tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן סמוך לעיירה אל-ג'יזה, כ-35 ק"מ דרומית לעמאן, בירת ירדן.
הוא נקרא על שמה של המלכה עאליה, אשתו השלישית של חוסיין, מלך ירדן, אשר נהרגה בתאונת מסוק ב-9 בפברואר 1977. הנמל הוא שער הכניסה האווירי העיקרי של הממלכה, ומאז פתיחתו משמש כנמל הבית של חברת התעופה הירדנית רויאל ג'ורדניאן.
הנמל נחנך בשנת 1983 והחליף את נמל התעופה האזרחי של עמאן שממזרח למרכז העיר.
בתגובה לצורכי התנועה הגדלים של ירדן, שנמל התעופה הקיים של עמאן לא יכול היה להכיל.
באותה תקופה, תנועת הנוסעים גדלה בקצב מעל הממוצע הבינלאומי, ורשמה צמיחה שנתית של כ-25% והפעילה לחץ ניכר על מתקני שדה התעופה הקיים למרות התרחבות ופיתוח מתמשכים.
בשנת 1981, מספר הנוסעים עלה על 2.3 מיליון, בעוד שתנועת המטענים הגיעה ל-62,000 טון ותנועת המטוסים עברה את ה-27,000 תנועות.
נמל התעופה האזרחי של עמאן ממשיך לפעול כבסיס של חיל האוויר המלכותי הירדני לטיסות מטען ותעופה כללית.
ב-2024 שופץ כך שיכול לשמש שוב גם לטיסות נוסעים.
בעת הקמתו מתקני הנמל תוכננו לשרת 3.5 מיליון נוסעים בשנה.
תנועת הנוסעים מאז גדלה והוא החל לשמש גם כתחנת עצירה עבור חברות תעופה בינלאומיות במזרח התיכון.
בשנת 2012, כבר שירת יותר מ-6 מיליון נוסעים ו-40 חברות תעופה מרחבי העולם.
בשנת 2007, ממשלת ירדן בחרה בחברת "Airport International Group" באמצעות מכרז פתוח לתפעול, שיקום וניהול הנמל במסגרת הסכם זיכיון ל-25 שנה.
זאת בתגובה לעלייה המתמשכת בתנועת הנוסעים באותה תקופה, AIG הופקדה גם על בניית טרמינל חדש, בעלות של כ-750 מיליון דולר.
הטרמינל החדש נפתח במרץ 2013 כדי להחליף את שני טרמינלי הנוסעים הישנים של נמל התעופה וטרמינל מטען אחד.
הוא נחנך רשמית על ידי המלך עבדאללה השני ב-14 במרץ 2013. הטיסה האחרונה המריאה מהטרמינל הישן בשעה 22:05 ב-20 במרץ 2013, ולאחר מכן כל הפעילות הועברה לטרמינל החדש, משם המריאה הטיסה הראשונה בשעה 02:30 ב-21 במרץ 2013. ב-20 בינואר 2014, AIG השיקה את השלב השני של הרחבת הנמל.
בשנת 2016 הושלם שלב ההרחבה השני, בעלות של 215 מיליון דולר, והעלה את קיבולת תנועת הנוסעים השנתית של הנמל ל-12 מיליון, במטרה לתמוך באסטרטגיית התיירות הלאומית של ירדן לשמש כמרכז תחבורה אזורי לנסיעות פנאי ועסקים.
המטרה הבאה היא להגדיל את הקיבולת ל-16 מיליון נוסעים מדי שנה, עד סוף מסגרת הזמן של הזיכיון בשנת 2032. בעקבות הרחבת שדה התעופה, חברת "אמירטס" הפעילה שירות חד פעמי של מטוס הענק מדגם איירבוס A380 לעמאן, לחגיגות 30 שנה לפעילות "אמירטס" בירדן.
באפריל 2025 אושרה התוכנית להרחבה נוספת של הנמל.
בנמל שני מסלולים מקבילים באורך של 3,660 מטר וברוחב של 61 מטר, המרוחקים 1,446 מטר זה מזה, והוא משתרע על שטח של 22 קמ"ר.
בניין בית נתיבות החדש נחנך ב-21 במרץ 2013, בצמוד ממערב לשני בתי הנתיבות הקודמים, והוא משתרע על-פני שטח של 100,000 מ"ר והוא בעל קיבולת שנתית של כ-12 מיליון נוסעים.
עם פתיחת בית הנתיבות החדש נסגרו שני בתי הנתיבות הישנים ונהרסו.
בחלקו המזרחי של נמל התעופה שוכן טרמינל לשירותי מטען.
התחבורה הציבורית בין הנמל לעמאן מבוססת על אוטובוסים ומוניות.
עונתי: מילאנו–מלפנסה, וינהריינאייר בובאיס, ברגמו, בוקרשט-אוטופני, שרלרואה, מדריד
עונתי: בולוניה, בודפשט, קרקוב, מרסיי, ממינגן, פאפוס, פיזה, פוזנן, רומא-צ'יאמפינו, וינה
לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994 בוצעו טיסות בין ישראל לנמל התעופה.
על פי הסכם התעופה שנחתם בין ישראל לירדן, כל חברת תעופה משתי המדינות יכלה להטיס עד 1,500 נוסעים לשבוע בקו נתב"ג-עמאן.
חברת התעופה הירדנית "רויאל ג'ורדניאן" הגדילה במשך השנים את תדירות הטיסות שלה, שזכו להצלחה, אם כי מרבית הנוסעים מנתב"ג המשיכו מעמאן ליעדים אחרים מחוץ לירדן, בעיקר למזרח הרחוק.
ב-2010 טסו מישראל לירדן וממנה כ-116.8 אלף נוסעים, רובם המוחלט עם רויאל ג'ורדניאן.
החל מיוני 2013 ביצע רויאל ג'ורדניאן 3 טיסות יומיות מהשדה לנמל התעופה בן-גוריון.
בפברואר 1997 החלה רויאל-ג'ורדניאן להפעיל 2 טיסות שבועיות בקו נמל התעופה האזרחי של עמאן-נמל התעופה חיפה באוגוסט 1998 עבר הקו לפעול בין חיפה לנמל התעופה עמאן-המלכה עאליה, במטרה להציע טיסות המשך למזרח.
מהצד הישראלי רשמית הפעילה את הקו חברת אל על, אך היא העבירה את הזכות להפעלת קו הטיסות הסדיר לעמאן לחברות אחרות, מכיוון שלא היה לה ציוד מתאים לכך (מטוס קטן עם 50 עד 70 מקומות ישיבה בלבד).
תחילה הופעל על ידי חברת "ארקיע".
בדצמבר 1998 הוא עבר ל"ישראייר", לאחר שזכתה במכרז שפרסמה אל-על להפעלת הקו.
באפריל 1999, החלה חברת אירואל תעופה להפעיל את הקו, שכלל אז 3 טיסות שבועיות.
היא הפעילה אותו עד נובמבר 1999, אז הפסיקה אירואל את פעילותה.
במרץ 2011 קיבלה ישראייר שוב אישור להפעיל קו טיסות סדיר לעמאן, אך היא בחרה לבסוף לא להפעיל אותו.
גם ארקיע הפסיקה לטוס לנמל בהמשך.
החל משנת 2000 הפעילה חברת "ארקיע" את הקו לעמאן.
הקו הופסק במהלך מלחמת לבנון השנייה, אך הטיסות חודשו בספטמבר 2006. מדינת ישראל השתתפה במימון 75% מהוצאות הביטחון של הקו.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל אין שירות טיסות בין הנמל וישראל.
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני (באיטלקית: Aeroporto internazionale Federico Fellini) או בשמו המלא נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני, רימיני (איטליה)-הרפובליקה של סן מרינו (Aeroporto internazionale Federico Fellini, Rimini (Italia)-Republica di San Marino), הוא נמל תעופה השוכן בסמוך לעיר רימיני בדרום-מזרחו של מחוז אמיליה-רומאניה באיטליה.
הנמל שוכן במרחק של 750 מטר בלבד מחוף הים האדריאטי, כ-8 ק"מ דרומית-מזרחית לרימיני וכ-23 ק"מ מהעיר סן מרינו.
לפי הסכם בין החברה המפעילה את הנמל לבין ממשלת סן מרינו, הוא משרת באופן רשמי גם את האחרונה, וממשלת סן מרינו היא בעלת 3% מהון החברה.
הנמל נקרא על שמו של במאי הסרטים האיטלקי, בן העיר רימיני, פדריקו פליני.
בנמל מסלול בטון בודד (13/31) באורך של 2,995 מטר וברוחב של 45 מטר, והוא מצויד במערכת נחיתת מכשירים.
משני צידיו של המסלול נמתחים שני מסלולי הסעה באורך של 2,440 מטר וברוחב של 22.5 מטר כל אחד.
רחבת החניה למטוסים משתרעת על פני שטח של כ 60,000 מ"ר, ושטחו הכולל של השדה מגיע ל-3300 דונם.
הנמל משרת טיסות פנימיות ובינלאומיות היוצאות ממנו לרחבי אירופה וצפון אפריקה, רובן המכריע טיסות שכר, ובשנת 2006 עברו דרכו 324,454 נוסעים לעומת 209,598 בלבד בשנת 2002.
נמל התעופה הבינלאומי-קורפו "יואניס קפודיסטריאס" הוא נמל תעופה בינלאומי באי קורפו, השוכן כשלושה ק"מ מדרום לעיר קורפו.
חלק מהמסלול נסלל על רצועת קרקע שיובשה בלגונת חלקיופולוס, וחלק מהלגונה הכלואה, בין המסלול והחוף, הפכה לבריכה סגורה.
בשדה רחבות חניה לעשרה מטוסים, ושטחן הכולל הוא 70,450 מ"ר.
במקום פועל שירות אוטובוס ומוניות.
מנמל התעופה יוצאות טיסות סדירות לרחבי יוון, המופעלות על ידי חברות התעופה היווניות אולימפיק אייר ואג'יאן איירליינס, ולמספר ערים ברחבי אירופה.
אולם עיקר נפח התנועה הוא בטיסות שכר, במיוחד לממלכה המאוחדת ולגרמניה, ועומס מורגש בשדה בעונת הקיץ, בין החודשים אפריל לאוקטובר.
השדה נקרא על שם יואניס קפודיסטריאס, דיפלומט יליד קורפו וראש הממשלה הראשון של יוון העצמאית.
