tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש הממשלה אל סודאני הכריז על שלושה ימי אבל לאומי.
ב-28 בספטמבר הוא ביקר בקראקוש כדי לבקר את הפצועים ואת משפחות הקורבנות.
נוצרים עיראקים האשימו את השלטונות בכך שהתאונה נגרמה כתוצאה מהשחיתות השלטונית ובגישה הרופסת לביטחון הציבור.
השריפות בלוס אנג'לס הן גל ענק של שרפות יער שפרצו במטרופולין של לוס אנג'לס שבקליפורניה החל מ-7 בינואר 2025. זו נחשבת לשרפה המתועדת הקשה ביותר בלוס אנג'לס.
השריפות כללו מספר מוקדים מרכזיים, בהם הערים סנטה מוניקה, אלטדנה, סילמר ועוד.
הן החריפו בשל היובש ששרר באזור, תנאי בצורת ממושכים ורוחות סנטה אנה שבמקומות מסוימים עלו על 130 קמ"ש.
השרפות בשילוב הרוח העוצמתית יצרו תופעה ייחודית שקיבלה את הכינוי טורנדו של אש.
השרפות המשיכו גם ב-9 בינואר מבלי שאנשי כיבוי האש הצליחו להשתלט עליהן ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הכריז על מצב חירום לאומי.
ב-22 בינואר התחדשו השרפות, ובעקבותיהן פונו 19,000 תושבים ו-15,000 נוספים נמצאים תחת אזהרת פינוי.
השריפות בלוס אנג'לס צפויות להיחשב לאסון הטבע היקר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
נכון ל-17 בינואר, כתוצאה מהשריפות נהרגו 28 אנשים (ביניהם הבמאי דייוויד לינץ'), נשרפו יותר מ-13,000 מבנים, ויותר מ-180,000 בני אדם נאלצו להתפנות מבתיהם.
הנזק הישיר מוערך בכ-150 מיליארד דולר.
ב-7 בינואר, אזור פסיפיק פליסיידס בלוס אנג'לס הפך לאזור שנפגע בצורה קשה משריפה שנגרמה על ידי רוחות במהירות של 80 מייל לשעה.
השריפה התפשטה במהירות עקב רוחות חזקות שהעיפו גיצים קטנים, אשר גרמו לנזקים נרחבים בכל האזור ופגעה בקהילה שהיוותה בית לעובדים בתעשיית הבידור, כולל מפיקים, שחקנים ועובדי תעשייה נוספים.
השריפות השביתו באופן פתאומי הפקות והובילו לסגירת אולפנים כגון יוניברסל, וורנר ודיסני, סגירה זמנית של פארק יוניברסל בהוליווד וגרמו לביטול פרמיירות ואירועים שונים בתעשיית הבידור, כולל דחייה של הכרזת מועמדויות האוסקר לשנת 2024.
הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) הביע חשש מפני האפשרות שאולימפיאדת לוס אנג'לס 2028 לא תוכל להתקיים בעיר כמתוכנן, הן בשל נזקי השרפות והן בשל העלות הכלכלית הכבדה של שיקום העיר מהן.
באוקטובר 2025 עצרו הרשויות בארצות הברית את ג'ונתן רינדרקנכט, בן 29, כחשוד במעורבות בגרימת שריפות הענק.
רינדרקנכט חשוד כי גרם לשריפה בערב השנה החדשה, שריפה שהתלקחה לשריפה גדולה יותר כשבוע לאחר מכן.
לפי התובע, רינדרקנכט נמלט מהמקום לאחר שהצית את האש, וחזר לאחר מכן לאותו מקום כדי לצפות בשריפה.
לפי כתב האישום הפלילי, במהלך תשאול ב-24 בינואר 2025, רינדרקנכט אמר לחוקרים היכן החלה השריפה, מידע שטרם פורסם לציבור ושהוא לא היה יכול לדעת אם לא היה עד לכך.
שריפת פליסיידס פרצה ב-7 בינואר, במקום שבו שבוע קודם לכן התלקחה שריפה קטנה יחסית לאחר שנורו שם זיקוקים לחגיגת השנה החדשה.
על פי דיווחים, חוקרי שריפות מקומיים בחנו את האפשרות שגחלים מהשריפה הזו התלקחו מחדש ברוחות העזות של ה-7 בינואר.
לרינדרקנכט הייתה גישה לאזור ספציפי בפליסיידס בערב השנה החדשה, והוא נחשד בהדלקת חלק מהזיקוקים.
נכון לתחילת אוקטובר 2025, החוקרים עדיין לא יודעים מה גרם לשריפה אחרת, שריפת איטון, שפרצה באותו היום ביישוב אלטדנה.
ב-16 במרץ 2025 פרצה שרפה במועדון הלילה Pulse בקוצ'אני, מקדוניה הצפונית, שגבתה את חייהם של לפחות 59 בני אדם.
לפי שר הפנים המקדוני פנצ'ה טושקובסקי , השרפה נגרמה על ידי שימוש בזיקוקים במופע של פירוטכניקה.
בשרפה נפצעו גם 196 בני אדם, ורבים מהם אושפזו בקוצ'אני, בערים נוספות במדינה ומחוצה לה.
מדובר בשריפת המועדון הקטלנית ביותר באירופה, מאז השרפה במועדון בבוקרשט ב-2015, ובשרפה הקטלנית ביותר בהיסטוריה של מקדוניה הצפונית.
הוקמו אזכרות ואירועים לזכר הנפגעים ברחבי המדינה.
לאחר האסון התקיימו מספר הפגנות נגד שחיתות.
הממשלה הורתה על ביקורת של שלושה ימים בכל המועדונים והברים במדינה, ומקומות בילוי רבים נסגרו.
המועדון היה בתוך בניין ששימש בעבר בתור מחסן שטיחים.
הוא תואר בתור "מועדון לילה מאולתר" על ידי כתבים מקומיים, ולפי הרשויות, לא הייתה לו רשות חוקית לפעול, אך הוא פעל במשך מספר שנים לפני השרפה.
לפי דברי טושקובסקי, הבניין היה מאושר רק לתעשייה קלה ולא להסעדה, ולא היה חוזה בכתב בין הלהקה לבעלי המועדון.
אחד התושבים מקוצ'אני, שעבד שם לפני 20 שנה כאשר היה בניין מפעל טקסטיל, תהה כיצד בניין קטן כזה יכול להכיל 500 איש, ואמר כי היו לו "תקרות נמוכות מאוד".
בדיקה שנערכה לאחר השרפה חשפה חוסרים במערכות כיבוי האש והאזעקה בבניין.
בנוסף, זוהה רק יציאה אחת אפקטיבית בבניין, שכן הדלת האחורית של המועדון הייתה נעולה.
פרט לכך שהיא הייתה נעולה, לדלת האחורית לא הייתה ידית בצד הפנימי, הוא היה מכוסה בקיר גבס, והיה מצופה בחומרי בידוד בעירים.
הבניין היה עשוי מחומרים בעירים, לא היו בו אזעקות אש, והיה בו רק מטף אחד.
לבניין לא הייתה מערכת לניתוק חירום של חשמל.
בשעה 2:35 לפנות בוקר ב-16 במרץ 2025, כ-500 אנשים היו נוכחים בקונצרט של צמד ההיפ-הופ המקדוני DNK במועדון הלילה Pulse בקוצ'אני, אף על פי שמכרו רק 250 כרטיסים.
במהלך הופעתם, הוצתו גרבים , סוג של זיקוקי דינור פנימיים.
הניצוצות שלהם הציתו יריעות אקוסטיות דליקות ששרפו את תקרת המועדון, ובמהירות כיסו את כל המקום באש ועשן רעיל.
סרטונים של הפירוטכניקה והשרפה שלאחר מכן הראו ניסיונות לכבות את הלהבות, כאשר חלק מהמבקרים צפו במאמצי הכיבוי בעוד אחרים פונו.
אחת הניצולות סיפרה כי צעקה לקבוצת ילדים לעזוב את הדיסקו, אך הם צחקו עליה.
ניצולים דיווחו על תדחוקת קהל כאשר אנשים ריצו לעבר יציאות המועדון.
אחת הניצולות תיארה את חוויתה, בה נדחסה תחת הקהל לאחר שנפלה במדרגות.
חבר בלהקה קרא לקהל להתפנות במהלך ניסיונות הכיבוי, ואמר: "כולם צאו, נחזור".
חלק מהנפגעים ניסו לברוח דרך חדר השירותים של המועדון, אך מצאו את החלונות נעולים.
השיחה הראשונה לשירותי החירום התקבלה בשעה 2:48 לפנות בוקר.
צוותי כיבוי מאזורי ערים סמוכות הוזעקו גם הם למקום.
מאמצי החילוץ נתקלו בקשיים בשל העובדה שכיבוי האש לא הצליחו לגשת למועדון, שכן הוא היה ממוקם בשכונה צפופה.
הרשויות מיהרו להעביר עשרות פצועים לבתי חולים בערים שטיפ, קוצ'אני וסקופיה.
נכון ל-20 במרץ 2025, 59 אנשים בגילאים שבין 16 ל-48 נהרגו בשרפה, כששישה מהקורבנות היו קטינים.
זו הייתה השרפה הקטלנית ביותר במועדון לילה באירופה מאז שריפת המועדון בבוקרשט ב-2015 (גם היא נגרמה על ידי פירוטכניקה), והשרפה הקטלנית ביותר בהיסטוריה של מקדוניה הצפונית.
מנהלת בית חולים בקוצ'אני, קריסטינה סרפימובסקה, ציינה כי רוב המתים סבלו מפציעות שנגרמו מההמולה של אנשים שניסו להימלט מהמועדון.
רבים מהקורבנות היו קשים לזיהוי בשל היעדר תעודות זיהוי.
נהג אמבולנס בקוצ'אני, אילה גוצ'בסקי, שהסיע את הקורבנות לבית החולים במהלך היום, מת בשנתו ב-17 במרץ, יום לאחר השרפה, לאחר שחזר הביתה לנוח.
הוא מת מהתקף לב שנגרם ממאמץ יתר לאחר שסיים 11 סבבי טיפול בבית החולים במשך הלילה.
אחד מעמיתיו כתב פוסט ברשתות החברתיות בהזכירו את עבודת יתר ומשכורת לא מספקת של נהגי האמבולנס במקדוניה, ושיבח את פעולתו של גוצ'בסקי.
