tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוות הוא סוגיה חשובה בהגות האקזיסטנציאליסטית.
שאלת המוות קיבלה צורות ופרשנויות רבות ושונות בהגות הקיומית.
יש שטענו, כדוגמת היידגר, שהמוות הוא האירוע בו יכול האדם להגיע לקיומו האותנטי המלא.
המוות ממחיש לאדם את קיומו, הואיל והוא האירוע הוודאי היחיד עליו אין לאדם שליטה ואין הוא תלוי באחר אלא רק בעצמו.
רוזנצווייג לא מקבל טענה זו, והוא רואה במוות את הכלי לחיים – "מן המוות אל החיים".
אימוצו של רעיון המוות בהגות הקיומית בכלל, ובזו של רוזנצווייג בפרט, נובע מהרצון לתת מענה מתנגד לגישה האידיאליסטית.
האידיאליזם ניסה לעמעם את שאלת המוות, או ליתר דיוק לבטל את היחיד ואת כיליונו מן העולם במסגרת תפיסה של רוח אחת שלמה המתעלמת מן הפרט האנושי החי.
בניגוד לזה, האקזיסטנציאליזם מקבל את המוות כחלק מקיומו של האדם בעולם ובהווה.
המוות – הידיעה וההתמודדות עם סופיותו של האדם – הוא דבר שלא ניתן להתעלם ממנו.
רוזנצווייג מקבל את הסופיות כפי שמבטא אותה היידגר, אך משנה את משמעותה והופך את רעיון המוות לכלי שבאמצעותו ניתן להגיע ליחס הזיקה של האהבה.
מתוך ידיעת והכרת המוות יוצא רוזנצווייג אל החיים, אל ההווה, אל הקיום הנמצא בצילו של המוות, המכריח את האדם לשאול על דבר קיומו.
המוות הוא כלי להכרת החיים, כלומר להבנת ההווה, כלומר לקיום הצו "ואהבת", כלומר לניסיון המתמיד להגיע ליחס זיקה של אהבה עם האל.
מכאן שהמוות ממלא תפקיד חשוב בקבלת ההתגלות ובהבנת ההווה.
היידגר ראה את המציאות כריצה אל המוות – רוזנצווייג הפך את המוות להליכה אל החיים.
את סוף החלק השני בספר השני של "כוכב הגאולה" מייחד רוזנצווייג לניתוח "שיר השירים".
מדוע בחר רוזנצווייג לסיים את הפרק על הגאולה בשיר השירים, מדוע בחר בשיר השירים כדי להמחיש את רעיון ההתגלות?
הבחירה בשיר השירים היא משום שהוא מגלם את צו האהבה האולטימטיבי.
רוזנצווייג רואה בשיר השירים את ביטוי היחס הדיאלוגי של "אני-אתה".
שיר השירים מסמל את ספר ההתגלות במובהק, כיחס של התגלות העובר לכל אורכו של הספר.
העובדה ששיר השירים הוא לכאורה שיר אהבה אנושי היא למעשה גילויה המלא של ההתגלות.
היחס "אני-אתה" הוא בו רק ברמת הפשט; מאחורי זה, טוען רוזנצווייג, ברור שהיחס הוא למעשה בין אלוהים לאדם.
סיבה נוספת לבחירתו של רוזנצווייג בשיר השירים היא כדי להמחיש את רעיון ההתגלות ואת צו האהבה והאינטימיות שבספר זה.
האינטימיות, שלכאורה היא בין אוהב לאהובה, ממחישה שלושה דברים:
ראשית, עד כמה אוהב האל את האדם, ועד כמה אינטימית אהבתו אליו.
שנית, המחשת האהבה הנכונה של האדם לאל; כמעין תשובה לאדם השואל כיצד הוא יכול למלא אחר הצו "ואהבת".
שלישית, הואיל והתיאור הוא של אהבה ארצית, זו האהבה שעל האדם להעביר לזולת מתוקף כך שזו אהבתו של האל אליו.
מימושה של אהבת האל היא חובתו של האדם להעביר אהבה זו לזולת כחלק ממימוש הגאולה.
האהבה גורמת לאדם, היודע כי סופו מוות, להציב את נפשו בהווה, בעולם.
האהבה עזה כמוות, ומשום כך היא מצליחה לגבור על רגש זה ולגרום לאדם לכונן קיום בהווה.
הואיל והאהבה עזה ממוות, היא מצליחה להוציא את האדם מהשקיעה בעבר ומהחשש מן העתיד, מן המוות.
על ידי כך היא מאפשרת לאדם קיום בהווייתו.
כוכב הגאולה, יצירתו הדתית-פילוסופית העיקרית, 1921. בעברית: תרגם מגרמנית וצירף הערות יהושע עמיר, הקדים מבוא והוסיף ביאורים משה שוורץ, מוסד ביאליק 1993.
הספרון על השכל הבריא והשכל החולה, מעין מבוא נגיש ל"כוכב הגאולה", 1921. הספר נגנז על ידי רוזנצווייג, וראה אור רק אחרי מותו.
בעברית: תרגום מגרמנית הראל קין, עריכה מדעית ומבוא יהוידע עמיר, הערות יהוידע עמיר והראל קין, תל אביב, רסלינג, 2005.
תרגום המקרא לגרמנית ביחד עם מרטין בובר.
רוזנצוויג השתתף בתרגום עד לפרקי עבד ה' שבספר ישעיהו.
המשך התרגום נעשה אחרי מותו.
פראנץ רוזנצוייג: מבחר אגרות וקטעי יומן, ההדירה והוסיפה מבוא והערות רבקה הורביץ, אחרית דבר נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, 1987.
נהריים: מבחר כתבים, מבוא מאת שמואל הוגו ברגמן, תרגם מגרמנית והוסיף הערות יהושע עמיר, מוסד ביאליק, 1960.
פירושי פרנץ רוזנצוויג לתשעים וחמישה משירי רבי יהודה הלוי, תרגם מגרמנית מיכאל שורץ, הקדמה יהוידע עמיר, מאגנס, 2011.
פראנץ שאלק , היה מנצח אוסטרי.
שאלק למד אצל המלחין אנטון ברוקנר.
משנת 1900 שימש מנצח מקהלה ראשון של אופרת החצר בווינה.
בין 1904 ל-1921 עמד בראש אגודת ידידי המוזיקה של וינה.
משנת 1918 עד 1929 היה מנהל מוזיקלי של האופרה של וינה (בין 1919 ל-1924 חלק משרה זו עם ריכרד שטראוס).
בהמשך לקח חלק בייסוד פסטיבל זלצבורג.
הוא ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה "האישה ללא צל" מאת ריכרד שטראוס בשנת 1919. חלק מעבודתו כמנצח הוקלט וניתן להשגה על גבי תקליטורים.
אמרתו המפורסמת ביותר היא "כל תיאטרון הוא בית משוגעים, אבל בית אופרה הוא האגף לחשוכי מרפא."
כיום שאלק מפורסם בשינויים שהכניס בסימפוניות של מורו ברוקנר, כדי לעשותן פופולריות יותר.
הוא ניצח על הסימפוניה החמישית של ברוקנר בשנת 1894, אבל בגרסה משופעת בקיצוצים ושינויים, שרובם התבצעו כנראה ללא הסכמת המלחין.
ברוקנר היה חולה מכדי לבוא לביצוע הבכורה.
הגרסה של שאלק הייתה זו שנבחרה להוצאה הראשונה והייתה הגרסה היחידה ששמע קהל המאזינים במשך קרוב לארבעים שנה.
שאלק גם השפיע על שינויים שעשה ברוקנר עצמו בסימפוניות השלישית, השביעית והשמינית שלו.
הגרסה שבהשפעת שאלק הייתה הראשונה לצאת לאור.
בעוד שמבקרים רבים תקפו את שאלק על השינויים שהכניס בגרסאות המקוריות של יצירות ברוקנר, היו שטענו, כי אלמלא עבודתו של שאלק לקירוב המוזיקה של ברוקנר לטעם הקהל, הייתה נשארת לא-נודעת.
המנצח ליאון בוטשטיין הוא בין הבולטים במלמדי הזכות על גרסאות שאלק למוזיקה של ברוקנר.
שאלק היה מעורב גם בהפקת המהדורה הראשונה של הסימפוניה העשירית של מאהלר, וגם במקרה זה האשימו אותו ש"שיפץ" את היצירה.
פְרַנְצִ'ישֶׁק סָלֶזִי פּוֹטוֹצְקִי (פולנית: Franciszek Salezy Potocki; 1700–1772) היה אציל פולני ממשפחת פוטוצקי, מושל חבל פודוליה וווהלין ב.
ב-1732, לאחר מות דודו סטניסלב, ירש את נחלותיו שכללו את חבל פודוליה, לבוב, וקייב.
הוא היה אחד מחשובי אצילי פולין, ועודד הגירה יהודית לתחומי שלטונו, במיוחד לחבל פודוליה.
בשנת 1750 קיבל ממלך פולין אות .
פוטוצקי השתתף בבחירות של כל מלכי פולין החל מ-1736.
בגלל נחלותיו הרבות באוקראינה נקרא "נסיך רוסיה" בפי המקומיים.
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה (7 בדצמבר 1802 - 8 במרץ 1878) הוא ארכידוכס אוסטרי לבית הבסבורג.
אביהם של הקיסרים פרנץ יוזף (קיסר אוסטריה) ומקסימיליאן הראשון (קיסר מקסיקו), וסבם של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אשר ההתנקשות בחייו שהתרחשה בסרייבו היוותה יריית הפתיחה של מלחמת העולם הראשונה וקרל, קיסר אוסטריה האחרון.
פרנץ קרל נולד ב-7 בדצמבר 1802 בווינה, לקיסר פרנץ הראשון ורעייתו מריה תרזה משתי הסיציליות.
אחיו היה הקיסר פרדיננד הראשון, ומאחר שוויתר על ירושתו, ירש אותו בנו בכורו פרנץ יוזף בשנת 1848, כשפרדיננד התפטר ממשרתו בעקבות אירועי אביב העמים.
פרנץ קרל נפטר בווינה ב-8 במרץ 1878, 6 שנים לאחר מות אשתו.
