tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד בשם אהרן גרבוז בעיר פינסק שבמזרח פולין (כיום בשטח בלארוס), לבלה ולשמחה גרבוז.
אחיו הם הצייר יאיר גרבוז, ומנהל סינמטק תל אביב, אלון גרבוז.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהשתקעו בשכונת בורוכוב שבגבעתיים.
בנעוריו היה פעיל בארגון ההגנה ובתנועת הנוער העובד.
למד בתיכון קלעי, ובמהלך לימודיו היה מרכז סניף שכונת בורוכוב של התנועה, ובעקבות הפילוג בסניף השתייך לסניף מפ"ם.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות לשחרור לוד, רמלה ואזור תל השומר.
הראל היה חבר גרעין "אייל" שהוקם כהכשרה להצטרפות לנח"ל.
הוא התגייס למחזור הראשון של הנח"ל ולאחר שנת שרות בקיבוץ דפנה עלה להתיישבות בקבוץ נתיב הל"ה.
כעבור זמן קצר נשלח לרכז את סניף הנוער העובד בחולון.
בתום השליחות חזר לקיבוץ, ובגיל 20 נבחר לתפקיד ראש המועצה האזורית "עציונה" שאיגדה את יישובי האזור (אחר כך קיבלה את השם "מועצה אזורית האלה" וב-1964 מוזגה לתוך מטה יהודה).
היה פעיל במטה הצעירים של סניף מפא"י בתל אביב.
כשעזב את הקיבוץ הוזמן על ידי שר ההסברה, זלמן ארן, להיות הממונה על מחוז ירושלים מטעם משרדו.
במסגרת תפקידו פעל בעיקר ביישובי עולים, עבר להיות מרכז תרבות במועצת פועלי באר שבע ולאחר מכן מרכז פעולות ההסתדרות באזור הנגב.
עם נישואיו עבר לרמת גן, עבד כמורה ובמקביל למד לתואר בוגר בכלכלה ובסטטיסטיקה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטה עברית בירושלים.
בשנת 1959 הצטרף לחוג הצעירים בראשות שמעון פרס ומשה דיין.
הוא נבחר לתפקיד מנהל המחלקה המוניציפלית במפא"י ובעקבות הצלחתו עבר לנהל את המחלקה לאיגוד מקצועי במפלגה.
לאחר מכן הפך ליו"ר האיגוד המקצועי.
בשנת 1964 פרש ממפא"י, נמנה עם גרעין מייסדי מפלגת רפ"י והקים בה מחלקה לאיגוד מקצועי.
עם הקמת מפלגת העבודה בשנת 1968, נבחר להיות ראש האיגוד המקצועי בה.
בשנת 1970 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות והיה יו"ר מחלקת הארגון ומועצות הפועלים.
הראל השלים את לימודי התואר השני, היה מרצה וחוקר בנושא יחסי העבודה בטכניון ופרסם מאמרים בתחום.
בשנת 1979 היה ראש מטה הבחירות המוניציפליות במפלגת העבודה, מערכת בחירות בה זכתה המפלגה בניצחון הגדול ביותר שלה.
בהתמודדות של שמעון פרס מול יצחק רבין עמד בראש המטה של פרס, שנבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה.
עד 1980 היה יו"ר מחלקת הארגון ומועצות הפועלים בהסתדרות והחבר הבכיר בסיעת רפ"י בהסתדרות.
בשנת 1981 היה ראש מטה הבחירות של מפלגת העבודה לכנסת, אך למרות גידול של 50% במספר הקולות שקיבלה המפלגה - לא הצליח פרס להרכיב ממשלה.
בין השנים 1981–1988 כיהן הראל כחבר הכנסת בכנסת העשירית וה-11 והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון, החינוך והעבודה והרווחה.
בשנת 1984 מונה למנכ"ל בית ברל, המוסד החינוכי-רעיוני של תנועת העבודה.
כמנכ"ל עסק בפיתוח הכיוון האקדמאי של המוסד, והקמת המכללה האקדמית בית ברל, כמכללה רב-תחומית להשכלה גבוהה.
בשנת 1986 נפתח במוסד מסלול לתואר ראשון במדעי החברה בשיתוף אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1990 התפטר מתפקידו בבית ברל, לאחר חילוקי דעות עם מועצת המנהלים על אופי הפעולה של המוסד.
באפריל 1988 קיבל את הצעת שר החינוך יצחק נבון ומונה ליו"ר רשות השידור, בעקבות המינוי התפטר מתפקידו כחבר כנסת.
בשנת 1992 סיים את תפקידו ברשות השידור.
לאחר הפרישה מרשות השידור, הקים חברה להפקת תוכניות טלוויזיה והוצאה לאור בשם "זברה הפקות".
בשנותיו האחרונות עסק בחקר ההסתדרות ותנועת העבודה.
נישא ב-1956 לסופרת נירה הראל (לבית רוטשטין).
לזוג נולדו ארבעה ילדים: אמיר, יעל, תמי, והפוליטיקאי והשחקן אסף הראל.
אהרן הראל ואמירה גלין, "התפתחויות ותמורות במערכת יחסי העבודה בישראל", הוצאת מסדה, 1978.
אהרן הראל, "בין בניין להרס - ההסתדרות ותנועת העבודה 1956–1965 פרקי מחקר ועדות", "עם עובד", 2004 (יצא לאור לאחר מותו)
אהרן הכהן, 1841–1934; (ה'תר"א - ל' בשבט ה'תרצ"ד), מחכמי תימן בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, דיין וראש ישיבת בית שרעבי.
נולד בצנעא בתמוז שנת תר"א.
אביו, רבי שלום הכהן, היה בן למשפחת כהנים מיוחסים ואנשי מעשה.
אמו הייתה בת למשפחת צעדי המפורסמת בצנעא, שהעמידה תלמידי חכמים שהיו מגדולי הדור לאחר גלות מוזע, וביניהם הרב יהודה צעדי ובנו הרב יחיא צעדי, שהיה מרבותיו של מהרי"ץ.
בילדותו למד אצל המארי, וכשגדל קצת השתתף בשעורים הקבועים בישיבתו של הרב חיים קרח, שקבע את לימודיו בישיבת בית אלשיך המפורסמת.
בישיבה זו התאספו ללמוד גדולי הלמדנים שבאותו הדור.
הרב קרח העריך את תלמידו הצעיר וקרבו אליו, כך שהיה לתלמידו הגדול שבחבורה, עד שזכה להיות לו לתלמיד חבר.
בשנת תרכ"ד 1864 נשא לאשה את ג'זאל בתו של רבי סאלם ממשפחת גנדיל.
בשנת התרס"ה, 1905, בימי מלחמת האמאם נגד הטורקים, נחרבה עיר הבירה צנעא, והשנה הייתה שנת בצורת ורעב קשה מנשוא.
הקהילה היהודית נחרבה על רבניה וחכמיה, רבים מבניה מתו, וישיבת בית אלשיך נסגרה.
הרב כהן גלה לחודשים ספורים עם כל משפחתו לכפר סיאן, שהיה ממוקם מהלך חצי יום רגלי מעיר הבירה צנעא.
כשפסק הרעב חזר לצנעא עם יתר חבריו הרבנים, ועבר ללמוד יחד עם בנו הרב אברהם וכל גדולי הדור.
כמרבית חכמי תימן, הרב אהרן עסק במלאכה בצד לימוד התורה.
מלאכתו הייתה תפירה ותיקון בגדי משי יקרים לשרי מלכות תימן ונכבדיה, וזכה להתפרנס ממלאכה זו בכבוד.
משנת ה'תרס"ה, לאחר שהאמאם יחיא כבש את צנעא, הרב היה אחד מארבעת הרבנים אשר שימשו סמכות רוחנית עליונה בצנעא, והם שדאגו לכל קהילת צנעא אצל השלטונות.
האמאם יחיא חמיד אלדין העריך מאוד את מארי אהרן ואת אישיותו המיוחדת, ומינהו לראש הרבנים.
לאחר כמה חודשים שכנע את האמאם שיפטרו ממשרה זו, אך נשאר כסמכות רוחנית לכל עניין ודבר בקהילה.
הרב שימש בדיינות משנת התרס"ה כדיין שני בבית דינו של מארי יחיא יצחק הלוי שהיה ראש אב בית הדין לכל ארץ תימן במשך 30 שנה.
מצויים עשרות תשובות מכתבים והרשאות שהוא שחתום עליהם.
בשבתו לדון ריחפה תמיד צהלה בפניו, ומעולם לא דיבר בחומרה על המתדיינים, אלא דיבר עימם במתק שפתיים ובלשון רכה, ופעמים היה נותן מכספו כדי שיגיעו הצדדים לפשרה.
כך היה עושה משפט וצדקה גם יחד, והצדדים יצאו שמחים ומרוצים זה מזה.
כעשר שנים למדו הוא ובנו רבי אברהם בבית מדרשו של הרב יחיא קאפח, ובשנת תר"פ 1920 פתח הרב אהרון הכהן ישיבה בראשותו יחד עם בנו בבית הכנסת של הרב חותר, הנקראת "כניס בית אלשרעבי", ועמד בראשות הישיבה עד יומו האחרון.
סדר לימודם כך היה: לראשונה בדברי קבלה ולאחר מכן כשמתאספים הלומדים בגמרא ורמב"ם בסברא והבנה כשלש שעות בהשכמה קודם אור היום.
לאחר תפילת שחרית היה נוהג ללמוד רמב"ם ושולחן ערוך ושאר פוסקים בחברת תלמידי חכמים בדרך עיון ומשא ומתן.
בזמנו הפנוי עסק בהשכנת שלום בין איש לאשתו ובין איש לרעהו, כאהרן הכהן בשעתו.
רבים מבאי ביתו באו לבקשו שישכין שלום ביניהם.
היה ממונה על קופות הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס לעניי ארץ ישראל.
הרב עמרם קרח כותב עליו בספרו: "חונן וחומל על העניים, ותלמידי חכמים הכושלים בעלי שיבה מבקר אותם בביתם ומשתדל הוא בעצמו להזמין מה שנצטרך להם.
אהוב ונכבד אצל הכל, ועוד חנן לו ה' יופי מראה וקומה."
