tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012, הוא השלים את כל הציונים הנדרשים לתואר אמן בין-לאומי בתוך שישה חודשים.
הוא הפך לאמן בינלאומי לאחר שחצה את מד כטשר 2400 במהלך טורניר קלאסי בנובמבר 2013 בבודפשט, ובכך קבע את השיא האמריקאי החדש של 12 שנים ו-10 חודשים.
בנובמבר 2012, הוא הפך לאלוף העולם עד גיל 12 בתחרות שהתקיימה במאריבור שבסלובניה.
במאי 2013 הוזמן סוויאן לשחק באליפות ארצות הברית בשחמט בסנט לואיס כמשתתף הצעיר ביותר אי פעם.
סוויאן השיג 4 נקודות מתוך 9 אפשריות, והוא חלק את מקום 14 בהקדימו מספר רבי-אמן.
ביולי 2013 סיים במקום שני באליפות ארצות הברית לנוער (דניאל נרודיצקי ניצח בתחרות).
בנובמבר 2014 הפך סוויאן לאמן בין-לאומי בגיל 13 שנים, 10 חודשים ו-27 ימים, שיא אמריקאי חדש.
הוא השתתף בתחרות טאטא סטיל צ'לנג'רס בינואר 2015, וחלק את המקום החמישי עם 7.5 נקודות מ-13 אפשריות.
סוויאן חלק את המקום החמישי באליפות ארצות הברית בשחמט 2015, כשהוא מנצח את וסלי סו, שחקן המדורג בעשרת הראשונים בעולם, וסיים בתוצאת תיקו עם היקארו נקמורה (מקום שני בעולם) וגם עם האלוף גטה קמסקי.
ביצועים אלה זיכו אותו למקום בגביע העולם בשחמט 2015, שם סיים בתיקו בשני המשחקים הקלאסיים מול טיימור רג'אבוב בסיבוב הראשון של הטורניר, אך הודח בפלייאוף המהיר.
באפריל 2022 השתתף סוויאן בסבב הראשון של הגביע האמריקאי, טורניר הדחה כפול בו ניצח את רב האמן וסלי סו במשחק הקלאסי, לפני שהודח על ידי פביאנו קרואנה בשוברי שוויון מהירים, ובסופו של דבר הודח על ידי ריי רובסון.
ההישג בתחרות העלה אותו מעל מד כושר 2700 בפעם הראשונה.
הוא ניצח באירוע Chess9LX השנתי שאורגן על ידי מועדון השחמט של סנט לואיס בשנת 2023.
סוויאן נולד בקורנינג שבניו יורק, לארמין ולארמן, שניהם ממוצא ארמני.
אביו, ארמן, למד לתואר שני בארמניה הסובייטית לפני שעבר לארצות הברית בשנת 1996 ללימודי דוקטורט.
ב-2015 ארמן היה המדען הראשי של חברת ייצור לייזר ליד בוסטון.
סמואל בל מקסי היה חייל, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס.
הוא שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחר מכן ייצג את מדינת טקסס בסנאט של ארצות הברית.
מקסי נולד ב־30 במרץ 1825 בעיירה טומפקינסוויל, שבמדינת קנטקי.
הוריו היו רייס ולוסי (לבית בל) מקסי.
אביו היה עורך דין, ובשנת 1834 עבר עם משפחתו לעיירה אולבני, שם קיבל משרת מזכיר מחוז במחוז קלינטון, קנטקי.
בשנת 1842 קיבל סמואל הצעיר מינוי לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
על אף שדורג בעקביות בתחתית כיתתו, סיים את לימודיו בשנת 1846 והוסמך כלוטננט משנה.
מקסי שובץ לרגימנט הרגלים השביעי, שלחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא הצטרף ליחידה בעיר מונטריי, מקסיקו, והפגין אומץ בקרב סרו גורדו ובקרב קונטררס בקיץ 1847, עליהם קיבל דרגת כבוד של לוטננט ראשון.
הוא השתתף גם בקרבות צ'ורובוסקו ומולינו דל ריי, וקיבל מינוי נוסף של דרגת כבוד וכן פיקד על יחידת משטרה במקסיקו סיטי.
ביוני 1848 הועבר למוצב ג'פרסון בארקס במיזורי, אך בשנה שלאחר מכן התפטר מהצבא.
הוא חזר לעיר אולבני, למד משפטים אצל אביו, וב־1851 הוסמך לעריכת דין.
יחד פתחו השניים משרד משותף.
ב־19 ביוני 1853 נישא למרילדה קאס דנטון.
בשנת 1857 עברו סמואל ואביו עם משפחותיהם לחווה קטנה מדרום לעיר פאריס בטקסס, שם הקימו משרד עורכי דין משותף נוסף.
בשנת 1858 נבחר מקסי לתובע המחוזי של מחוז לאמאר, טקסס, וב־1861 כיהן כנציג בוועידת הפרישה של המדינה מן האיחוד.
באותה שנה נבחר גם לסנאט של טקסס, אך ויתר על התפקיד כדי לשרת בצבא.
בספטמבר 1861 קיבל סמכות מממשלת הקונפדרציה להקים רגימנט משלו בדרגת קולונל.
בדצמבר 1861 הוביל את רגימנט טקסס התשיעי שמנה 1,120 חיילים לעיר ממפיס בטנסי, כדי להצטרף לגנרל ג'ונסטון.
אך זמן קצר לאחר מכן הופרד מהיחידה ונשלח לפקד על בניית גשרים ליד צ'טנוגה.
ב־7 במרץ 1862 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (בתוקף מ־4 במאי).
הרגימנט שלו ספג אבדות כבדות בקרב שילה, אך מקסי עצמו לא השתתף בקרב.
בתקופה זו כמעט ולא ראה לחימה, למעט השתתפותו במצור על פורט הדסון בשנת 1863.
בדצמבר אותה שנה מונה למפקד הטריטוריה האינדיאנית.
הצלחותיו בפשיטות ובהשתלטות על ציוד אספקה מנעו פלישה של צבא האיחוד לטקסס.
גנרל אדמונד קירבי סמית' מינה אותו זמנית לדרגת מייג'ור גנרל, אך המינוי לא אושר על ידי הנשיא ג'פרסון דייוויס ולא אושרר בסנאט של הקונפדרציה.
בשנת 1865 הועבר לפקד על דיוויזיה ביוסטון, טקסס, והעביר את הפיקוד על הטריטוריה האינדיאנית לבריגדיר גנרל סטנד וייטי, צ'רוקי במוצאו.
כוחותיו החדשים סבלו ממחסור בציוד ונטישות רבות, והוא הורשה להתפטר ב־22 במאי 1865. הוא חזר לביתו בפאריס והסגיר עצמו ביולי לגנרל האיחוד אדוארד קנבי.
הוא נשאר בביתו תחת תנאי שחרור בערבות.
לאחר המלחמה, בשל דרגתו הגבוהה בצבא הקונפדרציה, נאסר עליו להחזיק במשרה ציבורית או לעסוק בעריכת דין.
באוקטובר 1865 פתח בתהליך בקשת חנינה מנשיא ארצות הברית, וב־20 ביולי 1867 קיבל חנינה מהנשיא אנדרו ג'ונסון בעקבות התערבותו האישית של חברו ללימודים מווסט פוינט – יוליסס ס.
לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין בעיר פאריס.
ב־1872 התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסיד בבחירות המקדימות הדמוקרטיות לוויליאם מקלין.
שנה לאחר מכן הציע לו מושל טקסס אדמונד דייוויס מינוי לשופט בבית המשפט המחוזי, אך מקסי דחה את ההצעה משום שהיה מעורב כעורך דין בתיקים שעמדו בפני אותו בית משפט.
בינואר 1875 נבחר על ידי בית המחוקקים של טקסס לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן שתי קדנציות מלאות – מ־4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1887. הוא קידם שיפור בשירותי הדואר והרכבת בטקסס והתנגד להעלאת מכסים.
הוא לא גילה עניין רב בעניינים פוליטיים לאומיים, ובתום כהונתו נבחר במקומו ג'ון רייגן.
לאחר שפרש מהסנאט חזר לעסוק בעריכת דין, הפעם יחד עם אחיינו בנג'מין דנטון ועם הנרי ויליאם לייטפוט, אשר לימים נישא לבתו המאומצת דורה מקסי.
בשנת 1892 הצטרף למשרד גם אחיינו סם בל מקסי לונג, ואז פרש מקסי סופית.
הוא נפטר ב־16 באוגוסט 1895 בעיר יוריקה ספרינגס שבארקנסו, לשם נסע לטיפול רפואי במעי.
הוא נקבר בבית העלמין אברגרין (Evergreen Cemetery) שבפאריס, טקסס.
הבית שבנה שם בשנת 1867 משמש כיום אתר היסטורי ומוזיאון פתוח לציבור.
מחנה מקסי, מחנה אימונים לחי"ר שפעל בתקופת מלחמת העולם השנייה במחוז לאמאר שבטקסס, נקרא על שמו.
המחנה שימש בין יולי 1942 לתחילת 1946, וכיום משמש כמתקן אימונים של המשמר הלאומי של טקסס.
סמואל פאוול היה מדינאי ואיש ציבור אמריקאי, שכיהן כראש עיריית פילדלפיה הן בתקופה הקולוניאלית והן לאחר הקמת ארצות הברית.
בשל ביטול משרת ראש העירייה בראשית תקופת המהפכה האמריקאית, נחשב פאוול לראש העיר הקולוניאלי האחרון של פילדלפיה ולראשון שמילא את התפקיד עם כינון העצמאות מידי בריטניה.
