסה הרואה בילידים האפריקנים נחותים, פראיים, ובלתי-אנושיים, ובכך מאמץ הלכה למעשה את נקודת המבט הקולוניאליסטית על אפריקה.
במילותיו של אצ'בה: "'לב המאפליה' מציג דימוי של אפריקה כ"עולם אחר", ניגודה המוחלט של אירופה ולפיכך של הציוויליזציה".
בכך, טוען אצ'בה, קונרד מבצע "דה-הומניזציה של אפריקה ושל האפריקנים".
הנובלה מדגימה בעיקרו של דבר את הבעיה שקונרד נתקל בה כשניסה לייצג את ההשפעות של הקולוניאליזם הרמה ההיסטורית של המטפורה (המטפורה של חשיכה, אימה וכו') והרמה הפסיכולוגית שלה פועלות זו כנגד זו.
ברמה ההיסטורית מרלו מראה את הזוועות של הקולוניאליזם.
ברמה הפסיכולוגית הוא מקשר מחדש את האימה עם אנשי קונגו.
מרלו מרמז שכל היצרים שאנשי המערב הצליחו להדחיק אל תוך הלא מודע פורצים אצלם בחופשיות.
אוהדיו של קונרד דחו את הטענות מצד המבקרים הפוסט-קולוניאליים, וביקשו להגן על מעמדו של הרומן כיצירה המבטאת עמדות אנטי-קולוניאליסטיות.
על-פי דעות אחרות, ב"לב המאפליה" מובעת עמדה דו-ערכית כלפי הקולוניאליזם, המבקרת אותו בד-בבד עם קבלת חלק מהנחות היסוד הקולוניאליות.
הוויכוח בנושא זה נותר בלתי מוכרע.
הנובלה "בלב המאפליה" היא סמלית ביותר.
סיפורו של מרלו על מסעו בג'ונגל עד לפגישתו עם קורץ מכיל מספר מוטיבים מרכזיים המרכיבים את משמעות הסיפור:
אווירה אבסורדית - מסעו של מרלו למעבי הג'ונגל נראה אבסורדי, גרוטסקי, מצחיק ומפחיד כאחד.
הוא מחליף רב חובל שנהרג בקרב על תרנגולות, הוא נתקל בספינה צרפתית היורה ללא הרף אל צמחיית הג'ונגל ללא סיבה ברורה, פוגש במעבי הג'ונגל במנהל חשבונות מהודר, העסוק בספרי החשבונות מבלי לשים כלל לב לסביבתו או לאיש הגוסס בקרבתו, ועוד היתקלויות דומות היוצרות עולם אבסורדי.
מרלו עצמו מודיע למאזיניו: "נדמה לי שאני משתדל לספר לכם חלום..".
הג'ונגל - הג'ונגל הוא הרקע לעלילת הסיפור.
הג'ונגל בתיאורו של מרלו הוא מסתורי, חסר צורה ומפחיד.
בפרק הראשון מגיע מרלו לתחנה החיצונית בג'ונגל והיא הסמל המובהק ביותר למהות הג'ונגל.
לכאורה זוהי חורשה אפופה צל ושקט, ולמעשה היא מלאה אנשים שחורים הגוססים אט אט, עירוב של חיים ומוות האופייני לתיאוריו של קונרד את הג'ונגל.
מוטיב החשיכה ו"תרבות" מול "פראיות" - המוטיב "מאפליה" (darkness) מהכותרת חוזר לאורך הסיפור.
הוא מסמל את הלא נודע, את התפיסה המקובלת של "חשכת הפראיות" כנגד "נאורות הציוויליזציה", ואת ההיעדר החשוך של המוסריות של חלק מהדמויות.
אולם הדיכוטומיה בין תרבות לפראות איננה חד משמעית.
המספר הראשון מציין בתחילת הסיפור שלונדון, העיר הגדולה והמאוכלסת בעולם, ושבה קונרד כתב והתפרסם, הייתה בעצמה חלק "חשוך" של העולם בימי הרומאים, בדיוק כפי שקונגו היום.
נוסף על כך, דווקא אותו בן-תרבות, קורץ, אשר "כל אירופה תרמה לעיצובו" הופך להיות פרא חסר-מעצורים לחלוטין, ואילו הפראים מגלים איפוק שמרלו אינו מצליח להבין.
האימפריאליזם והג'ונגל הפכו את בן התרבות לפרא, בעוד שהפראים מתגלים לעיתים כבני תרבות.
ה"ריסון" (restraint) - ג'וזף קונרד סבור שהריסון הוא ה"כבוד הפרימיטיבי" של האדם, שמתעמת עם האינסטינקטים הבסיסיים שלו.
לבן התרבות מעצורים הנכפים עליו בצורה מלאכותית, על ידי החברה, ואילו לפרא ישנה יכולת פנימית לרסן את עצמו.
קורץ, הסמל לתרבות ולנאורות, מגיע לג'ונגל כשהוא נושא רעיונות נשגבים, אך המציאות של הג'ונגל, שבה אין משענות הקיימות בארצות תרבותיות, לוכדת אותו במעגל של הרס עצמי וחייו הופכים אבסורדיים ומטורפים.
בני-התרבות היחידים שמצליחים לעמוד בפני טירופו של הג'ונגל הם מרלו והליצן שהוא פוגש עם קורץ; הראשון בזכות הדבקות ביעילות ובעבודה שמסיחה את דעתו מהג'ונגל, והאחרון בזכות טיפשותו ופשטותו.
"האימה" - מילותיו האחרונות של קורץ למרלו לפני מותו היו "האימה!
האימה!", מילים המביעות את מהות קיומו של קורץ, ואת האפילה העמוקה שבקיום האנושי.
המבנה העל-מיתי – הירידה למעמקים, החשיכה הגוברת והרגשת המיצר שבמסעו של מרלו מתקשרים ל"תופת" של דנטה מתוך "הקומדיה האלוהית".
כמו דנטה וורגיליוס גם מרלו מעמיק לחדור אל מעמקי התופת.
בסיפורו הוא מכנה את החדירה לג'ונגל כפסיעה אל התחום הקודר של התופת, ואת המנהלים כ"שדים רכרוכיים".
קורץ מתקשר ללוציפר ב"תופת" של דנטה- שטן הבולע אנשים חיים.
הסרט "אפוקליפסה עכשיו" (1979) בבימויו של פרנסיס פורד קופולה שאב השראה מ"לב המאפליה".
בסרט יש מרוחו של הספר ששימש לו מקור, אך הוא שונה ממנו בפרטים מהותיים.
