tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגרסה הראשונה של ואניטי פייר התפרסמה בין השנים 1913–1936. המגזין הושק מחדש בשנת 1983, הוא כולל חמש מהדורות בינלאומיות ועוסק בתרבות פופולרית, אופנה ואקטואליה.
קונדה מוטרוז נאסט החל את צעדיו בתחום העיתונות כשרכש את מגזין האופנה Dress (לבוש) בשנת 1913. נאסט שינה את שם המגזין ל"לבוש ויריד ההבלים" (Dress and Vanity Fair) והוציא לאור ארבעה גיליונות של כתב העת בשם זה, לאחר שרכש את הזכות להשתמש בשם "יריד ההבלים" בארצות הברית.
בשנת 1925 כבר נחשב "ואניטי פייר", לצד כתב העת "הניו יורקר", לאחד מכתבי העת המובילים בתרבות האמריקאית.
בעקבות השפל הכלכלי הגדול שאירע בשנת 1929 החל המגזין לסבול הפסדים בשל הירידה בכמות המפרסמים בו.
בדצמבר 1935, בשל הירידה בפופולריות שלו בשנות ה-30 של המאה ה-20, מוזג עם המגזין "ווג".
בשנת 1981 החליטה הוצאת קונדה נאסט להוציא את המגזין מחדש באותו השם.
המהדורה הראשונה פורסמה בפברואר 1983 (תאריך הכריכה היה מרץ), בעריכת ריצ'רד לוק, שהיה קודם סגן עורך The New York Times Book Review.
לאחר שלושה גליונות הוחלף לוק על ידי ליאו לרמן, עורך הכתבות של המגזין ווג.
בגיליונות הראשונים השתתפו בין השאר: גבריאל גארסיה מארקס, פרננדו בוטרו, קלמנט גרינברג, אנדי וורהול, אירווינג פן, הלמוט ניוטון, יוסף ברודסקי, פיליפ רות וסוזן סונטג.
בשנת 1984, מונתה, בגיל 31, העיתונאית הבריטית טינה בראון לתפקיד העורכת הראשית.
בראון שינתה את הדגש של המגזין והוא החל להתמקד יותר בתרבות פופולרית ואופנה.
תחת ניהלה תפוצת המגזין עלתה מ-200,000 לכ-1.2 מיליון עותקים בחודש.
בראון עזבה את המגזין ב-1992 והוחלפה בגריידון קרטר.
בראון המשיכה אחר כך בקריירה של עורכת ומו"לית מובילה.
כתבים ובעלי טור קבועים כללו את דומיניק דאן, סבסטיאן יונגר, מייקל וולף, מורין אורת וכריסטופר היצ'נס.
בין הצלמים המפורסמים של המגזין נמנו ברוס וובר, אנני ליבוביץ', מריו טסטינו והרב ריטס, שכולם סיפקו למגזין שורה של שערים מפוארים ודיוקנאות מלאי תוכן אמנותי של ידוענים.
בין המפורסמים שבהם היה צילום עמוד השער מאת אנני ליבוביץ, באוגוסט 1991, ובו השחקנית ההוליוודית דמי מור עומדת עירומה (מסתירה את מבושיה בעזרת ידה ורגלה), בהריון מתקדם, תמונה שכותרתה "עוד דמי מור" ונחשבת לאיקונית בתרבות הפופ.
בנוסף לצילומיו השנויים במחלוקת, המגזין מפרסם גם מאמרים ותחקירים במגוון נושאים.
בשנת 1996 כתבה העיתונאית מארי ברנר חשיפה על תעשיית הטבק שכותרתה "האיש שידע יותר מדי".
המאמר עובד מאוחר יותר לסרט "המקור" (1999), בו כיכבו אל פאצ'ינו וראסל קרואו.
מאמר במהדורת מאי 2005, לאחר יותר משלושים שנות מסתורין, חשף את זהותו של "גרון עמוק", אחד המקורות למאמרים ב"וושינגטון פוסט" על פרשת ווטרגייט, מה שהוביל להתפטרותו, ב-1974, של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
המגזין מציג נוהג לערוך ראיונות ארוכים עם ידוענים, כולל שאלון פרוסט.
ראיונות בולטים כללו את: טרי האטצ'ר, שחשפה במגזין שהיא עברה התעללות מינית בילדותה; הריאיון הראשון של ג'ניפר אניסטון לאחר גירושיה מבראד פיט; אנדרסון קופר, שדיבר על מות אחיו; והריאיון הראשון של מרתה סטיוארט לאחר שחרורה מהכלא.
באוקטובר 2010, פרסם המגזין תחקיר על האחיות קלייר ושרה ברונפמן, בנותיו של אדגר ברונפמן (האב), שהצטרפו לארגון אמריקאי מסתורי בשם נקסיום, הזרימו אליו מיליוני דולרים מירושתן למרות התנגדות אביהן, ותובעו את מי שיוצא נגדו.
אחר כך התגלה כי הארגון היה למעשה כת שעסקה בסחר במין, עבודות כפייה וסחיטה באיומים, תוך כדי התחזות לחברה המספקת שירותי שיווק.
במאי 2011, השיק המגזין מהדורה אלקטרונית למחשב לוח אייפד על בסיס דמי מנוי
ביוני 2012, ערך המגזין תחקיר על שרה נתניהו, בו טען כי היא "מנהלת את ההצגה וחורצת גורלות".
בגיליון מאי 2014, התפרסם מאמר שכתבה מוניקה לווינסקי, שכותרתו "בושה והישרדות", ובו דנה בחייה ובפרשה על מערכת יחסיה עם נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
זמן קצר אחר כך הכריז המגזין שלווינסקי תהיה בעלת טור קבוע, ותכתוב על נושאים רלוונטיים שמעניינים אותה.
ביוני 2017, פרסם המגזין ריאיון עם הטניסאית האמריקאית סרינה ויליאמס, עם תמונת שער של ויליאמס בהריון בעירום מלא.
בנובמבר 2017, הוכרז כי ראדיקה ג'ונס, מנהלת המערכת של מדור הספרים של "הניו יורק טיימס", תחליף כעורכת הראשית את גריידון קרטר לאחר 25 שנה, ב-11 בדצמבר 2017.
ישנן חמש מהדורות בינלאומיות של המגזין: הממלכה המאוחדת (מאז 1991), איטליה (מאז 2003, גרסה המתפרסמת מדי שבוע), ספרד (מאז 2008), צרפת (מאז 2013), ומקסיקו (מאז 2015).
"ואניטי פייר" גרמניה הושק בפברואר 2007 בעלות של 50 מיליון יורו, אז כתב העת החדש היקר ביותר בגרמניה מזה שנים, וההשקעה הגדולה ביותר של הוצאת קונדה נאסט מחוץ לארצות הברית.
לאחר שהתפוצה ירדה מחצי מיליון לפחות מ-200,000 בשבוע, המהדורה הגרמנית נסגרה בשנת 2009.
ואניטי פייר נוהג לפרסם רשימות של דירוגים שונים, בין היתר מאז 2004 פרסם את "רשימת המתלבשים הטובים בעולם".
כך לדוגמה בשנת 2009 נבחרה מישל אובמה במקום הראשון וקרלה ברוני בשני.
ואניטי פייר הפסיק לפרסם את רשימת המתלבשים בשנת 2017, לאחר מינוי ראדיקה ג'ונס לעורכת ראשית.
דירוגים נוספים כוללים את "רשימת האנשים המשפיעים ביותר בעולם", ו"רשימת האנשים המשפיעים בתקשורת ובעולם התרבות".
ואסאסטן (בשוודית: Vasastan) היא שכונה במרכז העיר סטוקהולם שבשוודיה.
זהו המחוז השני בגודלו בסטוקהולם הן מבחינת גודל האוכלוסייה והן מבחינת צפיפות האוכלוסין.
השכונה הוקמה במקור בשנת 1926. הסופרת השוודית הנודעת אסטריד לינדגרן, אשר חיה בואסאסטן במשך כ-60 שנים, היא מהתושבים הנודעים ביותר שחיו בשכונה.
השכונה משתרעת על פני 2.94 קמ"ר.
ישנן שלוש תחנות מטרו בשכונה - Odenplan, Rådmansgatan ו-St.
ואנס בראנד הוא אסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל ארבע פעמים.
ואנס בראנד נולד בעיירה לונגמונט שבקולורדו וגדל בעירו.
בשנת 1953 הוא סיים לימודי באוניברסיטת קולורדו במדעי הטבע.
בשנים 1953–1957 הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1955 הוא סיים קורס טיס וניקלט בצי ארצות הברית.
בשנת 1960 הוא סיים לימודי תואר בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת קולורדו ובשנת 1964 קיבל תואר שני בתעשייה וניהול מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנים 1960–1966 בראנד עבד בחברת לוקהיד קורפוריישן בתפקידים שונים.
באותה תקופה הוא סיים בית ספר לטייסי ניסוי של הצי.
בראנד נבחר ליחידת אסטרונאוטים ביוני 1966. הוא היה בצוות משנה של אפולו 15 והיה מיועד ל"אפולו 18" שלא התקיים.
בהמשך הוא היה מפקד צוות משנה של סקיילאב 2 וסקיילאב 3.
בשנת 1973 בראנד היה טייס בטיסת אפולו סויוז.
במהלך טיסה זו בוצע חיבור בין חללית אמריקאית לבין חללית סובייטית.
טיסתו השנייה של בראנד התקיימה בשנת 1983 כאשר הוא פיקד על טיסת STS-5 בה היו רוברט אוברמייר, ג'וזף אלן וויליאם לנויר.
בשנת 1984 הוא ביצע טיסה על STS-41-B כמפקד צוות.
בשנת 1990 הוא היה מפקד צוות של STS-35 ובאותה שנה הוא היה בן 59. בסך הכול הוא העביר בחלל מעל 31 יממות.
בשנת 1992 בראנד עזב את יחידת האסטרונאטים.
תחילה הוא היה שותף לפיתוח פרויקט רוקוול X-30. החל משנת 194 הוא הוצב בבסיס חיל האוויר אדוארדס וכיהן בתפקידים שונים.
