tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירתו "נקר הזמן" נמכרה באפריל 2006 בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס במחיר שיא בינלאומי ליצירת אמנות של אמן ישראלי: 643,200 דולרים.
1920–1925 – למד בבאוהאוס, ויימר, אצל הציירים איטן, קלה, קנדינסקי ופיינינגר.
1926 – לימודים אצל מקס דורנר.
1929 – בית הספר לאמנות של איטן (Itten), ברלין
1935 – סמינר בית הכרם, ירושלים
1935–1952 – בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1940–1952 – מנהל בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1952–1963 – מפקח ויועץ לנושאי אמנות, משרד החינוך והתרבות, ירושלים
1954 – פרס אונסק"ו, הביאנלה של ונציה
1963 – פרס ישראל בתחום הציור
1974 – דוקטור כבוד לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים
1992 – פרס ישראכרד, מוזיאון תל אביב לאמנות
1992 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
המוזיאון הבלגי לאמנויות יפות, בריסל.
המוזיאון העירוני של בוואריה, מינכן.
חלונות ארדון, הספרייה הלאומית, ירושלים.
מרדכי ארדון, ציורי דרך, אונטערוועגס – אן א וועג (תרגום עברי: ק"א ברתיני), הוצאת מעריב, תל אביב, תשמ"ט, 1989.
מרדכי ארדון, אות ומעש (הקדמה מאת אפרים אילין), מכון ויצמן, רחובות, 1982.
דיוקנו של אמן - מרדכי ארדון, הופק על ידי שירות הסרטים הישראלי, (תסריט ובימוי: יונה זרצקי, מפיקים: יגאל אפרת, שמואל אלטמן), 1980, (30 דקות), בגרסאות: עברית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, (מאוסף המרכז לתיעוד אמנות ישראלית).
ויהי ערב, ויהי בוקר, הפקת הסרט וזכויות היוצרים - Pro-Images / Felix Productions (תסריט ובימוי: איתן קפון), 1989 (24 דקות).
היה דיין בבית הדין הרבני בבאר שבע ובירושלים, ובבית הדין הרבני הגדול.
עמד בראש מוסדות דרכי הוראה לרבנים ונחשב למנהיגה של הציונות הדתית לצד הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, וממנהיגיהם של יהודי עדות המזרח ושל החרדים הספרדים במאה ה-20.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לאביו הרב סלמאן אליהו, רב מקובל שעלה מבגדד לפי הוראת רבו יוסף חיים מבגדאד (ה"בן איש חי"), ולמזל לבית צדקה, אחותו של הרב יהודה צדקה ונכדת אחותו של ה"בן איש חי".
העוני בביתם היה רב, ובגיל אחת עשרה נפטר אביו.
בשל המצב הכלכלי נאלץ לעבוד בגיל צעיר כמוכר חומוס מבושל בשוק הירושלמי.
מאוחר יותר היה מתייג מזוזות שכתב אחיו הרב נעים בן אליהו.
כיוון שבבית משפחתו לא היו מצויים ספרים רבים, קיבל מהרב בן ציון חזן מפתח להיכל ישיבת פורת יוסף ושם היה לומד מדי ערב.
בצעירותו למד אצל הרבנים עזרא עטיה ויוסף בבליקי בישיבת פורת יוסף ואצל הרב צדקה חוצין.
במלחמת העצמאות, השתתף בהקמת ביצורים שסייעו לכוחות המגן של הרובע היהודי.
באפריל 1950 נמנה עם חברי "ברית הקנאים".
הייתה זו מחתרת שמטרתה הייתה כפיית חוקי הדת היהודית במדינת ישראל והקמת מדינת הלכה.
הרב אליהו, שכּונה "יאיר", עסק בקבלת חברים לקבוצה, בגיוס הון לפעולתה ובאיתור מקומות מחבוא לנשק.
במאי 1951 נעצר עם עוד 40 מחברי הארגון.
במשפטו הודה ב־24 סעיפי אישום, בהם גרימת נזק לאטליז, הטפה להשמדת תיקי יוצאי צבא, החזקת מכשיר מסוכן, החזקת נשק, גרימת נזק למכוניות שנסעו בשבת ושליחת מכתב איום בחבלה לנהגי מוניות שייסעו בשבת.
הרב אליהו שימש רבנים אחדים, בהם הרב אברהם ישעיה קרליץ (ה"חזון איש") והרב יצחק נסים, והיה מקורב לרב מרדכי שרעבי, ולרב ישראל אבוחצירא (הבבא סאלי).
בכ' באייר ה'תש"ך (17 במאי 1960) הועלו עצמותיו של החיד"א מליבורנו שבאיטליה לישראל.
הרב יצחק נסים מינה את הרב מרדכי אליהו לטפל בקבורתו בהר המנוחות בירושלים.
בכ"ה אייר תשי"ח הציע את מועמדותו לכהונת רב העיר הספרדי בבאר שבע.
בראשית שנת ה'תש"ך (1960) השלים את לימודיו בבית המדרש לרבנים ולדיינים של הרב יצחק נסים וקיבל כושר דיינות ממועצת הרבנות הראשית.
הוא התמנה לדיין הצעיר ביותר בארץ, בבית הדין הרבני בבאר שבע.
לאחר ארבע שנים עבר לבית הדין הרבני האזורי בירושלים ובשנת תש"ל התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול.
בשנת תש"ל (1970) מונה בידי מועצת הרבנות הראשית לחבר ועדת הבוחנים לדיינים.
כאשר לאחר זמן צורף הרב אברהם אלקנה שפירא לבית הדין הגדול, סירב הרב אליהו לעמוד בראש ההרכב, אף שמפני ותיקותו נועד לכך לפי הנהלים בבית הדין, והתנה את השתתפותו בכך שהרב שפירא הוא אשר יכהן כאב בית הדין.
בא' בניסן ה'תשמ"ג נבחר לתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל במקומו של הרב עובדיה יוסף, כאשר קיבל 87 קולות וגבר על הרב אליהו בקשי דורון, שזכה ב־49 קולות.
הכתרתו התקיימה בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי שבעיר העתיקה בירושלים.
לצדו כיהן ראש ישיבת מרכז הרב, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
תקופת כהונתם התבלטה בשיתוף פעולה בין הרבנים הראשיים, בין השאר הנהיגו שישיבות מועצת הרבנות הראשית תתקיימנה לסירוגין - שבוע אצל האחד מהם ושבוע אצל עמיתו, כמו כן הציב כל אחד מהם בלשכתו כיסא תואם לשלו - עבור עמיתו.
הם פעלו להעלאת רמת הכשרות של הרבנות הראשית והקפידו להיות מעורבים בפרטיה, תוך שליחת שליחים ברחבי העולם, זימונים של רבנים ואנשי מקצוע, ובדיקה אישית של רשימות מוצרים וחמרי גלם.
במסגרת כך הם יזמו כללים ותקנות בענייני כשרות ארציים ובענייני היבוא ושחיטת הבשר בחו"ל, והפעילו ביקורת קפדנית על צוותי השחיטות היוצאים לחו"ל, שהעלתה את רמת הכשרות של שחיטת חו"ל.
מלבד העיסוק בנושאי רבנות קלאסיים, כגון כשרות ונישואים, עסקה הרבנות בנושאים ציבוריים, כמו שביתת האחיות.
כן בלט החידוש בהכרעת הרבנות הראשית בהנהגתם בעניין קביעת רגע המוות, פסיקה שסללה את ההכשר ההלכתי להשתלת איברים בישראל.
כרב ראשי הרבה לבקר ביישובים ובבתי ספר חילוניים, וכן בקהילות יהודיות בעולם.
בשנת ה'תשס"ט (2009) החל להוציא סדרת ספרים בשם שו"ת הרב הראשי המבוססים על שאלות שהופנו אליו כאשר כיהן כרב הראשי לישראל.
התשובות בספר קצרות, בניגוד לדיון הלמדני המאפיין את סדרת ספריו שו"ת מאמר מרדכי.
גם לאחר שסיים את כהונתו כרב ראשי, היה הרב אליהו המנהיג הרוחני של רבים בציבור הדתי לאומי, אך גם של מי שאינם ציוניים.
היה ידוע כמקובל וכ'עושה נסים'.
הוא קיבל קהל וחילק ברכות ועצות למבקשים.
אנשי מפלגת איחוד הלאומי-מפד"ל נהגו להתייעץ בו וברב אברהם אלקנה שפירא.
זוהה עם חוגי ישיבת מרכז הרב ורבים מהם עמדו איתו בקשר קרוב, במשך תקופה מסוימת הוא מסר שיעור יומי קבוע לקבוצה של תלמידים מהישיבה, בהם בנו הרב שמואל.
היה ידיד קרוב של ראשה הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
כשקבוצה מהישיבה שערערה על הרב שפירא פרשה והקימה את ישיבת הר המור, כתב מכתב חריף בגנות המעשה ובחומרת איסורו, והרחיב בו על היות הרב שפירא רבם המובהק של רוב ככל רבני וגדולי הציונות הדתית.
הרב אליהו שימש נשיא "קרן מורשת", רשת הגרעינים התורניים הגדולה ביותר בזמנה, שנסגרה ב־2005. פרסם מדי שבוע מאמר קצר בעלון פרשת השבוע של "תנועת מעייני הישועה".
הרב אליהו היה נשיא של הכולל "דרכי הוראה" בירושלים, שבראשות בנו הרב יוסף אליהו.
כולל זה מכשיר אברכים לרבנות ודיינות ולהנהגת קהילות בישראל ומחוצה לה.
ברחבי העולם ישנם למעלה מ־60 שליחים של הרב במדינות שונות ועוד שליחים נוספים בארץ.
הרב אליהו העביר שיעור שבועי בהלכה ואגדה בכל יום שני בערב בבית הכנסת שלו בשכונת קריית משה בירושלים.
שיעורים אלו היו מועברים באמצעות לווין לאלפי אנשים מהארץ ומהעולם הצופים בהם.
לאחר מכן היו השיעורים משוכתבים ומופצים בבתי כנסת רבים באלפי עותקים באמצעות עלון פרשת שבוע שנקרא "קול צופיך".
הרב אליהו התנגד באופן נחרץ לארגון רבני צהר, גישתם ותפיסתם.