יצירתו המקורית של קונרד עוסקת במלח מנוסה בשם מארלו, היוצא במעלה נהר בקונגו הבלגית לאתר סוחר בשם קורץ, שעבד עבור החברה המעסיקה את מארלו, וניתק עמה מגע.
וילארד, גיבור "אפוקליפסה עכשיו", שונה מאוד ממארלו, לא רק בשמו, אלא גם באופיו ובמניעיו.
קורץ שבסרט אף הוא, כקורץ הספרותי, שליט על פראי אדם במעמד של אל למחצה, וכמותו הוא מת כשבפיו המילים "האימה...
חוקרת הספרות חיה שחם ציינה ששלד הרומן "אש ידידותית", בחלקו המתאר את מסעה של דניאלה לטנזניה, שאב השראה מ"לב המאפליה" - בשניהם מתואר מסעו של אדם לבן לאפריקה, למפגש עם אדם לבן השוהה בקרב אפריקאים.
שחם מציינת עוד פרטים היוצרים זיקה ברורה בין שני הסיפורים.
בתוך: "כתבי ג'וזף קונראד" (תל אביב: הוצאת כרמי את נאור, סדרת "חלוצי הקידמה", 1954), תחת הכותרת "לב החשיכה".
בתוך: ג'וזף קונראד, "ראי הים; הכושי איש 'נארקיס'; בלב המאפליה" (מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ספרית פועלים, 1961).
אחר כך בנפרד תחת הכותרת "לב המאפליה" (תל אביב: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ספרית פועלים, 1978).
ג'וזף קונרד, "לב החשכה" (ירושלים: הוצאת כרמל, 1999), עם אחרית דבר מאת הלל מ.
ג'וזף קונרד, "לב האפלה" (תל אביב: הוצאת עם עובד, אמנות לעם, סדרת "קלאסי כיס", 1999), עם אחרית דבר מאת בתיה גור.
אחר כך בתוך: "לב האפלה; מוצב של קידמה" (תל אביב: עם עובד, 2018).
בתרגום שולמית לפיד ויאיר לפיד.
ג'וזף קונרד, "בלב האפלה" (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2008), בעריכת יפעת הראבן.
לב כלב היא נובלה סאטירית עם אלמנטים של מדע בדיוני מאת מיכאיל בולגקוב, אשר נכתבה בשנת 1925. נושא הסאטירה הוא האדם הסובייטי החדש.
הסיפור מציג כלב תועה ושמו שריק (כינוי נפוץ בשפה הרוסית לכלבים), אשר עובר ניתוח חדשני שבעקבותיו הוא לובש בהדרגה צורה אנושית של איש פרולטריון מרושל.
דמות ראשית נוספת בסיפור הוא פרופסור פיליפ פיליפוביץ' פראוברז'נסקי, רופא אשר משתיל בלוטת יותרת המוח ואשכים לתוך גופו של שריק כחלק מניסוי.
בחלוף הזמן הופך שריק בהדרגה להיות אנושי, בוחר לעצמו את השם פוליגרף פוליגרפוביץ' שריקוב, בונה לעצמו קריירה ב"מחלקת הניקיון של מוסקבה האחראית לסילוק המשוטטים-על-ארבע ברחובות (חתולים, וכדומה)", והופך את החיים בביתו של הפרופסור לחלום בלהות, עד שמחליט אותו פרופסור להחזיר את המצב לקדמותו.
הסיפור הפך למפורסם ברוסיה, ידוע ומדובר בקרב ילדי בית-ספר ועד פוליטיקאים.
הסיפור הוסרט הן בשפה הרוסית והן בגרסה איטלקית, הועלה כמחזה וכאופרה בשפה האנגלית, וגרם לפולמוס ביקורתי תוסס.
בשנת 2003, עיבדו וביימו עידית הרמן ודמיטרי טולפנוב את הספר למחזה בעברית בתיאטרון קליפה.
השמות בעלי חשיבות ברורה בסיפור.
השם פראוברז'נסקי נגזר מהמילה הרוסית Преображение (פראוברז'נייה) שפירושה "שיפור צורה".
שריק (Шарик) הוא שם נפוץ לכלבים ברוסיה.
השם ושם המשפחה "פוליגרף פוליגרפוביץ'" הוא תרגום גס ל"רוטגרוורה (טכניקת הדפסה), בנו של רוטגרוורה" ומהווה הד למסורת ההבל של השמות הכפולים בספרות הרוסית ששורשיה בגיבורו של גוגול אקאקי אקאקיאביץ' בסיפורו "האדרת".
השם הוא גם סאטירה על מוסכמות חדשות לגבי נתינת שמות בברית המועצות המוקדמת.
אף על פי כן, נבחר השם על פי המסורת הרוסית הישנה, של "היוועצות בלוח השנה", כאשר יום שמו של פוליגרף הוא 4 במרץ.
השם של תורם האיברים השיכור הוא צ'וגונקין (Чугун, "צ'וגון" משמעו ברזל יציקה) שיכול לקבל משמעות פארודית על השם של סטלין (Сталь "סטאל" פלדה ברוסית).
ישנן שתי גרסאות להאבטיפוס בחיים האמיתיים שהיווה השראה לדמותו של פרופסור פראוברז'נסקי.
לפי אחת מהן זה המנתח יהודי-צרפתי (יליד רוסיה) סרז' וורונוף שהיה נודע בניסוייו לבצע השתלות אשכים ובלוטות התריס של חיות בבני אדם.
לפי הגרסה השנייה - מדובר בניקולאי פוקרובסקי, רופא-גניקולוג מוסקבאי ידוע, דודו של מיכאיל בולגקוב (אח של אימו).
לסיפור קיימות אנלוגיות עם דוקטור פאוסטוס, פרנקנשטיין, והאי של ד"ר מורו.
הוא יצא לאור בברית המועצות בשנת 1987, יותר משישים שנה לאחר השלמתו, אולם היה מוכר לקוראים רוסים דרך סאמיזדאט.
לב סמואילוביץ' ויידמן (נולד ב-4 בספטמבר 1955) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב העוסק בחקר יסודות מכניקת הקוונטים ואינפורמציה קוונטית.
מבין הפיזיקאים הבולטים התומכים בפירוש העולמות המרובים המנסה לפתור את בעיית המדידה וקריסת פונקציית הגל האקראית.
