tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב זה החליטו צ'רצ'יל וראשי המטות להעביר את האחריות על עיראק מפיקוד המזרח התיכון של ויוול ולונגמור, אל צבא הודו הבריטית עליו פיקד הגנרל קלוד אוקינלק, שהביע נכונות להקצות כוחות לשמירה על האינטרסים הבריטיים בעיראק.
ההחלטה על תגבור הכוחות בעיראק בכוחות מהודו הבריטית הביאה להסטת כוח בסדר גודל של חטיבה מוגברת (שלאחר שיתוגבר בכוחות נוספים יתגבש לכלל דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10), שעליו פיקד הגנרל ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר, שאמור היה לצאת בשיירה ימית מקראצ'י למלאיה, לעבר עיראק.
למבצע תגבור הכוחות ניתן השם "מבצע סבין" (Sabine).
ב-18 באפריל הגיעה השיירה לבצרה.
עקב קריאות המצוקה של סמארט מחבניה, הוחלט לתגבר באופן מיידי את בסיס חבניה בכוחות קרקע.
כוח בן ארבע מאות לוחמים, בפיקודו של מייג'ר אוברי רוברטס, יצא למסע אווירי מקראצ'י שבפקיסטן אל חבניה.
המסע נמשך ארבעה ימים במטוסי תובלה אזרחיים מסוג ארמסטרונג ויתוורת' אטאלאנטה שהושאלו ל-RAF מחברת התעופה BOAC, ובמטוסי ויקרס ולנטיה מיושנים, וכלל חניית ביניים בשארג'ה שבמפרץ עומאן.
בשלב מאוחר יותר הועמדו לרשות כוח זה מטוסי DC-2 שקיצרו את המסע מקראצ'י ל-13 שעות.
בואו של הכוח לבצרה תוזמנה להיות לאחר נחיתת הכוח הימי, שעם יציאת הכוחות לדרכם לא היה ברור אם ייתקל בהתנגדות לנחיתתו.
ב-17 באפריל הגיע הכוח לבצרה.
משהתברר כי לא ניתן להגיע בדרך היבשה לחבניה, בשל השיטפונות, הוטס הכוח לחבניה בדרך האוויר.
הייתה זו הרכבת האווירית האסטרטגית הראשונה שהפעילו בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
במקביל הועברו לחבניה 6 מטוסי גלדיאטור, ולשועיבה מספר מפציצי ולינגטון.
הכוח הימי שיצא מקראצ'י בתחילת אפריל, בפיקודו של פרייזר, כלל את חטיבת הרגלים ה-20 ההודית, גדוד ארטילריה וכוחות עזר נוספים.
המדובר היה בכוח בסדר גודל של חטיבה מתוגברת.
לכבוש את אזור בצרה-שועייבה על מנת להבטיח את נחיתתם הבטוחה של כוחות נוספים.
לתכנן, בשיתוף פעולה עם הצי, נחיתה אל מול כוחות היכולים להיות עוינים, מכיוון שעמדתו של הצבא העיראקי אינה ברורה.
במקרה של התנגדות, לגבור על כל התנגדות ולהקים באזור עמדות מגננה מהר ככל האפשר.
בשום מקרה לא לפגוע בנייטרליות של איראן.
בפועל התבצעו הנחיתות בתוך 24 שעות, בין 18 באפריל ו-19 באפריל, וללא התנגדות כלשהי.
בשלב זה החליטה הממשלה הבריטית לחזק את הכוחות בבצרה לסדר גודל של דיוויזיה, ולשלוח כוחות נוספים לדרכם.
כוחות עזר נוספים השייכים לחטיבת הרגלים ה-20 הגיעו ונחתו ללא התנגדות ב-29 באפריל.
מתחילת ניהול המשבר הלכו העיראקים על חבל דק.
מחד, היו מעוניינים בסילוק הנוכחות הבריטית מאדמתם, ומאידך, הבינו שאין להם את הכוח לעשות כן ללא סיוע ממדינות הציר.
ב-8 באפריל 1941 קיבל אל-כילאני הבטחה בכתב מברלין, לפיה "והיה ויתפתח מאבק לחירות נגד הממלכה המאוחדת, תגיש גרמניה - אם רק תמצא את הדרך לספקו - סיוע צבאי וכלכלי ללא השהיות." הדבר אותת להנהגה העיראקית כי ביכולתם להמשיך בצעדים נגד הבריטים.
הנחיתות בבצרה ב-18 באפריל 1941 תפסו את העיראקים בלתי מוכנים, והיוו הפתעה אסטרטגית.
מסיבה זו לא הייתה להן התנגדות.
עם זאת הודיע אל-כילאני לקורנווליס כי בעוד שעצם הגעת הכוחות תואמת את ההסכם שבין המדינות, שהייתם של הכוחות עצמם על אדמת עיראק מנוגדת להסכמות, ולכן על הכוחות שהגיעו מבצרה לצאת מיד לדרכם מבצרה לארץ ישראל, ולעזוב את עיראק בהקדם האפשרי.
ב-20 באפריל הנחה צ'רצ'יל את קורנווליס שלא להתחייב לכך שהכוחות יעזבו לארץ ישראל, וכי ממשלת הממלכה המאוחדת אינה מכירה בזכותה של ממשלת עיראק, שהיא עצמה תפסה את השלטון בכוח, לדרוש דרישות כלשהן מסוג זה.
בכל אותה עת עמד אל-כילאני במשא ומתן עם מדינות הציר, באמצעות השגריר האיטלקי בבגדאד.
הוא הבטיח להיטלר כי יעמיד את שדות התעופה בעיראק לרשות מדינות הציר, ויספק להן דלק, בתמורה לסיוע אווירי.
הבריטים ניסו אף הם להימנע מלחימה.
אל מול עמדתם של צ'רצ'יל ואוקינלק עמד הגנרל ויוול, שסבר כי לחימה בעיראק לא רק שתסכן את הכוחות הלוחמים, מכיוון שלא יהיה באפשרות פיקוד המזרח התיכון להעמיד להם תגבורות בתוך זמן סביר, אלא שהיא עלולה להביא למרידות בארץ ישראל ובמצרים, ולאובדן השליטה הבריטית במדינות אלו.
עם זאת, ב-22 באפריל דיווח המודיעין הבריטי על ריכוזים של מטוסים גרמניים בבלקנים.
כפי הנראה הייתה זו היערכות לקראת מבצע ברברוסה - תקיפת ברית המועצות שהתרחשה כעבור חודשיים בדיוק, אך המודיעין הבריטי סבר שמדובר בניסיון להצנחת כוחות בקפריסין או בעיראק.
המצב הלך והסלים לקראת אובדן שליטה של שני הצדדים.
כלפי חוץ הציגו הצדדים מצג כאילו מבוצעות הנחיתות בהסכמה ובשיתוף פעולה.
בסמוך לאחר הנחיתות כתב ה"סאנדיי טיימס" כי "התושבים קיבלו את הצבא הבריטי בלבביות, גם הממשלה החדשה מיהרה לשתף פעולה בסידורים הדרושים.
עמדתה זו של הממשלה העיראקית עשתה רושם טוב על השלטונות הבריטיים.
יש לקוות להקמת יחסים תקינים יותר בין אנגליה ובין עיראק." ואילו הממשלה העיראקית פרסמה הודעה ובה ציינה: "ממשלת הממלכה המאוחדת ביקשה רשות לחלק מכוחותיה לעבור דרך עיראק בהתאם לחוזה האנגלי-עיראקי...
על סמך זה עלה על היבשה בבצרה, ב-17 - 18 באפריל 1941 צבא בריטי כדי לעבור בעיראק, בהתאם לסידורים.
בהזדמנות זו מודיעים כי אין אמת בפירושים שניתנו לדבר באלו תחנות רדיו זרות.
הממשלה שומרת על זכויות המדינה ועל ריבונותה."
ב-28 באפריל 1941 ביקר קורנווליס בפעם האחרונה את אל-כילאני, והודיע לו כי בתוך יומיים ינחתו בבצרה כוחות נוספים.
אל-כילאני הודיע כי הוא אוסר על כך, כל עוד לא עזבו הכוחות שנחתו ב-18 באפריל את שטחה של עיראק.
למרות עמדה זו הורה צ'רצ'יל לאוקינלק להמשיך בנחיתות בבצרה.
אל-כילאני החליט לפתוח במלחמה אם ינחתו בבצרה כוחות נוספים.
הוא דרש ממדינות הציר סכום בן שלושה מיליוני דינרים עיראקים (שווה ערך לשלושה מיליון לירות שטרלינג), ככיסוי הוצאות והפסדים ממכירת נפט בעת הלחימה, ופקד על תפיסת שדות הנפט בכירכוכ והטלת מצור על בסיס חבניה.
הייתה זו הפעולה שהביאה לתחילת הקרבות.
בניית הכוח של שני הצדדים
ב-30 באפריל התרכזו האירועים בזירה העיראקית בנעשה בבסיס חבניה, שהפך לריכוז העיקרי של כוחות בריטים בעיראק, מחוץ לבצרה.
בבסיס רוכזו אזרחים בריטים, ובהם 230 נשים וילדים שפונו מבגדאד, ובסך הכול שהו בו כ-9,000 אזרחים.
לאחר הצלחת התגבור האווירי והגעת 400 לוחמיו של רוברטס, שהו במקום 2,200 חיילים.
בנוסף ללוחמיו של רוברטס, היה עיקר הכוח הקרקעי הבריטי מורכב מיחידה שנקראה "מגויסי עיראק" (Iraq Levies) או "המגויסים האשורים" (Assyrian Levies).
לוחמים אלו היו בני העדה האשורית, שהייתה קורבן לטבח על ידי הצבא העיראקי בשנת 1933. העדה השליכה יהבה על הקשר עם הבריטים, וייסדה יחידות לוחמות ששימשו לאבטחת בסיסי ה-RAF בחבניה ובשועיבה.
יחידות אלו היו יחידות עילית בעלות מוטיבציה גבוהה להילחם נגד העיראקים.
כוח המגויסים האשורים כלל 20 קצינים בריטים, וכ-1,000 לוחמים שהיו בעיקרים אשורים וכורדים.
פלוגת השריוניות הייתה כפופה למגויסים האשורים.
הכוח הורכב מפלוגת מפקדה בת 350 איש, ארבע פלוגות אשוריות ופלוגה כורדית, שכל אחת מהן מנתה 125 חיילים והייתה מצוידת במקלעים, במרגמות שמונה אינץ', וברובים אנטי טנקים, וכן פלוגת הובלה שכללה בעיקר כמה עשרות סוסים ופרדות ומספר מועט של משאיות קלות.
