tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 ביולי ערך הופעת בכורה במועדון במשחק גביע הטוטו, בניצחון קבוצתו 0-2 על הפועל חיפה.
ב-16 באוקטובר אותה שנה כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד הליגה של קבוצתו 4:2 נגד מועדון ספורט אשדוד.
ב-30 בינואר 2020 פורסמה הודעת מועדון מטעם מכבי נתניה על פיה הושגה הסכמה על שחרורו המיידי של גולובארט מן הקבוצה ויום לאחר מכן חתם בא.א.ק.
ב-15 בינואר 2021 חתם בדוקסה קאטוקופיה עד לסיום העונה.
ב-17 ביולי 2021 חזר לנאה סלמיס פמגוסטה וחתם לעונה אחת.
רומן בעבודה הוא סרט קומדיה סובייטי בבימויו של אלדר ריאזאנוב.
צולם במוספילם ויצא בשנת 1977. עלילת הסרט מבוססת על המחזה "עמיתים לעבודה" שנכתב על ידי אלדר רייזאנוב ואמיל ברגינסקי ומספר את סיפורם של לודמילה קלוגינה, ראש לשכה סטטיסטית ושותפה לעבודה, הכלכלן אנטולי נובוסלצב, שמתאהבים זה בזה.
הסרט זכה להצלחה קופתית כשעמד בראש טבלת שוברי הקופות בקולנוע הסובייטי בשנת 1978 ועדיין נהנה מפופולריות רחבה ברפובליקות ברית המועצות לשעבר.
הסרט מהווה הן דרמה רומנטית והן קומדיה מטורפת ונודע בזכות הסצנות של מוסקבה בסוף שנות השבעים, והן בשל תיאורו הקומי של חיי היומיום והמנהגים של החברה הסובייטית בתקופת הקיפאון שתחת לאוניד ברז'נייב.
בשנת 2011 יצא לאקרנים רימייק רוסי בשם "רומן בעבודה: ימי חיינו" בכיכובם של וולודימיר זלנסקי וסבטלנה חודצ'נקובה.
העלילה מתרחשת במוסקבה בשנת 1976. אנטולי יפרמוביץ' נובוסלצב, אב יחיד ומסורבל לשני בנים, עובד בלשכה סטטיסטית בעיר.
הבוס שלו היא רווקה קפדנית בשלהי שנות ה-30 לחייה, לודמילה פרוקופייבנה קלוגינה, שכינויה "הכוס שלנו" על ידי הכפופים לה.
הוא חולם על קידום והעלאה בשכר, אבל הוא ביישן מכדי לדבר עם הבוס שלו על זה.
חברו לכיתה וחברו הוותיק, יורי גריגורייביץ' סמוקוולוב מציע למנות את חברו הוותיק לראש מחלקת התעשייה הקלה, אך קלוגינה דוחה את העצה.
ואז, על פי עצתו של סמוחוואלוב, נובוסלצב מנסה ללא רצון לפלרטט איתה במסיבה בדירתו של סמוחוואַלוב, אך קלוגינה מתעצבנת מאוד מהניסיונות שלו להרשים אותה.
בסופו של דבר נובוסלצב מתוסכל ואומר לקלוגינה שהוא מחשיב אותה כ"יבשה, לא אנושית וחסרת לב".
למחרת בבוקר נובוסלצב מגיע למשרדה להתנצל, אך לפתע קלוגינה מתפרצת בבכי וחושפת כי האשמותיו מהלילה שלפני כן פגעו בה.
הם מנהלים שיחה מלב אל לב והם מתחילים להתקרב ובמהרה מתאהבים זה בזה.
קלוגינה, לאחר שהשליכה את "מסכת המגן" שלה של אישה קשת לב, נעשית מודעת יותר לנשיותה ומפתיעה את כולם עם בגדיה האלגנטיים החדשים והמראה המקסים.
היחסים בין אנטולי ללודמילה מתפתחים, מלאים במצבים קומיים ומגוונים.
באותו זמן רומן מתפתח בין אולגה ריז'ובה ויורי סמוחוואלוב שיצאו למפגשי היכרויות לפני שנים רבות באוניברסיטה.
כעת יש לשניהם משפחות, אך רגשותיה הרומנטיים של אולגה מתעוררים מחדש לאחר שנפגשה עם סמוחוואלוב במשרד.
עם זאת, הוא מתייחס אליה כאל חברה בלבד.
היא מתחילה לכתוב לו מכתבי אהבה, אותם היא מעבירה אליו דרך ורוצ'קה, מזכירה במשרד.
סמוחוואלוב, עייף מגל מכתבי האהבה, מספר על המצב לשורה הרועשת, פעילה בוועד איגוד העובדים והרכלנית הגדולה במשרד.
הוא נותן לה את המכתבים ומבקש ממנה "לסדר את הבעיה" בישיבת הוועדה.
בהמשך, קיז'ובה, שבורת לב ומושפלת, מבקש מסמוחוואלוב להחזיר לה את המכתבים והיא תחזור לחייה הרגילים.
בשלב מוקדם יותר, כאשר לנובוסלצב נודע לו על סמוחוולבוב ומכתבי האהבה הוא זועם לגמרי.
נובוסלצב סוטר לפתע לסמוחוואלוב בפנים.
סמוחוואַלוב מתנקם בכך שהוא חושף את "התוכנית" הראשונית של נובוסלצב לקלוגינה.
היא המומה ורוצה לוותר על נובוסלב.
היא מתקשרת אליו למשרדה, מספרת לו על החלטתה למנות אותו לראש המחלקה לתעשייה הקלה ולסיים את מערכת היחסים ביניהם.
נובוסלצב מתבייש ומודה שמערכת היחסים ביניהם אכן החלה אך ורק מסיבות מקצועיות, אך מתעקש שהוא למד לאהוב אותה.
בתורו הוא דוחה את המינוי ומכריז על התפטרותו.
קלוגינה מסרבת לפטר את נובוסלצב כדי להכעיס אותו.
הוויכוח הלוהט ביניהם מביא לזעזוע רועש במשרד.
הכל בסופו של דבר מסתיים כשנובוסלצב, מנסה לברוח מלודמילה הזועמת, בורח מהבניין, קופץ על מושב אחורי של מכונית (שמתבררת כמכונית השירות של קלוגינה עם נהג אישי), היא רודפת אחריו בכעס, אבל נובוסלצב מצליח להרגיע אותה והם נראים מחובקים.
כותרת המשנה מציעה שכבר בתוך 9 חודשים יהיו שלושה בנים במשפחתו של נובוסלצב, כלומר לאנטולי ולודמילה ייוולד מאוחר יותר בן.
שחקן תפקיד אנדריי מיאחקוב אנטולי יפרמוביץ' נובוסלצב אליסה פריינדליך לודמילה פרוקופייבנה קלוגינה אולג בסילאשווילי יורי גריגורייביץ 'סמוקוולוב סווטלנה נמוליאבה אולגה פטרובנה רייזובה ליה אחחצ'קובה המזכירה ורוצ'קה ליודמילה איבנובה הפעיל מאיגוד עובדים שורה ג'ורג'י בורקוב מנהל לוגיסטיקה פיוטר ששרבקוב פיוטר איבנוביץ' בובליקוב נלי פשנייה אשתו של סמוחוואלוב אליק דניסוב וובה נובוסלצב
אליסה פריינדליך הייתה הבחירה העיקרית של הבמאי לתפקיד קלוגינה.
אלדר ריאזנוב יצר את הדמות בהתחשב בפריינדליך כמי שמגלמת אותה.
יתרה מזאת, הוא התחיל לעבוד על התסריט ברצינות רק לאחר הבטחת הסכמתם של כל השחקנים שרצה ללהק להשתתף בסרט.
זה היה מקרה נדיר בקולנוע הסובייטי, כאשר הבמאי היה רשאי ללהק את כל השחקנים לפי בחירתו ללא מבחני מסך ראשוניים ואישור של מועצת האמנות.
ריאזאנוב דאג שמא פרינדליך לא תוכל להגיע למוסקבה לצילומי הסרט בשל הופעות בימתיות וחזרות בהן הייתה עסוקה בעיר מולדתה לנינגרד.
אז הוא הבטיח הן לשחקנית והן להנהלתה כי תותר לה לנסוע ללנינגרד על פי דרישה ראשונה.
יצא שהיא נאלצה לעזוב לעיתים קרובות לתיאטרון ובכך לנסוע כל הזמן בין מוסקבה ללנינגרד.
על מנת ליצור דימוי אמיתי של הבוס המטלטל ריאזאנוב ופרינדליך חיפשו בכל ארונות האולפן בגדים רחבים ומיושנים.
הצלם ולדימיר נחאבצב הביא לאולפן את המשקפיים הישנים והמסגרות העבות שהיו שייכים לאביו - הם עזרו להשלמת הדימוי.
ריאזנוב נטל סיכון כלשהו בליהוקו של אנדריי מיאחקוב בפעם השנייה לתפקיד אינטלקטואל מסורבל, בדומה לזה שגילם בשנת 1975 בלהיט "צחוק הגורל".
לא כולם הסכימו עם החלטת הבמאי עם הליהוק.
אולג בסילאשווילי לא אהב את התפקיד של "הנבל" סמוחוואלוב.
כמו פריינדליך, הוא נאלץ לנסוע לעיתים קרובות בין מוסקבה ללנינגרד בגלל התחייבויות על במת לנינגרד, והוא האמין שהמראה השחוק שלו יהיה אידיאלי לשרטט את נובוסלצב לא אכזרי וצנוע.
מאוחר יותר, במהלך הצילומים, הוא הודה כי בחירת הבמאי נכונה.
אבל לאמני איפור זו הייתה משימה קשה להפוך את סמוחוואלוב השאנן והמבריק מבסילאשווילי המותש, ולהפך, להפוך לנובוסלצב, הרווק המרושל ממיאחקוב המעודן.
אחד התפקידים הבודדים שלגביהם נערכו בדיקות מסך, היה תפקידה של הפעילה החברתית שורה.
השחקנית לודמילה איבנובה, שבחיים האמיתיים הייתה ראש ועד איגוד עובדים מקומי בתיאטרון סוברמניק, נכנסה לתפקיד במהירות והייתה המשכנעת ביותר כשצעקה: "חברים, תרמו 50 רובלים!"
