tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קארל פרידריך שינקל היה צייר ואדריכל גרמני, מחשובי האדריכלים הנאו-קלאסיציסטים בפרוסיה.
קארל פרידריך שינקל נולד בעיר (במדינה ברנדנבורג בגרמניה של ימינו).
בגיל 6 הוא התייתם מאביו שהיה משנה לבישוף.
בשנת 1794 החליטה משפחתו לעבור לברלין.
את שנותיו עד 1798 בילה שינקל בלמידה בבית הספר Zum Grauen Kloster.
במהלך הזמן הפך לתלמידו של האדריכל (תלמידו של פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, בשנים 1798–1800) ואביו , ואף התגורר בביתם והפך לחבר קרוב.
היכרותם נעשתה עקב פגישה בתערוכת אומנות בנערותו.
בשנת 1800 המשיך ולמד ב.
ב-1805 חזר לברלין אחרי מסע לפריז, שם הפך לצייר והתמחה במקצוע זה רבות.
בשנת 1809 קיבל משימה חשובה והיא לעצב מחדש את חדר השינה בארמון המלוכה לכבוד המלכה לואיזה.
בשנת 1815 התמנה לאדריכל המלכותי של כל פרוסיה, וזכה בתואר נשגב זה.
שינקל ערך כמה מסעות במהלך חייו, בהם ביקר בצרפת, איטליה (מסע זה ארך כשנתיים, והוא חזר ממנו רק בשנת 1805), סקוטלנד ואנגליה.
שינקל נחשף ב-1810 לציורו של קספר דויד פרידריך, "הטייל מעל לים הערפילים", בתערוכת אמנות בברלין, והגיע למסקנה שעתידו כצייר אינו מזהיר, וכי לעולם לא יוכל להשתוות ברמתו לצייר כפרידריך, והחליט להתמחות כאדריכל.
לאחר תבוסת נפוליאון הפך שינקל למנהל ועדת הבניה הפרוסית.
בתפקיד זה, לא רק שדאג לתכנן מחדש את ברלין (שהייתה בתקופה זו עיר מרשימה פחות מערים אירופאיות ראשיות אחרות, כדוגמת פריז, לונדון או רומא) ולהפוך אותה לבירה הייצוגית של פרוסיה, אלא גם פיקח על הפרויקטים שהתפשטו לשאר הטריטוריות הפרוסיות, מחבל הריין במערב ועד קניגסברג במזרח.
ב-9 באוקטובר 1841 נפטר שינקל ונקבר בבית הקברות דורותנשטדטישר בברלין.
שינקל יצר בעיקר בסגנון האדריכלות של יוון העתיקה המכונה גם התחייה היוונית.
סגנון זה היה עדיף בעיניו על הסגנון של רומא הקיסרית שהתקשר אצלו עם כוחות הכיבוש הצרפתיים בגרמניה.
בין השנים 1808–1817 שיחזר ושיפץ את טירת רוזנאו בקרבת קובורג אשר בבוואריה בסגנון התחייה הגותית.
עבודותיו המפורסמות ביותר ממוקמות בברלין וסביבתה, כגון בית המשמר החדש באונטר דן לינדן, קונצרטהאוס (ברלין) בז'נדארמנמארקט, והמוזיאון הישן באי המוזיאונים.
בשנים שלאחר מכן אימץ שינקל את הסגנון הנאו גותי באדריכלות, ובסגנון זה בנה בברלין את ואת מבנה האקדמיה לבנייה.
בנוסף ליצירתו כאדריכל, ידוע שינקל גם בזכות ההיבט התאורטי של עבודותיו.
תרשימים ושרטוטים שלו, שימשו בסיס למבנים נוספים אחרים, שחלקם לא יצאו אל הפועל.
הדוגמה הבולטת ביותר לתוכנית גרנדיוזית שכזו היא תוכניתו להפוך את שרידי האקרופוליס באתונה לארמון המלכותי של יוון המודרנית, או לבנות ארמון בחצי האי קרים.
שינקל הוא גם המעצב של צלב הברזל - אות הגבורה וההצטיינות של פרוסיה וגרמניה.
סגנונו של שינקל באומנות, בעיצוב ובאדריכלות היה מגוון למדי והכיל תחומים הנתפסים כמנוגדים בעולם האדריכלות והאומנות במיוחד- האדריכלות הגותית והאדריכלות הנאו-קלאסית.
ביצירותיו לא שילב בדרך כלל את החיבה לשני סגנונות אלו באופן מאוחד, אלא הראה לרוב את תשוקתו אל כל אחד מהם בנפרד.
כבר בהיותו נער בן 14, בלטה חיבתו לאומנות כחובב תערוכות אומנות נלהב.
היצירתיות ששפעה ממנו אובחנה לראשונה על ידי גורם רשמי בתפאורת המחזה "חליל הקסם" של וולפגנג אמדאוס מוצרט, שם גילתה אותו המלכה לואיזה של פרוסיה.
קתדרלה גותית על שפת המים
תפאורת "חליל הקסם" שעיצב שינקל
עיר ימי ביניימית על שפת הנהר
קשת אבנים נוף על הר בלאנק
כנסייה גותית על סלע על שפת הים
קונצרטהאוס (ברלין) - המבנה המזוהה ביותר עם קרל פרידריך שינקל
קפלת אלכסנדר נבסקי (ארמון פטרהוף)
קארל צ'רני היה פסנתרן, מלחין ומורה אוסטרי ממוצא בוהמי.
הוא פעל בסוף התקופה הקלאסית ובתחילת התקופה הרומנטית.
הוא היה מלחין פורה וכתב כאלף יצירות.
ספרי האטיודים שלו לפסנתר משמשים עד היום כחומר לימוד לפסנתרנים.
הוא היה תלמידו של בטהובן, ובין תלמידיו שלו היה פרנץ ליסט.
צ'רני נולד בווינה למשפחה ממוצא בוהמי.
הוא החל ללמוד פסנתר אצל אביו ובהמשך למד אצל הומל, סאליירי ובטהובן.
הוא היה ילד פלא, שהופיע לראשונה בפומבי בשנת 1800, בגיל 9, בנגינת קונצ'רטו לפסנתר של מוצרט.
בשנת 1812 ניגן בביצוע בכורה בווינה את קונצ'רטו הקיסר מס' 5, של בטהובן.
כבר בילדותו נמשך להוראה ומגיל חמש-עשרה היה מורה מבוקש.
בין תלמידיו הרבים היה גם פרנץ ליסט (ליסט הקדיש לו שנים אחר כך את יצירתו "שנים-עשר אטיודים טרנסצנדטאליים").
צ'רני היה בין המלחינים הראשונים שהשתמשו במילה "אטיוד" (תרגיל) ככותרת ליצירה.
צ'רני הלחין מספר רב של יצירות (עד אופוס 861), ביניהן מיסות ותפילות אשכבה (רקויאם), סימפוניות, קונצ'רטי, סונאטות ורביעיות מיתרים.
היום כמעט אין שומעים ולו אחת מיצירותיו המרובות, והוא נודע בעיקר כמחברן של יצירות להוראת הפסנתר, שכמה מהן נמצאות עד היום בשימוש.
בין המפורסמות ביצירות אלו היא "אמנות זריזות האצבעות" (גרמנית: Schule der Geläufigkeit).
חברת סיגנום (Signum) הקליטה כמה מהסימפוניות והקונצ'רטי של צ'רני, ביניהם קונצ'רטו לארבע ידיים בדו מז'ור.
קארל פומרנץ הוא מתמטיקאי אמריקאי מתחום תורת המספרים.
את תואר הדוקטור קיבל פומרנץ ב-1972 מאוניברסיטת הרווארד, על עבודה בה הראה שכל מספר משוכלל אי-זוגי מתחלק לפחות בשבעה מספרים ראשוניים שונים.
אחר כך עבר ללמד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
הוא אף עבד מספר שנים בחברת לוסנט טכנולוגיות.
ומשם עבר לדארטמות' קולג' שם קיבל גם תואר פרופסור כבוד.
בשנת 1985 הוענק לו פרס שובנה על הישגים יוצאי דופן במתמטיקה, על ידי ה MAA.
פומרנץ זכה בפרסים רבים על מחקר.
הוא פיתח את הנפה הריבועית, אלגוריתם לפירוק לגורמים שעל פיו בשנת 1994 הצליחו לפרוץ RSA עם 129 ביטים.
הוא אף השתתף בפיתוח האלגוריתם APR לבדיקת ראשוניות (APR - ראשי תיבות של שמות המפתחים לאונרד אדלמן, קארל פומרנץ ורוברט רומלי).
קארל קארלס היה שחמטאי גרמני; במקצועו היה בנקאי.
קארלס לימד את עצמו לשחק שחמט בגיל 13, מספר שנכתב על ידי זיגברט טאראש.
בתקופת שהותו בהמבורג אימנו אותו אוסיפ ברנשטיין והנס פארני.
בשנת 1905 זכה משחק שלו מתחרות המבורג בפרס יופי.
לאחר סיום לימודיו עבד קארלס כפקיד בנק בהנובר עד שנת 1906. לאחר מכן עבר לברמן שם סייע בהקמתו של בנק "Bremer Creditbank".
משנת 1908 ואילך כיהן בתפקידים ניהוליים בבנק זה.
בשנת 1922 סיים קארלס במקום השני בתחרות "באד אוינהאוזן", אחרי ארהרדט פוסט.
קארלס ניצח באליפות גרמניה השנייה שהתקיימה בבאד אאכן בשנת 1934.
באליפות העולם לחובבים שהתקיימה בהאג בשנת 1928, הגיע קארלס למקום השביעי.
קארלס ייצג את גרמניה בשלוש אולימפיאדות: באולימפיאדה הראשונה בלונדון בשנת 1927 בתוצאה +7 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) , באולימפיאדה השלישית בהמבורג בשנת 1930 +6 -1 =7 ובאולימפיאדה הבלתי רשמית במינכן בשנת 1936 +5 -2 =10. .
בשתי האולימפיאדות האחרונות זכה במדליית ארד קבוצתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלק קארלס את המקום ה-10-12 בתחרות קרקוב-ורשה בשנת 1941. קארלס ניצח בתחרות רוסטוק בשנת 1942. בתחרות פראג 1943 פרש קארלס לאחר שמונה משחקים.
פיד"ה העניקה לקארלס תואר אמן בינלאומי בשנת 1951.
קארל קוקלקורְן היה שחמטאי גרמני ומחבר בעיות שחמט.
ביחד עם יוהנס קוץ יסד את האסכולה הלוגית של בעיות השחמט.
