tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז טואס נופל על ברכיו ואומר שאם אלכסנדר המתחזה לשליח יעשה זאת יחשיב טואס לעבדו.
קנדקה בתגובה מתמלאת פחד על בנה ושואלת את אלכסנדר על עתידו, אלכסנדר מרגיע את קנדקה ומבטיח כי רק טוב יקרה לבנה.
אלכסנדר וקנדקה בילו את לילם האחרון יחדיו, ולמחרת קנדקה סייעה לאלכסנדר בהעמסת הפרדות והגמלים במתנות הנדירות.
התירוץ הרשמי לתשלום המיסים הוא הרצון להימנע ממלחמה, אולם נראה כי תשלום המיסים נובע גם מרצונה של קנדקה לפצות את אלכסנדר על חשיפתו על-ידה.
שכן כל פעם שקנדקה ניגשת לאלכסנדר לאחר החשיפה היא מגישה לו מתנות ומצטערת.
בעת הפרידה קנדקה טומנת בידו של אלכסנדר את יד בנה, טואס, ובכך הפגינה את ביטחונה בשמירתו של אלכסנדר על בנה.
אלכסנדר אז מבטיח לקנדקה שישים את יד בנה ביד אלכסנדר כפי שהיא טמנה את יד בנה בידו.
לאחר שחושף אלכסנדר את זהותו בפני טואס, טומן אלכסנדר את ידו ביד טואס ומקיים את הבטחתו תוך כדי הענקת גלימת כבוד, כתר וחגורה לטואס ושליחתו חזרה לעירו.
המלכודת הוא סרט דרמה קנדי משנת 2014 בבימויו של צ'ארלס בינאם ובכיכובם של ברוס גרינווד, קסבייה דולן, קתרין קינר וקארי-אן מוס.
התסריט הוא עיבוד קולנועי ממחזה באותו השם; את שניהם כתב ניקולס בילון.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2014. הסרט יצאה לאקרנים בישראל רק ב-18 באוגוסט 2016, בשם שונה מהשם המקורי.
ד"ר טובי גרין (ברוס גרינווד) הוא פסיכיאטר עצמאי אשר נמשך בהדרגה לתוך משחק מוחות פסיכולוגי עם מייקל (בגילומו של קסבייה דולן), שאותו הוא מתשאל בנוגע להיעלמותו של עמיתו של גרין, ד"ר לורנס (קולם פאור).
מייקל, גבר צעיר ומופרע, בנו של זמרת אופרה ואב מרוחק אותו הוא ראה רק פעם אחת, הוא בעל הילה של קסם על עצמו ומציג סימני רציונליות ואינטליגנציה שמושכים הרופא עמוק אל תוך העלילה, למרות אזהרותיה של האחות הראשית סוזן פיטרסון (קתרין קינר) כדי לשמור על מרחק מן המטופל.
מייקל מתאר בפני ד"ר גרין את נסיבות השהות הכפויה שלו בבית החולים הפסיכיאטרי, תוך כדי רמיזת ליחסי רופא-מטופל פסולים, וכן יחסי אהבה-שנאה מוזרות עם האחות הראשית.
התכסיסים של מייקל כוללים גם ניסיון לנהל משא ומתן לשחרורו המוקדם מבית החולים, בתמורה למסירת פרטים אודות נסיבות היעלמותו של ד"ר לורנס.
לאחר הופעתו של ד"ר לורנס הנעדר, מייקל משכנע את ד"ר גרין להעניק לו קופסת שוקולדים כפרס.
בהיותו אלרגי לאגוזים, מייקל מת בידיו של הרופא והאחות הראשית לאחר שאכל מספר שוקולדים.
זריקת אדרנלין וניסיונות ההחייאה של הרופא והאחות לא מצליחים להציל את חייו של מייקל.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותברוס גרינווד ד"ר טובי גריןקסבייה דולן מייקלקתרין קינרסוזן פטרסוןקארי-אן מוסאוליביה
המלכה כריסטינה הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1933 בבימויו של רובן ממוליאן, עם גרטה גרבו וג'ון גילברט בתפקידים הראשיים.
זה הסרט הרביעי והאחרון בו הופיעו ביחד, הוא מת שנתיים לאחר מכן.
הסרט עוסק בכריסטינה, מלכת שוודיה שוויתרה על כתרה, מפרוטסטנטית לקתולית ועזבה את שוודיה.
הסיבות האמיתיות לצעדיה הקיצוניים האלה לא התבררו די צרכן אבל הסרט מספק סיבה הוליוודית מתאימה - היא מאסה במנהיגים תאבי המלחמה, התאהבה באציל ספרדי קתולי והחליטה לוותר על כתרה ולצאת איתו לספרד.
בסרט יש שתי סצנות מפורסמות ובלתי נשכחות של גרבו:
כשהיא מורידה את כתר המלוכה מעל ראשה.
כשהיא מתבוננת בספינה על הים בפנים קפואות לאחר שאהובה הספרדי נהרג.
1632, המלך השוודי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה נופל בקרב במלחמת שלושים השנה.
בתו היחידה כריסטינה בת השש, מוכרזת כמלכה (בעצם כמלך).
היא נכנסה לפרלמנט, מטפסת על כיסא המלך ונושאת נאום קצר לנציגי העם בפרלמנט.
1647, כריסטינה היא עלמה צעירה ונאה בת 21. היא מתעניינת בתרבות וספרים, שואפת לשלום ומתעבת את כל המנהיגים תאבי מלחמה.
היא מוקפת ביועצים שלוחשים לאזנה.
ראש הממשלה (הקנצלר) הוא אקסל אוקסנסטירנה (לואיס סטון) והמנהיג החזק הוא שר האוצר מגנוס (איאן קיית) והמצביא המהולל אהוב העם ועתיר הניצחונות, קרל גוסטב (רג'ינלד אוון).
העם סוגד למנצח קרל גוסטב.
הקנצלר מפציר במלכה שתינשא לו ותקים יורש לממלכה אבל היא מסרבת.
גם הרוזן מגנוס רוצה לשאת אותה אבל אותו היא מתעבת ודוחה.
האדם הקרוב לה ביותר ואיש סודה הוא המשרת האישי שלה, אגה (צ'ארלס אוברי סמית').
היא יוצאת אתו לבושה בבגדי גבר.
בדרך הם פוגשים בעגלה של ספרדים ששקעה בשלג והיא עוזרת להם להיחלץ.
בעגלה נמצא הרוזן אנטוניו (ג'ון גילברט) בראש משלחת ממלך ספרד למלכת שוודיה.
כריסטינה עוזרת להם לחלץ את העגלה התקועה ואחר כך הם נפגשים בפונדק סמוך.
אנטוניו משוחח בידידות עם ה"עלם" הצעיר וכאשר בעל הפונדק אומר שאין לו חדרים ומציע שיחלוק את החדר הגדול עם "הצעיר".
רק לאחר שהם מתחילים להתפשט לקראת השינה מגלה אנטוניו שמדובר באישה צעירה ויפה.
הוא מתאהב בה מיד והם מבלים במקום יומיים כאשר הוא לא יודע שמדובר בכריסטינה.
כריטינה חוזרת לארמון המלוכה ורק לאחר שאנטוניו מתקבל כראש המשלחת הוא מזהה אותה להפתעתו הרבה.
כריסטינה ממשיכה את היחסים עם אנטוניו למרות התנגדות הקנצלר, הפרלמנט ובעיקר לורד מגנוס ששולח את אנשיו להתסיס את העם.
מתארגנת הפגנה גדולה של אנשים מוסתים שרוצים לפרוץ לארמון.
כריסטינה נותנת להם להיכנס אך לאחר שהם רואים אותה הם נרתעים ונסוגים.
על כריסטינה להחליט אם להמשיך עם אנטוניו או לוותר על המלוכה.
היא מחליטה לוותר על כתרה ובטקס מרגש היא מסירה בעצמה את הכתר, מראה ומעבירה את המלוכה לבן דודה קרל גוסטב.
היא מתכוונת לעזוב את שוודיה ביחד עם אנטוניו.
הם קובעים להיפגש על ספינה בנמל.
בינתיים אנטוניו שנעלב מפעולותיו של מגנוס מציע דו-קרב בסיף שבסופו הוא נפצע קשות ומובל גוסס לספינה.
כריסטינה מחבקת אותו אך הוא מת בזרועותיה.
כריסטינה פוקדת להשיט את הספינה, הולכת אל החרטום ומתבוננת בפנים קפואים בים ובעתידה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרטה גרבוהמלכה כריסטינהמלכת שוודיהג'ון גילברט אנטוניואציל ספרדיאיאן קייתהרוזן מגנוסלורד של האוצרלואיס סטוןאקסל אוקסנסטירנהקנצלר של שוודיהצ'ארלס אוברי סמית'אגההמשרת של כריסטינהרג'ינלד אווןקרל גוסטבבן דוד של כריסטינה
המלכים הארורים היא סדרת רומנים היסטוריים מאת הסופר הצרפתי מוריס דרואון על המלוכה הצרפתית ב.
פורסם בין 1955 ו-1977, הסדרה עובדה פעמיים למיני סדרה עבור הטלוויזיה בצרפת.
מרטין כינה את הספרים "משחקי הכס המקוריים", תוך שהוא מציין את הרומנים של דרואון כהשראה לסדרה שלו "שיר של אש ושל קרח".
הסדרה מתרחשת בתקופת שלטונם של חמשת המלכים האחרונים של השושלת הקאפטינגית הישירה ושני המלכים הראשונים של בית ולואה, הסדרה מתחילה כאשר המלך הצרפתי פיליפ היפה, שכבר מוקף שערורייה ותככים, מביא קללה על משפחתו כאשר הוא רודף את האבירים הטמפלרים.
רצף המלכים שבאו אחריו מוביל את צרפת ואנגליה למלחמת מאה השנים.
ששת הרומנים הראשונים ראו אור בצרפת בהוצאת דל דוקה בשנים 1955–1960 ואת הכרך האחרון הוציאה לאור הוצאת פלון בשנת 1977.
ששת הספרים הראשונים יצאו לראשונה באנגלית (בתרגום המפרי הייר) בשנים 1956–1961, על ידי רופרט הארט דייוויס בבריטניה ועל ידי סקריבנר'ס בארצות הברית, עם מהדורות חוזרות עד שנות השמונים.
