tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן הקהילות המוסלמיות של סוחרים בהודו, גם הריבון בקליקוט, שלחו שליחים למצרים בבקשה לעזרה נגד הפורטוגזים.
נוכחות פורטוגזית באוקיינוס ההודי בתחילת המאה ה-16
הסולטנות הממלוכית של מצרים הייתה בראשית המאה ה-16 המתווך העיקרי בין אזורי הודו המייצרים תבלינים, לבין הקונים הוונציאנים בים התיכון, בעיקר באלכסנדריה, שמכרו אז את התבלינים באירופה ברווח גדול.
בלעדיהם מצרים הייתה בעיקר חברה אגררית עם קשרים קטנים לים.
ונציה שברה את היחסים הדיפלומטיים עם פורטוגל והחלה לחפש דרכים להתנגד להתערבותה באוקיינוס ההודי, שלחה שגריר לחצר הממלוכית והציעה לנקוט "צעדים מהירים וסודיים" נגד הפורטוגזים.
הצבא הממלוכי היה חסר ניסיון בלוחמה ימית, ולכן הסולטאן הממלוכי, אל-אשרף קאנשו אל-גאוורי ביקש את התמיכה הוונציאנית, בתמורה להורדת מכסים כדי להקל על התחרות עם הפורטוגזים.
ונציה סיפקה לממלוכים ספינות מסוג ים תיכוני וספינות מלחמה שאוישו על ידי מלחים יוונים.
על הספינות הותקנו תותחים נטענים מקדימה ומאחורה, אך אלה לא היו תותחים גדולים.
הספינות המוסלמיות הקלות (דהיות), יכלו לשאת רק תותחים קלים מאוד.
הפיקוד על השייטת המוסלמית ניתנה לממלוכים הכורדים, מושל ג'דה לשעבר אמיר חוסיין אל-כורדי.
השייטת כללה לא רק ממלוכים מצריים, אלא גם מספר גדול של שכירי חרב טורקיים, נוביים ואתיופים וכן תותחים ונציאנים.
מכאן, שרובם של חיילי הקואליציה היו קשתים, שהפורטוגזים יכלו להכניע אותם בקלות.
הצי עזב את סואץ בנובמבר 1505 עם למעלה מ אלף חיילים.
הם הצטוו לבצר את ג'דה נגד מתקפה פורטוגזית אפשרית וסביב סוקין ומכה.
הם נאלצו לבלות את עונת המונסון באי קמרן.
משם הגיעו לעדן בקצה הים האדום, והסתבכו בפוליטיקה מקומית עם האמיר טהיריד, לפני שהם חצו את האוקיינוס ההודי.
מכאן שרק בספטמבר 1507 הגיעו לדיו, עיר בשפך מפרץ חאמבט, במסע שיכול היה להימשך רק כחודש במפרש מלא.
בזמן הגעתם של הפורטוגזים להודו, היו אנשי גוג'ראט, הסוחרים העיקריים למרחקים ארוכים באוקיינוס ההודי, ושימשו כמתווכים חיוניים בסחר מזרח – מערב, בין מצרים למאלקה, וסחרו בעיקר בבדים ותבלינים.
במאה ה-15 מינה הסולטאן מגוג'ראט את מליק אייאז, עבד לשעבר ממוצא גרוזיני או דלמטי, כמושל העיר דיו ( Diu).
שליט ערמומי ופרגמטי, מליק אייאז הפך את העיר לנמל הראשי של גוג'ראט (הידוע לפורטוגזים בשם קמביה) ואחד היזמים המרכזיים בין הודו למפרץ הפרסי, תוך הימנעות מסכסוך עם הפורטוגזים על ידי ניהול מדיניות נבונה – עד שחוסיין אל כורדי הפליג במפתיע לדיו.
מליק אייאז קיבל את חוסיין בצורה יפה, אך מלבד הזמורין של קליקוט, שליטים אחרים של תת-היבשת ההודית לא התייצבו נגד הפורטוגזים, בניגוד להבטחה שהשליחים המוסלמים ממצרים הבטיחו.
אייאז עצמו הבין שהפורטוגזים הם כוח ימי אימתני והוא לא רצה להתנגד אליו.
עם זאת, הוא לא יכול היה לדחות את חוסיין מחשש לתגמול מהסולטאן החזק מגוג'ראט – בעת שכוחותיו של חוסיין עצמו כבר בתוך העיר.
אייאז, שנתפס בין הפטיש והסדן, החליט לתמוך בזהירות רק בחוסיין.
במרץ 1508 השייטת של חוסיין ואייאז הפליגו דרומה והתעמתו בהפתעה עם אוניות פורטוגזיות בקרב ימי במשך שלושה ימים בנמל סעול (Chaul).
המפקד הפורטוגזי היה לורן קאו דה אלמיידה, שהוטל עליו לפקח על העמסת ספינות סוחר של בעלות הברית באותה העיר וללוות אותם בחזרה לקוצ'ין.
אף על פי שהפורטוגזים נתפסו לא מוכנים לקרב, והוא הסתיים כניצחון למוסלמים, אבל המוסלמים ספגו אבדות והרס עצום ולא יכלו להתקדם לעבר המרכז הפורטוגזי בקוצ'ין.
אף על פי שהטביעו את ספינת הדגל הפורטוגזית, שאר הצי הפורטוגזי נמלט, וחוסיין עצמו בקושי שרד את המפגש מכיוון ששותפו מאליק אייאז לא היה מוכן לקרב.
לחוסיין לא נותרה ברירה אלא לחזור לדיו עם מליק אייאז ולהתכונן לפעולת התגמול פורטוגזית.
חוסיין דיווח על קרב זה בחזרה לקהיר כניצחון גדול.
בין ההרוגים היה בנו של המשנה למלך, לורנצו, שגופתו מעולם לא נמצאה.
לאחר ששמע בקוצ'ין על מות בנו היחיד, היה דום פרנסיסקו דה אלמיידה בהלם, ופרש למגוריו במשך שלושה ימים, לא מוכן לראות אף אחד.
נוכחותו של צי ממלוכי בהודו היווה איום חמור על הפורטוגזים, אולם המשנה למלך ביקש עכשיו לנקום באופן אישי על מות בנו.
מאחר שהמונסון התקרב ואיתו הסערות שעיכבו את כל הניווט באוקיינוס ההודי עד ספטמבר.
רק אז יכול היה המשנה למלך לקרוא לכל הספינות הפורטוגליות הזמינות לתיקונים במעגן יבש ולהרכיב את כוחותיו בקוצ'ין.
בטרם יכלו לצאת, ב־6 בדצמבר 1508 הגיע אפונסו דה אלבוקרקי לקננור במפרץ הפרסי עם הוראות ממלך פורטוגל להחליף את אלמיידה כמושל.
לדום פרנסיסקו הייתה בעיה אישית נגד אלבוקרקי, שכן אלבוקרקי הוקצה לפקד על אזור חוף ערב כדי למנוע שייט מוסלמי לעבר ים סוף או ממנו.
עם זאת, לאלמיידה הייתה כוונה להשמיד את הצי המוסלמי באופן אישי כנקמה על מות בנו, מה שהפך לסוגיה כל כך אישית, עד שהוא סירב לאפשר ליורשו המיועד להיכנס לתפקיד.
בכך, המשנה למלך מרד באופן רשמי נגד סמכות המלוכה בפורטוגל, והוא שלט בהודו הפורטוגזית במשך שנה נוספת.
ב-9 בדצמבר יצא הצי הפורטוגלי לדיו.
לראשונה עברו הפורטוגזים מקוצ'ין לקליקוט, בתקווה ליירט את צי הזמורין, אך הוא כבר עזב לדיו.
הארמדה עגנה בבטיקה, כדי לכפות סכסוך בין מאלקה לטימוג'ה שליט הודי מקומי בעל ברית של הפורטוגזים.
שם נפגשו הפורטוגזים עם טימוג'ה עצמו, שהודיע לאלמיידה על תנועות האויב.
כשהם שם, האוניות הפורטוגזיות הרסו את הצי ששייך לזמורין של קליקוט.
מאנגדיבה הפליגו הפורטוגזים לעיר הנמל דאבול, שהייתה מבוצרת, ועיר חשובה השייכת לסולטנות של ביז'פור.
קברניט "סאו מיגל", פאיו דה סוזה, החליט לבדוק את הנמל ולפלוש לחוף, אך הוא עלה על מארב ונהרג, יחד עם פורטוגזים אחרים.
יומיים לאחר מכן הוביל המשנה למלך את כוחות השריון הכבדים שלו לחוף וקטל את חיל המצב שהוצב על שפת הנהר.
העיר דאבול שילמה ביוקר את מעשה ההתגרות, לפי הוראות המשנה למלך פורטוגל, העיר נהרסה.
כולל היישובים שסביב לנהר וכמעט כל התושבים נהרגו, יחד עם הבקר ואפילו כלבים תועים כנקמה.
מדאבול הפליגו הפורטוגזים לסעול, שם הורה דום פרנסיסקו למושל העיירה להכין מחווה שתאסף עם שובו מהקרב בדיו.
כשהם עברו בסמוך לבומבי, מצאו את העיירה נטושה.
בבומבי קיבל דום פרנסיסקו מכתב ממאליק אייאז.
ללא ספק הוא היה מודע לסכנה העומדת בפני עירו, הוא כתב מכתב לפייס את המשנה למלך, וקבע כי יש לו כמה שבויים, וסיפר כמה בנו נלחם באומץ, והוסיף גם מכתב מהאסירים הפורטוגזים שאישרו כי טופלו היטב.
המשנה למלך ענה למאליק אייאז במכתב מנומס אך מאיים, ובו ציין את כוונתו לנקום, שעדיף שיצטרף לכל הכוחות ויתכונן למלחמה או שהוא ישמיד את העיר דיו.
בעשרת החודשים שבין קרב סעול וקרב דיו התרחשו התפתחויות חשובות בצד המוסלמי.
חוסיין ניצל את ההזדמנות לטפל בספינותיו וחיזק אותן, עם עוד 300 איש.
עם זאת, היחסים בין חוסיין לאייאז החמירו, כאשר גילה חוסיין את שפלותו של אייאז, שהשתלט על האסירים הפורטוגזים בסעול – שכנראה חוסיין התכוון להעבירם לקהיר.
הוא לא הצליח לשלם לחייליו, ונאלץ למשכן לאייאז את כלי הארטילריה שלו.
יש להניח שרק התקווה לכוחות חיזוק או הפחד מתגובת הסולטאן מנעו ממנו לחזור למצרים.
בשלב זה, אם מאליק אייאז היה מסייע לאמיר חוסיין, הוא היה מסכן את עירו ואת חייו.
