tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר פעמים פצצות שלא התפוצצו נחתו ממש בין רגליו, בעת שבסיסו הותקף על ידי צמד "שטוקות".
פוקרישקין ניסה להגן על בסיסו מפני המפציצים באמצעות מקלע אותו פירק ממפציץ אחר והשעין על גוף מטוסו, אך למרבה מזלו השטוקות הטילו את פצצותיהם לעברו נמוך מדי, ואלו לא נדרכו ולא התפוצצו.
ב 5 באוקטובר 1941 מטוסו הופל על ידי מסרשמיטים גרמניים באזור אורחובו, שם נחת נחיתת אונס בלב כוחות סובייטיים שהיו בנסיגה חפוזה.
הוא ארגן מספר חיילים ומשאית כדי להציל את מטוסו, אך בשל לחץ הנסיגה נאלץ לבסוף לשרוף את המטוס כדי שלא יפול שלל.
במהלך שנת 1941 הוצבה יחידתו באזור קוטובסק, וממטוסי המיג-3 שלהם פורקו מקלעי 12.7 המ"מ לצורך התקנה במטוסים חדישים יותר.
המטוסים נותרו עם חימוש של צמד מקלעי 7.62 מ"מ בלבד.
היחידה הוסטה לתקיפות קרקע שכן חימוש זה לא יכול להתמודד עם מטוסי הקרב הגרמניים.
הטייסת קיבלה 10 מטוסי פוליקרפוב I-16 וכמה מטוסי יאק-1 לחיפוי.
בסתיו 1941 הטיס פוקרישקין מיג-3 בתנאי מזג אוויר קשים ביותר, שגרמו להתרסקות שניים מעמיתיו, במטרה לאתר את קבוצת הטנקים של אוואלד פון קלייסט שעקבותיה אבדו לסובייטים באזור שאחטי.
פוקרישקין הסתכן בטיסה בגובה נמוך ביותר בתנאי מזג אוויר קשים ואיתר את קבוצת הפיקוד.
על מבצעו זה הוא קיבל את עיטור מסדר לנין.
בסוף קיץ 1942 הועברה יחידתו מהחזית לאימונים במטוסי הבל P-39 איירקוברה החדישים שנתקבלו מארצות הברית.
פוקרישקין הסתכסך רבות באותה תקופה עם מפקדיו על רקע שיטות הקרב המיושנות שלומדו, שלדעתו לא עמדו במבחן המלחמה.
פוקרישקין נשפט במשפט צבאי בגין מרדנות, פחדנות וסירוב פקודה.
הוא קורקע, נשללו ממנו סמכויות הפיקוד וחברותו במפלגה בוטלה.
עם זאת, עד מהרה התערבו לטובתו בכירים ממוסקבה שביטלו את המשפט והחזירוהו לתפקידו הקודם.
פוקרישקין זכה במרבית הניצחונות האוויריים שלו במהלך המערכה על חצי האי טאמאן באזור קובן בשנת 1943. הגרמנים התעקשו להחזיק בחצי האי לאחר נסיגתם מהקווקז, וריכזו בו כוחות חזקים מקבוצת ארמיות A, והצבא האדום ניסה לחסל את ראש הגשר הגרמני באזור.
במסגרת הלחימה סביב חצי האי טאמאן, נערכו קרבות אוויר נרחבים בשמים מעל שדה הקרב.
טייסות הקרב הסובייטיות המריאו מקובן והתנגשו בכוחות הלופטוואפה, שפעלו מחצי האי קרים, שכללו גם טייסות נודעות JG דוגמת 51 'מאלדרס', JG 52 ו-JG 3 'אודט'.
בכל יום התרחשו באזור קרבות אוויר בהם השתתפו עד 200 מטוסים משני הצדדים בבת אחת.
פוקרישקין המציא באותה עת מספר טקטיקות חדשניות, כשיטת ה"מטוטלת" לפטרול אווירי.
באמצעות שימוש בבקרת קרקע קדמית, שליטה ובקרה מתקדמים ומכ"ם קרקעי השיג חיל האוויר הסובייטי את הניצחון האווירי המשמעותי הראשון על הלופטוואפה.
בפברואר 1944 הוצע לפוקרישקין קידום ותפקיד מטה קל כאחראי על הכשרת טייסים.
הוא דחה הצעה זו והעדיף להישאר בטייסתו ובדרגתו, אך עם זאת הוא טס פחות במשימות קרביות, שכן התעמולה הסובייטית הציגה אותו כגיבור נדיר ומותו היה עלול להיות אסון תעמולתי.
פוקרישקין שהה רוב זמנו בבונקר הפיקוד של הרגימנט והנחה את עמיתיו ברדיו.
ביוני 1944 הוא הועלה לדרגת קולונל ופיקד על דיוויזיית המשמר האווירית התשיעית.
ב-19 באוגוסט 1944 הוענק לפוקרישקין אות גיבור ברית המועצות בפעם השלישית, לאחר שהשלים 550 גיחות קרב ו 53 הפלות רשמיות.
הוא היה האדם הראשון שקיבל עיטור זה שלוש פעמים, והיחיד שקיבל אותו בזמן המלחמה עצמה.
לאחר קבל עיטור זה נאסר עליו לחלוטין לטוס, אך הוא הצליח להתחמק מספר פעמים ולהשיג הפלות נוספות.
כשנסתיימה המלחמה, נמתחה על פוקרישקין ביקורת חריפה בשל העדפתו למטוסים אמריקאיים ולא סובייטיים.
הוא למד באקדמיה צבאית מ 1945 עד 1948. לאחר מכן הוצב לשרת בארמייה אווירית של מחוז מוסקבה, עליה פיקד ואסילי סטלין (בנו של יוסיף סטלין.
פוקרישקין לא הסתדר את דעותיו על תפקודו של ואסילי סטלין והאחרון עיכב את קידומו.
פוקרישקין נאלץ בשל כך לעבור מחיל האוויר לחיל ההגנה האווירית.
הוא מילא תפקיד של סגן מפקד ולאחר מכן מפקד של גיס מטוסי יירוט.
אך גם בחיל זה סטלין בלם את קידומו בדרגות.
רק מותו של סטלין הוא קודם לדרגת גנרל-מיור.
בשנים 1956 - 1957 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
בשנת 1958 קודם לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הארמייה ה-52 של חיל ההגנה האווירית.
לאחר מכן פיקד על הארמייה ה-8 של חיל ההגנה האווירית.
פוקרישקין המשיך לטוס עד לשנת 1963 על כל סוגי מטוסי היירוט שהיו בחיל האוויר הסובייטי.
המטוס האחרון, עליו טס היה מיג 17. בשנת 1968 מונה לסגן מפקד חיל ההגנה האווירית.
בשנת 1972 הועלה לדרגת מרשל אווירי ומונה לראש DOSAAF (מעין מקבילה לגדנ"ע אוויר).
בשנת 1981 פרש למעשה מהשירות.
אלכסנדר פוקרישקין מת ב-13 בנובמבר 1985 ונקבר במוסקבה.
רחובות, כיכרות ותחנת רכבת תחתית בנובוסיבירסק, מולדתו, קרויים על שמו.
פוקרישקין החל את המלחמה במטוס מיג-3, שבו הפיל 11 מטוסי אויב.
באוגוסט 1942 הוסבה יחידתו, רגימנט משמר של מטוסי קרב מס' 16, למטוסי בל P-39 "איירקוברה" שהגיעו מארצות הברית במסגרת העזרה מבנות הברית המערביות דרך "השאל-החכר".
הטייסים הסובייטיים חיבבו מטוס זה ומצאו אותו בן תחרות למסרשמיט Bf-109 ואף עליון על הפוקה-וולף Fw 190 בגובה נמוך.
פוקרישקין חיבב מטוס זה בשל עוצמת האש של תותח 37 המ"מ הראשי שלו, ואף התקין מערכת אשר בלחיצת הדק ירתה בתותח הראשי ובמקלעי ה-0.5 אינץ' בכנפיים בבת אחת.
פוקרישקין תיאר בכתביו כיצד מטוסי האויב היו מתפרקים לגזרים במטח משולב שכזה.
הטייסת של פוקרישקין הייתה מיועדת מספר פעמים למעבר למטוסי קרב חדישים כמו La-5 ומטוסי יאק-9, אך פוקרישקין סירב שכן ראה את La-5 כנחות בכוח האש שלו, ועם אלכסנדר יאקובלב היה לו סכסוך אישי.
ב-1944 הוא הסכים לעבור למטוסי La-7. אחד מידידיו, טייס קרב מנוסה בשם אלכסנדר קלובוב, נהרג בתאונת נחיתה בעת ההסבה לLa-7 בשל תקלה טכנית במערכת ההידראולית של המטוס.
פוקרישקין ביטל את ההסבה וכפי הנראה טייסתו צוידה במטוסי P-63 "קינגקוברה".
מטוסים אלו לא הותרו לשימוש נגד גרמניה, אלא במקרה של מלחמה כנגד יפן בלבד, ולכן השימוש בהם לא אוזכר במקורות רשמיים.
עם זאת, טייסי קרב וצוותי נ"מ גרמניים זיהו בוודאות מטוסים כאלו בחזית המזרחית.
59 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 6 נוספות יחד עם טייסים אחרים.
על פי זכרונותיו ויומניו של פוקרישקין, הוא הפיל למעלה מ-100 מטוסי אויב.
עם זאת, חיל האוויר הסובייטי לא החשיב באופן רשמי מטוס אויב כמופל אם שרידו לא נמצאו.
לכן מטוסי אויב רבים שהפיל פוקרישקין מעל שטח האויב לא נזקפו לזכותו.