יו"ט צמח שהיה בתימן ב-1910 מתאר את התרשמותו כשהתארח בביתו בליל הסדר: "בליל סדר שני, הוזמנתי אצל מארי אהרן כהן חבר בית דין הצדק של צנעא, זהו ישיש נפלא, בעל קומה זקופה וזקן ארוך ולבן על פי מידותיו.
פניו מחייכים תמיד והוא אהוד מאוד.
האימאם מינהו לראש הרבנים, אולם התפטר מיד מכהונתו זו, והסכים להיות דיין פשוט למען יוכל להביא תועלת מבלי להפיק כבוד ולא הנאה פרטית.
הוא חייט על פי מקצועו, והוא גוזר רוקם ותופר כל היום מעילי חגיגות לערבים.
הללו אוהבים אותו מאוד, ומקבלים את פניו בסבר פנים ושמחה.
הוא אב למשפחה פטריארכלית ופקודותיו נאמרות במתק שפתים.
ארבעת בניו הנשואים, ששלושה מהם נעשו כבר סבים, חיים כולם יחד אתו בבית משותף ונכנעים לפקודותיו.
עונג גדול להיכנס לבית ברוך-יה זה.
מארי אהרן אוהב את הפיוט והמנהגים הקדמונים: העבר מושך את לבו והוא קשור ודבוק אליו.
על אף גילו הזקן, הוא מחונן בקול יפה ונעים, ו"הסדר" אצלו נחמד ומקסים.
ברגע ידוע, הוא בוצע את המצה לשתים, עוטף אותה במטפחת, מניחה על כתפו, ועושה הקפה בבית, כאלו הוא עצמו יצא ממצרים, שנים מנכדיו מתרגמים בערבית בשביל הנשים, את "מה נשתנה", וכשמתחילים כמה מעלות טובות למקום עלינו, יושבים הגברים והנשים מסביב לשלחנות, וכשאומרים דיינו מרימים אותם ומורידים אותם פתאום.
את הפסוקים האחרונים אומרים בקול רם.
אחרי הסעודה קוראים בשמחה ובששון שפוך, שיר השירים, אחד מי יודע וחד גדיא, והסדר מסתיים בחצות הלילה."
כבעל קול נעים, שימח בשירתו במסיבות חתנים בבתי משתאות וסעודות מצווה.
נהג ללמד בביתו בכל מוצאי שבת שירה והניגונים של רבי שלום שבזי.
היה חזן ראשי ומורה צדק ב"בית שרעבי".
בתפלות ימים נוראים רבים היו נוהרים לבית מדרשו.
בעצרות וימי תפלה בימים קשים של רעב ובשנות בצורת, היו מתאספים באחת מבתי הכנסת הגדולים שבצנעא, וכשהחמיר המצב, נהגו להוציא את התיבה לבית החיים, ולאחר שהתבקש על ידי המארי חיים קרח לעמוד בתפלה, הוא מצטרף למארי חיים ולעוד רבנים לעורר רחמי שמים.
גם בני המלכים המוסלמים היו נוהגים לבוא רכובים על סוסיהם לפני ערב שבת תוך כדי טיול, ובמיוחד בזמן צום רמדאן, באים היו לשמוע וליהנות כשהיה אומר את הפיוט "בר יוחאי", בעודו לבוש בגדי לבן ומעוטף בטלית שהוסיפו למעמד הוד וקדושה.
הרב אברהם הכהן (שימש אחריו בראשות הישיבה "בית שרעבי" בצנעא תימן, ונשיא ישיבת "אהל תורה" בתל אביב).
הרב חיים הכהן (שימש כרב ביהכ"נ בית שרעבי בצנעא תימן, ורב ביהכ"נ "תפארת ישראל" ברמת גן.
אחת מבנותיו יונה נישאה לרבי שלום סירי.
רבי שמואל הכהן (משורר, שימש כרב ביהכ"נ "נוה שלום הכהן" ברמת גן).
הרב שלום יצחק הלוי (הזקן).
בשנותיו האחרונות כהה מאור עיניו והצטער שלא התאפשר לו ללמוד כימים כתיקונם.
הוא העביר את משרת הנהגת הישיבה לבנו, והוסיף לקום בחצות הלילה לבית המדרש כדי ללמוד עם בניו.
נפטר בגיל 93, ביום חמישי א' דר"ח אדר ל' בשבט שנת ה'תרצ"ד 1934. ספדו לו גדולי הדור.
בשנת ה'תשנ"ד (1994), במלאת שישים שנה לפטירתו, הוקם לזכרו בקריית ספר, מפעל תורני מכובד הנקרא מכון מרא"ה, הכולל: ספרייה תורנית בת אלפי ספרים, מכון מחקר תורני והוצאה לאור של עשרות ספרים בפרשנות התורה, הלכה, מוסר ומחקר.
כמו כן, ספרים "מראה אהרן" (קריית ספר, ה'תשס"ד), "המשרת בקודש" (ניו יורק, ה'תשע"ג), ובו קורות חייו.
הרב שלום קורח (בנו של הרב יחיא קרח) חיבר לכבודו קינה בזמן פטירתו, בו מבטא המחבר גם את דמותו ומידותיו (נדפס בס' נרות זכריה עמ' רנט').
אהרן דוידי (1927 – 11 בפברואר 2012) היה תת-אלוף בצה"ל, ממקימי ומפקדי חטיבת הצנחנים, קצין חי"ר וצנחנים ראשי, ד"ר לגאוגרפיה ומרצה באוניברסיטת תל אביב ומייסד עמותת "שראל".
אהרן דוידי נולד בשנת 1927 בתל אביב לשרה ולוי דוידי (במקור דוידוביץ) שעלו מבסראביה בשנת 1920. אחותו הגדולה הייתה הסופרת רבקה דוידית.
הוא למד בבית הספר היסודי תל נורדאו ובבית ספר תיכון חדש בתל אביב, ובגיל 14 החל את פעילותו במסגרת גדודי הנוער של "ההגנה" בתל אביב.
החל משנת 1944 שירת כטכנאי אלחוט, היה חבר בחוליה לשיבוש שידורי רדיו של השלטון הבריטי, ובתחילת שנת 1947 עבד במעבדה המרכזית לתיקון מכשירי קשר של ההגנה והפלמ"ח.
אחרי פרוץ המאורעות בנובמבר אותה שנה מאס דוידי בתפקידו העורפי והתנדב לפלמ"ח.
הוא הוצב לשרת בקיבוץ ניר עם כטכנאי קשר במטה הגדוד השני של הפלמ"ח.
עם הקמת חטיבת הנגב בפיקודו של נחום שריג, התמנה דוידי לסגן קצין קשר חטיבתי ונשלח לקורס הקצינים הרביעי של צה"ל.
כצוער השתתף בכיבוש העיר באר שבע במסגרת מבצע יואב.
עם שובו לחטיבת הנגב השתתף במבצע חורב ובמבצע עובדה.
בשנת 1949 הצטרף לגדוד 9 בפיקודו של חיים בר-לב ומונה למפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה תחת מוטה גור.
בתחילת שנות החמישים התמנה למדריך, ואחר כך כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בבה"ד 1.
בשנת 1953 הועבר דוידי לצנחנים, והתמנה למפקד פלוגה ב'.
ב-1954 מונה לסגן מפקד גדוד 890. השתתף כמפקד בשורה ארוכה של פעולות תגמול ובהן:
מבצע הר געש באזור ניצנה
מבצע עלי זית בחופה המזרחי של הכנרת
פשיטה על מחנה הלגיון הירדני בעזון - במהלך המבצע קיבל את ההחלטה לנטוש בשטח את הלוחם יצחק ג'יבלי שנפל בשבי.
בשנת 1955 השתתף דוידי במבצע חץ שחור ברצועת עזה.
לאחר שמפקד הכוח, (סופפו) נהרג, פרץ דוידי חשוף לאש, ארגן את הלוחמים והמשיך בהסתערות תוך שינוי כיוון, עד שחוסלה ההתנגדות המצרית.
על תפקודו הוענק לדוידי צל"ש הרמטכ"ל באותה שנה.
בשנת 1973 הומר הצל"ש לעיטור העוז.
כשאריאל שרון התמנה למפקד גדוד הצנחנים, הוא מינה את דוידי לסגנו.
בין השנים 1955 ל-1956 פיקד דוידי על שלושה גדודי צנחנים סדירים: גדוד 771 שלחם במבצע עלי זית, גדוד ד' שלחם בקרב המיתלה וגדוד 890 בתקופת פעולות התגמול.
בשנת 1956, אחרי הפיכת כוחות הצנחנים לחטיבה 202 בפיקודו של אריק שרון, המשיך דוידי לפקד על גדוד 890. במבצע קדש פיקד על גדוד ד' שכלל את סיירת הצנחנים, ושתי פלוגות נח"ל 906. הגדוד השתתף בכיבוש המוצבים כונתילה, תמד, נח'ל ובקרב המיתלה בסיני.
ב-1957 יצא להשתלמות בצרפת בבית הספר הצבאי ב "בית הספר הגבוה למלחמה" (École supérieure de guerre) .
בשנים 1958–1962 הופקד על הקמת גדודי המילואים וחטיבת המילואים הראשונה של הצנחנים – חטיבה 80. באוקטובר 1965 מונה לקצין צנחנים ראשי הראשון.
בתחילת מלחמת ששת הימים פיקד על יחידה מיוחדת של מפקדת קצ"ר - "כוח אורים" - שהשתתפה בכיבוש שארם א-שייח'.
ביום הרביעי למלחמה, כשמח"ט הצנחנים, רפאל איתן, נפצע קשה מפגיעת כדור בראשו, הוזעק דוידי לפקד על חטיבת הצנחנים הסדירה (חטיבה 35) וכעבור כמה שעות פיקד על כיבוש העיירה קנטרה וגשר פירדאן, שניהם על גדות תעלת סואץ, פעולה שהביאה לסיום הלחימה בחזית זו.
ביוני 1968 הוחלף על ידי רפאל איתן ויצא לחופשת לימודים.
בתחילת שנות השבעים שימש דוידי כיועץ למוסטפא ברזאני במסגרת הסיוע הישראלי למורדים הכורדים בעיראק.
בשנת 1972 פרש דוידי משירות סדיר בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל למד דוידי באקדמיה, קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון בתרבות דרום-מזרח אסיה, ושימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב בתחום זה.
היה פעיל בתנועת המתנס"ים, בהתיישבות ברמת הגולן ובגופים התנדבותיים.
