tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת בעיקר כחלק מהרצון להקטין את החיכוך עם בני אדם וחיות המשק או כדי להגדיל את אוכלוסיות הצבאים המקומיות, אשר השפיעו לרעה על אוכלוסיית הפומות ועל האנשים החיים בסמוך לאזורי המחיה שלהם.
פרשת הדיילי טלגרף הוא כינוי לריאיון שערורייתי שמסר וילהלם השני, קיסר גרמניה לעיתון הבריטי דיילי טלגרף ב-1908. הראיון כלל התבטאויות קשות כנגד בריטניה, ועורר זעם רב בגרמניה ובעולם כנגד הקיסר.
וילהלם השני היה נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובאוקטובר 1908 הוא התארח בטירה בדרום אנגליה.
בתקופה זו הוא ניהל מספר דיונים בענייני השעה עם הקולונל הבריטי אדוארד מונטגיו-סטיוארט-וורטלי.
וורטלי סיכם את הדיונים, ערך אותם בצורת ריאיון ושלח אותו לדיילי טלגרף.
הוא הראה לקיסר את הריאיון לפני כן, והקיסר שלח אותו לברלין כדי שמומחים יעברו עליו.
קנצלר גרמניה ברנהרד פון בילוב היה אמור לעבור על המסמך, אולם הוא היה בחופשה, וכמוהו ראש העיתונות של הקיסר אוטו האמאן.
לא ברור אם בילוב ראה את המסמך או לא, אולם אלו שאישרו אותו בסופו של דבר היו פקידים זוטרים במשרד החוץ.
הראיון התפרסם בדיילי טלגרף ב-28 באוקטובר.
הראיון עורר סערה מיד עם פרסומו.
הקיסר וילהלם ראה בו הזדמנות להביע את דעותיו בענייני השעה ולקדם את ידידותו עם בריטניה, אך הראיון כלל התפרצויות מביכות ואמירות מתלהמות כנגד בריטניה: "אתם האנגלים, מטורפים, מטורפים, מטורפים כמו ארנבות במרץ" .
הקיסר גינה את חשדנותם של האנגלים אשר מונעת מהם להדק את קשריהם עם גרמניה, וטען שהעובדה שהאנגלים .
ארבע נקודות עיקריות בראיון סיבכו את הקיסר בבעיות שונות:
טענה שעל אף שהוא עצמו ידיד לבריטניה, העם הגרמני סולד ממנה.
טענה שעוררה זעם רב בגרמניה עצמה.
הקיסר טען שבזמן מלחמת הבורים פנו אליו צרפת והאימפריה הרוסית בהצעה להקים קואליציה אנטי-בריטית עם הבורים.
טענה שפגעה קשות ברוסיה ובצרפת.
הקיסר טען שב-1899 שלח מכתב לסבתו המלכה ויקטוריה ובו תוכניות כיצד למגר את הבורים, וכי אותן תוכניות אומצו בידי הלורד רוברטס בניצחונו על הבורים במהלך מלחמת הבורים.
בפועל ב-1896 שלח הקיסר את "מברק קרוגר" המפורסם, אשר בו הביע תמיכה בולטת בבורים.
טענה כי הצי הקיסרי הגרמני שהתעצם מאוד - דבר שעורר את חשדם של הבריטים, מכוון למעשה כנגד האימפריה היפנית.
טענה שגרמה ליפנים לחשוד בגרמניה.
הראיון גרם לרבים בהנהגה הבריטית לפקפק בשפיות דעתו של הקיסר, ואף היו בגרמניה דיבורים רציניים על כך שהוא עומד להתפטר.
הקאנצלר בילוב התנצל ברייכסטאג, והקיסר הזועם, שראה בבילוב את אחד האחראים למשבר, שכן היה עליו לעבור על הראיון בטרם זה פורסם בעיתונות, כפה את פיטוריו כחצי שנה לאחר מכן.
הקיסר חלה בעקבות הזעם בגרמניה ובעולם, ובמשך מספר חודשים היה שקט ודיכאוני מאוד.
הפרשה נחשבת למשבר האישי החמור ביותר שיצר וילהלם בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, השפיע הן בזירה הבינלאומית והן בזירה הפנימית, ופגע מאוד בתדמיתו של הקיסר בעיני בני עמו.
פרשת דניאל חנוך נסובה סביב הודאה במשטרה שנמסרה על ידי דניאל חנוך, על פיה הוא רצח את אביו.
סביב ההודאה נסובו סכסוכים קשים בתוך המשטרה, בשאלה האם ההודאה הוצאה בדרכים פסולות.
חנוך זוכה לאחר שבמשפט הזוטא פסלו השופטים את ההודאה ומתחו ביקורת חריפה על השוטרים שהעידו במשפט.
ב-17 במרץ 1980 נשדד ונרצח בביתו בבת גלים פנחס חנוך שהיה חלפן כספים ומוכר סיגריות ליד נמל חיפה.
את הגופה מצא דניאל חנוך, בנו של הנרצח, והוא הזעיק את המשטרה.
על החקירה מונה מפקח ישראל מזרחי, שחשד בדניאל חנוך, שהיה מכור להימורים ותכנן לרדת לארצות הברית מספר ימים לאחר הרצח.
דניאל חנוך נכלא בתא מעצר בנמל חיפה ולאחר ארבעה ימי חקירה הודה ברצח.
עם זאת, חנוך לא מסר לחוקרים את מיקומם של החפצים שנלקחו מהנרצח ולא היה בידי המשטרה חומר ראיות נוסף מעבר להודאה ולשחזור.
למחרת מתן ההודאה חזר בו מההודאה וטען שהיא ניתנה תחת לחץ.
בכל זאת הוגש כתב אישום נגד דניאל חנוך, במהלך מאי 1980.
ב-18 במאי 1980, מספר ימים לפני פתיחת המשפט, נודע למפקד מרחב חיפה, אברהם תורג'מן, שאחד מהשוטרים בצוות החקירה, מרדכי דואק, טען שהופעלו נגד דניאל חנוך אמצעים בלתי כשרים בעת החקירה.
תורג'מן בדק את התיק והגיע למסקנה שהיו "חריגות יותר מטכניות" בחקירתו של חנוך והודיע על כך לפרקליטות.
הנושא הועבר ליועץ המשפטי לממשלה שהחליט שבהיעדר "דבר מה נוסף" יש לבטל את כתב האישום, ודניאל חנוך שוחרר.
דבר השחרור פורסם על ידי עורך הדין של דניאל חנוך באחד מעיתוני הבוקר, תוך שעורך הדין לוקח קרדיט על השחרור.
אברהם תורג'מן זעם על הפרסום, כינס מסיבת עיתונאים וטען שהוא שהניע את השחרור ללא קשר לעורך הדין.
דניאל חנוך הסביר שהודה בגלל שהוא סובל מאולקוס, סבל קשות מהמעצר במתקן בנמל שלטענתו במצב גרוע בהרבה מתאי מעצר רגילים ולא קיבל אוכל הדרוש לו בגלל מחלתו.
לטענתו, השוטרים הבטיחו לו שאם יודה יעבור לתנאים יותר טובים.
הוא הסביר שהוא חלש אופי ושהאמין שבגלל האליבי שלו יוכל להוכיח בקלות שההודאה הייתה הודאת שוא.
בעקבות החקירה הכושלת, נתגלע סכסוך חריף בין סנ"צ אברהם צמרת שהיה אחראי על החקירה לבין אברהם תורג'מן מפקד מרחב חיפה.
דבר הסכסוך פורסם בעיתונות, דבר שהקשה עוד יותר על העבודה במרחב.
בעקבות זאת, הועבר צמרת לתפקיד אחר במחוז הצפוני של המשטרה.
ועדה חקירה משטרתית שמונתה בסמוך לביטול האישומים המליצה להעמיד לדין משמעתי את מפקח ישראל מזרחי ואת אחד השוטרים שלו, רס"ר יוסף בינטר, אולם דבר לא נעשה והם המשיכו לעבוד במשטרה.
בתחילת ספטמבר 1980 התקיים דיון בנושא בוועדה של הכנסת בראשות תמר אשל, בה הושמעה ביקורת חריפה על המשטרה ועל כך שהסתפקו בהמלצה לדין משמעתי.
במרץ 1981 הוגש כתב אישום נגד השניים לבית המשפט המחוזי, באשמת שיבוש מהלכי חקירה.
במשפט העיד דניאל חנוך שבינטר הכתיב לו את ההודאה מילה במילה תוך שהוא חוזר ואומר שהוא חף מפשע למרות שהוא רושם את ההודאה.
כן אמר שמזרחי אמר לו שאם יבצע את השחזור הדבר יסייע למעבדה לזיהוי פלילי לברר את חפותו.
חנוך גם ציין שלא הורשה להתרחץ בימי מעצרו עד שמסר את ההודאה.
דואק העיד שסיפר לסנ"צ צמרת על דרך גביית ההודאה והלה ענה לו שלא ידאג שכן בהיעדר "דבר מה נוסף" התיק לא יגיע לפרקליטות.
תורג'מן העיד שלא ייחס חשיבות ולכן לא חקר "רכילות" על קשרים בין דואק לאשתו של חנוך.
החוקר מטעם חקירות הפנים במשטרה העיד שמזרחי סירב לבדיקת פוליגרף.
השופט, מלכיאל סלוצקי, זיכה את מזרחי ובינטר.
בדבר פורסם שהשופט כתב שההודאה המפורטת, הכוללת פרטים רבים, אף מעבר לנושא החקירה, מעיד על אמיתותה.
השוטרים המזוכים שבו לעבוד במשטרה ורס"ר דואק הועבר לעכו כדי למנוע חיכוכים ביניהם.
בעקבות זיכוי חוקרי המשטרה הוחלט לחזור ולהעמיד לדין את דניאל חנוך באשמת רצח אביו.
חנוך נעצר מחדש ב-4 במרץ 1982 ונקבע שיוחזק במעצר עד תום ההליכים.
ערעור לבית המשפט העליון נגד המעצר נדחה על ידי אהרן ברק.
ב-16 בפברואר 1983 מסרו שופטי בית המשפט המחוזי, אמנון כרמי, חיים פיזם וא.
חרמון את הכרעתם במשפט הזוטא, בה פסלו את ההודאה של חנוך מחמת הספק ומתחו ביקורת חריפה על השוטרים שהעידו במשפט.
בעקבות זאת, ובהיעדר ראיות אחרות, משכה הפרקליטות את כתב האישום וחנוך זוכה.
