tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחרות גלויה בין הגופים השונים גרמה להאצת קצב ההשמדה, שכן כל צד חיפש להתאכזר ליהודים יותר ממשנהו.
הנאצים התייחסו בשוויון נפש למדיניות האנטי-סרבית או אנטי-צוענית וכן גירשו לקרואטיה את הסלובנים, למען יחוסלו.
מלכתחילה, עודדו הנאצים את הפעולות שננקטו על ידי האוסטאשים נגד יהודים וצוענים.
כמו כן, הביעו תמיכה במדיניות נגד הסרבים.
במשך הזמן החלו רומזים לאוסטאשים על כוונתם לרצח-עם.
כך, למשל, פגישת היטלר עם סלאבקו קווטרניק, ב-21 ביולי 1941, אחד מנאומי המפתח של היטלר בנושא האנטישמיות והנאום המרכזי שלו בעניין ה"פתרון הסופי":
אם יניחו ליהודים לעשות כרצונם, כמו שמניחים להם בגן העדן הסובייטי, הרי יגשימו את התוכניות המטורפות ביותר שלהם.
כך נעשתה רוסיה מרכז של מגפה לאנושות...אם מסיבות כלשהן, תסבול ולו ארץ אחת בלבד את קיומה של משפחה יהודית בודדת, הרי לבסוף תעשה אותה משפחה למרכז-החיידקים לחתרנות חדשה.
אם לא יהיו עוד יהודים באירופה, לא יהיה עוד מי שיפריע לאחדותן של מדינות אירופה...אנשים אלה אי-אפשר לשלב לתוך מסגרת הסדר החברתי או במסגרת מדינה מסודרת.
הם טפילים על גופתה של חברה בריאה, והחיים מניצול אנשים מהוגנים.
אין לצפות מהם שישתלבו במדינה אשר דורשת משטר ומשמעת.
אפשר לעשות בהם דבר אחד בלבד – להשמידם.
למדינה יש הזכות לכך, שכן בשעה שאנשים רבי-ערך מקריבים את חייהם בחזית, יהא זה פשע לחוס על מנוולים אלו.
יש לסלקם, או – במידה שאינם מסכנים את הציבור – לכלאם במחנות ריכוז ולא לשחררם לעולם".
הנאצים כוונו את האוסטאשים לעבר ביצוע הפתרון הסופי, שיבוצע במחנות סגורים.
נאמר בוועידת וואנזה כי יש להביא לידיעת ממשלת קרואטיה כי גרמניה מוכנה להעביר את היהודים שבקרבה מזרחה.
אך כמו כן נאמר בפרוטוקול כי "ביצוע הפתרון הסופי של בעיית היהודים בקרואטיה וסלובאקיה אינו דוחק, שכן ההיבטים העיקריים של שאלה זו נפתרו על ידי אמצעים רדיקליים שנקטו הממשלות".
זהו הרקע, למעשה, להשמדה שבוצעה ביאסנובאץ, אשר – לפי ועדת-החקר הממלכתית" – היה מחנה כדוגמת המחנות הנאציים.
הדמיון בשיטות ההשמדה היה רב.
כמו כן, הגרמנים הסגירו אסירים לאוסטאשים או פיקחו על העברתם: כך, למשל, פיקחו על העברת יהודי סאראייבו למחנה.
העדים זוכרים נוכחות של גרמנים במחנה מפקידה לפקידה, ובין השאר משאית גרמנית שהביאה למחנה כ-50 שבויים צ'טניקים.
ביקור הוועדה ה"בינלאומית" במחנה יאסנובאץ
מתוך שמועות שהגיעו על המצב במחנה, אורגנה ועדת-עיתונאים בינלאומית שביקרה במחנה.
הוועדה הגיעה למחנה ב-6 בפברואר 1942, ובה היו חברי העיתונות והצבא האיטלקים, הגרמנים, הבולגרים, הונגרים, רומנים וכן נציג של הוותיקן.
למעשה, הייתה זו ועדה של מעצמות הציר, שרצתה לבחון את המחנה וכן לְהָזֵם שמועות על הנעשה בו.
העדים זוכרים את ההכנות הקפדניות שבוצעו במחנה.
בראשון בחודש נרצחו 300 החולים שבבית-החולים, ואלו שחלו אחר-כך הוחבאו בעליות-גג בעיירה יאסנובאץ.
כלי המזון הוכפלו בגודלם, והמזון שופר.
בשני צריפים הותקנה מנורה, תנור קטן, ודרגשים מרובי-קומות עם מצע קש.
בית-חולים חדש נבנה, ואסירים בריאים שוכנו בו במיטות, ולידם כוסות חלב טרי, ורופאים בחלוקים לבנים.
לאסירים ניתנו תגים עם מספרים סידוריים, שמטרתם הייתה להראות כאילו אסירים רבים עברו במחנה ושוחררו, והאסירים הוכרחו לתרגל מראש לענות לשאלות חברי-הוועדה רק במספרם.
השבילים במחנה נוקו, ורצפות מוכתמות בדם שופשפו חמש–שש פעמים בשביל לנקותן מהדם.
עבודות הבנייה והתחזוקה שהיו כרוכות בכל זה גרמו למותם של 72 אסירים, שהוכו למוות בידי אוסטאשים שעמדו כל עשר אמות והכו את האסירים כתמריץ לעבודה.
אאוגן קווטרניק ו וייקוסלאב לובוריץ' הנחו את הוועדה, והציגו להם את הסדנאות ששופצו, ואף צילמו תמונות של האסירים העובדים וכן הפיקו סרטון קצר, שנגנז.
שליחו של קאשה, שנכח במקום, מאיור קנהה, דיווח כדלקמן: "על תוכניות הבינוי במחנה סיפר הקאפיטאן לובוריץ', מפקד המחנה בפועל...
תוכניות בינוי אלו הושלמו לאחר ביקורו במתקני-מחנות בגרמניה" מסתבר, אם כן, שהנאצים בחנו את המחנה, שכן התעוררו בקרבם ספקות ראשונים.
לאחר מכן, כתב קאשה את הדברים הבאים:
"הפוגלאבניק (אנטה פאבליץ') מבקש מהגנרל באדר להבין, כי מחנה יאסנובאץ אינו יכול לקלוט את הפליטים (מקוזארה).
אני הסכמתי עמו מפני שהמחנה נחוץ לפתרון בעיית שילוח היהודים מזרחה.
השר טורינה יכול לשלח את היהודים ליאסנובאץ".
לגבי היהודים לא ברור האם נועד יאסנובאץ לשימוש כמקום ריכוז לקראת השילוח, או שמא כמקום שבו יחוסלו היהודים, וכך לא יהיה צורך לשלחם, כפי שהיה בסיימישטה.
על כל פנים, סטארה גרדישקה היה מקום לשילוח היהודים, אך מדובר כאן דווקא על מחנה 3. על כל פנים, בלי קשר למדיניות ה"פתרון הסופי", ברור שרצח הסרבים הוחלט בזאת בידי הגרמנים.
יאסנובאץ שופץ ונאמר כי הוא יכול להכיל "כמות בלתי מוגבלת של אסירים".
לבטיהם של הנאצים והשילוחים לאושוויץ ויאסנובאץ
אך במשך הזמן נתעוררו ספקות בקרב הנאצים באשר לנכונות ולרדיקליות של האוסטאשים: הם חששו, שמא רצח הסרבים והיהודים במקביל יתנגשו, וכן חששו מהשפעות של הוותיקן ושל איטליה כנגד המדיניות הגזענית של האוסטאשה.
בעיקר הניע אותם קיומם של בני-תערובת יהודיים, שהיו ל"ארים של כבוד" במשטר האוסטאשי.
לפיכך החלו בגישושים לקראת הכנת גירושים לאושוויץ, שם יוכלו לכלות את היהודים בקלות ולנצל את הגופות והרכוש שלהם.
עם זאת, עדיין מונה ליאסנובאץ מקום בתוכניות הנאציות כמקום ריכוז שבו יחוסלו יהודים שלא יהיה פנאי לגרשם.
כך, למשל, במהלך גירושים ממחנה טניה לאושוויץ, נעשו גם מספר משלוחים ליאסנובאץ, ובאחד מהם קרון רכבת שהוסט מדרכו לאושוויץ ובו הזקנים והחולים.
בהכנה לגל גירושים משני, שלח הנס הלם דו"ח ובו נאמר שהיהודים ירוכזו בסטארה-גרדישקה, ואלו ש"עוסקים ב'עבודות כפייה' במחנות האוסטאשיים (יאסנובאץ, סטארה גרדישקה) לא יגורשו".
כמו כן, גילו הנאצים עניין ביהודים שנשארו במחנה, אפילו ביוני 1944, לאחר ביקור ועדת-הצלב-האדום באתר.
קאשה כתב: "שמידלין גילה עניין מיוחד ביהודים...
וייקוסלאב לובוריץ' מסר לי, כי שמידלין העיר את תשומת לבו לכך שכלפי היהודים חייבים לנהוג בצורה הטובה ביותר, וכי עליהם להישאר בחיים, יהיה אשר יהיה.
הוא הציע, כי הצלב האדום השווייצרי ישגר ליהודי המחנה תרופות, מצרכי-מזון ובגדים, וכי עליו לקבל ערובה שיחולקו ליהודים בלבד...
לובוריץ' סבור, כי שמידלין הוא סוכן אנגלי ולכן מנע ממנו כל מגע עם האסירים היהודים".
דיווחים אחרים על המחנה, אותם ניתן למצוא בתצוגה אודות המחנה במוזיאון השואה בבלגראד, כוללים את דיווחו של אדמונד גלאייזה פון-הורטזנאו אודות "יאסנובאץ, אליו לא נותנים לאף איש בן-תמותה להביט".
וארתור הפנר: "בלי קשר לתעמולה, יאסנובאץ הוא מהגרוע שבמחנות הריכוז ושניתן להשוותו רק ל"תופת" של דאנטה".
אסירות סטארה גרדישקה שולחו לעבודות בגרמניה, וגנרלים נאציים ביקרו במחנה ובחרו אסירות, כך אנו מוצאים גנרל ושמו שמידט יושב עם וייקוסלאב לובוריץ', וכן דו"ח של ד"ר פטרסן לממוניו אודות עובדות יהודיות פוטנציאליות: "באשר לעובדים יהודיים, הם אינם באים בחשבון שכן...
לא נותרו שם כמעט יהודים, רובם ככולם חוסלו".
