tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשניים יש מערכת יחסים הדוקה רבת שנים בהן שתפו פעולה גם במאמצים פילנתרופיים כמו הלל ופרויקט תגלית.
איש העסקים אדגר ברונפמן (האב) השקיע יחד עם אלשטיין באמריקה הלטינית, והשניים שיתפו פעולה בארגוני צדקה שונים ופעילות משותפת בקונגרס היהודי העולמי.
אדוארדו אלשטיין ייסד מספר פרויקטים ותוכניות חברתיות בינלאומיות.
אלשטיין משמש כיו"ר של הקרן הפילנתרופית Foundation IRSA אשר פועלת לקידום חינוך בקרב ילדים ומשפחות.
התוכנית מספקת ללא עלות מחשוב וטכנולוגיה לצעירים מיעוטי יכולת, במטרה לסייע להם לפתח כישורים מדעיים, אמנותיים וחברתיים.
בנוסף, הקימה הקרן את מוזיאון הילדים בבואנוס איירס Abasto.
אלשטיין סייע להקמת ארגון Endeavor הפועל בארצות הברית ובאמריקה הלטינית ומסייע ליזמים צעירים בקידום ופיתוח צמיחה כלכלית.
דרכו הפילנתרופית של אלשטיין הושפעה לדבריו מפגישתו עם הרבי מלובביץ' אשר העניק לו שני דולרים, במקום אחד: 'דולר אחד בשביל ההצלחה שלך, ודולר אחד שתיתן למישהו שצריך יותר ממך'.
אלשטיין תומך בפרויקט תגלית, מיזם שמטרתו לחזק את הקשר בין צעירי התפוצות לישראל.
בנוסף אלשטיין ידוע כתומך של ארגון הִלֵל - המרכז לחיים יהודיים בקמפוס.
מנואל אדוארדו בריסו (בספרדית: Manuel Eduardo Berizzo; נולד ב-13 בנובמבר 1969) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמנה של לאון מליגת העל המקסיקנית.
ככדורגלן החל בריסו, שזכה לכינוי טוטו, את דרכו בניואל'ס אולד בויס, ובהמשך שיחק בריבר פלייט ובליגות הבכירות במקסיקו, צרפת וספרד.
כמו כן, רשם בריסו 13 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
כמאמן הוביל בריסו את או'היגינס הצ'יליאנית לאליפות צ'ילה הראשונה אי פעם בתולדותיה.
בריסו החל את דרכו המקצועית בשנת 1988 בקבוצת ניואל'ס אולד בויס מליגת העל הארגנטינאית.
שנה אחר כך כבר תפס מקום של קבע במרכז ההגנה של הקבוצה.
בעונת הגיע לקבוצה המאמן מרסלו בייאלסה, תחתיו רשם בריסו את אחת מעונות השיא בקריירה שלו.
ההגנה של ניואל'ס הייתה הטובה ביותר בטורניר האפרטורה, בו סיימה במקום הראשון, והשלישית בטיבה בטורניר הקלאוסורה, על אף שניואל'ס סיימה במקום השמיני.
באותה עונה נקבעה האלופה בצמד מפגשים בין מנצחות האפרטורה והקלאוסורה, וניואל'ס גברה על בוקה ג'וניורס בתום בעיטות הכרעה כדי לזכות באליפות ארגנטינה.
הקבוצה, עם בריסו במרכז ההגנה, הוסיפה תואר אליפות נוסף, לאחר שזכתה גם באליפות הקלאוסורה .
בקיץ 1992 עבר בייאלסה לאמן את אטלס ממקסיקו, וכעבור שנה צירף אליו את בריסו.
הוא היה לבלם הרכב קבוע במדי הקבוצה, הוסיף לשחק בה גם אחרי עזיבתו של בייאלסה.
ב-1996 חזר בריסו לארגנטינה, כשחתם במדי ריבר פלייט אותה אימן אז רמון דיאס.
היה לו חלק משמעותי בקבוצה שזכתה בשלושה תוארי אליפות רצופים, אפרטורה 1996, קלאוסורה 1997 ואפרטורה 1997. בנוסף לשני תארים אלו, הוסיפה ריבר וזכתה במהדורה העשירית והאחרונה של הסופרקופה סודאמריקנה, לאחר שגברה במפגש גמר כפול על סאו פאולו הברזילאית.
בריסו פתח בהרכב ריבר בשני מפגשי הגמר.
לקראת עונת עבר לראשונה לקבוצה אירופית, כשחתם במדי אולימפיק מרסיי הצרפתית.
הקבוצה עברה עונה לא קלה בליגה הבכירה.
סגנית האלופה המכהנת נאבקה באותה עונה כנגד הירידה, ובריסו לא הצליח להתאקלם בקבוצה.
לאחר חצי עונה בה רשם 13 הופעות ליגה ושבע הופעות בליגת האלופות, הושאל בחזרה לריבר פלייט ממנה הגיע.
באותה שנה הספיק לזכות עם ריבר בפעם השלישית באליפות, כשהקבוצה סיימה ראשונה בטורניר הקלאוסורה של שנת 2000.
בינואר 2001, במהלכה של עונת , הצטרף לסלטה ויגו מהליגה הספרדית.
הוא הספיק לערוך 17 הופעות ליגה באותה עונה במדי הקבוצה.
בעונתו המלאה השנייה במדי סלטה, עונת , היה לו חלק משמעותי בהעפלתה של סלטה לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות, לאחר שרשם 27 הופעות ליגה בדרך למקום הרביעי בטבלה.
במהלך עונת השלימה סלטה את העפלתה לשלב הבתים, וצלחה גם אותו בדרך להדחה בשמינית הגמר על ידי ארסנל.
בליגה הספרדית רשמה סלטה עונה חלשה מאוד, וסיימה מקום אחד לפני האחרון שהוביל אותה לליגת המשנה.
גם בריסו, שרשם חמש הופעות עם הקבוצה בליגת האלופות, רשם עונה אישית חלשה בליגה, כשהורחק בכרטיס אדום ארבע פעמים במהלך העונה.
בעונת סגל הקבוצה השתנה משמעותית, אך בריסו נותר בקבוצה.
על אף שהיה בשלהי קריירת המשחק, הוא רשם 11 הופעות ליגה בדרך למקום השני והחזרה המהירה לליגה הבכירה.
לאחר ההעפלה שוחרר מהקבוצה, ועבר בעונת לעונת פרישה במדי קדיס, במדיה ירד שוב לליגת המשנה.
בסיום העונה פרש בריסו ממשחק פעיל בגיל 37.
בריסו רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה תחת המאמן דניאל פסארלה ב-9 באוקטובר 1996 מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. כחצי שנה אחר כך, נכלל בריסו בסגלו של פסארלה לקופה אמריקה 1997, שם רשם הופעה אחת בלבד, בהפסד ברבע הגמר ל, במהלכו הורחק לאחר שצבר שני כרטיסים צהובים.
בריסו לא נכלל בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998, שאחריו הוחלף פסארלה במאמנו לשעבר של בריסו, מרסלו בייאלסה.
בריסו חזר לסגל של בייאלסה לקראת קופה אמריקה 1999, אך לא קיבל במהלכו דקות משחק.
הופעתו האחרונה של בריסו במדי ארגנטינה הייתה ב-15 בנובמבר 2000, כשנכנס כמחליף לשבע דקות בניצחון החוץ 0–2 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. בריסו שבר את קרסולו בפברואר 2002, ובכך איבד סיכוי להשתתף בטורניר מונדיאל 2002 באותו הקיץ.
בסך הכל רשם בריסו 13 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
ביולי 2007, כשנה לאחר פרישתו ממשחק, התמנה בריסו לתפקיד עוזרו של מאמנו לשעבר, מרסלו בייאלסה, בנבחרת צ'ילה, וליווה את המאמן במהלך טורניר מוקדמות מונדיאל 2010. במהלך הטורניר, ב-10 באוקטובר 2009, הוא הורחק מהספסל במהלך ניצחון החוץ 2–4 על , ונקבע לו עונש הרחקה מארבעה משחקים.
בעקבות העונש, הוא החמיץ את כל משחקי של צ'ילה במונדיאל 2010 בדרום אפריקה, ולמעשה סיים את תפקידו בנבחרת.
בפברואר 2011 התמנה לתפקיד ראשון כמאמן ראשי, בקבוצת אסטודיאנטס לה פלאטה מליגת העל הארגנטינאית.
הוא החליף בתפקיד את אלחנדרו סאבלה, שהתפטר מתפקידו זמן קצר לפני פתיחת טורניר הקלאוסורה של אותה שנה.
בריסו לא הצליח להוביל את הקבוצה להצלחה, והתפטר כבר בחודש מאי של אותה שנה, עוד בטרם סיום עונת הקלאוסורה, עקב התוצאות שהשיגה קבוצתו.
בתחילת שנת 2012 חזר לצ'ילה, הפעם כמאמן קבוצת או'היגינס.
עונת הבכורה של בריסו על הקווים הייתה עונת האפרטורה , במהלכה הוביל את או'היגינס למקום השני בטבלה, ומשם לגמר הפלייאוף - שם הפסידה קבוצתו את האליפות לאוניברסידד דה צ'ילה, לאחר בעיטות הכרעה בסיום מפגש הגמר הכפול.
היה זה הישג השיא של הקבוצה בהיסטוריה עד אז.
בעונת סיימה הקבוצה בשוויון נקודות עם אוניברסידד קאתוליקה, מה שהוביל למפגש גמר בין הקבוצות על הזכייה בתואר האליפות.
או'היגינס גברה על יריבתה 0–1 משער ניצחון של פדרו פבלו הרננדס, וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות צ'ילה.
ב-3 במאי 2014 הוביל בריסו את קבוצתו לזכייה במפעל שנוסד שנה קודם לכן, הסופר קאפ הצ'יליאני.
או'היגינס הייתה לקבוצה השנייה בהיסטוריה שזוכה בתואר.
לקראת עונת זכה בריסו לתפקיד האימון הראשון שלו באירופה, כשהגיע לקבוצה בה שיחק בעברו, סלטה ויגו.
הוא החליף בתפקיד את לואיס אנריקה, שעבר לאמן את ברצלונה.
עונת הבכורה שלו בתפקיד עברה בהצלחה יחסית, כשהקבוצה סיימה במקום השמיני בטבלה, רק מקום אחד מתחת למקום המקנה השתתפות במפעל אירופי.