בשנת 1824 התחתן פרנץ קרל עם סופי, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו (1832–1867)
קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (1833–1896)
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1835–1840)
לודוויג ויקטור, ארכידוכס אוסטריה (1842–1919)
פרנץ שרֵקֶר (גרמנית: Franz Schreker; 23 במרץ 1878 – 21 במרץ 1934) היה מלחין ומנצח יהודי-אוסטרי.
מכלול יצירתו, שרובו אופרות, מתאפיין בפלורליזם אסתטי (תערובת של רומנטיקה, נטורליזם, סימבוליזם, אימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם וחדשנות),
התנסות במצלולים, אסטרטגיות של טונאליות מתמשכת ותפיסת התיאטרון המוזיקלי כטוטאלי, שהביאוהו אל המוזיקה של
שרקר נולד במונקו כבנם הבכור של צלם החצר היהודי מבוהמיה איגנץ שרקר ושל אשתו, אלאונורה בת למשפחת פון קלוסמן, משפחת אצילים אוסטריים קתוליים מחבל שטיריה.
אחרי מות אביו עברה המשפחה מלינץ לווינה (1888).
בשנת 1892 נכנס, בעזרת מלגה, לקונסרבטוריון הווינאי.
בתחילה ניגן כינור ואחר עבר ללמוד הלחנה אצל רוברט פוקס.
שרקר סיים את לימודיו כמלחין בשנת 1900. הוא החל לנצח בשנת 1895, אז ייסד את אגודת חובבי המוזיקה של דבלינג ("Verein der Musikfreunde Döbling").
לאחר סיום לימודיו עסק בעבודות שונות לשם פרנסה, ובשנת 1907 ייסד את המקהלה הפילהרמונית, שעליה ניצח עד 1920. בין ביצועי הבכורה הרבים שעברו תחת שרביטו היו "תהילים כ"ג" של אלכסנדר זמלינסקי ו"שלום עלי אדמות" ושירי גורה של ארנולד שנברג.
הצלחת הפנטומימה שלו, "יום הולדת הנסיכה", שנכתבה בהזמנתה של גרטה ויזנטל לפתיחת "תצוגת האמנות" של 1908 משכה תשומת לב לראשונה אל התפתחותו כמלחין.
ב-1912 באה הצגת האופרה "הצליל הזר" וביססה בן לילה את המוניטין שלו ובה בשנה התמנה שרקר לפרופסור באקדמיה למוזיקה של וינה.
זיגמונד הרינג היה בין תלמידיו.
פריצת הדרך של מינוי פתחה לפניו עשור של הצלחה גדולה כמלחין.
האופרה הבאה שלו, "המשחק והנסיכה", שהצגות הבכורה שלה התקיימו במקביל בפרנקפורט ובווינה ב-15 במרץ 1913 לא התקבלה בעין יפה כל כך, אבל השערורייה שחוללה האופרה הזו בווינה פרסמה את שם שרקר ברבים.
פריצת מלחמת העולם הראשונה קטעה לכמה שנים את הצלחתו של המלחין אך הצגת הבכורה של האופרה "האיתות" (פרנקפורט, 25 באפריל 1918) קידמה את שרקר אל השורות הראשונות של מלחיני אופרה בני זמנו.
"חופרי האוצר" (פרנקפורט, 21 בינואר 1920) הייתה פסגת הקריירה שלו ובחודש מרץ אותה שנה התמנה למנהל בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בין 1920 ל-1932 עסק בהוראת קשת רחבה של מקצועות מוזיקליים.
בין תלמידיו היו אלואיז הבה, יאשה הורנשטיין, ארנסט קרנק, ארטור רודז'ינסקי, ברתולד גולדשמידט, שרלוטה שלזינגר וגרטה פון ציריץ.
תהילתו של שרקר והשפעתו היו בשיאן בשנים הראשונות של רפובליקת ויימאר.
דעיכת מזלו האמנותי החלה עם כישלונה של "השטן המזמר" (ברלין 1928).
התפתחויות פוליטיות והתפשטות האנטישמיות תרמו גם הם לירידתו, והנסיבות חברו יחדיו להחיש את קץ הקריירה של שרקר.
הפגנות של אנשי ימין שיבשו את הצגת הבכורה של "הנפח מגנט" (ברלין, 1932) ובלחץ הנאצים בוטלה הצגת הבכורה המתוכננת של "כריסטופורוס" בפרייבורג.
לבסוף, ביוני 1932, איבד שרקר את משרתו כפרופסור לקומפוזיציה באקדמיה לאמנות.
בדצמבר 1933 פקד אותו אירוע מוחי וב-21 במרץ, יומיים לפני יום-הולדתו ה-56, הלך לעולמו.
שרקר היה בראש ובראשונה מלחין יצירות לבימה.
אף כי הושפע ממספר מלחינים אחרים, כמו ריכרד שטראוס וריכרד וגנר, סגנונו הבוגר מגלה שפה הרמונית אישית מאוד, המאופיינת בשילוב של טונאליות עם מעברים כרומטיים ופוליטונאליים.
1896 "שיר אהבה" לתזמורת כלי קשת ונבלים
1899 סימפוניה בלה במול מינור, אופוס 1,
1900 סקרצו לתזמורת כלי קשת,
1900 אינטרמצו - פרק לתזמורת כלי קשת אופוס 8
1902-1903 אקהארד, פתיחה סימפונית לתזמורת גדולה ועוגב אופוס 12
1903 סוויטה רומנטית אופוס 14
1904 פתיחה פנטסטית אופוס 15
1908 "יום הולדת האינפנטה", על פי אוסקר ויילד
1908 חגיגת ולסים ואינטרמצו של ולסים
1913 מבוא לדרמה (הקדמה ל"האיתות")
1928 סוויטה קטנה לתזמורת קאמרית
1929-1930 ארבעה קטעים קצרים לתזמורת גדולה
שירים אמנותיים שונים, ביניהם מספר שירים של המשורר וולט ויטמן בתרגום לגרמנית
פרנץ שמידט (גרמנית: Franz Schmidt; 22 בדצמבר 1874 - 11 בפברואר 1939), מלחין, פסנתרן וצ'לן אוסטרי.
פרנץ שמידט נולד בפרסבורג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה).
שמידט למד אך מעט עם תאודור לשטיצקי, היות שהתעמת איתו.
מאוחר יותר, כשעבר עם משפחתו בשנת 1888 לווינה, למד שמידט בקונסרבטוריון שבעיר הלחנה עם רוברט פוקס, צ'לו עם פרדיננד הלמסברגר ותאוריית המוזיקה עם המלחין אנטון ברוקנר.
בשנת 1896 סיים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר מכן גבר על שלושה-עשר אחרים בקבלה לתפקיד צ'לן בתזמורת של אופרת החצר הווינאית, בה עבד עד 1914, לעיתים קרובות עם גוסטב מאהלר.
מאהלר העניק לשמידט בדרך כלל את כל התפקידי הסולו של הצ'לו, אף שפרידריך בוקסבאום היה רשמית נגן הצ'לו הראשי של התזמורת.
שמידט היה גם נגן מבוקש בהרכבי מוזיקה קאמרית.
בינו לבין המלחין ארנולד שנברג התפתחו קשרים מיוחדים, על אף ההבדל הגדול בין סגנונותיהם.
בשנת 1914 קיבל שמידט תואר פרופסור האקדמיה למוזיקה בווינה.
בשנת 1925 מונה למנהל האקדמיה, ולאחר שנתיים לרקטור.
מצבו הבריאותי המחמיר אילץ אותו לפרוש לגמלאות בשנת 1937. לאחר שנתיים, ב-11 בפברואר 1939, נפטר שמידט ממחלתו.
סימפוניה מס' 1 במי מז'ור
סימפוניה מס' 2 במי דיאז מז'ור
סימפוניה מס' 3 בלה מז'ור
פרנץ קרל אכרד פולין) היה כימאי, פיזיקאי וביולוג, גרמני.
ידוע בעיקר בזכות פיתוח סלק הסוכר והקמת המפעל הראשון בעולם לייצור סוכר מסלק סוכר.
אנדריאס זיגיסמונד מרגרף חיפש דרכים לייצור סוכר בגרמניה.
פרנץ קרל אכרד, שהיה דוקטורנט של מרגרף, חזר לעסוק בנושא כעבור כמעט שלושה עשורים.
ב-1784 החל בניסויי ברירה מלאכותית לשיפור תכולת הסוכר בסלק בהמות, כעבור שנים הצליח להגיע לתכולת סוכר של 5-6 אחוז.
במקביל עסק בפיתוח תהליך מיצוי שיאפשר ייצור תעשייתי.
ב-1799 הגיש סוכר שנוצר מסלק סוכר למלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי, ובהמשך קיבל תמיכה מלכותית להקמת מפעל לייצור סוכר.
המפעל שהוקם בקונרן שבשלזיה (כיום וינשקו (Wińsko) פולין נחנך ב-1801. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, כאשר נוצר מחסור בסוכר באירופה, נודע לנפוליאון בונפרטה על מפעלו של אכרד, והוא הורה לשתול סלק סוכר בהיקף רחב בצרפת ולהקים מאות מפעלים לייצור סוכר מסלק סוכר.
כיום מייצרים כ-20% מהסוכר הלבן בעולם מסלק סוכר.
חבר האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים - 1776.
מנהל המחלקה לפיזיקה של האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים - 1782.
חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים - 1782.
פרנץ רייכרט היה גרמני שניהל את "סוכנות החדשות הגרמנית" (Deutsches Nachrichtenbüro) בארץ ישראל לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ושימש כסוכן של האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית ושל האס אס.
פרנץ רייכרט החל את דרכו במזרח התיכון כנציג של חברת בנייה קפריסאית.
בשנת 1930 הוא יצר קשר עם פייבל פולקס, יהודי מארץ ישראל שעבד באותה עת כממונה על התובלה בהנהלת הרכבת המנדטורית, כדי להיעזר בו לקבלת עבודות עבור חברתו.
כעבור זמן לא רב פוטר פולקס מעבודתו בהנהלת הרכבת, ורייכרט הציע לו לנהל את עסקי החברה הקפריסאית.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים חזר רייכרט לארץ כנציג סוכנות הידיעות הגרמנית ה-Deutsches Nachrichtenbüro.