לפני שהתיישב ברמת הגולן, היה דוידי בין מקימי מועצה אזורית הר חברון.
ב-1982 הקים סגן-אלוף במיל' מאיר אינדור ביחד עם הרב יהודה חזני את עמותת "שר-אל", שעוסקת בהבאת מתנדבים לצה"ל מחוץ לישראל.
בשנת 1978 עמד בראש ועדה לבחינת אבטחת מוסדות החינוך בישראל שהמליצה על אבטחה בידי התלמידים במקום ההורים.
דוידי התגורר ביישוב בני יהודה שברמת הגולן וניהל את המתנ"ס ביישוב.
היה מזוהה עם הימין הפוליטי והיה מפעילי גוש אמונים.
במהלך השיחות על הסכם השלום בין ישראל למצרים היה חבר בקבוצה של קצינים בכירים שהתנגדה לוויתורים בסיני.
בשנת 2007 הצטרף, יחד עם מאיר הר-ציון ל"מפלגת התקווה" שבראשה עומד חבר הכנסת פרופ' אריה אלדד (תת-אלוף במיל').
בשנת 1998 הדליק דוידי משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל כהוקרה על הישגי עמותת שר-אל.
ביום ירושלים שבשנת 2010 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
אהרן דוידי נפטר בשנת 2012 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
על שמו נקרא בית הספר היסודי בשכונת אגמים בנתניה שנפתח בשנת 2013.
על שמו נקרא בית הספר "עתיד" ברמת גן.
בשיכון הצנחנים ברמת גן הוקמה לזכרו "גינת אהרון דוידי".
נתרם אמבולנס לארגון מגן דוד אדום להנצחתו.
אהרן דוברת נולד בארגנטינה בשנת 1931. למד לקראת תואר במשפטים באוניברסיטת בואנוס איירס ובשנת 1958 עלה לישראל.
החל לעבוד כפקיד במשרד התעשייה והמסחר, והתקדם בתחילת 1963 לניהול חטיבת התעשייה במשרד.
בשנת 1961 נמנה עם מקימי קונצרן "כלל", יחד עם משפחת רקנאטי ובתמיכתו של שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר.
הקונצרן נועד למשוך לישראל השקעות של יהדות אמריקה הדרומית.
בשנים 1965–1991 כיהן כמנכ"ל קונצרן "כלל", והפך אותו לקונצרן הגדול בישראל, תוך הגדלת ההון העצמי שלו מ-20 מיליון דולר לכ-400 מיליון דולר.
ב-1973 הוביל את רכישת "החברה המרכזית" על ידי "כלל".
נקלע למאבק חריף עם העיתונאי יואב יצחק, שפרסם ב"מעריב", החל מ-15 בינואר 1989, סדרת כתבות ביקורתיות על "כלל".
המאבק כלל גם חרם מודעות על העיתון.
באותה תקופה התנהלו חקירות אחדות נגד דוברת, אך כולן נסגרו ללא אשמה.
בשנת 1990 זכה דוברת בפרס התעשייה בקטגוריה הכללית.
לאחר פרישתו מניהול כלל הקים באפריל 1991, עם יצחק שרם, שהיה המשנה שלו בכלל, את חברת ההשקעות "דוברת, שרם ושות' בע"מ" ואת חברת "לידר", שהתמחתה בחיתום ובהשקעות.
יחד עם איש העסקים אבי טיומקין הקימו דוברת ושרם את העיתון היומי "טלגרף", שניסה להתחרות בעיתון "גלובס", אך לאחר שלוש שנים נסגר לאחר שנכשל מבחינה כלכלית..
דוברת ושרם הובילו בשנת 1995 את רכישת חברת "אורדן תעשיות", יצרנית של מוצרי מתכת לשוק הביטחוני, ובאמצעותה רכשו בשנת 1996 את השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים, ושבהמשך שונה שמה ל"פולאר השקעות".
בשנת 1998 נפרד דוברת משרם, תוך כדי סכסוך אישי חריף, והתמקד בחברת "ישאל" שבשליטתו.
בשנת 2005 מכר את השליטה בחברה.
בשנת 1999 הקים, יחד עם בנו שלמה דוברת, אבי זאבי והראל בית-און את קבוצת ויולה, שעסקה בניהול קרנות הון סיכון.
בריאיון לעיתון "כלכליסט" אמר: "החיים שלי מלאים בשורה של כישלונות.
כל החיים מורכבים ככה, זה לא שחור ולבן, יש הצלחות וכישלונות, לשמחתי הרבה במקרה שלי יותר הצלחות מכישלונות".
כן אמר שבעיניו הישגיו הגדולים ביותר היו אנציקלופדיה יודאיקה והשבועון "כותרת ראשית", שראו אור באמצעות כתר הוצאה לאור שהייתה בבעלות כלל בימיו.
מילא תפקידים בגופים ציבוריים, ובהם יו"ר חבר הנאמנים של האקדמיה לאמנות בצלאל וחבר עמותת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אהרן דוברת התגורר במגדלי אקירוב שבתל אביב והחזיק דירה בניו יורק.
היה נשוי לדליה צור (בתו של יעקב צור), אם בנו, איש העסקים שלמה דוברת ובתו המשוררת ענת דוברת בן עזרא.
התחתן בשנית וחי עד סוף ימיו עם מירי דוברת (לשעבר סגל).
נפטר ב-11 בדצמבר 2008, לאחר שחלה בסרטן.
רבי אהרן פרלוב מקרלין (ה'תצ"ו (1736) – י"ט בניסן ה'תקל"ב (22 באפריל 1772)) היה אדמו"ר בראשית ימי תנועת החסידות, תלמידו של המגיד ממזריטש, מגדולי מפיצי החסידות בליטא ומייסדה של חסידות קרלין.
נולד ביאנובה ליעקב מקוברין, אחיו של רבי נחמן מקוסוב ולפערל.
בהשפעת אחי אמו, רבי מנלי מקרלין, התקרב לרבי דב בער, "המגיד ממזריטש", שהיה ממשיכו של הבעל שם טוב, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים.
עוד בחיי רבו הקים את המרכז החסידי בעיר קרלין (כיום פרבר בעיר פינסק בבלארוס).
ביחד עם רבי מנחם מנדל מויטבסק הפיץ את תורת החסידות ברחבי ליטא.
על השפעתו הרבה תעיד העובדה שמתנגדי תנועת החסידות שהחלו לפעול בתקופה זו נהגו לכנות את כלל החסידים "קרלינים".
אחד המאפיינים של שיטתו היה המנהג להתפלל בהתרגשות ובהתלהבות עד כדי צעקות של ממש.
הנהגה כזאת קיימת עד היום בחצר קרלין.
רבי אהרן שהיה בעל חוש מוזיקלי הוא מחברו של הפיוט הידוע יה אכסוף.
פיוט זה הוא אחת היצירות הקאנוניות החסידיות היחידות שנכנסו לזמירות שבת והוא מושר עד היום בחצרות חסידיות רבות בכמה לחנים.
על פי המסורת החסידית את הפיוט חיבר בהוראת רבו, המגיד ממזריטש.
רבי אהרן נפטר בצעירותו, כשהוא בן 36 שנה בלבד.
על מצבתו בבית הקברות בקרלין נכתב: "זכה וזכה את הרבים כמה וכמה פעמים ומסר את נפשו במסירות נפש על זה, לפי שכלו לזכות את הרבים והיה מוכיח לרבים בתוכחת מגולה ואהבה מסותרת לקרב את ישראל לאביהם שבשמים וליחדם בייחוד גמור".
דברי תורתו הובאו בכתבי תלמידיו ובעיקר בספרי נכדו, רבי אהרן מקרלין (השני), מחבר הספר "בית אהרן".
את מקומו של רבי אהרן הגדול מילא תלמידו וחברו, רבי שלמה מקרלין, שהיה אחראי גם על גידולו וחינוכו של רבי אשר מסטולין (הראשון), בנו של רבי אהרון והאדמו"ר השלישי בשושלת.
מחסידות קרלין הסתעפו חסידויות לודמיר, לכוביץ', קוברין, סלונים וקודינוב.
לרבי אהרן ולאשתו לאה היו ארבעה ילדים:
בנם הבכור, רבי יעקב היה חתנו של ר' אברהם מקרלין ועלה עימו לארץ ישראל והתגורר בצפת ובטבריה.
חתנו הוא שמואל אלעזר רוקח, בן ר' מאיר מלובלין, חתן ר' דוד לייקעס מבאר.
רבי אשר - לימים האדמו"ר מסטלין.
חיה שרה אשת רבי מרדכי מטשרנוביל.
היו לה ממנו ארבעה ילדים.
1. ר' אהרן טברסקי מטשרנוביל (בזיווג ראשון חתן ר' גדליה מליניץ.
בזיווג שני חנה מלכה בת ר' צבי מקרוסטשוב).
2. משה טברסקי מקוריסטשוב (אשתו בזיווג ראשון אסתר.
בזיווג שני היה חתן רבי צבי אריה לנדא מאליק.
בזיווג שלישי אשתו חנה בת רבי יעקב יוסף מאוסטראה).
3.יעקב ישראל מטשארקס (אשתו דבורה לאה בת האדמו"ר ר' דוב בער מלובביץ').
4. מלכה (אשת יחיאל מיכל מדרוהוביץ').
רבקה אשתו בזיווגו השני של שלום שכנא אלטשולר.
ממנו היו לה שתי בנות.
1. דבורה (אשת ר' חיים חייקל אב"ד הארדנוי, בן מרים ומשה בער מסטולין, חתן האדמו"ר ר' שלמה מקרלין.
2. אסתר הדס (אשת יהושע פאליק).
דולגופולסקי היה בלשן ישראלי בתחום הבלשנות ההיסטורית המשווה, מבכירי החוקרים את התזה של השפה הנוסטרטית, הגורסת כי כל או רוב השפות הקיימות בעולם התפתחו משפה אחת משותפת.
אהרן בוריסוביץ' דולגופולסקי נולד ב-1930 במוסקבה בירת ברית המועצות.
הוא החל להתעניין בתזה הנוסטרטית בשנות ה-60 ושיתף פעולה עם החוקר ולדיסלב איליץ'-סוויטיץ' .
ביחד היו הראשונים לעסוק בהשוואה שיטתית של השפות-הבנות השונות בתוך המשפחה הנוסטרית.
