tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סורנוס מאפסוס חי בסביבות המאה הראשונה/השנייה לספירה, ונחשב לאחד מהרופאים המרכזיים בעת העתיקה, נחשב לרופא תקיף שביקר בחריפות את הרפואה העממית, וממניחי היסוד לשיטת הרפואה המדעית.
חלק מכתביו נשתמרו עד היום.
נולד לאביו מננדרוס באפסוס, רכש השכלה באלכסנדריה ושימש כרופא ברומא, מעט מאוד ידוע על חייו, על פי הלקסיקון הביזנטי סודא (המאה העשירית לספירה) חי כרופא בימי הקיסרים טראיאנוס ואדריאנוס (בסביבות 57-135 לספירה).
השתייך לאסכולת הרופאים המתודיסטים והתנגד לעריכת ניתוחים.
כתב כעשרים ספרים ברפואה בין היתר "על תחבושות" "על שברים" על ניתוח" ועוד.
ספרו "גינקולוגיה" (על ארבעת כרכיו) נשתמר בחלקו עד היום, ספר העוסק בין היתר בפיזיולוגיה של האישה, תקופת ההיריון והיוצרות העובר, והטיפול בתינוק ספרו תורגם לאנגלית.
סורסטרומינג (בשוודית: Surströmming; בתרגום מילולי משוודית: הרינג חמוץ) הוא הרינג מותסס ומומלח מעט, מהים הבלטי.
סורסטרומינג הוא מאכל מסורתי במטבח השוודי, לפחות מאז ימי המאה ה-16.
דג המליח האטלנטי, הידוע בשם סטרומינג בשוודית, הוא קטן יותר מאשר המליח האטלנטי שנמצא בים הצפוני.
באופן מסורתי, ההגדרה של סטרומינג היא "דג הרינג שנמצא במים המליחים של הים הבלטי מצפון למצר קאלמאר".
את דגי ההרינג המשמשים להכנת הסורסטרומינג דגים לרוב בתקופה שקודמת להשרצה באפריל ומאי.
במהלך ייצור הסורסטרמינג, משתמשים בכמות מספקת של מלח בישול כדי למנוע מההרינג הנא להירקב ובו בזמן לאפשר לו לבצע את תהליך התסיסה.
דגים מותססים נוצרים בתהליך ארוך, וההתססה במהלך תקופה של חצי שנה לפחות מעניק לדגים את הריח החזק האופייני להם ואת הטעם החומצי במקצת.
על פי מחקר יפני, לפחית סורסטרומינג שרק עכשיו נפתחה יש ריח שכמעט דומה לצחנת ריקבון גופה, והריח הזה אפילו חזק יותר מריח שמאפיין מנות דגים מותססים באופן דומה כמו המאכל הקוריאני העשוי מדג משומר הנקרא Hongeo-hoe או הדגים המיובשים ומשומרים בסגנון יפני, kusaya .
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, יצרני הסורסטרומינג בשוודיה התאגדו בשדולה ופנו למועצה המלכותית השוודית על מנת שימנעו מכירת דגים שאינם מותססים באופן מלא.
הצו שהוצא אסר על מכירת הסחורה שיוצרה בשנה הנוכחית בשוודיה לפני יום חמישי השלישי בחודש אוגוסט.
בעוד שהפקודה כבר לא מופיעה בספרים, הקמעונאים עדיין שומרים על התאריך הזה כדי לבצע את ה"פרמיירה" של תנובת הדגים האלו לאותה שנה.
סורסטרומינג הוא חלק מהמטבח השוודי לפחות מאז המאה ה-16.
דגים מותססים הם מרכיב עיקרי ותיק במטבחים אירופאיים.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר המעידים על ייצור מזון של דגים מותססים הם מלפני כ-9,200 שנה ומקורם באזור שכיום נמצא בדרום שוודיה.
דוגמאות מעט עתיקות פחות כוללות גארום (ציר על בסיס דגים שהיה נפוץ בעת העתיקה) שהיה בשימוש בעיקר על ידי היוונים והרומאים הקדומים, ורוטב ווסטרשייר, שיש בו גם מרכיב משמעותי של דגים מותססים.
ייתכן שתהליך של שימור דגים באמצעות התססה במי מלח בריכוז נמוך התפתח כאשר התהליך היה יקר יחסית בגלל עלות המלח הגבוהה.
בעידן המודרני, הדגים מושרים בתחילה בתמיסת מלח חזקה ששואבת מהם את הדם, ואז מותססים במי מלח בריכוז נמוך יותר בחביות לפני שהם מועברים לשימור בקופסאות שימורים.
תהליך השימור בקופסאות שימורים, שהחל במאה ה-19, איפשר לשווק את המוצר בחנויות ולאחסן אותו בבתים פרטיים, בעוד שלפני השימור הזה השלב הסופי היה אחסון של הדגים בחביות עץ גדולות ובחביות עץ קטנות יותר שהכילו כליטר אחד.
תהליך השימור גם איפשר לשווק את המוצר באזורים דרומיים יותר בשוודיה.
תהליך התסיסה מתרחש באמצעות אוטוליזה ומתחיל מאנזים חומצה לקטית הנוצר בעמוד השדרה של הדגים.
יחד עם בקטריות נוספות נוצרות חומצות נוספות המייצרות ריח חריף, כמו חומצה פרופנואית, חומצה בוטירית וחומצה אצטית.
מימן גופרתי מיוצר גם בתהליך.
המלח מעלה את הלחץ האוסמוטי של התרכובת כך שהלחץ מגיע לרמה גבוהה מאוד, מעל הרמה בה יכולים לשגשג חיידקים האחראים על ריקבון.
מאחר שהלחץ האוסמוטי של התרכובת גבוה, נמנע תהליך פירוק של חלבונים לאוליגופפטידים וחומצות אמינו.
במקום זה, התנאים האוסמוטים מאפשרים לחיידקים ההלנאירוביום לשגשג ולפרק את הגליקוגן של הדגים לחומצות אורגניות, מה שמקנה בסופו של התהליך את הטעם החמוץ (חומצי).
נהוג לדוג את דגי ההרינג בחודשים אפריל-מאי, כאשר הם במצב מצוין מעט לפני המועד בו הם משריצים, ועדיין לא פוטמו יתר על המידה.
הם מוכנסים לתוך תמיסת מי מלח בריכוז גבוה מאוד לכ-20 שעות, מה שגורם להוצאת הדם מהדגים.
לאחר מכן מולקים לדגים את ראשם, מנקים אותם מבפנים ומכניסים אותם לתמיסת מלח חלשה יותר.
החביות מונחות בחדר מבוקר טמפרטורה, שם נשמרת טמפרטורה של 15–20 מעלות צלזיוס.
תהליך שימור הדגים בקופסאות מתרחש החל מתחילת חודש יולי במשך כחמישה שבועות בערך.
כעשרה ימים לפני המועד המשוער בו ניתן יהיה למכור את המוצר, הוא כבר מופץ לסיטונאים.
התסיסה של הדג תלויה בריכוז אנזימי חומצת החלב בעמוד השדרה של הדג, ומתרחש באופן מיטבי בתנאים הנכונים (טמפרטורה וריכוז תמיסת מי-המלח).
הטמפרטורה הנמוכה בצפון שוודיה היא אחד הפרמטרים המשפיעים על אופי המוצר הסופי.
בעבר, לפני שהיו נהוגות שיטות שימור מודרניות, נמכר הסורסטרומינג בחביות עץ לצריכה מיידית, שכן אפילו חביות קטנות שהכילו כליטר אחד יכולות היו לדלוף.
תהליך התסיסה נמשך בפחית השימורים, מה שעלול לגרום להתנפחות של קופסת השימורים, מה שבדרך כלל יהווה סימן לבוטוליזם או להרעלת מזון מסיבה אחרת, מה שעלול לקרות במזון משומר בקופסאות שאינו מותסס.
זנים שונים של חיידקי Halanaerobium אחראים ליכולת ההבשלה.
חיידקים אלו מייצרים פחמן דו-חמצני ומספר תרכובות האחראיות לריחות הייחודיים השונים שמאפיינים את המאכל: חומצה פרופנואית (פרופוניון), ביצה רקובה (מימן גופרתי), חמאה בוטירית (חומצה בוטירית), וויניגרי (חומצה אצטית).
סורסטרומינג נמכר בדרך כלל בחנויות מכולת בכל רחבי שוודיה.
השוודים צורכים בדרך כלל סורסטרומינג החל מיום חמישי השלישי של אוגוסט, שידוע כ"יום הסורסטרומינג", עד תחילת ספטמבר.
בגלל הריח החזק, לעיתים קרובות אוכלים סורסטרוממינג בחוץ.
קופסת השימורים לרוב נפתחת במרחק מה משולחן האוכל ולעיתים קרובות מנקבים את הקופסה תוך כדי טבילה שלה בדלי מים, או לאחר הקשה והרמה שלה בזווית של 45 מעלות כלפי מעלה, כדי למנוע מהגז הנפלט מהפחית להתיז מי-מלח.
סורסטרומינג מגיע בשתי צורות: ללא ניקוי החלק הפנימי (כשרק הראשים הוסרו) או כפילטים.
הדג מרוקן לפני האכילה, ומסירים את עמוד השדרה ולעיתים את העור.
ביצי דגים שמקורן בסורסטרומינג נאכלות בדרך כלל יחד עם הדג.
לעיתים קרובות אוכלים את הסורסטרומינג ביחד עם טונברוד, לחם דק רך או פריך (לא לבלבל עם לחם שוודי נפוץ אחר, שהוא פריך).
מקור השימוש בטרונברוד באזור החוף הגבוה, שם המסורת היא להכין כריך באמצעות שתי חתיכות קשות ממנו מרוחות בחמאה.
בנוסף לדגים, שתי התוספות הנפוצות ביותר הן תפוחי אדמה (חתוכים או מחיתיים, לרוב תפוחי אדמה שקדיים) ובצל סגול חתוך דק.
בדרך כלל אוכלים את הסורסטרומינג ללא לחם יחד עם המרכיבים הנלווים אליו.
כדי לאזן את הטעם החזק של הדג, לפעמים מתווספות גבינות וסטרבוטן .