הסרט הפך ללהיט סובייטי בשנת 1978 כשצפו בו 58.4 מיליון צופים ועדיין הוא אחד הסרטים הפופולריים ביותר ברוסיה וברפובליקות הסובייטיות לשעבר.
אליסה פריינדליך ואנדריי מיאחקוב נבחרו לשחקני השנה הטובים ביותר על ידי קוראי מגזין הקולנוע "המסך הסובייטי".
הסרט קיבל באופן כללי לשבחים מהמבקרים; לא הייתה ביקורת שלילית אחת על הסרט.
הרמה האמנותית הגבוהה, הכישורים ושיתוף פעולה האורגני בין הבמאי לשחקנים, וכן תיאור חי של מוסקבה, אלמנטים קומיים במקביל לחקירת סוגיות מוסריות, העניקו לסרט ציוני ביקורת טובים.
חברי המועצה האמנותית הממלכתית העמידו את השחקנים הראשיים כמועמדים לקבלת פרס ברית המועצות.
אליסה פריינדליך הייתה זו שלא קיבלה את הפרס - על פי הכללים של אותה תקופה, לא ניתן היה לתת לשחקן פרס חדש מוקדם יותר משנתיים לאחר שקיבל את הקודם ופריינדליך כבר זכתה בפרס על הופעתה הבימתית שנה לפני יציאת הסרט.
במלאת 40 שנה לפרסום הסרט, גוגל הוציאה 'שרבוט גוגל' ברוסיה ובאוקראינה.
בשנת 2011 שוחררה גרסה מחודשת, תחת הכותרת "רומן בעבודה: ימי חיינו", בכיכובם של וולודימיר זלנסקי וסבטלנה חודצ'נקובה כשסריק אנדראסיאן משמש כבמאי.
השירים מהסרט, בביצוע אליסה פריינדליך ואנדריי מיאחקוב, הפכו ללהיטים בברית המועצות.
"Моей душе покоя нет" (לנשמתי אין מנוחה) מאת אנדריי פטרוב - רוברט ברנס, תרגום מאת סמיל מרשק - הנעימה המרכזית; שתי גרסאות המושרות על ידי אליסה פרנדליך ואנדריי מיאחקוב.
"Нас в набитых трамваях болтает" (אנו צפויים בחשמליות צפופות) מאת אנדריי פטרוב - יבגני יבטושנקו, מושר על ידי אנדריי מיאחקוב.
"Обрываются речи влюблённых / Облетают последние маки" (שיחות האוהבים עוצרים לפתע / הפרגים האחרונים השילו את עלי הכותרת שלהם) של אנדריי פטרוב - ניקולאי זבולוצקי - שני שירים עם אותה מוזיקה אך עם מילים שונות, הושרו על ידי אליסה פריינדליך.
"Песенка о погоде" (שיר על מזג אוויר), המכונה גם "У природы нет плохой погоды" (לטבע אין מזג אוויר גרוע), מאת אנדריי פטרוב - אלדר רייזאנוב, מושר על ידי אליסה פרנדליך.
"Увертюра" (הפתיחה) מאת אנדריי פטרוב - רוברט ברנס - מבוסס על הנעימה המרכזית ו"שיחות האוהבים נעצרים לפתע", זו נעימת הפתיחה של הסרט.
"Утро" (בוקר), אינסטרומנטלי מאת אנדריי פטרוב.
"גשם", אינסטרומנטלי מאת אנדריי פטרוב, מבוסס על "שיר על מזג אוויר".
"Танец воспоминаний" (ריקוד הזכרונות), אינסטרומנטלי מאת אנדריי פטרוב, מבוסס על הנעימה המרכזית.
"Осень" (סתיו), כלי נגינה מאת אנדריי פטרוב
"Финал" (גמר) מאת אנדריי פטרוב - רוברט ברנס, מבוסס על הנעימה המרכזית.
רומן בעבודה: ימי חיינו הוא סרט קומדיה רומנטי רוסי-אוקראיני משנת 2011 בבימויו של סריק אנדראסיאן, המהווה גרסה מחודשת לסרט "רומן בעבודה" הסובייטי משנת 1977 בבימויו של אלדר ריאזנוב.
הסרט היה לאחד המכניסים בקולנוע האוקראיני כשהכניס 22,043,299 מיליון הריבניה והיה לשובר הקופות המקומי של שנת 2011.
ליודמילה קלוגינה היא אשת עסקים חסרת רחמים, בעלת סוכנות דירוג אשראי.
אנטולי נובוסלצב הוא אנליסט פיננסי, אופנוען קנאי ואב לשני ילדים.
עמיתה וחברתו של נובוסלצב, אולגה פטרובנה ריז'ובה, מנסה לשכנע אותו בכך שהוא ראוי להיות ראש המחלקה.
במהלך שנותיה כסטודנטית באוניברסיטה, יצאה עם סגן המנהל החדש, יורי סמוחוואלוב.
השלישייה הזו - נובוסלצב, סמוחוואַלוב ואולגה - למדה באותה קבוצה באוניברסיטה.
לאחר שפגש את חברו הוותיק, מנסה סמוחוואלוב לקדם אותו לראש המחלקה, תוך ניצול עמדתו והשפעתו על קלוגינה.
כל הניסיונות להשפיע עליה אינם יעילים.
העובדים קוראים לה "הכוס שלנו" מאחורי גבה.
בנובוסלצב היא רואה עובד איטית ומובטל.
סמוחוואלוב מציע לו לפלרטט מעט עם אשת העסקים הקשה כדי להתקדם בקריירה שלו ומזמין את שני הגיבורים לנסוע לטורקיה למסיבה שלאחר העבודה, שם הוא מנסה לחבר ביניהם.
נעלב כי קלוגינה מתעלמת מחיזוריו, אנטולי יפרמוביץ' השיכור מסדר שערורייה ובנוכחות האורחים מכנה אותה "קשה" ו"חסרת לב" ואז דוחף אותה לבריכה.
למחרת נובוסלצב וקלוגינה מוצאים את עצמם בשיירה על רכבל, אשר במקרה, נעצר פתאום.
בשיחה לקראת הציפייה לתיקון המתקן, האיש מנסה להתנצל, אך הוא עושה זאת בצורה מגושמת כל כך שהוא גורם לליודמילה פרוקופייבנה לבכות.
הוא מנסה להרגיע אותה והיא מספרת לו על בדידותה.
בשלב זה הגיבורים, שחוו לאחרונה עוינות הדדית, עושים את הצעד הראשון אחד כלפי השנייה.
אנטולי יפרמוביץ' ממשיך להתקדם ביחסיו עם הבוס - תחילה מתוך רצון להשיג קידום, אך בהמשך הוא מפתח רגשות אמיתיים כלפיה.
ריז'ובה עדיין לא שכחה את הלהבה הישנה שלה עם סמוחוואלוב, היא הייתה מאוהבת בו עוד מאז האוניברסיטה אך כל הזמן דחה אותה.
אהבתה כלפיו הופכת לידע ציבורי בשל סכסוך בין האחרון לנובוסלצב, שרבים עם קלוגינה.
סמוחוואלוב מפוטר בגלל קלטת סקס, בה הוא מתעלס במשרד של אשת עסקים עם אישה הדומה לה (מסתבר שזה ריז'ובה בפאה) והוא עצמו מתגלה כסוכן של חברה מתחרה, שתפקידו היה לערער את המוניטין של הסוכנות.
ברגע המכריע בסרט סמוחוואלוב בעזרת ריז'ובה מחליף את הכונן במצגת שהשאיר נובוסלצב, בכונן אחר.
לאחר שנודע לנובוסלצב על המזימה, הוא ממהר למקום על האופנוע שלו, אך מאבד את הכונן שהיה תלוי על צווארו.
כתוצאה מכך הוא נאלץ לאלתר באמצעות תנועות ידיים, בהשתתפות האורחים הנוכחים, כדי לצייר דיאגרמות וגרפיקה מהמצגת, שהוא עצמו עשה.
לאחר המצגת, אנטולי יפרמוביץ' מציעה הצעה לקלוגינה באמצעות מונחים כלכליים, היא עונה עם פתק בטאבלט, שתמונתו מוצגת על מסך גדול, גלוי לכולם.
באפילוג, הזוג רוכב על אופנוע במוסקבה.
הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות בתקשורת הרוסית, שלא ראתה בעין יפה את הצורך בעשיית רימייק לסרט הסובייטי המצליח.
רומן ארוטי הוא רומן שנכתב על התפתחות קשר רומנטי באמצעות אינטראקציה מינית.
המין הוא חלק מובנה מהסיפור, צמיחת הדמויות והתפתחות מערכת היחסים.
לאינטראקציה המינית ברומן ארוטי יש משמעות שהיא מעבר לביטוי של מערכת היחסים בין הגיבורים.
המין הוא משמעותי לעלילה, בין אם היא נסובה סביבו כי הגיבורים עוברים תהליך רגשי שקשור למין או שהמין מבטא מערך תפקידים שחשוב לעלילה.
לא כל רומן שיש בו מין הוא בהכרח רומן ארוטי, אבל בכל רומן ארוטי יש מין ולרוב הרבה ממנו.
ברומן ארוטי, הרומן הוא מוקד העיקרי של קו העלילה, הוא מאופיין בתכנים מינים, לרוב התכנים מפורשים לפרטי פרטים ומכילים מילים גסות, כך שהקורא יכול לדמיין את הסיטואציה ולהבין בדיוק מה הולך.
הרומן הארוטי, מוציא את הקורא מעבר לחדר השינה המסורתי ופותח עולם שהיה חסום בפניו.
הרומן יכול להכיל אלמנטים שונים מתתי הז'אנר האחרים של הרומן הרומנטי ומצבים שונים, כמו: פנטזיה, אימה, רומן היסטורי להט"ב מסתורין, הומור, מותחן, רומן על טבעי, מדע בדיוני, רומן ויקטוריאני, רומן מערבי, BDSM (רך), מין אנאלי ועוד.
בסופו של דבר, הכל הולך ברומן הארוטי, כל עוד הוא נשמע לחוקי הרומן הרומנטי.
ההבדלים בין רומן ארוטי לבין ארוטיקה
רומן ארוטי כולל דמויות מפותחות, קו העלילה הוא סיפור אהבה מרכזי עם אפשרות לעלילות משנה, המין ממלא תפקיד עמוק במסע של הדמויות לעבר האהבה.
