tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סין היא מדינה רב-לאומית המכירה ב-56 קבוצות מיעוטים.
הרוב המכריע של הסינים משתייכים לקבוצה האתנית של ההאן (汉); הם מהווים כ-92% מהאוכלוסייה ומאכלסים כשליש משטחה של המדינה הסינית בלבד.
האומדנים הסטטיסטיים הבאים הם לשנת 2004
תוחלת חיים לגברים: 70.4 שנים
תוחלת חיים לנשים: 73.72 שנים
ההנהגה הסינית מנסה להגביל את אוכלוסייתה המונה מעל למיליארד נפשות, ומפקחת על מספר הילדים הנולדים.
עד ינואר 2016 נהגה נורמה לפיה משפחות עירוניות הורשו להביא לעולם רק ילד אחד, ומשפחות כפריות (מבני ההאן בלבד) הורשו להביא לעולם שני ילדים, במקרים בהם היילוד הראשון היה בת.
הנימוק לכך היה שבכפר יש צורך בבנים, המתאימים יותר לעבודה פיזית.
תוצאת מדיניות זו הייתה ילודה סלקטיבית וטיפול חסר בתינוקות בנות.
מבחינה מספרית הובילה מדיניות זו להולדת 115 בנים על כל 100 בנות – תופעה חריגה בעולם.
ההנהגה הסינית מצידה ניסתה להיאבק בתדמית הנחותה של הבנות, נתנה ביטוי בפרסומים רבים ליתרונות שיש בלידת בת, ואף הטילה סנקציות על הורים שנתפסו מנסים לבחור את מין התינוק.
באוקטובר 2015 שונתה באופן רשמי המדיניות של ילד אחד למשפחה, וניתנה רשות לכל להביא שני ילדים לעולם.
בשנת 2021 ניתנה רשות להביא שלושה ילדים לעולם.
בשנת 2022, לראשונה מזה 60 שנה, אוכלוסיית סין בירידה למרות הניסיון לעודד ילודה.
זאת לאחר עשרות שנים של מדיניות הפוכה.
תחזיות מעודכנות של צוות מחקר באקדמיית שנגחאי למדעי החברה, מהראשונים שחזו את מיתון האוכלוסייה ב-2022, מצביעות על התכווצות אוכלוסיית סין מ-1.4 מיליארד כיום לכ-525 מיליון בלבד עד שנת 2100.
השפה הרשמית של סין, שנלמדת בבתי הספר, היא מנדרינית תקנית.
במחוזות מסוימים, וכן בנפות מסוימות בעלות סטטוס אוטונומי, נעשה שימוש רשמי גם בשפות מקומיות.
כך למשל בטיבט ובאזורים מסוימים בסצ'ואן, גאנסו, צ'ינגהאי ויונאן מונהגת הטיבטית כשפה רשמית בנוסף למנדרינית, ובנפה האוטונומית שׂי-שְוַאנְג-בּאן-נָה (西双版纳) שבדרום חבל יונאן ניתן לראות שילוט רשמי בשפת בני הדאי.
סין סובלת ממספר בעיות רפואיות חמורות – גידול במספר נפגעי האיידס ומאות מיליוני מעשנים.
בעיה נוספת שמגיעה לממדי מגפה היא צהבת נגיפית B, ומבין 350 מיליון החולים בה ברחבי העולם, כשליש גרים בסין.
לעיתים קרובות גורמת מחלה זו לסרטן כבד סופני.
סין מפעילה מספר תוכניות ממשלתיות לחיסון ילדים נגד הצהבת; נכון ל-2006 חוסנו 11 מיליון ילדים, שיעור שאינו גבוה דיו לעצירת התפשטות המחלה.
כמו כן, יצאו מסין מספר מגפות שהתפשטו ברחבי העולם כגון סארס ומגפת הקורונה.
הרפובליקה הערבית המאוחדת, או רע"ם הייתה איחוד בין סוריה למצרים בין השנים 1958 ל-1961. האיחוד נוצר ב-1958 כצעד הראשון לקראת הקמת אומה כלל-ערבית אחת.
רע"ם התפרקה כאשר סוריה פרשה בעקבות הפיכה בשנת 1961, אולם מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971.
הרפובליקה נוצרה ב-1 בפברואר 1958, בהסכם בין נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ונשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, בעקבות יוזמה של קציני צבא ופוליטיקאים סורים שהציעה את איחודה של סוריה עם מצרים בדרך להקמתה של אומה ערבית אחת תחת הנהגתו של נשיא מצרים נאצר.
חלום האומה הערבית הגדולה שטף את סוריה באותם ימים, והפופולריות של נאצר, שעלתה לאחר שהלאים את תעלת סואץ בשנת 1956 והעז "להמרות את פי המעצמות האימפריאליסטיות", העלתה את קרנו של רעיון האיחוד בסוריה.
לאיחוד הייתה גם סיבה פוליטית.
כוחה ההולך וגדל של המפלגה הקומוניסטית בסוריה הדאיג את הגופים הפוליטיים והחברתיים בסוריה, ובעיקר את ראשי הצבא הסורי.
איחוד עם מצרים, שבה שלט נאצר תוך דיכוי הקומוניסטים, יכול היה לפתור בעיה זו.
מנהיגי הרפובליקה הצהירו כי מטרת הקמתה היא התכוננות למלחמה משותפת נגד מדינת ישראל.
נשיא מצרים נאצר ונשיא סוריה שוכרי אל-קוותלי חתמו על הסכם האיחוד ב-22 בפברואר 1958 לאחר משאל עם בשתי המדינות.
בירת המדינה המאוחדת הייתה קהיר.
חמישה ימים לאחר האיחוד מונה נאצר לנשיא הרפובליקה.
במסגרת האיחוד נשלטה סוריה על ידי יועצים צבאיים מצרים, אשר מנעו את ההפיכה הקומוניסטית, אך הפכו את סוריה למעשה למושבה של מצרים.
מצרים ניסתה לצרף גם את צפון תימן לאיחוד, ואף התערבה במלחמת האזרחים בצפון תימן, אך תימן נחשבה כשותפה קונפדרטיבית בלבד ברפובליקה.
דגל רע"ם התבסס על דגל מצרים בתוספת שני כוכבים שנועדו לסמל את שני חלקי המדינה.
לאחר הפיכת 8 בפברואר 1963 בעיראק אימצה המדינה בשליטת מפלגת הבעת' דגל דומה בעל שלושה כוכבים, כשהשלישית מציינת את עיראק.
בזכרונם של תושבי ישראל נחרת המושג רע"ם בזכות תחנת הרדיו 'קול הרע"ם' ששידרה בעברית וזכתה לפופולריות עקב התעמולה המשעשעת ששודרה בה.
הגורם העיקרי לפירוק האיחוד היה רצונו של נאצר לשלוט בו, בזמן שסוריה ראתה את עצמה כשותף שוויוני.
באופן עקרוני, הן נאצר והן מפלגת הבעת' תמכו במדיניות סוציאליסטית, אך בפועל נאצר לא ביצע צעדים משמעותיים שיקדמו את השותפות.
בנוסף לכך היו קשיים כלכליים רבים שהעיבו על האיחוד.
בחוקת הרפובליקה שנכתבה ב-1958 הוגדר פרלמנט בן 600 חברים, מהם 400 מצרים ו-200 סורים.
הוגדר שנאצר יהיה נשיא הרפובליקה ויהיו לו ארבעה סגנים, שניים מהם מצרים ושניים סורים.
כמו כן הוגדרה ממשלה בת 34 שרים, מתוכם 14 סורים.
מתחילת הדרך ידם של המצרים הייתה על העליונה, ובמשך השנה הראשונה נאצר פעל במרץ להקטין עוד יותר את כוחם של הסורים.
בתחילה עבד אל-חכים עאמר, סגנו של נאצר, ביצע כמה רפורמות ליברליות שעודדו פעילות של אנשי עסקים סוריים במצרים, אך בהמשך מצרים אכזבה שוב ושוב את אנשי הבעת' הסורים.
הסורים ביקשו ליצור פדרציה בין סוריה ומצרים, אך נאצר התעקש שהאיחוד יהיה מיזוג מלא של שתי המדינות למדינה אחת, ובתוך זמן קצר סוריה מצאה את עצמה נשלטת כליל על ידי כלכלת מצרים, שהייתה חזקה ויעילה יותר.
ב-8 ביולי 1959 התקיימו בחירות לרשויות המקומיות של הרפובליקה.
מתוך 9,445 מושבים, אנשי הבעת' זכו רק ב-250 מקומות, והיה ברור שתוצאות הבחירות זויפו על ידי אנשי נאצר.
הוקמה ממשלה חדשה ששלטה בסוריה באמצעות מנגנוני ביטחון אכזריים שדיכאו כל אופוזיציה למשטר.
לאחר מכן נאצר ניסה לפרק את מפלגת הבעת' הסורית.
לאנשי נאצר הייתה השפעה רבה על סניפי מפלגת הבעת' בירדן ובלבנון, ואלה ניסו לשנות את חוקת המפלגה כך שבפועל מפלגת הבעת' הסורית תפורק.
הניסיון נכשל, ומאותו רגע החלה התכתשות פוליטית בין נאצר לבין אנשי מפלגת הבעת' הסורית.
כתגובה, נאצר מינה באוקטובר 1959 את סגנו עבד אל-חכים עאמר כשר הכלכלה של סוריה.
בהמשך החלו כוחות הביטחון המצרים להתנכל ולאסור פעילים של מפלגת הבעת' הסורית.
ב-21 בדצמבר 1959 השמיץ נאצר את מפלגת הבעת' הסורית במילים חריפות, דבר שגרם להתפטרות של שרים סוריים ממספר משרדי ממשלה חשובים.
נאצר ניצל את ההזדמנות והחליף שרים אלו בפוליטיקאים מצרים.
בשנת 1960 פקדה את סוריה בצורת קשה, ונאצר כמעט ולא עשה דבר על מנת לעזור לתושבי סוריה.
בקרב תושבי סוריה הורגשה אכזבה הולכת וגוברת מהאיחוד עם מצרים.
ב-28 בספטמבר 1961 התקוממו קצינים סורים כנגד האיחוד וחוללו הפיכה צבאית בדמשק.