בחלק הדרומי של שוודיה נהוג להשתמש במגוון תבלינים כמו קוביות של בצל סגול חתוך, גרדפיל (שמנת חמוצה מותססת, בדומה לסמטנה) או קרם פרש, עירית, ולעיתים אפילו עגבנייה ושמיר קצוץ.
סורסטרומינג מוגש בדרך כלל עם שוט של סנאפס, בירות קלות כמו למשל פילזנר או לאגר, svagdricka (סוג של בירה קטנה), מים, או חלב קר.
יש מחלוקת בין אניני טעם על מה מומלץ לשתות כשאוכלים את הסורסטרומינג.
המאכל משמש בדרך כלל כמוקד פסטיבלים מסורתיים הנקראים surströmmingsskiva .
בעוד שחלק מהאנשים חושבים שמדובר במנה שוודית מסורתית ישנם כאלו שאומרים שמדובר ב"דג מסריח וזה הכל" זהו אוכל הנתון למחלוקות ותשוקות רציניות, כמו גם המאכל הנורווגי, לוטפיסק .
ב-4 ביוני 2005, נפתח המוזיאון הראשון לסוטרסטרומינג בעולם בסיפסמאלן דרומית-מזחית לאורנסלנדסוויק, עיירה בקצה הצפוני של החוף הגבוה.
שמו של המוזיאון הוא "Fiskevistet" (תרגום של: "מאהל הדגים").
מבקר האוכל והסופר הגרמני וולפגנג פאסבנדר כתב כי "האתגר הגדול ביותר בעת אכילת סורסטרמינג הוא להקיא רק אחרי הביס הראשון, ולא לפניו".
מאחר שבסיס המנה הוא הרינג שמקורו בים הבלטי, הסורסטרומינג כיום מכיל רמות גבוהות יותר של דיאוקסינים ו-PCB מהמותר באיחוד האירופי.
בשוודיה התקבלה החרגה מכללים אלו בשנים 2002–2011, ולאחר מכן הוגשה בקשה לחידוש החריגה.
היצרנים של המאכל אמרו שאם הבקשה תידחה, הם יורשו להשתמש רק בהרינג שאורכו הוא פחות מ-17 סנטימטרים, המכיל רמות נמוכות יותר של החומרים שהיו בחריגה, מה שישפיע על זמינות ההרינג בו אפשר להשתמש.
באפריל 2006 אסרו כמה חברות תעופה גדולות (כמו למשל אייר פראנס, בריטיש איירווייז, פינאייר ו-KLM) את הגשת הדגים בטענה כי הפחיות המכילות את הדגים נפיצות בלחץ גבוה.
מכירת הדגים הופסקה לאחר מכן בנמל התעופה הבינלאומי של סטוקהולם, ארלנדה.
יצרני הדגים כינו את החלטת חברות התעופה כהחלטה של "אנאלפביתים תרבותיים", וטענו שמדובר ב"מיתוס שדגים משומרים יכולים להתפוצץ".
בשנת 1981 פינה בעל בית גרמני דייר ששכר ממנו דירה ללא הודעה מוקדמת לאחר שהשוכר פיזר מי מלח של סורסטרומינג בחדר המדרגות של בניין הדירות.
כאשר בעל הבית נלקח לבית המשפט, קבע בית המשפט כי החלטתו הייתה מוצדקת ומצידו של בעל הבית הודגמה הטענה על ידי פתיחת פחית באולם בית המשפט.
בית המשפט הגיע למסקנה כי הוא "שכנע את עצמו כי הריח המגעיל של מי המלח מהדגים חרגו בהרבה מהמידה שאפשר היה לצפות ששאר הדיירים בבניין יסבלו".
סורנגל ויפס ג'וניור הוא איש עסקים ופוליטיקאי, המכהן כנשיא פלאו מאז שנת 2021. הוא כיהן כסנטור ממדינת נגטפנג , בין השנים 2008–2016. ויפס נכנס לתפקידו כנשיא פלאו ב-21 בינואר 2021.
ויפס נולד בבולטימור, מרילנד, לסורנגל ויפס , פוליטיקאי מפלאו ולאם אמריקאית.
הוא בעל תואר במנהל עסקים וכלכלה מאוניברסיטת אנדרוס ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בנוסף הוא עומד בראש רשת סופרמרקטים בפלאו.
הוא התמודד מול גיסו, הנשיא תומאס רמנגסאו ג'וניור בבחירות הכלליות בפלאו בשנת 2016. רמנגסאו קיבל 5,109 קולות ואילו ויפס קיבל 4,854 קולות.
ויפס התמודד לנשיאות בבחירות לנשיאות פלאו 2020 והביס את סגן הנשיא ריינולד אולאוץ'.
במהלך קמפיין הבחירות, הבטיח קיום רפורמות מיסים ויצירת מקורות הכנסה נוספים.
בראיון ל"", הצהיר ויפס ג'וניור, כי פלאו תתנגד ביתר שאת למעשי ממשלת סין, כולל דיג בלתי חוקי והסגת גבול במימי פלאו, וכן התחייב לשמור על ההכרה בטאיוואן.
בנוסף, הוא הציע להפיץ את החיסון נגד COVID-19 בקרב אוכלוסיית פלאו, בדגש על עובדי שירותי הבריאות.
סורסארי (בפינית: Suursaari; בשוודית: Högland, הגלנד; ברוסית: Гогланд, גוגלנד) הוא אי במפרץ פינלנד, במזרח הים הבלטי, בערך 180 ק"מ מערבית לסנקט פטרבורג ו-30 ק"מ דרומית לחוף פינלנד, מול העיר קוטקה.
שטחו של האי הוא 21 קמ"ר והפסגה הגבוהה מתנשאת לרום של 173 מ'.
האי היה בשליטת ממלכת שוודיה עד 1809, אז סופחה פינלנד לאימפריה הרוסית כדוכסות הגדולה של פינלנד עד לשנת 1917 בה הכריזה פינלנד על עצמאותה בעקבות מהפכת אוקטובר.
במלחמת העולם השנייה החליף האי ידיים ונכבש על ידי צדדים שונים עד שהועבר סופית לברית המועצות בתום מלחמת ההמשך ב-1944 בחתימת הסכם השלום של מוסקבה.
מאז שייך האי לרוסיה ומבחינה מנהלית שייך לנפת קינגיספסקי תחת מחוז לנינגרד.
האי ידוע בתור אחד המקומות הראשונים בעולם בהם הותקנו תחנות רדיו.
שמו של האי בפינית Suursaari מורכב מהמילים suur "גדול" ו-saari "אי" וביחד, "האי הגדול".
שם זה נובע מהעובדה הפשוטה שהוא האי הגדול בסביבתו.
בשוודית, שמו של האי, Högland מורכב מהמילים hög "גבוה" ו-land "ארץ" וביחד, "הארץ הגבוהה".
בשל אותה סיבה פשוטה גם כן, האי היה הגבוה והגדול בסביבתו.
מהשם השוודי התפתח הרוסי Гогланд.
בתעתיקים ישנים יותר, ה-Г ברוסית מתועתקת כ-"G", אך בשימוש עכשווי, נהגית כ-"H".
מאז שנמסר לברית המועצות (כיום רוסיה) ב-1944, הצורה האחרונה משמשת לעיתים קרובות בשפות מערביות.
בספרות באנגלית מקובלות שתי צורות התעתיק: Gogland, Hogland ובמידה פחותה גם המקור הפיני.
חלקי האי הגבוהים מרושתים בעצי אורן דלילים מסוג אורן היערות (Pinus sylvestris).
במדרונות הנמוכים יותר, הביומה היערנית באי מורכבת ממחטני טייגה.
בנוסף ליער המחטניים, נמוך יותר ישנם מספר מיני עצים רחבי-עלים , בעיקר בן חוזרר הציפורים, אלנוס וערבה קפריאה.
בנוסף לאלו מצויים גם שדר, דובדבן ציפורים, מילה, לבנה בודדת, וצפצפה רעדנית בחלקו הדרומי.
חלק מהצמחים, כגון רוש עקוד, שייכים לאזורי צמחייה אחרים, אך שרדו עם שינויי אקלים.
מאז שנות ה-90, מגיעים בוטנאים רוסים מדי פעם לאי כדי לערוך תצפיות וניסוי שדה.
כתוצאה מתצפיות אלו זוהו והוגדרו באי 648 מיני צמחים, מהם כ-100 נדירים ואף נדירים מאוד במקרים מסוימים.
בין יונקי הקרקע יש כיום רק מכרסמים קטנים באי, כמו נמנמן האלונים שנעלם מפינלנד ועטלפים.
בעבר ייתכן שהתקיימו גם שועלים וארנבות באי, שהגיעו אליו בקלות באמצעות הליכה על שכבת הקרח בחורף מהחופים הסמוכים.
עם זאת, בשל הגידול במעברי שוברות הקרח במהלך המאה ה-20, הפכו נדידותיהם לקשות יותר.
ברחבי האי קיים שפע של עופות ים וייתכן שאף כמה מינים גדולים של עופות דורסים קיננו בו בזמנים מוקדמים יותר.
בעבר ייתכן שהתקיימה אוכלוסיית כלבי ים אפורים ופוסות טבעתיות באיונים הסמוכים.
כמו כן, האי משמש תחנת מעבר חשובה בנדידת ציפורים מחופי אסטוניה לחופי פינלנד.
בתחילת שנות ה-90, היו תוכניות ממשלתיות רוסיות לקדם שמורת טבע שתכלול את האיים הפיניים המרוחקים לשעבר, טוטרסארי (ידוע גם כבולשוי טיוטרס, Большой Тютерс), ססקארי (ססקאר, Сескар) ומספר איים קטנים יותר.
אולם תוכניות אלו עדיין לא מומשו – ייתכן בשל סיבות אסטרטגיות כלכליות וצבאיות.
גם אם תוכניות אלו היו יוצאות לפועל, הן השמיטו את לבנסארי (ידוע גם כמושצ'ני, Мощный), אי בעל פוטנציאל טבעי גדול.
כיתר שאר איי המפרץ הפיני, סורסארי הוא שריד לרכס הקרלידי , רכס הרים שנוצר לפני שני מיליארד שנה.
עקב כך, מבנה סלע התשתית שלו שונה מאלו של חופי פינלנד ואסטוניה.
אורכו כ-11 קילומטרים ורוחבו 2.5 קילומטרים בממוצע כשהחלק הצפוני צר יותר.
