tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרשת כי תבוא, בספר דברים, מופיע תיאור מפורט של טקס הבאת הביכורים, בצירוף מצוות מקרא ביכורים.
על פי המתואר במקרא, יש שלושה חלקים בהבאת הביכורים: הנחה, הנפה, וקריאה.
האדם היה מביא את הביכורים ומניחם לפני המזבח, אחר כך היה מניף את הביכורים ואומר לפני הכהן את מקרא ביכורים:
טעם הבאת הביכורים מפורש בתורה כהודיה לאל על רוב הטוב שהשפיע.
הסמיכות שבין מצוות הביכורים לבין איסור בישול גדי בחלב אימו, מורה שהיה בו פולמוס מסוים עם מנהגי האלילים, שבהם בושל גדי בחלב אימו כמנחת הודיה לאחת מאלות הפריון, והתורה מורה לא לנהוג באופן הזה, אלא להביא את ראשית התבואה לה'.
כדי להביא ביכורים נדרשת בראש ובראשונה בעלות משפטית מלאה על האדמה שבה ניטע העץ.
המשנה קובעת, כי אם אדם נטע עץ בגינתו, אבל הבריך ענף ממנו לאדמה שאינה שלו, של יחיד או לתוך של רבים וממנו גדל עץ חדש, או ההפך – המבריך מתוך של יחיד לתוך שלו או מתוך של רבים לתוך שלו, אינו מביא ביכורים
קיימת מחלוקת בין החכמים בדין אדם הנוטע לתוך שלו והמבריך לתוך שלו, ודרך היחיד ודרך הרבים באמצע.
לפי תנא קמא גם במקרה כזה אינו מביא ביכורים, אך רבי יהודה סובר שבמקרה כזה ניתן להביא ביכורים.
בתלמוד ירושלמי נפסק, כי אם אדם הבריך לתוך קרקע אחרת באישורו של בעל הקרקע, ניתן להביא ביכורים, וכן נפסק ברמב"ם.
מדברי נחמיה, עולה כי המנהג היה להעלות את ביכורי כל מיני פירות העץ לבית המקדש: .
אך לפי חז"ל אין מתקיימת מצוות ביכורים בפירות אחרים שאינם משבעת המינים; וגם שבעת המינים אינם כשרים תמיד להבאת בכורים: החיסרון במינים אלו הוא שלא אלו הם המצוינים כשבעת המינים, שכן התמרים מוזכרים כ"דבש", כלומר תמרים שיש בהם הרבה דבש, ומ"זית שמן" לומדים כי מדובר בזית מסוג "אגורי".
נחלקו החכמים בהלכה זו: לפי רבי יוחנן המקור לכך הוא פסוק , ומכאן מלמדת התורה שהתנאי לביכורים הוא לא רק "מראשית" למעט פירות שאינם שבעת המינים, אלא גם "מארצך" - פירות שבעת המינים – אינם כשרים כולם אלא רק "מ", כלומר חלק מהם.
מכיוון שכך, פוסק רבי יוחנן שאם הביא פירות כאלו, לא חלה עליהם קדושת ביכורים.
לעומת זאת ריש לקיש סבור שהפסוק "מארצך" הוא היקש לפסוק "ארץ חיטה ושעורה", ובא ללמד דורש רק שהפירות יהיו משובחים ויהיו כאלו שהם שבחה של ארץ ישראל, אך לא משנה אם התמרים גדלו, למשל, בהרים או בבקעה.
זמן הבאת הביכורים מתחיל בחג השבועות (עצרת).
מקורו של דין זה במשנה המתארת כי אנשי הר צבועים הביאו ביכוריהם קודם לעצרת, ולא קיבלו מהם, מפני הכתוב בתורה "וחג הקציר ביכורי מעשיך אשר תזרע בשדה", וכך כותב גם הרמב"ם:
יש שהסבירו (רבי עובדיה מברטנורא) כי קורבן שתי הלחם הקרב בשבועות הוא המאפשר את תחילת הבאת הביכורים, באופן דומה לכך שקורבן זה מתיר את התבואה מאיסור חדש בבית המקדש, ומתיר להקריב קורבן מנחה שנעשה מהתבואה החדשה.
זמן הבאת הביכורים העיקרי הוא עד סיום חג הסוכות, אך ניתן להביא ביכורים גם לאחר חג הסוכות, עד חנוכה.
ישנה מחלוקת במשנה האם ההבאה נעשית עם קריאת מקרא ביכורים, או בלעדיה.
לאחר שגדלו הפירות ובשלו כל צרכם היה תולש את אלו המסומנות בגמי ושם אותם בסל:
במשנה ובתלמוד מסופר על קבלת ביכוריו של אריסטון מאפמיה שבצפון סוריה: .
נעשות אבחנות רבות מי ראוי להביא ביכורים, ממה ומתי.
וכתוב עוד שארץ ישראל הייתה מחולקת ל-24 מחוזות, וכל מחוז היה מביא בקהל רב את הביכורים בזמן שהבשילו באותו אזור, כך שהיו 24 הבאות ביכורים בתקופה של כמה חודשים בכל שנה.
במגילת המקדש ובלוח השנה במגילות קומראן ישנם ארבעה מועדי ביכורים, החלים כולם ביום ראשון, בהפרש של 7 שבועות.
בכל אחד מקריבים קורבנות מיוחדים וכל אחד מהם מתיר לאכול מן הפרי המוקרב בו:
מועד השעורים ב-26 בחודש הראשון – מתיר לאכול שעורים.
מועד החיטים ב-15 בחודש השלישי – מתיר לאכול חיטים.
מועד התירוש ב-3 בחודש החמישי – מתיר לאכול ענבים ולשתות יין.
מועד היצהר ב-22 בחודש השישי – מתיר לאכול זיתים ולשתות שמן.
כל שנה בהגיע מועד הביכורים המתאים, אסור לצרוך את המעשר השני שנשאר משנה שעברה וחייבים לשורפו.
לדעת כנה ורמן, הסדרה נחתמת במועד העצים, שחל בשבוע שאחרי מועד היצהר, וממנו ואילך אסור להעלות למזבח עצים ישנים.
על פי ההלכה ביכורים מותר להפריש אך ורק כשבית המקדש קיים.
וכשהפריש בזמן הזה לדעת הראב"ן ירקבו, ולדעת רבי עובדיה מברטנורא בכלל לא חל על זה שם ביכורים.
אולם החל מראשית ההתיישבות החדשה בארץ ישראל נוהגים לערוך, בעיקר ביישובים החקלאיים (מושבים, קיבוצים וכפרים), טקסי הבאת ביכורים, שבהם חוגגים גם את סוף הקציר.
בטקסים אלו הנערכים על פי רוב בעיצומו של חג השבועות מועלים מופעים ססגוניים של שירים וריקודים, בלווית תהלוכה של כלים חקלאיים מקושטים ועוד.
בעת שהחל נוהג זה בתחילת המאה ה-20, שלח הרב הראשי אברהם יצחק הכהן קוק, איגרת מחאה אל היישובים נהלל, עין חרוד ואחרים, על חילולו של חג השבועות בפרהסיה.
בהדגישו כי רואה הוא ברכה ביישובה של הארץ ובשמחה על הצלחת היבולים, אולם אל לה לשמחה בביכורי הארץ המתחדשת לחבל בקדושתו של יום טוב.
כיום מקובל בשפה העברית להשתמש בביטוי "ביכורים": ככינוי לספר, מחזה או סרט קולנוע, ראשון של סופר, מחזאי, במאי או שחקן.
כך יאמר למשל: "'צוואה' הוא ספר הביכורים של הסופר חיים גרינבוים".
הבייתוסים היו קבוצת כהנים אריסטוקרטית אשר פעלה במחצית הראשונה של המאה הראשונה לספירה.
הם היו אחת הכיתות היהודיות בימי בית שני.
הבייתוסיים היו במחלוקת מתמשכת עם הפרושים בנוגע לתורה שבעל פה, וגם התווכחו איתם על ענייני הלכה ותחומים נוספים.
יש שמזהים את הבייתוסים עם משפחת הכהנים הצדוקית בית ביתוס ויש החולקים על זיהוי זה.
זרמים ביהדות בימי בית שני
בסביבות הזמן שלקראת פרוץ מרד החשמונאים, החלו לצוץ בין יהודי ארץ ישראל מחלוקות דתיות, שפיצלו את העם לזרמים דתיים שונים.
לפי יוסף בן מתתיהו, היו שלושה זרמים עיקריים: פרושים, צדוקים ואיסיים, כאשר האחרון מביניהם אינו מוזכר בספרות חז"ל.
הבייתוסים הם הקבוצה היחידה שאינה מוכרת לנו מחוץ לספרות חז"ל בתור קבוצה דתית בפני עצמה.
הבייתוסים והצדוקים מוחלפים תדיר בין הנוסחאות והגרסאות השונות במקורות מקבילים בספרות חז"ל.
בשל החילופים בספרות חז"ל בין הבייתוסים לצדוקים והפעמים שבהן שניהם מוזכרים זה לצד זה, ניתן להסיק שיש קרבה ביניהם.
הקרבה מודגשת באבות דרבי נתן, שם מסופר כי צדוק וביתוס היו תלמידיו של אנטיגנוס איש סוכו, ומהם צמחו הצדוקים ובייתוסיים.
הן הצדוקים והן הבייתוסיים שייכים לזרם אריסטוקרטי כהני, ועל שניהם נאמר שהם כופרים בשכר ועונש בעולם הבא, ובתחיית המתים.
כמו כן, שני הזרמים חלקו על הלכות הפרושים, ובעיקר על מסורות הלכתיות שלא היה להן עיגון ממשי בתורה שבכתב.
לעומת זאת, הצדוקים כן קיבלו את הרעיון שפירוש המצוות בתורה יכול לעבור במסורת, ואף היו להם מסורות משל עצמם שנכתבו בספר.
בהתנגדותם לפרושים, הם פחות התמקדו בריחוק המסורת הפרושית מהתורה שבכתב, אלא יותר בהתנגדות למסורת הפרושית עצמה, אשר לא תאמה את הפירוש לתורה והמסורת שהייתה בידם.
כוחם ומעמדם של הצדוקים והבייתוסיים היה קשור בהיותם כהנים בבית המקדש.
עם חורבן בית המקדש, הצדוקים והבייתוסיים איבדו מכוחם ולבסוף נעלמו.
