tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2011 היא הייתה מועמדת לראשונה לפרס טוני, על השתתפותה במחזה "Lombardi" אודות וינס לומברדי.
בשנים 2012 ו-2013 היא זכתה ברציפות בשני פרסי טוני בקטגוריה השחקנית הטובה ביותר במחזה, על הופעותיה ב-"Other Desert Cities" וב-"The Assembled Parties".
בשנים 2014–2019 היא גילמה את דמותה של שלי פפרמן בדרמה-הקומית-השחורה זוכת השבחים "טרנספרנט", תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
לייט נולדה בטרנטון, ניו ג'רזי, שבארצות הברית למשפחה יהודית.
בתם של פרל סו (שם משפחה לפני הנישואים: הולנדר), דוגמנית, וסידני לייט, רואה חשבון.
לייט סיימה את התיכון בשנת 1966 בברלינגטון, ניו ג'רזי.
היא בוגרת אוניברסיטת קרנגי מלון עם תואר בדרמה.
היא מגדירה את האוניברסיטה בה למדה כ"קפדנית" ו"מדהימה".
לאחר מכן, היא החלה את דרכה על במה, עם הופעת בכורה בריצ'רד השלישי בפסטיבל שייקספיר שנערך בקליפורניה בשנת 1970.
הופעת הבכורה של לייט בברודוויי הייתה בהפקת "בית בובות" בשנת 1975. כמו כן היא כיכבה גם בהפקת ברודוויי משנת 1976 של המחזה Herzl.
במשך השנים, לייט הופיעה גם במסגרות של קבוצות תיאטרון במילווקי ובסיאטל.
בשנות ה-70 המאוחרות, לייט התקשתה למצוא עבודה במשך תקופה ארוכה.
בהיותה חסרת פרוטה, היא כמעט ופרשה מקריירת המשחק שלה, כי היא הרגישה שהיא לא תורמת דבר לעולם התיאטרון.
בשנת 1977 הסוכן של לייט הציע לה לגשת לאודישן עבור תפקיד של שחקנית מחליפה באופרת הסבון "לחיות את החיים" של ABC.
בתחילה, מאחר שלא רצתה להיות מקושרת להפקות של אופרות סבון או סיטקומים, היא דחתה את ההצעה, אך שינתה את דעתה לאחר שנאמר לה כי תרוויח משכורת יומית של 350 דולר.
במהלך האודישן לייט הבינה כי התוכנית מגיעה לקהל צופים רב מאוד, וכי ביכולתה "לעשות שינוי" וגם "לעשות כסף" בעת ובעונה אחת.
בסופו של דבר, לייט לא לוהקה לתפקיד השחקנית המחליפה, ובמקום זאת היא לוהקה לתפקיד של קארו וולק, שבעבר גולם על ידי השחקניות קתרין בריץ' וג'וליה דאפי.
תפקיד זה הפך למשתלם למדי עבור לייט, מאחר שסביבו התרחשה אחת מהעלילות הזכורות ביותר של הסדרה; דמותה של לייט הפכה לזונה אלכוהוליסטית, אחרי שהיא השתעממה מחייה כעקרת בית.
בבית המשפט, קארן הצילה את חברתה ויקי מהרשעה ברצח סרסור.
על ביצועיה, זכתה לייט לביקורות מחמיאות ולזכותה נזקפים ההישגים של הסדרה כולה שזכתה ברייטינג גבוה, מסוף שנות ה-70 ועד לשנות ה-80 המוקדמות.
הופעתה על דוכן העדים נחשבת לאחד הרגעים הזכורים ביותר בטלוויזיה, על פי TV Guide.
בשנת 1980 זכתה לייט בפרס אמי עבור "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה שעות היום"; הסצנה שבה הודתה באשמה בבית המשפט מוערכת כל כך, שהיא משמשת בתי ספר למשחק עד היום.
על תפקיד זה התבטאה לייט, ואמרה: "פחדתי לפני הסצנות האלו באולם בית המשפט ...
הייסורים שנמשכו והתובע שנועץ את הסכין בקרביה...
לא יכולתי שלא לשפוך הכל החוצה".
לייט זכתה בפרס אמי נוסף על אותו התפקיד בשנת 1981. היא הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "St.
Elsewhere", בפרק "Dog Day Hospital", בו גילמה עקרת בית שהרתה בפעם התשיעית, אף על פי שבעלה טוען שעבר ניתוח לכריתת צינור הזרע.
בניסיון להעניש את הרופא שהתרשל בתפקידו, היא משתלטת על חדר הניתוחים, ומאוחר יותר מגלה כי בעלה לא עבר את הניתוח, כפי שטען קודם.
לאחר הצלחה של לייט בשידורי הטלוויזיה של שעות היום, היא לוהקה לתפקיד הראשי של הפרסומאית האסרטיבית אנג'לה באוור בסיטקום של ערוץ ABC "מי הבוס?", לצידו של טוני דנזה, ששיחק את דמות סוכן הבית שלה (ובסופו של דבר - גם בן-זוגה).
התוכנית רצה במשך שמונה עונות, מ-1984 ועד ל-1992. הסדרה זכתה לרייטינג גבוה, ודורגה באופן עקבי בעשירייה הראשונה של דירוגי צפיות השיא הסופיים בשנים 1989–1985. מדריך הטלוויזיה TV Guide דירג את הסדרה במקום 109 של רשימת הסיטקומים הטובים ביותר בכל הזמנים.
אחרי "מי הבוס?", לייט כיכבה בסיטקום נוסף של ABC בשם Phenom, אשר שודר במשך עונה אחת, ב-1993–1994, לאחר מכן בוטל.
בשנת 1988 היא שוב כיכבה בסיטקום שלא האריך ימים, The Simple Life, של רשת CBS.
במהלך רוב שנות ה-90 היא הופיעה בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, בהם Men Don't Tell וToo Close to Home.
בשנת 1999, חזרה לייט לבמה בהפקה באוף ברודוויי של המחזה זוכה פרס פוליצר Wit.
היא זכתה לביקורות מחמיאות עבור ביצוע התפקיד של פרופ' ויויאן ברינג, מרצה לספרות באוניברסיטה, הנאבקת בסרטן השחלה, ושבה לגלם את התפקיד גם בסיבוב ההופעות בארצות הברית של ההפקה.
לצורך ביצוע התפקיד, לייט אף גילחה את ראשה.
אל מסך הטלוויזיה היא חזרה בשנת 2002, עם תפקיד אורח של עו"ד אליזבת דונלי - תובעת מחוזית ושופטת בסדרת הדרמה המשטרתית-משפטית של רשת NBC "חוק וסדר: מדור מיוחד".
היא הופיעה ב-25 פרקים של הסדרה, בין השנים 2002–2010. בשנת 2004 היא כיכבה בסיטקום של רשת CBS, בשם The Stones.
בשנת 2006, הצטרפה לייט לצוות השחקנים של הסדרה הדרמה-קומית של ABC "בטי", בתפקיד קלייר מיד, אמם של אלקסיס (רבקה רומיין) ודניאל (אריק מביוס).
במהלך העונה הראשונה, היא הופיעה מספר פעמים כשחקנית אורחת, והחל מהעונה השנייה היא קודמה לשחקנית קבועה בסדרה, והמשיכה להופיע בה עד לסיומה בשנת 2010. על תפקידה בסדרה, לייט הייתה מועמדת לפרס אמי (שחקנית אורחת בקומדיה הטובה ביותר לשנת 2007) ולפרס גילדת שחקני המסך (האנסמבל הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2008).
בשנת 2011 היא כיכבה בשני פיילוטים שכשלו: בסיטקום "Other People's Kids" של ABC ובדרמה "Eden" של USA.
בשנת 2014 היא כיכבה לצידו של הנרי וינקלר בפיילוט נוסף של ABC בשם "The Winklers".
לייט הופיעה במספר סרטים בשנות ה-2000. היא כיכבה לצידם של כריס מסינה וג'ניפר וסטפלדט בקומדיה הרומנטית משנת 2006 "Ira & Abby".
בשנת 2007, גילמה לייט את דמותה של אישה נוצרית רדיקלית בסרט העצמאי "Save Me".
דמותה של לייט, גייל, עובדת בכנסייה נוצרית אשר פועלת לסייע להומוסקסואלים להתגבר על "מחלתם".
אמונותיה מתערערות כאשר למקום מגיע מארק (צ'אד אלן), הומוסקסואל חולה המזכיר לגייל את בנה המת, והשניים מתיידדים ולומדים לקבל אחד את השני.
בשנת 2014 היא הופיעה בסרט "Last Weekend" לצידה של פטרישיה קלרקסון; בסרט "We'll Never Have Paris" לייט ומלאני לינסקי גילמו אמא ובת.
בשנים 2010–2011 הופיעה לייט בתפקיד האלכוהוליסטית השנונה מארי לומברדי במחזה "Lombardi" שעלה בברודוויי, והייתה מועמדות לפרס טוני בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה.
היא הופיעה במחזה "Other Desert Cities" ברודוויי ב-2011–2012 ועל הופעתה זו בתפקיד סילדה זכתה בפרס הטוני הראשון שלה, עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה.
בשנת 2013, היא הופיעה בברודוויי במחזה "The Assembled Parties", וב-8 ביוני 2013 זכתה בפרס הטוני השני שלה עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה, על גילום דמותה של "פיי".
בשנת 2013, הצטרפה לייט לצוות השחקנים של סדרת ההמשך של "דאלאס" בערוץ TNT, בתפקיד המרשעת ג'ודית בראון ריילנד, אמו של האריס ריילנד (למרות היותה מבוגרת בשלוש שנים בלבד ממיטש פילגי שגילם את בנה בסדרה).
היא קיבלה ביקורות חיוביות עבור הופעתה, ואנטרטיינמנט ויקלי קבע שהיא "גונבת את ההצגה".
בשנת 2014 היא לוהקה לגלם את שלי פפרמן - גרושתו של אישה טרנסג'נדרית (בגילומו של ג'פרי טמבור) בקומדיה השחורה הדרמטית עטורת השבחים שנוצרה על ידי ג'יל סולוויי ואולפני אמזון, "טרנספרנט".