המטוסים המיושנים של בית הספר לטיסה הוכשרו לשאת פצצות, ונוספו אליהם שישה מטוסי גלוסטר גלדיאטור שהוטסו ממצרים.
לבסיס שועייבה הגיעו מפציצי ויקרס ולינגטון מתקדמים יחסית, שיכלו להעניק סיוע לחבניה מבחינת טווח הפעולה שלהם.
חבניה נמצאת במישור הנשלט מדרום על ידי רמה הקרויה רמת סינ-א-דיבאן, המצויה בגובה של 200 מ' מעל לבסיס.
העיראקים הכירו היטב את השטח, ומעבר לכך, בתקופה שלפני המלחמה שותף הצבא העיראקי בתוכניות להגנת הבסיס, מתוך מחשבה להיעזר בו במקרה של תקיפה גרמנית, ואנשיו הכירו היטב את נקודות התורפה של ההגנה הבריטית.
ב-30 באפריל, בעקבות שיחתו של קורנווליס עם אל-כילאני, הופיעו על הרמה חיילים עיראקים בסדר גודל של שתי חטיבות רגלים.
בבוקר 1 במאי דיווחו מטוסי הסיור מסוג הוקר אודקס שנשלחו מהבסיס כי הכוחות העיראקיים המצויים ברמה השולטת על חבניה כוללים 9,000 לוחמים, ולהם 50 תותחים וכלי רכב משוריינים.
חימושו של הכוח העיראקי כלל תותחי הוביצר 3.7 אינץ', תותחי 18 ליטראות, 12 שריוניות מסוג קרוסלי, ומספר טנקים מסוג L3/35. כוח זה היה עדיף בהרבה, הן מבחינה מספרית והן מבחינת החימוש על מגיני חבניה, שנעזרו במספר שריוניות רולס-רויס מיושנות.
אל הכוח העיראקי הצטרפו גם אלפי לוחמים לא סדירים בני שבטים מקומיים, שאף הם נעזרו בארטילריה.
עם תחילת המצור עמד מפקד בסיס חבניה, סגן מרשל אוויר סמארט, במצב קשה.
המצב הדיפלומטי היה עמום, שכן איש מהצדדים לא הכריז על מלחמה.
סמארט חשש לפתוח במתקפה בעצמו, שכן ידע שפיקוד המזרח התיכון, והממונה עליו ישירות, מרשל אוויר ראשי לונגמור, מתנגדים ללחימה בעיראק.
מאידך, ידע כי עקב יחסי הכוחות הבלתי שווים על הקרקע, בסיס חבניה פגיע ביותר למתקפה קרקעית.
כאשר התחיל ריכוז הכוחות העיראקים, היה ביד סמארט להתקיפו מן האוויר ולשפר את מצבו בהרבה, אך הוא נמנע מכך.
החמירה את המצב הודעתו של המפקד העיראקי לסמארט כי המדובר באימונים וכי אין לכוחותיו כוונה התקפית.
סמארט עמד בקשר טלפוני עם השגריר קורנווליס בבגדאד, אך לא קיבל הוראה חד משמעית כיצד לנהוג.
ביום השני של המצור, ב-1 במאי, לאחר שהעיראקים הצליחו להקיף את המחנה ולתפוס עמדות שולטות לצורך הצבת ארטילריה, הודיע המפקד העיראקי לסמארט כי הוא אוסר על טיסות כלשהן מחבניה, וכי אם יראה מטוס ממריא מחבניה יפגיז את הבסיס.
בשלב זה החזיקו העיראקים בכוחות גדולים גם בפלוג'ה וברמאדי הסמוכות.
במהלך אותו יום הביע אוקינלק את דעתו כי על סמארט לפעול באופן מיידי, אך פרייזר, בבצרה, הודיע כי לא יוכל לתגבר את כוחותיו של סמארט וכי יהיה עליו לפעול לבדו.
סמארט ביקש מקורנווליס כי יינתן לעיראקים אולטימטום בן 24 שעות, אך קורנווליס מסר לו כי הזמן לאולטימטומים חלף.
ב-2 במאי הגיעה פקודתו של צ'רצ'יל - "להכות בחוזקה".
סמארט הורה למטוסיו להמריא בלילה שבין 2 במאי ל-3 במאי.
ביום הראשון של הלחימה יצאו מטוסיו של סמארט לתקיפת הארטילריה והרגלים העיראקים שעל רמת חבניה.
העיראקים הגיבו באש ארטילרית על הבסיס, שהתגלתה כבלתי מדויקת.
עד מהרה הסתבר שהארטילריה העיראקית אינה פועלת כאשר מטוסי הבריטים נמצאים באוויר, וכן אין חיל הרגלים העיראקי עושה כל מאמץ להתקדם לעבר הבסיס, אלא הוא מתחפר ומסתתר כאשר מטוסי הבריטים תוקפים.
עיקר העימות היה בין מטוסי ה-RAF למטוסי חיל האוויר העיראקי.
בנוסף להפצצת הכוחות העיראקים שצרו על חבניה, ביצע ה-RAF שני מבצעים נוספים.
בסיס חיל האוויר העיקרי של המורדים, שנקרא "שדה תעופה ראשיד" על שמו של כילאני, הופצץ מן האוויר, ורבים מהמטוסים שהיו בו הושמדו על הקרקע.
במקביל, פונו הנשים והילדים הרבים ששהו בחבניה לבצרה.
באותו היום נהרגו כארבעים בריטים, ו-22 מטוסים בריטים הושמדו.
ב-5 במאי נפצע סמארט קשה בתאונת דרכים, ופונה לבצרה.
הוא הוחלף על ידי קולונל אוברי רוברטס.
בשלב זה החלו העיראקים לסגת מהרמה המשקיפה על בסיס חבניה, ולצאת לכיוון פלוג'ה באופן בלתי מסודר ומבולבל.
רוברטס הורה לכוחותיו לצאת להתקפת נגד על הכוחות הנסוגים.
התקפות אלו עלו יפה, וכללו אף הפתעה טקטית - רוברטס איתר במחנה חבניה שני תותחי 18 ליטראות ישנים ששימשו לקישוט חדר האוכל של הקצינים, והשתמש בהם להפתיע את העיראקים, שידעו כי בסיס חבניה אינו מצויד בארטילריה.
ב-6 במאי יצא טור עיראקי מפלוג'ה על מנת להתקיף את חבניה.
מטוסי ה-RAF זיהו את הטור מהאוויר, כאשר היה בכביש צר, המוקף מים מכל עבר.
המטוסים השמידו את הכלי הראשון והאחרון בשיירה, על מנת למנוע התקדמות או נסיגה, ולאחר מכן השמידו את כל השיירה.
עד 7 במאי הוסר המצור על חבניה, והעיראקים נסוגו מהרמה המשקיפה על חבניה, והתרכזו באזור פלוג'ה.
בפעולות אלו נלקחו בשבי 26 קצינים עיראקים ו-408 חיילים, וכן כמויות משמעותיות של ציוד, כמעט ללא אבדות לכוחות הקרקע.
בנוסף לכך ספגו העיראקים כ-500 הרוגים ו-75 כלי רכב שהושמדו.
חיל האוויר העיראקי לא היה קיים, למעשה, לאחר ארבעת הימים הראשונים של הקרבות.
המצב בזירה העיראקית במהלך קרב חבניה
ב-7 במאי סיכם צ'רצ'יל את הקרב במברק ששלח לסמארט (בטרם נודע לו כי סמארט נפצע ופונה לבצרה) - "פעולתך הנמרצת והמזהירה השיבה במידה רבה את המצב לקדמותו.
כוונתו של צ'רצ'יל במברק הייתה לכך שהוא החזיר את הפיקוד לפיקוד המזרח התיכון, והורה לויוול לארגן כוח חזק שיצא מארץ ישראל ומעבר הירדן לסייע ללוחמים בחבניה.
הכוח, שכונה "כוח חב" (Hab Force) כלל חלקי יחידות שלדעת ויוול ניתן היה לוותר עליהן בארץ ישראל, בסדר גודל של כחטיבה.
הכוח כלל גם פלוגות של חיל הספר העבר ירדני.
אנשי חיל הספר העבר ירדני סירבו לחצות את הגבול לעיראק, וכתוצאה מכך הפלוגות שהיו מעורבות בכך פורקו.
על פי עדויות מפי יוצאי חיל הספר היהודים, חיילים הכוח הערבים אף הפנו את נשקיהם כלפי מפקדיהם הבריטים.
במקביל, עמדו לרשות ויוול גם לוחמי הלגיון הערבי בפיקודו של ג'ון באגוט גלאב.
אלו עמדו לפקודת האמיר עבדאללה, שכבן דודו של העוצר המודח היה לו חשבון אישי לסגור עם רשיד עאלי אל-כילאני.
במקביל החלו כוחותיו של פרייזר להשתלט על בצרה.
ההשתלטות לא הייתה קלה, שכן על אף הבטחתו של רשיד עאלי אל-כילאני שכוחותיו ייסוגו מבצרה, הם לא עשו כן עד 2 במאי, והיה צורך להוציאם משם באש תותחים.
התפתחות נוספת הייתה השתלטות העיראקים על מוצב בריטי בשם א-רותבה בסמוך לגבול עם ירדן.
לאחר הסרת האיום מעל חבניה, היה בדעת צ'רצ'יל להמשיך בלחץ על ממשלתו של אל-כילאני, לשוב ולכבוש את א-רותבה, ואף לפרוץ אל בגדאד, וזאת בהקדם האפשרי, שכן ההערכה בשלב זה הייתה שסיוע גרמני לא יאחר לבוא.
בעיירה א-רותבה שליד הגבול הירדני שהה כוח אזרחי בריטי שעסק בכריית בארות.
עוד ב-2 במאי, בטרם החלו פעולות האיבה בחבניה, פתח כוח של משטרת המדבר העיראקית באש על הבריטים, הניסם, והתבצר במבצר עות'מאני ישן שהיה מצוי בעיירה.
היו אלו יריות הפתיחה של המלחמה.
אל כוח זה הצטרפו לאחר מכן חמושיו הפלסטינים של פאוזי אל-קאוקג'י.
אלו הגיעו אל המקום בשיירה בת ארבעים מכוניות, בתקווה להמשיך משם לארץ ישראל או לסוריה ולנסות להמריד ולהתסיס את התושבים לטובת מדינות הציר.
