tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה תרמו ז'יז'ה ומוריס רבות לשילובם של האמנים הצעירים ולחיזוק ביטחונם באמנות הקומיקס.
בתקופה שהשלים פרנקן את "תוכניות הרובוט" הזוג ז'יז'ה שחשש לפריצת מלחמה חדשה בין המערב לברית המועצות, עזבו את אירופה לארצות הברית החליטו לקחת איתם את פרנקן ומוריס הצעירים.
מוריס נטש אותם כדי להתקבל באולפני "דיסני"
אולם פרנקן נשאר לצאת יחד איתם לגילוי לוס אנג'לס שנחשבה בעיניו לב - לבה של עולם הקומיקס.
אולם בהגיעם לאמריקה גילו שמכסת המהגרים מבלגיה התמלאה כבר ונאלצו לחכות שנה עד להשגת ויזה למהגרים.
בעזרת ויזת התיירים שברושתם הם יצאו למסע אל קליפורניה במכונית מתוצרת "הדסון" הישנה של ז'זיה.
בהגיעם ללוס אנג'לס התאכזב וגילה שניו יורק ושיקגו יותר מתקדמות בתחום הקומיקס.
בגלל תפוגת תוקף הוויזה נסעו למקסיקו אך גם שם מוריס ופרנקן אולצו לחכות בגבול כחודשיים.
הם הצטרפו לז'יז'ה בטיחואנה באוקטובר 1948. שם יצר פרנקן את "ספירו בזירת באגרוף", שבה הצטיין בהעברת התנועות של הגיבור.
הוצאת דופווי לא הייתה מרוצה מהמטמורפוזה של הגיבור המנומס שעבר לקרבות עם שודדי הרחוב.
פרנקן החליט להתפטר אבל לבסוף התעשת והגיע להסדר עם המו"ל הבלגי.
בחג המולד 1948 עברה הקבוצה למקסיקו סיטי, בה שכר ז'יז'ה ומשפחתו וילה בפרברי העיר.
פרנקן ומוריס העדיפו לשכור חדר שכור בתוך העיר.
באותו חדר צייר פרנקן את הסדרה "ספירו על הסוס" (1949).
היו לו אז קשיים לא מעטים בציור הסוסים.
בגלל מחסור בכספים סידור התשלומים בין בלגיה למקסיקו לא עלה יפה ושני היוצרים חזרו לגור אצל ז'יז'ה ומשפחתו עד יוני 1949. אז מוריס ופרנקן עזבו לניו יורק.
שם דרכיהם נפרדו כשמוריס נשאר בארצות הברית, בעוד פרנקן, שהרגיש געגועים למולדת ולליליאן סרווה, אשתו לעתיד, שב לבלגיה.
באותם ימים הוא סיים את "ספירו אצל הפיגמאים", סיפור שהתחיל במקסיקו ושבו שיפר את הקומפוזיציה, על ידי ניצול המרחבים.
פרנקן שכר חדר בבית ארחה משפחתי בבריסל, בסמוך לחדר של ויל.
בשנת 1950 אחרי שבע עשרה שנות היכרות, התחתן עם ליליאן
בימים ההם הוא צייר שלושה סיפורים, מביניהם Mystère a la frontière ("מסתורין בגבול") שהיווה ציון דרך בסדרה, כי תוך כדי הטוויית הסיפור הזה הוא גילה כמה יסודות חדשים שאפשרו להשיק מחדש את הסדרה.
למשל הוא פיתח גבורים משניים המופיעים במהלך הנרטיבים שאותם צייר.
באמצעות ז'יז'ה שחזר בקיץ 1950, הכיר פרנקן את אחיו, אנרי ז'ילן, שנודע בשם העט "ז'אן דארק" ((Jean Darc) - מבטאים "דאר").
לפי הזמנתו של פרנקן כתב אנרי ז'ילן את תסריט הסיפור הכפרי "Il y a un sorcier à Champignac (יש מכשף בשמפיניאק) שבו מופיעים לראשונה הכפר שמפיניאק ותושביו.
פרנקן עיבד את התסריט שהיה ארוך מדי מכדי ליצור סיפור יחיד בעל 57 דפי ציורים.
פרנקן מאכלס את סיפורו המתומצת בהמצאות של ז'ילן - "הרוזן שמפיניאק" ופטריותיו, ובעיר שמפיניאק-אן-קמברוס וכמה מתושביו הייצוגיים, כמו ראש העיר.
"Spirou et les Héritiers" ("ספירו והיורשים") פורסם בשנים 1951–1952 בעיתון "ספירו".
בו יצר פרנקן את הרשע הראשון שלו, זנטאפיו, הבן דוד הרע של פנטזיו.
באלבום זה הוכיח פרנקן שוב את כושר ההמצאה שלו כשיצר כל מיני מכונות, למשל ה"פנטקופטר" (Fantacoptère).
אולם מעל הכל בלט לראשונה בסיפור זה ה"מרסופילאמי" שביער פלומביה, ארץ דמיונית שקיבלה השראה מהסביבות האמרקניות-מקסיקניות
קצב הפרסומים ב"ספירו" לא השאיר מקום להפסקות בסדרה "ספירו ופנטזיו" ואז פרנקן הרגיש צורך לקשר אותה עם הסיפור "Les Voleurs du marsupilami" ("גנבי המרסופילאמי").
ז'ו אלמו (שם העט של ז'או סלמון) גנב לו את הרעיון הבסיסי של הסיפור במיוחד כשהשתמש מחדש במרסופילאמי שאותו התכוון פרנקן התכוון פרנקן לנטוש.
בסוף שנת 1952 הופיע "La Corne de rhinocéros" ("קרן הקרנף") שנקרא במקור Spirou et la Turbotraction' ("ספירו והטורבוטרקציה").
לראשונה הופיעה בסדרה גבורה ממין נקבה - העיתונאית סקוטין.
הוא יצר גם את Turbotraction (טרובטרקציה), מכונית בעלת טורבינה המחליפה את המנוע הרגיל.
הצנזורה העצמית של הוצאת דופווי הרגישה צורך להתערב באלבום הזה ולמחוק בצבע "גואש לבן" את אקדח השודדים שפרצו לחנות הגדולה כדי למנוע את איסור האלבום בצרפת.
מאוחר יותר הואשם אלבום זה ב"גזענות" על כי השחורים הוצגו בו לכאורה כיצורים נחותים.
פרנקן דחה את הטענה באומרו שדווקא כמה לבנים מוצגים בו כמטומטמים.
החל מהקיץ 1953 פורסם בכתב העת "ספירו" הסיפור "הדיקטטור והפטרייה" לפי רעיון מאת מוריס אוזי, אותו פיתח פרנקן לפי רוחו.
מוצגת בו המצאה חדשה, ה"מטומול", גז שהמגע איתו מרכך את כל המתכות.
בסיפור זה כתב פרנקן את נאומו הראשון של ראש מהעיר שמפיניאק, בהשראת הקריקטוריסט אנרי מונייה וכתב העת L'Os à moelle ("מח העצם").
הסיפורים מתפרסמים זה אחרי זה ללא הפוגה.
כדי לא להתעייף השתדל פרנקן לשנות סוגה בכל אלבום.
כף למשל, "La Mauvaise Tête" היה סיפור בלשים, הראשון שכתב פרנקן.
בלט במיוחד סיפור מרוץ האופניים, שבו הירידה של פנטזיו מהר פילו נחשבת על ידי רבים למלאכת מחשבת של ציור תנועה ביצירות הקומיקס.
הסיפור הבא, Le Repaire de la murène (מפלט הצלופח) מוצגת צוללת שהומצאה על ידי פרנקן לפי דגם ה"צוללת הרטובה" המתוארת במגזין Science et Vie "סיאנס א וי".
זהו הסיפור הראשון שפרנקן כתב עבורו תסריט מוכן מראש.
הסיפור Quick Super "קוויק סופר" מאפשר לפרנקן לצייר מכוניות ובמיוחד את "השמנה האמריקאית", בא אחריו הסיפור " Les Pirates du silence" (הפיראטים של השקט") אותה יצר פרנקן בעזרת ויל ומוריס רוזי.
ויל צייר את התפאורות, ורוזי בנה את התסריט שהפעם אימץ אותו פרנקן במלואו.
ב-1955 עבד שוב פרנקן יחד עם ויל שאותו הכיר עוד אצל ז'יז'ה ויצר את Tif et Tondu contre la main blanche ("טיף וטונדי נגד היד הלבנה") מתוך סדרת Tif et Tondu ("טיף וטונדי").
הגיע אחר כך תורו של הסיפור "Le gorille a mauvaise mine" (הגורילה לא נראה טוב).
בהתחלה חשש מוציאים לאור דופווי שהמלים "לא נראה טוב" בכותרת יגרמו לירידה במכירות.
עם זאת פרסמו אותו ב-1956 ב"ספירו".
זאת הייתה הזדמנות למחבר לערוך תחקיר רציני כדי לתאר באופן ריאליסטי את עולם החי והצומח של אפריקה וכן את האוכלוסייה המקומית.
סוף סוף "הנוסע במזוזואיקון" ניצל את רעיון הופעתם מחדש של הדינוזאורים.
ב-1955 חתם פרנקן חוזה עם הוצאת דופווי לצורך הוצאת אלבום (לפרנקן לא היה חוזה כללי איתם, וחתם על חוזים עבור כל אלבום בנפרד).
בתמורה להפחתת זכויותיו הבטיח לו דופווי את העלאת מספר העותקים.
אולם בסופו של דבר יצא האלבום במספר עותקים רגיל ופרנקן יצא בהפסד.
מנהלי החשבונות של דופווי סירבו לכבד את החוזה.
האמן זעם והתפטר מיד מהוצאת דופווי.
הוא חתם חוזה לחמש שנים עם ההוצאה המתחרה "לה לומבאר" (Le Lombard) שפרסמה את כתב העת "טינטין", יריבו הגדול של "ספירו".
המו"לים של "טינטין" היו מעוניינים לשנות את התדמית ה"רצינית" שנדבקה אליהם.
פרנקן יצר עבורם את סדרת הגאגים "מודסט ופומפון".
