tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוכרת לא תשנה את המטרה האמורה."לאור זאת דחה בית המשפט העליון את העתירה ביום 10 בדצמבר 2009. עם זאת, דלת האתר ננעלה על ידי אנשי ישיבת אש התורה, והכניסה אליו בלתי אפשרית.
עם זאת, לאור המורכבות הרבה בחפירה בתוך אדמת הרובע, לא נפתרה בעיה מרכזית, חיבור מפלס הרובע למפלס הכותל.
כיום הדרך היחידה להגיע מרחוב משגב לדך לכותל היא באמצעות מעלות רבי יהודה הלוי, שהוא גרם מדרגות מרוצף בן כ-140 מדרגות, המהווה מן מחלף בין הרחוב לכותל.
על מנת לפתור את בשנת 2020 החלה בנייתה של מעלית שתרד מרחוב משגב לדך עד גובה הכותל, משם תוביל מנהרה אופקית באורך 65 מטר עד ליציאה.
רחוב סוקולוב בהרצליה הוא אחד הרחובות הראשיים בעיר שמהווה מרכז מסחרי.
הרחוב גובל במפגש הרחובות ויצמן, פינסקר והשרון במערב ובדרך ירושלים במזרח.
במרכזו הוא גובל ברחוב ראשי אחר בהרצליה, שדרות בן-גוריון.
הרחוב קיים מאז 1925, וקיבל את שמו ב־1932. בטקס החניכה נכח נחום סוקולוב עצמו, שעל שמו נקרא הרחוב.
הרחוב תוכנן כבר בתוכנית המתאר הראשונה של העיר, שהכין האדריכל ריכרד קאופמן.
עד להקמת קניון שבעת הכוכבים היה הרחוב מרכז הפעילות המסחרית העיקרי של העיר.
עד לשנת 1983 שכן בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב עד רחוב בר־אילן השוק העירוני, שכלל גם בתי מלאכה קטנים, קיוסקים ודוכני ירקות לאורך רחוב בן-גוריון.
עם פינוי השוק הוקם במקומו מגדל "לב העיר" ומרכז מסחרי (פסאז').
כשהוקמה התחנה המרכזית של הרצליה היא מוקמה בקרן הרחובות סוקולוב ובן-גוריון, סמוך לשדרות ח"ן, עד שעברה ב-1960 כ-300 מטר משם להצטלבות שדרות בן-גוריון ורחוב העצמאות.
(תחנה מרכזית זו נסגרה אף היא בשנת 2018)
בעבר פעלו ברח' סוקולוב ארבעה בתי קולנוע שנסגרו: קולנוע דוד (סמוך למיקום הנוכחי של הספרייה העירונית), קולנוע הקיץ (ללא גג) זיו־אור, קולנוע היכל (שלאחר סגירתו הוקם במקומו פסאז' סוקולוב – המחבר בין סוקולוב לרח' הראשונים) וקולנוע סטאר (שהוקם בפסאז' סוקולוב).
במתחם קולנוע סטאר הוקם ב־2008 סינמטק הרצליה, שבהמשך עבר לבניין העירייה החדש.
ב-11 ביוני 2002 התרחש במסעדת "מפגש השרון" ברח' סוקולוב פיגוע התאבדות שגבה הרוגה אחת.
היה זה הפיגוע היחיד שהתרחש בהרצליה בתקופת האינתיפאדה השנייה.
רחוב סוקולוב היה אחד המוקדים העיקריים של פסטיבל הביאנלה בהרצליה שהוצג בעיר באופן דו-שנתי מ-2007 עד 2011.
שיפוץ מרכז הרחוב בתחילת המאה ה-21
בשנים 2005 ל־2008 הוקם במרכז רחוב סוקולוב, ביוזמתה של ראש העירייה יעל גרמן, "המרכז החדש של הרצליה", שכלל בין היתר את הרחבת מדרכות הרחוב, הקמת כיכר גדולה במפגש הרחובות סוקולוב ובן-גוריון, הרחבת השטחים הירוקים והקמת ספסלים.
בשנת 2015 יזם ראש העירייה החדש, משה פדלון, צמצום של המדרכות וביטול הכיכר בצומת סוקולוב-בן-גוריון-שדרות ח"ן, בו הכבישים הורחבו, שבילי האופניים נותקו מהצומת, וצומצמו המדרכות.
מהלך שפגע קשות בנגישות המרכז העירוני להולכי הרגל ורוכבי האופניים.
רחוב מאה שערים הוא רחובה הראשי של שכונת מאה שערים בירושלים.
הרחוב נמתח מכיכר השבת עד רחוב שבטי ישראל וחוצה את השכונה ממערבה ועד מזרחה.
הוא מהווה את גבולה הצפוני של השכונה, מצפון לו שכונת בית ישראל.
שליש הרחוב המערבי רחב יחסית ובעבר הייתה התנועה בו דו-סטרית.
הקטע שמפינת רחוב חבקוק מזרחה עד סוף הרחוב נעשה צר, מדרכותיו צרות מאוד, ומתאפשרת בו תנועת רכב רק בכיוון אחד.
כיוון הנסיעה ברחוב, כמו גם מספרי הבתים בו ידעו שינויים: בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל החל הרחוב במזרחו, מספרי הבתים החלו בפינת רחוב שבטי ישראל והסתיימו בכיכר השבת.
גם כיוון התנועה היה בהתאם ממזרח למערב.
לאחר קום המדינה השתנה כיוון התנועה ושונה סדר מספרי הבתים כך שיתחיל במערב הרחוב.
על בתים אחדים מתנוססים עדיין שלטי הרחוב האליפטיים בעלי מספר שאינו תואם.
חלק מהרחוב נקרא בתקופת המנדט רחוב גאולה.
אתרים בעלי עניין לאורך הרחוב
כיכר השבת - מצדה המזרחי של הכיכר מתחיל רחוב מאה שערים.
בתי ורשה - לאורך צדו הדרומי של הרחוב בתחילתו, שורת בתים שרק חלונותיהם פונים אליו, אלו בתי ורשה הניצבים בין רחוב מאה שערים לרחוב שטראוס.
שער הכניסה אליהם ואל החצר הגדולה שלהם ניצב בהמשך הרחוב במקום שבו הופך הרחוב להיות צר.
מתחת לחלונות בתי ורשה, בהיעדר פתחי כניסה ויציאה, התאפשרה הדבקת מודעות על קירות הבתים, מה שיצר את לוח המודעות האינסופי שהפך לסמלו הלא-רשמי של הרחוב.
בשנים האחרונות הסדירה עיריית ירושלים את נושא הדבקת המודעות, וכמעט כולן מודבקות על לוחות מודעות עירוניים שהותקנו לאורך קיר זה.
בית הכנסת התימני - שער שלום - בתחילת קטע הרחוב הצר בצדו הצפוני, בקומת המרתף שחלונותיה פונים אל מדרכת הרחוב.
בית הכנסת נבנה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, חלונותיו פונים לרחוב מאה שערים אך הוא חלק מהשכונה התימנית הוותיקה נחלת צבי.
בית המדרש אושפיצין (בפינת רחוב "חסד לאברהם") - שטיבל ותיק של חסידי צאנז, הוקם על ידי רבי אלעזר מאושפיצין.
בבית מדרש זה הוקם בראשית שנות ה-50 תלמוד התורה של חסידות בעלז, ששוכן כיום ברחוב יצחק שולל בעיר.
כיום מתקיימת בבית המדרש ישיבת אושפיצין בראשות הרב מנחם וייסמן.
בית המדרש סטרופקוב (בבית מספר 53) - בית המדרש והישיבה של חסידות סטרופקוב, הוקם בשנת 1954 ונבנה מחדש בעשור הראשון של המאה ה-21. במרתף הבית יקב "ענב - כהן" שנוסד בשנת 1891 ושימש כמה יקבים במרוצת השנים.
בנין כולל בוקרשט (בבית מספר 55) - בבנין זה שכן בית הכנסת בוקרשט ע"ש המלבי"ם (ביידיש: בוקארעשטער שול), המבנה נרכש עבור בית הכנסת בשנת 1901, בשנות ה-40 התנהלה ישיבת "פאר ישראל" לחסידי קרלין.
ראש הישיבה הרב משה אייזן נהרג עם בני משפחתו בהפגזה ירדנית ב-1948. בשנים 1942–1943 למד בבית המדרש, הרב אלעזר מנחם שך, שעמד ארבע שנים לפני כן בראשות ישיבת חסידי קרלין בלוניניץ.
בשנים 1946–1948 שימש בית הכנסת כמרכז לחסידות קרלין בהיותו בית המדרש של הרבי יוחנן פרלוב ששהה אז בארץ ישראל.
בשנים האחרונות נהרס הבניין ובמקומו הוקם בית דירות, קומת הקרקע יוחדה לבית כנסת לפי תנאי ההקדש.
בית הכנסת "קהל יראים" (בבית מספר 55) - בעבר התקיים בו בית הכנסת של יוצאי מרמורש, ה"מארמרושע שוהל".
כאן היה מרכז "נטורי קרתא" ומכאן יצאו הפגנות השבת בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50. כיום משמש הבניין מרכזה של חסידות משכנות הרועים.
בית המדרש "עדת ישראל" טשורטקוב (בבית מספר 30) - בית המדרש הוותיק של חסידות טשורטקוב (ביידיש: טשורטקובר שול), הכניסה אליו מרחוב עין יעקב הסמוך.
מדרש שמואל נייטרא (בבית מספר 61) - בית מדרש וישיבה ע"ש הרב שמואל דוד אונגר מנייטרא, הבית במתכונתו הנוכחית נחנך בשנת 2000.
בחזית בית מספר 65 שכנה חנותו של ר' יעקב יוסף הרמן, המתוארת בספרה של בתו רוחמה שיין "הכל לאדון הכל".
בית ויינגרטן (בבית מספר 67) - משכנו הראשון של בית היתומות ויינגרטן (1902–1912), משקוף האבן המהודר עודנו במקומו.
שומרי אמונים (בבית מספר 67) - כאן ייסד רבי אהרן ראטה את חבורת החסידים שלו שהתפצלה לאחר פטירתו לחסידויות תולדות אהרן (ותולדות אברהם יצחק) וחסידות שומרי אמונים.
לאחר פטירתו (1947) היה כאן בית המדרש המרכזי של חסידות שומרי אמונים.
מ-1976 חילק האדמו"ר אברהם חיים ראטה את זמנו בין בית מדרשו בבני ברק ובית מדרש זה.