עם זאת, לא נפסקו לחנוך פיצויים על המעצר.
זיכויו של חנוך הביא את נושא הודאתו לדיון נוסף בכנסת.
חבר הכנסת אלי קולס שאל את ראש אגף החקירות יחזקאל קרתי האם עדיין יש למשטרה תאי מעצר מצחינים והאם עדיין קיימים במשטרה אמצעי חקירה העשויים לאלץ אדם להודות בפשעים שלא ביצע.
קרתי השיב ש"חקירה משטרתית זה לא פיקניק".
קרתי גם ציין שבין אנשי צוות החקירה נתגלעו סכסוכים חריפים הנמצאים בבדיקה של המבקר הפנימי של המשטרה.
בשנת 1984 טען נצ"מ אהרון יקים, בדו"ח על הפרשה, שתורג'מן שיקר במשפט של מזרחי ובלטמן כשטען שרק לפני שבוע נודע לו על החשדות שדואק מדליף מידע לעבריינים.
פרקליט המדינה החליט שלא להעמיד את תורג'מן לדין בפרשה זאת.
גולדברג כינה את שיטת הכתבת ההודאות, "שיטת מרכוס" (כפרפרזה לשיטת מצליח) בשל שמו של שאול מרכוס שהיה ראש צוות החקירה של עמוס ברנס.
כן צוין שמזרחי היה חבר בצוות החקירה של ברנס.
בין הניסוחים הדומים שמנה גולדברג נכללו:
ברנס: 'הבנתי את האשמה ואני מבקש לספר את כל האמת'.
חנוך: 'הבנתי במה שאתה חוקר אותי, ואני מוכן עכשיו להגיד לך את כל האמת'.
ברנס: 'אני התרגשתי ולא ידעתי מה לעשות'.
חנוך: 'נבהלתי ולא ידעתי מה לעשות'.
ברנס: 'אני מבקש סליחה ושיתחשבו במצבי'.
חנוך: 'אני מבקש סליחה מהמשטרה ומאלוהים'.
בהתייחס לניסוחים הדומים כתב השופט שלמה לוין: "השוואת לשון שתי ההודאות אינה מוכיחה אף היא שהודאתו של המבקש הושמה בפיו.
מדובר בביטויים כלליים, שתואמים את הנסיבות, ועל כן טבעי שיאמרו על ידי המבקש בעצמו."
פרשת האצנית בסנטרל פארק היה אירוע תקיפה ואונס שהתרחש בליל 19 באפריל 1989 ובמסגרתו הותקפה ונאנסה טרישה מיילי, וכן הותקפו שמונה אנשים נוספים בסנטרל פארק, ניו יורק.
מיילי, בנקאית השקעות לבנה הייתה בת 28 בעת התקיפה שכמעט וגבתה את חייה ונותרה ללא זיכרון מהמעשה.
הנאשמים שהיו כולם אפרו-אמריקאים והיספנים, ובגילאי 14–16 בעת התקיפה, הודו במעשה לאחר חקירה משטרתית ממושכת.
אולם תוך זמן קצר חזרו בהם ואמרו כי ההודאה נסחטה באמצעות איומים ומתוך תשישות.
בעת משפטם של הנאשמים ביוני 1990, תיאר הניו יורק טיימס את ההתקפה שהם ביצעו לכאורה, כ"אחד הפשעים המפורסמים ביותר של שנות השמונים".
אחרי תהליך משטרתי ומשפטי שנחשב שערורייתי, הורשעו הנאשמים וריצו עונשי מאסר של עד 13 שנים.
רק בשנת 2002 הם זוכו, אחרי שמטיאס רייס, עבריין מין ואנס מורשע, התוודה שהוא זה שאנס את טרישה מיילי.
בדיקות ה-DNA הוכיחו שהוא דובר אמת, אך לא הוגשה נגדו תביעה בעקבות חוק ההתישנות.
התקיפה בסנטרל פארק באותו לילה בוצעה לכאורה על ידי כ-30 בני נוער.
טרישה מיילי נמצאה רק בשעה 1:30 לפנות בוקר.
לאחר מציאתה, גברו מאמצי המשטרה לאיתור החשודים, ולבסוף נעצרו שישה בני נוער כולם ובני מיעוטים - ארבעה בני נוער אפרו-אמריקאים ושני בני נוער היספנים אמריקאים.
לאחר חקירות ממושכות הוגשו, ב-10 במאי 1989 כתבי אישום נגד חמישה בני נוער: קורי וייז, יוסף סאלם, אנטרון מק'ריי, ריימונד סנטנה וקווין ריצ'רדסון.
כתבי האישום הוגשו באשמת תקיפה, שוד, התפרעות, אונס, התעללות מינית וניסיון לרצח על התקיפה כנגד טרישה מיילי וכנגד אדם נוסף, ג'ון לאופלין.
הנאשם השישי היה אמור להישפט אחרון, אך הוא ביצע בינואר 1991 עסקת טיעון וקיבל עונש פחות.
התביעה של חמשת הנאשמים בתיק התבססה בעיקר על הודאות שמסרו בחקירותיהם במשטרה, שבמקרים מסוימים נמשכו שעות ללא אפוטרופוסים או עורכי דין.
בהמשך, כל החמישה חזרו בהם מהגרסאות שמסרו, טענו לחפותם וסירבו לעסקת טיעון.
אף אחת מדגימות הדנ"א של החשודים לא תאמה את פרופיל הדנ"א אשר נלקח משתי דגימות הזרע שנמצאו על הקורבן ובקרבתה, ששתיהן היו שייכות לאותו אדם לא מזוהה - עובדה שנכללה בעדותו של חוקר האף-בי-איי בשני המשפטים.
יתרה מזאת, לא היו שום ראיות פורנזיות כלשהן המקשרות בין חמשת בני הנוער לאירועים.
למרות כל זאת, כולם הורשעו ב-1990 באשמת תקיפה והאשמות אחרות על ידי חבר מושבעים בשני משפטים נפרדים.
לאחר המשפטים הם נודעו תחת הכינוי "חמישיית סנטרל פארק".
גזרי דינם נעו בין 5 ל-15 שנים בכלא.
ארבעה מהנאשמים ערערו על הרשעתם בבתי משפט לערעורים ובקשותיהם התקבלו.
ארבעה מהנאשמים ריצו עונשי מאסר שנעו בין 6 ל-7 שנים כל אחד; אחד מהנאשמים אשר נשפט כבגיר, ריצה עונש מאסר של כ-13 שנים בכלא.
מעבר לכך, חמישה נאשמים אחרים הודו בהאשמות הקשורות בפשעים שהתבצעו נגד שמונה קורבנות אחרים באותו הלילה - וקיבלו עונשים פחותים.
בשנת 2001 הודה מטיאס רייס, רוצח מורשע ואנס סדרתי המרצה מאסר עולם, בפני חוקרי משטרה, שהוא זה שאנס את פטרישה מיילי.
הדנ"א שלו תאם את שתי הדגימות שנמצאו על מיילי וסמוך לה, בנוסף לעדויות נוספות.
הוא אמר שהוא ביצע את האונס לבדו.
רייס לא הועמד לדין על כך שאנס את מיילי, משום שחלפה תקופת ההתיישנות.
לאחר חקירה שנערכה ב-2002 במשרדו של רוברט מורגנטאו, התובע המחוזי של מחוז ניו יורק, הוחלט לבטל את הרשעותיהם של חמשת הגברים המואשמים בתקיפה והאונס של מיילי.
בשנת 2002 בית המשפט זיכה את הנאשמים והמדינה ביטלה את כל האישומים נגדם.
בשנת 2003 חמשת הנאשמים תבעו את העיר ניו יורק על כליאת שווא, אפליה גזעית, ומצוקה רגשית.
כשעמד בראשות ניו יורק ראש העיר מייקל בלומברג, העיר סירבה להסדר בין הצדדים במשך עשור.
לאחר שביל דה בלאזיו נבחר כראש העיר, בשנת 2014, ניו יורק הגיעה להסדר עם חמשת התובעים שבמהלכו יפוצו בסך של 41 מיליון דולר.
חמשת הגברים גם הגישו תביעה נוספת, הפעם נגד מדינת ניו יורק בסך של 52 מיליון דולר נוספים.
בשנת 2016 הגיעו הצדדים להסדר בסך של 3.9 מיליון דולר.
בשנת 2019 יצאה מיני סדרה המתבססת על הפרשה בשם "כשהם רואים אותנו" בנטפליקס.
אף שהזיכוי הוכח בראיות, רבים בארצות הברית התמידו בהתנגדות לזיכויים חמשת הנאשמים.
דונלד טראמפ בקמפיין הבחירות שלו לנשיאות ב-2016 גרס שלא היה מקום לבטל את ההרשעות של הנאשמים.
בשנת 2019 סירב טראמפ להתנצל, ואף גרס כי עמדתו לא תפגע בו, שכן הציבור מאס בתקינות פוליטית.
פרשת האלכוהול המזויף החלה בישראל בשנת 2018. לפחות 13 אנשים מתו לאחר ששתו משקאות אלכוהוליים מזויפים, ורבים אחרים התעוורו.
האלכוהול במשקאות הכיל ריכוז גבוה של מתנול, שעלול לגרום להרעלת מתנול שיכולה לגרום לעיוורון ואף למוות.
בפרשה היה מעורב ארגון פשע, ובו יצרני אלכוהול מזויף, מפיצים סיטונאים, רשת הפצה ארצית והעלמות מס בסכומים גבוהים.
לאחר חקירה משטרתית, בשנת 2021 הוגש כתב אישום נגד המעורבים בפרשה, וכן נגד מעורבים נוספים בפרשה דומה משנת 2020.
ביולי 2018 פשטה המשטרה על מחסן במושב אחוזם שנמצא בבעלותו של פליקס סיבוני, אביה של מירי רגב, ושל אדם נוסף, והחרימה מתוכו 1,500 בקבוקי אלכוהול.
בבדיקה שנערכה במשרד הבריאות נמצא בבקבוקים ריכוז גבוה מאוד של מתנול.
נפתחו תיקים פליליים נגד סיבוני ונגד כמה בעלי מכולות שהפיצו את הבקבוקים המזויפים, בחשד לעבירות של חבלה ברשלנות, שימוש בחומר רעיל ומסוכן וגרימת מוות ברשלנות.
סיבוני טען שהוא לא ידע מה מכילים המשקאות שמכר.