הדמויות הראשיות ברומן יכולות להתקיים גם בלי המין זמן רב אך יגרם להם סבל רב בעקבות כך.
בסופו של הרומן הארוטי, הזוג הראשי "מנצח" את כל התלאות שעברו והם חיים באושר ועושר (HEA - Happily Ever After).
ארוטיקה (פורנוגרפיה) אף על פי שהיא דומה לרומן הארוטי, היא סיפור בו המין ממלא תפקיד מרכזי ללא קו עלילה.
לדמות יכולים להיות שותפים רבים לאורך כל קו העלילה, המין סתמי יותר - הוא ללא השלכות והמשתתפים בדרך כלל לא גומרים יחד.
בסופו של דבר, שני הצדדים מתרחקים ולא נפגשים שוב.
סיפורים אלה בדרך כלל קצרים שכן אין קו עלילה שמחזיק את הסיפור.
רומן דיקטטורי (בספרדית: Novela del Dictador) הוא סוגה של ספרות לטינו-אמריקאית, המאתגרת את תפקיד הדיקטטור בחברה הלטינו-אמריקאית.
התמה של משטר הקאודיליו (Caudillismo) המתאפיין במנהיג פוליטי כריזמטי וחזק, נבחנת בסיפורת זו מבעד למערכות היחסים שבין כוח, דיקטטורה, וכתיבה.
יתרה מזאת, הרומן הדיקטטורי הוא לרוב אלגוריה לתפקיד הסופר בחברה הלטינו-אמריקאית.
אף על פי שהיא קשורה בעיקר לבום הלטינו-אמריקני של שנות ה-60 וה-70, יש לסוגה זו שורשים ביצירה הלא-בדיונית בת המאה התשע-עשרה "פקונדו" (Facundo, 1845), פרי עטו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו.
בהציגו ביקורת עקיפה על המשטר הדיקטטורי של חואן מנואל דה רוסאס בארגנטינה, "פקונדו" הוא מבשר סוגת הרומן הדיקטטורי; וכל אלו שיבואו לאחר מכן קשובים לו.
כפי שנקבע על ידי סרמיינטו, סוגה זו לא באה לנתח את שלטונם של דיקטטורים מסוימים, או להתמקד ברמת דיוק היסטורית, אלא נועדה לבחון את אופיים המופשט של דמויות סמכותיות ושל סמכותיות בכלל.
ז'אנר הרומן הדיקטטורי כולל את "אני, העליון" (1974; Yo, el supremo), מאת אוגוסטו רואה באסטוס, המתייחס לעריץ ד"ר פרנסיה מפרגוואי ואת "חגיגת התיש" (2000), מאת מריו ורגס יוסה, הנקשר לרפאל לאונידס טרוחיו מהרפובליקה הדומיניקנית.
לחלופין, הסופר עשוי ליצור דיקטטור בדיוני כדי להשיג את אותו סיפור עלילתי, כמו ב"מניעיה של המדינה" (1974: El Recurso del método), מאת אלחו קרפנטייר, שבו הדיקטטור הוא אדם מורכב שדמותו קובצה ממאפיינים של כמה דיקטטורים היסטוריים.
ז'אנר הרומן הדיקטטורי השפיע רבות מאוד על התפתחות מסורת הספרות הלטינו-אמריקאית, מכיוון שרבים מהסופרים דחו טכניקות סיפור מסורתיות, ליניאריות, ופיתחו סגנונות עלילתיים שיטשטשו את ההבחנות בין הקורא, המספר, העלילה, הדמויות והסיפור.
בבחינת סמכות המנהיגות בחנו הסופרים את תפקידם החברתי כמפיצי חוכמה פטרנליסטים, כמו זו של הקאודיליו שאת משטרו אתגרו ברומנים הדיקטטורים שלהם.
ספרו של מיגל אנחל אסטוריאס, "אדוני הנשיא" (El Señor Presidente), שנכתב בשנת 1933 אך לא פורסם עד 1946, הוא, לדעת המבקר ג'רלד מרטין, "הרומן הדיקטטורי הראשון".
בעקבותיו הגיעו התייחסויות ספרותיות נוספות לדמות הדיקטטור, כמו "בורונדון-בורונדה הגדול מת" (El Gran Burundún Burundá ha muerto) של חורחה זלמאה, אך הז'אנר לא זכה לתנופה עד שהומצא מחדש באקלים הפוליטי של המלחמה הקרה, דרך הבום הלטינו-אמריקני.
הרומן הדיקטטורי חזר לאופנה בשנות השבעים של המאה העשרים, לקראת סוף הבום.
עם ההתמקדות החדשה בשפה, קיפה אוגאלדה מצביעה על ההבנה מצד סופרים רבים ש"כוחו של הרודן נגזר מהשפה ואף מובס על ידה.
" כך לדוגמה, ברומן "בורונדון-בורונדה הגדול מת" של חורחה זלמאה, הרודן אוסר על כל צורות השפה.
ויליאמס, רק בשנות השבעים, הפך הרומן הדיקטטורי למאפיין נפוץ, לאחר שמספר נכבד של סופרים לטינו-אמריקנים פרסמו רומנים העוסקים במשטרים צבאיים.
הרומנים המפורסמים ביותר של תקופה זו היו "לטובת המדינה" של אלחו קרפנטייר (1974), "אני, העליון" של אוגוסטו רואה באסטוס (1974), ו"סתיו של פטריארך" של גבריאל גרסיה מארקס (1975).
ויליאמס מגדיר את הרומן הדיקטטורי כרומן המסתמך על התיעוד ההיסטורי ליצירת גרסאות בדיוניות של דיקטטורים.
בדרך זו המחבר יכול להשתמש בספציפי כדי להסביר את הכללי, זאת מכיוון שרומנים דיקטטורים רבים מתרכזים בשלטונו של דיקטטור מסוים.
בתוך קבוצה זו הוא כולל את אותם סופרים שלקחו להם למשימה דמויות סמכותיות כמו "דו-שיח בקתדרלה" של ורגאס יוסה (1969) ו"הטרגדיה של הגנרליסימו" של דזיל רומרו (1984).
הוא אפילו כלל בהקשר זה את "האם הפחיד אותך הדם?" של סרחיו רמירז (1977), רומן העוסק בחברה הניקרגואית תחת הדיקטטורה של סומוזה, שתואר כ"רומן דיקטטורי ללא דיקטטור".
סופרי ז'אנר הרומן הדיקטטורי שילבו אסטרטגיות עלילתיות של כתיבה מודרנית ופוסט-מודרניסטית כאחד.
טכניקות פוסט-מודרניסטיות, שהתפתחו ברובם בסוף שנות השישים והשבעים, כללו שימוש במונולוגים פנימיים, נרטיב קיצוני של התודעה, פיצול וקיטוע, נקודות מבט עלילתיות משתנות, השתלבות וטמיעה, אסטרטגיות סיפוריות חדשניות וחוסר סיבתיות תכופה.
אלחו קרפנטייר, סופר הבום הלטינו-אמריקאי שתרם לז'אנר הרומן הדיקטטורי, היה החלוץ לפני המחנה שנודע בהמשך כריאליזם קסום, אם כי השימוש בטכניקה זו אינו בהכרח תנאי מוקדם לרומן הדיקטטורי, מכיוון שיש רבים שלא עשו שימוש בריאליזם הקסום.
הנושא השולט ברומן הדיקטטורי הוא כוח, שלדברי מבקר הספרות מייקל ולדז מוזס, כפי שמופיעים בסקירתו את "חגיגת התיש" של ורגאס יוסה משנת 2002, קשור לנושא הדיקטטורה: "כוחו המתמשך של הרומן הדיקטטורי הלטינו-אמריקני קשור הדוקות לכוח התמידי של הדיקטטורים הלטינו-האמריקנים".
ככל שרומנים כמו "אדוני הנשיא" הפכו למוכרים וידועים יותר, כך הם נקראו יותר ויותר כהצהרות פוליטיות שאפתניות, בגנות סמכותם של דיקטטורים לטינו-אמריקאים.
כהצהרות פוליטיות, כותבי הרומן הדיקטטורי קראו תיגר על הכוח הדיקטטורי, ויצרו קשר בין כוח לכתיבה באמצעות עטם.
לדוגמה, הרומן של רואה באסטוס, "אני, העליון", נסב סביב נושא מרכזי של שפה והכוח הטמון בה בכל צורותיו, כוח שנמצא לעיתים קרובות רק בפירוק הטקסט והבנייתו מחדש.
גונזלס אצ'ברייה טוען כי: הפחד של ד"ר פרנסיה מהפסקווינדה, מהתעללותו במזכירו האישי פטיניו ..., [וגם] דאגתו הבלתי פוסקת מכתיבה נובעים כולם מהעובדה שהוא מצא והשתמש בכוח המרומז בשפה עצמה.
"אני, העליון" מגדיר את הכוח כיכולת לעשות באמצעות אחרים את מה שאיננו מסוגלים לעשות בעצמנו: שפה, מעצם היותה נפרדת ממה שהיא מיועדת לו, היא עצם התגלמות הכוח, שכן הדברים פועלים ומתכוונים באמצעותה מבלי להפסיק להיות הם עצמם.
ד"ר פרנסיה גם הבין שהוא לא יכול לשלוט בשפה, במיוחד בשפה כתובה, שיש לה חיים משל עצמה המאיימים עליו.
נושא קבוע נוסף העובר כחוט השני לאורך הרומן הדיקטטורי של אמריקה הלטינית, שזכה לחשיבות ותדירות במהלך הבום הלטינו-אמריקאי, הוא התלות ההדדית בין הרודן הלטינו-אמריקני לבין האימפריאליזם של ארצות הברית.
בספרו של מריו ורגאס יוסה "חגיגת התיש", למשל, טרוחיליו מתמודד עם אופוזיציה רצינית זמן קצר לאחר שהפסיד את התמיכה החומרית שלו מן הסי.אי.
איי (CIA), שהחזיקה מעמד במשך 32 שנים על רקע נטיותיו האנטי-הקומוניסטיות.
מגדר הוא נושא מרכזי נוסף של הרומן הדיקטטורי.
