tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית המשפט מצא כי הסעדים השיפוטיים שעמדו לרשות העותר בנסיבות העניין היו "בעלי אופי שלאחר התרחשותן" ולא יכלו לספק לעותר סעד הולם, אשר לפיכך, התרחשה הפרה של סעיף 13 (סעיף 99).
סעיף 14 מגן מפני אפליה בגישה לקבלת זכויות על פי האמנה.
מכיוון שהוא מתייחס לגישה לזכויותיה, ניתן להשתמש בו רק בשילוב עם סעיף אחר, בעוד בתיק צוין סעיף 11.
הממשלה טענה כי "האופי האנטגוניסטי של היחסים בין מיעוטים מיניים וקבוצות דתיות ברוסיה" פירושו שיש צורך "להטיל מגבלות על מימוש זכויות מסוימות".
העותר השיב כי האיסור היה מפלה שכן הוא הופעל בשל אי הסכמתה של ממשלת מוסקבה לנטייתם ההומוסקסואלית של המשתתפים, והפנה לתגובותה של הממשלה בנוגע לאי הסכמתן של קבוצות דתיות כלפי ההפגנות, ולהערות המפלות שהושמעו בתקשורת של ראש עיריית מוסקבה כלפי הומוסקסואליות.
בית המשפט קבע כי הומוסקסואליות היא עילה לאפליה על פי סעיף 14, וכי מרווח ההערכה שניתן למדינות החברות בהקשר זה הוא צר, כך שיש צורך להראות לא רק שהאמצעים שננקטו "מתאימים באופן כללי" אלא שהם "הכרחיים בנסיבות העניין" (סעיף 108).
לבית המשפט ישנה סמכות על פי סעיף 41 לאמנה האירופית לזכויות אדם להעניק מענק "סיפוק צודק" למי שסבלו מהפרות של זכויות האמנה בעוד המענק שווה ערך לפיצויים.
העותר אלכסייב תבע כ-40,000 אירו פיצויים לא ממוניים, מתוכם חויבה הממשלה בתשלום של 12,000 אירו וכן עלויות בסך 17,510 אירו.
פסק דין בונצ'קובסקי ואחרים נגד פולין הוא פסק דין של בית הדין האירופי לזכויות אדם בו נפסק פה אחד כי האיסור על מצעד השוויון בוורשה על ידי ראש העירייה לך קצ'ינסקי בשנת 2005 היה הפרה של הסעיפים 11, 13 ו-14 לאמנה האירופית לזכויות אדם, עליה חתומה פולין.
בשנת 2005 ראש עיריית ורשה, לך קצ'ינסקי (לימים נשיא פולין), אסר על קיום מצעדי שוויון לשיפור מעמד זכויות להט"ב בפולין, והצדיק את החלטתו בכך שהמארגנים "לא הגישו תוכנית לארגון תנועה" והוסיף כי קיומו יקדם "אורח חיים הומוסקסואלי" בעודו מתנגד ל"הפצת נטייה הומוסקסואלית".
יום אחד לפני קיום המצעד, ב-10 ביוני 2005, פנו המארגנים למושל פרובינציית מזוביה בטענה שהחלטת העירייה הפרה את זכותם לחופש ההתאגדות בדרכי שלום.
הנגיד קבע כי איסור העירייה לקבלת תוכנית ארגון התנועה של המצעד על ידי מייסדיו הייתה בלתי חוקית וכי המצעד הוגבל שלא כדין.
הליכים נוספים הופסקו בהתחשב בכך שהוא התקיים ב-11 ביוני 2005.
ב-16 בדצמבר 2005 מארגני המצעד, בראשות תומאש בונצ'קובסקי, הגישו תביעה נגד פולין בבית הדין האירופי לזכויות אדם, בטענה שזכותם לכינוס מחאה שלווה הופרה משום שטופלו באופן מפלה, בהתחשב בכך שצעדות אחרות הותרו להתקיים ב-11 ביוני על ידי העירייה.
בית הדין קיבל את התביעה ב-5 בדצמבר 2006.
בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי אף על פי שהמצעד התקיים, העובדה שנאסר על ידי רשויות העיר מהווה פגיעה בחופש האספה על פי סעיף 11 של האמנה האירופית לזכויות האדם.
עוד קבע בית דין כי פולין הפרה את סעיף 14 (אי אפליה) לאמנה, לאחר שצעדות אחרות שהתקיימו באותו היום לא היו כפופות לאותם תנאים כמו מצעד זכויות הלהט"ב וקיומן הותר.
נוסף לסעיפים 11 ו-14, קבע בית המשפט כי סעיף 13 לאמנה, המתייחס לזכות לסעד הולם, הופר בכך שלא עמד לרשות מארגני המצעד כל הליך משפטי שהיה מאפשר להם לערער על ההחלטה לפני מועד קיום המצעד.
לאחר מתן פסק הדין לא פורסמה תגובה רשמית מצד השלטונות הפולניים.
עם זאת, מזכיר המדינה, מיצי לופינסקי, הצהיר כי "הנשיא קצ'ינסקי עשוי לנקוט צעדים נוספים".
פסק הדין התקבל בברכה על ידי ארגוני זכויות אדם ולהט"ב כהחלטה נקודתית לזכויות להט"ב למען חופש ההתאגדות.
לדברי רוברט בידרואן, מנהיג הארגון הלהט"ב הפולני, הקמפיין נגד הומופוביה, הפסיקה ייצגה "צעד חשוב מאוד לקראת שוויון להומואים ולסביות בפולין לצד מספר מדינות אחרות במרכז ומזרח אירופה".
מייקל קשמן, ראש הקבוצה הבין-פרלמנטרית של הפרלמנט האירופי לזכויות הומואים ולסביות הצהיר: "אני מאוד מרוצה מהפסיקה הזו.
זה מהווה חיזוק לכל מה שאמרנו על פעולות ממשלת פולין נגד חירויות היסוד של גברים ונשים חברי קהילת הלהט"ב בפולין.
שרה לודפורד, חברת המפלגה הליברל-דמוקרטית בפרלמנט הממלכה המאוחדת, הצהירה כי "פסק דין זה חשוב ביותר מכיוון שזו הפעם הראשונה שבה בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק ספציפית בשאלת איסור על מצעדי שוויון וגאווה.
הבהרתו, שחופש ההתאגדות חל במלואו על קיום אירועים אלה הוא, אף על פי שצפוי לחלוטין, בכל זאת מבורך".
פסק דין אתא (ע"א 44/76 אתא חברה לטכסטיל בע"מ נ' שוורץ) הוא פסק דין שעוסק בעוולת המטרד ליחיד, וקובע את היחס בין סעד המניעה לסעד הפיצויים בדיני נזיקין.
פסק הדין נחשב תקדימי בשל ההתייחסות הרחבה שבו לגישות תאורטיות במשפט הפרטי, כגון צדק מתקן וניתוח כלכלי של המשפט.
מפעל אתא היה מפעל טקסטיל גדול מאוד, שהעסיק 1600 עובדים.
המפעל שכן בקרית אתא, הקרויה על שמו.
במפעל היו מכונות קירור ענק, שהיו נחוצות לשם ייצור החוטים.
מכונות הקירור גרמו לרעש עצום שהפריע לתושבי העיר.
זאב שוורץ, תושב השכונה, הגיש תביעה כנגד מפעל אתא בבית משפט השלום בחיפה.
בתביעה הוא טען שהרעש שגורמות המכונות מהווה מיטרד ליחיד על פי סעיף 44(א) לפקודת הנזיקין:
בית המשפט השתכנע שאכן הרעש עונה על התנאים של עוולת המיטרד: מגורים בדירה הם שימוש סביר; הרעש גורם להפרעה של ממש למגורים בה.
לפיכך, הוציא בית המשפט צו מניעה שאוסר על המשך העבודה במפעל כל עוד לא נמצא פתרון טכנולוגי שינמיך משמעותית את עוצמת הרעש.
המפעל ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי, אך ערעורו נדחה.
המפעל לא ויתר וערער ברשות לבית המשפט העליון.
השאלה המרכזית עליה נסוב הדיון הייתה לגבי טיב הסעד המתבקש: שוורץ דרש שבית המשפט העליון יאשר את צו המניעה.
המפעל, לעומתו, טען שאין לתת צו מניעה, אלא לחייב את המפעל בפיצויים על הנזק שנגרם.
השבתת המפעל תביא לאיבוד מקור הפרנסה של 1,600 משפחות, ולנזק כלכלי בשוק הייצוא.
מבחינת מאזן הנוחות יוצא שעדיף לפסוק פיצויים לניזוק במקום למנוע את המשך הפעילות הרווחית של המפעל.
לטענת המפעל, המצב שנוצר מקיים את החריג שבסעיף 74 לפקודת הנזיקין שבו מתואר מצב בו אין לתת צו מניעה:
בית המשפט העליון דחה את הערעור גם הוא.
בפסק הדין המפורסם הדגיש השופט שמגר שכדי שיתקיים החריג שבסעיף 74 צריכים להתקיים ארבעה תנאים מצטברים: (א) הפגיעה שנגרמה למשיב היא קטנה.
(ב) הפגיעה האמורה ניתנת להערכה בכסף.
(ג) הפגיעה האמורה ניתנת לפיצוי מספיק בתשלום כסף.
(ד) מתן ציווי יהיה בו משום התעמרות במערערת.
כיוון שלכל הפחות התנאי הראשון לא התקיים, שכן הרעש היה בלתי נסבל - הרי שאין להפעיל את החריג, ועומדת לניזוק הזכות לדרוש צו מניעה.
בפסק הדין, רמז שמגר שמענה נאות לבקשת המפעל נמצאת בתחום המשפט המנהלי.
המפעל פנה לשר האוצר על פי סעיף 22 לפקודת המקרקעין, כדי שיפקיע את הדירה שבבעלות שוורץ.
שר האוצר נאות לבקשת המפעל, והפקיע את הקרקע תוך תשלום שוויה לשוורץ.
שוורץ לא ויתר ועתר כנגד ההפקעה של הקרקע.
לטענתו, השיקולים שהניעו את שר האוצר לא היו דאגה לאינטרס ציבורי, אלא לאינטרס פרטי.
בג"ץ דחה את העתירה, והותיר את ההפקעה בתוקף.