ואניה מילינקוביץ'-סאביץ' (בסרבית: Вања Милинковић-Савић; נולד ב-20 בפברואר 1997 באורנסה שבספרד) הוא כדורגלן סרבי יליד ספרד המשחק בעמדת השוער בנאפולי מהסרייה א' בהשאלה מטורינו, ובנבחרת סרביה.
הוא אחיו הקטן של סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ'.
מילינקוביץ'-סאביץ' גדל במחלקות הנוער של גראצר א.ק.
ב-5 באוגוסט 2014 חתם במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג, והושאל בחזרה לוויבודינה נובי סאד מליגת העל הסרבית.
הוא ערך 17 הופעות ליגה במדי וויבודינה נובי סאד.
ב-26 בנובמבר 2015 חתם על חוזה לארבע עונות וחצי בלכיה גדנסק מליגת העל הפולנית.
ב-1 ביולי 2017 חתם בטורינו מהסרייה א', ממנה הושאל לספאל מהסרייה א', לאסקולי מהסרייה ב' ולסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-11 בנובמבר 2021 ערך מילינקוביץ'-סאביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 4-0 על נבחרת קטר במשחק ידידות.
ואניה מילינקוביץ'-סאביץ' נולד באורנסה שבספרד למשפחה העוסקת בספורט.
אביו, ניקולה מילינקוביץ', שיחק גם כן כדורגל, ואמו, מילאנה סאביץ', הייתה שחקנית כדורסל.
ואניה הוא אחיו הקטן של סרגיי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית, וכן יחד עמו בנבחרת סרביה.
נבחרת סרביה עד גיל 20
וְאִנָּקְמָה: סיפורו של הטרור היהודי הוא ספר מאת העיתונאי הישראלי רועי שרון העוסק בטרור יהודי בישראל.
הספר יצא לאור ב-30 באפריל 2023 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
פרקי הספר עוסקים בין השאר בטבח מערת המכפלה, מחתרת בת עין, פעולת תג מחיר, הפיגוע בדומא, חתונת השנאה, רצח מוחמד אבו ח'דיר ופרשת עאישה א-ראבי.
הספר, שנכתב בידי שרון ונערך בידי יקיר אלקריב, יצא לאור ב-30 באפריל 2023 על ידי חברת ההוצאה כנרת זמורה ביתן דביר.
את התחקיר לספר ביצעה העיתונאית כרמל דנגור.
שרון אמר כי הוא חלם על הספר יותר מעשור, כאשר משנת 2007 עד 2017 עסק בליקוט חומרים בנושא.
על תהליך כתיבת הספר התבטא:
שם הספר לקוח מתוך פסוק בספר שופטים: .
הפסוק הוא גם חלק מהשיר "זכרני נא" שהושר בחתונת השנאה אשר נחשפה לתקשורת על ידי שרון.
החוקר תומר פרסיקו שיבח את דרך הגשת התוכן והפרטים בספר אך ציין את העובדה שהספר מתעלם מהתפיסות האמוניות והתאולוגיות שעומדות מאחורי התופעות והמקרים השונים שמתוארים בו.
מתוך הספר הגיע פרסיקו למסקנה כי אם לפני קום המדינה שימש הטרור היהודי ככלי להפלת המנדט הבריטי ולהקמת מדינת לאום יהודית בארץ ישראל, במאה ה-21 משמש הטרור ככלי להפלת ממשלת ישראל ולהקמת מדינת הלכה.
ההיסטוריון אדם רז כתב בהארץ כי תופעת הטרור המתנחלי רחוקה מפיענוח בספר ואנקמה, ובעוד שרון מתיימר לסקר את סיפורו של הטרור היהודי, בפועל הוא מתעלם מהאלימות היומיומית שמפעילים מתנחלים כלפי פלסטינים, מדלג על מוקדי הכוח שמאפשרים את המעשים.
בכך לשיטתו, מסייע שרון לנרמל את טרור המתנחלים.
רז תהה האם ההסבר לכך טמון בעובדה שבצעירותו התחנך שרון במוסדות של הציונות הדתית וגדל בהתנחלות קרני שומרון.
נדב שרגאי מישראל היום ציין כי חידושו הגדול של הספר הוא שטרור יהודי בישראל כבר אינו יוצא דופן כבעבר.
הוא שיבח את היצמדותו של שרון לעובדות, הפרדתו בין עיקר לטפל והבאת מידע חדש על הפרשיות.
לדבריו, חלקים מהספר נקראים כמעט כסרט אקשן שכולל פשעים, יריות, אלימות, מרדפים וחקירות, בעוד את החלקים הקשים לקריאה, כדוגמת רצח שלושת הפועלים על ידי אשר ויזגן, תיאר כקרובים לצפייה בסרט אימה.
הוא הוסיף כי מורגש חסרונם של אינדקס ורשימה מסודרת של מקורות ומראי מקום בספר.
הסופרת והעיתונאית אמילי עמרוסי עסקה בספר בתוכניתה ברשת ב' ואמרה כי הספר משרטט את גבולות תופעת הטרור היהודי.
העיתונאי עמית סגל כתב כי "במדד הסיפורים המשוגעים פר עמוד, יש מעט מאוד ספרים שמתקרבים ל'ואנקמה'", ועמוס הראל מעיתון הארץ ציין כי זהו ספר בעל שם לא שגרתי.
ההיסטוריון יגיל הנקין מבקר את הספר - לדבריו, בספר ישנה הטיה ברורה 'לטובת' המחלקה היהודית בשב"כ.
ביקורת נוספת היא, שעל אף כותרת המשנה של הספר 'סיפורו של הטרור היהודי', בפועל הספר נמנע מלנתח את התופעה, ומעדיף להתמקד באנקדוטות.
חבר הכנסת לשעבר משה פייגלין ביקר את הטרמינולוגיה של שרון וטען כי המושג "טרור יהודי" איננו באמת קיים, והתופעות ששרון מתאר ראויות להיקרא "פשע יהודי".
שרון מצדו הגיב כי מי שמכחיש את הטרור היהודי, בעצם מנסה להרחיק מעצמו את התופעה, מחשש שאם יודה בקיומה, הוא אולי ירגיש חלק מזה.
בדיון חירום על שילוב השב"כ במאבק בפשיעה בחברה הערבית בהשתתפות חברי ממשלה, לאחר שהשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר הטיל ספק בקיומו של טרור יהודי המליץ לו ראש השב"כ רונן בר לקרוא את ספרו של רועי שרון ולהיווכח עם האתגרים בהם השב"כ נאלץ להתמודד בהקשר זה.
נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג אמר כי "זה ספר חשוב מאד ואמיץ על נושא כואב ומטריד שעלינו להכיר במסוכנותו ולפעול למיגורו".
ואניה דַרְקוּשִׁיץ' (בסלובנית: Vanja Drkušić; נולד ב-30 באוקטובר 1999) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הבלם בזניט מליגת העל הרוסית ובנבחרת סלובניה.
בדצמבר 2015, הצטרף דרקושיץ' לקבוצת הפאר ההולנדית הירנפיין, לאחר שמשך עניין מצד מריבור, דינמו זאגרב ואטאלנטה.
באוגוסט 2019 חתם ברנדה מהליגה השלישית באיטליה.
לקראת חצי העונה השנייה של עונת 2019/2020, חתם דרקושיץ' בקבוצה הסלובנית בראבו.
הוא ערך את הבכורה שלו ב-23 פברואר 2020 בניצחון 2:1 על טאבור סז'אנה.
ב-11 ביולי 2020 הבקיע דרקושיץ' את השער הראשון שלו במדי בראבו בתיקו 1:1 מול דומז'אלה.
ב-24 בינואר 2022 חתם דרקושיץ' בסוצ'י מליגת העל הרוסית תמורת סכום העברה משוער של 100,000 אירו.
באוגוסט 2024 חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית תמורת 4 מיליון יורו והושאל למועדון הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית עד ינואר 2025, עת נקרא לסנקט פטרבורג וחוזה ההשאלה שלו הסתיים.
דרקושיץ' שיחק בנבחרות הצעירות של סלובניה, החל מרמת הנערים (U-17) ועד לרמת הנוער (U-21).
את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך ב-26 במרץ 2023 במשחק מוקדמות אליפות אירופה מול סן מרינו.
ואניטאס - טבע דומם עם דיוקן של צייר צעיר הוא ציור שמן משנת 1651 מאת הצייר ההולנדי דייוויד ביילי .
היצירה שייכת לז'אנר הואניטאס – טבע דומם סמלי שמטרתו להמחיש את ארעיות החיים וחוסר התוחלת שבעושר חומרי.
הציור שמור כיום במוזיאון דה לאקן־האל בליידן, באולם רמברנדט.
דייוויד ביילי נולד בליידן בסביבות 1584 למשפחת מהגרים פלמית פרוטסטנטית.
אביו, פיטר ביילי, היה חרט ואמן קליגרפיה, שעבד באוניברסיטת ליידן ובעירייה.
ביילי למד תחילה אצל יאקוב (ז'אק) דה חיין השני, ובהמשך שימש כשוליה באמסטרדם.
בשנת 1608 יצא למסע ארוך דרך המבורג, ונציה ורומא, וביקר גם בחצרות גרמניות שונות.
ב-1613 חזר לליידן, שם חי ויצר עד מותו בשנת 1657. במהלך הקריירה התמקד בציור דיוקנאות וביצירות ואניטאס, ואף היה מורה לנפחיו הידועים הרמן ופיטר ואן סטנוויק.
בצד השמאלי של הציור מופיע דיוקן של צייר צעיר – המזוהה בדרך כלל עם ביילי עצמו בצעירותו – האוחז במקל תמיכה (mahlstick) בידו הימנית ובמסגרת אובלית בידו השמאלית.
במסגרת זו מופיע דיוקן עצמי מאוחר יותר של האמן משנת 1651, המוצג לצד דיוקן אובלי של אישה צעירה, היא אשתו אגנטה ואן סוואננבורח.
מאחורי כוס זכוכית גבוהה מופיעה דמותה שוב, כרוח רפאים או כמוזת הציור.
הציור עמוס בפריטים סמליים המבטאים את רעיון הוואניטאס – ארעיות החיים וחוסר התוחלת שבעושר ובהנאות העולם.