מדובר היה בשדרוג של מקום אחד ממיקומה עונה קודם לכן תחת לואיס אנריקה.
בין היתר השיגה קבוצתו במהלך העונה תוצאות מרשימות כמו ניצחון ביתי 0–2 על אתלטיקו מדריד, וניצחון חוץ 0–1 על ברצלונה בקאמפ נואו.
ב-27 במאי 2017 מונה למאמן סביליה.
ב-21 בנובמבר, במהלך מחצית המשחק מול ליברפול במסגרת ליגת האלופות במצב של 0–3 לאנגלים, הודיע בריסו לשחקניו כי חלה בסרטן הערמונית.
במחצית השנייה שבו שחקניו של בריסו מפיגור 0–3 לשוויון 3-3 בתוך תוספת הזמן של המשחק.
מאוחר יותר אישר המועדון את דבר מחלתו של המאמן.
ב-15 בדצמבר 2017 חזר בריסו לאמן את סביליה במשחק נגד לבאנטה שהסתיים ב-0-0. שבוע לאחר מכן פוטר מאימון הקבוצה.
ב-31 במאי 2018 מונה למאמן אתלטיק בילבאו.
ב-4 בדצמבר פוטר מתפקידו לאחר ניצחון אחד ב-15 משחקים.
ב-18 בפברואר 2019 מונה לאימון נבחרת פרגוואי.
ב-2022 מונה למאמנה של צ'ילה.
ב-2024 מונה למאמנה של לאון מליגת העל המקסיקנית.
אליפות ארגנטינה (2): , (קלאוסורה)
אליפות ארגנטינה (4): (אפרטורה), (קלאוסורה), (אפרטורה), (קלאוסורה)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםניואל'ס אולד בויסליגת העל הארגנטינאית20291374323262אטלסליגת העל המקסיקנית323356271ריבר פלייטליגת העל הארגנטינאית341301301אולימפיק מרסייליג 1130ריבר פלייטליגת העל הארגנטינאית162140סלטה ויגולה ליגה171201272272ליגה אדלנטה110קדיסלה ליגה140סך הכל בקריירה47331
בנוסף, ערך מנצ'ון הופעה אחת במדי נבחרת ספרד.
מנצ'ון היה שחקן נמוך קומה שניחן בזריזות ובמהירות וכן ביכולת הבקעת שערים טובה.
בזכות כך נודע בכינוי "לה ביסיקלטה" (האופניים בספרדית).
מנצ'ון נולד וגדל בקזה אנטונס, שכונת פועלים ליד נמל ברצלונה, שם החל לשחק כדורגל כנער.
ב-1948, בהיותו בן 18, החל לשחק בקבוצת החובבנים של ברצלונה.
כעבור שנה הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון, אספניה אינדוסטריאל.
ב-1950 קודם מנצ'ון לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בתחילה נאבק על מקום בהרכב עם מתאו ניקולאו הארגנטינאי, ורק לאחר שהלה הושעה, ערך מנצ'ון את הופעת הבכורה במדי הקבוצה בליגה הספרדית, ב-8 באוקטובר.
ברצלונה ניצחה את ולנסיה 2-1, ומנצ'ון הבקיע את השער השני לזכות קבוצתו.
בזכות השער המשיך מנצ'ון לשחק בהרכב הקבוצה.
ב-5 בנובמבר הבקיע צמד לרשתה של אלקויאנו, בניצחון ברצלונה 6-0. בסך הכול פתח ב-13 משחקי ליגה והבקיע 4 שערים בעונת 1950/1951. מנצ'ון נפצע לקראת סוף העונה בברכו ולכן לא היה יכול לשחק במשחקיה האחרונים לעונה זו.
ב-27 במאי 1951 זכתה ברצלונה בגביע המלך הודות לניצחון 3-0 על ריאל סוסיאדד, ללא מנצ'ון שהיה פצוע.
בתחילת עונת 1951/1952 סבלו ניקולאו ואסטניסלאו באזורה מפציעות, והמאמן פרדיננד דאוצ'יק העניק למנצ'ון את ההזדמנות לשחק בהרכב.
מנקודה זו והלאה הפך לשחקן קבוע בהרכב ברצלונה.
במהלך העונה הבקיע 9 שערי ליגה ב-21 הופעות, עוזר לברצלונה לזכות באליפות הליגה.
מנצ'ון היה שותף לזכייה שנייה ברציפות בגביע הספרדי, כשהוא פותח במשחק הגמר נגד ולנסיה בו ניצחה ברצלונה 4-2 בהארכה.
ביוני 1952, במסגרת הגביע הלטיני, הבקיע מנצ'ון שער בניצחון 4-2 על יובנטוס, ולאחר שברצלונה ניצחה גם בגמר, היא זכתה גם בתואר זה.
בארסה זכתה באותה שנה בשני תארים נוספים - הסופר קאפ הספרדי וגביע מרטיני רוסי, וכך כונתה הקבוצה באותה תקופה "בארסה של חמשת הגביעים".
מנצ'ון, שפתח בהרכב ברצלונה, הבקיע את השער השני לזכות קבוצתו.
בעונה הבאה הגיעה ברצלונה למקום ה-2 בליגה, אחרי ריאל מדריד.
מנצ'ון הופיע ב-24 משחקי ליגה, בהם כבש 7 שערים.
ב-25 באפריל 1954 הורחק בכרטיס אדום בהפסד 1-0 לאתלטיקו מדריד.
ברצלונה הגיעה פעם שלישית ברציפות לגמר הגביע, אך הפסידה בו 3-0 לוולנסיה.
עונת 1954/1955 הייתה עונת השיא של מנצ'ון מבחינת כיבוש שערים - הוא כבש 12 שערי ליגה ב-23 הופעות.
הוא כבש שלושער בדרבי נגד אספניול ב-9 בינואר 1955, אז ניצחה ברצלונה 4-2. ברצלונה הגיעה פעם נוספת למקום ה-2 בליגה, ובגביע הספרדי הגיעה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו.
גם בעונה הבאה סיימה ברצלונה במקום השני בליגה, ומנצ'ון פתח ב-24 משחקים במהלך העונה בהם כבש 8 פעמים.
בגביע הספרדי הודחה על ידי אספניול ברבע הגמר.
מנצ'ון הבקיע בגומלין שהסתיים בתיקו 4-4, אך לא הצליח לעזור לברצלונה למחוק הפסד 3-1 מהמשחק הראשון.
מעמדו של מנצ'ון החל לדעוך בעונת 1956/1957, אז התקפת ברצלונה אוישה על ידי שחקנים כאאולוחיו מרטינס, חוסטו טחדה, לאזלו קובאלה, רמון ויז'וורדה ואסטניסלאו באזורה.
הוא פתח ב-14 משחקי ליגה, בהם הבקיע 7 שערים.
ברצלונה זכתה בסוף העונה בגביע הספרדי, אך מנצ'ון לא שותף במשחק הגמר, בו גברה ברצלונה על אספניול 1-0. בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-3.
מנצ'ון, שהבין כי מקומו בקבוצה מצטמצם בשל שחקני ההתקפה הרבים שהיו בקבוצה, ביקש מברצלונה לאפשר לו לעבור לגרנדה, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה בספרד, על אף שנותרו שנתיים בחוזהו במועדון.
ברצלונה הסכימה לבקשתו, והוא עזב את הקבוצה בתום 7 שנים בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בסך הכול השתתף ב-144 משחקי ליגה בהם כבש 57 שערים.
בגרנדה הופיע ב-17 משחקי ליגה בהם כבש 4 שערים במהלך עונת 1957/1958. ב-4 במאי 1958 פגש את ברצלונה באצטדיונה הביתי.
גרנדה אמנם הפסידה 4-1, אך מנצ'ון הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו, והקהל הביתי אף הריע לו על כך.
בסוף העונה עזב מנצ'ון את גרנדה ועבר לדפורטיבו לה קורוניה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
ב-20 משחקי ליגה בהם שותף כבש שער אחד בלבד.
בנוסף, הוא כבש שער נוסף בגביע הספרדי, עוזר לקבוצתו להעפיל לשמינית גמר הטורניר.
מנצ'ון עזב את דפורטיבו בסוף עונת 1958/1959 והצטרף לאתלטיקו איבריה, קבוצה קטונה מהשכונה בה גדל, ששיחקה אז בליגה השלישית.
הוא שיחק שם שנתיים, לפני שעבר לל'הוספיטלט, קבוצה נוספת בליגה השלישית.
מנצ'ון שיחק בקבוצה זו במשך שנה, מבקיע 9 שערים ב-26 הופעות, וב-1962 פרש ממשחק, בהיותו בן 32.
מנצ'ון ערך הופעה בודדת במדי נבחרת ספרד, משחק מוקדמות מונדיאל 1954 נגד ב-14 במרץ 1954, בו הפסידה ספרד 1-0. מנצ'ון גם השתתף במשחק ידידות של נבחרת קטלוניה ב-1956.
לאחר פרישתו נהג מנצ'ון לשחק בקבוצת הוותיקים של ברצלונה במשך שנים רבות.
ב-29 בספטמבר 2010 נפטר של מחלת הסרטן.
מנצ'ון היה נשוי ואב לשני ילדים.
אדוארדו (אד) קהאן (21 בנובמבר 1952 – 13 במרץ 2010) מילא שורת תפקידים בכירים בחברת IBM העולמית במשך 26 שנה.
משנת 2005 החזיק בתואר IBM Fellow היוקרתי.
אד פיתח מתודולוגיות, סטנדרטים וכלים בתחומי הארכיטקטורה, הפיתוח ובחוויית משתמש הקצה.
כמו כן, אד הוביל מחקרים ב- IBM Academy of Technology -האקדמיה לטכנולוגיה של יבמ, שמטרתה לבסס ולקדם את מעמדה של יבמ כמובילה טכנולוגית.
אדוארדו (אד) קאהן נולד ב-21 בנובמבר 1952, בעיירה בדרום ברזיל.
מתוך תפיסה ציונית עמוקה של הוריו, עזבה המשפחה את ברזיל בשנת 1961, ועלתה לישראל.
בהגעתם ארצה הקימו ההורים בית חרושת לגלידה בנתניה, אך עקב מיתון קשה אליו נכנסה ישראל המשפחה נאלצה לסגור את המפעל.