למעשה, אף על פי שהתוצאה המשפטית הייתה ששר האוצר רשאי להפקיע את הקרקע, עדויות שונות מצביעות על כך שלבסוף סגרו הצדדים על עסקה למכירת הדירה.
המכירה נשמרה בסוד מחשש ששכנים נוספים ידרשו תשלום דומה לזה שהובא לשוורץ, ובאופן רשמי המכירה נעשתה בצורה של הפקעה.
פסק דינו של השופט שמגר נושא סממנים בולטים של גישה תאורטית המכונה צדק מתקן: השפה המדוברת בפסק הדין היא שפה של זכויות.
מרחב השיקולים נשאר בגדרי סעיף 74, שמתייחס לאינטרסים של המזיק והניזוק, בלי התייחסות לאינטרס הציבורי.
מוקד העניין הוא הניזוק והסעד המגיע לו, יותר מאשר חופש הפעולה של המזיק.
שמגר אף מתעמת עם גישה נוגדת - הגישה הכלכלית, וטוען שהיא לא תואמת את מטרות דיני הנזיקין:
אף על פי ששמגר דחה בפירוש את הגישה הכלכלית, פסק דינו נותן לתאוריות כלכליות מקום באופן שלא היה קודם לכן.
באופן אירוני, הסתייגותו זו הייתה הפתח שדרכו פרץ הניתוח הכלכלי של המשפט אל תוך המשפט הישראלי, וממנו התחיל לצמוח ולצבור יוקרה והשפעה.
יחד עם אחיזתו של שמגר בגישה של צדק מתקן, יש בפסק הדין ובפרשה כולה גם היבטים של איפוק שיפוטי.
שמגר לא רק העדיף תאורטית את הגישה של הצדק המתקן, אלא בחר לדבוק בלשון החוק שלא כוללת התחשבות בשיקולים של אינטרס ציבורי מסוים.
שמגר הפנה את המפעל למי שאמור לשקול שיקולי מדיניות כאלו - שר האוצר, שבסמכותו להפקיע קרקעות עבור אינטרס ציבורי.
ההרמוניה בין הרשות השופטת למבצעת באה לידי ביטוי גם בכך שבג"ץ דחה את העתירה של שוורץ נגד ההפקעה.
הסינרגיה שיוצאת מבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים ובשבתו כבג"ץ אומרת כך: בית המשפט לא צריך להתחשב בשיקולים כלכליים וחברתיים אם החוק לא הסמיכו לכך, אלא להשאיר לרשות המבצעת את שיקול הדעת לבחינת האינטרס הכלכלי.
פסק דין אלוניאל נגד מקדונלד (ע"א 8483/02 אלוניאל בע"מ נ' מקדונלד) הוא פסק הדין שניתן בסכסוך בין שחקן הכדורסל אריאל מקדונלד לבין חברת אלוניאל בע"מ, הזכיינית הישראלית של רשת המזון המהיר העולמית מקדונלד'ס.
פסק הדין מכיר לראשונה בזכות לפרסום במשפט הישראלי.
הפרסומת מסתיימת כאשר אריאל אוכל מנה של מזון מהיר בעודו לובש חולצה עם הכיתוב "בורגר קינג", ואומר: .
אריאל מקדונלד הגיש תביעה כנגד "אלוניאל", בגין הפרה של זכותו לפרטיות.
אלוניאל הגישה תביעה מנגד בגין הפרת סימן המסחר שלה.
בית משפט המחוזי בתל אביב קבע כי "אלוניאל" הפרה את פרטיותו של אריאל מקדונלד בכך שפרסמה את הכתבה.
כמו כן נקבע כי אלוניאל הוציאה על אריאל מקדונלד לשון הרע, ובכך גם גרמה להפרת חוזה הפרסום של מקדונלד עם חברת "בורגר קינג", וכן גרמה לאובדן הסיכויים להארכת החוזה.
סך הכל חויבה "אלוניאל" לפצות את מקדונלד ב-300,000 ש"ח.
התביעה הנגדית של אלוניאל נדחתה.
בתגובה לפסיקת בית המשפט במחוזי, ערערה "אלוניאל" לבית המשפט העליון.
בבית המשפט העליון נהפכה חלקית פסיקת בית המשפט המחוזי: נקבע כי לא נפגעה זכותו של מקדונלד לפרטיות, אלא בלבד.
במסגרת זו עסק חלק ניכר בפסק הדין בהצדקה של "הזכות לפרסום" ובעיגונה בחוק הישראלי.
בנוסף לכך, נקבע כי מקדונלד הפר את סימן המסחר של "אלוניאל", ועליו לפצותה.
השופט ריבלין דחה את הקביעה של בית המשפט המחוזי לפיה נפגעה זכותו של אריאל מקדונלד לפרטיות.
השופט אליעזר ריבלין קבע כי לא ניתן לטעון כי פרסומת עם שימוש של ידוען פגעה בפרטיותו, כאשר אותו ידוען אינו נמנע משימוש מסחרי בשמו עבור תשלום.
הזכות לפרטיות נועדה להגן על אדם החפץ בצנעת חייו, ואילו ידוען המאפשר שימוש מסחרי בשמו לא חפץ בצנעת חייו, אלא בתשלום נאות עבור השימוש בשמו:
היא זכות כלכלית המקנה לידוען בלעדיות על השימוש בשמו לצורכי פרסום.
השופט ריבלין קובע כמובן מאליו שהזכות לפרסום של אריאל מקדונלד נפגעה על ידי "אלוניאל".
בפסק דין תקדימי לגבי מעמד הזכות לפרסום הניח השופט ריבלין את ההצדקות לקיומה של זכות זו, וכן את העיגון לקיומה בחוק הישראלי.
ההצדקה הראשונה לזכות לפרסום, מתבססת על הרציונל שנתן ג'ון לוק לזכות הקניין.
הקניין, על פי לוק, הוא תוצר של העבודה והמאמץ שהשקיע עבורו האדם.
ריבלין קובע שהרציונל של העבודה רלוונטי גם לגבי הזכות לפרסום, למרות שפרסומו של הידוען הוא בעיקר תוצר של אהדה ועניין של הציבור, שכן גם זכויות קנייניות אחרות (כמו נדל"ן, או יצירת אמנות) הן תוצר של הבניה חברתית וביקוש של צרכנים.
הצדקה נוספת לזכות לפרסום מתבססת על ניתוח כלכלי של המשפט.
ההתאמה של הצדקה זו לזכות לפרסום שנויה במחלוקת, כיוון שקיימים תמריצים משמעותיים יותר לפרסומו של אדם, ובנוסף ישנם פרסומים שנוצרו מהתנהגות שלילית שלא רצוי לעודד אותה.
הצדקה שלישית נשענת על ההבנה של זכות הקניין כאמצעי לחלוקה נבונה של משאבים מוגבלים.
הזכות לפרסום, על פי הצדקה זו, היא משאב מוגבל שיש להגן עליו מפני שימוש מופקר שיאבד את הערך הפרסומי של הידוען.
יש חולקים על גישה זו, וסוברים שפרסום אינו משאב מוגבל.
ההצדקה האחרונה שמציג ריבלין לזכות לפרסום נשענת על הגישה של לזכות הקניין.
על פי רדין, הקניין אינו תוצר של עבודה אלא חלק בלתי נפרד מאישיות של האדם.
על פי תפיסה זו, הזכות לפרסום נובעת מכך שהחומר הפרסומי העומד למסחר הוא דמותו של האדם.
לאחר שהצדיק את קיומה של , עוסק השופט ריבלין בחיפוש אחר מקור חוקי לקיומה של זכות זו.
לפיכך - לידוען יש זכות לתבוע את הרווחים שנוצרו מפרסום שמו שלא בהסכמתו.
למרות שחלק ניכר בפסק הדין עסק בהצדקה של ועיגונה בחוק עשיית עושר ולא במשפט, למעשה קבע בית המשפט העליון כי במקרה זה התקיימו נסיבות מיוחדות בהן אין לבצע השבה של ההתעשרות מ"אלוניאל" לאריאל מקדונלד, שכן חברת "אלוניאל" רק הגיבה לפרסום הביקורתי כלפיה.
כמו כן שאר העילות שהובאו בפסק הדין של בית המשפט המחוזי נפסלו, והפיצוי שחויבה "אלוניאל" לשלם בוטל.
מנגד, אריאל מקדונלד חויב לשלם ל"אלוניאל" פיצוי בסך 20,000 דולר בגין הפרת סימן המסחר שלה.
השופטת מרים נאור סברה שאף אחד מהצדדים לא זכאי לפיצוי, אך היא הייתה במיעוט ודעתה לא התקבלה.
פספופורוס (שם מדעי: Psephophorus) הוא סוג נכחד של צב ים מהמשפחה צבי ים גילדיים, אשר התקיים במשך האוליגוקן עד הפליוקן שלפני 48 עד 5 מיליון שנה מזמננו, ברחבי כל האוקיינוסים כשהמאובנים שלו התגלו באירופה, אפריקה, צפון אמריקה וניו זילנד ואולי אף באנטארקטיקה.
סוג צב ים זה תואר ב-1846 בידי החוקר הגרמני כריסטיאן אריך הרמן פון מייר , על סמך ממצאי מאובנים של לוחיות שריון שהתגלתה בברטיסלאבה, סלובקיה וכללה 70 עצמות גדולות והוא תיאר את הסוג בשנה שלאחר מכן.
החוקרים הראשונים כלל לא סברו שהייתה שייכת לצב, מאחר שהייתה שונה מאוד משריון של מרבית הצבים ודמתה יותר לשריון ארמדיל.
בהמשך התברר באמצעות מחקר של מבנה הספוגיות של העצמות שהיה קרוב לצב ים גילדי מודרני ואולי היה אביו הקדמון, אם כי כיום רואים בו רק חוליה קרובה ששייכת לאותה משפחה.
מבנהו הצר של השריון מרמז שהיה מותאם לחיי מעמקים בדומה לצב ים גילדי שנודד ברחבי האוקיינוס וכנראה שניזון כמותו בעיקר ממדוזות ומזון דומה.
צב זה היה כבד וגדול מאוד, באורך של מעל 3 מטרים וגדול יותר מצב גילדי מודרני.
סוג זה מכיל כיום את המינים הבאים:
שיפ וחמישה אחרים מצ'טנוגה, טנסי, לאחר ש"למעשה סייעו" ללינץ' באד ג'ונסון .