מנהיגי ההפיכה היו מוכנים לשאת ולתת עם האיחוד, על בסיס שוויון בין סוריה ומצרים בתוך הרפובליקה, אך נאצר סירב לכך.
מנהיגי ההפיכה הודיעו על פרישה מהאיחוד עם מצרים, ובכך פורקה למעשה הרפובליקה הערבית המאוחדת.
נאצר המשיך להכריז שהוא לא נטש את חזון "האיחוד הערבי האולטימטיבי" וכי הוא מעוניין לחדש את האיחוד, אך מטרה זו מעולם לא הושגה שוב.
שוכרי אל-קוותלי, שהיה נשיא סוריה לפני האיחוד, התפטר מתפקידו לטובתו של נאצר לאחר הקמת הרפובליקה, ופרש מפעילות פוליטית בשנות האיחוד.
ואולם הוא לא נמנע מלהטיח ביקורת בנאצר ובמשטרו.
בין היתר האשים את נאצר בכפיית דיקטטורה על סוריה, בסתימת פיות, בהלאמת תעשיות ובפגיעה בכלכלה הסורית.
קוותלי תמך בקבוצת הקצינים הסורים שהביאו לקריסת האיחוד ב-1961. לימים התחרט על שהוביל את מהלך האיחוד, וטען כי היה מאוכזב והמום נוכח משטרו הרקוב והדיקטטורי של נאצר.
בשנת 1956 התחולל מרד של האזרחים ההונגרים נגד ההשפעה הסובייטית.
המרד דוכא באכזריות על ידי הצבא הרוסי, עשרות אלפים נהרגו, ומאות אלפים נמלטו כפליטים.
הונגריה שמיד לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1947 חתמו ההונגרים על חוזה פריס, בו שבה הונגריה לגבולות שנקבעו בחוזה טריאנון בשנת 1920, לאחר שבמהלך בריתם עם אדולף היטלר הרחיבו ההונגרים מאוד גבולות אלו.
הסכמי פריס שנחתמו ב-10 בפברואר 1947 הכריזו על בוררות זו כמבוטלת, והשיבו את הונגריה לגבולות שבהם הייתה ב-1 בינואר 1938. כל שביקשו ההונגרים להשיג בבריתם עם אדולף היטלר ירד לטמיון.
המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהתמודדו בבחירות אלו במסגרת ארגונית אחת זכו יחדיו ב-17%.
עתה הייתה המדינה נתונה בידיו של מתיאש ראקושי, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
אלפים הוצאו להורג ועשרות אלפים נעצרו.
יריבו העיקרי במאבק על השלטון היה לאסלו רייק, ששימש עתה בתפקיד שר החוץ.
בספטמבר 1949 נעצר רייק, ולאחר משפט ראווה שבו הודה כי היה מרגל לטובת מיקלוש הורטי, לאון טרוצקי, יוסיף ברוז טיטו וממשלת ארצות הברית, הוצא להורג.
היה זה האות למסע טיהורים בתוך המפלגה.
אלפים נעצרו ועשרות אלפים גורשו מן המפלגה, ביניהם יאנוש קאדאר שיהיה לימים שליטה של המפלגה.
ההערכה היא כי כאלפיים איש הוצאו להורג, כמאה אלף נעצרו, ומאתיים אלף גורשו מן המפלגה.
ראקושי פתח במסע לשיפור מערכת החינוך בהונגריה.
המניע לכך היה הרצון בהחלפת המעמדות המשכילים בהונגריה, שהיו תומכים מסורתיים של הימין והמרכז, במה שכונה על ידו "האינטליגנציה העובדת".
אמנם היה זה שיפור בהשכלת המעמדות הנמוכים, ומתן אפשרויות נוספות לילדי הפועלים, כמו גם הגברת שיעור האוריינות באופן כללי, אך בתמורה לכך נאלצו התלמידים ללמוד אידאולוגיה קומוניסטית בבתי הספר ובמוסדות להשכלה הגבוהה.
הקרדינל יוזף מינדסנטי, שנמנה עם המתנגדים לפשיסטים ההונגרים ולשלטון הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה נעצר בדצמבר 1948, והואשם בבגידה.
לאחר חמישה שבועות במעצר, הודה בהאשמות נגדו ונידון למאסר עולם.
מנהיגי הכנסיות שמחו על צעד זה "טוהרו" אף הם והוחלפו באחרים שהיו נוחים יותר למשטרו של ראקושי.
ראקושי ניסה להנהיג קולקטיביזציה של החקלאות נוסח סטלין, אך נתקל בקשיים שהכשילו את תוכניתו והורידו את רמת החיים בצורה חריפה.
ממשלתו הפכה לפחות ופחות פופולרית.
מותו של סטלין בשנת 1953 ערער את הבסיס שעליו נשען משטרו של ראקושי.
בדרומה של הונגריה החלו היוגוסלבים לפתח מדיניות עצמאית, בהנהגתו של המרשל טיטו.
קולות אלה נשמעו ברור וחזק אף בהונגריה עצמה.
על מנת לפייס את הקולות הפנימיים והחיצוניים הקוראים לרפורמה מינה ראקושי את הרפורמיסט אימרה נאג' לראש הממשלה ב-13 ביוני 1953, בעודו שומר על משרת המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
השנים הבאות היו שנות מאבקי כוח בין ראקושי ונאג'.
נאג' החל ברפורמות דמוקרטיות, הסיר את שליטתה של המפלגה מאמצעי התקשורת, ועודד דיון דמוקרטי בשאלות פוליטיות וכלכליות.
נאג' הבטיח להגביר את הייצור וההפצה של מוצרי צריכה, ולהחל ברפורמות כלכליות, שעמדו בניגוד לקולקטיביזציה שניסה ראקושי לכפות על המשק ההונגרי הממאן.
נאג' שחרר ממעצרם מנהיגים אנטי קומוניסטיים, והבטיח כי בקרוב יקיימו בחירות חופשיות.
ב-9 במאי 1955 הוביל ראקושי מתקפה אישית על נאג'.
הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית גינתה את נאג' על "סטייתו לימין", ובעקבותיה הלכו כל עיתוני הונגריה.
נאג' הוכרז כאחראי לקשייה הכלכליים של הונגריה וב-18 באפריל 1955 התפטר מתפקידיו.
סיעתו של ראקושי חזרה לשלטון לתקופה קצרה, במהלכה הודיע ראקושי על צירוף הונגריה לברית ורשה.
בשנת 1956 נאם ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב את נאומו החשאי בוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
בנאום זה גינה חרושצ'וב את פשעי הסטליניזם, ובהקשר ההונגרי קבע כי רייק הוצא להורג על לא עוול בכפו.
התפתחות זו ערערה את שלטון אנשי ראקושי, ונאג' עלה שוב לשלטון.
ראקושי הודח מכל תפקידיו, ב-18 ביולי 1956, ונאמנו, ארנו גרו, הוכר כראש הממשלה.
גרו לא הצליח להחזיק בתפקידו זמן רב.
ב-3 באוקטובר 1956, הכריזה הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית כי רייק ומנהיגים נוספים הוצאו להורג על לא עוול בכפם, וכי אימרה נאג' הושב לתפקידיו במסגרת המפלגה.
הייתה זו תחילתם של אירועים שהובילו למרד כנגד השלטון הקומוניסטי.
מספר הצועדים הגיע לכ-100,000. החיילים ההונגרים המוצבים ברחובות העיר לא גילו התנגדות, אלא הצטרפו לצועדים, תוך שהם קורעים מעל מדיהם את סמל השלטון הקומוניסטי, הכוכב האדום, ומשליכים אותו אל ההמון.
דרישותיהם של המפגינים היו בתחילה מתונות, אך נקודת המפנה אירעה כשאנשי המשטרה החשאית ההונגרית (AVO) פתחו באש על המפגינים והרגו רבים מהם.
הנחת העבודה של אנשי המפלגה הקומוניסטית הייתה כי המרד ידוכא בתוך מספר שעות ללא התנגדות של ממש על ידי הכוחות הרוסיים שיגיעו לבודפשט.
גרו קרא להתערבותם של הסובייטים, והיה ברור כי במהלך הלילה יגיעו הכוחות הרוסיים לבודפשט.
נאג' מונה לראש הממשלה, ועל אף שאנשי הממשל הישן שמרו על כוחם, הצליח נאג' לקבל מינויים של אנשיו למספר משרות מפתח.
בין ה-23 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1956 לחמו מורדים בכל רחבי הארץ כנגד הכוחות הרוסיים המתערבים.
ממשלתו של נאג' נמצאה בין הפטיש והסדן.
הרוסים התעמתו תחילה עם ההמון, אך עד ל-31 באוקטובר הוציאו את כוחותיהם מן העיר בודפשט, ויצרו טבעת כיתור מסביב לה, כשהם מזרימים כוחות נוספים.
מועצות פועלים קמו באופן עצמאי ברחבי הארץ, על פי הדוגמה הסובייטית משנת 1905 ו-1917. מפלגות שראשיהן נאסרו ופעילותן נאסרה קמו מחדש, ואסירים פוליטיים, ובהם ראשי הכנסייה שוחררו על ידי ההמון.
ממשלתו של נאג' עמדה בלחץ מבחוץ, מהרוסים ומהיוגוסלבים, ומבפנים, מהכוחות המהפכניים שהלכו וצברו תאוצה.
ב-30 באוקטובר הצהיר על סיום העידן החד-מפלגתי והקים קואליציה שבה שותפו זולטאן טילדי, והקרדינל מינדסטי, שני סמלים אנטי קומוניסטיים, שישבו שנים במעצר בית ובתאי הכלא.
אנשי הקו הנוקשה במפלגה הקומוניסטית כארנו גרו נמלטו למוסקבה.
אף קאדאר נמלט מבעוד מועד.
ב-1 בנובמבר הכריז נאג' על פרישת הונגריה מברית ורשה ועל נייטרליות של המדינה.
רבים האומרים כי הייתה זו פעולה זו ששכנעה לבסוף את חרושצ'וב להתערב במלוא הכוח ולדכא את המרידה.
העובדה היא כי את ההחלטה קיבל חרושצ'וב בעצה אחת עם הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרוסית עוד כעשרים וארבע שעות לפני הכרזתו של נאג'.