בעיותיו פורסמו כיצירות משותפות בינו לבין יוהנס קוץ, אותו פגש בהיותם בני 17. את בעיותיהם הראשונות פרסמו בעיתון Sonntagsblätter für Schachfreunde (עיתוני יום א' לחובבי השחמט).
קוקלקורן התפרנס למחייתו כמורה פרטי בעיר קלן.
קארל לי פרקינס היה מוזיקאי "רוקאבילי" אמריקאי שהקליט בייחוד באולפן סאן רקורדס בממפיס, טנסי מ-1954. שירו הידוע ביותר הוא "Blue Suede Shoes" (נעלי זמש כחולות).
הוא היה חלק מלהקת ההופעות שכללה את ג'ון קרטר, ג'רי לי לואיס, אלביס פרסלי וג'וני קאש.
פרקינס מכונה "המלך של הרוקאבילי", הוא נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול, רוקאבילי וכותבי השירים של נאשוויל.
בנוסף קיבל את פרס היכל התהילה של גראמי.
פרקינס דורג במקום ה-99 בקטגוריית "האומנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
קארל פרידריך אָבֵּל היה מלחין גרמני מן התקופה הקלאסית.
כמו כן הוא היה נגן ויולה דה גמבה מוכשר וחיבר מוזיקה רבת-ערך לכלי זה.
במילון הרשומות הביוגרפיות של בתי המשפט רשומה שנת לידתו כ-1720.
אבל נולד בקותן, בן לכריסטיאן פרדיננד אבל, צ'לן וויולן דה גמבה ראשי בתזמורת החצר של יוהאן סבסטיאן באך.
אין ראיה לכך, שאבל למד בבית הספר שליד כנסיית תומאס בלייפציג, אבל הודות להמלצתו של באך התקבל ב-1748 לתזמורת החצר של יוהאן אדולף האסה בדרזדן, שם נשאר למשך עשר שנים.
בשנת 1759 (או 1758, לפי הרשומות), לאחר הריסת העיר בידי פרידריך הגדול, נסע לאנגליה והיה למוזיקאי הלשכה של המלכה שרלוט.
בלונדון ערך קונצרט מיצירותיו הוא, שבו ניגן בכלים שונים, בהם צ'לו בן חמישה מיתרים, שנודע בשם "פנטקורד", המצאה חדשה של סר אדוארד ולפול.
ב-1762 בא יוהאן כריסטיאן באך, בנו האחד-עשר של יוהאן סבסטיאן באך, והצטרף אליו בלונדון.
הידידות בין השניים הובילה, בשנת 1764 או 1765, לייסוד קונצרטי באך-אבל המפורסמים, הקונצרטים הראשונים למנויים באנגליה.
בקונצרטים אלה הופיעו הרבה אמנים אורחים ידועי-שם, ויצירות רבות של היידן הושמעו בהם לראשונה.
במשך שנים רבות ארגנה את הקונצרטים הגב' תרזה קורנליס, זמרת אופרה ונציאנית לשעבר, שהחזיקה בבעלותה אולם קונצרטים בבית קרלייל בכיכר סוהו, אז פסגת האירועים שבאופנה.
ב-1775 השתחררו הקונצרטים מן התלות במרת קורנליס ונמשכו בהנהגת אבל ובאך עד למותו של באך בשנת 1782. אבל היה גם עתה מבוקש מאוד כנגן בכלי נגינה שונים, חדשים ועתיקים.
הוא סייר בגרמניה ובצרפת בין 1782 ל-1785 ובשובו ללונדון היה לחבר ראשון במעלה בארגון "הקונצרטים המקצועיים הגדולים" באולמות כיכר הנובר בסוהו.
לכל אורך חייו נהנה מחיי שפע ומותרות, וסביר להניח, ששתיינותו החישה את מותו, ביוני 1787 בלונדון.
אחת מיצירותיו של אבל התפרסמה עקב ייחוס שגוי: במאה ה-19 קוטלג כתב-יד של סימפוניה בכתב ידו של מוצרט כסימפוניה מס' 3 במי במול מז'ור, מס' 18 ברשימת קכל, וכך יצאה הסימפוניה לאור בהוצאה המלאה הראשונה של יצירות מוצרט בהוצאת ברייטקופף את הרטל.
לאחר זמן התגלה, שאבל הוא שכתב למעשה את הסימפוניה הזאת והנער מוצרט העתיק אותה - כנראה למטרות לימוד - כשביקר בלונדון ב-1764. הסימפוניה הזו יצאה לאור במקורה כיצירת המסיימת את שש הסימפוניות אופוס 7 של אבל.
אופוס 1: 6 אוברטורות או סינפוניות (1761)
אופוס 2: 6 סונאטות לכלי מקלדת וכינור וצ'לו (אד ליביטום) (1760)
אופוס 3: 6 טריו סונאטות לשני כינורות ובאסו קונטינואו (1762)
אופוס 4: 6 אוברטורות או סינפוניות (1762)
אופוס 5: 6 סונאטות לכלי מקלדת וכינור וצ'לו (אד ליביטום) (1762)
אופוס 6: 6 סונאטות לכלי מקלדת וחליל (1763)
אופוס 9: 6 טריו סונאטות לכינור, צ'לו ובאסו קונטינואו (1771)
אופוס 11: 6 קונצ'רטי לכלי מקלדת וכלי מיתר (1771)
אופוס 13: 6 סונאטות לכלי מקלדת וכינור (1777)
אופוס 16: 4 טריו סונאטות לשני חלילים ובאסו קונטינואו (1781)
אופוס 16: 6 טריו סונאטות לכינור, ויולה וצ'לו (1782)
אופוס 18: 6 סונאטות לכלי מקלדת וכינור (1784)
הברון קרל פון דרייס (29 באפריל 1785 – 10 בדצמבר 1851) היה ממציא גרמני שבנה אב טיפוס לאמצעי תחבורה דו גלגלי מונע בכוח אדם שנקרא "לאופמשינה" (Laufmaschine, "מכונת ריצה"), לימים הבסיס לפיתוחם של האופניים והאופנוע.
כלי רכיבה זה היה עשוי מעץ, הכיל 2 גלגלים שנעו בקו אחד וכידון להיגוי ללא דוושות.
כונה גם בשם דרייזין (draisine על שם הממציא) או ולוסיפד (velocipede).
הרוכב על גבי הדרייזין הניע עצמו באמצעות דחיפת רגליו כנגד הקרקע.
בנוסף לכך המציא דרייס את הדגם הראשון של מכונת הכתיבה, עם מקלדת שפותחה מאוחר יותר לסטנוגרף, תנור אפייה ללא בעירה (Hay chest), מטחנת בשר, מתקן להקלטת פסנתר על גבי סרט נייר וקוודריציקל (רב אופן) מונע על ידי דוושות.
קרל פון דרייס נולד בקרלסרוהה, בירת נסיכות באדן הגרמנית, ב-29 באפריל 1785 למשפחת אצולה מקומית לא עשירה במיוחד אך בעלת השפעה.
סנדקו היה קרל-פרידריך הדוכס של באדן שהועיד אותו בהמשך לקריירה ביערנות.
קרל דרייס למד בבית ספר בעיר הולדתו, לאחר סיום לימודיו בשנת 1800, עבר לפפורצהיים ללימודים בבית ספר פרטי למינהל היערנות.
בשנים 1805-1803 למד דרייס ארכיטקטורה, חקלאות ופיזיקה באוניברסיטת היידלברג.
עם תום לימודיו הצטרף לשירות המדינה כפקיד יערנות ועבד כמורה במכון ליערנות הפרטי של דודו.
ב- 1810 קיבל את התואר של יערן ראשי, אם כי לא הוצב במשרה זו.
שנה לאחר מכן פרש משירות המדינה אך המשיך לקבל משכורת (מעין פנסיה) על מנת שיוכל להקדיש את מרב זמנו לפיתוח המצאותיו.
המצאתו הבולטת ביותר הייתה הדרייזין, אב טיפוס של אופניים ללא דוושות.
הרעיון מאחורי הדרייזין היה למצוא כלי תחבורה מונע על ידי אדם שיחליף את הסוס ויאפשר למספר רב של אנשים אמצעי תחבורה מהיר, יעיל וזול.
הסוסים הצריכו טיפול ומזון רב ועלותם הייתה יקרה.
בנוסף, בשנת 1816 בעקבות התפרצות געשית באינדונזיה התחוללה באירופה שנה ללא קיץ שגרמה לפגיעה קשה ביבולים.
כתוצאה מכך סוסים רבים נטבחו לצורכי מזון.
דרייס ביצע את נסיעתו המתועדת הראשונה על גבי הדרייזין ב- 12 ביולי 1817, כשרכב מרחק של 13 ק"מ בתוך שעה מהעיר מנהיים.
מספר חודשים מאוחר יותר עורר סנסציה כשרכב מרחק של כ-60 ק"מ בתוך 4 שעות מגרנסבאך לבאדן-באדן.
בהמשך דרייס הוסיף לדרייזין אביזרים כגון מטרייה ומפרש רוח.
בשנת 1818 זכה דרייס במעמד מיוחד מטעם הדוכס (Großherzogliches Privileg) (בבאדן לא היה קיים חוק פטנטים באותה תקופה), על מנת שיוכל ליהנות מפירות המצאתו.
בנוסף לכך מונה על ידי הדוכס למשרת פרופסור למכניקה, אולם היה זה תואר לשם כבוד בלבד שאפשר לו להמשיך ולקבל פנסיה כממציא.
עם זאת דרייס לא זכה לשווק את המצאתו או להרוויח ממנה.
מלבד זאת הדרכים שהיו מיועדות לכרכרות לא היו נוחות לנסיעה, ונסיעה על מדרכות באופניים ללא בלמים הייתה מסכנת את הולכי הרגל ולפיכך בלתי מעשית.
למעשה הרכיבה בכלי זה נאסרה על ידי הרשויות בגרמניה, בריטניה, צרפת, ארצות הברית ואפילו בכלכותה שבהודו ועיכבה את המשך התפתחות האופניים למשך עשרות שנים.
ב- 1820 אירע בבאדן רצח פוליטי.
הנאשם ברצח, סטודנט בשם לודוויג סנד, הורשע ונידון למוות.
אביו של דרייס ששימש כשופט עליון של באדן לא הסכים לחון את הנאשם.
בעקבות כך קרל דרייס החל לסבול מרדיפה מצד סטודנטים בכל רחבי גרמניה ונאלץ להגר לברזיל בשנת 1822.