פרק הפיילוט שודר לראשונה ב-6 בפברואר 2014, ושאר פרקי העונה הראשונה שודרו ב-26 בספטמבר 2014. על תפקיד זה, לייט זכתה ב-Critics' Choice Television Award עבור שחקנית המשנה הקומית הטובה ביותר, ובפרס גלובוס הזהב עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר (בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה).
בשנת 2015, שבה לייט להופיע בברודוויי, בתפקיד מאדאם רקווין במחזה "Thérèse Raquin", בו כיכבה יחד עם קירה נייטלי ומאט ראיין.
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד מרילין מיגלין ב"הרצח של ורסצ'ה" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי".
בשנת 2021 שיחקה את דמותה של רוזה סטיבנס בסרט הדרמה המוזיקלי "טיק, טיק...
בשנת 2022 גילמה את המוציאה לאור בלאנש קנופף (אנ') בסדרה "ג'וליה" (אנ'); דרמה קומית תקופתית אודות ג'וליה צ'יילד של רשת HBO Max.
היא נשואה לשחקן הטלוויזיה רוברט דסידריו מאז 1985, כאשר הם נפגשו בעת ששניהם כיכבו בסדרה "One Life to Live".
לזוג אין ילדים, והם מתגוררים בקליפורניה.
לייט היא פעילה למען זכויות להט"ב וסייעה לעמיתה מהסדרה "מי הבוס?" דני פינטאורו לצאת מהארון.
היא התנדבה עבור ארגוני צדקה להט"בים רבים.
היא חברה במועצת המנהלים של קרן על שם מתיו שפרד, והייתה אחת מהנואמים במצעד לוושינגטון בשנת 1993. בשנת 1998, נחנכה על שמה ספרייה במרכז קהילתי עבור הומואים ולסביות בלוס אנג'לס.
לייט היא פעילה בולטת במלחמה באיידס בארצות הברית, וגילמה את דמותה של אמו של ראיין וייט, בסרט טלוויזיה משנת 1989 על חייו של וייט.
כמו כן, היא חברה במועצת המנהלים של Point Foundation, ארגון להט"בי המספק תמיכה כספית, חונכות, הדרכה ותקווה לתלמידים מצטיינים המרגישים שנדחקו לשוליים בשל נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
ב-1 באפריל 2010, ג'ודית לייט חברה אל סינדי לאופר בהשקת הקמפיין להעלאת המודעות אודות אפליה של להט"בים, כחלק מפעילות הקרן שלה True Colors Fund.
במסגרת הקמפיין, גברים ונשים הטרוסקסואלים עומדים יחד עם חברי הקהילה ההומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, על מנת להפסיק את האפליה נגדם.
עוד לקחו חלק בקמפיין: וופי גולדברג, ג'ייסון מראז, אלטון ג'ון, סינת'יה ניקסון, קים קרדשיאן, קליי אייקן, שרון אוסבורן, קלי אוסבורן וג'סי טיילר פרגוסון.
בום!רוזה סטיבנסThe Same Stormשירלי סולט2022התפריטאן2023Down Lowסנדי2024Out of My Mindמיס ויסרט של דיסני+The Young Wifeקוקי
שנה תוכנית תפקיד הערות 1977 Kojak ליטיטיה פלמרנס הפרק: "Monkey on a String" 1977 – 1983לחיות את החיים קרן וולק שחקנית ראשית1983 St.
זוכת פרס אמי לשחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת קומדיה (2024)2024!Kite Man: Hell Yeahהלן ויליגןדיבוב; 8 פרקיםלפני (אנ')ליןתפקיד ראשי; 10 פרקים2025הכל הוגןשיילה בסקין2 פרקים
Prism Awards ההופעה הטובה ביותר בסדרה קומית בטי פרס אמי לבידור בפריים טיים השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרה קומית 2008 TV Land Awards Mad Ad Man or Woman of the Year מי הבוס?
ג'ודי ואלרי קורנוול היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מתפקידה כדייזי בסדרת הטלוויזיה הקומית "מה יגידו השכנים?" (1990–1995).
אביה שירת בחיל האוויר המלכותי, והיא גדלה תחילה בבריטניה, שם למדה בבית הספר של מנזר ובפנימיית סנט מייקל בהיצ'הם (Heacham), שבנורפוק.
אחר כך היגרה המשפחה לאוסטרליה.
על חוויות ילדותה כתבה קורנוול באוטוביוגרפיה שלה "Adventures of a Jelly Baby".
כשהייתה בשנות העשרה חזרה לבריטניה, הייתה לרקדנית וקומיקאית והופיעה במופעים בתיאטרון וינדמיל .
הקריירה הארוכה שלה כוללת תפקידים בסדרת הרדיו "The Navy Lark", במחזה השנוי במחלוקת "Oh!
What a Lovely War", בסדרת הטלוויזיה הקומית "מודי ופג" בה כיכבה בתפקיד דפני פג, ומספר עונות הופיעה בתיאטרון עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בין סרטי הקולנוע בהם השתתפה קורנוול היו "Santa Claus: The Movie" בתפקיד גברת קלאוס, והסרט "Mad Cows".
ברדיו שיחקה בסדרת התסכיתים "The Navy Lark" בתפקיד רן קורנוול (WREN).
קורנוול השתתפה באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" בתפקיד קוויני טרוט, אמה הרודנית של הת'ר טרוט.
ב-1987 הופיעה קורנוול בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "רמפול" בפרק "Rumpole and the Official Secret" בתפקיד רוזמרי טאטל הרווקה הזקנה.
תפקידה הידוע ביותר הוא כדייזי, אחותה של הייסינת', דמות אהובה של עקרת בית ממעמד הפועלים, בסדרה הקומית הפופולרית "מה יגידו השכנים?" שרצה בין השנים 1990 ו-1995. עוד בטלוויזיה שיחקה בתפקיד אורח בסיטקום "Birds of a Feather".
קורנוול הוציאה לאור ספרים אחדים בהם אוטוביוגרפיה בשם "Adventures of a Jelly Baby" () שיצאה לאור בשנת 2005. בספר היא מתארת את ילדותה בבריטניה בתקופת המלחמה, ואת חייה באוסטרליה לשם היגרה המשפחה.
ב-18 בדצמבר 1960 התחתנה קורנוול עם ג'ון קלסול פארי.
לבני הזוג יש בן אחד, אדוארד, והם מתגוררים בברייטון.
סבתה, שרה בונר, הייתה זמרת במיוזיק הול.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1959 Friends and Neighbours נערה 1965 Dr.
ג'ודית בולדווין היא שחקנית אמריקאית.
בשנת 1965 היא נבחרה למיס ניו מקסיקו ולאחר מכן לסגנית שנייה למיס ארצות הברית.
בשנת 1969 היא שיחקה את המזכירה של קפטן נלסון בסדרה "אני חולם על ג'יני", ובשנת 1975 היא שיחקה בסרט המבוסס על הספר "נשות סטפפורד".
בשנת 1987 שיחקה את בת', אמה של ברוק לוגן באופרת הסבון "היפים והאמיצים", אך עד מהרה הוחלפה על ידי ננסי ברנט.
היא שיחקה בסרטים כגון "הצלה מהאי של גיליגן" (1978), "הניצולים באי של גיליגן" (1979), "חופים" (1988), "אישה יפה" (1990) ו"יומני הנסיכה" (2001) וגם השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "בלוז לכחולי המדים", "מטלוק", "קן ריק", "סיביל", "אגדות מעולם המסתורין" ו-"עמוק באדמה".
ג'ודי מארי קומר היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מהופעותיה בתפקיד קלואי גמל בסדרת הדרמה-קומית "יומן השומן", בדמות אייבי מוקסם במיני-סדרה "שלוש עשרה", בתפקיד אליזבת מיורק במיני-סדרה "נסיכה לבנה" של רשת Starz ובתפקיד וילאנל בסדרה "להרוג את איב".
ג'ודי קומר נולדה בליברפול שבאנגליה, למשפחה נוצרית.
היא התחילה ללמוד משחק בבית הספר התיכון הקתולי סיינט ג'ולי בשכונה האמידה וולטון שבליברפול.
לוהקה לתפקיד בתסכית רדיו שעבורו יעצו לה עמיתיה שם להשיג סוכן.
תחילת הקריירה של קומר הייתה ב-2008 כשיחקה בתפקיד אורח בסדרה "The Royal Today", ספין אוף של הסדרה "The Royal".
בהמשך הופיעה בסדרה של תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בריטיות פופולריות כגון "הולבי סיטי", "רופאים", "עדות אילמת", "חדר מיון", "חוק וסדר: UK", "ורה" ו"המפקח ג'ורג' ג'נטלי".
היא התחילה לקבל תפקידים בולטים יותר אחרי שלוהקה לסדרת דרמה בת חמישה חלקים בשם "Justice", למיני-סדרה העל טבעית "Remember Me", ולדרמה הקומית של ערוץ E4 "יומן השומן".
ב"יומן השומן" הופיעה קומר בתפקיד קלואי גמל במשך שלוש עונות.
ב-2015 שיחקה קומר בעיבוד הטלוויזיוני של הרומן "מאהבה של ליידי צ'טרלי" ששודר בערוץ BBC One.
באותה שנה הופיעה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "דוקטור פוסטר".
עוד ב-2015 לוהקה למיני-סדרה של ערוץ BBC Three בשם "שלוש עשרה".
הסדרה שודרה לראשונה ב-28 בפברואר 2016. בשנת 2017 כיכבה קומר בתפקיד אליזבת מיורק הצעירה בסדרת הדרמה "נסיכה לבנה" של רשת Starz, סיקוול למיני-סדרה "מלכה לבנה".
עוד ב-2017 כיכבה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "דוקטור פוסטר".
ב-2017 הופיעה קומר לראשונה בסרט קולנוע, הסרט הביוגרפי של הזמר מוריסי "אנגליה שלי", בדמות כריסטין.