חז"ל והיהדות הרבנית, שנחשבים לממשיכי דרכם של הפרושים, הפכו לזרם המרכזי ביהדות שלאחר חורבן הבית.
נראה שהבייתוסים הצטרפו לאריסטוקרטיה הכהנית.
הכהונה בתקופה זו הייתה בעיקר בשליטתם של הצדוקים, ולכן הבייתוסים שהגיעו לארץ ממצרים (לפי ההנחה שמזהה את הבייתוסיים עם בית ביתוס), ללא רקע מקיף של קיום מצוות התלויות בארץ ישראל ובבית המקדש, הושפעו בעיקר מהלכות הצדוקים, שהיו אוכלוסייה קרובה יותר אליהם מאשר הפרושים, בשל מעמדם החברתי.
אולם, הבייתוסים לא קיבלו את כל ההלכה הצדוקית כעסקת חבילה, ונהגו להיצמד יותר לכתוב בתורה שבכתב.
נראה שהבייתוסים היו קבוצה יותר דתית, ופחות פוליטית מאשר הצדוקים.
הם היו אידאולוגיים יותר באורח קיום המצוות, ולכן לא השלימו בקלות עם השליטה הפרושית.
זאת לעומת הצדוקים שניסו יותר לשמור על הסטטוס־קוו.
דפוס התנהגות בולט אצל הבייתוסים, בניגוד לצדוקים, היה הניסיון לשנות את ההלכות הפרושיות.
הם לא תמיד השלימו עם השלטון הפרושי שנתמך על ידי העם, ואף ניסו לשנות את ההלכה בעורמה.
כאשר חז"ל ייחסו פעילות מעשית כנגד הלכות הפרושים, הייתה לרוב נטייה להזכיר את הבייתוסים, וכשהזכירו הלכה אנטי־פרושית לרוב אוזכרו הצדוקים.
הבייתוסים, לעומת הצדוקים, שללו כל מסורות לפירוש התורה, ופירשו את התורה, לפי הבנתם, באופן הקרוב ביותר לכתוב.
גם דבר זה התבטא במחלוקות הלכתיות, שבהן הוזכרו הבייתוסים.
בוויכוח במחלוקות אלו, הצדדים תמיד השתמשו בפסוקים מהתורה.
במחלוקות שלפי המסורת יוחסו בעיקר לבייתוסים, עניין המחלוקת נבע בעיקר מהיעדר מקור בתורה שבכתב להלכה הפרושית.
ייתכן כי לבייתוסים הייתה גם דאגה לכלל ישראל, בניגוד לצדוקים שככל הנראה דאגו בעיקר לעצמם.
הצדוקים חיו את חיי השעה, לעומת הבייתוסים שכנראה היו, במידת מה, בעלי חזון מסוים.
ייתכן שהצדוקים בתחילת פעילותם בתקופה החשמונאית היו אידאולוגיים יותר, ועם הזמן אידאולוגיה דתית זו נשחקה עד שבסופו של דבר הם הפכו למזוהים בעיקר כאליטה אריסטוקרטית ולא כזרם דתי ופוליטי.
אולי מסיבה זו הם כמעט ולא הוזכרו אצל יוסף בן מתתיהו במאה הראשונה לספירה.
לפי אברהם גייגר, היו הבייתוסים סוג מסוים של צדוקים שהתגבשו בימיו של הורדוס.
יש שזיהו את הבייתוסים עם האיסיים, בשל חוסר אזכור האחרונים בספרות חז"ל.
רבי עזריה מן האדומים היה הראשון שהציע לפרש בייתוסיים כ"בית איסיים" כבר במאה ה־16, הצעה שהעלו שוב מלומדים מן המאה ה־20 כגון יהושע מאיר גרינץ.
זיהוי זה אינו עומד במבחן הביקורת, בעיקר בשל ההבדלים ההשקפתיים בין השניים בעניין הכרתם בבית המקדש שבירושלים, ובלוח השנה שעליו מבוססים כל החיים היהודים הדתיים.
בספרות הנוצרית הקדומה אנו שומעים על קבוצה דומה, בשם 'הרודיאנים', אשר מוחלפים לעיתים בקבוצה אחרת בשם 'כהנים גדולים'.
עצם העובדה שהבייתוסיים מוזכרים פעמים לא מעטות בספרות חז"ל, מלמדת על התהודה הגדולה שדעותיה, ופעולותיה של הקבוצה, יצרו בתוך עולמם של הפרושים וחז"ל.
העניינים שבהם זרם זה חלק על חז"ל, לא יכלו לעבור בשתיקה, והצריכו תגובה הולמת גם באופן ספרותי, וגם באופן יצירת הלכות נגד – תופעה שהייתה קיימת גם נגד הצדוקים.
חז"ל מביעים בדרך כלל דעה שלילית על הבייתוסיים.
בתוספתא, 'בית בייתוס' נזכרת כמשפחה של כהנים גדולים רודפי ממון אשר עשקו את העם.
לפי חז"ל, הבייתוסיים ניסו לשבש את עבודת בית הדין בירושלים שהיו מכריזים על ראש חודש, היו הבייתוסים משלמים כסף לאנשים כדי שיעידו בפני הסנהדרין שראו את המולד.
הדבר התגלה כאשר אחד העדים סיפר ששילמו לו כדי לשקר.
מאז תיקנו חכמים שאין מקבלים עדות מכל אדם – אלא רק ממי שהוא נאמן עליהם.
בְּיֶרְנְסְטְיֶרְנֶה מרטינוס בְּיֶרְנְסוֹן (בנורווגית: Bjørnstjerne Martinus Bjørnson; 8 בדצמבר 1832 – 26 באפריל 1910) היה משורר, מחזאי וסופר נורווגי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1903.
בירנסטירנה בירנסון נולד ב-8 בדצמבר 1832 בקוויקנה (Kvikne) שבמזרח נורווגיה.
אביו היה כומר לותרני כפרי.
בגיל 6 עברה המשפחה לרומסדאלאן, לאזור עירוני ומשכיל.
משנת 1850 למד באוסלו, שבאותה תקופה נקראה עדיין כריסטיאניה, באותו בית ספר בו למד איבסן.
משנת 1852 למד באוניברסיטה והתחיל לפרסם מאמרים ורשימות בעיתונות.
הוא נאבק למען שחרור התיאטרון הנורווגי מהחסות הדנית.
בשנת 1856 עבר לקופנהגן והחל לפרסם דברי שירה.
בשנת 1857 התמנה למנהל תיאטרון בברגן ואחרי זה שימש במשך שנה כעורך עיתון באוסלו.
אחרי תקופה קצרה בהמבורג, הוא שב לקופנהגן.
אחרי כן בשנת 1860 נסע דרך גרמניה לרומא, שם חיבר טרילוגיה על המלך סיגורד.
בשנת 1862 שב מרומא, לאחר ששהה בה שנתיים והפרלמנט הנורווגי העניק לו קצבה של 1000 זהובים, שפטרה אותו מדאגות פרנסה.
הוא דגל בעמדות רדיקליות, הרבה להרצות ונחשב לאחד מגדולי הנואמים של דורו.
בירנסון לא רק עסק בספרות – במשך השנים, הפך לאחד האישיים המשפיעים ביותר בארצו.
הוא התיימר להיות יורשו של וורגלאנד, נלחם למען שלום עולמי ונגד דיכוי עמים ואף התערב לטובתו של אלפרד דרייפוס.
בירנסטירנה בירנסון נפטר ב-26 באפריל 1910 בפריז שבצרפת.
בירנסון הושפע מבראנדס, מהריאליזם הצרפתי ומידידו/יריבו, איבסן.
הוא ביסס את שמו כסופר בשלושה רומנים המתארים את חיי האיכרים בנורווגיה.
הוא כתב גם מחזות, שירים, פורטרטים בחרוזים של בני תקופתו ונחשב למשורר הראשון במעלה בדורו.
יצירותיו "הכפריות" החשובות ביותר הן:
סינבה סולבקן (1857) - הנובלה הראשונה שפרסם - בגיל 25 שנה.
הספר תורגם לעברית על ידי אשר ברש.
ארנה (1859) הספר תורגם לעברית.
שירו של בירנסון "הו, נאהב ארץ זו" הפך להמנון הלאומי של נורווגיה בשנת 1864.
בין המאבקים (מחזה היסטורי) / Mellem slagene, 1857
שירים ופואמות / Digte og sange, 1870
סיגורד העולה לירושלים / Sigurd Jorsalfar, 1872
השיטה החדשה / De ny system, 1879
למעלה מכוח-אנוש (מחזה) / Over aevne, 1883
בנתיבות אלוהים (רומן) / På Guds veje, 1889
עלם עליז, נובלה כפרית, תרגם: דב קמחי, הוצאת תלפיות, 1916
סינבה סולבקן, תרגם: אשר ברש, הוצאת שוקן, 1946
ספורים נבחרים , י' ליכטנבוים, הוצאת יבנה, 1961.
בת הדיגים , סיפור, עברית: י' ליכטנבום, הוצאת יבנה, 1963.
בִּכּוּרִים הוא אתר אינטרנט ומאגר יצירות אמנות, שהוקם במטרה לאפשר ליוצרים מתחומי היצירה השונים, לפרסם את יצירתם לעיני הגולשים באינטרנט.
האתר בִּכּוּרִים הוקם על ידי פורטל האינטרנט כיפה בשנת תשס"ג (2003), ונוהל במשך שנותיו הראשונות על ידי רחל נפרסטק.
הקמתו היא חלק מהנביעה המחודשת של עולם השירה, האמנות והיצירה בציבור הדתי, במטרה להמציא במה חופשית לפרסום יצירה עברית-שורשית.
כחלק מפורטל כיפה, האתר מהווה בעיקרו במה ליוצרים מן הציבור הציוני דתי.
ככזה, האתר, בניגוד בולט לאתרי יצירה אחרים, מכיל יצירות רבות העוסקות בתחומים הדתיים השונים ובמתח שבין האדם לקונו, ומוביל, באמצעות עורכי התוכן באתר, קו אידאולוגי המונע מיצירות המכילות מסרים אלימים או מיניים, להתפרסם בו.
עם זאת, באתר מפרסמים מיצירותיהם גם יוצרים שאינם דתיים.
באתר קיימים, נכון לשנת תשס"ח (2008), כ-1,600 יוצרים ולמעלה מ-48,500 יצירות מתחומי המלל, הסאונד והתחומים הוויזואליים השונים.