ברוח יצירתו הקודמת "ספירו ופנטזיו", בתיאום עם רמון לבלאן, העורך של כתב העת "טינטין", בחר פרנקן בפורמט של גאג אחד על עמוד, שהיה מעט נפוץ עד אז בקומיקס הפרנקו-בלגי.
אופיים של הגיבורים התגלה לאט לאט במהלך הסדרה וכשהציג את הסדרה במערכת של "טינטין" עדיין לא ידע מראש איך יניע אותם בתמונות.
זמן קצר אחרי הופעת הסדרה בגיליון 42/55 של כתב העת "טינטין" התפייס פרנקן עם הוצאת דופווי, כשהתיווך נעשה על ידי המו"ל שארל דופווי עצמו שקיבל את טענותיו בסכסוך עם מחלקת הכספים של ההוצאה לאור; פרנקן חידש אז את ההרפתקאות של "ספירו ופנטזיו" בעוד הוא נמצא לחוץ בין שתי ההוצאות לאור.
הוא התקשה לעמוד במחויבויות כלפי שני כתבי העת ונאלץ לפנות לעזרתו של גרג שאותו הכיר כשהלה הציג בפניו את ציורי הבוסר שלו.
גרג כתב לבסוף יותר תסריטים ל"מודסט ופומפון" מפרנקן עצמו.
בהמשך התווספו גם תסריטים אחדים מאת רנה גוסיני ומדי פעם גם עבדו בסדרה גם תסריטאים אחרים כמו הצייר טיבה (Tibet), פיו (Peyo) ופרנסואה קראנהלס (Craenhals) שהשתתפו ביצירת גאגים אחדים.
אחרי פרסומם של שני אלבומים בסדרה שההוצאה לאור "לה לומבאר" לא קידמה במיוחד את שיווקם וזכו במעט הצלחה, שוחרר פרנקן מוקדם מהחוזה עם "לה לומבאר" וחזר אל הוצאת דופווי.
הוא ויתר על זכויות היוצרים על גיבוריו בהוצאת "לה לומבאר", שרצתה להעביר את האחריות על הסדרה לאמן אחר, דינו אטנאזיו.
ב-1957 שכר פרנקן דירה קטנה בבריסל ששימשה לו כסטודיו ("אטלייה").
הגיעו לשם יוצרים צעירים - ז'ידהם וז'אן רובא - שסייעו לו בעבודה.
הצטרפו גם ורברוגן, חבר ותיק שצבע לו את דפי "מודסט ופומפון" וקיבל שולחן משלו בסטודיו, מרסל דני וכמו כן קיקו שנשאר ללון בסטודיו למשך מספר חדשים.
האמנים נפגשו בסטודיו לחוד או ביחד כשעבדו על פרויקט משותף.
פרנקן עזר לקיקו בסדרת "פופי" (Foufi) כשהוא "ביים" לו את הגאגים שבסדרה.
רובא הגיע לסטודיו כדי לעבוד בסדרה "ספירו ופנטזיו" שפורסמה בשנים 1958–1960 במגזין "ספירו" וכן בעיתון "לה פריזיין ליברה" והתפרסמה על ידי כך לקהל רחב.
קודם לכן עבד רובא כמנהל אמנותי בסוכנות פרסום ושיתוף הפעולה עם פרנקן אפשר לו לעזוב את העבודה ההיא כדי להתמסר סופית לקומיקסים.
שני הסיפורים שיצרו השניים - " Spirou et les Hommes-bulles " (ספירו והאנשים-בועות) ואחר כך Les Petits Formats "הפורמטים הקטנים" (קומיקסי כיס) נוצרו חצי-חצי על ידי שני האמנים.
פרנקן שלא היה רגיל לעבוד בשיתוף פעולה כל כך הדוק עם יוצר אחר, חילק את העבודה כך, שהוא היה זה שצייר את הגיבורים הרגילים של הסדרה, את המכוניות וחלק קטן מהתפאורה, בעוד שרובא צייר את הגיבורים החדשים בסדרה ואת שאר התפאורות.
מישל גרג חבר גם הוא לשניים כדי לעבוד על סדרה שלישית בשם "טמבו טאבו" שהוא כתב את תסריטה.
באופן חריג, בלי חשק רב, הסכים פרנקן להפיק גם את הסדרה הזאת
ז'ידהם הגיע לסטודיו של פרנקן ב-1957 לפי המלצת המו"ל שארל דופווי.
הוא עבד לפני כן במגזין " Héroïc-Albums" שבו התחיל לראשונה לעבוד בתחום הקומיקסים.
לפי עצתו של מוריס טיליה שלח את עבודותיו להוצאה לאור דופווי והיא הפנתה אותו לסטודיו של פרנקן.
הוא היה הראשון שהצטרף לסטודיו ומלכתחילה יצא לדרך עם איור של כרוניקת האוטו (הקומיקס "סטארטר") של המגזין "ספירו" שפרנקן העמוס העביר אותה אליו.
ז'ידהם עזר לו גם בסדרת "גסטון" על ידי צביעה בדיו של הדפים.
ובתפאורות שכמה מסיפוריו "ספירו ופנטזיו".
שיתוף הפעלה שלהם בסדרה זו התחיל עם "השבוי של בודהה" לפי תסריטו של גרג.
אף על פי שלא עבד בסטודיו של פרנקן, באותה תקופה גרג היה חבר חשוב בצוות של פרנקן.
השניים נפגשו בשלהי שנות ה-1950 בזמן שגרג היה צייר צעיר שקיבל שיעורים אצל פרנקן מחוץ למפגשי העבודה.
אחרי שיתוף פעולה ראשון בסדרת "מודסט ופומפון" עברו שניהם לעבוד על הרפתקאות אחרות במסגרת סדרת "ספירו ופנטזיו".
הכישרון של גרג בא לידי ביטוי בין היתר בסיפורים ההזויים של "הנוסע מהמזוזואיקון" כמו " הפחד בקצה החוט" (" La peur du bout du fil"), סיפור קצר על 13 דפים.
בעזרתו עשה פרנקן צעדים נוספים לכיוון "הקומי האבסורדי" שהיה עבורו תחום חדש.
אכן בהרפתקאות הקודמות, על אף כל הרעיונות וההמצאות שלו עדיין נותרו התסריטים בתחום הסביר ונבנו על עלילות קלאסיות מאוכלסות במבריחים, גנבים ואנשי עולם תחתון אחרים
עבור הסיפור "Z comme Zorglub" (ז כמו זורגלוב) (1961) ביקש פרנקן לכתוב לבד את התסריט.
אולם אחרי שהמציא את הגיבור זורגלוב וכתב טיוטה של סיפור, הוא פנה שוב לגרג על מנת לשכללו.
גרג הוסיף לגיבור צד מגלומני והמציא את שפה ה"זורגלאנג" (לשון ה"זורג") וגם Zorglhommes
פרנקן התעלה על עצמו בציורים של כלי רכב בדיוניים בלתי אפשריים ששימשו את הצבא של זורגלוב.
בא אחר כך סיפור המשך שנקרא L'Ombre du Z ("צלו של ז").
גרג הכניס שוב לזירה את גיבורו זרוגלוב, שהושפע הפעם מדמותו של זנטפיו הרשע, שכבר הופיעה בעבר בסדרה.
בשנות ה-1950 במקביל להרפתקאות של "ספירו ופנטזיו" צייר פרנקן מדי פעם (בגילונות המיוחדים של "ספירו", כמו בחגי הפסחא או חג מולד) סיפורים קצרים שנועדו לקהל צעיר.
"נואל הקטן" (Petit Noël), גיבור שהופיע מספר פעמים בסיפוריו (לפעמים יחד עם מרסופילמי) הוא ילד קטן בודד הנודד ביאוש ברחובות שמפיניאק-אן-קאמברוס בחיפוש אחרי שעשוע או מפגש נעים.
הוא הופיע לראשונה בגיליון חג המולד של שנת 1957 ופורסם כמיני-סיפור ב-1959 במגזין "ספירו".
פרנקן עזב אותו בתחילת שנות ה-1960 מכיוון שהגיבור נועד להופיע רק בזמני חג המולד.
ב-1957 הגה פרנקן יצירת גיבור חדש שריענן את המגזין "ספירו" באמצעות ה"פדיחות" האופייניות שלו, ששמן בצרפתית: gaffes ("גאף").
אחרי שיתוף פעולה עם איוואן דלפורט, העורך הראשי של המגזין באותה תקופה, בגיליון 985 ב-28 בפברואר 1957 השיק פרנקן את דמותו של גסטון לאגאף ("גסטון הפדיחה" - Gaston Lagaffe).
לאגאף כצפוי "פוצץ" את המגזין עם הפדיחות הצצות בדפי העיתון בצורת ציורים קטנים מוקפים בעקבות כחולות של צעדים
בהמצאת ובעיצוב הגיבור שאב פרנקן השראה מקומיקס מקסיקני ובאשר לציור ראשו הושפע מהקומיקס האמריקאי "Barney Google and Snuffy Smith".
חיש מהר נכנס דמיונו של פרנקן לסחרור סביב דמותו של גסטון והחליט להשתמש בה בקומיקס חדש שכיכב בשני פסים בתחתית דפי המגזין.
הסדרה הופיעה במתכונת זו עד שנת 1959. על אף הסתייגותם של משווקי ההוצאה לאור דופווי בנוגע לגסטון, הופיע בשנת 1960 יצא לאור האלבום הראשון איתו בפורמט בסגנון איטלקי על קטעי נייר.
החל מ-24 בספטמבר 1959 תפסה הסדרה חצי עמוד של המגזין "ספירו", דבר שהוכיח את הצלחתה אצל הקוראים.
על מנת ליצור את ה"גג" השבועי
הסתייע פרנקן בז'ידהם, אמן צעיר שהצטרף לסטודיו שלו.
בהמשך הופקד ז'ידהם לבד על הסדרה, אולם הוא לא אהב כל כך את הגאגים ומשיכת מכחולו הגסה יותר הלמה פחות בעיני פרנקן את דמותו העדינה של גסטון.
פרנקן המשיך עם זאת לפנות לעזרתו של ז'ידהם בתפאורה ובצביעה בדיו של הסדרה.