בנוסף לכך, פוקרישקין השתתף במנהג של טייסים סובייטים רבים אחרים, ולפיו ביום שנהרג בו טייס - נרשמות כל הפלות טייסתו על שמו, כדי שמענק ההפלה הנדיב יגיע למשפחת הטייס ההרוג ויסייע בקיומה.
בנוסף, החלק המכריע של הפלות פוקרישקין היה לפני 1943, שכן מקיץ 1944 נאסר עליו באופן מוחלט להשתתף בקרבות אוויר.
לולא איסור זה היה קרוב לוודאי משיג הפלות רבות נוספות, שכן באותה עת שלט הצבא האדום בשמי החזית המזרחית.
הפלות מתועדות לפי כתבי פוקרישקין:
3 עיטורי גיבור ברית המועצות
2 עיטורי סובורוב דרגה 2
2 עיטורי המלחמה הפטריוטית מדרגה 1
מספר עיטורים ומדליות ממדינות זרות, כמדליית השירות המצוין של הצבא האמריקאי.
אלכסנדר פוּקס (Fuks; 30 במאי 1917 – 29 בנובמבר 1978) היה היסטוריון ישראלי של יוון הקלאסית והתקופה ההלניסטית.
אלכסנדר פוקס נולד למשפחה ציונית בעיר ולוצלאווק שבצפון פולין ובה קהילה יהודית המונה כמה אלפים.
למד בלשון הפולנית בבתי הספר בעיר, למד לטינית והיסטוריה והיה תאב ידע עוד משחר ילדותו.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, בה החל ללמוד בחוג ללימודים קלאסיים והתמחה בהיסטוריה של יוון.
מורו הגדול היה אביגדור צ'ריקובר ולצדו משה שוובה.
עבודת הגמר שלו (1942) עסקה בפסאודו-קסנופון.
עבודת הדוקטור שלו (1946) נסבה על שני נושאים: הפוליטיקה של אתונה העתיקה והספרות האפית של המאה ה-5 לפני הספירה והשקפותיהם הפוליטיות של גדולי היוצרים בתור הזהב של אתונה.
בתחילת שנות החמישים שהה כשנתיים באוניברסיטת אוקספורד, שם הושפע מאוד מארנולד וייקומב גום (Gomme), מחשובי החוקרים של תוקידידס.
הוא לימד לכל אורך הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטה העברית: כמדריך (1949), מרצה (1953), פרופסור חבר (1957) ופרופסור מן המניין (1962).
אחד משלושת ילדיו, גדעון פוקס, הוא פרופסור בחוגים ללימודי ארץ ישראל ותולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
התהוות המשטר והחוקה האתונאיים והאידאולוגיות הפוליטיות מהם הושפעו במאה החמישית לפני הספירה
נושא זה שוטח פוקס בספרו Ancestral Constitution שראה אור בשנת 1953 בלונדון.
הספר דן ברעיונותיה של מפלגת המתונים באתונה שסיסמתה הייתה חזרה ל'חוקת האבות' ובפעילותה בשנים הרות הגורל 411 ו-403 לפני הספירה.
חבריה, רובם ככולם אנשי הרוח הגדולים באתונה של תקופת המלחמה הפלופונסית, דגלו בדעותיה של מפלגת המתונים.
מפלגת המתונים אשר בראשה עמד תיאמנס עמדה בתווך שבין מעמד האצולה למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית.
פוקס הראה כי החוקה שנתחברה במאה הרביעית לפני הספירה, מהווה שלב במאבקים הפוליטיים של הפרשנות מחדש להיסטוריה הקדומה של אתונה וכי 'מדינת האתונאים' לאריסטו היא המסד לחוקה זו.
מחקר הפפירולוגיה הנוגע למפגש שבין היהודים לעולם ההלניסטי
אביגדור צ'ריקובר, מורו של פוקס, החל לשתף אותו בשנות הארבעים המאוחרות במפעלו העצום של ה-Corpus Papyorum Judaicarum.
בסיס למחקריהם שימשה ספריית האנט (Hunt) במוזיאון אשמוליאן.
פרשנותו לפפירוסים בנוגע למרד התפוצות, היא מסד לכל מחקר שנערך אודות המרד היהודי.
המשבר החברתי במאות הרביעית עד השנייה לפני הספירה
החל משנת 1951 החל פוקס לפרסם מאמרים בנושא זה ונחשב באחרית ימיו לאחד מגדולי המלומדים בתחום.
בספרו 'אתונה בימי גדולתה' הוא סובר שלמרות שהעבדות הייתה תופעה חשובה באתונה מבחינת סדרי החברה, הרי שתרומתה הכלכלית הייתה משנית.
פוקס חקר שבעים מאורעות של התנגשות מהפכנית ביוון, כשהכוונה היא לכל ניסיון לחולל שינוי במצב החזקת הקניין במדינה.
לצורך כך הוא בחן את הספרות היוונית וחדר לעובי הקורה של השתמעויותיה האידאולוגיות.
הוא חיבר שורה של מאמרים לחקר המהפכה בספרטה, בה היו קשורים קלאומינס ואגיס.
בשנת 1970 פרסם פוקס מחקר חשוב ב-Journal of Hellenic Studies על אודות האחרונה במלחמות החירות היווניות כנגד האימפריאליזם הרומי.
במאמרו זה הראה שהמלחמה האכאית איחדה את החברה על כל רבדיה, כולל המעמדות הנמוכים, כיוון שזו הייתה מלחמה לחירות לאומית וכי רק חלק מזערי מן העם התנגד לה.
אלכסנדר פוקס פרסם מחקרים על תולדות היהודים במצרים ההלניסטית.
הוא אף חקר את משפחתו של פילון ועסקי המסחר הענפים שלה, בכל רחבי המזרח הקדום.
בשלהי ימיו הקדיש מחקרים רבים לשאלת החברה אצל אפלטון.
מדינה וחברה ביוון: מחקרים בתולדות יוון הקלאסית וההלניסטית.
אתונה בימי גדולתה: המשטר, החברה וחיי-הרוח בעיר-מדינה יוונית.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ה 1975.
דמויות וטיפוסים של מהפכה חברתית-כלכלית ביוון מן המאה הד' ועד המאה הב' לפנה"ס.
ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך 5, חוברת 3, תשל"ג.
בעיות במדיניות הפנים של המדינה הרומית בשנים 91-80 לפנה"ס.
ירושלים: האוניברסיטה העברית, תשי"ט, 1959.
מבחר השירה הרומית: אובידיוס, ורגיליוס, הורציוס; בתרגומו של יהושע פרידמן; ערוך ומבואר בידי אלכסנדר פוקס, חיפה: בית הספר הריאלי העברי ('ספרי מופת לבתי ספר'), תשי"ב 1952.
אלכסנדר פופ , מגדולי המשוררים האנגלים של המאה ה-18. ידוע במיוחד בזכות מסותיו בחרוזים, תרגומיו ליצירותיו של הומרוס, והסאטירות שלו.
שורות רבות משיריו נעשו מטבעות-לשון שגורות בשפה האנגלית.
שירו הדידקטי "מסה על האדם", מה שנחשב במאה ה-18 ליצירת המופת שלו, הייתה נערצת בזמנו על ידי אישים רבים, ביניהם קאנט.
פופ נולד ב-1688 בלונדון להורים קתולים.
חודשים מעטים לאחר לידתו אירעה המהפכה המהוללת שסילקה סופית את הקתולים מעמדות השפעה באנגליה.
כקתולי נשללו מפופ הצעיר הזכות ללמוד באוניברסיטה והאפשרות לקבל חסות של פטרון.
קשיים אלה עודדו אותו לבנות את עתידו ואת מעמדו במו ידיו: כנער הקדיש את זמנו לקריאה, כמתבגר יצר קשרי ידידות עם סופרים ומבקרים, וכגבר צעיר הבטיח לעצמו עצמאות כלכלית לכל חייו בזכות הצלחתם המסחרית של תרגומיו ליצירות הומרוס.
שירתו המקורית, שהקנתה לו את מעמדו כמשורר החשוב ביותר של התקופה, היא שירת שנינה סאטירית.
הדבר הולם את תקופתו: שנות פעילותו של פופ הן שנות השיא והבשלות של הנאו קלאסיציזם האנגלי, שהשנינה, ההפתעה, האלגנטיות, ההישענות על דגמים יווניים-רומיים וההקפדה הז'אנרית הן מערכיו הבסיסיים.
שנינה זו, wit, הייתה בסביבתו הפואטית של פופ מושג תאורטי מרכזי שמשמעיו רבים: שירה, יצירה, דמיון ספרותי, ברק, ברק-כזב, כישרון – ושנינה כפשוטה: מענה-לשון מפולפל, חד ומכתמי.
אלכסנדר פופ נפטר בשנת 1744, ככל הנראה, כתוצאה ממחלת השחפת בה חלה.
אלכסנדר פלמברג (בפולנית: Alexander Flamberg; 1880 – 24 בינואר 1926), שחמטאי יהודי-פולני מוכשר עם רעיונות מעמיקים ומקוריים.
בריאותו הרופפת מנעה ממנו מלממש את מלוא כוחותיו על לוח השחמט.
פלמברג נולד בוורשה, וחי באנגליה בשנותיו המוקדמות, שם למד לשחק שחמט.
לאחר ששב לוורשה, הפך פלמברג לאחד מהשחקנים החזקים ביותר בפולין.
בשנת 1900 הגיע למקום השני, לאחר סלומון לאנגלבן, בתחרות ורשה.
פלמברג זכה באליפות ורשה בשנים 1901 ו-1902. בתחרות האמנים החזקה שהתקיימה בלודז' בשנת 1906 הגיע פלמברג למקום השלישי, לאחר עקיבא רובינשטיין ומיכאל צ'יגורין.
