tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום השליחות שב לישראל ולאחר זמן מה, החליט על מפנה מקצועי והתקבל לחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
במסגרת זאת, למד גם בבית הספר לעיתונאות של קולומביה, והוענק לו תואר שני בסוציולוגיה.
במקביל שימש ככתב קול ישראל, ואחר כך ככתב "גלי צה"ל" בארצות הברית.
ב-1984 שב לישראל והצטרף למשרד החוץ בדרג מזכיר ראשון.
תחילה עבד במרכז למחקר מדיני (ממ"ד), כראש לשכת מנהל המרכז, ולאחר כשנה עבר כיועץ ללשכתו של שר החוץ, יצחק שמיר.
באוקטובר 1986 מונה שמיר לראשות הממשלה ומקל מונה ליועץ מדיני לראש הממשלה.
כיהן כמנכ"ל רשות השידור בין השנים 1989–1993, והיה אחראי לשידורי החירום בכתריסר שפות במהלך מלחמת המפרץ.
ב-1993 חזר למשרד החוץ ומונה לקונסול כללי לדרום מזרח ארצות הברית שמושבו באטלנטה.
הוא היה אחראי ליחסים עם שש ממדינות ארצות הברית ויצר קשרים הדוקים עם סנטורים, חברי בית הנבחרים, מושלים, ראשי ערים, קהילות יהודיות ועוד.
עם שובו לארץ מילא במשרד החוץ שורת תפקידים בתחום ההסברה והמאבק באנטישמיות, כולל ניהול "מרכז התקשורת" הממלכתי במבצע חומת מגן.
בסוף 2002 יצא לארצות הברית כסגן ראש המשלחת לאו"ם וב-2004 מונה לקונסול כללי בניו יורק.
בתפקידו זה היה אחראי לקשרים עם הארגונים היהודיים בארצות הברית, וכל גורמי ההסברה הגדולים.
כן היה אחראי לקשרים עם מדינות קונטיקט וניו ג'רזי.
ב-2007 חזר לארץ ומונה למנהל מחלקת העיתונות במשרד החוץ ולדובר המשרד.
לאחר כשנה מונה לסמנכ"ל המשרד לקשרי תרבות ומדע.
בספטמבר 2010 נשלח לשמש כשגריר ישראל ביוון.
בתקופתו קיימו נשיאי שתי המדינות ביקורים הדדיים ובאוקטובר 2013 התקיים בירושלים "מפגש ממשלות" בהשתתפות ראש ממשלת יוון סאמארס ושבעה משריו מזה, ורה"מ נתניהו והשרים הרלוונטיים מזה.
סיים את שליחותו ביוון בקיץ 2014.
היה עמית מחקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן, ופרסם מאמרים בעיתונות הכתובה, כמו כן התראיין לעיתים קרובות בתקשורת האלקטרונית בישראל ומחוצה לה.
נפטר מסרטן ב-20 ביוני 2021, והובא למנוחות בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" בראשון לציון.
אריה מקל היה נשוי לרות, עיתונאית ויועצת ליחסי ציבור, ואב לבת ולשני בנים.
מקל מוזכר במערכון של "העולם הערב" מהתקופה שהיה מנכ"ל רשות השידור.
בקליפ "משה המבודד" מילות הפזמון הן "לא מכיר את ריטה, לא רוצה את אריה מקל, מכיר רק את דוד ורוצה רק מאה שקל".
אריה סנגלי (שם מדעי: Panthera leo senegalensis; קרוי גם אריה מערב-אפריקני) הוא תת-מין נדיר של אריה החי במערב אפריקה.
הוא תואר לראשונה מסנגל בשנת 1826. מניתוח גנטי עולה כי האריה הסנגלי ואריה קונגו קרובים יותר לאריה אסייתי מאשר לתת-מינים מזרחיים או דרומיים כאריה מסאי, אריה טרנסוואל או אריה הכף.
בעבר הטווח ההיסטורי שלו היה רחב ביותר, אולם כיום האוכלוסיות של האריה הסנגלי במרכז ומערב אפריקה מפוצלות וקטנות מאוד עם לא יותר מכמה מאות פרטים; כתוצאה מכך האריה הסנגלי הוא תת-המין המאוים ביותר כיום, ומרבית הפרטים מוגבלים לשמורות ופארקים לאומים.
האריה הסנגלי הוא ככל הנראה תת-המין הקטן ביותר של האריה.
כמו כן בדרך כלל יש לו רעמה קטנה וקצרצרה למדי, ובאזור הפארק הלאומי פנג'ארי למשל, כמעט כל הזכרים חסרי רעמה או בעלי רעמות דלילות וקצרות ביותר (ראה תמונה).
על פי תיאורים האריה הסנגלי כנראה בעל גולגולת שונה מעט בצורתה מתת-מינים אחרים.
פרוותו של האריה קצרה וחלקה בצבע צהבהב-חאקי בהיר, בעוד שהראש נוטה לצבע זהוב יותר.
הרעמה הדלילה בצבע חום-זהוב צומחת סביב הצוואר, החזה, והלחיים, והיא ארוכה וצפופה יחסית בחזה.
האוזניים שעירות למדי אך נראות היטב בשל הרעמה הדלילה, ובאזור הסנטר הלבן-קרמי יש לאריה מעין זקנקן קצר.
הלוע גדול ושחור, והאף המשולש בצבע שחרחר, חום או אדמוני.
בצידי האף יש מספר זיפים לבנים ארוכים, ומעל העיניים יש כתמים כהים דמויי גבות.
מבנה גופו של האריה הסנגלי ארוך וצר למדי, והוא מתאפיין ברגליים וראש קצרים ועבים, טפרים חזקים, כתפיים שריריות, וזנב ארוך וגמיש עם ציצת שיער עגלגלה בצבע שחרחר-חום.
החרטום בעל מראה צר יותר משאר האריות.
האריה הסנגלי נפוץ במערב אפריקה.
התפוצה ההיסטורית המשוערת שלו השתרעה כנראה לאורך דרום הסהרה וקו הסאהל במדינות הבאות: סנגל, גמביה, גינאה, גינאה ביסאו, מאוריטניה, טוגו, בנין, בורקינה פאסו, גאנה, ניגריה, קמרון, מרכז ומערב הרפובליקה המרכז אפריקאית, חוף השנהב, סיירה לאון, מאלי, ניז'ר, צ'אד, ומזרח סודאן ודרום סודאן.
בתחילת המאה ה-21 היו כ-14 ריכוזים נוספים שהוכחדו בסופו של דבר; הללו היו פזורים על פני ניגריה, מאלי, בנין, טוגו, גאנה, חוף השנהב וגינאה ביסאו.
בית הגידול של האריה הסנגלי כלל בעבר סוואנות שיחים דוקרניות, סוואנות לחות וגשומות, שולי מדבר סהרה, ובמידה יוצאת דופן הוא גם היה נפוץ באופן די נרחב ביערות טרופיים; עם זאת, גם בתפוצה ההיסטורית האריה הסנגלי נעדר מאזור גוש "יער גינאה" הבראשיתי שלאורך קו החוף המערב-אפריקני.
בית הגידול של האריה כיום הוא בעיקר "סוואנות גינאה" וה"סוואנות הסודאניות" שמורכבות מסוואנות לחות וגשומות עם פסיפס של אזורים מיוערים בדלילות ואזורי סבך.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו כ-30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-500 מילימטר.
הגמישות בבחירת בית הגידול של האריות הסנגלים ויכולתם לשרוד בסביבה צחיחה, נובעת מכך שהם מסוגלים לקבל את הלחות הנדרשת מטרפם או אפילו מצמחים; עם זאת האריות ישתו מים באופן קבוע כאשר המים יהיו זמינים.
הם גם נוהגים לגנוב את הציד של טורפים אחרים כמו ברדלסים, צבועים וזאבים טלואים.
כשאר תת-המינים, גם האריות הסנגלים הם בעלי חיים חברתיים, כאשר הלביאות חיות בלהקות עם קשר חזק ביניהן, בעוד שאריה אחד או שניים עסוקים בלשמור על השליטה על הלהקה והטריטוריה, ודחיקת זכרים אחרים.
על פי התיאורים האריה הסנגלי נוטה לחיות בלהקות קטנות יותר משאר תת-המינים.
הלביאות עסוקות בציד ובטיפול בגורים, בעוד שהאריות נמצאים רוב הזמן במנוחה או בהגנה על הטריטוריה, והם יבואו לעזרת הלביאות רק כדי להכניע טרף גדול כתאו או קרנף.
האריה הסנגלי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה חמורה" (CR), בשל ירידה דרסטית של האוכלוסייה שמעמידה את קיומו העתידי של תת-המין בספק.
הירידה העיקרית נגרמה על ידי המרת בית הגידול למטרות חקלאות בקנה מידה נרחב, ירידה בכמות הטרף שלו בגלל הציידים, וכמו כן הרג מכוון שמגיע בתור "פעולת תגמול" לאחר תקיפת אנשים\חיות משק - בדומה לסכסוך של האדם והאריה בשאר אפריקה.
אף על פי שבימינו מוגבלים האריות לאזורים מוגנים, חוסר ניהול של הפארקים גורם להמשכת התדלדלות אוכלוסיית האנטילופות כמו גם לרדיפת האריות על ידי הרועים שמכניסים את עדרי הבקר שלהם לשטחי הפארקים.
בשנת 2004 היו בטבע, ככל הנראה, רק 1,300 אריות סנגלים.
השטח שהיה מיושב על ידי האריות בתקופה זאת היה פחות מ-15% מהטווח ההיסטורי שלהם.
ממחקרים שנערכו לאחרונה בין שנת 2006 ל-2012, עולה כי מספר הפרטים של האריות הסנגלים ירד עוד יותר במערב אפריקה, וכי רק כ-404 אריות נותרו כיום בכל האזור שבין סנגל לניגריה.
האוכלוסייה הגדולה ביותר של האריות הסנגלים נמצאת כיום במשולש הגבולות של בנין, בורקינה פאסו וניז'ר באזור המכונה "WAP" על שם מפגש הפארקים הלאומיים W, פנדג'ארי וארלי.