פאוול נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובשנת 1759 השלים את לימודיו במכללת פילדלפיה, הידועה כיום כאוניברסיטת פנסילבניה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו יצא למסע לימודים ממושך ברחבי אירופה, שארך כשש שנים, בלוויית חברו הרופא ג'ון מורגן.
השניים שהו זמן רב בערי התרבות המרכזיות של היבשת, והקדישו את עיקר עיסוקם ללימוד אמנות ולחקר אוצרות תרבות עתיקים.
מסע זה, המכונה "הסיור הגדול", היה מנהג רווח בקרב בני האצולה והאליטה האינטלקטואלית של המאה ה-18, ונועד לשמש שלב חינוכי מכונן המקנה היכרות עם הישגי התרבות האירופית ועם אורחות חיי החברה הגבוהה.
פאוול היה בנו של סמואל פאוול האב ומרי מוריס, שנמנו עם משפחות המעמד הגבוה בפילדלפיה הקולוניאלית.
ב-7 באוגוסט 1769 נישא לאליזבת וילינג, בתו של ראש עיריית פילדלפיה צ'ארלס וילינג ואן שיפן, ואחותו של ראש העיר וחבר הקונגרס הקונטיננטלי תומאס וילינג, אשר נודע גם כשותפו העסקי של רוברט מוריס.
נישואין אלה חיזקו את קשריו של פאוול עם האליטה החברתית והפוליטית של העיר.
פאוול מת ב-29 בספטמבר 1793 במהלך מגפת הקדחת הצהובה שפקדה את פילדלפיה.
הוא נפטר בחדר צנוע שבקומה העליונה של בית איכר בחוותו, ממערב לעיר, אזור שהפך ברבות השנים לשכונת פאוולטון וילג' שבמערב פילדלפיה.
גופתו נטמנה בבית העלמין של כנסיית ישו, מקום מנוחתם של רבים מבני דור המייסדים.
אחוזת פאוול, הממוקמת ברחוב סאות' 3 מספר 244, מהווה כיום מוזיאון המשמר את זכרו ומנוהל בידי החברה לשימור אתרי הציון ההיסטוריים של פילדלפיה.
הבית, שנבנה בסגנון ג'ורג'יאני בשנת 1765 בידי האדריכל צ'ארלס סטדמן, הורחב ועוטר סביב שנת 1770 בידי פאוול עצמו, וכלל תקרות טיח דקורטיביות ועבודות עץ מגולפות מן המעולות שנעשו במושבות הבריטיות באמריקה.
בני הזוג פאוול נמנו עם חוגי החברה הגבוהה של פילדלפיה, וג'ורג' ומרתה וושינגטון היו מקרוביהם וידידיהם הקרובים.
הזוג וושינגטון התגורר בבית הסמוך בין נובמבר 1781 למרץ 1782, לאחר המצור על יורקטאון שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם תום כהונתו של הנשיא וושינגטון רכשה אליזבת פאוול חלק מן הרהיטים ששימשו בבית הנשיא שבפילדלפיה, כעדות לקשרי הידידות ההדוקים בין המשפחות.
חלקים מן הבית פורקו בראשית המאה ה-20 ונשתמרו במוסדות תרבות מרכזיים: הטרקלין האחורי הועבר בשנת 1921 למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, ואולם הנשפים הוסר בשנת 1925 והוצב במוזיאון האמנות של פילדלפיה.
שני האולמות שוחזרו במוזיאון הבית, המשמש כיום דוגמה ייחודית לאדריכלות העירונית של המאה ה-18 בפילדלפיה.
סמואל מקליי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן בבית הנבחרים של פנסילבניה וייצג את פנסילבניה הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
מקליי היה אחיו הצעיר של ויליאם מקליי, שלימים כיהן כסנאטור מפנסילבניה.
הוא נולד ב-17 ביוני 1741 בעיירה לורגן שבפרובינציית פנסילבניה, במקום שנקרא טחנת מקליי, ושירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1769 הגיע לעמק באפלו שבמחוז יוניון (אזור שהיה אז חלק ממחוזות קמברלנד וברקס), כדי לבצע כמה מן המדידות הראשונות באזור.
הוא עבד יחד עם אחיו ויליאם ותחת פיקוחו, במסגרת "הרכישה החדשה" של אדמות שביצעה משפחת פן בעקבות חוזה פורט סטנוויקס משנת 1768.
בשנת 1790 ביצע מקליי עבודות מדידה של נהרות בצפון־מערב פנסילבניה – משימה שנחשבה למעין "מסע לואיס וקלארק" אל פנים השטחים הפראיים והמסוכנים של המדינה.
בהמשך מונה לשופט עמית במחוז פרנקלין שבפנסילבניה וכיהן בתפקיד זה בשנים 1792–1795. הוא היה אביו של .
מקליי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הרביעי.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה בשנת 1797, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה בשנים 1798–1802, ואף שימש יושב ראש הסנאט בשנים 1801–1802.
בשנת 1803 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית על ידי בית המחוקקים של פנסילבניה והחל את כהונתו.
הוא היה פופולרי בקרב תושבי המדינה, אך נאם לעיתים רחוקות במליאת הסנאט.
אף על פי כן, שמו הוזכר לא פעם כמועמד אפשרי של מפלגתו לתפקיד מושל פנסילבניה, אך לבסוף הועדף עליו .
מקליי התנגד למועמדותו של ג'יימס מדיסון לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבחירות 1808, משום שהטיל ספק במחויבותו למפלגה וראה בו מצטרף מאוחר.
במקום זאת תמך בג'ורג' קלינטון.
נוסף על כך, הוא התנגד לחוק האמברגו שהתקבל בתקופת כהונתו השנייה של הנשיא תומאס ג'פרסון.
אף שהחוק בוטל בסופו של דבר, הצליח מדיסון להשיג את תמיכתה של פנסילבניה, ומקליי הבין כי עמדותיו אינן תואמות עוד את עמדות מפלגתו ואת דעת הקהל במדינה.
משהבין שאין לו סיכוי להיבחר מחדש, התפטר מן הסנאט בשנת 1809.
מקליי כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1803 ועד להתפטרותו ב־4 בינואר 1809. לאחר פרישתו עבר להתגורר בעיירה באפלו שבפנסילבניה, שם נפטר ב-5 באוקטובר 1811 בגיל 70. הוא נטמן בבית העלמין של כנסיית דרייסבאך במחוז יוניון.
סמואל מקין היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1833–1839, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-9 של פנסילבניה בשנים 1823–1829. בנוסף שירת בבית הנבחרים של פנסילבניה בשנים 1815–1819 ובסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז ה-11 בשנים 1829–1830.
סמואל מקין נולד ב-7 באפריל 1787 במחוז האנטינגדון שבפנסילבניה.
הוא עסק במסחר בברלינגטון שבפנסילבניה, ובהמשך כיהן כחבר מועצת נציבי מחוז ברדפורד.
מקין שירת בבית הנבחרים של פנסילבניה בין השנים 1815–1819 והחזיק בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של מדינת פנסילבניה.
בשנת 1822 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר מחדש בשנים 1824 ו-1826. הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 1829. במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה חבר בוועדת הדואר ודרכי הדואר בקונגרס ה-20.
לאחר מכן חזר לזירה המדינתית וכיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז ה-11 בשנים 1829–1830.
כחבר המפלגה הדמוקרטית שימש מקין כאלקטור נשיאותי בבחירות 1832 עבור הרשימה של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
בשנת 1833 נבחר בידי בית המחוקקים של פנסילבניה לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן קדנציה אחת עד מרץ 1839. במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת הסנאט לביקורת ולפיקוח על ההוצאות הנלוות בשנים 1835–1839.
מקין נפטר ב-14 בדצמבר 1841 בווסט ברלינגטון שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין של הכנסייה המתודיסטית הישנה בברלינגטון.
אחיינו, , כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק בשנים 1859–1863.
סמואל ליימן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מסצ'וסטס.
הוא נולד בגושן שבמושבת קונטיקט ב-25 בינואר 1749, והיה בנם של מוזס ליימן השלישי (1713–1768) ושל שרה ליימן לבית היידן (1716–1808).
אחיו, מוזס ליימן הרביעי (1744–1829), שירת כקולונל במלחמת העצמאות האמריקאית.
ליימן למד באקדמיה של גושן והשלים את לימודיו בקולג' ייל בשנת 1770. לאחר מכן לימד בבית ספר, למד משפטים בליצ'פילד שבקונטיקט, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיר הרטפורד.
בשנת 1784 עבר ליימן לספרינגפילד שבמסצ'וסטס.
הוא נבחר כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס וכיהן גם בסנאט של המדינה.
בנוסף שימש כשופט בבית הדין האזורי לעניינים אזרחיים של מחוז המפשייר.
ליימן נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים הרביעי, החמישי והשישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1795 ועד 6 בנובמבר 1800, אז התפטר מתפקידו.
עוד קודם לכן היה מועמד למחוז הקונגרס הרביעי בשנת 1788. הבחירות נמשכו חמישה סבבים, וליימן הוביל בסבב השני והשלישי, אך הפסיד בשני הסבבים האחרונים לתאודור סדג'וויק.
בשנת 1790 ניסה להתמודד מולו שוב, אך הפסיד בפער גדול יותר.
לפני בחירתו המוצלחת בשנת 1794, התמודד פעם נוספת בשנת 1792 על שניים מארבעת המושבים של מחוז הקונגרס השני של מסצ'וסטס: במושב הכללי הפסיד לדווייט פוסטר, ובמושב של מחוז המפשייר הפסיד לוויליאם ליימן, שאינו קרוב משפחה.