לימד שמונה שנים באוניברסיטת מוסקבה, ובשנת 1976 עלה לישראל ומאז לימד באוניברסיטת חיפה.
לאחר פרישתו לגמלאות שימש כפרופסור אמריטוס בחוג לבלשנות.
בשנת 2002 יצא לכבוד יום הולדתו ה-70 ספר מאמרים בשם "שפות ודובריהם באירואסיה הקדומה" בהוצאת האגודה להיסטוריה של השפות.
בשנת 2008 התפרסם מילון השוואתי של השפה הנוסטרטית, המהווה את שיאו של המחקר ארוך השנים של דולגופולסקי על השפה הנוסטרטית.
המילון התפרסם על ידי מכון מקדונלד למחקר ארכאולוגי באוניברסיטת קיימברידג' והוא כולל ארבעה כרכים (הניתנים להורדה מהאינטרנט).
המילון מכיל כ-3,033 ערכים שונים במעל 3,000 עמודים.
דולגופולסקי הופיע בסדרת המדע "נובה" בפרק העוסק במחקר אודות השפה האנושית הראשונה.
התגורר עם אשתו ציפי פליישר בחיפה.
נפטר ב-2012, בגיל 82. הותיר אחריו אישה וילדים.
ב-2021 התפרסמו מאמריו של אהרון דולגופולסקי הפונים לקהל הרחב (תרגום לעברית: דניאל אברין).
אהרן (הרולד) הראל-פיש היה חוקר ספרות ופרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס ישראל לחקר הספרות הכללית לשנת ה'תש"ס.
פיש נולד בבירמינגהאם שבאנגליה לרב ד"ר שלמה פיש ולרבקה לבית סוויפט.
בילדותו נדדה המשפחה בעקבות משרת אביו, והתגוררה בליברפול, בברמינגהאם, בשפילד ובלידס.
בשנת 1940 החל לימודיו באוניברסיטת שפילד, אך בשנת 1942 הפסיקם כדי התגייס לצי הבריטי, שבו שירת על סיפון משחתת בים הצפוני ולאחר מכן כקצין סיפון באוקיינוס האטלנטי.
ידיעותיו בשפה הגרמנית אפשרו לו להאזין לאלחוט ולמנוע פגיעת טורפדו במשחתות הבריטיות.
בשובו ליבשה הוצב כאיש מודיעין בגרמניה, ונכח במתרחש בברגן-בלזן.
לאחר שחרורו שב ללמוד ובשנת 1946 סיים לימודיו בהצטיינות.
בשנת 1948 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת אוקספורד והוכשר להוראה אקדמית.
עבודת התיזה שלו עסקה בחקר הפרוזה של ג'וזף הול .
במסגרת לימודיו היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודים, ולאחר שובו מהמלחמה עמד בראש הפדרציה היהודית הבין-אוניברסיטאית.
כמרצה לספרות וללשון לימד באוניברסיטת לידס (1947–1957), וחקר את זיקת הסופרים האנגליים לאורך הדורות ביצירותיהם למסורת המקראית היהודית.
במסגרת עבודתו המחקרית פרסם החל ב-1952 מאמרים בעברית.
בעקבות מבצע קדש החל לשקול עלייה לישראל, ונענה לבקשתו של פנחס חורגין להצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן כפרופסור חבר לספרות אנגלית.
בשנת 1957 עלה עם רעייתו ושלושת ילדיהם.
באוניברסיטת בר-אילן עבד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1989. בשנת 1964 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
במהלך שנות עבודתו שימש ראש המחלקה לספרות אנגלית, ובין השנים 1968–1971 היה רקטור האוניברסיטה, במהלכן הוכר המוסד על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
כפרופסור אורח הרצה וחקר באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומחוץ לישראל באוניברסיטאות בראון, ייל, מרילנד ואדינבורו.
באוניברסיטת בר-אילן היה ממקימי רשות המחקר והוצאת הספרים.
בשנת 1971 ייסד באוניברסיטה את המכון ליהדות ולמחשבה בת זמננו, ועמד בראשו במשך 15 שנים.
בין השנים 1981–1987 עמד בראש מכון לכטר לחקר הספרויות .
בעבודתו המחקרית עסק פיש בחקר מוטיבים עבריים ביצירות ספרותיות, ופרסומיו השונים עסקו בין היתר בויליאם שייקספיר, בפרנץ קפקא, בסול בלו, בג'ון מילטון ואחרים.
לצד עבודתו האקדמית היה פיש מעורב בפעילות ציבורית, היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ועורך ביטאונה "זאת הארץ".
בשנת 1977 היה חבר משלחת ישראל לעצרת האו"ם, ובתקופת כהונתו של מנחם בגין כראש ממשלת ישראל דחה את הצעתו לשמש שגריר ישראל בהולנד.
בשנת ה'תש"ס הוענק לפיש פרס ישראל לחקר הספרות הכללית.
ב-1981 הוצב במקום ה-117 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
מנישואיו לפרנסיס ג'ויס לבית רוסטון (נפטרה ב-2015) היה פיש אב לחמישה, ובהם הפרופסורים מנחם פיש, דוד הראל ויוסי הראל-פיש.
בתו שיפי דרור פרנק היא מומחית לאולטרסאונד גינקולוגי.
נכדתו שני נשואה לדובר צה"ל לשעבר דניאל הגרי.
גיסו הוא פרופסור מאיר רוסטון.
ירושלים ואלביון : הגורם העברי במאה הי"ז, הוצאת דביר, 1979
ציונות של ציון, הוצאת זמורה ביתן, תשמ"ב
שירת מקרא : עדות ופואטיקה, מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ג
עתיד זכור : על ספרות מיתוס והיסטוריה, מאנגלית: סמדר מילוא, מוסד ביאליק, תשנ"ו
בסתר עליון : פרדוקס וסתירה במקורות היהדות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א
אהרן דותן (12 בינואר 1928, י"ט בטבת התרפ"ח – 27 במאי 2022, כ"ו באייר התשפ"ב) היה פרופסור לבלשנות עברית וחקר המסורה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1998) ופרס ישראל לבלשנות (ה'תשס"ה).
נולד כאהרן דויטשר בי"ט בטבת ה'תרפ"ח בעיר שטוטגרט שבגרמניה לניסן אריה ולחיה טויבה דויטשר.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל, והתיישב בחיפה.
בנעוריו היה חבר "בני עקיבא", ובין השנים 1945–1946 היה מרכז סניף קריית שמואל.
בתום לימודיו בבית הספר "יבנה" בחיפה התגייס לשנת שירות כעובד חקלאי בכפר נוער דתי ושירת כנוטר, לאחר שהיה קודם לכן חבר ארגון "ההגנה".
בשנת 1947 החל בלימודי לשון עברית, מקרא וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד גם ערבית, בלשנות שמית ופדגוגיה.
במלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו והתגייס לחילות השדה.
במסגרת גדוד "מוריה" השתתף בהגנת ירושלים, ומאוחר יותר הוכשר ומונה למפקד סוללת תותחי נ"ט שליד מפקדת חטיבת ירושלים.
ב-1949 חזר ללימודיו, שאותם סיים בהצטיינות בשנת 1951. בשנת 1963 סיים בהצטיינות יתרה דוקטורט בנושא "ספר דקדוקי הטעמים לר' אהרן בן משה בן אשר", בהנחיית נפתלי הרץ טור-סיני וזאב בן-חיים.
בשנת 1951 החל לשמש מזכיר מדעי בוועד הלשון העברית, ייסד את עלון "לַמֵּד לְשׁוֹנְךָ" והיה עורכו הראשון.
בשנת 1961 נבחר לשמש יועץ באקדמיה ללשון העברית, ובשנת 1971 היה לחבר האקדמיה והחזיק בה בתפקידים שונים, בהם יו"ר ועד הפרסומים.
בשנת 1961 הצטרף לסגל החוג ללשון עברית שהוקם באותה עת באוניברסיטת תל אביב ולסגל המחלקה ללשון עברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
בשני המוסדות עבד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1996. בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1973 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, ומשנת 1990 היה מופקד על הקתדרה לתולדות הלשון העברית באוניברסיטת תל אביב.
תחומי עיסוקו נגעו במכלול נושאים בבלשנות שמית ובלשון המקרא, ובהם ארמית, בלשנות של ימי הביניים, מסורה וטעמי המקרא.
בשנת 1992 נמנה עם מייסדי הארגון הבינלאומי לחקר המסורה ונבחר לנשיאו.
באוניברסיטת תל אביב שימש במגוון תפקידים: סגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח (1966–1967), ראש החוג ללשון עברית (1966–1974), ראש בית הספר למדעי היהדות (1975–1977), נציג הסגל בחבר הנאמנים של האוניברסיטה וחבר ועדות מקצועיות שונות (בין השנים 1977–1980 יו"ר הוועדה לתלמידי מחקר).
בשנת 1996, עם פרישתו מסגל ההוראה והמחקר, הקים את מוסד נציב הקבילות באוניברסיטה, ועמד בראשו כחמש שנים.
בין השנים 1973–1998 היה מנהלו המייסד של החוג ללשון עברית בסמינר הקיבוצים.
במכללת בית ברל ייסד את מגמת מדעי היהדות.
בשנת 1997 הקים באוניברסיטת תל אביב את המרכז למורשת היהדות ועמד בראשו עד שנת תשע"ב.
בשנות עבודתו הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטאות רבות בעולם, בהן אוניברסיטת פריז, אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת ליון.
בשנת 1995 צורף כיועץ מומחה למפעל ההוצאה הבינלאומית החדשה של התנ"ך, מטעם החברה הגרמנית למקרא.
בין תפקידיו הציבוריים היה יו"ר ועדת הלשון במועצת רשות השידור (1980–1988) וחבר מועצת האיגוד העולמי למדעי היהדות.
בתפקידו כיו"ר ועדת הלשון ברשות השידור ניהל מאבק נגד שיבושי לשון שנשמעו בתקליטים שפורסמו בישראל, ואף פסל לשידור שירים.
בשנת 1998 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל, ובשנת ה'תשס"ה זכה בפרס ישראל לבלשנות.
דותן התגורר בשכונת רמת אביב, בתל אביב.
הוא נפטר בכ"ו באייר ה'תשפ"ב ונטמן בבית העלמין ירקון.