בשנים 2013–2015 הוציאה הרפר קולינס מחדש את כל הסדרה בדפוס וכספרי שמע, כולל הספר האחרון "מלך ללא ממלכה" שמעולם לא פורסם באנגלית קודם לכן.
הכתר מורעל (Les Poisons de la couronne, מילולית – רעל הכתר)
ירושת המלכות (La Loi des mâles, מילולית – חוק הזכרים)
הרומנים עובדו פעמיים לטלוויזיה הצרפתית:
העיבוד הטלוויזיוני משנת 1972 שודר ברשת ORTF בתאריכים 21 בדצמבר 1972 עד 24 בינואר 1973 וכיכבו בה ז'אן פיאט כרוברט ד'ארטואה והלן דוק בתפקיד מהאוט ד'ארטואה.
ששת הפרקים היו מבוססים ישירות על ששת הרומנים הראשונה.
הסדרה הוכתרה כ"הצלחה רבה" והעלתה את הפופולריות של הספרים הסדרה שודרה בבריטניה על ידי BBC בצרפתית עם כתוביות באנגלית ביוני–יולי 1974 ושוב באוגוסט–ספטמבר 1975.
בשנת 2005, שוב עובדו הספרים לסדרה, הפעם בהפקה צרפתית-איטלקית משותפת בבימוי של ג'וזה דיין, בכיכובם של פיליפ טורטון כרוברט וז'אן מורו בתפקיד מהאוט.
שודרה ברשת France 2 מ-7 בנובמבר ועד 28 בנובמבר 2005 כאשר חמשת הפרקים שלה נקראו על שם הרומנים 1–3 ו-5–6 (היוצא מן הכלל הוא "ירושת המלכות", La Loi des mâles).
הסדרה שודרה לראשונה עם 8.6 מיליון צופים ופרק הסיום הביא למעלה מ-6.2 מיליון צופים לערוץ ובסך הכול נהנתה הסדרה מנפח של 7.2 מיליון צופים בממוצע ונתח קהל של 27.9%.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס גלובס דה קריסטל לשנת 2006 בקטגוריית סרט הטלוויזיה או סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
המלשין הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1935 בבימויו של ג'ון פורד עם ויקטור מקלגלן בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הספר "המלשין" של ליאם או'פלהרטי (1925) והיא מתרחשת בדבלין, 1922 השרויה במלחמה אכזרית של כוח המשטרה הבריטי "בלאק אנד טאנס" במחתרת הצבא האירי הרפובליקני.
הסרט היה מועמד לשישה לפרסי אוסקר מהם זכה בארבעה.
ב-2018 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
ג'יפו נולן (ויקטור מקלגלן) משוטט ברחובות דבלין ומתבונן במודעות ובהם תמונה של עמיתו פרנקי מק'פיליפ והצעת פרס של 20 ליש"ט על מי שיביא לתפיסתו.
ג'יפו גורש מהמחתרת האירית כיוון שבעת פעולה הוא לא ירה בשוטר מהבלאק אנד טאנס.
הוא נפגש בחברתו שלשעבר, קאתי מאדן (מרגוט גרהם) שעובדת כעת כיצאנית.
הם מתבוננים בשלט המכריז על כרטיסים לארצות הברית במחיר של 20 ליש"ט.
ג'יפו מבטיח לקאתי שבעתיד הם ייסעו ביחד לאמריקה.
הוא נפגש במסעדה עם עמיתו לשעבר במחתרת, פרנקי מק'פיליפ (וולאס פורד), המבוקש על ידי המשטרה.
פרנקי בוטח בו ומגלה לו כי הוא עומד לפגוש את אמו (אונה או'קונור) ואחותו מרי (הת'ר אנג'ל).
ג'יפו הולך למטה המשטרה ומודיע להם על מיקומו של פרנקי.
השוטרים פורצים לדירה, פרנקי פותח באש אך נהרג מאש השוטרים.
הוא מקבל את הכסף והולך לנחם את האם והאחות כשכל האנשים מביטים בו בחשדנות.
הוא מתחיל להשתכר ומפזר כסף במקומות שונים בעיר.
מרי מק'פיליפ מספרת למפקד המחתרת דן גאלגן (פרסטון פוסטר) שהוא גם אהובה, כי אחיה סיפר לה לפני מותו כי נפגש עם ג'יפו.
גאלגר מזמן את ג'יפו אך הוא מכחיש כל קשר לעניין.
לדעתו המלשין הוא פיטר מאליגן (דונלד מיק) שהיה בסכסוך עם פרנקי.
כולם מוזמנים לחקירת בית דין של המחתרת בשעה 1:30 בלילה.
בינתיים מבלה ג'יפו במסיבה ומחלק כסף לכולם.
הוא נפגש עם קאתי ונותן לה 5 ליש"ט להפתעתה.
לאחר חקירה קצרה מזכה דן את מאליגן ומפרט לג'יפו את כל המקומות בהם בזבז כסך בסך 20 ליש"ט.
הוא מובל לחדרון וברטלי נקבע להורגו.
ג'יפו מצליח לברוח ולהגיע לדירתה של קאתי.
היא מגיעה לדן ומבקשת שיחמול עליו אבל דן מודיע לו שזה לא בידיו.
אנשי המחתרת פורצים לדירה ופוצעים אותו.
הוא מצליח להגיע לכנסייה שם נמצאת אמו של פרנקי ולבקש את סליחתה.
היא סולחת לו והוא מסתכל למעלה, קורא "פרנקי" וצונח מת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותויקטור מקלגלןג'יפו נולןהמלשיןוולאס פורדפרנקי מק'פיליפלוחם מחתרתאונה א'קונורגב' מק'פיליפאמו של פרנקיפרסטון פוסטרדן גאלגרמפקד המחתרתמרגוט גרהםקאתי מאדןחברה של ג'יפוהת'ר אנג'למרי מק'פיליפאחותו של פרנקידונלד מיקפיטר מאליגןג'ו סויארברטילוחם מחתרת
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר וזכה בארבעה:
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ג'ון פורד.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - ויקטור מקלגלן.
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - דדלי ניקולס.
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מקס שטיינר.
מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר - ג'ורג' היבלי.
המלריה בארץ ישראל הייתה מגפה ששררה בכל רחבי ארץ ישראל בגלל התנאים האקלימיים, הגאוגרפיים והסניטריים באזור.
מלריה היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי חמישה מינים של הפרוטיסט החד תאי פלסמודיום (Plasmodium) ממערכת הנבגוניות.
זוהי המחלה הקטלנית ביותר הנגרמת על ידי פרוטיסט.
שני המינים הנפוצים הם Plasmodium falciparum (המסוכן ביותר) ו-P.
vivax; מינים נוספים, נפוצים פחות הם P.
טפיל זה מועבר על ידי יתוש האנופלס.
היתושה (תמיד נקבה) מוצצת דמו של אדם נגוע; אחרי שמונה ימים של התפתחות הפלסמודיום בגופה הוא מצוי בבלוטות הרוק שלה (שם ישכון עד מותה), זמין להעברה.
הטפיל מוגן יחסית מתגובת הנגד של המערכת החיסונית כיוון שהוא נמצא בכבד ובתאי הדם האדומים.
עם זאת, תאי דם שהודבקו במחלה ונעים בחופשיות מושמדים בטחול.
למניעת גורל זה הטפיל מייצר ציפוי חלבוני המקשה על הפעולה החיסונית.
התסמינים של המלריה כוללים חום גבוה, רעד, כאבי פרקים, כאב ראש עז, הקאות העשויות להכיל דם, הזעה מרובה, צמרמורת, שלשול, כאבי בטן, הרגשה כללית לא טובה.
עלולה גם להיות הרגשה של דקירות בעור וחוסר סוכר בדם, בעיקר במלריה הנגרמת מ-P.
תסמינים אלה מופיעים במחזוריות של יומיים או עד ארבעה ימים.
סיבוכים של מלריה כוללים תרדמת, ובכ-20% מהמקרים של מלריה לא מטופלת - מוות.
היתוש נודע לרעה עקב תפקידו בהעברת טפילי המלריה.
יתושי אנופלס היו נפוצים בכל רחבי ארץ ישראל עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. בעקבות זיהום הנחלים, שימוש באמצעי הדברה שונים (כולל דגי גמבוזיה שיובאו מאמריקה), ניקוז המים העומדים, ייבוש ביצות ובפרט ייבוש החולה (שהייתה בית הגידול העיקרי של יתושי האנופלס), ירדה באופן ניכר כמות יתושי האנופלס.
כיום עדיין קיימות בישראל אוכלוסיות קטנות של יתושי אנופלס של מינים שמעבירים מלריה, אולם מחמת מספרם המצומצם ומחמת העדרם של נושאי טפילים הסיכוי להתפרצות מגפות מלריה מרובות ממדים כבעבר הוא אפסי.
בשנת 76 לפנה"ס, בתום מסע המלחמה שערך בעבר הירדן המזרחי ובגולן, חלה אלכסנדר ינאי במחלת המלריה, ככל הנראה כתוצאה מהדבקות בטפיל P.
צבאותיהם של ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה כמפקד מסע הצלב השלישי ומייסד השושלת האיובית צלאח א-דין, שנלחמו ביניהם בשנים 1189–1192, נאלצו להיכנע לקדחת שפשטה בצבאותיהם ולהפסיק להילחם.
בימי הביניים המחלה קיבלה את השם "מלריה" - הֶלְחֵם של המילים באיטלקית של אותה תקופה: "מלה אריה" (mala aria) שפירושן: "אוויר רע", שכן חשבו שהיא נגרמת מהאוויר העולה מהביצות.
חקר המלריה בארץ ישראל החל עוד לפני שגילו את הטפיל שגורם למחלה, ולפני שגילו שיתושים הם אלה שמפיצים את המחלה מאדם לאדם.
בשנת 1864 תומאס צ'פלין פרסם את המאמר המקיף הראשון אודות המלריה בארץ ישראל.
בתחילת המאה העשרים בלטו שני חוקרים שעסקו בחקר המחלה בארץ ישראל והם: הלל יפה, וג'ון קרופר.