לגולשים באתר מתאפשר ליהנות מן היצירות, ולמקד את גלישתם באמצעות המלצות העורכים, להגיב ליצירות, לדרג יצירות, ולהוסיף יצירות לרשימת המועדפות עליהם.
במידה והם מעוניינים בכך, בהליך קצר ופשוט יכולים הגולשים באתר להירשם אליו בעצמם ולפרסם בו מיצירותיהם שלהם.
עם התפתחות קהילת היוצרים באתר, נוספו לאתר פורומים, המשמשים כסדנאות בתחומי הכתיבה, הסאונד, הצילום, והציור, אשר מונחות ומנוהלות על ידי יוצרים באתר, בעלי ידע בתחומם.
כמו כן, האתר מקיים מפגשים קבועים בפסח, בסוכות ובחנוכה ליוצרים החברים בו.
המפגשים כוללים, בדרך כלל, הרצאה מאת אמן כלשהו המוזמן אליהם, וקריאת קטעי שירה ופרוזה, מאת חברי האתר, כמו קטעי הופעות מוזיקליות, והצגת יצירות פלסטיות וויזואליות בתערוכה.
במפגשים מתקיימת מסגרת ייחודית של שירת נשים, בשל המחויבות לצו ההלכתי, המאפשרת לזמרות לשיר בפני קהל הנוכחות במפגש.
ביכורי העתים (בכתיב המקורי: בִּכּוּרֵי הָעִתִּים) היה כתב עת של תנועת ההשכלה היהודית בתקופת פעולתה באוסטריה ובגליציה, שיצא לאור בווינה בשנים תקפ"א-תקצ"ב (1820–1831).
מייסד "ביכורי העתים" היה המשורר שלום הכהן.
הוא ניסה בשנים 1809–1811 לחדש את הופעתו של הירחון המשכילי "המאסף", אך הניסיון לא האריך ימים.
כשהחל לעבוד כעורך וכמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד בווינה, יזמו הוא ושמיד את הוצאתו לאור של שנתון ובו מאמרים, כתבות וחומר ספרותי בעברית ובגרמנית.
בתחילה יצא "ביכורי העתים" כנספח ללוח שנה עברי, אך במהרה הפך לשנתון עצמאי.
שלום הכהן ערך את כתב העת בשלוש השנים הראשונות, תקפ"א-תקפ"ג (1821–1823).
בשנים תקפ"ד-תקפ"ה ערך אותו משה סג"ל לנדא, ממשכילי פראג ונכדו של "הנודע ביהודה", ר' יחזקאל לנדא.
בשנים תקפ"ו-תקפ"ח היו העורכים שלמה פרגמנטר ויששכר דוב שלזינגר; בשנים תקפ"ט-תק"ץ יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציה); ובשנתיים האחרונות, תקצ"א-תקצ"ב (1830–1831), היה העורך יהודה ייטלס.
בכל השנים יצא לאור בבית הדפוס של אנטון שמיד.
אופיו של כתב העת השתנה במשך השנים.
בכרכים שבעריכת שלום הכהן יש חומר ספרותי ומשלים בעברית ושירים מתורגמים מגרמנית, וכן חלק גרמני רחב היקף ובו מאמרי מדע בגרמנית (באותיות עבריות).
בנוסף צורף לכתב העת "מבחר המאסף" – הדפסות חוזרות של חומר מ"המאסף".
במשך הזמן הלך ופחת היקפם של החלק הגרמני של השנתון ושל "מבחר המאסף", ובכרכים האחרונים הוקדש כתב העת בעיקר למאמרים בעברית בנושאים של חכמת ישראל.
כתב העת הפך לבמה המרכזית של חשובי המשכילים באוסטריה, בגליציה ובאיטליה לפרסום חיבוריהם ויצירותיהם בעברית.
המאמרים והכתבות עסקו בנושאי חינוך, השפה העברית, מקרא ותלמוד, היסטוריה של עם ישראל, ובמידה מועטה גם עיסוק באירועים חדשותיים בני הזמן.
בין המשכילים ואנשי חכמת ישראל שפרסמו את מאמריהם ב"ביכורי העתים" היו שי"ר, שד"ל, יש"ר מגוריציה, יצחק ארטר, שניאור זק"ש, מאיר הלוי לטריס, יעקב שמואל ביק ואחרים.
הוצאתו לאור של "ביכורי העתים" נפסקה ב-1831, כנראה בגלל קשיים כלכליים, אולם היו ניסיונות לחדש את הופעתו.
ב-1844 הוציא לאור מנדל שטרן בווינה חוברת בשם "ביכורי העתים", אבל כשהמשיך להוציא אותה בשנים הבאות ככתב עת ספרותי קרא לו "כוכבי יצחק".
ב-1845 הוציא יש"ר מגוריציה בווינה את "ביכורי העתים החדשים", אך הצליח להוציא רק כרך אחד, ובו שירים ומאמרים בעברית ובגרמנית.
את מקומו של "ביכורי העתים" ככתב העת המרכזי של חכמת ישראל תפס כתב העת "כרם חמד".
ויליאם ג'ון אוונס , שהיה מוכר כביל אוונס, היה מלחין ופסנתרן ג'אז אמריקאי.
ויליאם ג'ון אוונס נולד בפליינפילד, ניו ג'רזי ב-16 באוגוסט 1929. כשהיה בן שש החל ללמוד פסנתר ומאוחר יותר למד לנגן גם בכינור ובחליל צד.
המפגש הראשון שלו עם עולם הג'אז היה בגיל 12, עת החליף את אחיו בתזמורת ריקודים בעיר מגוריו.
אוונס המשיך בגיל מאוחר יותר ללימודי מוזיקה בקולג' והחל להופיע בהרכבים מקומיים שונים.
בשנת 1951 התגייס לצבא ארצות הברית, שם ניגן על חליל צד בתזמורת.
לאחר שהשתחרר מהצבא בשנת 1954 החל אוונס לנגן בניו יורק עם מוזיקאי ג'אז בכירים, בהם הקלרינטן טוני סקוט, החצוצרן ארט פארמר, הסקסופוניסט לי קוניץ והבסיסט צ'ארלס מינגוס, איתם גם הקליט את הקלטותיו הראשונות.
בסוף שנת 1956 הקליט אוונס את אלבומו הראשון כמנהיג, "New Jazz Conceptions", יחד עם הבסיסט טדי קוטיק והמתופף פול מושן, איתו הרבה לעבוד גם בהמשך הקריירה המוזיקלית שלו.
האלבום סימן כי באותה התקופה אוונס הושפע עמוקות מפסנתרן הבי בופ באד פאוול וממוזיקה קלאסית, עם מהלכי אקורדים והירמוני אקורדים חדשניים, שהיוו את אבן היסוד של הג'אז המודרני.
בשנת 1958 הצטרף אוונס לשישייה של מיילס דייוויס, בה היה המוזיקאי הלבן היחיד.
אוונס היה חבר בהרכב למשך פחות משמונה חודשים, אך לבקשת דייוויס, חזר אליו בתחילת 1959 להקלטת "Kind of Blue", שהפך לאלבום הג'אז הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בסוף 1958 הקליט את אלבומו השני כמנהיג, "Everybody Digs Bill Evans", יחד עם הבסיסט סם ג'ונס והמתופף פילי ג'ו ג'ונס.
כחודש לאחר הקלטת אלבום זה חזר אוונס לאולפן ההקלטות, שוב עם פילי ג'ו ג'ונס, והפעם עם הבסיסט פול צ'יימברס.
בסיום ההקלטות החליטו שהשלישייה אינה מעניינת מספיק, והחומר נגנז עד שנת 1975, אז יצא לאור תחת השם "On Green Dolphin Street".
בשנת 1959 הקים אוונס יחד עם הבסיסט סקוט לאפארו והמתופף פול מושן שלישייה הנחשבת לאחד מהרכבי הג'אז הטובים בכל הזמנים.
השלישייה ניגנה הן סטנדרטי ג'אז מסורתיים והן קטעים מקוריים של אוונס, וחבריה שיכללו את האינטראקציה המוזיקלית ביניהם ליצירת אלתורים קולקטיביים שטישטשו את הגבולות שבין סולן למלווה.
אלבומה הראשון של השלישייה, "Portrait in jazz", יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1961 ניגנה השלישייה במועדון הווילג' ונגארד, שם הקליטה עוד שני אלבומים בהופעה חיה, "Sunday at the Village Vanguard" ו-"Waltz for Debby", המציגים את השלישייה בשיאה.
אירוע טרגי קטע את פעילותה של השלישייה, כאשר לאפארו נהרג בתאונת דרכים כשהוא בן 25 בלבד.
מותו של לאפארו זיעזע את אוונס.
הוא פרש מפעילות מוזיקלית למספר חודשים, ולאחריהם הקליט את אלבומו הבא, "Undercurrent", יחד עם הגיטריסט ג'ים הול.
הוא הקים את השלישייה מחדש ב-1962, כשהבסיסט צ'אק יזראלס מחליף את לאפארו, לצד פול מושן.
בשנת 1968 התיישב מתופף קבוע בשלישייה, מרטי מורל, ויחד עם הבסיסט אדי גומז היו לשלישייה השנייה המפורסמת של אוונס.
יחדיו הקליטה השלישייה מספר אלבומים, בהם "Since We Met", שהוקלט אף הוא בהופעה חיה בווילג' ונגארד.
בשנת 1975 החליף את מורל המתופף אליוט זיגמונד, ויחד הקליטה השלישייה את האלבום "You Must Believe in Spring".
אוונס השאיר חותם על עולם הג'אז ונחשב לאחד המוזיקאים המשפיעים ביותר על פסנתרני ג'אז במחצית השנייה של המאה ה-20. מהלכיו ההרמוניים והולכת הקולות שלו היוו את אבן היסוד לנגינתם של פסנתרנים מודרניים כגון הרבי הנקוק וקית' ג'ארט, ופתחו עולם חדש בג'אז.
ביל אוונס נפטר בניו יורק ב-15 בספטמבר 1980, מסיבוכים הקשורים לשימוש רב-שנים בסמים.
ויליאם "ביל" סטיבן בליצ'יק הוא מאמן קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
קודם לכן אימן במשך 24 שנים את קבוצת ניו אינגלנד פטריוטס מליגת ה-NFL.