דמויות לאומיות באמריקה הלטינית מתעקשות לעיתים קרובות על חשיבותן של נשים (וגברים) שהן בריאות, מאושרות, יצרניות ופטריוטיות, אך עם זאת, אוצרות ספרותיים לאומיים רבים משקפים לעיתים קרובות את הרטוריקה הממשלתית באופן בו הם מתייחסים לאזרחות פעילה כגברית.
גבריות היא מוטיב מתמשך ברומן הדיקטטורי.
יש קשר בין העט לאיבר המין בסיפורת הלטינו-אמריקאית, אך לא ניתן להסביר דפוס זה על ידי מצ'ואיזם בלבד והוא מורכב הרבה יותר.
בירון, "במקום בו אנו מוצאים פנטזיות אלימות ומיזוגניות על גבריות, אנו [מוצאים] גם יחסים חברתיים אלימים בין גברים ונשים" יצירות רבות באמריקה הלטינית "כוללות דמויות שפועלות מתוך תפיסה אלימה של גבריות, ובכל זאת המבנה העלילתי שלהן מספק לקוראים מענים חלופיים לפנטזיות שגויות על היווצרות זהות גברית".
דיקטטורים בהיסטוריה של אמריקה הלטינית
מאז שהשיגו את עצמאותן היו מדינות אמריקה הלטינית נתונות תחת משטרים אוטוריטריים הן מצד ימין והן מצד שמאל של המפה, הנובעים מהיסטוריה של קולוניאליזם בה קבוצה אחת שלטה בקבוצה אחרת.
בהתחשב בהיסטוריה הארוכה הזו, אין זה מפתיע שנכתבו כל כך הרבה רומנים "על דיקטטורים בודדים, או על בעיות הדיקטטורה הקאודילית, קאסיקיזם, מיליטריזם וכדומה." מורשת הקולוניאליזם היא של קונפליקט גזעי שלעיתים דוחף את הסמכות המוחלטת לקום ולהכיל אותה - וכך נולד הרודן.
בבקשם כוח ללא הגבלה, מתקנים דיקטטורים רבים את החוקה ומפרקים חוקים המונעים את בחירתם מחדש.
מנואל אסטראדה קבררה, למשל, שינה את החוקה בגואטמלה בשנת 1899 כדי לאפשר את חזרתו לשלטון.
הדיקטטורים שהפכו למוקד הרומן הדיקטטורי ("אני, העליון" של אוגוסטו רואה באסטוס, למשל, מבוסס על הרודן של פרגוואי של ראשית המאה התשע עשרה, מי שמכונה ד"ר פרנסיה) אינם שונים זה מזה מבחינת אופן שלטונם.
כפי שקובע הסופר גונזלס אצ'ברייה: "אלו הם גברים, מיליטריסטיים, האוחזים בכוח אישי כמעט מוחלט." הטקטיקה של הזרוע החזקה שלהם כוללת גלות או כליאה של האופוזיציה שלהם, תקיפת חופש העיתונות, יצירת ממשלה ריכוזית המגובה על ידי כוח צבאי רב עוצמה, וקבלת שליטה מלאה על המחשבה החופשית.
למרות ביקורת חריפה שהושמעה על נתונים אלה, הדיקטטורים שהיו מעורבים בתנועות לאומניות פיתחו שלוש אמיתות פשוטות, לפיהן "כולם שייכים, יש לחלוק את היתרונות הקידמה, ולכן הפיתוח התעשייתי צריך להיות בראש סדר העדיפויות".
אפיטסיו פסואה, שנבחר לנשיא ברזיל בשנת 1919, רצה לגרום למדינה להתקדם ללא קשר אם הקונגרס העביר את החוקים שהציע או לא.
בפרט, במהלך השפל הגדול, הממשלות האקטיביסטיות באמריקה הלטינית של שנות השלושים של המאה ה-20 ראו את סופו של הניאו קולוניאליזם ואת חדירתן של התנועות הלאומניות ברחבי אמריקה הלטינית, מה שהגביר את ההצלחה של התיעוש החלופי ליבוא (ISI).
השפעת הלוואי החיובית של התמוטטות הסחר הבינלאומי פירושה שיצרנים מקומיים של אמריקה הלטינית יכלו למלא את נישות השוק שנותרו ריקות בגלל ייצוא.
במאה העשרים כללו הדיקטטורים הבולטים של אמריקה הלטינית בין היתר את שושלת סומוזה בניקרגואה, אלפרדו סטרסנר בפרגוואי ואוגוסטו פינושה בצ'ילה.
התערבותה של ארצות הברית בפוליטיקה של אמריקה הלטינית וניסיונה להשפיע מבחוץ על פוליטיקת הפנים במדינות השונות, הייתה שנויה במחלוקת ולעיתים קרובות נמתחה עליה ביקורת קשה.
כפי שציין גרסיה קלדרון כבר בשנת 1925: "האם היא רוצה שלום או שהיא נשלטת על ידי אינטרסים מסוימים?" כמושא ברומן הדיקטטורי, הקשר בין האימפריאליזם האמריקני לכוחו של הרודן הוא חשוב מאוד.
הדיקטטורים באמריקה הלטינית קיבלו תמיכה צבאית וכלכלית מארצות הברית כשזה התאים להם, אך גם פנו נגד ארצות הברית, תוך כדי שימוש בקמפיין אנטי-אמריקני כדי לזכות בחסד העם.
במקרה של רפאל טרוחיו, "לא היה דבר שהבטיח יותר את רענונה מחדש של הפופולריות התשושה שלו מאשר ההתמודדות עם התוקפן הינקי בשם המולדת."
בעשור הראשון של המאה ה-21 נטתה המטוטלת לכיוון השני עם עלייתן לשלטון של שורה של ממשלות שמאל אשר צמצמו את חירויות האזרח והקימו גרסה משלהן לדיקטטורות פופולריות באמצעות תהליך שכונה "סמכותניות (אוטוריטריזם) תחרותית".
הידוע שבהם היה הנשיא הוגו צ'אבס מוונצואלה, ועימו מדינות אחרות הכלולות בברית הבוליברית (קובה, ניקרגואה, בוליביה, אקוודור, הונדורס - ובמובנים מסוימים ארגנטינה, אם כי היא לא הייתה חברה רשמית בברית) שחברו יחדיו למה שכונה הגאות הוורודה (הסחף לעבר השמאל וההתרחקות מהמודל הכלכלי הנאו-ליברלי).
בשנת 1967 במהלך פגישה עם אלחו קרפנטייר, חוליו קורטאסר ומיגל אוטרו סילבה, השיק הסופר המקסיקני קרלוס פואנטס פרויקט המורכב מסדרת ביוגרפיות המשרטטות את דמותם של הדיקטטורים של אמריקה הלטינית, שכונתה "אבות האומה" (Los Padres de la Patria).
אחרי שקרא את דיוקנאותיו של אדמונד וילסון ממלחמת האזרחים האמריקאית בספרו "הניגוח הפטריוטי" (Patriotic Gore), סיפר פואנטס, כי "כשישבנו בפאב בהמפסטד, חשבנו שזה רעיון טוב שיהיה ספר דומה לאמריקה הלטינית.
מיד קמה והתייצבה אל מולנו גלריית דיוקנאות דמיונית ודרשה את התגלמותה: הדיקטטורים באמריקה הלטינית." ורגאס יוסה אמור היה לכתוב על מנואל אודריה, חורחה אדוארדס על חוסה מנואל בלמסדה, חוסה דונוסו על מריאנו מלגארחו וחוליו קורטסאר על אווה פרון.
מאר לנגה פיסארו, הפרויקט מעולם לא הושלם, אך הוא עזר לעורר השראה לסדרת רומנים שנכתבו על ידי סופרים חשובים במהלך עידן הפריחה הספרותית של הבום הלטינו-אמריקאי, כמו אלחו קרפנטייר, אוגוסטו רואה באסטוס, גבריאל גרסיה מארקס ומריו ורגאס יוסה.
שני הספרים - "פקונדו" (Facundo) של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ו"אמליה" (Amalia) של חוסה מרמול, שפורסמו בסוף המאה ה-19, נחשבים למבשרי הרומן הדיקטטורי של המאה העשרים; "כל התיאורים הסיפוריים אודות 'האיש החזק' הלטינו-אמריקאי, הקדימו והופיעו כבר ב"פקונדו" של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, יצירה הכתובה כמאמר סוציולוגי".
"פקונדו" הוא ביקורת עקיפה על הדיקטטורה של חואן מנואל דה רוסאס, המכוונת כנגד דמותו ההיסטורית של הקאודיליו חואן פקונדו קירוגה, אך היא גם חוקרת באופן רחב יותר את ההיסטוריה והתרבות הארגנטינאית.
"פקונדו" של סרמיינטו נותר אבן יסוד בביטוי הנושא בשל רוחב הדיון הספרותי שלו בסביבה הלטינו-אמריקאית.
ב"פקונדו" מבקר סרמיינטו את הדמות ההיסטורית של פקונדו קירוגה, קאודיליו פרובינציאלי, שכמו רוסאס (הדיקטטור של ארגנטינה בשנים 1829–1853) התנגד לרעיונות הנאורים של קידמה.
עם חזרתו מגלות, פעל סרמיינטו להמציא מחדש את ארגנטינה, ובסופו של דבר הפך לנשיא עצמו משנת 1868 עד 1874. הניתוח שערך סרמיינטו בספרו, היה הפעם הראשונה בה סופר בחן לעומק את מקור כוחם של דמויות כמו פקונדו ורוסאס, והתמודד עם השאלה כיצד הם מצליחים לשמר כוח מוחלט כזה.
באופן זה, ביסס הרומן "פקונדו" את מקומו כטקסט מעורר השראה לסופרים מאוחרים יותר.
תוך מהלך כתיבת הרומן, התבררה לסרמיינטו עוצמת כוחו שלו הנובעת מהכתיבה באופן ש"בתוך הטקסט של הרומן, הסופר הכל-יודע עצמו, הוא אשר מחליף את אלוהים ", ובכך יצר את הגשר בין כתיבה לבין כוח כמאפיין של הרומן הדיקטטורי.
סיפורה של "אמליה", הממוקם בבואנוס איירס הפוסט-קולוניאלית, נכתב בשני חלקים ומביא תיאור חצי-אוטוביוגרפי של חוסה מרמול העוסק בחיים במדינת המשטרה של רוסאס.
הרומן של מרמול היה חשוב מכיוון שהראה כיצד התודעה האנושית, ממש כמו עיר או אפילו מדינה, יכולה להפוך לכלא אימתני.
