tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וואלוי היה תלמידו ומקורבו של רבי נתן אדלר, אך התרחק ממנו לאחר שהוכרז עליו חרם ב-1779.
משפחת גייגר הייתה שמרנית ודתית מאוד, אך גם היא ספחה את ערכי הסביבה.
בנוסף ללימודי קודש מאביו ואחיו הגדול שלמה זלמן, רכש הילד גם ידע בגרמנית תקנית מגיל מוקדם, ולאחר מכן למד יוונית, לטינית והיסטוריה בפיקוח אביו.
הוא כתב לאחר מכן כי ספקות ראשונים התעוררו בו בגיל אחת-עשרה, כשקרא את "תולדות העולם" מאת קארל פרידריך בקר:
סוזנה השל ציינה כי למעשה, המשיך כל ימי חייו לאחוז בהסבר זה – שדתות הגויים היו כולן חיקוי של היהדות, שבבסיסה עמדה ההתגלות האמיתית היחידה של האלוהים – והחיל אותו עוד על האסלאם והנצרות.
ב-1829 החל ללמוד באוניברסיטת היידלברג, שם למד לימודים קלאסיים ומזרחנות במהלך סמסטר אחד.
ביומנו כתב כי עזב את האוניברסיטה מפני שהמרצה שלימד את הברית הישנה היה לועג ליהודים בבדיחות על פרעות "הפ-הפ" שהצחיקו את הסטודנטים הנוצרים.
במהלך לימודיו בבון הושפע מכתבי הֶרְדֶר ולֶסינג.
בקיץ 1832 הוסמך לרבנות על ידי הרב משה שלמה גוזן ממארבורג; הלה נודע כבעל דעות פרוגרסיביות ולימים השתתף באסיפות הרפורמה של גייגר.
ב-21 בנובמבר אותה שנה מונה להיות רבהּ של קהילת ויסבאדן.
כבר בשלב זה התלבט בחיפוש הדרך הראויה להנהיג את העדה, ובכלל בדרך אליה צריכים היהודים לפנות בהתמודדות עם התקופה המודרנית ומגמת ההתבוללות.
פעולותיו של גייגר, כמו פעולותיהם של רבנים רפורמים אחרים, נועדו לאפשר ליהודים לשלב את תפישותיהם כאזרחים בחברה מודרנית ואת השתלבותם בחברה הלא-יהודית עם המשך היותם יהודים.
מכאן נבע רצונו של גייגר לבסס יהדות בעלת גוונים ותפישות חדשות.
החל מ-1835 ערך גייגר את כתב העת Wissenschaftliche Zeitschrift für Jüdische Theologie ("כתב העת המדעי לתאולוגיה יהודית"), שעסק בסוגיות הקשורות לרפורמה בדת.
ב-1840 מונה לרב בברסלאו, למרות התנגדות הרב האורתודוקסי שלמה זלמן טיקטין .
ב-1849 התפלגה קהילת ברסלאו לאחת שבראשהּ עמד גייגר ולנוספת שבראשהּ עמד גדליה טיקטין, בן הרב האורתודוקסי המנוח.
באותה השנה התקבל סידור התפילות שערך (אשר כלל רק שינויים מעטים בסידור העברי המסורתי, ועיקר חידושו היה בשילוב תפילות בגרמנית), על ידי בני קהילתו.
ב-1856 אוחדה הקהילה שוב, בשל תפישתו של גייגר כי על הקהילות למצוא פשרה בין הזרמים השונים.
ב-1863 מונה גייגר לרבנות בפרנקפורט דמיין.
ב-1870 מונה לרב הקהילה המרכזית של ברלין, בה התקיימו באותה העת שתי עדות נוספות קטנות ועצמאיות למחצה, הרפורמית הבדלנית של הרב שמואל הולדהיים והאורתודוקסית של הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
החל מ-1872 עמד גייגר בנוסף בראשות בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין.
אברהם גייגר נפטר בברלין ב-1874. הג'ואיש כרוניקל דיווח כי למעלה מ-10,000 איש השתתפו בלווייתו, ביניהם רוב נציגיה הבולטים של הקהילה היהודית של ברלין למעט הרב עזריאל הילדסהיימר.
גייגר היה נשוי לאמילי אופנהיים והיו להם 5 ילדים: רוברט, ברתולד, לודוויג (גדול חוקרי גתה בגרמניה), ג'ני ואידה.
מאמרו הראשון של גייגר, "Was hat Mohammed aus dem Judenthume aufgenomen" ("מה לקח מוחמד מהיהדות"), פורסם ב-1833 ועסק בהשפעות היהודיות, ובייחוד יהדות חז"ל, על הקוראן.
המאמר זכה לשבחים וזיכה אותו בתואר דוקטור מאוניברסיטת מרבורג.
מחקרו המרכזי ראה אור בספרו Urschrift und Übersetzen der Bibel ("המקרא ותרגומיו"' 1857).
בספר מנתח גייגר את המגמות התאולוגיות השונות העולות מנוסחי התרגום על רקע המאבקים הכתתיים בימי בית שני, ובעיקר על רקע המאבק בין פרושים לצדוקים.
הספר עורר סערה גדולה, שנעה בין הערצה לביטול מוחלט של טיעוניו.
תרומה מכרעת תרם גייגר לחקר לשון חכמים, עם פרסום ספרו "Lehr und Lesebuch der Sprache der Mischna" ("ספר לימוד וקריאה בלשון המשנה", 1845).
בספרו טען גייגר שלשון חז"ל היא לשון מלאכותית, שהתהוותה בין כותלי בית המדרש ומעולם לא שימשה כשפה מדוברת, בעוד שהמוני העם דיברו ארמית כבר תקופה ארוכה.
קביעתו, שהתנגדו לה בני זמנו כמו שד"ל וצבי גרץ, הייתה מקובלת במחקר עד שהבלשן משה צבי סגל הפריך אותה ב-1908 תוך שימוש בטכניקות חדשניות, והוכיח כי היו בשפה יסודות שמקורם יכול להיות רק בלשון דיבור וכי היא הייתה המשך של העברית בתקופת בית שני.
מחקרי שניהם הניחו את היסודות לחקר לשון חז"ל כרובד עצמאי של הלשון העברית.
גייגר פרסם חיבורים רבים נוספים, בהם מחקרים על הרמב"ם (1850) על אבן גבירול (1867), על יהודה אריה ממודנה (1856) ועל הקראי יצחק טרוקי (1853).
נוסף לכך, הוא תרגם לגרמנית חלק משיריהם של יהודה הלוי ואבן גבירול והוציא לאור כמה כתבי יד חשובים.
סדרת הרצאות על ההיסטוריה היהודית שנשא בפרנקפורט פורסמה באוסף בן שלושה כרכים, "Judentum und seine Geschichte" (היהדות ותולדותיה, 1864-1871).
גייגר נחשב למייסדה של התנועה הרפורמית ולהוגה המרכזי שלה.
בראש ובראשונה פעל לכך בתחום הרוח: בכתביו ובפרסומיו זיקק את תפישתו לפיה ליהדות יש יסוד עמוק אחד שאינו משתנה, והוא ערכי המוסר והצדק להם הטיפו נביאי ישראל.
גייגר הצביע על האופן בו גינו פולחן דתי שלא הייתה כוונה בצדו כראיה לכך שההיבטים הטקסיים אינם בעלי חשיבות כשלעצמם.
גייגר העריץ גם את הפרושים והחשיב אותם כמי שהביאו את היהדות לשלב גבוה יותר בכך שדחו את הריטואליזם הנוקשה של הצדוקים.
זיקתו לנביאים וניסיונו לפשר את היהדות עם הפילוסופיה הגרמנית המקובלת בימיו באה לידי ביטוי במשנתו התאולוגית על התגלות מתמדת של רצון האל בכל דור מחדש, המחייבת שינוי מתמיד של הדת יחד עם התקדמות האנושות, כהמשך של דפוס החוזר על עצמו מאז ומתמיד.
היהודים הם בעלי גניוס מיוחד לקלוט ולהבין התגלות זו, והתפתחות הדת שלהם לאורך ההיסטוריה משקפת הבנה מחודשת של רצון הבורא.
הוא ניסח רעיון זה בבהירות רק בעשור האחרון של חייו, אך ההיסטוריון מיכאל מאיר עמד על כך שהביע רעיונות ברוח זו כבר בדרשתו הראשונה בברסלאו, בשבת מטות-מסעי תקצ"ח (21 ביולי 1838).
במבוא לדרשה, שכתב בדיעבד שבועיים לאחר מכן, הוא מזכיר את "היהדות הנבואית" (prophetischen Judenthume), מושג החוזר בחיבוריו ושנעשה לרווח בקרב אוהדיו וממשיכיו בגרמניה.
ההתגלות המתמדת – רעיון שהובע גם על ידי הוגים מקורבים לגייגר כמו שלמה פורמשטכר, שכתב על כך רבות כבר ב-1841 – היא אחד העיקרים המרכזיים של היהדות הרפורמית.
בפועל חתר גייגר תמיד לפשרה עם גורמים יהודיים אחרים, אם כי תרם רבות לגיבוש הזרם.
כבר ב-1837 כינס בוויסבאדן ועידה של 14 רבנים רפורמים.
מטרת הוועידה הייתה הכרות והחלפת דעות בין המשתתפים.
בשנים 1844–1846 נערכו שלוש ועידות רבנים נוספות, שבהן לקחו חלק רבנים רבים ונודע בהן מקום מרכזי לו.
בוועידות אלו עוצבה דמותה ודרכה של התנועה לעתיד לבוא.
הוועידות נוהלו באופן פתוח לציבור ובצורה פרלמנטרית, ועסקו בסוגיות הפולחן, התפילה, החינוך, השבת וניהול הקהילות.
ב-1868, לאחר שנים של תהפוכות פוליטיות בגרמניה, שהשפיעו רבות על יהודי גרמניה, כונסה ועידת הרבנים בקאסל.
בנוסף לדיונים בנושאים דתיים הכינה הוועידה מפגש בינלאומי (סינוד) של רבנים רפורמיים.
ב-1869 התכנסה ועידת לייפציג, שבהּ נכחו 83 רבנים ואישים יהודים אחרים מרחבי העולם.
גייגר לקח חלק פעיל בארגון הסינוד והיה חבר בנשיאותו.
