tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיליון אפריל 1966 של כתב עת זה הוקדש לסכסוך הישראלי-ערבי והוצגו בו דעותיהם של יהודים וערבים.
הוא החל לכתוב במשרה מלאה וגם המשיך בפעילותו הפוליטית.
חוויות המלחמה שלו סיפקו חומרים לטרילוגיה הגדולה שלו, "דרכי החירות" (1945–1949).
בשנות הארבעים והחמישים היו אוהדים רבים לרעיונותיו של סארטר, והאקזיסטנציאליזם היה לפילוסופיה אופנתית.
התפיסה הפופולרית נטתה לדמות שוני וניגוד בין הדעות בהן החזיק סארטר לדעותיו של אלבר קאמי.
בשנת 1948 הכליל הוותיקן את כתביו ברשימת הספרים האסורים, יחד עם כמה מגדולי הפילוסופים של העת החדשה, כמו ניקולא מלבראנש ואנטואן ארנו.
סארטר קיים מספר מערכות-יחסים בו-זמניות, זאת לצד הקשר העקבי והרציף עם שותפתו סימון דה בובואר, קשר זה בא לידי ביטוי בספריה: "המנדרינים" (Les Mandarins) ו"היא באה על מנת להישאר" (Elle est venue pour rester).
התקופה הראשונה של הקריירה של סארטר, שהתאפיינה ביצירתו "הישות והאין" (L'être et le néant) משנת 1943, הסתיימה, וסארטר הפך לאקטיביסט פוליטי.
הוא תמך בקומוניזם, אף שמעולם לא הצטרף רשמית למפלגה הקומוניסטית, והיה לו תפקיד משמעותי במאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה.
הוא נעשה לאחד התומכים החשובים ביותר של האלג'יראים במלחמתם לעצמאות.
הייתה לו מאהבת יהודייה אלג'יראית, ארלט אלקיים, שהוא אימץ לבת בשנת 1965.
כקומוניסט אדוק, הגן סארטר על עמדותיה של ברית–המועצות, ודבק בתמיכה בסטלין ובפעולותיה של ברית המועצות.
בשנת 1954 ביקר סארטר בברית המועצות, ובשובו הצהיר כי מצא שם "חופש מוחלט לביקורת", בעוד שארצות הברית שוקעת לתוך "פרה-פאשיזם".
לאחר שדלף למערב הנאום הסודי של חרושצ'וב, נאום שחשף את משטר הטרור והטיהורים של סטלין, תקף סארטר את הנאום, וטען שההמונים אינם בשלים עדיין לקבל את האמת על מעשיו של סטלין.
יצירתו העיקרית מתקופה זו היא "ביקורת התבונה הדיאלקטית", שפורסמה בשנת 1960, ומארמזת ל"ביקורת התבונה הטהורה" של קאנט.
הדגש של סארטר על ההומניזם של מרקס המוקדם ב"כתבי השחרות" שלו, הובילה לוויכוח מפורסם עם האינטלקטואל הקומוניסט המוביל בצרפת בשנות השישים, לואי אלתוסר.
אלתוסר חילק את הגותו של מרקס לתקופה מוקדמת, פרה-מרקסיסטית, שיש בה הכללות אקזיסטנציאליסטיות על האנושות, ולתקופה מאוחרת, בוגרת, מדעית ומרקסיסטית, המתחילה ב"הקפיטל".
באוקטובר 1964 נודע לסארטר כי יש אפשרות שהוא יזכה בפרס נובל לספרות.
לאחר בירור קצר בין ידידיו, ששללו כולם את הרעיון, כתב סארטר מכתב לוועדת הפרס בו ביקש שלא יעניקו לו את הפרס.
אולם המכתב לא הגיע ליעד הנכון וב-22 באוקטובר 1964 הודיעה הוועדה על הענקת הפרס לסארטר.
סארטר סירב לקבל את הפרס.
במאמר לעיתון שוודי הסביר סארטר כי ככותב הוא מבקש להיות חופשי מהכרה חיצונית העלולה להשפיע על כתיבתו ולכן סירב לקבל את אות לגיון הכבוד ולהיות חבר בקולז' דה פראנס.
סארטר הוסיף כי על אף שאין בפרס בעיה כשלעצמו, הוא ניתן בתוך מסגרת בורגנית המזוהה עם ערכי המערב.
סארטר ציטט טענה בלה פיגארו, שהפרס הוענק לו לאחר שהתברר מהאוטוביוגרפיה שלו שעברו הפוליטי כבר אינו מעצור משמעותי.
מאוחר יותר גילה סארטר נאמנות פחותה לאידאולוגיה שלו.
במרץ 1967 ביקר בישראל, סייר גם ביישובים בצפון הארץ והתעניין במיוחד באופי החיים בקיבוץ, וקרא ליהודים ולערבים לפעול במשותף למען השלום⁩⁩.
סארטר המשיך להיות פעיל למען מטרות שונות בשארית חייו, כגון במרד הסטודנטים בפריז במאי-יוני 1968, במהפכת האביב של פראג, ובליברליזציה הפוליטית בצ'כוסלובקיה ב-1968. ⁩
בשנת 1975, כאשר נשאל כיצד הוא רוצה שיזכרו אותו, ענה סארטר: "הייתי רוצה שאנשים יזכרו את 'הבחילה', ואת מחזותי 'בדלתיים סגורות' ו'השטן והאל הטוב', וכן את שתי יצירותיי הפילוסופיות, ובעיקר השנייה – 'ביקורת התבונה הדיאלקטית', ואת המאמר שלי על ז'אן ז'נה.
אם יזכרו את יצירותיי אלה, זאת תהיה הצלחה מרשימה, ואני לא מבקש יותר.
כאדם, אם יזכרו את ז'אן-פול סארטר, אני רוצה שאנשים יזכרו את הסיטואציה ההיסטורית שבה חייתי...
כיצד חייתי אותה, מבחינת השאיפות שניסיתי לעצב בתוך עצמי".
ב-1977 חתם סארטר על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
עם הזמן, חלה הידרדרות במצבו הבריאותי של סארטר.
עם זאת המשיך לעבוד בקצב על יצירותיו האחרונות, "הביקורת", וביוגרפיה אנליטית רחבת היקף של הסופר גוסטב פלובר ("האידיוט של המשפחה"), שאותן לא סיים.
הוא נפטר ב-15 באפריל 1980 מבצקת בריאות ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
סיפוריו הקצרים, שהתפרסמו בסביבות תחילת שנות ה-40 וחלקם נכללו אחר כך בקובץ הסיפורים "אינטימיות", זכו להצלחה מסחררת, אך עוררו עליו את ביקורת הכנסייה ושמרנים אחרים, כסופר המנסה לעורר מכירות באמצעות הפרובוקציה, אפילו גורמים מתונים יותר גרסו שהוא נטפל למכוער.
כל אלה רק תרמו לפופולריות של ספריו.
בעקבות סיפורים קצרים אלה, נסחף מבקר ספרותי מאלג'יר בזרם והפך להוגה אקזיסטנציאליסטי מוכר בעצמו - אלבר קאמי, שסירב להגדיר עצמו אקזיסטנציאליסט.
הוא האמין כי רעיונות תמיד מיוסדים על מצבי חיים אמיתיים, וכי לרומנים ולמחזות יש ערך לא פחות מלמאמרים מסובכים בביטוים של רעיונות פילוסופיים.
הרומן, שמושפע מיצירתו של קפקא, עוסק בחוקר מדוכא בעיירה הדומה ללה-הבר, שבטוח כי חפצים דוממים ומצבים מאיימים על יכולתו להגדיר את עצמו, ואת החרות הרוחנית והאינטלקטואלית שלו.
הדגשה זו על הכוח של דברים לא מודעים על פני דברים מודעים וחיים מזכירה את הביקורת של קרל מרקס כלפי הכוח של מוצרים על בני אדם ("פטישיזם מסחרי"), מה שרומז לכיוון שאליו פסע סארטר, לכיוון מהפכני ודיאלקטי-מרקסיסטי.
הסיפורים ב"החומה" מדגישים את ההיבטים המקריים של המצבים שאנשים מוצאים עצמם בהם, ואת האבסורדיות של מאמציהם להתמודד עימם בצורה רציונלית.
אסכולה שלמה של ספרות אבסורד צמחה ממצע זה.
רבים ממחזותיו הם סימבוליים מאוד, ומשמשים כלי להמחשת הפילוסופיה שלו.
המחזה הידוע ביותר, "בדלתיים סגורות", כולל את השורה המפורסמת: "הגיהנום, הוא הזולת" (L'enfer, c'est les autres).
מלבד ההשפעה הברורה של "הבחילה", התרומה העיקרית של סארטר לספרות הייתה הטרילוגיה "דרכי החרות", שמציגות כיצד מלחמת העולם השנייה השפיעה על מחשבתו.
בטרילוגיה "דרכי החירות" ("גיל התבונה", "אורכה" ו"מוות בלב") הוא מעמיד את דמויותיו בבעיות מוסריות הקשורות לעולמן הפרטי ולעולם בכלל, בעיות המתמקדות במחויבות, אהבה, בחירה, שנאה ובנושא המעסיק אותו ביותר - החירות.
את הספר הרביעי לא השלים משום שלא מצא טעם ועניין להשלימו, לפי דבריו שלו.
בשנת 1964 ביקר סארטר את הספרות בתיאור חריף וציני של שש שנות חייו הראשונות, "המילים".
ספר זה הוא ניגוד אירוני לסופר מרסל פרוסט, שהמוניטין שלו עקף בצורה מפתיעה את זה של הסופר אנדרה ז'יד, שהיה דגם החיקוי לספרות ה"מעורבת" של דורו של סארטר.
לדעתו של סארטר ספרות יכולה לשמש כתחליף הבורגני להתמודדות אמיתית עם העולם.
הגותו נטועה עמוק בתוך הרציונליזם, אך לא זה של המאה השבע עשרה שאפיין את כתבי הפילוסופים דקארט ולייבניץ.
יש בו סלידה עמוקה מהגזמה, שבאה לידי ביטוי למשל בדברים אלה שכתב: "גאוניותו של פרוסט היא סך הכול עבודותיו, גאוניותו של ראסין הן סדרת הטרגדיות שכתב.
חוץ מזה אין ולא כלום.