במנגנון הגאגים בסדרה זו חשיבות השתלשלות הסיפור השתוותה לזו של "פאנצ'ליין".
הסיום עם הפאנצ'ליין נבנה כדובדובן שעל הקצפת של הסיפור.
בתחילת שנות ה-1960 יצא פרנקן להרפתקה חדשה סביב דמותו של זורגלוב.
אבל נוכח סירובו של המוציא לאור, השאיר לגרג להמשיך בתסריט.
עם האלבום שיצר בהמשך QRN sur Bretzelburg (1966-1961) (QRN על ברצלבורג - כש-QRN היא שאלה על הפרעות במזג האוויר בקוד Q שהיה נהוג בתקשורת המקודדת) הרגיש פרנקן הרגשה מעיקה של שחיקה ושל דריכה במקום.
כשנדרש לתאר את ארמון המלכות ב"ברצלבורג", במיוחד את הרהיטים, לא שבע רצון מהתוצאה.
אף על פי כן נחשב אלבום זה על ידי רבים למלאכת מחשבת ממש.
אכן פרנקן השיג בו רמה גרפית טובה מאי פעם, והתסריט שהחדיר את ספירו ואת פנטזיו לתוך קריקטורה של משטר טוטליטרי הייתה עוד הזדמנות לתת דרור לנטיות האנטימיליטריסטיות של האמן.באופן פרדוקסלי באותו אלבום עולמו של ספירו הצטמצם בשלוש דמויות:פנטזיו, ספיס ומרסופילמי.
באותה שנה, 1961 לקה פרנקן בהפטיטיס ויראלי ובדיכאון שאילצו אותו להפסיק לצייר למשך יותר משנה, להוציא גאגים של גסטון שהופיעו ללא הפסקה עד שנת 1963.
פרסום הסיפור ב"ספירו" ידע מכשולים רבים.
כאמור הופסק בהתחלה למשך שישה עשר חדשים, אחר כך הופיע מחדש החל מ-11 באפריל 1963. על חצי עמוד.
באותה תקופה המשיך פרנקן לעבוד על סדרת "גסטון" שהפכה לציר מרכזי בפעילותו.
ב-1965 צייר סיפור נוסף על ספירו ופנטזיו בכותרת Panade à Champignac ("צרות בשמפיניאק" - לפי הכותרת האנגלית - "בראבו, אחים") המתרחשת בעולם של גסטון.
זה היה אחד הפרקים היחידים בסדרה שפרנקן היה מרוצה ממנו.
ב-1967 הוא צייר את ההרפתקה האחרונה בסדרת "ספירו ופנטזיו", זאת בעזרת עבודת הגימור של ידידו, פיו ושל עוזרו של פיו, גוס.
פרנקן שיתף פעולה איתם גם בסדרת "הדרדסים וה"קרקוקאס" ", שבה השתתף בתסריט, צייר את הציפור שאת שמה המציא.
מזה כמעט עשרים שנה שבהן עבד על "ספירו ופנטזיו" הרגיש פרנקן שסדרה זו אינה שייכת לו ושהפכה למעמסה עליו.
דופווי שכנע אותו ליצור פרק אחרון ובאותו זמן הוציא שוב לפועל את רעיון חזרתו של זורגלוב שנדחה לפני שש שנים על ידי המוציא לאור.
עם סיפור קצר על 37 עמודים, "הרס" פרנקן את הסדרה תוך הגחכתו של זורגלוב שחזר למצב של ינקות וצויד במוצץ והלביש בסרבלים את שלושת הגיבורים הראשיים, ספירו, פנטזיו והרוזן שמפיניאק
בסוף נטש פרנסן את הסדרה וויתר לטובת דופווי על זכויותיו בנוגע לדמויות גיבוריה פרט לדמות של מרסופילהמשיך עם זאת לייעץ ליורשו, ז'אן קלוד פורנייה, והסכים לצייר את מרסופילמי בהופעתו האחרונה בסדרה.
החל משנת 1968 פרנקן שעזב את הסדרה "ספירו ופנטזיו" הקדיש את כל זמנו ומרצו אך ורק לקומיקס שלו "גסטון" עם גאגים על דף אחד.
בו זמנית הדמויות של ספירו ופנטזיו נעלמו מקומיקס זה.
לפי תפחיסתו גבור של קומיקס אינו יכול להופיע בו זמנית בציורים מאת שני ציירים שונים.
בשלב זה את מקומו של פנטזיו, עד סוף הסדרה, כבובת חבטות של גסטון נתפס על ידי לאון פרונל.
בתקופה זו הפסיק שיתוף הפעולה בין פרנקן לז'ידהם.
כשהאחרון עסק מכאן ואילך בקומיקס שלו "סופי".
כשחזר לעבוד לבד על "גסטון" כבר חלפו שנים מאז שדאג פרנקן לתפאורת הסדרה.
בגלל עומס עבודתו נאלץ בעבר לפנות לעזרת עמיתיו, וההסתגלות למצב החדש לא הייתה קלה.
הפעם עבורו הייתה התאפורה חלק מה"גאג" וכללה פרטים קטנים שהצחיקו את הקורא.
בתקופה זו נבנה עולמו הקבוע של גסטון.
דמויות שהיו משניות לגמרי נעשו חשובות יותר, כמו הצייר איב לבראק, השוטר לונטארן ובמיוחד העלמה ז'אן שאינה מסתירה יותר את רגשותיה כלפי גסטון.
כעבור זמן קצר גם החתול המשוגע והשחף הצחקקן מצטרפים לעולמו של גסטון ולגן החיות הגדוש כבר של הסדרה.
ב-1972 גם חתימתו של פרנקן בתחתית הדף הפכה לחלק מהגאג.
החל מהגיליון 658 יצר ממנה פרנקן גג נוסף הקשור לנושא הקומיקס.
התרבות זו של הגאגים מצביע על חששו שמא לא יצחיק את הקורא.
הוא הרגיש חייב להוסיף בדרך זו עוד פינוקים לרגע של קריאה חוזרת.
כך גאגים שעמדו קודם מאחור ברקע חזרו באופן סדיר בדפי הסדרה כמו למשך הכלכלב האובד, או שלטים או סמלים פייק ברחוב, הכתובים בצורת משחקי מילים.
ככותב מזמן רב את עלילות הקומיקסים, רק טבעי הדבר שפרנקן הפך לתסריטאי.
ניסונו הראשון בתחום זה היה הקומיקס "איזבל".
זו הייתה יצירה מ-1972 של המאייר ויל והתסריטאים איוואן דלפורט ורמון מאשרו (Raymond Macherot).
פרנקן הצטרף אליהם ב-1975, אחרי עזיבתו של מאשרו שחלה במחלה קשה.
השלישייה התכנסה בביתו של ויל על מנת לשוחח, להחליף רעיונות ולהמציא סיפור חדש.
בהמשך מסר פרנקן את רישומיו לאיוואן דלפורט שהתחייב לסדר את דברי הדמויות ולהוסיף משחקי לשון נופל על לשון.
במקור הרפתקאותיה של איזבל התרחשו בעולם שירי, אולם עם הגעתו של פרנק שוחר הפנטסטיקה, הוא התחיל להתאכלס במפלצות ובמכשפות.
פרנקן השתתף באלבומים 3 עד 7.
אחר כך מילא פרנקן שוב את תפקיד התסריטאי לצדו שך איוואן דלפורט ושל המאייר, אז מתחיל, פרדריק ז'אנן בקומיקס "מריבותיהם של ארנסט רנגאר ושל אוגראפי ("Les Démêlés d'Arnest Ringard et d'Augraphie) משנת 1978. זה היה פרויקט ישן שנשלף מהמגרה וסיפר על עלילותיו של גנן שניסה בכל האמצעים להיפטר מחפרפרת פולשנית.
רעיון זה שהוא התכוון מזמן רב לנצלו נבע מימי ילדותו כשסבו נלחם בחפרפרות שפלשו לגענת הירק שלו.
את שני גיבורי הקומיקס הזה יצר פרנקן עוד מזמן.
עם סיום הופעת המוסף Le Trombone illustré ("הטרומבון המאוייר") הסתער פרנקן יחד עם דלפורט וז'אנן הצעיר על הפרויקט.
הפרק הראשון פורסם באפריל 1978. אחר באו עוד כמה פרקים שלמים ועוד אלבום בשנת 1981. הוצאתם בכירכה דקה העידה על כך שמחלקת ההמסחר של הוצאת דופווי לא האמינה בתוצר והחליטה שלא להמשיך בו.
ב-1990 הגיע למגזין "ספירו" עורך ראשי חדש שביטל את סדרתו של ז'אנן "ז'רמן ואנחנו" וחזר לסדרה הישנה - מריבותיהם של ארנסט רנגאר ושל אוגראפי באחריות אותה השלישייה בקאמבק קצר.
ב-1977 במרכז המגזין "ספירו" התחיל להופיע מוסף מסקרן בעל שמונה עמודים בשם "Le Trombone illustré" (הטרומבון המאוייר").
זה היה הרעיון של פרנקן שהתחיל להשתעמם אחרי שלושים שנות פעילות ב"ספירו" באותם הנושאים המוסכמים ובאותו סגנון גרפי.
מתוך נאמנות לא רצה לעזוב את "ספירו" ובעזרת ידידו איוואן דלפורט ניסה לבצע שינוי על ידי יצירת מוסף "מחוצף" של "ספירו".
מנהל המגזין, שארל דופווי, שלא יכול לסרב לפרנקן, הסכים, אם כי הוא ייחל יותר למשהו לירי.
האמנים זכו על ידי כך בעצמאות מוחלטת ביחס לעורך הראשי ומוציא לאור של המגזין.
ב-17 במרץ 1977 יצא לאור הגיליון הראשון של "Le Trombone illustré" משולב בגיליון 2031 של המגזין "ספירו".
פרנקן יצר בו את הסדרה הקרויה "רעיונות שחורים".
הוא צייר בנוסף 26 מתוך 30 כותרות המוסף, כל אחת מיועדת לסיפור שונה.
זה דרש עמל רב מכיוון שהכותרת הייתה שונה אפילו כשהדמויות מסביבה חזרו כל שבוע מחדש, במיוחד דמותו של בישוף שלא מצאה חן בעיני דופווי.
