tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טוענים כי כל אדם, ובמיוחד דוגמניות, צריכות להיות חופשיות לבחור בעיסוקן ובמראה הפיזי שלהן, ושהגבלות על משקל הגוף יכולות להוביל לפסילה של דוגמניות שאינן עומדות בתנאים הפיזיים המוגדרים.
יש חשש שהחוק יוביל לאפליה כלפי דוגמניות שמניחות שהן לא עונות לדרישות הסטנדרטיות של תעשיית הדוגמנות.
בנוסף, החוק עשוי לפגוע בזכות לחיים ולביטחון של הדוגמניות.
יש המצביעים על כך שלחץ לעמוד בדרישות פיזיות קפדניות עשוי להוביל לסיכון בריאותי.
דוגמניות רבות עלולות לפתח הפרעות אכילה או בעיות בריאותיות נוספות כתוצאה מהלחץ להפחית משקל בצורה לא טבעית, או להשתמש בשיטות לא בריאות כדי לעמוד בדרישות החוק.
במקום להבטיח את טובת הדוגמניות, החוק עשוי לגרום לפגיעה בבריאותן הפיזית והנפשית.
בנוגע לעקרון שלטון החוק, החוק נתקל בביקורת על כך שאין בו מנגנוני אכיפה וסנקציות ברורות.
עקרון שלטון החוק מחייב כי החוקים יהיו ברורים, שוויוניים, מחייבים וניתנים לאכיפה, אולם במקרה זה אין מנגנון פיקוח ברור או אכיפה אפקטיבית.
החוק לא קובע סנקציות ברורות כלפי מי שלא עומד בדרישותיו, דבר שמוביל לכך שהחוק הופך לתיאוריה ללא יכולת ליישם את מטרותיו בשטח.
חוק העתירות הכנסייתי 1532, נקרא גם חוק הגבלת העתירות וחוק העתירות, היה חוק של הפרלמנט האנגלי.
החוק הועבר ב-1533. הוא נחשב על ידי היסטוריונים רבים לחוק שהתחיל לבנות את הבסיס החוקי של הרפורמציה האנגלית.
החוק, שהטיוטה שלו נכתבה על ידי תומאס קרומוול מטעם המלך הנרי השמיני, אסר כל עתירה לאפיפיור ברומא בנוגע לעניינים דתיים או אחרים והפך את המלך לסמכות החוקית הסופית בכל עניינים כאלה באנגליה, ויילס ונחלות אנגליות אחרות.
עניין זה הושג על ידי הטענה שאנגליה הייתה אימפריה והכתר האנגלי היה כתר אימפריאלי – ההיסטוריונים של הנרי טענו שהם יכולים לעקוב אחר הייחוס של הנרי עד ברוטוס והנפילה של טרויה.
החוק הפך את קבלת סמכות האפיפיור או קיום פסקי הדין של האפיפיור בענייני כנסייה, דת ואחרים לבלתי חוקיים.
שנה לאחר חקיקתו, נחקק חוק העליונות (1534) שהפך את הנרי ל"ראש העליון היחיד על פני האדמה של הכנסייה האנגלית"
החוקים הללו אפשרו לתומאס קרנמר להעניק להנרי את הגט המיוחל מהמלכה קתרין מאראגון, כדי שהוא יוכל להתחתן עם אן בולין.
חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, תש"ט-1949, שהתקבל ביום 24 במאי 1949, מסדיר את מעמדם המשפטי והמדיני של דגל מדינת ישראל, סמל מדינת ישראל והמנון מדינת ישראל, "התקווה".
עם אישורו נקרא החוק בשם חוק הדגל והסמל, ועסק רק בדגל המדינה ובסמלהּ.
בשנת 2004 נוספה לחוק הסדרה של המנון המדינה, ושמו שונה בהתאם.
החוק מגדיר את דגל המדינה: "הדגל שמועצת-המדינה הזמנית הכריזה עליו ביום כ"ה בתשרי תש"ט (28 באוקטובר 1948) כעל דגל מדינת ישראל, או דגל, בכל גודל שהוא, שדמותו כדמות הדגל האמור, וכולל כל דבר שיש בו דמות דגל המדינה" ().
הכרזה זו התבססה על המלצתה של ועדת הסמל והדגל, לפיה דגל התנועה הציונית יהיה לדגל המדינה.
, שפורסמו ב-16 באפריל 1953, קובעות פרטים לגבי פרוטוקול הדגל: הצורה בה יונף הדגל, ודרכי השימוש הראויות בו.
בתיקון לחוק משנת 1986 נקבעה החובה להניף את דגל המדינה במקומות אלה:
החובה להניף את הדגל על הבניין הראשי או בחזית הבניין הראשי בכל בתי הספר ומוסדות החינוך המוכרים על ידי משרד החינוך, לרבות מוסדות מוכרים אך בלתי רשמיים, נוספה בשנת 1997, ביוזמת חברת הכנסת לימור לבנת.
החוק אינו מחייב את הנפת הדגל במוסדות המוכרים על ידי משרד הדתות, כך שמוסדות החינוך החרדיים רשאים להימנע מהנפת הדגל.
בנוסף קובע החוק כי "דגל המדינה יוצב בלשכות שרים ומנהלים כלליים של משרדי הממשלה, באולמות בתי המשפט ובלשכות נושאי משרה אחרים בשירות הציבורי, כפי שיקבע שר הפנים בתקנות, באישור ועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת".
החוק קובע איסור פלילי על פגיעה בכבודו של דגל המדינה.
בארצות הברית שריפתו או ביזויו של הדגל הלאומי בידי אזרחים נחשבים כביטוי קיצוני, אך מוגן במסגרת עקרון חופש הביטוי.
בישראל החמרות כאלה אינן נהוגות (למעט פקודת מטכ"ל לגנוז דגל שהתבלה, החלה על חיילים).
בבריטניה נוהגים אזרחים להשתמש בדגל הלאומי (ה"יוניון ג'ק") לעיטור חפצים שונים, ואפילו שקיות במרכולים או בגדים תחתונים.
בישראל שימוש כזה בדגל אינו מקובל.
בעת הנפת דגל המדינה עם דגלי מדינות אחרות יש להתייחס אל כל הדגלים באופן שווה.
בדצמבר 2010 אישרה הכנסת תיקון לחוק המחייב מוסדות המתוקצבים באופן מלא או חלקי על ידי המדינה לרכוש דגלי לאום רק מתוצרת ישראל, כלומר יוצר בישראל (כולל באזור יהודה והשומרון, למעט שטחי הרשות הפלסטינית), ומחיר המרכיב הישראלי בו מהווה 35% לפחות ממחירו.
החוק מגדיר את סמל המדינה: "הסמל שמועצת-המדינה הזמנית הכריזה עליו ביום י"א בשבט תש"ט (10 בפברואר 1949) כעל סמל מדינת ישראל".
הסמל עוצב בידי האחים גבריאל ומקסים שמיר, שהצעתם עברה שינויים לפי דרישת ועדת הסמל והדגל.
החוק קובע איסור פלילי על פגיעה בכבודו של סמל המדינה, ומגביל את השימוש בסמל:
בניגוד לדגל ולסמל, שמעמדם הוסדר בחוק הדגל והסמל כבר בשנת 1949, נוסח "התקווה" והיותו ההמנון הלאומי נזכרו בחקיקה רק החל משנת 1996 ורק כבדרך אגב – בין ההוראות הקובעות את סדרי ישיבת הפתיחה של הכנסת, בסעיף 1(ד) ובתוספת השנייה לחוק הכנסת.
מעמדו של המנון המדינה הוסדר בחוק רק ב-10 בנובמבר 2004 בתיקון לחוק הדגל והסמל, ששמו שונה לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה.
החוק קובע שהמנון המדינה הוא השיר "התקווה" בנוסח הבא:
במרץ 2016 נקבע בתיקון לחוק כי שם המדינה הוא "ישראל".
שם זה שימש את המדינה מיום הקמתה והופיע בסמל המדינה.
חוק הגנת הדייר [נוסח משולב], תשל"ב-1972 איגד לקובץ יחיד אסופת חוקים ותקנות שנכתבו בין השנים 1933 עד 1971 והסדירו יחסים חוזיים בין דיירים ששוכרים דירות ובתי עסק לבין בעלי הנכסים.
לאחר חקיקתו עבר החוק שינוי אחד בשנת 1983 (הוצאת 21 סוגי עסקים מהגנת החוק) ומספר שינויים מינוריים בין השנים 1980-2023.
חוק הגנת הדייר מבוסס על כפייה ממשלתית של יחסים כלכלים בין בעלי נכסים לבין הדיירים ששוכרים את הנכסים שלהם ().
העיוות הכלכלי שנוצר בגלל חוקי הגנת הדייר גרם לכך שכל חוזה שכירות חופשית בישראל כולל את המשפט "על חוזה זה לא יחול חוק הגנת הדייר", וזאת על אף שהחוק לא חל באף מקרה על בניינים שנבנו לאחר שנת 1968.
דיירים שזכאים להגנת החוק ("דיירים מוגנים") זוכים לשלוש זכויות עיקריות:
1. דייר מוגן משלם שכר דירה שמפוקח על ידי הממשלה, ושיעורו נע בין 10-20% ממחיר שכירות חופשית.
2. דייר מוגן מקבל הגנה לא מוגבלת בזמן מפני פינוי ויכול להוריש אותה ליורשיו.
3. דייר מוגן זכאי להעביר את זכאותו לדיירים אחרים ולקבל בתמורה פיצוי כספי משמעותי מהדייר שהזכאות מועברת אליו.
ההיסטוריה של חוקי הגנת הדייר בארץ ישראל
חוק הגנת הדייר הראשון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי נכתב כחוק עזר עירוני ופורסם על-ידי מאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב, בחודש אפריל 1933. חוק העזר הזה חל רק בתל אביב וקבע שכל חוזי השכירות של נכסים פרטיים או עסקיים יוארכו אוטומטית ושכר הדירה בהם מוקפא נומינלית.
בשנת 1934 הרחיבה ממשלת המנדט את החוק והחילה אותו על דירות מגורים בכל חלקי הארץ ובשנת 1935 הוא הורחב גם לחוזי שכירות של בתי עסק.
תוקף החוק המקורי היה שנה אחת אך הוא הוארך מדי שנה לשנה נוספת.
