tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שפיליפס עזבה את האוניברסיטה לטובת עבודה מיסיונרית וחינוך בציילון (כיום סרי לנקה) המנהלת המייסדת של המכללה החדשה לנשים, לואיזה מקדונלד פיתחה את עבודת ההתיישבות עוד יותר באמצעות אגודת הנשים.
במהלך השנים זכתה פעילות ההתיישבות לתמיכתם של שותפים אחרים וסיפקה שירותים למשפחות אבוריג'ינים ומהגרים, וכיום ידוע בתור מרכז ההתיישבות השכונתי בדארלינגטון, סידני ניו סאות' ויילס.
התנועה התפשטה גם לרוסיה האימפריאלית המאוחרת, כאשר סטניסלב שצקי ואלכסנדר זלנקו הקימו רשת של מוסדות חינוך וחברתיים בצפון מוסקבה ב-1905, וקראו לה "התיישבות" ("Сетлемент" - סטלמנט, המילה האנגלית שתורגמה לרוסית).
רשת מוסדות זו נסגרה על ידי הממשלה ב-1908, עקב פעילות סוציאליסטית לכאורה.
חלק מבתי ההתיישבות פועלים גם היום כארגונים קהילתיים המספקים מגוון שירותים הכוללים חינוך לגיל הרך, הדרכת נוער ותוכניות לצמצום פשיעה, תוכניות בוגרים ותוכניות מיוחדות לצעירים שיצאו ממערכת האומנה.
כיום מוסדות אלו מאוישים בעובדים מקצועיים וסטודנטים, ואינם דורשים עוד שהעובדים יחיו לצד אלו שהם מספקים להם שירותים.
תנועת גוֹרָאן (בכורדית: بزووتنەوەی گۆڕان / Bizûtinewey Gorran; תעתיק: בְּזוּטִינֶווֶאִי גוֹרָאן; פירוש בעברית: תנועת השינוי) היא מפלגה פוליטית כורדית הפועלת מאז שנת 2009 בפרלמנט של חבל כורדיסטן העיראקית.
המפלגה נוסדה בהנהגתו של נושירוואן מוסטפא, פוליטיקאי כורדי מרכזי וותיק, והייתה המפלגה המשמעותית הראשונה מבחינה אלקטורלית שהביעה התנגדות לשלטון שתי המפלגות המרכזיות בחבל.
כבר מהקמתה הפכה תנועת גוראן לאחת המפלגות הפוליטיות החשובות באזור כורדיסטן העיראקית ומילאה תפקיד מרכזי בעיצוב הזירה הפוליטית הכורדית.
המפלגה שואפת לחולל שינוי באזור באמצעות דרישות לשיפור הממשל, ביטול שחיתות וקידום זכויות אדם.
המפלגה נשענת על בסיס תמיכה ציבורי רחב של האוכלוסייה המקומית בחבל הכורדי והיא זוכה לתמיכה בלתי מבוטלת הן בבחירות לפרלמנט הכורדי והן בבחירות לפרלמנט העיראקי בבגדאד.
תנועת גוראן מתמודדת עם אתגרים גדולים בשאיפה להשיג את יעדיה הפוליטיים.
היא מתמודדת עם מתיחות עם שתי המפלגות המרכזיות באזור וסובלת מאתגרים ביטחוניים ומדיניים המעכבים את התקדמותה..
תנועת גוראן נוסדה בשנת 2009 על-ידי נושירוואן מוסטפא, מפקד בכיר לשעבר בפשמרגה ופוליטיקאי כורדי בולט.
מוסטפא, צמח כפוליטיקאי בשורות האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן והיה מקורב מאוד למקימה ולמנהיגה המרכזי, ג'לאל טאלבאני, מילא משך השנים תפקיד מרכזי בחיזוק אחדות המפלגה ובהגברת התמיכה הבינלאומית בעניין הכורדי.
הוא התבלט ביכולות המנהיגות והארגוניות שלו, ומילא מספר תפקידים במפלגה, ביניהם דובר המפלגה.
מוסטפא גם הוביל מאמצים להגביר את ההבנה והאיחוד בין הפלגים הכורדיים השונים בתוך המפלגה, מה שתרם לחיזוק האחדות הכורדית ולחיזוק מעמדה של המפלגה באזור.
תפקידה של המפלגה בפוליטיקה הכורדית
עקרונות היסוד של תנועת גוראן והחזון הפוליטי שלה שעיקרו ברפורמה במערכת הפוליטית המסואבת בחבל הכורדים וקריאה למלחמה בשחיתות, קנו לתנועה תומכים רבים בחבל הכורדי.
בבחירות הפרלמנטריות הראשונות בחבל הכורדי שבהן התמודדה התנועה, בשנת 2009, היא זכתה להישג מרשים של 25 מושבים בפרלמנט מתוך סך 111 המושבים והפכה לסיעה השנייה בגודלה בפרלמנט של החבל, אחרי "הרשימה הכורדיסטנית" שאיחדה את שתי המפלגות הגדולות.
התנועה שימרה את כוחה היחסי גם בבחירות הבאות, בשנת 2013, שבהם סכתה ל-24 מושבים ובמקביל רצה כרשימה עצמאית גם בבחירות הפרלמנטריות הכלליות בשנת 2014 ובהם זכתה ב-9 מושבים מתוך סך 328 המושבים.
הישגיה המרשימים של התנועה בבחירות חיזקו את התנועה והרחיבו את מעגל תומכיה.
לראשונה, מפלגת אופוזיציה לשלטון המפלגות הוותיקות הצליחה להפוך לכוח אלקטורלי משמעותי ולהוות אלטרנטיבה רעיונית וערכית לשלטון המשפחות הגדולות שניווטו את הפוליטיקה הכורדית משך עשורים ארוכים.
הצלחתה של גוראן הביאה לשבירת הדומיננטיות הפוליטית של שתי המפלגות הכורדיות העיקריות והציבה את המפלגה, למגינת ליבם של נציגי המפלגות הגדולות, כשחקנית פעילה בפרלמנט הכורדי ובממשלת החבל.
חבריה מילאו תפקידים חשובים בממשלה ובמושבים פרלמנטריים, ותרמו לגיבוש מדיניות וקבלת החלטות.
מעל בימת הפרלמנט וסביב שולחן הממשלה קראו נציגי המפלגה לרפורמות במגזרים הממשלתיים והכלכליים וגינו פומבית את שחיתות של ראשי החבל.
יש לציין שלמרות השגת כמה הצלחות פוליטיות, תנועת גוראן עדיין מתמודדת עם אתגרים גדולים בניסיונה להשיג את יעדיה הפוליטיים.
תנועת גוראן היא אחת המפלגות הבולטות והיחידות שתמכו ברפורמות במגזרים הממשלתיים והכלכליים בחבל הכורדי, לשיפור תנאי החיים של אזרחי החבל ולמלחמה בשחיתות הממשלתית והציבורית.
להלן כמה מהקווים העיקריים במצעה של תנועת גוראן העוסקים בשיפור השלטון ושיטת הממשל בחבל הכורדי, ברפורמות ובמאמצים למלחמה בשחיתות:
שיפור היעילות והשקיפות בביצועי סוכנויות ממשלתיות: תנועת גוראן שואפת לשפר את היעילות והשקיפות של ביצועי סוכנויות ממשלתיות על-ידי מעורבות פעילה בתהליכי החקיקה, המימוש והאכיפה.
תהליכים אלה יכולים לכלול פיתוח מדיניות חדשה לשיפור תשתיות עירוניות, חיזוק הממשל המקומי או יישום רפורמות כלכליות לשיפור היציבות הפיננסית במטרה למקסם את התועלת הציבורית כתוצאה מאותם מהלכים ממשלתיים.
בדרך זו תורמת תנועת גוראן פועלת לשיפור מהלכי השלטון, ומבטיחה שההחלטות המתקבלות תהיינה גם שקופות ויעילות וגם תסבנה תועלת ציבורית משמעותית ומורגשת לציבור ותתרונה לרווחתו.
מאבק בשחיתות: תנועת גוראן פעלה מתוך הפרלמנט הכורדי למאבק בשחיתות ובנפוטיזם במגזרים הממשלתיים והכלכליים.
הם סיפקו דוחות מפורטים ועדויות על חשד למקרי שחיתות וביקשו חקירה ואחריות.
זה כולל מעקב אחר עסקאות חוזים ממשלתיים והבטחת ביצוען הוגן.
קידום זכויות אדם: תנועת גוראן ביקשה לקדם את זכויות האדם באזור.
נציגיה הציעו הצעות חוק לשיפור תנאי הכליאה בחבל ולהבטחת זכויות האזרח ותמכו ביוזמות להגנה על חירויות הפרט ועל הרב-תרבותיות בחבל.
התנועה דורשת להגן על זכויותיהם של מיעוטים דתיים ואתניים, לרבות מיעוטים מוסלמיים, נוצריים ויזידיים, ופועלת להבטחת זכויותיהם ולשמירה על מורשתם התרבותית.
בנוסף, היא קוראת לקידום שוויון מלא בפני החוק חופש ביטוי ותקשורת מלא בחבל.
תמיכה במגזרים כלכליים: תנועת גוראן תרמה לתמיכה במגזרים כלכליים מרכזיים בחבל הכורדי, כדוגמת החקלאות והתעשייה.
הם הציגו הצעות חוק שמטרתן לקדם השקעות ולייצר מקומות עבודה חדשים לאזרחי החבל.
תמיכה מתמשכת זו תרמה לשיפור היציבות הכלכלית של החבל ותרמה לשיפור רמת החיים של אזרחיו.
ביקורת פרלמנטרית: חברי המפלגה השתמשו בתפקידם כדי לעקוב אחר ביצועי הממשלה ולדרוש ממנה לדווח בשקיפות על פעילויות ועל הוצאות תקציביות.
הדבר הגביר את השקיפות של עבודת הממשלה ותרם לקידום יעדי הרפורמה.
על אף הצלחותיה, עומדים בפני תנועת גוראן אתגרים פוליטיים רבים: התנועה מצויה במתח קבוע ומובנה עם שתי המפלגות הכורדיות העיקריות, שאת פעילותן נציגיה מבקרים מיומה הראשון של המפלגה.
מתח זה בא לידי ביטוי בהבדלים בסדר היום הפוליטי כמו גם בתחרות על פופולריות ותמיכה פוליטית בחבל הכורדי.
