tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2001 פרסם לארי קרמר, דיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד, את גישתו לפיה כוונת מנסחי החוקה האמריקאית הייתה שזו תפורש בידי העם עצמו באמצעות הצבעה או חבר מושבעים.
כיום דוגלת בגישה זו תנועת "החוקתנות העממית", בה חברים שמרנים לצד ליברלים.
בישראל, פרופ' גדעון ספיר הידוע כמתנגד לאקטביזם השיפוטי, ותלמידו ד"ר שאול שארף אשר משמש כמרצה למשפט חוקתי במרכז האקדמי פרס וכעמית בכיר במכון בגין למשפט וציונות בירושלים - תומכים בגישת החוקתנות העממית.
יישום גישת חוקתנות עממית באופן מלא, מעביר את ההכרעה בשאלת הפרשנות לידי העם, באמצעות משאל עם או באמצעות נציגי העם בפרלמנט.
יישום מתון של גישת החוקתנות העממית מותיר את ההכרעה בידי בית המשפט העליון, אך מטיל עליו להביא בחשבון כשיקול מרכזי את עמדת הציבור כפי שהיא מבוטאת באמצעות משאל עם או באמצעות נציגי העם בפרלמנט.
כיום ישנן קריאות בקרב תומכי החוקתנות העממית, לקיים משאל עם בשאלת פרשנות חוקתית, במיוחד כשזו עוסקת בנושא הנתון במחלוקת פוליטית, ועקב הטכנולוגיה שמאפשרת ביתר קלות ביצוע משאלי עם.
חור מקולרי הוא חור קטן במקולה, אזור במרכז הרשתית.
רוב החורים נוצרים באופן ספונטני, ורק מיעוטם נוצרים בעקבות מחלות או טראומה.
לפיכך, אין דרך למנוע את התפתחותם או לדעת מי בסיכון לפתח חור מקולרי.
הדרך שבה נוצר חור מקולרי אינה ידועה כל צורכה, אך ההנחה הרווחת היא שהוא נוצר בעקבות שינוי במרקם הזגוגית, חומר דמוי ג'לי המרכיב 80% מנפח העין ומורכב מ-99% מים.
עם הזדקנות האדם, החומר הופך להיות מימי יותר ומתחיל למשוך עמו את הרשתית, והדבר עלול לגרום לחור במרכז הראייה.
במקרה שהתהליך נמשך, החור עלול לגדול עד להיפרדות רשתית.
בשלבים מוקדמים עשוי החור להיסגר מעצמו, אף שזו תופעה נדירה, אולם כשהוא מגיע לשלבים מתקדמים יותר נדרשת התערבות רפואית הכוללת ויטרקטומיה בגישה פארס פלאנה (Pars Plana Vitrectomy), קילוף שכבת הInternal Limiting Membrane והשארת גז מסוג Sulfur Hexafluoride או Perfluoropropane בעין המטופל.
הסתמנות הסימפטומים של חור מקולרי אינה אחידה.
חלק מהחולים לא יחוו סימפטומים כלל בהתחלה, ולעומתם - אחרים עשויים לשים לב להתפתחותו מיד, בעקבות ירידה באיכות הראייה בעין הפגועה.
התלונה העיקרית היא מטמורפופסיה, עיוות או כתם במרכז הראייה.
רוב המקרים מופיעים אצל נשים, 67%–91% מכלל הסובלים מהתופעה.
בכתבי יד אחרים מופיע גם בשם "הר הגדגד" ובהעתק השומרוני: "גדגדה") הוא שמו של מקום הנזכר במקרא כאחת מהתחנות של בני ישראל במסעם ממצרים.
האתר נזכר פעמיים בתנ"ך; שתיהן בהקשר של תחנות בני ישראל במדבר.
בספר במדבר המקום מכונה "חור הגדגד": , ובספר דברים מכונה "גדגדה": .
במקורות חיצוניים מזמן המקרא מופיע שם דומה; ברשימת שישק הראשון, מלך מצרים במאה ה-10 לפנה"ס, מופיע אתר בשם "אלגד" (הרשימה נמצאת בכרנך, בתחריט על הקיר הדרומי של מקדש אמון).
אין הצעה ברורה לזיהוי המקום, אך ניתנו לכך מספר השערות.
ישעיהו פרס זיהה את המקום כהר כרכום הנקרא בערבית "גַ'בַּל עִידֵיד", שבקרבת הר פארן - בין אל בִּירֵין לבין עֵין אל-טַאבֶּה (מעיין הנמצא בסבח'ת א-טאבה, מקום המזוהה לדעת חלק מהחוקרים כיטבתה).
עמנואל ענתי העלה כי במקום קיימים ממצאים רבים מתקופה הזהה לתקופת נדודי בני ישראל במדבר (מה שהביא אותו, בין היתר, לדעת מיעוט כי המקום הוא הר סיני), ויש הרואים כי ניתן ללמוד מכך על שהותם הממושכת של בני ישראל בחור הגדגד.
לדעת לגראנז' ואַבֶל הכינוי גדגד מקורו בשם המקום ואדי עַ'צַ'אעֶץ', הנכנס לנחל פארן והשוכן צפונית לכונתילה.
חוקר המקרא מרטין נות מזהה את המקום עם ביר ג'דיד הממוקמת כ-40 ק"מ צפונית לאל-ח'רדה.
את השם גדגד ניתן לקשר עם המילה הערבית "ג'דג'ד" (جدجد) שפירושה קרקע שטוחה וקשה, או בהקשר אל האל גד.
יש המציעים כי הקידומת "חור" יכולה להיות קשורה לשם "חורי" המופיע במקרא באזור הר שעיר.
אפשרות נוספת היא על דמיון המילה "נקב" (نقب) בערבית, שפירושה מעבר בין הרים.
הפיליטון "אצבע אלקים היא" של א"נ עזריקם שהודפס במאסף "הלבנון", עוסק בעיירה (דמיונית) בשם "חור הגדגד" שבתחום המושב.
חוקתיות היא התאימות של חוקים וחקיקת משנה לחוקה.
בחינת חוקתיות היא בדיקת המעמד המשפטי של חוקים ותקנות, על מנת לוודא שהם תואמים את החוקה, ואינם מפרים כללים וזכויות יסוד הקבועים בה.
חוק המפר את החוקה נקרא "לא חוקתי" או "בלתי חוקתי".
ברוב המדינות מוגדרת חוקה המגדירה את עקרונות היסוד של המשטר ואת זכויות האזרח במדינה.
זהו המסמך המשפטי הגבוה והמחייב ביותר במערכת החוקים.
בחלק מהמדינות מוסמכים בתי משפט לפסול חוק שנחקק על ידי הרשות המחוקקת בנימוק שאינו חוקתי או בנימוקים אחרים.
לעיתים מוסמך לכך בית משפט מיוחד לחוקה שזוהי סמכותו העיקרית.
במדינות אחרות הבורר בסוגיות חוקתיות הוא בית המשפט העליון.
במדינות הבאות לא מוגדרת חוקה: הממלכה המאוחדת, ישראל, ניו זילנד, סן מרינו, ערב הסעודית וקנדה.
במדינות אלה הוגדר אוסף של חוקי יסוד המשמש את המערכת המשפטית במקום חוקה כבסיס לבדיקת חוקתיות.
בתי משפט בישראל יכולים לפסול בכל הערכאות, במקרים שהם מוצאים זאת לנכון, חוקים של הכנסת, כאשר יש בהם סתירה לחוק יסוד, ובפרט חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וכן על סמך עקרונות נוספים.
בפועל, עיקרה מתבצע בבית המשפט העליון.
במדינות שבהן מוקנית לבית המשפט או למועצה חוקתית סמכות ביקורת שיפוטית, עשוי כל חוק שנחקק על ידי בית המחוקקים להיות מוכרז כבלתי חוקתי על ידי הגוף המוסמך לברור בענייני חוקה.
כאשר גוף זה קובע כי חוק כלשהו סותר את החוקה, הוא מכריז שהחוק אינו חוקתי, ולמעשה פוסל את החוק כולו או חלקו.
הליך זה, שבו הרשות השופטת מבקרת את פעולתן של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת, נקרא ביקורת שיפוטית.
פרט לחקיקה, פעולות אחרות של גופי שלטון עשויות להיות מוגדרות כבלתי חוקתיות, אם הן סותרות את החוקה או את חוקי היסוד.
לדוגמה, אם בחוקה קבועה הגנה על חירותו של האזרח, מעצר שרירותי שלו בידי המשטרה עשוי להיחשב בלתי חוקתי.
המקרה הראשון הידוע של ביקורת שיפוטית הוא בהגדרת החוקה של הרפובליקה הפרתנופית משנת 1799, בה הוגדר גם בית משפט לחוקה.
רפובליקה זו הייתה קיימת רק במשך 6 חודשים, ולאחר מכן נכבשה בידי ממלכת סיציליה.
פסק דין מרבורי נגד מדיסון הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהתקבל ב-24 בפברואר 1803, ובו נקבעו עקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס יחויב לעלות בקנה אחד עם החוקה.
התקדים גם קבע את בית המשפט העליון כמוסד המבקר את החוקים הפדרליים על בסיס פרשנותו לחוקה.
ישנן מדינות ללא חוקה מוסדרת, בהן ישראל וקנדה, שהגדירו אוסף של חוקי יסוד ובית המשפט העליון משתמש בו כבסיס לדיונים בנושאי חוקתיות.
גם מערכת המשפט הבריטית הגדירה אוסף של חוקי יסוד המשמש לבדיקת חוקתיות, אולם בבריטניה אין לבית המשפט העליון סמכות לפסול חוקים, אלא רק לבחון את החוקים, להציע תיקונים ולהחזיר אותם לדיון בפרלמנט.
למרות זאת, בריטניה מחויבת לאמנה האירופית לזכויות אדם (גם אחרי שפרשה מהאיחוד האירופי) ובית הדין האירופי לזכויות אדם יכול לקבוע שחוקים בריטיים סותרים את האמנה ובכך לבטל את תוקפם בפועל.
כדי למנוע מצבים כאלה, בפרלמנט הבריטי קיימת ועדה לזכויות אדם, שמייעצת לפרלמנט כיצד להתאים הצעות חוק לאמנה.
במספר מדינות, בהן שווייץ (ברמה הפדרלית) והולנד בית המשפט העליון רשאי לקבוע כי חוק הוא לא חוקתי, אך אין לו סמכות לפסול חוקים על בסיס זה.