המשפחה עזבה את נתניה ונקלטה בקיבוץ עין חרוד איחוד.
במטרה לקבל השכלה טכנולוגית איכותית, עזב אד את קיבוצו בגיל 14, ועבר לתל אביב ללמוד באורט סינגלובסקי, שם סיים בהצטיינות את לימודיו.
לאחר גיוסו לצבא, נלחם במלחמת יום הכיפורים.
בסיום שרותו הצבאי קיבל אד מלגה ויצא ללימודים בקנדה, שם סיים בהצטיינות את לימודיו כמהנדס מכונות.
בשנת 1983 נשא את ג'ודי שיף לאישה.
השניים הקימו את ביתם ביוסטון, ונולדו להם תאומים, דניאל ומישל.
מאוחר יותר עברו להתגורר באורלנדו והשתלבו בחיי הקהילה היהודית.
טרם הצטרפותו ליבמ עסק אד במחקר בתחום ניתוח אותות ואקוסטיקה ברחבי אירופה וארצות הברית.
המחקר התמקד בהשפעת תנודות על בני אדם בסביבה תעשייתית ובחיבור הטכנולוגיה למודלים עסקיים.
במאי 1984 החל אד את עבודתו ביבמ.
מאז הצטרף לחברה עבד עם לקוחות רבים בכל רחבי העולם.
הוא הקים מערכות תכנון הנדסיות, מערכות ייצור ומערכות אינטגרציה מורכבות.
ארכיטקטורת ADS אשר פותחה על ידו, משמשת את הקהילה הטכנולוגית של יבמ העולמית.
כמו כן פיתח אד מתודולוגיית פיתוח המשמשת הן את חטיבת התוכנה והן חטיבות נוספות ביבמ.
לאורך כל השנים, אד הרצה בכנסי תעשייה בינלאומיים, בנושא תכנון ארכיטקטוני של מערכות IT מתקדמות.
אד היה מהאבות המייסדים של ה - IBM Global Services Technical Review board, מועצה המתווה ובוחנת תבניות ארכיטקטוניות מוכחות למערכות IT.
בינואר 1997 הוכר אד כ-Distinguished Engineer בזכות פיתוח טכנולוגיות מתקדמות, מוצרים שירותי ייעוץ ופתרונות בענפי תעשייה מגוונים, וכן גם על הובלת ארכיטקטורה, עיצוב ופיתוח של כל אלה בשיתוף צוותים בינלאומיים מבוזרים.
אד כתב פטנטים רבים וזכה לפרסי הצטיינות ומובילות בתחומים טכנולוגיים שונים.
כמו כן במהלך הקריירה ב-IBM פרסם אד מאמרים רבים.
בנוסף היה אד חבר במועצה של ה - IBM Software Group Industry Solutions שמובילה פתרונות ותקנים בענפי תעשייה שונים תוך התאמת הכלים לתמיכה בסטנדרטים, במודלים ובמתודולוגיות.
אד גם היה חבר והוביל מחקרים ב- IBM Academy of Technology -האקדמיה לטכנולוגיה של יבמ, שמטרתה לבסס ולקדם את מעמדה של יבמ כמובילה טכנולוגית.
אד הוביל קהילה בינלאומית של 250 ארכיטקטים מומחים וכן גם מרכזי פיתוח בבייג'ינג, באוסטין, בטורונטו בביוורטון, ובברזיל והיה פעיל מאוד בפעילויות הכוונה וחניכה - להכשרת עובדים מצטיינים למנהיגות ומובילות טכנולוגית.
תחומי אחריותו כללו פיתוח אסטרטגיה, הובלה, תכנון ופיתוח של טכנולוגיות מתקדמות עבור שירותי רשת, ארכיטקטורות מוכוונות שירותים, מוצרי אינטגרציה, כלים ופתרונות עבור לקוחות יבמ, על תעשיותיהם השונות.
ב-25 במאי 2005 הכריזה יבמ על חמישה IBM Fellows חדשים המובילים חדשנות בתחומים מגוונים כמו ננוטכנולוגיה, תכנון מחשבים ואחסון מידע, ביניהם היה אד קאהן.
התואר היוקרתי של IBM Fellow קיים משנת 1963. מאז רק 194 עובדים הוכרזו כ-IBM Fellows חלקם כבר פרשו.
"המובילים הטכנולוגיים של יבמ הם הנכס הערכי הרב ביותר עבור החברה" אמר דר' ג'ון אי.
קלי III, שבשנת 2010 היה סגן נשיא בכיר של יבמ לטכנולוגיה ונכסים אינטלקטואליים.
"העבודה החדשנית שהם מבצעים מביאה רעיונות והזדמנויות שאינם משפיעים רק על עתידה של חברת יבמ, אלא על תעשיית ה-IT כולה ואף מעבר לזה.
בעלי התואר החדשים ייחדו את עצמם כחדשנים הטובים והמבריקים ביותר בעולם כולו"
בהיותו בעל מעמד המקצועי הגבוהה ביותר ביבמ, אד נחשב בתוך החברה ומחוצה לה כ"מומחה על" במערכות אינטגרציה מורכבות, בתכנון ארכיטקטוני וביישום טכנולוגי.
בין השנים 2007-2009 התגורר אד בישראל, המשיך את הובלת הצוותים הבינלאומיים ובמקביל תרם רבות להקמתה וחיזוקה של מעבדת תוכנה של יבמ (ILSL) בארץ.
באותן שנים בישראל, אד הפך מנטור לרבים במעבדה, השפיע משמעותית על הכיוונים הטכניים שלה, תמך נלהבות בהקמה וקידום פרויקטים חדשים במעבדה, ועזר לייצר ולסגור עסקאות רבות בשוק המקומי.
אדוארדו ביאנקי (איטלקית: Edoardo Bianchi; ), ממציא ויזם איטלקי, בתחום תעשיית הרכב.
Edoardo Bianchi", מפעל לייצור אופניים העתיק בעולם, אשר ייצר בנוסף: אופנועים, קטנועים, מכוניות ומשאיות.
Edoardo Bianchi" לחברת אוטוביאנקי לייצור מכוניות קטנות ומשאיות.
כיום, החברה (לייצור אופנעיים) היא חלק מהחברה השוודית "Cycleurope AB".
ביאנקי נהרג בתאונת דרכים, ב-3 ביולי 1946.
חברת המכונית האיטלקית אוטוביאנקי נקראה על שמו של ביאנקי.
בגיל 8 התקבל ביאנקי לבית הספר "Martinitt" ושם למד והתעניין במכניקה.
בשנת 1885 פתח אדוארדו ביאנקי במרכז ההיסטורי של מילאנו בית מלאכה לייצור אופניים.
ביאנקי יזם שינויים מרחיקי לכת בייצור האופניים.
הקטנת הקוטר של הגלגל הקדמי
אימוץ "שרשרת" העברה של התנועה (הומצא בצרפת)
בניית מעצורים עליונים (קדמיים) (1913)
חברת ביאנקי נוסדה בשנת 1885 על ידי אדוארדו ביאנקי, והתמחתה בייצור אופניים (המיוצרים עד היום).
בשנת 1902 יצרה באופן עצמאי את המכונית הראשונה שלה, דגם 12HP.
לאחר מכן נכנסה החברה לתחרות מול חברת פיאט, וייצרה שישה דגמים תחת הסדרה S.
בשנת 1903 ייצרה החברה את דגם ביאנקי 8HP.
בתקופה שבין מלחמות העולם, ייצרה ביאנקי את דגמי האוגוסטה והאפריליה, שזכו להצלחה גדולה באיטליה.
במלחמת העולם השנייה הופצץ המפעל של ביאנקי, והחברה הפסיקה לייצר כלי רכב והתמקדה באופניים ואופנועים.
ב-מלחמת העולם השנייה החברה הגבירה את פעילותה בייצור משאיות וכלי רכב לשימוש צבאי.
ב-1955 החליטה הנהלת ביאנקי לשוב ולייצר מכוניות.
לשם כך הגיעה ביאנקי להסכם עם קונצרן הרכב פיאט ועם יצרנית הצמיגים פירלי על הקמת החברה אוטוביאנקי.
אדוארד ריצ'רד שרייר הידוע בכינויו אד שרייר הוא פוליטיקאי, דיפלומט ומדינאי קנדי שכיהן כמושל הכללי של קנדה, ה-22 מאז איחוד קנדה, בשנים 1979–1984.
שרייר נולד והתחנך במניטובה לפני שנבחר בשנת 1958 לאספה המחוקקת של הפרובינציה.
מאוחר יותר הוא עבר לפוליטיקה הפדרלית, וזכה במושב בבית הנבחרים הקנדי, אך חזר למניטובה ב-1969 והפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה.
המפלגה זכתה באותה שנה בבחירות המחוזיות, ושרייר היה לראש הממשלה ה-16 של מניטובה.
ב-1978 מונה לתפקיד המושל הכללי של קנדה על ידי אליזבת השנייה, מלכת קנדה בהמלצת ראש הממשלה פייר אליוט טרודו.
הוא מונה לתפקיד זה במטרה להחליף את המושל הכללי המכהן ז'ול לז'ה בתור משנה למלך, והוא כיהן בתפקיד עד למינויה של ז'אן סווה ב-1984. הוא זכה לשבחים עקב עליית מעמדם של הקנדים האוקראינים, אם כי היו כאלו שהמעיטו בערכו לאור היעדר כוחו בהפעלת תפקידו כמושל כללי.
בעשורים שלאחר מכן, לאחר שסיים את כהונתו כנציג המלוכה הקנדית, שימש שרייר כנציב העליון של קנדה לאוסטרליה, פפואה גינאה החדשה, איי סולומון ולונואטו, ולאחר מכן שוב התמודד לבית הנבחרים הקנדי.
אף על פי שבסופו של דבר הוא לא זכה למושב בבית הנבחרים, הוא הפך לאדם הראשון שהתמודד בבחירות כלליות בקנדה לאחר שכיהן כמושל הכללי של המדינה.
שרייר כיהן כראש ממשלת מניטובה, מה שנתן לו את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו.
ב-3 ביוני 1984, עם מינויו למועצת המלוכה של קנדה וכמושל הכללי לשעבר של קנדה, שרייר היה זכאי לתואר "The Right Honourable" לכל חייו (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים).