הם הואשמו בזילות בית המשפט ונידונו למאסר.
משפט זה הוא המשפט הפלילי היחיד בהיסטוריה שבוצע בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
אד ג'ונסון, גבר שחור, הורשע במחוז המילטון , באונס של אישה לבנה ב-11 בפברואר 1906, ונידון למוות.
ב-3 במרץ 1906, עורך דינו של ג'ונסון, נואה וולטר פרדן , הגיש הביאס קורפוס לבית המשפט בטענה כי זכויותיו החוקתיות הופרו.
באופן ספציפי, פרדן טען כי כל השחורים הודחו באופן שיטתי הן מחבר המושבעים הגדול, בהתחשב בכתב האישום המקורי נגדו, והן מחבר המושבעים הקטן שבחנו את המקרה שלו.
עוד הוא טען כי נשללה ממנו באופן מהותי את הזכות להתייעץ , שכן עורך דינו באותה עת היה מאוים מדי מכדי להגיש בקשות לשינוי מקומו של המשפט, המשך או חידוש המשפט.
פרדן טען כי ג'ונסון יישפט למוות ללא הליך הוגן.
עתירתו של פארדן נדחתה תחילה ב-10 במרץ 1906, וג'ונסון הובא למעצר אצל שריף מחוז המילטון, ג'וזף פ.
שיפ, תוך התניה שלג'ונסון יינתנו 10 ימים להגיש ערעורים נוספים.
ערעורו לבית המשפט העליון התקבל על ידי השופט הרלן ב-17 במרץ ולאחר מכן על ידי בית המשפט כולו ב-19 במרץ.
עם זאת, על אף שקיבלו הודעה על פסק הדין במברק באותו תאריך והתיק והפסיקה קיבלו סיקור מלא על ידי עיתוני הערב של צ'טנוגה באותו יום, שיפ והסוהר הראשי שלו בכל זאת אפשרו להמון להיכנס לכלא מחוז המילטון ולעשות לינץ' לג'ונסון על הגשר ברחוב וולנוט בעיר.
בשל זאת, מחלקת המשפטים של ארצות הברית העמידה לדין את שיפ על מעשיו.
כנאשמים נכללו הסוהר הראשי של בית הסוהר וחברי הלינץ' שניתן היה לזהותם באופן סביר.
כאשר התיק הגיע לבית המשפט העליון, הממשלה יוצגה הן על ידי פרקליט המדינה של ארצות הברית הנרי מ.
הויט והן על ידי התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם מודי.
פרקליטיו של שיפ טענו כי בית המשפט העליון אינו מוסמך לדון בתיק, שכן כעת הוא היה צד לתיק בכך שהיה מעורב בתביעה כתובע ולא כבית משפט.
בית המשפט העליון החליט שהפעולה מהווה זילות בית המשפט בכך שהשריף שיפ, עם ידיעתו המלאה של פסיקת בית המשפט, בחר להתעלם מחובותיו להגן על אסיר שנמצא תחת טיפולו.
התביעה של שיפ הורשה להמשיך.
התיק נחשב כתיק הפלילי היחיד של בית המשפט העליון בכל תולדותיו.
ההשפעה העיקרית של המקרה הייתה חזרה על העיקרון שלפיו בית המשפט העליון תמיד יוכל להתערב בתיקי הון מדינה, גם אם הייתה שאלה של פגיעה בזכות החוקתית להליך הוגן.
תשעה גברים נשפטו: השריף ג'וזף פ.
שיפ, הסגנים מתיו גאלווי וג'רמיה גיבסון, וניק נולאן, וויליאם מייז, הנרי פדג'ט, אלף הנדמן, בארט ג'סטיס ולותר וויליאמס.
במאי 1909, נמצאו שיפ, וויליאמס, נולאן, גיבסון, פאדג'ט ומייס אשמים.
כלל המורשעים הגישו עתירות לדיון חוזר שנדחה.
ב-15 בנובמבר 1909 גזר בית המשפט העליון את העונשים.
שיפ, וויליאמס ונולאן נידונו כל אחד ל-90 ימי מאסר, בעוד גיבסון, פדג'ט ומייס נידונו כל אחד ל-60 ימי מאסר.
במילותיו של בית המשפט, "שיפ לא רק הקל על עבודת ההמון, אלא למעשה סייע ותמך בה".
עם זאת, כששיפ שוחרר הוא עדיין נשבע כי חף מפשע והתקבל בחזרה כגיבור.
שני עורכי הדין השחורים של ג'ונסון נאלצו לעזוב את טנסי לאחר שאוימו.
94 שנים לאחר ביצוע הלינץ', בפברואר 2000, ביטל השופט הפלילי במחוז המילטון, דאג מאייר, את הרשעתו של ג'ונסון לאחר ששמע טיעונים לפיהם ג'ונסון לא קיבל משפט הוגן בשל שחבריו של חבר המושבעים היו כולם לבנים, וכן סירובו של השופט להעביר את המשפט מצ'טנוגה.
ב-15 באפריל 2016, האספה הכללית של טנסי קיבלה החלטה, המשבחת את גבורתה של ההגנה המשפטית של ג'ונסון ואת ההתערבות הפדרלית של הנשיא תאודור רוזוולט, מחלקת המשפטים ובית המשפט העליון, ומתנצלת על מעשיו של שיפ ועל ההמון שביצע את הלינץ'.
פסק דין אסטרחאן נגד בן חורין הוא פסק דין של בית המשפט העליון שדן בשאלות הנוגעות לזיקת הנאה מכוח שנים, התנאים לקיומה, ואפשרות ביטולה.
פסק דין זה הוא בין החשובים והמשמעותיים בשאלות הנוגעות לזיקת הנאה בישראל.
פסק הדין נוגע לחלקת אדמה בנהריה שהייתה בבעלות משפחת אסטרחאן.
חלקה סמוכה הייתה בבעלות אנשים שונים ולבסוף נמכרה לבן חורין, קבלן בניין, לאחר זמן רב שבמקום פעלה נגרייה.
לאחר שרכש בן חורין את חלקתו, טענה משפחת אסטרחאן כי במשך זמן רב השתמשו בחלקה לחנייה ולמעבר.
תחילה לבעלה המנוח של חווה אסטרחאן, ולאחריה להחניית כלי הרכב של ילדי בני הזוג ומשפחותיהם, וזאת במשך למעלה משלושים שנה רצופות.
שימוש זה, לטענת אסטרחאן, מקנה להם זכות לזיקת הנאה מכוח שנים.
בן חורין טען כי ראשית, לחלקתה של אסטרחאן יש מוצא אחר, ואין צורך להשתמש בחלקתו למעבר.
השימוש לא נעשה במשך שלושים שנה רצופות, וממילא נעשה שלא כדין, תוך הסגת גבול, ומכיוון שכך לא קמה זכות לזיקת הנאה בשל השימוש.
בעלי הנגריה שמכר זכותו לבן חורין הבהיר כי לא ידע על המעבר והחנייה בחלקתו.
כן טען בן חורין כי קיימות תוכניות לפיתוח ולבינוי חלקתו, שהמשך קיומה של זיקת ההנאה יסכל אותן.
על פי לחוק המקרקעין זיקת הנאה במקרקעין היא שעבוד מקרקעין להנאה שאין עמו זכות להחזיק בהם.
טענתה של משפחת אסטרחאן למעבר ולחנייה היא בדיוק שימוש מסוג זה, שכן אינו כרוך בהחזקת המקרקעין.
על פי , זיקת הנאה יכולה להיות לטובת מקרקעין, לטובת אדם, סוג בני אדם או הציבור.
בזיקת הנאה לטובת מקרקעין ישנם מקרקעין זכאים, אלו שזיקת ההנאה פועלת לטובתם, ומרחיבה את זכות הבעלות בהם, ומקרקעין כפופים, אלו שזיקת ההנאה פועלת לרעתם, וממעיטה את זכות הבעלות בהם.
במקרה זה חלקת משפחת אסטרחאן היא המקרקעין הזכאים, וחלקת בן חורין היא המקרקעין הכפופים.
על פי בית המשפט רשאי לבטל את זיקת ההנאה או לשנות את תנאיה, אם בשל שינוי בנסיבות או בשל אי הפעלתה.
התיק נשמע לראשונה בפני בית משפט השלום בחיפה.
בית המשפט לא שוכנע בקיומו של שימוש רציף לחנייה או למעבר, כי ישנם פתרונות אלטרנטיביים לחניה ולמעבר, ובשל כך לא קמה הזכות לזיקת הנאה, ואם קמה ראוי היה לבטלה בשל שינוי בנסיבות חלקת בן חורין.
על פסק דין זה הגישו התובעים ערעור לבית המשפט המחוזי בחיפה.
השופטת טובה שטרסברג כהן, שנתנה את דעת הרוב, דחתה את הערעור.
לדעתה רכישת זיקת הנאה מכוח שנים צריכה להיבחן באמות מידה גמישות, המתחשבות במידת הפגיעה במקרקעי הזולת.
לדעתה, רכישת זיקת הנאה מכוח שנים צריכה להיות אם בעל המקרקעין הכפופים ידע על השימוש, ואם השימוש היה רציף של אדם אחד.
כן קבעה השופטת שטרסברג כהן כי השינוי בנסיבות לגבי חלקת בן חורין (קיומן של תוכניות הבינוי ויצירת החלופות לחניה ומעבר) מצדיקות ביטול זיקת ההנאה, גם אם הוכח דבר קיומה.
על כל אלו ביקשו המערערים רשות לערער לבית המשפט העליון, ובקשתם התקבלה.
השופט מיכאל בן יאיר נתן פסק דין שניתח את העובדות, וקבע קביעות משפטיות לגביהן.
לאחר שהפעיל מבחנים אלו קבע בן יאיר כי נוצרה זכות לזיקת הנאה בנסיבות העניין.
על פי סעיף 96 לחוק המקרקעין ניתן לבטל את זיקת ההנאה.
גם לכך קובע בן יאיר מבחנים סדורים - האם השינוי כרוך בפיתוח המקרקעין?
האם זיקת ההנאה תסכל את פיתוח המקרקעין או תפגע בכדאיותו?
האם ביטול הזיקה לא יגרום להפסד תועלת למקרקעין הזכאים הגדול מן הרווח שיקום לבעלי המקרקעין הכפופים?