האוסטאשה ניסו לחסל כמה שיותר סרבים, יהודים וצוענים, עקרונית – את כל מי שהתנגדו לדעותיהם, את כל מי שלא השתייכו לדתם – הנצרות הקתולית, וכן את כל מי שלא היה בן נאמן ללאום הקרואטי, כולל קרואטים קומוניסטים ודיסידנטים, בהם כמרים קרואטים ביזנטים-קתולים.
כשעלו לשלטון במלחמת העולם השנייה, הם בנו כמה מחנות ריכוז, המפורסם שבהם והידוע ביותר לשמצה היה יאסנובאץ.
מספרם המדויק של קורבנות האוסטאשה לא ידוע, קיימות לכך מספר הערכות.
מספר הקורבנות היהודים של האוסטאשה הוא אמין יחסית: כ-32,000 יהודים נרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה בטריטוריה שלהם.
מספר הקורבנות הצוענים (יוגוסלבים רומים) היה כ-40,000, וכמה לאחר המלחמה.
מספר הנרצחים הסרבים גדול בהרבה, והערכות נעות בין 300,000 ל-700,000 קורבנות.
בספרי ההיסטוריה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מופיע המספר 700,000 כמניין קורבנות האוסטאשה במחנה יאסנובאץ.
המספר הוכרז כרשמי מאז 1946, לאחר חישוב האוכלוסייה ביוגוסלביה שלאחר המלחמה יחסית לאוכלוסייה שהייתה אמורה להיות אלמלא המלחמה.
אדוארד קרדליי ומשה פיאדה נקטו לאחר המלחמה במספר 700,000 קורבנות בהסכם התשלומים שיוגוסלביה דרשה מגרמניה כפיצוי על הקורבנות וההרס.
על פי מרכז שמעון ויזנטל (בציטוט מהאנציקלופדיה של השואה):
"טרוריסטים של האוסטאשה הרגו 500,000 סרבים, גירשו 250,000 והכריחו 250,000 להמיר את דתם לקתולים.
הם רצחו אלפי יהודים וצוענים".
על פי מוזיאון השואה האמריקאי:
"בעקבות מקורות ודעות שונות ומחסור חמור בתיעוד, הערכת מספרם של הקורבנות הסרבים בקרואטיה נעה בצורה מופרזת, בין 25,000 לבין למעלה ממיליון.
המספר המשוער של נרצחים סרבים ביאסנובאץ נע בין 25,000 ל-700,000. ההערכות האמינות ביותר של מספר הקורבנות הסרבים תחת משטר האוסטאשה נעות בין 330,000 ל-390,000, ובין 45,000 ל-52,000 סרבים שנרצחו במחנה יאסנובאץ".
המנתחים הסטטיסטיים ולדימיר ז'ריאביץ' ובוגוליוב קוצ'וביץ' טוענים שמספר הקורבנות דומה למספר שמציין אתר ההנצחה.
בכל רחבי יוגוסלביה, מספר הקורבנות הסרבים הכולל עומד על 487,000 על פי קוצ'וביץ', ו-530,000 על פי ז'ריאביץ'.
המספר הכולל של ההרוגים ביוגוסלביה עומד על בין 1,014,000 ל-1,027,000. ז'ריאביץ' מוסיף להערכתו ש-197,000 אזרחים סרבים נהרגו בשטחי האוסטאשה (78,000 מהם נהרגו כאסירים ביאסנובאץ ושאר המחנות), בנוסף הוא טוען שנהרגו 125,000 לוחמים סרבים.
מוזיאון השואה בבלגרד הכיל רשימה בעלת 77,000 שמות של קורבנות יאסנובאץ.
מנהלו הקודם של המוזיאון, מילאן בולאיץ', תומך בהערכה שמספר הקורבנות הסרבים עומד על כ-700,000. הנהלת המוזיאון הנוכחית המשיכה בהרחבת הרשימה שברשותה, וכיום מספר שמות הקורבנות מיאסנובאץ עומד על קצת יותר מ-80,000.
במהלך משפט אייכמן ב-1961, העיד אלכסנדר ארנון, מזכיר קהילת יהודי זאגרב, על היחס ליהודי יוגוסלביה במהלך המלחמה, ואמר כי במחנה אחד הרגו אנשי האוסטאשה עשרות אלפי סרבים, מתחילת 1941 ועד סוף המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מספר מפקדי צבא גרמנים בכירים נתנו מספרים שונים לגבי כמות הסרבים, יהודים ואחרים שנהרגו בטריטוריות שהיו תחת שלטון האוסטאשה.
מתוך 39,000 היהודים אשר חיו בטריטוריה שהפכה למדינת קרואטיה העצמאית, שרדו את המלחמה רק כ-20%.
הקבוצה הראשונה של מחנות הוקמה באביב 1941. המחנות היו:
דניצה – על יד קופריבניצה
ידובנו – על יד גוספיץ'
קרושצ'יצה – על יד ויטז וטראווניק
טניה – על יד אוסייק
שבעת המחנות הללו נסגרו באוקטובר 1942.
קומפלקס המחנה יאסנובאץ נבנה בין אוגוסט 1941 לפברואר 1942. שני המחנות הראשונים, קראפיה וברוצ'יצה, נסגרו בנובמבר 1941. שלושת המחנות החדשים יותר המשיכו לתפקד עד לסוף המלחמה:
כמו כן היו עוד מספר מחנות ב:
יאסטרבארסקו בין זאגרב וקרלובאץ – מחנה ריכוז לילדים.
סמל האוסטאשה היה האות יו (U) בגדול.
הסמל נבחר כיוון שהיה קל להפצה ופרסום עממי, כולל ציורו על קירות בערים.
גרסה קצת שונה שלו, היא תוספת של הסימן + בחלקה העליון של היו, על מנת לסמל צלב, ואת קשרו האדוק של הארגון לנצרות.
הכובע, שחבשו לראשם חברי הארגון, היה מעוטר במגן מסמל קרואטיה אשר היה מוקף או מובלט באמצעות האות יו.
דגל מדינת קרואטיה העצמאית היה בצבעים אדום-לבן-כחול כמו בטריקולור של דגל קרואטיה, במרכז הדגל היה המגן מסמלה של קרואטיה וסמל האוסטאשה, האות יו, הופיע בפינה השמאלית העליונה של הדגל.
המטבע של המדינה היה הקונה הקרואטית.
ברכת השלום של האוסטאשה הייתה: Za dom – Spremni.
הברכה הזו הייתה המקבילה הקרואטית לברכתם של הנאצים זיג הייל (Sieg – Heil).
ככל הנראה הברכה הומצאה במאה ה-19 בידי הקרואטי יוסיפ יילאצ'יץ'.
כיום הברכה מוכרת כברכת האוסטאשה בלבד, ולא כברכה קרואטית עממית מסורתית.
אוסטאובלסט (Osteoblast, מיוונית ὀστέο - עצם ו-βλαστάνω - נבט) או תא יוצר עצם הוא שמו של תא האחראי לבניית עצם.
זהו תא חשוב במערכת של משק הסידן.
אוסטאובלסטים מייצרים תערובת חלבונים שעיקרה קולגן מסוג I וגורמים למינרליזציה של התערובת ליצירת משתית העצם.
אוסטאובלסטים פועלים במקביל לאוסטאוקלסטים (תאים סופגי עצם) ומווסתים את פעילותם של האחרונים.
פעולתם המשותפת של תאי עצם אלו יוצרת את המהות הדינמית של העצמות.
עצמות עוברות עיצוב מחדש (remodeling) לכל אורך החיים, המאפשר תיקון נזקים זעירים וחיזוק אזורים בעצמות, הנתונים למאמצים מוגברים.
אוסטאובלסטים שנלכדו במשתית העצם מפסיקים לתפקד כאוסטאובלסטים והופכים לתאי עצם (Osteocytes).
כתאי עצם הם מווסתים את פעולתם של אוסטאובלסטים דרך מנגנון פאראקריני, ככל הנראה בתפקיד של קולטנים מכניים.
חורש אוסון-אוסוגבו הקדוש הוא חורשה קדושה בשטח של 750 דונם המשתרעת על גדת נהר אוסון בגבולה של העיר אוסוגבו בדרום-מערב ניגריה.
המקום הוא אחד השרידים האחרונים לחורש בראשית צפוף בדרום-מערב המדינה, והוא זרוע במקדשים לאלת הפריון הירובית אסון ונחשב למקום משכנה.
האתר הוא ככל הנראה השריד האחרון לחורשים הקדושים שנהגו בני הירובה להקים בשולי עריהם, וככזה הוא נושא חשיבות לזהותם, וזו חורגת מחוץ לסביבת העיר ואף מחוץ לניגריה.
החורש הוכרז בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית.
הסברה היא כי העיר אוסוגבו נוסדה לפני כ-400 שנים והייתה חלק מהתרבות הירובית שהתחלקה ל-16 ממלכות.
עוד נראה כי תחילתו של היישוב הייתה בחורש וכללה שוק ומקדשים, אך כשהאוכלוסייה גדלה, עבר מוקד היישוב אל העיר אשר תוכננה בדמותו של תוואי החורש.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 הייתה העיר למקום מקלטם של פליטים בני ירובה אשר הגיעו מצפון ניגריה בעקבות ג'יהאד שהוכרז נגדם על ידי הפולה.
לאחר הדיפת הפולה הייתה אוסגבו לסמל לאומי לבני הירובה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 גדלה העיר והתפשטה, וחלו בה שינויים מפליגים עם חדירת האסלאם והנצרות.
בתחילה המשיכו שלוש הדתות להתקיים זו לצד זו, אולם עם השנים נסוגה האמונה הירובית מפני שתי האחרות, ובשנות החמישים של המאה ה-20 נזנחו מקדשיה וכוהניה נעלמו.
פסלים נגנבו מהמקדשים ונמכרו לסוחרי עתיקות, וחלק מהחורש באוסגבו נרכש על ידי הרשות לחקלאות ולייעור, ועציו נכרתו.
צייד ודייג בתחומי החורש שהיו אסורים קודם לכן הופיעו במקום.
ביוזמתה של האוסטרית סוזן ונגר אשר עברה להתגורר באוסגבו ובתמיכתו של מנהיג הירובה בעיר, הוקמה תנועה לשימורו של החורש והוא החל להתאושש.
אומנים שבו ופיסלו פסלים מסורתיים והקפידו שאלה יהיו גדולים וכבדים מהמקוריים, על מנת להבטיח את שימורם.
לשם כך השתמשו האמנים בברזל, מלט ואבן בניגוד לפסלים המסורתיים שפוסלו מעץ ומבוץ.