סוכנות הידיעות הגרמנית הייתה כפופה למשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם , תחת הנהגתו של יוזף גבלס ושירתה את התעמולה הנאצית.
המטה האזורי של הסוכנות היה בירושלים וממנו הופצה התעמולה הנאצית ברחבי הארץ.
לצד תפקידו הרשמי כמנהל סוכנות הידיעות הגרמנית פעל רייכרט כסוכן של האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית ושל האס אס, והעביר ידיעות בקשר לנעשה בקרב היישוב היהודי.
הוא הציג עצמו כאנטי-נאצי, והציע להחזיר לפולקס את חובו בתשלומים.
הממונים על רייכרט באס דה ביקשו ממנו לקשור קשרים עם הנהגת היישוב, והוא, על סמך קשריו עם פולקס, שהיה אז איש עסקים פרטי, הציע להם להיפגש עמו בברלין, והציג את פולקס כבכיר בארגון "ההגנה", בעוד שפולקס היה חבר "ההגנה" מן השורה ולא בכיר בה.
על מהותה של פגישה זאת היו הערכות וספקולציות רבות במרוצת השנים.
באותה תקופה נקשרו שמותיהם של פולקס ורייכרט לפרשת הרצח הידועה כפרשת הרצח בחולות תל נוף, שהסעירה את הציבור ביישוב בפרשה זו הואשם יזם הקרקעות ראובן שֶיינצוִיט, שפולקס שימש בעבר כמזכירו וכמנהל חשבונותיו, ברציחתו של המהנדס יעקב צוַואנגֶר.
בידיעה שהופיעה בעיתון "הבוקר" ביום 29 במרץ 1937, תחת הכותרת "מיהו הפקיד פולקוס ?" בה נאמר (תוך שיבושים קלים בשמותיהם של הנוגעים בדבר}:
"בין צוינגר ושנצוייט הסתובב תמיד פקידו של שנצוייט אשר נקרא אדון פולקוס....אבל ביום בהיר אחד לפני כשנתיים וחצי קיבל פולקוס 500 לא"י פיצויים ועזב באווירון את הארץ בדרכו לצרפת, כפי שסיפר פעם שנצוייט.
לאחר טיול בסוריה עבד פולקוס תחת פיקודו של הסוכן הנאצי רייכר בסוריה.
עד עתה נעלמו עקבותיו של פולקוס."
פעילותו בקרב ערביי ארץ ישראל
מלבד פעילותו ביישוב היהודי פעל רייכרט בקרב הערבים בארץ.
הוא התגורר בשכונת אבו תור הערבית בירושלים.
ולעזרתו הגיע בשנת 1938 גרמני נוסף בשם אדם פולהארדט (Adam Vollhardt), כתב העיתון Deutcsher Dienst, על מנת לפעול יחד עם רייכרט בסוכנות הידיעות הגרמנית ולסייע בפעילותו בקרב הציבור הערבי.
רייכרט יצר קשרים בין גרמניה הנאצית לבין ערביי ארץ ישראל והארצות הסמוכות.
הימים היו ימי המרד הערבי הגדול והמופתי חאג' אמין אל-חוסייני שאף לקבל את תמיכת ועזרת גרמניה הנאצית.
ב-21 ביולי 1937 הוא נפגש לשם כך עם הקונסול הגרמני בירושלים ולאחר מכן שלח נציג מטעמו לברלין כדי לדון עם ההנהגה הנאצית בקבלת העזרה המבוקשת.
העזרה ניתנה לו על ידי רייכרט ופולהארדט.
רייכרט יצר קשרים טובים לא רק עם המופתי אלא גם עם העיתונות הערבית בארץ וסיפק לעיתונים חינם אין כסף צילומים מחיי גרמניה הנאצית.
הוא אף שיחד את העיתונאים הערבים, על ידי הזמנת מודעות בתשלום, להדפיס בעיתוניהם מסרים ידידותיים לגרמניה.
אדם פולהארדט נהג לקיים פגישות קבועות עם מנהיגים ערבים ובהן הבטיח להם את תמיכת גרמניה.
בדבריו לפניהם הדגיש כי גרמניה מעוניינת לפתור את בעיית ארץ ישראל על בסיס מילוי דרישות הערבים.
פעילות זאת לא נעלמה מעיניי הבולשת הבריטית ה-CID ובתקופת המתיחות הבינלאומית שלקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטה ממשלת המנדט בצעדים נגד החתרנות הגרמנית בארץ.
ב-15 ביוני 1939, חודשיים וחצי לפני פרוץ המלחמה, נצטוו פרנץ רייכרט ואדם פולהארדט לעזוב את הארץ.
על גורלו של פרנץ רייכרט לא נודע מאז דבר ואילו אדם פולהארדט המשיך לפעול בימי המלחמה במסגרת סוכנות הידיעות הגרמנית ולאחר המלחמה אף המשיך את דרכו כעיתונאי בגרמניה המערבית.
פֶרֶנץ ראקוצי השני (בהונגרית: Második Rákóczi Ferenc; 27 במרץ 1676 – 8 באפריל 1735) היה אציל הונגרי (נסיך טרנסילבניה), שהוביל בין השנים 1703 ל-1711 מרד נגד שלטון בית הבסבורג לשם השגת עצמאות ממלכת הונגריה, חופש דת לפרוטסטנטים ורפורמות חברתיות וכלכליות, ועמד בראש מדינה הונגרית עצמאית קצרת-ימים.
חיילי צבא המורדים שהשתתפו במלחמת עצמאות זו של פרנץ ראקוצי נקראו קורוץ או קורוצים ומתנגדיהם שצידדו בבית הבסבורג נקראו לבאנץ או לבאנצים.
ראקוצי עצמו לא השתמש במילה זו של קורוץ, אלא השתמש במונחים כמו "מורדים" ו"חסרי שביעות רצון".
ראקוצי נחשב לגיבור לאומי בארצו, על שמו קרויים רחובות בכל עיר הונגרית כמעט, ודיוקנו מופיע על שטר 500 פורינט.
פרנץ ראקוצי נולד בבורשה (בהונגרית: בורשי; כיום בסלובקיה), בן לאחת ממשפחות האצילים החזקות והעשירות בהונגריה.
אביו, פרנץ ראקוצי הראשון, היה נסיך טרנסילבניה.
אמו, אילונה זריני (Zrínyi Ilona), הייתה בתו של הבאן של קרואטיה ובת-אחיו של מיקלוש זריני.
אביו נפטר כשהיה בן ארבעה חודשים, אחיו הבכור ג'רג' נפטר כילד, ופרנץ נותר היורש היחיד.
הוא גדל בטירת מונקאץ', תחילה תחת חסותו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן תחת חסותו של בעלה השני של אמו, אימרה טקלי.
ב-1678 הנהיג האציל טקלי התקוממות נגד שלטון בית הבסבורג, כשהוא נתמך על ידי מלך צרפת לואי ה-14 ועל ידי הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי.
ב-1680 הסכים הקיסר ליאופולד הראשון להחזיר להונגרים את החירות הדתית והמדינית, אך לא היה בכך די לטקלי, והוא חבר אל הסולטאן, שהכריז על טקלי כ"מלך הונגריה העליונה" (רוב השטח שכיום הוא סלובקיה).
בהשראת מרידתו של טקלי ערך הסולטאן מסע אל וינה, אך הובס ב-1683 על ידי צבאם המאוחד של האוסטרים והפולנים בקרב וינה.
תבוסת הסולטאן הביאה להתמוטטות כללית, הן של שלטון העות'מאנים בהונגריה והן של מלכותו של טקלי.
ב-1688, לאחר שנכבשה טירת מונקאץ', עברו ראקוצי ואחותו לארמונו של רודולף הראשון בווינה.
ב-1694 נשא ראקוצי את בתו בת ה-15 של נסיך הסן-ונפריד (וצאצאית של אליזבת מתורינגיה), היה לרוזן מחוז שארוש (Sáros, כיום בסלובקיה) והתיישב בטירת ראקוצי שבמקום.
ב-1691 נכבשה טרנסילבניה מידי טקלי ובשל הסכם קרלוביץ נאלצו הוא ואשתו, אמו של ראקוצי, לבלות את שארית ימיהם בקונסטנטינופול.
ראקוצי, מנגד, יצא לווינה על מנת לטהר את שמו וסירב להצעות לעמוד בראש מרידה בחבל טוקאי.
הוא אף קיבל מידי הקיסר חברות במסדר גיזת הזהב.
אולם באפריל 1700 תפס מרגל אוסטרי מכתב שנשלח לראקוצי מצרפת ובו הבטחה לסיוע אם יפעל בכוח כנגד אוסטריה לשם השגת עצמאות הונגרית.
ב-18 באפריל נשלח ראקוצי לכלא בווינר נוישטאדט עם גזר דין מוות על ראשו.
בסיוע מנהל הכלא הצליח ראקוצי להימלט לפולין.
מרידת ראקוצי (מלחמת העצמאות של ראקוצי)
בפולין נפגש ראקוצי עם הרוזן מיקלוש ברצ'ני (Bercsényi Miklós), אציל עשיר ומשכיל שנחלתו באוז'הורוד גבלה בנחלתו של ראקוצי, והשניים באו במגעים עם נציגי צרפת על מנת לתכנן מלחמת עצמאות (המכונה בהונגריה מלחמת העצמאות ראקוצי ובהונגרית: Rákóczi-szabadságharc).
באותה עת היה הצבא האוסטרי עסוק במלחמת הירושה הספרדית ודילל את כוחותיו בהונגריה.
ב-15 ביוני 1703 נכנס ראקוצי לשטחי הונגריה בראשות צבא בן 3,000 חיילים הונגרים ("מיליציה של איכרים", Hajduk בהונגרית) ו-600 שכירי חרב פולנים במימון צרפתי, והחל במרידה מזוינת נגד בית הבסבורג.
ראקוצי נשא את דגל הלאומיות ההונגרית, הסובלנות הדתית, וכן נתן דעתו לבעיית הצמיתים, ופטר את אלה ששירתו בצבאו מן החובה לשרת את אדונם הפיאודלי.
על אף שהוא עצמו היה קתולי, דיבר ראקוצי אף בשם ההונגרים הפרוטסטנטים, אשר דוכאו תחת שלטון הבסבורג.