בין השנים 1822–1827 התגורר דרייס בברזיל, שם שימש כמפקח קרקעות, אך לבסוף חזר למנהיים.
ב- 1838 ניצל דרייס מניסיון התנקשות ועבר להתגורר בכפר וולדקצנבוך, במרחק כ- 30 ק"מ מהעיר.
בתקופה זו ערך ניסויים ב"קוודריצקל" - מעין רב-אופן בעל 4 גלגלים המונע בדוושות (רב-אופן דומה קיים גם כיום ומכונה דרייזין).
לבסוף חזר למקום הולדתו בקרלסרוהה.
דרייס היה דמוקרט נלהב ותמך במהפכה בבאדן באביב העמים של 1848. בעקבות כישלון המהפכה נשללו ממנו תאריו והכנסתו הוחרמה לצורכי שיקום נזקי המהפכה.
המלוכנים ניסו להכריז עליו כעל בלתי שפוי ולכלאו.הוא מת חסר פרוטה ב-10 בדצמבר 1851 בקרסלרוהה עיר הולדתו.
קארל פריטש היה קצין וסגן מפקד מחנה ריכוז גרמני בדרגת אס-אס האופטשטורמפיהרר, הראשון שהציע וערך ניסויים בגז ציקלון בה לצורך רצח המוני.
קארל פריטש נולד לאב מרכיב תנורים בבוהמיה, ומאחר ומשפחתו הייתה צריכה לנדוד ממקום למקום כדי למצוא פרנסה, הוא מעולם לא זכה להשכלה נאותה.
במשך מספר שנים עבד על ספינות שנעו בנהר הדנובה.
בשנת 1928 נישא לפרנציסקה שטיך.
לזוג נולדו שלושה ילדים, ובהמשך התגרשו.
הוא ביקש להתקדם בסולם הדרגות של האס אס ושירת במחנה דכאו בשנת 1934.
במאי 1940 היה לקצין הראשון שקיבל דרגת "שוצהפטלאגרפיהרר" , והחל לשרת במחנה אושוויץ בכפיפות לרודולף הס.
שם בנה לעצמו במהרה מוניטין של אימת המחנה.
יחד עם הס, היה אחראי על סלקציה של אסירים שיומתו מרעב כעונש על בריחה של אסיר אחר.
האסירים הנבחרים ננעלו בתא במרתף הבונקר (שהיה בכלא המחנה בלוק 11 או בלוק 13) עד למותם מהרעבה.
ב-29 ביולי 1941, ספירת האסירים העלתה שכמה אסירים חסרים, ופריטש החליט להעניש עשרה אסירים במוות ברעב.
עונשו של אחד מהאסירים, פראנצ'ישק גאיובניצ'ק, הומתק לאחר שהכומר הפרנציסקני מקסימיליאן קולבה הסכים לקחת את מקומו.
לאחר יותר משבועיים של הרעבה, נותרו בחיים ארבעה אסירים וקולבה ביניהם.
הנאצים רצחו אותם בזריקת פנול.
יוחנן פאולוס השני הכריז על קולבה כקדוש בשנת 1982.
פריטש חיבב גם עינויים פסיכולוגיים.
ניצול מאושוויץ סיפר על חג המולד הראשון שחגג מאחורי גדרות התיל במחנה, ב-24 בדצמבר 1940, בו התרחש אירוע נורא.
"הנאצים העמידו עץ חג מולד, עם אורות חשמליים, ברחבת המסדרים.
מתחת לעץ הם הניחו את גופותיהם של האסירים שמתו בזמן שעבדו או קפאו למוות במסדר.
לאגרפיהרר קארל פריטש התייחס לגופות בבסיס העץ כ'מתנה' עבור האסירים החיים, ואסר על שירת מזמורי חג מולד פולניים".
לדברי הס, היה זה פריטש שהגה לראשונה את הרעיון להשתמש בגז ציקלון בה למטרת רצח המוני.
בזמן שהס לא נכח במחנה בסוף אוגוסט 1941, פריטש בדק את השפעתו של הגז על שבויי מלחמה סובייטים, שנכלאו בתאי מרתף בבונקר לצורך הניסוי.
בימים שלאחר מכן פריטש חזר על הניסויים בגז על קורבנות נוספים בנוכחותו של הס.
כך נהגתה שיטת הרצח ההמוני שפעלה באושוויץ ובמחנות אחרים מאז.
ב-15 בינואר 1942, פריטש הועבר למחנה הריכוז פלוסנבירג בתור מפקח מחנה.
מתחילת חודש אוגוסט עד אוקטובר 1942 הוא מילא את מקומו של מפקד המחנה.
באוקטובר 1943 נעצר עקב חקירה פנימית של האס אס בנוגע לשחיתות.
בית משפט של האס אס האשים אותו ברצח.
כעונש הוא נשלח לחזית כלוחם פאנצרגרנדיר.
טוענים שהוא נפל במערכה של הקרב על ברלין, אך בפועל לא ידוע מה עלה בגורלו.
מקורות סובייטיים טוענים שסוכנות הביון הבריטית, MI6, לכדה אותו בנורווגיה.
בספר זיכרונותיו של צ'ארלס ארנולד בייקר, ששירת ב-MI6, הוא מספר על לכידתו של פריטש באוסלו: "תפסנו, למשל, את סגן מפקד אושוויץ, אדם ננסי קטן בשם פריטש, שבאופן טבעי מסרנו לחזקת שומר יהודי - עם הוראות מפורשות שלא לפגוע בו, כמובן".
קארל פאז'יק נולד בכפר וליש אשר בחבל בוהמיה.
הוא רכש תואר בהנדסה אזרחית באוניברסיטת וינה.
ב-1878, סיפחו האוסטרו-הונגרים את אזור בוסניה מידי העות'מאנים ופעלו לבניית תשתיות ומוסדות ציבור ואמנות בהיקף נרחב.
תהליך זה לווה בהגירת אנשי מקצוע מרחבי האימפריה לבוסניה, רובם לסרייבו.
ב-1884 הגיע קרל פאז'יק לסרייבו והחל בתכנון מבני ציבור שונים.
בהמשך, זכה למשרה רשמית כמהנדס אזרחי במחלקת הבינוי של השלטון המקומי בבוסניה.
מבין המבנים אותם תכנן ניתן למנות את המוזיאון הלאומי של בוסניה והרצגובינה(1888) ובית הכנסת האשכנזי הגדול(1902).
ב-1916 סיים את עבודתו כמהנדס אזרחי ובמשך שנים אחדות עסק בהוראה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת יוגוסלביה עסק פאז'יק באופן פרטי בייעוץ ותכנון אדריכלי ובמסגרת זו תכנן מבנים כגון בית "התיאטרון הלאומי של סרייבו"(1921).
קארל פאז'יק הלך לעולמו בסרייבו ב-1942 והוא בן 84.
קארל פטרו (בצ'כית: Karel Petrů; 24 בינואר 1891 – 30 בנובמבר 1948) היה מאמן כדורגל צ'כוסלובקי.
היה למאמנה של נבחרת צ'כוסלובקיה אותה הוביל עד למקום השני במונדיאל 1934.
פטרו נולד ב-24 בינואר 1891 בצ'כוסלובקיה.
תחילה היה לעיתונאי ספורט ואז למזכיר ההתאחדות לכדורגל בצ'כוסלובקיה.
לימים היה פטרו לחבר בוועדה הטכנית של ה-CSAF וב-1931 התמנה להיות למאמן נבחרת צ'כוסלובקיה.
הוא אימן אותה ב-18 משחקים עד 1934 והוביל אותה עד למקום השני במונדיאל 1934, לאחר שהפסידו בגמר 2–1 למארחת הטורניר איטליה.
אחרי אותה הצלחה אימן שלוש פעמים נוספות לפני שרודולף פליקאן ויוסף טסרא לקחו את תפקידו בתחילת 1935.
קארל תאודור פון פילוטי היה צייר גרמני, התפרסם בנושאים ההיסטוריים שצייר והוכר כנציג העיקרי של האסכולה הריאליסטית בגרמניה.
אביו, פרדיננד פילוטי (נפטר 1844), זכה למוניטין רב כליטוגרף.
בשנת 1840 התקבל קארל כתלמיד האקדמיה במינכן, אצל האמנים קרל שורן ויוליוס שנור פון קרולספלד.
שנה לאחר מכן הוא ראה את הציורים היסטוריים, המכונים 'הציורים הבלגיים', של שני האמנים הבלגים אדואר דה ביפ ולואי גלייט, שהוצגו במינכן.
הציורים תיארו בצורה ריאליסטי נושא היסטורי שהרשים אותו מאוד.
לאחר מסע לבלגיה, צרפת ואנגליה, החל לעבוד כצייר תמונות ז'אנריות, ובשנת 1853 הפיק יצירה "Die Amme", שעקב מקוריות סגנונה, גרמה לוויכוח ניכר בגרמניה באותה תקופה.
הוא גם ביצע מספר ציורי קיר עבור ארמון המלוכה במינכן.
עבור הברון פון שך הוא צייר את הציור המפורסם "גילוי אמריקה".
בשנת 1874 הוא מונה לדרגה גבוהה באקדמיה במינכן, לאחר מכן קיבל תואר אצולה ממלך בוואריה.
פילוטי היה הנציג העיקרי של האסכולה הריאליסטית בגרמניה.
הוא היה מורה מצליח, ובין תלמידיו המפורסמים ביותר היו הנס מקרט, פרנץ פון לנבאך, קרול ויטקובסקי, פרנץ דפרגר, גבריאל פון מקס, ג'ורג'יוס יעקביידס ואדוארד גריצנר.
קארל פרדיננד קורי היה ביוכימאי צ'כי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1947 ביחד עם אשתו גרטי תרזה קורי והפיזיולוג הארגנטינאי ברנרדו אלברטו הוסיי "על גילוי מסלול ההמרה הקטליטית של גליקוגן".
קורי נולד ב-5 בדצמבר 1896 בפראג, אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה שמוצאה במדינת האפיפיור.
בצעירותו גדל קורי בטריאסטה שבאיטליה, שם עבד אביו כמדען.
בסוף שנת 1914 המשפחה חזרה לפראג, ושם קורי החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קארל.
בלימודים פגש קורי את מי שתהיה אשתו – גרטי קורי.
בשלב זה גויס קורי לצבא האוסטרו-הונגרי ושירת בחיל הסקי, ולאחר מכן בחיל בתברואה.
בשנת 1920 סיים את לימודיו והתחתן עם גרטי.
בנם היחיד, תום, התחתן כעבור שנים עם עורכת הדין פיליס שלאפלי.