המקום שב וצבר חשיבות והיה לאתר עלייה לרגל במהלך פסטיבל בן 12 יום שמתקיים בו מדי שנה בסוף יולי ובתחילת אוגוסט.
ב-1965 הוכרז חלק מהחורש כאתר לאומי, וב-1972 הורחב שטח ההכרזה וכיום הוא כולל את כל האתר.
בחורש 40 מקדשים לאלים, תשעה אתרי סגידה נוספים על גדות נהר אוסון עצמו ושני ארמונות.
החורש מסמל את הברית בין לרוייה, מייסדה של העיר אוסוגבו לבין האלה אסון, ולפיה אם יסגדו לה התושבים היא תגן על עירם.
הפסטיבל השנתי שמתקיים בחורש מדי שנה מסמל את חידושה של ברית זו.
החורש הוא שריד ליער גשם טרופי שהיה נפוץ בעבר במערב אפריקה.
שטחים שנכרתו בתקופת השלטון הקולוניאליסטי ניטעים מחדש, וכיום 70% מהשטח המוכרז מיוער:
בחורש חמישה אזורים שכל אחד מהם מוקדש לאל מסוים ולמאמינים בו, והם ערוכים לאורכו של שביל החוצה את החורש מצפון-מערב לדרום-מזרח.
שלושה מהאתרים שוכנים במקום מזה זמן רב בעוד ששני האחרים הובאו אל החורש בשנות החמישים מהעיר הסמוכה, כאשר נשקפה להם סכנה מצד מוסלמים ונוצרים.
לאורך הנהר המתפתל דרך החורש שוכנים תשעה אתרים דתיים.
מימי הנהר עצמו מסמלים את הקשר שבין הטבע, הרוחות ובני האדם, ונחשבים ל"מי החיים" שלהם סגולות מרפא, הגנה ופריון.
דגי הנהר נחשבים לשליחיה של האלה אוסון והם נושאים מסר של שלום וברכה.
ארבעים המקדשים כוללים עצים, אבנים וחפצי מתכת - כולם קדושים - ופסלי עץ ובוץ מסורתיים, אליהם נוספו בשנים האחרונות פסלים גדולים וכבדים יותר מחומרים אחרים.
15 מהמקדשים הם פרי עבודתה של סוזן ונגר מהשנים האחרונות.
על קירות חלק מהמקדשים מופיעים ציורי קיר וחלקם נושאים גגות מענפי דקל.
בשטח שני ארמונות: האחד ניצב במקדשה העיקרי של האלה אוסון והאחר במרכזה של אחת מהכתות, כת האוגבוני, שחבריה נפגשים במקום אחת לשבוע.
אוסטיאוקלסט (Osteoclast, מיוונית ὀστέο - עצם ו-κλαστός - שבור) הוא אחד משלושת סוגי התאים ברקמת העצם.
האוסטיאוקלסט, הוא תא שמוצאו מן (זו שאחראית ליצירת תאי הדם לסוגיהם), ומשתייך ל (חלק ממערכת החיסון).
הוא מפרק עצם שהתגרמה ויוצר בה "מפרצי ספיגה" ותעלות, בהן עוברת אספקת הדם של העצם ועיצבובה.
האוסטיאוקלסט חיוני מאוד לממשק המינרלים של הגוף, בעיקר סידן וזרחן, מכיוון שפעילותו מביאה לשחרור מינרלים מתוך מטריקס העצם.
אוסטיאוקלסט טיפוסי הוא תא רב גרעיני (סינקיטיון).
תפקוד לקוי של אוסטיאוקלסטים גורם למחלה בשם אוסטיאופרוזיס (דילדול עצם) שבה העצמות צפופות מאוד ושבירות.
אוסטיאוקלסטים ענקיים, המכילים עשרות גרעינים, מאפיינים מחלה אחרת - מחלת פאג'ט של העצם וכן יוחסו להשפעה של טיפול ממושך בביספוספונטים (תרופות נגד אוסטאופורוזיס).
ביספוספונאטים, הנקשרים לסידן שבעצמות, פוגעים באוסטיאוקלסטים פעילים, וכך מעלים את צפיפות העצם ומפחיתים את רמת הסידן בדם.
העצם היא רקמת חיבור מיוחדת המכילה מטריקס בין תאי קשיח.
הרקמה דינמית, כלומר היא נבנית ונהרסת פעמים רבות במהלך חייה.
פעילות דינמית זו מבטיחה בעת פירוקה את יכולתה של העצם לשמש כמאגר זמין של מינרלים ומלחים, ובעת בנייתה מחדש לאפשר שינויים אנטומיים (כמו התעבות) המתאימים את גודלה לגודל בעל החיים שבה היא נמצאת.
רקמת העצם כוללת שלושה סוגים של תאים:
אוסטיאובלסט - תא עצם צעיר.
אוסטיאוקלסט - תא עצם מפרק.
האוסטיאובלסטים אחראים לעיצוב העצם ולהנחת המטריקס המיוחד המעניק לעצם את תכונותיה הפיזיקליות.
המטריקס המיוחד לעצם בנוי פיגום של חלבון הקולגן אליו מצטרפים מלחי סידן, מגנזיום וזרחן.
מהטריקס מתקשה ויוצר עצם קומפקטית, קשיחה ועמידה בפני עומסים ושחיקה.
עם הקשחת מבנה המטריקס הופך התא הצעיר לתא הבוגר, האוסטיאוציט.
תפקידו של תא זה לסייע בתחזוקה הפיזיקלית של הרקמה.
מדי פעם, כתוצאה משחיקה יומיומית או כתוצאה מצרכים פיזיולוגיים, עולה פעילות התאים המפרקים, האוסטיאוקלסטים, הממוקמים בחללים של העצם הגרומה.
לאחר פעילותם, המאפשרת לעצב מחדש את מבנה המטריקס, תוך ניצול המינרלים האגורים בו, חודרים אוסטיאובלסטים המניחים מטריקס חדש המייצב והמחזק את מבנה העצם.
כך, האוסטיאוקלסט ממלא שני תפקידים חשובים בפיזיולוגיה של העצם: 1) הם מאפשרים לנצל את מאגרי המלחים (בעיקר מלחי זרחן) והמינרלים (בעיקר סידן) לטובת צורכי הגוף.
2) הם מפרקים עצם גרומה ובכך מאפשרים לעצב מחדש את מבנה האיבר בהתאם לצורכי הגוף.
אוסורנו (ספרדית: Osorno) הוא הר געש חרוטי פעיל במחוז לוס לאגוס בדרום צ'ילה.
ההר שוכן בגדה הדרום-מזרחית של אגם יאנקיווה ומשקיף על אגם טודוס לוס סנטוס.
הר הגעש מתנשא לגובה של 2,652 מ' מעל פני הים.
אוסורנו ידוע ברחבי העולם כסמל של הנוף האזורי, וצורת החרוט שלו מזכירה את הר פוג'י שביפן.
אוסורנו הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באנדים של דרום צ'ילה, עם 11 התפרצויות מתועדות בין השנים 1575 ו-1869. הבזלת וזרימת הלבה שנוצרו בזמן התפרצויות אלו הגיעו לאגמים שלמרגלותיו.
המורדות העליונים שלו מכוסים כמעט לגמרי בקרחונים, וזאת למרות גובהו הצנוע.
הר הגעש יושב מעל הר געש עתיק בן 250,000 שנה, לה פיקדה, בעלת קלדרה ברוחב 6 ק"מ.
ההתפרצות האחרונה שלו הייתה בשנת 1869.
במורדותיו של ההר פועלים בחורף אתרי סקי.
אוסטאוקלצין הוא חלבון לא קולגני שנמצא במח עצם ובשן.
הוא מופרש מאוסטאובלסטים – התאים האחראיים ליצירת עצם, ותפקידו לשמר הומאוסטזיס של משק הסידן ומינרלים אחרים.
הוא מתנהג גם כהורמון בגוף הגורם לתאי בטא בלבלב לייצר אינסולין ובאותו זמן לנתב תאי שומן לשחרר את ההורמון אדיפונקטין שמעלה את הרגישות לאינסולין.
נהר אוסורי הוא נהר בצפון מזרח סין, הזורם צפונה ומהווה גבול עם רוסיה בהתאם לוועידת פקין משנת 1860. 60% ממימיו מקורם בגשמים, 35% בהפשרת שלגים ו-5% מי מעיינות.
הנהר ידוע כמקור לשיטפונות אביב.
מנובמבר ועד אפריל הוא מכוסה קרח.
הנהר מתחיל בהרי סיחוטה-אלין ונשפך לנהר אמור.
במפגש הנהרות נבנתה העיר חברובסק.
בנהר יש דגה רבה, בעיקר חדקן וסלמון.
סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי (1969) התרחש על אי קטן על הנהר.
אוסטו דה בומאנייר (Oustau de Baumaniere) היא מסעדה ורלה א שאטו בפרובאנס, צרפת.
אוסטו דה בומאנייר שוכנת בעמק למרגלות הכפר בו-דה-פרובנס.
מייסד המקום הוא אנדרה תוויליה ב-1945. הוא המציא את הרלה א שאטו, מלון בוטיק מפואר ובו מסעדה מעולה הממוקמים בחיק הטבע.
עד אז העשירים בצרפת לנו בבתי מלון יוקרתיים כששהו בערים הגדולות וכששהו בפנים הארץ דרו באכסניות זולות.
אוסטו פירושו הוא בית כפרי בפרובנסאלית והוא מונה 22 חדרים, שוכן בבניין שהוקם במאה ה-16 ומביט על אגם ואקארס.
בסמוך אליו ארמון עם גן ורדים ובצידו בית כפרי עם בריכה, ששייכים אף הם לאוסטו דה בומאנייר.
אנדרה תווילייה נולד בשלהי המאה ה-19 בשאמברי, בירת סאבואה.
משמת אביו בילדותו פתחה אמו ביסטרו על מנת לפרנס את משפחתה.
תווילייה היה סוכן ביטוח מצליח ובגיל 50 החליט להיות טבח, במשך 24 עמד בראש עיריית לה-בו.
בשנים 1990-1954 החזיקה המסעדה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום והיווה אבן שואבת לבעלי המאה, משפחות המלוכה, אנשי תעשיית הסרטים, ספורטאים, מוזיקאים ואמנים.
תווילייה מכר בעבר מותגים שונים, כולל שמפניה, תחת השם "בומאנייר" (ובכך ממשיך נכדו) ובכך היה חלוץ ושפים אחרים באו בעקבותיו.
