tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ועדה מטעם נשות אנשי חיל הים שזכו להנות משירותי היחידה של פרארי הרימה תרומה משמעותית עבורה.
למרות הצלחתה, האווירה בבית החולים נותרה עוינת.
בעקבות ההפיכה של חוסה פליקס אוריבורו בשנת 1930 ומעבר הממשל במדינה לקו שמרני יותר במהלך העשור הידוע לשמצה, נאלצה פרארי בסופו של דבר לעזוב את בית החולים בשנת 1939.
אכזבתה של פרארי מהצורך לעזוב את בית החולים התמתנה בשנת 1939, עת הוענק לה סוף סוף מעמד של פרופסור מן המניין, והיא קיבלה את התואר "פרופסור מלא" בפקולטה למיילדות.
לאורך שנות הארבעים המשיכה בהשתלמויות המקצועיות, נסעה לקובה, ניו יורק, פנסילבניה, פרו ופוארטו ריקו, ופרסמה את מחקריה במגוון כתבי עת.
בשנת 1946 היא התפטרה מנשיאות הפדרציה הארגנטינאית של נשים באוניברסיטה, אך המשיכה לייצג את הארגון בכנסים, כמו הקונגרס הראשון האינטר-אמריקאי לנשים בו היא השתתפה בגואטמלה סיטי בשנת 1947.
לאחר 43 שנות לימוד והוראה בבית הספר "נורמל מספר 3", פרארי הוכרחה לפרוש לדרישת משרד החינוך מכיוון שסירבה לתמוך בקרן לתרומה פוליטית.
היא גם התבקשה להתפטר מתפקידה כמורה לפסיכולוגיה בתיכון ויליאם מוריס.
בשנת 1952, במקום להצטרף לתומכי חואן פרון ולבגוד באידיאלים שלה, היא בחרה בפרישה מלאה.
כאשר נבחר חואן פרון לנשיאות הוא הורה על רפורמה כללית במערכת הבריאות של ארגנטינה.
הוא מינה את רמון קאריליו לשר הבריאות שלו.
בשלב הראשון אכן נוספו מיטות אשפוז, הוחל ביישום תוכניות חיסון, הושק קמפיין נגד מלריה ונעשו שיפורים נוספים.
עם זאת, בראשית שנות החמישים כבר היה ברור שהמדיניות מיושמת באופן לא אחיד, לא שוויוני ולא תקין.
השחיתות הפוליטית פעלה כנגד כל כללי הענקת שירותי בריאות לאנשים הנזקקים ביותר.
שנתיים אחרי שהתפטרה פרארי, גם קאריליו התפטר ולאחר שהתפכח מממשל פרון.
פרארי הייתה חברה מלאה באיגוד הכירורגיה הארגנטינאי, באיגוד הרפואי הארגנטינאי ובאגודה הארגנטינאית למיילדות וגינקולוגיה בבואנוס איירס.
היא גם הייתה חברה משקיפה באגודת ההרופאים והמנתחים של ריו דה ז'ניירו.
פרארי נפטרה ב-30 באוקטובר 1956 בבואנוס איירס.
עבודותיה של פרארי נכתבו כולן בצרפתית או בספרדית והציגו את מחקריה בנושאים מדעיים וגינקולוגיים שונים.
הם כללו בין היתר את הנושאים הבאים:
מריה נזריבנה ירמצ'וק (באוקראינית: Марія Назарівна Яремчук; נולדה ב-2 במרץ 1993) היא זמרת אוקראינית, אשר ייצגה את אוקראינה באירוויזיון 2014 שנערך בקופנהגן, דנמרק.
ירמצ'וק נולדה בצ'רנוביץ, אוקראינה, והיא בתו של המוזיקאי נצריה ירמצ'וק.
אביה של ירמצ'וק נפטר מסרטן הקיבה כשהייתה בת שנתיים.
לירמצ'וק יש אחות למחצה, אשר בוגרת ממנה והיא מנישואיה הראשונים של אמה ושני אחים מצד אביה, דמיטרו ונצריה.
ירמצ'וק השתתפה בתוכנית הטלוויזיה המקומית Holos Krayiny, היא הגיעה לגמר וסיימה במקום הרביעי.
בשנת 2012 ייצגה את אוקראינה בתחרות הבינלאומית לזמרים צעירים "הגל החדש 2012", שם הגיעה למקום השלישי.
בעקבות הופעתה בתחרות, ירמצ'וק קיבלה חסות על ידי רינאט אחמטוב, אחמטוב נחשב לבן אדם העשיר ביותר באוקראינה.
מריה השתתפה גם ב-Evrobachennya 2013 - Natsionalyni vidbir, הגמר הלאומי המשמש למציאת נציג אוקראינה בתחרות האירוויזיון, מריה לא נבחרה לאחר שסיימה בגמר במקום החמישי עם השיר "Imagine".
ב-21 בדצמבר 2013, ירמצ'וק נבחרה לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2014 עם השיר "טיק-טוק".
ב־6 במאי 2014 נערך חצי הגמר הראשון של אירוויזיון בו השתתפה מריה והיא העפילה לגמר הגדול כאשר סיימה במקום ה-5 מתוך 16 מדינות משתתפות.
בגמר הגדול ירמצ'וק הופיעה ראשונה בסדר השירים, היא סיימה במקום ה-6 מתוך 26 מדינות, עם 113 נקודות.
בשנת 2023 הופיעה מריה יארמצ'וק, כאורחת מוזמנת, באירוויזיון בליברפול.
יחד עם OTOY ומשתתפת האירוויזיון לילדים 2022, זלטה דז'יונקה, היא ביצעה את השירים: "משפחה", "גן דובדבנים מסביב לבית" ו"שצ'דריק".
ירמצ'וק מגדירה עצמה כאדם א-פוליטי, אך בדצמבר 2013 הצהירה שהיא תומכת במפלגת האזורים.
מריה טָקֶאוּצִ'י (ביפנית: 竹内 まりや, נולדה ב-20 במרץ 1955) היא זמרת-יוצרת יפנית.
טקאוצ'י היא מהאמנים המוזיקליים המצליחים ביותר ביפן מבחינה מסחרית, כאשר לאורך השנים היא מכרה מעל ל-16 מיליון תקליטים.
השירים אשר היא הייתה מעורבת בהפקתם בתחילת הקריירה, בין סוף שנות השבעים עד שנות השמונים, נחשבים לשירים בולטים במיוחד בסוגה המוזיקלית סיטי פופ.
טקאוצ'י נולדה בעיר טאישה במחוז שימאנה שנמצא במערב יפן.
במהלך ילדותה משפחתה הפעילה פונדק דרכים מסורתי אותו הקים במקור הסבא רבא של טקאוצ'י בשנת 1877. במהלך ילדותה משפחתה של טקאוצ'י נהגה תמיד לנגן תקליטים עם מוזיקה מכל רחבי העולם.
טקאוצ'י למדה לנגן על פסנתר וגיטרה שהייתה בכיתה ג'.
לטענתה להקת הביטלס השפיעו רבות עליה בילדותה.
בשנת 1972, בשנתה השלישית בבית הספר התיכון, לקחה חלקה בתוכנית חילופי תלמידים אשר במסגרתה קיבלה את ההזדמנות ללמוד במשך שנה אחת בעיר רוק פולס במדינת אילינוי שבארצות הברית.
בשנת 1974 החלה טקאוצ'י ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קיו.
טקאוצ'י החלה את הקריירה המוזיקלית כאשר הצטרפה למועדון המוזיקה של אוניברסיטת קיו.
במסגרת זו הוזמנה לראשונה להשתתף בהקלטות של האמן מסמיצ'י סוגי ובמרץ 1978 השתתפה בהקלטות המכונות כיום "Loft Sessions".
באוגוסט 1978 חתמה על חוזה עם חברת ההקלטות RCA, ובנובמבר של אותה השנה יצא לשווקים סינגל הבכורה של טקאוצ'י "Modotte-Oide, Watashi no Jikan" וכמו גם אלבומה הראשון "Beginning".
בשנת 1979 יצא לשווקים הסינגל של טקאוצ'י "September" ובשנת 1980 יצא לשווקים הסינגל של טקאוצ'י "Fushigi na Piichi Pai" - שניהם הפכו ללהיטים.
מסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות השמונים הקליטה חמישה אלבומים ומספר סינגלים.
בהפקת ההקלטות הללו לקחו חלק עשרות כותבי שירים יפניים ואמריקנים בולטים, וכמו גם נגנים ומפיקים אמריקנים בולטים - בהם דייוויד פוסטר, ג'ים קלטנר, ג'יי גריידון, סטיב לוקאת'ר, ג'ף פורקארו, דייוויד הונגייט, קאז'יקו קאטו, קוניהיקו קייס, שיגרו סוזוקי, טקשי מאצומוטו וכמו גם בן זוגה לעתיד טאטסורו יאמאשיטה.
השיר של טקאוצ'י "Heart to Heart" מתוך האלבום "Miss M", אשר יצא במקור לשווקים בשנת 1980 ונכתב בשיתוף פעולה עם רוג'ר ניקולס, הופק בהמשך בגרסה אנגלית וקיבל את השם "Now".
בשנת 1983 יצאה לשווקים גרסת כיסוי לגרסה האנגלית של השיר בביצוע להקת הקרפנטרז אשר הייתה למעשה ההקלטה האחרונה בה לקחה חלק קארן קרפנטר לפני מותה.
בסוף שנת 1981 לאחר צאת אלבומה החמישי "Portrait" טקאוצ'י הודיעה שהיא מתכוונת לקחת פסק זמן בקריירה המוזיקלית ובעקבות כך הפסיקה להופיע.
במהלך פסק הזמן המשיכה להלחין שירים עבור אמנים שונים בהם סייקו מאטסודה ואקינה נקאמורי.
בשנת 1984 חזרה להיות פעילה בתעשיית המוזיקה היפנית והמשיכה להשיג הצלחה מסחרית עצומה.
בשנים הבאות היא הקליטה שבעה אלבומי אולפן מצליחים שמכילים בעיקר שירים שכתבה בעצמה.
כזמרת וכותבת שירים הפיקה טקאוצ'י שמונה סינגלים שהגיעו למצעד ה-top 10 היפני, בהם השירים
בנוסף לעבודתה כפרפורמרית, לאורך השנים טקאוצ'י כתבה גם שירים עבור זמרים אחרים, בהם יוקיקו אוקדה, הירוקו יקושימארו, הירומי איוואסאקי, מסאהיקו קונדו, מסאיוקי סוזוקי, וכמו גם להרכב טקאקי וטסובאסה.
