tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי ליוויוס הכיסא הקורולי, כמו הטוגה הרומאית, מקורו באטרוריה והוא שימש על מצבות זיכרון אטרוסקיות כדי לזהות מאגיסטרים.
עם זאת, כיסאות קדומים יותר הנתמכים על מסגרת דמוית צלב מוכרים מהממלכה החדשה של מצרים.
אחת הדוגמאות הקדומות ביותר שתועדו לשימוש בכיסא קורולי ממש היא משנת 494 לפנה"ס כאשר הזכות לשבת על כיסא קורולי בקירקוס מקסימוס ניתנה לדיקטטור הרומאי מאניוס ולריוס מקסימוס לאחר ניצחונו על הסאבינים.
לפי ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס בתחילת שנת 44 לפנה"ס הוציא הסנאט צו לפיו זכה יוליוס קיסר לכיסא קורולי בכל מקום פרט לתיאטרון, לשם הובאו כיסא מוזהב וכתר נושא יהלום שהציבו אותו בדרגה אחת עם האלים.
כסוג של כתר, הרשות לכיסא קורולי הוענקה גם למלכים זרים אשר נחשבו באופן פורמלי לבני ברית של העם הרומאי.
כיסא קורולי ניתן גם כסוג של מדליה או כמצבת זיכרון ומבטא מעמד מגיסטרי.
כאשר הוא חצוי על ידי האסטה הכיסא הקורולי הוא סמלו של האל יונו.
באופן מסורתי, הכיסא הקורולי שברומא הוכן או צופה בשנהב.
רגליו המעוקמות של הכיסא יצרו צורת X רחבה והוא לא כלל משענת אחורית או זרועות אחיזה.
למרות היוקרתיות שבו, כיסא זה נבנה במכוון כך שלא יהיה נוח לישיבה לפרק זמן ארוך, וסימל בצורה דו משמעית הן את הציפייה שנושא התפקיד הרשמי ימלא את תפקידו הציבורי בצורה יעילה המדודה בזמן, והן שהתפקיד מטעם הרפובליקה הוא זמני, לא נצחי.
את הכיסא ניתן היה לקפל ולפיכך להעבירו בקלות ממקום אחד למשנהו.
הדבר תואם את תפקידם המקורי של מגיסטרים ופרומגיסטראטים כמפקדים המצויים בשטח הנדרשים לעבור ממקום למקום.
המסורת הקשורה בכיסא הקורולי התפתחה לדרגת חשיבות סמלית גבוהה שהתבטאה, בכיסאות שנועדו לשמש כמצבות זיכרון, סמל של כוח שאף פעם לא נשכח במסורת האירופאית, גם לאחר ירידתה של רומא מהבמה ההיסטורית.
כיסוי עננים (ידוע גם כעננות, או כמות עננים) הוא החלק היחסי הממוצע מתוך שטח השמיים המוסתר על ידי עננים, כאשר הוא נצפה ממיקום מסוים.
אוקטה היא יחידת המידה הרגילה המשמשת למדידת כיסוי עננים.
כיסוי העננים נמצא בקורלציה עם משך אור השמש : האזורים הפחות מעוננים הם שטופי השמש ביותר, בעוד האזורים המעוננים נמצאים במקומות שמקבלים הכי מעט אור שמש.
זה נובע מכך שעננים יכולים לחסום את אור השמש, במיוחד בזמן הזריחה ובזמן השקיעה, בהם אור השמש מוגבל.
כיסוי העננים הגלובלי נע בממוצע סביב ה-68-67% משטח השמיים, אך הוא יכול לנוע בין 56% ל-73% משטח השמיים בהתאם לעומק האופטי המינימלי (הוא נמוך יותר תחת עומק אופטי גדול, וגבוה יותר כאשר העומק האופטי נמוך, כך שענני צירוס בלתי נראים נספרים).
כיסוי העננים הממוצע נע סביב ה-72% מעל האוקיינוסים, עם שונות עונתית נמוכה, וכ-55% מעל היבשה, עם שונות עונתית משמעותית.
לעננים יש תפקידים קריטיים רבים במערכת האקלים , וכן במחזור היומי.
בפרט, בהיותם עצמים בהירים בחלק הנראה של ספקטרום השמש, הם משקפים ביעילות אור לחלל, ובכך תורמים לקירור כוכב הלכת, כמו גם ללכידת החום שנותר בלילה.
כיסוי עננים ממלא אם כן תפקיד חשוב באיזון האנרגטי של האטמוספירה, והשונות שלו היא גורם להתחממות העולמית (וכן תוצאה שלה), ויש לה תפקיד משמעותי במידת ההתחממוחת הצפויה לפי מחקרים עדכניים.
ערכי כיסוי העננים משתנים בשיעור של כ-3% בממוצע משנה לשנה, בעוד שהשונות המקומית היומיומית בכמות העננים עולה בדרך כלל ל-30% על פני הגלובוס.
רוב מערכי הנתונים מסכימים כי כיסוי העננים מעל היבשה נמוך בשיעור של כ-15-10% ביחס לכיסוי שמעל האוקיינוסים.
הסיבה לכך נעוצה באפשרויות האידוי (הנדרש להתפתחות עננים) הרבות יותר שיש באוקיינוסים.
לבסוף, קיימת שונות בכיסוי העננים לפי קווי הרוחב.
בסביבות קו הרוחב 20°N ישנם אזורים עם עננות הנמוכה בשיעור של 10% ביחס לממוצע העולמי.
וריאציה דומה (בשיעור של כ-15%) נמצאת סביב קו הרוחב 20°S.
הסיבה לכך נעוצה בהיעדר אפקטים משווניים ורוחות חזקות המפחיתות יצירת עננים.
מצד שני, באזורים המועדים לסופות בחצי הכדור הדרומי, נמצאו בקווי הרוחב הביניים כיסויי עננות העולים על הממוצע העולמי בקו הרוחב 60°S בשיעור של כ-15–25%.
בממוצע, כ-67% משטח כדור הארץ כולו מכוסה עננים בכל רגע.
בקנה מידה יבשתי, בהתבסס על הקלטות לוויין ארוכות טווח של נתוני עננות, ניתן להבחין על בסיס שנתי כי אירופה, צפון אמריקה, דרום אמריקה ואסיה נשלטות על ידי שמיים מעוננים עקב הרוחות המערביות , המונסון של דרום אסיה או אפקטים אחרים.
מנגד, אפריקה, המזרח התיכון ואוסטרליה נשלטות על ידי שמיים בהירים עקב הצחיחות שלהן.
בקנה מידה אזורי, חלק מהאזורים הלחים ביותר בכדור הארץ (כמו יער הגשם בבאמזונס) חווים תנאי עננות כמעט כל הזמן.
מן הצד השני, חלק מהאזורים הצחיחים בעולם (כמו מדבר הסהרה באפריקה) חווים תנאי שמיים בהירים כמעט כל הזמן.
למרות שעננים יכולים להתקיים בטווח רחב של גבהים, לכיסוי עננים טיפוסי יש בסיס בגובה של כ-4,000 מטרים, והוא משתרע עד לגובה של כ-5,000 מטרים.
גובה העננים יכול להשתנות בהתאם לקו הרוחב; כיסוי העננים בקווי הרוחב הקוטביים מעט נמוך יותר, ואילו באזורים הטרופיים כיסוי העננים עשוי להתרחב עד כדי גובה של 8,000 מטרים.
סוג הענן מהווה אף הוא פרמטר הקובע את גובה כיסוי העננים, כאשר ענני קומולוס נמוכים מצויים בגבהים של 300–1500 מטרים, בעוד ענני צירוס גבוהים מתקיימים בגבהים של 6,500-5,500 מטרים.
כיסאן הוא כפר ערבי קטן השוכן בנפת בית לחם ברשות הפלסטינית.
הכפר ממוקם כ-3 קילומטרים דרום-מערבית לעיירה תוקוע וכקילומטר וחצי צפונית למעלה עמוס.
בשנת 2017 מנתה אוכלוסייתו 560 נפשות, לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
כיסאן הוא כפר בדואי של בני שבט תעמרה.
כמה מבני השבט התראיינו לכתבה של הערוץ הראשון שנעשתה על צבי מסיני, איש הייטק לשעבר שחוקר את מוצאם היהודי של חלק מהפלסטינים, וטענו לשורשים יהודים.
צבי מסיני הביא את סיפור שבט התעמרה גם ב"ספר ההתחברות".
לטענתו, שבט התעמרה היה בעברו שבט של יושבי קבע.
הראשונים שיצאו, התרחקו מהכפר עם עדרי הצאן שלהם, בגלל מחסור במרעה במקום.
כך הפכו אנשי התעמרה לנוודים, בתורם אחרי מקומות מרעה.
מסיני מציין כי בבית הקברות של שבט התעמרה בסמוך לחירבת תעמר, נמצאות במקום הגבוה ביותר שתי מצבות ישנות שעליהן חקוקים מגיני דוד, שניזוקו בחלקם.
לטענתו, אלו סותתו בידי תושבי המקום כדי להסתיר את מוצאם היהודי לאחר שאולצו להתאסלם.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כתב יצחק בן-צבי כי השבט כולל כארבעת אלפים נפש.
בני שבט התעמרה עזרו באיתור המגילות הגנוזות במערות קומראן ובמערות מורבעת במדבר יהודה.
עד שנת 1967 נדדו בני השבט בכל השטח המדברי המשתרע ממזרח ומדרום לבית-לחם, וברחבי מדבר יהודה, בעקבות שטחי המרעה, ולשוב אל כפריהם במחזוריות עונתית.
בעונת החורף היו נודדים עם עדריהם למערות שבואדייות מדבר יהודה, ואת מגורי קיץ היו מקמים באוהלים בגב ההר; אך רוב שטח נתפס על ידי צה"ל כשטח אש, דבר שחייב אותם להתמקם במגורי קבע בין השאר בכפרים זעתרה ומעסרה, ולמצוא פרנסות חלופיות לאמצעי הקיום המסורתיים.
לפלג אחד משבט התעמרה, אל־עביאת, הצטמצמו שטחי המרעה והנוודות במהירות, גם עקב תפיסתם לצורך הקמת ההתנחלויות תקוע, מעלה עמוס ונוקדים, ובשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא נדחק לשטח מצומצם בן קמ"ר אחד מדרום להרודיון.
סביב הכפר כיסאן, שם היה להם כבר מספר מבנים (כולל מסגד ובית הקברות).
מקור הפרנסה הכמעט בלעדי של השבט היה גידול צאן, אך כל שטחי המרעה שממזרח לכפר עד ים־המלח נסגרו כשטח אש.