אחרי צינזור אחד הגאגים של "ז'רמן ואנחנו..." של פרדריק ז'אנן, אחרי 20 באוקטובר 1977 כשהופיע הגיליון השלושים, הצוות החליט לשים קץ להרפתקה האמנותית.
ה"רעיונות השחורים", Idées noires הסדרה החדשה של פרנקן שיצאה לאור ב-1977 במוסף "הטרומבון המאוייר" הייתה קרע רדיקלי עם כל יצירותיו הקודמות.
היה בה סגנון חדש, עדיין מצחיק אבל הרבה יותר תוקפני.
בציורים מפורטים בשחור לבן, תוך שימוש מסיבי של רקעים שחורים, הוקיע פרנקן באכזריות את ההיבטים השפלים של החברה האנושית.
הוא כיוון את חיציו במיוחד נגד הנצלנים, הציידים, מוסד הצבא, הגאוותנים, זיהום הסביבה, עולם ההצגות, הדת, ואולי המין האנושי בכלל.
האיורים בעלי הומור קודר, הדמויות מתות לעיתים קרובות.
והמכלול יוצר תחושה מסוייטת, של עולם בלי אור.
אחרי סגירת ה"טרומבון המאוייר" "הרעיונות השחורים" המשיכו להופיע במגזין " Fluide glacial" (הנוזל הקפוא) בניהולו של גוטליב, מעריץ וידיד של פרנקן.
פורסמו בו כשישים עמודי איורים שהופיעו אחר כך ב-1981 כאלבום.
פרנקן לא תרם למגזין "Fluide glacial" רק את "הרעיונות השחורים".
בשיתוף פעולה עם גוטליב פרסם בו עוד כמה דפי קומיקס וסיפורים קצרים, שבהם בלטו חתול בשם "סלוברן" Slowburn (מאוחר יותר פורסם אלבום פיראטי עליו), אגדה הקרויה " המפליץ והשועל" ועוד זבוב שצייר על התקרה.
עוד לפני "הרעיונות השחורים" יצר פרנקן את מפלצותיו.
הוא פרסם אותן כמעט בעילום שם בפנזינים עם קומיקסים שהודפסו לפעמים רק בכמה מאות עותקים.
את המפלצות המסוייטות האלה נהג פרנקן לקשקש כדי להרוג את השעמום בעת ישיבות.
בשנות ה-1970 רנה גוסיני, התסריטאי של אסטריקס, הציע לו להכניס את מפלצותיו לסדרה לפי תסריט שלו ותפורסם בעיתון "פילוט" שבניהולו, אולם פרנקן נרתע מכך.
ב-1977 בעת פסטיבל של הקומיקס באנגולם צפה פרנקן בסרט שנקרא "סיוט שחור" Cauchemar noir - שבו שולבו כל המפלצות שהמציא ושוכנע על ידי שלושה מוציאים לאור מתחילים להוציא לאור אוסף בכותרת "Cauchemarrant".
באותה רוח ב-1979 יצר דף עבור אמנסטי אינטרנשל שבו הופיע גסטון לגאף מעונה על ידי אנשי צבא של משטר טוטליטרי.
על אף התעסקותו בפרויקטים מרובים, לא שכח פרנקן בתקופה זו את הקומיקס העיקרי שלו "גסטון" שלמרות הכל ידע ירידה בתפוקה.
בכל הפרויקטים לקח לעצמו חופש בבניית גאגים מסורתיים ויצר דף שבו חזר להתחלות הסדרה תוך ציור מחדש של חצי עמודים וציורי-גאג כלבבו והשראתו.
מצד שני לא היה מרוצה מתוכן שבחרה הנהלת המגזין, צבאי מדי לטעמו ולא נרתע לשקף את דעתו זו בגאגים של הסדרה.
על מנת להגביר את קצב הפרסומים, העורך הראשי של "ספירו" התחכם וכל פעם שפרנקן לא צייר גאג חדש, במדור שנקרא "פינת הקלאסיקה" פרסם מיוזמתו דף ישן מהסדרה.
פרנקן שלא סבל לצפות בציוריו הישנים בטענה ש"הציור הזדקן" נאלץ (לא למחוק) לספק גאגים חדשים לעיתונו בקצב כמה שיותר סדיר.
יצר באותם הימים גסטון לגאף יותר בוגר ושיחסיו עם העלמה ז'אן הפכו לרציניים יותר, אם כי נותרו אפלטוניים.
באמצעות הגיבור שלו, התגייס במאבקים הפוליטיים - למשל בתחום האקולוגיה, הצלת הלווייתנים, נגד מרוץ החימוש, ונגד עוול בכלל.
העמיד את דמותו של גרסון לרשות הארגון "גרינפיס", היוניסף והאמנסטי אינטרנשנל" קרא את היתון "שרלי הבדו אך לא התפתה לשת, איתו פעולה.
בתיווכו של גסטון לגאף הביע את גועלו מה"מדחנים שהיו בעיניו אוכלי כסף בלתי אסתטיים, עד כדי גיוס הקוראיו נגד התופעה.
ב-1982 נפל לאפיזודה דיכאונית חוזרת והפסיק הרבה מעבודותיו, כולל "גסטון" ו"הרעיונות השחורים".
ב-1984 יצא פרנקן משנתיים של דיכאון שבהן הפסיק כל תוכניותיו.
מפגש בימי פסטיבל הקומיקס באנגולם שבו ילדים בני 11–14 סיפרו לו על ה"גג"ים הישנים של גסטון, הפיחו בו רצון עז לחזור לעבודה.
מצא כוח, אם כי לא כמו פעם, לחזור לדמות של גסטון והמציא עלילות חדשות
ב-1987 הכין חזרה מסעירה של אחד מיצוריו, מרסופילמי.
עשה זאת לרגל העברת הסדרה "פסירו ופנטזיו" לידי הדור הבא, אבל הסתפק בגגים ובסיפורים קצרים מדי פעם.
קבלן בשם ז'אן-פרנסואה מויירסון שהתאהב ביצירתו קנה את הזכויות על הגיבור עבור סדרה תפורסם בהוצאה לאור משלו, בשם Marsu Productions.
פרנקן צירף שוב כשותף את גרג שכתב לו תסריט, ובתחום הציורים נעזר בצייר צעיר שעבר בחברה הקשורה לדופווי, שאימץ את כינוי העט "באטם".
גרג יעבר את התסריטים עבור שני האלבומים הראשונים ויאן כתב את התסריט עבור האלבום השלישי.
החל מהאלבום השלישי פרנקן השאיר לבאטם את האחראיות על הגרפיקה והסתפק בתפקיד של במאי ומנצח של צמד היוצרים היותר צעירים.
בסדרה הופיעו דמויות שיצר בעבר ליצירות שונות, כדוגמת ברינג מ.
בקאלייב, הצייד של מרסופילמי, שהתפרסם ב-1978 ב"גסטון ומרסופילמי", אלבום שהורכב בזמנו מעמודים לא מוכרים ושילוב של סיפורים שהופיעו ב"ספירו" בשנים עברו.
דמות אחרת מיסודו של פרנקן שהופיע בסדרה היה נוח, בצרפתית נואה, ושלישיית הקופים שלו, שנוצרו בסיפור "Panade à Champignac" (או "ברבו, אחים!")
,במשך שלוש שנים השקיע פרנקן עמל רב ביותר בפרויקט של סרטים מצוירים לילדים שנקראו "Les Tiffous שגרם לו להפחית בפרסום הפרקים של "גסטון" שהפכו לבלתי סדירים.
מתוך אלפי ציורים יצר 78 פרקי סרטים מצוירים, כל אחד בן חמש דקות שהוצגו בטלוויזיה ב-1990. בתסריטים עזר חברו מזה כבר איוואן דפורט, כמו כן הצמד קסבייה פוש וז'אן לטורז'י.
אולם ההצלחה לא תאמה את גובה ההשקעה: התקציב המוגבל עצר את ההפקה וסרטונים אלה נשכחו מהר על ידי קהל הצופים.
שרד ממנו רק אלבום קומיקס שפורסם ב־1990. Les Tifous, בהוצאת דסי.
בסופו של דבר נאלץ פרנקן לעזוב את סדרת "גסטון", שהופיעה לאחרונה בגיליון 2776 של "ספירו" ב-26 ביוני 1991.
ב-1992 ויתר פרנקן לטובת Marsu Productions על מרבית זכויות היוצר שלו, כולל על הקומיקס "גסטון", על מפלצותיו, ועל הקומיקס "רעיונות שחורים".
עם זאת לא הפסיק לגמרי לעבוד ובראיונות סיפר על אהבתו לצייר.
ב-1991 זכה לעיטור המסדר לאופולד הראשון, עיטור הכבוד החשוב ביותר של בלגיה.
את זכויות העיבוד של מרסופילמי לחברת וולט דיסני שהפיקה ממנו סרט מצויר.
ב-1996 נמצא פרנקן שוב באור הזרקורים עם הופעת האלבום מס.
15 של "גסטון" אליו ציפו אוהדיו מזה עשר שנים.
בפחות משישה שבועות נמכרו 650,000 עותקים.
ב־5 בינואר 1997, יומיים אחרי יום הולדתו ה-73 נפטר אנדרה פרנקן מאוטם שריר הלב בסן-לוראן-די-ואר, על יד ניס, באלפ-מריטים.
מ-1950 פרנקן היה נשוי לליליאן סרווה (Servais), שהלכה לעולמה ב-2007.
1972 - פרס סן-מישל לצייר ההומוריט הטוב ביותר - עבור "גסטון לגאף".
1974 - היה חתן ראשון של הפרס הגדול של העיר אנגולם
1980 - פרס אדמסון למחבר הבינלאומי הטוב ביותר - מטעם האקדמיה השוודית לקומיקס
1981 - פרס סן-מישל עבור "Idées noires"
1985 - פרס הקסטור (ספרד) לקומיקס הארוך הטוב ביותר - עבור
1987 - הפרס הגדול לגרפיקה בפסטיבל הבינלאומי של הקומיקס באנגולם
דצמבר 1991 - אות מסדר לאופולד בדרגת אביר - מטעם מלך הבלגים, בודואן הראשון למחבר עם מעל עשרים שנות קריירה
1996 - פרס מקס ומוריץ (בעיר ארלנגן בגרמניה) על מפעל יצירה יוצאת דופן
2004 - ב פריז ב-Cité des Sciences et de l'Industrie נפתחה תערוכה מוזיאונית רטרוספקטיבית ראשונה של יצירותיו "העולם של פרנקן".