סך מספר הפרטים במערכת אקולוגית זו מוערכת בכ-350 אריות על פני שטח של 246–466 קמ"ר.
האוכלוסייה המשנית נמצאת בפארק הלאומי אגם קאינג'י שבמערב ניגריה, עם אוכלוסייה מוערכת בכ-32 פרטים על פני שטח של 23–63 קמ"ר; יש המחשיבים אותה כחלק מהאוכלוסייה הקודמת בשל הקרבה של לגבול בנין-ניז'ר.
אוכלוסייה נוספת מצויה בפארק הלאומי ניוקולו-קובה שבסנגל, עם 16 פרטים על פני שטח של 54 קמ"ר.
בשמורת הציד יאנקארי שבמזרח ניגריה יש כנראה פרטים בודדים, והנוכחות של האריות שם כיום מוטלת בספק.
בהתחשב בכך שבסביבות 60-40% מאוכלוסיית האריות בעולם בדרך כלל בוגרת, מעריך ארגון השימור IUCN שמתוך 404 הפרטים האחרונים של האריה הסנגלי יש כ-250 בוגרים.
בשנת 2006 היו רשומים בשבי כ-13 פרטים תחת השם "P.l.
senegalensis"; עם זאת, אריות אלה שנמצאים בעיקר בגני חיות אוסטרלים שייכים למעשה לאוכלוסיות מערביות של אריה קטנגה שנמצאים תחת ההגדרה הכוללנית של "מערב אפריקה".
על כן נכון להיום לא ידוע על אוכלוסייה שבויה של אריה סנגלי.
הרב אריה פולגר (לעיתים: פאלגער) (נולד ב-1974) הוא רב אוסטרי ממוצא בלגי, שימש כרבה הראשי של וינה בירת אוסטריה בשנים 2015–2019 ועורך כתב העת "שרידים" של ועידת רבני אירופה.
סבו הרב יהודה לייב פולגר וחמיו הרב זליג פרטיק היו מחסידי באבוב בלאנצוט שבגליציה, אביו שרד את השואה ונישא ליהודיה ילידת מרקש שבמרוקו.
הוריו התגוררו באנטוורפן והוא למד בישיבת עץ חיים בעיר, והיה למקורבו של הרב יהודה טרגר.
הוא גם מקורב לאדמו"ר מז'מיגראד באנטוורפן, הרב צבי יעקב יהושע הלברשטאם.
בהמשך נסע ללמוד בישיבת גייטסהד אצל הרב אברהם גורביץ, בישיבת מיר בירושלים ובישיבת רבינו חיים ברלין אצל הרב אהרן שכטר.
לאחר תום לימודיו בישיבות אלו, החל בלימודי רבנות בישיבת רבינו יצחק אלחנן והוסמך לרבנות לאחר חמש שנות לימוד במסלול זה.
הרב פולגר נמנה עם רבני "ועידת רבני אירופה", כיהן במשך חמש שנים כרבה הראשי של בזל (2002–2008), שנתיים כרבה של מינכן ובהמשך כרבה של קרלסרוהה.
בסוף דצמבר 2015 נבחר לכהן כרבה הראשי של וינה בירת אוסטריה.
הוא שימש בתפקיד עד שנת 2019.
מלבד תפקידיו הרבניים, שימש הרב פולגר כמנהל ההוצאה לאור של הסתדרות הרבנים דאמריקה, וכעורך כתב העת "שרידים" של ועידת רבני אירופה.
אריה סרטני (9 בספטמבר 1919 - 23 בנובמבר 2017) היה אמן זוכה פרס הרמן שטרוק לשנת 1959 וחבר קיבוץ מרחביה.
סרטני נולד בקוטנו שבמרכז פולין בשנת 1919 למשפחה דתית.
בגיל 16 היגר לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בהיותו בן 21 הצטרף לקיבוץ מרחביה בו חי ופעל 76 שנה.
את הכשרתו כאמן רכש קודם להצטרפותו לקיבוץ אצל האמנים אהרון אבני ואביגדור סטימצקי.
לאחר מכן יצא להכשרות קצרות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריס והכשרה שלישית בתחום ההדפס קיבל בפריס ב-1967.
החל מ-1949 הוצגו ציוריו בתערוכות בגלריות ובמוזיאונים בישראל כמו מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון הרצליה.
הוא אף שימש בתפקיד מזכיר ארגון הציירים של הקיבוץ הארצי והצטרף לתערוכות שארגנו קבוצת העשרה.
לבד מציור, התמחה ביצירת תבליטי בטון, כשבין השאר שיתף פעולה עם אדריכלים כמו מנחם באר וחיליק ערד במבני ציבור וזיכרון שתכננו, כמו גם במבני ציבור בקיבוצו.
סרטני זכה בפרס הרמן שטרוק (1959) ובפרס עיריית ירושלים (1962).
לצד עבודתו כאמן יוצר, עבד סרטני לאורך כל חייו במפעל "פלסים" שבקיבוצו.
במפעל המתמחה בייצור צנורות פלסטיק נמנה בין מייסדיו.
כמו כן, שימש בתפקיד רכז הבניין ורבים מהמבנים ועבודות הפיתוח בקיבוצו נערכו ביוזמתו ותחת פיקוחו.
סרטני היה נשוי החל מ-1955 לאמירה סרטני ולהם שלושה ילדים.
אריה נהיר (1887 - 12 בפברואר 1961) היה מראשי מפ"ם, חבר הוועד הלאומי ומאנשי הקיבוץ הארצי.
נולד בשם לייב ליכטינגר בטרנוב, גליציה.
בעיר הולדתו הקים ב-1906 את הספרייה העברית "תושיה" ואת ההסתדרות הציונית "השחר" לעידוד פעילות ציונית בקרב חניכי בית המדרש.
ב-1907 עזב את פולין ועלה לארץ במסגרת העלייה השנייה.
לאחר תקופה חזר לבית הוריו וב-1913 עזב בשנית.
הוא שהה בברלין וחבר אל קבוצת פעילים ציונים.
לאחר שחזר לארץ ישראל, היה חבר בקבוצת בלאו וייס בקרבת זכרון יעקב והתיישב בקיבוץ חפציבה.
הוא עסק בפעילות ציבורית מטעם המרכז החקלאי ויצא בשליחויות שונות מטעם ההסתדרות הציונית, קרן קיימת לישראל וקרן היסוד.
שימש ציר לקונגרסים ציוניים והיה ממייסדי ומראשי הליגה הסוציאליסטית ומקימי מפלגת השומר הצעיר.
לימים היה ממייסדי מפ"ם, חבר מרכז המפלגה ונציגה בוועד הפועל הציוני ובהנהלת אוצר התיישבות היהודים.
נבחר לציר אספת הנבחרים והיה חבר הוועד הלאומי.
בשנים 1936–1953 התגורר בירושלים ועבד בסוכנות היהודית וחברת ניר שבבעלות הסוכנות.
שימש נציג מפ"ם במועצת פועלי ירושלים.
בתקופת המצור על העיר היה חבר במועצת המושל הצבאי.
ב-1953 עבר להתגורר בקיבוץ אילון עד פטירתו ב-1961. היה נשוי ואב לשני ילדים.
הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ .
אריה סגל (נולד בשנת 1942) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
סגל שיחק בעמדת הבלם בהפועל כפר סבא.
אריה סגל גדל במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא ובעונת 1958–1959 בגיל 16 הצטרף לקבוצת הבוגרים בליגה הבכירה.
בסיום עונת הבכורה שלו קבוצתו ירדה לליגה השנייה וסגל תפס מקום של קבע בחוליית ההגנה.
בסיום עונת 1966–1968 העפיל עם קבוצתו בחזרה לליגה הלאומית.
סגל המשיך עם כפר סבא ארבע עונות נוספות בליגה הבכירה ועזב בסוף עונת 1971–1972 כשמאמן הקבוצה נחום סטלמך החליט להצעיר את הסגל.
בעונת 1977–1978 החל סגל לאמן את קבוצת מכבי הרצליה מליגה א' צפון והעלה אותה לליגה הארצית.
בהמשך העונה אימן את מכבי יבנה בליגה א' דרום.
בסיום העונה העפילה יבנה לראשונה בתולדותיה לליגה הארצית.
בעונת 1980–1981 החל לאמן את הפועל רמת השרון מליגה א' צפון וסיים איתה במקום החמישי.
בעונת 1984–1985 אימן את קבוצת הפועל רעננה מליגה א' דרום וסיים עימה במקום ה-12. במהלכה של עונת מאבקי תחתית התפטר סגל במהלך העונה וחזר בו.
בעונת 1986–1987 אימן סגל את קבוצת בית"ר יבנה מליגה ב' דרום ב' וסיים איתה במקום הרביעי.
בעונת 1988–1989 אימן את מכבי עירוני אשדוד בליגה ב' דרום ב' והעפיל עימה בתום העונה לליגה א', לאחר מאבק צמוד מול סקציה נס ציונה שהסתיים רק במחזור האחרון בתיקו מאופס במפגש טעון בנס ציונה.
בעונת 1989–1990 החליף בינואר את ערן קוליק בהפועל אשקלון מליגה א' דרום עד לסיום העונה.
בתחילת עונת 1990–1991 החליטה הנהלת אשקלון להחליף את סגל ולהחתים את המאמן ג'קי דקל.
אריה נפתלי (2 בינואר 1912 – 20 בינואר 1990) היה מומחה לכתבי יד, שעמד בראש המעבדות לזיהוי פלילי במשטרת ישראל וכן היה הגרפולוג של "המוסד" ויסד את האגודה לגרפולוגיה מדעית בישראל.
אריה נפתלי (רגולסקי) נולד בעיר קניגסברג שבקיסרות הגרמנית, בן לנתן ודבורה רגולסקי.
בשנים 1930–1934 למד רפואה באוניברסיטאות קניגסברג ופיזה באיטליה, אך לא השלים את לימודיו.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל ושירת במשטרת המנדט כמומחה לכתב יד.