שווייץ, הולנד ואחרות מחויבות לאמנה האירופית לזכויות אדם.
כך שגם אזרחים בשלוש המדינות הללו יכולים לערער על חוקי המדינות שלהם לבית המשפט האירופי לזכויות אדם, ואם זה מוצא שהם סותרים את האמנה הוא מורה לרשויות בארצם לפעול בסעיפים הסותרים לפי האמנה ולא לפי החוקים.
בהחלטת הררי משנת 1950 הוחלט כי חוקתה של מדינת ישראל תחוקק פרקים פרקים, בחוקים מיוחדים שייקראו "חוקי יסוד".
עד למהפכה החוקתית לא נהגה בישראל ביקורת שיפוטית סדירה על חוקי הכנסת.
בבג"ץ ברגמן עלתה דרישה לבטל את הסעיף בחוק הבחירות לכנסת שקבע כי רק מפלגות המיוצגות כבר בכנסת תזכינה למימון מפלגות, זאת בטענה כי הוראה זו מנוגדת לאמור בסעיף 4 לחוק יסוד: הכנסת "הכנסת תיבחר בבחירות...
משכך פסק בית המשפט כי הוראת החוק בדבר מימון המפלגות סותרת את הוראת השוויון שבחוק היסוד והורה לכנסת שלא לנהוג על פיו, ולחלופין, לחוקקו מחדש ברוב מוחלט.
בשנים שלאחר פסק דין ברגמן, ניתנו עוד מספר פסקי דין שהתייחסו לנושאים אלו, והלכו בעקבות פסק הדין: בפסקי דין אחדים פסל בג"ץ חוקים שסתרו את עקרון השוויון שבחוק יסוד: הכנסת ולא התקבלו ברוב של 61 חברי כנסת.
בפסק הדין נגב תחנת שירות לאוטומובילים נגד מדינת ישראל נטען על ידי המערער כי התקן שעליו עבר אינו תקף שכן הממונה על התקינה שקבע אותו לא הוסמך כנדרש בחוק יסוד: הממשלה.
עם זאת, סמכותו של השר להאציל את סמכות זו לממונה על התקינה נקבעה בחוק התקנים.
בית המשפט הכריע לטובת חוק התקנים, על פי הכלל לפיו חוק פרטני גובר על חוק כללי.
בית המשפט לא העניק כל חשיבות לעובדה שכנגד החוק הפרטני עמדה הוראת חוק יסוד.
(חוק יסוד: הממשלה איננו משוריין.)
בבג"ץ קניאל עלתה דרישה לפסול את חוק בדר-עופר בטענה כי הוא עומד בסתירה להוראת השוויון שבחוק יסוד: הכנסת (חוק יסוד משוריין).
חוק בדר עופר חוקק ברוב מוחלט, אך נטען כי מכיוון שלא נחקק כחוק יסוד, הרי שדינו להתבטל בפני חוק היסוד.
בית המשפט דחה טענה זו וקבע כי לא מצא הוראה המחייבת כי השינוי ייעשה דווקא בהליך חקיקה של חוק יסוד.
בשנת 1992 נחקקו שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק.
חוקים אלו צורפו לחוקי היסוד הקיימים.
בפסק דין בנק המזרחי, משנת 1995, נפסק לראשונה כי חוקי היסוד מהווים תחליף לחוקה במדינת ישראל וכן נקבע שבית המשפט העליון יכול לבטל חוקים של הכנסת שסותרים את חוקי היסוד.
התהליך של חקיקתם של חוקי היסוד ופרשנותם בפסק דין המזרחי מכונה "המהפכה החוקתית".
החל מפסק דין זה, הוסדר במידה רבה האופן בו בית המשפט בישראל מבצע בחינה של החוקים שחוקקה הרשות המחוקקת.
בשנת 2012 פסק בג"ץ שחוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל") אינו חוקתי, ובכך מנע את הארכת תוקפו על ידי הכנסת.
באופן דומה, בשנת 2017 נפסק בבג"ץ חוק הגיוס שהתיקונים בחוק שירות ביטחון המאפשרים אי-גיוס בני ישיבות לצה"ל אינם חוקתיים הואיל והם פוגעים פגיעה משמעותית בשוויון ובזכות החוקתית לכבוד האדם.
מנזר חור ויראפ (ארמנית Խոր Վիրապ) הוא מנזר ארמני השוכן על גבעה, כ-30 ק"מ דרומית לירוואן בירת ארמניה, וכמאה מטרים מהגבול הטורקי.
לפי המסורת, בצינוק במקום זה היה כלוא גרגוריוס המאיר משך 13 שנה (ולפי גרסאות אחרות 12 או 14 שנים), עד אשר שוחרר על ידי טירידאטס השלישי בשנת 301. מכאן שמו של המקום שמשמעותו "צינוק עמוק".
ממלכת ארמניה הייתה המדינה הראשונה שאימצה את הנצרות כדתה הרשמית.
הדבר אירע על פי המסורת בשנת 301, כאשר גרגוריוס המאיר ניצר את טירידאטס השלישי ואנשי חצרו.
גרגוריוס, שלמד וקיבל סמיכה בקפדוקיה, שב בסביבות שנת 288 לארץ מולדתו כדי להטיף בה, הזמן בו עלה טירידאטס השלישי לכס המלכות.
טירידאטס רדף את גריגוריוס המאיר וניסה להעבירו על דתו.
על כן ציווה להשליכו אל בור הכלא, המזוהה עם חור ויראפ.
טירידאטס חשק באחת מהן, ריפסימה, וביקש לקחתה לו לאישה, אך היא סרבה, ובכעסו הוציא המלך להורג את כולן.
זמן קצר אחר כך העניש אותו האל במחלה שהותירה אותו זוחל כחיה, ולפי גרסאה אחרת תקפה אותו מחלת עור.
גרסאות נוספות גורסות כי ראשו היה לראש חזיר או שאיבד את שפיותו.
כך או כך, אחות המלך חלמה חלום, בו נאמר לה כי רדיפת הנוצרים חייבת להיפסק.
גרגוריוס ריפא את טירידאטס והטבילו לנצרות, וטירידאטס פקד על כל נתיני ממלכתו להתנצר.
בגין מסורת זו, נודעת לחור ויראפ חשיבות רבה בקרב הארמנים, והמקום הוא יעד לעליה לרגל.
בנוסף, המנזר שוכן בנקודה הקרובה ביותר להר אררט שבטורקיה, וההר נחשב לייצוג של ארמניה, ומופיע במרכז סמלה.
במקום בו ניצב חור ויראפ, הקים ארטאשס הראשון, מלך ארמניה, את בירתו ארטקסטה בשנת 180 לפנה"ס לערך.
שרידים מעטים מהעיר שוכנים מצפון למנזר.
המנזר עצמו נוסד במאה ה-7 בידי הקתוליקוס נרסס השלישי, ונבנה מחדש במאה ה-8. ב-1225 נוסדה במנזר מכללה תאולוגית, וכתבי יד רבים ממנה שמורים עד היום במטנדראן בירוואן.
עם השנים התדרדר מצבם של מבני המנזר, והם נבנו מחדש מספר פעמים, ולאחרונה במחצית השנייה של המאה ה-17.
המנזר בנוי בצורת חצר רבועה מוקפת חומה שבה משולבים מבנים ומגדלי שמירה.
במרכז נצבת הכנסייה הראשית באתר, המוקדשת לאם האלוהים.
בפינה הדרום-מערבית של המתחם, שוכנת קפלת גאורגיוס הקדוש המשולבת בחומת המתחם.
הקפלה הוקמה מעל לצינוק שבו לפי המסורת היה הקדוש כלוא.
בתוך הקפלה מוביל בור בעומק של שישה מטרים לחלל ברוחב של כ-4.4 מטרים ששימש, לפי המסורת, ככלאו של הקדוש.
חור בלבנה הוא שיר של להקת "רוקפור", שיצא לאור כסינגל מתוך אלבומם השני, "האיש שראה הכל".
אלי לולאי וברוך בן יצחק הלחינו את השיר, ואת המילים כתבו שניהם בשיתוף דני רכט.
השיר דורג במקום ה־78 ברשימת "500 השירים הישראלים הגדולים בכל הזמנים" שהתפרסמה ב"ידיעות אחרונות" ב־2009. השיר נכלל גם ברשימת "1001 השירים הישראליים האהובים בכל הזמנים" שהרכיבו מוזיקאים ואנשי תעשייה בכירים ב־2015 לכבוד יום העצמאות.
חרף הצלחתו של אלבום הבכורה של הלהקה, "רשת פרפרים", חברי הלהקה היו מאוד לא מרוצים.
הם ראו אותו כ"חלבי", לא מספיק "קוּלי".
הגיטריסט אמיר צורף, שהרגיש שהעבודה אינה מספיק טובה, עזב.
החברים שנשארו שאפו לעשות משהו "אמיתי" ו"נכון".
מבחינת סאונד, הם נשאו את עיניהם לסאונד כדוגמת הסאונד של הלהקות "הסטון רוזס", "Happy Mondays" ולהקת "לאב", וגם של להקות ישראליות כמו "כרמלה גרוס ואגנר".
בחיפוש אחר מחליף לצורף, המפיק דני רכט הפגיש אותם עם הבסיסט מרק לזר, שהצטרף ללהקה.
בן יצחק עבר לעמדת הגיטרה המובילה.
בן יצחק ולזר התחילו לחפש את הסאונד המתאים, ולאחר עבודה התחילו "לקבל את הצבע".
ב־1994 חברי הלהקה כבר גרו בתל אביב.
ברקע התרחש הגל הראשון של פיגועי ההתאבדות בישראל.
במיוחד השפיע הפיגוע בקו 5, שלולאי שמע את הפיצוץ שלו וביקר באתר התרחשותו זמן קצר אחר כך – , סיפר.
אירועים נוספים שהתרחשו היו כישלון הפעולה לשחרור נחשון וקסמן ורצח רבין – כל אלה גרמו לאווירת מועקה דחוסה בישראל, והיו גורמים שהשפיעו גם הם על היצירה.
רגע אישי נתן ללולאי השראה.
חמותו חלתה במחלה סופנית, דבר שגרם לאווירה קשה בבית.
