tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 ביוני פרץ גל מהומות במצרים שבמהלכו יצאו מיליוני מצרים לרחובות, ובסופו של דבר גרם להדחתו של מורסי מהשלטון בידי הצבא כעבור 3 וחצי ימים בלבד של הפגנות.
למחרת ההדחה, ב-4 ביולי, הושבע עדלי מנסור כנשיא זמני עד הבחירות שהתקיימו בתחילת 2014, בהן נבחר ראש המועצה העליונה עבד אל-פתאח א-סיסי.
בחודשים שלאחר מכן נהרגו מאות אנשים במהומות בין האחים המוסלמים לבין הצבא.
ב-15 בפברואר 2011 החלו בלוב הפגנות רחבות היקף, בעיקר בעיר בנגאזי, ולאחר מכן גם בערים אחרות.
ההפגנות שהפכו במהירות להתקוממות עממית, בהשתתפות רוב בני השבטים השונים שבמדינה, אירעו במחאה על האבטלה וחוסר הפיתוח הכלכלי במדינה והופנו בעיקר נגד השלטון הדיקטטורי של מועמר קדאפי, במטרה להדיח אותו מהשלטון.
המתקוממים והמורדים הצליחו לכבוש מספר ערים חשובות ולהשתלט על אזורים נרחבים של המדינה.
במהלך ההפגנות והקרבות נהרגו מאות אזרחים ואלפים נפצעו.
ב-22 בפברואר הודיעו כלי התקשורת המערביים כי המורדים שולטים בחלק מהערים בלוב וקבעו את בסיסם בבנגאזי, בעוד קדאפי התבצר בעיר הבירה טריפולי, בה מתגוררים רוב בני שבטו, ולפיכך שליטתו בעיר זו לא עורערה.
ההתקוממות הפכה למלחמת אזרחים שהתנהלה בין המורדים לכוחותיו ותומכיו של קדאפי וגבתה מעל 6,000 הרוגים, רובם מצד המורדים.
המורדים הקימו את הגוף שנקרא מועצת המעבר הלאומית בבנגאזי, שהפכה להנהגה הרשמית של המורדים ומדינות רבות אף הכירו בה כמייצגת את המדינה.
צרפת הייתה הראשונה שהכירה במועצה הלאומית כמייצגת את העם הלובי, ב-10 במרץ 2011.
ההתערבות הצבאית בלוב היא הרחבה ביותר שיזמו מדינות המערב מאז מלחמת עיראק.
צרפת היא מובילת ההתערבות הצבאית של המערב בלוב, ולא ארצות הברית שהובילה במשך השנים כמעט את כל ההתערבויות הצבאיות של המערב במדינות זרות ועוינות.
בזכות התמיכה של נאט"ו ומדינות אחרות במורדים בלוב, הצליחו המורדים להשתלט על הערים בורייקה, אג'דבייה, מיסראתה ועוד.
ב-21 באוגוסט, לאחר שהצליחו להשתלט על העיר א-זאוויה, נכנסו כוחות המורדים למעוז קדאפי טריפולי מכל הכיוונים והתקדמו למבצרו בעיר באב אל-עזיזיה, אך לא מצאו את השליט המודח.
לאחר כיבוש טריפולי נשארו מעט מאוד ערים בשליטת קדאפי ותומכיו, החשובה מביניהם היא העיר סירת, עיר הולדתו של קדאפי.
כמו כן הגיעו דיווחים שונים שכמה מבני משפחתו של קדאפי ותומכיו ברחו למדינות השכנות אלג'יריה וניז'ר.
ב-20 באוקטובר 2011 כבשו המורדים את סירת, מעוזו האחרון של קדאפי, שם מצאו את מועמר קדאפי והרגו אותו.
3 ימים לאחר מכן נערך טקס חגיגי בבנגאזי שסימל את סוף המלחמה וסופו של עידן קדאפי בלוב.
הפגנות שהחלו בינואר 2011, כמחאות בקנה מידה קטן יחסית, התגברו להפגנות רחבות היקף, וזאת בין השאר, כחלק מאפקט הדומינו ומן הרוח הגבית של הצלחת גלי מחאות אחרים בעולם הערבי, ובמיוחד מלחמת האזרחים בלוב.
התקיפה הצבאית הבינלאומית המשולבת בלוב, של ארצות הברית, מדינות ברית נאט"ו ואף מספר מדינות ערביות, עוררה תקווה אצל המתקוממים, כי אולי יזכו לתמיכה אקטיבית של מדינות המערב, בהפסקת הדיכוי האלים של ההפגנות על ידי השלטון בסוריה.
ההפגנות המשמעותיות החלו במרץ בעיר דרעא, כשהמפגינים קראו לביטול חוקי החירום במדינה ולהתפטרותו של הנשיא אסד.
המפגינים נורו על ידי כוחות הצבא, וכמאה נהרגו.
ימי הזעם בסוריה הביאו להתפשטות המחאות לערים אחרות כגון דמשק, בניאס, לטקיה, חלב, חומס ועוד.
אסד הורה לצבא לירות על המפגינים.
כמו כן אחיו של בשאר, מאהר אל-אסד, לוקח חלק פעיל בניהול טבח המפגינים על ידי הצבא.
בניגוד ליחסן של מדינות המערב כלפי קדאפי ומובארכ, הרי שגינוי נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, והדיכוי האלים של ההפגנות בידי שלטונו הדיקטטורי, בוצע תחילה בשפה רפה, ואף ללא הטלת סנקציות כלכליות משמעותיות אישיות נגדו.
אחת ממטרות המחאות, ביטול חוקי החירום בסוריה, הושגה לכאורה, בסופו של דבר.
למרות זאת, ההפגנות נמשכו, וכך גם הדיכוי האלים על ידי כוחות חמושים מטעם השלטון אשר ירו בנשק חם לעבר המפגינים, הרגו מאות מהם ופצעו אלפים.
כמו כן, המשיכו כוחות הביטחון לבצע מעצרים המוניים.
בחודש יוני אירע פיצוץ בבניין צבאי בצפון סוריה, ו-120 חיילים נהרגו בפיצוץ.
הממשלה הסורית האשימה את המפגינים בפיצוץ, ולאחר מכן נשלח כוח צבאי גדול לצפון סוריה, שפורש ע"פ רבים, כתכנון מעשה נקמה לפיצוץ שיעשה על ידי הרג אזרחים.
אלפי תושבים בצפון המדינה ברחו לטורקיה השכנה, שהסכימה לפתוח את שעריה.
בעקבות ההפגנות והטבח מתכננים חברי מועצת הביטחון, ובראשם צרפת ובריטניה, לגנות את משטרו של אסד ואף לבצע תקיפה צבאית במדינה, אך קיים חשש כי סין ורוסיה, חברות בכירות במועצת הביטחון וידידות גדולות של סוריה, יטילו וטו על החלטה כזאת, כפי שעשו באוקטובר.
בנובמבר החליטה הליגה הערבית להשעות את חברותה של סוריה בליגה, בדומה לצעד שננקט בזמנו כלפי לוב תחת שלטון מועמר קדאפי, בטרם החליטה מועצת הביטחון על ביצוע הפעולות הצבאיות כנגדה.
ב-24 בנובמבר פורסם כי הסכימה להכנסת פקחים של הליגה הערבית עם סמכויות מורחבות, דבר שהתנגדה לו עד אז.
נכון למרץ 2023, במלחמת האזרחים נהרגו כ-503,064 איש ומעל ל-5 מיליון אזרחים סורים הפכו לפליטים (נכון ל-2017).
רוסיה, איראן ומיליציות שיעיות סייעו לאסד ליצב את משטרו במשך שנים רבות ולהאבק במורדים אך ב-8 בדצמבר 2024, לאחר מתקפת פתע, הופל משטר הבעת' ואסד עזב את המדינה.
ב-3 בפברואר 2011, 20,000 איש מפגינים בצנעא, בירת תימן, ונשיא תימן עלי עבדאללה סאלח, אשר שלט במשך 35 שנים הודיע כי הוא לא יבקש להאריך את כהונתו בשנת 2013 ולא יעביר את השלטון לבנו.
ב-10 במרץ 2011 הודיע נשיא סאלח על רפורמות במדינה, קיום בחירות דמוקרטיות בתחילת 2012 והעברת קבלת ההחלטות לממשלה שתיבחר על ידי הפרלמנט.
בחודש אפריל הודיע הנשיא סאלח כי יתפטר מהנשיאות בעוד כחודש, בתמורה לחסינות משפטית מצד בתי הדין העליונים במדינה.
בחודש מאי חתם על הסכם עם האופוזיציה התימנית, המאשרת את התפטרותו מהנשיאות בעוד חודש ימים, אך סאלח רצה להישאר בשלטון, ולכן ב-22 במאי חזר בו מההחלטה לפרוש, והמפגינים המשיכו למחות נגדו.
בימים האחרונים של חודש מאי, פרצה למעשה מלחמת אזרחים במדינה, כאשר מאות טרוריסטים ופעילים מוסלמים סוניים קיצוניים מארגון הטרור אל-קאעידה, כבשו את העיר זינג'יבר וחיל האוויר של צבא תימן הפציץ את עמדותיהם מן האוויר.
כמו כן, שר ההגנה של תימן הודיע על התפטרותו והצטרפותו לכוחות המורדים, תוך מתן נאום טלוויזיוני, שבו קרא לכל המשרתים בכוחות המזוינים של תימן, "לפעול לפי צו מצפונם", לערוק ולתמוך במתקוממים נגד שלטון הנשיא.
בכיכר המרכזית של העיר תעיז, אחד ממוקדי ההפגנות העיקריים נגד הנשיא, הקימו המפגינים מחנה אוהלים אך חיילי המשמר הרפובליקני בצירוף טנקים, הגיעו למקום לדיכוי המחאות, וככל הנראה נהרגו כ-20 בני אדם כתוצאה מירי של כוחות הצבא ויידויי בקבוקי התבערה והאבנים מצד המפגינים.
מתחילת ההפגנות בתימן, מעריכים ארגוני זכויות אדם, כי נהרגו כ-300 בני אדם בכל רחבי המדינה.
ב-3 ביוני נפצע נשיא תימן במתקפת פגזים על ארמונו, יחד עם יושב ראש הפרלמנט שנפצע אנוש וראש הממשלה שנפגע אף הוא.
ארבעה משומרי ראשו של הנשיא נהרגו במתקפה, והנשיא עלי עבדאללה סאלח נלקח לערב הסעודית למתן טיפול רפואי ושם נותח בהצלחה.