הרב אהרן הימן (הימאן; בכתיב לועזי: Hyman; כ"ח בסיון ה'תרכ"ג, 15 ביוני 1863 – כ"ג בשבט ה'תרצ"ז, 3 בפברואר 1937) היה רב, שנודע בזכות ספרי עזר מעמיקים שחיבר על תולדות חז"ל ועל ספרות חז"ל.
הימן נולד בעיירה סלוצק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למרדכי ולפייגיל דבורה.
בגיל 14 למד בישיבת רבי זלמן ר' עקיבא'לעס בבוברויסק ולאחר פטירת אביו (1880) בישיבת וולוז'ין.
בגיל 21 שנים, בשנת ה'תרמ"ד (1883/1884), הוסמך לרבנות על ידי גדולי רבני ליטא.
רבו, הנצי"ב, שראה בו את אחד המצטיינים שבתלמידיו, שידך לו לאישה את רחל בתו של הרב ראובן לפידות.
לאחר נישואיו למד אצל רבי חיים צבי ברוידא, לימים רבה של זאגר ישן.
בשנת ה'תרמ"ה (1884) נסע הימן ללונדון, ושם התקבל על ידי הקהילה וראשיה וכיהן כרב ומו"צ במשך כ-45 שנה.
היה מן המייסדים של ישיבת עץ חיים בלונדון, אחת הישיבות הגדולות באנגליה.
כן ייסד בלונדון את אגודת הת"ת ואת אגודת השוחטים.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל, והתגורר בתל אביב.
בנו היה הרופא והחוקר, פרופ' דב הימן.
נינו הוא שופט בית משפט השלום בתל אביב יפו, גיא הימן.
בן נוסף היה הפוליטיקאי היהודי-קנדי .
בתו מרים נישאה לנדבן הארי פישל, לאחר פטירת אשתו הראשונה.
פתשגן הכתב - פירוש על איגרתו של רב שרירא גאון.
בית ועד לחכמים - מפתח לכל אגדות חז"ל המופיעות בבבלי, בירושלמי ובמדרשים, לונדון תרס"ב.
תורה הכתובה והמסורה - מראה מקומות לפסוקי התנ"ך, המופיעים בכל ספרי התורה שבעל-פה.
הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ח.
תולדות תנאים ואמוראים - בשלושה כרכים, לונדון, תר"ע.
וכן 'מכון פרי הארץ', ירושלים תשמ"ז.
מפרקי זכרונותיו של הרב אהרן הימן ז"ל: ישיבת עץ חיים בלונדון, שנה בשנה, תשמ"ז.
אהרן דוֹמְבּ (מכונה דומפה, נולד ב-17 בספטמבר 1956) הוא איש ציבור דתי לאומי, שימש מזכ"ל מועצת יש"ע ומנכ"ל משרד התיירות.
אהרון דומב למד בישיבת ההסדר בקריית ארבע, לאחר הצטרף למדרשת חברון ושימש כ 4 שנים מנהלה,
דומב שימש עוזר ראש המועצה בקריית ארבע, מנכ"ל החברה לפיתוח קריית ארבע, יצא ללימודים וחזר לנהל את מוסדות שבי חברון ודובר מועצת יש"ע.
אחר כך שימש כמזכ"ל מועצת יש"ע.
בתקופתו כהונתו במועצת יש"ע הוא נחקר בשל כספים שהועברו למועצה ושימשו לתמיכה בליכוד במסגרת פרשת עמותות הליכוד.
המשטרה המליצה להעמידו לדין, אך היועץ המשפטי לממשלה החליט לסגור את התיק.
דומב הוא בעל תואר ראשון בתקשורת מטעם American Coastline University (שתאריה אינם מוכרים).
בדצמבר 2001 מונה על ידי שר התיירות, בני אלון, למתאם שר התיירות בתחומי הדוברות וההסברה, ובמרץ 2002 מונה למנכ"ל משרד התיירות.
במסגרת הסדר טיעון נמחקו סעיפי האישום המקוריים, ודומב הודה בסעיפים של קבלת דבר במרמה וקבלת משרה שלא כחוק, בגין אי הדיווח.
הוא הורשע בבית משפט השלום בירושלים ונידון לקנס של 1,000 ש"ח.
ביוני 2009 נערך הסדר גישור בין דומב לבין ידיעות אחרונות בעקבות תביעת הוצאת דיבה שהגיש נגד העיתון בעקבות תחקיר שפרסם יום לפני ההצבעה בממשלה על מינויו למנהל מרכז ההשקעות.
לפי ההסדר ישלם העיתון לדומב 150,000 ש"ח ויפרסם התנצלות.
בעקבות הפצת הספרון "השמאל הלאומי" הגיש אהרון דומב תביעת לשון הרע נגד מחבריו, אלדד יניב ושמואל הספרי, ונגד גדי טאוב, שסייע בהפצתו.
לאחר הליך משפטי ארוך, בינואר 2016 דחה בית המשפט העליון את התביעה, וחייב את דומב לשלם לנתבעים הוצאות משפט בסך 70000 ש"ח.
בשנים האחרונות עובד במזכירות היישוב נוף איילון ובייעוץ לחברות ולגופים רבים במסגרת חברה פרטית עמיחי אלון השקעות בע"מ.
הרב אהרן בן חיים אברהם הכהן פרחיה (או פרחיא; 1627–1697) היה רב ופוסק בסלוניקי, נודע בזכות ספרו פרח מטה אהרן.
מעט ידוע על קורות חייו, הוא נולד בסלוניקי לרבי חיים הכהן אברהם פרחיה, וחי בעיר הזו ואף שימש בה כרב ופוסק הלכה.
בין היתר ידוע כי הוא נכדו של הרב פרחיה הכהן, ורבו היה הרב חסדאי הכהן (מחבר ספר "תורת חסד"), והוא אף מרבה לצטטו כשהוא מכנהו כ'רבו ומורו'.
רבי אהרן החליף רעיונות עם הרב משה מרגלית המחבר פירוש "פני משה" על התלמוד ירושלמי.
החיד"א כותב כי רבי אהרן היה בעל ממון רב, ואף מביא מי שתיאר, שמראהו 'כמלאך אלהים'.
בספר שארית יוסף שחיבר דודו, רבי דניאל הכהן פרחיה, נכתב כי בידי בני המשפחה ישנה קבלה כי הם מצאצאי יוסף בן-גוריון.
בשנת ה'ת"ל הוחרם ביתו שבסלוניקי, על ידי הסולטאן מהמט הרביעי, וכפי שכתב בעצמו על מצבו:
כל ספריו של רבי אהרן נדפסו רק לאחר מותו:
פרח מטה אהרן הוא ספרו המפורסם יותר של רבי אהרן, ונודע בזכותו.
הספר נדפס באמשטרדם, על ידי בנו רבי עזריאל, לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תנ"ז.
זיכרון דברים – ספר שו"ת, הכולל דינים ומנהגים, בסופו חיבר הרב כללים לטיעון המשפטי-הלכתי "קים לי".
הספר נדפס על ידי רבי שמואל פלורינטין ורבי רפאל אליעזר נחמיאס, שאף כתבו הקדמה לספר.
פרחי כהונה – כולל חידושים על מסכתות הש"ס.
גם חיבור זה נדפס על ידי בנו רבי עזריאל.
בגדי כהונה – הכולל דרשות והספדים שנשא בחייו.
אהרון דוד מַרקסון (1885–1933) היה מחנך וסופר יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי.
מרקסון נולד ב-1885 בעיירה פִּילוִוישוֹק שבפלך סובאלק שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא).
העיירה הייתה סמוכה לקו הרכבת שבין סנקט פטרבורג לברלין, וכך אפשרה לתושביה לקיים קשרי סחר נוחים, וחלק מיהודי המקום עסק ביצוא סחורות לגרמניה.
אביו, יצחק, אדם דתי, היה אחד הסוחרים המצליחים בעיירה, אולם בקיץ 1887 פרצה בעיירה שרפה גדולה מאוד, שבעקבותיה התרוששו כ-300 משפחות יהודיות, ובהן גם משפחת מרקסון, ואביו החל לעבוד כדוור.
את חינוכו היסודי בעברית ובלימודי הדת קיבל כרגיל ב"חדר", וכבר שם התבלט במוחו החריף.
עם הגיעו למצוות, שלחו אותו הוריו לישיבה בעיר סמוכה, שם למד גמרא, הלכה ופוסקים.
במהרה התחבר לקבוצת משכילים יהודים צעירים שהונהגה בידי שמואל ליב גורדון, שהכיר את ידיעתו המקיפה של אהרון דוד בעברית והעריך אותה, והפקיד בידיו את ניקוד תרגומו ל"המלך ליר".
מרקסון עבר לווילקי (Vilkija) הסמוכה לקובנה, שם גר עם אחיינו בנימין נחום סילקינר, שלימים היגר לארצות הברית והיה שם למשורר עברי בולט ומפורסם.
בצימאונו הגדול לידע החליט מרקסון לעבור למרכז גדול יותר, לעיר וילנה, והקדיש את זמנו ללימודי דת וספרות יהודית ועולמית.
הוא התפלל בבית הכנסת הגדול "שטאדטשול", שם שימש גרשון סירוטה כחזן.
מרקסון הושפע מאוד משירתו של סירוטה, ותוך זמן קצר למד את ניגוניו והיה שר אותם בכל הזדמנות.
לאחר זמן החליט לחזור לעיר הולדתו, ונעשה שם לפעיל בתנועת הנוער הציונית "דגל ציון".
בשנת 1904 היגר לארצות הברית.
תחילה התיישב בניו יורק ולימד עברית בבתי ספר שונים, אולם לא שבע נחת מעבודתו.
בשנת 1912 קיבל משרת הוראה באינדיאנפוליס, שבה פתח שנה קודם לכן הרב יצחק אלחנן נויישטט את בית הספר היהודי המאוחד.
מרקסון מצא שפה משותפת עם הרב, ושניהם פעלו לקידום החינוך העברי לילדי היהודים בעיר.
לאחר מותו של נויישטט עבר מרקסון לשיקגו.
בשנת 1914 נשא לאישה את חנה אסתר כץ, גם היא ילידת פילווישוק, שהתגוררה בשיקגו.
מבחינה מקצועית לא היה מרקסון מרוצה בשיקגו, ומאחר שידידו סילקינר התגורר בניו יורק, הוא החליט לחזור לשם.