כיום ויידמן חוקר, ביחד עם יקיר אהרונוב, ניסוח סימטרי בזמן של מכניקת הקוונטים המשלב התפתחות של מצב קוונטי מהעבר להווה בו זמנית עם התפתחותו מהעתיד אל ההווה.
לב ויידמן נולד בסנקט פטרבורג לשמואל ופולינה ויידמן.
אביו היה מהנדס בניין ואמו הייתה מהנדסת מכונות.
לויידמן שתי אחיות, נלה ויידמן, וורה ויידמן שהיא כנרת.
ויידמן בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בתחום פיזיקה-מתמטיקה (1976), בעל תואר שני לפיזיקה ממכון ויצמן למדע (1982) ובעל תואר שלישי בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב (1987).
חוקר את יסודותיה של התורה הקוונטית.
ביחד עם פרופסור יקיר אהרונוב פיתח את הפורמליזם הדו-וקטורי לתיאור המלא של המערכות הקוונטיות.
ויידמן זכה בפרס ראשון באולימפיאדיה לפיזיקה בברית המועצות בשנת 1971, בפרס שני בשנת 1972, באותה שנה סיים מקום רביעי באולימפיאדה הבינלאומית לפיזיקה בבוקרשט.
הזכייה במקום הראשון אפשרה לויידמן ללכת לכל אוניברסיטה והוא בחר ללכת לאוניברסיטה בלנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג), שם במשך שנה למד בפקולטה לפיזיקה.
בגיל 18 עלה לישראל (1973) והמשיך את לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר שעבר לאוניברסיטה העברית בירושלים קיבל את התואר הראשון בפיזיקה ומתמטיקה.
לאחר מכן שירת בצבא הגנה לישראל שלוש שנים וחצי כקצין בחיל האוויר והתקבל למכון ויצמן למדע ברחובות, ולמד פיזיקה והתמחה בכרומודינמיקה קוונטית.
בעבודת הדוקטורט חקר מכניקת הקוונטים בשיתוף פעולה עם פרופסור יקיר אהרונוב באוניברסיטת תל אביב.
ניסוי אליצור-ויידמן- ניסוי מחשבתי במכניקה קוונטית אשר הוצע לראשונה בשנת 1993 על ידי הפיזיקאים אבשלום אליצור ולב ויידמן.
בניסוי השתמשו בתכונות הסופרפוזיציה הקוונטית כדי ליצור מנגנון שיאפשר לבדוק אם בוצעה מדידה קוונטית.
בניסוי בדקו בעזרת מנגנון האם הפצצה היא נפל או לא, כאשר הפצצה היא נפל בעזרת המנגנון נוכל לדעת זאת, כאשר הפצצה תקינה בחלק מהפעמים שנערוך את הניסוי היא תתפוצץ, אך ללא ניסוי זה נוכל לדעת אם הפצצה תקינה או לא רק בעזרת הפיצוץ שלה.
קיום של עולמות רבים באותו הזמן בעזרת מכניקת הקוונטים- מאנגלית (The Many-Worlds Interpretation (MWI) of quantum mechanics) - במחקר זה נטען שמתקיימים עולמות רבים במקבל באותו מרחב וזמן כמו שלנו.
קיום העולמות האחרים מאפשר להסיר אקראיות ופעולה ממרחק בתאורית הקוונטים ולפיכך מכל הפיזיקה.
במחקר פירש ויידמן את התאוריה על קיום עולמות אחרים במקביל למרחב שלנו.
פרדוקס שלוש התיבות הקלאסי - מאנגלית ("Classical Three-Box "paradox) עם פרופ' יקיר אהרונוב
מדידות חלשות - (Weak measurements) עם פרופ' יקיר אהרונוב
מדידות ללא מגע - (Interaction-free measurement) עם פרופ' אבשלום אליצור
מדידות הגנתיות - (Protective measurements) עם פרופ' יקיר אהרונוב
מדידות לא מקומיות - (Non-local measurements) עם פרופ' יקיר אהרונוב
ערכים מודולריים - (Modular values)
הסבר מקומי של אפקט אהרונוב-בוהם
ניתוח של העובדות אשר מנוגדות בנושא הקוונטום - (Analysis of quantum counterfactuals)
פרס ראשון באולימפיאדה לפיזיקה בברית המועצות, 1971
מופקד על הקתדרה לפיזיקה של מערכות מורכבות על שם אלכס מגי-גלס
ניסוי אליצור-ויידמן הוכתר בידי כתב העת "New Scientist" כאחד משבעת הפלאים של תורת הקוונטים, 2010
ארגון הפעילים לב לאחים הוא ארגון יהודי חרדי-ליטאי בישראל שהתפצל מארגון יד לאחים בשנת ה'תשמ"ט (1989).
הארגון מקיים שיעורי תורה, פועל למען רישום ילדים וילדות למוסדות חינוך חרדיים, מסייע ומלווה חוזרים בתשובה, וכן נאבק במיסיון ובהתבוללות.
אנשי הארגון פרשו מ"יד לאחים" על רקע הקמת מפלגת דגל התורה ובתמיכת הרב אלעזר מנחם מן שך.
בראש הארגון עומד מאז הקמתו הרב אליעזר סורוצקין.
נשיאי הארגון בעבר היו הרב אהרן יהודה לייב שטינמן והרב גרשון אדלשטיין.
מדרשות לצעירים חוזרים בתשובה בגיל תיכון, בשעות הערב.
מדרשות שלהבת - הרצאות תורניות לנשים ולנערות.
המחלקה למאבק במיסיון ובהתבוללות - פועלת נגד נישואי תערובת של נשים יהודיות ונאבקת בניסיונות מיסיונרים וחברי כתות מלבצע המרת דת בקרב יהודים ויהודיות.
מחלקת סיוע ברישום של ילדים חילוניים ומסורתיים לבתי ספר של החינוך העצמאי ומעין החינוך התורני.
המחלקה סייעה במהלך השנים לרישומם של אלפי תלמידים.
מוקד "ללמוד וללמד" - התאמת לימודי חברותא, ומציאת רב אישי לחוזרים בתשובה.
רשת כוללים מקומיים לבעלי תשובה - במסגרת מלאה או חלקית, וכן שיעורים לקהל הרחב.
מרכז הארגון נמצא בנתניה, וסניפים נוספים ישנם בנתניה, פתח תקווה, חדרה, רחובות ועוד.
בנוסף לסגל העובדים מעסיק הארגון כ-3000 פעילים, רובם מתנדבים ומיעוטם מקבלים שכר סמלי.