נמל התעופה הבין-לאומי פילדלפיה הוא נמל התעופה הגדול ביותר בעמק דלאוור בפנסילבניה, והוא משרת את העיר פילדלפיה.
בשנת 2008 דורג במקום ה־11 בעולם מבחינת היקף תנועת הנוסעים העוברת דרכו, והוא אחד מבסיסי הפעולה המרכזיים של חברת אמריקן איירליינס.
נמל התעופה הוא אחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בעולם ובשנת 2006 עברו דרכו 31,768,272 נוסעים.
קצב גדילת התנועה דרך הנמל מהיר והוא סובל ממחסור ברחבות חניה למטוסים ובמערכת אספקת הדלק למטוסים.
מנמל התעופה יוצאות טיסות לארצות הברית, קנדה, האיים הקאריביים, אמריקה הלטינית, אירופה והמזרח התיכון.
הטרמינל הבין־לאומי ורוב מתקני הנמל ממוקמים באזור טיניקום טאונשיפ (Tinicum Township), במחוז דלאוורי.
נמל התעופה נפתח והחל לפעול בשנת 1925. במהלך מלחמת העולם השנייה השתמש חיל האוויר האמריקאי בשדה התעופה כבסיס מרכזי לאימון טייסים.
במהלך השנים, עד 1945, השדה היה כמעט בשליטה מלאה של צבא ארצות הברית אך לאחר מלחמת העולם השנייה החל הצבא לעזוב את המקום ורוב הפעילות חזרה להיות אזרחית.
בנמל התעופה פילדלפיה ישנם שבעה טרמינלים, המחוברים זה לזה, למעט טרמינל F.
טרמינל A מערב – טרמינל זה הוא אחד משני הטרמינלים החדשים שנבנו בנמל והוא בעל עיצוב חדשני ומודרני.
הטרמינל נפתח בשנת 2003 והוא משמש לכל הטיסות הבין-לאומיות, למעט לקנדה.
טרמינל A מזרח – טרמינל זה שימש בעבר רק לטיסות הבין-לאומיות אך כיום משמש רק לטיסות פנים, אף על פי שמדי פעם חברת יו אס איירווייז משתמשת בו גם לטיסות בין-לאומיות.
הטרמינל משמש כיום מספר חברות תעופה לא אמריקאיות, כמו אייר ג'מיקה.
טרמינל B ו-C – הטרמינלים מחוברים באמצעות קניון ענק ואזור אוכל גדול הנקרא "שוק פילדלפיה".
טרמינלים D ו-E – שני הטרמינלים שודרגו בסוף שנת 2008 וחוברו זה לזה.
טרמינל F – טרמינל F הוא הטרמינל החדש ביותר.
נמל התעופה הבין-לאומי סימון בוליבר (בספרדית: Aeropuerto Internacional Simón Bolívar) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של ונצואלה.
הוא ממוקם בעיר מָאִיקֵטִיאַה (Maiquetía), כ-50 דקות ממרכז עיר הבירה קראקס.
כמו כן הוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של ונצואלה, קונביאסה ושל רוב חברות התעופה מוונצואלה.
נמל התעופה קרוי על שם "אבי האומה" של ונצואלה, סימון בוליבר, שנולד בקראקס.
ב-22 באוגוסט 1942 אישרה ממשלת ונצואלה לחברת התעופה האמריקאית פאן אם את בניית נמל התעופה יחד עם עוד שני נמלי תעופה, של מרקאיבו ושל מטורין.
ממשלת ארצות הברית סיבסדה את הבנייה כחלק מפרויקט ADP , שמטרתו הייתה ליצור בסיסים בים הקריבי בזמן מלחמת העולם השנייה וגם לסיים את התחרות האירופאית במסחר האווירי של אמריקה הלטינית.
החברה המפעילה נקראה "פאן אמריקן איירפורטס" (Pan American Airports Corporation), שהפעילה גם מספר נמלי תעופה בברזיל, קולומביה, קובה, האיטי, פנמה והרפובליקה הדומיניקנית.
החברה הפעילה את נמל התעופה עד 1 באוגוסט 1946, אז הועבר לידי ממשלת ונצואלה.
נמל התעופה נפתח ב-1 בינואר 1945 תחת השם "נמל התעופה של מאיקטיאה" על ידי נשיא ונצואלה איסאיאס מדינה.
בשנת 1978 התרחשה בנמל התרסקות מטוס ה-LAV HS 748 בוונצואלה.
הנמל הוא אחד מנמלי התעופה היחידים בעולם שקיבל את המטוס העל קולי קונקורד עד אמצע שנות ה-90 בטיסות סדירות על ידי שתי חברות התעופה שהמטוס היה בבעלותן, אייר פראנס ובריטיש איירווייז.
בשנות האלפיים הורחב נמל התעופה בצורה משמעותית.
בנמל התעופה פועלות 10 חברות תעופה מוונצואלה, המגיעות לכל נמלי התעופה במדינה, ו-24 חברות תעופה זרות, המכסות 32 יעדים בינלאומיים, ובכך מחברות את קראקס אל רוב הערים המרכזיות במרכז ודרום אמריקה; וכן לארצות הברית, קנדה, ספרד, צרפת, פורטוגל, איטליה, גרמניה ודמשק שבסוריה.
נמל התעופה הבינלאומי נריטה, המוכר גם בשם: נמל התעופה טוקיו נריטה (ביפנית: 成田国際空港, באנגלית: Narita International Airport) הוא נמל תעופה השוכן כ-57.5 ק"מ מזרחית לתחנת הרכבת טוקיו וכ-7 ק"מ דרומית מזרחית לתחנת נריטה שנמצאת בעיר נריטה.
הנמל משרת את אזור מטרופולין טוקיו, ומשמש כנמל התעופה המרכזי לטיסות בינלאומיות אל יפן ומחוצה לה.
הוא הנמל השני הכי פעיל ביפן מבחינת כמות נוסעים, הנמל הכי פעיל מבחינת כניסה ויציאה של סחורה אווירית ביפן עצמה ומקום תשיעי בעולם.
הנמל נקרא "נמל התעופה החדש של טוקיו" (新東京国際空港 Shin-Tōkyō Kokusai Kūkō, באנגלית New Tokyo International Airport) עד שנת 2004, אף על פי שבציבור היפני הוא היה ידוע כ"טוקיו נריטה".
זאת על מנת להבדיל אותו משדה התעופה הישן הידוע כ"טוקיו האנדה".
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות אול ניפון איירווייז, ג'פאן איירליינס, ניפון קרגו איירליינס, וכבסיס משני לחברות דלתא איירליינס, ויונייטד איירליינס.
בשנת 2020 זכה הנמל במקום השביעי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX.
בתחילת שנות השישים החלה הממשלה היפנית לקדם תוכנית שתסייע להתמודד עם הצפיפות הגוברת בנמל התעופה האנדה (Haneda Airport), אחת הפתרונות שהוצעו- הקמת נמל תעופה ליד העיירה נריטה, התוכנית התקבלה בשנת 1966, ובנייתו תוכננה לשנת 1971.
בשנת 1971 החלה הממשלה היפנית להפקיע אדמות עליהן תוכנן להבנות הנמל, פעולה זו נתקלה בהתנגדות חריפה של אזרחים שחששו שארצות הברית תשתמש בשדה במקרה של תקיפה בברית המועצות, ושל איכרים שאדמותיהם הופקעו.
במהלך ההפגנות נהרגו ארבעה אזרחים ושלושה שוטרים.
בשנת 1972 הושלמה בנייתו של הטרמינל הראשון, סיום בניית המסלול הראשון תוכנן למרץ 1978, אך פתיחתו התעכבה בחודשיים לאחר שקבוצת מפגינים פרצה למקום והרסה את מגדל הפיקוח.
לקראת מונדיאל 2002 שהתקיים בקוריאה הדרומית ויפן, הושלם בניית המסלול השני (ההחלטה לבנותו התקבלה בשנת 1986), הנמל הופרט בשנת 2004 שמו שונה מ"ניו טוקיו" לנריטה, בשנת 2008 הוארך המסלול הראשון כדי לאפשר למטוס האיירבוס A380 את הנחיתה בשדה.
בעקבות ההתנגדות לנמל, שדה התעופה מאובטח בצורה קפדנית, דבר שמייקר את אגרת הנחיתה בשדה, (בשנת 2005 אגרת הנחיתה למטוס בואינג 747 הייתה 6,800 €).
העלויות הגבוהות, המרחק היחסי של נמל התעופה ממרכז העיר, ועליית מחירי הדלק גרמו לירידה במספר הנוסעים מכ-35 מיליון בשנת 2007 לכ-33 מיליון בשנת 2008.
בנמל התעופה ישנם שני טרמינלים:
טרמינל 1 המבנה המרכזי בנמל, בו רוב החנויות וקניון הדיוטי פרי הנקרא "Narita Nakamise", הטרמינל מחולק לשניים:
צפון משמש בעיקר את חברות התעופה החברות ב-SkyTeam.
דרום נפתח ביוני 2006 ומשמש בעיקר את חברות התעופה החברות ב-סטאר אלייאנס, למעט החברות אייר ניו זילנד, ואיג'יפטאייר.
טרמינל 2 מחובר לטרמינל 1 באמצעות רכבת קלה, משמש בעיקר את חברת התעופה ג'פאן איירליינס ואת החברות בברית Oneworld.
כ-65 חברות תעופה טסות מנמל התעופה לאוקיאניה, אסיה, אירופה, אפריקה, צפון ודרום אמריקה.
מאי 2019 הודיעה אל על על פתיחת קו בין הנמל לתל אביב החל ממרץ 2020. הקו יפעל במתכונת של 2 טיסות שבועיות.
פתיחת הקו נדחתה עקב מגפת הקורונה ובמרץ 2023 המריאה הטיסה הראשונה של חברת אל על מנמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה הבינלאומי נריטה שבטוקיו, יפן.
נכון ל-יוני 2023, חברת אל-על מבצעת כשלוש טיסות שבועיות בין תל אביב לנמל, עם מטוס הבואינג 787.
ביוני 2023 הודיעה החברה כי היא מתכוונת להוסיף טיסה נוספת בקו מתל אביב לנמל, באוקטובר 2023.
הכביש המהיר 295 מקשר בין הנמל למחוז צ'יבה.
הכביש המהיר 296 מחבר את הנמל עם העיר סוסה (Sōsa).