בשנת 1910 ניצח פלמברג באליפות ורשה, לפני רובינשטיין, אך הפסיד בדו-קרב ביניהם +0 -4 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באותה שנה הגיע למקום השלישי, אחרי גרז רוטלוי ורובינשטיין בתחרות ורשה.
בשנת 1911 חלק מקום שני-שלישי עם גרז סלווה אחרי רובינשטיין.
בשנת 1911 הגיע פלמברג למקום השני, אחרי סטפן לויצקי באליפות כלל-רוסיה לחובבים שהתקיימה סנקט פטרבורג בשנת 1911.
בשנת 1912 חלק פלמברג מקום שישי-שביעי עם סרגיי פון פריימן בתחרות אבזיה.
באותה שנה הגיע שני, אחרי רובינשטיין, בתחרות ורשה.
פלמברג הגיע שני, אחרי יפים בוגוליובוב בתחרות לודז' והגיע למקום החמישי באליפות ברית המועצות השביעית שהתקיימה בווילנה (ניצח: רובינשטיין).
בשנת 1913 ניצח פלמברג בתחרות ורשה לפני אולדריך דוראס ומשה לובצקי.
באותה שנה סיים בתיקו דו-קרב קצר עם דוראס +1 -1 וזכה בדו-קרב נגד בוגוליובוב +4 -0 =1. שני הדו-קרבות התקיימו בוורשה.
בסוף השנה הגיע למקום השלישי, לאחר אלכסנדר אלכין ואהרון נימצוביץ' באליפות ברית המועצות השמינית שהתקיימה בסנקט פטרבורג.
פלמברג ניצח בתחרות קרקוב שהתקיימה בשנת 1914.
בחודשים יולי אוגוסט 1914 פלמברג שיחק בתחרות מנהיים והגיע מקום 17 בתחרות שהופסקה.
בעת שהופסקה הוביל אלכסנדר אלכין.
פלמברג ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה.
בחודש ספטמבר 1914 ארבעה מהשחמטאים (אלכין, פדור בוגאטירצ'וק, סאבורוב וקופלמן) שוחררו והורשו לחזור לביתם.
יתר השחקנים (בוגוליובוב, מליוטין, איליה רבינוביץ, פטר רומנובסקי, אלכסי סלזנייב ווינשטיין) נשארו ביחד כארבע שנים וקיימו שמונה תחרויות שחמט ביניהם.
פלמברג הורשה לחזור לוורשה בשנת 1916 (מרכז פולין היה תחת שלטון גרמני).
עם שובו חלק מקום רביעי-חמישי בתחרות בה ניצחו רובינשטיין ולובצקי.
בשנת 1917 חלק מקום שלישי-רביעי (ניצח: רובינשטיין).
בשנת 1919 הגיע למקום השני, אחרי בלסיצמן ולפני רובינשטיין.
בשנת 1923 ניצח בתחרות ורשה לפני פאולין פרידמן.
בשנת 1924 חלק מקום ראשון עם לובצקי בתחרות ורשה.
פלמברג נפטר בגיל צעיר יחסית בעיר מולדתו בשנת 1926.
בספרם של ריינפלד וצ'רנב "אסטרטגיה וטקטיקה בשחמט" משנת 1933 כותבים השניים (עמ' 43–44) כי המשחק בין פלמברג ללויצקי מהתחרות שהתקיימה בסנקט פטרבורג בשנת 1914 הוא אחד מהמשמעותיים ביותר בהיסטוריה של השחמט.
"כאשר בוחנים את מסעי הפתיחה ואת מהלך המשחק, קשה להאמין שהמשחק התקיים בשנת 1914. הפיאנקטו הכפול של הרצים, הפעילות בשני האגפים ולאחר מכן התמרונים עם הפרשים השחורים ומיקום המלכות על האלכסונים הארוכים, כל הרעיונות הללו, כפי שאנו יודעים, היו ההשגים המאוחרים של ההיפרמודרניים".
אלכסנדר ולדמירוביץ' פופוב הוא שחיין עבר רוסי.
נודע כאחד השחיינים הטובים בכל הזמנים במשחי חתירה למרחקים קצרים (ספרינטרים).
פופוב נולד בניזניהיה טורה במחוז סברדלובסק.
עד גיל 8 הוא פחד ממים אך אביו לא ויתר והחליט שהוא ילמד לשחות.
בגיל 8 הוא החל בלימודי השחייה בבית ספר לספורט לילדים ונוער בעיר לסנוי, ומאז הוא שוחה שם.
בתחילת דרכו היה שחיין גב אך לאחר שהצטרף לקבוצתו של המאמן גנדי טורצקי ביוזמתו של גלב פטרוב המאמן הראשי של נבחרת ברית המועצות, בשנת 1990 עבר לשחות חתירה.
יותר מאוחר הוא עבר עם מאמנו להתאמן באוסטרליה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 21.92 שניות, לפני האלוף היוצא מאט ביונדי (22.09 שניות) וטום ג'אגר (22.30 שניות), שניהם מארצות הברית וב-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.02 שניות, לפני גוסטבו בורג'ס מברזיל (49.43 שניות) וסטפן קארון מצרפת (49.50 שניות).
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.83 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.56 דקות, אחרי ארצות הברית שהשוותה את שיא העולם (3:36.93 דקות) ולפני קנדה (3:39.66 דקות).
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.91 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994, הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.17 שניות, לפני גארי הול ג'וניור מארצות הברית (22.40 שניות) וריימונדאס מאזוליס מליטא (22.52 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.12 שניות, לפני גארי הול ג'וניור (49.41 שניות) וגוסטבו בורג'ס (49.52 שניות).
מדליות כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:18.12 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:16.90 דקות ולפני ברזיל (3:19.35 דקות).
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.28 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:37.74 דקות ולפני הונגריה (3:39.47 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא הגן על תואריו לאחר שזכה שוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
חודש לאחר המשחקים האולימפיים באטלנטה הוא נדקר בבטנו בסכין במהלך קטטה עם שלושה רוכלים ברחובות מוסקבה.
הסכין חתכה עורק, פגעה באחת הכליות ופגעה בפליאורה.
הוא נזקק לניתוח דחוף, ושהה בשיקום שלושה חודשים.
באליפות אירופה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 המשיך פופוב במסע ניצחונותיו כשזכה ב-4 מדליות זהב בפעם הרביעית ברציפות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998, הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
כשחיין ראשון הוא קבע שיא אליפות חדש של 48.74 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.85 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.00 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.69 שניות, אחרי שיאן העולם הטרי פיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד שקבע תוצאה של 48.30 שניות ולפני גארי הול ג'וניור (48.73 שניות).
בשלב חצי הגמר פיטר ואן דן הוחנבאד קבע שיא עולם חדש של 47.84 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.24 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי הרביעייה הרוסית פסלה במשחה הגמר ובכך לא הצליח להגן על תואריו.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2003, הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.71 שניות מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.72 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.54 דקות ולפני יפן (3:36.12 דקות).
כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.95 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים פעמים במקום רביעי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.75 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.06 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מערוב בתוצאנה של 3:35.91 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.02 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.23 שניות ובמקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.58 שניות.
פופוב זכה בתואר שחיין השנה באירופה בשנים 1994 ו-2003.
פופוב נבחר כחבר בוועד האולימפי הבינלאומי בדצמבר 1999.
אלכסנדר סטפנוביץ' פופוב (רוסית: Александр Степанович Попов; 16 במרץ 1859 - 13 בינואר 1906) פיזיקאי רוסי שהדגים את השימוש המעשי של גלי רדיו, אך לא הוציא פטנט על המצאתו.
אלכסנדר פופוב נולד במשפחת כומר בכפר באזור העיר פרם.
לאחר סיום לימודי דת בבית הספר עבר לסנקט פטרבורג ובשנת 1877 החל את הלימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לאור מצבו הכלכלי, במקביל ללימודים עבד כחשמלאי.
לאחר סיום הלימודים וקבלת תואר פיזיקאי, המשיך בלימודי דוקטורט שסיים אותם בשנת 1882. הוא היה יכול להישאר באוניברסיטה אך העדיף לעסוק בעבודות פרקטיות בשטח ולכן עבר לבסיס הצי בקרונשטאדט.
במסגרת עבודות בצי עסק בנושאים שונים ובין היתר בנושא תקשורת באמצעות גלים.
ב-1894 פופוב בנה את מקלט הרדיו הראשון שלו.
בגלל שעבד במסגרת צבאית הוא לא היה יכול לפרסם את דבר ההמצאה ולכן היא לא קיבלה פרסום מיידי.
ב-1896 הציג אותו בתערוכה הכלל רוסית לתעשייה ומסחר בעיר ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1901 הוא התמנה לפרופסור לפיזיקה במכון האלקטרוטכני בסנקט פטרבורג ובשנת 1904 התמנה למנהל המכון.
אלכסנדר פריץ היה עורך דין ושחמטאי גרמני.
פריץ מיעט בתחרויות עקב עבודתו המשפטית, והופעתו הראשונה בשחמט הייתה בלייפציג 1877.
פריץ היה שחקן חזק של משחק עיוור ונהג לשחק משחק סימולטני עיוור מול עשרה יריבים במקביל.
אלכסנדר פטרוב היה שחמטאי רוסי, מחבר בעיות שחמט וסופר.
כונה גם פילידור הצפוני ולה בורדונה הרוסי.
היה פרופסור למכונות באוניברסיטת סנקט פטרבורג עד לשנת 1840.
אלכסנדר פטרוב נולד למשפחת אצילים וזכור בדרך כלל כראשון אמני השחמט הרוסי הגדולים.