חרושצ'וב ראה כיצד מדינה סטליניסטית, קומוניסטית ודוגמטית הופכת בתוך כמה ימים לדמוקרטיה רב-מפלגתית, וזה היה דבר שבאווירה של אותם הימים לא ניתן היה לשאת בשטח ההשפעה הסובייטי.
ייתכן שתמיכה מערבית נמרצת יותר בשלב זה הייתה מביאה לחשש סובייטי מהתערבות מזוינת ומדיכוי המרד בכוח הזרוע, אך העיתוי שבו אירעה המרידה היה בלתי מוצלח.
ארצות הברית התקרבה אל הבחירות לנשיאות, שבהן ביקש הנשיא אייזנהאואר תקופת כהונה נוספת, ואילו בריטניה וצרפת היו שקועות בתוך המשבר בסואץ שכלל התערבות צבאית מסיבית הרחק מגבולותיהן, שהביאה לכלל עימות עם ארצות הברית, ופילוג בדעת הקהל בבריטניה עצמה.
בנסיבות אלה, קשה היה לראות כיצד מתערב מישהו מבחוץ לטובת המורדים ההונגרים.
עם שחר ה-4 בנובמבר 1956, פלשו כוחות גדולים של צבא ברית המועצות להונגריה דרך רומניה.
כעבור מספר שעות התפרקה ממשלתו של נאג', והוא ואחדים מאנשי המפתח בממשלתו חיפשו מקלט מדיני בשגרירות יוגוסלביה (כעבור כמה ימים, לאחר דיכויה האלים של המרידה, יצאו משם נאג' ואנשיו מרצונם, לאחר שקיבלו הבטחה כי לא יגעו בהם לרעה.
נאג' ואנשיו נלקחו לרומניה, על מנת להרחיקם ממוקד המרידה, ולאחר מכן הושבו להונגריה, נשפטו, והוצאו להורג).
הגופים החדשים שקמו במהלך המרידה, הונגרים פשוטים ממעמד הפועלים, סטודנטים ואיכרים, נלחמו עתה כנגד הפולש הרוסי המצויד בטנקים, אך ללא כל סיכוי.
הצבא הרוסי החמוש והמאומן הלם במורדים בכל כוחו, וגרם לעשרות אלפי הרוגים.
הוא הכריז על הקמת ממשלה (לאחר שקרא, עוד ממוסקבה, בשידור רדיו ל"עזרת" הרוסים, כביכול בשם "הממשלה המהפכנית של הפועלים והחקלאים ההונגרים").
ה-CIA מעריך כי 1,200 איש הוצאו להורג.
בחודשי המרידה עזבו את הונגריה כרבע מיליון פליטים הונגרים.
התיאום הפוליטי עם ברית המועצות
לאחר דיכוי המרד הוביל קאדאר מסע נקם כנגד המורדים.
עשרות אלפי דמוקרטים, ליברלים וקומוניסטים רפורמיסטים נעצרו, וכ-1,200 הוצאו להורג.
אך קאדאר הפיק את לקחי קודמיו בתפקיד.
הוא הבין כי יש לרצות את היסודות הרפורמיסטים בהונגריה, וכי לא ניתן להמשיך במדיניות הסטליניסטית הקפואה שהביאה למשבר של 1956.
מבחינה מדינית הגיע קאדאר להבנה עם ממשלת ברית המועצות כי אם זו תימנע מלהתערב, ישמור קאדאר את הונגריה בתוך הגבולות הקבועים היטב של הגוש המזרחי, ויימנע מלסטות מן הכיוון המותווה ממוסקבה.
בתחילת שנות השישים הכריז קאדאר כי "מי שאינו נגדנו הוא עמנו", והביא לחנינה כללית של מורדי 1956. הוא פירק את המשטרה החשאית השנואה, ה "AVH" ("הרשות לביטחון המדינה"), והביא למדיניות פרגמטית שניסתה לרפא את פצעי המרידה.
"מפלגת הפועלים ההונגרית" שהייתה לאחר המרידה מותג שנוא ומבוזה, הפכה ל"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית".
כשהרוסים דיכאו את המרידה בפראג בשנת 1968 (שהזכירה בקוויה הכלליים את המרידה ההונגרית, אם כי רב השונה בין שתי המרידות) שלחה הונגריה חיילים לסייע לרוסים.
שלטונו של קאדאר המעיט להתערב בחיי האזרחים, יחסית לשלטון קומוניסטי במדינות אחרות.
כפי שקאדאר ניסח זאת, אזרח הונגרי המעוניין רק ב"נקניקיות ובירה" ואינו מעורב בפוליטיקה, יכול לחיות את חייו ברווחה יחסית.
האזרח מן השורה יכול להרשות לעצמו מותרות כבשר, בננות, בגדים צבעוניים, ואף מכשירי חשמל ביתיים, שלא היו נגישים לאזרחים בחלק ממדינות הגוש הקומוניסטי.
שני מוצרי צריכה מבוקשים היו מכונית וטלפון.
לפי חוקי קומקון שנכפו על הכלכלה ההונגרית על ידי ברית המועצות, לא הורשתה הונגריה לייצר מכוניות פרטיות אלא רק משאיות ואוטובוסים.
הדבר גרם לביקוש למכוניות, ואזרח מן השורה היה צריך להירשם שש עד שתים-עשרה שנים מראש על מנת לקבל מכונית.
חופש הביטוי לא נשמר, אך סאטירה והומור (בגבולות ברורים) היוו פתח מילוט נסבל לביקורת על השלטונות.
ספרות מחתרתית הופצה, ונעשה מאמץ מוגבל לגלותה.
הסטיריקנים אומרים כי קאדאר עצמו כינה את הונגריה תחת שלטונו "הקסרקטין השמח ביותר של ברית המועצות".
מן הבחינה הכלכלית היה קאדאר מוכן לנסות שינויים.
בתחילת שלטונו פעל לביזור תהליך קבלת ההחלטות הכלכלי, בניגוד לנטייה הקומוניסטית הרווחת לצנטרליזם ביורוקרטי.
במגזר החקלאי פעל לקולקטיביזציה באמצעות תמריצים ולא בכפייה.
הקרקע החקלאית הייתה כולה בבעלות המדינה, אך הוחכרה למשקים פרטיים קטנים שפעלו כקואופרטיב.
המגזר החקלאי היווה את הצלחתו הגדולה של קאדאר.
הצלחה זו הביאה באמצע שנות השישים להכרזה על "מדיניות כלכלית חדשה", ובה ניסיונות לכלכלת שוק מוגבלת ודרגולציה של השוק במסגרת קבועה מראש.
ניסיונות אלו הוכתרו בכותרת "קומוניזם של גולאש" על שם התבשיל ההונגרי הלאומי.
בשנות השבעים החל קאדאר בפיזורם של המונופולים התעשייתיים הגדולים וניסה להביא את רמת המחירים לרמת מחירי שוק חופשי באמצעות ביטול סובסידיות.
משבר האנרגיה שפרץ ב-1973 בעקבות מלחמת יום הכיפורים פגע באופן קשה במשק ההונגרי, ומוצרי הייצוא המצומצמים לא הספיקו כדי לשלם עבור צריכת הנפט.
נוצר חוב חיצוני שהעיק מאוד על הכלכלה ההונגרית.
החוב החיצוני הגדול הביא למעשה לשעבוד עתידה הכלכלי של הונגריה על מנת לרצות את האזרחים ולשמור על רמת החיים שהורגלו לה בשנות השישים.
עקבותיה של מדיניות זו ניכרים בהונגריה עד היום.
על מנת לייצב את הכלכלה הצטרפה הונגריה לקרן המטבע הבינלאומית, צעד שהקנה לה ביטחון כלכלי מסוים, אך דרש את יישום מדיניות הקרן.
הצעדים בהם נקטה הונגריה היו עידוד יזמות פרטית בקנה מידה קטן, בהחכרת רכוש המדינה לידיים פרטיות.
בשלב זה טרם נשקלה באופן רציני העברת רכוש המדינה לידיים פרטיות.
סוף שנות השמונים, לאחר שלושים שנות שלטונו של קאדאר, ראה את המשק ההונגרי במיתון עמוק, ובירידה ממשית של רמת החיים.
המשק ההונגרי והחברה ההונגרית היו בשלים לשינוי, ועם נפילת המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, השינוי לא איחר לבוא.
הרפובליקה העממית הפולנית (בפולנית: Polska Rzeczpospolita Ludowa) היה שמה הרשמי של המדינה הפולנית בין השנים 1945–1989, אז שלט בה הסוציאליזם נוסח ברית המועצות, לאחר החורבן שהביאה מלחמת העולם השנייה.
תקופה שלטונית זו מכונה לעיתים גם פולין הקומוניסטית.
שנים אלו, על אף עלייה מסוימת באיכות החיים, התאפיינו בחוסר יציבות פוליטי, תסיסה חברתית ומשברים כלכליים.
לבסוף, לאחר לחץ מכריע מצד הכנסייה הקתולית והאיגודים המקצועיים, וחובות חיצוניים כבדים, התפרקה המפלגה הקומוניסטית של פולין, ותנועת סולידריות קיבלה את השליטה בממשלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו כוחות גרמניה הנאצית מפולין על ידי הצבא האדום המתקדם, וועידת יאלטה אפשרה יצירת ממשלת קואליציה פולנית זמנית, אשר הייתה נתונה להשפעתה המכריעה של המפלגה הקומוניסטית.
הממשלה החדשה בוורשה לחמה בהצלחה כנגד לוחמי גרילה ממתנגדיה באזורים הכפריים, והגדילה את כוחה הפוליטי באמצעות כרסום מתמיד בכוחם הפוליטי של הגורמים הלא-קומוניסטיים בפוליטיקה.
הה"הפשרה" בברית המועצות שאירעה בעקבות מותו של סטלין ב-1953, הציתה את הדרישה לרפורמות בין האינטלקטואלים, העובדים, ואפילו מספר חברים במפלגה הקומוניסטית.
עד לאמצע שנות השישים הייתה פולין במשבר כלכלי ופוליטי גובר.
בדצמבר 1970 הכריזה הממשלה על עלייה מפתיעה במחיר מוצרי היסוד, על מנת למנוע התמוטטות כלכלית.
הכרזה זו לוותה בגל של שביתות והפגנות עממיות, והמנהיג ולדיסלב גומולקה נאלץ להתפטר.