בספטמבר 1705 התכנסה על יד סצ'ן (מחוז נוגראד) דיאטה הונגרית (אספה פרלמנטרית של למעלה מ-1,000 נציגים של האצולה הזוטרה מ-25 מחוזות, ובנוסף 38 אצילים בכירים וששה בישופים) להכתיר את ראקוצי כ"נסיך שליט" ("vezérlő fejedelem" ) של הונגריה.
ראקוצי הקים ישות פוליטית הונגרית שנקראה "האדמות הקונדרטיביות של ממלכת הונגריה".
היא הנהיגה מערכת מיסוי ומטבע משלה בשטחים שכבש.
לצידו של ראקוצי נבחר סנאט של הונגריה, בן 24 חברים.
ראקוצי והסנאט הוסמכו לנהל את יחסי החוץ, לרבות את ניהול המו"ם לשלום.
במקביל, בתיווך בריטניה והולנד החלו שיחות שלום בין מדינתו ההונגרית לבין אוסטריה, כאשר אבן הנגף העיקרית הייתה טרנסילבניה, עליה איש מן הצדדים לא הסכים לוותר.
המדינה ההונגרית החזיקה מעמד, תוך מאבק מתמיד, כשמונה שנים, אך המצב הבינלאומי לא נטה חסד למרידה.
הצרפתים, יריביו הטבעיים של בית הבסבורג, הכזיבו, ולא סיפקו את העזרה שהבטיחו בראשית המרידה.
הברית עם הצאר הרוסי פיוטר הגדול, שנרקמה בעת המלחמה הצפונית הגדולה ובה הוצע לראקוצי כתר מלך פולין, הייתה כפי הנראה בעלת אופי הצהרתי בלבד.
לפי המלצת ראקוצי ובתמיכת ברצ'ני, הדיאטה ההונגרית התכנסה שוב, ב-13 ביוני 1707 הפעם באונוד במחוז בורשוד, והכריזה על הדחת בית הבסבורג מכס המלכות של הונגריה.
החלטה זו וגם הנפקת מטבעות נחושת כדי למנוע אינפלציה לא עזרו.
בעוד ראקוצי עוסק בשתדלנות בפולין, נכנע אחד ממפקדי צבאו לצבא הבסבורג, וחתם במאי 1711 על "הסכם סאטמר", בו הבטיח הקיסר קרל השישי לכבד את חוקי הונגריה, ולהבטיח את חופש הדת.
צוין כי אנשי ראקוצי שיישבעו אמונים לקיסר יוכלו לשמור את נחלותיהם.
המסמך אמנם הבטיח את שלומו האישי של ראקוצי, אך הוא נזהר והעדיף להישאר בגלות.
ראקוצי הקים בעיר טקירדא (Tekirdağ, הנקראת גם Rodosto) שלחופו הצפון-מערבי של ים השיש מושבה של הונגרים גולים, בהם מזכירו קלמן מיקש ואנשי רוח ואצילים רבים אחרים, וחי במקום כ-18 שנה.
במותו ציווה שגופו ייקבר בקונסטנטינופול לצד אמו, בעוד לבו ייקבר בצרפת, איבריו הפנימיים נקברו בכנסייה היוונית אורתודוקסית בטקירדא.
ב-1906 הועברו עצמותיו לקתדרלה בקושיצה.
הלאומיות ההונגרית רואה בראקוצי את אחד מגיבורי האומה הגדולים.
על שמו קרויים רחובות וכיכרות בכל ערי הונגריה כמעט ושלל מבני ציבור, ספריות ובתי ספר.
בבודפשט קרויה על שמו שדרה מרכזית בעיר, בה ממוקמת בין השאר תחנת הרכבת קלטי פאייאודבר, הרחוב נקרא על שמו ב-28 באוקטובר 1906, במסגרת הבאת עצמותיו לקבורה בהונגריה, כאשר מסע ההלוויה עבר בשדרה וארונו הוסע ברכבת מיוחדת.
ב-1937 הוצב פסלו בכיכר שלפני בניין הפרלמנט ההונגרי בעיר.
פסלו ניצב גם בכיכר הגיבורים וגשר ראקוצי על הדנובה נקרא על שמו.
כן נקראים על שמו שני כפרים בשטח שהיה נחלת משפחתו לשעבר.
ביתו לשעבר בטקירדא הוא מוזיאון, ובעיר מוצב קונסול כבוד הונגרי.
מארש ראקוצי הוא לחן (מארש) פטריוטי שמחברו אינו ידוע, שעובד לתזמורת על ידי הקטור ברליוז ושולב על ידי פרנץ ליסט ביצירתו רפסודיות הונגריות.
פֶרֶנץ ראדו (בהונגרית: Radó Ferenc, ברומנית: Francisc Rado; 21 במאי 1921 טימישוארה – 27 בנובמבר 1990 קלוז') היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי-רומני, יליד טרנסילבניה.
הוא כיהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קלוז'.
הירצה וכתב בשפות הונגרית ורומנית.
פרנץ ראדו נולד ב-1921 למשפחה יהודית דוברת הונגרית בעיר טימישוארה, בחבל באנאט שהפך החל משנת 1918 לחלק מממלכת רומניה.
הוריו היו ארתור ראדו ומליטה לבית שטילמן.
הוא למד בבת ספר יסודי יהודי ולאחר מכן היה תלמיד מצטיין בבית הספר התיכון היהודי בעיר הולדתו.
ב-1939 התקבל במכון הפוליטכני בבוקרשט כשהוא עומד במקום השלישי לפי הציונים במבחנים מתוך אלף המועמדים.
לימודיו שהתחילו ממילא באווירה מכבידה מאוד על סטודנטים היהודים שסבלו עוד משנות ה-20 מהתעללויות מצד הסטודנטים הלאומנים והפאשיסטים, נקטעו במהרה על ידי "חוקי הגזע" נגד היהודים משנת 1940 שאסרו בכלל על היהודים ללמוד במוסדות חינוך של המדינה או המיועדים לאוכלוסייה הנוצרית.
תחת המשטר של המרשל אנטונסקו נשלח ראדו למחנות עבודה בדומה לרוב הגברים היהודים ברומניה.
בשלוש השנים שבהן עבד במחנות ניסה, למרות הנסיבות, למצוא מקומות בסמוך לאתרי החפירות, כדי להתעסק בזמן הפנוי בסוגיות מתמטיקה האהובות עליו.
אחרי ההפיכה מ-23 באוגוסט 1944 ששמה קץ למשטר אנטונסקו והחזירה את החוקים הדמוקרטיים במדינה, ראדו חידש את לימודיו, הפעם באוניברסיטת קלוז'.
בשנת 1946 הוא סיים שם לימודי מתמטיקה וקיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון.
בשובו לטימישוארה התקבל כמורה למתמטיקה בתיכון היהודי שבו למד.
בינתיים, תחת הכיבוש הסובייטי, קם במדינה משטר קומוניסטי שסגר את התיכון היהודי יחד עם כל בתי הספר הפרטיים במדינה.
ראדו עבר ללמד בתיכון ממלכתי, ולאחר מכן במכון הפדגוגי בעיר.
בשנת 1950 הוא התקבל לסגל אוניברסיטת קלוז' בשפה ההונגרית על שם יאנוש בויאי, שהתאחדה בשנת 1959 עם האוניברסיטה הרומנית על שם ויקטור באבש תחת השם אוניברסיטת באבש-בויאי.
בשנת 1969 התמנה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה והחזיק במשרה זאת עד שנת 1985 כשפרש לגמלאות.
במקביל עבד ראדו כחוקר בכיר ב"מכון לחישוב" של שלוחת האקדמיה הרומנית בקלוז'.
בשנת 1958 הוא סיים את עבודת הדוקטור שלו בתחום המשוואות הפונקציונליות והיחסים הנומוגרפיים.
אחרי פתיחות זמנית מסוימת של המשטר הקומוניסטי בשנות ה-1960–1970 התאפשר לראדו להיות חבר במועצת העורכים של העיתון המדעי "ג'ורנל אוף ג'אומטרי" שהופיע בבזל ושל כתב העת הבינלאומי Aequationes Mathematicae.
בשנת הלימודים 1969–1970 לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת וטרלו בקנדה.
פרנץ ראדו נודע בעיקר במחקריו בתחום הגאומטריה, המשוואות הפונקציונליות, איזומטריות במרחבים מטריים, קבוצות קמורות, גאומטריות על טבעתיות, האנליזה הנומרית והגרפית, וכן בתכנות המתמטי ויישומיו הכלכליים.
הוא פרסם מאמרים בעיתונות המדעית המקומית ובחו"ל.
את המאמר הראשון "הערות בנוגע למערכת ליניארית אינסופית" פרסם ברומנית בשנת 1953. בשנת 1955 לימד קורס על נומוגרפיה שנועד למהנדסים ולטכנאים.
כעבור שנה הוא פרסם אותו ברומנית תחת הכותרת "הרצאות לנומוגרפיה".
מאוחר יותר התעניין במיוחד ביסודות האלגבריים של הגאומטריה.
בשנת 1963 השתמש בשיטת "branch and bound" בפתרון בעיית התכנות הדיסיונקטיבי.
בין השאר פרסם בכתבי העת בהונגרית Matematikai lapok ("עיתונים מתמטיים") וברומנית "גאזטה מתמטיקה" (Gazeta matematică) ו -Utunk (דרכנו), כמו כן השתתף בשנת 1954 בפרסום הספר הממוריאלי לזכרו של יאנוש בויאי ובשנתון של כתב העת "קורונק" (תקופתנו) בשנת 1973.
1981 - A geometria mai szemmel (גאומטריה במבט עכשווי, עם בלה אורבאן)
1983 - Matematikai kislexikon (לקסיקון קטן למתמטיקה, עורך)
1960 ,1966 פרסים על הצטיינות - מטעם משרד החינוך הרומני
אולם בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז' נקרא על שמו
1993 - הוקמה בקלוז' "החברה לטיפוח המתמטיקה על שם פרנץ ראדו", המוציאה לאור את העיתון "MatLap", המשך העיתון Matematikai Lapok
הוקמה תחרות שנתית למתמטיקה על שם פרנץ ראדו, לתלמידי תיכון
פרנץ ריטר פון אֶפּ היה קצין צבא גרמני ששירת בצבא הקיסרות הגרמנית והיה מעורב בפשע המלחמה של רצח העם של ההררו והנאמה באפריקה.