סמואל ליימן נפטר בספרינגפילד שבמסצ'וסטס ב-5 ביוני 1802, ונקבר בגושן שבקונטיקט.
אחותו של סמואל, אנה ליימן (1746–1842), נישאה לגדעון וילר (1745–1822), גם הוא ותיק מלחמת העצמאות האמריקאית.
בתם, רות, נישאה לג'ון סבאג', נשיא בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
לזוג נולדה בת בשם מרי אן סבאג', שנישאה לוורד האנט, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתם, אלייזה סטרינגהם האנט, נישאה לארתור בריז ג'ונסון, נינו של הנשיא ג'ון אדמס ואחיינו-רבא של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
סמואל סיוול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
סיוול נולד ב-11 בדצמבר 1757 בבוסטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
לאחר שלמד בבית הספר דמר צ'ריטי (כיום 'The Governor's Academy'), השלים סיוול את לימודיו בקולג' הרווארד (תואר ראשון בשנת 1776, תואר שני בשנת 1779, ותואר דוקטור למשפטים לשם כבוד בשנת 1808), והקים משרד עורכי דין במרבלדהד.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנת 1783 ובשנים 1788–1796.
סיוול ייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1796–1800, כנציג מחוז הקונגרס העשירי, לאחר שקודם לכן התמודד ללא הצלחה על ייצוג המחוז הראשון בבחירות של 1792. במהלך כהונתו בבית הנבחרים מונה למנהל ההליך במשפט ההדחה נגד הסנאטור ויליאם בלאונט.
בשנים 1800–1814 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, ובשנת 1814 מונה לנשיא בית המשפט.
הוא נפטר בוויסקסט שבמחוז מיין במסצ'וסטס, בעת שישב בדין שם.
בשנת 1801 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הסופרת האמריקאית לואיזה מיי אלקוט הייתה אחייניתו.
אחותו הצעירה, דורותי, הייתה סבתא-רבתא של אלקוט.
בשנת 1781 נישא לאביגיל דוורו, ולשניים נולדו לפחות שישה בנים ושתי בנות.
רב-סבו של סמואל סיוול, שנשא אף הוא את אותו השם, היה שופט במשפטי המכשפות בסיילם במסצ'וסטס הקולוניאלית, ולאחר מכן כיהן כנשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
ב-1 ביוני 1814 נבחר סיוול כחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
הוא נפטר שבעה ימים לאחר מכן, ב-8 ביוני 1814, ככל הנראה בטרם הספיק להשיב רשמית על הבחירה, ולכן עמדתו בנוגע לחברות אינה ידועה.
בשנת 1814 נקרא מבצר סיוול (Fort Sewall) במרבלדהד שבמסצ'וסטס על שמו.
סמואל סיטגריבס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בסוף המאה ה־18.
סיטגריבס נולד ב-16 במרץ 1764 בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה.
הוא רכש השכלה קלאסית, למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בפילדלפיה ב־3 בספטמבר 1783, והחל לעסוק במקצוע באיסטון שבפנסילבניה בשנת 1786. אחותו, ג'וליאנה, נישאה ללואיס אלייר סקוט, והייתה אמו של ג'ון מורין סקוט (1789–1858), ראש עיריית פילדלפיה.
בשנת 1790 היה ציר בוועידה החוקתית של פנסילבניה.
הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים הרביעי והחמישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1795 ועד להתפטרותו בשנת 1798. בשנת 1798 מונה סיטגריבס לאחד ממנהלי ההדחה שמינה בית הנבחרים לצורך ניהול הליכי ההדחה נגד הסנאטור ויליאם בלאונט.
ב־11 באוגוסט 1798 מונה לנציב של ארצות הברית בבריטניה הגדולה מכוח הסכם ג'יי, לצורך טיפול בתביעות חוב בריטיות שמקורן במלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר מעורבותו בפרשת בלאונט בשנת 1797 נחשב סיטגריבס למומחה של הקונגרס בתחום הבגידה.
בתוקף כך התבקש לעמוד בראש התביעה נגד ג'ון פריס ואחרים שהיו אחראים למרד פריס — מרד מזוין של חקלאים דוברי גרמנית בפנסילבניה נגד מיסוי בשנים 1799–1800. סיטגריבס הצליח בתביעה, וחבר המושבעים הרשיע את הנאשמים בבגידה, אך משפט שני וחנינה שהעניק הנשיא ג'ון אדמס הצילו את המורדים מהוצאה להורג.
סיטגריבס חזר לאיסטון, פנסילבניה, ושם כיהן כנבחר עירוני בשנים 1804–1807, סייע בייסוד ספריית איסטון (כיום הספרייה הציבורית של אזור איסטון), כיהן כגזבר מחוז נורת'המפטון בשנים 1816–1819, וחזר לעסוק בעריכת דין.
ב־9 בפברואר 1819 ייסד את כנסיית טריניטי האפיסקופלית באיסטון ותרם קרקע לבנייתה; הכנסייה הושלמה באוקטובר 1820. הוא שימש נשיא בנק איסטון בשנים 1815–1827 ונאמן של קולג' לאפייט בשנים 1826–1827.
סיטגריבס נפטר ב-4 באפריל 1827 באיסטון שבפנסילבניה.
תחילה נקבר בחצר כנסיית טריניטי, ולאחר הקמת בית הקברות של איסטון בשנת 1849 הועבר לשם קברו.
סמואל קולט , היה תעשיין, ממציא ואיש עסקים אמריקאי.
המציא את האקדח התופי ויסד את חברת כלי הנשק "קולט".
קולט נולד בהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית.
אביו של קולט היה בעל מטווית בדים, שם למד סמואל הצעיר את עקרונות פעולתן של מכונות שונות.
הרקע הטכני שלו ותשוקתו לים הובילו אותו לעבוד כבר בגיל 15 על ספינה שהפליגה להודו.
אגדה נפוצה טוענת כי קולט הגה את רעיון האקדח התופי בעודו צופה בתנועת גלגל המדחף של אונית הקיטור.
קולט רשם פטנט באירופה על אקדחו בשנת 1835, ושנה לאחר מכן גם בארצות הברית.
הוא ייסד חברה עם משקיעים נוספים וייצר את האקדח הראשון ב-5 במרץ 1836. הפטנט החדשני התקבל בחשדנות גדולה, ובשל כך החברה נכשלה ופשטה רגל ב-1842, עד 1846 לא ייצר קולט אקדחים נוספים.
בשנת 1847 חזר קולט לעסקי הנשק במפעלו של איליי ויטני, ופתח בשנה שלאחר מכן מפעל משל עצמו בקונטיקט, שם שוכנת חברת "קולט" עד היום.
המפעל שקולט הקים היה חדשני באותו זמן, והתבסס על עקרונות שלמד ושכלל במפעלו של ויטני במטרה להקים את החברה המתועשת הראשונה לייצור כלי נשק (עד אז היו אלו מיוצרים בטכניקות של עבודת יד).
קולט פעל גם בתחומים רבים נוספים ובהם פיצוץ מרחוק של חומרי נפץ, הנחת כבל הטלגרף התת-ימי הראשון והשימוש בתחמוצת חנקן כחומר מאלחש.
האקדח החצי אוטומטי, הקולט M-1911 הנפוץ, יוצר על ידי קולט אך מתכננו הוא ג'ון בראונינג.
אקדח זה נחשב גם כיום לאחד הטובים בעולם למרות שתוכנן עוד ב-1905 (1911 היא שנת קבלתו לצבא ארצות הברית).
נכון להיום חברת קולט איננה מייצרת יותר אקדחים.
הרובה הנפוץ בצה"ל, M-16, מיוצר על ידי קולט (בין היתר) גם הוא.
סמואל פיליפס הנטינגטון (בשם מלא באנגלית: Samuel Phillips Huntington; 18 באפריל 1927 – 24 בדצמבר 2008) היה פרופסור למדע המדינה, שכיהן כראש בית הספר ללימודים בין-לאומיים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
רבים ממחקריו עסקו באסטרטגיה לאומית, יחסי צבא-ממשלה והפיכות צבאיות.
הנטינגטון, נולד בעיר ניו יורק ב-18 באפריל 1927. בגיל 18 סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת ייל והתגייס לצבא.
לאחר שירותו הצבאי, חזר ללימודים וקיבל תואר שני מאוניברסיטת שיקגו.
בגיל 23 התחיל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, ושם השלים את הדוקטורט במדע המדינה.
ב-1950 מונה לחבר סגל בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד, בתפקיד זה שימש עד 2006 למעט בשנים 1959–1962 בהן היה חבר סגל באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1968, כתב חיבור שנוי במחלוקת אשר יצא נגד ההנחה, לפיה פיתוח כלכלי וחברתי של ארצות נחשלות יוביל להקמת משטרים דמוקרטיים יציבים בהן.
בסוף שנות ה-60 היה הנטינגטון חבר במועצה לביטחון לאומי ויועצו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, והיה מהתומכים בשימוש בהפצצות כבדות באזורים מאוכלסים בדרום וייטנאם.
בשנים 1977 ו-1978 עבד כמתאם מטעם הבית הלבן לתכנון מדיניות במועצה לביטחון לאומי, בתקופה שבה שימש ידידו זביגנייב בז'ז'ינסקי כיועץ לביטחון לאומי של הנשיא ג'ימי קרטר.
הנטינגטון נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1965.
נפטר ב-24 בדצמבר 2008 במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
סדר פוליטי בשינויים במערכות ובמוסדות פוליטיים: יצא לאור ב-1968, הספר עוסק בשינויים במערכות ובמוסדות פוליטיים.
הגל השלישי של הדמוקרטיזציה: יצא לאור ב-1991, הספר עוסק בהפיכתן של מדינות רבות לדמוקרטיות במהלך שנות ה-70.