הסינוד אישר את השימוש בעוגב בבית הכנסת, שם דגש על המאפיינים הכלל-אנושיים בתפילה ואיפשר קריאת הפטרות בשפת המדינה.
גישתו של גייגר הייתה גישה של ביקורתיות היסטורית.
הוא לא ראה בטקסטים הדתיים טקסטים מקובעים אלא טקסטים ששיקפו התפתחויות היסטוריות, ומכאן שהטקסטים והנורמות הדתיות שהוגדרו בהם היו יחסיים.
לפי גייגר ניתן היה, אם כן, לבקר את הציוויים הדתיים, לקבלם או לשלול אותם בהתאם למציאות בהווה.
גייגר לא היה רפורמטור קיצוני, ולכן השתדל לשלב את בעלי הדעות השונות בקהילה אחת; שפת התפילה בקהילותיו נותרה עברית, והוא שם דגש על התפילה והטקסים הדתיים המסורתיים.
גייגר הכריז: "ירושלים היא זיכרון מושלמי מהעבר וערש דתנו, אך אין בה תקווה לעתיד.
חיים חדשים לא ייוולדו שם.
אל נא נפריע את מנוחתה".
אברהם גרָנוֹת (גְרָנוֹבְסקי, בכתיב יידיש: גראַנאָווסקי; 19 ביוני 1890, א' בתמוז ה'תר"ן – 5 ביולי 1962, י"ג בתמוז ה'תשכ"ב) היה פעיל ציוני, כלכלן, משפטן ופוליטיקאי ישראלי יליד בסרביה, יושב ראש קרן קיימת לישראל, מחותמי מגילת העצמאות וחבר הכנסת הראשונה והשנייה.
גרנות נולד בשם אברהם גרנובסקי (Granovsky) בשנת 1890 בפלורשט שבמחוז סורוקה בבסרביה שבאימפריה הרוסית (כיום ברפובליקה מולדובה).
בשנת 1907 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה".
אולם לאחר שנה חזרה המשפחה לרוסיה.
בשנת 1911 נסע להמשיך את לימודיו בחו"ל.
למד משפטים וכלכלה בשווייץ באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת לוזאן, ובשנת 1917 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
היה פעיל בקרן קיימת לישראל בהולנד, ובשנת 1922 עלה לארץ ישראל באופן סופי.
עבד עם מנחם אוסישקין ונבחר למנהל ראשי של הקרן הקיימת בשנת 1940 (משנת 1942 באופן רשמי) כיורשו בתפקיד של אוסישקין.
כיהן בתפקיד יושב ראש הדירקטוריון של הקרן הקיימת.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, הבוטנאי מיכאל זהרי, והמודד המומחה במיפוי קרקעות זלמן ליף).
באמצע שנות הארבעים עמד בראש ועדת המשנה לתיכון פני הארץ שהייתה ועדת משנה של ועדת התיכון של הסוכנות היהודית.
הציע עקרונות למדיניות חקלאית, היה יושב ראש הדירקטוריון של "מקורות" בשנים 1943–1961.
היה חבר מועצת העם, חבר ועדת המצב, ומחותמי מגילת העצמאות.
ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית וחבר הכנסת בכנסת הראשונה והכנסת השנייה.
אשתו, מרים גרנות, הייתה מראשי מועצת "הדסה".
בנו, יעקב (נולד ב-1921), משפטן, מילא תפקידים בכירים בבנק לאומי ובבנק לתעשייה.
בתו של אברהם גרנות, נעמי, השתקעה עם בעלה בארצות הברית.
נכדתו היא ההיסטוריונית יעל זרובבל, פרופסור לתולדות עם ישראל באוניברסיטת ראטגרס בארצות הברית.
נפטר ביולי 1962 בבית החולים הדסה בירושלים, לאחר מחלה קשה.
על שמו נקראת שכונת "נווה גרנות" בירושלים וכן הרחוב "אברהם גרנות" שבתחומה, שם שוכן קמפוס מכון שכטר למדעי היהדות.
לזכרו הוקמה "קרן אברהם גרנות", המנוהלת על ידי הקק"ל ומחלקת מלגות לתלמידים וסטודנטים על עבודות בתחום המדיניות האגררית של ישראל.
בשנת 1948 היה שותף לקביעת המדיניות ביחס לאדמות הכפרים הנטושים.
גרנות התנגד בתוקף להצעות למכור לידיים פרטיות אדמות אלה, על פי חזונו במדינת ישראל לא יימכרו קרקעות הציבור ויישארו בבעלות הלאום לשם השגת חברה שוויונית.
במהלך מלחמת העצמאות תבע גרנות לאפשר לקרן הקיימת לרכוש את נכסי הנפקדים תמורת סכום שישולם להם במסגרת הסכם מדיני.
גרנות האמין כי כיבוש צבאי כשלעצמו לא יקנה בעלות בקרקע אלא בהליך חוקי של קניית האדמה מבעליה בכסף .
בפברואר 1948 כשדוד בן-גוריון הציע בשיחה עם יוסף ויץ כי הקרן הקיימת תרכוש אדמות הנגב לאחר שיכבשו על ידי ההגנה ויופקעו התנגד לכך גרנות באומרו כי .
עמדה זו של גרנות הייתה מנוגדת לזו של יוסף ויץ ששלל תשלום עבור קרקע המצויה כבר בידי המדינה וביקש לקק"ל רק אפוטרופסות עליה ולעמדת היועץ המשפטי של הקק"ל עורך הדין אהרן בן-שמש שביקש להפקיע את נכסי הנפקדים באמצעות חוק ה"מחלול" העות'מאני המאפשר הפקעת קרקע לא מעובדת.
עמדתו של גרנות היא שהתקבלה בדירקטוריון קק"ל ביולי 1948. גרנות היה מיוזמי העסקאות שהעבירו כמיליון וחצי דונם מאדמות הנפקדים לקרן הקיימת על ידי הממשלה לאחר קבלת חוק נכסי נפקדים.
הפרובלימות של הפוליטיקה הקרקעית בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת הקרן הקיימת לישראל, תרפ"ה 1925. (ראה אור באותה שנה בגרמנית, וכן ב-1926 באנגלית).
מסי הקרקע והחקלאות בארץ ישראל, ירושלים: דפוס עזריאל, תרפ"ז.
(ראה אור באותה שנה בתרגום אנגלי, וב-1928 בגרמנית.)
לשאלות התיישבותנו, תל אביב: מסחר ותעשייה, תרפ"ז.
קרקע והתיישבות, ירושלים: הוצאת מרכז החלוץ העולמי וברית הנוער, תרפ"ט 1929. (הופיע באנגלית ובגרמנית)
קנין לאומי וקנין פרטי בקרקע, תל אביב: דפוס אמנות, 1929.
מדיניות קרקעית עברית בארץ ישראל, ירושלים: ר' מס, תרצ"ח 1938.
המשטר הקרקעי בארץ ישראל, תל אביב: דביר, תש"ט.
בהתנחל עם, ירושלים; תל אביב: הקרן הקיימת לישראל על ידי דביר, תשי"א.
בשדות הבניין, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ב.
נתיבות ומפלסים, ירושלים ; תל אביב: דביר, תשי"ב.
דור תקומה: אישים בישראל, תל אביב: דביר, תשכ"ג.
אברהם גרנות, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל – אגף ההסברה, תשכ"ב.
כלכלת ישראל: הלכה ומעשה, זיכרון לאברהם גרנות; ועדת המערכת: פרץ נפתלי, דוד הורוביץ, ישעיהו פורדר; העורך: יוסף רונן, תל אביב: דביר, תשכ"ד.
אברהם גרוסמן (10 במרץ 1936 – 27 במרץ 2024; ט"ז באדר ה'תרצ"ו – י"ז באדר ב' ה'תשפ"ד) היה פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזוכה פרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית לשנת 2003.
סבו של גרוסמן היה דור שלישי בארץ למייסדי המושבה משמר הירדן שבגליל, אביו היה עובד אדמה.
גרוסמן נולד בטבריה, וגדל במושבה משמר הירדן.
ב-1948 עבר עם משפחתו לחיפה ולמד בבית ספר "יבנה" בחיפה.
שירת בצה"ל במפקדת קצין חינוך ראשי בקריה בתל אביב.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ותלמוד בשנת 1964 מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבל תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל ותלמוד מהאוניברסיטה העברית בשנת 1967. התזה שלו לתואר השני הייתה בנושא רבנו גרשום ותלמידיו, יצירתם הספרותית והנהגתם הציבורית והיא נעשתה בהדרכתו של פרופסור א.א.
גרוסמן קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בשנת 1974. עבודת הדוקטורט שלו היא הרחבה של התזה לתואר שני ונושאה היה "תולדות הספרות הרבנית באשכנז ובצרפת הצפונית במאה הי"א".
גם היא נעשתה בהדרכתו של א.א אורבך.
מורים נוספים שהשפיעו עליו היו הפרופסורים שרגא אברמסון, חיים הלל בן-ששון, מנחם שטרן וחיים ביינארט.
שהה לצורך פוסט-דוקטורט בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון ובמחקר בכתבי יד שבספרייה הבודליינית באוקספורד.
לימד באוניברסיטת בן-גוריון, מונה למרצה באוניברסיטה העברית בשנת 1976 ומונה לפרופסור מן המניין בשנת 1986. שימש ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
גרוסמן יצא לפנסיה כפרופסור אמריטוס בשנת 2007. שהה בשבתונים באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, ובאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס.
היה חבר בוועדה המייעצת של אתר על התורה.
אברהם גרוסמן היה נשוי לרחל לבית אוסטראו ולו שתי בנות ושני בנים, בהם פרופ' יונתן גרוסמן מהמחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
אחיו של אברהם, פרופ' שלמה גרוסמן, היה נשיא מכללת אשקלון.
מחקריו של אברהם גרוסמן עוסקים בארבעה נושאים: האחד הוא מעמדה של האישה היהודיה בימי הביניים.
השני הוא תולדותיהם של חכמי ישראל הגדולים בימי הביניים במאות ה-13–11. התחום השלישי הוא ריבוד חברתי ושכבות בחברה היהודית באירופה ובארצות האסלאם בימי הביניים.
הרביעי הוא ראשות הגולה בבבל בימי הביניים.