שר הבריאות המקדוני ארבן טרווארי ענה לפוסט, והבטיח לשפר את תנאי העבודה והשכר של נהגי האמבולנס, והוסיף כי חשיבות עבודתם לעיתים קרובות מוזנחת.
אנדריי ג'ורג'יסקי, אחד מהסולנים של להקת DNK, אושר כהרוג יחד עם צלם הלהקה אלכסנדר אפרמוב, זמרת הליווי שרה פרויקובסקה, המתופף גיאורגי גיאורגייב והקלידן פיליפ סטבאנובסקי.
שני חברי להקה נוספים שרדו את השריפה הראשונית אך מתו מאוחר יותר באותו היום.
ולדימיר בלאז'ב, הסולן השני, סבל מכוויות בפנים ובידיים וקיבל טיפול בחמצן.
זמן קצר לאחר השריפה, נפוצו ברשתות החברתיות שמועות כי ג'ורג'יסקי עדיין בחיים ומקבל טיפול בביתו, אך אשתו הכחישה זאת וביקשה לכבד את פרטיותה ולהימנע מהפצת מידע שגוי.
על פי עדים ומנהלו, גיורגייסקי חזר למועדון כדי להציל אנשים, ונהרג כשגג המבנה קרס עליו.
זמרת הליווי הנוספת, אנה קוסטדינובסקה, דווחה בתור נעדרת, אך התברר שהיא נפצעה בשריפה וקיבלה טיפול בביתה.
שוטר במועדון שבדק סמים ונוכחות קטינים מת כתוצאה מהשרפה.
על פי שר הפנים, הוא היה בתוך המועדון כשמת.
שחקן קבוצת הכדורגל KF שקופי, אנדריי לזרוב, סבל משאיפת עשן ומכוויות במהלך ניסיונו להציל את המבלים במועדון, ומת זמן קצר לאחר מכן בבית החולים.
דמיאן טאנסקי, שוער צעיר משטיפ, ופטר איבנובסקי, שחקן כדורסל ב-Basket Dino Delicacies מקוצ'אני, היו גם הם בין הקורבנות בשרפה.
ככל הנראה 196 אנשים נפגעו, כולל 20 קטינים.
לפחות 72 אנשים אושפזו בתוך מקדוניה הצפונית, בעוד ש-101 אחרים אושפזו מחוץ למדינה לצורך טיפול.
חלקם אושפזו בבתי חולים בכפר קוצ'אני ובשטיפ.
בנוסף אליהם, חלקם הועברו לבתי החולים בסקופיה.
זה כולל 17 עם כוויות קשות שנלקחו לבית החולים סנט נאום מהעיר אוחריד, 49 לבית החולים קליניקה סקופיה ו-18 לבית החולים הכללי "8 בספטמבר", שניים מהם היו במצב קריטי.
בית החולים האזורי בקוצ'אני היה מצויד בצורה קשה למחסור בקורבנות, כשהיו לו רק שני אמבולנסים ואוטובוס אחד עם מיטה.
"רדיו קוצ'אני" דיווח כי הפצועים נשארו שוכבים ברחוב, מכיוון שלא היו מספיק רכבי חירום לפנותם.
חלק מהקורבנות הועברו לבית החולים על ידי עוברי אורח אזרחיים.
אח של אחד הקורבנות סיפר כי היו גופות במסדרונות בית החולים, שהוא היה צריך לדרוך עליהן כדי לבדוק את אחותו הפצועה.
בגלל חומרת הפציעות כתוצאה מכוויות ושאיפת עשן, חלק מהפצועים הועברו למחלקות מיוחדות בבתי חולים וקליניקות בסקופיה ובשטיפ.
עד 17 במרץ, כל יתר המטופלים בבית החולים הכללי בקוצ'אני הועברו לקליניקות בסקופיה.
מאחר שהקירות המיוצרים בגבס בתקרה של המועדון הכילו אסבסט, חומר מסרטן, הורה שר הבריאות תרווארי לפצועים ולכל מי שהיה במקום השרפה לפנות לרופא כי ייתכן ושתו אסבסט.
לפי מרים צ'ווטקובסקה, פרופסור להנדסה אזרחית באוניברסיטת סקופיה, תאוריות לפיהן האסבסט שרף אינן נכונות, מכיוון שהאסבסט מתפרק בחום במקום לשרוף.
הדוקטור בויאן טראייקובסקי אמר כי כל מי שהיה במועדון הלילה צריך להיות במעקב לאיתור סימנים של מזותליומה לכל החיים.
ב-16 וב-17 במרץ, מספר מהפצועים הקשים יותר הועברו לבתי חולים במדינות אחרות; תשעה פצועים הועברו לטורקיה (שלושה לאיסטנבול ושישה לאנקרה), 14 פצועים הועברו לבולגריה (שמונה לסופיה ושלושה כל אחד לווארנה ופלובדיב).
חמישה פצועים הועברו לסלוניקי, יוון.
29 פצועים נשלחו לארבעה בתי חולים שונים בסרביה.
ארבעה פצועים נשלחו לליטא ושניים לכל אחד מבודפשט, הונגריה ווינה, אוסטריה.
ב-18 במרץ, שני פצועים הועברו לזאגרב, קרואטיה, להמשך טיפול.
ארבעה פצועים הועברו לבתי חולים באיטליה בטיסה מיוחדת של חיל האוויר האיטלקי שנחתה במילאנו.
ב-17 במרץ בערב, נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' ביקר את הפצועים במרכז הקליני של סרביה בבלגרד יחד עם שר הבריאות זלטיבור לונצ'אר ואחד עשר צלמי עיתונות.
אזרחי מקדוניה הצפונית וסרביה ברשתות החברתיות האשימו את ווצ'יץ' בניצול האירוע לצורך יחסי ציבור והשגת נקודות פוליטיות.
ווצ'יץ' צולם נוגע בפצוע בידיים חשופות, ולאחר מכן הסיר את המסכה הרפואית שלו בזמן שדיבר עם התקשורת מול פצוע.
באופן דומה, ראש ממשלת מקדוניה חריסטיאן מיצקוסקי, מלווה בכמה פקידים נוספים, ביקר את הפצועים בבתי חולים בסקופיה בערב שבעה עשר במרץ ושוב בשמונה עשר במרץ, לפני שהורשו בני המשפחות לראותם, וללא כל אמצעי בטיחות נדרשים.
אחד האנשים בחברתו של מיצקוסקי נצפה ללא מסיכה.
ב-16 במרץ, שלחה בולגריה מטוס צבאי מסוג אלניה C-27J ספרטני כדי להטיס שמונה מהפצועים הקריטיים ביותר לבית החולים פירוגוב בסופיה ובאקדמיה הרפואית הצבאית בורנה, בעוד ששישה נוספים הועברו עם אמבולנסים לסופיה ולפלובדיב.
מנהלת בית החולים פירוגוב אמרה כי היא צופה שמספר הקורבנות יעלה, שכן כל הפצועים שהתקבלו בבית החולים נמצאים ב"מצב קשה מאוד", סובלים מכוויות בדרכי הנשימה.
ב-18 במרץ, נוסף פצוע אחד לטיפול בבית החולים פירוגוב, והרשויות במקדוניה הצפונית הוזמנו לקבל 10 פצועים נוספים לטיפול.
באותו יום, הצלב האדום הבולגרי , בית החולים פירוגוב ומרכז הלאומי להמטולוגיה ורפואה שיקומית ארגנו קמפיין תרומת דם לעזור לפצועים בבולגריה, בתמיכת האקדמיה הרפואית הצבאית.
עד 19 במרץ, יותר מ-600 בולגרים תרמו דם בשלוש ערים עבור פצועי השרפה.
ב-16 במרץ, שלחה סרביה מטוס איירבוס C-295 של חיל האוויר הסרבי לאסוף 12 מהפצועים הקריטיים ביותר, שהועברו לאקדמיה הרפואית הצבאית ולמרכז הרפואי של סרביה.
בנוסף, סרביה שלחה חמישה אמבולנסים עם 14 אנשי צוות רפואי לסייע לבתי החולים העמוסים במקדוניה הצפונית.
שני אמבולנסים הסיעו שניים מהפצועים הקריטיים ביותר לניש', שם התקבלו במרכז הרפואי של ניש' ובבית החולים הצבאי של ניש', ושלושה אמבולנסים נסעו לבגדאד, שם התקבלו שלושה נוספים באקדמיה הרפואית הצבאית ובמרכז הרפואי של סרביה.
רופא מרדים באקדמיה הרפואית הצבאית, גורן רונדוביץ', אמר ששני החולים שהתקבלו היו במצב קריטי אך יציב.
מתוך 10 החולים שהועברו לאקדמיה הרפואית הצבאית, שישה היו ביחידת טיפול נמרץ וארבעה עברו ניתוח כירורגי משחזר.
נכון ל-19 במרץ, 30 מהפצועים הקריטיים ביותר מטופלים בבתי חולים בסרביה, שהובאו הן באוויר והן ביבשה.
מטוס C-27J ספארטן של חיל האוויר הרומני, המתואם למשימות רפואיות, המריא ב-17 במרץ מאוטופני על מנת לבצע משימה הומניטרית ולשנע ארבעה פצועים שאובחנו ככוויות מסקופיה אל בית חולים בווילנה, ליטא, כולל את אלכסנדר קרדאקובסקי, בעל החברה שניהלה את המועדון.
שלושה פצועים נוספים הועברו לטורקיה ושלושה נוספים ליוון.
בהולנד, מרכזי כוויות בחרונינגן, בוורווייק ורוטרדם התחייבו לספק סיוע רפואי ומקלט לנפגעים.
סלובניה שלחה מטוס צבאי כדי לשנע שני פצועים כוויות למרכז הרפואה של אוניברסיטת ליובליאנה ושניים נוספים הועברו למרכז הרפואה של אוניברסיטת מאריבור.
ב-17 במרץ, מטוס חיל האוויר היווני C-130 שינע שלושה פצועים קשה בטיפול נמרץ אל בית חולים צבאי באתונה.
לפי השר היווני לבריאות אדוניס ג'ורגיאדיס , שלושה בתי חולים באתונה ובית חולים אחד בסלוניקי הועמדו בכוננות גבוהה.
באותו יום, שלושה טיסות יצאו משדה התעופה לינץ' עם מטוס חיל האוויר האוסטרי מסוג C-130 הרקולס לפינוי רפואי אל בתי חולים בגראץ וווינה.
ראש ממשלת קרואטיה, אנדריי פלנקוביץ', הודיע ב-17 במרץ כי שני מסוקי צבא קרואטיה יפנו ארבעה פצועים ב-19 במרץ לקרואטיה לצורך טיפול רפואי.