מהחוף הפיני בעיירה קוטקה, נראה סורסארי כמו 4 גבעות והן לפי סדר גובהן: פוהיויסקורקיה (113 מ'), מקינפליס (126 מ'), האוקבואורי (142 מ') ולואונטקורקיה (176 מ').
התשתית הסלעית מורכבת מפורפיר קווארץ לאורך צדו המזרחי ובגבעות, במערב גניס וצפחה וכן כיסי גרניט.
בעמקים שבין הגבעות יש מורנות ושדות אבנים.
באי ישנם ארבעה אגמים קטנים ורדודים המתפרסים בשרשרת לאורכו ומעיין בחלקו הדרומי.
מספר ציוני דרך קיימים באי: מאז 1826, קיימות באי שתי נקודות בקשת הגיאודזית של שטרובה המוצבות הגבעה מקינפליס.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה בנו כוחות סובייטים ופינים ביצורים נרחבים, שעדיין נמצאים בכל רחבי האי, יחד עם ציוד צבאי מושלך.
גבעות האי ככל הנראה היו מספיק גבוהות, כדי שיתנשאו מעל הקרח שכיסה את הים הבלטי בסוף עידן הקרח האחרון – אגם הקרח הבלטי , ויהוו סוג כלשהו של אדמה.
הגבעה הגבוהה ביותר נישאה לגובה של כ-86 מטרים מעל גובה פני הים.
עם זאת, לא נותר כמעט כל זכר להתיישבות אנושית בתקופה המוקדמת.
בין הממצאים היחידים שהתגלו הם שני תלי-קברים ומספר תחריטי סלע (המקביל הנורדי לציורי מערות, שיוודע לאחר מכן כאבני הרונות המאוחרים בהרבה).
ישנה סברה כי בשל היותו אי מרכזי במחצית הדרך בין פינלנד ואסטוניה של היום, הוא שימש כבית לדייגים-נוודים.
אף על-פי ששרידים ארכיולוגיים לכך מעולם לא נמצאו, אף לא בנקודות שונות לאורך החופים עצמם, זאת למעט מספר קטן של תלי-אבנים שיכלו בסבירות נמוכה לשמש כבית לאותם אנשים קדמונים.
ישנם סיידים (אבנים בצורות יוצאות דופן בעלות חשיבות תרבותית לסאמים, ) מתקופת האבן (בין 9,000 ל-7,000 שנה לפני זמננו).
שמו של האי מוזכר לראשונה בשנת 1435. האי נתבע לראשונה על ידי הכתר השוודי, והפך לחלק מהממלכה עד שנת 1721. בתחילה, היה האי לטריטוריה חיצונית תחת שליטתה של אחוזת ויפורי, שהייתה שייכת לסוקן (סוקן היה המקבילה הנורדית לדיוקסיה) של וקלאקס (Veckelax או והקלאהטי, Vehkalahti בפינית).
המקורות הכתובים המוקדמים ביותר על יישוב קבע באי הם מהמאה ה-15, כאשר מצוין כי דייגי האי שילמו את מסיהם לאחוזת ויפורי.
בנוסף, שרדו מספר רשימות תוצרת לשטח מהמאה ה-17, המראות כי כמה מאות אנשים חיו דרך קבע וכי כולם היו דוברי פינית.
לטענת הבלשן הפיני, מאטי פונטילה, הניב שדובר באי במאה ה-19 העיד על כך שהאוכלוסייה המקורית הגיעה מאזור והקלאהטי והסביבה.
תיאור נוסף מגיע מאדם אולאריוס , מתמטיקאי, ספרן וגאוגרף גרמני שהיה על ספינה במשלחת דיפלומטית משלזוויג-הולשטיין לנסיכות מוסקבה שנטרפה על יד חופי האי בעקבות סערה ב-5 בנובמבר 1635. אולאריוס מתאר את האי:
ב-22 ביולי 1713, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה התרחש קרב ימי בין פלגה של 3 אונייות קו שוודיות בהובלתו של הקפטן קארל ראאב (Carl Raab) ל-11 אוניות קו (עם זאת מצוין שהיו גדולות בהרבה מהספינות השוודיות) ושתי בריגות רוסיות הובלתו של הקפטן קורנליוס קרויס על יד האי.
לאחר מספר שעות של חילופי אש הושג ניצחון מספרי שוודי כשהפלגה השוודית הצליחה להטביע אוניית קו רוסית אולם השוודים אולצו לסגת חזרה להלסינקי.
מספר שנים לאחר מכן, סיפחו כוחות רוסיים את האי, והוא עבר רשמית לשליטת רוסיה בהסכם ניסטאד בשנת 1721 במסגרת שטחי "פינלנד הישנה" .
עם זאת, עוד ב-1718 הוענקו שלושת האיים סורסארי, טוטרסארי ולבנסארי (ידוע גם כמושצ'ני, Мощный) על ידי פיוטר הגדול, צאר האימפריה הרוסית כנחלות לליצן החצר שלו יאן ד'אקוסטה.
באותה השנה עבר ד'אקוסטה להתגורר באחוזה שבנה בלבנסארי והיה גבאי מיסים קפדני.
לאחר מותו של ד'אקוסטה ב-1740, האיים נשארו תחת שליטת אשתו לעוד מספר שנים.
ב-1743, לאחר ששטח ויפורי הועבר לאימפריה הרוסית סופית ושמה שונה לוויבורג, הועברו השטח והאי שהיה תחת שלטונה המנהלי לתחום כנסיית ויפורי אשר הפכה לאחר מכן לסוקן יוהנס .
ב-15 באוקטובר 1758 אירעה סערה קשה שהטילה 8 ספינות אל יד האי, שתיים שוודיות, שתיים רוסיות, שתיים הולנדיות, אחת בריטית ואחת מרוסטוק.
במהלך הלילות הבאים שבהן היו הספינות תקועות, נגנבו מהן טובין על ידי תושבי המקום.
עקב כך נאסרו 13 גברי המקום עקב פיראטיות חופית.
אותם 13 היוו כשליש מאוכלוסיית הגברים באי.
במהלך מלחמת רוסיה-שוודיה של 1788–1790 , התרחש קרב ימי גדול באזור שבין האי ליבשת הפינית, שנקרא קרב הוגלנד .
ב-17 ביולי 1788, פלגה של 15 ספינות שוודיות הייתה בדרכה לתקוף את סנקט פטרסבורג, אך נתקלה בפלגה של 17 ספינות הצי הרוסי על יד האי.
לאחר חילופי אש במשך יום שלם, לא הוטבעה אף ספינה אחת, אך כל צד הצליח ללכוד את אחת הספינות של השני.
גם שוודיה וגם רוסיה הכריזו על עצמן כמנצחות בקרב.
עם זאת, הניסיון השוודי לתקוף את סנקט פטרבורג סוכל.
אף על פי שהספינות לא טבעו, עדיין נגרמו נזקים ותושבי האי ניצלו אותם ודלו מהים הריסות מגופי הספינות כדי להשלים את פרנסתם הדלה.
לאחר שפינלנד כולה סופחה לרוסיה בשנת 1809, נכללו כל שטחי פינלנד הישנה ובכללם פרובינציית ויפורי וסורסארי בדוכסות הגדולה של פינלנד.
לאחר שהכנסייה בקימי נשרפה בשנת 1837, תושבי סורסארי וטוטרסארי פרשו מהסוקן, שכן, בשניים נוהלו כנסיות עצמאיות עוד לפני כן.
ב-1838 הקימה כנסיית טוטרסארי סוקן משל עצמה בה נכלל סורסארי.
אוכלוסיית האי מנתה באותו הזמן כ-700 תושבים.
ב-1899 התפצלו שני האיים וכל כנסייה חזרה לתחום האי שלה.
בשנת 1826 הציב פרידריך פון שטרובה באי נקודה גיאודזית, כחלק מפרויקט השלמת מדידת קשת המרידיאן בקטע הבלטי שלו.
בשנים 1833 ו-1843 שוב בוצעו עבודות גאודטיות באי, תוך המשך המדידה צפונה.
כיום קיימות שתי נקודות גאודזיות.
ב-21 ביולי 1855, במהלך מלחמת אולנד (במסגרת הזירה הבלטית במלחמת קרים) תקפו 4 ספינות הצי המלכותי הבריטי, האה"מ ארוגאנט , אה"מ קוזאק , אה"מ מג'יסין ואה"מ רובי ארטילריה רוסית ששכנה באי.
לאחר מכן, המשיכו חלק מהספינות אל עבר תקיפת מצודת סואומנלינה.
אולם חפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-2001 לא מצאו ראיות לקיומם של ביצורי ארטילריה ישנים יותר מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1856, התרסקה על חופי האי ספינת המטען הצבאית הרוסית "אמריקה" (Америка).
כ-38 איש מאנשי צוות הספינה, 4 קצינים ו-34 מלחים נהרגו.
ה-38 בעלי דת הנצרות האורתודוקסית נקברו בבית הקברות הלותרני באי.
ב-13 בנובמבר 1899 עלתה על שרטון ספינת הקרב גנרל אדמירל אפרסקין, שהייתה בדרכה מקרונשטאדט ללייפאיה על יד חופי האי.
כדי ליצור קשר בין צוותי האונייה התקועה לקרונשטאדט, הותקנה באי תחנת טלגרף אלחוטית.
היא שמרה על קשר עם תחנה דומה באי קוטסלו, שהייתה מחוברת בטלפון לקוטקה, ומשם בטלגרף קווי לסנקט פטרבורג.
מהנדס הרדיו הרוסי פיוטר ניקולאביץ' ריבקין עסק בהתקנת התחנה ובניהול שיחות התקשורת הראשונות מול התחנה בקוטסלו, שעליה עבד הפיזיקאי אלכסנדר פופוב.
לזכר אותם אירועים, הציבו במאי 1954 מלחים בלטים מצבת זיכרון בצורת פירמידה.
בקיץ 1967, צוותים ממפעלי הנדסת הרדיו של קובנה, ריגה, טאלין, וילנה ומינסק יזמו הקמת אסטלה מנירוסטה ותבליט ברונזה בצורת קובייה על שמו של אלכסנדר פופוב.