בן יאיר סבר כי על מנת להכריע בשאלות אלו יש להחזיר את התיק לערכאה הדיונית, שתשמע ראיות בעניין זה ותחליט האם קמה הזכות לבטל את זיקת ההנאה.
לדעת לוין יש לצמצם במתן זיקת הנאה בשל הפגיעה שהיא פוגעת בזכות הבעלות במקרקעין הכפופים.
לדעתו זו הצטרף השופט יעקב מלץ, ובשל כך נדחה הערעור, והתיק לא הוחזר לערכאה הדיונית לשמיעת הראיות.
פסק הדין קבע לראשונה קביעות משפטיות המאפשרות הכרעה בשאלות הנוגעות לקיומה של זיקת הנאה מכוח שנים.
מרבית הקביעות המשפטיות בפסק הדין, הן בדעתו של השופט בן חורין והן בדעת השופט שלמה לוין, מהוות עדיין את התקדים המחייב בשאלות אלו.
בכך קיבל בית המשפט העליון חלק נוסף מפסק דינו של בן יאיר בעניין זה.
פסק דין אייזנמן נגד קימרון הוא פסק דין של בית המשפט העליון שדן בשאלות הנוגעות לזכות יוצרים בפיענוח ותרגום מגילת מקצת מעשי התורה, שהיא אחת המגילות הגנוזות.
המדובר בהתדיינות בין החוקר הישראלי אלישע קימרון לבין החוקרים האמריקאים רוברט אייזנמן הרשל שנקס, ג'יימס רובינסון והחברה לארכאולוגיה מקראית, בטענה שהחוקרים האמריקאים הפרו את זכות היוצרים של קימרון בפיענוח ותרגום המגילות, בספר בשם "Facsimile Edition of the Dead Sea Scrolls" אותו ערכו אייזנמן ורובינסון, והוציאו לאור שאנקס והחברה לארכאולוגיה מקראית.
פסק הדין הוא ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים בו חייבה השופטת דליה דורנר את המערערים בשל הפרת זכויות היוצרים של קימרון.
פסק הדין של בית המשפט העליון שניתן על ידי השופט יעקב טירקל שב ומעגן הלכה חשובה בדיני קניין רוחני וזכות יוצרים ולפיה אין די בהשקעת עבודה ומאמץ כדי לזכות בהגנה על יצירה, אלא שנדרשת מקוריות הן ביצירה גופה והן בתהליך יצירתה.
עם זאת, בנסיבות המקרה, מצא טירקל כי פיענוח ותרגום המגילות על ידי קימרון היה תהליך ובו הושקעה מידה רבה של יצירתיות ומקוריות, ולכן פסק לטובת קימרון.
בסיסו של פסק הדין הוא בתביעה שהוגשה על ידי החוקר הישראלי אלישע קימרון כנגד החוקרים האמריקאים הרשל שנקס, רוברט אייזנמן, ג'יימס רובינסון ומערכת כתב העת Biblical Archaeology Review שערך שנקס, בגין הפרת זכות יוצרים בתרגומו של קימרון למגילת מקצת מעשי התורה שהיא אחת ממגילות מדבר יהודה.
מגילות מדבר יהודה התגלו על ידי בדואים במערות במדבר יהודה, ובשנת 1947 נרכש חלק מן המגילות על ידי החוקר אליעזר ליפא סוקניק והרכישה הביאה לתודעה את העובדה כי במערות מצויים מסמכים רבי ערך.
לאחר מלחמת העצמאות היה האזור בו מצויות המגילות בשליטת ממלכת ירדן.
רוב המגילות, ובהן מגילות שנמצאו לאחר 1948, הוחזקו במוזיאון רוקפלר שבמזרח ירושלים שהייתה בשליטה ירדנית.
כאשר היו המגילות בשליטת ממלכת ירדן, קיבל אליהן גישה רק צוות מצומצם של חוקרים, שקיבלו את אישור ממלכת ירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים כאשר נפלו המגילות בידי ישראל, שמרה ישראל על גישה זו.
רשות העתיקות התירה רק לחברי צוות מצומצם, שכלל מעתה גם חוקרים ישראלים, גישה למגילות.
הדבר הביא לכך שהמגילות המפוענחות והמפורסמות ברבים היו רק מקטע קטן מכלל המגילות, ולקבוצה קטנה של חוקרים ניתן למעשה מונופול על משאב מחקרי חשוב זה.
בשנת 1989 יצא הרשל שנקס עורך כתב העת הארכאולוגי רב ההשפעה Biblical Archaeology Review במסע ציבורי לשחרור הגישה למגילות.
הארכאולוג והמזרחן רוברט אייזנמן התראיין לכתב העת וטען כי המגילות מוסתרות אם בגלל שפיענוחן יביא לסתירות בדוקטרינה הנוצרית המקובלת, או בגלל שהן כוללות "חומר על היהדות שיכול להביך את מדינת ישראל".
בתחילת שנות ה-90 עמד החוקר הישראלי אלישע קימרון שהיה בעל תפקיד מרכזי בצוות שהיה בעל גישה מלאה למגילות, לפרסם את התרגום המלא של מגילת מקצת מעשי התורה, אותו ערך על בסיס חומר שקיבל מהחוקר ג'ון סטרגנל שהיה בעל גישה למגילות עוד מהתקופה בה היו בידי ירדן.
תוצאת עבודתו הבלשנית והמחקרית של קימרון הייתה טקסט בן 121 שורות, שחלקן הגדול היו חסרות וקימרון השלים אותן על פי מיטב ידיעתו האקדמית בבלשנות ובהיסטוריה.
בדרך לא ידועה הגיע הטקסט המתורגם לפולין ופורסם בכתב עת בקראקוב.
אמיר דרורי מנהל רשות העתיקות, הצליח לגרום לכך שהפצת כתב העת תיעצר, בשל הפגיעה בזכויות היוצרים של קימרון וסטרגנל.
אך בינתיים הגיע התרגום לידיהם של הרשל שנקס ואייזנמן.
אלו, ביחד עם חוקר הנצרות הקדומה ג'יימס רובינסון פרסמו ספר בשם "Facsimile Edition of the Dead Sea Scrolls" שכלל את הטקסט של קימרון, מבלי לתת לקימרון את ההכרה בעבודתו.
לטקסט פורסמה הקדמה בה ביטא שנקס את דעתו על צמצום הגישה המחקרית למגילות במילים בוטות.
בעקבות התנהלות זו הגיש קימרון תביעה לבית המשפט המחוזי בירושלים, בה טען כי הוא בעל זכות היוצרים בטקסט המתורגם, וכי פרסומו על ידי שנקס, אייזנמן, רובינסון וכתב העת שלהם מפר את זכויות היוצרים שלו.
תביעתו של קימרון הובאה בפני בית המשפט המחוזי בירושלים.
בפני השופטת דליה דורנר שישבה בדין נשמעו טענות עובדתיות ומשפטיות.
נטען כי קימרון הוא היחיד שאינו בעל זכות יוצרים, שכן זכות היוצרים שייכת לסטרגנל, לממלכת ירדן ולרשות העתיקות שהזמינה את עבודתו של קימרון.
נטען כי ההפרה היא של זכותו המוסרית של קימרון, השונה מן הזכות הכלכלית, וכי לא הוכח נזק בהפרת הזכות המוסרית.
נטען כי ההפרה הייתה בתום לב, או כי הייתה מחויבת מטעמים של מדיניות משפטית, על מנת לאפשר מחקר מדעי במגילות.
טענות אלו ואחרות נדחו בפסק הדין.
עיקרו של פסק הדין עוסק בשאלה - מהו הנדרש מבחינת יצירתיות ומקוריות על מנת שיצירה תוגן בזכות יוצרים.
השופטת דורנר מביאה מדברי השופטת שושנה נתניהו בהלכת סטרוסקי ולפיהם "כל שנדרש הוא, שהיצירה לא תהיה מועתקת מיצירה אחרת, שמקורה יהיה ביוצרה, במחברה".
אין גם נפקא מינה אם החומר ששימש ליצירה הועתק.
די במאמץ, צנוע ככל שיהיה, הכרוך בליקוטו, בסידורו ועריכתו של החומר." דורנר מבחינה בין עבודה של איסוף ועריכה של חומר מועתק, שהיא מוגנת, לבין העתקה גרידא שאינה מוגנת, וזאת בעקבות הלכה ידועה מהמשפט האמריקאי, הלכת "Feist publication", שעסקה בהעתקת ספר טלפונים.
היא מסכמת כי אין העתקת המקור, גם אם היא קשה ומסובכת מקנה זכות יוצרים.
אך קובעת כי קימרון לא העתיק.
בעבודת השחזור השלים רבים מן הקרעים במגילה, שבה נותר חסר המתקרב למחצית הכתוב.
קימרון, על סמך הידע שלו בבלשנות ובהלכה, שיחזר את הכתוב, אך אין לראות בשחזור כ'שחזור אחיד', ומלומד אחר היה יכול להגיע לתוצאות שונות.
בעבודתו של קימרון הושקעו, אם כן, יצירתיות ומקוריות, והם הגורמים לכך שהיצירה מוגנת בזכויות יוצרים.
לדעת דורנר, אם היה קימרון מסתפק בעריכת התעתיק, וצירוף הקרעים, לא הייתה עבודתו מוגנת.
אך מכיוון שלכך הוסיף שחזור של המקומות החסרים בקרעים, וזאת על סמך מחקר בלשני והלכתי, עבודתו מוגנת.
מכיוון שכך מצאה דורנר כי הנתבעים אחראים להפרת זכות היוצרים של קימרון, אסרה על הנתבעים להפיץ את הספר שכתבו, ופסקה פיצויים בסך 100,000 ש"ח בצירוף 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
בראיון שנערך עם השופטת דורנר לרגל פרישתה, טענו המראיינים כי היא פוסקת לטובת 'הצד החלש' דורנר הבהירה כי ההכרעה תלויה בנסיבות של כל מקרה, ונתנה את פסיקתה לטובת קימרון כדוגמה לפסק דין בו פסקה לטובת 'הצד החזק'.
על פסק הדין ערערו הנתבעים לבית המשפט העליון.
קימרון, מצידו, ערער ערעור שכנגד בטענה שהפיצויים שנפסקו לו נמוכים יתר על המידה.
במותב שדן בתיק בבית המשפט העליון ישבו אהרן ברק, דורית בייניש ויעקב טירקל.