הוא ישב עם הגיטרה תוך שהוא חושב על "משהו צרפתי": "L'été indien" של ז'ו דסאן, ובהשראתו הוא ניגן עד שהגיע לגרעין הראשוני של לחן השיר.
הוא הרגיש ש"יש פה משהו" ונתן את החומר לבן ברוך וללזר, שהתלהבו שניהם.
בן יצחק ניסה לפתח את הלחן הראשוני שנתן לו לולאי.
לבסוף, במהלך חזרה, הוא הגיע לפתיחה המוכרת של השיר.
הם המשיכו לעבוד על הלחן, עיצבו גם את הפזמון, אך עדיין נותרו ללא מילים.
הם שאפו למצוא משהו שיש בו "כמיהה".
בן יצחק הציע , ומשם זה התפתח, בכתיבה אינטואיטיבית, למעין סיפור מסע חיים של אדם.
בסוף 1994 החומרים לאלבום כבר היו מגובשים.
הם הגיעו לטכנאי הקול גדי פוגטש, שעבד באולפני טריטון.
הוא הציע להם להקליט בחינם בשעות הלא פעילות של האולפן.
הם עברו לאולפן B, הקטן מבין שני האולפנים שב"טריטון", כדי לקבל צליל יותר "קשוח" ו"אנלוגי".
שירים ומוזיקאים מסוימים שימשו להם דוגמה לסאונד הרצוי, בהם "How Does It Feel to Feel" של להקת "The Creation" ו־"A House Is Not a Motel" של "לאב" וחומרים של ג'ימי הנדריקס.
החומרים שהקליטו מצאו חן בעיני חיים שמש, סמנכ"ל "הד ארצי", וכך האלבום יצא לאור בחברה.
לולאי סיפר על שלב המיקס של השיר: .
חברי הלהקה ציינו שהסרט "חור בלבנה" מוזכר תכופות בהקשר לשיר, אך לא אישרו שתוכן הסרט שימש לשיר כהשראה.
הם אף בידלו באופן מפורש את השיר מן הסרט.
חברי הלהקה ציינו שהשיר אהוב במיוחד על הקהל בהופעות.
נינט טייב כתבה על השיר: .
השיר תואר כ"קלאסיקה", וכ מתוך .
ארז רוסו תיאר את השיר כ"פייבוריט" שלו מהאלבום.
תומר כהן ממגזין "קולומבוס" ציטט את השיר וכתב שהוא גרם לו להתאהב במוזיקה ישראלית.
אושיק לוי הקליט לשיר גרסת כיסוי לאלבום גרסאות הכיסוי שהוציא ב־2010 "קול וחומר".
עדי-קשת כהן הקליטה את השיר עבור כאן 88 לרגל 25 שנים לצאת האלבום.
השיר יצא בשיתוף עם תוכנית "סינתיסייזר סשנז" (למוזיקאי אינדי) שבה השתתפה.
להקת "בוסה" הקליטה את השיר לאלבומה.
דודו טסה ביצע את השיר עם הלהקה בהופעה, וכך עשתה גם נינט טייב.
ארנון נאור ("Sun Tailor") הקליט את השיר ב־2013 במסגרת "פרויקט קאברים של רוקפור", שבו אמני אינדי־רוק ישראלים ביצעו גרסאות כיסוי לשירי האלבום "האיש שראה הכל".
השיר בביצוע ארקדי דוכין ונופר סלמאן ובעיבודו של דוכין נכלל בחלק השלישי של פרויקט "צו השעה", שיצא ב־22 בדצמבר 2022. יוצרי השירים נתבקשו לכתוב על השירים שנבחרו.
ארקדי דוכין – זמרה, בס, קלידים
ארקדי דוכין – עיבוד, מאסטרינג
חור הבוטן היה אזור של ים פתוח במרכז ים אוחוצק עד 2014. משנת 1991 עד 2014 מעמד השטח היה נתון למחלוקות בינלאומיות, אך מאז מרץ 2014 קרקעית הים ו של חור הבוטן הם באופן חוקי חלק מהמדף היבשתי .
חור הבוטן, שקרוי על שם צורתו דמוית הבוטן, היה אזור ברוחב (מזרח–מערב) של כ-55 קילומטרים ובאורך (צפון–דרום) של כ-480 קילומטרים, שהיה מובלעת ימית באזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה המשתרע בין חופי חצי האי קמצ'טקה, איי קוריל, סחלין ליבשת הרוסית (מחוזות חברובסק ומגדן).
חור הבוטן לא היה שייך לאזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה מכיוון שהוא יותר מ-200 מיל ימי (שהם כ-370 קילומטרים) מחופי רוסיה.
אזורים כלכליים בלעדיים אינם אזורי ריבונות, אלא אזורים בהם זכויות ריבוניות מסוימות וסמכות שיפוט מעשיות.
מכיוון שהשטח לא היה באזור הכלכלי הבלעדי הרוסי, אזרח כל מדינה היה יכול לדוג שם, ולכן היו שהחלו לעשות זאת בכמויות גדולות בשנת 1991, כאשר חלק מהערכות קובעים כי הם דגו כמיליון טונות של .
מעשים אלו נתפסו על ידי רוסיה כסכנה לערך הדגים שלה, מכיוון שהדגים הנמצאים בחור הבוטנים הם אותם הדגים מהאזור הכלכלי הרוסי, הסובב אותו.
רוסיה עתרה לאומות המאוחדות במטרה להכריז על חור הבוטן כחלק מהמדף היבשתי שלה.
בנובמבר 2013 קיבלה ועדת משנה של האו"ם את הטיעון הרוסי, ובמרץ 2014 פסקה העצרת הכללית של האומות המאוחדות המלאה שהשטח מוכר כחלק מהמדף היבשתי של רוסיה ולכן הופך לחלק ממנה.
חור בלב הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת הישראלית ריף כהן.
האלבום יצא לאור ב-23 ביוני 2024 בהוצאה עצמית.
במקור, האלבום תוארך לצאת ב-9 בפברואר 2023 במהלך מופע השקה בשם "חור בלב Lament".
בהמשך לכך, יצא בשנת 2024 ומופע השקה נלווה תוארך ל-24 ביולי באותה השנה.
בנובמבר 2022 הוציאה ריף כהן את "Pay4me" עם עטיפה הכוללת תיק צד ואת שם השיר – הוא זכה להצלחה וצבר למעלה ממאה אלף השמעות בספוטיפיי.
בהמשך לכך, הוחלט לשנות ללא הסבר את עטיפתו לזו בה נראית כהן כשהיא במסעדה ומספר מלצרים מקיפים אותה.
השם שלו שונה בהתאם ל-"Pay for Me (שלם עליי)".
זהו הסינגל המוביל והיחיד מתוך האלבום.
במהלך יוני 2024 הוציאה את האלבום במלואו, לאחר שתוארך לצאת במקור כבר בשנת 2023. במהלך יציאתו, הצהירה:
בהמשך ליציאת האלבום, הוחלט לקיים מופע השקה ב-24 ביולי 2024 במועדון האזור שבתל אביב-יפו.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם23 ביוני 2024הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהוצאה עצמית
חור שחור כוכבי (הנקרא לעיתים גם "כוכב קוואזי" על שם הקוואזרים) הוא סוג של כוכב בהיר על מסיבי היפותטי שייתכן והתקיים בסוף עידן היקום המוקדם.
אם הם אכן התקיימו, הרי שהם התקיימו לאורך תקופה קצרה מאוד במונחים אסטרונומיים, כ-6 או 7 מיליון שנים בלבד לפני שהתפוצצו בסופרנובה אדירה, והותירו חור שחור על מסיבי, אשר המשיך "לאכול" את החומר שנותר לאחר הפיצוץ.
תאוריית החורים השחורים הכוכביים מנסה להסביר את תהליך היווצרותם של החורים השחורים העל מסיביים, המצויים במרכז כל גלקסיה, שעל פי תורת היחסות של איינשטיין היקום פשוט צעיר מדי בשביל ליצור את המפלצות האלו.
חור שחור כוכבי הוא כוכב מדור 3 (הדור הראשון של הכוכבים) שבמהלך הצתתו גרעין הכוכב קורס לחור שחור תחת הכבידה העצמית של הכוכב.
לעומת כוכבים מדור 1 (הדור של השמש לדוגמה), שבו תהליך הקריסה הורס הכוכב, בכוכב חור שחור הכוכב שורד את המוות של עצמו, וכך במרכז הכוכב נותר חור שחור כוכבי "רגיל", אשר מוצא את עצמו מוקף על ידי כוכב מדור 3 (הכוכבים הגדולים ביותר, עם 100% מימן והליום).
כך, לעומת תהליך הגדילה האיטי של חורים שחורים "רגילים" (אכילת חומר הנופל אל החור השחור תוך כדי סיבוב החומר סביב החור השחור), החור השחור במרכז הכוכב "אוכל" חומר (מימן והליום) אשר נלחצים אליו על ידי הכוכב עצמו.
כך, החור השחור גדל במספר סדרי גודל בזמן קצר יחסית (כ-6 מיליון שנים), ולאחר סיום חייו של הכוכב, נותר חור שחור על מסיבי, במקום חור שחור רגיל.
חור תולעת הוא תופעה פיזיקלית משוערת המאפשרת מעבר ישיר בין שתי נקודות מרוחקות במרחב-זמן.
כלומר, מעבר בין שתי נקודות ביקום התלת-ממדי ואף מסע בזמן.
תופעה זו מתרחשת אולי באופן ספונטני עבור חלקיקים שנמצאים בנקודה מוגדרת במרחב כמו אלקטרונים, אך מבחינה מעשית לא נראה כי ייתכן חור תולעת גדול מספיק בשביל מעבר של אטומים, קל וחומר של חפצים.
העיקרון העומד מאחורי חורי תולעת הוא שלפי תורת היחסות הכללית, מרחב הזמן מתעקם בהשפעת כבידה.
לכן, בהימצאות כבידה חזקה מספיק, נקודות רחוקות ביקום יכולות להיות קרובות זו לזו עד כי הן נמצאות "במרחק נגיעה" זו מזו.
תופעה זו, בשילוב מכניקת הקוונטים, מנבאת את היווצרותם של חורי תולעת כאלו.
ניתן להמשיל את היקום התלת-ממדי לקו.
כאשר הקו פרוס, שני הקצוות רחוקים זה מזה וכאשר הקו מצוי בצורת U אזי המרחק בין שני הקצוות אומנם התקצר אך אורך הקו נותר זהה.
