tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לזה מולר כיוון את תשומת לבו של שוואן לתהליך העיכול, ובשנת 1836 שוואן בודד אנזים חיוני לעיכול וקרא לו בשם "פפסין".
שנותיו המאוחרות של שוואן התמקדו בדאגה גוברת לגבי סוגיות תאולוגיות.
ב-1845 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
ב-1875 הוענק לו עיטור פור לה מריט למדעים ואמנויות.
תאי שוואן שגילה, נקראים על שמו.
תיאודור סטרג'ן (Theodore Sturgeon; 26 בפברואר 1918 - 8 במאי 1985) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי וסופר אימה ומבקר.
המפורסם שבהם הוא ספר המדע הבדיוני על אדם (1953).
היכל תהילה למדע בדיוני ולפנטזיה הכניס אותו בשנת 2000 לרשימה.
הוא נולד בשם אדוארד המילטון ואלדו.
סטרג'ן נולד בשם אדוארד המילטון ואלדו (Edward Hamilton Waldo) בסטטן איילנד, ניו יורק בשנת 1918. שמו שונה באופן חוקי לתיאודור סטרג'ן, בגיל אחת עשרה, לאחר גירושיה של אמו ונישואים מחדש לוויליאם דיקי ("ארגיל") סטרג'ן.
הוא מכר את הסיפור הראשון שלו בשנת 1938 לסינדיקט העיתונים של מקלור (McClure Newspaper Syndicate), שרכש חלק גדול מעבודותיו המוקדמות.
ההופעה הראשונה שלו בז'אנר הייתה "נשיפת האתר" (Ether Breather) באסטאונדינג בשנה שלאחר מכן.
בתחילה הוא כתב בעיקר סיפורים קצרים, בעיקר למגזיני ז'אנר כגון אסטאונדינג ו, אבל גם לציבור הכללי כגון למגזין ארגוסי (Argosy).
הוא השתמש בשם העט "א.
ואלדו האנטר", כאשר שניים מסיפוריו פורסמו באותו הגיליון של אסטאונדינג.
סטרג'ן כתב רומן מסתורין בסדרת אלרי קווין כסופר צללים, "הנגן בצד השני" (The Player on the Other Side) (רנדום האוס, 1963).
רומן זה זכה לשבחים ממספר מבקרי ספרות מסתורין.
הוא כתב תסריטים לפרקי מסע בין כוכבים "חופשת החוף" (Shore Leave, 1966) ו"אמוק הזמן" (Amok Time, 1967; שפורסם מאוחר יותר כ-"Fotonovel" ב-1978).
פרק זה ידוע בהמצאת טקס החיזור הוולקני - פּוֹן פארר; השימוש הראשון במשפט "חיים ארוכים ולשגשג", והשימוש הראשון בהצדעה וולקנית.
סטרג'ן מוזכר לעיתים ככותב שהכניס במכוון סאבטקסט הומוסקסואלי בעבודתו, כמו סצנת עיסוי הגב בפרק "חופשת החוף".
סטרג'ן כתב גם כמה פרקים של מסע בין כוכבים שמעולם לא הופקו.
אחד מהם היה ראוי לציון שהכניס את הצו העליון לראשונה.
הוא כתב גם פרק של "ארץ האבודים" בשנת 1975. שניים מסיפוריו של סטרג'ן עובדו לסדרה המחודשת של אזור הדמדומים בשנות ה-80. הנובלה "Killdozer!" מ-1944 היוותה השראה לסרט טלוויזיה באותו השם ב-1970, למארוול קומיקס וללהקת רוק אלטרנטיבית באותו השם.
סטרג'ן התגורר במשך כמה שנים בספרינגפילד (אורגון).
ונפטר ב-8 במאי 1985, ממחלת ריאות, בעיר הסמוכה יוג'ין.
הוא היה חבר במועדון ספרותי לגברים "Trap Door Spiders", ששימש בסיס לקבוצה הבדיונית פותרת התעלומות של אייזק אסימוב בשם "Black Widowers".
סטרג'ן גם היה ההשראה לדמות החוזרת של קילגור טראוט ברומנים של קורט וונגוט.
ההתגלות של סטרג'ן, הנקראת גם החוק של סטרג'ן, היא אמרה שלרוב צוטטה כ (ninety percent of everything is crap).
הביטוי נגזר מתצפית של סטרג'ן שבעוד שהמדע הבדיוני הושם, על ידי מבקרים, לעיתים קרובות ללעג ולקלס עקב איכותו הנמוכה, הרי שגם רוב הדוגמאות של עבודות בתחומים אחרים יכולות באותה מידה להיחשב באיכות נמוכה, ושהמדע הבדיוני לא נבדל בכך
ההתייחסות הכתובה הראשונה לאמרה מופיעה בגיליון מרץ 1958 של מגזין ונצ'ר (Venture), שבו כתב סטרג'ן:
לדברי סופר המדע הבדיוני ויליאם טן (פיליפ קלאס), סטרג'ן העיר הערה זו בסביבות 1951, בהרצאה באוניברסיטת ניו יורק שבה היה נוכח.
ההצהרה נכללה לאחר מכן בפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני בפילדלפיה, שנערכה ב-1953.
ההגדרה מופיעה גם במילון אוקספורד האנגלי.
אביו הביולוגי אדוארד וואלדו, היה יצרן צבעים, ולו ולאשתו השנייה נולדה בת, ג'ואן - אחות למחצה לתאודור.
אימו, כריסטין המילטון דיקר סטרג'ן (ואלדו), הייתה סופרת משכילה, ציירת בצבעי מים, ומשוררת שפרסמה בעיתונות, בשירה ובסיפורת בשם פליקס סטרג'ן.
אחיו, פיטר סטרג'ן, כתב ספרות טכנית לתעשיית התרופות ואף לארגון הבריאות העולמי, הוא זכה לקרדיט של הבאת המנסה לארצות הברית.
אביו החורג, ויליאם דיקי סטרג'ן (לעיתים מכונה ארגיל), היה מורה למתמטיקה בבית ספר יסודי ולאחר מכן פרופסור לשפות רומאניות במכון דרקסל בפילדלפיה.
סטרג'ן עבד במגוון רחב של מקומות עבודה במהלך חייו: כמתבגר שאף להיות לוליין בקרקס, אך קדחת שיגרונית מנעה ממנו להגשים זאת.
מ-1935 (בגיל 17) ועד 1938, היה ימאי בצי הסוחר, ניסיון שמצא דרכו לכמה מסיפוריו.
תקופה מסוימת מכר מקררים מדלת לדלת.
הוא ניהל מלון בג'מייקה בשנים 1940–1941, עבד בבניין ובכמה עבודות תשתית עבור צבא ארצות הברית בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה (נהג דחפור בפוארטו ריקו, הפעלת תחנת דלק ומרכז שימון משאית, עבודה במבדוק יבש), ועד 1944 היה רעיונאי בפרסום.
נוסף על כתיבת סיפורת עצמאית ולטלוויזיה, הפעיל סוכנות ספרותית (שבסופו של דבר הועברה לסקוט מרדית), עבד עבור מגזין Fortune ועיתונים אחרים של רשת טיים.
הוא ניגן בגיטרה וכתב מוזיקה ואף ניגן אותה לעיתים בכינוסי מדע בדיוני.
סטרג'ן התחתן שלוש פעמים, ניהל שתי מערכות יחסים ארוכות מחוץ לנישואין, התגרש פעם אחת, והיה אב לשבעה ילדים.
הוא עישן מקטרת במשך כל חייו.
מותו ממחלת ריאות (Pulmonary fibrosis) יכול היה להיגרם מחשיפה לאזבסט במהלך שנותיו בצי הסוחר.
המרכז לחקר מדע בדיוני באוניברסיטת קנזס מחלק את הפרס על שם תאודור סטרג'ן (The Theodore Sturgeon Memorial Award) למחבר הסיפור המדע הבדיוני הקצר הטוב ביותר שיצא לאור באנגלית בשנה הקלנדרית הקודמת.
תורגם כעל-אדם בהוצאת עם עובד, בשנת 1978, תרגום: אריה חשביה
סטרג'ן נשכר לכתוב רומנים המבוססים על תסריטים של הסרטים הבאים :
I, Libertine (1956): רומן היסטורי שנוצר כמתיחה.
סטרג'ן פרסם אסופות רבות של סיפורים קצרים במהלך חייו, רובם בשנות כתיבתו הפוריות ביותר של שנות ה-1940 וה-1950.
אל בזעיר אנפין (Microcosmic God שפורסם ב-1941) בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
אילו כל בני האדם היו אחים, היית נותן לאחד מהם להינשא לאחותך?
בתוך חזיונות מסוכנים, בעריכת הרלן אליסון, בתרגום אורי שגיא, הוצאת "אופוס", 2004
קרל תאודור קֶרנֶר היה משורר וחייל גרמני.
לאחר שהות בווינה, שבה חיבר מספר קומדיות קלות ועבודות נוספות עבור הבורגתיאטר, הוא הפך לחייל והצטרף לליצו פרייקור בהתקוממות הגרמנית נגד נפוליאון בונפרטה.
במהלך תקופה זו הפגין אומץ אישי בקרבות רבים, ועודד את חבריו לנשק בעזרת שירים פטריוטיים יוקדים שכתב, אחד מהם הוא ה-"Schwertlied" (שיר החרב), שנכתב במהלך הפוגה בלחימה מספר שעות בלבד לפני מותו, והולחן על ידי פרנץ שוברט.
הוא כונה לעיתים קרובות "טירטאוס הגרמני", כמחווה למשורר היווני.
כרך השירים הראשון שלו פורסם תחת הכותרת Knospen (הוצאת באדס, 1810).
מבין הקומדיות שלו, Die Braut (הכלה, 1812), ו-Der Grüne Domino (המסיכה הירוקה, 1812) זכו להצלחה רבה, ו-Der Nachtwächter (שומר הלילה, 1812) היה ראוי לציון.