השופט טירקל כתב את דעת הרוב, ועמו הסכימו ברק ובייניש.
בפסק דינו הארוך והמנומק מאמץ השופט טירקל את גישתה של השופטת דורנר בבית המשפט המחוזי.
הוא קובע כי לא די בהשקעת עבודה על מנת שיצירה תהיה מוגנת בזכויות יוצרים, אלא יש צורך במקוריות - הן בתהליך היצירה והן ביצירה המוגמרת.
הוא קובע כי 'שאר הרוח' שהשקיע קימרון, לא רק במילוי החוסרים במגילה, אלא בכל התהליך של איחוי הקרעים, ופיענוח הטקסט המופיע בהם, הם שעונים על דרישת היצירתיות.
המערערים טענו כי מתן זכות יוצרים לקימרון אינה ראויה מבחינת מדיניות שיפוטית, כי היא נותנת לו זכות יוצרים במסמך היסטורי, שלא הוא מחברו, והוא בעל חשיבות רבה במחקר.
לכך ענה טירקל כי כל אחד רשאי לעשות מה שעשה קימרון - לקחת את הקרעים, לחברם, ולהשלימם כפי שעולה בדעתו.כן פסק כי חוקרים שירצו להשתמש בטקסט של קימרון לצורכי מדע ומחקר יוכלו ליהנות מהגנת טיפול הוגן, אם יעמדו בתנאים הנדרשים לשם כך, לרבות מתן הקרדיט הראוי לקימרון.
בסופו של דבר נדחה הערעור.
בית המשפט פסק סעד שלא התבקש בערכאה הקודמת, והיא כי המערערים יעבירו לקימרון את כל עותקי הספר המפר המצויים בידם.
כמו כן אישר את הסעדים הקודמים שפסק בית המשפט המחוזי.
פסק הדין הוא פסק דין חשוב בדיני הקניין הרוחני בישראל, והוא משרטט את גבולות היצירה המוגנת בזכויות יוצרים - העתקה גרידא אינה מוגנת, אך יצירה, אפילו מועתקת, שיש בה מידה של מקוריות ו'שאר רוח' בתהליך יצירתה, מוגנת.
בספר לכבוד פרישת השופט טירקל, כותבת מרים מרקוביץ ביטון כי פסקי הדין שנתן טירקל בתחום הקניין הרוחני הם מן המרכזיים בתחום, ומשמשים את בתי המשפט בכל הערכאות, ונותנת כדוגמה את פסק דין אייזנמן נגד קימרון.
על פסק הדין נמתחה ביקורת רבה.
מיכאל בירנהק ביקר את פסק הדין על העדפת מבחן ההשקעה על גבי מבחנים מסורתיים לקביעת זכויות היוצרים, ועל התעלמות מהרקע והנסיבות - המונופול המחקרי על המגילות הגנוזות אותו ניסו המערערים לנתץ.
כן עלה חשש כי פסק הדין יפגע במחקר האקדמי, כי ייצור תקדים למונופולים מחקריים עתידיים על כתבי יד עתיקים.
עם זאת בית המשפט העליון נוהג לפי הלכה זו, ואיזכר אותה בחיוב בפסקי דין רבים ומרכזיים, כאשר ההלכה המרכזית אותה הוא מצטט היא כי השאלה אם קמה זכות יוצרים ביצירה נבחנת לפי מידת המקוריות שבה..
בשנת 2007 נחקק חוק זכות יוצרים שהחליף את החוק הבריטי המיושן שהיה עד אז בתוקף.
בעת חקיקת החוק התחשב המחוקק בפסיקת אייזנמן נגד קימרון, ובדברי ההסבר להצעת החוק קבע כי דרישת המקוריות היא המרכז להגנת זכות היוצרים, אך הביטוי אינו מוגדר בחוק ומשמעותו נדונה בפסיקה, שתמשיך להנחות את בתי המשפט גם לאחר חקיקת החוק המוצע, ומאזכר בהקשר זה את פסק דין אייזנמן נגד קימרון.
ואכן, לפי סעיף 4 לחוק החדש יצירה מוגנת היא יצירה מקורית, וגם חוק זה אינו מבהיר מהי המקוריות הנדרשת על פי החוק.
גם לאחר חקיקת חוק זכויות יוצרים עדיין יש לפרש את דרישת המקוריות על פי פסק הדין אייזנמן נגד קימרון.
פסק דין אקונס נגד מדינת ישראל הוא פסק דין של בית המשפט העליון שעסק בחוקיות הפקעת השטח התת-קרקעי ששימש לחפירת מנהרות הכרמל.
פסק הדין הוא פסק דין חשוב בדיני הקניין ודיני ההפקעות בישראל, והוא קובע הלכות בשאלות של הפקעות, של ההגנה החוקתית על זכות הקניין, ושל גבולות הבעלות מתחת לפני הקרקע ובחלל הרום.
מנהרות הכרמל הן מערכת כבישי אגרה הסלולים בשתי מנהרות כפולות מתחת לרכס הכרמל בחיפה.
התוכנית לחפירת המנהרות החלה לקבל אופי מעשי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנת 1995 נחקק חוק כבישי אגרה (מנהרות הכרמל) שהניח את הבסיס המשפטי לחפירת המנהרות והפעלתן.
לשם חפירת המנהרות נערך מכרז ובו זכתה קבוצת כרמלטון.
בשנת 1999 נחתמו ההסכמים הדרושים לביצוע הפרויקט.
הליכי הרישוי, התכנון והחקיקה נמשכו במשך כ-15 שנים, והמנהרות החלו פעולתן רק בשנת 2010. לפרויקט קמו מתנגדים רבים מסיבות שונות, שהגישו התנגדויות והליכים משפטיים כנגד קידום הפרויקט בעילות שונות ומגוונות, דבר שעיכב את יישום הפרויקט.
אחד ההליכים המשמעותיים שהיה בכוחו לפגוע בקידום הפרויקט היה הליך בו התנגדו בעלי מקרקעין המצויים מעל המנהרות להפקעה של שטח האדמה בו ייחפרו המנהרות.
על פי התוכנית היו אמורים להיות שלושה אזורי יציאה מן המנהרה (צומת הקריות, סמוך לחוף הכרמל ובאזור הגרנד קניון).
בין יציאות אלו נכרו מנהרות בעומק שבין 15 ל-200 מטרים מתחת לפני הקרקע.מעל למנהרות מצויה העיר חיפה ובה בתים, בניינים ונכסי מקרקעין השייכים לאנשים פרטיים.
לצורך חפירת המנהרה, נראה היה כי יש צורך להתייחס לבעלותם של בעלי המגרשים מעל פני הקרקע, בשטח התת-קרקעי בו תיחפר המנהרה (זאת בנוסף להפקעת שטחים מעל פני הקרקע שישמשו כדרכי גישה אל המנהרות, והסדרת הכניסה והיציאה אליהן ככביש אגרה).
בשנת 1994 פרסם שר האוצר הודעה לציבור הנדרשת לפי סעיף 5 לפקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) ובה ציין כי הוא מפקיע את השטח התת-קרקעי הדרוש לחפירת המנהרה.
במרץ 1999 פרסם שר האוצר הודעה נוספת, וזו הפעם ציין מספרי גושים וחלקות של המקרקעין המופקעים, וציין כי הזכות המופקעת היא "זכות חזקה ושימוש תת-קרקעיים לתקופה של 99 שנים".
הודעות אלו נמסרו על ידי המדינה גם במסירה אישית לבעלי מקרקעין שאותרו.
חלק מהן שלחו מכתבים למינהל מקרקעי ישראל ולשר האוצר והודיעו כי הם מסרבים למסור את החזקה בקרקע.
בשל כך הגישה המדינה כנגד 96 משולחי המכתבים לבית המשפט המחוזי בחיפה הליך לפי סעיף 8 לפקודת הקרקעות ובו נדרשו למסור את החזקה במקרקעין.
פסקי דין מוקדמים יותר של בית המשפט העליון, כדוגמת פסק דין רדומילסקי נגד פרידמן עיגנו את הגנת בית המשפט על הבעלות בגבולות שנקבעו בסעיף 11, עד עומק האדמה ובחלל הרום.
ההפקעה לא התבצעה לפי סעיפי ההפקעה בחוק התכנון והבנייה אלא לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) מתקופת המנדט הבריטי.
ברור כי אין בעלי המקרקעין יכולים "למסור את החזקה" בשטחים הנמצאים עשרות ומאות מטרים מתחת לאדמה.
אך מבחינה עקרונית הייתה להם את היכולת החוקית למנוע את חפירת המנהרות בשטחיהם אם לא יתקיים הליך הפקעה כסידרו.
פסיקת בית המשפט המחוזי בחיפה
בבית המשפט המחוזי בחיפה נשמעה בקשת המדינה לפי סעיף 8 לפקודת הקרקעות בפני השופט שמואל ברלינר.
הבקשה נשמעה בהליך של המרצת פתיחה שהיה נהוג אז לפי תקנות סדר הדין האזרחי (ובוטל בשנת 2018 עם התקנת התקנות החדשות), והוא היה בבסיסו הליך מהיר להכרעה בשאלות משפטיות הנוגעות בעיקר למקרקעין, על סמך תצהירים.
השופט ביקש כי תפורסם בעיתונות הודעה המאפשרת לכל מי שרוצה בכך להצטרף כמשיב להליך.
בסופו של דבר נשמעו טענותיהם של 96 בעלי מקרקעין.
עיקר הדיון נסב על שאלות הנוגעות לבטיחות חפירת המנהרה, וחשש בעלי המקרקעין כי החפירה תגרום לנזקים לנכסיהם הנמצאים מעל פני הקרקע, כמו גם לשאלות של השפעה סביבתית.
הצדדים הביאו ראיות לטענותיהם, וחקרו עדים מומחים.
בסופו של דבר קבע השופט ברלינר כי בהליך לפי סעיף 8 לפקודת הקרקעות, אין מקום לשאלות אלו, והדיון הזה צריך להתקיים בהליכים התכנוניים לפי חוק התכנון והבנייה.
השופט בחן את חוקיות הוצאת הצו, והאם ההליך והמטרות העומדות בבסיסו תואמות את הפגיעה בזכות הקניין המוגנת חוקתית על פי סעיף 3 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ומצא כי ההפקעה בוצעה בסמכות, לא הובאה ראיה לפגיעה לא מידתית ברכוש המשיבים במגבלה שמטיל חוק היסוד, והודעות ההפקעה נוסחו כדין.