לפי תורת היחסות, כאשר גוף שרוי בשדה כבידתי חזק או במהירות גבוהה, הזמן נע אצלו במהירות איטית יותר יחסית לגוף אשר אינו נע או אינו שרוי בשדה כבידה כלשהו.
לפיכך אם נעבור בחור תולעת זה, נוכל לא רק לעבור בין שתי נקודות במרחב, אלא גם בין שתי נקודות בזמן; אם ננוע מקצה שנע בקצב רגיל לקצה שנע בקצב מהיר, נחזור אחורה בזמן, ואם ננוע בכיוון ההפוך, כלומר, מקצה שנע בקצב מהיר לקצה שנע בקצב איטי, ניסע קדימה בזמן.
משום שתופעה פיזיקלית זו מאפשרת כביכול מעבר בין כוכבים וגלקסיות בזמן אפסי, היא הציתה את דמיונם של סופרים ויוצרי קולנוע רבים בתחום המדע הבדיוני, שכן חור התולעת יכול לשמש כגשר בין ציוויליזציות ועולמות שונים.
מכיוון שחורי תולעת הם תופעה שנעזרת במקור כבידתי גדול, ראו סופרים רבים בחורים שחורים כלי המחולל חורי תולעת.
רעיון זה מתעלם מכך שכל עצם בגודל שאינו אפסי מושמד בספגטיפיקציה עם היבלעותו בליבת החור השחור.
רק עצם שגדלו לכל היותר אפס (על פי יחסות כללית) או אורך פלאנק (על פי רעיונות המבוססים במכניקת הקוונטים) נבלע בליבה.
בספר "נעלמת בזמן" יש מטאור שממנו עוברים בזמן.
בספרי "העדשאי" ישנו הצינור ההיפר מרחבי, "מנהרה" דרך העל-חלל שמאפשרת מסע כמעט מיידי בין שתי נקודות רחוקות, כמו גם ליקומים אחרים.
בסדרת הספרים "חולית" מנווטים נווטי גילדת החלל את ספינותיהם העצומות על ידי בקיעת חורי תולעת וביצוע "דילוגים" בין נקודות במרחב.
בספר "חומריו האפלים" משמשים מעין חלונות למעבר בין יקומים מקבילים.
בספר "קמט בזמן" נעים במרחב על ידי עיקום של המרחב באופן שמקצר את המרחק, בדומה לתאוריית חור התולעת.
בספר "The Power of Five" שומרי הסף יכולים להגיע מיידית לכל מקום בעולם על ידי שימוש בחורי תולעת.
בספרי "הקאנטוס של היפריון" אנשי ההגמוניה נעים בקלות בין כוכבים על ידי "שערי משגרחוק"; שערים המאפשרים גישה מיידית לכל כוכב תחת שליטת ההגמוניה.
בספר "כהרף עין", מאת יואב בלום, משמש חור התולעת לצפייה ולמעבר אחורה בזמן, לכל מקום ולכל נקודה בעולם.
בסרט "בין כוכבים" האסטרונאוטים של משימת אנדורס עוברים דרך חור תולעת במטרה להגיע לגלקסיה מרוחקת וניתן הסבר איך חור תולעת מתקיים על פי הסרט.
בסרט "ג'ון קרטר"המעבר בין היקומים הוא באמצעות קמע.
סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" מתרחשת ברובה על תחנת חלל הסמוכה לכניסה אל חור תולעת.
בסדרה "גולשים בזמן" מגלה צעיר מוכשר במדעי הפיזיקה ושמו קווין מלורי את האפשרות לבקוע חור תולעת באריג הזמן-חלל ולנוע בין עולמות מקבילים לשלנו כמו גם בין ממדים.
בזיכיון המדיה "סטארגייט" ישנם מעברים תכופים בין עולמות בעזרת ה"סטארגייט", שער הכוכבים שפותח חור תולעת בין 2 "סטארגייטים".
סדרת הטלוויזיה "בבילון 5" הציגה חורי תולעת כדרך נסיעה מקובלת בין חלקי הגלקסיה.
בסרט "ת'ור" ההסבר המדעי למעבר בין היקומים הוא חור תולעת ע"פ תאוריית "גשר איינשטיין-רוזן" ליקומים מקבילים.
בסרט "ג'אמפר" משנת 2008, בכיכובם של היידן כריסטנסן וסמואל ל.
ג'קסון, הדמות הראשית בסרט יכולה לשגר עצמה מכל נקודה לנקודה אחרת ברחבי העולם על ידי פתיחת "חור תולעת" שנסגר מעצמו לאחר כמה דקות.
בסרט הקאלט "דוני דארקו", בכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול, הבמאי ריצ'רד קלי השתמש בחורי תולעת כחלק מתאוריה בדיונית שהמציא במיוחד למען הסרט.
בגרסת הבמאי מ-2004 ישנה הרחבה על כך.
בסדרה "הפלאש", אם ספידסטר ירוץ מספיק מהר הוא יפתח חור תולעת שיאפשר נסיעה קדימה ואחורה בזמן ומסע במולטיוורס.
בסדרה גם מופיעות דמויות שונות עם היכולת ליצור חורי תולעת למעבר בין יקומים.
בסדרה "100" בעונה 7 משתמשים בחורי תולעת למעבר ממקום למקום.
בסדרה "רצים למשנה" בעונה השישית השתמשו בחור תולעת בשביל להביא את רבי יהודה הנשיא (בילדותו) מתקופת התנאים לימינו.
רשת מוסדות חורב, רשת מוסדות חינוך דתית לאומית הפועלת בירושלים, ובה בית ספר יסודי, ישיבה תיכונית ואולפנה לבנות.
מייסדי בית הספר היסודי היו פרופ' שמשון ברויאר, ד"ר הופמן, ד"ר לוינגר, ד"ר שלזינגר ועולים נוספים מגרמניה, המזוהים עם האסכולה של הרב שמשון רפאל הירש.
עולים אלה דגלו בקו המנחה – "תורה עם דרך ארץ", שמקורו בפרקי אבות, ואומץ ופורש מחדש על ידי הרב שמשון רפאל הירש.
הרעיון המרכזי של "תורה עם דרך ארץ" באסכולת הירש הוא לשלב בין לימודי קודש מעמיקים ולימודי חול המאפשרים קיום בעולם (כגון: מדעים, מתמטיקה, שפות) והכרת התרבות הכללית בצורה מעמיקה.
המוסדות מזוהים בעיקר עם הזרמים המחמירים יותר בקרב הציבור הדתי לאומי.
במהלך העלייה החמישית שבשנות השלושים, שרובה עולי מרכז אירופה (בעיקר גרמניה), עלתה גם קבוצה של יהודים אורתודוקסים שהביאו איתם מסורת חינוכית שמקורה ברב שמשון רפאל הירש ובשיטתו החינוכית – "תורה עם דרך ארץ".
מחנכים אלו חיפשו דרכים חדשות להתאים את חינוך ילדיהם למציאות בארץ.
אנשי העדה החרדית בראשות הרב יוסף צבי דושינסקי בקשו להטיל חרם על בית הספר, אולם לבסוף הוסכם שבכיתה הגבוהה יופרדו הבנים והבנות, בית הספר לא יקבל תלמידים מבני היישוב הישן ולא ילמדו בבית הספר אנגלית ובעקבות זאת עברו החרדים מהיישוב הישן בשתיקה על הקמת בית הספר.
בית הספר שכן בתחילה בדירתו של פרופ' שמשון ברויאר ברחוב אברבנאל 18, שם למדו הבנים, ואילו הבנות למדו בדירתו של המנהל ברחוב החבשים (ששינה את שמו לרחוב אתיופיה) ליד שכונת מאה שערים בירושלים.
בהמשך עבר בית הספר דרך בית רעוע בגן העיר (היום בית מכון כרם), רחוב הרב אבידע ורחוב שטראוס, עד שהגיע למשכנו הקבוע – הבניין ברחוב כובשי קטמון בשכונת קטמון בירושלים.
בשנות השישים, בניהולו של מרדכי ברויאר, התרחבו מוסדות חורב, ונפתחו ישיבה תיכונית ואולפנה לבנות (כדלהלן).
תלמידי המוסדות משתייכים כיום לזרם הדתי לאומי.
בעבר היה ניתן למצוא במוסדות יותר מחנכים ומורים ואף תלמידים חרדים, אך כיום נדיר למצוא תלמידים שאינם משתייכים לזרם הדתי-לאומי.
רוב מוחלט של בוגרות האולפנה ממשיכות לשירות לאומי ובוגרי הישיבה ממשיכים לישיבות הסדר, לישיבות גבוהות ולמכינות קדם-צבאיות ולצבא.
כיום בית הספר היסודי פועל בשכונת קטמון, ומנהיג יום לימודים ארוך עד השעה שלוש ורבע אחר הצהריים.
מלבד לימוד מקצועות הקודש (ובתוכם לימוד גמרא לבנים מכיתה ד'), ישנם לימודי חול סדירים כמדעים, חשבון, אנגלית, עברית, טבע, מחשבים ותקשורת.
חלק מבוגרי בית הספר ממשיכים לישיבה התיכונית או לאולפנא.
עד שנת הלימודים תשע"ג ניהל את בית הספר הרב יצחק בריאור, מצאצאיו של הרב הירש.
בשל גירעון תקציבי, החליט הוועד של העמותה שהייתה הבעלות על בית הספר מיום הקמתו, להצטרף למסגרת החינוך הממלכתי דתי במשרד החינוך החל משנת הלימודים ה' תשע"ג.
עד לאותה שנה היה בית הספר היסודי חורב "מוסד מוכר שאינו רשמי" כמשמעותו בחוק, עם המעבר פוצל בית הספר חורב לשני בתי ספר, בנים ובנות בנפרד.
תלמידות האולפנא ניגשות לבגרות מלאה בתנ"ך, תושב"ע, לשון והבעה, מתמטיקה, אנגלית, חינוך גופני ומגמה.
מגמות הלימוד באולפנה הן: ביוטכנולוגיה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, אמנות, לימודי א"י, רפואה, מחשבים פסיכולוגיה ואלקטרוניקה.
בסוף שנות החמישים הוקמה הישיבה התיכונית.
ראש הישיבה הראשון היה הרב אליהו שכטר, תלמידו של הרב נריה ולימים תלמידם של הרב יצחק אייזיק שר והרב מרדכי שולמן בישיבת סלבודקה, וכן תלמידו של הרב אליעזר יהודה פינקל בישיבת 'מיר' בירושלים.