לאחר מכן היה ממפקדי הפרייקור וסייע לעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ותחת שלטונה התמנה לנציב הרייך של בוואריה והיה ראש משרד המפלגה הנאצית למדיניות קולוניאלית.
פרנץ אפ נולד במינכן בשנת 1868. בצעירותו למד באקדמיה הצבאית במינכן.
בשנת 1887 התגייס לרגימנט חיל הרגלים של צבא בוואריה ובשנת 1886 קיבל דרגת קצונה.
בשנים 1900–1901 שירת בסין כמתנדב בדיכוי מרד הבוקסרים, שהיה התקוממות כנגד המעורבות המסחרית והפוליטית של ארצות המערב ויפן בסין.
בשנים 1904 עד 1907 היה מפקד פלוגה בצבא של הקיסרות הגרמנית בדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה) ונטל חלק בדיכוי מרד של הילידים שהתחולל במושבה, תוך שפיכות דמים מרובה, שהגיעה עד לכדי רצח בני שבטי ההררו והנאמה, שהיה בגדר רצח עם שבמהלכו נספו כ-75,000 מבני שני השבטים.
היה זה רצח העם הראשון במאה ה-20 והוא כלל מעשי טבח, מחנות ריכוז הריגה ברעב והרעלה של בארות מים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה פרנץ אפ לדרגת סגן-אלוף.
הוא לחם עם הרגימנט שלו בחזיתות צרפת, סרביה ורומניה והשתתף בקרבות הנהר איזונצו.
על לחימתו הוענקו לו מספר עיטורים, בשנת 1916 הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל ובשנת 1918 את העיטור הגבוה ביותר, הפור לה מריט.
לקראת סיום המלחמה הועלה לדרגת אלוף-משנה והוענק לו תואר אצולה ובשל כך נוסף לשם משפחתו התואר "פון".
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה התחולל בה גל רחב היקף של מהפכנות.
עוד בטרם הוכרז על רפובליקת ויימאר, הכריז העיתונאי היהודי קורט אייזנר על "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה.
בה בעת נוצרו בגרמניה מיליציות הפרייקורפס (הגדודים החופשיים).
היו אלה יחידות לא סדירות בעלות צביון ימני קיצוני שהיו מורכבות ברובן מיוצאי צבא גרמניה, הממורמרים על תבוסת גרמניה, שהתנגדו לסוציאליזם ולקומוניזם.
הארגון היה פעיל בקרבות בין אנשי הימין ואנשי השמאל שהשתוללו ברחבי גרמניה.
חיילי הפריקור של פון אפ נטלו חלק בדיכוי ההתקוממות הקומוניסטית בחבל הרוהר בחודש מרץ 1920.
ב-8 בפברואר 1919 הקים פון אפ מיליציה משלו שנקראה הגדודים החופשיים של אפ (Epp Freikorps).
ב-21 בפברואר החליט קורט אייזנר להתפטר.
בדרכו לפרלמנט כדי להכריז עת התפטרותו התנקשו בחייו שני אנשי ימין קיצוני.
לפני ההתנקשות הכריז אחד מהם "אייזנר הוא בולשביק, הוא יהודי, אינו גרמני, אינו מרגיש כגרמני, הוא מערער כל מחשבות ורגשות פטריוטיים, הוא בוגד בארץ זו".
גם המיליציה של פון אפ נטלה חלק ברציחות וביצעה טבח של סוציאליסטים בפרבר של מינכן.
לאחר רציחתו של אייזנר נתפס השלטון בבוואריה בידי אנשי שמאל שהכריזו ב-7 באפריל 1919 על הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
המיליציה של פון אפ רצחה בסקילה את גוסטב לנדאואר, אנרכיסט ומהפכן יהודי-גרמני, אשר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית.
בעוד העימותים בבוואריה נמשכים הצטרף פון אפ בשנת 1921 לרייכסווהר, צבאה של רפובליקת ויימאר, ובשנת 1922 הוענקה לו דרגת מיור גנרל.
שנה לאחר מכן ב-1923 נטל חופשה מהצבא לצורך פעילותו הפוליטית בחוגי הימין.
באותה עת התוודע פון אפ לאדולף היטלר, אשר בשנת 1919, כשהיה עדיין מגויס בצבא, הוצב במינכן בתפקיד של מודיע ומלשין בשכר לצורך חשיפת מרקסיסטים בשורות הצבא, בעקבות ניסיונות ההתקוממות הסוציאליסטיים במינכן ובברלין.
ארנסט רוהם הפנה את תשומת לבו של פון אפ להיטלר (פון אפ היה בין אלו שנמסר להם המידע שהיטלר אסף).
בשנת 1920 גייסו רוהם ופון אפ למפלגתו של היטלר את הסכום של 60,000 מרק שהיה נחוץ לה לשם רכישת עיתונה, הפלקישר באובכטר.
את הסכום לקחו מקופת הצבא ומתרומות של אנשי עסקים בבוואריה.
הסכום שנדרש לשם הפעלת העיתון נתרם על ידי משפחתו העשירה של ארנסט האנפשטנגל.
רוהם מינה את פון אפ לעמוד בראש המשרד הצבאי-פוליטי של המפלגה הנאצית (Wehrpolitisches Amt).
בשנת 1923, כאשר התחולל הפוטש במרתף הבירה, ישב פון אפ על הגדר והרחיק עצמו מהאירוע כשהפוטש נכשל.
בשל הסיוע שהעניק לפלוגות האס אה בבוואריה נתמנה פון אפ בשנת 1926 למנהיג האזורי של האס אה במינכן.
בשנת 1928 הצטרף פון אפ רשמית למפלגה הנאצית והיה לציר ברייכסטאג, הפרלמנט הגרמני.
לאחר עליית הנאצים לשלטון סילק פון אפ ב-9 במרץ 1933 את ממשלת בוואריה ונתמנה לנציב הרייך (Reichskommissar) של בוואריה.
במקביל המשיך להיות חבר הרייכסטאג.
פון אפ, שהיה ביסודו של דבר שמרן ומונרכיסט, הביע בראשית שנת 1934 הסתייגות ממדיניות המעצרים המונעים, בדרישה להשיב את האמון בשלטון החוק.
בזאת הגיע למחלוקת עם היידריך והימלר.
כמו כן התעמת עם ראש ממשלת בוואריה.
כתוצאה מכך, אם כי מעמדו שודרג מנציב הרייך של בוואריה למושל מטעם הרייך (Reichsstatthalter) של בוואריה, נשאר זה תואר ריק מתוכן והוא חדל מלהיות דמות מרכזית ברייך השלישי.
בין כוונות הכיבוש של גרמניה הנאצית קיננה כל העת השאיפה להחזיר לגרמניה את השליטה במושבות שהקיסרות הגרמנית הפסידה כרבע מאה קודם לכן.
ברוח זו נוסד "משרד המפלגה הנאצית למדיניות קולוניאלית" (Kolonialpolitisches Amt der NSDAP).
פון אפ, שכבר לא היה מהמנהיגים המרכזיים של גרמניה הנאצית, הועלה לדרגת רייכסלייטר ונתמנה ב-5 במאי 1934 לעמוד בראש המשרד, שהיה למעשה נטול משמעות מאחר שגרמניה לא הייתה כבר מעצמה קולוניאלית.
בקיץ של שנת 1939, זמן לא רב לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נערכה ביוזמתו של פון אפ בעיר דרזדן תערוכה קולוניאלית שנקראה "התצוגה הקולוניאלת הגרמנית" (Deutsche Kolonialausstellung Dresden).
בזמן מלחמת העולם השנייה גברה סלידתו של פון אפ מן הנאציזם.
הוא לא הביע זאת בפומבי אלא בשיחות אישיות עם מקורביו.
בהתקרב קיצו של הרייך השלישי, באפריל 1945, התחוללה בבוואריה התקוממות של קבוצה שנקראה "הפעולה החופשית של בוואריה" (Freiheitsaktion Bayern).
הייתה זו קבוצה מהחוגים השמרניים של בוואריה שמטרותיה היו לחדול מלחימה נגד צבא ארצות הברית בקרב העקוב מדם שנערך בדרום בוואריה ולהפגין כי לא כל הגרמנים תומכים בנאצים.
אנשי הקבוצה דרשו מפון אפ לתפוס את השלטון בבוואריה ולהכריז על כניעה.
פון אפ לא נענה להם משום שראה בכניעה משום נעיצת סכין בגבו של הצבא הגרמני.
למרות זאת כאשר דוכאה ההתקוממות נאסר פון אפ כאחד ממשתתפיה.
בראשית חודש מאי הוא שוחרר ממעצרו על ידי האמריקאים ואושפז בשל מחלת לב.
ב-9 במאי 1945 דיווח אחד מפקידי בית החולים למודיעין האמריקאי על זהותו של המאושפז.
הוא נעצר והוכנס על ידי האמריקאים למחנה מעצר במינכן לקראת העמדתו לדין במשפטי נירנברג.
במעצר התדרדר מצב בריאותו והוא מת ב-31 בדצמבר 1946.
פרנץ "בולה" רוט הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת הקשר.
רוט כונה "השור", בזכות סגנון המשחק הפיזי שלו.
רוט שיחק בנעוריו במועדון הספורט של קאופבוירן, וממנו התקדם לבאיירן מינכן בשנת 1966. הוא נודע בכיבוש שערים חשובים ומכריעים, כמו בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967 מול גלאזגו ריינג'רס, בו כבש את שער הניצחון עבור באיירן מינכן בהארכה, לאחר 0-0 בתום 90 הדקות.
זה היה התואר האירופי הראשון בתולדותיו של המועדון.
בהמשך, רוט היה שותף לשלוש הזכיות הרצופות של באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות בין השנים 1974-1976. רוט הבקיע את השער הראשון מול לידס יונייטד בניצחון 2-0 בגמר גביע אירופה לאלופות 1975, וכעבור שנה הבקיע שוב שער מכריע בניצחון 1-0 בגמר גביע אירופה לאלופות 1976 מול סנט אטיין.
רוט עזב את באיירן מינכן בשנת 1978, ועבר לעונה אחת בקזינו זלצבורג, ובהמשך לס.ו.