לאחר המלחמה החל קורי לעבוד בגראץ עם זוכה פרס נובל אוטו לוי במחקר על העצב התועה.
מספר שנים לאחר מכן קורי קיבל משרה בבאפלו שבארצות הברית, הזוג עבר לשם, והתאזרח בשנת 1928. בשנת 1931 החל קורי לעבוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שבמיזורי.
בשנת 1942 הפך לפרופסור בביוכימיה.
בשנת 1947 זכה, יחד עם אשתו ועם פיזיולוג ארגנטינאי (Bernard Houssay) בפרס נובל לרפואה על גילוי האופן שבו גליקוגן מפורק בגוף (Cori Cycle).
הם היו הזוג השלישי שזכה כזוג בפרס נובל.
לאחר שגרטי נפטרה בשנת 1957 קורי התחתן בשנית ופרש מאוניברסיטת וושינגטון בשנת 1966. הוא מונה לפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובמקביל עבד בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם המשיך במחקר בגנטיקה.
קורי נפטר ב־20 באוקטובר 1984 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
קארל קושוואנץ (בצ'כית: Karel Košvanec; 13 בפברואר 1901 – 28 באפריל 1950) היה אזרח צ'כוסלובקי ועובד הרכבת, אשר הבריח אוכל ליהודים הכלואים במחנה הריכוז טרזיינשטט במהלך מלחמת העולם השנייה והציל עשרות מהם מרעב.
קארל קושוואנץ, שהיה עובד רכבת במקצועו, התגורר בנובה קופיסטי שבחבל ליטומיריצה, צ'כיה עם אשתו ושלושת ילדיהם.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בקו הרכבת בבוהושוביצה נאד אוהרי, שם עבר הטרנספורט שהוביל את היהודים, בפיקוח הנאצים, לגטו בטרזין.
קושוואנץ ראה אותם במהלך עבודתו בתחנה והחליט לעזור ליהודים.
בין השנים 1942 ל-1945 הוא הבריח מזון, תרופות, סיגריות וסחורות נוספות לגטו טרזיינשטט, וגם ניהל התכתבויות עם משפחותיהם של היהודים.
הוא הבריח את הסחורה למחנה השמור באופן קבוע מדי שבוע, ולעיתים פעמיים בשבוע.
עם מטען שמשקלו לפעמים היה עשרות קילוגרמים, הוא היה צריך להתגנב דרך השומרים.
לפעמים ההברחה נמשכה כל הלילה, במהלכה היה עליו לשכב בשלג בחורף מכיוון שלא יכול היה לצאת דרך השומר.
בנוסף לאשתו, גם בתו הבכורה ולאסטה עזרה לו בפעילותו.
כך הוא חשף את עצמו ואת כל המשפחה לסיכון של עונש מוות על ידי הנאצים אם יתגלו פעולותיו.
ההתגנבות לגטו טרזינשטט במהלך המלחמה, כנראה פגעה בבריאותו.
קושוואנץ נפטר בשנת 1950 בגיל 49 מדלקת ריאות מבלי שנודע סיפור גבורתו מחוץ למשפחה.
מספר יהודים שהציל נשארו בקשר עם משפחתו של קושוואנץ גם לאחר המלחמה, ושלחו להם כסף לחג המולד.
סיפורו וגבורתו האישית במהלך המלחמה נחשפו בזכות עמותת "פוסט בלום", שנוסדה בשנת 2009 במטרה לתעד את סיפורו מבתו ולאסטה ומאווה רוביצ'קובה, נערה יהודייה שקארל סייע לה בטרזינשטט.
בשנת 2011 נבנתה בתחנת הרכבת בבוהושוביצה נאד אוהרי אנדרטה לזכר קרל קושוואנץ.
שנתיים לאחר מכן הוענק לו אות חסיד אומות העולם לזכרו.
ב־27 בינואר 2014, יום הזיכרון הבינלאומי לקורבנות השואה, קיבלה בתו, ולאסטה, בת ה-83 את התעודה בשם אביה.
צ'ארלס "קארל" פאנזרם היה רוצח סדרתי, אנס, פירומן, גנב ופורץ אמריקאי, אשר הודה ברציחתם של עשרים ואחד בני אדם ונטל אחריות על למעלה מאלף מעשי אונס וסדום שביצע בילדים, נערים וגברים ברחבי ארצות הברית.
לאחר עשרות מאסרים מהם נמלט, הוצא להורג בתלייה בגין רצח משגיח בפורט לוונוורת', מקרה הרצח היחיד בו הורשע בחייו.
שנות הילדות המוקדמות בחווה החקלאית
צ'ארלס "קארל" פאנזרם נולד ב-28 ביוני 1891 ב, מינסוטה, ארצות הברית, למשפחת מהגרים בת תשע נפשות שהגיעה מפרוסיה המזרחית, השישי מבין שבעת ילדיהם של יוהאן "ג'ון" גוטליב פאנזרם ומתילדה אליזבת "ליזי" בולדואן פאנזרם.
המשפחה התיישבה במינסוטה מספר שנים קודם להולדתו, ב-1888. אביו היה אדם גדול וחסון בעל אופי אלים אשר לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, בטרם היגר לארצות הברית.
אמו נולדה וגדלה בברלין תחת חינוך לותרני נוקשה, והגיעה לארצות הברית יחד עם הוריה כאשר הייתה בת שלוש עשרה.
השניים הכירו ב ונישאו בטרם עברו להתגורר במחוז , שם לקחו משכנתה על חווה קטנה באזור , והשתכנו בה.
כל ילדי המשפחה החלו לעבוד בחווה מגיל צעיר מאוד, לכל הפחות עד העת בה חויבו על פי חוק להישלח לבית הספר, אז נאלצו הוריהם לוותר עליהם.
במקום זאת, למדו הילדים במהלך שעות היום ועבדו בחווה במהלך שעות הלילה, כך שבכל יממה נתונה לא זכו ליותר משתי שעות מצטברות של שינה.
הענישה בבית המשפחה הייתה תכופה, ופאנזרם ספג אלימות פיזית לעיתים קרובות הן מהוריו והן מאחיו הגדולים, בכל פעם שהתרשל בעבודתו או כאשר הפר את חוקי הבית בצורה כזו או אחרת.
אביו היה אלכוהוליסט ונהג להיעלם לפרקי זמן ארוכים, עד שבאחת הפעמים בהן עזב, כאשר היה פאנזרם הצעיר בן שש או שבע, יצא לדרכו ומעולם לא חזר.
בסביבות אותה העת התפתחה אצל פאנזרם דלקת בזיז הפטמתי שבעצם הרקה, אשר אילצה אותו לעבור ניתוח שבוצע בתנאים ביתיים ורק הוביל להחמרת הזיהום, כך שבהמשך נלקח לבית החולים על מנת לעבור ניתוח נוסף.
לא ידוע האם ספג נזק מוחי כתוצאה מהתקרית.
כבר מגיל צעיר פיתח נטייה למעשי קונדס ועבריינות, ובזיכרונותיו תיאר זאת בצורה החלטית ודטרמינסטית: .
לאחר שמאס בעבודתו ובחיי החווה הקשים גמר אומר בדעתו לרדוף אחר חלומו להפוך לקאובוי ולירות באינדיאנים, והחליט לברוח ולא לשוב לעולם.
בטרם עשה זאת פרץ לביתו של אחד משכניו, אדם ששמו הלך לפניו כאישיות אמידה ומוצלחת, וגנב ממנו מספר תפוחים, חתיכת עוגה ואקדח.
הוא נתפס כעבור זמן-מה לאחר שעלה על רכבת שנסעה מערבה, ונעצר.
משפטו התקיים בבית המשפט העירוני של תחת דוכנו של השופט אי.
סאליבן, אשר ייתכן כי הושפע במתן גזר הדין מאישומיו הקודמים של העבריין הצעיר, היות שהלה כבר נעצר בעבר באשמת התפרעות ושכרות, כאשר היה בן שמונה בלבד.
סאליבן דן אותו לרצות עונש מאסר במוסד לעבריינים הצעירים של מינסוטה, ב.
אמו תמכה במתן העונש בטענה כי תפסה אותו גונב כסף מארנקה פעמים רבות.
פאנזרם הצעיר הגיע לבית הספר החדש באוקטובר 1903, בעודו בן שתים עשרה.
המוסד נודע במשמעת הדתית הנוקשה שהשליט בין כותליו, ושהותו של פאנזרם במקום לאורך השנתיים הבאות עיצבה את אופיו והטביעה את חותמה עליו למשך שארית חייו.
בימיו הראשונים במקום למד אודות מה שכינה בשם .
הענישה במוסד הייתה שגרתית, ותלמידים אשר נכשלו בשיעוריהם או התרשלו בביצוע מטלותיהם הולקו בשוט.
כל אלו שניסו לחתור תחת משמעת הסגל, או שעשו לעצמם שם כבעייתיים, נלקחו לצריף עץ שנודע בשם "סדנת הצבע", היות שכל מי שיצאו ממנו נצבעו בשטפי דם כחולים.
בתוכו הופשטו הילדים ונקשרו לפלטת עץ רחבה כאשר פניהם מופנות כלפי מטה, בטרם שפכו אנשי הסגל תמיסת מלח על גבם ועכוזם, והחלו להצליף בהם בעזרת רצועת עור עבה שבמרכזה נחרצו עשרות חורים.
בצורה זו חדר העור לתוך החורים, כך שלאחר עשרות הצלפות התמלא הגוף בשלפוחיות רבות שהתפקעו בו זמנית כתוצאה מהמכות, מה שגרם לתחושת צריבה קשה ומתמשכת.
לדבריו של פאנזרם החלה להתפתח אצלו באותה העת שנאה בלתי נשלטת, הן כנגד סגל המורים והן כלפי הדת הנוצרית, אשר עמדה במרכז מהותו של המוסד, עד כדי כך שבתום העונשים הרבים שחווה על בשרו אמר, .
לבסוף הכריז הסגל הניהולי על פאנזרם כחסר תקנה, ופלט אותו מתוכנית הלימודים לאלתר.
במקום זאת הועבר למטבח, שם שימש בתור שוטף כלים ומלצר.
הוא ניצל את ההזדמנות כדי להתנקם במורים שהתעללו בו קודם לכן, ונהג להטיל את מימיו ולשפוך את זרעו בארוחותיהם.
אחת לשבוע נשלח לעבוד במכבסה, וכאשר הגיע החורף ניסה לברוח מהמוסד באחת מתורנויותיו אך נתפס, ולאחר שנענש בהלקאות הוחזר לעבודתו.