חלק מהשירים הללו הגיעו גם הם למצעד ה-top 10 היפני, כמו השירים "Kenka o Yamete" ו- "Invitation" בביצוע נאוקו קוואי, "Iro" בביצוע מיהו נקאיאמה ו-"Maji de Koi Suru 5 Byoumae" בביצוע ריוקו הירוזה.
לאורך השנים טקאוצ'י הקליטה מחדש את השירים הללו עם ביצוע משלה.
עד ספטמבר 2014 הוציאה לשווקים בסך הכל 12 אלבומי אולפן, 42 סינגלים, מספר אלבומי אוסף ואלבום אחד עם הקלטה של הופעה חיה משנת 2000. נכון ל-2009 ההערכה הייתה שהיא מכרה עד אז בסביבות 16 מיליון אלבומים וסינגלים.
אלבומה "Impressions" מכר מעל ל-3 מיליון עותקים ביפן בלבד, והפך לאלבום הנמכר ביותר שלה.
מחוץ ליפן, היא ידועה בעיקר בזכות שירה "Plastic Love" מתוך אלבומה "Variety" משנת 1984. במקור אפילו לא עלה דעתה להתפרסם מחוץ ליפן.
טקאוצ'י ציינה בראיון בשנת 2018 "בהתחשב בעובדה שהוא מכיל בעיקר מילים ביפנית, חשבנו שאי אפשר להפיץ אותו בחו"ל." השיר זכה להצלחה ויראלית לאחר שהועלה ליוטיוב במהלך העשור השני של המאה ה-21. נכון ליולי 2020 זכה הווידאו קליפ של השיר ביוטיוב למעל ל-35 מיליון צפיות.
בעקבות ההצלחה המחודשת של השיר ב־17 במאי 2019 חברת Warner Music Japan פרסמה ביוטיוב וידאו קליפ חדש עבור השיר, 35 שנה לאחר שיצא במקור לשווקים.
באפריל 1982 נישאה טקאוצ'י לחברה המוזיקאי טאטסורו יאמאשיטה.
במאי 2018 הפכה טקאוצ'י לבעלת פונדק הדרכים המסורתי של משפחתה.
מריה יופה היא זמרת אופרה (סופרן) ישראלית, מורה לשירה קלאסית ומנצחת מקהלות.
יופה נולדה בסימפרופול, עיר ברפובליקה של קרים.
אביה הוא מהנדס חשמל ועורך דין, אמה רואת חשבון.
בשנת 1994 סיימה את לימודיה במכללה למוזיקה ע"ש צ'ייקובסקי, אוקראינה.
לאחר שעלתה לארץ, השלימה בשנת 2000 תואר ראשון ובשנת 2004 תואר שני במחלקת הקול של האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב.
מריה מרכזת כיום את תחום השירה הקלאסית במרכז למוזיקה ברעננה.
כמו כן מנצחת על מקהלת דיירי משען נאות אפעל שברמת אפעל.
בנוסף היא עוסקת בעיצוב תכשיטים ותמונות מחרוזים.
תפקידים שגילמה באופרה הישראלית החדשה:
תפקיד ליאנורה ב- 'פידליו' של בטהובן (2005, משכן האופרה החדש בת"א).
מחליפה לתפקיד אסתר מינה ב- 'מסע אל תום האלף' של יוסף ברדנשווילי, משכן האופרה החדש, ת"א (2005)
תפקיד הגברת הראשונה ב- 'חליל הקסם', אופרה אחרת ת"א (2002)
תפקיד הרוזנת ב"נישואי פיגארו" של מוצרט
תפקיד לאונורה ב"איל טרובטורה" של ורדי
תפקיד ליזה ב"פיק דאם" של צ'ייקובסקי
תפקיד טטיאנה ב"יבגני אונייגין" של צ'ייקובסקי
תפקיד פיאורלידז'י ב"כך עושות כולן" של מוצרט
תפקיד אדינה ב"שיקוי האהבה") של דוניצטי
תפקיד אאורידיצ'ה ב"אורפאו ואאורידיצ'ה" של גלוק
יצירות מז'אנרים שונים, בהן רקוויאמים (של מוצרט, פורה, ברהמס, ורדי), מיסות (של מוצרט, היידן, גאטי), אורטוריות (של באך, הנדל), מוזיקה קאמרית (של שוברט, שומאן, מאהלר, שוסטקוביץ, גריג, ראוול) ועוד.
תפקידים שונים באופרה הקאמרית, אשדוד
תפקידים שונים בתיאטרון פיגארו, נתניה
סולנית בקונצרטים שונים עם פסנתר ועם תזמורת.
הקלטת אלבום של 36 שירים מספרד, על פי מוזיקה מאת עמי מעייני (2006).
מריה כריסטינה דה מדיצ'י (; 24 באוגוסט 1609 – 9 באוגוסט 1632) הייתה נסיכת טוסקנה וילדתו הראשונה של קוזימו השני דה מדיצ'י.
מריה נולדה ב-24 באוגוסט 1609 בפירנצה, לקוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ולמריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה.
מריה נולדה עם מום נפשי, והוטבלה בכנסייה הקתולית ב-21 בנובמבר 1610.
בשנת 1619, נשלחה מריה להתגורר במנזר קדוש, בניהול מסדר סטיבן הקדוש, שהוקם על ידי אביה.
ב-9 באוגוסט 1632, נפטרה מריה בוילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה.
מריה פילאר לאון סבריאן (בספרדית: María Pilar León Cebrián; נולדה ב-13 ביוני 1995), המכונה "מאפי לאון", היא כדורגלנית ספרדייה, המשחקת בעמדת הבלם בברצלונה שבליגת העל הספרדית ובנבחרת ספרד.
הייתה חלק מקבוצת שחקניות שסירבו לשחק בנבחרת בשל התנאים שם ולא שחקה בגביע העולם בכדורגל נשים 2023 בו זכתה ספרד.
לאון נולדה ב-13 ביוני 1995, לחבייאר ופילאר בלה אלמוזרה במחוז סרגוסה.
היא התחילה לשחק כדורעף בגיל 7, ולאחר מכן עברה לשחק קטרגל.
בגיל 11 גילה אותה המנהל הספורטיבי של סרגוסה כששיחקה כדורגל עם אחיה בסופרמרקרט והיא הצטרפה למועדון.
אחרי שנתיים בקבוצת המשנה של סרגוסה, לאון ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבכירה של סרגוסה בגיל 16 מול ברצלונה.
היא שיחקה במועדון במשך שנתיים וערכה את משחקה האחרון במדי סרגוסה בשנת 2013 בגמר הגביע, בהפסד 0–4 לברצלונה.
בגיל 18 הצטרפה לקבוצת אספניול ושחקה בה למשך עונה אחת בלבד.
ההופעות שלה במהלך העונה גרמו לזימונה לנבחרת ספרד ולהתעניינות מצד אתלטיקו מדריד שסיימה את העונה במקום ה-3.
בשנת 2014 הצטרפה לאתלטיקו מדריד.
במהלך העונה הראשונה שלה במועדון, אתלטיקו סיימה במקום ה-2 בליגה והעפילה לליגת האלופות.
ב-2015 לאון ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגת האלופות מול קבוצת זורקי קרסנוגורסק הרוסית.
באתלטיקו מדריד שינתה עמדה ממגן לבלם.
בעונת 2016/2017 זכתה לאון עם הקבוצה באליפות ספרד בפעם הראשונה בקריירה בזכות ניצחון במחזור האחרון על ריאל סוסיאדד, ובאותה עונה נבחרה גם לנבחרת העונה של הליגה הספרדית.
בשנת 2017 הייתה לאון לשחקנית האישה הראשונה בספרד ששולמו עבורה דמי העברה, כשברצלונה שילמה כ-50 אלף אירו לאתלטיקו מדריד.
בשנת 2018 זכתה לאון בתואר הראשון שלה בברצלונה כשהקבוצה זכתה בגביע המלכה, לאחר ששמרה על רשת נקייה במהלך 120 דקות במשחק הגמר מול קבוצתה לשעבר - אתלטיקו מדריד.
באוקטובר 2018 כבשה את שערה הראשון בליגת האלופות מול גלאזגו סיטי בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בשנת 2019 שחקה לאון בגמר הראשון שלה בליגת האלופות בהפסד 1–4 לליון, כשקבוצתה סופגת 4 שערים ב-30 הדקות הראשונות למשחק.
לאחר הגמר חידשה לאון את החוזה שלה בברצלונה עד 2022.
בינואר 2021 לאון שחקה במשחק התחרותי הראשון של קבוצת נשים בקאמפ נואו, במהלכו היא בישלה שני שערים.
ב-16 במאי 2021 זכתה עם ברצלונה בליגת האלופות לנשים אחרי ניצחון 0–4 בגמר שנערך בגטבורג שבשוודיה על קבוצת צ'לסי האנגלית.
במאי 2021 זכתה עם ברצלונה באליפות ספרד וב-30 במאי 2021 השלימה טרבל לאחר ניצחון 2–4 בגמר גביע המלכה על לבנטה.
ב-8 בדצמבר 2023 קרעה לאון את המניסקוס ונאלצה לעבור ניתוח.
ב-22 בדצמבר 2023 חתמה על הארכת חוזה בברצלונה עד יוני 2026.
בשנת 2018 יצאה מהארון בתור לסבית בראיון לעיתון מונדו דפורטיבו.
בשנת 2019, לאון הייתה הדוברת הראשית בפתיחת של מצעד הגאווה במדריד.
העיתון הספרדי אל מונדו דרג אותה כאחת מ-50 הלהט"בים המשפיעים ביותר בספרד ב-2018 ו-2019. בשנת 2021, היא הייתה חלק ממסע הפרסום של Levi's Beauty of Becoming לחודש הגאווה של להט"ב.
ללאון יש מספר קעקועים, התרגום לעברית של הקעקוע הבולט על צווארה הוא "מראה יכול להטעות".
כמו כן היא מתאמנת בציור קעקועים על ידיה ורגליה.
מאז 2022, לאון נמצאת במערכת יחסים עם חברתה לקבוצה אינגריד אנגן.
מריה יאקונצ'יקובה (19 בינואר 1870 - 27 בדצמבר 1902) הייתה ציירת וגרפיקאית רוסית.
