tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמתם של הצרפתים עלתה גם בשל הסכמתה של ארצות הברית לגישה המחמירה של בריטניה בכל הנוגע לזכויותיהן של ספינות נייטרליות בזמן מלחמה.
זאת ועוד, היא אף הסכימה לחוק 1756 הבריטי שאסר על אוניות נייטרליות לסחור בזמן מלחמה עם נמלים שהיו סגורים בפניהן בימות השלום.
המשמעות הייתה פגיעה חמורה בכלכלתה של צרפת, שלא זו בלבד שנזקקה לדגן האמריקני לאחר שלוש שנים של יבולים גרועים, אלא גם לאוניות נייטרליות שיקיימו את הסחר עם מושבותיה בים הקריבי.
תגובת צרפת לא איחרה לבוא.
הדירקטוריון סירב לקבל את הציר האמריקני החדש, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, עם בואו לפריז בדצמבר 1796, והוציא סדרת צווים המתירה לפריבטירים צרפתיים להתנכל לאוניות סוחר אמריקניות.
הנזקים שנגרמו לספנות המסחרית האמריקנית היו גדולים.
מזכיר המדינה טימות'י פיקרינג דיווח לקונגרס ב-21 ביוני 1797, כי באחד עשר החודשים האחרונים תפסו הצרפתים 316 אוניות סוחר אמריקניות (נזק הנאמד ב-12–15 מיליון דולר).
הפריבטירים הצרפתיים שייטו לאורך החוף המערבי של ארצות הברית כמעט באין מפריע, מחירי הביטוח הימי האמירו, וידו של הממשל קצרה מלהושיע.
הצי הקונטיננטלי פורק לאחר מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את החזקתו, ובידי ארצות הברית לא נותרו אוניות מלחמה זולת מספר ספינות מכס חמושות (Revenue cutters).
ג'ון אדמס, הנשיא החדש, חתר להגיע להסכם עם צרפת מבלי לוותר על נייטרליות במלחמה באירופה, ובסתיו 1797 שיגר לפריז משלחת דיפלומטית בת שלושה חברים: אלברידג' גרי, ג'ון מרשל וצ'ארלס וו' פינקני.
שר החוץ הצרפתי דה טליראן חתר גם הוא להגיע להסכם נוח לארצו, אך נקט טקטיקה של השהיה ואיומים ונמנע מלהיפגש עם הצירים האמריקנים.
במקומו נשאו ונתנו מטעמו ארבעה סוכנים או מתווכים.
אלה מסרו כי הצירים האמריקנים יוכלו להיפגש עם טליראן רק אם ארצות הברית תעניק לצרפת הלוואה גדולה בריבית נמוכה, תקבל על עצמה לשלם את תביעותיהם של סוחרים אמריקנים מצרפת, ותעביר סכום כסף נכבד לכיסו הפרטי של טליראן.
תשובתו של פינקני, "No, no, not a sixpence", ביטאה בצורה קצרה וקולעת את סירובם של חברי המשלחת.
השיחות נמשכו, אך גם האיום בפלישת כוחות צבא צרפתיים לשטחה של ארצות הברית לא שינה את דעתם של האמריקנים.
טליראן נפגש בסופו של דבר עם הנציגים האמריקנים ואף חזר בו מחלק גדול מתביעותיו, אך סירב להימנע מתפיסה של אוניות סוחר אמריקניות על ידי פריבטירים צרפתיים.
בנאומו השנתי בפני הקונגרס, בשלהי 1797, מסר הנשיא אדמס על סירובה של צרפת לפתור את המשבר, ודיבר על הצורך להיערך להתלקחותה של מלחמה.
נציגי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית חשדו במניעיו של אדמס הפדרליסט, ולחצו כי יפרסם את התכתובת הדיפלומטית בעניין.
באפריל 1798 דיווח הנשיא אדמס לקונגרס על הדרישות שהעלו הצרפתיים, אך נמנע מלנקוב בשמם האמיתי של הסוכנים הצרפתיים ובמקום זאת כינה אותם בקיצורים w, x, y, ו-z.