שרייר נולד בעיירה בוסז'ור שבמניטובה ב-21 בדצמבר 1935 לזוג הורים גרמנים-אוסטרים קתולים, ג'ון שרייר ואליזבת גוטפריד.
סבו וסבתו מצד אמו היו אוסטרים שהיגרו לקנדה ממערב אוקראינה.
שרייר למד בבית הספר היסודי קרומוול ובבית הספר התיכון של בוסז'ור לפני שהלך ללמוד ביונייטד קולג' ובסנט ג'ון קולג' שבאוניברסיטת מניטובה.
באוניברסיטה זו הוא קיבל בשנת 1959 תואר בוגר אוניברסיטה בפדגוגיה, תואר ראשון בחינוך ב-1962, תואר מוסמך אוניברסיטה באמנות וביחסים בינלאומיים, ובשנת 1963 קיבל תואר שני נוסף בכלכלה.
במקביל, במשך שלוש שנים לאחר 1962, שימש שרייר כפרופסור ליחסים בינלאומיים בסנט פול קולג'.
שרייר התחתן עם לילי שולץ ב-30 ביוני 1960, איתה היו לו שתי בנות ושני בנים.
בבחירות המקומיות בפרובינציית מניטובה 1958 נבחר שרייר לאספה המחוקקת של מניטובה מטעם מפלגת האיגוד הקהילתי השיתופי (CCF), המייצג את אזור הבחירה הכפרי של "ברוקנהד" המייצג את עיר הולדתו; בהיותו רק בן 22 בעת שנבחר לאספה המחוקקת, שרייר הפך לאדם הצעיר ביותר שנבחר לרשות המחוקקת של מניטובה.
הוא היה חבר באספה המחוקקת מטעם אזור בחירה זה עד שהתפטר בשנת 1965 כדי להתמודד לבית הנבחרים של קנדה באוטווה.
עם זאת, שרייר חזר לפוליטיקה המקומית ב-1969, וב-8 ביוני נבחר למנהיג המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה, שהייתה יורשתה של מפלגת CCF.
הוא היה שונה בכמה מובנים מהמנהיגים הקודמים של המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה; לשרייר רקע כפרי, והאידאולוגיה שלו לא הייתה סוציאליסטית.
הוא הצליח לזכות בתמיכתם של מצביעי מרכז רבים שלא הזדהו קודם לכן עם המפלגה.
כמו כן, הוא היה המנהיג הראשון של המפלגה שלא היה ממוצא בריטי ונוצרי פרוטסטנטי.
שרייר הוביל את מפלגתו לניצחון אלקטורלי בבחירות המקומיות ב-1969, ולאחר הניצחון מונה על ידי המשנה למושל קנדה של מניטובה, ריצ'רד ספינק בולס לראש הממשלה של מניטובה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1977. הממשלה בראשותו איחדה את בירת מניטובה, ויניפג עם פרווריה, הביאה לראשונה ביטוח רכב ציבורי והקטינה באופן משמעותי את פרמיות הביטוח הרפואי.
לאחר בחירות נוספות ב-1973 שמר שרייר על עמדתו כראש הממשלה, אם כי ממשלתו לאחר בחירות אלו הייתה הפעם פחות חדשנית והמדיניות החדשה היחידה שהעבירה הייתה העברת חוק מס הכרייה שיושם ב-1974. מלבד היותו ראש הממשלה, שרייר התמנה לשר האוצר בין 1972–1975.
ב-1977 הובסו הדמוקרטים החדשים בהנהגתו של שרייר על ידי המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית של מניטובה בהנהגתו של סטרלינג ליון.
שרייר נשאר יושב ראש מפלגתו באופוזיציה, אך התפטר מתפקידו ב-1979, כאשר הוצע לו לכהן כמשנה למלכת קנדה.
ב-28 בדצמבר 1978 מינתה אליזבת השנייה, מלכת קנדה את שרייר, בחירתו של ראש ממשלת קנדה, פייר אליוט טרודו, להחליף את המושל הכללי המכהן, ז'ול לז'ה.
הוא הושבע לאחר מכן לתפקיד בטקס שנערך במליאת הסנאט הקנדי ב-22 בינואר 1979, והפך למושל הכללי הראשון של קנדה המגיע ממניטובה.
הוא הושבע לתפקיד בגיל 43, מה שהפך אותו למושל הכללי של קנדה השלישי בצעירותו אי פעם, אחרי הנרי פטי-פיצמוריס (הושבע בגיל 38) וג'ון קמפבל (הושבע בגיל 33).
כמושל הכללי, שרייר פעל בנושאים הקשורים בזכויות האישה בקנדה, איכות הסביבה ושפות דו-לשוניות רשמיות.
במהלך שנתו הראשונה בתפקידו, הוא ייסד את פרס המושל הכללי להנצחת מקרה האישים (מקרה האישים הוא פסק הדין בעניין אדוארדס נגד התובע הכללי של קנדה בו קבע בית המשפט העליון פה אחד שנשים אינן בגדר "אישים" ואינן זכאיות לכהן בסנאט.
בית המשפט העליון הסתמך בהחלטתו על כוונתם המקורית של מנסחי החוקה, אשר לא צפו מינוי נשים לסנאט, וכן תוך הסתמכות על המונח "הוא" (he) בסעיפים רבים בחוק בהתייחסות לסנאטורים) מתוך הכרה במאמציה של אמילי מרפי ואחרים להבטיח שהנשים הקנדיות תוכרנה חוקית כאישים בידי הסנאט.
הוא יזם את שימור פרסי המושל הכללי ב-1981 ובשנת 1983 הוא ייסד את קרן המחקר ללימודים אוקראיניים באוניברסיטת טורונטו.
באותה שנה הוא ניהל את ועידת המחקר הקנדית הראשונה של המושל הכללי (שהתרחשה לאחר מכן כל ארבע שנים).
שרייר גם ביצע את חובותיו הרגילות כמשנה למלך, ואירח את בני משפחת המלוכה הקנדית, קיבל בברכה את פניהם של מנהיגים זרים בארצו וניהל טקסי פרסים והשקעות.
בהפעלת סמכויותיו החוקתיות הוא עורר מחלוקת כאשר היסס להודיע על יציאה לבחירות כלליות אחרי שראש הממשלה דאז, ג'ו קלארק יעץ לו לעשות כך.
עם עזיבתו את משרת המושל הכללי ב-1984 הודיע שרייר כי יתרום את קצבתו לקרן המגן הסביבתית.
הוא כיהן כנציב העליון של קנדה במספר מדינות באוקיאניה, ביניהן אוסטרליה, פפואה גינאה החדשה, איי סולומון וונואטו.
הוא כיהן בתפקידים אלו עד שנת 1988. בשנה זו חזר לוויניפג.
ב-1 בנובמבר 2002, מונה שרייר לנשיא אוניברסיטת ברנדון ולאחר מכן נבחר מחדש לתפקיד נשיא האוניברסיטה בתחילת 2005 לתקופת כהונה שהסתיימה ב-31 באוקטובר 2008.
אדוארדו אלפרדו חואן ברנרדו פריי רואיס-טאגלה (בספרדית: Eduardo Alfredo Juan Bernardo Frei Ruiz-Tagle; נולד ב-24 ביוני 1942) הוא פוליטיקאי ומהנדס אזרחי צ'יליאני שכיהן כנשיא צ'ילה מ-1994 עד 2000. נכון ל-2017, הוא סנאטור לכל החיים המייצג את לוס ריוס בסנאט של צ'ילה ובין השנים 2006–2008 כיהן כנשיא הסנאט.
הוא ניסה לחזור לפוליטיקה כמועמדה של קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בבחירות לנשיאות צ'ילה 2009, אך ניצח את בקושי את סבסטיאן פיניירה.
אביו היה אדוארדו פריי מונטאלבה, שכיהן גם כן כנשיא צ'ילה בשנים 1964–1970.
פריי, שנכנס לתפקידו כנשיא המדינה ב-11 במרץ 1994, חידש את קשרי החוץ של צ'ילה אחרי הבידוד היחסי במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית.
גם הכלכלה התרחבה בשיעור ממוצע של כ-8% בשנה במהלך שלוש השנים הראשונות לשלטונו של פריי.
לקראת אמצע כהונתו של פריי פרץ המשבר האסיאתי שהשפיע עמוקות על הכלכלה הצ'יליאנית החזקה.
בו בזמן התמודדה המדינה עם מספר בעיות סביבתיות, כגון זיהום אוויר גבוה בעיר סנטיאגו; רעידת האדמה הלבנה (Terremoto Blanco) באוגוסט 1995, שהייתה סדרת אירועים אקלימיים שהביאו לשיתוק דרום המדינה ולהרס רב.
פריי נולד בסנטיאגו דה צ'ילה לאדוארדו פריי מונטאלבה, מי שעתיד להיות נשיא צ'ילה בשנים 1964–1970 ולרעייתו, מריה רואיז-טאגלה ג'ימנז.
את השכלתו היסודית והתיכונית רכש במכון לואיס קמפינו.
אחר כך הוא למד באוניברסיטת צ'ילה, שם סיים את לימודיו הגבוהים בהנדסה אזרחית כמתמחה בהידראוליקה.
לאחר סיום לימודיו הוא למד בקורסים מתקדמים בהַנְהָלָה באיטליה.
סבו של פריי, אדוארדו פריי שלינץ היגר לצ'ילה משווייץ.
על כן קיבל פריי אזרחות שווייצרית בפברואר 2009.
פריי עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה בעודו היה סטודנט באוניברסיטה.
ב-1958 הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית-הנוצרית, ובשנת 1964 השתתף באופן פעיל במסע הבחירות המוצלח של אביו לנשיאות.
בין השנים 1969–1988 התמקד פריי במקצועו, כאחד משותפיו של חברת " Sigdo Koppers S.A", חברת ההנדסה הגדולה ביותר בצ'ילה.
בשנת 1988 ייסד וקידם את "ועדת הקידום של הבחירות החופשיות" (Comité Pro Elecciones Libres).
ב-1989 נבחר לסנטור המייצג את סנטיאגו, וקיבל את אחוז הקולות הגבוהים ביותר בכל צ'ילה.
בסנאט הוא ניהל את ועדת האוצר והתקציב וכיהן כחבר בוועדת השיכון.