ביוני 2017 לוהקה קומר לסדרה "להרוג את איב" לצדה של סנדרה או.
את הסדרה יצרה פיבי וולר-ברידג' והיא מבוססת על הנובלות מאת לוק ג'נינגס.
ב-2016 נכללה קומר ברשימת "כוכבי המחר" של Screen International ופסטיבל הסרטים של לונדון.
ב-2021 שודר סרט הטלוויזיה "Help" שבו גילמה את התפקיד הראשי, שרה, העובדת במערכת הבריאות בשיאה של מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת.
קומר גרה בליברפול עם הוריה ואחיה צ'ארלי (נכון ל-2017).
היא חברה טובה של האתלטית הבריטית קתרינה ג'ונסון-תומפסון.
ג'ודית ג'רוויס תומסון הייתה פילוסופית יהודייה-אמריקאית, שעסקה בעיקר בפילוסופיה של המוסר ובמטפיזיקה.
היא הייתה ידועה בשל תמיכתה ברעיון של מוסר אובייקטיבי ובזכויות מוסריות, בשל דעותיה על חוסר השלמות של המונח "טוב" ובשל השימוש היצירתי שלה בניסויי מחשבה כדי לחזק טיעונים פילוסופיים.
היא זכתה להכרה בינלאומית בעיקר בשל מאמרה "הגנה על הפלה" (A Defense of Abortion) מ-1971, שבו טענה כי הזכות לערוך הפלה מלאכותית נובעת מזכותן של נשים על גופן, בעזרת האנלוגיה של טיעון הכנר.
תומסון נולדה ב-4 באוקטובר 1929 בניו יורק, בתם השנייה של הלן שהייתה מורה, ותאודור ג'רוויס, שהיה חשבונאי.
אמה הלן הייתה ממוצא צ'כי-קתולי, ואביה תאודור ממשפחה יהודית שומרת מצוות, צאצא של הרבנים חיים אלעזר וקס (מחבר הספר "נפש חיה") ושל יַעְבֶ"ץ.
אמה נפטרה כאשר ג'ודית הייתה בת שש, ואביה התחתן בשנית לאחר שנתיים.
לאשתו השנייה נולדו שני ילדים.
היא הייתה מעצבת פנים מצליחה וסוחרת ויצואנית אומנויות ועתיקות.
היא סיימה תואר ראשון בפילוסופיה בברנרד קולג' ותואר ראשון נוסף ותואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
בהמשך היא לימדה גם באוקספורד ובMIT.
בשנת 1962 היא חזרה לברנרד קולג' כדי ללמד פילוסופיה.
שם פגשה את הפילוסוף ג'יימס פ.
במהלך השנים הם התגרשו ונישאו מחדש, עד למותו בשנת 1984.
תומסון נפטרה ב-20 בנובמבר 2020.
תחומי המחקר העיקריים של תומסון היו מוסר ומטאפיזיקה.
בפילוסופיה המוסרית היא תרמה תרומות משמעותיות למטא-אתיקה, לאתיקה נורמטיבית ולאתיקה יישומית.
בספר "רלטיביזם מוסרי ואובייקטיביות מוסרית" (Moral Relativism and Moral Objectivity) משנת 1996 שכתבה במשותף עם גילברט הרמן , היא הגנה על האובייקטיביות המוסרית כנגד תפיסתו הרלטיביסטית של הרמן.
מאמריה שנאספו בספר "זכויות, השבה וסיכון" (Rights, Restitution and Risk) משנת 1986, נכללו דיונים על התאבדות בסיוע, הפלות, הגנה עצמית ושכירות מועדפת.
ספריה "תחום הזכויות" (The Realm of Rights) משנת 1992 ו"טוּב ועצה" (Goodness and Advice) משנת 2001, כיסו סוגיות בסיסיות בתורת המוסר הנורמטיבית, שנגעו ליסודות של זכויות מוסריות ולהגדרת הטוּב.
עבודתה במטפיזיקה התמקדה בסוגיות שנגעו לפעולה לאירועים, זמן ויחסים בין ישיות.
ג'ודית הייתה ידועה גם בשל המשך פיתוח ניסוי המחשבה "בעיית הקרונית" של הפילוסופית הבריטית פיליפה פוט, דרך ניסוי ה"השתלה".
הטיעון הנפוץ ביותר של מתנגדי ההפלות הוא שזכותה של האישה על גופה אינה עולה על זכותו של העובר לחיים ומכאן שהפלה היא לא מוסרית.
לכן רוב הטיעונים שמגנים על זכותה של אישה לעשות הפלה טוענים שלעובר אין זכות לחיים ומכאן מסיקים שלאישה יש זכות לבצע הפלה.
תומסון לעומת זאת קיבלה את ההנחה שלעובר יש זכות לחיים כדי להוכיח שאפילו בהתחשב בזכות זו לאישה יש זכות לבצע הפלה.
הטיעון המרכזי של תומסון היה זה שיש לאדם זכות לחיים אינו אומר שיש לו זכות שאדם אחר יתן לו את מה שהוא צריך כדי שימשיך לחיות.
תומסון השתמשה בניסוי מחשבתי על מנת לשקף את הטענה שלה.
תומסון תיארה ניסוי מחשבתי בו כנר מפורסם גוסס, ואת/ה מתעורר בבית החולים כאשר הכנר מחובר לגופך בעזרת צינור.
כדי להציל ולנקות את הרעלים בכליות של הכנר צריך לחבר בין הכליות של הכנר לבין הכליות של מישהו אחר.
משום כך, קבוצה של חובבי מוזיקה חטפו אותך והביאוך לבית החולים וחיברו אותך לכנר.
בבית החולים הרופא מספר לך שאתה צריך להיות מחובר אל הכנר למשך תקופה של תשעה חודשים כדי שהכנר יבריא ובמקרה שאתה מחליט לנתק את הכנר לפני כן אתה תגרום למותו של הכנר.
הרופא מספר לך שאף על פי שזה לא אשמתך, אין לך זכות לנתק את הכנר מגופך משום שלכנר יש זכות לחיים.
תומסון טענה שאף על פי שלכנר יש זכות לחיים אין לו זכות לגופך ולכן אתה לא מחויב לאפשר לכנר להשתמש בגופך.
תומסון טענה שניסוי מחשבתי זה מוכיח שגם לאישה יש זכות לעשות הפלה אף על פי שכתוצאה מכך העובר ימות כמו שלאדם יש זכות לנתק את הכנר מגופו אף על פי שפעולה זו תוביל למות הכנר.
ג'ודית האבאק הייתה אנליטיקאית, סוציולוגית, ופמיניסטית בריטית, שהתפרסמה הודות למחקריה שעסקו בנושא תעסוקת נשים.
אליס ג'ודית וויליאמס הייתה בתו השלישית של עורך הדין הבינלאומי סר ג'ון פישר וויליאמס (1870–1947), ואשתו, האמנית אלינור מרג'ורי היי מוריי (1880–1961).
אחותה הגדולה של ג'ודית הייתה ההיסטוריונית ג'ניפר מרגרט הארט.
ג'ודית גדלה בפריז ולמדה לדבר צרפתית שוטפת.
היא הייתה סטודנטית בניוהאם קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיימה תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות בשנת 1936. בעודה סטודנטית באוניברסיטת קמברידג', פגשה את דייוויד האבאק (נפטר בשנת 1991), בנה של הפמיניסטית אווה מריאן האבאק.
הם התחתנו בשנת 1939, ונולדו להם בן ושתי בנות.
הוראה, חיי נשואים ולימודי חברה
האבאק עבדה כמורה עד שנולד ילדה הראשון.
אולם כאישה נשואה חוותה אפליה בעת שהגישה מועמדות למשרות הוראה.
היא הייתה מתוסכלת מכך שנמנע ממנה אפילו לשוחח עם בעלה על עבודתו, כיוון שכעובד ציבור פרטי עבודתו היו חסויים.
עם תום מלחמת העולם השנייה ההזדמנויות תעסוקה לנשים הצטמצמו.
לאחר שבזמן המלחמה מרבית הנשים הנשואות עבדן מחוץ לבית כדי לעמוד בדרישות המלחמה ולמלא את מקום הגברים שהיו בחזית, בתום המלחמה הן נאלצו לפנות את מקום עבודתן לגברים.
בנוסף, הציפיות החברתיות, שנשים תהיינה אמהות במשרה מלאה לאחר שנולדו הילדים, פעלו כמחסום תרבותי לתעסוקה.
בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים, ג'ודית האבאק התוודעה למחקרים הסוציולוגיים של חמותה אווה האבאק בנושא עקרות בית מהמעמד הפועלים, וקראה בעניין את התשובות של הנשים לסקרים של חמותה.
היחס של נשים לעבודה עניין אותה עד כדי כך שיזמה ומימנה על חשבונה מחקר עצמאי (עם שאלון ששלחה בדואר).
בנושא המציאות היומיומית של נשים נשואות בוגרות אוניברסיטה בבריטניה.
את תוצאות המחקר פרסמה בשנת 1954 בשם " רעיות בוגרות אוניברסיטה" שקיבל תהודה בעיתונים של התקופה.
בשנת 1957 פרסמה את המחקר בספר רציני הרבה יותר בשם: "רעיות שלמדו באוניברסיטה".
עיתון הגרדיאן כתב בהתפעלות שהספר הקדים את זמנו.
ההיסטוריונית הלן מקארתי טוענת שג'ודית האבאק הייתה אחת ממספר חוקרות בשנות החמישים (כויולה קליין, פרל ג'פקוט, חנה גברון ועוד), שעזרו לבסס תובנות חדשות על תעסוקת נשים נשואות כחלק הכרחי בחברות תעשייתיות מתקדמות, וכזאת שפתרה את הדילמות של האישה המודרנית במעמדות החברתיים השונים.
האבאק דיווחה על תסכולים של נשים בעלות יכולות, ובעלות הכשרה, שחוו לחץ להפסיק לעבוד ברגע שנישאו, או לאחר שהפכו לאמהות.