במהלך מלחמת העולם השנייה נחקקו שני חוקי הגנת דייר נוספים: בשנת 1940 הוגבל שכר הדירה המרבי של דירות ובשנת 1941 הוגבל שכר הדירה של בתי עסק.
חוקים אלה הקפיאו את שכר הדירה הנומינלי ואסרו על פינוי דיירים גם לאחר תום תקופת החוזה כל עוד שהדיירים המשיכו לשלם את דמי השכירות שנקבעו בחוק.
בנוסף, נאסר על בעל דירה להשכיר את דירתו לפני שבית משפט מיוחד לשכירות יקבע את שכר הדירה הראוי לה.
בשונה מחוקי הגנת הדייר הקודמים – החוקים שנחקקו בשנים 1940 ו-1941 לא הוגבלו בזמן.
בשנת 1951, לאחר הקמת מדינת ישראל, מינה שר המשפטים ועדה ציבורית בראשות השופט שמואל רפופורט והטיל עליה להתאים את חוקי הגנת הדייר למציאות הכלכלית בארץ.
על בסיס המלצות הוועדה הוחלפו החוקים שנחקקו בתקופת המנדט בשני חוקים חדשים שהתקבלו בכנסת בשנים 1954 ו-1955 אולם הם הותירו את הגנת הדייר מפני פינוי ואת הגבלת דמי השכירות.
החוק שחוקק בשנת 1954 העלה בפעם הראשונה מאז שנת 1940 את גובה שכר הדירה המוגן בדירות ובעסקים אך הותיר אותם תחת פיקוח ממשלתי ותקרה מרבית.
החוק שחוקק בשנת 1955 קבע הסדרים נוספים שכללו סמכויות שונות לבתי משפט.
חוק זה גם הרחיב את ההגנה על בני משפחת הדייר וקבע שזכויותיו ניתנות להורשה.
חוקי הגנת הדייר יצרו תמריץ שלילי לבניית דירות להשכרה, וזה גרם למצוקת דיור.
לכן, בשנים 1953-1963 נחקקו תקנות וחוקים שאפשרו שכירות לא מוגנת על דירות מבניה חדשה.
חוקי הגנת הדייר העבירו ערך כלכלי מידי בעלי הנכסים לשוכרים שלהם מפני שגובה השכירות מוגבל למחיר נמוך מן המחיר שהיה מתקבל בשוק חופשי.
כנגזרת של כשל שוק זה התפתח מסחר בזכויות הדיירות המוגנת: דיירים מוגנים שעזבו נכסים מכרו לדיירים שרצו לשכור אותם את הזכות לשלם שכר דירה נמוך וליהנות מחסינות מפני פינוי.
ערך הבעלות המוגנת, ששולם על-ידי דיירים חדשים לדיירים עוזבים, קיבל את הכינוי העממי "דמי מפתח" והכוונה היא לתשלום חד פעמי שיש לשלם כדי לקבל את המפתח לנכס המושכר.
תשלום דמי מפתח עמד בסתירה למטרה החברתית המוצהרת של חוקי הגנת הדייר שהייתה הקפאת שכר הדירה.
החוקים שנחקקו על-ידי ממשלת המנדט הבריטי בעת מלחמת העולם השנייה אסרו על בעל הנכס לקבל דמי מפתח אבל לא אסרו על דייר יוצא לקבל דמי מפתח.
המגבלה על גובה דמי השכירות יצרה באותה תקופה שוק שחור של דמי מפתח וכן שוק שחור של שכירות משנה: דיירים ששכרו נכסים בשכר דירה מוגן ונמוך החלו להשכיר חדרים לדיירי משנה בסכומים גבוהים פי 2 עד פי 5 מדמי השכירות שהם עצמם שילמו לבעל הבית.
הביקורת כלפי חוקי הגנת הדייר
חוקי הגנת הדייר הם בין החוקים היחידים שכופים יחסים כלכליים בין אנשים פרטיים ומטילים למעשה על אדם להעביר מהונו לאחר.
מורת הרוח של בעלי נכסים מחוקים כאלה באה לידי ביטוי כבר מיומם הראשון, אולם בראשית ימי המדינה נדרשו כל האזרחים לתרום מעצמם ומהונם להתבססותה.
בין שנות החמישים לשנות השבעים, כאשר הכלכלה הישראלית הונהגה בפרספקטיבה סוציאליסטית, לא הייתה היתכנות פוליטית לשנות את חוקי הגנת הדייר או להגביל אותם בזמן.
קריאות ראשונות של שופטי בתי המשפט בישראל להגבלת הוראות חוק הגנת הדייר נרשמו כבר משנות ה-60, ובשנת 1975 נסקרה בהליך בע"א 99/75 "הימנותא בע"מ נ' יוסף בדיחי" מגמת הצמצום המתבקשת ונקבע ש: "...כיום לא קיים מחסור בדירות, הרי המסקנה הייתה צריכה להיות ביטול הדרגתי של חוק הגנת הדייר..."
מיד לאחר "המהפך", בשנת 1977, החלו גורמים במפלגה הליברלית לנסות לשנות את החוק, ולאורך השנים היו מספר הצעות חוק ממשלתיות ופרטיות להגבלתו או אף לביטולו.
ניסיונות אלה נבלמו מפני שמספר השוכרים היה גדול ממספר בעלי הנכסים.
הוא בא להעניק הגנה לשוכר דירה חסר קורת גג אחרת וחסר אמצעים להשיג כזו, נגד בעל הנכס שהשכירו לו.
עם שינוי העיתים, נשתנו הצרכים המושגים והמציאות הכלכלית והחברתית.
במציאות החדשה התהפכו לא פעם היוצרות, הדייר המוגן לא תמיד היה חסר כל הראוי להגנה ובעל הנכס לא תמיד היה הגביר שראוי לפגוע בקנינו לטובת הדייר.
על רקע זה, הסתמנה מגמת הגבלת וצמצום תחולת החוק, הן בחקיקה - שנגסה מעת לעת בפריסתו הרחבה של החוק - והן בפסיקה."
כדי למנוע את המצב שבו משולמים דמי מפתח מגוחכים מוצע בזה לקבוע כי לבעל הבית יש זכות לדמי שכירות מינימליים, לפחות בשיעור הארנונה המוטלת על אותו מושכר על ידי הרשות המקומית.
מאחר שהארנונות המוטלות על ידי הרשות המקומית לוקחות בחשבון את מיקומו של הנכס, גודלו וערכו, הרי שמוצדק ליצור קשר בין שיעור הארנונה לבין שיעורי דמי השכירות.
קבלת החוק תביא לכך שדמי שכירות במושכרים מוגנים יהיו על בסיס מינימלי צודק ונכון יותר".
והתאמת תכליתו הסוציאלית למציאות הכלכלית-חברתית...
הצעה זו מבוססת על מגמת בית המשפט כאמור וכן על תיקוני חקיקה, הסדרים מקבילים בגרמניה, אנגליה וארצות הברית, וקולות מן הספרות המשפטית.
מטרת הצעה זו היא לקיים את האיזון הנאות בין ההגנה על בעלי הנכסים, ובין השוכרים בדמי מפתח.
בהתאם לכך, חברה בערבון מוגבל המאופיינת באיתנות ויציבות כלכלית איננה ישות ראויה להגנה מכוח חוק הגנת הדייר...
חוסר ההתאמה של החוק למציאות החברתית-כלכלית כיום זכה להתייחסות מפורשת בפסיקת בית המשפט העליון...
על רקע זה הסתמנה מגמה להגבלה ולצמצום של תחולת חוק הגנת הדייר וישנה הסכמה רחבה בבתי המשפט כי "אכן הדיור המוגן הוא תופעה בת זמנים עברו, והדעת נותנת כי תלך ותחלוף מן העולם" (רע"א 5727/04 בן עמי נ' ברסלב (ניתן ביום 14 באוקטובר 2004)".
הניסיונות לשנות את חוקי הגנת הדייר
בספטמבר 1956 מינה שר המשפטים פנחס רוזן ועדה ציבורית שנייה לבחינת חוקי הגנת הדייר, בראשות השופט יהושע אייזנברג.
במרץ 1957 המליצה הוועדה להפוך את דמי המפתח לחוקיים, וחוק דמי המפתח נכנס לתוקף בשנת 1958.
ועדה ציבורית שלישית, אף היא בראשות השופט יהושע אייזנברג, מונתה על-ידי שר המשפטים פנחס רוזן בשנת 1958 ובשנת 1960 היא המליצה להאריך את תוקף חוקי הגנת הדייר תוך עדכון חד פעמי של תקרת דמי השכירות ועל שיטה חדשה לקביעת גובה דמי השכירות.
במאי 1965 מינה שר השיכון יוסף אלמוגי ועדה ציבורית רביעית לבדיקת חוקי הגנת הדייר, בראשות השופט ד"ר יצחק רווה, ובעקבות המלצותיה עדכנה הממשלה את גובה דמי השכירות.
באוגוסט 1972 אוחדו כל חוקי ותקנות הגנת הדייר תחת חוק הגנת הדייר (נוסח מאוחד) שתקף עד היום.
החל משנת 1973 הממשלה מעלה מדי שנה את גובה שכר הדירה המוגן, אולם בתקופת האינפלציה הגבוהה של שנות ה-80 לא הדביקו העלאות אלה את קצב האינפלציה.
בשנת 1977 מינה שר השיכון גדעון פת ועדה ציבורית חמישית לבחינת חוק הגנת הדייר, בראשות עו"ד ד"ר יהושוע רוטנשטרייך.
ועדה זאת המליצה לבטל את תקרת שכר הדירה המוגן בבתי עסק, והמצלה זאת אומצה על-ידי ממשלת ישראל.
בשנת 1978, לאחר שהממשלה פרסמה את התקנות החדשות, נערכו הפגנות אלימות של דיירים עסקים מוגנים, בהם הותקף פיזית השר גדעון פת שהגיע למקום.
בנוסף, נציג סוחרי ירושלים, אברהם בירנבאום, איים שתיקון החוק יביא ל"בריחה" של 100 אלף משפחות מן המפלגה הליברלית ומהליכוד.
בתגובה גנזה ממשלת ישראל את התיקון לחוק.
בשנת 1982 החליטה הממשלה להקים ועדת שרים שתבחן את חוק הגנת הדייר, אולם ועדה כזאת לא הוקמה.
בשנת 1990 מינה שר הבינוי והשיכון, אריאל שרון, ועדה בראשות סגנו, אברהם רביץ, ובהשתתפות עובדי המשרד כדי שתבחן את חוק הגנת הדייר.
