tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שניים מהם, רוזנויות פלנדריה וארטואה, היו במקורן פיפים צרפתיים, אבל הריבונות עברה לאימפריה הרומית הקדושה כחלק מהסכמי קאמברה, שסיימו את מלחמת ליגת קוניאק ב-1529.
הסנקציה הפרגמטית של 1549 קבעה כי המחוזות יישארו מאוחדים בעתיד, ושיעברו בירושה תמיד לאותו מונרך.
לפיכך המציא קרל החמישי את התואר Heer der Nederlanden ("אדון ארצות השפלה"); רק הוא ובנו נקראו אי-פעם בתואר זה.
אחרי שוויתר קרל החמישי על כיסאו ב-1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פיליפ השני מהאבסבורג, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פיליפ.
סכסוכים בין פיליפ השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה.
דוכסות חלרה (למעט "הרובע העילי" שלה) ורוזנות זוטפן
המחוזות הדרומיים, ביניהם פלנדריה, בראבנט, נאמור, אינו, לוקסמבורג ואחרים, חזרו לשלטון ספרד בזכות כישרונו הצבאי והפוליטי של אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה, ובמיוחד ניצחונו במצור על אנטוורפן בשנים 1584–1585. מכאן ואילך נודעו מחוזות אלה בשם ארצות השפלה הספרדיות או ארצות השפלה הדרומיות.
שבעת המחוזות המאוחדים זכו גם בחלקים מלימבורג, בראבנט ופלנדריה (שנודעו בשם "ארצות הגנרליוּת", משום שנשלטו ישירות על ידי הסטאטן-חנראל), שהיוו כ-20% משטח הרפובליקה החדשה.
מלחמת שמונים השנה הסתיימה בשלום וסטפאליה, שהכיר בעצמאותה של הרפובליקה ההולנדית ובשטחים שסיפחה לעצמה.
בסופו של דבר הפכו המחוזות הצפוניים להולנד המודרנית והפרוטסטנטית, ואילו המחוזות הדרומיים קיבלו עצמאות רק הרבה יותר מאוחר, וכיום הם בלגיה ולוקסמבורג הקתוליות.
ארטואה וחלקים מפלנדריה ("פלנדריה הצרפתית") עברו לידי צרפת במהלך המאות ה-17 וה-18.
באמצע המאה ה-16 כבר הפכה אנטוורפן (בדוכסות בראבנט) למרכז הכלכלי, הפוליטי והתרבותי של ארצות השפלה, אחרי שעיר הבירה עברה לבריסל מסניורות מכלן שבקרבת מקום.
ברוז' (ברוזנות פלנדריה) כבר איבדה את מעמדה המרכזי כמנוע הכלכלי של צפון אירופה.
במאות ה-15 וה-16 החלה הולנד לצבור חשיבות כמעצמה כלכלית ומסחרית.
לאחר ששבעת המחוזות הצפוניים זכו לעצמאות, שהביאה לשליטתם בשפך נהר הסכלדה, הן אסרו על מעבר אוניות לנמל אנטוורפן שבמעלה הנהר; כתוצאה מכך היגרו אנשים רבים מהמחוזות הדרומיים אל הרפובליקה החדשה שבצפון.
גם מספר רב של פרוטסטנטים נמלטו לשם מהתנכלויות השלטונות הקתוליים בדרום.
התפתחויות אלה הביאו לכך שקרנן של הערים בדרום ירדה והן הלכו והתרוששו, ומרכז הכובד הכלכלי עבר לערי המסחר בצפון, בעיקר אמסטרדם, האג ורוטרדם.
"שבעה" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויים של שלומי ורונית אלקבץ, שיצא לאקרנים בשנת 2008.
הסרט "שבעה" הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטים, קו-פרודוקציה ישראלית-צרפתית, מבית היוצר של האחים שלומי ורונית אלקבץ, אשר גם משחקת בו תפקיד מרכזי.
עלילת הסרט הראשון של השניים, "ולקחת לך אישה", אשר יצא לאקרנים בשנת 2005, עוקבת אחר סיפורה של ויויאן (רונית אלקבץ), המנהלת חיי משפחה מתפוררים ועגומים עם אליהו (סימון אבקריאן), בעקבות רומן עם מאהבה לשעבר ומתקשה ליזום פרידה בעקבות חוקיו הנוקשים של התא המשפחתי ומעמד האישה בתא זה.
רק מקצת הדמויות מופיעות בשני הסרטים: אחיה של ויויאן, דוד (דוד אוחיון) וצ'ארלי, אותו מגלם אחיהם של רונית ושלומי, יחיאל אלקבץ, ומי שמגלמת את אמה, חנינה (סוליקה קדוש).
"ולקחת לך אישה" קצר שבחים בארץ ובעולם וזכה בפרסים כגון פרס המבקרים ופרס הקהל בפסטיבל ונציה ופרס השחקנית הטובה ביותר (עבור רונית אלקבץ) בפסטיבל ירושלים.
בנובמבר 2007 החלו צילומי הסרט השני בטרילוגיה, "שבעה", אשר נמשכו כחודש ימים בתל אביב וסביון.
ב-14 במאי 2008 פתח "שבעה" את שבוע המבקרים של פסטיבל קאן היוקרתי בצרפת, אשר נחשב במה ליוצרים חשובים בתחילת דרכם.
בפסטיבל זכה הסרט להערכה עולמית רבה.
ביוני פתח "שבעה" את פסטיבל הקולנוע שדרות.
ביולי, טרם יציאתו לאקרנים בישראל, יצא הסרט לאקרנים בצרפת, בהפצת חברת "פילמס דו לוסאנג'", שם זכה לחשיפה תקשורתית יוצאת דופן ולביקורות אוהדות, מה שהביא לצפייה של 30 אלף איש בשבוע יציאתו.
ב-18 ביולי זכה "שבעה" בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים בקטגוריות הסרט והשחקנית הטובים ביותר (עבור חנה אזולאי-הספרי).
בספטמבר יצא "שבעה" לאקרנים בישראל, ותוך שבועיים בלבד צפו בו 45 אלף איש.
ב-23 בספטמבר זכה "שבעה" בשני פרסי אופיר (מתוך 13 מועמדויות), בקטגוריות הצלם (עבור ירון שרף) ושחקנית המשנה (עבור אוולין הגואל) הטובים ביותר.
ב-22 באוקטובר גרף "שבעה" שלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בספרד, בקטגוריות הסרט, הבימוי והשחקנית (עבור אלקבץ, אזולאי-הספרי, הגואל, יעל אבקסיס, חנה לסלאו וקרן מור) הטובים ביותר.
עלילת "שבעה" נפתחת בקריית ים, בתקופת מלחמת המפרץ (ינואר 1991), בהלווייתו של מוריס אוחיון, אשר נפטר במפתיע.
משפחתו המרוקאית של אוחיון מתקבצת לטקס השבעה המסורתי.
המשפחה כוללת, מלבד אם המשפחה, חנינה (סוליקה קדוש), ואלמנתו של מוריס, אילנה (קרן מור), שישה אחים: מאיר (אלברט אילוז), חיים (משה איבגי), איתמר (אלון אבוטבול), ז'אקי (רפי אמזלג), דוד (דוד אוחיון) וצ'ארלי (יחיאל אלקבץ), ושתי אחיות: סימונה (חנה אזולאי-הספרי) וויויאן (רונית אלקבץ).
מוריס המנוח, על אף שלא היה האח הבכור, הוא שהחזיק את משפחת אוחיון מלוכדת.
על רקע השבעה שני אסונות, המלחמה המאיימת לתת אותותיה בכל רגע והתמוטטות העסק המשפחתי, המפעל שמנהל חיים, בתמיכתה הכספית של אשתו, איטה (לסלאו), כשכל אחיו מתנערים מהאחריות לתמוך בו.
למרות הכלל הדתי, השגרתי והמוסרי, להתעסק אך ורק בענייני האבל, נאלצים בני המשפחה, שבעל כורחם מתקיימים וישנים יחד באותו הבית במשך שבעה ימים, להתעסק בבקעים, בקרעים ובסודות המשפחתיים, שמביאים להתמוטטויות תכופות, על רקע הצורך להתאחד כמשפחה ולשמור על הערך המשפחתי העליון שהוא כבוד המשפחה.
שִׁבְעִים הַזְּקֵנִים הוא כינוי לשתי קבוצות, האחת של משה רבנו והשנייה של תלמידי יהושע בן נון.
לא ברור מהם היחסים בין שתי הקבוצות, והאם הן מהוות המשך זו לזו.
בנוסף לשתי קבוצות אלה, מופיעים במסורת היהודית מספרים קרובים מאוד של "זקנים": שבעים ושניים זקנים בעניין תרגום השבעים, וכן חברי הסנהדרין, שעל פי ההלכה מנו שבעים ואחד תלמידי חכמים.
על זקנים אלה לא ידוע הרבה.
בחטא המתאווים, משה טוען שאינו יכול לשאת את משא עם ישראל לבדו, ועל כן ה' מצווה אותו: .
ה' האציל מרוח הנבואה של משה על שבעים הזקנים והם התנבאו: , אם כי כנראה באופן זמני חד-פעמי.
מטרת שבעים איש אלה הייתה לסייע למשה בהנהגת עם ישראל.
על פי חז"ל, זקנים אלה למדו את התורה מפיהם של משה ואהרן, ואחר כך לימדו אותה לבני ישראל.
במדרש אספה מפורטים שמותיהם של שבעים הזקנים, בהם בצלאל בן אורי וחלק מנשיאי השבטים.
לפי חז"ל, שבעים הזקנים הללו נבחרו מכל שבטי ישראל: כל שבט שלח שישה מועמדים, ומתוך 72 המועמדים נבחרו 70 בהגרלה: .
זו דוגמה לתהליך הנקרא סורטיציה.
הזקנים הללו מוזכרים בפסוק ובפסוק
במשנה נאמר על הזקנים הללו:
על פי המשנה, יהושע לאחר מותו מסר את התורה לאותם הזקנים, והם היוו חוליה בשרשרת מסירת התורה לדורות הבאים.
מהראשונים שבהם היה עתניאל בן קנז ומהאחרונים שבהם היה עלי הכהן.
המלבי"ם, בפירושו לספר נחמיה, מנמק כי נחמיה בן חכליה הציב שבעים איש לסנהדרין גדולה ושמותיהם מוזכרים בתוך השמונים ושלשה שמות -ונחמיה בכללם ובראשם.