הדרמה Zriny (צריני), טרגדיה היסטורית, היא השאפתנית ביותר מבין יצירותיו.
רבים מהשירים מהשנים בצבא הולחנו על ידי קרל מריה פון ובר.
מבחר משירי הקרב שלו נערך על ידי אביו ופורסם תחת הכותרת Leier und Schwert (ברלין, 1814).
כל יצירותיו פורסמו בהוראת אימו, ונערכו על ידי הוצאת שטרקפוס (כרך אחד, ברלין, 1834; ארבעה כרכים, 1838).
תאודור קיסלוב נולד ב-1914 בבואנוס איירס, בעת שהוריו שהו בארגנטינה בשליחות.
בגיל שש הגיע עם המשפחה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
את לימודי האדריכלות התחיל בשנת 1935 בבוז אר בפריז וסיים אחרי מלחמת העולם השנייה ב-Académie Royale des Beaux-Arts בבריסל.
עם שובו ארצה השתתף במלחמת העצמאות לאחר שהתגייס לחיל ההנדסה.
ב-1949 נישא לציירת סופיה צוקר, בת דודתו של הרב חיים יעקב רוטנברג.
עם שחרורו מצה"ל עבד באגף התכנון והבנייה הממשלתי וב-1951 פתח משרד אדריכלים ומהנדסים שנקרא "תכנון", שפעל כקואופרטיב.
ב-1954 בנה המשרד את הפרויקט הראשון באילת, ומאז ועד לשנות ה-70 היה קיסלוב אדריכל פעיל בעיר.
ב-1978 פתח קיסלוב משרד אדריכלים חדש ביפו העתיקה, במשותף עם שתי בנותיו, תאה קיסלוב וליאורה קיסלוב-קיי, וחתנו עולש קיי.
קיסלוב נפטר ב-1979. המשרד המשפחתי, קיסלוב קיי אדריכלים פועל עד היום.
קיסלוב הגיע להישגיו הגדולים דווקא בפרויקטים ה"בנליים", העממים.
עבודותיו נושאות ערך נוסף לא רק בזכות חוסר הראוותנות שבהם אלא מעצם היות בנייניו ותכנון הערים שלו מיועדים לשימוש הציבור כולו.
בתי הפטיו לדוגמה היו פשוטים מבחינה הנדסית וקלים לבנייה, והוא האמין שלא צריך להיות מיומן בעבודת בניין על מנת לבנותם.
הוא קיווה שכל אדם יוכל לבנות את ביתו כנשען על יסודותיו של האחר.
זוהי בנייה מהסוג הצנוע והרגיש ביותר.
בתכנון "הפטיו הגדל", פרי רעיונו של בית הגדל עם השוכנים בו, טמון היחס המיוחד לתא המשפחתי והקשר המשפחתי.
פתרונות נוספים כדוגמת חצר המשחקים המשותפת והקרירה לתלמידי בית הספר "עציון גבר" או פריסת בתי הפטיו מנגד לשיכונים הגבוהים ליצירת יחסי הדדיות ותלות ביניהם מעידים כי לעיתים כי ניתן לזקק את האמת הארכיטקטונית לאמירה פשוטה, שקופה וחד משמעית.
בין הפרויקטים המוכרים שלו באילת ניתן למצוא את מלון אילת, מלון נפטון, שכונות בתי הפטיו, שני בתי ספר מקוררים, בית ספר שדה, תחנה מרכזית אגד, מוסך אגד, תכנון הלגונה בעיר ועוד רבים ואחרים.
המרחב האילתי, הוביל אותו להשתמש באמצעים חדשניים כגון שבירת המאסות, גיוון בחומרים וניצול הצללות וכיווני רוח מקומיים.
בפרויקטים אלו הציע בנייה דלת תקציב למגורים, למסחר ולציבור, התאמה חזותית ופרוגרמתית של הפרויקט למקום ואדריכלות אינטימית המקפידה על יחסי הדדיות בין רשות הרבים לרשות הפרט.
שכונת בתי פטיו "בלוק גלוי", אילת, 1956
שיכון מגורים, שכונה לדוגמה, באר שבע, 1959-1963
מלון נפטון (היום מלון רימונים), אילת, 1969
תחנה מרכזית אגד, אילת, 1969
שיכוני מגורים, "מעבר מקורה", שדרות הנשיאים באר שבע, 1969
מרכז מבקרים מצפה רמון, 1955
תאודור פרילינגהייזן היה פוליטיקאי אמריקאי, כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי וכסנטור והיה מועמד המפלגה הוויגית לסגן נשיא ארצות הברית לצד המועמד הנרי קליי במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. כן כיהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק (1839-1850) ונשיא אוניברסיטת ראטגרס (1850-1862).
פרילינגהייזן נולד בפרנקלין, ניו ג'רזי למשפחת פרילינגהייזן, משפחה בעלת שורשים עמוקים בקהילה הפרוטסטנטית יוצאת הולנד בארצות הברית, אבותיו היו ממנהיגי קהילה זו.
אבי-סבו, תאודור יעקובוס פרילינגהייזן ייסד את קווינס קולג' (שהיווה את הבסיס לאוניברסיטת ראטגרס).
ב-1804 סיים את לימודי המשפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), ב-1808 קיבל רישיון לעריכת דין ופתח משרד בניוארק.
במלחמת 1812 שירת בדרגת קפטן.
בשנים 1817–1829 כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי, משרה אותה עזב עם בחירתו כסנטור בסנאט של ארצות הברית, משרה בה כיהן עד 1835. פרילינגהייזן נודע כסנאטור דתי הנאמן לצו המוסרי האוונגליסטי.
נאמנות זו הובילה להתנגדותו לגירוש האינדיאנים מדרום ארצות הברית לשמורות ממערב למיסיסיפי.
בשנים 1837–1838 כיהן כראש עיריית ניוארק ולאחר מכן עבר לניו יורק לכהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1842 נבחר לנשיא לכל ימי חייו של אגודת התנ"ך האמריקאית (American Bible Society), ארגון אוונגליסטי שהתנגד לעבדות בארצות הברית אך גם הטיף נגד הנצרות הקתולית.
ב-1844 נבחר על ידי ועידת המפלגה הוויגית לכהן כסגנו המיועד של המועמד לנשיאות הנרי קליי, אולם השניים נכשלו במפתיע בהתמודדות צמודה מול מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס נוקס פולק, שנבחר לנשיא.
מ-1850 ועד מותו כיהן כנשיא אוניברסיטת ראטגרס, שהוקמה על ידי אבי-סבו.
פרילינגהייזן נפטר בביתו בניו ברנזוויק.
העיירה Frelinghuysen Township בניו ג'רזי קרויה על שמו.
ב-1820, עם מות אחיו, פרדריק פרילינגהייזן, אימצו פרילינגהייזן ורעייתו, שהיו חשוכי ילדים, את בנו בן ה-3, פרדריק תאודור פרילינגהייזן, שכיהן לימים כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
ב-1854 נפטרה שרלוט וב-1857 נשא פרילינגהייזן לאשה את הארייט פמפלי.
אמיל תאודור קוכר היה כירורג וחוקר שווייצרי, הנחשב לאחד מפורצי הדרך בתחום הכירורגיה בתקופתו.
הנהיג וקידם את הכירורגיה האספטית ואת השיטות המדעיות בכירורגיה, תוך כדי הורדת התמותה בניתוחי הכריתה של בלוטת התריס שביצע, לפחות מ-1%.
קוכר זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה בשנת 1909 על תרומתו בחקר הפיזיולוגיה, הפתולוגיה והטיפולים הכירורגיים של בלוטת התריס.
הוא היה השווייצרי הראשון והכירורג הראשון שזכה בפרס נובל.
קוכר כיהן כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת ברן.
אמיל תאודור קוכר נולד ב-1841 בברן כבן השני מבין 6 ילדיהם (5 בנים ובת) של יאקוב אלכסנדר קוכר (1893-1814), מהנדס מסילות ברזל, ושל מריה לבית ורמוט.
האב היה בן של הנגר סמואל קוכר ושל אישה בשם ברברה סוטר.
הוא התמנה בשנת 1848, בגיל 34, למהנדס ראשי של קנטון ברן לתחום המים והרחובות והחל משנת 1858 עבד כפרילנסר במיזמים הנדסאים שונים בסביבת העיר ברן.
האם הייתה אישה אדוקה מאוד, חברה בקהילת הכנסייה המורבית (ברית האחים).
תאודור קוכר הוטבל לנצרות בקתדרלת ברן ב-16 בספטמבר 1841. יחד עם המשפחה הוא עבר בשנת 1845 לבורגדורף שם התחיל ללמוד בבית הספר.
ב-1848 עברו לברן שם הוא למד בחטיבת ביניים ותיכון בבית הספר הריאלי ובגימנסיה לספרות והצטיין כראשון בכיתה.
בעת לימודי התיכון התעניין בתחומים רבים, במיוחד באמנויות ובפילולוגיה קלאסית, אך לבסוף החליט להיות רופא.
אחרי סיום בחינות הבגרות בשנת 1858 התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברן.
שם הרשימו אותו במיוחד הפרופסורים אנטון בירמר וקרל הרמן (אסקאן) דמה (1864-1834).
כמו בבית הספר הצטיין קוכר כסטודנט מתמיד וחרוץ והיה פעיל באגודת ("אחווה") הסטודנטים "צופינגיה" (Schweizerischer Zofingerverein)
בשנים 1865–1866 סיים את עבודת הדוקטור ברפואה בתחום הטיפול בדלקת הראות חריפה באמצעות מוצרי וראטרום.
הוא הכין עבודה זו בהדרכת פרופ' בירמר וועדת הבחינות העניקה לו פה אחד תעודת הצטיינות יתרה (summa cum laude).
באביב 1865 עבר קוכר אחרי מורו בירמר לציריך אל הקליניקה של הכירורג הידוע תאודור בילרוט שהשפיע מאוד על דרכו המקצועית.