ב-23 בספטמבר, כ-3 חודשים מאז שנפצע, חזר סאלח מסעודיה לארצו והמשיך לכהן כנשיא תימן, בעוד שההפגנות נגדו ממשיכות.
לאחר חזרתו, הודיע סאלח כי מתכוון להתפטר.
ב-23 בנובמבר חתם סאלח בטקס שנערך בערב הסעודית בחסות בית המלוכה הסעודי ובנוכחות מנהיגי האופוזיציה בתימן על הסכם העברת סמכויות לסגנו אל האדי.
תוך שלושה חודשים, יתקיימו בחירות בתימן לתפקיד הנשיא, שבהן לא יתמודד סאלח אך ההסכם העניק לו ולמקורביו חסינות מפני העמדה לדין.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, אמר: "ארצות הברית מברכת על החלטת הנשיא להעביר מיד את סמכויותיו לסגנו.
זה צעד חשוב לעם התימני, שמגיעה לו ההזדמנות לקבוע את עתידו".
ב-25 בפברואר 2012 הושבע סגן הנשיא של סאלח עבד אל ראב מנסור אל האדי לנשיא תימן החדש.
הפגנות ענק בבחריין כנגד משטר המונרכיה במדינת האי, בעיקר בבירה מנאמה.
ב-18 בפברואר, חמד בן עיסא אל ח'ליפה נתן פקודה לחייליו לירות ירי חי אל עבר המפגינים.
כמו כן המלך הבחרייני בן עיסא ביקש סיוע מערב הסעודית לכוח צבאי שיעזור להשתלט על ניסיון מרד של האוכלוסייה השיעית המונה כ-90% מאוכלוסיית הממלכה כדי להפיל את משטרו של המלך חמד בן עיסא אל ח'ליפה בסיוע איראני.
רוב ההפגנות הגדולות במדינה מתרחשות בכיכר הפנינה בבחריין, ולכן בבוקר 18 במרץ 2011 הורה המלך להפיל את אנדרטת הפנינה כדי שלא יוכלו להפגין שם.
הפגנות ענק התחוללו באלג'יריה מ-28 בדצמבר שנת 2011 בערים אלג'יר ובג'יאה; הצתות עצמיות של אזרחים; מפלגת RCD האלג'ירית (Rally for Culture and Democracy תרגום: עצרת לתרבות ודמוקרטיה) ארגנה הפגנות רבות במדינה.
בתחילת חודש פברואר הודיע נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה כי חוקי החירום, שחלו על המדינה משנת 1988, בוטלו עקב ההפגנות, ובכך המטרה המרכזית של המפגינים הושגה.
לאחר ההפיכה במצרים וכמה מחאות מזעריות במדינתו, חשש המלך עבדאללה השני, מלך ירדן, שהוא "הבא בתור" ליפול, ולכן מיהר לפטר את הממשלה שלו ובראשה סמיר ריפאעי ולהחליפה בממשלה חדשה כשבראשה מערוף אל-בח'ית, ולאחר מכן דרש עבדאללה רפורמות מהממשלה החדשה.
למרות מאמציו של המלך עבדאללה מחאות התרחשו בירדן, בעיקר בחודש מרץ, כנגד האבטלה והמצב הכלכלי במדינה.
בהשראת הצלחות המפגינים בתוניסיה ובמצרים, לפחות ארבעה תושבי מרוקו הציתו עצמם ונשרפו למוות, ב-30 בינואר 2011, בהפגנת מחאה שנערכה בטנג'יר.
ממשלת מרוקו והמשפחה המלכותית החלו לחשוש שהפגנות משמעותיות יתחוללו גם בארצם.
הרשויות במרוקו ורשתות החדשות המרוקאיות, דיווחו שכמה קבוצות של צעירים, הודיעו בפייסבוק, שהן מתכננות לארגן הפגנת מחאה אנטי-ממשלתית בסגנון ההפגנות שנערכו במצרים, ב-20 בפברואר.
החשד התממש כאשר ב-20 בפברואר אלפי מפגינים מרוקאיים התאספו בעיר הבירה רבאט, ודרשו שהמלך מוחמד השישי יוותר על חלק מסמכויותיו.
המפגינים צעקו "די עם האוטוקרטיה" ו"התושבים רוצים לשנות את החוקה".
המפגינים התקדמו לעבר בניין הפרלמנט, והמשטרה לא ניסתה לעצור בעדם, אולם שר האוצר המרוקאי, צלאח-א-דין מזואר, אמר שתושבים לא צריכים להצטרף למחאה.
הפגנה נפרדת התרחשה בקזבלנקה, ואחרת תוכננה להתקיים בעיר מרקש.
מעשי ביזה התרחשו בערים טנג'יר, מרקש, אל הוקמה, צ'פצ'אואן, לרצ'ה, קסר אל-כביר, פאס, גואלמים, תטואן וספרו.
ב-10 במרץ, הודיע מלך מרוקו, מוחמד השישי, על הקמת ועדה שתבחן את החוקה במדינה, ותגיש את מסקנותיה עד חודש יוני, 2011. מסקנותיה של הוועדה יכללו הרחבה של סמכויות הרשות השופטת, הרחבת כוחן של מפלגות פוליטיות, וכן מתן סמכויות נוספות לרשויות מקומיות.
ביוני נשא המלך מוחמד נאום בפני עמו בו הודיע כי יפעל לשינויים בחוקה ולרפורמות דמוקרטיות במרוקו.
ב-2 ביולי אישרו אזרחי מרוקו במשאל עם ברוב גדול שינויים בחוקה לפיהם הועברו סמכויות מהמלך לידי הממשלה.
בנובמבר התקיימו בחירות ראשונות לפרלמנט במרוקו, והמפלגה האיסלאמית הקיצונית זכתה ברוב הקולות.
מלך מרוקו הודיע כי מוכן להצטרף לקואליציה בראשות המפלגה.
ב-27 בפברואר מאות לבנונים הפגינו בעיר הבירה ביירות נגד השיטה הפוליטית בלבנון המערבת דת עם ממשל וכנגד חלוקת המשרות הפוליטיות ע"פ עדות, וקראו לרפורמות.
ב-13 במרץ עשרות אלפי צעירים קראו לפירוק הנשק של חזבאללה בביירות ולהתנגד לעליונותו של נשק החזבאללה ששולט על אורח החיים הפוליטי בדרום לבנון וניסיונותיו לפרק את בתי הדין והמשפט במדינה.
עיקר ההפגנות הן נגד נג'יב מיקאתי שתומך בחזבאללה ונבחר להרכיב ממשלה לאחר שסעד חרירי כשל.
ביוני התרחשו הפגנות בטריפולי שבלבנון בעקבות ההפגנות בסוריה.
הצבא ירה על המפגינים ו-3 אנשים נהרגו.
המחאות בעומאן החלו כאשר ב-17 בינואר 2011, 200 מפגינים צעדו בעיר הבירה מאסקט ודרשו העלאה בשכר והוזלה במחירי המחיה בעומאן.
ההפגנות הפתיעו את כלי התקשורת בעולם כשחשבו כי המדינה, שמצבה הכלכלי איתן הודות לרווחי הנפט, יציבה מבחינה פוליטית.
המחאות בג'יבוטי החלו כאשר ב-3 בפברואר 300 איש הפגינו בעיר הבירה בדרישה שהנשיא איסמאעיל עומאר גואלה לא יתמודד לכהונה נוספת, שיותר חירות תינתן לאזרחים וכן שיבוצעו רפורמות פוליטיות וסוציאליות.
המחאות התעצמו במהירות להפגנות של אלפים שהצהירו כי לא יוותרו עד שדרישותיהם ייענו.
המחאות גברו לעימותים עם המשטרה ורבים נעצרו, נפצעו ונהרגו.
ב-19 וב-24 בפברואר נעצרו מנהיגי ההפגנות ומנהיגי האופוזיציה חששו כי ההפגנות איבדו את המומנטום.
ההפגנה האחרונה תוכננה להתקיים ב-11 במרץ, אך כוחות ביטחון מנעו את המחאה ועצרו 4 מנהיגי אופוזיציה, ומחאות והפגנות לא מתרחשות או מתוכננות מאז.
כדי למנוע מחאות הודיע ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי כי לא יתמודד לכהונה שלישית בשנת 2014, אך מחאות גדולות התרחשו לאחר מכן, בעיקר בערים בגדאד, כרבלא ומוסול.
בערב הסעודית מאות הפגינו נגד האבטלה הגואה בעיר ג'דה, והחל מצע ברשת לשינויים משמעותיים בפוליטיקה ובכלכלה במדינה.
ב-5 בפברואר ארבעים נשים הפגינו לשחרור אסירים שנכלאו בלי משפט.
מחאות של כמה מאות אנשים כמה פעמים בסוף חודש פברואר ובתחילת חודש מרץ, בעיקר בקטיף.
ב-10 במרץ '3 מפגינים נפגעו מירי בקטיף.
כוח משטרה משמעותי שנכח בעיר הבירה ריאד ובג'דה מנע מחאות שתוכננו להתקיים ב-11 במרץ, אך למרות זאת מחאות התרחשו נגד כליאת אסירים ללא משפט.
בעקבות ההתערבות הצבאית של ערב הסעודית במחאות בבחריין, שסייעו למלך בחריין לשלוט על המחאות, הפגינו תושבי ערב הסעודית נגד ההתערבות וליציאת הכוחות של ערב הסעודית מבחריין.
במאוריטניה מפגין הצית את עצמו ליד הארמון הנשיאותי ב-17 בינואר כמהלך אופוזיציה נגד המדיניות של נשיא מאוריטניה מוחמד עולד עאבדל עזיז.
בשבוע שלאחר מכן מאות הפגינו ברחובות עיר הבירה נואקשוט.
בכווית, אמיר כווית סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח חילק לכל תושביו (כ-3 מיליון איש) מנות מזון וכ-$4,000 כדי למנוע מחאות נגדו.
האמיר הצהיר כי החלוקה היא לכבוד 20 שנים של עצמאות לאחר פלישת עיראק בידי סדאם חוסיין למדינה ולכבוד 50 שנים לעצמאות המדינה.
למרות זאת, עשרות צעירים הפגינו בכווית ב-19 בפברואר, וקבוצות אופוזיציה קראו להפגנות ב-8 במרץ, אך הן לא התרחשו בפועל.