אם היה בוחר להפיל את חוסיין, הסולטן עשוי היה לערוף את ראשו של אייאז.
אם חוסיין היה נשאר במקומו, הוא היה מסתכן בהשמדה ואם היה נסוג, הוא הסתכן בהוצאה להורג על ידי הסולטן של מצרים.
במצב מסובך זה, הם התמודדו עם הכוחות הפורטוגלים.
הצי הפורטוגזי כלל 17 אוניות מלחמה בגדלים שונים, 800 חיילים פורטוגזים שאליהם צורפו עוד כ-400 חיילים זרים.
מולם עמד הצי המוסלמי שכלל 46 אוניות בגדלים שונים, ועוד כמה עשרות סירות מלחמה.
השתתפו בקרב 450 חיילים ממלוכים, ועוד כ-4,000 חיילים מוסלמים הודים.
ב-2 בפברואר התקרבו הפורטוגזים לעיר דיו.
כשהם התקרבו, עזב מאליק אייאז את העיר והשאיר את הפיקוד הכללי לחוסיין.
הוא הורה לספינות המשוטים להטריד את הצי הפורטוגזי לפני שהם יספיקו להתאושש מהמסע.
עם זאת המוסלמים לא עברו מעבר לטווח התותח של המבצר.
עם ירידת הלילה נסוג הצי המוסלמי לתעלות המים בתוך הנמל, בעוד שהמשנה למלך הזעיק את כל קברניטיו להחליט על דרך הפעולה.
כשעלה הבוקר יכלו הפורטוגזים לראות שהמוסלמים החליטו לנצל את נמל דיו המוגן על ידי מבצרו, והציבו את ספינותיהם קרוב לחוף לחכות למתקפה הפורטוגזית, ובכך ויתרו על היוזמה.
הכוחות הפורטוגזים היו אמורים להיות מחולקים לארבעה: קבוצה אחת שתעלה על הספינות של הממלוכים לאחר הפגזה ראשונית, קבוצה אחרת תתקוף את הריכוזים הממלוכים הנייחים מהאגף, ו'קבוצת הפגזה' שתתמוך בשאר הצי.
ספינת הדגל עצמה, לא תשתתף בתוך הקרב, אלא תמקם את עצמה במצב נוח לתמוך בכוח האש העצום שלה.
מפקדי הקרב הספרדים עברו בין האוניות והסבירו את הסיבות שבגללן הם חיפשו את האויב, ואת התגמולים שיינתנו במקרה של ניצחון: תואר אבירות לכל החיילים, תוארי אצולה לאבירים, פושעים יזכו לחנינה ועבדים ישוחררו תוך שנה.
שהרוח שינתה כיוון בסביבות השעה 11:00 לפני הצהריים, הונף הדגל המלכותית מעל אוניית הדגל "פלור דו מאר" שירתה ירייה אחת שסימלה את תחילת הקרב.
הפורטוגזים החלו את הקרב, כאשר הספינה "סאו מיגל" פרצה בראש לעבר התעלה.
הפורטוגזים הפגיזו בגובה נמוך, ישירות מעל המים ופגעו בספינות המוסלמיות.
כאשר אוניות המלחמה משני הצדדים התנגשו, ספינת הדגל של חוסיין התמודדה מול הקרוול "סנטו אספריטו".
קבוצת חיילים בפיקודו של רוי פררה הסתערה לעבר אוניית האויב, והצליחה להשתלט על מרכז האונייה.
עוד לפני שהשתלטו על ספינת הדגל, הגיעה לעזרה אונייה ממלוכית נוספת, ותקפה את "סנטו אספריטו" מהצד הנגדי.
חוסיין חיזק את כוחותיו עם מספר רב של חיילים מגוג'ראט, שהוצבו בכל הספינות.
רוי פריירה נהרג, אך ברגע מכריע זה, ספינת "הריי גרנדה" נגחה שוב את ספינת הדגל של חוסיין, הסתערה עליה, מה ששינה את הכף לטובת הפורטוגזים.
חוסיין ציפה שהפורטוגזים יטילו את כל כוחותיהם, ולכן הוא החזיק את הספינות הקלות לתגבורת בהמשך בתוך התעלה, כדי לתקוף את הפורטוגזים מאחור כאשר הם מתכתשים עם ספינות הקרב הגדולות.
ג'ואו דה נובה, תמרן את ספינת הדגל "פלור דו מאר" כדי לחסום את הכניסה לתעלה ולמנוע מספינות המשוטים לצאת משם.
מסת הספינות הצפופה היוותה יעד אידיאלי לתותחים הפורטוגזים.
הם פגעו בספינות רבות, אשר חסמו את דרכן של הבאות אחריהן.
סירות המשוטים לא הצליחו לפרוץ את דרכן החוצה לסייע בקרב.
סירותיו של הזמורין הסתובבו אחרי חילופי אש קצרים ונסוגו מאזור הקרב.
לאורך הקרב, "פלור דו מאר" ירתה מעל 600 פגזים.
לאט לאט אך בטוח, הפורטוגזים איבטחו את מרבית הקרווליות, הציבו חלק מהספינות שלהם בין אוניות הקרב לחוף, וירו על כל הכוחות המוסלמים שניסו להגיע לחוף.
בסופו של דבר, נותרה רק ספינה בודדת – אוניית הדגל המוסלמית, שהייתה גדולה יותר מכל כלי שיט אחר בקרב, היא עגנה קרוב מדי לחוף.
לבסוף רוב הספינות הפורטוגזיות הגיעו אליה.
הייתה זו אונייה מחוזקת, ועמידה ונדרש כוח אש גדול מתותחי הספינות הפורטוגזיות, והפצצה ארוכה כדי להטביע אותה בסופו של דבר בשעות בין הערביים.
טביעתה סימן את סיום קרב דיו.
הקרב הסתיים בניצחון עבור הפורטוגזים, כאשר הקואליציה גוג'אראט-ממלוכית-קליקוט הובסה לחלוטין.
הממלוכים נלחמו באומץ עד הסוף, אך הפסידו כי לא ידעו כיצד להתמודד עם כוח ימי, שכמוהו לא ראו מעולם לפני כן.
לפורטוגזים היו ספינות מודרניות ומלחים מנוסים, חיל רגלים מצויד טוב יותר.
היו להם יותר תותחים והתותחנים היו בקיאים יותר באמנות ההפגזה, בהשוואה לממלוכים.
לאחר הקרב השיב מליק אייאז את שבויי סעול, לבושים היטב ושבעים.
דום פרנסיסקו סירב להשתלט על נמל דיו וטען כי יהיה יקר לתחזק אותו, אך חתם על הסכם סחר עם אייאז ופתח תחנת סחר בעיר.
הפורטוגזים ביקשו אחר כך לבנות מצודה בעיר אך לא הצליחו בכך.
שלל הקרב כלל שלוש ספינות, שלוש קרוולות מוסלמיות.
600 תותחי ברונזה ושלושה דגלים מלכותיים של סולטאן ממלוכי בקהיר שנשלחו לפורטוגל לתצוגה במטה מסדר המשיח, שאלמיידה היה חלק ממנו.
המשנה למלך קנס את הסוחרים של דיו (שמימנו את הצי המוסלמי) בתשלום של 300,000 קסרפינים מזהב, 100,000 מתוכם חולקו בין החיילים ו-10,000 נתרמו לבית החולים קוצ'ין.
היחס לשבויים הממלוכים על ידי הפורטוגזים היה אכזרי הם עונו, נרצחו ונשרפו חיים כנקמה על מותו בנו של המשנה למלך.
לאחר הקרב, אלמיידה דיווח למלך מנואל: "כל עוד אתה יכול להיות עוצמתי בים, אתה תחזיק את הודו כשלך; אם לא יהיה לך כוח כזה, לא יועיל לך מבצר על החוף." לאחר הקרב מסר את תפקיד המשנה למלך לאפונסו דה אלבוקרקי ועזב לפורטוגל בנובמבר 1509.
אלמיידה נהרג בדצמבר בקרב ליד כף התקווה הטובה, יחד עם 70 פורטוגזים נוספים – יותר מאשר בקרב על דיו.
גופתו נקברה על החוף, אך לאחר מכן מעולם לא נמצאה.
חוסיין שרד את הקרב והצליח להימלט מדיו יחד עם 22 ממלוכים נוספים.
הוא חזר לקהיר, וכמה שנים אחר כך הועמד לרשותו צי נוסף עם 3,000 איש שנשלחו להילחם נגד הפורטוגזים, אך הוא נרצח בים סוף, על ידי מפקדו השני – סלמן רייס העות'מאני.
הסולטנות הממלוכית של מצרים תקרוס לאחר פלישה עות'מאנית זמן קצר לאחר מכן.
מבין כל המשתתפים המובילים בקרב דיו, מאליק אייאז היה היחיד של מת מוות אלים; הוא מת אדם עשיר באחוזתו בשנת 1522.
קרב דיו נחשב לאחד הקרבות החשובים בהיסטוריה.
הסופר ויליאם וייר בספרו 50 קרבות ששינו את העולם, מדרג את הקרב הזה כ-6 החשובים בהיסטוריה, והפסיד רק לקרב מרתון, מרד ניקה, קרב גבעת בנקר, קרב ארבלה (גאוגמלה) וקרב חטין.
הוא אומר: "עם תחילת המאה ה-15 נראה היה שהאסלאם מוכן לשלוט בעולם.
סיכוי זה שקע באוקיינוס ההודי מול דיו." ההיסטוריון ריינר דהנהרדט אומר כי קרב זה מושווה רק לקרבות לפנטו וטרפלגר מבחינת חשיבות ומורשת.
לטענת המלומד מיכאל עדס, קרב זה "ביסס את העליונות הימית האירופית באוקיינוס ההודי עוד מאות שנים."
קרב דוג'יילה התחולל ממזרח לעיר כות, במהלך מרץ 1916 בין כוח של הצבא הבריטי לבין כוח חסימה של צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה הקרב הרביעי שניהלו הבריטים במאמץ לשחרר את הנצורים בעיר כות.
הקרב הסתיים בכישלון הבריטים לפרוץ את קו ההגנה הרביעי שהקימו הטורקים בדוג'יילה, סיים את המאמץ הבריטי להציל את הנצורים והביא לכניעת הבריטים בכות.
לרשותו של איילמאר הועמד "קורפוס חידקל" שכלל, תחילה, 3 בריגדות ובהמשך הובאה למקום הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" שהועברה מגזרת אירופה.