בליצ'יק הוא מהמאמנים הטובים והמוערכים ביותר בליגת הפוטבול המקצוענית, ובין הישגיו, שיא ניצחונות בפלייאוף וזכייה בשישה משחקי סופרבול כמאמן ראשי (XXXVI, XXXVIII, XXXIX, XLIX, LI, סופרבול LIII).
בליצ'יק נולד בנשוויל שבטנסי וגדל באנאפוליס שבמרילנד, היכן שאביו עבד בצוות המאמנים של האקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת וסליאן שבקונטיקט וסיים תואר ראשון בכלכלה ב-1975. במהלך לימודיו היה חבר נבחרת הפוטבול של האוניברסיטה וקפטן נבחרת הלקרוס.
בליצ'יק החל את קריירת האימון המקצוענית שלו ב-1975 כעוזר מאמן בקבוצת בולטימור קולטס, לאחר מכן שימש עוזר מאמן בדטרויט ליונס ובדנוור ברונקוס.
בין השנים 1979 ל-1990 שימש כעוזר מאמן בקבוצת הניו יורק ג'איינטס והתקדם עד לתפקיד מתאם ההגנה תחת שרביטו של המאמן הראשי ביל פרסלס.
כעוזר מאמן היה שותף לזכיית הג'איינטס בסופרבול XXI בעונת 1986. בעונתו האחרונה זכו הג'איינטס בפעם השנייה בסופרבול, כשהפתיעו את באפלו בילס בסופרבול XXV.
תוכנית המשחק ההגנתית שהגה בליצ'יק נבחרה להיכלל בהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
מאמן ראשי של קליבלנד בראונס
בשנת 1991 מונה למאמן קבוצת קליבלנד בראונס, תפקיד בו שימש עד 1995, במהלך התקופה בה אימן את הקבוצה היה מאזנו 36 ניצחונות לעומת 44 הפסדים, ובשנת 1994 הוליך את הבראונס להופעה בפלייאוף בו הודחו בגמר האזורי.
עוזר מאמן של הפטריוטס והג'טס
לאחר 5 עונות בהן היה מאמן ראשי חזר בליצ'יק לתפקד כעוזר מאמן תחת ביל פרסלס, תחילה בקבוצת ניו אינגלנד פטריוטס, אשר העפילה באותה עונה לסופרבול XXXI ולאחר מכן, בין השנים 1997 ל-1999 בקבוצת הניו יורק ג'טס, שם שימש כמתאם ההגנה.
לאחר הודעתו של פרסלס על עזיבת התפקיד, מונה בליצ'יק למאמנה הראשי של הג'טס, אך במסיבת עיתונאים יום לאחר המינוי, הודיע על התפטרותו.
בליצ'יק נימק את ההתפטרות בכך שהשתנו הנסיבות מאז חתם על החוזה, מאחר שבעליהם של הג'טס נפטרו וקיים חוסר ודאות לגבי הבעלים החדשים.
בבוררות מול הליגה נקבע שבליצ'יק עדיין תחת חוזה ולכן לג'טס זכות לקבוע היכן יחתום.
בשנת 2000 מונה בליצ'יק למאמן ראשי של קבוצת הניו אינגלנד פטריוטס, שבמשא ומתן עם הג'טס חויבה בתמורה לפצות את אותה בבחירת דראפט של הסיבוב הראשון.
בעונתו הראשונה סיים במאזן של 5 ניצחונות לעומת 11 הפסדים.
בעונת 2001 סבלה קבוצתו מאובדן הקוורטרבק הפותח דרו בלדסו כתוצאה מפציעתו במחזור השני של הליגה, אך תחת הנהגתו של בליצ'יק והקוורטרבק המחליף טום בריידי סיימה את העונה במאזן של 11 ניצחונות לעומת 5 הפסדים.
הפטריוטס העפילו לפלייאוף, וזכו בסופרבול XLIX לאחר ניצחון מפתיע על המועמדת לאליפות סנט לואיס ראמס.
בעונות 2003 ו-2004 זכה בליצ'יק בשתי אליפויות נוספות, סופרבול XXXVIII וסופרבול XXXIX.
בכך הפך בליצ'יק למאמן הרביעי בהיסטוריה של ה-NFL, שזוכה ביותר משני סופרבולים.
בשנים 2005 ו-2006 הוליך את הפטריוטס לפלייאוף, אך לא הצליח להגיע לסופרבול נוסף.
בעונת 2007, הוליך בליצ'יק את הפטס למאזן חסר תקדים בעונה הסדירה של 16 ניצחונות ללא הפסד, אך העונה נסתיימה במפח נפש כשהפסיד עם קבוצתו בסופרבול XLII לניו יורק ג'איינטס.
בתחילת העונה, עמד בליצ'יק במוקד של שערוריית ריגול שהתרחשה במשחק של הפטריוטס נגד יריבתם המושבעת הניו יורק ג'טס, אותה אימן עוזרו לשעבר של בליצ'יק אריק מאנג'יני.
במהלך הרבע הראשון של המשחק נתפס צלם מטעם הפטריוטס בעודו מתעד את צוות האימון של הג'טס, בניגוד לחוקי הליגה.
כתוצאה מעבירה זו נענש בליצ'יק בעונש חסר תקדים בדמות קנס בגובה של חצי מיליון דולר, והפטס נענשו בקנס כספי ובאובדן בחירת דראפט בסיבוב הראשון.
בליצ'יק הגיב על התקרית בהתנצלות פומבית קצרה אך סירב להתייחס לפרטי המקרה.
בעונת 2008 איבדו בליצ'יק והפטריוטס את כוכב הקבוצה, טום בריידי, בעקבות פציעה במשחק הראשון, אף על פי כן הצליחו לסיים את העונה עם 11 ניצחונות, אך לא העפילו לפלייאוף.
בעונת 2009 חזר בריידי והפטריוטס זכו פעם נוספת בראשות הבית.
לקראת עונת 2010 הודיע בליצ'יק שהוא אינו ממנה עוזרים כמתאמי הגנה והתקפה.
עם קבוצה צעירה מאוד ושחקני מפתח רבים ללא ניסיון מהותי, אך עם בריידי בשיאו, שברו הפטריוטס את שיא הליגה עם 10 איבודים בלבד לאורך העונה כולה וסיימו במאזן של 14 ניצחונות לעומת שני הפסדים.
בכך נהיה בליצ'יק למאמן הראשון בהיסטוריה שמשיג ארבע עונות עם לפחות 14 ניצחונות.
בהנהגתו העפילו הפטריוטס בעונת 2011 לסופרבול XLVI אך הפסידו שוב לניו יורק ג'איינטס.
בעונת 2014 רשם בליצ'יק הופעה שישית כמאמן בסופרבול, כשהפעם הפטריוטס זכו בתואר לאחר ניצחון על סיאטל סיהוקס 24-28. בעונת 2015 העפילו הפטריוטס בפעם החמישית ברציפות לגמר ה-AFC ובפעם העשירית סך הכל בהדרכתו של בליצ'יק, שניהם השוואה של שיאי ליגה.
בעונת 2016 סיימה הקבוצה עם המאזן הטוב בליגה, זכתה בפעם השמינית בראשות הבית, שיא NFL, והעפילה בפעם השישית ברציפות לגמר ה-AFC, שיא NFL נוסף.
בגמר ה-AFC גברה הקבוצה 36–17 על פיטסבורג סטילרס ובליצ'יק העפיל בפעם השביעית לסופרבול, שיא NFL.
בסופרבול LI גברה ניו אינגלנד בהארכה על אטלנטה פלקונס 34–28 ובליצ'יק הפך למאמן המעוטר ביותר בתולדות הליגה.
בעונת 2017 העפילה ניו אינגלנד לסופרבול העשירי בתולדותיה והשמיני עם בהנהגת בליצ'יק, שניהם שיאי NFL לקבוצה ולמאמן.
בסופרבול LII הפסידה ניו אינלנד לפילדלפיה איגלס 33–41. בעונת 2018 סיימה הקבוצה במאזן 11–5 וסיימה שנייה בחטיבת ה-AFC.
הקבוצה גברה בחוץ על קנזס סיטי צ'יפס בגמר ה-AFC והעפילה לסופרבול התשיעי בהנהגתו של בליצ'יק.
בסופרבול LIII גברה הקבוצה על לוס אנג'לס ראמס 13–3.
בסיום עונת 2023 הודיע על עזיבתו את הקבוצה לאחר שתי עונות בהן לא העפילה לפלייאוף.
מאמן ראשי של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית
בדצמבר 2024 מונה למאמן הראשי של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
הישגים בולטים כמאמן ראשי ב-NFL
מאזן ניצחונות עונה רגילה: 302 ניצחונות לעומת 165 הפסדים (מדורג במקום ה-3 בכל הזמנים מבחינת כמות המשחקים והניצחונות בקריירה בעונה הסדירה)
מאזן ניצחונות פלייאוף: 31 ניצחונות לעומת 12 הפסדים (מדורג במקום הראשון בכל הזמנים מבחינת כמות הניצחונות וראשון בכמות ההופעות)
זכייה ב-6 סופרבולים (XXXIX ,XXXVIII ,XXXVI, XLIX, LI, LIII), ראשון בכל הזמנים.
בחירה לנבחרת העשור הראשון של המאה ה-21 ב-NFL
בחירה לנבחרת העשור השני של המאה ה-21 ב-NFL
בנו סטיב הוא עוזר מאמן בניו אינגלנד פטריוטס תחת אביו, ובנו בריאן הוא סקאוט במועדון.
בתו אמנדה היא מאמנת הלקרוס של אוניברסיטת הולי קרוס.
בליצ'יק ידוע בהתנהגותו המופנמת ויוצאת הדופן, המתבטאת בחוסר שיתוף פעולה עם התקשורת, ובאי הליכה בתלם בכל הקשור למוסכמות של הנהלת הליגה.
הוא אינו חבר באיגוד המאמנים, וכאשר הליגה חתמה על הסכם עם חברת ריבוק על פיו מחויבים אנשי הצוות המקצועי ללבוש ביגוד של החברה בזמן המשחקים, הוא בחר בבגד הכי פחות רשמי, ברדס אפור, אשר קיצר את שרווליו, והוא נוהג לכסות את ראשו בכובע הצמוד.
בליצ'יק הוא חבר ותיק של דונלד טראמפ, ביום האחרון של מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הקריא טראמפ מכתב תמיכה ששלח לו בליצ'יק.