בית הכנסת הרומני (רומענישע שול) (בבית מספר 67) - בשמו הרשמי "בית יעקב לחסידי בוהוש".
הוקם על ידי מוסדות כולל רומניה.
בבית זה שוכנים משרדי כולל רומניה ומערכת כתב העת "העדה" של העדה החרדית הירושלמית.
בית הכנסת "תפארת ירושלים" - כולל אמריקה (בבית מספר 42) - בית הכנסת הוקם בשנת 1889. בבית מדרש זה הוקמה ישיבת פרשבורג בארץ ישראל, לאחר עליית הרב מפרשבורג, רבי עקיבא סופר לארץ ישראל, שכרו תלמידיו עבורו את בית הכנסת ופרצו פתח לרחוב מאה שערים.
מאז נקרא המקום "שערי שמחה - פרשבורג" ובשמו המוכר ביידיש: פרעשבורגער שול.
בתי אונגרין (הכניסה למתחם ליד בית מספר 52) - השכונה נוסדה ב-1891 כחלק ממגמת היציאה מן החומות, בשנת 1898 כבר היו בה 35 בתים שכללו מאות דירות.
על שער הכניסה מתנוסס שלט ה"כולל" שהקים את השכונה: "כולל שומרי החומות לצדקת רבי מאיר בעל הנס".
שוק מאה שערים - השער הראשי לשוק ממוקם בסמוך לבית מספר 70. השוק הוא רחובה הפנימי של השכונה הגרעינית המקורית, ובו ממוקמים שטיבלך מאה שערים.
בית הכנסת "מטרסדורף" (בבית מספר 86) - בית מדרשו של הרב ישראל טויסיג, גאב"ד מטרסדורף ורבה של בתי אונגרין.
בתי נייטין (הכניסה למתחם ליד בית מספר 85) - נוסדה בשנת 1901 על ידי הרב שמואל זנוויל שפיצר, על שמו של הנדבן מנחם נייטין שעלה מארצות הברית והשתכן בירושלים.
בית המדרש הגדול דחסידי ברסלב (בבית מספר 108) - הבניין נבנה בשנות ה-60 כמרכזו של אחד הפלגים המרכזיים בחסידות ברסלב ונקרא בפי החסידים סתמית "בית הכנסת" בה' הידיעה (ביידיש: השול), גם שוכנת בו ישיבת "אור הנעלם".
במקום פעלה משנת 1888 ועד 1954 טחנת קמח בבעלות ערבית-יהודית משותפת, ובקומה שמעל הטחנה נפתח בשנת 1908 "מלון ארץ ישראל", שבו הייתה גם מסעדה ובאולם האוכל שלו נערכו חתונות.
בית המלון פעל במקום עד 1958 אז קרס חלק מהמבנה והמלון עבר למשכנו החדש ברחוב קינג ג'ורג' 51 בעיר.
מכאן יצאה חוליית "ההגנה" שבלמה את ההתנפלות על שכונת מאה שערים במאורעות תרפ"ט.
מתחם חסידות תולדות אהרן (בית מספר 112 ומאחוריו) - הקומפלקס הגדול של מוסדות חסידות תולדות אהרן שוכן בסמוך לרחוב מאה שערים, המבנה הראשון במתחם ניצב ברחוב מאה שערים בפינת רחוב אדמון, מבנה חדש שנחנך בעשור הראשון של המאה ה-21 ומשמש את ישיבת תולדות אהרן ומוסדות החסידות.
בית הכנסת אהל יצחק בית הכנסת של חסידי חב"ד, בין שנים 1947 עד 1948 שימש הבית הכנסת את ישיבת תורת אמת.
מתחם בית החולים האיטלקי - בסוף הרחוב, בנקודת החיבור שלו עם רחוב שבטי ישראל, פינתו הצפונית של מתחם בית החולים האיטלקי, שנמצא מאז שנות ה-60 המוקדמות בחזקת משרד החינוך הישראלי.
בית מס' 1 - בית שאול ברינקר, קבלן ירושלמי שבנה בתים רבים באזור מרכז העיר (אחיו של דב נתן ברינקר).
בית זה גבוה יחסית לשאר בתי השכונה.
במשך השנים נמכר הבית ושינה את שמו לבית בורוכוב.
בבית זה שכנו במשך שנים רבות משרדי הסניף הירושלמי של תנועת פועלי אגודת ישראל.
מרתף הבניין שימש במלחמת ששת הימים מקלט ציבורי.
כיום שוכנים באחת הדירות משרדי ועד הרבנים לענייני צדקה.
בית מס' 3 - דיירי אחת הדירות בבית זה שהייתה בבעלות תושב תל אביב, נחשדו כמיסיונרים.
הדירה קיבלה את הכינוי "דירת המיסיונריות" לאחר שצעירים חרדים התפרצו לתוכה בחורף 1998 והשליכו את כל תכולת הדירה אל הרחוב.
כמה מהם נעצרו ונשפטו וברחוב עומד "גלעד" מאולתר לזכר האירוע.
בבניין זה התגורר הרב שמואל אלעזר היילפרין.
בחזית הבניין היו חנויות תכשיטים, תשמישי קדושה וספרים.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 שכנה כאן חנות הספרים של משפחת פפנהיים שמכרה גם ספרים נדירים מאוספים פרטיים והייתה מוקד כינוס לרבנים ואוהבי ספר.
בין פוקדי החנות הקבועים נודעו: הרב עובדיה יוסף, הרב אליעזר יהודה וולדנברג, הרב שלמה גורן והרב שלמה שמשון קרליץ.
בית מספר 5 - (בתקופת המנדט: גאולה 18) בו שכנו מאז 1933 משרדי "מרכז אגודת ישראל בארץ ישראל" בהנהגת משה בלוי ומשה פרוש, ממשרד זה התנהלה פעילות אגודת ישראל הירושלמית בשנות המנדט וראשית המדינה, בין הפעילים הצעירים היו: אוריאל צימר, שמואל שאולזון ומנחם פרוש.
במשך עשרים שנה שכנה במשרדים אלו מערכת השבועון "קול ישראל".
בבית זה התגורר גם הרב חיים מאיר אונגר, אב"ד לוקנבך.
בית מספר 7 - במרתף הבית שכנה המחלבה של משפחת מקובקי שבמקביל ייבאה חמאה מחו"ל.
בחזית הבית ובחלק מהדירות שכנו עסקים וחנויות רבות.
גלריה לאמנות, חנויות הלבשה והנעלה, חנות למוצרי חשמל, סוכנות נסיעות ותחנת מוניות, חנות יין ומגדנייה.
בית מספר 9 - בבית זה נפתח זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה סניף של הדואר האוסטרי, סניף הדואר הראשון בירושלים שמחוץ לחומות.
עוד בבית זה, חנות הוצאת הספרים "כתר", שמואל וולנר מבעלי ההוצאה נהרג בפיגוע בקו 2 (2003).
רחוב מלכי ישראל הוא רחובה המרכזי של שכונת גאולה בירושלים.
אורכו של רחוב מלכי ישראל הוא קילומטר אחד.
תחילתו ממזרח בכיכר השבת, וסיומו ברחוב שרי ישראל.
בחציו המזרחי משמש הרחוב כמרכז מסחר ובילוי לציבור החרדי בירושלים.
חציו זה מכיל בעיקר חנויות ודוכני מזון, בנקים, מרפאות, מספרות לגברים, סלוני פאות, חנויות ביגוד, חנויות כל-בו, ספרים, מוזיקה יהודית ותשמישי קדושה.
בחלקו המערבי הוא מכיל מספר מוסדות ציבור ובתי כנסת.
הרחוב קרוי על שם מלכי ישראל, כחלק משמות הרחובות באזור.
משני עברי הרחוב נמצאות השכונות החרדיות: כרם אברהם, שכונת הבוכרים, נוה צבי, וגאולה בצפון, ואחווה, זיכרון משה ומקור ברוך בדרום.
באוקטובר 2015, בפיגוע דריסה ודקירה שאירע ברחוב במהלך גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), נרצח ישעיהו קרישבסקי.
מתיבתא תפארת ישראל ובית הכנסת המרכזי של חסידות בויאן
מרכז בית יעקב למורות (-הסמינר ה"חדש")
משכנו הישן של המכון הגיאולוגי לישראל בקצה מחנה שנלר
ישיבת פורת יוסף (בפינת רחוב יוסף בן מתתיהו)
בית המדרש המרכזי הישן של חסידות גור (בפינת רחוב רלב"ח)
בית כנסת של חסידות קומרנה (משמש כשטיבלאך)
רחוב נָאלֶבְקי (בפולנית: Ulica Nalewki; ביידיש: נאַלעווקי או נאַלעווקעס) היה רחוב בוורשה בירת פולין, שעד מלחמת העולם השנייה היה אחת הדרכים המרכזיות של העיר.
נאלבקי היה הרחוב הראשי של מחוז הצפון היהודי, שנודע גם בשם מחוז נאלבקי-מוּראנובסקה (Nalewkowsko-muranowska).
בזמן המלחמה היה זה אחד הרחובות הראשיים של הגטו שהוקם בעיר.
הרחוב נהרס במלחמה, שבה ספגה ורשה הרס ניכר וכמעט כל יהודיה נספו, ולא נבנה מחדש לאחריה, כמו רחובות סמוכים רבים אחרים.
לאחר המלחמה ניתן השם נאלבקי לרחוב קטן הממוקם 100 מטר ממערב לרחוב נאלבקי ההיסטורי, ואילו לחלקו הדרומי הקצר של רחוב נאלבקי מלפני המלחמה ניתן השם "גיבורי הגטו" (Bohaterów Ghetta ).
השם ההיסטורי נאלבקי (Nalewki) מקורו בנהר בֶּלצ'וֹנצָה ( Bełcząca), הידוע גם בשם נאלבקי.
נהר זה זורם דרך ורשה והוא מקור חשוב לאספקת מים עבור תושבי העיר.
המבנים העתיקים ביותר ברחוב נבנו סביב שנת 1662, המבנים של מנזר בריגידק (Brygidek ) ושל כנסיית השילוש הקדוש (Kościół i klasztor Brygidek w Warszawie (בצומת הרחובות דְלוּגָה ונאלבקי) נבנו בין השנים 1652–1658. בשנת 1807, בעת המלחמות הנפוליאוניות, השתלטו חיילים צרפתים על הכנסייה ועל המנזר והמנזר התפזר.