בראש המערכת החינוכית-ייעוצית עמד הרב אורי זוהר.
בשנת ה'תשנ"ט (1999), תחת חסות לב לאחים הוקם ארגון לב שומע, כיום ארגון עצמאי שאינו קשור ללב לאחים.
הארגון נתן מענה לבחורי ישיבות ובנות סמינרים בארץ ישראל עם קשיים בחיי היומיום.
התמיכה ניתנה על ידי מוקדים טלפוניים ומערך אנשי חינוך.
הארגון הוקם על ידי הרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
בראש הארגון עומד הרב אליאב מילר ומפקחים על הארגון ראשי ישיבות.
לב יודע מרת נפשו הוא פסוק במשלי (), המשמש ככלל הלכתי, לפיו אדם הוא סמכות רפואית מכריעה לגבי מצבו הבריאותי.
על פי כלל זה הותר לעיתים לאדם לעבור על איסור מהתורה במצבי חולי, כאשר האדם חש כי נשקפת סכנה לחייו, אף כאשר רופא חולק על אבחנה עצמית זו.
כלל זה נשנה בתלמוד בבלי, לגבי אופן היתר לחולה לאכול ביום הכיפורים, מעיקר הדין אין היתר לחולה לאכול, אלא אם כן קבעו הרופאים שהצום יסכן את בריאותו או את חייו, על פי הכלל פיקוח נפש דוחה את כל המצוות שבתורה, חוץ משלוש עברות.
כאשר החולה עצמו מבקש לאכול, משום שהוא חש שזה חיוני לחייו, מותר לו לאכול, על אף שהרופאים המומחים סבורים שמצבו של החולה מאפשר לו לצום ללא חשש, דעתם אינה שקולה כנגד תחושתו של החולה, שכן "לב יודע מרת נפשו".
האחרונים חלוקים בדעתם, האם כלל זה, תקף לגבי שאר מצוות, כגון: חולה שסבור על פי תחושתו שאכילת מצה תסכן את חייו, או שמא דווקא לגבי תחושת רעבון,
דהך (=שהכלל), "לב יודע" איננו מטעם מבינות, כי אם רק מכח דלבו אומר לו שצריך, עיין שם, ואם כן שייך זה בכל עניין שהוא, בין אם יאמר שאם יאכל דבר זה יועיל לו וגם לרבות אם יאמר להפך שאם יאכל דבר זה יזיק לו".
הפסוק המלא הוא, "לב יודע מרת נפשו, ובשמחתו לא יתערב זר".
בנוסף על הפירוש הנגזר מהכלל האמור, נאמרו על ידי פרשני המקרא, פירושים נוספים על הפסוק, רש"י מביא שני פירושים אלו:
"לב יודע מרת נפשו" - טרחו ויגיעו שעמל בתורה, לפיכך "בשמחתו לא יתערב זר" - כשיקבל שכרו לעתיד.
"לב יודע מרת נפשו" - ישראל שהם מרי נפש בגלות, והיו נהרגים על קדושת השם, "ובשמחתו לא יתערב זר" - לעתיד.
בספרות המוסר נעשה לעיתים שימוש בפסוק זה, כדי לעורר את האדם, לשוב מעוונותיו, הידועים רק לו עצמו.
לֵב (יהודה לֶיְבּ) אוסיפוביץ לֶבַנדָה (גם: לוואנדה, לבאנדה; בכתיב יידי: לעוואנדא; ברוסית: Лев Осипович Леванда; יוני 1835 – ט' בתמוז תרמ"ח, 18 ביוני 1888) היה סופר, פובליציסט, ומחנך יהודי-רוסי, אשר הטיף להתבוללות ברוסיה ולימים היה פעיל ב"חובבי ציון".
לבנדה נולד בשנת 1835 במשפחה יהודית ענייה בעיר מינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה).
למד ב"חדר", וכבר מילדותו שאף להשכלה כללית והיה קורא בסתר ספרים ברוסית.
במינסק ביקר בביתו של המשכיל ר' דוד לוריא, שם עודדו אותו לרכוש השכלה.
לבנדה צעד ברגל ממינסק לווילנה, שם התקבל לבית המדרש לרבנים שבחסות הממשלה.
עם סיום לימודיו בשנת 1854, חזר למינסק והתמנה למורה בבית הספר העברי הממשלתי.
הוא לימד בו עד שנת 1860. לאחר מכן, שב לווילנה ומונה לתפקיד ה"יהודי מלומד" (ученый еврей), עוזר לענייני יהודים של מושל פלך וילנה.
הוא נשא במשרה זאת במשך 32 שנים.
בתפקידו זה היה אחראי על תכנון ועריכת ספרים ללימודי היהדות.
מאורעות המרד הפולני של 1863 נצטיירו ברוב כישרון בסיפורו "עת המבוכה" (Горячее время, "גוֹריָאצִ'יֶה ורֶמיָה").
אודות אובדן העצות ששרר בקרב המשכילים היהודים, על רקע ההתקרבות לתרבות הפולנית או הרוסית.
הימים ימי תקופת ההשכלה וההתבוללות, ולבנדה, שצידד באימוץ התרבות הרוסית ורוסיפיקציה של היהודים, ראה בקבלת האזרחות הרוסית ובאמנציפציה בסגנון מערב אירופה את המפתח היחיד והמיוחד לפתרון שאלת היהודים.
הוא לא פסק מלקוות שהתקרבות זו עשויה להרוס מעט את קיר הברזל המפריד בין היהודים לבין האוכלוסייה הכללית, הלא-יהודית.
בתקוותו זו חיזקה אותו ידידתו הסופרת הפולנייה אליזה אוֹרזֶ'שקובה.
עם הגעתו לווילנה, החל לכתוב בעיתון היהודי בשפה הרוסית "רַאזסוֶויט" (Рассвет, 'השחר'), שאותו ייסד באותה שנה אוסיפ רבינוביץ'.
כמו כן כתב לעיתון "ציון".
בשנים 1870–1880 כתב לעיתונים היהודיים בשפה הרוסית בסנקט פטרבורג "ייברייסקאיה ביבליוטקה" (Еврейская библиотека, 'הספרייה היהודית'), "רוסקי יבריי" (Русский еврей, 'היהודי הרוסי') ו-"ווֹסחוֹד" (Восход, 'הזריחה').
כל ימי שהותו בווילנה חלם לעבור לבירה סנקט פטרבורג וללמוד באוניברסיטה, אולם לא היה מספיק החלטי בעניין, ונשאר כתב עיתון בווילנה.
