tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיסת ההפצצה הראשונה אושרה על ידי הקיסר בינואר 1915. היו אלה הפצצות ליליות אשר כוונו נגד מטרות צבאיות, אולם כיוון שבאנגליה הוכרזה האפלה, רבות מן הפצצות לא נפלו במטרתן.
פשיטת האוויר הראשונה ב-15 בינואר 1915, הייתה הפעם הראשונה שבה הופצצה אוכלוסייה אזרחית.
בפשיטה זו הטילו שתי ספינות צפלין 24 פצצות במשקל 50 ק"ג האחת וכן פצצות תבערה בלתי יעילות, בנות 3 ק"ג.
ההפצצה הייתה על הערים והעיירות האנגליות: גרייט ירמות', שרינגהם וקינגס לין.
כתוצאה מהפצצה זו נהרגו ארבעה איש, 16 נפצעו והנזק לרכוש הוערך ב-7,740 ליש"ט.
בשנת 1915 ביצעו ספינות הצפלין 19 טיסות הפצצה נוספות, בהן הוטלו 37 טון של פצצות.
בחודש פברואר 1916 נטל הצבא הבריטי את האחריות על ההגנה האווירית (אחריות אשר התחלקה עד אז בין הצבא לבין הצי הבריטי) והיסב תותחי 4 אינץ' לתותחים נגד-מטוסים.
בנוסף נבנו אף זרקורים רבי עוצמה.
כיוון שבמטוסי הקרב של אותם הימים לא היה עדיין מקלע בחזית כלי הטיס, שיטת הפלת הצפלין הייתה על ידי הפצצתו מלמעלה.
ב-7 ביוני 1915 הופלה בשיטה זו ספינת צפלין על ידי טיס של שירות האוויר של הצי המלכותי, אשר הפיל פצצה במשקל 9 ק"ג על הצפלין LZ37 והעלה אותו באש.
פשיטות הפצצה של ספינות הצפלין המשיכו בשנת 1916. לאחר שבחודש מאי, 1916 הופצצה בטעות העיר לונדון, התיר הקיסר הגרמני בחודש יולי הפצצות מכוונות נגד מרכזי ערים.
סך הכול נערכו 23 טיסות הפצצה בשנת 1916, בהן הוטלו 125 טון פצצות אשר גרמו ל-293 הרוגים ו-691 פצועים.
הצפלינים החדשים שנבנו היו מסוגלים לטוס גבוה יותר, בגובה טיסה של 3,750 מטר (לעומת 1,800 מטר בצפלינים הישנים יותר) כדי לנסות ולהתחמק מאש התותחים.
כדי להתחמק מאיתור על ידי הזרקורים, טסו הצפלינים מעל לגובה העננים, כל אימת שהדבר היה אפשרי, כשהם מורידים תצפיתן מתחת לגובה הענן כדי לכוון את ההפצצה.
אולם באמצע שנת 1916 החלו הבריטים להשתמש במטוסי קרב שלהם מקלע חזיתי המסוגל לירות לסירוגין דרך להבי המנוע.
ב-2 בספטמבר 1916 הצליח טייס בריטי להפיל צפלין אחד מתוך שישה-עשר אשר הפציצו את לונדון.
הוא זכה בעיטור הגבורה הבריטי "צלב ויקטוריה".
בשעות הבוקר המוקדמות ביום 24 בספטמבר 1916 אילצו מטוס קרב ואש נגד מטוסים את הצפלין L33 לנחות נחיתת חירום ליד העיר קולצ'סטר באסקס.
תפיסת הספינה איפשרה לבריטים ללמוד היכן ניתן לשפר את ספינות האוויר הבריטיות.
מנוע אחד מן הספינה, בעל 250 כ"ס, נלקח לשימוש בספינת האוויר הבריטית, R9, מתוצרת ויקרס.
כניסתם למערכה של מטוסי קרב יעילים סימן את קץ עידן הצפלינים כאיום אווירי ממשי במלחמת העולם הראשונה.
הדור החדש של הצפלינים היה יכול להגביה טוס לגובה של 5,500 מטר, אולם בגבהים אלה התעוררו בעיות חמורות בגלל מזג האוויר הקר ורוחות חזקות אשר פיזרו את מבנה הספינות שיצאו למשימות הפצצה, לכל עבר.
בשנים 1917 ו-1918 היו רק 11 פשיטות הפצצה של הצפלינים מעל אנגליה.
ההפצצה האחרונה הייתה ב-5 באוגוסט 1918, בה נהרג מפקד שירות האוויר הגרמני פטר שטרסר.
שמונים ושמונה צפלינים נבנו בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
יותר משישים צפלינים אבדו במהלך המלחמה, כמחציתם בתאונות ומחצית שנייה בפעולות אויב.
הצפלינים ביצעו חמישים ואחת פשיטות הפצצה שבהן הוטלו 5,806 פצצות אשר גרמו ל-557 הרוגים ו-1,358 פצועים.
נטען כי יעילותן של הפצצות אלה הייתה מעל ומעבר לנזקים הישירים שגרמו ואילצה את הבריטים להקדיש 12 טייסות ויותר מעשרת אלפים איש לצורך הגנה אווירית על האי הבריטי.
דרישות המלחמה הביאו לשיפורים טכנולוגיים גדולים בייצור הצפלין.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה פתחה חברת צפלין מספר מפעלים במקומות שונים בגרמניה, חלקם קרובים יותר לחזית העימות.
ספינות הצפלין החדשות היו באורך של כמאתיים מטר ובנפח של 56,000-69,000 מ"ק.
ספינות אלה יכלו לשאת משא במשקל של 40–50 טון ולטוס במהירויות של 100–130 קמ"ש בעזרת חמישה או שישה מנועים מתוצרת מייבאך, כל אחד מהם בתפוקה של 260 כ"ס (195 קילוואט).
כאשר נמלטו מאש אויב, יכלו הצפלינים לטפס עד לגובה של 7,600 מטר וכן הוכיחו כי הם מסוגלים לטיסות ארוכות טווח.
לדוגמה, הצפלין LZ104 שבסיסו היה בעיר ימבול שבבולגריה, נשלח בנובמבר 1917 כדי לסייע לכוחות הגרמניים במזרח אפריקה (היום טנזניה).
הספינה לא הגיעה במועד ונאלצה לשוב על עקבותיה בעקבות דיווחים על מפלה גרמנית לכוחות הבריטיים, אולם היא טסה מרחק של 6,757 ק"מ ב-95 שעות ובכך שברה את השיא לטווח טיסה באותם הימים.
חלק ניכר מן השיפורים הטכנולוגיים בצפלינים בא דווקא מן המתחרה העיקרית של חברת צפלין, חברת שוט-לנץ (Schütte-Lanz) שבסיסה במנהיים, גרמניה.
אף על פי שספינות האוויר של חברת שוט-לנץ לא זכו להצלחה, מספר פיתוחים של פרופסור שוט שעמד בראש החברה, הועתקו על ידי חברת צפלין ויושמו בספינותיה.
אלה כללו את העיצוב הדק והחלק יותר של הספינות, מערכת ההיגוי דמוית הצלב אשר החליפה את מערכת ההיגוי הישנה בצורת קופסה, מנועים בהנעה ישירה, עמדות למקלעים נגד מטוסים, ותעלות אוורור שהוציאו גז מימן מיותר מן הספינה.
התבוסה הגרמנית במלחמה היוותה גם את קץ תקופת השימוש הצבאי הגרמני בספינות הצפלין.
כחלק מהסכם הכניעה של גרמניה, דרשו בעלות הברית כי חילות האוויר של גרמניה יפורקו מנשקם וספינות האוויר הנותרות יועברו לידי בעלות הברית כחלק מהפיצוי על נזקי המלחמה.
הסכם ורסאי כלל את הסעיפים הבאים, אשר נגעו ישירות לספינות הצפלין:
הכוחות המזוינים של גרמניה לא יכללו כוחות אוויר או ים.
...הצבא הגרמני לא יחזיק בספינות אוויר.
עם כניסתו של הסכם זה לתוקפו, כל כלי הטיס של הצבא והצי...
חייבים להימסר לידי הממשלות של מדינות הברית העיקריות ועמיתותיהן...
באופן מיוחד, כלים אלה יכללו את הפרטים הבאים אשר בהם נעשה שימוש למטרות צבאיות:
ספינות אוויר, לאחר תום שלבי היצור, או בשלבי תיקון או הרכבה.
מוסכי ספינות אוויר ומקלטים לכל סוג של כלי טיס.
בטרם העברתם לידי כוחות הברית, תדאג גרמניה לתחזק את הספינות ולמלאן במימן.
המפעל לייצור מימן וכן המוסכים לספינות האוויר יהיו בשליטת בעלות הברית ויישארו בגרמניה עד למועד שבו תימסרנה הספינות...
ב-23 ביוני 1919, שבוע בטרם נחתם הסכם ורסאי, השמידו צוותי צפלין רבים את כלי הטיס שלהם בתוך המוסכים שבהם חנו, כדי שלא ימסרו לבעלות הברית.
בכך הם חיקו את מעשי הצי הגרמני אשר הטביע את ספינותיו יומיים קודם לכן במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני.
ספינות הצפלין שנותרו הועברו לידי צרפת, איטליה, בריטניה ובלגיה בשנת 1920.
הצפלין לאחר מלחמת העולם הראשונה
צעדים ראשונים לקראת תחייה מחודשת
עוד בטרם הסתיימה מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, הלך לעולמו הרוזן פון צפלין.
ד"ר הוגו אקנר, אשר בחזונו ראה את הצפלין כספינת אוויר לעיתות שלום ולא מלחמה, נטל לידיו את ניהול מפעל צפלין.
הסכם ורסאי חיסל לחלוטין את המתחרה המסחרי של צפלין, מפעל שוט-לנץ, אשר התמחה בייצור ספינות אוויר צבאיות בלבד.
צפלין יחד עם חברת התעופה DELAG קיוו לחדש במהירות את הטיסות האזרחיות.
למרות קשיים ניכרים הצליחה חברת צפלין להשלים במהירות את בנייתן של שתי ספינות צפלין קטנות.
LZ120, אשר המריאה לראשונה באוגוסט 1919 ואשר בשנתיים הראשונות להפעלתה הטיסה כ-4,000 נוסעים, ו-LZ121 אשר יועדה לצורך קו טיסות סדירות לסטוקהולם.