על אף המתחים, שיתוף פעולה בין תנועת גוראן לבין שתי המפלגות הכורדיות הגדולות מתקיים מעת לעת בנושאים שבהם האינטרס משותף או בנושאים לאומיים המחייבים סולידריות פנים-כורדית ושבהם ברור כי על הכורדים לפעול כחזית משותפת מול הממשלה בבגדאד או מול ממשלות זרות במטרה להגשים מטרות לאומיות משותפות.
תנועת אל-מוג'אהדין הפלסטינית היא אחד מפלגי הטרור הפלסטינים שהתפצלה מתנועת הפת"ח, לצד הזרוע הצבאית שלה (כתאיב אל-מג'אהדין, בערבית: كتائب المجاهدين, בתרגום לעברית: גדודי לוחמי הקודש).
קודם לכן ייצגה את כוחותיה חטיבה של גדודי חללי אל-אקצא, 'השהידים' וחטיבת ג'מאל אל-עמרי.
כארגון טרור, תנועת אל מוג'אהדין נתונה לעיצומים.
ב-21 בפברואר 2025 פורסם שהארגון, יחד עם שלוחת טרור קטנה הקשורה אליו, שמכונה "אדוני השממה" - הם גם אלו שחטפו את שירי, כפיר ואריאל ביבס במהלך הטבח בניר עוז במסגרת טבח שבעה באוקטובר 2023, ועל פי ממצאי המכון הפתולוגי הם נרצחו בנובמבר 2023, כחודש לאחר חטיפתם.
2 הארגונים רצחו וחטפו גם זוג נשוי ישראלי-אמריקאי בשנות ה-70 לחייהם, גד חגי וג'ודי ויינשטיין, שנחטפו גם כן מביתם בניר עוז.
התנועה הוקמה בשנת 2001 כפלג צבאי המכונה גדוד מוג'אהדין, בראשות המייסד, עומר אבו שריעה, עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה.
החל משנת 2007 עמד בראש התנועה אסעד אבו שריעה, לאחר שאחיו עומר אבו שריעה מת מפצעיו לאחר שנפצע אנושות בסיכול ממוקד שביצעה ישראל.
ב-2012 חוליית טרור של התנועה מחברון ומרצועת עזה תכננה לחטוף אזרח ישראלי, כקלף מיקוח לשחרור מחבלים מהתנועה הכלואים בישראל.
לאורך השנים, התנועה חברה לתנועת החמאס ושיתפה עימה פעולה בפעולות טרור, אספקת אמצעי לחימה ואימונים.
התנועה מחזיקה פלג בשם יחידת "דאהם" (داهم), שהיא יחידת "השהידים ערביי ישראל" של התנועה.
ב-14 ביולי 2024 קיבל הפלג אחריות על הפיגוע בצומת ניר צבי שביצע תושב מזרח ירושלים, בתגובה להתנקשות במוחמד דף וראפע סלאמה.
ב-9 באוקטובר 2024 קיבל אחריות פלג הטרור על הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע ב-6 באוקטובר 2024 שבוצע על ידי המחבל הבדואי אחמד אלעוקבי תושב לקייה.
במסגרת טבח שבעה באוקטובר חטפו ורצחו חברי התנועה את שירי ביבס וילדיה, כפיר ואריאל, גד חגי וג'ודי לין וינשטיין ופועלים זרים נוספים ממוצא תאילנדי.
בסוף נובמבר 2023 חברי התנועה פרסמו הצהרה בה טענו כי: "שלושת בני משפחת ביבס היו ברשותנו כשמצאו את מותם".
במהלך מלחמת חרבות ברזל אנשי התנועה נהגו לפרסם בחשבון הטלגרם של התנועה תיעודים יומיומיים של הפעילות שלהם נגד כוחות צה"ל ברצועת עזה, ומודיעים על קבלת אחריות לירי שהם מבצעים.
ב-7 ביוני 2025 חוסל ראש הארגון אסעד אבו שריעה.
ב-26 באוגוסט 2025, כחודשיים וחצי לאחר מכן, חוסל מחליפו בתפקיד, סלים מצבאח דאיה.
תנועת איידהו רבתי היא מאמץ בארצות הברית של מחוזות ממזרח לרכס קסקייד להתנתק ממדינת אורגון ולהצטרף לאיידהו.
היא מובלת בעיקר על ידי חוסר שביעות רצון שמרני מהשליטה הליברלית של האזור הצפון-מערבי הקטן מבחינה גאוגרפית אך המאוכלס בצפיפות רבה יותר של אורגון, המונע על ידי אזור פורטלנד וערים אחרות בעמק וילאמט.
תומכיה טוענים כי למחוזות המזרחיים הכפריים יש יותר במשותף עם איידהו, והם אינם מיוצגים כראוי בפוליטיקה המדינתית של אורגון.
כדי ששינוי זה יושלם באופן חוקי, על פי החוקים הנוכחיים, הוא ידרוש אישור של הבוחרים המקומיים באמצעות הצבעות, ולאחר מכן אישור של בתי המחוקקים של המדינות אורגון ואיידהו, כמו גם של הקונגרס הפדרלי.
נכון ליולי 2024, שלושה עשר מחוזות באורגון אישרו הצעות חוק לטובת איידהו רבתי, אך מחוז אומטילה, ביתם של הרמיסטון, פנדלטון ו-42% מאוכלוסיית מזרח אורגון, מעולם לא הציג את הנושא בפני ההצבעה.
מזרח אורגון היא כפרית יחסית ושמרנית, בהשוואה לפינה הצפון-מערבית המאוכלסת יותר והליברלית יותר מבחינה פוליטית של אורגון.
אותם אזורים עירוניים צפון-מערביים מחזיקים ברוב באספה המחוקקת של אורגון.
איידהו היא שמרנית במידה רבה בהשוואה לאורגון, מה שגרם לכמה שמרנים במזרח אורגון לתמוך בהעברת הגבול.
מושלת אורגון, טינה קוטק, הכירה בתנועה בשנת 2023 ואמרה: "אני חושבת שיש הרבה תושבי אורגון שמתוסכלים ולא מרגישים שמקשיבים להם.
אני חושבת שזה מה שעומד בבסיס התנועה."
מספר חוקי מדינה שונים באופן דרמטי בין אורגון לאיידהו.
הגישה להפלות שונה בתכלית, כאשר איידהו אוסרת כמעט על כל ההפלות בעוד שאורגון אינה מטילה הגבלות חוקיות.
מדיניות המס שונה, שכן איידהו גובה מס מכירה של 6%, בעוד שאורגון אינה מטילה מס מכירה ממלכתי.
אורגון גובה מס הכנסה ממלכתי פרוגרסיבי עם אחד השיעורים הגבוהים ביותר בארצות הברית, העומד על 9.9%.
שכר המינימום שונה גם בין שתי המדינות, כאשר באיידהו שכר המינימום הפדרלי עומד על 7.25 דולר ואורגון גובה 14.70 דולר.
ההכנסה השנתית הממוצעת באיידהו היא 50,907 דולר, שהם כ-24 דולר לשעה, בעוד שההכנסה הממוצעת באורגון היא 59,931 דולר, שהם כ-28.81 דולר לשעה.
בשנת 2020, הקבוצה בשם "הזיזו את גבול אורגון למען איידהו רבתי" הציעה לנתק את רוב שטחה של אורגון וחלק מצפון קליפורניה ולצרף אותה לאיידהו.
בשנת 2021, חמישה מחוזות במזרח אורגון הצביעו בעד "לדרוש מפקידי המחוז לנקוט צעדים לקידום" צירופם של המחוזות לאיידהו.
נכון למאי 2024, שלושה עשר מחוזות באורגון אישרו הצעות חוק לטובת איידהו רבתי: בייקר, קרוק, גרנט, הרני, ג'פרסון, קלאמת', לייק, מאלהור, מורו, שרמן, יוניון, וואלווה ווילר.
במאי 2022, מצביעים במחוזות דאגלס וג'וזפין דחו את ההצעות להצטרף, מה שגרם לתומכים לצמצם את היקף ההצעה ולפרסם מפה "פחות שאפתנית" שאינה כוללת את דרום אורגון ממערב למחוז קלאמת '.
היקף ההצעה המצומצם כולל רק את השטח המזרחי של אורגון, למעט חלקים קטנים ממחוזות דשוטס וואסקו.
המפה האחרונה מכסה רק כשליש מהאזורים שנבחרו במקור.
רוב התושבים הנותרים גרים במחוז אומטילה, בו נמצאות הרמיסטון ופנדלטון, שתי הערים הגדולות ביותר באזור.
בפברואר 2023, ועדת ענייני המדינה של בית הנבחרים של איידהו אישרה החלטה להסמיך את המחוקק לדון בהעברת גבול המדינה עם מחוקקי אורגון.
הצעת חוק זו עברה לאחר מכן על ידי בית הנבחרים של איידהו.
הצעת חוק דומה הוגשה בסנאט של מדינת אורגון.
נשיא הסנאט רוב וגנר הצהיר כי לא סביר שהצעת החוק תתקדם במושב 2023. במאי 2023, מחוז וואלואה אישר הצעת חוק לטובת איידהו רבתי בשבעה קולות בלבד.
נכון לפברואר 2024, מחוז גיליאם ומחוז אומטילה טרם שקלו את הרעיון בהצבעה.
ב-21 במאי 2024, מחוז קרוק הצביע בעד הצעה 7–86, שהודיעה לבית המשפט של מחוז קרוק כי המצביעים תומכים בהמשך המשא ומתן בנוגע להעברת גבול אורגון-איידהו כך שיכלול את מחוז קרוק בגבול איידהו.
זה הופך אותו למחוז ה-13 באורגון שהעביר הצעה דומה, וכתוצאה מכך רוב המחוזות במפת איידהו הגדולה המוצעת הצביעו בעד.
הצעה לביטול פקודת מחוז מאלהר המחייבת את בית המשפט של מחוז מאלהר להתכנס שלוש פעמים בשנה בנושא העברת גבול אורגון-איידהו נדחתה בבחירות בנובמבר 2024. במחוז בייקר, שם מתקיימות פגישות דומות בגבול אורגון-איידהו מדי שנה, נדחתה גם הצעה המאפשרת לחברי הוועדה לקיים פגישות רק כאשר הדבר נחוץ.
תנועת ההשכלה היהודית, ובקיצור ההשכלה, היא כינוי למגמה אינטלקטואלית שפעלה בקרב יהודי מרכז ומזרח אירופה, עם השפעה מועטה גם במערבה ובארצות האסלאם.