ב-17 במרץ הודיעה צ'כיה על שליחת עשרה אנשי צוות רפואיים צבאיים מבית החולים הצבאי המרכזי למקדוניה הצפונית לאחר שביקשה סיוע.
ב-18 במרץ הודיעה פולין כי תספק טיפול לשניים מהפצועים במרכז המזרחי לטיפול בכוויות וכירורגיה לשחזור בלנצ'נה, והפצועים יועברו על ידי שירות אמבולנס האוויר.
בלגיה שלחה את צוות העזרה הראשונה והתמיכה הבלגית כדי שלה לספק סיוע רפואי חירום לנפגעי השרפה ב-19 במרץ, והעבירה ארבעה פצועים.
ב-20 במרץ, שלושה נוספים מהנפגעים הועברו לבית חולים באיסטנבול.
ב-20 במרץ הודיעה ספרד כי תספק טיפול לשבעה מהנפגעים במדריד.
באותו היום, שירותי הרפואה המשותפים של הכוחות המזוינים הנורווגיים העבירו שבעה פצועים לספרד לקבלת טיפול בבתי חולים על ידי מטוס שהוזמן מסקנדינביאן איירליינס.
שר הפנים של מקדוניה הצפונית, פאנצ'ה טושקובסקי, אמר כי רישיון ההפעלה של המועדון הושג כתוצאה משחיתות ושוחד.
טושקובסקי אמר כי בתיהם של שני עובדים לשעבר במשרד הכלכלה נבדקו, ונתפסו ציוד טכני, מסמכים, נשק ותחמושת.
ב-18 במרץ, טושקובסקי אמר כי המשטרה המקומית משיטפ ומוולש, שהיו חוקרות את השרפה, יוחלפו בשוטרים מסקופיה, כדי להבטיח כי "ההליך יתקדם ללא לחצים, חשדות או השפעות לא הוגנות", אך הוסיף כי ההחלטה לא "רומזת על אשם" כלפי השוטרים המקומיים.
הממשלה הורתה על בדיקה של שלושה ימים בכל המועדונים ומועדוני הקברט במדינה.
הבדיקה חשפה הפרות בטיחות חמורות במועדון פולס:
במקום היה חסר ציוד בטיחות אש בסיסי, כולל מספיק מטפים ומערכת אזעקת אש פעילה.
למועדון הייתה רק יציאה נגישה אחת, שכן הדלת האחורית הייתה נעולה, מה שהקשה מאוד על מאמצי הפינוי בזמן השרפה.
הבניין עבר שינויים לא מורשים, כולל שימוש בחומרי בידוד אקוסטי לא חוקיים, שעשויים היו לתרום להפצת השרפה במהירות.
במסיבת עיתונאים ב-17 במרץ, ראש הממשלה מיצקוסקי הודיע כי רק 12 רישיונות חוקיים למועדונים הונפקו בכל המדינה, ומועדון פולס לא היה אחד מהם.
יום לאחר מכן, דוברת הממשלה הודיעה כי בפועל ישנם 22 רישיונות חוקיים, מתוך 50 מקומות שנבדקו.
15 מתוך 50 לא היו בעלי רישיון או שהרישיונות שלהם פגו.
כתוצאה מכך, ועדוני לילה ומקומות בילוי רבים נסגרו.
שלושה מועדונים בעלי רישיון נסגרו והרישיונות שלהם בוטלו לאחר שבדיקות חשפו ליקויים רבים.
המשטרה ביקרה בכל 12 החברות במקדוניה הצפונית שמורשות לטפל בפירוטכניקה.
ב-20 במרץ, התובע הציבורי ליופקו קוצ'בסקי אמר כי יש חקירה פעילה בנושא "שוחד, אי-סדרים ברכישת פירוטכניקה ופשעים נוספים".
לשעבר שר המדינה במשרד הכלכלה, רזמנה צ'קיץ' ג'ורוביץ', נעצרה לאחר שחוקרים גילו שהיא חתמה על הרישיון המזויף של מועדון הלילה שבו פעלה העסק.
רשויות אישרו כי מסמך הרישיון של מועדון הלילה "פולס" לא נמצא במסד הנתונים של רישיונות הממשלה, אף על פי שניתן על נייר משרדי רשמי וחתום על ידי עובדים במשרד הכלכלה.
בעל מועדון הלילה, דהאן "דקו" יובנוב, נעצר.
גם בנו של יובנוב נעצר.
שבעה שוטרים נעצרו לאחר שלדבריהם הם "הכינו, חתמו ואישרו" טופס הסכמה למועדון הלילה להשיג רישיון קייטרינג, אף על פי שהמועדון לא עמד בדרישות המינימום לכך.
שלושה ראשי עיר לשעבר של קוצ'אני נעצרו ב-20 במרץ, רטקו דימיטרובסקי, ניקולצ'ו איליב וולפצ'ו פפאזוב (שכיהן בתור ראש העיר עד להתפטרותו לאחר השרפה), בחשד למעורבות בהפעלה הבלתי חוקית של המועדון.
הם הואשמו בכך שלא מנעו מהמועדון להמשיך לפעול באופן בלתי חוקי.
ב-17 במרץ, גוראן טרייקובסקי, מנהל משרד הפיקוח על השוק לשעבר, נעצר.
באותו יום, שר הכלכלה לשעבר קרשניק בקטשי נעצר, נחקר בתחנת משטרת סקופיה, והובא להעיד בפני שופט טרום משפט; אם כי אשתו של בקטשי טוענת שהוא מסר את עצמו במקום להיעצר.
טושקובסקי אמר כי משרד הפנים המקדוני יגיש כתב אישום נגד בקטשי לאחר סיום החקירה.
האיחוד הדמוקרטי לשילוב, מפלגה פוליטית המייצגת את האינטרסים של המיעוט האתני האלבני במקדוניה הצפונית , הביעה ספקות לגבי חוקיותה והאובייקטיביות של החקירה, במיוחד בנוגע לשיטת העבודה שלה, אפשרות התערבות ממשלתית במשרד התובע, ומעצרים ממניעים פוליטיים.
ראש ממשלת מקדוניה הצפונית, חריסטיאן מיצקוסקי, הביע צער עמוק על השרפה במועדון הלילה, ואמר כי אובדן כה הרבה חיים צעירים הוא אובדן שאין לו תחליף, וכי הממשלה נרתמה במלואה כדי לסייע בקביעת סיבת השרפה.
נשיאת מקדוניה הצפונית, גורדנה סיליאנובסקה-דאבקובה , ביקרה כמה מהקורבנות בבתי חולים ונפגשה עם בני משפחותיהם.
היא קראה להעניש את האחראים לשרפה ואמרה: "אין דבר יקר יותר מחיים של בני אדם, במיוחד חיים של צעירים".
ראש העיר קוצ'אני, ליפצ'ו פפאזוב, התפטר ב-17 במרץ.
בפוסט ברשתות החברתיות בו הודיע על התפטרותו, קרא לחקירה יסודית של השרפה ולאחדות לאומית בקרב המקדונים.
שר הבריאות, ארבן טארבארי, אמר כי ימונה נציגים כדי לעדכן את ההורים של הקורבנות שהועברו לחו"ל על מצב קרוביהם כל ארבע עד חמש שעות.
תושב מקדוניה, טושקובסקי, הודיע ב-20 במרץ כי כל ספקיות הטלפון במקדוניה החליטו לפטור את כל מספרי הטלפון של מקדונים בחו"ל מחיובי רטינג ואינטרנט, כך שיוכלו ליצור קשר עם בני משפחתם במקדוניה הצפונית ומוסדות, אם נדרש.
הוכרזו שבעה ימי אבל לאומי לזכר הקורבנות.
שני צעירים בני 18 נעצרו בסקופיה בליל ה-19 במרץ על כך שהפרו את תקופת האבל הלאומית, לאחר שנמצא כי הם ערכו חגיגת יום הולדת במסעדה בפארק העיר סקופיה והדליקו שם זיקוקים.
סוכנות לשירותי אודיו ומדיה אודיו-ויזואלית המליצה על מדיה לשדר/לפרסם תוכן שמתאים לימים של אבל, והורתה ששידור המוזיקה יהיה בז'אנרים המתאימים לימי אבל, שכל התוכניות הקומיות והבידוריות יידחו, ושלא יפרסמו פרסומות במהלך ימי האבל.
במהלך תקופת האבל הם אף הסירו דרישה ממדיה לשדר אחוז מסוים של מוזיקה מקדונית.
שר התרבות והתיירות, זוראן ליוטקוב, הודיע על ביטול כל הפעילויות התרבותיות שמתבצעות על ידי משרד התרבות והמוסדות הלאומיים שלו שתוכננו לשבוע הבא.
הוא הביע את תמיכתו בקורבנות ובני משפחותיהם, ואמר שכל המוסדות התרבותיים בסקופיה יספקו תמיכה אם יהיה צורך.
התיאטרון הלאומי המקדוני הודיע על ביטול כל ההופעות שתוכננו בין ה-17 ל-22 במרץ, ובני משפחות הקורבנות בסקופיה אשר ביקשו לבקר את קרוביהם הפצועים בבתי החולים יקבלו מקום לינה בחדרי ההלבשה והסוויטות של התיאטרון.
בסקופיה, רבים מהמלונות והמסעדות הציעו לינה ומזון חינם לבני משפחות הקורבנות שטופלו בסקופיה.
ממשלת מקדוניה פתחה קו חם לתמיכה נפשית עבור הקורבנות ובני משפחותיהם.
סוכנות המדיה האודיו-ויזואלית הודיעה על תרומת 1.5 מיליון דינר מקדוני לקרן הסולידריות של הצלב האדום המקדוני לסיוע לקורבנות השרפה.
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת סנטס סירילוס ומתיודיאוס תרם סכום בסך 415,724 דינר מקדוני אשר גויס באירועים סטודנטיאליים לקרן.
לפי 20 במרץ 2025, סך התרומות לקרן הסולידריות עמד על 34,836,205 דינר מקדוני.
נבחרת מקדוניה הצפונית בכדורגל, ברשות אופ"א, שיחקה עם תלבושת שחורה-אפרפרה במהלך שני המוקדמות למונדיאל 2026 כדי לכבד את הקורבנות.
במהלך המשחק שלהם ב-22 במרץ מול ליכטנשטיין, שתי הקבוצות חבשו סרטי אבל והתייצבו לדקת דומיה לפני השריקה לפתיחה.