תחת הלחץ של ג'ון ניקסון להמשיך בפריצת הדרך לכות יצא איילמאר, זמן קצר לאחר סיום קרב שייח' סעד, לפריצת קו ההגנה השני שנפרס כ-15 ק"מ במעלה הנהר בנקודה שבה מתחבר ערוץ ואדי, שזורם מצפון, לחידקל.
קרב אום-אל-האנה התחולל ב-20 בינואר ו-21 בינואר 1916 במטרה לכבוש מעבר היבשתי בין החידקל לביצות סואיקייה (Suwaikiya) על מנת להגיע לכות.
הכוחות הבריטים נתקלו באש מקלעים צפופה ונסוגו לאחר שסבלו מכ-2,700 פצועים וחללים.
לאחר בלימת קורפוס החידקל באום-אל-האנה נסוגו הבריטים בחזרה לעלי אל-גרבי ממנה יצאו בתחילת ינואר.
שרשרת בכישלונות הביאו להדחתו של מפקד חיל המשלוח ההודי ג'ון ניקסון ומינויו של לוטננט גנרל פרסי לייק.
מטרתו של איילמאר הייתה לחזק את היחידות הלוחמות של "קורפוס חידקל" ולתגבר אותו עם כוחות חדשים.
התגבורת היחידה שהפיקוד הבריטי הצליח להקצות לזירת מסופוטמיה הייתה הדיוויזיה ה-13 "המערבית" שלחמה לפני כן במערכת גליפולי.
מאחר שרוב היחידות סבלו ממחסור בכוחות בגלל הנפגעים הרבים בקרבות ינואר החליט הפיקוד הבריטי לאחד יחידות כדי להגיע ליחידות מלאות.
בסופו של תהליך כלל הכוח הבריטי כ-20,000 חיילים שעיקרם מהדיוויזיה ה-13 (המערבית), ה-3 (לאהור) וה-7 (מירוט).
הכוח העות'מאני, שעמד מול הצבא הבריטי, השתייך לארמייה הטורקית ה-6 בפיקודו של קולמר פון דר גולץ.
הקורפוס ה-18 בפיקודו של קאזים פאשה.
קורפוס זה יועד, בתחילה, לקיים את המצור על כות אולם עקב ירידת הסיכון של פריצת המצור הופנו חלקים גדולים ממנו לתגבור קו ההגנה במורד החידקל כשמאחור נארו רק כ-2,000 חיילים לשמירת המצור.
הקורפוס ה-13 בפיקודו של חליל כות.
קורפוס זה נשלח לחסום את התקדמות הכוחות הבריטים והצליח בכך בסדרת קרבות במורד החידקל.
מכיוון שהתוכניות הבריטיות לא היו ידועות חולק הכוח הטורקי בין הגדה הצפונית לדרומית.
הכוח שנשלח לדוג'יילה בגדה הצפונית מנה כ-10,000 חיילים (כ-8,500 חיילי רגלים וכ-1,500 פרשים).
הזמן שחלף מסיום אום-אל-האנה בינואר 1916 איפשר לטורקים לשפר את הביצורים שלהם שהגנו על כות.
לאחר בלימת ההתקדמות הבריטית לאורך החידקל נשקלו תוכניות קרב חלופיות שיעקפו את קו הביצורים הטורקי הפרוש בקרבת גדות החידקל.
לאחר בחינת החלופות הוחלט על התקדמות מדרום לחידקל.
על פי התוכנית הבריטית הכח הבריטי חולק ל-3 כוחות משנה:
כוחות A ו-B בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' קמבל שהיה מפקד בריגדה בדיוויזיה ה-3 של "לאהור".
2 כוחות אלו יועדו לתקוף את קו הביצורים הטורקי.
כוח C בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי דורבן קירי (Henry D'Urban Keary), מפקד הדיוויזיה ה-3 של "לאהור", יועד לכח עתודה.
לוח הזמנים למימוש התוכנית הושפע משמעותית מהתקרבות האביב שמתאפיין בהפשרת שלגים ובהצפת שטחים רחבים על גדות הנהרות שיכול למנוע התקדמות כוחות.
המערכה ב-7 במרץ 1916 החלה עם רדת הלילה.
הכוחות הבריטים התוקפים חצו את החידקל לגדה הדרומית והחלו לנוע לכוון דוג'יילה.
המישורים הרחבים הקשו על היכולת לנווט לנקודת ההתחלה וזאת בנוסף לאובדן הקשר בין הכוחות דבר שהאט את ההתקדמות.
במקביל חל איחור גם בהתקדמות סוללות הארטילריה.
לפני עלות השחר של 8 במרץ 1916 הצליחה יחידת החלוץ של כוח A להפתיע את הכוחות הטורקים בדוג'יילה ולכבוש את המקום.
מאחר שכיבוש זה הקדים את התוכנית הורה קמבל, בהחלטה שגויה, לסגת מדוג'יילה ולחכות לשעת פתיחת המערכה המתוכננת.
בשלוש השעות שחלפו מהחלטה זו הספיקו הטורקים להציב את חייליהם בשוחות ולהעביר תגבורות מהגדה הדרומית לצפונית.
עם פתיחת הקרב בשעה המתוכננת נתקלו הכוחות באש נגד חזקה שגרמה לנפגעים רבים.
על אף ההתנגדות הטורקים הצליחו חלק מהיחידות הבריטיות להאחז בביצורי דוג'יילה אך בשעות אחר הצהריים החלה התקפת נגד של הטורקים והיחידות הבריטיות נסוגו מדוג'יילה.
הצבא הבריטי: כ-3,500 חללים ופצועים.
הצבא העות'מאני: כ-1,300 חללים ופצועים.
איילמאר הודח מתפקידו והוחלף על ידי לוטננט גנרל ג'ורג' פרדריק גורינג כמפקד "קורפוס טיגריס".
קרב זה היה אחד הניסיונות האחרונים לפרוץ את המצור על כות וחודש אחרי זה נגמרו מאגרי המזון של הנצורים והם נכנעו.
קרב גשר לדפורד היה עימות, שהסתיים ללא שפיכות דמים, שנערך ב-12 באוקטובר 1459 במסגרת מלחמות השושנים.
העימות הסתיים בהפסד לבית יורק, שראשיו נמלטו וצבאם התפזר, אך בתוך שישה חודשים מצאו עצמם תומכי בית לנקסטר שוב בעמדת נחיתות.
בקרב הסדור הראשון במסגרת מלחמות השושנים שנערך בסנט אולבנס ב-1455 חיסלו ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, גיסו רוזן סולסברי ובנו של סולסברי, רוזן ווריק, את מרבית יריביהם בחצר המלוכה של הנרי השישי.
יורק הצהיר שוב על נאמנותו בפני המלך, ומונה ללורד פרוטקטור של הממלכה, עד פברואר 1456. על אף זאת, חשדה אשתו של המלך, המלכה מרגרט, שיורק מתכנן להדיח מסדר הירושה את בנה הפעוט אדוארד ולהפוך למלך בעצמו.
מרגרט פעלה והסיתה ללא הרף כנגד יורק ונאמניו, אנשי בית נוויל (סולסברי ו-ווריק), וזכתה לתמיכתם של מספר אצילים, שרבים מהם היו בניהם של יריביו של יורק שנהרגו על ידו בסנט אולבנס.
הלחימה בין הצדדים התחדשה לאחר שווריק, שמונה לאחר הקרב בסנט אולבנס למפקד העיר קאלה, החל במאי 1458 לתקוף אוניות סוחר מספרד ומליבק שהפליגו בתעלה האנגלית, בטענה מעורפלת שעליהן להכיר בריבונות אנגלית עליה, וכדי לעשות שימוש בשלל שנבזז כדי לשלם לחיל המצב של העיר, שתשלום משכורתו עוכב על ידי מרגרט.
אף על פי שהפעולות עוררו זעם בחצר המלוכה האנגלית, הן היו פופולריות בקרב פשוטי העם והסוחרים, בעיקר בלונדון ובקנט, מכיוון שהסירו מתחרים של הסחר האנגלי עם פלנדריה.
לאחר שזומן לחצר המלוכה כדי לתת את הדין על מעשיו, החל עימות בין מלוויו של ווריק לאנשי החצר.
ווריק טען שחייו תחת איום, ושב לקאלה מבלי שענה על ההאשמות כנגדו.
מרגרט פרשה זאת כקריאת תגר על שלטונו של הנרי.
כבר זמן רב לפני כן שכנעה מרגרט את המלך להעתיק את חצרו מלונדון אל המידלנדס (אזור במרכז אנגליה), שם נהנו המלכה ותומכיה מהשפעה החזקה ביותר.
מרגרט ותומכיה החלו לגייס כוח צבאי וזימנו את אצילי הממלכה למועצה בקובנטרי שנועדה להיערך ב-24 ביוני 1459. יורק ותומכיו לא הוזמנו למועצה והדוכס החליט להגיב לאיום זה על מעמדו בגיוס אנשיו וריכוזם במעוזו העיקרי, טירת לדלו שבספר הוולשי, בתקווה שהפגנת כוח זו תרתיע את תומכי לנקסטר.
עם תחילת העימותים היו כוחותיהם של אנשי בית יורק מפוזרים ברחבי הממלכה.
יורק עצמו שהה, כאמור, בטירת לדלו, סולסברי היה בטירת מידלהאם שבצפון יורקשייר ו-ווריק בקאלה.
במהלך צעידת כוחותיהם על מנת לחבור ליורק, הפנתה לעברם מרגרט את דוכס סאמרסט כדי ליירט את ווריק ואת ברון אדלי כנגד סולסברי.
ווריק חמק בקושי ממארב של סאמרסט סמוך לקובנטרי, ואילו סולסברי הביס את כוחותיו של אדלי בקרב בלור הית', תוך שהוא סופג אבדות ושני בניו נופלים בשבי, אך הצליח לחמוק מהצבא הלנקסטרי העיקרי ולהגיע ללדלו.
גם לאחר התבוסה בבלור הית' עדיין נהנו כוחות בית לנקסטר מעדיפות מספרית על פני הצבאות המשולבים של בית יורק ביחס של שניים לאחד, וחשוב מכך, מרבית בתי האצולה צידדו במלך.
הצבא היורקי ניסה לנוע לעבר לונדון אך הדרך נחסמה על ידי הצבא הלנקסטרי, כשהמלך הנרי עומד בראשו, ונסוג לעבר ווסטר.
בווסטר השתתף דוכס יורק במיסה בקתדרלה המקומית לפני ששלח אל המלך הנרי מחאה בכתב, בה הצהיר על נאמנותו כלפיו, אך זו זכתה להתעלמות.
היורקים נסוגו לעבר לדלו, והקימו עמדה מבוצרת בסמוך ללדפורד, שרופשייר, ב-12 באוקטובר.