עד 1987 המנהל האזרחי התיר לבני התעמרה הקמת מבני קבע, אז החל לאכוף צווי הריסה, בנימוק שהבנייה נעשתה על קרקעות חקלאיות.
בנוסף החל צה"ל להחרים לעיתים קרובות את עדרי הצאן של השבט, כאשר יצאו לרעות באזור, בטענה שנכנסו לשטח אש.
בינואר 1988⁩ אף ירה חייל צה"ל בבן השבט בעת שניסה למנוע את החרמת העדר שלו.
באוגוסט 1989⁩, בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה בסיוע ארגון רבנים למען זכויות־האדם, הוסכם על פרשה בה הוסכם על הריסת מספר מבנים שהוקמו ללא היתר בשטח חקלאי לטובת הסדרת פתרון קבע לבנייה בכפר.
לאחר הסכמי אוסלו השטח הבנוי של כיסאן הוכרז כשטח B (באחריות אזרחית של הרשות הפלסטינית).
ועדה של המשרד הפלסטיני לשלטון מקומי הוקמה בכיסאן ב-1997, ולאחר מכן הפכה למועצת כפר בת 9 חברים.
ב-2021 נבנה בכפר בית ספר יסודי על ידי הרשות הפלסטינית, לאחר אישור של שר הביטחון בני גנץ; אך פעילי תנועת רגבים החלו בקמפיין לפעול להריסתו.
באפריל 2022, הותקפו שלושה מתושבי הכפר על ידי עשרות יהודים רעולי פנים באבנים, אלות וגז פלפל, לטענתם הם הגיעו מההתנחלות מעלה עמוס.
אחד הנפגעים, בן 62, אושפז בבית החולים בבית לחם עם חבלת ראש.
באוקטובר 2022, הותקפו בידי מתנחלים בכפר כיסאן שתי פעילות שמאל, שבאו לכפר כדי לסייע לתושביו למסוק זיתים בכפר.
כיפה היא פיסת בד או סריג, דקה ועגולה לרוב, שחובשים על ראשם גברים יהודים דתיים, מסיבות הלכתיות וכסימן זיהוי דתי.
חבישת הכיפה נפוצה גם בקרב חילונים רבים בעת השתתפות בטקסים דתיים או בהיכנסם לבית כנסת.
על פי ההלכה ישנן שתי רמות חיוב לחבישת הכיפה:
בעת כניסה לבית כנסת או בעת אמירת שם השם (כגון באמירת ברכה), יש חיוב דרבנן קדום לכסות את הראש.
החיוב מוזכר לראשונה במסכת סופרים ונפסק להלכה על ידי רבנו ירוחם, ולאחר מכן גם בשולחן ערוך.
חבישת הכיפה במהלך היום כולו, כמנהג חסידות (שאינו חובה) המעורר ליראת שמים.
במשך הזמן התפשט המנהג בכל תפוצות ישראל, עד שנקבע בהלכה כאיסור ללכת 4 אמות בלא כיסוי ראש.
בעבר לא היה נהוג לכסות את הראש במהלך כל היום, וחבישת כיפה אינה מנהג או מצווה המוזכרת בתנ"ך.
אומנם בשלהי תקופת בית שני ובתקופת המשנה, היו הסוּדָר, הכובע או הטלית פריטי לבוש מצוי, והם מוזכרים כחלק משמונה עשר פריטי הלבוש בברייתא במסכת שבת, אך הם לא חבשו אותם כלבוש חובה.
כך למשל כאשר היו עורכים גורל בין הכהנים בבית המקדש, היה הממונה נוטל את מגבעתו של הכהן ממנו הוא מתחיל למנות.
בגמרא מוזכר כיסוי הראש כמנהג טוב המביא ליראת שמים:
בנוסף מוזכר כיסוי הראש כחובה באירועים מסוימים.
כך למשל מוזכר שעל דיינים לשבת בכיסוי הראש, וכן ישנה ברייתא האומרת שעל המבקר את החולה להתעטף (בראשו), כשבשניהם מבאר רש"י שהסיבה היא מפני מורא השכינה.מפסיקת הפוסקים הראשונים ניתן להסיק כי חבישת כיפה לא הייתה רווחת באותה עת מחוץ לבית הכנסת.
חבישת כיפה כמעשה של יום־יום אצל אשכנזים החלה רק אחרי פרסומו של שולחן ערוך ב־1565; אך יציאה לרחוב בכיפה בלבד נחשבה
באירופה מעשה בלתי מכובד והיה נהוג לחבוש כובע או מגבעת כלשהי ברשות הרבים, ואת הכיפה נהגו לחבוש רק בבית.
עם זאת מנהג חבישת הכיפה היה תחילה נהוג רק אצל חלק מהקהילות.
ביהדות הקראית עדיין לא נהוג ללכת עם כיפה מחוץ לבית הכנסת.
ר' יוסף קארו פסק: .
המהרש"ל, שחי ופעל בזמנו של ר' יוסף קארו במאה ה־16, סבור כי אין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש לגבר; בתשובה לשאלה על המנהג לכסות את הראש בשעת עשיית דבר קדושה, ענה מהרש"ל: .
הוא סבור כי רב הונא פעל מתוך מידת חסידות, שאינה מחייבת את כלל הציבור.
אך עם זאת מאחר שבימינו נשתרש הדבר וחבישת כיסוי ראש התקבלה כסימן ליראת שמיים ומנהג שלמי אמוני ישראל ישנה חובה לחבוש כיפה (שו"ת הריב"ד עמ' סא–סב).
גם יהודי גרמניה (עד עלייתם ארצה) לא נהגו לחבוש כיפה שלא בזמן עיסוק בדברי קדושה.
אל מול מציאות של חילון נרחב בעם ישראל, פוסקים כדוגמת הרב עובדיה יוסף ראו את הכיפה גם כסמל להזדהות עם הציבור הדתי.
הרב אביגדר נבנצל כתב שגילוי הראש במטרה להיחשב ליהודי שאינו שומר תורה ומצוות, הוא איסור חמור.
יש מהפוסקים שקבעו כי יהודי שמתהלך ללא כיפה לראשו עובר על האיסור של , מכיוון שכיום דרך היהודים לחבוש כיפה לראשם ואילו הגויים הולכים בגילוי הראש.
פוסקים אחרים חידשו שמכיוון שכיום המנהג הוא ללכת עם כיפה, נחשב המקום המכוסה בכיפה כחלק מהמקומות המכוסים שאסור לגלות אותם (גם אצל גברים) מפני צניעות.
יחד עם זאת, פוסקים שונים פסקו כי מאחר שאין חיוב הלכתי חד־משמעי בנושא, מותר ליהודי ללכת בגילוי ראש כאשר כיסויו עלול להביא אותו לסכנה.
בנוסף, נקבע כי בעיסוקים בהם חבישת כיפה עלולה לסכן את האדם יהא האדם פטור מחבישתהּ.
לפי דעת רבי שלמה קלוגר (ה"חכמת שלמה") על הכיפה להיות בגודל שיכסה את רוב הראש; אך מרבית הפוסקים חלקו עליו וסברו שדי שחלק מהראש יכוסה, ומכל מקום רבים כתבו שצריך שהכיפה תראה מכל צדדי הראש, כך מכל צד שיסתכלו על האדם יראה שחובש כיפה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, ועד לפחות שנות ה-40 אופנת הלבוש הייתה שרוב הגברים היו חובשים כובעים, כולל חילוניים, לפחות ברשות־הרבים (במגוון סוגים: קסקט, בארט, מגבעת, קאפעלוש ועוד).
עם הזמן האופנה השתנתה גברים הפסיקו לחבוש כובעים, אנשי הציונות הדתית החלו לכבוש כיפות במקום כובעים כדי לציין את יראת השמיים שלהם.
מנהג חבישת הכיפה הסרוגה החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. גם בעולם החרדי הוחמר הנוהג, אם בעבר היה נהוג לחבוש כובע, מגבעת או כיפה, החלו לחבוש את הכיפה כל הזמן גם מתחת לכובע או המגבעת.
מאז המנהג מקובל בכל הזרמים הדתיים לחבוש כיפה במהלך כל היום.
קיימים סוגים שונים של כיפות, השונות זו מזו בסוג החומר, בגודל, בצבע, בעיצוב, ברקמה וכדומה.
זרמים שונים בציבורים הדתיים נוהגים לחבוש כיפות בסגנונות מסוימים, כך שהכיפה משמשת גם להזדהות עם הזרם אליו חובשה משייך את עצמו.
הואיל והכיפה נתפסת כיום כבסיס ליראתו של האדם, נהוג בקרב היהדות האורתודוקסית להציג גם דמויות קדומות כשלראשן כיפה או כיסוי ראש הנחשב מתאים לאופן הלבוש שהיה מקובל בזמנן.
כיפת קטיפה שחורה - חובשים בעיקר חרדים; ליטאים, חסידים וספרדים, וגם מעט מסורתיים.
חלק מהחרדים יחבשו כיפת בד שחורה, בעיקר חרדים עובדים.
כיפה סרוגה - חובשים בעיקר דתיים לאומיים וגם מעט מסורתיים.
כיפה סרוגה עשויה להיות בעלת צבע אחד או צבעים רבים, לשאת דוגמאות שונות ולהיות בגדלים שונים, מ"כיפת אסימון" ועד כיפה המכסה את רובו של השיער.
הבדלים אלה יסמלו לרוב את תת-הזרם אליו משתייך חובש הכיפה ואת מידת אדיקותו, כך למשל כיפה גדולה בעלת צבע אחד ומסגרת בצבעים שונים בשוליה ('כיפת מרכז') תסמל דתיות לאומית שמרנית, כיפה קטנה ('כיפת שקל') תסמל דתי לייט, וכדומה.
לעיתים יופיעו על הכיפה כיתובים וסמלים שונים (היכולים לבטא גם יחידה הצבאית שאליה משתייך החובש, קבוצת ספורט שהוא אוהד וכדומה).
ירמולקה - כיפה סרוגה לבנה גדולה ועבה, עם פונפון בקדקדה, אותה חובשים אנשי העדה החרדית וחסידי ברסלב.
כיפת נייר - כיפה לבנה העשויה מקרטון בציפוי בד דק.
חובשים אותה חילונים ומסורתיים, לרוב כאלו שאינם חובשים כיפה ביום יום.
כיפת "נ נח" - כעין ירמולקה, עם כיתוב שחור גדול בשוליה 'נ נח נחמ נחמן מאומן', אותה חובשים ננחים.