הוא הוחלף בידי אדוורד גֶרֶק, אשר ביצע תוכנית כלכלית חדשה המבוססת על הלוואות מסיביות מהמערב, שבהן השתמש לרכש טכנולוגיה שתשפר את כושר הייצור של פולין.
התוכנית לוותה בעלייה מיידית ברמת החיים, אך היא נכשלה כתוצאה ממשבר הנפט של 1973 והובילה למחאות ולשביתות נוספות.
מעגל קסמים זה נשבר לבסוף עם בחירתו של אפיפיור פולני, יוחנן פאולוס השני, בשנת 1978. אירוע בלתי צפוי זה היה בעל השפעה מחשמלת על האופוזיציה לשלטון הקומוניסטי בפולין.
בתחילת אוגוסט 1980, גל השביתות הגיע לחוף הבלטי של פולין.
בין מנהיגי השביתות בעיר גדנסק היה חשמלאי בשם לך ואלנסה, אשר הקים איגוד מקצועי עצמאי בשם "סולידריות" (Solidarność).
החברוּת באיגוד החלה להתפשט לרחבי פולין, והשביתות הפכו לקשות יותר.
בדצמבר 1981, ווייצ'ך ירוזלסקי אשר התמנה באותה השנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, ולראש ממשלת פולין, הכריז על המשטר הצבאי בפולין, ואסר את מנהיגי האופוזיציה.
בשנים הבאות נמשך הדיכוי הפוליטי אך לא הצליח לחנוק את הקריאות לשינוי.
ב-1988 בשיחות שנודעו כ"שיחות השולחן העגול" ויתרה המפלגה הקומוניסטית על מעמדה הבלעדי ואושר קיומן של מפלגות נוספות.
באפריל 1989 הפכה שוב סולידריות לתנועה חוקית, והורשתה להשתתף בבחירות.
מועמדי התנועה זכו לניצחונות מרשימים, והחל מעבר שקט לשלטון דמוקרטי, במקביל לשינויים דומים שחלו ברחבי הגוש המזרחי.
בסוף אוגוסט 1990, שלטה בפולין ממשלה בהנהגת סולידריות, ובדצמבר נבחר ואלנסה לנשיאות פולין, והרפובליקה העממית של פולין הפכה לרפובליקה של פולין.
יצירת הרפובליקה העממית של פולין (1945–1956)
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בפולין, בנפש וברכוש.
מאוכלוסייה של 35.1 מיליון תושבים בפרוץ המלחמה, ירדה אוכלוסייתה ל 23.9 מיליון איש בלבד במפקד אוכלוסין שנערך בפברואר 1946. למעלה מתשעים אחוזים מבירת המדינה, ורשה, נהרסו במהלך מרד ורשה ותשתיות רבות של המדינה נהרסו במהלך הכיבוש הגרמני.
פולין אחרי המלחמה הייתה עדיין מדינה חקלאית בעיקרה, וענייה בהשוואה למדינות המערב.
גבולות המדינה השתנו באופן מהותי - שטחים נרחבים במזרח סופחו לברית המועצות והשטחים המוחזרים התווספו בצפון ובמערב.
ריכוז הכוח בידי המפלגה הקומוניסטית (1945–1948)
עוד בטרם שוחררה פולין פעלה ברית המועצות במטרה להשליט את הקומוניזם בפולין ולהפכה לגרורה שלה.
מנגד, הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, בראשות סטניסלב מיקולאיצ'יק, בקשה לחזור לפולין, בתמיכת המערב ולקיים בה משטר רב מפלגתי כפי שהיה לפני המלחמה.
אולם התעקשותה של הממשלה הפולנית הגולה לשוב במזרח לגבולות 1939, בניגוד לדרישת סטלין לגבול מערבי יותר, על קו קרזון, כתיקון למצב שנוצר בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הביאה למתיחות בין מעצמות המערב, שהסכימו לדרישה זו של סטלין עוד בשנת 1943, לבין הממשלה הפולנית הגולה.
וכך, בעוד סטלין והקומוניסטים פועלים בכל כוחם להפוך את פולין לגרורה סובייטית, מעצמות המערב עשו אך מעט לסייע ליסודות הפרו מערביים בפולין.
על מנת להפיס את דעת מעצמות המערב, ברית המועצות הסכימה בוועידת יאלטה ליצירת ממשלת קואליציה בפולין, שאחרי השחרור מהנאצים ולקיום בחירות רב מפלגתיות.
בכך נדחתה הדרישה של קומוניסטים בכירים כוונדה ואסילייבסקה להפוך את פולין לרפובליקה של ברית המועצות.
אולם ההרכב של הממשלה הקואליציונית הייתה מוטה לטובת הקומוניסטים.
הממשלה הייתה מורכבת מנציגי "מפלגת הפועלים הפולנית" הקומוניסטית, מנציגי הממשלה הפולנית הגולה הפרו מערביים, ומחברי הארמייה קריובה, הזרוע הצבאית של הממשלה הגולה.
בראשות הממשלה עמד הסוציאליסט אדוארד אוסובקה מוראבסקי ובידי הקומוניסטים ניתנה השליטה במשרדים חשובים ובשירותי הביטחון.
פולין שוחררה בהדרגה על ידי הצבא האדום אשר המשיך לשבת בפולין והעביר את השליטה בה לידי הקומוניסטים הפולנים.
כישלון הניסיון של הארמייה קריובה לשחרר בעצמה שטחים ולהשתלט עליהם במבצע סופה הביאה לכך שבעת הקמת הממשלה הזמנית הייתה פולין בשליטה מעשית של הקומוניסטים תחת הנהגה של פרלמנט אשר נציגיו לא נבחרו כי אם מונו על ידי המפלגה הקומוניסטית, המועצה הלאומית הארצית הפולנית (KRN).
הממשלה הפולנית הגולה הקימה בפולין מעין פרלמנט משלה, "המועצה לאחדות לאומית" (Rada Jedności Narodowej, RJN), אך לא הייתה לה השפעה רבה.
ראש הממשלה הפולנית בגולה סטניסלב מיקולאיצ'יק התפטר מתפקידו בשנת 1944, ושב לאדמת פולין על מנת לשמש בממשלה הזמנית שהוקמה (הממשלה הזמנית הפולנית – Tymczasowy Republiki Polskiej, RTTP) בלובלין.
באפריל 1945, הממשלה הזמנית כרתה ברית עם ברית המועצות, וכתוצאה ממנה נוצרה "ממשלת האחדות הלאומית הזמנית" (Tymczasowy Rząd Jedności Narodowej, TRJN), אשר שלטה בשטחי פולין עד לבחירות בשנת 1947. בממשלה זו שימש מיקולאיצ'יק הפרו-בריטי כסגן ראש הממשלה.
יריביה העיקריים של המפלגה הקומוניסטית בממשלה היו מיקולאיצ'יק (אשר פעל בשם "מפלגת האיכרים הפולנית") והלוחמים הוותיקים מן הארמייה קריובה, וכן נציגי הלוחמים הפולנים אשר לחמו במערב.
בה בעת המפלגות התומכות בברית המועצות, שזכו לתמיכת הצבא האדום, ושלטו בשירותי הביטחון, החזיקו במרבית העמדות החשובות.
במיוחד בלטה "מפלגת הפועלים הפולנית" (Polska Partia Robotnicza, PPR) בראשות ולדיסלב גומולקה ובולסלאב ביירוט.
בוועידת יאלטה הבטיח סטלין כי ייערכו בפולין בחירות חופשיות.
עם זאת, הקומוניסטים הפולנים בהנהגת גומולקה וביירוט, נתמכו על ידי מיעוט של פחות משליש מן האוכלוסייה.
הקומוניסטים ריכזו בידם את הכוח באמצעות שחיקה הדרגתית של זכויות מתנגדיהם, ובמיוחד דיכוי מפלגות האופוזיציה המובילות, כמפלגת האיכרים של מיקולאיצ'יק.
במקרים מסוימים נדונו מתנגדיהם למוות.
במשפט מתוקשר נדונו למוות שישה עשר ממנהיגי הארמייה קריובה, ביניהם ויטולד פילצקי ממנהיגי המרידה באושוויץ.
אף על פי שמסע הרדיפות כנגד הארמייה קריובה גרם להתקוממות עממית, ולהימלטות של רבים מהם ליערות על מנת להתנגד בכוח למשטר החדש, פעולות המשטרה החשאית הקומוניסטית שהוקמה, והצבא האדום, הפחיתו את מספרם בהדרגה.
ב-1947 הוכרז על חנינה למתנגדים שנותרו בחיים ובעקבותיה יצאו 53,000 לוחמים מן היערות ומסרו את נשקם.
ב-1946 הוצאו מפלגות הימין אל מחוץ לחוק.
הוקם גוש מפלגות "הבלוק הדמוקרטי" אשר תמך בממשלה הקומוניסטית, וכלל את הפעילים הבכירים במפלגת הפועלים הפולנית לשעבר ובבעלות בריתה השמאליות.
בינואר 1947 נערכו הבחירות לפרלמנט ומכל מפלגות האופוזיציה הורשתה להשתתף בהן רק מפלגת האיכרים, אשר ההגבלות על פעילותה הותירו אותה כמעט חסרת כוח.
הבלוק הדמוקרטי קיבל 417 מ-434 הכיסאות בפרלמנט (ה"סיים") ולמעשה הסתיימה כל ההתנגדות לשלטון הקומוניסטי בפולין.
מיקולאיצ'יק, ועמו רבים מחבריו באופוזיציה, עזבו את הארץ.
מדינות המערב הסתפקו במחאה, מה שגרם לרבים מן הפולנים הגולים לדבר על "בגידת המערב".
באותה שנה קיבל הסיים חוקה קומוניסטית למדינה, ובמהלך השנתיים הבאות ייצבו הקומוניסטים את כוחם.
לאחר נפילת הקומוניזם הסתבר כי הן תוצאות משאל העם ב-1946 והן תוצאות הבחירות ב-1947 הוטו לטובת הקומוניסטים על ידי זיופי קולות.
מפלגתו הוותיקה של יוזף פילסודסקי, "המפלגה הסוציאליסטית הפולנית" התפצלה באותה התקופה.