הוא ראה בהם נזק ליהדות ועולם הרבנות, ואף לפני פטירתו ביקש שיפעלו נגדם ויבלמו את תוכניותיהם.
הרב אליהו נפטר בכ"ה בסיוון ה'תש"ע, 7 ביוני 2010 בגיל 81, לאחר תקופה של כשנתיים שבה חלה הידרדרות במצב בריאותו.
כמאה אלף אנשים השתתפו בהלווייתו, הוא נטמן בהר המנוחות בירושלים באוהל שבו קבור החיד"א, שאת עצמותיו העלה לארץ וקבר שם חמישים שנה קודם לכן.
המצבה שעל קברו נבנתה בעבודה עברית בחוות גבעות עולם באיתמר.
המצבה נבנתה מאבנים מארבע ערי הקודש - ירושלים, חברון, צפת וטבריה, וכן מקבר יוסף שבשכם.
הוגה רעיון המצבה ויוצרה הוא האמן אסף קדרון.
מאות מבוגרים ובני נוער הגיעו מישראל ומחוצה לה כדי לקחת חלק בהקמת המצבה.
את הכיתוב על מצבתו כתבו הרבנים חיים סבתו ושבתי סבתו.
בין הכיתוב על מצבתו חקוק:
על קברו הוקמה מחיצת הפרדה בין גברים לנשים.
המקום בו נקבר בהר המנוחות שופץ, והפך למוקד עלייה לרגל.
האזכרות השנתיות מתקיימות ליד מתחם זה בהר המנוחות.
לאחר פטירתו הוקמו ישיבות ותלמודי תורה על שמו.
רחובות על שמו נקראו בצפת, לוד, בית שמש ועוד.
בשנת 2017 הכריזה עיריית ירושלים על הקמת שכונה על שמו.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי־דתי לשנת ה'תשפ"ד.
כמקובל בקרב הספרדים, גם הרב מרדכי אליהו קיבל את העיקרון שיש לנהוג על פי פסקי הרב יוסף קארו.
עם זאת, פעמים רבות הכריע שלא כדעתו.
דרכו להתחשב בפסיקת ההלכה בדעות ספר הזוהר והמקובלים ובפסקיו הוא משלב מפסקי האר"י ורבי שלום שרעבי (הרש"ש), לעיתים גם כאשר הם מנוגדים לדעת השולחן ערוך והאחרונים.
בשיטה זו הוא ממשיך את דרכם של בן איש חי וכף החיים.
במבוא לספרו שו"ת מאמר מרדכי, הרב אליהו הסביר את שיטת פסיקתו ומהם כללי הפסיקה על פי הקבלה.
הרב אליהו טען כי על האשכנזים לשמור על מנהגי אבותם ודרך פסיקתם.
בשנת תשל"ח כתב בהקדמת ספרו "ספר הלכה": .
אמנם מאוחר יותר כאשר פרסם את ספרו "דרכי טהרה" הוא ייעד אותו לספרדים ואשכנזים כאחד.
הספר 'דרכי הלכה' כולל את הערותיו על קיצור שולחן ערוך של הרב שלמה גנצפריד.
הרב שמואל זעפרני, אומר כי הסיבה שבחר דווקא בספר אשכנזי כדי לכתוב עליו את הערותיו נובעת ממגמתו הכללית בפסיקותיו לאחד בין העדות.
ספרו 'הלכות חגים' היה מיועד לספרדים בלבד.
אולם בעקבות בקשת רבנים אשכנזים שיכתוב את מנהגיהם בספר, נענה להם הרב אליהו והוסיף את מנהגיהם.
פסיקותיו של הרב אליהו נחשבות מחמירות באופן יחסי לעומת הרב עובדיה יוסף.
בנו, הרב שמואל אליהו (רב העיר צפת), טען כי אביו החמיר על עצמו בנושאים רבים, אולם בפסיקתו הציבורית לעיתים היה מחמיר ולעיתים מקל מאוד, לפי הנסיבות.
הרב יהודה עמיחי אמר כי בהלכות שבת הרב אליהו החמיר, אולם בענייני מראות הדמים בהלכות נידה היה דווקא מקל: "אני חושב שהכוונה שלו לא הייתה להחמיר אלא להיות אדם שלם, אדם מהודר.
אם אפשר לצאת ידי כל השיטות בלי שייווצר הפסד – מדוע לא לעשות זאת?".
בעניין החלוקה בין הרבנים מחמירים ומקילים התבטא הרב אליהו עצמו: .
הרב אליהו כתב כי קיצר בהבאת המקורות: .
וכך נהג בספריו שיצאו לאור בחייו.
לאחר פטירתו החליטו חכמי מכון דרכי הוראה לרבנים המוציא לאור את כתביו כי בספרים החדשים שיצאו לאור (כדוגמת מאמר מרדכי - הלכות שבת), ההלכה הפסוקה תובא למעלה, ולמטה יצוינו המקורות בהרחבה (על פי דברים שהרב עצמו כתב במקומות שונים).
תמיכה בהיתר מכירה בשנת השמיטה, בעקבות מסורת פסיקה ספרדית בנושא זה.
יש לומר הלל בלא ברכה ביום העצמאות, ואין לומר תחנון, אך אין לבטל את מנהגי ספירת העומר, ובהם איסור גילוח ואיסור ניגון בכלי נגינה.
התיר לאשה נשואה לכסות את שער ראשה בפאה נכרית בתוספת כובע או מטפחת, וכן נוהגת עד היום אלמנתו צביה אליהו.
קריאה שלא לחתום על "כרטיס אדי" לתרומת איברים, על אף שהיה שותף להחלטה של מועצת הרבנות הראשית המתירה עקרונית השתלת לב ממי שמת מוות מוחי.
הוא המליץ להעדיף להשאיר את ההחלטה לשעת הצורך, ולא לתת היתר מראש, ואכן, בשאלה מעשית שהובאה לפניו התיר את תרומת האיברים.
הסתייג משימוש רחב בבדיקת רקמות לצורך קביעת אבהות, משום שתוצאותיה עלולות להטיל כתם של ממזרות.
איסור לאכול מצה עשירה (הנעשית באופן תעשייתי) לספרדים בחג הפסח, כדומה למנהג האשכנזים, מכיוון שיש חשש לתערובת מים, זאת בניגוד לדעתו של הרב עובדיה יוסף.
איסור אכילת טחינה וחומוס שהוכנו על ידי נוכרים מפני שלשיטתו גם בשומשום, ממנו מוכנים מוצרים אלו, יש איסור בישולי נוכרים.
העובדה כי בזמן פרסום דעה זו לא הייתה חברה בארץ אשר הטחינה מיוצרת בה על ידי יהודים, הובילה למעשה למניעה כללית משימוש במוצרים אלו, על פי דעה זו.
בעקבות הפסיקה, מספר חברות החלו לייצר ולהשתמש בטחינה גולמית ללא חשש בישול עכו"ם.
איסור לבנות לשרת בשירות לאומי.
בנו, הרב שמואל אליהו, נשאל ישירות לדעתו של אביו, והוא השיב כי אביו אינו מתנגד לשירות לאומי באופן גורף, אלא כל מקרה נידון לגופו, וכי יש פעמים שאביו התיר, ויש פעמים שאביו אסר.
התנגד לעלייה להר הבית, אך קרא להקים בו בית כנסת במקומות המותרים.
מפסקיו כדיין בבית הדין הרבני הגדול
בתי הדין הרבניים הממונים מטעם המדינה והתקבלו על ידי הציבור, וכל שכן בית הדין הרבני הגדול, רשאים להכריע בדין על פי אומדן הדעת והוכחות נסיבתיות חזקות גם ללא עדות ברורה.
ראוי לכנס פורום מתאים של רבנים גדולים שיתקנו תקנה המחייבת את הצד המפסיד בדינו בהוצאות המשפט.
לבן יש זכות קדימה לרשת משרת רבנות של אביו, אם הוא ראוי לכך.
למרות זאת, רשאים מנהיגי הציבור להחליט מראש כתקנה קבועה בעיר שהמינויים הם אישיים בלבד.
אדם שהתחייב לשלם סכום מסוים בהצמדה למדד – חייב בהצמדה גם אם הייתה אינפלציה גבוהה באופן בלתי צפוי, כי הכל יודעים שזוהי אפשרות קיימת, ועל דעת כך מתחייבים.
בפסיקה בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות כתב: .
ובמקום אחר: לכן פסק שלא לומר וידוי ביום זה.
עם זאת, פסק שם לומר הלל בלא ברכה לאחר קדיש תתקבל.
הרב אליהו סבור שלמלחמות ישראל בעת הזו יש תוקף של "מלחמת מצווה".
עם זאת, הוא סבור שבחורי ישיבה שיכולים להמשיך בלימודם בישיבה יעשו כן, ומי שאינו מצליח לעשות כך ילמד בישיבת הסדר.
בפתיחת ההיכל הורה לומר תפילה לשלום חיילי צה"ל.
בסידורו 'קול אליהו' מופיעה תפילה ארוכה לשלום חיילי צה"ל.
הוא חיבר תפילת לשם ייחוד עבור חיילים ובה כתב כי מי שמשרת בצה"ל מקיים בכל יום שלוש מצוות עשה דאורייתא.
במענה הלכתי שנשאל על התנהגות חיילי צה"ל בעת מהומות ביהודה ושומרון כתב: .
כשנשאל בעניין היחס לחילונים השיב:
לאחר נאום השפנים והחזירים של הרב אלעזר מנחם מן שך, אמר הרב אליהו כי גם אוכלי חזיר ושפנים הם יהודים, ואפילו אם כל הרבנים יחליטו כמו הרב שך, הם לא יכולים להפקיע את השם "יהודי" מאף אדם.
באשר ליחס לאוכלוסייה הערבית טען הרב אליהו כי אסור לפגוע באף ערבי, אלא אם כן מדובר של בדין אדם שבא להרוג אותך ואז אתה מחויב ב"השכם להורגו".
הוא אמר: "ערבי שמתנהג יפה, צריך להתנהג איתו יפה, ערבי שמרים אבן או יורה הוא אויב.
ארץ ישראל שייכת לנו והערבים הם כאן בבחינת גר תושב.
כעת, מאחר שכבר הוקמה הרשות הפלסטינית אני מציע לערבים אוטונומיה עירונית."