כיפת "יחי אדוננו" - כיפה בד שחורה עם כיתוב בשוליה 'יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד', אותה חובשים חסידי חב"ד מהזרם המשיחיסטי.
כיפה בוכרית - כיפה גבוהה העשויה מבד שחור וצפוף, שעליה תפורים עיטורים צבעוניים.
נפוצה בעיקר בקרב יוצאי בוכרה.
כיפה רקומה - כיפת קטיפה צבעונית רקומה בחוטים מוזהבים או מוכספים בדוגמאות שונות, יחבשו לרוב בני עדות המזרח, למשל יוצאי פרס.
כיפת משי צבעונית - חובשים לעיתים מסורתיים ובני עדות המזרח במועדים ובחגים.
כיפת עור/לבד - חובשים בדרך כלל יהודים מיהדות התפוצות, וכאלה שאינם רוצים להשתייך לשום ציבור.
"שבבניקים" עשויים לחבוש במהלך פעילויות מסוימות לא מקובלות במגזר שממנו באו, כיפה המייצגת זרם דתי שונה, בדרך כלל זרם דתי הנחשב אדוק פחות בעיני הזרם שאליו הם משתייכים, כדי שלא לבייש את הזרם הדתי אליו הם משתייכים.
חילונים רבים נוהגים לחבוש כיפה במהלך טקסים דתיים, כגון: בר מצווה, לוויה, חתונה, אזכרה וקידוש, ובכניסה לבתי כנסת.
בישראל רווח בעשורים האחרונים מנהגם של חשודים ונאשמים רבים, שאינם דתיים, בחקירות ובמשפטים פליליים, לחבוש כיפה לראשם לצורך שיפור תדמיתם, בעיקר בהופעתם בבית המשפט.
ביהדות האורתודוקסית מנהג חבישת הכיפה הוא של גברים בלבד.
עם זאת, נשים נשואות מכסות את ראשן במטפחת, בכובע או בפאה נוכרית.
אצל הרפורמים והקונסרבטיבים הכיפה משמשת את שני המינים, ובדומה לגברים יש נשים החובשות אותה בשעת התפילה ומעט נשים שחובשות אותה בקביעות.
כיף התקווה הטובה הייתה להקה ישראלית שנוסדה בשנת 1970. עם חברי הלהקה נמנו מוזיקאים שהיו חברים קודם לכן בהרכבים שונים: ג'וזי כץ באה משלישיית החלונות הגבוהים, אלי מגן מלהקת הנח"ל, זהר לוי שליווה את החלונות הגבוהים, חנן יובל מהשלושרים ושלמה מזרחי מלהקת הבמה החשמלית.
חנן יובל הוא גם זה שייסד את הלהקה בשנת 1970, לאחר התפרקות להקת השלושרים.
את השם ללהקה העניק בני אמדורסקי שנתן את השמות גם להרכבים אחרים באותה תקופה כמו השלושרים ושובבי ציון.
הלהקה החלה לעבוד על שירים חדשים, לערוך חזרות והקלטות באולפני "אשל".
עקב סכסוכים על רקע אמנותי התפרק ההרכב לאחר שנתיים של עבודה, עוד בטרם החל להופיע ולסיים להקליט את התקליט הראשון, כשבמקביל שניים משיריו "בלדה לעוזב הקיבוץ" ו"דוקטור יארינג" היו להיטים גדולים.
הסיבה העיקרית לפירוק הייתה החלטתו של המוזיקאי שמוליק קראוס להצטרף ללהקה.
התערבותו במבנה הלהקה הביאו לבסוף לסכסוך פנימי ולפרישה הדרגתית של חבריה.
חלק משירי הלהקה מופיעים באסופת השירים של שמוליק קראוס "שבעים שמונים".
לאחר פירוק הלהקה נפרדו דרכי חבריה: ג'וזי כץ הצטרפה לבני אמדורסקי וישראל גוריון להרכב הטוב הרע והנערה, אלי מגן וזהר לוי הקימו את להקת אחרית הימים, חנן יובל הצטרף לשלישיית שובבי ציון ושלמה מזרחי חזר לירושלים ולאחר מכן לארצות הברית.
בלדה לעוזב קיבוץ (מילים: יעקב רוטבליט, לחן: שמוליק קראוס)
ד"ר יארינג (מילים: יעקב רוטבליט, לחן: שלום חנוך ורוב האקסלי)
אני בדרכי למוסד הסגור (מילים: חנוך לוין, לחן: זהר לוי)
שני צבים (מילים ולחן: שמוליק קראוס)
אצלי הכל בסדר (מילים: יעקב רוטבליט ומאיר אריאל, לחן: שמוליק קראוס ושלום חנוך)
כִּיסּוּפִים הוא קיבוץ במחוז הדרום שבמדינת ישראל.
הוא שוכן בנגב-המערבי שבעוטף עזה, כ-39 ק"מ ממערב לעיר באר שבע, כ-25 ק"מ מדרום-מערב לעיר שדרות, כ-18 ק"מ ממערב לעיר נתיבות וכ-2 ק"מ ממזרח לרצועת עזה.
השם "כיסופים" מבטא את הגעגועים לארץ ישראל.
פעלים מן השורש כס"ף במשמעות של ערגה, כמיהה, השתוקקות מצויים במקרא: "כְּאַרְיֵה יִכְסוֹף לִטְרֹף" (תהלים יז, יב); "נִכְסְפָה וְגַם כָּלְתָה נַפְשִׁי" (שם פד, ג).
בלשון הפיוט הארץ־ישראלי הקדום מוצאים את שם העצם כִּסּוּף, ובימינו נהוגה צורת הרבים כִּסּוּפִים.
הקיבוץ נוסד בשנת 1951, על ידי גרעין תנועת נוער של עולים מארצות הברית וכן מדרום-אמריקה.
בשנים שלאחר הקמתו נשלחו גרעיני נח"ל של חניכי הנוער העובד, בעיקר מקרב עדות המזרח, לעבות את הקיבוץ.
שטחי הקיבוץ משתרעים על כ-9,500 דונם.
בעשרות משנותיו הראשונות פעל בקיבוץ מפעל לייצור משקפיים.
ענפי החקלאות הם רפת, לול, מטע אבוקדו, פרדסים וגידולי שדה.
בכיסופים מוזיאון ובו ממצאים ארכאולוגיים מן האזור (באר שמע ועוד) והוא נקרא על שם עמי שאול, אביו של הבמאי דרור שאול.
הקולנוען דרור שאול, במאי הסרטים הישראליים "מבצע סבתא" ו"אדמה משוגעת" גדל בקיבוץ זה, וסרטיו מבוססים על הקיבוץ, על-אף שלא צולמו שם.
הסופר והעיתונאי הישראלי-אמריקאי שאול זינגר הוא אחד מתוך שניים ממחברי רב-המכר "מדינת הסטארט-אפ", התגורר בקיבוץ שנים אחדות, במהלך שנות ה-70.
בשדות הקיבוץ נמצאה בשנות ה-70 של המאה ה-20 שרידיה של כנסייה ביזנטית שרצפתה כללה תיאור של בעלי חיים במחזות ציד וחיים שלווים.
בעבר פעל בקיבוץ גרעין חיילים של תוכנית "עם;וארץ" מטעם עמותת עין פרת - המדרשה למנהיגות חברתית.
הטבח והקרבות על הקיבוץ (2023)
ב-7 באוקטובר 2023, כחלק ממתקפת הפתע של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני על יישובי עוטף עזה ותושביהם, חדרו עשרות מחבלים מהזרוע הצבאית של חמאס לקיבוץ כיסופים, וערכו בו רצח המוני.
לפחות 12 מחברי הקיבוץ ו-6 עובדים זרים מתאילנד נרצחו, וחבר קיבוץ אחד, שלמה מנצור, נחטף לרצועת עזה, ובהמשך נודע כי נהרג באותו היום וגופתו היא שחטופה.
מלבד הטבח בקיבוץ, התחולל קרב בין עשרות רבות של מחבלים פלסטיניים לבין חיילי גדוד 51 של חטיבת גולני של צה"ל, במוצב כיסופים הסמוך לקיבוץ.
חלק מלוחמי הגדוד נלחמו במקביל לקרב בתוך הקיבוץ.
לאחר הטבח פונו תושבי הקיבוץ לבית מלון בסמוך לים המלח.
הקיבוצים נחשונים וכיסופים חתמו על הסכם שיתוף, לפיו חברי הקיבוץ יעברו באופן זמני לשטח נחשונים ויסתייעו בשירותי החינוך, הבריאות והתרבות של נחשונים וגם של הקיבוצים השכנים עינת, חורשים וגבעת השלושה.
מאוחר יותר דווח כי רוב חברי קיבוץ כיסופים יעברו זמנית ליישוב הדרומי הסמוך עומר.
"כיסופים" – סרט דרמה היסטורית ישראלי שיצא ב-2024
"אדמה משוגעת" - סרט דרמה היסטורית שיצא ב-2006
"מבצע סבתא" - סרט פולחן ישראלי שיצא ב-1999
"מזרחים בקיבוץ" - סרט דוקומנטרי
כיפה היא גוף דו-ממדי המשוכן במרחב התלת-ממדי, המוגדר על ידי מישור בסיס כלשהו החותך כדור.
בדומה לכדור, כיפה מוגדרת על ידי אוסף נקודות הנמצאות במרחק שווה, הרדיוס, מנקודה מסוימת במרחב אלא שבניגוד לכדור שלם, לא כל הנקודות אשר יכולות לקיים תנאי זה מהוות חלק מן הכיפה.
הכיפה היא למעשה כדור שנחתך במישור מסוים אשר יצר עיגול שלם על מישור זה אשר היקפו נמצא על גבי מעטפת הכדור החתוך.
מרכז המעגל חופף את מרכז הכיפה רק במידה והכיפה היא חצי כדור בדיוק.
בכיפה שטוחה שהיא חיתוך המשאיר פחות מחצי כדור, מרכז הכיפה נמצא מחוץ לנפחה ואילו כיפה הגדולה מחצי כדור, מרכזה נמצא בתוך נפחה.
ניתן להרחיב במעט את הגדרת הכיפה מכיפה כדורית דווקא לכיפה אליפסואידית - הגוף המרחבי שנוצר על ידי חיתוך אליפסואיד במישור המאונך לציר הסיבוב שלו.
כל הכיפות ניחנות בסימטריה סיבובית סביב ציר הסיבוב שלהן וכן סימטריית שיקוף דרך מישור המאונכים למישור החיתוך ועוברים דרך ציר הסיבוב.