בשנת 1991 העביר סגן השר למשרד המשפטים הצעה לתיקון החוק, אולם במקביל הכין המשנה ליועץ המשפטי לממשלה הצעה אחרת לשינוי החוק והיא הייתה שונה מזו של משרד השיכון.
בסוף שנת 1993 פרסם מבקר המדינה דוח שכותרתו "פעולות לשינוי חוק הגנת הדייר באשר לבניינים ולדירות המשמשים לעסקים", ונכתב בו שעד לאותה שנה משרד השיכון לא דן בהצעות לשינוי החוק ולא הגיש אותן לממשלה כדי שתקדם הליכי חקיקה.
בינואר 1995 מינה שר הבינוי והשיכון בנימין בן אליעזר ועדה ציבורית שישית באותו נושא, הפעם בראשות השופט בדימוס שאול אלוני.
בסוף אותה שנה המליצה הוועדה לבחון על בסיס אמות מידה כלכליות את הרחבת רשימת העסקים שהגבלת שכר הדירה לא חלה עליהם וכן להגביל בחוק את העברת הדיירות המוגנת לקרובי הדייר.
בשנת 2014 הפיץ משרד השיכון מכרז שכותרתו "בחינת סוגיית הדיירות המוגנת בישראל", אולם ככל הידוע מאז שנת 1995 ועד היום לא בוצעו במשרד הבינוי והשיכון פעולות לעדכון החקיקה.
חובות וזכויות של בעל נכס ודייר מוגן
בעל נכס חייב לשלם עבור ניקוי חדר המדרגות וניקוי חצר הבית, תאורה בחדר המדרגות וריקון בור הביוב (במקרה שבו הבית אינו מחובר למערכת הביוב העירונית).
הכפיפות לתשלומים אלה מעוגנת בחוק אלא אם בחוזה השכירות שנחתם בין בעל הבית והדייר נקבע כי האחרון הוא זה שיישא בתשלומים אלה.
על הדייר לשלם לבעל הבית, נוסף על דמי השכירות, תשלום חודשי קבוע עבור השירותים הללו.
גובה התשלום נקבע בתקנות ומחושב לפי מספר החדרים בנכס.
כשמדובר בעסק, התשלום עבור השירותים הללו משתנה בהתאם לגודל העסק ולשימוש שלו על פי התקנות.
על דייר מוגן להקפיד על עמידה בכל תנאי החוזה, שנחתם בתחילת השכירות.
על הדייר לשלם במועד ובדרך שנקבעה על ידי בעל הבית את דמי השכירות ואת התשלום עבור השירותים אותם חייב לספק בעל הבית.
אסור לדייר לנטוש את הנכס אחרת יסתכן באיבוד זכויותיו.
חוק הברזל של השכר היא תאוריה כלכלית, שנוסחה בנפרד על ידי פרדיננד לסל ודוד ריקארדו.
על פי התיאוריה, השכר הריאלי נוטה, במהלך הזמן, להגיע לשכר המינימלי הדרוש לצורכי הקיום של העובד.
קרל מרקס ופרידריך אנגלס ייחסו נוסחה זו לפרדיננד לסל במהלך המאה ה-19.
לדברי לסל, השכר לא יכול לרדת מתחת לרמת שכר הקיום, כי ללא קיום, פועלים לא יוכלו לעבוד.
עם זאת, הפועלים נמצאים בשוק עבודה תחרותי שבסופו של דבר תוריד את השכר בתפקידים מסוימים לרמה מינימלית זו.
הדבר נובע מהתיאוריה הדמוגרפית של מלתוס, לפיה האוכלוסייה עולה כאשר השכר הוא מעל "שכר הקיום" ויורדת כאשר השכר נמוך מהקיום.
בהנחה שהביקוש לעבודה הוא פונקציה נתונה בירידה מונוטונית של שיעור השכר הריאלי, התיאוריה חזתה אז, כי היצע העבודה (כלומר האוכלוסייה) יעלה או ירד למספר העובדים הדרושים בשכר קיום.
ההצדקה לכך הייתה שכאשר השכר גבוה יותר, היצע העבודה יגדל ביחס לביקוש, וייצור עודף היצע ובכך ידכא את השכר הריאלי בשוק; כאשר השכר נמוך יותר, היצע העבודה יירד, ויגדיל את השכר הריאלי בשוק.
הדבר ייצור התכנסות דינמית ויביא לאיזון שכר קיום עם אוכלוסייה קבועה, בהתאם לתאוריית ההיצע והביקוש.
ריקרדו ציין, כי התחזית העומדת בבסיס התיאוריה לא תתגשם כל עוד השקעה חדשה, טכנולוגיה או גורם אחר יביא לביקוש לעבודה לגדול מהר יותר מהאוכלוסייה.
זאת, כיוון שבמקרה כזה, גם השכר הריאלי וגם האוכלוסייה יגדלו עם הזמן.
המעבר הדמוגרפי (מעבר משיעורי ילודה ותמותה גבוהים לשיעורי ילודה ותמותה נמוכים במדינות מתועשות) הביא לשינוי הדינמיקה האמורה ברוב מדינות העולם המפותח, והוביל לכך שהשכר במדינות אלו גבוה בהרבה משכר הקיום.
אפילו במדינות הסובלות מאוכלסיה המתרחבת במהירות, הצורך בכוח אדם מיומן במקצועות מסוימים גורם לשכר במקצועות אלו לעלות הרבה יותר מהר מאשר באחרים.
עיקר הביקורת על התיאוריה מקורה בכלכלנים סוציאליסטיים, כמו קרל מרקס, שטענו כי אף על פי שקיימת נטייה לירידת השכר עד רמת הקיום, ישנן גם נטיות בכיוונים מנוגדים.
מרקס מתח ביקורת על הבסיס המלתוסיאני לחוק הברזל של השכר.
לפי מלתוס, האנושות מיועדת במידה רבה לחיות בעוני מכיוון שגידול ביכולת הייצור מביא לגידול באוכלוסייה.
חוק הגנת סמלים, תשל"ה-1974 הוא חוק שאושר בכנסת השמינית ובא להגן על סמלים ודגלים ולמנוע שימוש בלתי מורשה בהם.
נתרבו המקרים של שימוש מסחרי או לצורכי פרסומת מסחרית בדגלים, בסמלים ובשמות רשמיים, או בדומים להם עד כדי להטעות, בנסיבות שיש בהן שימוש לרעה ופגיעה בנכסי הציבור.
לאחרונה היו גם תופעות דומות, של ניצול דגלים וסמלים שאמנם אינם רשמיים, אך יש בשימוש בהם - על פי תכנם או בנסיבות השימוש – משום פגיעה ברגשות של הציבור בכלל או של חלק מסוים ממנו.
החוק המוצע בא למנוע שימושים בלתי רצויים אלה.
החוק הוא מהיציבים בחוקי מדינת ישראל – מאז אישורו בכנסת ב-9 בדצמבר 1974 לא חל בו שום שינוי.
החוק קובע כי שר הפנים רשאי לקבוע בצו שתינתן הגנה לסמל או לדגל של
(1) גוף או שירות ממלכתי ישראלי;
(2) עירייה, מועצה מקומית או איגוד ערים בישראל;
הגנה לסמל של גוף או שירות ממלכתי תינתן רק לאחר התייעצות עם השר שפעולותיהם שייכות לתחום פעולתו.
לפני מתן צו הגנה על שר הפנים להודיע ברשומות ובשני עיתונים יומיים על כוונתו לעשות כן, כדי לאפשר הבעת התנגדות לצו.
על החלטת השר ניתן לערער בפני בית המשפט המחוזי בירושלים.
סעיף 4 לחוק קובע את ההגנה הניתנת:
סעיף 5 לחוק מעניק הגנה מסוימת גם לשמות, לסמלים ולדגלים שלגביהם לא ניתן צו בגנה:
לא ישתמש אדם בכל שם, או בכל סמל או דגל אף אם אין עליהם צו הגנה, למטרות מסחר, פרסומת או הסברה, בדרך שיש בה כדי להביא את הזולת לחשוב שאותו אדם פועל מטעם המדינה, רשות מרשויותיה או רשות מקומית, או שיש בה כדי לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו.
הפרת סעיפים 4 או 5 עונשה קנס.
ועדה שמינה שר הפנים רשאית לתת לאדם, על פי בקשתו, תעודה כי אין בשימוש פלוני שהוא עושה בשם, בסמל או בדגל כדי להביא את הזולת לחשוב שהמבקש פועל מטעם המדינה, רשות מרשויותיה או רשות מקומית או כדי לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו.
החוק ביטל את חוק הרשויות המקומיות (סמלים), תשי"ח-1958, שהעניק הגנה לסמליהן של רשויות מקומיות, אך קבע שסמל שקיבל הגנה מכוח חוק זה דינו כדין סמל שניתן עליו צו הגנה לפי החוק החדש.
לדגל המדינה ולסמל המדינה ניתנה הגנה בחוק הדגל והסמל, והגנה זו נותרה בעינה.
עיריית קריית מוצקין תבעה לאסור על אתר אינטרנט שימוש בשם "מוצקין" שלטענתה מזוהה עמה, ובסמל העירייה.
בית המשפט המחוזי תל אביב-יפו דחה את הטענה שהשם "מוצקין" מזוהה עם קריית מוצקין, אך הוציא צו מניעה קבוע נגד השימוש שעשו הנתבעים בסמל העירייה.
עיריית גבעתיים עתרה שבית המשפט יצהיר כי השימוש שעושה רשימת "גבעתיים הירוקה" לבחירות בעיר, בלוגו של העירייה (שאינו סמלה הרשמי), מהווה פגיעה בקניינה של העירייה והטעיית הבוחר, ובין השאר הסתמכה על חוק הגנת סמלים.
עתירתה נדחה, בנימוק שהעירייה לא ביצעה הליך, בהתאם לחוק הגנת סמלים, של אישור הלוגו כסמל של העירייה.
מטרת החוק ודרכי הגשמתה מוצגות בדברי ההסבר להצעת החוק:
מטרת הצעת החוק ליצור הסדר כולל לטיפול בעברייני מין כדי להגן על הציבור מפני ביצוע עבירות מין חוזרות על ידי עברייני מין.