במאי 2018 מינה טראמפ את בליצ'יק לחבר במועצת היועצים של הנשיא לענייני כושר, ספורט ותזונה.
לקראת סיום כהונתו של טראמפ דחה בליצ'יק את הצעתו לקבל את מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2023 סיים זוגיות בת 16 שנים עם לינדה הולידיי.
בגיל 73 החל בזוגיות עם הדוגמנית ג'ורדון הדסון, הצעירה ממנו ב-49 שנים.
ביירנייה (נורווגית Bjørnøya; "אי הדובים") הוא אי בצפון האוקיינוס האטלנטי בקצהו המערבי של ים ברנץ, השייך לנורווגיה.
האי הוא הדרומי בין איי סבאלברד ושוכן במחצית הדרך בינם לבין נורדקאפ שבצפון סקנדינביה.
שטחו של האי הוא 178 קמ"ר וצורתו כשל משולש הניצב על קודקודו.
המרחק המקסימלי באי מצפון לדרום מגיע ל-20 ק"מ וממזרח למערב הוא משתרע לרוחב של 15.5 ק"מ לכל היותר.
חלקו הדרומי של האי הררי והוא מגיע לשיא גובהו בהר מיסרי (Miseryfjellet) שגובהו 536 מטר.
בצפונו של האי משתרע מישור התופס כשני שלישים משטחו, ובו משובצים מספר אגמי מים מתוקים ששטחם הכולל הוא 19 קמ"ר.
קו החוף תלול ברובו ובו צוקים גבוהים, אם כי קיימים גם מספר חופים חוליים.
האקלים מתון יחסית לקו הרוחב הצפוני בו שוכן ביירנייה, בשל זרמי המים החמים המגיעים לצידו המערבי של האי מדרום.
האקלים הוא ארקטי-ימי והטמפרטורות הממוצעות נעות בין −8.1°C בחורף לבין ל-4.4 °C בחודשי הקיץ.
היקף המשקעים השנתי נמוך יחסית ומגיע ל-371 מ"מ בממוצע בחלקו הצפוני של האי.
מזג האוויר בקיץ עשוי להיות יציב למדי אך הערפל שכיח ומכסה את האי בחמישית מימי חודש יולי, כאשר אוויר ימי חם בא במגע עם מים קרים.
מ-8 בנובמבר ועד 3 בפברואר שרוי ביירנייה באפלת הלילה הארקטי ומ-2 במאי עד 11 באוגוסט שורר בו אור יום.
האי התגלה ב-10 ביוני 1596 על ידי וילם ברנץ ושמו ניתן לו בעקבות דוב קוטב שנראה שוחה בסמוך לו.
האי נחשב כ"טרה נוליוס" (לטינית terra nullius, ארץ שאינה שייכת לאיש), עד 1920 עת הושם תחת ריבונות נורווגית.
למרות ריחוקו וצחיחותו, התקיימה באי פעילות אנושית במאות הקודמות, כמו כריית פחם, דייג וציד לווייתנים.
עם זאת, שום התיישבות על האי לא נמשכה יותר ממספר שנים, והאי אינו מיושב בהווה למעט סגל התחנה המטראולוגית שבו.
בשנת 2002 הוכרז האי יחד עם ממי חופיו כשמורת טבע.
ויליאם וורן "ביל" בראדלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, שאף נבחר להיכל התהילה של הכדורסל והמשיך לקריירה פוליטית, במסגרתה נבחר לסנאטור מטעם מדינת ניו ג'רזי ואף התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000.
ביל בראדלי נולד ב-28 ביולי 1943 בקריסטל סיטי שבמיזורי, בנם של הבנקאי וורן בראדלי ואשתו סוזי קרואו.
בילדותו היה חבר בתנועת הצופים ואף זכה בפרס מטעם ארגון הצופים האמריקני.
בכיתה ד' החל לשחק כדורסל וגילה את כישרונו במשחק, לו תרמה הראייה המרחבית יוצאת הדופן לה זכה: בעוד רוב האנשים מסוגלים לראות 180 מעלות אופקית ו-47 מעלות אנכית, בראדלי מסוגל לראות 192 מעלות אופקית ו-72 מעלות אנכית.
בראדלי היה הכוכב בקבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון של קריסל סיטי, לטובתה קלע 3,068 נקודות, ואף נבחר פעמיים לקבוצת השנה בתיכונים ברחבי ארצות הברית.
בעקבות הצלחתו, לאחר סיום לימודיו קיבל 75 הצעות למלגה ממכללות שונות.
בתחילה התחייב בראדלי לשחק עבור אוניברסיטת דיוק, אך הוא חזר בו מהחלטתו ובחר לבסוף באוניברסיטת פרינסטון, אף על פי שאוניברסיטאות החברות בליגת הקיסוס, וביניהן פרינסטון, לא הציעו מלגת ספורט.
כשחקן פרינסטון, נבחר בראדלי 3 פעמים לקבוצת השנה במכללות וב-1965 אף זכה בתואר שחקן השנה.
בכל אחת משנותיו בקבוצה, אותה אימן באותה עת בוץ' ואן ברדה קוף, זכתה פרינסטון באליפות ליגת הקיסוס.
בין משחקיו הגדולים בפרינסטון ניתן למנות משחק מול אוניברסיטת מישיגן בשנת 1964 בו קלע 41 נקודות ומשחק נוסף, שנערך שנה לאחר מכן, בו קלע בראדלי 58 נקודות מול אוניברסיטת ויצ'יטה סטייט.
בעונתו הראשונה בקבוצה קלע בראדלי 57 זריקות חופשיות ברציפות, שיא שהחזיק מעמד שנים רבות.
בעונתו השנייה היו לו בממוצע 30.2 נקודות ו-12.2 כדורים חוזרים למשחק, והיה השחקן המוביל בליגה בפרמטרים רבים: סלי שדה, כדורים חוזרים, זריקות חופשיות ונקודות.
עונה לאחר מכן, במשחק מול אוניברסיטת הרווארד, קלע בראדלי 51 נקודות, יותר מסך הנקודות שקלעו כל שחקני הקבוצה היריבה ביחד עד שיצא מהמשחק.
באותה עונה החזיק בראדלי בממוצע של 33.1 נקודות למשחק, שהיה לשיא בליגת הקיסוס.
בעונתו הרביעית והאחרונה בפרינסטון שימש בראדלי כקפטן והוביל את קבוצתו למיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה מעולם: מקום שלישי בטוריניר ה-NCAA הכלל-ארצי, לאחר ניצחון 118-82 על ויצ'יטה סטייט במשחק על מקומות 3–4. באותו משחק קלע בראדלי 58, שיא אשר לא נשבר עד היום.
סיפורה של תקופתו בפרינסטון הפך לספרו הראשון של הסופר זוכה פרס הפוליצר ג'ון מקפי, A Sense of Where You Are.
בסך הכל, בתקופה זו קלע בראדלי 2,503 נקודות, בממוצע 30.2 נקודות למשחק.
בנוסף, בשנת 1964 שימש בראדלי כקפטן נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת טוקיו, והוביל את הנבחרת לזכייה במדליית זהב.
עם תום תקופתו בפרינסטון, עבר בראדלי לאירופה לשם לימודיו באוניברסיטת אוקספורד במסגרת מלגת רודז היוקרתית בה זכה.
במקביל, שיחק בקבוצה האיטלקית זימנטאל מילאנו, וזכה עמה בגביע אירופה לאלופות לעונת 1965/66.
לאחר שנה זו, חזר בראדלי לארצות הברית והצטרף לניו יורק ניקס מליגת ה-NBA.
בעונתו הראשונה בקבוצה התקשה בראדלי להסתגל לליגה החדשה ובעונתו השנייה עבר מתפקיד הקלע לתפקיד הסמול פורוורד.
בעונת 1969/70 עזר לניקס לזכות באליפות הראשונה שלהם אי פעם, ולאחר שלוש שנים, בעונת 1972/73, היה שותף חשוב לאליפות השנייה.
באותה עונה, שנחשבת לטובה בקריירה שלו, אף הופיע במשחק האול-סטאר האמריקני.
בסך הכל, בעשר שנותיו בניקס קלע בראדלי 9,217 נקודות, 12.4 נקודות בממוצע למשחק ובנוסף 3.4 אסיסטים בממוצע למשחק.
בראדלי השתלב יפה בניקס כשחקן קבוצתי מעולה בהגנה וגם בהתקפה (דבר שמאפיין גם את שחקנים האחרים בקבוצה).
בשנת 1976 פרסם בראדלי ספר בשם "חיים במרוצה" (Life on the Run) בו סקר את שנותיו ב-NBA.
שנה לאחר מכן פרש מכדורסל ובהמשך נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
בשנת 1984 הוציאו הניקס משימוש את המספר אשר התנוסס על חולצתו כששיחק בקבוצה, מספר 24, כהוקרה לפועלו.
בנוסף להיותו ספורטאי, במשך השנים היה בראדלי פעיל חברתית ופוליטית.
ב-1978 החליט לממש את שאיפותיו הפוליטיות ורץ לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
בראדלי, חבר המפלגה הדמוקרטית, התמודד מול הרפובליקני ג'ף בל וניצח כשזכה ב-55% מהקולות.
בסנאט זכה בראדלי למוניטין של סנאטור מרוחק במקצת, ונחשב למומחה ברפורמות מורכבות, כשהמפורסמת בהן, במסגרתה נעשה שינוי מקיף בחוק המיסים הפדרלי, יצאה לפועל ב-1986. בין פעולותיו הנוספות בסנאט ניתן למנות רפורמה באכיפת תשלום המזונות, רפורמה בחוקי מימון מפלגות ורפורמה בתקציב המדינה למניעת גירעון.
על אף שהיה ידוע כאיש חלקה השמאלי של המפה הפוליטית, לעיתים הצביע בניגוד לחברי מפלגתו ותמך בממשל רייגן, כמו למשל תמיכתו הראשונית בהחלטת רייגן לסייע לקונטראס בניקרגואה.
ב-1984 נבחר בראדלי לכהונה נוספת בסנאט עם 64% מהקולות.
ב-1988 שקל בראדלי להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך על אף שהסקרים ניבאו לו הצלחה מסוימת, החליט לוותר על מועמדות בשלב זה.