תנועת ההשכלה הייתה תופעה רחבת היקף, שהתפרשה על פני תקופה ארוכה ואזורים גאוגרפיים מרוחקים.
גם השימוש השיטתי במונח "השכלה" להגדרה עצמית לא הופיע אלא ב-1860, בכותרת 'המליץ', אם כי נגזרות שונות והתואר "משכיל" שימשו הרבה קודם במספר הקשרים.
שמואל פיינר ציין כי למרות גיוונה והיעדרם של מוסדות משותפים, הייתה לחבריה מידה של תודעה עצמית נבדלת; זו נבעה מהקשר שלהם למרכז המשכילי הראשון בברלין.
היצירות שחיברו מנהיגיו, כמשה מנדלסון ויצחק סטנוב, חזרו ונדפסו והוסיפו להיקרא על ידי בני הדורות המאוחרים, כשכל אחד מהם מוסיף משלו לקאנון של הבא אחריו.
קשרים אלה שיקפו את אחד מנדבכיה של ההשכלה, שמפעלה הגדול היה חידוש השימוש בעברית כשפה ספרותית לצרכים חילוניים (הפיכתה ללשון דיבור התרחשה רק מאוחר הרבה יותר), התעניינות בדקדוקה וחיבור ספרות, עיתונות, שירה ומחזאות ענפה בה.
היסטוריונים תיארו את המרחב המשכילי במידה רבה כרפובליקה ספרותית, שהתקיימה סביב בתי-הדפוס ומועדוני הקוראים של פרי עטה.
מבחינה לשונית, השפה המשכילית התאפיינה בסגנון גבוה ופורמלי, שנשאב מהמקרא, ממדקדקי העברית בימי הביניים ומשורריה.
הם הרבו במליצות ובשיבוץ קטעים שלמים מהמקורות – כך, לדוגמה, פתח אברהם מאפו את ספרו "אהבת ציון" בקטע הגדוש במליצה מקראית: המשכילים נמנעו כמעט באופן גורף משימוש בארמית או בלשון חז"ל, מתוך הקפדה על טוהר "שפת עבר צחה" כפי שכינוה ודחיית הסגנון שרווח בכתבי הרבנים בימיהם, אותו חשבו לקלוקל ונחות.
סופריה, בלשנייה משורריה ומחזאיה היוו את השלב הפותח בספרות העברית המודרנית.
'קהלת מוסר' שהוציא מנדלסון עוד ב-1755 נחשב לראשיתה של זו ולכתב-העת העברי הראשון.
וייזל חיבר את "שירי תפארת", מחזור בן שמונה-עשר שירים על משה שהיה בעל השפעה רבה.
יהודה ליב בן-זאב היה הראשון לכתוב ספרי דקדוק מודרני בעברית, ואלו הפכו לסמל של ההשכלה בפני עצמם ולקריאת חובה לנחשפים אל רעיונותיה.
יוסף האפרתי מטרופלוביץ כתב את המחזה "מלוכת שאול", הדרמה העברית הגדולה המוקדמת ביותר של ההשכלה.
שלמה לויזון היה, בין היתר, הראשון לתרגם את שייקספיר אליה ב"מליצת ישורון" מ-1816. יוסף פרל היה חלוץ הסאטירה בכתביו האנטי-חסידיים "מגלה טמירין" ו"בוחן צדיק".
"שירי שפת הקודש" לאד"ם הכהן היו שלב חשוב בהתחדשות השירה בשפה, ואברהם מאפו חיבר את הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון".
יל"ג הפיק יצירה ענפה, כמו שירו "קוצו של יוד", ונחשב לגדול משוררי דורו.
מנדלי מוכר ספרים החל בכתיבה בעברית משכילית אך פנה למִשְלָב מאולתר ושוטף יותר.
הוא סימן את קץ ההשכלה ופתח את תקופת התחייה.
המניע העיקרי של התנועה היה השאיפה למודרניזציה של הציבור היהודי ברוח עקרונות הליברליזם והרציונליזם כפי שרווחו במחשבת המאה ה-18 וה-19. חבריה כיוונו להפיץ את ערכי התרבות האירופאית בקרב הציבור, ללמד אותו את לשון המדינה ולכוון להשתלבותו בחברה.
הם התנגדו לסתגרנות היהודים ופעלו בין היתר לזניחת הלבוש המסורתי ולאימוץ ההופעה המקובלת, הטיפו לנאמנות למולדת ולשלטונות הריכוזיים החדשים ופעלו להחלשת כוחם של מוסדות הקהילה, אותם תפשו כשריד לאפליה של ימי הביניים.
הם ביקרו תופעות חברתיות כעיסוק בלעדי בתלמוד, נישואי בוסר (זכרונות מרים מחתונות שנערכו מעט לאחר גיל בר-מצווה הם תמה שכיחה בספרות ההשכלה), השימוש בחרם להשלטת מרות הקהילה ועוד.
במישור הכלכלי, ביקשו להפוך את היהודים ליצרניים ומועילים במשק המתארגן-מחדש של המדינות בהן חיו.
בהשלמה לכך, שדה מרכזי למאמצי המשכילים היה רפורמה חינוכית.
למן ייסוד "חברת חינוך נערים" ('פרייאשולע') בברלין ב-1778, המוסד הראשון ביהדות אשכנז שנכללו בו לימודי חול ולא רק קודש, עבור בקריאתו של נפתלי הרץ וייזל לאימוץ מודל דומה לכל במנשר 'דברי שלום ואמת' ב-1782 ועוד, עשו מצדדי ההשכלה להנחלת הוראה מודרנית בקרב היהודים.
במזרח אירופה הם ייסדו את החדר המתוקן ומכונים להכשרת רבנים.
ייחודם היה בכך שקראו תיגר על ההנהגה הרבנית וראו עצמם אליטה מתחרה, ובפועלם הניחו את היסוד למרבית התנועות המודרניות בקרב היהודים.
במקביל לחזון ההתערות, דרשו המשכילים את שימור ייחודיותם של היהודים כקיבוץ נפרד והאמינו כי התמורות שתבעו היו הערובה היחידה לכך שישרדו את המעבר לעידן חדש.
אפילו יחסם לאפשרות האמנציפציה היה דו-משמעי.
שנִיוּת זו, כתב פיינר, הייתה אבן הפינה של ההשכלה; נטישת העיקרון לטובת פעילות לטמיעה מלאה של היהודים בחברה הסובבת, אליה גלשו חלק מפעיליה, הייתה גם ניתוק הקשר אל התפישה המשכילית.
ביטוי חשוב לכך היה בתחום השפה, בו רצו המשכילים להמיר את הדו-לשוניות של החברה המסורתית, לשון הקודש בחיי הדת ויידיש לצורכי חולין, במערך חלופי של עברית מחודשת לצרכים פנים-יהודיים ולשון המדינה לתקשורת עם הסביבה.
יחסם ליידיש היה שלילי כמעט ללא יוצא מן הכלל, אף כי לעיתים מזומנות נאלצו לכתוב בה כדי לפנות להמוני העם, כפי שעשה אהרן האלה-וולפסון שמחזהו "לייכטזין אונד פרעממעלייא" ('קלות דעת והתחסדות') מ-1796 הוא המחזה היידי המודרני הראשון.
דוד סורקין הביא כדוגמה את העיתונות היהודית-גרמנית: 'המאסף', שיצא בהפסקות בין 1784 ל-1797 ושימש כבימה המרכזית של משכילי ברלין, נכתב בעברית והטיף ללימוד הגרמנית; כתב-העת הגדול הבא, 'שולמית', יצא החל מ-1806 אחרי קריסת ההשכלה שם.
הוא היה כולו בגרמנית והפגין את הטמיעה הלשונית.
מנגד, גם האכזבה וההתנערות מהנחות היסוד הליברליות על השתלבות במדינות בהן חיו היהודים, לטובת פיתוח לאומיות משלהם או אידאולוגיות מהפכניות כמו סוציאליזם, סימנו את קצה של ההשכלה במזרח אירופה.
דפוס בסיסי שאפיין את התנועה בכל תולדותיה היה חולשתה וכפיפותה לכוחות גדולים בהרבה.
המשכילים עצמם היו כמעט תמיד אינטלקטואלים עניים; מעטים ביחס, כמו דוד פרידלנדר ויהודה לייב מיזס, שילבו יצירה משמעותית עם הון אישי.
הם היו תלויים באחרים שיממנו אותם ויעניקו להם שהות להגות ולכתוב, בין אם פטרונים יהודים עשירים או מוסדות המדינה שמתוכם פעלו.
משולש גורמים זה, המשכילים, האליטה היהודית המשתלבת והממשל, היה מאוחד כמעט אך ורק בשאיפה לשנות מן השורש את החברה היהודית הישנה.
פעילי התנועה חלמו להתמצב כהנהגה שתוביל את העם לתמורה רוחנית ופריחה תרבותית בעברית.
השלטונות היו אדישים לחלוטין לשיקולים כאלו, ותבעו נתינים מועילים שיתרמו לכלכלה, ידעו את השפה המדוברת, יהיו נאמנים ולא יכבידו על הסדר הציבורי בדרישות מיוחדות.
גם ליהודים העשירים היו שיקוליהם שלהם.
שינוי הערכים העמוק במשפחות מעמד הפרנסים, שהחלו לדרוש תמורה בקהילות, היה חשוב לתהליכי המודרניזציה של היהודים יותר מפעילותה של ההשכלה ותנאי מקדים לה.
אבל אף על פי שחלק מהעשירים חלקו את האידיאלים של התנועה, לפחות לפרקי זמן מסוימים, הם היו לרוב מעשיים.
הם התעניינו פחות בחזונות הערכיים מרחיקי הלכת של נתמכיהם ויותר בריצוי השלטון ככל הניתן, מתוך כוונה להשתלב ולקבל מעמד שווה בחברה.
הפטרונים והממשל נזקקו אמנם לכשרים וליכולות של המשכילים ביוזמותיהם לערוך רפורמה נרחבת בציבור היהודי, בעיקר כאנשי חינוך – ואלו ניצלו זאת כדי לקדם את רעיונותיהם ככל האפשר – אבל ייחסו חשיבות פחותה ואף התנגדו במפורש לאידאולוגיה שלהם להותירו כקולקטיב מובחן היטב בעל תרבות מפותחת.
אין-אונים וחוסר תקווה אף הם מוטיב נפוץ בכתבי התנועה, כמו ב"לְמִי אֲנִי עָמֵל?" של יל"ג, בו הוא מתאונן על האדוקים הישנים והמתבוללים החדשים שכולם גם יחד היו אדישים לחזונו.