מכיוון שכך נתן צו המורה למשיבים למסור את החזקה במקרקעין לטובת חפירת המנהרות.
על החלטת השופט ברלינר ערערו 11 מתוך 96 המשיבים לבית המשפט העליון.
ערעורם של המשיבים בהמרצת הפתיחה בחיפה נשמע בפני נשיא בית המשפט העליון והשופטים אליעזר ריבלין ומרים נאור שניסחה את דעת הרוב.
על פי פסק הדין, בהליך לפי סעיף 8 לפקודת הקרקעות יכול בית המשפט לשמוע, מעבר לטיעונים פורמליים על העמידה בתנאי ההפקעה כפרסום הודעה ברשומות לפי סעיף 7, גם טיעונים מהותיים לעניין ההפקעה עצמה, אם נפל בה פגם היורד לגופו של עניין.
ועם זאת, במסגרת זאת לא יידון בית המשפט בעניינים שמקומם הוא בהליכים מול רשויות התכנון לפי חוק התכנון והבנייה.
אמנם, הליכי ההפקעה ננקטים לפי חקיקה שקדמה לחקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו אך יש לפרש חקיקה זו ברוח ההגנה על הקניין האמורה בסעיף 3 לחוק היסוד.
על פי סעיף 11 לחוק המקרקעין משתרעת הבעלות גם על השטח התת-קרקעי, גם אם הבעלים אינו יכול לנצל שטח זה.
לכן יש לבחון אם ההפקעה היא מידתית, ואינה פוגעת בזכות הקניין למעלה מן הדרוש.
הודעת ההפקעה הייתה מעורפלת מאוד באשר לשטח המופקע, ואינה יכולה להתייחס לכלל תת-הקרקע, שכן אז לא יכול היה בעל הקרקע לעדור את אדמתו או לשתול עץ.
יש לתחום באופן מידתי את גבולות ההפקעה.
ההפקעה אינה מוגבלת בגבולות שתוחם סעיף 13 לחוק המקרקעין, ובהחלט ניתן להפקיע חלק ממקרקעין.
מסיבה זו, לא היה נכון "להפקיע את החזקה והשימוש לתקופה של 99 שנים" אלא הייתה אפשרות להפקיע את הבעלות במרחב התוואי בו יעברו המנהרות.
אם כך, נמצא כי בהודעה על ההפקעה נפלו שני פגמים - האחד הוא הפקעת השימוש והחזקה מקום בו ראוי היה להפקיע את הבעלות, והשני אי תחימת ההפקעה לגבולות מרחב התוואי בו יעברו המנהרות.
עם זאת, אין לפתוח מחדש את הליכי ההפקעה, שכן הדבר נוגד את האינטרס הציבורי הדורש כי הפרויקט יקודם, וגם בשל כך שהמערערים המתינו עד קבלת הצו האישי, ולא פנו לבית המשפט מייד עם פרסום ההודעה.
בסופו של דבר קבעה השופטת נאור כי ההפקעה תתוקן כך שתופקע הבעלות בקטע המופקע, והגבולות המדויקים של ההפקעה ייקבעו על ידי בית המשפט המחוזי, תוך ציון מידות לגבי כל חלקה מחלקות המערערים, ורישום הערת אזהרה מתאימה.
השופט אהרן ברק הוסיף לפסק דינה של השופטת נאור, כי על המחוקק לחשוב מחדש על התפשטות הבעלות במרחב התת-קרקעי, ולבחון הסדרים חקיקתיים שיאפשרו רישום מערך זכויות תלת־ממדי.
לאמירות אלו הצטרף גם השופט אליעזר ריבלין.
הפסיקה היוותה שלב חשוב בדרך לקידום פרויקט המנהרות, וזה התקדם עד לפתיחת המנהרות והפעלתן בסוף שנת 2010.
בשנת 2018 תוקן חוק המקרקעין, והוכנסה אפשרות לרישום "חלקה תלת־ממדית".
בדברי ההסבר להצעת החוק הובהר כי התיקון דרוש על רקע ההתפתחויות הטכנולוגיות המאפשרות קידום פרויקטים המשתרעים על פני שכבות קרקע שונות, והצורך לספק מענה חוקי ליצירת תשתיות באזורים מבונים וצפופים.
פסק הדין אקונס נגד מדינת ישראל אוזכר כפסק הדין שהצביע על הבעייתיות שהייתה במצב החוקי הקיים..
פסק הדין נחשב לאחד מפסקי הדין החשובים בדיני ההפקעות, ומעבר לכך, פסק דין המבהיר את המגבלות החוקיות והבעייתיות בגבולות הבעלות בתת-הקרקע ובחלל הרום.
פסק דין האח והאחות הוא פסק דין שפסק בית דין רבני מיוחד בראשות הרב הראשי לישראל, הרב שלמה גורן, בחודש כסלו תשל"ג (פורסם ב-19 בנובמבר 1972).
פסק הדין טיהר את האחים חנוך ומרים לַנְגֶר ("האח והאחות") מחשד לממזרות, חשד ארוך שנים שגרם לסערה בישראל.
דיינים רבים חלקו על פסק הדין, ובשל כך מהלכיו של הרב גורן בפרשה הביאו לזעם גדול עליו בקרב הציבור החרדי ולהרחבת הקרע בין הציבור החרדי והרבנות הראשית לישראל.
חשד הממזרות עלה מכיוון שאמם של האחים לנגר הייתה נשואה לגבר שהיה סָפֵק גר.
לאחר שנפרדה ממנו ללא גט נישאה לבעל שני, שממנו הייתה אם לאחים חנוך ומרים.
שאלת ממזרותם של האח והאחות הייתה תלויה בשאלה אם אכן התגייר הבעל הראשון גיור תקף; אם הבעל הראשון אינו נחשב לגר, הרי בדיעבד נישואי האם עמו לא היו תקפים ולפיכך הילדים שנולדו לה מגבר אחר אינם נחשבים לממזרים.
על יסוד זה טיהר הרכב מיוחד וחשאי בראשות הרב גורן את האח והאחות מממזרותם, והפך בכך החלטות קודמות של בתי הדין הרבניים.
בשנת 1923 נישאו בּוֹלֶק בורקובסקי וחוה גינצבורג בכנסייה שבעיירה הפולנית לוּקוֹב.
הוריה של חוה, שהתנגדו נחרצות לנישואים, הפעילו לחצים על בורקובסקי להתגייר.
הוא הסכים, אך פרטי גיורו, האופן שבו בוצעה המילה והשאלה אם טבל – כל אלו לא היו ברורים.
כעבור כמה שנים, משעלו הוריה של חוה לארץ, באו אחריהם גם בני הזוג בורקובסקי, שבינתיים נולד להם ילד.
בארץ נולד להם ילד נוסף.
כעבור שנים נפרדה חוה מבעלה הראשון ללא גט והכירה גבר אחר, יהושע (אוטו) לנגר, שאתו התחתנה בשנות ה-40 בטקס יהודי דתי, ונולדו להם שני ילדים: חנוך ומרים.
בתחילת שנות ה-50 בקשה חוה מבורקובסקי שיצהיר שהילדים שנולדו (חנוך ומרים) אינם ילדיו, למרות שהוזהרה שבעקבות זאת הם יירשמו כממזרים.
בעקבות זאת רשם בית הדין הרבני בתל אביב ב-1956 את הילדים כפסולי חיתון.
ב-1966, בעת שהיו חנוך ומרים בשירות צבאי, הם ביקשו להתחתן ועל כן פנו לבית הדין בפתח תקווה.
לצורך בירור הנושא הופיעו בפני בית הדין עדים, שהמשמעותי בהם היה בולק בורקובסקי עצמו.
הוא טען בתוקף שהוא יהודי כשר ושגיורו התבצע כהלכה.
מאחר שלא היו עדים לגיור, הייתה חשיבות לשאלה אם מנהל בורקובסקי אורח חיים יהודי.
על פי ההלכה, אורח חיים כזה כשלעצמו יכול להעמיד אדם בחזקת גר ולהוות אישוש לטענה שהתגייר.
בורקובסקי טען שהוא מניח תפילין מדי יום ושומר שבת.
בית הדין ערך לו בחינה קצרה ביהדות.
בורוקובסקי ידע לומר שמניחים תפילין בבוקר, ולא בשבת.
לעומת זאת, לא ידע כיצד מניחים תפילין (אמר שמניחים תפילין של ראש לפני תפילין של יד), לא ידע את פתיחת פיוט לכה דודי, ובעיקר - טעה בהשלמת הפסוק שמע ישראל.
מכרים של בורוקובסקי העידו שאכלו עמו חזיר וראו אותו הולך לכנסייה, אולם מנגד היו גם שהעידו שנחשב בקהילה ליהודי כשר.
בסופו של דבר פסק בית הדין לדחות את בקשת האח והאחות להינשא.
האח והאחות ערערו לבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
שניים מהם, מבכירי פוסקי ההלכה בישראל, הביעו השקפות מנוגדות.
הרב שאול ישראלי, סבר שיש מקום לפסול את יהדותו של בורקובסקי ולהקל בדינם של האחים, גם בעקבות חוסר יכולתו של בורקובסקי להשלים את קריאת "שמע ישראל".
שאלה נוספת הייתה האם האופן שבו סיפר בורקובסקי על התגיירותו נחשב לקביל מבחינת ההלכה, הדורשת פירוט מסוים לגבי בית הדין שבו נערך הגיור, פירוט שבורקובסקי לא סיפק.
גם בשאלה זו היה הרב יוסף שלום אלישיב מקל מבחינת דיני הגיור ולפיכך מחמיר בשאלת הממזרות.
על אף הדיון הנרחב החליטו לבסוף הרבנים שלא להכריע בסוגיה ולהחזיר את התיק לבית הדין הרבני בפתח תקווה, כדי שיבדוק אם כשהגיע בורקובסקי לארץ הייתה לו חזקת יהדות, כלומר האם הוחשב ליהודי.
בית הדין בפתח תקווה שמע עדים נוספים, בין השאר את עדותו של גבאי שסיפר כי תקופה ארוכה היה בורקובסקי מבקר בבית הכנסת בשבתות, ומצד שני עדויות אחרות לפיהן נצפה עומד בתפילה חסר מעש.