החל משנת 1804 הוא גר בסנקט פטרבורג.
בשנת 1809 הוא ניצח את קופב וברנוב, השחמטאים המובילים בסנקט פטרבורג באותה עת, ובגיל 15 הפך לאלוף רוסיה בשחמט.
פטרוב כתב את ספר השחמט הראשון ברוסית.
על קוראיו נמנו אלכסנדר פושקין ואיוואן טורגנייב.
פטרוב ניתח בצוותא עם קארל יאניש את הפתיחה שידועה היום כהגנת פטרוב או הפתיחה הרוסית (C42).
עמדת הפתיחה של הפתיחה הרוסית
משנת 1840 פטרוב חי בורשה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית) והתמודד בהצלחה מול טובי האמנים כהירונים צ'רנובסקי ושמעון אברמוביץ וינוור.
במהלך התקוממות ינואר (1863-64) עזב פטרוב את ורשה לטובת וינה ופריז, שם התמודד עם האמן פול גורנו ב-1863.
פטרוב מת ב-1867 וקבור בבית הקברות של הכנסייה הרוסית אורתודוקסית בורשה.
האטיוד הידוע ביותר של פטרוב מכונה "הנסיגה של נפוליאון הראשון ממוסקבה".
תשומת לב למסע של המלך השחור (נפוליאון) מערוגה ב-1, דרך א7 ועד למט ב-ח8. הפרשים הלבנים מייצגים את חיל הפרשים הרוסי.
הערוגה א1 מייצגת את מוסקבה, הערוגה ח8 את פריס, והאלכסון א1-ח8 מייצג את הנהר ברזינה שם ספג נפוליאון מפלה קשה בשנת 1812.
זו העמדה, כמה מסעים לפני המט
אלכסנדר הופמן - פטרוב, משחק זה מכונה פטרוב הנצחי
אלכסנדר יורייביץ' פּיצ'וּשְקין הוא רוצח סדרתי רוסי שנידון למאסר עולם באוקטובר 2007 בגין ביצוע 48 מעשי רצח ושלושה ניסיונות רצח נוספים.
הפשעים בוצעו בפארק ביטצבסקי, השני בגודלו במוסקבה.
הוא נודע בכינוי "רוצח השחמט" בגלל כוונתו לרצוח 64 איש, כמספר המשבצות בלוח השחמט.
ברוסיה זכה לכינוי "המטורף מביטצבסקי".
אביו, יורי פיצ'ושקין, עזב את המשפחה כשלאלכסנדר מלאו 9 חודשים בלבד.
הבן גדל עם אמו, וסבו נטל חלק גדול בחינוכו.
ב-1976 עבר להתגורר עם אמו מעיר הולדתו מיטישצ'י לשכונת זוזינו שבמוסקבה.
אלכסנדר לא היה מופרע ואופיין כנער ביישן ומתבודד שאהב לשחק שחמט.
הביטוי הראשוני להתנהגותו המוזרה המם את כל מקורביו: הייתה לו תאונה - הוא נפל מנדנדה במגרש משחקים וסבל מפגיעת ראש קשה.
אחרי שהובהל לבית החולים, התברר כי הוא חווה זעזוע מוח ומתקשה לדבר - הוא היה מבולבל, הגה "ש" במקום "ס" והחל לכתוב בשגיאות כתיב.
לכן אמו החליטה לרשום אותו לבית ספר מיוחד אצל קלינאי תקשורת.
בתום לימודיו שם התקבל למכון טכני וניסה להתמקצע בנגרות.
את הרצח הראשון שלו אלכסנדר ביצע בגיל 18, ב-1992, הוא חנק סטודנט בשם מיכאיל אודֶייצ'וּקה, בן כיתתו, והשליך את גופתו לבאר מים.
14 שנים לאחר מכן הוא ציין בחקירתו בפני בלשי משטרת מוסקבה כי:
פישצ'וקין הקדיש מחשבה רבה לרצח הראשון שלו.
כעבור זמן חש תשוקה לבצע רצח נוסף - הבנה שחדרה בו לאחר הכרזת גזר הדין של אנדריי צ'יקטילו ב-1994. הוא הודה בחקירתו במשטרה כי הוא קינא בו וביקש להתעלות עליו במספר הרציחות.
הוא הכין את עצמו ביסודיות, כאשר הוא הופך את צ'יקטילו למודל לחיקוי עבורו - הוא החל ללבוש חולצות משובצות, כפי שנהג צ'יקטילו, ואסף כל כתבה אפשרית בעיתון אודות צ'יקטילו.
במהלך ביצוע סדרת הרציחות בשנים 2001–2006 הוא התגורר עם אמו, נטליה אלמוראדובנאיה ברחוב חרסון במוסקבה, לא הרחק מפארק ביטצבסקי.
עד שנת 2006 הוא עבד כמאבטח בסופרמרקט מקומי ולאחר מעצרו הודה כי הוא ביקש להרוג לפחות 64 אנשים, כך שמספר הקורבנות ישתווה למספר משבצות לוח השחמט.
לאחר כל רצח שביצע, הוא נהג להדביק מטבע על כל משבצת בלוח השחמט התלוי בקיר חדרו.
עם זאת, באחת החקירות, אמר כי לאחר מילוי כל המשבצות היה קונה לוח חדש.
רק שלושה מקורבנותיו הצליחו להישאר בחיים, לאחר שניסה לרצוח אותם.
בתחילה ניסה להרוג אלכוהוליסטים, חסרי בית, ואנשים מנודים חברתית וכאלה, שלדעתו, לא הייתה להם זכות לחיות.
בתוך זמן קצר הוא החליט לנתק קשר עם כל חבריו, בטענה כי "הריגת מישהו שאתה מכיר היא תענוג גדול".
באותן שנים, הגיעו דיווחים לתחנת משטרת מוסקבה בדרום מערב העיר, כי קיים חשד לסדרת רציחות ביער ביטצבסקי, בעקבות חשיפת גופות קשישים.
בתחילת שנת 2006 דבר הרציחות החל להתפרסם בתקשורת הארצית ברוסיה והוחלט להציב פטרול קבוע בפארק.
ב-19 בפברואר 2006 נעצר בפארק ביטצבסקי בן אדם שניסה להימלט כשנדרש להציג תעודות.
השוטרים פתחו לעברו באש ופצעו אותו בירך.
מאוחר יותר התברר כי לעצור לא היה כל קשר לרציחות בפארק.
העיתונות דנה בשתי אפשרויות למניעים להתנהגות החריגה שלו.
לפי גרסה אחת, האיש נעצר על ידי בלשים שלא היו במדים, והאיש חשב כי אלה ניסו לשדוד אותו.
לפי הגרסה השנייה, האיש היה חמוש בסכין להגנה עצמית (כתוצאה מהשמועות הרווחות על הרציחות בפארק), וכאשר משך את תשומת לבם של החוקרים, הוא חשש כי הוא עלול לשאת באחריות פלילית על אחזקת סכין.
ב-13 במרץ נעצר באותו הפארק גבר הלבוש כאישה, אשר למראה השוטרים ניסה להימלט בריצה.
בתיק שנמצא בחיקו, השוטרים גילו פטיש, מממצאי החקירה התברר כי לעצור יש אליבי מוצק.
ב-14 ביוני נרצחה מרינה מוסקאלייבה, שהחקירה העלתה כי היא הייתה חברתו של אלכסנדר פיצ'ושקין.
מרינה הלכה לפגישה עם פיצ'ושקין, כשהיא משאירה לבנהּ את מספר הטלפון הנייד שלה.
פיצ'ושקין שהיה מודע לעובדה זו, החליט בכל זאת להרוג אותה.
יומיים לאחר מכן פיצ'ושקין נעצר לראשונה והתוודה באוזני החוקרים כי הוא "המטורף מביטצבסקי", אך החקירה נמשכה, מאחר שהחוקרים לא שללו אפשרות ל"הפללה עצמית", נטילת אחריות על פשעים שלא ביצע למעשה.
זמן מה לאחר מכן, פיצ'ושקין העיד על פשעים אחרים שבוצעו בפארק ביטצסקי.
באפריל 2007 פסיכיאטרים משפטיים מצאו אותו כשפוי חלקית, מה שאִפשר להטיל עליו עונש מאסר עם טיפול פסיכולוגי חובה, שהוחלט לערוך החל מדצמבר 2006 במכון המחקר לפסיכיאטריה משפטית ע"ש ולדימיר סרבסקי במוסקבה.
ביוני 2007 התיק הפלילי של פיצ'ושקין הושלם תוך הכללת רצח 52 איש בכוונה תחילה, הרציחות שבוצעו בעיקר בפארק ביטצבסקי.
ב-13 באוגוסט 2007 החל בית המשפט העירוני של מוסקבה בשימוע הראשוני בעניינו של פיצ'ושקין שהואשם ברצח 49 בני אדם ובניסיון לרצוח עוד שלושה נוספים.
הוא הואשם על פי סעיף 105 של החוק הפלילי הרוסי "רצח שני אנשים או יותר במודע שהם במצב חסר אונים, באכזריות קשה." התובע במשפט, היה התובע הכללי של מוסקבה, יורי סמין, שחזה כי גזר הדין יינתן בתוך חודשיים לפחות.
במהלך המשפט השתתפו 41 מבני משפחות הקורבנות ו-98 עדי תביעה.
בית המשפט קיבל את עתירת הנאשם, שביקש כי חבר המושבעים ידון בעניינו והכריז כי ההליך המשפטי יהיה פתוח לתקשורת.