הבניינים העיקריים של רחוב נאלבקי היו עם זאת מבני מגורים מעץ, והרחוב היה מפורסם בזנות.
ההתפתחות המהירה של הרחוב התבצעה בשנות ה-20 של המאה התשע-עשרה וקשורה ליישוב יהודי ורשה.
נאלבקי הפך להיות רחוב הקניות הראשי ברובע היהודי שהוקם בקרבת מקום.
נאלבקי הפך לאחד מרחובות הקניות החשובים ביותר בוורשה ואחד הרחובות הראשיים של הרובע היהודי בעיר.
ברחוב נאלבקי היו סדנאות מלאכה, חנויות כלבו, נקודות שירות וחנויות ספרים.
בשנת 1913 פעלו ברחוב 329 סניפים מסחריים של תעשיות שונות.
רחוב נאלבקי במלחמת העולם השנייה
ההפצצה בשנת 1939 הביאה להרס הראשון ברחוב.
בזמן המלחמה, בנובמבר 1940, היה רחוב נאלבקי אחד השערים המרכזיים של גטו ורשה.
ב-26 במרץ 1943 החל מבצע ארסנל (Akcja pod Arsenałem ) של תנועת ההתנגדות הפולנית לשחרורו של יאן ביטנר (Bytnar ) בשלושת הרחובות נאלבקי, בּיֶילֶנסקה (Bielańska ) ודְלוּגָה (Długa ).
ב-19 באפריל 1943, עם עלות השחר, דרך השער בנאלבקי, נכנסו כוחות גרמניים לגטו, מלוּוים בחיילים משתפי פעולה לטבים ואוקראינים בפיקודו של פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, ונתקלו בהתנגדות המזוינת של המורדים היהודים.
אירוע זה היה תחילתו של מרד גטו ורשה.
לאחר נפילת המרד, חלקו הצפוני של הרחוב השייך לגטו נהרס לחלוטין על ידי הגרמנים.
פינת הרחובות נאלבקי ודלוגה הייתה אתר קרבות בולט במרד ורשה.
ב-31 באוגוסט 1944 הרס חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) את המעצר המורכב במעבר סימונס (), שהוחזק על ידי חיילי גדוד חרוברי הראשון ( Batalion Chrobry I) של הארמייה קריובה, וקבר כ-300 איש במרתפיו.
רחוב מלאיה ניקיטסקאיה (בשנים 1948–1993 – רחוב קצ'אלוב) הוא רחוב במחוז המשנה פרסננסקי שבמחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה, רוסיה.
הרחוב משתרע מכיכר שערי ניקיטסקיה עד לרחובות סאדובאיה-קודרין, והוא מקביל לרחוב בולשאיה ניקיטסקאיה.
מספור הבתים מתחיל משערי ניקיטסקיה.
שם הרחוב הוענק לו עוד במאה ה-19 לרחוב הסמוך בולשאיה ניקיטסקאיה, אשר על שם מנזר ניקיטסקי, הממוקם באתר הככר, סמוך לתחנת הרכבת התחתית (כיום בית מספר 7/10 ברחוב בולשאיה ניקיטסקאיה, פינת סמטת קיסלובסקי).
בית מספר 13 – אחוזת סובורוב-בראנוב, כעת שגרירות ניגריה במוסקבה.
מספר 15 – בית דירות, שנבנה ב-1912 על ידי הארכיטקט פיאוטרוביץ'.
ב-2004 ראש העיר של מוסקבה יורי לוז'קוב הבית הוכר כמבנה מסוכן והוחלט על שיפוצו.
חלק מהאחוזה (בית מספר 19 ו-21) בשנות 1870 השתייכה לנסיך פ.
א גונצ'ארוב (אביה של נ.
גונצ'ארובה – אשתו של אלכסנדר פושקין).
הועבר לידיים פרטיות בשנת 1831.
מספר 21 – חלק מהאחוזה .
המבנה הקיים נבנה בשנת 1843. בתחילת נובמבר 1873 הועבר לאחזקתו של צ'ייקובסקי, שהחל לעבוד כאן על האופרה "הנפח מוואקולה".
בשנים 1899–1904 בבית חי הכימאי ולדימיר מרקובניקוב.
לאחר מהפכת אוקטובר הבניין הועבר לידי התיאטרון של נ.
מספר 27 – חלק מאחוזתה של מ.
גגארינה והשתרע עד לרחוב בולשאיה ניקיטסקאיה.
החלק הופרד מהאחוזה, כנראה ב-1860; גם אז בקו הרחוב עמד מבנה עם שתי קומות.
באחד הבתים גר האדריכל נ.
קודם לכן היו כאן מבני עץ שהיו שייכים בתחילה לקציני צבא.
באחד הבתים האלה, בילה את השנים האחרונות של חייו אמן הבלט .
מספר 31 – בית עץ של כנסיית גאורגי הקדוש.
נבנה לאחר השריפה שפרצה בשנת 1812 ונבנה מחדש ב-1902.
מספר 8 – בית דירות (נבנה ב-1903, על ידי האדריכל א.
מספר 12 – אחוזת דולגורוקי-בוברינסקי.
הבית שימש כביתם של בני רוסטוב ב"מלחמה ושלום" מאת סרגיי בונדרצ'וק.
במבנה זה שיכן בוריס אקונין בשנים 1883–1891 את גיבורו אראסט פטרוביץ' פנדורין.
ירמין), כאן התגורר האקדמאי ו.
מספר 16 – בניין המגורים "פועל הקרמלין", נבנה בשנים 1936–1938 על פי תכנון של האדריכל איי.
חזית הבית מעוצב עם אכסדרה.
בבית גרה שחקנית לודמילה פטיסובה, הבלרינה אירינה טיחומירנובה, המבקר ויקטור גראשצ'נקוב.
הבניין משתרע על חלק שהיה מיוער בעבר (בתים 16, 18), אשר בתחילת המאה ה-19 שימש כגן.
ב-1850 הבית היה בבעלות היועץ א.
פרסטר (נבנה ב-1899, על ידי האדריכל א.
אריקסון), כעת משמש את שגרירות לאוס.
היווה חלק מהאחוזה שבבעלות מייסנר .
בשנת 1896 בבית התגורר הסופר ל.
בעבר עמד כאן בית עץ בן שתי קומות בשנים 1818–1823 ובו התגוררה משפחת אוגארייב; ב-1871 וב-1872 חי כאן ל.
לפני בניית הבניינים המודרניים עמד כאן בית עץ בן שתי קומות שנבנה אחרי השריפה במוסקבה, בשנת 1812.
מספר 24, מקטע 1 – "בית ההקלטות" (נבנה ב-1939), משמש עכשיו את הבית הממלכתי לשידור והקלטה.
בעבר עמדה כאן כנסיית גאורגי הקדוש שהייתה ידועה עוד מאז 1635. בשנים 1777–1779 הכנסייה נבנתה במבנה אבן.
ביולי 1877 נערך בכנסייה טקס הנישואין של פ.
קרנייב), כיום משמשת את שגרירות תוניסיה.
אחרי טרסובה המבנה היה שייך למשפחות בקאקינסקי-מינדובסקי שבשנים 1909–1913 הוסיפה שתי קומות שנבנו עם דירות להשכרה.
מטרו תחנת ארבטסקאיה, קווי הטרוליבוס 15, 31
מטרו תחנת בריקדנאיה (400 מטר).
רחוב מוּפֶטָאר , השוכן ברובע החמישי של פריז, מהווה את אחד ממוקדי המסחר והקולינריה התוססים והפופולריים ביותר בעיר.
הרחוב מתפקד כמדרחוב הסגור לכלי רכב, הנמתח מרחוב דקארט ועד לכיכר סן-מדאר, כאשר מרכזו הפועם נמצא באזור כיכר קונטרסקארפ.
לאורך המדרחוב פזורים דוכני שוק מסורתיים לצד שפע של מסעדות, בתי קפה וחנויות ייחודיות, המעניקים למקום אווירה פריזאית אותנטית ודינמית.
מקור שמו של הרחוב נעוץ בטופוגרפיה המקומית של התקופה הרומית, אז נקראה הגבעה עליה הוא שוכן "הר סטאריוס" (mont Cétarius) או "הר סטארדוס" (mont Cetardus).
לאורך המאות עבר השם גלגולים לשוניים רבים, ביניהם וריאציות כמו Montfétard, Mouflard ו-Mostard, עד שהתקבע בניסוחו הנוכחי כ-Mouffetard.
אבולוציה שמית זו משקפת את ההיסטוריה ארוכת השנים של הציר, שתחילתו עוד בתקופה הנאוליתית.
התשתית עליה הוקם הרחוב שימשה בעבר כדרך רומית מרכזית שקישרה בין ההתיישבות הרומית בגדה השמאלית של נהר הסן לבין איטליה.
רחוב מסדה הוא רחוב חד-סטרי בשכונת הדר הכרמל בחיפה, המחבר בין רחוב בלפור לשדרות הציונות, דרך רחוב טבריה הממשיך אותו.
הרחוב מחבר גם רחובות משניים ומדרגות: מדרגות העמק, רחוב שמואל, מדרגות צפת, רחוב השלום, מדרגות כורש.
הרחוב מאופיין באוכלוסייה יהודית וערבית כאחד, ומאז מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 היגרו אליו צעירים בתהליך הצערת האוכלוסייה בשכונה.
רחוב מסדה הוא רחוב מגורים ומסחר, ובו חנויות, בתי קפה ומבנים נוספים.
שמו של הרחוב הוא על שמה הלועזי של מצדה והוא ניתן לו בשנת 1941.
רחוב מסדה מוכר גם בכינויו "מסדה שטראסה" , עוד מימי התגוררות היקים בשכונה.
בית ספר חוגים, נוסד בשנת 1934 על ידי יאיר ואלן כ"ץ.
ומשכנו הראשון היה במרפסת ביתה של האמנית רות קופל, מסדה מס' 17
בית הקהילות - לגאווה וסובלנות (רח' מסדה 6) - המרכז הקהילתי העירוני הראשון בחיפה לקהילה הגאה שמספק שרותי תמיכה, העצמה והנגשה לציבור הגאה ובני משפחותיהם בעיר.
גן קסל או גן נתן (רח' מסדה 6) - גן הממוקם בין רחוב מסדה לרחוב בן יהודה.