עבודתו הספרותית הקנתה לו מעמד בתור אחד הסופרים הפופולריים בחוגי הספרות היהודית-רוסית באותם הימים.
החיים היהודיים בשנות ה-40 וה-50 למאה זו תוארו בסיפוריו "ציורי העבר", "פאות מלמדו", "אימת בית-הספר" ו"מבוכת-פתאום", שבהם צייר את מה שראה כליקויי החינוך, את המלמדים צייר כבטלנים, את ה"חדרים" כמוזנחים, את צרות נישואי הבוסר, את סדרי הקהילות הרופפים ואת מקורות הפרנסה הבלתי מבוססים.
לבנדה היה הראשון בין סופרי דורו שעמד גם על הפגמים וההשלכות של המודרנה היהודית והטמיעה בתרבות הרוב.
הוא הִרבה לנסוע ברחבי רוסיה ואירופה ופרסם רשמי תיירות.
בזיכרונותיו "רשימות מן העבר", שראו אור בפטרבורג בשנת 1870, הוא מעלה באופן הומוריסטי את השאלה: מה צריך לעשות יהודי שאינו נראה כיהודי, כאשר חבריו למסע טועים וחושבים אותו לנוצרי, ועונה עליה על פי אמונתו: "בתור קוסמופוליט יש לי הזכות המלאה לא להישען יותר מדי על מוצאי".
כאשר פרסם משה לייב ליליינבלום ב"רזסוויט" ב-1881 את מאמרו על אודות הרעיון העברי-הלאומי, יצא לבנדה נגדו; אבל עד מהרה, בעקבות הפוגרומים של "הסופות בנגב", החלה דעתו להשתנות.
באמצע שנת 1882 קיבל את החוברת "אוטואמנציפציה!", וכאשר שמע כי המחבר הוא לאון פינסקר, מיהר להודות לו והביע נכונות מוחלטת לתמוך ברעיון.
בשנת 1882 סיפר לידידו שמואל ליב ציטרון: "לא סמולנסקין בעל "השחר" וגם לא חברי סופרי "הראזסווט" משכו את לבי לרעיון תחיית האומה הישראלית על אדמת אבותיה, אלא אותה המשפחה היהודית מחרקוב שעמדה לעלות לארץ-ישראל".
בחורף שנת תרמ"ג כבר היה לבנדה הרוח החיה בחברת "חובבי ציון" בווילנה; כולו היה שקוע בנושא ארץ ישראל, והוא הרבה לעשות נפשות לרעיון גאולת הארץ.
אחרי חג הפסח בשנת 1887 התחיל לבנדה לגלות סימנים של התמוטטות עצבים.
יהודים מהעיירה הקטנה מולודֶצ'נה שבסמוך לווילנה סיפרו לו כי מתוכנן פוגרום בעיירה, ושמועה זו עשתה עליו רושם מדכא מאוד; מצבו החל להידרדר, ואט-אט התגלו אצלו סימנים של דיכאון.
הרופאים בעירו לא מצאו לו מרפא, וידידיו החליטו לאשפזו בבית חולים פסיכיאטרי בסנקט פטרבורג, אולם הוא לא הסכים לצאת מביתו, והגיע לבית החולים רק לאחר שידידו יצחק ליב גולדברג אמר לו כי מוליכים אותו לארץ ישראל.
אחיו הצעיר ויטאלי לבנדה (Виталий Осипович Леванда; 1840–1913) היה משפטן יהודי-רוסי נודע.
את כל יצירותיו ומאמריו כתב לבנדה ברוסית וביידיש.
הוא העיד על עצמו, "אלמלא המורה העברי של בית מדרש הרבנים בוודאי הייתי היום לא רק קורא עברית, אלא גם כותב עברית".
בשנת תרכ"ב פנה אליו חיים זליג סלונימסקי (חז"ס) בבקשה לכתוב לעיתונו "הצפירה", ולבנדה כתב מאמר קצר בעברית ובו ביקורת חריפה על כתב העת העברי הווילנאי "הכרמל" ועל עורכו שמואל יוסף פין.
מחשש לריב גנז סלונימסקי את המאמר, ובכל פעם שנזכר לבנדה בעובדה זו היה אומר: "ברם זכור חז"ס לטוב, כי לא נעשיתי על ידו מחבר עברי".
למרות זאת, שאף לבנדה תמיד לראות את יצירותיו מתורגמות לעברית.
תרגום ראשון לעברית נעשה באמצע שנות ה-70 בידי הסופר האודיסאי יהושע רייצסזון, ללא נטילת רשות מהמחבר.
הוא תרגם את סיפורו "חנות המכולת: תמונות מחיים יהודיים" (Депо бакалейных товаров.
Картины еврейского быт, "דיפו באקאלייניך טובארוב") לעברית בשם "המַרכֹּלֶת", אבל התרגום העברי היה בלתי אמין.
לעומת זאת, לבנדה שמח משתרגם אייזיק מאיר דיק סיפור זה ליידיש, בשם "ר' שלומעלע: דער פער פון דער קהלה".
לעברית תורגמו יצירותיו רק בשנות חייו האחרונות.
המתרגם הראשון היה אברהם שלום פרידברג, שתרגם ב"המליץ" את המאמר "מהותו של רעיון חיבת-ציון" (שהתפרסם בקובץ הרוסי "פלשתינה" (Палестина) שהוציא ואסילי בֶּרמן), ואחר-כך את סיפורו "עיר ובהלות" (שנדפס ב"כנסת ישראל" של שאול פנחס רבינוביץ תרמ"ח).
אחריו תרגם ש"ל ציטרון את סיפורו "אברהם בן יוסף" (שהתפרסם גם הוא ב"כנסת ישראל" של אותה שנה); את התרגום המלא לעברית לא הספיק לקרוא, כי נפטר לפני צאתו לאור של הסיפור.
קשריו עם יהודה ליב גורדון
לבנדה לא החשיב את יהודה ליב גורדון (יל"ג) למשורר; הוא ראה יל"ג רק בעל סגנון מצוין, אך ביקר על כך שיצירות יל"ג התרכזו בעיקר ב"מעיכת רבנים כפשפשים", כפי שהגדיר זאת לבנדה, ובכך התעלמו מצדדים אחרים בחיים.
ואולם למרות ביקורתו החריפה, היה לבנדה ידיד קרוב ליל"ג, הקפיד לקרוא את שיריו, והרבה לצטט מחרוזיו.