חברות הרכבות נריטה אקספרס (Narita Express) וסקאי ליין (Skyliner) מפעילות שרותי רכבות מהנמל למרכז טוקיו.
מספר קווי אוטובוס יוצאים משדה התעופה שרותי מוניות ולימוזינות נפוצים גם הם, שירות מיוחד מאפשר להגיע מהנמל למספר מנחתים במרכז העיר באמצעות מסוקים.
ב-30 בינואר 1979 התרסקה לאוקיינוס השקט טיסת מטען של חברת ואריג כ-30 דקות לאחר ההמראה.
ב-23 במרץ 2009 התרסקה במהלך הנחיתה טיסה 80 של פדרל אקספרס על המסלול, שני הטייסים נהרגו.
נמל התעופה הבין-לאומי "פולקובו" הוא נמל התעופה המרכזי של סנקט פטרבורג בצפון-מערב רוסיה, וכמו כן נמל התעופה הגדול ביותר במחוז לנינגרד.
נמל התעופה שוכן במרחק 20 ק"מ דרומית למרכז העיר בתחומי רובע מוסקבה ומחוז המשנה לומונוסוב שבמחוז לנינגרד.
נכון לפברואר 2015, בנמל התעופה פועלים שני טרמינלים:
טרמינל הנוסעים המרכזי (ЦПТ) המשמש את כלל הנוסעים.
פולקובו-3 המשמש נוסעי מחלקת עסקים.
הבניין הישן של פולקובו 1 נפתח בפברואר 2015 לאחר שעבר שיפוץ מקיף והוא משרת טיסות פנים וטיסות ממדינות שכנות כפינלנד וסקנדינביה.
במרץ 2014 הופסקה עבודתו של טרמינל פולקובו-2 ששימש טיסות בינלאומיות וההחלטה על שימושו העתידי נחה לפתחה של עיריית פטרבורג.
נמל התעופה משמש כנמל הבית של חברת התעופה הממלכתית "רוסיה", המעמידה את כלי הטיס הממלכתיים והנשיאותיים שמיועדים לטיסות של בכירי הממשל הרוסי.
אארופלוט מבצעת כ-16% מכלל טיסותיה לנמל התעופה הזה או ממנו.
נוסף לכך גם חברות התעופה אייר בלטיק, "ויבורג" ורוסיה משתמשות בפולקובו כנמל התעופה העיקרי שלהן.
ב-2023 עברו בו 20,400,000 נוסעים והוא שדה התעופה השני בגודלו ברוסיה והגדול מחוץ למוסקבה .
נמל התעופה נבנה ב-24 ביוני 1932, ותחילה שימש כשדה תעופה צבאי בשם "שוסיינאיה".
ב-1933 יצאה טיסת הבכורה מלנינגרד למוסקבה וב-1941 קו לנינגרד-מוסקבה היה לקו טיסה סדיר.
עם פרוץ מלחמת המולדת הגדולה שדה התעופה נקלע לחזית שדה הקרב והוא נסגר.
ב-27 בינואר 1944 חודשו הטיסות, עם הסרת המצור על לנינגרד.
ב-15 בפברואר 1948 נמל התעופה שוסיינאיה החל בפעילות סדירה של מטוסים אזרחיים.
בשנות ה-50 והשישים נמל התעופה התפתח והתרחב עם פתיחת טרמינל נוסף וקבלת הכרה על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית.
ב-1973 שינה נמל התעופה את שמו ל"פולקובו", החלה סלילתו של מסלול נוסף ונפתח טרמינל "פולקובו 1".
בשנת 1980 הועברו לשדה טיסות שקודם היו יוצאים מנמל התעופה רז'בקה.
ב-1986 נפתח טרמינל "פולקובו 2" והחלו לפעול שני מסלולי טיסה, כאשר מסלול שלישי משמש לנחיתות בלבד.
בשנות ה-90 היה נמל התעופה בבעלותן של כמה חברות פרטיות, בעיקר גרמניות.
ב-2007 הולאם נמל התעופה והועבר לאחריותה של עיריית סנקט פטרבורג, באותה שנה יצאה לדרך בנייתו של טרמינל שלישי עתידי (שהפך לפולקובו-3), ובשנת 2010 הופרט נמל התעופה, ועל תפעולו המבצעי אחראי כיום תאגיד Northern Capital Gateway -
תוכניות המודרניזציה של נמל התעופה ובכללן בניית הטרמינל החדש מהוות דוגמה ייחודית ברוסיה לשיתוף פעולה ממשלתי עם חברות פרטיות.
עיריית פטרבורג ונמל התעופה חתמו על הסכם תפעול נמל התעופה למשך 30 שנה עם חברת "שערי האוויר של הבירה הצפונית", חברה בבעלות פרטית שעד סוף 2014 השקיעה למעלה ממיליארד יורו לצורך חידוש נמל התעופה ואחזקתו.
מימון שהגיע כולו מכסף פרטי.
החברה התחייבה לשלם מיסים עד 11,5% מההכנסות.
מאז 2021, קיימות תוכניות לבניית טרמינל נוסף, שיאפשר לנמל התעופה לקלוט עד 40 מיליון נוסעים בשנה.
בדצמבר 2023 בהתאם לצו של ולדימיר פוטין בעלות זרה על מתקני הנמל נשללה.
ההגעה מנמל התעופה אל העיר מתבצעת בינתיים באמצעות קווי אוטובוסים ומוניות, ובעתיד מתוכננת הקמת תחנת רכבת תחתית.
קווי האוטובוסים היוצאים מנמל התעופה אל תחנת המטרו "מוסקבה" במרכז העיר הם קו 39, קו К-39 והקו המהיר 39А.
נמל התעופה הבין-לאומי סונאן שוכן כ-25 ק"מ מפיונגיאנג בירת קוריאה הצפונית והוא שער הכניסה הראשי למדינה.
הנמל הוא בסיס פעולה מרכזי של חברת התעופה הלאומית של קוריאה הצפונית, אייר קוריאו.
שדה התעופה הראשון בפיונגיאנג שכן ממזרח לנהר הטאדונג, אך עם הופעת מלחמת העולם השנייה הובהר הצורך בבניית נמל תעופה חדש, ונמל התעופה סונאן נבנה.
במהלך מלחמת קוריאה, נכבש נמל התעופה על ידי כוחות האו"ם למשך 7 שבועות עד סוף 1950, שם הם אחסנו כמות גדולה של ארטילריה.
ב-13 במאי 1953, הוצף נמל התעופה בעקבות הפצצת סכר טוקסאן על ידי כוחות חיל האוויר האמריקאי.
חודשיים לאחר החתימה על שביתת הנשק, החלה ממשלת קוריאה הצפונית בבניית נמל התעופה מחדש והרחבתו.
בשנת 2000 הפסיקה חברת אירופלוט הרוסית להפעיל את טיסותיה ממוסקבה, ומאוחר יותר אף את טיסותיה מחברובסק.
באמצע שנות ה-2000 תפעלה חברת Russian Sky Airlines טיסות שכר לפיונגיאנג ממגוון יעדים מרוסיה באמצעות מטוסי איליושין Il-62 ואיליושין Il-86. באוקטובר 2006 הציעה חברת צ'יינה סאות'רן איירליינס מספר טיסות שכר מבייג'ינג לפיונגיאנג ובחזרה בעונות השיא בלבד.
במרץ 2008 חברת אייר צ'יינה הפעילה מחדש את קו הטיסות מבייג'ינג באמצעות מטוס הבואינג 737, בתדירות של 3 פעמים בשבוע, אך טיסות אלו הופסקו ב-22 בנובמבר 2017 בשל חוסר התעניינות וביקוש.
חברות התעופה אייר קוריו, קוריאן אייר ואסיאנה איירליינס, תפעלו אף הן טיסות שכר, לסיאול ולמחוז יאנגיאנג שבפרובינציית גאנג וואן בחופיה המזרחיים של קוריאה הדרומית.
טיסות אלה שימשו בני משפחה שבאו לבקר את קרובי משפחתם הפרודים מעבר לגבול.
הן הושעו עם תום מדיניות אור השמש בשנת 2008. ביוני 2018 המשיכה חברת אייר צ'יינה את שירות טיסותיה מנמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל לפיונגיאנג.
חברות תעופה יעדים אייר צ'יינה נמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל אייר קוריו נמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל, שאנגחאי פודונג, נמל התעופה הבין-לאומי שן-יאנג, ולדיווסטוק
עונתי: נמל התעופה הבין-לאומי ג'נג'וו שינג'נג, נמל התעופה הבין-לאומי ינג'י צ'אויאנגצ'וואן, נמל התעופה הבין-לאומי חרבין טאיפינג, נמל התעופה הבין-לאומי דאליין ג'וושוויזי
נמל התעופה הבין-לאומי עדן עדה (בסומלית: Garoonka Caalamiga Ee Aadan Cadde; בערבית: مطار آدم عدي الدولي) הוא נמל תעופה במוגדישו, בירת סומליה.
משנת 2007 נקרא נמל התעופה על שמו של נשיא סומליה הראשון, עדן עבדוללה עוסמאן דאר.
ב-2011 חשפה הממשלה הטורקית תוכניות לשיפוץ נמל התעופה.
ב-2013 החלה החברה הטורקית Favori LLC בבנייה בנמל התעופה.
לאחר שנים של סכסוך שוקם שדה התעופה מאז 2010 עם מספר מתקנים חדשים, כולל מרכז הגירה חדש, שנפתח בסיוע תורמים בינלאומיים.
שדה התעופה מהווה מוקד לחברות התעופה הסומליות ג'ובבה איירווייס וסוהורה איירווייס.
מספר חברות תעופה בינלאומיות חזרו לשירות במוגדישו, כולל טורקיש איירליינס.
ב-2015 חנכו נשיא סומליה, חסן שייח' מחמוד, ונשיא טורקיה, רג'יפ טאיפ ארדואן, את הטרמינל החדש שנבנה.
נמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה ידוע גם כנמל התעופה של סי-טק הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם בתחום השיפוט של העיר סי-טק, ומשרת את הערים סיאטל, טקומה ושאר מערב מדינת וושינגטון.
מנמל התעופה יוצאות טיסות ליעדים בצפון אמריקה, אירופה, המזרח התיכון, ומזרח אסיה.