בסודאן התנהלו הפגנות ב-30 בינואר 2011, וב-1 בפברואר, במהלכן קראו מאות להתפטרות נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, בטענה שכאשר יתרחש הפיצול של המדינה, לא יכהן עוד כנשיא.
לאחר מכן, ב-21 בפברואר, הודיע אל-בשיר, כי לא יתמודד לנשיאות בבחירות שמתוכננות להתקיים ב-2015 בסודאן.
בדרום סודאן נהרגו ב-29 באוקטובר 2011 15 אנשים ונפצעו 20 בתקיפה של כוחות מורדים נגד השלטון החדש במדינה.
מאז הכריזה דרום סודאן על עצמאותה בחודש יולי 2011, גבר גל האלימות במדינה ומנהיגים באפריקה הביעו תקווה כי שליחת כוחות זרים לאזור תביא להרגעת הרוחות.
ב-25 בדצמבר 2011 נהרגו 61 אנשים במתקפות אסלאמיות.
נשיא ניגריה, גודלאק ג'ונתן הכריז ב-31 בדצמבר 2011 על מצב חירום בצפון המדינה, בעקבות מהומות של מפגינים איסלמיים, במסגרתה ייסגרו חלק ממעברי הגבול במדינה.
"הסגירה הזמנית של הגבולות הוא צעד ביניים שנועד להתמודד עם האתגרים הביטחוניים", אמר ג'ונתן, בהתייחסו למתקפת הטרור שאירעה בחלקים נרחבים במדינה
פעילי פת"ח הקימו קבוצת פייסבוק שנועדה לארגן התקוממות עממית נגד שלטון החמאס ברצועת עזה, במטרה להפיל את ממשלת אסמאעיל הנייה.
ההפגנות, שזכו לשם "מהפכת הכבוד שאין להם", תוכננו להתקיים מיד לאחר תפילות יום שישי 11 בפברואר, בערים עזה, רפיח, וח'אן יונס, ובמחנות הפליטים במרכז רצועת עזה.
בכרוזים שהפיצו מתכנני ההפגנות נכתב: "אנו לוקחים השראה מהמהפכות במצרים ובתוניסיה, ממפגינים שניהלו מערכה למען החופש שלהם".
ב-31 בינואר פיזרו בכוח שוטרים של החמאס הפגנה קטנה בעזה לאות הזדהות עם המפגינים במצרים.
6 מפגינות נעצרו ו-20 אחרות עוכבו לחקירה.
השפעת "גל המחאות" על מדינות שאינן ערביות
ב-11 בפברואר 2011 צוין באיראן יום השנה ה-32 למהפכה האיראנית.
באותו יום קראו מיר-חוסיין מוסאווי ומהדי כרובי, מנהיגים באופוזיציה האיראנית, לעם האיראני להפגין בטהראן כנגד השלטון.
מוסאווי וכרובי הושמו במעצר בית, ובפרלמנט עלו קריאות להוציאם להורג.
ב-14 בפברואר הגיעו עשרות אלפי מפגינים לכיכר אזאדי, הכיכר המרכזית בטהראן, וכוחות הביטחון ניסו לעצור אותם מלהצטופף שם.
מפגין אחד נהרג ומספר מפגינים נפצעו.
הפגנות היו גם בערים שיראז, אספהאן ומשהד.
ב-20 בפברואר התחדשו המהומות, ונהרגו שני מפגינים.
בניסיון למנוע מהידיעות להגיע לתקשורת העולמית, חסמו השלטונות אתרי אינטרנט רבים מהרגיל, רשת הטלפונים הניידים נותקה במרכז טהראן, ונחסמה כניסת שיחות טלפון מחוץ לאיראן.
על פי הדיווחים, המחסום העיקרי לפריצת דרך כלשהי במחאות הם משמרות המהפכה האסלאמית, שנאמנים למהפכה האיראנית ולשלטון האייתולה.
ב-20 בפברואר פרסמו מנהיגי אופוזיציה בסין קריאה באינטרנט לערוך הפגנות מחאה ב-13 ערים ברחבי המדינה בקריאה לכונן משטר דמוקרטי.
בתגובה עצרו השלטונות כ-100 אנשי אופוזיציה, חסמו את האפשרות לחפש באינטרנט מילים בעלות אופי מהפכני ואת האפשרות לפרסמן ברשתות חברתיות, וניתקו את שירות ה-SMS.
ב-14 במרץ 2011 פעילי אופוזיציה של הליגה הדמוקרטית של סין הפגינו בהונג קונג מול בניין הממשלה ובעבר בית השלטון הבריטי בהונג קונג במחאה לכונן מהפכת יסמין גם בסין, בהשראת סדרת ההפיכות בעולם הערבי.
למרות הסמיכות הגאוגרפית של ישראל למוקדי המהומות, ישראל נמנעה מלתמוך בפירוש בצד כל שהוא.
ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר במהלך המהומות, שבעקבות הטלטלה בימים אלו בעולם הערבי, חשוב עוד יותר שבכל הסדר עתידי תהיה נוכחות ישראלית לכל אורך בקעת הירדן.
בעת ביקורה של קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בישראל שוחחה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, שכינה את ישראל כ"אי של יציבות במזרח התיכון הסוער" בקשר לגל המחאות בארצות ערב.
בריאיון שהעניק באפריל לרשת החדשות הצרפתית AFP הזהיר נתניהו מפני השתלטות ארגונים אסלאמיים קיצוניים על השלטון במדינות ערב לאחר גל המחאות הנרחב: "אנו יכולים למצוא את האביב הערבי הופך לחורף איראני".
ב-19 במאי, נאם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בקשר לגל המחאות במדינות ערב, סקר את השתלשלות האירועים של ההפגנות, שהחלו בתוניסיה, והמשיכו במצרים, ומדינות ערב נוספות.
הוא הודיע, כי יתמוך כלכלית בתוניסיה ובמצרים שלאחר ההפיכות, בכך שיתרום להן מיליארד דולר.
בנוגע למועמר קדאפי, אמר שימיו כשליט לוב ספורים, וכי התקיפה הצבאית הייתה הכרחית לעצירת הטבח שביצע בתושבים.
בנוגע לסוריה, בראשות בשאר אל-אסד, אמר אובמה, כי השלטון הסורי חייב להפסיק את הטבח במפגינים, שדומה לו ביצעה גם איראן בתושביה, ושבכוונתו להחריף את הסנקציות כלפי סוריה, אם לא תעשה זאת.
הוא קרא לנשיא בשאר אסד לבחור: "אתה יכול להוביל את השינוי - או לזוז הצידה".
לגבי יחסי איראן-סוריה, אמר אובמה, כי "מערכת היחסים הזו חושפת את הצביעות של המשטר האיראני, התומך בזכויות מפגינים ברחבי העולם בעוד הוא עצמו מדכא את העם...
בואו נזכור שההפגנות הראשונות התחילו בטהראן.
אנחנו נמשיך להתעקש כי לעם האיראני מגיעות זכויות אוניברסליות וממשלה שאינה 'חונקת' את שאיפותיו".
לגבי נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח, אמר אובמה שעליו לקיים את הבטחתו להתפטר, לקראת סוף חודש מאי.
אובמה דיבר גם על בחריין, על אף היותה ידידת ארצות הברית בחצי האי ערב, וספקית נפט עיקרית שלה, וציין כי דיכוי ההפגנות שם היה חריף מדי, אף על פי שאיראן מנסה לנצל את המצב שם לקידום השפעתה.
כמו כן דיבר גם על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
אובמה הבטיח גם "פרק חדש בדיפלומטיה האמריקנית", כמו מדיניות שתקדם רפורמות ותסייע לעמים במעבר לדמוקרטיה.
בצעד יוצא דופן, שידרה הטלוויזיה הממלכתית בסוריה חלק מנאום אובמה, אולם רק זמן מה לאחר שהסתיים, תוך השמטת החלקים שבהם קרא אובמה לאסד ליישם רפורמות דמוקרטיות בארצו או לסגת מהשלטון, והקריאה לכוחות הביטחון הסוריים להפסיק מיד את הדיכוי האלים של המפגינים.
בתום הנאום, נערך דיון באולפן בהשתתפות פרשנים בכירים, שדחו את רוב דבריו של אובמה בנוגע לסוריה, וטענו שהם מהווים "התערבות בוטה בריבונות הסורית".
כמו כן דיבר הנשיא האמריקאי על המחאות בעולם הערבי במהלך נאומו בעצרת הכללית של האו"ם בחודש ספטמבר.
בשנת 2011 הוענק פרס נובל לשלום לשלוש נשים, בהן תוואכול כרמאן, פעילה תימנית שתרמה להפגנות ולהפלת שלטונו של נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח במסגרת ההפגנות בתימן שהיוו חלק מהאביב הערבי.
מצרים, סודאן, עיראק, ירדן, אלג'יריה ומרוקו נותרו דמוקרטיות מוגבלות או משטרים סמכותניים.
לוב, תימן וסוריה התדרדרו למלחמת האזרחים.
ערב הסעודית, קטר, איחוד האמירויות הערביות ועומאן נותרו אוטוקרטיות מוחלטות.
בתוניסיה נוצר משטר דמוקרטי למדי, ובוצעו מספר העברות שלטון בבחירות.
תחת קייס סעיד, שנבחר לנשיא תוניסיה ב־2019, שבה תוניסיה לממשל סמכותני.
האבוק הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men #54 ממרץ 1969, שנכתבה על ידי ארנולד דרייק ואוירה על ידי דון הק וניל אדמס.
האבוק הוא האלטר אגו של אלכס סאמרס, אחיו הצעיר של סקוט סאמרס.
כוחו המוטאנטי מאפשר לו לייצר פרצי אנרגיה מתוך גופו, דבר אשר קשה לו לשלוט בו.
הוא מנהיג קבוצת הסטארג'אמרס, לאחר שהפיל את אחיו הצעיר וולקן משלטונו.
בעברו, האבוק היה חבר בקבוצות אקס-פורס, מוטאנט אקס ואקס-מן.
את דמותו של אלכס סאמרס בסרטי הלייב אקשן "אקס-מן: ההתחלה", "אקס-מן: העתיד שהיה" ו"אקס-מן: אפוקליפס" מגלם השחקן לוקאס טיל.
אלכסנדר סאמרס נולד בהונולולו, הוואי לטייס כריסטופר סאמרס ולאשתו, יחד עם אחיו סקוט וגייב.
במהלך טיסה משפחתית, המסוק שלהם הותקף בידי אימפריית השי'אר, והוריהם הפילו את אלכס וסקוט מהמסוק במצנח.