מזרחית לא-רותבה הותקפה השיירה על ידי מטוסי ה-RAF, וספגה אבדות כבדות.
בתחילה קיבלו אנשי חיל הספר העבר ירדני הוראה לכבוש את המקום, אך הם סירבו.
לאחר מכן הוטל כיבושה מחדש של א-רותבה על הלגיון העבר ירדני.
הכוח העצמאי שעמד תחת פיקודו של גלאב פאשה כלל כ-350 לוחמים, שהיה מצויד בתותחים מיושנים מסוג "הוצ'קיס", מקלעי לואיס ונע באמצעות משאיות פורד מיושנות שחלקן הוסבו לשריוניות מתוצרת עצמית.
הכוח היה קטן אך נייד, ומנוסה מאוד בלוחמת מדבר.
ב-9 במאי החלה המתקפה האווירית על א-רותבה, באמצעות מטוסי בריסטול בלנהיים שיצאו משדה התעופה H-4 בעבר הירדן.
למרות המתקפה האווירית, כשל הלגיון הערבי, שהיה חמוש בנשק מיושן, ולא הצליח בניסיונו לכבוש את המצודה.
אנשיו של גלאב נסוגו, ורדיו בגדאד אף הודיע הודעה שקרית כי גלאב נהרג במתקפה.
בינתיים התארגן כוח המשימה להצלת חבניה, המכונה "כוח חב".
כוח החלוץ של "כוח חב", שהיווה, כשלעצמו, חלק מכוח פשיטה מהירה שכונה "קינגקול", היה אסקדרון של שריוניות, שהיווה אסקדרון מרגימנט ה-RAF, הכוח היבשתי של ה-RAF.
שתיים משריוניות אלו, בפיקודו של Sqn Ldr (Squadron Leader - דרגת RAF המקבילה לדרגת מייג'ר בצבא היבשה) קסאנו, הגיעו לא-רותבה ב-10 במאי ומצאוה נטושה.
בלילה שבין 9 במאי ו-10 במאי נטשו אנשי משטרת המדבר ואנשיו של קאוקג'י את המצודה.
עם פרוץ המשבר, חיפש אל-כילאני בני ברית שיסייעו לו במאבק.
המאמץ הדיפלומטי אף הניב כינון יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות (שבשלב זה עדיין הייתה נייטרלית במלחמה) ואף הביא לחתימה במוסקבה על הסכמי סחר עם ממשלת כילאני, באמצע מאי.
כמו כן, נעשתה פניה לתיווך טורקי במשבר עם תחילת פעולות האיבה.
בעוד שהבריטים לא דחו את הצעת התיווך על הסף, אך דרשו כי זו תלווה בנסיגת הכוחות הצרים על חבניה לא היה בכוונת צ'רצ'יל לנהל משא ומתן רציני, שכן קיווה להכניע את המרד בכוח.
העיראקים, בהשפעת המופתי, דחו את ניסיון התיווך.
מאוחר יותר הגיעו שר ההגנה העיראקי נאג'י שוכת ועמו שר החוץ מוסא שהבנדר לאנקרה, אך בשלב זה הבינו הטורקים כי המלחמה נוטה כנגד העיראקים, וסירבו להמשיך בתיווך במשבר.
בעל הברית הטבעי, אליו יכול היה כילאני לפנות, היה גרמניה הנאצית, שהבטיחה באופן פומבי מספר פעמים בעבר כי תסייע.
עם זאת, היטלר, ואנשי המטה הכללי של הוורמאכט והלופטוואפה היו שקועים במערכות מקבילות - המערכה בבלקנים, והקרב על כרתים, המערכה במדבר המערבי, והתכנונים שהגיעו לשלבי ביצוע מתקדמים של מבצע ברברוסה.
התערבות משמעותית בלוחמה בעיראק נראתה כבלתי ריאלית.
ב-3 במאי נפלה ההחלטה לסייע, בלחצו של שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ.
ראשית, נשלח לאזור השגריר הוותיק, ד"ר פריץ גרובה, מזרחן שישב שנים רבות בבגדאד כשגריר הגרמני, עד שגורש בעקבות ניתוק היחסים שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שנית, הוחלט על הגשת סיוע אווירי בשלב ראשון.
על אף התנגדות הלופטוופה הוחלט לשלוח לאזור שתי טייסות, האחת של מטוסי קרב מתקדמים מסוג מסרשמיט Bf 110 והשנייה של מפציצי היינקל He 111. על כוח התקיפה האווירי מונה קולונל בלופטוופה בשם ורנר יונק.
יונק הוצב תחת פיקוד גנרל הלופטוואפה הנס ישונק.
כן נשלח לאזור, כאיש קשר למשטרו של כילאני, מיור בשם אקסל פון בלומברג, שהיה בנו של שר ההגנה המודח ורנר פון בלומברג.
בתוך ימים ספורים מרגע קבלת ההחלטה למדו עליה הבריטים מהאזנה לתשדורות הנציגים הדיפלומטים האיטלקים במזרח התיכון.
עד 15 במאי הועברו למוסול, במבצע מסובך מבחינה לוגיסטית, שתי טייסות, שמנו בסך הכול חמישה היינקלים, תשעה מסרשמיטים, שלושה מטוסי תובלה מסוג יונקרס Ju 52 וסוללת תותחי נ"מ 20 מילימטר.
אלו הועסקו בפעולות הפצצה, הן על הבסיס הבריטי בחבניה, אך גם בניסיונות לעצור את התקדמותו של כוח חב מארץ ישראל לחבניה.
עד 20 במאי ביצע הכוח 20 גיחות הפצצה במסגרתן הטיל 172 פצצות, ו-41 גיחות קרב.
הכוח היה קטן, ולא יכול היה לעצור את התקדמות הבריטים.
ב-29 במאי נסוג הכוח לחלב שבסוריה והמשיך משם את פעילותו, כאשר נוספו לו גם בסוף מאי שלושה היינקלים ו-5 מסרשמיטים נוספים.
בשלב זה הייתה המלחמה אבודה, ואל-כילאני נמלט מבגדאד.
ב-31 במאי הורה היטלר על הפסקת הפעילות.
בכל תקופת פעילותו אבדו לכוח יונק 21 מטוסים, אך הוא השמיד 28 מטוסים בריטיים.
השפעתו הכוללת על הלחימה הייתה שולית.
בצד המשלחת האווירית תכננו הנאצים גם סיוע יבשתי, אם כי לא היה ברור בשלב הראשון במה יתבטא בפועל סיוע זה.
המיור אקסל פון בלומברג הגיע ביחד עם מטוסיו של יונק לעיראק, על מנת להיות לאיש הקשר של הוורמאכט אצל המורדים העיראקים.
ב-12 במאי נהרג בלומברג כאשר ביצע טיסה נמוכה מעל עמדות העיראקים בבגדאד בכוונה לעודדם.
העיראקים לא זיהו את סימני הלופטוואפה שעל מטוסו, והפילו את המטוס באש נ"מ.
ב-21 במאי מינה היטלר את גנרל הלופטוואפה הלמוט פלמי להקמת כוח משימה מיוחד לעיראק.
הכוח, שנקרא על שמו של פלמי "מטה מיוחד F" (בגרמנית - " Sonderstab F") אמור היה ליצור גוף פיקוד גרמני בעיראק.
ב-23 במאי גיבש היטלר את "הנחיה מס' 30" שאמורה הייתה להדריך את פלמי בפעולתו:
בפועל לא השיג פלמי דבר בפעילותו.
היטלר לא גילה התעניינות במצב בעיראק כאשר ניתן היה לשנות את פני הדברים, וכאשר ניתנה "הנחיה מס' 30", היה חיל האוויר העיראקי מושמד, מרבית מטוסיו של יונק הופלו, דיוויזיה הודית שהתה בבצרה, וכוח חב כבר התרכז מעבר לחבניה, בפלוג'ה, כאשר הכוחות ערוכים לעלות על בגדאד.
"מטה מיוחד F" לא הוקם מעולם.
לאחר התבוסה במערכה העיראקית נשלח פלמי לדרום יוון, שם סייע למופתי להקים יחידת מתנדבים ערבית, שהתגבשה לבסוף לכלל הלגיון הערבי החופשי.
ההתערבות היחידה של הנאצים בעיראק במהלך המלחמה לאחר כישלון המרד הייתה הצנחת סוכנים בתל עפר שבצפון עיראק באוקטובר 1944 במסגרת מבצע אטלס, בו הוצנחו סוכנים גם ליד יריחו.
אלו נתפסו על ידי הבריטים ולא השיגו כל תוצאה מעשית.
סוריה נמצאה תחת שלטון צרפת של וישי, בהנהגתו של הגנרל אנרי פרנאן דנץ, והייתה נתונה להשפעה של "ועדת שביתת נשק" איטלקית-גרמנית שניסתה לכפות על הצרפתים את תנאי הסכם הכניעה מיולי 1940, ולמעשה להפוך את הלבאנט הצרפתי לגרורה של מדינות הציר.
במאי 1941 נועדו ראש הממשלה הצרפתי, סגנו של המרשל אנרי פיליפ פטן, האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, והשגריר הגרמני בפריז אוטו אבץ, והגיעו להבנה לגבי שיתוף פעולה בין הצדדים.
במסגרת זו העניקה צרפת לגרמניה גישה למתקנים צבאיים בלבאנט ובאזורים נוספים, תמורת הקלות מסוימות במשטר הכיבוש ושחרור שבויים.
במסגרת הבנה זו הוסכם על העברת נשק וציוד צבאי צרפתי שנמצאו במחסנים בסוריה לידיו של אל-כילאני, וכן מתן גישה למדינות הציר לשדות תעופה בסוריה.
ב-15 במאי הועברו 15,000 רובים, 200 מקלעים, ארבעה תותחים ותחמושת רבה באמצעות מסילת הברזל למוסול.
חלק ממטוסיו של יונק שנפגעו בדרך לעיראק חנו בתדמור שבסוריה.
אצל בעלות הברית נתפסה פעילות זו כמסוכנת ביותר, עד שב-15 במאי 1941 ערך ה-RAF פשיטה אווירית בה השמיד מטוסים שחנו בשדות תעופה בסוריה ובלבנון.
הפעילות הסורית נתפסה אצל הבריטים כחציית קו אדום, והביאה להסלמה שגרמה בתוך שבועות ספורים לפלישה בריטית לסוריה וללבנון ולכיבושן והעברתן לשליטת צרפת החופשית.
בניגוד לעמדתו המהססת של היטלר, היה מוסוליני נחרץ בדעתו כי יש לסייע לאל-כילאני.