העריץ באנדרס (Tirano Banderas) של רמון דל וואלייה - אינקלאן (1926).
אף על פי שהרומן פורסם במדריד, ספרד, הוא הושפע מ"פקונדו" של רמון סארמיינטו, ויש הרואים בו את הרומן הדיקטטורי הראשון.
הוא מספר את סיפור נפילתו של העריץ הדרום אמריקאי סאנטוס באנדרס, ששלט בעריצות ובאכזריות במחוז הבדיוני של סנטה פה דה טיירה פירמה, ושימר את כוחו באמצעות טרור ודיכוי.
היצירה מתארת את ההתנהגות הרודנית ואת תחילתה של התנועה המהפכנית שבסופו של דבר תזרוק אותו מהשלטון.
אדוני הנשיא (El Señor Presidente), ספרו של חתן פרס נובל מגואטמלה, מיגל אנחל אסטוריאס.
אף על פי שהרומן אינו משייך עצמו באופן מובהק לגואטמלה של תחילת המאה העשרים, אסטוריאס קיבל את השראתו מנשיאותו של מנואל אסטראדה קבררה (1898–1920) בשל הכותרת המאפיינת אותו.
הרומן חוקר את טבעה של דיקטטורה פוליטית ואת השפעתה על החברה, והוא מהווה רומן פוליטי גלוי שבו אסטוריאס מוקיע את הדיקטטורים של אמריקה הלטינית.
מעצם הותרת המקום והזמן מעורפלים, הרומן של אסטוריאס מייצג שינוי מהנארטיבים הקודמים שעד לאותו רגע נשפטו על פי האופן בו שיקפו נאמנה את המציאות.
השימוש הייחודי שעושה אסטוריאס בספורי חלום, באונומטופיאה, בדימויים וחזרתיות, בשילוב עם מבנה לא רציף המורכב משינויים פתאומיים של סגנון ונקודת מבט, שנבעו מהשפעות סוריאליטיות.
יתרה מכך, הוא עושה שימוש בטכניקות ספרותיות שיוכרו בהמשך כריאליזם קסום.
"אדוני הנשיא" השפיע על דור של סופרים לטינו-אמריקאים, והפך לדוגמה מוקדמת של "רומן חדש" ומבשר הבום הלטינו-אמריקאי.
בורונדון בורונדה הגדול מת (El gran Burundún Burundá ha muerto) של חורחה זלמאה (1951).
לפי המבקרת קיפה אוגלדה רומן זה "מייצג נקודת אמצע חשובה בהתפתחות הרומן הדיקטטורי".
פטר נייסה מדגיש את "חשיבותו התרבותית והפוליטית והשפעתו המתמשכת על הנארטיב הדיקטטורי" באופן כללי, המבקר מרטין מתאר את הרומן כ"יצירה ספרותית קולומביאנית קצרה ראויה לציון" שלמראית עין מכילה "את הזרעים של סגנונו הבוגר יותר של גארסיה מארקס".
הרומן של אנריקה לאפורקדה, חגיגת המלך אחאב (La Fiesta del rey Acab, 1959) מציג את הדיקטטור הבדיוני סזאר אלחנדרו קריליו אקאב, ופותח במה שקלוד הולט מתאר "הערה משעשעת באופן אירוני" המצהירה כבר בהקדמה כי מדובר ב"יצירת בדיה גרידא.
..." אכן, אין מי שאינו מודע לכך שלא האו"ם, ולא ארגון מדינות אמריקה, מתירים את המשך קיומם של משטרים כמו זה המשמש תואנה לרומן זה." כפי שהולט מציין "הסטירה החדה והשנונה של לאפורקדה, מופנית ככל הנראה כלפי משטרו של טרוחיליו ודומיו."
הרומן לטובת המדינה (El recurso del método, 1974) של אלחו קרפנטייר מביא סינתזה של מספר דמויות היסטוריות לטינו-אמריקאיות, ובאופן בולט של חרארדו מצ'אדו, הדיקטטור של קובה.
דמות בדיונית זו בניסיונה להיות מעודנת, מבלה מחצית מחייה באירופה, ואולי מזכירה בכך את הדיכוטומיה של סרמיינטו בין תרבות וברבריות.
הרומן הוא טרגי-קומי באופיו, וזהו הרומן היחיד של קרפנטייר ששילב אלמנטים של טרגדיה וקומדיה גם יחד.
אני, העליון (Yo, el Supremo, 1974) של אוגוסטו רואה באסטוס מביא תיאור בדיוני של הדיקטטור הפרגוואי, בן המאה ה-19 חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה.
עם זאת הרומן מהווה גם תיעוד היסטורי הכולל דיווחים מפי אנשים שהכירו את האיש.
תיאורו של העריץ הלטינו-אמריקאי, כפי שמביא אותו רואה באסטוס, נבדל מקודמיו "לא רק בכמות הפרטים המופלאים עליו, אלא גם ביכולתו המופלאה להיראות ברגע אחד אדם, וברגע אחר כהתגלמות של אלמנטים סותרים שלא חוברים בדרך כלל לדמותו של אדם יחיד, קל וחומר עריץ עוצמתי כפי שהוא".
כותרת הרומן נגזרה מכך שדר' פרנסיה התייחס אל עצמו כ"עליון".
תוך שימוש בטכניקות כתיבה לא-מסורתיות מורכב הרומן משיחות נפרדות עם סגנונות ייחודיים משלהם, כשהתיחום ביניהם מטושטש לעיתים קרובות.
המבקר ג'רלד מרטין טוען כי "הרומן 'אני, העליון' זכה לתהילה ותשבחות מיידיות יותר מכל רומן אחר מאז "מאה שנים של בדידות", ומבקרים מסוימים אף סברו שתהילתו עולה על זו של הצלחת יצירתו המצוינת של גארסיה מארקס,"
סתיו של פטריארך (El otoño del patriarca, 1975) של גבריאל גארסיה מארקס מתאר את חייו של דיקטטור נצחי, "אל מאצ'ו", דמות בדיונית שחיה מעל 200 שנה.
הספר מחולק לשישה חלקים, שכל אחד מהם מספר מחדש את אותו סיפור על הכוח האינסופי שבידי הרודן הארכיטיפי הקריבי.
מארקס ביסס את הדיקטטור הבדיוני שלו על מגוון אוטוקרטים מהחיים האמיתיים, כולל גוסטבו רוחאס פיניליה הקולומביאני, חנרליסימו פרנסיסקו פרנקו מספרד (הרומן נכתב בברצלונה), וחואן ויסנטה גומס מוונצואלה.
אחת מדמויות המפתח של הרומן היא הגנרל האינדיאני סאטורנו סנטוס, שמתמסר ל"שירות בלתי נתפס לפטריארך".
זנב הלטאה (Cola de lagartija, 1983) מאת לואיזה ואלנזואלה (Luisa Valenzuela) מתרחש בארגנטינה של שנת 1973, עם חזרתו לשלטון של חואן פרון, שהושפע עמוקות ממי שהיה שר הרווחה בממשלתו חוסה לופז רגה José López) (Rega המרושע.
השפעתו של זה האחרון הייתה כה רבה, עד כי נחשב למושך בחוטי הנשיאות בפועל.
הרומן עוסק ספציפית באופי היחסים בין גברים ונשים במהלך משטר הדיכוי הצבאי של אותה תקופה.
כותרת הרומן מתייחסת למכשיר עינויים שהומצא באזור הקונוס הדרומי (המרחב הכולל את ארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי) ושבו נעשה שימוש נרחב.
הרומן של פרון (La novela de Perón, 1985), פרי עטו של תומאס אלוי מרטינס משתמש בתערובת של עובדות, ספרות ומסמכים היסטוריים כדי לספר מחדש את סיפור חייו של חואן דומינגו פרון, "וממחיז את היריבויות בשורות הפרוניזם".
זה איפשר למחבר לבנות דיוקן אינטימי של פרון תחת אשר דיוקן היסטורי.
ניתן לקשר בין מתודה זו של ניתוח פרון, המתעמקת בהיסטוריה המוקדמת שלו ובבית גידולו המשפחתי, ומפתחת תאוריה באשר למוטיבציה שלו למעשיו בהמשך חייו, לניתוחים דומים של סרמיינטו ברומן "פקונדו".
אין לגנרל מי שיכתוב עליו (El general en su laberinto, 1989) של גבריאל גארסיה מארקס, הוא תיאור בדיוני של הימים האחרונים בחייו של סימון בוליבר.
בוליבר, המכונה גם המשחרר הגדול (Liberator), שחרר מהשלטון הספרדי את השטח שיהפוך לאחר מכן לוונצואלה, בוליביה, קולומביה, פרו ואקוודור.
עם זאת, ברומן המדובר, דמותו של המשחרר הגדול אינה מצטיירת כאותו גיבור מפואר שהיסטוריה המסורתית הציגה; תחת זאת מתאר גארסיה מארקס גיבור פתטי, גבר שהזדקן בטרם עת, חולה גופנית ומותש נפשית.
הרומן פותח ומסיים בסיפור של אורניה, תוך מסגור יעיל של הנרטיב במונחים של זיכרון והבנת העבר ומורשת ההווה.
הרומן הראשון עוסק ביחסי הגומלין שבין ארבע דמויות בעלות תחומי עניין שונים: מנהיג סטודנטים, חייל, חבר האוליגרכיה ו"תייר מהפכן" אמריקני, וכיצד מתפתחת התחרות ביניהם כשהם מתמודדים על תשומת הלב של הדיקטטור.
הספר השני מעביר את הסיפור קדימה - 30 שנה לאחר המהפכה, כאשר המדינה נותרה כשממה והמנהיג - אל קומנדנטה - הדמות המרכזית - נפטר; ואיך מנהיג הסטודנטים שהיה אסיר פוליטי והחייל שהפך לגנרל ודיקטטור בזכות עצמו מנסים למצוא משמעות בעקבות המהפכה שקרסה.
רומנים לטינו-אמריקנים החוקרים נושאים פוליטיים, אך אינם מתרכזים בשלטונו של דיקטטור מסוים, מסווגים באופן פורמלי כ"רומנים שאינם ממש דיקטטוריים".