בדומה לרבנים אחרים, הרב אליהו התנגד להליכה לבתי המשפט הישראלים, כדין ערכאות של גויים מאחר שאינם דנים על פי דין תורה.
מאידך ציין כי יש מקרים שבהם מותר ללכת לדון שם, כגון אם הנתבע הוא אדם אלים שאינו רוצה להגיע לדיון בבית דין רבני, היתר המבוסס על דברי השולחן ערוך.
הרב אליהו החיל על המקרה הישראלי את הכלל דינא דמלכותא דינא.
לדעתו חוקי השלטון וסדריו מחייבים במה שנוגע לניהול ענייני המדינה, כל עוד אינו נוגד את חוקי התורה.
לאחר ההחלטה על תוכנית ההתנתקות אמר פעמים רבות, במהלכן של הפגנות ועצרות התנגדות לתוכנית, שההתנתקות לא תתגשם – "היֹה לא תהיה", וכשהעלו תמיהות בקשר לכך הוסיף: "זו גם תפילה וגם בעז"ה קביעת מציאות".
היה ממובילי המאבק הרבני בתוכנית ההתנתקות, לצד עמיתו הרב אברהם אלקנה שפירא.
עוזרו, הרב שמואל זעפרני, התבטא בשמו: "אם יש כאלה חיילים שאונסים אותם לבצע אז שיגשו לתוך הבית ישבו עם המשפחות שם, ויבכו איתם".
"דרכי הלכה" – הערות והארות לפי מנהג הספרדים ובני עדות המזרח על הספר קיצור שולחן ערוך לרב שלמה גאנצפריד
דרכי טהרה – הלכות נידה וטהרת המשפחה, והלכות צניעות.
יצא גם במהדורה מקוצרת הנקראת "קיצור דרכי טהרה".
מאמר מרדכי – לימות החול – פסקי הלכה והנהגות בענייני אורח חיים (מקביל לשולחן ערוך סימנים א'–ר"מ), ירושלים ה'תשע"ג.
בעבר יצא בשם "ספר הלכה (חלקים א'-ב')".
מאמר מרדכי – שבת – פסקי הלכה והנהגות בענייני שבת בתוספת הערות וביאורים.
מאמר מרדכי – למועדים ולימים – ספר הלכות בנושאי החגים שבמעגל השנה היהודי לספרדים ואשכנזים (מקביל לשולחן ערוך סימנים תכ"ט–תרצ"ז).
בעבר יצא ספר זה בשם "הלכות חגים".
מאמר מרדכי – ושבתה הארץ – פסקי הלכה בדיני שמיטת הארץ ושמיטת כספים.
בעבר יצא בשם זה גם כרך הכולל שו"ת ומאמרים בנושא.
כיום כרך זה נדפס גם בשו"ת מאמר מרדכי חלק ה'.
מאמר מרדכי - הלכות סת"ם חלק א'.
מאמר מרדכי - הלכות חנוכה.
מאמר מרדכי – צרור החיים – שאלות ותשובות קצרות בהלכות אבילות.
נכתב על ידי תלמידו, הרב מישאל רובין, חברון תשס"ג.
מן המותר בפיך – חוברת ובה הוראות מעשיות לבדיקת מזון מתולעים, בעריכת הרב מאיר לובין
קיצור דרכי טהרה – קיצור של ספרו "דרכי טהרה" על הלכות נידה וטהרת המשפחה
אמרי מרדכי – מאמרי הלכה וחידודים על שולחן ערוך אורח חיים.
נערך על ידי הרב שמואל זעפרני והרב דוד פתחי, ירושלים ה'תשס"ז.
מאמר מרדכי – שיעורי י"ג אלול – דברי תורה שנאמרו ביום הילולת הבן איש חי על ידי הרב.
שו"ת הרב הראשי – שאלות ותשובות שהופנו אליו בעת כהונתו כרב ראשי לישראל, שלושה כרכים לפי סדר כרונולגי.
שו"ת מאמר מרדכי – סדרה הכוללת תשובות ארוכות.
שני הכרכים הראשונים עוסקים בארבעת חלקי השולחן ערוך.
הכרך השלישי עוסק בארבעת חלקי השולחן ערוך, קדושת ירושלים ובנית בית המקדש.
הכרך הרביעי עוסק בהלכות שבת והכרך החמישי בענייני שמיטה.
שו"ת דברי מרדכי – חוברת שאלות ותשובות בהלכות נידה, עם ביאור "באר מרדכי" מתלמידו הרב מרדכי זרניקיאן.
שו"ת קול אליהו – שבת – שאלות ותשובות ופסקי הלכה בענייני שמירת שבת שהופנו לרב ברדיו מורשת וקול האמת, בתוספת מקורות והערות, ירושלים תשע"ה.
דברי מרדכי – דברי זיכרון והספד – דברי זיכרון והספד על גדולי תורה, מקובלים ועוד.
ערוך מכתבי יד ומהקלטות, מכון דרכי הוראה.
דברי מרדכי – ירח האיתנים – דרשות, שיחות ומכתבי חיזוק לימים נוראים וחגי תשרי (בעבר יצא ספר זה בשם "אמרי אליהו" וכן כחוברת בשם "מאמר מרדכי – ירח האיתנים").
דברי מרדכי – על התורה – דרשות, מאמרים והלכות על התורה, חמישה כרכים.
"אביהם של ישראל - על התורה" - דרשות, מאמרים וסיפורים על סדר פרשות התורה, חמישה כרכים.
ויאמר מרדכי – דרשות לרגל מועדי השנה (כולל יום העצמאות ויום ירושלים), דברי זיכרון ושיחות לנשים, בעריכת הרב מאיר טויזר.
מפי אליהו – אוצר דברי תורה וחכמת חיים משולבים עם סיפורים ומעשיות, בעריכת הרב יוסף אלנקווה, תשע"א.
רוב הסיפורים פורסמו בסדרת הספרים "אביהם של ישראל – על התורה" שערך בנו הרב שמואל אליהו.
"אביהם של ישראל – הגדה של פסח" – הלכות, ביאורים ופירושים על ההגדה של פסח, לאשכנזים ולספרדים, נערך מתוך ספריו.
בהוצאת דרכי הוראה, מהדורה שנייה ה'תשע"ד.
סידורים ומחזורים עם פסקי הלכה על פי פסקיו
בשער המלך – חוברת תפילות וסגולות בתוספת סיפורים עליו, הוצאה פרטית, תשע"א.
גאולת אליהו – סדר תפילות ליום העצמאות ויום ירושלים בתוספת הלכות ומאמרים מהרב.
נערך בהנחיית ראש לשכתו, הרב שמואל זעפרני, הוצאת עמותת "להאיר בלבבות", ירושלים תשע"ה.
ישועות מרדכי – תפילות וסגולות בכתב ידו, נלקט ונערך על ידי עוזרו אסף אהרוני, תשע"א
סדר הסליחות השלם – כולל הלכות לחודש אלול וערב ראש השנה.
סדר הלימוד לליל שביעי של פסח, הוצאת גרף מוד, תש"פ.
קול אליהו – סידור לשבת וימי חול עם הלכות.
כמו כן יצאו בנפרד: סידור מנחה וערבית, סידור לשבת קודש.
נערך על ידי בנו הרב שמואל אליהו.
קול אליהו – לתשעה באב, עם הלכות.
קריאי מועד – קול אליהו – תיקון ליל שבועות והלכותיו עם הלכות ברכות הנהנין.
קריאי מועד – קול אליהו – ליל הושענא רבה והלכותיו עם הלכות ברכת הנהנין.
קול יעקב – מחזורים לימים טובים (ראש השנה, יום כיפור, סוכות, פסח, שבועות), בתוספת הלכות.
רוב ההלכות התפרסמו מאוחר יותר בספר "מאמר מרדכי – למועדים וימים".
נערך על ידי בנו הרב שמואל.
שפתי תפתח – סידור קול אליהו – סידור לתלמידים עם הלכות, בתוספת פירוש רעיוני מהרב שמואל אליהו.
תהילים כינור דוד – כולל הלכות, תפילות, בקשות וסדר לימוד ותפילה על קברי צדיקים.
אלמנתו היא הרבנית צביה - בתו של הרב נסים דוד עזראן.
שלמה בן אליהו – עו"ד, שימש כמנכ"ל משרד החקלאות, מנכ"ל משרד השיכון ומנהל מינהל מקרקעי ישראל ועמד בראשות המכון להוצאת ספרי אביו.
הרב שמואל אליהו – חבר מועצת הרבנות הראשית ורב העיר צפת.
הרב יוסף אליהו – ראש כולל דרכי הוראה לרבנים.
הרב מרדכי נגארי – רב העיר מעלה אדומים
הרב שבתי סבתו - ראש ישיבת מצפה יריחו
הרב מנחם בורשטין – ראש מכון פוע"ה
הרב ישראל אביחי – ראש ישיבת המקובלים בית אל
הרב יוסף אלנקווה – כיהן כרב היישוב "נווה דקלים"
הרב צבי קוסטינר – ראש ישיבת "מדברה כעדן " במצפה רמון
הרב משה הררי – מחבר סדרת הספרים מקראי קודש
הרב שמואל זעפרני – מזכירו, ראש ישיבת המאירי
הרב דוד חי הכהן – ראש ישיבת נתיבות ישראל בבת ים ונשיא מוסדות 'מאור התורה' מיסודו של הרב אליהו
הרב יעקב עדס - מקובל ומחבר סדרת הספרים דברי יעקב
הרב חיים בן שושן - ר"מ בישיבת רועה ישראל
הרב דביר זעפרני - עורך ספריו, ומשיב בבית ההוראה
הרב אייל יעקובוביץ - ראש ישיבת ההסדר צפת
הרב אליהו בן דהן – בעבר סגן שר הביטחון, מנהל בתי הדין הרבניים וסגן שר הדתות
הרב יצחק שלו - רב העיר ירוחם
הרב אייל עמרמי - ראש ישיבת כאייל תערוג
הרב אליהו יצחק אבא שאול - רב היישוב קידר
הרב צבי צרפתי - ראש הכולל בישיבת אורות יעקב ברחובות ואב בית דין לגיור
הרב שמואל זעפרני, "דורש טוב לעמו", חלק א', בהוצאת "דרכי הוראה לרבנים", תשס"ז.