לבסוף הכריע בית הדין שנית שבורקובסקי יהודי וקביעת הממזרות תקפה.
התיק הושב לדיון נוסף בערכאת הערעור בבית הדין הרבני הגדול.
אל הרבנים אלישיב וישראלי הצטרף הרב עובדיה יוסף.
בניגוד לפסק דין הביניים, התקבלה הפעם פה אחד החלטה קצרה ולא מנומקת - לא לשנות את פסק הדין של בית הדין בפתח תקווה.
האח והאחות שבקשתם סורבה פנו במכתב לשר הביטחון משה דיין בבקשה שיסייע להם.
דיין איים שאם הבעיה לא תיפתר הוא יעלה בכנסת חוק לנישואים אזרחיים.
ראש הממשלה גולדה מאיר קיבלה אותם לשיחה ומצוקתם נגעה ללבה.
בעקבות הפרשה העלתה סיעת הליברלים העצמאיים הצעת חוק שנועדה להתיר נישואים אזרחיים לפסולי חיתון, והדבר גרם משבר קואליציוני.
במקביל ללחץ הציבורי של האח והאחות להתיר אותם מממזרותם, פעלו בורקובסקי ובניו הבוגרים יותר נגד הפרסומים שהוא אינו יהודי.
במקביל, נעשתה פנייה אל הרב גורן בעודו הרב הצבאי הראשי, אשר בדק את התיק וחיווה את דעתו שניתן להתיר את האח והאחות לבוא בקהל.
דיין פנה אל הרב הראשי הספרדי דאז, הרב יצחק נסים בבקשת עזרה, והרב ניסים ניסה למצוא בית דין שידון בפרשה מחדש.
הרכב דיינים בבית הדין בירושלים בראשות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שאליו פנה הרב ניסים החליט שאין לו סמכות לדון בנושא במקום בית הדין בפתח תקווה.
בספטמבר 1971 הודיעו שבעת דייני בית הדין הרבני הגדול שהם מוכנים לשוב ולדון בתיק.
אולם האח והאחות התמהמהו בהחלטה אם לפנות אל בית הדין הגדול, שמא החלטה שלילית שלו תסתום את הגולל על הפרשה.
הפרשה ריחפה מעל מערכת הבחירות לרב הראשי, כפי שמתאר אחד הביוגרפים של הרב עובדיה יוסף, שלמה צזנה:
בסופו של דבר הרב גורן אכן נבחר לרב ראשי כמחליפו של הרב איסר יהודה אונטרמן, שהיה בעל השקפה מחמירה בעניין האח והאחות.
לצד הרב גורן נבחר הרב עובדיה יוסף כראשון לציון וכמחליפו של הרב ניסים.
הרב גורן הפעיל את סמכותו כרב ראשי וכינס בית דין רבני מיוחד להכריע בעניין.
תשעה רבנים כונסו ורק אחד מהם, הרב גורן עצמו, הזדהה בשמו.
השאר שמרו על אנונימיות "כדי למנוע מהם וממשפחותיהם איומים, פגיעות והשמצות מצד קבוצות המהלכים אימים וזורעים טרור", כלשונו של הרב גורן.
בשלב מסוים התפרסמה זהותו של הרב שלום מזרחי שנבחר אז לבית הדין הגדול כאחד מהדיינים בהרכב.
בית דין מיוחד זה, שלדברי הרב גורן הורכב מדיינים, מאבות בתי דין ואף מדיין של בית הדין הרבני הגדול, הכריע לטהר את הממזרים, בעיקר בשל ערעור על עצם קיומה של הגירות.
מיד ביום פרסום ההכרעה, ב-19 בנובמבר 1972, נערכה חתונתם הכפולה של האח והאחות – הרב הצבאי הראשי, הרב מרדכי פירון, השיא את חנוך לנגר ואת כלתו, ולאחריהם השיא את מרים לנגר עם חתנה.
החתונות נערכו בהשתתפות שר הביטחון, ושני הזוגות החדשים זכו למברק ברכה מראש הממשלה גולדה מאיר.
מפלגות השמאל הביעו סיפוק ותקווה שהרבנות תמשיך להיענות לצרכיה של "החברה הנאורה והמתקדמת".
הרב גורן הושם תחת שמירת המשטרה, וצעירי המפד"ל הודיעו שיסכימו להתגייס להגן עליו.
מקום קבורתו של אביו, שיום האזכרה שלו חל בסמוך, נשמר בסוד מחשש שיחוּלל.
פסק דינו של הרב גורן פורסם בהרחבה בחוברת שהוציא זמן מה לאחר פרסום ההחלטה.
הרב גורן טען כי ההלכה שבית דין לא יכול "לבדוק אחר בית דין אחר" אינה תקפה בימינו, בפרט בעניין ממזרות ששקול לדיני נפשות, וכי אין פסול הלכתי בכך שרק אב בית הדין מזהה עצמו בשמו והדיינים האחרים נותרים אלמונים.
לגופו של מקרה קבע הרב גורן כי אין עדות שבורקובסקי התגייר בבית דין, אין ידיעות ברורות על האופן שבו נימול וטבל, ודבריו שניהל אורח חיים יהודי הם חסרי שחר, לאור העובדה שלא ידע להשלים את פסוק שמע ישראל או את לכה דודי.
הוא הוסיף כי הרב שחיתן את חוה לנגר בשנית ודאי שמע על נישואיה הראשונים, אך לא ייחס להם חשיבות משום שבורקובסקי הוחזק כלא יהודי.
הרב אלישיב סירב לקבל את העדים שבורקובסקי חי כגוי, משום שהם עצמם התבררו כחוטאים: אחד מהם העיד שאכל עמו טרפה והאחר העיד שהוא עצמו חי בעבר עם נוצרייה.
על כך ענה הרב גורן שעל פי ההלכה, אין אדם משים עצמו רשע, ועל כן, על פי הכלל פלגינן דיבורא, העדים אינם נאמנים להגיד רע על עצמם, אולם הם נאמנים בחלק דבריהם שבו הם מעידים בגנות חברם.
בנוסף קיימים עדים כשרים לכל הדעות המעידים שבורקובסקי לא ידע כיצד להתפלל.
מטעמים הלכתיים רבים הכלל שלפיו אדם יכול לבוא ולהעיד על היותו גר (מדין הפה שאסר הוא הפה שהתיר), אינו תקף במקרה זה.
בראש ובראשונה, כלל זה חל רק לגבי אדם אשר הכול סבורים שהוא יהודי כשר, דבר שאינו קיים כאן.
הרב גורן ציין עוד כי נוספו מסמכים חדשים שלא באו בפני בתי הדין הקודמים, ולפיהם העידו עובדים סוציאליים כי בורקובסקי גידל את בנו ברוח הנצרות.
על כל אלו הוסיף הרב גורן טעמים נוספים המחזקים את פסיקתו שאותם פירט בהרחבה בחוברת.
עוד הביא דעה שלפיה גם גר שהתגייר כהלכה, אם שב לסורו והפסיק לקיים מצוות - גרותו פוקעת, ולדבריו במקרה זה ניתן לצרף שיטה זו כדי לקבוע שגרות האב אינה תקפה.
הרב בצלאל ז'ולטי הגיב בכתב לפסק של הרב גורן.
הוא כתב שאין בעדויות שהגר עבר על עבירות אלו או אחרות, להפקיע את חזקת הגירות של בורקובסקי, שהרי הוא ידוע בציבור כגר.
עוד כתב שאסור היה לקבל את העדים משום שהדבר היה שלא בפני בעל דין.
בתגובה לדברי הרב גורן שאין חובה להזכיר את שמות חברי בית הדין הביא הרב זולטי שזו מחלוקת הפוסקים האם צריך המיעוט לחתום על פסק הדין, אך ברור שהדיינים חייבים לחתום על הפסק שלהם.
הוא ציטט את המובא כי "מעשה בית דין" נחשב רק לכזה אם חתמו עליו שלושה דיינים.
הרב גורן כתב כי כשם שחזקת שלוש שנים אינה חזקה אם אין עימה טענה כך גם הגר צריך להסביר את האופן שבו נתגייר, אחרת אין לו חזקת גירות.
הרב ז'ולטי ענה שכאן אין מדובר בטענות משפטיות אלא בחזקת הנהגה, המבוססת על פרסומו בציבור של האדם כגר, גם אם אינו טוען זאת כלל.
תגובת החרדים לפסק הדין הייתה קשה.
מועצת גדולי התורה התכנסה בראשות הרב משה חברוני בהרכב מורחב שכלל לראשונה את הרב אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך, ופרסמה קול קורא המכריז על בטלות פסק הדין והכרזה ש"אין לסמוך כלל" על כל פסיקותיו של הרב גורן.
במקביל פורסמו מודעות החתומות על ידי גדולי רבני הציבור החרדי בארץ ישראל התוקפות את הרב גורן, בהן הוכרז "שכל הוראותיו של איש זה בטלין ומבוטלין ואסור לסמוך עליו כלל וכלל", והשוו אותו לרבני היהדות הרפורמית.
בכתב העת הפרדס תואר "מעמד מחאה ענק" באולם וגשל בבני ברק.
הרב הסטייפלר שלח נציג שקרא את דבריו באירוע.
עוד נאמו הרב שך, הרב שמואל הלוי ואזנר, האדמו"ר ממכנובקה ואחרים.
הרב יעקב לנדא אמר שפסק הדין ניתן כדי למצוא חן בעיני חילונים.
הרב יחזקאל אברמסקי, הרב חיים שמואלביץ, הרב משה חברוני והרב שלמה זלמן אוירבך פרסמו מחאה נגד "חילול השם הנורא והשמתם ללעג של דרכי ההוראה".
במאמר המערכת של המודיע נכתב כי "הרב גורן חיסל בעיה פוליטית לזמן מוגבל, אך אנו חוששים שבכך גם חיסל את עצמאותה של המערכת הרבנית בישראל".
בבני ברק הודיעו על התארגנות לכתיבת ספר יוחסין נפרד שיסמל את חוסר האמון ברישומי הייחוסין של הרבנות הראשית.
החרדים טענו שהשמירה שהושמה על הרב גורן נועדה להציג אותו כמאוים למרות שלא היה איום אמיתי, וכן שלא היה הרכב חשאי אלא הרב גורן החליט לבדו.