לדוגמה, "מדריך למנואל", (Libro de Manuel, 1973) מאת חוליו קורטאסר, הוא רומן פוסט-מודרני על גרילה עירונית ועל מאבקה המהפכני, המבקש מהקורא לבחון את הסוגיות החברתיות הרחבות יותר של שפה, מיניות ומצבי פרשנות.
"בימי הפרפרים" (In the times of the Butterflies, 1994), מאת ג'וליה אלווארז, מספר את סיפורן של האחיות מיראבל, שהפטריוטיות הפכה אותן מצעירות קתוליות חסרות ניסיון ובעלות מידות טובות למתנגדות פוליטיות נגד הדיקטטורה בת שלושים השנה של משטר הדיקטטורה של רפאל טרוחיו ברפובליקה הדומיניקנית.
הרומן ביקש להאיר את ההיסטוריה המוסתרת-רשמית של מותן של האחיות מיראבל, לא לקבוע מה קרה להן, אלא לקבוע מה עשו האחיות מיראבל לפוליטיקה הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית.
ביומן המדומה "יומן אינטימי של בדידות" (החלק השלישי של "אימפריית החלומות", El imperio de los sueños, 1988), מאת גיאנינה בראשי, הגיבורה היא מריקיטה סאמפר, כותבת היומן שיורה במספר סיפורו של הבום הלטינו-אמריקני כצעד מחאה נגד שליטתה הדיקטטורית של הסיפורת הבדיונית.
יתר על כן, ביצירתה האחרונה של בראשי "ארצות הברית של בננה" (2011), האסיר הפורטו-ריקני סגיסמונדו מפיל את אביו, מלך ארצות הברית של בננה, שכלא אותו יותר ממאה שנה בצינוק של פסל החירות, בגין פשע של עצם לידתו.
סיפורו של "הכוכב הרחוק" (1996), מאת רוברטו בולניו, מתחיל ב־11 בספטמבר 1973, עם ההפיכה הצבאית בצ'ילה של הגנרל אוגוסטו פינושה נגד סלבדור איינדה, נשיא צ'ילה.
הסופר והפרופסור לספרות ריימונד לסלי ויליאמס מתאר את הרומנים הנזכרים כרומנים לא דיקטטוריים מדי, שמזכירים את הז'אנר בגלל היותו "ספרות פוליטית חריפה ותמציתית" העוסקת בנושאים שונים מאלו של הרומן הדיקטטורי, שאינו יכול להיות מנותק מהפוליטיקה של הסיפורים, וכך כל אחד "יכול לקרוא אותם כמדיטציה על אימת הכוח המוחלטת".
אף על פי שקשה לבסס את מקורו המדויק של הרומן הדיקטטורי במאה התשע עשרה, השפעתו האינטלקטואלית משתרעת על פני הספרות הלטינו-אמריקאית.
מרבית הרומנים נכתבו באמצע שנות המאה העשרים, ולכל אחד מהם סגנון ספרותי ייחודי שהשתמש בטכניקות של "הרומן החדש", לפיו דחה הכותב את המבנה הפורמלי של הריאליזם הספרותי המקובל, וטען כי "ההנחה הפשטנית לפיה המציאות ניתנת לצפייה בקלות" היא פגם עלילתי.
כז'אנר, הרומן הדיקטטורי הגדיר מחדש את התפיסה הספרותית של "הרומן" על מנת לאלץ את הקוראים לבחון את דרכי ההשפעה של מוסר פוליטי וחברתי על חיי היומיום שלהם.
וכך, "השקפת העולם המסודרת של הרומן המסורתי מפנה את מקומה לסיפור מקוטע, מעוות או פנטסטי", בו לקורא תפקיד פעיל אינטלקטואלית בתפיסת מהותו התימטית של הסיפור.
בנוסף לתוכן העלילתי, הגדירו הסופרים מחדש את הקטגוריות הספרותיות הפורמליות של "מחבר", "מספר", "דמות", "עלילה", "הסיפור" ו"הקורא", כדי לבחון את הקשר האטימולוגי בין "מחבר" ל"סמכות", שבו דמותו של הסופר (המחבר) הייתה חשובה מאוד לסיפור הסיפור עצמו.
ברומנים הדיקטטורים, הכותבים הטילו ספק בתפקיד המספר כ"דמות אבהית, המיוחסת ל"אבא" הסמכותי, או היוצר האלוהי, אשר במשמעותו ניתן היה לראות את מקורו", וכך, סופרים מילאו את תפקיד הרודן.
רומן אלכסנדרוביץ' גולובצ'נקו (בבלארוסית: Раман Аляксандравіч Галоўчанка; נולד ב-10 באוגוסט 1973, ז'ודינו, מחוז מינסק, בלארוס) הוא דיפלומט ומדינאי בלארוסי.
מ-4 ביוני 2020 עד 10 במרץ 2025 שימש כראש ממשלת הרפובליקה של בלארוס.
בעבר כיהן כיו"ר הוועדה הממלכתית לתעשייה צבאית של הרפובליקה של בלארוס (2018–2020) ושגריר בלארוס לאיחוד האמירויות הערביות (2013–2018).
נולד ב-10 באוגוסט 1973 בז'ודינו, מחוז מינסק.
בשנת 1996 סיים את לימודיו במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים במשרד החוץ של הפדרציה הרוסית עם תואר ביחסים בינלאומיים ובשנת 2003 באקדמיה לניהול תחת נשיא בלארוס עם תואר בכלכלה וניהול יחסי כלכלה.
בשנים 1997—2002 היה המומחה הראשי של מזכירות המדינה של מועצת הביטחון בבלארוס.
בשנים 2002–2005 היה סגן ראש מחלקת הפרקליטות הכללית של בלארוס.
בשנים 2005–2006 שימש כיועץ ראשי של המחלקה למדיניות חוץ של המינהל הנשיאותי ובשנים 2006–2009 היה היועץ הראשי של המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי בביטחון והיועץ הראשי של המחלקה לביטחון בינלאומי של מזכירות המדינה של מועצת הביטחון.
מיולי 2009 עד דצמבר 2009 שימש כיועץ בשגרירות בלארוס בפולין.
מדצמבר 2009 עד אפריל 2013 חזר לבלארוס וכיהן כסגן יו"ר הוועדה לתעשייה צבאית של בלארוס.
החל מ-22 באפריל 2013 עד 2018 שימש כשגריר הממונה על איחוד האמירויות הערביות, שימש גם במשרה חלקית כשגריר בערב הסעודית וקטר.
הוא חזר לבלארוס ומ-18 באוגוסט 2018 עד 3 ביוני 2020, עמד בראש הוועדה הממלכתית לתעשייה צבאית של רפובליקת בלארוס בממשלתו של סרגיי רומס.
ב-4 ביוני 2020 נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, מינה אותו לתפקיד ממלא מקום ראש ממשלת בלארוס, עד לבחירות לנשיאות באוגוסט 2020.
הוא דובר אנגלית, ערבית, גרמנית ופולנית.
רומן בלב ים הוא סרט מוזיקלי רומנטי אמריקאי משנת 1948 בבימויו של מייקל קורטיז, עם דוריס דיי, דון דפור, ג'ניס פייג' וג'ק קרסון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי האחים פיליפ אפשטיין וג'וליוס אפשטיין והוא מבוסס על סיפור מאת סיקסטו פונדל ריוס.
השירים נכתבו על ידי ג'ול סטיין (מנגינה) וסמי קאהן (מילים).
זה סרטה הראשון של דוריס דיי שעד אז הופיעה כזמרת.
סטיין וקאהן התרשמו מקולה והמליצו עליה למייקל קורטיז שנתן לה תפקיד ראשי אף על פי שלא היה לה שום ניסיון במשחק.
קורטיז התגאה בכל הקריירה שלו על בחירתו בדיי.
למרות שדיי משחקת תפקיד ראשי ושרה כמעט את כל השירים היא הופיעה בפרסומות רק במקום הרביעי כי אז לא הייתה מפורסמת.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר - "It's Magic" וכן לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - ריי הנדורף.
אלווירה קנט (ג'ניס פייג') חושדת בבעלה מייקל (דון דפור) שהוא בוגד בה.
הם נשואים שלוש שנים וכל פעם כשהם אמורים לחגוג יום שנה לנישואיהם הוא דוחה זה באמתלות שונות.
מייקל הוא מנכ"ל חברת תרופות גדולות גדולה ששייכת לדודה של אריקה, לסלו (ס.ז.
למייקל יש מזכירה חדשה יפהפייה, מיס מדוויק (לסלי ברוקס) ואלווירה חושדת שמייקל בוגד בה איתה.
אלווירה הולכת עם דודה למועדון לילה בו מופיעה זמרת חיננית בשם גורג'יה גארט (דוריס דיי) ששרה בליווי הפסנתרן שלה, אוסקר פראר (אוסקר לבנט) את השיר "I'm in Love".
הם מציעים לה לשוט בספינה מפוארת לריו דה ז'ניירו על כרטיס בשמה של אלווירה תמורה אלף דולר והוצאות והיא מסכימה.
כאשר מייקל מבטל פגישות ורוצה להצטרף לאלווירה, היא דוחה זאת בנימוקים שונים והוא חושב שהיא בוגדת בו.
מייקל שוכר את שירותיו של החוקר הפרטי פיטר וירג'יל (ג'ק קרסון) שייצטרף לשיט לריו ויעקב אחרי אשתו.
העלילה מסתבכת כשפיטר מתידד עם ג'ורג'יה שהוא חושב שהיא אלווירה.
גם היא מתאהבת בו אך לא מגלה לו את סודה.
העניין מסתבך כאשר מגיע לשיט גם הפסנתרן אוסקר שמאוהב גם הוא בג'ורג'יה.
פיטר עוקב אחריו ומדווח למייקל על "המאהב, של "אלווירה".
בינתיים אלווירה והדוד לסלו עוקבים בטלסקופ על משרדו של מייקל ולא מוצאים עדות לבגידה.
לבסוף גם מייקל, אלווירה והדוד מגיעים למלון אטלנטיקו בריו שם עומדת ג'ורג'יה להופיע בשמה של אלווירה.
העניינים לבסוף נפתרים, אלווירה ומייקל מתפייסים, ג'ורג'יה שרה לכולם "It's Magic" ומתחבקת עם פיטר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדוריס דייג'ורג'יה גארטזמרתג'ק קרסוןפיטר וירגילחוקר פרטידון דפורמייקל קנטאיש עסקיםג'ניס פייג'אלווירה קנטאשתו של מייקלאוסקר לבנטאוסקר פרארפסנתרןס.ז.