החל מ-2006 עברה כתערוכה דו - לשונית צרפתית/הולנדית, לעיר הולדתו, בריסל,
2005 - סקר בקרב האוכלוסייה הוואלונית בחר בו "הבלגי ה-18 בכל הזמנים"
אוספים אחדים כוללים ארבעה אלבומים.
התוכן במידה רבה זהה, אם כי ה"גגים" התפזרו באלבומים דקים יותר.
סדרת מהדורה מיוחדת, מפורסמת לפי סדר כרונולוגי, על ידי דופווי ומרסי הפקות, בקשר לסדרות יובל הארבעים.
פרט לשלושת האלבומים העיקריים בסדרה, פרנקן היהה יוצרו c.
של האוסף Capturez un Marsupilami ,("תפסו מרסופילמי") שבו סיפורים קצרים על אותו גיבור.
לגבי Spirou et Fantasio, Modeste et Pompon, Isabelle ו-Marsupilami, several new.כמה אלבומים חדשים פורסמו על ידי אמנים אחרים אחרי שפרנקן עזב את הסדרה
Les robinsons du rail (1981, צויר על ידי פרנקן, טקסט מאת איוואן דלפורט, פורסם על ידי L'Atelier) (הרובינסונים של המסילה)
האנציקלופדיה של המרסופילמי (אנציקלופדיה דמיונית מאויירת)
Arnest Ringard et Augraphie (2006, art by Frédéric Jannin, text by Franquin and Yvan Delporte;) (ארנסט רנגאר ואוגרפי, גרסה מצוירת מחדש ומורחבת של הקודמת, עם ציורים של פרדריק ז'אנן, טקסט מאת פרנקן ואיוואן דלפורט
Slowburn (1982, ציורים מאת פרנקן, טקסט מאת גוטליב ; פורסם על ידי Collectoropolis)
Le trombone illustré (2005, פורסם על ידי מרסי הפקות) (הטרומבון המאוייר)
Un monstre par semaine (2005) (מפלצת אחת לשבוע, פורסמה על ידי מרסי הפקות
אנדרה קאדאר (במקור שוורץ, בהונגרית: Kádár Endre; קונהדייש, 9 בדצמבר 1886 – אושוויץ, נובמבר 1944) היה עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי שניספה בשואה.
הוא השתייך לדור הראשון של כתב העת הספרותי ניוגט.
אנדרה שוורץ נולד במשפחה יהודית של חייט ותופרת בקונהדייש כבנם של אנה אלטמן ושל דוד שוורץ, אביו היה חבר מועצת הקהילה היהודית המקומית והיה כבר בן 48 כשבנו אנדרה נולד.
הוא סיים את לימודיו בקישאויסאלאש ושינה את שם משפחתו לשם הונגרי בשנת 1904. קאדאר המשיך את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשווייץ ולאחר מכן הפך לעיתונאי.
באוקטובר 1909 נכח בביקורם של סופרי כתב העת הספרותי והאמנותי ניוגט בדברצן.
הרומן הראשון שלו יצא לאור בכתב העת ניוגט בהמשכים (Balalajka, 1918), ויצא לאור כספר בשנה שלאחר מכן.
מאמריו וכתביו הופיעו גם בעיתונים ובכתבי העת הבאים:
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגורר בשווייץ עם אשתו, הגרפיקאית ליוויה מיהאי (מקודם מילר) ודיווח לעיתון אשט.
(אולם, על פי מקור אחר, "הוא בילה את כל תקופת מלחמת העולם הראשונה בחזית") ברוב שנות ה-20 של המאה ה-20 בני הזוג שהו בצרפת והשתייכו לחוג החברים של הסופר ההונגרי ג'רג' בלני (Bölöni György).
נישואיהם התפרקו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מקום מגוריו האחרון של קאדאר היה בעיר גיור, משם גורש לאושוויץ ולא חזר.
בשנת 2007, עיר הולדתו הנציחה את שמו על לוח זיכרון.
הרומן הראשון שלו (Balalajka, 1918) התקבל יפה.
מיהאי פלדי (מקודם: מיקשה פרנקל) כתב עליו בניוגט ב"שמחת הגילוי".
"בהחלט אין בו שום נחמה והוא קרוב יותר להכל מאשר לשמחה הבלתי מופרעת של מוצרט, אבל זו הספרות הטהורה ביותר, האצילית ביותר".
מחזהו שנכתב והוצג בשנת 1922, זכה לשבחים של הסופר, הפובליציסט, במאי הקולנוע, התסריטאי והמפיק ההונגרי, האנטי נאצי, לימים חבר באקדמיה ההונגרית למדעים לאיוש זילהי, תוך הדגשת החידוש והחזון המקורי של הדרמה.
מילאן פושט מתח ביקורת על הרומן השני ורחב היריעה יותר של קאדאר (ענישה עצמית, 1935) בביקורת סוחפת ביותר: "(…) הצרה היא שהרומן הזה, לו היה מובן יותר, היה משעמם עוד יותר."
ברור גם מכתיבתו שעל פי הצהרתו של אנדרה קאדאר הוא כתב את הרומן במשך שלוש עשרה שנים וכי לרומן יש גם "חסידים מרוצים ונהנים".
בזיכרונותיו סיכם אנדרה אילש (מספר הונגרי, מחזאי, מנהל הוצאת ספרים, מתרגם, מבקר אמנות) את רשמיו משני הספרים באופן הבא:
"שני הרומנים האלה הפתיעו אותי בגודש המסחרר של הפרטים, המציאות, הדמויות, הסיטואציות האנושיות באותה תקופה.
זה היה כאילו חזר הביתה עם מזוודה שלמה של תצלומים חובבים ממסעו בחו"ל – כזה היה הרומן של אנדרה קאדאר, ובעיקר השני, 'העונש העצמי'.
אולי אף אחד לא אסף כמוהו נתונים כה רבים על אירופה המערבית האנרכית בין שתי מלחמות העולם – איזה תמונות גדולות, מגוונות וחדות הן אלה.
כמו עושרם של הרומנים של אונורה דה בלזק, מרסל פרוסט, ולרי-לרבו (Valery Larbaud).
רק קרום התא הדק והשקוף, שבקושי ניתן להבחין דרכו בין התמונות הבודדות, היה מתוח - כתמונת פסיפס שנזרקה פנימה לדמויות ולמצבים הטרידה את הקורא וסינוור את הרומן בצפיפות ובתנועה שנדחסו לקוביות נפרדות."
דיוקן אישה (סיפורים קצרים, 1913)
האהבה נעלמת, (דרמה ב-3 מערכות, בודפשט, 1922; בכורה ב"תיאטרון מרכז העיר" ב-21 באפריל 1922)
ענישה עצמית (רומן, בודפשט, 1935).
מחזהו "חור המנעול" נותר בכתב היד.
אנדרה סלומון הייתה חברת מחתרת צרפתייה, האחראית על העובדים הסוציאליים בארגון אוז"ה.
היא הצילה ילדים יהודים רבים שנרדפו על ידי גרמניה הנאצית.
אנדרה סולצר (לבית זוּלצֶא) נולדה ב-25 במאי 1908, בעיירה גְרוּסֵנְהַיים שבאלזס, צרפת, אזור שהיה נתון אז לשליטה גרמנית.
היא הייתה הרביעית מבין חמישה אחים.
בתום מלחמת העולם הראשונה עברה עיירת מגוריה לשלטון צרפתי.
היא למדה בבית הספר היהודי בעיירה ואחר מכן בתיכון בעיר קולמר.
ב-1931 נישאה למהנדס טוביה סלומון, חוקר פטרוכימיה, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים.
היא עבדה כמזכירה במשרד עורכי דין בשטרסבורג.
בשעותיה הפנויות הייתה פעילה בארגון הצופים היהודיים, שלימים ימלא תפקיד חשוב בהצלת ילדים יהודיים.
הייתה פעילה בתנועה הציונית ועם הצופים הישראלים של צרפת.
היא המשיכה בפעילות בארגונים ציוניים.
ב-1959 התמנתה כסגנית נשיא ארגון הבונדס.
ב-1970, והיא בת 62, הגשימה חלום ועלתה לישראל.
מפעלה למען הצלת ילדים יהודיים בשואה
למחרת הפוגרום ביהודי גרמניה, הידוע כ"ליל הבדולח", שהתחולל ב-9 בנובמבר 1938, נודע לה שמנהל בית היתומים היהודי בפרנקפורט מבקש להעביר את הילדים לצרפת.
היא פנתה למשרד הפנים הצרפתי והשיגה את אישורו ולאחר מכן פנתה אל ארגון העזרה היהודי בשטרסבורג וביקשה שיממן את קליטת הילדים.
ב-6 בדצמבר 1938 היא הנהיגה קבוצת פעילים שאספה מבית היתומים 52 ילדים, בגילאי 11–14. הילדים שוכנו במשפחות יהודיות שלקחו על עצמן את אירוחם.
כעבור ארבעה חודשים הביאה מהעיר קרלסרוהה קבוצה בגודל דומה ודאגה לשכנם.
היא עמדה בקשר עם הילדים והמשפחות.
לאחר פלישת הגרמנים לצרפת (מ-10 במאי 1940 ואילך) עברו אנדרֶה ובעלה לעיר קלרמון-פראן בדרום צרפת והיא מצאה שם מגורים לכל הילדים.
לאחר כניעת צרפת, הצטרפה אנדרה לארגון אוז"ה.
היא דחפה את הארגון לעסוק בגורל משפחות וילדים, נטולי אזרחות צרפתית, שנכלאו במחנות מעצר בדרום צרפת.
היא החלה לגייס פעילים יהודיים בעלי אזרחות והכינה תוכנית לחילוץ מספר גדול ככל האפשר של ילדים מהמחנות ולקלוט אותם, בשלב ראשון, בבתי ילדים שפתח ארגון אוז"ה.