ספר אלבומי הכולל תמונות ופרקים מחייו.
בנו הרב שמואל אליהו, "אביהם של ישראל", אחד עשר כרכים, לקט סיפורים בליווי תמונות.
בהוצאת "דרכי הוראה לרבנים", תשע"ז.
הרב מרדכי נגארי, איש ההליכות ואיש ההלכה – הראשון לציון המקובל האלקי הגאון הרב מרדכי אליהו זצוק"ל, מעלה אדומים תש"ע.
אברהם סופר ירושלים, אַיֶּלֶתּ מּוֹרדְכַי – הרב מרדכי אליהו – מכון אוצר הברכה ירושלים ישראל.
נתנאל ובת-אל אפשטיין, אביהם של ילדי ישראל – קומיקס לנוער וילדים, ג' כרכים.
בנו הרב יוסף אליהו וחנוך ריגל, אביהם של ישראל לילדים, דרכי הוראה לרבנים, ירושלים תשע"א.
אפרת שלג, הרב אליהו-פרשת גדולת מרדכי – מסכת חייו המופלאה של מרן הגאון רבי מרדכי אליהו זצוק"ל, ירושלים תשע"א.
הרב משה סופר, זכור לטוב, תולדות חייו עם תמונות, הוצאת יריד הספרים, ירושלים תשע"א.
"לקט מאמרים על משנתו החינוכית והנהגותיו של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו זצ"ל" בתוך שמעתין.
הרב אריאל לוי, פרשת גדולת מרדכי חלק א' – סיפורים שלא סופרו על מרן הראשון לציון זצוק"ל בנושאי ארץ ישראל, חברון תשע"א.
גדולת מרדכי – הספדים שנאמרו על הרב אליהו מפי רבנים ותלמידי חכמים.
הרב חיים בן שושן, באור פניך''' – ליקוטי סיפורים והנהגות מחיי מורנו ורבנו הראשון לציון הרב מרדכי אליהו זצ"ל, תשע"ב.
מרדכי אלקחי (10 במרץ 1925 – 16 באפריל 1947), מעולי הגרדום, היה איש האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים בליל ההלקאות והוצא להורג.
מרדכי אלקחי נולד בי"ד באדר תרפ"ה, 10 במרץ 1925, לאורה ואברהם, בפתח תקווה.
שני הוריו עלו לארץ ישראל מטורקיה שבאירופה.
משפחתו של אלקחי סבלה מקשיים כלכליים, ובגיל 10 עזב את לימודיו כדי לסייע בכלכלת ביתו.
הוא הצטרף כספורטאי לאגודת "המכבי הצעיר", והיה ספורטאי מצטיין.
במיוחד השקיע בשחייה, וב-1941 ייצג את קבוצת מכבי אבשלום וזכה במקום הראשון בתחרות כלל ארצית.
בגיל 18 הצטרף לאצ"ל עם חברים מעירו, ועד מהרה נסחף ברוח הארגון.
את שלבי האימונים וההכשרה עבר בהצלחה, ולאחר זמן לא רב הצטרף אל שורות לוחמי המחתרת.
אלקחי השתתף בפעולות צבאיות רבות.
הוא לקח חלק במבצע ההתקפה על מבצר המשטרה הבריטית בקלקיליה במוצאי יום כיפור תש"ה.
ההתקפה במקום יצאה באיחור של שעתיים לעומת התקפות על מבצרים אחרים, ועל הלוחמים נפתחה אש.
אלקחי הפגין אומץ לב בחילוץ פצועים.
בהמשך עסק רבות בחבלות ברשת הטלפונים, חבלה במסילות ברזל, ובהחרמות כלי נשק ממחנות בריטיים בנתניה, תל אביב וראש העין.
השתתף גם בהתקפה על מבצר המשטרה ברמת גן, כשאינו יודע שבפעולה לוקח חלק דב גרונר העתיד לשבת איתו בתא הנידונים.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא אלקחי עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, אליעזר קשאני, יחיאל דרזנר, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", בה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו של לוחם אצ"ל, בנימין קמחי.
הנהג, אברהם מזרחי מת מפצעיו.
אלקחי ושלושת הלוחמים הנותרים, נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו חקירה אלימה במשך כ-20 שעות.
ביום ב', ה-10 בפברואר 1947, נערך משפטם הצבאי של הארבעה.
אלקחי, קשאני, דרזנר, וגולובסקי לובשי מכנסי וגרבי חאקי, נעליהם שחורות ומעילם אפור, לראשיהם כיפות כחולות-לבנות, הגיעו במצב רוח טוב, כשמכוניתם מלווית במשוריינים ועל בניין המשפט מוטל משמר כבד.
בשלב ההגנה אלקחי נשא דברים כנגד השלטון הבריטי: "את רוחנו לא ישברו.
אנו נדע למות בכבוד, כיאה לעברים".
עונשם של אלקחי, קשאני ודרזנר הוא מוות בתלייה, ואילו גולובסקי נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר (17).
הוא הועבר עם חבריו מעיר הולדתו פתח תקווה, יחיאל דרזנר ואליעזר קשאני, אל בית הסוהר המרכזי בירושלים שם הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות).
אלקחי, קשאני, דרזנר וגרונר הוציאו פנייה אל העיתונות בו הם מבקשים להפסיק את גינויי ההוצאה המתוכננת להורג ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.
ב-15 באפריל הועברו תחת חשאיות רבה ארבעת הנידונים מבית הסוהר המרכזי בירושלים אל כלא עכו.
באותם ימים פיזרו השלטונות רמיזות כי הוצאתם להורג אינה קרובה, ואף מספר שעות לפני כן נמסר לעו"ד מקס זליגמן אשר טיפל בבקשות החנינה, כי אין הכנות לקראת ביצוע גזר-דינם.
מרדכי אלקחי נתלה שני, ונאבק חמש דקות עם המוות.
את גופות הארבעה הובילה שיירה כבדה של טנקים ומכוניות משוריינות אל העיר צפת, ללא שהודיעו לחברה קדישא, ללא בני משפחה, והן הונחו עירומות למחצה במשטרת הר-כנען.
בכל זאת הגיעו מאות יהודים בגשם השוטף אל בית הקברות, שם נקברו ליד קורבנות פרעות תרפ"ט-תרצ"ט.
באמריקה אף ארגנו כמרים אמריקאיים אספות אזכרה לזכרם.
מרדכי אלקחי היה בן 22 במותו.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אלקחי שדיוקנו מופיע עליו.
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל: תל אביב - יפו, באר שבע וירושלים.
מרדכי אמיתי (וַורְהַפְט; 8 ביוני 1914 – 18 ביוני 1993) היה סופר עברי, סופר ילדים, מתרגם, צייר ועורך.
מחייה ההגדה של פסח בצורתה החילונית.
נולד בשם מרדכי וורהפט (ורהפט; בהמשך עברת את שמו לשם עברי בעל משמעות דומה, "אמיתי", לעיתים נכתב "אמִתי") בבסרביה בשנת תרע"ד (1914), ובילדותו עבר עם הוריו לרומניה.
הצטרף לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ועם סיום לימודיו התיכוניים הדריך בתנועה זו במסגרות ארציות.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ שריד שבעמק יזרעאל המערבי.
שילב בעבודת החקלאות שלו עיסוקי עריכה וחינוך.
היה רועה צאן בקיבוץ, נוטר בחיל הנוטרים המנדטורי, ובשנות מלחמת העצמאות היה קצין חינוך בצה"ל הצעיר.
בשנת 1943 הצטרף למערכת היומון "על המשמר", והיה עורכו הראשון של מוסף הילדים "משמר לילדים".
תרם רבות גם למדור ספרות הילדים של הוצאת הספרים של קיבוצי "השומר הצעיר", "ספרית פועלים".
מרדכי אמיתי פרסם שירים סיפורים ותרגומים לילדים ב"משמר לילדים".
את רשימות ההווי מהעמק שכתב בעיתונות כינס לספרים, "עמק עמק", ו"אנשי-יחד".
הוא היה מתרגם מצוין מיידיש, וגולת הכותרת של תרגומיו הם "שירי המגילה" של איציק מאנגר.
מרדכי אמיתי זכור בעיקר כמי שהקדיש שנים רבות מחייו לניסיון לחדש את ההגדה המסורתית של פסח, ולתת לה צביון חילוני חלוצי מודרני.
הוא ערך והכין את המהדורות הראשונות של "הגדת הקיבוצים" של קיבוצי "השומר הצעיר".
ההגדה הזו יצאה לאור בכמה מהדורות, עוטרה בידי כמה ציירים, ושימשה שנים רבות כהגדה המקובלת של הקיבוצים בפסח.
שיתוף הפעולה של מרדכי אמיתי עם כמה ציירים חשובים הביא ליצירת מהדורות מעניינות של הגדת הקיבוצים.
בין הציירים ששיתף עמם פעולה: שרגא וייל, משה פרופס, יוחנן סימון, שמואל כץ ואחרים.
מרדכי אמיתי נפטר בקיבוצו, שריד, בשנת 1993, בגיל 79 ונקבר בבית הקברות המקומי .
עלילות קֻפסון בן-חיל / ספר וציר: מרדכי ורהפט, ירושלים: ר' מס, תרצ"ט-1939. (סיפור בחרוזים המספר על הרפתקאותיה של קופסה כחולה של קק"ל (="קופסון בן-חיל").
תורגם לאנגלית בשם Blue-Box the Bold.)
עמק, עמק: קטעי הוַי / מרדכי אמיתי; ציורים: בנימין רוזנבוים, מרחביה: ספרית פועלים ההנהלה העליונה של הסתדרות-העולמית השומר הצעיר, 1945. (תורגם לצרפתית בשם Emek, Emek.)
בעמק מספרים: איך נבנתה שריד / מאת מרדכי וורהפט; ציורים: מרדכי ודן, ירושלים: ר' מס, תש"ג.
בתחומיו של העמק / מאת מרדכי אמיתי, ירושלים: הוצאת המחלקה לנוער של קרן היסוד: על ידי הוצאת ליאון המדפיס, תל אביב, תש"ז.
מרבד הקסמים / מאת מרדכי אמיתי; צירה: בינה גבירץ, תל אביב: מ' ניומן, תשט"ז.