מבנה בית הספר בסמ"ת (רח' מסדה 8–10) - בעבר היה בית ספר שש-שנתי (חטיבת ביניים ותיכון) וכיום משמש כמרכז מחוננים ומצטיינים יהודים וערבים, המיועד לתלמידים בכיתות ג'-ט', אשר אותרו כמחוננים ואינם מעוניינים ללמוד במסגרת כיתות המחוננים בעיר, וכן לתלמידים בעלי יכולות גבוהות מאוד.
"המקום לתרבות יהודית" ובית הכנסת "עדת ישורון" (רח' מסדה 12) - היה בית כנסת שנעזב ממתפלליו והועבר לידי "גרעין הדר", גרעין תורני שנוסד על ידי 10 משפחות צעירות שהגיעו לשכונת הדר בשנת 2009.
תחנת "מסדה" של הכרמלית (רח' מסדה 29).
רחוב מוספילמובסקאיה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המערבי של מוסקבה ברובע ראמנקי והמחוז הוא אחד משנים עשר מחוזות (אוקרוגים) מהם מורכבת העיר.
ברחוב מוספילמובסקאיה נמצאים שגרירויות של מדינות רבות ואולפני קולנוע מוספילם.
רחוב נגלינאיה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע משצ'אנסקי וטברסקוי.
הרחוב נקרא על שם נהר נגלינאיה .
מטה הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית
מלון אררט פארק הייאט מוסקבה
מטה שירות המיסים הפדרלי של רוסיה
רחוב מוחובאיה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע ארבאט וטברסקוי.
רחוב לנין הוא הרחוב הראשי בעיר אומסק, שברוסיה.
רחוב לנין ממוקם באזור של בניינים היסטוריים.
נשמר כאן מכלול אדריכלי ייחודי של סוף המאה ה -19 - תחילת המאה ה -20, שקיבל מעמד של אנדרטה היסטורית בעלת משמעות פדרלית ומהווה אטרקציה של העיר.
בחגים התנועה ברחוב לנין סגורה לחגיגות ציבוריות.
רחוב מיכאילו הרושבסקי (באוקראינית: Вулиця Михайла Грушевського) הוא רחוב ברובע פצ'רסקי של העיר קייב, באזור ליפקי.
הרחוב קרוי על שמו של מיכאילו הרושבסקי, מאבות ההיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית.
רחוב מיכאילו הרושבסקי ממוקם ברובע הממשלה שבו ממוקמים מוסדות השלטון של אוקראינה.
אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי
תיאטרון הבובות הממלכתי של קייב
מכון לספרות ע"ש טאראס שבצ'נקו
רחוב ניקולסקאיה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי.
ניקולסקאיה הוא אחד הרחובות העתיקים במוסקבה ואחד הראשיים של קיטאי גורוד.
הרחוב מחבר בין הכיכר האדומה לכיכר לוביאנקה.
מספור הבתים מתחיל מהכיכר האדומה.
רסטרלניי דום (בית הירי) .
כאן שכן הקולגיום הצבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות - אחד המרכזים העיקריים של הדיכוי הפוליטי ההמוני של סטלין.
מתחם מבנים של חצר שרמטייבו
רחוב ניזאמי (באזרית: Nizami Küçəsi) הוא מדרחוב היסטורי ותוסס הכולל חנויות ומסעדות, הממוקם בלב באקו, עיר הבירה של אזרבייג'ן.
הרחוב נקרא על שמו של המשורר חכים ג'מאל א-דין נזאמי, שחי במאה ה-12 ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הפרסים.
רחוב ניזאמי ידוע בארכיטקטורה היפה שלו ובמבנים ההיסטוריים כשהבולט ביניהם הם תיאטרון האופרה והבלט ומוזיאון ניזאמי לספרות אזרבייג'נית, המוקדש לחייהם וליצירותיהם של חכים ג'מאל א-דין נזאמי וסופרים אזרבייג'נים אחרים.
111 Murray Street ידוע גם כמגדל טרייבקה 101 הוא גורד שחקים למגורים שהושלם בשנת 2018 במנהטן שבניו יורק.
הבניין נמצא בצומת הרחובות מאריי-ווסט, ברובע הפיננסי ובשכונות טרייבקה וקרוב לבאטרי פארק סיטי.
המגדל מתנשא לגובה 241.4 מטרים לפסגתו ובו 195 מ"ר של שטחי מסחר בקומת הקרקע.
הבניין הוא המבנה השלישי בגובהו באזור, אחרי פארק פלייס 30 ורחוב לאונרד 56, התואם את גובהו של בניין וולוורת'.
בסמוך למגדל יש רחבה המשתרעת על שטח של 985 מ"ר.
המגדל נבנה במקום בו הייתה אוניברסיטת סנט ג'ון ברחוב מאריי 101. היזמים רכשו את המקום תמורת 200 מיליון דולר במאי 2013, ובמאי 2015 השלימו את מימון הפרויקט לאחר שהבטיחו השקעת הון מחברת ביטוח סינית והלוואת בנייה בסך 445 מיליון דולר מקבוצת בלקסטון, דויטשה בנק ובנק M&T.
בקיץ 2015 הסתיימה הריסת המבנה הקודם של האוניברסיטה והחלה בניית יסודות המגדל.
רחוב סנטרל או רחוב ג'ונְגְיָאנְג (בסינית: 中央大街) הוא מדרחוב במרכז חרבין בסין.
ארכו 1,450 מטר ורחבו 21.34 מטרים, ובעל ריצוף ריבועי ייחודי בחרבין.
הרחוב נבנה בשנת 1898 על ידי הרוסים בתקופת ההשפעה הרוסית על העיר.
הרחוב ידוע בריבוי הסגנונות הארכיטכטונים של המבנים שלאורכו, אשר נבנו בסגנונות אקלקטיות, בארוקיות, רנסאנסיות, מודרניות ועוד.
הרחוב נבנה בשנת 1898 בעת שחרבין הפכה למרכז רכבות ועיר משגשגת בעקבות בניתה של רכבת מזרח סין, חוצת מנצ'וריה, העוברת בעיר.
בשנת 1925 רוצף הרחוב בעלות גבוהה כדי להפחית שחיקה שנגרמה מנהר הסונְגְחְווָה העובר בקרבת מקום.
בשנות ה-20 הרחוב הפך לרחוב בינלאומי ופעלו בו למעלה ממאה חנויות.
באותה תקופה גרו ברחוב רוסים, יהודים, סינים, יפנים ועוד אנשים ממדינות אחרות.
בתחילה הרחוב נקרא רחוב סין ובשנת 1928 שונה שם הרחוב לשמו הנוכחי.
במהלך מהפכת התרבות שונה שם הרחוב לרחוב פָאנְג שְׂיוֹ' (מניעת תיקון).
בשנת 1986, הרחוב נרשם כאתר לשימור על ידי השלטון המקומי של חרבין.
ביוני 1997 הרחוב הפך למדרחוב.
רחוב סוקולוב הוא רחוב מרכזי בחולון הנקרא על שמו של נחום סוקולוב.
הרחוב משתרע מכיכר סטרומה במרכז-מערב העיר, ועד לגן המקלט שמעבר לו רחוב יוסף סרלין.
הרחוב מהווה גבול בין שכונת אגרובנק בצפון לשכונות רסקו וקריית עבודה
בשנת 1934 יעקב מירנבורג ושמעון יעבץ, שני בנקאים יוצאי רוסיה, מראשי בנק אגרובנק, רצו להקים שכונה תעשייתית ורכשו כ-3,000 דונם של אדמות חול כיום שכונת אגרובנק.
מיד החלו בתכנון השכונה, בשיתוף עם חברת שיכון עובדים.
בשנת 1934 החלו בהכשרת תשתיות לבנייה ובסלילת כביש וכחלק מבניית השכונה בנו גם את רחוב סוקולוב.
בשנת 1935 החל לפעול באופן סדיר קו תחבורה ציבורית של חברת דרום יהודה מסוקולוב לתל אביב.
הוא נחשב במשך עשרות שנים לרחוב המסחרי הראשי של חולון בסמיכותו הוקמו מרכזי תרבות חולונים, בגין היתר תיאטרון חולון וספריית בן יהודה.
בשנת 1967 נפתח בית קולנוע בשם "סבוי" ברחוב סוקולוב.
בית הקולנוע הזה התאפיין בסטנדרטים מודרניים לתקופתו שכללו, בין היתר, מושבים מרופדים ומיזוג אוויר.
אולם בית הקולנוע שכן בקומת המרתף והתאפיין בצורתו הייחודית והמעגלית שדמתה לעדשת מצלמת קולנוע.
בשנת 1992 בית הקולנוע נסגר כחלק מגל סגירות של מאות בתי קולנוע ברחבי הארץ שלא עמדו בתחרות מול רבי הקולנוע שנפתחו בתוך הקניונים החדשים.
ברחוב פועל סניף של הנוער הלאומי ברחוב סוקולוב 52.
בסוקולוב ישנן חנויות רבות המשרתות את תושבי העיר ובהם בתחום המוניות, פרחים, מתפרה, סנדלריה, צעצועים, אופניים, ספרים ומכשירי כתיבה, חיות, שירותי ציבור, בריאות ואופטיקה, חשמל, מחשבים, תכשיטים, ריהוט, מתנות, כלי בית, הסעדה, טיפוח וקוסמטיקה, מזון, אופנה, והנעלה וכן, גם דוכני מפעל הפיס.
עד שנות ה-90 רחוב סוקולוב היה שוקק ומלא חיים, תושבים מהערים הסמוכות היו מגיעים לחנויות מיתולוגיות כמו בגדי ליאון, מאפיה פיטרו וחנויות ספורט ותיקות, ובהתאם הייתה תחבורה ציבורית תכופה ונוחה לרחוב הפופולרי.
חנוכת קניון הזהב ב-1993 וקניון חולון ב-1998, פגעו במסחר ברחוב משמעותית.
התעצמות העבודות על הקו הירוק בשנות העשרים של המאה ה-21, הביאו להידרדרות נוספת שכן מאז הרחוב סגור לתנועה מנועית בחלק גדול משעות היום.
כחלק מהעבודות להקמת הקו הירוק של הרכבת הקלה בחולון, הצטמצמו מספר הנתיבים לתנועת כלי רכב ברחוב וחלה פגיעה בעסקים כתוצאה מכך.
עד לתחילת העבודות על הקו הירוק, ברחוב נערכה העדלאידע המפורסמת של חולון (מאז החגיגות עברו דרומה לרחוב גולדה מאיר).