אולם, בשנת 1921 דרשו בעלות הברית כי שתי ספינות אלה יועברו לידיהן כחלק מפיצויי המלחמה וזאת במקום ספינות האוויר שהושמדו על ידי צוותיהן בשנת 1919. לאור התערבות בעלות הברית נעצרה באופן זמני בניית צפלינים נוספים.
אולם, אקנר ועובדיו סירבו לוותר והמשיכו לחפש משקיעים ודרכים כדי לעקוף את הגבלות בעלות הברית.
ההזדמנות נקרתה בידם בשנת 1924. ארצות הברית, במסגרת ניסיונות בספינות אוויר קשיחות, בנתה את ספינת האוויר ZR-1 "USS Shenandoah" והזמינה ספינת אוויר נוספת באנגליה.
אולם ספינת האוויר הבריטית R38, אשר יועדה להיות ZR-2 בצי האמריקאי, עלתה באש במהלך טיסת ניסוי מעל העיר המבר, ב-23 באוגוסט 1921 ו-44 אנשי צוותה נהרגו.
בנסיבות אלה, אקנר הצליח להשיג את ההזמנה האמריקאית לספינת אוויר.
גרמניה הייתה צריכה לשלם עבור הספינה ותשלום זה הופחת מפיצויי המלחמה, אבל לחברת צפלין היה זה שיקול משני בלבד.
לצורך כך עיצב ד"ר דור את ה-LZ126, צפלין בו יושמו כל הפיתוחים הטכנולוגיים עד לאותה עת ובכך יוצר הצפלין הטוב ביותר עד לאותו מועד.
הצפלין LZ126 המריא לטיסת הניסיון הראשונה ב-27 באוגוסט 1924.
בטרם הובאה ספינת האוויר לארצות הברית, לא נמצאה אף חברת ביטוח אחת שהייתה מוכנה לבטח את סיכוני הטיסה של הצפלין מגרמניה ללייקהורסט, דבר שהיה כרוך בחציית האוקיינוס האטלנטי.
אקנר, לעומת זאת, היה מלא ביטחון בביצועי הספינה וביום 12 באוקטובר, בשעה 07:30, המריא הצפלין בדרכו לארצות הברית בפיקודו של אקנר.
אמונתו של אקנר לא הכזיבה והספינה השלימה את המסע בן 8050 ק"מ, ללא כל קשיים, ב-81 שעות ושתי דקות.
קהל צופים אמריקאי נלהב חגג את הגעת הספינה והנשיא קלווין קולידג' הזמין את ד"ר אקנר וצוותו לבית הלבן, כשהוא מכנה את הצפלין החדש "מלאך השלום".
בשמה החדש נקראה הספינה ZR-3 "לוס אנג'לס" והפכה לספינת הצפלין המוצלחת ביותר בצי ספינות האוויר האמריקאי.
היא פעלה ללא דופי משך שמונה שנים עד לפרישתה בשנת 1932 בגלל סיבות כלכליות ופורקה באוגוסט 1940.
לאחר ייצור צפלין LZ126 שבה חברת צפלין ונטלה את ההובלה בייצור ספינות אוויר, אף שעדיין נתקלה בקשיים.
רק לאחר עמל רב הצליח ד"ר אקנר לגייס את הכספים לבניית ספינה נוספת, LZ127. ב-18 בספטמבר 1928 נחנך הצפלין "גראף צפלין" לזכרו של הרוזן וטס בפעם הראשונה.
הגראף צפלין היה באורך 236.6 מטר ובנפח 105,000 ממ"ק והיה הגדול מכל ספינות האוויר עד לאותה עת.
תוכניתו של אקנר הייתה כי הגראף צפלין ישמש לטיסות ניסיון והדגמה כדי לסלול את הדרך לטיסות נוסעים וטיסות דואר אוויר סדירות.
באוקטובר 1928 טסה הספינה ללייקהורסט בארצות הברית, שם ציפתה לאקנר וצוותו, פעם נוספת, קבלת פנים נלהבת עם מצעד ברחובות ניו יורק והזמנה לבית הלבן.
אחר כך טס הצפלין ברחבי גרמניה וביקר אף באיטליה, בארץ ישראל ובספרד.
בחודש מאי 1929, הופסק מסע נוסף של הגראף צפלין לארצות הברית כאשר הספינה הייתה מעל צרפת, עקב קלקול מנוע.
באוגוסט 1929 יצאה הספינה למסע נועז נוסף: הקפה שלמה של כדור הארץ.
בעודו נישא על גל האהדה הגוברת ל"ענק במרומים", לא התקשה אקנר לגייס תמיכה כספית למסע.
אחד מן התומכים היה איל-העיתונות האמריקאי ויליאם רנדולף הרסט, אשר ביקש כי המסע יצא לדרכו באופן רשמי מלייקהורסט בארצות הברית.
משם, טס הגראף צפלין תחילה לנמל הבית בפרידריכסהאפן והמשיך לטוקיו, לוס אנג'לס וחזרה ללייקהורסט.
הספינה השלימה את המסע ב-21 יום, 5 שעות ו-31 דקות.
אורך המסע כולו, כולל הטיסה הראשונה מפרידריכסהאפן ללייקהרסט והטיסה האחרונה בדרך חזרה לגרמניה, היה 49,618 ק"מ.
בשנת 1930 ביצעה הספינה מספר טיסות ברחבי אירופה ולאחר ביקור מוצלח בדרום אמריקה, בחודש מאי 1930, הוחלט לפתוח את הקו הסדיר הראשון לטיסות טרנס-אטלנטיות.
למרות תחילת השפל הגדול והתחרות הגוברת מצד מטוסים, הטיס הגראף צפלין נוסעים ומטעני דואר מעבר לים, במספרים הולכים וגדלים, עד לשנת 1936. ביולי 1931, הגשים הגראף צפלין את חלומותיו של הרוזן כאשר טס לחוג הקוטב הצפוני.
אקנר ביקש לבנות ספינת צפלין נוספת, זהה לגראף צפלין, שמספרה היה צריך להיות LZ128. אולם האסון שאירע לספינת האוויר הבריטית R101 ב-5 באוקטובר 1930 גרם למפעל צפלין לשקול מחדש את הבטיחות שבהפעלת ספינות אוויר המלאות במימן.
לכן תוכננה ספינה חדשה, LZ129, אשר יועדה לשימוש בגז בלתי דליק, הליום.
לאחר שנת 1933 החל שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה להטיל צילו על עסקיה של חברת צפלין.
הנאצים לא התעניינו ברעיונות של אקנר לפיהם ספינות הצפלין ישמשו לתחבורה בעיתות שלום.
הם גם ידעו כי ספינות האוויר תהיינה חסרות תועלת בשדה הקרב ולכן מיקדו מאמציהם בפיתוח כלי טיס כבדים מן האוויר.
מצד שני, הנאצים בקשו לנצל את הפופולריות של הצפלינים לצורכי תעמולה.
כיוון שאקנר סירב לשתף פעולה, יסד הרמן גרינג, שר התעופה הנאצי, חברת תעופה חדשה בשנת 1935, חברת DZR (Deutsche Zeppelin-Reederei), אשר השתלטה על טיסות הצפלינים.
מאותה עת הופיע צלב הקרס הנאצי באופן בולט על ספינות הצפלין והספינות טסו מעל כינוסים ברחבי גרמניה כשהן משמיעות מנגינות-לכת ונאומי תעמולה נאצית מן האוויר.
ב-4 במרץ 1936, המריאה הספינה LZ129 לטיסת הבכורה.
אקנר מיהר לקרוא את שמה "הינדנבורג" על שם נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג, בניסיון למנוע מן המפלגה הנאצית לקרוא לספינה על שם היטלר.
אולם אקנר לא הצליח, עקב האמברגו הצבאי, להשיג הליום לצורך מילוי הספינה, היות שהגז הליום היה בכמויות מסחריות רק ברשות ארצות הברית.
בנסיבות אלה קיבל אקנר החלטה הרת גורל ולפיה ההינדנבורג תמולא בגז הדליק מימן.
בנוסף לטיסות התעמולה שערכה ההינדנבורג, היא החלה בטיסות טרנס-אטלנטיות סדירות, לצידה של הגראף צפלין.
ביום 6 במאי 1937, בעוד הספינה נוחתת בלייקהורסט, ארצות הברית, לאחר חציית האוקיינוס האטלנטי ולנגד עיני קהל אלפים, פרצה אש מזנב הספינה ובתוך שניות ההינדנבורג כולה עלתה בלהבות.
35 נוסעים נהרגו בשריפה, 97 מנוסעי הספינה נפצעו וכן נהרג אדם אחד שעמד על הקרקע.
הגורם לאסון ההינדנבורג לא התברר עד היום, אף על פי שקיימות שמועות רבות על חבלה מכוונת בספינה (מצד הנאצים או מאויביהם).
חוקרים בני-ימינו העלו את ההשערה כי ייתכן שציפוי חדש של דופן הספינה הוא שגרם לשריפה.
חוקרים אחרים דחו השערה זו.
יהא הגורם לאסון אשר יהא, הגורמים לירידתן של ספינות האוויר מגדולתן היו פוליטיים וכן המלחמה שעמדה בפתח ולא אסון ההינדנבורג עצמו, אף על פי שהוא אכן תרם לרתיעה בקהל מכלי תחבורה זה.
אף לאחר האסון, נותרה רשימה של 400 נוסעים אשר שילמו עבור הטיסה ורצו לטוס בצפלין.
בשנת 1940 הושב להם כספם.
ה-LZ127, "גראף צפלין", הפסיקה לטוס חודש לאחר האסון והפכה למוזיאון.
ד"ר אקנר המשיך לנסות ולהשיג גז הליום לספינת האחות של ההינדנבורג, ה"גראף צפלין II", אולם עקב יחסה של ההנהגה הנאצית לספינות האוויר והאמברגו על מכירת הגז לגרמניה, לא הצליח במשימתו.
בניית ספינת הצפלין החדשה הושלמה בשנת 1938 והיא מולאה במימן.
הספינה יצאה למספר טיסות מבחן (הראשונה ב-14 בספטמבר) אבל מעולם לא נעשה בה שימוש לטיסות נוסעים.
פרויקט נוסף, ה-LZ131, אשר תוכנן כספינה גדולה יותר מההינדנבורג, לא התקדם מעבר לבניית טבעות בודדות של גוף הספינה.