היא פנתה לשלטונות וישי בבקשה, שאושרה לבסוף, להעביר ילדים מהמחנות לבתי הילדים.
ב-26 בפברואר 1941, הועברו 48 ילדים, בגילאי ארבע עד ארבע עשרה ממחנה גורס למוסדות ממשלתיים עבור יתומי מלחמה.
משם נשלחו הילדים למוסדות של אוז"ה.
אנדרה סלומון עסקה רבות בשכנוע ההורים שבמחנות להיפרד מילדיהם.
אנשי אוז"ה ואנשי ארגון הצופים היהודיים E.I.F נכנסו למחנות המעצר במסווה של עובדים סוציאליים ופעלו לפי הוראותיה.
במקביל ניסתה אנדרה לארגן פינוי של ילדים לארצות הברית.
בין קיץ 1941 למאי 1942 הצליחה להוציא 242 ילדים בשלוש הפלגות לארצות הברית, לאחר מאמצים רבים להשיג את אישורי ההגירה.
היא עצמה ליוותה כל אחת מההפלגות הללו ודאגה שהילדים ייקלטו בארצות הברית.
בקיץ 1942 החלו שילוחי היהודים מצרפת לאושוויץ.
ב-16 וב-17 ביולי 1942 התנהל מצוד אחרי יהודים חסרי אזרחות צרפתית על ידי משטרת וישי על פי הוראות הנאצים.
ב-26 באוגוסט 1942, בהמשך לפעילות משטרת צרפת בגירוש היהודים מפריז ביולי, בוצעו מעצרים נרחבים בקרב יהודי אזור שאטונף-לה-בה (Châteauneuf-les-Bains), שבתחום שלטונה של ממשלת וישי, ב"צרפת הלא כבושה".
שני אירועים אלה שכנעו את אנדרה ויתר ראשי אוז"ה שיש לעבור מפעילות הומאנית לפעילות הצלה של ממש.
אופי הפעולות השתנה: כאשר נערכו גירושים מן המחנות הושארו בהם לעיתים קרובות ילדים מתחת לגיל 16 שניתן היה לנסות למלט אותם.
בסופו של דבר הוצאו כמעט כל הילדים מן המחנות וכך ניצלו למעלה מ-6000 ילדים.
אנדרה הייתה האחראית על מבצע הוצאת הילדים מן המחנות.
הארגונים היהודיים הקימו רשתות מחתרתיות של מילוט והצלה בהיקף ובאינטנסיביות שלא נראו כמותם בארצות אחרות.
המקשרת בין פעולות הרשתות לפעולות הלגאליות הייתה אנדרה סלומון.
יהודים רבים מצאו מקלט בכפרים, האוז"ה ותנועת הצופים היהודים (.E.I.F) פעלו יד ביד עם יחידים וארגונים לא-יהודיים והצליחו להציל למעלה מ-10,000 ילדים, שמרביתם לא זכו יותר לראות את הוריהם.
אוז"ה ייסד רשת מחתרתית על מנת להבריח את הילדים למדינות נייטרליות.
אנדרה סלומון, שהייתה כזכור פעילה בתנועת הצופים היהודים, תאמה וקשרה בין הפעילויות.
היא יזמה הברחה של ילדים שהיו להם קרובי משפחה בארץ ישראל, היא תיאמה את ההברחות לשווייץ וליוותה את הילדים עד טולוז בדרכם לספרד.
דרך אנדורה שבספרד, הגיעו בדרכים עקלקלות לארץ.
היא הייתה גם המתאמת הראשית בין הרשתות שהבריחו ילדים לשווייץ.
סך הכל הועברו לשווייץ כ-1069 ילדים.
מאות רבות של ילדים ניצלו בזכות אנדרה סלומון.
רבים מהם סיפרו שאנדרה הייתה להם אם שנייה.
רבים שמרו על קשר איתה עד יום מותה.
אֶנְדרֶה מֶשְטֶר (במקור קאופמן, בהונגרית: Mester Endre; בודפשט, 20 בנובמבר 1903 – בודפשט, 30 במרץ 1984) היה רופא יהודי-הונגרי, חלוץ הטיפול בלייזר.
אנדרה קאופמן נולד במשפחה יהודית כבנם של רז'ה קאופמן (1876–1943) סוחר במוצרי אופנה, ושל שרולטה מסר (1878–1959).
הוא למד רפואה באוניברסיטת פץ' עד 1927, ולאחר מכן למד כירורגיה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט, בתקופה זו עבד עם ד"ר לאיוש אדם.
הוא התמחה הן בכירורגיה והן ברדיולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד ככירורג בבית החולים הציבורי סנט יאנוש, ולאחר מכן כאיש מחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בבית החולים החירום הכירורגי (Székesfővárosi Sebészeti Szükségkórház) , ובכך הצליח להימנע מלשלוח אותו לחזית המזרחית.
משנת 1947 ניהל משטר את המחלקה הכירורגית של בית החולים על שם בייצ'י ז'ילינסקי עד 1963. הוא בירך בפומבי על המרד ההונגרי נגד הקומוניזם ב-1956, ולא נרדף לאחר כישלון המרד בשל עבודתו הרפואית החשובה.
בשנת 1963 הוא הפך לפרופסור וראש המחלקה באוניברסיטת זמלווייס ועבד שם עד פרישתו ב--1973. בין נובמבר 1963 לבין פברואר 1964, הציל את חייו של האלוף האולימפי ביידוי פטיש דיולה ז'יבוצקי במרפאה הכירורגית מס' 1 של האוניברסיטה בסדרת ניתוחים תלת שלבים, קשים מאוד.
בשנת 1967 קיבל את פרס בלשה במהלך הרצאתו שכותרתה הייתה "מאמצים חדשים בניתוחי דרכי המרה".
ב-1971 קיבל את התואר דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים מהאקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-27 בספטמבר 1972 קיבל תואר דוקטורט (PhD) במדעי הרפואה (בנוסף ל-MD).
משטר היה מרצה אורח במקומות רבים בעולם, כגון: וינה, לונדון, פריז, מוסקבה, ברלין, טוקיו, אתונה, מילאנו, מינכן, קייב, ברצלונה, לייפציג, אוטרכט, גראץ ופירנצה.
בשנת 1965, החל משטר את מחקר הלייזר שלו.
הוא הקים את המרכז לחקר הלייזר ב-1974 והמשיך בעבודתו עד סוף חייו.
גילוי הלייזר הרך קשור בשמו.
פרסומיו על ההשפעות הביולוגיות של לייזרים בעצימות נמוכה החלו ב-1967. הוא ערך ניסויים מדעיים על ההשפעות הביולוגיות של קרינת לייזר.
ב-1967 פרסם את תצפיתו שבהשפעת לייזר בעוצמה נמוכה, שיער צמח מהר יותר בעכברים (עם גב מגולח) מאשר אצל עמיתיהם הלא מטופלים.
משנת 1971 טיפל בהצלחה בלייזר בעצימות נמוכה בכיבים ברגליים שהיו קשים לריפוי לפני כן של מטופליו הרבים.
משטר פרסם יותר מ-100 מאמרים בתחומי המחקר שלו.
שני בניו, אדם משטר, רופא, רדיולוג ואנדראש משטר, רופא, מומחה לאף-אוזן-גרון, עזרו לו מאוחר יותר בעבודתו.
נשיא אגודת המנתחים ההונגרית (במשך 8 שנים)
נשיא האגודה הבינלאומית ללייזר רך
סגן נשיא ועדת הצלב האדום של בודפשט
חבר בוועדה של האקדמיה הבינלאומית לפרוקטולוגיה.
הוא חבר במערכת של Chirurgische Praxis ובמדור לייזרים בכירורגיה ורפואה
אנדרה סקיי (במקור בראון; בהונגרית: Székely Endre; 6 באפריל 1912, בודפשט – 14 באפריל 1989, בודפשט) היה מלחין, מנצח, מרצה ומורה בקולג' גבוה, זכה פעמיים בפרס פרנץ ארקל (פרס ממלכתי הונגרי למלחינים מצטיינים, למנהלים מוזיקליים ולפעילות אמנותית).
בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ליפוט בראון ושל גיזלה וינקלר (1888–1975) ברובע 7 של בודפשט ברחוב אקאצפה (27 Akácfa utca).
הוא איבד את אביו בגיל צעיר, אומץ על ידי בעלה השני של אמו, וילמוש סקיי (1883–1958), פקיד ונקרא על שמו.
בין השנים 1932 לבין 1935, הוא היה תלמידם של אלברט שיקלוש, זולטאן קודאי ואנטל מולנאר במחלקה להלחנה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בשנת 1937 סיים תואר בקומפוזיציה.
במלחמת העולם השנייה כיהודי נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא חזר הביתה בנובמבר 1943, ובאביב של השנה שלאחר מכן ערך ערב מלחינים עם פאל יארדאני, אנדראש מיהאי ורז'ה שוגאר באולם הקטן של האקדמיה למוזיקה.
הוא השתתף בתנועת ההתנגדות (שכמעט ולא הייתה קיימת בהונגריה), ולאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), הוא נאלץ להסתתר.
עד 1945 הוא עמד גם (בהפסקות שנבעו מגירושו) בראש המקהלה של איגוד הסחר בעור, והיה סגנו של שאנדור ואנדור במקהלת ואנדור.
ב-1945 הוא ארגן את האיגוד המקצועי החופשי של המוזיקאים ההונגרים (יחד עם פאל יארדאני), ולאחר מכן הקים יחד עם פרנץ סנדרה את אגודת תרבות הפועלים כארגון משותף של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית והמפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
הוא היה המזכיר הכללי של אגודת בארטוק, שאיגדה את כל המקהלות ההונגריות.
מ-1950 עד 1952, הוא הוביל את מקהלת הרדיו ההונגרי.
ב-1952 הוא הקים מקהלה מעורבת במה שנקרא אז "עיר סטלין" על משקל סטלינגרד (Sztálinváros) (כיום דונאויווארוש), ונשאר מנהלה עד 1956. ב-1960 מונה למרצה ומורה בקולג' הגבוה להכשרת מורים בבודפשט, שם לימד עד פרישתו לגמלאות ב-1972. בשנות ה-60 הוא חידש את הרפרטואר המוזיקלי שלו, הדביק את סגנון ההלחנה המודרנית והצטרף אליו.