רחוב סוקולוב כחלק משכונת אגרובנק הוכרז בשל חשיבותו ובשל אופיו המיוחד, כמרקם היסטורי לשימור בתוכנית השימור העירונית של חולון.
רחוב פליט הוא רחוב בלונדון שבאנגליה.
הרחוב מפורסם בהיותו מרכזה של העיתונות בבריטניה.
על אף שכיום אין מערכות העיתונים החשובים בבריטניה נמצאות ברחוב זה, נותר שם הרחוב שם נרדף לעיתונות הבריטית.
בשנת 2003 עזב את הרחוב המשרד האחרון של סוכנות ידיעות בעלת חשיבות - משרדה של סוכנות הידיעות רויטרס.
רחוב פליט נמצא בסיטי של לונדון, ובצאתו מהסיטי משתנה שמו לרחוב הסטרנד.
הרחוב נקרא על שם הנהר פליט, שעבר לצד הרחוב, וכיום זורם מתחתיו.
בתרבות, הרחוב מפורסם בתור משכנו של המספרה של סוויני טוד, שהיה רוצח את קורבנותיו.
חנות סמוכה, ששייכת לגברת לאבט, הייתה אופה את קורבנותיו בתוך פשטידות בשר ומוכרת אותן.
רחוב צ'רצ'יל 1 הוא גורד שחקים המצוי בלונדון באזור הדוקלנדס שבקרבת קנרי וורף.
מבנה זה משמש כבניין ההנהלה של בנק ברקליס.
גורד השחקים מתנשא ל-156 מטרים ו-32 קומות.
בניין המשרדים תוכנן על ידי משרד האדריכלים HOK, והוא הבניין השלוש עשרה בגובהו בממלכה המאוחדת והרביעי בגובהו באזור הדוקלנדס (אחרי כיכר קנדה 1, מגדל HSBC ומרכז סיטיגרופ).
המבנה נחנך ביוני 2005 על ידי יו"ר קבוצת ברקליס - מתיו ברט.
חדרי ההנהלה מצויים בקומה ה-31, וחדרי הישיבות בקומה ה-30. קומות 17–23 משמשות משרדים אחרים.
המבנה מקושר במעבר תת-קרקעי למרכז הקניות של כיכר קנדה ולתחנת הרכבת התחתית קנרי וורף.
השפעת פיגועי 11 בספטמבר על תכנון המבנה
תכנון המבנה הושפע מפיגועי 11 בספטמבר – בעקבות הפיגועים נבנו במבנה חמש מערכות מדרגות – אחת בכל אחת מפינות המבנה, ומערכת מרכזית הכוללת גם את המעליות במרכז המבנה.
כל אחת ממערכות המדרגות מסוגלת להכיל את כל עובדי המבנה, במקרה ורק מערכת מדרגות זו תישאר חופשית למעבר בשעת חירום.
רחוב קפלן הוא רחוב וציר תנועה ראשי במרכז תל אביב-יפו הקרוי על שם אליעזר קפלן.
הרחוב מהווה את אחד מצירי הכניסה הראשיים למרכז העיר מנתיבי איילון, מגבעתיים ומדרום רמת גן.
ראשית הרחוב במחלף קפלן ומפגש הרחובות דרך בגין (דרך פתח תקווה) וגבעת התחמושת (קטע הרחוב הקצר שבין דרך בגין ונתיבי איילון).
סופו של הרחוב במפגש הרחובות אבן גבירול ודיזנגוף.
הרחוב נבנה על תשתית "דרך הים" - הרחוב הרוחבי הראשי של מושבת הטמפלרים שרונה, שנבנתה בצורת צלב.
הרחוב האורכי שניצב לו היה רחוב כריסטוף הופמן (Christoph-Hoffmann-Straße) הוא רחוב דוד אלעזר כיום.
רחוב קפלן היה מחובר בצדו המערבי לשביל שחיבר בין יפו והכפר סומייל ובצדו המזרחי לדרך "נבלוס-דמסקוס" (דרך בגין).
בשנת 1939 גורשו הטמפלרים מארץ ישראל ועם קום המדינה הפכו מבני הטמפלרים למבנים ששירתו את מדינת ישראל, כפי ששמשו בתקופת המנדט הבריטי.
רוב הבניינים האלו נבנו בסגנון הברוטליזם שאפיין את הבנייה בארץ באותן שנים, והם חלק ממרכז עסקים הנמשך גם בשדרות שאול המלך.
מצפון לרחוב קפלן נמצא מחנה רבין, ובו משרד הביטחון, מוצב הפיקוד העליון של צה"ל, מטה חיל האוויר ומטה חיל הים.
הרחוב הוא מיקום פופולרי להפגנות נגד משרד הביטחון.
בתחילת המאה ה-21, עם גידול עומסי התנועה בתל אביב היה צורך בהרחבת הרחוב על מנת לאפשר קיבולת גדולה יותר של כלי רכב.
תחילה, ב-31 במרץ 2003 נפתח לתנועה מחלף קפלן, בקצה המזרחי של הרחוב.
תוכניות העירייה להרחבת הכביש היו בניגוד לדעתה של המועצה לשימור אתרים על רקע הכוונה להרוס חלק מהמבנים בסגנון האדריכלות הטמפלרית.
לאור הכרזת המבנים לשימור הוחלט בתחילת שנות ה-2000 על פרויקט הרחבת הכביש אשר במסגרתו הוזזו בשנת 2005 חמישה מבנים לשימור.
פרויקט הזזת המבנים היה הראשון מסוגו שנעשה בישראל ובוצע על ידי האדריכל אמנון בר אור.
חמישה מבנים הוזזו מרחק של כ-30 מ'.
עלות פרויקט הזזת המבנים הייתה כ-26 מיליון שקלים.
בשנת 2006 נחנך מגדל היובל ברחוב קפלן פינת דרך בגין ובו 40 קומות, שהיה אז גורד השחקים החמישי בגובהו בישראל והשלישי בגובהו בתל אביב-יפו.
הרחבת הרחוב הסתיימה בשנת 2008 ואולם החל משנת 2011 עברו בתי המושבה שיפוץ ושימור עד לפתיחתם ב-2014 כמתחם שרונה.
ביולי 2008, במסגרת חגיגות שנת המאה לתל אביב, תלתה העירייה לאורך הרחוב את דגלי אומות העולם כדי להפוך את הרחוב לשער הכניסה לעיר ולמתגו כ"שדרת האומות".
בינואר 2020 נסלל ברחוב נת"צ משני הכיוונים.
בשנת 2023 הושלמה בנייתם של מגדלי דה וינצ'י, זוג מגדלי מגורים בני 44 קומות כל אחד, בפינת הרחובות קפלן ודה וינצ'י.
כרחוב מרכזי השוכן לצד הקריה וקריית הממשלה, משמש הרחוב לעיתים קרובות זירה להפגנות ופעולות מחאה, זאת במיוחד לאחר הרחבתו שאפשרה פעילות זו.
במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, משמש הרחוב כמוקד ההפגנות הגדול ביותר מדי שבוע עם הפגנות המוניות של מאות אלפי מפגינים.
רחוב קאנאל הוא רחוב ראשי בדרום רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב חוצה את מנהטן ממזרח למערב ומקשר בין גשר מנהטן ורובע ברוקלין של העיר ניו יורק מצד מזרח למנהרת הולנד המובילה לניו ג'רזי ולדרך בינמדינתית 78 ממערב.
הרחוב מהווה את הרחוב הראשי של שכונת צ'יינה טאון, את הגבול הדרומי של השכונות איטליה הקטנה וסוהו, ואת הגבול הצפוני של שכונת טרייבקה.
הרחוב נקרא על שם תעלה שעברה במקום בראשית המאה ה-19. התעלה נחפרה על מנת לנקז את מימי הביצות ומימי אגם קולקט.
האגם מולא בשנת 1811 והתעלה יובשה והפכה לרחוב בשנת 1820, כאשר הרחוב עובר במסלול האלכסוני בו עברה התעלה.
ייבוש האגם הביא, בניגוד למצופה, להגברת הביצתיות של האזור, מאחר שהאגם ניקז את מימי המעיינות שבאזור, ובתי השכונה החלו לשקוע.
בעקבות מצב הבניינים הרעוע הפך האזור שכונה אז שכונת פייב פוינטס לשכונת עוני הידועה בפשיעה הרבה שבה.
בראשית המאה ה-20 התפתח במפגש הרחובות קאנאל ובאורי מסחר ביהלומים (שעבר לימים למחוז היהלומים שברחוב 47).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנה ברחוב הבניין של הנהלת בנק סיטיזנס סייבינגס (Citizens Savings Bank) - המבנה המרשים בעל הכיפה הוא המבנה הבולט ברחוב גם כיום.
כיום מהווה הרחוב חלק מצ'יינטאון, ולאורכו של הרחוב חנויות רבות המוכרות מוצרים מזויפים באיכות נמוכה ובמחירים נמוכים.
רחוב פאולוס השישי הוא רחובה הראשי של העיר נצרת, והוא קרוי על-שמו של האפיפיור פאולוס השישי, אשר ביקר בעיר ב-5 בינואר 1964.
אורכו של הרחוב הוא כ-1,650 מטרים, ויחד עם המשכו הצפוני, המכונה רחוב הגליל, הוא חוצה את העיר בכיוון כללי מדרום-מערב לצפון-מזרח.
תחילתו בצומת נצרת דרום, שבה הוא נפגש עם כביש 75 ועם הקצה הצפוני של התוואי הישן של כביש 60 (רחוב ג'ורג' איבן עמאר).
הוא חוצה את "כיכר העיר", וחולף ממזרח לעיר העתיקה של נצרת ולמתחם בזיליקת הבשורה.
סופו של הרחוב ב"כיכר המעיין" שבמרכזו שוכן מעיין מרים, מקום בו הכביש פונה לכיוון מזרח ומשנה את שמו לרחוב הגליל.
בין האתרים השוכנים לאורכו של הכביש נמנים בית הספר דון גאנטלה של האב הוגו, מנזר שארל דה פוקו, מקאם שהאב א-דין ומנזר הנזירות הפרנציסקניות.
לאורך חלקו המרכזי של הרחוב משתרעת חזית מסחרית שבה חנויות ובתי עסק מכל הסוגים, ומסעדות רבות.
הרחוב עמוס משך כל שעות היום, ורוב קווי האוטובוס העירוניים והבין-עירוניים המשרתים את נצרת חולפים דרכו.