לדברי החוקרים ממשטרת מוסקבה, ביצע פיצ'ושקין את פשעיו בשנים 1992–2006 והיה הכי פעיל בשנים 2005–2006 בפארק ביטצבסקי בדרום מוסקבה.
עורך דינו של הנאשם היה פאבל איוואניקוב, שאמר כי מרשו מודה באשמה במלואה.
עד היום לא ידוע המספר המדויק של הנרצחים, אף שבריאיון לטלוויזיה עורך הדין הצהיר כי פיצ'ושקין רצח 61 איש.
מקורות אחרים טענו כי רצח 63 אנשים.
בריאיון לטלוויזיה, הודה פיצ'ושקין כי רבים מקורבנותיו היו חבריו, הוא הביא אותם באמתלות שונות לפארק ביטצבסקי, שם הכה באחורי ראשם במהלומות פטיש, וקבר את גופותיהם.
בעת שחזור הרציחות בפני המשטרה חשף פיצ'ושקין אתרי קבורה רבים ובהם קורבנותיו.
אנשי משרד הפנים הרוסי הודו שאכזריותו של פיצ'ושקין אפילו עלתה על זו של הרוצח הסדרתי הנודע אנדריי צ'יקטילו, שהוצא להורג ב-1994 בעוון רצח 53 איש.
הם גם הוסיפו כי ללא ספק, לו לא היה נעצר, היה פיצ'ושקין ממשיך ברציחות.
ב-24 באוקטובר, החליט חבר המושבעים פה אחד להוציא כתב אישום.
פיצ'ושקין הורשע ברצח 48 איש ועוד שלושה ניסיונות לרצח ולמחרת הצהיר בפני בית המשפט כי הוא אינו מתחרט: "כל הזמן הזה אני רציתי משהו, אתם לא...
במשך 500 הימים שאני עצור, וכל הזמן הזה, כל אחד מכם מחליט על הגורל שלי - השוטרים, השופטים והתובעים.
אבל אני חרצתי את גורלם של 60 אנשים.
אני הייתי השופט, התובע, והתליין ...
ועשיתי לבדי את כל התפקידים שלכם ...
ב-29 באוקטובר 2007 נידון אלכסנדר פיצ'ושקין למאסר עולם (ברוסיה, מאסר עולם משמעותו ל-25 שנים ויותר) במושבת מאסר לטיפול מיוחד.
הוא הורשע ברצח 48 בני אדם ועוד שלושה ניסיונות רצח נוספים, בעוד שהוא עצמו הודה ב-12 פשעים חמורים נוספים כולל הרצח שביצע בסטודנט מיכאל אודייצ'וקה ב-1992.
ב-2 בנובמבר 2007 הגיש פיצ'ושקין ערעור כנגד פסק הדין, בערעור ביקש להפחית את עונש מאסרו ל-25 שנים.
בפברואר 2008, בית המשפט העליון של רוסיה דחה על הסף את ערעורו.
בין ה-16 בדצמבר 2010 ל-3 באפריל 2011 בוצעה סדרת רציחות בעיר אירקוטסק, כ-6 במספר, בידי סטודנטים מהאוניברסיטה המקומית: ארטיום אנופירייב, בן ה-19 וניקיטה ליטקין, בן ה-18. השניים בחרו קורבנות באקראי והרגו בין השאר ילד בן 12 וחסר בית.
הם נלכדו על ידי אנשי משרד הפנים ב-5 באפריל 2011 ונחקרו במשטרה.
הם השתמשו כנשק בפטישים וסכינים והודו במהלך חקירתם כי היו חברים בתנועה נאו-נאצית.
ברשתות החברתיות היו נוהגים לכתוב: "אנחנו האלים, נבחר מי ימות ומי יחיה".
השניים גם הודו בפני בית המשפט כי המניע למעשיהם הייתה תוכנית טלוויזיה שהם צפו בה באפריל 2007 ובה נראה פיצ'ושקין במשפטו - הם הצהירו כי ניסו לחקות אותו.
קונסטנטין אלכסנד פיין הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
זוכה שני פרס אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב ופרס באפט"א.
זכה להערכה רבה על סרטיו "בחירות או לא להיות" , "דרכים צדדיות", "היורשים", "נברסקה" ו"אודות שמידט".
פיין נולד באומהה, נברסקה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא יווני וגרמני.
הוריו הם פגי וג'ורג' פיין, בעלי מסעדה.
במקור היה שם משפחתו "פאפאדופולוס".
למד היסטוריה וספרדית באוניברסיטת סטנפורד, לצורך התואר שלו בספרדית למד פיין גם באוניברסיטת סלמנקה שבספרד.
סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר לקולנוע ותיאטרון של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בזמן שעבד בעבודות מזדמנות הכיר פיין את שותפו המקצועי התסריטאי ג'ים טיילור.
בשנת 1996 ביים וכתב ביחד עם טיילור את הדרמה הקומית העצמאית "החברות של רות", סרט אשר זכה לחשיפה והערכה רבה בפסטיבל סאנדנס.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוציא לאקרנים את סרטו השני, הקומדיה הפוליטית "בחירות או לא להיות" בה פרצה ריס וית'רספון בתפקיד טרייסי פליק .
פיין זכה על עבודתו בשני פרסי אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר ביחד עם ג'ים טיילור.
בטקס האוסקר בשנת 2000 הועמד ביחד עם טיילור לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 2001 כתבו פיין וטיילור ביחד עם פיטר בוכמן את התסריט לשובר הקופות "פארק היורה 3".
ב-2003 זכה פיין ביחד עם טיילור בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר על סרטו "אודות שמידט", את פרס הבמאי הטוב ביותר לו היה מועמד הפסיד פיין למרטין סקורסזה.
הסרט הועמד לפרס דקל הזהב ולשני פרסי אוסקר לשחקנים ג'ק ניקולסון וקתי בייטס.
בשנת 2004 ביים פיין את הדרמה העצמאית מועמדת 5 פרסי האוסקר "דרכים צדדיות" שמתארת את מסעם של שני חברים, בגילומם של פול ג'יאמטי ותומאס היידן צ'רץ', למחוז יין בקליפורניה.
פיין זכה על תסריט הסרט ביחד עם ג'ים טיילור בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ובפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר.
בנוסף הועמד פיין לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס הבמאי הטוב ביותר של גלובוס הזהב.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
והועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
באותה השנה היה פיין גם שותף להפקת הדרמה "מלכודת לנשיא" לצידם של אלפונסו קוארון ולאונרדו דיקפריו.
לאחר ההצלחה לה זכה נכשל פיין בהוצאה לפועל של פרויקטים נוספים בשל בעיות מימון.
פיין הוציא לאקרנים את סרטו החמישי "היורשים" ב-2011 שבע שנים לאחר הצלחתו עם "דרכים צדדיות".
הסרט זכה להצלחה רבה בהוליווד עם זכייה פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה ובפרס האוסקר השני של פיין לתסריט המעובד הטוב ביותר אותו חלק עם השחקנים נט פקסון וג'ים ראש.
פיין הועמד בפעם השנייה לפרס הבמאי הטוב ביותר של פרס האוסקר וגלובוס הזהב וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר בטקס פרסי אינדפנדנט ספיריט.
הסרט היה לרווחי ביותר בקריירה של פיין.
ב-15 בנובמבר 2013 שחרר פיין לאקרנים את סרטו השישי "נברסקה", דרמה עצמאית בשחור-לבן בכיכובם של ברוס דרן, וויל פורט וג'ון סקוויב.
הסרט זכה לביקורות אוהדות מיד עם צאתו להקרנות סגורות בפסטיבל קאן.
הסרט היה מועמד על ידי חברי האקדמיה לשישה פרסי אוסקר, בהם לבמאי הטוב ביותר בפעם השלישית בקריירה של פיין.
בשנים 2003-2006 היה נשוי לשחקנית הקנדית, סנדרה או, כוכבת סרטו "דרכים צדדיות".
בשנת 2015 נישא בשנית לפילולוגית יוונית, מריה קונטוס, אותה פגש במהלך טיול שורשים ביוון.
בשנת 2022 קיבל פיין אזרחות יוונית.
בשנת 2018, בעת ריאיון עם העיתונאי רונאן פארו, השחקנית רוז מק'גוון האשימה גבר "בולט" בהוליווד באונס סטטוטורי.
באוגוסט 2020 מק'גוון אמרה כי היה זה פיין, כשהיא הייתה בת 15 והוא בן 28. בספטמבר 2020 פיין פרסם הצהרה על "מערכת יחסים בהסכמה" עם מק'גוון ושלא הייתה לו סיבה לחשוד שהיא מתחת לגיל ההסכמה.
בחירות או לא להיות (1999)
אני מכריז עליכם צ'אק ולארי (2007)
אלכסנדר פטושקו , במאי סובייטי.
התפרסם בבימוי סרטי פנטזיה על בסיס סיפורי עם.
אלכסנדר פטושקו נולד בעיר לוגנסק, אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר, עבד בתור שחקן וצייר בתיאטרון המקומי וכעיתונאי.
בשנת 1923 הוא עבר למוסקבה והחל ללמוד כלכלה.
לא סיים את הלימודים והחל לעבוד כצייר ובונה בובות לסרטים מצוירים.
בשנת 1932 פטושקו ביים את סרטו הראשון.
בשנת 1935 אלכסנדר פטושקו סיים את הסרט "ההוליבר החדש" שהיה שילוב של סרט אנימציה עם כ-1,500 בובות ושחקנים חיים.
הסרט היה מבוסס על ספרו של ג'ונתן סוויפט אך תוך התאמת העלילה למציאות סובייטית (גריגורי רושאל היה שותף לכתיבת תסריט).