בניו יורק התאכזב מרמתם הנמוכה של הלימודים בבתי הספר העבריים, ועבר לדטרויט, שם נשאר עד מותו.
כמורה הצליח לרתק ולעניין מאוד את תלמידיו והיה אהוב עליהם.
הוא היה מפורסם ומוערך גם בקרב אנשי קהילתו בשל ידענותו וכישרון ההוראה שלו.
בשנת 1933, בגיל 48, חלה מרקסון ונפטר לאחר זמן קצר.
בשנת 1937 ארגון דוברי עברית בעירו "קבוצת עברית", פרסם לזכרו ספר שנערך בידי דב בֶּר אייזיקס ודניאל פרסקי.
בספר שלושה חלקים: בחלק הראשון, הקדמה מאת העורכים, ותולדות חייו שנכתבו על ידי ב.
החלק השני מכיל את מרבית עבודותיו של מרקסון שפורסמו במקומות שונים, ועותק של תרגומו ל"בן המלך והעני" מאת מארק טוויין, שיצא לראשונה בוורשה בשנת 1923. החלק השלישי מכיל הערכות והספדים של תלמידיו וחבריו.
אהרון הלוי אִיזְגוּר היה סופר, עיתונאי ומורה יהודי-רוסי.
איזגור נולד בקיץ תרל"ד (1874) בעיר ברזינו (בבלארוסית: Беразіно; בפולנית: Berezyna) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה).
כבר בגיל צעיר מאוד החל לעסוק בכתיבה ולחבר מאמרים.
למד בישיבות שונות עד גיל שבע עשרה והיה בקי בתלמוד.
מאוחר יותר למד על בוריין גם רוסית וגרמנית.
בשנת תרנ"ג (1893) עבר לעיר קייב והיה למורה לעברית.
שם הכיר את הסופרים משה אהרן שצקס ויצחק יעקב וייסברג, ובהשפעתם החל לפרסם מאמרים ב"המליץ", "הצפירה" ו"המאסף".
התמחה בשפה העברית ובהוראתה, וכתב כמה ספרים בנושאי לימוד עברית ושיטות הוראה.
כמו כן כתב חוברת הדרכה לבני בר מצווה (קייב תרע"ד).
בעיתון "המליץ" שימש גם ככתב לענייני מדע, ובין היתר תרגם בסוף שנת 1902 (לפי הלוח הגריגוריאני: תחילת 1903) מאמר בשם "מחלת הנפש" מאת הרופא א"ל גולדשטיין, שהופיע בהמשכים בארבעה גיליונות, בנושא יחסה של החברה אל האנשים שלקו במחלות נפש.
לדבריו, "חוב קדוש מוטל עלינו גם להיטיב כפי יכלתנו חיי אנשים כאלה, אשר רבים מהם ישרים ותמימים, אוהבי עבודה ומביאי תועלת לחברת המין האנושי...
בשנת 1898 הוציא בעיר ניז'ין את הספר "שלוש תקופות בדברי הימים לבני ישראל", שהוא מהניסיונות המקוריים הראשונים לכתיבת תולדות עם ישראל במאה ה-19.
אחיו, יהודה ליב הלוי איזגור, תרגם מרוסית לעברית את ספרו של גרגורי אלכסנדרוביץ' מוֹצטֶט "היהודי" (ליק תר"ס).
החנוך והמתודות: שני מאמרים בדבר שאלת "החנוך העברי" ..., קייב: חובבי החנוך העברי, 1904. (התוכן: א.
שלש תקופות בדברי הימים לבני ישראל (1800–1897): ונלוה אליו מאמר "בקרת תהיה" ..., נֶז'ין: דפוס ווענגער, תרנ"ח.
השפה והתרבות העברית: הרצאה: נקראה באספת הסתדרות צעירי ישראל לשפה ולתרבות העברית בקיוב, קייב: צעירי ישראל, תר"ע 1910.
עוללות לבנון: שני סיפורים לילדים: א) חמשה עשר בשבט, ב) אגרת הפורים; שנמצאו באמתחת כ"י של יצחק יעקב ווייסבערג, נערכו ונסדרו בידי אהרון הלוי איזגור, ברדיצ'ב: דפוס שעפטיל, תרס"ה.
בר-מצווה: כולל כל מה שנחוץ "לבר-מצווה": הלכות תפילין, ברכות תפילין, ברכות התורה, ברכות קודם ואחר הפטרה בעברית ובתרגום רוסי, גם שני "נאֻמי" "מענינא דיומא" בעברית וברוסית; ערוך לתועלת בני-הנעורים על ידי אהרן הלוי איזגור, קייב: דפוס שעפטיל, תרע"ד.
אהרן בן וולף מהאלה (בכתיב שנהג בזמנו: אהרן בן וואָלף מהאללי, מאוחר יותר גורמן לאהרן האללי וואָלפסזאָהן, בגרמנית: Aaron Halle-Wolfssohn; תקי"ד, 1754 – י"ט באדר ה'תקצ"ה, 20 במרץ 1835) היה סופר, מתרגם הוגה ומחזאי יהודי יליד פרוסיה, מחשובי משכילי ברלין בדור שאחרי משה מנדלסון.
מעט ידוע על נעוריו של וולפסון.
הוא נולד כנראה ב-1754, בעיר האלה על שמה נקרא – אז בדוכסות מגדבורג, נחלה פרוסית – ולפי גרסה אחרת בנידרנאי שבאלזס.
הוא גדל בפיורדא, אליה עבר בגיל ארבע.
אביו וולף היה רופא, מקצוע נדיר ליהודי באותם ימים, ושני הוריו נטו להשכלה והיו מנויים על כתבי משה מנדלסון.
הבית היה מתקדם מאוד, ודוברה בו בעיקר גרמנית ולא הניב היהודי.
רק ב-1790 החל לחתום את שמו בגרסתו הגרמנית, "וולפסזון", במקום "בן וולף".
ב-1785 עבר לברלין, שם הצטרף לחוג המשכילים סביב מנדלסון; הבירה הפרוסית, בה התגוררו משפחות יהודיות עשירות ומעורות בחברה ששמחו לתמוך במלומדים, הייתה יעד מועדף על אלה האחרונים.
הם עסקו בהפצת השפה הגרמנית בין היהודים ובהתעמקות בעברית המקראית, שבה כתבו רבים מפרסומיהם.
ב-1788 הוציא האלה את חיבורו הראשון, 'האריה', שעסק בחיה והתפרסם ב"המאסף".
הוא הוסיף להיות תורם קבוע לכתב-העת, ובין 1794 ל-1797 שימש כעורכו.
עוד ב-1788 הצטרף למפעל חייו של מנדלסון, תרגום התנ"ך לגרמנית 'נתיבות השלום', ויחד עם יואל ברי"ל ערך גרסה כזו של שיר השירים.
ב-1789 תרגם את איכה; ב-1790 חבר לדוד פרידלנדר, יצחק אייכל וכתריסר משכילים אחרים בתרגום כל ההפטרות.
וולפסון היה משכיל מתון בתחילת דרכו, ונקט בגישה המנדלסונית האופיינית של הצדקת טיעוניו בכלים מסורתיים.
ב-1790 פרסם את עבודתו הידועה ביותר, "אבטליון", ספר לימוד לנערים בעברית.
על אף שבכתביו העיר על הטבע הרדיקלי של מפעלו – הוא רמז לכך שביקש להביא לקץ לימוד הפרשנות המקובלת, כמו רש"י, בכפיפה אחת עם פשט המקרא – הקפיד על התנסחות זהירה בפומבי ועל הכלת טקסטים מקובלים בלבד ב"אבטליון", שהיה תולדות עם ישראל לפי המסופר במקורות.
במובלע, הנרטיב התבסס על ערכים פילוסופיים של עידן הנאורות והדגיש את חשיבותם.
החוברת הייתה הצלחה גדולה, ויצאה במהדורות נוספות כמה פעמים.
פעילותו החינוכית לא הוגבלה לכך, ומ-1791 שימש כמנהל ב"בית הספר המלכותי הווילהלמיני" ליהודים בברסלאו, שם נדרשו המורים לעברית ללמד את השפה באופן מדעי ורציונלי, ו.
מהמחצית השנייה של שנות ה-90, עם מינויו לעורך "המאסף", נעשה יותר קיצוני.
הוא השתתף באופן פעיל בפולמוס הלנת המת בין המשכילים לרבנות המסורתית, בשאלה האם יש צורך לדחות את הקבורה עד שהמוות יוודא על ידי רופא כדי להבטיח שחולים לא ייפלו קורבן לרשלנות.
הוא נקט בעמדה בלתי-מתפשרת ופרסם סאטירה עוקצנית על הנושא, "שיחה בארץ החיים" (1797).
לאחר שמשפחה עשירה בברסלאו מיהרה לקבור את מתה שנפטר בשישי בטרם שבת, התחפש וולפסון למת עטוף בתכריכים והבעית את הרב המקומי, רבי ישעיה פיק ברלין.
עם התמעטות הקהל של "המאסף", שרובו כבר מנה דוברי-גרמנית בלעדיים, הפך הטון של כתב העת לטהרני יותר, והוא גינה בחומרה את יהודי מזרח אירופה, שהוצגו כערב רב של בורים המאמינים באמונות טפלות.
בשנים אלה הסתכסך עם שני משכילים בולטים שהפגינו קו מתון יותר: הרב ברוך ייטלש מפראג, שפרסם הספד על הנודע ביהודה; ויצחק סטנוב שגילה עמדה מורכבת כלפי הקבלה, אותה דחה העורך החדש בלעג בוטה.
שמואל פיינר כתב עליו ש"מילא את תפקידו של רובספייר" בשורות ההשכלה, כטהרן תקיף המתנגד לכל פשרה.
וולפסון היה חבר באגודות שנועדו להפיץ את השפה הגרמנית בקרב ההמונים, אך למרות התיעוב שרחש לניב היהודי, פרסם ב-1796 את "לייכטזין אונד פרעממעלייא" ('קלות דעת וצביעות'; נהגה: "לייכטזין אונד פרֶמֶלַיי"), אחת מעבודותיו שנועדו להחליף את הפורים שפיל המסורתי, ונחשבת למחזה היידי המודרני הראשון.