בנוסף, התאחדות הכדורגל של מקדוניה הצפונית תרמה את כל ההכנסות ממכירת הכרטיסים למשחק ב-25 במרץ מול ויילס בסקופיה, למשפחות הקורבנות.
ההלוויה של הקורבנות התקיימה ב-20 במרץ בשטיפ, קוצ'אני ובאובלעשבו , מקדוניה הצפונית.
ההלוויה בקוצ'אני נערכה על ידי סטפן, הארכיבישוף של אוחריד ומקדוניה, ראש הכנסייה האורתודוקסית המקדונית , והייתה מוגבלת לקרובי משפחת הקורבנות.
תחילת הטקס הופרעה באופן זמני לאחר שכמה מלווים התעלפו.
בין חברי ה-DNK שנפטרו, ג'ורג'יסקי נקבר בבית הקברות העירוני בבוטל , פרויקובסקה בגורנו ליסיצה, ג'ורג'יב בסטרומיצה, בעוד שסטבאנובסקי, קולארוב ואפרמוב נקברו בשטיפ.
הסוכנות לשירותי מדיה אודיו ואודיו-ויזואלית ביקשה כי התקשורת "תעמוד בסטנדרטים המקצועיים והאתיים הגבוהים ביותר" בעת הדיווח על הלוויות ואמרה כי על התקשורת להימנע מצילום הקברים או פגיעה בפרטיות האבלים.
ממשלת מקדוניה הצפונית גינתה כלי תקשורת זרים ללא ציון שמם, שלטענתם "חצו כל קו של אנושיות וכבוד בדיווח על ההלוויה הטרגית בקוצ'אני".
איגוד העיתונאים העצמאיים של סרביה גינה את השימוש בצילומים של "קברים, בני משפחה קרובים ורגעים פרטיים" של הקורבנות על ידי כלי התקשורת הסרבים "רפובליקה", "קוריר", "בליק", "אלו!", "טלגרף" ו"מונדו", וביקשו שמשרד המידע והתקשורת הסרבי ינקוט פעולה.
נזירות אמרו כי הסיקור מהווה הפרה של הקוד האתי של העיתונאים הסרבים, האוסר על "דיווח על הלוויות של אנשים פרטיים", וכי סיקור כזה "אינו באינטרס הציבורי".
משרד ההסברה והתקשורת גינה את הצילומים בהצהרה, והורה בפומבי לכלי התקשורת הנ"ל להסיר אותם לאלתר מאתריהם, ואמר כי כלי התקשורת "פגעו בכבודם של הקורבנות, גרמו לחרדה בקרב קרוביהם והציבור כולו, והפגינו חוסר מודעות לסטנדרטים המקצועיים לכבד".
קבוצת KF שוקפי הקדישה מנחת זיכרון לאנדריי לאזורוב בהצהרה מהמועדון.
לאחר השרפה, התרחשו סדרת הפגנות ספונטניות ברחבי המדינה.
באותו ערב, החלו אזרחים להתאסף בכיכרות הערים כולל בקוצ'אני, שטיפ, ויניצה, סטרומיצה, וגבגליה כדי להתאבל ולדרוש צדק.
למחרת, ב-17 במרץ, התרחשו הפגנות שקטות ומחוות זיכרון ברחבי המדינה.
בקוצ'אני, ההפגנה החריפה כאשר חלק מהאזרחים, בעיקר צעירים, זרקו ביצים, בקבוקי זכוכית וחפצים נוספים על בניין העירייה, פגעו בחזיתו ושברו חלונות.
המשטרה חסמה אותם מלהיכנס לבניין.
הם קראו להופעתו של ראש העיר, לופצ'ו פאפזוב, שכבר התפטר.
קבוצת מפגינים הרסה את בר הקפה "קלסיק" ורכב שבבעלות אותו אדם הקשור ל"פולס".
המפגינים פנו לתחנת המשטרה של קוצ'אני, והתעמתו עם השוטרים מבלי שהתעוררו תקריות משמעותיות.
המון הפך רכב שבבעלות בעל מועדון הלילה "פולס" וניסו להצית את ביתו.
המשטרה ניסתה להרגיע את המצב על ידי כך שהודיעה להמונים כי היו ילדים בתוך הבניין, אך ההמון השיב כי אף אחד לא מנע את מותו של הילד בתאונה.
ב-18 במרץ, המון פנה לביתו של פאפזוב וניסה לשבור את מחסום המשטרה על מנת ליידות אבנים על הבית, אך כומר הרגיע אותם ואמר "בואו נציל קודם את הילדים, ואז נשרוף את העיר אם תרצו."
בשטיפ, סטודנטים הפגינו בדרישה למתן דין וחשבון על האסון שלקח את חייהם של חמישה מחבריהם.
ההפגנה החלה בכיכר העיר ויצאה לכיוון בניין המועצה המקומית.
בצהריים, אלפי תלמידים בסקופיה קיימו דקת דומיה של שבע דקות באוניברסיטת סנטים סירילוס ומאתודיאוס לכבוד 59 החיים שנפלו.
נאומים של שרת החינוך וסנה ינבסקה ורקטור ביליאנה אנגלובה הופרעו באופן זמני כאשר שניים מהנוכחים התמוטטו ונדרשו לטיפול רפואי.
הסטודנטים החלו למחות ולהשמיע שריקות וצעקות לעבר ינבסקה, והנאום שלה הופסק על ידי השוטרים המיוחדים שסבבו אותה.
גם סטרומיצה חוותה הפגנה שקטה בכיכר העיר, כאשר המשתתפים דרשו צדק עבור קורבנות השרפה.
ג'ורג'י ג'ורג'יב, המתופף מלהקת DNK, היה בין ההרוגים; הוא היה תושב סטרומיצה.
הפגנות שקטות נוספות התרחשו בביטולה, קבדרצי, פרובישטיפ, טטובו, ולס ועוד ערים.
למחרת, ב-18 במרץ, התקיים מפגש ציבורי באוחריד, כמו גם הפגנה של סטודנטים בשעה 18:00 בכיכר מקדוניה בסקופיה.
ב-18 במרץ, הפגנות התקיימו בכל הערים במקדוניה הצפונית לזכר הנפגעים ולדרישה לצדק ולחובה למענה על אסון השרפה.
ההפגנות, שהתארגנו בעיקר על ידי סטודנטים ותלמידי תיכון, השתתפו משתתפים מכל הגילאים.
הפגנה המונית התקיימה בכיכר מקדוניה, בה השתתפו אלפי אזרחים.
לאחר המחאה, שבעה עובדים בתקשורת, כולל עיתונאים מרויטרס, הועברו לתחנת המשטרה בסנטאר, כשהרשויות הצדיקו את המעצר בטענה כי הם צילמו בשידור חי באמצעות רחפנים, ושהשימוש ברחפנים היה אסור, אף שאין הודעה מוקדמת בנושא.
אירוע דומה התרחש בקוצ'אני, שם צוות של תחנת הטלוויזיה הבולגרית BTV הועבר גם הוא למעצר בגין הפעלת רחפן.
פוליטיקאים מהאיחוד האירופי, אלבניה, אזרבייג'ן, בלארוס, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, צ'כיה, גאורגיה, יוון, אירלנד, ישראל, איטליה, קוסובו, לטביה, ליטא, מולדובה, נורווגיה, רומניה שוודיה, טורקיה, אוקראינה, ואיחוד האמירויות הערביות הביעו תנחומים בגין ההרוגים והפצועים הרבים והציעו סיוע לשלטונות מקדוניה הצפונית.
האפיפיור פרנציסקוס והפטריארך האקומני של קונסטנטינופול ברתולומיאו מקונסטנטינופול שלחו גם הם את תנחומיהם.
בוסניה והרצגובינה, בולגריה וסרביה הכריזו על ה-18 במרץ בתור יום אבל לאומי בסולידריות עם מקדוניה הצפונית.
גם מונטנגרו הכריזה על יום אבל ב-17 במרץ.
שר הבריאות המקדוני, ארבן טראוורי, הכיר בכך שנמסרו הצעות סיוע ממדינות שכנות כמו אלבניה, בולגריה, יוון וסרביה.
ב-18 במרץ, קבוצה של תושבים בנובי סאד, סרביה, התכנסה בכיכר החירות כדי להדליק נרות לזכר הקורבנות בשרפה.
השרפה הגדולה בניו יורק הייתה שרפה הרסנית שפרצה בליל 20 בספטמבר 1776 ונמשכה עד לבוקר 21 במנהטן תחתית בצד המערבי של מנהטן בניו יורק, זמן קצר לאחר כיבוש העיר על ידי הכוחות הבריטיים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
השרפה השמידה בין 10% ל-25% מהמבנים בעיר, ובמקביל אזורים שלא נפגעו נבזזו.
רבים סברו שהשרפה הוצתה בזדון מסיבות שונות.
מנהיגים בריטיים האשימו את המהפכנים, ואילו התושבים הניחו שאחד מהצדדים אחראי לכך, כלומר חלק מהתושבים חשבו שהמהפכנים אחראים לכך ואילו החלק השני חשבו שהבריטים אחראים לכך.
לשרפה היו השפעות ארוכות טווח על הכיבוש הבריטי שנמשך עד 1783.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית החלה באפריל 1775. העיר ניו יורק הייתה מרכז מסחרי חשוב, אך עדיין לא מטרופולין גדול.
אוכלוסייתה עמדה על כ-25,000 נפש.
עוד לפני פרוץ הקרבות הייתה המושבה פרובינציית ניו יורק מחולקת פוליטית, עם ארגוני פטריוטים פעילים מול אספה קולוניאלית לויאליסטית.
לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד השתלטו הפטריוטים על העיר, עצרו לויאליסטים וגירשו אותם.
בקיץ 1776 הגנרל הבריטי ויליאם האו פתח במערכה לכיבוש העיר ונמלה האסטרטגי.
לאחר כיבוש סטטן איילנד ביולי, הוא ניצח בקרב לונג איילנד באוגוסט בעזרת צי ימי בפיקוד אחיו האדמירל ריצ'רד האו.
הגנרל האמריקאי ג'ורג' וושינגטון צפה את נפילת העיר ונסוג מראש עם עיקר צבאו צפונה להארלם הייטס.
היו שהציעו להצית את העיר כדי למנוע תועלת לבריטים, בין היתר הגנרל נתנאל גרין וג'ון ג'יי מניו יורק, אך הקונגרס הקונטיננטלי השני דחה את ההצעה.