התנגשות הציביליזציות: יצא לאור ב-1993, הספר עוסק בחלוקה של העולם לשמונה ציוויליזציות נפרדות, ומאבקן אחת בשנייה.
האתגרים על זהותה הלאומית של אמריקה: יצא לאור ב-2004, הספר עוסק באיום על זהותה התרבותית-מערבית של ארצות הברית בעקבות ההגירה אליה, על-פי דעתו של הנטינגטון.
סמואל פולר היה במאי ומפיק קולנוע אמריקאי יהודי, מהמשפיעים ביותר על הקולנוע המודרני.
בנם של יעקב רבינוביץ', מהגר יהודי מרוסיה, ורבקה לבית באום מפולין.
בגיל 12 החל פולר לעסוק בעיתונאות.
הוא היה כתב הפלילים הצעיר ביותר בארצות הברית בהיותו בן 14. בגיל 17 הוא הפך לכתב פלילי בניו יורק, ועבד ב-"New York Evening Graphic".
לאחר מכן, פרסם שורה של ספרים מסוגת "ספרות זולה".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית, לחם בהצטיינות ואף זכה במספר עיטורים.
המלחמה השפיעה רבות על אופיו ומתבטאת ברבים מסרטיו.
פולר, הכותב בעצמו את כל סרטיו, היה מהראשונים שהראו את הדרך לעבוד מחוץ לתעשייה ולאולפנים הגדולים.
הוא עבד תמיד בתקציבים קטנים, עם צילומי חוץ רבים וללא "כוכבים" ידועים.
בכך הִתווה נתיב והשפיע – לא רק בדרך עשייתו – על דורות חדשים של תסריטאים צעירים ברחבי העולם.
סרטיו היו קשוחים וחריפים – הוא הואשם בתוקפנות ובדעות פוליטיות קיצוניות – אבל גם מסחררים ורבי-השראה.
שנים רבות, כמעט עד לשיבתו, פעל במעין חצי-אלמוניות, כטיפוס שוליים שהזרם-המרכזי בקושי מכיר בו, ואז, בזכות גלי הערצה מאירופה, הוכר כאחד מחשובי הבמאים.
בראשית שנות השמונים ביקר בישראל והסריט בה כמה סצנות מסרטו המלחמתי הגדול – "האדומה הגדולה ה-1" (1980).
בין סרטיו האחרים : "מסדרון ההלם", "40 רובים", "מחטף ברחוב 56", "הנשיקה העירומה", "כלב לבן, "מבצע בורמה", "שער סין" ועוד.
פולר, עליו נכתבו מאות מאמרים וכמה ספרים, הופיע גם כשחקן בסרטיהם של במאים/מעריצים כמו ז'אן לוק גודאר, וים ונדרס, גיתאי ועוד.
סמואל קונץ היה שומר ממוצא גרמני במחנה ההשמדה בלז'ץ בתקופת השואה שנאשם במעורבות להשמדת יהודי המחנה, כולל עשרה מעשי רצח שביצע בעצמו.
קונץ נולד בשנת 1921, בזיכלברג (Sichelberg, ברוסית: Зихельберг) שעל גדת הוולגה, ברוסיה.
לחם במלחמת העולם השנייה במסגרת הצבא האדום ונשבה על ידי הוורמאכט.
הוא העדיף לשתף פעולה עם שוביו הנאצים על פני מאסר כשבוי מלחמה ונשלח עם שבויי מלחמה אחרים למחנה טרווניקי ששימש כמחנה אימון של האס אס.
לאחר מכן, בינואר 1942, שובץ כשומר במחנה ההשמדה בלז'ץ ובין משימותיו במחנה היו הולכת היהודים מהרכבות לתאי הגזים.
לאור מסירותו הוא הועלה בדרגה לפיקוד על קבוצת שומרים (Oberaufseher).
קונץ, על פי כתב התביעה, היה אחראי בעצמו לפחות לעשרה מעשי הרג של יהודים.
הוא ירה למוות לעבר שני יהודים שנמלטו מהרכבת, וכן ירה למוות בשמונה אסירים פצועים שנורו תחילה בידי שומר אחר.
עם סגירת המחנה ב-1943 הועבר קונץ לשירות במחנה הריכוז פלוסנבירג, שם פגש את ג'ון דמיאניוק.
לאחר המלחמה נשבה קונץ על ידי האמריקאים ואף העיד במשפטיהם של פושעים נאצים.
הוא קיבל אזרחות גרמנית, עבר להתגורר בבון ועבד כנגר במשרד הבינוי הגרמני.
קונץ נחקר בידי הגרמנים שלוש פעמים (בשנים 1969, 1975 וב-1980) על שירותו במהלך המלחמה, אולם בגלל דרגתו הזוטרה לא הייתה כוונה להעמידו לדין.
פשעיו של קונץ התגלו במסגרת ההכנות למשפט דמיאניוק בגרמניה בשנת 2009. במהלך הסגרתו של דמיאניוק לגרמניה, נועד קונץ לשמש כעד במשפט ולצורך כך העבירו האמריקאים לידי הגרמנים מסמכים על קונץ.
לאור מה שנחשף במסמכים, החליטה התביעה הגרמנית שקונץ ראוי לעמוד בעצמו למשפט.
ביולי 2010 הודיעה התביעה בדורטמונד כי הוחלט להעמיד את קונץ לדין על שלושה סעיפי אישום: סיוע ברצח ("Beihilfe zum Mord") של כ-430,000 יהודים במסגרת תפקידו כשומר במחנה בלז'ץ; 8 מעשי רצח שביצע שם בעצמו ושני מקרי רצח נוספים.
קונץ מת בגיל 89 לפני שהספיק לעמוד לדין.
סמואל קלארק היה פילוסוף וחוקר דת אנגלי.
קלארק נולד בנוריץ', ולמד בקולג' קיוס באוניברסיטת קיימברידג'.
בענייני מוסר התנגד קלארק להובס ולשפינוזה.
לשיטתו, המוסר הטבעי והנכון אינו נובע ממחוקק (כלומר: מאלוהים, או כפי שיעדיפו לומר אקזיסטנציאליסטים שונים: האדם והחברה) אלא הוא חלק מהאמת הלוגית בנוגע לעולם.
משמע, לכל מצב מותאם מעשה אחד שיהיה המוסרי ביותר, והוא חלק בלתי נפרד מהאמת.
כל סתירה למעשה מוסרי זה זהה לסתירה בענייני לוגיקה או מתמטיקה.
דייוויד יום ופרנסיס האצ'סון התנגדו לרעיון זה בחריפות.
בענייני מטאפיזיקה, תמך קלארק ברעיונותיו של ניוטון בדבר מרחב מוחלט.
בניגוד לדקארט, הוא טען שהמרחב והזמן הם ישויות מוחלטות ואינסופיות.
מבחינה זו, התנגד קלארק גם לדעתו של לייבניץ, שטען כי לא ניתן להשוות בין יחידות זמן שונות.
לשיטתו של לייבניץ, לא ניתן לומר ששנייה אשר עוברת כעת זהה לשנייה שתעבור בעתיד, מפני שאינה קיימת שום דרך להשוות בין השתיים, והמחשבה על השוואה ביניהן חסרת משמעות מיסודה, הרי אורך הזמן הוא תחושתי בלבד, לפי לייבניץ.
סמואל קופור (Samuel Osei Kuffour; נולד ב-3 בספטמבר 1976) הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדת המגן.
ידוע בעיקר בשל הכוח הפיזי שלו, תקופת המשחק שלו בבאיירן מינכן, שארכה למעלה מעשור, זכייתו ב-17 תארים גדולים, וכמעט 250 משחקים רשמיים.
קופור שיחק במדי נבחרת גאנה במונדיאל 2006, כמו גם בארבעה טורנירי גביע אפריקה לאומות.
קופור נולד בקומאסי, גאנה, והובא לאירופה על ידי טורינו בשנת 1991 כשהוא בגיל 15, לאחר ששיחק בקבוצת נוער מקומית במולדתו.
בשנת 1993 עבר מהמועדון האיטלקי לבאיירן מינכן.
לאחר שנה בה היה מושאל לנירנברג בעונת 1995-96 חזר לבאיירן, ואז ביצע את הפריצה בקריירה שלו.
קופור שיחק 11 עונות בבאיירן, שתחילתן בקבוצת הנוער והמשכן כשחקן בולט בקבוצה הבוגרת.
הוא היה שחקן משמעותי בקבוצה שזכתה בליגת האלופות 2000-01, והבקיע את שער הניצחון בגביע הבין יבשתי 2001, שם הוכתר לאחר מכן לאיש המשחק.
כמו כן, באותה שנה, סיים במקום השני בהצבעה על כדורגלן השנה באפריקה, כמו גם בשנת 1999.
קופור שיחק בהפסד המפורסם של באיירן למנצ'סטר יונייטד בגמר ליגת האלופות 1999, לאחר שספגה שני שערים מאוחרים.
הוא צולם לאחר סיום המשחק כשהוא מכה בקרקע בתסכול, מחווה שזכתה להערכה בקרב אוהדי באיירן.
הוא גם היה למגן הצעיר ביותר בכל הזמנים שהבקיע בליגת האלופות - 18 שנים ו-61 ימים - לאחר שהבקיע שער נגד ספרטק מוסקבה ב-2 בנובמבר 1994, במשחק שהסתיים בתיקו 2-2. לזכות קופור מעל 60 הופעות בליגת האלופות, המספר הגבוה ביותר בין כל השחקנים האפריקאים עד זמנו.