יאקונצ'יקובה נולדה בוויסבאדן שבגרמניה למשפחת תעשיינים משגשגת, וגדלה במוסקבה.
משפחתה הייתה מוזיקלית מאוד: אביה, וסילי איבנוביץ', היה מומחה לכינור, ואילו אמה, זיניידה, ניגנה בפסנתר.
אביה נתן חסות לבניית הקונסרבטוריון במוסקבה.
העניין של יאקונצ'יקובה עצמה, פנה לאמנויות היפות.
ב-1882, בעקבות נישואי אחותה נטליה לאמן הנוף וסילי פולנוב, אחותו - ילנה פולנובה - גם היא אמנית, הפכה לחברה קרובה.
בית פולנוב הפך למרכז הכשרה חשוב לאמנים מתחילים, ויקונצ'יקובה הצטרפה גם היא, ולמדה שיעורי ערב עם ילנה בין 1886 ל-1889. כאן היא פגשה אמנים כמו יצחק לויתן, ולנטין סרוב, מיכאיל נסטרוב וקונסטנטין קורובין.
החל משנת 1883 למדה שיעורים פרטיים באמנות אצל ניקולאי אבנירוביץ' מרטינוב, ומשנת 1885 למדה כסטודנטית אקסטרנית בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
ב-1896 נישאה לרופא בשם ליאון ובר-באולר, שלמד אז בסורבון, והוסיפה את שמו לשלה מאז ועד מותה.
בנם הראשון, סטפן, נולד ב-1898.
יאקונצ'יקובה הייתה קשורה במיוחד למורה שלה ילנה פולנובה, שהחייתה את מלאכת היד המסורתית והעניקה לה השראה לרקום ולבצע עבודת בד.
אמנות נוף נותרה הז'אנר האהוב עליה, לאחר שקיבלה השראה לציור באוויר הפתוח על ידי פולנובה.
יאקונצ'יקובה נסעה לאוסטריה ולאיטליה ב-1888; בשנה שלאחר מכן נסעה לצרפת ולגרמניה, ומכאן ואילך עבדה בעיקר במערב אירופה.
מ-1889 עד 1890 היא למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז, ולמדה אצל ויליאם-אדולף בוגרו וטוני רוברט-פלורי.
כאן היא ציירה סצנות בטבע, ולאחר מכן הציגה אותן בסלון דה שאמפ-דה-מארס.
היא נשארה בפריז לאורך שנות ה-90, למעט נסיעות מזדמנות לרוסיה.
יאקונצ'יקובה יכולה להיחשב בקלות לאמנית הרוסית הראשונה בדורה שהתמזגה באופן מלא בעולם הציור האירופי; הנופים העירוניים שלה של ורסאי ופריז מוקדמים במידה רבה מהנופים המפורסמים יותר של אלכסנדר בנואה.
יתרה מכך, הנוף העירוני שלה מפריז: "שדרת וואגרם ושער הניצחון בדמדומים" (1892) מתאר באופן רומנטי את העיר באורות מלאכותיים, ומקדים את מחזור הציורים המפורסם של קונסטנטין קורובין של העיר בלילה וביום.
בשנת 1897 החלה יאקונצ'יקובה לאייר ספרים.
בשנה שלאחר מכן ואילך עיצבה גם טקסטיל וצעצועים.
כמו כן בשנת 1898 היא הוזמנה על ידי סרז' דיאגילב לעצב שער למגזין שלו Mir iskusstva; זו הייתה תמונה בסגנון אר-נובו, עם עיצובים אמנותיים עממיים, של ברבור בבריכת יער, והופיעה ב-1899.
משנת 1899 היא ניהלה את סדנת רקמה באברמצבו לאחר מות המורה שלה ותכננה תערוכה של אמנות עממית במסגרת התערוכה הבינלאומית בפריז ב-1900.
בשנת 1896 שיבח המגזין האמנותי "הסטודיו" את עבודתה ואת מזגה המבריק ואת תרומותיה האמנותיות הגדולות, באידיאליזם שלה, ברוחה ובדמיונה.
בשנת 1900, היצירה הגדולה של Little Girl and the Wood Spirits, שהייתה עבודה מעורבת הכוללת רקמה ואפליקציה, זכתה במדליית כסף ביריד העולמי של פריז.
תרומתה העיקרית הנוספת לתערוכה הייתה הצגת יצירות של אומנים מסורתיים, שהאמנות השימושית שלהם יצרה התעניינות רבה.
יאקונצ'יקובה סבלה משחפת, מסוף שנות ה-80. בנה הראשון חלה במחלה בגיל שנתיים, ואף על פי ששרד, כשנולד בנה השני באפריל 1901, בריאותה כשלה ללא תקנה.
כדי להתאושש, בעלה לקח את המשפחה לשווייץ.
היא מתה מהמחלה ליד ז'נבה ב-1902.
בשנת 1905, בתערוכה השנייה של איגוד האמנים הרוסים במוסקבה, נערכה התערוכה של יאקונצ'יקובה לאחר מוותה.
חמש שנים מאוחר יותר, מוזיאון ראת' בז'נבה ערך תערוכה של עבודותיה.
מריה לואיז יואינג הייתה זמרת אופרה אמריקאית.
בחלק מהקריירה שלה היא הופיעה אך ורק בתפקיד מצו-סופרן לירי; מאוחר יותר היא קיבלה תפקידי סופרן מלאים.
תפקידיה העיקרים היו, בלאנש בדיאלוגים של הכרמליטיות, כרמן, דורבלה בכך עושות כולן, רוזינה בספר מסביליה וסלומה שלומית בת הרודיאס.
כמה מבקרים התייחסו אליה כאחת השחקניות הזמרות המרתקות ביותר בדורה.
מריה לואיז יואינג נולדה בדטרויט, מישיגן, ב-27 במרץ 1950. היא הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיהם של הרמינה יואינג, לבית ואראר, עקרת בית ילידת הולנד, ונורמן אייזק יואינג, מהנדס חשמל בחברת פלדה.
צאצא של Bazabeel Norman , אפרו-אמריקאי בולט במלחמת העצמאות האמריקאית.
לפי בעלה לשעבר של מריה יואינג, שורשיו האפריקאים של אביה גרמו למשפחתה לחרדה כה רבה עד כדי כך, שנאסר על אחד מקרובי המשפחה, כהה עור לבקר בביתם בשעות האור.
יואינג עצמה לא הייתה נבוכה מהייחוס הגזעי שלה, והתייחסה לשורשים האפריקאים שלה לא בבושה אלא בגאווה.
שני הוריה של יואינג היו חובבי מוזיקה: לאמה היה אוסף הקלטות של מוזיקה קלאסית ואביה ניגן בפסנתר מספיק טוב כדי למשוך לביתם קהל שכנים מעריצים.
החינוך המוזיקלי של יואינג החל בשיעורי פסנתר כשהייתה בת שלוש עשרה.
בנוסף לנגינת קטעי פסנתר סולו, היא לוותה בשירה את אחותה, פרנסס, ומדי פעם שרה אתה דואטים; אמם שהתרשמה מקולה של מריה עודדה אותה להוסיף על שיעורי הפסנתר גם לימוד שירה.
בהדרכת מורה מקומית לפיתוח קול, הצטרפה יואינג לקטעי האלט במקהלה של בית הספר התיכון שלה, בדטרויט, תיכון ג'ארד ו.
תוך זמן קצר השתתפה וזכתה בתחרויות שירה.
כשהייתה בת שבע עשרה, היא הייתה תלמידה של מרג'ורי גורדון, בעלת קול סופרן קולורטורה.
לאחר שנה גורדון הציעה למריה להגיש בקשה להשתתפות בפסטיבל מוזיקת ברוק שהתקיים באוניברסיטת אוקלנד .
היא עברה אודישן לתפקיד מדלנה באופרה ריגולטו בניצוחו של ג'יימס לוין.
הפגישה בין מריה לג'יימס התגלתה מאוד משמעותית: לוין נדהם מאוד מעוצמת הביטוי שלה, הוא אמר לה שיש לה פוטנציאל להפוך לאמנית גדולה, מצידה, היא מצאה בו מורה, מנטור, מדריך, אלוף וחבר.
כדי לממן את לימודיה אצל לוין היא פנתה לקבלת מלגה וזכתה בה ממכון קליבלנד למוזיקה, שם הודרכה גם על ידי זמרת הסופרן אלינור סטבר .
ב-1970 בגמר לימודיה, על פי דרישתו של לוין היא המשיכה ללמוד בניו יורק בשיעורים פרטיים אצל המצו-סופרן הנודעת ג'ני טוראל, לפרנסתה עבדה בניקיון משרדים ובחנויות בגדים.
יואינג החלה את חייה המקצועיים בתפקידי מצו-סופרן לירית.
ב-1970, התקיימה הופעת הבכורה שלה בתפקיד רוזינה באופרה הספר מסיביליה (Il barbiere di Siviglia), בדטרויט, שהועלתה על ידי תיאטרון האופרה של מישיגן .
(היא חזרה על תפקיד זה מספר פעמים, ביוסטון גרנד אופרה ב-1976 וב-1983, באופרה של פסטיבל גלינדבורן ב-1981 וב-1982 ובמטרופוליטן אופרה ב-1982).
במשך שלוש שנים היא בנתה לעצמה קריירה כזמרת רסיטלים, אמנית קונצרטים ומבצעת אופרה.
ב-29 ביוני 1973 היא הופיעה לראשונה בפסטיבל רווינה המפורסם מאילינוי, בתוכנית השירים של אלבן ברג בליווי התזמורת הסימפונית של שיקגו ובניצוחו של לוין.
"אני לא זוכר זמרת צעירה שהלהיבה אותי יותר משמיעה ראשונה", כתב תומאס וויליס מהעיתון שיקגו טריביון.
"כבר בשנות העשרים המוקדמות לחייה, היה לה חותמת ברורה בכל תנועה וטון".
להקת האופרה הראשונה שהעסיקה את יואינג הייתה האופרה של סן פרנסיסקו.
ב-1976 יואינג הופיעה בתפקיד "כרובינו" (נער השליחויות, שהיה תפקיד במכנסיים = תפקיד גברי שלה) באופרה נישואי פיגארו (Le nozze di Figaro) מאת מוצרט.
בשנת 1977 היא הופיעה בתפקיד נוסף במכנסיים של מוצרט, כאשר שרה את תפקיד "אידאמנטה" (Idamante) באופרה " אידומנאו " במסגרת האופרה של סן פרנסיסקו.