פלג אחד, בראשות אוסובקה מוראבסקי, רצה להצטרף למפלגת האיכרים וליצור חזית כנגד הקומוניסטים.
פלג שני, בהנהגת יוזף צירנקייביץ', טען כי על הסוציאליסטים לתמוך בקומוניסטים בצעדיהם המתקדמים, אך להתנגד לשלטון חד מפלגתי.
יריבויות מלפני המלחמה מנעו את איחוד הכוחות בין מיקולאיצ'יק ואוסובקה מוראבסקי.
הפילוג שיחק לידי הקומוניסטים אשר פיטרו את אוסובקה מוראבסקי ומינו את צירנקייביץ' לראש הממשלה.
בשנת 1948 התאחדו הקומוניסטים עם הפלג של צירנקייביץ' על מנת ליצור את "מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת" (Polska Zjednoczona Partia Robotnicza, PZPR).
לאחר עזיבת מיקולאיצ'יק את המדינה הפכה למעשה פולין למדינה שבה שולטת מפלגה אחת – "מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת"; שתי "מפלגות דֶּמֶה" שנותרו – מפלגת האיכרים ו"המפלגה הדמוקרטית" – היו כפופות לפקודותיה.
עם זאת, המשטר סבל מחוסר האמון של מרבית האוכלוסייה בממשלה החדשה, שנתמכה על ידי ברית המועצות, בשנים הראשונות נוצר קושי גם מהשינויים שחלו בגבולותיה של פולין, אשר לא התבססו לחלוטין עד לאמצע שנת 1945 (והוכרו על ידי גרמניה רק בראשית שנות ה-70).
בשנת 1947 השפעתה של ברית המועצות גרמה לממשלה הפולנית לדחות את ההצעה הנדיבה שהוצעה לה על ידי מעצמות המערב במסגרת תוכנית מרשל, ובשנת 1949 הצטרפה המדינה לארגון הכלכלי הסובייטי קומקון.
ב-10 ביולי 1945 אדוארד אוסובקה מורבסקי הכריז על גירוש המיעוט הגרמני לגרמניה, בעיקר משטחי שלזיה שסופחו לפולין.
אחרי שרוסיה הסובייטית סיפחה את האזורים המזרחיים של פולין עד לקו קרזון, כשני מיליון פולנים היו לרה-פטריאנטים אל פולין.
השלטונות ניתבו אותם בעיקר לאזורים
ה"מוחזרים" של פולין במערב ובצפון עד לקו אודר-נייסה, (אותם אזורים שהועברו מגרמניה לפולין על פי הסכמי פוטסדאם).
הייתה הגירה של קרוב לחצי מיליון אוקראינים מפולין לשטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שהייתה חלק מברית המועצות ושל יהודים אל מחוץ לפולין במספר גלי הגירה.
חלק מהאוקראינים (ומיעוטים אחרים) שנשארו בפולין, הועברו במחצית 1947 מערבה כחלק ממבצע ויסלה.
הממשלה הפולנית החדשה נשלטה על ידי הקומוניסטים הפולנים, אשר בילו את המלחמה בברית המועצות.
הם "נעזרו" על ידי "יועצים" סובייטיים אשר חדרו לכל זרועות הממשלה.
החשוב שביועצים אלו היה מרשל ברית המועצות קונסטנטין רוקוסובסקי אשר היה שליטה המעשי של פולין בשנים אלו, ו"שר ההגנה" בין 1949 ל-1956. רוקוסובסקי, היה אמנם ממוצא פולני, אך בילה את מרבית חייו בברית המועצות ואף הגיע לדרגת מרשל בצבא האדום.
ממשלה זו, שבראשה צירנקייביץ' והכלכלן הילרי מינץ פעלה לרפורמות כלכליות נרחבות, ולבנייה מחדש.
התעשייה הפרטית הולאמה, הקרקע הפרטית הופקעה, וחולקה מחדש לאיכרים, ולמיליוני הפולנים אשר נעקרו ממקומות מגוריהם בחלקי פולין המזרחית שמלפני המלחמה, שסופחו לברית המועצות, ויושבו מחדש בחלקים המערביים שסופחו מגרמניה.
עד ל-1950, יושבו מחדש 5 מיליון פולנים במה שנקרא "השטחים שהתקבלו מחדש".
ורשה והערים ההרוסות נוקו מן החורבות, לרוב בעבודת כפיים, ונבנו במהירות רבה.
הרפורמות התקבלו ברצון על ידי רבים מן האוכלוסייה, על אף שנותרו זרמים של ביקורת.
התגובה נעה בין התלהבות בקרב פעילי המפלגה הקומוניסטית הוותיקים, לבין מרידה מזוינת של שרידי הארמייה קריובה, אשר כאמור, דוכאה בכוח הזרוע.
הקומוניסטים הפולנים עצמם התחלקו לשתי קבוצות, באופן לא רשמי.
האחת "נאטולינים" והשנייה "פולבה", על פי המקומות בהם התקיימו כינוסי הקבוצות - ארמון נטולין מחוץ לוורשה, ורחוב פולאבסקה בורשה.
קבוצת נטולין הורכבה במיוחד מפולנים אתניים כפריים, והייתה לה אידאולוגיה שהיוותה שילוב בין לאומנות (כולל אנטישמיות) וקומוניזם.
קבוצת פולבה כללה יהודים רבים כמו גם חברים באינטליגנציה הקומוניסטית הישנה.
השפעות פרישתה של יוגוסלביה מן הגוש המזרחי הגיעו לוורשה בשנת 1948, כבמדינות לוויין אחרות של ברית המועצות נערך "טיהור" של קומוניסטים החשודים ב"סטייה לאומנית" בפולין.
בספטמבר, גומולקה, אשר תמיד התנגד לשליטתו של סטלין במפלגה הקומוניסטית בפולין, הואשם ב"סטייה לאומנית" פוטר ממשרותיו ונכלא.
עם זאת לא נערכו "משפטי ראווה" כמקובל במדינות הקומוניסטיות וחייו של גומולקה ניצלו.
ביירוט החליף אותו בתפקיד מנהיג המפלגה.
המפנה הסטליניסטי במדיניות שהוביל לעליית ביירוט גרם לכך שפולין לא תסטה מן המדיניות של "הדמוקרטיה העממית" שכללה כלכלה ריכוזית סוציאליסטית, ושרידי הכלכלה החופשית שהוצגו לראווה עד לשנת 1948 בוערו.
המשטר ערך ניסיונות בחקלאות קולקטיבית, אם כי אלו נערכו באיטיות ובחוסר רצון, ופולין הייתה המדינה היחידה בגוש המזרחי שבה עיבדו איכרים את אדמתם.
הקומוניסטים רדפו את הכנסייה הקתולית.
אגודת "PAX" שנוצרה בשנת 1947 ניסתה לעקור את התמיכה העממית בכנסייה וליצור כנסייה קתולית הפועלת על פי הוראות הקומוניסטים.
ב-1953 נעצר ראש הכנסייה הקתולית בפולין, הקרדינל סטפן וישינסקי, והושם במעצר בית, על אף שעד שנעצר היה בכוונתו להתפשר עם הממשל.
אף על פי שהיסטוריונים מעריכים כי בין 200,000 ל-400,000 איש מתו בפולין כתוצאה מפעולות הממשלה בתקופה שלאחר המלחמה, לא היה המצב חמור כבמדינות קומוניסטיות אחרות.
ייתכן שהדבר נבע מכך שבפולין כבר נהרס הבסיס החברתי בשנות המלחמה, ורשה והערים הגדולות היו חרבות והאוכלוסייה היהודית הושמדה.
חצי מן האינטליגנציה הפולנית שלפני המלחמה, במיוחד היהודים, אך גם רבים מאנשי המעמד הבינוני, לא שרדו את המלחמה והשואה וילדים רבים לא קיבלו חינוך יסודי.
בנסיבות אלו רוב האנשים היו מוכנים לקבל כל צעד של הממשלה, ובלבד שיוביל לחיים נורמלים.
אפילו הכנסייה הקתולית האמינה כי התנגדות מוצהרת למשטר תהיה שקולה להתאבדות.
בה בעת, המשטר הקומוניסטי ביצע שינויים של ממש במערכת החינוך.
הטבח הנאצי באינטליגנציה הפולנית שלפני המלחמה, והגירתם של רבים מן האינטלקטואלים, השאירה את פולין במצב של חסר חינוכי.
כתוצאה מכך, התוכנית הקומוניסטית לחינוך חובה חינם, ויצירתן של אוניברסיטאות חדשות שהלימודים בהן ללא שכר, זכו לתמיכה מרובה.
האוניברסיטאות מהשטחים שהועבר לברית המועצות במזרח העתיקו את משכנן לשטחי פולין.
האוניברסיטה של וילנה קבעה משכנה בטורון, והאוניברסיטה של לבוב הועתקה לוורוצלב.
אוניברסיטאות חדשות נוסדו, לרבות מכון הקולנוע המפורסם בלודז'.
הקומוניסטים ניצלו את ההזדמנות ליצור מעמד משכילים חדש, שרכש את השכלתו במוסדות שהיו בשליטתם.
ב-1948 הכריזה ארצות הברית על תוכנית מרשל – יוזמה לסיוע בבנייתה מחדש של אירופה.
הגם שבתחילה התקבלה התוכנית בברכה על ידי פולין, לחץ ממוסקבה גרם למנהיגות הפולנית לסרב לסיוע שהוצע למדינה.
ב-1953, לאחר המרד המזרח גרמני בגרמניה המזרחית, פולין הוכרחה על ידי ברית המועצות לוותר על דרישותיה לפיצויים מגרמניה, אשר כתוצאה מכך לא שילמה כל סכום משמעותי כפיצויים על נזקי המלחמה למדינה הפולנית או לאזרחיה כיחידים.
הפיצוי היחיד שקיבלה פולין היה הרכוש שהושאר מאחור על ידי הגרמנים שגורשו מן השטחים שסופחו לפולין במערב.
החוקה הפולנית החדשה משנת 1952 הכריזה רשמית על פולין כרפובליקה עממית, הנשלטת על ידי מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת, אשר מאז שבלעה את הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאליסטית ב-1948 הייתה למעשה שמה של המפלגה הקומוניסטית של פולין.
נוצרה משרת "נשיא פולין", וביירוט, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית מונה אליה.