אחר כך ערך ביקורי השתלמות בכמה קליניקות כירורגיות חשובות באירופה, לרבות בברלין אצל הכירורג הידוע ברנהרד פון לנגנבק (1887-1810).
ייתכן שעשה זאת בעזרת תרומתה של נדיבה משווייץ הרומאנדית, אולי חברה בכנסייה המורבית, שתמכה גם בידידו, רופא העיניים מרק דיפור.
באוקטובר 1865 נסע דרך לייפציג לברלין וביקר שם חבר ותיק מבית הספר, הנס בלום.
בברלין השתלם אצל ברנהרד פון לאנגנבק והציג את מועמדותו לתפקיד מדריך אצל לאנגנבק ואצל רודולף וירכו.
מכיוון שלא נמצאה לו משרה פנויה באפריל 1867 נסע ללונדון, בה פגש את ג'ונתן הצ'ינסון והשתלם אצל הנרי תומפסון וג'ון אריכסן.
התעניין גם בעבודתם של תומאס ספנסר ולס ואייזאק בייקר בראון.
ביולי 1867 ביקר קוכר בפריז אצל הכירורג שארל נלאטון, אצל הכימאי אוגיסט ורניי ואצל לואי פסטר.
בעת נסיעותיו לא רק שלמד שיטות טיפול חדשניות אבל התוודע אישית לכירורגים ולמטפלים מובילים ולמד לדבר אנגלית בצורה שוטפת, מה שאפשר לו מאוחר יותר לעקוב אחרי הישגי המדענים בעולם דובר אנגלית.
בשובו לברן הכין הביליטציה במדעים וב-12 באוקטובר 1867 פנה לשר החינוך של שווייץ עם בקשה להסמיך אותו להוראה (קבלת venia docendi).
אחרי שבקשתו אושרה, התקבל כמדריך לצידו של הפרופסור גאורג אלברט ליקה, שעזב, בהמשך, את ברן בשנת 1878 כדי להיות פרופסור באוניברסיטה הגרמנית שקמה בינתיים בשטרסבורג.
לפי ביוגרף אחד (צ'ונג), קוכר היה כבר מדריך בברן עוד משנת 1866 בעוד שלדעתו של ביוגרף אחר, בונז'ו, הוא שהה באותה תקופה בברלין.
באותם הימים באוניברסיטאות השווייצריות התקבלו תכופות פרופסורים גרמנים.
הפקולטה לרפואה מברן העדיפה לבחור בכירורג הגרמני פרנץ קניג.
אולם סטודנטים ועוזרי הוראה ורופאים אחרים חתמו על עצומה אל הממשלה בברן עם דרישה לאשר את מינויו של קוכר.
גם העיתונים וכמה כירורגים מחו"ל, ביניהם לנגנגבק מברלין ובילרוט מווינה כתבו בתמיכה למועמדותו של קוכר.
בסופו של דבר, תחת הלחץ הציבורי ב-16 במרץ 1872 בניגוד להמלצת הפקולטה, החליטה הממשלה בברן לבחור בקוכר כיורש המשרה של ליקה כפרופסור מן המניין לכירורגיה ומנהל של הקליניקה הכירורגית האוניברסיטאית בבית החולים "אינזלשפיטאל" בברן.
מגיל 30 למשך 45 שנה כיהן קוכר כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת ברן.
תחת פיקוחו בית החולים אינזלשפיטאל עבר שיפוץ יסודי.
הוא כתב ספרים ומאמרים רבים, לימד מספר רב של רופאים וטיפל באלפי מטופלים.
את תרומותיו המקצועיות העיקריות תרם בעיקר בכירורגיה היישומית, בנוירוכירורגיה ומעל לכל בכירורגיה של בלוטת מגן ואנדוקרינולוגיה.
ספר הלימוד שלו - ה"טרקטט" שלו לכירורגיה -ציין את התהפוכות שעבר התחום בתחילת המאה ה-20.
לפי בונז'ור, להצלחתו של קוכר ככירורג, תרמו שלושה גורמים.
הגורם הראשון היה יישום הטיפול האנטיספטי בפצעים שמנע זיהומים ותמותה מוגברת של המטופלים.
הגורם השני, לפי הינצשה היה מניעת איבודי הדם המשמעותיים.
קוכר השתדל בזמן הניתוחים להשיג שליטה ועיכוב של המקורות המזעריים ביותר של אובדן דם, במיוחד מכיוון שבהתחלה הוא חשש שהדם המתפרק עלול להוות סיכון לזיהומים.
בשנת 1870 זכה קוכר לפרסום בינלאומי ראשון הודות לפרסום שיטתו לתקון פריקת כתף.
שיטה זו הייתה פחות מכאיבה ויותר בטוחה מהשיטה המסורתית ויכלה להיות מבוצעת על ידי רופא יחיד.
בהמצאתה הסתייע קוכר בידע המעמיק שלו באנטומיה
באותה תקופה הוא חקר את פצעי הירי המלווים בשברי עצמות.
על כך הוא נתן הרצאה פומבית בשנת 1874:"איך לשפר את טיב כדורי הרובים מנקודת מבט אנושית" וכתב ב-1875 את הטיוטה "על האפקט האקספלוזיבי של כדורי הרובים במלחמה המודרנית".
הוא הצביע על כך שכדורים בעלי קוטר קטן יותר פחות מזיקים והמליץ גם על השימוש בכדורים בעלי מהירות מופחתת.
ההעברה של הקליניקה וההצעה מפראג
כשהתמנה לפרופסור, שאף קוכר להנהיג מודרניזציה של בית החולים אינזלשפיטאל בברן.
הוא העיר כי הבניין הישן לא התאים יותר לסטנדרטים המודרניים כי היה קטן מדי.
מחצית מהחולים הפונים לעזרה הושבו ריקם.
באביב 1878 ביקר קוכר בכמה בתי חולים באירופה כדי לעמוד על החידושים הרפואיים שם וליישמם ככל האפשר במולדתו.
על סמך התרשמויותיו הוא כתב דו"ח לממשלה השווייצרית ונתן בו אפילו הנחיות לגבי פרטים אדריכליים.
בנאום ב-15 בנובמבר 1878 הוא יידע את הקהל הרחב על הנחיצות הדחופה לבית חולים חדש.
קוכר יצר קשר עם גורמים רפואיים בפראג ואיים כי לא יישאר בברן אם לא יובטחו לו 75 מיטות בבניין חדש או יינתנו לו מספיק משאבים כדי להרחיב את מחלקתו בבניין הישן.
בחורף 1884–1885 הושלם הבניין החדש ובית החולים היה מוכן להעברה.
בינתיים, הקליניקה לכירורגיה בפראג, הקליניקה האוניברסיטאית השלישית מסוג זה בעולם הדובר גרמנית, הציעה לקוכר להתמנות בה כפרופסור החל מהאביב 1880. עמיתים רבים מחו"ל האיצו בו לקבל את ההצעה, בעוד שעמיתיו והרופאים בברן התחננו אליו להישאר.
קוכר ניצל את ההצעה מפראג כדי לדרוש מהשלטונות מספר הטבות לטובת הקליניקה האוניברסיטאית שלו.
הממשלה קיבלה את כל בקשותיו, העלתה את התקציב לציוד כירורגי ולספרים ל-1,000 פרנקים שווייצריים והסכימה להעלות את מספר המיטות באינזלשפיטאל החדש.
בנסיבות אלה החליט קוכר להישאר וזכה לתודתם של הסטודנטים ואנשי המקצוע.
הוא הודה שחיבתם של הסטודנטים אליו הייתה אחת הסיבות להישארותו.
ב-8 ביוני 1880 הם ארגנו תהלוכה עם לפידים לכבודו.
לא ברור אם קוכר הכיר אישית את ג'וזף ליסטר (1912-1827), חלוץ השימוש בחומרים אנטיספטיים (להריגת חיידקים), אבל הוא התכתב איתו.
קוכר הכיר מוקדם בחשיבות השיטות ה"אספטיות" והציג אותן בפני עמיתיו בתקופה שבהן הן נחשבו למהפכניות.
בדו"ח אחד שלו בבית החולים בשנת 1868 הוא ייחס את הורדת התמותה ישירות ל"שיטת ליסטר לחבישה אנטיספטית של הפצעים" ומאוחר יותר בתור מנהל הקליניקה הורה לדבוק באופן קפדני לשיטה האנטיספטית.
קוכר דרש עקרונית לחקור את הסיבות לכל זיהום פצעים והסיר את המקור הפוטנציאלי של הזיהום.
מסיבה מניעתית התנגד לנוכחותם של אורחים במחלקה.
על סוגיית הטיפול והכירורגיה האספטיים הוא הקדיש מספר מאמרים.
בעבודותיו בתחום האספסיה קוכר שיתף פעולה עם הכירורג והבקטריולוג ארנסט טאפל (טאוול) (1912-1858) שאיתו כתב ספר על המחלות הזיהומיות המופיעות בזמן ניתוחים ואחריהם.
קוכר תרם תרומות חלוציות גם לתחום הנוירולוגי ונוירוכירורגי.
הוא חקר תופעות של זעזוע מוח, לחץ תוך-גולגולתי וסוגיות נוירוכירורגיות.
חקר את הטיפול הכירורגי במקרים של אפילפסיה ושל חבלה מוחית.
הוא מצא שבמקרים מסוימים, חולי אפילפסיה סובלים מגידול במוח שאפשר להסיר דרך ניתוח.
הוא גילה שבמקרים מסוימים הפרכוסים נגרמים על ידי עלייה בלחץ התוך-גולגולתי וניקוז נוזל שדרתי-מוחי עשוי לרפא את הפרכוסים.
בשנת 1896 הגיע לברן הכירורג היפני היאזו איטו על מנת לבצע מחקרים ניסויים במקרים של אפילפסיה.
קוכר התעניין מאוד בלחץ התוך-גולגולתי בזמן אפילפסיה מושריית בניסויים ואחרי שובו של איטו ליפן, ביצע מעל 100 ניתוחים אצל חולי פרכוסים.
בשנת 1900 למשך חדשים אחדים התארח במעבדתו של קוכר הכירורג האמריקאי הרווי קושינג.