הגראף צפלין השנייה (LZ130) הועברה לחיל האוויר הגרמני וביצעה כשלושים טיסות מבחן לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
רוב טיסות המבחן נערכו ליד הגבול עם פולין, תחילה בהרי הסודטים בחבל שלזיה ואחר כך באזור הים הבאלטי.
בעת אחת הטיסות, חצתה ה-LZ130 את הגבול הפולני ויורטה על ידי מטוס קרב פולני שאילצה לשוב לגרמניה.
באותה עת היו על הספינה מכשירי מעקב ותצפית שונים.
החל מחודש מאי ועד לאוגוסט 1939 ביצעה הספינה טיסות ליד חופי בריטניה וזאת כדי לברר האם המגדלים שהוקמו לאורך החוף בין פורטסמות' לסקפה פלו נועדו לאיתור מטוסים בגלי רדיו.
הספינה ביצעה בין השאר תצלומי אוויר, האזנות לרשת הרדיו וניתוחים מגנטיים, אבל לא הצליחה לאתר את תדר המכ"ם הבריטי כיוון שהחיפוש נעשה בתדרים קצרים יותר.
המסקנה השגויה של הגרמנים הייתה כי המגדלים אינם קשורים למערכת מכ"ם בריטית, אלא שימשו למערכת שידור של חיל הים לצורך חיפוש והצלה.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ותחילת מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר, העביר חיל האוויר הגרמני את ספינות האוויר LZ127 ו-LZ130 להנגר גדול לצפלינים בפרנקפורט, שם גם היה השלד של LZ131. במרץ 1940 הורה גרינג על פירוק הספינות והאלומיניום ממנו היו עשויות הועבר לתעשיית הנשק הגרמני.
בחודש מאי אותה שנה פרצה אש במתקני צפלין אשר השמידה חלקים אשר נותרו במקום.
השרידים שנותרו סולקו מן המקום ולא הותירו שריד ל"ענק במרומים".
מן ההיבט המסחרי הייתה זו הפתעה שספינות הצפלין הצליחו להתחרות באמצעי תחבורה אחרים בחציית האוקיינוס האטלנטי, אפילו בשנות ה-30 של המאה ה-20. היתרון של הצפלינים היה במספר הנוסעים שהיו יכולים לשאת, לעומת כלי טיס אחרים וכן הנוחות והפאר שבהם טסו הנוסעים, בדומה לספינות הפאר של אותם הימים.
עם זאת, הפעלת הצפלינים דרשה משאבים ניכרים, במיוחד בכוח אדם.
לעיתים עלה מספר אנשי הצוות בטיסה על מספר הנוסעים ועל הקרקע היה צורך בצוותים גדולים לעיגון הספינה ובעת המראתה.
כמו כן היה צורך לבנות האנגרים ענקיים לאחסון ספינות הצפלין.
מאז אמצע המאה ה-20, כאשר מטוסים גדולים ויעילים מטיסים נוסעים, ספק אם יש מקום לטיסות נוסעים סדירות בספינות אוויר.
עם זאת, עדיין קיימת משיכה לספינת האוויר ככלי לטיול איטי ומפואר באוויר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו עדיין תחומי טיסה מסוימים בהם היו יתרונות לשימוש בספינת אוויר.
למשל, בתצפיות ארוכות מן האוויר, כבמה אווירית למצלמות טלוויזיה וכאמצעי פרסום.
אולם שירותים אלה ניתנו על ידי בלונים גמישים זולים יותר ולא על ידי ספינות אוויר קשיחות.
מדי פעם עולה הרעיון של שימוש בצפלין ככלי להטסת מטענים, במיוחד למטענים כבדים מאוד לאזורים שבהם תשתיות לא מפותחות.
מיזם שכזה היה ה"קרגוליפטר" שבו תוכנן כלי טיס משולב (לא צפלין במלוא מובן המילה) שיהיה גדול אף מן ההינדנבורג.
בשנת 2000 הפך החזון למציאות כאשר חברת CargoLifter AG בנתה האנגר ענק שאורכו 360 מטר, רוחבו 210 מטר וגובהו 107, כשישים קילומטר מדרום לברלין.
אולם בחודש מאי 2002 לא נותרו מקורות תקציביים לפרויקט והחברה חדלה מלהתקיים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה ממשיכת דרכה של חברת צפלין המקורית, Zeppelin Luftschifftechnik GmbH, לעסוק שוב בבניית ספינות אוויר.
הספינה הניסיונית הראשונה (שנקראה לימים "פרידריכסהאפן") מדגם Zeppelin NT המריאה לראשונה בחודש ספטמבר 1997. הספינה החדשה קטנה בהרבה מאבותיה הצפלינים ואף איננה מסוג צפלין במובן המלא של המילה.
הספינה קשיחה למחצה ולא קשיחה לחלוטין.
יתרונם של הצפלינים על פני הבלונים הגמישים, הוא לא רק ביכולת נשיאת מטען גדולה יותר, אלא אף במהירות גבוהה יותר ויכולת תמרון טובה.
ה-Zeppelin NT נכנס לייצור סדרתי ומופעל באופן מסחרי לטיסות שעשוע ולטיסות מחקר.
בחודש יוני 2004 נמכר צפלין לחברה יפנית, Nippon Airship Corporation, אשר ייעדה אותו לשימוש תיירותי וכן לפרסומות בטוקיו.
הצפלין יצא לדרכו מפרידריכסהאפן ליפן, עם עצירות בז'נבה, פריז, רוטרדם, מינכן, ברלין, סטוקהולם וערים אירופאיות אחרות.
אולם, שלטונות רוסיה סירבו להתיר לצפלין לעבור מעל שטחם, דבר שאילץ את פירוק הספינה והעברתה ליפן בחלקים.
בנובמבר 2005 החלה חברת היהלומים דה בירס בתוכנית מחקר במדבר קלהרי תוך שימוש בספינות אוויר.
במחקר זה נעשה שימוש בצפלין שעליו ציוד טכנולוגי רב לצורך איתור מרבצי יהלומים אפשריים.
צמצום פליטת פחמן דו-חמצני, ספינות אוויר ותיירות
החשש מפני התחממות עולמית הוביל לקריאה להטיל מיסים כדי לעצור את גידול טיסות התיירות הזולות וכך לצמצם את פליטת פחמן דו-חמצני משריפת דלק מטוסים.
הגבלות מעין אלה תייקרנה את מחירי החופשות בחו"ל, מעבר להישג ידן של השכבות החלשות יותר מבחינה כלכלית.
יש הטוענים כי ספינות אוויר, או צפלינים מלאים בהליום, יכולים לבוא במקום מטוסים לטיסות לטווח בינוני או ארוך.
מנוע ספינת אוויר אינו צריך להיות מנוע סילון ועל כן ניתן להשתמש בדלק יקר פחות ואפילו בביו דיזל.
החסרונות העיקריים של שימוש בספינות אוויר יהיו בהארכת זמן הטיסה ובחוסר האפשרות לחצות רכסי הרים גבוהים.
הרי הרוקי, האלפים וההימליה, נותרו עדיין מכשולים שספינות אוויר מתקשות לחצות.
מנגד, נמלי ספינות אוויר יהיו שקטים יחסית וניתן יהיה אפילו להשתמש בנמלי-ים לצורך עגינתן.
ההיסטוריה של הצפלינים מעוררת עניין מיוחד אצל אספני בולים.
החל משנת 1909 ועד 1939 הצפלינים נשאו דואר אוויר בטיסות בינלאומיות, כולל מעטפות מבוילות שיועדו במיוחד לאספנים.
מדינות רבות הנפיקו בולי צפלין בעלי ערך נקוב גבוה שנועדו למשלוח דואר אוויר בצפלין.
בין המעטפות הנדירות ביותר נמצאות אלה אשר היו על ההינדנבורג בעת טיסתה האחרונה.
מעטפות ששרדו את השריפה, אף ששוליהן חרוכים, שוות היום אלפי דולרים.
בחבל סאפוק באנגליה קיימות תוכניות לפתיחת מוזיאון לספינות אוויר.
הצפלינים אף היוו לעיתים השראה לסרטים וסיפורת.
כמה מן הדוגמאות הבולטות הן:
הסרט "צפלין" (בריטניה, 1971) על ספינת צפלין גרמנית בזמן מלחמת העולם הראשונה ועליה איש צוות בריטי הניצב בפני קונפליקט של נאמנות כפולה.
הסרט "ההינדנבורג" (ארצות הברית, 1975).
סרט אסונות על הטיסה האחרונה של צפלין LZ129.
ביקום המקביל בו מתרחשת עלילת הספר המצפן הזהוב, האחים רייט מעולם לא המציאו את המטוס, והאנשים כולם השתמשו בצפלינים ככלי תחבורה עיקרי.
בנוסף, להקת הרוק הבריטית הנודעת לד זפלין החליטה על שמה (בהתאם לגרסה אחת) לאחר אמירה מבודחת של המתופף של להקת המי קית' מון על כך שלהקה תתרסק כמו "צפלין מעופרת" (lead zeppelin).
על עטיפת אלבומה הראשון של הלהקה הופיע צילום אמנותי של אסון ההינדנבורג.
צפלינים הופיעו במספר פרקים של סדרת המדע הבדיוני דוקטור הו ובפרקים של סדרת הילדים רובוט ומפלצת.
שמו העממי של המאכל הלאומי הליטאי הוא צפלינאי (כופתאות תפוחי אדמה ממולאות בבשר) ונקרא על שם הצפלין הודות לצורתו.
ביקורו של צפלין בארץ-ישראל בפורים תרפ"ט (1929) מופיע בציורו של הצייר התל אביבי ראובן רובין
צפלוספורין היא קבוצת תרופות אנטיביוטיות בעלות טבעת בטא לקטמית.
צפלוספורין מופרש באופן טבעי על ידי הפטרייה Acremonium chrysogenum (נקראה בעבר Cephalosporium acremonium).
בשנת 1945 בודד החוקר האיטלקי ג'יזפה ברוטצו צפלוספורין מהפטרייה אשר נמצאה בביוב בסרדיניה.
ברוטצו מצא כי החומר יעיל כנגד החיידק Salmonella typhii הגורם לטיפוס הבטן.
רק בשנת 1964 הוחל ביצור התרופה באופן מסחרי לשימוש קליני.