הוא פיתח שפה מוזיקלית משלו בסביבות 1967. 1988-1986 היו שיא הקריירה שלו כמלחין.
הוא זכה להצלחה גדולה עם יצירותיו מבית ומחוץ (בדרמשטאדט).
סקיי כתב יצירות ווקאליות ובמה, קטעי תזמורת וקונצרטים, מוזיקה קאמרית וקטעי סולו.
אשתו הייתה אילונה מרגיט הורבאט (1912–1979), מורה ודוקטורנטית למדעים פדגוגיים, איתה התחתן ב-23 בספטמבר 1939 בבודפשט.
מסדר הכוכב של הרפובליקה העממית ההונגרית (1987)
אנדרה צ'ארלס בילה, בצרפתית: André Charles Biéler (8 באוקטובר 1896 – 1 בדצמבר 1989) היה צייר ומורה קנדי יליד שווייץ.
עבודתו הייתה מודרניסטית, בהתחלה עם דגש חזק על קו, מאוחר יותר עם עניין באור ובצבע.
הוא ידוע בזכות תמונות הז'אנר שלו מהחיים בקוויבק הכפרית.
אנדרה צ'ארלס בילה נולד בלוזאן, שווייץ ב-8 באוקטובר 1896. אביו, צ'ארלס בילה, היה מנהל הקולג' גליארד.
אמו בלאנש הייתה בתו של ההיסטוריון ז'אן-אנרי מרל ד'אובינה (1794–1872).
משפחתו עברה לפריז למשך שתים עשרה שנים, ולאחר מכן היגרה לקנדה בשנת 1908. אביו של בילה קיבל תפקיד כמורה בקולג' הפרסביטריאני, מונטריאול.
בילה למד באקדמיית ווסטמאונט ולאחר מכן במכון הטכניקה של מונטריאול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) בילה הצטרף לחיל הרגלים הקנדי של הנסיכה פטרישיה בשנת 1915. הוא נפגע בגז.
לאחר שהשתחרר מהצבא למד בילה בפריז.
בשנת 1919 הוא חזר לקנדה, ואז נסע לפלורידה כדי להתאושש, שם הארי דייוויס פלוהארט (1861–1938) העניק לו שיעורי אמנות.
הוא קיבל מענק של ותיקי מלחמה שאפשר לו ללמוד אצל צ'ארלס רוזן (1878–1950) ויוג'ין ספיצ'ר (1883–1962) בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בוודסטוק, ניו יורק.
הוא חזר למונטריאול, שם התוודע לחברי קבוצת ביבר הול.
מ-1922 עד 1926 בילה בילה את רוב זמנו בשווייץ, ולמד אצל דודו ארנסט בילה, צייר.
הוא עזר לדודו בכמה ציורי קיר בבית העירייה של לה לוקל בקנטון נוישאטל.
בשנת 1924 בילה הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו, באיגוד האמנות של מונטריאול.
הוא התגורר באיל ד'אורליאן בקוויבק בין השנים 1927 ל-1929, שם צייר את התושבים.
בשנת 1930 הקים בילה סטודיו במונטריאול, והתפרנס מעבודות מסחריות והוראה.
הוא וג'ון גודווין לימן הקימו את בית הספר לאמנות Atelier, שהתקיים רק תקופה קצרה.
בילה ואדווין הולגייט הובילו את "קבוצת אוקספורד" במונטריאול, שנפגשה בחדר מתחת לפני הקרקע בטברנה של אוקספורד בצהריים.
לקבוצה היו מספר שווה בערך של חברים פרנקופונים ואנגלופונים.
חברים נוספים היו אלברט אדוארד קלאוטיאר, אדריאן הברט, מבקר האמנות ז'אן שובין.
בילה עבד עם ז'נט מונייר, מעצבת פנים.
דרכה השתלב בעיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, רהיטים, פנים, בדים ופוסטרים.
הוא קידם קישוט פנים באמצעות טקסטיל ביתי שנעשה על ידי בעלי מקצוע מאזור סנט לורנס התחתון.
ב-1931 נישאו בילה וז'נט מונייר.
בילה ביקר לעיתים קרובות בהרי הלורן במסעות ציור.
בשנת 1935 עברו בני הזוג לסן-אדל, עיירה שקטה.
בשנת 1936 הפך בילה לפרופסור לאמנות באוניברסיטת קווינס בקינגסטון, אונטריו.
בילה ארגן את הכנס הראשון של אמנים קנדיים בשנת 1941. שהוביל להקמת הפדרציה של אמנים קנדיים, שבילה היה הנשיא הראשון שלה.
בילה לימד בבית הספר לאמנויות באנף בקיץ 1940, 1947, 1949 ו-1952. בשנים 54–1953 לקח שנת שבתון מקווינס כדי ללמוד ולצייר באירופה.
בילה סיפק תנופה שהובילה להקמת מועצת קנדה ב-1957. הוא גם היה המארגן הראשי של מרכז האמנות אגנס את'רינגטון בקינגסטון ב-1957, והיה המנהל הראשון שלו.
הוא חזר לאירופה כדי לטייל ולצייר בקיץ 1959. בילה פרש מאוניברסיטת קווינס ב-1963. הוא ביקר במקסיקו ב-1964, 1966 ו-1972.
ביילר השתייך לקבוצת הציירים הקנדית ולאקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדית.
הוא פיתח מכונת דפוס תבליט פניאומטית, והקים חברה שניהלה את המכבש.
בשנת 1957 הוא קיבל את פרס J.
Forster מאת אגודת האמנים של אונטריו.
הוא זכה במדליית המאה הקנדית ותואר דוקטור לשם כבוד, ובשנת 1987 מונה לחבר במסדר קנדה.
אנדרה צ'ארלס בילה מת בקינגסטון, אונטריו ב-1 בדצמבר 1989. הוא הותיר אחריו את אשתו ג'נט וארבעה ילדים.
בנו, טד בילר, הפך לפסל ידוע.
סגנונו של בילה היה קרוב יותר לזה של ציירים צרפתים בני זמננו, בפרט ל"בית הספר של פריז", אחר כך לתנועות קנדיות..
העבודה מראה את השפעתו של דודו ארנסט, עם תשומת לב רבה לקו ולצורה החיוניים לעבודות ויטראז' ופסיפס.
ציוריו, ההדפסים, הפסלים וציורי הקיר המאוחרים שלו מתייחסים לנושאים מסורתיים בסגנון מודרניסטי.
הוא יצר תמונות ז'אנר תוססות של החיים בקוויבק הכפרית, המראה דמויות שעובדות בקבוצות או מתאספות סביב כנסיות, בהרמוניה עם הנוף.
בשנותיו האחרונות בילה פירש מחדש רבים מהסקיצות המוקדמות שלו במונחים של אור וצבע.
אנדרה פיל הייתה חברה בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
האוטוביוגרפיה שלה "ניסים קורים" פורסמה בצרפתית ובאנגלית, ואף עובדה לסרט עצמאי בשנת 2008. כינויה, אותו חלקה עם הסוכנת הבריטית איילין נירן, היה הסוכנת רוז (Agent Rose).
פיל נולדה בשם אנדרה מרתה וירוט בפברואר 1905. מעט ידוע על ילדותה.
היא ניהלה סלון יופי בנמל של העיר ברסט בצרפת.
לאחר הפלישה הגרמנית היא הצטרפה לתנועת ההתנגדות ולקחה חלק בהפצת עיתונים חשאיים, אך מאוחר יותר מונתה לראש תת-אגף של ההתנגדות.
פיל והצוות שלה השתמשו בלפידים כדי להנחות את מטוסי בעלות הברית למסלולי נחיתה מאולתרים, וסייעו לחיילים שנחתו בשטח צרפת להימלט אל צוללות וסירות.
בדרך זו הם הצילו את חייהם של יותר ממאה חיילים, וסייעו ליותר מ-20,000 איש.
פיל נעצרה בפריז בשנת 1944, ונשלחה למחנה הריכוז רוונסבריק.
בהמשך היא הועברה למחנה הריכוז בבוכנוולד, שם הייתה בדרכה לעמוד בפני כיתת יורים, כאשר הצבא האמריקאי הגיע לשחרר את המחנה.
במהלך תקופה זו היא גם חלתה בדלקת קרום המוח ושרדה .
היא שמרה עד מותה את מדי האסירה שלה.
לאחר המלחמה, היא הכירה את בעלה לעתיד, אקדמאי אנגלי בשם ג'ון פיל (שאז היה עדיין סטודנט), בזמן שעבדה במסעדה בפריז, ומספר שנים לאחר מכן הם עברו אל העיירה לונג אשטון, ליד בריסטול.
בזמן שהתגוררו בלונג אשטון, אנדרה זכתה לביקורים רבים של מעריצים ופיתחה קריירה בעיסוק בהילינג ותזונה.
פיל נפטרה בשלווה בבית האבות למפטון האוס ב-5 במרץ 2010.
על פועלה במהלך המלחמה זכתה פיל במספר עיטורי כבוד חשובים:
מדליית החירות, הוענקה לה מטעם ארצות הברית (על ידי הנשיא אייזנהאואר)
אות מסדר השחרור, שהוענק לה מטעם צרפת
צל"ש המלך על אומץ לב, שהוענק לה מטעם בריטניה
תואר אבירת לגיון הכבוד הוענק לה ב-1967;הועלתה בדרגה בשנת 2004, כשאת הדרגות ענד לה אחיה, גנרל ארבעה כוכבים מוריס וירו.
מכתב הוקרה אישי שקיבלה במהלך המלחמה מראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל.
לרגל יום הולדתה ה-100, ב-3 בפברואר 2005, קיבלה מכתב מהמלכה אליזבת.
אנדרה פייר (במקור וייס, בהונגרית: Fejér Endre; סצ'ן, 19 בספטמבר 1901 – בודפשט, 22 ביולי 1971) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עור, קנדידט (דוקטורט קטן .CSc) למדעי הרפואה (1952).