הרב שכטר הקים את הישיבה ברוח ישיבות סלבודקה ומיר, תוך כך שלימודי הקודש יהיו ברמה ישיבתית מובהקת (על אף שבישיבה לומדים גם לימודי חול).
לאחר שנתיים הביא הרב שכטר את הרב שמעון-אשר כהן, מחנך ותיק ובעל שיעור קומה, לכהן במקומו כראש הישיבה, כאשר הרב שכטר נשאר לכהן כ'מגיד שיעור' בכיר בישיבה למשך שנים רבות.
לאחר פרישתו של הרב שמעון אשר כהן החליף אותו הרב מרדכי אלון, ולאחר שהאחרון עבר לשמש כראש ישיבת הכותל החליף אותו יצחק דור, ששימש בעבר גם כראש ישיבת נתיב מאיר, והוא ראש הישיבה עד היום.
הישיבה התיכונית "חורב" שכנה עד שלהי 1991 ברחוב אלרואי שבשכונת קטמון הישנה (הישיבה שכנה ליד מגרשה הישן של הפועל ירושלים).
כיום שוכנת הישיבה בשכונת סנהדריה הסמוכה לאזור התעשייה "הר חוצבים".
הישיבה כוללת בתוכה חטיבת ביניים וישיבה תיכונית.
ישיבת חורב נחשבת לאחת מהמובילות בזרם הציוני דתי, והיא השנייה בכמות התלמידים שבה מבין כלל הישיבות התיכוניות בארץ.
חור שחור על-מסיבי מוגדר כחור שחור בעל מסה שנעה בין 100 אלף ל-10 מיליארד מסות שמש.
ההנחה המקובלת הוא שגרעין גלקטי פעיל הוא חור שחור שכזה, הקיים במרכזן של רוב הגלקסיות ביקום, בכללן גלקסיית שביל החלב, שבמרכזה קשת A* שמסתו מוערכת בכ-4 מיליון מסות שמש.
החור השחור המאסיבי ביותר שהתגלה עד כה הוא טון 618 שמסתו מוערכת בכ-66 מיליארד מסות שמש.
חורים שחורים על-מסיבים מתאפיינים בצפיפות ממוצעת נמוכה, מאחר שהצפיפות הממוצעת פרופורציונלית הופכית לרדיוס שוורצשילד בשלישית, ואילו המסה מתכונתית לרדיוס.
כל גוף הנופל לחור שחור מרגיש מתיחה, מאחר שחלקו הקרוב לחור השחור נמשך בכוח רב יותר לחור השחור, מאשר חלקו הרחוק מהחור השחור.
בשלב מסוים הפרש הכוחות הוא כה גדול, עד שהגוף אינו יכול לעמוד בכוחות והוא מתפרק.
הפרש הכוחות באזור אופק האירועים של חור שחור על-מסיבי קטן יחסית, מאחר שהסינגולריות רחוקה מאוד מאופק האירועים.
לכן גופים החוצים את אופק האירועים של חור שחור על-מסיבי כמעט ולא יחוו בעת המעבר דרך אופק האירועים תהליך ספגטיפיקציה.
ישנן מספר השערות הנוגעות לתהליך היווצרותם של חורים שחורים על-מסיביים:
החור השחור העל-מסיבי החל את חייו כחור שחור רגיל, וגדל אט-אט על ידי ספיחה של חומר.
ענן גז ענקי התכווץ לכוכב ענק בהשפעת כח המשיכה.
כתוצאה מתהליכים בליבת הכוכב הוא לא נשאר יציב, וקרס לחור שחור, מבלי לעבור תהליך של סופרנובה.
ליבה של כוכב ענק קרסה לחור שחור כתוצאה מהמהירות היחסותית של הליבה, בשל החום הרב שהיא הפיקה.
חור שחור על-מסיבי נוצר לפני מיליארדי שנים, בסמוך מאוד למפץ הגדול.
הבעיה המרכזית ביצירה של חור שחור על-מסיבי היא בהשגת חומר בכמות מספקת בסביבה הקרובה לאופק האירועים של החור השחור.
החומר הזה צריך לאבד את התנע הזוויתי שלו על מנת שתהליך זה יקרה.
איבוד התנע הזוויתי, לפיכך, הוא גורם מפתח בגידול של חורים שחורים, ומוביל ליצירה של דיסקות ספיחה, דרכן נספח החומר אל החור השחור.
בעיה נוספת היא התפלגותם של החורים השחורים: כיום מוכרים חורים שחורים בעלי מסות שמש ספורות, וחורים שחורים על-מסיביים בעלי מיליוני ואף מיליארדי מסות שמש.
כמעט ולא נמצאו חורים שחורים בעלי מסה שבין שני התחומים שהוזכרו.
מדידות של אפקט דופלר שנערכו על מקורות של קרינה אלקטרומגנטית הסמוכים למרכזי גלקסיות, הראו תנועה מהירה מאוד.
תנועה מהירה כזו יכולה להיות מוסברת רק בריכוז אדיר של מסה במרכז הגלקסיה.
כיום, ידוע רק על חור שחור, או חור שחור בהתהוות, כגופים המסוגלים להכיל מסה רבה, בנפח קטן יחסית.
החור השחור העל-מסיבי קשת A* שבקבוצת קשת נחשב לחור השחור של גלקסיית שביל החלב, ומסתו מוערכת ב-4 מיליון מסות שמש.
מאמינים כי יש קשר בין מסתו של החור השחור במרכז גלקסיה לצורתה של הגלקסיה.
חורים שחורים במרכזי גלקסיות נחשבים למנועים של קוואזרים.
על פי דעה המובאת בתלמוד, חורבן העולם עתיד להיות בתחילת האלף השביעי, באחרית הימים לאחר ביאת המשיח וימות המשיח.
לדברי רב קטינא המובאים בגמרא במסכת סנהדרין במשמעותם הפשוטה, העולם עתיד להתקיים ששת אלפים שנה מבריאת העולם, ולאחר מכן, מתחילת האלף השביעי של הלוח העברי יהיה חרב למשך אלף שנים.
מאחר שישנן ארבע שיטות למניין השנים מבריאת העולם בלוח העברי, השנה האחרונה של האלף השישי תסתיים בחודש ספטמבר בשנת 2240 / 2241 / 2242 / 2243 בלוח הגריגוריאני.
ב, מובאים דברי רב קטינא לפיהם לאחר ששת אלפים שנות קיום העולם ייחרב למשך אלף שנה:
בהמשך מביא התלמוד דעות נוספות לגבי משך זמן חורבן העולם.
לא מפורש מה בדיוק יהיה כשיגיע האלף השביעי.
הוא מושווה לשבת, לשמיטה, ואילו רב קטינא סובר שהעולם יהיה חרב באלף זה.
במקום אחר הגמרא שואלת היכן יהיו הצדיקים בזמן הזה ועונה שה' יברא להם כנפיים ואיתן ירחפו מעל המים.
במדרש אותיות דרבי עקיבא מוזכר .
הראשונים נחלקו האם דברי רב קטינא הם קונצנזוס בין האמוראים.
דעת הרמב"ם היא שדברי רב קטינא הם דעת יחיד, ואילו הרשב"א כתב כי אין חולק בדבר.
רבי אברהם בן עזריאל ורבי יצחק אברבנאל מזכירים כמה דעות תנאים ואמוראים שחולקים.
גם במשמעות דברי רב קטינא ישנן דעות רבות:
דעת הרמב"ם שאין מדובר בהיעדר מוחלט של המציאות כי הזמן עודנו קיים, כפי העיקרון השגור בפי החכמים ש"אין חדש תחת השמש".
כך שהעולם אינו צפוי להשתנות באופן מהותי.
הרמב"ן מוכיח מ שהעולם יחזור לתהו ובהו שמשמעו אפיסה מוחלטת.
הרב ראובן מרגליות מביא מרבי חיים ויטאל, שלפי המקובלים, העולם אינו עתיד להיחרב, אלא להתחדש ולהתעלות, והמציאות כפי שהיא מוכרת לנו היום - היא שתיחרב.
גם בספר המיוחס לרבי יוסף קארו נכתב כי העולם לא ייחרב כלל, אלא היצר הרע והתאוות יתבטלו ולכן חלק מהמצוות לא תהיינה נצרכות.
בדומה לכך הסביר רבי יצחק עראמה שבששת האלפים הראשונים תימשך תגבורת היצר בעולם ועיקר השתדלות האנשים תהיה בבניינו, ומהאלף השביעי והלאה יתמקדו האנשים בעיקר בבניין הרוחני שלהם ויעזבו את העולם "חרב".
בהקדמת ספר ברית מנוחה נכתב שבאלף השביעי "תאבד הרשעה ותישאר החכמה והישרות" ואחר כך ימשיך העולם להתעלות עד האלף העשירי.
על פי תורת השמיטות המבוססת על מאמרו של רב קטינא, העולם מתקיים ב-7 מחזורים קוסמיים בני 7,000 שנה כל אחד, לאחר חמישים אלף שנים ייחרב העולם באופן סופי, ישנן כמה דעות באיזה מחזור אנו נמצאים.
רבנו בחיי בן אשר כתב שמחזור תורת השמיטות חוזר על עצמו 18,000 פעמים.
סך הכל 900 מיליון שנה.
המאירי כתב ש"וחד חרוב" מתייחס לאלף השישי שהתחיל בשנת ה'א' ולא לאלף השביעי, והכוונה היא כי באלף זה יהיו הרבה צרות ומבוכות.
ר' אליהו דלמדיגו מבין את הערת הגמרא "ובעוונותינו שרבו, יצאו מהם מה שיצאו" כהפרכת תחזיתו של ה'תנא דבי אליהו' בשל אי התרחשותה במציאות, שהרי עתה כבר הגענו לשלב הכרונולוגי בהיסטוריה בו לפי תחזיתו היו אמורים להגיע שני אלפי ימות המשיח, ואלה לא הגיעו בפועל.
כדבריו, "וכאשר לא נתאמת, בעוונותינו, נודע שאין העניין כן, כאשר גם כן נאמר שם".
לפי ר' יום טוב ליפמן מילהויזן, אלפיים שנות משיח נחשבות רק משעת ביאת המשיח וכל זמן הגלות שבינתיים לא נחשב.