חברי התנועה עצמם הבדילו בכתביהם בינם ל"משכילי שקר" או "פסאודו-משכילים", כמו דאיסטים ומתבוללים קיצוניים לסוגיהם.
למן השלב בו התפתחו בחברה היהודית מגמות ברוח זו, כגון האוניברסליסטים והנוטים להתנצר בברלין של שלהי המאה ה-18 או האינטליגנציה היהודית דוברת-הרוסית במחצית המאה ה-19, יצאה ההשכלה לגנותן, אף כי הקטגוריות היו נזילות ופעילים עברו ממחנה אחד למשנהו ולעיתים החזיקו בהשקפות ביניים.
במקרה אחד, זה של המשכילים המעטים במגרב, הם היו מלכתחילה גורם שמרני שעסק יותר באיום הטמיעה בתרבות צרפת מבליקויי החברה המסורתית.
בה במידה נאבקה ההשכלה נגד הדתיים השמרנים.
אף כי שיתוף פעולה ביניהם לממסד הרבני לא היה בלתי-שכיח והם החזיקו באידיאל של "רב משכיל", התקיימו עימותים קשים עמו.
כמתנגדים למה שהגדירו כאמונות תפלות ומנהגים מיושנים, הם עיינו במיוחד את החסידות.
לצד תופעות אנטי-דתיות כהקצנה בימי המאספים המאוחרים, מבקר התלמוד יהושע השל שור והרדיקלים ברוסיה, היו שמרנים ואדוקים דוגמת ההשכלה בבוהמיה ומוראביה, שהייתה ארוגה בתוך ההנהגה הרבנית, והחוג בווילנה שצמח מתוכה בחלקו הגדול (משכילים וילנאים רבניים אף ראו עצמם כיורשיו האמיתיים של הגר"א).
מרבית המשכילים אחזו בהשקפה דתית מתונה.
מאפיין חשוב אחר של התנועה היה טיבה כאידאולוגיית מעבר, כשם שהתקופה ההיסטורית בה התקיימה הייתה זו של התמורה מהקהילה המסורתית האוטונומית, שקשריה עם סביבתה היו ממושטרים ומוגדרים, לציבור יהודי משולב.
חוגי ההשכלה התבססו על חברים שגדלו בתוך החברה היהודית הישנה, לרוב למדנים צעירים, ונחשפו להשקפתה מאפס – הביאור לחומשי התורה של משה מנדלסון, "נתיבות השלום", שנכתב בגרמנית באותיות בעבריות, היה במשך דורות הכלי של יוצאי תלמודי תורה וישיבות ללמוד לראשונה שפה זרה ולצאת מהבידוד הלשוני שנבע מחינוכם.
מכך נגזר גם אופייה הגברי בעיקרו, אף כי היו יוצאות-דופן כרחל מורפורגו ומרים מארקל-מוזסזון; מיעוט לימודי הדת של הנשים הביא לרוב לחוסר שליטה בעברית.
שמואל ורסס הצביע על היציאה מעולמם הקודם כחלק מכריע מהחוויה המשכילית.
ילדיהם כמעט ולא השתייכו לה אלא הוסיפו להתברג בחברה הכללית: בעוד שההורים צרכו תרבות בעברית מכתבי התנועה במידה גדולה או שווה למה שקראו בלשונות אחרות, אותן למדו מאוחר בדרך כלל, הצאצאים כבר נולדו מחוץ להוויה המסורתית ושלטו בשפת המדינה.
ההיצע המועט בעברית, אם בכלל היו בקיאים בה בהיעדר חינוך מן הסוג הישן, לא משך אותם.
כמו כן, בכל אזור בו התחוללה ולו מודרניזציה שטחית של הציבור היהודי ורובו קיבל את הצורך בהשתלבות במידה מסוימת, איבדה התנועה את משמעותה והתפוגגה.
המונח "השכלה" הפך בפי רבים, יריבים כאוהדים, לכינוי גורף לשינויים הסוחפים שהתחוללו בחברה היהודית (בעיקר בקרב האשכנזים במרכז ומזרח אירופה) משלהי המאה ה-18. היסטוריונים מן העבר כהיינריך גרץ אחזו בדעה דומה, והציגו אותה כשחקן מכריע בתהליך.
המחקר המאוחר מדגיש את היותה תנועה מצומצמת ובעלת השפעה חשובה, אך מעטה למדי.
במאה ה-18 החלו להופיע בקרב יהודי מרכז ומזרח אירופה בודדים שהיו בקיאים בארחות העולם, במדעים ובדקדוק עברי.
בין אותם פרוטו-משכילים נמנו ישראל מזמושץ', ברוך משקלוב, שלמה מחלם ומנשה מאיליה.
דוגמאות מובהקות יותר היו האסטרונום רפאל לוי ואהרון גומפרץ, שהיו כבר מעורים יחסית בחברה.
כאנשי הנאורות שפעלו אז, הפגינו מבשרים אלה התעניינות רבה במדעי הטבע, פילוסופיה וספרות.
רבים מהם ביקרו את אופייה של החברה האשכנזית המסורתית שהתקיימה מאז המאה ה-16 (דוד סורקין טבע את המונח "יהדות הבארוק" כדי לתארה), שהניחה דגש בלעדי על לימוד הגמרא בשיטת הפלפול ועסקה רבות בקבלה שהפכה למערכת מבססת לחיי הדת.
העניין בהגות היה מועט, והדקדוק הוזנח עד כדי בורות של דרשנים וחזנים בשפה.
כמו כן הייתה מבודדת מסביבתה, הן לשונית בהיות היידיש לניביה שפת היום-יום והן בהתנכרותה למדעים ולימודים חיצוניים.
הפרוטו-משכילים חידשו את העניין בדקדוק ובלימוד התנ"ך ופרשנותו, פנו לפילוסופיה היהודית של ימי הביניים כתחליף לקבלה ורצו בהרחבת התחומים הנלמדים במוסדות החינוך המסורתיים.
בחתירתם לכך התבססו על התקדים של המהר"ל מפראג וממשיכיו שביקרו את צרות האופקים של החינוך האשכנזי והציעו להכליל לימודי חול.
דגם בולט יותר שעמד לנגד עיניהם היה זה הנהוג בין הספרדים במערב אירופה, שבתי-ספרם הורו מקצועות כאלה ויישמו שיטות פדגוגיות שרחקו מן המלמדים המסורתיים בתלמודי התורה.
ב-1749 חיבר הסוחר יצחק וצלר מנשר בשם "ליבעס בריוו" ('מכתב אהבה'), בו ביקר את ליקויי סביבתו והציע תוכנית פעולה מעין זו.
המשכילים המוקדמים סברו כי רפורמות כאלה היו חיוניות כדי לבלום את הידרדרות מעמדה של הדת; השפעות הנאורות הקיצונית זלגו מהחברה הנוצרית דרך יהודי חצר ואחרים שהיו חשופים אליה יותר, במקביל לבוקה ומבולקה שעורר המאבק בשבתאות, והובילו לשחיקה מתמשכת בסמכותם המוסרית של המסורת והרבנים.
סורקין הקביל אותם לאנשי הנאורות הדתית בקרב הנוצרים, שחתרו אף הם לחולל תחייה רוחנית ולבלום סחף למגמות קיצוניות.
באותה תקופה ממש ניסו הוגים קתוליים מתקדמים לאמץ מחדש יסודות מימי הביניים שנזנחו בתקופת הרפורמציה.
למרות ביקורתיותם, בני דור מוקדם זה כמעט שלא עסקו בפעולה ישירה וכל שכן נמנעו מעימות עם ההנהגה הדתית.
הם חסרו מסגרת משותפת והיו ברובם בגדר של תופעות מבודדות.
לרעיונותיהם הייתה תפוצה רחבה: ספרי הדקדוק של שלמה זלמן הנאו, לדוגמה, היו פופולריים למדי.
בקרב האליטה הרבנית היו רבים שחלקו את תחומי העניין בהם עסקו הפרוטו-משכילים.
האידיאלים של ההשכלה נתפשו בידי פטרונים כדניאל איציג כאמצעי לאזן זאת, וכהשקפה שיכלה לעמוד בלב תוכנית רפורמה בארחות חייהם של יהודי הארץ.
זו נועדה להסב אותם כך שיתאימו לחזונו החברתי של השלטון האבסולוטי הנאור ולהביא לבסוף לאמנציפציה, כפי שהציע הפקיד הממשלתי כריסטיאן קונרד וילהלם פון דוהם בחיבורו מ-1781 "על שיפורם האזרחי של היהודים" שנכתב ברוח הנאורות.
וייזל, לעומתו, התנגד לפילוסופיה מאחר שחשש שתערער את האדיקות הדתית ועסק בחינוך.
שניהם גם יחד, וייזל במיוחד, סלדו מכל התנגשות עם האליטה הרבנית מסיבות מעשיות ועקרוניות גם יחד.
ב-1778 הקימו יצחק דניאל איציג (בנו של איציג הקודם) ודניאל פרידלנדר את "חברת חינוך נערים", בית-הספר היהודי המודרני הראשון והיחיד שלימוד מקצועות חול ביהדות אשכנז, שהתקבל בהתלהבות בבירה.
ב-1780 החלו מנדלסון ועמיתיו במפעלם הגדול, "נתיבות השלום" ('הביאור'), תרגום של חמשת חומשי תורה לגרמנית בכתב עברי.
חיבור זה שיקף את תיעובם לניב היהודי וכמיהתם ללמד את הציבור, שהיה רחוק מלדעת את האלפבית הלטיני, גרמנית תקנית מחד ועברית מטוהרת מאידך.
"נתיבות שלום" שימש בעתיד גם משכילים צעירים במזרח אירופה, שהתחנכו בתלמודי תורה, כשער לרכוש דרכו את השפה הגרמנית.
לאחר פרסום כתב הסובלנות באימפריה הרומית הקדושה ב-1782, קידם וייזל את השיפור במעמד היהודים במנשר "דברי שלום ואמת".
הספרון קרא לרפורמה חינוכית מקיפה ולהשתלבות בחברה וגינה את האופי המיושן והמנוון של החברה היהודית בת-זמנו.
בפרט הושפע וייזל מהפילנתרופיניזם הגרמני.