עד אוגוסט 2018 מתו שבעה בני אדם ושלושה התעוורו לגמרי לאחר שצרכו משקאות אלכוהוליים מזויפים.
בנובמבר 2018 נעצרו חמישה חשודים נוספים בהכנה ובאספקה של אלכוהול מזויף.
באחד מבתי החשודים נמצא "סליק" ובו 24 חביות מתנול, ששימשו להכנת האלכוהול המזויף.
לפי דיווחי משרד הבריאות, עד אוגוסט 2019 מתו 13 ישראלים וחמישה התעוורו כתוצאה מהרעלת אלכוהול.
ככל הנראה המספרים הללו נמוכים בהרבה מנתוני האמת, מפני שבתי חולים לא תמיד מתעדים את סיבת המוות כהרעלת אלכוהול.
מקרי המוות וההתעוורות התרחשו במקומות שונים בישראל, דבר המעיד על כך שהאלכוהול המזויף הופץ בתפוצה רחבה.
לאחר חקירה משטרתית, בשנת 2021 הוגש כתב אישום נגד המעורבים בפרשה, וכן נגד מעורבים נוספים בפרשה דומה משנת 2020. לאחר שהתיק נבחן על-ידי הפרקליטות, היא החליטה לסגור את התיק נגד סיבוני, שטען כי נפל קורבן בפרשה ולא היה מודע לכך שמדובר באלכוהול מזויף.
כתבי אישום הוגשו נגד אלה שייצרו את האלכוהול המזויף, משווקי האלכוהול לחנויות, ובעלי חנויות שמכרו את האלכוהול.
פרשת דמשק הוא סרט מתח ופעולה משנת 2017 המבוסס על ספר באותו השם מאת הווארד קפלן, אודות גיבורו הקבוע, סוכן המוסד והמתנקש, ארי בן-ציון, בכיכובם של ג'ונתן ריס מאיירס, נוויד נגהבאן, יגאל נאור, יוסף סוויד, צחי הלוי, נטע ריסקין, ג'ון הרט, שרה פון שוורצה, יורגן פרוכנאו, אקי אבני, אוליביה ת'ירלבי.
עלילת סרט נפתחת כאשר ראש המוסד מיקי (הרט) הטיל על סוכן המוסד והמתנקש, ארי בן-ציון (ריס מאיירס), שחש אשמה על מות בנו הקטן, לצאת לדמשק כדי לחלץ משם מדען סורי אשר עובד בתוכנית הנשק הכימי של סוריה והעביר מידע חיוני למוסד, ואת משפחתו.
עד מהרה המשימה השתבשה וכדי לשרוד בן-ציון נזקק לעזרותו של "המלאך", סוכן בכיסוי עמוק, הפועל עבור המוסד וזהותו לא ידועה.
פרשת הגזזת הוא כינוי לטיפול הרפואי שהוענק בישראל מקום המדינה ב-1948 ועד ל-1960 לחולים במחלת העור גזזת, ובהמשך להשפעותיו הבריאותיות והחברתיות.
הטיפול בוצע באמצעות קרני רנטגן, הטיפול הרפואי המקובל אז למחלה.
מרבית המטופלים היו עולים חדשים שהגיעו לישראל בעלייה ההמונית ממדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון, אם כי גם בעולים מארצות אחרות.
למרות שהטיפול נחשב אז כטיפול מקובל במחלה, הוא נתפס בעיני פעילים מזרחיים כהוכחה לעוולות שבוצעו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כתוצאה מהאיבה מצד הרשויות בקליטת הפליטים היהודים ממדינות ערב בחברה הישראלית וקיפוח הציבור המזרחי מצד הרשויות.
בעקבות הפרשה הוקם המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת, הפועל מכוח חוק לפיצוי נפגעי גזזת, התשנ"ד-1994.
הקרנות רנטגן כטיפול בגזזת התחילו בשנת 1897 והיו הטיפול המקובל בעולם למחלה עד שנות ה-60 של המאה ה-20, שבתחילתן הוחלפו בטיפול תרופתי.
בתחילת המאה ה-20 המרכז הרפואי הדסה שישב בירושלים טיפל במחלת גזזת בקרב הקהילה היהודית הדתית בירושלים באמצעות הקרנות והמחלה כמעט ונעלמה באזור.
עם העלייה ההמונית ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות אחרות בשנות הארבעים והחמישים, צצו מקרים רבים של גזזת, בעיקר בקרב הילדים למהגרים ממערב אסיה ומצפון אפריקה, וזאת מפאת תנאי המחיה הנחותים והצפופים בהם שכנו העולים.
בשלב זה, גזזת טופלה בהקרנה ובפיקוחם של צוותים מהמרכז הרפואי הדסה (פרופ' אריה דוסטרובסקי ופרופ' אברהם דרוקמן), גם במחנה הילדים שנלר ובמחנה העולים ששכן בראש העין, שנוהלו אף הם על ידי "הדסה".
קופת החולים הכללית הפעילה מרכז טיפולי במכון הרנטגן של מרפאת זמנהוף ששכנה בתל אביב ובמכון הרנטגן שלה שמוקם בחיפה.
החל משנת 1952 ריכזה ישראל את רוב הילדים לטיפול נגד גזזת בבית החולים לגזזת וגרענת שהוקם במחנה העולים במערב חיפה "מחנה שער העלייה", החל מ-1953 הוחל בטיפול רנטגני בגזזת גם בבית החולים תל השומר.
גורם מרכזי שפעל לביעור הגזזת ואף סייע ברכישת מכונות רנטגן לשם כך היה ארגון הסיוע לילדים של האו"ם, ארגון יוניצ"ף.
מספר המטופלים המדויק אינו ידוע, אך לפי הערכות כ-25,000 ילדים קיבלו את הטיפול בישראל, ועוד כ-30,000 ילדים קיבלו טיפול דומה בדרכם לעלייה לישראל.
אל מחנה הגזזת בשער-העלייה נשלחו ילדים בקבוצות של עד עשרה ילדים, בליווי אחות או מטפלת, ללא ליווי הורים ונותרו שם מספר שבועות לטיפול המקובל - הקרנות, שבעקבותיהן נשר רוב השיער, ושאריותיו נתלשו.
בדיעבד התגלה כי צורת טיפול זו הגדילה את הסיכון של אותם ילדים לגידולים סרטניים באזור הראש והצוואר (האזורים העיקריים בהם טופלו החולים בעזרת הקרינה המייננת), מספר קבוצות מחקר בישראל ובעולם עקבו אחר אותם חולים סרטניים שהוקרנו בילדותם, מטרת המחקר הייתה לבחון את הרגישות של קבוצות אלו לגידולים הסרטניים.
כולם בני עדות המזרח, שהגיעו לישראל בשנות ה-50 וטופלו בעיקר במחנה שער העלייה.
במאמר טען מודן כי קיים קשר חזק בין ההקרנה של החולים להופעת הגידולים בגופם.
במסגרת הפרסום יצא מודן בקריאה לציבור המוקרנים להגיע אליו לבדיקות סקר ומעקב במימון משרד הבריאות, אך היענות הציבור הישראלי לקריאה הייתה נמוכה.
רק 440 איש נענו להזמנתו והגיעו לביצוע בדיקות מעקב.
בעקבות גילוייו של פרופ' מודן, חוקק בשנת 1994 החוק לפיצוי נפגעי גזזת, אשר על פיו מפוצים חולים שטופלו כנגד גזזת באמצעות קרינת רנטגן בין 1 בינואר 1946 ובין 31 בדצמבר 1960 וחלו בעקבות זאת במחלות המצוינות בחוק, וכן קובע החוק פיצוי לשאריהם.
הפיצוי כולל מענק חד-פעמי, ולמי שנקבעו לו 40% נכות ומעלה - גם קצבה חודשית.
החל משנות ה-80, הפרסום על מחקר הגזזת של מודן בישראל היה רחב מאוד ובכל אמצעי התקשורת (עיתונות, רדיו, טלוויזיה ואינטרנט).
הכתבות המרכזיות על הנושא התפרסמו כבר בשנת 1975 בעיתון "דבר" וציינו את הקשר שבין הקרנות הגזזת בילדות לבין גידולים סרטניים.
בסך הכול התפרסמו בעיתונות הישראלית בעברית מעל 100 כתבות בנושא הקרנות לגזזת בין השנים 1950–2009; 70 כתבות מתוכן עסקו בקשר הישיר שבין סיבוכי הקרנות ומחלות מאוחרות; שודרו 5 כתבות רדיו (1989) ושתי תוכניות טלוויזיה ייעודיות לנושא (בשנת 2003).
בשנת 2012 התפרסמה ברשת א' ובאינטרנט תוכנית התחקיר "כוכבית גזזת" אשר בוחנת את הפרשה המורכבת על היבטיה השונים ומתמקדת בעיקר בהתנהלות המדינה כלפיה בשנים האחרונות.
רק בישראל, בהשוואה לכל מדינות העולם המערבי בהן הקרינו ילדים מסיבות רפואיות שונות (גזזת, בלוטות מוגדלות של התריס והתימוס, אקנה, אקזמות, יבלות, אסתמה, הפרעות בפוריות ובווסת ועוד), זכתה קבוצת מוקרני הגזזת להתייחסות תקשורתית ייחודית ובלעדית והפכה לסוגיה פוליטית חברתית-בריאותית המטופלת על ידי המדינה.
סקר לאומי הבוחן את סוגיית היידוע בסיפור הגזזת בקרב רופאים בישראל מעלה כי קרוב למחציתם אינם יודעים את סיפור הגזזת, וכמקורות מידע לנושא בקהילה הרפואית בישראל משמשים בעיקר כתבי עת רפואיים, בתי ספר לרפואה, עמיתים ובהמשך התקשורת, יותר מאשר מעסיקים/רגולטורים במערכת הבריאות הציבורית – קופות החולים ומשרד הבריאות.
הביקורת מקרב חוגים אקטיביסטים מזרחיים
הטיפול בחולי הגזזת בישראל נחשב בעיני אקטיביסטים מזרחים לדוגמה לעוול שנגרם לעולי שנות החמישים בגלל רשלנות, פטרונות, חוסר אחריות של הרשויות ואף זדון מכוון.
כמו כן בעת חקיקת החוק לא נלקחו בחשבון ילדים ערבים שטופלו במסגרת משרד הבריאות הישראלי מהיעדר מידע על היקף הטיפול בהם.