האנדרטה נחנכה ב-3 במאי 1968. בשנת 2017 שופצה מצבת הזיכרון שהוצבה בשנת 1954. על יד האסטלה, ישנה גם לוחית הנצחה עבור קורבנות פינוי הצי הבלטי מטאלין.
מכיוון שסביבת האיי נחשבה קשה ומסוכנת לניווט ימי נשכרו תושבי האי כמלחים על ספינות מפרש.
לפני אירועי המהפכה הרוסית ב-1917 ביקרו באי יאכטות מסנקט פטרסבורג וממועדוני יאכטות ברחבי המפרץ הפיני.
במהלך מלחמת האזרחים הפינית, באביב 1918 ניסה פעיל במועצת האפוטרופסות של פורבו שהייתה בשליטת "המשמרות הלבנים", טויבו יוהנס קטונן , לשחרר את סורסארי מחיל המצב הרוסי, אשר כלל לא יותר מ-20 תותחנים.
קטונן חצה את המפרץ אל המפקדה הגרמנית בטאלין וקיבל את הסמכות לכבוש את האי ומונה למפקדו.
עם זאת, הוא לא קיבל חיילים גרמניים תחת פיקודו, לכן ב-5 במרץ 1918, הוא ביקש מכמה עשרות ציידי כלבי ים תושבי האי סאיבה שפגש בסאיבה להצטרף אליו בשחרור סורסארי.
כאשר גילו תושבי סאיבה שאין יותר מארבעה סורסארים ב"קבוצה" של קטונן (שני מורים, טייס וקפטן מעבורת), הם חזרו בהם מההשתתפות בכיבוש.
קטונן המשיך עם קבוצתו לסורסארי.
שם בפני הרוסים הם התחזו לקצינים גרמנים שבאו לדרוש את מסירת האי ותחנות הרדיו לגרמניה, בעלת הברית של פינלנד, על בסיס חוזה ברסט-ליטובסק.
ההצגה הצליחה וחיל המצב הרוסי עזב את סורסארי מספר ימים מאוחר יותר.
עם זאת, להפתעתו של קטונן, התושבים לא היו מעוניינים להצטרף כוחות הלבנים כדי להגן על האי.
כשהיה ברשותו של קטונן, הסכימו הגרמנים בכל זאת לשלוח קבוצות של חיילים ומשאבים כדי לתגבר את הגנות האי.
גרמנים נוספים הגיעו לסורסארי בחג הפסחא על שוברת הקרח טארמו.
המטרה הייתה להבטיח את נחיתת הגרמנים בקוטקה באמצעות לכידת סוללות החוף הרוסיות באי רנקי שנמצא על יד קוטקה וקטונן נבחר להוביל את המשימה.
התושבים ראו שהניסיון בלתי אפשרי בשל היחלשות הקרח, אך הניסיון שלהם לא נלקח בחשבון.
המסע בין ה-20 קילומטרים מסורסארי לרנקי ארך זמן רב עבור החיילים של קטונן בגלל תנאי קרח וערפל קשים.
תוך תשע שעות הגיעה הקבוצה רק לאי לופי, שם בילו את הלילה.
לאחר שנודע כי רנקי מאויש על ידי 200 אנשי "המשמרות האדומים", ויתרה הקבוצה על כוונתה לתקוף.
האדומים כבשו את רנקי ב-22 במרץ 1918, לאחר שהתותחנים הרוסים עזבו את האי.
מכיוון שרנקי עדיין היווה איום על הנחיתה הגרמנית בקוטקה, היה צורך להעביר את הנחיתה ללוביסה .
על פי הסכמי טרטו שנחתמו ב-14 באוקטובר 1920, הפך סורסארי לחלק ממדינת פינלנד הטרייה.
כאשר אושר הגבול בין פינלנד לברית המועצות, הגיעו המדינות להסכמה לפיה סורסארי תהיה שייכת לפינלנד בתנאי שהשטח יהיה מפורז.
עיריית סורסארי כללה את איוני המגדלורים רוסקרי וויריט .
בין השנים 1938–1939, לקראת מלחמת העולם השנייה העבירה ברית המועצות לפינלנד מספר דרישות לבעלות על בסיסים ולוויתור על שטחים מפינלנד.
התביעות הטריטוריאליות כללו את סורסארי, המהווה נקודה אסטרטגית החולשת על הדרך הימית לסנקט פטרבורג (אז לנינגרד).
כשנה לאחר מכן, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שהעניק, בין היתר, לסובייטים את פינלנד, פרצה מלחמת החורף באוקטובר 1939 ו-722 אזרחי האי נאלצו להתפנות אל פינלנד היבשתית.ב-1 בדצמבר 1939 הותקף האי על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, ומספר קטן ממגיני-האי שנותרו בו, החליט שמוטב להצטרף לפינוי ולעזוב את סורסארי.
באותו ערב החלה הפגזה מסיבית של כוחות הצי הסובייטי, והאי נכבש לבסוף על ידי נחתי הצי ב-3 בדצמבר.
בהסכם השלום של מוסקבה, שנחתם ב-12 במרץ 1940 ושסיים את קרבות מלחמת החורף, סופח האי לברית המועצות, ביחד עם מספר איים נוספים באזור, ושטחים נרחבים לאורך גבול פינלנד-רוסיה.
ביוני 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ותחילתה של ההחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה החלו הסובייטים לבנות ארטילריה באי – שלוש סוללות של תותחי חוף שפורקו מהסיירת אברורה.
עם זאת, מספר חודשים לאחר פרוץ מלחמת ההמשך נטש החיל הסובייטי את האי מסוף אוקטובר 1941 עד ל-7 בדצמבר יחד עם האיים סומרי וטוטרסארי שכן, המצב מול הגרמנים החריף והיה צורך נואש בכוח אדם.
לאחר עזיבת הכוחות הסובייטים נכבש האי מחדש על ידי הכוחות הפיניים.
במהלך הלחימה נהרגו שלושה מתושבי האי.
לאחר שהשתלטו על האי, הפינים שהו במקום מספר חודשים אך נסוגו בינואר 1942, כאשר פלוגה סובייטית של 170 חיילים תקפה את האיים טוטרסארי וסורסארי במתקפה מוצלחת שנבעה בין היתר בשל התרשלותם של הפינים; לדוגמה, לא הוצבו זקיפים שיתריעו על נוכחות עוינת בסוללות ארטילריה.
עקב כך, אבדות הפינים בהתקפה נאמדו בכ-80 הרוגים ואבדות הפלוגה הסתכמו ב-5 הרוגים ו-6 פצועים.
לאחר כיבוש האי השתנה המצב במזרח המפרץ הפיני לטובת ברית המועצות, שכן הקרח מהחורף נמס והצי הסובייטי יכל להשתמש בסורסארי כבסיס ודרכו לערום קשיים על המצור המשולב של גרמניה ופינלנד על המפרץ הפיני.
אולם התקפת הנגד הפינית לא איחרה לבוא, בפברואר 1942 החליטה ההנהגה הצבאית הפינית לכבוש מחדש את האי לפני שהסובייטים יוכלו לבצר אותו בצורה משמעותית.
תוכנית הקרב (קרב סורסארי) הוכנה בקפידה רבה מראש.
ב-26 במרץ, התאספו הכוחות הפיניים, כשלושה גדודים של 3,500 איש בפיקודו של אארו פאיארי, הנתמכים על ידי חיל האוויר (כ-67 מטוסים) וכוחות ארטילריים, על ארכיפלג איי הפסארי וכבשו את האי מידי הכוחות הסובייטיים לאחר מספר ימי קרבות.
אבדותיהם של הרוסים בקרב סורסארי היו בין 200 ל-300 חיילים שנהרגו ועוד 36 שנשבו.
אבדות הפינים הסתכמו ב-170 הרוגים ופצועים.
האי נותר בידי פינלנד עד סוף המלחמה.
עם זאת, המלחמה הותירה חורבן והרס רבים באי, כמו מיטוט חלק מהמצוקים הבראשיתיים, שהופצצו על ידי שני הצדדים.
בשנים האחרונות של המלחמה בוצר האי עד מאוד.
על צוקי החוף הוצבו סוללות תותחים ומערות פוצצו והפכו למחסנים ומקלטים לאוכלוסייה.
האי שימש כנקודת תמיכה אחת לשדה מוקשים שהניחו הפינים.
במהלך המלחמה פעל באי מחנה מעצר שבו נאספו פליטים יהודים מאוסטריה.
במרץ 1942, עקב מדיניות הממשלה הפינית החדשה, כ-43 פליטים יהודים נשלחו למחנה עבודה גרמני בסאלה שבלפלנד, ומשם הועברו לאי, בו מוקמו במחנה מעצר והוכרחו לעזור בביצור האי.
באוקטובר נלקחו תשעה מהאסירים אל מטה המשטרה הפינית בהלסינקי, שם הוסגרו לידי הגסטאפו באסטוניה.
המחנה פעל ככל הנראה עד 1943, אז הועברו האסירים בחזרה אל היבשה.
כשפינלנד וברית המועצות חתמו על הסכם הסכם שביתת הנשק של מוסקבה ב-19 בספטמבר 1944 שהביא לסיומה של מלחמת ההמשך בין השתיים, נסוגו החיילים הגרמנים לנארווה באסטוניה.
נסיגת פינלנד מהמלחמה פתחה מעבר חופשי לים הבלטי עבור הצי הסובייטי.
על מנת להגביל את תנועות הצי הסובייטי, החליטו הגרמנים כצעד הראשון במלחמת לפלנד לכבוש את סורסארי שהיווה נקודה אסטרטגית.
עבור כך הוכנה תוכנית בשם הקוד "מבצע טאנה אוסט" (Tanne Ost, "אשוח מזרח" בגרמנית, על שם ריבוי הטייגה באי ומיקומו במזרח המפרץ ביחס למבצע Tanne West, מבצע שלא יצא לפועל לכיבוש איי אלנד).
בחצות ה-15 בספטמבר 1944 הופיעו תריסר ספינות קריגסמרינה מאוישות בכ-1,500 חיילים מול הכפר סורקולה.
מפקד הכוחות הגרמניים, קארל קונראד מקה קיווה לפתוח במשא ומתן עם מפקד האי, מרטי מייטינן לכניעת האי מרצון, אך הפינים סירבו להיכנע ללא קרב.