לפני מלחמת העולם השנייה, כשליש מאוכלוסיית פולין היה מורכב ממיעוטים אתניים.
לאחר המלחמה, מיעוטיה של פולין נעלמו, אם בשל השואה שבה הושמדו היהודים, אם בשל שינויי הגבולות אשר העבירו לשליטת ברית המועצות שטחים שבהם גרו רוב בני המיעוטים שאינם יהודים אוקראינים ובלארוסים ואם בשל גירושם של הגרמנים מן השטחים שסופחו במערב.
היהודים היו המיעוט האתני השני בגודלו בפולין (אחרי האוקראינים) שלפני המלחמה, ומנו כשלושה וחצי מיליון נפש.
בין 50,000 ל-170,000 שבו לשטחה של פולין מן השטחים שסופחו לברית המועצות במזרח, ובין 20,000 ל-40,000 שבו מגרמניה ומארצות אחרות.
בשיאה מנתה אוכלוסיית היהודים בפולין שלאחר המלחמה בין 180,000 ל-240,000 נפשות, רובן בוורשה, לודז', קרקוב וורוצלב.
מצבם של היהודים היה קשה.
רבים מניצולי השואה היו פליטים חסרי רכוש וניסיונותיהם לקבל את רכושם שמלפני המלחמה נתקל בהתנגדות קשה מצד הפולנים שיישבו את בתיהם של היהודים ונטלו את רכושם.
היו מקרים של יהודים ששבו לבתיהם והותקפו על ידי תושביהם החדשים ורבים נרצחו על רקע זה.
יהודים זוהו עם הקומוניזם השנוא, ואלו ששבו מברית המועצות הוחזקו על ידי התושבים כאחראים לדיכוי הקומוניסטי.
נושאים אלו הבעירו את אש האנטישמיות שבערה ממילא בפולין, והביאו לפרעות ביהודים ששיאן הפוגרום בקיילצה, ביולי 1946, שהובער על ידי שמועות כוזבות על עלילת דם, שגרמו להתנפלות של המון זועם על יהודים ששכנו במגורים זמניים לקראת עלייתם לארץ ישראל.
המשטרה עמדה מן הצד, בעוד ההמון הזועם פורע ביהודים, הורג למעלה מ-40 מהם ופוצע רבים נוספים.
לאחר מכן, הקומוניסטים, האנטי קומוניסטים, והכנסייה הקתולית האשימו זה את זה באחריות לרציחות, וקיילצה הפכה לנקודת מפנה בהיסטוריה האכזרית של יהודי פולין.
רבים מאלו שהתכוונו להישאר בפולין החליטו לעזוב.
מספרם של היהודים שחצו את גבולות פולין גבר מממוצע של 1,000 מדי חודש לפני יולי 1946 ל-20,000 בממוצע בחודש בשלושת החודשים שלאחר מכן.
לעזיבה היהודית סייעו ארגונים כארגון "הבריחה".
גל שני של עזיבה יהודית החל עם ההקלות שחלו במשטר בין 1957 ל-1959 (וכונה "עליית גומולקה").
סטלין מת בשנת 1953 ומנהיגה החדש של ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב גינה את הסטליניזם בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במרץ 1956. הדה-סטליניזציה הרשמית של פולין הותירה את תומכי הקו הקשוח במנהיגות הפולנית במצב חמור.
בה בעת שנשא חרושצ'וב את נאומו, החל לצוף אל פני השטח אי שקט אזרחי, ודרישה לרפורמות ולשינוי בקרב האינטלקטואלים ובקרב העובדים.
מותו של ביירוט במרץ 1956 האיץ את הפיצול הקיים בשורות ה־PZPR.
לאחר מותו של ביירוט, נתמנה אדווארד אוחאב במרץ 1956 למזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הפולנית, כלומר מנהיג פולין.
ביוני 1956 העובדים בעיר פוזנן שבתו.
הפגנות השובתים הפכו למהומות המוניות בהן נהרגו שמונים אנשים.
ראש הממשלה צירנקייביץ' ניסה לדכא את המהומות, ואיים כי: "כל הפרובוקטורים והמטורפים המרימים את ידם כנגד ממשלת העם יידעו כי יד זו תיגדע".
אך עד מהרה הבינו הקומוניסטים כי איבדו את תמיכת ברית המועצות, וכי עליהם לפנות לדרך של פשרה.
המשטר הצהיר על העלאת שכר ורפורמות אחרות.
החלו להישמע קולות בקרב אנשי המפלגה הקוראים לרפורמות נרחבות יותר.
ולדיסלב גומולקה, אשר הורחק בשל היותו "לאומן" שב לעמדת כוח, והציב עצמו בראש הקוראים לרפורמה.
בהבינה את הצורך במנהיגות חדשה, בחרה ה-PZPR בגומולקה, מנהיג מתון אשר "טוהר" לאחר עלייתו לשלטון של ביירוט, כמזכיר הראשון של המפלגה באוקטובר 1956, על אף איומים מצד מוסקבה לנקוט בצעדים אם אכן ימונה גומולקה לתפקיד.
לאחר איומים קשים מצד חרושצ'וב, אשר הגיע לוורשה על מנת לפקח על הליך העברת הכוח, הסכימו הרוסים בחוסר רצון לעלייתו של גומולקה לשלטון וזאת על מנת לשמור על אחיזתם בפולין.
גם כך, יחסי ברית המועצות ופולין היו טובים מיחסיה של בריPuławiansת המועצות עם מדינות כיוגוסלביה.
כסימן נוסף לכך שסוף השליטה הרוסית בפולין היה רחוק מלהראות לעין, נחתמה ברית ורשה בבירה הפולנית, ב-14 במאי 1955, על מנת ליצור משקל שכנגד לברית נאט"ו.
הסטליניסטים הקשוחים הורחקו מן ההנהגה, וקצינים סובייטים ששירתו בכוחות המזוינים שוחררו, אך איש לא נשפט בגין משטר הדיכוי של תקופת ביירוט.
פלג ה"פולאבי" שעלה עתה לשלטון טען כי משפטים המוניים לסטליניסטים, שרבים מהם היו יהודים, יצור אך עוינות כלפי היהודים.
רוקוסובסקי ו"יועצים" רוסים אחרים נשלחו בחזרה לברית המועצות והקומוניזם הפולני קיבל פן יותר עצמאי.
עם זאת, גומולקה ידע שלעולם לא תרשה ברית המועצות לעזוב את ברית ורשה, בשל מיקומה האסטרטגי בין ברית המועצות ובין גרמניה.
הוא הסכים לכך שגייסות סובייטים יישארו על אדמת פולין ודיכא כל ניסיון למחאה גלויה כנגד ברית המועצות.
בדרך זו נמנעה פולין מהתערבות רוסית חמושה מסוג זו שדיכאה בדם ובאש את המרידה בהונגריה ב-1956.
בתקופה זו נערכו ניסיונות בידי אינטלקטואלים פולנים ליצור סוג של מרקסיזם פולני.
ניסיונות אלו ליצור קשר בין ההיסטוריה הפולנית והמרקסיזם הסובייטי זכו להצלחה מתונה, במיוחד בהשוואה לניסיונות דומים בארצות שכנות, אשר דוכאו על ידי השלטונות שלא חפצו בהתערבות סובייטית.
פולין קיבלה את שובו של גומולקה לעמדת הכוח בתחושת רווחה, ואף באופוריה, על אף הרקע שלו כקומוניסט אדוק מנעוריו.
רבים מן הפולנים התנגדו עדיין לקומוניזם, אך הכירו בכך שהמציאות היא כי השליטה הסובייטית באזור מכתיבה כי המשטר יכפוף עצמו לנטיות ליבה של מוסקבה.
גומולקה הבטיח לסיים את הדיכוי המשטרתי, חירות דתית וחירות המחשבה במידה רבה יותר, שכר גבוה יותר, והפיכת הקולקטיביזציה.
הוא מילא במידה רבה אחר כל הבטחותיו אלו.
הוא אף הבטיח בחירות חופשיות, אך הוא ידע כי לא יוכל לקיים הבטחה זו.
בבחירות שנערכו בשנת 1957 ניתנה לבוחרים האפשרות לבחור "נגד" המועמדים הרשמיים, אך גומולקה שכנע את הכנסייה הקתולית להמליץ על הצבעה של אמון בממשלה.
בדרך זו זכתה ה-PZPR ב-237 מושבים בפרלמנט מתוך 459 כאשר יתר המושבים ניתנו למפלגות לוויין ולמספר מועט של מועמדים עצמאיים.
לאחר גל הרפורמות הראשון שקע משטר גומולקה בתקופה של "ביסוס" בה כוחה של המפלגה, ושליטתה של המפלגה במוסדות החינוך ובתקשורת הוחזרו בהדרגה, ורבים מן הצעירים והרפורמיסטים סולקו מעמדות הכוח.
המסכה הוסרה מפניו של גומולקה הרפורמיסט של שנת 1956. פולין נהנתה מתקופה של יציבות יחסית במהלך העשור הבא, אך האידיאליזם של "אוקטובר הפולני" דעך, והוחלף בצורה צינית של קומוניזם פולני לאומני, אותו שימר מסע תעמולה כנגד גרמניה המסרבת להכיר בגבול "אודר נייסה".
באמצע שנות השישים החלה פולין לחוש בקשיים כלכליים ופוליטיים.
ככל המשטרים הקומוניסטיים הוציאה פולין כסף רב מדי על תעשייה כבדה, חימוש ומפעלי יוקרה, ומעט מדי על מוצרי צריכה.
סוף הקולקטיביזציה הביא לשליטת האיכרים באדמות, אך חוותיהם היו קטנות מכדי להיות יעילות, כך שהייצור החקלאי נותר ברמה נמוכה.
היחסים עם מערב גרמניה נותרו קפואים בשל הוויכוח על הגבולות.
גומולקה התעלם מן המשבר, ושיטותיו הסמכותניות מנעו כל שינוי שהיה דרוש על מנת למנוע הידרדרות כלכלית.
יש המתארים את פולין של גומולקה כאחד מן המשטרים ה"ליברלים" במזרח אירופה ופולין הייתה כפי הנראה פתוחה יותר מגרמניה המזרחית, צ'כוסלובקיה ורומניה בתקופה זו.