אחרי אחת עשרה העונות בבאיירן ו-175 הופעות הבונדסליגה, שוחרר קופור מהקבוצה וחתם על חוזה לשלוש שנים ברומא.
הוא רשם 21 הופעות בעונת הבכורה שלו, לאחר ששיחק חלק מהעונה במדי הנבחרת.
ב-28 בינואר 2008, הושאל קופור שוב, הפעם לאייאקס, במסגרת חוזה של שישה חודשים, עם אופציה לשתי עונות נוספות.
הוא שוחרר בעקבות העדר טופס מסוים, ולאחר שהוגדר כמיותר על ידי מאמן רומא, לוצ'יאנו ספאלטי, עבר למעמד של שחקן חופשי.
בחודש אוגוסט באותה שנה, נפוצה שמועה שקופור מצטרף רוסיה לחימקי מוסקבה, אך ב-10 בספטמבר, הודיע באמצעות סוכנו, על פרישתו מכדורגל מקצועי.
קופור החל את הקריירה בת 13 השנים, כשהוא בן 17, במשחק של נבחרת גאנה נגד סיירה לאון ב-28 בנובמבר 1993. הוא עבר את כל התחנות בנבחרת הלאומית: נוער, נוער עד גיל 21, וקפטן של הנבחרת הבוגרת כבר בגיל 23.
קופור פרץ לתודעה הבינלאומית כמגן בן 13. הוא שיחק בנבחרת גאנה הצעירה שזכתה בגביע העולם עד גיל 17 באיטליה 1991, ובמקום השני ביפן 1993, שם הפסידה גאנה לניגריה.
בגביע העולם עד גיל 20, זכה במקום השני לאחר הפסד לברזיל, בטורניר אוסטרליה 1993.
קופור היה לזוכה מדליה בכדורגל אולימפי הצעיר בכל הזמנים, כשזכה במדליית ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992) במדי נבחרת גאנה לפני יום ההולדת ה-16 שלו.
הוא גם הגיע לרבע הגמר באולימפיאדת אטלנטה (1996).
הוא שותף במשחק נגד איטליה בשלב הבתים, אך לאחר טעות שלו במשחק, והפסד 2-0, לא שותף בשלושת המשחקים הבאים.
נבחרת גאנה הודחה מהטורניר בשלב שמינית הגמר לאחר הפסד לברזיל.
ב-12 בינואר 2007, דירגה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה את קופור ברשימת 30 השחקנים האפריקנים הטובים ביותר בכל הזמנים.
כדורגלן השנה באפריקה: מקום שני 1999, מקום שני 2001
30 השחקנים האפריקאים הטובים בכל הזמנים
כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC: 2001
אלוף הכדורגל האולימפי הצעיר בכל הזמנים (15 שנים, 11 חודשים, 4 ימים)
המגן הצעיר ביותר בכל הזמנים שהבקיע בליגת האלופות (18 שנים, 61 ימים)
שיא ההופעות של שחקן אפריקאי בליגת האלופות
ב-2003, התראיין לתוכנית תיעודית ב-BBC, ואמר שהוא רוצה להיות כומר או מיסיונר לאחר שיפרוש מכדורגל.
הוא דיבר גם על התגובה המופתעת של כמה שחקנים גרמנים כשראו אותו מתפלל לפני משחקים, תוך התייחסות לתמיכה שקיבל מחברים נוצרים גנאים, במיוחד אלה המתגוררים במינכן.
באותו ראיון, סיפר קופור בצורה מרגשת על מות בתו, גודייבה, בתאונת טביעה בינואר באותה שנה.
הוא הסביר כי האמונה הנוצרית שלו נתנה לו את האומץ להתמודד עם העתיד.
בינואר 2022 הצטרף בנו, סמואל קופור ג'וניור לקבוצת הנוער של הפועל באר שבע.
סמואל קסטרינר , אוסטרו-הונגריה – 23 באוקטובר 1937 טימישוארה, רומניה) היה עיתונאי, מבקר ספרות, סופר ומתרגם יהודי בשפה הגרמנית וההונגרית שפעל בחבל באנאט, תחילה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי, החל מ-1918 ברומניה.
סמואל קסטרינר נולד בשנת 1871 בעיר טימישוארה, אז באוסטרו-הונגריה, כאחד משלושת בניו של מור קסטרינר.
מגיל שנתיים הוא גדל והתחנך בבודפשט, בירת הונגריה.
אוטודידקטי ובעל ידע רחב, עבד קסטרינר למשך תקופת מה כעיתונאי בגרמניה, שווייץ וצרפת.
אחרי שנת 1890 התיישב בבוקרשט, בירת רומניה, בה עבד ביומון הכלכלי בשפה הגרמנית "בוקרשטר לויד".
בשנת 1897 שב לעיר הולדתו, אז בשטח אוסטרו-הונגריה, היה לעורך של העיתון הגרמני המקומי "טמסווארר צייטונג".
הוא כתב גם בעיתון "זידהונגארישה רפורם" ובשנים 1912-1902 ערך את כתב העת ההומוריסטי-סאטירי בשפה הגרמנית, "די פוזאונה" ("הטרומבון").
בשנת 1902 הקים קסטרינר את העיתון הפוליטי הפופולרי בשפה הגרמנית "טמסווארר פולקסבלאט", שהופיע למשך 32 שנה, ב-1934-1902 ואימץ אוריינטציה דמוקרטית ושמאלית.
בשנת 1912 יחד עם מיהאי פוגאן, שהיה עורך העיתון בהונגרית "טמשווארי הירלפ", הקים קסטרינר את בית הדפוס המודרני ששימש להוצאה לאור בעלת אותו השם, "הוניאדי".
בבית דפוס זה פורסמו ספרים רבים מן הספרות הגרמנית בת זמנו, בהמדורות מטופחות.
קסטרינר זכה להערכה רבה בעירו כעיתונאי וכאישיות בולטת בחיים הרב-תרבותיים והחברתיים של המקום.
בלטה גם פעילותו כנציג חשוב של הציבור היהודי בטימישוארה.
לצד עורך הדין ד"ר אדולף ורטש נמנה עם מייסדיו ומקדמיו של בית הספר התיכון היהודי Liceul izraelit שהוקם בטימישוארה תחת השלטון הרומני, עם שפת ההוראה רומנית.
בשנת 1929 הוא נבחר לחבר החברה הספרותית ההונגרית על שם יאנוש אראן.
כראש מחלקת התרבות של הקהילה היהודית, טיפח קסטרינר את המסורת היהודית וגם יחסי שיתוף פעולה תרבותי עם הקהילה הגרמנית בעיר.
למשל, בשנת 1932 היה בין מארגני היובל של גתה, שנחגג גם בקהילה היהודית בנוכחות הקונסול הגרמני ד"ר ארתור בוסה וראשי הציבור הגרמני בטימישוארה.
בנוסף קסטרינר היה גם פעיל ציוני.
מסעו בסתיו של שנת 1936 במזרח הים התיכון שיצא מנמל קונסטנצה, עבר דרך איסטנבול, אתונה, ביירות וביקר גם בחיפה ובתל אביב.
בתום מסעו פרסם רישומי מסע תחת הכותרת "תמונות מן המזרח" („Momentaufnahmen in Orient")
בשנת 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה פרסם קסטרינר בגרמנית קובץ ראשון של מסע "„Krieg in Asien" (מלחמה באסיה) עם כותרת המשנה "Drei Monate im mohammedanischen Osten" (שלושה חדשים במזרח המוסלמי).
בשנת 1932 פרסם בהוצאה לאור מורבץ בטימישוארה את הספר "Weitere Verlustlisten"
(רשימת אבדות נוספת), קובץ סיפורים על גורלות טרגיים בזמן מלחמה.
קסטרינר כתב גם בהונגרית על דפי העיתון "טמשווארי הירלפ" רשימות על תולדות אזור הולדתו, בשנים 1931-1929 במסגרת המדור הקבוע „Emlékezés a régi Temesvárra" ("זיכרונות מטימישוארה של פעם").
קסטרינר תרגם להונגרית מן הספרות הגרמנית - מכתבי היינריך היינה, קלבונד, הסופר המקומי פרנץ קסאפר קאפוס וכו', וכן תרגם לגרמנית מחברים הונגרים כמו פרנץ הרצג, שאנדור ברודי, פריגייש קריניטי, מיהאי פוגאן, שאנדור אסטלוש הזקן ואחרים.
תרגומיו פורסמו בעיתונים ובכתבי העת בטימישוארה.
הוא נפטר בעקבות פציעתו בתאונת דרכים בטימישוארה בשנת 1937 כשהוא בן 66.
סמואל רֶזניק (5 במאי 1928 – 27 בפברואר 1998) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בבית"ר ירושלים ובקבוצות שונות בארגנטינה.
רזניק, יליד בואנוס איירס בארגנטינה התחיל את דרכו בגיל 17 בקבוצת הוראקן בתפקידי קישור והתקפה שונים במשך כ-5 עונות.
לאחר סכסוך עם הנהלת הקבוצה שכלל הפסקת פעילות, עבר לשחק בשורות ארחנטינוס ג'וניורס ואז לקבוצת סן חואן שם מילא תפקיד של מאמן-שחקן והציל אותה מירידה, ואז לקבוצת סן לורנסו.
בארגנטינה סברו כי היה יכול לשחק גם בנבחרת ארגנטינה.
רזניק עלה לישראל בתחילת שנות ה-60 כציוני נלהב, והצטרף לקבוצת בית"ר ירושלים, באמצע שנות ה-30 לחייו, גיל מבוגר יחסית לשחקן כדורגל.
רזניק היה ידוע בשל בעיטות חופשיות יוצאות דופן, ונחשב לשחקן שהכיר לכדורגל הישראלי ולאוהדי הקבוצה את "בעיטת הבננה" ממצבים נייחים.