הוא פתח גם את לה קאברו ד'אור (Le Cabro d'Or; בפרובנסאלית: עז הזהב) המרוחק כמה מאות מטרים מאוסטו.
זהו מלון ובו מסעדה המפוארים פחות מאוסטו וצמודים אליו גן ירק ובריכה, הכולל 31 דירות וחדרים.
נכדו של תווילייה הוא ז'אן-אנדרה שאריאל, הבעלים הנוכחי של המסעדה והמלון.
ב-1967 סיים ללמוד בבית ספר למסחר בפריז, הוא התלמד אצל האחים טרואגרו, אלן שאפל והאברלן.
ב-1990 נטל את המושכות במטבח ובאותה שנה המסעדה ירדה לשני כוכבים במישלן.
בשנת 2005 התמנה לתפקיד השף המבצע של אוסטו, סילבסטר וחיד, פקיסטני במוצאו שגדל בצרפת, שהתלמד אצל תיירי מרקס בבורדו ואלן דיקאס בניו יורק ויוצר מטבח ים-תיכוני יצירתי, אך עם זאת נאמן למסורת; אחיו הוא שף הקינוחים.
בתו של שאריאל, מארי, שהתלמדה בטובות במסעדות אירופה, ובין היתר בדל פסקטורה, היא סגנית השף.
תפריט היין של המסעדה כולל 2500 סוגי יינות והוא מכיל 100,000 בקבוקי יין.
כיום (2011) מחזיקה המסעדה בשני כוכבי מישלן וב-17 נקודות בגו מיו.
היא כלולה במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
שאריאל הרחיב את עסקי סבו.
ב-1988 הקים שאריאל את היקב שאטו רומאנן בפרובאנס ולבסוף נמכר היקב לשאטו מונרוז מבורדו.
כיום הוא שותף ביקב קטן ומייצר יין אדום ויין רוזה.
אשתו, ז'נבייב, היא המעצבת את כל נכסיו ושותפה עמו בניהולם.
שאריאל רכש גם את הרלה א שאטו לה פריירה, בווילנב-לז-אוויניון.
הוא הקים ספא בלה קאברו.
בכפר קרב, מוסטו, פתח ביסטרו, בעיירה מונטלימאר, בצפון-מערב פרובאנס, הקים בראסרי.
בחברת דומן דה בומאנייר, בבעלותו של שאריאל, עובדים 200 אנשים והיא כוללת 3 רלה א שאטו.
אוסטאודרם (Osteoderm כאשר osteo = עצם, ו-derm = עור) הוא שכבת עצם היוצרת קשקשים, לוחות ומבנים קשיחים אחרים בשכבת הדרמיס של העור.
האוסטאודרמים נפוצים בעיקר בקרב זוחלים (תנינאים וצבים) והיו נפוצים מאוד בקרב זוחלים שנכחדו, לרבות לטאות, קבוצות דינוזאורים שונות (בקבוצת האנקילוזאוריה הגיע השריון הגרמי שנוצר מאוסטאודרמים לשיא תפארתו ומורכבותו), תנינאים, פייטוזאורים, אטוזאורים ועוד.
האוסטאודרמים נדירים בקרב היונקים, אך ניתן למוצאם בקרב הארמדילאים והפנגולינאים.
השימוש הנפוץ ביותר של אוסטאודרמים הוא להגנה עצמית, כאשר לוחות העצם הקשיחים מתפקדים כמעין שריון המכסה את גוף החיה.
לשם שימוש זה מצופים האוסטאודרמים בשכבת קרטין (החומר ממנו עשויות קרניים) המעניקה עוד שכבת הגנה לגוף.
שימוש אחר לאוסטאודרמים הוא תמיכה בשרירים ובגוף בעל החיים, כדי לאפשר לו לשאת עומסים של גוף גדול ולאפשר לו להקשית את גבו ולא רק לזחול על הקרקע.
שימוש כזה באוסטאודרמים היה בתנינאי הענק דיינוסוכוס.
בקרב תנינאים מודרניים האוסטאודרמים משופעים בכלי דם, דבר ההופך אותם גם למווסתי טמפרטורה טובים, בנוסף לשריון.
אוסטאואיד אוסטאומה (Osteoid Osteoma, תרגום מילולי מלטינית: גידול דמוי עצם) הוא גידול שפיר בעצם השייך לקבוצת הגידולים הגרמיים – יוצרי העצם.
כ־10%–12% מכלל גידולי העצם הם מסוג אוסטאואיד אוסטאומה.
הגידול מתבטא בכאבים כרוניים שמחמירים בזמן הלילה.
גידולים אלו נוטים להיות קטנים, בגודל של עד 1.5 סנטימטרים ויכולים להופיע בכל עצמות הגוף.
עם זאת, מוכרת שכיחותם בעיקר בעצמות ארוכות, כגון עצם השוק או הירך.
לא קיימת הגבלת גיל להופעת הגידול, אך ידוע שמופיע בייחוד בגילאים 4 עד 25 שנים, כאשר בגברים שכיחותו גדולה פי 2–3 בהשוואה לנשים.
אין עדות לאפשרות של הפיכת הגידול השפיר לגידול ממאיר (סרטני).
מקור הגידול במוקד זעיר אשר פעיל במיוחד, מייצר רקמה דמוית עצם ומפריש חומרים מעוררי כאב.
לא ברורה הסיבה להופעת הגידול ועל כן גם לא ניתן למנוע את הופעתו.
יש המשערים שמקורו בתהליך דלקתי חריף ומוקדי של העצם.
הגידול אינו מתפשט ביתר הגוף ואין עדות ליכולתו להפוך לגידול סרטני.
אוסטאואיד אוסטאומה עלול להופיע בכל עצמות הגוף, לעיתים בעצם אחת ולעיתים במספר עצמות.
ב-80%–90% מהמקרים הגידול מתפתח בקליפת גוף העצמות הארוכות (Cortex of shaft).
לעיתים נמצא (שני קצוות העצם הרחבים) ובחיבור בין גוף העצם (Shaft) לאפיפיזה בעצמות ארוכות וקצרות, בייחוד בעצם הירך, בשוק ובזרוע.
עצמות הגף התחתון הן השכיחות ביותר להופעת האוסטאואיד אוסטאומה, בשני שלישים מהמקרים יופיע בירך.
עמוד השדרה מעורב ב-7%–20% מהמקרים - מתוכם ב-59% מהמקרים יופיע הגידול בעמוד השדרה המותני, 27% בעמוד השדרה הצווארי, 12% בעמוד השדרה החזי (גבי) וב-2% מהמקרים בעצם העצה.
התסמינים הנפוצים ביותר במצב של אוסטאואיד אוסטאומה הם:
בניגוד לרוב הגידולים השפירים, גידול זה מתאפיין בכאב ממוקד מאוד שמחמיר בשעות הלילה ואף יכול להשפיע על איכות השינה.
קצב גדילת עצם מוגבר או ירוד
ב-78% מהמקרים בהם יופיע גידול בעמוד השדרה המותני תאובחן עקמת.
בשלביה המוקדמים של המחלה, התסמין הנפוץ ביותר הוא כאב שנרגע לאחר לקיחת תרופות משככות כאבים.
כאשר הגידול מתפתח עוד יותר התרופות אינן מעלימות עוד את הכאב ומתחילה להופיע נפיחות קלה עד חמורה.
עם זאת, בחלק מן המקרים רמת הכאב יכולה להיות קבועה במשך שנים וצריכה קבועה של תרופות אנטי-דלקתיות שאינן סטרואידים יכולות לסייע בשמירה על הכאב תחת שליטה .
ניתן לאבחן אוסטאואיד אוסטאומה באמצעות צילום רנטגן או בבדיקת CT (טומוגרפיה ממוחשבת).
באמצעי הדימות נראה כתם עגול בוהק הנראה כהסתיידות והתעבות העצם שבמרכזו מוקד קטן הנראה כאזור חסר עצם.
לרוב, הגידול מאובחן בבדיקת ה-CT, לעיתים בדיקת MRI (תהודה מגנטית) יכולה להוסיף מידע מדויק יותר לגבי המיקום.
מיפוי עצמות יכול לסייע גם כן, בין היתר לאישוש הוצאת כלל הגידול תוך כדי ניתוח.
אוסטאואיד אוסטאומה שטרם התגלה, עלול להיות מאובחן גם ככאב גב לא מוסבר או עקמת המלווה בכאבים בקרב ילדים או צעירים.
בחלק מהמקרים, התסמינים עלולים להצביע על בעיה נוירולוגית או על דיסקופתיה מותנית (מצב בו מתייבש הדיסק שבין חוליות עמוד השדרה המותני, במקרים חמורים עלול להוביל לפריצת דיסק).
בעצמות הקטנות של כף היד וכף הרגל אוסטאואיד אוסטאומה יכול לחקות תהליך דלקתי.
מחלות נוספות שתסמיניהן דומים: דלקת העצם (אוסטיאומייליטיס), מורסה בעצם, שבר מאמץ, "אי-עצם" (מרכז התגרמות של עצם דחוסה בתוך עצם ספוגית), המנגיומה בעצם (גידול שפיר של כלי הדם) או סרטן העצמות.
קיימים מקרים בהם הגידול עובר מאליו לאחר זמן מה, ללא צורך בטיפול.
עם זאת, בדרך כלל בשל הכאבים הרבים וחוסר הוודאות לגבי היתכנות הריפוי, מעדיפים החולים לטפל במצב באמצעות אחת השיטות הבאות, כתלות בגודל ובמיקום הגידול:
טיפול תרופתי – נמצא כי אספירין עוזר להקל על הכאבים במידה משמעותית.
גם נוגדי דלקת שאינם סטרואידים מסייעים להקלת הכאב כאשר נצרכים בפרקי זמן ממושכים ואף מסייעים לעיתים להעלים את הגידול לחלוטין.
טיפול חדשני – באמצעות קרני אולטרסאונד ממוקדות (טכנולוגיית MRgFUS) הגורמות לחימום הרקמה ולמוות התאים באזור.
כריתת קטע העצם הכולל את הגידול והשתלת רקמת עצם במקרים בהם הכריתה הייתה נרחבת.
ניתוח זה גורר זמן החלמה ארוך יחסית של כחודש וחצי-שלושה חודשים, ולעיתים נדרש גם שיקום.
במקרים פשוטים, ניתן לטפל בגידול באמצעות מחט חשמלית.
מחדירים למרכז הגידול מחט שמתחממת לטמפרטורות גבוהות (90 מעלות צלזיוס) באמצעות גלי רדיו.