שניהם הוכנסו לבית יתומים, בו אלכס אומץ בידי אנדרו וג'ואנה בלנדינג, שבנם טוד נהרג בתאונת דרכים.
כאשר הילד האחראי למותו של טוד חטף את אלכס ואחותו המאמצת היילי, אלכס הראה לראשונה את כוחותיו – ספיגת אנרגיה קוסמית ויצירת פיצוצים בעזרתה – כששרף את הילד.
מיסטר סיניסטר האובססיבי למשפחת סאמרס הטיל מחסומים מחשבתיים על אלכס והיילי, וגרם להם לשכוח את הנעשה.
בבגרותו, אלכס קיבל תואר בגיאופיזיקה.
הוא פגש את האקס-מן והתאחד עם אחיו סקוט, ונחטף בידי הפרעה החי, שטען כי רק אלכס שווה לו בכוחותיו.
הוא שאב מאלכס מספיק אנרגיה כדי להפוך למונולית החי, והביס את האקס-מן עד שהובס בידי אלכס שהשתחרר.
הוא נלכד בידי לארי טראסק וזקיפי הסנטינל, וקיבל מטראסק תלבושת שתעזור לו לשלוט על כוחותיו, ואת שם-הקוד שלו.
הזקיפים הובסו בידי האקס-מן ואלכס איבד שליטה על כוחותיו, אך לאחר שהאנרגיה העודפת שלו נשאבה בידי סאורון הוא השתלט על כוחותיו.
אלכס הצטרף לאקס-מן, התאהב בלורנה דיין/פולאריס והשניים נהיו זוג, למורת רוחו של אייסמן.
בעוד שאר האקס-מן היו בארץ הפראית, אלכס ולורנה יידעו את צ'ארלס אקסבייר בדבר פלישת חייזרים, ונלחמו לצד שאר האקס-מן בענק הירוק.
לצד שאר האקס-מן, אלכס ולורנה נלכדו באי החי קראקואה, וחולצו בידי האקס-מן החדשים.
אלכס ולורנה עזבו את הקבוצה עם רוב החברים המקוריים, ואלכס עצמו נלכד בידי הפרעה החי, ושוחרר בידי ספיידרמן ותור.
אלכס ולורנה המשיכו לעזור לאקס-מן ולמוירה מק'טאגרט, מה שהוביל לקרב נגד פרוטאוס.
אלכס גילה כי קורסייר הוא אביו, וכאשר חברת המשוטטים מאליס השתלטה על לורנה, סיים איתה את מערכת היחסים.
אלכס פגש את מדלין פריור, ושניהם התאהבו.
כאשר מדלין הפכה למלכת הגובלינים בגלל שד, אלכס הפך לנסיך הגובלינים.
בסופו של דבר, הזוגיות הסתיימה כשמדלין הרגה את עצמה לאחר שגילתה כי היא שיבוט של ג'ין גריי.
לאחר הבסת תא טרור, אלכס ו-וולברין נלחמו בשאר הטרוריסטים, בהם מוטאנט בעל יכולת ספיגת אנרגיה רדיואקטיבית כתוצאה מאסון צ'רנוביל, כשהתכנון היה שישאב כור אטומי.
לאחר שהציל מוטאנטית מזקיפי הסנטינל, אלכס גילה כי היא אחייניתו של הפרעה החי והביס אותה.
לאחר שנמלט מהבוזזים, אלכס הופיע לוקה אמנזיה בג'נושה והפך לאישיות בכירה בצבא הג'נושיאני, דבר שהתגלה רק באירועי "אג'נדת ההכחדה".
זיכרונותיו חזרו לאחר קרב עם סקוט, אך הוא נשאר בג'נושה כדי להפתיע את קמרון הודג'.
הוא הצליח להרוג לכאורה את הודג', אך נשאר עם וולפסביין בג'נושה כדי לשקם את המקום.
מאוחר יותר, אלכס ולורנה הצטרפו לקבוצת אקס-פקטור הממשלתית.
בשהותם בקבוצה הם נלחמו בין היתר במיסטר סיניסטר, בחזית לשחרור מוטאנטים ובקבוצה בהנהגת אויבו של וולברין, סייבר.
במהלך אירועי "שירת התליין", אלכס וחבריו רודפים אחרי האקס פורס לאחר ניסיון התנקשות כושל בחייו של צ'ארלס אקסבייר, וזאת במחשבה שקייבל הוא זה שניסה להרוג את אקסבייר ולא סטרייף.
בקרב נגד הטרוריסטית האבן, האבן ניסתה לרפא את ג'יימי מדרוקס מוירוס הירושה, אך בטעות הרגה אותו.
אלכס פרש באבל על מותו של מדרוקס, וחזר לצוות בהמשך.
לאחר שכוחותיו יצאו משליטה, אלכס חזר לתלבושתו הקודמת.
הוא נחטף בידי צייד הראשים ראנדום, שהביא אותו לדארק ביסט, גרסה רעה של חיה מציר זמן אחר.
אלכס עבר שטיפת מוח והוצב כמדריך על מוטאנטים ששונו בידי דארק ביסט, בהם פאטאל וראנדום.
למעשה, דארק ביסט עבד עבור אונסלוט.
במהלך הקרב נגד האקס-פקטור, אלכס פגע בלורנה בכוח עוצמתי כל כך, עד שגרם לה לדום לב.
אלכס ככל הנראה שוחרר משטיפת המוח, והרכיב מחדש את קבוצת אחוות המוטאנטים – לא כי נעשה טרוריסט, אלא כדי לעצור את תוכניותיו המרושעות של דארק ביסט.
לאחר שניסה לגייס את נייט גריי, אלכס נעזר בקבוצת מוטאנטים אחרים כדי לעצור את דארק ביסט.
הוא עזב את האחווה וחזר לאקס-פקטור, כשלפתע חברו לקבוצה גרייסטון פיתח מקרה חמור של אי שפיות זמנית וניסה לחזור לעתידו דרך מכונת זמן פגומה.
אלכס ניסה לעצור אותו, אבל מכונת הזמן התפוצצה ולכאורה הרגה את שניהם.
מוטאנט אקס וחזרה לכדור הארץ
למעשה, אלכס לא נהרג בפיצוץ אלא מוחו הועבר לאלכס ממציאות אחרת.
גם שם הוא היה על סף-מוות, וזאת כי נורה בידי זקיפי הסנטינל.
במציאות זו אלכס היה מנהיג קבוצת "השישייה", שבנוסף לו כללה גם את מדלין פריור, אייסמן, חיה, אנג'ל וסטורם.
במציאות זו סקוט נלקח לחלל עם הוריהם, ואלכס היה נשוי למדלין ואב לסקוטי, שנקרא על שם אחיו הנעדר של אלכס.
אלכס החליף את עצמו מהמציאות החלופית, והיחיד ששם לב לכך היה סקוטי.
מדלין הפכה למלכת הגובלינים בכוונה לשלוט בעולם, וזאת תחת שליטת "כוח הגובלינים".
מדלין נלחמה באלכס ובקומץ גיבורי-העל ששרדו, והתחילה להילחם גם בישות עצמה.
אלכס וסקוטי לקחו אותה למישור האסטראלי, שם סקוטי הכיל את כוח הגובלינים עם כוחותיו, והרג לכאורה גם את מדלין.
כאשר נחשף כי הביונדר היה מלכת הגובלינים, אלכס הצליח לפצל אותם ומדלין חזרה לבנה.
בסופו של דבר, אלכס חזר ליקום מארוול והתגלה מורדם בבית חולים.
תודעתו הוחזרה לו בידי הטלפת קרטר, בנה של האחות שטיפלה בו.
בשמחה על שחזר, לורנה הציעה לאלכס נישואים.
הוא לא יכל להשיב להצעה בגלל ההלם, אם כי בני משפחתו החליטו בשבילו.
כשגילתה שאלכס התאהב באחות, לורנה הזועמת ניסתה להרוג את אלכס והאחות, אך נעצרה בידי הג'אגרנוט.
בשלב זה, אלכס ממציאות מוטאנט אקס השתלט על אלכס.
צוות מוטאנטים נוסעים בחלל-והזמן בשם "הגולים" נשלחו לעצור את אלכס הרע, והם שיתפו פעולה עם האקס-מן כדי למנוע ממנו להרוג את קרטר.
תודעת אלכס הרע חולצה מגופו, ונהרסה בידי מעסיקם של הגולים.
בסוף אירועי "בית אם", מכשפת השני ביטלה את כוחותיהם של כ-98 אחוזים מאוכלוסיית המוטאנטים, בהם אלו של לורנה.
כאשר היא בחרה לעזוב את האקס-מן, אלכס ששמר על כוחותיו החליט ללכת איתה.
לאחר מפגש עם יצור בשם דאפ, לורנה נחטפה בידי אפוקליפס ואלכס חזר לאקס-מן.
אפוקליפס הפך את לורנה לפרשית המגפה שלו, דבר שהתגלה בידי וולברין.
כשהפרשים הובסו, אלכס ביצע בלורנה החייאה כדי להחזיר אותה למצבה הקודם, אך ננגע בעצמו.
למרבה המזל, אמה פרוסט הצילה אותו.
אחיו הנעדר של אלכס – גייב – חזר משהותו בחלל כדי לחזור לשורות האקס-מן, והרג את באנשי.
לאחר שנחשף כי אקסבייר רימה את האקס-מן כששמר על קיומו של גייב בסוד, האקס-מן תקפו את גייב, שהדף אותם בקלות וחזר לחלל כדי לנקום באימפריית השי'אר על רצח אמו.
אלכס ולורנה גויסו בידי אקסבייר יחד עם רייצ'ל סאמרס, נייטקרולר, וורפאת' ודרווין להשתתף במשימה בחלל, שמטרתה להגן על השי'אר מפני גייב.
לאחר שהיה עד לרצח אביהם בידי גייב, אלכס נשאר בחלל עם לורנה ורייצ'ל.
הם הצטרפו לסטארג'אמרס והובילו את המרד נגד גייב, שכבש את אימפריית השי'אר, ואשתו דת'בירד.
מלחמת האזרחים בין כוחותיהם של גייב ולילנדרה השתוללה, ובעזרת אלכס והסטארג'אמרס, נראה כי הצד של לילנדרה מנצח.
לאחר שהותקפו בידי גזע השי'אר טל (Scy'ar Tal), גייב הציע לסטארג'אמרס הפסקת אש זמנית.