בתגובה, החלו הגרמנים להנחית חיילים על אדמת האי, דבר שאילץ את הפינים לפתוח באש.
סדר הכוחות הפיניים שעמד על כבין 1,600 ל-1,700 איש המצוידים ב-14 תותחי חוף, 4 תותחי שדה, 24 תותחי נ"מ, 9 מרגמות ו-24 מקלעים הצליח לארגן התנגדות עיקשת.
לאחר שהפינים פנו בבקשת סיוע מצד הסובייטים, בעלי בריתם החדשים, תקפו בצהרי היום מטוסי תקיפה מסוג איליושין Il-2 ו-טופולב SB של חיל האוויר הסובייטי גל נוסף של עשרות ספינות קריגסמרינה ששט לעבר האי והטביע לפחות עשר מהן.
בנוסף נוהלו קרבות אוויר בהם הופלו מטוסי הלופטוואפה.
תוצאות הקרב הסתכמו ב-153 חיילים גרמנים שנהרגו בפעילות מבצעית ו-1,231 שנפצעו ונשבו.
אבדות הפינים הסתכמו בכ-36 חיילים.
לא ידוע מהו מספר הגרמנים הנוסף שנהרגו בהתקפות חיל האוויר הסובייטי.
שבויי המלחמה הגרמנים שנתפסו בקרב הועברו לידי ברית המועצות בהתאם להסכם השלום.
על פי שלום של מוסקבה, העבירו הפינים את סורסארי לכוחות הסובייטים מה-24 בספטמבר עד ל-30 בספטמבר 1944. השתייכותו של סורסארי לברית המועצות אושרה על ידי חוזה פריז משנת 1947.
התקופה הסובייטית-רוסית (1944 – כיום)
מאז מלחמת העולם השנייה, האי הוכרז כאזור אסור לזרים על ידי שלטונות ברית המועצות.
לאחריה, התיישבו באי 200 חיילי משמר הגבול הסובייטים.
רוב הכוח עזב במהלך השנים הבאות.
שניים מהמגדלורים באי עדיין פעילים.
בתקופת ברית המועצות נבנו באזור מכ"מי מעקב ימיים, כשהחדשים שבהם נבנו בשנות ה-2000 כאשר רוסיה הגבירה את המעקב הימי במפרץ.
הקזינו הישן משנות ה-30 נותר על תילו ושימש בעבר כמעון יום, מה שעשוי להעיד על כך שבעבר האוכלוסייה הייתה גדולה יותר.
מה שנשאר מכפרי הדייגים הישנים הם בעיקר חורבות.
התמונות מראות שעדיין נותר בית מקורי בודד בקיסקינקולה, אבל סורקולה עבר שיפוצי יישור קרקע ותשתית נרחבים וכיום במקום בתי העץ הישנים ישנם בתים מודרניים.
משנת 1991 מתקיים מרוץ שיט מסביב לאי המאורגן על ידי מועדוני ספנות פיניים הנקרא "Suursaari Race".
לפני הבחירות לנשיאות פינלנד ב-1994, המועמד מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד קאלבי סורסה טען כי על רוסיה להחזיר את שלושת האיים, סורסארי, טוטרסארי ולבנסארי.
חלק מהאי נפתח בקיץ 2004 לתיירי שיט שהגיעו מויבורג.
באותה שנה נפתח מלון הפועל בבניין מגורים לשעבר לקצינים סובייטים.
חברות ספנות שונות גילו עניין בלהפוך את סורסארי לנמל ביניים עבור ספינות שיט בין פינלנד לאסטוניה על מנת שתוכלנה להציע סחורה פטורה ממכס.
על פי תקנות אזור הגבול של שירות הביטחון הרוסי, שנכנסו לתוקף בסתיו 2006, האי עודנו חלק מאזור הגבול הרוסי, ותנועת זרים באזור אסורה ללא היתר מיוחד.
האי נחשב עד היום לבעל חשיבות צבאית בשל המים הטריטוריאליים המקיפים אותו ומיקומו.
במהלך אוגוסט 2019, דווח כי רוסיה בנתה בסיס צבאי חדש על האי.
והוא מכיל 5 מנחתי מסוקים היכולים לקלוט את כל קטלוג המסוקים של חיל האוויר הרוסי וכן תחנת דלק, תחנת תצפית מזג אוויר ונקודת שירות היכולות לתמוך בבסיס המסוקים שנבנה לפעילות כל השנה במידת הצורך.
ניתן להפעיל אותו, למשל, אם רוסיה יוצאת למלחמה או רוצה להגביר את המתח מול פינלנד או אסטוניה.
בסורסארי היו שני כפרי דייגים, סורקולה ("Suurkylä" – הכפר הגדול) וקיסקינקולה ("Kiiskinkylä" – כפר הרופה), אם כי ההבדל בגודלם לא היה משמעותי (בשנת 1939, היו רשומים כ-78 בתים בסורקולה ו-62 בקיסקינקולה).
למרות זאת, לסורקולה היה נמל מעט יותר מפותח שהיה מוגן גם על ידי שובר גלים מאז 1900, בעקבותו כפר זה בא במגע רחב יותר עם העולם החיצון.
השריף והכומר גרו בסורקולה (בבית הכומר שנבנה ב-1841 עבור הכומר הפרטי הראשון קרל הלן).
הבתים נבנו בצמוד ובצנעה, זאת בשל המשאבים המועטים ובשל המחסור בעץ שנגרם מסערה קשה שהכתה במקום בשנת 1824. עקב המחסור נאלצו תושבי האי להסתמך על עצי סחף או עצים שמקורם מהיבשת.
כנסיית האי נבנתה בשנת 1768 עם מגדל פעמונים נפרד (אותה כנסייה המשיכה לעמוד על תילה עד לשנת 1939) בשנת 1892 נהרס מגדל הפעמונים, שהפך רעוע למדי, ונבנה מחדש על ידי האדריכל וילהו פנטילה , שנולד באי.
חנות מקומית נפתחה ב-1859 ובתי ספר יסודיים נבנו בסורקולה בשנת 1885 ובקיסקינקולה בשנת 1892 (לפני כן, הלימודים נוהלו במה שנקרא "הדרכה בעל-פה" ) מספר התלמידים בבתי הספר נע בין 30 ל-50 תלמידים לאורך השנים.
באי כמעט ולא הייתה אדמה לעיבוד, כך שבפועל היה צורך לייבא תבואה ומוצרים אחרים מהיבשת.
סביב הכפרים היו מספיק שטחי מרעה כדי שרוב משקי הבית יוכלו לכלכל פרה או שתיים ומספר תרנגולות.
מאז ימי קדם פרנסו אנשי האי את עצמם בדיג ובציד כלבי ים, ומדי פעם בסחורות טרופות.
במאה ה-20 הדיג נעשה בעיקר עם רשתות, מכיוון שהסירות היו קטנות מדי, אך בהדרגה רכשו תושבי האי סירות גדולות יותר, תחילה סירות מפרש ואחר כך סירות מנוע.
נתונים סטטיסטיים משנת 1934 מלמדים שבשני הכפרים היו כמאה סירות, מתוכן, כ-47 היו מצוידות במנוע.
מאוחר יותר דגו התושבים ברשתות ציפה.
כדי לענות על הצורך, הוקמה בשנת 1857 תחנת ההצלה הימית הראשונה בפינלנד.
מכיוון שתושבי האי היו ימאים טובים הם יכלו בקלות להשיג עבודה באוניות סוחר.
בנוסף, הם גם עסקו במשלוחים צנועים של סחורות בין פינלנד לאסטוניה.
באופן מסורתי, מסים שולמו עם שומן כלבי ים והרינג מלוח במשך זמן רב.
משאבי המזומנים נשמרו בין היתר על ידי מכירת כפפות עור כלבי ים שהיו ידועות באיכותן ואבני ריצוף.
בנוסף לכך, נמכרו כמויות קטנות של אבן פורפיר לפסלים וכאבן בנייה.
אולם באופן כללי, הקהילה חייתה ברובה על כלכלה בת-קיימא.
סחר הקרקעות באי נפתח בשנת 1859. העסק הפסיק את פעילותו בשנת 1891, ככל הנראה בשל גילו המבוגר של בעליו, אריק טומולה.
ב-1906 נוסד קואופרטיב בסורקולה והיו לו חנויות בשני הכפרים עד שקיסקינקולה ייסד קואופרטיב משלו ב-1917. המסחר בין הכפרים נעשה בעיקר דרך הים, שכן במקום היו רק בין סוס או שניים, ולפעמים בכלל לא.
לאחר דיונים ארוכים, נבנתה סוף סוף דרך חצץ פשוטה למרחק של 5.8 קילומטרים בין הכפרים בשנת 1934. ככל הנראה לא היו רשומות מכוניות, אך מקורות מזכירים שבסוף העידן הפיני (זמן מלחמת העולם השנייה) הייתה לפחות מכונית אזרחית אחת, לצד כלי רכב צבאיים.
בשל האזור הקשה לניווט סביב האי והמועדות הגדולה להתרסקות ספינות, הוצבו באי שלושה מגדלורים, מהם שניים פועלים עד היום:
מגדלור פוהיויסקורקיה נמצא על גבעת פוהיויסקורקיה.
גובה הפסגה מעל פני הים הוא 113 מטר והיא ממוקמת מצפון-מערב לסורקולה.
המגדלור נבנה בשנת 1723. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא ניזוק מהקרבות שהתרחשו באי, והוא הוחלף במגדל סריג.
ב-1965 הוקם מחדש המגדלור בתור מגדל בתצורת מגדלור סטנדרטית.
גובהו 23 מטר מעל פני הקרקע, ומעל פני הים, 136. הוא פולט פולסי אור לבנים בני 3 שניות כל 7.5 שניות.
מגדלור לואונטריבי נבנה בחלקו הדרומי של האי, על יד הכפר קיסקינקולה.
המגדלור הראשון באתר נבנה בשנת 1861. בשנת 1905 הוחלף המגדלור במגדל לבנים חדש, בגובה של כ-22 מ' ובמהלך שנות ה-60 עבר תהליך מודרניזציה.
שמו של המגדלור הנוכחי ברוסית הוא Южный Гогландский маяк, (מגדלור גוגלנד הדרומי) וכיום הוא מתופעל על ידי אנשי הצי הבלטי הרוסי.