בשנת 1992 השתתף פריי בבחירות לנשיאות מפלגתו, שם ניצח את ריקארדו לאגוס.
לאחר מכן ניצח בבחירות לנשיאות צ'ילה ב-1993. הוא נכנס לתפקיד ב-11 במרץ 1994, והוחלף על ידי לאגוס בשנת 2000. לזכותו של פריי יאמר כי נשיאותו אופיינה בשיפור מערכות הבריאות והחינוך, יחד עם צמצום העוני.
לאחר תום כהונתו הפך פריי, כנשיא לשעבר, לסנאטור לכל החיים בקונגרס הצ'יליאני.
הרפורמות החוקתיות בשנת 2005 ביטלו את התואר "סנאטור לכל החיים" החל משנת 2006. עקב כך פריי התמודד למושב בסנאט בבחירות לפרלמנט בדצמבר 2005 וניצח.
הוא נבחר במחוז הבחירות של מחוז ולדיביה ופרובינציית אוסורנו יחד עם אנדרס אלמאנד.
ב-11 במרץ 2006 הפך פריי לנשיא הסנאט.
זה בדומה לאביו, שהיה גם נשיא הסנאט לאחר שסיים את כהונתו כנשיא הרפובליקה.
גם הכלכלה התרחבה בשיעור ממוצע של כ-8% בשנה, במהלך שלוש השנים הראשונות לשלטונו של פריי, דבר שאפשר את תחילת המגעים עם מקסיקו, ארצות הברית של אמריקה וקנדה בנוגע להצטרפותה של צ'ילה לגוש הסחר NAFTA (North American Free Trade Agreement) וכן הצטרפותה של צ'ילה כשותפה במרקוסור.
צ'ילה הצטרפה גם לקבוצת ריו (Grupo de Río), ארגון בינלאומי של מדינות אמריקה הלטינית ובמהלך המשך העשור פתרה את סכסוכי הגבול האחרונים שלה עם ארגנטינה (לגונה דל דסיירטו (Laguna del Desierto) ושדה הקרח הפטגוני הדרומי (Campo de Hielo Patagónico Sur)).
מחוץ ליבשת אמריקה החלה צ'ילה במגעים לכינונו של הסכם סחר חופשי עם איחוד האירופי ולהידוק קשריה איתו.
הכלכלה הצ'יליאנית נפתחה לשחקנים חדשים, במיוחד יפן וסין, בעקבות הצטרפותה ב-1997 ל־APEC (Asia-Pacific Economic Cooperation), ארגון סחר של המדינות הסובבות את האוקיינוס השקט.
שיעור העוני המשיך לרדת ובשנת 1998 היו 21.7% מאוכלוסיית צ'ילה עניים.
כמו כן בנתה ממשלתו של פריי מספר פרויקטים ציבוריים ברחבי המדינה ואימוץ שיטת המכרזים הביא לבנייתן של אוטוסטרדות הראשונות שהיו ברמה בינלאומית.
הצמיחה של הכלכלה נעצרה ואילו האבטלה החלה לגדול עד למעל ל-12% (עליה משמעותית מ-5% בשנת 1997).
ההחלטות חסרות היציבות של השר אדוארדו אנינאט (Aninat) ושל הבנק המרכזי (Banco Central) הגבירו את המשבר ובשנות כהונתו האחרונות של פריי התבסס המיתון.
בו בזמן בו התחולל המשבר הכלכלי טולטלה צ'ילה במשבר פוליטי חריף כתוצאה ממעצרו של אוגוסטו פינושה בלונדון בהתאם לצו מעצר בינלאומי שהוציא השופט הספרדי בלטסאר גארסון (Garzón) באשמת רצח ועינויים של אזרחים ספרדיים במהלך שנות שלטונו.
פינושה נעצר על אף שלאחר שסיים את כהונתו כראש הצבא התמנה לסנטור לכל ימי חייו, וככזה היה זכאי לחסינות דיפלומטית.
מעצרו של פינושה העמיד את צ'ילה במבוכה, משום שבצ'ילה עצמה לא הועמד פינושה לדין בהאשמות דומות.
עמדתו הרשמית של הממשל הייתה כי על פינושה לחזור לצ'ילה ולעמוד לדין בפני בית דין צ'יליאני, ולא בספרד או בשווייץ, מדינות שפנו לבריטניה בבקשת הסגרה.
מפלגות הימין תמכו בפינושה והפגינו כנגד מעצרו אל מול שגרירויות ספרד ובריטניה והתעמתו עם תומכי "הקואליציה", שתמכו במעצר.
בשנת 1999 ביטל בית הלורדים את החלטת בית המשפט שהכירה בחסינותו הדיפלומטית של פינושה בתוקף היותו סנטור ונשיא לשעבר.
ראש ממשלת בריטניה לשעבר, מרגרט תאצ'ר, ביקרה את פינושה והודתה כי צ'ילה סייעה לבריטניה בזמן מלחמת המלווינס (1982), דבר שעורר מחאות מצד ארגנטינה, שכן צ'ילה הייתה נייטרלית, לכאורה, בסכסוך.
על אף שממשלתו של טוני בלייר ביקרה להעמיד את פינושה לדין, מצבו הבריאותי החל להידרדר בזמן מעצרו, ובדיקות נוירולוגיות אישרו זאת.
על מנת להימנע ממותו של פינושה בעת מעצרו בבריטניה החליט ג'ק סטרו, שר החוץ הבריטי, ב-2 במרץ 2000 לשחרר את פינושה "מסיבות הומניטאריות".
למחרת היום טס פינושה לצ'ילה ועם הגעתו נופף במקל ההליכה שלו לאות ניצחון, למגינת לבם של המתנגדים לחזרתו.
במהלך סוף שנות ה-90 התחזק כוחו של הימין בעקבות הפופולריות הגוברת של חואקין לאווין (Lavín), ראש עיריית לאס קונדס (Las Condes), אחד מרובעי סנטיאגו.
לאווין עשה שימוש בליקויי ממשלת ה"קואליציה" במהלך שנות המשבר, והצליח לעצור את מועמד ה"קואליציה", ריקארדו לאגוס (Lagos), ממנהיגי קואליציית השמאל העיקריים בתקופת משאל העם, מועמד לנשיאות לשעבר בשתי הזדמנויות, והשר לענייני עבודות ציבוריות בממשלתו של פריי.
לאחר שגבר לאגוס על אנדרס סלדיבר (Zaldívar), מועמד הדמוקרטים הנוצריים, וזכה בכ-71% מהקולות בבחירות המוקדמות למועמד ה"קואליציה", הסיתו מצביעי מרכז רבים את תמיכתם ללאווין מתוך חשש מנשיא סוציאליסטי וחזרה על ניסיון העבר עם סלבדור איינדה.
מאידך התעודדו הקומוניסטים ואנשי שמאל חוץ פרלמנטרי מניצחונו של לאגוס בסיבוב הראשון והצביעו עבורו, ולא עבור מועמדת המפלגה הקומוניסטית, גלאדיס מארין (Marín).
בבחירות שנערכו ב-12 בדצמבר 1999 זכה לאגוס בכ־47.96% מקולות הבוחרים, כ־30,000 קולות בלבד יותר מלאווין (שזכה בכ-47.5%), ואילו מארין זכתה ב-כ-3.92% בלבד.
לקראת סיבוב הבחירות השני, שנקבע ל-16 בינואר 2000, צרך לאגוס את סולדד אלבאר (Alvear), שר המשפטים לשעבר של פריי, למטהו ומינה אותו לעמוד בראשו על מנת למשוך את מצביעי המרכז להעבירו את תמיכתם ללאווין.
בבחירות אלו ניצח לאגוס, שזכה בכ-51.3% מהקולות, לעומת 48.7% בהם זכה לאווין, מועמד האיחוד הדמוקרטי העצמאי (Unión Demócrata Independiente).
אדוארדו, רוזן סבויה (באיטלקית: Edoardo di Savoia; 1284 – 4 בנובמבר 1329), היה רוזן סבויה בין השנים 1323–1329.
אדוארדו נולד בשנת 1284 בפריז, לאמדאו החמישי, רוזן סבויה ולסיביל מבאז'ה, בתם של גידו השני, רוזן באז'ה ובאטריצ'ה ממונטפראט.
בשנת 1323 מת אביו אמדאו החמישי, רוזן סבויה, ואדוארדו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1325 הובס אדוארדו בקרב וארי על ידי גיגה השמיני, רוזן ויינרואה ואמדאו השלישי, רוזן ז'נבה, ובקושי הצליח להימלט משדה הקרב.
בשנת 1327 התמרדו תושבי מאוריין נגד בישוף העיר, ואדוארדו החזירו לשלטונו.
בשנת 1328 התקין אדוארדו אמת מים מעץ, על מנת לספק לטירתו בשיאמברי מים טריים כל יום.
ב-4 בנובמבר 1329 מת אדוארדו בגנטילי בפתאומיות, ואחיו איימונה, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1307 התחתן אדוארדו עם בלאנש מבורגונדי, רוזנת סבויה, בתם של רובר השני, דוכס בורגונדי ואנייה מצרפת, דוכסית בורגונדי, ממנה נולדה לו בת אחת:
ג'ובאנה מסבויה (1310–1344), התחתנה עם ז'אן השלישי, דוכס ברטאן
אדוארדו פוקריני (באיטלקית: Odoardo Focherini; נולד ב-6 ביוני 1907 – נספה ב-27 בדצמבר 1944) היה חסיד אומות העולם ועיתונאי איטלקי קתולי מהעיירה קארפי בפרובינציית מודנה שבצפון איטליה, אשר הציל 105 יהודים באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי איטליה.
בשנת 1969 הכיר יד ושם בפוקריני כחסיד אומות העולם.
בשנת 2013 הוכר כמרטיר וכמבורך על ידי הכנסייה הקתולית.
נולד ב-6 ביוני 1907 בעיירה קארפי שבפרובינציית מודנה, בנם השלישי של טוביה (Tobia) פוקריני ומריה ברטצ'יני (Bertacchini) ואח לג'נינה ואוגו פוקריני.
למשפחתו הייתה חנות, שנוהלה על ידי אביו.
אחרי מות אמו בשנת 1909, נישא אביו מחדש לטרזה מרייג'י' (Teresa), אשר ילדה את מריה תרזה (פוקריני) במסגרת הנישואים החדשים, אח שלישי לפוקריני.