הנכונות לצאת נגד הממסד סימלה בעיני פיינר את הבשלתה של תודעה אחרת, שהלכה וצמחה בקרב המשכילים: ראיית עצמם כאליטה חדשה, שאינה כפופה לרבנים, ומשימתה להוביל את הציבור היהודי ולהנהיג אותו בדרכו לשיפור עצמי.
המהפך הזה – שהקביל לעלייתה, בעקבות הנאורות, של שכבת אינטלקטואלים שקראו תיגר ולבסוף החליפו את הכמורה בחברה הנוצרית – היה בעיניו תמציתה של התנועה.
המסה של וייזל, שהשוותה בין לימודי חול ("תורת האדם") לקודש ("תורת ה'") ורמזה על איום למעמדם כהנהגה רוחנית, עוררה התנגדות רבתי מרבנים שמרנים ובראשם יחזקאל לנדא ודוד טעביל מליסא.
במשך שלוש השנים הבאות סער פולמוס קשה בינו ואוהדיו לבינם, כשלעזרתו באים גם חלק מרבני איטליה.
1782 ציינה עוד אבן דרך בתולדות ההשכלה, כשיצחק אייכל ייסד בקניגסברג את "חברת דורשי שפת עבר" והוא וחבריו החלו בהפצת כתב-העת המרכזי של התנועה בדור זה, המאסף.
זה שימש מוקד ובמה להפצת כתביהם בעברית, תוך המשך קידום התרבות הגרמנית בקרב הציבור היהודי הרחב.
בעיני פיינר היה אייכל .
כעבור ארבע שנים עבר לברלין, ו"דורשי שפת עבר" התאחדו עם "חברת שוחרי הטוב והתושיה" בבירה.
ב'מאסף' התפרסמו דיווחים חדשותיים, ביקורות ספרות, שירים ומאמרים במדעים, מרביתם בעברית.
בשיאו באמצע שנות ה-80, הוא היה מוקדו של חוג תורמים פעיל בן כמה עשרות והיו לו 272 מנויים, חלקם מפיצים שהזמינו מספר גדול של עותקים לפיזור.
הם התפרשו הרחק מעבר לברלין, כרשת של בודדים וחוגי קריאה קטנים שהשפיעו על קהילותיהם.
בקצה המזרח, יהושע צייטלין ונתן נטע נוטקין היו בין הנרשמים בשקלוב ועוד שלושה הזמינו עותקים בווילנה, ובמערב חיברו עבורו טורים דוד פרנקו-מנדס (מורו של וייזל בשעתו) באמסטרדם ומרדכי לעוויסאן בלונדון.
רבים מהמשכילים או תומכי ההשכלה האלו התערבו בפרשת "דברי שלום ואמת."
יהודה ליב בן-זאב חיבר את ספרי הדקדוק העברי המודרניים הראשונים, שנותרו יצירות חשובות ומשפיעות עד שלהי המאה ה-19. יואל ברי"ל פרסם ביאור עברי עם התרגום של מנדלסון לספר תהלים, לאחר עשר שנות עבודה.
ברוך לינדא הוציא ב-1788 את 'ראשית לימודים', מעין אנציקלופדיה קצרה שנותרה פופולרית דורות לאחר מכן, בה טבע חידושי מילים בעברית שעודם בשימוש.
יצחק סטנוב, איש פודוליה ומנהל בית-הדפוס של "חינוך נערים", הוציא מהדורות חדשות לספרי תור הזהב בספרד והיה מחבר פורה בפני עצמו שכתב בין היתר את אסופת השירה 'דברי אסף.'
בדור שאחרי מנדלסון, שמת ב-1786, לבשו המאספים גוון רדיקלי יותר.
אם קודם הייתה מגמתם מאופקת והגותית בעיקרה, מכאן והלאה לא נרתעו מפעולה ישירה.
ברקע ההקצנה עמד אף מאמץ ארוך של פרידלנדר וכמה פרנסים לשאת ולתת עם המלכות על מתן שוויון ונתינות קבע ליהודי פרוסיה, שנמשך מ-1787 ועד 1792 ונכשל לבסוף.
אזהרותיו של וייזל מפני יזימת עימות עם ההנהגה הרבנית נזנחו בקוצר רוח, והעשור שאחרי מות מנדלסון התאפיין בשורת מתקפות חריפות עליה בתביעה להסיר כל מכשול מפני ההשתלבות המקווה בחברה הכללית.
שאול ברלין, בנו של הרב צבי הירש לוין מברלין ואולי הבקיא ביותר מבין המשכילים בספרות הרבנית, קטל ב-1789 בארסיות ספר של הרב רפאל זיסקינד בהלכות שחיטה והאשימו בהעתקה ובבורות.
ב-1793 הוציא אף ספר שו"ת מזויף בשם "בשמים ראש" שייחס ברמייה לרא"ש והעניק אישור למגוון היתרים מרחיקי-לכת.
חזית אחרת שנפתחה הייתה בפולמוס הלנת המת, בתקופה בה הקושי לוודא מוות העלה את הטענה שאנשים חיים עשויים להיקבר בטעות.
מנדלסון הסתפק בהמלצה שרופא יבדוק את הגווייה, אך וולפסון פרסם סאטירות בוטות בנדון ופעם אף התחפש למת עטוי-תכריכים והחריד רב בברסלאו שערך הלווייה מזורזת לנפטר.
הוא ניצח על הקו הטהרני והבלתי-מתפשר בדור השני של השכלת ברלין גם בסוגיות אחרות, ובין היתר תקף בבוז את יצחק סטנוב כשהפגין יחס פשרני כלפי הקבלה.
וולפסון תיאר את יהדות מזרח אירופה כאספסוף אחוז אמונות תפלות שהיה צורך להתרחק מדרכיו ככל האפשר ולעג לאליטה הרבנית כמעמד מאובן וחסר תוחלת.
אחרים במחנה המשכילים אימצו כיוון רדיקלי עוד יותר ונעו לכיוון הדאיזם והפנתאיזם, מתוך ביקורת עצמית כנה כלפי היהדות כמו גם מענה על ההאשמות שהטיחו בה הוגים מובילים כקאנט ופיכטה, שתיארוה כדת מנוונת ופרימיטיבית שבניה אינם יכולים לקוות לשוויון זכויות כל עוד לא יזנחוה.
גם שלמה מימון פנה עורף להשכלה והפך לפילוסוף קנטיאני ותו לאו.
פרידלנדר הרחיק מעל כולם וזנח כליל את התקווה לשילוב היהודים כיהודים, כשהוא תוהה מדוע עליהם להמשיך להתקיים כקבוצה.
כישלונותיו הנמשכים בהנעת שינוי חיובי, כשצעירים מעורים הפנו את גבם כליל למורשתם בעוד שהמוני העם נותרו אדוקים ונחשלים, הניעו אותו לבקש ב-1799 להתקבל לכנסייה הפרוטסטנטית מבלי שיוצרך להאמין בישו ובעיקרי הנצרות, הצעה שנדחתה על ידי הכמורה.
הפוליטיזציה וההקצנה של ההשכלה, שהתלוותה לשינוי העצום במבנה החברתי שזעזע את אדני הקהילות היהודיות, הניעו את ההנהגה הרבנית להתכנס למגננה נוקשה נגדה.
בשלב זה איבדה ההשכלה הברלינאית את שאריות תנופתה.
"המאסף" נסגר כבר ב-1797. מגמת אימוץ הגרמנית כשפה עקפה בהרבה את תביעותיה של התנועה בראשיתה – הרפורמות-מגבוה שהנחיתו הרשויות על היהודים, גם הקמת בתי-ספר, נעשו בתיאום מועט עם המשכילים; רק קומץ מוסדות קיבל משהו מחזונם – והשימוש בעברית התייתר.
במקביל נטשו הפטרונים העשירים את המלומדים, שגישתם נראתה עתה כאנכרוניסטית.
מעגלי האינטלקטואלים ששאפו לטמיעה מלאה והיו מנותקים מהשיח המשכילי או לכל היותר בשוליו, דמויות כרחל ורנהגן, תפסו את מרכז הבמה.
בדור הבא פנו רבים מבניה של האליטה היהודית המשתלבת, אותם אלו שההשכלה ניסתה להציע להם חלופה, להתנצרות.
ב-1800 כתב אייכל לשלום הכהן, שביקש לחדש את "המאסף", בייאוש:
המשכיל נחמן ברלין עזב ב-1801 את ברלין בעודו מאשים את עמיתיו לשעבר בנטישת החינוך המסורתי ממנו צמחו כולם ובמתן לגיטימציה לפטרונים העשירים לעשות אותו דבר.
תביעת השלטונות מן הציבור היהודי לעבור רפורמה כדי להתאים עצמו לחברה הסובבת הופנמה על ידי כל אגפיו, כולל השמרנים המובהקים, שפנו אליה במשותף מתוך תקווה לקבלת אמנציפציה.
בשני הדורות הבאים צמחו מתוך מגמה זו כל התנועות החדשות בקרב יהודי הארץ, כולל חכמת ישראל, הנאו-אורתודוקסיה – שמנהיגה רש"ר הירש ראה עצמו כיורשם של מנדלסון ווייזל – היהדות הרפורמית ועוד.
המרכז המשכילי התפורר כבר במפנה המאה, ולאחר מלחמות נפוליאון לא נותר ממנו כמעט דבר.
השפעתה של ברלין הקרינה החוצה וזכרה נשמר, בין היתר באמצעות משכילים שעזבו אותה ונדדו באירופה כמנחם מנדל לפין.
בעוד שבגרמניה, כתב פיינר, דורות לאחר מכן, הוסיפו משכילים באימפריה הרוסית ובגליציה לקרוא את היצירות שחוברו בידי כותבי 'המאסף' וגונו כ"גרמנים" או "ברלינאים" בידי יריביהם.
התנועה פעלה מעט אף במערב אירופה.
ב-1815 נוסדה באמסטרדם "חברת תועלת" הקטנה בראשות שמואל ישראל מולדר, שהפיצה ספרות משכילית וטיפחה מגמה דומה.
באלזס פעל חוג מצומצם סביב משה אנסהיים, מן המאספים.
באנגליה היו מספר אינטלקטואלים שכתבו בעברית, כאברהם בן נפתלי טנג, אך הם הושפעו כמעט אך ורק מהתרבות המקומית ולא מהחוג המנדלסוני.
בארצות אלה כולן התרחשה האקולטורציה רובה ככולה במגע ישיר עם החברה הסובבת או דרך הקהילות הספרדיות הוותיקות, שאימצו את ערכיה הרבה קודם; ההשפעות המשכיליות היו חלשות ומבודדות.