היורקים חפרו תעלת מגן בשדה שלפני נהר טם (River Teme), בצד הנגדי לטירת לדלו, סמוך לגשר שנתן לקרב את שמו.
בנוסף הוקמו מתרסים מעגלות מטען וביניהם הוצבו תותחים.
אף על פי כן, היה המורל נמוך, בין היתר בשל הנס המלכותי שהתנופף מעל כוחות צבא לנקסטר, והיה ידוע שהמלך עצמו נמצא שם, כשהוא עוטה שריון.
במשך מרבית שנות מלכותו, נחשב הנרי למלך חלש, שאף התדרדר לתקופות בנות מספר חודשים כל אחת של חוסר שפיות.
דוכס יורק ותומכיו טענו שהעימות שלהם הוא רק כנגד "יועציו הרעים" של הנרי, אך כעת התברר להם שייתכן וצבאם יסרב לצאת לקרב כנגד צבא בראשו עומד המלך עצמו.
הנרי והדוכס מבקינהאם, שעמדו בראש הצבא המלוכני, הבטיחו חנינה לכל מי שיעבור לצידם, מלבד סולסברי, שהיה אחראי על הריגת אנשי המלך, ובכללם ברון אדלי, בבלור הית'.
בין הכוחות שהגיעו עם צבאו של ווריק היו גם 600 חיילים מחיל המצב של קאלה בפיקודו של אנדרו טרולופ, שהיה מפקד מנוסה.
במהלך הלילה ערקו טרולופ, חייליו וכוחות יורקיים נוספים אל הצבא הלנקסטרי.
בעודם ניצבים בפני תבוסה ודאית, הכריזו יורק, סולסברי ו-ווריק על יציאתם לטירת לדלו להמשך הלילה, ואז נטשו את צבאם ונמלטו לעבר ויילס.
בבוקר 13 באוקטובר נכנעו כוחות בית יורק חסרי ההנהגה בפני הנרי השישי, וזכו לחנינה.
יורק נטש לא רק את כוחותיו, אלא גם את אשתו, ססילי נוויל, את שני בניו הצעירים, ג'ורג' וריצ'רד, ואת בתו הצעירה מרגרט.
על פי תיעוד ידוע, נמצאה משפחת הדוכס מיורק במרכז השוק של לדלו כאשר הגיעו אליה כוחות בית לנקסטר.
המשפחה הועברה לחסותה של אחותה של ססילי, אן נוויל, רעייתו של הדוכס מבקינהאם בעוד הצבא הלנקסטרי בזז את טירת לדלו ואת העיירה הסמוכה.
יורק ובנו אדמונד הגיעו לאירלנד, שם שימש בעבר הדוכס כמפקד הצבא ועדיין נהנה מתמיכת הפרלמנט המקומי.
סולסברי, ווריק ואדוארד, רוזן מארץ', בנו הבכור של יורק, הגיעו לדרום ויילס, שם החזיק ווריק באחוזות ונהנה מתמיכה מקומית.
דודו של ווריק, לורד פאוקונברג, החזיק בעיר, ותושביה וחיל המצב שלה עדיין תמכו בו.
באותו הזמן שבו הנרי וצבאו לקובנטרי, ובנובמבר כונס הפרלמנט, שכעת הורכב באופן מכריע מתומכי המלכה מרגרט, נידה את יורק, סולסברי, ווריק ותומכיהם הנותרים מתאריהם והחרים את נכסיהם.
אף על פי כן, כשלו הלנקסטרים בנסיונותיהם לגייס תמיכה מקומית כדי לסלק את יורק מאירלנד.
סאמרסט הצליח לנחות סמוך לקאלה ואף כבש טירה סמוכה, אך נהדף פעמיים כשניסה לכבוש את העיר מידי ווריק.
ווריק הצליח להפליג מקאלה, תוך שהוא חומק מאוניות המלך בפיקודו של דוכס אקסטר, ולהגיע לאירלנד, שם נפגש עם יורק כדי לגבש את תוכניותיהם.
אף על פי שנראה היה שהארץ מאוחדת תחת שלטונו של הנרי בזמן הקרב בלדפורד, החלו עד מהרה תלונות על כך שהלנקסטרים לוקחים לעצמם מאוצר הממלכה על חשבון המלך ותושביה ולא פועלים כנגד השחיתות והידרדרות החוק והסדר.
היו אלה בין הגורמים שהביאו להתקוממויות כנגד חצרו של המלך הנרי בתחילת העשור של 1450, ונעשה בכך שימוש להצדקת פעולות בית יורק ב-1460. בתוך כשישה חודשים מאז העימות בלדפורד, נחתו ווריק ואנשיו בהצלחה בסנדוויץ' שבקנט והקימו בה ראש גשר.
כשהוא נהנה מתמיכת תושבי לונדון ודרום-מזרח אנגליה צעד ווריק לעבר המידלנדס, ובקרב נורת'האמפטון, ב-10 ביולי 1460, הביס את הצבא הלנקסטרי ולקח בשבי את המלך הנרי.
קרב דונבאס (באוקראינית: Битва за Донбас) הוא עימות צבאי מתמשך המהווה חלק ממלחמת אוקראינה-רוסיה שהחלה ב-24 בפברואר 2022. העימות החל ב-18 באפריל 2022 והוא מתנהל בין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית והכוחות המזוינים של אוקראינה באזור דונבאס.
אנליסטים צבאיים רבים טוענים כי הקרב הוא חלק משלב אסטרטגי רוסי לפלישה למדינת אוקראינה.
המטרה של הרוסים בקרב, היא להקיף את חיילי דונבאס מכל צד, ולאחר מכן לספח את כל מחוזות דונצק ולוהנסק למדינות הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק, שנתמכות על ידי רוסיה.
רבים משווים את העימות הזה לקרב קורסק.
עד 23 ביוני 2022, פקידים רוסים טענו כי הם שולטים ב-55% מדונצק.
עד 3 ביולי, רוסיה טענה כי היא שולטת בכל אזור לוהנסק, באותה התקופה הרוסים שלטו גם בערים מריופול, סוורודונצק, ליסיצ'נסק, רוביז'נה, ועוד ערים רבים אחרים.
ב-19 בספטמבר, הצלחה אוקראינה לכבוש מחדש את בילוהוריבקה, כפר קרוב לליסיצ'נסק במחוז לוהנסק.
על פי הנתונים האוקראינים, למעלה מ-15,680 חיילים מתו בקרב.
קרב דינאן היה קרב שנלחמו בו כוחות צרפתים וגרמנים בעיירה הבלגית דינאן ובסביבתה במלחמת העולם הראשונה, במהלך הפלישה הגרמנית לבלגיה.
הארמייה החמישית הצרפתית וחיל המשלוח הבריטי (BEF) התקדמו לתוך בלגיה ונלחמו בקרב שרלרואה (21–23 באוגוסט) ובקרב מונס (23 באוגוסט), ממעברי המז במזרח ועד מונס במערב.
ב-15 באוגוסט 1914 כבשו כוחות גרמנים את מצודת דינאן שהשקיפה על העיירה; המצודה נכבשה מחדש בהתקפת נגד צרפתית בשעות אחר הצהריים.
חיילים צרפתים עסקו בימים הבאים בחיזוק מעברי המז ובחילופי אש עם חיילים גרמנים בגדה המזרחית.
בליל 22/21 באוגוסט תקפו הגרמנים את דינאן, אך המתקפה הסתבכה, וייתכן שגרמנים ירו זה על זה.
במקום לקחת בחשבון שייתכן שיריות הנשק הקל הגיעו מהחיילים הצרפתיים בגדה המערבית, החיילים הגרמנים האשימו אזרחים בלגים, הרגו שבעה ושרפו 15 עד 20 בתים כתגמול.
הפושטים נסוגו לאחר שסבלו 19 הרוגים ו-117 פצועים.
ב-23 באוגוסט, הגרמנים תקפו שוב את דינאן, מתוך רושם שהעיירה מלאה כוחות לא סדירים אזרחיים, שהוגדרו כטרוריסטים לפי החוק הצבאי הגרמני.
חיילים גרמנים מהארמייה השלישית טבחו 674 אזרחים לא חמושים בזמן שנלחמו בחיילים צרפתים, שעדיין התחפרו לאורך הגדה המערבית ובקצה המזרחי של הגשר.
הטבח היה תגמול נוסף נגד התנגדות אזרחית צפויה והיה הגדול ביותר מבין פשעי המלחמה הגרמניים שבוצעו במהלך הפלישה, שזכתה לכינוי האונס של בלגיה.
בשנת 1914 מנתה העיר 7,000 תושבים והיא הייתה מעבר אסטרטגי חשוב על המז, שם זורם הנהר בערוץ דרום-צפון.
שלוש דרכים ושביל התכנסו אל העיירה ממזרח, על פני מתלול ויורדים לתוך העיירה, שלאורכו תבוא ההתקפה ממזרח.
על הרכס המיוער בגדה המזרחית ניצבה מצודת האבן של דינאן מתקופת נפוליאון המשקיפה על העיירה ועל גשר המז, 100 מטר (330 רגל) למטה.
בשנת 1914 הייתה רצועה של רחובות באורך כ-4 ק"מ (2.5 מייל) בגדה המזרחית, וברוחב כמה מאות מטרים.
לפני הקרב, דחק ראש עיריית דינאן באוכלוסייה שלא לקחת חלק בלחימה ואסר על גילויי תמיכה בבעלות הברית.
הפלישה הגרמנית לצרפת החלה עם כיבוש לוקסמבורג והפלישה לבלגיה ב-4 באוגוסט.
חמש חטיבות חי"ר גרמניות, שלוש דיוויזיות פרשים עם ארטילריה נגררת סוסים ומקלעים ועשרה גדודי יגרים חצו את הגבול הבלגי.
דיוויזיית הפרשים ה-5 ודיוויזיית הפרשים של המשמר התקדמו דרך לוקסמבורג ונכנסו לבלגיה ב-10 באוגוסט, עם פקודות להתקדם 60 ק"מ (37 מעעל) צפון-מערבה עד דינאן ולאחר מכן לסייר במורד המז עד לגבול הצרפתי ליד ז'יווה.
העיירה דינאן הייתה קרובה לגבול הצרפתי, בין לייז' למונס, בגדה המזרחית של המז .
ב-6 באוגוסט פיזרו מהנדסים בלגים סיור של הוסרים גרמנים באנסרמה וב-12 באוגוסט השמידו חיל הרגלים הצרפתי בדינאן סיור של פרשים.