סרט דוקומנטרי על הפרשה בשם "ילדי הגזזת" הופק ושודר ב-2003 על ידי מרכז התקשורת דימונה, ששיתף פעולה עם הבמאים אשר נחמיאס ודוד בלחסן.
הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הסרט תוקף בבוטות את הממסד הרפואי של שנות ה-50 ומכנה את הפרשה "שואת ילדי הגזזת" ומביע ביקורת חריפה על החוק לפיצוי נפגעי גזזת ואת הפוליטיקאים שהיו מעורבים בחקיקה.
בלהט הדיון הציבורי נטען כי פרשת הגזזת בוצעה בכוונת מכוון על מנת לפגוע במזרחים, כן נטען כי לכל הפחות כמאה אלף ילדים הוקרנו לגזזת.
יוצרי הסרט, אשר נחמיאס ודוד בלחסן מסתייגים כיום ממסקנות סרטם, בעקבות השימוש שעשו גורמים העוינים לישראל בסרט אותו ביימו.
מחקר ארכיוני העלה כי אין בסיס לטיעונים לפיהם בישראל נערך מבצע המוני ויחיד במינו לביעור גזזת באמצעות הקרנות, וכמו כן אין בסיס לטיעונים כי אוכלוסיית היעד של ההקרנות כנגד גזזת הם באופן בלעדי ומוחלט ילדי העולים המזרחיים או שהטיפולים נעשו באופן מכוון תוך התעלמות מסיכוני הקרינה.
פרשת הבתים בסמוך לקבר שמעון הצדיק היא שורה של הליכים משפטיים ופסקי דין העוסקים בדיני קניין, דיני חוזים, משפט בינלאומי ומעשה בית דין.
נושא הפרשה הוא מתחם מקרקעין על יד קבר שמעון הצדיק שנרכש והוחזק כהקדש בידי יהודים מהיישוב הישן, ובעקבות מלחמת העצמאות שוכנו בו משפחות פלסטיניות.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים נרשמה הקרקע מחדש על שם בעליה, ומאז מתנהל בין בעלי המתחם לדיירים סכסוך משפטי.
לפרשה השפעות פוליטיות נרחבות והיא נתפסת אצל חלקים בציבור ובתקשורת כקשורה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
פרשה זו עלתה מחדש לתודעה ב-2021 בזמן המהומות בירושלים ומבצע שומר החומות.
מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים ניצבת מערת קבורה אשר על פי המסורת מוכרת כקבר שמעון הצדיק.
מתחם הקבר היה שייך לערבי תושב ירושלים, שגבה תשלום מיהודים שביקשו להיכנס לבקר ולהתפלל בקבר.
באמצע המאה ה-19, כחלק מתהליך היציאה מן החומות, החלה להתפתח בהדרגה שכונה מוסלמית בשם שייח' ג'ראח מצפון לעיר העתיקה, סמוך לקבר שמעון הצדיק.
הקשר ההיסטורי והדתי של היהודים למקום הביאו את הרבנים הראשיים לירושלים לפעול לקניית מתחם הקבר, ובהמשך הוקמו בסמוך לקבר שכונות יהודיות בשם שכונת שמעון הצדיק ונחלת שמעון.
בשנת 1875, בהיותם הרבנים הראשיים בירושלים, רכשו הרב אברהם אשכנזי והרב מאיר אוירבך חלקות בשטח של כ-17 דונם במתחם קבר שמעון הצדיק, ורשמו אותם כהקדש.
הבעלות על חלקות אלו עברה לוועדים של היישוב היהודי הישן בירושלים: ועד העדה הספרדית בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל.
עם קום מדינת ישראל ופרוץ מלחמת השחרור כבש הצבא הירדני את מזרח ירושלים ובתוך כך את שכונת שמעון הצדיק, והיהודים שגרו בשכונה נאלצו להימלט ממנה.
בתקופת הכיבוש הירדני, מי שהחזיק בחלקות אלו היה הממונה הירדני על נכסי האויב.
בשנת 1954 השכיר הממונה את שטח החלקות למשרד השיכון הירדני, שבנה במקום 28 יחידות דיור.
דירות אלו היו מיועדות, על פי חוזה שנחתם בין ממשלת ירדן לאונר"א, עבור פליטים פלסטינים שישכרו את הדירות מהממשלה הירדנית ובכך יפסיקו להיחשב לפליטים על ידי אונר"א.
בחוזים שנכרתו בין משרד השיכון הירדני לבין המשתכנים בדירות נקבעה תקופת ניסיון של שלוש שנות שכירות, כאשר בשנים אלו המשתכנים צריכים לשלם מיסים ודמי שכירות ולטפח את המקום.
סעיף 11 לחוזים אלו קבע שבתום תקופת הניסיון משרד השיכון הירדני יעביר את הבעלות על הדירות למשתכנים ללא תשלום.
העברת הבעלות לא יצאה לפועל.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, עברו הנכסים שהיו בידי הממונה הירדני על נכסי האויב לידי האפוטרופוס הכללי.
על פי חוק הסדרי משפט ומנהל, על האפוטרופוס לשחרר את הקרקעות והנכסים שבידו לבעלים המקוריים שלהם, ואכן, בספטמבר 1972 שחרר האפוטרופוס את החלקות שבמתחם והבעלות על החלקות נרשמה על שם ועד עדת הספרדים בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל.
בתעודת השחרור נכתב שהוא נעשה בכפוף לזכות צד ג' אם יש כזו, ושהשחרור אינו מהווה הוכחה לבעלות על הקרקע.
L.P הרשומה במדינת דלאוור בארצות הברית, שבה חוקי החברות מאפשרים לבעלי חברה להישאר אנונימיים.
שנות ה-70 - פסק דין אל איובי
לאחר שחרור הקרקע והרישום על שמם, פתחו הוועדים בהליכים משפטיים ודרשו כי שלושה נכסים הרשומים על שמם יפונו מדייריהם (פסק דין אל איובי).
הם לא טענו שהמשתכנים הם מסיגי גבול, אלא שכניסתם לקרקע הייתה שלא כדין.
טענתם זו נשענה על כך שלא נמצא שום מסמך חוקי המקנה את שטחי המתחם לממונה הירדני על נכסי האויב, ולכן הוא לא זכה בנכסים אלו כדין וכל שרשרת החוזים שבוצעה לאחר מכן היא חסרת תוקף.
בית משפט השלום דחה טענה זו, תוך שהוא נשען על חזקת התקינות - חזקה שרשות שלטונית מבצעת את פעולותיה על פי דין, ולכן עצם זה שהממונה הירדני חתם על חוזה להשכרת הנכסים מלמד על כך שהם הוקנו לו כדין.
לבסוף קבע פסק הדין כי המתחם אמנם שייך לוועדים, אך כניסת המשתכנים אליו הייתה כדין ולכן אין לפנותם.
בערעור למחוזי הוכיחו הוועדים שהצו המקנה לממונה הירדני את הזכות על קרקעות אלו פורסם רק במרץ 1967, כ-13 שנה לאחר השכרת המתחם למשרד השיכון הירדני.
למרות זאת, דעת הרוב דחתה את הערעור, כשגם היא מתבססת על חזקת התקינות, הפעם תוך הנחה ששר הפנים הירדני אישר לממונה הירדני על נכסי האויב את השכרת המתחם.
השופט וייס סבר בדעת מיעוט שיש לקבל את הערעור ולפנות את המשתכנים, מפני שהחוזה שלהם עם משרד השיכון כולל סעיף לא חוקי לפי תועבר הבעלות על הנכסים למשתכנים (פעולה שאינה בסמכות משרד השיכון הירדני שהוא עצמו במעמד שוכר בלבד בקרקע).
הוועדים ערערו ברשות לבית המשפט העליון, שגם הוא דחה את תביעתם מהטעמים של הערכאות הקודמות.
נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי אמר כי בית המשפט לא נזקק לטענות הקשורות לסמכות הממונה הירדני על פי המשפט הבינלאומי, וכן לא לטענה בגין הסגת גבול, מפני שטענות אלו לא הועלו בתחילת התביעה.
התוצאה המשפטית הייתה כי הבעלות על הקרקע מעולם לא הועברה למשתכנים, ולכן הוועדים הם בעלי הקרקע, אלא שהמשתכנים נכנסו לקרקע כדין על פי שרשרת החוזים שנכרתו ביניהם לבין משרד השיכון הירדני ובינו לבין הממונה הירדני על נכסי האויב.
שנות ה-80 - פסק דין חנון
בשנות ה-80 דרשו הוועדים כי המשתכנים בנכסים שברשותם יפונו (פסק דין חנון).
במסגרת תביעה זו חתמו הצדדים על הסכם דיוני לפיו הנכסים שייכים לוועדים.
התביעה נדחתה בבית משפט השלום וגם בערעור למחוזי.
בפסקי הדין קבעו השופטים על בסיס התשתית העובדתית ועל בסיס ההסכם כי הנכסים שייכים לוועדים, אך המשתכנים שכרו אותם כדין והם בעלי מעמד של דיירים מוגנים.
בקשת ערעור לבית המשפט העליון נדחתה.
בשנות ה-90, אגב הליכים משפטיים הנוגעים לדמי השכירות שעל המשתכנים לשלם לוועדים, כמה מהמשתכנים טענו שהוקף הוא הבעלים של הנכסים, וההסכם הדיוני שבפסק דין חנון נחתם בטעות.
בית הדין לשכירות דחה טענה זו על הסף, מפני שפסק דין חנון נשען על ההסכם הדיוני, וממילא טענה לביטול ההסכם צריכה להיות מושתקת משום מעשה בית דין.
עוד נקבע כי ההסכם תקף משום כך על כל הנכסים שבמתחם, ולא רק על אלו שעלו לדיון בפסק דין חנון.
גם בית המשפט המחוזי דחה טענה זו וקבע שההסכם תקף.
בקשה לערעור ברשות על פסק הדין נדחתה.
לאחר שחלק מהמשתכנים לא שילמו את דמי השכירות, דרשו הוועדים כי יתפנו מנכסיהם.
חלק מהבקשות נענו, וחלקן נדחו כדי לאפשר למשתכנים לבקש את ביטול ההסכם הדיוני.
המשתכנים אכן פנו למישור זה וביקשו מבית משפט השלום כי ההסכם הדיוני יוכרז כבטל, אך בית המשפט דחה את טענתם:
המשתכנים ערערו לבית המשפט המחוזי, שדחה את הערעור.
באותן שנים הם ביקשו לבטל את ההסכם מספר פעמים נוספות, אך גם בקשות אלו נדחו.