שלושה נדבכים להצעה: קביעה של הערכות מסוכנות בשלבים שונים של ההליך המשפטי, תוכנית שיקום מניעתי, ותוכנית פיקוח ומעקב.
1. הנדבך הראשון מתרכז במאמץ לחולל שינוי פנימי בעבריין המין.
כדי לחולל שינוי כזה, מוצע שעבריין המין יחויב להשתתף בתוכנית שיקום מניעתי, הנבנית במיוחד בעבורו, שמטרתה לסייע לו לשנות את דפוסי התנהגותו, המחשבה והרגש שלו.
2. הנדבך השני מתרכז במעקב ופיקוח חיצוני על עבריין המין בקהילה.
הצעת החוק מציעה להקים רשות מעקב ופיקוח.
רשות כזו תהיה אחראית לביצוע מעקב אחר עברייני מין עם שחרורם.
תוכנית המעקב תעוצב בהתחשב בהערכת המסוכנות של העבריין ובמצבו המשפטי.
התפקידים העיקריים של רשות המעקב והפיקוח הם:
הרשות תהווה מקום שבו יחויב עבריין המין להתייצב ולדווח על פרטים שונים הנוגעים לו, למשל, מקום מגורים ומקום עבודה, כדי לאפשר מעקב אחריו.
הרשות תוסמך לקבוע קווי התנהגות שיותאמו לאופי העבירה שבוצעה על ידי העבריין (כך למשל, תוכל הרשות לאסור על עבריין מין, שהתבוננות בחומר פורנוגרפי הייתה החוליה הראשונה בשרשרת ההתנהגויות שהובילו לביצוע עבירות מין, להחזיק חומר כזה).
3. הנדבך השלישי המוצע הוא קביעת מערכת הערכות מסוכנות לעבריין המין.
הערכת המסוכנות היא הכלי המרכזי הדרוש לשם יישום תוכנית השיקום ותוכנית הפיקוח והמעקב, והיא אמורה לענות על השאלה באיזו מידה עבריין המין עלול לשוב ולבצע עבירות, ומה מידת הסיכון הטמון בו.
הערכת המסוכנות תיעשה על ידי בעל מקצוע שהוכשר במיוחד לאבחן עברייני מין ולהעריך את הסיכון הנשקף מהם.
בצד ההגנה על החברה קיימות גם זכויות יסוד של עבריין המין ולפיכך קובעת ההצעה כלים וסמכויות לגופים שונים שיאפשרו הפעלה מידתית של אמצעים שונים, תוך שימוש במנגנוני ביקורת שיפוטית תקופתית.
(ב) עבירה המנויה , למעט עבירה לפי ;
(ג) עבירה של התעללות מינית בקטין או בחסר ישע לפי ;
(ד) עבירה של חטיפה לשם מטרות סחר בבני אדם לפי , למטרת ביצוע עבירת מין כאמור ;
"עבריין מין" – מי שהורשע בעבירת מין ומתקיים בו אחד מאלה:
(1) ביום ביצוע העבירה הוא היה בגיר;
(2) ביום ביצוע העבירה הוא היה קטין וביום הגשת כתב האישום נגדו מלאו לו 19 שנים;
(3) ביום ביצוע העבירה הוא היה קטין ונידון למאסר בפועל ובמועד שחרורו מלאו לו 19 שנים;
החוק מסמיך את שר הבריאות ושר הרווחה למנות מעריכי מסוכנות שתפקידם לערוך הערכות מסוכנות, ולפקח על פעילותם.
הערכת מסוכנות היא הערכת הסיכון, לרבות רמת הסיכון, הנשקפים מאדם לביצוע עבירת מין נוספת (למעט עבירה לפי סעיף 214(ב3) לחוק העונשין) על ידו, ולפי העניין גם המלצות לעניין פיקוח ומעקב ולעניין שיקום מונע.
מעריך מסוכנות הוא אחד מאלה, שהוא גם בעל הכשרה וכישורים באבחון ובטיפול בתחום עבריינות המין:
(1) רופא מומחה בפסיכיאטריה או בפסיכיאטריה של הילד והמתבגר;
(4) קרימינולוג קליני או קרימינולוג אחר שקיבל רישוי לפי חוק לעסוק בטיפול.
הערכת מסוכנות עדכנית נדרשת טרם קבלת החלטה בנוגע לעברייני מין על ידי הגופים המפורטים להלן,:
(1) בית משפט, לעניין מתן אחד מאלה:
(ב) צו פיקוח ומעקב לפי פרק ג' לחוק;
(ד) צו לטיפול מרפאתי לפי סעיף 15 לחוק טיפול בחולי נפש;
(ה) החלטה בערעור על החלטות כנ"ל;
(2) נשיא המדינה – לגבי מתן חנינה או הקלה בעונש כאמור בסעיף 11(ב) לחוק יסוד: נשיא המדינה;
(3) ועדת שחרורים – לגבי שחרור על-תנאי; ואולם אין בהוראת פסקה זו כדי לגרוע מהוראות סעיפים 11 ו־12 לחוק שחרור על־תנאי ממאסר;
(4) ועדה לעיון בעונש – לגבי המתקת עונש או החלפתו לפי סעיף 510 לחוק השיפוט הצבאי של מי שנידון למאסר בפועל בבית דין צבאי; ואולם אין בהוראת פסקה זו כדי לגרוע מהוראות הפרק השני בחלק ח' לחוק השיפוט הצבאי;
(5) השר לביטחון הפנים או מי שהוא אצל לו את סמכותו – לגבי חופשה מיוחדת לפי סעיף 36 לפקודת בתי הסוהר [נוסח חדש], התשל"ב–1971;
(6) מפקד בית סוהר צבאי – לגבי חופשה מיוחדת לפי תקנה 84 לתקנות השיפוט הצבאי (בתי סוהר צבאיים), התשמ"ז–1987;
(7) ועדה פסיכיאטרית שמונתה לפי חוק טיפול בחולי נפש – לגבי מתן חופשה או שחרור מאשפוז;
(8) ועדת מומחים שמונתה לפי סעיף 4 לחוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים, התשס"א–2001 – לגבי מתן פטור מאיסור עיסוק כאמור באותו חוק;
(9) יחידת פיקוח – בעת מתן המלצה על־תנאי הפיקוח והמעקב על עבריין מין.
עבריין מין יהיה מצוי בפיקוח ובמעקב, במטרה להגן על הציבור מפני ביצוע עבירת מין נוספת על ידי עבריין המין ובמידה הנדרשת כדי למלא אחר מטרה זו.
בפיקוח ובמעקב עוסקת יחידת פיקוח שהוקמה על ידי השר לביטחון הפנים, ותפקידיה:
(1) לבצע פיקוח ומעקב על עברייני מין, בהתאם להוראות פרק זה;
(2) להמליץ לפני בית המשפט, על פי הערכת מסוכנות, על־תנאי פיקוח ומעקב לעבריין מין;
(3) להתעדכן בדבר פרטיהם של עברייני מין שיש עליהם חובת התייצבות לפי חוק זה ולשמש מקום להתייצבותם;
(4) לקיים קשר שוטף ותדיר עם עברייני מין המצויים בפיקוח ובמעקב;
(5) לנהל מרשם ארצי שיכלול מידע לגבי עברייני מין שהוצאו לגביהם צווי פיקוח.
בית המשפט, לאחר שקיבל הערכת מסוכנות, רשאי להוציא לגבי עבריין מין צו פיקוח ומעקב לתקופה שיקבע, ולא יותר מחמש שנים, אם סבר, לאחר שקיים דיון בעניין, שרמת הסיכון כי עבריין המין יבצע עבירת מין נוספת אינה נמוכה.
עבריין מין יעבור שיקום מונע, שיינתן בקהילה ובבית הסוהר.
חוק הדיור המוגן, התשע"ב-2012 נועד לשמור על זכויות דיירי הדיור המוגן.
הוא מסדיר בחקיקה את פעילותם של בתי הדיור המוגן ומנהיג קודי התנהלות ברורים.
החוק אושר בכנסת בשנת 2012, לאחר שהוצע מטעם משרד העבודה והרווחה.
החוק נוצר בעקבות החשש לניצול לרעה של המתגוררים בבתי הדיור המוגן בהיעדר פיקוח.
החוק מגדיר את זכויות הדיירים, את התנאים לקבלת רישיון מפעיל ואת דרכי הפיקוח על בתי הדיור המוגן.
דיירים בבתים אלו בדרך כלל נמנים עם האוכלוסייה המבוגרת בציבור הכללי, לכן הם זקוקים להגנה על תנאי חייהם וכן הגנה על מצבם הכלכלי.
בישראל קיימים כ-90 בתי דיור מוגן שבהם מתגוררים כ-15,000 דיירים.
בעקבות הזדקנותה של חלק מהחברה הישראלית, מתקיימים שינויים דינמיים במבנה המשפחה שגרמו להצלחה רבה בקרב חברות הדיור שנותנות שירותי תמיכה לקשישים.
רבים מבתי הדיור הם בבעלות חברות פרטיות אף על פי שחלקן מופעלות גם כמלכ"ר (מוסד ללא כוונות רווח) וגם על ידי קופות חולים.
רוב הבתים הללו מנוהלים בחוסר ביסוס חוקי ובלי הסדרה חוקית ישירה של המחוקק.
בתי הדיור המוגן מחזיקים בסכום כספי של מעל ל-20 מיליארד שקלים.
סכום זה גבוה אף מההון שבבעלותם של בנקים בינוניים בישראל.
הבנקים נתונים לבקרה ואילו על פיקדונות הדיירים של הדיור המוגן לא היה כלל פיקוח.
בעקבות זאת, נושא זה היה מלווה בחששות חמורים לניצול לרעה של המתגוררים, באי קיום הבטחות ובחוסר התנהלות פיננסית תקינה בכספי הדיירים.
כתוצאה מן החשש למצבים אלו, הוחלט לחוקק את חוק הדיור המוגן.
רישיון להפעלת בית דיור מוגן
לפי החוק, בתי דיור מוגן יפעלו רק על ידי אנשים הנושאים רישיון לכך, בכפוף לתנאי הרישיון ולהוראות החוק.
מי שמבקש לקבל רישיון הפעלה או מי שמבקש לחדש רישיון, נדרש להגיש לממונה בקשה לכך 45 ימים לפחות לפני מועד פקיעת תוקפו של הרישיון.