תחנתם הסופית של חלק מקווים אלה שוכנת ברחוב ליד כיכר העיר, עובדה המוסיפה על העומס התעבורתי.
ברחוב מתקיימות תהלוכות לפני חג המולד, והפגנות האחד במאי של מק"י וחד"ש.
רחוב קַאו-סָאן או רחוב קאוסאן (בתאית: ถนนข้าวสาร) הוא רחוב קצר במרכז בנגקוק, תאילנד הממוקם ברובע בַּאנְגְלַאמְפּוּ, במחוז פְּרַא-נַאקוֹן (Phra-Nakhon), כקילומטר מארמון המלך ומווַ'אט פְּרַא-קֶאו וקרוב לנהר צ'או-פראיה.
משמעות הביטוי "קַאו-סַאן" היא "אורז עדין" בשפה התאית, הדבר מרמז על היות הרחוב שוק אורז מרכזי בבנגקוק בימים עברו.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, רחוב קאו-סאן התפתח לרובע תרמילאים.
הוא מציע לינה זולה, המשתרעת מאכסניות בסיסיות, עד לבתי מלון סבירים.
זהו גם בסיס נוח לטיולים, מאחר שמקאו-סאן יוצאת תחבורה לכל יעדי התיירות העיקריים בתאילנד, החל מצ'יאנג מאי בצפון ועד לקופנגן בדרומה.
ברחוב נמצאות סוכנויות תיירות רבות המציעות דילים זולים ויכולות לארגן ויזות ותחבורה לארצות הסמוכות.
החנויות בקאו-סאן מוכרות מוצרים בעבודות יד, ציורים, בגדים, תקליטורים פיראטיים, DVD, וספרים יד שנייה ובנוסף לכך אביזרי תרמילאים רבים.
בשנים האחרונות נהפך הרחוב לפופולרי בקרב מתיישבים מקומיים, במיוחד אמנים וסטודנטים לאמנות.
ממוקמים בו הרבה פאבים וברים, המשמשים מקומות מפגש של מטיילים, מסעדות רבות, וכמה מועדוני לילה.
ברחוב המקביל לקאו-סאן מצוי בית חב"ד המהווה מרכז למטיילים הישראלים והיהודים.
הוא בן חמש קומות ובו מסעדה כשרה, חנות, בית כנסת, ספריה ואולם אירועים.
באזור ממערב לרחוב יושבת קהילה מוסלמית ותיקה ומספר מסגדים.
יש גם מקדש בודהיסטי בסוף הרחוב.
רחוב פרישמן הוא אחד מרחובות הרוחב החשובים במרכז תל אביב המחבר בין כיכר רבין (מתחיל במקום שרחוב צייטלין נגמר) וחוף הים המכונה בנקודה זו "חוף פרישמן" על שם הרחוב.
הרחוב חוצה ממערב למזרח מספר רחובות חשובים נוספים: רציף הרברט סמואל, הירקון, בן-יהודה, דיזנגוף, פרוג, שלמה המלך ואבן גבירול.
הרחוב הוא חלק מהצפון הישן, אזור בתל אביב שהוסדר במסגרת תוכנית גדס, תוכנית המתאר הראשונה של העיר תל אביב, שתוכננה בשנים 1927–1929 על ידי מתכנן הערים הסקוטי סר פטריק גדס.
תוכנית זו הקנתה לאזור מרכז תל אביב והצפון הישן (כולל רחוב פרישמן) את מראם ואופיים המוכר כיום.
מצפון לרחוב זה עוד מספר רחובות רוחב מקבילים המחברים כיום את חוף הים וציר אבן גבירול.
הרחוב קרוי ע"ש דוד פרישמן, משורר, עורך, מתרגם, סופר, סאטיריקן, מבקר אמנות ועיתונאי עברי, שהיה מחלוצי הספרות העברית המודרנית.
לאורך הרחוב מספר אתרים בעלי עניין (מפורטים להלן ממזרח למערב):
בית הרופאים - מרכז לרפואה פרטית
מגדל פרישמן 46 - מגדל מגורים
פסאז' הוד - משכנו הישן של התיאטרון הקאמרי וכיום משכנו של תיאטרון בית ליסין.
בשנות ה-60 פעל במקום קפה קליפורניה.
במקום פעל גם קולנוע הוד.
בית הספר תל נורדאו - מבתי הספר היסודיים הוותיקים בעיר (הוקם כבר ב-1926).
בבית הספר נערכו אימונים של "גדוד החברות" של ההגנה בשנות ה-40, יחידה שלימים הפכה לחיל הנשים בצה"ל.
בית רחל פרידמן (בפינת הירקון)
מגדל רחוב ספרוס 8 הוא בניין מגורים הממוקם ברחוב ספרוס 8 במנהטן תחתית, מנהטן, ניו יורק סיטי, ניו יורק.
במגדל 76 קומות והוא מתנשא לגובה של 265 מטרים.
הבניין ממוקם דרומית לבניין העירייה של ניו יורק וגשר ברוקלין.
המבנה בנוי בסגנון האדריכלי הידוע בשם דה-קונסטרוקטיביזם, ותוכנן על ידי האדריכל הידוע פרנק גרי.
רחוב ספרוס 8 הוא אחד ממגדלי המגורים הגבוהים ביותר בעולם, והמגדל הגבוה ביותר למגורים בחצי הכדור המערבי בעת ההשלמה בפברואר 2011. המגדל מכיל יחידות רק להשכרה למגורים (904 בסך הכול), דבר נדיר ברובע הפיננסי של ניו יורק.
המסגרת המבנית של גורד השחקים עשויה מבטון מזוין.
הבניין מחופה לוחות פלדה מתפתלים היוצרים מראה דמוי קפלים, ותכנונו שואב השראה מציורים של מיכלאנג'לו וג'ובאני לורנצו ברניני.
מלבד דירות המגורים, המאכלסות את הקומות הגבוהות של הבניין, כולל חלקו התחתון של הבניין שימושים שונים.
קומת הרחוב כוללת חנויות קמעונאיות, ומעליה נמצא בית ספר.
קומות בית הספר מחופות לבנים אדמדמות, וכוללות 9,300 מטרים רבועים הפרושים על חמש הקומות הראשונות של הבניין.
בבית הספר לומדים כ-600 תלמידים מגיל טרום חובה עד כיתה ח'.
בגג הקומה הרביעית מרפסת בשטח של 460 מ"ר המשמשת כחצר בית הספר.
מתחת למפלס הקרקע הוקם חניון בשטח 2,300 מ"ר שנועד לשמש בית חולים ציבורי סמוך, אך לבסוף הושכר לגורמים פרטיים.
ממזרח וממערב לבניין הושארו שטחים המתפקדים ככיכרות ציבוריות.
הביקורות המוקדמות של המגדל ברחוב ספרוס 8 היו חיוביות.
יש שהשוו את הבניין לבניין וולוורת' הסמוך, שהושלם בשנת 1913 - גולדברגר אמר "זה הדבר הראשון שנבנה בדאון טאון מאז, שראוי למעשה לעמוד לידו".
רחוב עמק רפאים הוא רחוב בדרום ירושלים העובר בשכונות המושבה הגרמנית והמושבה היוונית.
תחילתו של הרחוב בהתפצלות מדרך בית לחם ליד גן הפעמון והתחנה הראשונה, והוא נמשך דרומה עד לצומת אורנים בקצה המושבה היוונית.
לרחוב חשיבות מסחרית ותרבותית רבה, ולאורכו מסעדות, בתי קפה ובתי עסק רבים.
בעתיד מתוכנן לעבור בו הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
הרחוב סלול לאורך ערוץ נחל רפאים, בחלקו העליון והשטוח המכונה עמק רפאים, ומכאן שמו.
בתחילתו היה הרחוב דרך עפר קטנה שהובילה מירושלים לכפר בית צפאפא.
בשנת 1873 הוקמה לאורכה המושבה הגרמנית על ידי עדת הטמפלרים, וחלק מהדרך נסלל והפך לרחוב הראשי במושבה.
עם תהליך היציאה מן החומות הוקמו באזור שכונות נוספות - בקעה וקטמון על ידי ערבים-נוצרים והמושבה היוונית בידי נוצרים יוונים מהרובע הנוצרי, וגם המושבה הגרמנית גדלה והתפתחה.
חשיבותו של הרחוב עלתה ובתים רבים נבנו לאורכו, רבים מהם נבנו על ידי משפחות עשירות מהעיר העתיקה והיו גדולים ומפוארים.
במלחמת העצמאות ננטשו רוב הבתים על ידי תושביהם הערבים, מלבד כמה נוצרים מהמושבה היוונית.
לאחר המלחמה הושיבה המדינה בבתים הנטושים עולים חדשים.
חשיבותו והדרו של הרחוב ירדו עם עזיבת תושביו העשירים, וחלק מהבתים בו הוזנחו או הורחבו ללא התחשבות בערכיהם האדריכליים.
עם הזמן הפך הרחוב למבוקש בקרב תושבים אמידים, בזכות קרבתו ונגישותו למרכז העיר והאופי הכפרי המיוחד של השכונה ובתיה.
לקראת סוף המאה ה-20 התפתח הרחוב כמוקד בילוי והסעדה, ונפתחו בו מסעדות, בתי קפה, ברים ובתי עסק שונים, ומתקיימים בו אירועים ופסטיבלים שונים, כמו גם שוק איכרים קבוע.
ב-9 בספטמבר 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, התבצע פיגוע התאבדות בקפה הלל (בית הקפה היה ממוקם ב"בית הלבן", שברחוב עמק רפאים מס' 56) .
למרות זאת, ובעיקר עם סיומה של האינתיפאדה, חזרו רחוב עמק רפאים והמושבה הגרמנית להיות אחד האזורים התוססים בעיר המאופיין במבלים רבים, בדגש על אוכלוסייה אנגלו-סקסית מן האזור.
במסגרת המערך להסעת המונים בירושלים מתוכננת לעבור ברחוב שלוחה של הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
במקור תוכננה השלוחה לעבור בתוואי המסילה הישנה, אך לאחר הקמת פארק המסילה ובעקבות מחאת תושבים הועבר מסלול הקו לרחוב עמק רפאים.
התוכנית נתקלה גם היא בהתנגדות מצד תושבים ובעלי עסקים שהגיעה לשיאה ב-2018 בשורת אירועי מחאה לצד התנגדויות שהוגשו לוועדות התכנון והבניה.