אנטיביוטיקות מקבוצת הצפלוספורינים נקשרות לחלבונים מקבוצת (Penicillin Binding Proteins (PBP'S ומעכבות פולימריזציית מולקולות פפטידוגליקן בדופן התא של חיידקים ועקב כך להרס הדופן והרג החיידק.
משפחת הצפלוספורינים מסווגת לארבעה דורות.
דורות הצפלוספורינים מסווגים לפי הסדר הכרונולוגי שבו פותחו.
הדורות נבדלים זה מזה בטווח הפעילות האנטי חיידקית.
ככלל, ככל שהדור מתקדם טווח הפעילות כנגד חיידקים גראם-שליליים מתרחב, כלומר דור מתקדם יותר יעיל כנגד מגוון גדול יותר של חיידקים גראם-שליליים.
לעומת זאת בין דור ראשון לשלישי ישנה הפחתה ברגישות לחיידקי הסוג Staphylococcus.
דור חמישי וחדש נמצא במחקר - ועתיד להיות רחב טווח ביותר כולל כיסוי לזן ה-MRSA וחיידקי הסוג Enterococcus.
דור ראשון: הדור הראשון בעל פעילות טובה כנגד חיידקים גראם-חיוביים, אך פעילות פחותה כנגד חיידקים גראם-שליליים.
התרופות בקבוצה זו אינן עמידות כנגד החיידקים המייצרים את האנזים בטא לקטמאז.
תחת תת-קבוצה זו ניתן למנות את התרופות צפזולין, צפלקסין וצפדרוקסיל.
דור שני: לדור השני פעילות משופרת כנגד חיידקים מסוג גראם-שליליים בהשוואה לתרופות מהדור הראשון.
התרופות בקבוצה זו מעט עמידות יותר כנגד החיידקים המייצרים את האנזים בטא לקטמאז מאשר התרופות הנמנות עם הדור הראשון.
תחת תת-קבוצה זו ניתן למנות את צפורוקסים, וכן תרופות נוספות כגון צפוניציד, צפוקסיטין וצפמטזול.
דור שלישי: לתרופות הדור השלישי של הצפלוספורינים יש פעילות משופרת עוד יותר כנגד חיידקים גראם-שליליים.
עם זאת, תרופות אלו אינן מציגות פעילות טובה כנגד חיידקים גראם-חיוביים.
תרופות אלו עוברות את מחסום הדם-מוח BBB- וחודרות למערכת העצבים המרכזית.
משום כך הן יעילות כנגד זיהום חיידקי בקרומי המוח (מנינגיטיס - דלקת קרום המוח).
תחת תת-קבוצה זו ניתן למנות את התרופות הבאות: צפטריאקסון וצפוטקסים וכן צפטזידים, צפיקסים, צפופרזון ועוד.
דור רביעי: הדור הרביעי של הצפלוספורינים הוא עמיד יותר בפני חלק מאנזימי בטא לקטמאז.
לתרופות אלו טווח פעולה נרחב- הן יעילות מאוד כנגד חיידקים גראם-שליליים, ובעלות פעילות טובה יחסית כנגד חיידקים גראם-חיוביים.
תחת קבוצה זו ניתן למנות את הצפפים.
דור חמישי: הדור החמישי של הצפלוספורינים פעיל נגד MRSA, והוא כולל את התרופות צפטרולין צפטוביפרול.
צפלוספורינים סידרופוריים: צפלוספורינים אשר מגייסים את מנגנון הכנסת הברזל לתא החיידק לצורך מעבר דרך קרום התא.
חיידקי הסוג Staphylococcus רגישים למתיצילין (MSSA)
קיימת עמידות כנגד חלק מהזנים של שלושת החיידקים האחרונים.
צפלוטין - הצפלוספורין הראשון שיוצר
צפזולין (שם מסחרי בארץ צפזולין.
צפלקסין (שמות מסחריים בארץ צפורל, צפוויט).
שימושים קליניים לצפלוספורינים מהדור הראשון:
דלקת בדרכי השתן (טיפול בחירה אפשרי)
זיהומי עור כגון צלוליטיס, אימפטיגו (טיפול בחירה)
זהומים סיסטמים החשודים ממקור Staphylococcus aureus רגיש למתיצילין
דלקת גרון - לא טיפול הבחירה, אך יש מחקרים המראים עדיפות על פניצילין בחיסול חיידקי Streptococcus בלוע
חיידקי הסוג Staphylococcus (פחות מנציגי הדור הראשון)
לא יעילים כנגד חיידקי הסוג Enterococcus.
קיימת עמידות כנגד חלק מהזנים של שלושת החיידקים האחרונים אם כי פחות מאשר לדור הראשון.
צפורוקסים (שם מסחרי נפוץ בישראל זינצף), ניתן דרך הוריד שלוש פעמים ביום
צפורוקסים אקסטיל (שם מסחרי נפוץ בישראל זינאט), ניתן בפה פעמיים ביום
צפקלור (שם מסחרי נפוץ בישראל צקלור), ניתן בפה
תרופות אלו כוללות כאמור טבעת בטא לקטם, אשר עלולה להינזק על ידי האנזים בטא-לקטמאז (הקרוי כאן צפלוספורינאז)- ישנם חיידקים המייצרים אנזים זה והם עמידים בפני תרופות אלו.
בנוסף לשני מנגנוני העמידות הקיימים בפניצילין (שינוי באתר הקישור או ייצור בתא לקטמזות), קיימים שני מנגנוני עמידות נוספים המאפיינים משפחה זו- האחד ESBL- בטא לקטמז המסוגל לפרק את כל התרופות מקבוצת הצפלוספורין, והשני- מנגנון עמידות כרומוזומלי הנקרא amp-C אשר מתבטא מספר ימים לאחר הטיפול.
הטיפול בתרופות ממשפחת הצפלוספורין תלוי בין היתר בדור התרופה כאמור לעיל.
בדומה לפניצילין, תרופות אלו משמשות לטיפול נגד חיידקים מסוג גראם חיוביים, אולם גם גראם-שליליים, וכן טיפול במחלת העגבת ובמחלת ליים.
בין היתר, התרופות האמורות משמשות כטיפול מניעתי (פרופילקסיס) מלבד טיפול בזיהום הנגרם על ידי החיידק עצמו.
תופעות הלוואי של הצפלוספורינים דומות לאלו של הפניצילין- תגובת רגישות יתר של המטופל.
תופעות לוואי נוספות הן דלקת ורידים (תרומבופלביטיס) כתוצאה מהזלפת התרופה לתוך הווריד, כאבי בטן ושלשולים, אורטיקריה והפרעה בתפקודי הכבד.
רק 10% מאלו שרגישים לפניצילין רגישים גם לצפלוספורין.
בתורת המספרים, צפיפות שנירלמן היא מדד לצפיפות של קבוצת מספרים בתוך קבוצת המספרים הטבעיים.
זהו מדד מרכזי בתורת המספרים האדיטיבית, העוסקת בשאלות כמו השערת גולדבך, בעיית וארינג ומשפט ארבעת הריבועים, המבקשות להציג מספר כסכום של מספרים מקבוצה נתונה.
אם קבוצה של מספרים, אפשר לסמן ב-
את הרישא המתאימה של A.
הצפיפות של A קשורה, באופן אינטואיטיבי, בקצב הגידול של הקבוצות .
ב-1931 הציע המתמטיקאי הרוסי לב שנירלמן לבחון את מידת הצפיפות , כלומר, המספר הגדול ביותר המקיים את התנאי לכל .
מדד זה נקרא "צפיפות שנירלמן" של הקבוצה A.
הצפיפות שווה ל-1 אם ורק אם A כוללת את כל המספרים הטבעיים (מאחד ואילך).
הצפיפות של כל קבוצה סופית היא 0, אבל זוהי גם הצפיפות של קבוצות גדולות כמו קבוצת כל הריבועים או הראשוניים.
לכל קבוצה שאינה כוללת את המספר 1 יש צפיפות 0. הצפיפות של הסדרה האריתמטית היא .
בניגוד למדדים אחרים, המדד של שנירלמן רגיש מאוד לערכים ההתחלתיים של A.
לדוגמה, מדדים כמו או אינם משתנים כאשר מסירים קבוצה סופית מ-A, או כאשר מוסיפים קבוצה כזו, ואף לא כאשר מזיזים את הקבוצה כולה בהפרש קבוע.
צפיפות שנירלמן עשויה להשתנות בכל המקרים האלה.
למרות חסרונות תאורטיים אלה, ואולי דווקא בשלהם, הפך המדד שהציע שנירלמן לכלי מרכזי בתורת המספרים האדיטיבית.
שנירלמן הצליח להראות, בעזרת שיטת הנפה, שלקבוצה יש צפיפות חיובית, כאשר P היא קבוצת המספרים הראשוניים (יחד עם 0 ו- 1) (הסכום מהווה סימון מקובל לאוסף כל הסכומים כאשר a ו- b הם איברים של A ו- B, בהתאמה).
כתוצאה מכך הוא יכול היה להסיק שכל מספר שלם אפשר להציג כסכום של עד 300,000 ראשוניים, או פחות.
התוצאה רחוקה מאוד מזו שקיווה לה גולדבך, ובכל זאת זה היה הצעד המשמעותי הראשון לפתרון השערת גולדבך, מאז הועלתה ההשערה, כמעט 200 שנה קודם לכן.
כדי להוכיח תוצאה זו, חקר שנירלמן כמה תכונות כלליות של מדד הצפיפות שלו, עבור קבוצות המכילות את המספר 0. הוא הוכיח שאם A ו- B קבוצות המקיימות את התנאי , אז הסכום מכיל את כל המספרים הטבעיים.
בנוסף הראה שנירלמן שלכל שתי קבוצות (המכילות את 0), מתקיים .
אם נסמן (כל הסכומים של m ערכים מ- A), אז מהטענה האחרונה נובע ש- , כלומר, אם A קבוצה בעלת צפיפות חיובית, אז הצפיפות של mA עולה על חצי עבור m גדול מספיק.
בשילוב עם הטענה הראשונה, נובע מכאן שכל מספר טבעי ניתן להצגה כסכום של 2m איברים של A, לכל היותר.
נכון שבדרך כלל החסם המתקבל הוא הערכה גרועה, ואפשר להציג כל מספר טבעי כסכום של מספר קטן יותר של איברים.