רוט נחשב לאחד השחקנים המעוטרים ביותר בתולדות באיירן מינכן.
הצלחתו של רוט בבאיירן מינכן לא תורגמה להצלחה בזירה הבינלאומית.
יש לו ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בין השנים 1967-1970.
פרנצ'יסק פאנט (ברומנית: Francisc Panet; 1907 – 7 בנובמבר 1941) היה מהנדס כימי, קומוניסט יהודי-רומני ולוחם אנטי-נאצי, מנהיג "קבוצת פאנט", שכל חבריה הוצאו להורג ב-1941, ברומניה.
פאנט נולד בטרגו מורש, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה יהודית אמידה.
הוא למד כימיה בברנו, בצ'כוסלובקיה והיה בקשרי ביקורים והתכתבות עם אלברט איינשטיין, שביקש ממנו להמשיך להתכתב גם אחרי שובו לרומניה אחרי הלימודים.
פאנט היה חבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית מתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ונישא ללילי גוטליב (Lili Gottlieb), יהודיה קומוניסטית, בוגרת הפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט.
ב-1941, לאחר שגרמניה הנאצית ובת בריתה, רומניה, פתחו במתקפה נגד ברית המועצות, התבקש פאנט על ידי המפלגה הקומוניסטית לסייע בחבלה במאמץ המלחמתי של גרמניה נאצית ורומניה על ידי הכנת מטעני נפץ, שישמשו נגד מסילות ברזל ויעדים אחרים.
פאנט אסף סביבו קבוצה של חמישה קומוניסטים, כולל הוא ורעייתו, ארבעה מתוכם יהודים והחמישית הונגריה.
בקבוצה הייתה עוד כימאית, עדה מארינסקו ורופא, אדאלברט קורנהאוזר.
בחדר האמבטיה פתח פאנט מעבדה כימית וחבריו רכשו עבורו חומרי גלם והמכשור הדרוש למלאכתו.
הם הכינו מטעני נפץ ומסרו אותם לאנשי מחתרת אחרים במפגשים מחוץ לדירת פאנט, אך למרות אמצעי הזהירות השלטונות עלו עליהם וב-31 באוקטובר פשטו על הדירה וכל הקבוצה נעצרה.
בעת המעצר נמצאו בדירת פאנט 140 מטענים מוכנים.
ב-5 בנובמבר הועברו למשפט בז'ילבה ולאחר משפט שערך שעתיים נידונו למוות על ידי בית דין בראשותו של קולונל אלכסנדרו פטרסקו.
בקשות החנינה, שהגישו עורכי הדין, נדחו וב-7 בנובמבר הם נלקחו להוצאה להורג ליער ז'ילבה, שם נקשרו לעצים.
פאנט פתח בשירת האינטרנציונל וכיתת יורים הוציאה אותם להורג.
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה, הונצחו חברי הקבוצה בשמות רחובות בערי רומניה השונות.
פרנץ רוהר פון דנטה היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
פון דנטה נולד בשנת 1854 בעיר ארד שהשתייכה לממלכת הונגריה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
דנטה למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, ובשנת 1876 התגייס כלוטננט לרגימנט הלנסרים ה-3 (גליציה, הארכידוכס קרל).
בשנת 1896 הועלה לדרגת אוברסט, וקיבל פיקוד על הקורפוס השני.
החל משנת 1909 היה דנטה המפקח הכללי של מוסדות החינוך הצבאיים.
בשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובשנת 1913 מונה למפקד הכללי של הלנדוור ההונגרי המלכותי (königlich ungarische Landwehr).
בעקבות הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם הראשונה ב-23 במאי 1915, מונה דנטה ב-27 במאי למפקד "קבוצת רוהר", שתפקידה היה להגן על הגבול הדרום-מערבי והאדמות ההיסטוריות של האימפריה האוסטרו-הונגרית מגראץ עד אינסברוק.
דנטה ניהל הגנה מוצלחת על הגבול נגד ההתקפות האיטלקיות על קרינתיה, אולם ב-1 בינואר 1916 פורקה קבוצת הארמיות שלו כהכנה למבצע צבאי גדול כנגד איטליה, שבוטל בסופו של דבר עקב מתקפת ברוסילוב.
רוהר קודם לדרגת גנרל-אוברסט, וקיבל פיקוד על הארמייה העשירית שהוקמה זה עתה.
פיקודו על ארמייה זו היה קצר ימים, וב-18 ביוני 1916 הועבר לפקד על הארמייה ה-11. ב-28 בפברואר 1917 הועבר לפקד על הארמייה הראשונה בחזית המזרחית.
ב-14 באפריל 1917 ניתן לו תואר ברון.
ב-30 בינואר 1918 הועלה דנטה לדרגת פלדמרשל.
ב-15 באפריל 1918 פורקה הארמייה שלו עקב הסכם השלום עם רומניה.
דנטה פרש מן הצבא זמן קצר לפני סיום המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר ליד וינה ונפטר שם ב-9 בדצמבר 1927.
פרנץ רולו היה מהנדס מכונות וטכנולוג גרמני אשר התמחה בניתוח ופיתוח מנגנונים מכניים.
כמהנדס פורץ דרך בתחומו, רולו שאף להפוך את תחום ההתקנים המכניים למדע.
ספריו הביאו לידי ביטוי גישה חדשה לנושא התיכון ההנדסי והשפיעו רבות על הקהילה ההנדסית בכל רחבי אירופה, ומאוחר יותר גם בארצות הברית.
נולד באשוויילר כבן למשפחה בעלת היסטוריה של עיסוק בתחום ההנדסה.
אביו וסבו היו בוני מכונות ידועים, והיו בין ראשוני החלוצים שבנו מנועי קיטור באירופה.
את השכלתו ההנדסית הראשונית רכש בפוליטכניק בקרלסרוהה.
בהמשך דרכו כיהן בתפקידים בכירים בפוליטכניק של ציריך ובבית הספר התעשייתי בברלין, אותו ניהל.
רולו היה הומניסט בגישתו הפילוסופית, והאמין שהעידן הטכנולוגי יביא לשחרור האנושות מעבדות, ולהרחבת האופקים והאפשרויות של מעמד האיכרים הפשוט.
בניגוד להשקפה שרווחה בתקופתו אשר שמה דגש על כישרונם הייחודי של המתכננים מחד, ועל מציאת פתרונות בדרך של ניסוי וטעייה מאידך, סבר רולו שעבודת התיכון אינה בהכרח נחלתם של יחידי סגולה, ושיש להשתית אותה על עולם הידע המדעי–מתמטי במסגרת תהליך מתמשך, שנבנה ומתפתח מדור לדור.
רולו סבר שיש להכניס סטנדרטיזציה לעולם התיכון.
במסגרת השקפתו זו יצר סדרה של 800 מנגנונים מכניים שונים, שראה בהם מעין אבני יסוד שניתן להשתמש בהן בצרופים שונים לצורך יצירת מכונות שיוכלו לשרת כל תכלית.
220 מנגנונים מתוך סדרה זו מוצגים כיום באוניברסיטת קורנל בארצות-הברית.
עיקר מומחיותו של רולו היה בתחום הקינמטיקה תחום שהתפתח מאוד עם פיתוח מנוע הקיטור, וביתר שאת עם פיתוח מנוע הבעירה הפנימית, אשר לרולו הייתה תרומה לפיתוחו.
רולו טען שכל מכונה ניתנת לתיאור כ"שרשרת קינמטית" (kinematic chain) של חוליות המחוברות זו לזו, והמאלצות זו את תנועתה של זו.
ביסודה של כל שרשרת כזו נמצאים ה"צמדים הקינמטיים" (kinematic pairs), שתי חוליות המחוברות זו לזו, שצורתן ואופן החיבור ביניהן מעניק להן תנועה ייחודית.
פרנץ יוזף היינריך, רוזן שליק צו באסאנו אונד ויסקירכן היה מפקד בכיר בצבא האימפריה האוסטרית אשר התבלט במהלך המרד ההונגרי של 1848.
שליק נולד בפראג שהשתייכה אז לאימפריה הרומית הקדושה.
הוא רצה להיות שופט, אולם ב-1808, במהלך מלחמת הקואליציה החמישית, התגייס לצבא האוסטרי כלויטננט ברגימנט קירסירים.
הוא לחם בקרב אספרן אסלינג תחת פיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ולאחריו הועלה לדרגת ריטמייסר.
בעקבות סיום המלחמה ב-1812, נכנסה אוסטריה לברית עם הקיסרות הצרפתית, וכמחאה פרש שילק מהצבא.
באוגוסט 1813, במהלך מלחמת הקואליציה השישית, בגדה אוסטריה בצרפת והכריזה עליה במלחמה, ולפיכך התגייס שילק לצבא שוב.
הוא מונה להיות שלישו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, ובמהלך קרב לייפציג נפצע קשה ואיבד את הראייה בעינו הימנית.
מאז הוא נהג לחבוש על העין רטייה, אשר הפכה לסימן ההיכר שלו.
בשנים הבאות הוא התקדם בסולם הפיקוד, וב-1848 כבר היה בדרגת פלדמרשל-לוטננט.
באותה שנה, פרצו מהפכות אביב העמים בכל רחבי אירופה, ובמיוחד באימפריה האוסטרית.
שילק מונה למושל קרקוב בנובמבר של אותה שנה, ונצטווה לסייע בדיכוי המרד ההונגרי.
הוא לקח 8,000 אנשים מחיל המצב שלו, וצעד עמם להונגריה דרך מעבר דוקלה, במקביל לתנועת הכוח האוסטרי העיקרי בפיקודו של הנסיך מווינדיש-גרץ.
בדצמבר הוא הביס את ההונגרים בקרב בודמאר, וכבש מידי המורדים מספר ערים.
ההונגרים גייסו במהירות 10,000 מורדים, והציבו אותם באזור מישקולץ בפיקוד לאזאר מאסארוס.
שליק הביס אותו עוד באותו החודש בקרב שצ'צ'ו, ובינואר 1849 הביס אותו פעם נוספת בקרב קאסה.
עם זאת, הוא לא ניצל את ניצחונו, והתמהמה במשך מספר שבועות, כך שההונגרים הצליחו להתארגן ולהביס אותו בשלושה קרבות רצופים.