לאור המחאה נבחנו חלופות שכללו מעבר הקו בתוואי פארק המסילה מעל ומתחת לפני הקרקע, וכן בדרך חברון, אך לבסוף הוחלט להיצמד לתוכנית הקיימת; תוכנית הקו אושרה ביוני 2018 בוועדה המחוזית, ובאפריל 2020 פורסמו מסמכי המיון למכרז להקמת הקו.
ב-7 ביולי 2025, החלו העבודות על הרכבת ובעקבותן הפך הכביש לחד-סטרי משני הכיוונים, מכיוון צומת אורנים עד רחל אמנו.
קווי אוטובוסים רבים הוסטו ממסלולם, ובעקבות העבודות וחשש מפגיעה בעסקים עיריית ירושלים בנתה "פודטראקים" על פארק המסילה הסמוך.
הכוונה היא למסור את ה"פודטראקים" לבעלי מסעדות ובתי קפה ברחוב עמק רפאים, כדי שתפעולם יפצה את בעלי העסקים על הירידה הצפויה ברווחיהם.
רחוב עמק רפאים ישר כמעט לחלוטין, ובחלקו הוא מקביל למסילת הרכבת הישנה שהפכה לפארק.
הוא מתחיל בפיצול מדרך בית לחם מול מתחם התחנה הראשונה, מדרום לגן הפעמון.
כאן הוא נכנס למושבה הגרמנית, ורחובות קטנים מתפצלים ממנו לשני הצדדים.
במרכזו נמצאת כיכר חכמי יוון, בה הוא מצטלב עם רחוב רחל אמנו.
מכאן שייכים הבתים למושבה היוונית.
הרחוב מסתיים בצומת אורנים המחבר ארבעה רחובות מרכזיים: רחוב עמק רפאים, רחוב פייר קניג – רחוב מרכזי בתלפיות שבו נמצא קניון הדר ומרכזי מסחר נוספים, רחוב אלעזר המודעי בקטמון, ורחוב רבן יוחנן בן זכאי.
בסמוך לצומת עובר גם פארק המסילה ברחוב הרכבת.
הצומת נמצא בתפר שבין כמה שכונות ומחבר אותם.
השכונות הן: קטמון, גוננים, בקעה, מקור חיים, תלפיות והמושבה הגרמנית.
בצומת צפויים לעבור שני קווי רכבת קלה ובעקבות כך הצומת צפוי להיות האב תחבורתי, הקו התכלת והקו הסגול.
תוכנית העירייה הייתה להרחיב את כבישי הצומת לתנועת כלי רכב, אך בשל מחאת תושבים שונתה התוכנית והצומת אמור להפוך לתצורת כיכר מרומזר, כאשר במרכזו יעבור פארק המסילה.
בית העם הטמפלרי (עמק רפאים 1) - כיום כנסייה ארמנית.
בית הספר התיכון הטמפלרי (עמק רפאים 3) - כיום נכלל במלון אוריינט מרשת ישרוטל.
בקומה 1- של המלון קיימת תצוגה שמנציחה את ההתיישבות של הטמפלרים במקום.
מרכז תרבות העמים - בית יהודית (עמק רפאים 12א) - מתפקד כמתנ"ס שכונתי
קולנוע סמדר (לויד ג'ורג' 4)
מלון המושבה (לויד ג'ורג' 4א) - מעל מבנה בית הקולנוע.
בנין בית הספר השכונתי (עמק רפאים 22) - בעבר שכנו במקום בתי הספר היסודיים "אליהו הכרמלי" ו"אדם" (עד שנת 2020), ומ-2021 פועל במבנים תיכון "בית חינוך במושבה".
כמו כן נמצא במקום קונסרבטוריון "הסדנה" למוזיקה.
בית הכנסת "שערי אחים" (עמק רפאים 28) - מיסודם של עולי כורידסטן האיראנית (נוסד 1952).
בריכת ירושלים (עמק רפאים 43) - נסגרה ב-2017 ונפתחה מחדש, במתכונת שונה, בסוף שנת 2023.
מול בריכת ירושלים (עמק רפאים 44) - שכן קפה הנס וגרץ בין השנים 1979-1981.
בתים פרטיים בעלי עניין אדריכלי:
בית פרנק (עמק רפאים 6)
פנסיון שמידט (עמק רפאים 8)
בית זנדל (עמק רפאים 9)
בית אברלה (עמק רפאים 10)
בית אמה אימברגר (עמק רפאים 11 פינת רחוב כרמייה 2-4) - בבניין שברחוב כרמייה 4 פעל בשנים 1948-1974 קפה פטר.
בית אימברגר (עמק רפאים 14)
בית פאולוס (עמק רפאים 18)
בית מאסו (עמק רפאים 25) - בניין מפואר המעוטר בעיטורי קרמיקה ארמנית כחולה.
בבניין פעלה בשנים 1949-1995 מגדניית נדה (ירושלים).
בית גארבאדיאן (עמק רפאים 33) - בבניין התגוררה, עד למותה, הסופרת בתיה גור.
בנוסף, קיימת על יד הבית ערוגת ברושים, ובה לוחית-הנצחה לתושבת השכונה שנפטרה, אורה רון-שמחוביץ (2016-1953).
בית ד"ר פוטיוס אפקלידס (רחל אמנו 3) - מוזיאון קטן המנציח את חיי היום-יום של המושבה היוונית בעבר.
בית הקברות הטמפלרי (עמק רפאים 37)
בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית (עמק רפאים 41)
שכונת יהודה עמיחי (תחילת רחוב עמק רפאים, ללא מספר) - גינה פראית ועליה מתנוסס שלט על הקמת שכונה עתידית.
הגינה והשלט זכו בזכות מסתוריותם לכתבות בעיתונות המקומית.
"דגל עֵז", או: "העיזים הצהובות" (עמק רפאים 59) - פסל סביבתי שיצר האמן יובל רימון ב-1987.
פילבוקס מנדטורי (עמק רפאים 65) - בתוך השטח שהיה שייך למשתלת ראובני.
רחוב עמק רפאים מהווה רקע לכמה ספרים בספרות העברית:
חנוך ברטוב, שש כנפיים לאחד, ספרית פועלים, 1954. הספר מבוסס על חוויותיו של הסופר מתקופת מגוריו בשכונת המושבה הגרמנית לאחר מלחמת העצמאות, כשעל ידו התגוררו ניצולי השואה מאירופה ועולים חדשים מארצות המזרח.
גד שמרון, אהובת הטמפלר מעמק רפאים, תל אביב, הוצאת מטר, 2009. רומן היסטורי המתאר סיפור אהבה בין צעיר גרמני מהמושבה הגרמנית בעמק רפאים לבין צעירה יהודייה על רקע מלחמת העולם השנייה.
אתי שחר, הדוקטור היווני מירושלים, הוצאת ש.
זק, 2017. סיפורה הבדוי של משפחה יוונית שנכתב על ידי אחות בבית חולים, שאותו ניהל ד"ר פוטיוס אפקלידס, אבי המשפחה.
חיים באר, בחזרה מעמק רפאים, עם עובד, 2018. הספר מתחיל בהלוויה של סופר בבית הקברות הנוצרי שבמרכז רחוב עמק רפאים.
דורי פינטו, ירח, עם עובד, 2020. הספר מתאר את חייהם של חמישה מתושבי עמק רפאים במשך יום אחד בשנת 1969.
אברהם קושניר, נראה לאחרונה בעמק רפאים, הוצאת סטימצקי, 2022. ספר מתח ובו משולבים תיאורי אתרים לאורך רחוב עמק רפאים.
רחוב פול קרוגר הוא הרחוב הראשי של פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה.
הוא קרוי על שמו של פול קרוגר.
במרכז הרחוב עומדת כיכר הכנסייה, אשר מהווה את המרכז ההיסטורי של העיר אשר שימש בשלהי המאה ה-19 כמרכז הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
עם הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910, נקבע מושב הממשלה של המדינה החדשה בפרטוריה, ובשנים הבאות נבנו לאורך רחוב פול קרוגר מצפון ומדרום לכיכר הכנסייה שורה של משדרי ממשלה.
במקביל בתי עסק רבים רכשו לעצמם אחיזה סביב הרחוב, והמקום ידע גם את הקמתם של מוסדות פיננסיים שונים ומבני ציבור נוספים.
את הקצה הצפוני של הרחוב חותמת תחנת רכבת בינעירונית ולצד הקצה הדרומי שוכנת תחנת רכבת עירונית.
אתרים בולטים לאורך הרחוב מלבד כיכר הכנסייה והמבנים הבולטים שסביבה, הם בנייני משרדי הממשלה השונים, הגנים הזואולוגיים הלאומיים, כיכר פרטוריוס ופארק החופש.
הבניין ברחוב קוק 16 שבליברפול, נחשב לבניין השני בעולם שתוכנן בו קיר מסך בחזיתותיו.
הוא תוכנן על ידי האדריכל פטר איליס ונבנה בשנת 1866. בזכות חשיבותו הרבה הוא מוגדר כבניין רשום בדרגה II*.
הבניין ברחוב קוק 16 נבנה כשנתיים לאחר בניין ה-Oriel Chambers שברחוב ווטר 14, והוא הבניין המוכר ביותר של איליס.
קיר המסך בחזיתו הראשית מראה את התפתחות סגנונו של איליס כאדריכל.
חלונותיו הגדולים והגבוהים מאפשרים לאור השמש לחדור לעומק רב בתוך הבניין וזאת בניגוד לבניינים הסמוכים לו.
ניכר כי האדריכל ג'ון וולבורן רוט, שנשלח על ידי אביו לליברפול בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית, זמן קצר לאחר המערכה באטלנטה, שהתרחשה ב-1864, הושפע רבות משני הבניינים של פטר איליס.
רחוב עומר אל-מוח'תאר הוא רחובה הראשי של העיר עזה.
הוא מתחיל בכיכר פלסטין ומסתיים בנמל עזה שבשכונת רימאל.
הוא מפריד בין רובע א-דרג' של העיר העתיקה של עזה לשכונת זייתון.
רצועת המלונות של עזה היא חלק מרחוב זה, כמו גם מרבית מבני הממשל, הציבור והמסחר החשובים.
הרחוב נבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, בידי המושל האזורי מטעם האימפריה העות'מאנית ג'מאל פאשה, ונקרא במקור בשמו.