הנר הכבוי מסמל את דעיכת החיים וסיומם, בועות הסבון מבטאות שבריריות וחולף, בהשראת האמרה הלטינית "Homo bulla est" ("האדם הוא בועה"), הכוס ההפוכה מצביעה על ריקנות ואובדן ההנאה, והפרחים הנובלים ממחישים את היופי הזמני שמתחלף בקמילה.
שעון החול מייצג את הזמן המוגבל של האדם, בעוד הגולגולת היא סמל ישיר למוות הבלתי נמנע.
מטבעות הזהב והפנינים מזכירים כי עושר ויוקרה מאבדים מערכם ברגע המוות, וכי אין בהם תועלת בסוף הדרך.
לצד אלה נכללים גם סמלים נוספים – ההדפס של "נגן הלאוטה" והחליל שעל השולחן מייצגים את חוש השמיעה, הפומנדר והוורדים את חוש הריח, הכוס את חוש הטעם, יד הצייר הנוגעת בדיוקן את חוש המגע, והצגת האובייקטים כולם את חוש הראייה.
דמות סטפנוס הקדוש עשויה לרמוז למגפת הדבר ולקדושים המגינים, ואילו הפסלונים והדיוקנאות הקטנים מתייחסים לוויכוח הפאראגונה – השוואת יתרונות הציור לעומת הפיסול.
על המכתב המשתלשל מקצה השולחן מופיעה הכתובת הלטינית "Vanitas vanitatum et omnia vanitas" ("הבל הבלים, הכול הבל"), ציטוט מספר קהלת המהווה את המסר המרכזי של היצירה – כל הישגי האדם והנאותיו אינם בני קיימא מול המוות.
ואניטאס – טבע דומם עם דיוקן עצמי (Vanitas-Stillleben mit Selbstbildnis) הוא ציור מאת הצייר פיטר קלאס, שנוצר סביב שנת 1628 בעיר הארלם.
היצירה שמורה באוסף הציורים עד שנת 1800 של המוזיאון הלאומי הגרמני בנירנברג ומוצגת בתצוגת הקבע העוסקת ברנסאנס, בבארוק ובעידן הנאורות.
הציור מתאר שולחן עץ המוצב באלכסון לפני רקע כהה.
על פני השולחן מונחים חפצים רבים, המסודרים כך שעומקם הוא המרכיב המרכזי בקביעת חלל התמונה.
משטח השולחן החודר באלכסון לתוך שטח הציור יוצר תחושת עומק מודגשת, והמרחב הציורי מורחב עוד יותר באמצעות השתקפות בכדור זכוכית.
במרכז הקומפוזיציה מונח כינור המזוהה ככלי פלמי בזכות שוליו הכפולים, והוא מונח על ערימת ספרים.
מימינו מופיעים גולגולת וכוס רומר הפוכה בעלת גבעול משובץ.
לצדם נראה אגוז מלך פתוח.
מאחורי כלי הנגינה מוצבת מנורת שמן.
בקדמת התמונה, בצד שמאל, מונח שעון מכני בעל מנגנון צלצול.
סביב השעון מסודרים כלי כתיבה הכוללים כלי דיו, נוצה ונרתיק עור.
מפתח השעון וכלי הכתיבה ערוכים כך שהם בולטים מעבר לשפת השולחן ותלויים מעליה.
כדור הזכוכית המופיע בציור משקף את חלל עבודתו של האמן.
בהשתקפות נראה פיטר קלאס עצמו יושב מול כן הציור ומצייר את הטבע הדומם המונח לפניו.
החפצים המתוארים בציור מסמלים את חלוף הזמן ואת סופיות החיים, בהתאם למסורת ציורי הוואניטאס.
השעון, הגולגולת והחפצים הקשורים לידע, לכתיבה, למוזיקה ולאמנות מדגישים את זמניותם של חיי האדם ושל עיסוקיו.
הצגת כדור הזכוכית נתפסת כהפגנה של יכולת אמנותית גבוהה במיוחד.
ההשתקפות בכדור הזכוכית חושפת את האמן עצמו בעת עבודתו ומדגישה את ארעיות קיומו, שכן גם חייו נתפסים כמוגבלים וסופיים.
עם זאת, המסר של היצירה מורכב ורב־שכבתי: באמצעות מעשה היצירה מתגבר האמן על הארעיות, ובכוח האמנות הוא מבטיח את המשך קיומו ואת שמו גם מעבר למותו.
על פי דו"ח שימור שנערך בשנת 1994, מצבה הכללי של היצירה טוב יחסית, למעט מספר ריטושים שהכהו עם הזמן.
במרכז הציור קיים סדק דק באורך של כעשרה סנטימטרים, העובר דרך שכבת הצבע.
הסדק אינו נובע מהיפרדות של חיבור בין לוחות העץ אלא מקביל לו, ולכן קיימת סכנה שהלוח ימשיך לעבוד בעקבות שינויים קלים באקלים או זעזועים, דבר העלול להביא להארכת הסדק.
במחקר האמנותי הושוותה היצירה לציור מתוארך משנת 1634 מאת פיטר קלאס, הנמצא במרכז גטי במאליבו.
בשתי היצירות מופיעים מוטיבים דומים, ובהם גולגולת, כלי זכוכית, ספר וכדור המשקף את דמות האמן.
במחקר נדונה גם סוגיית הייחוס, ובין השאר נבחנה האפשרות לייחס את היצירה לציירת קלרה פיטרס, אך ייחוס זה נדחה.
היצירה נדונה בהרחבה בספרות המחקר העוסקת בציור הטבע הדומם ההולנדי של המאה ה־17 וביצירתו של פיטר קלאס.
גנרל וָאסִילֶה מִילֵאָה (ברומנית: Vasile Milea; 1 בינואר 1927 – 22 בדצמבר 1989) היה שר ההגנה וראש המטה הכללי של צבא רומניה בתקופת שלטון צ'אושסקו, ובזמן המהפכה הרומנית של 1989.
ואסילה היה מעורב בפעולות תגמול כנגד המהפכנים בהם מצאו את מותם 162 אנשים.
ב־22 בדצמבר 1989 לאחר שהבין שהמהפכה הצליחה, התאבד.
בני משפחתו טענו שנרצח בהוראותיו של נשיא רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, אך אלה הם כנראה ניסיונות לטהר את דמותו מהפשעים שביצע הצבא בהוראתו.
ניקולאה צ'אושסקו טען אף הוא במשפטו שוואסילה התאבד ולא נרצח, כמו כן טען שהוא בוגד שלא מילא את חובותיו מכיוון שלא ציית לפקודות.
לשאלה לאיזה פקודות לא ציית סירב לענות.
לאחר מותו, מילאה הוכרז כגיבור המהפכה הרומנית, ולזכרו נקראו כ-10 רחובות ושדרות ברחבי הארץ על שם שר ההגנה לשעבר.
מחוז וַאסֶט הוא מחוז במזרח עיראק.
שמו נגזר ממילה בערבית שמשמעותה "אמצע", שכן הוא שוכן באמצע הדרך בין הערים ההיסטוריות כופה ובצרה שבדרום עיראק.
נהר החידקל חוצה את המחוז.
רוב התושבים הם שיעים, וחלקם מאופיינים כערביי הביצות.
הערים המרכזיות הן בירת המחוז אל-כות (الكوت) (389,376 תושבים ב-2018) והעיר אל-חי (الحي).
שמו של המחוז עד 1976 היה כות.
ואסילה לוקה (ברומנית: Vasile Luca); בהונגרית: Luka László; 8 ביוני 1898 – 23 ביולי 1963), מראשי המשטר הקומוניסטי הרומני; במקור ממוצא הונגרי סקלרי.
לוקה נולד בכפר מיושב סקלרים בשם סנקטולנה (Sâncatolna) בטרנסילבניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אחרי מות אביו הוכנס לבית יתומים בעיר סיביו.
בגיל 17 התגייס למיליציה האנטי קומוניסטית של הרוזן קארולי קראטוצ'ויל ונלחם במסגרת הגדודים הסקלריים כנגד הצבא הרומני, שפלש להונגריה כדי למגר שם את הרפובליקה הסובייטית קצרת הימים של בלה קון.
בשנת 1919 עשה תפנית חדה והצטרף לתנועה הקומוניסטית הרומנית ומונה להנהיג את הסניף המקומי בעיר ברשוב, רומניה.
הוא נעצר, נשפט ונכלא כמה פעמים.
בשנת 1940, כאשר ניסה לעבור את הגבול לברית המועצות ביחד עם שני חברים נוספים מהנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית (זיגלבוים ורוסנק), נתפס ונידון ל-8 חודשי מאסר.
הוא נכלא בעיר צ'רנאוץ, בירת חבל בוקובינה, וכשהחבל עבר לידי ברית המועצות ב-1940 הוא שוחרר, והתקבל כגיבור.
אז הצטרף לפעילותה של סיעת הקומוניסטים הרומנים הגולים בברית המועצות, בהנהגתה של אנה פאוקר.
הוא נבחר כנציג בפרלמנט של הרפובליקה האוקראינית בברית המועצות.
לימים התחתן עם אליסבטה (בטי) בירמן (Betti Birman), קומוניסטית שפעלה בעבר במנגנון הלוגיסטי של הבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
עם פלישת כוחות הצבא האדום לשטח רומניה ב-1944, תוך כדי דחיקת הנאצים משם, הוא שב לרומניה ביחד עם אנה פאוקר.
שניהם היו חלק מההנהגה המרובעת של המפלגה הקומוניסטית שעלתה לשלטון ברומניה.
בנובמבר 1947 התמנה לסגן ראש ממשלה ושר אוצר.
בעקבותיו נעצרה גם אשתו והוחזקה בבידוד כמה שנים.
לשווא שלח מכתבים במשך שנים למנהיג גאורגיו-דז', בהם ביקש מחילה, אך מעולם לא נענה - עד שנפטר בכלא איוד בשנת 1963. לאחר מותו, בשנת 1968, טוהר שמו על ידי יורשו של גאורגיו דז' בהנהגת המפלגה והמדינה - צ'אושסקו.
כלפי יהודי רומניה הוא נקט בעמדה אנטי-ציונית חריפה, מלווה בביטויי אנטישמיות מובהקים.