בהלכה היהודית שבעה נקיים הם שבע יממות שסופרים איש או אישה שנטמאו בטומאת זיבה.
בשבעה ימים אלו בודקים אם הזיבה פסקה וניתן להיטהר מהטומאה.
כיום, אין נוהגים דיני טומאה וטהרה, ועל כן נשאר דין שבעה נקיים רק אצל אישה שנאסרה לבעלה מחמת הלכות טהרת המשפחה.
לדוגמה אישה נידה כלומר אישה שראתה דם שיצא מהרחם, לאחר שפסקה יציאת הדם ועשתה בדיקת הפסק טהרה, עליה לספור שבעה נקיים.
במהלך שבעת ימים אלו האשה בודקת את עצמה ששוב אינה רואה דם, ובסיומם האישה טובלת במקווה, נטהרת ומותרת בקיום יחסי אישות עם בעלה.
אם האשה כן ראתה דם במהלך שבעת ימים אלו, היא סותרת את מניין הימים שכבר עברו ועליה להתחיל בספירת שבעת הימים הנקיים מהתחלה.
במקור הדין, ספירת שבעה נקיים הייתה מיועדת רק לזבה גדולה שהיא אישה שראתה דם במשך לפחות שלושה ימים בימי זיבתה ולא לכל נידה, אולם עקב חומרא דרבי זירא ספירת שבעה נקיים הפכה לדין מחייב כלפי כל אשה שנאסרה לבעלה מחמת ראית דם אפילו מעט ביום אחד.
על פי דין התורה, נידה רגילה, כלומר אשה שראתה דם שיצא מהרחם במהלך שבעת ימי הנידה אינה צריכה לספור שבעה ימים נקיים ללא ראיית דם, אלא עליה למנות שבעה ימים בהם היא טמאה, ובסיומם אם לא תראה דם, האשה טובלת ונטהרת.
לעומת זאת, במצב זיבה - אם אשה ראתה דם יום אחד או יומיים בתוך אחד עשר ימי הזיבה צריכה לספור רק יום אחד נקי ללא ראיית דם, ובסיומו האשה טובלת ונטהרת (אשה זו נקראת זבה קטנה, או שומרת יום כנגד יום).
רק אישה הרואה דם במשך שלושה ימים רצופים בתוך אחד עשר ימי הזיבה צריכה לספור שבעה ימים נקיים בלא שתראה כל דם לפני שתוכל להיטהר (אשה זו נקראת זבה גדולה).
אולם, חז"ל ראו כי עניין חישוב מחזורי הימים של שבעה ימי נידה ואחד עשר ימי הזיבה מורכב ומסובך, ונשים רבות עלולות לטעות ולהחשיב עצמן כנידה רגילה בעוד שהן בגדר זבה גדולה.
לכן, החמירו חכמים ותיקנו כי כל הנשים שראו דם אפילו מעט בכל זמן שהוא תספורנה שבעה ימים נקיים ללא ראיית דם לפני שתטבולנה ותיטהרנה.
חומרא זו נקראת "חומרא דרבי זירא".
מעיקר הדין, מרגע שראתה האישה כי הדימום הווסתי הסתיים, יכולה היא להתחיל לספור שבעה נקיים.
רק צריכה היא להקפיד כי שבעת הימים הללו יהיו שלמים (משקיעת החמה ועד שקיעתה למחרת).
לכן, אם הדימום פסק לפני השקיעה, היא יכולה להתחיל לספור כבר מאותו ערב.
אך אם הדימום פסק לאחר השקיעה, צריכה היא לחכות עד למחרת.
אולם, חכמים קבעו שאישה לא יכולה לספור שבעה נקיים כל עוד היא בגדר של פולטת שכבת זרע.
כלומר, משום חשש כולל, כל עוד לא עברו 72 שעות מאז קיימה בפעם האחרונה יחסי אישות היא אינה יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים.
בשולחן ערוך (חלק יורה דעה סימן קצ"ו) נפסק כי אין האישה יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים אלא לאחר ארבעה ימים (אפילו לא שלמים) מהיום בו קיימה יחסי אישות בפעם האחרונה.
לדוגמה: אם קיימה יחסי אישות ביום ראשון בלילה (אור ליום שני), ובבוקר החל הדימום הווסתי, היא תוכל לספור שבעה נקיים החל מהשקיעה של יום חמישי, ויום שישי יהיה היום הראשון של שבעת הנקיים.
לפי דעה זו, אם האישה לא קיימה יחסי אישות בסמוך לתחילת הדימום הווסתי, או שרחצה את פנים הנרתיק היטב כך שאין בו נוזל זרע - היא יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים מהרגע שפסק הדימום וביצעה בדיקת הפסק טהרה.
כך פוסק השולחן ערוך, וכך נוהגים חלק מקהילות עדות המזרח.
אולם הרמ"א מביא בספרו שנהגו בשתי חומרות נוספות:
כדי למנוע בלבול, נקבע כי אין הבדל בין אם האישה קיימה יחסי אישות בסמוך לראיית הדם או לא.
בכל מקרה היא איננה יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים אלא אם עברו ימי פולטת שכבת זרע.
מחשש שמא תראה דם סמוך מאוד לשקיעת החמה ותטעה בחישוב הימים, נקבע כי עליה להמתין חמישה ימים (אפילו לא שלמים) ורק מהיום השישי היא יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים.
לדוגמה: אישה שראתה דם וסת ביום ראשון בלילה (אור ליום שני) (ולא משנה מתי קיימה יחסי אישות לאחרונה), תוכל לספור שבעה נקיים החל מהשקיעה של יום שישי, ויום שבת יהיה היום הראשון של שבעת הנקיים.
וכך נוהגים בני עדות אשכנז וחלק מבני עדות המזרח.
בכל מקרה ועל פי כל הדעות, לא ניתן להתחיל לספור שבעה נקיים לפני שפסק הדימום לגמרי, ובוצעה בדיקת הפסק טהרה בצורה טובה.
במהלך שבעת הימים הנקיים האישה צריכה לוודא שהיא אכן "נקייה" כלומר שהדימום נפסק לחלוטין.
לצורך כך, במהלך שבעת הימים הללו עליה ללבוש תחתונים לבנים שעליהם קל לראות האם הדימום פסק.
אם היא אכן מוצאת כתם דם על התחתונים היא צריכה לברר האם זהו כתם שמפסיק את שבעת הנקיים או לא.
חיוב נוסף במהלך שבעת הימים הנקיים הוא בדיקות.
על האישה לבדוק את עצמה בדיקה פנימית.
בדיקה זו מתבצעת באמצעות בד לבן המוחדר אל הנרתיק ונבדק האם הוא נשאר לבן, בדומה לבדיקת הפסק טהרה.
אולם, בשונה מבדיקת הפסק טהרה, בבדיקות אלו אסור לאישה לנקות את הנרתיק וסביבותיו לפני הבדיקה, מפני שמטרת הבדיקה היא לוודא שאכן האזור נקי מדם.
בדיקה זו צריכה להתבצע פעמיים ביום - בבוקר ולפני השקיעה.
שבעת הימים הנקיים חייבים להיות רצופים.
על כן, אם ראתה דם באחד מהימים הללו בבדיקות או על התחתונים (במצב שזה ודאי דם וסת) היא צריכה לבצע בדיקת הפסק טהרה מחדש ולהתחיל לספור מחדש את שבעת הימים הנקיים.
אולם, אין היא צריכה להמתין שוב את ימי פולטת שכבת זרע, מפני שימים אלו נספרים אך ורק מהיום האחרון בו היו הבעל והאישה מותרים (ולדעת השולחן ערוך מהיום בו קיימו יחסי אישות בפעם האחרונה).
יש סוברים שבכל ימי שבעת הנקיים עליה לדעת כי היא נמצאת בתוך שבעה נקיים.
לכן, אם חשבה שאיננה סופרת כעת שבעה נקיים מכל סיבה שהיא, אף שבפועל יכלה לספור - אין הימים הללו נחשבים לה.
ויש סוברים שלמקל יש על מי לסמוך.
נחלקו התנאים מהו מספר הבדיקות המינימלי המכשיר את שבעת הנקיים: לדעת ר' אליעזר אם בדקה בראשון ובשביעי - שבעת הנקיים כשרים, ותוכל לטבול.
לדעת ר' יהושע הימים בהם בדקה נספרים לנקיים, והימים בהם לא בדקה אינם נספרים אך גם אינם סותרים.
לדעת ר' עקיבא רק ימים רצופים בהם בדקה נספרים, ולכן במקרה הנ"ל יש לאישה רק את היום השביעי כיום נקי, ולאחריו צריכה לבדוק ברצף עוד שישה ימים.
הגמרא מביאה שהאמוראים פסקו הלכה כרבי אליעזר.
אמנם, נחלקו האמוראים בהסבר דעת ר' אליעזר: לדעת רב גם בדיקה אחת בשבעת הנקיים מספיקה, ור' אליעזר הזכיר בדיקת ראשון ושביעי רק כדרך אגב לדיון עם שאר התנאים.
לדעת רבי חנינא שתי הבדיקות בשביעי שהוזכרו בדברי ר' אליעזר מעכבות בדיעבד.
רוב הראשונים פסקו כרב, כמה ראשונים פסקו כרבי חנינא, או חששו לדעתו לחומרא.
השולחן ערוך כתב שאין להקל בזה.
כמה אחרונים הזכירו שאף שהשו"ע החמיר כדעת רבי חנינא - במקרים של דחק כמו פצעים בנרתיק שמקשים על קיום הבדיקות ניתן להקל לעשות בדיקה אחת בלבד.
במקרה של אישה ששכחה ובדקה רק פעם אחת בשבעת הנקיים, רוב האחרונים פסקו שאין להקל לה לטבול.
ויש שכתבו שלפי כללי ההלכה יש להקל.
שבעת הימים הנקיים מסתיימים תמיד בשקיעה של היום השביעי.
לדוגמה: אם החלה לספור את שבעת הימים הנקיים ביום שלישי לאחר שקיעת החמה (אור ליום רביעי), הרי ששבעת הימים הנקיים יסתיימו בשקיעה של יום שלישי ולאחר השקיעה היא יכולה לעבור לשלב הבא והאחרון - הטבילה במקווה.
אחר שהסתיימו שבעת הימים הנקיים, היא יכולה לעבור ללבוש תחתונים צבעוניים והיא אינה צריכה לבצע עוד בדיקות.