רומן גריפין דייוויס הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הראשי בסרט "ג'וג'ו ראביט" משנת 2019, עליה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
רומן גריפין דייוויס נולד ב-5 במרץ 2007 בלונדון להורים ממוצא אנגלי-צרפתי.
הוא בנו של הצלם בן דייוויס ושל התסריטאית-במאית קמיל גריפין.
הוא מתגורר במזרח סאסקס עם הוריו ואחיו, התאומים גיבלי והארדי.
דייוויס הופיע לראשונה בסרט הקומדיה השחורה הסאטירי "ג'וג'ו ראביט" בבימויו של טאיקה ואיטיטי.
אחיו התאומים השתתפו גם הם בסרט, בתפקיד שיבוטים אנושיים של הדויטשס יונגפולק (; חלק מהנוער ההיטלראי).
דייוויס היה מועמד לשישה פרסים על הופעותו בסרט וזכה בשניים – פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן הצעיר הטוב ביותר ופרס איגוד מבקרי הקולנוע בוושינגטון די.סי.
עבור ההופעה פורצת הדרך הטובה ביותר .
שנה סרט תפקיד הערות 2019 ג'וג'ו ראביט יוהנס "ג'וג'ו" בצלר 2021 לילה אחרון (אנ')ארט 2025The King of Kings וולטר לנדור דיקנס (אנ')דיבובThe Long Walkתומאס קארלי2026גרינלנד 2: הגירה (אנ')ניית'ן גאריטיTBA500 Milesפין
+פרסים מרכזייםשנה פרס קטגוריה מועמדתוצאה הערה 2020 פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי השחקן הצעיר הטוב ביותר ג'וג'ו ראביט 2020 פרס גלובוס הזהב השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי 2020 פרס גילדת שחקני המסך הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל בסרט קולנוע
רומן דוריס הוא שחקן קולנוע צרפתי, אשר היה מועמד לשישה פרסי סזאר וזכה בשני פרסי לומייר.
דוריס נולד בפריז, בן לאב שהוא מהנדס-אדריכל ואמא רקדנית.
אביו קשור לארמנד-גסטון קאמי ואשתו; המהפכן הצרפתי היה ארכיונאי שהקים את הארכיון הלאומי הצרפתי.
אמו היא צאצאית של הצייר השוודי מהמאה ה-18 אלכסנדר רוזלין ואשתו.
לדוריס אחות, הפסנתרנית קרוליין דוריס, שניגנה בפסקול הסרט "הפעימה שלבי החסיר" (2005), בו שיחק.
דוריס למד אומנויות באוניברסיטה, אך תחילה החליט ללכת על קריירה במוזיקה והקים להקת ג'אז-פאנק.
מוזיקה נותרה עניין מרכזי בחייו.
לפני שנכנס למשחק, הוא הקים להקת אסיד-ג'אז בה היה מתופף.
דוריס גר בפריז ליד לה בסטיליה, עם חברתו השחקנית אוליביה בונמי.
יש להם בן לואיג'י, יליד 10 בפברואר 2009.
בשנת 1993 דוריס המתין בתור לאודישן והבמאי סדריק קלפיש הציע לו חלק בסרטו Le péril jeune (1994).
מאז הוא עבד באופן קבוע עם קלאפיש.
ברם תפקידו הראשון היה בסרטון פופ של הנסיכה אריקה, "Faut qu'j'travaille" (I Need To Work), בו הוא מגלם את תפקיד הגנגסטר הזוטר.
דוריס ידוע בעיקר בזכות תפקידו כסטודנט חאבייר רוסו בטרילוגיית הדירה הספרדית והוא גילם גם בריון בסרט "הפעימה שלבי החסיר" (2005).
תפקידיו נעו בין גנגסטרים, כמו בסרט "דוברמן", דרך תפקידים רומנטיים כמו ב"אייפל" וכלה בגיבורי פעולה כמו ב"ארסן לופן".
בשנת 2008, כיכב דוריס במותחן הפסיכולוגי הצרפתי דובר האנגלית, "Afterwards" בדמותו של עורך הדין ניית'ן דל אמיקו.
בשנת 2010 כיכב בקומדיה הרומנטית "שובר לבבות" של הבמאי פסקל שומיי.
בשנת 2012 הוא שיחק בסרט "פופולרית".
ב-2017 שיחק בסרט "כל הכסף שבעולם".
בשנת 2021 לוהק להשתתף בסרטי הקולנוע "שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן" ו"שלושת המוסקטרים: מיליידי", לצדם של פרנסואה סיביל, אווה גרין, לואי גארל, ונסן קאסל, ויקי קרייפס ובבימויו של מרטין בורבולון, בהפקה בתקציב של 73 מיליון דולר.
בשנת 2022 שיחק דוריס בסרטו של מישל חזנוויצ'וס "קאט!" (אנ'); קומדיית זומבים המהווה רימייק לסרט יפני משנת 2017. באותה שנה כיכב בסרט הדרמה "מחכים למר בוג'נגלס" (אנ') המבוסס על ספרו באותו שם מאת אוליבייה בורדו (אנ').
בשנת 2023 כיכב בסרט ההרפתקאות והמדע-בדיוני "ממלכת החיות" (אנ') שביים תומא קאייה (אנ').
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס סזארהשחקן הטוב ביותרThe Animal Kingdom
רומן לאונידוביץ' גוטצייט הוא פרשן ספורט רוסי.
הוא ידוע כפרשן בערוץ Match TV וברשת NTV-Plus, כמו גם כמנחה התוכנית "כדורגל טוטאלי" ב-Match TV.
משמש גם כסגן העורך הראשי של Okko Sport ופרשן בערוץ הראשון.
אביו ליאוניד אדוארדוביץ' היה אמן ספורט בשחמט.
מאז ילדותו החל הרומן להתעניין בטניס ובכדורגל, אהד את ניוקאסל, יובנטוס ונבחרת צרפת וכן השתתף במשחקי בית של ספרטק מוסקבה.
עד מהרה החל גוטצייט לשחק בקבוצת נפת גגארינסקי בתחרויות במוסקבה, אך לא היה לו שום רצון להמשיך בקריירה מקצוענית ככדורגלן, בתקווה להיות מאמן.
בשנת 2004 נכנס למחלקה הבינלאומית בפקולטה לעיתונאות באוניברסיטת מוסקבה, שבזכותו קיבל התמחות ברשת NTV-Plus.
בשנת 2009 הוא הפך לסטודנט לתואר שני בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת RUDN.
גוטצייט החל לעבוד בערוץ NTV-Plus ונכנס לתפקיד העורך.
הוא שימש כפרשן במשחקו הראשון בשנת 2007 עם קונסטנטין גניץ' לצדו ומאוחר יותר היה מעורב ללא הפסקה בפרשנויות עבור הערוץ שקדם ל-Match Premier: "נאש פוטבול".
בשנת 2010 היה למנחה התוכנית "מועדון הכדורגל" במהלך גביע העולם 2010, בשנת 2012 חזר לתוכנית כמנחה קבוע.
הוא גם היה פרשן במשחקי NBA ועבד כמנחה תוכנית "לונדון 2012", במהלך אולימפיאדת לונדון (2012).
ביוני 2019 הוכרז כי גוטצייט עוזב את Match TV והוא עבר לעבוד בשירות הווידאו של Okko, שם נכנס לתפקיד סגן העורך הראשי של שירות הספורט של השירות, ולדימיר סטוגנינקו.
באותו קיץ מונה גם לפרשן הספורט המרכזי של הערוץ הראשון, המשחק הראשון ששימש בו כפרשן היה משחק הסופר קאפ הרוסי 2019. בנוסף, בתאריכים 24 בפברואר ל-27 באוגוסט 2020, הוא הנחה את משחק הטלוויזיה הספורטיבי "יעד למיליון" בערוץ הראשון יחד עם טאש סרגסיאן.
בנוסף לעבודה בטלוויזיה שיתף פעולה עם תחנת הרדיו Sport FM, בה הנחה את התוכנית שלו "שופט עבורכם".
רומן דל קסטיו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר והקיצוני בברסט.
דל קסטיו נולד בצרפת, והצטרף למחלקת הנוער של אולימפיק ליון.
ב-20 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליג 1 בהפסד 0–3 לניס.
לקראת עונת 2016/2017 הושאל לבורק-אן-ברס מהליג 2.
בעונת 2017/2018 הושאל לנים, גם היא מהליג 2, ובתום העונה העפיל איתה לליג 1.
ב-28 ביוני 2018 נרכש תמורת 2 מיליון אירו על ידי סטאד רן מהליג 1, וחתם על חוזה לארבע עונות.
רומן האוולקה (בצ'כית: Roman Havelka; 30 באפריל 1877 – 20 ביוני 1950) היה צייר נוף צ'כי בסגנון אקדמי.
הוא נולד בג'מניץ למשפחתו של יצרן רשתות עני.
כשהיה בן שמונה הם עברו לג'יהלבה.
מילדות הוא גילה כישרון לציור, ועשיר גרמני היה בין הראשונים לשים לב לכישרונו, והציע לו תמיכה.
הוא הצליח ללמוד באקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג, אצל סטניסלב סוכרדה ופליקס ינוויין.
מאוחר יותר, במהלך שנת הלימודים 1895/96, עבר לאקדמיה לאמנויות יפות, שם למד אצל יוליוס מאז'ק ואנטונין סלביצ'ק.
הוא סיים את לימודיו כתלמידו של רודולף אוטו פון אוטנפלד בשנת 1900, ולאחר מכן השלים את לימודיו בדרזדן ובמינכן.
בזכות מלגה הצליח לערוך טיולי לימוד לאיטליה ולבוסניה.
בעודו בבית הספר, הוא הוקסם מהנופים של פודיג'י בדרום מורביה, אותם הכיר לעמיתו, פרנטישק בוהומיר זווינה.
בשנת 1900 החל להציג את יצירותיו, וזכה במלגת הנסיעות.
בשנים 1902 ו-1903. הוא גם התמסר לארגון אגודת אמני מורביה, ושימש כיו"ר שלה מ-1923.
ב-1914 נישא למרתה משטאן, בתו של רוקח.