עד 14 באוגוסט, הארמייה החמישית הצרפתית כבשה את דינאן ואת הגדה המערבית של המז בשתי דיוויזיות; למחרת הגיע הכוח העיקרי של הארמייה הגרמנית השלישית (גנרל-אוברסט מקס פון האוזן).
ב-15 באוגוסט, חיילים של דיוויזיות הפרשים הגרמניות השלישית והרביעית, חמישה גדודי יגרים ושלוש קבוצות ארטילריית שדה, ניסו לכבוש את דינאן במהירות.
הקורפוס הראשון הצרפתי החזיק בגדה המערבית של המז ובדינאן, לדיוויזיה ה-2 (אנרי ויקטור דליני) היה גדוד מרגימנט הרגלים ה-33, שתי פלוגות של רגימנט הרגלים ה-148 (נותק מהדיוויזיה ה-4) ומחלקת מקלעים במצודה וביציאות מדינאן, לכיוון סנט ניקולס ופרברי לפה.
בשעה 6:00 בוקר, פרשים גרמניים שמרו על האגפים כאשר גדוד היגרים ההרריים ה-12 וגדוד היגר של המשמר ה-13 שנתמכו בארטילריה נגררת סוסים ומקלעים תקף את העיירה והמצודה.
הגרמנים הכניסו מקלע לתוך המצודה בסביבות 11:45 בבוקר והצרפתים נסוגו דרך גרם מדרגות קטן לאורך הצוק, לאחר שספגו 50 אחוז אבדות.
היגרים ירדו במדרגות והתקדמו לתוך העיירה בשעה 1:30 בצהריים.
הצרפתים, חסרי ארטילריה, נאלצו לצאת מהמצודה ולאחר מכן לסגת אל הגשר אל הגדה המערבית.
פלוגות יגרים חצו את הגשר במרדף, כאשר גרמנים על הקרקע הגבוהה בגדה המזרחית ובמצודה התמודדו עם הצרפתים בקצה הגשר באש מקלעים.
הצרפתים פרשו למדרונות בגדה המערבית, שם היה חיפוי טוב ולקראת 2:00 בלילה, נשמעה ארטילריה צרפתית, כאשר הרגימנטים חי"ר ה-8 וה-73 התקיפו במורד המדרון בנחישות רבה.
היגרים נאלצו לסגת מעבר למז ועד 5:00 אחה"צ, הצרפתים עלו 408 מדרגות אל המצודה וכבשו אותה מחדש.
הגרמנים נסוגו מהעיירה ומהגבהים עם שבוייהם לעבר הגוף המרכזי של הארמייה השלישית.
במהלך הקרב, קורפוס הפרשים הצרפתי (ז'נרל דה קורפס אנדרה סורדה), ניסה לתקוף את האגף הגרמני בגדה המזרחית, אך נעצר על ידי חיל הרגלים הגרמני.
הצרפתים פרשו לגדה המערבית לאחר שספגו וכבשו את הגשר והבתים הסמוכים.
שני גדודים של רגימנט הרגלים 148 בלפה וסנט ניקולס פרשו גם הם לגדה המערבית.
בדינאן נהרג אזרח, אחד נפצע ובית החולים והבתים בגדה המזרחית נפגעו מפגזים.
ב-16 באוגוסט ביצרו הצרפתים את הגדה המערבית של המז בדינאן.
הגשר נחסם בגדר תיל והרחובות הסמוכים לנהר נחסמו.
תחנת הרכבת והמעבר המפלס על כביש דינאן-אונהיי עברו חיל המצב והמלון דה לה פוסטה והבתים לאורך המז היו פרצות כדי לפקד על גדות הנהר, הגשר ודרכי הגישה.
בגדה המזרחית בנו הצרפתים בריקדות והציבו תיל מול רציפי הגשרים וליד הכנסייה.
בין התרחשו התכתשויות בין הגרמנים על הגבעות בגדה המזרחית לבין סיורים צרפתיים.
כמה מחלקות גרמניות שנעו ברכבים ממונעים חמושים במקלעים, תקפו בתים באזור דינאן וכמה מתושבי או נהרגו והכפר הוצת ונשרף.
ב-20 באוגוסט התקרבו דיוויזיות הרגלים של הארמייה השלישית אל דיוויזיות הפרשים ממזרח לדינאן.
עד 21 באוגוסט הגיעו ארבע מתוך שש הדיוויזיות של הארמייה הגרמנית השלישית שהתכוונו לחצות את המז, אך הארטילריה הכבדה הייתה במרחק יממה, אולם התקפה בהתקפה חזיתית הוזמנה על ידי ראש המטה הכללי הגרמני, הלמוט פון מולטקה הצעיר, ל-23 באוגוסט.
האוזן הורה לקורפוס ה-12 (גנרל קרל לודוויג ד'אלזה) ולקורפוס ה-19 (גנרל מקסימיליאן פון לאפרט) להתקדם אל העיירה וארטילריה החלה להפגיז את דינאן, לקראת המתקפה.
דוברות וגשרי פונטון נאספו מחשש שהצרפתים יפוצצו את גשרי המז.
פלוגת פשיטה גרמנית רכובה בכלי רכב תקפה את דינאן בליל ה-21/22 באוגוסט.
חיל רגלים והנדסה גרמניים התקדמו מסיניי לאורך הכביש המרכזי לתוך דינאן, הרגו שבעה אזרחים ושרפו בין 15 ל-20 בתים.
אנשי כוח הסיור טענו מאוחר יותר כי אזרחים תקפו אותם ואזרחים סברו כי מדובר בתקיפה של חיילים שיכורים.
חייל גרמני כתב מאוחר יותר שנצטוו לעשות זאת
הפלוגה נעה לאורך רחוב סן ז'אק בחושך וזרקה רימון יד לבית קפה, שממנו נורתה אש; הפלוגה נכנסה לפאניקה וברחה והותירה 19 הרוגים ו-117 פצועים.
הכוחות המובילים הגיעו למז, שם ירו עליהם מכל עבר; בבהלה, ייתכן שגרמנים ירו זה בזה, אך טענו מאוחר יותר שאזרחים השתמשו באקדחים וברובי ציד (אף אחד מהניצולים לא הודה בהחזקת נשק).
חיילים צרפתים החזיקו את הגשר מעל המז וערכו סיורים בעיירה, שייתכן שהעסיקו את הגרמנים ברחוב סן ז'אק וכנראה ירו על הגרמנים לעבר הנהר.
לאחר מכן הגרמנים לקחו את דיננט להיות מלא באזרחים עוינים.
בשעה 4:50 לפנות בוקר ב-23 באוגוסט, בערפל סמיך, החלו 57 סוללות ארטילריה גרמניות להפגיז את דינאן.
הטור הצפוני נכנס ללפה ולכפר דבנט-בובין, כששני טורים התקדמו אל מרכז העיירה דינאן, לאורך רחוב סן ז'אק וירדו לעבר פובורג סן ניקולס וכיכר ארמס.
הטור הדרומי תקף לאורך כביש פרוידבאו לתוך Les Rivages.
כוחות צרפתים בגדה המערבית ירו על הגרמנים באש מנשק קל וארטילריה; הצרפתים גם החזיקו בשני קצוות הגשר הראשי של דינאן וכמה עמדות קדמיות במרכז העיירה.
מנזר לף ומבשלת הבירה שלו חלשו על לאפה וכאשר רגימנט הרגלים ה-178 (IR 178) ורגימנט הרגלים ה-103 (IR 103) התקדמו לאזור, הם חשבו שאזרחים ירו עליהם כמו גם הצרפתים מ-Bouvignes-sur-Meuse בגדה המערבית.
שלושה אזרחים נורו על גדת הנהר לשם נמלטו מפני החיילים, שלימים הודו כי אין להם מושג אם הקורבנות החזיקו נשק.
הפלוגה השלישית של IR 178 קיבלה הוראה לטהר את לפה מלוחמים בלתי סדירים, שכביכול ירו על הגרמנים ממנסרה.
רגימנט הרגלים ה-108 (IR 108) ורגימנט הרגלים ה-182 (IR 182), בליווי ארטילריה נעו לאורך רחוב סן ז'אק לתוך העיירה שמצפון לגשר, שם ירו עליהם הצרפתים.
הגרמנים הרגו אזרחים גברים במהלך היום ובשעה 5:30 אחה"צ, 27 גברים נורו על ידי IR 108 ברחוב הבורסקאי.
הכוחות הגרמנים חסמו רחובות ברהיטים וחיילים מ-IR 182 תפסו אדם בחשד שירה לעברם, למרות שהוא לא היה חמוש וקשרו אותו למחסום כמגן אנושי.
כאשר ארטילריה גרמנית הפגיזה בטעות את הכוח, האיש נורה לפני שהגרמנים נסוגו.
כוחות גרמנים הציתו בתים ועד אחר הצהריים המאוחרות עלה האזור באש; בלפה וסנט ז'אק נהרגו 312 אזרחים על ידי הגרמנים.
סמוך למרכז העיירה, רגימנט הגרנדירים ה-100 (GR 100) נכנס לפאובורג סן ניקולס, שם ירו עליהם חיילים צרפתיים.
הגרמנים אשר ציפו להתקפות של אזרחים, התקדמו בשני טורים ובכל פעם שהגיעו לדלת עצרו, ירו דרך חלונות והשליכו פצצות למרתפים.
כדי לחצות את כיכר ארמס, שהייתה גלויה לצרפתים מעבר לנהר, השתמשו הגרמנים באזרחים כמגן אנושי.
אזרחי דינאן שנחטפו מהבתים הוחזקו במפעל ברזל ובבית הכלא בפלאס ד'ארמס.
חיילים גרמנים בשטח גבוה מחוץ לעיירה ירו על אזרחים בחצר הכלא במשך זמן מה.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות נורו 19 גברים במפעל הברזל; השאר נלקחו לפלס ד'ארמס, כשהם נאלצו לצעוק, "תחי גרמניה!
חיילי GR 100 הפרידו בין 137 אנשים, העמידו אותם בשורה על חומת גן וירו בהם, בהוראת אוברסט-לויטננט פון קילמנסג, מפקד הגדוד ה-1.
רגימנט הגרנדירים ה-101 ופלוגת ההנדסה השלישית נכנסו ל-Les Rivages במהלך אחר הצהריים, כדי לבנות גשר פונטון מעל המז.
הגדה הימנית מצטמצמת למעבר צר בין המתלול לנהר, עם רק דרך וקו אחד של מגורים.
האזור היה חשוף במיוחד לאש צרפתית אך במשך שעה לא נתקלו בהתנגדות.
נערכו חיפושים בבתים, בני ערובה נלקחו ו-40 מ' (44 יארד) מהגשר הורכבו.