אך תחת שלטון גומולקה עדיין נשלחו אזרחים לבתי כלא בשל כתיבת סאטירה פוליטית.
ככל שהפופולריות של גומולקה דעכה, ומשטרו איבד את תנופתו, הפך המשטר לליברלי פחות ופחות.
בשנות השישים החלו בכירים במפלגה לקשור כנגד גומולקה.
ראש מנגנון הביטחון, מייצ'יסלאב מוצ'אר, שהיה פרטיזן בעת המלחמה, ייסד פלג בשם "הפרטיזנים" שהיה מבוסס על לאומנות פולנית ורגשות אנטי יהודיים.
ראש המפלגה בשלזיה עילית, אדוורד גרק, אשר בניגוד למנהיגים אחרים אכן עלה משורות מעמד הפועלים, ייצב עצמו כאלטרנטיבה שלטונית נוספת.
במרץ 1968 פרצו הפגנות סטודנטים בוורשה, כאשר הממשלה אסרה על העלאת מחזהו של אדם מיצקייביץ' "דזיאדי" שנכתב בשנת 1824 ככולל "התייחסויות אנטי סובייטיות".
מוצ'אר השתמש באירוע זה על מנת לפתוח במסע אנטי יהודי בכלי התקשורת (על אף שהשתמש בביטוי "אנטי ציוני").
ב-1968 רוב ארבעים אלף היהודים שנותרו בפולין כבר התמזגו בחברה הפולנית, אך בשנה זו הם הפכו למרכזו של מסע מאורגן שטען כי מי ששורשיו יהודיים מגלה נטיות ציוניות ואינו נאמן לפולין.
כעשרים אלף יהודים איבדו את משרותיהם ונאלצו להגר.
שר החוץ הפולני אדם רפצקי הוסיף את שמו לרשימת המפוטרים היהודים במשרדו ועזב את תפקידו.
המסע שבתחילה כוון כנגד היהודים שהחזיקו במשרות עוד מתקופת הסטליניזם, השפיע על כל היהודים, גם אלו שלא היו קומוניסטים.
גומולקה יכול היה להתנגד למסע התקשורתי, אך הותיר לו להמשיך, בתקווה כי ידעך מעצמו.
המסע פגם במוניטין של פולין מחוץ לגבולותיה, ובמיוחד ביחס של ארצות הברית לפולין.
אינטלקטואלים רבים התנגדו למסע התעמולה האנטישמי ודמותו של מוצ'אר הפכה לדמות שנואה.
למאורעות אלו היו כמה תוצאות: האחת הייתה מתן הרשות הרשמית להפגין רגשות לאומיים פולניים, והפחתת התעמולה כנגד המשטר הפולני שמלפני המלחמה, וכנגד פולנים שנלחמו בצבאות וארגונים לא קומוניסטיים, כגון הארמייה קריובה.
התוצאה השנייה הייתה הניכור המלא של המשטר מן האינטליגנציה, שחשה רגשות גועל וזעם בשל האנטישמיות הבוטה של המשטר.
השלישית הייתה ייסודם של מוסדות במערב שקראו לעידוד האופוזיציה למשטר הפולני.
שני גורמים הביאו להצלת משטר גומולקה: האחד היה ברית המועצות, בהנהגת ליאוניד ברז'נייב, שהבהירה כי לא תסבול כל שינוי פוליטי בפולין.
ברית המועצות הייתה עסוקה בטיפול באביב של פראג, והבהירה כי לא תתיר למוצ'אר (בו חשדה ברגשות לאומנים שאינם הולמים קומוניסט) להפוך למנהיג פולין.
גורם שני היה סירוב העובדים לפעול כנגד המשטר, אם בשל רגשות חשד כנגד ההנהגה האינטלקטואלית של תנועת המחאה, או בשל העובדה כי גומולקה שב והבטיח עלייה בשכרם.
גם הכנסייה הקתולית, על אף שתמכה בסטודנטים שהפגינו, סירבה לתמוך בעימות ישיר כנגד המשטר.
באוגוסט 1968 השתתף הצבא הפולני בפלישה לצ'כוסלובקיה.
אינטלקטואלים פולנים מחו, וריצ'רד סיבייץ שרף עצמו חיים במחאה על הפעולה.
ההשתתפות הפולנית בדיכוי ה"סוציאליזם בעל פני אנוש" הביאה לניכור נוסף בין גומולקה ותומכיו לשעבר, הליברלים.
אך בשנת 1970 זכה גומולקה לניצחון פוליטי כאשר השיג את הכרת גרמניה המערבית בגבול האודר נייסה.
קנצלר מערב גרמניה, וילי בראנדט כרע על ברכיו בבקשת מחילה על פשעי הנאצים.
על אף שמחווה זו הופנתה בראש ובראשונה כלפי יהודי גטו ורשה, רבים הבינו אותה כבקשת סליחה מן העם הפולני כולו.
הצלחתו הזמנית של גומולקה לא הצליחה להסתיר את המשבר הכלכלי אליו נסחפה פולין.
על אף שהמערכת המלאכותית של מחירי מוצרי יסוד נמוכים הביאה את המחאה האורבנית לכלל שליטה, היא גרמה לקיפאון בחקלאות, והפכה את ייבוא מוצרי המזון להכרחי.
מצב זה היה בלתי נסבל, ובדצמבר 1970 הודיעה הממשלה לפתע על ייקור משמעותי במוצרי היסוד.
ייתכן שהכרזה זו נכפתה על גומולקה בידי יריביו מבית, בניסיון לגרום לו להסתלק מן השלטון.
גומולקה האמין שההצלחה להביא להכרה גרמנית בגבול אודר נייסה הפכה אותו לבלתי פגיע, אך רבים מן הפולנים סברו כי מכיוון שהגרמנים לא היוו עוד איום על פולין, לא היו הפולנים צריכים עוד לסבול את המשטר הקומוניסטי בתמורה לתמיכת ברית המועצות בקו הגבול המערבי עם גרמניה.
הפגנות בערי החוף כנגד עליית המחירים החלו בגדנסק, גדיניה ושצ'צ'ין.
פקודה שניתנה לירות במפגינים אשר ניסו לחזור לבתי החרושת אך החמירה את המצב ומאות עובדים נהרגו.
תנועת המחאה הגיעה גם לשאר ערי פולין, הובילה לשביתות נוספות ולהתבצרות פועלים זועמים בבתי החרושת.
מנהיגות המפלגה נפגשה בורשה והחליטה כי יש לנקוט בצעדים דרמטיים.
בהסכמתו של ליאוניד ברז'נייב מנהיג ברית המועצות פרשו גומולקה ומנהיגים שהיו מזוהים עם ההוראה לפתוח באש על המפגינים.
אדוורד גרק מונה למזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית, המחירים הורדו, הוכרזה העלאה בשכר, והובטחו שינויים מפליגים בכלכלה.
גרק נסע לגדנסק להיפגש עם מנהיגי העובדים, התנצל על שגיאות העבר והבטיח כי כפועל בעצמו יוביל לפולין חדשה, "פולין של העם".
גרק, כגומולקה בשנת 1956, הגיע לשלטון בשל הבטחות כי מעתה הכול יהיה שונה; השכר יעלה, המחירים יישארו יציבים, חופש הדיבור יינתן לכול ואלו האחראים לטבח בגדיניה יוענשו.
על אף שהפולנים היו ציניים עתה יותר מאשר בשנת 1956, האמינו רבים כי גרק הוא אדם אמין וכי כוונותיו טובות.
הוא השתמש בתקופת החסד שניתנה למשטרו על מנת ליצור תוכנית כלכלית חדשה, שבסיסה היה הלוואות ענק מן המערב, על מנת לרכוש טכנולוגיה שתשדרג את התעשייה הפולנית ותגרום לייצור מוגבר של מוצרי ייצוא.
הלוואות אלו, המוערכות בעשרה מיליארדי דולרים, שימשו לציודה מחדש והפיכתה למודרנית של התעשייה הפולנית, ולייצוא מוצרי צריכה על מנת להעניק לפועלים תמריצים לעבודה.
במשך ארבע השנים הבאות נהנתה פולין מעלייה מהירה ברמת החיים, ומכלכלה יציבה.
השכר עלה בארבעים אחוזים בין 1971 ל-1975, ובפעם הראשונה יכולים היו הפולנים להרשות לעצמם רכישת מכוניות, טלוויזיות ומוצרי צריכה אחרים.
פולנים שגלו מזה שנים, ותיקי הארמייה קריובה ו"צבא אנדרס", הוזמנו לשוב ולהשקיע את כספם בפולין ורבים מהם אכן עשו זאת.
האיכרים נהנו מסובסידיות נדיבות שהמריצו אותם לגדל יותר מזון.
הפולנים הורשו לצאת אל מחוץ לארצם והייתה גם רגיעה תרבותית ופוליטית.
כל עוד ש"תפקידה המוביל של המפלגה" ו"בריתנו עם ברית המועצות" לא היו נתונים לביקורת, ניתן חופש דיבור מוגבל.
היו אלו ימיו הטובים של המשטר.
"הקומוניזם של הצרכן" שהתבסס על התנאים הגלובליים הכלכליים הקיימים, העלה את רמת החיים הפולנית, ואת ציפיות העם, אך התוכנית נכשלה בשל המשבר העולמי שנבע מעליית מחירי הנפט.
השפעות משבר האנרגיה של 1973 שנבע ממלחמת יום הכיפורים יצרו סחרור אינפלציוני ומיתון במערב, שהביא לעלייה מהירה במחירי מוצרי הצריכה המיובאים ובירידה בדרישת המערב למוצרים שיוצרו בפולין במיוחד בפחם.
חובה החיצוני של פולין גדל מ-100 מיליון דולר ב-1971 ל-6 מיליארד דולר ב-1975 והמשיך לגדול ללא שליטה, מצב שהקשה על פולין למצוא מקור להלוואות במערב.
כתוצאה מכך החלו המוצרים להיעלם מן החנויות הפולניות.
בתי החרושת החדשים שנבנו הוכחו כבלתי יעילים.
לדוגמה, אחת מן ההשקעות הראשיות היה מפעל שנבנה בשיתוף עם איטליה לעוגות ולממתקים בעיר ריקי.
מפעל זה היה הגדול בעולם והיה בכוחו לייצר 17 מיליון עוגות בשבוע.