הבקבוק הכחול: אגדת ירחי השנה / ציורים: שרגא וויל, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1951.
אצלנו / חרוזים: מרדכי אמיתי; ציורים: שרגא ווייל, מרחביה: ספרית פועלים, תשי"ג.
אנשי-יחד: רשימות הווי, תל אביב: על המשמר - עיתון יומי, תשי"ז.
הגדה של פסח / מצוירת בידי משה פרופס; כתובה בידי מרדכי אמיתי, תל אביב: המחלקה לתרבות והסברה של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשי"ח-1958. (יצאה בהמשך במהדורות נוספות.)
יחד: שיחות על הקיבוץ / מרדכי אמיתי; ציורים: שרגא ווייל, מרחביה: ספרית פועלים, 1959. (תורגם לאנגלית בשם Together: conversations about the kibbutz.)
אגדת ירחי השנה: אופרה לילדים / כתב: מרדכי אמיתי, הלחין: יזהר ירון, תל אביב: איגוד בימות החובבים, תשכ"א.
בין-ערביים: רומאן / מרדכי אמיתי, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ג.
פיוטו של שבוע: רמזים בחרוזים, בשולי העיתון אחוזים, ומחוברים בידי מרדכי אמיתי ובידי שמואל כץ עוטר, [מרחביה]: ספרית פועלים, 1964.
סיפורי סתיו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח.
צריך לדעת איפה ללחֹץ / לחץ וכתב: מרדכי אמיתי; לחצה וציירה: כרמלה טל ברון, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"א.
סיפורים קרובים מילדות רחוקה / מרדכי אמיתי; ציורים: שרגא ווייל, [תל אביב]: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
סיפורים עליזים מימים סוערים / סיפר וצייר: מרדכי אמיתי, תל אביב: יבנה, תשל"ג.
צוואתו של ד"ר טוריה: סיפורים, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ד-1974.
חד-גדיא וגדו: מוטיבים ספרותיים / מרדכי אמיתי, תל אביב: המנורה, תשל"ד.
אנו אוספים בולים: ספר קריאה ולימוד על בולים, דואר ומכתבים / ליקטו וערכו ריקל לב, צ' זוהר, מ' אמיתי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1951.
גשר: ספר לימוד ראשון לעברית / ערך מרדכי אמיתי, תל אביב: ספרית פועלים והמחלקה לנוער של הקבוץ-הארצי, 1952.
אחי גִבורי התהלה: המחזה (תקציר) ב-3 מערכות (7 תמונות) על פי ספרו של הוברד פאסט (=הווארד פאסט) / מאת שולמית בתדורי ומרדכי אמיתי, [תל אביב]: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הוועד הפועל - מרכז לתרבות ולחינוך - המחלקה לאמנות ולספרות - המדור לבמאות, [תשי"-].
ראשי פרקים למסיבות שבת: ערוכים ע"פ לוח השנה / ערך: מרדכי אמיתי, [מרחביה]: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר - המחלקה לתרבות, תשט"ו.
כולנו מסובין: ראשי פרקים למסיבות (ערך: מרדכי אמיתי), גבעת חביבה: [חמו"ל, תשכ"ד-1963].
עקיבא ניר, שבילים במעגל האש: במרד הסלובקי / צייר: שרגא ווייל; ערך: מרדכי אמיתי, מרחביה: מורשת וספרית פועלים, 1967.
נהלל: חזון בהגשמתו (ספר היובל), ראשון למושבי עובדים, תרפ"א-תשל"א (ערך: מרדכי אמיתי), תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך, 1971.
כפר-יהושע ביובלו: דור לדור יביע אמר: תרפ"ז-תשל"ז, 1927–1977 (ערך: מרדכי אמיתי), [תל אביב]: ספרית פועלים, תשמ"ג-1982.
קהילת רוהאטין והסביבה: עיר בחייה ובכליונה / העורך והמלביה"ד: מרדכי אמיתי, תל אביב: ארגון יוצאי רוהאטין בישראל, 1962.
משה ברנר, מכל העמים / ערך: מרדכי אמיתי, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספרית פועלים, תשל"ג.
יהושע רוברט ביכלר, קורות מקורות לקהילה יהודית טופולצ'אני / ערך: מרדכי אמיתי, להבות חביבה: ועדה להוצאת ספר זיכרון לקהילת טופולצ'אני בישראל, 1976.
החייל בעל כפתורי הזהב / מרים שטיינר-אביעזר; עברית: יוחנן עמרי; ערך: מרדכי אמיתי, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', 1988.
משירי המגִלה / מאת איציק מאנגער [מנגר]; העתיק ללשון עברי: מרדכי אמיתי; עיטר: שרגא ווייל, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1953. (מהדורה נוספת: ספרית פועלים, 1969.)
י"ח בילצקי, מזמור ליום: שירים ["א מזמור דעם טאג"; קובץ שירים ביידיש ובעברית] / עברית - מרדכי אמיתי, מרחביה: דפוס השומר הצעיר, 1957.
רחב: רומן היסטורי מימי כיבוש יריחו / שמואל איזבאן (תרגום מיידיש: מרדכי אמיתי), תל אביב: עם הספר, 1971.
מרדכי גבירטיג, העיָרה בוערת: שירים / עברית: מרדכי אמיתי; עיטור ועריכה גרפית: שרגא ווייל, [תל אביב]: מורשת: וספרית פועלים, תשכ"ז.
איציק מנגר, לבנה אדמה על גג מכסיף / תרגם, כתב ואייר: מרדכי אמיתי, תל אביב: המנורה, תשל"ה.
ישעיהו שפיגל, האשמורת השלישית: סיפורים (תורגם מיידיש על ידי: מרדכי אמיתי, נפתלי גינתון, בנימין טנא), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו.
בדרך חזרה: רומן / ד' זאַקאַליק, עברית: מרדכי אמיתי, תל אביב: המנורה, תשל"ו-1976.
רוחות / מנוחה ראַם [רם]; מיידיש: מרדכי אמיתי, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ז.
שני סיפורים / מיידיש: מרדכי אמיתי, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ח.
דרכו האחרונה של יאנוש קורצ'אק, פואמה בפרוזה / אהרון צייטלין (עברית: מרדכי אמיתי; רישומים: מאנה כץ), לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגיטאות, תש"ן-1989.
מרדכי אלמוג (20 ביולי 1917 – 8 באוקטובר 2005) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, מייסד יחידת האיסוף 8200 של צה"ל וראש אגף ב"מוסד".
נולד לרות וחנוך וורצמן בעיר פרוסקורוב שבאימפריה הרוסית (כיום חמלניצקי שבאוקראינה).
בשנת 1919 פרעו אנשיו של סמיון פטליורה ביהודי העיר, ומשפחת וורצמן ברחה לבלצי שבבסרביה, מתוך כוונה בסופו של דבר לעלות לארץ ישראל.
הוא ואחיו למדו עברית אצל מורה פרטי.
המשפחה עלתה ארצה בשנת 1933 והתגוררה בתל אביב.
מרדכי למד בגימנסיה הרצליה והצטרף ל"הגנה", שם עבר קורס קשר ב-1935. עם סיום לימודיו נשלח לעבור קורס אלחוט במשטרה הבריטית מטעם הסוכנות היהודית, והוצב בתפקיד אלחוטן במשטרת צפת.
במהלך שירותו שם הואשם בהריגת ערבי (במשפטו הגן עליו עו"ד אהרן חטר-ישי, והוא זוכה) ועל כן התפטר מהמשטרה הבריטית.
לאחר התפטרותו הקים אלמוג את יחידת ההאזנה של הש"י.
היחידה ישבה בדירה ברחוב סוקולוב 26 בתל אביב והאזינה לתשדורות ושיחות טלפון של המשטרה הבריטית.
אלמוג ניהל את היחידה תחת פיקודו של אפרים דקל.
קצין יהודי ששירת במשטרת רחובות מסר לו בקביעות מסמך שפירט את הצופן הבריטי.
פעם אחת, משלא הגיע הקצין, הצליח אלמוג לפצח את הצפנים בעצמו ומאז לא נזקק עוד לסיוע.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הורו לאלמוג לפזר את היחידה.
אלמוג התעקש להמשיך להחזיק מקלט רדיו אחד וכמה מאזינים מתנדבים.
עקב כך הצליח במרץ ליידע את איסר הראל שכוחות הלגיון הירדני נערכים לקרב מול כוחות היישוב.
הראל נדהם לשמוע שמערך ההאזנה האלחוטית פועל במתכונת זעומה ונעתר לבקשתו של אלמוג להקציב לפעילות 1,500 לירות.
כך חידשה היחידה את פעילותה במתכונת מלאה.
איסר בארי, החזיר את היחידה לסדר הכוחות של צה"ל, תחת השם "ש.מ.2".
במהלך ההפוגה השנייה הצליח איש היחידה שאול שמאי לפצח את הצופן ששימש את הצבא המצרי ולגלות שניתנה לו פקודת נסיגה זמנית.
מידע זה הביא לשינוי בתוכניות צה"ל.
בשיחות על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנערכו ברודוס הצליח סגנו של אלמוג, אברהם אילוני, להאזין לשיחות המצרים ולהעביר את המידע לנושאים ונותנים הישראלים.
לאחר מלחמת העצמאות ביקר ביחידה ראש הממשלה דוד בן-גוריון וביקש לברר מהם צרכיה.
אלמוג ביקש סכום כמעט דמיוני דאז של 200 אלף דולר, והצליח לקבל כמחצית מהסכום.
הוא גם הסתייע באחיו, יצחק וורצמן, שהיה קצין קשר ראשי בשנים 1949–1954. בשנת 1952 שלח את יומי עיני לראש מועצת רמת השרון כדי להעביר מחנה של הנח"ל לידי יחידת המודיעין.
לימים עבר המודיעין לשם ונקרא בשם מחנה גלילות.
לאחר שפרש מהיחידה התמנה לתפקיד ראש ענף איסוף באמ"ן.
אחר כך הצטרף ל"מוסד", שם מילא תפקיד ב"צומת" - האגף האחראי על הפעלת סוכנים בחו"ל, תחת פיקודו של שמואל טולידאנו.
שניהם ניסו לגייס קצינים מצרים וסורים לעבוד בעבור המוסד.