למה לייחס לראסין את היכולת לכתוב טרגדיה נוספת בזמן שלא כתב אותה?".
סארטר התייחס לשאלות של צדקנות, דטרמיניזם וגורל.
הוא מטיל ספק בכול אשר קיים חוץ משני דברים: האדם קיים, האדם הוא חופשי.
הוא דוחק באדם להיות חופשי ולבחור את דרך חייו מתוך עולמו הפנימי, וכמו כן להבין שתוצאות מעשיו הן תוצאות מעשיו בלבד ולא של "ישות עליונה".
סארטר נבחר לשבת בבית דין אשר ישפוט את האמריקאים בפשעי מלחמה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא גם שלל את תקפותם של משפטי נירנברג באומרו שההיסטוריה נכתבת על ידי המנצחים והמנצחים צריכים להצדיק את ניצחונם ("אם הנאצים היו מנצחים על דוכן הנאשמים היו יושבים צ'רצ'יל וטרומן" - מתוך תיעוד טלוויזיוני: סארטר ובובואר).
בנוסף שלל נחרצות את האנטישמיות.
בעצרת למען יהודי ברית המועצות, שנערכה בשנת 1971, נשא נאום חריף נגד האנטישמיות בברית המועצות.
בערוב ימיו שימש את סארטר מזכירו בני לוי (כונה אז פייר ויקטור).
בעזרת הלימוד המשותף שלהם בכתבי הקלאסיקה ההגותית המערבית ובכתבי עמנואל לוינס, בחנו השניים את שאלת הישרדותם של היהודים לאורך זמן כה רב בהיסטוריה האנושית.
הם הגיעו למסקנה שישנו מקום נכבד לתקווה לעתיד טוב יותר לאנושות כולה, מה שהביא את שניהם להבין את רעיון הגאולה היהודית שפניו אל העתיד.
סארטר, סיפר לוי בערוב ימיו, "התרשם והתלהב מאוד מהתוכן העצום שמצא ברעיון הגאולה היהודית, תובנה המביאה אותו, בין השאר, לשינוי נקודת המבט על עצם היהדות".
מתווה לתאוריה של רגשות [1939]
המבט [מתוך "הישות והאין"], בתרגום אבנר להב, עריכה מדעית: ד"ר עירן דורפמן, סדרת ליבידו לתרגום, רסלינג, 2007.
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, [1946], תרגם, ערך וכתב אחרית דבר יעקב גולומב, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ן 1990.
תרגום חדש ואחרית דבר: ד"ר עירן דורפמן, הוצאת כרמל, 2014.
ארבעה מאמרים, בתרגום תהילה ואיתי דור-סנד, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ד 1984.
ארכה, תרגמה וכתבה אחרית דבר יונת סנד, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ו 1986.
הרהורים בשאלה היהודית [1946], תרגם, האיר וכתב אחרית דבר מנחם ברינקר, ספרית פועלים, תל אביב, תשל"ח 1978.
מחשבות על השאלה היהודית, בתרגום מולי מלצר, אחרית דבר - יהודה מלצר, ידיעות ספרים וספרי עליית הגג, 2019.
לשאלת המתודה, בתרגום דרור ינון ורוני קליין, הוצאת כרמל, 2019.
תקווה עכשיו - השיחות של 1980 בין סארטר ובני לוי, בתרגום דניאלה יואל, אלעד לפידות ואלי שיינפלד; עריכה מדעית ואחרית דבר: אלי שיינפלד, כרמל, ירושלים 2009.
גיל התבונה, בתרגום יונת סנד, תל אביב תשל"ח 1978.
הטרילוגיה דרכי החירות (גיל התבונה, אורכה ומוות בלב) (1949-1945)
אינטימיות [1954], בתרגום יהושע קנז ואחרים, הדר, 1982.
המילים [1964], בתרגום משה מרון ודורית פרידמן, ספרית פועלים, 2004.
שני סיפורים: יום בבית הסוהר; בחדר, עברית - מירי דור, מרחביה 1945.
הזבובים [1943], מבוסס על הסיפור המיתולוגי אלקטרה, נדפס בעברית בשנת 1968.
בדלתיים סגורות [1944], תרגום - אלי ביז'אווי, הביאה לדפוס רחל עזרא, רמת גן: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 2004.
בדלתיים סגורות מצרפתית-חיה ומיכאל אדם, אור עם, תל אביב, תשמ"ב 1982.
ידיים מזוהמות מצרפתית יהושע סובול, אור עם, תל אביב, תשמ"ג 1983.
מתים ללא קבורה [1946], על לוחמי מחתרת ומשתפי פעולה.
הזונה המכובדת [1946], על אפליית השחורים בארצות הברית, מצרפתית - עדה בן-נחום, רמת גן: המרכז הישראלי לדרמה ליד "בית צבי", תשמ"ז 1987.
בודלר, בתרגום אבי וימר, כתר, ירושלים, 1986.
בתרגום אליה גילדין, עריכה והערות מנחם ברינקר.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון היה פילולוג, היסטוריון ואגיפטולוג צרפתי שהתפרסם בזכות תרומתו לפענוח אבן רוזטה ובמיוחד כתב החרטומים המצרי.
עבודתו פתחה את הדרך למדע האגיפטולוגיה המודרנית.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון נולד בפיז'אק, הצעיר מבין שבעה אחים.
בגיל שמונה עבר לגרנובל, שם השלים את חוק לימודיו בהשגחת אחיו הבכור ז'אק-ז'וזף שמפוליון פיז'אק שהיה מורה ליוונית וספרן.
הוא התמקד בעיקר בלימודי שפות עתיקות: לטינית, יוונית, עברית, אתיופית, ערבית, סורית, קופטית, פרסית, סינית ואשורית.
הוא חילק את זמנו בין קולז' דה פראנס, המכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח, הספרייה הלאומית של צרפת והמשלחת המצרית שהייתה אחראית לפרסום הממצאים שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות במצרים.
אבן רוזטה התגלתה בשנת 1799 על ידי חברי משלחת נפוליאון בונפרטה במצרים.
על האבן חקוק צו מלכותי, שהוצא בממפיס בשנת 196 לפנה"ס מטעם המלך תלמי החמישי.
הצו כתוב ביוונית עתיקה ובמצרית קדומה, בשני סוגי כתב שונים כתב חרטומים וכתב דמוטי.
לאחר גילויה נפוצו העתקים ליתוגרפיים ויציקות גבס של האבן ברחבי אירופה בקרב חוקרים רבים אשר התחילו בניסיונות לפענח את הטקסטים השונים, לאחר שהובן בשנת 1799 כי מדובר באותו תוכן בשלושת סוגי הכתב.
בשנת 1802 התגבשה ההבנה שהכתב הדמוטי משתמש בסימנים פונטיים לאיות שמות זרים.
בשנת 1803 תורגם במלואו הטקסט היווני.
בשנת 1814 הראה תומאס יאנג כי בדומה לכתב הדמוטי, גם כתב החרטומים משתמש בסימנים פונטיים.
שמפוליון החל לחקור את אבן רוזטה בשנת 1808 מתוך העתק שנשלח אליו על ידי חבר.
הוא אישר את פענוח הטקסט הדמוטי שבוצע בשנת 1802 על ידי הפלאוגרף השוודי יוהאן דויד אקרבאלד, תוך זיהוי סופי של חמישה עשר סימנים דמוטיים שנמצאו על אבן רוזטה.
בפענוח הכתב הדמוטי הסתייע שמפוליון בידיעותיו בשפה הקופטית שכתבה נגזר מהכתב הדמוטי.
בהתבסס על עבודותיהם של קודמיו ועל חקר כתובות הירוגליפיות שנמצאו במקומות אחרים במצריים, פרסם שמפוליון בשנים 1822–1824 מספר מחקרים שהובילו אותו למסקנה כי הכתב ההירוגליפי הוא שילוב של אידאוגרמות וסימנים פונטיים, וששילוב זה משמש לא רק לכתיבת שמות זרים אלא גם לכתיבת מילים ילידיות במצרית עתיקה.
בשנת 1828 הצטרף למשלחת מדעית במצרים, במטרה להבין לעומק את התרבות המצרית העתיקה.
העבודות שכתב בסיום הסיור תרמו רבות להבנת הכרונולוגיה של ההיסטוריה המצרית והדקדוק של השפה המצרית.
הוא הצליח למקם בזמן את האירועים השונים ובכך לסדר באופן כרונולוגי את שושלות המלוכה, על ידי השוואה בין הסגנונות האדריכליים, סוגי הכתבים והאלמנטים האיקונוגרפיים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות.
הניתוחים המפורטים שביצע לצורות הפעלים, כינוי הגוף וצורות דקדוקיות אחרות של הטקסטים ההירוגליפיים, כמו גם למבנים התחביריים, הניחו את הבסיס להבנת הדקדוק, המבנה והלוגיקה של השפה המצרית העתיקה.
ז'אן פרנסואה שמפוליון נפטר בשנת 1832, בגיל 41, מבלי שהספיק לסיים את מחקריו ולפרסם את כל כתביו.
כל פרסומיו וכתבי היד שלו נמצאים בספרייה העירונית של גרנובל (צר').
המוזיאון הראשון המקודש לפועלו של ז'אן פרנסואה שמפוליון נפתח בשנת 1986 הודות למאמציה של העיר פיז'אק.
המוזיאון נפתח בבית משפחת שמפוליון אשר הוכרז בשנת 1973 בניין בעל חשיבות היסטורית.
בשנת 1999 החלה עיריית פיז'אק בפרויקט לשיפוץ והרחבת המוזיאון על פי תכנונו של האדריכל אלן מואטי.
העבודה החלה בשנת 2005 והמוזיאון החדש, שקיבל את השם "כתבי העולם" , נפתח בשנת 2007.
אוספי המוזיאון מספרים את היסטוריית הכתב כפי שהופיע באזורים שונים בעולם לפני 5,300 שנה.
המוזיאון פרוס על ארבע קומות ושמונה חדרים.
בנוסף לתצוגות הקבועות הכוללות 600 חפצים ומסמכים, מציג המוזיאון באופן קבוע קונצרטים, הרצאות, הקרנות סרטים ומפגשי קריאה.
תצוגות זמניות מאפשרות ללמוד בהרחבה על תרבויות המוצגות באוספים הקבועים.