בסביבות 5:00 אחה"צ נורו ונהרגו מספר גרמנים שעבדו על הגשר וחיילים גרמנים טענו מאוחר יותר כי הירי הגיע מאזרחים חמושים משני צדי הנהר, בעוד אזרחים בלגים אמרו שהכדורים הגיעו מהצרפתים בגדה המערבית.
חלק מתושבי דינאן הריעו להצלחת הצרפתים והצוקים הסמוכים יצרו הדים, שהקשו על זיהוי כיוון האש.
האקוסטיקה יוצאת הדופן תרמה לאמונה הגרמנית שהם הותקפו מאחור על ידי אזרחים, בזמן שהם נורו על ידי הצרפתים מבורדון בגדה המערבית.
שופט מקומי נשלח מעבר לנהר כדי להזהיר כי בני הערובה יוצאו להורג אם הירי יימשך.
השופט חזר לאחר שנורה ונפצע על ידי הגרמנים בדרך ואמר שרק חיילים צרפתים יורים.
לאחר ירי נוסף, הועמדו אזרחים לפני קיר ונורו.
מתוך 77 קרבנות, שבעה היו גברים מעל 70, 38 היו נשים או בנות ו-15 היו ילדים מתחת לגיל היו תינוקות).
כשהגרנדירים הגיעו לגדה המערבית, הם הרגו 86 אזרחים בנפה; 23 אזרחים שנמצאו מסתתרים מתחת למעבר רכבת נורו ו-43 נלקחו לגדה המזרחית ונורו שם.
התקפות גרמניות בין אוי ודינאן נהדפו, אך הגרמנים חצו את המז ב-Hastierès ודחקו את חיילי המילואים של הדיוויזיה ה-51 אחורה 2 ק"מ (1.2 מייל) לאונהאיי.
בוטגור קרא לקורפוס ה-1 לתגבורת וד'אספרה הורה לקורפוס להפוך את הכיוון.
שני גדודים של חטיבת הרגלים ה-8 היו במילואים עם גדוד פרשים צמוד וד'אספרה הורה למפקד, שארל מנז'ן למהר לדינאן.
התגבורת פגשה את שרידי דיוויזיית המילואים ה-51, ערכה מתקפת כידונים לעבר אונהיי, על כביש פיליפוויל והקימה עמדת חסימה מזרחית לאונהיי.
עם דיוויזיית המילואים ה-51 צפונה, הגבילה חטיבת הרגלים ה-8 את הגרמנים לראש גשר מ-Onhaye ועד Anhée.
למחרת הגיע הקורפוס הצרפתי הראשון מהסמבר לדינאן והכיל את הארמייה השלישית בראשי גשרים בגדה המערבית של המז, כאשר הארמייה החמישית נסוגה מזווית הנהרות סמבר והמז.
ב-24 באוגוסט נשרף באופן שיטתי אזור דינאן שמדרום לגשר, שלא הותקף ב-23 באוגוסט על ידי הגרמנים.
דינאן נבזזה וכוחות גרמנים הרסו מבנים ציבוריים והיסטוריים, כולל הכנסייה הקולגאלית ובית העירייה.
כאשר רגימנט הרגלים ה-178 חצה את המז לבובינה, נהרגו ומדרום לדינאן ב-Hastière-par-delà ו-Hastière-Lavaux, אזרחים נלכדו בין רגימנט חיל הרגלים 104 ורגימנט חיל הרגלים ה-133 שניסו לחצות את המז והכוחות הצרפתיים על הגדה המערבית.
הגרמנים טענו שהאזרחים סייעו לצרפתים ו- בהם שני ילדים בני עשר מ-Hastière-par-delà, נהרגו והכפר נשרף.
עד 24 באוגוסט, כשההתקדמות הגרמנית התחדשה, נסוגו הצרפתים.
שריפות שהציתו הגרמנים בפשיטה הלילית של 21/22 באוגוסט עוררו את בריחתם של 2,500 תושבים למחרת.
ב-23 באוגוסט נטבחו כ-674 אזרחים, 1,200 בתים נשרפו ו-400 אנשים גורשו לגרמניה ונכלאו עד נובמבר.
הטבח הזה היה הגדול ביותר של אונס בלגיה, שהוביל את ארצות הברית להקמת הוועדה לסיוע בבלגיה בראשות הרברט הובר, אשר פיקחה על יבוא מזון דרך המצור הבריטי ומנעה מהגרמנים להתערב בהפצתם.
ההרג נמשך ב-24 באוגוסט; בתים בערו במשך ימים והאירו את האזור הכפרי וצחנת גופות זיהמה את האוויר כשהן התפרקו בשמש.
הגרמנים איבדו 1,275 הרוגים וכ-3,000 פצועים ולצרפתים היו כ-1,100–1,200 נפגעים בלחימה סביב דינאן.
בחטיבת הרגלים ה-4 (ז'נרל דה בריגדה פיליפ פטן), לוטננט שארל דה גול היה בין הראשונים שנפצעו, וספג כדור בשוקית.
ב-6 במאי 2001, ולטר קולבו, מזכיר בכיר במשרד ההגנה הגרמני, הניח זר והשתחווה לפני אנדרטה בדינאן לזכר הקורבנות הנושאת את הכתובת: ל-674 חללי דינאן, קורבנות תמימים של הברבריות הגרמנית.
קרב דרינה (בסרבית: בִּיטְקׇה נָה דְרִינִי, Битка на Дрини) היה קרב בין כוחות סרבים ואוסטרו-הונגרים בספטמבר 1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר ניסיון פלישה אוסטרו-הונגרי לסרביה שנכשל, המפקד הצבאי האוסטרו-הונגרי של החזית הבלקנית פתח בפלישה מעבר לנהר הדרינה.
האוסטרו-הונגרים צלחו בהצלחה את הנהר, אך אחרי התנגדות כבדה מהכוחות הסרבים, האוסטרו-הונגרים נסוגו בחזרה לדרינה, ושני הצדדים הקימו חפירות.
החזית לא זזה מנקודה זו ועד הפלישה הבולגרית לסרביה ב-1915.
קרב הדרינה נחשב לאחד העקובים מדם בחזית הבלקן של המלחמה.
לאחר שהובס בקרב צר באוגוסט 1914, הצבא האוסטרו-הונגרי נסוג מעל נהר הדרינה בחזרה לתוך בוסניה וסורמיה.
תחת לחץ של בעלות הברית, סרביה ניהלה מתקפה מעבר לנהר הסאווה לתוך האזור האוסטרו-הונגרי של סורמיה וכבשה את זמון שהייתה 20 מיילים בעומק שטח האויב.
בינתיים, הדיוויזיה הראשונה של טימוק של הארמייה השנייה הסרבית ספגה אובדן כבד במעבר הסחה כאשר גשר קרס, גרם לפאניקה, וסבלה כ-6,000 נפגעים תוך גרימת רק 2,000.
עם רוב כוחותיו בבוסניה, הגנרל אוסקר פוטיורק החליט שהדרך הטובה ביותר לעצור את המתקפה הסרבית היא לפתוח בפלישה נוספת לסרביה, כדי לאלץ את הסרבים להחזיר את חייליהם כדי להגן על מולדתם.
ב-7 בספטמבר, החלה מתקפה אוסטרו-הונגרית מחודשת ממערב, מעבר לנהר דרינה, הפעם עם הארמייה החמישית במאצ'ווה וגם הארמייה השישית דרומה יותר.
המתקפה הראשונית של הארמייה החמישית נהדפה על ידי הארמייה השנייה הסרבית, עם 4,000 הרוגים אוסטרו-הונגרים, ואילצה אותם לחזור לתוך בוסניה.
הארמייה השישית החזקה יותר הצליחה להפתיע את הארמייה השלישית הסרבית והשיגה דריסת רגל בשטח סרבי.
לאחר שכמה יחידות מהארמייה השנייה הסרבית נשלחו לחזק את הארמייה השלישית, גם הארמייה החמישית האוסטרו-הונגרית הקימה בהצלחה ראש גשר בהתקפה מחודשת.
פילדמרשל רדומיר פוטניק הוציא את הארמייה הראשונה מכוח סורמיה והצעיד אותם דרומה כדי לבצע מתקפת נגד עזה נגד הארמייה השישית.
בתחילה הצליח, אבל לבסוף נתקעה המתקפה בקרב עקוב מדם של ארבעה ימים על פסגת הר היגודניה בשם מאצ'קוב קאמן, שבו שני הצדדים ספגו אבדות איומות בהתקפות חזיתיות ובהתקפות נגד.
שתי הדיוויזיות הסרביות איבדו כ-11,000 איש.
האבידות האוסטרו-הונגריות היו כנראה דומות.
ב-25 בספטמבר, הארמייה השישית האוסטרית נסוגה כדי להימנע מכיתור.
פילדמרשל פוטניק הורה לכוחותיו לתפוס את העמדה בגבעות שמסביב, והחזית קפאה תוך חודש וחצי של מלחמת חפירות.
רוב ציוד המלחמה סופק על ידי בעלות הברית, שגם הן סבלו ממחסור.
במצב כזה, הארטילריה הסרבית השתתקה במהירות כמעט, בעוד האוסטרו-הונגרים הגבירו בהתמדה את האש.
האבדות היומיומיות הסרביות הגיעו ל-100 חיילים מכל הסיבות בחלק מהדיוויזיות.
במהלך השבועות הראשונים של מלחמת החפירות, צבא אוז'יץ' הסרבי (דיוויזיה מחוזקת אחת) וצבא סנג'אק המונטנגרי (בערך דיוויזיה) ניהלו מתקפה לתוך בוסניה שכבשה את וישגראד ב-14 בספטמבר.
בנוסף, שני הצדדים ביצעו כמה התקפות מקומיות, שאף אחת מהן לא הצליחה.
למרות שהסרבים עצרו בהצלחה את הפלישה האוסטרית השנייה לסרביה, שמרו האוסטרו-הונגרים על דריסת רגל בשטח סרביה, משם היו אמורים לצאת לפלישה שלישית.
ההיסטוריון הצבאי מארק קלודפלטר מדווח על 40,000 נפגעים עבור הצבא האוסטרו-הונגרי התוקף ו-30,000 עבור הצבא הסרבי המגן.
שני קורפוסים אוסטריים ספגו כמעט 30,000 נפגעים, ודיוויזיה סרבית אחת סבלה מ-6,000 נפגעים.
קרב דיר אל-בלח היה קרב במסגרת מלחמת חרבות ברזל, בין כוחות צק"ח 7 של צה"ל לבין ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה.
קרב דיר אל-בלח היה חלק רצף מבצעים במרחב ח'אן יונס ודיר אל-בלח, ונועד להשיג שליטה מבצעית על המרחב וצירים מרכזיים, לפגוע בתשתיות טרור, להשמיד תוואי תת-קרקע (תת"ק) של חמאס ולהכריע את פלוגות שלו.