בניגוד לספירה או לכדור, הסימטריה סיבובית של הכיפה מוגבלת לציר הסיבוב שלה בלבד.
כיסוי ראש הוא מושג שכולל סוגים של תסרוקות ופריטים של לבוש על ראש האדם.
כיפה (יהדות) - כיסוי ראש, בדרך כלל לגברים
כיסוי ראש לנשים - כיסוי ראש לאישה בהלכה היהודית
כיפה (אסלאם) - סממן לבוש מוסלמי
כיפה (נצרות) - סממן לבוש של אנשי דת נוצריים
חג'אב (حجاب): כיסוי ראש המכסה את השערות, האוזניים ורוב הצוואר ולא מסתיר את הפנים.
סקופיה (לבוש נוצרי) - סוג של כובע או כיפה של כל דרגות הכמורה בנצרות האורתודוקסית, ובכנסייה הקתולית המזרחית היא מיוחדת לנזירים.
שאמיה - כיסוי ראש מסורתי של נשים צ'רקסיות
בובו - אבזר כיסוי ראש שאותו נוהגים רבים (גברים ונשים כאחד) מתושבי מערב אפריקה לחבוש.
סודרא - כיסוי ראש יהודי מסורתי
כיסוי ראש הוא חיוב הלכתי על נשים יהודיות שנישאו לכסות את שיער ראשן.
לכיסוי הראש מקובל להשתמש במטפחת ראש, כובע או פאה נוכרית.
בעבר, במיוחד ביהדות ארצות האסלאם, נהגו גם הרווקות לכסות את ראשן, אך כיום אין כמעט הנוהגות כך.
ישנן נשים שאינן מקפידות לכסות את ראשן בקביעות, אך נוהגות כך בבית הכנסת ובאירועים דתיים וחשובים אחרים.
מקור דין זה במשנה במסכת כתובות המונה את הנשים שאיבדו את זכותן לקבלת תשלום הכתובה בעת גירושיהן, ביניהם אישה היוצאת למרחב הציבורי "פרועת ראש".
בתלמוד שם מבוארת החלוקה הבאה:
דת משה: מידת החיוב מהתורה.
אישה ההולכת ללא כיסוי ראש כלל נחשבת לעוברת על 'דת משה', ואיסורו מהתורה.
איסור זה לומד התנא דברי רבי ישמעאל ממשמעות הפסוק לגבי סוטה המחייב את הכהן לגלות את ראש האישה טרם השקייתה.
מכאן הוא לומד שהתורה רואה בפריעת הראש מעשה חמור שעל נשות ישראל להימנע ממנו.
על פי הגמרא, די בכיסוי האוסף את השיער, כמין רשת ('אפילו קלתה שפיר דמי') כדי לצאת ידי חובת ציווי התורה.
דת יהודית: מידת חיוב מחמירה יותר הנובעת ממנהג ישראל.
אישה ההולכת עם כיסוי ראש חלקי עוברת על 'דת יהודית', כלומר אומנם אינה עוברת על איסור תורה, אך חורגת מההתנהגות המקובלת בציבור היהודי על פי המסורת.
דין זה הובא בספרי ההלכה .
לדבריהם, חיוב התלמוד בכיסוי ראש הוא גם לנשים פנויות או לנערות, וכן נהגו ביהדות תימן.
אולם ברוב המקומות לא כיסו הרווקות את ראשן, וכך הוא המנהג כיום.
מקור להיתר הוא מדברי המשנה המתארת כלה לפני חתונתה ההולכת ללא כיסוי ראש.
הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר סבור שיש לנערות ופנויות ללכת רק עם שיער אסוף, אך רוב הפוסקים חלקו עליו והתירו זאת, כשהם מפרשים את דברי הרמב"ם והשולחן ערוך "אחת פנויה ואחת אשת איש" כהתייחסות לגרושה ואלמנה ולא לרווקה.
לשיטת רוב ככל פוסקי ההלכה, כיסוי הראש הוא מצווה מדאורייתא, ולפיכך החיוב קיים לעולם, ואינו משתנה לפי המנהג והמקום.
הם מסתמכים על דברי הגמרא, "דאורייתא היא".
אבל הרב ישראל איסרלן בספרו תרומת הדשן כותב כי לדעת הרמב"ם המצוה היא מדרבנן, והוא מפרש את דברי הגמרא "דאורייתא היא" שהכוונה היא לרמז מן התורה.
הרב עובדיה יוסף הביא דוגמאות נוספות לכך, שהמילים "דאורייתא היא" אינן מוכיחות שמדובר באיסור דאורייתא, אך הסיק לבסוף כי כיסוי הראש הוא מצווה מדאורייתא.
גם באחרונים יש דעות בודדות הסוברות כי חיוב כיסוי הראש הוא מדרבנן.
ביניהם ניתן למצוא את הרב יוסף ניסים בורלא, והרב יוסף משאש שהסיק כי כיסוי הראש מקורו במנהג המוזכר בתורה, ואינו חיוב מדאורייתא או דרבנן, ולפיכך הוא משתנה כפי מנהג המקום.
הרב משאש הסתמך על פרשנות הקובעת כי כל האיסור נבע מהנורמה שאישה שהולכת ללא כיסוי ראש נחשבת כמבוזה ופרוצה, ולכן כיום, שהנורמה שונתה, מותר.
במקום מושבו בתלמסאן שם כיהן כאב בית הדין, חשב כי המנהג התבטל בכל העולם, ולפיכך פסק הלכה למעשה לזוג שעמדו להתגרש, כי האישה אינה חייבת לכסות את ראשה.
עם זאת, מדובר כאמור בדעת מיעוט, ולדעת רוב הפוסקים כיסוי הראש הוא חיוב מדאורייתא.
הגמרא במסכת ברכות דנה באיסור אמירת "דברים שבקדושה", כגון קריאת שמע, בזמן חשיפה למראות או קולות שעלולים לעורר הרהור עבירה.
בין היתר, נקבע שם בקצרה כי "שער באישה ערווה", כלומר שיער האישה נחשב לצורך העניין לדבר שעלול להביא להרהור עבירה.
לפיכך אסור לגבר ללמוד תורה, לקרוא קריאת שמע או לומר שאר דברים שבקדושה כנגד שיער גלוי של אישה, כמו נגד מראות לא צנועים אחרים.
דין זה תקף לכל גבר בכל זמן, אפילו בעלה של האישה.
אולם במשך השנים חיו יהודים במקומות שבהם נשים לא נהגו לכסות ראשן, ולכן היו פוסקים שקבעו שאין איסור לקרוא קריאת שמע כנגד שיער של אישה מכיוון שכבר אין חשש שיביא להרהור עבירה.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים לגבי כיסוי ראש לרווקות בעת תפילה ולימוד תורה.
רוב הפוסקים האשכנזיים מצאו סיבות שלא לדרוש מרווקות כיסוי ראש, אולם יש מהפוסקים הספרדיים אשר דורשים מבנות לכסות את ראשן בעת תפילה, אמירת ברכות ולימוד תורה.
כך פסק הרב עובדיה יוסף, ובחלק מבתי הספר של רשת בני יוסף נוהגות כפסקו.
בבתי הספר שבנשיאותו של הרב מאזוז מקפידים שהילדות תכסינה את ראשן בשעת תפילה ולדעתו אין הבדל בין בנות לבנים בדרישה לכיסוי ראש.
ישנם דעות ומנהגים שונים בין הקהילות היהודיות השונות בעניין סוג וגודל הכיסוי הנדרש ואורך השיער שניתן להשאיר מחוץ לכיסוי, אם בכלל.
בגמרא מובא שאסור לומר דברים שבקדושה כנגד "טפח באשה", כלומר טפח חשוף מגופה, וכנגד "שער באשה".
ישנה מחלוקת האם השיעור של טפח נאמר גם לעניין שיערה, או לעניין גוף האישה בלבד.
לפי האפשרות האחרונה, נכתבו פסיקות שונות מאוד בנוגע לשיעור הרלוונטי לאיסור השיער.
יש שפסקו שהאיסור אפילו על פחות מטפח ויש שפסקו שאפילו יותר מטפח מותר כל עוד רוב השיער מכוסה.
לפי פסיקת הרמב"ם והשולחן ערוך, יש לכסות את כל הראש.
לעומת זאת, שיער היוצא מחוץ לכיסוי, הנקרא "שיער שחוץ לצמתה", הותר על ידי הרשב"א וראשונים נוספים.
מנהג זה היה נפוץ בעבר בארצות המזרח, והדבר נדון בתשובת מהר"ם אלשקר.
כיום רוב הפוסקים מגבילים את אורך השיער המותר מחוץ לכיסוי.
מנהג זה קיבל תוקף הלכתי על ידי הרב עובדיה יוסף והרב משה פיינשטיין שהתירו בדיעבד לגלות כטפח מרובע (=שתי אצבעות) בקדמת הראש.
בציבור החרדי מקובלת השיטה המחמירה שמחייבת כיסוי מלא, ובחלקים מהציבור החסידי יש אף נשים שמגלחות כליל את שיער ראשן לאחר נישואיהן כדי לוודא שלא יצא אפילו מעט שער מהכיסוי.
מנהג זה מושפע מהנהגה של אישה בשם קמחית המוזכרת בתלמוד ובמדרשים, עליה מסופר שאפילו קורות ביתה מעולם לא ראו את קלעי שערה.
שימוש בפאה נוכרית ככיסוי ראש מעורר מחלוקת הלכתית.
ישנן דעות הסוברות כי פאה נוכרית שווה לכיסוי ראש רגיל, בעוד דעות אחרות רואות בפאה פתרון עדיף על כיסויי ראש אחרים, ודעות אחרות רואות בפאה דבר שאינו יכול לשמש כלל ככיסוי ראש.
המתירים את השימוש בפיאה ככיסוי ראש מתבססים על סברתו של רבי יהושע בועז בספרו "שלטי הגיבורים", לפיה שיער תלוש דינו כבגד המכסה את השיער, וגם איננו נחשב לערוה.
כראיה לכך הוא הציע את דברי המשנה במסכת שבת, , משנה העוסקת באיסור הוצאה מרשות לרשות.
המשנה קובעת כי יציאת נשים מביתן כשלראשן פאה נכרית מותרת בשבת, על פי הכלל שתכשיט הצמוד לגוף מותר.
בספר שלטי הגיבורים דייק מכאן כי דווקא בנוגע לאיסורי שבת עולה שאלת האיסור בפאה נכרית, אבל שימוש בפאה ככיסוי ביום חול מותר.