לפי עדות של ליקה קיריצה בישיבת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ב-5 באוקטובר 1945 בנושא "הבעיה הלאומית", גינה את היהודים - ניצולי השואה - כ"מנצלים את הפועלים הרומנים", והשווה את הציונים ואת ניצולי השואה לפאשיסטים.
להתקפות אלה הצטרפה אליו גיזלה ואש, עסקנית יהודייה.
בשנת 1947 ערך לוקה ביקור בארץ ישראל המנדטורית, ביחד עם אשתו.
ואסיל גָבַּשווילי (בגאורגית: ვასილ გაბაშვილი; 1853–1933) הידוע גם בשמו הרוסי ואסילי דוידוביץ' גבייב היה איש צבא גאורגי, מפקד בשירות האימפריה הרוסית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
כבן למשפחת אצילים שירת גבשווילי כקצין בצבא האימפריה הרוסית ולקח חלק במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שנערכה מול האימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן לחם גבשווילי במלחמת העולם הראשונה וקודם, בשנת 1916, לדרגת לוטננט גנרל (דרגה אחת נמוכה מגנרל).
הוא שירת כמפקד הצבאי של טביליסי משנת 1916 ועד לשנת 1917 בה מונה כמפקד הכוח הצבאי הגאורגי החדש שהיה הבסיס לצבא הגאורגי שהוקם מאוחר יותר.
הוא כיהן בתפקידים בכירים בצבא גאורגיה בתקופת העצמאות הקצרה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנים 1918–1921 ופרש לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה בשנת 1921.
ניקו ג'ווחישווילי (2003), גאורגים תחת הדגל הרוסי: המנהיגים הצבאיים והפוליטיים של גאורגיה בתקופת שירותם תחת רוסיה 1703-1917 (Грузины под Российским Флагом: Грузинские военные и государственные деятели на службе России в), עמ' 95
ואסיל (דוד) סיחארוּלידזֶה (בגאורגית: ვასილ (დავით) სიხარულიძე; נולד ב-30 במאי 1968) הוא פוליטיקאי ודיפלומט גאורגי שכיהן בעבר כשר ההגנה של גאורגיה.
סיחארולידזה נולד בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
בין השנים 2000–2002, הוא עמד בראש מחלקת נאט"ו במשרד החוץ של גאורגיה וכיהן כסגן ראש כוח המשימה הגאורגי לנאט"ו בבריסל.
בשנת 2004, הוא עבד עבור המועצה לביטחון לאומי של גאורגיה ובין השנים 2005–2006 כסגן שר ההגנה של גאורגיה .
במרץ 2006, מונה סיחארולידזה לתפקיד דרגת שגריר מיוחד ומוסמך Extraordinary and Plenipotentiary) של גאורגיה לארצות הברית קנדה ומקסיקו.
בדצמבר 2008 הוא הוחזר לגאורגיה ומונה לתפקיד שר ההגנה של גאורגיה במקום דוד קזרשווילי, שעל תפקודו במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה באוגוסט של אותה שנה ספג ביקורת מידי האופוזיציה.
ואסוייביצ'י (בסרבית: Vasojevići או Васојевићи) הם השבט ("פּלמה") הסרבי הגדול ביותר במונטנגרו.
הוא התיישב באזור שבין וייטארניך לייבה רייקה בדרום, באזור סמוך לביילו פוליה בצפון, מטשבו במערב ופלאוו במזרח.
השבט ואסוייביצ'י הוא אחד משבעת השבטים ההרריים: ואסוייביצ'י, מוראצ'אני, רובצ'אני, בראטונוז'יצ', קוצ'י, פיפרי וביילופבליצ'י.
לפי שמם נקרא גם אזור ואסוייביצ'י.
אף על פי שהמרכז העיקרי של השבט בימינו הוא באנדרייביצה בצפון-מזרח מונטנגרו, לבירת השבט נחשבת לייבה רייקה ("הנהר השמאלי") השוכנת במרכז המדינה.
לפי המסורת מייסד השבט, ואסו או ואסויה נמאניץ', הגיע לאזור אחרי קרב קוסובו משנת 1389. השבט התגבש מתוך שבטים שהתאחדו תחת הנהגה מרכזית.
בני ואסוייביצ'י התיישבו אחר כך באזור הרי קומובי ועל גדות הנהר לים.
הגירתם המשיכה אחר כך לכיוון סרביה וחלקים אחרים של מונטנגרו.
התיעוד הכתוב הראשון על אודות בני ואסוייביצ'י - משנת 1444 - נמצא בארכיון של העיר רגוזה.
לפני זה שמם מוזכר רק במסורת שבעל פה של העם.
לפי האגדה בני ואסוייביצ'י הם צאצאים של השליט סטפאן נמאניה מן המאה ה-12, שהיה דוכס גדול של רשקה, מייסד בית נמאניץ' ובעקבות מותו בסאן סימאונה, פטרון של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
למייסד השבט, ואסו, היו, לפי המסורת, עוד אחים - קראסו, אוזרו, פיפו וחוטו שהקימו, בהתאמה, את השבטים קרסניצ'י, אוזריניצ'י, פיפרי וחוטי.
שניים משבטים אלה - חוטי וקרסניצ'י היו למעשה ממוצא גגי-אלבני.
לפי האגדות סבא רבא של ואסו היה סטפאן קונסטנטין, מלך שנוצח על ידי אחיו למחצה, סטפאן אורוש השלישי דצ'אנסקי בשנת 1322. לסטפאן קונסטנטין נולד בן, סטפאן ואסוייה, שגדל בחצרו של דושאן החזק.
לסטפאן ואסוייה נולד בן, סטפאן קונסטנטין השני (1389-1342), שנודע בשם "וויבודה ואסוייביץ' סטבו", שנהרג בקרב קוסובו.
לפי האגדה, ואסו, אחד מחמשת בניו של סטפאן קונסטנטין השני, עבר ללייבה רייקה.
עם זאת החוקרים סבורים שוואסויביצ'י הם צאצאים של קבוצות שונות שהתאחדו תחת הנהגתו של שבט אחד מרכזי שהשאיל את שמו לכולן.
אחרי נפילת מבצר סמדרבו בשנת 1459 וסיפוחה של כל ממלכת סרביה לאימפריה העות'מאנית, סרבים מקוסובו, מטוחיה ושומאדיה נמלטו לבוסניה ואחרי שגם זאת נכבשה, בשנת 1463 ברחו להרצגובינה.
ואסו נמלט עם גלי הפליטים האלה.
בשנת 1465 עבר מהרצגובינה אל לייבה רייקה בזטה, שהיא המונטנגרו של ימינו.
צאצאיו של ואסו התפשטו אל הצפון והמזרח והתיישבו באזור הנהר לים, הנקרא פולמלייה, שהוא האזור מסביב להרי קומובי, אנדרייביצה ובראנה.
הם הקימו איפוא את השבט הגדול ביותר מבין שבעת השבטים של מונטנגרו (ואסוייביצ'י, מוראצ'אני, רובצ'אני, בראטונוז'יצ'י, קוצ'י, פיפרי וביילופאבליצ'י).
במונטנגרו של ימינו האזור המאוכלס על ידי הוואסוייביצ'י כולל את הערים הבאות: בראנה, פודגוריצה, קולאשין, פלאוו וביילו פולייה, כ-15 % משטח מונטנגרו.
אחד ההרים הגבוהים ביותר של מונטנגרו בהרי קומובי נקרא לפי שם השבט -קום ואסוייביצ'קי, שגובהו 2,461 מטר.
וכל האזור המיושב על ידי השבט נקרא ואסוייביצ'י.
עם בני ואסוייביצ'י וצאצאיהם נמנו קאראג'ורג'ה, המרשל פטר בויוביץ', האיגמון מויסיה זצ'ביץ', הקנז ניקולה מילושביץ' ואסוייביץ', המרשל פטר יוקיץ', המרשל ממוצ'ילו ג'ואיץ', הסופר מיכאילו לאליץ', סלובודן מילושביץ', הבלשן סבטוזאר סטיוביץ', השחקנית האמריקאית מילה יובוביץ', מיליאן מויאשביץ', המיילדת ורופאת השיניים הראשונה במונטנגרו, דיוונה בוקוביץ' ואחרים.
ואסילה היא העיר הגדולה ביותר במחוז מאטאנסוקה-סאסיטנה במדינת אלסקה שבארצות הברית.
זו העיר השישית בגודלה באלסקה ונמצאת בדרום-מרכז המדינה.
ואסילה נחשבת לחלק מאזור המטרופולין של אנקורג'.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2020, מונה אוכלוסיית העיר כ-9,054 תושבים.
ואסילה צברה תשומת לב בינלאומית כאשר שרה פיילין, שהייתה בעברה ראש העיר של ואסילה ומושלת אלסקה ונבחרה על ידי ג'ון מקיין להיות סגניתו במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
בתקופת עידן הקרח האחרונה של לפני 26,500 עד 10,000 שנים, חצי הכדור הצפוני היה מכוסה בקרח.
בעבר נמצאו עדויות לכך שהאדם הקדמון עבר באזורים אלו.
אזור זה יושב לראשונה על ידי ילידי אלסקה שניצלו את האדמות הפוריות ואת אפשרויות הדיג באזור.
משנת 1741, אלסקה נכבשה והייתה שייכת לרוסים עד אשר האמריקאים רכשו את אלסקה בשנת 1867. בשנת 1974 נוסדה העיר ואסילה.
בשנת 2016 נפתח מרכז יהודי בעיר ואסילה על ידי שליח חב"ד הרב מנחם מענדל גרינברג.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 32.2 קמ"ר, אשר מתוכם 30.4 קמ"ר אדמה ו-1.8 קמ"ר מים.
העיר נמצאת 104 מטרים מעל פני הים.
ואסילה נמצאת 69.2 ק"מ צפון-מזרחית מהעיר הגדולה במדינת אלסקה, אנקורג'.
כמעט שליש מתושבי ואסילה נוסעים כ-40 דקות אל מקום עבודתם באנקורג' כל יום.
האקלים בוואסילה דומה לזה שבאנקורג', אך בשעות אור היום מזג האוויר מעט יותר חמים.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 430 מ"מ וממוצע של 132 ס"מ של שלג יורד בשנה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 בארצות הברית, היו בעיר 5,469 תושבים, 1,979 משקי בית ו-1,361 משפחות.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 180.2 נפש לקמ"ר.