באותה תקופה עמד יל"ג בראש "המליץ" ועבר על שאלת ישוב ארץ ישראל בשתיקה מוחלטת, לבנדה פנה אליו במכתב מלא תוכחות על שהוא מניח ל"אפרוחים", כך כינה את עוזריו של העורך, לטפל בעניין הגדול הזה.
בעת ביקורו של יל"ג אצל ידידו בווילנה, הוכיח אותו לבנדה על התעלמותו מהנושא.
ואכן הלה שינה את עמדתו.
יל"ג העיד על כך במכתב ידוע משנת תרמ"ח (1888), אל הד"ר שמעון ברנפלד, אותו ציווה יל"ג לפרסם ברבים שלשים יום אחר מותו.
באמצע קיץ שנת תרמ"ה, כתב לבנדה לצייטלין על שינוי הלך רוח זה: "בימים האלה בקר אותי בביתי, על דרכו לחוץ לארץ, מר י"ל גורדון, ומה השתוממתי לשמחת לבי למצוא בו פלסטיני [=ציוני] נלהב".
"ערירי מת האיש, אבל הוא קנה לו שם טוב מבנים ובנות, שם גבור לאומי, שהיה מראשוני הלוחמים מלחמת עמו, נלחם מתחלה בעד השכלתו וזכיותיו ונלחם לבסוף בעד רעיון הלאומיות הישראלית ושיבת בנים לגבולם על אדמת אבות".
איבערזעצט פאן דעם העררען ל' לעוואנסעם רוסישע ארטיקעלען וואש ער האט זייא אין דיזעס יאר אריין גיגעבין אין די אידעש רוסישע צווטונג "דעוו"
Publisher: וילנה 1870 בדפוס י.ב.
ספר המרכלת: והוא אוצר מרכלת מגרים: או תמונת היהדות
ליװאנדי ; ועתה נעתק ...
השפה עברית מאתי יהושע ב"ר משה חײציסזאהן.
בדפוס אולריך את שולצע, אודסה 1874
אברהם בן יוסף: ספור מחיי היהודים במלכות פולין מלפנים במאה השלישית לאלף הששי
ליבאנדה ; מתורגם עברית על ידי שמואל ליב ציטרון
דפוס: סיקורה, תושיה ומילנער, ורשה 1911
עיר ובהלות: ספור מחיי אחינו במדינת ליטה במאה העברה
אין שטורם : ראמאן (ספר ביידיש)
לעװאנדא ; איבערזעצט פון ליפמאן לעװין .
א גרויסער רעמיז : ראמאן ספר ביידיש)
לב טוב הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון, שעלה בתיאטרון הבימה ב-25 ביוני 1999, בבימויו של חנן שניר.
עלילת הקומדיה המקברית מתרחשת במועדון הימורים בטורקיה בו נופשים מטיילים ישראלים.
למקום מגיע איש מאפיה בכיר שאחיו זקוק להשתלת לב.
ביקורו אינו תמים ואינו נועד למטרת הנאה מהימורים גרידא, אלא כדי לבחור לאחיו החולה "לב טוב".
בהיותו איש מאפיה הוא אינו ממתין לפרוצדורה רפואית, אלא מנסה לאמוד סביב גלגל הרולטה המסתובבת בלי הפסק מי מבין הישראלים יהיה המועמד המתאים להוציא ממנו את לבו.
המחזה מתייחס גם לרומן "המהמר" (הקוביוסטוס) של דוסטויבסקי בתארו את האווירה הסהרורית השורה על חבורת אנשים השקועה בהימורים עד צוואר, כמו גם בהצבת קוטב עלילתי משני אודות דודה עשירה שכולם ממתינים לבואה.
עושרה, כך מבקש להאמין קרוב משפחתה המתגורר גם הוא במלון ההימורים, עשוי להצילו אותו מחורבן כלכלי.
אלא שהדודה החריפה והמרושעת נופלת בעצמה בקסמי גלגל הרולטה ומפסידה את כספה מול עיניו האירוניות והבוחנות של איש המאפיה הממשיך לאמוד את בריאותם הנפשית והפיזית של המסובים לשולחן.
הבמאי חנן שניר החריף את מאפייני הקומדיה המקברית באמצעות סגנון שהדגיש היבטים סהרוריים ולא ריאליסטים.
כך למשל נתלו על התקרה סלים שמדי פעם נטפו דם על ראשי השחקנים, או באמצעות היפוך תפקודים סביב שולחן ההימורים, כאשר בכל פעם בעת סיבוב גלגל הרולטה, שעטו השחקנים בריצה סביב השולחן עד נפילת הכדור למקומו.
מעצבי תפאורה – אבי-יונה בואנו (במבי), ע.
מעצבת תלבושות – דנה צרפתי
מלחין המוזיקה – אורי וידיסלבסקי
מעצבת התנועה – מרינה בלטוב
שם הדמות שם השחקן גרטי, מפיוזו גדול יגאל נאור האני דנה פרנס היינץ מומו טרלובסקי ד"ר אדם סולדאט רוברט הניג מיכאל דרור קרן דניאל יהונתן כיס-לב
אורי שפיר רוזה רטטוי דבורה קידר אלן רנה שלום שמואלוב קלושקשן רובבנקוף מיכאל כורש צבי קולוסאל דביר בנדק מרי קולוסאל נאוה זיו מלצר קרופייה משה נאור מלצר עמוס בוארון
לב טהור (בלועזית: Lev Tahor) היא כת שנוסדה על ידי שלמה הלברנץ, יהודי ישראלי שחזר בתשובה ואימץ רעיונות חרדיים אנטי-ציוניים.
הכת מונה כ-500 נפשות ומתאפיינת בהחמרות קיצוניות בתחומי צניעות וכשרות, ענישה פיזית קשה ואלימות מינית כלפי קטינים.
המרכז הישראלי לנפגעי כתות ופסק דין של בית המשפט לענייני משפחה מגדירים את הקהילה ככת, וכך הוא גם היחס אליה ברחוב החרדי.
מאז שנוסדה, נדדה הכת כמה פעמים ברחבי העולם.
היא החלה להתגבש בירושלים בשלהי שנות ה-80, שהתה בשנות ה-90 בארצות הברית, ובעשור שלאחר מכן שהתה בקנדה.
ב-2013 היגרו אנשי הקהילה לגואטמלה, ובאמצע 2017 היגרו חלקם למקסיקו.
ב-8 ביולי 2017 טבע למוות מנהיג הכת ומייסדה שלמה הלברנץ בעת טבילה בנהר במקסיקו, ובנו נחמן הלברנץ ירש את מקומו כמנהיג הכת.