באמצעות הנספח הצבאי הגרמני ברומא, הגנרל אנו פון רינטלן (Enno von Rintelen) ניסה לברר האם יש בדעתו של היטלר להעניק לאל-כילאני סיוע של ממש, והיה בדעתו להעניק סיוע כזה אם זה יתקבל מגרמניה.
ב-19 במאי העביר שלושה מטוסי אספקה ועליהם תחמושת ומקלעים לידי אל-כילאני.
ב-28 במאי נחתה בכירכוכ טייסת של מטוסי פיאט CR 42 ובה 11 מטוסים.
אלו ניסו להתערב בלחימה שבשלב זה התרכזה באזור בגדאד, אך לא הועילו בדבר.
עם תחילת המצור העיראקי על חבניה, היו הידיעות שהגיעו אל הפיקוד העליון הבריטי מועטות ומקוטעות, והתמונה העובדתית לא הייתה שלמה.
על אף שכבר בתחילת מאי היה המצור על חבניה נחלת העבר, המשיך צ'רצ'יל לדרוש כי יישלח כוח להסרתו.
צ'רצ'יל לטש עיניו אל חיל המצב שהוצב בארץ ישראל, שוויוול סירב לערבו בקרבות, בטענה שכשלעצמו אין בו די להתעמת עם הצבא העיראקי.
ב-6 במאי כתב צ'רצ'יל לגנרל הייסטינגס איזמי, נציגו בוועדת ראשי המטות, כי אינו מבין מדוע אין די בכוח, ומדוע לא נעשה דבר לארגנו לתנועה מבחינה מבצעית, ודרש דיווח עוד באותו היום.
ההכרעה נפלה על ידי הקבינט עוד באותו היום, וויוול נדרש לציית לה.
הכוח שהוקם נקרא "כוח חב" (Habforce), והושם תחת פיקוד מייג'ר ג'נרל ג'ורג' קלרק, שהיה מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, ששימשה כחיל מצב בארץ ישראל.
דיוויזיה זו הייתה ללא ארטילריה, הנדסה קרבית, ויחידות קשר ותובלה, שנשלחו על מנת לתגבר יחידות לוחמות במקומות אחרים.
תרומתה יכולה הייתה להתבטא בבריגדה ממוכנת שתתבסס על שלד התעבורה האוגדתי, ולתגברה ביחידות דומות ופזורות ששימשו למשימות של אבטחה ושמירה על שבויים.
לאחר סירובם של אנשי חיל הספר העבר-ירדני להיכנס לעיראק, החליט קלרק לפצל את הכוח שעמד לרשותו לשני טורים.
האחד היה כוח מהיר שכונה "קינגקול", הלחם של המילה "Column" באנגלית שמשמעותה טור, ושל שם הקצין המפקד על הכוח, בריגדיר ג'יימס קינגסטון.
לטור זה השתייכה בריגדת הפרשים ה-4, שתי פלוגות מרגימנט אסקס, פלוגת השריוניות ה-2 של ה-RAF וסוללה של תותחי 25 ליטראות.
הטור השני, בפיקודו של לייטננט קולונל ג'.
ניקולס הורכב מיתרת רגימנט אסקס, כמה סוללות ארטילריה, סוללה אנטי טנקית וכוחות עזר.
בסך הכול מנו שני הטורים כ-6,000 לוחמים.
יחידות החלוץ של קינגקול, שכללו את שריוניות ה-RAF, היו מעורבות בקרב רותבה, ב-10 במאי, לצדו של הלגיון הערבי.
אך עיקרו של קינגקול יצא מבית ליד ב-11 במאי כשהפקודה פוקדת עליו להגיע לחבניה מוקדם ככל האפשר.
הטור נאסף בחופזה, והתנייע בעיקר באמצעות משאיות ואוטובוסים אזרחיים, שלרוב היו נהוגים בידי נהגיהם האזרחיים, רבים מהם אנשי היישוב.
היה על הטור להגיע למפרק שבירדן, משם דרך התחנות H-4 ו-H-3, לרותבה, ומשם לרמאדי ולחבניה.
טור החלוץ של קינגסטון היה באורך של שנים עשר קילומטרים, וכלל כ-2,000 חיילים ו-500 כלי רכב.
ב-15 במאי נוצר קשר ראשון עם האויב, כאשר מפציץ עיראקי מסוג בלנהיים הפציץ את הטור, אך לא גרם כל נזק.
ב-16 במאי הפציצו אנשי הלופטוואפה של יונק את הטור, וגרמו למספר אבדות, אך הטור המשיך בדרכו.
בבוקר 18 במאי הגיעו אנשי הטור לחבניה, ונפגשו עם אנשי ה-RAF שהגנו על המקום, כשבועיים לאחר הסרת המצור.
המשימה שעמדה עתה בפניהם לא הייתה הגנתית, אלא התקפית - השמדת הכוח העיראקי שהתבצר בפלוג'ה.
במהלך התקופה שבין הסרת המצור על חבניה, ובין הגעת כוח קינגקול לחבניה, התבצרו העיראקים בפלוג'ה ורמאדי.
בכל אחת משתי הערים שהה כוח עיראקי בסדר גודל של חטיבה מתוגברת.
מטרתו של הכוח הבריטי הייתה השמדת הכוחות בפלוג'ה, שעמדה על הדרך לבגדאד.
המעבר לפלוג'ה מחבניה בדרך היבשה היה בלתי אפשרי, שכן העיראקים הציפו את נהר הפרת והפכו את חבניה לאי.
הצפות אלו ניתקו גם את רמאדי מהכוח העיראקי העיקרי, כך שניתן היה לוותר על תקיפתה ולהתרכז בפלוג'ה.
לאחר הגעת האלמנטים הראשונים של קינגקול לבסיס חבניה, יצר קולונל רוברטס, המפקד בפועל של הכוחות הבריטיים בחבניה, כוח שכונה "בריגדת חבניה", שנוצר מיחידות המגויסים האשורים מחיל המצב בחבניה, תגבורת נוספת של אנשי הדיוויזיה ה-10 ההודית, בני גורקה שהוטסו מאזור בצרה, בצירוף יחידות ארטילריה.
במהלך השבוע שקדם לתקיפה אומנו לוחמים אלו בלוחמה אמפיבית, כשהם משתמשים בסירות ששימשו את מועדון השיט של ה-RAF.
תוכניתו של רוברטס הייתה התקפה על העיר מכמה כיוונים, וזאת באמצעות כוחות שיעברו דרך השטח המוצף ממערב לחבניה, כוחות נוספים שיחצו את הפרת, ינועו לאורך מסלולו ויגיעו לעיר מצפון מערב, וכוחות נוספים שיונחתו מן האוויר מצפון מזרח לעיר.
תנועת הכוחות החלה כבר בלילה שבין 17 ל-18 במאי עוד בטרם הגיעו כל כוחות קינגקול לחבניה.
הכוחות חצו את השטח המוצף ואת נהר הפרת תוך שימוש בפרדות, סירות וגשרי כבלים מאולתרים.
משימת כיבוש העיר עצמה הוטלה על כוח קטן של המגויסים האשורים שהגיע אל מערב העיר לאחר שחצה את השטח המוצף.
כוח זה כלל שישה עשר כלי רכב משוריינים, עשר פרדות ומעט ארטילריה שנלקחה שלל בעת הסרת המצור על חבניה.
לאחר הפגזת ריכוך ארטילרית, והפצצה כבדה של ה-RAF, הסתער הכוח וכבש את העיר ואת הגשר החיוני על הפרת, וזאת מבלי שספג ולו אבדה אחת.
במהלך הימים הבאים הגיעו לפלוג'ה גם יתר האלמנטים של "בריגדת חבניה" והתבצרו בה.
הכוחות ציפו להתקפת נגד עיראקית.
בלילה שבין 21 ל-22 במאי תקפו העיראקים את פלוג'ה בכוח גדול.
הכוח מנה את חטיבת הרגלים ה-6 של הצבא העיראקי, שתוגברה בפלוגת טנקים מסוג L3/35. ההתקפה נהדפה על ידי הבריטים, שספגו 52 הרוגים, ונסוגו למרכז העיר.
טנקים עיראקיים שנכנסו לעיר הושמדו באמצעות רובים אנטי-טנקיים.
לאחר לחימה עזה שנמשכה רוב שעות הבוקר נסוגו העיראקים כשהם משאירים אחריהם כמות גדולה של ציוד, הרוגים רבים, וכ-100 שבויים.
בעת הקרבות בפלוג'ה הגיעו אנשי הלגיון הירדני של גלאב פאשה לאזור ג'זירה, המצוי בין הפרת והחידקל צפונית לפלוג'ה.
גלאב פאשה, שהיה בקיא בתרבות הערבית, קיבל על עצמו להפוך את אנשי השבטים ששלטו במקום לבעלי ברית.
פאשה הצליח בכך בשילוב של שיטות תעמולה, ומתקפה על עמדות עיקריות של הצבא העיראקי.
במקביל המשיך ה-RAF להפציץ את שדות התעופה העיראקים באזור, בהם שהו מטוסי הלופטוואפה של כוחו של יונק.
הצלחתו של גלאב הייתה כזו, שהתעמולה הגרמנית המשיכה להפיץ את השמועה על מותו, והיה צורך להכחישה שוב ושוב.
בעת שעיקר הלחימה התרכז בגיזרת חבניה ופלוג'ה, התבצעו פעולות נוספות באזור בצרה, שבו נחתה הדיוויזיה ההודית העשירית, ובאזורים נוספים.
עם נחיתתה השתלטה הדיוויזיה על אזור הנמל ואזור שדה התעופה ותחנת הכוח בבצרה.
ההתעצמות של הכוח הבריטי בבצרה התרחשה כמעט ללא התנגדות, כאשר כוחות הדיוויזיה העשירית זורמים אל העיר בדרך הים.
עם זאת, העיראקים המשיכו להפגין נוכחות חמושה בבצרה ובאזורים הסמוכים לה.
במהלך הימים שלאחר מכן השתלטו הבריטים באופן שיטתי על בצרה ועל הערים הסמוכות, כאשר הכוח העיראקי המתגונן, ובמיוחד המשטרה העיראקית, גילה התנגדות מועטה, אך המשיך בלחימה.
עם זאת, לא היה ביכולת הכוח לנוע צפונה, לכיוון בגדאד או זירת הלחימה באזור פלוג'ה, שכן הייתה זו עונת השיטפונות, מקומות רבים היו מוצפים, והעיראקים החזיקו בעמדות מפתח על נהר החידקל שהיה בהם כדי למנוע את תנועת הכוח בצורה חופשית.