ההצגה, בעצם גרסה יהודית של "טרטיף" למולייר, לא הייתה על טהרת השפה: רוב החלקים החיוביים בעלילה, המציגים את גישתו המשכילית של המחזאי, נכתבו בגרמנית באותיות עבריות, בעוד שהדמויות השליליות דוברות יידיש בבירור.
"קלות דעת וצביעות" עסק ברב נוכל מהמזרח בשם ר' יוספק'ה המרמה שוטה אדוק, ר' חנוך, ומשכנעו לתת לו את בתו ייטכן לאישה.
ייטכן נמלטת בפחד עם ידיד גוי בשם פון שנאפס, אך זה מוכרה לזנות.
אביה מוצא אותה ומגלה שיוספק'ה עצמו הוא לקוח קבוע בבית-הבושת, מחלץ את בתו בטרם אונה לה רע ומארס אותה עם מחזרה האוהב והמודרני מרקוס.
ב-1802 פרסם מחזה נוסף בשם "דוד, דער בעזיגער דעס גלית" ('דוד, מנצחו של גלית'; נהגה: "דוד, דֶר בֶּזיגֶר דֶס גלית").
הלשון הייתה עודנה שפתם של המוני היהודים בפרוסיה, בנסיכויות ובאימפריה הרומית הקדושה, והוא חש הכרח לפנות אליהם כך שיבינו.
ב-1804 פרסם את "ישורון", חיבור אפולוגטי על היהדות, בו הגן עליה מהתקפות הנוצרים בני זמנו וניסה לבססה על הפילוסופיה הנאורה המקובלת בימיו.
בין היתר, הכחיש את הטענה הנוצרית כי "כל נדרי" מאפשרת ליהודים למעול בשבועותיהם.
על אף שאימץ עמדות רדיקליות אחדות בימי חייו, וסבר כי יש לטהר את הדת מכל יסוד שבטי ומדיני, נותר וולפסון מנדלסוני במידה ניכרת: הוא האמין באמת ובתמים כי יש לשמור מצוות לפי המקובל וכי הספרות הרבנית כולה נושאת מסר ערכי חשוב.
החוברת הכילה גם רב-שיח דמיוני בין הרמב"ם, מנדלסון ויהודי מזרחי (=פולני), שבה מביע הרמב"ם שאט נפש כלפי האחרון, החסר כל הערכה לכתביו הפילוסופיים.
ב-1806 חיבר פירוש גרמני לספר חבקוק, ומאז ועד יום מותו כמעט ולא כתב דבר.
מ-1807 ועד 1813 שימש כמורו הפרטי של יעקב בער הצעיר (לימים, המלחין ג'אקומו מאיירבר), והמשפחה האמידה דאגה לפרנסתו ושילמה לו גם לאחר מכן קצבה חודשית קבועה.
בשנות ה-20 שב לפיורדא, ושם היה מעורב בניסיונות פרנסי הקהל הליברלים לעצב מחדש את ישיבת פיורדא כבית מדרש מודרני לרבנים ברוח ההשכלה.
בתקופה זו היה מורה עבור צעירים מבני פיורדא שנמשכו להשכלה, בהם לאופולד שטיין, לימים רבה הרפורמי של פרנקפורט.
אולם, תוכניותיו של וולפסון נדחו בידי השלטונות, וזמן לא רב לאחר מכן ניתן צו לסגירת הישיבה.
עוד במפנה המאה קרסו השכלת ברלין ורוב ספיחיה: הציבור המסורתי הקטן ששמר על הזיקה אל השפה העברית דחה את רעיונות התנועה, והצעירים המשתלבים כמעט ולא התעניינו בנושאים יהודיים ושאפו לדבר רק גרמנית.
וולפסון מת בפיורדא ב-1835, בגיל 79.
אבטליון: מבוא הלמוד לנערי בני ישראל, ברלין: דפוס חנוך נערים, תק"ן, בספרייה הלאומית
אבטליון והוא מבוא הלמוד לנערי בני ישראל ולכל החפצים בלשון עבר, וינה: דפוס א.
דיא שטאלצע ושתי, מחזה פורים ביידיש מ-1796
דוד הופשטיין, "לייכטזינן אונ צוויעס", בתוך: די קאָמעדיעס פונ דער בערלינער אופקלערונג, מעלוכע פארלאג פאר די נאציאָנאלע מינדערהייטנ אינ אוסר"ר, 1933. עמ' 127–157. (תרגום של "קלות דעת" ליידיש סובייטית)
קלות דעת וצביעות: (ר' חנוך ור' יוספכי); עם מבוא מאת דן מירון, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תשל"ז.
אהרן דֶמסקי הוא חוקר ומרצה לתולדות ישראל, פרופסור בדימוס במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, חתן פרס ביאליק לשנת 2014.
כתב מאמרים על החינוך בישראל ועל מעמד הסופרים בעת העתיקה.
בעיקר תרם תרומה להבנת תולדות האלפבית.
בעקבות ידיעותיו בפליאוגרפיה ובבלשנות שמית, הוא פיתח גישה אינטגרטיבית לפענוח כתובות צפון שמיות.
מלבד התמחותו הכללית בחקר ההיסטוריה התרבותית של עם ישראל, תרם דמסקי רבות לחקר הכתיבה, הקריאה וידיעת הספר בישראל ובשכנותיה בתקופה העתיקה והִרבה לעסוק בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל וגנאלוגיה יהודית.
ב-1991 ייסד את "המפעל לחקר השם היהודי" במסגרת המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן, ובכך עיצב שדה מחקר רב-תחומי חדש במדעי היהדות - חקר אונומסטיקה יהודית.
אהרן דמסקי נולד בברוקלין ניו יורק, בשנת 1938. גדל והתחנך בארצות הברית.
ועלה לישראל בשנת 1965. הוא מתגורר באפרת.
נישא לרבקה, שהייתה חוקרת במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית, ואחר-כך סמנכ"לית ברשת המוסדות "אור תורה סטון".
אחד משבעת ילדיהם הוא היוצר ומפיק הסרטים התיעודיים נעם דמסקי.
למד בארצות הברית מקרא, ספרות חז"ל והיסטוריה של עם ישראל, את עבודת הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, בהדרכתם של פרופ' בנימין מזר ופרופ' אברהם מלמט.
לאחר מכן המשיך בלימודי המקרא, בשפות שמיות, בהיסטוריה של המזרח הקדום וכן בגאוגרפיה של ארץ ישראל.
ב-1968 הצטרף דמסקי לסגל ההוראה של אוניברסיטת בר-אילן ולימד בה עד פרישתו ב-2007.
דמסקי כתב מאמרים רבים על החינוך בישראל ועל מעמד הסופרים בעת העתיקה.
בעקבות ידיעותיו בפליאוגרפיה ובבלשנות שמית, הוא פיתח גישה אינטגרטיבית לפענוח כתובות חיצוניות וכן התמנה להיות אפיגרפיסט (מפענח כתובות) בחפירות שונות.
בנוסף עסק דמסקי בהבהרת הסוגה המקראית של רשימות היחס הנמצאת בעיקר בספר דברי-הימים (פרקים א-ט).
שיטתו מאירה על נושאים של החברה השבטית בישראל בימי המקרא, כגון שארות (חיתון, ירושה, גאולה) והפריסה הגאוגרפית הכפרית שבנחלות בני ישראל ובנוסף להבנת דרכי החשיבה של רושמי הרשימות האלה והמינוח הנקוט בידיהם.
תוך כדי מחקריו בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, זיהה יישובים חדשים במפה המקראית.
מה שמייחד את המפעל המחקרי של דמסקי לגבי תקופת המקרא היא העובדה שדמסקי רואה את תולדות ישראל בתקופת המקרא לאור קורות המזרח הקדום ומפעיל את כישוריו להבנת המקורות ההיסטוריים אם במקרא ואם במקורות החיצוניים.
גישתו האינדוקטיבית בפרשנות טקסטים ספרותיים וחיצוניים כאחד, מבוססת על מידה גדולה של כבוד כלפי הטקסט בהבהרת פשוטו והמסר ההיסטורי הטמון בו.
גישה זו מאפשרת לדמסקי שני מסלולי עיון עיקריים:
התבוננות בספרי המקרא על פי ניתוח הנתונים המצויים בטקסט בחיי עם ישראל בעת העתיקה.
למשל בנושא הכתיבה, קריאה וידיעת ספר.
תחומים אלה ניתנים להשלמה מתוך גישה לחומר המשווה מתוך ובין תרבויות העמים השכנים כגון ממצרים, מסופוטמיה, כנען ויוון העתיקה.
גישה זו מאפשרת להקנות תמונה מקיפה ומעמיקה יותר בנושא הנדון בפרט ומסקנות נאמנות יותר על ההתפתחות החברתית היסטורית בכלל.
1962-1965 - מחנך בבית המדרש לרבנים באמריקה.
1967-1998 - מרצה בבית הספר הגבוה להשתלמות מורים בתל אביב, הסתדרות המורים (תחת הפיקוח האקדמי של האוניברסיטה העברית).
1968-2007 - מרצה במחלקה לתולדות ישראל, אוניברסיטת בר-אילן.
תארים אקדמיים (ע"פ סדר כרונולוגי)
1961 - B.S - אוניברסיטת קולומביה
B.R.E - 1961 - בית המדרש לרבנים באמריקה
M.H.L - 1963 - בית המדרש לרבנים באמריקה
M.A - 1965 - אוניברסיטת קולומביה
P.h.D - 1977 - האוניברסיטה העברית בירושלים
1981-1984 - חבר צוות בחפירה בתל שילה מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
1991 - מייסד וראש המפעל לחקר שמות יהודים, אוניברסיטת בר-אילן.
1997 - חבר צוות ואפיגרפיסט בחפירת תל צאפי (גת פלשתים), מטעם בר-אילן .
1998-2002 - ראש מכון ריבלין לחקר ארץ ישראל בסניף בן צבי באוניברסיטת בר-אילן.
2007 - חבר ועדת ההנהלה של מרכז אפיגרפי על שם דוד וימימה יסלזון לתולדות ישראל, אוניברסיטת בר-אילן.
2007 - 2015 - יו"ר הוועדה החינוכית, מכון הבינלאומי לגנאלוגיה היהודית (IIJG) ומרכז פאול יעקבי, הספרייה הלאומית של ישראל, ירושלים.
2008 - יועץ אקדמי, ארכיון מני דה-שליט של שמות משפחה, בית התפוצות, תל אביב.