ובכל זאת, זוהי ההוכחה הקלה ביותר לכך שבקבוצה בעלת צפיפות חיובית אפשר לכסות, בסופו של דבר, את כל המספרים הטבעיים (קבוצות בעלות התכונה האחרונה נקראות בתורת המספרים האדיטיבית "בסיסים").
שנירלמן ואדמונד לנדאו שיערו כבר ב-1931 שאפשר להוכיח לכל שתי קבוצות שסכום צפיפויותיהן קטן מ-1 (והמכילות את 0).
חוקרים רבים ניסו כוחם בפתרון השערה זו, עד ש- H.B.Mann, שלמד את תורת המספרים האדיטיבית אצל אלפרד בראוור, מצא לה הוכחה ב- 1941, ועל כך זכה בפרס קול של החברה האמריקאית למתמטיקה ב- 1946.
צפיפות שנירלמן ממשיכה להוות כלי חשוב בתורת המספרים האדיטיבית, ואף בתחומים רחבים יותר של האריתמטיקה.
בין התוצאות הידועות מצוי לדוגמה משפט של ארדש ו- van der Corput, שלפיו ישנם אינסוף מספרים איזוגיים שאינם ניתנים להצגה כסכום של מספר ראשוני וריבוע; הם הראו שלקבוצת המספרים האלה יש צפיפות חיובית.
צפירת זיכרון או צפירת דומייה היא קול צופר המושמע במשך זמן קצוב של דקות אחדות לשם הבעת אבל ציבורי.
במהלך הצפירה נוהגים השומעים לחדול מכל עיסוק (דוגמת עבודה או נסיעה) ולעמוד במקומם.
אף כי ציון דקת דומייה הוא נוהג מקובל בעולם, בפרט בארצות המערב, הנוהג ללוות את דקת הדומייה בצפירה נעשה נדיר במאה ה-21. בארצות בעלות מסורת נוצרית נוהגים לעיתים להחליף את צפירת הזיכרון בצלצול פעמוני הכנסיות, בהתאם לנוהג נוצרי ותיק לציון אירוע בעל אופי ציבורי, בפרט אבֶל.
ביפן נהוג להכות מכות קצובות בגונג בעת דקת דומייה, בהתאם למסורת המקומית.
במדינות חבר העמים הבריטי, וכן בארצות הברית ובצרפת, מונהג יום זיכרון ב-11 בנובמבר לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ומלחמות אחרות.
יום זה נהוג מאז 11 בנובמבר 1919, ומלכתחילה הונהג לזכר קורבנות מלחמת העולם הראשונה.
ביום זה נהוגה דקת דומייה, או שתי דקות דומייה, ב-11 לפני הצהריים, שהיא השעה שבה נכנסה הפסקת האש לתוקפה עם תום מלחמת העולם הראשונה (לפי שעון בריטניה).
בעבר צוינה דקת הדומייה בצפירה, אולם כיום נמשך נוהג זה במלטה בלבד.
לא בכל המדינות האלה מצוין 11 בנובמבר כיום זיכרון רשמי - מדינות אחדות מעדיפות לרכז את טקסי הזיכרון הרשמיים בימים אחרים.
לפיכך, דקות הדומייה מורגשות בעיקר בכנסיות, שבהן הטקס משתלב בטקסי התפילה היומיים, או בבנייני משרדים, שבהם מתבקשים העובדים והלקוחות להפסיק את עבודתם למשך דקה או שתי דקות.
בהולנד נהוג יום זיכרון ב-4 במאי, יום השנה לפלישת גרמניה להולנד ב-1940, ויום חג לאומי ב-5 במאי, יום השחרור מהכיבוש הגרמני ב-1945. בשעה שמונה בערב ב-4 במאי, נהוגות שתי דקות דומייה רצופות.
בעבר היו מלווים זאת בצפירה, אולם כיום מסתפקים בצלצול פעמוני הכנסיות ברחבי הולנד.
בנוסף מקובל לצלצל בפעמוני הכנסיות בשעת חצות שבין 4 ל-5 במאי כדי לציין את המעבר מיום האבל ליום החג.
החל משנת 2003 מצוין בוורשה מדי שנה יום זיכרון ב־1 באוגוסט, לזכר מרד ורשה, שבו מושמעת ברחבי העיר צפירת דומייה בשעה 17:00.
ברוסיה ובמרבית מדינות חבר העמים נהוגה דקת דומייה במהלך טקסי יום הניצחון ב-9 במאי שבמהלכן מושמע צליל תקתוק שעון, בדומה להשמעת הגונג הנהוגה ביפן.
צפירות זיכרון בישראל נשמעו לראשונה בנובמבר 1949 ביוזמתן של מספר מועצות מקומיות בישראל בזמן קיומן של הלוויות חללי קרבות, על פי הדוגמה שהונהגה בארצות חבר הלאומים הבריטי ביום הזיכרון שנקבע בתום מלחמת העולם הראשונה ל-11 בנובמבר.
דפוס זה אומץ שנה לאחר מכן במסגרת הטקסים הממלכתיים שנערכו לזכר חללי מלחמת העצמאות, ועם קביעתו של יום הזיכרון ב-ד' באייר שולבה צפירת הזיכרון בטקסי יום הזיכרון.
צפירה ראשונה בת דקה הושמעה בשבע בבוקר בעת העלאת נר זיכרון בבתי הקברות הצבאיים וצפירה שנייה הושמעה לפנות ערב במעבר בין יום הזיכרון ליום העצמאות, כשלאחריה שתי דקות דומייה.
הצפירה הושמעה ממערכות הכריזה של הג"א, אך גם מספינות, בתי חרושת ומכבי האש, כמו גם ברדיו.
בשנת 1952 הועברה הצפירה הראשונה לשעה 12:45 בעת קיום טקסי הזיכרון בבתי הקברות הצבאיים ומשך הדומייה הוארכה לשלוש דקות.
בשנת 1953 הושבה הצפירה הראשונה לשעה שבע בבוקר והדומיה בסוף היום שבה להיות שתי דקות.
בחיפה הושמעה צפירה גם ב-11:00 בבוקר בעת הטקסים בבתי הקברות הצבאיים.
מתכונת זאת של צפירה בבוקר וצפירה של שתי דקות בערב נמשכה במהלך שנות ה-50. בשנת 1958 קיבלה הממשלה את המלצות ועדה שדנה בדבר וקבעה צפירה בשעה 10:00 בבוקר למשך שתי דקות.
משנת 1958 נקבעו שלוש צפירות ארציות: אחת בשבע בבוקר, שנייה בעשר בבוקר ושלישית בסיום יום הזיכרון.
הצפירה ב-10:00 בבוקר הייתה למרכזית והצפירות האחרות קוצרו.
בשנת 1969, לאור התארכות יום הזיכרון מ-12 שעות ל-24 שעות, הועברה הצפירה הפותחת את יום הזיכרון משעה שבע בבוקר לשעה שבע בערב הקודם.
בתחילת שנות ה-80, בוטלה הצפירה השלישית לציון תום יום הזיכרון ותחילת יום העצמאות, לאור ביקורת קשה על המעבר החד שגרמה צפירה זו בין תוגת היום לחגיגות העצמאות.
חוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל קובע: "ביום הזיכרון תהא בכל רחבי המדינה דומייה של שתי דקות בהן תשבות כל עבודה ותיפסק כל תנועה בדרכים".
בערב יום הזיכרון מושמעת צפירה בת דקה אחת בשעה 20:00, והיא פותחת את טקסי יום הזיכרון ברחבת הכותל המערבי במעמד נשיא מדינת ישראל, הרמטכ"ל ובני המשפחות השכולות.
ביום הזיכרון מושמעת צפירה בת שתי דקות בשעה 11:00 בבוקר, בפתיחת טקסי האזכרה הממלכתיים בבתי הקברות הצבאיים.
הצופרים המשמיעים את צפירת הזיכרון הם צופרי האזעקה הנפוצים בערים בישראל, והמשמשים גם בעיתות מלחמה.
בשנת 1959 נקבעה צפירת זיכרון גם ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ביום השואה מושמעת הצפירה בשעה 10:00 בבוקר ולאחריה מתקיימים אירועי זיכרון במקומות שונים ברחבי ישראל.
בישראל היו מספר אירועים שבעקבותיהם הוכרז אבל לאומי חד-פעמי, אבל שכלל גם השמעת צפירת דומייה.
עמדות בציבוריות הישראלית כלפי הצפירה
בציבור החילוני בישראל רבים רואים בצפירה ובדומייה הנלווית לה, ובייחוד ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ערך חשוב של זיכרון הנופלים ואף של קדושה, רגעים בהם כלל עם ישראל מתייחד עם זכרם של אלו שנהרגו למען המדינה ואזרחיה.
בציבור הדתי במדינת ישראל, ישנן שתי גישות מרכזיות כלפי צפירת הזיכרון.
בציבור הדתי-לאומי ישנה לרוב תמימות דעים עם הציבור החילוני, אם כי נוטים להדגיש כי הנופלים נהרגו על "קידוש השם".
עמדה זאת הרואה בזיכרון הנופלים ערך של קדושה מתבטאת בדבריו של הרב צבי יהודה קוק כי "העמידה בצפירה לחללי צה"ל, יש בה מצווה קדושה של זיכרון כבוד הקדושים".
בעקבות כך בציבור הדתי הנוהג הנפוץ הוא עמידה דוממת בשעת הצפירה, בדומה למקובל בציבור החילוני.
אחרים נוהגים לעמוד בצפירה תוך אמירת מזמורי תהלים או לימוד משניות לעילוי נשמת הנופלים.
לעומת גישה זו, בציבור החרדי נפוצה התפיסה הרואה בצפירת הזיכרון מעשה חסר משמעות מבחינה יהודית ובכלל, ומנהג שמקורו ב"חוקות הגויים" ובכנסיות.
משום כך הם מתנגדים לקיומו, וישנם מיעוט הסוברים שאף יש בו איסור הלכתי.
רבים מהציבור החרדי נוהגים לעמוד בצפירה רק כאשר הם נמצאים במקום ציבורי, כדי שלא לפגוע ברגשות הזולת, ויש מהם שמקפידים לומר פרקי תהילים בזמן זה על מנת לצקת תוכן יהודי, לעמידה.
יש שמשתדלים להימנע משהייה במקומות ציבוריים על מנת להימנע מדילמה זאת.
ישנם מוסדות חינוך חרדיים אשר בבוקרו של יום הלימודים מכריזים כי לימוד התורה הוא לעילוי נשמת הנרצחים, אך ללא עמידה בשעת הצפירה.