החימום מקיף את הגידול והורס אותו באופן מדויק – במינימום פגיעה ברקמות שכנות ובזמן קצר (מספר דקות).
יתרון נוסף לשיטה הוא היכולת לטפל בגידולים הממוקמים באזורים מורכבים לגישה.
ההליך נערך תחת הרדמה כללית והניתוח כולו אורך כשעה וחצי, במידה שאין סיבוכים.
אוסולוטאן (בספרדית: Usulután) היא בירת מחוז אוסולוטאן באל סלוודור.
אוסולוטאן נוסדה בזמן לא ידוע על ידי ילידים בני שבט הלנקה.
במהלך המאה ה-15 היא נכבשה על ידי בני הפיפיל.
כשהספרדים לאזור ב-1529, הם ניסו לכבוש את אוסולוטאן, אך התושבים הצליחו להדוף אותם.
לאחר מספר ניסיונות נוספים הם הצליחו לכבוש את אוסולוטאן סופית ב-1553.
אוסולוטאן קיבלה מעמד של עיירה ב-1827 ומעמד של עיר ב-1860.
העיר נפגעה מהוריקן מיטש ב-1998 ומרעידות האדמה באל סלוודור ב-2001.
אוסטאוגלוסומורפיים (שם מדעי: Osteoglossomorpha) היא על-סדרה של דגים ממחלקת מקריני סנפיר.
דגי הסדרה גדולים יחסית וחיים בנהרות, אגמים, ביצות ועוד מקווי מים מתוקים באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אפריקה, דרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה.
כמה מינים נכחדים כמו הקסיפקטינוס יכלו לחיות גם בים הפתוח.
הם בעלי גוף גדול ולסתות נוקשות עם עיניים קטנות.
חלקם יודעים לנשום אוויר וחלק גם לקפוץ החוצה מהמים (כמו גרום-לשון דו-ביני).
לבני הקבוצה הכוללים שתי סדרות קיימות ועוד סדרות נכחדות, גוף גדול ומוארך שיכול להגיע אצל הארפאימה ענק למשקל 200 ק"ג ולאורך 3 מטר.
בעבר היו מינים עוד יותר גדולים.
דגים אלה ניזונים מבשר ובעלי לסתות גדולות דמויות שיניים בחלק העליון, מה שעוזר למעוך את טרפם ואחרים שואבים את הטרף במהירות.
חלקם גם חשמליים וכך הורגים את הטרף אך ראייתם חלשה.
אוסטאודונטורניס (שם מדעי: Osteodontornis; פירוש השם המדעי: "עוף בעל שיני-עצם") הוא סוג נכחד של עוף ימי קדום ממשפחת הפלאגאורניתיים אשר חי בתקופת המיוקן לפני 20-6 מיליון שנה ודאה מעל האוקיינוסים הפתוחים.
המין היחיד בסוג נקרא על שם החוקר אליסון אור.
מאובניו של עוף זה אולי היו קדומים יותר, החל מהאאוקן אך הממצאים לא ברורים.
הקרבה של עוף גדול בעל שיניים זה לא ברורה.
בעבר סברו שהיה קרוב לחסידות ולשקנאים אך כיום רואים בו מין של דמוי תרנגול הקרוב לאווזאים.
עוף גדול זה התגלה בתצורות מונטריי (Monterey Formation) שבקליפורניה ותואר ב-1957. מאובנים נוספים נמצאו לאורך אזורים רבים, עד ליפן ולאורך כל האוקיינוס השקט, כך שהוא דאה כמו אלבטרוס והיה בעל תפוצה כלל-גאוגרפית.
חלק מהמאובנים מזכירים מאוד את קרובו הפלאגורניס וקשה להבדיל ביניהם.
מאובנים נוספים מוונצואלה ופרו אולי היו שייכים אליו.
זה היה העוף בעל מוטת הכנפיים כמעט הכי גדולה באורך 5.5-6 מטר ולגובה של 1.2 מטרים.
עם זאת הארגנטוויס היה בעל כנפיים ארוכות יותר.
אורך הראש הגיע ל-40 ס"מ והיה בעל מקור דק וארוך שהכיל שיני עצם בקצותיו.
מראה המקור הזכיר מקור שקנאי ואולי היה לעוף שק מתחתיו לאחסן דגים ודיונונים והוא יכל לדאות כמו אלבטרוס במשך ימים רבים.
אוסט-קמצ'טסק הוא יישוב כפרי על גדת נהר קמצ'טקה ברוסיה המשמש כעיר נמל לחבל המנהלי קמצ'טקה.
בחבל המנהלי היישוב אוסט-קמצ'טסק שני בגודלו רק לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי הבירה.
העיירה ממוקמת באזור כפור קשה למחיה ועל הקרע בין לוח אוחוצק אל לוח הפסיפי שמייצר את הרי הגעש של קמצ'טקה.
היישוב ממוקמם 150 קילומטר מהר קליוצ'בסקוי, הר הגעש הגדול ביותר ברוסיה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת ביישוב היא מינוס 4 מעלות צלזיוס.
עשרה קילומטרים ממזרח ליישוב קיים נמל תעופה על שמו.
במפקד האוכלוסין ברוסיה (1989) מספר תושבי היישוב היה 13,611. במפקד האוכלוסין ברוסיה (2002) מספר תושבי היישוב היה 5,231. במפקד האוכלוסין ברוסיה (2010) מספר תושבי היישוב היה 4,352.
אוסורנו (בספרדית: Osorno, במפודונג: Chauracavi) היא עיר וקומונה בדרום צ'ילה ובירת פרובינציית אוסורנו שבמחוז לוס לאגוס.
אוסורנו משתרעת על פני שטח של 951.3 קמ"ר וע"פ מפקד האוכלוסין לשנת 2017 היא מונה 161,460 תושבים.
היא מקושרת לשאר חלקי המדינה על ידי כביש 5 דרום, והיא ממוקמת כ־918 ק"מ דרומית לסנטיאגו הבירה, וכ־232 ק"מ מערבית לעיר הארגנטינאית בארילוצ'ה - אליה היא מקושרת על ידי כביש 215 הבינלאומי.
ומיקומה הייחודי הופך אותה לשער הגישה היבשתי למחוזות אייסן ומגיאנסנס.
כמו כן אוסרנו ממוקמת בדיוק בין שתי בירות אזוריות ואלדיביה - בירת מחוז לוס ריוס שנמצאת מאה ועשרה קילומטרים צפונה ממנה ופוארטו מונט בירת מחוז לוס לאגוס שממוקמת מאה ועשרה קילומטרים דרומית אליה.
בנוסף עקב מיקומה במפגש הנהרות דאמאס וראווה משמשת אוסורנו כמרכז השירות החקלאי של צפון המחוז.
העיר אוסורנו בנויה על טרסות שנוצרו בתקופות גאולוגיות מאוחרות - ברביעון, לפני 130,000 שנים, כשהאזור כולו התכסה בטפרה כתוצאה מהתפרצויות געשיות בתוך הרי האנדים.
המצע של אוסורנו עשוי בהתאם משילובים שונים של אפר וולקני, בגודלי לפילי, חול וחצץ עם שכבות כבול מזדמנות.
כמו כן בתחומי העיר ניתן למצוא את האתר הפליאונטולוגי והארכאולוגי "פילאוקו באחו".
במקור העיר תוכננה לקום בשנת 1553, תחת ממשלת פדרו דה ואלדיביה ושותפו לכיבוש, הגנרל דון פרנסיסקו דה וילאגרה; בשם "סנטה מרינה דה גאטה", במקום בו שכן כפר ילידי בשם צ'אוראקאבי ("Chauracavi").
עם זאת, מותו של ואלדיביה מנע את מימושה של תוכנית זו לפני שהספיקה להתממש.
כחמש שנים לאחר מכן ב־27 במרץ 1558 התוכנית יצאה לפועל על ידי המושל , והעיר הוקמה באותו המקום בשם החדש וייה דה סן מתאו דה אוסורנו, לכבוד סבו של מנדוסה, הרוזן של אוסרנו.
העיר נהרסה על ידי האוכלוסייה הילידית באוקטובר 1602 מה שאילץ את הספרדים ובני בריתם הילידים לנדוד דרומה לארכיפלג הצ'ילאני, שם עדיין נשמר השלטון הספרדי.
בעלי ברית ילידים שהלכו אחרי הספרדים בעת עזיבתם זכו למעמד של אינדיוס ריונוס והיו חופשיים מחובת הקמת מיליציה.
ובהמשך האינדיוס ריונוס התיישבו בעיקר במושבות באזור קלבוקו ואבאטו.
פרננדו דה אלוואראדו, גולה מאוסורנו, הוביל את ההתנגדות הספרדית בצ'ילה נגד הפולשים ההולנדים בשנת 1643.
ב־22 בנובמבר 1792 השתלט תומאס דה פיגוארואה על הריסות אוסורנו.
ובהוראת הגנרל אמברוסיו או'היגינס, נבנתה אוסורנו מחדש על ידי חואן מאקנה, והוכרזה כמאוכלסת מחדש בשנת 1796. ואו'היגניס זכה בתואר המרקיז של אוסורנו.
באמצע המאה 19 החלה ממשלת צ'ילה להזמין מתיישבים גרמנים לאזור כדי לקדם צמיחה כלכלית, המתיישבים החדשים מצאו כי האקלים והגאוגרפיה של אוסורנו דומים מאוד לשלהם.
ובעזרתם, הפכה אוסורנו לביתם של חוות הבקר הלאומיות של צ'ילה, מה שהקפיץ את הכלכלה האזורית באופן משמעותי.
אוסורנו של ימינו שימרה את הארכיטקטורה והמערך האורבני מהמאה ה-19 המיוצג על ידי שישה בתים ציוריים שהוגדרו כמונומנטים לאומיים.
לאוסורנו אקלים ימי (ע"פ שיטת קפן).
החורפים קרירים אך מתונים וממוצע הטמפרטורת ביולי הוא 7.6 מעלות צלזיוס.
מרבית המשקעים יורדים בחורף, כאשר מאי עד יולי הם החודשים הרטובים ביותר, עם ממוצע של כ־180-210 מ"מ גשם ואחוזי לחות של 85%.
שלגים באוסרנו הם מחזה נדיר.
הקיצים יבשים יותר עם ממוצע של 17.8 מעלות צלזיוס ורמת משקעים נמוכה של 49 מ"מ גשם בינואר.
בשנים מסוימות, יכולים להיות ימים רבים ללא גשם.