כיכר הכתבים נחנכה באפריל 1991 לרגל מלאת 200 שנה להולדתו של שמפוליון.
לכבוד מאורע זה הזמין בשנת 1990 משרד התרבות של צרפת יחד עם עיריית פיז'אק אצל האומן האמריקאי ג'וזף קוסות' , העתק של אבן רוזטה מוגדל פי עשרה.
ההעתק המכונה "Ex Libris J.
Champollion", בנוי מאבן גרניט שחורה מזימבבואה.
הוא מכסה את כל ריצפת החצר הפנימית הנפתחת לרגלי בניין מוזיאון שמפוליון.
האבן מחולקת לשלושה משטחים כאשר על כל משטח חקוק הטקסט המתאים ביוונית, ובמצרית באותיות דמוטיות ובכתב חרטומים.
הציבור יכול להתהלך בחצר מעל האבן ולצפות בכתבים מקרוב, או לעלות במדרגות אל גינת הפפירוסים ולצפות בחצר מלמעלה.
בגומחה צדדית מוצגים תרגום הטקסט לצרפתית ומפה של הנילוס המראה את המקום בו נמצאה בשנת 1794 אבן רוזטה.
ז'אן-פרנסואה גאלו, רוזן לה פרוז (23 באוגוסט 1741 – 1788) (Jean-François Galaup, Comte de La Pérouse) היה מגלה ארצות צרפתי.
זַ'אן-פְרַנְסוּאַה גַאלוֹ נולד ליד אלבי, צרפת, למשפחת אצולה מדרג נמוך.
הוא התגייס לחיל הים הצרפתי בהיותו בן חמש עשרה, במסלול של פרחי קצונה, והוסיף לשמו את הסיומת לַה פֶּרוּז, על-שם נחלה משפחתית.
בשנת 1759 השתתף בקרב בתעלת למאנש במלחמת שבע השנים נפצע ונלקח בשבי האנגלי.
במהלך השבי הוא למד להכיר את הרעיונות והמוסדות האנגליים.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18 הוא פיקד על ספינה באזור סין.
החל משנת 1780 הוא לקח חלק במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
באוגוסט 1782 התפרסם כשלכד שני נמלים אנגליים בחוף מפרץ הדסון.
הוא נהג בשבויים בהוגנות כאשר השאיר אותם עם ציוד מספיק כדי לשרוד את החורף.
שנה אחר כך קבל את הסכמת משפחתו לנישואיו ללואיז-אלאונור ברודו (Louise-Eléonore Broudou), קריאולית (כלומר ממוצא מעורב אירופאי ושחור), מ"איל דה פראנס" (כיום מאוריציוס).
בשנת 1785 מונה לה פרוז על ידי לואי השישה עשר, מלך צרפת כראש משלחת מחקר לאוקיינוס השקט.
ספינותיו היו "ל'אסטרולאב" (L'Astrolabe) ו-"לה בוסול" (La Boussole), ספינות סוחר בדוחק של 500 טון כל אחת, שלצורך המשלחת הוגדרו מחדש כפריגאטות.
בין 114 אנשי צוותו היה צוות גדול של מדענים: אסטרונום, פיזיקאי, שלושה חוקרי טבע, מתמטיקאי, שלושה שרטטים ואפילו לשני אנשי הכמורה הייתה השכלה מדעית.
הוא הפליג מברסט באוגוסט 1785, הקיף את כף הורן, וחקר את המושבה הספרדית בצ'ילה.
משם הפליג לאלסקה דרך אי הפסחא והוואי.
בסוף יוני 1786 נחת ליד הר סט.
Elias) באלסקה, וחקר את הסביבה.
בזרמי הים החזקים במפרץ שלה פרוז כינה "פורט דה פרנס", הקרוי כיום "מפרץ ליטוּיה", אבדו למשלחת לה פרוז 21 איש בדוברה ושתי סירות.
משם הפליג למונטריי שבקליפורניה, אליה הגיע באמצע ספטמבר 1786, ושם חקר את ההתיישבויות הספרדיות, ורשם הערות ביקורתיות על היחס לאינדיאנים במיסיונים הפרנציסקנים.
כמו ג'יימס קוק, שהיה נערץ עליו, ידע להתייחס לילידים שפגש במסעותיו בכבוד, בנועם וללא התנשאות.
גם כלפי אנשי צוותו שלו היה יחסו טוב והוגן.
הוא חצה את האוקיינוס השקט למקאו.
שם מכר את הפרוות שרכש באלסקה, וחילק את הרווחים בין אנשיו.
שנה אחר כך, לאחר ביקור במנילה, החל לחקור את חופי צפון מזרח אסיה.
הוא ראה את האי קֶלְפָּאר (Quelpart), כיום צ'ג'ו (Jeju) בקוריאה הדרומית, מקום שנצפה על ידי אירופאים רק פעם אחת לפני כן כשספינה הולנדית נטרפה לחופי האי ב-1635. הוא ביקר בחוף קוריאה גופא, ואז חצה ל"אוקו-יסו" (Oku-Yeso) כיום האי סחלין שברוסיה.
התושבים שרטטו לו מפה שהראתה את ארצם "יסו" (Yeso, כיום האי הוקאידו ביפן) ואת החופים של "טרטריה" (החוף האסיאתי).
לה פרוז רצה להפליג דרך המצר שבין סחלין לאסיה (מצר הטטרים), אך לא הצליח ולכן פנה דרומה והפליג דרך המצר המפריד את סחלין מהוקאידו והקרוי על שמו, מצר לה פרוז.
שם הוא פגש בתושבים הקדומים של יפן, בני האיינו, וסייר באיים הקוריליים.
בספטמבר 1787 הגיע לה פרוז לפטרופבלובסק שבחצי האי קמצ'טקה.
בקמצ'טקה יכלו אנשי הצוות בספינות של לה פרוז לנוח ולהנות מהכנסת האורחים של הרוסים וילידי קמצ'טקה.
מכתבים שקיבל מפריז הורו לו לחקור את המושבה שהבריטים הקימו בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
ברתלמי דה לספס (Barthélemy de Lesseps), סגן הקונסול הצרפתי בסנקט פטרבורג שהצטרף למסע כמתורגמן, ירד מהאוניה על מנת להביא את המכתבים והמסמכים של המשלחת לצרפת.
הוא הגיע לשם, לאחר מסע קשה שארך שנה ושבו חצה את סיביר ורוסיה.
תחנתו הבאה של לה פרוז הייתה סמואה.
לפני שעזב, ילידי סמואה תקפו קבוצה מאנשיו והרגו שנים עשר איש ובהם דה לאנגל (de Langle) קברניט ה"אסטרולאב".
משם הפליג לה פרוז למפרץ בוטאני (ליד סידני) והגיע ב-26 בינואר 1788, בדיוק כשהקפטן ארתור פיליפ העתיק את המושבה ממפרץ בוטאני לפורט ג'קסון.
הבריטים קבלו אותו באדיבות, אך לא יכלו לסייע לו במזון, כיוון שלא היה להם מלאי.
לה פרוז שלח את יומניו ומכתביו לאירופה באוניה בריטית, השיג עצים ומים טריים, והפליג לקלדוניה החדשה, איי סנטה קרוז ואיי שלמה, שם אבדו עקבותיו.
לפני שהפליג למסעו האחרון, הוא שלח תיאור מפורט של מסעו לפריז, אשר התפרסם לאחר מותו.
בשנים 1791 – 1793 ניסה אנטואן דה ברוני לאתר את לה פרוז אך לא מצא כל זכר למשלחת האבודה.
רק בשנת 1826, 38 שנים לאחר שאבדו עקבותיו של לה פרוז, הצליח הקברניט האנגלי פיטר דילון (Peter Dillon) למצוא עדות לטרגדיה.
בטיקופיה, אחד מהאיים בקבוצת סנטה קרוז, הוא רכש חרבות שהיה לו יסוד להאמין כי היו קשורות למשלחת לה פרוז.
חקירה שבצע העלתה כי מקורן של החרבות באי ואניקורו (Vanikoro), וכי שם נטרפו ספינותיו של לה פרוז.
דילון שכר ספינה במפרץ בנגל והפליג לוואניקורו, שם מצא כדורי תותח, עוגנים ועדות נוספת לשרידי ספינות במים שבין שוניות האלמוגים.
הוא הביא חלק מהממצאים בחזרה לאירופה, וכך עשה גם ד'אורוויל (D'Urville) ב-1828. דה לספס, היחיד מהמשלחת שעדיין היה בחיים, זיהה אותם כשייכים ל"אסטרולאב".
מהמידע שדילון קיבל מתושבי ואניקורו, ניתן היה לשחזר בקווים כללים את האסון שאירע למשלחת.
תאוריה זו אוששה בשנת 1946 כשנמצאו ונחקרו שרידי הספינה "בוסול".
שתי הספינות התנפצו על שונית האלמוגים, תחילה "בוסול" ואחר כך "אסטרולאב".
מטען הספינה "אסטרולאב" הורד ממנה, ואז המלחים פרקו את הספינה.
קבוצת אנשים, כנראה ניצולי הבוסול, נטבחה על ידי המקומיים.
האחרים בנו סירה קטנה משברי ה"אסטרולאב" והפליגו מערבה תשעה חודשים אחר כך.
כנראה שסירה זו טבעה, ייתכן שבאיי שלמה.
ז'אן-קלוד ואן דאם (בצרפתית ובהולנדית: Jean-Claude Van Damme, בראשי תיבות: JCVD; נולד ב־18 באוקטובר 1960) הוא שחקן קולנוע, אמן לחימה ומפיק בלגי.
סרטיו בהוליווד הניבו עד כה הכנסות בסכום כולל של כמיליארד דולר, נתון שמעמיד אותו בשורה אחת עם שחקני סרטי פעולה בולטים אחרים כגון סטיבן סיגל, ג'קי צ'אן וברוס לי.
נולד בשם ז'אן-קלוד קמיל פרנסואה ואן ורנברג (Jean-Claude Camille François Van Varenberg) בבריסל, בלגיה למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא בלגי-פלמי בעיקרה, אם כי סבתו מצד אביו הייתה יהודייה.
הוריו הם אליאנה ויוג'ין ואן ורנברג.
אמו עסקה בסידור פרחים, ואביו היה רואה חשבון.