במקביל בשנים 1944–1946 למד ב פילוסופיה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
בשנת 1948, עם קום המדינה, מונה לעמוד בראש המעבדות לזיהוי פלילי במשטרת ישראל.
הופיע כעד מומחה מטעם המשטרה במשפטי רצח.
בשנת 1953 פרש מהמשטרה ונסע לאירופה בשליות קק"ל.
אחר כך נסע לגרמניה, שם השלים את לימודי הרפואה שאותם החל לפני עליית הנאצים לשלטון.
הדוקטורט שלו עסק בשינויים בכתב יד במהלך טיפול פסיכותרפי.
בשנת 1959 חזר לישראל ומונה למרצה בחוג לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נתן הרצאות גם בפקולטה למשפטים.
בין השהאר גם עסק בחקר הסיבות לתאונות דרכים.
נפתלי שימש גם כגרפולוג של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
נפתלי שילב את עיסוקיו בגרפולוגיה המשפטית ובגרפולוגיה האבחונית ב"מכון נפתלי", שאותו הקים בשנת 1968. כיום עומדת בראש המכון, באגף הגרפולוגיה האבחונית, בתו מיכל נפתלי ובנו עו"ד יונתן נפתלי.
לצד המכון פועלת המכללה לגרפולוגיה.
בשנת 1977 ייסד את האגודה לגרפולוגיה מדעית בישראל ופעל לקידום מעמדה המדעי של הגרפולוגיה, בישראל ובעולם.
נפתלי נפטר ב-20 בינואר 1990 ונקבר בבית הקברות בנתיב הל"ה.
מדעי המשטרה, ערך לפי הרצאות אברהם אמיר, הוצאת אקדמון, 1966.
גרפולוגיה ורפואה - כתב היד הגוף והנפש, הוצאת פרידמן, 1991.
אריה נדלר (נולד בשנת 1947) הוא פסיכולוג חברתי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
נולד ב-1947 במינכן שבגרמניה ליצחק ומרים (לבית פרוכט) נדלר.
אמו ואביו שרדו את השואה כמעט יחידים ממשפחותיהם.
עלה יחד עם הוריו בנובמבר 1947. בילדותו המוקדמת גרה המשפחה ביד אליהו בתל אביב, ובשנות ילדותו המאוחרת ונערותו גר עם משפחתו בשדרות ח"ן בתל אביב, לשם עברה המשפחה ב-1956.
סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר הממלכתי-דתי בילו בתל אביב.
ב-1964 את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון עירוני א' בתל אביב.
אחרי שירותו הצבאי (1965–1967) החל ב-1968 בלימודי פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן שם קיבל תואר ראשון ב-1970. אחרי נישואיו לאטה (לבית גרינשטיין) ב-1969, התקבל ללימודי הדוקטורט באוניברסיטת פרדו בארה"ב לשם עבר ב-1971. בשנת 1973 הוענק לו תואר שני בפסיכולוגיה חברתית (עם התמחות משנה בפסיכולוגיה תעשייתית) ובשנת 1975 תואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית.
עם שובו לישראל הצטרף לסגל ההוראה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1977 מונה למרצה, ב-1980 - למרצה בכיר עם קביעות, ב-1984 לפרופסור חבר וב-1988 לפרופסור מן המניין לפסיכולוגיה.
בשנת 1984 מונה לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת ת"א תפקיד בו כיהן עד 1989. בשנת 1993 מונה לדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן חמש שנים (1993–1998).
בין השנים 2000 ל-2015 היה מופקד על "קתדרת ארגנטינה למחקר בפסיכולוגיה חברתית".
בשנים 2005–2011 שימש כיו"ר ה Israel Trustees Foundation ("האגודה הישראלית לקרנות מחקר בחברה וחינוך").
בהנהלתו קיימה הקרן תחרויות שנתיות בהן העניקה מענקי מחקר לחוקרים ותיקים וחוקרים צעירים בתחומי מדעי החברה והחינוך במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בין השנים 1985 ו-2003 היה אחראי על פיתוח תחום הפסיכולוגיה ב.
בין השאר, פותחו בהנחייתו קורסי ליבה כמו "מבוא לפסיכולוגיה", "פסיכולוגיה של האישיות" ועודכן הקורס "לא לבדו" ("מבוא לפסיכולוגיה חברתית").
בשנת 1999 לימד באוניברסיטה הפתוחה את הקורס "היסטוריה של הפסיכולוגיה".
הקורס שודר מאולפני האוניברסיטה הפתוחה ברמת אביב אל מרכזי הלמידה ברחבי ישראל ואחר כך הופץ במשך כ-20 שנה לתלמידי האו"פ בקלטות.
כיהן כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים באירופה ובצפון אמריקה.
בין השאר הוזמן להיות פרופ' אורח ב-Graduate Center של אוניברסיטת העיר ניו יורק, באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, אוניברסיטת La Sapienza שברומא ואוניברסיטת פרידריך שילר בינה שבגרמניה.
הוזמן לשאת הרצאות מפתח בכינוסים מרכזיים שונים.
הוזמן לשאת הרצאות מפתח בנושאי מחקרו במפגשים שנתיים של תוכנית הדוקטורנטים האירופאים בפסיכולוגיה חברתית, ובמפגשים שנתיים על פסיכולוגיה חברתית של יחסים בין קבוצות בינה שבגרמניה.
תרם מזמנו בפעילות למען קידום שוויון בחברה הישראלית.
בין השנים 1995 ל-1998 שימש כיו"ר ההנהלה של ISEF (Israeli Sepharadic Education Foundation) שמטרתה קידום צעירים וצעירות מהפריפריה על ידי מתן מלגות לדוקטורנטים במוסדות בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1998 ל-2001 שימש כיו"ר העמותה "ילדים" המסייעת לילדים החוסים במוסדות מחוץ לביתם.
פרסם מעל 150 מאמרים מדעיים, ופרקים בספרים ערוכים בתחומי מחקרו.
מחקריו עסקו בשני נושאים מרכזיים: פסיכולוגיה חברתית של יחסי עזרה, ותהליכים פסיכולוגיים של פיוס בין קבוצות יריבות.
בתחום הראשון הדגישו מחקריו את התפיסה שבהיות המקבל תלוי בנותן, יחסי עזרה הם יחסים של אי-שוויון חברתי.
הדבר נכון גם ברמה הבין אישית ("מודל האיום להערכה עצמית בקבלת עזרה" Nadler & Fisher, 1986) וגם ברמה הבין קבוצתית.
בהתבסס על תיאורית הזהות החברתית עסקו מחקריו בחקר התנאים בהם יחסי עזרה בין קבוצות משמשים כמכניזמים לשימור או ערעור על יחסי כוח (Nadler, 2002; Nadler & Halabi, 2006).
בחקר הפסיכולוגיה החברתית של תהליכי פיוס הציע את מודל הפיוס מבוסס הצרכים (Need Based Model) המבוסס על כך שבמהלך קונפליקט נפגעים צרכים זהותיים שונים אצל הקרבן והתוקפן.
חוויית הקורבנות קשורה בפגיעה בצרכים של מסוגלות וכוח, בעוד שהצד הנתפס כתוקפן חווה איום לזהותו המוסרית.
המודל, שאושש במחקר, מציע שהסרה של האיומים הזהותיים מעלה נכונות לפיוס עם היריב.
חקר גם את ההשפעות השליליות של תחושת קורבניות על פיוס (Noor, Shnabel, Halabi & Nadler, 2012) ואת הדרכים בהן ניתן להתגבר על השפעות אלה (Hameiri & Nadler, 2017).
בנוסף חקר את השפעות הפסיכולוגיות של השואה על ניצולים שבנו חייהם בעיר לעומת אלה שעשו כך בקיבוץ (Nadler & Ben Shushan, 1989), המאפיינים הפסיכולוגיים של בני ובנות ניצולי השואה (Nadler, Kav Venaki & Gleitman, 1986), וההשתנות ביחס הקהילה המקצועית והחברה כולה אל ניצולי השואה לאורך השנים (Nadler, 2001).
אריה ספוזניק (נולד ב-14 ביוני 1966) הוא פרופסור חבר במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והחל מ-2024 משמש כראש מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל בין יוני 2021 ל-יוני 2023.
ספוזניק נולד בעיר אוקלנד שבארצות הברית וגדל בחיפה.
אמו, פראנסי לבית סמית' (1941-) הייתה עובדת סוציאלית, ואביו אירווינג ספוזניק (1936-2003) היה פרופסור לספרות.
אריה ספוזניק הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה ובלימודי יהדות מאוניברסיטת ניו יורק (2002).
לאחר סיום הדוקטורט הצטרף כחבר סגל למחלקה לתרבות עברית באוניברסיטת אריזונה ובשנת 2009 הצטרף לסגל המחלקה לשפות ותרבות המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם עמד בראש המרכז ללימודי ישראל.
בשנת 2013 שב לישראל והצטרף לסגל מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות במסלול ללימודי מדינת ישראל.
בשנת 2019 התמנה לסגן נשיא האגודה ללימודי ישראל וביוני 2021 מונה לנשיא האגודה לתקופה של שנתיים.
ספוזניק עוסק בהיסטוריה תרבותית של הציונות ושל מדינת ישראל ובתולדות הרעיונות המכוננים אותן וההוגים המרכזיים שניסחו אותם.
מחקריו מתמקדים בהגות ציונית ובתפיסות שונות של לאומיות וחילוניות יהודית, ובמסגרתם הוא בוחן את מופעיה של הקדושה בתרבות הציונית ואת הפנמתם של רעיונות השאובים מהמסורת היהודית, כגאולה ומשיחיות, במחשבה הציונית.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטה עברית בירושלים, אוניברסיטת פלורידה ואוניברסיטת ויסקונסין.
ספוזניק מתגורר עם אשתו שרה גוצטי-ספוזניק (1976-) ובנותיו הלל, נטע ועינה ביישוב מדרשת בן-גוריון.
הוא נגן סקסופון חובב המנגן בעיקר מוזיקת ג'אז.