הנמל משמש כבסיס לחברת התעופה אלסקה איירליינס, ולחברת הבת האזורית שלה, הורייזון אייר.
נמל התעופה מדורג במקום ה-15, ברשימת שדות התעופה העמוסים בארצות הברית.
חניון נמל התעופה מכיל 13,000 מקומות חנייה, והוא מבנה החנייה הגדול בעולם.
ב-10 באוגוסט 2018 נטל עובד תחזוקה בנמל ללא רשות מטוס ריק מדגם בומברדיה דאש 8 של חברת הורייזון אייר, המריא איתו מהנמל ובהמשך ריסק אותו על האי קטרון במצר טקומה.
+חברות תעופהיעדיםאלסקה איירליינסאוסטין, אטלנטה, שיקגו, לאס וגאס סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, ניו יורק-ג'ון פ.
קנדי, אורלנדו, ונקובר, פילדלפיה, בוסטון, הונולולו, וושינגטון-נשיונל, יוסטון,
דנוור, קנקון,דלתא איירליינסאמסטרדם, טוקיו-האנדה, פריז, אינצ'וןאמריקן איירליינסמיאמי, דאלאס פורט וורת', פילדלפיה, לוס אנג'לסאייר קנדהמונטריאול-פייר אליוט טרודו, טורונטו-פירסון
נמל התעופה הבין-לאומי של קואלה לומפור (במלאית: Lapangan Terbang Antarabangsa Kuala Lumpur, באנגלית: Kuala Lumpur International Airport, ידוע גם בראשי התיבות: KLIA) הוא נמל התעופה הבין-לאומי הראשי של מלזיה, ואחד משדות התעופה הגדולים בדרום-מזרח אסיה.
נמל התעופה משרת את אגד הערים קלנג ואלי, ממוקם בעיר ספאנג שבמדינת סלנגור, ומרוחק כ-37 קילומטרים ממרכז העיר קואלה לומפור.
בניית הנמל עלתה כ-3.5 מיליארד דולרים, והוא מסוגל להכיל 40 מיליון נוסעים, ו-1.2 מיליון טונות מטען בשנה.
שדה התעופה הבין-לאומי, אשר קיבל את קיצור KLIA, קיבל את הטיסה הראשונה בשנת 1998. בשנת 2011 דורג הנמל במקום התשיעי ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם בתנועת נוסעים בטיסות בין-לאומיות, במקום הרביעי מבין שדות התעופה באסיה, ובמקום הראשון מבחינת הגודל בדרום-מזרח אסיה, ובמקום השלושים ברשימת שדות התעופה לפי תנועת מטענים.
ב-8 במרץ 2014, מטוס 777-200ER שהיה בטיסה 370 של מלזיה איירליינס מקואלה לומפור לבייג'ינג, נעלם במהלך טיסתו כשעתיים לאחר שהמריא.
הנמל מופעל על ידי רשות שדות התעופה של מלזיה, ומורכב משלושה מסופים, משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אייר אסיה, אייר אסיה X, מלזיה איירליינס, מלינדו אייר ו-MAS קרגו.
נמל התעופה הבין-לאומי פוקט (בתאית: ท่าอากาศยานภูเก็ต, באנגלית: Phuket International Airport) הוא נמל התעופה של האי פוקט, וממוקם כ-32 קילומטרים צפונית לעיר פוקט.
שדה התעופה הוא השדה השני העמוס בתאילנד (אחרי סוברנבהומי), ומשמש כנמל מרכזי לתיירים הרבים הפוקדים את האי.
השדה שוכן בגובה 25 מטרים מעל פני הים, ובו מסלול טיסה יחיד מאספלט שאורכו 3,000 מטרים.
בשדה שני טרמינלים: טרמינל 1 משמש לטיסות בינלאומיות וטרמינל 2 משמש לטיסות פנים ארציות.
בשטח השדה ממוקם בית המלון Phuket Airport 24/7 Hotel.
כחמישים חברות תעופה מפעילות טיסות לעשרות יעדים באסיה, אירופה ואוקיאניה.
אל על מפעילה מספר טיסות שבועיות לנמל, המבוצעות במטוסי בואינג 777 ובואינג 787.
+ עשרת היעדים הבינלאומיים העמוסים ביותר נכון לשנת 2012 הם: שדה תעופהנוסעים נמל התעופה סינגפור צ'נגי884,104 נמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור578,324 נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג567,534 נמל התעופה הבינלאומי של אינצ'ון535,325 נמל התעופה דומודדובו233,650 שאנגחאי176,234 צ'נגדו152,902 אבו דאבי115,208 צ'ונגצ'ינג115,014 נמל התעופה סטוקהולם ארלנדה112,033
ב-15 באפריל 1985 התרסק מטוס בואינג 737-2P5 של תאי איירווייז קמפני, בהתרסקות נהרגו כל האחד עשר שהיו על הסיפון.
ב-31 באוגוסט 1987 התרסקה לים טיסה 365 של תאי איירווייז קמפני בעת הגישה לנחיתה בשדה התעופה.
ההתרסקות נגרמה עקב טעות אנוש, כל 83 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על סיפון המטוס נהרגו.
ב-16 בספטמבר 2007 התרסקה טיסה 269 של ואן-טו-גו איירליינס בעת שניסתה לנחות בשדה התעופה.
במטוס מדגם מקדונל דאגלס MD-82 היו 123 נוסעים ושבעה אנשי צוות, מתוכם נהרגו 89.
נמל התעופה הבין-לאומי צ'הטרפטי שיוואג'י מהרג' (בהינדית: छत्रपती शिवाजी आंतर्राष्ट्रीय विमानक्षेत्र, במראטהית: छत्रपती शिवाजी आंतरराष्ट्रीय विमानतळ) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר במומבאי.
נמל התעופה הוא השני בנפח תעופה בהודו לאחר נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי בניו דלהי, ודורג במקום ה־48 כשדה התעופה העמוס ביותר בעולם.
נמל התעופה נקרא על שמו של קיסר האימפריה המראטהית במאה ה־17 צ'הטרפטי שיוואג'י וקוד IATA של שדה התעופה – "BOM" – נגזר מבומביי, שמה הקודם של מומבאי.
השדה בנוי כולו על האי סאלסט .
ב־24 בנובמבר 2017 עברו בנמל 969 טיסות באותו היום ובכך נשבר השיא של "הכי הרבה טיסות ביום על מסלול אחד בלבד".
נמל התעופה הבין-לאומי צ'הטרפטי שיוואג'י מהרג' מופיע בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב.
הפרק "נמל התעופה הבין-לאומי צ'הטרפטי שיוואג'י מהרג'" שודר ב-2 ביולי 2011 כחלק מעונה 9.
נמל התעופה הבין-לאומי סנגסטר הוא נמל תעופה בינלאומי כ-5 ק"מ ממזרח למונטיגו ביי, ג'מייקה.
שמו המקורי של הנמל היה נמל התעופה מונטיגו ביי, וב-1967 נקרא על שמו של ראש ממשלת ג'מייקה, דונלד סנגסטר.
זהו נמל התעופה העמוס ביותר בג'מייקה ובאיים הקריבים כולם.
ב-1940 הוחלט על הקמת נמל תעופה במקום וב-1947 הושלמה בנייתו.
מונטיגו ביי הייתה עיר נופש לעשירים ומפורסמים מארצות הברית וקווי התעופה הראשונים לאזור, שהיו קווי חופשה ונופש, הופעלו על ידי חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז, שהפעילה את השדה עד 30 בספטמבר 1949, אז נטלה ממשלת ג'מייקה את הפעלת השדה.
מבנה הטרמינל הראשון הוקם ב-1953 ועם השנים הפך הנמל לגדול ולעמוס יותר משני נמלי התעופה הבינלאומיים של ג'מייקה (השני הוא נמל התעופה הבינלאומי נורמן מנלי ליד קינגסטון).
מבין 1.7 מיליון תיירים המגיעים לאי, 72% משתמשים בנמל תעופה זה.
זהו נמל התעופה המועדף על מטיילים שנוסעים ליעדי נופש פופולריים כמו מונטיגו ביי, נגריל או אוצ'ו ריוס.
שדה התעופה מאכלס גם מטוסים פרטיים עם אזור נפרד לאותם מטוסים, כולל דלפקי הגירה ושירות מכס נפרד.
בין החברות המפעילות טיסות לנמל אייר קנדה, אמריקן איירליינס, ג'ט בלו איירווייז, דלתא איירליינס, וירג'ין אטלנטיק, ווסט ג'ט, יונייטד איירליינס, סאות'ווסט איירליינס, קופה איירליינס, קיימן איירווייז, תומאס קוק איירליינס, ת'ומסון איירווייז, US איירווייז ו-Arkefly.
ב-21 בינואר 1960 התקלקל אחד מארבעת מנועיו של מטוס לוקהיד קונסטליישן של חברת התעופה הקולומביאנית אוויאנקה שהיה בטיסה סדירה מניו יורק לבוגוטה דרך מונטיגו ביי.
המטוס תוקן במיאמי והמשיך בדרכו.
בעת הנחיתה במונטיגו ביי התרסק המטוס על המסלול ועלה בלהבות.
35 נוסעים (מתוך 39) ו-2 אנשי צוות (מתוך 7) נספו בתאונה האווירית הקשה ביותר שפקדה את ג'מייקה.
נמל התעופה הבין-לאומי סאו פאולו-גוארוליוס (בפורטוגזית: Aeroporto Internacional de São Paulo-Guarulhos), המכונה גם נמל התעופה קומביקה על שם האזור שבו נמצא ועל שם בסיס חיל האוויר הברזילאי שנמצא בשטחו, הוא נמל התעופה המרכזי המשרת את העיר סאו פאולו שבברזיל.
נמל התעופה נמצא במחוז גווארוליוס השוכן באזור המטרופוליטני של מדינת סאו פאולו.
נמל התעופה הוא העמוס ביותר בברזיל ובדרום אמריקה מבחינת כמות הטיסות וכמות הנוסעים שעברו בו, כאשר רק בשנת 2015 עברו בו כ-38 מיליון אנשים.
הנמל מנוהל על ידי קונצרן של מספר חברות ובהן אינפרארו, המפעיל הממשלתי של נמלי התעופה בברזיל.
חלק מהמתקנים בנמל נחלקים עם בסיס של חיל האוויר הברזילאי.