כעת היא יכולה ללכת לטבול במקווה ולאחר הטבילה תהיה מותרת לבעלה ועד הפעם הבאה שיתחיל הדימום הווסתי תצטרך לבדוק רק בעונת הפרישה סמוך לוסת.
גם אם, מכל סיבה שהיא, היא אינה טובלת באותו ערב בו הסתיימו שבעת הימים הנקיים, היא אינה צריכה לבצע בדיקות נוספות לפני הטבילה (אף אם עובר זמן רב, אלא אם הגיע זמן המחזור הבא או שראתה דם שוב).
שבעים פנים לתורה הוא ביטוי של חז"ל המציג את הגיוון הרב של הדרכים שבהן ניתן לפרש את התורה.
והוא משקף את הרעיון האמור בדברי חז"ל: "מה פטיש זה מתחלק לכמה ניצוצות - אף מקרא אחד יוצא לכמה טעמים".
הביטוי מופיע לראשונה בספרות הסוד הקדומה - בספר חנוך העברי ובאותיות דרבי עקיבא, תורה בשבעים פנים של שבעים לשון, נביאים בשבעים פנים של שבעים לשון...
הלכות בשבעים פנים של שבעים לשון, שמועות בשבעים פנים של שבעים לשון..." הביטוי מופיע בספר הזוהר פעמים רבות.
הביטוי מופיע גם במדרש במדבר רבה
הפרשנות המקובלת למשפט היא שלדברי התורה יש פירושים רבים ואל כולם התכוון הכותב וכולם אמת, כך כתבו במפורש רבי מנחם ריקאנטי, ספר החינוך, ורבים אחרים.
אך רבי יעקב אנטולי חלק על הסברים אלו: כך כתב גם רבי דוד חיים קורינאלדי.
רבי יוסף אבן כספי כתב ששבעים פנים לתורה נאמר רק "במקומות ראויים ובפרט בעניינים הסודים והדקים, היה כונת המחבר להורות הוראות רבות יחד...
ומי שימשוך זה בכל הוא מכוון כוונות לא כוון בם אומרם".
המספר "שבעים" המופיע בביטוי זה הוא מספר טיפולוגי המשקף קבוצה גדולה, למשל בביטויים "שבעים לשון" ו"שבעים תועבות בלבו".
בנוסף, במסורת היהודית, נהוג לומר כי לירושלים יש שבעים שמות שונים.
רבי יוסף אבן כספי כתב ש"שבעים מורה על ריבוי הדברים" והדגיש שזוהי הגזמה, רבי אברהם אבולעפיה כתב אף הוא "שבעים מורה על ריבוי הדברים" אך כתב שזוהי המעטה כי באמת בכל פסוק יש שבעים אלף אלפי אלפים רבבות פירושים, כדבריו כתבו גם פרשנים אחרים.
שבעה צעדים (בקוריאנית: 올드보이, נקרא ברוב השפות 'אולדבוי', "Oldboy") הוא מותחן-נקמה דרום קוריאני משנת 2003, אשר נכתב ובוים על ידי פארק צ'אן-ווק.
הסרט מבוסס באופן רופף על מאנגה באותו השם, אשר נכתבה על ידי נובואקי מינג'ישי וגארון צוצ'יה.
זהו הסרט השני ב-"טרילוגיית הנקמה" של צ'אן-ווק; קדם לו "שלום לנוקם" (2002); אחריו בא "שלום לנוקמת" (2005).
זהו סרטו המפורסם ביותר של פארק.
הסרט זכה לשבחים רבים ולפרסים, כולל פרס גרנד פרי בפסטיבל קאן, ונחשב כאלים במיוחד וידוע בסצנותיו הקשות ועקובות בדם.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותצ'וי מין-סיקאו דה-סוהדמות הראשית, היה כלוא במשך 15 שנים ושוחרר על ידי החוטף שלו.קאנג היא-ג'ונגמי-דונערה צעירה המתאהבת בדה-סו ומחליטה לעזור לו.יו ג'י-טילי וו-ג'יןחוטפו של דה-סו.
או דה-סו הוא אדם נורמטיבי, אשר נחטף בפתאומיות בערב יום הולדתהּ של בתו הקטנה.
לאחר חטיפתו, הוא נכלא למשך חמש עשרה שנים בדירה קטנה שבתוכה טלוויזיה וספה בלבד.
יום אחד הוא צופה בטלוויזיה ורואה שאשתו נרצחה, ושהוא עצמו החשוד העיקרי.
לאחר ניסיונות התאבדות וניסיונות לשיחה עם שוביו, הוא מתחיל באימונים פיזיים לקראת הכנה לנקמה על אשתו ועל החיים שנלקחו ממנו.
אחרי התקלות עם אדם שעמד להתאבד וקטטה עם מספר בני נוער, בה נחשף לכישורי הלחימה שלו, החליט ללכת למסעדת סושי.
לפני הכניסה למסעדה אדם זר ניגש אליו, מבהיר לו שאינו יודע דבר ומוסר לו ארנק מלא כסף וטלפון סלולרי.
דה-סו ההמום נכנס למסעדה, שם פוגש נערה צעירה ויפה בשם מי-דו, אשר עובדת במסעדה.
עם כניסתו, הטלפון שזה עתה קיבל מצלצל, ובצדו השני של הקו מדבר חוטפו.
דה-סו מתלהם ומתחנן לדעת במי מדובר, אך החוטף אומר שעליו לגלות זאת לבד, ומנתק.
מי-דו שומעת את השיחה, ומסתקרנת מהמצב.
דה-סו שותק כשהשיחה נגמרת, ומזמין משהו חי לאכול.
מי-דו מוצאת את התנהגותו של דה-סו מרתקת, וכאשר נוגעת בידו, דה-סו מתעלף.
כאשר הוא מתעורר, הוא מגלה שמי-דו טיפלה בו, עם הכוונה לעזור לו לפענח את התעלומה.
בתור צעד ראשון, הם בודקים כל מסעדה שהם מוצאים לגבי אותו מזון אחיד שדה-סו הואכל בו במשך שהותו בכלאו.
כשהוא מזהה את הטעם שהוא הרגיש במשך חמש עשרה שנים, הוא אחוז זעם ויוצא לנקום בבעלי המסעדה, ולהוציא ממנו מידע.
חמוש בפטיש בלבד, דה-סו מפלס את דרכו אל בעלי המסעדה, ועוקר חלק גדול משיניו באכזריות קרה.
בעל המסעדה מתחנן לרחמים ואומר לו שהוא לא האיש שהוא מחפש, ושהוא לא יודע דבר.
כשדה-סו מחליט לצאת מהבניין, חבורה של כעשרים אנשים חמושים באלות מנסים לנקום בו על כך שעינה את בעל המסעדה.
דה-סו פוצע את כולם קשות ומעלף את רובם, אך גם הוא נפצע בגבו.
כשהוא יוצא מהמבנה הוא מתעלף, ואדם מהרחוב מזמין עבורו מונית לבית החולים.
לפני שהמונית נוסעת, מגיח מהחלון אדם מחייך, שאומר לדה-סו "להתראות, או דה-סו".
הוא מבין מיד שזהו החוטף שלו, אך הוא חסר אונים לעשות משהו.
הוא מתעורר ביום שלאחר מכן, ורואה שמי-דו טיפלה בפצעיו.
המשיכה בין שניהם מתחזקת, ובסופו של דבר שניהם שוכבים.
החוטף של דה-סו מתקשר אליו, ומציע לו להיפגש.
כאשר הם נפגשים, החוטף מציב לו אולטימטום - אם דה-סו לא יגלה למה הוא נחטף תוך חמישה ימים, כל אישה שאי פעם יאהב בחייו תיהרג, כשהראשונה תהיה מי-דו.
דה-סו, אחוז זעם ותסכול מנסה להרוג את אויבו, אך זה מבהיר לו שאם דה-סו יהרוג אותו עכשיו, הוא לעולם לא ידע את האמת.
הוא גם מבהיר לו שאם דה-סו ינסה לענות אותו, הוא יתאבד מיד באמצעות מכשיר השולט בקוצב הלב שלו, וכך שוב האמת תישאר מוסתרת מדה-סו.
בפני דה-סו מוצבת דילמה - נקמה, או האמת על למה הוא נחטף.
הוא מחליט לחפש אחרי האמת, וכעבור מאמצים רבים, ומבין אחרי חמישה ימים כי החוטף שלו הוא תלמיד שלמד איתו באותו בית ספר, ונקרא וו-ג'ין.
דה-סו ממהר להיפגש עם החוטף שלו, שמאמת את מסקנתו של דה-סו, אך אומר שהשאלה למה הוא כלא ואז שחרר אותו עדיין נשארה פתוחה.
לאחר הצבת דילמה זו, וו-ג'ין מספר לו את הסיבה לחטיפה.
כאשר שניהם היו תלמידים, וו-ג'ין התאהב באחותו שלו, וכך שניהם ביצעו גילוי עריות.
דה-סו הוא היחיד אשר ראה אותם ביחד, והפיץ עליהם שמועה, שבעקבותיה אחותו של וו-ג'ין התאבדה, ווו-ג'ין עבר לארץ אחרת.
הוא מסביר שלשונו של דה-סו היא שהרגה את אחותו.
לאחר מכן, וו-ג'ין מציב בפני דה-סו את האמת הנוראה על הסיבה שהוא שחרר אותו.
אחרי כן, וו-ג'ין מספר לו שהוא שכר מהפנטת שהפנטה את דה-סו ומי-דו, וגרמה להם להתאהב.
עם חיוך והתלהבות גדולה, וו-ג'ין מציב בפני דה-סו קופסה, ובתוכה אלבום תמונות.
התמונה הראשונה באלבום היא של דה-סו, אשתו ובתו הקטנה.
התמנות שלאחר מכן מראות את בתו של דה-סו במשך השנים, ומראות שבתו היא לא אחרת מאשר מי-דו.
דה-סו מבין שהוא שכב עם בתו, וביצע אם כן גילוי עריות עם הבת היחידה שלו.
אחוז הלם, הוא בוכה ומתחנן בפני וו-ג'ין שלא יגלה את האמת הזו למי-דו.
במקביל, שליח של וו-ג'ין נמצא עם מי דו ומניח בפניה קופסה זהה לקופסה שדה סו פתח וכך גילה את הסוד.
היא מספרת בטלפון לדה סו שיש מולה קופסה והיא לא יודעת אם לפתוח אותה.
דה סו מתחנן בפניה שלא תעז לפתוח את הקופסה, ופעם הראשונה בסרט, מכנה את מי דו בשמות חיבה של אב לביתו, "ילדה קטנה" וכו'.