חוק הדיור המוגן מחלק את סוגי השירותים הניתנים לשלושה:
שירותי חובה על פי החוק: רשימה של שירותים שמצוינים בתוספת הראשונה (סעיף 19(א)) לחוק.
שירותי חובה על פי ההסכם: השירותים שבעל הרישיון התחייב אליהם בהסכם שלא היו חייבים על פי החוק.
שירותים נוספים בתשלום: בעל הרישיון יכול להוסיף שירותים מחויבים על פי החוק ולהציע אותם לדייר.
הדייר לא חייב לקבל את התוספים אלא אם הסכים לכך בכתב מראש.
כחלק משירותי החובה בבית הדיור המוגן ניתנים לדיירים שירותי הרפואה:
מתן שירותי בריאות לדיירים בידי אחות, לרבות ניהול מידע רפואי לגבי הדיירים והפניה לטיפול רפואי, לפי רצונם.
שירותי עזרה ראשונה בבית הדיור המוגן, במשך כל שעות היממה, בידי אדם שקיבל הכשרה מתאימה לכך.
שירותי רופא נוספים (חוץ מהרופא שכלול בצוות הרב-מקצועי) אינם מוגדרים כשירותי חובה בחוק, אולם ישנם בתים המתחייבים לשירותי רופא, הפעיל במחלקה הסיעודית בבית הדיור המוגן.
לפי החוק, בבית דיור מוגן שבו 250 דירות לפחות, חייבת לפעול מחלקה סיעודית שבה מותר לדייר הזקוק לאשפוז להתאשפז בה.
החוק מחייב את בית הדיור המוגן למנות צוות רב-מקצועי המורכב מרופא, עובד סוציאלי ואחות.
בית הדיור המוגן רשאי להתנות קבלת אדם כדייר לבית, באישור הצוות הרב-מקצועי כי הוא מסוגל לדאוג לצרכיו האישיים ולנהל את חייו, גם אם ניתן לו סיוע חלקי.
הצוות הרב-מקצועי מוסמך לקבוע כי בשל מצבו הבריאותי של הדייר צריך להעבירו מדירתו לטובתו או לטובת שאר הדיירים.
הדייר זכאי לנהל את חייו בבית בדיור המוגן בדרך הנראית לו כל עוד לא יפריע לאחרים ולא יפר את כללי ההתנהגות בבית הדיור המוגן.
הדייר זכאי לתקשר עם כל עובד של בית הדיור, כל עוד העובד לא התנגד לכך.
הדייר יכול לשכן מטפל בדירתו, אם בעל הרישיון הסכים לכך ואם הדירה מתאימה לאדם נוסף.
בנוסף לכך אם נמצא שהדייר צריך מטפל על ידי הצוות הרב-מקצועי או המדינה ואם הבקשה נדחתה, הדייר זכאי לערעור על החלטת הצוות לפני הרופא המחוזי.
הדייר זכאי למנות בא כוח מטעמו.
הדיירים זכאים לארגן נציגות (ועד דיירים) שתייצג אותם בכל הקשור לבעיות המשותפות שלהם בקשר לבית הדיור המוגן בפני בעל הרישיון או גופים אחרים.
תפקיד הוועד לשמש כנציג של הדיירים בנושאים המשותפים להם כלפי בית הדיור המוגן, רשויות המדינה וגופים נוספים.
הוועד לא מוסמך, מכוח החוק, לייצג את הדיירים בהליך משפטי ולחתום על הסכמים בשם הדיירים.
החוזה בין הדייר לבעל הרישיון מורכב מכמה קריטריונים קבועים:
סעיף הגדרות, זכות השימוש, הצהרות של הצדדים, סכום דמי תחזוקה וסכומים נלווים אחרים, רשימת שירותי חובה, סכום הפיקדון ופריסת התשלומים הבטוחה המוצעת להבטחת כספי הפיקדון, שירותים המחייבים תוספת תשלום, פירוט המחלקות הטיפוליות, הפרות והוראות שונות.
בתי הדיור המוגן מחויבים להציע לדיירים אחת מארבע בטוחות להבטחת כספי הפיקדונות: ערבות בנקאית, ביטוח, הפקדת 40% מכספי הפיקדונות בחברה לנאמנות או משכנתה מדרגה ראשונה שתירשם לטובת הדייר.
הדייר יפונה מדירתו במקרים הבאים: הפרת יסודית של ההסכם, ביטול ההסכם על ידי בית המשפט, בשל מצבו הבריאותי או בביטול ההסכם על ידי אחד הצדדים במשך תקופת הניסיון.
אם לא ניתן רישיון למפעיל בית דיור או שיש לו רישיון אך הוא לא פעל לפי תנאי הרישיון, דינו כמאסר שנה או קנס המתאים לעבירה, ואם העובר על החוק הוא תאגיד – הקנס יוכפל.
חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של משקאות אלכוהוליים, התשע"ב–2012 הוא חוק ישראלי שמטרתו היא צמצום צריכת משקאות אלכוהוליים בכלל ובקרב בני נוער בפרט.
החוק חוקק ב־2012, והוא מגביל ואוסר פרסום של משקאות אלכוהוליים בתנאים מסוימים אצל היבואנים והמשווקים לשם צמצום צריכת משקאות אלכוהוליים.
קיימות שתי גישות בכל הקשור לפרסום ולשיווק של משקאות אלכוהוליים בכלל, ולצעירים בפרט, המתבססות על מחקרים ועל סקרים של חוקרים.
גישה אחת, המקובלת על יצרני המשקאות האלכוהוליים ועל מי שמתפרנסים מהתעשייה, היא שאלכוהול הוא מוצר חוקי ולכן יש לאפשר פרסום חוקי שלו.
להגבלות על פרסום משקאות אלכוהוליים יש השפעה שלילית על שוק האלכוהול ועל שוק הפרסום.
לפי גישה זו, פרסום אלכוהול אינו גורם להגברת צריכת האלכוהול אלא רק מנתב את הצרכנים לשתות משקאות מסוג מסוים.
הגישה השנייה, גישתם של החוגים המתנגדים לפרסום, היא שאומנם אלכוהול הוא מוצר חוקי אך גם מוצר בעל פוטנציאל רב לגרום נזקים בריאותיים.
פרסום משקאות אלכוהוליים מטרתו להגביר את צריכת האלכוהול בקרב מי שנוהגים לשתות, וכן "לגייס" צרכני אלכוהול חדשים ובכך להגדיל את נפח המכירות.
לפי גישה זו, פרסום משקאות אלכוהוליים משפיע על היחס לשתיית אלכוהול, ובסופו של דבר מעודד ומגביר צריכה של משקאות כאלה, בייחוד בקרב צעירים.
איסור פרסום משקאות אלכוהוליים על שלטי חוצות
אסור לפרסם לצרכן משקה משכר חזק שאליו נלווים פרס או זכות להשתתפות בהגרלת פרסים או בתחרות.
אסור לפרסם משקאות משכרים חזקים במקומות שאינם מיועדים לשתייה.
אסור להעניק משקה משכר כפרס בתוכנית המשודרת בטלוויזיה או ברדיו ולא יוזכר שם של יצרן המשקה המשכר כמי שמעניק פרס כאמור.
פרסום למשקה משכר יכול להכיל רק את הפרטים הבאים, כולם או חלקם:
שם היצרן של המשקה המשכר
סמליל של היצרן של המשקה המשכר
אריזת המשקה המשכר ומקום מכירתו
מקום ייצור המשקה המשכר ותמונות המקום
קיומה של תעודת הכשר למשקה המשכר
תחרות שבה השתתף המשקה המשכר, לרבות ציון, דירוג וסוג זכייה בתחרות
שנת הייצור של המשקה המשכר
פרטי מידע נוספים שקבע השר, אם הפרסום נעשה בכתב עת מקצועי שעניינו משקאות משכרים והשר אישר לעניין זה.
אדם יחיד אשר יעבור על אחד מעיקרי החוק צפוי לקנס בסך עד 75,300 ₪, או לעונש מאסר למעלה משנה אבל לא יותר משלוש שנים.
תאגיד העובר על החוק צפוי לקנס בסך עד 226,000 ₪ או עונש מאסר לבעלים של למעלה משלוש שנים.
על כל משקה משכר צריכה להיות אחת מהתוויות/ האזהרות הבאות:
אזהרה למשקה משכר חזק (מעל 15.5% כוהל בנפח) - "אזהרה: צריכה מופרזת של אלכוהול מסכנת חיים ומזיקה לבריאות!".
אזהרה למשקה משכר -"אזהרה: מכיל אלכוהול – מומלץ להימנע משתייה מופרזת".
האזהרה אמורה להיות מודבקת או מודפסת על המשקה או התווית שעליו.
האזהרה צריכה להיות בולטת לעין, באותיות בצבע שחור, קריאות וזהות בהדגשתן, על רקע לבן, ייתחם במסגרת בצבע שחור שעובייה והדגשתה כעובי האותיות באזהרה, גודל האזהרה כולה יהיה 15% משטח התווית לפחות.
חוק הדיינים, תשט"ו-1955 מסדיר את מינוים וכהונתם של דיינים בבתי דין רבניים בישראל, ואת עבודתם של בתי הדין הרבניים.
החוק אושר בכנסת השנייה ב-16 במאי 1955, ומאז תוקן 29 פעמים.
שני הרבנים הראשיים לישראל הם דיינים מתוקף תפקידם.
דיינים נוספים מתמנים על ידי נשיא המדינה לפי הצעת הוועדה לבחירת דיינים המובאת לפניו.
השר לשירותי דת, שהוא יושב ראש הוועדה וכן שני שרים נוספים.
שני דיינים מבית הדין הרבני הגדול (נהוג לבחור את הוותיקים שבהם).
שני עורכי דין, שנבחרים בבחירות חשאיות על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
שתי טוענות רבניות, האחת תמונה על ידי שר המשפטים והאחרת תמונה על ידי השר לשירותי דת.
לפחות אחד מנציגי הממשלה בוועדה, לפחות אחד מנציגי הכנסת בוועדה ולפחות אחד מנציגי לשכת עורכי הדין בוועדה יהיו נשים.
הוועדה תוכל לפעול בהרכב חסר, כל עוד מספר חבריה לא פחת משישה ובהם שני הרבנים הראשיים לישראל.
לדיין ימונה רק מי שהוא אזרח ישראל.
מי שבידו אזרחות נוספת נדרש לפעול לביטולה.
לא ימונה מי שהורשע בעבירה שיש עמה קלון.