כמו כן, מדברי ראשונים רבים עולה כי הפאה הנוכרית המוזכרת במשנה שימשה כתכשיט, ועל כן אין מניעה לשיטה זו שהפאה תהיה הדורה ויפה.במרוצת השנים, התמקדו הפוסקים המתירים בהפרכת הטענות העיקריות לאסור:*דת יהודית - המתירים הסבירו כי דת יהודית היא מנהג בנות ישראל הכשרות, המשתנה לפי הזמן והמקום.
בין הרבנים המתירים שימוש בפאה נוכרית ככיסוי ראש נמנים הרמ"א, המשנה ברורה, הרב משה פיינשטיין, החזון איש, הרב שלמה זלמן אוירבך ועוד, גם מקרב הרבנים הספרדים יש המתירים, מהם: הרב בן ציון אבא שאול, הרב שלום משאש, הרב יוסף קאפח.
רבי מנחם מנדל שניאורסון אף טען שכיסוי הראש בפאה עדיף על כיסוי במטפחת, וביקש והציע פעמים רבות שנשים תלכנה רק עם פאה מחוץ לביתם.
הרב שמואל יהודה קצנלבוגן בספרו י"ב דרשות וכן בתשובתו שהועתקה בספר באר שבע אסר לבישת פאה משום מראית עין, מפני שהפאה דומה מדי לשיער הטבעי, ואנשים זרים יכולים לחשוד שמדובר באשה שאינה מכסה את הראש.
אחריו באו פוסקים נוספים שאסרו משום הרהור, או דת יהודית.
הרב עובדיה יוסף הביא ראיה לאסור מתוך פרשנותו של מוסף הערוך ל'קפליטין' המוזכר בתלמוד ירושלמי ככיסוי אסור.
כך נאמר בירושלמי: "היוצאה בקפליטין למבוי, יש בה משום יוצאה וראשה פרוע" ופירש מוסף הערוך: קפליטין בלשון רומי, שיער ותלתלים ופיאה נכרית.
הרב עובדיה ציטט זאת בשם הערוך, אך לאחר מכן התגלה שתוספת זו נדפסה ב'מוסף הערוך' ואיננה מוזכרת בדפוסים הקדומים של הערוך.
עם זאת, לגרושות ואלמנות התיר הרב עובדיה חבישת פאה, מפני שחובת הכיסוי אצלן היא רק מדרבנן.
על הראיה שהובאה ממסכת שבת משיבים האוסרים כי הפאה הנכרית המוזכרת במשנה היא פאה שיש מעליה כיסוי, ונועדה לעבות את שיער האשה מתחת לכיסוי.
ברוב הציבור החרדי ליטאי ובחסידויות שמקורן מתחום המושב (כגון חסידות גור וחסידות חב"ד) נוהגות הנשים ללכת עם פאה נוכרית.
בחסידויות שמוצאן מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כגון חסידות בעלז, חסידות סאטמר) נוהגות הנשים לחבוש על הפאה כובע.
בציבור הדתי לאומי ובעדה החרדית, חובשות הנשים מטפחות לכיסוי ראשן.
בציבור החרדי הספרדי ישנן נשים ההולכות במטפחת או כובע בהתאם לפסיקתו של הרב עובדיה יוסף, אך ישנן גם נשים רבות החובשות פאה.
ישנם גם ראשי ישיבות ספרדיות המורים לתלמידיהם כי על נשותיהם להשתמש בפאה.
על רקע המחלוקת קיימים גורמים הפועלים להפסקת השימוש בפאה נוכרית.
בכמה כלי תקשורת חרדיים, מקדישים חלק ניכר מהשידורים על מנת לעודד נשים לעבור מפאה נוכרית לכיסוי ראש אחר, וכן מופצים פשקווילים רבים באזורים חרדיים המתריעים על האיסור לכאורה בפאה נוכרית ככיסוי ראש.
בחסידות חב"ד מקפידות הנשים על כיסוי ראשן דווקא בפאה נוכרית, זאת על פי הוראתו של הרבי מחב"ד.
מיעוט בקרב הנשים בציבור הדתי לאומי האשכנזי, בעיקר מבוגרות יותר חובשות פאה, כאשר אצל הנשים הצעירות מדובר בתופעה חדשה יחסית המסוקרת בתקשורת.
אירוע מפורסם שנקשר בעניין הפאות הנוכריות אירע בשנת ה'תשס"ד (2004), אז נפוצה ידיעה בקרב הציבור החרדי ששיער הפאות הנוכריות מגיע בחלקו מהודו, שם נתרם השיער כחלק מפולחן עבודה זרה ולכן אסור לשימוש.
בתקופה זו אסרו רבים על חבישת אותן פאות שנחשדו שמוצאן מהודו, ובקרב הציבור התפשטה תופעה של שריפת פאות, מכיוון ש"עבודה זרה טעונה שרפה".
בעקבות אותה פרשה קיים כיום פיקוח על שיווק הפאות על מנת לוודא שאין שיער שמקורו בעבודה זרה.
חלק מפוסקי ההלכה בדורות האחרונים סייגו את ההיתר לשימוש בפאה נוכרית, וטענו כי רק פאה במראה פשוט ומוקפד מותרת, בעוד פאה נוכרית במראה טבעי "מודרני" (תסרוקת פרועה וארוכה) אסורה בשימוש.
בדעה זו מחזיקים הרב שמואל הלוי ואזנר והרב יוסף שלום אלישיב.
הנימוק העיקרי לדבריהם הוא האיסור על אישה למשוך תשומת לב יתרה, והיות שפאה במראה פרוע או בנפח בולט עלולה למשוך תשומת לב יתרה, יש לאוסרה בדומה לאיסור לבישת "בגד אדום".
הדברים באו לידי ביטוי בתקנון שנוסח על ידי בית דין "משמר התורה".
עם זאת, הרב משה שטרנבוך הביע את דעתו שקשה לנסח תקנונים בעניין זה.
ישנם פוסקים שסברו אחרת, ביניהם הרב שלום משאש, שכתב כי .
הרב יצחק עבאדי כתב כי .כך גם דעתו של הרב יוסף קאפח הסבור שמותר לחבוש פאה .
הכִּיסטִים (בגאורגית: ქისტები, כּיסטֶבּי) הם קבוצה אתנית של דוברי נאח בגאורגיה, בעלי קרבה לצ'צ'נים ולאינגושים.
הכיסטים מרוכזים בעיקר בערוץ פנקיסי שבמחוז קאחתי שבמזרח גאורגיה, ומספרם נאמד בכ-5,000 איש.
מוצאם של הכיסטים הוא מאזור צ'צ'ניה תחתית, שם שכנו אבותיהם.
בשנות השלושים של המאה התשע עשרה ובשנות השבעים של אותה מאה הם היגרו לערוץ פנקיסי שבצפון-מזרח גאורגיה, ולאזורים הגובלים לתושתי וקאחתי.
שמם ניתן להם על ידי הגאורגים, והם קשורים תרבותית, לשונית ואתנית לדוברי הנאח האחרים, כמו האינגושים והצ'צ'נים.
אולם מנהגיהם ומסורותיהם חולקים דמיון רב לתושביה ההרריים של מזרח גאורגיה.
קרבה נוספת של הכיסטים קיימת לבאצבים שמוצאם אף הוא מצפון הקווקז.
למרות המוצא הקרוב ואזור ההגירה הקרוב מדובר בשתי קבוצות אתניות נפרדות.
כיום קיימים שישה כפרים כיסטים בפנקיסי: דואיסי, דזיבּאחֶווי, ג'וקולו, שוּא, חאלאצאני, אומלו ובירקיאני.
קהילת הכיסטים נותרה די קטנה ומפוזרת לאורך צפון-מזרח גאורגיה, אולם, בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה מספרם לפחות כפול, וזאת בהשפעת זרם הפליטים מצ'צ'ניה.
מערכת היחסים בין האוסטים המקומיים לבין הגאורגים והכיסטים אמנם מתוחה למדי כיום, יחד עם זאת נותרה שלווה בעיקרה.
התושבים האוסטים מגלים אהדה לפליטים מצ'צ'ניה, שרואים בהם כמגיניהם מפני עושק של הכיסטים.
התושבים האוסטים בפנקיסי, שחששו מפני הכיסטים, עזבו את בתיהם בפנקיסי והתיישבו מחדש בצפון אוסטיה.
כיוון שבדרך כלל לא יכלו למכור את רכושם, הותירו אחריהם אדמות מעובדות ובתים שנבנו במהלך מאות בשנים.
התושבים הכיסטים והפליטים הצ'צ'נים התיישבו בבתים שננטשו.
כך, בדרך זו, הכפרים האוסטיים דוּמאסטוּרי, חאחלאצאני תחתית וצינוּבּאני התרוקנו מאוסטים במהלך 1998–2002.
ההיסטוריה המוקדמת של הכיסטים איננה ברורה לגמרי, וישנם רק מעט מקורות המתארים את מסורתם, תרבותם וההיסטוריה שלהם.
המקור ההיסטורי היחיד המצוי בידינו לגבי הקבוצה האתנית של הכיסטים באזור פנקיסי נמצא בעיתונות הגאורגית משנות השמונים של המאה התשע עשרה.
אחד ממשורריה הגדולים של גאורגיה, וז'ה פשבלה, הקדיש את האפוס "אלודה קטלאורי" ו"המארח והאורח" לסיפור הסכסוך הכיסטי-חבסורי, שהתפרץ במאות השמונה עשרה והתשע עשרה.
יצירותיו מתארות את ההבדלים התרבותיים והדתיים בין שני העמים.
שני העמים מגיעים לקרב פנים מול פנים זה מול זה.
פשבלה מהלל את ההירואיות של שני העמים ומערער על ההגיון של הסכסוך ביניהם.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה, נתנו הכיסטים מחסה לכ-7,000 פליטים צ'צ'נים.
חלקם חצו את המעברים ההרריים כדי להצטרף ל"אחיהם" במאבק לעצמאות, מה שהוביל, בתחילת המאה העשרים ואחת למשבר פנקיסי .
רוב הכיסטים הם מוסלמים סונים, יחד עם זאת, עדיין נותר כיס קטן של נוצרים כיסטים בפנקיסי, תושתי וקאחתי.
כיום מתפללים הכיסטים במקומות הקדושים של חבסורים ("ג'ווארי" - צלב) ומקריבים קורבנות לצלב אנאטורי, ליד הכפר החבסורי, שאטילי, הממוקם בגבול הגאורגי-צ'צ'ני.
הצלב האנאטורי נחשב לקדוש גם בידי הצ'צ'נים במאיסטי ומלחיסטי.