בתחילת שנת 1999 פלשה משפחת קורד לקרקע השייכת לוועדים וסמוכה לדירה בה היא מתגוררת, ובניגוד לחוק בנתה עליה מבנה.
בעקבות זאת תבעו הוועדים את משפחת קורד בגין הסגת גבול.
משפחת קורד הודתה כי לא מדובר בדירה השייכת להם, אך טענה שאין היא בבעלות הוועדים.
בין השאר טענו שהסכם קניית הקרקע על ידי הרבנים הראשיים בירושלים במאה ה-19 בוטל על ידי בית הדין השרעי באותה תקופה.
בית המשפט דחה טענות אלו, וקבע כי על משפחת קורד להתפנות מהמבנה הבלתי חוקי:
בשנים 2009 ו-2010 הגישה נחלת שמעון בקשה למתן צו פינוי עבור 4 נכסים שבבעלותה, בגין אי-תשלום דמי שכירות, בניה לא חוקית בנכסים ופקיעת זכותם של המתגוררים בנכסים על פי חוק הגנת הדייר.
באוקטובר 2020 קיבל בית משפט השלום את התביעות והורה על פינוי הבתים מדייריהם.
הדיירים ערערו על פסיקה זו לבית המשפט המחוזי.
בפברואר 2021 נדחה הערעור, ובית המשפט קבע כי על הנכסים להתפנות עד מאי 2021.
הדיירים הגישו בקשה לערעור ברשות לבית המשפט העליון.
במהלך הדיונים הציעה נחלת שמעון לדיירים הצעות פשרה, ובית המשפט הפציר בדיירים להסכים לפשרה, אך גורמים שונים שכנעו את הדיירים לסרב.
לבסוף, הערעור התקבל על פי דעת הרוב של השופטים דפנה ברק ארז ויצחק עמית, שסברו שאין לתת צו פינוי לעת עתה, כנגד דעת המיעוט של השופט נעם סולברג שסבר שדין הערעור להידחות.
השופטת דפנה ברק-ארז סברה כי לא התקיימו במקרה זה כל היסודות הנדרשים כדי להגדיר את ההסכם הדיוני כמעשה בית דין, בעוד השופטים נעם סולברג ויצחק עמית חזרו על העמדה המקובלת עד כה שהכירה בהסכם הדיוני כמחייב מתוקף מעשה בית דין.
לפי מסקנה זו הדיירים איבדו את זכאותם בדירה כדיירים מוגנים, כיוון שהפרו את חובותיהם לפי חוק הגנת הדייר.
על פי זה סבר סולברג כי דין הערעור להידחות ויש להורות על פינוי הנכסים.
לעומת זאת, עמית קבע שמכיוון שמדובר במקרה נדיר ותקדימי של דייר מוגן הטוען לבעלות על הקרקע - יש לכפות על הצדדים את הפשרה שהוצעה, לפיה הדיירים ישלמו לנחלת שמעון דמי שכירות שנתיים בסך 2400 ש"ח, ויהיו רשאים לבצע שינויים פנימיים בנכסים.
למעשה דעתו של עמית התקבלה, כיוון שגם ברק-ארז הסכימה עם מסקנתו האופרטיבית - ביטול צווי הפינוי.
בשנים 2009–2010, בעקבות פינוי חלק מהבתים במתחם ואכלוסם על ידי יהודים, התקיימו הפגנות של פלסטינים ופעילי שמאל ברחבי ירושלים ובשכונות שייח ג'ראח ושמעון הצדיק.
ההפגנות כללו לעיתים אלימות, ובחלקן נעצרו מפגינים.
לפני אחת ההפגנות המשטרה הודיעה למארגנים כי היא לא תאפשר את קיום ההפגנה.
המפגינים עתרו לבג"ץ, שקיבל את עתירתם וקבע שעל המשטרה לאפשר את קיום ההפגנה.
באפריל 2021, בעקבות פסקי הדין שקבעו שיש לפנות את הדיירים מהנכסים של נחלת שמעון, התחדשו ההפגנות והעימותים האלימים בשכונה, ובחלקן נטלו חלק חברי כנסת ממרץ ומהרשימה המשותפת.
במהלך מאי 2021 האירועים הלכו ונעשו אלימים יותר, וכללו יידוי אבנים ובקבוקים על אזרחים וכוחות משטרה.
ח"כ איתמר בן גביר החליט להעביר את לשכתו לשכונת שייח' ג'ראח, כדי להשתמש בחסינותו ובאבטחה שסופקה לו כנגד האירועים האלימים.
רבים ראו במעשיו התגרות והתססה וראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש ממנו שיעזוב את המקום כדי למנוע הסלמה.
בן גביר נעתר לבקשה זו לאחר שהובטח לו כי התושבים היהודים בשכונה יאובטחו כנדרש.
בפברואר 2022 השליכו מחבלים ערבים בקבוקי תבערה אל חלון ביתם של משפחה יהודית במתחם.
הבית נשרף אך המשפחה לא שהתה בבית ולא נגרמה פגיעה בנפש.
כמחאה על היעדר ביטחונם של התושבים היהודים, הקים בן גביר בשנית את לשכתו בשכונת שייח' ג'ראח, וביקרו בה חברי כנסת נוספים משדולת ארץ ישראל.
באוגוסט 2009, לאחר פינוי שני בתים במתחם והשכרתם לתושבים יהודים, גורמים בארצות הברית, בריטניה ובאו"ם הביעו את התנגדותם למהלך.
באוקטובר 2010 סיירו בישראל נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר, נשיאת אירלנד לשעבר, מארי רובינסון והפעילה ההודית הלה בהטה, והשתתפו בין השאר בהפגנה השבועית שנערכה בשכונה, תוך שהם מביעים הזדהות עם המאבק נגד פינוי הדיירים.
האונס באוקינאווה (ביפנית: 沖縄米兵少女暴行事件) התרחש ב-4 בספטמבר 1995, כאשר שלושה אנשי שירות אמריקאים: מרקוס גיל, ימאי של הצי האמריקני, והנחתים האמריקאים רודריקו הארפ וקנדריק לדט, ששירתו כולם במחנה הנסן באוקינאווה, שכרו טנדר וחטפו ילדה בת 12 באוקינאווה בשם מסאמי יושינאגה.
הם הכו אותה, כיסו את עיניה ואת פיה בנייר דבק, וקשרו את ידיה.
גיל והארפ אנסו אותה לאחר מכן, בעוד לדט טען שהוא רק העמיד פנים שהוא עושה זאת כי פחד מגיל.
התקרית הובילה לוויכוח מתמשך על המשך נוכחותם של כוחות ארצות הברית ביפן.
העבריינים נשפטו והורשעו בבית המשפט היפני על פי החוק היפני, בהתאם להסכם סטטוס הכוחות של ארצות הברית–יפן.
התקרית הציתה מאוחר יותר גל של סנטימנט אנטי-אמריקאי בקרב תושבי אוקינאווה כמו גם בקרב יפנים ברחבי המדינה.
לאחר היוודע התקרית, החל זעם ציבורי, במיוחד על הסכם סטטוס הכוחות של ארצות הברית-יפן, המעניק לאנשי השירות האמריקני מידה מסוימת של אקסטרטריטוריאליות (פטור מסמכות השיפוט של החוק המקומי) בהתאם למקום שבו החשודים נעצרים.
בעוד שהפשע בוצע הרחק מבסיס צבאי אמריקאי, ארצות הברית לקחה בתחילה את הגברים למעצר, ב-6 בספטמבר.
אף על פי שנפוצו שמועות כוזבות כי החשודים היו חופשיים להסתובב בבסיס ונראו אוכלים המבורגרים, החשודים הוחזקו למעשה במעצר צבאי (Brig) עד שהיפנים האשימו אותם בפשע.
למרות בקשה מיידית של רשויות אכיפת החוק היפניות למשמורת, הגברים הועברו ליפן רק ב-29 בספטמבר, לאחר שהיפנים הגישו נגדם כתב אישום באופן רשמי.
עיכוב זה היה בהתאם להסכם מעמד הכוחות, הקובע כי "המשמורת של חבר נאשם בכוחות המזוינים של ארצות הברית או המרכיב האזרחי שעליו יפן תפעיל את סמכות השיפוט תישאר בידי ארצות הברית עד שיוגש נגדו כתב אישום".
אף על פי שהצבא הסיע את החשודים למפקדת המשטרה בנהה לצורך חקירות יומיות, הוראת ה-SOFA והעיכוב בהעברת החשודים הגבירו את הזעם בעקבות התקיפה, וגרמו לעלייה ברגשות האנטי-אמריקניים בקרב תושבי אוקינאווה ויפנים בכלל.
אספת מחוז אוקינאווה קיבלה החלטה למחות נגד פעולות הצבא האמריקני.
ב-21 באוקטובר נערכה עצרת בעיר ג'ינואן למחאה על האירוע ועל בסיסי הצבא האמריקאי.
כ-85,000 תושבים השתתפו בעצרת, כולל מושל אוקינאווה מסאהידה אוטה.
זו הייתה המחאה הגדולה ביותר באוקינאווה מאז חתימת האמנה ב-1960. מושל אוקינאווה אף סירב לחתום על המסמכים שנדרשו על ידי בסיס הצבא האמריקני.
כתוצאה מהמחאות בנוגע לתחום השיפוט, ארצות הברית עשתה ויתורים והסכימה לשקול העברת חשודים ליפנים לפני הגשת כתב אישום אם חומרת הפשע לכאורה מצדיקה זאת.
על הסכם זה הוחלט בפגישת חירום בין נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לבין ראש ממשלת יפן ריוטרו האשימוטו.
תושבי אוקינאווה גם פרסמו ב"ניו יורק טיימס" פרסומת בת עמוד שלם, המגנה את האונס והיבטים אחרים של בסיסי ארצות הברית באוקינאווה.
ב-1996, ארצות הברית ויפן חתמו על הסכם דו-צדדי להפחתת כמות הקרקעות באוקינאווה המכוסות על ידי בסיסי ארצות הברית ב-21% – הצבא האמריקני כבש בעבר 19% מהאי.
אדמירל הצי האמריקני ריצ'רד סי מאקה היה מפקד הפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית בזמן התקיפה.
במסיבת עיתונאים במהלך נובמבר 1995, אמר מאקי על מעשיהם של הגברים: "אני חושב שזה היה טיפשי לחלוטין.