ב-1980 וב-1984, היא הופיעה ביצירתו השנייה של לורנצו דה פונטה כשהופיעה בתפקיד צרלינה בדון ג'ובאני, שהולחנה גם היא על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט, בלהקת האופרה של ז'נבה וב-Met בהתאמה.
תפקידה השני בקול מצו-סופרן היה אנג'לינה בסינדרלה מאת רוסיני במסגרת האופרה הגדולה של יוסטון, 1979; ובמסגרת האופרה של ז'נבה, 1981 .
ככל שהקריירה של יואינג באופרה התקדמה, בחירת התפקידים שלה הפכה לאקלקטית יותר ונפרשה על יצירות מהמאה השבע-עשרה מאת קלאודיו מונטוורדי והנרי פרסל ועד יצירות מהמאה העשרים מאת דמיטרי שוסטקוביץ' ופרנסיס פולנק.
בסופו של דבר היא הרחיקה לכת עד להרפתקה אל מעבר לגבולות שלה ושרה גם כסופרן.
בלוס אנג'לס ב-1986, היא סיימה את הסטריפ-טייז של סלומה כשצניעותה מוגנת בחוט ג'י מוזהב, אבל בקובנט גארדן שנתיים לאחר מכן, היא ויתרה אפילו על הוויתור המינימלי הזה והפכה לאחת מזמרות האופרה הבודדות שהעזה להופיע בעירום חזיתי מלא.
ב-1978 החלה מערכת היחסים של יואינג עם הבמאי האנגלי סר פיטר הול כשהם עבדו יחד בהפקה של האופרה "כך עושות כולן" בפסטיבל גלינדבורן.
כשהול ביקר אותה בניו יורק בשנה שלאחר מכן, ידידותם עברה מטמורפוזה לרומנטיקה.
הם נישאו בלונג איילנד ביום האהבה, 1982. בתם היחידה, רבקה, נולדה שלושה חודשים לאחר מכן.
הול תיאר את תקופתו עם יואינג כ"שנים של תשוקה, של שיא ושפל, התרגשות וייאוש".
"היושרה הבוערת שלה וסירובה להתפשר לא הופכים אותה לאדם שקל לחיות איתו".
הם נפרדו ב-1988 והול החל במערכת יחסים עם ניקי פריי, דוברת לעיתונות בתיאטרון הלאומי של לונדון.
ב-1990 הול ויואינג התגרשו רשמית.
יואינג מעולם לא נישאה בשנית, אבל בשנותיה האחרונות ניהלה מערכת יחסים אפלטונית עם אמיר חוסינפור, במאי וכוריאוגרף יליד טהראן.
בשנת 2003, יואינג התגוררה בסאסקס, אנגליה.
יואינג נפטרה מסרטן בבית מגוריה ליד דטרויט ב-9 בינואר 2022, בגיל 71.
הדעות על יואינג היו מגוונות ביותר.
הבמאי לוטפי מנצורי חשב שהיא "מוכשרת מאוד", אבל תיאר את התנהלותה בהפקה של סאלומה ב-1993 במסגרת האופרה של סן פרנסיסקו כ"סיוט...היא הפכה לקשה, עקשנית וטועה.
בקטעים הקלים יותר, היא הייתה גוררת את המקצבים, ואז ממהרת כמו מטורפת בחלקים הקשים יותר..." היא הייתה נשואה לסר פיטר הול באותה תקופה, היא ציפתה שיפנו אליה בשם 'ליידי הול', אך יום אחד, שמה שלט על חדר ההלבשה שלה שאומר שאסור לדבר אתה בכלל" .
בשנת 1986 המבקר וההיסטוריון המוזיקלי פיטר ג'י דייוויס גינה את ההופעה שלה במסגרת המטרופוליטן אופרה באופרה כרמן כ"צוענייה מטומטמת שאולי נחתה מהירח.
סיימון ראטל שיבח אותה כ"שחקנית השירה הכי מעניינת של הבמה".
ג'יימס לוין לא הפסיק להעריץ אותה: "היה לה את כל המתנה: מבריקה על הבמה, מוזיקאית מבריקה וגוון קול בולט מאוד.
מריה היא אמנית המסוגלת לשיר כל שפה, כל סגנון, רסיטל, אורטוריה, אופרה, כל העסק".
גם פיטר הול היה תמיד נלהב מאמנותה של יואינג כפי שהיה כששיתף אתה פעולה לראשונה.
"כל ההוויה שלה עוסקת בהופעה ובהופעה אמיתית.
היא יכולה לעבוד רק במחויבות ובכנות מוחלטת...
גם אם אתה לא אוהב אותן, אתה לא יכול להתעלם מהן...
יש אנשים שלא יכולים להתייחס אליה בחום".
"היא לא אמנית מנומסת ולא חיה את חייה ברוגע.
אני אוהב אותה בגלל זה".
ביזה: כרמן, קובנט גארדן; ד.
ביזה: כרמן, ארלס קורט; ד.
ז'אק דלקוט; DVD בידור תמונה
גוסטב מאהלר: סימפוניה מס' 4; תזמורת קונצרטחבאו, ג.
מוצרט: נישואי פיגרו, התזמורת הפילהרמונית של וינה; ד.
קארל בוהם ; DVD של דויטשה גרמופון
מוצרט: רקוויאם; התזמורת הסימפונית של הרדיו הבווארי, כ.
לאונרד ברנשטיין; DVD של דויטשה גרמופון
פרסל: דידו ואניאס, המפטון קורט; ד.
ריכרד שטראוס: סלומה, קובנט גארדן; ד.
שונות: מריה יואינג עם קימארה, בשידור חי אצל רוני סקוט; string Jazz Productions DVD
מריה ז'ואאו מונטיירו גרנשה (בפורטוגזית: Maria João Monteiro Grancha; נולדה ב-27 ביוני 1956) היא זמרת ג'אז פורטוגזית.
אף כי ז'ואאו מזוהה בראש ובראשונה כזמרת ג'אז, סגנונה המוזיקלי שואב השראה ממוזיקת עולם, אוונגרד, מוזיקה אלקטרונית.
שותפה המוזיקלי המרכזי לאורך הקריירה הוא הפסנתרן הפורטוגזי מריו לגיניה.
בנוסף, שיתפה פעולה עם אמנים בין-לאומיים בולטים, בהם אקי טקאסה, בובי מקפרין, דייוויד לינקס, דינו סאלוצי, ז'ילברטו ז'יל, ג'ו זאווינול, קאי אקהרדט, לניני, מנו קאצ'ה, ראלף טאונר, טרילוק גורטו, וולפגנג מותשפיל והרכב OGRE.
בשנת 2024 הוזמנה על ידי תאגיד השידור RTP להלחין שיר לתחרות "פסטיבל דה קנסאו", קדם האירוויזיון הפורטוגזי.
היא ביצעה את שירה "Dia" בחצי הגמר השני שהתקיים ב-2 במרץ 2024, אך לא העפילה לשלב הגמר.
מריה לאינה הייתה משוררת יוונייה.
לאינה נולדה בעיר פטרס, ובהמשך עברה לאתונה ועבדה כמורה לספרות יוונית.
לאינה שייכת ביחד עם ג'ני מסטוראקי ויָאנִיס קוֹנְדּוֹס ל"דור השִּׁבעים" בשירה היוונית החדשה.
היא פרסמה שישה ספרי שירה, ספר מסות ושני מחזות.
רגישות כלפי הזולת, דיוק מרבי בניסוח וצלילות ההבעה הם המאפיינים העיקריים של שירת לאינה.
בשירה זו בולטים גם יסודות שמקורם בטבע, בתיאטרון ובמוזיקה, וכן השפעות של שירת המזרח הרחוק.
מריה לאינה הייתה אורחת פסטיבל המשוררים של משכנות שאננים במרץ 1995. תרגומי שיריה לעברית התפרסמו באנתולוגיה של אותו פסטיבל וכן במוסף הספרותי של עיתון הארץ ובכתבי-העת רחוב, הליקון ודימוי.
להלכה הייתה מצו-סופרן, אם כי רוב הופעותיה היו כסופרן.
מאליברן נולדה בפריז בשם מריה פליסיטאס גארסיה למשפחת מוזיקאים ספרדית מפורסמת.
אביה, מנואל גארסיה, היה טנור ידוע שם, שזכה להערצת רוסיני, על יצירת דמותו של הרוזן אלמביבה באופרה שלו, הספר מסביליה.
גארסיה היה גם מלחין ומורה רב השפעה לפיתוח קול והיה מורה הזמרה הראשון של מריה.
הוא תואר כקשוח ועריץ; השיעורים שנתן לבתו היו למריבות בלתי פוסקות בין שני בעלי אגו איתן ובלתי מתפשר.
בפעם הראשונה עלתה מאליברן על בימת האופרה בגיל 17, כזמרת במקהלה של תיאטרון המלך בלונדון.
כשהפרימה דונה חלתה, הציע גארסיה שבתו תקבל עליה את תפקיד רוזינה באופרה הספר מסביליה.
הקהל אהב את המצו הצעירה
והיא המשיכה לשיר בתפקיד עד סוף העונה.
עם תום העונה, לקח גארסיה את להקת האופרה שלו לניו יורק כדי להביא תרבות לילידים.
הלהקה הורכבה בעיקר מבני משפחתו: מריה, אחיה, מנואל, ואחותה הצעירה, פולין גארסיה-ויארדו, שתיעשה בהמשך לזמרת מפורסמת בזכות עצמה.
הייתה זו הפעם הראשונה, שאופרה איטלקית בוצעה בניו יורק, במשך תקופה של תשעה חודשים.
מריה שרה את התפקידים הראשיים בשמונה אופרות, ששתיים מהן כתב אביה.
בניו יורק פגשה ונישאה בחיפזון לבנקאי פרנסואה אז'ן מאליברן, שהיה מבוגר ממנה ב-28 שנים.
יש גורסים, שאביה של מריה אילץ אותה להינשא לבנקאי בתמורה להבטחתו של זה לתת למנואל גארסיה 100,000 פרנק.
אבל לדברי אחרים, מריה נישאה פשוט כדי להימלט מאביה העריץ.
חודשים ספורים לאחר החתונה הכריז הבעל הטרי על פשיטת רגל ומריה נאלצה לתמוך בו משכר הופעותיה.