עם שובו ניסה להרעיל את ארוחתו של אחראי המחלקה אליה השתייך בעזרת רעל עכברים אך נתפס בשנית, והועבר לתזמורת בית הספר.
בזמן שהעביר את ימיו בכעס ובמרמור על כישלון תוכניותיו, לואיס, אחיו הגדול של פאנזרם, נהרג בתאונת טביעה במהלך עבודתו בחיטוב עצים בנהר האגם האדום, ב-4 במאי 1905. הדבר נודע לו רק ב-2 ביולי אותה שנה, כמעט כחודש לאחר מכן.
לא ידוע האם אירוע זה הוא שדחף אותו לבצע את מעשיו הבאים, אך באותו היום הצית את "סדנת הצבע" אשר שימשה להלקאת התלמידים, והבעיר שרפה גדולת ממדים שהתפשטה ברחבי המוסד וגרמה לנזק בשווי של עשרות אלפי דולרים.
המקרה לא קושר אליו, וחקירת המקרה נסגרה לאחר שנקבע כי השרפה פרצה כתוצאה מסיבות לא ידועות.
בעצתם של שאר התלמידים ניסה פאנזרם לרסן את עצמו עד למועד ועדת השחרור המוקדם לה ציפה בכיליון עיניים, אז העמיד פנים כי קיבל על עצמו את הדת הנוצרית ואת ערכיה.
לבסוף, בתום שנתיים בין כותלי המוסד, שוחרר פאנזרם חזרה לביתו ב-2 באוקטובר 1906 כשבראשו בוערת מחשבה אחת, .
במהלך היעדרותו מכרה אמו של פאנזרם את חוות המשפחה ושכרה בית קטן עם גינה בה גידלו אחיו ירקות שמכרו למחייתם.
עם שובו, אפוא, נאלץ לחזור מיד לשגרת העבודה, אך לאחר שהתחנן כי יורשה לו ללמוד בבית ספר דתי כך שיוכל להפוך לכומר כשיגדל, הסכימה אמו לשלחו לבית ספר לותרני-גרמני.
בסביבות אותה העת נפל קורבן לאונס קבוצתי מידיהם של שלושה חסרי בית, אשר לכדו אותו על ערמת חציר באחד הקרונות אליהם הסתנן, ואנסו אותו בתורות.
במקרה נוסף שאירע לאחר מכן נאנס שוב, כאשר נקלע לאורווה בה שהו מספר שיכורים, אשר שידלו אותו לשתות עמם עד שהתעלף, אז ביצעו בו את זממם.
פאנזרם טען כי החוויות הללו היו אמנם קשות, אך לימדו אותו את הלקח החשוב ביותר בחייו, .
כעבור מספר חודשים נעצר ב, מונטנה, לאחר שנתפס גונב, ונכלא בבית הסוהר המחוזי לתקופה בת חודשיים.
משם נשלח למוסד נוסף לעבריינים צעירים, ממנו ניסה להימלט פעמים רבות ללא הצלחה.
במהלך שהותו במקום נענש לעיתים תכופות בשל הפרות משמעת וניסיונות בריחה, ובמקרה אחד כמעט נשלח לבית הסוהר המדינתי ב לאחר שהכה סוהר בראשו בעזרת קרש עץ כבד, אך הדבר לא התאפשר לבסוף מפאת גילו הצעיר.
כמו כן אולץ לעבור ניתוח מילה בעל כורחו בניסיון לעצור את הרגלי האוננות הכפייתיים שלו.
לאחר שנה שלמה במוסד התיידד פאנזרם עם נער בן גילו בשם ג'ימי בנסון, ויחדיו חשבו השניים על תוכנית בריחה.
בנסון, אשר מעולם לא ניסה להימלט עד כה והצליח לרכוש את אמון הסוהרים, ברח ראשון, ובזמן החיפושים אחריו ניצל פאנזרם את ההזדמנות כדי לברוח בעצמו.
השניים נפגשו כמתוכנן כעבור מספר ימים ביעד עליו סיכמו מראש, ויצאו למסע בן חודש לכיוון פארגו, דקוטה הצפונית, במהלכו שדדו כנסיות ושרפו קרונות רכבת, בטרם נפרדו דרכיהם.
באחרית שנת 1906, בעודו בן שש עשרה, החליט פאנזרם להתגייס לצבא ארצות הברית, לאחר שהאזין לסיפוריו הנלהבים של קצין מיון אלמוני אשר חיפש אחר מועמדים מתאימים בפאב בהלנה, בו ישב באותה שעה ושתה לשכרה.
באותו היום נלקח יחד עם שאר המגויסים החדשים ל, אך בתוך מספר שעות כבר נשלח לתא המעצר בשל הפרות משמעת חוזרות ונשנות.
כעבור יומיים הוחמר עונשו לאחר שנקלע לתגרות עם הממונים עליו, והוארך בחודש.
עם שובו למחלקה אליה שובץ נראה כי עונשו עזר לו לשנות את דרכיו ולהתיישר, עד שב-8 באפריל 1907 נתפס בידי זקיפי הבסיס לאחר שניסה לברוח כשבידיו שני רובים וכשכיסיו מלאים בכפתורי זהב שתלש מחולצות המדים של שאר החיילים.
משפטו נערך ב-20 באפריל אותה שנה תחת שיפוטם של קפטן דווייט וו.
רית'ר, ומזכיר המלחמה דאז, ויליאם הווארד טאפט, לימים נשיאה ה-27 של ארצות הברית.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר, ונשלח לבית סוהר צבאי בקנזס.
האסירים בבית הסוהר חולקו לשלוש קבוצות, א'–ג', בהתאם להתנהגותם.
פאנזרם התדרדר תוך זמן קצר לקבוצה האחרונה, ונאלץ לצעוד לכל מקום עם כדור ברזל במשקל של עשרים קילוגרמים אשר נקשר בשלשלאות לרגלו, בין היתר למחצבת בית הסוהר, בה הועבד בעבודות פרך.
התנאים הקשים, עם זאת, הותירו את חותמתם על גופו והפכו אותו במהרה לחסון ושרירי, והוא השתחרר מהמאסר ב-1910 בכושר טוב מתמיד.
עם שחרורו מבית הסוהר חזר פאנזרם לנדוד ברחבי ארצות הברית והגיע לדנוור, ו, בעודו מתפרנס מעבודות מזדמנות שונות, על אף שמזגו האלים המשיך להוביל אותו לתגרות תמידיות עם סובביו, והקשה עליו להישאר זמן רב במקום אחד.
רק כאשר הגיע לבסוף לסנט לואיס, מיזורי, התקבל למשרה שנראה כי התאימה לאופיו החמום, בה הועסק כשובר שביתות אשר נדרש להכות חברי איגודי עובדים שניסו להצית את להט ההמונים ולחרחר תככים בין הפועלים למעסיקיהם.
תחילה נשלח להשליט סדר ב, אילינוי, שם הצלחתו הותירה רושם כה גדול על הממונים עליו, עד שהחליטו לשלחו בהמשך גם לעיירה קיירו, כשבידיו מכתבי המלצה המשבחים בחום את יעילותו.
בימים הראשונים להגעתו, עם זאת, נקלע לתגרות רבות שעוררו תחושות כעס בקרב תושבי המקום, עד שלבסוף התאגדה קבוצה קטנה של שובתים שהצליחה ללכדו באחת הסמטאות ולהכותו עד לאובדן הכרה, בטרם נלקח בידי המשטרה לבית המעצר.
על אף שמעסיקו הצליח לשחררו במהרה, מאס פאנזרם בעבודה החדשה ונסע לחופשה קצרה בשיקגו, בטרם החל לעשות את דרכו לכיוון מקסיקו, בה התחוללה באותה העת המהפכה המקסיקנית.
הארץ החדשה, כך תיאר לעצמו, טמנה בחובה הזדמנויות רבות, אשר עשויות היו לאפשר לפורע חוק כמוהו לנהל חיים קלים יותר מאשר בארצות הברית.
במהלך מסעו הצליח לשים את ידו על שני אקדחים ועל נער צעיר שהתלווה אליו, אך לבסוף נעצר ב, טקסס, ונאלץ לעמול במשך חודשיים בעבודות הפרך שהוטלו עליו, לפני שעלה בידו להימלט.
לאחר שברח עלה לרכבת באזור העיירה אשר לקחה אותו עד ליוסטון, שם נאלצו כל נוסעיה לרדת בשל שריפת ענק שפרצה בעיר.
פאנזרם ניצל את ההזדמנות שנפלה בחיקו כדי להעמיד פנים כי רצה להושיט יד לעזרה, אלא שבמקום זאת שדד את בתיהם של תושבי העיר בחסות הלהבות, והשיג די הון על מנת להמשיך במסעו עד לאל פאסו, משם חצה את הגבול לסיודאד חוארס שבמקסיקו.
בימיו הראשונים בחוארס ניסה להתגייס לצבא המקסיקני, אך לאחר שסורב חבר פאנזרם לאינדיאני-למחצה שהגיע מאורגון וזה עתה השתחרר ממאסרו ביומה, אריזונה, בו פגש בעיר, ויחד יצאו שניהם לכיוון , טקסס.
בדרכם נתקלו בעובר אורח שהצית את חשדם כי החזיק עליו כסף רב, ושכנעו אותו להצטרף אליהם בטרם קשרו ושדדו אותו, מותירים אותו לגורלו באמצע המדבר.
כעבור זמן מה, עם זאת, החליט פאנזרם לשוב על עקבותיו על מנת לאנוס אותו.
דרכיהם של השניים נפרדו בהמשך ופאנזרם חצה את הגבול בשנית, חזרה למקסיקו, הפעם ל, שם הצליח להתקבל לשורות הלגיון הזר של צבא מקסיקו, או בשמו המוכר יותר, .
במהלך שירותו הקצר, אשר נמשך כחודש, התאכזב לגלות כי הביזה הפכה לנפוצה בכל רחבי המדינה, ושכל המקומות אליהם הגיע כבר נשדדו זמן רב לפני כן.
בלית ברירה החליט לערוק וגנב מספר נשקים וסוס, עליו רכב לכיוון הגבול עד שמת מתשישות, אז החל לעשות את דרכו לקליפורניה.
במהלך מסעו צפונה מצא פאנזרם מפלט מחוסר המעש שהכביד עליו באמצעות שרפת כל דבר שנקלע לדרכו, ובעיקר לולים, אסמים, מחסנים, גדרות, ומבנים חקלאיים מכל סוג.
כאשר לא מצא מה לשרוף הצית שדות או כרי דשא, ובזבז את כספו המועט על כדורי אקדח, איתם ירה למוות בפרות ובסוסים בהם נתקל.