כללים נוספים להסמכת דיינים נקבעות ב.
מי שנתמנה לדיין חייב, בטרם ישב בדין, להצהיר בפני נשיא המדינה ובמעמד הרבנים הראשיים לישראל, הצהרה זו: "אני מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל, לשפוט את העם משפט צדק, לא להטות משפט ולא להכיר פנים".
כהונת דיין תתחיל ביום שהצהיר הצהרת אמונים ולא תסתיים אלא באחת מאלה:
(3) בהיבחרו או במינויו לאחד התפקידים שנושאיהם מנועים מלהיות מועמדים לכנסת;
(4) על-פי החלטת הוועדה לבחירת דיינים;
(5) על-פי החלטת בית הדין המשמעתי.
בהתאם לחוק נציב תלונות הציבור על שופטים, נציב תלונות הציבור על שופטים מוסמך לדון גם בתלונות על דיינים.
סדרי הדין בבתי הדין הרבניים
נשיא בית הדין הרבני הגדול יהיה הרב הראשי לישראל.
בית הדין הרבני הגדול דן בהרכב של שלושה דיינים, אך בעניינים מסוימים די בדיין יחיד.
גם בית דין רבני אזורי ידון בשלושה, אך בעניינים מסוימים (שנקבעו ב) די בדיין יחיד.
פסק דין של בית דין רבני אזורי ניתן לערעור לפני בית הדין הרבני הגדול.
החלטה אחרת של בית דין רבני אזורי ניתנת לערעור לפני בית הדין הרבני הגדול, אם ניתנה רשות לכך מאת דיין של בית הדין הרבני הגדול.
דיין לא ישב בדין אם מצא, מיזמתו או לבקשת בעל דין, כי קיימות נסיבות שיש בהן כדי ליצור חשש ממשי למשוא פנים בניהול המשפט.
פעולתם של בתי דין רבניים ומינוי דיינים להם הוסדרה בתקופת המנדט בדבר המלך במועצתו על ארץ ישראל.
בעקבות הקמת מדינת ישראל עלה הצורך להסדיר זאת בחקיקה, ולשם כך נחקק חוק הדיינים.
הצעת חוק הדיינים הוגשה לכנסת השנייה על ידי הממשלה ואושרה ב-16 במאי 1955. בעת דיוני הכנסת בנוגע לחוק הדיינים, עלו מחלוקות רבות הנוגעות ליחס שבין המשפט העברי למשפט הישראלי.
מחלוקות אלו התגלעו במיוחד בנוגע לחוק זה כיוון שהוא מגלם בתוכו את הנושאים המהותיים ביותר של ההפרדה בין המשפט העברי לישראלי ואת נקודות ההשפעה שלו דרך הדין האישי וקיומה של מערכת בתי הדין הדתיים בכלל.
מאז חקיקתו ועד ליולי 2021 תוקן החוק 29 פעמים.
בתיקון מס' 23 לחוק נקבעו הסמכות לקבוע כללי אתיקה לדיינים והקמתה של ועדת אתיקה.
תיקון מס' 26 לחוק בא לשלב נשים בוועדה לבחירת דיינים: נקבע שבין חברי הוועדה תהיה טוענת רבנית, ולפחות אחד מנציגי הממשלה בוועדה, לפחות אחד מנציגי הכנסת בוועדה ולפחות אחד מנציגי לשכת עורכי הדין בוועדה יהיו נשים.
יתר סמכויות שר המשפטים לפי חוק זה הועברו לשר לשירותי דת בהמשך הועבר גם תפקיד יושב ראש הוועדה לשר לשירותי דת.
בתיקון מס' 29 לחוק הוגדל מספר חברי הוועדה לבחירת דיינים מ-11 ל-13 (מספר השרים בוועדה הוגדל משניים לשלושה, ומספר הטוענות הרבניות הוגדל מאחת לשתיים).
חוק הגיוס הלאומי נחקק בהוראתו של ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה בפרלמנט היפני.
החוק נועד לחזק את כלכלת האימפריה היפנית במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
לחוק הגיוס הלאומי היו חמישים סעיפים, שקבעו את השליטה הממשלתית בארגונים אזרחיים (כולל איגודי עובדים), הלאמת התעשייה האסטרטגית, פיקוח מחירים, קיצוב והלאמת כל כלי התקשורת ביפן.
החוקים נתנו לממשלה את הסמכות להשתמש בתקציבים ללא הגבלה כדי לסבסד את המלחמה ולפצות את היצרנים על הפסדים שנגרמו כתוצאה מגיוס המפעלים והעובדים בזמן המלחמה.
בשמונה עשר מתוך חמישים סעיפי החוק עונשים על המפרים אותו.
חוז זה היה בסיס להקשחת צנזורה באימפריה היפנית.
החוק נקבע כלא חוקתי שהוצג לדיון בינואר 1938, אך התקבל בסופו של יום לאחר לחצים כבדים מהצבא היפני הקיסרי והוא נכנס לתוקף כבר במאי 1938. החוק בוטל בדצמבר 1950 על המפקד העליון של כוחות הברית ששלט ביפן לאחר כניעת האימפריה היפנית.
פקודת השירות הלאומי הייתה חוק משלים שהוציא ראש הממשלה קונואה אישר, החוק הסמיך את הממשלה לגייס כל עובד (אזרח) כדי להבטיח אספקה מספקת של עובדים בתעשיית נשק אסטרטגית, למעט מקרים חריגים שמשוחררים בשל לקות פיזית או נפשית.
התוכנית יצא לפועל בניצוחו של משרד הרווחה היפני ובשיאה גויסו כ-1,600,000 גברים ונשים.
הפקודה הוחלפה על ידי חוק הניוד של שירות העבודה הלאומי במרץ 1945, אך גם הוא בוטל בדצמבר 1945 על ידי המפקד העליון של כוחות הברית לאחר שהאימפריה היפנית נכנעה לבעלות הברית.
חוק הגנת כינויי מקור וציונים גאוגרפיים, תשכ"ה-1965, שבמקור נקרא חוק הגנת כינויי מקור, תשכ"ה-1965 אושר בכנסת החמישית, לשם הגנה על כינויי מקור, בעקבות הצטרפותה של ישראל ל"הסדר ליסבון" העוסק בנושא זה.
בהמשך נקבע מועד תחילה זה ל-9 בפברואר 1967.
מאז אישורו ועד לסוף 2021 תוקן החוק שש פעמים.
תיקון ראשון לחוק אושר בכנסת ב-21 בדצמבר 1999, כחלק משלל תיקונים לחוקי קניין רוחני לשם התאמתם לדרישות הסכם ארגון הסחר העולמי בדבר היבטים הקשורים לזכויות בקנין רוחני ("הסכם הטריפס").
במסגרת זו נוסו לחוק פרק ג'1 העוסק בציון גאוגרפי, ופרק ה'1 העוסק בזכויות ביחס לסימן מסחר, ובהתאם לכך שונה שם החוק לשמו הנוכחי, "חוק הגנת כינויי מקור וציונים גאוגרפיים".
תיקון מס' 6 לחוק, שאושר בכנסת ב-6 בנובמבר 2017, התאים אחדות מהוראות החוק להתפתחות הטכנולוגית: בכל מקום שנדרש פרסום ב"רשומות" הוא הוחלף בדרישה לפרסום באתר האינטרנט של רשות הפטנטים.
החוק מגדיר כינוי מקור: "השם הגאוגרפי של ארץ, אזור או מקום, הכלול בשמו של מוצר ובא ללמד שמקורו שם ושאיכותו או תכונותיו הן, בעיקרן, פרי אותה סביבה גאוגרפית, טבעה ואנשיה".
דברי ההסבר להצעת החוק מרחיבים בעניין זה:
"כינוי מקור" כמשמעותו בהסכמים בין־לאומיים הוא שם גאוגרפי של ארץ, אזור או מקום הבא לציין מוצר שמקורו משם, ושגם איכותו או תכונותיו נובעות לחלוטין, או בעיקר, מן הסביבה הגאוגרפית, לרבות גורמים טבעיים וגורמים אישיים.
לדוגמה, הכינוי "יפו" לתפוזי שמוטי הגדלים בשפלת החוף של ישראל, הכינוי "קוניאק" ליין שרף שמוצאו מאזור קוניאק בצרפת, או "עטרות קולומיאה" לעטרות של טליתות שנוצרו בידי תושבי קולומיאה שבגליציה.
פרק ב' לחוק עוסק ברישום כינויי מקור ישראליים.
החוק קובע שברשות הפטנטים שבמשרד המשפטים ינוהל פנקס כינויי מקור, שבו יירשמו כינויי המקור שנתקבלו לרישום לפי חוק זה.
כל המעוניין בהגנה לפי חוק זה על כינוי מקור שארץ מקורו הוא ישראל, רשאי לבקש מאת הרשם שירשום בפנקס את הכינוי, את המוצר שהוא בא לציין ואת בעל הזכות.
בקשה שהתקבלה מפורסמת על ידי הרשם, וניתן לערער עליה תוך שלושה חדשים מיום הפרסום.
רישום לפי פרק זה תוקפו עשר שנים מיום הגשת הבקשה, ואולם ניתן להאריכו לתקופות נוספות של עשר שנים כל אחת, על פי בקשת בעל זכות.
לפני שיאריך הרשם את תקפו של הרישום, יבחן אם הכינוי עודו משמש ככינוי מקור.
פרק ג' לחוק עוסק ברישום כינויי מקור על פי הסדר ליסבון.
לפי בקשת בעל זכות לכינוי מקור רשום בישראל, יגיש הרשם למשרד הבין־לאומי בקשה לרשום בפנקס הבין־לאומי כינוי מקור ישראלי ואת בעל הזכות בו.
הרשם יטפל גם בפנייה של המשרד הבין־לאומי על כינוי מקור של ארץ־חוץ שנרשם בפנקס הבין־לאומי, ויחליט האם לרשום אותו גם בישראל.
תוקפו של רישום כינוי מקור שנעשה בדרך זו הוא כתוקפו בארץ המקור.
פרק ג'1 לחוק עוסק בציון גאוגרפי, שהוא ציון המזהה בישראל מוצר כמוצר שמקורו באזור גאוגרפי מסוים שהוא מדינה חברה בארגון הסחר העולמי, אזור או חבל ארץ בה, אם ניתן לייחס תכונה מסוימת, מאפיין מסוים או מוניטין של המוצר בעיקר לכך שמקורו באותו אזור גאוגרפי.