כמו כן, היה לו סגנון ייחודי בבעיטת עונשין מ-11 מטר, בה היה כובש מהנקודה ללא תנופה, תוך עמידה במקום, ולא החטיא מעולם בעיטה זו.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל לאמן את בית"ר ירושלים, ובסיומה של העונה הכפולה של 1966/1968 הצליחה בית"ר להעפיל לליגה הראשונה, ומאז להישאר בה למעט עונות בודדות, תוך קביעת שיא חסר תקדים בכדורגל הישראלי של 19 ניצחונות רצופים בליגה.
בנוסף, אימן בבית"ר רמלה ובהפועל ירושלים.
רזניק נפטר ב-27 בפברואר 1998, כשהוא בן 69. יום לאחר מותו התארחה קבוצת בית"ר ירושלים אצל הפועל באר שבע באצטדיון וסרמיל וחלקה כבוד לשחקן העבר.
אף על פי שהקבוצה פיגרה 2:0 במחצית וב-10 שחקנים בלבד, הצליחה הקבוצה לנצח 5:2, באחד המשחקים הזכורים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי.
בשנת 1970 הוציא לאור ספר בשם "תורת הכדורגל" העוסק בטכניקות משחק וכן בהיסטורית הענף.
קוקס הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, בתפקידו האחרון שירת כמפקד חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית.
קוקס גדל בלוריס שבקרוליינה הדרומית.
הוא בנם של אן וג'רי קוקס ולו אח אחד.
אביו שירת כקצין בחיל האוויר.
ב-1984 סיים לימודי תואר ראשון באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
התגייס לחיל האוויר ושירת כטייס מטוסי תובלה.
שירת כטייס לוקהיד C-141 סטארליפטר בטייסת התובלה 41, במסגרת זו השתתף בהנחתת הכוחות האמריקאים במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989. שירת כעוזר מפקד כנף התובלה 537, ראש ענף C-141 וקצין תכנון בפיקוד התובלה של חיל האוויר והשתתף במלחמת המפרץ.
שימש עוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שימש עוזר קצין אג"ם בטייסת 17 וקצין מבצעים בטייסת התמיכה 457 השייכת לכנף מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III.
בשנים 1999–2001 פיקד על טייסת התובלה 14, המפעילה מטוסי C-17 מבסיס חיל האוויר צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית.
לאחר מכן שימש סגן מפקד להק המבצעים 437. בשנים 2002–2004 שירת כסגן המזכיר הראשי בלשכת מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
במאי 2004 מונה לסגן מפקד כנף התובלה 437. במאי 2005 מונה למפקד כנף תובלה 436 המפעילה מטוסי C-17 ומטוסי C-5 גלקסי מבסיס חיל האוויר דובר שבדלאוור.
במאי 2007 מונה לראש ענף במטה חיל האוויר.
בשנים 2008–2010 שימש מפקד הצוערים באקדמיית חיל האוויר.
ביולי 2010 מונה למפקד מרכז מבצעי האוויר והחלל 618 בחיל האוויר ה-18 של ארצות הברית.
באוגוסט 2011 מונה לראש ענף אסטרטגיה, מדיניות, תכנון ולוגיסטיקה בפיקוד התובלה של ארצות הברית.
ביוני 2012 מונה לקצין אג"ם בפיקוד.
בדצמבר 2013 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף כוח האדם של במטה חיל האוויר.
באוקטובר 2015 מונה למפקד חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד יוני 2017.
במהלך שירותו צבר מעל 4,600 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, בואינג C-17, C-5 גלקסי, לוקהיד C-141 סטארליפטר.
קוקס בעל תואר שני בפיתוח משאבי אנוש מאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה.
הוא נשוי לתמי ואב לבן ובת.
סמואל קולמן היה צייר אמריקאי, מעצב פנים וסופר, שזכור בזכות ציורי נהר ההדסון.
קולמן עבר לעיר ניו יורק עם משפחתו בילדותו.
אביו פתח חנות ספרים, ומשך אליו קהל לקוחות שאולי השפיע על התפתחותו האמנותית של קולמן.
על פי ההערכה, הוא למד זמן קצר אצל צייר אסכולת נהר הדסון, אשר דיורנד, והוא הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1850.
בשנת 1854 פתח סטודיו משלו בעיר ניו יורק.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית, עם החברות המלאה שהוענק בשנת 1862.
ציורי הנוף שלו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 הושפעו מאסכולת נהר הדסון, והדוגמה לכך הייתה "כרי דשא ופרחי בר בקונווי" (1856).
הוא גם הצליח לצייר בסגנון רומנטי, שהפך לאופנתי יותר לאחר מלחמת האזרחים.
אחת העבודות הידועות ביותר שלו, ואחת התמונות האיקוניות של אסכולת נהר ההדסון, היא "הסערה על ההדסון" (1866), באוסף המוזיאון האמריקני לאמנות סמיתסוניאן בוושינגטון הבירה.
קולמן היה מטייל בלתי נלאה, ורבות מיצירותיו מתארות סצנות מערים ונמלים.
הוא עשה את נסיעתו הראשונה לצרפת ולספרד בשנים 1860–1861, וחזר לסיור אירופי נרחב יותר בן ארבע שנים בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, ובילה שם הרבה זמן באזורים ים תיכוניים.
קולמן תיאר לעיתים קרובות את הנופים האדריכליים בהן הוא נפגש במסעותיו: נופי עיר, טירות, גשרים, קשתות ואמות מים מופיעים באופן בולט בציוריו.
בשנת 1870 ושוב בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסע למערב ארצות הברית וצייר נופים מערביים הדומים בהיקפם ובסגנונם לאלה של תומאס מורן.
בעקבות מלחמת האזרחים, צבעי צבעי המים הפכו פופולריים יותר, כפי שהשתמש הם חברו עמיתו ג'יימס רנוויק ברוואורט.
בשנת 1866, קולמן היה ממקימי האגודה האמריקאית לצבעי מים, והוא הפך לנשיאה הראשון משנת 1867 עד 1871. קולמן גם היה מיומן במדיום הליתוגרפיה.
הוא היה חבר ותיק במועדון של ניו יורק, ופרסם תחריטים פופולריים המתארים סצנות אירופאיות.פעילותו האמנותית של קולמן הפכה למגוונת עוד יותר בסוף חייו.
בשנות השמונים של המאה ה-19 עבד כמעצב פנים, ושיתף פעולה עם חברו לואיס קומפורט טיפאני על עיצוב בית הרטפורד של סמואל קלמנס, ובהמשך בבית השדרה החמישית של הנרי ולואיזין האמייר.
הוא גם הפך לאספן מרכזי של חפצי נוי אסייתיים, וכתב שני ספרים על גאומטריה ואמנות, אחד מהם נקרא "האחדות ההרמונית של הטבע", השני "צורה פרופורציונלית".
קולמן נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1920.
סמואל ("סאלי") קסלר היה פוליטיקאי וניצול שואה גרמני.
לאחר השואה היה חבר בחבר המנהלים של מועצת קהילת בית הכנסת בקלן וחבר מועצת העיר קלן מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
סביו של קסלר הגיעו מגליציה לקלן ב-1905. להוריו יצחק משה (נולד ב-23 באוקטובר 1878) ושרה ציפה (ילידת 27 בדצמבר 1881) נולדו ארבע בנות וארבעה בנים, בהם יונאס קסלר, אחיו הגדול.
שרה קסלר נאלצה לגדל את שמונה ילדיה בעודה מנהלת חנות בגדים.
לאחר תום תקופת חניכות פתח סמואל מספרה בבניין בו פעלה חנות המשפחה.
הוא היה חבר בתנועת "רייכסבאנר שחור-אדום-זהב" להגנת הדמוקרטיה בגרמניה, ב ובתנועת האיגודים המקצועיים.
קסלר היה ספורטאי פעיל ולאחר מכן פעיל באגודות הספורט "בר כוכבא" ו"הכח קלן" כמאמן וכמנהל.
המספרה שלו הייתה מקום מפגש לסוציאל-דמוקרטים ולאוהדי הרפובליקה.
בשנת 1938 עברה המספרה של קסלר אריזציה בכפייה.
בעת גירוש זבונשין בסוף אוקטובר 1938, גורש קסלר לפולין יחד עם בני משפחתו ומאות תושבים נוספים מקלן.
בשנת 1942 נכלא בגטו ורשה.
לאחר בריחה נתפס שוב והועסק בעבודות כפייה.
הוא גורש לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה פלשוב ליד קרקוב, שם נורה למוות אחיו יונאס לנגד עיניו.
בשנת 1944 גורש למחנה הריכוז גרוס-רוזן ליד ברסלאו ומשם גורש למחנה הלוויין גורליץ.
בשנת 1945 שוחרר האזור על ידי הצבא האדום.
קסלר חזר לעיר הולדתו דרך פראג ווינה.
קסלר שב לקלן והתנדב בארגונים שעסקו בהשגת פיצויים לקורבנות הנאצים בגין כליאה.
הוא היה יו"ר קבוצת הפעולה של סוציאל-דמוקרטים שנרדפו בידי הנאצים.
משנת 1958 היה חבר הנהלה בקהילת בית הכנסת של קלן.
בספטמבר 1959 השתתף בטקס בו נפתח בית הכנסת בקלן בנוכחות הקנצלר קונראד אדנאואר.
קסלר היה ממייסדי אגודת קלן לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בשנת 1958.
בשנת 1953 התחתן סמואל קסלר עם רות פרנק (1928–2004), ששרדה את השואה כי ביולי 1939 הובאה לבריטניה ב"קינדר-טרנספורט".