ב-15 בספטמבר 1776 נחתו הבריטים במנהטן, ולמחרת התקדמו צפונה להארלם ונלחמו בפטריוטים בקרב הארלם הייטס.
הגירה אזרחית מהעיר החלה עוד קודם, במיוחד לאחר הגעת כוחות הצבא הקונטיננטלי בפברואר.
עם כיבוש לונג איילנד התגברה העזיבה, ובתים נטושים הוחרמו לשימוש הצבא.
כך עשו גם הבריטים עם נכסי הפטריוטים לאחר כניסתם לעיר.
המחסור בדיור החריף תחת כיבוש צבאי.
לפי ספרו מ-1812 של ג'ון ג'וזף הנרי, שבוי אמריקאי על סיפון האונייה הבריטית פרל, האש פרצה בפאב פייטינג קוקס, ליד וייטהול סליפ.
עם זאת, מיקומה המדויק של תחילת השרפה לא ידוע, ויש שטענו שהחלה בכנסיית השילוש הקדוש.
תנאי יובש ורוחות חזקות אפשרו ללהבות להתפשט במהירות בין בתים צפופים, כשהרחובות הצרים והמבנים מעץ החמירו את המצב.
תושבים נמלטו עם רכושם המועט לעבר השטחים הפתוחים, כגון סיטי הול פארק .
השרפה חצתה את ברודוויי ליד רחוב ביבר וכלתה אזורים נרחבים מערבה עד נהר הדסון.
האש דעכה רק עם שינוי כיוון הרוח ופעולות מקומיות.
ייתכן שגם השטח הלא-בנוי של קינגס קולג' בלם את ההתפשטות.
כנסיית השילוש הקדוש נחרבה, ואילו קפלת סנט פול ניצלה.
הדיווח של האו ללונדון רמז כי השרפה הוצתה במכוון: "נעשה ניסיון נורא על ידי כמה פושעים להצית את העיר".
המושל המלכותי ויליאם טריון חשד כי וושינגטון אחראי, וכתב כי "נסיבות רבות מובילות להשערה שמר וושינגטון היה שותף למעשה הנבזי הזה" וכי "חלק מקציניו נמצאו מסתתרים בעיר".
גם אמריקנים רבים סברו כי ההצתה בוצעה בידי פטריוטים.
ג'ון ג'וזף הנרי תיעד עדויות של נחתים שחזרו לספינה לאחר שנאבקו בשרפה, שלפיהן אנשים "נתפסו ברגע הצתת הבתים".
חלק מהאמריקנים האשימו דווקא את הבריטים בהצתה, כדי שיוכלו לבזוז את העיר.
מייג'ור מהסן כתב כי מי שנאבקו בלהבות "דאגו לשלם לעצמם היטב בבזיזת בתים סמוכים שלא נשרפו".
אף שבזיזות אכן התרחשו במהלך השרפה, אין ראיות לכך שהדבר היה יוזמה בריטית מכוונת.
וושינגטון כתב לג'ון הנקוק ב-22 בספטמבר והכחיש במפורש כל ידיעה על סיבת השרפה.
במכתב לבן דודו לאנד כתב: "השגחה (עליונה), או איזה אדם טוב וישר, עשתה עבורנו יותר ממה שחשבנו לעשות בעצמנו".
לדברי ההיסטוריון ברנט שכטר, אף האשמת הצתה לא עמדה במבחן הזמן.
הראיה החזקה ביותר בעד תאוריות ההצתה היא שהשרפה פרצה במספר מוקדים, אולם מקורות בני התקופה מסבירים כי גגי עץ בוערים העיפו גיצים שהבעירו בתים נוספים.
ג'ון ג'וזף הנרי מציין בספרו כי "הלהבות הועברו לבתים נוספים" בשל גיצים "שהרוח נשאה למרחק".
הבריטים חקרו מעל 200 חשודים, אך איש לא הועמד לדין.
במקרה, נייתן הייל, קפטן אמריקני שפעל כמרגל עבור וושינגטון, נעצר בקווינס באותו יום שבו פרצה השרפה.
מעצרו קישר אותו בעיני הציבור לשרפה, אך השמועות הללו מעולם לא בוססו; אין כל עדות שנעצר (או הוצא להורג), למעט בשל ריגול.
השפעת השרפה על הכיבוש הבריטי
הגנרל ג'יימס רוברטסון החרים בתים שלא נפגעו מהשרפה ושבעליהם נודעו כפטריוטים, והקצה אותם לקצינים בריטים.
כנסיות שאינן כנסיות המדינה (כגון הכנסייה האנגליקנית) הוסבו לבתי חולים, מחסנים או בתי כלא.
חיילים רגילים שובצו בבתי משפחות מקומיות.
עוד לפני השרפה התמודדו הבריטים עם בעיות לוגיסטיות וצפיפות, והשרפה החריפה אותן.
בשבועות שלאחר מכן זרמו לעיר פליטי לויאליסטים רבים, ואלה שהגיעו ממחוזות בשליטת הפטריוטים התיישבו במחנות אוהלים דחוסים על חורבות חרוכות.
המצב יצר מתחים בין הלויאליסטים לבין השלטון הבריטי, כאשר הראשונים ציפו להגנה ועזרה – לשווא.
השרפה שכנעה את הבריטים להטיל ממשל צבאי במקום להשיב את העיר לרשויות אזרחיות.
ממשל צבאי הונהג גם משום שניו יורק כבר הייתה עיר כבושה ומפולגת מבחינת נאמנויות.
פשיעה ותברואה ירודה נותרו בעיות מתמשכות לאורך כל תקופת הכיבוש, שנמשכה עד לפינוי העיר ב-25 בנובמבר 1783.
"השתלה שלא מבן־מינו" או קסנוטרנספלנטציה (Xenotransplantation) היא השתלה של תאים, רקמות או איברים, ממין אחד לאחר.
סוג אחד של השתלות כאלה, בו קיים עניין רב הוא השתלת איברים של חזירים בבני־אדם.
האיבר או הרקמה המושתלים נקראים קסנוגרפט (xenograft).
כבר שנים רבות שהרפואה המודרנית מבצעת השתלות בבני אדם.
הרעיון להשתיל איברים ממינים אחרים בבני אדם, עלה בשל מחסור עולמי באיברים להשתלה, שבגללו חולים נפטרים לעיתים בעודם נמצאים ברשימת המתנה לקבלת תרומת איברים.
מחקרים מתקדמים בהבנת תהליכי מנגנון דחיית האיברים הביאו את המדענים ליכולת השתלת איברים שמאפשרת לשקול השתלת איברים ממינים אחרים.
בגלל דמיון בין איברים פנימיים מסוימים של שני המינים, התהליך נידון בעיקר בהקשר של השתלת איברי חזירים בבני אדם.
אם תתאפשרנה השתלות כאלה, הליך ההשתלה עשוי להיות בטוח יותר, כיוון שתופחת הסכנה של דחיית האיבר על ידי המושתל.
הליך כזה יכול גם לפתור את בעיית המחסור באיברים להשתלה.
בפרוצדורות אחרות, הנבדקות בניסויים קליניים במעבדות מחקר, שואפים המדענים להשתמש בתאים או ברקמות ממינים אחרים כדי לטפל במחלות חשוכות־מרפא כמו סרטן, איידס, סוכרת, מחלות כבד ומחלת פרקינסון.
נכון להיום, בוצעו רק ניסיונות השתלה ספורים שעלו בהצלחה.
כמה מטופלים שהיו זקוקים להשתלת כבד, טופלו באמצעות השתלת כבד חזיר זמנית, עד שיימצא תורם מתאים.
כמה חולי פרקינסון שטופלו באמצעות תאי־עצב של חזיר, חוו שיפור ניכר.
האתגר הקשה ביותר בהשתלות מסוג זה הוא ההתגברות על הדחייה הטבעית של הגוף.
בעיה זו קיימת גם בהשתלת איברים מבני־אדם לבני־אדם (השתלה מסוג זה ידועה בשם allotransplantation), אך היא חמורה הרבה יותר כשמדובר במינים שונים.
לכל תא בגוף יש אפיונים המגדירים את סוגו, אליהם מגיבה המערכת החיסונית בהתאם, אם אלו גופים זרים שפלשו למערכת, או לא.
ככל שההבדל הגנטי בין התורם לבין מקבל התרומה גדול יותר, כך המערכת החיסונית מגיבה בחריפות יותר.
כיום, חברות רבות מנסות לבצע הנדסה גנטית בחזירים, כדי שהקוד הגנטי שלהם יהיה דומה ככל האפשר לזה האנושי (בעל חיים כזה נקרא טרנסגני).
חלק מהניסויים האלה זכו להצלחה חלקית.
קיים חשש שבהשתלות אלו יש אפשרות של התפשטות מחלות מהתורם.
לדוגמה, קיימים נגיפי PERV שהחזירים חסינים מפניהם, אך בני־אדם רגישים להם.
לכן בני־אדם שהושתלו בגופם תאים זרים נאלצים שלא לתרום דם, לתת דגימות דם תכופות ולהשתמש בקונדום בעת שהם מקיימים יחסי מין.
אף־על־פי־כן, מטופלים שקיבלו תאים מחזירים לא הראו כל סימן שהם נגועים בנגיף ה־PERV ממנו חששו המדענים.
ההשלכות של השתלות מבעלי־חיים אחרים אינן ידועות כרגע.
כשל תפקודי של איברי אדם הוא דאגה כלל עולמית, הניצבת בפני התעשייה.
למרות זאת, קסנוטרנספלנטציה מעלה שאלות מדעיות, רפואיות, חוקתיות ואתיות רבות וקשות.
כמו כן, שינוי הקוד הגנטי של החיות מהווה גם הוא מקור לדאגה.
ב־2022 בהליך פורץ דרך, הושתל באדם לב שלם מחזיר שעבר שינוי גנטי.
השתלת איברים היא טכנולוגיה רפואית שהתפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20. בטכנולוגיה זו מוחלפים איברים, חלקי איברים או רקמות שהגיעו לאי-ספיקה סופנית באיברים, חלקי איברים או רקמות תקינים.
השתלות איברים נעשות לרוב בבני אדם, פרט למקרים שבהן נערכות השתלת איברים בבעלי חיים, בעיקר לצורך מחקר, לימוד והתנסות.
האיבר המושתל יכול להיות מאותו אדם לעצמו (כמו בהשתלת רקמות, Autograft), מאדם (חי או מת) לאדם אחר (Allograft, אלוגרפט), או ממין אחד למין אחר (קסנוטרנספלנטציה, Xenograft).