תושבי ההרים הגבוהים משני צדי צפון הקווקז חוגגים יחדיו חגיגות דתיות.
אף על פי שהכיסטים מתפללים במסגד בכפר דואיסי, הם מתפללים גם במקומות נוצריים קדושים שכיום הרוסים.
הכיסטים מתפללים גם בכנסיית גיאורגי הקדוש בכפר ג'וקולו וחוגגים חגיגות דתיות: אלאוורדובה במנזר אלוורדי שבקאחתי.
הכיסטים חוגגים גם את התתרי גיאורגובה, גרסה מקומית ליום גיאורגי הקדוש.
הכיסטים נשארו נאמנים למסורת ולמנהגים המשפחתיים שלהם, הם סירבו להיטמע בעמים הצפון קווקזיים האחרים כמו הצ'צ'נים והאינגושים.
הם מגדירים את עצמם ככיסטים ורשמית הם מצהירים כי לאומיותם גאורגית.
שפתם היא דו-לשונית צ'צ'נית וגאורגית.
הכיסטים מהווים את הרוב בכל הכפרים הכיסטיים בערוץ פנקיסי, עם יוצא מן הכלל של מספר משפחות גאורגיות שהגיעו לאזור זה מאוחר יותר.
בצפון הקווקז, הצ'צ'נים ובמידה מסוימת האינגושים רושמים רשמית את שם האב בשמות המשפחה שלהם.
הכיסטים אינם מיישרים קו עם מנהג זה.
במקום זה, לאחר הגירתם לגאורגיה, החלו הכיסטים להוסיף את הסיומות הגאורגיות לשמות משפחתם, במיוחד הסיומת "-שווילי" (שמשמעותה "בן" או "ילד" בגאורגית), או לעיתים "-דזה" (שמשמעותו בגאורגית "בן") או "-אוּלי" (שמשמעותו: "צאצא של" או "שייך ל...").
בדרך זו נוצרו שמות המשפחה של הכיסטים.
אורח המתארח בחיק המשפחה זוכה לכבוד גדול.
הגבר, בעיקר המבוגר במשפחה, יקבל את האורח.
והוא ישוכן על ידו במקום מכובד בבית.
האורח במשפחה אחת נחשב לאורחם של כל בני הכפר וזוכה לכבוד מכולם.
מסורות אלו מקוימות בקפדנות גם כיום.
כיף הוא הנאה מתענוגות, בפרט כתוצאה מעיסוק בפעילות פנאי.
כיף הוא חוויה - לעיתים קרובות בלתי צפוי, לא פורמלי, בדרך כלל לא מחושב וחסר תכלית.
זוהי הסחת דעת מהנה, הסטת הנפש והגוף מכל משימה רצינית שאיננה בעלת רובד נוסף לה.
למרות שכיף קשור במיוחד עם בילויים ומשחקים, ניתן לחוש כיף גם במהלך עבודה, אירועים חברתיים ואף בביצוע פעילויות יומיומיות שגרתיות.
לעיתים קרובות אין בסיס הגיוני לתחושה זו, ותפיסת פעילות מסוימת כ"כיפית" יכולה להשתנות מאדם לאדם.
ההבדל בין "הנאה" לבין "כיף" קשה להבחנה, אולם ניתן לבטאו באופן הבא: "כיף" הוא אירוע ספונטני יותר, ומי שחווה אותו משתתף בו באופן אקטיבי.
ישנן השלכות פסיכולוגיות ופיזיולוגיות לחוויית כיף.
פעילויות גופניות ופיזיות רבות מייצרות הזדמנויות לשחק ולתחושות של הנאה וכיף.
לדברי יוהאן הויזינחה, כיף הוא "קטגוריה בסיסית לחלוטין של החיים, המוכרת לכולם במבט חטוף עד לרמת בעל-החיים".
מחקרים פסיכולוגיים חושפים הן את חשיבות הכיף והן את השפעתו על תפיסת הזמן, אשר לעיתים הוא נתפס כקצר יותר, כאשר אתה מכייף.
כפי שבא לידי ביטוי באמרה הקובעת: "הזמן עובר מהר כשנהנים".
קיימת השערה שעל מנת שמשחקים, צעצועים ופעילויות אחרות יתפסו כסוג של "כיף" - עליהם להיות מאתגרים בדרך כלשהי.
כאשר אדם מאותגר לחשוב באופן מודע, להתגבר על אתגר וללמוד משהו חדש, הוא נוטה יותר ליהנות מהחוויה חדשה ולתפוס אותה כ-"כיף".
ככל הנראה, שבירת שיגרה מפעילויות יומיומיות נמצאת בבסיס תפיסה זו, שכן אנשים המעבירים ימים רבים בפעילויות שגרתיות נדרשים לחשיבה מוגבלת בלבד.
מידע שגרתי מעובד על ידי המוח כ-"דפוס מקוטע"; "לעיתים נדירות אנו מתבוננים בעולם האמיתי", אומר מעצב המשחקים ראף קוסטר, "במקום זאת אנו מזהים משהו שיש לנו, ואנחנו נשארים עם זה.
אפשר לטעון כי המהות של רוב האמנות היא לאלץ אותנו לראות את הדברים כפי שהם באמת, ולא כפי שאנו מניחים שהם".
מאחר שחוויות כייפיות עוזרות לאנשים להירגע, "כיף" נחשב לפעמים כדבר מה שחשוב להוסיף לחיינו, על מנת לשמש כחיץ מפני לחץ ומתח.
עבור ילדים, כיף קשור מאוד למשחק.
לילדים יש יכולת גדולה לכייף בצורה ספונטנית ויצירתית, ועבורם - משחק "כרוך ביכולת לכייף - להיות מסוגל לחזור, לפחות לזמן קצר, לארץ לעולם לא, וליהנות ממנה".
מדענים מסוימים זיהו אזורים במוח הקשורים לתפיסת החידוש, אשר מגורים כאשר אנחנו מתמודדים עם "נסיבות חריגות או מפתיעות".
מידע מתקבל בתחילה בהיפוקמפוס, האתר של איחוד זיכרון לטווח ארוך, שבו המוח מנסה להתאים את המידע החדש עם דפוסים מוכרים שכבר מאוחסנים בו.
כאשר הוא אינו מסוגל לעשות זאת, המוח משחרר דופמין, כימיקל הממריץ את האמיגדלה, אתר הרגש, ויוצר תחושה מענגת הקשורה לזיכרון החדש.
במילים אחרות, כיף נוצר על ידי גירוי המוח עם חידושים.
ישנם שמונה סוגים של חוויות אינטראקטיביות המזוהים כ"כיפיים":
חוש: יצירת רגשות על ידי מניפולציות על החושים באמצעות מראה, צליל וקצב.
פנטזיה: החוויה הנוצרת מהשעיית הספק על מנת להאמין למציאות מזויפת שבה ניתן לחוות דברים שונים מאלו שניתן לחוות בחיים האמיתיים.
נרטיב: יצירת סיפור הקוסם לאדם ששומע/קורא אותו, הגורם לו לחוות ולדמיין מצבים הרבה מעבר למציאות.
אתגר: תחושת הכיף המיוצרת על ידי התמודדות עם אירועים קשים או משימות הדורשות את כל יכולתו של האדם להצליח.
תחושה גדולה של שכר מגיע בדרך כלל עם זה.
אחווה: כיף הנובע משיתוף פעולה ודו-קיום עם אנשים אחרים, הגורם למספר יחידים להתאחד יחד לקבוצה על מנת לסייע אחד לשני.
סוג זה של כיף נוצר, למשל, במשחקים מרובי משתתפים.
תגלית: כיף הנוצר על ידי תגלית של סודות ודברים מוסתרים.
גורם לאדם תחושה של אינדיבידואליות וייחודיות.
התבטאות: כאשר רגשות ומחשבות של אדם משותפים ומשוחררים לאחרים זה סוג של כיף.
Submission: סוג זה של כיף מושג כאשר אדם משיג לידיו כמות גדולה של דבר מה יקר ערך בתקופת זמן קצרה, בעקבות תחושת הבעלות על הפריטים שברשותו.
בעולם המודרני, "לעשות כיף" נמכר כמוצר צריכה בצורה של משחקים, טלוויזיה, צעצועים חשיפה למופעי הומור (Stand up) ושעשועים אחרים וגם בכל מה שקשור לבילוי משפחתי מהנה ונושאים הנוגעים ללייף סטייל.
סוציולוגים מרקסיסטיים, כגון אסכולת פרנקפורט, מבקרים את ההנאה המיוצרת בייצור המוני כמחושבת וריקה מכדי לספק סיפוק מלא.
ביל גריפית' מבקר את הדיספוריה הזו באמצעות קריקטורה סאטירית בשם "זיפי ראש-סיכה", השואל בצורה מכנית: "?Are we having fun yet" (האם אנחנו נהנים כבר?).
השיר "She's Leaving Home" של להקת הביטלס כולל שורה, שעל פיה - כיף זה הדבר היחיד שלא ניתן לקנות בכסף ("Fun is the one thing that money can't buy").
כיפה הוא אתר חדשות ותוכן המיועד לציבור הדתי לאומי.
אתר כיפה הוקם בשנת 2000 על ידי בעז נכטשטרן, תלמיד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה (לאחר מכן עבר לישיבת אורות שאול), בעודו בן 17. האתר קם כפלטפורמה למכירת חמץ מקוונת לפני פסח, פעולה שהאתר היה הראשון להציע ומתמיד בה עד היום.
בנוסף, הוקם באתר מדור "שאל את הרב" שמאפשר לגולשים לשלוח שאלות לרבנים באופן אנונימי.
בין הרבנים שהשיבו בשנים הראשונות היו הרב אורן דובדבני, הרב יובל שרלו, הרב שמואל אליהו ורבנים נוספים מהמגזר הדתי-לאומי.
בהמשך השנה נפתחו בכיפה פורומים בנושאים רבים.
בין הפורומים הבולטים אפשר לציין את הפורום לא כלה דרכנו שהצליח לשדך למעלה מ-100 זוגות ואת פורום ביכורים שהיווה במה פעילה לכותבים וכותבות.
בעידן טרום הרשתות החברתיות, הפורומים היוו במה לשיח בנושאים פחות מדוברים במגזר הדתי-לאומי כמו בעיות פוריות, גירושין, רווקות מאוחרת ועוד.
עד שנת 2003 ניהלו את האתר בעז נכטשטרן ועדי מאמו-שוורץ, בעלי האתר.