הוא ומשפחתו היו חלק מהקהילה הקתולית בעירו.
למד כבר בגיל רך בבתי ספר קתוליים והחל מגיל 17 לקח חלק בפעולות ארגוניות ופעולות סעד מטעם ארגונים קתוליים בייחוד בתחום העזרה ליתומים.
בשנת 1924, עוד בשנות העשרים לחייו, היה ממקימי "ל'אספיראנטה", העיתון הקתולי הראשון לילדים.
בזמנו החופשי הפנוי הוא הקדיש את עצמו לפעילויות כנסייתיות, כגון כנסים חברתיים ודתיים, כנסים דמוגרפיים, והכוונה של חברת רכיבה על אופניים.
בשנים ההן קידם את תנועת הצופים בקארפי.
הוא היה מעורב בפעילויות של הכנסייה הקתולית המקומית וארגן אירועים חברתיים, דתיים ותרבותיים כחלק ממעורבותו.
היו לו חברים, הוא אהב לקרוא, לשיר ולנגן באקורדיון.
פוקריני נפגש לראשונה עם מריה מרצ'סי בחופשה בעיר טרנטו שבמחוז טרנטינו שבצפון איטליה.
לבני הזוג נולדו שבעה ילדים בין השנים 1931 ל-1943: אולגה, מדאלנה, אטיליו, רודולפו (נפטר ב-15 ביולי 2018), ג'יאנה, קלרה ופאולה.
הוא רצה שהילד השמיני ייקרא סנדרה או סנדרו (תלוי במין), אך לבני הזוג לא נולד ילד נוסף.
הוא עבד מספר שנים בחנות של אביו, ובשנים 1930–1942 עסק בארגון אירועים חשובים, לרבות קונגרסים קתוליים.
במהלך השנים החל לכתוב בעיתונים מקומיים ולאומיים באיטליה, עד שהוצע לו להצטרף למועצת המנהלים של העיתון "העתיד של איטליה" (L'Avvenire d'Italia) בשנת 1933. ב-1 בינואר 1934 החל לעבוד בתאגיד הביטוח הכנסייתי האגודה הקתולית הסוציאלית של ורונה (Società Assicurazione Cattolica di Verona) כסוכן בסניף מודנה.
הוא הפך בהמשך למפקח וביצע את עבודתו באזורים מודנה, בולוניה, ורונה, ופורדנונה.
בשנת 1936 מונה לנשיא הפעולה הקתולית Azione Cattolica , ארגון קתולי איטלקי נפוץ ולא פוליטי שנשלט באופן ישיר על ידי בישופים.
האפיפיור, פיוס האחד עשר, שיבח אותו על תרומתו והעניק לו את תואר מסדר סילבסטר הקדוש .
בשנת 1938 מינה פוקריני את העיתונאי ג'יאקומו למפרונטי לעיתון, לאחר שהאחרון פוטר מעבודתו הקודמת כתוצאה מחוקי הגזע.
פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה
פוקריני ידע על פעולותיה של גרמניה הנאצית ברחבי העולם בכלל ובאיטליה בפרט.
ב-1942 החלה פעילותו למען היהודים: הראשונים שהציל הגיעו מפולין ברכבת לאיטליה והגיעו לג'נובה.
הקרדינל פייטרו בואטה , ביקש מהעורך הראשי של העיתון שבו עבד, ריימונדו מנזיני, לעזור בסיוע ליהודים פולנים לברוח מגנואה.
מנזיני פנה אל פוקריני והפקיד בידיו את המשימה העדינה והמסוכנת הזו והשמועה על גאולה אפשרית התפשטה בקרב הפליטים היהודים.
פוקריני הבין כי יהודים, אשר ברחו לאיטליה ממדינות שנכבשו על ידי הנאצים, חשופים לסכנת גירוש והשמדה, וכך גם היהודים המקומיים, הסובלים מחוקי הגזע ומדיכוי של המשטר מעצם היותם יהודים.
לאחר פלישת בעלות הברית לדרום איטליה ונפילת ממשלת מוסוליני הפשיסטית, בספטמבר 1943 הוקמה רפובליקת סאלו, אשר פעלה לצד הנאצים ברדיפת יהודים והשמדתם.
פעילותו המסיבית של פוקריני לטובת היהודים הנרדפים החלה לאחר ה-8 בספטמבר 1943, לאחר שביקש וגם קיבל את תמיכתה של רעייתו.
פוקריני הקים רשת הברחה שארגנה מסמכים מזויפים, אשר אפשרו ליהודים נמלטים לברוח לשווייץ הנייטרלית.
מספר שבועות טרם עליית ממשלת מוסוליני החדשה לשלטון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, פוקריני יצר קשר עם מזייפי מסמכים, אשר נתנו לו כרטיסי זיהוי ריקים עם מידע כוזב לגבי זהות בעל הכרטיס עבור אלו שביקשו להימלט מאיטליה.
היהודים הנמלטים הגיעו לאיטליה ברכבת של הצלב האדום ופוקריני יחד עם חברו הנאמן דון דנטה סאלה, כומר הקהילה של סן מרטינו ספינו וטרסיו אוליבלי, נתן את המסמכים הראשונים באופן אישי לחברו היהודי, ג'יאקומו לאמפרונטי, אשר עבד עימו בעיתון, ולמשפחתו.
סאלה היה נוסע הלוך וחזור מכנסייתו וקהילתו ב-San Martino in Spino למודנה ומשם לצ'רנוביו-Cernobbio, מקום בו היה מעביר את הפליטים לידי מבריחי הגבול, ומשם לשווייץ.
סאלה הוכר גם הוא בשנת 1969 כחסיד אומות העולם.
פוקריני המציא להם שמות בעלי אופי ארי.
תעודות הזהות המזויפות נשאו מספרים רבים וחותמת של עיריית קארפי.
פוקריני דאג לכך שהפליטים ימצאו מקלט במוסדות קתוליים ובמנזרים.
הוא נסע הלוך וחזור בין רוב ערי איטליה, על מנת לתמוך בפליטים וללוותם עד אשר הגיעו לחוף מבטחים.
מהעדויות עולה, שפוקריני הציל 105 יהודים.
זו הייתה עבודה מורכבת שחייבה את פוקריני וסאלה למצוא פתרונות שונים לנסיבות המשתנות.
רעייתו של פוקריני עודדה אותו ותמכה בו.
הגברים והנשים שפגשו והכירו את פוקריני בתקופה ההיא זוכרים אותו כאדם רגוע וחייכן, אפילו כשאנשים חיכו לו בבית או בעבודה או במשרד הראשי של העיתון "העתיד של איטליה".
בסוף 1943, לאחר שאיטליה חתמה על שביתת נשק עם בעלות הברית, רצו הגרמנים שהעיתון שבו עבד יהיה תחת חסותם.
פוקריני הסתכן בכך שמצא כל מיני תחבולות על מנת שהעיתון לא ייכנע לדרישות אלו.
הוא "התלונן" לגרמנים שלא ניתן למצוא נייר דפוס, גם כאשר הגרמנים סיפקו לו מסמכים והרשאות, שאפשרו לו לחפש ולהחרים נייר דפוס בכל מקום אליו יפנה.
בעיר מודנה יצא לאור עיתון יומי, אשר מנהלו היה אחד הפעילים של רפובליקת סאלו.
העיתון התמחה בהלשנות והאנשים ששמם הופיע בו היו בסכנת חיים של ממש.
פוקריני עזר לקהילה היהודית לשחד את עורך העיתון על מנת שלא יפרסם שמות של יהודים ולא ילשין על אלה שנמצאים במחבוא.
פוקריני לא נקט באמצעי הזהירות הנדרשים, והלך בעצמו לבקר את היהודים הנרדפים.
לאחר השואה, כתב לאמפרונטי ספר על פוקריני ומעשי ההצלה שלו, שנקרא "אחי אדוארדו" (Mio Fratello Odoardo).
בספר כתב לאמפרונטי כי בערב אחד בתחנת הרכבת בעיר פרארה, חזה פוקריני ברכבת שהובילה יהודים למחנות השמדה, ופרץ בבכי בגלל אי יכולתו להצילם.
בין היתר ניסה לנחם את הוריו של לאמפרונטי, אשר נספו לאחר מכן במחנות המוות.
במקרה אחד הצליח גם להציל את הרופא היהודי, ד"ר דונטי, אחיו של לאמפרונטי.
ד"ר דונטי ביים מחלה מדומה אשר הצריכה כביכול ניתוח והוא הועבר לבית החולים בקארפי.
שם נותח, כמובן ללא צורך, ומבית החולים הצליח להימלט למילאנו ולאחר מכן לשווייץ.
פוקריני ניסה גם לעזור ליהודים שהיו עצורים במחנה הריכוז בפוסולי, משם נשלחו לגרמניה.
הנאצים גילו את רשת ההברחה של פוקריני, וב-11 במרץ 1944, לאחר שהצליח להבריח את ד"ר דונטי, ארבו הנאצים לפוקריני בבית החולים בקארפי והצליחו לעצור אותו.
הכומר דנטה סאלה נעצר גם הוא, ושוחרר לאחר מכן.
פוקריני לא הורשה לראות את משפחתו שוב, ויומיים לאחר מעצרו בבולוניה הוא נלקח לכלא מונטה בסאן ג'ובאני שבבולוניה.
שם הוא נכלא ללא משפט עד 5 ביולי.
לאחר מכן, הועבר למחנה הריכוז פוסולי, נשלח למחנה הריכוז בולצאנו.
שם הוא נכלא עד שהועבר ב-4 באוגוסט לאדמת גרמניה והגיע למחנה הריכוז פלוסנבירג בגרמניה, ב-7 בספטמבר 1944. לאחר מכן, הועבר לידי הנאצים למחנה הרסברוק, חלק מרשת המחנות של מחנה הריכוז פלוסנבורג.
פוקריני נספה במחנה זה ב-27 בדצמבר 1944, בערב חג המולד, עקב זיהום ברגלו שלא טופל.
משפחתו לא ידעה מה עלה בגורלו עד שנמסרה להם הודעה רשמית ב-4 ביוני 1945, לאחר תבוסת הנאצים והפשיסטים.