למשל, בקיץ 1992 בו נרשמו 1.1 מ"מ בממוצע בחודש ינואר, ולעומת זאת, בשנים האחרונות נרשמו מספר ימים רטובים ברציפות.
הטמפרטורות יכולות לעלות ולהגיע עד ל-25 מעלות צלזיוס בתקופה שבין דצמבר למרץ.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על 1,318 מ"מ שמתפרסים על 173 ימי גשם.
טמפרטורת השיא שנמדדה הייתה 36.5 מעלות צלזיוס בפברואר 2019 והטמפרטורה הקרה ביותר שנמדדה הייתה 8 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ביולי 1954.
העיר אוסורנו שוכנת ממול להר הגעש אוסורנו, הר געש פעיל אך מינורי.
והתופעה הגאוגרפית הבולטת ביותר בעיר הוא נהר הראווה החוצה את העיר מצפון לדרום ומחלק אותה לשניים.
נהר הדאמאס שמעט קטן יותר מהראווה גם כן עובר בתוך העיר כשהוא רץ מזרחה לפני שהוא פונה דרומה ומעניק לעיר כמה גבולות טבעיים.
הפלאזה דה ארמאס שמסמלת את לב העיר ממוקמת סמוך לחזית הנהר בצד המזרחי, והיא כוללת פארק גדול עם רחוב אחד הכולל מזרקות, ספסלים ושדרות עם עצים.
בצד המזרחי של הפארק נמצאת קתדרלת סן מתאו שהיא אחד מציוני הדרך המרכזיים בעיר, ובולטת במיוחד בזכות הארכיטקטורה המודרנית שלה.
לאורך הצד הדרומי נמצאת שדרת חואן מאקנה, שהוא הרחוב המרכזי בעיר.
נקודות עניין נוספות הן הקמפוס הראשי של אוניברסידד דה לוס לאגוס ואצטדיון אוסורנו רודיאו.
הקזינו שנפתח לאחרונה "פלאזה סול דה לוס לגוס" הוא אטרקציה פופולרית חדשה לתיירים ולמקומיים כאחד.
אוסורנו מארחת מספר חגיגות שנתיות.
"פסטיבל דה לה קרנה אי לה לצ'ה" (פסטיבל הבשר וחלב) הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים מדי שנה בסוף חודש ינואר, ובו מופעים של שלל זמרים ולהקות פופ לאומיות.
"פסטיבל דל פולקלור קמפסינו" (פסטיבל קאנטרי פולק) נערך מדי שנה באמצע ינואר, ומציג הופעות של אמנים מקומיים.
חגיגה נוספת היא "פרייה גנדרה סאגו-פיסור" (יריד הבקר של סאגו-פיסור) המתקיים מדי שנה בתחילת נובמבר, אותו מארחת החווה הגדולה ביותר באזור כדי לחגוג את מצב הפעילות החקלאית האזורית.
כמו כן ב-18 בספטמבר מדי שנה, נערכים מופעי זיקוקים ברחבי העיר לציון יום העצמאות הצ'ילאני.
מבחינת אטרקציות תיירותיות הפארק הלאומי פויאווה הוא האטרקציה המרכזית, והוא כולל בעיקר אגמים יערות ואזורי משחק.
כמו כן כיוון שמדובר באזור געשי ישנם מעיינות חמים טבעיים ובסמוך לפארק הלאומי ניתן למצוא גם ספא טבעי.
מחוז לוס לאגוס נקרא על שם האגמים הרבים באזור, לרבים מהם חופים ידידותיים לתיירים ועם זאת מבודדים; הקרובים ביותר לאוסורנו הם פויאווה ורופנקו.
כמו כן פחות ממאה קילומטרים מאוסורנו ניתן למצוא את אתר הסקי אנטילנקה.
כדורגל וכדורסל הם ענפי ספורט פופולריים בעיר.
קבוצת הכדורגל הבכירה בעיר היא פרובינסיאל אוסורנו המשחקת בליגה הרביעית ומארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון רובן מרקוס פרלטה המכיל כ-10,000 מקומות ישיבה.
קבוצת הכדורסל הבכירה של אוסורנו נקראת אוסורנו באסקטבול והיא משחקת בליגה הבכירה, משחקי הבית שלהם מתקיימים באולם ה"גימנסיו מריה גאלארדו", המכיל כ־4,500 מקומות.
רודיאו הוא גם כן ספורט פופולרי באוסורנו (ובכל אזור המרכז-דרום של צ'ילה), אצטדיון הרודיאו של אוסורנו "המדיה לונה דה אוסורנו", נחשב לאחד הטובים במדינה.
אגרוף גם נחשב לפופולרי בעיר, ואוסורנו אף שלחה את הנציג של צ'ילה לאולימפיאדת מיכן 1972, מרטין ורגאס.
בנוסף, השטח ההררי המקיף את אוסורנו משמש לסקי וסנובורד, ענפי ספורט פופולרים גם כן.
אוסורנו הוא מרכז חקלאי חשוב, והחקלאות מהווה את עיקר הפעילות הכלכלית של מחוז אוסורנו.
חיטה ושיבולת-שועל צומחים בשפע, אך האדמה מתאימה גם לגידול סוסים ובקר.
קרבתה של אוסורנו למעבר קרדינל אנטוניו זאמורה הופכת אותה למקום מפתח בכלכלה הלאומית.
מעבר ההרים מחבר בין אוסורנו לעיר הארגנטינאית בארילוצ'ה, והוא אחד העורקים הראשיים הקושרים את אזוריהם הדרומיים של שתי המדינות.
המעבר חשוב במיוחד בשל העובדה שהוא חוצה את הרי האנדים בגובה נמוך מאוד, ומאפשר לו להישאר פתוח גם כאשר מעברים אחרים חסומים בשלג.
למרות כל זאת, בעשורים האחרונים חווה אוסורנו קיפאון כלכלי, החקלאות בלבד לא אפשרה לה לעמוד בקצב הכלכלה הצ'יליאנית שצמחה במהירות; ולאוסורנו חסרים מגזרי תעשייה ושירותים.
במאמץ להתגבר על כך, העיר יצרה קשרים בינלאומיים עם כמה חברות הולנדיות, לאחר שהתגלה כי האקלים המקומי הוא אידיאלי לגידול צבעונים.
בנוסף, נכנסה אוסורנו לשוק הבשר הבינלאומי.
ומלבד הצעת בשר באיכות גבוהה, היותו של האזור מבודד מעניק לו הגנה מהתפרצות מחלות כגון הפרה משוגעת ומחלת הפה והטלפיים.
בנוסף האדמה באוסורנו מתאימה לגידול סלק, סויה ותירס, גידולים שהפופולריות שלהם הולכת ומתעצמת עם עליית הפופולריות של הדלקים הביולוגיים כמו אתנול הנגזר מתירס.
ממשלת צ'ילה הכריזה כי לא תחיל את אותם מיסים תלולים על דלקים חקלאיים כמו על מוצרי נפט, ועל כן תושבי אוסרנו מקווים להפוך שוב למרכז חקלאי כלכלי.
העיר מונגשת על ידי שדה התעופה קאנאל באחו קרלוס הוט סיברט, המציע טיסות לסנטיאגו שאורכות כשעתיים.
מטרמינל האוטובוסים רודוביאריו יוצאים אוטובוסים מדי יום לבירה סנטיאגו וכן לערים הצ'ילאניות ואלדיביה, פוארטו מונט, טמוקו, ולפראיסו, קוריקו, טלקה, צ'ייאן וקונספסיון בנוסף יש גם אוטובוסים בינלאומיים לערים הארגנטינאיות בארילוצ'ה, וויז'ה לה אנגוסטרה, דרך מעבר הגבול קרדינל אנטוניו זמורה.
כקומונה, אוסורנו היא חטיבה מנהלית ברמה השלישית בצ'ילה תחת פרובינציה (אוסורנו) ומחוז (לוס לאגוס) היא המנוהלת על ידי מועצה עירונית שבראשה אלקלדה שנבחר ישירות כל ארבע שנים.
רחוב אוסטוז'נקה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
רחוב אוסטוז'נקה הוא אחד הרחובות היקרים בעולם.
מבחינת עלות הדיור, אוסטוז'נקה הוא אחד הרחובות היקרים ביותר במוסקבה, רוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר.
מחירי הנכסים למגורים הם מהגבוהים בעולם.
בשנת 2013 דורגה אוסטוז'נקה במקום ה-8 בדירוג הרחובות היקרים בעולם על פי סוכנות נייט פרנק.
עלות הדירות הגיעה ל-29 אלף דולר למ"ר שהם 8% יקרים יותר מאשר דיור דומה בשדרה החמישית בניו יורק.
אוסטוז'נקה ביחד עם רחוב פרצ'יסטנקה הוא אזור הדיור היקר ביותר של מוסקבה, המכונה מייל הזהב.
אוסטאולפיס (שם מדעי: Osteolepis) הוא סוג נכחד של דג מהקבוצה ריפידיסטים שחי בתקופת הדבון שבעידן הפלאוזואיקון.
הוא היה קרובו של האאוסתנופטרון שחי באותה תקופה.
שמו Osteolepis ("אוסטאולפיס") הוא מיוונית: ὀστέον ("אוסטאון") – עצם, ו־λεπίς ("לפיס") – קשקשת.
דג זה הגיע לאורך 20 סנטימטרים, וקשקשיו היו גדולים, מרובעים ומכוסים בשכבת , חומר ספוגי גַרמִי.
על פני השטח של שכבה זו היו נקבוביות שמהן נמשכו תעלות עד לתאי חישה עמוקים יותר בעורו, שככל הנראה שימשו לחישת תנודות במים.
דג זה היה טורף של חסרי חוליות ודגים אחרים.
דג זה היה בעל מספר תכונות המשותפות לו לחברי הקבוצה בעלי ארבע רגליים וכנראה הוא היה קרוב לבסיס העץ האבולוציוני שלהם.
המאובנים של דג זה התגלו ב שבסקוטלנד, והוא תואר בשנת 1843 על ידי החוקר לואי אגאסי.
אוסוריסק היא עיר במחוז פרימוריה, בעמק נהר רזדולנאיה (Razdolnaya), ברוסיה.
העיר נמצאת כ-95 קילומטרים צפונית לוולדיווסטוק, המרכז המנהלי של המחוז, וכ-60 קילומטרים מגבול סין–רוסיה.