הוריה אדל ויוסף פרנק שרדו את גירושם לטרזיינשטט, והמשפחה נפגשה שוב בקלן.
לרות וסמואל קסלר נולד בן.
הזוג ניהל יחד חנות טקסטיל ברחוב Severinstrasse.
רות קסלר הייתה פעילה במספר ארגונים יהודיים.
בין חבריו של קסלר היה יאן ייליך , חבר "הפיראטים של אדלווייס", וביוזמתו של קסלר ארגן ייליך מושב קרנבל בבית הכנסת בקלן בשנות ה-60.
ארבע אחיותיו של סמואל קסלר, אחיו יונאס קסלר ורוב בני משפחותיהם נרצחו בשואה.
לזכרם מונחות אבני נגף מול בתיהם בקלן.
לזכר קסלר נקרא כביש ב-Deutzer Stadtpark על שמו.
סמואל פרוט היה צייר צבעי מים בריטי.
היה צייר של המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1829 ולאחר מכן של המלכה ויקטוריה.
הוא היה דודו של האמן ג'ון סקינר פרוט.
סמואל פרוט נולד בפלימות', הרביעי מתוך ארבעה עשר ילדים שנולדו לסמואל פרוט (האב), ומרי קייטר.
הוא למד בבית הספר בפלימות' והושפע מהמנהל ד"ר ג'ון בידלייק שעודד את פרוט הצעיר ובנג'מין רוברט היידון ללמוד אמנות.
הם בילו תקופות בקיץ בציור קוטג'ים, גשרים כפריים וטחנות המים הרומנטיות של העמקים היפים של דבון.
עם ג'ון בריטון הוא עשה מסע דרך קורנוול כדי לנסות את כוחו ברישומים ב"יפות בערי אנגליה" ברייטון.
בשנת 1803 עבר ללונדון, שם שהה עד 1812. התחתן עם אליזבת גילספי בשנת 1810 ונולדו להם ארבעה ילדים; רבקה אליזבת (נולדה ב־1813), אליזבת דלסי (נולדה ב־1817), איזבלה אן (נולדה ב־1820), וסמואל גלספי (נולד ב־1822).
בלונדון ראה סמואל פרוט יצירות חדשות, וניסה לתקן ולשפר את סגנונו על ידי לימוד עבודות של ציירי נוף.
כדי להתפרנס, הוא צייר ציורים ימיים עבור בית דפוס, לקח סטודנטים ופרסם ספרי ציור עבור הלומדים.
הוא היה מהראשונים שהשתמשו בליתוגרפיה.
אך רק בשנת 1818 גילה פרוט את הנישה שלו.
כשהוא הוזמן לבקר את ביקורו הראשון באירופה, ולמד את הרחובות המוזרים ומקומות השוק של הערים העתיקות.
הוא מצא את עצמו לפתע במחוז אמנות חדש וקסום.
עינו תפסה את המאפיינים הציוריים של האדריכלות, וידו תיעדה אותם במיומנות.
הרכב הרישומים שלו היה טבעי להפליא.
צבעם הציג הרכב מעולה של אור שמש וצל.
השרידים הציוריים של האדריכלות העתיקה הופיעו אצלו ברוחב ובגדולה, והחגיגיות של הקתדרלות הגדולות הובלטה בתמונות.
הוא ביסס את המוניטין שלו בנופי הרחוב האלה וזכה לשבחים מהסטודנט שלו לשעבר ג'ון ראסקין.
לטענת ראסקין, פרוט אינו מתאר את סימני הגיל באופן סתמי.
הוא מדגיש בעיקר טקסטורות מעניינות, ומשתמש בטקסטורות אלה כדי ליצור רשמים עמוקים של גיל שעבר על המקום המצויר.
אף על פי שהם מושווים לעיתים קרובות, ויליאם טרנר וגם סמואל פרוט לא היו אמנים וולגריים.
בעוד טרנר התרכז ביופיו האינסופי של הטבע, פרוט התעניין יותר בנוף העירוני.
פרוט מונה לתואר הנחשק "צייר צבעי מים" של המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1829, ולאחר מכן של המלכה לאחר מותו.
כמעט ולא היה מקום בצרפת, גרמניה, איטליה או הולנד בהם לא חיפש גמלונים עתיקים ופיסות אבן מפוסלות.
הוא נפטר לאחר אירוע מוחי בביתו, בדנמרק היל, לונדון ונקבר בבית העלמין וסט נורווד.
כמות גדולה מספרי הרישומים המקוריים שלו, ליטוגרפיות, ספרי חשבונות, מכתבים וחומרים משפחתיים מוחזקים בצפון דבון.
האוסף שלו נמכר במכירה פומבית בשנת 2010, ונרכש על ידי המוזיאון והגלריה לאמנות של פלימות' והוסיף לאחזקותיו הקיימות ביצירותיו.
סמואל גילספי פרוט הלך בעקבות אביו בציור צבעי מים.
אחד מבני המשפחה, ג'ון סקינר פרוט, עשה לעצמו קריירה בציור וכתיבת ספרים בטסמניה.
פייג' נולד בוויטפיש ביי, ויסקונסין.
הוא היה קפטן קבוצות הכדורגל והבייסבול בתיכון וויטפיש ביי.
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל תואר ראשון באקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית בשנת 1998.
פייג' הופיע ברשימת הרווקים הנחשקים ביותר של מגזין פיפל פייג' ועל שער גיליון פברואר 2011 של המגזין של "ג'יי קרו".
לאחר סיום התואר, החליט פייג' להיות שחקן אף על פי שלא היה לו ניסיון במשחק בתיכון.
"חזרתי הביתה ואמרתי לאמי ולאבי שאני עובר להוליווד כדי להיות שחקן." בעת ששהה בלוס אנג'לס, הופיע פייג' בין ביתר בסדרות הטלוויזיה "עקרות בית נואשות", "פופולריות", ו"הרקיע השביעי".
לאחר מכן הוא לוהק בשנת 2002 לגלם את טריי קניון באופרת הסבון בשעות היום "כל ילדיי".
לפייג' היה תפקיד חוזר בסדרה "חלום אמריקאי".
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות אחרות, כמו "CSI: מיאמי" ו"אבודים במעבדה".
בשנת 2005 הוא לוהק לג'סי פרקר על הדרמה העל טבעית של רשת פוקס "Point Pleasant".
בשנת 2006 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה CBS "שארק".
הוא שיחק את ארוסה של ג'ואן הולוואי ואחר כך את בעלה, גרג האריס, בסדרה מד מן, ובשנת 2010 הופיע בסדרה "עקרות בית נואשות" של ABC בתור סם, בנו של רקס ואן דה קאמפ (סטיבן קאלפ) ובנה החורג של ברי הודג' (מרשה קרוס).
בשנת 2008, פייג' הופיע בסרטון הבחירות "Yes We Can" של ויל.איי.אם לקמפיין של ברק אובמה לנשיאות, יחד עם ידוענים רבים אחרים.
בנוסף לטלוויזיה, שיחק פייג' בסרטח קולנוע רבים כמו "The Brotherhood II", "כלא המתים", "ומיקרו מיני-קידס".
בשנת 2010 התארח פייג' בעונה הרביעית של אחת שיודעת בתפקיד קולין פורסטר, פרופסור צעיר בקולג' ומושא האהבה החדש של סרינה ואן דר וודסן (בלייק לייבלי).
בשנת 2013, פייג' לוהק לקאסט של סדרת הדרמה של נטפליקס "בית הקלפים" לעונה השנייה.
בשנת 2017 הצטרף פייג' לקאסט של "עושות כותרות" בתפקיד ריצ'רד האנטר.
בשנת 2022 השתתף בסרט המותחן "ללא מורא" של נטפליקס; המבוסס על ספרה של נורה רוברטס.
בשנת 2014, נישא לארוסתו קאסידי בוש בווילה מחוץ לסנטה ברברה, קליפורניה.
בין השושבינים של פייג' היה הכוכב ילדות רעות ו"לרקוד עם כוכבים", ג'ונתן בנט.
סמואל פאפרו הוא קצין בדרגת אדמירל המכהן כמפקד פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
פאפרו נולד וגדל במורטון שבפנסילבניה.
ב-1987 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת וילאנובה והתגייס לצי ארצות הברית.
הוא בעל תואר שני בניתוח מערכות מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ותואר שני ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת אולד דומיניון.
כמו כן סיים לימודים במכללת המלחמה של חיל האוויר ובמכללת המלחמה של הצי.
בשירותו בצי הוכשר כטייס והוא בוגר בית הספר לטיסה קרבית (טופ גאן).
שירת בטייסת התקיפה 14 כטייס מטוסי F-14 טומקט.
ב-1995 נשלח לחילופי קצינים והטיס מטוסי F-15 איגל בטייסת 71 של חיל האוויר האמריקאי.
שירת בטייסת התקיפה 15 כטייס מטוסי F/A- 18 הורנט.
בשנים 2004 עד 2006 פיקד על טייסת התקיפה 195 שהוצבה ביפן על נושאת המטוסים "קיטי הוק".
לאחר מכן פיקד על צוות שיקום אזורי באפגניסטן.
ביולי 2017 מונה למפקד קבוצת התקיפה העשירית , באפריל 2018 מונה לקצין אג"ם של פיקוד מרכז של ארצות הברית.
באוגוסט 2019 מונה למפקד הצי החמישי במקום ג'יימס מלוי.
במאי 2021 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד צי האוקיינוס השקט הוא שירת בתפקיד עד אפריל 2024. במאי 2024 מונה למפקד פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
סמואל ריילי פירס הבן היה תובע ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר השמיני של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, במהלך נשיאותו של רונלד רייגן.