הלל יפה, בחן אפשרויות שונות של הטיפול במחלת המלריה, והיה לתומך לשימוש בכינין למניעת המחלה למרות תופעות הלוואי שלה.
קרופר, עסק בהיבטים האפידמיולוגים של המחלה והיה לראשון בארץ ישראל שבדק את הקשר בין היתושים להפצת המחלה.
אחד מגילויו החשובים היה שבורות המים בירושלים היו המקור העיקרי של יתושי האנופלס.
בשנת 1911 החלה לפעול בירושלים "תחנת הבריאות העברית" שבה הייתה מחלקת מלריה בניהולו של דוקטור זאב ברין, והיא עסקה באבחון וחקר המחלה.
כמו כן, לקראת סוף התקופה העותמאנית בארץ ישראל ערכו מספר גופים סקרים ומחקרים אודות המלריה בארץ ישראל על מנת לקבוע את היקף התחלואה ודרכי הפצתה.
העותמ'אנים שלטו בארץ ישראל במשך כ-400 שנים (1517–1917), ובמהלך תקופה זו המלריה הייתה למחלה הזיהומית הנפוצה ביותר בארץ ישראל שפגעה בתושבים וחסלה יישובים רבים.
המלריה הייתה אחת הסיבות לעיכוב התפתחות ארץ ישראל ולנחשלותה.
כשהחל היישוב היהודי הציוני, בסוף המאה ה-19, המלריה היא זו שקבעה במידה רבה את מיקום ההתיישבות.
בשנת 1799 צבא נפוליאון הטיל מצור על העיר עכו, ובמהלכו חיילי הצבא נפגעו מאוד ממחלת המלריה.
בסוף המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל כ-650 אלף תושבים, מהם רק כ-13% היו יהודים.
האוכלוסייה הערבית ישבה בעיקר בכפרים וערים המרוחקים ממוקדי הדגירה של האנופלס, מהביצות שבעמקים, ומישור החוף, כך שהסיכוי שלהם לחלות במלריה היה נמוך.
לעומתם, למהגרים היהודים שבאו להתיישב בארץ לא הייתה ברירה, והם רכשו אדמות בלב האזורים נגועי המלריה, שלא היו ראויים ליישוב בני אדם.
אותם עולים חלו בהמוניהם, ורבים מהם נאלצו לעזוב את היישוב.
אחרים עזבו את הארץ, ורבים אחרים מצאו את מותם.
מקרה מייצג לנטישת היישוב הוא שבשנת 1880 תושבי פתח תקווה שהקימו אותה כשלוש שנים לפני כן עזבו אותה, ועברו להתגורר דרומה, ביהוד וסביבתה, עקב מגפת המלריה.
כשש שנים מאוחר יותר, חזרו התושבים על מנת להקים את המושבה מחדש.
במושבה ראש פינה נותרו רק שלוש משפחות: פרידמן, קלר, שוורץ.
כל השאר, עזבו אותה ועברו לצפת הסמוכה.
מקרה מייצג למוות המוני עקב מגפת המלריה הוא המושבה חדרה אשר הוכתה באופן הקשה ביותר מהמגפה ומעל 200 מתושביה נפטרו כתוצאה מהמחלה.
הנספים נקברו בבית העלמין הישן שבחדרה שהוקם זמן קצר לאחר העלייה למושבה ורק לאחר מאמץ מתמשך של ניקוז המים, שתילת עצי אקליפטוס וטיפול רפואי הולם נפתרה הבעיה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה פגעה מגפת המלריה קשות בצבאות הלוחמים ובאוכלוסיית ארץ ישראל.
מהלכים צבאיים רבים שובשו בגלל התחלואה הרבה בקרב החילות, שחייבה השקעת אמצעים יקרים בטיפול בחולים.
הצבא העותמאני איבד כ-10 אחוזים מחייליו בארץ ישראל בגלל המלריה, והתחלואה בקרב כלל הצבאות הלוחמים הגיעה לשיאה כשהתייצבה החזית למשך כעשרה חודשים לאורך קו שתי העוג'ות.
מיד לאחר סיום המערכה על סיני וארץ ישראל, עם כינון השלטון הצבאי בארץ ישראל, חיל הרפואה של הצבא הבריטי החל לעקוב אחר התפשטות המלריה ולבצע ניטור של האזורים הנגועים בה.
עד מהרה, החלו רשויות השלטון הבריטי במבצע מקיף להדברת מגפת המלריה, והקימה את השירות האנטימלרי למאבק במגפה, שהעסיק בשיא פעילותו עשרות מפקחים ומאות פועלים שעסקו בבניית מערכות ביוב חדשות, ייבוש ביצות, והפצת מידע לטיפול ומניעת המחלה.
במקביל, ראתה התנועה הציונית בחיסול המלריה יעד עיקרי שיאפשר חיזוק והרחבת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בשנת 1918 מתו בירושלים כ-113 בני אדם ממלריה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה חלו כעשרים אחוז מהחיילים הבריטיים בארץ ישראל במלריה, וכדי להגן עליהם הצבא הבריטי השקיע כספים רבים.
בשנת 1922 פרסמו רשויות הבריאות הבריטים את דרכי הפעולה שנקטו למלחמה במלריה.
הספר מזהה את המקורות המרכזיים למלריה בבארות המים הרבים שחפרו הערבים באזור והביצות לאורך מישור החוף.
עם התקדמות הצבא מוקדי מלריה רבים נוקזו והודברו בחומר הורג יתושים או טופלו בשמן אם היו בארות מים לצורך שתייה.
רוב היישובים החקלאיים שנוסדו בשנים הראשונות של תחיית היישוב העברי בארץ ישראל נוסדו בשלושה אזורים שהיו קטנים יחסית ומישוריים - בבקעת הירדן, בעמק יזרעאל ובמישור החוף של חבל השרון.
הקרקע הייתה טובענית ופורייה מאוד, אך עם זאת גם הייתה נתונה למכירה משום שבאותה העת שרצה בה מחלת המלריה ולכן לא ניתן היה לעבד אותה.
באזורים הגבוהים יותר בהם המים לא עמדו, היתושים לא יכלו להתרבות (כגון אזור יהודה ושומרון) היו מעט יישובים יהודיים, אם בכלל.
בכך, הייתה למלריה השפעה משמעותית על גבולות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בשנת 1924 הוגש דו"ח אודות התנאים התברואתיים שבעמק החולה למועצת הבריאות הבין־לאומית (International health board) והמסקנה שהוצגה בו הייתה שכל תוכנית לייבוש ביצת החולה שאינה מחסלת את המלריה אינה טובה משום שאינה מאפשרת תנאי מחיה סבירים.
בין השנים 1922 ל-1926 פעלה ה"ועדה המייעצת למלחמה במלריה" בראשות מנהל מחלקת הבריאות קולונל ג'ורג' הרון.
הוועדה קיימה 12 מפגשים חצי שנתיים, שהשתתפו בהם טובי המומחים בארץ בנושא המלריה והדברתה.
הוועדה עקבה אחר התפתחות המלחמה במלריה והתוותה את המשך הפעולות.
היישוב היהודי, כחלק מהתבססותו בארץ ישראל, פעל אף הוא לקידום המלחמה במלריה בשיתוף פעולה צמוד עם ממשלת המנדט.
ישראל יעקב קליגלר תרם רבות לתכנון וביצוע הדברת המלריה בארץ ישראל, שהייתה גורם מרכזי בתחלואה של תושביה, גרמה לדלדול האוכלוסייה והכתיבה את מפת ההתיישבות היהודית.
עוד לפני עלייתו לארץ ישראל הוא אסף מידע רב על מצב התחלואה בה, ורכש ניסיון בעבודה בשטח כשהצטרף למשלחת לחקר קדחת צהובה בדרום אמריקה.
קליגלר הכין תוכנית להדברת המלריה אותה שלח לגורמים שונים, בהם השופט לואי ברנדייס שביקר בארץ ישראל ב-1919 והזדעזע ממצב התחלואה ממלריה.
ברנדייס התרשם מהתוכנית וסיפק לו מימון מכיסו למימוש התוכנית ב-1922 ייסד קליגלר וניהל את "המכון לחקר המלריה" בחיפה, שהוקם על ידי הג'וינט ו"הדסה" בסיוע המימון של ברנדייס, ופעל במסגרת מחלקת הבריאות המנדטורית.
המחקרים שנעשו במכון בדקו את ההיתכנות של התוכניות שהכין קליגלר ובחנו את השיטות המתאימות לכל אזור בארץ ישראל.
קליגלר הוכיח במחקרים שנעשו במכון, את חוסר יעילותן של השיטות הקודמות ששימשו להדברת מלריה בארץ - שתילת עצי אקליפטוס לייבוש הביצות, ומתן כינין למניעת הדבקה (פרופילקסיס).
קליגלר התמקד בתוכניתו במאבק נגד היתושים ובעיקר נגד הלרוות שלהם (השלב בין יתוש עובר לבוגר).
לשם כך חקר את שכיחות מיני האנופלס השונים, את הביולוגיה שלהם ואת מקום דגירתם, בדק שיטות וחומרי הדברה חדשים, ובחר במתאימים מבחינת היעילות והמחיר.
אחת השיטות החדשות שהנהיג הייתה הכנסת דגי גמבוזיה מצויה למקורות המים בשנת 1923; הדגיגים נמצאו יעילים כאמצעי ביולוגי נגד הלרוות של היתושים.
בשנת 1923 קיים המכון ועידה בחיפה למלחמה במלריה בהשתתפות כל האישים היהודים שעסקו בנושא.
והם החלו לנקוט בשלושה צעדים להדברת המגפה.
1) שיפור התנאים הסניטריים 2) אבחון חולי מלריה וטיפול בהם 3) הסברה, ובעיקר קטילת יתושים, תוך השקעה אדירה בניקוז מקורות מים וריסוסם.
עד מהרה פעולות הדברה אלו שנעשו על ידי עובדי המכון הביאו לירידה דרמטית בתחלואה והיא קטנה מדי שנה.
ההישגים במלחמה במלריה הובאו לידיעת ארגון הבריאות שהוקם על ידי חבר הלאומים, ובמאי 1925 נשלחה לארץ ישראל משלחת המלריה של הארגון .
המשלחת נתנה הכרה בינלאומית לחשיבות הפעילות נגד המלריה שנעשתה בארץ ישראל.