בכיכר השבת שבירושלים מקיימים נטורי קרתא צעדה בעת הצפירה, בה הם הולכים וסובבים את הכיכר, בהכרזה שהקמת המדינה היא מרידה בקב"ה.
ההתעלמות מהצפירה בשכונות חרדיות מסוקרות באמצעי התקשורת החילוניים ועוררה חיכוכים בין הציבור החרדי לבין הציבור החילוני בהזדמנויות שונות.
גם בקרב הציבור הערבי במדינת ישראל יש המתנגדים לצפירה.
בעניין עתירה לבג"ץ שביקשה לתחום את השמעת הצפירה רק למרחב בו מתקיימים טקסי זיכרון, כתב השופט צבי זילברטל:
בעקבות מלחמת חרבות ברזל שבה היו אזעקות גם בימי הזיכרון, לאנשים רבים צפירת הזיכרון הזכירה אזעקה והבהילה אותם.
בעקבות זאת הוצע במאי 2025 לחפש אות קולי אחר, כגון פעמונים.
צפניה כרמל (21 בדצמבר 1940 – 22 בספטמבר 1980) היה שייט ישראלי ואלוף עולם בשיט מפרשיות מדגם 420.
הוא הפך לאלוף העולם הישראלי הראשון בענף ספורט כלשהו כאשר זכה בשנת 1969 באליפות העולם בדגם 420 יחד עם שותפתו לידיה לזרוב.
צפניה התגורר בבת ים והיה חבר באגודת השיט זבולון בת ים מגיל 14. צפניה שימש כרכז הסניף, וזמן מה הדריך גם בסניף באשדוד.
בשנת 1965 הוקם בבת ים מועדון רשמי, שראשיו זיהו את כישרונו של צפניה, ורכשו עבורו מפרשיות כדי שיוכל להתאמן ולהתקדם.
בשנת 1966 ניצח צפניה עם בת זוגו לסירה לידיה לזרוב באליפות ישראל בשיט מפרשיות מדגם 420. באוגוסט 1967 הוא הגיע למקום ה-23 מתוך 52 משתתפים בתחרות בימת אונטריו.
בהמשך החודש, ניצח צפניה, יחד עם יאיר מיכאלי, אברהם קמפינסקי ולידיה לזרוב, בתחרות מפרשיות בינלאומית שנערכה על נהר הדסון בניו יורק.
בשנת 1969 הגיעו צפניה ולזרוב למקום השני באליפות ישראל בנהריה, בה נקבעו שלושת הצוותים לייצג את ישראל באליפות העולם בשוודיה.
בשוודיה, היו הצמד לאלופי עולם ישראלים ראשונים בכל ענף ספורט שהוא, כאשר ניצחו באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 אשר נערכה בסנדהמן.
באותה תחרות, זכה צפניה גם במקום הראשון בתחרות ליחידים.
עם חזרתם לישראל, הם התקבלו בטקס בנמל התעופה לוד, בה הוענקה להם סירה מתנת התאחדות הספורט.
ביוני 1970 זכה באליפות ישראל למפרשיות 420 יחד עם איתמר מור.
בקיץ 1970 ניצח באליפות העולם במפרשיות בדגם סוליטאר, זכה באליפות ישראל בשיט ליחידים והיה חבר בנבחרת ישראל לאליפות העולם בשיט מפרשיות 420 שנערכה בתל אביב, בה הוכתרה נבחרת ישראל כאלופת העולם לקבוצות.
לקראת אולימפיאדת מינכן 1972, צפניה החליט לעבור לדגם האולימפי ההולנדי המעופף וחבר ליהודה כץ, אך השניים הפסידו את המקום באולימפיאדה ליאיר מיכאלי ויצחק ניר.
בשנת 1978, לכבוד שלושים שנים למדינת ישראל, נמנה צפניה בין 32 ספורטאים מצטיינים של מדינת ישראל.
צפניה היה חרט במקצועו, ובין היתר עבד גם כמסגר אצל הפסל יגאל תומרקין.
תחביבו של צפניה בשיט מנע ממנו עבודה מסודרת והוא התקשה להתפרנס.
עירית בת ים סייעה לו והעניקה לו רישיון למזנון על חוף הים.
צפניה טבע ומת בשנת 1980 שעה שהתאמן בשיט גלשן רוח.
בשנת 1982 הוכנס שמו להיכל התהילה הבינלאומי של ספורטאים יהודים.
שני מפעלי שיט נערכים בישראל לזכרו של צפניה כרמל: "שיוט צפניה" הנערך אחת לשנה וגביע ישראל בשיט על שם צפניה כרמל.
הספר צפנת פענח על משנה תורה לרמב"ם הוא אחד מספריו של הרב יוסף רוזין, שרבים מהם נקראו "צפנת פענח".
הספר עוסק בפרשנות תמציתית של החיבור משנה תורה לרמב"ם, ומנוסח באופן קצר מאוד וקשה להבנה באופן חריג.
הקושי בהבנת הכתוב בספר נובע בין השאר מריבוי ראשי התיבות שבו ומכך שהכלים שבהם הוא דן ומנתח, נושאים אופי של פילוסופיה האופיינית לרמב"ם.
להלן ציטוט המהווה דוגמה אופיינית לפסקה בספרו:
פענוח הציטוט: עיינו ברש"י דף ד' ודף ז', ועיינו שם גם בתוספות, וכן בדף ט"ז עמוד א' ועמוד ב', ועיינו שם ברש"י בעניין זה ובדף י' עמוד ב'.
גם לאחר קריאה בכל המקומות להם מציין המחבר בצפנת פענח קשה ללומד שאינו רגיל במשנתו של הרב רוזין לעמוד על הקשר בין שלל המקורות שהוא מציין להם להלכה ברמב"ם הוא בא לבאר.
בספר "מפענח צפונות" הקדישו פרקים להסברת כללי שיטתו ולהסברת ראייתו הפילוסופית של הרב רוזין את דברי התלמוד והמפרשים הראשונים ולפי כללים אלו ניתן להבין בדרך כלל למה הוא מתכוון בציוני המקורות.
חלק מכתביו עדיין לא יצאו לאור.
מהדורה (ראשונה ככל הנראה): ורשה-פיוטרקוב תרס"ג; מו"ל - מאיר יחיאל אלטר.
מהדורה נוספת: ניו יורק תשי"ד; מו"ל - לא ידוע.
צפנת פענח השלם - מהדורה חדשה בצירוף ההשמטות על הגיליון בהוצאת מכון 'עלי זית' תשפ"ה
צפנת פענח עם ביאורים והשלמות מאת הרב אברהם בן שמעון, הוצאת ספרים מוסד הרב קוק; הלכות שבת; הלכות איסורי ביאה; הלכות אישות
צפנת פענח עם השלמות והרחבות, על הלכות איסורי ביאה (ג"כ), בהוצאת מכון ירושלים
בנוסף לעיסוק הישיר בהבנת הטקסט התנ"כי, במגוון רחב של דרכי מחקר ופרשנות, יש העוסקים בחיפוש מידע מוצפן בתנ"ך, בטכניקות הצפנה שונות.
פעילות זו נעשית לעיתים לשם השעשוע והחידוד, אך יש גם המייחסים לה משמעות מיסטית כבדת משקל, כהוכחה למקורה האלוהי של התורה, או כדרך לחיזוי עתידות.
יש גם המחפשים זאת כחלק ממצוות לימוד התורה הכוללת פרד"ס ראשי תיבות של פשט רמז דרוש וסוד.
רבי משה קורדובירו, מחשובי מקובלי צפת במאה ה-16, ציין בספרו "פרדס רמונים" בשער הצרוף: "ידיעת סודות תורתינו הקדושה הוא על ידי הצירופים, והגימטריאות, והתמורות, וראשי תיבות, וסופי תיבות, ותוכי תיבות, וראשי פסוקים, וסופי פסוקים, ודילוג אותיות וצרוף אותיות".
בספר ירמיהו נעשה שימוש בצופן אתב"ש:
"ששך" היא "בבל" בצופן אתב"ש, ו"לב קמי" היא "כשדים".
אנגרמה נרמזת בתורה עצמה, בפסוקים כגון ; .
אף המדרש הולך בדרך זו, ואומר "הוא נבל הוא לבן", כלומר יוצר הקבלה בין לבן לנבל על פי האנגרמה הקושרת את שמותיהם.
בגימטריה נעשה שימוש נרחב לגילוי משמעויות נסתרות בתנ"ך.
על הפסוק נאמר בברייתא כי 318 חניכיו ילידי ביתו אינם אלא אליעזר עבד אברהם לבדו, שהרי אליעזר = 318 בגימטריה.
מהפסוק נלמדת ההלכה (מסכת נזיר, ה/א) שנזירות שלא נקבע אורכה נמשכת 30 יום, כערכה של המילה "יהיה".
על דברי יעקב אבינו: "עם לבן גרתי" (בראשית, לב, ה) אומר רש"י: "גרתי בגימטריא תרי"ג, כלומר עם לבן הרשע גרתי ותרי"ג מצוות שמרתי".
על דברי אחשוורוש להמן במגילת אסתר: "הכסף נתון לך והעם לעשות בו כטוב בעיניך", מפרשים התוספות (מסכת מגילה יג/ב): "גימטריא דהכסף עולה הע"ץ, רמז לו שיתלה עליו" (כלומר הכסף = 165 = העץ).
רש"י נמנע כמעט לגמרי משימוש בגימטריות כפירוש.
הרמב"ן קבע בהקשר זה כי רק גימטריות מסוימות אמיתיות, הן נמסרו למשה בסיני, ומטרתן היחידה - לסייע בזכירת עניין שנאמר בעל-פה.
לעומתם רבי יעקב בן אשר, בספר פרשנותו לתורה -המכונה "פירוש בעל הטורים", עושה שימוש נרחב בגימטריה, ונמצאו בו למעלה מ-600 מקומות, שבהם הוא מפרש באמצעות גימטריה.
בספר קול התור המיוחס לרבי הלל משקלוב תלמיד הגר"א מובאות גימטריות רבות כרמזים לעניין משיח בן יוסף והגאולה.
דילוגי אותיות בתורה היא טכניקה לגילוי מילים או משפטים בעלי משמעות בתורה (או בתנ"ך בכללותו) באמצעות דילוגים במרחק קבוע בין האותיות.