ספוזניק, אריה, קדושה ציונית מחולנת ביצירת עולמו של היהודי החדש, המכון לחקר הציונות וישראל, ע"ש חיים ויצמן, ישראל, 16, עמודים 165–194, 2009.
אריה עופרי (נולד ב-14 באוגוסט 1948) הוא איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש המועצה האזורית שומרון בין השנים 1993–1997.
נולד בשם אריה הרשלר לדוד וטובה.
ב-1977 נמנה עם גרעין "שומרון" מנתניה שייסד את היישוב שבי שומרון.
בשבי שומרון שימש כמזכיר היישוב ויושב ראש הוועד שלו.
בשנות ה-80 היה סגן יו"ר מועצה אזורית שומרון.
בשנת 1993 נבחר לראשות מועצה אזורית שומרון.
כיהן בתפקיד עד 1997. לאחר מכן שב לשמש כיו"ר המזכירות של שבי שומרון.
ניהל פרויקטים בתחום הבנייה וייבוא המזון.
עופרי ואשתו מחזיקים בחברת קרן – קידום, ריכוז וניהול בע"מ.
שימש כחבר הנהלת מרכז המועצות האזוריות, חבר בהנהלת החברה למתנ"סים וחבר בהנהלת האגודה למען החייל.
בפברואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע על תמיכה בגדעון סער ומפלגת תקווה חדשה.
נשוי לפנינה לבית זידנפלד ולהם ארבעה ילדים.
אריה סונזנביץ' הוא שחיין פאראלימפי ישראלי לשעבר.
סונזנביץ' שירת בחיל השריון ונפצע קשה במלחמת יום הכיפורים, פציעה בעקבותיה נותר קטוע רגל ימין ומשותק ברגל שמאל.
סונזנביץ' חי ברמת גן, נשוי ואב לשלושה.
אריה (אלברט) נחומי (נולד ב-1909), היה פעיל קומוניסט ולוחם יהודי במלחמת האזרחים בספרד.
נחומי היה הראשון שהגה יוזמה להקמת יחידה יהודית בבריגדות הבין-לאומיות, אך נפל בקרבות לפני שעלה בידו להשלים משימה זו.
הוא אחד מבין אלפי יהודים שנטלו חלק בפעילות הבריגדה.
נחומי נולד בעיירה ז'וואנץ שבפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום במחוז חמלניצקי של אוקראינה) ליעקב ואיטה נסיס ואחיהם של גוטה (טובה), רחל ומרדכי.
בשנת 1921, עקב הפרעות באוקראינה, החליטה המשפחה לעלות לישראל.
תחילה עלו האב יעקב, הבת גוטה והבן אריה על סיפון האוניה "מרשל פוש".
האם איטה, הבת רחל והבן מרדכי עלו בשנת 1923. המשפחה התיישבה בירושלים ואב המשפחה שינה את שמם מנסיס לנחומי.
בשנת 1926, יצא אריה, שהיה משויך להסתדרות הנוער הכללית, להכשרת הנוער העובד בעין חרוד ושהה שם כשנה.
בשנת 1930, הצטרף אריה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ונעשה לפעיל נלהב.
כחלק מפעילותו, השתתף בהפגנות וחילק כרוזים.
כתוצאה מפעילות זו אף נאסר מספר פעמים והנהיג שביתות רעב.
בסופו של דבר, הובילה פעילות זו להעמדתו לדין וכתוצאה מכך לשלילת אזרחותו וגירושו מא"י-פלשתינה.
לאחר גירושו, השתקע נחומי בפריז ושהה שם על ויזת סטודנט.
תחילה, התקיים מתמיכה כספית שסיפקו לו אחיותיו מישראל.
בהמשך, החל לעבוד בעבודות מזדמנות שהיו נחלתם של יהודים רבים בפריז באותה תקופה ובעיקר ייצור נעליים בבית, מה שאפשר להתפרנס מבלי להיתפס על ידי השלטונות.
בתקופה זו, הכיר את הלה והשניים התחתנו.
אריה עסק בפעילות ענפה במפלגה הקומוניסטית היהודית בצרפת והיה חבר בחוגי הפועלים הידישיים.
היהודים הקומוניסטים בפריז התאגדו כחטיבה תחת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית sous-section juive of the Parti Communiste Français (PCF).
בשל כישוריו, התמנה אריה למזכיר הוועידה היידית בפריז ושם פעל עד שיצא להילחם בספרד.
טרם צאתו לספרד פרסם אריה נחומי דברים בעיתון נייע פרעסע:
אריה נחומי הצטרף אל הבריגדות הבינלאומיות שהתארגנו בספרד על מנת להילחם בפשיסטים תחת פיקודו של הגנרל פרנקו.
בשלב מסוים בתקופה זו, החל להזדהות כאלברט וייץ.
עם הגיעו לספרד, פגש את לואיג'י לונגו, שהיה אז מפקד הכוחות הרפובליקנים בבריגדות הבינלאומיות ושיתף אותו ביוזמתו להקים יחידה יהודית מיוחדת בתוך הבריגדות הבינלאומיות.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נהגה רעיון שכזה.
לונגו מתעד את מפגשו עם נחומי:
עם זאת, בסופו של דבר מומש רעיונו של נחומי להקים יחידה יהודית.
המחלקה היהודית בפלוגת "דומברובסקי" הפולנית שפעלה במסגרת הבריגדה ה-13 הוקמה ב-12 בדצמבר 1937 ובה היו חברים מצרפת, בלגיה, ארץ ישראל ופולין.
דגלה של הפלוגה היה סמל הכוכב משולש הצלעות של הבריגדה והמילים "לחירותכם ולחירותנו" בפולנית, יידיש וספרדית.
אריה נחומי, על פי כל העדויות, היה שייך לפלוגת אדגר אנדרי והשתתף בקרב שהתנהל בקריית האוניברסיטה של מדריד.
הקרב התרחש בתחילת המצור על מדריד בין ה-15 ל-23 בנובמבר 1936, כאשר הקמפוס החדש היה עדין בבניה והלחימה גבתה קורבנות רבים.
בהסתמך על העדויות ההיסטוריות, היה נחומי היהודי הראשון שנפל בשערי מדריד, שעות ספורות לאחר תחילת הקרבות.
לאחר נפילתו, הוספד נחומי בעיתון הקומוניסטי היהודי נייע פרעסע.
במאי 1937, החלה יוזמה להנצחת המתנדבים היהודים על ידי הקמת מוזיאון לזכרם.
הוחלט לקרוא למוזיאון על שמו של אלברט נחומי וייץ.
ועדה שהוקמה אספה מגוון חומרים המתארים את חוויותיהם של הלוחמים היהודים בספרד.
במהלך פתיחת התערוכה הוצג פסל של אלברט נחומי, עשוי מקרמיקה, שנוצר על ידי האמן ז'ק ציטרינוויץ'.
החל מנובמבר 1936, נקברו 424 מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות בבית העלמין פואנקרל במדריד (cementerio madrileño de Fuencarral).
לאחר עלייתו של פרנקו לשלטון, גופותיהם הוצאו על ידי הפלאנגיסטים והושלכו לקבר אחים בהר פארדו.
בשנת 1989, הוצב מחדש העתק של לוח הזיכרון הגדול שהוסר בתקופתו של פרנקו, סביבו הוצבו לוחות זיכרון המוקדשים ללוחמים מלאומים שונים שלחמו בצד הרפובליקני במסגרת הבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
בלוח המוקדש ללוחמים היהודים שמו של נחומי וייץ מופרד בשורה משמות הלוחמים האחרים דבר המעיד על תפקידו החשוב בניסיונות הראשונים ליצור יחידה יהודית בתוך הבריגדות הבינלאומיות.
אריה יהודה נהוראי (נולד ב-10 בספטמבר 1951) הוא מהנדס חשמל ישראלי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס להנדסת חשמל בבית הספר להנדסה ע"ש מקלווי באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
סביו היגרו לירושלים מאיראן בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא גדל בקריית ביאליק ולמד אלקטרוניקה בבית הספר בסמ"ת בחיפה, שהיה אז תחת ניהול הטכניון.
הוא השלים תואר ראשון (1976) ותואר שני (1979) בהנדסת חשמל בטכניון, ואת הדוקטורט בהנדסת חשמל קיבל מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1983.
בין השנים 1983 ל-1985 עבד בחברת Systems Control Technology בפאלו אלטו ולאחר מכן עבר לאקדמיה.
נהוראי כיהן כראש המחלקה להנדסת חשמל ומערכות (ESE) באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בין השנים 2006 ל-2016.
הוא שירת כמנהל המרכז לעיבוד אותות, חיישנים ומידע, והחזיק במינויים משניים במדעי הביולוגיה, ביוסטטיסטיקה, הנדסה ביו-רפואית ומדעי המחשב.
לפני כן היה חבר סגל באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
תחומי המחקר שלו כוללים עיבוד אותות, ניתוח סטטיסטי של נתונים ולמידת מכונה לצורכי הסקה, חיזוי, קבלת החלטות ותכנון מיטבי.
היישומים כוללים תחומי בריאות, ביו-הנדסה, ביטחון (רדאר, סונאר), אנרגיה וסביבה.
הוא עמד בראש מענקי מחקר רב-אוניברסיטאיים שמומנו על ידי NSF, AFOSR, MURI, DARPA ועוד.
הוא הנחה 38 תלמידי דוקטורט.
נהוראי שירת כעורך הראשי של כתב העת IEEE Transactions on Signal Processing בין השנים 2000 ל-2002. לאחר מכן כיהן כסגן נשיא לפרסומים של אגודת IEEE לעיבוד אותות (SPS), עמד בראש ועדת הפרסומים שלה, והיה חבר בוועד המנהל שלה.
נהוראי קיבל את פרס ההישג הטכני של אגודת IEEE לעיבוד אותות בשנת 2006 ואת פרס השירות המצטיין בשנת 2010.
הוא קיבל מספר פרסים על מאמרים טובים ביותר על המחקרים שלו, כולל מאגודת IEEE לעיבוד אותות פרס המאמר בעל ההשפעה המתמשכת לשנת 2022.