בשנת 1957 מונה לראש אגף "צומת".
כשפרש מהמוסד פנה לעסקים והצטרף בתחילת שנות ה-60 לחברת הנסיעות "אופיר טורס" (הוקמה בשנת 1952), ומאוחר יותר הפך לבעליה.
הוא השקיע רבות בעידוד תיירות נכנסת לישראל ושימש כיו"ר איגוד סוכני התיירות בישראל.
במסגרת "איירתור" (לשכת מארגני תיירות נכנסת) הנהיג שיטה שלפיה הסוכנים מתוגמלים על פי תוצאותיהם העסקיות, ולא לפי כמות המניות שבידיהם.
נמנה עם מקימי עמותת ש.מ.2 ושימש כיו"ר ונשיא שלה.
בשנת 1999 הוענקה לאלמוג דרגת אלוף-משנה כהוקרה על תרומתו להקמת יחידה 8200 ובנייתה.
מרדכי אלמוג נפטר ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו.
הרב מרדכי (מוטיל) בורשטיין היה פעיל ציוני, ראש מחלקת עליית הנוער ברומניה ואסיר ציון.
נולד בידניץ, בסרביה, בנו של הרב דב בער בורשטיין, שהיה רב העיר בוטושאן ואב בית דין רבני בתל אביב.
את נעוריו עבר בידניץ, בוטושאן וגאלאץ.
בורשטיין התיישב בבוקרשט ולימד עברית בבית הספר הספרדי.
עבד ב"החלוץ" כמדריך וכמבקר ואחר כך כראש מחלקת עליית-הנוער ברומניה.
בתפקידו זה ארגן את יציאתם לאפלדורן בהולנד, של כ-450 בני נוער, באוגוסט 1947.
במהלך שואת יהודי רומניה נלקח לעבודת כפייה במחנה עבודה, שם עסק בייצור אבני חצץ אשר שימשו את הצבא הנאצי.
במאי 1951 נעצר על ידי המשטר הקומוניסטי, ובמשפטי בוקרשט נידון למאסר, שממנו השתחרר ב-1955. לאחר שהשתחרר התחתן עם עדינה לבית ריינהרץ.
ב-1959 נעצר שוב ונחקר בעינויים.
הוא נידון למאסר בנובמבר 1959. ב-1962, במסגרת הסכם בין ממשלת ישראל לממשלת רומניה, עלה לישראל והתיישב בירושלים.
מאז בחר לא לצאת מגבולות מדינת ישראל.
לאחר שעלה ארצה, סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית, עבד תקופה ארוכה כמורה וכמנהל בית ספר, וכן כשדרן בתחנת הרדיו "קול ציון לגולה", שם היה לו מדור שבועי בשפה הרומנית בנושאי פרשת השבוע, תרבות ודת בישראל.
הוא שימש כרב הקהילה הרומנית בירושלים.
הדריך נערים לקראת בר המצווה שלהם.
הרב בורשטיין עסק גם בגיור.
לאחר שגייר בארץ אישה, הופתע לגלות כי היא בתו של אחד מחוקריו ברומניה.
בארץ נולדו לו שני ילדים נוספים.
נפטר בירושלים ביום י"א באייר תשס"ה ונקבר בהר המנוחות.
אחותו הייתה נשואה לרב מנחם קוה דב שפרן, בנו של הרב בצלאל זאב שפרן ואביהם של הרב יגאל שפרן והאלוף עמי שפרן.
פירוש ברומנית על פרקי אבות א' וב'
פירוש ברומנית על מגילת אסתר
חוברת על הוראת טעמי המקרא
מָרְדְּכַי אַנִילֶבִיץ' (בפולנית: Mordechaj Anielewicz; 1919 – 8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג) היה מפקד הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה.
נהרג בקרב מול הנאצים בגטו.
בחייו ניחן בכושר מנהיגות בולט, ולאחר מותו נחרטה אישיותו כסמל לאומץ ולהקרבה.
עד היום מייצגת דמותו את ההתנגדות היהודית בשואה.
מרדכי אנילביץ' נולד בעיירה וישקוב שבפולין לאברהם ולצירל.
הוריו, שהיו בעלי חנות מכולת קטנה, התקיימו בדוחק, ולאחר לידתו של מרדכי עברה המשפחה לוורשה הבירה בתקווה לשפר את מצבה הכלכלי.
בוורשה התרחבה המשפחה, ולמרדכי נולדו אח ושתי אחיות: פנחס, חווה ופרידה.
ילדותו עברה עליו בשכונת פובישלה הסמוכה לנהר ויסלה, שהייתה ידועה כשכונת עוני מוכת פשע.
הרחוב היחיד בשכונה שבו גרו יהודים היה סולאץ, הרחוב הראשי, ושם השתכנה גם משפחת אנילביץ'.
גם בוורשה עסקו אברהם וצירל בחנוונות.
משפחתו של אנילביץ' סבלה מעוני מַתמיד, ולא פעם הגיע המצב בבית עד כדי רעב.
בנוסף, נאלצו ילדי המשפחה להתמודד באופן תמידי עם גילויי אנטישמיות.
כבר אז התבלט מרדכי כמנהיג, כאשר, יחד עם אחיו הצעיר פנחס, הנהיג חבורת ילדים שלא פחדה להגן על עצמה מפני הילדים הפולנים.
מרדכי הגה תכסיס – הוא היה מנצל את כושרו הגופני כדי לחמוק מהבריונים הפולנים, ולאחר שתש כוחם היה מכה אותם שוק על ירך.
בעקבות כך, הצליח להשיג "הפסקת אש", ומנהיג החבורה האנטישמית היריבה הצהיר: "אתם בכלל לא יהודים.
יהודים לא נלחמים, אתם משלנו."
בניגוד למקובל בקרב היהודים באותה תקופה, הִרבה אנילביץ' לעסוק בספורט.
הוא השקיע זמן רב באימוני היאבקות ואגרוף, ובנוסף, נהג לשוט בקיץ במי הנהר ויסלה, ולהחליק בחורף על מימיו הקפואים.
עם סיום בית־הספר העממי קיווה אברהם לקבל עזרה מבנו בניהול החנות, אולם אמו החליטה לחפש עבורו גימנסיה.
מרדכי לא התקבל לגימנסיות פרטיות בעיר, וצירל נאלצה לרשום אותו למוסד פחות יוקרתי, בית הספר לנערים "לאור" ברחוב נָאלֶבקי, מרכז החיים היהודיים בעיר.
בלימודיו הצטיין אנילביץ' בעיקר במקצועות ההומניים, והתבלט בכושר הדיבור ויכולת ההבעה.
במשך תקופה ארוכה שימש בתפקיד ראש ועד הכיתה והדובר שלה.
הוא היה ידוע כעקשן, חסר סבלנות וכמנהיג טבעי שסוחף אחריו אחרים.
בגיל 15 הצטרף מרדכי לתנועת הנוער הציונית בית"ר.
לאחר שנה הוא החליט לעבור לתנועת השומר הצעיר, וצורף מיד לקורס מדריכים, למרות גילו הצעיר.
בתור מדריך בשומר הצעיר הקים גדוד חדש ונתן לו את השם "למרד".
הוא הרבה לעסוק עם חניכיו בטיפוח המשמעת, במסעות מפרכים ובדיונים אידאולוגיים.
בניגוד למקובל בקנים אחרים, לא עסק אנילביץ' בפעילות אינטלקטואלית.
הייתה זו התקופה בה עלו הנאצים לשלטון בגרמניה, ומרדכי היה טוען בהקשר זה: "הבעיה איננה בטולסטוי, אלא במערב, בגרמניה."
אנילביץ', שהתעקש על השפה העברית ועסק ללא הפסק בחינוך ציוני, היה ידוע גם ביחס קר וענייני כלפי חניכיו בכלל וכלפי בנות בפרט.
הוא טען כי "זה לא הזמן להתיידד עם בנות", ואף על פי כן הוא הכיר בתקופה זו את חברתו מירה פוכרר, הצעירה ממנו בשנה.
בתקופה זו רצה אנילביץ' להקדיש את כל זמנו לפעילות בשומר הצעיר, ואת לימודיו הוא סיים בהצלחה רק משום שנענה להפצרות אמו ומוריו לא לעזוב את בית־הספר.
בגיל 18 יצא מרדכי למחנה אימונים פולני טרום־צבאי.
כבר בתחילת האימונים, קבוצת חניכים פולנים גנבה את כלי נשקם של החניכים היהודים, על מנת להוכיח שיהודים לא יכולים להיות חיילים טובים.
אנילביץ' ארגן את חבריו היהודים כדי להחזיר את הרובים ולהכות את הגנבים.
בסיום הפרשה סולק ממחנה האימונים, למרות העובדה שמפקד המחנה הודה כי היהודים נהגו כהלכה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח אנילביץ' עם קומץ חברי השומר הצעיר לעיר קוֹבֶל שבמזרח פולין.
משם ניסה יחד עם חבריו להגיע לגבול הרומני על־מנת לפתוח נתיב עלייה לארץ ישראל דרך הים השחור, ואילו מירה פוכרר הגיעה לווילנה כדי לנסות ולקבל שם אשרת עלייה.
אנילביץ' נתפס בדרכו לגבול הרומני על ידי הצבא האדום.
הוא נכלא למספר ימים, וחזר לוורשה אחרי שחרורו.
וורשה באותה עת כבר נכבשה על ידי הצבא הגרמני, ואנילביץ', מזועזע מהמראות, פגש שם בפעם האחרונה את אביו, שהועסק בעבודות כפייה.
אנילביץ' ארגן חבורת צעירים, שהגיעה לווילנה כדי לעזור ולנסות לפתוח משם נתיב עלייה לארץ ישראל.
בווילנה הוא חבר למירה פוכרר ולשאר ידידיו מהתנועה.
הוא ומירה החליטו לחזור מיד לוורשה כדי לשקם את פעילות השומר הצעיר, שנאסרה על פי צו של השלטונות הנאציים.
בדרכם עצרו אותם הן החיילים הרוסים והן החיילים הגרמנים, שלא ידעו על יהדותם.
עם חזרתו לוורשה התבשר מרדכי על מות אביו.