המילים האחרונות שלו תועדו בידי הנאצים והן היו:
גופתו של אדוארדו לא נמצאה מעולם, אך טבעת הנישואין שלו, שאותה הצליח לשמור מהנאצים, נותרה והוברחה בדרך נס מן הכלא בחזרה אל אשתו.
פוקריני הצליח לשלוח 166 מכתבים למשפחתו במהלך שהותו במחנות הריכוז שפורסמו בספר: "Odoardo Focherini - Martire della Libertà: Il Camino di un Giusto" בשנת 1994.
במכתבים שאדוארדו הצליח לשלוח, הן בחשאי והן בגלוי אל אשתו, הוריו וחבריו, הוא מעיד על החודשים הקשים שעבר במחנות הריכוז.
הוא השתמש במספר רב מאוד של תחבולות על מנת לשמור על קשר עם יקיריו, כתב מכתבי אהבה לאשתו ושקע במחשבות על ילדיו, אותם השאיר במצב קשה ולא בטוח.
לאדוארדו נולדו 7 ילדים, 15 נכדים ו-21 נינים.
המוטיבציה למחויבותו להצלת יהודים באה לידי ביטוי במשפט שמופיע בקיר הזיכרון במוזיאון ההיסטורי בקארפי (Memorial Museum and Monument for Racial and Political Deportees), ואשר נאמר על ידי פוקריני בפגישתו האחרונה עם גיסו, ברונו מרצ'סי:
על הצלתם של יהודים בזמן השואה, הוכר פוקריני כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בשנת 1969, יחד עם דון דנטה סאלה.
באלבום חסידי אומות העולם ביד ושם נרשם בשנת 1969 שהאב דנטה סאלה, כומר הקהילה בסן מרטינו שפינו ליד מירנדולה, המשיך את פעילותו יוצאת הדופן של פוקריני בסיוע ליהודים לעבור לשווייץ, גם לאחר שפוקריני נתפס.
הכרה כקדוש מעונה (מרטיר) והבירוך לקראת קדושה
תהליך הקדשתו של פוקריני כקדוש נוצרי החלה בשנת 1996, כאשר הבישוף המחוזי של קארפי הכין מסמך רשמי לשם כך.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר חתם בשנת 2012 על צו המעיד על מות הקדושים של פוקריני והוא הוקדש ב-15 ביוני 2013 בטקס ביום שבת במקום הולדתו, קארפי כמרטיר.
בנדיקטוס השישה עשר אמר כי היה:
יותר מ-5,000 בני אדם נכחו בעת שהכנסייה הקתולית הכריזה עליו כמבורך בזכות מאמציו להצלת חיי אדם.
בין הנוכחים היו בני משפחתו של פוקריני וכן משפחות היהודים שהציל ואסירים אחרים ממחנות השבויים הנאציים.
את ההקדשה ניהל הקרדינל אנג'לו אמטו (Angelo Amato), האחראי על הקהילה לענייני הקדושים, בייצוגו של האפיפיור פרנציסקוס.
פוקריני מכונה גם "אוסקר שינדלר" האיטלקי, וגם חסיד אומות העולם הראשון, שמת למען הצלת יהודים במהלך השואה ואשר בורך גם על ידי הכנסייה.
הפוסטלטור הנוכחי לתהליך הקדשה זו הוא הכומר הפרנציסקני ג'ובאן ג'וזפה קליפנו.
מעשיו יוצאי הדופן של פוקריני הוזכרו לאורך השנים בדרכים רבות באיטליה.
בין העיטורים שהוענקו לפוקריני הייתה "מדליית הזהב" של איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, במילאנו ב-1955, שניתנה לאשתו תוך ציון כי פוקריני פעל ללא לאות, במשך תקופה ארוכה, לסייע ליהודים ובמיוחד להציל את אלה שנרדפו".
ראנצו גטנייה, נשיא האיגוד אמר בהצהרה כי:
בשנת 2007, ממשלת איטליה העניקה לו את מדליית הזהב על הצטיינות אזרחית (medaglia d'oro al merito civile) על מסירותו ועל הקרבתו של פוקריני.
בנוסף, הוועד היהודי-האמריקאי (AJC) אמר על פוקריני כי:
ארבעה רחובות נקראים על שמו בעיריות של מחוז מודנה של קארפי (Carpi), מיראנודלה (Mirandola), סן פוסידיניו (San Possidonio) ופורמג'ין (Formigine).
בית הספר היסודי ברומו (Val di Non, TN) ובית ספר תיכון בקארפי.
אדוארדו אלדמה דוקאמפו (בספרדית: Eduardo Aldama Docampo; נולד ב-26 במאי 1974) הוא מאמן כדורגל, שכיהן כמאמן בקבוצת רובין קאזאן מליגת העל הרוסית בכדורגל מאוגוסט ועד דצמבר 2019.
דוקאמפו לא התבלט במיוחד ככדורגלן ואת קריירת האימון התחיל באקדמיה של אתלטיק בילבאו, בה אימן את קבוצת הנוער במשך 5 שנים (2007–2012).
בשנת 2012 הוזמן לרוסיה והצטרף לצוות האימון של רובין קאזאן והיה אחראי על פיתוח קבוצת הנוער של רובין.
ב-2015 הוזמן על ידי אלכסנדר חצקביץ' לעבוד כעוזר מאמן בנבחרת בלארוס בכדורגל.
ב-2017 עזב את רוסיה וכיהן כעוזר מאמן לסרהי רברוב, כשזה אימן באל-אהלי הסעודית.
ביוני 2018 מונה לעוזר מאמן בדינמו קייב ובסוף השנה חזר לספרד.
ב-20 ביוני 2019 הוזמן שוב לרובין קאזאן ואימן לצד רומן שרונוב את הקבוצה הבוגרת.
ביולי 2019 מונה רשמית למאמן ראשי בקבוצה מאחר שלרומן שרונוב (שאימן קודם את הקבוצה) לא היה רישיון PRO לאימון בקבוצה.
בדצמבר 2019 פוטר יחד עם רומן שרונוב בעקבות מאזן של רצף הפסדים וארבעה ניצחונות בלבד ב-19 משחקים.
באוקטובר 2020 חזר לרוסיה ומונה לעוזר מאמן במועדון אופה.
קבוצהתקופת כהונהנתונים ניצחונות שוויונות הפסדים הערותרובין קאזאן15 ביולי 2019 — 16 בדצמבר 201919478הוכרז למאמן בעקבות העדר רישיון אימון Pro אצל רומן שרונוב שמונה קודם למאמן.
אדוארדו אנטוניו גררו לוסקנו (בספרדית: Eduardo Antonio Guerrero Lozcano; נולד ב-21 בינואר 2000 בפנמה סיטי, שבפנמה) הוא כדורגלן פנמי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דינמו קייב ובנבחרת פנמה.
ב-23 בינואר 2017 ערך גררו את הופעת הבכורה שלו בצ'ורילו מליגת העל הפנמית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בניצחון 0–1 על אתלטיקו נסיונל במסגרת המחזור השני בליגה.
בסך הכל ערך גררו 24 הופעות ליגה בשתי עונות בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-3 בספטמבר 2018 הושאל גררו למכבי תל אביב מליגת העל לעונה אחת עם אפשרות רכישה.
גררו שיחק במהלך עונה זו בקבוצת הנוער של המועדון.
ב-17 ביולי 2019 רכשה מכבי תל אביב את כרטיס השחקן של גררו באופן קבוע, והוא חתם במועדון על חוזה לשלוש שנים.
ב-1 באוגוסט הושאל גררו לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית לעונה אחת, וב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בפתיחת המחצית השנייה והבקיע את שער הבכורה שלו, שער שוויון בדקה ה-85, בתיקו 2-2 נגד הפועל ניר רמת השרון במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בעונת 2020/2021 חזר גררו למכבי תל אביב וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-8 באוגוסט 2020 במשחק אלוף האלופים נגד הפועל באר שבע, ושותף במשחק הגמר בגביע הטוטו נגד בני סכנין.
את שערו הראשון בקבוצה כבש ב-2 בנובמבר 2020 במשחק במסגרת ליגת העל נגד מכבי חיפה.
ב-11 באפריל 2021 כבש לראשונה צמד בליגת העל, בניצחון 1–3 על מכבי פתח תקווה.
בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 2-1 את הפועל תל אביב.
בינואר 2022 הושאל לקבוצת הפועל ירושלים עד לסיום העונה.
ב-21 באוגוסט 2022 הושאל לעונה אחת לבית"ר ירושלים.
בפברואר 2023 הושאל לזוריה לוהנסק.
בתום העונה נמכר לקבוצה האוקראינית תמורת 400 אלף אירו.
ב-4 בספטמבר 2024 חתם בדינמו קייב תמורת דמי העברה של 2.5 מיליון דולר.
ב-25 באוקטובר 2017 ערך גררו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בניצחון 0–5 על נבחרת גרנדה במשחק ידידות.
גררו היה חלק מסגל נבחרת פנמה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בשנת 2019, וערך הופעה אחת בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת פנמה לקופה אמריקה 2024.
ב-2 ביולי 2024 כבש את שערו הבכורה מול במסגרת שלב הבתים של הטורניר, כשעלה מספסל בדקה 74 ושיחק כ-17 דקות בתוצאה שהסתיימה בניצחון 3-1.
אדוארדו אלונסו נאהרה פרס (בספרדית: Eduardo Alonso Nájera Pérez; נולד ב-11 ביולי 1976) הוא כדורסלן עבר מקסיקני, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2012. השחקן המקסיקני השני בתולדות ה-NBA (אחרי הוראסיו לאמאס), והראשון אשר נבחר בדראפט ה-NBA.
לאורך 12 עונותיו ב-NBA שיחק עבור 5 קבוצות שונות, והעמיד ממוצעים כוללים של 4.9 נקודות ו-3.7 ריבאונדים למשחק.
נאהרה נולד בעיר מיוקי שבצ'יוואווה, מקסיקו, ובשנת 1997 עבר לנורמן, אוקלהומה, לקראת לימודיו באוניברסיטת אוקלהומה.
בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1998/1999, הוביל אותה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen) לראשונה מזה 10 שנים, עם ממוצעים של 15.5 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק.
בעונתו הרביעית והאחרונה באוקלהומה ניצב במקום השני במחוז Big-12 בממוצעי נקודות (18.4) וריבאונדים (9.2) למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של המחוז.