לאחר שהתייצבו נגד השי'אר-טל, אימפריית השי'אר ביטלה את הפסקת האש והמשיכה בקרב נגד כוחותיה של לילנדרה והסטארג'אמרס.
אלכס החל בקרב נגד אחיו, שהופסק כשהמשמר הקיסרי הופיע עם כל שאר הסטארג'אמרס, ואיימו להרוג אותם.
אלכס ושאר הסטארג'אמרס נלקחו למעצר, ורק רייצ'ל הצליחה להימלט.
הסטארג'אמרס הוחזקו בכלא תת-מימי, ואלכס ולורנה עונו בכך שאולצו לשמוע את צעקותיו של השני.
בסופו של דבר אלכס הצליח להימלט ושחרר את כל חבריו, וגילה להם את תוכניתו להרוג את אחיו.
כאשר רייצ'ל וקורבוס איבדו את קשרם לכוח הפניקס, הסטארג'אמרס נסעו לחלל הקרי.
אלכס והסטארג'אמרס נכחו בחתונתם של רונאן המאשים וקריסטל, בה השי'אר התקיפו והחלה מלחמה.
בסיום המלחמה, גייב נהרג בידי מלך הבלתי אנושיים חזיז שחור.
באירועי "ממלכת המלכים", הסטארג'אמרס עוזרים למשמר המלכותי של אימפריית שי'אר, שנקלעה למצב של מלחמת אזרחים.
אלכס ולורנה חזרו לכדור הארץ.
לאחר אירועי "פילוג", אלכס ולורנה הוצעו בידי וולברין כמנהיגי קבוצת אקס-פקטור חקירות החדשה.
כאשר מדרוקס חזר, הוא ואלכס התחלקו במנהיגות הקבוצה, עד שאלכס עזב.
במהלך אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", אלכס עזר למוטאנטים נגד האוונג'רס.
כאשר סקוט ואמה פרוסט החלו לאבד שליטה על כוח הפניקס, אלכס והאקס-מן עזרו לאוונג'רס להילחם בהם, ובהמשך בסקוט שהפך לפניקס האפל.
כוחם המשולב של האוונג'רס והאקס-מן לא עזר להביס אותו, אך הוא הובס כאשר הופ סאמרס ומכשפת השני הרסו את כוח הפניקס.
לאחר מכן, קפטן אמריקה הבין שהאוונג'רס צריכים לעזור לאוכלוסיית המוטאנטים.
הוא הרכיב צוות חדש בשם "האוונג'רס המופלאים" המערב מוטאנטים וחברי אוונג'רס, וזאת כדי לגשר בין המוטאנטים לבני-האדם.
הוא מינה את אלכס כמנהיג השני בשם אוכלוסיית המוטאנטים, בנוסף לו.
בשהותו בקבוצה, אלכס החל במערכת יחסים רומנטית עם הצרעה.
אלכס, רוג ומכשפת השני נחטפו בידי האס-מן של הגולגולת האדומה לג'נושה, שם הוקמו מחנות ריכוז למוטאנטים.
הם הצליחו להשתחרר, וחברו למגנטו נגד הגולגולת.
כאשר מגנטו הרג את הגולגולת והאס-מן, אונסלוט השתלט על הגולגולת, שהפך לאונסלוט האדום.
ארבעת המוטאנטים נלחמו באונסלוט, וכאשר קיבלו תגבורת מהאוונג'רס ומשתי קבוצות האקס-מן, נאלצו להילחם גם בזקיפי סטארק.
מכשפת השני ודוקטור דום הטילו כישוף "היפוך" על הגולגולת, כדי לעורר את מוחו של צ'ארלס אקסבייר.
לפני שבדקו אם אקסבייר חזר, האוונג'רס החליטו לקחת אותו למאסר במגדל האוונג'רס, מה שגרם לאלכס להתפטר מהאוונג'רס המופלאים ולחזור לשני צוותי האקס-מן המאוחדים.
לרוע המזל, כישוף ההיפוך גרם להיפוך במוסר גיבורי ונבלי-העל שהיו בג'נושה.
אלכס והאקס-מן, מלווים באפוקליפס, החליטו לפוצץ פצצת גנום שתהרוג כל אזרח לא-מוטאנט במנהטן.
אלכס חילץ את הצרעה ממגדל האוונג'רס במתקפתם של האקס-מן, וניסה לשכנע את סקוט לחוס על חייה.
לאחר שקרנג' הקריב את חייו למניעת פיצוץ הפצצה, אלכס שחרר את הצרעה וניסה לברוח איתה, בטענה שהוא זה שנטרל את הפצצה.
כשהבינה שזה לא הוא, הצרעה הצטרפה לאוונג'רס הרעים כדי למנוע מסטיב רוג'רס, הגולגולת, דוקטור דום, דוקטור וודו ואחיו בגופה של מכשפת השני לשחזר את הכישוף.
כשהם ביטלו את השפעות הכישוף, איירון מן יצר מגן שהגן עליו מביטול הכישוף, ובטעות הגן גם על סייברטות' ואלכס.
אלכס נשאר רע, והשתמש בצרעה כדי לברוח; מאוחר יותר, הוא הצטרף לאקס-מן של סקוט.
האבולוציה של הרבייה המינית הן מספר השערות מדעיות מתחרות הנוגעות לאבולוציה של רבייה מינית.
כל מיני אורגניזמים המתרבים ברבייה מינית התפתחו מאב קדמון משותף אשר היה מין של חד-תא איקריוטי.
פרוטיסטים רבים מתרבים מינית, כמו גם יצורים רב-תאיים – צמחים, בעלי חיים ופטריות.
ישנם כמה מינים אשר איבדו תכונה זו בהתפתחות מאוחרת, כמו במחלקת Bdelloidea (שייכים לגלגיליות) וכמה צמחים פרתנוקרפיים.
האבולוציה של הרבייה המינית כוללת שני נושאים קשורים, אך שונים: מקורה של הרבייה המינית והאופן שבו השתמרה במהלך האבולוציה.
עם זאת, מאחר שקשה לבדוק באופן ניסיוני השערות על המקורות של הרבייה המינית, המחקר העכשווי מתמקד בחקר שימור התכונה.
נראה כי מחזור חיים מיני נשמר משום שהוא משפר את איכות הצאצאים (כשירות), למרות צמצום מספר הצאצאים הכולל (מאפיין המכונה "העלות הכפולה של הרבייה המינית").
על מנת שרבייה מינית תהיה יתרון מבחינה אבולוציונית, היא חייבת להיות קשורה לעלייה משמעותית בכשירות של הצאצאים.
אחד ההסברים המקובלים ביותר הוא שהיתרון של הרבייה המינית טמון ביצירת שונות גנטית.
הסבר אחר מבוסס על שני יתרונות מולקולריים.
הראשון הוא היתרון של תיקון DNA משוחלף (מתקיים במהלך המיוזה, בזמן שכל שני כרומוזומים הומולוגיים צמודים זה לזה כזוג), וההסבר השני הוא היתרון של קומפלמנטציה (המכונה גם בשם און כלאיים, או מיסוך של מוטציות).
יש שלוש סיבות אפשריות ליתרון האפשרי של יצירת שונות גנטית.
ראשית, רבייה מינית יכולה להפגיש שתי מוטציות מועילות באותו הפרט ובכך לתת לו יתרון על פני פרטים אחרים (כלומר רבייה מינית תורמת להתפשטות של תכונות מועילות).
כמו כן, בזכות הרבייה המינית מוטציות מועילות לא צריכות להתרחש זו אחר זו, במצטבר, בשושלת אחת של יצורים חיים, אלא יכולות לקרות במקביל בפרטים שונים או תת-אוכלוסיות שונות, ולהיפגש בהמשך ברבייה מינית.
שנית, רבייה מינית מפגישה מוטציות מזיקות ויוצרת צאצאים שאינם כשירים לשרוד וכך הם נעלמים מהאוכלוסייה.
עם זאת, באורגניזמים המכילים כרומוזום אחד בלבד, מוטציות מזיקות יחוסלו מייד ולכן הסרת מוטציות מזיקות כנראה אינה יתרון סביר של רבייה מינית.
לבסוף, רבייה מינית יוצרת צירופים גנטיים חדשים שעשויים להיות בכשירות גבוהה יותר מאשר אלה הקיימים בעבר, או אולי פשוט להביא להפחתת התחרות בין קרובי משפחה על ידי הגדלת השונות ביניהם.
לגבי היתרון בשל תיקון הדנ"א, יש יתרון גדול ומיידי להסרת דנ"א שניזוק על ידי תיקון דנ"א בשחלוף במהלך המיוזה, מאחר שהסרה זו מגדילה את סיכויי ההישרדות של הצאצאים בעלי הדנ"א המתוקן.
היתרון של קומפלמנטציה על ידי כל אחד מבני הזוג המתרבה היא הימנעות מההשפעות הרעות של גנים רצסיביים מזיקים אצל הצאצאים על ידי אפקט מיסוך של גנים דומיננטיים תקינים אותם תרם בן הזוג השני.
ייתכן שההשערות הללו נכונות כולן במידה זו או אחרת לגבי אורגניזם מסוים (הן אינן סותרות זו את זו), וכי השערות שונות עשויות לחול על מינים שונים.
עם זאת, במסגרת מחקר העוסק ביצירת שונות טרם נמצאה סיבה אוניברסלית לרבייה מינית לכל היצורים המתרבים מינית.
מצד שני, תיקון דנ"א במהלך המיוזה, וקומפלמנטציה, קיימים אצל כל היצורים המתרבים מינית.
האבטומוביל הוא מגזין רכב קלאסי וביטאון מועדון החמש - מועדון הרכב הקלאסי והאספנות בישראל.
האבטומוביל יוצא במהדורת צבע מודפסת בת 44 עמודים 3–4 פעמים בשנה, ועוסק בתחום כלי רכב קלאסיים ורכבי אספנות.
המגזין מודפס בעברית ביותר מאלף עותקים ונשלח בדואר לחברי עמותת מועדון החמש, במקביל מפורסמות מהדורות עבר בפטרמט דיגיטלי של המגזין באתר מועדון החמש.
גיליון מספר 1 הודפס בחודש ינואר 1986.
האבטומובל הוא מגזין לרכבים קלאסיים היחיד בעולם שיוצא לאור בשפה העברית והיחיד שעוסק בתחום זה שיוצא לאור במזרח התיכון.
בני הספל, רוני מוסקוביץ: 1994
האביב מתעורר הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד, מחזהו החשוב הראשון ועבודה משפיעה בהיסטוריה של התיאטרון המודרני.