קליגלר הרצה על המלחמה נגד המלריה בארץ ישראל בכנס המלריה הבינלאומי הראשון שהתקיים ברומא באוקטובר 1925; בהרצאה תיאר את המאמץ העיקרי המופנה להשמדת מקומות הקינון של היתושים.
ב-1927 הקים קליגלר את "התחנה לחקר המלריה" של האוניברסיטה העברית בראש פינה, שעסקה במחקרי שדה בנושא הדברת המלריה.
קליגלר מינה את ד"ר גדעון מר למנהל התחנה שנתיים לאחר פתיחתה, ויחד פרסמו סדרת מאמרים בנושא המלריה.
תחנה זו הייתה סמוכה לביצות ואגם החולה אך מרוחקת מהן כ-14 קילומטר.
מיקום התחנה חושב היטב, מכיוון שיתושי האנופלס יכלו להפיץ את המלריה עד למרחק של 12 עד 14 קילומטרים ממקום דגירתם.
בנוסף לתחנה זו הוקמו גם מרפאות שהיו קרובות מאוד לביצות החולה, והן טיפלו באוכלוסייה המקומית (ערבים ובדואים בעיקר) ללא תשלום.
רבים מהיישובים שהוקמו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, קיבלו את אישורו של קליגלר לעלייה על הקרקע, מההיבט של יכולתם להתמודד עם מחלת המלריה.
כשעלה לקרקע קיבוץ עמיר באוקטובר 1939, אחרון יישובי "חומה ומגדל", על שפת ביצת החולה, התנגד קליגלר לנקודת היישוב שנבחרה בגלל סכנת המלריה; כל חברי הקיבוץ חלו במחלה, ולאחר שלוש שנים הם נאלצו להעביר את הקיבוץ למקום שבו הוא שוכן כיום.
בשנת 1943 צבא ארצות הברית החל להשתמש באבקת DDT על חייליו ופליטים באיטליה, על מנת להגן עליהם מפני מגפת הטיפוס המשתוללת.
עד מהרה הצבא הבין שה-DDT יכול להועיל גם נגד מגפת המלריה, ובאוגוסט 1943 הוא נוסה לראשונה נגד יתושים.
הניסוי נחל הצלחה, ובנובמבר 1944 ארצות הברית הקימה בשטחה מפעל לייצור המוני של DDT.
עד כניסת השימוש ב-DDT בארץ ישראל, עיקר הפעולות האנטי מלריות כללו סגירה של תעלות השקיה ראשיות אחת לשבוע וניקויים, וריסוס תעלות בסולר.
מטרת פעולות אלה הייתה בכדי למנוע את התפתחות הזחלים ליתושים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התרבו הדיווחים על הצלחות במדינות שונות שנקטו בשיטות פעולה הדומות לאלה שנעשו בארץ ישראל.
הדברת זחלי היתושים הייתה השיטה העיקרית במלחמה במלריה בארץ ישראל ובעולם.
הפעם הראשונה בה נעשתה שימוש ב-די די טי בארץ ישראל הייתה בקיבוץ חולתה.
התוצאות היו מרשימות, במקום כ-50 מקרי מלריה, שנה קודם היו ב-1945 רק כ-4 מקרי מלריה.
בשנים שלאחר מכן רוססו כל יישובי אגם החולה.
את הריסוסים הראשונים ביצע הבקטריולוג נתן גולדבלום.
בשנת 1945 הזמינה מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט טון וחצי של די די טי לצורך המאבק במלריה ובטיפוס.
באמצע שנת 1946, במענה לתלונות על מכירת די די טי מזויף ומדולל, מחלקת הבריאות הבטיחה לפקח על איכות החומר הנמכר.
בעיתונות דווח על מקרים של אנשים שנפגעו משתיית די די טי.
לאחר הקמת המדינה, היה הדי די טי בשימוש נרחב בצה"ל.
די די טי נתקבל במשלוחי חירום רפואיים שנשלחו על ידי יהודי ארצות הברית לישראל.
פעולה זו נתפסה כמשפילה וגזענית בעיני חלק מהעולים.
הדי די טי היה גם אמצעי עיקרי לריסוס מקורות מים נגד יתושים.
בשנת 1954 הוחל בייצור די די טי בישראל על ידי מכתשים מפעלים כימיים.
בשנת 1962, היו לראשונה 0 חולי מלריה בישראל.
בשנה זו מדינת ישראל גם הדפיסה בול כחלק ממיזם של האומות המאוחדות לתיאור המלחמה במלריה בכל מדינה.
מחלת המלריה האנדמית הודברה סופית במדינת ישראל בשנת 1966 הודות למאמציהם של אישים, דוגמת: ג'ון קרופר, הלל יפה, ישראל קליגלר, צבי סליטרניק, גדעון מר ורודולף רייטלר.
ייבוש הביצות תרם תרומה משמעותית לחיסול המלריה בארץ.
בשנת 1964 הפסיקה מכתשים לייצר די די טי ועברה לייצור תיונקס.
בשנות ה-70 נאסר השימוש בדי די טי להדברה בצמחי מאכל והותר רק בכותנה.
ייבוש החולה היה מבצע הנדסי בעמק החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלכו יובשו אגם החולה והביצות סביבו על ידי קק"ל, בשטח של כ-62,000 דונם, לצורך הגדלת שטח הקרקע הזמין לעיבוד חקלאי.
ייבוש החולה היה אחד המפעלים ההנדסיים הגדולים והחשובים בשנים הראשונות של מדינת ישראל ונודעה לו חשיבות סמלית רבה, אולם במרוצת השנים הסתבר שבצד התועלת יש גם לא מעט נזקים לסביבה, ומאז תחילת שנות ה-90 הוחל בהצפה של חלק מהשטחים שיובשו.
בנוסף היה הייבוש חלק ממפעלי המים הכוללים באזור, נועד להפגין את ריבונותה של ישראל בשטחים המפורזים והביא לפרוץ סכסוך בין ישראל לסוריה שנודע בכינוי המלחמה על המים.
מבצע הייבוש הוליד את המאבק הסביבתי הראשון בישראל והביא לייסוד החברה להגנת הטבע ולהקמת שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בארץ, בה נותר חלק קטן מהאגם והביצות.
מטרות המבצע היו הוספת שטח חקלאי ליישובי הגליל העליון, הפחתת כמות המים המתאדים והנגרעים ממי נהר הירדן וניצול הכבול שבקרקעית הביצה כזבל אורגני וכחומר גלם לתעשייה הכימית.
נהוג לחשוב שגם הדברת המלריה הייתה בין מטרות הייבוש, אולם זוהי טעות נפוצה, שכן המלריה הודברה עוד קודם לכן בזכות פעילותם של הרופא גדעון מר והאנטומולוג ד"ר צבי סליטרניק.
ד"ר שיבא צירף אל מכתבו תזכיר שחיבר סליטרניק אשר בו הוא מתריע כי ייבוש האגם, על ידי ניקוזו לתעלות ואפיקים חדשים, יגרום ליצירת מקומות דגירה חדשים ליתושי האנופלס ויפגע קשות במאמצי ההדברה באמצעות DDT שכבר הוכיחו עצמם בהצלחה גבוהה בעמק החולה.
מדי שנה חוזרים לישראל תרמילאים חולי מלריה, ממדינות נגועות באפריקה, דרום מזרח אסיה, ודרום אמריקה.
החולים הללו מטופלים והסיכוי שלהם לפגוש יתוש אנופלס הוא אפסי.
חיסון למחלת המלריה עדיין אינו קיים, עם זאת, קיים טיפול מונע כגון: שימוש בכילה, לבישת בגדים ארוכים והליכה בנעליים סגורות, מריחת תכשיר דוחה יתושים, ריסוס הקירות בבית, ונטילת תרופות נגד טפילי המלריה לפני, בזמן ואחרי השהייה באזורים המוכים במלריה.
הממאצו (ביפנית: 浜松市) היא עיר במערב מחוז שיזואוקה שביפן.
הממאצו ממוקמת כ- דרומית-מערבית לטוקיו.
ב-1 באוגוסט 2021 אוכלוסיית העיר הוערכה ב-787,820 נפשות, והצפיפות שוערה ב-506 נפש לקמ"ר, היא העיר המאוכלסת במחוז ושטחה הוא כ-1,560 קילומטרים רבועים.
העיר חברה ב"ברית לערים בריאות" של ארגון הבריאות העולמי.
אזור הממאצו יושב מאז ימי קדם, עם שרידים רבים מהתקופות ג'ומון וקופון שהתגלו בתחומי העיר הנוכחיים.
אחת הטירות שבעיר הייתה ביתו של השוגון טוקוגאווה איאיאסו.
ב-1 ביולי 1911 הממאצו הוגדרה לראשונה כעירייה.
בשנת 1918 התרחשו בעיר מהומות האורז של 1918. בשנת 1921 הכפר טנג'ינצ'ו מוזג עם העיר.
בשנת 1926 נפתח בסמוך לעיר בסיס חיל האוויר הצבא הקיסרי ובשנת 1933 נפתח גם בית הספר לטיסה של הצבא.
בשנת 1936 הכפרים היקומה ופוג'יזוקה מתמזגים עם העיר.
ב-7 בדצמבר 1944: פגעה בעיר רעידת אדמה שגרמה לנזק רב.
ביוני 1945 הממאצו נהרסה במידה רבה על ידי פשיטות אוויריות של ארצות הברית.
במהלך שנות ה-50 וה-60 מוזגו עם העיר כ-16 כפרים שונים.
בהממאצו נהוג מודל ראש עיר-מועצה עם ראש עירייה שנבחר ישירות על ידי התושבים ומועצה המונה 46 חברים.
העיר מיוצגת על ידי 15 חברים באספה המחוזית.
המלריה במושבה חדרה הייתה מגפה, שגבתה קורבנות רבים מבני ובנות המושבה.
מקור שם המושבה הוא מהשפה הערבית (الخضيرة ; בתעתיק: אל-חְ'דֵירַה) שפירושו: "הירקרקה", על שם הביצות הרבות שכיסו את האזור והסבך שגדל בהן.
בסמל העיר חדרה, שאומץ בשנת 1941, מופיע במרכזו ציור של עץ אקליפטוס ענק המסמל את ניסיון המתיישבים לייבוש ביצות המושבה כחלק ממאבקם במלריה.