כשנודעה פרשת XYZ, שטף גל של פטריוטיות את הקונגרס והציבור האמריקני כאחד.
תוך כדי כך החריפו הצרפתים את צעדיהם, וב-18 בינואר 1798 פרסמו צו המתיר לתפוס שלל כל אונייה נייטרלית הנושאת סחורות שמקורן באנגליה או באחת מן הקולוניות שלה.
המשמעות הייתה, כפי שניסח זאת אחד המדינאים הצרפתיים, כי "אם תימצא באונייה נייטרלית ולו ממחטה אחת שיוצרה באנגליה, כל שאר המטען והאונייה עצמה יוחרמו." האמריקנים, מצדם, החלו נערכים להשיב מלחמה שערה, אך נמנעו מלהכריז עליה רשמית.
התקפות הפריבטירים הצרפתיים חייבו את הקמתו של כוח ימי לליווי והגנה על אוניות הסוחר.
שנים אחדות קודם לכן, ב-27 במרץ 1794, אישר הנשיא וושינגטון את חוק ההתחמשות הימית, המורה על בנייתן של שש פריגטות לצורך המלחמה בקורסארים הברברים מצפון אפריקה.
שנה אחר כך, כשהושגו הסכמי שלום עם המדינות הברבריות, הוחלט להסתפק רק בשלוש פריגטות ("יונייטד סטייטס", "קונסטליישן" ו"קונסטיטושן") ולבטל את בנייתן של שלוש האחרות.
במאי 1797, כשהתחזקו הסיכויים להתלקחות מלחמה עם צרפת, ביקש הנשיא אדמס מן הקונגרס לאשר תקציב להסבתן של 12 אוניות סוחר לפריבטירים חמושים, להשלים את בנייתן וציודן של שלוש הפריגטות הקיימות ולהקצות כספים לבנייתן של שלוש נוספות.
ב-30 באפריל 1798 אישר הקונגרס את הקמתה של מחלקת הצי (Navy Department).
ב-30 ביוני 1798 נתקבל בקונגרס חוק ההתחמשות הימית (1798), המתיר לצרף לצי אוניות מלחמה שהציבור התנדב לבנותן ולציידן על חשבונו.
סוחרים עשירים, בעלי אוניות ואזרחים מן השורה, בעיקר מערי הנמל, מימנו מכספם את בנייתן של תשע ספינות מלחמה (חמש פריגטות וארבעה סלופים), שהיוו תוספת משמעותית למצבת האוניות הקיימת (שש פריגטות, שרובן הוכנסו לשירות פעיל ב-1799, ועוד שתיים שצורפו ב-1800).
ב-9 ביולי 1798 אישר הקונגרס את החוק להגנה נוספת של המסחר של ארצות הברית, שהעניק לנשיא ארצות הברית את הסמכות להכניע, לתפוס ולקחת שלל כל כלי שיט צרפתי חמוש שיימצא לא רק בתחומי המים הריבוניים של ארצות הברית אלא בכל מקום בים הפתוח.
החשש מפני פלישת צבא צרפתי הוביל לנקיטת אמצעי מגן גם ביבשה, כמו עידוד היבוא ואיסור היצוא של כלי נשק ותחמושת, ביצור נמלים חשובים והקמת מיליציות מדינתיות חמושות שייקראו לסייע לצבא בעת הצורך.
מקום חשוב תפסו גם ספינות הסוחר החמושות, שצוידו ב-5-10 תותחי 4–6 ליטראות ובתוספת של אנשי צוות אחדים להגנה מפני פריבטירים צרפתיים; ב-1798 נמנו 452 ספינות שכאלה, ובשנים 1799–1801 עלה מספרן ל-933.
7 ביולי 1798, היום בו ביטל הקונגרס את ההסכמים עם צרפת, נחשב לתחילתה של המלחמה הבלתי רשמית.