לאור הצלחת הסרט, הבמאי קיבל מחלקה במוספילם.
בשנת 1939 הוא ביים סרט נוסף תוך שימוש באותה טכניקה – סרט אנימציה בשילוב עם שחקנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה אלכסנדר פטושקו השתתף בצילום מספר סרטים תוך שילוב הניסיון שלו באפקטים מיוחדים.
לאחר חזרה למוסקבה הוא פנה לעשיית סרטים שמבוססים על סיפורי עם.
הסרט הראשון "הפרח מאבן" צולם בשנת 1946. הסרט זכה לפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן ופטושקו קיבל עבורו פרס ברית המועצות.
בהמשך הוא עשה מספר סרטים נוספים שהתבססו על סיפורי עם ועל יצירות של אלכסנדר פושקין.
בשנת 1953 הוא זכה בפרס נוסף בפסטיבל הקולנוע בוונציה.
בנוסף לבימוי סרטים הו היה מלמד ב-VGIK וכתב מספר סרטים על אפקטים מיוחדים וסרטי אנימציה.
בשנת 1969 הוענק לו תואר אמן העם.
בשנות ה-60 מספר סרטיו הוקרנו בארצות הברית תוך דיבוב וקיצור.
אלכסנדר פטושקו נפטר במוסקבה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אלכסנדר פרידמן (בהונגרית: Alexander Friedman; 5 באפריל 1905 – 5 ביולי 1987) היה אדריכל יהודי-הונגרי שחי ופעל בירושלים במאה ה-20. הוא היה אדריכל פורה ורב פעלים.
הוא נחשב לאחד האדריכלים הבולטים בירושלים בתקופה זו, ועמד מאחורי תכנונם של מאות בתי כנסת, בתים פרטיים, מוסדות קהילה וחינוך בירושלים.
פרידמן נולד בעיר סיגט שנמצאת בחבל מרמרוש בטרנסילבניה למשפחה בת שמונה ילדים, אביו הרמן (צבי) פרידמן היה סוחר עצים ואמו תרזה, עקרת בית.
אהבתו לציור הייתה ניכרת עוד כשהיה ילד ובשנת 1927 החליט לעזוב את ביתו ונסע ללמוד אדריכלות באוניברסיטת פדובה שבאיטליה.
בשנת 1933 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
שניים מאחיו עלו לישראל לאחר השואה, ואח נוסף חי ברוסיה.
בתחילת דרכו היה חייל בצבא הבריטי והצטרף לצוות המהנדסים שבנו את מצודות הטגארט בישראל, בסוריה ובלבנון.
מ-1933 ועד תחילת שנות ה-60 עבד במשרד האדריכלים של האדריכל מאיר רובין, לאחר מכן סיים את השותפות ומאז עבד לבדו ואת רוב יצירותיו תכנן באופן עצמאי.
בשנת 1941 התחתן עם יונה ברנשטיין ובשנת 1951 נולד בנם יהודה פרידמן.
לאורך השנים התגורר עם משפחתו בבניין הדירות שתכנן במרכז ירושלים - "בית המעלות".
נפטר בשנת 1987 בביתו משבץ מוחי ונקבר בהר המנוחות.
הרבה מהמבנים שתכנן בארץ הם ב.
בכל הבניינים שבנה בירושלים הכניס תמיד אלמנטים חדשניים, שלא נראו בבניה של אותה התקופה.
מתאפיין בבנייה מונומנטלית, איכות גבוהה של חומרים, הקפדה על פרטים וקווים סימטריים.
אחד מסימני ההיכר שלו הוא נטייתו לשימוש באבן נסורה.
בשנת 1982 קיבל מעיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים.
בית הכנסת הגדול שעל יד היכל שלמה - אדריכלות ותכנון פנים.
בית הכנסת ישורון, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
היכל שלמה - אדריכלות ותכנון פנים, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין- 1958
המוזיאון לאמנות האסלאם על שם ליאו אריה מאיר
מלון המלכים בכיכר צרפת, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
מלון הנשיא ברח' אחד העם,, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
בית לשכת עורכי הדין בישראל, נבנה בשותפות עם אד' יצחק בלט
בית חולים ליולדות משגב לדך, נבנה בשותפות עם אד' יצחק בלט
בית הרצוג שהיה שנים רבות משכנו של הרב הראשי לישראל - 1938
בית חינוך עיוורים - בניית פביליונים, מרכז ספורט לעיוור, והתאמת המקום לתנאי פנימייה, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
אגף במנזר רטיסבון, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
ישיבת מרכז הרב בשותפות עם מאיר רובין
בנין הכשרת הישוב ברחוב הלל
אנדרטת הנופלים בשיירת הדסה, שכונת שיח' ג'ראח, 1968
סניף בנק מזרחי טפחות ההיסטורי ברח' לילנבלום 48 בתל אביב
בית מגורים ברח' בן מימון - מקום מגוריו מאז 1959 ועד למותו.
שיכון הרבנים - מבנה בשכונת רוממה בירושלים.
יועד לשיכון רבנים פליטי שואה.
אלכסנדר פרידמן היה מתמטיקאי ופיזיקאי רוסי־יהודי.
ידוע בעיקר בשל משוואות פרידמן – שפיתח בזכות תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין – ובכך היה הראשון שהגה באופן פורץ דרך את רעיון התפשטות היקום.
נולד במשפחת קנטוניסטים יהודית שהמירה דתה לנצרות; אביו היה מלחין ורקדן בלט ואמו פסנתרנית.
ב-1906 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג וקיבל תואר ב-1910. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל האוויר של האימפריה הרוסית והשתתף בטיסות מבצעיות.
ב-1918 היה לפרופסור באוניברסיטת פרם.
ב-1922, על בסיס משוואות פרידמן, הציע פרידמן את הרעיון של התפשטות היקום במאמר בכתב העת הגרמני Zeitschrift für Physik.
ב-1927 פרסם את הרעיון הזה גם האסטרונום הבלגי ז'ורז' למטר, שלא ידע על חישוביו של פרידמן.
ביוני 1925 החל לנהל את המצפה הגאופיזי בלנינגרד.
נפטר ב-16 בספטמבר 1925, בגיל 37, מטיפואיד, לאחר שנדבק בחיידק בחופשה בחצי האי קרים.
על שמו נקרא מכתש "פרידמן" בירח.
אלכסנדר פרוכורוב , היה פיזיקאי סובייטי, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1964 עבור מגוון עבודות בתחום פיתוח לייזרים.
על הפעילות המדעית הוענק לו פרס לנין (1959) ועיטורים רבים של ברית המועצות כולל פעמיים תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ו-5 פעמים עיטור לנין.
אלכסנדר פרוכורוב נולד בעיר את'רטון קווינסלנד, אוסטרליה למשפחת מהפכנים רוסים שנמלטו מרדיפות השלטון.
בשנת 1923 המשפחה חזרה לברית המועצות.
בשנת 1939 פרוכורוב סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג בהצטיינות יתרה והחל ללמוד לתואר דוקטור במכון לבדב לפיזיקה במוסקבה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה גויס ולחם בחיל הרגלים.
לאחר פציעה קשה שוחרר וחזר למכון לפיזיקה להמשך לימודי תואר שלישי.
פרוכורוב עבד במכון לבדב לפיזיקה משנת 1946 ועד לשנת 1982. בשנת 1954 מונה למנהל מעבדת תנודות ובשנת 1968 לסגן מנהל המכון.
בשנת 1982 מונה למנהל מכון לפיזיקה כללית שהוקם באותה שנה והיה מנהלו עד לשנת 1998.
במקביל לימד באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1959 מונה לפרופסור.
בנוסף לימד במכון לפיזיקה טכנית במוסקבה.
בשנת 1960 נבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1964 לחבר מן המניין.
בשנת 1969 מונה לעורך ראשי של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה והוציא לאור את המהדורה השלישית שלה.
בשנת 1983 ביחד עם עוד שלושה חברי האקדמיה חתם על פניה גלויה בגנות אנדריי סחרוב שפורסמה בעיתונות הסובייטית.
פרוכורוב נפטר בשנת 2002 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אלכסנדר פרוכורוב פעל בתחום הרדיופיזיקה, פיזיקת מאיצים, רדיוספקטרוסקופיה אלקטרוניקה קוונטית ואופטיקה לא ליניארית.
עבודות הראשונות שלו עסקו בהתפשטות גלי רדיו על פני שטח כדור הארץ ובמיוחד ביונוספירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו בתחום גלי רדיו.
בשנת 1953 ביחד עם ניקולאי באסוב ניתח חוקים של פליטה מאולצת.
על בסיס עבודה זו הם בנו את המייזר הראשון בשנת 1954. בשנת 1955 פרוכורוב ניתח את תהליך היפוך האוכלוסייה שמהווה בסיס לבניית לייזר.
במשך מספר שנים עסק במחקרים בתחום הפאראמגנטיות.
על העבודות שהביאו לפיתוח הלייזר קיבל פרס לנין בשנת 1959 ופרס נובל לפיזיקה בשנת 1964.
במהלך שנות ה-60 צוות בראשותו בנה כמה לייזרים בטכנולוגיות שונות.
אלכסנדר (אלכס) פיינס (22 ביוני 1945 – 2 בנובמבר 2024) היה כימאי יהודי אמריקאי-ישראלי, שעסק בתחום הספקטרוסקופיה ותהודה מגנטית גרעינית.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וכמדען במעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
פיינס זכה בפרס וולף לכימיה לשנת 1991.
פיינס נולד בתל אביב למיכאל ולנעמה, וגדל ברודזיה.