כבר בסביבות 1780 התפתח בפראג, בירת ממלכת בוהמיה, מרכז משכילי שבראשו עמד הרב ברוך ייטלש.
השכלת פראג התאפיינה לאורך כל ימיה בשמרנות, מתינות והקפדה על שימור יחסים תקינים עם ההנהגה הרבנית לצד ביקורת על אורחות הקהילה ותביעה להשתלבות ומודרניזציה.
ייטלש עצמו פרסם ב-1793 הספד על הנודע ביהודה ב"המאסף", וכשהאלה-וולפסון לעג לו על כך תקף את עורכי כתב-העת על גישתם האנטי-מסורתית: .
בנוסף, בניגוד לשרידי המאספים שכמהו להשתלבות בהוויה הגרמנית, ראו מקביליהם בפראג את היהודים כשווים בין העממים הרבים שאכלסו את ממלכת הבסבורג – אם כי יחסם החיובי למושגים כמו "עם" נותר במובן הטרום-מודרני, והנחות היסוד שלהם היו השתלבות ואוניברסליות מתונה ברוח הנאורות.
הם אף גילו אהדה לניב היהודי-גרמני, באופן חריג למשכילים.
פראג לא הגיעה מעולם לשכלול שאפיין את פרוסיה.
במשך כל שנות ה-1780 וה-1790 נותרה במידה רבה בצלה של ברלין, אם בצייתנות ואם מתוך מחאה, אך תמיד כשלוחה ולא כמרכז עצמאי של ממש.
רק עם הריק שנוצר בתחילת המאה ה-19 החלו הבוהמים לפעול לבדם, וגם אז לא בהיקף שאפיין את קודמיהם.
ב-1802 הקימו חוג מאורגן, "חברת העברים הצעירים" (Gesellschaft der jungen Hebräer) וזה הוציא כתב-עת, "יודיש-דייטשע מונאטשריפט", אם כי רק למשך חצי שנה.
משכילי פראג נדרשו בדרך כלל לפרסם את מכתמיהם ב"שולמית" הגרמני.
לצד הרוב המתון פעלו גם משכילים קיצוניים, שהבולטים מביניהם היו פרץ בר ובמידת מה הרץ הומברג.
בֶּר הטיף להשתלבות ולהסרת חישוקי הדת, וראה בכך את הערובה היחידה לשימור היהדות בצורה כלשהי בטרם תתפורר לגמרי.
הומברג התפרסם בשל מדיניותו הנוקשה כמפקח על החינוך היהודי בגליציה, בה ניסה לכפות בתי-ספר מודרניים בחוזק יד על המקומיים, אם כי המחקר המאוחר גילה שהיה מתון יותר מתדמיתו המקובלת.
שניהם נדחו על ידי עמיתיהם בפראג, שהעדיפו לשכור מורים ומנהלים נוצרים על פני מינויים למשרות חינוך.
המרכז המשכילי בעיר גווע לאטו לקראת 1830, כשרמת הטמיעה של היהודים ייתרה פעילות תרבותית עצמאית: בעשור זה ולאחריו הם פנו להשתתפות מלאה בסביבה דוברת-הגרמנית (ומאוחר יותר, גם בתרבות הצ'כית שקמה לאטה), והחינוך המסורתי כמעט ונעלם.
במוראביה השכנה הייתה ההשכלה מתונה ומשולבת באליטה הרבנית באותה מידה ואף יותר.
הבולט מבין הפעילים בחבל היה יוסף פלעש, שלמד עם ייטלש בפראג וחזר לעירו נוי ראוסניץ ב-1804. ביתו הפך למועדון קריאה, והוא חיבר ספרות עברית ועמד בקשר רציף עם משכילים אחרים.
את מקומו תפס אחריו גדעון ברכר.
בניגוד לקודמתה שהוגבלה לפראג, חוגים משגשגים התקיימו בכל החבל, והגדול שבהם היה בפרוסניץ.
משם הוקרנה השפעה מסוימת אל מערב ממלכת הונגריה, בה לא התפתח מרכז עצמאי.
הדפוס המתון בבוהמיה ומוראביה, אף כי לא נעדר חיכוכים, אפשר קיום הרמוני למדי; המשכילים היוו סוכן תירבות חשוב, אבל עמדו בצלה של מערכת בתי-ספר בשפה הגרמנית שהתקבלה על ידי ההנהגה המסורתית עוד בימי יוזף השני (זו העניקה כישורים בסיסיים וידע בגרמנית, ולחזונותיה המפליגים של ההשכלה לא הייתה שום השפעה עליה).
, ציין מיכאל סילבר; אפילו הנוקשים מבין הרבנים, כמרדכי בנט ונחום טרייביטש, הפגינו אהדה לאגף השמרני של ההשכלה, והישיבות היו מרכזיה.
באופן טיפוסי לפלך, פעלו בפרוסניץ במקביל ישיבתו של משה כ"ץ וואהנפריד, בה נלמדו גם מקצועות כלליים, בית-ספר יהודי מודרני בפיקוח האב"דים ליב שוואב וצבי הירש פאסל, ומעגל ספרותי עברי סביב ברכר עצמו.
הסניף המורבי דעך, בנסיבות דומות לאלו של פראג, סביב אביב העמים.
המוקד הגדול והמרכזי של ההשכלה בנחלות בית הבסבורג היה גליציה.
בין 1787 ל-1800 ניסה הומברג לכפות על היהודים חינוך מודרני, והוביל לטראומה קשה.
הכח העולה בגליציה היה החסידות.
ב-1813 עשתה ההשכלה בחבל את צעדה הגדול הראשון, כשיוסף פרל הקים בטרנופול בית-ספר מודרני ובמקביל החל לפרסם את כתב-העת "ציר נאמן".
פרל, שהיה אדוק שמרן, נלחם כל ימיו בחסידות.
משכיל בולט אחר היה ר' נחמן קרוכמל מז'ולקווה, שהנהיג חוג משלו החל מ-1814. הסוחרים העשירים בערים הגדולות ברודי, טרנופול, למברג וקרקוב היו פטרוניהם של צעירים רבים שעזבו את החברה המסורתית והתעניינו בחינוך כללי ובהפצת תרבות בקרב ההמונים.
לצד פרל ורנ"ק פעלו המשורר מאיר הלוי לטריס, הפטרון יהודה ליב מיזס, הסאטיריקן יצחק ארטר והרב שלמה יהודה רפפורט.
הם, ושי"ר בפרט, עסקו גם בחכמת ישראל, המחקר המדעי של היהדות, ועמדו בקשרי התכתבות עם חוגיה בגרמניה.
משכילי גליציה היו שרויים בעימות מתמשך עם החסידים, שהיווה מכנה משותף מרכזי עבורם: כך למשל, נסיגתו של יעקב שמואל ביק מהיריבות עם החסידות והפיכתו לפופוליסט סימנה את הנתק בינו להשכלה.
אחת התמות המרכזיות בספרותה שם היה הצגת החסידים כבורים שטופים באמונות תפלות, ועמנואל אטקס עמד על כך שהזיהוי הבלעדי בין חסידות למיסטיקה וכישוף, שרווחו בקרב המתנגדים לא פחות, היה פריה של זו.
השכלת גליציה חבקה מנעד רחב מהרב השמרן מהר"ץ חיות, ששטם גם הוא את החסידים, ליהושע השל שור עורך 'החלוץ' שהכריז כי מטרתו לשחרר את העם מהבלי התלמוד.
בחבל הנחשל היה ציבור מסתגר עצום שסיפק הן כר פורה לעימותים והן מאגר בלתי-נדלה של צעירים שנחשפו לראשונה לחכמות חיצוניות.
אף כי שיא פעילותה חלף סביב 1860, התנועה הגליציאנית שגשגה במשך דורות, עד קץ ההשכלה בכלל.
כפי שיתרחש ברוסיה, אם כי באופן הדרגתי ומתון יותר, נעו יהודי החבל בשנות ה-70 וה-80 ללאומיות יהודית מחד ולפולוניזציה מאידך.
שכבה צרה ואמידה אימצה לגמרי את התרבות הגרמנית כבר קודם.
בבירה הכלל-קיסרית וינה לא קם חוג משכילים יוצר, אך היא הייתה למרכז חשוב להפצת כתבי התנועה.
יוצאי ברלין שלום הכהן ויהודה ליב בן-זאב, איש פראג שלמה לויזון ואחרים הועסקו בעיר כמגיהים בבתי-הדפוס.
בין 1820 ל-1831 הוציא הכהן לאור בווינה את 'ביכורי העתים', כתב-העת המשכילי החשוב ביותר בזמנו, שרוב כותביו היו גליציאנים.
גם יורשו 'כרם חמד' נערך בה בשנותיו הראשונות, וכמוהו אף 'כוכבי יצחק'.
להשכלה האוסטרית היה אגף איטלקי קטן.
זה מנה את שד"ל, נציגו הבולט, יש"ר מגוריציאה ומעט אחרים.
על אף שכתבו בעברית, פרסמו בעיתונות הווינאית ועמדו בקשרים חזקים עם גליציה, ההיבט של תפקיד המשכיל כדוחף לשינוי חברתי היה שולי בפועלם.
כבמערב אירופה, המודרניזציה הגיעה ליהודי איטליה קודם ובדרכים אחרות.
שד"ל היה מסורתי, חליפות אנטי-רציונליסט, ולא חלק את הנחות היסוד הליברליות של התנועה – במידה רבה, השקפותיו היו הד לביקורת הרומנטיקה על הנאורות.
הוא ראה בתרבות האירופאית דבר העומד בניגוד בסיסי ליהדות, הטיף ליחס דו-משמעי וזהיר כלפיה והתנגד לזרמים הביקורתיים יותר בחכמת ישראל.
ה"השכלה-שכנגד" של שד"ל בישרה את ההתנערות מהמגמות אותן ביקר.
בטריטוריות שהיו ב-1812 לפולין הקונגרסאית הייתה נוכחות משכילית עוד מימי ברלין.
בראשית המאה ה-19 הייתה בה פעילות תחייה יהודית משמעותית, שהובלה בוורשה על ידי דמויות כאברהם יעקב שטרן ומאוחר יותר חתנו ועורך 'הצפירה', חיים זליג סלונימסקי.
אף כי העלית התרבותית באזור נטתה יותר להשתלבות וכתבה בעיקר בפולנית (הלעז של רוב המשכילים היה גרמנית) ופחות בעברית, היו בה נימות משכיליות חזקות וחבריה הצהירו על השפעתם של מנדלסון ואחרים עליהם.