הלחימה בין הצדדים התנהלה בים בלבד, ולא בקרבות סדורים, אלא בקרבות אונייה-מול-אונייה.
מאמצי הצי האמריקני התרכזו בליווי שיירות ובתפיסת פריבטירים צרפתיים, תחילה לאורך חופה הדרומי של ארצות הברית ואחר כך, עם אישור הקונגרס להרחבת זירת הפעולות, גם בים הקריבי ואף מעבר לו.
אוניות הצי לא הורשו לתקוף כלי שיט צרפתיים בלתי חמושים או מטרות ביבשה, אלא רק כלי שיט שהיוו סכנה לספינות אמריקניות.
הצי הצרפתי, שנאבק באותו זמן בצי הבריטי בים התיכון ובמימי אירופה, יכול היה להקצות פריגטות בודדות בלבד למלחמה באמריקה.
זאת ועוד, אוניות מלחמה בריטיות הטילו הסגר על נמלי צרפת בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי, ומאז המפלות בקרב סנט וינסנט (1797) ובקרב הנילוס (1798) הייתה צרפת מנותקת כמעט לחלוטין מנחלותיה באיי הודו המערבית.
האונייה הצרפתית הראשונה שנפלה לידי האמריקנים במלחמה זו הייתה הפריבטיר "לה קרויאבלה", סקונר נושא 14 תותחים.
היא נתגלתה והוכנעה ב-7 ביולי 1798 ליד אג הרבור בניו ג'רזי על ידי "דלאוור", אוניית סוחר מוסבת בפיקוד קפטן סטיבן דיקייטר, אביו של גיבור הצי לעתיד סטיבן דיקייטר.
שמה של אוניית השלל הוחלף ל"ריטליאיישן", והיא צורפה לצי האמריקני.
את הסיור המבצעי הראשון באיי הודו המערבית ערכו בחודשים יולי-ספטמבר 1798 "דלוואר" והפריגטה "יונייטד סטייטס" תחת פיקודו של קומודור ג'ון בֶּרִי, ובמהלכו נתפסו שלל שני פריבטירים צרפתיים בלבד.
פטרול נוסף, שיצא לאזור זה ב-28 באוקטובר 1798 בפיקוד קומודור אלכסנדר מארי, כלל את אוניית הסוחר המוסבת "מונטזומה" (20 תותחים) בפיקודו, את הסקונר "ריטליאיישן", בפיקוד לוטננט ויליאם ביינברידג', והבריג "נורפוק" (18 תותחים), שבנייתו מומנה על ידי אזרחי העיר נורפוק (וירג'יניה).
ב-20 בנובמבר, הבחין ביינברידג' ליד גוודלופ במפרשים חשודים.
"מונטזומה" ו"נורפוק" נמצאו הרחק ממנו, וכשהתקרב לבדו כדי לבדוק את זהות כלי השיט הזר, גילה להפתעתו כי מדובר בשתי פריגטות צרפתיות, "ל'אִינְסְיוּרְזֶ'נְט" (36) ו-"ווֹלוֹנְטִייא" (44).
לביינברידג' לא נותרה כל ברירה אלא להיכנע בלא קרב, והוא ואנשיו נפלו בשבי.
הצרפתים החליפו את שם האונייה ל"מֶזִ'יסְיין" וצרפו אותה לציים.
שנה לאחר מכן, ב-28 ביוני 1799, חזר הסקונר לידיים אמריקניות, לאחר שמטח דופן מ"מֶרִימֶק" (28) שכנע את מפקדו הצרפתי להיכנע.
קומודור תומאס טראקסטון, שפיקד על אחת מארבע השייטות שהקימה מחלקת הצי, היה הבולט והמשפיע ביותר מבין קציני הצי במלחמה.
הוא תרם רבות לבניית הצי ופיתוחו על ידי הנהגת נוהלי-קרב על פי המודל של הצי המלכותי, פרסום ספרי הדרכה והקפדה על תרגול ואימון שיטתיים.