ב-1967 סיים תואר ראשון במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968 יצא ללימודי דוקטורט בכימיה פיזיקלית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבארצות הברית אותם סיים ב-1972. באותה שנה הצטרף לסגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ב-1975 מונה לפרופסור חבר וב-1980 לפרופסור מן המניין.
ב-1993 מונה לקתדרת הנשיא באוניברסיטה ומ-1998 כיהן כפרופסור מחקר בקתדרה על שם גלן תיאודור סיבורג.
במקביל הוא כיהן כחוקר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי ובמכון המחקר QB3.
פיינס היה מחלוצי המחקר והיישום בתחום התהודה מגנטית גרעינית, יחד עם המנחה שלו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ג'ון וואוו, המציא את שיטת קיטוב-הביניים והסחרור בזווית-הקסם.
באוניברסיטת קליפורניה בברקלי המשיך את מחקריו בתחום שסייעו לפיתוח הענף.
פיינס היה עמית זר בחברה המלכותית הבריטית וחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פיינס היה נשוי עד פטירתו לדיצה ואב לחמישה ילדים.
לפני כן היה נשוי לאיילה מלאך-פיינס.
אלכסנדר פלאי (17 ביוני 1915 – 27 במאי 2007) היה היוזם והמוציא לאור של האנציקלופדיה העברית.
פלאי נולד בקייב למאיר וברכה פלאי.
בהיותו בן שש עלתה משפחתו לארץ ישראל דרך קהיר.
בישראל המשפחה התיישבה בתל אביב.
פלאי למד ב וב היסטוריה ופילוסופיה.
חלומו היה ליצור אנציקלופדיה מקיפה בשפה העברית.
רעיון האנציקלופדיה העברית החל להתממש בקיץ 1944. אז הוקמה ועדה מייעצת לקביעת מגמתה של האנציקלופדיה.
הדפסת הכרך הראשון החלה בקיץ 1948, עם הקמת המדינה.
נשיא הכבוד של האנציקלופדיה היה נשיא המדינה, פרופ' חיים ויצמן.
העורך של האנציקלופדיה היה פרופ' יוסף קלוזנר ופלאי כיהן כמנהל האנציקלופדיה.
הכרך הראשון הקיף את הערכים א' עד אוסטרליה.
התצלום הראשון המופיע בתחילת הכרך הוא תצלום מגילת העצמאות של מדינת ישראל.
הערך המסיים את האנציקלופדיה בכרך ל"ב הוא "תשרי".
לאחר מותו של פרופ' קלוזנר מינה פלאי את בנציון נתניהו לעורך הראשי של האנציקלופדיה.
העבודה על האנציקלופדיה נגמרה בשנת 1980.
לאחר מות אמו, ברכה פלאי, ניהל פלאי חלק מהוצאת הספרים שיסדה, מסדה, אך מצבה הכלכלי של החברה הורע וההוצאה סגרה את שעריה.
פלאי היה גם מנהלה של "החברה להוצאת ההיסטוריה של עם ישראל".
לאחר מכן נישא בשנית, ובשלישית (לרות נויפלד).
פלאי נפטר בשנת 2007 בירושלים, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה .
הוא הותיר אחריו שני ילדים מנישואיו הראשונים.
אלכסנדר אנדרייביץ' פטרוב הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע רוסי.
פטרוב נולד ב-25 בינואר 1989 בעיר פרסלאבל-זאלסקי שבמחוז ירוסלבל.
במהלך לימודיו היה חלק מהצוות האוניברסיטאי של КВН, היה חבר במועצת התלמידים ושיחק באולפן התיאטרון "אנטרפרייז" תחת הדרכתו של איוואננקו.
בפסטיבל התיאטרון בעיר פוחוויסטנבו (סמרה) בכיתת האמן של ליאוניד חפץ ואז החליט לעזוב את הפקולטה לכלכלה (בשנה שנייה) ונרשם ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון והשלים לימודיו שם ב-2012.
אלכסנדר עשה את הופעת הבכורה ב-2010 (בסדרת הטלוויזיה "קולות").
בשנת 2012 שיחק תפקיד מרכזי בסדרה "בעוד השרך פורח" (Пока цветёт папоротник)" וכן מככב בסדרת הטלוויזיה השוטר מרובליובקה.
בשנים 2012–2013 שירת בתיאטרון במוסקבה "Et Cetera".
בינואר 2013, התקבל ללהקת התיאטרון ירמולובה תחת הדרכתו של השחקן אולג מנשיקוב, שאיתו הוא משתף פעולה משנת 2017 בסדרת סרטי פנטזיה מיסטיים שבהן הוא מגלם את ניקולאי גוגול.
ב-2018 ביקש לנסות את כוחו בבימוי סרט הקולנוע "נקודת הניתוק" (Точка отрыва), אודות חבורת סקייטבורדיסטים, אך בהמשך החליט שלא להוסיף לעצמו לחץ ודחה את הרעיון להתייצב מאחורי המצלמה כבמאי אלא להתמקד בעולם המשחק.
ב-2018 שודרה בערוץ הראשון ברוסיה סדרת הטלוויזיה "ספרטה" בה גילם את התפקיד הראשי בצילומים שנערכו בשנת 2015. על גילום הדמות הראשית גם זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 2018. באותה שנה גילם גם את התפקיד הראשי בסדרה "התקשרו לדיקפריו!".
ב-2018 גילם לצדו של ולדימיר משקוב דמות של מרגל מיומן, בסרט הפעולה גיבור, שהוגדר בתור הגרסה הרוסית לסרטי ג'יימס בורן.
ב-2019 יצא לאקרנים הסרט T-34 בו הוא מגלם את הדמות הראשית ושהפך לסרט הרווחי בתולדות הקולנוע הרוסי.
הוא שב לגלם את דמות השוטר מרובליובקה גם בסרט קולנוע וגילם את דמות הכדורגלן אדוארד סטרלצוב, בסרט קולנוע עלילתי שיציאתו לאקרנים מתוכננת לשנת 2020.
בינואר 2020 זכה בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "טקסט".
בשנת 2023 שיחק בקומדיה השחורה של רומן פולנסקי "מלון פאלאס" בתור אנטון.
שנה סרט תפקיד הערות 2010 אל תשקר לי2012 קולות סדרת טלוויזיהאוגוסט.
השמיני 2012–2018בעוד השרך פורח סדרת טלוויזיה2013 חופשות הקיץ מרינה רושצ'ה סדרת טלוויזיה נשימה שנייה נטייה לשחררעצי אשוח 3אהבה בעיר הגדולה 3 2014פורט רוס: בחיפוש הרפתקה2015השיטהז'ניה סדרת טלוויזיה הבלתי נתפסים: הגיבור האחרון 2016–2018השוטר מרובליובקה גרישה איזמאילוב סדרת טלוויזיה2017 איך שנמאס לי מכולכם!
אלכסנדר פישביין הוא שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-89 בארצות הברית לפי מד כושר.
אלכסנדר פישביין נולד בלנינגרד, למד לשחק שחמט מאביו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 משפחתו היגרה לארצות הברית.
בשנת 1985 פישביין ניצח בתחרות השחמט לתלמידים שנערכה בארצות הברית.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא ניצח בכמה תחרויות שנערכו בנורווגיה ובדנמרק.
כמן כן הוא השתתף בהצלחה במספר תחרויות בארצות הברית.
בשנים 1991 ו-1992 הוא שיחק גם בתחרויות בישראל.
בשנת 1993 אלכסנדר פישביין החל להתרכז בעסקים.
אומנם הוא ממשיך להשתתף בתחרויות.
בשנת 2002 הוא חילק מקומות 2–3 עם גרגורי סרפר.
הוא השתתף ארבע פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה (התוצאה הגבוהה ביותר הייתה המקום השמיני בשנת 2006).
פישביין פרסם מספר ספרים בתחום השחמט.
אלכסנדר פינקל הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-65 בישראל לפי מד כושר.
אלכסנדר פינקל נולד לסמיון פינקל, שחמטאי שהיה אלוף עירו מספר פעמים והיה המאמן הראשון של בנו.
פינקל עלה לישראל ב-1991 עם משפחתו.
ב-1994 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
מתגורר ביקנעם עילית עם משפחתו.
1995 - סיים במקום ה-5 באליפות אירופה לנוער עד גיל 20 שנערכה בחולון
2000 - סיים במקום השישי באליפות ישראל
2001 - ניצח בתחרות בינלאומית ברחובות ובאילת.
2013 בתחרות של המכביה התשע-עשרה הוא סיים במקום השני.
אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג היה מחותנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
אלכסנדר נולד ב-2 ביוני 1852 בסנקט פטרבורג, לפטר, דוכס אולדנבורג ולתרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
המשפחה בילתה את חודשי החורף בפטרהוף ובקיץ עברו אל ביתם האחר, בקאמנואי-אוסטרוף, שם הייתה חווה לילדים, שבה הם גידלו ירקות וטיפחו בעלי חיים חקלאיים תחת פיקוחה של האומנת הרוסית שלהם.
אלכסנדר ואחיו גדלו מוקפים באמנות ובמוזיקה.
הוא למד רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ומלבד מקצועות הלימוד הרגילים, הילדים נאלצו לתרגל מוזיקה, ציור, ריקודים, רכיבה ונימוס בארמון.
ב-19 בינואר 1868 התחתן אלכסנדר עם אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לוכטנברג, בתם של מקסימיליאן, דוכס לוכטנברג ומריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולד לו בן אחד:
כשני אחיו שירת אלכסנדר בצבא הרוסי הקיסרי, ובשנים 1876–1880 שימש כמפקד החטיבה ה-1 בדיוויזיית המשמר ה-1, עמה אף לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בשנים 1885–1889 הוא שימש כשלישו של הקיסר, כמפקד המשמר הקיסרי, וכחבר מועצת המדינה.