במחקרה האבאק הגיעה למסקנה שכדי להפוך לאמהות ורעיות במשרה מלאה, נשים ויתרו על האפשרות למימוש עצמי.
הן הקריבו יותר מדי ונתנו לשגרה היומיומית לשחוק אותן עד שהגיעו למצב נפשי בו לאט לאט הן איבדו את הייחוד האינדיוידואלי שלהן.
האבאק טענה שרק תמיכה מלאה של בני הזוג תאפשר לנשים לאזן בין אמהות, נישואים ועבודה.
הספר "רעיות שלמדו באוניברסיטה": עורר דיון ציבורי רב, האבאק זכתה לביקורות רבות בעיתונים והטיימס והאקונומיסט פרסמו מאמרים ראשיים על תוצאות המחקר.
למרות עבודתה, שכללה עיתונאות ועבודה ברדיו, האבאק המשיכה לחוש מתוסכלת מחייה: היא הייתה לא מרוצה ולעיתים מדוכאת, כיוון שידעה שיש לה פוטנציאל לא ממומש.
בחיפושיה הגיעה לפסיכואנליטיקאי יונגיאני בשם רוברט הובסון, והחליטה לשנות כוון וללמוד.
בשנת 1964 היא קיבלה הסמכה מהאגודה לפסיכולוגיה אנליטית, בה הפכה לחברה מאוד מעורבת.
היא כיהנה כמזכירת הכבוד של האגודה והייתה עורכת משותפת של כתב העת שלה (1976-85) היא גם הייתה נציגת האגודה הבריטית באגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית (1992–1986) .
בשנת 1988 האבאק פרסמה את המאמרים המקצועיים שלה בספר "דברים שאנשים עושים אחד לשני".
היא גם הייתה משוררת ורבים משיריה מופיעים בספרה "איים ואנשים" שפרסמה בשנת 1964. היא כתבה רומן, "הקולות הרבים של הים" 1990, שזכה בפרס בשנת 1991. בשנת 2003, היא השלימה את האוטוביוגרפיה שלה, "משחר עד דמדומים".
האבאק נפטרה ב־6 בפברואר 2006. בשנת 1997 היא תרמה את מסמכיה לארכיון ספרית הנשים השוכנת כיום באוניברסיטת בית הספר לכלכלה של לונדון (הם מקוטלגים כ-GB 106 7JUH).
ג'ודית אשר היא יוצרת בתחומי העיצוב האיור והאמנות ומרצה.
אשר, ילידת 1964. נולדה בלידס שבאנגליה, ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1972.
את התואר הראשון השלימה אשר בשנת 1989 במכללה לאמנויות בצלאל במחלקה לתקשורת חזותית אותו סיימה בהצטיינות.
את התואר השני עשתה בקולג' המלכותי לאמנות במחלקה Communication Art & Design אותו סיימה בשנת 1991.
בשנת 2002 זכתה אשר בפרס היצירה מטעם משרד התרבות, המדע והספורט.
בנוסף זכתה בסדרת פרסים מטעם אגודת ידידי אמריקה ישראל, בפרס סנדברג לאיור (1989) ובפרס פלהיים לטיפוגרפיה (1986).
בשנת 2011 נבחרה כנציגת מחקר ב"פני האיור לאן בעידן הדיגיטלי" בקולג' המלכותי בלונדון.
במהלך הקריירה עבדה אשר עבדה עם לקוחות שונים ביניהם יוניסף, האקדמיה לשפה העברית, עיתון "הארץ", הקיבוץ המאוחד, הוועדה האמריקאית למכון ויצמן למדע, ניו יורק.
אשר איירה מספר ספרים, ביניהם "יומנו של עובר" שנכתב ע"י פרופ' גידי קורן, בהוצאת ספרית הפועלים.
ביוני האחרון הציגה מאמר הנכתב ונחקר בשיתוף עם ד"ר בן ברוך בליך בכנס בינלאומי העוסק בפרקטיקות אמנות עכשווית במזרח התיכון בחסות אוניברסיטת בירקבק בלונדון ואוניברסיטת ניקוסיה, קפריסין: צילום בסכסוך: צלמים ישראלים-פלסטיניים.
בשנת 1994 החלה ללמד והפכה למרצה בכירה וחברת סגל במחלקה לתקשורת חזותית במכלתת HIT חולון ומרצה במחלקה לתקשורת חזותית במכללת לאמנויות בצלאל.
כיום אשר עובדת על רומן גרפי העוסק בסיפורי אנוש של מתח והתחדשות, אהבה ואובדן.
אשר מתגוררת ועובדת בקיבוץ עינת עם משפחתה.
לבעלה אורי ולה שלושה ילדים: נועם הבכור, אבישי ואלה.
2005: "תכשיט ישראלי 3", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2007: "עוצב בישראל", רידינג, תל אביב
2007: "עיניים", מרכז הקונגרסים הבינלאומי, ירושלים
2009: "בין הדומיין הפרטי והדומיין הציבורי", בית עגנון, ירושלים
2010: גלריית בעלי המלאכה, תל אביב
2010: "תכשיט ישראלי 5", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2014: בית בנימיני לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2014: בית האומנים, תל אביב
2015: "אחרי עשרים שנה: מעצבים לזכרו של רבין", גלריה ויטרינה, חולון
2015: תערוכת יחיד, גלריית בית דרור, קיבוץ עינת
2016: "NO GRAPHICS", גלריה ויטרינה, חולון
ג'ודי איבון ראטלדג' היא דוגמנית קנדית.
ראטלדג' נולדה במניטובה ולה שתי אחיות.
בצעירותה החלה לעבוד כדוגמנית באופן עצמאי.
היא למדה אופנה ומנהל עסקים באוניברסיטת מניטובה.
היא עיצבה מדים לנבחרת של מניטובה במשחקי קנדה (Canada Games), אירוע ספורט רב-תכליתי הנערך מדי שנה בקנדה.
היא זכתה בתחרות מיס קנדה 1983 כנציגה של מניטובה.
בין הפרסים שניתנו לה על זכייתה הן מלגה על סך 1,500 דולר, פסנתר ומוצרי ביגוד וקוסמטיקה.
היא ייצגה את קנדה בתחרות מיס תבל 1983.
היא ביקרה בפסטיבל "Steam Era" של העיירה מילטון באונטריו ביחד עם מיס הנוער של קנדה.
היא עבדה כמגישה בערוץ הטלוויזיה "CKX-TV".
היא נישאה לדרו קרייג ונולדה לה שלושה ילדים.
ג'ודי ריי תומפסון היא שחקנית, תסריטאית, במאית ומפיקה קנדית.
תפקידה המשמעותי ביותר במשחק היה בגילום דמותה של דבון מור בסדרת המדע הבדיוני "ה-4400".
שניםסדרהדמותתפקיד2005Terminal Cityתמרהשחקנית במיני סדרה2005–2007ה-4400דבון מורשחקנית משנית2006Blade: The Seriesגליניסשחקנית חוזרת בשלושה פרקים2011מקלט באפלהפאלוןשחקנית חוזרת בשלושה פרקיםשעה מכושפתמרלה מרגרטשחקנית חוזרת בשלושה פרקים2017פרויקט MC2 (אנ')ג'ני ואליסשחקנית משנית
שנהסרטדמות1999זעזוע אווירי 2סטייסי2000שנחאי נוןמארג'י2002Deadly Little Secretsסטייסי2009Alien Trespassלאנה2012Barricadeליאה שייד
שנהסרט קצרדמותהערות1999Coffeeלוסי2007Will of the Wispנורהבמאית, מפיקה, תסריטאית ושחקנית2010Alyssaבמאית, מפיקה, תסריטאית ושחקנית
ג'ודית' לאב כהן הייתה מהנדסת אוויר וחלל ומחברת יהודייה-אמריקאית.
כהן עבדה כמהנדסת חשמל בפרויקט טיל מינוטמן, בתחנת הקרקע המדעית לטלסקופ החלל האבל, הלוויין למעקב ולמסירת נתונים (TDRS), ותוכנית החלל המאוישת אפולו.
לאחר פרישתה כמהנדסת, הקימה חברת הוצאה לאור למולטימדיה לילדים, ובסופו של דבר הוציאה לאור מעל ל-20 ספרים טרם פטירתה ב-2016.
כהן נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה יהודית.
כבתם של שרה (לבית רויסמן) ושל מוריס ברנרד כהן.
כבר בכיתה ה', חברי כיתתה של כהן שילמו לה כדי להכין שיעורי בית במתמטיקה.
כהן הייתה לרוב הבת היחידה בשיעורי המתמטיקה שלה, והחליטה שהיא רוצה להיות מורה למתמטיקה כאשר תהיה למבוגרת.
בגיל 19, היא גם למדה הנדסה בברוקלין קולג', וגם רקדה בלט במטרופוליטן אופרה שבניו יורק.
כהן תחילה קיבלה מלגת לימודים למכללת ברוקלין ללימודי תואר שני במתמטיקה, אך הבינה שהיא מעדיפה במקום זאת הנדסה.
אחרי שנתיים בברוקלין קולג', כהן התחתנה ועברה לקליפורניה, שם עבדה כמהנדסת צעירה עבור נורת' אמריקן אוויאיישן (NAA), ולמדה בלילה באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
כהן סיפרה שהיא עברה הן את התוכניות לתואר שני והן את לימודי ה-MS ב-USC מבלי לפגוש מעולם סטודנטית אישה אחרת להנדסה.
היא קיבלה הן את התואר הראשון והן את התואר השני מבית הספר להנדסה של USC Viterbi, והמשיכה בשיתוף עם האוניברסיטה, שם שימשה כחברת מועצת הנדסה אסטרונאוטית להנדסה.
בשנת 1982 כהן גם כן הפכה לבוגרת התוכנית המנהלתית להנדסה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
הקריירה ההנדסית של כהן החלה בשנת 1952, אז עבדה כמהנדסת צעירה בחברת התעופה הצפון אמריקאית.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר להנדסה של Viterbi ב-USC בשנת 1957, המשיכה לעבוד במעבדות טכנולוגיית חלל (Space Technology Laboratories).