הוא ביצע ניתוחים מוחיים וגילה את רפלקס קושינג המתייחס לקשר בין לחץ הדם ללחץ התוך-גולגולתי.
גם קוכר מצא מאוחר יותר שקרנייקטומיה דקומרפסיבית היא שיטה יעילה להוריד לחץ תוך-גולגולתי.
בטרקטט שלו על "תורת הניתוחים הכירורגיים", הקדיש קוכר 141 דפים מתוך 1060 לכירורגיה של מערכת העצבים.
הם כוללים שיטות אקספלורציה ודקומפרסיה של המוח.
כשהתחיל קוכר לגשת לתחום הניתוחים בבלוטת התריס, לרוב כריתות של זפק עם הסרה מוחלטת של בלוטת התריס, אם היה אפשרי, היה כרוך בסיכונים רבים.
בשנת 1872 התמותה בניתוחים הייתה, לפי הערכות מסוימות, לא פחות מ-75%.
אכן הניתוח נחשב לאחד המסוכנים ביותר ובצרפת אף נאסר על ידי האקדמיה לרפואה.
הצלחת שיטותיו של קוכר, במיוחד בהשוואה לניתוחים שבוצעו על ידי בילרוט, שביצע גם הוא באותו זמן, כריתות של בלוטת התריס, תוארה על ידי ויליאם הלסטד (1922-1852) במילים אלה:
(ויליאם הלסטד, 1919. מצוטט אצל מוריס ואחרים, 1990)
קוכר ואחרים גילו מאוחר יותר שהסרת בלוטת התריס בשלמותה עלולה לגרום ל"קחקסיה סטרומיפריבה" - רזון קיצוני - שנגרם על ידי חוסר הורמונים תירואידיים.
התופעה דווחה לקוכר לראשונה על ידי רופא כללי בשם אוגוסט פצ'רין ומאוחר יותר על ידי ז'אק-לואי רוורדן ועוזרו, אוגיסט רוורדן (1908-1848).
רוורדן פגש את קוכר ב-7 בספטמבר 1882 בכנס בינלאומי להיגיינה בז'נבה והביע את חששותיו לגבי ההסרה המוחלטת של בלוטת התריס.
קוכר ניסה ליצור קשר עם 77 מקרב 102 מטופליו לשעבר ומצא כי במקרים של כריתה מוחלטת של הבלוטה סבלו מסימנים של הידרדרות גופנית ונפשית עד כדי ("קרטיניזם").
באופן אירוני, דווקא דיוק ניתוחיו גרם לכך שהסיר את הבלוטה באופן כמעט מוחלט והביא לסיבוכים החמורים של ה"קרטיניזם".
קוכר הסיק את המסקנה שההסרה המוחלטת של בלוטת התריס אינה רצויה (ובתקופתו הייתה שכיחה בגלל חוסר ידע על תפקודו הבלוטה) והרצה על כך בפומבי ב-4 באפריל 1883 בפני כנס של האיגוד הגרמני לכירורגיה ופרסם את ההרצאה תחת הכותרת "על כריתות בלוטת התריס והשלכותיהן".
רוורדן כבר פרסם את ממצאיו ב-13 בספטמבר 1882 ואחר כך פרסם מאמרים נוספים על הסוגיה הזאת ב-1882. בכל זאת לא הכיר קוכר בראשוניותו של רוורדן.
התגובות להרצאה של קוכר היו מעורבות, וכמה עמיתים טענו שזפקת וקרטיניזם הם שלבים שונים של אותה המחלה ושהקרטיניזם היה קורה ממילא באופן עצמאי גם במקרים שתיאר קוכר.
לטווח ארוך התצפיות שנערכו באותה תקופה תרמו להבנה יותר מעמיקה של תפקודיבלוטת התריס ומצאו רמזים ראשונים לקשר בין ההורמון התירואידי ל"קרטיניזם" המולד.
פרט לשינוי טכניקת הניתוח במקרי זפקת עם הסרת הגוש והשארת בלוטת התריס עצמה במקום, ממצאים אלה הובילו לבסוף להנהגת הטיפולים בתחליפים הורמונליים תירואידיים בשורה שלמה של מחלות הקשורות לבלוטת התריס.
קוכר פרסם מחקרים על סוגיות רבות אחרות, כמו על המוסטזיס (עצירת הדימום), טיפולים אנטיספטיים, זיהומיים כירורגיים, על פצעי ירי, אוסטאומייליטיס חריף, על תורת הבקע החנוק ועל הכירורגיה של הבטן.
כספי פרס נובל עזרו לו בהקמת המכון "קוכר" בברן.
הרבה כלים כירורגיים (כולל הקרניומטר) ושיטות ניתוח (למשל התמרון קוכר והחתך קוכר) נקראו על שמו, גם התסמונת קוכר-דברה-סמלן.
התמרון קוכר הוא עדיין שיטת סטנדרט באורתופדיה.
לקוכר מייחסים גם את המצאת המהדק על שמו (מהדק קוכר) (1882) שהוא השתמש בו למניעת דימומים בעת ניתוח.
בשנת 1912 ניסה להאיץ את עצירת הדימומים הפנימיים על ידי הזרקת נוזל המעודד קרישה שהופק על ידי אנטון פוניו (1968-1881) מטסיות דם.
קוכר היה גם אומן של נתיחות שלאחר המוות.
בשנת 1911 הוא פרש מעבודתו באוניברסיטה.
הוא כיהן בשנים 1878 ו-1903 כרקטור אוניברסיטת ברן.
הוא היה יושב ראש איגוד הרופאים בברן ובשנת 1913 הקים את האיגוד השווייצרי לכירורגיה והיה ליושב ראש שלו הראשון.
בשנת 1904 או 1905 בנה קליניקה פרטית בשם אולמנהוף - Ulmenhof שהיו לה 25 מיטות.
כאן טופלו חולים מבוססים, רבים מהם מחו"ל.
הוא טיפל, בין היתר, באשתו של לנין, נאדז'דה קרופסקיה וניתח אותה בברן בשנת 1913
הם גרו תחילה במארקטגאסה בברן והחל משנת 1875 בבית מרווח יותר בלה ווייט.
שם התארחו, בין היתר לארוחות ערב, ידידים, עמיתים למקצוע, אורחים אחרים ואף מטופלים רבים.
בדומה לאמו, היה קוכר אדם דתי מאוד, חסיד של הכנסייה המוראבית, מה שהיווה היבט ייחודי בסביבתו המקצועית.
עד יום מותו הוא ייחס לרצון האל את הצלחותיו ואת כישלונותיו.
הוא חשב שעליית החומרנות, במיוחד בתחום המדעים, הפכה לרעה חולה והוא ייחס לה את פריצת מלחמת העולם הראשונה.
קוכר הקדיש זמן לחינוך ילדיו, שיחק איתם טניס ורכב איתם על סוסים.
בנו הבכור, אלברט תאודור קוכר (1950-1870) היה גם כן רופא.
בנו השני היה יוהאן אלברט (1872–1941) נעשה כירורג, כמו אביו, לימד כמדריך באוניברסיטת ברן ועזר מאוד לאביו בקליניקה הפרטית שלו
בנו השלישי נקרא ארתור אוטו קוכר.
בערב אחד ב-23 ביולי 1917 הוא נקרא בדחיפות לאינזלשפיטאל וביצע ניתוח חירום.
אחר כך הרגיש רע והלך לשכב, בעודו עובד על רישומים מדעיים.
ברגע מסוים איבד את ההכרה ונפטר כעבור ארבעה ימים ב-27 ביולי 1917, בגיל 76.
קוכר הצטיין כמורה ידוע ואהוב.
במהלך 100 סמסטרים הוא העביר את הידע שלו לבערך 10,000 סטודנטים של אוניברסיטת ברן.
לתת השראה לתלמידיו וללמדם לחשוב בצורה ברורה ולוגית.
בין השאר הוא לימד דור של סטודנטים יהודים שבאו מהאימפריה הרוסית, בה לא התאפשר להם ללמוד.
משום קשרו לרוסיה העניקה החברה הגאוגרפית הרוסית את שמו להר געש אוג'ון צ'ולדונגי במנצ'וריה
עם תלמידיו המקומיים והזרים נמנו:קרל ארנד (ברן), אוסקר ברנהרד (סנט מוריץ), אנדריאה קרוטי (אוהיו), גוסטב דרדל (ברן), קרל גארה (בון)
גוטליב ומקס פוירר (סנט גאלן), אנטוניו פוניו (לנגנאו), ולטר גרבלי (ארנון), קרל קאופמן (ציריך), יוזף קופ (לוצרן), ארנסט קומר (ז'נבה),
אוטו לאנץ (אמסטרדם), אדמון לרדי (ז'נבה), יאקופ לאופר (אינטרלאקן), אלברט ליטי (תון), הרמן מאטי (ברן), שארל פטאבל (נוינבורג)
פאוך פפהלר (אולטן), פריץ דה קרוון (לה שו דה פון-בזל), אוגוסט ריקלי (לנגנטל), אוגוסט רולייה (לזאן), סזאר רו (לוזאן), קרל שולר (רורשאך), פריץ שטיינמן (ברן), אלברט פוגל (לוצרן), הנס וילדבולץ וכו'.
עם הידועים שבתלמידיו נמנו גם הכירורג האמריקאי הרווי קושינג, היפני האיאזו איטו (1929-1865) וס.
ברזובסקי שהפיץ את שיטותיו ברוסיה.
המהדק קוכר - המתאים בעיקר בעצירת דימומים ברקמות יותר חזקות כמו עור, עצמות ולפעמים שרירים
החתך המקושת - חתך משופע לפתיחת מפרק הברך
החתך קוכר I - חתך משופע בטני המקביל לבית החזה בצד ימין לצורך כריתת כיס המרה (כולציסטקטומיה)
החתך קוכר II - הוא חתך רוחבי בחלק הקדמי של הצוואר מעל בלוטת התריס לצורך כריתת בלטת המגן
שיטת קוכר I - שיטה לקיבוע הרוחם, כשתחתית הרחם נקבעת לקיר הבטן
שיטת קוכר II - אינווגינציה בניתוח רדיקלי של בקע מפשעתי.