הוא היה מרצה מצטיין מטעם IEEE בשנים 2004–2005, ובשנת 2001 נבחר לחוקר מצטיין באוניברסיטת אילינוי.
נהוראי הוא עמית של אגודת IEEE לעיבוד אותות מאז 1994, עמית של החברה המלכותית לסטטיסטיקה מאז 1996, עמית של AAAS מאז 2012, ועמית של האגודה לבינה מלאכותית אסיה-פסיפיק (AAIA) מאז 2021.
נהוראי נשוי לשלומית נהוראי, מרצה בדימוס מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
אריה נורא הטיל חורבן על אזור נמאה (בספרדית: Un temible león asolaba la región de Nemea) הוא ציור שמן מאת האמן הספרדי פרנסיסקו דה סורבראן, אשר נכלל בסדרת ציורים שעסקה בשתים-עשרה עבודותיו של הרקולס.
הסדרה נוצרה בשנות ה-30 של המאה ה-17 ונועדה לעיטור סלון הממלכות (Salón de Reinos) שבארמון בואן רטירו במדריד.
מטרת הסדרה הייתה לחזק את הדימוי המלכותי של פליפה הרביעי, מלך ספרד כשליט גיבור, ממשיך דרכם של אבות שושלת הבסבורג.
הציור מתאר את אחת המטלות הראשונות של הרקולס, שבה נדרש להתעמת עם האריה מנמאה – חיה מיתולוגית שחסינותה לכלי נשק הטילה אימה על תושבי האזור ומנעה את קיומו התקין של היישוב.
לאחר שהימם את החיה באלה, חנק אותה הרקולס בידיו החשופות.
לאחר המאבק, פשט את עורה ולבש אותה כלבוש – סימן ההיכר האיקוני שלו.
בתיאור הסצנה בחר סורבראן ברקע טבעי סלעי וקשוח, בהתאם לתיאורו של המרקיז דה וילנה ב-Los doce trabajos de Hércules, אשר שימש מקור השראה מרכזי לסדרה.
בחירה זו שונה ממקורות גרפיים אחרים – ובהם תחריטים מאת קורנליס קורט, על פי רישומים של פרנס פלוריס, והדפסים של האנס סבאלד בהם – שבהם הרקע אינו מודגש באותו אופן.
סורבארן שילב בין המקורות: את תנוחת הרקולס לקח מהדפסתו של קורט, ואת עמדת האריה – שניצב על רגליו ברגע ההיתקלות – מן הדפסו של בהם.
הקומפוזיציה בנויה במבנה פירמידלי דרמטי, שבו שלובות הדמויות של הרקולס והאריה לגוש חזותי אחד.
ראש האריה ממוקם בקודקוד הפירמידה, בעוד שראשו של הרקולס מוסתר חלקית על ידי זרועו הימנית – דבר המדגיש את מאמץ הלחימה ואת עוצמת העימות.
האלה שבאמצעותה הימם הרקולס את האריה מופיעה במיקום בולט בקדמת הציור, על הקרקע.
תאורת ערב חמימה מאירה את גופו השרירי של הרקולס, ומדגישה את גבורתו ואת המתח הפיזי של הסצנה.
אפקט דרמטי זה, החוזר גם בציורים האחרים בסדרה, נועד להאדיר את דמותו של הגיבור – ובאמצעותו את דמותו של המלך.
כמו ציורים נוספים בסדרה, גם ציור זה נושא משמעות מוסרית ופוליטית.
ניצחונו של הרקולס על האריה מפורש כסמל לניצחון המידה הטובה על הרוע, הסדר על התוהו והשלום על האימה.
לפי פירושו של המרקיז דה וילנה, האריה מייצג את תכונת הגאווה ואת שאר המידות הרעות, בעוד שפשיטת עורו ולבישתו על ידי הרקולס מסמלת את דיכוי הרשע והשבת השליטה והמידה הטובה למדינה.
בכך מתפקד הרקולס לא רק כגיבור מיתי אלא גם כאלגוריה לדמותו האידיאלית של המלך.
אריה מרמרי הוא ישראלי ששירת כקצין חיל הים בדרגת סגן משנה.
הוא מניצולי אסון טיבוע המשחתת אילת.
מרמרי הוצב בפברואר 1967 כקצין זוטר במשחתת אילת.
האונייה טבעה ב-21 באוקטובר 1967 מפגיעת טילים מצריים.
בעת שפגע הטיל הראשון באונייה נמצא מרמרי באזור הירכתיים.
כשלושים אנשי צוות נמצאו באזור זה, שנותק מיתר חלקי האונייה, וביניהם הרוגים ופצועים.
הוא שמר על קור רוח ונטל את הפיקוד על הירכתיים.
הוא פיקד על אטימת המדורים שם, ריכז את הטיפול בפצועים ופקד להוריד למים רפסודות.
תוך סיכון עצמי עבר לחלקה הקדמי של האונייה כדי לדווח למפקדה וחזר בשחייה לירכתיים.
לאחר שפגע טיל שני באונייה פיקד מרמרי על נטישתה על ידי הצוות שהיה באחריותו.
בתנאים קשים המשיך לפקד על האנשים שהיו במים במשך כחמש שעות ולארגן את העזרה להם.
לאחר שחולץ על ידי מסוק והגיע לחוף המשיך לעסוק בארגון הניצולים שם ולזהות אותם.
לאחר הזריחה יצא שוב לים עם מסוק כדי להמשיך בחיפוש אחרי ניצולים.
על פעולתו זו הוחלט לעטר אותו בעיטור המופת.
מרמרי המשיך בשירותו בחיל הים והשתתף במלחמת יום הכיפורים כקצין הנשק של ספינת הטילים אח"י חנית.
השתחרר משירותו בדרגת סגן אלוף.
תרגם מאנגלית את ספרו של אברהם רבינוביץ "ספינות שרבורג" (2001).
עקב החוויות שחווה בעת טביעת האונייה סובל מרמרי מתופעות של הלם קרב.
מרמרי נשוי מאז 1967 ואב לילדים.
אריה קטן היא קבוצת כוכבים קטנה ועמומה בשמי הצפון, שהוגדרה בשנת 1687 על ידי האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס.
הקבוצה נראית כמשולש קטן בין קבוצת אריה לקבוצת הדובה הגדולה.
מכיוון שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-17, אין סיפורי עמים או מיתולוגיות ידועים בנוגע אליה.
46 באריה (פרקיפואה) הוא הכוכב היחיד עם בהירות נראית מדרגה מתחת ל-4. זהו כוכב כתום במרחק של כ-100 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.8. לכוכב זה אין ציון באייר, וכך אריה קטן היא המערכת היחידה שלכוכבה הבהיר ביותר אין ציון שכזה.
β באריה קטן הוא כוכב ענק צהוב במרחק של כ-150 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.2. זהו הכוכב היחיד בקבוצה עם ציון באייר, אף על פי שאינו הבהיר ביותר.
R באריה קטן הוא כוכב משתנה מסוג מירה.
בקבוצה יש מספר גלקסיות, אך כולן עמומות ולא ניתנות לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים.
הבהירות מביניהן הן NGC-3344 ו-NGC-3486, שלהן בהירות מדרגה 10.5 וקוטר של כ-6 שניות קשת.
Hanny's Voorwerp היא ערפילית פליטה מסתורית שככל הנראה מחזירה אור מקוואזר שכבה לפני כ-100,000 שנים.
אריה קְרישֶק (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי ועורך ישראלי.
שימש כעורך ראשי של "הוצאת כתר".
משפחת קרישק הייתה משפחה של סוחרים ומשכילים מהעיר לודז' שבפולין, רובה הושמדה על ידי הנאצים.
אחד מדודניו של קרישק הוא הבמאי היהודי-אמריקאי יהודה (ז'אן) ליימן, מי שביים את אחד מהסרטים הארוכים והראשונים בארץ, ב-1935, "לחיים חדשים", שזכה להצלחה עולמית, ובו גם הושר לראשונה "שיר העמק" הנודע של אלתרמן וסמבורסקי.
אריה קרישק גדל והתחנך בחולון ובתל אביב.
הוא בוגר המחזור הראשון לדרמה של סמינר הקיבוצים, במגמת בימוי.
עוד טרם גיוסו לצה"ל השתתף בתפקידים קטנים בכמה סרטים, כגון "6:42" של דוד פרלוב, וכתב הפיק וביים סדרת סרטוני וידאו – "הנושא: אלימות", עבור המחלקה לקרימינולוגיה של אוניברסיטת תל אביב בראשות פרופ' שלמה גיורא שוהם.
היה שותף לכתיבתם והפקתם של סרטים קצרים שזכו בפרסים, "צחוק במלבנים לבנים" ו"עוד משהו" (במאי - יעוד לבנון, בהשתתפות - מיכה לבינסון).
כמו כן חקר והוציא לאור ספרים נוספים אודות קורות ערים, כמה ביוגרפיות ועוד.
ספריו "עושה שלום" ו-"קבורה בירושלים" נבחרו להיכל התהילה של ספרות הריגול הישראלי, באתר "יקום תרבות".
קרישק היה משתתף קבוע ובעל טור בעיתונים רבים ("ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ", "על המשמר" ועוד).
תקופה מסוימת הפעיל אתר, במסגרת חיל האוויר הישראלי, בשם "צו קריאה", בו סקר וביקר ספרים.
כמה מסיפוריו הקצרים תורגמו לשפות זרות ושודרו ברדיו, בהם "עשן" (בביצוע משה בקר) אחד הסיפורים הראשונים שחשפו את נושא אש כוחותינו, ו"האיסוף" (בביצוע מישה אשרוב), החושף את עולמם של אוספי חללים וחלקי גופות.
ספריו "בקו ישר" (עם מרדכי ציפורי) והנובלה "אין נפגעים לכוחותינו" עוסקים במלחמת לבנון הראשונה.
בסוף שנות השבעים וראשית השמונים ראיין קרישק (עבור "ידיעות", "מוניטין" ו-"מעריב") שורה של סופרים בינלאומיים, ביניהם - גרהם גרין, זיגפריד לנץ, שרה דייוידסון, מייקל בלאנקפורט, חיים זלדיס, הרברט לוטמאן ועוד.