ב-6 ביוני 1967, בתגובה לצמיחה של התנועה האווירית בברזיל, החל הממשל הצבאי במדינה לפעול על מנת לשדרג את תשתית נמלי התעופה בברזיל.
כחלק מהמסקנות של הסקרים שנעשו, הודות למיקומם, החשיבות האסטרטגית ונושאי אבטחה, הוחלט לבנות נמלי תעופה בסמיכות לבסיסי חיל האוויר בסאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
התוכנית הראשונית של הממשל הצבאי הייתה לבנות בנמל התעופה המיועד בסאו פאולו שלושה מסלולי נחיתה וארבעה טרמינלים.
אף על פי כן, השלב הראשון כלל בנייה מצומצמת של שני מסלולי נחיתה ושני טרמינלים, והחל רק ב-11 באוגוסט 1980. הנמל נחנך באופן רשמי ב-20 בינואר 1985. במהרה הפך נמל התעופה בגוארוליוס לנמל התעופה הראשי של העיר, לאחר שעקף את נמל התעופה סאו פאולו-קונגוניאס.
בשנת 1989, מסלולי הנחיתה הוארכו והטרמינלים שופצו והורחבו.
כתוצאה מכך עלה נמל התעופה לקיבולת של 8.25 מיליון איש בשנה, במקום 7.5 מיליון איש בשנה לפני כן.
בנייה של טרמינל שלישי, שיכול היה להכיל כ-12 מיליון נוסעים בשנה, תוכנן מאז 2001 אך עקב בעיות פוליטיות וכלכליות, הבנייה עצמה החלה רק ב-2011. בשנת 2010, שירת נמל התעופה לא פחות מ-26.8 מיליון נוסעים, עלייה של 24% מהשנה שלפני כן.
למעשה היקף הנוסעים היה 31% מעבר לקיבולת הרשמית שעמדה על 20.5 מיליון נוסעים בשנה במתכונתו אז.
ב-2017 הושקעו 100 מיליון דולר בהקמת האנגר תחזוקה בשטח של 17 אלף מטר רבוע על ידי חברת אמריקן איירלינס.
בנמל קיים גם האנגר של קבוצת LATAM איירליינס.
בשדה התעופה יש שלושה טרמינלים: 1, 2 ו-3.
טרמינל 1 - הקטן ביותר.
משמש אך ורק לטיסות פנים, פועלות שם רק שתי חברות תעופה: אזול ופסארדו.
בטרמינל 1 אין גשרי עלייה למטוס ואין גישה ישירה אל הטרמינלים האחרים, אשר ניתן להגיע אליהם רק באמצעות אוטובוס הסעות חינם.
טרמינל 2 - הישן והגדול ביותר, משמש ליעדים באמריקה הלטינית, כמו גם כמה טיסות בין יבשתיות.
טרמינל 3 - החדש ביותר.
חמישה משערי הטרמינל יכולים לשרת את מטוס האיירבוס A380.
טרמינלים 2 ו-3 מקושרים ישירות באמצעות מסלולי הליכה.
חברת התעופה LATAM צ'ילה הפעילה למשך כ-שנה החל מ-12 בדצמבר 2018 3 טיסות שבועיות מסנטייגו לנמל, ומהנמל בטיסה ישירה לתל אביב.
כיום אין טיסה ישירה לתל אביב, רק דרך תחנת ביניים באירופה או אפריקה.
נמל התעופה הבין-לאומי עביד אמאני קארומה הוא נמל התעופה המרכזי בארכיפלג של זנזיבר אשר ממוקם באי אנגוג'ה.
השדה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים דרומית לזנזיבר סיטי בירתה של זנזיבר, וממנו יוצאות טיסות למזרח אפריקה, אירופה והמזרח התיכון.
בעבר נקרא השדה קיסאאוני וכן נמל התעופה הבין-לאומי זנזיבר.
בשנת 2010 שונה השם על מנת לכבד את עביד אמאני קארומה, נשיאו הראשון של האי.
טרמינל 1 פעיל לכלל הטיסות היוצאות מנמל התעופה.
לאחרונה הוסף גגון המגן מפני מזג האוויר בכניסה לנמל התעופה בטרמינל זה.
בנייתו של הטרמינל החלה בינואר 2011, על ידי חברה סינית בשם קבוצת בייג'ינג בנייה והנדסה.
רחבת חנייה חדשה הוקמה בשטח של 100,000 מטר רבוע על מנת להחליף את הרחבה הנוכחית שגודלה 21,000 מטר רבוע.
העלות המשוערת של הפרויקט עומדת על 70.4 מיליון דולר.
כאשר יושלם יוכל הטרמינל לשרת כ-1.5 מיליון נוסעים בשנה.
בעבר ציפו כי הטרמינל יחל את פעילותו ב-2014, אך הוא נחנך רק בספטמבר 2020. כיום משמש טרמינל 1 לטיסות פנים בעוד הטרמינל החדש משרת טיסות בינלאומיות.
בשדה פעילות מספר חברות תעופה קטנות ליעדים בטנזניה, וכן יעדים קרובים מזרח אפריקה.
בנוסף פועלות בשדה חברות תעופה מאירופה והמזרח התיכון, חברות אלו מפעילות על פי רוב טיסות בעונת התיירות.
חברות תעופה יעדים אסטרל תעופה ניירובי קניה איירווייז ניירובי, מומבסה
תאונה התרחשה בשדה כאשר כנפון של מטוס מסוג איירבוס A330 של חברת יורופליי ניזוק בצורה חמורה על ידי מטוס ATR 72 של חברת פרסיז'ן אייר.
הזנב של מטוס ה-ATR פגע בכנף ימין של האיירבס.
לא ברור אם המטוס הפוגע קיבל הוראות הסעה לא נכונות ומדוע נגרמה הפגיעה, אך הנושא נחקר על ידי רשות התעופה של זנזיבר.
נמל התעופה הבין-לאומי של קאזאן הוא נמל תעופה בין-לאומי השוכן כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לעיר קאזאן שברוסיה.
נמל התעופה הוא הגדול ביותר ברפובליקת טטרסטן.
בניית נמל התעופה הושלמה ב-15 בספטמבר 1979 והוא נקרא אז "קאזאן 2".
הוא יועד להחליף נמל תעופה אחר ששכן קרוב מדי למרכז העיר.
ב-28 בספטמבר 1984 נסגר נמל התעופה הישן ושמו של זה החדש שונה ל"נמל טיסות פנים קאזאן".
ב-21 בפברואר 1986 הממשלה הסובייטית פתחה את נמל התעופה לטיסות בין-לאומיות.
בנובמבר 2013 התרסקה בעת הגישה לנחיתה בשדה התעופה טיסה 363 של טטרסטן איירליינס שהמריאה מנמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו.
באסון נהרגו חמישים בני אדם.
נמל התעופה הבין-לאומי סוקרנו-האטה (באינדונזית: Bandar Udara Internasional Soekarno–Hatta) הוא נמל תעופה השוכן 20 ק"מ צפון-מערבית לג'קרטה שבאי ג'אווה, בירת אינדונזיה.
נמל התעופה הוא העמוס ביותר באינדונזיה ואחד העמוסים בחצי הכדור הדרומי.
הנמל נפתח לפעילות ב-1985 ומהווה את בסיס הפעולה המרכזי של מספר חברות תעופה, בהן חברת גארודה אינדונזיה.
הנמל קרוי על שמם של סוקרנו, נשיאה הראשון של אינדונזיה, ומוחמד האטה, סגן הנשיא הראשון של אינדונזיה.
מתחילת שנות ה-70 החלה הממשלה האינדונזית בקיום סקרי שטח על מנת לאתר מקום לנמל תעופה חדש שיחליף את הנמל הקודם, נמל התעופה קמאיורן , שהיה נחשב למיושן ולא יכול היה לעמוד בקצב גידול הנוסעים.
ב-12 בנובמבר 1976 זכתה החברה הצרפתית Aeroport de Paris במכרז לבניית נמל התעופה.
במאי 1977 הוסכם על העיצוב הסופי.
ב-1 בדצמבר 1984 הושלמה בנייתו של נמל התעופה, והוא נפתח לפעילות ב-1 במאי 1985 תחילה לטיסות פנים בלבד.
מסוף שני, לטיסות בינלאומיות נפתח ב-1 במאי 1991.
למבני הטרמינלים בנמל התעופה עיצוב ייחודי בסגנון אדריכלות הפנדופו (Pendopo) של האי ג'אווה, כאשר גנים טרופיים ממלאים את המרווחים שבין המבנים.
נמל התעופה הבין-לאומי של איי סיישל, ממוקם על האי מאהי ליד ויקטוריה, עיר הבירה של איי סיישל.
שדה התעופה משמש כבסיס לחברת התעופה אייר סיישל ופועלות ממנו ואליו טיסות פנימיות ובינלאומיות.
בנמל פועלות 13 חברות תעופה בטיסות סדירות ועונתיות.
ארקיע וסאן דור מפעילות טיסות עונתיות מנמל התעופה בן-גוריון.
אייר סיישל מפעילה 5 טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון.
החל מ-9 בדצמבר 2020 מפעילה אל על 3 טיסות שבועיות מנתב"ג.
נמל התעופה נמצא כ-11 ק"מ דרום מזרחית לעיר הבירה ויקטוריה, וניתן להגיע עליו בעזרת הכביש המהיר המחבר אותו ישירות לעיר.
טרמינל הטיסות הפנימיות נמצא במרחק הליכה קצר, צפונית לטרמינל הטיסות בינלאומיות ומציע טיסות לארכיפלג בכל 10–15 ד' המתואמות עם הטיסות הבינלאומיות בזמנים עמוסים וכל 30 דק' בזמנים אחרים.
טרמינל המטען נמצא דרומית לטרמינל הטיסות הבינלאומיות בנמל ממוקם גם בסיס צבאי של כוחות ההגנה של סיישל (SPDF) והוא ממוקם בקצה הדרומי-מזרחי של מסלול 13.
נמל התעופה הבין-לאומי פלאטוב הוא נמל תעופה בינלאומי במרחק 29 ק"מ מהעיר רוסטוב על הדון.
ממוקם באזור אקסאי שבמחוז רוסטוב, ליד הכפר גרושבסקאיה (4 ק"מ צפונית ממנו), סמוך לכביש הפדרלי המהיר M-4.