אדמות חדרה נקנו עבור נציגי אגודות "חובבי ציון" מליטא (האחת מאלקסוט שבקובנה, השנייה מריגה והשלישית מווילנה).
משלחת של חמישה שליחים מטעם אגודות אלה, שיצאו לקנות אדמות בארץ ישראל, קנו בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין את אדמות חדרה בשנת 1890, מהאפנדי סלים ח'ורי שהקרקע הייתה בבעלותו.
כשביעית מהשטח היו ביצות, וזו הייתה רכישת הקרקע הגדולה ביותר להתיישבות בארץ עד אז.
חנקין התחייב לייבש את כל הביצות שבאדמות אלה והוחלט שהכסף עבור הקרקעות וגם שטרי הבעלות על הקרקע (קושאנים) יופקדו עד הייבוש בידי זאב טיומקין.
חנקין לא עמד בדיבורו, ובכל זאת, קבל ממנו הן את הכסף והן את הקושאנים.
לבסוף, לאחר משא ומתן עם הרב משה מרדכי אפשטיין, שהיה נציגן של אגודות אלה, העביר חנקין את רוב הקרקעות לרב אפשטיין, אך הותיר לעצמו חלק מן האדמות.
בט"ו בשבט ה'תרנ"א (1891) עלו התושבים לקרקע, היו אלו עולים מריגה, וילנה וקובנה.
המתיישבים גרו תחילה בחאן שהיה בשטח היישוב (וקיים עד היום בשטח העיר כאתר מורשת היסטורית של ההתיישבות במקום).
המתיישבים סבלו תחילה מתנאים קשים של ביצות וקדחת (כאמור לעיל, הביצות לא יובשו למרות התחייבות חנקין).
בשנת 1891 מפרסם עיתון "האור" (מאוחר יותר שמו שונה להצבי) ידיעה תחת הכותרת "אין עתיד לחדרה", ומסביר; "רוב האנשים אשר התיישבו שם נחלו בקדחת רעה, ולב בעלי האחוזה מר מאד ומבקשים למכור את אחוזתם ואין קונה".
בשנת 1896 מפרסם עיתון הצבי ידיעה בשם "מייבשים הביצות בחדרה - העבודה במושבה ליבש הביצות, אשר לקח עליו הנדיב הולכת בזריזות: מאתים אלף אילני אקליפטוס יטעו שמה במרחק חמישה עשר מטר בין אילן לאילן, למען יוכלו לזרוע בין האילנות".
בעקבות זאת עזבו רוב התושבים את המושבה וצ'רקסים מהסביבה השתלטו על האדמות.
עם חזרת היהודים סירבו הצ'רקסים להשיב את האדמות לאיכרי חדרה ומריבות פרצו באופן תדיר בין איכרי חדרה והצ'רקסים סביב סכסוך האדמות.
בשנת 1910 התנהלה בוררות בין הצ'רקסים ואיכרי המושבה ונקבע שהאדמות יוחזרו למעט חלק קטן מהן, עליהן כבר בנו הצ'רקסים בתים.
בכך לא תמו ההתנגשויות וסכסוך נוסף, סביב חלקה של 20 דונם, פרץ בתחילת שנת 1914.
בעזרת כספי הברון רוטשילד ניטעו במערב המושבה עצי אקליפטוס במחשבה שאלה ייבשו את הביצות בזכות צריכת המים הגבוהה שלהם.
מאוחר יותר התגלה שהאקליפטוסים שולחים את שורשיהם אל עומק האדמה ולכן לא עזרו בייבוש הביצות.
אקליפטוסים אלה מהווים כיום את אחד מיערות האקליפטוסים הגדולים בארץ ישראל, יער חדרה.
הפתרון שנמצא לבעיית הביצות היה חפירת תעלות שניקזו את המים לים.
שרידים לביצות חדרה ניתן לראות היום בבריכת עטא בפארק השרון ובשמורת ביצת זיתא במזרח העיר.
בשל הקדחת נאלצו המתיישבים לעבור לאזור גבעת אולגה של היום אך חזרו לאחר ייבוש הביצה.
יער חדרה הוא יער בשטחה של העיר חדרה.
עיקרו של היער הם עצי אקליפטוס נטועים אך קיימים בו גם מעט עצי אלון תבור וחרוב השייכים לצמחייה הטבעית באזור (יער השרון).
יער חדרה הוא יער האקליפטוס הגדול בישראל.
עצי האקליפטוס שביער ניטעו החל מ-1896 בניסיון לייבש את ביצת "טאס" ששכנה באתר, גידולו המהיר של העץ הביא למחשבה (השגויה) שנדרשים לו מים רבים ולכן יוכל להשתמש במי הביצות ויביא בכך לייבוש הקרקע.
עבודות הניקוז ונטיעת העצים מומנו על ידי הברון רוטשילד אך הן לא השיגו את מטרתן, והביצה יובשה רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 באמצעות חפירת תעלות ניקוז שפינו את המים אל נחל אלכסנדר.
אף על פי שהעצים לא ייבשו את הביצה הם אכן גדלו מהר וכבר ב 1912 ניתן היה לכרות אותם באופן סלקטיבי ולהשתמש בהם לייצור ארגזי תפוזים ליצוא.
הלל יפה היה רופא המושבות בתקופת העלייה הראשונה, מבולטי חוקרי המלריה, איש ציבור ונציג "חובבי ציון" בארץ ישראל.
בשנת 1895, מונה לנציג של 'חובבי ציון' בארץ ישראל; במסגרת זו הוא התחיל לארגן את ייבוש הביצות בחדרה.
יפה הבין כי על מנת להצליח במיגור הקדחת עליו ליטול תפקיד המשלב את העבודה הפרקטית מול חוליו, בנוסף למחקר, עבודה קהילתית ופוליטיקה.
על פי בקשתו נקבר בזכרון יעקב.
בשנת 1957 הוקם בחדרה בית חולים הנושא את שמו: "מרכז רפואי הלל יפה", וכן נקראו על שמו רחובות בחדרה, חיפה, וזכרון יעקב.
בית העלמין הישן בחדרה הוקם בשנת 1891 עם הקמת המושבה חדרה מכיוון שבאותו הזמן פרצה בקרב אנשי המושבה מגפת המלריה והתעורר הצורך לקבור את הנפטרים בקרבת מקום.
בית העלמין ברחוב חטיבת הנח"ל שבעיר.
זהו בית עלמין סגור, היות שכמעט לא נותרו בו מקומות לקבורה, בין היתר מכיוון שנהוגה בו קבורת שדה ומעט קבורה משפחתית או קבורה רוויה.
בבית עלמין זה נטמנו 214 איש מאנשי המושבה שנספו במגפת המלריה.
ובין היתר טמונים בו גם מייסד המושבה ישראל פיינברג, יעקב סמסונוב ובני משפחתו, ניסן רוטמן והפרדסן צבי נחמיה בוטקובסקי.
במשך השנים הוקמה בבית העלמין גם חלקה צבאית, אשר הייתה לימים לבית עלמין צבאי וטמונים בה חיילים ואנשי כוחות הביטחון שנפלו מאז הקמת העיר חדרה.
המלכה שושנה הוא סרט תיעודי ישראלי של קובי פרג' ומוריס בן מיור אודות חייה של הזמרת שושנה דמארי.
הסרט זכה לשבחים מהמבקרים, ונבחר להיות סרט הפתיחה של פסטיבל דוקאביב.
הסרט יצא לאקרנים ביולי 2021 ושודר בערוץ HOT8 באותה השנה.
הסרט חשף לראשונה את סיפורה האישי הדרמטי של דמארי, וכן את סיפורם של בתה, נאווה בושמי ובעלה שלמה בושמי.
במסגרת הסרט הוציא המוזיקאי עידן רייכל את השיר האחרון של דמארי, "ספרי תמה תמימה", אחרי ששמר את ההקלטה הנדירה אצלו במשך 15 שנים.
היוצרים קובי פרג', מוריס בן-מיור ושאולי מלמד קיבלו גישה נדירה לעזבונה הפרטי של שושנה דמארי.
הסרט מתעד את החיפוש בתוך חפציה ותכולת ביתה, שהיו שמורים במחסן הרחק מעין הציבור.
גם שמלותיה ועגיליה נמצאו בין החפצים, והסרט אף מכיל קטעים מתוך יומנים ומכתבים של שושנה ובני משפחתה שנמצאו שם.
בהמשך לסרט מתוכננת להיפתח במוזיאון ראשון-לציון תערוכה מעזבונה של דמארי.
הסרט בולט בפסקול יוצא דופן, שנכתב על ידי יונתן בר גיורא והוקלט על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של שמואל אלבז.
שישים נגנים ביצעו את המוזיקה ההוליוודית שכתב בר גיורא, מי שזכה בפרס המוזיקה על סרטם הקודם של פרג' ובן-מיור "להאיר את יוסי" מטעם פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
במהלך העבודה על הפסקול חבר בר גיורא אל עידן רייכל, שהסרט מתעמק בעבודתו המשותפת עם דמארי, כדי להוציא מחדש את השיר האחרון של שושנה דמארי.
השיר, ששמו "ספרי תמה תמימה" הוא שיר עם תימני עתיק, שעידן הקליט את שושנה מבצעת ב-2005 במסגרת ההקלטות לאלבומו המצליח "ממעמקים".
ההקלטה לא נכנסה לאלבום, ורייכל שמר אותה אצלו במשך 15 שנים.
בעקבות העבודה על הסרט, יזם רייכל את ההוצאה המחודשת של השיר, בעיבוד והפקה מוזיקלית של יונתן בר גיורא, ובהשתתפות התזמורת הסימפונית ירושלים.השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות ובפלטפורמות הדיגיטליות.
הסרט יצא בפסטיבל דוקאביב 2021, ונבחר להיות סרט הפתיחה של הפסטיבל.
עם יציאתו זכה הסרט לשבחים מהמבקרים ונחשב לאחד הסרטים התיעודיים המדוברים של הפסטיבל.
במגזין פורטפוליו כתבה המבקרת מרלין וניג על הסרט "הבחירות האומנותיות מדויקות ומצליחות לגבש מסמך זהות ייחודי הפורש ביוגרפיה מרתקת מהיבטי חייה הפחות מוכרים".