נורת המגדלור פולטת פולס כל שש שניות.
במגדלור מבקרים מדי פעם תיירים.
מגדלור פוהיויסריבי נבנה לראשונה ביוזמת האימפריה הרוסית במים בחלקו הצפון-מזרחי בשנת 1807. המגדלור הגיע לגובה 6.4 מ', תחתיו נבנה הדום אבן בגובה שלושה מטרים.
בשנת 1824 הוצב ליד המגדלור בניין עגול קטן עם אזעקת ערפל.
המבנה עוצב כפעמון והפך לנושא גלויות פופולרי מהאי.
מאוחר יותר, בשנת 1861, לאחר שיפוצים, הוא נראה למרחק של 11 מיילים ימיים.
אף על פי שחיל המצב הרוסי עזב ב-22 במרץ 1918, המגדלור המשיך להיות מאויש על ידי רוסים על ל-9 באפריל של אותה שנה, אז הוחלפו הרוסים בפינים.
ב-1922 נורת המגדלור הוסרה והועברה למגדלור פורקלה בעיירת קירקונומי.
במקום הנורות הישנות הותקנו נורות חדשות על בסיס אצטילן.
המגדלור ננטש כשהפינים עזבו את האי בסתיו 1939.
התיירות החלה להתפתח כאשר פינים אמידים מהיבשת החלו להגיע לסורסארי כדי לבלות את זמנם הפנוי.
בתחילת המאה ה-19 הגיעו לאי משפחות בודדות כדי לגור בשכירות עם התושבים.
המקומיים פתחו בתי קפה, ובשנת 1925 נוסד קואופרטיב לארגון מקומות לינה.
גם אגודת התיירים הפינית ראתה את הפוטנציאל באי והקימה מסעדה בסורקולה בשנת 1921. משנת 1914 קבעו נתיבי שיט מהאי ליבשת הלוך חזור פעמיים בשבוע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, תעבורת הנתיבים הופסקה, אך ב-1920 יצאו לאי בקביעות ספינות קיטור מקוטקה, ויפורי והלסינקי.
בשנת 1927 הזמין מנהל הים את כלי השיט הרב-תכליתי S/S Suursaari לא רק עבור תעבורת נוסעים, אלא גם עבור הובלת דואר ומשא.
בנוסף, הייתה לה יכולת לגרור סירות דייגים שנתקעו או נקלעו לצרה.
S/S Suursaari המשיכה במשימתה עד לפינוי הפינים מהאי.
לאחר שהועבר האי לברית המועצות ב-1947, נמסר הכלי שיט כחלק מפיצויי המלחמה של פינלנד לברית המועצות, שם נקראה אדמירל נחימוב (Адмирал Нахимов).
בסורקולה היה חוף חולי טוב, בו נבנו אזורי שחייה לאורחים.
בשנת 1926 נבנתה באזור מסעדה עם קזינו, אולם היא נשרפה מאוחר יותר בשנת 1930. בשנת 1937 נבנתה במקומה מסעדת קזינו עם רחבת ריקודים חדשה בת שתי קומות עם מקום ל-350 אורחים שהפכה לפופולרית מאוד.
במהלך הקיץ העמוס ביותר של עונת התיירים, יותר מ-10,000 נופשים ביקרו באי.
אולם עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 תעשיית התיירות הגיעה לסיומה הפתאומי.
הכנסייה נהרסה במהלך המלחמה, ולאחריה נהרסו המבנים הישנים והוחלפו בבתי בטון חדשים, אליהם עברו תושבי האי החדשים.
סורסי (באיטלקית ובצרפתית: Sursee; בגרמנית: Soorsi) היא עיירה בקנטון לוצרן בצפון־מרכז שווייץ.
האזור היה מיושב מהתקופה הנאוליתית.
קיימות עדויות נוספות ליישוב מתקופת הברונזה.
מתחילת המאה ה־19 ועד לתחילת המאה ה־21 נמצאו פריטים מחרס, מאבני צור, מארד ועוד.
במאה ה־8 נבנתה במקום כנסייה וסביבה התפתח היישוב.
כבר במאה ה־13 היה היישוב לעיירה קטנה, ובשנת 1299 ניתנו לסורסי זכויות עיר על ידי דוכסי אוסטריה.
בשנת 2003 זכתה העיירה בפרס ואקר על שימור המורשת האדריכלית בה.
העיירה ממוקמת בגובה של כ־500 מטרים מעל פני הים, לחופיו הצפוניים של אגם סמפאך , בצפון קנטון לוצרן בשווייץ.
היא נמצאת כ־20 קילומטרים מצפון־מערב לעיר לוצרן (בירת הקנטון), כ־25 קילומטרים מזרחית לעיר לנגלטל, כ־38 קילומטרים מדרום־מערב לציריך (העיר הגדולה בשווייץ) וכ־55 קילומטרים צפונית־מזרחית לבירת המדינה, ברן.
כשני שלישים מהאוכלוסייה הם בני 18–64.
בצפון העיירה חולף הכביש המהיר מספר 2 החוצה את שווייץ לאורכה ועובר בערים לוגאנו, בלינצונה, לוצרן ובזל.
הכביש מאפשר גישה לעיירה באמצעות מחלף.
חולף בה גם כביש 23 (אראו–בורגדורף).
בעיר ממקמת תחנת רכבת בעלת מספר רציפים.
כמו כן, כשישה קילומטרים מצפון לעיירה, ליד היישוב טריאנגן , ממוקם מנחת למטוסים קלים.
בצפון העיירה ישנו אזור תעשייה.
כמו כן נמצאים באזור אתרי מחנאות ואכסניות.
בעיירה ממוקמים מגרשי כדורגל וכדורסל, מסלול גולף, מתחמי ספורט, זירת החלקה על הקרח ומועדון שיט.
סורס מיוזיק היא חברת תקליטים דרום קוריאנית.
החברה הוקמה ב-17 בנובמבר 2009 על ידי So Sung-jin, שעבד ב-SM אנטרטיינמנט כמנהל כישרונות של אמנים בין השנים 2000 ל-2002 ומאוחר יותר ב-JYP אנטרטיינמנט.
בשנת 2010, החברה החתימה את הזמרת קאן מי-יון (חברה לשעבר בלהקת Baby Vox), והוציאה את הסינגל הדיגיטלי הראשון שלה - "Going Crazy".
בקליפ של השיר הופיעו לי ג'ון ומיר מלהקת MBLAQ.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד הלאומי של דרום קוריאה גאון.
בשנת 2012 החברה הקימה את להקת , בשיתוף פעולה עם ביג היט אנטרטיינמנט, עם החברות דהי, טריניטי, זיני, מיסו וג'יאון.
לאחר עזיבתה של טריניטי, הלהקה המשיכה עם ארבע חברות.
הקבוצה הייתה פעילה עד 2014 והתפרקה באופן רשמי בינואר 2015, לאחר שדאהי נידונה לשנת מאסר על סחיטת השחקן לי ביונג-הון.
הלהקה הוציאה לאור את המיני-אלבום Season of Glass ב-15 בינואר 2015.
ביולי 2019, הייב קורפוריישן (לשעבר ביג היט אנטרטיינמנט) רכשה את סורס מיוזיק, והחברה הפכה לחברת בת המנוהלת על ידי חטיבת הלייבלים של הייב.
עם זאת, היא שמרה על אופן הניהול והסגנון שלה.
ב-22 במרץ 2021, סורס מיוזיק, יחד עם שאר הלייבלים הפועלים תחת הייב, עברו למטה החדש שלה במרכז הסחר Yongsan במחוז יונגסאן.
לאחר שהחוזה של החברות בלהקה GFriend הסתיים, הן עזבו את החברה ב-22 במאי 2021, והלהקה התפרקה.
ב-14 במרץ 2022, חברות לשעבר בלהקת Iz*One קים צ'ואן ומיאוואקי סאקורה, חתמו על חוזים בלעדיים עם סורס מיוזיק והצטרפו ללהקה חדשה, לה סרפים, שהורכבה יחד עם עוד ארבע חברות נוספות: הו יונג'ין, נקאמורה קאזוהה, קים גאראם והונג אונצ'ה.
ב-2 במאי הלהקה הוציאה לאור את המיני-אלבום Fearless.
ב-13 באפריל 2022 החברה נקנסה ב-3 מיליון וון על ידי הנציבות להגנת המידע האישי של קוריאה, וקיבלה צו תיקון בגין חשיפת מידע אישי לצדדים שלישיים ואי הגנה על נתונים של פרטים אישיים.
בנוסף, היא קיבלה פרטים של אנשים ששילמו דמי חבר שקשורים ללהקת GFriend, בכדי להחזיר להם חלק מהתשלום לאחר שהלהקה התפרקה, באמצעות טופס של גוגל, ופרטים של חלק ממשתתפי הסקר דלף עקב חשיפה בעייתית של התוצאות.
סורת א-נאס , או סורת בני האנוש, היא סורה מספר 114, האחרונה בקוראן.
סורה קצרה זו מונה שישה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְִּריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן א-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-פלק ולפני סורת אל-אח'לאץ.
הסורה כוללת לחשי הגנה מפני השטן (המכונה "הלוחש הנחבא" ו"הלוחש בלבב אנוש") והשדים.
הסורה מזכירה כי יש לחשוש גם מלחשיהם של בני האנוש, מרבית הפרשנים מייחסים אַ֫יַה זו למסורת המספרת כי יהודי בשם לַביד אבן אל-אעצם הטיל כישוף על מוחמד.
מסופר כי כאשר נגלתה למוחמד סורה זו, הרעד שאחז בו נפסק.
מאמינים כי קריאת כל פסוק מאחד עשר הפסוקים המרכיבים את שתי הסורות "השומרות" – סורת א-נאס וסורת אל-פלק (הסורה הקודמת לסורת א-נאס) מתירה חלק מהכישוף הרע שהוטל על מוחמד.
לעומת זאת, פרשנים מועתזילים שללו את הפרשנות הזאת היות שפגעה בתדמיתו של הנביא כחסין מפני השטן בהיותו שליח האל.
הטקסט עם תעתוק ותרגום לעברית הוא כדלקמן:
אמור: אשים מבטחי בריבון האנשים
מהרוע של הלוחש הנחבא (כינוי לשטן)
סורה זו שונה בסגנונה מסורות אחרות, מאחר שהיא מציינת שהשטן יכול להזיק לבני האנוש.