בגיל עשר החל ללמוד אמנויות לחימה, לאחר שאביו רשם אותו לבית ספר ללמידת שוטוקאן.
הוא הגיע לחגורה שחורה בגיל 16 כשבמקביל למד בלט במשך חמש שנים.
בגיל 18, פתח ואן דאם מכון כושר בשם California Gym בבריסל.
בצעירותו, התאמן תחת חסותו של המאמן הבלגי קלוד גאץ, מחלוצי הקראטה האירופאי ותלמידו של טסוטומו אושימה, שהיה מחסידיו של יוצר השוטוקאן, הקראטקה היפני גיצ'ין פונאקושי.
ז'אן-קלוד למד מאוחר יותר גם טאקוונדו וגם מואי תאי.
ואן דאם למד את השוטוקאן במשך כ-36 שנים, ואת המואי תאי במשך כ-5 שנים.
ב-1976 השתתף בתחרות הראשונה שלו בחסות איגוד הקראטה האירופאי.
במסגרת התחרויות בהן השתתף, ב-1980 זכה באליפות אירופה לקראטה מקצועי, במשקל בינוני מול יריבו האנגלי מייקל ג'יי המינג.
לפני פרישתו מתחרויות, כשבאמתחתו 17 ניצחונות והפסד אחד, ביקש ואן דאם להתחרות בשנית נגד היחיד שהצליח להביסו, פטריק טויגלס הבלגי; כשבפעם השנייה הביס את טויגלס בשנת 1980.
ואן דאם הופיע לראשונה בקולנוע ב-1984 בסרט הצרפתי "Rue Barbare".
בנוסף באותה שנה הוא השתתף בסרט "Monaco Forever".
סרטים אלה גרמו לו לוותר על קריירת הספורטיבית, לטובת קריירת משחק.
הוא מכר את מכון הכושר ועבר לארצות הברית, שם הופיע בסרט "שיגעון הברייקדאנס" בתור רקדן רקע.
עבד והתאמן עם צ'אק נוריס וזה העסיק אותו בתור פעלולן בסרטו "מבצע בעורף האויב".
עקב כך גם קיבל תפקיד זוטר ללא-קרדיט בסרט.
התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה בשנת 1986 בסרט "איש קטלני".
כעבור זמן מה הוחתם ואן דאם על ידי הבמאי והמפיק הישראלי, מנחם גולן, בעלי חברת ההפקה "The Cannon Group" במשותף עם דודנו יורם גלובוס שהפיקה באותה תקופה סרטי אקשן רבים, הם נפגשו במקרה במסעדה שבה ואן דם עבד כמלצר.
בשנת 1987 עבד ואן דאם עם הבמאי ג'ון מקטירנן על תפקיד החייזר הטורף בסרט המדע-בדיוני "הטורף", אך החולף בקווין פיטר הול מפני שהבמאי רצה חייזר בעל נוכחות פיזית גדולה ומאיימת יותר.
הסצנות הראשונות בהן מופיע "הטורף" בתחילת הסרט הן בגילומו של ואן דאם אך ללא קרדיט.
למרות תקציב הפקתו הנמוך, הוא הפך ללהיט לא צפוי בקופות.
עם זאת, ההופעה בסרט זיכתה את ואן דאם במועמדות לתואר "השחקן החדש הגרוע ביותר" בפרס פטל הזהב (פרס ראזי) של אותה שנה.
מאז גל ההצלחה של הסרט "ספורט הדמים", ואן דאם לוהק והוחתם לככב במספר סרטים נוספים בהפקתם של הקולנוענים הישראלים, מנחם גולן ויורם גלובוס; כגון "קיקבוקסר", "מכונת תופת", למרות תקציבם הדל הצליחו בקולנוע, ואף הגדילו את הפרסום של ואן דאם.
לאחר שכיכב בסרט לייב אקשן המבוסס על סדרת משחקי הווידאו "סטריט פייטר" (1994) שהפך לאכזבה ונכשל, סרטיו הבאים כגון "התקווה לניצחון", "מקסימום ריסק", "דאבל טים", "חיסול קטלני" ו"חייל אוניברסלי: הדור הבא" גם זכו לשפל בקופות.
בתחילת המאה ה-21 עבר לככב בסרטי פעולה שהגיעו ישירות ל-DVD, כגון "הכפיל", "הבריחה מהגיהנום", "הנוקם" ו"משחק המוות", כך במשך מספר שנים.
ב-2008 פנה ואן דאם אל הבמאי הצרפתי מאברוק אל-מכרי.
הבמאי, שהושפע מסרטי הגל החדש בקולנוע הצרפתי של ז'אן-לוק גודאר, התכוון ליצור סרט ריאליזם פנטסטי המבוסס על חייו של ואן דאם באופן חלקי.
הסרט, "ז'.ק.ו.ד" ("JCVD"), יצא ביוני 2008 והוקרן בפסטיבל הסרטים בטורונטו וברומא, בכך זוכה בפעם הראשונה להערכה רבה מצד המבקרים.
אף החזיר אותו למיינסטרים אחרי כמעט שמונה שנים.
לאחר שצבר שבחים והצלחה, ואן דאם חזר לתעשיית הקולנוע ב-2009, לגלם את דמותו המפורסמת בפעם השלישית בסרט הפעולה "חייל אוניברסלי 3" לצדו של דולף לונדגרן ששב לגלם את דמותו בשנית.
ואן דאם שיחק גם בסרט האנימציה האמריקאי "קונג פו פנדה 2", סרטו הראשון שבו הוא מדבב דמות.
במקור הוא היה אמור להשתתף בסרטו של סילבסטר סטאלון "בלתי נשכחים" שיצא ב-2010, שאמור להחזיר את כוכבי סרטי הפעולה של הדור הקודם, סטאלון אישית הציע לו להשתתף אבל ואן דאם בסוף סירב, עקב בעיות עם התסריט.
במקום זאת הוא המשיך להופיע בסרטי פעולה אירופאים עם יציאה מוגבלת לקולנוע כגון "משחקי התנקשות" שזכה להצלחה מועטה.
אף על פי שסירב לסרט הראשון, ואן דאם רשמית לוהק לככב בסרט ההמשך "בלתי נשכחים 2" בתור הנבל הראשי לצדם של סילבסטר סטאלון, ג'ייסון סטיית'האם, ג'ט לי, דולף לונדגרן, צ'אק נוריס וברוס ויליס שעלה לאקרנים ב-2012. בשנת 2013 שיחק במותחן "אויבים קרובים".
ב-2021 יצא סרט מבית נטפליקס בשם "שכיר החרב האחרון", בו הוא משחק.
ואן דאם היה נשוי חמש פעמים, ביניהם פעמיים לאשתו האחרונה, מפתחת הגוף והשחקנית גלדיס פורטוגז, לה נישא ב-1987 ובשנית ב-1999 (לאחר שהתגרשו ב-1992), ולהם שני ילדים משותפים.
יש לו ילד נוסף מאשתו הרביעית, הדוגמנית והשחקנית דארסי להפייר.
ב-1998 אובחן כסובל מהפרעה דו-קוטבית.
בשנת 2011, הוא התייחס למצב בתוכנית הבריטית "מאחורי דלתיים סגורות", ובה ואן-דאם סיפר על עצמו: .
1988 - ספורט הדמים (Bloodsport)
1996 - התקווה לניצחון (The Quest)
1996 - מקסימום ריסק (Maximum Risk)
1998 - חיסול קטלני (Knock Off)
2001 - סודות המסדר (The Order)
2002 - טרור על פסי הרכבת (Derailed)
2003 - הבריחה מגיהנום (In Hell)
2019 - אנחנו מתים צעירים (We die young)
2021 - שכיר החרב האחרון
2022 - המיניונים: עלייתו של גרו (דיבוב)
ז'אן פול מארָה היה רופא, פיזיקאי, עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי יליד שווייץ וממוצא איטלקי סרדיני שחי שנים רבות בבריטניה ובהולנד, אך נודע בעיקר בעקבות פעולותיו כמהפכן צרפתי.
מארה היה חבר ומנהיג בסיעת היעקובינים הקיצונית במהלך המהפכה וממייסדי שלטון הטרור בתקופה זו.
התבטאותו בעיתוניו התאפיינה בחריפות חסרת פשרות בהתייחסו לממשל ול"אויבי המהפכה".
מארה היה אחד מקולותיה הקיצוניים ביותר של המהפכה הצרפתית, והוא נתן אור לדעותיו לא רק בעיתון אלא גם בנשיאת נאומים ציבוריים מלהיבים ביותר והתבטאויותיו הקיצוניות היוו מצע לאופייה האלים של המהפכה.
לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 נחשב לאחד משלושת האישים החזקים ביותר בצרפת, יחד עם ז'ורז' דנטון ומקסימיליאן רובספייר.
בהכשרתו היה מארה רופא, שלמד רפואה באוניברסיטת מונפלייה וסיים את לימודיו ב-1775 באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
עבד כרופא, בין השאר, בשירות הרוזן ד'ארטואה ופרסם מספר עבודות - על מחלת הזיבה ועל מחלות העיניים.
בנוסף התעניין באופטיקה ובפיזיקה בכלל וערך ניסויים וכתב גם בתחומים אלה.
מארה חבר לחוגי הפוליטיקה והיה לאחד הקיצונים שבדוברי המהפכה הצרפתית.
כבר בשלב מוקדם יחסית של המהפכה, כחבר מועדון הקורדליירים, קרא לחיסול השלטון המלוכני בצרפת ויצא נגד המהפכנים שנקטו בגישה מתונה יותר.
הוא ייסד את העיתון "ידיד העם" (L'Ami du peuple), שעל דפיו פרסם את דעותיו הקיצוניות וקרא להוציא להורג את כל מתנגדי המהפכה.
מארה נרצח בביתו בעודו רוחץ באמבט רפואי על ידי שארלוט קורדה, חברה בסיעה הז'ירונדינית (סיעת מרכז ליברלית).
עקב מחלת עור ממנה סבל, נהג מארה לשהות באמבט במשך שעות ובזמן זה לכתוב את מכתביו ולנהל את עבודתו.
שארלוט הגיעה לדירתו באמתלה כי ברשותה מידע רב חשיבות עבורו.