בשלב זה החליף לייטננט ג'נרל אדוארד קינאן את פרייזר כמפקד הדיוויזיה, והפיקוד הכללי על המבצע חזר לפיקוד המזרח התיכון של ויוול.
ב-23 במאי נפגשו ויוול, אוקינלק וקינאן בבצרה.
לאור ההתפתחויות שחלו באזור חבניה ופלוג'ה נראה היה כי על אף הקשיים הטכניים, מתבקשת עתה תנועה של הכוח העיקרי של הדיוויזיה העשירית לכיוון בגדאד, כאשר הצבא ההודי ימשיך להזרים כוחות לבצרה ויתגבר את הנוכחות לרמה של שתי דיוויזיות.
ב-27 במאי החלו כוחות הדיוויזיה העשירית, בסדר גודל של שתי חטיבות, לנוע צפונה לכיוון בגדאד.
ההתקדמות צפונה הייתה איטית, כמצופה, בשל ההצפות המרובות, והרס גשרים אסטרטגיים על ידי העיראקים.
במקביל לעלייתם של כוחות הדיוויזיה העשירית צפונה, החליט הגנרל קלארק להתקדם מפלוג'ה מערבה לבגדאד.
לפקודתו עמדו כ-1,200 איש, ו-250 אנשיו של גלאב, וזאת אל מול כוח משוער של כ-20,000 עיראקים בבגדאד, אך הוא החליט לנצל את ההצלחה בקרב פאלוג'ה, ולהמר על כך שהעיראקים אינם יודעים עד כמה קטן וחלש כוחו.
ב-28 במאי, בעוד חיילי הדיוויזיה העשירית עדיין רחוקים מאוד מבגדאד, הגיעו חייליו הראשונים של קלארק למבואות בגדאד.
במרחק של 18 קילומטרים מבגדאד ערכו העיראקים ניסיון לבלום את הטור, אך כשלו.
הופעת הטנקים הבריטים בפרבריה הצפוניים של בגדאד, ב-29 במאי הביאה להתמוטטות כללית של המוראל של המורדים.
ב-29 במאי נמלטו אל-כילאני, המופתי, ואנשיהם.
הציר הגרמני, פריץ גרובה, נמלט אף הוא למוסול.
ניסיון אחרון לבלום את הבריטים בתעלת אל-ושאש, בפרבר אל-ושאש (الوشاش) של בגדאד, התבצע ב-30 במאי ונכשל אף הוא.
בתחילה נפוצו שמועות על כוונתם של הגרמנים ושל אנשי אל-כילאני להמשיך בלחימה גם בצפון עיראק, אך אלו התבררו כשמועות שווא.
גרובה עצמו נחשב למטרה חשובה, והבריטים הקימו כוח מיוחד בשם "גוקול" שנקרא על שם מפקדו, מייג'ר גוץ', שמטרתו הייתה לתפוס את גרובה.
כוח זה, בסדר גודל של אסקדרון של מכוניות משוריינות ושני תותחים, יצא מבגדאד ב-2 ביוני ורדף אחר גרובה עד העיירה קמישלי שבסוריה, שהייתה אז תחת שלטון צרפת של וישי הנייטרלי להלכה.
גרובה, אל-כילאני, המופתי וקאוקג'י, הצליחו כולם להימלט, ושבו ונפגשו בברלין משם המשיכו בפעולותיהם.
לאחר המלטותו של אל כילאני, שלט בבגדאד יונס א-סבעאווי שהיה שר בממשלתו של אל-כילאני, ומגדולי האנטישמים בעיראק.
הוא מינה עצמו למושל צבאי, ותכנן טבח ביהודים.
עם זאת שלטונו ארך רק שעות ספורות, ואת מקומו החליפה "ועדה לביטחון הציבור" בראשות ראש עיריית בגדאד ארשאד אל עומרי מוחאפז.
מוחאפז פנה אל השגריר הבריטי קורנווליס בבקשה להיכנע.
ב-31 במאי חתמו העיראקים והבריטים על הסכם שביתת נשק שעיקרו הפסקת פעולות האיבה והעמדת הצבא העיראקי המורד תחת שליטה בריטית.
העוצר עבד אל-אילה חזר אל העיר כמנצח ב-1 ביוני 1941.
ההמון העיראקי המוסת, והמאוכזב מתוצאות הלחימה בבריטים, מצא קורבן לזעמו ביהודים, וחולל טבח המכונה בשם הפרהוד.
אירועי הפרהוד החלו בבוקר 1 ביוני כאשר באל-כרח' (ערבית: الكرخ, אזור מערב בגדאד), בסביבות גשר אל-ח'ר, הותקפה קבוצת יהודים לאחר ששבה משלחת יהודים נכבדים מקבלת הפנים שנערכה לכבוד שובו של העוצר, עבד אל-אילה בארמון הפרחים (ערבית: قصر الزهور, מאוחר יותר נבנה עליו ארמון "אל-סלאם" של סדאם חוסיין).
הפרעות נמשכו כיומיים, בשעה שכוחות הבריטים חנו מחוץ לעיר על גדת החידקל.
השגריר הבריטי בעיראק, סר קינאהאן קורנווליס, סירב להפצרות קציני הצבא הבריטי לאשר להם להיכנס לעיר ולהפסיק את הטבח המתחולל הכוחות הבריטיים נכנסו לעיר רק לאחר הפסקת ההתפרעויות על ידי כוחות עיראקיים הנאמנים ליורש העצר.
בשעות אחר הצהריים של 2 ביוני 1941 הטילו הבריטים עוצר על העיר וירו על הפורעים שנותרו.
במשך הפרעות נבזזו ונשרפו חנויות, בתי כנסת ניזוקו וחוללו ספרי תורה.
הפורעים ביצעו מעשי אונס וריטוש איברים של תינוקות, נשים וזקנים.
בפוגרום נרצחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז.
מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ-50,000.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נקט האצ"ל בעמדה מתונה כלפי הבריטים.
נערכו שיחות בין אישים מן האצ"ל, ערי ז'בוטינסקי ובנימין לובוצקי לבין ברל כצנלסון ואליהו גולומב בדבר שיתוף פעולה בין האצ"ל ובין הנהגת היישוב המאורגן ממנו פרש האצ"ל.
במקביל שוחח גולומב עם דוד רזיאל על צירופו של האצ"ל להגנה.
הסכמים אלו לא יצאו לפועל, והאצ"ל המשיך לנקוט עמדה עצמאית.
גם במסגרת עצמאית זו התגייסו אלפים מאנשיו לצבא הבריטי, וחלה התקרבות ניכרת בין הנהגתו ובין הבריטים.
על רקע זה פרשה קבוצת אנשי אצ"ל בראשות יאיר שטרן והקימה את הלח"י, בשנת 1940.
אנשי האצ"ל רצו להטביע את חותמם העצמאי, ואנשי מחלקת שירות הידיעות של האצ"ל, ארגון ביון עצמאי שנודע לימים בשם דלק חיפשו דרכים לפעולה מלחמתית עצמאית.
לאחר משא ומתן עם הבריטים, סוכם שלוחמי האצ"ל ישותפו בפעולה בעיראק, ויבצעו מעשי חבלה בעורף האויב.
משלחת ובה ארבעה אנשים, מפקד האצ"ל דוד רזיאל שהתעקש לצאת בעצמו לפעולה, מפקד סניף פתח תקווה של האצ"ל, יעקב מרידור, ושני צעירים ממוצא מזרחי, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזין, שבשל מראם והערבית שדיברו נראו כמתאימים לפעולת ביון בעיראק, נשלחו לפעולה.
הובטח להם כי יותר להם להגיע לבגדאד ולהתנקש שם בחיי המופתי.
מטרתה הרשמית של הפעולה הייתה פיצוץ מאגרי דלק בסביבות בגדאד.
ב-18 במאי הגיעו הארבעה במטוס לחבניה, ומשם המשיכו בדרכם לפלוג'ה, שנכבשה על ידי הבריטים, והקרבות בה היו עדיין בעיצומם.
לאחר שראו כי לא יוכלו להגיע מפלוג'ה לבגדאד ניסו לשוב לחבניה, ובדרכם חזרה הותקפו על ידי מטוס גרמני, ורזיאל נהרג.
מרידור נשאר בחבניה עם גופתו של רזיאל, וטרזי ואהרוני יצאו לבגדאד.
הם לא ביצעו את מעשה החבלה המתוכנן, אך שבו לאחר חמישה ימים ובידם מודיעין על ההערכות העיראקית, שסייע לשלבים האחרונים של הלחימה בבגדאד.
לאחר פעולה זו שבו אנשי האצ"ל לארץ, וגופתו של רזיאל נשארה טמונה בחבניה.
מותו של רזיאל היווה מכה קשה לאצ"ל.
מרידור, שתפס את מקומו, התקשה למלא את מקומו, ובסופו של דבר הוחלף במנחם בגין בשנת 1943. שיתוף הפעולה עם הבריטים אף הוא הגיע לסיומו כאשר דחו הבריטים בסוף 1942 את הצעת מרידור להקים כוח של צנחנים וטייסים שיפעל לביצוע מעשי חבלה בעורף הצבא הגרמני באירופה.
בתחילת 1943 עבר הארגון משיתוף פעולה עם הבריטים להחלטה עקרונית על פעולה כנגד הבריטים.
היערכות הכוחות הבריטים לאחר הלחימה
לאחר הלחימה שהה על אדמת עיראק מספר רב של כוחות מצבאות בעלות הברית.
ב-18 ביוני קיבל קינאן את הפיקוד על הכוח המאוחד, שכלל את אנשי "כוח חב" שהגיעו מארץ ישראל, ואת מכלול הכוחות שנחתו דרך בצרה בסדר גודל של דיוויזיה ושתי חטיבות.
ביוני אילץ המצב הבינלאומי את הממלכה המאוחדת לצאת למבצע נוסף, המערכה בסוריה ובלבנון.
זו החלה בפלישה מתוכננת של אנשי הצבא האוסטרלי ואנשי צבא צרפת החופשית משטח ארץ ישראל ועבר הירדן ליעדים בסוריה ובלבנון.
אך לאחר שנראה כי אנשי צבא צרפת של וישי המחזיקים בשטחים אלו מצליחים לעצור את הפלישה, נשלח כוח משמעותי מאנשי כוח חב לשטחי סוריה וסייע להשלים את המבצע בהצלחה.