יחד עם חבריו להנהגת השומר הצעיר בוורשה החל אנילביץ' לארגן את הפעילות המחתרתית של התנועה, שהתרכזה באותו זמן בפעולות חינוך וארגון תאי מחתרת, אנילביץ' הוציא עיתון ושמו "נגד הזרם" ודאג לפרסומים מחתרתיים אחרים.
הוא הוביל קו של התנגדות ליודנרט, ואסר על חבריו לקבל משרות במועצת גטו ורשה.
מפורסם המקרה בו הכה שוטרים יהודים שבאו לעצור אותו לצורך משלוח לעבודות כפייה.
המשטרה היהודית העלימה עין ולא הטרידה אותו שוב.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 החל אנילביץ' לארגן את ניצני ההגנה היהודית בגטו.
תחילה, עם הקמת "הגוש האנטי־פשיסטי", היה אנילביץ' סגנו של מפקד הארגון הצבאי בגוש, פנחס קארטין, שהיה מוכר באותה עת כאנדז'יי שמידט.
ההיסטוריון ד"ר עמנואל רינגלבלום תיאר כך את מרדכי אנילביץ' ברשימותיו:
ב־1942, עם התגברות גירושי היהודים והמשלוחים מהגטו למחנות ההשמדה, נסע אנילביץ' לצ'נסטוחובה כדי לארגן את תנועת המרד.
הוא חזר לוורשה לאחר הידיעות על האקציה הגדולה, שבמהלכה גורשו רוב יהודי הגטו, והיה בין מייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה באוקטובר 1942. הוא נבחר לעמוד בראש הארגון, למרות חוסר הניסיון הצבאי שלו.
כינויו המחתרתי היה "מלאכי" – תרגום מפולנית של הכינוי "אלניוק", שדבק בו מאז החל את דרכו הציונית.
ב־18 בינואר 1943 הנהיג אנילביץ' את הקרב הראשון שלו נגד הגרמנים, כאשר אלו נכנסו לגטו לבצע גירוש נוסף.
אנילביץ' יחד עם קומץ לוחמים הצטרפו לשיירת המגורשים, וברגע בו הגיעה השיירה לפינת הרחובות זמנהוף־ניסקה, תקפו הלוחמים היהודים את הגרמנים, על־פי סימן של אנילביץ', והטילו לעברם רימון.
בקרב העז שהתלקח אזלה תחמושתו של אנילביץ' והוא התנפל באגרופיו על ז'נדרם גרמני, הוציא ממנו את הרובה והמשיך לירות, מרבית הלוחמים נהרגו בקרב פנים אל פנים שהתפתח ברחוב, ואנילביץ' עצמו ניצל בזכות מעשי הקרבה של פקודיו.
פעולת הגירוש הופסקה לאחר ארבעה ימים, ובשלושת החודשים הבאים עסק אנילביץ' בהתארגנות לקראת הקרב הגדול הממשמש ובא.
הארגון היהודי הלוחם מנה באותה תקופה מספר מאות לוחמים ומאות לוחמים נוספים השתייכו לאצ"י (ארגון צבאי יהודי).
בטרם החל המרד הגדול התקיימו ניסיונות איחוד בין שני הארגונים, אך אלו לא צלחו.
שני הארגונים פעלו במקביל תוך כדי תיאום מוגבל.
התחמושת של ארגון אי"ל הייתה מועטה ואנילביץ' החליט לנסות לחפות על כך בניידות של הכוחות.
הוא חילק את חייליו לחוליות קטנות שתפקידן היה לצלוף בגרמנים מבתים אשר התרוקנו מיושביהם.
מקומות המחבוא של הלוחמים היהודים היו בבונקרים שהוכנו וצוידו מראש.
נתיב נסיגה למקרה של מפלה לא הוכן.
המרד הגדול החל בערב פסח, 19 באפריל 1943, עת חזרו הגרמנים בכוחות גדולים לגטו.
ידוע מכתבו ליצחק (אנטק) צוקרמן שנכתב בזמן המרד, ובסופו כותב אנילביץ': (23 באפריל 1943).
בעקבות אירועי הקרב הראשון בינואר החליט אנילביץ' להימנע מלחימה ברחוב, שם יש יתרון לגרמנים, ולהעביר את הקרבות לבתים ולבונקרים.
השליטה שלו בכוחות הייתה טובה בימים הראשונים של המרד, ותוכניתו לנהל מלחמת התשה באמצעות לוחמת גרילה נחלה הצלחות מקומיות.
כעבור מספר ימים, הגרמנים הבינו כי היהודים נמנעים מלחימה ברחוב והחלו להצית את בתי הגטו ולאחר מכן להזרים גז לבונקרים.
פעולות אלו החלישו את השליטה של אנילביץ' בכוחותיו, ומשלב זה ואילך חלק מכוחותיו המשיכו לפעול בכוחות עצמם על פי תוכניות מוכנות מראש.
מרדכי אנילביץ', חברתו מירה פוכרַר וחלק גדול מאנשיו נהרגו ב־8 במאי 1943, בעת נפילת הבונקר המרכזי ברחוב מילא 18. בונקר זה שימש כמפקדת הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה, והוא נכבש על ידי הנאצים באחד הקרבות האחרונים של המרד.
חלק מהלוחמים התאבדו על מנת שלא ליפול בשבי הנאצים.
ביולי 2022 נחשף הבונקר בחפירה ארכאולוגית, ונמצאו בו חפצים אישיים, תפילין, דפי תלמוד קרועים, כלי אוכל, פמוטי שבת ועוד..
המלמדים על אורח החיים בבונקר המפקדה היהודית בגטו.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה של מדינת ישראל נקבע לכ"ז בניסן, סמוך ליום פרוץ מרד גטו ורשה.
על מנת להימנע מקביעת יום הזיכרון בתאריך פרוץ המרד עצמו, ערב חג הפסח שאינו מתאים לשמש כיום אבל, הוא מצוין כשבוע לאחר סיום חג הפסח.
מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ'
להלן נוסחו העברי של מכתבו האחרון של אנליביץ', אשר תורגם מיידיש ויועד לסגנו יצחק צוקרמן:
לאחר שחרור פולין העניקה ממשלת פולין החדשה אות הצטיינות צבאי גבוה למרדכי אנילביץ'.
קיבוץ יד מרדכי בנגב קרוי על שמו של מרדכי אנילביץ'.
באביב תשי"א (1951) הוקמה בקיבוץ אנדרטה לזכרו, מעשה ידיו של הפסל נתן רפופורט (שהחל את עבודתו עליה בתל אביב וסיים בפריז), אשר נחנכה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה אותה שנה.
למרגלותיה נערכת מדי שנה עצרת הנעילה המרכזית של יום השואה.
אנילביץ' מתואר באנדרטה, כמו גם באתרים נוספים בהם הונצח, כ"מפקד מרד גטו ורשה", תוך התעלמות מאצ"י שלא היה כפוף לאנילביץ'.
מוסד חינוכי ארכיוני לחקר השואה והוראתה – מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' בגבעת חביבה.
רחוב מרדכי אנילביץ' (Ulica Mordechaja Anielewicza) בוורשה, שנקרא במקומו של רחוב גנשה (Gęsia) שהיה אחד הרחובות המרכזיים בגטו היהודי, והיום הוא אחד הרחובות הראשיים בבירה הפולנית.
רחובות בערים רבות נקראו על שמו.
ביניהם בערים ירושלים, ראשון לציון, נס ציונה, תל אביב, פתח תקווה, צפת, לוד, אשדוד, חיפה, בני ברק, נתניה, חולון, יהוד, בת ים ועוד.
בית ספר יסודי ממלכתי בעיר בת ים.
בשנת 2001 יצא לאור סרט הטלוויזיה "התקוממות" אודות מרד גטו וורשה בו מגלם השחקן האנק עזריה את דמותו של אנילביץ' בתפקיד הראשי.
דמותו מופיעה גם במיני סדרה האמריקאית "שואה: סיפורה של משפחת וייס".
מרדכי אריאלי (1909, פולין – 9 באוקטובר 1993, ישראל) היה צייר ישראלי.
נולד בשם מרדכי מורז'ינסקי בעיר סובאלקי שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית, למשפחה מסורתית.
למד ב"חדר" ובבית ספר עממי רוסי.
המשיך לימודיו במשך שבע שנים בבית ספר תיכון עברי.
בעקבות הכרות עם הצייר בוריס שץ, שהמליץ לו לנסוע לארץ ישראל וללמוד בבצלאל, עלה ארצה ב-1926. בבצלאל למד עד סגירת המוסד ב-1928 ונחשב לאחד "המורדים", בשל נטיתו לציור מודרני.
בעקבות אחיו, דוד מורז'ינסקי, נסע ב-1931 לפריז ולמד שם בגראנד שומייר ובאקול פופרייר דה דסון עד 1934.
לאחר שובו לארץ עבד בבניין ומאוחר יותר החל לעבוד כצייר שלטי הפרסומת לסרטים בקולנוע "מגדלור".
התמיד במלאכה זו במשך 18 שנים.
בשנת 1937 הצטרף לאגודת הציירים והפסלים וב-1949 חבר לקבוצת "אופקים חדשים", שימש כמזכיר הקבוצה בין השנים 57–1953 והציג בכל תערוכות הקבוצה בארץ ובעולם.
אריאלי התגורר ברחוב קרני ברמת אביב.
נפטר בכ"ד בתשרי תשנ"ד ונטמן בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו את רעייתו אסתר אריאלי, שני ילדים גדעון ואולי.
1969 - גלריה ריבנפלד, יפו העתיקה.
הרב מרדכי אריאלי (קליין) (28 בינואר 1937 – 17 בנובמבר 2016) היה איש חינוך ישראלי, פרופסור למנהל חינוכי ולסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת תל אביב.
אריאלי (שמו בלידה: מרדכי אריאלי-קליין) נולד בארץ ישראל למשפחה דתית-מסורתית.
בשנות העשרה שלו הזדהה עם האידאולוגיה הכנענית ("העברים הצעירים"), ואחר-כך פנה לגישה הרפורמית ליהדות, והיה רב רפורמי בקהילת בלקפול שבאנגליה (1960-1962).
ב-1963 שב ארצה והתמחה בהיבטים פדגוגיים ומנהליים של החינוך בפנימיות.