המבקר יאיר רווה שיבח את הסרט וכתב "מצאתי את עצמי משתנק מדמעות והתרגשות מסיפורה של שושנה דמארי".
גם נדב מנוחין מבקר הקולנוע של וואלה כתב: "בשנים האחרונות נעשו כמה וכמה פרויקטים תיעודיים על אייקונים מוזיקליים בישראל, ו"המלכה שושנה" המצוין הוא אחד השלמים שבהם".
הפקה: סטודיו בן-מיור & פרג'
בימוי: קובי פרג', מוריס בן-מיור
תסריט: שאולי מלמד, מוריס בן-מיור, קובי פרג'
עריכה: מוריס בן-מיור, שאולי מלמד
מוזיקה מקורית: יונתן בר -גיורא
תחקיר: שאולי מלמד, קובי פרג', מוריס בן-מיור
המלכים הפרנקים היו מלכי הממלכה הפרנקית, שהתקיימה באירופה בימי הביניים המוקדמים משלהי המאה ה-5 לספירה ועד המאה ה-9.
במאה החמישית החלה האימפריה הרומית להתפורר ולהצטמק.
האימפריה נסוגה מן השטחים הנרחבים אותם כבשה ברבות השנים, בין היתר בגאליה ובגרמאניה.
העמים ששכנו שם חיו כשבטים כאשר לכל שבט מלך משלו.
לקראת סוף המאה, עם התמוטטות האימפריה הרומית, כבשו בני השבטים אזורים נרחבים הנמצאים היום במדינות גרמניה, אוסטריה, צרפת, איטליה, בלגיה והולנד.
בשנת 481 פתח המלך כלוביס הראשון בן שבט הפרנקים הסאלים במערכה לכיבוש השטחים הפרנקיים ואיחודם תחת כתר אחד - כתרו שלו.
האימפריה הפרנקית התקיימה עד שנת 843, עם חתימת חוזה ורדן שחילק אותה בין שלושת בניו של לואי החסיד, בנו של קרל הגדול.
פרנקיה המערבית התפתחה לממלכת צרפת, פרנקיה המזרחית התפתחה לאימפריה הרומית הקדושה, ואילו פרנקיה התיכונה נבלעה בין שתי אחיותיה.
בשנת 756 נוסדה מדינת האפיפיור כטריטוריה המהווה חלק מן האימפריה הפרנקית, ולאחר פירוקה - פרנקיה התיכונה והאימפריה הרומית הקדושה.
נדידת העמים הביאה איתה את השבט הפרנקי לאזור גאליה.
כלודיו, מלך הפרנקים היה הראשון שניהל מסעות כיבושים בערי האימפריה הרומית בשנת 428, והוא אבי השושלת המרובינגית.
כלוביס היה הראשון שאיחד את כל השבטים הפרנקים תחת שלטון אחד, והוא נחשב לאבי האימפריה הפרנקית.
(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותתואר מלאכלוביס הראשון
27 בנובמבר 51150927 בנובמבר 511בנו של כילדריך הראשוןמלך הפרנקים
לפי המסורת הגרמאנית, רכושו של אב מתחלק שווה בשווה בין בניו.
הממלכה חולקה ואוחדה מספר פעמים בשל מסורת זו.
(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותתואר מלאכילדברט הראשון
13 בדצמבר 55827 בנובמבר 51113 בדצמבר 558בנו של כלוביס הראשוןמלך הפרנקים הנויסטריםכלותאר הראשון
29 בנובמבר 56113 בדצמבר 55829 בנובמבר 561בנו של כלוביס הראשוןמלך הפרנקיםכריברט הראשון
דצמבר 56729 בנובמבר 561דצמבר 567בנו של כלותאר הראשוןמלך הפרנקים הנויסטריםכילפריך הראשון
ספטמבר 584דצמבר 567ספטמבר 584בנו של כלותאר הראשוןמלך הפרנקים הנויסטריםכלותאר השני
18 באוקטובר 629ספטמבר 58418 באוקטובר 629בנו של כילפריך הראשוןמלך הפרנקיםדגוברט הראשון
19 בינואר 63918 באוקטובר 62919 בינואר 639בנו של כלותאר השנימלך הפרנקיםכלוביס השני
27 בנובמבר 65719 בינואר 63927 בנובמבר 657בנו של דגוברט הראשוןמלך הפרנקים הנויסטריםכלותאר השלישי
אביב 67327 בנובמבר 657אביב 673בנו של כלוביס השנימלך הפרנקיםכילדריך השני
חורף 675אביב 673חורף 675בנו של כלוביס השנימלך הפרנקיםתיאודריך השלישי
12 באפריל 691חורף 67512 באפריל 691בנו של כלוביס השנימלך הפרנקים הנויסטרים
(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותתואר מלאתיאודריך הראשון
53427 בנובמבר 511534בנו של כלוביס הראשוןמלך הפרנקים האוסטרזיםתיאודברט הראשון
548534548בנו של תאודריך הראשוןמלך הפרנקים האוסטרזיםתיאודבלד
555548555בנו של תיאודברט הראשוןמלך הפרנקים האוסטרזיםכלותאר הראשון
29 בנובמבר 56155529 בנובמבר 561בנו של כלוביס הראשוןמלך הפרנקיםסיגברט הראשון
57529 בנובמבר 561575בנו של כלותאר הראשוןמלך הפרנקים האוסטרזיםכילדברט השני
מרץ 595575מרץ 595בנו של סיגברט הראשוןמלך הפרנקים האוסטרזיםתיאודברט השני
612מרץ 595612בנו של כילדברט השנימלך הפרנקים האוסטרזיםתיאודריך השני
613612613בנו של כילדברט השנימלך הפרנקים האוסטרזיםסיגברט השני
613613סוף 613בנו של תיאודריך השנימלך הפרנקים האוסטרזיםכלותאר השני
18 באוקטובר 629סוף 61318 באוקטובר 629בנו של כילפריך הראשוןמלך הפרנקיםדגוברט הראשון
19 בינואר 63918 באוקטובר 629634בנו של כלותאר השנימלך הפרנקיםסיגברט השלישי
1 בפברואר 6566341 בפברואר 656בנו של דגוברט הראשוןמלך הפרנקים האוסטרזיםכילדברט
6611 בפברואר 656661בנו המאומץ של סיגברט השלישי
נבחר כיורש על-ידי אביומלך הפרנקים האוסטרזיםכלותאר השלישי
אביב 673661אביב 673בנו של כלוביס השנימלך הפרנקיםכילדריך השני
חורף 675אביב 673חורף 675בנו של כלוביס השנימלך הפרנקיםכלוביס השלישי
676חורף 675676בנו של כלותאר השלישימלך הפרנקים האוסטרזיםדגוברט השני
23 בדצמבר 67967623 בדצמבר 679בנו של סיגברט השלישימלך הפרנקים האוסטרזים
מכאן ואילך לא חולקה עוד האימפריה הפרנקית עד לחוזה ורדן.
המלכים הפרנקים היו בשלב זה חסרי כוח ממשי, והכוח האמיתי היה בידי המאיורדומוס.
(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותתואר מלאתיאודריך השלישי
12 באפריל 69123 בדצמבר 67912 באפריל 691בנו של כלוביס השנימלך הפרנקיםכלוביס הרביעי
69512 באפריל 691695בנו של תיאודריך השלישימלך הפרנקיםכילדברט השלישי
23 באפריל 71169523 באפריל 711בנו של תיאודריך השלישימלך הפרנקיםדגוברט השלישי
31 בדצמבר 71523 באפריל 71131 בדצמבר 715בנו של כילדברט השלישימלך הפרנקיםכילפריך השני
13 בפברואר 72131 בדצמבר 71513 בפברואר 721בנו של כילדריך השנימלך הפרנקיםתיאודריך הרביעי
16 במרץ/30 באפריל 73713 בפברואר 72116 במרץ/30 באפריל 737בנו של דגוברט השלישימלך הפרנקיםאינטררגנום (737 - 741) - קרל מרטל שולט כעוצרכילדריך השלישי
754741נובמבר 751בנו של כילפריך השני
המשפחה הקרולינגית החזיקה בתפקיד המאיורדומוס תחת המלכים המרובינגים.
בשנת 687 לקח לעצמו פפין הגוץ את התואר "דוכס ונסיך הפרנקים" אחרי שכבש את נויסטריה, נקודה זו נחשבת לתחילת שלטונו של פפין על האימפריה הפרנקית.
במרץ של שנת 752 הפך פפין למלך הפרנקים, ביטל את משרת המאיורדומוס והדיח את השושלת המרובינגית.
(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותתואר מלאפפין
24 בספטמבר 768נובמבר 75124 בספטמבר 768נבחר בידי האצולה הפרנקית
את המלך תיאודריךמלך הפרנקיםקרלומן הראשון
4 בדצמבר 77124 בספטמבר 7684 בדצמבר 771בנו של פפיןמלך הפרנקים
28 בינואר 8142 באפריל 74228 בינואר 814בנו של פפיןמלך הפרנקים
20 ביוני 84028 בינואר 81420 ביוני 840בנו של קרל הראשוןמלך הפרנקים
אחרי מותו של לואי הראשון פרצה בין שלושת בניו מלחמת ירושה, שהסתיימה בשנת 843 בחוזה ורדן, שחילק את האימפריה הפרנקית לשלוש ממלכות: פרנקיה המזרחית ניתנה ללודוויג הגרמני (לואי השני), פרנקיה התיכונה ניתנה ללותאר (שקיבל לידיו גם את תואר הקיסר), ואילו פרנקיה המערבית ניתנה לקרל הקירח (שארל השני).
בכך תמה תקופת האימפריה הפרנקית והחלו לצמוח הממלכות של צרפת וגרמניה.
אירוע המלכת יהואש מתואר ב, וב.
ההמלכה נעשתה ביוזמתו ובמצוותו של יהוידע הכהן הגדול.
לאחר שראתה עתליה כי בנה אחזיהו מלך יהודה הומת על ידי יהוא, היא קמה והורגת את כל זרע המלוכה, במטרה למלוך בעצמה ללא עוררין.