2011 - 2013 - חבר ועדת ההנהלה, מרכז רנה קוסטה ללימודי יידיש, באוניברסיטת בר-אילן.
2013 - חבר ועדת ההנהלה של המכון הבינלאומי לגנאלוגיה היהודית (IIJG) ומרכז פאול יעקבי, הספרייה הלאומית של ישראל, ירושלים.
1965 - הפרס ע"ש לינה סוקולוב ניו יורק.
1966-1967 - קרן הזיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק.
1978 - קרן הזיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק.
2014 - פרס ביאליק לחוכמת ישראל על ספרו "ידיעת ספר בישראל בעת העתיקה".
2016 - פרס ע"ש פרופ' אליעזר לואיס פינקלשטיין על ציון התרומה האקדמית לחברה בישראל (ניתן על ידי מכון שוקן ובית המדרש לרבנים בארצות הברית).
" מדריך במקורות חיצוניים לתולדות ישראל בתקופת המלוכה וימי שיבת ציון ", הוצאת בר-אורין, 1970.
" נעים שמכם - שמות יהודיים בתפוצת יהודי ספרד ", הוצאת אוניברסיטת מרילד, 2010 (אנגלית).
סדרת הספרים " ואלה שמות " (5 כרכים) - מחקרים באוצר השמות היהודיים, (כרך א' - תשנ"ז.
בעריכתו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן (אנגלית ועברית).
" ידיעת ספר בישראל בעת העתיקה ", ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק, ירושלים תשע"ב.
אהרן דוד שלזינגר הוא סופר ישראלי-ארגנטינאי שכתב למעלה ממאה ספרים.
תשעה מהם הודפסו, והשאר יצאו בפורמט דיגיטלי.
בגיל 20 התחיל להתעניין בדת ובגיל 22 החל ללמוד בישיבה בבואנוס איירס, כל בוקר במשך שנתיים.
בתחילה עבד בלילות כמשגיח כשרות במאפייה, וכמה חודשים לאחר מכן קיבל הצעה מחברת טקסטיל שבה עבד כמנהל מערכת במשך שנה וחצי.
בגיל 24 נסע לישראל ולמד תורה במשך שישה חודשים.
לאחר מכן חזר לארגנטינה והמשיך ללמוד ולעבוד בתעשיית הטקסטיל.
בגיל 26 התחתן ולאחר ארבע שנים התגרש והתחתן בפעם השנייה.
בגיל 31 עלה לישראל ולמד תורה בישיבת עוז מאיר במשך שמונה שנים אצל הרב שמעון אליטוב ונהפך לתלמידו המובהק וליד ימינו.
שם גם הוסמך שם לרבנות ועסק גם בלימוד חסידות וקבלה.
בשנת 1999 התחיל ללמד באקדמיה חפץ חיים אחר הצהריים שעתיים ביום.
באותה שנה גם התחיל ללמד גמרא בלילות בבית כנסת נצח ישראל.
בשנת 2006 נתן את ההרצאה הבינלאומית הראשונה שלו לפני קהל גדול, בוועידה השנייה על מסורות העולם שנערכה בברצלונה.
שלזינגר כתב את ספרו הראשון, נומרולוגיה וקבלה.
עבודה זה הודפסה על ידי הוצאת הספרים אובליסקו בשנת 2008.
ספרו חידות ותעלומות של התלמוד והקבלה הודפס על ידי אותו מוציא לאור בשנת 2009.
בשנת 2011 יצא ספרו על הנומרולוגיה הקבלית.
ספרו "ההתמוטטות הכלכלית הסופית" פורסם על ידי באורהוסה בפורמט דיגיטלי והודפס בארצות הברית.
בשנת 2012 הוא התחיל לכתוב ספרים דיגיטליים.
באותה השנה הוא פרסם מספר רב של כותרים באמזון.
ספרו הספר הגדול של שמות, יצא בהוצאת אובליסקו ב-2012.
ספרו "האתגר הגדול של האביר עם השריון החלוד" יצא בהוצאת אובליסקו ב-2013. באותה השנה כתב את הספר "גילוי הסוד של השואה", אשר הודפס ופורסם גם על ידי הוצאת אובליסקו.
ספרו "כוח הריפוי של הקבלה" יצא ב-2015. ספרו "10 צעדים למשיכת השפע" יצא לאור ב-2016.
הרב ד"ר אהרן דוד פָּנְקֶן היה נשיא ההיברו יוניון קולג' וממנהיגי היהדות הרפורמית בארצות הברית.
פנקן נולד וגדל באפר וסט סייד של מנהטן, שם היה חבר בתנועת הנוער של האיחוד ליהדות רפורמית (NFTY).
הוא סיים לימודי תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ועבד זמן קצר בתכנון מחשוב רפואי במעבדה, אך החליט לפנות לקריירה בקהילה היהודית.
בגיל 19 התקבל כמנהל מחוז בתנועת הנוער, וב-1986 החל לימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים.
ב-1991 נסמך לרבנות והחל לכהן כעוזר לרב בבית הכנסת רודף שלום במנהטן ובבית הכנסת וסטצ'סטר, במקביל להשלמת דוקטורט במדעי היהדות באוניברסיטת ניו יורק, שנושאו היה שינויים הלכתיים בספרות הרבנית (2004).
ב-1995 החל ללמד ספרות בית שני וספרות רבנית בהיברו יוניון קולג'.
בנוסף, הרצה ולימד במוסדות רבים ברחבי העולם.
הוא כיהן בוועדת האתיקה של איגוד הרבנים המתקדמים (CCAR ), בוועדה למינוי והצבת רבנים שם, במועצת החינוך ובתפקידים נוספים.
ב-1996 מונה לדקאן הסטודנטים של ההיברו יוניון קולג', ב-1998 לדקאן הקמפוס בניו יורק, וב-2007 לסגן-נשיא ליוזמות אסטרטגיות.
ב-1 בינואר 2014 מונה כמחליפו של הרב דוד אלינסון כנשיא ה-12 של ההיברו יוניון, מוסד שלו 4,000 בוגרים מכהנים בתפקידי רבנים, חזנים, מורים ועוד.
הרב פנקן היה בעל רישיון טיסה, וב-5 במאי 2018 התרסק עם מטוסו הקל בניו יורק ונהרג.
הותיר את אשתו, מליסה, ואת שני ילדיהם.
הרב אהרון הלוי גולדמן (תרי"ד, 1853 - ו' באדר א' תרצ"ב, 1932) שימש כרבה של המושבה מוזסוויל, שהייתה אחת ממושבות הברון הירש בארגנטינה.
יזם את החרם על הגיור בארגנטינה.
אהרן הלוי גולדמן נולד בפודוליה (כיום בין אוקראינה למולדובה), הוסמך לרבנות בגיל 18 ועסק בשחיטה.
בעקבות הפוגרומים ברוסיה, היגר בשנת תר"נ (1890) יחד עם יהודים רבים לארגנטינה, והיה ממקימי המושבה מוזסוויל (בעברית: 'קריית משה', על שם משה רבנו שהוציא את עם ישראל מעבדות לחירות).
מוזסוויל הייתה המושבה הראשונה שהקים הברון הירש בארגנטינה.
הרב גולדמן הגיע עם ראשוני היהודים למוזסוויל ושימש בה בפועל כרב וכשוחט של כ-120 משפחות יהודיות שהיגרו למקום ממזרח אירופה, במשך שנים רבות.
נוכח התערבות הקהילות היהודיות בקרב הנוכרים בארגנטינה, תופעת נישואי תערובת של יהודים ונוכרים נעשתה שכיחה.
באחד ממקרי בקשת הגיור, בשנת התרע"ו (1915), פנה הרב שאול דוד סתהון לרב אהרן גולדמן בבקשה לגייר מוסלמי שבא לפניו ורצה להתגייר.
הרב גולדמן סירב לכך, ואף ביקש להטיל חרם על גיורים בארגנטינה.
נימוקו העיקרי היה שהגרים לא שומרים מצוות אחר הגיור, כפי שנוהגים רוב היהודים במדינה, ולכן אין מקום לבצע גיורים שכאלה.
בתחילה הרב סתהון הביע פקפוק בנימוקים אלו, משום שלדידו הפוסקים התירו גם גיורים שכאלה, בהם הנהר מצרים והעצי הלבנון.
לאחר דין ודברים הרב סתהון הסכים להטלת החרם, וביקש מהרב צ'ירלסון, מחבר הספר 'עצי הלבנון', שלא להפיץ את ספריו בארגנטינה, כדי שהמבקשים להקל לא ידעו על דעתו ולא ינסו להסתמך עליה.
הוא הוסיף לנמק שגם לפי פוסקים אלו, המציאות הקשה בארגנטינה דורשת דווקא הטלת חרם ולא גיורים שמכילים את תופעת נישואי התערובת.
בסופו של דבר החרם לא כובד, וישנן עדויות רבות על קיומם של גיורים גם לאחר הטלתו.
בפועל החרם לא השיג את מטרתו, וההתבוללות נותרה תופעה רווחת מאוד בארגנטינה.
כחמישים שנה לאחר פטירתו הוציאו נכדיו בשנת תשמ"א את ספרו שו"ת דברי אהרן.
רבי אהרן בן דוד הכהן מראגוזה (נולד ב-1580 לערך) היה רב בראגוזה, בימינו דוברובניק.
סבו מצד אמו היה המקובל רבי שלמה אוהב, גם הוא רב באותה עיר.
רבי אהרן למד בעיר הולדתו ולאחר מכן בוונציה, ומשם חזר לכהן כרב בראגוזה.
בשנת 1623 נכלא כשותף כביכול של יצחק ישורון, שהואשם באשם כוזב בעלילת דם.
דרשותיו של רבי אהרן, "זקן אהרן", יחד עם דרשות סבו, "שמן הטוב", וסיפור מותו של יצחק ישורון, פורסמו בוונציה בשנת 1657, לאחר פטירתו.
תיאורה של עלילת הדם, יחד עם מסמכים מארכיון ראגוזה, פורסמו ב-1882.
רבי אהרן הלברשטאם (ה'תקפ"ו–א' באב ה'תרס"ג) היה רב העיר נובי סונץ' (צאנז) והמחוז, במשך 46 שנה.
מפורסם בעיקר בכינויו קרייזער רב (מיידיש: רב המחוז).