הוא נכתב בין סתיו 1890 לאביב 1891, אולם הוצג לראשונה רק ב-20 בנובמבר 1906 בדויטשס תיאטר בברלין, בבימויו של מקס ריינהרדט.
כותרת המשנה שלו היא "טרגדיית ילדים".
המחזה מבקר את דיכוי המיניות בתרבות סוף המאה ה-19 (מפנה המאה העשרים) בקיסרות הגרמנית ועוסק בפנטזיות הארוטיות שהיא הולידה.
בשל הנושא השנוי במחלוקת (התבגרות מינית, מיניות, אונס, התעללות בילדים, הומוסקסואליות, הפלה מלאכותית), נהגו להחרים את המחזה או לצנזר אותו.
הצגת הבכורה של "אביב מתעורר" בשפה האנגלית הייתה בעיר ניו יורק ב-1917. הצנזורה העירונית טענה שהמחזה הוא פורנוגרפי והתכוונה לאסור את ההפקה, אולם בית המשפט העליון של ניו יורק הוציא צו שמתיר את ביצוע ההפקה.
הותרה הצגה אחת ביום בפני קהל מצומצם.
ב-1955 הייתה הפקת אוף ברודוויי בתיאטרון Provincetown Playhouse
ב-1963 הופק המחזה באנגליה, אולם רק למשך שני לילות ובצורה מצונזרת.
הוא גם הופק ב-1978 בידי ג'וזף פאפ בבימויו של ליביו צ'ולי.
גרסת המחזמר הועלתה לראשונה באוף ברודוויי ב-2006 ולבסוף בברודוויי, שם היא זכתה בשמונה פרסי טוני, בכללם למחזמר הטוב ביותר.
המחזה עובד לטלוויזיה בשם "התעוררות האביב" (The Awakening of Spring) ב-2008, בבימויו של ארתור אלן זיידלמן.
כיכבו בו ג'סי סופר, חאבייר פיקאיו וקארי וילטה.
וונדלה ברגמן – נערה בת ארבע עשרה בתחילת המחזה.
היא מתחננת בפני אמהּ שתספר לה את האמת בנוגע לאיך מגיעים ילדים לעולם, אולם אמהּ אינה מספקת לה את העובדות.
באמצע המערכה השנייה, מלכיור אונס את וונדלה בערימת חציר.
היא יולדת למלכיור ילד בלי שהיא יודעת כיצד רבייה מתרחשת.
היא הולכת לעולמה כתוצאה מהפלה מלאכותית כושלת.
מלכיור גאבור – נער בן ארבע עשרה.
מלכיור אתאיסט ובשונה מנערים אחרים בני גילו, הוא בעל ידע על חיי המין.
הוא כותב לחברו הטוב ביותר מוריץ, מאמר אודות יחסי מין.
לאחר התאבדותו של חברו וגילוי המאמר הוא מגורש מבית הספר.
הוריו שולחים אותו למוסד לעבריינים צעירים לאחר שנודע לאביו שהוא אנס את וונדלה.
מוריץ שטיפל – חברו הטוב ביותר ובן כיתתו של מלכיור, חרד לנוכח ההתבגרותו המינית.
מוריץ אינו מבין את פשרם של סממני הגבריות והשינויים המתחוללים בו.
הוא תלמיד לא טוב בגלל שהוא סובל מקשיי ריכוז והסחות דעת בשל התבגרותו המינית.
בראשית המחזה הוא עובר בהצלחה את בחינות אמצע השליש.
אולם, בסופו של דבר מוריץ אינו מסוגל להתמודד עם החברה האכזרית וכשפאני גאבור (אימו של מלכיור) אינה נענית לבקשת העזרה שלו, הוא מתאבד.
אילזה – חברת ילדות שמחה ומופקרת של מוריץ, מלכיור ווונדלה.
היא בורחת מביתה וחיה חיים בוהמים כמאהבתם של ציירים שונים.
אילזה משתתפת רק בשתי סצנות לאורך המחזה, והיא האדם האחרון איתו מוריץ משוחח לפני התאבדותו.
היא מוצאת את האקדח בו השתמש ומחביאה אותו.
הנסכן רילו וארנסט רובל – שני חברים ובני כיתתם של מוריץ ומלכיור, שמגלים שהם גאים.
לקראת סוף המחזה, הם מתוודים על אהבתם זה לזה.
אוטו, גאורג, למרמאייר ורוברט - בני כיתתם של מוריץ ומלכיור.
הם צוחקים על מוריץ ומקנטרים אותו כשהוא מאיים לירות בעצמו.
גאורג חלם פעם חלום מיני על אימו.
כשלמרמאייר מגיע לגיל שבע עשרה עדיין הוא אינו חושב על מין.
תיאה ומרתה בסל – חברות כיתתה של וונדלה.
מרתה מאוהבת במוריץ, והיא סובלת מהתעללות מידי אמהּ ואביה.
גברת ברגמן – אמהּ של וונדלה, שנראה כי אינה מעוניינת שילדתה תגדל מהר מדי ומסרבת לספר לבתה את האמת על היריון ויחסי מין.
פאני גאבור – אימו של מלכיור.
ליברלית בהשקפת עולמה ואוהבת מאוד את בנה, היא מתנגדת לשליחתו של מלכיור למוסד לעבריינים צעירים כאמצעי לחינוכו עד שבעלה מגלה לה שבנם אנס את וונדלה.
מר גאבור – אביו של מלכיור.
קניפלדיק, זוננשטיך, פליגנטוד, הונגרגוט וזוננשטיך – מורים בבית ספרו של מלכיור.
הכומר קלבאוך – מנהיגה הדתי של העיירה, שנושא את הדרשה בעת הלווייתו של מוריץ.
האיש במסכה – זר מסתורי, שמופיע בסצנת ההלוויה במחזה ומציע למלכיור תקווה וגאולה.
בהצגת הבכורה גילם את דמותו ודקינד עצמו.
במהלך ויכוח שנסוב על אורך שמלתה, וונדלה ברגמן מספרת לאימה שהיא מהרהרת לפעמים במוות.
כשהיא שואלת את אימה אם אלו הרהורי חטא, אמה נמנעת מהשאלה, וונדלה מתבדחת על כך שיבוא יום והיא לא תלבש כלום מתחת לשמלתה הארוכה.
בתום יום הלימודים בבית הספר, מלכיור גאבור ומוריץ שטיפל משוחחים אודות ענייני דיומא.
בהמשך השיחה הם מגלים זה לזה בסוד שלאחרונה פוקדים אותם הזיות ומחשבות מיניות.
מלכיור הוא בעל ידע בכל הקשור ליחסי מין, בעוד מוריץ מגלה בורות רבה ומציע מספר טכניקות היפותטיות (כגון שאחים ואחיות יחלקו אותן מיטות, או שינה על מיטה מוצקה) שיכולות למנוע מילדיו העתידיים להיות מתוחים ומפוחדים כמוהו.
מלכיור, אתאיסט, מאשים את הדת בפחדיו של מוריץ.
לפני שהוא עוזב, מלכיור עומד על כך שמוריץ יבוא לבקר אותו בביתו לכוס תה, בו מלכיור יראה לו שרטוטים וכתבי עת ש"ילמדו" את מוריץ על החיים.
מרתה, תיאה ווונדלה, קופאות ורטובות מהסערה שחלפה, צועדות במורד הרחוב ומשוחחות על מלכיור והבנים האחרים משתעשעים בנהר השוצף.
מלכיור יודע לשחות, וכישוריו האתלטיים הופכים אותו למושך בעיני והנערות.
אחרי שוונדלה מציעה לחתוך את שיערה של מרתה, כשהיא מבחינה שהצמה שלה סבוכה, מרתה מתוודה על כך שאביה מכה אותה בשל סיבות טריוויאליות (לדוגמה: לבישת סרט על חולצתה) ולפעמים מנצל אותה מינית.
המאחד את שלוש הנערות הוא העובדה שהן אינן יודעות למה הן כל כך מאוכזבות מהוריהן.
מלכיור מזדמן למקום; וונדלה ותיאה מתרגשות מאוד.
הן מפטפטות על יפי מראהו ועד כמה פתטי חברו מוריץ, אם כי מרתה מתוודה שמוריץ רגיש ומוצא חן בעיניה.
בעוד הבנים משגיחים מחצר בית הספר, מוריץ מתגנב לחדרו של המנהל ומחפש את התיק האישי שלו.
מכיוון שהכיתה בשנה הבאה מתוכננת להכיל שישים תלמידים בלבד, מוריץ חייב להיות מדורג לפחות במקום שישים בכיתתו על מנת להישאר בבית הספר (דרישה שהוא אינו בטוח אם הוא עומד בה).
למרבה המזל, מוריץ שב בשלום, בתחושת אופוריה: הוא וארנסט רובל מתחרים זה בזה – הרבעון הבא יקבע מי מהם יגורש.
מלכיור מברך את מוריץ, שאומר שאם המצב היה חסר תקווה, הוא היה יורה בעצמו.
וונדלה פוגשת את מלכיור ביער.
מלכיור שמע שהיא מבקרת עניים, מביאה להם מזון, בגדים וכסף.
מלכיור שואל אותה למה היא מבקרת עניים, היא עונה שאמה שולחת אותה והיא נהנית לעזור להם.
היא נזכרת בחלום בו אביה הרביץ לה ומספרת למלכיור על כך שהוריה של מרתה מתעללים בה.
וונדלה אומרת למלכיור שמעולם לא הרביצו לה ומבקשת ממנו לעשות זאת כדי להכיר את ההרגשה.
בהתחלה הוא מסרב, אבל אחרי שהיא מפצירה בו שוב ושוב הוא מכה אותה קלות.
כשוונדלה אומרת שהוא מלטף אותה, הוא מכה אותה חזק באגרופיו, עד שהיא פורצת בצרחות איומות והוא פורץ בבכי ורץ ליער.
כעבור ימים אחדים, מוריץ מותש מהפחד שהוא יסולק מבית הספר.
בחפשו עזרה, הוא הולך לביתו של מלכיור כדי ללמוד את פאוסט.
שם הוא פוגש בגברת גאבור, אמו החביבה של מלכיור, שאינה מרוצה מכך שהם קוראים את פאוסט בגיל הנעורים, כי לדעתה הם אינם בשלים עדיין להבין את המחזה.
לאחר שהיא עוזבת, מלכיור מתלונן על אנשים שמביעים מורת רוח מדיון במיניות.