מיקום נמל התעופה ספג ביקורת רבה בשל אי ההתאמה עקב מספר גדול של ימי ערפל ומיקום מסלול ההמראה בצורה לא אופטימלית ביחס לרוח הנושבת באזור.
מתחילה, נמל התעופה כונה בשם "דרום" (יוז'ני, Южный).
במסגרת הצבעה מאורגנת שנערכה על ידי ממשלת מחוז רוסטוב רבים צידדו בשם "פלאטוב" (40%) על שמו של מאטוויי פלאטוב (מי שכיהן בתור הטמאן של הקוזאקים של דון, בתקופת האימפריה הרוסית).
אפשרויות אחרות היו — "רוסטוב-על-דון" ו"דרום" — 34% ו-27% בהתאמה.
ב-20 בינואר 2017 ממשלת הפדרציה הרוסית אישרה רשמית את הענקת השם "פלאטוב".
בשלב הראשון תוכננה בניית בית נתיבות בשטח של 50 אלף מ"ר וקיבולת שנתית של אלפיים נוסעים לשעה ו-5 מיליון נוסעים בשנה, בטרמינל יהיו שבעה גשרי עליה למטוס, מספר היציאות של מעבורת אוטובוסים — 10. שדה התעופה יהיה מסוגל לקבל כמעט את כל סוגי כלי הטיס הקיימים.
בנוסף, הוקם מסוף מטענים, עם שטח של 5,200 מ"ר וייבנה חניון עבור 2,500 מכוניות.
לנמל התעופה מסלול טיסה יחיד ואורכו הוא 3,600 על 45 מטרים.
שדה התעופה מחובר מצפון לכביש העוקף את העיר רוסטוב ומוביל לכביש הפדרלי המהיר M-4 "דון".
בעתיד ייתכן שתיבנה מסילת ברזל שתחבר את נמל התעופה עם העיר רוסטוב על הדון.
כנמל תעופה מודרני פלאטוב יהווה לנמל תעופה הטוב ביותר ברוסיה במונחים של ביטחון התחבורה.
במקום מופעל הציוד המודרני ביותר המשמשים לבדיקת הנוסעים, ותקני הבטיחות מותאמים לדרישות הקונפדרציה האירופית לתעופה אזרחית.
לצורך בדיקת מטענים צוות נמל התעופה משתמש בטומוגרפיה מתוצרת היצרן האמריקאי Morpho Detection.
מסוע המטען מאפשר לבדוק 1,800 מזוודות בשעה.
בנייתו של שדה התעופה החלה ב-2014, והסתיימה ביולי 2017, הזמנה והעברת הטיסות אליו מתוכננים להתבצע ביום אחד, 1 בדצמבר 2017. פרויקט הבנייה נכלל בתוכנית הפדרלית להכנות לקראת אליפות העולם בכדורגל 2018, כמו כחלק מתוכנית הייעוד הפדרלית "פיתוח מערכת התחבורה של רוסיה (2010-2020).
המשקיע והבעלים של המסוף הוא חברת ההחזקות "נמלי התעופה האזוריים" (Аэропорты Регионов).
מטוס ראשון נחת ב-18 בנובמבר 2017.
מה-1 במרץ 2018 משמש כנמל התעופה היחיד של מחוז רוסטוב לאחר שנמל התעופה רוסטוב על הדון נסגר ושטחו הופנה לבניית מגדלי מגורים.
נמל התעופה הבין-לאומי פרם הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן כ-16 קילומטר דרומית מערבית לעיר פרם, בירת מחוז פרם ברוסיה, בקרבת הכפר בולשוייה סבינו.
נמל התעופה נמצא גם בשימוש של חיל האוויר הרוסי.
בניית נמל התעופה החלה ב-1952 בסמיכות לכפר בולשוייה סבינו (Большое Савино), תחת פיקוחו של מרשל ברית המועצות, גאורגי ז'וקוב, ש"הוגלה" לאחר המלחמה להרי אורל בתפקיד מפקד המחוז הצבאי אוראל.
ב-1965 נפתח הנמל גם לטיסות אזרחיות וכלל גם 39 חניות ליד הטרמינל ואזור לסחורות.
במהלך המלחמה הקרה פעלה בנמל התעופה טייסת של מטוסי מיג-25 וכן מספר מטוסים אחרים.
ב-2012 אושרה תוכנית רב שנתית לפיתוח נמל התעופה על מנת לעמוד בקצב הגובר של המשתמשים בו.
בית נתיבות חדש נחנך ב-30 בנובמבר 2017. קיים תכנון לבנות במקום גשרי עליה למטוס.
נמל התעופה הבינלאומי פאפוס הוא נמל תעופה צבאי ואזרחי הממוקם 6.5 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר פאפוס שבדרום-מערב קפריסין.
זהו נמל התעופה השני בגודלו במדינה, אחרי נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה.
נמל התעופה פאפוס משמש בדרך כלל את התיירים במערב קפריסין, ונותן גישה לאתרי נופש פופולריים כגון קורל ביי, העיר לימסול (כ-50 ק"מ דרום מזרח) ואת פאפוס עצמה.
נמל התעופה נפתח בשנת 1982 כ-6.5 קילומטרים מדרום-מזרח לפאפוס, על חוף הים.
בשנת 2006 הועבר הנמל (כמו גם נמל התעופה בלרנקה) לניהולה של החברה Hermes Airports.
ב-2008 נפתח בנמל התעופה טרמינל חדש בשטח של 20,000 מטר רבוע.
כיום (2018) יש בנמל טרמינל אחד, מסלול טיסה אחד, 22 רחבות חנייה למטוסים, 28 דלפקי בידוק ושבעה שערי עלייה למטוס.
הנמל משרת כ-25 חברות תעופה, מרביתן חברות תעופה זולה וחברות שכר, שהפעילה ביותר מביניהן היא ריינאייר.
הן מפעילות טיסות בין הנמל ליעדים רבים בבריטניה וליעדים במערב אירופה, סקנדינביה, פולין, המדינות הבלטיות, רוסיה, רומניה, בולגריה, איטליה, יוון, וכן לישראל, מצרים, ירדן ולבנון.
שירות אוטובוסים סדיר זמין מנמל פאפוס ומלימסול לנמל התעופה.
שירותים מצומצמים פועלים גם אל העיירות קאראבלה ופוליס.
חברת ריינאייר הפעילה 12 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב.
החל מ-15 באפריל 2021 מפעילה אל על קו בין הנמל לתל אביב במתכונת של 6 טיסות שבועיות.
חברת ישראייר מפעילה קו בין הנמל לתל אביב במתכונת של 7 טיסות שבועיות, בעבר, הפעילה החברה בשיתוף עם איסתא קו בין הנמל לחיפה באמצעות מטוס טורבו פרופ קטן מסוג בומברדייה דאש 8 מדגם 100 עם 37 מושבים המותאמים להמראות ונחיתות על מסלולים קצרים יותר.
כיום קו הטיסות בין פאפוס לחיפה מופעל על ידי חברת התעופה אייר חיפה באמצעות מטוסי ATR72 בתדירות משתנה בהתאם לעונה.
ב-21 בספטמבר 2011 נחת בטעות מטוס בואינג 737 של חברת ת'ומסון איירווייז על מסלול ההסעה בנמל במקום על מסלול הטיסה.
למטוס לא נגרם נזק ולא היו נפגעים.
נמל התעופה הבין-לאומי סילביו פטירוסי (בספרדית: Aeropuerto Internacional Silvio Pettirossi) שוכן בקרבת בירת פרגוואי אסונסיון.
הוא משמש כנמל התעופה הראשי של המדינה מתוך ארבעת נמלי התעופה הבינלאומיים בה.
הנמל שוכן ליד העיר לוקה (Luque) שבצפון-מזרח מטרופולין אסונסיון.
הוא נקרא על שם האוויראי המקומי סילביו פטירוסי .
לפני כן נקרא הנמל על שמו של אלפרדו סטרסנר, הרודן הצבאי של פרגוואי.
בנמל מסלול טיסה אחד, שכיוונו הכללי הוא מצפון לדרום.
בנייני הנמל ממוקמים ממזרח למסלול הטיסה.
בנמל טרמינל אחד ובו שתי שלוחות - הצפונית ובה שני שערי עלייה למטוס והדרומית ובה ארבעה שערים.
כל השערים מצוידים בגשרי עלייה למטוס.
בשנים 2010 עד 2017 חלה עלייה של 60% במספר הנוסעים שעברו דרך הנמל.
בדצמבר 2015 החל לפעול קו התעופה של חברת אייר אירופה בין הנמל לבין מדריד שבספרד.
בכך חודשה התעופה הישירה בין אירופה לבין פרגוואי לאחר הפסקה של 21 שנים.
בעבר פעלו טיסות ישירות בין הנמל לבין אירופה על ידי החברות איבריה ולופטהנזה.
במהלך מגפת הקורונה הפסיק הנמל את פעילותו למשך שבעה חודשים.
הנמל משרת כעשר חברות תעופה, המפעילות קווים אל יעדים במדינות בדרום אמריקה ומרכז אמריקה - אורוגוואי, ארגנטינה, בוליביה, ברזיל, פנמה, פרו, צ'ילה, וכן לספרד.
הקווים העמוסים ביותר אל הנמל וממנו ב-2017 היו אל סאו פאולו, בואנוס איירס ופנמה סיטי.
הנמל הוא בסיס פעולה מרכזי של החברות LATAM פרגוואי ואמסונאס פרגוואי (Amaszonas Paraguay).
בשנים 1955 עד 1996 התרחשו בנמל ובסביבתו שלוש תאונות מטוסים קטלניות.
נמל התעופה הבין־לאומי סקיאתוס אלכסנדרוס פפדיאמנטיס הוא נמל תעופה יווני.
הוא ממוקם באי סקיאתוס שבקבוצת האיים הספורדיים בצפון-מערב הים האגאי, בקרבת חופה המזרחי של יוון.
הנמל משרת את באי אתרי התיירות שבאי.
בשל מבנהו ומיקומו של נמל התעופה הוא משמש יעד מבוקש לתצפיתני מטוסים.
נמל התעופה נפתח בשנת 1972. הוא נקרא על שמו של הסופר והמשורר בן סקיאתוס אלכסנדרוס פפדיאמנטיס (Alexandros Papadiamantis).
הנמל נבנה בחלקו הצפון-מזרחי של האי, על גבי שטח ים שיובש במצר שבין סקיאתוס לבין האי לזרטה (Lazareta) הקטן ממנו.