במחקריו השונים גרוסמן עושה שימוש בחומר מרובה שהיה טמון בכתבי יד, ומתאר מחדש עובדות יסוד בחיים החברתיים והרוחניים של קהילות ישראל השונות בימי הביניים.
הוא סוקר את ההתרחשויות ההיסטוריות בפרספקטיבה רחבה, תוך השוואה להתפתחויות מקבילות בחברות הנוצריות והמוסלמיות שסבבו את היהודים.
זהו ספרו הראשון של אברהם גרוסמן והוא הרחבה של עבודת הדוקטורט שלו, הספר ראה אור בשלוש מהדורות שונות בהוצאת מאגנס והוא זיכה את מחברו בפרס עיריית חולון לחכמת ישראל לשנת תשמ"ב ובפרס ויז'ניצר לספר הנבחר בהיסטוריה של עם ישראל.
ספר זה בוחן את יצירותיהם הספרותיות ואת ההנהגה הציבורית של חכמי ישראל בגרמניה במאה ה-11 ובראשם רבנו גרשום מאור הגולה.
הוא בנוי על סמך מקורות רבים שבכתבי יד ומרבה לעסוק בשאלות היסטוריות הקשורות לפעולתם של חכמים, לקשריהם עם השלטונות הנוכרים ולמעמדם החברתי והציבורי.
למשל נדון בו בהרחבה הרקע ההיסטורי לחרם של רבנו גרשום מאור הגולה, שלא לשאת יותר מאישה אחת.
כמו כן דן הספר בקשרים התרבותיים שבין יהודי גרמניה ליהודי צרפת, איטליה וספרד באותה עת.
נדונו בין השאר פעולותיהם של חכמים שהיו לנו מעט ידיעות עליהם כמו בני מכיר (קבוצה של ארבעה אחים) שפעלו בקהילות גרמניה בסוף המאה ה-11 ושל רבי שלמה בן שמשון.
הספר פותח בדיון בהיווצרות הקהילות היהודיות בגרמניה בימי הביניים במאות ה-9 וה-10.
ראשות הגולה בבבל בתקופת הגאונים
ספרו זה של גרוסמן בוחן את מעמדם וסמכויותיהם של ראשי הגולה במאות ה-7–המאה ה-11, הוא בודק את היחסים בינם לבין הגאונים, את מעמדם הכלכלי והחברתי, על הרקע ההיסטורי הרחב בהם אירעו.
הוא בנוי סביב כמאה מקורות תעודות ומסמכים מהספרות היהודית והמוסלמית של התקופה.
בין השאר מתוארים בו בהרחבה סכסוכים על רקע כלכלי וחברתי בין ראשי הגולה לגאונים ואת יחסיהם של השלטונות המוסלמים אל ראשי הגולה.
ספר זה יצא לאור בשלוש מהדורות בהוצאת מאגנס והוא זיכה את אברהם גרוסמן בפרס ביאליק לשנת תשנ"ו.
הספר עוסק בקורותיהם של חכמי צרפת במאה ה-11 ובראשית המאה ה-12. הוא מתאר תחילה את פעולתם הציבורית, הספרותית, והחברתית של חכמי צרפת בראשית המאה ה-11 ואחר כך עובר לעסוק ברש"י, בחבריו ובתלמידיו.
הספר מבוסס בחלקו הגדול על מקורות חדשים הטמונים בכתבי יד.
יש בו השוואה מתמדת לפעילות הספרותית המקבילה בעולם הנוצרי.
עיקר החידוש בו הוא דיון בכמה חכמים שהידיעות עליהם היו זעומות, כגון: רבי יוסף טוב עלם, רבי יוסף קרא ורבי שמעיה.
החיבור מרבה לעסוק בסוגיות היסטוריות כגון הזיקה לחברה הנוצרית באותה עת, קשרי תרבות וחברה של המרכז היהודי בצרפת במאה ה-11 עם גרמניה, ספרד, ואיטליה וכן עם המורשה הבבלית והארצישראלית, אופי בתי המדרש.
חסידות ומורדות – נשים יהודיות באירופה בימי-הביניים
ספר זה יצא לאור במרכז זלמן שזר ונדפס בשלוש מהדורות, הוא תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס.
הספר זכה לתהודה רבה מכיוון שהוא מתאר שיפור ניכר במעמד האישה היהודיה במאות ה-11–14 באירופה, זאת בניגוד למה שהיה מוסכם בעולם המחקר.
הספר מראה את הניגוד הגדול בין התדמית השלילית של האישה בפיהם של חכמים ובספרות העממית, כולל בשירה, ובין המציאות.
הנשים היהודיות תפשו החל במאה ה-11 מקום חשוב במסחר ובכלכלת המשפחה, דבר ששיפר מאוד את מעמדן במשפחה ובחברה.
הספר עוסק במגוון רחב של נושאים ובהם תדמית האישה, גיל הנישואים, בחירת בן הזוג, מונוגמיה ופוליגמיה, חלקן של הנשים בפרנסת המשפחה, השכלת נשים וחינוכן, חלקן של הנשים בחיי הדת, אלימות כלפי נשים ומעמד הגרושה והאלמנה.
המחקר כולו בנוי תוך השוואה למעמדה של האישה הנוצרייה באירופה, ולמעמדה של האישה היהודיה בארצות האסלאם בימי הביניים.
ספרו זה של גרוסמן יצא לאור במסגרת הסדרה "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי" בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת תשס"ו.
הספר מתאר את דמותו של רש"י, שהיה מהפכן בתחום החינוך והיצירה הספרותית, זאת בניגוד לתיאור שלו של אדם שמרן, הנמנע מחידושים, כפי שרווח בספרות המחקר.
בניגוד לחייו הפרטיים, בהם נהג רש"י בענווה יתרה, הרי כמנהיג ציבור, כיוצר וכמורה הוא יצר בית מדרש בצרפת בעל אופי חדשני, שהייתה בו פתיחות גדולה אל התלמידים, שהיו בפועל כמעין חברים של רש"י.
הוא עודד אותם ליצור בעצמם (הכוונה לכתוב ספרים) עוד בשבתם לפניו.
בניגוד למה שהיה מקובל בישיבות היהודיות בבבל בתקופת הגאונים בספרד ובמרכזים אחרים בהם התלמידים היו פסיביים.
כמו כן מתאר הספר את האופי של יצירתו הספרותית, דהיינו פירושיו לתנ"ך, לתלמוד, תשובותיו ופיוטיו.
מקום נרחב מוקדש להשפעתו המכרעת על התרבות היהודית ועל לימוד התורה בעם ישראל במרוצת הדורות.
אמונות ודעות בעולמו של רש"י
ספרו זה של גרוסמן יצא לאור בהוצאת תבונות באלון שבות בשנת 2008. הספר בוחן את השקפתו של רש"י בעשרים נושאים מגוונים ובהם עם ישראל וגורלו בהיסטוריה, גלות וגאולה, ארץ ישראל, אומות העולם, מידות האדם והליכותיו, חינוך, יופי ושמחת חיים, מעמד האישה ועוד.
ייחודו של הספר הוא בליקוט פרטים מרובים השזורים בחיבוריו של רש"י וחקירתם הטקסטואלית, הרעיונית (האידאית) ושילובם בנושאים רחבים, דהיינו ניתוח פרטני יחד עם סינתזה.
יש בדיון הזה כדי ללמד על עולמו האידאי של רש"י, על זיקתו לסביבה הנוצרית ועל השפעתו על חכמים שפעלו לאחריו.
הוא הקדיש תשומת לב מרובה ליחסים שבין אדם לחברו, מתוך מגמה לחנך את הבריות לכבד את הזולת ולסייע בידו במידת הצורך.
דאגתו לכבוד האישה מעמידה אותו בראש הסולם של הנלחמים על ההגנה על זכויות הנשים וכבודן בחברה היהודית בימי הביניים.
כתב עשרים ושבעה ערכים באנציקלופדיה העברית, באנציקלופדיה יודאיקה ובאנציקלופדיה הרוסית ליהדות.
גרוסמן כתב מאמר על ר' יוסף אבן כספי, שהיה דמות תוססת ומיוחדת במינה שפעלה בפרובאנס בסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14. הוא מתאר את אבן כספי כמי שבז להמוני העם, העריץ את הפילוסופיה והרבה להתפלמס עם חכמי ישראל בזמנו.
גרוסמן כתב מאמרים על חשיבותו הגדולה של כתב יד לייפציג 1, שהוא אחד מכתבי היד החשובים ביותר לחקר פירושו לתורה של רש"י בשל הנוסח המשובח שלו.
ראשונים ואחרונים – מחקרים בתולדות ישראל מוגשים לאברהם גרוסמן, (עורכים: יוסף הקר, ב"ז קדר, יוסף קפלן), ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2010, 453 עמודים.
חכמי אשכנז הראשונים (קורותיהם, דרכם בהנהגת הציבור, יצירתם הרוחנית), הוצאת מאגנס, ירושלים תשמ"א (474 עמ') [זכה בפרס ויז'ניצר לספר הנבחר בחקר תולדות עם ישראל לשנת תשמ"ב].
מהדורה שנייה מתוקנת, תשמ"ט (עמ' 484); מהדורה שלישית מתוקנת, תשס"א.
ראשות הגולה בבבל בתקופת הגאונים, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"ד (עמ' 144)
הקהילה היהודית בימי-הביניים, (יחד עם פרופ' מ' בן-ששון), ספר לימוד, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, תשמ"ח (עמ' 176).
חכמי צרפת הראשונים, (קורותיהם, דרכם בהנהגת הציבור, יצירתם הרוחנית), הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשנ"ה (עמ' 633) [הספר זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשנ"ו].
מהדורה שנייה מתוקנת, ירושלים תשנ"ז; מהדורה שלישית מתוקנת, תשס"א (עמ' 640).
כרך בסדרה על כתבי-יד עתיקים שבספריית הסמינר התאולוגי היהודי בניו-יורק, העורך: מ' שמלצר).
חסידות ומורדות – נשים יהודיות באירופה בימי-הביניים, ירושלים: תשס"א (עמ' 549).
(הדפסה שנייה, תשס"א; הדפסה שלישית ומהדורה מתוקנת, תשס"ג).
רש"י (מתוך הסדרה: גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ו (עמ' 311).