כדי לעשות זאת יש לבחור נקודת התחלה ומרחק קבוע של אותיות שיש לדלג בכל פעם.
באמצע המאה העשרים מצא חיים מיכאל דב ויסמנדל דוגמאות אחדות בתורה, כגון:
השיטה מוכרת גם בשם "הצופן התנכ"י" בעקבות ספר פופולרי בשם זה מאת מייקל דרוזנין, המציג את השיטה, ואף מתיימר לחזות עתידות באמצעותה.
יש הטוענים כי המידע הוצפן במכוון בטקסט המקראי על ידי כותביו, והם מייחסים משקל רב למסרים המתגלים בתורה בגרסתה העברית הנוכחית.
חיפוש מסרים מוצפנים נעשה גם ביתר ספרי התנ"ך וגם בתרגומי התנ"ך.
רעיון הצופן התנ"כי משמש לעיתים ארגוני חזרה בתשובה כדי לאשש את הטענה כי התנ"ך נכתב בהשראה אלוהית (אם כי דרוזנין ייחס את ההצפנה לחוצנים בעלי יכולת טכנולוגית מתקדמת).
שיטת דילוג שונה מיוחסת לרמב"ן.
בעקבות ויכוח שהיה לו עם תלמידו המומר אבנר מבורגוס, ששאלו: אם אכן כל דבר רמוז בתורה - היכן הוזכר הוא, אבנר.
מגילת אסתר היא מבין שני הספרים היחידים בתנ"ך שבו האל אינו מוזכר כלל.
פרשני המקרא ניסו להסביר בדרכים שונות את היעדרותו של אלוהים מן המגילה.
האר"י כתב שהשם המפורש רמוז במגילה באופן נסתר, בראשי תיבות בפסוק "יבוא המלך והמן היום" וכמו כן בפסוק "וכל זה איננו שווה לי - סופי תיבות והפוך.
פעולת הצפנה נודעת עוסקת בפרק ה-46 של תהלים בתרגום המלך ג'יימס.
המילה ה-46 בפרק זה היא shake, והמילה ה-46 מהסוף (תוך התעלמות מהמילה "סלה" שחותמת את הפרק), היא spear.
יש הרואים בכך הוכחה ניצחת לכך שאת התרגום יצר ויליאם שייקספיר (Shakespeare), שהיה בן 46 בשנת 1610, שבה הושלמה הגרסה המוסמכת של תרגום המלך ג'יימס (יצא לאור בשנת 1611).
כך לדוגמה ההגדרה "הרמזור הדובר במדבר" (5, 4, 4, 2, 5, 2), שפתרונה הוא , פסוק תנ"כי שבמקורו עוסק בדברי העם אדום.
את העצה המופיעה בספר משלי, "יהללך זר ולא פיך", הממליצה לאדם שלא לפאר את עצמו, יש הקוראים בשינוי קל: "יהללך זר, וָלא - פיך", כלומר, אם אין מי שיספר את תהילתך, עשה זאת בעצמך.
(משמעות מעין זו אינה מיוחסת לכוונת הכתוב האמיתית אלא כשעשוע לשון).
הפתגם העממי "אחרי מות, קדושים אמור" נוצר משמותיהן של שלוש פרשות רצופות בספר ויקרא: אחרי מות, קדושים, אמור.
צפירת שבת היא קול צופר המושמע בשכונות דתיות וחרדיות בישראל ובמספר מדינות נוספות, בזמן הדלקת הנרות לפני כניסת שבת וחג.
מטרת הצפירה היא הכרזה על כניסת השבת או החג, ותזכורת לחדול ממלאכות האסורות בשבת וחג, ולהדליק את נרות השבת והחג.
במשך השנים שימשו כלים שונים לפעולה זו, בין השאר שופר וחצוצרה.
בדומה למנהג הקדום, גם כיום מקובל להשמיע את הצפירה פעמיים, פעם אחת זמן מסוים קודם לזמן כניסת שבת, והשנייה בזמן כניסת שבת.
בשנים האחרונות הוחלפו במקומות רבים הצופרים ברמקולים המשמיעים מוזיקה חסידית או מזמורי שבת לפני ובסמוך לצפירה.
כך למשל נהוג בערים לוד ובני ברק.
בין השאר הוביל את מיזם זה רפאל הלפרין שתרם מערכות כאלו למקומות רבים.
בישראל, בזמן מבצע צוק איתן לא הושמעה צפירת השבת במקומות רבים, לבקשת פיקוד העורף, על מנת למנוע בהלה מיותרת מהתושבים.
במספר מקומות גררו התקנת צופר או רמקול התנגדות של התושבים החילונים בסביבה להפעלתם.
בשוק מחנה יהודה בירושלים נהגו בעבר לתקוע בשופר כמה שעות לפני כניסת השבת (ככל הנראה, שם צולמה התמונה המצורפת לערך).
דבר זה נועד לבשר לבעלי העסקים בשוק כי הגיע העת לחדול מעסקים לסגור את העסק ולהתחיל בהכנות לקראת שבת, שלא ייווצר מצב שבו נסגרים העסקים בשוק עם כניסתה של השבת ובעלי העסקים והקונים יגיעו לידי חילול שבת.
וכיום ישנם חסידים שעוברים בין הדוכנים כדי לזרז את המוכרים לקראת כניסת השבת.
במספר מקומות נהוג להשמיע צפירה גם ביציאת השבת, כמו למשל בקריית בעלז בירושלים שם מושמעת הצפירה בזמן יציאת השבת לשיטת רבינו תם.
בספר יוסיפון מובא שבירושלים בזמן בית המקדש היה עולה התוקע בערב שבת ובצאת השבת.
צפירה קטינסקי-עוגן (לעיתים: צפירה ברוך) (כ"א באלול תרע"ט, 16 בספטמבר 1919 – ט"ו בניסן תשע"א, 19 באפריל 2011) הייתה מוזיקולוגית, ד"ר לספרות עברית, סופרת ומחנכת ישראלית.
נולדה בתל אביב, בתם הצעירה של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק.
למדה בגימנסיה הרצליה ובבית המדרש למורים.
בשנות ה-30 הייתה קשרית ב"הגנה" ופעילה בש"י.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי, ובמשך ארבע שנים הייתה סרג'נט מייג'ור (רס"רית) בחיל העזר לנשים במצרים.
השתלמה במוזיקה בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
במשך שנים רבות הייתה מחנכת ומורה למוזיקה בתל אביב.
רוב חייה התגוררה בבניין המשפחתי שבנה אביה ברחוב שינקין בתל אביב.
מאז שנות ה-50 פרסמה בשבועוני הילדים סיפורים קצרים ורשימות על מוזיקה.
כמו כן פרסמה מספר ספרים בתחום תולדות המוזיקה וסיפורי ילדים.
הייתה נשואה ליהושע בלום, וכעבור זמן התגרשו.
חלק מספריה יצאו תחת השם צפירה ברוך.
מנישואיה הראשונים נולדה בתה נעמי קורדובה.
ב-1965 נישאה למשורר יצחק עוגן, שהתאלמן ב-1964 מאשתו הראשונה, השופטת לאה עוגן.
בסוף שנות ה-50 התגייסה לצה"ל בדרגת רב-סרן, והקימה יחידה שהעניקה השכלת יסוד לחיילים שלא סיימו בית ספר יסודי.
במלחמת יום הכיפורים, בהיותה כבת 54, שבה והתגייסה ושימשה כקצינת קשר עם משפחות הנעדרים.
בשנת 1996, בגיל 77, הגישה את הדוקטורט שלה בספרות באוניברסיטת בר-אילן על שירת החשק העברית בספרד.
בשנת 2003 יצרה אחייניתה, פרופ' יעל קציר, את הסרט התיעודי המשפחתי "שבעה על אמא", שבו הייתה צפירה עוגן אחת הדמויות המרכזיות.
בשנת 2009 יצרה קציר את הסרט "צפירה מלכת שיינקין", על צפירה עוגן.
נפטרה בשנת 2011, בגיל 91. נקברה לצד בעלה, יצחק עוגן, בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
הנדל: אזרח העולם, תל אביב: מ.
הגדה של מוזיקה, ירושלים: שוקן, תשי"ח 1957
הסוד של רחל ואלי, ועוד סיפורים, תל אביב: רשפים, תשמ"א 1981
צלילי הקסם, ועוד סיפורים, תל אביב: רשפים, תשמ"ז 1987
רישומי ענק היונה: מאת אבן חזם - בשירת-החשק העברית בספרד, תל אביב, תשל"ז
תשתיות מן המקרא ומשירת החשק הערבית בשירת החשק העברית בספרד, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשנ"ו 1996
צפנת בת פניאל היא דמות המופיעה באחת מאגדות החורבן.
אגדות אלו מתארות את הנעשה בירושלים במהלך חורבן בית שני, שהתרחש בתשעה באב.
האגדה על צפנת בת פניאל מופיעה במסכת גיטין, מסופרת על ידי ריש לקיש.
האגדה מספרת על צפנת בת פניאל, בתו של הכוהן הגדול, שהייתה יפה מאוד.
היא נקראה צפנת כיוון שהכול היו צופים ביופייה.
יש אומרים שהייתה כל כך יפה שכל מי שהסתכל עליה לא ידע את נפשו, ואור נוגה בא עליהם, כאילו כוכב מעלה ירד משמים ארצה.
בגרסה אחרת של הסיפור, לא הייתה בעולם אשה יפת-תואר מצפנת."עיניה היו כגחלים; וכי הסתכלה באדם, שרפה אותו חי ויהוּמם."
במהלך החורבן נשבתה על ידי גיבור רומי, והוא "נתעלל בה כל הלילה".
אולם בבוקר החליט כי אם היא תמשיך להישאר בבעלותו, הוא ישתגע מרוב יופייה והיא תמשול בו.
על כן הלביש אותה שבעה חלוקים והוציא אותה לשוק למכור אותה כשפחה.
בא אדם מכוער מאוד, אדם "קל שבקלים וריק שבריקים", ודרש לראות את יופייה לפני קנייתה.
לאחר חילופי דברים הסכים המוכר להראות את גופה.
כל פעם מורידים לה שכבה והקונה דורש לראות עוד.
כשהגיעה לשכבה השביעית היא קרעה מעצמה את הבגד וצעקה צעקה גדולה "ריבונו של עולם, אם עלינו לא חסת, על קדושת שמך הגיבור למה לא תחוס?".