שיטת קוכר III - שיטת לשחזור פריקות של הכתף: שיטת סיבוב עם 4 תנועות.
ראש המפרק מסובב תוך שינוי פתאומי מסיבוב פנימי לחיצוני, בעוד שהזרוע מורמת.
קוכריזציה - טכניקת ניתוח על ידי פתיחת התריסריון על מנת חשוף את אמפולת הצינור המרה המשותף
החזר (רפלקס) קוכר - כיווץ שרירי הבטן בעקבות לחץ מתון על האשכים
סימן קוכר- תופעה בעפעף תפקוד יתר של בלוטת התריס (היפר תירואידיזם או מחלת באזדו)
בהסתכלות אל תנועה מהירה למטה או למעלה מתרחשת נסיגה כיווצית של העפעף
תסמונת קוכר - הגדלת טחול עם או בלי לימפוציטוזיס והגדלת בלוטות לימפה בהיפרתירואידיזם (תירוטוקסיקוזיס)
תסמונת של תת-תפקוד של בלוטת התריס בינקות ובילדות עם היפרטרופיה של השרירים, יוצרת מראה של תינוק הרקולס.
השרירים המורחבים חלקים ומתכווצים ומרפים באיטיות.
קיים מיקסאדמה קלינית או תת-קלינית, ביטויי פיגור שכלי ("קרטיניזם") .
העדר של התכווצויות כואבות ופסאודומיוטוניה עושים את ההבחנה לעומת תסמונת הופמן (יוהאן)
מחלת קוכר או שבר קוכר או השבר הדיסקונדילי - שבר אופקי של הקצה התחתון של עצם הזרוע
מחלת קוכר - שבר רוחבי טרוכנטרי - בתוך עובי תל הירך הגדול ומתחת לתל הירך הקטן עם עיוות בצורת "קב" של הירך, הגפה פונה כלפי פנים (באדוקציה) והרגל מסובב החוצה- נראה אצל צעירים חסונים המבצעים מאמצים פיזיים גדולים
1909 - פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה.
קוכר תרם את הסכום של 200000 פרנקים שווייצרים למכון לחקר ביולוגי.
25 ביולי 1900 - חבר בקולגיום המלכותי של הכירורגים
יושב ראש איגודי הרופאים של ברן ושל שווייץ
יושב ראש האיגוד השווייצרי לכירורגיה
1902 - יושב ראש האיגוד הגרמני לכירורגיה
חבר כבוד של האיגוד הגרמני לכירורגיה
1905 - יושב ראש הכנס הבינלאומי הראשון לכירורגיה בבריסל
המכון תאודור קוכר בברן (שהוקם ב-1909) והוא גם אתר לזכרו
הרחוב קוכרגאס והפארק קוכר בברן.
1927 - ב"אינזלשפיטאל" בברן הוצב פסל דיוקן של קוכר מאת הפסל קרל הני
פסל אחר שלו נמצא בפארק קוכר ועוצב על ידי הפסל מקס פואטר
ההיסטוריון השווייצרי אדגר בונז'ור (1991-1889) שהיה נשוי לדורה קוכר, כתב מונוגרפיה בת 136 עמודים על חיי קוכר - (מהדורה האחרונה ב-1981)
החברה הגאוגרפית הרוסית העניקה את השם קוכר להר הגעש אוג'ין צ'ולדונגי במנצ'וריה.
מכתש על הירח נקרא על שמו
האסטרואיד 2087 קיבל את שמו
קוכר כתב 249 מאמרים וספרים והדריך 130 עבודות דוקטורט.
(תאוריית פציעות הירי בכדורים בעלי קוטר קטן)
1895 - Chirurgische Operationslehre (ספר הלימוד לתורת הניתוח) - פורסם ב-6 מהדורות ותורגם לשפות רבות
Erkrankungen der Schilddrüse (מחלות בלוטת התריס) - התמקד במיוחד בזפקת
גנרל תאודור פרייהר פון ורדה , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ורדה נולד ב-30 בנובמבר 1888 בונדסבק שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הלנסרים ה-5 (וסטפאליה), עמו לחם מלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון ורדה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1929 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 הא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בפברואר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-10, וב-1 באוגוסט 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
בסתיו 1937 הוא מונה לנספח הצבאי בבודפשט, וב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בסוף אוקטובר 1939 מונה פון ורדה למפקד הדיוויזיה ה-423 בפולין, ובמרץ 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-393 בוורשה.
ב-8 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-290, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה התשיעית.
באמצע ספטמבר 1940, הוא נתן את הפיקוד על הדיוויזיה להלגה אולב למשך חודש, וב-1 במרץ 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, והשתתף עמה בקרבות השונים בזירה הצפונית.
ב-22 בפברואר 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 במאי 1942 הוא נפצע קשה ליד דמיאנסק.
לאחר החלמתו הוא לא חזר לקבל תפקיד פיקודי, וב-31 בדצמבר 1944 הוא פרש מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר פון ורדה בבון, עד למותו ב-30 במרץ 1973.
תאודור פון ואטר , היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון ואטר נולד ב-5 בנובמבר 1856, בגמינד השוואבית שהשתייכה לממלכת וירטמברג.
בשנת 1874 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-125 (וירטמברג ה-7 - פרידריך השלישי, קיסר גרמניה).
בשנת 1890 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-126 (וירטמברג ה-8 - פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן).
בשנת 1893 הוא מונה לקצין האג"ם של הדיוויזיה ה-31, ובשנת 1895 מונה לקצין האג"ם של הדיוויזיה ה-26 (וירטמברג ה-1).
בנובמבר 1895 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1896 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הגרנדירים ה-123 (וירטמברג ה-5 - קרל הראשון, מלך וירטמברג) באולם.
בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד החטיבה ה-56, ובשנת 1912 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-39.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון ואטר מפקד הדיוויזיה ה-39, ולחם עמה כחלק מהקורפוס ה-15 בפיקוד ברתולד פון דיימלינג, אשר היה חלק מהארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן, בקרב מילוז ובקרב לורן.
ב-1 בספטמבר 1914 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-14, ובסוף ספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית באזור אראס, שם לחם בקרב אראס (1914).
בקרב ננסי-אפינל, בקרב הראשון על האן, במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון.
ב-9 במרץ 1915 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-13, אשר הועבר באותה העת לחזית המזרחית, שם לחם כחלק מהארמייה התשיעית בקרבות השונים.
בשנת 1916 חזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרב שמפאן השני כחלק מפלגת ארמייה ארעית, שכללה גם את הקורפוס ה-15 והקורפוס הבווארי ה-2. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרב על הסום, שם הועלה פון ואטר ב-18 באוגוסט 1916 לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובשנת 1917 לחם בקרב קמברה כחלק מהארמייה השנייה.
במרץ 1918 פרש פון ואטר מתפקידו בשל מחלה, ובמאי חזר לפקד על הקורפוס, ולחם עמו במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם כחלק מהארמייה הרביעית, ובסוף המלחמה הוא נלחם כחלק מפלגת הארמייה C.
לאחר שביתת הנשק, חזר פון ואטר עם חייליו לגרמניה והתגורר בבאדן-באדן, עד למותו ב-22 בינואר 1922.
תאודור רוזוולט (CVN-71) ) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, שייכת לפיקוד כוחות צי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "תאודור רוזוולט (CVN-71)" קרויה על שמו של נשיא ארצות הברית ה-26 תאודור רוזוולט שכיהן בתפקיד מ-14 בספטמבר 1901 - 3 במרץ 1909.
ב-31 באוקטובר 1981 עם תחילת הבנייה, מזכיר ההגנה של ארצות הברית קספר ויינברגר ריתך את הריתוך הראשון באניה.
עלות ייצור: 4.5 מיליארד דולר.
עלות שנתית: כ-160 מיליון דולר.
כינוי של נושאת המטוסים: "TR, Big Stick".
פעילות קרבית ראשונה: מלחמת המפרץ, שנת 1991.
אוגוסט 2009 עד אוגוסט 2013 - תדלוק ושיפוץ מורכבים כולל החלפת מגדל רדאר.
ב־5 במרץ 2020, "תאודור רוזוולט (CVN-71)" יחד עם סיירת הטילים "USS Bunker Hill (CG-52)" , הגיעו לדה נאנג, וייטנאם, לביקור נמל בן חמישה ימים, לציון 25 שנה ליחסי ארצות הברית-וייטנאם ("United States–Vietnam relations" ).
ב-24 במרץ 2020, בעת מגפת הקורונה, התגלו על האונייה שלושה מלחים חולים במחלת נגיף קורונה 2019. תוך ימים אחדים גדל המספר לעשרות חולים.
"תאודור רוזוולט" היא האונייה הראשונה של צי ארצות הברית שהתגלתה בה מגפת הקורונה בעודה בים.
ב-27 במרץ עגנה האונייה בגואם.
ב-31 במרץ יותר ממאה ממלחיה חלו.
מפקד האונייה, ברט קרויזר, ביקש את עזרת הצי.
מפקדת הצי הורתה לפנות את האונייה ולהשאיר עליה צוות מצומצם של 400 מלחים (מתוך כ-5,000 מלחים המשרתים עליה) לתחזוקה חיונית.
ב-2 באפריל, לאחר שפנייתו של קרוזייר לעזרת הצי פורסמה באמצעי התקשורת, הורה מזכיר הצי של ארצות הברית, תומאס מודלי, להעביר מתפקידו את קרוזייר.
"תאודור רוזוולט (CVN-71)" היא נושאת המטוסים הרביעית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
תאודור קוהן היה הארכיבישוף השביעי מאולומואוץ בין השנים 1892–1904, נוצרי קתולי ממוצא יהודי, פרופסור לתאולוגיה ולמשפט קאנוני.