פירס נולד בעיר גלן קוב שבמחוז נסאו בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק.
פירס היה חבר באחוות אלפא פי אלפא ובאחוות אלפא פי אומגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת פירס באגף החקירות הפליליות של צבא ארצות הברית.
בשנת 1947 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קורנל, וכעבור שנתיים, ב-1949, קיבל מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה תואר אקדמי במשפטים.
ב-1952 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1953–1955 היה פירס היה עוזר לתובע הפדרלי של מדינת ניו יורק.
כמי שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית כל חייו, את שירותו הממשלתי החל לראשונה במהלך נשיאותו של דווייט אייזנהאואר.
ב-1955 מונה לעוזר מזכיר העבודה של ארצות הברית.
פירס מונה על ידי מושל ניו יורק נלסון רוקפלר לכהונת שופט בניו יורק, תפקיד שמילא בשנים 1959–1960. ב-1961 הוא מונה לשותף במשרד עורכי דין בשם "באטל פאולר", ונהיה לשותף האפרו-אמריקאי הראשון בחברה גדולה בניו יורק.
הוא עבד במשרד עורכי הדין עד 1981, זולת תקופה קצרה בשנים 1970–1973 — במהלך נשיאות ריצ'רד ניקסון — שם שירת כיועץ משפטי במחלקת האוצר של ארצות הברית.
פירס טען בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בשם מרטין לותר קינג ו"הניו יורק טיימס" בתיק המשפטי "ניו יורק טיימס נגד סאליבן".
בשנת 1981 מונה פירס בידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן למזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
פירס היה חבר הקבינט האפרו-אמריקאי היחיד בממשל רייגן, וחבר הקבינט היחיד שכיהן בתפקידו לאורך כל תקופת כהונתו בת שמונה השנים של רייגן כנשיא.
ב-18 ביוני 1981, במהלך ארוחת צהריים של ועידת ראשי הערים האמריקאית בוושינגטון הבירה, טעה הנשיא רייגן כשהציג בשוגג את פירס כאחד מראשי הערים על הבמה, באומרו את האמרה המשפורסמת "שלום אדוני ראש העיר".
בשל הפרופיל הציבורי הנמוך שלו בממשל רייגן, לעיתים היה פירס למושא חוכא ואטלולא כ"סם השקט".
בתקופת כהונתו של פירס, קוצץ תקציב מחלקת השיכון והפיתוח העירוני למתן דיור ציבורי עבור בעלי הכנסה נמוכה בכמעט חצי מהיקפו.
לאחר שעזב את תפקידו, נחקר פירס בידי משרד התובע העצמאי של מחלקת המשפטים ובידי הקונגרס של ארצות הברית בגין ניהול כושל, ניצול סמכות לרעה ומשוא פנים פוליטי שהתרחשו במהלך כהונתו.
חקירות אלה העלו כי תחת כהונתו של פירס במחלקת הישכון, המחלקה עסקה במתן העדפות פוליטיות וסחרה בכוח.
מיליוני דולרים מכספי הממשלה הפדרלית ניתנו למיזמים אותם קידמו פוליטיקאים שהיו מקורבים לפירס משתי המפלגות, בניגוד לכללים המסדירים מענקים והוצאות שכאלה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הואשמו והורשעו רבים מעוזריו ואנשיו הקרובים ביותר של פירס במחלקת השיכון בעבירות פליליות הקשורות לאפליה פוליטית ולהוצאות בלתי הולמות שלא כדין אשר פקדו את המחלקה בתקופת כהונתו של פירס.
עם זאת, פירס עצמו מעולם לא עמד בפני כתב אישום.
ב-31 באוקטובר 2000 פירס נפטר בעיר סילבר ספרינג שבמרילנד.
סמואל צ'ייס היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג מרילנד.
במהלך כהונתו על כס השיפוט נפתח נגדו הליך הדחה על ידי בית הנבחרים על רקע חשד להטיה פוליטית, פסקים שרירותיים וקידום אג'נדה פוליטית אישית, אך הוא זוכה על ידי הסנאט ונשאר בתפקידו.
צ'ייס נולד ליד העיירה פרינסס אן שבמרילנד.
הוא הקים משרד עורכי דין באנאפוליס.
הוא שירת באספה הכללית של מרילנד במשך כמה שנים והעדיף את קבלת העצמאות במהלך המהפכה האמריקאית.
הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ולאחר מכן כיהן בתפקידים שיפוטיים במרילנד.
ב-1796 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון כשופט בבית המשפט העליון.
לאחר הבחירות של 1800, שאפו הנשיא החדש תומאס ג'פרסון והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית להחליש את השפעת הפדרליסטים בבתי המשפט הפדרליים.
מעשיו של צ'ייס בבית המשפט ספגו האשמות כנוטים למשוא פנים, וג'פרסון האמין שיש להעביר את צ'ייס מכהונתו.
בית הנבחרים פתח בהליך הדחה על שמונה סעיפים, שכולם התמקדו בהעדפותיו הפוליטיות של צ'ייס.
הסנאט הצביע בעד זיכויו של צ'ייס בכל הסעיפים, והוא המשיך לכהן בבית המשפט עד למותו ב-1811. יש היסטוריונים שטוענים שזיכויו של צ'ייס קבע תקדים חשוב בנוגע לעצמאות מערכת המשפט הפדרלית.
סמואל צ'ייס נולד ליד העיירה פרינסס אן שבמרילנד כילדם היחיד של הכומר תומאס צ'ייס ושל רעייתו, מטילדה ווקר.
אביו היה איש כמורה שהיגר למחוז סאמרסט כדי להיות לכומר בכנסייה חדשה.
הוא היה בן 18 כאשר עזב לאנאפוליס, שם הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'ון הול.
ב-1761 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע באנאפוליס.
ב-1762 הורחק צ'ייס מ"המועדון המשפטי", אגודת דיבייטינג מאנאפוליס, על התנהגות "חריגה ומגונה באופן קיצוני".
ב-1764 הוא נבחר לאספה הכללית של מרילנד, בה הוא שירת עשרים שנה.
ב-1766 הסתבך צ'ייס במאבק מילולי עם כמה לויאליסטים בממסד הפוליטי במרילנד.
במכתב גלוי מה-18 ביולי אותה שנה, תקף צ'ייס את וולטר דלייני, ג'ורג' סטיורט, ג'ון ברייס ואחרים על פרסום מאמר בעיתון Maryland Gazette Extraordinary ב-19 ביוני, בו הואשם צ'ייס בהיותו "מסית פוחז, מוביל אספסוף, אדם גס רוח שמעורר מחלוקת ופלגנות, עוכר של השקט הציבורי".
בתגובתו האשים צ'ייס את סטיוארט ואת האחרים ב"גאוותנות...
גאווה ויהירות", ובכך שכוחם עלה באמצעות "השפעה קניינית, העדפה מצד בית המשפט, והעושר וההשפעה של המקורבים הפוגעים בעיר זו".
ב-1769 החל צ'ייס בבניית מעונו, שבהמשך יקרא "בית צ'ייס-לויד" , ושנמכר לפני סיום העבודה ב-1771. כיום הבית מהווה אתר היסטורי.
צ'ייס היה מייסד שותף של סניף בני החירות במחוז אן ארדונל יחד עם ידידו הקרוב ויליאם פאקה.
הוא גם הוביל את ההתנגדות לחוק הבולים של 1765.
ב-1774 וב-1776, היה צ'ייס חבר באספת המחוזות של מרילנד באנאפוליס.
הוא ייצג את מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי, נבחר אליו מחדש ב-1776 והיה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא המשיך להיות חבר בקונגרס הקונטיננטלי עד 1778. מעורבותו בניסיון לשלוט על שוק הקמח, תוך עשיית שימוש במידע פנימי שהושג במסגרת חברותו בקונגרס, הוביל לאי בחירתו מחדש לקונגרס ולפגיעה בשמו הטוב.
ב-1786 עבר צ'ייס לבולטימור, שם הוא התגורר עד יומו האחרון.
ב-1788 הוא מונה כנשיא בית המשפט הפלילי בבולטימור, תפקיד בו הוא כיהן עד 1796. ב-1791 הוא היה לנשיא בית המשפט הכללי של מרילנד, גם בו הוא כיהן עד 1796.
ב-26 בינואר 1796 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את צ'ייס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית וצ'ייס הושבע לתפקיד ב-4 בפברואר.
עם תחילת נשיאותו, היה תומאס ג'פרסון מזועזע מהיקף ההשתלטות של מערכת המשפט שטענה לבלעדיות על ביקורת השיפוטית.
דאגתו זו הובילה למאמצים של מפלגתו לסלק את הפדרליסטים מכס השיפוט.
בעלי בריתו בקונגרס ביטלו זמן קצר לאחר השבעתו את חוק השיפוט של 1801, וביטלו את בתי המשפט בערכאות נמוכות שנוצרו בחקיקה זו, וכך הסתיימו כהונותיהם של שופטים פדרליים, אף על פי שמינוייהם היו לכל החיים.
שנתיים לאחר מכן, במאי 1803 גינה צ'ייס את הצעדים הללו, באומרו שהם "יגזלו את כל הביטחונות לזכויות הקניין והחירות האישית, והחוקה הרפובליקנית שלנו תשקע באוכלוקרטיה".
מוקדם יותר, באפריל 1800, בעת שניהל משפט בבית המשפט המחוזי, תקף צ'ייס קשות את תומאס קופר , שהואשם על פי חוקי הזרים וההסתה.
במשפט זה לקח על עצמו צ'ייס את תפקיד התובע במקום את תפקיד השופט.