מעבדות טכנולוגיית חלל הפכו בסופו של דבר ל-TRW (אשר נרכשה על ידי נורת'רופ גרומן בשנת 2002).
כהן לבסוף נשארה בחברה עד פרישתה בשנת 1990.
בשנת 1990, לאחר שפרשה מעבודתה כמהנדסת, ייסדה כהן חברת הוצאה לאור בשם Cascade Pass עם בעלה השלישי, דייוויד א.
יחד הם פרסמו שתי סדרות ספרים: (א) הסדרה "את יכולה להיות אישה ..." נוצרה כדי לעודד נערות צעירות מאוד להמשיך בקריירות במדע והנדסה; (ב) הסדרה "הירוקה" מתמקדת בקידום פרקטיקות (הרגלים) סביבתיות חיוביות, המיועדות לילדים צעירים.
Cascade Pass מכרה יותר ממאה אלף ספרי ילדים הודות לשתי הסדרות הללו.
Cascade Pass פרסם גם ספר בשם "נשות אפולו" (שנכתב על ידי רובין פרנד), ובו ביוגרפיות קצרות על ארבע הנשים שעזרו להטיס ולהנחית את האדם הראשון על הירח, כהן ביניהן.
בחודש מאי 2014, כהן קיבלה את פרס התרומות הספרותיות המובהקות של IEEE-USA עבור עבודתה בענפי ה-STEM (מדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה) לילדים.
כהן הייתה אם לארבעה ילדים, ביניהם: המהנדס האמריקאי יהודי וממציא פיתוחים ממוחשבים צבאיים ניל סיגל והמוזיקאי והשחקן ההוליוודי ג'ק בלאק.
השלושה הראשונים (ניל, הווארד ורייצ'ל) נולדו לה מנישואיה הראשונים לברנרד סיגל, אותו הכירה בקולג' ועמו התחתנה מספר חודשים לאחר מכן.
אולם כהן ובעלה הראשון סיגל התגרשו בשנות השישים.
כהן נישאה בשנית לתומאס ויליאם "טום" בלאק, שאף התגייר למענה.
בנה הרביעי, ג'ק, נולד להם בשנת 1969. אולם כהן ובעלה השני בלאק התגרשו בסוף שנות השבעים.
בעלה השלישי היה דייוויד א.
השניים היו נשואים במשך כ-35 שנה כשכהן נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2016. היא נטמנה בבית הקברות עדן ממוריאל פארק, בית עלמין יהודי אמריקאי נודע בלוס אנג'לס.
חיבורים וספרים שנכתבו על ידי ג'ודית לאב כהן
אל-גֻ'דידה הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין שבשומרון, הממוקם כ-14 קילומטרים מדרום לג'נין.
בפי התושבים המקום נקרא: גֻ'דידה.
הכפר נמצא בקצה הדרום מזרחי של עמק סאנור על ראש גבעה קטנה בגובה של כ-425 מטר מעל פני הים.
הגרעין הישן של אל-ג'ודיידה נמצא במרכז הכפר והוא מתפרס על שטח של 14 דונם.
יש בו סמטאות צרות שנפגשות בכיכר במרכז הכפר הישן.
היישובים הקרובים ביותר הם סיריס מדרום-מערב, מיית'לון מצפון-מערב, ציר מצפון, עקאבה מצפון-מזרח וטובאס ממזרח.
בערבית: המשמעות של המלה גֻ'דידה (جديده) היא: חדשה.
על פי וילנאי, שם כזה מופיע ביישובים שנוסדו על ידי תושבי ישוב קיים שנאלצו לעזוב את מקום מגוריהם ולהקים ישוב חדש.
ג'ודיידה הוא כפר עתיק, ובו נמצאו קרמיקה ביזנטית.
בנוסף על כך, בג'ודידה נמצאו חרסים מתקופות ימי הביניים והעות'מאניות.
בתקופת השלטון הצלבני, בשנת 1168 תועדה אחוזה בשם "גידידה".
בסוף המאה ה-16 התגוררו בג'ודידה כ-10 משפחות.
התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית שכללה חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף לעל הכנסות מזדמנות.
בסך הכל התושבים שילמו כ־3,500 אקצ'ות.
מרבית הבניינים בגרעין הישן של הכפר מתוארכים למאה ה-16 וה-17.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון שהכפר גובל במארג' סאנור הפורה ביותר.
הוא רשם את ג'דידה כחלק ממחוז הריתה, צפונית לשכם.
כל בית כולל בממוצע חמישה תושבים20175,950
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 הכפר מתואר כ"כפר טוב בגודל על קרקע שטוחה, עם כמה עצי זיתים".
בשנת 1870 ויקטור גרן הצרפתי ביקר באל-ג'דיידה ותיאר "גנים של עצי תאנה, רימונים וזיתים.
נראה שזהו אתר קדום בגלל בורות המים החצובים הרבים והאבנים המעוצבות היטב הכלולות בקירות של 35 בתים."
מהם 2,211 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 2,850 דונם לגידול דגנים, ו-20 דונם היו שטחים בנויים.
עבד אל-פתאח אל-קלקילי (عبد الفتاح القلقيلي) – סופר (סאטיריקן) ידוע במרחב בפלסטיני.
ג'ודית גוטייה (; 25 באוגוסט 1845 – 26 בדצמבר 1917) הייתה משוררת, מתרגמת וסופרת צרפתייה.
גוטייה הייתה בתם של תאופיל גוטייה וארנסטה גריזי, אחותה של הזמרת ורקדנית הבלט קרלוטה גריזי.
היא הייתה נשואה לקטול מנדס, אך השניים התגרשו.
בקיץ 1876, ניהלה גוטייה רומן קצר וסודי עם המלחין ריכרד וגנר.
לאחר הזוגיות, היא כתבה, יחד עם פייר לוטי, ב-1912 את המחזה La fille du ciel שתורגם והופק תחת פיקוחם האישי של השניים בתיאטרון המאה בניו יורק.
היא הייתה מתרגמת מקצועית ממנדרינית ויפנית לצרפתית.
תרגומיה, הביאו את תרבות השירה האסייתית לאירופה המודרנית.
ג'ודית' ("ג'ודי") אלן היומן הייתה יהודייה אמריקאית פעילה למען זכויות אנשים עם מוגבלות, שנחשבה לאחת ממובילות המאבק לקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות בארצות הברית ובעולם.
עבודתה עם ממשלות, ארגונים לא ממשלתיים, מלכ"רים וארגונים שונים הובילה לתרומות משמעותיות לפיתוח חקיקה וקידום מדיניות המקדמת זכויות אדם של ילדים ומבוגרים עם מוגבלויות.
במסגרת עבודתה בבנק העולמי ובמחלקת המדינה של ארצות הברית, הובילה היומן את הזרם המרכזי של זכויות אנשים עם מוגבלות במישור הבינלאומי.
היומן נולדה לוורנר ואילסה היומן, יהודים שהיגרו מגרמניה לניו יורק בשנות ה-30. בגיל 18 חודשים חלתה בפוליו ובשל כך היא התניידה באמצעות כיסא גלגלים.
במהלך חייה נאלצה היומן להאבק רבות על זכותה לחינוך וזאת בשל סירוב המערכת הציבורית לאפשר לה להגיע ללמוד בבית הספר הציבורי הקרוב לביתה בתואנה כי חוסר היכולת שלה ללכת מהווה סיכון במקרה של שריפה.
במקום זאת, במשך שלוש שנים קיבלה הדרכה ביתית פעמיים בשבוע, במשך כשעה בכל ביקור.
אמא של היומן, פעילה קהילתית ואקטיבסטית בפני עצמה, ערערה על ההחלטה והדבר הוביל לכך שג'ודי הועברה לבית ספר לחינוך מיוחד בו למדו רק תלמידים עם מוגבלות.
לפי חוקי העיר תלמידים עם מוגבלות בגיל תיכון היו זכאים רק להדרכה ביתית ולא מגיעים לבית הספר אך בשל מאבקה של היומן והורים נוספים המדיניות שונתה ובשנת 1961 ג'ודי נכנסה לתיכון.
בין הגילאים 9–18 שהתה היומן בכל קיץ במחנה קיץ לילדים עם מוגבלות בשם "מחנה ג'נד", בעיירה האנטר, ניו יורק, שם הכירה את בובי לין ופרידה טנקוס, איתם תעבוד מאוחר יותר כפעילים לזכויות נכים.
מחנות קיץ אלה היקנו להיומן מודעות רבה יותר להקשר הפוליטי לבעיות של אנשים עם מוגבלות כפי שכתבה מאוחר יותר: "הייתה לנו אותה שמחה ביחד, אותו הכעס על הדרך בה התייחסו אלינו ואותם תסכולים מהזדמנויות שלא היו לנו".
פסק הדין היומן נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק
היומן חלמה להיות מורה במערכת החינוך של ארצות הברית ובשנת 1970 ביקשה לקבל רישיון הוראה ממועצת החינוך של העיר ניו יורק.
המועצה דחתה את הבקשה שלה בטענה שבמקרה של חירום כמו שריפה היא לא תוכל לעזור לתלמידים שלה לצאת מן הבניין ועל כן היא מהווה סכנה עבורם.
היומן העידה בספרה כי במהלך הבדיקה הרפואית שעשו לה מטעם מועצת החינוך ביקשה הרופאה ממנה שתציג לה כיצד היא הולכת לשירותים, דבר שהוביל אותה למבוכה רבה והשפלה גדולה.
היומן ביקשה להגשים את החלום שלה והחליטה לתבוע את מועצת החינוך של העיר ניו יורק בטענה כי מפלים אותה בשל מוגבלתה.
התביעה זכתה להד תקשורתי רחב וזאת בעיקר לאחר שעיתון מקומי שליווה את התביעה פרסם כתבה תחת הכותרת "אתה יכול להיות נשיא עם פוליו אבל לא מורה" בהשוואה לנשיא ארצות הברית המנוח פרנקלין דלאנו רוזוולט שחלה בפוליו.