הכוח לחם גם לאחר מכן במסגרת הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן בחודש אוגוסט 1941. כאשר התקדמו הדיוויזיות הנאציות לדרום רוסיה במתקפת הקיץ בשנת 1942 הוגדל כוחו של כוח עיראק לסדר גודל של 10 חטיבות, אך לאחר קרב סטלינגרד קטנה חשיבותו, והוא צומצם בהדרגה עד לסוף המלחמה.
הכוחות הבריטים נותרו בעיראק עד לאחר המלחמה, ועיראק הוגבלה מאוד בפעילותה הצבאית ובמדיניות החוץ שלה.
על אף שעיראק הכריזה מלחמה על גרמניה ב-1943 צמצמו מאוד הבריטים את היקף הצבא העיראקי, ופגעו ביכולותיו.
ניסיון של ממשלתו של נורי סעיד לארגן משלחת עיראקית ללחימה כנגד הגרמנים כשל, בשל כך שלא נמצאו מתנדבים לכוח זה.
ב-15 בינואר 1948 הוסדרו יחסי הממלכה המאוחדת-עיראק בהסכם חדש, שכונה הסכם פורטסמות', בו החזירה לעצמה עיראק חלק מעצמאותה, אך נוכחותם של הבריטים בבסיסיהם בשועיבה ובחבניה הובטחה לתקופה נוספת, והבריטים קיבלו את הזכות להניע את כוחותיהם במעלה המפרץ הפרסי ללא כל אישור מראש של ממשלת עיראק.
הבריטים ספגו בלחימה אבדות קלות.
הכוחות הבריטים איבדו כמה עשרות הרוגים, בהם כ-60 בקרבות חבניה.
בקרבות אלו היו עיקר האבדות הבריטיות.
חלק מן ההרוגים, וביניהם דוד רזיאל, נטמן בבית הקברות הבריטי בחבניה.
לאחר קום מדינת ישראל עמדה ישראל במגעים עם השלטונות העיראקים על מנת להעלות את ארונו לארץ.
ב-1955 הסכימו שלטונות עיראק להעברת הארון לקפריסין, וב-1961 הועלה הארון לארץ ונטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
העיראקים סבלו מ-1,750 נפגעים, בהם כ-500 הרוגים.
גורלם של האישים המעורבים בלחימה
קציני המרובע המוזהב נמלטו למדינות שונות, ובמיוחד לטורקיה ואיראן.
הבריטים השתדלו לשים עליהם את ידם, ואלו שנתפסו הוצאו להורג.
במאי 1942 דן בית דין צבאי עיראקי למוות שלושה בכירים במשטר אל-כילאני, יונס אל סבעאווי והקולונלים (עקיד) פהמי סעיד ומחמוד סלמאן, והוציאם להורג.
מפקד נוסף, כמאל שביב, נתפס ונתלה באוגוסט 1944. האחרון מבין בכירי "המרובע המוזהב" שנתפס היה א-סבאע' שנמלט לטורקיה.
בשנת 1942 נדון א-סבאע למוות שלא בפניו על ידי בית דין בעיראק.
טורקיה הייתה נייטרלית במשך רוב שנות המלחמה, אך לקראת סיום המלחמה החליטה להכריז מלחמה על גרמניה.
מפנה זה במדיניותה הביא להסגרתו של א-סבאע' לידי העיראקים, ולהוצאתו להורג בתלייה, בשנת 1945.
אל-כילאני, המופתי וקאוקג'י מצאו עצמם בברלין לאחר שעברו תחנות שונות.
שם עבדו תחת הדרכתם של פלמי וגרובה בניסיון להמריד את הערבים כנגד הבריטים, ולהקים כוח ערבי שיילחם לצד הוורמאכט.
בין האישים התחוללה מריבה, כאשר כל אחד מהם ראה בעצמו מנהיג הכוחות הערבים התומכים בנאצים, וכל אחד מהם מצא פטרון במערכת הנאצית.
אל-כילאני נתמך על ידי גרובה, בעוד שהמופתי נתמך על ידי האחראי על המזרח התיכון מטעם המפלגה הנאצית, גרופנפהירר SS ארווין אטל.
אטל ראה במופתי, שתמך באידאולוגיה הנאצית באופן פנאטי, נכס לגרמניה, בעוד שאל-כילאני נתפס אצלו כנטל.
גרובה תמך באל-כילאני, וניסה לשכנע כי המופתי הוא אך "סמכות רוחנית".
כאשר הכירה גרמניה הנאצית באל-כילאני כ"שליטה האמיתי של עיראק" דרש המופתי כי יכירו בו כשליט המזרח התיכון כולו.
במוקד הוויכוח עמדה טענתו של המופתי כי בימים שלפני המרד, התכנסה הקבוצה הסודית והכירה בו כמנהיג הבלתי מעורער.
בסופו של דבר הכריע ריבנטרופ לטובת אטל והמופתי, לאחר שהמופתי איים כי יעזוב את ברלין ויעבור לספרד או לאיטליה.
ריבנטרופ הורה על העברת גרובה מתפקידו בדצמבר 1942. יחסיו של המופתי עם קאוקג'י אף הם עלו על שרטון, והוא אף טען בפני הנאצים כי קאוקג'י הוא מרגל בריטי.
המופתי וקאוקג'י המשיכו להילחם לצד הנאצים במסגרת הלגיון הערבי החופשי עד לתבוסה הנאצית במלחמה.
לאחר המלחמה, בה הכתים עצמו המופתי בפשעי מלחמה, מצאו עצמם השניים בתפקידי פיקוד במסגרת הכוחות הערביים במלחמת העצמאות.
לאחר התבוסה במלחמת העצמאות המשיכו לפעול במסגרות שונות לקידום העניין הפלסטיני.
גם אל-כילאני הצליח להימלט מלתת את הדין על מעשיו.
ב-1942 נדון למוות שלא בפניו על ידי בית דין צבאי בעיראק.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה נמלט ומצא מקלט אצל המלך אבן סעוד בערב הסעודית.
לאחר נפילת השושלת ההאשמית בעיראק, בעקבות הפיכת עבד אל-כרים קאסם ביולי 1958, שב אל-כילאני לבגדאד, ושב וניסה את כוחו בזירה הפוליטית.
בתחילה התקבל בברכה על ידי המשטר החדש, אך לאחר שבועות ספורים סר חינו, הוא הואשם בקשר כנגד המשטר, ונדון למוות.
קאסם חס על חייו של אל-כילאני, והוא הורשה לצאת לגלות בביירות.
בשנת 1963 כאשר החליף עבד א-סלאם עארף את קאסם, והוציא אותו להורג, התאפשר לאל-כילאני לשוב לעיראק, אך הוא העדיף להישאר בגלות.
הוא מת בביירות בשנת 1965.
הגנרל פלמי ופריץ גרובה המשיכו לנסות ולטפח מרידה ערבית.
פלמי נשלח ליוון, שם פיקד במשך שנה על "כוח F", אך לא הצליח לסחוף מתנדבים רבים למסגרת זו.
לאחר מכן מונה לתפקידי פיקוד שונים במסגרת הכוחות הגרמנים בבלקנים.
לאחר סיום המלחמה נדון למאסר ממושך במשפט בני הערובה בנירנברג, על פשעי מלחמה שביצע במסגרת פיקודו בבלקנים.
גרובה התקבל בברלין כגיבור, ומונה בפברואר 1942 לאחראי על כל ענייני המזרח התיכון במשרד החוץ הגרמני.
לאחר זמן מה נקלע לסכסוך בין אל-כילאני והמופתי, ששהו שניהם בברלין, וכל אחד מהם ניסה לגייס תמיכתם של גורמים בצמרת הנאצית לשם קידומו האישי.
גרובה נקט עמדה לטובת אל-כילאני ונגד המופתי, ובשל כך סילק אותו יואכים פון ריבנטרופ מתפקידו, בדצמבר 1942. לאחר המלחמה נשבה בידי הרוסים, והוחזק במאסר כ-15 שנים.
המלחמה חשפה את המחלוקת הקשה, האישית והאסטרטגית שבין צ'רצ'יל וויוול.
בסופו של דבר היה המבצע כולו מנוגד לדעתו ולפקודותיו הישירות של ויוול, ומעורבות כוחות פיקוד המזרח התיכון במלחמה הייתה מאולצת ונכפתה על ויוול בעל כורחו.
בסופו של דבר הורה צ'רצ'יל, בחודש יולי 1941, על החלפתו של ויוול בגנרל אוקינלק, שהוכיח יזמה ותעוזה כאשר הורה על העברת הדיוויזיה ההודית העשירית לבצרה.
עוד במהלך הלחימה בוצע מהלך דומה בחזית האווירית כאשר ארתור לונגמור הוחלף בארתור טדר.
גלאב פאשה המשיך לפעול במסגרת הלגיון הערבי, והשתתף לצד בעלות הברית גם בפעולות נוספות, כגון המערכה בסוריה ובלבנון.
יש היסטוריונים הסבורים כי פעולותיו של גלאב במערכות אלו הן שהכריעו את הכף לטובת בעלות הברית.
במלחמת העצמאות עמד בראש הלגיון כאשר זה לחם כנגד צה"ל בחזית ירושלים ובגוש עציון.
לאחר מותו של מיטיבו, עבדאללה הראשון, ועלייתו לשלטון של חוסיין מלך ירדן, בשנת 1953, סולק גלאב, ונשלח בחזרה לבריטניה.
לאחר המלחמה שבה השושלת ההאשמית לשלוט במדינה שלטון מלא.
עבד אל-אילה מינה את ג'מיל אל-מדפעי הוותיק לראש ממשלתו, ולאחר כמה חודשים שב נורי סעיד ומונה לראש ממשלה.
המשטר המשיך בקו פרו בריטי שנמשך בשנות החמישים עם כינונה של ברית בגדאד.
שלטונו של עבד אל-אילה נמשך עד שנת 1953 בה הגיע המלך פייסל לבגרות, ועבד אל-אילה פרש מרצונו מתפקיד העוצר.
פייסל השני שלט זמן קצר בלבד.
במסגרת ההפיכה נרצחו פייסל ועבד אל-אילה, וההמון התעלל בגופותיהם.
כן נרצח נורי סעיד, שהיה הפוליטיקאי הבולט שזוהה עם המשטר ההאשמי.
המשטרים העיראקים שלאחר השושלת ההאשמית, ראו במרד רשיד עאלי אל-כילאני משום הפגנת לאומיות ערבית ראויה, ולא מעשה שלילי.