קוהן נולד למשפחת איכרים עניה בכפר ברז'ניצה (בצ'כית: Březnice) בדרום מערב מוראביה, ליד העיר זלין (בצ'כית: Zlín).
אימו, ורוניקה (1820-1897), באה ממשפחה בעלת שורשים צ'כים קתולים.
יוסף, אביו (נולד 1824), היה בנם של יעקב קוהן (נולד ב-1798) ורוזליה (שם נעוריה – בראון, נולדה ב-1800), שניהם יהודים שהמירו את דתם בשנת 1826 ביחד עם בנם הפעוט, זאת על רקע חוקים שהגבילו נישואים והתיישבות יהודים בבוהמיה.
אף על פי שהותר למומרים לשנות את שם משפחתם, הותיר יעקב קוהן את שם משפחתו היהודי ללא שינוי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל קוהן בלימודים אקדמיים לתאולוגיה, השלים שני תוארי מוסמך בגרמנית ובצ'כית, והוסמך לכמורה ב-5 ביולי 1871 על ידי הקרדינל פרידריך אגון פון פירסטנברג , הארכיבישוף של אולומואוץ.
משנת 1874 שימש כמזכירו של הארכיבישוף ובשנת 1875 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה.
הוא עסק בהוראת המשפט הקאנוני, פרסם מאמרים רבים בנושא ובשנת 1882 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת אולומואוץ.
קוהן ניהל אורח חיים צנוע ביותר וסייע כלכלית להוריו ולשלוש אחיותיו (מימן עבורן נדוניות).
מעמדו במינהל הכנסייתי באולומואוץ המשיך להתחזק, ובשנת 1887 מונה לגוף הבוחר בבישופות (באנגלית - College of canons - קבוצת הכמרים הבכירים בבישופות אשר מתוכה נבחר המועמד לרשת את משרת הארכיבישוף הבא).
אולומואוץ כונתה "רומא של מוראביה" והייתה מקום מושבו של ארכיבישוף חשוב מאוד באימפריה של בית הבסבורג.
כבר במאה ה-9 כיהן בתפקיד בן לאחת המשפחות החזקות במוראביה.
משרת הארכיבישוף באולומואוץ הייתה מבוקשת ביותר בקרב משפחות האצולה במוראביה בשל העוצמה הכלכלית שהייתה נחלתו של נושא תפקיד זה.
כס הארכיבישוף חלש על אדמות בהיקף של כחצי מיליון דונם, 23 טירות, 11 מבשלות בירה, 3 מזקקות, 10 טחנות, 17 מנסרות, 5 מפעלים לייצור לבנים, ומספר מפעלי מתכת.
לקראת סוף המאה ה-19 חלו שתי התפתחויות שאיימו לשבש את הסדר העתיק ואת העדפתם של כמרים בני המשפחות החזקות לכהונה באולומואוץ.
הראשונה נגעה לחתירתם של כמרים צעירים לדמוקרטיזציה של מבנה הכנסייה ולשיפור תנאי מחייתם, תהליך שהתרחש במקביל לדרישות מעמד הביניים באימפריה לזכויות פוליטיות.
בשנת 1881, לאחר כ-30 שנות מאבק, התיר הקיסר למנות לכהונות שונות באולומואוץ גם כמרים מקרב פשוטי העם.
בכך גבר למעשה הסיכוי למינוי בישוף משכבת כמרים זאת.
ההתפתחות השנייה התבטאה בהתגברות המתח האתני בין לאומנים גרמנים לצ'כים.
כבר באותה עת התנהל בבוהמיה, בעיקר, מאבק על רקע אתני על כל מינוי בעל השפעה פוליטית (לפרלמנט, לעיריות, לניהול מוסדות חינוך וכדומה).
עם הזמן זלגו מאבקים אלה גם לכנסייה, למרות מדיניותה הכללית להימנע מעירוב אינטרסים לאומיים בענייניה הפנימיים.
החל משנת 1870 הפך תהליך מינויים של ארכיבישופים בבוהמיה למקור לחיכוכים סוערים על רקע הסכסוך בין צ'כים לגרמנים.
בפעם הראשונה מאז שנת 1566 נבחר לתפקיד מועמד שאינו ממעמד האצולה.
תוצאות ההצבעה עשו במהרה כותרות בעיתוני וינה, שם צוטטו דבריו של קוהן כי הוא היה כה נרגש ומופתע מבחירתו עד כי עמד להתעלף.
האפיפיור לאו השלושה-עשר אישר את המינוי ב-10 בינואר 1893.
הלאומנים הצ'כים היללו את קוהן ואת בחירתו, שאבו עידוד מהצלחתו וראו בה חלק מחתירתם לאחדות האומה הצ'כית.
הקתולים ראו במינוי הוכחה שהכנסייה אינה אנטישמית.
בקרב היהודים היו כאלה שקיוו להתייצבותו לצידם במאבק מול הגורמים האנטישמים, אך רבים אחרים סברו כי מינוי ארכיבישוף ממוצא יהודי יתפרש בחוגים אנטישמיים נרחבים כפרובוקציה.
מיד לאחר בחירתו, פרסמו עיתוני פראג, וינה, ובודפשט קריקטורות מלגלגות העושות שימוש בפער בין מעמדו החדש של קוהן כארכיבישוף קתולי לבין מוצאו היהודי (ראה קריקטורה בעמוד זה).
תקוותם של היהודים שקוהן יפעל בנחישות נגד האנטישמיות נכזבה במהרה.
בראיון שהעניק כשבועיים לאחר בחירתו הוא ענה תשובות מתחמקות בעניין זה.
במקביל הופיעו בעיתונים ציטוטים מפורשים מדברים שאמר שנה קודם לכן, ב-1891, בהרצאה בפני סטודנטים בנושא "המגע בין יהודים לנוצרים".
קוהן קונן אז על הפרת חוקי הכנסייה האוסרים על נוצרים לעבוד כמשרתים או כמטפלות אצל יהודים ואוסרים על נוצרים לבקר אצל רופא יהודי, לגור במחיצת יהודים, להשתתף בחתונה יהודית או לאכול בצוותא עם יהודים.
בסתיו 1899, בעקבות ביטול מעמדה הרשמי של השפה הצ'כית בבוהמיה, פרץ גל מהומות שהופנה כלפי המיעוט הגרמני וגם כלפי היהודים.
ההמון שהוסת על ידי לאומנים צ'כים שרף ובזז חנויות ועסקים של גרמנים ויהודים.
בתגובה למאורעות אלה פנה קוהן במכתב לקהל עדתו, וקרא להם להפסיק את האלימות.
הוא לא נגע בסיבות לאלימות ואף נמנע מגינוי הפורעים או לצאת להגנת היהודים.
בהתאם למדיניות הכנסייה שלא להתערב בסכסוכים לאומיים, הוא ניסה להתחמק מלקיחת צד בסכסוך הלאומי בין צ'כים לגרמנים.
למרות שליטתו בשתי השפות ותרומותיו למוסדות ולארגונים משני צידי המתרס, נקיטת מדיניות עמומה בשאלות הלאומיות הייתה לו לרועץ והוא איבד במהרה את אמון הציבור.
במאמץ להוריד את מפלס המתח בין התנועות הלאומיות הצ'כית והגרמנית ארגן קוהן בשנת 1901 שני כנסים כנסייתיים נפרדים, האחד בשפה הצ'כית בעיר קרומייז'יץ (בצ'כית Kroměříž), והשני, בגרמנית, באולומואוץ.
לכנס הצ'כי נהרו כ-40,000 מאמינים רובם המכריע צ'כים, ואילו בכנס הגרמני השתתפו כ-8000 איש, מרביתם ממוצא גרמני.
בכנסים אלה הוא קרא לשמירת ערכי הכנסייה והיה גאה בכך שהמפגשים עברו בשלום.
אך העיתונות, בעיקר, הצ'כית תקפה כינוסים אלה בעוקצנות בציינה שהאלימות בהם נמנעה הודות לנוכחותם של כוחות צבא שאבטחו את המפגשים.
קוהן נחשב לבעל הישגים רבים בתחום הניהול הכלכלי של הבישופות.
במהלך כהונתו עלה בידו להשביח את נכסי הבישופות, ולגרוף רווחים גדולים מהפעילות הכלכלית בהם הודות לניהול קפדני, ולעיתים אף קשוח.
הוא ערך יותר מ-500 ביקורים רשמיים בקהילות ברחבי הבישופות, בהם גם חנך 22 כנסיות חדשות ולמעלה מ-400 מזבחות.
הוא חיזק קהילות חלשות ועניות, תרם לאגודות שסייעו לכמרים מעוטי יכולת, ותמך במיזמים חברתיים לשיפור תנאי החיים בהן.
ביזמתו נערך שיפוץ מקיף במשכן הארכיבישוף בטירת קרומייז'יץ ובגן הפרחים שלה וכמו כן תרם כספים להקמת מוזיאון להנצחת מורשתו של הוגה הדעות, המלומד הצ'כי יאן עמוס קומניוס (בצ'כית: Jan Amos Komensky).
אולם הישגיו אלה לא שיפרו את תדמיתו כפי שהשתקפה בעיתונים הצ'כים.
סכסוך השפה זלג גם לענייני הכנסייה, ובעיתונות הצ'כית הותקף קוהן על כך שניהול נכסי הבישופות מתבצע בגרמנית ולא בצ'כית.
קוהן הואשם בבלימת התקדמות שכבת המשכילים הצ'כית בכך שהוא נמנע מהעסקתם במשרות הניהול בבישופות תוך הבעת זלזול ברגשות הלאום הצ'כי.
כמו כן יצאו נגדו על העדר תמיכתו במועמדים צ'כים ללשכת המסחר באולומואוץ, על הזנחת הוראת השפה הצ'כית בבתי הספר במוראביה, על העדפת מינוי כמרים בני אצולה ממוצא גרמני על פני כמרים צ'כים, ועל כך שאילץ את הכמרים שתחתיו לפרוש מאגודות לאומיות צ'כיות.