באותה העת נע מאזור לאזור בקרונות רכבת אליהם הצליח להתפלח, ובמקרה אחד אנס תחת איומי אקדח משגיח אשר ניסה לגרשו, ואף הכריח שניים מיושבי הקרון לאנוס אותו גם הם, בטרם השליך את כל השלושה החוצה תוך כדי נסיעה.
כאשר הגיע לפרסנו נעצר ונכלא לתקופה קצרה לפני שעלה בידו להימלט, דפוס אשר החל לחזור על עצמו לאורך החודשים הבאים במוסדות כליאה רבים בסיאטל, באורגון ובאיידהו.
בזמן מאסרו ב פגש פורץ כספות בשם קאל ג'ורדן וניסה לשדלו לחשוף בפניו את סודות אומנותו, אך הלה הועבר למוסקו כדי להישפט עבור פשעיו, בטרם הספיק ללמדו.
רוחו של פאנזרם לא נפלה, עם זאת, והוא נמלט מבית הסוהר רק כדי להתחקות אחר עקבותיו, ואף ניסה לפרוץ לבית המעצר בו הוחזק.
לאחר שנתפס נידון לשלושים ימי מאסר באותו התא בו שהה קאל, אשר שגה לחשוב כי פאנזרם התאהב בו ואף ניסה לשכנעו לקיים עמו יחסי מין, אולם הלה הכניעו בקלות ואנס אותו.
כעבור מספר חודשים נעצר שוב בגין פריצה ב, מונטנה, ונידון לשנת מאסר בכלא דיר לודג', שם פגש את חבר ילדותו, ג'ימי בנסון, אשר ריצה עשר שנות מאסר עבור שוד שביצע.
פאנזרם ברח לאחר שמונה חודשים, אך נעצר כעבור שבוע כאשר ניסה שוב לפרוץ לבית, עבירה שבגינה נידון לשנת מאסר, יחד עם שנה נוספת עבור ניסיון בריחתו.
מתוך שלוש השנים הללו ריצה בסך הכל כעשרים ושלושה חודשים, במהלכם הפך למה שכונה בפי האסירים "זאב מנוסה", כלומר אנס אשר נהג לבצע מעשי סדום בשותפיו לתא ואף לסחור בהם עם אחרים.
לדבריו של פאנזרם, היה כה שקוע באונס עד שלפעמים עשה זאת במשך כל היום ומחצית הלילה, ואמר כי .
שבועיים לאחר שחרורו נעצר פאנזרם בגין גנבה ב ונידון לשבע שנות מאסר ב, אך לא לפני שהספיק להצית שרפה גדולה בבית המעצר בו שהה.
השמועות על כך הגיעו לאוזניו של , מנהל בית הסוהר החדש אשר נודע בשיטת הענישה הקשה בה דגל, והוא הורה מיד על כליאתו של פאנזרם בתא הבידוד המוזנח ביותר בכלא.
למחרת היום שפך האסיר הזועם סיר לילה מלא בשתן וצואה על פני אחד הסוהרים, וכעונש על כך נאזק לדלת תאו במשך חודש רצוף.לאורך החודשים הבאים ניסה להימלט פעמים רבות, אך בכל פעם נתפס והוחזר לתא הבידוד.
מאוכזב מכישלונותיו, החל פאנזרם לשדל את שאר האסירים לנסות לברוח גם הם, עד שעלה בידו לשכנע צעיר בן כ-21 בשם אוטו הוקר להימלט באחד הבקרים אל תוך היער הסמוך שנמצא מדרום לכלא.
במהלך המצוד אחריו נפצע אחד מהמרשלים שיצאו בעקבותיו באופן אנוש לאחר שהלה ירה בו, ובתגובה החליט מינטו, מנהל בית הכלא, לצאת בעצמו כדי לחפשו.
עם לכידתו ירה הוקר במינטו למוות וחמק מידי החוק בשנית, בטרם נלכד ונהרג בידי שוטר מפורטלנד.
מותו של מינטו עורר גל זעזוע ברחבי המדינה והוביל לרוח התנגדות אשר החלה לנשוב בין כותלי הכלא.
המנהל החדש שמונה היה ג'ון מינטו, אחיו של המנוח, אשר ראה בפאנזרם אחראי באופן אישי למותו, והעניש אותו ביד קשה.
פאנזרם, מנגד, ניסה להשיב מלחמה ככל שהדבר עלה בידו, והשקיע את מרב מאמציו ביצירת רעש בלתי נסבל באמצעות דפיקת צינור פלדה בין סורגיו, הצתת שרפות ברחבי הכלא, חרחור מהומות, תקיפת סוהרים, ניסיונות בריחה, וכיוצא בזאת.
שיאו של המאבק ביניהם החל עם בריחתם של שניים מאסירי הכלא, אירוע שפאנזרם ושותפו לתא נחשדו בסיוע לו.
לאחר שנמצאו מספר מסורים במהלך חיפוש בתאיהם הורה מינטו על אזיקתם לדלתות התא והתזת מים לעברם באמצעות זרנוק עוצמתי לכיבוי שריפות, במשך מספר שעות.
בתום העונש שכבו שניהם על הרצפה בעודם תלויים מידיהם האזוקות, כאשר כל גופם חבול, נפוח ומכוסה בשטפי דם.
שמועות אודות צורת הענישה האכזרית שהופעלה בכלא נפוצו בעיתוני אורגון ואף הגיעו לאוזניו של מושל המדינה דאז, ג'יימס ויתיקומב, אשר פתח בחקירה עצמאית שהסתיימה עם התפטרותו המאולצת של ג'ון מינטו.
במקומו מונה לבית הסוהר מנהל חדש, צ'ארלס א.
מרפי, אשר הזדהה בתור אידיאליסט, וביקש להחיל רפורמה ניסיונית ברחבי בית הכלא בכל הנוגע לשיטת הענישה והיחס שהוענק לאסירים.
להפתעתו הרבה של פאנזרם חדל סגל הסוהרים להכות ולהתעלל באסירים, וכל מי שהפר את נוהלי הכלא נלקח לתא בודד עם מיטה וספרים, והורשה לקבל שלוש ארוחות ביום.
לאור המוניטין הרע שצבר במהלך שהותו במקום זימן מרפי את פאנזרם לשיחה אישית במשרדו, במהלכה הכריז כי יאפשר לו לעזוב את בית הסוהר אם ייתן את מילת הכבוד שלו כי יחזור עד לספירת הערב.
מבולבל, הסכים פאנזרם להצעה בחשדנות, במחשבה כי יברח ברגע שתיפול לידיו ההזדמנות המתאימה.
עם צאתו משערי הכלא, עם זאת, נותר עומד במקומו בתדהמה, אינו בטוח כיצד להמשיך.
לאחר שווידא כי אף אחד מבין הסוהרים לא יצא בעקבותיו הסתובב במשך זמן-מה בחוסר מעש, בטרם שב לבית הסוהר ודרש להיכנס חזרה פנימה.
התיקון שניסה להחיל מרפי תחת ידיו והפיכתו של פאנזרם לדוגמה למופת עבור שאר האסירים נראו מעודדים, תחילה, והפיחו תקווה בעתיד שיקומם של פורעי החוק והעבריינים במדינה, אך לא למשך זמן רב.
על אף השיפוץ הנרחב שנערך בכלא, אשר כלל בנייה של בית ספר וסדנאות עבודה, החלה להתעורר בקרב האסירים רוח מחתרתית כנגד ידו הרכה של מרפי, אשר הגיעה לשיאה עם בריחתו של פאנזרם מבית הסוהר בספטמבר 1917.הלה ישב באחד הערבים מחוץ לכותלי הכלא בחברתה של אחות מבית החולים הקרוב ושתה לשכרה.
הידיעה על בריחתו נפוצה במהרה והפכה למבוכה גדולה הן למרפי והן לסגל הסוהרים.
הוא נתפס כעבור שבוע בתום קרב יריות ארוך לאחר שניסה לשדוד בית מגורים, וכאשר נשאל מדוע לא נכנע קודם טען כי העדיף למות מאשר לעמוד שוב בפני מרפי.
בית המשפט גזר עליו תשע שנות מאסר נוספות בעוון פריצה ותקיפה, כך שיחד עם שארית עונשו הקודם, עמד בפני ארבע עשרה שנות מאסר בסך הכל.
עם שובו לבית הסוהר המתין במשך מספר חודשים עד שהורשה לחזור לעבודתו, בטרם החל לתכנן את בריחתו הבאה.
הסוהרים, עם זאת, למדו על תוכניותיו, והציבו זקיפים במקומות מסתור שונים מחוץ למרתף שדרכו התכוון לברוח, במטרה לירות בו למוות בשעת המעשה.
התוכנית לא התממשה לאחר שגילה כי ארבו לו, והמתין מספר ימים עד שחשדותיהם נמוגו, לפני שניסר את סורגי המרתף וברח לחופשי.
פאנזרם נמלט מבית הסוהר בשלהי 1917 לאחר שריצה ארבע שנים בלבד מתוך עונשו, אל תוך ארץ לא מוכרת שהייתה במהלך שיאה של מלחמת העולם הראשונה.
כעת בן עשרים ושבע ועם פרס על ראשו במדינות רבות, ניסה להתגייס תחילה לצבא ארצות הברית ב, פנסילבניה, אך ערק לאחר ימים ספורים, ומצא עבודה מזדמנת ב, מרילנד.
כעבור מספר ימים המשיך במסעו לכיוון בולטימור, שם פגש נער צעיר אשר סייע לו לשדוד בית מלון בפרדריק, והשתמש בכסף שגנב כדי להגיע לניו יורק ולהצטרף לאיגודי עובדים שונים אשר סייעו לו לקבל תעודת ימאי.
בעזרת המסמכים הללו הצליח להצטרף לצוות אוניית הג'יימס ד.
ויטני שהפליגה לאמריקה הדרומית, ראשית לפנמה ואז לפרו, בטרם נטש אותה ומצא עבודה במכרות הנחושת ב, ומאוחר יותר גם בצ'וקיקמטה, צ'ילה.
כאשר מאס בעסקי הכרייה שב חזרה לפנמה והחל לעבוד בתור פועל כפיים ברשות חברה ממשלתית של ארצות הברית.
בהמשך הגיע לארכיפלג בוקאס דל טורו, שם התקבל לשורות בתור נהג, אך פוטר במהרה לאחר שעורר תגרות עם שאר העובדים.