אמונות ודעות בעולמו של רש"י, אלון שבות: תשס"ח (עמ' 413).
האשה במשנתם של חכמי ישראל בימי הביניים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תש"ע (עמ' 618).
תמורות בחברה היהודית בימי הביניים, קובץ מאמרים, מוסד ביאליק, תשע"ז 2017.
רש"י והפולמוס היהודי־הנוצרי הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2021.
רש"י, דמותו ויצירתו (ביחד עם שרה יפת).
הוצאת זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, תשס"ט.
כרך א – פירושי רש"י למקרא, כרך ב' – מקורותיו של רש"י והשפעתו.
מפתח השאלות והתשובות של חכמי ספרד וצפון אפריקה – המפתח ההיסטורי, כרך א, ירושלים: תשמ"א, הוצאת מאגנס (282 עמ'), סגן עורך (העורך הראשי: מ' אלון); כרך ב (עמ' 314), תשמ"ז.
גלות אחר גולה, ספר היובל לפרופ' חיים ביינארט, ירושלים תשמ"ח (יחד עם א' מירסקי וי' קפלן).
אברהם דַאוּס (Daus; 22 ביוני 1902 – 25 ביוני 1974) היה מלחין ישראלי יליד גרמניה, שעלה לארץ ישראל בשנת 1936, חי במשך שנים בקיבוצים והטביע את חותמו כמלחין וכמחנך.
אברהם דַאוּס נולד בברלין בירת גרמניה בשנת 1902. מ-1919 עד 1921 למד נגינה בפסנתר וניצוח בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (כיום UdK Berlin), ולאחר מכן למד בבית הספר הגבוה למוזיקה במינכן אצל קורבואזייה וואלטרסהאוזן.
ב-1923 התקדם, בהמלצתם (כל אחד בנפרד) של המנצחים לאו בלך ופריץ שטידרי, מעיסוקו כקורפטיטור באופרה של ברלין לניצוח באופרה של ברסלאו.
בשנת 1925 עבר דאוס לתיאטרון העירוני של קרפלד (Krefeld) ומשם לוופרטאל (Wuppertal) ולדורטמונד.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, הושעה מעבודתו והיגר לפריז.
כעבור שלוש שנים, ב-1936, דאוס, שמ-1926 היה פעיל ציוני, עלה לארץ ישראל.
נישא למאיירת אילזה קנטור, שעלתה מפראג, והיה אב לשתיים: תרזה ותמר.
בארבע שנותיו הראשונות בארץ חי בתל אביב ועבד כמלווה וכמורה לזמרה.
משנת 1940 עד 1963 חי בקיבוץ רמת הכובש ובקיבוצים אחרים ועבד כמחנך למוזיקה.
מ-1963 ועד מותו חזר לחיות בתל אביב.
בשנת 1952 זכה דאוס בפרס אנגל, עבור הקנטטה "גבת".
אברהם דאוס נפטר בתל אביב בשנת 1974, לאחר מחלה ממושכת.
ארכיונו, ובו יצירות ומכתבים, שמור בספרייה הלאומית.
חלק מיצירותיו בכתבי-יד נמצא בארכיון למוזיקה ישראלית, הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב.
בשנותיו בארץ הרבה לכתוב מוזיקה ווקאלית לטקסטים עבריים, והשתדל לאמץ לו ערכים מזרחיים, שיתאימו, כך גרס, לנופי הארץ, ללשונה ולתושביה.
גישה זו באה לביטוי במחזור של שירי רחל, לקול נמוך, חליל וויולה.
ההרכב יוצא הדופן תורם לאווירת השירים ויוצר התאמה נדירה בין מילות המשוררת לצלילי המלחין.
בשנת 1952 החל לחבר בשיטת שנים-עשר הטונים, אך בכל חומרתה נקט בה רק ברביעיית מיתרים משנת 1954. ביצירות הבאות ניכר ריכוך בחומרת השיטה אך עדיין אפשר להבחין ביסודותיה, הנגלים לאחר זמן.
דוגמה לכך היא היצירה "ארבעה דיאלוגים" לכינור וצ'לו (1957).
אי שם בארץ ישראל לקול ולתזמורת.
אשרי הגפרור לקול ולתזמורת / מלים חנה סנש .
זמר לקול ולתזמורת / מלים אברהם שלונסקי.
חג לקול ולתזמורת / מלים רחל המשוררת.
נקראים אחים בליל לקול ולתזמורת.
ענה דודי לארבעה קולות ופסנתר / מלים שיר השירים.
זמר לקול ולפסנתר / מלים אברהם שלונסקי (1949).
מול הנרות לקול ולפסנתר/ מלים אסתר איזקסון (1949).
שירי רחל לקול ולפסנתר (1938).
יצא לאור ב-1948 / מחזור של חמישה משירי רחל המשוררת.
גבת, קנטטה לחגיגות חצי היובל של קיבוץ גבת / לטקסטים מרשומות הקיבוץ ומדברים שכתבו חבריו (1951).
הצפרדעונת קְוָקִיָּה למקהלה מעורבת / מלים שאול טשרניחובסקי.
הקן הזה למקהלה מעורבת / מלים פניה ברגשטיין (1952).
טקס העומר נוסח חפצי-בה / מלים אנדד אלדן.
עריכה, בימוי וכוריאוגרפיה אילנה אביאל (1958).
רוב המוזיקה מאת דוד זהבי.
השירים "אישי", "אשר נטע אילן", "עתיק מאיתנו העץ", מאת אברהם דאוס (1964).
הנרות הללו, קנטטה לחנוכה למקהלה מעורבת.
מבשרי האורים למקהלה מעורבת / מלים אנדד אלדן.
מחמד לבבי למקהלה מעורבת / מלים שרה לוי תנאי.
ענה דודי ואמר קומי לך רעיתי למקהלה מעורבת / מלים שיר השירים ב'.
פתח אל הים, קנטטה במלאת שנה לנמל תל אביב, בהזמנת שירות השידור הירושלמי (1937) / מלים אדית בלום.
קולות בלילה למקהלה מעורבת / מלים ש.
שתי מלודרמות למקהלה מעורבת / מלים ש.
תקע בשופר גדול למקהלה מעורבת / מלים מתוך תפילת ראש השנה (1952).
ערבסקות על פי תמונות של פול קלי לסופרן ושישה כלים (1961).
חמש סונטות שייקספיר לסופרן, חליל ולאוטה, ביצוע בכורה: פרידל טלר-בלום, אורי שוהם, יוסף פלטה.
ביצירה זו עושה דאוס שימוש באמצעים מודרניים להשגת האווירה השייקספירית של אנגליה האליזבתנית (1963).
הפטישים לפסנתר (עבור קיבוץ שדה נחום).
וידוי של איש נזעם, סונאטה לפסנתר, ביצוע בכורה: אורה רותם-נלקן (1967).
אגדה וסקרצו לתזמורת כלי קשת (1950).
אנדנטינו ואלגרו לשלוש חליליות (SAT) פורסם כ "הליכי ועירני" בחוברת "רוני חלילית ד' II" משנת 1962 ובחוברת "רוני חלילית בצוותא, כרך 9" משנת 1991 בעריכת אפרים מרכוס.
ארבע אימפרוביזציות בקריאת "שיר השירים" לגיטרה.
דיברטימנטו לארבע חליליות (1960) בוצע בדיסק על ידי דרורה ברוק, עדית פז, עדית שמר ואלון שב (2014).
כמו כן בוצע בדיסק על ידי אנסמבל "רננים" "בהדרכת אפרים מרכוס.
פורסם ב "קול חליל" מאת דורה רוזוליו (1947).
סוויטה קטנה לשלוש חליליות (1950).
וריאציות על נושא תימני לחליל ולפסנתר.
ארבעה דיאלוגים לכינור ולצ'לו (1957).
הסונטה השתים-עשרה לצ'לו סולו, לפי אחת ה"סונטות לאורפיאוס" של רילקה.
היצירה נכתבה למען הצ'לן זיגפריד פאלם והוקדשה לו, בלוויית הנחיות הביצוע שלו (1969).
שתי היצירות "וידוי של איש נזעם" ו"הסונטה השתים עשרה" הן ההתבטאויות האישיות ביותר של אברהם דאוס.
אברהם גיבלבר (23 במרץ 1910 - 2 באוגוסט 2002) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית מטעם המערך.
גיבלבר נולד בפולין והיה פעיל מנעוריו בתנועות ציוניות.
בשנים 1937–1940 כיהן כמזכיר תנועת "החלוץ" בפולין.
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ אפק.
לאורך השנים היה גיבלבר פעיל במוסדות אחדות העבודה - פועלי ציון, ב-1958 מונה למזכיר ארגוני של המפלגה, וכיהן כמזכיר המפלגה בשנים 1959–1963 ובשנית בין 1966–1967. לאחר יצירת מפלגת העבודה ב-1969 כיהן בה כמזכיר משנה.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית שובץ במקום הרביעי ברשימת נציגי הקיבוץ המאוחד, ואחר כך במקום ה-46 ברשימת העבודה.
העבודה זכתה ב-51 מנדטים וגיבלבר נבחר מטעמה לכנסת השמינית.
בכהונתו הוא היה סגן יושב ראש הכנסת, חבר ועדת הפנים ואיכות הסביבה וחבר ועדת השירותים הציבוריים.
לאחר סיום כהונתו בכנסת נבחר, בשנת 1979, לחבר עמית בוועד הפועל הציוני.
מאוחר יותר נבחר גם לכהן כחבר מועצת "יד ושם" ושימש יו"ר הוועד המנהל של בית לוחמי הגטאות.
במקביל המשיך להיות פעיל במרכז מפלגת העבודה.
רבי אברהם גרשון מקיטוב (נפטר בכ"ה באדר א' תקכ"א, 1761), היה רב ומקובל בברודי שבגליציה, וגיסו של הבעל שם טוב (הבעש"ט).
היה תלמידו של הרב שלום שרעבי (הרש"ש הקדוש).
עלייתו לארץ ישראל ב-תק"ז (1747) הגם שלא הייתה הראשונה, נחשבת באופן סמלי כנקודת ייסוד ומפנה לקראת גל עליית החסידים בשל הרושם הגדול שהיה בעצם עלייתו.
וכן שימשה גשר ראשון ממוסד בין תנועת החסידות במזרח אירופה ובין ארץ ישראל.