בעקבות דברי רב קטינא, נמנעו מחברי לוחות שנה לכתוב לוחות לשנים באלף השביעי ואילך.
כך מחבר אחד בתקופת הרמב"ם, שערך לוח ליותר מאלף שנה אחרי זמנו, הסתפק בשנים מד'תתקכ"ב עד ו' אלפים.
כמוהו עשה רבי יעקב בן אשר בספרו ארבעה טורים, כאשר קיצר את הלוח שבלוחות הנשיא הנמשך משנת ד'תתס"ה עד שנת ו'צ"ט.
מסורת זו נמשכה לאורך הדורות ולא נמצא כמעט מי שהפר אותה, מלבד כמה מתנועת דור דעה: הרב שלום סעדיה גמליאל שכתב בשנת ה'תרפ"ב לוח ל-21 מחזורי עיבור בהנחיית רבו יחיא קאפח, והרב שלום קורח שהעתיק ממנו בשנת ה'תרצ"ח את 20 המחזורים שנותרו עד שנת ו' אלפים פ'.
הנימוק להוספת השנים הוא כי דברי הגמרא אינם כפשוטם וכעין דברי הרמב"ם.
בחיבור משנת ה'תרע"ד של יוסף אסבאג ממקנס ממשיך הלוח עד שנת ו'ט"ז בטורים מקבילים לטור המסתיים בשנת 6000.
במהדורת גולדברג-רוזנקרנץ של ספר יסוד עולם מאת יצחק בן יוסף הישראלי, הודפסה טבלה לחישוב מולד הלבנה משנת צ"ו עד סוף האלף השביעי באמצעות דילוגים של 13 מחזורים (עיגול דרב נחשון).
בניגוד לדפוס הראשון, שהשתמש בדילוגים קצרים יותר וסיים בסוף האלף השישי, ובניגוד לכל כתבי היד, שמתחילים מבריאת העולם ומגיעים עד סוף האלף השישי בדילוגים של 18 מחזורים (שיוצרים כעבור 12 דילוגים "תקופה קטנה" של 216 מחזורים = 4104 שנים, שלאחריה המולדות חלים בנסיגה של שעה אחת בדיוק).
בספר אבודרהם שהודפס בוונציה בשנת ה'שכ"ו מופיע לוח מולדות ממחזור רס"ז עד מחזור שי"ח (מקביל ללוח הקביעות בדפוסי הטור המאוחרים) אבל הכותרת נשארה 'ממחזור רס"ט ועד מחזור רפ"ג' כמו בכל כתבי היד והדפוסים.
הטעות של הוספת 20 חלקים למולדות מחזור רע"ז ואילך תוקנה בו וכן במהדורת קרן רא"ם.
בעקבות דברי רב קטינא רווחת האמונה כי עד שנת ששת אלפים מוכרח שיבוא משיח, שהרי לאחר מכן ייחרב העולם.
הרב יוסף חיים מבגדאד כתב כי משיח מוכרח לבוא יותר ממאה שנים לפני סוף האלף השישי כדי שעד סוף האלף יהיה זמן מספיק להתקיימות הנבואות שנאמרו על ימות המשיח.
בספר "עולמו של צדיק" מובא תיאורו של הרב סלמאן מוצפי, מה יעשו היהודים אם האלף השישי יסתיים ומשיח עדיין לא יגיע:
ב הובאו כמה דעות תנאים ואמוראים לגבי משך זמן ימות המשיח.
לפי רוב הדעות לא ייתכן שהעולם יחרב כבר בתחילת האלף השביעי כי לא נשאר מספיק זמן.
שמואל אורבך בספרו "גבול אדום" מתאר את התקופה שלפני סוף האלף השישי, כתרחיש דמיוני הוא מתאר שלושה אנשים החוזרים בזמן אל הרמב"ם, והוא כותב להם "אגרת לאלף השישי" בה מובאים דבריו במורה נבוכים שהוזכרו לעיל.
חורבות לורופני (צרפתית: Ruines de Loropéni) הוא מתחם מוקף אבן המשתרע על פני שטח של 11,130 מטרים רבועים (11.13 דונם) בדרום בורקינה פאסו, בסמוך לעיירת שוק הנקראת גם היא לורופני.
המתחם בנוי בצורת ריבוע, המקיף יישוב גדול השוכן צפונית-מערבית לכפר לורופני ובסמוך לגבול עם טוגו וגאנה.
המתחם הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ובשטח ההכרזה נכללים חומות היישוב והשטח שהן מקיפות.
הוא מוקף על ידי אזור חיץ המשתרע על פני שטח של יותר מ-2,780 דונם, ובו קרקעות חקלאיות ויערות.
לפי מסורת נוספת המתחם נבנה על ידי טוקפה פארמה, המלך התשיעי בשושלת גאן, על מנת להעביר לשם את עיר הבירה של הממלכה שלו, אך תוכניתו לא יצאה לבסוף אל הפועל.
בשלב הראשון נבנו החומות המקיפות את המתחם, לאחר מכן המחיצות הפנימיות ובשלב האחרון המבנים השונים.
הטענות לגבי שלבי הבנייה השונים נתמכות, בין השאר, על ידי אופי הבנייה בצמתים המחברות את הקירות השונים.
חומות המתחם נבנו ככל הנראה בשל הגידול בסחר בעבדים ובזהב במערב אפריקה במהלך המאה ה-18, ובעקבותיהם נוצר הצורך להגן על היישוב ששכן ליד נתיבי מסחר לעיירות מופטי, ג'נה וטימבוקטו ועוד.
האתר מכונה בשפת גאן "קפוקאיאגה" (Kpõkayãga), ומשמעות השם היא "בית הסירוב", ככל הנראה בגלל מותו בטרם עת של טוקפה פארמה וביטול התוכנית להפוך את המקום לעיר בירה.
בעקבות ביטול התוכנית המקום ננטש וכמעט לא נחקר בצורה מקצועית.
אנשי גאן ירשו את מקומם של הקולאנגו, ושתי הקבוצות הללו נחשבות לחברות היחידות באזור גאוגרפי זה, שהיה ביכולתן להקים מבנה חברתי מסודר ולפתחו לממלכות במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18. אנשי גאן המשיכו להגר צפונה, ואילו אנשי קולאנגו היגרו דרומה לאזור שבו שוכנת כיום חוף השנהב.
הייחוס של חורבות לורופני לגאן שנוי במחלוקת בקרב הקהילה המדעית, כיוון שהשיטות המודרניות שבהן הם משתמשים אינן דומות לשיטות שבהן נבנה המתחם.
באתר ממשיכות להתנהל חפירות ארכאולוגיות על מנת למצוא עדויות נוספות הנוגעות לבנאים המקוריים של האתר.
חורבות לורופני הן חלק ממאה אתרים באזור הנכלל בשטחן של בורקינה פאסו, גאנה וחוף השנהב.
החורבות מסווגות לפי צורת החומות המקיפות אותן: מעגל או ריבוע/מלבן.
ההשערה היא כי החומות העגולות נבנו בתקופה מוקדמת יותר, ולרוב הן משויכות לקולאנגו, ואילו המתחמים הרבועים נבנו בתקופה מאוחרת יותר ומיוחסים לגאן שגירשו מהאזור את הקולאנגו.
ברוב האתרים, למעט לורופני, החומות נפגעו בצורה קשה.
רק במקום זה שרדו קטעים (כ-80% מהחומות המקוריות) בגובה של עד שישה מטרים.
עובי החומות הוא בין 1.4 מטר בבסיסן ל-30 סנטימטרים בחלקן העליון.
לפי המבנה הנוכחי שלהן, הסיקו החוקרים כי בעת שנבנו צורתן הייתה דומה לקו ישר.
החריגות המבניות שבהן ניתן להבחין כיום נובעות ככל הנראה מגדילת העצים והשימושים השונים שנעשו בקרקע במשך השנים.
הצמתים של החומות בנויים בצורה מעוגלת למחצה.
עד כה לא נמצאו עדויות ברורות לכך שהיה שער כניסה מסודר במקום כלשהו בחומות.
החומות נבנו מאבנים מעוצבות, עגולות וסגלגלות, שעליהן מרחו בוץ ומלט וחיזקו אותן בחומרים שונים.
בחלקן התחתון של החזית הפנימית והחיצונית של החומות, בנויות האבנים כשכבות עם ליבת חצץ.
החלק העליון של החומות נבנה רק מחצץ.
במספר מקומות לאורך החומות הוכנסו במלט חלקי קרמיקה.
במקומות אחדים לאורך החומות ישנם שרידים המצביעים, ככל הנראה, על כך שבעבר היה על החומות ציפוי של טיח.
פנים האתר היה מחולק לכמה אזורים על ידי שתי מחיצות פנימיות מקבילות שהיו מחוברות אל החומות, ומהן שרדו קטעים אחדים.
בתוך המדורים שנוצרו על ידי המחיצות הפנימיות יש שרידים של כ-20 מבנים עם פינות מעוגלות.
חלק מהמבנים מתנשאים לגובה של עד שלושה מטרים, ובחלקם שרדו רק החלקים הנמוכים.
בתוך החומות יש גם קבוצות אחדות של תאים, וכל אחד מהם הוא חלל המוקף על ידי שלושה קירות של מבנים סגורים וללא דלת כניסה.
באזור החיץ שבתוך החומות יש קבוצות אחדות של שרידי מבנים עגולים ומרובעים.
בחלק מהמבנים הללו יש שרידים לפעילות ביתית כגון אבן משחזת, וזאת בנוסף לשרידי עדויות לעיבוד ברזל וסיתות אבנים.
עד כה לא בוצע מחקר מקיף ומעמיק על השרידים הללו.
חורבן בית המקדש הוא מונח המתייחס לשני אירועים היסטוריים, בהם נהרסו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
שני בתי המקדש שכנו על הר המוריה בירושלים.
לאחר חורבן הבית הראשון, יצא העם לגלות בבל (שהחלה בגלות יהויכין), ובית המקדש פסק מלשמש בית רוחני ופולחני לעם ישראל עד לימי עזרא ונחמיה.
לאחר חורבן בית שני, פסקה עבודת הכהונה והלויה בעם ישראל, הקרבת הקרבנות לה' ועבודת המשמר הישראלי גם כן עד עצם היום הזה, והתחילה תקופת הגלות.