לפני שעזב הצית את אחת מבארות הנפט של החברה, מה שהוביל לפרס בשווי של כ-500 דולרים אשר הוצע על ראשו.
כאשר הגיע לפנמה סיטי חבר למלח נוסף ויחד תכננו השניים כיצד יחטפו ספינת סקונר וירצחו את כל יושביה, אולם לאחר שחברו שתה לשכרה באחד הימים הוא נעצר לאחר שחטף את הספינה בעצמו ורצח את ששת חברי צוותה.
פאנזרם חזר לארצות הברית על גבי האס.
קולון או הגנרל גותאלס, בטרם פתח במסע נוסף ליבשת אירופה.
תחילה עלה על גבי האס.
הומה, אשר הפליגה ל, טקסס, ומשם לגלאזגו, סקוטלנד.
עם עגינתם ניסה פאנזרם לשדוד את האונייה, אך נתפס ונכלא לתקופה קצרה ב.
לאחר שחרורו המשיך לסאות'המפטון ולונדון, משם חצה את תעלת למאנש לצרפת, וביקר בלה האבר ובפריז.
כאשר אזל כספו הצטרף לצוות ספינה שהפליגה להמבורג, גרמניה, ושהה במספר ערי נמל נוספות לפני שחזר לארצות הברית.
לאחר שוד מוצלח בחנות תכשיטים בברידג'פורט, קונטיקט, ממנו יצא כשבכיסיו נמצאים כ-1,500 דולרים, שב פאנזרם להמבורג, אך התרושש מכל הונו כעבור שבועיים וחזר לארצות הברית חסר-כל על אותה ספינה שאיתה הגיע.
לאחר מספר ימים הפליג לניו הייבן על גבי המנצ'וריה, שם פרץ לאחוזתו של ויליאם הווארד טאפט, נשיא ארצות הברית לשעבר ונשיא בית המשפט העליון דאז אשר חתם במו ידיו על גזר דינו קודם למאסרו בכלא הצבאי ב, וגנב כסף מזומן, תכשיטים ואיגרות חוב בשווי של כ-40,000 דולרים.
בעזרת הונו החדש קנה פאנזרם את היאכטה האקיסטה, בה התכוון להשתמש כדי להגשים מזימה שתכנן אשר נועדה לתת פורקן לזעמו: לאורך שלושת השבועות הבאים פיתה מלחים מניו יורק להפליג עמו הרחק מהיבשה תוך מתן הבטחות לעבודה משתלמת.
כאשר הגיעו אל לב הים שכנע אותם לשתות לשכרה יחד עמו, בטרם אנס ורצח אותם, משליך את גופותיהם למים.
לא ידוע כמה אנשים רצח בשיטה זו, על אף שהודה כי הרג לפחות עשרה.
בנוסף, ישנם דיווחים על מספר גופות לא מזוהות אשר נמשו מהמים באותה העת.
רצף ההיעלמויות החל לעורר חשד בפאבים השונים בניו יורק בהם נהגו המלחים לבלות, אך פאנזרם נאלץ לחדול ממעשיו בכל מקרה לאחר שריסק את היאכטה לחופיה של אטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
הוא שב לקונטיקט בחיפוש אחר הזדמנויות נוספות להתעשר, אולם נתפס בשעת מעשה כאשר פרץ לבית מגורים, ונכלא בברידג'פורט למשך שישה חודשים.
עם שחרורו נסע לפילדלפיה, שם נקלע לקרב ירי עם כוחות המשטרה ונעצר שוב.
לאחר שהורשע בתקיפה בנסיבות מחמירות ובהצתת מהומה עמד פאנזרם בפני עונש מאסר כבד, אך הצליח להשתחרר בערבות ונמלט לנורפוק, וירג'יניה, בטרם עלה על ספינה שהפליגה לאירופה.
באחת מערי הנמל האירופיות איתר ספינה שהפליגה לאפריקה והגיע בעזרתה למאטדי, קונגו הבלגית.
משם נסע ללואנדה, אנגולה הפורטוגזית, ושב לעבוד בשורות בתור נהג.
באותה העת החל לחפש אחר בתולות צעירות שיוכלו לשמש לו כשפחות מין, עד שלבסוף מצא שתי ילדות כהות-עור בנות 8 ו-12 שהצליח לרכוש מידי משפחותיהן, על אף שהחזירן מאוחר יותר כאשר גילה שקיימו יחסי מין זה מכבר.
כאשר נודע לו כי בנוסף לכך גם פוטר מעבודתו, מצא פאנזרם את הממונה עליו והכה אותו.
אינו בטוח כיצד להמשיך, התיישב על ספסל בפארק ציבורי כאשר לפתע הבחין בילד כהה-עור המשוטט לאיטו בחוסר מעש.
לאחר ששכנע אותו להתלוות אליו, הוביל אותו לבור חצץ שנמצא במרחק קצר משם, בטרם אנס ורצח אותו, משליך את גופתו פנימה.
חזרה בעיר רכש פאנזרם כרטיס לאוניית קיטור אשר הפליגה למפרץ לוביטו, שם שכר סירת קאנו ואת שירותיהם של שישה עובדים מקומיים, לפני שיצא לכיוון הג'ונגל בחיפוש אחר תנינים אותם התכוון לצוד.
כאשר התרחקו מספיק, עם זאת, ירה למוות בכל ששת העובדים בעודם יושבים כשגבם מופנה אליו, והשליך את גופותיהם למים כמאכל לתנינים, בטרם גנב את הסירה ושב על עקבותיו.
בימים הבאים נאלץ פאנזרם לעמוד על משמרו לאחר שזונה ספרדייה אשר שדד שלחה אחריו את כוחות המשטרה המקומית, בנוסף לקונסול האמריקאי שפתח בחקירה רשמית נגדו, ובלית ברירה עשה את דרכו צפונה לאורך רצועת החוף המערבית עד שחצה את הגבול לקונגו הבלגית.
כאשר הגיע לנהר הקונגו שכר סירת משוטים וצוות חותרים שלקחו אותו ל, משם עלה לספינה צרפתית שהפליגה לבומה ומאטדי.
מרושש וחסר-כל, עלה פאנזרם כעבור חודש על הספינה האמריקאית הוסט נונו, אשר לקחה אותו עד לסקונדי, חוף הזהב.
שם הצליח להשיג מעט כסף לאחר ששדד מספר מגדלי ליים, ורכש כרטיס הפלגה לספינת האס.
פטוני, אשר עשתה את דרכה לעיר הנמל לאס פאלמס, האיים הקנריים, בה הקונסול האמריקאי לא הכיר אותו, והסכים לסייע לו למצוא ספינה שהפליגה לליסבון, פורטוגל.
הקונסול האמריקאי בליסבון, עם זאת, שמע באופן אישי אודות מעלליו של פאנזרם באפריקה במהלך ביקורו של מנהל , והלה נאלץ לברוח על גבי אוניית משא אנגלית שהפליגה לבריסטול, אנגליה, בטרם עלה על ספינה אמריקאית שלקחה אותו חזרה לניו יורק, אז תמו באופן רשמי מסעותיו מסביב העולם.
עם שובו לארצות הברית ביולי 1922 נסע פאנזרם לסיילם, מסצ'וסטס, שם אנס ילד בן אחת עשרה, ורצח אותו באמצעות הטחת אבן כבדה כנגד ראשו.
לאחר מכן שהה זמן-מה בפילדלפיה, בולטימור, וג'קסונוויל, בטרם נסע לניו אורלינס, שם שדד מאספקת התרופות שלו, ביניהן סמים ממכרים כגון קוקאין, אופיום ומורפין, אותם מכר ברחבי העיר, בסנט לואיס, ובניו יורק.
בראשית שנת 1923 מצא עבודה בתור שומר של מועדון יאכטות בניו הייבן, קונטיקט, אך שדד אותו במהלך יומו הראשון.
באותה העת הכיר נער צעיר בשם ג'ורג', אשר התגורר בניו יורק ונהג להתלוות אליו מעת לעת.
מאוחר יותר באותה שנה גנב יאכטה בפרובידנס, רוד איילנד, והפליג איתה ליונקרס כדי לאסוף את חברו.
הוא שינה את שמה ואת מספר רישיונה לאלו של האקיסטה, היאכטה שקנה בכספו הגנוב וריסק לחופי אטלנטיק סיטי, בניסיון למכור אותה, אולם הקונה הראשון שמצא ניסה לשדוד אותה ממנו, ופאנזרם רצח אותו והשליך את גופתו למים.
כאשר חזרו ליבשה ברח ג'ורג' לתחנת המשטרה הקרובה ודיווח על מעלליו של פאנזרם, אשר נעצר במהרה והואשם בשוד, פריצה, ניסיון בריחה, אונס וביצוע מעשי סדום.
עורך דינו הצליח לשחרר אותו בערבות בתמורה ליאכטה שלו, אך כאשר ניסה למכור אותה גילה שהיא גנובה.
בימים הבאים נסע פאנזרם לניו הייבן ואנס ילד נוסף, בטרם חנק אותו למוות עם חגורתו והשליך את גופתו לתוך השיחים.
לאחר מכן מצא עבודה על גבי הספינה הצבאית היו.
גרנט שהפליגה לסין, אך פוטר קודם ליציאתה לאחר שהשתכר ונקלע לתגרות עם החיילים.
למחרת שדד משרד ב, אך נתפס ונלקח למעצר בוייט פליינס.
כאשר הבין את גודל העונש שציפה לו ניסה להודות באשמה במסגרת הסדר טיעון שעורך דינו הציע לו, אך נידון לעונש המקסימלי שאפשר החוק דאז, חמש שנות מאסר במתקני הענישה סינג סינג ו.
מתקן הענישה קלינטון נחשב באותה העת לאחד מבתי הסוהר האכזריים ביותר בארצות הברית בשל התנאים הקשים ששררו בו, אשר הובילו את פאנזרם לשוב במהרה חזרה לשגרתו הרגילה, כאשר כעבור מספר חודשים בלבד ניסה להצית את סדנאות העבודה של הכלא, ואף לרצוח את אחד האסירים.
מזגו האלים ועברו הפלילי העשיר זיכו אותו ביחס אלים במיוחד מצד הסוהרים, אשר נהגו להעניש אותו לעיתים תכופות.
לא חלף זמן רב בטרם ניסה להימלט, אולם במהלך בריחתו נפל מגובה של תשעה מטרים ושבר את שתי רגליו.
כאשר נלקח לבית החולים התגלו גם קרעים וחבלות רבות ברחבי גופו, בנוסף לסדק בעמוד השדרה שלו.