בעוד מוריץ מעריץ את הנשיות, מלכיור מודה שהוא שונא לחשוב על מין.
גברת ברגמן, אמהּ של וונדלה שבה מביקור אצל אינה, אחותה של וונדלה.
גברת ברגמן מספרת לוונדלה שהחסידה ביקרה את אינה והביאה לה תינוק.
וונדלה עונה לה שהיא לא יכולה לצפות שמישהי בת ארבע עשרה תאמין עדיין בחסידות והיא מבקשת מאמהּ לספר לה את האמת.
אמהּ נחרדת ואחרי שוונדלה מפצירה בה היא אומרת שכדי שיוולד תינוק צריך לאהוב מאוד את הגבר שמתחתנים איתו.
יום אחד, וונדלה ומלכיור מוצאים מקלט בערימת חציר כשיש סערה.
הוא מנשק אותה, היא מסרבת, והוא אונס אותה.
כעבור זמן היא מתהלכת בגן טרודה ומתחננת בפני אלוהים שמישהו יסביר לה הכול.
למרות שהוא משקיע מאמצים רבים, ציוניו של מוריץ אינם משתפרים והוא מגורש מבית הספר.
מבויש וחסר תקוה, הוא פונה לאימו של מלכיור בדרישה לכסף שבעזרתו יוכל להימלט לאמריקה, אולם היא מסרבת.
מכיוון שהיא יודעת שמוריץ מהרהר בהתאבדות, גברת גאבור כותבת למוריץ מכתב, בו היא עומדת על כך שאסור לשפוט אדם צעיר על פי הישגיו בלימודים.
מוריץ שבור, מאשים את עצמו ואת הוריו בכך שלא הכינו אותו היטב לעולם.
הוא פוגש את אילזה, חברה לשעבר שברחה לעיר כדי לחיות חיים בוהמיים עם מאהבים.
היא מציעה לבוא איתה לביתה, שם היא תאכיל אותו והם ישחקו, אולם הוא דוחה אותה.
אחרי שהיא עוזבת, מוריץ יורה בעצמו.
לאחר שנערכה חקירה, מורי בית הספר סבורים שהסיבה העיקרית להתאבדותו של מוריץ היא מאמר על מיניות שמלכיור כתב לו.
הם מזמנים את מלכיור ואינם מוכנים לתת לו הזדמנות להגן על עצמו.
המורים השמרנים מגרשים אותו מבית הספר.
בהלווייתו של מוריץ, המבוגרים מכנים את התאבדותו של מוריץ אנוכית ומבישה, אביו של מוריץ מתכחש לו.
הילדים מגיעים מאוחר יותר וחולקים לו כבוד.
כשהם נפרדים, אילזה מגלה למרתה שהיא מצאה את גווייתו של מוריץ והחביאה את האקדח בו הוא השתמש כדי להתאבד.
גברת גאבור היא המבוגרת היחידה שמאמינה שמלכיור ומוריץ לא עשו רע, ושמלכיור היה שעיר לעזאזל.
מר גאבור לעומת זאת סבור שבנו מושחת מוסרית.
הוא מראה לה מכתב שמלכיור כתב לוונדלה, בו הוא מתוודה על כך שהוא חטא כלפיה ושהתנהגותו אינה נותנת לו מנוח.
הם מחליטים לשלוח את מלכיור למוסד לעבריינים צעירים.
מלכיור אינו משתלב בחברת הנערים במוסד, טרוד בשל וונדלה וזכרו של מוריץ ומחליט לברוח מהמקום.
לפתע וונדלה נופלת למשכב, הרופא נותן לה מרשם לגלולות.
אחרי שהוא עוזב, אמהּ מספרת לוונדלה שיש לה אנמיה.
אולם כשוונדלה מתעקשת שיש לה משהו בבטן, אמהּ מספרת לה את הסיבה האמיתית למחלתה: היריון.
היא מגנה את וונדלה על חטאיה.
וונדלה חסרת אונים ומבולבלת, מאחר שהיא מעולם לא אהבה את מלכיור, והיא שואלת את אמהּ למה לא סיפרה לה הכול.
באותה עת, הנסכן רילו וארנסט רובל בוצרים ענבים בכרם ומתגלגלים בעשב.
הם מתוודים על אהבתם זה לזה ומתנשקים.
בנובמבר, מלכיור הנמלט מתחבא בבית הקברות בחצר הכנסייה.
שם הוא מוצא את קברה של וונדלה, עליו כתוב שהיא נפטרה מאנמיה.
שם פוקדת אותו רוחו של מוריץ המת.
מוריץ מספר לו שאחרי מותו הוא למד יותר וחי יותר טוב מאשר בחייו האומללים על פני כדור הארץ.
מלכיור כמעט מתפתה ללכת עם מוריץ למסע לתוך המוות ואז מגיעה דמות מסתורית בשם האיש במסיכה.
מוריץ מתוודה על כך שהמוות הוא בלתי נסבל ושהוא אמר זאת כי רצה להשיב לעצמו את חברתו של מוריץ.
האיש במסיכה מספר למלכיור שמוריץ הוא פרי הדמיון שלו.
הוא מספר לו שוונדלה הייתה יולדת בלי בעיות, אלא שהיא נפטרה כתוצאה מהפלה כושלת.
הוא מסביר למלכיור שהוא הופיע כדי לתת טעם לחייו ולגלות לו את הדברים הטובים הטמונים בחיים.
מלכיור ומוריץ נפרדים זה מזה והאיש במסכה צועד שלוב זרוע עם מלכיור והם מתרחקים מהקברים.
פרנק וודקינד, האביב מתעורר, מתרגם: מרדכי גרינברג.
רמת גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1984.
פרנק וודקינד, האביב מתעורר, תרגם והוסיף מבוא שמעון לוי.
יוצרים: במאי – חנן שניר, מעצב תפאורה – אלי סיני, מעצבת תלבושות - טובה קליינר-סדן, מלחין - יוסי מר-חיים, מעצב תאורה - יחיאל אורגל.
שחקנים – גאורג - דורון תבורי, הנס רילוב – מיכאל כורש, ארנסט - גדי רול, וונלדה - רבקה נוימן, דיטר - יוסף אבו ורדה, מר שטיפל - הוגו ירדן, המורים - שמואל שילה, יוסי קאנץ, רוברט הניג
יוצרים: תרגום - שמעון לוי, במאית – אסתר איזביצקי, מעצבת תפאורה ותלבושות - עפרה צדיק, מלחינה - חני ורדי.
שחקנים: מוריץ – איצ'ו אביטל, ונדלה - גילי בן אוזיליו, מרתה וגברת ברגמן - איילת מרגלית, חגית דסברג, אבי חדש, אריה צ'רנר, יהודה אלמגור, ערן בוהם, אילן חזן, אורה מאירסון, זאב שצקי.
3. תיאטרון בית ליסין (גרסת המחזמר), הצגת בכורה – 22 באפריל 2010
שחקנים: וונדלה - נינט טייב, מוריץ - עידו רוזנברג, מלכיור - עדו ברטל, דניאל אפרת, דקלה הדר, אילסה - הילה זיתון, רויטל זלצמן, הגברים המבוגרים - יוסי טולדו, טל-יה יהלומי, יניב לוי, גלעד קמחי/אלון לוי, עומר שיש, הנשים המבוגרות - דנה שרייר.
נגנים: רמי אוסרווסר, נעה איילי, ניר ברנר, רן גיל, מתי גלעד, ניצן קנאטי/עידן דנש.
4. המרכז לתיאטרון של עכו, 2015 ("התעוררות האביב")
יוצרים: בימוי ועיצוב - ברק בן-דוד, נוסח עברי - עידו ריקלין, תלבושות - טל קלשון, ניהול טכני - מוני עומר
שחקנים: מלכיור גאבור - יהב וינר, וונדלה ברגמן - סיון כהן, מוריץ שטיפל - שפי מרציאנו, אילזה/גב' ברגמן - שיר קליפר, הנסכן רילו/מר שטיפל - אדריאנו חאובל, מרתה בסל/גב' גאבור - רותם שוורץ
5. פסטיבל תיאטרון הקאמרי 2018- הצגת בכורה 30 בנובמבר 2018
יוצרים: עיבוד: אלונה סער וגיל סרי בימוי - גיל סרי, נוסח עברי - עידו ריקלין, תלבושות - רומי צרפתי, מוזיקה - כנען לבקוביץ
שחקנים: עדן בר, נעמי הררי, יהונתן וילוז'ני, ינאי כץ, אלונה סער, אופיר צויגנבום, יניב שביט, רן קפלן.
6. תיאטרון הבימה (גרסה מוזיקלית), הצגת בכורה – 2019
שחקנים: נדיר אלדד, עמית פרקש, שפי מרציאנו, רוני דלומי, קובי מרימי
האבות העולים או האבות הצליינים היו המתיישבים האירופאים הראשונים של מושבת פלימות', כיום העיר המודרנית פלימות', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הקבוצה כללה בדלנים שפרשו מן הכנסייה האנגליקנית.
הם ביקשו להימלט מהסביבה הפוליטית-דתית העוינת באנגליה, בה נאכף הציות לכנסייה הממוסדת והשמרנית, אך נמנעו להגר להולנד הקלוויניסטית מחשש לאבד את הזהות התרבותית שלהם כאנגלים.
ההתנחלות שלהם באדמות היבשת החדשה הייתה ההתנחלות האנגלית השנייה שהצליחה בצפון אמריקה, אחרי ג'יימסטאון.
לאבות העולים הייתה השפעה על הנרטיב של "עולי רגל עבור חופש דת", שהיה לנושא מרכזי בהיסטוריה ובתרבות של ארצות הברית.
102 האבות העולים הפליגו בספינה "מייפלאואר" מפלימות' והגיעו לקייפ קוד בנובמבר 1620. ברחבי ארצות הברית מתקיימות "אגודות מייפלאואר" שמאגדות אנשים הטוענים לייחוס משפחתי לאחד מ-102 נוסעי המייפלאואר, האבות העולים.
האביב של מיס ברודי הוא סרט דרמה בריטי משנת 1969, בבימויו של רוברט ניים עם מגי סמית' בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן רב המכר "אביבה של מיס ברודי" של מיוריאל ספארק שיצא לאור ב-1961. הספר עובד למחזה על ידי ג'יי פרסון אלן שכתבה גם את התסריט לסרט.
בהפקת ברודוויי-1968 כיכבה זואי קולדוול, שעבור תפקיד זה זכתה בפרס טוני.