היו 2,119 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 69.8 דירות לקמ"ר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $48,226, ההכנסה החציונית למשפחה הייתה $53,792. ההכנסה החציונית של גברים הייתה $41,332 לעומת $29,119 לנשים.
וסילי שלבוביץ' קווָצַ'נטִירַדזֶה (בגאורגית: ვასილ შალვას ძე კვაჭანტირაძე וְאָסִיל שָׁלֵּוַוס-דְּזֶה קְוַוצָּ'נְטִירַדזָה, ברוסית: Василий Шалвович Квачантирадзе, 4 בינואר 1907 - 9 בפברואר 1950) היה הצלף היעיל ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
הוא הצטרף לשורות הצבא האדום בשנת 1941, והרג 215 קצינים וחיילים גרמניים בעת המערכה במדינות הבלטיות.
במהלך מבצע בגרטיון בקיץ 1944 חיסל קווצ'נטירדזה עוד כ-300 חיילי אויב נוספים, וסך הכל נזקפו לזכותו 534 הריגות ודאיות במהלך המלחמה.
קווצ'נטירדזה נולד בכפר קוֹנְצְ'קָאתִי בנפת אוזורגתי שבגאורגיה, בן למשפחת איכרים.
עבד בחוות המשפחה וסייע לפרנסה עד שהצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, דרכה יכל לרכוש השכלה בתחום החקלאות.
עם זאת, תוכניתו לנסוע למוסקבה ולפתח קריירה נגדעה עם פרוץ המלחמה.
בשנת 1941 התגייס קווצ'נטירדזה לצבא האדום.
בתוך זמן קצר הוא הוכיח את עצמו והראה שיש לו פוטנציאל להיות צלף.
הוא פעל בשיתוף פעולה עם צלף סובייטי בכיר נוסף בשם פיודור אוחלופקוב, ועד לתום המלחמה הגיע מניין החיסולים הכולל של שניהם ל-644 הרוגים.
משנת 1941 ועד סיום המלחמה בשנת 1945, נזקפו לזכותו 534 צליפות מאושרות, 215 מהן הושגו במערכה במדינות הבלטיות.
הוא התמקד בעיקר בהריגת קציני אויב, אך הרג גם חיילים רבים וצלפים אחרים.
במהלך קרב אחד בבלארוס, כותרה יחידתו על ידי חיילים גרמנים, אך הוא הצליח לצלוף ולהרוג לבדו 60 חיילי אויב באמצעות ירי ממקומות מחבוא מוסווים.
הודות לפעולותיו, לא הצליחו הגרמנים לכבוש את הכפר, שהיה בעל חשיבות צבאית רבה, ויחידת תגבורת סובייטית שהגיעה לזירה, הצליחה להדוף אותם ולהכריע את הקרב.
הודות להישגיו במלחמה זכה קווצ'נטירדזה לעיטור גיבור ברית המועצות, עיטור לנין, עיטור הדגל האדום (פעמיים), עיטור המלחמה הפטריוטית (פעמיים) ועיטור הכוכב האדום.
קווצ'נטירדזה פרש משירות בצבא האדום עם תום הלחימה, ולאחריה קיבל משרה של יו"ר קולחוז.
ואסיל וסילייביץ' קיריינקה (בבלארוסית: Васіль Васілевіч Кірыенка; נולד ב-28 ביוני 1981) הוא לשעבר רוכב אופני כביש ומסלול בלארוסי.
קיריינקה נודע בזכות יכולות נגד השעון שלו, כשהוא אלוף העולם בנגד השעון לשנת 2015 וסגן אלוף העולם בנגד השעון לטוני מרטין ב-2016. בנוסף לכך זכה קיריינקה בשתי מדליות זהב בנגד השעון במשחקים האירופיים (באקו 2015, מינסק 2019) ושלושה קטעים בג'ירו ד'איטליה, כשמתוכם אחד בנגד השעון, וקטע אחד בוואלטה אספנייה.
בתחום המסלול קיירינקה הוא אלוף העולם במקצה הנקודות בשנת 2008, ומדליסט הארד במקצה זה בשנת 2006.
עוד יכולת שאפיינה את קיריינקה במהלך השנים היא פועל, כשהוא שימש כאחד מעמודי התווך ב"רכבת" של סקיי במהלך השנים.
קיריינקה נולד ברצ'יצה שבמדינתו, בלארוס.
כבר בתור חובבן ניצח את אליפות בלארוס בנגד השעון, בשנת 2002, בעודו בן 20. הוא החל את הקריירה שלו כרוכב אופני מסלול, ובשנת 2006 ניצח את אליפות העולם במקצה הנקודות שנערכה במנצ'סטר.
ב-2008 זכה במדליית ארד באותו המקצה באליפות שנערכה בבורדו.
ב-2005, ניצח שוב את אליפות בלארוס בנגד השעון וב-2006 שיחזר את ההישג, במדי קבוצת Rietumu Bank Riga, שאיננה מקצוענית.
קיריינקה הראה את יכולות נגד השעון הפוטנציאליות שלו כבר באותה עונה (2006) כשרשם הישג בכיר נוסף וסיים במקום ה-6 באליפות העולם בנגד השעון, 2:13 דקות אחרי פביאן קנצ'לרה, זוכה מדליית הזהב.
התוצאה של קיריינקה באליפות נחשבה למפתיעה, מכיוון שלא התחרה במרוצים בכירים ולא רשם מספר גבוה של ימי מרוץ, ואפילו לא רכב בקבוצה מקצוענית.
קיריינקה הצטרף לקבוצת טינקוף קרדיט סיסטם מדרג הפרו קונטיננטל ובכך הפך למקצוען.
בסוף העונה שוב סיים בעשירייה הראשונה באליפות העולם בנגד השעון, הפעם במקום ה-9, 2:03 אחרי פביאן קנצ'לרה, זוכה מדליית הזהב בפעם השנייה ברציפות.
ב-2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כאשר נבחר לג'ירו ד'איטליה.
בשני השבועות הראשונים של המרוץ תוצאותיו הבולטות היו מקומות 7 בקטע ה-7, 46 שניות אחרי גבריאלה בוסיסו האיטלקי שניצח מקבוצת הבריחה, ובקטע ה-14, 4:38 אחרי עמנואלה סלה האיטלקי, שגם ניצח לאחר בריחת סולו ארוכה.
אך בקטע ה-19 הצליח קיירינקה לנצח, לאחר שהיה בעצמו בבריחת סולו ארוכה וגבר על דנילו די לוקה השני ב-4:36 דקות ואלכסנדר אפימקין השלישי ב-4:43 דקות.
קיריינקה בלט במרוץ ובילה בקבוצות בריחה רבות, הוא לקח נקודות בקטגוריית ההרים וסיים שני את הקטגוריה עם 63 נקודות, כשעמנואלה סלה מנצח אותה עם 136 כאלו.
בדירוג הכללי, סיים במקום ה-35. לאחר מכן סיים במקום השני ב"טור אלקטור" בהולנד וניצח את המרוץ החד יומי, GP Città di Camaiore באיטליה.
הוא נכלל בסגל בלארוס לאולימפיאדת בייג'ינג וסיים במקום ה-21 במקצה נגד השעון, 4:01 דקות מקנצ'לרה המנצח.
לאחר מכן נבחר לראשונה גם לוואלטה אספנייה, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה בקטע ה-19, 5 שניות אחרי דויד ארויו הספרדי, שניצח את הקטע.
גם בקטע ה-18 קיריינקה רשם תוצאה נאה, כשסיים רביעי.
ב-2009 הצטרף קיריינקה לקאס ד'פארן הספרדית, הוא השתתף בפעם השנייה בג'ירו ד'איטליה והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הגיעה בקטע ה-14, כשסיים שביעי.
הוא סייע לדויד ארויו לסיים שמיני את המרוץ.
לאחר מכן נכלל קיריינקה גם בסגל הקבוצה לוואלטה אספנייה, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הגיעה בקטע ה-7 שהיה נגד השעון וסיים חמישי את הקטע.
קיריינקה סיים במקום ה-16 של המרוץ, וסייע לבן קבוצתו אלחנדרו ולוורדה לנצח את המרוץ.
ב-2010 התחרה שוב בג'ירו ד'איטליה, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה בקטע ה-6, כשסיים שמיני והוא סיים במקום ה-37 את המרוץ, כשהוא מסייע לדויד ארויו לסיים שני.
לאחר מכן התחרה לראשונה בטור דה פראנס, בקטע ה-10 הייתה חלק מקבוצת בריחה ששרדה עד הסיום, אך הפסיד לסרחיו מיגל פאוליניו הפורטוגלי בספרינט הסיום וסיים שני.
בהמשך גם סיים שביעי בקטע ה-19 וסיים במקום ה-60 את המרוץ.
ב-2011 ניצח קיריינקה את הקטע השני בוואלטה אל פאייס ואסקו.
הוא השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה והשיג את הניצחון השני שלו בקטע במרוץ, לאחר בריחת סולו מוצלחת בקטע ה-20. הוא הקדיש את הניצחון בקטע לאקסייבר טונדו, בן קבוצתו של קיריינקה שנהרג בתאונת רכב כמה ימים לפני כן, בכך שהצביע לשמיים.
הוא סיים במקום ה-25 את המרוץ ולאחר הג'ירו השיג את ניצחון הבכיר שלו במרוץ קטעים בקריירה, כשניצח את ה"רוט דו סוד".
הוא השתתף גם בטור דה פראנס אך לא עמד במגבלת הזמן במהלך הקטע ה-6, ונאלץ לפרוש.
ב-2012 קיריינקה החליט לוותר על הג'ירו ולהתרכז בטור דה פראנס, כשסיים במקום ה-6 בדופינה ליברה.
בטור עצמו תוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום 8 בקטע ה-19, שהיה נגד השעון.
לאחר הטור נכלל בסגל בלארוס לאולימפיאדת לונדון, את מקצה הכביש ולא סיים ובמקצה נגד השעון הגיע במקום ה-12, 3:50 מבראדלי ויגינס, זוכה מדליית הזהב.