הוא היה בסכנת כיתור, אולם הצליח לחבור אל הנסיך מווינדיש-גראץ, והכוח המשולב שלהם הביס את ההונגרים בקרב קאפלונה במהלך פברואר.
בספטמבר 1849, לאחר דיכוי המרד, הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים ומונה למפקד הקורפוס ה-1 אשר הוצב במוראביה.
ביוני 1854 הועבר לגליציה כמפקד הפיקוד ה-4, וב-1859 הועבר לאיטליה ולחם במלחמת אוסטריה-סרדיניה כחלק מהכוח של פרנץ גיולאי.
בעקבות קרב מג'נטה הוא מונה למפקד הארמייה השנייה, ולחם עמה נגד האיטלקים והצרפתים בקרב סולפרינו.
בעקבות הסכם וילאפרנקה הוא פרש מהצבא.
לאחר פרישתו, הוא בנה לעצמו ארמון ליד וינה, ונפטר בו ב-17 במרץ 1862 בגיל 72.
פרנץ קסאפר שוורץ היה פוליטיקאי גרמני, אשר שימש כגזבר הלאומי של המפלגה הנאצית במשך רוב שנות קיומה, בדרגת רייכסלייטר.
שוורץ נולד ב-27 בנובמבר 1875 בעיר גינצבורג (Günzburg) שבממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית.
הוא היה השביעי מבין שמונת ילדיו.
ב-26 באוגוסט 1899 הוא התחתן עם ברטה ברהר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הקיסרות הגרמנית והגיע לדרגת לויטננט.
ב-1916 שוחרר משירות פעיל בשל בעיות בקיבה.
לאחר מכן הוא עבד כרואה חשבון בעיריית מינכן.
ב-1922 הצטרף שוורץ למפלגה הנאצית.
בנובמבר 1923 הוא השתתף בפוטש במרתף הבירה שהובילו אדולף היטלר ואריך לודנדורף.
בעקבות הקמתה מחדש של המפלגה הנאצית ב-27 בפברואר 1925 הוא הצטרף לשורותיה מחדש, והיה האדם השישי שעשה זאת.
ב-21 במרץ של אותה שנה הוא עזב את עבודתו בעיריית מינכן, והחל לעבוד כגזבר במשרה מלאה של המפלגה.
הוא הצליח לשקם מחדש את קופת המפלגה, ולגייס כסף להפצת ספרו של היטלר "מיין קמפף".
באפריל 1930 ניהל שוורץ את המשא ומתן על רכישת "הבית החום" ברחוב בריינר שטראסה 45. שוורץ רצה שהבית החום ישמש כמטה המפלגה, לאחר שהוחלט שמטה המפלגה ברחוב שלינג שטראסה 50 קטן מדי.
מ-1931 ואילך, היה שוורץ בעל שליטה מלאה על כל נושאי הכספים של המפלגה.
ב-1933 הוא נבחר לרייכסטאג כנציג מחוז פרנקוניה.
ב-1935 השתתף היטלר במסיבת יום ההולדת ה-60 של שוורץ.
כמו כן הוא קיבל דרגת רייכסלייטר (Reichsleiter - מנהיג הרייך) של המפלגה הנאצית.
הייתה זו הדרגה השנייה בחשיבותה במפלגה, לאחר ה"פיהרר", ולפיכך הדרגה הגבוהה ביותר שניתן היה לחבר מפלגה להגיע אליה.
בדרגה זו החזיקו רק 18 נאצים בכל רחבי הרייך וכולם היו כפופים רק להיטלר או לממלא מקומו.
הוא החזיק בכל תפקידיו עד סוף מלחמת העולם השנייה.
ב-2 במאי 1938 כתב היטלר את צוואתו, ובה הוריש חלק מהונו למפלגה.
הוראתו הייתה שהצוואה לא תיפתח אלא בנוכחותו של שוורץ.
שוורץ נחשב בדרך כלל למנהלן מוצלח, פיקח ושר.
הוא שמר מרחק ממאבקי הכוח והפוליטיקה הפנים-מפלגתית.
בשל כך הוא היה דמות שקטה ואנונימית יחסית, וביומניו של יוזף גבלס הוא מוזכר רק פעמיים (פעם אחת לגנאי ופעם אחת לשבח).
ביוני 1933 הוא הצטרף לאס אס וקיבל את מספר החבר 38.500. ב-1 ביולי של אותה שנה הוענקה לו דרגת כבוד של אובר-גרופנפיהרר (מקביל לגנרל) באס אס.
ביום הולדתו של היטלר ב-20 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת "אוברסט-גרופנפיהרר" (מקביל לגנרל-אוברסט), הדרגה הגבוהה ביותר באס אס (פרט לדרגת "רייכספיהרר אס אס" אשר הוענקה למפקד האס אס בלבד).
שוורץ היה אחד מארבעת האנשים היחידים שקיבלו את הדרגה (שלושת האחרים היו יוזף דיטריך, קורט דליגה ופאול האוסר).
עם זאת, מכיוון שהייתה זו דרגת כבוד בלבד, היא לא הייתה מקבילה גם באורפ"ו ובוואפן אס אס כפי שהייתה דרגה רגילה באס אס.
ב-5 ביוני 1944 קיבל שוורץ את "צלב ההצטיינות במלחמה דרגה ראשונה עם חרבות", על עבודתו לשיקום העיר מינכן לאחר ההפצצות הכבדות של בעלות הברית עליה בין 24-25 באפריל של אותה שנה.
לקראת סוף המלחמה הוא לחם בעצמו בראש גדוד פולקסשטורם נגד בעלות הברית, ונתפס בשבי האמריקאי.
הוא נפטר במחנה מעצר של בעלות הברית ברגנשבורג ב-2 בדצמבר 1947 בשל בעיות הקיבה החוזרות ונשנות שלו.
למרות תפקידיו הבכירים, והעובדה שהיה אחד מחברי המעגל הפנימי של היטלר, מכיוון שמעולם לא נחקר, ויומניו ומסמכיו נשרפו כאשר הבית החום הופצץ באפריל 1945, נותר שוורץ דמות מסתורית ולא ידועה.
פרנץ (פרנסואה) רייכלט Reichelt; 16 באוקטובר 1878 – 4 בפברואר 1912) היה חייט וממציא אוסטרי-צרפתי.
נחשב לאחד מחלוצי הצניחה החופשית וכונה "החייט המעופף".
נהרג כאשר קפץ מהמפלס הראשון של מגדל אייפל, מגובה 57 מטר, בניסיון להוכיח את יעילותה של חליפת המצנח שהמציא.
פרנץ רייכלט נולד בשנת 1878 בווגשטדל, בממלכת בוהמיה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום, סטטי , בצ'כיה).
בשנת 1909 קיבל רייכלט אזרחות צרפתית ואימץ את השם הפרטי פרנסואה (המקביל ל-"פרנץ" הגרמני).
כשבגר, שכר רייכלט דירה בקומה השלישית ברחוב רו גיליון 9 בפריז, הסמוכה לאופרה גרנייה.
רייכלט עבד כחייט והפעיל מתפרה מצליחה.
מיולי 1910 החל רייכלט בניסיונותיו לפתח מצנח.
הגרסה הראשונה של המצנח שפיתח הייתה סוג של חליפה הדומה לסרבל טייסים בתוספת מספר מוטות, חופת משי וכמות קטנה של גומי.
ככל הנראה, רייכלט החל להתעניין בפיתוח מצנח לאחר ששמע על מקרי מוות שאירעו לטייסים.
אומנם באותה תקופה כבר היו מצנחים בשימוש - בשנת 1783 השתמשו לואיס-סבסטיאן לנורמאנד וז'אן-פייר בלנשאר בהצלחה במצנחים.
בנוסף לכך, אנדרה-ז'אק גרנרן המציא מצנח המתאים לצניחה מגבהים גבוהים.
אך אלו היו מצנחים עם חופה מקובעת שהייתה פתוחה עוד לפני הצניחה, וכן, טרם הומצאו מצנחים המותאמים לצניחה מגובה נמוך.
רייכלט החליט לפתח מצנח שיאפשר לטייסים לשרוד התרסקות מטוס.
בניסויו המוקדמים, השתמש רייכלט בבובות תצוגה ורשם הצלחה בחלקן.
הוא הלביש אותן בחליפת משי מיוחדת שפיתח, הפיל אותן מהקומה החמישית של הבניין שבו התגורר בפריז והצליח להנחית את חלקן בצורה רכה על הקרקע.
עם זאת, רייכלט התקשה לפתח חליפת צניחה המתאימה לבני אדם, והמצנח המקורי שפיתח לצורך כך היה בשטח פנים של 6 מטר רבוע ובמשקל של 70 קילוגרם.
רייכלט הציג את חליפת המצנח שפיתח לנציגי הארגון הצרפתי לאווירונאוטיקה , אך הם דחו את ניסוייו ופעלו להניאו מלהמשיך בכך, מהנימוק שלטעמם חופת המצנח חלשה מדי.
עם זאת, רייכלט המשיך בניסויי צניחה מהבניין שבו התגורר, אך כשל בכולם.
ב-1911 פורסמה ידיעה על קיום תחרות לפיתוח מצנחי טייסים, שבמסגרתה הובטח למנצח פרס בסך של 10,000 פרנקים.
כן נקבע כי על המצנח לשקול לכל היותר 25 קילוגרם.
רייכלט, שהחליט להשתתף בתחרות, שיפץ את חליפת המצנח שפיתח, ובתוך כך הפחית את משקלה והגדיל את שטח הפנים ל-12 מטרים רבועים.
לכל אורך הדרך כשל רייכלט בניסויי הצניחה שביצע.
ב-1911 צנח מגובה של 8–10 מטר בעיר ג'וינוויל עם חליפתו, ורק נחיתה על ערימת קש מנעה את פציעתו.
העיתון הצרפתי, לה מטין דיווח על ניסוי נוסף שביצע רייכלט בנוז'אן-סור-מארן, שבמסגרתו נפל מגובה של 8 מטרים ושבר את רגלו.
המגזין לה פטיט ג'ורנל פרסם כי רייכלט ביצע לפחות שני ניסויים באמצעות בובות מהמפלס הראשון של מגדל אייפל בשנת 1911, אולם, בדיווח מאוחר יותר פורסם כי לא ניתן לרייכלט היתר לביצוע ניסוי צניחה ממגדל אייפל, עד לצניחתו הסופית.