לאחר שנה עזבה את מאליברן וחזרה לאירופה.
באירופה שרה מאליברן את התפקיד הראשי בהצגת הבכורה של מריה סטוארדה של דוניצטי.
האופרה, המבוססת על המחזה מריה סטיוארט של פרידריך שילר, הקימה עליה את זעם הצנזורים, שתבעו תיקונים בטקסט.
מאליברן, כטיפוסי לה, התעלמה מתביעותיהם.
מריה מאליברן יצרה קשר רומנטי עם הכנר הבלגי שרל דה בריו.
השניים חיו יחד כידועים בציבור במשך שש שנים ובשנת 1833 נולד להם ילד, לפני שמריה השיגה את ביטול נישואיה למאליברן.
פליקס מנדלסון כתב אריה בליווי כינור סולו במיוחד בשביל הזוג.
מאליברן הופיעה בבתי אופרה חשובים, ביניהם האופרה הלאומית של פריז, שם פגשה והופיעה עם המלחין והזמר האירי מייקל באלף.
בשנת 1834 עברה מאליברן לאנגליה והתחילה להופיע בלונדון.
באפריל 1836 נפלה מסוסה במהלך צייד וסבלה פגיעות, שמהן לא החלימה עוד.
היא סירבה לפנות לרופא והמשיכה להופיע כשהיא נעזרת בקביים.
בסוף מאי 1836 כיכבה ב"העלמה מארטואה", שבאלף כתב למענה.
היא מתה חמישה חודשים אחרי התאונה.
+תפקידאופרהמלחיןאיזולין העלמה מארטואהמייקל באלףליאונורהפידליולודוויג ואן בטהובןרומיאובני-קאפולט ובני-מונטגיווינצ'נזו בליניגואלטיירוהפיראטנורמהנורמהאמינהלה סונמבולהליסהנסיכת נווארהז'אן מפריזפרנסואה-אדריאן בואלדייההסטודנטהסטודנט מינהשלארדפידאלמהנישואים בסתרדומניקו צ'ימרוזהאדליהבת הקשתקארלו קוצ'האדינהשיקוי האהבהגאטנו דוניצטימריה סטוארדהמריה סטוארדהאינז דה קאסטרואינז דה קאסטרוג'וזפה פרסיאניקלאריקלאריז'אק פרומנטל הלויאלמההצלבני במצרייםג'אקומו מיירבירפליצ'הצרלינהדון ג'ובאניוולפגנג אמדאוס מוצרטסוזנהנישואי פיגארואירנהאירנהג'ובאני פאצ'יניאמליהאמליה, או 8 שנות קביעותלאורו רוסירוזינההספר מסביליהג'ואקינו רוסיניפיורילההטורקי באיטליהאנג'לינהלה צ'נרנטולהנינטהLa Gazza Ladraדזדמונהאותלואותלוסמיראמידהסמיראמידהארסאצ'הטנקרדיטנקרדיג'ובאנה גרייג'ובאנה גרייניקולא ואקאיירומיאוג'ולייטה ורומיאו
שמה של מאליברן נקשר בעיקר עם אופרות של רוסיני - היא שרה ב"טנקרדי", "אוטלו", "טורקי באיטליה", "לה צ'נרנטולה" ו"סמיראמידה", אבל הופיעה גם ב- Il crociato in Egitto של מאיירבר וקצרה הצלחה מרובה באופרות של וינצ'נצו בליני, La Sonnambula ו"בני קאפולט ובני מונטגיו".
בליני כתב גרסה חדשה לאופרה שלו, "הפוריטנים" להתאימה לקול המצו-סופרן שלה ואפילו הבטיח לכתוב אופרה חדשה במיוחד בשבילה, אבל נפטר לפני שהספיק למלא את הבטחתו.
מאליברן התברכה, כך אומרים, במנעד רחב במיוחד ואם לשפוט על פי התפקידים ששרה, נראה שהוא היה בן שלוש אוקטבות.
בני זמנה של מאליברן התפעלו מעוצמת הרגש שהציגה על הבימה.
רוסיני, דוניצטי, שופן, מנדלסון וליסט היו בין מעריציה.
הצייר אז'ן דלקרואה, בניגוד להם, האשים אותה בחוסר עידון ורמה ובניסיון "לקרוץ להמונים, שאין להם שום טעם אמנותי."
מפיק הסרטים ורנר שרוטר יצר סרט על מאליברן: "מותה של מריה מאליברן" (1971), בכיכובה של מלכת היופי קנדי דרלינג.
מריה מאלניה (1050 לערך - לאחר 1103; בגאורגית: მართა – "מָרְתָה") הייתה בתו של המלך הגאורגי בגרט הרביעי מבית בגרטיוני (1027-1072) ואשתו של הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקס ומאוחר יותר של ניקפורוס השלישי בוטניאטס.
היא מוזכרת בשם מריה מאלניה, ולעיתים מבלבלים בינה לבין אמה, בורנה מאלניה, אשתו השנייה של בגרט הרביעי.
מריה נולדה כנסיכה מָרְתָה מגאורגיה.
בשנת 1056 היא נשלחה לקונסטנטינופול לקנות בה השכלה וחינוך תחת חסותה של הקיסרית הביזנטית, תאודורה, שנפטרה באותה שנה בה שבה מרתה למולדתה.
בשנת 1065 נישאה לנסיך מיכאל השביעי דוקס בנו של קונסטנטינוס העשירי, שהיה בן 15 והיה מיועד לרשת את אביו על כס המלוכה.
הפיכת חצר, שהתרחשה בשנת 1078, נישלה את מיכאל מכס המלכות והמליכה את ניקפורוס השלישי בוטניאטס.
מריה הסכימה להינשא לקיסר החדש בתנאי שבנה, קונסטנטינוס דוקס , יוכרז כיורש מוחלט שלו.
ניקפורוס הפר בסופו של דבר את הבטחתו, והקיסרית הפכה מעורבת בקשר שאורגן על ידי הגנרל הביזנטי, אלכסיוס הראשון, שעל פי השמועה היה מאהבה.
אלכסיוס הכריח את ניקפורוס לוותר על כתר המלוכה, והכתיר את עצמו, בשנת 1081, לקיסר האימפריה הביזנטית.
אלכסיוס הכריז על קונסטנטינוס דוקס כיורשו.
מאוחר יותר אירס אלכסיוס את בתו, אנה קומננה, לקונסטנטינוס.
אלא שלאחר הולדתו של יוחנן השני, בשנת 1087, השתנה המצב ואירוסיה של אנה לקונסטנטינוס בוטלו.
קונסטנטינוס נאלץ להיפרד ממעמדו כיורש מוחלט ומריה הוכרחה לפרוש למנזר.
קונסטנטינוס נפטר בשנת 1095 או 1096 בערך בגיל עשרים, ומעורבותה של מריה בפוליטיקה הסתיימה סופית.
מריה התפרסמה ביופייה הרב ובהשכלתה.
היא קיימה תכתובת קבועה עם התאולוג והפילוסוף הידוע דאז, תאופילקט מבולגריה , שהושפע רבות מהקיסרית כאשר כתב את עבודתו העיקרית, "הסברים לבשורה על פי יוחנן".
מריה גם שימשה כפטרונית המנזרים הגאורגיים בבלקן, במיוחד מנזר איווירון שעל הר אתוס ביוון.
היא הצטרפה, כמו אמה בורנה מאלניה, לבניית מנזר קאפאטה שבהר ציון בירושלים.
מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין (בפולנית: Maria Leszczyńska; 23 ביוני 1703 – 24 ביוני 1768) הייתה בתו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין ורעייתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
היא הייתה סבתם של שלושה ממלכי צרפת - לואי השישה עשר, לואי השמונה עשר ושארל העשירי.
הנסיכה מריה קרולינה זופיה פלישיה לשצ'ינסקה (Maria Karolina Zofia Felicja Leszczyńska) נולדה ב-23 ביוני 1703 בעיירה צ'בניצה שבדרום מערב פולין, בתם השנייה של סטניסלאב לשצ'ינסקי ורעייתו קתז'ינה אופאלינסקה.
מספר חודשים לאחר היוולדה, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה נבחר אביה על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה לכהן כמלך פולין.
בשנת 1709 הוא ויתר על הכתר ונאלץ לצאת לגלות, אליה הצטרפו אליו רעייתו ושתי בנותיו.
המשפחה התיישבה בתחילה בנסיכות צוויבריקן (היום במחוז ריינלנד-פפאלץ) ולאחר מכן בעיר ויסמבורג שבאלזס תחת חסותו של פיליפ השני, דוכס אורליאן, שהיה באותה התקופה עוצר ממלכת צרפת בשמו של לואי החמישה עשר.
הייתה לה אחות בשם אנה שמתה מדלקת ריאות בגיל 18. מותה של אנה הרס את משפחת לשצ'ינסקי, ובמיוחד את אביה.
המלך סטניסלאב שביקש מבתו השנייה מריה לעולם לא לבטא את שמה של אנה לפניו שוב.
מריה מילאה אחר הוראותיו בזהירות רבה כל כך, אפילו מול בעלה המלך לואי החמישה עשר, כי שנים רבות מאוחר יותר הוא הופתע לגלות שיש לה אחות.
הנסיכה מריה חוזרה על ידי מחזרים צרפתים וגרמנים רבים אולם אביה סירב לכל הצעות הנישואין שקיבלה משום שהאמין כי המחזרים לא היו ממעמד גבוה מספיק, אלא רק נסיכים זוטרים ודוכסים.
בשנת 1724 המרקיזה דה פרי, פילגשו של לואי אנרי, דוכס בורבון וראש הממשלה הצרפתי, הציעה אותה כרעייתו השנייה של מאהבה, שכן היא האמינה כי נסיכה צעירה לא תפריע לה להיפגש עם הדוכס.
אולם הדוכס, שחיפש בדיוק באותה התקופה רעיה למלך לואי החמישה עשר, שהיה אז בן 14 בלבד, החליט כי מריה תהיה הבחירה המושלמת למלכת צרפת שכן היא לא תגרור את הממלכה לברית פוליטית עם ממלכה גדולה אחרת.
בנוסף לכך דוכס בורבון, שהיה שייך לענף קונדה הזוטר של שושלת בורבון, קיווה להרחיק על ידי כך את ענף אורליאן של השושלת, שהיו אויביו, מכס המלוכה.