פעולת הייבוש הפכה את שני האיים לאחד.
בנמל יש כיום (2018) מסלול טיסה אחד, שכיוונו הכללי הוא מצפון לדרום.
בנייני הנמל ניצבים ממערב למסלול.
אורך המסלול - 1,628 מטר - מתאים לשימוש מטוסים עד לגודל של הדגם בואינג 757. המסלול צר יחסית ואין לצידו מסלול הסעה, ובשל כך עורכים חלק מהמטוסים את ההסעה על המסלול עצמו לאחר נחיתה ולפני המראה.
בשנת 2014 הוארך המסלול בכ-110 מטר לכיוון צפון.
טרמינל נוסעים ומגדל פיקוח נבנו בנמל בשלהי שנות השמונים.
הטרמינל הנוכחי שבנמל נפתח בשנת 2002. בטרמינל אין גשרי עלייה למטוס, והנוסעים עושים את הדרך בינו לבין המטוסים ברגל.
בנמל היו שלוש רחבות חנייה למטוסים ובשנת 2014 הוספו לו עוד חמש.
באפריל 2017, במסגרת הפרטת ההפעלה של 14 נמלי תעופה אזוריים ביוון, עבר הנמל לניהולו של תאגיד בשליטת החברה הגרמנית פראפורט (מפעילת נמל התעופה בפרנקפורט) וחברת האנרגיה היוונית קופלוזוס.
התאגיד פרסם את תוכניתו לשדרוג נמל התעופה עד לשנת 2021, לרבות הרחבת שטח הנמל, הגדלת טרמינל הנוסעים והרחבת עמדות השירות לנוסע שבו.
חברות התעופה אולימפיק אייר וסקיי אקספרס מקיימות קווי טיסה סדירים מנמל התעופה של אתונה אל סקיאתוס.
הנמל משרת כ-25 חברות תעופה נוספות, מרביתן חברות שכר.
הן מפעילות טיסות עונתיות בינו לבין יעדים רבים באיטליה ובבריטניה, וכן יעדים בסלובניה, סרביה, קפריסין, הולנד, פולין, אוסטריה, צ'כיה, רומניה, פינלנד, שוודיה, נורווגיה ודנמרק.
בשל מסלול הטיסה הקצר שבו, היעדר מסלול הסעה לצידו וקרבתו של המסלול לכבישים ואזורי מגורים, הנמל הוא יעד מבוקש לתצפיתני כלי טיס, המצלמים את תנועת המטוסים שבו ממרחק קצר.
ככזה שכיחה ההשוואה בינו לבין נמל התעופה הנסיכה יוליאנה שבים הקריבי.
נמל התעופה הבינלאומי קאבול, שנקרא בעבר נמל התעופה הבינלאומי חאמיד כרזאי , ממוקם 5 ק"מ ממרכז בירת אפגניסטן, קאבול.
זהו אחד מנמלי התעופה המרכזיים במדינה, וכמו כן הוא משמש בסיס צבאי גדול המסוגל להכיל ולאחסן מעל ל-100 מטוסים.
בשנת 2014, בעקבות החלטת הפרלמנט האפגני ונשיא הקבינט, נקרא נמל התעופה מחדש על שם נשיא אפגניסטן לשעבר חאמיד כרזאי כאות הוקרה על עשייתו ומאמציו לבניית נמל התעופה.
השם שונה פעם נוספת לנמל התעופה הבינלאומי קאבול לאחר השתלטות הטליבאן עליו ב-2021.
בעשור האחרון, נמל התעופה שופץ והורחב.
טרמינל חדש נבנה והקודם הוסב לטרמינל טיסות פנים.
סביב נמל התעופה נבנו מספר בסיסים צבאיים המהווים בסיס לצבא ארצות הברית ולכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (ISAF) של נאט"ו.
נכון ליוני 2016, יעד הטיסה התדיר ביותר הוא נמל התעופה הבינלאומי דובאי אשר לעיתים, טס 4 פעמים ביום.
נמל התעופה נבנה במקור בשנות ה-60 המוקדמות על ידי מהנדסים סובייטים כאשר החלה אפגניסטן להתפתח ולהיחשף לעולם המודרני.
תיירים החלו לבקר במדינה דרך נמל התעופה.
עידן זה הסתיים לאחר מהפכת סאור ב-1978, במיוחד לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
נמל התעופה נסגר בסוף שנות ה-90 בעקבות סנקציות שהוטלו על שלטון טליבאן, עם טיסות בינלאומיות מעטות בלבד.
בעקבות פלישת נאט"ו לאפגניסטן לאחר מתקפות 11 בספטמבר, נמל התעופה של קאבול הופצץ בידי צבא ארצות הברית וכוחות הקואליציה .
לאחר השגת שליטה בידי כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, נמל התעופה החל אט אט להתפתח עם השנים.
מערכת מכ"ם חדשה הותקנה בשנת 2005 ששודרגה על ידי ארצות הברית.
טרמינל חדש בשווי 25 מיליון דולרים נבנה ב-2009 המשמש לטיסות בינלאומיות.
נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי ואישים בכירים השתתפו בטקס חנוכת הבניין.
בניין הטרמינל החדש נפתח רשמית לטיסות בינלאומיות ביוני 2009. בניין הטרמינל הקודם שופץ והוסב לטיסות פנימיות.
תנועת הנוסעים בנמל התעופה הגיעה לכ-100,000 בשנה בשנת 2010 וכ-300 ביום.
ב-23 במאי 2012, החלו בסלילת מסלול טיסה שני.
הפרויקט בעלות של 26 מיליון דולר ימומן על ידי ממשלת יפן.
מסלול הטיסה יהיה באורך 5.4 ק"מ ורחב 44 מטרים עם סטנדרטים בינלאומיים.
ב-15 באוגוסט 2021 נכבשה הבירה קאבול, בה נמצא נמל התעופה, בידי הטליבאן, דבר שגרם לאלפי אזרחי העיר להגיע אל נמל התעופה ולעלות על מטוסים בניסיון לברוח.
ב-2 בינואר 1962, מטוס DC-3 דקוטה אשר שימש כמטוס תובלה של חברת איראן אייר, התרסק כשניסה להמריא מקאבול.
במהלך ההרצה על מסלול הטיסה, הבחין הטייס בכשל מנוע מספר 1. כדי למנוע התרסקות, משך הטייס בהגה המטוס כדי להמריא, אך אחד מכנפי המטוס פגע באדמה, מה שהוביל להתרסקות המטוס.
2 הטייסים שרדו את ההתרסקות.
ב-15 בינואר 1969, מטוס DC-3 דקוטה של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים התנגש במטוס דאגלס DC-6, אף הוא של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים.
ב-21 בספטמבר 1984, מטוס מקדונל דאגלס DC-10 של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים נפגע מקליע תופת לקראת נחיתה בנמל תעופה.
ב-12 ביוני 1990, מטוס איליושין Il-76 של חברת איירופלוט נפגע מטיל בגובה שיוט של 6,858 מטר, מה שגרם לשני המנועים להכבות.
המטוס נחת נחיתת חירום ללא מדפים על מסלול לא סלול.
כל 10 אנשי הצוות שרדו.
ב-29 במאי 1992, מטוס טופולב Tu-154 של אריאנה נתיבי אוויר אפגנים נפגע מטיל בעודו נוחת בקאבול.
חרטום המטוס נהרס אך נחת בשלום ללא נפגעים.
ב-19 במרץ 1998, בואינג 727-200 של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים התרסק בהר בגובה של 914 מטר.
כל 35 הנוסעים ו-10 אנשי הצוות מתו.
ב-3 בפברואר 2005, מטוס בואינג 737-200 של קאם אייר בהפעלת חברת פניקס תעופה, נעלם מצג המכ"ם לפני נחיתה בתנאי מזג אוויר לא נאותים.
צבא אפגניסטן החל במבצע מסיבי למציאת 96 נוסעים ו-8 אנשי צוות.
שברי המטוס נמצאו יומיים לאחר מכן בהרים, מזרחית לקאבול.
ב-17 במאי 2010, אבד הקשר בין מגדל הפיקוח לבין אנטונוב An-24 של חברת פמיר איירוויז האפגנית 10 דקות לאחר ההמראה.
לאחר מאמצי חיפוש שנמשכו 4 ימים, נמצאו שרידי המטוס 19.3 ק"מ מקאבול.
כל 39 הנוסעים ו-5 אנשי צוות מתו.
ב-8 במאי 2014, בואינג 737-400, טיסה מספר 312 של אריאנה נתיבי אוויר אפגנים, החליק ממסלול הטיסה לאחר שנחת בנמל התעופה.
טיסה 312 המריאה מדלהי, הודו.
6 נוסעים נפצעו קל והמטוס נהרס.
ב-15 באוגוסט 2021, השתלט ארגון הטליבאן על קאבול, דבר שגרם לאלפי אזרחי העיר להגיע אל נמל התעופה ולנסות לעלות על מטוסים בתקווה שיצליחו לברוח.
באירוע אנשים נתלו ואחזו בגלגלי מטוס תובלה אמריקאי שהמריא מנמל התעופה, אך איבדו את אחיזתם במטוס ונפלו אל מותם.
ב-26 באוגוסט 2021 התרחש הפיגוע בנמל התעופה חאמיד כרזאי, שגרם למותם של לפחות 182 בני אדם.
נמל התעופה הבינלאומי ספינקס הוא נמל תעופה ציבורי המשרת את העיר גיזה שבמצרים.
נמל התעופה סמוך וחולק תשתיות עם שדה התעופה הצבאי קהיר מערב, על הכביש המקשר בין קהיר לאלכסנדריה.
מסלול הנחיתה הראשי בנמל ממוקם כ-2 קילומטרים מהמסלולים שבקהיר מערב.
חניית המטוסים ותשתיות הטרמינל ממוקמות ממערב למסלול הנחיתה.
מערכת הניווט האווירית הטקטית (TACAN) של קהיר מערב (בקוד זיהוי BLA) ממוקמת בספינקס ומשואת השידור של מערכת הניווט VOR/DME של נמל התעופה הבינלאומי קהיר (בקוד זיהוי CVO) ממוקמת כ-47 קילומטרים מזרחית לנמל.
באוקטובר 2017 הוכרז כי הנמל ייפתח לטיסות מסחריות בקיץ 2018, אך טיסות ניסוי נערכו רק באוקטובר.