פעל בתחום זה תחילה כמפקח חינוכי מטעם "עליית הנוער" על מוסדות לילדי עולים ולתלמידים מקבוצות חברתיות חלשות, ואז כמזכיר הארגון (1966-1973), כעורך כתב-העת לחינוך "יסודות" (1966-1976), וכמפקח על חלק מהמוסדות שעסקו בקליטה ובחינוך בני נוער עולה וחניכים מקבוצות חברתיות-כלכליות חלשות (1974-1988).
ב-1980 התמנה כמרצה ולימים כפרופסור למינהל חינוכי ולסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת תל אביב.
עסק בעיקר בחקר קשרי הגומלין בין מורים לתלמידים,
בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב פעל אריאלי כמרצה לסוציולוגיה ומינהל בתי ספר ומערכות חינוך ובקורסים לחינוך מחוץ למשפחה (1983-2006).
כן שימש כראש המגמה למינהל החינוך וארגונו (1995-2003) וכראש המסלול להכשרת מורים להוראת מדעי החברה (1990-1998).
בשנים 2003 ו-2006 הורה קורסים סמסטריאליים אחדים בסוציולוגיה ובחינוך באוניברסיטה היגלונית בקרקוב שבפולין.
ב-2006 פרש מעבודה סדירה ומאז עסק בהשלמה ובעדכון מחקרים שערך בשנות עבודתו האחרונות.
כגמלאי עסק בדרכי תפיסתם של אנשי חינוך את מקצועם ואת תפקידיהם.
היה נשוי לניבי לבית ברטונוב ואב לשלוש בנות: האנתרופולוגית ד"ר דניאלה אריאלי, השחקנית אביגיל אריאלי וקטיה.
עיונים בערכים אנושיים, בעריכת מ.
על גבולם - קבוצים, מושבים כפרי נוער ויחידים במלחמתם, מ.
אריאלי ושמעיה אבני, הוצאת המזכירות של קיבוצי הנוער הציוני מושבי העובד הציוני כפרי הנוער "יסודות", 1969
פנימיות: תהליכי חיברות בסביבה נמרצת, בעריכת י.
טיפוח נוער במצוקה וחינוך בפנימייה, בעריכת ש.
פנימיות : צוותיהן וקהילותיהן, בעריכת מ.
אריאלי, הוצאת מסדה אוניברסיטת תל אביב, 1992
אריאלי, רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1995
לקסיקון החינוך וההוראה, בעריכת י.
אשכנזי: סיפור חיים אפשרי, מ.
קהילות של נוער: עיונים בחינוך הפנימייתי בישראל, בעריכת קשתי, ש.
ברוך מרדכי (פופיק) ארנון (23 באפריל 1941 – 3 בינואר 2020) היה זמר, פזמונאי ושחקן ישראלי.
ארנון התפרסם כאחד מחברי ההרכב שלישיית התאומים.
באמצע שנות השבעים ארנון חזר בתשובה, הפך ליהודי חרדי והשתייך לזרם הליטאי.
ארנון נולד וגדל בנחלת יהודה כבנם האמצעי, מבין שלושה בנים, של ישראל וזילפה ארנון.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי, שם זכה לכינוי "פופיק", בשל קומתו הנמוכה.
ב-1959 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת הנח"ל.
הוא כיכב לראשונה בתוכניתה ה-16 של להקת הנח"ל, "טיפת הדבש", בשנת 1962.
ביום שחרורו מהצבא בסוף 1962 הוזמן להשתתף בסרט "אלדורדו" בבימויו של מנחם גולן על פי ספרו ומחזהו של יגאל מוסינזון.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 1963 וזכה להצלחה רבה.
במקביל החל לשחק בתיאטרון העונות של נסים אלוני, במחזה "ארלקינו", עיבוד סצנריו של קומדיה דל ארטה מאת אלוני ובבימויו.
אחר כך שיחק ארנון במחזה "עסקי נישואין", נוסח עברי לארבע מהתלות מאת אנטון צ'כוב שעיבד אלוני.
ההצגה הצליחה מעל המשוער, והציגה כ-160 פעמים.
בסוף 1963 הוזמן להשתתף בשני סרטים: "אולי תרדו שם", סרט ילדים מבוסס על ספרו של פוצ'ו באותו השם, ו"סאלח שבתי" בבימויו של אפרים קישון, בתפקיד מרדכי
בקיץ 1964 החל לשחק בתיאטרון חיפה, במחזה "חלום ליל קיץ" של שייקספיר בתפקיד פוק, אחר כך חזר ל"תיאטרון העונות" ושיחק במחזה "אל תגעו בנוימן" מאת שבתי שביט.
באותה שנה גם שיחק בסרט "דליה והמלחים".
בשנת 1966 שיחק בסרט "שני קוני למל" המבוסס על תרגום המחזמר היידי "שני קוני למל" לצד מייק בורשטיין, וחבריו לשלישיית התאומים אושיק לוי וחנן גולדבלט.
עליזה מזרחי"' סרט קומי-בלשי ישראלי בבימוי מנחם גולן.
בשנת 1968 שיחק בסרטים "השכונה שלנו" לצד שלישיית הגשש החיוור, ובסרט הקצר הקומי "הצד השני", לצד זאב רווח ששודר בטלוויזיה.
באותה שנה שיחק גם במחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ", שהועלה על ידי המפיק אברהם דשא בבימויו של שייקה אופיר, במסגרת "התיאטרון העממי".
בראשית שנות ה-70 שיחק בסרטים "שבלול" ו"מציצים".
בשנת 1974 שיחק בסרט הטלוויזיה "כנרת, כנרת" ובסדרת הטלוויזיה "לול".
במקביל הופיע בתיאטרון ובהצגות ילדים, כמו "עלילות פופאי" שבו הוא שיחק את פופאי המלח.
בסוף 1965 חבר לחנן גולדבלט ואושיק לוי והקימו את שלישיית התאומים.
השלישייה העלתה תוכנית בסגנון הבידורי הקל, הכוללת מערכונים ופזמונים, בדומה לשלישיית הגשש החיוור שהוקמה שנה קודם.
את תוכניתה הראשונה, "הערב יוצאים", ביים יוסי בנאי.
להיטם הראשון היה "שלגיה" שכתבה להם נעמי שמר, על בסיס לחן של שיר צרפתי בשם Les souliers של גי ביאר.
הלהקה התפרסמה גם בשירים "אני אוהב אותך" שכתב יורם טהרלב והלחין יאיר רוזנבלום, וגרסה עברית ל-"Hit the Road Jack", אותו תרגם דוד אבידן כ"הסתלקי רות".
האלבום הראשון של השלישייה "הערב יוצאים" הופיע ב-1966 והאלבום השני "רבותיי פצצה" יצא בשנת 1969.
להיט הסולו הגדול ביותר של ארנון היה "בלדה בין כוכבים", שכתב יעקב רוטבליט והלחין שלום חנוך, ונכלל באלבומו היחיד, "כל אחד" שהוקלט עם להקת הצ'רצ'ילים ויצא ב-1 באוגוסט 1971.
במלחמת יום הכיפורים חבר ארנון למתי כספי, לאושיק לוי ולאילנה רובינא, והרביעייה הופיעה בפני חיילים בשם "רובינא, פופיק, כספי ואושיק".
שירם המפורסם ביותר היה "אין לנו מילים".
בעקבות השבר של מלחמת יום הכיפורים והשהות בחזית, ובמקביל משבר אישי בשל גירושין החל בחיפוש עצמי.
בשנת 1975 חזר בתשובה ולא שב להופיע.
הוא עבר לירושלים ולמד בישיבת אור שמח.
בשנת 1976 החל להשתתף בהעברת חוגים לחזרה בתשובה עם הרב אברהם רביץ ואיקא ישראלי.
ארנון נמנה עם גל החוזרים בתשובה בקרב ידוענים מתחום הבידור והאמנות של שנות ה-70, יחד עם אורי זוהר, אלונה איינשטיין, איקא ישראלי וניסים מנחם (מצמד הפרברים).
הוא התחתן בשנית ועבר להתגורר בשכונת שערי חסד החרדית בירושלים, ניהל את מדרשת בית הלל, ועסק בעריכת סרטי תדמית במגזר החרדי.
על נטישת עולם הבידור סיפר בראיון, ששקל בעבר להעלות תוכנית בידור עם אורי זוהר שתלעג לעבודה זרה אבל הגיע למסקנה שהקהל החילוני לא יבין על מה הוא צוחק.
בשנת 1993, החל להגיש בשידורי קשת בערוץ 2 פינה בתוכנית לילדים, בו סיפר סיפורים תנכ"יים.
ב-2003 הקים יחד עם איקא ישראלי ואורי זוהר את "גלריית המקלט" לאמנות.
בשנת 2004 יצא אלבום הסולו היחיד שלו במהדורה מחודשת על גבי תקליטור.
התנגד להקמת קהילות נפרדות עבור בעלי תשובה וקרא להשתלבותם באופן מלא בקהילות הדתיות הקיימות.
בשנותיו האחרונות פרסם טור אישי שבועי במגזין החרדי 'משפחה' שבו הוא המליץ על תזונה נכונה ואורח חיים בריא.
בטוריו הוא הרבה למתוח ביקורת על הרפואה הקונבנציונלית וקרא לאמץ שיטות הלקוחות מהרפואה האלטרנטיבית.
לצד זאת, ארנון נהג לבקר בטוריו את החברה הישראלית ואת המערכת הפוליטית.
ארנון נפטר ב-3 בינואר 2020 כתוצאה ממחלת הסרטן, נקבר בהר המנוחות לצד ידידו איקא ישראלי.
ארנון נשא לאישה את נילי, ממנה נולדו לו שני ילדים.
לאחר חזרתו בתשובה, נישא לתרצה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
במותו היה סב ל-21 נכדים.
אחיו הבכור, מנחם ארנון, קיבל את צל"ש הרמטכ"ל ב-1961, כאזרח חבר קיבוץ תל קציר.
זאת במסגרת המאבק על עיבוד שדות בשטח המפורז ברמת הגולן, מול סוריה, ביצע חריש בשדות, למרות האש היעילה שנפתחה לעברו.
אלדורדו (1963) – עבריין צעיר
עליזה מזרחי (1967) – השוטר פליקס
השכונה שלנו (1968) – טאוויל, מאבטח של לוקה