על אף מחאותיה של אשתו,סימון אבררד (Simone Évrard) אישר מארה לשארלוט להגיע לדירתו ולהיכנס לחדר עבודתו - האמבטיה בה שהה.
לאחר שיחה קצרה בין השניים, בה דיווחה לו שארלוט על המידע שברשותה היא הוציאה סכין שהביאה עמה ודקרה את מארה בחזהו.
נטען כי מניעיה של שארלוט לרצח היו השתייכותה לענף עני של משפחת המלוכה, שאחיה נמלט יחד עם קרובי המשפחה המלכותית וכי היא ביקשה לנקום את מותם של חבריה.
רציחתו של מארה עוררה תגובות נזעמות בקרב היעקובינים והביאה להוצאתה להורג של מארי אנטואנט ולטבח באויביהם המלוכניים והז'ירונדינים כאחד.
במשפטה, טענה שארלוט כי היא ביצעה את הרצח לבדה וכי "הרגתי אדם אחד כדי להציל 100,000".
היא הוצאה להורג בגיליוטינה ב-17 ביולי 1793.
"מות מארה" הוא ציור שמן מאת הצייר הנאו קלאסי ז'אק-לואי דויד.
הציור מתאר את מארה מיד לאחר מותו והוא אחד הדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.
ז'אן-פייר פאפן הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ והיה כובש שערים מצטיין.
בנבחרת צרפת שיחק פאפן 54 משחקים וכבש 30 שערים.
פאפן שיחק בקבוצות ואלנסיין, קלאב ברוז', אולימפיק מרסיי, מילאן, באיירן מינכן, בורדו, גנגאן וסן פייר מהעיר סן-פייר.
ב-1991, בעת ששיחק באולימפיק מרסיי, זכה בתואר כדור הזהב והיה בכך לכדורגלן הראשון שזכה בתואר בעת ששיחק בליגה הצרפתית בכדורגל.
זכה בתואר מלך השערים של הליגה הצרפתית במשך חמש שנים רצופות (1988–1992).
בארבע מתוך אותן שנים היה שותף לזכייתה של אולימפיק מרסיי באליפות צרפת (1989 - 1992).
ז'אן-פייר רמפל היה חלילן צרפתי, שרבים רואים בו את גדול החלילנים במאה העשרים.
אביו, ז'וזף רמפל היה גם הוא חלילן.
ז'אן פייר רמפל היה הראשון ששילב את החליל במחזור הקונצרטים הבינלאומי.
רמפל היה גם החלילן הראשון בתקופה המודרנית, שמשך תשומת לב בינלאומית וקהל מאזינים גדול כזה של פסנתרנים וקשתנים וירטואוזים.
במהלך הקריירה שלו, הופיע עם התזמורות המפורסמות בעולם ועם ההרכבים הקאמריים הנודעים ביותר.
כנגן מוזיקה קאמרית הופיע עם אייזק שטרן ומסטיסלב רוסטרופוביץ' ומלחינים כדוגמת פרנסיס פולנק כתבו במיוחד בשבילו.
ז'אן פייר רמפל החל לנגן בחליל בהדרכת אביו, שהיה פרופסור לחליל בקונסרבטוריון של מרסיי וחלילן ראשי בתזמורת הסימפונית של מרסיי.
בשנת 1937 זכה בפרס הראשון בתחרות הקונסרבטוריון ובאותה שנה גם הופיע ברסיטל הראשון שלו, באולם מאזנו במרסיי.
אותו זמן גם ניגן חליל שני ב"תזמורת הקונצרטים הקלאסיים" במרסיי, לצד אביו, שעמו נהג לנגן דואטים מדי יום ביומו כמעט.
נגינתו של רמפל הייתה נאמנה למסורת החליל הצרפתי (אביו למד אצל הנביין, שהיה גם מורם של רנה לה רואה ומרסל מואיז.
עם זאת, הקריירה המזהירה שלו, שנמשכה קרוב ליובל שנים, לא זכתה בראשית הדרך לעידוד בלב שלם מצד הוריו, שהיו מבכרים לראותו נעשה לרופא או מנתח, מקצוע שיהווה, כך סברו, בסיס איתן יותר מקריירה של מוזיקאי מקצועי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עשה רמפל את רצון הוריו ונרשם לבית הספר לרפואה במרסיי, שם למד שלוש שנים.
אבל כשרשויות משטר הכיבוש הנאצי גייסו אותו ב-1943 לעבודות כפייה בגרמניה, ערק ועשה דרכו בסתר לפריז שם קל היה לו יותר, על ידי החלפה תכופה של מקום מגוריו, לחמוק מידיהם.
בתקופת שהותו בפריז נבחן ללימודי חליל בקונסרבטואר של פריז ומינואר 1944 היה תלמידו של גסטון קרונל.
שנים אחר כך החליף אותו בתפקידו כפרופסור לחליל בקונסרבטואר.
כעבור ארבעה חודשים, במאי 1944, זכה רמפל בפרס הראשון המיוחל בתחרות החליל השנתית של הקונסרבטואר, על נגינת Le Chant de Linos של אנדרה ז'וליבה.
בכך חזר על הישגו של אביו משנת 1919.
באביב 1945, אחרי שחרור פריז, הזמין המלחין אנרי טומאזי, שהיה אז מנצח התזמורת הלאומית של צרפת, את רמפל להופיע בשידור חי ברדיו צרפת בנגינת הקונצ'רטו התובעני לחליל של ז'אק איבר, שכתב אותו ב-1934 למרסל מואיז.
השידור הזניק בן לילה את קריירת הקונצרטים שלו והיה הראשון בשורה ארוכה של שידורים דומים.
תרומתו הנחושה לקידום החליל ככלי סולו קונצרטים באותה תקופה הציבה את רמפל כממשיכו של מרסל מואיז.
מואיז עצמו נהנה מפופולריות ניכרת בין שתי מלחמות העולם, אם כי לא בסדר גודל לאומי אמיתי.
אף על פי כן, מואיז היווה מופת לחלילנים בכך ש"ייסד בפירוש מסורת לחליל הסולו"; מואיז, אומר רמפל באוטוביוגרפיה שלו, "פתח דלת נעולה, שאני ממשיך מאז להרחיב את פתחה עוד ועוד".
משהסתיימה המלחמה, יצא רמפל לסדרת הופעות, תחילה בגבולות צרפת ואחר, ב-1947, בשווייץ, באוסטריה, בספרד ובהולנד.
כמעט מלכתחילה ליווה אותו הפסנתרן והנבלן רובר ויירון-לקרואה, שאותו פגש בקונסרבטואר של פריז ב-1946.
בניגוד למזגו הפרובאנסלי, האמוציונלי משהו של רמפל, כהודאתו הוא, ויירון-לקרואה היה מעודן יותר באופיו ("פריזאי אמיתי בן המעמד העליון"), אבל בין השניים נוצרה מיד שותפות מוזיקלית מאוזנת בשלמות.
הופעתו של הצמד הזה אחרי המלחמה תוארה כ"חידוש מוחלט", שעשה רושם עז ומיידי על ציבור מאזיני המוזיקה בצרפת ומחוצה לה.
במרץ 1941 שכרו השניים, לנוכח תגובות ספקניות משהו, את אולם גאוו בפריז כדי לבצע מה שנראה באותם ימים כרעיון קיצוני, רסיטל שכל תוכניתו מורכבת ממוזיקה קאמרית לחליל.
היה זה למעשה אחד הרסיטלים הראשונים לחליל ופסנתר שנראה בבירת צרפת מאז ומעולם, והוא חולל "סנסציה".
הצלחת הרסיטל עודדה את רמפל להמשיך באותו כיוון.
כעבור שנה הייתה חזרה על הרסיטל בפריז ובשורת החלילן הווירטואוז הצעיר נפוצה במהירות.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הופיע הצמד דרך קבע בשידורי רדיו ובקונצרטים ברחבי צרפת ובאירופה.
ב-1953 יצאו לסיור הבינלאומי הראשון שלהם: מסע דילוגי-איים באינדונזיה, שם קיבלו אותו בחמימות צרפתים גולים.
ב-1954 החלו הקונצרטים שלו במזרח-אירופה, החשוב בהם בפראג, שם ניגן ב-1956 בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לחליל של יינדז'יך פלד.
באותה שנה הופיע בקנדה, שם הופיע לראשונה בקונצרט עם הכנר אייזק שטרן, במסגרת פסטיבל מנטון.
בין השניים נקשרה ידידות אמיצה ולשטרן הייתה השפעה ברורה על גישתו של רמפל לביטוי מוזיקלי.
בשלב זה הציב לו רמפל את אמריקה כמטרה וב-14 בפברואר 1958 הופיע עם רובר ויירון-לקרואה ברסיטל הבכורה שלהם בארצות הברית, בתוכנית שכללה יצירות מאת פולנק, באך, מוצרט, בטהובן ופרוקופייב, בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.
דיי תורפ, מבקר המוזיקה של "וושינגטון סטאר" כתב אחרי ההופעה:
בשנה שלאחר מכן, 1959, הופיע רמפל בקונצרט החשוב הראשון שלו בניו יורק, באולם בית העירייה.
קונצרט זה פתח פרשיית אהבה ממושכת עם קהל מבקרי הקונצרטים האמריקאי.
השותפות המוצלחת של רמפל עם רובר ויירון-לקרואה הניבה מספר רב של הקלטות זוכות-פרסים, מהן ארך-הנגן הכפול משנת 1962 של מכלול הסונאטות לחליל של באך.
הופעותיהם ומסעות הקונצרטים שלהם בצוותא נמשכו כ-35 שנים, עד ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, כשויירון-לקרואה נאלץ לפרוש בגלל בעיות בריאות.
אז יצר רמפל שותפות מוזיקלית חדשה, גם היא לטווח ארוך, עם הפסנתרן האמריקאי ג'ון סטיל ריטר.
במקביל לקריירה שטיפח כסולן, שמר רמפל אמונים לנגינת מוזיקה קאמרית במשך כל חייו.
ב-1946 הקים עם האבובן פייר פיירלו את חמישיית כלי הנשיפה הצרפתית מקבוצת ידידים מוזיקליים, שעברו את המלחמה: רמפל, פיירלו, הקלרינטן ז'אק לנסלו, נגן הבסון פול הונייה ונקן הקרן ז'ילבר קורסייה.