תאריך החורבן של בית המקדש הראשון
בית המקדש הראשון נחרב ב-586 לפנה"ס בידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנצר מלך בבל, אשר כבש את ירושלים.
השנה נקבעה על סמך מחקרים היסטוריים הלוקחים בחשבון את השנים החסרות.
על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון עמד על תילו 410 שנים, ונחרב בחודש אב שנת ג'של"ח לאדם הראשון (422 לפנה"ס).
באשר ליום המדויק של החורבן קיימת אי־בהירות, שכן התנ"ך מזכיר שני תאריכים שונים ביחס לחורבן בית המקדש הראשון: ז' באב בספר מלכים ו־י' באב בספר ירמיהו.
חז"ל דנו בנושא ויישבו סתירה זו בתלמוד:
ישנן כמה סיבות לחורבן בית המקדש הראשון, אך העיקרית מביניהן היא המרידות החוזרות ונשנות של ממלכת יהודה בבבל, בהובלת המלכים יהויקים וצדקיהו.
המקרא וחז"ל זקפו את החורבן לדחיית המלכים את נבואתו של ירמיהו, אשר דרש מהם בשם ה' להיכנע לבבלים, כמו גם לחטאיו של עם ישראל ולריקבון מוסרי.
לפי המקרא, הכהנים וחכמי העם עבדו עבודה זרה בבית המקדש עצמו ().
על פי חז"ל חרב בית המקדש הראשון בעיקר בשל שלוש העבירות החמורות שהיו בעם: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
במקורות אחרים מופיע שהחורבן לא התרחש בשל כך, אלא בשל מאיסת התורה או בשל שחיתות של בעלי השלטון והכוח.
לאחר חורבן בית ראשון, כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב:
לאחר הכרזת כורש, הושבו חלק מכלי המקדש לירושלים ונעשה בהם שימוש בבית המקדש השני.
לאחר החורבן הוגלתה חלק מהאוכלוסייה מארץ ישראל לבבל.
לאחר רציחתו של גדליהו בן אחיקם גלתה שארית הפליטה שהשאיר נבוכדנצר בממלכת יהודה למצרים.
לאחר הכרזת כורש שבו חלק קטן מהגולים לארץ ישראל והחלו בהקמת בית המקדש השני.
שיאו של הקרב במרד הגדול נערך בירושלים.
בפסח שנת ג'תת"ל הטיל טיטוס מצור סביב ירושלים.
עד לי"ז בתמוז ג'תת"ל הוא התקדם עם צבאו ופרץ את החומה השנייה והשלישית.
בי"ז בתמוז נפרצה חומת הר הבית וביום ראשון ט' באב, 5 באוגוסט 70 (בלוח היוליאני), העלו הרומאים את המקדש באש.
העם היהודי לאחר תקופת בית שני
לחורבן ירושלים, ובעיקר לנפילת המקדש השני, הייתה משמעות מיוחדת כי המקדש מילא הרבה פונקציות: מעבר לתפקודו הדתי־פולחני היה המקדש השני גם מוקד פוליטי, כלכלי וחברתי, לכן חורבנו היה נורא.
בנוסף, חורבן המקדש ריסק למעשה את ההנהגה המסורתית: מעמד הכוהנים, האצילים והצדוקים.
עם זה לא פסקו החיים היהודיים בארץ ישראל.
בניגוד לסברה שאת המקדש החרב החליף בית הכנסת המציאות הארכאולוגית של חשיפת בתי כנסת כבר בימי בית המקדש (גמלא, בית הכנסת של תאודוטוס בן וטנוס בירושלים) דוחה מכל־וכל הנחה זו.
את ירושלים החליפה במידה מסוימת העיר יבנה: ביבנה שימש רבן יוחנן בן זכאי כנשיא זמני, שהחליף את השושלת הנשיאותית של בית גמליאל, שנתפסו בעיני הרומאים כשותפים למרד.
בתלמוד במסכת גיטין מסופר שמינוי רבן יוחנן בן זכאי נעשה באישור קיסר רומי; הוא הקים ביבנה בית־דין וכן בית מדרש שתפס בהדרגה את מקום הסנהדרין בירושלים, בזמנה.
רבן יוחנן בן זכאי התבלט כמנהיג שלחם נגד תכונת האבלות ואווירת הפרישות וההתנזרות ששררו לאחר החורבן, אשר מקורן באובדן המקדש - על כל המשתמע ממנו.
הוא בנה מסגרת אלטרנטיבית, כדי להתמודד עם המציאות החדשה של היעדר מקדש.
רבן יוחנן בן זכאי ביקש להתמודד עם שתי שאלות מרכזיות, ועשה זאת בהצלחה:
א) האם יש קיום לעם ישראל גם ללא מקדש?
ב) כיצד ניתן לשמר במעט את עבודת הקודש ואת ההנהגה הממלכתית ללא מקדש, וכיצד אפשר לבצע זאת?
הוא קבע, למשל, שגמילות חסדים כתנאי לכפרת עוונות - תבוא במקום נוהג הקרבת הקרבנות, שבוטל עם חורבן המקדש.
הנשיא החדש חוקק שורת תקנות חשובות, להן הייתה מטרה כפולה והן השלימו זו את זו: האחת – להנהיג את העם והחברה בהיעדר המקדש, והשנייה – תקנות לזכר המקדש והחורבן, שלא יישכחו וייעלמו מזיכרון העם.
תקנותיו נועדו להטמיע בקרב העם אמונה שהחורבן הוא זמני וחולף, ובמהרה ישוב המקדש וייבנה.
מצד שני, משה ליב ליליינבלום כתוב שמטרת תקנות ריב"ז הייתה: למען ירגילו את עצמם להביט על חירותם לפחות בזמן ההוה, כמו על דבר האבד, אם מפני שהיה ירא, שמא על ידי מרידה שנית תאבד גם יבנה וחכמיה, או מפני סיבה אחרת.
רבן יוחנן בן זכאי הקים איפוא מרכז מחוץ לירושלים, מעין חלופה לעיר המרכזית, למקדש ולסנהדרין.
הגורם המרכזי שגרם לפילוג בחברה היהודית – הכיתתיות – נעלם, והנהגת הסנהדרין הצליחה ליטול את ההובלה.
אלא שכל זאת היה לכאורה, כיוון שהמרכז ביבנה מעולם לא הצליח לרשת את מרכזיותה של ירושלים.
בתוך הסנהדרין התגלעו ויכוחים משמעותיים ונוצרה בה מחנאות, קהילות יהודיות מחוץ לירושלים לא סרו אוטומטית למרותו של המרכז ביבנה, ומדי פעם התעוררו גורמים קנאיים שטלטלו את יהודה וכמעט הרסו את המיזם.
אגדות החורבן הן אגדות העוסקות בחורבן בית המקדש השני (70 לספירה) ומה שקדם לו, בהרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא (135 לספירה), ובסיפורים אישיים קשים מהחורבן.
האגדות מכונסות בעיקר במקורות הבאים:
בתלמוד הבבלי בפרק חמישי של מסכת גיטין,
בתלמוד ירושלמי במסכת תענית פרק רביעי הלכה ה',
גם הרומאים כתבו אגדות על החורבן, שכללו תיאורים פנטסטיים על התערבות שמימית, קולות, ברקים ואורות.
בעקבות חורבן בתי המקדש, נקבעו ארבעה ימי תענית לזכר נקודות ציון מכריעות שהובילו אליו: עשרה בטבת, שבעה עשר בתמוז, תשעה באב, וצום גדליה.
מלבד זאת, שלושת השבועות שבין תעניות הקיץ נקראים בין המצרים ובהם נוהגים למעט בשמחה.
ארבע תעניות אלו, או לכל הפחות תעניות מקבילות בארבעת החודשים האלו, מוזכרים בתנ"ך בספר זכריה:
להלן תאריכים מרכזיים באירועי חורבן בתי המקדש:
תענית עשרה בטבת: נבוזראדן, שר צבאו של נבוכדנצר, מלך בבל, הטיל מצור על ירושלים בתקופת בית ראשון.
תשעה בתמוז: על פי ספר ירמיהו, נפרצה חומת ירושלים ביום זה לפני חורבן בית המקדש הראשון (שנת ג'של"ח), והצבא הבבלי הסתער על העיר.
תענית שבעה עשר בתמוז: נפרצה חומת ירושלים לפני חורבן בית המקדש השני (שנת ג'תתכ"ח), אחרי מצור נוסף שהוטל על העיר, הפעם על ידי הצבא הרומי.
לפי חלק מהדעות, גם בבית הראשון נפרצה החומה בשבעה עשר ולא בתשעה בתמוז.
ביום זה מתקיימת תענית ומתחילים מנהגי האבלות של ימי בין המצרים.
ראש חודש אב: בחודש אב נחרבו שני בתי המקדש, ולכן מתחילתו של החודש מרבים במנהגי האבלות.
שבוע שחל בו: בצאת השבת האחרונה שלפני תשעה באב, נכנסים לשבוע שבו נחרבו שני בתי המקדש, ולכן מרבים עוד יותר במנהגי האבלות.
שבעה באב: ביום זה, לפי חז"ל, נכנסו צבאות זרים לבית המקדש והחלו לטמא ולהרוס את תוכנו במשך ימים ספורים, עד להחרבתו הסופית.
שמונה באב: בשעות האחרונות של היום מתכוננים לתענית באכילת ארוחה דלה במיוחד.
תענית תשעה באב: ביום זה הוצתה האש ששרפה והחריבה את העיר ירושלים ואת שני בתי המקדש בתוכה.
מכיוון שביום זה בוצע המעשה, קבעו חז"ל לקיים בו תענית מלאה במשך יממה שלמה, משקיעה ועד לצאת הכוכבים.
זהו יום התענית המרכזי על אובדן בית המקדש.
עשרה באב: האש שהחריבה את בתי המקדש בערה בעיקר ביום זה, ולכן מקיימים גם בו מנהגי אבלות מעטים.
אחריו נגמרת תקופת בין המצרים.
תענית ג' בתשרי: נרצח גדליה בן אחיקם, הנציב היהודי שנותר בירושלים לאחר חורבן בית ראשון, על ידי יהודי.
מותו סימן את סופה המוחלט של ריבונות יהודית בארץ עד לימי שיבת ציון.
זהו יום תענית המכונה צום גדליה.
מלבד ימי התענית קבעו חז"ל כמה הלכות כזכר לחורבן בית המקדש:
יש להשאיר מול פתח הבית מקום שאינו מסוייד בשטח של אמה על אמה.