רייכלט ייחס את כישלונותיו לגבהים הנמוכים שבהם בוצעו ניסוייו, ולכן היה להוט לבצע צניחה מגובה של עשרות מטרים.
למטרה זו, בחר במפלס הראשון של מגדל אייפל, המתנשא לגובה של 57 מטרים.
רייכלט פנה לרשויות בפריז על מנת לקבל היתר לבצע את הצניחה מהמגדל.
בתחילת פברואר 1912 הודיע רייכלט לעיתונות כי קיבל היתר ממשטרת פריז לבצע צניחה ממגדל אייפל, ובקרוב יצליח להוכיח את יעילותה של המצאתו.
ביום ראשון, 4 בפברואר 1912, בשעה 7:00 בבוקר, הגיע רייכלט למגדל אייפל במכוניתו עם שני חברים, כשהוא לבוש בחליפת המצנח שלו.
העיתונות הצרפתית גילתה עניין באירוע, ובימים לפני כן פורסמו ראיונות עם רייכלט כשהוא מציג את מצנחו.
העיתון הגאלי תיאר את גודלה של חליפת הצניחה כ"מעט גדולה יותר מבגדים רגילים".
כן תוארה החליפה ככזו שלא מגבילה את תנועותיו של הלובש.
עיתון אחר תיאר את אופן הפתיחה של המצנח כ"פשוט כמו פריסת הזרועות הצידה כדי ליצור צלב עם הגוף".
האקסיון פראנסז דיווח כי שטח הפנים של המצנח הוא בגודל של 30 מטרים רבועים, וכשחליפת המצנח פתוחה גובהה 5 מטר.
הלה קרואה דיווח כי החליפה ככל הנראה שוקלת רק כ-9 קילוגרם.
ביום האירוע שרר מזג אוויר קר בפריז והטמפרטורה הייתה מתחת ל-0 מעלות צלזיוס.
כן בשאן דה מארס, הפארק בו נמצא מגדל אייפל, נשבה רוח בעוצמה חזקה.
למקום הגיעו מספר שוטרים על מנת לשמור על הסדר.
מפקד המשטרה והגורם האחראי למתן ההיתר לביצוע הניסוי, לואי לפין , הצהיר לאחר האירוע, כי ההיתר ניתן אך ורק לביצוע ניסוי באמצעות בובות, והמשטרה לא ידעה על כוונותיו האמיתיות של רייכלט.
עם הגעתו למגדל, הודיע רייכלט כי בכוונתו לבצע את הקפיצה בעצמו.
מאוחר יותר סיפר בראיון אחד מחבריו שליוו אותו במעלה המגדל, כי רייכלט הסתיר את כוונתו לקפוץ בעצמו עד הרגע האחרון.
כשהתחוור לחבריו על כוונותיו, הם ניסו לשכנעו להשתמש בבובה במקום זאת, תוך שהם מפצירים בו כי תהיינה עוד הזדמנויות נוספות לקפוץ בעצמו.
כן, הסבירו לו כי יש לבטל את הניסוי מסיבות בטיחותיות עקב חוזקה של הרוח.
עם זאת, רייכלט התבצר בעמדתו לבצע את הקפיצה בעצמו.
הוא הודיע לסובביו כי כישלונותיו הקודמים לא מרתיעים אותו, והוא בטוח שחליפת המצנח תפעל היטב.
כשנשאל על ידי העיתונאים אם תכנן לנקוט אמצעי זהירות נוספים, כגון שימוש בחבל בטיחות, השיב כי אין לו בכך צורך, שכן מצנחו בטוח לחלוטין, ושימוש בעזרים נוספים יטיל ספק ביעילותה של המצאתו.
גסטון הרוויו, ממציא צרפתי אחר שנכח במקום, ניסה גם הוא להניא את רייכלט מלבצע את הקפיצה.
הרוויו הסביר לרייכלט כי המצנח זקוק לזמן כדי להגיע לפתיחה מלאה, ואילו השניות המעטות שתעבורנה מהקפיצה לקרקע לא יספיקו לצורך נחיתה בבטחה.
יתרה מזאת, הציג הרוויו לרייכלט גם התנגדויות טכניות אחרות לקפיצה, אשר רייכלט לא יכול היה לספק להן תשובה מספקת.
לבסוף השיב רייכלט: "אתה הולך לראות איך ה-72 קילו שלי והמצנח שלי יתנו לך את התשובה הטובה ביותר".
רייכלט הקדיש זמן מה כדי לדון עם השוטרים בגודל שטח הנחיתה הנדרש.
רק לאחר שהמשטרה נענתה לדרישותיו, הוא עלה במדרגות למפלס הראשון של המגדל.
בזמן עלייתו במדרגות נרשם עיכוב נוסף כאשר השומר מנע את כניסתו.
לה פטיט פריזיאן דיווח כי השומר ניסה גם הוא להניאו מביצוע הקפיצה, מהחשש שהאירוע יסתיים באסון.
לעומת זאת, לה פיגארו דיווח כי העיכוב נבע מכך שלא היה בידי רייכלט עותק של ההיתר והשומר נאלץ להמתין לקבלת אישור טלפוני ממפקדיו.
בשעה 8:00 הורשה רייכלט להיכנס למפלס הראשון של המגדל עם שני חבריו ועם צלם קולנוע, כאשר צלם נוסף הוצב סמוך למרגלות המגדל כדי לתעד את הנחיתה.
רייכלט, פנה לקהל, הרים את ידו וצעק: "À bientôt" (נתראה בקרוב).
בכל אותו הזמן המשיכו חבריו לנסות להניאו מלבצע את הקפיצה, אך רייכלט היה אטום מלשמוע.
בשעה 8:22, כשראה קהל של כ-30 עיתונאים וצופים סקרנים, הכין רייכלט את החליפה לצניחה, עלה על שרפרף שהוצב על שולחן ליד המעקה הפנימי, בגובה של קצת יותר מ-57 מטרים מעל הקרקע כשהוא פונה לנהר הסן.
לאחר בדיקת כיוון הרוח באמצעות זריקת פיסת נייר, הניח רייכלט רגל אחת על מעקה הבטיחות, היסס במשך כ-40 שניות, ואז קפץ למטה.
לפי עדויות חבריו, בטרם קפיצתו, היה רייכלט רגוע ומחויך.
רייכלט נפל לכמה שניות לפני שפגע באדמה הקפואה למרגלות המגדל.
פגיעתו של רייכלט הותירה בקרקע שקע בעומק של 15 סנטימטר.
רגלו הימנית וזרועו נמעכו, גופו ספג שברים בגולגולת ובעמוד השדרה, והוא דימם מפיו, אפו ואוזניו.
כשהצוות הרפואי הגיע אליו, רייכלט כבר היה מת ועיניו היו פקוחות לרווחה.
גופתו הועברה לבית החולים נקר שבו הוכרז רשמית על מותו.
לאחר מכן, הועברה גופתו לתחנת המשטרה.
האירוע הטרגי גרר התעניינות רבה בציבור.
ביום למחרת האירוע, עיתונים רבים הקדישו לכך את העמודים הראשונים עם צילומים.
חלק מדיווחים העלו השערות בדבר מצבו הנפשי של רייכלט.
איש לא הניח שהוא התאבד, אך רבים תיארו אותו כאדם שנהג בפזיזות או בטיפשות.
עיתונאי אחר הציע שרק חצי מהביטוי "גאון מטורף" חל על רייכלט.
מצד שני, אחד מחבריו של רייכלט, טען שהוא חש לחץ רב מהקפיצה והתבטא בביטחון על מנת למשוך נותני חסות, לצורך הפקת רווחים.
מותו של רייכלט היווה את תאונת הצניחה הראשונה מאז מותו של צ'ארלס לרו בשנת 1889. יומיים לפני קפיצתו הקטלנית של רייכלט, ב־2 בפברואר 1912, צנחן אמריקני בשם פרידריך ר.
לאו, צנח בהצלחה מפסל החירות - מגובה של 68 מטר מעל פני הים ו-46 מטר מבסיס הפסל.
לאחר מותו של רייכלט נמנעו השלטונות מלהעניק היתרים לקפיצות נוספות ממגדל אייפל.
כן, הערימו השלטונות קשיים על מתן היתרים באופן כללי לניסויי תעופה, הגם שלא היו מעורבים במגדל.
בשנים הבאות, בוצעו ממגדל אייפל מספר קפיצות ללא היתר.
בשנת 2005, נהרג גבר נורווגי לאחר שניתקה החופה ממצנחו בעת שניסה לקפוץ מהמגדל לצורך קידום מכירות עבור חברת בגדים, מה שהיווה את המוות הראשון כתוצאה מצניחה מהמגדל מאז רייכלט.
בשנת 1985 בוצעה קפיצת פעלולים מוצלחת ממגדל אייפל כחלק מצילומי הסרט "רצח בעיניים" מסדרת ג'יימס בונד.
פרנץ רָאדֶמָאכֶר היה דיפלומט ומשפטן נאצי, קצין אס אס בדרגת אובר-שטורמפיהרר, אשר כיהן בין השנים 1940–1943 כראש המחלקה היהודית במשרד החוץ של גרמניה הנאצית, ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד במהלך השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועמד לדין על פשעי מלחמה, אך נמלט לסוריה.
המודיעין הישראלי התחקה אחר עקבותיו באמצעות המרגל אלי כהן שאף נפגש עמו.
ב-1966 שב לגרמניה המערבית, הועמד לדין והורשע בעוון פשעי מלחמה, אך מת במהלך הליכי ערעור על הרשעתו.
פרנץ ראדמכר נולד בנוישטרליץ למשפחה מהמעמד הבינוני.
הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים וה-1933 הצטרף למפלגה הנאצית ובהמשך לאס אה ובהמשך לאס אס.
ב-1937 הועבר לתפקיד אזרחי במשרד החוץ הגרמני וב-1940 מונה לראש המחלקה היהודית במשרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוביל ראדמאכר את מהלכי יישום תוכנית מדגסקר לפתרון הבעיה היהודית על ידי גירוש יהודי אירופה למדגסקר.
לאחר כישלון הקרב על בריטניה ירדה התוכנית מן הפרק.