הוא משליך את הטלפון על הרצפה, ומתחנן לוו-ג'ין.
דה סו ממשיך להתחנן ומבטיח לוו ג'ן שהוא יהיה הכלב שלו.
הוא מתחיל לנבוח ו"לכשכש" בזנב, וללקק את נעליו של וו-ג'ין.
וו-ג'ין רק צוחק ולועג לו.
כאות של התמסרות מוחלטת, דה-סו כורת את הלשון שלו בתור סמל לצער על העוול שהוא גרם לוו-ג'ין בעזרת לשונו.
וו-ג'ין לוקח מטפחת, ודוחף לפיו של דה סו, ספק על מנת לעצור את הדימום, ספק על מנת להמשיך ולהשפילו.
הוא מרים את הטלפון מהרצפה ואומר למי דו לא לפתוח את הקופסה.
אחרי מעשה זה, וו-ג'ין מחליט לא לספר למי דו על העובדה הנוראה שהיא שכבה עם אביה, משאיר את דה-סו לבד ומתאבד.
דה-סו השבור והאילם, כותב מכתב למהפנטת שהפנטה אותו, ומבקש ממנה לנסות למחוק את הזיכרון שלו מהאמת הנוראית שגילה.
דה סו והמהפנטת נפגשים ביער מושלג וקר.
היא אומרת לו שהיא החליטה לעזור לו ומתחילה את תהליך ההיפנוט למחיקת הזיכרון.
היא אומרת לו להתרכז בעץ, ולדמיין שהוא הופך לעמוד.
היא מבקשת ממנו לדמיין שהוא נמצא בדירה של וו-ג'ין, ולהביט בהשתקפות של דה סו בחלון.
היא אומרת לו שההשתקפות היא למעשה שני דה-סו, אחד מהם יודע את הסוד, והשני לא.
דה סו שלא יודע את הסוד צריך ללכת שבעה צעדים, כאשר כל צעד יגרום לו להזדקן בשנה.
בתום פסיעת שבעת הצעדים, ימחק הזיכרון של דה סו.
לאחר התהליך, מי דו מוצאת את דה סו ביער הקפוא מוטל על הרצפה.
היא מעירה אותו, ורואה ששיערו הלבין, והוא הזדקן בשבע שנים.
הוא מזהה אותה, והוא מכיר אותה, אך לא יודע את האמת, כמוה.
היא מחבקת אותו באהבה ואומרת לו שהיא אוהבת אותו ודה-סו מתחיל לחייך.
אבל, החיוך שלו מתעמעם לאט והבעתו מתחילה להשתנות להבעת התייסרות קלה.
תוך כדי החיבוק, מי דו שואלת אותו אם הוא נפגש עם מישהו, ומצביעה לתוך היער לזוג כיסאות עליו ישבו המהפנטת ודה סו.
הוא שותק, ואז המצלמה מתקרבת לקרקע, ורואים בשלג שמישהו פסע שבעה צעדים, אשר מוליכים מהמקום של הכיסאות, למקום בו מי דו מצאה את דה סו מוטל על הקרקע.
מכאן שמו של הסרט בעברית, שכן לאחר שדה סו עבר את הליך ההיפנוזה וצעד שבעה צעדים, זכרונו נמחק, והוא ממשיך לחיות עם אהובתו מי דו (ביתו), ושניהם לא יודעים דבר.
פסקה זו מכילה ספוילרים לסרט.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לטרגדיה היוונית הקלאסית "אדיפוס המלך".
בהתאם לכך, החל מהמאורע המחולל, כל מערכה בסרט היא תוצאה ישירה והכרחית של המערכה שקדמה לה, בשרשרת של גורל שלא ניתן לשוברה.
רגע השיא בטרגדיה הוא כאשר או דה-סו מבין שאהובתו היא לא אחרת מאשר ביתו.
בתגובה, או דה-סו עוקר את לשונו (בדומה לאדיפוס, שעקר את עיניו).
המקהלה היוונית בעיבוד הקולנועי מיוצגת באמצעות קריינות (voice-over).
בקוריאה הדרומית, הסרט נצפה על ידי 3,260,000 צופים בקולנוע, והוא מדורג במקום חמישי ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר של שנת 2003.
סך כולל של ההכנסות מהסרט ברחבי העולם הוא $14,980,005.
ביולי 2011, הוכרז כי הבמאי האמריקאי ספייק לי, יביים את הגרסה האמריקאית לסרט.
בסרט, שיצא בנובמבר 2013, מככב ג'וש ברולין לצד סמואל ל.
ג'קסון, אליזבת אולסן ושרלטו קופליי.
בדומה לסרט המקורי, העלילה מתארת את חטיפתו של אדם לצינוק מסתורי, בו הוא מבלה 20 שנים בבידוד מוחלט מבלי לדעת מדוע נאסר.
במקביל לניסיונות כושלים להבין מדוע נחטף ולשמור על שפיות, הוא מגלה מהטלוויזיה שאשתו נרצחה ושהוא החשוד העיקרי.
יום אחד הוא מוצא עצמו חופשי באופן שרירותי כמעט כמו נסיבות כליאתו.
מאותו הרגע ואילך הוא נחוש בדעתו לנקום באדם שכלא אותו ומתעמת בדרך עם כמה אמיתות קשות על עברו.
בגרסה זו הכלוא ששוחרר מגלה שראה את אחותו של חוטפו שוכבת עם אביה (ולא את האחות שוכבת עם אחיה).
בנוסף, בגרסה זו אין זכר למהפנטת, מחיקת הזיכרון ושבעת הצעדים, מה שמעורר תהייה לגבי שם הסרט.
שבעת החותמות הוא מונח מתוך ספר חזון יוחנן של הברית החדשה, המתייחס לשבעה חותמות אלגוריים הנועלים את ה"ספר" או ה"מגילה" שהופיעו בחזון:
את החותמות פותח שה האלוהים, ופתיחת כל חותם מתחילה שלב של האפוקליפסה.
פתיחת ארבעת החותמות הראשונים מביאה את ארבעת פרשי האפוקליפסה, לאחר מכן פתיחת החותם החמישי גורמת לקדושים לקרוא בשם האל; פתיחת החותם השישי מתחילה אירועי אסונות; פתיחת החותם השביעי מביאה לתקיעה בשבעת השופרות ובעקבותיהם מגיעות שבע הקערות.
בעת העתיקה (ולמעשה עד ראשית המאה ה-20) שימש החותם כאמצעי לסגירת מכתב או מגילה במטרה למנוע אדם שאינו מוסמך לקרוא אותה, לעיין באותה מגילה או מכתב.
פרשנות מילולית של החזון רואה בחותם חותם פיזי אשר נפתח על ידי ישו.
פרשנות היסטורית רואה בכל חותם תקופה היסטורית של התרחשות, אשר תוביל לבסוף לקץ הימים.
על פי המסופר בחזון יוחנן, לאחר פתיחת החותם הראשון יופיע הסוס הלבן – הראשון מבין ארבעת פרשי האפוקליפסה.
מקובל כי סוס זה מייצג את האנטיכריסט.
צבעו הלבן של הסוס מסמל ניצחון, והכתר מסמל את השלטון – הפרס הניתן למנצח במלחמה ולכובש הארצות.
הקשת היא סמל לאויב התרבות היוונית (הספר נכתב במקורו ביוונית) – האימפריה הפרתית, אשר צבאה התפרסם בכוחות הקשתים שלו.
לפי הפרשנות ההיסטורית – סוס זה מסמל את האימפריה הפרסית או את האימפריה הרומית (ואז, לפי פרשנות זו הקיסר נירון הוא הרוכב על הסוס, והניצחון עליו מדובר הוא כיבוש ירושלים בשנת 70 לספירה).
פרשנות היסטורית זו מייחסת את "החותם הראשון" למותו של ישו בשנת 33 לספירה.
פתיחת החותם השני גורמת להופעת הפרש השני של האפוקליפסה – הסוס האדום.
מקובל כי הפרש השני, הרכוב על סוס אדום מסמל את המלחמה.
פרשנות היסטורית לפסוקים אלה משייכת את הפרש השני והמלחמה הבאה בעקבותיו למרד בר כוכבא כנגד רומא או, לפי פרשנים אחרים, למלחמת האזרחים שהביאה לנפילתה של האימפריה הרומית, ולכן תקופת החותם השני, לפי פרשנות זו, היא בין שנת 70 לשנת 304, או שנת 622, לפי סברה אחרת.
פתיחת החותם השלישי מביאה לבוא הפרש השלישי, הרכוב על סוס שחור, הוא הרעב.
הצבע השחור מסמל רעב ומות.
פרשנות היסטורית משייכת רעב זה לרעב שהיה ברומא בתקופת שלטונו של קלאודיוס, או לחלופין, לרעב שהיה בשלהי המאה השלישית.
יש המשייכים תקופה זו לתקופת שלטונו של ספטימוס סוורוס (שנת 193), קרקלה (שנת 212), או אף פוקאס (שנת 606).
פתיחת החותם הרביעי מביאה את הפרש הרביעי הרוכב על סוס חיוור או על סוס חולה (ירקרק).
צבעו של הסוס מסמל דעיכה, ריקבון ומות.
השקפה היסטורית משייכת תקופה זו לשנות שלטונם של הקיסרים הרומים דקיוס, גאלוס, איימליאנוס, ולריאנוס וגליאנוס (248–268) בהם סבלה רומא ממלחמת אזרחים.
פתיחת החותם החמישי מביאה לכך שהקדושים זועקים לאל.
השקפה היסטורית משייכת תקופה זו לקדושים הנוצריים שהוצאו להורג על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס (284–303).
פתיחת החותם השישי מביאה לסדרה של אסונות ובהם רעידת אדמה, ליקוי חמה, ליקוי ירח, נפילת הכוכבים על הארץ.
לאחר מכן נפתחים השמים, וכל ההרים והאיים זזים ממקומם.
הוגו גרוטיוס שייך אירועים אלה לחורבן ירושלים בשנת 70 לספירה.
אחרים משייכים אירועים אלה לנפילת האימפריה הרומית וכיבוש אירופה על ידי הגותים (היינו בין השנים 375–418).
פתיחת החותם השביעי מביאה לכך שלאחר תקופה של דממה שבעת השופרות ניתנים לשבעה מלאכים.
השקפה היסטורית משייכת את ה"דממה" לתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, והפיכת האימפריה הרומית לנוצרית.