באליפות העולם שנערכה בואלקנבורג, קיריינקה זכה במדליה ראשונה בתחרות, כשזכה במדליית ארד במקצה נגד השעון, 1:45 דקות אחרי טוני מרטין, זוכה מדליית הזהב.
קיריינקה השתתף גם במקצה נגד השעון לקבוצות עם מוביסטאר וסיים איתה במקום השישי.
ב-2013 עבר קיריינקה לקבוצת סקיי אחרי ארבע שנים עם מוביסטאר, הוא התחרה בטור דה פראנס, מרוץ אותו ניצח בן קבוצתו, כריס פרום, אך פרש בקטע ה-9 לאחר שלא עמד במגבלת הזמן של הקטע.
לאחר מכן התחרה לראשונה בוואלטה אספנייה במדי קבוצתו החדשה ואף ניצח את הקטע ה-18, לאחר בריחת סולו מוצלחת.
לאחר הוואלטה התחרה קיריינקה באליפות העולם שנערכה בטוסקנה, הוא זכה במדליית ארד עם קבוצתו בנגד השעון לקבוצות וסיים רביעי במקצה נגד השעון האישי, 1:26 דקות אחרי טוני מרטין.
גם ב-2014 השתתף קיריינקה בטור דה פראנס, הפעם הוא הצליח להשלים את המרוץ והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שלישי בקטע ה-16, 9 שניות אחרי מייקל רוג'רס האוסטרלי שניצח את הקטע.
הוא סיים את הטור במקום ה-86. לאחר מכן התחרה גם בוואלטה אספנייה, כשהוא מסיים במקומות ה-7 וה-4 בשני קטעי נגד השעון האישיים היחידים במרוץ, הקטעים ה-10 וה-21. לאחר מכן התחרה באליפות העולם שנערכה בפונפרדה, וסיים רביעי במקצה נגד השעון ובמקצה נגד השעון לקבוצות עם סקיי.
ב-2015 קיריינקה השיג את הניצחון השלישי שלו בקטע בג'ירו ד'איטליה, לאחר שהתחרה במרוץ לראשונה לאחר היעדרות של ארבע שנים ממנו.
הוא ניצח כאמור את הקטע ה-14 שהיה נגד השעון של 59.4 ק"מ.
לאחר מכן התחרה תחת דגל בלארוס במשחקים האירופיים וזכה במדליית זהב במקצה נגד השעון, מקדים את סטף קלמנט (כסף) ב-1:10 דקות ואת לואיס לאון סאנצ'ס (ארד) ב-1:32 דקות.
את מקצה הכביש במשחקים קיריינקה לא סיים.
הוא התחרה שוב בוואלטה אספנייה והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 4 בקטע ה-17, שהיה קטע נגד השעון האישי היחיד במרוץ.
הוא סיים בפער של 1:31 מטום דימולן המנצח.
לאחר מכן התחרה באליפות העולם שנערכה בריצ'מונד, במקצה נגד השעון לקבוצות סיים עם קבוצתו תשיעי.
לאחר מכן השתתף במקצה נגד השעון האישי שכלל 53.5 ק"מ ברחבי ריצ'מונד, הוא זכה במדליית זהב, כשהוא מקדים אדריאנו מאלורי האיטלקי ב-9 שניות ואת ז'רום קופל הצרפתי ב-26 שניות.
עם ניצחונו הפך קיריינקה לאלוף העולם הבלארוסי הראשון במקצה וביסס את מעמדו כאחד מרוכבי נגד השעון הבכירים בעולם באותם זמנים.
בסוף העונה ניצח גם את מרוץ Chrono des Nations, מרוץ חד יומי של נגד השעון בצרפת.
ב-2016 התחרה קיריינקה בטור דה פראנס וסייע לכריס פרום לנצח את המרוץ, כשהתוצאה הטובה ביותר של קיריינקה היא מקום 50 בקטע ה-19. הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו וסיים במקום ה-17 את מקצה נגד השעון, כשאת מקצה הכביש לא סיים.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קיריינקה כשל בניסיון להגן על תוארו כאלוף העולם בנגד השעון, כשהפעם הסתפק במדליית הכסף לאחר שטוני מרטין הקדים אותו ב-45 שניות.
במקצה נגד השעון לקבוצות סיים רביעי עם קבוצתו.
לאחר מכן ניצח בפעם השנייה ברציפות את מרוץ Chrono des Nations.
ב-2017 סיים קיריינקה שישי בגראן פרמיו מיגל אינדוראין והתחרה בפעם השישית בג'ירו ד'איטליה, כשהוא מסיים במקומות ה-5 וה-4 בשני קטעי נגד השעון האישיים היחידים במרוץ (קטעים 10 ו-21), הוא סיים את הג'ירו במקום ה-102 ולאחר מכן השתתף גם בטור דה פראנס.
בקטע הפרולוג במרוץ קיריינקה סיים שלישי, 7 שניות אחרי בן קבוצתו, גריינט תומאס.
הוא סיים את המרוץ במקום ה-112 וסייע לכריס פרום לנצח את המרוץ.
באליפות העולם סיים חמישי במקצה נגד השעון האישי ושלישי במקצה נגד השעון לקבוצות ובלט גם במקצה הכביש, כשהוא מסיים במקום ה-15 ביחד עם הדבוקה הראשית.
ב-2018, התחרה קיריינקה בג'ירו ד'איטליה ופרש במהלך הקטע ה-19, אותו ניצח בן קבוצתו כריס פרום שעבר להוביל את המרוץ, ובסופו של דבר ניצח את המרוץ כולו.
לאחר מכן ניצח את אליפות בלארוס בנגד השעון.
באליפות העולם סיים תשיעי במקצה נגד השעון האישי, ורביעי במקצה נגד השעון לקבוצות.
ב-2019 ניצח את אליפות בלארוס בנגד השעון בפעם הרביעית.
הוא נכלל בסגל קבוצתו לוואלטה אספנייה, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-18.
קיריינקה נכלל בסגל אינאוס ל-2020, אך נאלץ לפרוש בתחילתה בשל בעיות לב חוזרות.
הוא פרש כשהוא בן 38.
ואסוי (בהונגרית: Vászoly) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בואסוי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ואסו ברג'ביץ' (בסרבית: Васо Брајевић) הידוע ביוון גם בשם ואסוס מברובוניוטיס היה גנרל מונטנגרי, שמילא תפקיד משמעותי במהפכה היוונית כנגד האימפריה העות'מאנית בשנת 1821 וסגן המלך.
ואסו ברג'ביץ' (Васо Брајевић) נולד במודז' במפרץ קוטור (מונטנגרו של ימינו).
למד בבית הספר הימי בהרצג נובי, שם הצטיין.
ב-1821 הוביל כוח של 120 מונטנגרים ויוונים, והצטרף לשלבים הראשונים של המהפכה היוונית.
התחנה הראשונה שלו הייתה במרכז יוון, שם נפגש עם ניקולאוס קריזוטיס, לוחם יווני ותיק מנהיג המהפכה היוונית באוויה, ונהפך ל"ולמי" שלו (אח רוחני, מנהג בלקני עתיק של אחוות דם).
ב־1822 השתתף במאבק נגד הטורקים באתונה הפגין אומץ לב ונחשב לאחד הלוחמים הטובים ביותר.
ב־1824 פרצה מלחמת אזרחים ביוון.
מברובוניוטיס חבר לכוחות הממשלה שהורכבו בעיקר מיוונים שהכיר מתחילת המהפכה.
בזכות מחויבותו לצד שניצח במלחמה מונה לגנרל ופיקד על כוח של 1,500 לוחמים, כוח גדול באותה תקופה.
בתקופה שבין 1826–1827 הוא היה אחד מלוחמי הגרילה הבודדים שלא הובסו על ידי הכוחות המצרים בפיקודו של אבראהים פאשא, שכמעט הכניע את היוונים.
מברובוניוטיס השתתף במשלחת יוונית כושלת לקפריסין ולבנון שנועדה לעורר מרד באזורים הללו.
במדינה היוונית שהוקמה בשנות ה-30 של המאה העשרים, הפך לחבר באליטה שהקיפה את אותון, מלך יוון הראשון, נסיך בוואריה.
מברובוניוטיס היה חבר במועצה הפרטית וסגן המלך.
זכה להערכה רחבה של העם היווני כאחד ממנהיגי הקוממיות וכאחת הדמויות המובילות של המדינה העצמאית.
בקריירה הצבאית שלו הוביל לוחמים בשלושים ושישה קרבות וסבל מפציעות רבות, כולל פציעה חודרת בחזה.
מברובוניוטיס נפטר ב־9 ביוני 1847.
פגיון השייך למברובוניוטיס מוצג במוזיאון הלאומי של אתונה.
האובייקט דמוי הכידון (charbi, χαρμπί) שימש כמשייף סכינים או כמטעין לוע.
הפגיון נושא את הכיתוב (ביוונית): "נלחם בקרבות קדושים למען חברו יוון.
ב-1826 נשא את הלנה פנגלאו ממשפחת פנגלאוס הידועה.
הלנה הלכה בעקבותיו לאורך הקמפיינים הקשים נגד הטורקים בהרי יוון.
נפטרה בשנת 1891. לזוג היו שני בנים, אלכסנדרוס וטימולאון, שניהם היו גנרלים בצבא יוון.
ואסיל ספאסוב (בבולגרית: Васил Спасов; 30 בדצמבר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה – 16 בנובמבר 1996, סופיה, בולגריה) היה כדורגלן ומאמן בולגרי שאימן בישראל בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 ובהמשך את נבחרת בולגריה בכדורגל.
ואסיל ספאסוב נולד בכפר בורובו הסמוך לסופיה למשפחה קשת יום, ובילדותו היגרה משפחתו לסופיה.
בנעוריו החל לשחק כדורגל וב-1940 הוחתם בקבוצת לבסקי סופיה.
ב-1949 עבר לשחק בקבוצת אקדמיק סופיה, לקראת תחילת לימודיו האקדמיים.
הוא הוסמך במשפטים באוניברסיטת סופיה ולאחר לימודיו שב ללבסקי סופיה לעונה אחת ולאחריה פרש ממשחק פעיל.