איברים מושתלים יכולים להיות מלאכותיים או טבעיים, שלמים או חלקי איברים (כמו שסתומים, רקמות וכדומה).
כיום קיימים סוגים רבים של השתלות איברים, חלקי איברים ורקמות, ובהם השתלות לב, ריאה, כבד, כליה, לבלב, מעי דק, קרנית העין, עור, עצם, מח עצם וכלי דם.
בעת האחרונה החלו לבצע השתלות ניסיוניות של גפיים, והשתלות פנים.
כמו כן, ישנן השתלות של איברים וחלקי איברים מלאכותיים כגון קוצבי לב, שסתומי לב וחלקי מפרק תותבים.
השתלת היד הראשונה בוצעה בליון שבצרפת בשנת 1998, כאשר בהליך שנמשך 14 שעות חיבר צוות בינלאומי של כירורגים את ידו של אדם מת לזרועו של קלינט האלם בן ה-48 מאוסטרליה.
עשור לאחר מכן, בשנת 2008 הושתלו בגרמניה שתי ידיים מאדם מת, בחקלאי בן 54 על ידי צוות שמנה 30 רופאים בניתוח שארך 15 שעות.
השתלת העין המלאכותית הראשונה והיחידה שהצליחה (נכון ל-2005) בוצעה ב-17 בינואר בארצות הברית, כאשר ג'רמיה טיהאן שאיבד את מאור עיניו לתקופה של 36 שנים שב לראות בזכות עין מלאכותית שפיתח ויליאם דובאל.
האיברים המשמשים בהשתלות מגיעים מתרומת איברים מהחי או מהמת.
במקרה מוות מתקבלת הסכמה מראש או של המשפחה לקצירת האיבר מהמת.
כאשר ניתן תשלום עבור התרומה, הדבר מכונה סחר באיברים.
מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחל להשתמש גם בתורמים מתים שמתו מוות מוחי, בעיקר על ידי קבוצת משתילי האיברים מפיטסבורג שבארצות הברית.
הבעיה המרכזית בלקיחת איברים להשתלה בשיטה זו היא ההרס של האיברים לאחר הפסקת זרימת הדם.
כדי למנוע זאת יש לצנן את האיברים לפני שהם נפגעים.
בשיטה אחת משתמשים בחולים שמתו מוות לבבי פתאומי, כגון לאחר חבלת ראש קשה או דום לב פתאומי, ובדרך כלל כאשר הדבר קורה בחדר מיון.
על מנת לשמר את האיברים להשתלה יש לנקוט בשורה של צעדים רפואיים בתורם שהוגדר כמת מוות מוחי, הכוללים שמירה על ערכים תקינים של לחץ הדם, אלקטרוליטים, מאזן חומצי-בסיסי, ריווי החמצן, חום הגוף, תפקודי קרישת הדם, מצב הורמונלי ועוד.
יתר על כן, אמצעי שימור מתוחכמים ויעילים מאפשרים את החיות של האיברים למשך שעות רבות, ובכך מאפשרים העברה יעילה של איברים ממרכזים רפואיים מרוחקים.
הזמן העובר בין ניתוק האיבר מהתורם המת לבין תחילת שימורו נקרא תקופת האיסכמיה החמה, והזמן העובר בין תחילת הליכי השימור לבין חידוש אספקת הדם לאיבר הנתרם מכונה תקופת האיסכמיה הקרה.
בתקופות האיסכמיה מצטברים חומרים רעילים בתאים, אשר גורמים לנזק ולהרס האיברים.
על כן, ככל שתקופות האיסכמיה קצרות יותר, כך סיכויי האיבר המושתל לתפקד בצורה תקינה גדולים יותר.
השימור מתבצע על ידי הזלפת תמיסות מיוחדות לכלי הדם של האיברים הנתרמים, כשהם מקוררים.
השילוב בין ההרכבים הכימיים של התמיסות לבין קירור האיברים באמצעותם מפחית את יצירת החומרים הרעילים.
מקובל להמליץ על זמן שימור של שתל כליה עד 24 שעות, שתל כבד עד 16 שעות, שתל לבלב עד 10 שעות, ושתלי לב וריאות עד 3 שעות.
קסנוטרנספלציה היא תהליך שבו תאים, רקמות או איברים נשתלים בגוף האדם מתורם שאינו בן אדם.
השתלה כזאת תעשה רק במקרים קיצוניים באנשים החולים ביותר שלא יכולים לחכות ברשימות ההמתנה והשתלה כזאת יכולה להאריך את חייהם ניסיונות ראשונים בתחום החלו כבר במאה ה־17 ונמשכו עד המאה העשרים, אך רובם נכשלו בשל תגובה חיסונית חריפה וסכנת העברת מחוללי מחלה מבעלי חיים לאדם.
מאז תחילת המאה ה־21 חלה התקדמות משמעותית בזכות שימוש בעריכה גנטית, ובעיקר בטכנולוגיית CRISPR המאפשרת מחיקת אנטיגנים שמעוררים דחייה, שילוב גנים של בני אדם ברקמות החיה ונטרול וירוסים אנדוגניים המצויים בגנום התורם.
חזירים משמשים כיום כמקור העיקרי לאיברים להשתלות, מכיוון שיש להם זמני הריון קצרים, גודל המלטה גדול יחסית, וניתן להחזיקם בתנאי מעבדה מבוקרים.
יש עדיין מכשולים רבים, נוסף לדחית השתל ווירוסים אנדוגניים.
פעילי זכויות בעלי חיים הביעו את התנגדותם לשימוש בבעלי חיים כתורמי איברים, וכן כמה קבוצות מתנגדות להשתלות כאלה מטעמים דתיים, אבל השימוש בהשתלת כליה מחזיר לאדם נשקלת בעניין רב.
היסטוריה של השתלות איברים באדם
השתלת האיברים המוצלחת הראשונה באדם בוצעה בשנת 1954 בבוסטון שבארצות הברית כאשר המנתח ג'וזף מוריי הצליח לקחת כליה מאדם ולהשתילה באחיו התאום.
השתלה זו התאפשרה בשל העובדה שהייתה התאמה מלאה בין התורם והנתרם בשל היותם תאומים זהים; לולא כן, הייתה המערכת החיסונית של הנתרם דוחה את ההשתלה.
הצלחה זו פתחה פתח לניסיונות השתלה באיברים אחרים שהשתלתם נחשבת למסובכת יותר.
ב-1963 הושתלה ריאה בגופו של אדם אשר סבל מסרטן ריאות.
ההשתלה אמנם עברה בהצלחה, אך המושתל נפטר 18 יום לאחר מכן, בעקבות כשל בכליותיו.
ב-1967 ביצע תומאס סטרזל השתלת הכבד מוצלחת ראשונה באדם.
באותה שנה, ב-3 בדצמבר, בבית החולים "חרוטה סכור" (Groote Schuur) בקייפטאון, דרום אפריקה בוצעה השתלת הלב המוצלחת הראשונה.
צוות של 30 רופאים שבראשם פרופסור כריסטיאן בארנרד השתיל לב בגופו של אדם (לואיס ושקנסקי).
הניתוח עבר בהצלחה אך בשל מינון גבוה של תרופות המדכאות את המערכת החיסונית נותר המושתל חשוף לזיהומים, דבר שהוביל למותו לאחר 18 יום בשל זיהום.
השתלת הלב השנייה התרחשה ב-2 בינואר ב-1968 כאשר ד"ר ברנארד השתיל בגופו של אדם "לבן" לב מגופו של תורם מגזע "מעורב", דבר שהוביל לסערה ציבורית גדולה בדרום אפריקה הגזענית של אותה תקופה.
הניתוח הצליח והמטופל שרד כ-19 חודשים וחצי לאחריו, דבר שנחשב להצלחה גדולה במושגים של אותם ימים.
בשנת 1983 הוצגה לעולם התרופה ציקלוספורין המדכאת בהצלחה וללא סיכון משמעותי את המערכת החיסונית באדם, ומאפשרת בכך את קליטתו של האיבר המושתל.
תרופה זו הובילה לפריצת דרך משמעותית, ובעקבותיה הליך השתלת איברים נעשה נפוץ בעולם, עד שבשנת 2001 בוצעו השתלות איברים בכ-2100 מטופלים ב-160 בתי חולים בארצות הברית לבדה.
נתוני ההצלחה היו בין 80 ל-90 אחוזים.
בעקבות פרשת ניקולס גרין בשנת 1994 חל שינוי מהותי בתודעה ציבורים בנושא.
בשנת 2005 נערכה השתלת פנים ראשונה (השתלה חלקית) לאיזבל דינואר, וב-2010 בוצעה בספרד ההשתלה המלאה הראשונה של פנים.
בשנת 2011 נערכה השתלת רגליים ראשונה.
בשנת 2021 הושתל לראשונה קנה הנשימה.
ב-2022 בהליך פורץ דרך, הושתל באדם לב מחזיר שעבר שינוי גנטי.
בשנת 2024 חלה פריצת דרך שבה הושתלה כליה מחזיר שעברה עיבוד גנטי על ידי שימוש בטכנולוגיית CRISPR בחולה סוכרת בן 69 עם כשל כלייתי.
זאת ההשתלה שמחזיקה הכי הרבה זמן מעמד.
קצירת איברים ממתרגלי פאלון גונג בסין בעודם בחיים למטרות השתלה
מחקרים העוסקים בתעשיית השתלות איברים בסין שצמחה באופן מטאורי מאז 1999, מעלים שאלות אתיות נוקבות לגבי מהו מקור האיברים.
החוקרים איתן גוטמן, דייוויד קילגור ודייוויד מטאס פרסמו ספרים ודוחות והגיעו למסקנה שהאיברים נקצרים בכפייה ממתרגלי הפאלון גונג בעודם בחיים.
מדובר באיברים כמו לב, כליה, כבד וקרניות.
קצירת האיברים גורמת למותם של ה"תורמים".
הממשל הסיני לא נותן תשובות מספקות למקור האיברים והראיות הולכות ומצטברות.
קצירת איברים מאדם בעל כורחו אינה עומדת בכללי האתיקה והרפואה.
במיוחד מדאיג הדבר מאחר שהממשלה הסינית עומדת מאחורי מעשים אלו.
ההצלחה של השתלת איברים נמדדת לרוב במונחים של אחוז המושתלים שנותרו בחיים לאחר תקופה מסוימת כמו שנה, שנתיים או חמש שנים.