מועצת החינוך של העיר ניו יורק הבינה כי הסיכויים בתיק נמוכים מאוד, וזאת בעיקר בשל אמירתה של השופטת בתיק שהמליצה למועצה להגיע לפשרה.
היומן הייתה המורה הראשונה בניו יורק המתניידת בכיסא גלגלים אך העידה שבשל ההד התקשורתי הנרחב שהתיק שלה קיבל מנהלים רבים פחדו מלהעסיק אותה בתור מורה.
המקום היחיד שהסכים היה בית הספר לחינוך מיוחד בו היא למדה ושם עבדה במשך שלוש שנים.
התביעה של היומן נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק הובילה לחשיפה תקשורתית רבה והיא החלה לקבל פניות מעשרות ואף מאות של אנשים עם מוגבלות שביקשו לספר לה על אפליה שהם חווים בשל מוגבלותם.
באותם ימים הבינו היומן וחבריה כי הבעיות איתן הם מתמודדים אינן בשל מוגבלותם אלא בשל הסביבה שמגבילה אותם, רעיון מרכזי במודל החברתי בתחום לימודי מוגבלות, ובשל כך החליטו לפעול לשנות את המצב.
בשנת 1970 הקימו את הארגון "Disabled in Action" (נכים בפעולה) שהתמקד בהבטחת ההגנה על אנשים עם מוגבלות במסגרת חוקי זכויות האזרח באמצעות מחאה פוליטית.
הארגון פעל רבות על מנת להשפיע על נוסח חוק השיקום, בעיקר להכנסת סעיף 504 שהיה אמור להבטיח את הזכות לנגישות למבנים ושירות ציבורי.
באוקטובר 1972 הטיל הנשיא ריצ'רד ניקסון וטו על מספר גרסאות שהציע הארגון לחוק השיקום של 1973. ההפגנה המפורסמת ביותר של הארגון הייתה בשנת 1973 כששמונים אנשים עם מוגבלות בראשות היומן חסמו את שדרות מדיסון בניו יורק במחאה על אי קידום החוק.
אד רוברטס, אקטיביסט מוכר לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות ומייסד המרכז לחיים עצמאיים, שמע על הפעילות של היומן והתקשר לבקש ממנה לעבור לקליפורניה על מנת לעבוד במרכז לחיים עצמאיים באוניברסיטת ברקלי.
בין השנים 1975–1982 הייתה היומן סגנית מנהלת של המרכז לחיים עצמאיים בקליפורניה ובמקביל הובילה לקידום הפעילות הבינלאומית של המרכז במודל התנועה לחיים עצמאיים.
היומן הייתה אחראית ליישום חקיקה ברמה הלאומית לתוכניות בתחום החינוך המיוחד, מחקר נכים, שיקום מקצועי וחיים עצמאיים, המשרתת יותר מ-8 מיליון בני נוער ומבוגרים עם מוגבלויות.
חוק חינוך אנשים עם מוגבלויות
בעת ששימשה כעוזרת מחוקק ליו"ר ועדת הסנאט האמריקאית לעבודה ורווחה ציבורית בשנת 1974, סייעה היומן בפיתוח חקיקה שהפכה לחוק החינוך לאנשים עם מוגבלויות.
סעיף 504 בחוק השיקום האמריקאי של שנת 1973 היה אמור להבטיח את הזכות לנגישות של מבנים ושירותים ציבוריים ובכך בפעם הראשונה להבטיח את הזכות לחיים שוויונים עבור אנשים עם מוגבלות.
הבטחת החקיקה הובילה לאופטימיות רבה בקרב אנשים עם מוגבלות אך במהלך השנים היה נראה כי למרות ההבטחות לחקיקה המחוקק האמריקאי אינו מתכוון לחוקק את הסעיף המיוחל.
בשל כך החליטה היומן יחד עם חבריה לארגן מחאות במשרדים של משרד הבריאות, החינוך והרווחה ברחבי ארצות הברית.
בסופו של דבר ב-4 במאי 1977 הכריז ג'וזף קאליפנו, שר הבריאות, חינוך ורווחה של ארצות הברית על חתימה על סעיף 504.
בשנת 1983 ייסדה היומן יחד עם אד רוברטס וג'ואן לאון את המכון העולמי למגבלות וכיהנה כמנהלת שותפה של הארגון עד שנת 1993. זהו אחד מארגוני זכויות הנכים העולמיים הראשונים שהוקמו והובלו על ידי אנשים עם מוגבלויות.
WID פועל לקידום הזכויות וההזדמנויות של למעלה ממיליארד אנשים עם מוגבלויות ברחבי העולם, תוך הפעלת מחקר ומדיניות לפעולה והפעלת הכללה.
היומן כיהנה בממשל קלינטון כעוזרת מזכיר משרד החינוך המיוחד ושירותי שיקום במשרד החינוך האמריקאי בין השנים 1993–2001.
בין השנים 2002–2006 כיהנה היומן כיועצת הראשונה של קבוצת הבנק העולמי בנושא מוגבלות ופיתוח, והובילה את עבודת הבנק העולמי בנושא אנשים עם מוגבלות.
כחלק מתפקידה פעלה להרחבת הידע והיכולת של הארגון לעבוד עם משלחות וחברות אזרחיות לקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות והכללת זכויותיהם במדיניות ציבורית רחבה.
היא הייתה יועצת מובילה לשותפות העולמית של אנשים עם מוגבלות ופיתוח מדיניות נגישה.
בשנת 2010 הפכה היומן ליועצת המיוחדת לזכויות אנשים עם מוגבלות עבור משרד החוץ האמריקאי שמינה הנשיא ברק אובמה.
היומן הייתה הראשונה והיחידה בתפקיד זה שקודם בשנת 2010 על ידי הנשיא ברק אובמה.
ב-20 בינואר 2017 עזבה היומן את תפקידה במשרד החוץ עם שינוי הממשל.
תפקיד היועץ המיוחד הופסק על ידי שר החוץ של ארצות הברית רקס טילרסון בשנת 2017.
מספטמבר 2017 עד אפריל 2019, היומן הייתה עמיתה בכירה בקרן פורד, שם עבדה כדי לקדם הכללת אנשים עם מוגבלות בעבודת הקרן ובעבודה פילנתרופית.
היומן הפיקה והשתתפה בכתיבת מאמר הבוחן את חוסר הייצוג של אנשים עם מוגבלות מול המצלמה ומאחוריה, כמו גם את הסטריאוטיפים הבולטים של דמויות נכים כשהם מיוצגים בתקשורת.
היומן הייתה בעלת תואר מאוניברסיטת לונג איילנד בניו יורק משנת 1969 ותואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי משנת 1975. בנוסף זכתה לשישה דוקטורטים של כבוד:
ברוקלין קולג', ניו יורק, 2018
אוניברסיטת רואן, ניו ג'רזי, 2019
היומן הייתה אחת הדמויות המרכזיות בסרט הדוקומנטרי "The Power of 504" מ-2008.
היומן הופיעה בסרט הדוקומנטרי Lives Worth Living מ-2011.
פרק בתוכנית Drunk History של ערוץ הקומדי סנטרל מ-2018 על הפגנות ה-Sit-in 504, עם אלי סטרוקר בתפקיד היומן.
ראיון עם טרוור נואה בתוכנית הדיילי שואו משנת 2020.
בסרט הדוקומנטרי קיץ בלי הגבלה: מהפכה על גלגלים משנת 2020.
סאלי הייתה מתמטיקאית אמריקאית ילידת העיר ניו יורק ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, אילינוי.
היא התפרסמה בזכות עבודתה באלגברה קומוטטיבית ובפרט בחקר חוגים מקומיים וחוגים מדורגים.
עבודה זו זיכתה אותה ב"הרצאת נתר" לשנת 1995 - פרס כבוד המוענק פעם בשנה על ידי (AWM), לנשים אשר "תרמו תרומה יסודית ומתמשכת למדעי המתמטיקה".
סאלי נולדה בשם Judith Donovan במנהטן, ניו יורק, ב-23 במרץ 1937, למשפחה אירית.
אביה היה דוקטור אדוארד ג'.
Donovan), נשיא ומנהל הכירורגיה ב, ניו יורק.
אמה הייתה קת'לין דונובן (במקור Kathleen Flanagan).
היו לה שני אחים ושלוש אחיות.
היא למדה בתיכון קתולי לבנות בלבד בניו יורק, , וסיימה את לימודיה שם בשנת 1955.
לאחר שקיבלה תואר דוקטור בשנת 1971, היא המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ראטגרס (Rutgers) בניו ג'רזי במהלך השנתיים הבאות, לפני שהצטרפה לסגל אוניברסיטת נורת'ווסטרן (Northwestern) באילינוי, סמוך לשיקגו, כ.
היא הייתה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה זו והיא נשארה בה עד למותה, מלבד שני ביקורים באוניברסיטאות אחרות - את שנת הלימודים 82–1981 היא העבירה במכללת רדקליף (Radcliffe) בקיימברידג', מסצ'וסטס, ואת 89–1988 באוניברסיטת פרדו (Purdue) באינדיאנה.
בשנת 1959 היא נישאה ל, לעתיד פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת שיקגו, ממנו התאלמנה ב־2013. נולדו להם שלושה בנים: דייוויד, דוקטור ומרצה למנהל עסקים באוניברסיטת קורנל, סטפן, דוקטור ומרצה לשפות סלביות באוניברסיטת הרווארד, ופול, מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון בשיקגו, ושמונה נכדים.
עבודתה של סאלי התמקדה באלגברה קומוטטיבית (Commutative algebra), ענף באלגברה מופשטת העוסק בתכונותיהם של חוגים קומוטטיביים.
העניין העיקרי שלה היה בחקר חוגים מקומיים וחוגים מדורגים, ובפרט בפונקציות הילברט ובהרחבות דו-רציונליות.
פונקציית הילברט של חוג מקומי בנקודה מסוימת היא מדד לכמה רעה הסינגולריות באותה נקודה.
אחד הדברים שסאלי חקרה הוא האינטראקציה בין חוג מקומי לחוג המדורג הקשור אליו, שיש לה תפקיד מכריע בהבנה ובחישוב של פונקציית הילברט.