בשנת 1977 היה קרישק מחבר התסריט ומפיק-שותף לסרט "קשר הדבש", מותחן פוליטי שחזה את עליית המחתרת היהודית והטרור יהודי בישראל, בבימויו של יעוד לבנון.
הסרט זכה במקום ראשון בתחרות הסרט הקצר, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של סידני ב-1978. כשרון החיזוי של קרישק מצא ביטוי בשני ספרי הריגול שלו - "עושה שלום" בו חזה, שנה לפני ההתרחשות, את רציחתו של סאדאת ; וב-"קבורה בירושלים" בה חזה את פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
כמו כן חיבר עוד כמה תסריטים לקולנוע ולטלוויזיה.
תקופה קצרה, בראשית שנות השמונים, היה יועץ תסריטים ומפיק באולפני הרצליה, בזמן ניהלו של איציק קול.
הוא היה שותף לכתיבת התסריט לסרטו של ריקי שלח "גופה בחולות", המתבסס על פרשת חיסול היסטורית בלח"י ובמרכזה – ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר.
הוא שימש כיועץ מיוחד בכמה הפקות, וכתב לרדיו.
מחזה הרדיו שלו "שריון של צב", סיפורם של ידידים הנלחמים זה בזה ובאחרים, שודר פעמים רבות בהשתתפותם של עזרא דגן ודב רייזר (בימוי: נסים קמחי).
בשנת 1980 עמד בראש ההוצאה לאור של "מיל"ת" (מועדון ישראלי לתרבות) מיסודם של "ברטלסמן", "כלל" ו"ידיעות אחרונות" – ניסיון ייחודי להקים רשת מועדוני ספר ותרבות בישראל.
חרף ההשקעה העצומה ומאמציה, סגרה מיל"ת את שעריה מקץ כשבע שנים.
הוא אף שימש כיועץ לכמה הוצאות ספרים.
ב-1992 חבר קרישק למוזיקאי והבמאי אלכס כגן להקמת 'האופרה הקאמרית הישראלית' והפיק עמו את "השושנה הלבנה", (על תנועת ההתנגדות להיטלר בתקופת המשטר הנאצי) בשיתוף התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הייתה זו הפקתה הראשונה והאחרונה של האופרה הקאמרית הישראלית.
קרישק נמנה עם הנאשמים בפרשת נמרודי.
הוא נמצא אשם בקשירת קשר, הטרדת עד, שיבוש מהלכי משפט וקבלת דבר במרמה, ונגזר עליו עונש של חמישה חודשי מאסר בפועל לריצוי בעבודות שירות, עשרה חודשי מאסר על תנאי, וקנס בסך 20,000 ש"ח.
הוא ערער על עונשו, אך ערעורו נדחה.
גם המדינה ערערה על קולת העונש, וגם ערעורה נדחה.
נשיא המדינה, ראובן ריבלין, הורה על מחיקת רישומו הפלילי של קרישק, במסגרת חגיגות ה-70 למדינה.
במאי 2014, עם הינתן פסק הדין במשפטו של ראש הממשלה אהוד אולמרט, פרסם קרישק מאמר – "יש שופט בתל אביב" (בעיתון "מקור ראשון" ובאתר חדשות מחלקה 1) שעורר הדים רבים, ובו שיבח את השופט דוד רוזן (שהרשיע את קרישק בפרשת נמרודי) והכה על חטא על השתתפותו בפרשת נמרודי ג'.
במקביל, פרסם מאמרים גם ב"מקור ראשון" ובאתר "מידה".
בשנת 2003 ביקש צו נגד שיווק ספרו האוטוביוגרפי של יעקב נמרודי, בטענה שהיה שותף בכתיבתו אך לא קיבל קרדיט.
נמרודי מצידו טען שלא היה שותף לכתיבת הספר.
בהסדר הפשרה הצהיר קרישק כי הוא מוותר באופן מלא מוחלט וסופי על כל טענה או תביעה בכל הנוגע לספר.
בשנת 2004 שמו של קרישק נזכר בפסק-דינה של הח"כית וסגנית השר נעמי בלומנטל, בתיק מתן השוחד, כמי שניסה לסייע בחשיפת מה שנתפס אז כסחטנותו של נהגה האישי, שהפך עד התביעה המרכזי נגדה.
בלומנטל הורשעה ונאלצה לפרוש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2006 היה קרישק יזם ושותף לניסיון לספר את גרסתו של אלחנן טננבוים.
נחתם הסכם עם חברת yes וצולמו שעות ריאיון רבות בדירת המסתור של טננבוים, אך בשל התערבות "המוסד" ההפקה לא יצאה אל הפועל.
קרישק מופיע כדמות ראשית באחד מסיפוריו של אדם ברוך, "סמל הדת איבד את הכיוון", בקובץ "הוא היה גיבור" (הוצאת הקיבוץ המאוחד); הוא אף מוזכר, פעמים אחדות, ברומן האוטוביוגרפי של יעוד לבנון - "ראש גדול, לב רחב" (הוצאת ביתן).
בכתיבתו עסק גם ב"עסק הביש", ברמטכ"ל חיים בר-לב (בר-לב העניק לקרישק סדרה של ראיונות עומק ביוגרפיים) ובפרשת "איראנגייט".
באוגוסט 2008, עם מותו של ראש אמ"ן לשעבר, בנימין גיבלי (מי שכונה "הקצין הבכיר" בהתייחסות לעסק הביש), פורסם כי קרישק כתב עבור גיבלי את גרסתו לפרשה, אולם הספר נגנז.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה קטעים נבחרים מהביוגרפיה הגנוזה של גיבלי.
בראיון חזר קרישק לצטט את גיבלי כי משה דיין היה ה'אדריכל' הראשי של "העסק הביש".
בעקבות הפרסום הרחב חודשו המאמצים להוציא לאור את הביוגרפיה הגנוזה.
קרישק היה בין הבודדים בקרב סופרים ואנשי-רוח שנחלצו להגן על דן בן אמוץ המנוח, לאחר פרסום הביוגרפיה השערורייתית של אמנון דנקנר, והמשיך לעשות כן לאורך שנים.
בשנת 2014 השתתף קרישק בתוכנית 'עובדה' - "המזוודות של רונאל פישר", סרטה של נסלי ברדה, אחד המשדרים היותר נצפים בתולדות תוכנית היוקרה.
הוא תרגם מאנגלית את "יום הארבה" מאת נתנאל וסט ואת "מלאכת לילה" מאת אירווין שו.
נמנה עם קבוצת הסופרים הישראלים שחיברו בשם עט את עלילותיו של "פטריק קים".
ב-2009 ראה אור ספרו "הסוס שלא נגמר" (חייו ועלילותיו של יחיאל מילנר), רומן תיעודי על רקע שואת יהודי רומניה.
"עולמו המופלא של גבי אשכר" - ביוגרפיה על חייו ומותו בטרם עת של ד"ר גבריאל אשכר הופיעה ב-2010 (בספר נכלל פרק מיוחד על אסון המסוקים בשאר-ישוב.
אשכר היה גיסו של אחד הטייסים).
בראשית 2012 הופיע "קח גפרור בוער", רומן 'אפל' המתאר תסריט קודר ואימתני של מרי אזרחי בישראל.
קרישק היה אחד המשתתפים הבולטים, כביוגראף הרשמי של בנימין גבלי, בתוכנית "הקשר הישראלי" של בן כספית.
בסתיו 2014 עלה מחזה היחיד שלו "נפילה בשידור חי", בכיכובו של אלכס אנסקי ובבימוי אלכס כגן, על ימי הרדיו האחרונים של שדרן בכיר (הצגה זו הייתה אחת היצירות הדרמטיות הבודדות שהתייחסו למחאה החברתית, עם דגש מיוחד על סיפורו של משה סילמן, שהצית עצמו למוות).
ההצגה זכתה לביקורות חיוביות והוצגה בכל רחבי הארץ, כאשר אנסקי אף מופיע בבתים פרטיים.
באביב 2015 יצאה ההצגה להופעות בפריז ובניו יורק.
בשנת 2017 פרסם (באתר בכיוון הרוח) את "הלילה שלי עם ג'וזפין", סיפור אוטוביוגרפי חושפני על אפיזודה שהייתה לו עם הדיווה המיתולוגית ג'וזפין בייקר.
בשנת 2019 ראה אור המחזה שלו, "אויב זמני", דרמה על היפוך תפקידים (רודף ונרדף) בישראל ופלסטין של העתיד הלא-נודע.
בקייץ 2022 הופיע המחזה שלו "חבר נופל" (הוצאת טפר) סיפורה ההפכפך של ידידות.
בסוף קיץ 2022 הגיש קרישק, באמצעות עורך דינו לירון פרמינגר (מומחה בתחום) תביעה בגין פגיעה בזכויות היוצרים שלו, נגד הוצאת כנרת-זמורה, על ש'נטלו' את שם אחד מספריו, "שומר אמונים", ובחרו לתיתו ככותר ספרו האחרון של ג'ון לה קארה המנוח בהוצאתם (במקור - Silverview).
בית המשפט יידרש לקבוע בסוגיה העקרונית באם כותר (שם של יצירה) הוא חלק בלתי נפרד ממנה, והאם ניתן להשאילו ליצירות אחרות.
ביוני 2023 הגיעו שני הצדדים להסכם פשרה – ההוצאה תוציא מכתב התנצלות לקרישק (יש גם חלק חסוי), והתביעה תימחק.
אף שהדברים לא הגיעו לכדי משפט, יש בקביעת הפשרה משום התוויית כיוון לגבי צדקת טענתו של קרישק ומעמדם של כותרי ספרים.
בראשית שנת 2024, לאחר טבח שבעה באוקטובר, פרסם קרישק שני שירים פוליטיים חריפים - "חוטף עזה" ו"לאן נעלמו האחראים כולם?".
ביוני 2024, עם היוודע נפילתו של רפ"ק ארנון זמורה במבצע לשחרור חטופי עזה, פרסם קרישק את "המנון לארנון" (חדשות מחלקה ראשונה) כהצדעה לזכרו של הגיבור שנפל.