בראשית 1944 ניגנה החבורה יחדיו ושידרה בלילה מתחנת רדיו חשאית, "מערה", במועדון ד'איזאי ברחוב דה בק, פריז.
התוכנית כללה מוזיקה שהנאצים הוציאו מחוץ לחוק ובכלל זה יצירות בעלות הקשרים יהודיים מאת מלחינים כמו הינדמית, שנברג ומיו.
החמישייה נשארה פעילה עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
בין 1955 ל-1962 כיהן רמפל במשרת חלילן ראשי באופרה הלאומית של פריז, שנחשבה באופן מסורתי למשרה התזמורתית היוקרתית ביותר שחלילן צרפתי יכול להגיע אליה.
לרמפל, שנישא בשנת 1947 והיה עכשיו אב לשניים, הבטיחה המשרה הכנסה קבועה כפיצוי על גחמות חיי הנגן העצמאי, אף כי קריירת הסולן שלו כאמן הקלטות התפתחה במהירות ועם הזמן הרחיקה אותו מבית האופרה הפריזאי לתקופות ממושכות במהלך כהונתו שם.
בשנת 1989 פרסם רמפל את האוטוביוגרפיה שלו, "מוזיקה, אהבתי" (יצאה לאור ב"רנדום האוז").
רמפל נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
סגנון נגינתו התאפיין בעיקר בצליל מבריק ובפיסוק מרשים ואלגנטי, מואר בשפעה ססגונית של גוני צליל דקים ומשתנים תדיר.
במיטב שנותיו הצטיין גם בווירטואוזיות קלת-אצבעות ונועזת, שהפעימה את קהל מאזיניו.
הוא התאים את הוויבראטו הרגיש שהיה טבעי לו לדרישות המוזיקה שניגן, ופיתח יכולת ייחודית לחטוף נשימות מהירות באמצע קטע ארוך ומהיר בלי לאבד לכאורה את רצף נגינתו.
לציון מיוחד ראויים מתיקות הצליל במשלב העליון וטווח הדינמיקה הרחב שלו.
רבים קינאו בקלילות והפריכות שציינו את הטעמות הסטקטו שלו ("דטאשה"), הנשמעות במיטבן בהקלטות המוקדמות שלו.
רמפל גילה, ערך וביצע הרבה יצירות נשכחות מתקופת הבארוק.
הוא שיתף פעולה עם הפסנתרן קלוד בולינג בכמה הקלטות, ביניהן הסוויטה הפופולרית של בולינג לחליל ושלישיית פסנתר בהרכב ג'אז.
כבעליו של החליל היחיד שכולו עשוי זהב (מס' 1375) שיצר בשנת 1869 לואי לוט, אומן וחרש זהב, היה רמפל הראשון שנודע ברחבי עולם כ"איש בעל חליל הזהב".
שמועות על קיומו של חליל הזהב בן 18 הקרט של לוט הילכו בצרפת במשך שנים לפני מלחמת העולם השנייה אבל איש לא ידע לאן נעלם הכלי.
מכאן ואילך היה חליל היינס לכלי ההופעות הנבחר שלו.
אותות כבוד רבים הורעפו על רמפל במהלך חייו.
בין היתר מדליית שירות מצוין של מועדון הלוטוס בהוקרה על מפעל חייו, פרס ליאוני סונין, פרס נשיא הרפובליקה ועוד.
התמנה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
תחרות החליל על שם ז'אן-פייר רמפל מתקיימת מדי שנה כחלק מן התחרויות הבינלאומיות של העיר פריז, לחלילנים בני כל האומות, שנולדו אחרי 8 בנובמבר 1971.
רמפל הופיע פעמים רבות בישראל.
ז'אן-פיליפ ראמו היה אחד מחשובי המלחינים והתאורטיקנים למוזיקה בצרפת בתקופת הבארוק.
הוא החליף את ז'אן-בטיסט לולי כמלחין הראשון במעלה של האופרה הצרפתית, והיה מושא התקפותיהם של המעדיפים את סגנונו של לולי.
אביו של ראמו היה נגן העוגב בקתדרלה של דיז'ון, הראשון לשושלת נגני מקלדת במשפחת ראמו, שכללה את ז'אן-פיליפ עצמו, אחיו הצעיר קלוד ואחותו קתרין, בנו הצעיר של קלוד ז'אן-פרנסואה ואחיו למחצה של ז'אן-פרנסואה, לאזאר, שהיה גם לדמות בדיאלוג של דני דידרו, "בן-אחיו של ראמו".
האב עודד את זאן-פיליפ להתאמן בצ'מבלו מן הגיל הצעיר ביותר האפשרי.
אף על פי כן, ראמו התחיל ללמוד משפטים לפני שהחליט כי חקר מוזיקה והלחנתה הם אהבת חייו האמיתית.
הוא בילה חלק גדול מנעוריו באיטליה ובפריז ולמשך זמן מה הלך בדרכי אביו כנגן עוגב בקתדרלה של קלרמון.
מאז והלאה הקדיש את עצמו בראש ובראשונה לאופרה, החל ב משנת 1733. הוא עבד בשיתוף פעולה עם וולטר במספר אופרות, בעיקר "נסיכת נאווארה", שזיכתה אותו בתואר המלכותי "מחבר המוזיקה של הארמון".
בזכותם ובזכות ה-Pièces de Clavecin en Concert (סוויטות קונצרטנטיות לצ'מבלו, כינור וויולה דה גמבה) נחשב ראמו בין טובי המלחינים לכלי.
שני מלחינים צרפתיים דגולים העריצו את המוזיקה שלו: הקטור ברליוז, שתיאר את אמנותו של ראמו כ"אחת התפיסות הנעלות ביותר של מוזיקה דרמטית", וקלוד דביסי, שהתרשם בעיקר מן האופרה "קסטור ופולוקס" של ראמו (1737), שהוחזרה לרפרטואר בשנת 1903: "גאוניותו של גלוק נטועה עמוק ביצירותיו של ראמו.
(...) השוואה מפורטת מאפשרת לנו לקבוע בוודאות, שגלוק יכול היה לרשת את מקומו של ראמו על הבימה הצרפתית אך ורק על ידי הטמעת יצירותיו היפהפיות של ראמו עד להיותן שלו עצמו." קאמי סן-סנס, ונסן ד'אנדי ופול דיקא הם עוד שלושה מוזיקאים צרפתים חשובים, שתמכו מעשית במוזיקה של ראמו בזמנם.
ז'אן-פרנסואה ליוטר היה פילוסוף, סוציולוג ותאורטיקן של הספרות צרפתי הנמנה עם זרם הפוסטמודרניזם.
נודע בשל ספרו "המצב הפוסטמודרני", שיצא לאור בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ובשל ניתוחיו לגבי השלכות הפוסטמודרניזם על האדם בעולם שלאחר מלחמת העולם השנייה.
השיח הבין-תחומי שלו משתרע על פני תחומים כגון ידע ותקשורת, גוף האדם, אמנות מודרנית ואמנות פוסט-מודרנית, ספרות ותאוריה ביקורתית, מוזיקה, קולנוע, זמן וזיכרון, העיר והנוף, והיחס בין אסתטיקה לפוליטיקה.
נמנה עם מייסדי המכללה הבינלאומית לפילוסופיה.
ליוטר נולד בוורסאי בשנת 1924 לז'אן פייר, נציג מכירות, ומדלן קוואלי.
בסוף שנות ה-40 למד פילוסופיה בסורבון שבפריז.
עבודתו לתואר שני, שנקראה "אדישות כעיקרון אתי", ניתחה צורות של אדישות וניתוק בזן בודהיזם, סטואיות, טאואיזם, ואפיקורסיות.
לאחר סיום לימודיו שימש חוקר במרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי.
בשנים 1950–1952 לימד פילוסופיה בקונסטנטין שבאלג'יריה.
קיבל תואר דוקטור בספרות על עבודת הדוקטורט שלו, "שיח, דמות" שיצאה לאור כספר בשנת 1971. בשנת 1966 החל ללמד באוניברסיטת פריז VIII, והחזיק במשרה זו עד לשנת 1987, שבה הפך לפרופסור אמריטוס.
הוא המשיך בפעילות אקדמית מחוץ לצרפת, כפרופסור לתאוריה ביקורתית באוניברסיטת קליפורניה באירוויין וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי תבל, בהן אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת מונטריאול ואוניברסיטת סאו פאולו.
נמנה עם מייסדי המכללה הבינלאומית לפילוסופיה, יחד עם ז'אק דרידה, פרנסואה שטלה וז'יל דלז.
לפני מותו פיצל את זמנו בין פריז לאטלנטה, שם לימד באוניברסיטת אמורי.
בשנת 1954 הצטרף ל-Socialisme ou Barbarie, ארגון פוליטי צרפתי שנוצר בשנת 1948 סביב חוסר ההתאמה של הניתוח הטרוצקיסטי להסברת הצורות החדשות של שליטה בברית המועצות.
מטרת הארגון הייתה לקיים ביקורת על המרקסיזם מתוך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
כתביו בתקופה זו התמקדו בפוליטיקה שמאלית רדיקלית, בדגש על המצב הפוליטי באלג'יריה, שלו היה עד ראייה בעת שלימד פילוסופיה בקונסטנטין.
הוא כתב מאמרים אופטימיים של תקווה ועידוד לאלג'יראים (המאמרים נכללים בספרו "כתבים פוליטיים").
ליוטאר קיווה לעודד מאבק אלג'ירי לעצמאות מצרפת, ולמהפכה חברתית.
בעקבות מחלוקות עם קורנליוס קאסטוריאדיס בשנת 1964, עזב ליוטאר את Socialisme ou Barbarie לפלג חדש, Pouvoir Ouvrier, שממנו פרש בשנת 1966. אף שליוטאר נטל חלק פעיל במהומות מאי 1968, הוא הרחיק עצמו מהמרקסיזם המהפכני בספרו שפורסם בשנת 1974, Economie Libidinale.
הוא הרחיק עצמו ממרקסיזם, משום שחש שלמרקסיזם יש גישה סטרוקטורליסטית נוקשה ודגש חזק על ייצור תעשייתי כתרבות יסוד.
בנוסף לפעילותו המהפכנית, בשנת 1977 חתם ליוטאר, לצד אינטלקטואלים ואקדמאים נוספים, על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15, גיל ההסכמה בצרפת).