רבי גרשון נולד כנראה בקיטוב או בברודי לעטל ורבי אפרים מברודי.
רבי גרשון היה מחברי הקלויז בברודי ונחשב בקרב חכמי דורו כמקובל וכגדול בתורה.
הנודע ביהודה, חברו מהקלויז בברודי, מכנה אותו: "אהובי ידיד נפשי וחביבי הרבני המופלא ומופלג בתורה ובחסידות".
רבי יונתן אייבשיץ תיאר אותו: "הרב החסיד המפורסם מופלג בתורה ומקובל אלוהי".
יחסיו עם הבעש"ט מתוארים בספר ההגיוגרפי "שבחי הבעל שם טוב".
תחילה התנגד רבי גרשון מקיטוב לבעש"ט ולדרכו, ואף התנגד לנישואיו עם אחותו, חנה, אולם לאחר התגלות הבעש"ט כצדיק וכבעל מופתים דבק בו ובדרכיו והפך לתלמידו המובהק ולידידו הקרוב.
בשלב מסוים אף עבר למז'יבוז' כדי לשמש מורה ומחנך לבנו של הבעש"ט, רבי צבי.
השפעתו החינוכית עליו נמשכה גם לאחר עלייתו לארץ ישראל באמצעות חילופי מכתבים.
רבי גרשון מקיטוב היה ראשון העולים לארץ ישראל שהשתייכו לתנועת החסידות.
עלייתו הייתה ככל הנראה על דעת הבעש"ט שקיווה להפיץ את תורתו גם בארצות המזרח, כפי שעולה מתוכן האיגרת המפורסמת ששלח אליו לארץ ישראל.
אל רבי גרשון התלוו אשתו וילדיו הקטנים.
שנת עלייתו המדויקת לא ברורה.
יש הטוענים שעלה מתוך מטרה לפגוש את רבי חיים בן עטר בעל "אור החיים", שהבעש"ט העריכו מאוד עד כדי כך שכינה אותו "ניצוץ של משיח"; אולם מסתבר יותר שהגיע לארץ ישראל בערך בשנת תק"ז (1747) כארבע שנים לאחר פטירתו של רבי חיים בן עטר.
בדרכו לארץ ישראל שהה רבי גרשון תקופה מסוימת בעיר קושטא.
למדנותו ומעמדו קירבו אותו אל חכמיה הספרדים של קושטא שעם חלקם הפליג מאוחר יותר בספינה לארץ ישראל ועם אחרים המשיך לשמור על קשר באמצעות חילופי מכתבים.
מאותה תקופה נשמרה התכתבות בין הרב יחזקאל לנדא, חברו של רבי גרשון מהקלויז בברודי, לבין רבי יצחק בכר דוד מחכמי קושטא, כאשר רבי גרשון עצמו משמש כמתווך ביניהם.
לדעת אברהם יערי ההפלגה מקושטא הייתה בחודש אלול תק"ו (1746).
לעומתו סבורה חיה שטימן-כ"ץ שהיציאה מקושטא הייתה רק בסוף חודש אייר של שנת תק"ז (1747).
הוא הגיע תחילה לעכו ונראה שנסע גם לצפת שם פגש את רבה של העיר אותו הכיר מקושטא.
מהגליל נסע דרומה וההשתקע בחברון.
סמוך לעלייתו ארצה ביקר גם בירושלים.
בחברון שהה מספר שנים ואף שזכה שם לכבוד ולהערכה מצד החכמים הספרדים חש בודד.
היישוב היהודי בחברון היה אז קטן והיה מורכב כולו מיהודים ספרדים שגרו בחצר אחת, ומשום הדוחק לא הניחו ליהודים נוספים להצטרף אליהם (מלבד לרבי גרשון עצמו).
בכ"ט באלול תק"ט (1749) נסע לבקר בירושלים ושהה שם כשבועיים.
בשנת תקי"ג או בראשית תקי"ד עבר לירושלים ומאז היה פעיל בציבור האשכנזי בעיר שמנה כחמישים נפשות.
הוא הצטרף לישיבת המקובלים בית אל שם למד אצל גדול המקובלים וראש הישיבה רבי שלום שרעבי (הרש"ש).
ברשימת החכמים של הישיבה, שכללה 15 שמות, רבי גרשון הוא השישי במניין, עובדה המשקפת את מעמדו בקרב חכמי ירושלים.
גם ב"שבחי הבעש"ט" הובא סיפור על מקרה אחד בו בחר רבי שלום שרעבי את רבי גרשון לעבור לפני התיבה כשליח ציבור באחת התעניות.
לאחר פטירת אשתו בצום גדליה תקי"ז כתב רבי גרשון אל גיסו, הבעש"ט, כי החליט לצאת סמוך לפסח "אל ארץ בני מדינתנו" לשאת אישה.
אמנם הוא עצמו כבר החליט שלא לשאת אישה עוד, אך הרבנים "רבו עליו מצד התורה", "ואי אפשר לשאת אישה ספרדית שאין דעתינו ומנהגינו וטבעינו שווין".
עם זאת, באותה איגרת עצמה הוא מספר על חתונתה הקרובה של בתו אסתר, שעשה עמה "שידוך הגון עם בן הרב מרדכי רבינו (רוביו) מאיזמיר, והוא מתושבי חברון כט"ז שנים והחתן חכם וחשוב ומובלע בין אנשים".
נראה שתוכניתו לשאת אישה שנייה לא יצאה אל הפועל.
רבי גרשון נפטר בירושלים בשנת תקכ"א (1761) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחר מלחמת ששת הימים התגלתה מצבתו עליה נכתב: "מצבת מהר"ר אברהם גרשון אשכנזי זלה"ה כ"ה לח' אדר א' שנת התקכ"א".
על שמו רחוב "כי טוב" בירושלים (סמוך לרחוב בר-אילן).
אל רבי גרשון התלוו אשתו בלומא ושניים מילדיו הקטנים, אפרים ויהודה ליב.
שני בניו הבוגרים, רבי יקר ורבי חיים אהרן, עלו ארצה מאוחר יותר עם משפחותיהם.
בנים ובנות נוספים שכבר היו נשואים נשארו בחוץ לארץ והם מוזכרים במכתביו של רבי גרשון.
חיים אהרן נשלח כשד"ר מטעם עדת הספרדים.
העדה האשכנזית בירושלים שלחה את רבי חיים אהרן לאירופה כדי לדאוג לכך שתרומות יהודי אשכנז יגיעו לקהילה האשכנזית כיוון שטענו לקיפוח על ידי הספרדים.
בחודש אייר ה'תקכ"ח הוא יצא לשליחותו, הוא חזר כפי הנראה בשנת ה'תקל"ב.
בשנים הראשונות לשליחותו נחל הצלחה רבה, אך פעילותו נתקלה בהתנגדות של 'פקידי קושטא' שטענו כי אין קיפוח כלל ו"יד כולם שוה" בחלוקת המעות.
גם חברו של אביו, הרב יחזקאל לנדא, ששימש כ'נשיא ארץ ישראל' דחה את טענותיו.
רבי חיים אהרן נפטר בכ"ג בניסן תקל"ג ונטמן בבית העלמין בטבריה.
רבי יקר היה מחכמי ישיבת "דמשק אליעזר" בירושלים.
הוא נשלח פעמיים בשליחות 'כוללות ירושלים' בשנת תקכ"ו-תקכ"ז ובשנת תקל"ד כשד"ר.
משליחות זו נראה כי האשכנזים בירושלים ויתרו על פעילות עצמאית.
הוא נפטר בירושלים בו' בכסלו תקל"ט.
איגרת ממנו לחותנו רבי משה אוסטרר נדפסה על ידי גרשם שלום.
בנו משה (גר בלאדיזין ולא עלה עם אביו לישראל)
בנו חיים אהרן (גר בירושלים, אך נאלץ לנדוד לטבריה ושם נפטר בתאריך כ"ג ניסן תקל"ג - 1773)
(חתן ר' משה אוסטרר מחבר הספר "ערוגות הבושם", ו"דרש משה") יקר נפטר בירושלים בתאריך ו' כסלו תקל"ט - 1778
בתו אסתר (אשת אברהם רוביו רבו של חמיו)
חתנו משה יוסף מגיד מישרים במז'יבוז' (נפטר תקל"ז - 1777)
כלתו רחל הקבורה בירושלים (לא ידוע מי היה בעלה)
מקור: מהספר "מחקרי החסידות" של ד"ר יצחק אלפסי (עמוד 104) באתר אוצר החכמה.
רבי גרשון הרבה לשלוח מכתבים לבעש"ט, לבני משפחתו ולחבריו והפציר גם בהם שיכתבו לו בחזרה "ואל יקצרו דבריהם כי צמאה נפשי לשתות דבריהם הנעימים כמים קרים על נפש עיפה, ושמועה טובה מארץ מרחקים".
נראה שמצא בכך נחמה ועידוד עקב בדידותו הרבה כיהודי אשכנזי יחיד בקרב הקהילה הספרדית.
איגרת חברון - נכתבה בחברון ככל הנראה בשנת תק"ח סמוך לעלייתו או בשנת תק"י ונשלחה לגיסו, הבעש"ט.
האיגרת נדפסה בספר "ברכת הארץ" ובספרו של אברהם יערי "אגרות מארץ ישראל".
באיגרת תיאר רבי גרשון את געגועיו לידידיו ולקרוביו בחוץ לארץ.
בהמשך הוא מספר על ביקורו בירושלים ועל הפצרות תושביה האשכנזים שיעבור לדור בתוכם, וכיצד ניצל בעקבות סירובו מהמגפה בירושלים בה מתו כ-200 אנשים ובהם גם שניים מידידיו מקושטא שעלו עמו ארצה.
עוד הוא מתאר את מצב היישוב היהודי בחברון, את סדרי הלימוד ואת היחסים הטובים עם השכנים הערבים.
בפנייה מיוחדת לגיסו בדברי ידידות ואהבה הוא מספר לו על רבי חיים בן עטר ועל קורותיו הקצרות בארץ ישראל.
בסוף האיגרת הוא פונה לתלמידו, רבי צבי, בנו של הבעש"ט, ומבקש ממנו שלא יבזבז את זמנו ויתמיד בלימודיו.
איגרת מיום י"ז בחשוון תקי"ז (1756).