בכך בני האדם נדרשים להיזהר מפני רעת השטן, אותו ברא אלוהים, בתפישה האסלאמית.
סורת אל-פלק, הסורה הקודמת לסורת א-נאס, עוסקת גם היא באותו הנושא, ועל כן לעיתים מתייחסים לשתיים כצמד בשם "השומרות" (מפני השטן) (المعوذتين אל-מֻעַוִּדַ'תַיְן).
קיימת סונה (מנהג) הגורסת כי יש לקרוא סורות אלו מעל למיטתו של חולה טרם ישכב לישון.
בחדית' של צחיח אל-בח'ארי מסופר כי עאישה נהגה לקרוא את צמד הסורות האלו מדי יום ליד יצועו של מוחמד לאחר שהיה הולך לישון.
מסורת אחרת מספרת כי בתפילת הוויתר (תפילת רשות בין תפילת הלילה לזו שמתבצעת עם עלות השחר), מוחמד קרא משתי הסורות האחרונות.
בחדית' אחרת הוא הורה לאחד ממלוויו לומר שתי סורות אלו טרם השינה ולאחר ההתעוררות בבוקר.
כי מנהג אחר הוא קריאת "השומרות", יחד עם סורת אל-פאתחה (סורת הפתיחה) שבע פעמים ביום שישי כסגולה להגנה שתוקפה יפה לשבוע ימים, עד ליום השישי הבא.
תיאור השטן ככוח עיקרי אשר יכול להזיק להתנהגות המאמינים, גרם לזרמים רציונליים בתוך האסלאם לטעון שאין לראות בשתי הסורות כחלק מן הקוראן.
טענתם הייתה שאם השטן יכול להזיק לאדם באמצעות כישוף ולחש, הרי בני האדם לא התנהגו מרצונם החופשי ובכך אי אפשר לראות בהתנהגותם הלא דתית כהתנהגות שחייבים להיענש עליה באמצעות אללה.
סורת א-נַצְר (ערבית: سورة النصر), בעברית סורת הניצחון או בשורת הישועה, היא סורה מספר 110 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה שלושה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במדינה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'ל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-חשר ולפני סורת א-נור.
על פי המסורת המוסלמית, קריאתה של סורה זו שווה לרבע מהקוראן.
מרבית הפרשנים מאמינים כי הסורה מתייחסת לניצחון מוחמד בכיבוש מכה ב-630, ונהירת הערבים, ביניהם אנשי אזור תימן, להתאסלם לאחר ניצחון מופלא זה.
הסורה משבחת את אללה על שהוביל אנשים רבים לדרך האסלאם, וקוראת לאנשים לשבח את אלוהים ולבקש את מחילתו.
מסורת מוסלמית נפוצה מספרת כי לאחר שירדה סורה זו למוחמד, הוא לא הפסיק להודות לאללה ולבקש מחילה, מפני שידע כי מותו קרב.
פרשנים מוסלמים רבים מאמינים כי הייתה זו הסורה האחרונה שירדה למוחמד, שנתיים לפני מותו.
יש הטוענים אף כי סורה זו הבהירה לו כי ימות בקרוב.
סורת א-זַלזַלַה (ערבית: سورة الزلزلة), היא סורה מספר 99 בקוראן.
סורה קצרה זו מונה שמונה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל (جبريل) במכה.
לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-נסאא ולפני סורת אל-חדיד.
סורה זו מתארת את יום הדין כיום בו תתחולל רעידת אדמה חזקה.
בני האדם יחולקו לקבוצות בהתאם למעשיהם בימי חייהם ומעשיהם, הטובים והרעים, ולו הפעוטים ביותר, יוצגו בפניהם.
המסורת האסלמית המובאת בפַצָ'אאִ'יל אל-קֻראן רואה את קריאת סורה זו כשקולה לקריאת מחצית הקוראן כולו.
סורק פורטים , היא תוכנת אבטחת מידע, המשמשת לבירור אילו פורטים פתוחים במחשב מסוים המחובר לרשת מחשבים.
הסריקה מבוצעת בדרך כלל על ידי האקר בשלב איסוף המידע על מחשב היעד או איש אבטחת מידע כדי לדאוג לסגור פורטים פתוחים.
באמצעות רשימת הפורטים הפתוחים יכול התוקף להסיק אילו שירותי רשת רצים על המחשב הנסרק ובהתאם לכך להפעיל התקפות מתאימות.
אופן פעולת הסורק וסוגי סריקות
סורק פשוט עובד בצורה הבאה: הסורק מנסה ליצור חיבור עם המטרה הנסרקת בכל אחד מהפורטים בסדר עולה, כל ניסיון חיבור מוצלח יסומן כפורט פתוח, וכל ניסיון כושל יוגדר כפורט סגור.
צורת סריקה זו יכולה לגרום לגילוי הסריקה על ידי המחשב הנסרק, או על ידי חומת אש המגינה על המחשב הנסרק.
על מנת להפחית את הסיכון לגילוי הסריקה, פותחו מספר שיטות סריקה:
סריקת SYN – נקראת גם סריקה חצי פתוחה (Half open).
בסריקה זו המחשב הסורק מתחיל ביצירת קשר עם הפורט אבל לא מסיים את תהליך יצירת הקשר.
הדבר מבוצע על ידי שליחת חבילות TCP/IP מסוג SYN, אל הפורטים הנסרקים.
המחשב הנסרק משיב בחבילת SYN|ACK אם הפורט פתוח וב־RST אם הפורט סגור.
במקרה והפורט פתוח התוכנה תשלח חבילת RST על מנת שלא יוקם קשר.
סריקת FIN – בסריקה זו נשלחים אל הפורטים הנסרקים חבילות מסוג FIN.
אם הפורט סגור המחשב הנסרק צפוי להחזיר חבילת RST, ואם הפורט פתוח המחשב הנסרק לא צפוי להחזיר דבר.
סריקה זו נחשבת לחשאית מאוד, אולם לאמינה פחות.
סריקה מבוזרת – סריקה שמבוצעת על ידי מספר רב של מחשבים מכתובות IP שונות ברשת (לרוב Botnet).
בסריקה זו כל מחשב מנסה להתחבר למספר קטן של פורטים ובכך מקשה על גילוי הסריקה ועל מקורה.
סורת א-שרח היא הסורה ה-94 במספר בקוראן.
סורה קצרה זו מונה שמונה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה האסלאמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך ג'יבריל (جبريل), במכה.
לפי ספרו של אבן א-צ'ורייס, פַצָ'אאִל אל-קוראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עטאא אל-ח'וראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-צ'חא ולפני סורת אל-עצר.
בסורה נדרש הנמען, מוחמד, להיזכר בהקלה וברווחה שחש בעקבות דבקותו באללה.
בחלקה השני היא מבטיחה כי לאחר הקשיים יבוא המזור, כאשר הפסוקים החמישי והשישי חוזרים: "אחר הקושי תבוא הקלה!".
משום כך קוראת הסורה לקורא להתחזק ולהתעשת לנוכח המכשולים ולדבוק באל באהבה.
תוכנה המעודד של הסורה, שנועד להשרות ביטחון במוחמד, נמענה, עולה בקנה אחד עם המסורת המייחסת את הורדת הסורה למוחמד בשלב מוקדם למדי של ימיו כנביא.
בשל תוכנה, סגנונה וקוצרה נהוג לקרוא אותה יחד עם סורת א-צ'חא, המקדימה אותה, ואשר מקובל להניח ששתיהן הורדו בסמיכות גדולה זו לזו.
על אף שיש ויכוח מסוים בין החוקרים, מקובל לומר שסורה זו היא השנייה שהורדה למוחמד.
אחרי רדתה של הסורה הראשונה, סורת אל־עלק, הייתה תקופה של שקט שבמהלכה לא ירדו מסרים.
בזמן זה תהה הנביא החדש על מעשיו, שמא עשה דבר מה שאכזב את אללה, כיוון שנראה שזה אינו שולח את מסריו שוב.
סורה זו שברה את השתיקה, והבטיחה למוחמד שהכל יובן בזמן המתאים.
הדימוי של אור היום הוא המילה הראשונה בסורה, וניתן להבינה כדימוי ל"יומו החדש" של מוחמד כשליח האל, וכן כמו "השחר" שתביא דרך החיים החדשה של האסלאם.
לאחר ירידת סורה זו, הפכו ביקוריו של המלאך גבריאל עם מילות הקוראן לסדירות עד מותו של מוחמד.
בשל הנושא, האורך, הסגנון והמיקום בקוראן, לרוב מצמידים סורה זו לסורת אל־אנשראח.
מאמינים לרוב כי הן ירדו בערך באותו הזמן.
הסורה מתחילה בציון היום והלילה, בכוונה שרצון האל פועל גם במהלך היום (כשאור האלוהים הוא ברור) ובמהלך הלילה (כשאור האלוהים נראה כנעלם).
הקוראן מנחם את הנביא החדש עם מסר שלפיו אלוהים אינו כועס עליו וגם לא נטש אותו; אכן אלוהים מרוצה ממנו.
הוא ממשיך ואומר כי "תהא אחריתך טובה מראשיתך" – דברים יהיו טובים משהם עכשיו, והכוונה היא גם לניצחונות מוחמד בעולם וגם לחיים שאחרי.
כדי להוכיח את הנקודה הזו, הקוראן שואל את מוחמד האם אלוהים אי פעם אכזב אותו:
זוהי שאלה רטורית, שכן מוחמד היה בכל אחד ממצבים אלו ואלוהים הרימו מהם – כשהיה יתום היה מוגן; כשחיפש תשובות הוא קיבל; כשהיה עני, דאג לו אלוהים.
הקוראן אחר כך ממיר שאלות אלו לשלוש פקודות, ברומזו שכפי שהאל עשה לנביאו, נביאו חייב לעשות לכל האנשים:
סורק תלת-ממדי הוא מכשיר האוסף מידע מפני השטח על אובייקטים, כגון הצורה, המידות והצבע של האובייקט הסרוק, ומאפשר לאחר מכן ליצור מודלים דיגיטליים תלת־ממדים של אותו האובייקט לשימושים שונים.