שבעת החותמות השפיעו רבות על הספרות, הקולנוע והמוזיקה.
הסופר דייוויד הרברט לורנס כתב בשנת 1916 שיר בשם "שבעת החותמות", והמלחין האוסטרי פרנץ שמידט הלחין אורטוריה בשם "הספר עם שבעת החותמות" וכן רוברט ג'ורדן בסדרת ספרי מחזור כישור הזמן התייחס לחותמות.
גם סרטו הידוע של אינגמר ברגמן "החותם השביעי" משנת 1957 מאזכר את החותמות, כמו גם הסרט "הסימן השביעי" משנת 1988 בכיכובה של דמי מור, והמיני סדרה "וייקו" משנת 2018, המבוססת על אירועי המצור בווייקו.
שבעים שמונים הוא אלבום האוסף הראשון של המוזיקאי הישראלי שמוליק קראוס, שיצא בשנת 1981 בהד ארצי.
במהלך שנות ה-70 השתתף קראוס במספר הרכבים והקליט שירים שביצע בעצמו או אחרים ולא יצאו על גבי תקליט.
ב-11 השירים המרכיבים את האלבום כלולים כמה מאלה שהפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הישראלית ובהם: "בלדה לעוזב קיבוץ", "לוח וגיר", "אצלי הכל בסדר", "ימי ראשית הקיץ" ו"שוב".
במרבית השירים משתתפים זמרים אחרים כמו אריק איינשטיין המבצע את שיר הנושא בסרטו של יקי יושע "סוס עץ", בו כיכב קראוס בתפקיד הראשי.
כמו כן בין המבצעים: ג'וזי כץ, חנן יובל, זהר לוי ואלי מגן.
באלבום כלולות הקלטות הלהקה כיף התקווה הטובה, שלא התגבשו לכדי אלבום ומופיעים כאן.
רבים משירי האלבום זכו לגרסאות כיסוי כשהבולט שבהם הוא "שוב" שהוקלט בין השאר על ידי אריק סיני וחוה אלברשטיין.
האלבום כולל שישה שירים שכתב הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט, שיר אחד של חנוך לוין, שאול טשרניחובסקי, אהרון צייטלין וכן שמוליק קראוס.
בין מלחיני השירים, לבד מלחנים של קראוס, לחנים מאת שלום חנוך, אריק איינשטיין, זהר לוי ושלום סקונדה.
עטיפת האלבום שעוצבה על ידי דוד טרטקובר מורכבת ממגזרות נייר ותצלומי המוזיקאים המשתתפים באלבום.
שבעה עשר רגעים של אביב היא מיני-סדרת טלוויזיה סובייטית ששודרה לראשונה בשנת 1973. הסדרה בוימה על ידי טַטִיאַנָה לִיוֹזְנוֹבַה ותסריטה בוסס על ספר באותו השם שכתב יוּלִיאַן סֶמְיוֹנוֹב.
היא נחשבת לאחת מהפקות הטלוויזיה המצליחות ביותר בתולדות רוסיה עד היום, וליצירה הבולטת ביותר מסוגת הריגול שנעשתה במדינה.
הסרט קיבל עם השנים מעמד של סרט פולחן במדינות חבר העמים.
השנה היא 1945, ותבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה נראית ודאית.
אדולף היטלר נחוש להמשיך להילחם, אך ולטר שלנברג משכנע את היינריך הימלר ליזום שיחות חשאיות עם ארצות הברית ובריטניה כדי להשיג שלום נפרד שיאפשר לגרמנים לרכז את כל כוחותיהם נגד ברית המועצות.
קצין האס דה מקס אוֹטוֹ פוֹן שְטִירְלִיץ, שהוא למעשה המרגל הסובייטי מקסים אִיסַאייֶב, מונחה על ידי מפעיליו במוסקבה לברר האם מגעים כאלה מתקיימים ואם כן, לסכלם.
ארנסט קלטנברונר מתחיל לחשוד בשטירליץ ומורה להיינריך מילר, ראש הגסטפו, לנהל חקירה חשאית כנגדו.
בנוסף, הבית בו שכנו עוזריו והאנשים היחידים בהם יכול היה לבטוח, בני הזוג ארווין וקתרין קין, מופצץ; הבעל נהרג ואשתו ההרה מובלת לבית החולים, שם היא מעמידה בסיכון את כיסויו של הסוכן.
הוא נאלץ לגייס עוזרים חדשים - פרופסור פְּלַיישְנֶר, איש מחתרת לשעבר, והאב פְרִיץ שְלַאג, כומר המתנגד לשלטון.
בעודו מנהל קרב מוחות עם מילר, על שטירליץ לתמרן בין הפלגים השונים במשרד הראשי לביטחון הרייך ובממשל הנאצי.
לבסוף, הוא מגלה כי שליחו של הימלר, קרל וולף, מנהל משא ומתן עם האמריקאי אלן דאלס בברן שבשווייץ הנייטרלית.
שטירליץ מצליח להדליף את פרטי השיחות הן לסובייטים והן להנהגה הגרמנית.
הימלר משכנע את היטלר הרותח מזעם כי לא עשה דבר מלבד לנסות לפלג בין בעלות הברית באמצעות הצעות כוזבות.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נאלץ להורות לדאלס להפסיק את המגעים על מנת להפיס את דעתו של סטלין.
שטירליץ, שהצליח להוליך את מילר שולל ולהסיר כל חשד מעצמו, חוזר לתפקידו בעוד הצבא האדום מתקרב לברלין.
ויאצ'סלב טיכונוב - מקס אוטו פון שטירליץ/מקסים איסאייב
רוסטיסלב פליאט - האב פריץ שלאג
יבגני יבסטיגנייב - ורנר פליישנר
יקטרינה גרדובה - קתרין קין
ניקולאי וולקוב - ארווין קין
אמיליה מילטון - גברת זאוריך
סבטלנה סבטליצ'נאיה - גבי נאבל
לאוניד קוראבליוב - קורט אייסמן
אלכסי ספונוב - יורגן רולף.
קונסטנטין ז'לדין - וילהלם הולטהוף
אולג טבקוב - ולטר שלנברג
לאוניד ברונבוי - היינריך מילר
ניקולאי פרופקוביץ' - היינריך הימלר
מיכאיל ז'רקובסקי - ארנסט קלטנברונר
יורי ויזבור - מרטין בורמן
ויאצ'סלב שאלוויץ' - אלן דאלס
ולנטין גאפט - גרו פון שולצה-גברניץ
וסילי לנובוי - קרל וולף
אנדרו קובלדזה - יוסיף סטלין
וילהלם בורמאייר - הרמן גרינג
סרגיי גולובאנוב - ארצ'יבלד קלרק קר
ולדימיר אמליאנוב - וילהלם קייטל
יבגני קוזנצוב - פרידריך וילהלם קריגר
עם התמנותו של יורי אנדרופוב לראש הקג"ב ב-1967, הוא דאג לעודד ספרים, סרטים, סדרות טלוויזיה ויצירות אומנות אחרות שהללו את פועלם של אנשי הארגון, על מנת לשפר את תדמית השירות בעיני הציבור וגם כדי למשוך מגויסים צעירים ומשכילים: "שבעה עשר רגעים של אביב" הייתה חלק מהמגמה הזאת.
יוּלִיאַן סֶמְיוֹנוֹב, סופר מותחני ריגול סובייטי פופולרי, חיבר את הספר הראשון בו הופיעה דמותו של מקסים איסאייב - "אין צורך בסיסמה" - בשנת 1965. הספר זכה להצלחה רבה.
ב-1968 הזמין אותו אנדרופוב לפגישה, אמר לו כי הוא מעריך את עבודתו והעניק לו גישה חלקית לארכיוני הקג"ב.
הספר "שבעה עשר רגעים של אביב" נכתב בהשראת הצעתו של אנדרופוב עצמו, ודמותו של שטירליץ כפי שהופיע בו התבססה באופו רופף על וילי להמן, איש גסטפו שריגל לטובת הסובייטים.
המגעים בין הגרמנים לאמריקאים שתוארו בספר אכן התרחשו, אם כי לא באופן בו תיארם הסופר: הם הובילו בהצלחה לכניעת הצבא הגרמני באיטליה עוד בטרם נכנע הפיקוד העליון של הוורמאכט.
ההחלטה לעבד את הספר לסדרת טלוויזיה התקבלה עוד בטרם פרסומו.
סמיונוב כבר חתם על חוזה עם אולפן הסרטים לנפילם בנוגע להפקה כשהבמאית טַטִיאַנָה לִיוֹזְנוֹבַה מאולפן גורקי קראה במקרה את ספרו.
היא הפעילה על הסופר לחץ כבד עד שנעתר לה וכתב מכתב ליו"ר רשות השידור הסובייטית, סרגיי לאפין, בבקשה לאפשר לליוזנובה ולאולפן שלה לקחת את המיזם על עצמם.
הבמאית ערכה מספר התאמות משלה בעלילת הספר עבור התסריט.
בין השאר, היא התעקשה להכליל סצנה בת שש דקות בה מביטים שטירליץ ואשתו זה בזו ללא מילה, שהמפיקים האחרים טענו כי היא ארוכה ומשעממת מדי, ונעשתה לבסוף לאחד הקטעים הזכורים ביותר מהסדרה.
הקג"ב סיפק לליוזנובה מספר יועצים: הבכיר בהם היה סגנו של אנדרופוב, הגנרל סמיון צְבִיגוּן, שהוזכר בכתוביות הפתיחה תחת השם הבדוי 'גנרל ס.ק.
מיכאל טריברדייב הלחין את הפסקול.
הזמר הראשון שנבחר לבצע את השירים, היהודי ואדים מולרמן, הוחרם על ידי השלטונות ונאסר עליו להופיע לאחר שהקליט שיר ביידיש, מעשה שהתקבל בעין רעה עקב ההחמרה ביחס ליהודים לאחר מלחמת ששת הימים.
לבסוף, יוסיפ קובזון קיבל את תפקידו, אם כי שמו לא הוזכר בכתוביות.
הצילומים החלו במרץ 1971, במזרח ברלין שברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שם נשאר הצוות עד סוף הקיץ.
לאחר מכן הם נסעו לריגה, בירת הרפובליקה הסובייטית של לטביה, שם צולמו רוב הסצנות המתרחשות בספר בברן.
עם סיום העבודה בעיר, הם שבו לאולפני גורקי לסדרה של צילומי פנים.
בתחילת 1972 הם יצאו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, וחלקי העלילה הממוקמים באלפים השווייצריים הוסרטו בהרים ליד טביליסי.