בספריו ניסה ליוטר להסביר את המושג פוסטמודרניזם על פי השקפתו, ולפרט את השלכותיו על חיי היומיום.
בספרו "המצב הפוסטמודרני" טען כי העידן הפוסטמודרני מתבטא בהתקדמות תקשורת ההמונים, המחשבים ושיטות תרגום חדשות, המפרקות את המגה-נרטיבים בעולם ולא מאפשרות יצירת נרטיב המשותף לקבוצה גדולה באמת.
ליוטר העדיף להאחז בריבוי נרטיבים קטנים, ולא בשאיפה להתגבר על המכשולים לניסוח נרטיב על, ועל ידי כך חשף עצמו לביקורת.
המצב הפוסטמודרני (La Condition postmoderne : rapport sur le savoir), תרגום: גבריאל אש; "שתי שיחות מתוך 'בצדק'" (Au juste), תרגום: אריאלה אזולאי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
ליוטר התחתן בשנת 1948 עם אנדרה מאי, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1993 נישא בשנית לדולורס דידזק, אם בנו דוד, שנולד בשנת 1986.
ז'אן-פול בֶּלמוֹנדוֹ היה שחקן קולנוע ותיאטרון ומפיק קולנוע ותיאטרון צרפתי.
בצעירותו לא הצטיין בלימודים, אך היה מוכשר באיגרוף ובכדורגל.
לאחר לימודים בבית הספר למשחק של ריימון ז'ירו (Giraud), בלמונדו החל את דרכו בתיאטרון וב-1950 גילם דמות במחזה "היפהפייה הנרדמת", והופיע בבתי-חולים בפריז.
במשך שישה חודשים ניסה ריימון ז'ירו (Giraud) לעזור לו והכין אותו למבחני הקונסרבטוריון העליון של האמנות הדרמטית בפריז.
הוא נכשל בבחינה והתקבל רק כצופה חופשי ב-1951. ב-1952, ניסה להתקבל בשנית, נכשל בבחינות, והתקבל רק באוקטובר 1952. בתקופת הלימודים פגש שחקנים, שאחר-כך עבד עמם.
בבחינות המעשיות לא זכה לאהדת המורים, אך זכה לאהדה רבה מהצופים.
בלמונדו הופיע בתיאטרונים רבים במקביל ללימודי התיאטרון (כמו תיאטרון האטלייה ב-1953).
סרטו הראשון ב-1956, "החברים מיום א'", יצא למסך רק ב-1967. לכן, שב לתיאטרון ושיחק מחזות מאת ברנרד שאו, פיידו ועוד.
תפקידו הראשון והקטן בקולנוע היה בסרט "היי יפה ושתקי", סרטו של הבמאי מרסל קרנה ב-1958. לאחר מכן מצא עצמו בלמונדו לצדו של בורביל בסרט אחר באותה שנה, בבימוי מארק אלגרה.
הסרט ספג ביקורת צוננת מהמבקר ז'אן-לוק גודאר, ב"מחברות הקולנוע", אך בלמונדו זכה למחמאות גדולות.
גודאר הזמין אותו לשחק בסרט קצר "שרלוט וג'ול שלה".
קלוד שברול ביים אותו בסרטו "סיבוב כפול", ובלמונדו החשיב את תפקידו בסרט זה יותר מאלה שבאו לאחר מכן.
פריצת הדרך הקולנועית שלו הייתה ב-1960, בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, "עד כלות הנשימה", שהפך אותו סופית לדמות מובילה בגל החדש בקולנוע הצרפתי.
החל מסרט זה זוהה בלמונדו עם דמות זאת שהושפעה משחקנים כדוגמת ג'יימס דין, בוגארט, ואחרים.
בהמשך השתתף בסרטיו של ז'אן-פייר מלוויל.
סרטיו הצליחו במידה זהה לסרטי לואי דה פינס ואלן דלון.
סרטיו מכרו 130 מיליון כרטיסים.
עם הבמאים ידועי השם שעבד עמם נמנים אלן רנה, הנרי ורנוי, פרנסואה טריפו, קלוד סוטה, ז'ראר אורי, קלוד ללוש הצרפתים, וגם במאים מחוץ לצרפת, ובהם ויטוריו דה סיקה.
סרטים רבים שבהם שיחק הפכו לקלסיקה של הקולנוע הצרפתי, בהם "המקצוען", "בורסלינו", "פיירו המשוגע", "המוח" ועוד.
עד אמצע שנות ה-80 גילם דמויות נועזות, הרפתקניות וציניות.
עד 1986 היה לאחד מכוכבי-העל הצרפתיים.
בשנת 1995 הוא השתתף בסרט "עלובי החיים" לצד מישל בוז'נה.
הסרט זכה במספר פרסי גלובוס הזהב.
למרות בעיות רפואיות קשות, חזר לקולנוע ב-2009, ושיחק בסרט "אדם וכלבו".
כשהזדקן מצא את מקומו גם בכמה תפקידי במה בתיאטרון.
בלמונדו התגורר בפריז, היו לו 4 בנות זוג והיה אב ל-4 ילדים.
ב-2001 עבר שבץ, אך המשיך בפעילותו בקולנוע.
בלמונדו זכה במבחר פרסים והוקרה, בהם:
אות לגיון הכבוד מאת נשיא צרפת על תרומתו לקולנוע הצרפתי.
2011, פרס הכבוד של דקל הזהב
1989, פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר
בלמונדו זכה לאזכור כאחד מאלילי גיבור הספר "היו זמנים בהוליווד", של קוונטין טרנטינו
À bout de souffle (עד כלות הנשימה) - סרטו של ז'אן לוק גודאר – 1960
מודרטו קנטבילה - סרטו של פיטר ברוק, על פי ספרה של מרגריט דיראס, עם ז'אן מורו – 1960
לאון מורין, כומר - סרטו של ז'אן פייר מלוויל, על פי ספרה של ביאטריס בק – 1961
אישה היא אישה - סרטו של גודאר – 1961
האיש מריו עם אורסולה אנדרס – 1964
המלשין - Le Doulos - סרטו של מלוויל – 1962
פיירו המשוגע - סרטו של גודאר – 1965
המוח - סרטו של ז'ראר אורי, עם בורביל, דייוויד ניבן ואלי וולך – 1969
בורסלינו - סרטו של ז'ק דריי, עם אלן דלון – 1970
האיש מאקפולקו (Le magnifique) - סרטו של פיליפ דה ברוקה – 1973
פרשת סטביסקי - סרטו של אלן רנה, עם שארל בואייה, ועם ז'ראר דפרדייה בתפקיד קטן – 1974
חיית פרא - סרטו של קלוד זידי, עם ראקל ולש, ג'יין בירקין וקלוד שברול – 1977
עלובי החיים (1995) - עיבודו של קלוד ללוש לספרו של ויקטור הוגו – 1995
אדם וכלבו - סרטו האחרון, עיבוד מחודש לסרטו של ויטוריו דה סיקה, "אומברטו דה" – 2009
ז'אן פרנסואה פול דה גונדי המכונה הקרדינל דה רֶה (Cardinal de Retz) , סופר ומדינאי צרפתי.
ז'אן פרנסואה פול דה גונדי נולד במונמיראי (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת), למשפחת בנקאים ממוצא איטלקי.
אנשי משפחה זו נבחרו על ידי קטרינה דה מדיצ'י לשמש כבנקאים בעסקי המדינה.
משפחת גונדי רכשה אחוזות גדולות בחבל ברטאן, ועמדה בקשרים אמיצים עם האצולה הצרפתית.
ז'אן פרנסואה פול נועד לכמורה על ידי משפחתו, אך הוא היה מעוניין יותר בספרות, וקרא בין היתר את סלוסטיוס ואת פלוטרכוס.
בהיותו בן שמונה עשרה שנה החל לכתוב את ספרו "הקנוניה של הדוכס דה פייסק" שיצא לאור ב-1639.
ב- 1643 הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר, ואחרי מות המלך התמנה על ידי אן מאוסטריה לעוזר הארכיבישוף של פריז שהיה דודו.
הוא ניצל את תפקידו זה לחיזוק מעמדו האישי, התפרסם בפריז מהר מאוד כנואם וכדרשן, וחתר נגד הקרדינל מזראן.
לקח חלק ניכר במרד הפרונד שהחל ב-1648 ובמשך ארבע השנים הבאות שמו נקשר במרד זה.
התמנה לקרדינל ללא ידיעתו של האפיפיור אינוקנטיוס ה-10. ב-1652 הושם במעצר, אך נמלט כעבור שנתיים.
במשך זמן מה היה נע ונד בחוץ לארץ.
היה ברומא מספר פעמים, והייתה לו השפעה על בחירתו של האפיפיור אלכסנדר השביעי ב-1655.
שבע עשרה השנים האחרונות לחייו היו מוקדשות בחלקן לתפקידיו הדיפלומטיים.
ב-1662 זכה באמונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שימש כשליחו לרומא והיה שם בעת בחירת האפיפיורים קלמנס התשיעי 1667 ו-קלמנס העשירי 1669. הסתבך בחובות כבדים וב-1675 נאלץ להעביר לנושיו את מרבית הכנסותיו.
היה אויבו האישי והפוליטי של פרנסואה דה לה רושפוקו, וכל אחד מהם השאיר לנו את רשמיו על השני.
ז'אן פרנסואה דה גונדי התפרסם בעיקר בשל זיכרונותיו, שאותם העלה על הכתב בעשר השנים האחרונות לחייו בספרו "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ".
זיכרונות אלה מתייחסים לתקופה שעד 1655. הם מופיעים בצורת מכתבים לגברת מסוימת (כנראה לקרובתו מאדאם דה סבינייה שהיא המקור העיקרי לידע שלנו על אודותיו).
במכתבים אלה מתוארות דמויותיהם של אנשים בני התקופה, ויש בהם גם תיאור מפורט של מרד הפרונד שבו לקח חלק.
הספר "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ" פורסם לראשונה ב-1717 בצורה מצומצמת.
ב-1844 הופיעה מהדורה מלאה ב-24 כרכים, והספר זכה לשלוש מהדורות נוספות ב- 1859, 1870 ו-1882. בעקבות ספר זה כתב אלכסנדר דיומא האב את ספרו "עשרים שנה מאוחר יותר".