באיגרת מספר רבי גרשון על פטירת אשתו ועל תוכניתו לצאת לחוץ לארץ על מנת לחפש אישה אחרת.
תיאור מכתבו מביקורו בירושלים סמוך לעלייתו ארצה פורסם בספר "מאירת עיניים" שחיבר רבי מאיר תאומים שהיה מקורב לחוגי החסידים.
'איגרת הבעש"ט' - אחת האגרות המפורסמות ביותר בתולדות החסידות אותה שלח הבעש"ט לגיסו רבי גרשון מקיטוב.
האיגרת נכתבה לראשונה בשנת תק"ז על ידי סופרו של הבעש"ט רבי אריה ליב מפולנאה אולם לא הגיעה ליעדה.
בשנת תק"י קיבל הבעש"ט מכתב מגיסו ובו נודע לו שהאיגרת הקודמת לא הגיעה.
זמן קצר אחר כך הכתיב הבעש"ט בשנית לחתנו את עיקרי האיגרת הקודמת, ומסר את האיגרת לתלמידו רבי יעקב יוסף מפולנאה, שעמד לצאת לארץ ישראל.
אולם, בגין "עיכוב שהיה מהשם ברוך הוא" לא נסע רבי יעקב יוסף מפולנאה לארץ ישראל וכך נשתמרה האיגרת והודפסה בסוף ספרו של רבי יעקב יוסף מפולנאה, "בן פורת יוסף".
באיגרת מספר הבעש"ט על עליית הנשמה שהייתה לו בראש השנה תק"ז, אשר בה ראה "דברים נפלאים מה שלא ראיתי עד הנה מיום עמדי", עד שנכנס להיכל משיח.
הבעש"ט מספר לגיסו שביקש גם עבורו ללמד אותו את אותם סודות, אך "לא הורשיתי כלל ומושבע ועומד אני על זה".
למרות זאת מצווה עליו הבעש"ט לכוון ולייחד כוונתו בעת לימודו ותפילתו "ובפרט בארץ הקדושה".
עוד הוא מבקש ממנו "וכן תתפלל עבורי...
שאזכה להסתפח בנחלת ה' בחיים".
ביקורו הראשון בירושלים סמוך לעלייתו ארצה הותיר בו רושם עז.
הוא בכה והצטער עמוקות בראותו את כל המבנים הרבים והמפוארים שהקימו המוסלמים והנוצרים בעוד בית המקדש חרב.
את הרגשתו תיאר במכתב ששלח לגיסו, הבעש"ט (תוכנו של המכתב פורסם על ידי רבי מאיר תאומים):
גם בנו, רבי יוסף תאומים בעל ה"פרי מגדים", מזכיר את האיגרת בפירושו על השולחן ערוך ומבאר אותה:
צערו ואבלו על חורבן הבית נחרתו בזכרונם של תושבי ירושלים.
רבי חיים הורוויץ, שהתיישב בירושלים בשנת תקפ"ו (1826), מספר מפי השמועה על ר' גרשון קוטובר שאמר קינות בתשעה באב מול מקום המקדש "ונתעלף כמה פעמים מהמרירות עד שבקושי הקיצו אותו כדרך המתעלפים".
הרב אברהם גרודזינסקי (ה'תרמ"ב - כ"ט בתמוז ה'תש"ד; 1882 - 13 ביולי 1944) היה מרבני תנועת המוסר.
כיהן כמשגיח של ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה (פרבר של קובנה) בליטא.
ייסד את ישיבת חברון בארץ ואף עמד בראשה לצד הרב סרנא.
בשנים האחרונות לפני השואה כיהן גם כראש הישיבה.
נרצח על ידי הנאצים בגטו קובנה.
בגיל 17, נסע ללמוד בישיבת סלובודקה, והיה לאחד מתלמידיו של הרב נתן צבי פינקל, "הסבא מסלובודקה".
בגיל 21, נשלח על ידי רבי נתן צבי - יחד עם שלושה תלמידים מובחרים נוספים - לישיבת טלז לסייע לרבי אליעזר גורדון להנהיג את שיטת המוסר בישיבתו.
בגיל 24, לאחר הצלחת המשימה, שב לסלובודקה וצורף להנהלת הישיבה.
בתרע"א נישא לחסיה גיסא בתו של רבי דב צבי הלר, משגיח בישיבה ממקורביו של הסבא מסלבודקה ומתלמידי הסבא מקלם.
במלחמת העולם הראשונה נדדה הישיבה למינסק ומשם לקרמנצ'וג שבאוקראינה, תלמידי הישיבה נאלצו להתחמק משרות בצבא הרוסי, בד בבד סבלו ממגפות שפרצו באופן תדיר, בתקופה זו התגלה הרב גרודזנסקי כמנהיג ומחנך הרגיש לסבל הזולת.
בתרפ"ה נשלח על ידי הנהלת הישיבה להקים את הישיבה בארץ ישראל ביחד עם הרב יחזקאל סרנא.
לאחר שהקים את הישיבה בחברון נשאר בארץ כמה חודשים לביסוס הישיבה, ואחר כך חזר לסלובודקה ומתרפ"ז כיהן שם כראש הישיבה וכמנהל הרוחני בעקבות עלייתם לארץ ישראל של "הסבא מסלבודקה" והרב משה מרדכי אפשטיין כדי לעמוד בראש הישיבה שבחברון.
היה מומחה בחכמת הנפש ובאמצעותה עיצב את אישיותם של תלמידיו.
הפיץ את שיטת המוסר בכתיבת מאמרים בכתב העת "תבונה" שהוציאו תלמידי ישיבת סלובדקה.
את חידושיו בתורת המידות יישם קודם כל בעצמו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הנאצים כבשו את מזרח פולין וסיפחו אותה לליטא, ופליטים יהודים רבים נמלטו מפולין לוילנה במטרה להינצל ורבים מהם משם עברו לקובנה כדי לארגן אפשרות לברוח מאירופה אל מעבר לים.
יחד עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה, פעל להצלת יהודים רבים ככל האפשר.
במקביל פעל לסייע לבני הישיבה ולתלמידי חכמים שנקלעו לווילנה.
כל זאת עשה למרות החמרת מחלתו.
בכ"ז בסיוון תש"א (22 ביוני 1941), כבשו הגרמנים את ליטא.
על אף התגברות המצוקה, המשיכו ללמוד תורה הרב גרודזינסקי ורבנים וראשי ישיבות נודעים שהסתתרו בביתו.
באחד הימים, חיילים נאצים פרצו לביתו ורצחו כמה רבנים.
הרב גרודזינסקי ניצל בהזדמנות זו משום ששכב בעליית הגג.
במקרים אחרים ניצל בזכות מסירות נפשם של יהודי קובנה.
החל מכ"ב בתמוז תש"ד (8 ביולי 1944), העבירו הנאצים את היהודים הנותרים בגטו קובנה, שהיה באותה עת כבר מחנה ריכוז, למחנות ריכוז בגרמניה.
הרב גרודזנסקי אושפז בבית החולים של הגטו עקב מצבו הקשה, ובכ"ז בתמוז תש"ד (13 ביולי 1944), הציתו הנאצים את בית-החולים על חוליו.
מאות חולים יהודיים נשרפו חיים, ובהם הרב גרודזינסקי.
היה נשוי לחסיה (בתו של הרב דב הירש הלר) ולהם נולדו שמונה ילדים, מתוכם ארבעה שרדו את השואה:
רבקה - אשת הרב שלמה וולבה - מגדולי תנועת המוסר והמשגיחים בדור האחרון.
שרה - אשת הרב חיים קרייזווירט - "העילוי מקראקא", רבה של אנטוורפן.
לאה - אשת הרב ברוך רוזנברג - ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב יצחק - ראש כולל אברכים תורת אברהם בבני ברק.
אחיו הרב משה גרודזינסקי היה משגיח של ישיבת תורת חיים בוורשה, עלה לארץ ונרצח בפרעות תרפ"ט.
גיסו היה הרב יעקב קמינצקי.
הרב מאיר חדש, משגיח ישיבות: כנסת ישראל - חברון, אור אלחנן ועטרת ישראל.
הרב משה טיקוצ'ינסקי, משגיח ישיבת כנסת ישראל - סלבודקה בבני ברק.
הרב אביגדור מילר, משגיח בישיבת רבינו חיים ברלין בארצות הברית.
תורת אברהם - מאמרים ושיחות מכתבי ידו של הרב גרודזינסקי, ירושלים ה'תשכ"ג.
מאמרי מוסר חשובים בכתב העת "תבונה" של ישיבת סלובודקה.
אברהם גוֹרָלִי (בּרוֹנזַפט) (15 באוקטובר 1910 – 11 באוקטובר 1954) היה עורך דין ישראלי, ד"ר למשפטים, ראש השירות המשפטי של "ההגנה" וצה"ל (לימים הפרקליטות הצבאית).
גורלי נולד בשם אברהם בּרוֹנזַפט בסתיו 1910 בקובל שבווהלין, בנם של נחמה וברכיהו ברונזפט.
בילדותו, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחתו לפולטאבה, שם למד בבית ספר עממי, וב-1921 שבה המשפחה לקובל, והוא וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית של רשת "תרבות".
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת וילנה, וכעבור שנתיים עבר ללמוד באוניברסיטת ורשה, שם סיים את לימודיו.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים והתמחה אצל עורך הדין מרדכי לבנון בעיר.
ב-1937 נישא לברכה (בוניק) פריד, בתם של רבקה ואהרן פריד, שעברה לקובל בילדותה.
מילא תפקידים שונים, בהם שומר, מפקד עמדה, קצין תרבות, קצין ביטחון, קצין זהירות וקצין מטה של מחוז ירושלים, ולבסוף היה ממונה על משפטי חברי "ההגנה" בירושלים וכיהן כסנגור של אסירי הארגון בבתי הדין הצבאיים של ממשלת המנדט.
בנוסף לעבודתו כעורך דין, פעל לפיתוח ההשכלה המשפטית בארץ.
הוא ייסד את "הספרייה המשפטית" ובמסגרתה ערך והוציא ספרי חוק ומשפט יסודיים.
כן פרסם במשך שנים בעיתונות העברית בארץ מאמרים בנושאים מדיניים ובסוגיות של יחסי היישוב וממשלת המנדט.