לפי גרסה אחרת של הסיפור, כשקרעה צפנת את החלוק השביעי, הקונה כל כך נבהל מיופייה, והנערה אמרה: "הוי, שוטה!
קנה אותי בכסף מלא, אין כמותי נאה בבנות-עמי ובת-כוהנים אני; יבוא בעל-הדין ויתבע את עלבוני"; על נערה זו ניבּא הושע ואמר: פן אפשיטנה ערומה והצגתיה כיום-היוָלדה!
בקריאה פשוטה מתאר הסיפור, כחלק מאגדות החורבן, את ההתאכזרות של הכובשים במהלך החורבן.
במסכת גיטין, משווה ריש לקיש את הסיפור לקינתו של ירמיהו "בת עמי חגרי שק והתפלשי באפר אבל יחיד עשי לך מספד תמרורים כי פתאום יבא השודד עלינו" ריש לקיש מדגיש שלא נאמר שהשודד יבוא "עלייך", כלומר על בת ציון, כי אם "עלינו".
מילה זו מחדדת את הרלוונטיות של התוכחה, ורומזת שכל אחד יכול להיפגע.
חז"ל אמרו כי צעקתה של צפנת היא תפילה של בת ישראל שלא חוזרת ריקם.
צָפִיר (שם מדעי: Rupicapra) הוא סוג בתת-משפחת היעלים החי באירופה ובאסיה.
בעבר תפוצת הצפיר הייתה גדולה הרבה יותר, אך עם התפשטות האדם והרס מקומות הגידול לטובת מינים מבויתים צומצמה תפוצתו בצורה ניכרת.
עם זאת, אין סכנה להכחדת הסוג.
צפיר האלפים (שם מדעי: Rupicapra rupicapra) הוא מין מסוג צפיר ממשפחת הפריים מתת-משפחת היעלים הנפוץ ברחבי הרי דרום אירופה ומרכזה, כולל: הרי הקרפטים ברומניה, הרי האלפים והבלקן.
גם באסיה בהרי הקווקז והרי טאטרה ניתן למוצאו.
המין אף הובא למספר איים בניו זילנד.
במין זה שבעה תת-מינים, המובדלים במרחבי מחיה שונים על פני אירופה.
עור הצפיר נמצא בשימוש נרחב בקרב תעשיית העורות, בעיקר עבור ביגוד.
בגלל היותו רך ושמירת מרקמו לאורך זמן גם לאחר ניקוי.
צפיר האלפים מגיע בבגרותו לכ-70 ס"מ גובה, ו-130 ס"מ אורך (כולל הזנב, שלרוב מקופל).
משקל הצפיר נע בין 30 ל-60 ק"ג, כשהזכר גדול במעט מהנקבה.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים קצרות וישרות הכפופות מעט בקצוותיהן, אך קרנות הזכר עבות מעט יותר.
בקיץ הצפיר מגדל פרוה בצבע חום עמוק שהופכת לאפור בהיר בחורף.
מאפיין מובהק הוא סימנים לבנים התחומים בפסים שחורים מתחת לעיניים.
הזנב לרוב לבן ובעל פס שחור לאורך הגב.
בשנת 1907 שלח פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה מתנה לאי מספר צפירים אלפינים.
במהרה התפשט המין על פני מרבית האי הדרומי.
רשויות האי, לא רק שאינן מונעות את ציד המין, אלא אף מעודדות אותו, כדי להגביל את השפעתו על בעלי החיים המקומיים.
בממוצע, הצפיר הניו זילנדי שוקל כ-20% פחות ממקבילו האירופאי, דבר המרמז על חיסרון במזון בקרב המין.
צפית הוא מוסד חינוכי הנמצא בקיבוץ כפר מנחם ומשתייך לתנועת השומר הצעיר.
צפית הוקם על ידי תנועת השומר הצעיר בשנת 1955 בקיבוץ כפר מנחם בשם "מוסד כפר מנחם".
אז למדו רק ילדים מהקיבוץ ובית הספר תפקד כבית ילדים: החניכים ישנו במוסד כל השבוע ולמשך כל השנה.
בתחילה הוקמו בתי פנימייה ומבנה חדר האוכל.
בית הספר נפתח בשנת 1992 למושבים והמועצות האזוריות לכיש ומטה יהודה (היה קודם ניסיון חד פעמי של שילוב תלמידי מושבים ממטה יהודה בשנתון שסיים ב-1982), הורחב והוקמו בו עוד 3 בתי כיתות, מבנה מעבדה, אודיטוריום ובניין ספרייה.
כיום יש במוסד פנימייה של חברת הנעורים צפית ופעילה בה תלמידים מכיתות י'-י"ב יכולים להישאר לישון שלוש פעמים בשבוע.
זוהי אחת מ-3 הפנימיות הפעילות של השומר הצעיר כיום.
ההמנון הרשמי של פנימיית צפית הוא השיר חלומות של רוחמה רז.
בשנת 2004 נכלל צפית ברשימת 10 בתי הספר הכי טובים במוסף "הכי טובים" של מעריב.
בצפית נהוג לתת לכל כיתה כינוי ביום הראשון של הלימודים בתחילת כיתה ז' ובתחילת כיתה י' (כאשר נבנות הכיתות מחדש).
בכל שנה נבחר נושא אחר לשכבה, ועל הכיתות לבחור שמות לכיתה לפי נושא.
בשל כמות התלמידים שגדלה באופן קבוע משנה לשנה ישנה צפיפות רבה בצפית, ולכן נהרסו שלושה מבתי הפנימייה ונבנו בתי כיתות חדשים במקומם.
כמו כן נבנה מבנה מדעים חדש ובניין מנהלה.
מועצה אזורית יואב: כפר מנחם, כפר הרי"ף, רבדים, שדה יואב, נגבה, סגולה, ורדון, גת, נחלה, גלאון, בית ניר, בית גוברין
מועצה אזורית מטה יהודה: הראל, נחשון, נווה שלום
מועצה אזורית באר טוביה: חצור
בנוסף מגיעים חניכים אחדים מגן יבנה, בני עי"ש, גדרה, באר טוביה, לכיש, קריית גת, וקריית מלאכי.
צפיר הקורדילרים (שם מדעי: Oreamnos americanus) הידוע גם כעז הרי הרוקי, הוא מין יחיד בסוגו של פרסתן גדול דמוי עז, החי באזורים הררים של צפון אמריקה.
השם המדעי "Oreamnos", נגזר מיוונית: "Ore" פירושו "הר" ו-"amnos" פירושו "כבש"; צירוף של שתי המילים פירושו "כבש הרים אמריקני".
למרות שצפיר הקורדילרים קרוי גם "יעל ההרים", הוא אינו שייך לסוג יעל, ואף לא לסוג צפיר הכולל מינים החיים בבית גידול דומה.
צפירי הקורדילרים מעולם לא בויתו לצמרם, אולם לפני מאות שנים ילידים קולומביאניים במערב צפון אמריקה היו אוספים את צמרם הנושר באביב ואורגים ממנו בגדים.
בשנת 2011 יצא מטבע אמריקני שבצידו מוטבע צפיר קורדילרים בפארק הלאומי גליישר.
גופו הארוך של הצפיר נתמך על ידי רגליים שריריות וחזקות, ופרסות גדולות וחדות המותאמות לטיפוס באזורים הרריים; בצד התחתון של הפרסה, יש לו כרית גמישה דמוית גומי המסייעת לו לתפוס בזיזים קטנים ומונעת ממנו להחליק.
צפיר זה מסוגל לטפס בקלות על מדרונות תלולים בזווית של 60 מעלות ויותר.
הפרווה של הצפירים נראית כצמר הכבשים, ומשתנה בעונות: בקיץ היא לבנה וקצרה יחסית, ובחורף פרועה וצפופה יותר ומתווספת אליה שכבת שיער עבה של שערות ארוכות וחלולות בעלות גוון צהבהב.
פרווה זאת עוזרת לצפיר לעמוד בפני מזג האוויר הקפוא בהרים, וכן בטמפרטורות נמוכות עם רוחות של 50 מעלות מתחת לאפס.
כאשר מגיע האביב הצפיר מזרז את נשירת הפרווה החורפית על ידי גירוד ושפשוף סלעים ועצים.
באזור הכתפיים יש לצפיר מעין גיבנת, ובצוואר יש בליטת שיער.
לשני המינים יש זקן עבה מתחת לסנטר, וזנב עבה וקצר.
הזכרים גדולים מהנקבות בצורה ניכרת (כמעט ב-30%) אולם מלבד זאת הדו-צורתיות זוויגית שלהם מועטת.
אוזניו של צפיר זה קטנות וחוטמו ארוך ועבה.
העיניים והאף קטנים ושחורים, ועומדים בניגוד חזק לפרווה הלבנה שבפנים.
הן לזכרים והן לנקבות זוג קרניים קצרות ושחורות בעלות טבעות צמחייה שנתיות, ומקומרות מעט לאחור וארוכות יותר אצל הזכרים; הקרניים חדות מאוד בקצוות, ובתוספת האופי התוקפני שלהם מעניקות להם יכולת לחימה יוצאת מן הכלל כלפי בני מינם או כלפי טורפים.
מידות גופו של צפיר הקורדילרים:
צפיר הקורדילרים נפוץ בצפון אמריקה לאורך הרכסים והמפלים של הרי הרוקי במדינות קנדה וארצות הברית.
תפוצתו מתחילה בדרום ודרום מזרח אלסקה, עוברת דרך יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות, קולומביה הבריטית, אלברטה, וושינגטון, ומסתיימת באיידהו ומונטנה.
התפוצה הצפונית ביותר שלו היא לאורך השוליים הצפוניים של "הרי שוגטש" בדרום אלסקה.
אוכלוסיות שלו הובאו גם לתחומים נוספים בארצות הברית כגון: איידהו (באזורים שלא היה מצוי), ויומינג, יוטה, נבדה, אורגון, קולורדו, טקסס, דקוטה הדרומית איי קודיאק ובאראנוף באלסקה, וחצי האי האולימפי בוושינגטון.
צפירי הקורדילרים הם היונקים הגדולים ביותר בבית גידולם ההררי, אשר מגיע לגבהים של 5,000 מטר מעל פני הים או אף יותר.
רוב הצפירים מצויים בבתי גידול גבוהים עד מקום שבו יש צמחייה.