כוחות צק"ח 7 כללו את גדוד 77, גדוד רותם, גדוד 202 וגדחה"ן 603, כאשר ב-16 באוגוסט הצטרף ללחימה גם גדוד 82.
ב-8 באוגוסט 2024 החל הקרב עם כניסת כוחות צק"ח 7 למרחב ח'אן יונס והתקדמות לעבר דיר אל-בלח.
הקרב התאפיין בלחימה קרקעית אינטנסיבית בליווי סיוע אווירי נרחב, שבמהלכה הושמדו מעל 100 מטרות טרור.
ב-21 באוגוסט פרסם דובר צה"ל בערבית אל"ם אביחי אדרעי הוראה לתושבי החלק הדרומי של דיר אל-בלח, להתפנות באופן מידי.
במהלך הקרבות חשפו כוחות יהל"ם וגדחה"ן 603 שישה תוואי תת-קרקע באורך כולל של 5.5 ק"מ, בהם מנהרה באורך 500 מטרים ששימשה את ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
במנהרות שימשו את חמאס להעברת כוחות ואמל"ח.
בסיום הקרב התוואים פוצצו והושמדו.
השמדת 250 איתורי אויב ומחסני אמל"ח.
השמדת מתחם לחימה - "מוצב הרוחות".
השמדת שישה תוואי תת-קרקע (תת"ק).
קרב דנקרק השני (הידוע גם בשם המצור על דנקרק, באנגלית: Siege of Dunkirk) נועד בתחילתו לשחרר את העיר דנקרק והנמל שלה משליטה גרמנית כדי לאפשר הבאת אספקה מהים לטובת כוחות בעלות הברית אחרי הפלישה לנורמנדי.
בהמשך החליט דווייט אייזנהאואר לוותר על עיר נמל זו ולכבוש במקומה את נמל אנטוורפן כך שתוכנית הכיבוש הפכה לתוכנית של מצור על דנקרק כשמעל 10,000 חיילים גרמנים נלכדו בעיר וסביבתה.
המערכה נמשכה מספטמבר 1944 ועד מאי 1945 ואז, עם כניעת גרמניה הנאצית בברלין, נכנעו הגרמנים הנצורים.
במאי 1944 החלה הפלישה הגרמנית לצרפת.
הכוחות הגרמנים, שחדרו דרך הארדנים, שעטו מזרחה לכוון תעלת למאנש והצליחו לכתר כחצי מיליון מחיילי בעלות הברית בכיס דנקרק.
במסגרת מבצע דינמו, ביוני 1940, הצליחה אנגליה לפנות כמעט 400,000 חיילים בחזרה לאנגליה לפני שגרמניה השתלטה על כלל צרפת.
ביוני 1944 התחוללה הפלישה לנורמנדי, במערב צרפת, שאיפשרה לבעלות הברית להשיג שוב אחיזה ביבשת אירופה.
כדי לתספק את הכוחות הנוחתים נבנה נמל מאלברי המלאכותי בחוף העיירה ארומאנש.
לכל המפקדים היה ברור שנמל בודד זה אינו מספיק ויש צורך להרחיב את ראש הגשר צפונה ודרומה כדי להשיג שליטה בנמלים טבעיים לאורך התעלה.
לאחר ביסוס האחיזה במערב צרפת החל הכוח המרכזי של בעלות הברית לנוע מזרחה לכוון פריז.
באוגוסט 1944 נכבשה פריז כשבמקביל חלק מכוחות בעלות הברית פנו צפונה לכיבוש נמלים נוספים כמו נמך קאלה, נמל דנקרק, נמל אנטוורפן ועוד.
כחלק מתנועת בעלות הברית בתוך צרפת מאזור נורמנדי לכוון מזרח וצפון מזרח, היוותה קבוצת הארמיות ה-21, בפיקודו של גנרל ברנרד מונטגומרי, את האגף השמאלי של כוחות בעלות הברית ויועדה לכבוש שטחים בצפון מערב צרפת ובהולנד.
כוח זה היה מורכב משתי ארמיות: הארמייה הראשונה הקנדית והארמייה השנייה הבריטית כשהארמייה הקנדית, בפיקודו של גנרל הארי קריראר, נעה באגף השמאלי של כוחותיו של מונטגומרי.
מונטגומרי הורה לארמייה הקנדית לנוע לאורך קו החוף כדי לשחרר את נמלי קאלה ודנקרק לפני המערכה בהולנד.
למשימה זו הקצה מפקד הארמייה הקנדית, קריראר, את בריגדת הרגלים החמישית מתוך הדיוויזיה השנייה הקנדית.
בהתאם לתוכנית, התקדמה הבריגדה החמישית לאורך החוף ועד 8 בספטמבר 1944 הגיעה כ-14 ק"מ מדרום מערב לדנקרק (לאחר ששחררה את נמל קאלה).
בימים הבאים המשיכו הכוחות הקנדים להתקרב לעיר.
ב-14 בספטמבר 1944 שינה המפקד העליון של מבצע הפלישה לנורמנדי, דווייט אייזנהאואר, את הוראותיו ונתן עדיפות גבוהה יותר לשחרור נמל אנטוורפן גם במחיר של עיכוב בשחרור נמל דנקרק.
בהתאם לשינוי המשימה הופנו רוב הכוחות הקנדים לכוון אנטוורפן כשהבריגדה החמישית החלה בתהליך איגוף דנקרק וניתוקה משאר הכוחות הגרמנים.
תהליך איגוף דנקרק מהצד היבשתי נמשכה עד 28 בספטמבר 1944 אז הצליחו כוחות בעלות הברית לכבוש את עיר הנמל אוסטנד שלחופי תעלת למאנש, מצפון מזרח לדנקרק.
בכך השלימו את הכיתור המלא של דנקרק, ומבצר דון, במרכזה כשבכיס שנוצר נלכדו מעל 10,000 חיילים גרמנים מיחידות שונות.
לאחר שהושלם המצור החלו כוחות בעלות הברית להדק אותו על ידי כיבוש שטחים נוספים שהחזיקו הגרמנים.
במהלך הכיתור ואחריו שונו הכוחות שפעלו בזירה כשתחילה פעלה בזירה הבריגדה החמישית הקנדית שהוחלפה על ידי הבריגדה הרביעית לתפקידים מיוחדים הבריטית שהוחלפה על ידי בריגדת הרגלים ה-154 הבריטית ובסופו של דבר, ב-9 באוקטובר 1944, הועברה משימת שימור הכיתור לבריגדה המשוריינת הצ'כוסלובקית הראשונה ולמפקדה, גנרל אלויס לישקה.
הגרמנים ניסו לנצל את החלפת כוחות אלו כדי לפרוץ את המצור אך ללא הצלחה.
לאחר השלמת המצור היבשתי פעלו בעלות הברית כדי לנתק את הנצורים מאספקה מוצנחת מהצד האווירי ומהגעת אוניות גרמניות מהים.
ב-3 באוקטובר 1944 יזם הצלב האדום הצרפתי הפסקת אש למספר ימים כדי לאפשר הוצאה מזירת הלחימה של כ-17,500 אזרחים צרפתים ופצועים משני הצדדים.
הפסקת האש הייתה אמורה להסתיים ב-6 באוקטובר אך הוארכה למספר ימים כדי לאפשר לגרמנים לשקם מחסומים ובריקדות שהסירו כדי לאפשר את מעבר האזרחים והפצועים.
כאמור הבריגדה הצ'כוסלובקית המשוריינת הייתה הכוח העיקרי שנשלח לזירה ב-9 באוקטובר, לאחר השלמת הכיתור, כדי לשמר אותו.
מפקדי הבריגדה נקטו בטקטיקה אגרסיבית של פשיטות פתע על מוצבים גרמנים ולקיחת שבויים, כך למשל ב-28 באוקטובר 1944 לכדו הצ'כוסלובקים בפשיטה כזו כ-300 חיילים גרמנים.
הפעילות הצבאית נמשכה גם בנובמבר.
במהלך החורף התקשו הצ'כים לפעול לאחר שהשטחים שהקיפו את דנקרק הפכו לביצות.
באביב 1945 התחדשה הפעילות הצבאית.
בשלהי אפריל ותחילת מאי, על אף הידוק המצור, הצליחו צוללות גרמניות מדגם סיהונד להעביר אספקה לגרמנים הנצורים.
קרב גרוס-יגרסדורף היה קרב שהתחולל ב־30 באוגוסט 1757 בין כוח רוסי תחת פיקודו של פילדמרשל סטפן פיודורוביץ' אפרקסין לכוח פרוסי קטן יותר בפיקודו של הפילדמרשל הנס פון לוואלדט, במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים).
הכוח הרוסי ניצח, והיה זה הקרב הראשון בו הייתה האימפריה הרוסית מעורבת במלחמה.
למרות ההצלחה הטקטית, בעיות אספקה הפכו את המשך ההתקדמות לתוך פרוסיה המזרחית לבלתי מעשית.
אפרקסין החליט שלא לכבוש את קניגסברג והורה על נסיגה זמן קצר לאחר הקרב.
מתוך חשד לקנוניה בין אפרקסין לקנצלר אלכסיי בסטוז'ב-ריומין, שהתנגד לפלישה, הדיחה יליזבטה, קיסרית רוסיה, את אפרקסין מהפיקוד, הורתה להעמיד את בסטוז'ב-ריומין למשפט בגין בגידה, ומינתה את ויליאם פרמור לראש הצבא.
פרמור הוביל את הצבא חזרה לפרוסיה המזרחית בשנה שלאחר מכן.
אף שמלחמת שבע השנים הייתה סכסוך עולמי, היא קיבלה עצימות ספציפית בזירה האירופית בהתבסס על מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) שהסתיימה זמן קצר קודם לכן.
הסכם אקס-לה-שאפל משנת 1748 העניק לפרידריך השני, מלך פרוסיה, הידוע כפרידריך הגדול, את המחוז המשגשג שלזיה.
הקיסרית מריה תרזה חתמה על ההסכם כדי להרוויח זמן לבנייה מחדש של כוחותיה הצבאיים ולגיבוש בריתות חדשות; היא הייתה נחושה להשיב לעצמה את הבכורה באימפריה הרומית הקדושה כמו גם את מחוז שלזיה.
בשנת 1754, המתיחות הגוברת בין בריטניה לצרפת בצפון אמריקה הציעה לצרפת הזדמנות לשבור את הדומיננטיות הבריטית בסחר האטלנטי.