לאחר תבוסת הטורקים לבריטניה, בשנת 1917, שינתה מועצת העיר בראשות פהמי אל-חוסיני (فهمي الحسيني) את שם הרחוב לשמו הנוכחי, המנציח את מנהיג המרד הלובי עומר אל-מוח'תאר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניזוקה עזה מאוד, אך רק בשנת 1937 הפנו שלטונות המנדט הבריטי לארץ ישראל מאמץ לשיקומה.
את תוכנית השיקום תכנן הנרי קנדל.
תוכנית בינוי העיר כללה את הפיכת רחוב עומר אל-מוח'תאר לרחוב ראשי.
ברחוב שכנה מפקדת אוגדת עזה עד להסכם קהיר והעברת השליטה בעיר לידי הרשות הפלסטינית.
במהלך הלחימה במלחמת חרבות ברזל נהרסו חלקים נרחבים מהרחוב.
רחוב פוברסקאיה הוא רחוב הממוקם במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
במהלך המאות ה-18–19, פוברסקאיה היה אחד הרחובות האריסטוקרטיים ביותר במוסקבה.
כאן התגוררו נציגים של משפחות אצילות רבות.
בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה העשרים, אופי הרחוב השתנה לבורגני.
הרחוב קשור לחייהם ועבודתם של הרבה דמויות מצטיינות של התרבות הרוסית: מיכאיל לרמונטוב, גברייל דרז'אבין, איוואן בונין, בלה אחמדולינה, איליה גלזונוב, אלכסנדרה יבלוצ'קובה, מיכאיל איפוליטוב-איבנוב, ניקולאי מיאסקובסקי ורבים אחרים.
רחוב פחד הוא סדרת ספרים מסוגת ספרות אימה בדיונית, שבשונה מסדרת הספרים "צמרמורת" שנכתבה על ידי אותו סופר האמריקאי-יהודי, ר.
סטיין הפסיק לכתוב את סדרת "רחוב פחד" לאחר שסיים את סדרת הספין-אוף של "השמינסטים מרחוב פחד" בשנת 1999. בקיץ 2005, הוא חזר לסדרת הספרים עם מיני-הסדרה "לילות ברחוב פחד".
עד לשנת 2010, נמכרו למעלה מ-80 מיליון עותקים של "רחוב פחד".
סטיין שב לכתוב את סדרת הספרים באוקטובר 2014. באוקטובר 2015 דווח כי טרילוגיית סרטים שתבוסס על הסדרה נמצאת בהליכי פיתוח.
ספרי "רחוב פחד" מתרחשים בעיירה הבדיונית שיידיסייד ("Shadyside", באנגלית), הנמצאת אי-שם בחוף המזרחי, וגיבוריה הם תלמידי תיכון הלומדים בתיכון המקומי של שיידיסייד, שנאלצים להתמודד עם אירועים מסתוריים הקשורים במישרין או בעקיפין לרחוב פחד הממוקם בקצה העיירה.
על אף שחלק מספרי "רחוב פחד" כוללים אלמנטים על-טבעיים, כמו רוחות רפאים, עלילתם של רוב ספרי הסדרה סובבת סביב תעלומת רצח או סדרת רציחות בהם גיבור או גיבורת הספר מסתבכים.
בנוסף, בניגוד לספרי "צמרמורת", בהם מקרי מוות כמעט ואינם נוכחים כלל, מקרי המוות שמוצגים במהלך ספרי "רחוב פחד", הם הרבה יותר אלימים וגרפיים.
שם הסדרה בא משמו של רחוב בדיוני בשיידיסייד, אשר נקרא על שם משפחת פחד; משפחה שמוזכרת רבות במהלך הסדרה.
על פי העלילה, הקללה החלה במהלך התקופה הפוריטנית, כאשר האחים בנג'מין ומתיו פיר העלו על המוקד ילדה חפה מפשע בשם סוזנה ואת ואמה, מרתה גוד, באשמת כישוף.
האב והבעל האבל, ויליאם גוד, הטיל קללה על משפחת פייר כנקמה על מותן של אשתו ובתו, מה שהמיט סבל ומוות על המשפחה.
אף על פי שלכאורה כל בני משפחת פחד נספתה במהלך שרפה, בהמשך הסדרה מציגה כמה מצאצאיה ששרדו ומרמזת שאחד האחים כן שרד את השרפה.
אירועים אלו, כמו כן ההיסטוריה המפורטת של משפחת פחד, מתוארים בספרי "סאגת רחוב פחד" ו"עלילות רחוב פחד", סדרות ספין-אוף של הסדרה הראשית.
בדומה לספרי "צמרמורת", הדמויות מתחלפות בכל ספר, אם כי כמה מהדמויות עדיין חיות ומוזכרות (או מופיעות) מספר פעמים.
חלק מעלילות הספרים הראשונים מוזכרים גם בספרים מאוחרים יותר, וכמה דמויות מופיעות בסיפורים מרובים (למשל, קורי ברוקס, גיבור הספר "The New Girl", מוזכר ומופיע מספר פעמים במהלך הספרים המאוחרים).
עלילות הספרים מתרחשת בשלהי שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, אם כי מספר ספרים מתרחשים כרנולוגית באותה שנה.
כל הספרים מתקיימים גם על אותו ציר הזמן הכרונולוגי של שיידיסייד בשנים בהם הם יצאו לאור.
הספר הראשון בסדרת "רחוב הפחד", "The New Girl", ראה אור בשנת 1989. מאז, לסדרה הראשית נכתבו סדרות ספין-אוף שונות, כולל "עלילות רחוב פחד" ו"מתים מפחד".
החל משנת 2003, דווח על כך שנמכרו יותר מ-80 מיליון ספרים מסדרת "רחוב הפחד".
ספרים בודדים מהסדרה הופיעו ברשימות רבי מכר רבות, כולל של "USA Today" ורשימת רבי המכר של "Publishers Weekly".
סטיין החליט לחזור לכתוב עבור סדרת הספרים באוקטובר 2014. סטיין ניסה לכתוב רומן חדש של "רחוב פחד" במשך שנים, אך המו"לים לא התעניינו.
היו מו"לים שחשבו כי ספרות הנוער השתנתה מאז פורסמה סדרת "רחוב פחד" לראשונה, מכיוון שספרות הנוער החדשה נשלטה על ידי עולמות דיסטופיים ואלמנטים פרא-נורמליים.
לאחר שסטיין אמר למעריציו בטוויטר כי אין מו"לים שמעוניינים להחיות את "רחוב פחד", קאט ברזוזובסקי, עורכת ב"עיתונות סנט מרטין", יצרה עימו קשר.
בתחילה, המו"ל קנה שלושה ספרים חדשים, אך לאחר מכן הוכרז כי שישה ספרים חדשים יתפרסמו בסדרה המחודשת.
"Party Games", הספר הראשון, ראה אור לראשונה ב-30 בספטמבר 2014, בכריכה קשה.
בישראל, הסדרה ראתה אור לראשונה בשנת 1992, בהוצאת "שלגי-רמדור", בשם "סימטת האימים".
רק 12 ספרים מתוך 52 ספרי הסדרה תורגמו לעברית.
בשנת 1998, "הוצאת מודן" הוציאה לאור בעברית את סדרת הספין-אוף "Fear Street Sagas", תחת השם "עלילות רחוב פחד".
רק 7 ספרים מתוך 18 ספרי סדרת הספין אוף תורגמו לעברית.
בנוסף, "הוצאת מודן" תרגמה שני ספרים מתוך סדרת הספין אוף "רחוב פחד החדש" ושני ספרים מתוך סדרת הספין אוף "Ghosts of Fear Street", אותה היא תרגמה כ"רוחות רפאים ברחוב פחד".
במקביל, הוצאת "עמיחי" הוציאה לאור 12 מתוך 36 ספרי "Ghosts of Fear Street" תחת השם "מתים מפחד".
בישראל, 12 מתוך ספרי הסדרה יצאו לאור תחת הפצתה של הוצאת "שלגי-רמדור".
בישראל, שני ספרים מתוך סדרת הספין אוף, "היציאה למחנה" ו"הרוצחת הפסיכומטרית" יצאו לאור תחת הפצתה של הוצאת מודן.
הרוצחת הפסיכומטרית 4 The Bad Girl –
שישה ספרי "רחוב פחד" חדשים באורך מלא פורסמו החל מספטמבר 2014 ועד לאפריל 2017. "Give Me a K-I-L-L" היה הרומן האחרון בחוזה של ר.
סטיין, אך סטיין עצמו אישר באמצעות הטוויטר שלו כי תוכננו לסדרה עוד ספרים באורך מלא.
חברת הבת של הוצאת הספרים "Harper Collins", חברת "HarperTEEN", הזמינה ספרים חדשים בסדרת "רחוב פחד" בשנת 2018, תחת השם "השיבה לרחוב פחד".
הרומן הראשון בסדרה זו, "You may Now Kill The Bride", יצא לאור ב-24 ביולי 2018. הספרים בסדרה זו מופצים בכריכה רכה וכריכותיהם מעוצבים בסגנון רטרו קלאסי.
רחוב פחד 99: בית הרשע
בישראל, בהוצאת "עמיחי" הסדרה יצאה תחת השם "מתים מפחד", ואילו "הוצאת מודן", שתרגמה רק את הספרים "מחבואים" ו"בכיתה ו' הייתי זומבי", שמרה על התרגום המילולי המקורי של הסדרה באנגלית ותרגמה את שם הסדרה כ"רוחות רפאים ברחוב פחד".
חייו הכפולים של האיש-חרק Minstrel יולי 1996 11 The Boy Who Ate Fear Street הילד שאכל את רחוב הפחד Aladdin Paperbacks אוגוסט 1996 12 Night of the Werecat מי מפחד מאנשי החתול?
בישראל, ספרי סדרת הספין אוף יצאו לאור תחת הפצתה של הוצאת מודן.
בשנת 1998, שודר פרק הפיילוט "Ghosts of Fear Street" עבור סדרת הטלוויזיה "רחוב פחד", שהייתה בהליכי הפקה, ברשת "ABC Television", אך הפרויקט בוטל.
ב-9 באוקטובר 2015, מגזין "The Wrap" דיווח כי סרט שיתבסס על סדרת הספרים נמצא בהליגי פיתוח על ידי אולפני המאה ה-20 וחברת "Chernin Entertainment".
ב-13 בפברואר 2017 דווח כי התסריטאי קייל קילן יכתוב את התסריט עבור הסרט.
ב-13 ביולי 2017 דיווח מגזין "וראייטי" שהבמאית לי ג'ניאק תביים את הסרט ותפקח על פיתוח התסריטים כטרילוגיה.