ב-1996 החליט לא להתמודד פעם נוספת על מושב בסנאט ואמר כי הפוליטיקה האמריקאית "מקולקלת".
הבחירות המקדימות לנשיאות בשנת 2000
בבחירות המקדימות למועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות בשנת 2000 התמודד בראדלי מול סגן נשיא ארצות הברית המכהן אל גור.
הוא מינה ככותב הנאומים שלו את ריצ'רד סטנגל, עיתונאי ליברלי ידוע, מראשי בעלי בריתו של נלסון מנדלה וכיום העורך הראשי של טיים מגזין ומיתג את עצמו כאלטרנטיבה הליברלית לגור.
במהלך כל מערכת הבחירות המקדימות הוא נקט בהתאם, בעמדות שמאליות מגור בשורה ארוכה של נושאים, החל מביטוח בריאות לאומי, עבור בסוגיות נשק וכלה במימון מפלגות.
במהלך הקמפיין גם הדגיש בראדלי את מעורבותו ברפורמת המס של 1986, שכללה הורדת מיסים וסתמה פרצות רבות בחוק.
על אף שהביע את דעתו כי מיסים נמוכים יותר, עדיפים, הוא לא שלל את האפשרות של העלאת מיסים לטובת תוכניתו לביטוח בריאות לאומי.
באשר לחינוך, בראדלי הכריז כי שיטת שוברי החינוך, בה תמך תחילה, היא כישלון, והציע להעביר יותר מ-2 מיליארד דולר כל שנה לכל אחת ממדינות ארצות הברית לטובת חינוך.
בנוסף, הבטיח בראדלי להכניס למערכת החינוך כ-60,000 מורים חדשים מדי שנה על ידי הענקת מלגות לכל מי שירצה להפוך למורה לאחר סיום לימודיו.
בתחילת הבחירות המקדימות, לבראדלי ולתומכיו היו ציפיות גבוהות בשל התמיכה הגדולה היחסית לה זכה וגובה התרומות שהצליח לגייס.
אולם בהמשך, החל בראדלי לדשדש מבחינה תקשורתית, כשג'ון מקיין, מקבילו של בראדלי במשבצת האנדרדוג במפלגה הרפובליקנית, משך תשומת לב רבה ממנו ואף "גנב" ממנו את הפוקוס במספר מקרים.
מבוכה גדולה שררה במחנהו של בראדלי לאחר שהובס באספת הבחירות באיווה כשהוא גורף רק מחצית מהקולות להם זכה גור, על אף שהשקיע שם זמן וכסף רב.
לאחר מכן, הפסיד גם בניו המפשייר עם 47% לעומת 53% של גור, שאת גבו ראה בראדלי גם ב"סופר טיוזדיי", כשסיים במקום השני בפער ניכר בכל אחת מהמדינות בהן נערכו בחירות באותו יום.
לאחר כישלונו בבחירות המקדימות, עזב בראדלי את הפוליטיקה והחל להתרכז בעסקים, בעיקר כיועץ חיצוני לתאגידים וכבנקאי השקעות.
ב-2002 דחה הצעה של הרגע האחרון לחזור למשבצתו בסנאט עם פרישת הסנאטור רוברט טוריסלי.
במקומו מונה לתפקיד פרנק לוטנברג.
בניגוד למספר ספקולציות, בראדלי לא התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית בשנת 2004, ותמך, יחד עם יריבו לשעבר אל גור, במועמדתו של הווארד דין לתפקיד.
ב-27 במרץ 2007 הוציא לבראדלי לאור את ספרו "הסיפור האמריקני החדש" (The New American Story).
בינואר 2008 הודיע בראדלי על תמיכתו בברק אובמה בפריימריז הדמוקרטים בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
ביישינקוביץ (בבלארוסית: Бешанко́вічы; ברוסית: Бешенко́вичи, "ביישיינקוביצ'י"; בפולנית: Bieszenkowicze, "ביישנקוביצ'ה"; לעיתים מתועתק כ-Biešankovičy) היא עיר נמל על נהר דווינה המערבית, השוכנת במחוז ויטבסק שבבלארוס.
העיר ממוקמת כ-51 קילומטרים מבירת המחוז ויטבסק, על קו מסילת הרכבת בין אורשה (Orsha) ולפל (Lepiel).
האזכור הראשון לעיר בכתובים הוא משנת 1460. מקור השם הוא במילה "בֶּשֶׁן", שפירושה "מים מהירים".
בראשית המאה ה-16 היה הכפר ביישינקוביץ' חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא ונשלט בידי נסיכים לבית דרוצקוי-סוקולינסקי (Drutskoy-Sokolinsky).
באמצע המאה, בשנת 1552, מנה הכפר 34 בתים.
בשנת 1630 נרכש הכפר בידי ספגה (Sapega), הוויווד של וילנה (המפקד הצבאי של האזור), והחל להתפתח במהירות.
בשנת 1634 הוענקו לכפר זכויות מגדבורג, ובו בזמן נבנו בכפר בתי אבן חדשים וירידים שהתקיימו מדי חצי שנה משכו אלפי מבקרים מהמדינות הסמוכות.
לאחר חלוקתו הראשונה של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1772 עברה כמחצית הכפר (כ-500 בתים) לשליטתה של האימפריה הרוסית, ובשנת 1793 הצטרפה אליה מחציתו השנייה של הכפר.
לקראת סוף המאה ה-18 היה ביישינקוביץ' לכפר באויזד (Uyezd, אזור מנהלי באימפריה הרוסית) לפל (Lepiel) ומאוחר יותר הפך למרכז הוולוסט (Volost, תת-אזור מנהלי באויזד).
בשנת 1897, במסגרת מפקד האוכלוסין הגדול של האימפריה הרוסית, נמנו ביישוב 4,423 תושבים, 1,099 בתים, בית דואר, טלגרף, ארבעה בתי ספר, 127 חנויות ובית חולים.
בתקופה זו התקיים רוב יהודי בעיירה, שבשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית בה 3,182 חברים, מהם 576 היו אמנים.
בעיירה עמד בית כנסת, פעלו שלושה ארגוני צדקה והתקיימו מספר תלמודי תורה.
תחת שלטון ברית המועצות הפכה העיירה לעיר והייתה למרכזו של ראיון למשך מספר שנים.
לאחר מכן הפכה העיר לחלק מהאובלסט של ויטבסק.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלה ביישינקביץ' תחת שליטה גרמנית וכמעט ונהרסה כליל.
10,276 איש מהעיר ומהראיון נרצחו, וב-11 בפברואר 1942 הקהילה היהודית הושמדה.
העיר שוחררה ב-25 ביוני 1944 בידי החזית הבלטית הראשונה.
מרכז העיר מתהדר בבתים בני שתיים ושלוש קומות, והעיר מתפתחת בעיקר לכיוון דרום-מערב.
בעיר שני בתי ספר ציבוריים, בית ספר למוזיקה ובית ספר לחינוך גופני, היכל תרבות, מרכז אמנים, ספרייה ומוזיאון היסטורי מקומי.
בעיר יוצא לאור העיתון "זריה" (Zarya).
האתרים ההיסטוריים-תיירותיים בעיר כוללים קברי המונים של חיילים סובייטיים ממלחמת העולם השנייה, תל התהילה, ארמון וגנים מהמאות ה-18 וה-19 (היחידים הבנויים בסגנון צרפתי בבלארוס כולה) וכן כנסיית אליהו הקדוש, שנבנתה ב-1870.
העיסוקים המסורתיים בעיר הם קדרות, הכנת סבונים וייצור רעפי עץ.
בשנת 1924 הוקם מחוז ביישינקוביץ' במרכז האובלסט של ויטבסק.
המחוז משתרע על פני 1,400 קילומטרים רבועים ומתגוררים בו למעלה מ-21,000 איש ואישה ב-242 נקודות יישוב.
הוותיקות שבהן, בנוסף לביישינקוביץ, הן בושייקובו (Bochejkovo), אוסטרובנו ואולה.
חקלאות היא המגזר הכלכלי המוביל במחוז והענפים המרכזיים בה הם מוצרי חלב, בשר, דגנים ופשתה.
חברות תעשייתיות באזור מייצרות אוכפים, מוצרי עץ, סיבי פשתה, דודי חימום ומוצרי מזון שונים.
כחמישית משטח המחוז מיוערת ונמצאים בו 55 אגמים, מאפיינים המעודדים תיירות וציד.
ויליאם ג'יימס "ביל" או'ריילי ג'וניור הוא מנחה טלוויזיה לשעבר, סופר, בעל טור ופובליציסט אמריקאי.
או'ריילי הנחה את התוכנית "האו'ריילי פקטור" ברשת פוקס ניוז משנת 1996 עד הדחתו ב-2017. הוא בעל השקפות שמרניות ברובן.
כתב עשרה ספרים והיה בעברו שדרן רדיו, ולפני כן כתב בערוצי חדשות מקומיים.
או'ריילי נולד בניו יורק, לאב שמוצאו מאירלנד ואם שמוצאה מצפון אירלנד.
בגיל צעיר משפחתו עברה להתגורר בכפר לוויטאון שבמחוז נסאו, ניו יורק.
הוא היה בין שדרני הטלוויזיה הראשונים שסקרו את נפילת חומת ברלין והיה הראשון שסיקר את מהומות לוס אנג'לס שהתרחשו ב-1992 ממקום האירועים.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד ב-1995, גויס על ידי רשת פוקס הצעירה להנחיית התוכנית "האו'ריילי פקטור".
התוכנית הייתה בעלת אחוז הצפייה הגדול ביותר מבין שלושת ערוצי החדשות העיקריים בארצות הברית.
עד 2009 היה או'ריילי גם בעל תוכנית רדיו במעל 400 תחנות רדיו, עם מעל 3 מיליון מאזינים.
או'ריילי כתב עשרה ספרים, מתוכם חמישה רבי-מכר.
הוא כתב טור שבועי במספר עיתונים, ביניהם הניו יורק פוסט.
באפריל 2017 דווח כי חברת פוקס ניוז שילמה בסתר מיליוני דולרים כדי להסדיר תביעות מצד 5 נשים על הטרדה מינית נגד או'ריילי, וכתוצאה מכך קרוב לכ-50 חברות מסחריות הסירו את פרסומותיהן מתוכניתו.