טראקסטון הניף את דגל הקומודור על הפריגטה "קונסטליישן", ולזכותו נזקפים שני הניצחונות המפורסמים ביותר במלחמה.
הראשון היה הכנעתה ולכידתה של "ל'אִינְסְיוּרְזֶ'נְט", הפריגטה המהירה ביותר בצי הצרפתי ואחת משתי האוניות שתפסו שלל את "ריטליאיישן" בתחילת המלחמה.
הקרב אונייה-מול-אונייה ניטש ב-9 בפברואר 1799 ליד האי נוויס, וחשיבותו בהיותו הניצחון האמריקני הראשון במלחמה על אוניית קרב של האויב.
כשנה לאחר מכן, ליד גוואדלופ, גילתה "קונסטליישן" פריגטה צרפתית נוספת - "לָה וֶנְזֶ'נְס" (50 תותחים).
הקרב שנתלקח בין השתיים ב-1 בפברואר 1800 נמשך חמש שעות רצופות והיה עז מאין כמוהו.
"ונז'נס", שאבדותיה היו רבות משל "קונסטליישן" והתמלאה מים עד כדי סכנת טביעה, הרכינה את דגלה לאות כניעה, אך טראקסטון ואנשיו לא הבחינו בכך בחשיכה.
תותחיה של הפריגטה הצרפתית נדמו רק באחת בלילה, אך היא הצליחה בדרך נס לחמוק בשארית כוחותיה אל נמל קורסאו קודם שהספיק טראקסטון לתקן את הנזקים הכבדים שנגרמו לאונייתו ולשלוח צוות השתלטות.
הסקונר "אנטרפרייז" (12 תותחים) יצא לים הקריבי בשלהי דצמבר 1799 בפיקודו של לוטננט ג'ון שואו, ובמהלך הפלגה מבצעית אחת לכד חמישה פריבטירים וחילץ משביין אחת-עשרה ספינות סוחר אמריקניות.
סקונר אחר, "אֶקְסְפֶּרִימֶנְט" (12 תותחים), שהיה חלק מן השייטת בפיקודו של קומודור סיילס טולבוט, שבה את הפריבטירים הצרפתיים "דֶא אָמִי" ו"דִיאַן" ושחרר מן השבי אוניות סוחר אמריקניות שנפלו לידיים צרפתיות.
טולבוט, שפיקד על הפריגטה "קונסטיטושן", אף יזם התקפה על נמל פוארטו פלאטה בסנטו דומינגו הספרדית, ששימש את הפריבטירים הצרפתיים.
ב-11 במאי 1800 נחתו בחוף מלחים וחיילי-צי בפיקודו של לוטננט אייזק האל, לכדו את הפריבטיר "סנדוויץ', והוציאו מכלל פעולה את תותחי המצודה החולשת על הנמל.
ספינות חמושות של שירות המכס הימי (Revenue cutters) לקחו גם הן חלק בלחימה.
המפורסמת ביותר ביניהן היא "פיקרינג", סקונר חמוש ב-14 תותחים, שצורף לשייטת של קומודור בֶּרִי ופעל תחתיו ב-1799 ובתחילת 1800. ב-8 באוקטובר 1799, תחת פיקודו של מאסטר-קומנדנט בנג'מין הילר, הכניעה "פיקרינג" לאחר קרב את הפריבטיר הצרפתי "ל'אֶזִ'יפְּט קוֹנְקִיס" (l'Egypte Conquise ) שהיה גדול וכבד-חימוש ממנה.
בספטמבר 1800 אבדה "פיקרינג" על כל צוותה בסערה.
הקרב הימי האחרון במלחמה התנהל ב-12 באוקטובר 1800, כשבועיים לאחר חתימת הסכם השלום בין הצדדים, בין הפריגטה "בוסטון" בפיקוד קפטן ג'ורג ליטל והקורבטה הצרפתית "לֶה בֶּרְסוּ".