אחרי סדרת צילומים נוספת במוסקבה, הושלמה הסרטת הסדרה בסתיו 1972.
בעת שעבודתה של ליוזנובה הוקרנה בפני ועדה של פקידים בכירים ברשות השידור, קמה מהומה והסדרה גונתה על כך שהיא יוצרת את הרושם ש"כמה מרגלים נצחו את המלחמה".
כדי לענות על הביקורת, שילבה הבמאית קטעי ארכיון רבים על קרבות הצבא האדום.
שנים עשר הפרקים של "שבעה עשר רגעים של אביב" שודרו בערוץ 1 הסובייטי במשך שבועיים, בין ה-11 ל-24 באוגוסט 1973, בשעה 19:30 בערב.
היא הייתה תוכנית הטלוויזיה המצליחה ביותר במדינה בשעתה: בכל פרק צפו בין 50,000,000 ל-80,000,000 איש.
שיעורי הפשיעה שתועדו על ידי המשטרה ירדו בחדות בזמן השידורים.
תחנות כוח נאלצו להגביר את תפוקתן, שכן הביקוש לחשמל זינק עקב ההפעלה של מקלטי טלוויזיה רבים.
הסופר הרוסי איוואן זאסורקי טען כי "רחובות הערים התרוקנו" בשעות אלו.
ליאוניד ברז'נייב היה מעריץ נלהב של התוכנית, וצפה בכל הפרקים למעלה מעשרים פעם.
ב-2009, שבועיים לאחר מותו, העניק שירות הביטחון הפדרלי הרוסי מדליה לטיכונוב, בהוקרה על גילומו את שטירליץ.
דמותו של שטירליץ שיקפה את תכונותיו של הסוכן החשאי האידיאלי כפי שנתפשו בידי יורי אנדרופוב עצמו: הוא היה מחושב, צנוע, מסור לארצו ומעל הכל אינטלקטואל, המשיג את מטרותיו באמצעות הערמה על אויביו.
אף על פי שהושווה לג'יימס בונד, הוא שונה תכלית שינוי מהסוכן הבריטי: שטירליץ כמעט ולא משתמש באלימות וככלל, אין הרבה פעילות בסדרה.
הגורם העיקרי המניע את העלילה הוא הקריין, שמסביר את המתרחש ופורש את מחשבותיהן של הדמויות.
רוב המאבקים הם שכלתניים, ומתמקדים במאמציו של הסוכן החשאי לחתור תחת התוכניות הגרמניות באמצעות הסתת בכירי הנאצים זה נגד זה, בעוד הוא מקפיד שלא לסכן את הכיסוי שלו כקצין באס דה.
שטירליץ פועל ממניעים של אהבת מולדת, והאידאולוגיה של הקומוניזם כמעט ואינה מוזכרת, בניגוד למותחני ריגול סובייטים מוקדמים יותר - דבר המשקף את מגמת המשטר דאז ליצור פטריוטיות סובייטית.
בו בזמן, הסדרה מושפעת בבירור מהמלחמה הקרה: בעוד שהגרמנים מחולקים ל'טובים' ו'רעים', וגם אויביו של הסוכן מתוארים כמעט בחביבות, האמריקאים זוממים להשיג שלום נפרד עם הנאצים על מנת להותיר את המשטר על כנו.
זאב לקויר ביקר את סמיונוב וטען כי עיוות את ההיסטוריה: אף על פי שמגעים כמו אלה המוצגים בסדרה אכן התקיימו, הם לא נועדו להשיג שלום נפרד אלא רק להבטיח כי הצבא הגרמני בצפון איטליה יכנע לבעלות הברית עוד בטרם ממשלתו תעשה זאת.
מוטיב נוסף הוא הדמיון בין המשטר הנאצי כפי שהוא מוצג בסדרה לבין זה של יוסיף סטלין, והסובייטי בכלל.
הסוציולוג ולדימיר שלפנטוך האמין כי הסיבה לפופולריות של "שבעה עשר רגעים של אביב" היא כי בעודה מציעה "סיפור ריגול מותח להמונים", היא קסמה למשכילים באמצעות עריכת "השוואות מוסוות בקושי בין גרמניה של היטלר לרוסיה של סטלין".
פרופ' קתרין תיימר-נפומניאשי מאוניברסיטת קולומביה כתבה גם היא שהסדרה יוצרת אנלוגיה בין שני הממשלים, וכי "יש בה חתרנות מובנית", אך היא אינה בטוחה אם היא "מכוונת או לא"; לטענתה, שטירליץ הוא "פרדיגמה להישרדות האינטלקטואל הכנה בשלטון טוטליטרי...
הוא מסתיר את פניו האמיתיות מהבירוקרטיה".
מבקר הספרות מרק ליפובצקי טען כי "שבעה עשר רגעים" היא מטפורה לחיים בברית המועצות בזמן שידורה - לדעתו, שטירליץ מסמל את הדור של בוגרי האוניברסיטאות המרדנים שהצטרפו למנגנון המדינה בשנות משטר ברז'נייב: למרות היותו לכאורה נאמן לאדוניו, הוא למעשה אויבם.
פרופ' סטיבן לובל כתב כי מצד אחד, הסדרה היא "פיסה אורתודוקסית לחלוטין של תעמולת מלחמה קרה", אך בו זמנית "מציגה באופן מפתה את המערב העשיר", היכן ששטירליץ מתגורר, כמקום שבו בעלות על רכב פרטי היא דבר מובן מאליו.
הוא הסיק כי "זהו מסמך קלאסי של הדו-ערכיות הסובייטית כלפי המערב."
הפופולריות לה זכתה הסדרה ב-1973 הביאה לכך ששודרה לעיתים קרובות בשנים הבאות, והיא עודנה מוכרת מאוד ונחשבת לבעלת מעמד של "סדרת פולחן", כמו גם ליצירה המצליחה ביותר מסוגת הריגול ברוסיה אי-פעם.
ב-2009 הופקה גרסה צבעונית של התוכנית, אך עקב בעיות טכניות ועלות גבוהה מספר גדול של קטעים לא נכלל בגרסה החדשה.
שטירליץ נעשה למקבילו של ג'יימס בונד בברית המועצות ולאחר מכן בחבר המדינות מבחינת מעמדו בתרבות ההמונים כמרגל האולטימטיבי, והוא הדמות הבדיונית המוכרת ביותר בתולדות הקולנוע והטלוויזיה דוברי-הרוסית.
"בדיחות שטירליץ" הן עודן מאפיין מוכר של ההומור במדינה.
הסדרה אף השפיעה על העגה ברוסיה: למשל, בקרב תלמידים ואסירים מקובל לכנות את המנהל וסגן המנהל במוסדות בהם הם שוהים בשמות "מילר" ו"בורמן".
מטרתה המקורית של הסדרה הוגשמה: היא נחשבה לאחד ממבצעי הפרסום המוצלחים ביותר של הקג"ב.
ולדימיר פוטין עצמו אמר כי החלטתו להתגייס לארגון נבעה ממותחני הריגול בהם צפה בילדותו, ביניהם "שבעה עשר רגעים של אביב".
הקריירה של פוטין הושפעה מהסדרה: עקב שירותו כסוכן קג"ב במזרח גרמניה, נוצר בדעת הקהל זיהוי בינו לבין גיבור התוכנית, שתרם לתדמיתו.
פרשנים פוליטיים הזכירו את "אפקט שטירליץ" לעיתים קרובות בשנותיו המוקדמות בשלטון.
היבט אחר של הסדרה הייתה תרומתה להתחזקות הנאו-נאציזם בברית המועצות בשנות השבעים: מדעני החברה יורי קרסין ואלכסנדר גלקין טענו כי "ההצגה הרומנטית" של גרמניה הנאצית בתוכנית הייתה גורם מכריע לתופעה זו.
ההיסטוריון הרוסי קונסטנטין זאלסקי חיבר ספר בשם "שבעה עשר רגעים של אביב: מראה מעוותת של הרייך השלישי", אותו הקדיש למניית מספר רב של טעויות היסטוריות המוצגות בסדרה.
לגבי יוזף גבלס נטען כי מונה למנהיג מחוז ברלין ב-1944, אף על פי שהחזיק במשרה כבר מ-1926. במקום אחר, מוצג קטע ארכיון עם דמותו של יוליוס שטרייכר, אך הקריין אומר כי זהו רוברט ליי.
שבעת אגמי רילה (בבולגרית: Седем рилски езера) הם מקבץ של שבעה מתוך כ-120 אגמים קרחוניים קטנים הפזורים על רכס הרי רילה שבבולגריה.
האגמים נוצרו על ידי קרחונים, שכיסו את הרכס בתקופת הקרח האחרונה.
שבעת אגמי רילה מצויים בחלקו הצפוני של רכס הרי רילה, וגובהם נע בין 2,100-2,500 מטר מעל פני הים.
בזכות האגמים הפך האזור לאחד ממסלולי הטיול הפופולריים ביותר בבולגריה.
מסלולי טיול מסומנים ובקתות הרים רבות משרתים את המטיילים בו.
שם בעברית שם בבולגרית גובה שטח עומק הערות הדמעה Сълзата
(Salzata)2535 מטר7 דונם4.5 מטרנקרא כך בשל מימיו הצלולים העין Окото
(Okoto)2440 מטר68 דונם37.5 מטרנקרא כך בשל צורתו הסגלגלה.
(Babreka)2282 מטר85 דונם28 מטרחופיו הם התלולים ביותר מבין השבעה התאומים Близнака
(Bliznaka)2243 מטר91 דונם27.5 מטרהשטח הגדול ביותר מבין השבעה שלושת העלים / התלתן Трилистника
(Trilistnika)2216 מטר26 דונם6.5 מטרידוע בשל צורתו השונה וחופיו המתונים הדג Рибното езеро
(Ribnoto ezero)2184 מטר35 דונם2.5 מטרהרדוד ביותר מבין השבעה האגם הנמוך Долното езеро
(Dolnoto ezero)2095 מטר59 דונם11 מטרהנמוך ביותר מבין השבעה
שבעה ימים במאי הוא סרט קולנוע אמריקאי בסוגת מותחן פוליטי משנת 1964 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר המתאר ניסיון צבאי - פוליטי להפיל את נשיא ארצות הברית וממשלתו על רקע החלטתו לחתום חוזה לפירוק נשק גרעיני עם ברית המועצות.