טקס הנישואים נערך ב-15 באוגוסט 1725 בשטרסבורג בין מריה למיופה הכח של המלך, דוכס אורליאן.
טקס הנישואים השני, בו היה נוכח גם המלך, נערך בפונטנבלו ב-5 בספטמבר.
מריה כבשה במהרה את לב העם הצרפתי, שחשש מאוד מהנסיכה האלמונית הזו, כשחילקה נדבות בדרכה לפונטנבלו.
מריה ולואי, שהתאהבו אחד בשני במהרה, בילו את ירח הדבש שלהם בארמון פונטנבלו עד דצמבר.
נישואיהם של לואי החמישה עשר ומריה לשצ'ינסקה היו מאושרים מאוד בתחילתם, ולזוג נולדו עשרה ילדים:
נישואיהם של בני הזוג המלכותי היו מאושרים בתחילה, אולם לאחר לידת בתם העשירית, לואיז מארי, כשהיה המלך בן 27 בלבד, הוא איבד עניין באשתו ה"זקנה" בת ה-34 (גיל שלושים נחשב באותה התקופה כתחילת הזקנה) והחל לקחת מאהבות רבות.
המלך היה רודף נשים ידוע והיו לו פילגשים רבות.
המלכה מריה הייתה מודעת לרוב הרומנים של בעלה והיא קיבלה אותם בהכנעה, אולם הרומן של המלך עם פילגשו המפורסמת ביותר, מאדאם דה פומפדור, גרם למלכה לאבד את מקומה החברתי בחצר המלוכה.
הרומן גם גרם לרוב ילדיהם של בני הזוג, שהיו קשורים מאוד לאימם, להסתכסך עם אביהם בשל סירובו לסלק את מאדאם דה פומפדור מהחצר.
לאחר שהתרחקו בני הזוג המלכותי זה מזה החלה המלכה לבלות את רוב זמנה בדירותיה בארמון כאשר מסביבה אנשי רוח ואנשי חצר רבים, ומשכנה נחשב באותה התקופה כשווה לסלונים המפורסמים ביותר של פריז.
בנוסף לכך היא השתתפה באירועים פומביים אליהם המלך לא היה יכול להגיע והייתה אחראית לחוקי האטיקט והטקסים בארמון.
המלכה מריה הייתה חובבת גדולה של מוזיקה וציור, ובנוסף לכך שהייתה מציירת בעצמה בצבעי מים היא הייתה פטרונית חשובה של האמנויות בחצר המלוכה.
היא הפכה, יחד עם כלתה מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, את ארמון ורסאי למקום בו הציגו את יצירותיהם האמנים הגדולים של התקופה, כמו הזמר פארינלי ב-1737 והמלחין מוצרט בשנת 1764. המלכה הייתה גם חובבת הימורים, ופעמים רבות היה על אביה או בעלה לשלם את חובותיה.
המלכה מריה לשצ'ינסקה מתה ב-24 ביוני 1768 בארמון ורסאי, שש שנים לפני בעלה.
גופתה נקברה בבזיליקת סן-דני בעוד שלבה נקבר לצד הוריה בכנסיית נוטרה דאם דה בונסקור שבעיר נאנסי.
מריה אלכסנדרה ויקטוריה הייתה נסיכת אדינבורו, סקסה קובורג וגותה ומלכת רומניה, רעיית פרדיננד הראשון, מלך רומניה ואם קרול השני, מלך רומניה.
נכדת ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת מצד אביה, ונכדת אלכסנדר השני, קיסר רוסיה מצד אמה.
לאחר שסירבה להצעה מבן דודה, המלך לעתיד ג'ורג' החמישי, היא נבחרה לאשתו לעתיד של פרדיננד, אז נסיך הכתר של רומניה, בשנת 1892. מריה הייתה נסיכת הכתר בין 1893 ל-1914, והפכה מיד לפופולרית בקרב העם הרומני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מריה האיצה בפרדיננד ליצור ברית עם ההסכמה המשולשת ולהכריז מלחמה על גרמניה, דבר שעשה בסופו של דבר בשנת 1916. בשלבים הראשונים של הלחימה, הבירה הלאומית בוקרשט נכבשה על ידי מעצמות המרכז.
מריה, פרדיננד וחמשת ילדיהם מצאו מקלט במערב מולדביה.
שם, היא ושלוש בנותיה פעלו כאחיות בבתי חולים צבאיים, וטיפלו בחיילים שנפצעו או נפגעו מכולרה.
לאחר המלחמה, ב-1 בדצמבר 1918, האזור ההיסטורי של טרנסילבניה, בעקבות בסרביה ובוקובינה, התאחד עם הממלכה העתיקה.
מריה, כעת מלכת רומניה הגדולה, השתתפה בוועידת השלום בפריז ב-1919, שם פעלה להכרה בינלאומית ברומניה המורחבת.
בשנת 1922, היא ופרדיננד הוכתרו בקתדרלה שנבנתה במיוחד בעיר העתיקה אלבה יוליה, בטקס ראוותני ששיקף את מעמדם כמלכה ומלך של המדינה המאוחדת.
כמלכה, מריה הייתה פופולרית מאוד, ברומניה ומחוצה לה.
ב-1926, היא ערכה סיור דיפלומטי בארצות הברית, לצד ילדיה ניקולאה ואילאנה.
הם התקבלו בהתלהבות על ידי האנשים וביקרו בכמה ערים לפני שחזרו לרומניה.
שם, מריה גילתה שפרדיננד חולה במחלה קשה והוא מת כמה חודשים לאחר מכן.
כעת, המלכה האלמנה, מריה סירבה להיות חלק ממועצת העוצרות ששלטה על המדינה בעת תקופת קטינותו של נכדה, המלך מיכאי.
בשנת 1930, בנה הבכור של מריה, קרול, שוויתר על זכויותיו לירושה, הדיח את בנו וגזל את כס המלוכה, והפך למלך קרול השני.
הוא הרחיק את מריה מהזירה הפוליטית ושאף למחוץ את הפופולריות שלה.
כתוצאה מכך, מריה התרחקה מבוקרשט ובילתה את שארית חייה בכפר או בארמון בלצ'יק, מעון הקיץ שלה בדרום דוברוג'ה ליד הים השחור.
ב-1937 היא חלתה בשחמת ומתה בשנה שלאחר מכן.
לאחר המעבר של רומניה לרפובליקה עממית, המלוכה בוטלה על ידי פקידים קומוניסטים.
כמה ביוגרפיות של משפחת המלוכה תיארו את מארי כשיכורה או כאישה מופקרת, בהתייחס לפרשיותיה הרבות לכאורה ולאורגיות שארגנה כביכול לפני המלחמה ובמהלכה.
בשנים שקדמו למהפכה הרומנית של 1989, הפופולריות של מריה התאוששה והיא הוצעה כמודל של פטריוטיות לאוכלוסייה.
מריה זכורה בעיקר בזכות עבודתה כאחות, אך ידועה גם בכתיבתה הענפה, כולל האוטוביוגרפיה שזכתה לשבחים.
מארי נולדה ב-29 באוקטובר 1875 בקנט, אנגליה, לאלפרד, דוכס אדינבורו, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולמריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן.
מארי ואחיה בילו את מרבית חייהם המוקדמים בפארק איסטוול, שאמה העדיפה אותו במקום את בית קלרנס, מקום מגוריהם הרשמי.
אביה, הדוכס מאדינבורו נעדר ברובו מחיי ילדיו, בשל תפקידו בצי המלכותי, ומארי תאמר מאוחר יותר שהיא אפילו לא ידעה את צבע שערו של אביה, עד שהביטה בדיוקנים מאוחרים יותר שלו.
אולם, כשהיה בבית, הדוכס היה משחק לעיתים קרובות עם ילדיו, והמציא משחקים רבים עבורם.
מכל אחיה ואחיותיה, מארי הייתה הקרובה ביותר לאחותה ויקטוריה מליטה, שהייתה צעירה ממנה בשנה אחת.
בשנת 1885 מארי וויקטוריה מליטה שימשו כשושבינות בחתונת דודתם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת והנרי, נסיך בטנברג.
שתי הבנות היו בקשרים טובים עם בני דודיהם, ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה (המכונה "ניקי"), גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (המכונה "ג'ורג'י") וקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, שני דודנים רוסיים אחרים, מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (המכונה "מישה") ואולגה היו צעירים מדי עבור בנות אדינבורו.
חברים אחרים שלהן כללו את בניו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בשנת 1886, כאשר מארי הייתה בת אחת עשרה, מונה אביה למפקד הראשי של צי הים התיכון, והמשפחה השתכנה בארמון סנט אנטון במלטה.
במלטה מצאה מארי את אהבתה הראשונה, מוריס בורקה, רב החובל של ספינת הדוכס, וקראה לו "קפטן היקר".
הוריה היו מאוד אהובים במלטה וביתם היה לעיתים קרובות מלא אורחים.
מארי וויקטוריה מליטה קיבלו סוסים לבנים מאמם והלכו להיפודרום המקומי כמעט מדי יום, חוץ משבת.
בשנה הראשונה שלהם במלטה, אומנת צרפתית פיקחה על החינוך של הנסיכות, אך בשל בריאותה הכושלת, היא הוחלפה בשנה הבאה על ידי אישה גרמנית צעירה בהרבה.
הוריה שמרו תמיד חדר מוכן לנסיך ג'ורג' מוויילס, בנו השני של אדוארד אלברט, נסיך ויילס, ששירת בצי המלכותי.
ג'ורג' כינה את שלוש האחיות הגדולות "שלושת היקרים", אבל העדיף את מרי על פני כולם.
בשנת 1889 מת ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ללא ילדים, ובעקבות ויתורו של הנסיך מוויילס על זכויותיו לדוכסות, הפך אביה לשליט הדוכסות, וכתוצאה מכך, עברה המשפחה לקובורג.
אמה, שהייתה פרו-גרמנית, שכרה אומנת גרמנית לבנותיה, קנתה להם בגדים פשוטים ואף חינכה אותם בדת הלותרנית.
לבסוף התארסה מארי עם פרדיננד, נסיך הכתר של רומניה, אחיינו של קרול הראשון, מלך רומניה.
בסוף אותה שנה קיבל פרדיננד את תואר אביר מסדר הבירית, וב-10 בינואר 1893 התחתנו השניים בטירת זיגמרינגן, בנוכחות וילהלם השני, קיסר גרמניה.