המתח הגואה בין קוהן לציבור הרחב והעיתונות הביא בשנת 1902 לסיכול קידומו למעמד קרדינל על ידי הקיסר.
הביקורת נגד קוהן הגיעה לשיאה בסדרת מאמרים, שנחתמו בשם העט רקטוס (Rectus) שפרסם העיתון פוזור (Pozor בצ'כית- זהירות) באולומואוץ בקיץ 1902. במאמרים אלה הואשם קוהן ברדיפת בצע וכבוד, ובהתנהגות יהירה ורודנית תוך פגיעה בשאיפות הלאומיות של הצ'כים.
רקטוס אמנם לא הזכיר לקוהן את מוצאו היהודי, אך טען נגדו כי הוא שואף לשליטה בעולם כמו הרוטשילדים, האשמה אנטישמית טיפוסית באימפריה של בית הבסבורג באותה עת.
ביקוריו הרשמיים של קוהן ברחבי הבישופות זכו אף הם לגינויו של רקטוס בתארו אותם כמסעות ראווה מפוארים בליווית סוסים מקושטים, תפאורות של שערי ניצחון מהודרים וקבלות פנים על ידי נערות פרחים.
המאמרים טוענים ליחס מטריד ומזלזל מצד קוהן כלפי הכמורה הזוטרה במטרה להכניע את רגשותיהם הלאומיים הצ'כים.
סדרת המאמרים הייתה נשכחת עד מהרה לו נמנע קוהן מלנסות לגלות את זהות הכותב המסתתר מאחורי שם העט רקטוס.
באחד המאמרים העיד על עצמו הכותב כי הוא כומר, וקוהן פתח בחקירה נרחבת על מנת לגלותו ולממש את סמכותו להעניש את המשמיץ.
בכך תפח העניין ועורר התעניינות רחבה בעיתונות האימפריה שם זכו האירועים לכינוי "פרשת רקטוס".
החשד נפל על כומר זוטר בשם פרנטישק אוצאסק (בצ'כית Frantisek Ocasek) שהיה ככל הנראה מתוסכל ונטר טינה לקוהן מאז העברתו מאולומואוץ לקהילה קטנה ומרוחקת.
הוא הובא בפני טריבונל של הכנסייה וב-17 באפריל 1903 הושעה מהכמורה ונכלא במוסד לחינוך משמעתי לכמרים סוררים.
הענישה הזאת הציתה גל מחאות נגד קוהן מה עוד שכעבור יומיים, ב-19 באפריל, התייצב כומר צעיר, בן 32, בשם יוסף הופר (Joseph Hofer) והודה כי הוא זה שעומד מאחורי מאמרי רקטוס.
במכתב חריף לארכיבישוף הוא לא הביע חרטה ולא ביקש מחילה.
באותה עת כיהן בגוף הבוחר של הבישופות באולומואוץ כומר, בן למשפחת אצילים, בשם ברון יוזף גרימנשטיין (Baron Joseph Grrimenstein) שהיה מינוי ישיר של הקיסר פרנץ יוזף.
גרימנשטיין פנה, ביחד עם מספר פוליטיקאים צ'כים, אל הוותיקן בבקשה לשחרר את פרנטישק אוצאסק ולהשיבו לשורות הכמורה.
ואכן ב-27 באפריל (כשבוע לאחר מאסרו) שוחרר אוצאסק לביתו והתקבל שם בקבלת פנים חגיגית שהפכה עד מהרה להפגנה נגד הארכיבישוף קוהן.
שלב חדש ב"פרשת רקטוס" נפתח כאשר במאי 1903 הועלתה בפרלמנט האוסטרי דרישה לפתוח בחקירה נגד קוהן בחשד שעבר על חוק סודיות המידע בטלגרף.
קוהן נחשד שבמהלך מאמציו לחשוף את זהותו של רקטוס הגיע לידיו נוסח של מברק המפליל ככל הנראה את הכומר אוצאסק.
לאחר שטף של האשמות והתקפות על קוהן, עברה בפרלמנט החלטה, ברוב של 66 נגד 30, לפתוח בחקירה בנושא ואם יהיה צורך, להפעיל אמצעי ענישה נגדו.
פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי סיכם זאת כך: קוהן שנוא על הגרמנים, על הצ'כים ויותר מכל על הכמרים.
האפיפיור לא ימנה אותו לקרדינל ואפילו הקיסר דחה את בקשתו להיפגש עימו.
אף אחד לא רוצה בקרבתו, לא עשירים, ולא העניים, לא הכמרים ולא ההדיוטות, לא לאומנים ולא ליברלים, לא צ'כים ולא גרמנים, לא נוצרים ולא יהודים.
הממשלה לא הזדרזה לפתוח בחקירה אך הדיונים בפרלמנט הביאו לפרסום נרחב של "פרשת רקטוס" בעיתונות האירופאית.
בוותיקן עקבו בחשש אחר האירועים הללו והגיעו להבנה שרק התערבות האפיפיור תוכל לשים קץ לפרשה.
במהלך שנת 1903 נקרא קוהן פעמיים להתייעצויות עם האפיפיור.
ראשית עם ליאו ה-13 ואחר כך עם יורשו, פיוס העשירי.
תוך כדי כך נמשכו ההתקפות על קוהן בעיתונות ובחוגים פוליטיים נרחבים.
ב-9 במרץ 1904 הוחלט בוועדה מיוחדת של קרדינלים בראשות הקרדינל וינצ'נצו ואנוטלי (Vincenzo Vannutelli) לזמן את קוהן לרומא ולהציג בפניו דרישה להתפטרותו לאחר שחשף את עצמו לזעם הציבור והכמורה.
לא היה בסמכות הקרדינלים לאלץ את קוהן לפרוש מפני שהוא לא עבר על חוק הכנסייה, אולם הם הודיעו לו כי אם יסרב הם ימליצו על השעייתו וגירושו מאוסטריה.
בפגישה בין האפיפיור לקוהן ב-10 במרץ, ביקש ממנו פיוס ה-10 להתפטר מתפקידו באולומואוץ ולהישאר ברומא לשירות בוותיקן.
קוהן לא יכול היה לסרב לבקשתו המפורשת של האפיפיור אך ביקש לשפר את תנאי פיטוריו.
הוא התנגד לדרישה להגלייתו מאוסטריה בטענה כי הוא אזרח נאמן שלה.
לבסוף האפיפיור ויתר על דרישה זו בתנאי שקוהן לא ישוב לאולומואוץ.
ב-12 במרץ 1904 הגיש קוהן, בחוסר רצון, את מכתב התפטרותו לאפיפיור.
התפטרותו נכנסה לתוקפה יומיים לאחר מכן.
עם פיטוריו הוענק לו תואר בישופות סמלי - בישוף פלוסיום (Pelusium).
גם לאחר ההתפטרות לא ריככה העיתונות את הביקורת עליו.
במאמר פרידה מקוהן בעיתון הווינאי דויטשס פולקבלאט (Deutsches Volkblatt) טוען הכותב כי תכונותיו המולדות של קוהן הן הסיבה להתנהגותו הנובורישית והרודנית, כמו כל יהודי שהגיע למעמד של בכורה ושליטה על נוכרים.
במכתב ההתפטרות שלו כלל קוהן הפתעה – הוא העמיד חלק מקצבת הפנסיה שלו לטובת הקמת אוניברסיטה צ'כית נוספת במוראביה, דרישה שהושמעה פעמים רבות על ידי הלאומנים הצ'כים.
בצוואתו הוא אף הוריש סכום נכבד של שלושה מיליון כתר לאוניברסיטה זו בברנו (Brno).
מספר חודשים לאחר פרישתו הוא רכש את הנחלה בטירת ארנהאוזן (Ehrenhausen) שבחבל שטיריה באוסטריה, שם הוא חי 11 שנים, בלוויית מזכירו הנאמן פרנץ בוטק (בצ'כית Franz Botek), עד פטירתו ב-3 בדצמבר 1915 ממחלה בכבד.
הלווייתו נערכה ב-7 בדצמבר 1915 והוא נקבר במאוזוליאום על שם רופרכט פון אגנברג (בגרמנית Ruprecht von Eggenberg) המצוי בקרבת הטירה בה התגורר בארנהאוזן.
בשנותיו האחרונות כתב קוהן את זיכרונותיו שכונסו בספר עב כרס (למעלה מ-400 עמודים) גדוש ברגשות כעס, התמרמרות, ויש הטוענים אף צדקנות מתחסדת.
הספר יצא לאור שש שנים לאחר מותו ובו הוא טוען כי ב"פרשת רקטוס" הוא נפל קורבן לקנוניה מתוכננת שקשרו נגדו גרימנשטיין, אוצאסק והופר.
בזיכרונותיו ציין שגם אביו סבל בגלל השם קוהן, ודימה את נשיאת שמו זה לדרך ייסורים פרטית משלו.
במרבית המקורות של הכנסייה מתואר סיום כהונתו כהתפטרות מרצון ודווקא מקורות חוץ כנסייתיים, רבים מהם יהודים, מוסרים מידע מדויק על נסיבות פיטוריו.
קוהן מוזכר בספרו של ירוסלב האשק, החייל האמיץ שווייק, כדוגמה לכומר ממוצא יהודי בעת תיאור דמותו של הכומר השתיין אוטו כץ.
בשנת 1934 בגרמניה, בזמן המשטר הנאצי, פורסמה סאטירה אנטישמית מרושעת העושה שוב שימוש בדמותו ובמוצאו היהודי של קוהן.
בה מברכת דמותו של קוהן את הארכיבישוף של מינכן באותה עת, מיכאל פאולהבר (Michael Faulhaber) על דרשתו היוצאת נגד האנטישמיות.
תאודור רומבוץ (בהולנדית: Theodoor Rombouts; 2 ביולי 1597 – 14 בספטמבר 1637) היה צייר פלמי, הידוע בעיקר בזכות הציורים בסגנון ז'אנר של קאראווג'ו, הם מתארים חבורות אנשים בצורה דרמטית ויצירות בעלות אופי דתי.