יהושבע אחות אחזיהו רואה זאת ומחביאה את יהואש אחיינה התינוק ואת מניקתו בחדר המיטות ובכך מצילה אותם.
בשנה השביעית, לאחר שש שנים שבהן יהואש מוסתר, קורא יהוידע הכהן לשרי המאות ולרצים שבממלכה, כורת אתם ברית, משביע אותם שיעזרו לו להמליך את יהואש, ומצווה עליהם להתחלק לשלוש קבוצות שומרים שישמרו על המלך בשלושה מקומות מרכזיים: בבית המלך, בשער סור ובשער אחר הרצים.
לאחר מכן, מוציא יהוידע את יהואש ומניח עליו את הנזר ואת העדות, שהוא ספר התורה על פי הפרשנים.
יהוידע ובניו מושחים אותו למלך, והנוכחים במקום מכים כף ומכריזים בקול "יחי המלך".
לפי התלמוד, משיחה בשמן בטקס ההמלכה היא אירוע חריג שמתרחש רק בהחלפת בית מלוכה, או כאשר יש עוררין על בחירת המלך.
יחד עם המלכתם של שלמה ושל יהואחז, המלכת יהואש היא מהאירועים הבודדים בהם נמשח למלוכה מלך בן מלך, כיוון שהיו אלו המלכות שנויות במחלוקת.
במחקר מקובלת הסברה כי ייחוס הרג צאצאי בית דוד לעתליה נעשה כחלק ממהלך תועמלתי, ולא בהתבסס על עובדות.
ליוורני הראה שסיפור המרד בעתליה (מל"ב יא-יב) חולק דגם משותף עם סיפורי אוזורפציה מהמזרח הקדום, ותפקידו להצדיק את שלטונו של האוזורפטור, במקרה זה יהוידע/יהואש, שנתפס כלא-לגיטימי.
מקובל לקבוע כי הדגם הספרותי מעיד על כך שפרשת הכתרת יהואש (מלכים ב' יא-יב) היא סיפור תעמולתי, המשמש ככתב הגנה ומטרתו להצדיק את נסיבות עלייתו של הקושר (אוזורפ) לכס המלכות, באמצעות הפיכת הקושר לקורבן של קשר.
כך למשל, , הנסיך הצעיר, נמלט מהטבח שבוצע על ידי האוזורפטור.
מאוחר יותר הוא הוכר מחדש על ידי העם, ביצע הפיכה נגד האוזורפטור והחזיר את שושלתו לכס השלטון.
לדברי ליוורני, עלייתו לשלטון של האוזורפטור השני, אידרימי, נתפסת כהשבת הסדר הנכון לקדמותו, מעשה המצדיק את האוזורפציה.
דגם זה מופיע בפרשת מרד יהוידע והוא חושף את המגמה התעמולתית של הסיפור, שתכליתה להצדיק את שלטונו הבעייתי של יהוידע/יהואש, תוך ניצול זרותה של האישה, עתליה, והעולם הפגאני המזוהה איתה.
הדגם מוכיח שהשלטון שקדם למלך הנוכחי (יהואש) הוא שלטון מושחת, ודמותו של המלך הנוכחי מוצגת כדמות של מושיע, המחזיר עטרה ליושנה.
+אירדימייהואש (מלכים ב' יא-יב)שלבמרד פורץ בממלכת חלב (ממלכת מיתני כבשה את חלב): "[מרד?] נפשע אירע ונמלטנו..." (שורה 4)מרד כנגד שושלת בית דוד: "ותקם, ותאבד, את, כל זרע הממלכה" (1)המרד במלךאידרימי, הצעיר מבין אחיו, נפרד ממשפחתו ומצא מקלט בארץ כנען: "שבע שנים ישבתי בקרב הח'בירו..." (שורות 6, 28).
שבע שנים מולך קושר בחלב.שבע שנים הוחבא יהואש במקדש: "מתחבא שש שנים" (3), "ובשנה השביעית שלח יהוידע..." (4)
"ואז בניתי, אוניות, אספתי חיילים (ו) העליתים על אוניות..." (שורות 30–42).
בשנה השביעית תופס אידרימי את השלטון באמצעות פעולה ימית נגד העיר אללח' - "ומלכתי על אללח'" (שורות 44–80).יהוידע מגייס את המשמר ומורד בעתליה (4–16).
כשהמלכה עתליה שומעת את קולות השמחה היא באה אל בית ה', וכאשר היא רואה את יהואש עומד ואת העם שמח לאחר טקס ההמלכה, היא קורעת את בגדיה וקוראת "קֶשֶׁר קָשֶׁר" שהוא לשון הכרזה על מרד.
כפי שכתוב: בעקבות כך, יהוידע מצווה את שרי המאות להוציא אותה מבית ה' ולהביא אותה אל בית המלך, ולהמית כל אדם שיבוא לעזרתה.
שרי המאות עושים כך ולוכדים אותה, וממיתים אותה בבית המלך.
לאחר מכן, יהואש והעם מנתצים את מזבחות הבעל והורגים את מתן כהן הבעל.
למעשה, הריגת עתליה והמלכת יהואש הם השבת מלכות יהודה מעתליה (שהיא בתו של מלך ישראל) וגם האיבוד הסופי של מלכות בית אחאב, בדומה לנבואה המופיעה מוקדם יותר בספר מלכים:
המלכה מרגו הוא רומן היסטורי בשני כרכים מאת אלכסנדר דיומא האב ובשיתוף אוגוסט מקה, שפורסם לראשונה בהמשכים ביומון La Presse, החל מ-25 בדצמבר 1844 ועד 5 באפריל 1845. שם הרומן נובע מכינויה של מרגריט ("מרגו") מלכת צרפת ונוואר, הגיבורה.
"המלכה מרגו" הוא הראשון בטרילוגיה שכללה בנוסף את "גבירת מונסורו" ו"הארבעים וחמישה".
ב-1847 המחיז דיומא את הספר למחזה.
במאמץ לחדול ממלחמות הדת בין קתולים להוגנוטים, מלכת צרפת התככנית קטרינה דה מדיצ'י משכנעת את בנה החולני שארל התשיעי להשיא את בתה ואחותו, הנסיכה מרגריט ("מרגו") לאנרי מלך נוואר, מראשי ההוגנוטים.
מרגו מצויה בקשר אהבים עם הדוכס מגיז, הקתולי הקנאי, ואיננה אוהבת את אנרי, אך נישאת למען האינטרס הפוליטי של ביתה והדוכס חדל מלראותה.
היא ובת-לווייתה הדוכסית אנרייט מקליווא נלכדות ברשת המזימות הרוחשות בחצר, שבלבן אמה, השואפת להמליך את בנה האחר, ד'אנז'ו.
ז'וזף דה לה מול, חצרן הוגנוטי במשלחתו של אנרי מנוואר, מגיעה פריזה ורוקם ידידות עם הרוזן אניבל קוקונס הקתולי, חביבו של הדוכס מאלנסון.
בליל ברתולומיאוס הקדוש מורה המלך, בעצת אמו, על טבח המוני בהוגנוטים.
קוקונס מצטרף לקלגסים הקתולים ושיכור מדם, הוא מנסה להרוג אף את רעו דה מול, שנמלט ונתקל במרגו, המחביאה ומצילה אותו.
דה מול מתאהב במרגו, ואנרייט מתאהבת בקוקונס.
שני האצילים מתפייסים והופכים לתומכיו של אנרי מנוואר.
לבסוף שניהם מואשמים בחתרנות תחת המלך, ומוצאים להורג בבסטיליה.
אהובותיהם מתאבלות עליהם, ומרגו שומרת את ראשו החנוט של לה מול.
שארל מורעל, וד'אנז'ו מוכתר למלך צרפת.
1910 "המלכה מרגו" – (La Reine Margot) בבימוי קמיל דה מורלון.
1914 "המלכה מרגו" – (La Reine Margot) בבימוי אנרי דפונטיין.
1954 "המלכה מרגו" – (La Reine Margot) בבימוי ז'אן דרוויל.
1994 "המלכה מרגו" – (La Reine Margot) בבימוי פטריס שרו ובכיכובה של איזבל אג'אני.
זכה ב-5 פרסי סזאר ובפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן.
1996 – סדרת טלוויזיה בבימויו של אלכסנדר מורטוב.
המלכודת הוא רומן, שכתב אמיל זולא והתפרסם תחילה בהמשכים בעיתונות הצרפתית.
הרומן הוא החלק השביעי בסדרת רוגון-מקוואר.
מדובר ברומן נטורליסטי שנוי במחלוקת, מצד אחד המבקרים את הסגנון הבוטה עד כדי פורנוגרפי ומצד שני המבקרים את התיאור חסר הרחמים העליבות של הפרולטריון הצרפתי.
הספר היה לרב-מכר והסופר זכה באמצעותו לתהילה וגם לרווח כספי ניכר, שאפשר לו לקנות בית, בית שלאחר מותו הפך למוזיאון פרשת דרייפוס.
הספר הוקדש למעמד הפועלים ובו שחזר הסופר את שפתם ומנהגי הפועלים, תוך תיאור ההרס שנגרם על ידי עוני ואלכוהוליזם.
המלכודת התחיל להתפרסם ב-1876 בכתב העת Le Bien public, אולם בעקבות חילוקי דעות בין הסופר ובין עורך העיתון פסק פרסום ההמשכים ועבר ל-La République des Lettres.
ב-1877 פורסמו הפרקים יחד בצורת ספר.
הספר נאסר למכירה בתחנות רכבת.
זולא הואשם בפלגיאט מסופר אחר, אך זו הייתה האשמת שווא, הוא אומנם נעזר בספרו של אחר לצורך הרחבת אוצר המילים הנחוץ ליצירתו, אך לא מעבר לכך.
הספר תורגם לעברית בידי מנשה לוין בשם "ז'רבז'".
ב-1879, שנתיים לאחר פרסום הספר, עובדה יצירה לבמה על ידי ויליאם בוסנאך ואוקטבה גסטינו בעזרתו של זולא.
הצגת הבכורה התקיימה ב-18 בינואר 1879 וזכתה להצלחה גדולה.
על בסיס הרומן כתב הסופר האנגלי צ'ארלס ריד את המחזה Drink ("שכרות"), שאף עובד לסרט באותו שם ב-1917.