אנדרה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של נולד כילדם של ליפוט פייר (וייס) (1863–1944), מורה, ושל שרולטה וייס (1868–1933).
אביו, בנוסף לעבודתו כמורה, חי חיי חברה פעילים: הוא היה חבר בחברה קדישא, חבר באגודת המורים היהודים הלאומית והשתתף כספרן בעבודת אגודת הקזינו סצ'ני ווגודת החקלאים.
הוא פרסם גם מספר ספרים.
אנדרה המשיך את לימודיו באוניברסיטת ארז'בט בפץ', שם קיבל תואר ברפואה ב-1929. בין 1929 לבין 1931, הוא היה מתמחה בבית החולים סנט לאסלו בבודפשט.
מ-1931 עד 1942, הוא עבד במחלקת מחלות עור ומחלות מין של בית החולים סנט אישטוואן כרופא מטפל לצד יוז'ף גוסמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן נפל בשבי (למרות יהדותו) של הצבא האדום.
גם בתקופת שוביו עבד כרופא.
כמה מבני משפחתו, כולל אביו ואחת מאחיותיו, ניספו בשואה.
לאחר חזרתו הביתה חזר לבית החולים סנט אישטוואן.
משנת 1946 הפך לרופא רגיל, ומשנת 1948 הפך למרצה בכיר.
בשנת 1950 מונה למנהל מחלקת עור ילדים ומשנת 1966 לרופא ראשי ומנהל מחלקת העור המשולבת (ילדים ומבוגרים כאחד).
ב-1952 קיבל את התואר "קנדידט" (דוקטורט) על מחקריו עד לאותה נקודה כמומחה למחלות פטרייתיות דרמטולוגיות, בנוסף לנושאים של מחלות עור פטרייתיות, עסק גם במחלות עור המבוססות על רגישות תעסוקתית ואחרת.
פייר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .
על אובדן הדור השלישי (עיתון הרופאים, 1933, 37)
זיהום משפחתי המוני של ילדים בקשר לגל המין לאחר מלחמת העולם השנייה (עיתון הרופאים, 1948, 19)
על שחפת של איברי המין החיצוניים (עיתון הרופאים, 1948, 45)
בעיות דרמטולוגיות של בריאות הציבור ההונגרי (עיתון הרופאים, 1948, 47)
הפרעת הזעת פטרייתית ואקזמה (שבועון רפואי, 1950, 13)
נתונים על הפתוגנזה של שחפת אינדורטיביה (באזין) והמשמעות הפתולוגית של שחפת איברי המין הנשית (שבועון רפואי, 1953, 3)
מחקרים על הפתולוגיה והטיפול בגרב הקשורה לאוזניים (מהדורה נפרדת, בודפשט, 1953)
מחלות פטרייתיות בכפות הרגליים, הידיים והציפורניים (מהדורה נפרדת, בודפשט, 1958)
המסקנות שלנו מהשימוש בתרופה Griseofulvin בטיפול בדרמטומיקוז (עם אלק פהר ודהדוויג טרק, שבועון רפואי, 1961, 21)
אֶנְדרֶה קֶלֶמֶן (בהונגרית: Kelemen Endre; סקסארד, 17 בינואר 1921 – סקסארד, 30 בינואר 2000) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, המטולוג, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט ("דוקטורט קטן .CSc) למדעי הרפואה (1952), דוקטור לרפואה (.DSc כמו PHD) (1966).
נשיא הקרן להשתלות מח עצם.
הוא ביצע את השתלת מח העצם המוצלחת הראשונה בהונגריה.
אנדרה קלמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קלמן (1888–1944), קצין הרפואה של סקסארד, ושל קלרה קרדוש (קאופמן) (1897–1944) שניהם ניספו בשואה.
הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בסקסארד.
בין 1938 לבין 1944 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוריו ושני אחיו, אישטוואן (1919–1944) ומריה (1922–1944), גורשו למחנות הריכוז והשמדה, וכולם נרצחו.
הוא ניצל עקב היותו בבודפשט ולא בעיר הולדתו.
ב-1950 הפך למרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה.
הוא הורחק מאוניברסיטת סגד ב-1958 כנראה מסיבות פוליטיות.
בין 1958 לבין 1966 היה מרצה בכיר ולאחר מכן פרופסור חבר במכון לחינוך רפואי מתקדם בבודפשט.
משנת 1967 היה לפרופסור במרפאה פנימית מס' 1 של אוניברסיטת זמלווייס.
הוא הורחק מההוראה מסיבה לא ידועה (אולי שוב פוליטית) ועבד כיועץ מדעי קליני.
לאחר חילופי המשטר, משנת 1991, היה נשיא המכללה הלאומית להמטולוגיה מקצועית.
בשנת 1995, היה נשיא ועידת הטרומבופויטין הבינלאומית הראשונה (Thrombopoietin (TPO) הוא הרגולטור הפיזיולוגי העיקרי של ייצור הטסיות).
משנת 1996 הפך לחבר כבוד באגודה הגרמנית להמטולוגיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא היה המייסד והעורך של כתב העת הרפואי הלאומי הראשון.
הוא פתח נתיבים חדשים ביישום התרופה המקומית Myelobromol.
הוא ביצע את השתלת מח העצם המוצלחת הראשונה בהונגריה, תוך שימוש במיאלוברומול בהכנתו, במקום קרינה קטלנית.
בשנת 1958 היה המגלה של מה שנקרא הטרומבופואטין, הרגולטור הספציפי של טסיות הדם.
קלמן היה מחברם של יותר מ-300 מאמרים מדעיים.
מדליית הזיכרון של Géza Hetényi (1969)
מדליית הזיכרון של מיקלוש ינצ'ו (1985)
אזרחות כבוד של סקסארד (1988)
מדליית הזיכרון טמאש מרשאלקו (1991)
מדליית הזיכרון פרנץ מרקוט (1993)
אנדרה פיליפס הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (סיאול 1988) בריצת 400 מטר משוכות וזוכה מדליות זהב בריצות 400 מטר משוכות ושליחים 4X400 מטר (תחרויות הגביע הבין-יבשתי 1985).
אנדרה פיליפס נולד ב-1959 במילווקי, ויסקונסין.
בנעוריו למד בתיכון "סילבר קריק" בסאן חוזה, קליפורניה ובהמשך למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והשלים תואר ד"ר להוראה באוניברסיטת קונקורדיה באירוויין, קליפורניה.
פיליפס החל לעסוק בספורט כבר בתקופת לימודיו בתיכון וב-1977 זכה בריצת 330 יארד משוכות באליפות התיכוניים של קליפורניה והוא עדיין מחזיק בשיא התיכון במקצוע זה.
ב-1981, בתקופת הלימודים באוניברסיטה, זכה בריצת 400 מטר משוכות באליפות התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי.
לאחר פרישתו מהקריירה הספורטיבית שלו הפך למורה בתיכון "סטאג" בעיר סטוקטון, קליפורניה, סגן מנהל בתיכון "פרנקלין" בסטוקטון ומנהל תיכון "סטאג".
ב-2009 צורף להיכל התהילה של האתלטים של ארצות הברית .
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה זכה פיליפס במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.10 שניות אחרי אדווין מוזס (47.59 שניות) ולפני דייוויד לי (48.53 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד סיים פיליפס את ריצת 400 מטר משוכות במקום החמישי בתוצאה של 49.24 שניות.
פיליפס השתתף, עם נבחרת ארצות הברית, גם במוקדמות של ריצת שליחים 4X400 מטר וסייע להעלות את הנבחרת לחצי הגמר אך הוחלף בהמשך התחרות.
בתחרויות הגרנד פרי של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית שנערכו ברומא, איטליה זכה פיליפס במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.29 שניות אחרי טוני קמפבל (13.27 שניות) ולפני סם טרנר (13.44 שניות) (שניהם מארצות הברית).
באולימפיאדת סיאול זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא משחקים של 47.19 שניות לפני אמאדו דיה בה מסנגל (שיא לאומי 47.23 שניות) ובן ארצו אדווין מוזס (47.56 שניות).
אֶנְדרֶה סולד (בהונגרית: Szold Endre; בודפשט, 26 ביולי 1897 – בודפשט, 14 בנובמבר 1968) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, אורולוג וכירורג, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) למדעי הרפואה (1953).
מנהל מחלקה אורולוגית והמפקח הראשי האורולוגי המקצועי של הונגריה.
הוא פרסם כחמישים פרסומים ממחקריו המדעיים.
הוא היה חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אנדרה סולד נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש (יעקב) סולד (1869–1945), פקיד רכבת המדינה (רכבות הונגריה (מ.א.ב)) ושל מלווינה בֶּרְגלֶר (1875–1938).
הוא סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית של רובע 8 והמשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שממנה גורש בשל תפקידו תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אז יחד עם ארנה דויטש, הובילו את ארגון הקייטנות לילדים.
הוא נסע לווינה לזמן קצר, משם חזר הביתה ב-1922 וקיבל דיפלומה באוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
כסטודנט, הוא היה מדגים ב"מכון האנטומיה" בפץ' וחבר בחוג גלילאו.
לאחר סיום לימודיו, היה מתמחה בכירורגיה במרפאה הכירורגית מס' 1 של האוניברסיטה במשך שנתיים.
מיוני 1925 עד מאי 1939 עבד כמתמחה וכרופא ולאחר מכן כעוזר הוראה (מרצה) במרפאה האורולוגית בבודפשט.
בשנת 1927, קיבל הסמכה כרופא אורולוג מומחה.
משנת 1939 היה מנהל המחלקה האורולוגית של פוליקליניקה קאסאב.
בשנה שלאחר מכן הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
במסגרת זו נשלח בשנים 1941–1944 לבית החולים של חיל המצב בסומבטהיי ועבד שם ככירורג.
ב-1944 הסתלק (ברח) משם וירד למחתרת.
הוא שרד ולאחר מלחמת העולם השנייה במרץ 1945 חידש את עיסוקוהרפואי.
במאי אותה שנה נבחר למפקח המחלקה המקצועית האורולוגית (היה המזכ"ל הראשי במשך שני עשורים).
משנת 1946 ועד פרישתו היה המפקח ראשי האורולוגי של הונגריה.