הוא נחשב לנציג העיקרי והמקורי ביותר של הקרוואגיזם הפלמי.
רומבוץ נולד באנטוורפן, כבנם של ברתולומאוס רומבוץ, חייט עשיר, וברברה דה חראבה.
הוא היה תלמידו של פרנס פאן לאנקפאלט בשנת 1608, ובהמשך למד גם אצל אברהם יאנסנס ואולי גם אצל ניקולא רונייה באנטוורפן.
הוא נסע לרומא בשנת 1616 ונשאר שם עד שנת 1625. הוא תועד בקהילה הרומית יחד עם שני ציירים פלמיים אחרים, פרנצ'סקו טורנלי ורוברט דה אורטייה.
ייתכן שבביקורו בפירנצה הוא פגש את הקרווג'איסט ברתולומאו מנפרדי ועבד אצל קוזימו השני דה מדיצ'י.
בשנת 1622 נסע גם לפיזה.
עם שובו לאנטוורפן בשנת 1625, הוא הפך למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש.
בשנת 1627 התחתן עם אנה ואן תילן, שהייתה ממשפחה אצילה ואחותו של יאן פיליפ ואן תילן.
מכיוון שמשפחתה של אשתו לא הייתה מאנטוורפן אלא מאזור מכלן, רומבוץ היה חייב להשיג אישור ממועצת העיר אנטוורפן לפני החתונה לצורך הנישואין מחוץ לאנטוורפן כדי לא לאבד את זכויות האזרחות באנטוורפן.
בשנה שלאחר החתונה נולדה לזוג בת.
אחיה של אשתו, יאן פיליפ ואן תילן, הפך לתלמידו בשנת 1631, והפך לצייר טבע דומם ולא לצייר ז'אנר או לצייר היסטוריה כמו רומבוץ.
בשנים 1628–1630 היה רומבוץ דיקן של הגילדה באנטוורפן.
בשנת 1635 שיתף פעולה עם אמנים אחרים בתוכנית הקישוטים לכבוד כניסת הקרדינל פרדיננד לאנטוורפן.
התוכנית הייתה בניהולו הכללי של רובנס.
הוא נפטר באנטוורפן זמן לא רב לאחר סיום הפרויקט הדקורטיבי הזה.
תלמידיו היו ניקולס ואן אייק, יאן פיליפ ואן תילן ופולוס רובינס.
עבודותיו מתארות חבורות עליזות, מוזיקאים, שחקני קלפים, וכן נושאים קארווג'ואיים אחרים כמו חמשת החושים.
הוא עבד בשכר אבל גם עבור מכירה בשוק החופשי.
עבודות רבות הגיעו אליו מפטרונים בעיר גנט.
קטעי הז'אנר המונומנטליים שלו נצבעו על קנבס בכיוון אופקי.
הוא גם צייר כמה עבודות דתיות ומיתולוגיות על בדים אופקיים, כמו "ישו וחלפני הכסף".
עבודותיו הראשונות היו בהשפעת מורו אברהם יאנסנס שהיה אחד האמנים הפלמיים הראשונים שציירו בסגנון שהושפע מקאראווג'ו בשילוב עם נטיות קלאסיות חזקות.
הדבר נראה ברור בקומפוזיציה המוקדמת "צפאלוס ופרוקריס" (Cephalus ו-Procris) שצויר לפני שהאמן עזב לאיטליה.
בשל תחושת התלת־ממדיות בציור, ושימוש בצורות קלאסיות רואים בכך את השפעת יאנסנס.
הקומפוזיציה של "שני המוזיקאים" צוירה ככל הנראה בתקופה האיטלקית של האמן.
התלבושות האיטלקיות התנוחות האופיינות, האינדיקציה המעורפלת למרחב ועיבוד סטריאוטיפי של ראשים, ידיים ווילונות - מצביעים על סגנון שקדם לסצנות הז'אנר שצייר אחרי 1625.
רומבוץ זכה להצלחה לאחר שחזר מאיטליה, בתקופת הזוהר של סגנון קארוואג'ו בדרום הולנד בין השנים 1620–1640. הציורים שלו הם מציאותיים ואקספרסיביים.
עבודתו בתקופה זו מאופיינת בפורמט אופקי ובמודל בולט הנראה לעיתים כפיסולי ומצביע על השפעת מורו אברהם יאנסנס.
השימוש שלו באלכסונים בקומפוזיציה ובקיצור הפרספקטיבה, הימנעות מיצירת רקע קונבנציונלי בולטים ביצירה כמו "שחקני הקלפים".
כמו ביצירתו של מורו יאנסנס, לדמויותיו של רומבוץ יש מראה כמעט פיסולי.
רומבוץ היה הצייר הפלמי הראשון שצייר מוזיקאים.
סביר להניח שהוא פיתח סוג זה של ציור בהשפעה ישירה של יצירותיהם של חסידי קרוואג'יו שאת עבודותיהם ראה באיטליה ולא באמצעות המתווכים בהולנד.
"נגן הלאוטה" של רומבוץ (1620) הוא דוגמה טובה להשפעת ולנטין דה בולון על הצייר הפלמי.
ציירים פלמיים אחרים כמו ג'ייקוב ג'ורדנס, יאן קוססירס וג'יליס רמאיוס יאמצו בהמשך גם את סוג הציור של המוזיקאי הבודד.
נושאי "חמשת החושים" ו"שבעת החטאים" מופיעים לעיתים קרובות ביצירתו.
"נגן הלאוטה" של רומבוטס (בערך 1620) אינו רק דיוקן של מוזיקאי אלא גם מרמז על חמשת החושים דרך האובייקטים הכלולים בקומפוזיציה: שמיעה (הלאוטה), טעם (הטנקארד), ריח (המקטרת), ראיה (תווי המוזיקה) והמגע (הסכין).
ה"קטטה בקלפים" ו"שחקני השש-בש" (בערך 1620–1630) מביעים כעס בלתי מבוקר כנושא העיקרי של הציור.
תיאורים מוסריים של חטא הזעם הקטלני (כעס) היו מסורת באמנות הצפונית במשך מאות שנים.
רומבוץ כלל באופן קבוע דיוקנאות של עצמו ושל אשתו בציורי הז'אנר שלו.
דוגמה לכך היא "חבורת המוזיקליים עם בכחוס".
בהתבסס על שני דיוקנאות התליון של אנתוני ואן דייק רומבוץ ואשתו עם בתם, מאמינים כי הזוג באמצע הקומפוזיציה בציור הזה מייצג את רומבוץ ורעייתו.
אפשר לפרש את דמותם של השניים כזוג, מהעובדה שהאישה מניחה את ידה על זרועו של הגבר.
זוגות שיצרו מוזיקה או שרו יחד היו נפוצים באמנות ובספרות של המאה ה-17, והיוו התייחסות פופולרית לאהבה.
בנוסף, כוונון הלוטה על ידי המוזיקאי משמאל מיועד לסמל הרמוניה בנישואין.
עוד האמינו שהמוזיקה משמשת גם כתרופה לצער.
בקומפוזיציה המתוארת כאן מחובר העונג שבמוזיקה והאהבה שמוגברים על ידי היין שהביא בכחוס.
רומבוץ שיתף פעולה גם עם ציירים מומחים באנטוורפן שעבורם הוא בדרך כלל צייר את הדמויות בקומפוזיציות שלהם.
דוגמאות לשיתופי פעולה כאלה הם "המטבח" (1630), שיתוף פעולה עם צייר טבע דומם אדריאן ואן אוטרכט - "המשפחה הקדושה", ושיתוף פעולה עם צייר הנוף יאן וילדנס.
הפופולריות של תנועת קרוואג'יו איבדה את חשיבותה אחרי שנת 1630. רומבוץ נטש את מאפייניהם תוך מעבר לפלטת צבעים בהירים יותר.
דוגמה טובה לכך היא "הנישואין המיסטיים של קתרינה הקדושה".
הסגנון המאוחר הזה מתקרב ליצירתו המאוחרת של רובנס, איתו הוא שיתף פעולה במימוש הקישוטים לכניסתו המפוארת של הקרדינל אינפנטה פרדיננד לאנטוורפן בשנת 1635. יצירה מאוחרת שהושפעה ישירות על ידי רובנס היא "ההורדה מהצלב" (1636), המבליטה בבירור את השפעתו של רובנס באותו נושא, בערך שני עשורים קודם לכן.
קרל אנטון תאודור גראף פון שפונק היה גנרל בצבא הגרמני שפיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
פון שפונק נולד ב-24 בינואר 1896 בדרמשטאדט למיור אנטון פון שפונק ואשתו תרזה לבית פון קורנברג, ובשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (הקיסר אלכסנדר), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש פון שפונק מהצבא בינואר 1920 והועבר למשטרת הביטחון, אך במאי אותה שנה הצטרף לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1929 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנים שלאחר מכן הוא מילא מספר תפקידי מטה שבהם מאוד הצליח והוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
במהלך הפלישה לפולין שימש פון שפונק כקצין מטה בקורפוס הממונע ה-15 תחת פיקודו של הרמן הות.
במרץ 1940 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרובאים ה-11, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-9, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה.
ב-12 בספטמבר 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בנובמבר 1941 הוא נפצע בברכו בהתקפה על קורסק.
בספטמבר 1942 הועבר לצפון אפריקה, שם מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-90 במקום אולריך קלימן והועלה לדרגת גנרל מיור ב-1 בנובמבר.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב אל עלמיין השני ובמהלך המערכה בתוניסיה, וב-12 במאי 1943 נפל עם כוחותיו בשבי הצבא הבריטי.
בשנת 1947 שוחרר מהשבי, ולאחר שחרורו עבד זמן מה כמנהל מכירות בבית חרושת למכונות בווירטמברג.
הוא התגורר עד סוף ימיו בטירת באקינגן אן דר ברנץ, ונפטר בגיל 86 בבית החולים היידנהיים ב-13 ביוני 1982.
תאודור רובינסון היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נופיו האימפרסיוניסטים.