בדראפט ה-NBA 2000 נלקח נאהרה בבחירה ה-38 על ידי יוסטון רוקטס, אשר מיד שלחה אותו בטרייד לדאלאס מאבריקס.
ב-4 עונותיו עם המאבריקס שימש כמחליפו מהספסל של דירק נוביצקי, ורשם ממוצעים של 4.9 נקודות ו-3.9 ריבאונדים למשחק.
לאורך התקופה החמיץ משחקים רבים בשל פציעות בברכיו.
בעונת היה שותף להעפלתה הראשונה של דאלאס מזה 15 שנים לשלב גמר האזור המערבי בפלייאוף, בו הודחו המאבריקס על ידי סן אנטוניו ספרס (2–4).
לקראת עונת הועבר לגולדן סטייט ווריורס, כחלק מטרייד במסגרתו הצטרף לדאלאס הסנטר אריק דמפיר.
לאחר 42 משחקים בלבד עם הווריורס הועבר לדנוור נאגטס, בטרייד ששלח לגולדן סטייט את ניקולוז צכיטישווילי ורודני וייט.
ב-3 וחצי עונותיו בדנוור ביסס את מעמדו כשחקן ספסל בולט, והעמיד ממוצעים של 6.1 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
בכל ארבעת הפלייאופים בהם שותף עם הנאגטס הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון.
ביולי 2008 חתם נאהרה על חוזה ל-4 עונות בניו ג'רזי נטס.
לאורך עונת שותף ב-27 משחקים בלבד בשל פציעה במפשעה.
בינואר 2010, לאחר כעונה וחצי בניו ג'רזי, נשלח בטרייד לדאלאס מאבריקס בתמורה לכריס האמפריז ושון ויליאמס.
ביולי 2010 הועבר יחד עם אריק דמפיר ומאט קארול לשארלוט בובקאטס, בתמורה לטייסון צ'נדלר ואלכסי אג'ינסה.
בשתי עונותיו בשארלוט, שהיו האחרונות בקריירה שלו, מיעט לשחק ותרם 2.4 נקודות בממוצע למשחק.
מיד עם פרישתו ממשחק בשנת 2012 מונה למאמן קבוצת טקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA, במקומו של דל האריס.
ב-3 עונותיו בתפקיד רשמו הלג'נדס מאזן כולל של 67 ניצחונות ו-83 הפסדים (44.7%), ולא העפילו לשלב הפלייאוף.
בסיום עונת 2014/2015 הוחלף כמאמן הקבוצה על ידי עוזרו ניק ואן אקסל.
אדוארד תומאס דניאל היה אמן אנגלי שנודע בתחריטים ובציורי הנוף שעשה במהלך משלחת למזרח התיכון.
הוא מזוהה עם בית הספר לציירים מאסכולת נוריץ'.
אדוארד תומאס דניאל נולד ב-6 ביוני 1804 במרכז לונדון, לסר תומאס דניאל, התובע הכללי בדימוס של המושבה הדומיניקנית בקריביים, ולאשתו השנייה אן דרוזייר, בתם של ג'ון דרוזייר מרודהם גרנג', נורפוק.
אשתו הראשונה של סר תומאס, איתה נולדו לו בן ארל ובת אן, נפטרה בלונדון בשנת 1792. בתם נישאה לג'ון הולמס בנורפוק בשנת 1802 ומתה בלידה בשנת 1805. אחיה ארל היה קצין.
סר תומאס רכש אדמות ועבדים באיים הקריבים שהיו אז חלק מהאימפריה הבריטית.
אחוזותיו, במפרץ דיקנסון באנטיגואה, נקנו בשנת 1779 ממשפחת אשתו הראשונה.
הוא פרש ועבר למערב נורפוק, אך מצבו הבריאותי הידרדר והוא נפטר מסרטן בשנת 1806, והותיר אחריו אלמנה צעירה ובן תינוק.
הוא השאיר לה את אדמותיו הדומיניקניות, ואת אחוזת אנטיגואה לבנו הבוגר ארל.
אן דניאל ובנה עברו לבית בנוריץ'.
אדוארד דניאל גדל עם אמו בנוריץ' והתחנך בנוריץ', שם אמן הציור היה ג'ון כרום.
הוא היה מעורב בעולם האמנות בגיל צעיר.
ב-9 בדצמבר 1823, בן 19, נסע דניאל למכללה באוקספורד כדי ללמוד לימודים קלאסיים.
הוא סיים את לימודיו בנובמבר 1828, הוא סיים תואר שני באמנויות ב-25 במאי 1831.
לדניאל היו האמצעים הכספיים לנסוע בעולם כדי למצוא נושאים לצייר.
מבין ציירי בית הספר נורוויץ', רק ג'ון סל קוטמן נסע יותר.
במהלך 1829 ו-1830 העביר דניאל את החודשים שבין לימודי הקלאסיקה שלו לתואר שני בסיור גדול בצרפת, איטליה, גרמניה ושווייץ, והפיק ציורי שמן ציורי צבעי מים.
המסלול שדניאל עבר במהלך שמונה-עשר החודשים ביבשת מתגלה לפי סדר ציוריו.
מסעותיו בשווייץ מזכירים את אלה של האמן ג'יימס פטיסון קוקבורן, שפרסם את הנוף השווייצרי שלו בשנת 1820. בהמשך נסע לרומא ונאפולי שם פגש אמנים נוספים.
בקיץ 1832 יצא לטיול רגלי בסקוטלנד, בליווי שני חבריו מאוקספורד, ג'ורג' דניסון ואדמונד ווקר הד.
המסע סיפק לו חומר לציורים בנושא.
ב-2 באוקטובר 1832 הוסמך דניאל בקתדרלת נוריץ' ככומר, ושלושה ימים לאחר מכן קיבל רישיון לנהל כנסייה הקהילה בבנהאם, תפקיד שמילא במשך שמונה-עשר חודשים.
מכתבים לג'ון לינל מראים שהוא נדרש להגדיל את הכנסותיו בתקופה זו בחייו.
מעט ידוע על הקריירה שלו בתור כומר בנורפוק, אך הוא המשיך לעסוק באמנות.
ב-2 ביוני 1833 הוסמך דניאל לדרגה גבוהה יותר בכנסייה, אך המשיך בתפקידו בבנהם עד 1834. הוא המשיך בתפקידים שונים בכנסיות לאחר שעבר ללונדון, עד שנת 1840, שבה יצא לנסיעה לארץ הקודש.
ביוני 1840, אולי בהשראת הצייר הסקוטי דייוויד רוברטס שנסע למצרים ולארץ הקודש כדי לצייר נופים מקומיים, דניאל התפטר מהכנסייה ועזב את אנגליה לסיור במזרח.
הוא הגיע לקורפו בספטמבר 1840. אף על פי שחושבים שציוריו של רוברטס על המזרח התיכון דרבנו אותו לסייר באזור, ייתכן וסיפוריו של החוקר צ'ארלס פלוס על התגליות האחרונות בליקיה, היו הגורם המדרבן.
דניאל היה באתונה בסוף 1840, והפליג לאלכסנדריה בתחילת 1841. הוא נסע במעלה הנילוס לנוביה, ואז ממצרים לארץ ישראל, בדרך שעברה מעבר להר סיני.
הוא הגיע לביירות באוקטובר 1841.
הוא פגש את צ'ארלס פלוס בעיר סמירנה בטורקיה והצטרף למסע שלו, הוא עלה על ספינה שנשלחה על ידי ממשלת בריטניה כדי להעביר עתיקות שהתגלו על ידי פלוס בקסנתוס.
במהלך המסע אותרו 18 ערים עתיקות.
לאחר שבילה את החורף בקסנתוס, בחר דניאל להישאר בליקיה כדי לסייע בסקר האזור, בחברה עם איש הצי, הידרולוג תומאס הבל ברימאג' ספארט, וחוקר הטבע אדוארד פורבס.
ספארט היה אחראי על חקר הטופוגרפיה של האזור ופורבס על ההיסטוריה הטבעית שלו.
דניאל היה אמור לערוך תיעוד של כל התגליות.
בליקיה הוא הפיק סדרת ציורים של צבעי מים.
המשלחת הגיעה לאנטליה באפריל 1842. ספארט ופורבס עזבו את העיר לפני דניאל.
לאחר מכן הוא ביקר בקפריסין וצייר צבעי מים את האי, אולי בזמן שעגן מחוץ לחוף.
ביוני עזב את רודוס כדי לחזור לליקיה.
הוא לא הצטרף לספינות שחזרו לאנגליה, ובמקום זאת נסע לאנטליה עם הקונסול החדש של העיר, ג'ון פורדי.
במהלך המסע דניאל חלה במלריה.
הוא שהה בביתו של פורדי כדי להחלים, וכתב לפורבס וספראט שתיאר את תגליותיו באפולוניה.
לפני שהתאושש לחלוטין, עזב את העיר כדי לצאת למסע בודד לפמפיליה ופיסידיה, ונסע בעונה החמה ביותר של השנה.
הוא נאלץ לחזור לאנטליה לאחר שסבל מהתקפה שנייה של מלריה, ובביתו של פורדי הכתיב מה יהיה מכתבו האחרון, שהביע את כוונותיו להמשיך בעבודתו.
הוא איבד את הכרתו בזמן שנחשף לחום היום במרפסת הקדמית של ביתו של פורדי, ומת כעבור שבוע, ב-24 בספטמבר.
פורבס ספד לחברו דניאל, וכתב כי מחלתו "הרסה נוסע שכישרונותיו, ומחקריו היו הופכים את ליקיה לנקודת אור במפת אסיה הקטנה".
דניאל היה במעמד חברתי גבוה יותר מחבריו בבית הספר בנוריץ'.
הוא חי בתקופה בה "לא היה מתאים לג'נטלמנים צעירים להיות אמנים", הכנסתו הפרטית הגבוהה ומעמדו ככומר הביאו לכך שהוא נשאר אמן חובב לאורך כל חייו.
הסופר דרק קליפורד האמין כי סגנונו הייחודי של דניאל הושפע משיטותיו של ג'ון סל קוטמן, האמן שדניאל העריץ מאוד.
בשנת 1832 הציג דניאל מספר תמונות מסצנות באיטליה, שווייץ וצרפת באגודת האמנים נורוויץ', שהגיבו עליהן בצורה חיובית בעיתונות המקומית.