אמרתי כמה פעמים: תמורת המחיר שהם שילמו כדי לשכור את המכונית [ששימשה בפשע], הם יכלו להשיג ילדה [זונה]".
התבטאויות אלו נתפסו כחסרות רגישות, ומאק פוטר מתפקידו ונאלץ לצאת לפנסיה מוקדמת.
הוא גם הורד בדרגתו לאדמירל עורפי (שני כוכבים) מאדמירל מלא (ארבעה כוכבים), מה שהפחית את הפנסיה שלו מ-7,384 דולר לחודש ל-5,903 דולר לחודש.
גיל הודה באשמה באונס, ושני הגברים האחרים הודו בקשירת קשר לפשע.
התובעים ביקשו את העונש המקסימלי עבור הגברים, 10 שנים כל אחד.
השופט גזר על גיל והרפ שבע שנות מאסר; לדט קיבל שש שנים וחצי.
משפחותיהם גם שילמו פיצוי כספי למשפחת הקורבן, נוהג נפוץ ביפן.
שלושת הגברים ריצו תקופות מאסר בבתי הכלא היפנים ושוחררו במהלך 2003 ולאחר מכן קיבלו שחרור מהצבא.
לאחר השחרור, רודריקו הארפ הכחיש את תנאי הכלא ביפן ואמר כי עבודת העונשין שנאלץ לעשות הייתה בתנאי עבדות.
לדט, שטען שהוא לא אנס את הילדה, מת ב-2006 במה שנראה כרצח והתאבדות בארצות הברית.
הוא נמצא בקומה השלישית בדירה של לורן קופר, סטודנטית צעירה מאוניברסיטת קנסאו סטייט בג'ורג'יה שאותה כנראה אנס ורצח בחניקה.
לאחר מכן הוא שם קץ לחייו באמצעות סכין וחתך את הוורידים שלו במרפקים.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט בשם "הנשימה הראשונה של טנגן ריי" המבוסס על תקרית אוקינאווה.
במהלך דצמבר 2011, שר ההגנה היפני דאז יאסואו איצ'יקאווה היה מושא להצעת גינוי של המפלגה הליברלית-דמוקרטית מהאופוזיציה על כך שלא ידע את פרטי האונס.
זאת בעקבות כך שהכפוף שלו, סאטושי טנאקה, דיבר עם עיתונאים בטברנה והשתמש בלשון מכובסת על האונס כדי לדון בהעברת בסיס חיל האוויר האמריקאי Futenma.
עבודתו של סאטושי טנאקה כמנהל לשכת ההגנה של אוקינאווה הסתיימה, ובחילופי הממשלה ב-13 בינואר 2012, איצ'יקאווה הוחלף על ידי נאוקי טנאקה.
האחים סולדאד היה כינוי לשלושה אסירים אפרו־אמריקאים מכלא סולדאד שבקליפורניה.
הפרשה הקשורה אליהם החלה ב־1970, לאחר ששלושתם הואשמו ברצח סוהר בכלא כנקמה על רצח אסירים.
הפרשה נמשכה עד 1972, ותוך כדי התקופה נהרג אחד מהשלושה והשניים האחרים זוכו במשפט.
הפרשה הביאה לתנועת מחאה ברחבי ארצות הברית, בטענה שהשלטונות התנכלו לשלושת האסירים מאחר שהיו פעילים חברתיים וחברים בתנועת הפנתרים השחורים.
מחאה זו הייתה חלק מהתעוררות כללית של אפרו־אמריקאים בארצות הברית, והיא הפנתה את תשומת הלב של הציבור והתקשורת לשיעור הגבוה של האפרו־אמריקאים בבתי הכלא בארצות הברית, לתנאי המאסר הקשים שאיתם התמודדו וליחס הגזעני מצד שלטונות בתי הכלא שממנו סבלו.
בשנות ה־50 וה־60 התגבר כוחה של התנועה האפרו־אמריקאית לזכויות האזרח, שהוביל מרטין לותר קינג.
תנועה זו, שדגלה בפעילות לא אלימה להשגת מטרותיה, הביאה להישגים רבים למען השוויון בין הגזעים ולחקיקת חוקים בנושא, אולם התנגדות חזקה ואלימה של גופים לבנים שמרנים הביאה לתגובות נגד אלימות מצד פעילים אפרו־אמריקאים.
פעילים אלו, וביניהם חברי תנועת הפנתרים השחורים, דגלו בשימוש בנשק חם להשגת מטרותיהם.
אחד התחומים שבהם בלט האי־שוויון היה בתי הסוהר, שבקרב האסירים בהם היה שיעורם של האפרו־אמריקאים גבוה.
זאת, בשעה שרבים מצוות הסוהרים היה לבן והראה ביטויי גזענות כלפי האסירים.
אי־שוויון זה גרם במקרים רבים למהומות ולמרידות שיזמו האסירים כחלק מהקריאה לתיקון המצב.
שרשרת האירועים הקשורים לאחים סולדאד
ב־1969 נקלטו שלושה אסירים אפרו־אמריקאים בכלא סולדאד .
היו אלו ג'ורג' ג'קסון , חבר הפנתרים השחורים, פליטה דרומגו (Fleeta Drumgo) וג'ון קלוצ'ט (John Clutchette).
הכינוי שניתן להם, "האחים סולדאד", הוא משחק מילים, שכן בארצות הברית הביטוי soul brother ("אח נשמה") הוא כינוי לאדם אפרו־אמריקאי.
השלושה נכלאו באגף O, שנחשב האגף שבו תנאי המאסר הם הקשים ביותר.
בספר שכתב ג'קסון הוא תיאר את חוויית המאסר באגף:
נוסף על כך ציין ג'קסון בספרו את היחס העוין של הסוהרים כלפי האסירים.
ב־13 בינואר 1970 הוצאו שני אסירים לבנים ו־14 אסירים אפרו־אמריקאים מהאגף השמור של הכלא לחצר הכלא להתרעננות.
הגם שהופרדו פרצה בתוך זמן קצר תגרה בין הקבוצות והשומר במגדל, הקצין אופי ג' מילר (Opie G.
Miller), שהוכשר גם כצלף, פתח באש על האסירים האפרו־אמריקאים ללא התרעה מוקדמת והרג שלושה מהם (וו.
בעקבות המקרה פתחו 13 אסירים אפרו־אמריקאים בשביתת רעב בדרישה לחקירה אמיתית של המקרה.
אך ב־16 בינואר 1970 ניקה חבר מושבעים במחוז מונטריי בקליפורניה את מילר, לאחר שקבע שהירי היה מוצדק, וזאת אף שהאסירים ששהו בחצר הכלא לא זומנו להעיד.
30 דקות לאחר שנודע לאסירים על פסיקת חבר המושבעים נמצאה גופתו של הסוהר ג'ון ו' מילז (John V.
Mills) בקומת הקרקע, אחרי שהוכה והושלך מהקומה השלישית בקרבת חדרו של ג'ורג' ג'קסון.
על גופתו של מילז נמצא פתק שבו נכתב "אחד נפל, עדיין נותרו שניים" (One down, two to go), ולכן יוחס הרצח לנקמה על מותם של שלושת האסירים בינואר אותה שנה.
צוות חקירה של בית הכלא בדק את המקרה והגיש את מסקנותיו לבית המשפט של מחוז מונטריי.
ב־14 בפברואר 1970 קבע חבר מושבעים נרחב שג'ורג' ג'קסון, פליטה דרומגו וג'ון קלוצ'ט אשמים ברצח מדרגה ראשונה.
בעקבות פסק הדין פעלה עורכת דינו של ג'קסון, פיי סטנדר , להקמת ועדה ציבורית בשם "הוועדה להגנת האחים סולדאד" (SBDC - Soledad Brothers Defense Committee) והחלה מחאה ציבורית בהנהגתה של הפעילה החברתית אנג'לה דייוויס.
למחאה הצטרפו ידוענים מהאגף השמאלי של הפוליטיקה האמריקאית, ובהם מרלון ברנדו, ג'יין פונדה, נועם חומסקי, לורנס פרלינגטי, אלן גינסברג, טום היידן, לינוס פאולינג, פיט סיגר, בנג'מין ספוק ואחרים.
במחאה תמכו פוליטיקאים דמוקרטים שקראו לחקירה עצמאית של הפרשה.
כדי לתמוך במצדדי החקירה הוציאו התומכים לאור את ספרו של ג'קסון "האחים סולדאד: מכתביו של ג'ורג' ג'קסון מהכלא" (Soledad Brother: The Prison Letters of George Jackson).
אירועי בית המשפט בסן רפאל
ב־7 באוגוסט 1970 התכנס בית משפט בסן רפאל שבקליפורניה לדון במשפטו של האסיר ג'יימס מקליין.
בתוך כדי המשפט פרץ לאולם המשפט ג'ונתן ג'קסון (אחיו של ג'ורג' ג'קסון) כשהוא חמוש ולקח בני ערובה, שניים מצוות בית המשפט (ובכלל זה השופט) ושלוש נשים מצוות המושבעים.
ג'ונתן שחרר את מקליין ודרש את שחרורם של האחים סולדאד (ובהם אחיו).
כשיצאו ג'ונתן ומקליין מבית המשפט פתחה המשטרה באש והרגה את שניהם.
שני בני אדם נוספים נהרגו וביניהם בן ערובה.
בדיקת האקדח שבו השתמש ג'ונתן הראה שהוא בבעלותה של אנג'לה דייוויס, שהובילה את המחאה בפרשת האחים סולדאד.
המשטרה הוציאה צו מעצר כנגד דייוויס, והיא נאלצה לברוח ולרדת למחתרת.
לאחר המאסר בכלא סולדאד הועברו שלושת האחים סולדאד לכלא סן קוונטין.
ב־21 באוגוסט 1971, לאחר שהשיג ג'ורג' ג'קסון אקדח, הוא יזם מרד בכלא.
ג'קסון הצליח לשחרר אסירים באחת הקומות, ובמהומה שנוצרה נורו למוות שלושה סוהרים וכן שני אסירים.
ג'קסון עצמו ניסה לברוח לחצר, אך נורה למוות בידי צלף.
גם בבית הכלא אטיקה החלה בשנות ה־70 תסיסה של אסירים אפרו־אמריקאים נגד תנאי הכליאה שלהם.
ביולי 1971 הגישו האסירים שורה של תביעות להנהלת הכלא, אבל זו רק הביאה להקשחת עמדותיה של ההנהלה ולצמצום זכויותיהם של האסירים.