היו גם עיבודים קולנועיים רבים, אלה של אלברט קפלאני ב-1909, דייוויד וורק גריפית' ב-1931, גסטון רודס ב-1933, המפורסם שבהם הוא ללא ספק Gervaise מאת רנה קלמנט שיצא לאקרנים ב-1956.
ב-1995 ג'רווייז מקוואר, אופרה מאת גיזלהר קלבה.
ב-2022 L'Assommoir, ספר קומיקס מאת עמנואל מוינו, מתייה סולאל וחאווייר ברנוד.
המלכה שארלוט (1744–1818) עם שני בניה הבכורים הוא ציור שמן של הצייר הגרמני-בריטי יוהאן זופאני , שנוצר בשנת 1764. היצירה מתארת את המלכה שארלוט יחד עם בניה ג'ורג', נסיך ויילס, ופרדריק, דוכס יורק לעתיד.
הציור שייך לאוסף המלכותי הבריטי ונמצא כיום בטירת וינדזור.
הציור מתאר את המלכה שארלוט לצד שני בניה כשהם לבושים בלבוש תחפושת.
הנסיכים נראים כבני אותו גיל כפי שמופיעים בציור נוסף של זופאני שבו הם מצוירים ללא אמם, דבר המרמז על כך ששתי היצירות נוצרו במקביל.
ראש המלכה בציור זה זהה במבנהו לזה המופיע בדיוקן התלוי על הקיר שבציור השני, מה שתומך בהשערה זו.
המיקום הוא בדירות המלך בבית בקינגהאם, בחזית הגן בקומת הקרקע – אזור שלא עבר שיפוץ מהותי מאז מסע הבנייה של 1702–1705. שולחן האיפור ממוקם מול הדלת האחורית המרכזית, דבר שמרמז על בימוי מכוון של הסצנה, או על מגורים זמניים של המלכה בקומה זו בתקופת שיפוץ חדריה העליונים.
הציור הוא מחווה מודעת למסורת ציור הז'אנר ההולנדי של המאה ה־17, במיוחד ליצירותיו של חרארד טר בורך.
כמו בציורו "גברת ליד שולחן האיפור" (בסביבות 1660), גם כאן ניכרת הקפדה על מרקם בדי המשי, השתקפות הדמות במראה, וזווית הציור האלכסונית.
חדירת האור והפרספקטיבה מאזכרים את יצירותיהם של פיטר דה הוך ועמנואל דה ויט.
בניגוד למסר המוסרי של ציורי נשים מתלבשות בז'אנר ההולנדי, המדגישים את הבל היופי, זופאני מציע קריאה הפוכה.
אף שדמות "פני הזמן" (Father Time) מופיעה על השעון עם חרמשו, השעה המופיעה היא 14:30 – רגע בו הנסיכים סיימו את ארוחת הצהריים שלהם (שהחלה בשעה 14:00) ומבקרים את אמם לאחר שהתלבשה (משעה 13:00).
המטפלת, האחראית על חינוכם נראית ממתינה בחדר הסמוך, והמלכה צפויה לסעוד עם המלך בשעה 16:00 בדיוק.
המלכה לבושה בלבוש רשמי המעיד על נאמנותה לכללי הטקס והחצר, לא כסמל לגאווה, אלא כעדות למידות טובות.
האינטראקציה עם בניה משקפת דמות אם מסורה, והמבט הנשקף אל הגן משדר זיקה לטבע ולאוויר הצח, בהתאם לאופנה הרעיונית של התקופה.
ציורו של יוהאן זופאני "המלכה שארלוט ושני בניה הבכורים" (1764) כולל מגוון סמלים ומוטיבים חזותיים שמעשירים את משמעותו התרבותית, החינוכית והאידאולוגית.
בניגוד למסורת ההולנדית מהמאה ה-17 אשר נהגה להטעין סצנות של נשים מתייפות באזהרות מוסריות על הבלות היופי, הופך זופאני את הפרשנות על פיה, ומציג את הדמויות המלכותיות כמופת של סדר, משמעת ומשפחה אידיאלית.
אחד האלמנטים המרכזיים בציור הוא השעון שעליו מופיעה דמות "אב הזמן" הנושא חרמש – סמל מובהק לחולף הזמן.
עם זאת, המחוגים מצביעים על השעה 2:30 בצהריים, זמן המייצג את סיומו של סדר היום הקפדני של הנסיכים, לאחר ארוחת הצהריים, וביקורם אצל אמם לאחר שהתלבשה.
בכך הופך השעון לסמל של משמעת וסדר, ולא של פגיעות הזמן.
הנסיכים לבושים בתלבושות לא שגרתיות: הנסיך מגוויילס בלבוש "טלמאכוס" ואחיו בלבוש טורקי.
בגדים אלו מרמזים על הקשר לטקסט החינוכי Télémaque מאת פֶנֶלוֹן, שהודגש בחינוך המלכותי באותה תקופה, אך עשויים גם לשקף תחפושות ילדותיות – דימוי המבליט את הדמיון והמשחק כחלק מהחינוך האריסטוקרטי.
המלכה נראית משתקפת במראה, חזרה חזותית המופיעה גם ביצירתו של חרארד טר בורך.
זופאני עושה שימוש באפקטים של השתקפות, שכפול ועיבוי – כגון דמות המלכה במראה, בתמונה תלויה, ובציור עצמו – כדי ליצור רבדים של מציאות, דמיון ושיקוף.
גישה זו היא חלק מהמאפיינים האמנותיים המרכזיים ביצירתו של זופאני.
החלל הפנימי בציור נפתח אל גן פורמלי, דרך דלת אחורית פתוחה, מה שמעיד על חיבור לאידיאלים של טבע, אוורור ובריאות, שהחלו להיכנס לאופנה האצילית במאה ה-18. הפתח לגן מחזק את תחושת הסדר האדריכלי והרמוניה עם הטבע.
ביטויה של המלכה כאם אוהבת, המשחקת עם ילדיה, מהווה סמל לערכים של מוסר, חמלה, ומסירות משפחתית.
לבושה הרשמי נתפס לא כהתרברבות אלא כהבעת כבוד לנוהגים ולמסורת.
בכך מדגיש הציור את מקומה של המלכה כאם אידיאלית, מסודרת ומכובדת.
בצידו השמאלי של הציור מופיע כיסא ריק שלצדו תוף ודגל – רמז סמלי לדמותו הנעדרת של המלך ג'ורג' השלישי, אשר תפקידו כראש המשפחה והמנהיג נשמר גם בהיעדרו הפיזי מן הסצנה.
בספטמבר 1764 הזמינה ליידי שארלוט פינץ' (1725–1813), שהייתה אחראית על חינוכם של הנסיכים, תחפושת של "טלמאכוס" עבור נסיך ויילס ותחפושת "טורקי" עבור פרדריק.
ייתכן שלבוש זה נועד לשקף את התכנים החינוכיים של ספרו של פרנסואה פנלון "טלמאכוס" (1699), אך ייתכן גם שמדובר בלבוש משחק בלבד.
הנסיך ג'ורג' נראה אוחז בכלב באופן שמרמז על לוחם וסוסו.
כיסא ריק עם תוף ודגל בצד שמאל של הציור מרמז כנראה על דמותו הנעדרת של המלך.
שני ציוריו של זופאני על הנסיכים לא נחרתו ולא הוצגו בפומבי, אף שמדובר בהזמנה יוקרתית.
שניהם מדגימים את חיבתו של האמן לריבוי שכבות של מציאות – מציאות ממשית, השתקפות, ציור, גילוף ורקמה – כפי שניתן לראות ביצירתו Tribuna מאוסף המלוכה.
בציור זה יש גם רמיזה לכך שהצופה, כמו ילד, עשוי להתבונן בעולם בתחושת השתאות נוכח שפע של מציאויות ודימויים.
הציור "גברת ליד שולחן האיפור שלה" של האמן ההולנדי חרארד טר בורך , שימש כהשראה מרכזית ליצירתו של זופאני.
בדומה לציור זה, זופאני מצליח ליצור את האשליה של משי מבריק עד כדי כך שהוא נראה כקולאז' עשוי נייר כסף.
כמו טר בורך, גם זופאני בוחר בפרספקטיבה אלכסונית של פינת חדר עשיר בפריטים יוקרתיים, ומשתמש במראה החוזרת על פני הדמות כדי להדגיש את תחושת הריאליזם והעומק.
המוטיב של ההתבוננות העצמית והעיסוק במראה החיצוני מופיע אצל שניהם, אך בעוד טר בורך מרמז על מוסר ההשכל של ההבלים, זופאני הופך את המסר על פיו – ומציג את הסצנה כסמל למשמעת, משפחתיות וכבוד למוסכמות.
זופאני צייר ציור נוסף המתאר את שני הנסיכים – ג'ורג' ופרדריק – בבית בקינגהאם, אשר לו הקבלות ישירות לציור של המלכה שארלוט ושני בניה.
הנסיכים נראים בשני הציורים בגיל דומה, דבר המרמז כי שני הציורים נוצרו במקביל.
קיים דמיון ברור בין פני המלכה בציור זה לבין דיוקנה בציור התלוי שבציור השני, מה שמרמז כי זופאני השתמש באותו מודל לציור פניה.
שני הציורים בוצעו באותו הקשר פרטי ולא הוצגו לציבור או הועתקו להדפסים, מה שמצביע על מטרתם האישית יותר מאשר תצוגתית.
השוואה זו מצביעה על אחידות סגנונית ומחשבתית בין שתי היצירות של אותו אמן.
הקומפוזיציה הפנימית בציור של זופאני מציגה פרספקטיבה של חדרים החודרים זה לתוך זה ומוארים באור טבעי, מה שמזכיר את הסגנון של ציירי הפנים ההולנדים פיטר דה הוך ועמנואל דה ויט.
כמו אצלם, יש בציור שילוב בין עומק מרחבי לתאורה המדגישה את חלוקת החלל.
ניגוד האור והצל והשימוש בפתחים פתוחים אל עבר גן פורמלי מבטאים את החיפוש אחרי סדר, הרמוניה וחיבור לטבע – מוטיבים מרכזיים בציורי הפנים של האמנים ההולנדים מהמאה ה-17. זופאני מבצע מחווה ברורה לסגנון זה תוך שמירה על ייחוד נרטיבי מקומי ותקופתי.