בשנת 1886 הודח אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה, ואלכסנדר היה מועמדה של רוסיה להחליפו, אולם בשל רצונם של הבולגרים לא להיות כפופים לרוסים, מועמדותו לא התקבלה, ופרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה נבחר לתפקיד.
בשנת 1889 ביקש אלכסנדר להתפטר מתפקידו, בשל הטון האנטי-גרמני החריף שהתגבר בשורות הצבא, ובשל רצונו לדאוג לענייניו בדוכסות הגדולה של אולדנבורג, אולם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה סירב להתפטרותו, ורק העניק לו חופשה של אחד עשר חודשים.
אלכסנדר היה אחד האנשים העשירים ברוסיה, בין השאר בזכות אשתו, שהייתה נכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ובמשך תקופה אף היה השני בסדר הירושה של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, אחרי פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג וניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג.
כמו אביו לפניו, אלכסנדר היה משכיל וחכם, וריכז את רוב זמנו ומרצו לעבודות נדבנות ברחבי רוסיה.
מאחר שאלכסנדר היה רופא, הוא היה מעורב מאוד בניהול של בתי חולים אלה, ובתפקידו כראש מחלקת השירותים הרפואיים לצבא ולצי הרוסי, הזמין אלכסנדר מאות קצינים צרפתים ופצועים פצועים להישאר חופשי בסנטוריום שהקים בחצי האי קרים.
הוא גם שיפר מאוד את ארגון החיילים הפצועים בחזית.
פעולות הצדקה שלו ושל אשתו נודעו עד כדי כך, שעיתון הכריז ב-1914 כי משום שהקדישו את חייהם ואת החלק הגדול יותר של עושרם לפילנתרופיה, "אין כנראה שניים שאהובים כל כך כמו הדוכס והדוכסית אולדנבורג".
אלכסנדר היה רופא, וסייע בהקמה ובניהול פעיל של בתי החולים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הקיסר ניקולאי השני מינה את אלכסנדר לקצין רפואה ראשי של הצבא והצי הרוסי.
אף כי בחירתו בעמדה כה רפואית גבוהה הייתה יוצאת דופן בשל מעמדו, היה עוד תקדים בבית מלכותי אחר, לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה, ששימש באותה עת כמנתח כללי בצבא הגרמני.
במהלך המהפכה הרוסית הסתתר אלכסנדר בתחילה בפינלנד, ולאחר מכן ברח לפריז, צרפת, וב-6 בספטמבר 1932 הוא מת באחוזתו בביאריץ.
אלכסנדר פרנסון (בשוודית: Alexander Fransson; נולד ב-2 באפריל 1994) הוא כדורגלן שוודי המשחק ב בניקוסיה שבקפריסין.
את רוב הקריירה עשה בנורשפין מליגת העל השוודית ובנבחרת שוודיה.
באותה עונה (עונת הבכורה בבוגרים) שותף פרנסון ב-20 משחקי ליגה (מתוך 30 ששוחקו) וב-2 משחקי גביע.
ב-14 באוגוסט 2014 כבש פרנסון את שערו הראשון במסגרת הליגה, בהפסד קבוצתו למיילבי (שער מצמק בדקה ה-80).
ב-31 באוקטובר 2015 זכה פרנסון באליפות הראשונה שלו כשחקן בוגרים (בגיל 21), וכשבוע לאחר מכן בתוארו השני כשנורשפינג ניצחה את גטבורג במשחק הסְוֶונְסְקָה סוּפֵּרֵקָאפֵּן ("אלוף האלופים") 3-0, במשחק שנערך בנִיָה פָּארְקֵן בקור של כ-3 מעלות צלזיוס ותחת גשם שוטף.
פרנסון הצעיר כבש את השער הראשון כבר בדקה השלישית מבישול של כריסטופר נימאן (שכבש את השער השני בדקה ה-15).
בזל השווצרית שפרנסון חתם במועדון לארבע וחצי שנים (עד 30 ביוני 2020).
אלכסנדר פרנסון ביצע את הופעת הבכורה שלו בבזל ב-14 בפברואר 2016 בניצחון קבוצתו 0–4 נגד גראסהופרס ציריך, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90. את שערו הראשון בשווייץ הוא הבקיע ב-14 בפברואר (בניצחון 1–5 נגד ואדוץ).
פרנסון זכה בליגת העל השווייצרית עם קבוצתו בעונות 2015/16 וב־2016/17 ובגביע השווייצרי בשנת 2017.
ב-26 בדצמבר 2017 הודיעה בזל שאלכסנדר פרנסון הוצא להשאלה בלוזאן כדי לקבל יותר דקות משחק.
ב-4 ביולי 2018, בעיצומה של עונת 2018 הודיעה נורשפינג כי השחקן חוזר הביתה לקבוצת נעוריו, בחוזה לשלוש שנים.
הוא שיחק שם עד 2022, ובפברואר אותה שנה עבר לא.א.ק.
אתונה, שם שיחק שנה וחצי.
לקראת עונת 2023/24 הוא עבר כשחקן חופשי לאומוניה ניקוסיה (Omonia Nikosia).
אלכסנדר פרנסון שיחק 9 משחקים במדי נבחרת שוודיה בכדורגל עד גיל 19, 22 משחקים בנבחרת שוודיה בכדורגל עד גיל 21 ונכון לאוגוסט 2019, שותף ב-8 משחקים במדי נבחרת שוודיה הבוגרת.
את משחק הבכורה בנבחרת הבוגרת (תחת המאמן שהעלה אותו לקבוצת הבוגרים בנורשפין, יאנה אנדרשן) ערך פרנסון ב-6 בינואר 2016 במשחק ידידות נגד נבחרת אסטוניה שנערך באבו דאבי.
פרנסון פתח בהרכב, אך הוחלף בדקה ה-55.ס"ה שיחק בנבחרת 8 משחקים, האחרון שבהם ב־2019
אלכסנדר פרדיננד, נסיך טורן וטקסיס השלישי היה נסיך טורן וטקסיס השלישי בין השנים 1739–1773.
אלכסנדר פרדיננד נולד ב-21 במרץ 1704 בפרנקפורט, לאנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ולמריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ', בתם של הנסיך פרדיננד אוגוסט לאופולד מלובקוביץ', דוכס זאגן ומריה אנה וילהלמינה, מרקיזת באדן-באדן.
אלכסנדר פרדיננד גדל בארצות השפלה האוסטריות, ולאחר מכן שוב בפרנקפורט, שם היה מושב בית המשפחה.
בשנת 1739 מת אביו, ואלכסנדר פרדיננד ירש את תאריו ונחלותיו.
מה-1 בפברואר 1743 עד 1745, שימש אלכסנדר פרדיננד כמפקח הראשי של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בדיאט הקיסרי בפרנקפורט.
כאשר הדיאט עבר לרגנסבורג תחת פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוחזר אלכסנדר פרדיננד לתפקידו כמפקח הראשי בשנת 1748. מסיבה זו אלכסנדר פרדיננד העביר את בית מגוריו הראשי מפרנקפורט לרגנסבורג.
ב-30 במאי 1754 נוסף אלכסנדר פרדיננד לאספת הנסיכים הקיסריים.
ב-17 במרץ 1773 מת אלכסנדר פרדיננד ברגנסבורג, ובנו קרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-11 באפריל 1731 התחתן אלכסנדר פרדיננד עם סופיה כריסטינה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, בתם של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירות ודורותיאה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
סופיה כריסטינה, נסיכת טורן וטקסיס (1731)
קרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי (1733–1805), התחתן עם אוגוסטה, דוכסית וירטמברג, ולאחריה עם אליזבת הילדברנד, פראו פון טריין
לואיזה אוגוסטה שרלוטה, נסיכת טורן וטקסיס (1734–1735)
פרידריך אוגוסט, נסיך טורן וטקסיס (1736–1738)
ב-22 במרץ 1745 התחתן אלכסנדר פרדיננד עם לואיז דה לורן, בתם של לואי, נסיך לאמבסק וז'אן הנרייט דה דורפור, אך היא מתה ללא ילדים.
ב-21 בספטמבר 1750 התחתן אלכסנדר פרדיננד עם מריה הנרייטה יוזפה, נסיכת פירסטנברג-שטוהלינגן, בתו של יוזף וילהלם ארנסט, נסיך פירסטנברג-פירסטנברג ותרזיה אנה מריה אלאונורה, רוזנת ואלדשטיין, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
מריה תרזיה, נסיכת טורן וטקסיס (1755–1810), התחתנה עם פרדיננד, רוזן אהלפלד-לנגלנד
יוזפינה, נסיכת טורן וטקסיס (1759)
היינריך אלכסנדר, נסיך טורן וטקסיס (1762)
מריה אנה יוזפה, נסיכת טורן וטקסיס (1766–1805)
מריה אליזבת אלכסנדרינה, נסיכת טורן וטקסיס (1767–1822), התחתנה עם קרל יוזף, רוזן פירסטנברג, ולאחריו עם יוזף, הברון פון לסברג
מקסימיליאן יוזף, נסיך טורן וטקסיס (1769–1831), התחתן עם אלאונורה, נסיכת לובקוביץ'
אלכסנדר פלגייר היה פסל וצייר צרפתי.
אלכסנדר פלגייר נולד בטולוז שבצרפת, ולמד פיסול בבית הספר לאמנות בפריז.
בשנת 1859 הוענק לו פרס רומא.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19 הוא התחיל להציג עבודותיו בתערוכות.
פסלים שלו מתקופה זו מוצגים במוזיאון לוקסמבורג.