החוג הווילנאי קם בשנות ה-30 בראשות מרדכי אהרן גינצבורג, אד"ם הכהן ועמיתיהם, והאודסאי התבסס סביב בצלאל שטרן, יליד טרנופול שניהל את בית-הספר היהודי המודרני הראשון בעיר מ-1829. אך הדמות הבולטת ביותר בכל רוסיה הייתה יצחק בר לווינזון, איש קרמניץ בחבל ווהלין, שבילה שנים בין משכילי גליציה.
במקביל לפעילותו הספרותית קשר קשרים עם שלטון הצאר, וב-1828 הוציא לאור מנשר שקרא לרפורמה מקיפה בחיי היהודים, 'תעודה לישראל'.
ב-1840 החליט שר החינוך סרגיי אוברוב לנסות ליזום מהלך כזה בשיתוף המשכילים, שהיוו מיעוט זעיר בציבור היהודי.
הוקמו רשת בתי-ספר ושני מוסדות להכשרת רבנים מטעם הממשלה.
הרב מקס ליליינטל נקרא מגרמניה כדי לנסות לסייע במפעל.
ב-1843 גם עתרו המשכילים לממשלה (שעשתה זאת קודם מספר פעמים על דעת עצמה) להחיל צו שהורה ליהודים לזנוח את הלבוש וההופעה המסורתית ולאמץ את הביגוד המקובל.
פרשה זו, שנודעה כ'ההשכלה מטעם', הייתה כישלון.
החינוך היהודי המשיך ברובו המוחלט להתנהל במתכונת הישנה, וגם היבטים אחרים של החברה הושפעו אך מעט.
עם זאת גבר ביטחונם של המשכילים, ובד ובד החלה ההנהגה הרבנית לראותם כאויבים מסוכנים.
במקביל לפעילותה הציבורית, הרימה ההשכלה הרוסית תרומה תרבותית גדולה: בין היתר, פרסם אברהם מאפו ב-1853 את "אהבת ציון", הרומן העברי הראשון, ואד"ם הכהן היה משורר מרכזי.
המדיניות הליברלית של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה מ-1855 והלאה הובילה להשתלבות גדלה של היהודים בחיי הכלכלה.
התפתחות זו, שלא כאמצעי הכפייה שהפעיל קודמו, יצרה מאליה ציבור שהיה נכון יותר לקליטת רעיונות מן החוץ.
החלה להתהוות גם אינטליגנציה דוברת-רוסית שהזדהתה עם תרבות המדינה יותר ויותר.
עיתון 'המליץ', שהתפרסם למן 1860, תפקד כבימה המרכזית של ההשכלה.
לצדו פעלו עיתונים כ'הכרמל', 'הצפירה', 'המגיד' ועוד.
בנוסף, קם דור חדש של משכילים רדיקליים דוגמת יהודה לייב גורדון, שטבע את הססמה "הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ" בשירו "הקיצה עמי", ראובן אשר ברודס ואחרים.
הם ביקרו קשות את הדת ודרשו שינוי גורף בחברה היהודית.
מנגד ניצב מחנה ההשכלה המתונה, שכלל וותיקים כרש"י פין ואב"ג לצד צעירים יותר כאליעזר צווייפל, שהחשש מהמגמות הקיצוניות הלך והתחזק בקרבם.
אם קודם הפנו את מאמציהם לעומת הרבנים השמרנים, עתה קיוו לברית עמם כדי לקדם רפורמה מוסכמת ומרוסנת בארחות הציבור שנועדה בעיניהם לבלום את סכנת ההיסחפות לטמיעה.
למגמה הזו – , כפי שכינה אותה שמואל פיינר – היו מהלכים בקרב רבנים צעירים ופתוחים, שמרדכי גימפל יפה, יצחק יעקב ריינס ויחיאל מיכל פינס נמנו על הבולטים מביניהם.
ב-1863 הופיע עוד גורם, 'חברת מרבי השכלה' המתונה והבורגנית.
זו שאפה לפעול בתיאום עם הממשל ועם חזונו הרפורמטורי, ונעשתה בהדרגה מזוהה עם ההשתלבות הגורפת בהוויה הרוסית.
תקוות המשכילים המתונים להסכמה עם הרבנות נמוגו בלחץ המאורעות והרדיקלים: בין היתר, פרסם משה ליב ליליינבלום ב-1868 קריאה לערוך בחינה מחדש של תקנות וחומרות שונות כדי להקל על העם.
ההצעה, יחד עם ויכוחים ציבוריים אחרים, עוררה חשש ומגננה שמרנית חריפה.
בשלב זה, למול ההפנמה כי סירוב השלטונות להעניק ליהודים שוויון זכויות עמד בעינו, ותחושה גוברת של אפליה, החלה מגמה של התנערות מהאידיאלים של העבר.
יל"ג, מל"ל ושכמותם כתבו על תחושת ניכור, כשהם ניצבים בין ציבור מסורתי מאוד מחד, ומתבוללים ששאפו להיטמע כליל מאידך.
פרץ סמולנסקין, עורך עיתון 'השחר' בווינה, החל לתאר את ההשכלה שבה דגל בצעירותו כרמייה עצמית.
בסדרת המאמרים 'עת לטעת', שפרסם בשנות ה-70, תקף בשצף את מנדלסון, שלל את רעיונות ההשתלבות והחל להעלות את הקביעה שהיהודים מהווים לאום.
התנועה איבדה את טעם קיומה גם בפן אחר; כל שכבות הציבור הסכימו עתה לכך שחינוך מודרני, ברמה מסוימת, נדרש להשתלבות כלכלית.
גם תופעות כנישואי בוסר, וכדומה, נעלמו למעשה בלחץ חילופי העתים.
לקראת מפנה המאה איבדה המילה "משכיל" את הקשרה האידאולוגי, וקיבלה את משמעותה בעברית המודרנית, במובן של אדם שרכש חינוך.
מבחינה ספרותית, היה זה קץ השלב האחרון של תקופת ההשכלה שהחלה במנדלסון ווייזל, ותחילתה של תקופת התחייה.
להשכלה היו השפעות מסוימות גם במזרח התיכון והבלקן: הרב יהודה נחמה מסלוניקי היה בקשרי תכתובת עם המרכז הרוסי, וכמוהו אברהם דאנון באדירנה.
בירושלים צמחה ביישוב הישן תנועה קטנה (בספריות שנוסדו בעיר ב-1874 ו-1884 היו גליונות 'המאסף') שמנתה בין היתר את יחיאל מיכל פינס וישראל דוב פרומקין.
עימותיהם עם היישוב החדש הניעו אותם לבסוף לחבור מחדש ליסודות השמרניים ביותר בעיר.
בצפון אפריקה ניהלו דמויות כגון שלום פלאח, יצחק בן יעיש הלוי ודוד אלקיים מערכה להחייאת העברית, כתבו לעיתונים במזרח אירופה ודרשו לתקן את חליי הקהילות מהם באו; אך מאבקם העיקרי, והכושל, היה בתרבות הצרפתית שהפיצו בתי-הספר של כי"ח.
תנועת החסידות היא תנועה רוחנית וחברתית יהודית שקמה באמצע המאה ה-18 במערב אוקראינה של היום, והתפשטה במהירות ביהדות מזרח אירופה.
הבעל שם טוב נחשב למחוללה של החסידות.
תלמידיו, בראשות המגיד ממזריטש, פיתחו את תורתה והפיצוה.
הגותה של החסידות הושפעה, בפרט בדורותיה הראשונים, מקבלת האר"י, תוך הדגשת נוכחות האל ביקום כולו, את הצורך להידבק בו בכל עת ומקום ואת הממד הרוחני הנסתר של המציאות.
החסידים מאוגדים ב"חצרות" שבראש כל אחת מהן ניצב אדמו"ר, המקבל בדרך כלל את תוארו בירושה.
במהלך הדורות נוצרו מאות חצרות עצמאיות, גדולות וקטנות, ולכל אחת מסורותיה ודגשיה.
החסידים מחויבים להידבק באדמו"ר שבראש החצר שלהם ולציית לו.
הוא נחשב לסמכות רוחנית שיש להיעזר בה כדי להתקרב לאל.
ההשתייכות לחצר נשמרת בדרך כלל בתוך המשפחה במשך דורות, והחסיד נולד על פי רוב בחצר מסוימת וגדל על מורשתה.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-20 מתגוררים מרבית החסידים בישראל, בארצות הברית, בבריטניה ובבלגיה.
הם מהווים תת-קבוצה בתוך העולם החרדי ונחשבים בדרך כלל כאדוקים ושמרנים.
החסידים משמרים רבות ממסורותיה של יהדות מזרח אירופה.
הלבוש הישן והדיבור היומיומי ביידיש נעשו מזוהים עמם כמעט בלעדית.
ישנן בעולם כתריסר חצרות גדולות עם אלפי בתי-אב ומאות חצרות קטנות יותר, לעיתים עם קהילה סמלית של בודדים.
הסיבות להצלחת תלמידיהם של ממשיכי הבעש"ט והמגיד ממזריטש ולקליטת דרכם בחברה היהודית הסובבת טרם הובהרו כל צורכן.
בעבר היו מקובלות התאוריות של שמעון דובנוב, שייחס את הצלחת החסידות להרס הניכר שחוללו גזירות ת"ח-ת"ט ב-1648 והלאה, ולהתמוטטות השלטון העצמי היהודי באיחוד הפולני-ליטאי עם פירוק ועד ארבע ארצות ב-1764, וההסברים המרקסיסטיים של רפאל מאהלר, שטען לייאוש שאחז בשכבות רחבות עקב הצרת צעדיהם של היהודים בתחום הכלכלי.
גישות אלה נסתרו בהדרגה עם הרחבת המחקר בתחום.
הנזק לחיים ולרכוש שהביאו פרעות 1648 היה קטן בהרבה מהמשוער, ועדויות רבות מצביעות על התאוששות החיים היהודיים.
אפילו הטענה שהשפיעו ישירות על היווצרות השבתאות זמן קצר אחר כך כבר נחשבת כמוגזמת, כל שכן התפתחות החסידות שפריחתה אירעה מאמצע המאה ה-18 ובעיקר לקראת סופה.
פירוק הוועד לא יצר פגיעה מתמשכת באוטונומיה הקהילתית, שהייתה מאורגנת ממילא על בסיס מקומי; דווקא בשטחים שסופחו לפרוסיה עם חלוקת פולין, בהם אכן חיסל אותה השלטון, לא הייתה לחסידות דריסת רגל.