ב-26 בינואר 2019 חברת איג'יפטאייר אקספרס השיקה מהנמל טיסות ניסוי לנמל התעופה הבינלאומי של ע'רדקה, לנמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח', לנמל התעופה הבינלאומי לוקסור ולנמל התעופה הבינלאומי של אסוואן.
נמל התעופה הבינלאומי סנט-אכזופרי הוא נמל התעופה הראשי של העיר ליון, וממוקם 20 ק"מ דרומית - מזרחית למרכז העיר.
הנמל קרוי על שמו של חלוץ התעופה אנטואן דה סנט-אכזופרי, והוא נבנה על מנת להחליף את נמל התעופה ליון-ברון.
בנמל התעופה שני טרמינלים (טרמינל 3 בוטל) ושני מסלולי המראה/נחיתה.
תחנת הרכבת גאר דה ליון סנט-אכזופרי מקשרת את השדה עם פריז ועם ערים נוספות בצרפת ובאיטליה.
איזי ג'ט וטראנסאוויה צרפת מפעילות מספר טיסות בשבוע לנמל התעופה בן-גוריון.
נמל התעופה הבין-לאומי צ'יטה הוא נמל תעופה פדרלי, הממוקם 18 ק"מ מערבית למרכז העיר צ'יטה, בירת מחוז עבר הבאיקל בסיביר, רוסיה.
נמל התעופה שוכן 8 ק"מ מהכביש הפדרלי מוסקבה -צ'יטה-חברובסק-ולדיווסטוק וכביש המהיר מוסקבה-צ'יטה-זבייקלקסק, 500 מטרים מהרכבת הטרנס-סיבירית.
לנמל התעופה מסלול טיסה אחד באורך 2,800 מטר.
ב-1930 הטיסות הראשונות החלו בקווי האוויר אירקוטסק-צ'יטה-נרצ'ינסק-מוגוצ'ה.
ב-1932 הוקם שדה תעופה בו בוצע בדיקה טכנית ותדלוק מטוסים.
ב-1934 נפתח קו טיסות ישיר מוסקבה - ולדיווסטוק דרך צ'יטה.
ב-1935 נפתחים קווי האוויר הראשונים מצ'יטה לציפיקן.
ב-1936 נפתח קו הנוסעים הראשון של צ'יטה-חפצ'רנגה.
ב-1936 חברת תאגיד התעופה המאוחד של צ'יטה הוקם על בסיס שדה התעופה וחטיבת הטיסה (בברית המועצות לא הייתה מקובלת הפרדה מבנית בין נמל התעופה לחברת התעופה העיקרית שמשתמשת בו).
ב-1938 שדה התעופה צ'יטה-1 הועתק למיקומו הנוכחי.
ב-1950 נפתח קו אווירי צ'יטה-בייג'ינג.
ב-1952 הוקם מבנה הטרמינל הנוכחי בסגנון סטליניסטי.
ב-1953-1959 - נפתח קו חדש לקוריאה הצפונית בתוואי צ'יטה - הילר - חרבין - פיונגיאנג.
בשנת 2007 נמל התעופה הופרט ונמסר לחברת נובפורט.
נמל התעופה הבינלאומי עלאמה אקבאל (באורדו: علامہ اقبال بین الاقوامی ہوائی اڈا; באנגלית: Allama Iqbal International Airport) הוא נמל התעופה של העיר לאהור בירת מחוז פנג'אב בפקיסטן, הנחשב לנמל התעופה השלישי העמוס במדינה.
היה מוכר בשם נמל התעופה הבינלאומי לאהור - עד אשר שונה שמו לנמל התעופה עלאמה אקבאל על שם מוחמד אקבאל אחד ממייסדי פקיסטן.
ב-22 במאי 2020 התרסקה טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס אשר המריאה מהנמל, במהלך הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי ג'ינה.
מתוך 91 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נהרגו כולם למעט שני ניצולים.
נמל התעופה הבין-לאומי פרישטינה אדם ישארי (באלבנית: ), הממוקם בקרבת העיר פרישטינה, בירת קוסובו, הוא נמל התעופה הבינלאומי היחיד במדינה.
נמל התעופה נפתח בשנת 1965, בעת שקוסובו הייתה חלק מיוגוסלביה.
הוא שימש גם כבסיס של חיל האוויר שלה.
ביוני 1999, בימי מלחמת קוסובו, השתלט על הנמל למשך כשבועיים כוח צבאי רוסי שהגיע מבוסניה והרצגובינה.
לאחר נסיגת חיילי סרביה מקוסובו שימש הנמל את כוח קוסובו של האו"ם.
מאז שנת 2000 הלך ועלה מספר הנוסעים העוברים בנמל, וב-2008 הגיע למיליון נוסעים בשנה.
עשר שנים לאחר מכן הגיע מספר הנוסעים השנתי לשני מיליון ויותר.
בשנת 2002 ושוב ב-2009 הורחבו ושופצו הטרמינל ומסלול הטיסה בנמל.
בשנת 2006 קיבל הנמל פרס הצטיינות על שירותיו מאת הארגון הבינלאומי Airports Council International.
הנמל נקרא כיום על שמו של אדם ישארי , ממייסדי הארגון צבא שחרור קוסובו.
בנמל התעופה מסלול טיסה אחד וטרמינל אחד, שבו ארבעה גשרי עלייה למטוס.
הנמל משמש כבסיס פעולה של חברת יורווינגס ושימש בעבר כבסיס פעולה של חברת אדריה איירווייז.
סרביה, שאינה מכירה בעצמאות קוסובו, אוסרת על טיסות אל נמל התעופה וממנו לחלוף במרחב האווירי שלה.
עקב כך עליהן לטוס דרך המרחבים האווירים של מונטנגרו, אלבניה או מקדוניה הצפונית.
נמל התעופה הבין-לאומי פליקס הופואה-בואני ממוקם 16 קילומטרים דרומית-מזרחית לאביג'אן, חוף השנהב.
זהו שדה התעופה הגדול במדינה לתעבורה אווירית.
שדה התעופה הוא בסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של חוף השנהב, אייר חוף השנהב.
שמו של נמל תעופה בינלאומי זה נקרא על שמו של נשיא חוף השנהב הראשון, פליקס הופואה-בואני.
חברות התעופה הפועלות בתדירות גבוהה יותר הן אייר פראנס, דלתא, אייר אלג'יר ורויאל אייר מרוק.
בנוסף לכך, קווי התעופה הפופולריים ביותר מאבידג'אן הם אבידג'אן לפריס, ואבידג'אן לקזבלנקה עם 215, 128 טיסות שבועיות בהתאמה.
נמל התעופה הבינלאומי סרייבו (בבוסנית: Međunarodni aerodrom Sarajevo) הוא נמל התעופה הבינלאומי העיקרי בבוסניה והרצגובינה, ומשמש כשער הכניסה העיקרי למדינה, הוא ממוקם במרחק 12 קילומטרים מערבית למרכז העיר סרייבו ומשמש כבסיסה של חברת B&H איירליינס.
נמל התעופה הבין-לאומי נינוי אקינו (בפיליפינית: Paliparang Pandaigdig ng Ninoy Aquino; באנגלית: Ninoy Aquino International Airport; בראשי תיבות: NAIA) הוא נמל התעופה העיקרי המשרת את מטרופולין מנילה, עיר הבירה של הפיליפינים, באי לוזון.
הנמל, שהוקם במקומו הנוכחי ב-1948, שוכן בדרום המטרופולין.
הוא נמל התעופה העמוס ביותר במדינה.
הנמל מיועד להיסגר לאחר שייבנו ויופעלו שני נמלי תעופה חדשים מתוכננים שיוקמו לחופי מפרץ מנילה.
נמל התעופה נפתח ב-1937 באתר מעט מצפון למיקומו הנוכחי והיה שדה התעופה השני של מנילה (הראשון היה שדה התעופה גרייס פארק ( Grace Park)).
ב-1948 הועתק הנמל למיקומו הנוכחי, שנחשב לנוח יותר, בשכנות לבסיס חיל האוויר ניקולס ולמסלול הטיסה שלו, שהוא כיום המסלול המשני של הנמל.
המסלול הראשי של הנמל נסלל ב-1954. המבנה המקורי של נמל התעופה הוקם בשטח שבו שוכן כיום טרמינל 2. ב-1961 נחנך בנמל טרמינל חדש.
ב-27 בנובמבר 1970 ניסה מתנקש לרצוח את האפיפיור פאולוס השישי מיד לאחר שהגיע לנמל לביקור במדינה.
ב-21 באוגוסט 1983 נרצח בנמל בניגנו אקינו, ממנהיגי האופוזיציה בפיליפינים, מיד לאחר ששב שמה מגלות בחוץ לארץ.
ארבע שנים לאחר מכן נקרא הנמל על שמו.
הקמת טרמינל 3, הגדול והחדש בנמל החלה ב-1997 על שטחו של בסיס חיל האוויר וילאמור (מקודם בסיס חיל האוויר ניקולס).
ההקמה לוותה בקשיים רבים, טכניים, כלכליים ומשפטיים, שגרמו לעיכובים חוזרים ונשנים בהפעלתו.
הטרמינל הגיע לפעילות מלאה רק ב-2014.
מאז ראשית שנות האלפיים עלה מספר הנוסעים שעברו בנמל בצורה תלולה: ב-2003 היה מספרם 12.95 מיליון, ב-2008 - 22.25 מיליון, וב-2019 יותר מאשר הוכפל מספר הנוסעים והגיע ל-47.89 מיליון.
הפעילות בנמל כמו בנמלי תעופה בינלאומיים אחרים נפגעה בצורה חמורה עקב מגפת הקורונה שפרצה בסוף שנת 2019.
במהלך שנות פעולת הנמל אירעו בו ובסביבתו מספר רב של תאונות אוויריות.
התאונה הקטלנית ביותר התרחשה ב-18 במאי 1990, כאשר מטוס ביצ'קראפט בטיסת פנים ובו 21 אנשים התרסק לתוך אזור מגורים מיד לאחר ההמראה מהנמל בעקבות כשל במנוע.
כל יושבי המטוס נספו כמו גם ארבעה אנשים על הקרקע.
בתאונה אחרת, ב-10 בדצמבר 2011, התרסק מטוס קל לתוך אזור מגורים מיד לאחר ההמראה עקב טעות אנוש.