פרק ה' לחוק עוסק בהגנה הדדית, בין ישראל למדינות אחרות, על כינויי מקור.
במשך יותר מחמישים שנה היה כינוי המקור Jaffa (בצורות אחדות), שמשמש תפוזים, אשכוליות ולימונים הגדלים בישראלי, הכינוי הישראלי היחיד מתוך 650 כינויים מוגנים.
בשנת 2020 רשמה המועצה האזורית מטה יהודה את הכינוי "יהודה" ככינוי מקור ליינות המיוצרים בשטחה, לצד חמישה כינויי מקור נוספים.
חברה הרשומה בצ'כוסלובקיה מייצרת ומוכרת בירה תחת השם "budweiser".
החברה מייצרת את הבירה בעיר צ'סקה בודייוביצה שבבוהמיה, הידועה בשמה הגרמני budweis.
בהתאם לכך רשמה החברה את הכינוי "budweiser bier" בארץ המקור, צ'כוסלובקיה, ובהתאם להסדר ליסבון נרשם הכינוי גם בישראל.
בית המשפט העליון דחה את בקשתה של אנהאוזר-בוש.
גם ברוב ארצות אירופה הבירה האמריקאית נמכרת לא בשמה המקורי, באדוויזר, אלא בשם באד (Bud), והשם באדוויזר מתייחס לבירה הצ'כית.
אדם ביקש להשתמש בסימן "Old Jaffa" על גבי מוצרי מזון שונים, שאינם פירות הדר.
בקשתו נדחתה על ידי רשם הפטנטים, ונדחו גם ערעוריו לבית המשפט המחוזי בירושלים ולבית המשפט העליון, בין השאר בנימוק שהבקשה מתנגשת בכינוי המקור Jaffa.
חוק הגנת בעלי נשק הוא חוק פדרלי שחוקק הקונגרס ה-99 של ארצות הברית בשנת 1986, שתיקן תקנות רבות שנכללו בחוק הפיקוח על הנשק (1968).
חוק הפיקוח על הנשק (1968) העניק לרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (ATF) מרחב פעולה נרחב בכל הנוגע לאכיפת התקנות הנוגעות לבעלי רישיונות נשק פדרליים (FFL) (המאפשרים לאדם או לחברה לעסוק בעסקים הנוגע לייצור או ייבוא של כלי נשק ותחמושת, או מכירה בין-מדינתית של כלי נשק).
לאחר מעבר החוק עלו טענות מקרב חברי איגוד הרובאים הלאומי (NRA), המתנגד לחקיקה הפוגעת בהחזקת הנשק בארצות הברית מתוקף התיקון השני לחוקה, ומקרב חלק מבעלי רישיונות הנשק הפדרליים, על שימוש לרעה בכוח שהעניקו תקנות החוק מצד פקחי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ.
במיוחד נטען שהרשות (ATF) מבצעת בדיקות תכופות של מחזיקי רישיון הנשק הפדרלי, ברמה הגובלת בהטרדה לכאורה במטרה לכאורה לדחוק את רגליהם מעסקי החזקת ומכירת הנשק (כיוון שמחזיקי רישיון הנשק הפדרלי יאלצו להתעסק ולהשקיע רבות בבדיקות שערכה הרשות בתדירות גבוהה, במקום בלקוחות).
החוק גם הכיל הוראה שאסרה על מכירה לאזרחים של מקלעים שיוצרו לאחר תאריך החקיקה והגבילה את מכירת הנשק הזה רק לצבא ולגורמי אכיפת החוק.
לפיכך, בשנים שלאחר מכן, האספקה המוגבלת של מקלעים העומדים לרשות האזרחים גרמה לעלייה עצומה במחירם, כאשר רובם עלו יותר מ-10,000 דולר לרובה.
החוק הורה שבדיקות הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ לבדיקת ציות בעלי רישיונות הנשק להוראות החוק, יכולות להתבצע לא יותר מפעם אחת בשנה.
לסעיף זה החרגה במקרה שתועדו הפרות מרובות בבדיקה, ובמקרה זה הרשות רשאית לבצע בדיקת המשך.
מכיוון שהדיון על חוק הגנת בעלי הנשק היה בשלביו האחרונים בבית הנבחרים לפני העברתו לסנאט, חבר בית הנבחרים, וויליאם ג'יי יוז (ניו-ג'רזי-המפלגה הדמוקרטית) הציע מספר תיקונים, כולל תיקון 777 שתיקן את החוק כך שיאסור בעלות אזרחית על מקלעים חדשים.
ב-10 באפריל 1986, תיקון 777 עבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בהצבעה קולית.
למרות מחלוקת מסוימת בשאלה האם היה צריך שההצבעה על התיקון תהיה הצבעה מתועדת (כך שכל הצבעה של אחד מחברי בית הנבחרים, בעד או נגד, תתועד ומאוחר יותר תופץ לציבור דרך התקשורת).
הצעת חוק הגנת בעלי הנשק (1986) כולה אושרה בהצבעות בבית הנבחרים ובסנאט, ונחתמה ב-19 במאי 1986 על ידי הנשיא רונלד רייגן.
חוק הגנה על עובדים בשעת חירום, התשס"ו–2006 הוא חוק שהוראתו העיקרית היא איסור פיטורים של עובד עקב היעדרותו מעבודתו בשעת חירום מחמת הוראות של פיקוד העורף.
הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-24 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, וההצעה אושרה בכנסת תוך שבוע, ב-31 ביולי 2006. ההצעה באה ליצור הסדר קבע דומה לזה שהיה קיים בשנת 2003 לפי חוק הגנה על עובדים בשעת חירום (הוראת
שעה), התשס"ג-2003, שנחקק עם פתיחת מלחמת עיראק מחשש שזו תזלוג לישראל.
מאז חקיקתו תוקן החוק חמש פעמים.
התיקון המהותי היחיד מבין תיקונים אלה אושר בכנסת ב-19 ביוני 2007, ובמסגרתו נוסף לחוק פרק ב'1: תשלום שכר לעובדים באזור הכרזה - הוראת שעה, לאחר שבחוק המקורי נכלל כבר פרק ב': תשלום שכר לעובדים באזור הגבלה – הוראת שעה.
בחוק פרקים אחדים, שכל אחד מהם עוסק בהגנה מסוימת על העובדים בשעת חירום.
בזמן שמתקיים מצב מיוחד בעורף חל איסור לפטר עובד בשל היעדרותו מעבודתו מחמת הוראה של צה"ל (ובפרט פיקוד העורף) אשר בשלה נמנע מן העובד להתייצב לעבודתו או לבצעה, ולעניין אדם עם מוגבלות – לרבות בשל מוגבלותו.
(א) הילד נמצא בהחזקתו הבלעדית של העובד או שהעובד הוא ההורה העצמאי של הילד;
(ב) בן זוגו של העובד הוא עובד או עובד עצמאי, ולא נעדר מעבודתו, מעסקו או מעיסוקו במשלח ידו, לצורך השגחה על הילד, ואם בן הזוג אינו עובד או עובד עצמאי – נבצר ממנו להשגיח על הילד.
ילד, לעניין זה, הוא מי שטרם מלאו לו 14 שנים, וכן ילד בעל צרכים מיוחדים כהגדרתו בחוק חינוך מיוחד, התשמ"ח–1988.
הוראות אלה לא יחולו אם היה במקום העבודה של העובד או של בן זוגו, בעת היעדרות העובד, סידור נאות להשגחה על הילד.
כאשר המעסיק הוא קבלן כוח אדם חלות עליו ההוראות החלות על כל מעסיק, ובנוסף יראו לעניין סעיף זה גם הפסקה, קבועה או זמנית, של העסקת העובד, כפיטורים, ויחולו הוראות אלה:
(1) מעסיק בפועל לא יגרום לפיטוריו של עובד של קבלן כוח אדם, בשל היעדרותו מהעבודה כאמור לעיל;
(2) אם קבע בית הדין לעבודה שעובד של קבלן כוח אדם פוטר בשל היעדרותו מהעבודה כאמור לעיל, חזקה היא שהמעסיק בפועל גרם לפיטוריו, אלא אם הוכיח אחרת.
היעדרות עובד מהעבודה כאמור לעיל לא תיראה כהפסקה ברציפות עבודתו ולא תפגע בזכויות התלויות בוותק של העובד אצל מעסיקו.
פיטורים שנעשו בניגוד להוראות אלה, בטלים.
במקרה של הפרת הוראות אלה רשאי בית הדין לעבודה לפסוק לעובד פיצוי ללא הוכחת נזק ולתת צו מניעה או צו עשה, אם ראה שהענקת פיצויים בלבד לא תהא צודקת.
בנוסף מוסמך בית הדין לעבודה להטיל קנס על מעסיק שפיטר בניגוד להוראות אלה, ועל נושא משרה בתאגיד שלא מנע את הפיטורים.
להגשת תובענה בגין הפרת הוראות אלה נקבעה תקופת התיישנות מקוצרת של 12 חודשים.
קיצור תקופת ההתיישנות (בחוק זה ובחוקי עבודה נוספים) נומק בפסק דין של בית הדין הארצי לעבודה: "לאחר שנים קשה מאד למעסיק להוכיח כי פיטורי עובד בגין היעדרות בשעת חירום ולא מנימוק אחר.
חוקים אלו המקצרים את תקופות ההתיישנות, מבקשים לאזן בין הקושי שהם מטילים על נתבע לבין תכלית הסעד שהחוק מבקש להעניק לתובע."
הוראות פרק זה אינן חלות על העובדים הבאים:
(1) מי שנקרא לשירות עבודה לפי חוק שירות עבודה בשעת חירום;
(2) שוטר כהגדרתו בפקודת המשטרה;
(3) סוהר כהגדרתו בפקודת בתי הסוהר;
(4) עובד של שירות הביטחון הכללי ועובד של "המוסד";
(5) חבר ארגון עזר כהגדרתו בחוק ההתגוננות האזרחית: מגן דוד אדום, הרשות הארצית לכבאות והצלה, גוף שעיקר עיסוקו הצלת חיי אדם ושעזרתו נדרשת באופן מיידי לשם הצלת חיי אדם בעת התקפה, אשר שר הביטחון הכריז עליו ברשומות שהוא ארגון עזר;
(6)עובד בגוף הצלה כהגדרתו ב לפקודת המשטרה.