התסריט מבוסס על רב-מכר בשם זה מאת פלצ'ר קנבל וריצ'רד ביילי משנת 1962. הנשיא ג'ון קנדי קרא אותו ואמר שהוא לא כל כך דמיוני.
בתקופת כהונתו הוא קבל את התפטרותו של גנרל אדווין ווקר שביטא את נטיותיו האנטי קומוניסטיות בצבא ויצא נגד הנשיאים הארי טרומן, דוויט אייזנהאואר, אלינור רוזוולט ועוד וכינה אותם "אוהדי קומוניזם" ו"ורודים".
העלילה מתרחשת במשך שבעה ימים בחודש מאי 1974. הנשיא ג'ורדן ליימן (פרדריק מארץ') חתם זה עתה על חוזה לפירוק נשק גרעיני עם הסובייטים.
חלק גדול מהאזרחים, כולל חברי סנאט וחברי המטות המשולבים ובראשם יושב ראש המטות המשולבים גנרל ג'יימס סקוט (ברט לנקסטר) מאשימים את הנשיא בהפקרת ביטחונה של ארצות הברית תמורת פיסת נייר שאין לה ערך.
על רקע זה מתארגן המהלך להפלת השלטון.
השחקן אדמונד או'בריין זכה בפרס גלובוס הזהב ב-1964 כשחקן משנה על משחקו בסרט זה.
באותה שנה היו מועמדים לגלובוס הזהב באותו סרט, פרדריק מארץ' כשחקן ראשי, ג'ון פרנקנהיימר כבמאי וג'רי גולדסמית' כמלחין.
הסרט זכה לביקורות טובות והצלחה קופתית.
בעשור האחרון זכה להערכה-מחדש (דייוויד תומפסון ועוד) ונחשב כיום לסוג של קלאסיקה אמריקאית.
ב-1994, שלושים שנה לאחר ההפקה המקורית, הפיקה אייץ' בי או גרסה חדשה בבימויו של ג'ונתן דארבי ובכיכובם של סם ווטרסון, ג'ייסון רובארדס ופורסט ויטיקאר.
רוב המבקרים מצאו כי היא נופלת בהרבה מן המקור.
הסרט מתחיל בהפגנה רבת משתתפים של אזרחים בחזית הבית הלבן.
בקבוצה אחת הם נושאים שלטי תמיכה בנשיא ובחוזה שחתם עם הסובייטים.
בקבוצה השנייה נושאים שלטים הקוראים להפלת הנשיא המסכן את ביטחון ארצות הברית ולבחירת גנרל סקוט במקומו.
עד מהרה הופכת ההפגנה השקטה לאלימה.
שתי הקבוצות נלחמות זו בזו, השלטים נקרעים והמשטרה מוזעקת למקום כדי לפזר את ההפגנה ולבצע מעצרים.
בראש המטות המשולבים עומד גנרל בעל ארבעה כוכבים, ג'יימס מטון סקוט (ברט לנקסטר), גיבור מלחמה כריזמטי עם יכולת נאום ושכנוע מרשימים ובעל דעות ימניות קיצוניות שאינו מהסס להשמיען בפומבי.
הוא משוכנע שחתימת החוזה עם הסובייטים היא אסון לאומי ומביע זאת גם בפגישה עם חברי הסנאט וגם בנאום במדיסון סקוויר גארדן לפני קהל גדול המשודר בטלוויזיה בכל ארצות הברית.
עוזרו הוא קולונל מחיל הנחתים מרטין "ג'יג" קייסי (קירק דאגלס) המצדד בדעה של סקוט אבל אומר שכחיילים עליהם למלא פקודות של הדרג האזרחי הממונה עליהם, לפיכך ממדר אותו סקוט מפעילות שהוא מתכנן נגד השלטון.
קייסי פוגש במטה הכוחות המשולבים את ידידו קולונל הנדרסון המספר לו שהוא משרת כעת ליד אל פאסו במחנה צבאי גדול במדבר הנקרא ECOMC0N (ראשי תיבות של Emergency COMmunications CONtrol) שמשרתים בו 100 קצינים ו-36,000 חיילים ומטרתו היא תפיסת פיקוח על רשתות הרדיו, טלפון וטלוויזיה בתרגיל הכוננות הגדול.
קייסי מברר במרכזייה ומתברר לו שאין יחידה כזאת הרשומה אצלם.
הוא נכנס לחדר בו ניהל סקוט ישיבה עם נציגי המטות המשולבים וממנה מודר ומוצא שם פתק עליו כתוב ECOMC0N ותאריך תרגיל הכוננות הגדול.
כן מתברר לו שנציג הצי, תת-אדמירל ברנסוול (ג'ון האוסמן), תומך בהפיכה אך מסרב להשתתף בה.
קייסי חושד שמתוכנן כאן ניסיון להפלת המשטר שיתבצע ביום תרגיל הכוננות.
הוא מבקש פגישה דחופה עם הנשיא ג'ורדן ליימן (פרדריק מארץ') בשעת לילה מאוחרת ומספר לנשיא ולעוזרו פול ג'ירארד (מרטין בלסם) על חששותיו.
בתחילה הם בהלם ומתקשים לקבל זאת אולם הנשיא מתאושש ומזמין כמה יועצים לטכס עצה.
כולם מודים שאין להם מושג בקשר למחנה ECOMC0N.
קייסי מחליט לפעול נגד סקוט גם באמצעים בלתי כשרים.
הוא נפגש עם אלינור הולברוק (אווה גרדנר) שהייתה בעבר פילגשו של סקוט שנחשב בעיני כולם כאיש משפחה מסור.
הוא מוצא בדירתה מכתבים שכתב לה סקוט עם פרטים אינטימיים ומביא אותם לנשיא כמוצא אחרון.
הנשיא שולח את פול ג'רארד לפגישה עם תת-אדמירל ברנסוול הנמצא על נושאת מטוסים בגיברלטר כדי ללחוץ עליו ולקבל ממנו מכתב הודאה בכתב על הידוע לו אודות המרד המתוכנן.
הוא שולח גם את הסנטור הנאמן עליו, ריי קלארק (אדמונד או'בראיין) לאל פאסו כדי שיאתר את המחנה הנסתר ECOMC0N.
פול מגיע לתת אדמירל ברנסוול ולוחץ עליו לתת לו הודאה בכתב על הידוע לו אודות ניסיון ההפיכה אחרת יואשם בבגידה.
ברנסוול נותן לו את ההודאה הכתובה.
פול מניח אותה בקופסת סיגריות ומודיע על כך לנשיא הצוהל אולם מטוסו מתרסק ליד מדריד וברנסוול מודיע לנשיא כי לא נתן שום מכתב לפול.
סנטור קלארק מגיע לאל פאסו ומחפש במדבר את המחנה הנסתר.
הליקופטר צבאי נוחת לידו והוא מובל למעצר במחנה שם מספקים לו משקאות אלכוהוליים בגלל אהבתו לשתייה אבל הוא לא מתפתה.
בפעם אחת נכנס לתאו קולונל הנדרסון, חברו של קייסי וקלארק, ומשכנע אותו כי המחנה הזה הוקם על מנת לבצע הפיכה.
הנדרסון משתכנע ומוציא את קלארק מהתא.
הם עולים על משוריין, פורצים את הגדר ומגיעים לבסוף לשדה התעופה.
קלארק מתקשר לנשיא אך בינתיים נחטף הנדרסון על ידי אנשי סקוט ואין כל הוכחה להימצאות הבסיס המסתורי פרט לעדותו של סנטור שתיין.
הנשיא מזמן את סקוט לחדר הסגלגל, מודיע לו כי החליט לבטל את תרגיל הכוננות הארצית, מטיח בו האשמות על תכנון מרד להפלת המשטר על ידי הקמת יחידה סודית ללא אישור דרג מדיני או צבאי ודורש את התפטרותו.
סקוט לא מתרגש ומטיח בפני הנשיא שהוא הביא את המדינה לשפל ושאינו ראוי להיות נשיא.
סקוט מסרב להתפטר מרצון והנשיא שולף ברגע האחרון את מכתבי הפילגש אך מחליט להחזירם למגירה.
למחרת מזמן הנשיא מסיבת עיתונאים בה הוא מתכוון לדרוש את התפטרותו של סקוט ונציגי המטות המשותפים המשתתפים בניסיון ההפיכה.
הוא מתחיל לדבר על חוקת ארצות הברית אולם מפסיק את הנאום לאחר שהוא מקבל ידיעה שנציג שגרירות ארצות הברית בספרד מצא את קופסת הסיגריות במקום התרסקות המטוס ובה ההודאה של תת-אדמירל ברנסוול.
ההודאה נשלחת לסקוט ושלושת שותפיו מהמטות המשולבים.
השותפים מעבירים לנשיא הודעת התפטרות והוא מכריז על התפטרותם בגלל "הבדלי השקפות" בנוגע לחוזה עם הסובייטים.
ביהדות, לאחר קבורת נפטר, מחויבים קרוביו (הורים, ילדים, אחים ובני זוג) במנהגי אבלות במשך שבעה ימים מיום הקבורה.
שבעת הימים אינם שבעה ימים מעת לעת, אלא יכולים לכלול גם חצאי ימים (וראו להלן).
יש לפחות שני תקדימים למנהג השבעה בתנ"ך.
יוסף התאבל על אביו יעקב שבעה ימים: .
כמו כן, איוב התאבל על כאבו שבעה ימים בנוכחות חבריו: .
דין השבעה מתחיל מיד לאחר הקבורה, ומניין הימים נספר מתחילת יום הקבורה, אף אם הקבורה הייתה בסופו.
במקרה שבו הקבורה אינה סמוכה ללוויה (דוגמת מקרה שבו הלוויה נערכת בארץ אחת והקבורה בארץ אחרת) והאבלים אינם משתתפים בטקס הקבורה, מתחילה האבלות בחזרתם מהלוויה.
קרוב המקבל את בשורת הפטירה לאחר הקבורה, אך עדיין תוך השלושים ימי האבל ("שמועה קרובה"), חייב במנהגי השבעה מרגע זה ואילך, למשך שבעה ימים מרגע השמועה.
אם חל אחד משלוש הרגלים, ראש השנה או יום הכיפורים באמצע ימי השבעה, השבעה מסתיימת בכניסת החג; ואולם, אם הקבורה הייתה באמצעו של החג כך שטרם ישבו שבעה לפני החג, השבעה נדחית לתום ימי החג ומתום החג מונים את שבעת הימים.
לרוב כל האבלים מתאספים בבית אחד, בדרך־כלל בביתו של הנפטר, ושוהים בו במשך שבעת הימים.