ב-1978 הופקה סדרת טלוויזיה על אותו ספר עם ג'רלדין מקיואן בתפקיד הראשי.
בסרט מוזכרת האנה סנל שהתחפשה לגבר והתגייסה לצבא הבריטי כאישה שהייתה מוכנה "לשרת, לסבול ולהקריב".
אדינבורו, 1932, בית הספר לנערות Marcia Blaine, המחנכת מיס ג'ין ברודי (מגי סמית') הרווקה בת חמישים וחושבת שהיא נמצאת כעת בשיא פריחתה.
היא מתמרדת בתוכנית הלימודים הקשוחה של בית הספר מרכזת סביבה ארבע נערות בנות 12 המכונות "קבוצת ברודי": מוניקה (שרלי סטידמן), מרי (ג'יין קאר), ג'ני (דיאן גרייסון) וסנדי (פמלה פרנקלין).
מיס ברודי מעבירה לילדות שיעורים הכוללים סיפורים על חיי האהבה שלה, מסעותיה בעולם, אמנות, היסטוריה, לימודים קלאסיים, ופשיזם.
מיס ברודי היא מעריצה של בניטו מוסוליני ופרנקו שהשליטו סדר במדינתם.
תחת הדרכתה, ארבע הנערות האלה מתחילות להתבלט.
היא לוקחת אותן לתיאטרון ולפיקניקים בטבע.
המנהלת, מיס מקיי (סיליה ג'ונסון) מסתייגת משיטות הלימוד של מיס ברודי ומנסה בכל הדרכים לפטר אותה, אבל לברודי יש ותק וקביעות והיא מכריזה בפני תלמידותיה כי מיס מקיי תוכל להיפטר ממנה רק אחרי שתרצח אותה...
שני גברים ממלאים את חייה של ברודי, המורה לאמנות טדי לויד (רוברט סטיבנס) והמורה למוזיקה מר לאות'ר (גורדון ג'קסון).
לויד הוא צייר נאה ושרמנטי, נשוי עם שישה ילדים ומנסה לחזר אחרי מיס ברודי, אך היא מסרבת בגלל מצבו המשפחתי.
לעומת זאת היא שולחת אליו את ג'ני שתדגמן מולו ואת סנדי שתבלוש אחריה.
סנדי מדגמנת בעירום מולו והוא מצייר אותה עם פנים של ברודי.
היא מנתקת קשר איתו לאחר שהוא מנסה לנשק אותה.
מר לאות'ר הוא מורה למוזיקה ונגן אורגן בכנסייה.
הוא רווק מזדקן ומנסה לשכנע את ברודי להינשא לו, אך היא מתחמקת.
במקום זה היא מגיעה לביתו הכפרי בקרמונד בסופי שבוע עם ארבע בנות "קבוצת ברודי".
הדבר הוא לצנינים בעיני הכומר שמפטר את מר לאות'ר, אך המנהלת מקיי לא מצליחה לפטר את ברודי.
לבסוף מתחתן לאות'ר עם המורה מיס לוקהארט (רונה אנדרסון).
בתקופת מלחמת האזרחים הספרדית תומכת מיס ברודי בפרנקו ומשבחת אותו.
אחיה של התלמידה מרי נוסע לספרד להילחם למען הרפובליקנים, ומרי משתכנעת בעזרת דבריה של מיס ברודי לנסוע לספרד לצד פרנקו, אך היא נהרגת שם.
מיס ברודי מכריזה עליה בתור גיבורה, אך סנדי לא יכולה לסבול זאת.
היא בוגדת בה ומספרת את כל מה שאירע לגברת מקיי שמודיעה למיס ברודי שחבר הנאמנים החליט לפטר אותה משום שהכניסה פוליטיקה לתוכנית הלימודים.
מיס ברודי המומה ולא יודעת מי מהבנות הלשינה עליה.
היא חושדת בכולן פרט לסנדי, אך סנדי מתעמתת איתה ומודה שהיא זאת שהלשינה וקורעת את כל המסיכה מפניה של מיס ברודי.
לבסוף סנדי עוזבת כשמיס ברודי הולכת אחריה וצורחת:"רוצחת"!
מגי סמית' זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
סיליה ג'ונסון זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
רוד מקוין זכה בפרס גלובוס הזהב לשיר הנושא הטוב ביותר.
הבמאי רונלד ניים היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
האביר האמיץ היא סדרת הנפשה לילדים, המבוססת על הספר "The Bravest Knight Who Ever Lived" שנכתב על ידי דניאל אריקו.
חמשת הפרקים הראשונים שודרו ברשת האמריקאית הולו שהשיקה את הסדרה ביוני 2019, ולאחר שערוץ הופ!
היה הראשון לרכוש את הזכויות, שידרה הרשת 8 פרקים נוספים החל מ-11 באוקטובר 2019. העונה עלתה לשידור בסוף 2024.
העלילה עוסקת באביר ששמו סדריק שנשוי לנסיך חלומותיו אנדרו ויש להם בת מאומצת בשם ניה, ששואפת להיות אבירה כשתגדל.
בזמן שסדריק מדריך את בתו, הוא מספר לה על הרפתקאות ילדותו עם גרנט הטרול.
המסע שעובר סדריק בדרכו למלא את ייעודו כאביר, מפגיש אותו עם מכשפים, יצורי פלא וענקים, ומגיע לשיאו באתגר הגדול ביותר: ללמד את בתו ללכת בעקבות הערכים שהוא דוגל בהם.
הסדרה היא אחת מסדרות הילדים הראשונות שמציגה זוג הורים להט"ב כדמויות ראשיות בעלילה.
בכל פרק סדריק מספר את סיפורו מנקודת מבט רטרוספקטיבית של סדריק הצעיר בגובה העיניים, וכך מלמד את ניה על אומץ ואבירות.
העלילה בנויה באופן המאפשר לילדים להזדהות עם ניה והאביר סדריק גם יחד.
מעבר למסר הלהט"בי, הסדרה מעודדת גיוון ומנחילה ערכים כמו נדיבות, אמפתיה לזולת, ואנושיות.
המטרה היא שילדים שצופים בסדרה יפתחו חוסן נפשי ויוכלו להתמודד עם בעיות ואתגרים, תוך שהם עוזרים לחבריהם ללא הבדלי דת, גזע ומין.
האביר השחור הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
האביר השחור המקורי מתור הכסף של הקומיקס הופיע לראשונה בחוברת Black Knight #1 ממאי 1955 של אטלס קומיקס - קודמתה של מארוול קומיקס משנות ה-50 של המאה ה-20 - ונוצר על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ים מאנילי.
האביר השחור הוא האלטר אגו שחלקו ארבע דמויות לאורך ההיסטוריה - אביר מימי הביניים בשם סר פרסיבל מסקנדיה, וצאצאיו הישירים סר איאובר מגרינגטון, נבל-העל נתניאל "נייט" גארט וגיבור-העל מהעידן המודרני של הקומיקס דיין ויטמן, אחיינו של גארט.
אביר שחור חמישי בשם אוגוסטין דולאק הופיע בחוברות הפנתר השחור ביוני 2005 בכתיבתו של רג'ינלד הדלין ובאיורו של ג'ון רומיטה הבן, ללא כל קשר גנטי לדמות המקורית.
דמותו של האביר השחור הופיעה בסדרות האנימציה השונות שנעשו לדמויות מארוול, בין היתר האוונג'רס: סדרת האנימציה, ספיידרמן וחבריו המופלאים, איירון מן: הרפתקאות משוריינות והפנתר השחור: סדרת האנימציה.
דמותו של דיין ויטמן בתור האביר השחור הופיע בסרט "נצחיים" כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול, בגילומו של קיט הרינגטון.
האביר השחור המקורי היה סר פרסיבל מסקנדיה, אביר מהמאה ה-6, אשר שירת בחצר המלכות של המלך ארתור כלוחמו האישי הגדול ביותר.
הוא גויס בידי מרלין הקוסם ואימץ לעצמו שתי זהויות, כאשר התחזה לחסר תועלת מוחלט עד אשר השתנה לאישיותו של אביר השחור.
בתור האביר השחור, פרסי החזיק בחרב ההובנה שחישל מרלין ממטאוריט, יריב תמידי של מורדרד האביר המרושע, אחיינו הבוגדני של ארתור.
אף על פי שמורדרד נהרג מפצעיו שנגרמו בידי ארתור, פרסי נהרג בסופו של דבר על ידו במהלך נפילתה של קמלוט כאשר חרב מכושפת שיספה אותו בגבו.
מרלין הבטיח שרוחו של פרסי תמשיך לחיות על ידי הטלת כישוף שתחיה אותו מחדש אם מורדרד יחזור לחיים אי פעם.
בהמשך, רוחו של סר פרסיבל הופיעה מספר פעמים כדי לייעץ לצאצאו דיין ויטמן.
איאובר מגרינגטון היה אחד מצאצאי האבירים השחורים שנולדו אחרי סר פרסיבל מסקנדיה, האביר השחור המקורי, בתקופת המאה ה-12. בזמן זה, איאובר היה חברו למסע של בנט דופרי - אשר לימים יהפוך לנבל אקסודוס - בחיפוש אחר מגדל הכוח, מקום מושבו של פרעה הנצחי בעקבה.
בהמשך, גופתו של איאובר נשלטה בידי רוח צאצאו דיין ויטמן, והוא נטש את המסע למרבה זעמו של דופרי.
מסעו של דופרי הוביל אותו לבסוף למפגש אירעי עם אפוקליפס ולהתפתחות כוחותיו המוטאנטים.
באשר לאיאובר - כאשר ויטמן עזב את גופו וחזר לתקופת הזמן שלו, כל שנותר מגופו של איאובר היה שלד ועצמות.
פרופסור נייתן גארט היה ביולוג וצאצאו הישיר של סר פרסיבל, אשר מצא את קברו ואת חרב ההובנה.
אולם, כוונותיו הזדוניות של נייתן הפכו אותו לבלתי ראוי לשאת את החרב ורוחו של סר פרסיבל גינתה אותו.
בשל כך, גארט הממורמר המציא שורה של כלי נשק מימי הביניים המשתמשים בטכנולוגיה מודרנית וכן יוצר באמצעות הנדסה גנטית סוס מכונף.
הוא קורא לעצמו "האביר השחור" ופוצח בחיי פשע כדי להרגיז את אבות אבותיו.
לאחר קרב עם האיש הענק, גארט מצטרף לקבוצת נבלי-העל אדוני הרשע לבקשתו של ברון זמו, אך הוא מובס בידי תור.