לאחר מכן בילו השניים תקופה קצרה בבוואריה, ומשם נסעו ברכבת לרומניה, תוך שהם מבצעים עצירה קלה בווינה, בביקור אצל פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
השנים הראשונות לנישואיהם של מריה ופרדיננד לא היו קלות במיוחד, אולם בהדרגה, מערכת היחסים של בני הזוג התבססה על ידידות לבבית: מריה העניקה לפרדיננד כבוד שהיא האמינה שמגיע לגבר, ומאוחר יותר, כמלך, והוא כיבד אותה כי הבין שיש לה הבנה טובה יותר של העולם.
בסופו של דבר, מריה האמינה כי היא ופרדיננד הם "מקורביהם הטובים ביותר, בני הזוג הנאמנים ביותר, אך חיינו משתלבים זה בזה רק בעניינים מסוימים".
פרדיננד נהנה מנוכחותה של מריה במהלך צעדות צבאיות וכתוצאה מכך היא הוזמנה לעיתים קרובות לאירוע מסוג זה.
מריה ילדה את בנה הראשון, הנסיך קרול, רק תשעה חודשים לאחר הנישואין, ב-15 באוקטובר 1893. אף על פי שמריה ביקשה להשתמש בכלורופורם על מנת להקל על כאבי הלידה, הרופאים נרתעו מכך, מתוך אמונה ש"נשים חייב לשלם בייסורים על חטאי חוה".
לאחר שהתעקשו אמה של מריה והמלכה ויקטוריה, המלך קרול התיר בסופו של דבר את השימוש בתרופה על אחייניתו.
מריה לא זכתה לשמחה רבה מלידת בכורה, ולאחר מכן כתבה כי "התחשק לה לסובב את ראשה לקיר".
לאחר שהתרגלה לחיים ברומניה, מריה החלה לשמוח על לידות ילדיה.
המלך קרול והמלכה אליסאבטה הוציאו מיד את הנסיך קרול והנסיכה אליסאבטה מטיפולה של מריה, בהתחשב בכך שלא הולם שיגודלו על ידי הוריהם הצעירים.
מריה אהבה את ילדיה, אך התקשתה אפילו לנזוף בהם לפעמים, ובכך לא הצליחה לפקח עליהם כראוי.
כתוצאה מכך, ילדי המלוכה קיבלו השכלה מסוימת, אך מעולם לא נשלחו לבית הספר.
מכיוון שמשפחת המלוכה לא יכלה לספק את החינוך המסודר, רוב אישיותם של הילדים נפגמה קשות ככל שהם התבגרו.
לזוג המלכותי היו שישה ילדים: קרול השני, מלך רומניה, אליסאבטה מרומניה, מלכת יוון, מריה מרומניה, מלכת יוגוסלביה, הנסיך ניקולאה בראנה, הנסיכה אילאנה מרומניה ומירצ'אה שמת בילדותו מטיפוס.
מהתחלה התקשתה מריה להסתגל לחיים ברומניה.
אישיותה יצרה לעיתים קרובות מחלוקות בבית המלוכה ברומניה, והיא לא אהבה את האווירה החונקת של ביתה.
היא נאלצה לשהות שעות רבות לבד בביתה, בעוד בעלה בילה את זמנו בתמרונים צבאיים.
דודתה של מריה, הקיסרית ויקטוריה, כתבה לבתה, נסיכת הכתר של יוון, כי "יותר רחמים על מארי, נסיכת רומניה ממך.
המלך הוא עריץ גדול במשפחתו, ומרסק את העצמאות של פרדיננד כך שלאף אחד לא אכפת ממנו, ואשתו הקטנה והיפה והמחוננת, אני חוששת, נקלעת לשריטות, וכמו פרפר, במקום לרחף מעל הפרחים, שורפת את כנפיה היפות כשהיא מתקרבת לאש!".
מריה למדה בקלות לדבר את השפה הרומנית, ועקבה אחר עצתה של אמה להתלבש בזהירות ולגלות כבוד לטקסים האורתודוקסים.
מריה ופרדיננד קיבלו עצה מהמלך קרול לשמור על קבוצת חברים מוגבלת; לפיכך, קוננה מריה על כך שהמעגל המשפחתי שלה הצטמצם רק למלך ולפרדיננד.
בשנת 1896 עברו פרדיננד ומריה לארמון קוטרוצ'ני, שהורחב על ידי האדריכל הרומני גריגור סרצ'ז, ואליו הוסיפה מארי עיצובים משלה.
בשנה שלאחר מכן חלה פרדיננד בטיפוס ורדי מחום.
במשך ימים רבים הוא נטה למות.
במהלך תקופה זו, מריה החליפה מכתבים רבים עם משפחתה בבריטניה ונחרדה מהסיכוי לאבד את בעלה.
למלך קרול עדיין היה יורש, הנסיך קרול, שגילו הצעיר עורר דאגה; לפיכך, כל המשפחה ייחלה נואשות שפרדיננד יעבור בשלום את המחלה.
בסופו של דבר, פרדיננד החלים והוא ומריה הלכו לסינאיה, לטירת פלש, לתקופת התאוששות.
אף על פי כן, בני הזוג לא הצליחו להשתתף בחגיגות יובל היהלום של המלכה ויקטוריה באותו קיץ.
במהלך ההבראה של פרדיננד, מריה בילתה את רוב זמנה עם שני ילדיה, הוציאה אותם לטיולים ארוכים וקטפה איתם פרחים.
חורף 1897/1898 הוקדש עם המשפחה הקיסרית הרוסית על הריביירה הצרפתית, שבה מארי ומשפחה לעיתים קרובות רכבו על סוסים, למרות הטמפרטורות הנמוכות.
בערך בתקופה זו פגשה מריה את סגן ג'ורג'ה קאנטקוז'ן, בן, אם כי באמצעות ענף לא לגיטימי, למשפחת נסיכות רומנית עתיקה וצאצא של הנסיך סרבן קאנטקוזינו.
למרות שהוא לא נראה טוב במיוחד, בלט קאנטקוז'ן באמצעות חוש ההומור והאופנה שלו, כמו גם כישרונו ברכיבה על סוסים.
עד מהרה התערבו השניים מעורבות רומנטית, אך הרומן שלהם הופסק לאחר שנודע בציבור.
ככל שגינתה את התנהגותה של מריה, אמה אפשרה לה להגיע לקובורג כאשר, בשנת 1897, ככל הנראה נכנסה להריון.
ההיסטוריונית ג'וליה גלרדי מאמינה שמריה ילדה ילד בקובורג; ייתכן שהילד נולד מת או נשלח לבית יתומים מיד לאחר לידתו.
היו ספקולציות אם בתה השנייה של מריה, "מיניון", היא בתו של קנטקוז'ן, ולא של פרדיננד.
במהלך השנים הבאות, היו שמועות על מריה כי היא ניהלה רומן עם בוריס ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וולדורף אסטור, הנסיך Barbu Ştirbey וג'ו בויל.
בשנת 1903 חנכו פרדיננד ומריה את טירת פליור, טירה בסגנון אר-נובו בסינאיה שהזמין המלך קרול עבור הזוג המלכותי.
מריה למדה על היקף הדיכוי ששימש לדיכוי מרד האיכרים הרומני בשנת 1907 רק כאשר היה מאוחר מדי להתערב.
לאחר מכן היא התחילה להתלבש לעיתים קרובות למדי בתלבושות עממיות, הן בבית והן בציבור, ויזמה מגמת אופנה בקרב צעירות מהמעמד הגבוה.
ב-29 ביוני 1913 הכריז פרדיננד הראשון, מלך בולגריה מלחמה על יוון, ובכך החל את מלחמת הבלקן השנייה.
ב-4 ביולי נכנסה רומניה למלחמה, כשהיא נעמדת לצד יוון.
המלחמה, שנמשכה קצת יותר מחודש, הוחמרה ממגפת כולרה.
מריה ראתה במפגש הראשון שלה עם מגפה נקודת מפנה בחייה.
בעזרתם של ד"ר איואן קנטקוזינו והאחות פוצ'י, אחות הצלב האדום, נסעה מארי בין רומניה לבולגריה, והושיטה יד בבתי חולים.
אירועים אלו יכינו אותה לחוויותיה במלחמה הגדולה.
כתוצאה מהמלחמה, רומניה השיגה את דרום דוברוג'ה.
זמן קצר לאחר המלחמה חלה המלך קרול.
ב-28 ביוני 1914, פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה נרצח בסרייבו.
הדבר בא כזעזוע למארי ומשפחתה, שהיו בנופש בסינאיה כשהבשורה הגיעה אליהם.
ב-28 ביולי הכריזה אוסטריה-הונגריה מלחמה על סרביה, וכפי שמריה ראתה זאת, "שלום העולם נקרע לגזרים".
ואז, ב-3 באוגוסט, המלך קרול ערך מועצת כתר בסינאיה, כדי להחליט אם רומניה צריכה להיכנס למלחמה.
למרות שקרול היה בעד כי ארצו תתמוך בגרמניה ובמעצמות המרכז, המועצה החליטה נגדה.
זמן לא רב לאחר המועצה, מחלתו של קרול החמירה והוא רותק למיטה; אפילו נדונה האפשרות להתפטרותו.
בסופו של דבר, הוא מת ב-10 באוקטובר 1914 ופרדיננד עלה לשלטון במקומו כמלך.
ב-11 באוקטובר 1914, מריה ופרדיננד הוכרזו כמלך ומלכה בית הנבחרים של רומניה.
הנסיכה אנה מריה קלימאצ'י, חברה קרובה של מריה, כתבה כי "כנסיכת הכתר, [מריה] הייתה פופולרית; בתור מלכה, היא הייתה אהובה יותר".
מארי שמרה על השפעה מסוימת על בעלה ועל בית המלוכה כולו, מה שהוביל את ההיסטוריון אל איסטרמן לכתוב כי "זה לא היה [פרדיננד], אלא מארי ששלטה ברומניה".
בזמן עלייתו לשלטון של פרדיננד, הממשלה הובלה על ידי ראש הממשלה הליברלי יון (יונל) ברטיאנו.
פרדיננד ומארי החליטו במשותף לא לבצע שינויים רבים בבית המלוכה ולתת לאנשים לקבל את המעבר ממשטר אחד למשנהו, במקום לכפות עליהם.
כך, רבים ממשרתיהם של קרול ואליסאבטה נשארו במקום, אפילו אלה שלא אהבו במיוחד.