בשבעת הימים הללו נהוג לקבל ביקורי תנחומים, אולם יש הנמנעים מביקורי תנחומים בשלושת הימים הראשונים של השבעה.
במהלך השבעה אסור על האבל לצאת מביתו או להסיח את דעתו מהאבלות.
לכן, יש הנוהגים במידת האפשר לישון בבית שבו יושבים האבלים, ולערוך תפילות במניין בבית האבל, מכיוון שהאבל לא יכול ללכת לבית הכנסת להתפלל.
נהוג להתחיל את ימי השבעה בסעודת הבראה.
לרוב ארוחה זאת כוללת ביצים קשות, לחם וירקות ולא כוללת בשר.
יש הנוהגים לא לאכול בשר גם בשאר ימי השבעה.
מדין אבלות, מקפידים לשבת על הרצפה או ספסל נמוך מאוד, ויש גם שנוהגים לישון על מזרן שמונח על הרצפה במהלך השבעה.
נהוג במהלך השבעה לכסות מראות ועצמים אחרים בו האדם יכול לראות השתקפות של עצמו (כמו מקלטי טלוויזיה וחלונות) מכדי שהאבל יוכל להתעלם מהופעתו החיצונית ולהתרכז באבל.
השבת שחלה בימי השבעה נחשבת למניין ימי השבעה, אולם לא מתאבלים בה בפומבי.
לפני כניסת השבת, האבלים מתרחצים, לובשים בגדים נקיים ויוצאים מהבית, משום ששמחת השבת קודמת לאבלות.
במוצאי שבת השבעה ממשיכה כרגיל.
נהוג כי ביום השביעי של שבעת ימי האבל, יושבים האבלים שעה קלה לאחר תפילת שחרית ומקבלים תנחומים ולאחר מכן מקימים אותם המנחמים באמירת "קומו".
לאחר מכן הם נפטרים מדיני אבילות שבעת הימים, וזאת על פי הכלל ההלכתי הידוע מקצת היום ככולו.
לאחר מכן הם עוברים לאבילות שלושים.
בתום השבעה עולים האבלים לקברו של המנוח.
שם נהוג להתפלל (בדרך-כלל מזמורים ל"ג, ט"ז, י"ז, ע"ב, צ"א, ק"ד, ק"ל), תפילת אשכבה ואוסף פסוקים (ממזמור קי"ט בתהלים) המתחילים באותיות היוצרות את שמו הפרטי של הנפטר, ואת המילה 'נשמה'.
לסיום אומרים 'קדיש יתום' (מותנה בקיום מניין) ותפילת 'אל מלא רחמים'.
בעקבות מבצע צוק איתן, שבו לחללים אחדים היו בנות זוג שאינן נשואות להם (שאינן חייבות לשבת שבעה), עדכן צה"ל את הנהלים, וקבע שבני/ות זוג של חללי כוחות הביטחון יהיו זכאים לחופשה של שבוע למשך ימי השבעה.
הסרט שבעה בבימויים של שלומי ורונית אלקבץ, מראה משפחה יהודית-מרוקאית היושבת שבעה על בן המשפחה.
בסרט זה נראים חלק ממנהגי השבעה מלבד ניחום האבלים שלא מוצג בה.
הסרט ההוליוודי מכאן אני ממשיך (אנ'), מציג משפחה אמריקאית מתבוללת היושבת שבעה לבקשתו של אביהם המנוח.
הפרק הראשון של העונה השנייה של סדרת הדרמה הכול דבש, מציגה את השבעה שהייתה לישראל פוליאקוב.
שבעה ימים באנטבה הוא סרט קולנוע בריטי בבימויו של ז'וזה פדיליה על פי תסריט מאת גרגורי בורק.
הסרט מספר את סיפור חטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה ואת המבצע להצלת בני הערובה - מבצע אנטבה (מבצע יונתן).
בסרט מככבים רוזמונד פייק ודניאל בריהל.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 במרץ 2018 בארצות הברית וב-29 במרץ 2018 בישראל.
סרט זה הוא הסרט הרביעי המציג את אירועי מבצע אנטבה, אחרי סרטי הטלוויזיה האמריקאים "ניצחון באנטבה" (1976) ו"הפשיטה על אנטבה" (1977) וסרט הקולנוע הישראלי "מבצע יונתן" (1977).
הסרט אינו מעמיד במרכזו את דמותו של יוני נתניהו כבסרטים אחרים, ומגלה אמפתיה בעיקר לנקודת המבט של צוות המטוס הצרפתי.
הוא מבוסס על ספרו של ההיסטוריון הבריטי פרופ' סול דייוויד, "מבצע כדור הרעם: טיסה 139 והפשיטה על שדה התעופה באנטבה".
ב-11 בפברואר 2016 פורסם כי ז'וזה פאדיליה יביים סרט בשם "Entebbe" עבור Working Title Films ו-StudioCanal על פי תסריט מאת גרגורי בורק.
ב-29 ביולי 2016 פורסם כי רוזמונד פייק, דניאל בריהל וונסן קאסל הצטרפו להפקה כדי לשחק את התפקידים הראשיים בסרט.
הצילומים החלו ב-14 בנובמבר 2016 במלטה, בעוד ההפקה נערכה במקביל גם בבריטניה.
במהלך הצילומים התרחשה חטיפה אמיתית בנמל התעופה הבינלאומי מלטה.
לאחר הקרנת הסרט בפסטיבל ברלין, החלה להישמע ביקורת מצד מבקרים ישראלים כי הסרט עלול לקומם את הקהל הישראלי, משום שהוא מנסה לבטל את מיתוס הגבורה הישראלי.
שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב מאמר ביקורת בשם: "לא המיתוס שגדלנו עליו: '7 ימים באנטבה' יעצבן אתכם", בו הוא ציין כי שני המחבלים הגרמנים מוצגים באופן אמפתי וכך גם אידי אמין, וכי יוני נתניהו נורה בשלב מוקדם מדי של המבצע בסרט.
במגזין "הוליווד ריפורטר" נכתב כי "הסרט עומד להכעיס את נתניהו" משום שמותו של יוני נתניהו בסרט שונה מהגרסה שהציגה משפחת נתניהו לאורך השנים.
כתב כי יוני נתניהו מוצג כדמות זניחה עם כמה שורות דיאלוג בלבד וכי הדמויות הכי נעלות בסרט הן דווקא האירופאיות.
"הערבים והיהודים מוצגים בו כשני עמים ילידים וילדותיים הנלחמים זה בזה כמו חיות בג'ונגל, ואילו הגרמנים ואנשי צוות המטוס הצרפתיים מתוארים כאינטלקטואלים ליברליים והומניים".
שבע שנים בטיבט הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1997 בבימוי של ז'אן-ז'אק אנו עם בראד פיט ודייוויד ת'יוליס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן האוטוביוגרפי "שבע שנים בטיבט" של מטפס ההרים האוסטרי היינריך הארר משנת 1952.
הרומן מתאר את חייו של הארר (בראד פיט) ועמיתו פטר אופשטיינר (דייוויד ת'יוליס) בטיבט בשנים 1944–1951 שהסתיימו לאחר כיבוש טיבט על ידי צבא השחרור העממי של סין.
בתקופה זו שימש כמורה לדלאי לאמה ה-14.
הסינים בסרט מוצגים כאכזרים שאינם נרתעים מהרס תרבות טיבט.
על ז'אן-ז'אק אנו נאסר להיכנס לסין לצמיתות, כמו גם על כוכבי הסרט בראד פיט ודייוויד ת'יוליס.
בסיום הסרט מופיעה כתובית: "מיליון טיבטים מתו כתוצאה מהכיבוש הסיני של טיבט ו-6,000 מנזרים נהרסו".
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקה המקורית.
בחלק מקטעי המוזיקה מנגן הצ'לן יו יו מא.
צילומי הטיפוס בהרים צולמו בהרי האנדים בארגנטינה.
קטעים קצרים צולמו בהיחבא בטיבט.
היינריך הארר (בראד פיט) הוא מטפס הרים אוסטרי בעל שם שמאחוריו כיבוש מספר פסגות גבוהות באירופה.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1939 נבחר להשתתף בקבוצת מטפסי הרים גרמנית כדי לכבוש את הפסגה הקשה של הננגה פרבט שבהודו הבריטית (כיום בפקיסטן) במטרה להאדיר את שמה של גרמניה.
אשתו אינגריד (אינגבורגה דפקונייטה) נמצאת בהריון ומתנגדת לנסיעתו, אך הוא מבטיח לה שזה יארך רק ארבעה חודשים ובסיומם יחזור אליה.
הוא עולה לרכבת ביחד עם עמיתו מפקד המשלחת, פיטר אופשטיינר (דייוויד ת'יוליס).
הם מתחילים בטיפוס הקשה, ובו הארר מתעמת מדי פעם עם פיטר.
קשיי מזג האוויר מאלצים את פיטר להורות על ירידה טרם כיבוש הפסגה.
הארר מתנגד אך נאלץ לקבל זאת.
לרגלי ההר עוצר אותם קצין הצבא הבריטי, מודיע להם על פריצת מלחמת העולם השנייה, מכריז כי עתה הם נתיני אויב ושולח אותם למחנה שבויים.
הארר מנסה לברוח כמה פעמים, אך נתפס.
לבסוף, בשנת 1944 לאחר חמש שנות שבי הוא מצליח לברוח עם פיטר ועוד מספר שבויים בבריחה מתוחכמת לאור היום כשהם לבושים בבגדי עובדים מקומיים.
הארר נפרד מהם וממשיך לבד, אך לאחר זמן מצטרף אליו פיטר.
הם ממשיכים צפונה ומגיעים לטיבט, אך מגורשים משם היות שהכניסה לטיבט אסורה לזרים.
לאחר מסע תלאות קשה הם מגיעים ללהסה.
כאן הם מתקבלים למזלם על ידי פקיד בכיר של הממשל בשם (מאקו) המכניס אותם לביתו ומקבל על כך אישור מהמושל הראשי נאוואנג ג'יגמה (בי.די.
נאוואג' שולח להם את פמה לקי (לאקפה צמשו) שתופרת להם בגדים חדשים.
פיטר מתאהב בה והם מתחתנים ועוברים לגור בכפר.
עם סיום מלחמת העולם השנייה מקבל הארר אפשרות לחזור לאוסטריה, אך הוא מחליט להישאר בטיבט, לאחר שמקבל מכתב מבנו רולף המתכחש לו כאב.