ביחד עם לבסקי סופיה זכה ב-5 תוארי אליפות הליגה הבולגרית וב-4 גביעים.
לאחר "שתלה את נעליו" אימן את קבוצת לבסקי סופיה בין השנים 1953 - 1955 ולאחר מכן בין 1957 - 1959 אימן את אקדמיק סופיה.
באוגוסט 1959 הגיע לישראל כדי לאמן את מכבי יפו.
לאחר סיום עונת 1959/1960 בליגה הלאומית ואף על פי שהקבוצה לא הרשימה, הוחלט להחתים את ספאסוב לעונה נוספת.
עם זאת, חל עימות בין ספאסוב לבין חלק מחברי ההנהלה וקבוצות אוהדים אשר היו מאוכזבים מהישגי הקבוצה.
ספאסוב עזב את הקבוצה, שב לבולגריה ובמקומו מונה זאב בסרגליק.
בעונת 1960/1961 התבססה יפו במרכז הטבלה וסיימה אותה במקום החמישי.
בעונת 1961/1962, פנתה הנהלת יפו לספאסוב וביקשה שישוב לאמן את הקבוצה.
הוא הוביל אותה למקום השני בליגה הבכירה, שתי נקודות מתחת לאלופה הפועל פתח תקווה.
ב-1963 עבר לאמן את מכבי חיפה, ולאחר שנתיים סיים את תפקידו לאור אי הצלחת הקבוצה.
ההחלטה לפטר את ספאסוב הובילה לתקרית דיפלומטית בין ישראל לבולגריה.
מיופה הכח בצירות בולגריה בישראל איוואן זורלוב כינה את הפיטורין "צעד בלתי ספורטיבי, חסר הגינות, ובלתי אנושי לחלוטין", ובהמשך הוגשה תביעה כספית.
לאחר שעזב את ישראל, אימן ספאסוב את קבוצות בוטב פלובדיב וספרטק סופיה, וב-1970 מונה למאמן נבחרת בולגריה בכדורגל.
בולגריה העפילה למונדיאל 1970 ובו לא עברה את השלב הראשון.
בהמשך, אימן מספר שנים את אומוניה ניקוסיה מקפריסין וכן את נבחרת קפריסין בכדורגל.
בתווך, בשנים 1976 - 1977 אימן שוב את לבסקי סופיה וזכה עימה ב"דאבל" הבולגרי, אליפות וגביע.
ב-1989 הגיע שוב לישראל לאימון מכבי יפו במטרה להעלות אותה מהליגה הארצית בכדורגל לליגה הלאומית שהייתה אז הליגה הבכירה.
לצידו מונה כעוזר מאמן צ'וצ'קו לוי.
בשל מצב בריאותה של רעייתו, נאלץ ספאסוב לעזוב את ישראל לאחר מספר חדשים, ושמואל צ'וצ'קו לוי אימן את מכבי יפו עד לסיומה של העונה.
ואסיל ספאסוב הלך לעולמו בסופיה ב-1996 והוא בן 76 שנים.
ואסילי איוואנוביץ' איוואנוב (בבולגרית: Васили Иванович Иванов; 13 בינואר 1896, נסיכות בולגריה – 1 בינואר 1973, אודסה, ברית המועצות) היה חסיד אומות העולם ממוצא בולגרי, אשר במהלך שואת יהודי אוקראינה הציל את בנות משפחת נמירובסקי באודסה.
ואסילי איוואנוב היה בן למשפחה בולגרית שהיגרה לאודסה.
ב-1930 נישא לשרה נמירובסקי לבית טפליץ' אלמנה יהודייה מהעיר.
שלוש בנותיה של שרה: ג'ניה, שייבה ופירה אומצו על ידי איוואנוב כבנותיו.
ב-1935 נהרגה הבת פירה בתאונה.
במלחמת העולם השנייה, ב-1941, ערב מבצע ברברוסה היו שתי בנותיה של שרה נשואות.
ג'ניה אם לשני ילדים, ושייבה בהיריון ראשון.
ב-16 באוקטובר 1941 נכבשה אודסה על ידי הארמייה הרביעית של צבא רומניה, והצבא האדום נסוג ממנה.
ימים ספורים לאחר הכיבוש ביצעו הרומנים טבח ביהודי אודסה ובמהלכו נרצחו ג'ניה נמירובסקי (23), בעלה ותינוקם מאריק.
בנה הבכור פימה בן השנתיים ניצל.
ואסילי איוואנוב פעל מיד להצלת בני המשפחה הנותרים.
הוא הסתיר בבית אחותו נדיה את שרה רעייתו, שייבה וביתה הפעוטה דינה שאך נולדה, את אלה ואת פימה שניצל מהטבח.
בהמשך, עלה בידו למָלֶט את כולם לכפר מחוץ לאודסה, ושם הסתתרו בביתו של קרוב משפחתו.
לאחר מספר חדשים הגיעו לכפר כוחות ז'נדרמריה רומניים, עצרו את שרה והכו אותה.
איוואנוב הגן על אשתו, ובאמצעות תשלום שוחד שכנע את הז'נדרמים להניח לה.
באפריל 1944 שבו בני המשפחה המורחבת לאודסה, והסתתרו בה עד לשחרורה המלא של העיר.
לאחר המלחמה אימץ ואסילי איוואנוב את פימה שנותר יתום ואת דינה ביתה של שייבה.
שרה איוואנובה לבית טפליץ' סבלה מבריאות לקויה, ונפטרה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. בהמשך, עלו אָלָה ודינה לישראל.
ואסילי איוואנוב הלך לעולמו באודסה ב-1973. ב-17 ביוני 2007 הכיר בו יד ושם כחסיד אומות העולם.
ואסילי פטרוביץ' ורשצ'אגין היה צייר רוסי שנודע בציורים היסטוריים ודתיים ובדיוקנאות.
הוא לימד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג, שבה גם למד, והשתייך לסגנון האקדמי.
ורשצ'אגין נולד וגדל בעיר הקטנה פרם למשפחה של אמנים: אביו, פיוטר פרוקופוביץ' (1795–1843) וסבו, פרוקופי דנילוביץ' (1764–1811 לערך) היו ציירי איקונות.
אֶחיו, מיטרופן ופיוטר ורשצ'אגין, נעשו אף הם לציירים.
את חינוכו האמנותי קיבל מאביו ומסבו מצד אמו, הצייר איוואן באבין, וכן מצייר מקומי בשם אורלוב.
בשנת 1856 הוא החל את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג, שם למד אצל האמן אלכסיי מרקוב.
הוא נשאר בה שש שנים וזכה במדליית זהב על ציורו "סופיה מליטא בחתונת בנה, וסילי העיוור".
בסיום לימודיו נסע במימון האקדמיה ללמוד ולצייר באירופה, ובמיוחד ברומא, שם התגורר מרבית התקופה, במקביל לחברו לספסל הלימודים פאבל צ'יסטיאקוב.
ברומא העתיק ורשצ'אגין את ציורי הציירים הגדולים וצייר בהשראת דמויות ואירועים באיטליה של אותה התקופה.
על ציורו "תפילתה של חנה הקדושה, אמו של שמואל הנביא" זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז ב-1867.
עם שובו לסנקט פטרבורג ב-1869, הציג ורשצ'אגין לאקדמיה שורה של ציורים שצייר בשבתו ברומא, ובהם "לילה בגולגולתא", "אסיר פוגש את משפחתו" וכן דיוקנאות וציורים בצבעי מים.
על בסיס הישגים אלה מונה לפרופסור לציור היסטורי וציור דיוקנאות באקדמיה, תפקיד שמילא במשך כעשרים וחמש שנה.
בשנה שלאחר מכן החל לעטר את ארמונו של הנסיך ולדימיר בציורים המציגים נושאים מהשירה העממית הרוסית, כגון הסיפורים על איליה מורומץ ודובריניה ניקיטיץ'.
בשנת 1873, הוא קיבל מדליית זהב נוספת בתערוכה העולמית בווינה, ועשה עבודות דקורטיביות נוספות בקתדרלת ישו המושיע במוסקבה (1875–1879) ובקתדרלת אוספנסקי בקייב.
ב-1891 הוא הוציא לאור אלבום, ובו דיוקנאות של אנשים וסצנות בולטות מההיסטוריה הרוסית, שהפך פופולרי מאוד.
לאחר שבריאותו החלה להתדרדר הוא מסר ציורים רבים, משלו ומשל אחיו פיוטר שנפטר לפניו, ל"מוזיאון התעשייה והמדע" בפרם, במטרה ליצור שם מחלקה נפרדת לאמנות (היום הגלריה לאמנות של פרם ).
ורשצ'אגין מת ונקבר בסנקט פטרבורג.
ואסילי גולובנין היה אדמירל רוסי, חוקר ארצות שחקר באוקיינוס השקט ועבר באלסקה, בקליפורניה ובאיי האוקיינוס.
עמית האקדמיה הרוסית למדעים (1818).
ואסילי גולובנין נולד באחוזתו הכפרית של אביו.
אביו וגם סבו שירתו בצבא הרוסי כקצינים בגדודי רגלים מובחרים.
נראה היה שואסילי גולובנין ימשיך את המסורת המשפחתית, אך אביו נפטר עוד כשהיה ילד, ובגיל שתים עשרה נרשם כצוער לבית הספר של הצי הרוסי.
הוא סיים לאחר ארבע שנים, ב-1792.
גולובנין נכנס לשירות פעיל בצי הרוסי במאי 1790, והשתתף במספר קרבות ימיים נגד השוודים.
הוא שירת במספר מסעות חוץ בין השנים 1793 ו-1798. בשנים 1798 עד 1800 שימש כמתורגמן של סגן האדמירל מקרוב, מפקד שייטת רוסית שפעלה במשותף עם הצי הבריטי בים הצפוני.
בהוראתו של הצאר אלכסנדר הראשון נשלח גולובנין, יחד עם עוד כמה קצינים רוסים, לקבל הכשרה נוספת על סיפון ספינות בריטיות.
הוא שירת שלוש שנים (1802–1805) בצי הבריטי בפיקוד האדמירלים נלסון, קולינגווד וקורנווליס.
במהלך תקופה זו, שוב הוכרזה מלחמה בין הבריטים לצרפתים, וגולונין השתתף בקרבות בזמן ששירת בפיקודו של האדמירל נלסון.