ב-9 באפריל 2017 אישרה חברת פוקס ניוז כי היא פתחה בחקירה בנוגע לתלונות של הטרדה מינית נגד א'וריילי, וב-19 באפריל הודיעה כי לא יחזור להנחות את התוכנית ויעזוב את פוקס.
או'ריילי אינו מזהה עצמו רשמית עם המפלגה הרפובליקנית וחבר המפלגה העצמאית של ניו יורק, אך היה רפובליקני רשום בעבר, ואף כי רוב השקפותיו שמרניות.
מתנגד לסוציאליזם, למדיניות הרווחה ולמסים גבוהים.
קורא להידוק הפיקוח על הגבולות למניעת הגירה בלתי חוקית לארצות הברית.
תומך בהפעלת יד קשה במלחמה בטרור.
תומך בניהול דיונים בבתי ספר בנושא תכנון תבוני לצד לימודי אבולוציה.
ויליאם סקוט "ביל" ברופורד הוא מתופף, מלחין, נגן כלי הקשה ומפיק מוזיקלי אנגלי הנחשב לאחד מבכירי מתופפי הרוק המתקדם של שנות השבעים.
ידוע בעיקר בזכות תקופותיו בלהקות יס, קינג קרימזון וג'נסיס.
ברופורד נולד וגדל במחוז קנט שבאנגליה, כשהיה בן 13 החליט להתחיל ללמוד לתופף בעקבות תוכנית על מוזיקאי ג'אז אמריקאים שראה ב-BBC.
בשנת 1968 יצר ברופורד קשר עם ג'ון אנדרסון וכריס סקווייר לאחר שאלו פרסמו מודעה בעיתון כי דרוש מתופף.
הוא חבר אליהם, ויחד ייסדו את להקת יס, אליהם הצטרפו גם פטר בנקס וטוני קיי.
ברופורד היה חבר בלהקה במשך ארבע שנים, בהם הלכה הלהקה וביססה את מעמדה כאחת מלהקות הרוק המתקדם המצליחות ביותר.
לאחר הצלחתה הבינלאומית עם האלבומים Fragile ו-Close to the Edge, הרגיש ברופורד כי הוא אינו מתקדם עוד מבחינה מקצועית בלהקה.
עקב רצונו לרענן את סביבתו המוזיקלית, החליט ברופורד לעזוב את יס ולקבל את הצעתו של רוברט פריפ להצטרף לקינג קרימזון.
בקרימזון שיתף ברופורד פעולה עם פריפ וג'ון ווטון, אשר היוו את הגרעין העיקרי של הלהקה שצברה פופולריות רבה.
לאחר שנתיים אינטנסיביות, בהם הרבתה הלהקה להקליט ולהופיע, הודיע פריפ במפתיע על פירוקה של הלהקה מעט לאחר סיום הקלטת האלבום Red.
לאחר פירוקה הפתאומי של קינג קרימזון, שיתף ברופורד פעולה כאמן אורח בהופעותיה של ג'נסיס, ואף היה שותף להקלטת שני אלבומי הופעה.
בשנת 1977 הוא גייס את הגיטריסט אלן הולדסוורת' להקלטת אלבום הסולו הראשון שלו Feels Good to Me.
האלבום הוקלט במסגרת להקת פיוז'ן-ג'אז שנקראה בפשטות "ברופורד".
לאחר ההקלטות חזר ברופורד לשתף פעולה עם ווטון, והביא עמו גם את הולדסוורת' בהקמת הסופרגרופ יו קיי.
בסיום הקלטות האלבום הראשון, שנשא את שם הלהקה, ונחשב לאחד מאלבומי הרוק המתקדם החשובים באותה התקופה, עזב ברופורד את הלהקה.
עם הולדסוורת' שעזב את יו קיי גם הוא, התאחדה להקת "ברופורד" מחדש להקלטות האלבומים One of a Kind ו-Gradually Going Tornado.
בשנת 1980 פנה פריפ לברופורד שיחבור אליו ולטוני לוין להקמתה מחדש של קינג קרימזון.
ברופורד נענה לבקשתו, ויחד הקימו להקה חדשה שנקראה בתחילה Discipline אך חזרה לאחר זמן קצר לשיווק תחת השם "קינג קריזמון".
קרימזון המחודשת הוציאה שלושה אלבומים בטרם התפרקה בשנית.
לאחר פירוקה של קרימזון, הקים ברופורד את להקת Earthworks איתה הקליט בשנת 1987 אלבום הנושא את שם הלהקה, ב-1989 את האלבום Dig?
לקראת סוף שנות השמונים הצטרף ברופורד לחבריו לשעבר ללהקת יס בהרכב אשר בפשטות נשא את שמות משתתפיו ונקרא אנדרסון ברופורד ויקמן האו.
הם הקליטו בשנת 1989 אלבום אשר נשא את שם הלהקה, בשנת 1991 שחררו תחת השם יס את האלבום Union, ובשנת 1993 את האלבום הסימפוני Symphonic Music of Yes.
בשנת 1994 חזר ברופורד להקמתה המחודשת של קינג קרימזון, עם תוספת של שני נגנים להרכב של שנת 1981. לאחר הקלטות האלבומים Vrooom ו-Thrak חש ברופורד כי הלהקה אינה מתקדמת, וכי הלהקה מקיימת חזרות יקרות, רבות מדי וחסרות תכלית.
הוא החליט לפרוש מהלהקה ולהתמקד בנגינת ג'אז.
ב-1 בינואר 2009 הודיע ברופורד על כי לא יופיע עוד בהופעות חיות.
ביישנות היא תחושה של חשש, סרבול או חוסר נוחות הנחווים כאשר אדם נמצא בסביבת אנשים אחרים, כשהוא פונה לאנשים אחרים או/ו כשאחרים פונים אליו, ובמיוחד במצבים חדשים ועם אנשים לא מוכרים.
מקור הביישנות יכול להיות נטייה גנטית, או בשל הסביבה בה אדם גדל או ניסיונו האישי.
ביישנות יכולה להיות תכונה אישיותית או להופיע באחד משלבי ההתפתחות בקרב ילדים או מבוגרים.
לביישנות ישנו גם ממד תרבותי חזק.
ישנן רמות שונות של ביישנות; רמה גבוהה וקיצונית של ביישנות עלולה להוות חרדה חברתית או פוביה חברתית.
ביישנות בדרך כלל נחווית במצבים פחות מוכרים, אם כי במקרים קיצוניים היא עלולה לקרות גם במצבים ויחסים עם אנשים מוכרים.
כדי להתמודד עם תחושת חוסר הנוחות במצבים אלו, אנשים ביישנים לרוב נמנעים מאותם מצבים, אך כך הם נקלעים למעין "מעגל קסמים" בו המצב החברתי נשאר זר, בלתי מוכר ומאיים.
בצורה זו הביישנות מנציחה את עצמה.
לעיתים נעלמת הביישנות עם הזמן: ילד שהוא ביישן בחברת זרים יכול להשתנות עם התבגרותו.
אך בחלק מהמקרים הביישנות אינה נעלמת עם הגיל והופכת לתכונה אישיותית.
בני אדם חשים ביישנות ברמות שונות ובנסיבות שונות.
למשל, שחקן יכול להיות דומיננטי ונועז כשהוא מופיע על הבמה, אך ביישן במהלך ריאיון.
בנוסף ביישנות יכולה להופיע בנוכחות אדם אחד, אך להיעלם כליל בנוכחות אחרים – אדם יכול להיות חברותי ונינוח בקרב משפחתו ועם חברים, אך ביישן בנוכחות בן המין השני (או בנוכחות בן המין הזהה) בסיטואציות רומנטיות.
ביישנות יכולה פשוט להיחוות כתחושה של חוסר נוחות או חוסר ידיעה מה לומר במצבים חברתיים, אך לעיתים מתווספים אליה גם תסמינים גופניים.
הסובלים מביישנות יכולים לחשוב על עצמם שהם "משעממים", לפעמים הם עשויים להתנהג בצורה "מוזרה" בניסיון ליצור עניין, מה שיכול לגרום לאחרים להתרחק מהם.
קווי דמיון והבדלים ביחס למופנמות
יש חפיפה מסוימת בין ביישנות למופנמות, אך מדובר בתכונות שונות.
ביישנות מתייחסת לתחושת חשש או אי נוחות בסיטואציות חברתיות, המלווה לרוב בפחד משיפוט או הערכה לרעה על ידי אחרים.
אנשים ביישנים עשויים להימנע מאינטראקציות חברתיות או לחוש חרדה כאשר הם מתמודדים עם מצבים חברתיים לא מוכרים.
ביישנות נתפסת בדרך כלל כתכונה התנהגותית, והיא לא בהכרח קשורה לכמה שאדם נהנה או מעריך את הבדידות.
מצד שני, מופנמות היא תכונת אישיות המאופיינת בהעדפה של בדידות וסביבות שקטות.
מופנמים נוטים לחוש אנרגיה מבילוי לבד ועשויים למצוא אינטראקציות חברתיות מרוקנות מאנרגיה, במיוחד בקבוצות גדולות או עם אנשים לא מוכרים.
בעוד מופנמים עשויים להפגין ביישנות במצבים מסוימים, כגון דיבור בציבור או מפגש עם אנשים חדשים, מופנמות עצמה אינה שם נרדף לביישנות.
לסיכום, ביישנות ומופנמות חולקים כמה קווי דמיון במונחים של העדפה של בדידות ואי נוחות פוטנציאלית במסגרות חברתיות.
עם זאת, ביישנות קשורה בעיקר לחרדה חברתית ופחד מהערכה שלילית, בעוד מופנמות היא תכונת אישיות רחבה יותר הקשורה להעדפות אנרגיה וסגנונות אינטראקציה חברתית.
הסיבה לבלבול הנפוץ בין התכונות נעוצה בקווי הדמיון ביניהן:
העדפה לפעילויות עצמאיות ומעורבות חברתית מועטה.
העדפת קשרים קרובים עם מספר מצומצם של אנשים.
קושי לבטא את עצמם ולהוביל אינטראקציות.
ויליאם ג'וסף "ביל" באקנר היה שחקן בייסבול אמריקאי.
למרות היותו זוכה פרס החבטות בשנת 1980 וחבר קבוצת האול-סטאר בשנת 1981, ולמרות העובדה כי במהלך עשרים שנות הקריירה שלו חבט מעל 2,700 חבטות יזכר באקנר כמי שבעקבות טעותו במהלך בודד במשחק מספר 6 של הוורלד סיריס בשנת 1986 הפסידה הבוסטון רד סוקס את האליפות לניו יורק מטס.