באוגוסט 2024 חשף העיתונאי גיא פלג את מסמך ראש השב"כ רונן בר אל ראש הממשלה נתניהו ובו אזהרה חמורה ביותר על התחזקות הימין הקיצוני והפיכתו לסכנה ברורה ומיידית על הדמוקרטיה הישראלית - תמונת-מראה לסרטם של יעוד לבנון וקרישק "קשר הדבש" (1977), החוזה במדויק תופעה זו.
"קשר הדבש" לא הותר להצגה ציבורית עד היום, אף שהוכרה 'נבואתו' המצמררת.
בספטמבר 2024, על רקע העימותים והדיונים אודות ציר פילדלפי, פרסם קרישק (באתר "בכיוון הרוח") את "ציר נתניהו", אחת ההתקפות החריפות על ראש הממשלה ועל יחסו לסוגיית החטופים.
באוקטובר 2024 שודרה ב"כאן 11" הסדרה "המו"לים" (יצירתם של עמרי אסנהיים וגלעד טוקטלי), העוסקת במאבקים בעולם העיתונות הישראלית, קרישק היה אחד המרואיינים המרכזיים בפרק 5, נועל הסדרה.
בעדותו חשף כמה פרטים חדשים (הזמנת פגיעה ברפי פרידן).
הסדרה זכתה לשבחים ופרסים ולאחוזי צפייה גבוהים.
בנובמבר 2024 פורסם "אמא של חטוף" (המוקדש לעינב צנגאוקר), המבטא את זעקת האימהות על יקיריהן שנחטפו ומוחזקים בעזה.
השיר עורר הדים רבים ואף שודר ברדיו בקולו של דן כנר.
בראשית 2025 הועלה בפודקאסט הנחשב "כור ההיתוך" (שניאור ובר) ראיון עומק עם קרישק בו חשף קרישק את השינוי החריף שעבר בעקבות טבח אוקטובר 2023 ובו התפכח, לדבריו, מאשליית ה"שלום והפרטנר", וכי לדעתו ישראל תיאלץ לחיות על חרבה עוד שנים רבות.
ב, הוצב קרישק במקום ה-74, שנחשב לא-ריאלי, ברשימת "מרצ" לכנסת.
בסתיו 2025 הופיעה מהדורה שלישית של יצירתו הנחשבת "שומר אמונים" (בהוצאת ארגמן),עם מאמרי בקורת ועדכונים, חמישים שנה לאחר הופעת המהדורה המקורית.
האתרים "יקום תרבות" (ד"ר אלי אשד) ו-"בכיוון הרוח" קיימו בדצמבר ערב לכבודו.
מכלול יצירותיו של קרישק הועלה לאתר "פרויקט בן-יהודה" והוא נגיש לציבור הרחב.
בעבר היה נשוי למפיקה אסנת לויט, ולזוג נולדו שתי בנות.
בתו הגדולה יסמין שחקה בכמה קלטות ילדים ובסרטים "ימים של אהבה" ו"גופה בחולות".
למשך תקופה קצרה היה קרישק נשוי בנישואים אזרחיים לאדריכלית ומעצבת-הפנים רחל אורבך.
ב, קרישק נשוי לציפי לביא, והם מתגוררים בקצרין ובבית-זרע.
"מסך גדול" מאת זאב רב-נוף (אחרית דבר ביוגרפית מאת קרישק)
"אזרח העיר: חייו ופעלו של פנחס אילון" (רשפים), 1989
"הנאמן" ("שומר אמונים") (הוצאת ירון גולן) 1996
"בקוו ישר" (ידיעות אחרונות), 1998
"אין נפגעים לכוחותינו" (טפר), 2002
"עולמו המופלא של גבי אשכר" (טפר), 2010
"שומר אמונים" (מהדורה שלישית, מורחבת) (הוצאת ארגמן-מיטב), 2025
אריה צ'רנר (נולד ב-6 במרץ 1957) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי.
את עיקר תפקידיו עשה צ'רנר בתיאטרון.
לאחר שחרורו מהצבא למד משחק ב"בית צבי".
עם סיום לימודיו בבית צבי ב-1981, הצטרף צ'רנר לתיאטרון החאן, ובו שיחק במשך שנתיים בשורה של מחזות, בהם "אילומיניטוס", "גימפלתם" ו"אבא אובו".
ב-1983 עבר צ'רנר לשחק במסגרת תיאטרון באר שבע בהצגות "אגדות מיערות וינה" ו"חלום ליל קיץ".
ב-1987 חזר צ'רנר לתיאטרון החאן, ובו הוא משחק עד היום.
במהלך שנותיו בתיאטרון החאן גילם צ'רנר עשרות דמויות בשורה של מחזות, ובהם "אנטיגונה", "האביב מתעורר", "אושר", "המצליחים", "השחף", "השיבה למדבר", "הקמצן", "האשליה", "תעלולי סקפן", "אוכלים", "אהובת הדרקון", "ירושלים החדשה" ו"הצוענים של יפו".
ב-2007 גילם את אותלו במחזה "אותלו" בתיאטרון החאן.
ב-2010 גילם צ'רנר את התפקיד הראשי בהצגה "סוף משחק" מאת סמואל בקט, והשתתף בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בתיאטרון החאן, בבימויו של מיקי גורביץ'.
בשנת 2012 גילם את הרפגון בהצגת "הקמצן" של מולייר בתיאטרון החאן.
בשנת 2014, גילם את דמותו של וניה בהצגה "הדוד וניה".
ב-2015 מגלם את דמותו של הכומר אוונס בהצגה "נשות וינדזור העליזות" מאת שייקספיר.
במרץ 2016 החל לשחק במחזה "עורבים" של המחזאי אנרי בק, אותו תרגם דורון תבורי וביים עודד קוטלר.
משחק גם בהצגה "שיר ישן, רחוק…" מאת ובבימויו של גורביץ' בחאן.
ב-2019 שיחק את אלוהים ב"אוי אלוהים" של ענת גוב וכן השתתף ב"פרקליט", "פונדק הרוחות", "רומיאו ויוליה בכיכר" וב"סיפור על אהבה וחושך".
ב-1985 השתתף בסרטו של נפתלי אלטר "אירית עירית".
ב-1986 גילם את שלמה בסרטו של נפתלי אלטר "השגעון הגדול".
ב-1987 גילם את רינגו בסרטו של ינקול גולדווסר "אבא גנוב".
ב-1990 גילם חולה בבית משוגעים בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח".
ב-2002 גילם את הלל כהן אבא של מאור ונטלי בסדרה "החבר'ה הטובים".
ב-2005 גילם את אלכס בטלנובלה "השיר שלנו" וגילם את צבי הלפרין בסדרת הטלוויזיה שיצר חיים בוזגלו "זינזאנה".
בשנים 2006–2015 גילם את אלברט השיפוצניק בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
באותה השנה גם גילם את מוטי אוחיון בסרטו של פליקס גרצ'יקוב "ילדי CCCP".
ב-2008 גילם את שעשוע בסרטו של רנן שור "הבודדים".
בשנת 2009 גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד", וגילם את קורנליה בסרטו של שמוליק מעוז "לבנון".
בשנת 2010 גילם את פינסקר בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד", וגילם את יצחקי בסדרת הטלוויזיה בכיכובם של איל קיציס וטל פרידמן "מעצר בית".
באותה השנה גילם את המפקד של דנה קליין (יעל איתן) בסדרת הטלוויזיה "חטופים".
בשנת 2012 שיחק בסרטים "הבן של אלוהים" בתפקיד קרצנר, "מבצע חמנייה" בתפקיד עמירם.
בטלוויזיה שיחק באותה שנה ב"אמא ואבאז" בתפקיד אבא של מיה דגן, ב"סברי מרנן", "דובדבני וקובץ'" וב"תנוחי".
בשנת 2013 השתתף בסדרת הדרמה "פצועים בראש" בתפקיד שמעון, ובסדרה נויורק 2 בתפקיד עמרם ובסדרת הדרמה "אניגמה" בתפקיד קדושי ובסרט "הבן של אלוהים".
בשנת 2014 השתתף בסרט "חתונה מנייר", בבימויו של ניצן גלעדי, בתפקיד אריה.
באותה שנה שיחק בפרק הראשון של הסדרה "70 מיליון סיבות לאושר" והשתתף בתפקיד המוכר בחנות העתיקות בסדרה "שוברי גלים".
בשנת 2015 שיחק בסרטים "הקפות" ו"קאפו בירושלים".
באותה השנה גילם שופט בסדרת הסטיקום "פרודים" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אבי נשר "החטאים" ובסרטו של איתן גרין "חדרי הבית".
בשנת 2017 התארח בעונה השנייה של הסדרה הקומית "נפלת חזק" ששודרה בערוץ עשר, גילם את דמותו של המאפיונר ניסו טוביאנה בעלה של אלין טוביאנה (לימור אטיאס).
בשנת 2019 שיחק בסרטו של ליאור חפץ "הרפתקה בשחקים".
באותה השנה שיחק בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית".
וגם באותה השנה שיחק ב"בוטיק פריז" של מרקו כרמל ובהרפסודה של עודד רז.
ב-2020 שיחק בעונה השנייה בסדרה "תאג"ד" בתור אביו של עומר.
בשנים 2021–2022 שיחק בסדרת הנוער "סקיי" בתור שר הביטחון ריסקין.
באותה השנה שיחק בסדרה "מותק בול באמצע" בתפקיד חבר הכנסת מוקי פטיש.
ב-2022 שיחק בסרט "קריוקי" בתפקיד השכן.
ב-2023 שיחק בסדרה "קופה ראשית", בתפקיד אבא של נעמי, אחת מעובדות הסופרמרקט.
ב-2024 שיחק בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו", בתפקיד דווידי, מפקד המחוז.
בין השאר, ב-2000 דיבב דמויות שונות בנוני התמנון ואת הקריין ב"איתן הקטן", ב-2003 השתתף בדיבוב הסרט היפני המצליח המסע המופלא.