למחקרים בנושאים אלו חשיבות רבה, מכיוון שהם לוקחים חלק חשוב בהבנת הטבע של סינגולריות בשימושיה בגאומטריה אלגברית.
בשנת 1995, כאות הוקרה על מחקריה פורצי הדרך, זכתה סאלי להעביר "הרצאת נתר" - הרצאה של כבוד המוענקת פעם בשנה על ידי (AWM), על שמה של המתמטיקאית אמי נתר.
ההרצאה מועברת על ידי מתמטיקאיות ש"תרמו תרומה יסודית ומתמשכת למדעי המתמטיקה".
היא הועברה כמקובל ב"מפגשים המשותפים במתמטיקה" (JMM), הכינוס השנתי של מתמטיקאים בארצות הברית, וכותרתה הייתה "measuring noetherian rings" (מדידת חוגים נתריים).
בנוסף לפעילותה האקדמית, עם ניסיונה רב השנים כמרצה, עסקה סאלי בנושא החינוך למתמטיקה, ופרסמה יחד עם בעלה פול, שהיה אף הוא פרופסור למתמטיקה, ארבעה ספרים בנושא, ביניהם מדריכים למורים וספרי עיון לתלמידים:
ג'ודית לואיס הרמן היא פסיכיאטרית, חוקרת, פרופסור באוניברסיטת הארוורד, סופרת ואקטיביסטית בתחומי הפסיכולוגיה של האישה, התעללות בילדים, אלימות במשפחה, גילוי עריות והפרעות פוסט-טראומטיות.
במשך עשרות שנות הקריירה שלה היא טיפלה וחקרה את האוכלוסייה של קורבנות פגיעה מינית ואלימות במשפחה.
הרמן כתבה שני ספרים זוכי-פרסים: Father-Daughter Incest ו-Trauma and Recovery, אשר תורגם לשפות רבות.
הרמן ידועה בתרומתה המשמעותית לתחום המחקר והטיפול בטראומה ובטביעת המושג "פוסט-טראומה מורכבת".
ג'ודית לואיס נולדה בשנת 1942 בניו-יורק, ארצות הברית, להורים יהודים ילידי אמריקה, שהגיעו ממשפחות מהגרים מאירופה.
אביה, נפתלי לואיס , היה פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת ניו יורק, שנודע בכתיבת ההיסטוריה של מצרים התלמית והרומאית באופן נגיש לציבור הרחב.
אמה, הלן בלוק לואיס , הייתה פסיכולוגית ופסיכואנליטיקאית שלימדה באוניברסיטת ייל והייתה פעילה פוליטית פרוגרסיבית.
הרמן למדה במכללת רדקליף והמשיכה משם ללימודי פסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
כסטודנטית, היא החלה להשתתף בצעדות למען זכויות אדם ונגד המלחמה בווייטנאם, התנדבה בבית חולים פסיכיאטרי.
הרמן התחתנה לראשונה ב-1963 עם חברה ללימודים, פיטר הרמן.
בשנת 1978 היא התחתנה בשנית עם צלם העיתונות ג'רי ברנט ונולדה להם בת אחת.
בשנת 2005, הרמן נישאה בשלישית לאלן גראוברד.
נישואים אלו הסתיימו עם מותו בשנת 2012.
זיהוי וחשיפה של היקף תופעת גילוי העריות
ב-1970, החלה הרמן את ההתמחות שלה בפסיכיאטריה בבית החולים של אוניברסיטת בוסטון.
במסגרת ההתמחות, שתי המטופלות הראשונות שלה, שהגיעו לבית החולים על רקע ניסיון אובדני, חשפו בפניה היסטוריה של גילוי עריות, ומטופלות נוספות החלו לחשוף בפניה היסטוריה של פגיעות מיניות.
במקביל, הרמן הצטרפה לתנועה הפמיניסטית שהחלה להתפתח בקיימברידג', מסצ'וסטס וברחבי ארצות הברית.
הרמן סיפרה כי המודעות הפמיניסטית שפיתחה אפשרה לה לחשוב על סיפורי הטראומה של מטופלותיה בהקשר פמיניסטי של יחסי כוחות ודיכוי, ומתוך כך פיתחה את גישתה הטיפולית.
בסיום ההתמחות, הרמן קיבלה מלגה בפסיכיאטריה קהילתית, שאפשרה לה לעבוד בקליניקה שמציעה טיפול בחינם לנשים.
קליניקה זו הייתה אחת מתוך מרכזים רבים לנפגעות אונס ואלימות במשפחה שהוקמו על ידי נשים אקטיביסטיות בשנות ה-70. בשנים אלה, הרמן הייתה חלק מקבוצת הנשים "הקולקטיב לבריאות הנפש של נשים", שמטרתה הייתה לספק ייעוץ וטיפול איכותי מנקודת מבט פמיניסטית לנשים מאוכלוסיות מוחלשות.
גם במסגרת הזו הרמן עבדה עם מטופלות רבות בעלות היסטוריה של פגיעה מינית.
במהלך עבודתה, הרמן הבחינה שמספר משמעותי של מטופלות מבוגרות דיווחו על כך שנפגעו מינית בתור ילדות, בדרך כלל על ידי גבר מתוך המשפחה הגרעינית.
נתונים דומים על שכיחות התופעה החלו לעלות גם מנשות מקצוע נוספות, והיא החלה לחקור את התופעה ביחד עם הקולגה שלה, ליזה הירשמן.
ממצאיהן על היקפי התופעה עמדו בניגוד לידוע באותה התקופה, אז ספרי הפסיכיאטריה העריכו את השכיחות של גילוי עריות כמקרה של אחד מתוך מיליון.
הרמן והירשמן פרסמו מאמר על הממצאים שלהן ב-1976 בכתב עת בשם "Signs" העוסק בלימודי נשים.
עוד לפני שיצא לאור, המאמר הועתק והופץ באופן לא פורמלי במשך כשנה, והרמן והירשמן החלו לקבל מכתבים מנשים מכל רחבי ארצות הברית שחשפו את הפגיעה המינית שעברו, והופתעו לגלות שהן לא היחידות.
ב-1981, גילוייהן המשותפים של הרמן והירשמן הובילו לכתיבת הספר "Father-daughter incest" ("גילוי עריות בין אב לבת").
ספר זה תרם להכרה בתופעת גילוי העריות כבעיה חברתית.
הנחת היסודות למחקר וטיפול בטראומה
ב-1981, לאחר סיום הכשרתה, מונתה הרמן כחברת סגל בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הארוורד.
במקביל החלה הרמן לעבוד במחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים קיימברידג'.
ב-1984, הקימה הרמן ביחד עם שותפתה הפסיכולוגית מארי הארווי את "התכנית לקורבנות אלימות" המיועדת להגברת הידע בתחום הפסיכולוגיה של הטראומה על ידי מחקר ייעודי, מתן טיפול ייחודי לנפגעות ונפגעי טראומה והכשרת מטפלות ומטפלים בתחום הטראומה.
הרמן שימשה כמנהלת ההכשרה של התכנית לקורבנות אלימות במשך 30 שנה.
באותם ימים הוכרה לראשונה הפרעת דחק פוסט-טראומטית כאבחנה פסיכיאטרית בספר האבחנות הפסיכיאטריות DSM-III, וחוקרים שונים התעניינו בשאלת ביטויה של האבחנה בקרב אוכלוסיות שונות.
באותה תקופה, החלה הרמן לשתף פעולה גם עם הפסיכיאטר בסל ואן דר קולק, שעבד עם ותיקי מלחמת וייטנאם .
הרמן וואן דר קולק ערכו מחקר אודות הפרעת אישיות גבולית, הפרעה אשר אובחנו בה בעיקר נשים.
במחקרם הם מצאו כי הפרעת אישיות גבולית קשורה במידה גבוהה ובאופן ספציפי להיסטוריה של התעללות, וכי התמונה הקלינית של הפרעת אישיות גבולית דומה לתמונה הקלינית הנובעת מהתעללות ממושכת.
ב-1989 הם פרסמו את ממצאיהם בכתב העת American Journal of Psychiatry , וממצאים אלו שוחזרו מאז בידי חוקרים רבים.
בנוסף למחקרם המשותף, הרמן וואן דר קולק הקימו קבוצת חשיבה משותפת של אנשי מקצוע, שנפגשה מדי חודש בבתי חבריה במשך 3–4 שנים.
בזכות הרעיונות אליהם נחשפה בקבוצה זו, החליטה הרמן לייצר גוף ידע שיסקור ויסביר את המאפיינים העיקריים של טראומה פסיכולוגית, מה שעמד בבסיס ספרה החשוב ביותר – "טראומה והחלמה".
חידושים וטביעת המושג "פוסט-טראומה מורכבת"
בספר "טראומה והחלמה", ספרה השני של הרמן, שפורסם בשנת 1992, טבעה הרמן לראשונה את המושג ""פוסט-טראומה מורכבת", כהצעה לאבחנה נפרדת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לפי הרמן, הפרעת דחק פוסט-טראומטית מאפיינת טראומות חד פעמיות, כגון תאונות, אסונות טבע, טראומה צבאית או על רקע טרור ואירועי אונס או אלימות יחידים.
עם זאת, אבחנה זו אינה מקיפה בצורה מלאה את מהותן של טראומות מתמשכות וחוזרות, כגון התעללות והזנחה בילדות, גילוי עריות, חשיפה לאלימות במשפחה, חטיפה ושבי, כליאה בכתות, סחר בבני אדם וניצול מיני מאורגן.
טראומה מורכבת מתפתחת בתנאי שבי (פיזי או פסיכולוגי), בהם הנפגע או הנפגעת מצויים תחת שליטת הפוגע ואין ביכולתם להימלט.
בספר "טראומה והחלמה" מנתה הרמן רשימה של קבוצות תסמינים המאפיינות טראומה מורכבת, הכוללת שינויים בסומטיזציה, בוויסות רגשי, בדפוסי התנהגות, בקוגניציה ובתודעה ותפיסה, ודפוסים בלתי מסתגלים ביחסים בין-אישיים.