ביוני 1945 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הדיסרטציה שלו, "שאלת המיעוט היהודי בחבר הלאומים", נעשתה בהדרכת נורמן בנטוויץ', ובשנת 1952 התפרסמה כספר בהוצאת "ספריה משפטית".
עם פרוץ מלחמת העצמאות התמנה לתפקיד התובע הכללי (התוכ"ל) הראשי של "ההגנה" (ראש השירות המשפטי של הארגון), ועם הקמת צה"ל היה לתובע הכללי הראשון של צה"ל, בדרגת סגן-אלוף.
גורלי היה מעורב בפרשת טוביאנסקי: הוא ייעץ לאיסר בארי, ראש הש"י, על הקמת בית דין השדה, והוציא את צו המעצר ל-10 ימים נגד טוביאנסקי.
בעקבות המשפט של בארי, שבו העיד, האשים גורלי את היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, בניהול המשפט נגד בארי ממניעים זרים.
בעקבות דברים אלו, הגיש היועץ המשפטי לממשלה כתב אישום על לשון הרע נגד גורלי.
המשפט, שנערך בבית המשפט המחוזי בתל אביב, החל בדצמבר 1949, בפני השופט פנחס אבישר.
הוא הורשע ונקנס, אולם הגיש ערעור לבית המשפט העליון וזוּכה.
שופטי העליון כתבו ש"מנקודת ראות ציבוריות יש למתוח בקורת על תגובת גורלי" אולם קבעו שפעל בתם לב.
בסוף דצמבר 1948 החליף אותו עורך הדין אהרן חטר-ישי (שהחליף את התביעה הצבאית לפרקליטות הצבאית, והיה לפרקליט הצבאי הראשי הראשון).
עם סיום תפקידו שב לעבודתו כעורך דין במשרדו, משרד ד"ר א.
גורלי ושות', בתל אביב, ירושלים ובאר שבע.
כיהן כיועץ המשפטי של הסוכנות היהודית.
בשנותיו האחרונות גר ברח' אחוזת בית 3 בתל אביב.
גורלי נפטר בסתיו 1954 בעקבות תאונת דרכים בדרך מבאר שבע לתל אביב, לאחר שנרדם בנהיגה.
נקבר בבית העלמין בהרצליה בהלוויה רבת-משתתפים.
אחיו התאום משה גורלי היה מוזיקולוג ומבקר מוזיקה, חתן פרס אנגל (תש"ם).
בנו הבכור, רני (ברכיהו) גורלי (1938), הוא ממייסדי יודפת, ולימים, בגיל 43, היה אף הוא לעורך דין; בנו נחמיה (חמי) גורלי הוא אדריכל; ובתו חגית מלצר היא מורה לשיטת אלכסנדר.
נכדו הוא המוזיקאי ארי גורלי.
חוק הדירות והעסקים: חוקים, פסקי-דין ופירושים, ירושלים: מסדה, תש"א.
סדרת "ספריה משפטית" בעריכת א' גורלי – "פקודת ממשלת המנדט, מעובדת לפי צורכי מדינת ישראל".
שאלת המיעוט היהודי בחבר הלאומים: תולדותיה והתפתחותה של הגנת המיעוטים על ידי חבר הלאומים והפטיציות היהודיות; מבוא מאת נ.
בנטויץ, ירושלים: ספריה משפטית, תשי"ב 1952.
חוק ומדיניות: מבחר כתבים, ירושלים: קריית ספר, תש"ך.
אברהם גינְדי (1942 – 5 ביוני 1986) היה קבלן בניין ויזם בנייה ישראלי.
החברה שהקים, חברת אברהם גינדי בע"מ, הייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל.
גינדי נולד ב-1942 במשפחה בת שישה ילדים בראשון לציון.
למד בתלמוד תורה, בבית הספר סיני בעיר, ובבית הספר התיכון למסחר פיטמן בתל אביב.
בצה"ל שירת כמש"ק חינוך וכמדריך ידיעת הארץ.
גינדי פעל תחילה כמתווך נדל"ן, וב-1973 הקים חברת בנייה, שאליה הצטרפו בהמשך אחיו משה ויגאל.
חברת אברהם גינדי בע"מ הייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל, וניירות הערך שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב
בתחילת שנות ה-80 פרשו משה ויגאל מהשותפות עם אברהם, והקימו חברה משלהם.
באמצע שנות ה-80 הסתבכו עסקיו של אברהם גינדי, וב-1 בדצמבר 1985 הוא נעצר בחשד להונאה במכירת קרקעות בשומרון.
המניות של חברת אברהם גינדי בע"מ איבדו כ-80% מערכן במהלך שנת 1985. השופט יעקב מלץ הורה על מעצר עד תום ההליכים כדי למנוע המלטות לחוץ לארץ, אך בפברואר 1986 הוא שוחרר בהוראת השופט מנחם אלון שקבע שמעצרו עד תום ההליכים הוא ענישה בטרם משפט.
הסתבכות זו הובילה לשני ניסיונות התאבדות של גינדי שבהם ניצל, אך בניסיון השלישי הוא התאבד בהצתה עצמית בדירת הגג שלו בראשון לציון ב-5 ביוני 1986 ובעקבות מותו החברה פורקה.
נטמן בבית העלמין הישן בעירו.
עיריית ראשון לציון בה התגורר גינדי הקימה גן משחקים על שמו לזכרו.
אברהם גינדי היה נשוי עד מותו לרינה פרנקו, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
שני בניו של גינדי הם בעליה של חברת בנייה, חן ואיתי גינדי בע"מ.
הרב אברהם גנחובסקי (א' בתשרי תרצ"ז, 17 בספטמבר 1936 – כ"ה בתשרי תשע"ג, 11 באוקטובר 2012) היה רב ליטאי, מראשי ישיבת כוכב מיעקב-טשיבין בירושלים במשך ארבעים וחמש שנה.
נולד בתל אביב לאליהו משה וד"ר גיטה גנחובסקי.
בצעירותו עברה משפחתו להתגורר בגבעת רוקח, בסמיכות לביתו של החזון איש והייתה מקורבת אליו.
למד בישיבת קול תורה בירושלים, בישיבת אור ישראל בפתח תקווה אצל הרב יוסף רוזובסקי, בישיבת פוניבז' ובישיבת סלבודקה בבני ברק ובכולל שלה, שם היה מתלמידיו של הרב יחזקאל אברמסקי.
במאי 1956 זכה בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות.
בהיותו בן 17 קיבל אביו רשות מהחזון איש להדפיס את "גליונות חזון איש" על התלמוד, בתנאי שייערכו על ידי בנו אברהם.
הגליונות סופחו לתלמוד שהדפיס האב בבית הדפוס שלו, "אל המקורות".
בשנות ה-60 נישא לאסתר הדסה (נפטרה בא' באדר א' תשע"ט, 5 בפברואר 2019), בתו של רפאל יונה ברנפלד.
לאחר נישואיו התקרב לרב דב בריש וידנפלד מטשיבין, שהיה סבה החורג של אשתו ולרב יעקב ישראל קניבסקי.
הוסמך על ידי הרב וידנפלד והרב אלישיב.
למד בכולל של ישיבת סלבודקה ושימש כר"מ בישיבת חמ"ד.
באלול תשכ"ז (1967), כשנתיים לאחר פטירת הרב וידנפלד, התמנה על פי צוואתו לכהן כאחד מראשי ישיבת טשיבין בירושלים, תפקיד שמילא עד פטירתו.
למרות היותו תושב בני ברק עקב תפקידו בישיבה לרוב שהה במשך השבוע בירושלים.
הרבה לעסוק בפעולות צדקה וחסד והיה מחלק בעצמו חבילות של קמחא דפסחא לנצרכים.
כיהן כנשיא המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
בשנת תשמ"ח שכל את בנו רפאל יונה לאחר מחלה במהלך שהותם בארצות הברית לצורך ריפויו.
אחיו הוא העיתונאי והכלכלן דב גנחובסקי.
נפטר בגיל 76, בכ"ה בתשרי תשע"ג בבית החולים "שערי צדק" ממחלת הסרטן.
חדר הורתי - על מסכת הוריות.
יצא לאור לזכרה של אמו.
בני ראם – שיעורים ודרשות שמסר בלילות שבת בבתי כנסת.
יצא לאור על ידי תלמידיו.
בר אלמוגים – בהלכות תפילה וברכות, בני ברק תשע"ג
תלמידיו מוציאים מדי שבוע עלון בשם "פרורים משולחן רבינו", ובו שיעוריו הלמדניים על פרשת השבוע.
ביאור על שב שמעתתא, תשע"ח
במהלך השנים דבקו בו מאות תלמידים, ביניהם:
הרב ישראל ברגר דיין בבית הדין בבני ברק ורב שכונת גני גאולה
האדמו"ר מדז'יקוב הרב חיים מאיר הורוביץ
הרב אברהם מרדכי גולדבלט רו"כ סאדיגורה
האדמור מקליוולנד הרב אורי לייב הכהן רוזנבוים
אברהם בן שמעון גרינברג (1841 קישינב - 1906 גרמניה) היה איש עסקים ואחד ממנהיגיה של תנועת חיבת ציון.
הוא קיבל חינוך מסורתי, אך נתפש להשכלה.
הוא היה מעורב מאוד בחיי הציבור היהודי.
כשעבר לאודסה היה עוזרו של לאון פינסקר.
כשפינסקר התפטר מתפקידו בתנועת חובבי ציון הוא הציע את גרינברג במקומו.
כשיחיאל צ'לנוב שאל את משה לייב ליליינבלום על טיבו של גרינברג, תיאר האחרון את גרינברג כך: "הוא (גרינברג) מיליונר, אדם ישר ומעשי, מסור לעניין ארץ-ישראל, חובב ספרות עברית ודתי.
יש לו חסרון אחד: הוא קצת פחדן".
יום לפני כן שלח ליליינבלום תשובה לשמואל יוסף פין באותו עניין: "הגביר א.
גרינברג הוא איש הגון, מיליונר, "חובב ציון" באמת, מוקיר ספרותנו, וביתו בית איש-ישראל לכל דבר, וכסוחר גדול הוא בקי בהוויות העולם עד להפליא, ואין טוב ממנו לעמוד בראש "חובבי ציון", אבל בהיותו מפחד מקול עלה נידף איני חושב, שיתרצה לעמוד בראש חובבי-ציון כל זמן שלא יהיו מאושרים מטעם הממשלה".