בעזרתו של ברטיאנו, החלה מארי ללחוץ על פרדיננד להיכנס למלחמה; במקביל, היא יצרה קשר עם קרובי משפחה שונים באירופה והתמקחה על התנאים הטובים ביותר עבור רומניה, למקרה שהמדינה תיכנס למלחמה.
מריה העדיפה ברית עם ההסכמה המשולשת (רוסיה, צרפת ובריטניה), בין היתר בגלל מוצאה הבריטי.
הנייטרליות לא הייתה נטולת סכנות, והכניסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה גרמה לכך שרומניה תפעל כ"חיץ" של רוסיה נגד התקפות אפשריות.
בסופו של דבר, מריה דרשה מפרדיננד במונחים ברורים שייכנס למלחמה, מה שהוביל את השגריר הצרפתי לרומניה, אוגוסט פליקס דה בופוי, רוזן סן אולר, להעיר שמריה הייתה פעמיים בעלת ברית לצרפתים: פעם אחת מלידה ופעם אחת מהלב.
פרדיננד נכנע להפצרותיה של מריה, והוא חתם על הסכם עם מדינות ההסכמה ב-17 באוגוסט 1916. ב-27 באוגוסט הכריזה רומניה רשמית מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סן-אולר כתב שמריה "אימצה את המלחמה כפי שאחר עשוי לאמץ את הדת".
לאחר שהודיעו לילדיהם שארצם נכנסה למלחמה, פיטרו פרדיננד ומארי את משרתיהם הגרמנים, שיכלו להישאר בעבודתם רק כ"שבויי מלחמה" למיניהם.
בתחילת המלחמה, מריה הייתה מעורבת בסיוע ל הרומני וביקרה בבתי חולים מדי יום.
במהלך חודש הלחימה הראשון, נלחמה רומניה לא פחות מתשעה קרבות; חלקם, כמו קרב טורטוקאיה, התרחשו על אדמתה.
ב-2 בנובמבר 1916, בנה הצעיר של מריה, הנסיך מירצ'אה, שהיה חולה בטיפוס, מת בבופה.
מריה הייתה נסערת וכתבה ביומן שלה: "האם משהו יכול להיות אותו דבר אי פעם?" לאחר נפילת בוקרשט לידי החיילים האוסטרים, הועברה חצר המלוכה ליאשי, בירת מחוז מולדביה, בדצמבר 1916. שם המשיכה לשמש כאחות בבתי חולים צבאיים.
מדי יום, מריה הייתה מתלבשת כאחות והולכת לתחנת הרכבת, שם היא תקבל עוד חיילים פצועים; ואז היא תעביר אותם לבית החולים.
לאחר סיומה של המהפכה הרוסית בתחילת נובמבר 1917 וניצחונם של הבולשביקים, הפכה רומניה, כדברי הדיפלומט פרנק רטיגן, ל"אי מוקף מכל עבר באויב, ללא תקווה לסיוע מבעלי הברית".
זמן קצר לאחר מכן, פרדיננד חתם על הסכם פוקצ'אני, ב-9 בדצמבר 1917. מריה ראתה את ההסכם כמסוכן, בעוד שברטיאנו ושטירביי האמינו שזהו אמצעי הכרחי להשגת זמן נוסף.
תפניות מאוחרות יותר יוכיחו שמריה הניחה נכונה.
בשנת 1918, מריה התנגדה בתוקף לחתימת הסכם בוקרשט, מה שגרם לתיאורה כ"האיש היחיד באמת ברומניה".
שביתת הנשק עם גרמניה (11 בנובמבר 1918) שמה קץ ללחימה באירופה, ובכך, למלחמה.
במאה ה-10, נסיכות הונגריה החלה לכבוש את טרנסילבניה, שההונגרים כבשו אותה במלואה בסביבות שנת 1200. הרעיון של "רומניה הגדולה" היה קיים במוחם של הרומנים בטרנסילבניה במשך זמן מה וברטיאנו תמך באופן פעיל ברעיון לפני המלחמה.
ב-1918 הצביעו גם בסרביה וגם בוקובינה בעד איחוד עם רומניה.
עצרת התקיימה בעיר העתיקה אלבה יוליה ב-1 בדצמבר 1918, שם קרא וסיל גולדיש את ההחלטה לאיחוד טרנסילבניה עם הממלכה העתיקה.
מסמך זה, שנתמך על ידי צירים רומנים וסקסונים, הקים מועצה רומנית לאומית גבוהה (ברומנית: Marele Sfat Național Român) עבור הממשל הזמני של המחוז.
מריה כתבה, "נדמה שהחלום של רומניה מארה הופך למציאות...
הכל כל כך מדהים שאני בקושי מעזה להאמין בו." לאחר האספה חזרו פרדיננד ומריה לבוקרשט, שם פגשה אותם בשמחה כללית: "יום של 'התלהבות פרועה, הזויה', כשהלהקות מתרסקות והחיילים צועדים והאנשים מריעים".
כוחות מדינות הסכמה השתתפו בחגיגה ומריה התמוגגה לראות את כוחות מדינות ההסכמה על אדמת רומניה בפעם הראשונה.
בערך בזמן הזה, נדבקה מריה בשפעת הספרדית, כאשר התסמינים הגיעו לשיא שבוע לאחר אלבה יוליה; היומן שלה מתאר "ישות שהשתנתה, אומללה וחלשה, שהובאה לסף ייאוש על ידי כל כך הרבה כאב ראש וחולי נורא שגרמו לי מכוחי".
מכיוון שפרדיננד סירב לחתום על חוזה בוקרשט ומכיוון שרומניה הייתה עוינת כלפי מעצמות המרכז עד תום המלחמה, הובטח מקומה בין המדינות הזוכות במהלך ועידת השלום בפריז.
את המשלחת הרשמית הוביל ברטיאנו, שזה עתה החל את כהונתו השלישית כראש ממשלה.
הנוקשות של ברטיאנו, בשילוב עם חוסר הרצון של ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להתעלם מהסכמתו של פרדיננד לחוזה בוקרשט, הובילו לסכסוך גלוי והמשלחת הרומנית עזבה את פריז, למורת רוחם של "ארבעת הגדולים".
בתקווה לפתור את המצב, הציע סן-אולר לשלוח את מריה לוועידה במקום זאת.
מריה הגיעה לפריז ב-6 במרץ 1919. היא זכתה מיד לפופולריות בקרב העם הצרפתי, בשל תעוזתה במהלך המלחמה.
בפגישה עם מריה, קלמנסו אמר לה בפתאומיות, "אני לא אוהב את ראש הממשלה שלך", ועל כך השיבה, "אולי תמצא אותי יותר נעימה".
הוא עשה זאת, והנשיא רמון פואנקרה הבחין בשינוי ביחסו של קלמנסו לרומניה לאחר הגעתה של מריה.
לאחר שהייה בפריז במשך שבוע, מריה נעתרה להזמנתם של המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי וחצתה את תעלת למאנש והתארחה בארמון בקינגהאם.
בתקווה לרכוש כמה שיותר רצון טוב לרומניה, התוודעה מריה לדמויות פוליטיות חשובות רבות באותה תקופה, כולל לורד קרזון, וינסטון צ'רצ'יל, ולדורף וננסי אסטור.
היא גם ביקרה לעיתים קרובות את בנה ניקי, שלמד אז בבית הספר באיטון קולג'.
מריה התמוגגה מכך שחזרה לאנגליה לאחר זמן כה רב, וכתבה כי "זה היה רגש אדיר להגיע ללונדון, ולהתקבל בתחנה על ידי ג'ורג' ומיי".
לאחר תום ביקורה באנגליה, חזרה מריה לפריז, שם האנשים היו נרגשים לקראת הגעתה בדיוק כפי שהתרגשו כמה שבועות קודם לכן.
המונים התאספו סביבה תכופות וחיכו לראות את מלכת רומניה ה"אקזוטית".
הנשיא האמריקני וודרו ווילסון לא התרשם ממריה, והערותיה על החוקים הרוסיים העוסקים ביחסי מין, שנחשבו בלתי הולמים, לא עזרו.
מריה זעזעה פקידים רבים בכך שהזיזה את כל שריה הצידה והובילה את המשא ומתן בעצמה.
על כך, היא העירה מאוחר יותר, "לא משנה, כולכם פשוט תצטרכו להתרגל לקבל אותי עם פגמי מעלותי".
מריה עזבה את פריז עם מצרכים רבים לסיוע לרומניה, ומאוחר יותר באותה שנה הביאה הוועידה להכרה הבינלאומית ברומניה הגדולה, ובכך הכפילה את ממלכתם של פרדיננד ומריה ל-295,000 קמ"ר והגדילה את האוכלוסייה בעשרה מיליון.
זה הוביל את מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, שהתגוררה לזמן קצר בבוקרשט, להסיק ש"בקסמה, יופייה ושנינותה המוכנה, [מריה] יכולה להשיג כל מה שתרצה".
בשנת 1920, בתה הבכורה של מריה, הנסיכה אליאבטה, התארסה לגאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק, בנו הבכור של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון המודח ובת דודתה של מריה סופיה.
לאחר שהזמינה את גאורגיוס ושתי אחיותיו, הנסיכות אלנה ואירנה, להתארח אצלם בסינאיה, ארגנה מריה פעילויות רבות לזוג הצעיר ושמחה מהסיכוי לחתן את בתה, שאופייה היה פגום קשות.
באוקטובר הגיעו דיווחים על מותו של אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון; הנסיכות היווניות נאלצו לחזור להוריהם בהקדם האפשרי.
למחרת, הגיעו ידיעות שאמה של מריה מתה בשנתה בציריך.
מריה עשתה סידורים ליציאתה לשווייץ, שם היא תיקח את אלנה ואירנה להוריהם ותארגן את הלוויה של אמה.
בינתיים, גאורגיוס ואליסאבטה יישארו בסינאיה.
עד מהרה, יורש העצר קרול הציע נישואים לנסיכה אלנה והם נישאו בשנה שלאחר מכן.
מריה הייתה מרוצה, שכן היא הזעיפה פנים על מערכת היחסים של קרול עם זיזי למברינו והייתה מודאגת מלידתו של בנם הלא חוקי קרול, אשר, להקלתה הרבה, קיבל את שם המשפחה של אמו.
ב-1922 חיתנה מריה את בתה השנייה, "מיניון", עם אלכסנדר הראשון, מלך סרביה (לימים מלך יוגוסלביה).