משטרו של קאסם אף איפשר בתחילה את שובו של אל-כילאני לבגדאד עד שסר חינו, והוא נאסר ונדון למוות, ולאחר מכן גורש.
ב-1973 חילק סדאם חוסיין מדליה מוזהבת לוותיקי המרד שנותרו בחיים.
השפעת המערכה על מלחמת העולם השנייה
המלחמה האנגלו-עיראקית הייתה בעלת השפעה מזערית כשלעצמה.
מאורעות אחרים באותה התקופה מעמידים אותה בצל - הלחימה העיקשת של רומל במדבר המערבי, שהביאה להחלפתו של ויוול באוקינלק בראשית יולי, הלחימה בכרתים, וכחודש לאחר סיום הלחימה, מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, שהיוותה התפתחות חשובה לאין ערוך.
בראייה זו יש לראות את המלחמה האנגלו-עיראקית כראשונה מבין שלוש מערכות שהתחוללו במזרח התיכון - המערכה בסוריה ובלבנון, והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שבאה לאחריה.
במערכות אלו פעלו הכוחות שכונו כוח עיראק שהתגבשו מהכוחות הבריטים וההודים שהגיעו לעיראק במהלך הלחימה.
הלחימה בעיראק היוותה את הבסיס להקמת הכוח שבסיומו של התהליך שלט במרחב שבין סוריה לאיראן.
שלוש מערכות אלו, בהן פעלו הבריטים באופן דומה למניעת השתלטות מדינות הציר על מדינות עצמאיות או עצמאיות למחצה, השיגו מספר מטרות חשובות.
האיום המיידי שהביא ללחימה מלכתחילה היה האיום על נתיבי התחבורה והנפט במזרח התיכון, ובסופו של דבר, עקב הסיכון שנפילת עיראק תיצור אפקט שיביא גם לנפילת סוריה, לבנון או אף טורקיה לידי מדינות הציר, התרחב האיום אל כלל הבסיסים הבריטיים בארץ ישראל, בקפריסין ובשאר מדינות האזור.
צ'רצ'יל חזה כי אם ישלוט היטלר בעיראק "עשוי היה לשלוח ידו הרחק מאוד בכיוון הודו, ולתת אות ליפן".
המלחמה האנגלו-עיראקית, כמו גם המערכה הסורית והאיראנית שבאו בעקבותיה לא הביאו להסרת האיום, שכן במקביל להם התרחשה הלחימה במדבר המערבי, שם היה בידו של רומל לאיים על התעלה ועל אזור ארץ ישראל, לו היה מצליח להכריע את הארמייה השמינית.
איום זה הוסר רק בעקבות קרב אל עלמיין בסוף שנת 1942.
האיום האסטרטגי הנוסף נגע ללחימה בברית המועצות.
האפשרות לחבירה ויצירת רצף בין כוחות הציר הלוחמים בברית המועצות ואלו הלוחמים במזרח התיכון הייתה מסוכנת ביותר.
יש לזכור, שכאשר פרצה הלחימה, בראשית מאי, החליט כבר היטלר על הפלישה לברית המועצות.
המלחמה האנגלו-עיראקית שהתחוללה כחודש לפני פרוץ המלחמה בברית המועצות יצרה טריז בין שתי זירות הלחימה, שמצד אחד מנע את יצירת הרצף, ומצד שני הבטיח את נתיבי האספקה שהפכו לחשובים ביותר, דרך תעלת סואץ, עיראק, איראן ומשם לדרום ברית המועצות.
דרך נתיבים אלו הועברה אספקה חיונית ביותר לברית המועצות, והאיום עליהם היווה איום אסטרטגי משמעותי.
הצלחת המערכה העיראקית, והצלחת המערכה בסוריה שלאחריה, מנעה את סכנת הצטרפות טורקיה למדינות הציר.
טורקיה הנייטרלית, השוכנת במיקום אסטרטגי בעל ערך רב לשני הצדדים הלוחמים, עמדה בלחץ מתמיד להצטרף למדינות הציר.
החזקת בעלות הברית בעיראק ולאחר מכן בסוריה יצרה איזון שהיה בין הגורמים שמנעו, בסופו של דבר, את הצטרפות טורקיה לצד מדינות הציר, עד להכרזת המלחמה שלה על גרמניה, בפברואר 1945.
אך החשיבות העיקרית של שלוש המערכות הייתה חשיבות כלכלית.
ההיסטוריון רוברט ליימן סיכם את המערכות במילים אלו: "המערכות לא היו גדולות, הן התנהלו בלי קולות תרועה רמים ובמשאבים זעומים במידה מגוחכת בכל אחת מהן...
אבל הן היו חיוניות להמשך קיומה של בריטניה."
המלחמה הגדולה (באיטלקית: La grande guerra) הוא סרט קולנוע איטלקי מסוגת קומדיה, דרמה ומלחמה העוסק בקרב הנהר פיאווה שהתחולל במלחמת העולם הראשונה.
נהר זה היה קו ההגנה מפני צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר במהלך המלחמה חדר כ-100 ק"מ לתוך איטליה וכבש שטחים שבהם יושבת אוכלוסייה אוסטרית.
הסרט מזכיר בגישתו את האופי הטרגי-קומדי של "החייל האמיץ שוויק" ו"מלכוד 22".
הצילומים הם בשחור לבן – אותנטיים לתקופה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וזכה בחמישה פרסים אחרים, בהם פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים ה-20 של ונציה וב"מדליית דוד די דונטלו" למפיק הטוב ביותר.
מפיק הסרט הוא דינו דה לורנטיס והבמאי הוא מריו מוניצ'לי.
בסרט השתתפו שחקנים איטלקים נודעים, ובהם אלברטו סורדי וויטוריו גסמן בתפקיד החיילים וסילבנה מנגנו בתפקיד מארחת החיילים.
פסקול הסרט כולל נעימות מקוריות מהמלחמה.
חלקן נשמעות תוך כדי מצעדי החיילים והן נראות כאילו צולמו בעת התרחשותן.
בתחילת הסרט מגויסים שני צעירים לצבא היוצא להגן על המולדת מפני הפולשים מצפון.
שני הצעירים, שלימים יהיו חברים, הם אורסטה יקובצ'י, המגולם על ידי אלברטו סורדי, וג'ובאני בוסקה, המגולם על ידי ויטוריו גסמן.
לצעירים אופי מנוגד לחלוטין: אורסטה הוא רומאי, בעל אופי רגשני וערמומי, ואילו ג'ובאני הוא לומברדי, משכיל ונבון.
מפגשם הראשון הוא בהמתנה לתור הארוך בלשכת הגיוס.
בסצנה הראשונה החיילים הממתינים נופלים ארצה כמו במשחק דומינו.
האחד שואל: "לאן אתם ממהרים, מטומטמים?
המלחמה לא תיגמר בקרוב!", וכעין מרמז על אורכה של המלחמה.
התחלת הסרט היא קומית, אך רק לזמן קצר.
הרומאי, אורסטה, זוכה לתפקיד שומר הסף בלשכת הגיוס וסרט הצלב האדום על זרועו.
הלומברדי, ג'ובאני, מבקש ממנו כי יסדיר לו פטור מסיבה רפואית, ומתנהל ביניהם משא ומתן על תשלום, כשם שאורסטה מנהל עם השאר.
התוצאה היא שרק הכסף משולשל לכיסו.
כעבור ימים נפגשים שניהם ברכבת בדרכם לבסיס אימונים.
בדרך הם צופים ברכבת השבה מהחזית עם פצועים וסמלי הצלב האדום על הקרונות, כרמז לטרגדיה הצפויה נראית לעין.
במחנה האימונים הם שוהים תקופה קצרה ויוצאים מיד לחזית.
מפקדם, "גלינה" (תרנגולת באיטלקית), מעורר חיוך אצל החיילים תמיד כאשר שמו נזכר.
זוהי אתנחתא קומית כאשר החיילים במצב רוח רע.
השניים מתקדמים לחזית, ומחלון האסם שהיה לקסרקטין נראים חיילים שהגיעו בצורה רשלנית.
תחילה הם סבורים שאלו שבויים אוסטריים, אך בהמשך התברר שהם חלק מחטיבה איטלקית שנסוגה לאחר תבוסה בקרב.
בשלב זה הטרגדיה כבר נראית מוחשית, אם כי הדמויות עדיין רחוקות מהחזית.
כאשר הם מקבלים חופשה, מתחילים החיילים בחיפוש אחרי נשים בעיירה.
מי שמכוון אותם הוא הכומר המקומי: "לכו לכיכר, קומה שלישית משמאל".
בהגיעם למקום כבר עומדים מאות חיילים ברחבת הבית, מריעים לנשים שתצאנה למרפסת בלבוש מינימלי.
ג'ובאני עוקב אחרי אישה שבאה למשרד הקבלה הצבאי, עם בקשה כלשהי.
הוא מגיע לביתה של קונסטנטינה, מארחת מקומית שמגולמת על ידי השחקנית סילבנה מנגנו.
הוא מבלה ערב נעים בחברתה ובמהלכו היא מבשרת לו ממקורותיה כי למחרת הוא עתיד לצאת לחזית.
הנושא המרכזי בסרט הוא תיאור מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה, תופעה אופיינית למלחמה זו, בה מאות אלפי חיילים מתו ונפצעו, כאשר קווי החזית נשארו ללא שינוי או הכרעה, בהיעדר סיכוי לסיום המהלך הקרבי.
במהלך הסרט נצפות שיירות חיילים ארוכות, הנעות בהרים, אשר במקביל להם מטפסות פרדות עם משא וציוד, יחד עם רעם הפגזים מרחוק.
כשפצצות תאורה מעל לראשיהם, החיילים מסתתרים ומתגלים לסירוגין, אך ממשיכים עד סמוך לקווי החזית עם הגרמנים והאוסטרים.
בשלב מסוים מבוקשים מתנדבים להנחת מטען חומר נפץ לשם פריצת גדר תיל המונחת לפני עמדות צבא האויב.
המתנדבים נמצאים, והמטען מונח ומתפוצץ.
בפיצוץ המטען נהרג אחד מחבריהם שרגלו נתפסה בתיל.
החיילים האיטלקים פורצים את הקווים וכובשים את אחד הגשרים.
בלהט המערכה, מונח טלפון שדה שמחבר בין ראשי שני הצבאות, אשר משוחחים על הרכבה של הסעודה שטעמו עד שהם מבינים שחלה תקלה.
הגנרל "תרנגול" מבקר את החיילים בעת הגשת הארוחה.
הם מתלוננים על איכות התרנגול, ובאירוניה על המפקד.