סיכויי ההצלחה ותוחלת החיים של המושתל משתנה לפי האיבר המושתל, גיל המושתל, איכות האיבר המושתל (למשל, מהחי או מהמת) ופרמטרים נוספים.
בשנת 1991 בהשתלות כבד לילדים מתחת לגיל 15 נותרו בחיים לאחר שנה 83% אבל אצל מבוגרים נותרו בחיים לאחר שנה רק 68%.
אם מבדילים בין מושתלים שעבדו באופן מלא לפני ההשתלה לכאלו שלא, נמצא ש-85.7% מהמושתלים שעבדו באופן מלא לפני ההשתלה נותרו בחיים שנתיים לאחר ההשתלה, אך רק 54.6% מאלו שהיו בטיפול נמרץ לפני ההשתלה נותרו בחיים שנתיים לאחר ההשתלה.
בהשתלת כליה נותרו בחיים לאחר שנתיים כ-90% מהמושתלים שקיבלו כליה מהמת וקרוב ל-95% מהמושתלים שקיבלו כליה מהחי.
בהשתלות לב נרשם 80% מהחולים שנותרו בחיים לאחר שנה ו-60% לאחר חמש שנים.
בהשתלת קרנית הייתה הצלחה בקליטת הקרנית המושתלת בכ-90% מהמקרים.
מושתל הלב שהאריך ביותר לחיות הוא טוֹנִי יוּזְמַאן מאוהיו שבארצות הברית.
יוזמאן עבר השתלת לב באוגוסט 1978. הוא נפטר מסרטן 31 שנים מאוחר יותר, באוגוסט 2009, בגיל 51. מושתל הלב המלאכותי הראשון הוא דוקטור ברני קלארק מארצות הברית.
דוקטור קלארק בן ה-61 חי 112 ימים לאחר ההשתלה ונפטר ב-23 במרץ 1983. מושתל הלב המלאכותי שהאריך ביותר לחיות הוא ויליאם שרדר.
ששרד חי 620 ימים לאחר ההשתלה שבוצעה בשנת 1984.
האדם שהאריך ביותר לאחר השתלת מסתם אב-עורקים שנלקח מחזיר (בהליך שנקרא קסנוטרנספלנטציה) הוא הארי דרייבר, שנותח ב-12 באפריל 1978. המסתם פעל במשך 25 שנים ו-238 ימים עד שהוחלף באחר ב-16 במרץ 2004.
לאחר שהרופאים מאבחנים כי אדם נזקק להשתלת איברים מתחילים בחיפוש אחר איבר מתאים.
לצורך השתלה מוצלחת יש לקבוע התאמה בין התורם והמקבל במספר מישורים: סוג הדם, נוגדנים תגובתיים והתאמה מרבית בחלבוני ה-MHC (באדם החלבונים נקראים גם HLA).
לאחר שנמצא איבר מתאים מתבצע הניתוח שאורכו בדרך כלל מספר שעות (2–5).
כדי למנוע דחייה של האיבר המושתל המנותח מקבל טיפול תרופתי (כגון ציקלוספורין) המדכא את המערכת החיסונית ומצמצם בכך באופן משמעותי את סיכוי דחיית האיבר.
תהליך ההחלמה נמשך כמה חודשים ובמהלך תקופה זו ואחריה צריך לסגל לעצמו האדם אורח חיים של תזונה מתאימה, הימנעות מחשיפה לזיהומים, פעילות גופנית מתונה והדרגתית והימנעות מעישון ומצריכת אלכוהול.
על המושתל להיות מודע למחלות אופורטוניסטיות אליהן הוא חשוף ולקבל עבורן טיפול מיידי לפני שיגיעו להתפרצויות מסכנות חיים.
בין המחלות נמצאות רוב המחלות הזיהומיות כולל מחלות הנגרמות מנגיפים, מחיידקים ומפטריות וכן חלק ממחלות הסרטן, בייחוד קפוסי סרקומה, ולימפומה שאינה הודג'קין.
בשנת 1968 בוצעה השתלת הלב הראשונה בישראל, שנה לאחר השתלת הלב הראשונה בעולם.
הניתוח התבצע בבית החולים בילינסון בידי פרופ' מוריס לוי.
אף על פי שההשתלה הצליחה, המושתל מת כעבור כשבועיים בשל זיהום.
הלב המושתל נלקח מאברהם סדגת, בן כארבעים שנפטר מאירוע מוחי.
הלב נלקח ללא בקשה מהמשפחה, דבר שאף על פי שהיה בהתאם לחוק דאז, עורר תרעומת בקרב המשפחה וויכוח ציבורי שאף הגיע לדיונים בכנסת.
לאור ריבוי הכישלונות בתקופה זו, חלה נסיגה משמעותית בביצוע השתלות איברים בישראל ובעולם.
בשל היעדר מרכז רפואי מאושר בישראל, עד ראשית שנות השמונים הוטסו חולים מישראל לחו"ל כדי שיוכלו לזכות בהשתלות לב וכבד.
בשנת 1987, לאחר לחץ ציבורי ופנייה רשמית מטעם משרד הבריאות, אושר לבית החולים הדסה בירושלים לבצע השתלות לב (אך לא כבד).
באותה שנה בחודש אוגוסט בוצעה השתלת הלב המוצלחת הראשונה בישראל בידי צוות בראשותם של פרופ' ג'ו בורמן ופרופ' דב שמעון.
בשנת 1988 בוצעה בהדסה השתלת ריאות ראשונה בראשות פרופ' דב שמעון.
נושא תרומות האיברים בישראל מוסדר בחוק האנטומיה והפתולוגיה, התשי"ג-1953, ובתקנותיו משנת התשמ"א-1981. משרד הבריאות נתון בשלבי הכנת חוק השתלות שמטרתו להסדיר את נושא תרומות האיברים וההשתלות בישראל.
בשל מחסור חמור בתורמי איברים בישראל (כ-8 אחוזים מכלל האוכלוסייה לעומת כ-15 עד 35 אחוזים במדינות מערביות אחרות) הוגשו מספר הצעות חוק המעודדות תרומת איברים ומציעות הטבות למשפחות תורמי האיברים.
בישראל מתבצעות בממוצע כ-250 השתלות איברים בשנה וכ-300 אנשים מצטרפים לרשימת המתנה להשתלה.
בישראל ממתינים להשתלת איברים למעלה מ-1000 ילדים ובוגרים.
כ-750 חולים ממתינים להשתלת כליות ולבלב, כ-110 ממתינים להשתלת כבד וכ-150 ממתינים להשתלת לב וריאות.
לפי הערכה, כ-100 אנשים ימצאו את מותם בהמתנה, מדי שנה.
ב-2008 אושרו בכנסת שני חוקים הקשורים להשתלת איברים:
חוק השתלת איברים, התשס"ח-2008, שקובע כי אדם חי שתרם מאיבריו יקבל לאחר מתן התרומה מעמד של חולה במחלה כרונית שיהיה זכאי להטבות כספיות, פטור מתשלומים מסוימים, פיצויים ותעודת הוקרה מהמדינה.
חוק ההשתלות אוסר על קופות החולים וחברות הביטוח לממן השתלות איברים במדינות שבהן מקור האיברים לא ידוע, כמו בסין.
מטרת החוק להגן על כללי האתיקה וזכויות האדם על גופו וחייו.
מאז תחולת החוק, הוקם בישראל מערך תרומות איברים מרצון, הכולל חתימה על כרטיס אדי.
חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008 המסדיר את אופן קביעתו של מוות מוחי-נשימתי.
החוק קובע כי זמן המוות המוחי-נשימתי יהיה מצב בו מותו של האיש נקבע על ידי שני רופאים מוסמכים שלא טיפלו בחולה ולא ייצגו אינטרס של חולה אחר הזקוק להשתלה, על פי פרמטרים קבועים (העדר לחץ דם, העדר נשימה עצמאית, העדר תגובה של האישונים ורפלקסים נוספים).
ב-2009 הוקם בישראל ארגון מתנת חיים לתרומות כליה אלטרואיסטיות מהחי ונכון ל-2023 הושתלו דרך העמותה יותר מ-1,500 כליות.
השתלת איברים מעלה מגוון של שאלות אתיות.
השתלה מתורם חי נוגעות לשאלות כגון: האם מותר לשכנע תורם פוטנציאלי מתאים לתרומה לתרום?
האם מותר לכפות זאת עליו במקרה של הצלת חיים?
מה משקל ההסכמה המודעת של התורם עבור קרובו, כשהוא נתון תחת לחצים פסיכולוגיים וחברתיים שונים?
האם ניתן לקחת איברים מתורמים חיים שהם פסולי דין - קטנים, חסרי ישע וכדומה, שאין הסכמתם מודעת?
השתלה מתורם מת, מעלה את שאלות אתיות אחרות כגון: מה הערך שיש לייחס לגופת המת: היא רכוש הנפטר, המשפחה, החברה?
האם מותר לעשות בה כל מה שעולה על הדעת לטובת החיים?
האם יש להתיר לקיחת איברים להשתלה רק ממי שהסכים לכך בחייו?
או שניתן לקחת אותם מכל מת, אלא אם כן, הצהיר על התנגדותו בחייו?
מה מעמד המשפחה של הנפטר ביחס ללקיחת איבריו?
מהשאלות האתיות שהעסיקה אתיקאים בנושא היא תרומת איברים מעוברים.
החשש הוא להגברת שיעורי ההפלה לצורך שימוש ברקמות של העוברים (שאלה המערבת גם את השיקולים המוסריים הנוגעים להפלה).
מהשאלות הקשות היא המסחור באיברים, כלומר, קבלת תמורה - כספית או אחרת - תמורת תרומת האיבר להשתלה.
שאלה כללית היא קביעת רגע המוות (בעיקר בהשתלת לב המת באדם אחר) - מוות נשימתי או מוות מוחי - כדי לא להיחשב לרוצח של האדם שלוקחים ממנו לב.
ומאידך, האם זכותו של אדם לסכן את עצמו כדי לתרוום איבר?
גם בחירת המושתל והעדפתו, כאשר יש חוסר באיברים להשתלה וריבוי נזקקים להשתלה, היא שאלה אתית.
וכך יש עוד ועוד שאלות אתיות בנושא.
מחד, הכל מודים בחשיבות העקרונית של קידום ההשתלות לרווחת הפרט ולהצלת חיים, ומאידך קיים מחסור גדול באיברים להשתלה, ועל כן השאלות האתיות מקבלות משנה תוקף.