דיבב את רובאוס האגריד בסרטים: הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004), הארי פוטר וגביע האש (2005), הארי פוטר ומסדר עוף החול (2007) והארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009).
ב-2004 החל לדבב את מורטי בסדרה "קובי קובי".
ב-2005 דיבב את באק קלאק, אביו של צ'יקן ליטל, בסרט צ'יקן ליטל.
ב-2005 דיבב מוכר בחנות בסרט צ'ארלי בממלכת השוקולד.
ב-2006 דיבב את שריף בסרט "מכוניות" ובסרט הקצר "מטור ואור הרפאים", גלוי לב בסרט הברווזון המכוער ואני, ביגוב בסרט הסקטיניני דיונות הזהב, קזאר בסרט ג'ונגל סיטי ואת אחד היועצים בסרט "החלילן מהמלין".
ב-2007 דיבב את גוסטו בסרט רטטוי, את לו דובה בסרט כוורת בסרט, ואת דוריס בסרט שרק השלישי.
ב-2008 דיבב את ואצ'יר בסרט קונג פו פנדה, אטיל זוובא בסרט סטראספיד בעולם המטורף, את האריה זובא בסרט מדגסקר 2, והשתתף בדיבוב הסרטים בולט ווול-E.
ב-2019 דיבב את דמותו של מופסה בסרט "מלך האריות".
משנת 2012, צ'רנר משמש דירקטור במועצת הקולנוע הישראלי.
הוא נשוי לטלי העובדת כמפיקה, ואב לשלושה.
בשנת 2007 קיבל צ'רנר את פרס קלצ'קין לתיאטרון.
בנימוקי חבר ועדת השופטים לפרס נאמר בין היתר "השחקן אריה צ'רנר עבר מסלול התפתחות יוצא דופן שנמשך שנים רבות.
מי שהחל את דרכו כשחקן אופי, בדרך כלל בתפקידים קטנים שהוסיפו צבע, הומור והרבה נשמה להצגות בהן נטל חלק, החל בשנים האחרונות נושא בהצלחה רבה בנטל תפקידים ראשיים ממיטב הרפרטואר הקלאסי.
להומור ולנשמה היתרה נוספו כוח ועומק וכאב.
ליכולת הגופנית שליוותה את שלל תפקידיו, נוספה יכולת הגשת טקסטים קשים ומורכבים.
אריה צ'רנר הוא פרטנר נדיב וחם שחוויה לשחק איתו.
דרכו של אריה צ'רנר שזורה כבר למעלה מ-15 שנה בתיאטרון החאן הירושלמי שארבעה מנהלים אמנותיים הקפידו להשקיע באריה האדם ובצ'רנר השחקן כדי ליהנות מפירות הקסם של יצירתו".
בשנת 2009 זכה צ'רנר בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה על תפקיד המלך בוניפציוס ויקטור פליקס בהצגה "הנסיכה האמריקאית" מאת המחזאי נסים אלוני בתיאטרון החאן.
בנאום קבלת הפרס אמר צ'רנר בין היתר: "עבורי לאחר 24 שנים בחאן, זכייה בפרס השחקן הראשי היא סוג של סגירת מעגל".
בשנת 2021 קיבל צ'רנר אות הוקרה מהפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים בחיפה, על תרומתו לתיאטרון ולתיאטרון הילדים.
בשנת 2022 זכה צ'רנר בפרס רון לאודר למצוינות אומנותית.
אריה קרול (8 בנובמבר 1923 – 27 ביולי 2008) היה פעיל ציבור ישראלי למען יהודי ברית המועצות והתיישבות בנגב.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תש"ס (2000) על מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
קרול נולד בשנת 1923 בעיירה ליד מינסק בבלארוס.
עלה לארץ ישראל כילד עם הוריו בשנת 1935 למושבה בת שלמה.
הוא היה חבר בגרעין "עלומים" של תנועת בני עקיבא ובמסגרת זו היה שותף להקמת קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן ולאחר מכן היה מרכז הסניף הירושלמי של בני עקיבא.
ב-1946 פיקד על היאחזות ביריה בגליל, אשר פונתה שלוש פעמים בידי הבריטים.
ב-1947 נמנה עם מייסדי קיבוץ סעד בנגב, שהוקם בן-לילה ב-1947 על ידי בוגרי תנועת בני עקיבא, ועמד בקרבות קשים על הגנת האזור בעת מלחמת העצמאות.
הוא שימש כמרכז המשק בקיבוץ, עם הפסקות קצרות, עד לשנת 1963. בשנת 1959 הוביל מערכה ציבורית למען התיישבות יהודית בנגב ובשנים 1963–1967 ניהל את מפעלי "שער הנגב".
בשנים 1968–1987 היה קרול ממונה בארגון הממשלתי "נתיב" על הפעילות החשאית בברית המועצות ושליחת תיירים יהודים מתנדבים מרחבי העולם אל פעילי העלייה שם.
אריה קרול יזם מערך ענף לקשר וסיוע ליהודים ולפעילות יהודית-ציונית ברחבי כל ברית המועצות.
באופן זה סייע להעצמת הקשר של העם היהודי עם "יהדות הדממה" שמעבר למסך הברזל.
במסגרת פעילות זו הועברו ליהודי ברית המועצות – למרות ניסיון החסימה שהעמיד השלטון הסובייטי – כמויות ניכרות של תשמישי קדושה, ספרים ללימודי עברית ויהדות, ספרות עברית, ספרי תולדות עם ישראל לרבות ברוסית, קלטות שירים עבריים וסיוע פרטני לעידוד הפעילות היהודית-ציונית ובין השאר לטובת אסירי ציון.
במהלך למעלה משני עשורים, הביאו "התיירים" של קרול את זמרת הארץ ברחבי האימפריה הסובייטית.
מבצע אדיר ממדים זה עבר למעשה ללא תקלות, נטע ביהודים הכלואים בברית המועצות תקווה ותרם לחיזוק זהותם היהודית-ציונית של בודדים וגם קהילות בארצות המערב.
משיאי הפעילות שיזם "נתיב" הייתה השתתפות משלחת מו"לים מישראל בירידי הספרים הבינלאומיים הדו-שנתי שנערכו במוסקבה ושאיפשרה הפצת תרבות ישראל להמונים אשר פקדו את הביתן הישראלי.
עם נפילת הקומוניזם ב-1989, עבר לסייע לפעילות בתחום קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בדמות מיזם "בית ראשון במולדת" לקליטה בתנועה הקיבוצית ושיגור שליחים ישראלים לפעילות גלויה של עידוד העלייה.
בשנים 1987–1991 כיהן כמזכיר תנועת הקיבוץ הדתי.
קרול השיא משואה בטקס הדלקת המשואות בשנת תשנ"א - 1991. ביום העצמאות תש"ס - 2000 קיבל פרס ישראל על מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
אריה קרול היה נשוי לרחל לבית דרוזדובסקי (דור) שנפטרה ב-1988. לזוג נולדו חמש בנות.
לאחר מכן נשא לאישה את ד"ר סילויה שנקולבסקי-קרול, מרצה באוניברסיטת בר-אילן והאוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית לארכיונאות.
נקבר בבית העלמין של קיבוץ סעד.
הרב אריה משה אליהו קפלן (י"ד בחשוון ה'תרצ"ה, 23 באוקטובר 1934 – י"ד בשבט ה'תשמ"ג, 28 בינואר 1983) היה רב אורתודוקסי יהודי-אמריקאי אשר החליט, בעקבות נהירה של יהודים רבים לשיטות מדיטטיביות של תורות המזרח, להבהיר את הקשר בין מדיטציה ליהדות.
קפלן נולד בעיר ניו יורק ב-1934, ולמד בישיבות חרדיות.
הוא הוסמך לרבנות בישיבת מיר בארצות הברית.
למד באקדמיה, וסיים תואר שני בפיזיקה.
היה דמות בולטת בתנועה להחזרה בתשובה בארצות הברית.
הרצאותיו וספריו פורסמו על ידי תנועת הנוער NCSY.
כתביו השפיעו רבות על פיתוח המדיטציה היהודית המודרנית.
נפטר בביתו, בהיותו בן 48, ונטמן בבית הקברות הר הזיתים.
קפלן כתב עשרות ספרים, בהם ניסה לשלב בין תחומים שונים, והצליח להבהיר בעזרת משלים שונים מושגים מסובכים.
אחד מספריו הנודעים הוא תרגום חמישה חומשי תורה לאנגלית מודרנית, בשם "The Living Torah".
זו הייתה עבודה חלוצית בשפה האנגלית, ששילב מפות, מפתחות והערות מדעיות מחכימות בכרך אחד המיועד לציבור אורתודוקסי.
ספריו בנושא יהדות ומדיטציה נכתבו בין השנים 1976 ו־1982. בספרו 'מדיטציה והתנ"ך', שנכתב בתשל"ו (1976), ויצא לאור כשנתיים מאוחר יותר, הציע פיענוח לשיטות המדיטציה של הנביאים.
בשנת תשמ"ב (1982) יצא לאור ספרו 'מדיטציה וקבלה' (יצא לאור בתרגום לעברית בשנת תשנ"ה, 1995).
ספר נוסף שנכתב באותה שנה – "מבוא למדיטציה יהודית", התפרסם בשנת תשמ"ה (1985), לאחר מותו (ותורגם אף הוא לעברית).
נתפרסמו גם הרצאות שנתן בביתו בשנת תשמ"ב (1982), תחת הכותרת 'מדיטציה ונבואה' בספר Inner Space.
(עריכה:) קונטרס ההתבודדות: ילקוט מדברי גדולי ישראל מכל דור ודור על עניין התבודדות, ירושלים: ישיבת חסידי ברסלב אור הנעלם, תש"ם
תורת חיים: חמשה חומשי תורה והפטרות עם תרגום חדש לשפה האנגלית מיוסד על מקורות מסורתיים ומלווה הקדמה, הערות, מפות, תמונות, לוחות, ביבליוגרפיה ומפתח, ירושלים: מאזנים, תשמ"ה 1981