המפקד מבין את הרמז ומורה מיד על שיפור הבישול.
חג המולד מגיע ומשקה הגראפה מחולק לכולם.
אפילו שוקולד מוצע לחיילים ומכתבים מגיעים מהבית.
ג'ובאני, הלומברדי, זוכה בתפקיד החשוב – לבצע שליחות לעיירה בו נמצאת המפקדה.
הוא מנצל זאת לביקור שני אצל קונסטנטינה, שם נעלם ארנקו.
קונסטנטינה מחזירה לו את הארנק, אך ללא המזומנים.
היא משיבה לו: "וממה אתה חושב אני חיה?", וזוכה בתמורה מלאה לכספו.
מתקפת פתע אוסטרית פוגעת כהוגן בחיילים האיטלקים: מגוריהם נהרסים, העמדות קורסות, והמצלמה "שטה" לאורך ולרוחב שטח המערכה.
המתים פזורים בשטח ופצועים זועקים לעזרה.
מתגלה כאן תמונת המלחמה במלוא עוצמתה.
ברקע מתנגן "פסקול" עם נעימות עצובות, מהמלחמה שסיומה אינו נראה באופק לחיילים.
כומר צבאי מכוון את נושאי האלונקות – פצועים שמאלה ומתים ימינה.
המפקדים עוסקים בזיהוי ההרוגים, חלקם אינם מוכרים, ומעלים פרטים אישיים (מנסים למצוא זיהוי לכל חלל).
בסוף חלקם הגדול ייקבר בתור חיילים אלמונים, כפי שקרה במקרים רבים במלחמת העולם הראשונה.
נשק רב נאסף משדה המערכה; הכמות מצביעה על שיעור האבדות.
החיילים צועדים בסך למרכז העיירה הקרובה.
תושבי העיירה, בייחוד הנשים, דומעות למראה החיילים.
בבית מלון מקומי מקבלים נכבדי העיר ורעיותיהם את החיילים ומברכים אותם על אומץ לבם.
פער לא קטן נמצא בין שני סוגי הציבור: אלו המתפארים במשפטי רהב ואלו החשים את מצוקת המלחמה.
החיילים מנצלים את הזמן לסעודה ולנמנום והנכבדים ממשיכים להרעיף מחמאות על הצבא.
אורסטה פונה למצפון ציבור הנאספים ועורך מגבית בקרב המכובדים.
הוא מצליח במשימה, והם מחלקים בינם את ה"שלל" ופונים לתחנת הרכבת – מקום כינוס היחידה.
בתחנה באה לקראתם גברת ומבקשת לדעת אם בעלה מוכר להם.
היה זה חברם ברודין מפדובה, שעלה על מוקש ונהרג, אך הם מחליטים שלא יהיו המבשרים על מותו.
היא מוסרת להם חבילות עבורו והם מציידים אותה בהוצאות הנסיעה מכספי השלל.
באולם התחנה החיילים נמים, שרים ורוקדים עם נערות מקומיות.
זוהי מעט נחת מהסביבה הסוערת, אבל לא לזמן רב.
הכרוז מודיע לכולם לצאת חזרה לבסיס.
החיילים יוצאים בדרך המובילה לוונציה.
היעד הוא נהר פיאווה, שם תתנהל המערכה העיקרית בין שני הצבאות.
השיירה טיפוסית לזמנה: קרונות מטען, תותחים נעים, סירות (להכנת "גשר סירות" לקראת המעבר על הנהר) ומעט משאיות להסעת חיילים.
החיילים עולים במעלה הגבעה, יורדים וחוזר חלילה, במישור ובתוך הכפר והכול תוך כדי שירה בציבור.
הסרט הוא בשחור-לבן, והנוף היפה של מורדות הרי האלפים אינו ניכר.
אישה עם תינוק על זרועה מזהה בין החיילים את האבא של התינוק שבזרועה ומבקשת: "לפחות תשאיר את שמך?".
ג'ובאני נפרד מקונסטנטינה ומבקש ממנה כי הכסף שלקחה ממנו ישמש את התינוק האלמוני.
שני החברים נשלחים לבצע פטרול.
קודם אתה יורה ואחר כך שואל?
— טוב ידיד מת מאשר אויב חי!
— אני "הרוח של אלה שאתה הרגת"!
החברים יוצאים למשימה האחרונה – פטרול באזור הקרוב לקווים האוסטרים אשר צפויים להיות מותקפים על ידי האיטלקים.
הם מתבקשים לבדוק האם השטח פנוי מהאויב.
ציודם העיקרי הוא בקבוק יין לדרך.
הם מגיעים למבנה ריק של רפת ומחליטים לנוח ולהמתין לעלות השחר.
הם מאזינים להכנות הנעשות מרחוק להנחת גשר-הסירות שהצבא האיטלקי בונה לקראת הקרב למחרת.
בינתיים הם שומעים דיבורים בשפה הגרמנית ומגלים כי המבנה היה לאורווה בשירות הצבא האוסטרי.
המפקד האוסטרי דורש פרטים על ההתקפה.
ג'ובאני, גיבור הסרט, מפגין גבורה ואינו מגלה דבר ומוצא להורג.
אורסטה, הטוען שהוא בכלל בחיל הרפואה, אינו זוכה לחסד וגם הוא הוצא להורג.
בתמונת הסיום הצבא האיטלקי מסתער על עמדות הצבא האוסטרי.
מכאן נפתחת הדרך לשחרור איטליה מהכיבוש האוסטרי וסיום מלחמת העולם הראשונה – היא המלחמה הגדולה.
גופות שני החברים נשארות בצד, יחד עם שאר חללי המלחמה – האיטלקים והאוסטרים.
הרעיון לסרט היה של התסריטאי האיטלקי לוצ'יאנו וינצ'נזוני (Luciano Vincenzoni).
היה זה בעקבות ספרו של גי דה מופאסאן, "שני חברים" (Deux Amis), אשר עוסק דווקא במלחמת צרפת–פרוסיה.
תחילה הוא חשב ללהק לתפקיד הלומברדי את ויטוריו גסמן, והמפיק דינו דה לאורטיס החליט לכלול בסיפור גם את הרומאי, השחקן אלברטו סורדי.
כמו כן נכללו בתסריט חלקים משני ספרים נוספים, "Un anno sull'Altipiano" מאת אמיליו לוסו וכן "Con me e con gli alpini" מאת פיירו יאייר.
צילומי הסרט נעשו ברובם בנפת אודינה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה – מקום התרחשות הקרבות בחזית האיטלקית.
כרקע לצילומים שימשו מרחבי העיר ונצונה (Venzone), פלמנובה, הפרבר נספולטו (Nespoledo) ולסטיצה (Lestizza) .
המלחמה הבלתי רשמית הוא השם שניתן למלחמה מוגבלת שניטשה בשנים 1798–1800 בין ארצות הברית לבין צרפת מבלי שהשתיים יכריזו עליה באופן רשמי.
הגורמים לסכסוך היו התקרבותה של ארצות הברית לבריטניה, התנערותה מחוזה הברית שנחתם בינה לבין צרפת ב-1778 והנייטרליות שנקטה במלחמה שהתלקחה ב-1793 בין בריטניה לצרפת.
הלחימה התנהלה בים בלבד, בין פריבטירים צרפתיים, שתרו אחר ספינות סוחר אמריקניות כדי לתפוס אותן שלל, לבין אוניות הצי האמריקני שנשלחו להגן עליהן, תחילה לאורך החוף האטלנטי של ארצות הברית, ומחורף 1798 גם בים הקריבי.
צרפת של לואי השישה עשר הייתה בעלת ברית חשובה לארצות הברית במלחמתה לעצמאות, וסייעה לה מבחינה צבאית וכלכלית החל מ-1776. היחסים הרשמיים בין שתי המדינות הוסדרו ב-1778 בברית צבאית ובחוזה ידידות ומסחר.
הסעיף הראשון של חוזה הברית קבע, כי אם תפרוץ מלחמה בין צרפת לבריטניה במהלך מאבקם של האמריקנים לעצמאות, ישתפו צבאות וציי שני הצדדים פעולה ויסייעו זה לזה נגד האויב המשותף, כפי שאומנם קרה.
ברם, מאחר שלא נקבע מתי יפקע חוזה הברית, הוא נשאר בתוקפו גם לאחר סיום מלחמת העצמאות וחתימת חוזה פריז ב-1783.
ההידרדרות ביחסי שתי המדינות החלה ב-1793, לאחר נפילת המונרכיה בצרפת ופרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
צרפת, שנמצאה במלחמה עם בריטניה החל מ-1 בפברואר אותה שנה, ציפתה כי ארצות הברית תסייע לה להגן על נחלותיה באיי הודו המערבית מפני התקפות של הצי המלכותי.
אלא שוושינגטון, כמו כל חברי הקבינט, לא רצה לגרור את ארצו למלחמה, והכריז ב-22 באפריל 1793 כי ארצות הברית תישאר נייטרלית בסכסוך בין שתי המעצמות.
הוא אף התריע באותה הכרזה (Proclamation of Neutrality), כי כל אזרח אמריקני שיפר את הנייטרליות ויסייע לאחד מן הצדדים, צפוי לעמוד לדין על פי משפט העמים.
הנימוק המשפטי בו נאחזו האמריקנים להשעיית החוזה היה כי נחתם עם מלך צרפת, שהוצא מאז להורג.
מאותו טעם סירבה ארצות הברית גם לשלם את חובותיה הכספיים לצרפת מתקופת המלחמה.
שנה לאחר ההכרזה נחקק חוק הנייטרליות.
השינוי במדיניות הממשל הושפע במידה רבה מן המאבק הפנימי, הבין-מפלגתי, בארצות הברית ומלחצם של חברי המפלגה הפדרליסטית, נציגי הסוחרים ובעלי האוניות, להדק את הקשרים עם בריטניה על חשבונה של צרפת.
החרפה נוספת במערכת היחסים בין שתי הידידות לשעבר גרם הסכם ג'יי, שנחתם בין ארצות הברית לבריטניה ב-19 בנובמבר 1795. ההסכם יישב את המחלוקות שנותרו ללא פתרון לאחר חוזה פריז, הסדיר את יחסי המסחר ביניהן ומנע את התלקחותה של מלחמה נוספת בין השתיים.
אחד מסעיפי החוזה התיר לאוניות אמריקניות לסחור, בתנאים מוגבלים, עם הקולוניות הבריטיות בים הקריבי, שהיה אחת מזירות המאבק בינה לבין צרפת.