ב־21 באוגוסט הגיעה לכלא השמועה על מותו של ג'ורג' ג'קסון בכלא סן קוונטין, ולמוחרת פתחו 700 אסירים בשביתת רעב לזכרו.
בהמשך הידרדר המרי למהומות כלליות, שהביאו למותם של 33 אסירים ועשרה סוהרים.
לאורך כל התקופה הסוערת התנהל משפטם של שלושת האחים סולדאד, אגב עיכובים רבים.
לאחר מותו של ג'קסון נמשך המשפט של השניים הנותרים, וב־27 במרץ 1972 הם זוכו מאשמת רצח הסוהר – השופט קבע שהמדינה לא הצליחה להוכיח לחלוטין את אשמתם.
ב־1998 הוקמה בארצות הברית הלהקה "האחים סולדאד" , שנקראה על שם שלושת האסירים של כלא סולדאד וניגנה בסגנון גראז' רוק.
האונס הקבוצתי בקריית טבעון הייתה פרשת אונס קבוצתי של נערה בת 14 בקריית טבעון בשנת 1994.
בעקבות סיקור האונס בתקשורת, יהלי סובול כתב את השיר "כל החבר'ה" שיצא כסינגל הראשון של להקת מוניקה סקס בפברואר 1995.
הפרשה נמשכה כחודשיים, ותחילתה כשהמתלוננת הייתה בת ארבע-עשרה ושלושה חודשים.
שבעת המעורבים בפרשה אשר נגדם הוגש כתב האישום לבית המשפט היו אף הם קטינים בעת הפרשה, וגילאיהם נעו בין ארבע-עשרה וחודשיים לשבע-עשרה ואחד עשר חודשים.
הנאשמים בפרשה, למעט אחד, כפרו בביצוע עבירות-המין והעבירות האחרות שביצעו כלפי הקטינה במשך כחודשיים, והם הורשעו לאחר שבית-המשפט קיבל את גרסת הקטינה.
ששה משבעת הנאשמים הורשעו ונגזרו עליהם עונשי מאסר שנעו בין 6 חודשים לשנה.
השופט אליעזר גולדברג ציין בגזר הדין:
בניגוד לפרשת האונס בשומרת, פרשת האונס בקריית טבעון כמעט ולא נדונה בתקשורת.
בכנסת ישראל דנו בה שנתיים מאוחר יותר, במסגרת דיון על מסיבות סמים בגואה, הודו.
פרשת הבריחה בעקבות פוגרום קיילצה מתייחסת ליציאה ההמונית של שורדי השואה מפולין בקיץ 1946 בעקבות פוגרום קיילצה שהתרחש ב-3 ביולי 1946. פוגרום זה, בו נרצחו 47 יהודים שניצלו מהשואה, זעזע את יהדות פולין והעולם וכן את הממסד השלטוני הפולני.
הממשלה הגיבה בחומרה למעשה ומספר ימים לאחר האירוע נפתח המשפט הראשון של הפורעים בו נגזרו להם עונשים חמורים.
היד הקשה בה נקטו השלטונות לא הרגיעה את יהודי פולין, שמתוך הבנה שלא ניתן לשקם את חייהם בפולין, החלו להתכונן ליציאה מפולין במסגרת תנועת הבריחה.
יצחק צוקרמן, ממנהיגי תנועת הבריחה, הגיע ל"הסכם" עם גורמים בממשלת פולין, לפיו הגבול הפולני יפתח למעבר לקבוצות מאורגנות של הבריחה, באופן חצי חוקי.
במסגרת הסכם זה יצאו מפולין, בשלושה החודשים לאחר הפוגרום כ־76,730 שורדי שואה במסגרת תנועת "הבריחה".
עם סיום מלחמת העולם השנייה החלה באירופה נדידה של מיליוני בני אדם שניסו לחזור לבתיהם.
גם יהודים רבים, ששרדו את השואה, חזרו ליישובים בהם גרו לפני המלחמה כדי למצוא בני משפחה שניצלו.
היהודים החוזרים גילו, שלא רק שהאנטישמיות של המקומיים לא נעלמה, אלא שהמקומיים ניצלו את גירוש היהודים כדי להשתלט על רכושם.
בפולין במיוחד האנטישמיות והעוינות התבטאו בפגיעה ביהודים ובמקרים רבים גם ברצח ובפוגרומים.
אירועים אלו ועוינות זו היו בין הסיבות שהביאו את היהודים להבנה ש"אי אפשר להישאר" וצריך לחפש מולדת חדשה.
תנועת הבריחה החלה לפעול עוד לפני תום המלחמה באזורים ששוחררו מהכיבוש הנאצי.
בינואר 1945 בלובלין שבפולין החליטה קבוצה של שורדים בוגרי תנועות הנוער הציוניות מלפני המלחמה על הקמת ועידת הבריחה.
זה היה הארגון העיקרי שנרתם לסייע לאלו מיהודים שהחליטו לעזוב את ארצותיהם ולצאת למסע אל לארץ ישראל.
פוגרום קיילצה התחולל ב-4 ביולי 1946 בעקבות עלילת דם על יהודים בטענה שהם כלאו ילד נוצרי כדי להשתמש בדמו לטקסים דתיים.
בעקבות שמועות אלה הגיעו אזרחים פולנים לבית חשוד במעשה ובסיוע שוטרים וחיילים פרצו לבית בו גרו חברי "קיבוץ" של תנועת הבריחה.
אלה היו ניצולי שואה, שהכינו עצמם לעזוב את פולין.
יושבי הבית נגררו לרחוב, הוכו ורבים מהם נרצחו.
המהומות התפשטו לרחובות נוספים ובהמשך לערים בסביבה.
הם שככו רק לאחר שהגיעו לקיילצה יחידות צבא מוורשה.
בסיומו של יום הפוגרום נמנו 47 חללים יהודים (מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר) וכן כ-80 פצועים.
תאוריה נוספת שהופצה טענה כי יהודים ציונים ארגנו את הפוגרום כדי להגביר את האנטישמיות ובכך לגרום ליהודים לצאת מפולין.
לאחר הפוגרום - הסכם עם ממשלת פולין
הפוגרום גרם לזעזוע לא רק בקרב היהודים, אל גם בקרב אנשי השלטון הפולני.
זאת מאחר שהיה חלק מסדרה של אירועים אנטישמיים, שכללו עלילות דם, פגיעות ורציחות, שגרמו לכ-1,000 נרצחים יהודים אחרי המלחמה.
החשש של הממשל, שהאירועים יערערו את יציבות השלטון, הביא להחלטה לדכא את האירועים ביד חזקה.
ב-9 ביולי 1946, למחרת ההלוויה, נפתח המשפט ראשון נגד 12 מהפורעים ופסק הדין הוקרא שלושה ימים לאחר מכן.
תשעה מהנאשמים נידונו למוות והאחרים למאסר של שבע עד עשר שנים.
בהמשך נערכו משפטים נוספים והעונשים שהוטלו בהם היו קלים יותר.
הידיעות על הפוגרום נפוצו ברחבי הקהילות היהודיות באירופה ועוררו זעזוע גדול.
העונשים של הפורעים לא הרגיעו את החרדות מכך שהשלטון אינו מסוגל להגן עליהם.
לפיכך נרשם גידול משמעותי בנהירת יהודים אל מחוץ לפולין.
היקף זה של יציאה מפולין, אילץ את ארגון הבריחה להתארגן מחדש.
הדפוס הקודם של הוצאת קבוצות קטנות, לא התאים למציאות החדשה שנוצרה בפולין.
והבהיר שיש להגיע להסכם עם ממשלת פולין כדי להסדיר את הגירת היהודים.
יצחק (אנטק) צוקרמן, חבר בוועד המרכזי של יהדות פולין, יצא לוורשה ונפגש עם חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית וממלא מקום שר ההגנה, גנרל מריאן שפיכאלסקי (אותו הכיר וידע על יחסו החיובי ליהודי פולין).
צוקרמן, שהיה דמות מוכרת ומוערכת על ידי הפולנים לאור תפקידו במרד גטו ורשה, הצליח במחצית יולי, כחבר בוועד המרכזי היהודי, לחתום על הסכם עם גנרל שפיכאלסקי.
ההסכם קבע כי היהודים יוכלו לצאת מפולין באופן חצי חוקי.
ההסכם קבע שהיציאה תהיה דרך נקודות שיקבעו מראש, בתאום עם משמר הגבולות הפולני (הידוע בראשי התיבות WOP), בקבוצות מאורגנות, עם תיעוד וזאת בכפוף למספר תנאים:
הסכמת ארגון הבריחה שהיציאה תשמר בסוד ולא תהיה שום הוכחה למעורבות הממשלה בפעילות זו או להסכמתה לה
בין היוצאים לא יסתננו פולנים, אויבי המשטר, גורמים פלילים או משתפי פעולה עם הנאצים.
האחריות לכך מוטלת על תנועת הבריחה
תוגבל הוצאת מטבע זר וכסף מהמדינה
יציאת היהודים לא תתבצע על ידי מבריחים "לא לגאליים", ותהיה באחריות הבריחה
גנרל שפיכאלסקי דרש לכוון את זרם היוצאים דרומה לצ'כוסלובקיה ולא צפונה דרך העיר הפולנית שצ'צ'ין לגרמניה, אזור שנשלט על-ידי הצבא האדום.
הוא הטיל על הגנרל גווידון צ'רבינסקי, מפקד כוחות משמר הגבולות לאפשר יציאת יהודים, וזה הטיל על רב-סרן מיכאל רודבסקי (Michał Rudawski) לשמש אחראי על הקשר עם אנשיו של צוקרמן שהיו צבי נצר ולובה גלר.
לעומת הסבר זה להסכם עם ממשלת פולין טען הפרטיזן סטפן גראייק כי ההסכם נולד ביינו לבין גנרל קומאר, ראש אמ"ן במטכ"ל הפולני, וד"ר דוד כהנא, הרב הראשי של פולין באותה תקופה, טען כי ההסכם נולד בינו לבין גנרל קומאר ולא בעזרתו של גראייק.
למרות החתימה על ההסכם היה יחס שלטונות פולין להסכם ולתהליך הבריחה מורכב ובלתי עקבי והושפע ממספר גורמים:
גילויי האנטישמיות כנגד היהודים, שחזרו לפולין מרחבי אירופה, איימו על יציבות המשטר
שנוי היחס של ברית המועצות לציונות לחיוב.