בעקבות הפסיקה התפטר הרב אלישיב מבית הדין הרבני הגדול.
הרב עובדיה יוסף הכחיש את הפרסומים שהוא הצטרף לפסק של הרב גורן ואמר כי הוא נאבק קשות כדי לא להצטרף לבית הדין של הרב גורן.
גם הרבי מנחם מנדל שניאורסון יצא בתוקף נגד המהלך ממקום מושבו בניו יורק.
הוא אמר שיש בפרשה זו תקדים מסוכן, הן משום התניית בחירת רב במתן היתר והן משום שאנשי הממשלה הצהירו כי האח והאחות מותרים לבוא בקהל עוד לפני פסק הרבנים.
איבת החרדים לרב גורן לא שככה עד פטירתו של הרב.
הוויכוח בנושא נמשך במשך זמן מה כאשר הצופה יוצא נגד הביקורת החרדית והחרדים יוצאים נגד הביקורת בהצופה.
מחלוקת נוצרה סביב עמדתו של זקן הפוסקים בארצות הברית, הרב יוסף אליהו הנקין, אשר צוטט כאומר שאין לפקפק אחר מעשי הרב גורן שכן הוא הרב הראשי לישראל ובעקבות זאת טענו המתנגדים שנצלו את זקנותו כדי לפרסם דברים נגד עמדתו.
לימים פרסם נינו הרב איתם הנקין עדויות חדשות בנושא, מהן עולה תמיכה חד משמעית של הרב הנקין בזכותו של הרב גורן לפסוק הלכה באופן עצמאי, מאידך מחמת עוורונו וזקנותו לא עיין הרב הנקין בפסקיהם של הרב גורן והחולקים עליו, ולפיכך נמנע מלקבוע שההיתר מוצדק.
אצל רוב הציבור הדתי לאומי זכה הרב גורן לתמיכה רבה, בפרט מהרב צבי יהודה קוק.
אולם היו גם רבנים מהציונות הדתית שיצאו נגד הפסק, כגון הרב שאול ישראלי, אחד הרבנים החשובים בציבור זה.
החרדים טענו לגיחוך פסק הדין על ידי רשויות המדינה עצמה, כשבעקבות עתירה של בורקובסקי פסק בג"ץ ב-1 באפריל 1973, בהסכמת נציג המדינה מישאל חשין, כי פסק דינו של הרב גורן אינו משנה את מעמדו של בורקובסקי ומבחינה משפטית ומנהלית הוא ימשיך להיות מוכר כיהודי על ידי רשויות מדינת ישראל.
למחרת חתונתם של האח והאחות התנפלו על הרב גורן ארבעה בחורי ישיבה חרדים, תוך שהם צועקים לעברו קללות, בעת שהשתתף בלווייתו של הרב ישראל בארי.
משתתפי ההלוויה הרחיקו את התוקפים מהרב עד להגעת המשטרה.
האירוע גונה על ידי הרב שך.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד 393) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1857, שהיה מקרה ראשון, מאז פסק דין מרבורי נגד מדיסון, שניתן 54 שנים קודם לכן, שבו ביטל בית משפט זה חוק של הקונגרס.
דרד סקוט היה עבד אמריקני, שנקנה על ידי אדם במדינת אילינוי ונלקח על ידי אדונו לטריטוריה החופשית מעבדות מינסוטה ואחר כך למיזורי, שבה העבדות הייתה חוקית.
לאחר מות אדונו פנה סקוט לבית המשפט וביקש שיכירו בו כאדם חופשי.
בית המשפט במיזורי קבע כי הוא אדם חופשי, אולם בית המשפט העליון של מיזורי קבע כי הוא עבד והחזיר את הנושא לערכאה נמוכה יותר.
במקביל פנה סקוט לבית משפט פדרלי, אך בו הפסיד במשפט.
הוא ערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שקבע כי אין לו זכות עמידה בפני בית המשפט.
פסק הדין, שנכתב בידי נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, נתן מספר קביעות שהשפעתן נרחבת לכל הקהילה האפרו-אמריקנית:
זכות העמידה - טענה מקדמית במשפט היא, שלסקוט, כעבד שחור, אין זכות לעתור לבתי המשפט.
בית המשפט העליון קיבל את הטענה ומצא כי לשחורים שאבותיהם הובאו לארצות הברית כעבדים, בין אם הם עבדים ובין אם חופשיים, אין זכויות אדם מהיותם "בני מדרג נמוך יותר מבני האדם" ועל כן לעולם אינם יכולים להפוך לאזרחי ארצות הברית.
זכאות לחירות על סמך שהייה באזור חופשי מעבדות - סקוט תבע את חירותו על סמך עובדת הימצאותו כארבע שנים בשטחים חופשיים.
בית המשפט קבע כי עבד כפוף לחוק הנהוג במדינת אדונו ולא לחוקי המדינה בה הוא שוהה.
עבדות בטריטוריות המערביות - פשרת מיזורי, שהייתה חוק שהתקבל בקונגרס ב-1820 כפשרה בין מצדדי העבדות ומתנגדיה, הגבילה את העבדות למדינות הדרום.
בית המשפט, למרות שלא נדרש להחליט בסוגיה, פסק שאין תוקף לחקיקה האוסרת את העבדות בטריטוריות הפדרליות שהיו אז במערב ארצות הברית, מאחר שהיא מפרה את התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית הגורס כי אין ליטול מאדם את רכושו ללא הליך הוגן.
פסק דין זה נחשב לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ואת יצירת התיקונים ה-13, ה-14, וה-15 לחוקת ארצות הברית, שהעניקו, בין השאר, זכויות אדם לשחורים בארצות הברית.
התיקון ה-14 נחשב לאבן דרך בשאלת החלת סעיפי מגילת הזכויות האמריקנית לא רק על הממשל הפדרלי אלא גם על המדינות עצמן.
העבדות בארצות הברית הייתה מוסד מקובל עוד מימי השלטון הבריטי, אלא שעם המהפכה החקלאית שינתה החקלאות את פניה - חוות רבות הפכו ממשק משפחתי קטן ומגוון שתוצרתו נצרכת ברובה על ידי החקלאי עצמו והיתרה משווקת בעיקר בשוק המקומי, לחוות ענק המתמחות בגידול חקלאי יחיד.
גידול זה (בעיקר כותנה אך גם אורז וטבק) נשלח לערים מרוחקות לעיבוד תעשייתי ומשם היה מיוצא לאירופה.
העבודה בחוות אלו נסמכה בעיקר על עבודת עבדים.
בשנת 1820 חולקה ארצות הברית לשני גושים על פי פשרת מיזורי - מדינות בהן העבדות מותרת (הדרום) ומדינות בהן העבדות אסורה (הצפון).
בין הגושים חצץ קו הרוחב '36°30. בכל גוש 13 מדינות וכך אף גוש אינו יכול לשנות את הסטאטוס קוו.
בשנת 1848 התערער שיווי המשקל- ארצות הברית ניצחה את מקסיקו במלחמה וסיפחה לעצמה שטחים נרחבים, רובם מדרום לקו הרוחב '36°30, בין השטחים הייתה הטריטוריה של קליפורניה.
שטחים אלו, שטחי המערב, אמורים היו להפוך למדינות חדשות, שלא ברור אם יהיו מדינות עבדות או מדינות חופשיות.
שני הצדדים חרדו מפני התערערות שיווי המשקל בין הגושים.
האיום על הדרום היה שעלייה בכמות המדינות החופשיות תאפשר חקיקה חוקים נגד העבדות בקונגרס.
האיום על מדינות הצפון היה שהכנסת עבדות למדינות המערב לא תאפשר את קיומם של עסקים בהם עובדים אנשים חופשיים, איום זה הפך למוחשי ביותר בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה - מאות אלפי מהגרים מן הצפון נהרו לקליפורניה לחפש זהב והקימו בה עסקים קטנים.
השתלטות בעלי העבדים על מלאכת הכרייה והשירותים סיכנה את העבודה החופשית.
דרד סקוט נרכש בשנת 1818 על ידי ד"ר ג'ון אמרסון (Emerson), מנתח בצבא ארצות הברית, מג'ון בלואו (Blow), בעליו של סקוט מאז שנולד לשפחתו של בלואו בשנת 1795. אמרסון עבר לשרת בפורט ארמסטרונג (Fort Armstrong) שבמדינת אילינוי, מדינה שבה העבדות אסורה, וסקוט יכול היה להשתחרר.
בשנת 1836 עבר אמרסון למדינת מינסוטה – מדינה שבה העבדות אסורה בהתאם לפשרת מיזורי, ולאחר מכן עבר לוויסקונסין.
במהלך תקופה זו התחתן סקוט עם השפחה הרייט רובינסון (Robinson) – דבר שהתאפשר רק במדינות הצפון, שכן במדינות העבדות בדרום, העבדים לא יכלו לחתום על חוזה, לרבות חוזה נישואין.
באוקטובר 1837 הועבר אמרסון לסנט לואיס, מיזורי, אולם השאיר את סקוט ואשתו בוויסקונסין והשכיר אותם כעבדים.
בנובמבר 1837 הועבר אמרסון לפורט ג'ספ (Fort Jesup) שבלואיזיאנה, שם נשא לאישה את איריין מארי סנפורד.
סקוט ואשתו הובאו ממינסוטה לשרת אותם.
ב-1840 נולד בנו הראשון של סקוט.
לאחר מכן נסע אמרסון לפלורידה להילחם במלחמת הסמינולים ועם שובו עבר עם משפחתו לאיווה – מדינה חופשית, ועל כן השאיר את עבדיו בלואיזיאנה, תוך שהוא משכיר אותם לשירות של אחרים.
סקוט, אשתו ומשפחת אמרסון חזרו למיזורי בשנת 1842, ובדצמבר 1843 נפטר אמרסון.
סנפורד, אחיה של איירין אמרסון (אלמנתו של אמרסון), מונה כמנהל העיזבון.
סקוט נשאר עבד בלואיזיאנה, ואיירין אמרסון קיבלה את שכר עבודתו.
בפברואר 1846 פנה סקוט לאמרסון וניסה לרכוש את חירותו, אולם איירין אמרסון סירבה.
באפריל 1846 תבע אותה סקוט בבית המשפט בסיוע מתנגדי עבדות.
ההליכים שלאחר מכן נוהלו נגד סנפורד.
החלטות בית המשפט של מיזורי