הדיון ההלכתי בנושא השתלת איברים עוסק בעיקר בשאלת תרומת איברים (עיינו שם לדיון מפורט ביחס ההלכה לנושא) ובמיוחד כאשר נטילת האיבר חייבת להעשות עוד בטרם הלב הפסיק לפעום, שאז יש מחלוקת האם התורם נחשב כבר למת.
כן נדונה שאלת ההיתר לקחת איברים כמו קרנית מגוף המת.
שאלה נוספת שנדונה היא שאלת הסיכון למושתל ונקבע שהשתלת איברים מותרת כאשר הסיכוי גדול מהסיכון.
בשנת 1969, בימים הראשונים של השתלות הלב, כאשר סיכויי ההצלחה היו נמוכים, כתב הרב משה פיינשטיין: "כי שתילת הלב שהתחילו הרופאים לעשות בזמן האחרון הוא רציחת שתי נפשות ממש".
לאור התקדמות הרפואה ועליה בהצלחת ההשתלות, שינה הרב פיינשטיין את דעתו בשנות ה-80, והתיר השתלת לב מאדם שמת מוות מוחי.
הרבנות הראשית לישראל התירה בשנת 1986 השתלת לב בישראל תחת תנאים מסוימים, בין היתר על סמך פסיקתו של הרב פיינשטיין.
לאור סכסוך בנוגע להגדרת תהליך קביעת המוות בין הרבנות הראשית וההסתדרות הרפואית, ההיתר התפרסם רק בשנת 2008.
נושא נוסף שנדון בהלכה הוא האם מותר להשתיל בבני אדם איברים מחיות, למשל חזיר, ונקבע שהדבר מותר.
נצרות - הנצרות הקתולית רואה בהסכמה לתרום איברים מגופת המת לאדם חי (אחר הסכמתו מחיים ואי התנגדות המשפחה) מעשה של חסד, צדקה והקרבה עצמית.
הנצרות הפרוטסטנטית והבפטיזם משאירים את ההחלטה לתרום איברים באופן אישי לכל אדם ואדם, אך הם רואים בעין יפה מעשה זה.
אסלאם - על פי האסלאם גופת הנפטר צריכה להישאר ללא פגע, והיא אוסרת על מאמיניה לתרום איברים גם במצב של פיקוח נפש.
כיום הגישה לנושא השתנתה והותרה לציבור המאמינים.
הבודהיסטים וההינדים משאירים את ההחלטה לתרום איברים לשיקולו של האדם אך רואים בעין יפה מעשה זה.
הצוענים מאמינים שגופת הנפטר צריכה להישאר ללא פגע לאחר מותו ולכן אינה רואה בעין יפה מעשה זה, אולם אין בעניין זה החלטה רשמית.
כיום, בעקבות דרישה גדולה לניתוחי השתלת איברים, ישנו מחסור חמור בתורמי איברים.
את החלל הזה מנסים למלא החוקרים במספר מישורים ובהם איברים ביוניים, קסנוטרנספלנטציה, שיבוט אדם על מנת ליטול את איבריו, שימוש בתאי גזע ועוד.
עם כל זאת בנוסף לבעיות האתיות שכבר קיימות בתחום הזה כגון סחר באיברים, עולות ומתעוררות שאלות אתיות קשות חדשות שהחברה והרשויות המחוקקות בישראל ובעולם עדיין לא גיבשו דעה מוצקה לגביהן.
נושא השתלות האיברים בולט במיוחד בז'אנר הסייברפאנק שם מושתלים תדיר איברים שונים, אמיתיים (לרוב מהונדסים גנטית) ומלאכותיים (מכניים ומשודרגים טכנולוגית) כאחד, כולל עיניים וגפיים, כטיפולים מקובלים במקרה של פגיעות ופציעות, ואף כשיפור יכולותיו של האדם.
בין היצירות הבולטות שמציגים את הרעיון באופן נרחב: נוירומנסר (ויליאם גיבסון), סוף הלילה (ריצ'רד שילה), משחק המחשב Deus Ex ועוד.
בספר המדע בדיוני Never let me go של הסופר קאזואו אישיגורו מגיעה לידי ביטוי השאלה האתית שבתרומת איברים מאדם חי ובריא לחולה.
השתלת כבד היא השתלת איברים שמטרתה החלפתו של כבד חולה באלוגרפט כבד בריא.
הטכניקה הנפוצה ביותר הנמצאת כיום בשימוש היא השתלה אורתוטופית בה הכבד החולה מוצא מגוף המושתל, והאיבר הנתרם מושם במיקום האנטומי המדויק ממנו הוצא הכבד המקורי.
השתלת כבד היא כיום אופציית טיפול מקובלת עבור מחלות כבד בשלב סופי וכשל תפקודי מוחלט של הכבד.
השתלת הכבד הראשונה בבני אדם בוצעה בשנת 1963 על ידי ד"ר תומאס שטרצל בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, וד"ר רוי קלנה מאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
ד"ר שטרצל ביצע מספר השתלות נוספות בשנים שלאחר מכן, כאשר ההצלחה קצרת הטווח הראשונה בה המושתל שרד יותר משנה הושגה ב-1967. למרות התפתחות טכניקות הניתוח באותה העת השתלות כבד נשארו בגדר תהליכים נסיוניים במהלך שנות השבעים, כאשר אחוז המושתלים ששרדו למעלה משנה נע בסביבות ה-25%.
בשנת 1970 דווח על 109 השתלות כבד שבוצעו עד אז, ושהמושתל שזכה לתוחלת החיים הארוכה ביותר חי 26 חודשים לאחר ההשתלה.
הצגת הציקלוספורין על ידי רוי קלנה שיפרה בצורה ניכרת את תוצאות ההשתלות, ובשנות השמונים זכה ההליך להכרה כטיפול סטנדרטי לביצוע במבוגרים ובילדים בעלי תסמינים מתאימים.
אחוז המושתלים המצליחים לשרוד את השנה הראשונה לאחר ההשתלה עומד על 85-90% והתוצאות ממשיכות להשתפר.
עם זאת השתלת כבד עדיין נחשבת להליך מורכב עם סיבוכים תדירים.
ההיצע של אלוגרפטים מתורמים חסרי חיים נמוך משמעתית ממספר הממתינים הזקוקים לתרומה, מצב שדרבן את התפתחות השתלות כבד מתורמים חיים.
אצל ילדים, האינדיקציה השכיחה ביותר להשתלת כבד היא אטרזיה של דרכי המרה (חוסר התפתחות של דרכי המרה - biliary atresia).
אינדיקציה נוספת כוללת מחלות גנטיות או נרכשות ולעיתים מחלות אלו דורשות השתלה משותפת של לב וכבד או לחלופין כליה וכבד, בהתאם למחלה המטבולית הספציפית.
אצל מבוגרים, בכל המקרים של שחמת הכבד מכל סיבה שהיא, וכן במחלות אחרות כגון טרשת ראשונית בדרכי-המרה ומחלת קרולי, כמו גם זיהומים חוזרים המביאים לחסימת דרכי המרה, יש אינדיקציה להשתלת כבד.
מרבית הממתינים להשתלה הם חולים עם שחמת כתוצאה ממחלת כבד אלכוהולית, הפטיטיס ויראלי כרוני של הכבד, וסרטן הכבד.
חולים עם שחמת כבד אלכוהולית חייבים להיגמל מאלכוהול לצורך ההשתלה.
חולים עם הפטיטיס ויראלי לעיתים צריכים לקבל תרופות אנטי ויראליות כדרך להימנע מהדבקה חוזרת אשר בחלק מן המקרים נובעת מהישארות הווירוס ברקמות אחרות מלבד הכבד.
לגבי חולים עם סרטן ראשוני של הכבד, התוצאות פחות טובות בהשתלת כבד מאשר תוצאות ההשתלה על רקע מחלת כבד אחרת, ולכן יש קריטריונים באשר לגודל הגידול אשר תחתיו יש אינדיקציה לעבור השתלה.
קיימות התוויות-נגד מוחלטות (קונטרא אינדיקציות) לביצוע ההשתלה - אין לבצע השתלה במקרה שהחולה סובל מזיהום לא נשלט, במקרה שיש מחלה גרורתית לכבד, במקרה שהחולה משתמש בסמים או באלכוהול באופן פעיל, במקרה שהחולה סובל ממחלה קרדיו-וסקולרית מתקדמת או ממחלת ריאות מתקדמת או ממחלות אחרות העלולות להיות מסכנות חיים.
גיל החולה איננו מהווה יותר קונטרא-אינדיקציה מוחלטת אלא קונטרא-אינדיקציה יחסית, כאשר חולים מעל גיל 70 צריכים לעבור הערכה יסודית טרם ביצוע הניתוח עצמו.
לגבי חולים שהם נשאי HIV, קיימת קונטרא-אינדיקציה יחסית ובוצעו השתלות בחולים אלו בהצלחה במקרה שהחולים הציגו שליטה טובה במחלה.
המדד המשמש להערכת אופן ההקצאה לחולים המחכים להשתלת כבד הוא המדד על שם Child-Turcotte-Pugh והמכיל 5 משתנים קליניים שכל אחד מהם מקבל ניקוד:
רמת האנצפלופתיה הכבדית, במקרה שישנה, קיומה של מיימת, רמות בילירובין, אלבומין וזמן פרותרומבין.
מדד חדיש יותר, אשר החליף את ה- CTP, מבוסס על מידת הדחיפות להשתלה על פי מודל מתמטי שפותח לצורך הערכת מחלת כבד סופנית, הנקרא מדד MELD- (Model for End-Stage Liver Disease).
מדד זה מבוסס על רמות בילירובין, קראטינין וזמן פרותרומבין - מדד זה הראה ירידה בתמותה הנובעת מציפייה להשתלת כבד, הפחתת הזמן טרום ההשתלה וניבוי סיכויי התמותה לאחר ביצוע ההשתלה כאמור.
כיום, העדיפות הראשונה להשתלה היא לחולה עם מחלה פולמיננטית (סוערת) של הכבד, או חולה אצלו השתל הראשוני אינו מתפקד.
MELD-Plus, הוא מדד שפותח ב-2017 במטרה לשפר את יכולת החיזוי של MELD ו-MELD-Na.
לפני ההשתלה החולה יכול לעבוד דיאליזת אלבומין (MARS) המסננת בילירובין, חומצות מרה ורעלנים אחרים שהכבד נכשל בסילוקם.
כמו כן הדיאליזה יכולה לעודד סירקולציית מים תקינה שיכולה לעזור לכליות.