זמן לא רב לאחר מכן הצטרף לצבא ונשלח להילחם בחזית המזרחית.
מרתה ילדה בת בזמן שהוא לא בבית, ונסעה לגור עם הוריה.
כשהשתחרר ב-1918, הקים סטודיו בפראג.
הם התאחדו רק ב-1926, אז הצליח לקנות בית.
מאוחר יותר הציג תערוכות בארצות אחרות - הציג את עבודותיו בווינה, לונדון וברלין.
בנוסף לציוריו, צייר איורים לכמה יצירות ספרותיות, במיוחד "טירות של הרפובליקה הצ'כית", מאת אוגוסט סדלצ'ק.
הוא מת מדלקת ריאות, בגיל 73. הוא השלים למעלה מ-3,000 ציורים, שהוצגו ב-70 תערוכות.
רחובות נקראו על שמו בזנוג'מו ובג'יהלבה.
רומן דיגיטלי הוא ספר מאת נאורה שם שאול, שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד במאי 1993, בעריכת תרצה יובל ויצא לאור בשתי מהדורות.
הספר לווה בתקליטון, בו הספר הסרוק, תוכנה להתחברות ל-BBS (רשת מקומית) שהיה מותקן על מחשבה האישי של מחברת הספר ומשחק טטריס.
הוא נחשב לספר העברי הראשון בסוגת הסייברפאנק בעברית.
מכיוון שעסק בנושאים שלא היו רווחים באותה עת, ביטויים שונים מתחום המחשבים והאינטרנט שחדרו מאוחר יותר לשפה הפופולרית עדיין לא היו מוכרים, לכן בסיומו של הספר יש מילון מונחים.
רק ב-1994 יצא התיקון לחוק התקשורת (בזק ושידורים) שאפשר לציבור להתחבר לאינטרנט בישראל.
JJ היא האקרית תל אביבית צעירה המכורה למשחק הטטריס והסבירה באמצעותו שאלות קיומיות.
היא טסה לחוף המערבי של ארצות הברית, שם היא פוגשת ב-NN, מנהל הייטק צעיר ממוצא לטינו-אמריקאי, בין השניים מתפתח סיפור אהבה.
הם מגיעים לישראל ובשלב מסוים הצעיר נעלם.
הגיבורה מסתגרת בביתה ובעזרת מחשבה הפרטי מחפשת את אהובה בכל העולם.
באותה עת עוברת הצעירה טיפול פסיכולוגי מרחוק באמצעות המחשב עם הפסיכיאטר הגרמני ד"ר קרנל.
בספר ניתן להבחין במשלבים שונים: לשון גבוהה, עגה, פתגמים בערבית, אנגלית, מושגים מהמיתולוגיה היוונית ומונחי מחשבים.
הסיבה לשילוב שפות שונות היא שהשפה בה אנשים מתכתבים ברשתות היא משהו בין שפה כתובה למדוברת, כפי שמציין זאת ד"ר קרנל.
הגיבורה היא ציירת שהזמינה את הקהל לערוך ולצייר בתמונות שלה, מה שלא היה מקובל אז, וגם טיפול פסיכולוגי ברשת היה דבר נדיר שקשה לדמיינו באותה עת.
רומן ג'וי קוואקו אסה הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג.
אסה נולד באנגליה למשפחה ממוצא איבוארי.
הוא גדל במחלקת הנוער של מילוול.
ב-26 בדצמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–2 על ווטפורד במסגרת המחזור ה-24 בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לעונת 2022/2023. ב-19 בינואר 2023 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-5 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על מידלסברו במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2023/2024. בסך הכל ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-18 בינואר 2025 חתם על חוזה לחמש שנים וחצי בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג.
ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לברנטפורד במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת 2024/2025, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
הוא ערך שבע הופעות ליגה בעונה זו, והבקיע שער אחד.
רומן דוברוחוטוב הוא עיתונאי חוקר ופעיל פוליטי רוסי, מייסד, בעלים ועורך ראשי של אתר החדשות העצמאי אינסיידר ("The Insider").
דוברוחוטוב ידוע בחשיפת חדשות כזב בתקשורת הרוסית ובהובלת חקירות עיתונאיות משמעותיות בנושאי שחיתות ממשלתית, פעולות מודיעין רוסיות וזיוף מידע.
עבודתו זכתה להכרה בינלאומית והוא זוכה פרסים יוקרתיים.
עקב פעילותו, הוא נרדף על ידי השלטונות הרוסיים ונאלץ לעזוב את רוסיה.
הוא בנו של פרופסור הפילוסוף הרוסי אלכסנדר דוברוחוטוב.
הוא בעל תואר דוקטור במדע המדינה.
עוד לפני הקמת "The Insider", היה דוברוחוטוב פעיל חברתי בולט ומארגן מחאות למען זכויות אדם ברוסיה.
הוא היה חבר בתנועת "סולידריות" והוגדר כליברל-דמוקרט.
בנובמבר 2013 הקים דוברוחוטוב את "The Insider" כאתר חדשות מקוון עצמאי.
האתר מתמחה בעיתונות חוקרת, בדיקת עובדות וניתוח פוליטי.
דוברוחוטוב משמש כמייסד, בעלים ועורך ראשי של האתר.
"The Insider" ידוע בשיתופי פעולה נרחבים עם ארגוני חקירות בינלאומיים, בפרט עם "Bellingcat", וכן עם גופי תקשורת כמו ה-BBC ו"דר שפיגל" (Der Spiegel).
משרדי העריכה של "The Insider" הוקמו בתחילה בריגה, לטביה.
בקיץ 2021, בעקבות הגברת הלחץ מצד הממשלה הרוסית, העביר דוברוחוטוב את פעילות העריכה אל מחוץ לרוסיה.
נכון לשנת 2022, האתר פועל מפראג, צ'כיה, ועובדיו פועלים מכ-10 מדינות שונות באמצעות האינטרנט.
האתר כולל מדורים כמו "שחיתות", "חברה", "פוליטיקה" ו"כלכלה".
לאורך שנות פעילותו, דוברוחוטוב ו"The Insider" הובילו שורה של חקירות עיתונאיות בעלות פרופיל גבוה:
"The Insider", בשיתוף פעולה עם "Bellingcat", חשף בשנת 2019 את זהותם של סוכני המודיעין הצבאי הרוסי (GRU) האחראים לכאורה לתקיפת סרגיי סקריפאל ובתו יוליה בסולסברי שבאנגליה באמצעות גז עצבים "נוביצ'וק".
על חקירה זו זכה דוברוחוטוב בפרס העיתונות האירופי לחקירה עיתונאית לשנת 2019.
דוברוחוטוב היה שותף מרכזי בחקירה שחשפה את מעורבות שירותי הביטחון הרוסיים (FSB) בהרעלת מנהיג האופוזיציה אלכסיי נבלני בגז עצבים.
חקירה זו, שנעשתה בשיתוף עם "Bellingcat" ו"דר שפיגל", זיכתה את "The Insider" בפרס נאנן לשנת 2021.
בשנת 2014 היה שותף בחקירת הפלת המטוס המלזי מעל שמי אוקראינה, חקירה שהצביעה על מעורבות רוסית.
דוברוחוטוב השתתף בחקירות רבות הנוגעות לפעולות המודיעין הרוסי (GRU) באירופה.
שחיתות ממשלתית רוסית: "The Insider" חשף מקרים רבים של שחיתות בקרב גורמים בממשל הרוסי.
פיתוח נשק כימי רוסי: האתר פרסם חקירה מקיפה על פיתוח נשק כימי ברוסיה.
בנוסף לפרסים שהוזכרו לעיל, "The Insider" זכה גם בפרס החדשנות בדמוקרטיה של מועצת אירופה בשנת 2017, בפרס התקשורת החופשית מטעם קרן צייט-שטיפונג בשנת 2019, ובפרס "Redkollegia".
פעילותו העיתונאית של דוברוחוטוב הפכה אותו למטרה של השלטונות הרוסיים.
הוא הוכרזכ"סוכן זר" ו"ארגון בלתי רצוי", וביולי 2021 משרד המשפטים הרוסי הכריז על "The Insider" כ"סוכן זר".
בנוסף, הארגון סווג כ"ארגון בלתי רצוי" ברוסיה.
כתוצאה מכך, האתר נקנס בדצמבר 2021 בסכום של מיליון רובל (כ-13,600 דולר) על אי-סימון תכניו באזהרה הנדרשת ל"סוכנים זרים".
דוברוחוטוב הצהיר כי האתר, הממוקם בלטביה, אינו מחויב לציית לחוק הרוסי בעניין זה.
ב-28 ביולי 2021, פשטה המשטרה הרוסית על ביתו של דוברוחוטוב במוסקבה, החרימה את הטלפונים הניידים, המחשבים הניידים, הטאבלטים והדרכון הבינלאומי שלו.
הפשיטה התרחשה ערב בחירות לפרלמנט הרוסי ונתפסה כניסיון להפעיל לחץ על עיתונאים עצמאיים.
דוברוחוטוב הספיק ל'צייץ' את כתובתו ולבקש עורך דין, שהגיע תוך שעה.
הוא ציין כי מטרת הפשיטה הייתה להשיג גישה לחומרים מחקירותיהם ולהפעיל לחץ.
הוא נחקר בחשד להוצאת דיבה.
באוגוסט 2021, נמלט דוברוחוטוב מרוסיה דרך נתיב הברחה סודי ביער שעל גבול רוסיה-אוקראינה, ליד לוגנסק באזור דונבאס.
בספטמבר 2021 הוצא נגדו צו מעצר על ידי שירות הביטחון הפדרלי (FSB) בחשד לחציית גבול בלתי חוקית.
דוברת משרד החוץ הרוסי אף רמזה לבגידה מצדו.
אם יורשע בחציית גבול בלתי חוקית, הוא עלול לעמוד בפני עונש מאסר של עד שנתיים.
ב-30 בספטמבר 2021, פשטו קציני ה-FSB על דירת אשתו ועל דירת הוריו של דוברוחוטוב במוסקבה.
אביו ואשתו נעצרו ונחקרו בתחנת משטרה מקומית, וטלפוניהם ומחשביהם הוחרמו.
הטרדה זו נתפסה כנקמה על בריחתו וחציית הגבול הלא חוקית לכאורה.