על אף שסבלו הגבלות ורדיפות במהלך פירוק האיחוד ולאחריו, התחולל שיפור עקבי במצבם הכלכלי והאזרחי של היהודים בתקופה בה שגשגה החסידות, בשלהי המאה ה-18.
הנסיבות האובייקטיביות לצמיחתה ולהתפשטותה של התנועה החדשה – מלבד עצם החידוש המהפכני שבדרכה – נתלו במספר גורמים.
במאה ה-17 הלך והתפשט הידע הציבורי על אודות הקבלה, שהופץ במנשרים ועלונים להמוני העם והתפרסם עקב פעילות של יהודים ונוצרים כאחד בתחום.
מה שהיה בעבר נחלת מובחרים מעטים, הפך לגלוי לעין כול.
התופעה השפיעה על והושפעה מעליית השבתאות ומהפרנקיזם, ורקע משותף זה היה מניע מרכזי להתנגדות לחסידות בהמשך.
החלטת הבעש"ט ואנשיו לחדול מלפעול כמעגל מקובלים נסתרים כפי שהיה בעבר ולהפוך את עיסוקם לפומבי, הרגע שחולל את החסידות, הייתה מעין הד לכך.
בנוסף, על אף שהאוטונומיה הקהילתית נותרה איתנה יחסית, סמכותה המוסרית של ההנהגה הוותיקה הלכה והתערערה.
האצילים שהיהודים השתייכו להם התערבו לא פעם בהליכי בחירת הפרנסים והרבנים, עד כדי כך שנושאי משרות אלה נתפשו לעיתים קרובות כעושי-דברם ותו לא.
יחס שלילי זה הקשה על הקהל לראותם כנטולי פניות בעניינים שנדרשו להכריע בהם, בעיקר הסדרת נושא החכירות על מכירת יי"ש, טבק ועוד.
האדמו"רים, שכוננו הנהגה חוץ-ממסדית, יכלו להופיע כבוררים הוגנים בסוגיות אלה, ואכן הפכו במהרה לרגולטורים יעילים של עסקי החכירה.
על אף שלא עמדו לרשותם מרבית הסנקציות הקהילתיות, קללות מיסטיות ואמצעים אחרים פיצו על כך.
כמו כן, קמו באותו עידן בעולם הנוצרי כולו תנועות תחייה דתיות שהדגישו את הסלידה מהיררכיה רשמית ומטקסיות נוקשה לטובת רעיונות מיסטיים ופשטות.
לבסוף, אופי ההנהגה היה המפתח להצלחת החסידות: על אף הטונים המיסטיים החזקים שליוו את פעילותם ועוררו חשש כבד בקרב מתנגדיהם מהמשך לשבתאות ולפרנקיזם, נמנעו מתוקפנות יתרה כלפי האליטות הישנות והדגישו כי לא באו לערער את סדר הערכים של אלה.
הם היו שמרנים ומתונים בבסיסם, ועל אף הפופוליזם שנקטו בו כלפי ההמונים, הקפידו לשמור על זיקה לשכבות המיוחסות מהן באו כמעט כולם.
מעט ידוע בוודאות על רבי ישראל בן אליעזר, הבעש"ט, הנחשב לאבי החסידות.
אף שלא היה איש האליטה הרבנית, היה מלומד מספיק כדי לקבץ תלמידים בבית-המדרש ולשאת לאישה את אחותו הגרושה של רב.
מלבד זאת, תולדותיו לקוחות מהגיוגרפיות חסידיות.
לפי מסורות אלה, בעודו נער הכיר בסגולותיו "רבי אדם בעל שם", שהיה לכאורה נצר לשושלת ארוכה של צדיקים נסתרים שהעבירו זה לזה מדור לדור סודות תורה שלא התגלו עד אותה עת.
הוא התבודד עשר שנים בהרי הקרפטים, בין קיטוב לקוסוב, ושם התגלה אליו אחיה השילוני ולימד אותו עוד נסתרות.
בגיל 36 ניתנה לו הרשות משמים להתגלות כמקובל וכפועל ישועות.
בשנות ה-40 של המאה ה-18 מתועד שהתיישב במז'יבוז' שבפודוליה, הקים לעצמו מעגל של תלמידים, ושמו יצא בכל החבל ומעבר לו.
ברשומות מן הזמן ההוא מצוין שהיה עשיר ומפורסם מאוד.
הבעש"ט הדגיש כמה יסודות בקבלה ובמידת-מה גיבש משנה ייחודית משלו.
בין היתר הרבה לעסוק בנוכחות האל בכל הבריאה והסביר שבשל כך, גם מעשים גשמיים פשוטים כמו אכילה יכולים להיטען במשמעות רוחנית ולאפשר השגת דבקות באלוהים.
הוא נודע במיוחד בתפילותיו האקסטטיות והארוכות ובהקפדתו על כוונה, ותיאר את המילות והאותיות ככלים הנוצרים לאגירת האור מהעולמות העליונים.
בנוסף החשיב מאוד את השמחה וההתלהבות בעבודת ה' ואת ההתעלות הרוחנית, ודחה את הסגפנות והפרישות שרווחו אז בקרב מקובלים ומבקשי דרגה גבוהה יותר.
אחד התלמידים שנמשכו אליו עקב כך היה המגיד ממזריטש, שהיה לפי המסופר נכה עקב סיגופיו הקשים.
הבעש"ט הניח את היסודות לתורת ולתנועת החסידות, ופיתח דרך שתציע להמונים מסלול פשוט ונגיש יותר לחוויה רוחנית משמעותית.
למרות זאת, הוא נותר כל ימיו מנהיגו של חוג אליטיסטי מצומצם ומעולם לא הפיץ את משנתו בציבור הרחב.
על אף שממשיכיו ייחסו לו את גיבוש אופייה של התנועה, לא נהג כמותם מעולם.
עם מות הבעש"ט, קיבלו על עצמם רוב תלמידיו את הנהגתו של הרב דב בער, המגיד ממזריטש, אם כי רבי יעקב יוסף מפולונאה ומעט אחרים בחרו לפעול לבד.
מחצרו בווהלין פנה המגיד לשכלל ולהרחיב את הרעיונות הבסיסיים שפיתח מורו, כשהוא ומעגל תלמידיו בונים תורה שלמה ומקיפה, תהליך שהמגיד החל בו אך נעשה ברובו רק על ידי ממשיכיו.
הבעש"ט וסובביו השתמשו במושג "חסיד" במובנו המסורתי, של אדם ירא שמים לפנים משורת הדין; בשליש האחרון של המאה ה-18 נוצרה הבחנה ברורה בין משמעות זו לדרך החסידות שיצאה ממזריטש, ושההולכים בה כונו בשעתו "חסידים חדשים" כדי להבדילם.
המונח "חסיד" התקשר כל כך עם התנועה הצומחת עד שמובנו המקורי הואפל תחת החדש, וככזה נכנס גם לעברית המודרנית – במשמעות של "אוֹהֵד, מַעֲרִיץ" ולא של אדוק.
משנתם של המגיד ורעיו כללה היבטים רבים.
חשיבות התפילה והכוונה בה הודגשו כל כך עד שרבים מאנשיהם איחרו את זמנה מעבר למותר כדי להתכונן ולכוון.
דברי הבעש"ט על הצורך להעלות מחשבות טמאות לשורשן במקום להיאבק בהן שוכללו לעיקר שלם על ידי יורשו, שתיאר את ההתמרה של מחשבות ורגשות רעים לטובים כתהליך פנימי שלם, מעין מקבילה בתוך האדם של הספירות האלוהיות.
אבל החשוב ביותר היה רעיון הצדיק החסידי, שהפך לצינור להורדת שפע להמוני מאמיניו ולהעלאת תפילותיהם ובקשותיהם, וכסמכות מוסרית ומדריך רוחני.
רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם הכהן מקליסק הנהיגו את עליית החסידים לארץ ישראל.
החסידות החדשה התפשטה במהירות במרחב.
הצדיקים שילבו הנהגה כריזמטית עם תחכום פוליטי, ובנו תמיכה בקרב שכבות שנעדרו השפעה בתוך האליטה הקהילתית הקיימת: כלי הקודש נמוכי-הדרג, עשירים ללא ייחוס (ובייחוד נשים נדבניות, שמעמדן בחיי הדת היה נמוך מאוד וזכו ליוקרה כפטרוניות של חוגי החסידים) ולבסוף המוני פשוטי העם.
במקביל, נזהרו שלא לעורר יריבות יתרה, ולמרות הפופוליזם המופגן שלהם, לא עודדו שום מסר חברתי מהפכני וחיתנו את ילדיהם עם בעלי ייחוס.
הצדיקים עצמם היו יוצאי אותם חוגים, והגיעו בדרך כלל מרקע של למדנות ועושר.
החוזה מלובלין, לדוגמה, התבסס בעיירה וייניאבה, הסמוכה ללובלין שעל שמה נקרא, ופעל לחזק את השפעתו בעיר מול התנגדות עזה של הממסד והאב"ד המקומי רבי עזריאל הורוויץ.
הונו הגדול ותומכיו הרבים גרמו לפרנסים לקבל אותו ב-1803. תהליך דומה קרה במקומות רבים.
השטיבל, מניין התפילה הקטן והנפרד שהיה גם בסיס לרשת של קשרים חברתיים ופעילות קהילתית, שימש ערוץ יעיל לגיוס חברים ותומכים חדשים.
התנועה החדשה עקרה את הדגם הקהילתי המסורתי: חצר האדמו"ר החליפה את סמכות הרב וועד הפרנסים, ובמקום גוף מקומי שכל היהודים באזור היו כפופים אליו, התקיימו במקביל בחלק מהקהילות קבוצות שהשתייכו לחצרות חסידיות שונות, ולחלק מהאדמו"רים היו חסידים בקהילות שהתפרשו על פני מרחבים גדולים.
החסידות הייתה התנועה היהודית המודרנית הראשונה בכך שהחליפה את הקהילה הישנה במודל על-טריטוריאלי וריכוזי גם יחד, ויצרה דתיות שהייתה מוכוונת יותר כלפי היחיד.
החסידים הנהיגו שחיטה משלהם בכל אתר שבו התבססו, ושוחטיהם הקפידו על שימוש בסכין מלוטשת במיוחד, שהושחזה לא רק באבן אלא גם ברצועת עור, ושהייתה גם דקה יותר מן הרגיל.