עד 1898 העיר נקראה ניקולסקויה (Nikolskoye), לאחר מכן נקראה ניקולסק-אוסוריסקי (Nikolsk-Ussuriysky) עד 1935 ואחר כך נקראה וורושילוב (Voroshilov), עד 1957.
האזור היה מיושב על ידי שבטי מוהה (בסינית: 靺鞨) ולאחר מכן היה מאוכלס על ידי שבטים ג'ורצ'ינים, תחת שליטת שושלת ליאו (Liao dynasty).
העיר הייתה עיר הבירה של שושלת ג'ין.
לאחר מכן היא עברה לשליטתן של שושלת יואן, שושלת מינג ושושלת צ'ינג והיא נודעה בשם שׁוָאנְגְצֶ'נְגְדְזְה (Shuangchengzi).
בשנת 1866 נוסד מאחז צבאי בשם ניקולסקויה, על שם ניקולאוס הקדוש.
בשל מיקומו הגאוגרפי, בצומת קווי תחבורה, צמח היישוב במהרה והפך למרכז מסחרי.
חשיבותו גדלה לאחר שנבנתה מסילת הרכבת המחברת את חברובסק לוולדיווסטוק (בהמשך, הפך הקו לחלק מהרכבת הטרנס-סיבירית), ובשנת 1897 הוענק ליישוב מעמד של עיר בשם ניקולסק-אוסוריסקי.
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר 15,000 איש, והמחזור השנתי של מפעלי המסחר שלה היה שלושה מיליון רובל.
לאחר מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905, הפכה ניקולסק-אוסוריסקי לאחד המרכזים המסחריים והכלכליים החשובים ביותר במזרח הרחוק הרוסי.
הוקמו מפעלים לעיבוד תוצרת חקלאית כגון טחנות, מחלבות, תעשיית סבון ובתי עיבוד עורות, כמו גם מפעלי יצור נקניקיות ומבשלות בירה.
כמו כן נבנו מפעלי ייצור לבנים, מחצבות ומנסרות.
הבניינים בחלק המרכזי של העיר היו בתי אבן בני שתיים ושלוש קומות ובשנת 1914 היו בניקולסק-אוסוריסקי ארבעה עשר מוסדות חינוך, תיאטרון, קרקס ושלושה בתי קולנוע.
שמה של העיר שוּנה, בשנת 1935, לוורושילוב על שם המצביא והמדינאי קלימנט וורושילוב.
עם עלייתו של ניקיטה חרושצ'וב לשלטון לאחר מותו של סטלין, שונה שם העיר בשנת 1957 לאוסוריסק על שם נהר אוסורי, יובל עיקרי של נהר אמור, המהווה חלק מהגבול בין רוסיה לסין.
ב-1993 הקימה הנהלת העיר אנדרטה באתר קבורתם של אלו שנורו במהלך הטיהורים הגדולים, שהיו בזמנו של סטלין.
על פי המודיעין של משרד ההגנה האוקראיני, היו בבוקר 24 בדצמבר 2025 שני פיצוצים בבסיס צבאי, בעיר אוסוריסק, בסיס של "חטיבת הדגל האדום ה-80 של ויטבסק".
חיילים מיחידה זו השתתפו, לדברי המודיעין האוקראיני, ב"פעולות לחימה באוקראינה וביצעו פשעי מלחמה".
הרשויות הרוסיות לא פרסמו פרטים רשמיים על האירוע.
אוסטין היא בירת טקסס והעיר הרביעית בגודלה במדינה זו, אחרי יוסטון, סן אנטוניו ודאלאס.
העיר היא מושב מחוז טראוויס.
על פי מפקד התושבים שנערך בשנת 2019, אוכלוסייתה של אוסטין מונה 978,908 נפשות, דבר ההופך אותה לעיר ה-11 בגודלה בארצות הברית ולעיר השלישית בקצב גדילתה בארצות הברית בין השנים 2000 ל-2006.
העיר החלה להתפתח ב-1839, לאחר שהפכה לבירת מדינת טקסס, ובתחילה נקראה העיר ווטרלו.
העיר קיבלה חשיבות כמרכז ממשלתי וחינוכי עם הקמת הקפיטול של מדינת טקסס ואוניברסיטת טקסס באוסטין.
בעיר פועל שדה תעופה גדול – נמל התעופה הבין-לאומי אוסטין-ברגסטרום.
העיר קרויה על שם סטיבן אוסטין, מייסד המושבות של טקסס כשהייתה חלק ממקסיקו ושר החוץ של מדינת טקסס העצמאית טרם הצטרפותה לארצות הברית.
ישנן עדויות ארכאולוגיות להתיישבויות באזור עוד מעידן הפליסטוקן (בערך לפני כ-11 אלף שנים) הקשורות לתרבות הקלוביס.
עם הגעת האירופים, התגוררו במקום שבטים אינדיאנים כגון שבט הקומאנצ'י.
כמספר משלחות ספרדיות עברו באזור ואף הקימו כמספר התיישבויות.
בתחילת המאה ה-19 הספרדים הקימו מספר מבצרים.
העיר קמה בשנת 1835 לאחר המהפכה הטקסנית, והיוותה את עיר הבירה של רפובליקת טקסס.
בשנותיה הראשונות של העיר, התרחשו מספר התנגשויות עם שבט הקומנצ'י.
בשנת 1845 סופחה העיר (יחד עם כל טקסס) לארצות הברית.
בשנת 1860 כ-38% מתושבי המחוז היו עבדים.
בשנת 1861 ותחילת מלחמת האזרחים האמריקנית רוב תושבי העיר התנגדו לפרישת טקסס מארצות הברית.
אך עם התקדמות המלחמה האווירה בעיר השתנתה, ורבים התגייסו לצבא הקונפדרציה.
לאחר סיום המלחמה ואכיפת שחרור העבדים על ידי איש צבא האיחוד גורדון גריינג'ר, גדלה אוכלוסיית האפרו-אמריקאים בעיר בקצב מהיר מאוד, ובשת 1870 אוכלוסייה זו מנתה למעלה משליש מסך כל תושבי העיר.
בתקופה זו אוסטין הפכה למרכז סחר של כותנה ובקר, וצמחה מאוד מבחינה כלכלית.
זאת בין השאר בזכות פתיחת קווי רכבת רבים בסביבה.
בתחילת המאה ה-20 צמחה בעיר מערכת מורכבת של הפרדה גזעית בין אנגלו-סקסים, אפרו-אמריקאים והיספנים, כאשר שני המגזרים האחרונים הודחקו לשוליים החברתיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עלתה אוסטין בסצנת המוזיקה הארצית, עם אמנים מקומיים ידועים כגון וילי נלסון וסטיבי ריי וון.
ב-2012 דורגה אוסטין על ידי ה-FBI כעיר הגדולה השנייה במידת הביטחון האישי בארצות הברית.
"דו"ח חדשות ועולמות בארצות הברית" דירג את אוסטין במקום הראשון הטוב ביותר להתגורר בו בארצות הברית לשנת 2017 ו-2018. בשנת 2016 דירג עיתון פורבס את אוסטין מספר 1 ברשימת "ערי העתיד", ואז בשנת 2017 הציב את העיר באותו המיקום ברשימה שלו עבור "עיר הבום הגדולה הבאה בארצות הברית".
בנוסף, בשנת 2017, העניק "פורבס" לשכונת דרום ריבר סיטי באוסטין את הדירוג מספר 2 עבור "הערים והשכונות הטובות ביותר".
WalletHub הגדיר את אוסטין כמקום 6 הטוב ביותר במדינה לגור לשנת 2017.
אוסטין היא בירת המדינה, ממוקמת במרכז טקסס.
אוסטין נמצאת 230 מיילים צפונית-מערבית ליוסטון, 290 ק"מ דרומית לדאלאס וכ-120 ק"מ צפונית-מזרחית לסן אנטוניו.
אוסטין שוכנת למרגלות מפל בלקונס על נהר קולורדו, עם שלושה אגמים מלאכותיים בתחומי העיר: ליידי בירד לייק (שכונה בעבר אגם טאון), אגם אוסטין (שניהם נוצרו על ידי סכרים לאורך נהר הקולורדו), אגם וולטר א.
לונג המשמש בחלקו לקירור מים לתחנת הכוח של דקר.
סכר מנספילד ולמרגלות אגם טרוויס הנמצא בגבולות העיר.
חלק גדול ממזרח העיר שטוח, עם קרקעות חימר וכבד, ואילו החלק המערבי והפרברים המערביים מורכבים מגבעות מתגלגלות בשולי גבעת טקסס.
מכיוון שהגבעות ממערב הן בעיקר סלעי גיר עם כיסוי דק של קרקע עליונה, חלקים מהעיר נתונים לעיתים קרובות לשיטפונות הבזק מהנגר הנגרם כתוצאה מסופות רעמים.
כדי לסייע בשליטה על נגר זה וליצור כוח הידרואלקטרי, רשות נהר הקולורדו התחתונה מפעילה סדרת סכרים המהווים את אגמי היילנד של טקסס.
האגמים מספקים גם מקומות שייט, שחייה וצורות בילוי אחרות בתוך מספר פארקים בחופי האגם.
אוסטין ממוקמת בצומת של ארבעה אזורים אקולוגיים עיקריים, וכתוצאה מכך נווה מדבר בעיר חם עם אקלים משתנה מאוד, בעל מאפיינים מסוימים של המדבר, הטרופי, ואקלים רטוב יותר.
האזור מגוון מאוד מבחינה אקולוגית וביולוגית, ובו מגוון בעלי חיים וצמחים.
באזור ישנם סוגים רבים של פרחי בר הפורחים לאורך השנה אך בעיקר באביב.
אוסטין ממוקמת באמצע אזור מעבר ייחודי וצר בין המדבריות היבשים של דרום-מערב ארצות הברית לאזורים השופעים, הירוקים והלחים יותר של דרום-מזרח ארצות הברית.
האקלים, הטופוגרפיה והצמחייה של האזור חולקים מאפיינים של שניהם.
רשמית, לאוסטין יש אקלים סובטרופי לח ( אקלים זה מאופיין בקיצים ארוכים וחמים מאוד, חורפים קצרים וקלים, וסתיו ואביב חמימים מאוד.
לאוסטין ממוצע גשמים שנתיים של 36.25 אינץ' (921 מ"מ) והוא יורד ברובו באופן שווה לאורך השנה, אם כי האביב והסתיו הם העונות הרטובות ביותר.
שמש נפוצה בכל עונות השנה, עם 2,650 שעות, או 60.3% משעות השמש הפוטנציאליות בשנה.