תשלום שכר לעובדים באזור הגבלה
פרק זה נחקק בהוראת שעה לתקופת מלחמת לבנון השנייה בלבד, והוא חייב מעסיקים להמשיך לשלם שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם מחמת הוראה של פיקוד העורף.
החוק בא לידי ביטוי במבצעים אחדים של צה"ל שבהם היה ירי רקטות על העורף בישראל, והוכרז מצב מיוחד בעורף.
חוק הבנקאות (שירות ללקוח), התשמ"א–1981 מסדיר את מתן שירותים בנקאיים ללקוחות.
החוק אושר בכנסת התשיעית ב-30 במרץ 1981 ונכנס לתוקף ב-1 ביולי 1981. במקביל לחוק זה, שעיקרו הגנת הצרכן בפעילותו הבנקאית, נחקקו בתחילת 1981 עוד שני חוקים העוסקים בהגנת הצרכן: חוק הגנת הצרכן (אושר ב-1 באפריל 1981) וחוק חוזה הביטוח (אושר ב-2 בפברואר 1981).
על ההשוואה בין החוקים אמר פרופ' סיני דויטש בשנת 2011: "חוק הגנת הצרכן עולה באיכותו כחוק מגן צרכני לאין ערוך על חוק הבנקאות, הן בהוראותיו המהותיות, הן בסעדיו והן ביישומו בבתי המשפט".
יחד עם אישור חוק הבנקאות (שירות ללקוח) אישרה הכנסת שני חוקים נוספים בתחום הבנקאות: חוק הבנקאות (רישוי) ותיקון מס' 15 לפקודת הבנקאות.
בנוסחו המקורי היה החוק קצר יחסית, והתמקד בחמישה נושאים:
חובת מתן שירות (סעיף 2 לחוק)
איסור הטעיית הלקוח (סעיף 3 לחוק)
איסור עושק הלקוח (סעיף 4 לחוק)
חובת מסירת מידע ללקוח (סעיף 5 לחוק)
איסור התניית שירות בשירות (סעיף 7 לחוק).
מאז חקיקתו תוקן החוק 37 פעמים, ובמסגרת התיקונים גדל החוק, עד ינואר 2024, מ-21 סעיפים ל-66 סעיפים, המרחיבים את קשת הנושאים שהחוק מסדיר (תיקונים עיקריים יוזכרו להלן).
הוראות חוק זה חלות על תאגיד בנקאי ביחסו ללקוח המקבל שירות, וגם ביחסו למי שערב ללקוח כלפי תאגיד בנקאי.
על פי הוראות החוק, מוטלת על תאגיד בנקאי החובה להימנע מסירוב בלתי סביר למתן שירותים פיננסיים יסודיים, הכוללים פתיחת חשבון עובר ושב במטבע ישראלי, וכן מכירת שיקים בנקאיים או קבלת פיקדונות במטבע ישראלי או במטבע חוץ.
אולם, ניהול חשבון עובר ושב מחייב את הבנק רק במידה והלקוח שומר על יתרת זכות ועומד בתנאי ההסכם מול הבנק.
לצד חובות אלו, מבהיר החוק כי הבנק אינו מחויב לספק אשראי ללקוח.
סעיפים אחדים בחוק נועדו להגן על הלקוח מפעולות של תאגיד בנקאי:
"לא יעשה תאגיד בנקאי – במעשה או במחדל, בכתב או בעל־פה או בכל דרך אחרת – דבר העלול להטעות לקוח בכל עניין מהותי למתן שירות ללקוח".
בפרסומת המעודדת נטילת הלוואה חובה לכלול אזהרה: "אי־עמידה בפירעון ההלוואה עלולה לגרור חיוב בריבית פיגורים והליכי הוצאה לפועל".
נגיד בנק ישראל רשאי לקבוע עקרונות, כללים ותנאים לפרסומת המכוונת לקטינים, לרבות איסור פרסומת העלולה להטעות קטין, לנצל את גילו, תמימותו או חוסר ניסיונו.
בהתאם לסמכותו זו קבע הנגיד את כללי הבנקאות (שירות ללקוח) (פרסומת המכוונת לקטינים), התשנ"ה–1995. סעיף זה נוסף לחוק בתיקון מס' 3 משנת 1194.
"תאגיד בנקאי לא ישנה לרעה את תנאי הסכם ההתקשרות עם לקוח רק בשל כך שהלקוח התקשר או מעוניין להתקשר בהסכם לקבלת שירותים מגוף פיננסי אחר."
"לא יתנה תאגיד בנקאי מתן שירות בקניית שירות אחר או נכס ממנו או מאדם אחר שהתאגיד ציין, אלא אם קיים קשר עסקי סביר בין השירות המבוקש לבין קיום התנאי."
בהתחשב בכוחו הגדול של הבנק מול הלקוח קובע החוק כי "הוראות חוק זה יחולו על אף כל ויתור או הסכם נוגד".
נגיד בנק ישראל הוסמך לקבוע כללי גילוי נאות, לפיהם יחויבו תאגידים בנקאיים:
(1) לגלות ללקוחותיהם כל פרט מהותי לגבי תכנו, היקפו, תנאיו ומחירו של שירות שהם נותנים והסיכונים הכרוכים בו;
(2) לציין פרטים מסוימים בכל פרסום שלהם בדבר שירותיהם;
(3) ליתן ללקוחותיהם, במועדים קבועים, דוחו"ת על שירותים הניתנים להם ולציין בהם פרטים מסוימים;
בהתאם לסמכותו זו קבע הנגיד את כללי הבנקאות (שירות ללקוח) (גילוי נאות ומסירת מסמכים), התשנ""ב–1992.
על תאגיד בנקאי למסור ללקוחותיו מידע בכתב על סכומי העמלות והריביות או על שיעורן שהוא גובה בעד כל שירות שנתן ללקוח.
סעיף זה נוסף לחוק בתיקון מס' 7 משנת 1998.
תאגיד בנקאי לא יעמיד הלוואה לפירעון מיידי ולא ינקוט הליך משפטי נגד לקוח בשל אי־עמידה בתנאי הלוואה, ובכלל זה בשל אי־פירעונה, כולה או חלקה, אלא אם כן מסר ללקוח הודעה על כך בכתב, 21 ימי עסקים לפחות לפני ביצוע הפעולה לגבי הלוואה.
סעיף 5א1 העוסק בכך נוסף לחוק בתיקון מס' 19 משנת 2014.
תאגיד בנקאי המספק שירות טלפוני הכולל מערכת אוטומטית לניתוב שיחות ייתן מענה אנושי מקצועי ללקוח לפחות לסוגי שירותים המפורטים להלן, לאחר האפשרות, אם קיימת, לבחור את השפה או את האזור הגאוגרפי שבהם יינתן השירות הטלפוני:
בטופסי שיקים שתאגיד בנקאי מנפיק ללקוח שאינו תאגיד, יהיו השיקים משורטטים ויהיו מודפסות עליהם מילים האוסרות את העברתם, אלא אם כן ביקש הלקוח שיונפקו לו טופסי שיקים בלא השרטוט והמילים כאמור.
סעיף זה נוסף לחוק בתיקון מס' 15 משנת 2011.
כאשר לקוח מעוניין להעביר את פעילותו הפיננסית מתאגיד בנקאי אחד לאחר, על התאגיד הבנקאי לסייע לו בכך.
סעיף זה נוסף לחוק בתיקון מס' 12 משנת 2007. נגיד בנק ישראל קבע כללים לעניין זה.
שירותיו של סולק - מי שניתן לו רישיון לסליקה של כרטיסי חיוב.
הפצה של כרטיסי אשראי באמצעות תאגיד בנקאי, והצגת מידע ללקוח על עסקאות שביצע באמצעות כרטיס חיוב.
טיפול בבקשה להלוואה לדיור ושינוי מועד פירעון ההלוואה.
הפרק העוסק בכך נוסף בתיקון מס' 9 משנת 2004.
פיקוח על עמלות שגובה תאגיד בנקאי מלקוחותיו.
להפרה אחדים מסעיפי החוק נקבע עונש של קנס שיוטל על התאגיד הבנקאי המפר, ועונש של מאסר שנה למנכ"ל התאגיד או לעובד בכיר בו, אם לא הוכיח אחת משתי אלה:
(1) העבירה נעברה שלא בידיעתו ותפקידו לא חייב אותו לדעת על העבירה;
(2) לאחר שנודע לו שהתאגיד עומד לעבור את העבירה, נקט כל האמצעים הסבירים כדי למנוע את התאגיד מלעבור את העבירה.
למפקח על הבנקים נתונה סמכות להטיל עיצום כספי על תאגיד בנקאי, בגין הפרה של הוראות החוק.
בהתאם לסמכותה זו הטילה המפקחת על הבנקים, ד"ר חדוה בר, עיצום כספי בסך 750,000 ש"ח על בנק דיסקונט ועיצום כספי בסך 1.35 מיליון ש"ח, על שלא נתנו את האזהרה הנדרשת בפרסומת ללקיחת הלוואות.
עיצומים נוספים הוטלו על בנקים וחברות כרטיסי אשראי.
בגין נזק שנגרם עקב הפרת חוק זה ניתן לתבוע פיצוי בהתאם לכללי פקודת הנזיקין.
חוק הגנת זכויות אמנים במוזיקה (או חוק איה כורם), התשע"ז–2017 הוא חוק שהתקבל בכנסת ה-20, ומטרתו לשמור על זכויות ואינטרסים של אמנים בתעשיית המוזיקה בישראל.
החוק נודע בשם "חוק איה כורם" על שם הזמרת, המלחינה והפזמונאית הישראלית איה כורם, שיזמה ועמדה בראש המאבק המתמשך למען זכויות אמנים ויחס הוגן בתעשיית המוזיקה.
החוק הוצג על ידי חבר הכנסת דב חנין, והוגש במקור על ידי חבר הכנסת עמרם מצנע.
הוא זכה לתמיכה פה אחד בכנסת, כאשר 47 חברים הצביעו בעד, ללא מתנגדים או נמנעים.
היוזמה מאחורי החקיקה היא הזמרת איה כורם, שמצאה עצמה כבולה לחוזה דרקוני ללא אפשרויות יציאה.
בתוך כך התברר כי רבים מחבריה לתעשייה נמצאים באותו מצב – כבולים לחוזים ארוכים ומגבילים, לעיתים קרובות ללא הגנות משפטיות נאותות או סעד.