גרינברג סייע בהקמת מושבות יסוד המעלה וקסטינה.
היה בין הגבאים הפועלים שנבחרו לאחר ועידות בדרוזגניק ווילנה ובין השתדלנים שניסו להשיג רישיון להקמת הוועד האודסאי.
לאחר פטירת פינסקר ניהל את הוועד במשך 14 שנים.
הוא נפטר בגרמניה ב-1906 לשם נסע לצורכי מרפא ונקבר בפרנקפורט על המיין.
אברהם גרין (5 באוגוסט 1913 – 23 באוגוסט 1999) היה אתלט ארץ ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל, זכה ב-17 תוארי אליפות ישראל, 10 פעמים אלוף ישראל בהטלת כידון, 5 פעמים אלוף ישראל בהדיפת כדור ברזל ופעמים אלוף ישראל בקרב חמש וכן מאמן ומתכנן מתקני ספורט.
בשנת 1985 זכה גרין בעיטור מכבי ישראל.
בין 1936–1955 היה גרין אלוף ישראל באתלטיקה קלה, בענפים הטלת כידון והדיפת כדור ברזל.
בשלהי שנות החמישים של המאה העשרים התמנה למאמן לאומי ואולימפי באתלטיקה קלה ושימש בתפקיד זה במשך עשרות שנים.
בין השנים 1953–1985 שימש כיועץ טכני ומנהל תחרויות אתלטיקה בתשע מכביות.
ב-ינואר 1959 באולימפיה יוון (בכנס מאמנים בינלאומי) היה ממקימי ארגון המאמנים הבינלאומי וחבר הנהלה.
בין תפקידיו הרבים, התמנה לסגן יו"ר איגוד האתלטיקה קלה.
גרין ייצג את ישראל בקונגרסים בינלאומיים בענף האתלטיקה קלה, במשחקים אולימפיים ובאליפויות עולם.
גרין היה חלוץ בתכנון ובבנייה של מסלולי ריצה סינתטיים בישראל, והוא תכנן ובנה כארבעים מסלולי אתלטיקה בישראל ומחוצה לה במשך למעלה משלושים וחמש שנים, ביניהם מסלולים בהדר יוסף ובמכון וינגייט.
אברהם גרין נולד כבן בכור לשתי אחיותיו ולאחיו, ב-5 באוגוסט 1913 בשכונת נוה שלום בתל אביב, בבית סבו: יחזקאל גרין, שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית ביפו וממייסדי העיר תל אביב.
הוריו הניה ויצחק: הרוקח הראשון והמדופלם בתל אביב (בוגר אוניברסיטת קונסטנטינופול, 1903).
אחיו הצעיר, יחזקאל, היה אלוף ישראל (1945) ושיאן ישראל בריצת 200 מטר.
הוא השתתף כלוחם בקרבות רבים במלחמת העצמאות, ונפל בקרב לכיבוש משטרת עיראק סווידאן.
בנעוריו גרין הצטיין כשחקן כדורגל בקבוצות הנוער של "מכבי תל אביב".
בנוסף, היה פעיל במועדון האגרוף של בני-ליאונרד.
ב-1935 הצטרף למחלקת האתלטיקה של "מכבי תל אביב" והתגלה כאתלט מוכשר ורב גוני.
ב-1937 ניצח בהטלת כידון באצטדיון רחובות, קבע שיא אישי חדש של 49.68 מטר, ב-1938 קבע שיא ארץ ישראלי חדש בהטלת כידון למרחק 53.66 מטר וב-1939 שיפר את שיאו בהטלת כידון והעמידו על תוצאה של 55.65 מטר.
ב-1940 גרין השתתף במשחקי מזרח התיכון, שהתקיימו בקהיר זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 52.47 מטר.
ב-1945 זכה גרין באליפות בהדיפת כדור ברזל והיה הראשון, שחצה את גבול שלושה עשר מטר.
ב-1947 בתחרות משולשת: יוון, טורקיה וארץ ישראל זכה גרין במדליית ארד בהטלת כידון.
בסוף שנות הארבעים גרין זכה בשתי אליפויות: בכידון, בברזל ובקרב חמש.
בשלהי שנות הארבעים, גרין התמנה למאמן אתלטיקה קלה באגודת "מכבי תל- אביב", בין חניכיו הראשונים היה אחיו הצעיר: יחזקאל גרין, שהוכתר כ"אלוף הריצה בארץ ישראל" לשנת 1948. אולם חייו נגדעו בנופלו במערכה בהגנת הנגב בכיבוש משטרת עיראק סוידאן (מצודת יואב).
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 50.07 מטר, אחרי זאב כספי (51.23 מטר) ולפני מ.
מרקוס מדרום אפריקה (40.27 מטר) וכן שימש כקפטן הנבחרת הישראלית והיה נושא הדגל הראשון במכביה השלישית.
ב-1955 גרין פרש מפעילות לאחר זכייה של 18 אליפויות במקצועות שונים.
מ-1953 כיהן כמנהל התחרויות במפעלי המכביה וכיו"ר ועדת האתלטיקה.
ב-1964 הפתיע גרין את עולם האתלטיקה בארץ, כששב, לאחר היעדרות ממושכת והשתתף בתחרויות הליגה הראשונה וניצח בהטלת כידון בהישג של 51 מטרים.
לאחר שפרש מספורט תחרותי, הכשיר גרין את עצמו לקריירת אימון.
לשם כך נעזר בניסיון הרב שצבר כאתלט, בלימוד באמצעות ספרות מקצועית במספר שפות ולאחר מספר שנים השלים את הכשרתו זו בקורס מאמנים נינלאומיים שהתקיים באוניברסיטת לפבורו באנגליה.
חניכיו הראשונים היו אחיו יחזקאל ז"ל, צבי ינובר, תמר מיטל, אילנה אדיר ואילנה קרשיק.
בסוף שנות החמישים והששים הוא אימן את אגודת מכבי תל אביב, יחד עם המאמן והמורה לחינוך גופני מנחם קורמן.
גרין התמחה בכל קשת המקצועות כולל ריצות, קפיצות וזריקות.
בין האתלטים הבולטים שאימן בשלב המקדם בקריירת האימון שלו נמנו נתנאל ויאיר פנטילט, יחיעם סקיטל ואבי שטיין בריצות בינוניות, לוי פסבקין, עמוס גרודז'ינובסקי ודבי מרקוס בריצות קצרות, אורי בוקעי בקפיצה לרוחק וצילה אשר וברוך פינברג בזריקות .
החל מ-1954 ייצג גרין את ישראל בפורום בינלאומי בקונגרסים למאמנים.
ייצג בכבוד את עמדות ישראל ומנע קבלת החלטות פוליטיות שליליות כנגד המדינה.
ב-1960 התמנה גרין למאמן אולימפי של משלחת ישראל למשחקים האולימפיים ברומא.
ב-1976 באולימפיאדת מונטריאול הוענק לו תואר עמית כבוד של ההתאחדות הבינלאומית באתלטיקה קלה.
בהמשך זכה לקבל תפקידים ותארים במסגרת פעילותו המקצועית בפורום הקונגרסים הבינלאומי למאמנים.
ב-1984 בקונגרס הבינלאומי למאמני אתלטיקה קלה בסנטה מוניקה, שהתקיים במסגרת משחקי האולימפיאדה בלוס אנג'לס נבחר גרין לחבר כבוד של ארגון זה ושימש כיו"ר הכנס ביום הפתיחה.
כמו כן, היה חבר כבוד של התאחדות הבינלאומית לאתלטיקה קלה, סגן נשיא ההתאחדות הבינלאומית למאמני אתלטיקה קלה ויו"ר הוועדה הטכנית של איגוד האתלטיקה קלה בישראל.
אברהם גרין בוגר הנדסת בניין ומומחה לבניית מתקני אתלטיקה קלה.
תכנן מסלולי ספורט יוקרתיים בהדר יוסף בתל- אביב, במכון ווינגייט ובאתרים רבים אחרים.
בתפקידו כיועץ רשות הספורט וכמי, שתקשר בשפות רבות, הוזמן לייעץ בתכנון מסלולי אתלטיקה בנפאל ב-1970, בתאילנד ב-1971, באתונה ב-1980 ובמאבטו בדרום אפריקה ב-1985.
גרין הכניס חידושים בתכנון מסלולים, שזיכוהו בשבחים, בעיטורים ובתארי כבוד בפורום הבינלאומי ובארץ ממוסדות ספורט עבור שירותו המבורך והמוצלח.
בשנות השלושים למאה העשרים גרין שרת כנוטר באזור הכנרת.
הוא פרסם כתבות בתחום בעיתונות ופרשנויות ברדיו לתחרויות אתלטיקה.
אברהם גרין בפעילותו, שהתפרשה על פני שנים רבות, הקים דור של אתלטים בכירים: אלופי מדינה ושיאנים.
חלקם ממשיכי דרכו כמאמנים וכמומחים שונים בתחום האתלטיקה קלה בישראל.
אברהם גרין נפטר ב-23 באוגוסט 1999 (י"א באלול התשנ"ט).
מחלקת האתלטיקה קלה של מכבי תל אביב בחרה להנציח את זכרו בקבוצה הקרויה על שמו: מכבי "גרין" תל אביב.
פרופסור אברהם גלנטי בּוֹדְרוּמְלוּ, בטורקית: Avram Galanti Bodrumlu; 4 בינואר 1873, בודרום, האימפריה העות'מאנית – 6 באוגוסט 1961, איסטנבול, טורקיה) היה מורה, עיתונאי, היסטוריון ופוליטיקאי, חוקר נודע של תולדות יהדות טורקיה.
נולד בבודרום למשה גלנטי, פקיד ממשלתי, ולג'וייא לבית קורדון, ילידת רודוס.
רכש את השכלתו התיכונית באיזמיר.
בהמשך, עבר לרודוס ושם הקים וניהל את בית ספר "תפארת ישראל".
בשל קשיים כלכליים וסכסוך עם מנהיגי הקהילה עזב את רודוס ושב לאיזמיר.
באיזמיר הועסק במספר מערכות עיתונים.
ב-1904, בשלהי תקופת שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני נאלץ לגלות למצרים ושם הוציא לאור את העיתון "לה בארה" - המטה.