הקיצים באוסטין חמים מאוד, כאשר ביולי אוגוסט הטמפרטורות לעיתים קרובות ל-34–36 מעלות צלזיוס ומעלה.
השיאים מגיעים ל-32 מעלות צלזיוס ב-116 יום בשנה, מתוכם 18 יום מגיעים ל-38 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בעיר הייתה 44 מעלות צלזיוס שהתרחשה ב-5 בספטמבר 2000 ו־28 באוגוסט 2011. מאפיין נדיר של האקלים של אוסטין הוא הלחות המשתנה מאוד שלו, המשתנה לעיתים קרובות בהתאם לדפוסי הסטייה של זרימת האוויר וכיוון הרוח.
מקובל שסדרה ארוכה של ימים חמים, יבשים ולחות נמוכה מתרחשת מדי פעם על ידי ימים חמים ולחים מאוד, ולהפך.
לחות עולה עם רוחות ממזרח או מדרום מזרח, כאשר האוויר מרחף פנימה מקו מפרץ מקסיקו, אך פוחתת משמעותית עם רוחות מכיוון מערב המביאות אוויר חם ויבש ממדבר צ'יוואווה ,בתחומי מערב טקסס או צפון מקסיקו.
החורפים באוסטין הם קלים עם לילות קרירים, אם כי מדי פעם יכולים להתפרץ פרצים קצרי מועד של מזג אוויר קר המכונה "נורדרו הכחולה".
חודש ינואר הוא החודש הקריר ביותר עם שיא יום ממוצע של 20 מעלות צלזיוס.
השפל בלילה יורד לקפוא או מתחת אליו 19 פעמים בשנה ושוקע מתחת ל-7 מעלות צלזיוס במהלך 88 ערבים בשנה, כולל רוב הלילות שבין אמצע דצמבר לאמצע פברואר.
לעומת זאת, חודשי החורף מסוגלים לייצר מדי פעם גם ימים חמים.
בממוצע, שמונה ימים בחודש ינואר מגיעים או עוברים את 21 מעלות צלזיוס ויום אחד מגיע ל-25 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר אי פעם הייתה 19- מעלות צלזיוס ב-31 בינואר 1949. בממוצע כל שנתיים אוסטין חווה סופת קרח המקפיאה דרכים וכבישים בעיר במשך 24 עד 48 שעות.
כאשר אוסטין קיבלה 0,04 אינץ' קרח ב-24 בינואר 2014, היו 278 התנגשויות בין כלי רכב.
באופן דומה, שלג הוא אירוע נדיר באוסטין.
אירוע שלג בגובה 2 ס"מ ב-4 בפברואר 2011, גרם ליותר מ-300 התרסקויות רכב.
אירוע השלג האחרון התרחש ב-7 בדצמבר 2017, אז נרשם 1.3 אינץ' בנמל התעופה אוסטין-ברגסטרום.
סופות טורנדו אופייניות למרכז טקסס, כאשר הן נפוצות ביותר במהלך האביב.
על פי מרבית ההגדרות אוסטין נמצאת בתוך הפריפריה הדרומית הקיצונית של סמטת הטורנדו, אם כי מקורות רבים ממקמים את אוסטין מחוץ לסמטת הטורנדו לחלוטין.
כתוצאה מכך, סופות טורנדו פוגעות באוסטין בתדירות נמוכה יותר מאשר האזורים הרחוקים יותר מצפון.
עם זאת, סופות רעמים חזקות יכולות להתרחש פעמים רבות בשנה, מה שמביא רוחות עזות ברקים, גשם כבד והצפות מזדמנות לעיר.
מאוקטובר 2010 עד ספטמבר 2011 חוותה העיר בצורת קשה ביותר עם כמות המשקעים הנמוכה ביותר אי פעם.
דייוויד בראון, פקיד אזורי במינהל האוקיינוס האטמוספירי הלאומי, הסביר כי "לבצורות מסוג זה יהיו השפעות קיצוניות עוד יותר בעתיד, בהתחשב באקלים אזורי מתחמם ומייבש."
בסתיו 2018 אוסטין והסביבה קיבלו גשמים כבדים והצפות בעקבות הוריקן סרג'יו.
רשות נהר הקולורדו פתחו ארבעה סכרים.
בין התאריכים 22–28 באוקטובר 2018, העיר אוסטין הוציאה ייעוץ חובה לרחבי מים עירוניים לאחר שבית אספקת המים העיקרית בעיר, הוצף בכמויות חסרות תקדים של סחף, לכלוך ופסולת שנשטפו בתוך נהר לאנו.
לאוסטין ווטר, שירות המים בעיר, יש יכולת לעבד עד 300 מיליון גלון מים ליום, אך רמת העכירות הגבוהה הפחיתה את התפוקה ל-105 מיליון גלון ליום בלבד; תושבי אוסטין צרכו בממוצע 120 מיליון גלון מים ליום, כך שהתשתית לא הצליחה לעמוד בקצב הביקוש.
היו 265,648 משקי בית מתוכם 26.8% ילדו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 38.1% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 10.8% היו בעלי בית נשי ללא בעל נוכח, ו־46.7% היו לא משפחות.
32.8% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים וכ-4.6% היו אנשים שגרים לבד בגיל 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.40 וגודל המשפחה הממוצע 3.14.
הגיל החציוני היה 30 שנה.
נכון למפקד זה, ההכנסה הממוצעת למשק בית בעיר הייתה $42,689, וההכנסה הממוצעת למשפחה הייתה $54,091. לזכרים הכנסה חציונית של $35,545 לעומת $30,046 לנשים.
מחקר שנערך באוניברסיטת טקסס בשנת 2014 קבע כי אוסטין הייתה העיר האמריקאית היחידה עם קצב צמיחה מהיר בין 2000 ל-2010. האוכלוסייה הלבנה הלא-היספנית של אוסטין צנחה לראשונה מתחת ל-50% בשנת 2005. הצמיחה המהירה של האוכלוסייה הלטינית או ההיספנית והאסייתית עלתה על כל שאר הקבוצות האתניות בעיר.
על פי סקר שערך גאלופ ב-2014, ההערכה היא כי 5.3% מהתושבים במטרופולין אוסטין מזדהים כלסביות, הומואים, ביסקסואלים או טרנסג'נדרים.
המטרופולין באוסטין היה בשיעור השלישי בגובהו במדינה.
על פי BestPlaces של שפרלינג, 52.4% מאוכלוסיית אוסטין הם דתיים.
מרביתם הזדהו כנוצרים, כ-25.2% מהם טענו להשתייכות לכנסייה הקתולית, בין היתר בגלל הקולוניאליזם הספרדי באזור.
האוכלוסייה הקתולית בעיר משרתת על ידי דיוקוס הקתולית אוסטין, שבסיסה בקתדרלת סנט מרי.
קבוצות נוצריות משמעותיות אחרות באוסטין כוללות בפטיסטים (8.7%), ואחריהם מתודיסטים (4.3%), מורמונים (1.5%), אפיסקופלים או אנגליקנים (1.0%), לותרנים (0.8%), פרסביטריאנים (0.6%), פנטקוסטלים (0.3%) ונוצרים אחרים כמו תלמידי ישו והכנסייה האורתודוקסית המזרחית (7.1%).
הדת השנייה בגודלה שאזרחי העיר מזדהים איתה היא האסלאם (1.7%).
הזרם הדומיננטי באסלאם בעיר הוא האסלאם הסוני.
המסגד הגדול ביותר באוסטין, שהוקם בשנת 1977, הוא המרכז האסלאמי באוסטין רבתי.
הקהילה קשורה בחברה האיסלאמית של צפון אמריקה.
אותו המחקר אומר כי דתות מזרחיות כוללות בודהיזם, סיקיזם, והינדואיזם מרכיבה 0.9% מכלל האוכלוסייה הדתית של העיר.
כמה מקדשים הינדים קיימים באזור מטרופולין אוסטין, כאשר הבולט שבהם הוא ראדה מדבהאם.
היהדות עם פחות מ-0.1% של הדמוגרפיות הדתיות באוסטין.
נכון לשנת 2019, היו 2,255 אנשים שהוגדרו כחסרי בית במחוז טרוויס.
בספטמבר 2019 אישרה מועצת העיר אוסטין 62.7 מיליון דולר לתוכניות המיועדות לחסרי בית, הכוללות מניעת עקירת דיור, הפחתת משברים ודיור בר השגה.
מועצת העיר ייעדה גם 500,000 דולר לשירותי משבר וניקוי מאהלים.
ביוני 2019, בעקבות פסיקת בית משפט הפדרלי בנושא חסרי בית הישנים בפומבי, מועצת העיר של אוסטין הסירה את האיסור בן 25 שנים על קמפינג, ישיבה או שכיבה בציבור אלא אם כן הדבר גורם לחסימות.
ההחלטה כללה גם אישור מקלט חדש הממוקד לדיור בדרום אוסטין.
בתחילת אוקטובר 2019, מושל טקסס גרג אבוט שלח מכתב לראש העירייה סטיב אדלר המאיים על פריסת משאבי המדינה כדי להילחם בביטול האיסור על הקמפינג.
ב-17 באוקטובר 2019 עדכנה מועצת העיר את תקנת הקמפינג, שהטילה מגבלות מוגברות על מחנאות במדרכות.
בנובמבר 2019, מדינת טקסס פתחה מאהל ללא קורת גג בחצר אחסון רכב לשעבר בבעלות משרד התחבורה בטקסס למען חסרי הבית.
נתונים סטטיסטיים של ה־FBI מראים כי פשעי האלימות והרכוש הכוללים נשרו באוסטין בשנת 2015, אך התגברו באזורי הפרברים של העיר.
פרבר דרום-מזרחי שכזה, דל ואלה, דיווח על שמונה מקרי רצח תוך חודשיים בשנת 2016.
אחד האירועים הראשונים לירי ההמונים בבית הספר האמריקני התרחש באוסטין ב-1 באוגוסט 1966, אז ירה הרוצח באקדח ב-43 אנשים, והרג 13 מפסגת המגדל של אוניברסיטת טקסס.
אירוע זה הוביל להקמת צוות SWAT.
למטרופולין של אוסטין רבתי היה תוצר מקומי גולמי (תמ"ג) של 86 מיליארד דולר בשנת 2010. אוסטין נחשבת למרכז גדול של הייטק.
אלפי בוגרים מדי שנה מתוכניות ההנדסה ומדעי המחשב באוניברסיטת טקסס באוסטין מספקים מקור יציב של עובדים המסייעים לתדלק את תחומי הטכנולוגיה והביטחון של אוסטין.