בשנים אלו עסק האתר בעיקר בדברי תורה, טקסטים רכים, מתכונים, מאמרי דעה ופורומים.
בשנת 2006 הפיקו בכיפה כנס ראשון מסוגו תחת הכותרת "יהדות, חברה ואינטרנט" ששם זרקור על השתלבות האינטרנט במגזר, השימוש בו והסכנות הטומנות בו.
הכנס כלל חוברת שהופצה לקהל מחנכים והורים בנושא חינוך נכון לאינטרנט.
כנסים נוספים התקיימו בשנים 2007, 2008. בין הדוברים והמרצים: הרב הראשי הרב דוד לאו, הרב יובל שרלו, הרב שמואל אליהו, הרב מנחם בורשטיין, הרב חיים נבון.
אלעד טנא, עו"ד יהונתן קלינגר, עידו קינן, השר אריאל אטיאס, ח"כ זבולון אורלב, ניר ברקת ועוד.
בשנת 2007 מונה גדעון דוקוב לעורך באתר והיה אחראי להפיכת אתר כיפה לאתר חדשות מגזרי.
דוקוב חנך את מדור "המעלעל" שסיקר מדי שבוע את הנעשה בעלוני השבת המגזריים ועקץ את התוכן והשיווק שלהם שוב ושוב.
המדור היה לאחד הפופולריים באתר, ובאתרים נוספים ניסו להעתיק את הפורמט ללא הצלחה.
בשנת 2010 מונה לעורך אתר יונתן אוריך.
בתקופתו נחשפה פרשיית מוטי אלון והאתר היה הראשון לדווח על דבריו של הרב אהרון ליכטנשטיין שיצא נגד אלון.
בנוסף, בשנים אלו דיווח האתר על החרם של ישיבת הר עציון על הספר "תורת המלך" וסיפורים נוספים שהסעירו את המגזר.
יחד עם אוריך עבד באתר העיתונאי נטעאל בנדל, שהיה אחראי על הפרויקט 10 דברים שלא ידעתם על הרבנים במגזר וחשף עליהם לא מעט פרטים אישיים.
בשנת 2014 מונה חנן גרינווד לעורך האתר וכיהן בתפקידו שנתיים, כשתחת כהונתו הורחב הסיקור הפוליטי באתר.
סערה שהחלה באתר והפכה לסערה ציבורית הוא סרטון שהפיק האתר עם המתמודדים בפריימריז הבית היהודי.
בסרטון התבטאו המתמודדים בנושא יחסם להומואים והסרטון עורר סערה קיבל חשיפה ארצית.
בנוסף, נחשפה ההתנגדות של הרבנים בציונות הדתית לתכנים של ספריית פיג'מה לילדים.
בשנת 2022 החלו באתר במהלך של מיתוג מחדש, במסגרתו הוחלף הלוגו של האתר.
במסגרת המהלך חידדו באתר את קהל היעד שלהם ובחרו להתמקד בציבור הדתי-לאומי הליברלי אותו הם מכנים "הדתי המשתלב".
באתר מכוונים לדתיים הרואים את ההשתלבות בחברה הישראלית כאידיאל והם אינם מתנצלים על הבחירות שלהם.
בשנת 2023 החלו באתר ביצירת סדרת כנסים חברתיים תחת הכותרת "האומץ לדבר על זה".
הכנסים נועדו לשתף את רוח האתר כפורץ דרך וכבעל דעה עצמאית שאיננה מפחדת מעיסוק בנושאי טאבו בחברה הדתית.
הכנס הראשון עסק בנושא מתמודדי נפש בחברה הדתית, הכנס השני עסק בנושאי פוסט טראומה בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
חדשות - ערוץ בו מסקרים את החדשות בישראל ובעולם
כסף - ערוץ בו מסקרים נושאי כלכלה "רכים" ונושאים הנוגעים לכלכלת הציבור הרחב
ברנז'ה - ערוץ בו מסוקרים אירועי תרבות, ומוזיקה, וסלב מגזריים
טלוויזה - ערוץ הכולל חדשות מהמסך, השקות של סדרות חדשות, המצלות צפייה וקולנוע
יחסים – ערוץ בו מסקרים ענייני זוגיות, יחסים, דייטים.
אוכל - ערוץ בו מסקרים חדשות בתחום האוכל, מסעדות חדשות שנפתחות, ביקורת מסעדות ומתכונים לבשלן הבייתי
אופנה -ערוץ בו מסקרים את החדשות והטרנדים בתחום האופנה
שאל את הרב - מדור המאפשר לגולשים להפנות שאלות לרבנים
מדריך המקוואות - מדור המציג מידע עדכני על שלל מקוואות ברחבי הארץ
מדריך בתי הכנסת - מדור המציר מידע עדכני על בתי כנסת וזמני תפילה ברחבי הארץ
לוח שנה, ומידע על זמני היום ההלכתיים
ביכורים, אתר ליצירה עברית (ארכיון בלבד)
כיעור הוא תכונה של אובייקט (כולל עצמים חיים) או מבנה מסוים: חזותי, קולי, מילולי או רעיוני, שבשל תצורתו וארגונו גורם לאדם לחוויה הנחשבת לרוב לבלתי נעימה.
בפתח ספרו "תולדות הכיעור" מציין אומברטו אקו:
בכל תקופה סיפקו פילוסופים ואמנים הגדרות ליופי, והודות לעבודתם ניתן לשחזר את תולדות הרעיונות האסתטיים לאורך הדורות.
לא כך קרה עם הכיעור.
רוב הזמן הוגד הכיעור כהיפוכו של היופי, אך מעולם לא הוקדש לו מחקר ייחודי משלו, והוא נדון להערות אגב בעבודות מחקר שוליות.
פילוסופים אחדים, ובהם קסנופנס מקולופון, ג'יימס מוויטרי, וולטר והגל, ציינו שהקביעה לפיה אובייקט מסוים הוא מכוער מתאפיינת בסובייקטיביות השונה בהגדרתו מחברה לחברה, מתקופה לתקופה ומאדם לאדם.
בדומה לאימרה "היופי הוא בעיני המתבונן", ניתן לקבוע שגם "הכיעור הוא בעיני המתבונן".
בנוסף להתייחסות לאובייקט כמכוער, מתקיימת גם התייחסות להתנהגות כמכוערת, כפי שמשתקף בהנחיה "הרחק מן הכיעור ומן הדומה לכיעור".
במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית סיפורים אחדים העוסקים בכיעור כהיפוכו של היופי:
זאוס, אביה של אפרודיטה, אלת האהבה והיופי במיתולוגיה היוונית, השיא אותה לאל הנפחים המכוער הפייסטוס בתמורה לכך שישחרר את הרה ממלכודת שטמן לה.
אפרודיטה לא הייתה אישה נאמנה להפייסטוס, והמיתולוגיה היוונית שופעת בסיפורים על מאהביה האלים ובני התמותה.
ונוס, אלת האהבה במיתולוגיה הרומית, התקנאה ביופייה של בת תמותה בשם פסיכה.
היא הטילה על קופידון, בנה, לרדת לארץ ולגרום בעזרת חצי הזהב שלו לכך שפסיכה תתאהב באיש המכוער ביותר בתבל.
קופידון מסכים אך בהביטו בה, הוא מתאהב בפסיכה בעצמו, ולוקח אותה השמימה אל ארמונו.
באבות דרבי נתן מסופר על רבי שמעון בן אלעזר שפגש אדם מכוער ביותר (לפי אחת הגרסאות, היה זה אליהו הנביא שהתחפש לאדם מכוער על מנת לנסותו ולבחון את התנהגותו).
לבסוף, לאחר הפצרתם של אנשי עירו של רבי שמעון, נעתר הנפגע וסלח לרבי שמעון.
בעקבות המאורע נכנס רבי שמעון לבית מדרשו ודרש "לעולם יהיה אדם רך כקנה ולא יהא קשה כארז".
הכיעור אינו פופולרי בספרות ובקולנוע, המעדיפים להציג את היופי, ולשייך לעיתים את הכיעור לדמויות ה"רעות" בנרטיב.
לעיתים מוצג הכיעור דווקא כקריאה מאתגרת לקורא - שלא להתבונן בחיצוניות המכוערת אלא בפנימיותו של האדם, כמו בסיפורים "הברווזון המכוער" ו"הגיבן מנוטרדאם".
גישה דומה קיימת בסרט האנימציה "שרק", שגיבורו הוא עוג מפלצתי, מכוער וחסר נימוסים בעל עור ירקרק.
בסרט "היפה והחיה", הגיבור הוא נסיך שקולל על ידי מכשפה והפך לחיה מכוערת, כעונש על כך שסירב להעניק לה מחסה מפני הקור בשל המראה המכוער שעטתה.
כִּיף כֵּף הוא חטיף ופל מצופה שוקולד חלב מסדרת החטיפים של מפעל "עלית" של שטראוס גרופ המיוצר מ-1985. החטיף מאופיין בצורתו המלבנית ובאופן החלוקה שלו לרצועות ארוכות, המכונות "אצבעות".
יש דמיון רב בין חטיף זה לבין חטיף קיטקט של חברת נסטלה, במבנהו ובשמו.
החטיף פותח על ידי טכנולוג המזון יורם וולשטיין..
השוקולד בחטיף מכיל 30% קקאו ומקורו בחוף השנהב.
בחטיף "כִּיף כֵּף" יש ארבע "אצבעות".
בגרסת מיני שלו יש שתי "אצבעות".
ב-2013 החל שיווקו של "כיף כיף מקלות" בטעמים אחדים.
גם חטיף זה דומה ברובו למוצר בשם Pepero בניגוד לכיף כף הרגיל, מוצר זה מחולק למקלות במקום לאצבעות.
בעבר נמכרה גרסת המיני גם תחת המותג של "דני שובבני".
כיסנאי דואה (שם מדעי: Petaurus breviceps, מוכר בשם הלועזי "שוגר גליידר" - Sugar Glider - דאון הסוכר), הוא יונק כיס הנפוץ במזרח ובצפון אוסטרליה, גינאה החדשה, מספר איים סובבים, וכן טסמניה.
הוא נוהג לדאות מעץ לעץ, כשמו, קרומי עור הנמתחים בין ידיו ורגליו, ויכול לדאות עד 50 מטר.
הוא פעיל בלילה, מחבב פירות סוכריים ונקטריים (ועל כן מכונה שוגר), ומבלה את מרבית זמנו בצמרות עצים.
הכיסנאי הוא חיית מחמד אקזוטית פופולרית, אך הסחר בו אינו חוקי בחלק מהמדינות, כולל אוסטרליה וחלקים מארצות הברית.