אדם שעורך סעודה גדולה צריך להשאיר מנה מסוימת שאינה מוגשת.
אשה המתקשטת בתכשיטים צריכה להימנע מלהתקשט בכולם.
חתן צריך להניח אפר בראשו.
יש לשבור כוס או כלי אחר בחתונה.
כמו כן, יש המונים את השנים על פי המניין לחורבן הבית.
חורבת א-דיכה (נקראת גם "חורבת דיכה" או "ח'רבת א-דיכה", וגם "חרבת א-דכה") הוא אתר ארכאולוגי הממוקם 4 ק"מ צפונית-מזרחית לשפך הירדן לכנרת בתחום שמורת הטבע "פארק הירדן".
באתר שהיה ככל הנראה יישוב יהודי עתיק בגליל מתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד, נמצאים שרידי בית כנסת עתיק מפורסם שנבנה במאה החמישית לספירה.
האתר התגלה לראשונה על ידי לורנס אוליפנט וגוטליב שומכר שביקרו במקום ב-1883. אוליפנט מתאר את הביקור בספרו "חיפה":
החפירה נמשכה עוד יומיים וביום שני בערב מסיימים.
בספר המסכם של מסע המחקר מופיעה תמונה של רצפת בית הכנסת.
בשנים שעברו מאז נלקחו כמעט כל חלקי המבנה לשימוש הכפריים שבסביבה ומה ששרד עד אחרי מלחמת ששת הימים התגלגל לחצר קיבוץ עין גב ושם ניתן לראות את הפריטים.
במחקרו המקיף אודות בתי הכנסת העתיקים הציע צביקה מעוז שחזור מרשים לחזיתו של הבניין.
חורבת א-רפיד היא אתר ארכאולוגי בתחומי פארק הירדן שברמת הגולן, החורבה נמצאת כמה מאות מטרים ממזרח לנהר הירדן, על ראש הר בגובה 52 מטר, במקום בו עמד בעבר עמוד גבול מס' 58 בקו שביתת הנשק בין ישראל וסוריה (לפני מלחמת ששת הימים).
החורבה נסקרה לראשונה ב-1890, על ידי הארכאולוג הגרמני החובב, גוטליב שומאכר, שתיאר ושרטט את הממצאים העיקריים.
מאוחר יותר העלה קרל ואצינגר את ההשערה שזהו בית כנסת עתיק מימי המשנה והתלמוד, וזאת, על סמך עיטור של זוג דגים שמצא ושרטט שומאכר באתר.
עיטור דומה נמצא בבית הכנסת בברעם.
ב-1933 סקר את האתר אליעזר סוקניק.
הוא לא מצא את בניין בית הכנסת אך מצא מספר אבנים מעוטרות ששומאכר תיאר כחלק מבית הכנסת.
סוקניק מצא במרכז החורבה שלוש אבנים שאותן החשיב כממצא המעניין ביותר בחורבה ובהן שתי אבנים עם עיטור "ביצה וחץ", קונכייה ודמות אדם עם חיות בצדדיו (באבן אחת לא צוירו חיות) ובאבן השלישית היה עיטור בדגם קונכייה האופייני לאמנות בתי הכנסת העתיקים.
בביקורו באתר לאחר מלחמת ששת הימים, סבר צבי אילן כי באתר יש גם שרידים מהתקופה הביזנטית ומהתקופה הערבית המוקדמת.
הוא תיאר שם גם בניין שאולי שימש למלאכה, בניין בעל קיר גבוה הפונה אל הירדן שסבר כי ייתכן והוא מצודה, שרידי טחנה רומאית, עמודי הבזלת וכותרת מעוטרת אותה תיאר גם סוקניק ואבנים ששימשו בבית בד.
יצחקי גל בביקורו באתר ב-1968 העלה השערה שעמודי הבזלת הם שרידי בסיליקה.
במקום נמצאים כיום שרידי חומות אבנים ושרידים וממצאים נוספים.
הגישה למקום היא קשה, חלק מהמקום הוא בבעלות פרטית, והעשב הגבוה שבמקום מסתיר חלק מאבני הבזלת של הממצאים.
חורבן ותלישות הוא מאמר מאת ברל כצנלסון שפורסם בעיתון "דבר" ב-26 ביולי 1934. זהו אחד ממאמריו המפורסמים של כצנלסון, ומהווה את אחת המסות הראשונות בתקופת היישוב שנידון בהן הפער בין החילוניות שבה נהגו החלוצים העבריים בארץ ישראל, לבין התרבות והמסורת היהודית הדתית.
המאמר דן בשאלת מעמדם של הסמלים הלאומיים-ההיסטוריים בחיי התרבות של התנועה הציונית-הסוציאליסטית החילונית, ועורר פולמוס ביישוב היהודי.
הוא התווה את דרכו של היישוב בקונפליקט שבין דת ומדינה, שהתגלם יותר מעשור לאחר מכן בהסכמי הסטטוס קוו.
ברל כצנלסון נמנה עם מנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, אף שלא היה מדינאי או פוליטיקאי.
בהגותו תמך באופן עקבי בזהות היהודית-ישראלית ובמוסדות המדינה שבדרך.
כצנלסון מילא תפקיד פעיל בהקמת ההסתדרות, היה דירקטור באוניברסיטה העברית בירושלים וממקימי הוצאות הספרים "עם עובד" ו"ספרית פועלים".
בשנת 1925 הקים את העיתון "דבר", והיה עורכו הראשי עד פטירתו.
בשנים 1942–1944 היה יו"ר משותף של הקרן הקיימת לישראל.
במרוצת השנים רכש לעצמו מעמד של סמכות רוחנית בתנועת העבודה, כשבמיוחד בלטה השפעתו בחיזוק המגמה הלאומית על חשבון זו המעמדית.
מבחינת עמדותיו, כצנלסון לא הסתפק בחזון לאומי להקמת בית בארץ ישראל לעם היהודי, אלא ביקש בכתביו להעניק לציונות משמעות רוחנית ותרבותית.
לפיכך הקדיש תשומת לב רבה לתנועות הנוער בארץ (ובתפוצות) ולפעילות התרבותית של ההסתדרות ושל תנועת הפועלים.
מלבד כתיבת מאמרים נהג להגיע בעצמו לסמינרים שונים, הִרבה להיפגש עם מדריכים בתנועות נוער ועם רכזי תרבות, והיה בחיפוש מתמיד אחרי "צעירים עם ניצוץ" שימשיכו את דרכו.
כצנלסון, שכמרבית החלוצים בני העלייה השנייה היה חילוני, נמנה עם המעטים בתנועתו שהתייחסו בחיוב למסורת ולדת היהודית.
בניגוד למיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שביקש למחוק את כל העבר היהודי ולבנות עולם חדש, כצנלסון, בדומה לא"ד גורדון לפניו, טען כי יש צורך במהפכנות בונה, השלובה בחיים רוחניים – מהפכנות שאינה משליכה את כל ירושת הדורות, אלא בוחנת אותה מחדש ובוררת את הנכון והמתאים לה, לעיתים דווקא מתוך מסורות נשכחות.
לדידו, המרד הציוני צריך למרוד גם במרידות הקודמות, כגון חזון ההתבוללות של חלק מהמשכילים והסוציאליסטים, הגלותיות של הבונד, הערצת התארים והדיפלומות של "אינטליגנציה", והשתעבדות לחזון המהפכה הקומוניסטית.
הצעירים שעלו לארץ ישראל מאירופה והנהיגו את היישוב בתחילת דרכו, באו מבתים משכילים וציונים.
רובם הגיע ממשפחות שומרות מצוות, אבל בדרך כלל גברה אצלם הזהות כיהודים וכציונים לאומיים על זיקתם לדת היהודית, ורובם לא שמרו מצוות ונהגו כחילונים.
חלקם של היהודים שומרי תורה ומצוות מבין אוכלוסיית היישוב היהודי החדש היה קטן.
היישוב היהודי בארץ ישראל התגבש סביב שלוש אידאולוגיות מרכזיות, שהתגבשו לשלושה מחנות פוליטיים: המחנה הפועלי (השמאל); המחנה האזרחי (הימין); והמחנה הציוני-דתי.
רוב של יותר מ-60% ביישוב היהודי תמכו במחנה הפועלי.
תרומת המחנה הפועלי לבניין הארץ הייתה המסיבית ביותר, וכללה הקמת יישובים רבים, הקמת מערכת חינוך, מפעלי תרבות, ביסוס הכלכלה על ידי הקמת גופים חברתיים-כלכליים-שיתופיים, הקמת ארגון "ההגנה" ומוסדות פוליטיים.
לפיכך עמדותיו יוצגו באופן מובהק במוסדות הלאומיים.
מנהיגי המפלגות הפועליות איישו את המשרות החשובות בכל התחומים ביישוב, ודוד בן-גוריון, מנהיג המחנה הפועלי ביישוב, כיהן כיו"ר הסוכנות היהודית ועם קום המדינה היה ראש ממשלת ישראל.
מחנה זה דגל בגישות סוציאליסטיות, סבר כי על הכלכלה ביישוב העברי להיות בעלת אופי סוציאליסטי-שיתופי ושוויוני ולהתבסס על הון לאומי, והדגיש את חשיבות החקלאות החלוצית בבניין ארץ ישראל.
המחנה האזרחי-ליברלי, שהיווה כ-25% מאוכלוסיית היישוב, הורכב מזרמים שונים שהתנגדו לתפיסות תנועות הפועלים וראה בהון הפרטי את עיקר עוצמתו של היישוב היהודי.
מחנה זה כלל מספר מפלגות, בהן "התאחדות האיכרים", "הציונים הכלליים", "ברית הציונים הרוויזיוניסטים" ו"ברית הבריונים", שהיו בעלות אידאולוגיות שונות ורחוקות זו מזו; פרט להתנגדות לאידאולוגיה הסוציאליסטית, לא היו אידאולוגיות משותפות לכל הגופים השונים במחנה זה, דבר שלא אפשר, בתקופת היישוב, התאגדות לכוח פוליטי משפיע.
המחנה הדתי ביישוב, שהיווה כ-15% מאוכלוסיית היישוב, כלל מפלגות דתיות שהשתתפו בבחירות לאספת הנבחרים, בהן "המזרחי", "הפועל המזרחי", "אגודת ישראל", ו"פועלי אגודת ישראל".