בדצמבר 2018 נעצר נחמן הלברנץ במקסיקו והוסגר לארצות הברית.
נחמן ממשיך להנהיג את הכת על ידי הטלפון מתוך תא המעצר, והמנהיג בפועל הוא משה יוסף רוזנר.
מאז ניסו אנשי הכת להגר למדינות שונות, ביניהן איראן ומולדובה, כדי להימלט מרשויות החוק.
מייסד הכת, ארז שלמה הלברנץ, אימץ בצעירותו פרשנות מחמירה ביותר לאידאולוגיה הקנאית של חסידות סאטמר, שאותה קיבל על עצמו.
הוא סבר שסכנה ודאית מרחפת על ישראל משום שבהקמת המדינה עברו היהודים על שלוש השבועות, וכן בשל עבירות נוספות.
הוא גרס כי "שנאת הרשעים" מחייבת נתק מוחלט בין חרדים לחילונים, ובכלל זה ניתוק הקשר בין חוזרים בתשובה להוריהם החילונים, דבר שגרם למחלוקות רבות סביב ישיבתו ועקב עמדותיו.
אנשי הקהילה אימצו מנהגים קיצוניים שאינם מקובלים בציבור החרדי, ביניהם חומרות בתחום הכשרות והצניעות.
בנות הכת היו מחויבות ללבוש שאל מגיל 3, המכסה את כל הגוף מלבד העיניים או הפנים.
בנוסף, הכת דרשה הפרדה מוחלטת בין גברים לנשים, כולל בתוך הבית, גם בין זוגות נשואים.
חוקרים המעורים במקרה סיפרו כי הנשים לא היו רשאיות לפנות לבעליהן כשהם שבים הביתה, אלא היו חייבות להכות ברגליים וליצור רעש.
הבעלים נדרשו לפנות אליהן דרך הווילון, שכן לכאורה אסור היה להם לשהות יחד באותו חלל.
כל חבר בקהילה מחויב לדווח באופן שוטף על כל פרט בחייו האישיים, באמצעות מסמך שבועי.
הדיווח כולל פרטים כגון שעת הקימה, התזונה שנצרכה, האם התקיימה תפילה, ואם הייתה הפסקה במהלך התפילה – יש לציין את משך הזמן.
יש לדווח גם על שעות יציאה לשירותים וכל פעולה אחרת שבוצעה במהלך היום.
בנוסף, כל חבר בקהילה נדרש להצהיר כי לקח את הוויטמינים שהוקצו לו, אשר משויכים לאבחנות פסיכולוגיות שנקבעות על ידי האדמו"ר שרשאי להחליט כי האדם סובל מבעיות כגון פסיכופתיה או כל אבחנה אחרת, ובמקרה כזה, אותו חבר מחויב לקחת את הוויטמינים הללו.
ההצהרה על כך נחשבת להתחייבות שאין להפר.
בנוסף, חברי הכת נאלצו לחיות בתנאים ירודים ביותר, לעיתים קרובות במבנים מאולתרים בכפרים נידחים.
תיעודים מצביעים על כך שהילדים סבלו מרעב וממחסור חמור בגישה לשירותי בריאות.
כפיית נישואי בוסר הוא דבר שבשגרה בכת, המנהיגים מחליטים מי יישא מי, כולל מקרים בהם ילדים בני 12–14 אולצו להתחתן עם מבוגרים, חלקם מנהיגים בכירים בכת.
הנישואים, שנעשו בכפייה, לוו בלחצים נפשיים קשים, חברים שסירבו לציית להוראות הוכרחו להתמודד עם עונשים כבדים, שכללו בידוד חברתי, מניעת מזון וענישה פיזית.
הכת נודעה בכך שניתקה ילדים מהוריהם בניסיון לחזק את תלותם המוחלטת במנהיגי הכת.
ילדים גודלו בקבוצות נפרדות, ללא קשר כמעט להוריהם.
יש לציין כי המעבר התכוף של הכת בין מדינות נועד להקשות על רשויות החוק והמשפחות להציל את יקיריהן.
תחת הנהגתו של נחמן הלברנץ הפכה הקהילה לקיצונית אף יותר.
הוא אסר על אנשיה לאכול מאכלי בשר, דגים ועופות.
כמו אביו, הוא מחליט על נישואים וגירושים בתוך הקהילה.
ילדים הופרדו מהוריהם ותופעת נישואי בוסר אף החמירה, בין היתר מפעילה הקהילה משמעת בעזרת הלקאות פומביות.
ב-2020 פורסם כי אנשי הקבוצה חוששים מ"מבצע ישראלי לחטיפת הילדים" ובעקבות כך הורו מנהיגיה שבמקרה כזה על כל ראש בית אב להרוג את ילדיו ובני משפחתו.
שלמה הלברנץ נולד למשפחה חילונית ובנערותו החל בתהליך של חזרה בתשובה.
הוא למד בישיבת איתרי שבירושלים, ובאמצע שנות ה-80 ייסד את ישיבת "לב טהור" בשכונת בית ישראל בירושלים, ששמה נגזר מהפסוק .
סביב הלברנץ והישיבה התקהלה קבוצת חסידים ואוהדים, שמספרם נאמד בכמאה משפחות.
בשנת 1990, ערב מלחמת המפרץ, ירד הלברנץ מישראל עם כארבעים מתלמידיו.
לפי טענה שהועלתה על ידי העיתונאי זאב גלילי, הדבר נעשה בעקבות חקירה שנפתחה נגדו בחשד ליצירת קשר עם ארגונים אסלאמיים עוינים.
הלברנץ הכחיש טענה זו ותלה את נסיבות ההגירה במניעים אידאולוגיים בלבד.
כמו כן הועלו טענות כי חלק מתלמידיו של הלברנץ הוצאו מהארץ ללא ידיעת הוריהם באמצעות שימוש בדרכונים מזויפים.
הלברנץ השתקע עם תלמידיו בבורו פארק שבניו יורק.
לאחר מכן עבר לעיירה מונסי שמצפון לניו יורק.
כעבור תקופה קצרה הסתכסך עם קהילת קאשוי.
מקהילת קאשוי הושמעו טענות המייחסות להלברנץ פגמים מוסריים, בעיקר על רקע יחסי משפחה בין חברי הקהילה למשפחותיהם שבחוץ.
בשנת 1993 הסתבך הלברנץ בפרשת הנער שי פימה, בן להורים חילונים, שנעלם, נכנס לכת וכן הוחזר בתשובה על ידי הלברנץ.