הוא חזר לרוסיה ב-1806, והחל לחבר קוד של אותות ימיים בתבנית האנגלית, שנשאר בשימוש הצי הרוסי במשך יותר מעשרים שנה.
גולובנין קיבל את הפיקוד על ספינת המפרשים "דיאנה" בשנת 1806, וערך את מסעו הראשון מסביב לעולם (1807–1809), במטרה לערוך סקר של צפון האוקיינוס השקט, ולהוביל אספקה לאוחוצק.
"דיאנה" הפליגה ב-7 ביולי 1807. סערה קשה באפריל 1808 מנעה מהספינה להפליג סביב כף הורן, וגולבנין החליט להפליג לכף התקווה הטובה בדרום אפריקה, כדי לחדש את מלאי האספקה של הספינה.
הוא עגן בנמל הסמוך של סיימון טאון ב-3 במאי 1808. גולובנין, לאחר ששהה בים עשרה חודשים, לא הייה מודע לכך שהיחסים הרוסיים עם בריטניה הידרדרו, ורוסיה כרתה ברית עם הצרפתים.
"דיאנה" נעצרה מיד כספינת אויב על ידי שייטת הצי הבריטי, עד לקבלת הנחיות מתאימות מלונדון.
גולובנין וצוותו בילו יותר משנה במעצר על סיפון "דיאנה" בסיימון טאון בהמתנה להחלטה מהרשויות הבריטיות.
כשהתברר שאולי לא תגיע החלטה לעולם, החל גולובנין לתכנן את בריחתם.
ב-28 במאי 1809 נוצרו התנאים מושלמים – רוח נוחה וראות לקויה.
הצוות חתך את כבלי העוגן, והצליח להפליג אל מחוץ למפרץ, תוך שהוא עובר ישירות מול מספר ספינות מלחמה בריטיות.
לאחר שהבריטים גילו שהם ברחו, הם יצאו למרדף, אך לא הצליחו להשיג את דיאנה, שהפליגה בבטחה לקמצ'טקה ב-1810, החדשות על "הבריחה הנועזת" של דיאנה התפשטו במהירות ברחבי העולם.
גולובנין עזב את קמצ'טקה ב-1810, והפליג לאי ברנוף, מאחז שיושב על ידי החברה הרוסית-אמריקאית.
בשנת 1819, הוא פרסם דיווח על מסעם, מעצרם ובריחתם.
בשנת 1811, גולובנין תיאר ומיפה את איי קוריל ממצר התקווה ועד לחופים המזרחיים של האי איטורופ.
בזמן שחקר את האי קונאשיר, הוא פותה להגיע לחוף ונפל בשבי, הואשם בהפרת המדיניות היפנית האוסרת על זרים להיכנס ליפן, והוחזק בשבי במשך שנתיים על ידי היפנים באי הוקאידו.
נכתב על גולובנין שהוא בעל "השכלה עילאית ומוקסם מתרבויות זרות." לאחר שעשה ניסיון כושל אחד להימלט, החליט לנצל את זמנו במעצר כדי ללמוד את השפה היפנית ולהכיר את התרבות היפנית.
גולובנין שוחרר ב-1813, חזר לרוסיה ופרסם דיווח על שנותיו בשבי.
הוא זכה להערכה ברוסיה כבעל סמכות של התרבות היפנית, ועזר לעצב דור שלם בתפיסת העולם של יפן.
גולובנין כיבד את היפנים בבירור, והציג אותם "כאינטליגנטיים, כפטריוטים וכיריבים ראויים" של הרוסים באוקיינוס השקט.
הייצוג שלו של שיטות דת יפניות הפך לבעל השפעה באירופה; הוא טען שהיפנים מאמינים בסוג של הינדואיזם או דת הודית, אך מיעוטם נמשך לנצרות, והשפיעה על טענותיהם של חוקרים מאוחרים יותר לגבי הדת היפנית.
השבי של גולובנין כמעט הוביל למלחמה בין רוסיה ליפן במה שנודע בשם תקרית גולובנין.
ב-7 בספטמבר 1817 יצא גולובנין למסע שני מסביב לעולם על סיפון הפריגטה "קמצ'טקה".
תחתיו שירתו שלושה חוקרים רוסים עתידיים בעלי חשיבות – פיודור ליטקה, פיודור מתיושקין ופרדיננד וראנגל כמו כן הצטרף למסע הצייר מיכאיל טיכאנוב לאחר הפלגה סביב כף הורן, המטרה הייתה לספק אספקה לקמצ'טקה, ולסקר איים שלא נחקרו בעבר לאורך מה שהוא כיום החוף הצפון מערבי של אלסקה.
על גולובנין הוטל גם לערוך דו"ח על היחסים בין תושבי האי קודיאק לבין עובדי החברה הרוסית-אמריקאית.
הוא הגיע לקמצ'טקה במאי שלאחר מכן, ואז חזר לאירופה דרך כף התקווה הטובה, והשלים את ההקפת שלו בסנט פטרסבורג ב-17 בספטמבר 1819. לאחר המסע פרסם גולובנין את ספרו על המסע מסביב לעולם על הקמצ'טקה, המתאר את דרכו, ואת מפגשיו עם ילידי איי קודיאק ואיי סנדוויץ'.
אף על פי שהמסע "השיג מעט מאוד תגליות חדשות", חזר גולובנין עם "אוסף עצום של מידע מדעי ואסטרונומי" לחלוק עם מדענים רוסים.
ב-1821 מונה גולובנין לעוזר המנהל של הקולג' הימי הרוסי, ומאוחר יותר, ב-1823, מונה בתפקיד גבוה בצי.
כמנהל מוכשר, גולבנין ניהל בהצלחה את פעילות מחלקות בניית הספינות, הקומיסריון והתותחנים.
בפיקוחו נבנו למעלה ממאתיים ספינות, כולל ספינות הקיטור הרוסיות הראשונות.
גולובנין שימש גם מורה דרך לנווטים רוסים רבים.
גולובנין מת מכולרה במהלך מגפה בעיר סנט פטרסבורג ב-1831.
גולובנין זכה במהלך חייו לאותות הצטיינות רבים, כולל מסדר ולדימיר הקדוש ומסדר ג'ורג' הקדוש, שכיהן כמפקדו של האחרון.
לדברי היסטוריון אחד, יצירותיו הספרותיות המפרטות את הרפתקאותיו בים ובחוף נותרו בולטות בשל "הכבוד שלו לפרטים היסטוריים...כישוריו הביקורתיים, מיומנותו הספרותית וסקרנותו התוססת." מהדורה מלאה של כתביו פורסמה בסנט פטרסבורג בחמישה כרכים ב-1864, עם מפות ותרשימים, וביוגרפיה של המחבר.
הכפר גולובין, באלסקה, כף גולובנין, ומפרץ גולובנין ולגונת גולובנין, נקראים כולם לכבודו של ואסילי גולובנין.
מצר ים בין שניים מאיי קוריליים, הר הגעש גולובנין באי קונאשיר, מקומות בנוביה זמליה ואדמות פרנץ יוזף, הם בין שאר ציוני הדרך הנושאים את שמו.
תיאור מסעותיו היה נושא של תחריטיו שבוצעו על ידי אנדרי אוכטומסקי.
ואסילי חודיאקוב היה צייר היסטוריה, דיוקן וז'אנר רוסי.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב, ולאחר מכן בילה כמעט שנתיים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
המנטור שלו שם היה פרופסור פיודור זביאלוב.
שהזמין אותו להיות עוזר לעבודות דקורטיביות שנעשות באולם הכניסה של ארמון הקרמלין.
חלק מציוריו הוצגו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם קיבלו מדליית כסף.
ב-1848 הוא נסע לסנט פטרסבורג והשתתף בשיעורים באקדמיה.
ברצונו להיקרא "אמן חופשי", הוא קיבל מדליית כסף והחמיץ את ההזדמנות להתחרות על מדליית זהב.
לאחר מכן, הוא צייר בעיקר דיוקנאות בהזמנה.
בשנת 1851, לאחר שסיים את אחד מהדיוקנות של האדריכל אברהם מלניקוב, הוא זכה בתואר "אקדמי".
בין יתר היצירות הבולטות בתקופה זו היו "מבריחים מפינלנד", אחת משתי היצירות הראשונות שרכש פאבל טרטיאקוב עבור הגלריה שלו, ו"רדיפות הנוצרים במזרח", שנרכשה על ידי הצאר ניקולאי הראשון במתנה למלך של יוון.
ב-1856 ביקר בצרפת ובאיטליה; שהה בפריז, רומא ובנאפולי כארבע שנים תוך המשך ביצוע משימות עבור בני האצולה הרוסית.
על בסיס העבודות הללו, הוא נבחר לפרופסור על ידי האקדמיה בשנת 1860. לאחר שחזר, הוא הפך למורה באקדמיה במוסקבה.
בשנת 1862, הוא עבר לסנט פטרסבורג, שם המשיך להציג לעיתים קרובות.
ואסיל קריצ'בסקי (באוקראינית: Василь Кричевський; 12 בינואר 1873 – 15 בנובמבר 1952) היה צייר אוקראיני, ממוצא יהודי.
חוקר קולנוע, ארכיטקט, מורה לאמנות שימושית ודקורטיבית.
הוא המעצב של סמל אוקראינה משנת 1918, חותמות מדינה, שטרות כסף.
הוא היה אחיו של הצייר האוקראיני פדיר קריצ'בסקי.
ואסיל קריצ'בסקי נולד בכפר וורוז'בה, ליד לבדין, למשפחה בת שמונה ילדים בה היה הבכור.
אביו יקימוביץ' קריצ'בסקי היה רופא ממלכתי מחוזי ממוצא יהודי שהמיר את דתו לנצרות אורתודוקסית והתחתן עם אישה אוקראינית.
לקריצ'בסקי הייתה השכלה פורמלית מעטה, אך היה לו עניין עמוק בפולקלור ובהיסטוריה של האמנות האוקראינית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא היה ממייסדי האקדמיה הממלכתית האוקראינית לאמנויות.
בשנות ה-20 לימד במכון קייב לאמנויות פלסטיות, המכון לאדריכלות קייב.