אולם כאשר הסתבר כי את רוב הציוד ששימש לייצור העוגות יש לייבא מן המערב, סגר המפעל את שעריו זמן קצר לאחר שנחנך.
ב-1975 חתמה פולין על "הסכמי הלסינקי" שיצרו את הארגון לשיתוף פעולה ולביטחון באירופה (OSCE), כשיא במדיניות ה"דטאנט" בין ברית המועצות ובין ארצות הברית.
על אף הבטחת המשטר להעניק לתושבים את החירויות המצוינות באמנה, השינוי היה מועט.
עם זאת היה בחתימה על האמנה כדי להביא למודעות הפולנים את החירויות שנשללות מהם.
כאשר אזל כוחה של הממשלה בניסיון ללוות כסף מבחוץ, נותרה רק הברירה להעלות את המחירים, ובמיוחד את מחירי מוצרי היסוד.
הממשלה חששה לחזור למשבר של שנת 1970, ובמשך זמן מה הושארו המחירים יציבים בצורה מלאכותית, ואז ביוני 1976, תחת לחץ מנושים חיצוניים, הועלו המחירים בעשרות אחוזים.
התוצאה הייתה גל שביתות אלימוֹת וגל ביזה.
גרק נסוג מיד, פיטר את ראש ממשלתו, והחזיר את המחירים לקדמותם.
הדבר הביא לאובדן אמינות הממשלה בחוץ לארץ, ולאובדן יוקרתה בפולין.
המהומות של שנת 1976, שלוו בגל מעצרים ובפיטורי מנהיגי הפועלים השובתים, השיבו לקדמותו את הקשר בין האינטלקטואלים המתנגדים למשטר ובין הפועלים.
קבוצה המונהגת בידי אדם מיצ'ניק יצרה את "הוועד להגנת העובדים", שפרסם את העלון המחתרתי "הרובוטניק" (העובד).
מטרת הקבוצה הייתה תחילה להעניק סיוע לקורבנות המרי בשנת 1976, אך עד מהרה הפכה הקבוצה לקבוצת התנגדות פוליטית.
זו הייתה התפתחות פוליטית חשובה, וקבוצות דומות נוצרו ברחבי פולין.
במהלך שנות השבעים עלתה ההתנגדות למשטר, בצורת איגודים מקצועיים, אגודות סטודנטים, עיתוני מחתרת, הוצאות לאור מחתרתיות, וכן ייבוא עיתונים וספרים.
לא נעשה כל ניסיון של ממש לדכא את האופוזיציה – גרק התעניין רק בהשתקת העובדים ובשמירה על מראית עין של שלטון יציב כלפי ברית המועצות.
בריתה של פולין עם ברית המועצות הייתה בעייתו החמורה של גרק, מכיוון שהיה ברור כי ברית המועצות לא תתיר כל סטייה מן "הברית" ומאורח החיים שנכפה על אזרחי פולין.
באוקטובר 1978 התנסתה פולין במה שנראה לרבים מאזרחיה כנס – קרול יוזף ווֹיטילה, לשעבר הארכיבישוף של קרקוב, הוכתר כאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בחירתו של אפיפיור פולני הייתה בעלת השפעה מחשמלת על העם הפולני, שהיה המעוז האחרון של הכנסייה הקתולית באירופה המזרחית.
כאשר ביקר יוחנן פאולוס במולדתו ביוני 1979, שמעו את נאומו בוורשה חצי מיליון פולנים, ורבע מן האוכלוסייה נכחה בעצרות שקיים.
בן לילה הפך האפיפיור למנהיגה דה-פקטו של פולין.
האפיפיור לא קרא למרד, אולם הוא עודד יצירת "פולין אלטרנטיבית", שכללה מוסדות סוציאליים עצמאיים, כך שכאשר יבוא המשבר – תהיה פולין מאוחדת.
ב-1980 היה המשטר ממולכד על ידי דילמות פוליטיות וכלכליות.
לא הייתה לממשל כל דרך להביא ללגיטימציה של עצמו, והיה ברור כי אם ייערכו בחירות חופשיות, המפלגה הקומוניסטית לא תזכה בהן.
לא הייתה ברירה אלא להמשיך ולהעלות את המחירים לרמה ריאלית, אך ברור היה כי פעולה זו תביא למהומות נוספות, והפעם אלו תהיינה מאורגנות יותר.
ביולי 1980 הכריזה הממשלה על סדרה של עליות מחירים.
החל גל של שביתות והתבצרויות, שארגנו ופיקחו עליו תנועות ההתנגדות.
הממשל לא ניסה אף להתערב.
בעת הזו איבדו רבים מן הקומוניסטים את הלהט הקומוניסטי של שנות הארבעים – הם היו למושחתים וציניים, ולא חפצו בשפיכות דמים.
באוגוסט הגיע גל השביתות לאזור הרגיש של החוף הבלטי, ושביתה במספנות לנין בגדנסק הביאה לתודעה מנהיג חדש - לך ואלנסה.
המשטר ניצב בפני הברירה לדכא את ההתנגדות בכוח, או להעניק לשובתים את מבוקשם, תוך שמירה על מראית עין של המשך השלטון הקומוניסטי.
לבסוף נבחרה האפשרות השנייה, וב-31 באוגוסט חתם ואלנסה על הסכם שהכיר בזכות הפולנים להתאגד באיגוד מקצועי, הפסקת הצנזורה, הפסקת העבודה בסופי השבוע, העלאה בשכר המינימום, הבטחות בנוגע לסעד ולפנסיה, כמו גם סיום הפיקוח הממשלתי במקומות העבודה.
עתה נותרה מן המשטר הקומוניסטי רק קליפה, הדרושה כדי למנוע התערבות סובייטית.
העובדה כי הממשלה לא הייתה יכולה להרשות לעצמה מבחינה כלכלית את קיומן של כל ההבטחות, לא נראתה לעין בגל האופוריה ששטף את האומה הפולנית.
בספטמבר 1980 נאלץ גרק לוותר על כיסאו, והוא הוחלף בידי סטניסלב קניה.
קניה הבטיח את אותן ההבטחות שהבטיחו גומולקה וגרק כשעלו לשלטון, אך לא הרוויח מכך אפילו יום אחד של חסד.
העם הבין כי ההבנות שהושגו עם ואלנסה בגדנסק לא יוכלו לצאת אל הפועל, אפילו אם המשטר ירצה בכך.
המשטר עדיין היה לכוד בין הצורך הכלכלי הדוחק ובין הדרישות הפוליטיות מבפנים ומבחוץ.
לא ניתן היה להמריץ את הכלכלה מבלי לנטוש את שליטת המדינה במחירים, דבר שהיה גורם לשביתות נוספות.
בנוסף לא ניתן היה להשיג את תמיכת העם בצעדים הדרושים מבלי להסתכן בהתערבות סובייטית.
הסכמי גדנסק הובילו ליצירת איגוד מקצועי עצמאי, "סולידריות", בספטמבר 1980 בהנהגתו של ואלנסה.
בשנות השמונים סייע הארגון לתנועה האנטי קומוניסטית, כאשר הנהגתו נתנה ייצוג לגורמים המתנגדים למשטר החל מהכנסייה הקתולית ועד למתנגדים שמאליים למשטר הקומוניסטי.
בתנועה תמכו מספר מתנגדי משטר ותיקים, והיא הפכה לליבה של האופוזיציה המאורגנת בפולין.
רעיונות סולידריות הופצו במהירות בפולין.
יותר ויותר איגודים נוצרו והצטרפו לפדרציה, לרבות "סולידריות הכפרית", ארגון איכרים שנוסד במרץ 1981. מצע התנועה, על אף שעסק במיוחד בענייני האיגוד המקצועי, נחשב על ידי הכול כצעד לקראת סיום שליטת המפלגה במוסדות החברתיים, בארגונים המקצועיים, ובאגודות הקהילתיות במדינה ועד לסוף 1981 כלל הארגון כמיליון חברים.
ב-13 בדצמבר 1981, בטענה כי המדינה היא על סף התמוטטות חברתית וכלכלית, ועל מנת למנוע התערבות סובייטית (והשאלה עד כמה היה חשש זה מוצדק היא שנויה במחלוקת עד היום), הצהיר ווייצך ירוזלסקי, מנהיגה החדש של המפלגה הקומוניסטית וראש הממשלה, כי הוא מכריז על המשטר הצבאי בפולין.
צ'סלב קישצ'ק מונה לשר הפנים ופעל נגד מנהיגי סולידריות שנאסרו, משטרת המהומות (ZOMO) התפרסה במקומות הומי אדם ודיכאה הפגנות ספונטניות בסדרת אירועים אלימים שהביאו אף לקורבנות בנפש.
הממשלה, שפעלה עתה בכינוי "המועצה הצבאית להצלה לאומית" אסרה על פעילות סולידריות ב-8 באוקטובר 1982. הממשל הצבאי הוסר רק ביולי 1983 ואף זאת באופן חלקי.
דיכוי הזכויות האזרחיות וקיצוב מוצרי המזון נותרו עד לאמצע שנות השמונים.
בשנת 1984 אנשי הממשל הרגו את יז'י פופיילושקו, כומר שהיה פעיל ב"סולידריות".
בלוויה שלו השתתפו כ-250 אלף איש.
בלחץ הציבורי שלטונות עצרו את אנשי המשטרה החשאית שהשתתפו ברצח.
במהלך שנות המשטר הצבאי הייתה פולין שרויה במשבר כלכלי, שאף המשטר הכיר בקיומו.
הקיצוב והתורים הארוכים הפכו לדרך חיים, וכרטיסי קיצוב הפכו נדרשו על מנת לרכוש מוצרים בסיסיים.
הגישה למוצרי צריכה מערביים הפכה למוגבלת ביותר, הן בשל חרם שהטילו ממשלות המערב על הממשלה הפולנית בשל פעולות הדיכוי של סולידריות והן בשל העובדה כי המטבע הזר שימש את הממשלה לתשלום חובותיה החיצוניים.
הממשלה שמרה על שער חליפין נמוך באופן מלאכותי של המטבע הפולני לעומת הדולר, דבר שהתבטא בשוק שחור משגשג.
הדרך היחידה לרכוש מוצרי צריכה הייתה שימוש בדולר, שהפך למטבע כמעט רשמי במדינה.