הלברנץ הואשם בסיוע להיעלמות של פימה, והורשע בבית משפט בניו יורק.
הוא נידון למאסר לתקופה שבין 4 ל-6 שנים.
אולם, כעבור זמן, קיצר בית המשפט לערעורים בניו יורק את תקופת מאסרו לשנתיים בלבד.
עקב הפרשה איבד את מעמדו המשפטי בארצות הברית וגורש בחזרה לישראל בספטמבר בשנת 2000.
הלברנץ היגר לקנדה תחת בקשה למקלט מדיני, בטענה שהרשויות בישראל רודפות אותו.
בית המשפט להגירה אישר את הבקשה.
ממשלת קנדה ערערה על ההחלטה, אך בית המשפט הפדרלי אישר את החלטת בית המשפט להגירה.
הלברנץ השתקע בעיירה סנט אגט, בה הקים את קהילתו, שאותה כינה "קריית רימנוב".
בשנת 2012 גברה המודעות לכת בקרב הציבור הישראלי לאחר פרסום מספר תחקירים באמצעי התקשורת.
באוגוסט פורסם תחקיר בן שני חלקים של העיתונאית אמילי עמרוסי בישראל היום ובנובמבר תחקיר בן שני פרקים בתוכנית "פנים אמיתיות", שבה ליווה צוות התוכנית את מסעו של אריה ספינר (לשעבר לבר) לקנדה במטרה למצוא את אמו ואחיו ולהתעמת עם הלברנץ.
בעקבות תחקיר זה, המודעות הציבורית לנושא גברה והכת גורשה מקנדה על ידי הרשויות.
בנוסף, לאחר החשיפה של אריה ספינר את זוועותיה של הכת, הדבר מנע מאנשים רבים מלחבור אליה ואף גרם לבריחה של חלק מחברי הכת.
בשנת 2013 החלו שלטונות הרווחה של קוויבק לחקור טענות בדבר הזנחה, התעללות ונישואי בוסר כלפי ילדים בקהילה.
בעקבות זאת הורה בית המשפט בנובמבר אותה שנה להוציא 14 ילדים משתי משפחות בקהילה ולהעבירם למשפחות אומנה.
במקביל עזבו בני הקהילה באופן מאורגן את קוויבק ועברו לווינדזור ולצ'אטהם, בפרובינציית אונטריו, בנימוק שהשלטונות בקוויבק אינם מאפשרים להם לחנך את ילדיהם לפי אמונתם.
ואולם, בית המשפט באונטריו פסק כי הפסיקה הקודמת חלה גם בפרובינציה זו.
במרץ אותה שנה הועברו שמונה מבין אותם ילדים לאחריות שירותי הרווחה.
הורים של שישה ילדים אחרים ניסו להבריחם לגואטמלה והם נתפסו בטרינידד.
רוב חברי הקהילה עברו באמצע 2014 לעיירה סאן חואן לה לגונה שבגואטמלה.
באוגוסט אותה שנה החליטה העירייה לגרש אותם משטחה בטענה שהם מנסים להפיץ את אמונתם הדתית.
בספטמבר 2016, בעקבות פנייה של גורמים רשמיים בישראל ועדויות בדבר התעללות בילדים ובמבוגרים, פשטה המשטרה בגואטמלה על הבניין שבו מתגוררים אנשי הקהילה כדי לחקור את הטענות.
אנשי הקהילה עזבו את גואטמלה סיטי ועברו לאזור מבודד יותר בגואטמלה.
באמצע 2017 היגרה חלק מהקהילה למדינת צ'יאפס, מקסיקו.
זמן קצר לאחר מכן, בערב שבת, 8 ביולי 2017, טבל הלברנץ בסמוך לאנשי קהילתו בנהר, וטבע למוות.
באותה שנה פסק בית משפט בישראל כי הקהילה היא כת פוגענית, זאת במטרה למנוע יציאה מהארץ של קטינים שהוריהם ביקשו לעבור עימם לקהילה בקנדה.
לאחר פטירתו של הלברנץ תפס את מקומו בנו הבכור, נחמן הלברנץ.
בסוף 2018 נמלטה שרה פייגא טלר, בתו של שלמה הלברנץ ואחותו של נחמן, עם חלק מילדיה לגואטמלה סיטי, לאחר שאחיה החרים אותה עקב אי-ציות לתקנון הקהילה.
היא סיפרה בתקשורת על דרכי הקהילה ובעקבותיה עלו עדויות נוספות מפליטי הקהילה על המתחולל בה.
בדצמבר 2018 פשטו שוטרים על מתחם הכת במקסיקו ועצרו כמה מאנשי הקהילה, בהם נחמן הלברנץ.
העצורים הוסגרו לארצות הברית, בחשד שחטפו שניים מילדיה של טלר, שנמצאו בחזקתם.
אנשי הקהילה הגישו בקשה למקלט מדיני באיראן, בטענה כי הם נרדפים על רקע אמונתם.
ב-2019 הגיע צוות של התוכנית "עובדה" לגואטמלה כדי לצלם כתבה על הכת שבמוקדה ישראל עמיר, אז בן 19. הוריו של עמיר חזרו בתשובה והצטרפו ללב טהור עם שבעת ילדיהם.
ישראל נישא בגיל 17 לנערה בת 15 ונולד להם ילד.
הוא יצר קשר מגואטמלה עם דודו ודודתו בישראל, שטסו עם צוות התוכנית והצליחו בסופו של דבר לחלצו ולהביאו לישראל.
במסגרת הצילומים חטפו אנשי הקבוצה את דודו של ישראל ואת הצלם, הכניסו אותם לתוך המתחם של הקבוצה ותקפו אותם במכות ובאבנים.
הם חולצו כעבור מספר שעות בידי המשטרה המקומית.
ב-29 במרץ 2021 פשטה שוב משטרת גואטמלה על מתחם הכת במטרה לעצור שלושה מאנשיה כדי להסגירם לארצות הברית.
ביולי 2021 פשטו על מתחם הכת שוטרים ממשטרת גואטמלה במסגרת מבצע משותף עם ה-FBI והאינטרפול הם עצרו זוג אחים, יואל וינגרטן ושמילי וינגרטן.
הם הואשמו בין היתר בחטיפת קטינים.
באוקטובר 2021 החלו אנשי הקבוצה לנסות להגיע לאיראן, לאחר שהגישו כבר ב-2018 בקשה למקלט מדיני.