על אף כן, השיב אותו צוות הסוהרים חזרה לתאו מבלי שקיבל טיפול רפואי הולם, מצב בו נשאר במשך ארבעה עשר החודשים הבאים.
בתום תקופה זו כבר הצליח ללכת בתמיכת מקל, למרות שסבל מצליעה קלה, ונאלץ לעבור ניתוח לטיפול בפציעותיו, במהלכו נכרת אחד מאשכיו.
כעבור מספר ימים ביקש לבדוק האם עדיין היה מסוגל להגיע לעוררות מינית ולקיים יחסי מין על אף הניתוח שעבר, והחל לאנוס אסיר אשר שכב לצדו באחת המיטות של בית החולים.
הוא נתפס בשעת המעשה והוחזר לתא הבידוד למשך שארית עונשו הקצוב, שהסתיים ביולי 1928.
עם שחרורו פתח פאנזרם בגל פריצות ברחבי בולטימור, במהלכו רצח עובר אורח אקראי בו נתקל.
ב-30 באוגוסט נעצר בוושינגטון די.
לאחר שפושע אשר נהג לקנות ממנו את סחורתו הגנובה ופעל גם כמודיע משטרתי דיווח למפעיליו אודות פריצותיו האחרונות.
בזמן שהמתין למשפטו הודה פאנזרם ברציחתם של שלושה ילדים בסיילם, ניו הייבן, ופילדלפיה, אולם חוקריו לא הצליחו לאמת את טענותיו.
הוא סירב למנות לעצמו עורך דין תוך שביקש לייצג את עצמו, וכאשר עלה למסור הצהרה אמר בפני חבר המושבעים, .
דיוניהם של המושבעים תמו כעבור דקה, והם שבו חזרה לאולם בית המשפט עם פסק דין החלטי שמצא את פאנזרם אשם.
לאור הרשעותיו הקודמות נידון לתקופת המאסר המרבית שהתיר החוק, קרי עשרים וחמש שנים עד מאסר עולם, בבית הסוהר פורט לוונוורת'.
כאשר החל מאסרו הזהיר פאנזרם את מנהל הכלא כי .
הלה מאן להקשיב לדבריו, ובימים הבאים העביר אותו סגל הסוהרים לעבוד במכבסת הכלא תחת פיקוחו של רוברט ורנקי, משגיח אשר שימש כמנהל העבודה במקום ונודע באופיו הקטנוני.
לא חלף זמן רב בטרם הצית הלה את זעמו של פאנזרם, אשר הזהיר אותו כי יעזוב אותו לנפשו, ואף הגיש בקשת העברה לאגף אחר.
לבסוף, ב-20 ביוני 1929, הכה אותו פאנזרם למוות בעזרת מוט ברזל, בטרם החל להסתובב ברחבי הכלא בעודו מגואל בדם ולרדוף אחר שאר האסירים.
בזמן שהמתין למשפטו החדש התיידד פאנזרם עם הנרי לסר, סוהר אשר נהג לשוחח עמו ולהביא לו סיגריות, והעביר את מרבית זמנו בקריאת ספרים עבי כרס מספריית הכלא, בעיקר עבודות פילוסופיות מאת ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה.
במקרה אחד ניסה לקרוא את ביקורת התבונה הטהורה מאת עמנואל קאנט, אולם לאחר שלא הצליח להבין את הרעיונות המתוארים בו קרע אותו בתסכול לאלפי חתיכות שהצית בערמה מחוץ לתאו.
באותה העת כתב גם את האוטוביוגרפיה שלו, אותה מסר ללסר.
משפטו התקיים באפריל 1930 תחת דוכנו של השופט ריצ'רד ג'יי.
סוגיית שפיותו העלתה מספר שאלות שנותרו תחילה ללא מענה, אך נציגי ועדת הבריאות הנפשית קבעו לבסוף כי על אף שלקה בנפשו, עדיין היה מודע לעצמו ולסביבתו בשעת ביצוע הפשע, וכן לטיב האישום שהוגש נגדו באותה העת.
בדומה למשפטו הקודם דרש לייצג את עצמו, אולם השופט מאן להיעתר לבקשתו ומינה את ראלף ט.
פאנזרם סירב לשתף עמו פעולה או להגן על עצמו, על אף שטען לחפות מפשע בפני האישום.
חבר המושבעים התכנס במשך ארבעים וחמש דקות בטרם שב עם פסק דין שמצא אותו אשם, והוא נידון למוות בתלייה בפורט לוונוורת'.
פאנזרם סירב להפצרותיהם של מתנגדי עונש המוות ונציגי ארגוני זכויות האדם אשר פנו אליו בתחינה כי ירשה להם להגיש ערעורים על עונשו, וענה למכתביהם, .
הדימוי המתאר צוואר אחד מיוחס במקור לאחד הקיסרים של רומא העתיקה, קליגולה.
פאנזרם נתלה ב-5 בספטמבר 1930. כשניסו הסוהרים לכסות את ראשו עם ברדס שחור הוא ירק בפניו של המוציא להורג, וכשנשאל אם ברצונו לומר מילים אחרונות הגיב, .
גופתו נקברה בבית הקברות של הכלא.
סרט הקולנוע בבימויו של טים מטקאלף ובכיכובם של ג'יימס וודס ורוברט שון לאונרד אשר יצא לאקרנים ב-1995, מבוסס באופן ישיר על ספר בעל שם זהה מאת תומאס יוג'ין גאדיס ורוברט או.
לונג, המסקר את חייו ופשעיו של פאנזרם.
הסרט התיעודי בבימויו של עוקב אחר חייו, פשעיו ומאסרו של פאנזרם, ומכיל צילומים של בתי הסוהר השונים בהם נכלא, בנוסף לראיון עם אחד מסוהריו, הנרי לסר.
לונג הוא ביוגרפיה מקיפה המסקרת את חייו של פאנזרם, ונחשבת למקור האמין ביותר לגביהם, מאחר שהיא מבוססת באופן ישיר על כתביו האוטוביוגרפיים מבית הסוהר, בנוסף למחקרים שנערכו אודות שלל בתי הסוהר בהם נאסר והפשעים הרבים שהודה כי ביצע.
קארל פוסטל (בצ'כית: Karl Postl; 9 בנובמבר 1769 – 15 במרץ 1818) היה צייר אוסטרי שעשה קריירה בפראג בתחילת המאה ה-19. הוא היה מדריך באקדמיה של פראג, וגם צייר תפאורות בתיאטרון.
רוב עבודתו הייתה בתחום העיצוב הגרפי, אך קיימים כמה ציורים שיצר.
חלקם נמצאים באוסף של הגלריה הלאומית של פראג.
אנטונין מאנס היה תלמידו העיקרי.
קארל נולד למשפחה של רוזן.
הוא למד ציור ועיצוב גרפי באקדמיה בווינה.
בסוף המאה ה-18 הקים סטודיו בפראג.
הוא קודם כמנהל הציור הראשון באקדמיה על ידי פטרונים צ'כים, אך בסוף העדפה ניתנה ליוזף ברגלר.
מ-1806 עד 1817, קרל פוסטל לימד ציור נוף ורישום נוף גרפי באקדמיה בפראג.
תלמידיו כללו את יוזף סמברה, וינצ'נק מורשטדט, יוזף פרדריק זוטלר ואנטונין מאנס, האחרון הפך גם ליורש באקדמיה.
לאחר מכן, מ-1804, עבד פוסטל כצייר תפאורות תיאטרליות בתיאטרון אסטייטס, שם הוחלף מאוחר יותר באנטונין מצ'ק.
עבודתו משלבת דפוסי קלאסיקה ורומנטיקה גם וינאית וצרפתית, בהשראת אמנים כמו קלוד לורן וניקולא פוסן.
עבודת הנוף שלו התמקדה בדרך כלל בנופים פנורמיים של פראג, שהוצגו לעיתים קרובות באלבומים גרפיים.
הוא היה גם פורטרט מיומן.
הוא השתתף ביצירת גלויות עבור כמה עיירות ספא.
ציוריו מוצגים בעיקר באוספים של הגלריה הלאומית והמוזיאון של פראג.
הוא נפטר בטרם עת משחפת.
הוא נקבר בבית הקברות אולשאני בפראג.
קארל רוג'רס היה פסיכולוג אמריקאי, מאבות הזרם ההומניסטי בפסיכולוגיה, ואבי שיטת הטיפול הממוקד במטופל (Client-Centered Therapy).
רוג'רס סבר כי המניע האנושי העיקרי הוא השאיפה למימוש עצמי.
לדעתו שורשן של בעיות נפשיות הוא באי הלימה בין "העצמי האידיאלי" וה"עצמי בפועל".
חוסר התאמה זה בין הרצוי למצוי יכול להימנע באמצעות חינוך השם דגש על קבלה בלתי מותנית, היינו נכונות לקבל את תחושות האדם ורגשותיו כלגיטימיים.
לדעת רוג'רס, הפער בין מה שמותר לבין תחושת העצמי עלול להוביל להדחקה.
בדומה לאבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, הדגיש רוג'רס את חסרונות ההדחקה.
שלא כמוהו הוא סבר שהיא אינה בלתי נמנעת.
בנוסף בולט הניגוד בין רוג'רס לפרויד בראייתו האופטימית של רוג'רס את הטבע האנושי.
לטענת רוג'רס, המטפל הקליני לא אמור להוות דמות סמכותנית או "מספקת פתרונות" אלא כזו שתספק תמיכה, חום ואמפתיה לכיוונים אליהם יחליט המטופל עצמו לפנות.
ההקשבה צריכה לעמוד במרכז התהליך הטיפולי.
רוג'רס כיהן כראש אגודת הפסיכולוגים האמריקאית בשנת 1947.
במקביל לעבודתו בפסיכולוגיה, לרוג'רס נודעה חשיבות בתחום המחשבה החינוכית.
את עיקרי הדברים ניתן למצוא בספרו "חופש ללמוד", שמבוסס על מאמרים והרצאות שנשא המחבר לאורך שנות השישים, ומבטא שילוב של חשיבה חינוכית פילוסופית עם גישתו הפסיכולוגית, הממוקדת בפרט.
קארל רוב הוא עיתונאי אמריקאי, שהיה יועץ בכיר לנשיא ארצות הברית, ואחד האישים המקורבים ביותר לנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש.
רוב ניהל את מסעות הבחירות של בוש בשנים 1994 (למושל מדינת טקסס) 2000 ו-2004 (לנשיאות).
שימש בממשל בוש כיועץ בכיר לנשיא, אסטרטג פוליטי ראשי, וסגן ראש מטה הבית הלבן לענייני מדיניות.