ז'אן-פול גוטייה הוא מעצב אופנה צרפתי, ומגיש טלוויזיה בעברו.
גוטייה גדל אצל סבתו הקוסמטיקאית.
הוא מעולם לא קיבל הכשרה רשמית כמעצב אופנה, אך בגיל צעיר נהג לשלוח סקיצות למעצבים בכירים.
פייר קרדן התרשם מכישרונו ושכר אותו כעוזר ב-1970.
גוטייה הוציא את הקולקצייה האישית הראשונה שלו ב-1976. מאז 1981 הוציא קולקציות בעלות סגנון שנוי במחלוקת, בעקבותיהן הוא נודע כ"ילד הרע" של עולם האופנה הצרפתי.
קולקציות רבות שלו התבססו על אופנת רחוב, בעוד רבות אחרות היו אופנה עילית בעלת סגנון רשמי ועם זאת מיוחד ושובב.
בין השאר, קידם גוטייה את השימוש בחצאיות, במיוחד חצאיות סקוטיות, כחלק מרכזי במלתחתם של גברים.
הוא השתתף בתצוגה מיוחדת במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, שנקראה "לב אמיץ - גברים בחצאיות".
בסוף שנות ה-80 איבד גוטייה כמה מקרוביו האישיים, בהם בן זוגו ושותפו לעסקים פרנסיס מינו, שנפטר מסיבוכים שנבעו ממחלת האיידס.
בשנות ה-90 עיצב גוטייה לזמרת מדונה את התלבושת המפורסמת של חזייה בצורת חרוט, ותלבושות רבות לסיבובי ההופעות שלה.
הוא עיצב גם חלק מהתלבושות של זמר הרוק מרלין מנסון לאלבומיו ולהופעותיו.
בישראל נודע גוטייה כאשר עיצב את שמלת הנוצות המפורסמת של הזמרת דנה אינטרנשיונל להופעתה באירוויזיון 1998. דנה התחרטה ולא לבשה את השמלה כשעלתה לבמה לשיר את דיווה, אבל כשנודע לה שזכתה, היא לבשה אותה כשעלתה לשיר את שיר הניצחון.
גוטייה הפתיע בתצוגות האופנה שלו כאשר השתמש בדוגמנים שונים מהרגיל, כמו גברים זקנים, נשים מלאות, דוגמנים בעלי פירסינג וקעקועים רבים, וכן שיחק עם התפקידים המגדריים המסורתיים בתצוגותיו.
על כך קיבל תגובות מעורבות.
גוטייה עיצב את התלבושות בסרטי קולנוע רבים, כמו "האלמנט החמישי" של לוק בסון, "קיקה" של פדרו אלמודובר, "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב שלה" של פיטר גרינוויי, ו"עיר הילדים האבודים" של ז'אן פייר ג'נט.
כיום הוא עובד במקביל על קולקציות האופנה הפופולרית והעילית שלו, ועל הקולקצייה של מעצב האופנה הצרפתי הרמס, שנודע בבגדי העור ותיקי היד היוקרתיים שלו.
בשנים האחרונות מוציא גוטייה גם קולקציות של משקפי שמש.
בשנת 2011 החל שיתוף פעולה בין גוטייה לבין אשת העסקים ניקול ראידמן ובעלת חנות היוקרה Madame de pompadour שבה ימכרו העיצובים בבלעדיות בישראל.
בנוסף לעיצוב אופנה, ידוע גוטייה גם בבשמים הפופולריים שלו.
הבושם הראשון שלו לנשים, "קלאסיק", הוצג ב-1993, ועיצובו היה בצורת גוף אישה עם מחוך.
כעבור שנתיים הוצג הבושם הראשון לגברים, "לה-מייל", שעיצובו היה בצורת פלג גוף עליון של גבר עם חולצת מלח מפוספסת.
שניהם הצליחו מאוד, למשל "לה-מייל" הוא כיום במקום הראשון במכירות בשמים לגברים באיחוד האירופי, ומצליח גם באוסטרליה וארצות הברית.
הבושם השלישי שלו, "פראז'יל" לנשים, הוצג בשנת 2000, אך כיום הוא בתפוצה מוגבלת בגלל מכירות נמוכות יחסית.
ב-2005 יצא הבושם לשני המינים "פרגראנס פור הומאניטי", וב-2007 הבושם לגברים "פלור דו מייל".
כל הבשמים של גוטייה מיוצרים תחת רישיון ארוך טווח של המחלקה הפריזאית של החברה היפנית שיסיידו, שאחראית לייצור בשמים למעצבים נוספים בעולם.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן היה משורר, סופר ומחזאי צרפתי.
ז'אן-פייר קלארי נולד בטירת פלוריאן שבמחוז באר (כיום בחבל לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת) כנצר למשפחת אצולה שלאנשיה הייתה קריירה צבאית.
אמו, שהייתה ממוצא ספרדי, מתה בילדותו והוא גדל בטירת פלוריאן.
היות שדודו, המרקיז מפלוריאן, היה נשוי לאחייניתו של וולטר, הוא הוצג בפני סופר מפורסם זה בהיותו בן עשר שנים בלבד.
ב־1768 החל לשרת כנער אציל בחצרו של דוכס פנטייוור מברטאן.
כעבור שנים מספר נכנס לבית הספר לארטילריה בבאפון (כיום בחבל נור-פה דה קאלה), ושירת זמן מה כקצין בגדוד פרשים, אך חיי הצבא לא התאימו לו.
הוא ביקש וקיבל הסדר שלפיו שמר על דרגתו הצבאית והתגורר בפריז, באוטל דה טולוז ברובע הראשון של העיר, ששימש כמשכנו של דוכס פנטייוור.
שם הקדיש את כל זמנו לשירה בחסותו ובתמיכתו של הדוכס.
ב-1788 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אחרי שהוענקו לו פרסים מטעמה בעבור שתיים מיצירותיו: "וולטר והצמית מהרי יורה" (1782) - דיאלוג בחרוזים שאותו כינתה האקדמיה "ביטול העבדות בנחלותיו של מלך צרפת" - ושיר התהילה "רות" (1784).
עם פרוץ המהפכה הצרפתית עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר סוֹ (Sceaux) שמדרום לה, אך ב-1794 נעצר והושם בכלא.
הוא הופיע בפני הוועדה לביטחון הציבור, ובזכות האיגרת החינוכית "נומה פומפיליוס" שפרסם שמונה שנים לפני כן, שוחרר ממעצרו ב-27 ביולי של אותה שנה.
אולם פחות מחודשיים אחרי כן מת, כנראה כתוצאה של תנאי המעצר הקשים שערערו את בריאותו.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן נקבר בעיר סוֹ.
באמצע המאה התשע עשרה הפך קברו למקום עלייה לרגל של אנשי אגודת "פליבריז'", החברה להגנה על הספרות האוקסיטנית מייסודו של פרדריק מיסטרל.
ב-1782 פרסם שני מחזות: "התאומים מברגמו" ו"המשפחה הטובה", וב-1783 - סיפור רומנטי בשם "גלאטאה", חיקוי של סיפור באותו שם מאת מיגל דה סרוואנטס.
ב-1786 הופיע "נומה פומפיליוס" - חיקוי של "טלמאכוס" מאת פרנסואה פנלון.
ב-1788 פרסם את "אסטל" - אידיליה רומנטית.
סיפור רומנטי נוסף בשם "גונזאלז מקורדובה" הופיע ב-1791 עם הקדמה שכללה מחקר היסטורי של המורים.
אחרי מותו הופיעו "נעוריו של פלוריאן, או זיכרונותיו של ספרדי צעיר" (1807), ותרגום חופשי של "דון קישוט" (1809), שאף כי לא ייצג נכונה את המקור, זכה להצלחה בציבור.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן נודע בעיקר בשל משליו שנחשבו לטובים ביותר אחרי אלה של ז'אן דה לה פונטן.
מבקר הספרות ז'אן ז'וזף דסו (1769–1824) כתב: "כל אלה שכתבו משלים מאז לה פונטן נראים כמי שבנו בקתות דלות לצד המודל המקורי המתנשא עד לשמים.
אך בקתתו של פלוריאן מצטיינת ביציבות ובנועם יותר מאלה של האחרים, ועולה על בקתותיהם בדרגות מספר." 110 משלים פורסמו במשך ימי חייו ו-11 נוספים אחרי מותו.
הוצאה שכללה את כל משליו הופיעה ב-1802. מוסר ההשכל של חלק ממשליו שגור גם כיום: "כדי להיות מאושרים, הבה נחיה מוסתרים." (משל הצרצר), "צוחק מי שצוחק אחרון." (משל שני האיכרים והענן).
בין משליו המפורסמים: "העיוור והפיסח", "הקוף ופנס הקסמים" ו"הקופים והנמר".
ז'אן-קלוד יונקר (בלוקסמבורגית: Jean-Claude Juncker, נולד ב-9 בדצמבר 1954) הוא מדינאי מלוקסמבורג שכיהן כנשיא הנציבות האירופית.
כיהן כנשיא קבוצת היורוגרופ וראש ממשלת לוקסמבורג מ-1995 ועד 2013, אז הגיש את התפטרותו עקב שערוריית ריגול.
יונקר נולד ברנדג' שבמערב לוקסמבורג ואת רוב ילדותו בילה בבלוו.
אביו לחם במלחמת העולם השנייה בוורמאכט, עסק בפלדה והיה חבר של האגודה הנוצרית לעסקים.
בסביבות 1974 הצטרף כחבר במפלגה הנוצרית-הסוציאליסטית העממית.
יונקר פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת שטרסבורג וסיים את התואר השני ב-1979. על אף שהושבע למועצת עורכי הדין של לוקסמבורג ב-1980, מעולם לא עבד כעורך דין.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עם שובו ללוקסמבורג, הקנו לו יכולותיו הרטוריות קידום, עת מונה לשמש מזכיר פרלמנטרי (חבר פרלמנט אשר מסייע לבעל תפקיד בכיר יותר של שר, במילוי חובותיו).
כחבר במפלגה הנוצרית-סוציאליסטית העממית נבחר לבית המחוקקים של לוקסמבורג ב-1984 ומונה מיד לתפקיד שר העבודה בקבינט של ראש הממשלה ז'אק סָנטֶר.