בנוסף, בספר הציעה הרמן מודל לטיפול בפוסט-טראומה מורכבת.
במשך שנים רבות אבחנה זו נחקרה וחלחלה לשיח המקצועי והמחקרי בתחום הטראומה אך לא הוכרה על ידי ספרי האבחנות הפסיכיאטריות.
בשנת 2019 האבחנה הוכרה לראשונה בסיווג המחלות הבינלאומי ICD-11.
כמו כן, במסגרת עבודתה בתוכנית לקורבנות אלימות שהקימה בבית החולים קיימברידג', עסקה הרמן בפיתוח מודלים טיפוליים לנפגעות ונפגעי טראומה.
בשנים 2011 ו-2018 הייתה שותפה בפרסום שני ספרי הדרכה לאנשי מקצוע בנושא של טיפול קבוצתי מכוון-טראומה.
לאחר פרישתה מעבודתה ב"תוכנית לקורבנות אלימות", החלה הרמן לעבוד על כתיבת ספר שעוסק בתפיסת צדק מנקודת המבט של נפגעות ונפגעי טראומה.
כחלק מפעילותה האקטיביסטית של הרמן, בשנת 2017 היא הייתה שותפה משמעותית לכתיבה של הספר "המקרה המסוכן של דונלד טראמפ: 27 פסיכיאטרים ואנשי מקצועות בריאות הנפש מעריכים את הנשיא" .
ספר זה עסק בטענה כי הנשיא טראמפ מסכן בהתנהגותו את הבריאות הנפשית של אזרחי ארצות הברית.
הרמן זכתה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלה על עבודתה פורצת הדרך.
בשנת 1996 זכתה הרמן בפרס מפעל חיים מטעם האגודה הבינלאומית לחקר לחץ טראומטי .
בשנת 2000 זכתה הרמן בפרס "נשים במדע" מטעם אגודת הנשים האמריקאית לרפואה .
בשנת 2007 הרמן הוכתרה כחברת כבוד באגודה האמריקנית לפסיכיאטריה.
ג'ודית ברין-אינגבר (נולדה ב-5 בנובמבר 1945) היא חוקרת מחול, רקדנית, כוריאוגרפית וסופרת יהודיה אמריקאית.
בשנות השבעים חיה אינגבר בישראל, ייסדה יחד עם גיורא מנור את השנתון "מחול בישראל", שימשה כמורה בלהקות בת-שבע ובת דור ושיתפה פעולה עם גרטרוד קראוס.
בהמשך שבה אינגבר לארצות הברית, והקימה את הלהקה "Voices of Sepharad".
מחקרה, הכולל מספר ספרים ועשרות מאמרים וביקורות, מתמקד במחול יהודי, מחול בישראל, ובמסורת המחול של יהדות ספרד.
ברין אינגבר נולדה ב-5 בנובמבר 1945 במיניאפוליס, למשפחה ציונית מזרם היהדות הרקונסטרוקציוניסטית.
ברין, הייתה בין חלוצות השירה הליטורגית היהודית, ושיריה מופיעים כיום במרבית הסידורים הרפורמיים, הקונסרבטיביים והרקונסטרוקציוניסטים.
אינגבר החלה בלימודי מחול בגיל ארבע, בעידוד סבתותיה.
בנעוריה, למדה אינגבר אצל הרקדנית ליליאן וייל, ומאוחר יותר אצל בני הזוג לורנד ואנה אַנדַהֵָזי, ובבית הספר התיכון הופיעה בהפקה של הבלט שחרזאדה באוניברסיטת מינסוטה, בה השתתף המנצח אנטל דוראטי.
בשנת 1963, לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה אינגבר לניו יורק, שם למדה תואר ראשון בבלט בשרה לורנס קולג'.
בשנתה לימודיה הראשונה חזרה אינגבר למיניאפוליס בעקבות פציעה בברך, ולמדה כתיבה ועיתונות באוניברסיטת מינסוטה.
לאחר מכן חזרה אינגבר לניו יורק.
בין מוריה באותה תקופה נמנו מרס קנינגהם, מרתה גרהם, מרגרט ג'נקינס ובסי שנברג.
כמו כן הופיעה אינגבר עם הרקדניות מרדית מונק ואן וילסון.
באוגוסט 1965 פרסם כתב העת Dance Magazine מכתב פתוח מאת אינגבר, בו היא יצאה כנגד הקרע בין רקדני הבלט הקלאסי ורקדני המחול המודרני במיניאפוליס.
המכתב הזניק את קריירת הכתיבה של אינגבר, ולאחר סיום חוק לימודיה בשנת 1967 היא מונתה לכותבת ועורכת משנה בכתב העת.
בשנת 1970 וחזרה אינגבר בשנית למיניאפוליס.
שם, שימשה כמורה בתוכנית הקיץ של תיאטרון המחול של מינסוטה, והפיקה מופע בו השתתפו תלמידי מייסדת התיאטרון לויס יולטון.
בשנת 1972 עלתה אינגבר לישראל.
במהלך צפייה במופע של להקת בת שבע, פגשה אינגבר בגרטרוד קראוס, והשתיים החלו לשוחח באופן שבועי.
שיחות אלה היוו הבסיס למאמר של אינגבר, "The Gamine Speaks: Conversations with Gertrud Kraus", שפורסם בDance Magazine במרץ 1976, וכן לפגישות בין אינגבר לבין הרקדניות ירדנה כהן, לאה ברגשטיין, גורית קדמן, שרה לוי-תנאי ורבקה שטורמן, שנהיו בהמשך למושאי מחקרה.
אינגבר שימשה מורה בלהקות בת שבע ובת דור, ויצרה בשנת 1975 עבור להקת בת שבע את המופע "שפת המחול".
המופע בוצע פעמים רבות ושודר בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1974 כתבה אינגבר גיליון של הרבעון Dance Perspective, שהוקדש כולו לנושא "שורשי ריקודי העם הישראלים".
כמו כן הייתה אינגבר משנה לשרה לוי-תנאי בלהקת ענבל.
בשנת 1975 אינגבר הקימה וערכה יחד עם גיורא מנור את השנתון "מחול בישראל".
ב-1977 שבה אינגבר למיניאפוליס, ובשנת 1986 הקימה את התוכנית למחול במחלקה לתיאטרון ואמנויות של אוניברסיטת מינסוטה.
אינגבר הייתה המנהלת הראשונה של התוכנית, וכן לימדה באוניברסיטת מינסוטה היסטוריה של המחול במשך כ-20 שנה.
גם בשהותה בארצות הברית המשיכה אינגבר לכתוב ב-"מחול בישראל", אשר שינה את שמו בהמשך ל-"מחול עכשיו" ולנהל התכתבות עם גיורא מנור.
בשנות השמונים החלה אינגבר להתעניין במסורת המחול של יהדות ספרד.
בשנת 1986 הקימה אינגבר יחד עם הזמר דייוויד האריס את הלהקה "Voices of Sepharad", שמטרתה שימור והצגת מסורת המחול הספרדית לקהל האמריקאי.
בלהקה אינגבר יצרה את הכוריאוגרפיות, שהתבססו על ביצועיו של האריס לשירים בלאדינו, ועל מסורת קריאת התנ"ך הספרדית.
בהמשך לעבודתה בלהקה, כתבה אינגבר מספר מאמרים המדגישים את מסורת המחול בקרב הקהילות הספרדיות בצפון אפריקה, יוון וטורקיה.
כיום מתמקד מחקרה של אינגבר במסורת המחול הספרדית.
ספרה Seeing Israeli and Jewish Dance, שפורסם בשנת 2011, מהווה אנתולוגיה של מאמרים על מחול של קהילות יהודיות ברחבי העולם.
כמו כן חקרה אינגבר ריקודי חתונה של קהילות יהודיות אשכנזיות, תימניות ופרסיות.
פן נוסף של מחקרה, שהחל במאמרה "Vilified or Glorified?
Nazi versus Zionist Views of the Jewish Body" משנת 2000, הוא הפער בין תפיסת הגוף היהודי של הציונות והנאציזם, כפי שהוא בוטא במופעים של רקדני עם מהיישוב במחנות העקורים.
לטענתה, הרקדנים וצופיהם לא הכירו זה בזה כיהודים, בשל הפער בין גופיהם הבריאים של הרקדנים מן היישוב, בניגוד לגוף השברירי והחלש של ניצולי השואה.
אינגבר מרצה לעיתים קרובות בסמינרים שונים בפולין, אנגליה וישראל בנושאי מחול, וכן מכינה כוריאוגרפיות יהודיות מסורתיות לאירועים פרטיים.
בשנת 2015 השתתפה אינגבר בסרט הדוקו "Mr.
ג'ודי וודפורד ריד הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית מוושינגטון די סי, שנחשבת לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנרשם על שמה פטנט אמריקאי.
הפטנט של ריד הוא פטנט מספר 305,474 עבור מכשיר שהוא שיפור למערבל המזון שהיה קיים כבר.
המכשיר מיועד לערבב בצק בצורה אחידה, ולאחר מכן לשמור עליו מכוסה עד השימוש.
הבקשה לפטנט הוגשה ואושרה ב־23 בספטמבר 1884.
מעט ידוע על ג'ודי וודפורד ריד.
היא מופיעה לראשונה במרשם התושבים האמריקאי בשנת 1870 כאישה בת 44, תופרת בעיירה פרדריקסוויל פריש, ליד שארלוטסוויל וירג'ינה במחוז אלבמה ארצות הברית.
היא מופיעה יחד עם בעלה אלן, גנן וחמשת ילדיהם.
עשר שנים לאחר מכן ב־1880 אלן וג'ודי ריד עדיין חיים בווירג'יניה, כאשר גם נכדם חי איתם.
מתישהו בין 1880 לשנת 1885 אלן ריד נפטר וג'ודי ריד, שכינתה עצמה אלמנתו של אלן ריד, עברה לווושינגטון די סי שם חיה עם ילדיה ונכדיה ברחוב 1906.