בראותה הזדמנות להחזיר את שטחיה האבודים ולהגביל את כוחה הגובר של פרוסיה, אוסטריה הניחה בצד את היריבות הישנה עם צרפת כדי להקים קואליציה חדשה.
מול תפנית זו של האירועים, בריטניה כרתה ברית עם ממלכת פרוסיה; ברית זו משכה פנימה לא רק את שטחי המלך הבריטי שהוחזקו באוניה פרסונלית, כולל הנובר, אלא גם את אלו של קרובי משפחתו בנסיכות הבוחר בראונשווייג-לינבורג ורוזנות הסן-קאסל.
סדרת תמרונים פוליטיים אלה נודעה בשם המהפכה הדיפלומטית.
בתחילת המלחמה, לפרידריך היה את אחד הצבאות הטובים ביותר באירופה: חייליו, כל פלוגה, יכלו לירות לפחות ארבעה מטחים בדקה, וחלקם יכלו לירות חמישה.
עד סוף 1757, מהלך המלחמה התנהל היטב עבור פרוסיה, ורע עבור אוסטריה.
פרוסיה השיגה ניצחונות מרהיבים ברוסבאך ובלותן וכבשה מחדש חלקים משלזיה שנפלו חזרה לידי אוסטריה.
הפרוסים לחצו אז דרומה לתוך מוראביה האוסטרית.
באפריל 1758, פרוסיה ובריטניה חתמו על האמנה האנגלו-פרוסית שבה התחייבו הבריטים לשלם לפרידריך סובסידיה שנתית של 670,000 ליש"ט.
בריטניה גם שלחה 7,000–9,000 חיילים כדי לתגבר את צבאו של גיסו של פרידריך, פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
פרדיננד סילק את הצרפתים מהנובר ווסטפאליה וכבש מחדש את נמל אמדן במרץ 1758; הוא חצה את הריין, וגרם לבהלה כללית בצרפת.
למרות ניצחונו של פרדיננד על הצרפתים בקרב קרפלד והכיבוש הזמני של דיסלדורף, תמרונים מוצלחים של הכוחות הצרפתיים הגדולים יותר חייבו אותו לסגת מעבר לריין.
בעוד פרדיננד ובעלות הברית הבריטיות העסיקו את הצרפתים בחבל הריין, פרוסיה נאלצה להתמודד עם שוודיה, רוסיה ואוסטריה.
נותרה אפשרות שפרוסיה תאבד את שלזיה לאוסטריה, את פומרניה לשוודיה, את מגדבורג לסקסוניה, ואת פרוסיה המזרחית לפולין או לרוסיה: תרחיש בלהות מוחלט.
בפרט, פרוסיה המזרחית הייתה מנותקת משאר פרוסיה על ידי כ-500 ק"מ של שטח פולני, ונראתה כמטרה קלה, אך כמה פקידי חצר רוסים, במיוחד הקנצלר אלכסיי בסטוז'ב-ריומין, התנגדו לכניסת רוסיה למה שנראה כסכסוך מערב אירופי בעיקרו.
בסטוז'ב-ריומין לא בטח בפרוסים, אך גם לא חיבב במיוחד את הצרפתים או הבריטים.
בסכסוך זה, שצמח מתוך ההערכות המחודשת הגדולה של הדיפלומטיה והכוח האירופי, היה קשה לקבוע אם אויבו של אויבי הוא ידידי.
הפילדמרשל הרוסי סטפן פיודורוביץ' אפרקסין פיקד על צבא של כ-55,000 איש וחצה את הנהר ניימן.
הם כבשו את ממל, שהפכה לבסיס הצבא לפלישה לשאר פרוסיה.
אפרקסין היה זהיר, עם זאת, וחסר ניסיון במהלכי מלחמה.
במקום לצעוד לעבר ולאו, כפי שצפו, הוא הורה לכוחותיו לחצות את הנהר פרגל בבטחה, ליד הכפר גרוס-יגרסדורף.
המיקום בפרוסיה המזרחית מתח את קווי האספקה הרוסיים, והחיילים נאלצו לעסוק באיסוף מזון.
איסוף המזון הידרדר במהירות לחוסר משמעת והפך למדיניות של אדמה חרוכה, תהליך שפרידריך לעג לו, בחושבו שהרוסים הם חיילים חסרי משמעת; צבא ממושמע, הניח המלך, יטפל בהם במהירות.
הם נעו לעבר קניגסברג, כדי לנסות לכבוש או לפחות להטיל מצור על העיר.
פרידריך שלח את הפילדמרשל בן ה-70 שלו, הנס פון לוואלדט, שפיקד על הכוחות בפרוסיה המזרחית, עם 28,000 איש; הוא צייד את לוואלדט במאה כתבי מינוי לקצינים כדי שימלא אותם כראות עיניו, בציפייה שיחזק את הצבא שם.
הוא גם שלח פקודות דו-משמעותיות להילחם ברוסים בכל עת שהפילדמרשל ימצא לנכון.
פרידריך לא נתן לו הוראות ספציפיות, אלא רק הוראות כלליות לפעול כשהרגע ייראה מתאים.
הרוסים התחילו את היום בצעידה נינוחה, אך הצבא היה חסר משמעת וקשה להנעה בצורה מרוכזת ומאורגנת.
בזיהוי ההזדמנות, הפרוסים תקפו את "ההמון הלא מוכן" והמתרוצץ של חיילים רוסים.
פרשיו של לוואלדט תקפו את האגפים הצפוניים והדרומיים של הצבא הרוסי, וגרמו לאבדות כבדות ראשוניות.
הרוסים, שלא היו מוכנים לחלוטין להתקפה על ידי צבא בגודל מחצית משלהם, הידרדרו לבלבול נוסף.
מפקדיו חסרי הניסיון של אפרקסין ניסו לארגן את חיל הרגלים; הגנרל פיוטר רומיאנצב, שלימים הפך לאחד הגנרלים הטובים ביותר של רוסיה, הצליח ללכד את הרוסים במרכז, בעודם מתאוששים מההלם של ההתקפה הראשונית.
הגנרל וסילי לופוחין נדקר בכידון על ידי הפרוסים: דיווחים מסוימים אומרים שהוא מת בזרועות חבריו, אחרים טוענים שמת מספר ימים לאחר מכן.
בתחילה, כוחו של לוואלדט שמר על יתרון מסוים בקרב.
ההסתערות הפרוסית העזה מנעה מהרוסים ליצור את הריבועים המסורתיים שנועדו להדוף פרשים, אך הם לא נשברו ולא ברחו.
יתרה מכך, משקיפים דיווחו כי הכוח העיקרי של הפרוסים שהתקדם למרכז ירה מטח אחר מטח ביעילותו האכזרית הרגילה.
הצבא הרוסי התאושש מההלם של ההתקפה הראשונית ופתח בהתקפת נגד.
הרוסים, שהיו בתחילה מהופנטים מההסתערות הפרוסית, התעשתו והחלו לירות חזרה; האש המשיבה שלהם לא הייתה באותה יעילות, אך היא בכל זאת הייתה אפקטיבית והקו הפרוסי קרס לבסוף תחתיה.
יתרה מכך, הפרשים הקלמיקים וקוזאקי הדון, באגף השמאל הפרוסי, העמידו פני נסוגים כדי ללכוד את הפרוסים התוקפים תחת אש ארטילרית כבדה.
זה היה ניסיון של אפרקסין לכתר את הפרוסים עם צבאו הגדול יותר, מהלך שלוואלדט הצליח להימנע ממנו.
כוחו של לוואלדט נסוג למחנה הקודם שלו והחזיק בעמדתו שם.
הפרוסים השיגו התקפת פתע, תפסו מספר עמדות מכוחות עדיפים מספרית וגרמו לאבדות שקולות.
כמו בקרב צורנדורף, הם הוכיחו עצמם כיעילים נגד כוחות חזקים יותר בלוחמה מטווח קרוב.
מנגד, הרוסים, כפי שציין קצין סקסוני, "לא היה להם לא זמן ולא הזדמנות ליצור ריבוע, ועדיין הם תפקדו מצוין", אף על פי שנתפסו בהפתעה גמורה.
לוואלדט ספג בין 4,600 ל-5,000 נפגעים ואפרקסין כ-5,400. מקורות מסוימים מעריכים את האבדות הרוסיות כגבוהות יותר: אולי עוד חצי מכמות הנפגעים, כלומר בטווח ה-7,000.
לוואלדט הסיג את הגיס שלו מהקרב, ובהמשך פיקח על המצור על שטרלזונד.
ההצלחה הרוסית בגרוס-יגרסדורף גם עודדה את שוודיה להצטרף למלחמה נגד פרוסיה.
בעקבות הקרב, הציפייה הרווחת ברוסיה הייתה שאפרקסין ירדוף אחרי הפרוסים הנסוגים ולבסוף יכבוש את כל פרוסיה המזרחית; הוא היה, אחרי הכל, רק 50 ק"מ מקניגסברג.
באופן בלתי מוסבר, הגנרל עצר את התקדמותו לעבר קניגסברג ונסוג חזרה לרוסיה.
היסטוריונים מציעים מספר סיבות: לאחר ששמע דיווח כוזב שהקיסרית יליזבטה, קיסרית רוסיה, מתה; כדי לתמוך בפיוטר השלישי כיורש העצר; אפרקסין צעד על קניגסברג אך חייליו, שחסרו באספקה, סבלו משחיקה ניכרת; ולבסוף, מגפת אבעבועות שחורות, שפגעה בצבא הרוסי, במיוחד בקלמיקים, וגרמה לפי 8.5 יותר מקרי מוות מכל הקרבות שנערכו ב-1757.
מחקרים עדכניים מצביעים על כך שהרוסים לא היו מוכנים לחלוטין למלחמה מעבר לגבולם המערבי ולא העריכו באופן ריאלי את בעיות האספקה הפוטנציאליות שלהם בפרוסיה המזרחית.
אפרקסין, מפקד צנוע במקרה הטוב, העריך את האספקה באזור והאמין שהיא מספקת; הוא לא הקים מחסני אספקה רוסיים ספציפיים באיחוד הפולני-ליטאי, שהיה נייטרלי, אלא התכוון להסתמך על אספקה מקומית.
ב-1757, התמיכה השוטפת ב-92,000 סוסים לבדם דרשה יותר מספוא ממה שהיה זמין בכל הטריטוריות הידידותיות בליבוניה, ובוודאי בפרוסיה המזרחית הלא ידידותית.
יתרה מכך, הרוסים לא עשו שום מאמץ להרחיב את מחסני האספקה שלהם באמצעות נמלי הים הבלטי, שהיו הדרך הברורה ביותר להאכיל כמות כזו של חיילים במרחק כזה.