מאבק היישוב בבריטים הוליד אצל הסובייטים תקווה להשיג דריסת רגל במזרח התיכון ולכן הם תמכו בשאיפת היהודים לחזור לארץ ישראל.
שינוי זה בברית המועצות בא לידי ביטוי בנאומו ההיסטורי של אנדריי גרומיקו באו"ם ב–29 בנובמבר 1947
הממשל הפולני האמין שיחס טוב כלפי היהודים יעזור לממשלת פולין בקשריה עם המערב.עם זאת, הרצון של הממשלה הפולנית לשמור על יחסים טובים עם הממשלה הבריטית הביא, במקרים רבים, להתנכלות לפעילות הבריחה, הצרת צעדיה ומעצר פעיליה
צבי נצר ("אלכסנדר") ולובה גלר מונו כמוציאים לפועל של ההסכם מול הגורמים הפולניים, יוחנן כהן ("גדעון"), איסר בן צבי ("שמעון") וטוביה הכהן ("תיאופיל") היו בצוות המתכנן.
הצוות הציע לפולנים שני צירי מעבר מפולין לצ'כוסלובקיה:
הציר הצפוני, שנקודת היציאה שלו הייתה בוואלבז'יך (כנויה – 'יער') והמעבר היה דרך פרידלנד לברואומוב ('ארבה').
הציר הדרומי, שנקודת היציאה שלו בבקלוצ'קו ('כפר'), דרך קודובה ('נגב') לנאחוד ('נחום'), עיר הגבול הצ'כית.
כמו כן הוחלט, למרות ההסכם עם פולין ואופי הפעולה החצי חוקי, לא לחשוף את ארגון הבריחה, את הפעילים ואת דרכי הבריחה הנוספות ששימשו את הבריחה.
הוחלט לתגבר את מספר הפעילים בנקודות היציאה (וואלבז'יך, קלוצ'קו וקודובה), תוך צמצום הצוותים במקומות אחרים, ולגייס פעילים נוספים.
הגדלת הצוותים הייתה כרוכה בעיכוב יציאתם של כמה מחברי הארגון שכבר "ישבו על מזוודותיהם" בדרך לארץ ישראל.
הצוות העריך, שלאחר חודשיים של התארגנות, ניתן יהיה להוציא כ-50,000 יהודים במסלולים שסוכמו עם השלטונות הפולנים.
אנטק מונה לפעול מול הרשויות הפולניות והארגונים הרשמיים במספר נושאים: ארגון הסעה ברכבות, סיוע מהוועד היהודי המרכזי וסיוע מארגון הג'וינט בפולין.
כמו כן פעל אנטק מול מפקד המליציה, הגנרל ויטולד, להשיג אישור אספקת נשק מגן ונשיאתו על ידי פעילי הבריחה.
הארגון החליט גם להעביר את הבורחים ברכבות לילה כדי לנצל את התאורה הקלושה בקרונות ובכך להקשות על פורעים לזהות את היהודים במטרה לפגוע בהם.
צוקרמן, גראייק ונצר יצאו לוורשה לפגישה עם הגנרל צ'רבינסקי שם הוצג נצר כאיש השטח, שאתו תתואם הפעילות, תחת השם פאן (אדון) חרקובסקי, חבר "מפלגת היהודים המאוחדת".
הייתה, לעומת זאת, מפלגה שנקראה "מפלגת הפועלים המאוחדת".
התקווה הייתה שהשם הדומה לא יסגיר את ההטעיה.
גנרל צ'רבינסקי אישר את המסלולים שנצר הציע והבטיח לדאוג שהנהלת הרכבת תעמיד קרונות מיוחדים להעברת הקבוצות של הבריחה.
השיחות עם הנהגת הצבא המשיכה בתאומים עם מפקדי משמר הגבול איתם הגיע נצר להסכם פעולה שעיקריו היו:
ציר מעבר עיקרי יהיה קלצקו-קודובה-נאחוד (מעבר הגבול הצ'כי)
היוצאים יגיעו לנקודות המעבר, כשבידי האחראי על הקבוצה תהיה רשימה קולקטיבית שמית הנושאת חותמת מוסכמת
מטען אישי הוגבל ליכולת נשיאה והיה איסור על הוצאת זהב, תכשיטים, כסף זר ומסמכים סובייטיים
הבריחה תהיה אחראית שלא יסתננו נוסעים לא יהודיים
המעבר ייעשה בלילה או מוקדם בבוקר ולא יאוחר משעה 10.30
האחראים על היציאה מפולין ידאגו כי מהצד הצ'כי יעשו סידורים לקליטת הבאים
הכרחי לשמור על סודיות המבצע, שלא יגיע לידיעת עיתונות מקומית או זרה
התחלת המבצע תהיה ב–28 ביולי 1946
מימוש ההסכם ותחילת העברת יהודים
בהתאם להסכם החלו אנשי הבריחה בחיזוק והרחבת צוות הפעילים והעברתם ליישובים השונים לאורך המסלול.
כמו כן נשכרו בתים גדולים, שננטשו על ידי גרמנים שגורשו, בהם אפשר היה לאכסן עד 4,000 איש בתנאים מינימליים: מנוחה, רחצה, שתייה חמה והתארגנות.
במהלך תקופת ההתארגנות סייר צבי נצר, בזהות של פאן חרקובסקי, לאורך הגבול בחברת קצינים פולניים ודאג ששומרי הגבול יתרשמו שהוא "אישיות חשובה מאוד".
בבוקר 28 ביולי יצאו המשאיות הראשונות לדרך כשהן עמוסות ביהודים.
בתחנת הגבול, בין פולין לצ'כסלובקיה, חיכו נצר וקצין פולני, שהיה אחראי על המבצע, ואתם חוליות של שומרי גבול.
היוצאים ירדו מהמשאיות, הסתדרו בתור, ניירותיהם נבדקו והם תושאלו על ידי השומרים.
בסיום הבדיקה חזרו היוצאים למשאיות והשיירה המשיכה בדרכה לגבול הצ'כי.
בימים שלאחר מכן יצאו מפולין, בצירים שסומנו, כ–2,000 יהודים מדי יום.
הנקודות, בהן נאספו היהודים לקראת היציאה לגבול התמלאו במהירות ביהודים בורחים נוספים.
התהליך לווה לא פעם באירועים שליליים, למשל, שני פעילי בריחה נורו ונהרגו על ידי השומרים הפולנים, או היו מקרים של גילוי רכוש שהוצאתו נאסרה אצל היהודים היוצאים.
מצב זה אילץ את הבורחים להשאיר מאחור חלק מרכושם היקר, כשעיקר הצער היה על אובדן מכתבים ותמונות משפחתיות.
היקף היהודים הבורחים היה גדול מאוד ויצר עומס פיזי ונפשי על הפעילים שעבדו יומם ולילה.
פעילים אלו נדרשו לטפל בשלל נושאים הקשורים לבורחים, החל מבעיות לוגיסטיות וכלה בבעיות אישיות של ילדים, זקנים, חולים וכו'.
כל זאת תוך גילוי סבלנות והבנה לכך שהבורחים הם אנשים שניצלו זה עתה מהשואה.
אחד הפעילים, טוביה כהן, כתב:
המעבר החלופי בגבול פולין לגרמניה
על אף שההסכם עם ממשלת פולין, הסדיר את יציאת היהודים מפולין בציר הדרומי פולין-צ'כוסלובקיה, הייתה הדרישה ליציאת יהודים מפולין גדולה מיכולת ההכלה של ציר זה, לכן בחנה הנהגת ארגון הבריחה צירים חלופיים להוצאת יהודים מפולין.
אחד המסלולים, שהיה פעיל עוד לפני ההסכם, היה המסלול דרך העיר שצ'צ'ין בצפון מערב פולין, לגרמניה דרך ליבק לאזור ברלין.
הוחלט להעביר לשם בורחים שלא יצאו מפולין דרך צ'כוסלובקיה.
יהודה באואר, בספרו "הבריחה", העריך כי מספר האנשים שהגיעו לברלין משצ'צ'ין בתקופה זו היה כ-16,000 יהודים.
בשצ'צ'ין פעל צוות גדול של פעילי בריחה.
ביוני 1945 קיבל את הפיקוד על הצוות מרדכי מיטלמן, פעיל ציוני בעברו, שבילה שנים בכלא סובייטי והיה מנוסה בפעילות חשאית.
אנשי "הבריחה" ניצלו את החלטת ממשלת פולין לגרש אזרחים גרמנים מהאזורים שסופחו לפולין, בסיום המלחמה, לגרמניה והחליטו לצרף, באופו לא חוקי, למשלוחים של הגרמנים היוצאים לגרמניה גם יהודים.
ארגון הבריחה יצר קשר עם "הוועד הממשלתי הפולני לרפטריאציה" (PUR) שתפקידו היה לגרש את הגרמנים מגבולות פולין.
היהודים צוידו בתעודות "גרמניות" ועברו ברכבות ומשאיות משצ'צ'ין הפולנית לגרמניה, דרך אזור הכיבוש הסובייטי אל ליבק, הנובר וברגן בלזן, שהיו בשליטה בריטית, ומשם לאזור ברלין שהיה בשליטה אמריקאית.
הניירות שהחזיקו הבורחים היו מסמכים אישיים מזויפים, שהופקו במעבדה לזיוף מסמכים של הארגון בלודז' ("המסגרייה"), וכן במכתב מזויף, מראש עיריית לודז', בו נכתב שהמחזיקים במכתב הם אזרחים גרמניים המבקשים לחזור למולדתם.
כדי לבסס את האופרציה גייס הארגון שני קצינים פולניים יהודים שעבדו ב-PUR, שתפקידם היה לסייע במקרים של הסתבכות .
בהגיע היהודים הבורחים לגרמניה לאזור השליטה האמריקאי הם שוכנו במחנות פליטים.
לאחר שהתמלאו המחנות באכלוס יתר, למשל, במחנה שלאכטנזה, שנבנה ל-3,000 פליטים, חיו מעל 5,000 פליטים, פתחו האמריקאים מחנות נוספים, כמו המחנה בטמפלהוף.
ב-15 בספטמבר 1946 נעצרו שלוש משאיות על ידי הרוסים באזור שבין שצ'צ'ין לליבק וכל הפעילים והבורחים נעצרו.
אחרי משא ומתן שוחררו הבורחים אך פעילי "הבריחה", שהיו כבר מוכרים למשטרה הסובייטית, נשלחו לכלא בסיביר ושוחררו רק אחרי שנים ארוכות.