ביל באקנר נולד בוולהו שבצפון קליפורניה.
הוא סיים את תיכון "נאפה" בשנת 1968, היה חבר נבחרת הבייסבול והפוטבול של בית הספר.
באקנר נבחר בסיבוב השני של דראפט 1968 לקבוצת לוס אנג'לס דודג'רס.
את הופעת הבכורה שלו ב-MLB עשה בספטמבר 1969. לאורך הקריירה שלו שיחק בקבוצות הבאות:
בין השנים 1969–1976 שיחק באקנר בקבוצת הלוס אנג'לס דודג'רס.
בין השנים 1977–1984 שיחק באקנר בקבוצת השיקגו קאבס.
בין השנים 1984–1987 שיחק באקנר בקבוצת הבוסטון רד סוקס.
בין השנים 1987–1988 שיחק באקנר בקבוצת הקליפורניה אנג'לס.
בין השנים 1978–1989 שיחק באקנר בקבוצת הקנזס סיטי רויאלס.
בעונת 1990 שיחק באקנר בקבוצת הבוסטון רד סוקס.
בבואו לתפוס את הכדור ביצע טעות והכדור עבר בין רגליו.
כתוצאה מכך המטס ניצחו במשחק ולבסוף זכו באליפות.
למרות טעויות אחרות בקבוצה כולל מהלך תמוה של מאמן הקבוצה אשר החליף את המגיש רוג'ר קלמנס הטוב במגיש פחות טוב, ואף על פי שבוסטון הפסידה במשחק שלאחר מכן (משחק מס' 7) לאחר שכבר הובילה 0–3, ההפסד של האליפות נזקף בעיני רבים בעת ההיא לחובתו של באקנר.
בסופו של דבר עזב באקנר את הקבוצה והעיר.
הוא חזר לבוסטון בשנת 1990 אולם חודשיים לאחר פתיחת העונה פרש מלשחק בייסבול.
בשנת 2004 לאחר זכייתה של הבוסטון רד סוקס בוורלד סיריס התראיין באקנר, לאחר ששמר על שתיקה ארוכה.
לאחר הזכייה הפיצו אוהדי הרד סוקס כרזות ענק עם האימרה: "אנחנו סולחים לך, באקנר".
בראיון אמר באקנר: "על מה הם סולחים לי?
אם מישהו צריך לסלוח זה אני להם, לא הם לי.
על כל מה שעשו לי בשנים שאחרי השגיאה ההיא, הם צריכים לבקש סליחה".
ב-8 באפריל 2008 עלה באקנר להגשת כבוד במשחק הפתיחה של הבוסטון רד סוקס לאחר זכייתה באליפות 2007. זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע באצטדיון מאז פרש.
הקהל קם על רגליו והריע לבאקנר במשך ארבע דקות תמימות.
לאחר המשחק נשאל האם הוא שלם עם החלטתו לעלות למגרש באותו היום.
באקנר ענה "הייתי צריך לסלוח.
לא בהכרח לאוהדים כמו בעיקר לתקשורת על התקופה הקשה שעברתי אני ומשפחתי בגללה.
עשיתי זאת - סלחתי וכעת אני שם את העניין מאחורי".
באקנר נפטר ב-27 במאי 2019. הותיר אחריו אישה - ג'ודי, ושלושה ילדים.
ביל/ביין היא עיר הבירה של המחוז הנושא את שמה שבקנטון ברן שבשווייץ.
העיר שוכנת על הגבול שבין החלק הדובר גרמנית שבשווייץ לבין החלק הדובר צרפתית והיא עיר דו-לשונית.
שמה של העיר הוא כאמור בשתי השפות, הוא נכתב Biel/Bienne, והוא שמה הרשמי מאז 1 בינואר 2005 ובאופן בלתי רשמי הוא נכתב Biel-Bienne.
עד אז נקראה העיר רק בשמה הגרמני.
ביל/ביין שוכנת למרגלות רכס ההרים הראשון של אזור הרי היורה, על המעבר היחיד באזור אל הרי היורה, על החוף הצפון-מזרחי של אגם ביל (ביין) והיא חולקת את הקצה המזרחי של האגם עם העיר האחות שלה, נידאו.
ממערב לביל/ביין שוכנת העיר נשאטל, ממזרח שוכנת העיר זולותורן ומדרום-מזרח לה שוכנת בירת שווייץ, ברן.
אוכלוסיית העיר מונה מעל 50,000 תושבים ויחד עם הערים המקיפות אותה היא מונה כמעט 90,000 תושבים.
חופיו של אגם ביל היו מיושבים לפחות מאז התקופה הנאוליתית.
שרידיהם של שני יישובים נאוליתיים התגלו ב-1874 בוינגלץ.
אלה הפכו להיות האתר הארכאולוגי של וינגלץ/האפן, שהוא חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים שהוכרז ב-2011 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
מזרחית לאתר וינגלץ, התגלו שרידי יישוב מתקופת הברונזה.
לאחר הכיבוש הרומי היה האזור חלק מהפרובינקיה הרומית גרמניה עילית.
במהלך התקופה הרומית עברה הדרך הרומית מפטינסקה (Petinesca) אל פייר פרטואיס (Pierre Pertuis) או אל סלודורום (Salodurum, כיום זולותורן), דרך הכפר מט (Mett) שהוא כיום חלק מביל/ביין.
יסודות המבנים ובית הקברות במט מהמאה ה-4 הם מסוף התקופה הרומית או תחנת משמר צבאית מראשית ימי הביניים.
אחת התאוריות לשמו של היישוב היא שהוא לקוח משמו של האל מהמיתולוגיה הקלטית, בלנוס, והיא מתבססת ככל הנראה על קיומו של המעיין המקודש הסמוך.
יחד עם זאת לא נותרו מקורות כתובים שיאשרו תאוריה זו.
על פי תאוריה נוספת העיר צמחה סביב למבצר מהתקופה הרומית המאוחרת.
בעוד ששרידים למבצר כזה לא התגלו, כמה יסודות למבנים רומים התגלו ממזרח לעיר מימי הביניים.
העיר מוזכרת במקור משנת 1142 בשם apud belnam, שהיא עדות לכך על מקור שמה משמו של האל בלנוס.
על פי הדעה העממית, שמה של העיר קשור למילה גרזן (בדיאלקט של ברן בשפה הגרמנית: bieli), ואמונה זו משתקפת בשני הגרזנים המופיעים בסמלה של העיר.
במאה ה-5 לספירה פלשו לאזור הבורגונדים ובימי הביניים הוא היה חלק מבורגונדיה העילית.
במאות ה-6 וה-7 עברו לאזור סביב לנהר ביל האלמאנים דוברי הגרמנית אלמאנית ויצרו את הגבול הלשוני הקיים עד היום.
במאה ה-8 הייתה האוכלוסייה הדוברת גרמנית לרוב על הגדה המזרחית של האגם.
ב-999, בתקופה בה עוצבה האימפריה הרומית הקדושה, העניק רודולף השלישי, מלך בורגונדיה את האדמות סביב לאגם ביל לבישופות של בזל.
באמצעות הבישוף של בזל, החלו הרוזנים של נשאטל, ומאוחר יותר הרוזנים של נשאטל-נידאו, לבסס את שלטונם על הגבעות שלמרגלות הרי היורה.
ב-1140 בנו הרוזנים את טירת נידאו שבעיירה נידאו השכנה כדי לאבטח את אדמותיהם שעל הגדה המזרחית של האגם.
ביל נבנתה ככל הנראה על ידי היינריך השני פון תון, הבישוף של בזל, בין השנים 1225 (מוזכרת אז בשם domum de Bilne) ו-1230 (מוזכרת אז בשם in urbe mea de Beuna).
טירת ביל נבנתה זמן קצר לפני או אחרי ייסודה של העיר, כדי להוות גיבוי לטירת נידאו.
באופן רשמי נותרה ביל בתחום השיפוט של הבישוף של בזל מהמאה ה-11 ועד המאה ה-18. יחד עם זאת, ההיסטוריה המוקדמת של העיר רצופה בעימותים בין מועצת העיר לבין נציגיו של הבישוף.
ב-1252, הצליחה מועצת העיר באופן חלקי להפוך אותה לעיר קיסרית חופשית.
ב-1275 העניק רודולף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לביל כתב זכויות.
מעמדה המשפטי של העיר התחזק ב-1296 כאשר חתם הבישוף פטר רייך פון ריכנשטיין על הסכם עם העיר.
כנסיית העיר, כנסיית בנדיקטוס הקדוש, מוזכרת לראשונה ב-1228. הכנסייה הנוכחית נבנתה בין השנים 1451 – 1470 והיא נחשבת, לאחר קתדרלת ברן, למבנה מהתקופה גותית המאוחרת השני בחשיבותו בקנטון ברן.
למרות שהעיר נותרה חלק מאדמות הבישופות של בזל, החל מהמאה ה-13 החלה ביל לכרות בריתות עם אנשי האצולה והערים השכנות.
ב-1279 היא כרתה ברית עם ברן.
ב-1352 הפכה הברית עם בזל לנצחית, שכן בזל עצמה הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה.
המחויבויות המנוגדות לבישוף של בזל ולברן הובילו לפריצתה של מלחמה ב-1367. במהלך המלחמה הועלתה ביל באש וטירת הבישוף הוחרבה.
לאחר היכחדות השושלת של רוזני נושאטל-נידאו ב-1375, החלה השפעתו של הבישוף סביב לאגם ביל לדעוך.
ב-1388 השיגה ברן שליטה על טירת נידאו ועל העיר נידאו.
אף על פי כן, החזיר הבישוף לעצמו את השליטה להלכה על בין.
שני הכוחות שנאבקו זה בזה על השליטה בביל במשך 400 שנים ומנעו מהעיר להיות עצמאית באופן מלא.
ביל נחשבה לשותפה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה במהלך המאה -15 ולאחר שהיא השתתפה במלחמות הבורגונדיות, ב-1494 היא הוכרה כחברה מלאה בקונפדרציה.
אף על פי שביל נותרה להלכה תחת שלטונם של הבישופים הקתולים של בזל, ב-1528 היא המירה את אמונתה לנצרות הפרוטסטנטית.
המהפכה הצרפתית שינתה את מעמדה הפוליטי של ביל/ביין.