הכיסנאי דומה מאוד במראהו והתנהגותו לסנאי דואה ורבים מבלבלים ביניהם, אך הם אינם קרובי משפחה מבחינה טקסונומית.
אורך גופו, מאפו לזנבו, בין עשרים וארבעה סנטימטרים לשלושים סנטימטרים.
הזכרים שוקלים כ-130 גרם והנקבות כ-120 גרם, ולזכרים בלוטות ריח במצח ובחזה.
לכיסנאי חמש אצבעות בכל כף רגל, ולכל אחת טופר, פרט לבוהן האצבע האחורי.
ברגליו האחוריות, האצבע השנייה והשלישית ממוזגות באופן חלקי, היוצר מין מסרק.
לכיסנאי פרווה רכה בגוון אפור-כחלחל; אך נראו פריטים צהובים, חומים או (לעיתים רחוקות) לבקנים.
פס שחור יורד מאפו לאמצע גבו.
צבע בטנו, גרונו, וחזהו קרם.
מאפינו הבולט ביותר הוא הקרום המשתרע מהאצבע החמישית לבוהן הראשון.
כאשר רגליו נמתחות החוצה, קרום זה מאפשר לכיסנאי לדאות מרחק ניכר.
הם ישנים בקניהם בשעות היום, ובמהלך הלילה הם צדים חרקים ובעלי חוליות קטנים, ואוכלים פירות מתוקים ואת המוהל המתוק של מינים מסוימים של עצי אקליפטוס, שיטה וגומי.
השוגר זקוק לסוכר באופן תמידי כדי לשרוד, ולכן הם אוהבים פירות וצוף ושוהים בצמרות העצים.
תוחלת חיים ממוצעת בטבע היא עד 9 שנים.
בשבי הוא חי בדרך כלל עד 12 שנים, ותוחלת החיים המקסימלית שדווחה היא 17 שנים.
הכיסנאי הוא מין אנדמי לחלקים של אוסטרליה, גינאה החדשה וכמה מאיי אינדונזיה.
המאובנים הראשונים של השוגר נמצאו במערה בוויקטוריה ומתוארכים לפני 15,000 שנה, בזמן תקופת הפלייסטוקן.
הכיסנאים מצויים בכל יער שיש בו מזון מתאים, אך נפוצים יותר ביערות אקליפטוס.
הכיסנאים הם בעלי חיים חברתיים מאוד.
הם חיים בקבוצות משפחתיות או מושבות הכוללים עד שבעה בוגרים, והצעירים, שעוזבים את הקן כשהם יכולים, גרים ביחד ומשתפים פעולה להגן על הטריטוריה שלהם.
הזכר הדומיננטי מסמן את הטריטוריה שלו ואת חברי הקבוצה בעזרת רוק וריח המיוצרים על ידי בלוטות הריח.
פולשים שאין להם את הריח המתאים יגורשו באלימות.
כל מושבה מגנה על שטח של כ-2.5 דונם.
הכיסנאים מתרבים פעם או פעמיים בשנה, בהתאם לתנאי האקלים.
נקבת כיסנאי ממליטה שני גורים או לעיתים גור אחד, בכל המלטה.
תקופת ההריון נמשכת בין 15 ל-17 ימים, ולאחר מכן זוחל הוולד לכיס אמו להמשך התפתחות.
הצעירים נשארים בכיס האם כ-60 יום לאחר הלידה, העיניים נפקחות לראשונה סביב 80 יום לאחר הלידה, וצעירים יעזבו את הקן כ-110 ימים לאחר הלידה.
כִּיף (מערבית, בספרדית: Chocar los cinco; באנגלית: High five) מתאר מחווה גופנית, המבוצעת בדרך כלל כששני אנשים מצמידים רגעית את כף היד של האחד לכף ידו של האחר, כששתיהן מורמות למעלה, בערך בגובה הראש.
שתי כפות הידיים מוצמדות אחת לשנייה, מחליקות או טופחות.
המחווה משמשת להבעת אחווה, שמחה, שביעות רצון וכסימן ברכה.
המושג נכלל במילון אוקספורד בתחילת שנות השמונים.
התנועה נוצרה כנראה בסוף שנות השבעים בין שחקני בייסבול, כשיכלול של התנועה "low five" המתבצעת בגובה נמוך, והייתה מקובלת, בעיקר בין האפרו-אמריקאים, מאז מלחמת העולם השנייה.
כִּיף מרפק הוא ברכת שלום לא רשמית בין שני אנשים המתבצע בקירוב המרפק אחד של השני ונגיעתם זה בזה.
השימוש בכיף מרפק חודש במאה ה-21 כתוצאה מהתפרצויות של מחלות מידבקות: שפעת העופות ב-2006, שפעת החזירים ב-2009, האבולה ב-2014 והקורונה ב-2020. המניע למחווה זו במקום לחיצת יד הוא צמצום המגע לשם צמצום התפשטות הנגיפים.
בשנת 2006, כאשר היה חשש ממגפת שפעת העופות, הציע ארגון הבריאות העולמי להשתמש בכיף מרפק ככלי לברכת שלום בין אנשים במקום כיף רגיל או נשיקת שלום שיכולים לגרום להפצה מהירה יותר של השפעת.
ד"ר מייקל בל היה תומך נלהב בשימוש בכיף מרפק וטען כי השימוש בכיף המרפק יכול להגביל ולמנוע מגפות כדוגמת שפעת החזירים שהיוותה חשש באותה תקופה.
בל אמר כי כיף המרפק הוא דרך טובה להתנהלות חברתית בין אנשים ללא מגע פיזי.
בשנת 2009 החלה להתפשט במקסיקו שפעת החזירים, שהפכה לאחר מכן למגפה כלל-עולמית.
בשנים שלאחר שפעת העופות גדלה הפופולריות של כיף המרפק עד כדי כך שתושבי מקסיקו לקחו על עצמם את השימוש בכיף מרפק כדי לנסות למנוע את התפשטות המחלה ברחבי העולם.
גם ב-2009 כמו ב-2006 תמכו אנשי בריאות רבים בשימוש בכיף מרפק ובהם ד"ר סנג'אי גופטה, כתב בכיר ב-CNN.
בשנים 2012 ו-2013 השפעת העונתית התרחבה למגפה עולמית והיה צורך באמצעי זהירות כדי להתגונן בהרחבת המגפה.
מועדון הכדורגל במנהטן אישר את כיף המרפק כפתרון בטוח לשימוש על ידי שחקניו במקום לחיצות ידיים או התחככות בין השחקנים.
המועדון ראה את החשיבות בדבר זה בעקבות מנהג לחיצת ידיים וחיכוך בין השחקנים של הקבוצה עם עצמה ועם הקבוצה היריבה שהיווה פוטנציאל לזיהום המוני.
בעקבות החשש הרב ממגפה בשנת 2009 והשימוש הרב בצמד המילים "כיף מרפק", נבחר צמד המילים "Elbow bump", שמשמעותו כיף מרפק, להיות מילת של השנה במילון אוקספורד האמריקאי.
בנוסף בפתיחה של פסטיבל גרינבלט ב-2009 עודדו המתפללים הנוצרים לברך אחד את השני עם "המרפק של השלום" במקום "הנשיקה הקדושה" המסורתית במהלך טקס השלום הנוצרי.
המלצה זו הייתה כתוצאה מהחשש מפני שפעת החזירים.
בשנת 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה והחשש מהידבקות באמצעות מגע בין אנשים, אומץ כיף המרפק לשימוש נרחב במדינות העולם.
בישראל, משרד הבריאות המליץ לכלל האזרחים שלא לחבק את קרוביהם או ללחוץ את ידיהם, ולהשתמש בכיף מרפק בשביל להביע חיבה או כבוד בין אנשים.
בעקבות זאת נראו נבחרי ציבור רבים שצולמו כשהם משתמשים בכיף מרפק במקום לחיצות ידיים.
למשל, בהסכמת חבר הכנסת בני גנץ וראש הממשלה בנימין נתניהו על פתיחת משא ומתן להקמת ממשלה, צולמו גנץ ונתניהו כשהם מבצעים כיף מרפק עם הנשיא רובי ריבלין.
כיסנאיים (שם מדעי: Petauridae) היא משפחה של יונקי כיס קטנים מסדרת הקנגוראים.
אלו יצורים קטנים באורך 12–32 ס"מ ומשקל מרבי של 0.7 ק"ג.
הם בעלי פרווה שחורה או אפורה, פנים מפוספסות עם אוזניים גדולות ורודות ועיניים גדולות והם בעלי זנב מתפתל כהה.
חלק מבני המשפחה בעלי יכולת לדאות למרחקים קצרים והם בעלי קפלים בפרוותם, איתם הם דואים בשימוש בזנבם כהגה.
הכיסנאיים חיים באוסטרליה ובגינאה החדשה ביערות גשם ועד לערבות עצי אקליפטוס של החורש האוסטרלי.
הם ניזונים מחרקים ועוד חסרי חוליות וכן מחולייתנים קטנים וניזונים גם מצוף וממוהל של כמה עצים.
סוג: פוסום מפוספס (Dactylopsila) - בו 3 מינים.
סוג ומין יחיד: פוסום מפוספס ארך-אצבע (Dactylonax palpator)
סוג: כיסן דואה (Petaurus) - בו 6 מינים.
כיסן דואה או דאון (שם מדעי: Petaurus) הוא סוג של כיסאי ממשפחת הכיסנאיים החי ביערות אוסטרליה וגינאה החדשה.
כיסן דואה הוא שוכן עצים מתמחה פעיל לילה הדומה לסנאי.
בעל כיס בקצה בטנו שבתוכו גדלים צאצאיו.
ניזונים מחרקים, חולייתנים קטנים אך בעיקר מצוף של עצי אקליפטוס ועצים דומים.
מינים אלה ידועים בעיקר בזכות קרום התעופה שלהם, המזכיר את עורם של הסנאים הדואים מיערות אמריקה ואירואסיה והם יכולים לדאות בעזרתו למרחק של עד 140 מטר.
כיסת הגנגליון (גם: ציסטה גנגליונית, ובקיצור: גנגליון; באנגלית: Ganglion cyst) היא בליטה מלאה בנוזל הקשורה למפרק או לנוזל הסינוביאלי סביב הגיד.
לרוב, בליטה זו מופיעה בחלק האחורי של מפרק כף היד ולאחר מכן נוטה להופיע גם באזור הקדמי של מפרק כף היד.
הופעת הציסטה לוקחת כמה חודשים, אולם לרוב לא מלווה בהופעת תסמינים נוספים.