ישנן טכנולוגיות רבות המשולבות בסורקי תלת הממד השונים.
כל טכנולוגיה כרוכה במגבלות, יתרונות ועלויות משלה.
ישנם לרוב מגבלות עם סוגים שונים של אובייקטים שלא ניתן לבצע דיגיטציה שלהם; למשל, טכנולוגיות אופטיות לא מאפשרות לרוב לסרוק אובייקטים מבריקים, אובייקטים בהם ישנה השתקפות או אובייקטים שקופים.
איסוף נתונים תלת־ממדיים שימושי למגוון רחב של יישומים.
המכשירים הללו נמצאים בשימוש נרחב על ידי תעשיית הבידור לצורך הפקה של סרטים ומשחקי וידאו.
יישומים נפוצים אחרים של טכנולוגיה זו כוללים עיצוב תעשייתי, יצירת עזרים חיצוניים אורתופדיים לחלקי הגוף השונים, יצירת איברים תותבים, הנדוס לאחור, יצירת דגמי אבטיפוס, בקרת איכות, ולצורך תיעוד של יצירות תרבות.
בטכנולוגיה זו נעשה שימוש כדי ליצור מודלים תלת-ממדיים של קתדרלות גותיות על מנת לאפשר, לצד לימוד האדריכלות שלהן וביצוע מדידות מדויקות (כגון גבהים), לבדוק את איכות האדריכלות ולוודא שאין נזקים מבניים ומעמסים לקתדרלות העומדות על תילן כבר מאות שנים.
סורקובה (ברומנית: Sorcova) הוא מנהג עממי רומני הבא לידי ביטוי בראש השנה הנוצרי, ב-1 בינואר.
סורקובה הוא ענף ירוק עם ניצני פרחים או מקל שקושט בפרחי נייר.
ילדים יוצאים עם הענפים ומצביעים על אנשים ושרים את שירי סורקובה שבדרך כלל הם ברכות לכיוונו של מי שמצביעים עליו, אך יכול להיות גם קללה.
השם "סורקובה" נגזר מהמילה הבולגרית "סורוב" שמשמעותה הוא ירוק מלבלב.
הטקס כולל את הכנת הענף הירוק או המקל המקושט בפרחי נייר צבעוניים.
הילדים, בעיקר הבנים, עוברים מבית לבית עם הסורקובה בידם, ומברכים את הדיירים בברכות לשנה טובה ומלאת בריאות, הצלחה ושגשוג.
השירים שהם שרים כוללים בדרך כלל איחולים לבריאות, לפריון ולשגשוג כלכלי.
סורקה קיוזאק היא שחקנית אירית.
קיוזאק נולדה בעיר דבלין שבאירלנד.
היא בתם של השחקן סיריל קיוזאק ושל השחקנית מרי מרגרט "מורין" קיילי.
אחיותיה הן השחקניות שינייד קיוזאק, ניב קיוזאק וקתרין קיוזאק.
היא גיסתו של השחקן ג'רמי איירונס ודודתו של השחקן מקס איירונס.
קיוזאק הופיעה בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה רבות.
היש שיחקה בסדרה המשטרתית "The Bill", בסדרה הרפואית "חדר מיון" גילמה את האחות קייט נילסון בשנים 1994 עד 1997. ב-1973 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "ג'יין אייר" עיבוד לרומן מאת שרלוט ברונטה.
בסרט "סנאץ'" הופיעה קיוזאק בתפקיד אמו של מיקי (בגילומו של בראד פיט).
היא הופיעה גם בתוכניות רדיו בהן בתפקיד אורח בסדרה "Baldi" של רדיו 4 של ה-BBC, וב-2014 כיכבה בתפקיד יונו בויל בהפקה של "יונו והטווס" מאת המחזאי שון או'קייסי.
ב-2008 שיחקה בתפקיד הלן קונור באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", אבל בגלל התחייבויות קודמות ב-2009 החליפה אותה בסדרה השחקנית דרבלה מולוי .
ב-2011 שיחקה קיוזאק בתפקיד גברת ניקולסון בעונה הראשונה של הסדרה "Mrs.
בעונה השנייה והשלישית הופיעה בתפקיד זה השחקנית סוזי בלייק.
ב-2014 חזרה קיוזאק והופיעה ב-"Mrs.
ב-2013 התחילה להופיע בסדרת הטלוויזיה "האב בראון", עיבוד של ה-BBC לספרי המסתורין של ג.
היא מגלמת את גברת מקרתי מזכירת הקהילה וסוכנת הבית של הכומר.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ברידי סטיבנסון במיני-סדרת הפשע "ריבר" של ה-BBC One.
קיוזאק נשואה לנייג'ל קוק, ולבני הזוג שני ילדים ליאם ובת'.
Brown's Boys D'Movie ג'סטיס דיקי 2015 ריבר River ברידי סטיבנסון מיני-סדרה 2017 Modern Life Is Rubbish מארי 2021-2018 ליל המכשפות A Discovery of Witches מרתה8 פרקים 2019 This Way Up איילין סדרת טלוויזיה 2021 The Battersea Poltergeist אתל היצ'ינגס פודקאסט; 13 פרקים 2023 דלגליש (אנ') Dalgliesh טאלי קלוטון 2 פרקים
סורק פגיעוּת הוא כלי לסריקת מחשבים ויישומי אינטרנט שמטרתו לאתר פגיעויות וחלקי קוד שגויים, העשויים להיות נקודת התחלה בהתקפת המערכת.
סורקי פגיעויות מהווים נדבך אבטחה חיוני ומשמשים ככלי התקפי והגנתי כאחד.
ישנם סורקים חינמיים מבוססים על קוד פתוח כגון OpenVas וNMAP (שלעצמו אינו נחשב סורק חולשות אלא סורק פורטים אך יש המשתמשים בו גם לאתר חולשות).
סורקי חולשות בדרך כלל יהיו מבוססי טסטים והם מריצים עשרות אלפי טסטים בדקות אחדות.
הסורקים יותקנו בתוך הרשת הארגונית ויפנו לכתובות פנימיות או שיופנו כלפי אתרים שפורסמו.
לרוב מאתרים סורקים חולשות להן יש CVE במאגר של NIST שמאגד בתוכו מאות אלפי חולשות ידועות.
סורק מסדי נתונים - Sqlmap.
תוצאת סריקה של סריקה בסורק הפורטים nmap, תהיה כדלקמן:
תוצאת מקוצרת של סריקה בסורק הפגיעויות nikto, תהיה כדלקמן:
חלק מיומן שרת, השורות מציגות סריקה המנסה לאתר את עמוד הניהול:
הנה הסורה ה-30 במניין הסורות בקוראן.
שם הסורה הנה א-רום דהיינו הרומיים נגזרת משמה המקורי של האימפריה הביזנטית, היא האימפריה הרומית המזרחית, שבמלחמתה עוסקת הסורה.
חלק מהחוקרים שתרגמו את הקוראן לשפות שונות, בחרו לתרגם את שם הסורה ל"ביזנטיון" או "סורת היוונים" שכן האימפריה הביזנטית, הייתה באופייה הרבה יותר יוונית מאשר רומית.
הסורה עוסקת בעיקר במאבקי הרומיים (האימפריה הביזנטית), כנגד האימפריה הפרסית (האימפריה הסאסאנית), לאורך מלחמות פרס-ביזנטיון בין 600 לספירה עד שנת 614, ועל תמיכתם של הערבים-הפגנים שבמכה באימפריה הפרסית.
על-פי המסורת המוסלמית, הסורה הורדה במכה, אך בניגוד למרבית הסורות שירדו במכה שאופיים הוא קצר-ופיוטי, סורת א-רום הנה אחת מהסורות הארוכות שירדו במכה ואורכה 60 פסוקים (איאת).
סורקה מקמהון הייתה לאומנית אירית, פעילה בארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, וכן משתתפת במרידת חג הפסחא ב-1916.
מקמהון נולדה ב-1888 בשם שרה תרזה מקמהון לג'יימס ושרה מקמהון מקואס, שבמחוז מונאהן שבצפון אירלנד.
היא הייתה אחת מתוך ארבעה בנים ושלוש בנות.
היא השתמשה בגרסה האירית של שמה, סורקה, שכן אירית הייתה שפת האם של משפחתה.
לאחר סיום לימודי תיכון, היא נסעה לדבלין ולמדה ניהול חשבונות, ואז עבדה בתחום זה במוסך טאגרט.
קומן נה מאן ומרידת הפסחא
מקמהון הייתה פעילה בליגה הגאלית – ארגון שפעל לשימור השפה והתרבות האירית אל מול ניסיונות דיכוייה מצד הבריטים.
היא נמנתה בין החברות המייסדות בארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, אשר פעל כזרוע פארה-צבאית של האחווה הרפובליקנית האירית (IRB).
בשנת 1914 שימשה כמזכירת הסניף המרכזי שלו, ואז כמזכירה ארצית ב-1916. בנוסף לאחריותה הניהולית, היא הייתה מכשירה נשים אחרות בעזרה ראשונה וסיעוד.
היא הייתה חברת הוועד המנהל של קומן נה מאן מ-1915 עד 1919.
ב-1915 היא הייתה בוועדת הלוויה של ג'רמיה אודונובן רוסה, אשר ארגנה הפגנה מאסיבית כאשר גופתו של המהפכן הפניאני הוחזרה מאמריקה לקבורה.
היה זה מפגן לאומני מן הגדולים של התקופה, ובו המנהיג הרפובליקני פטריק פירס נאם את אחד מנאומיו המפורסמים ביותר, בה הצהיר:
מקמהון נבחרה על ידי קתלין קלארק כאחת הנשים שפעלו כשליחות ומסרו הודעות ברחבי אירלנד במסגרת הכנות וביצוע מרידת חג הפסחא.
במהלך ההתקוממות, מקמהון העבירה את פקודות המוביליזציה לצוותי קומן, וגם העבירה רובים אותם הסתירה בסלסלת אופניה.
היא המשיכה לפעול כשליחה גם בשיא הקרבות, ונאמד כי עשתה יותר מ-50 מעברים בין המטה בבית הדואר המרכזי לעמדות הלוחמים.
אחרי ההתקוממות היא סייעה לקלארק לנהל את קרן הסיוע האירי הלאומי, שנועד לתמוך במשפחות הנופלים והעצורים.