שתי האוניות, שנתקלו זו בזו ליד גוואדלופ, לא ידעו על סיומה של המלחמה, ובקרב שניטש בין השתיים ניזוקה "לה ברסו" קשות, נכנעה ונגררה אל בוסטון.
במהלך שתיים וחצי שנות המלחמה לכד הצי האמריקני שתי אוניות-קרב צרפתיות ו-89 פריבטירים: שלושה ב-1798, עשרים ושבעה ב-1799 וחמישים ותשעה בשנת 1800. כמו כן חילץ משביין 70 ספינות סוחר אמריקניות.
הנשיא אדמס הוסיף לחתור להשגת הסכם עם צרפת גם לאחר פרוץ פעולות האיבה.
חלק מחבריו לקבינט ולמפלגה, לעומת זאת, נקטו עמדה נצית.
לא זו בלבד שלא תמכו בסיום המלחמה כדעתו, אלא רצו בהרחבתה, ולא עם צרפת בלבד אלא גם עם ספרד בעלת בריתה.
מחשבתם הייתה כי יש לנצל את ההזדמנות בה השתיים עסוקות במלחמה באירופה כדי לספח את לואיזיאנה, אז תחת שלטון ספרדי.
הצרפתים, שהופתעו מן התגובה הנחרצת של ארצות הברית, רצו גם הם בסיומו של הסכסוך ובמיוחד לאחר התבוסות הצבאיות והימיות במלחמת הקואליציה השנייה והתהפוכות מבית.
נפוליאון, שתפס את השלטון בנובמבר 1799, חשש כי ארצות הברית תיטוש את עמדתה הנייטרלית ותצטרף לצדה של בריטניה, ועל כן תמך בסיום הסכסוך.
אמנת 1800 נחתמה ב-30 בספטמבר 1800 במורטפונטן שבצפון צרפת ואושרה על ידי הצדדים ב-21 בדצמבר 1801. ההסכם ביטל את החוזים בין ארצות הברית לצרפת מ-1778 ואת ההכרזה הצרפתית מ-1798, אך בה בעת גם את תביעותיהם של בעלי האוניות והסוחרים האמריקנים נגד צרפת על הנזקים שגרמו להם הפריבטירים משך המלחמה.
סמיואל אליוט מוריסון, הנרי סטיל קומאג'ר, ויליאם א' לכטנברג.
תל אביב, זמורה, ביתן - מוציאים לאור, תשמ"ד-1984. 2 כרכים
המלחמה האנגלו-פרסית התרחשה בין 1 בנובמבר 1856 עד ל-4 באפריל 1857, כאשר כוח של הצבא הבריטי הגיב לניסיון הפרסי לכבוש את העיר הראת שבאפגניסטן.
המלחמה הייתה נקודת שיא במתח שבין האימפריה הבריטית ופרס שזכתה לתמיכת האימפריה הרוסית.
האימפריה הבריטית באותה התקופה רצתה לשמר את המצב בו אפגניסטן נותרת מדינה חופשית וחברותית כלפי בריטניה, זאת כחוצץ כנגד ההתרחבות וההשפעה של האימפריה הרוסית מכיוון צפון מערב ופרס.
לאחר הכישלון הקשה במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה כ-14 שנים קודם לכן, הוחלט בפיקוד בהודו הבריטית לצאת להתקפה לשחרור העיר הראת, דרך המפרץ הפרסי ולא במסע יבשתי מסוכן דרך אפגניסטן.
בנובמבר, לאחר הכרזת המלחמה, יצאה הדיוויזיה הראשונה במשט ספינות בריטיות מהנמל בבומביי לעבר המפרץ הפרסי.
ב-4 בדצמבר הכוח כבש את האי ח'ארג ונחת ב-9 בדצמבר בחוף הפרסי מספר קילומטרים דרומה לעיר הנמל בושהר.
מיד לאחר הנחיתה, הדיוויזיה הראשונה התקדמה אל עבר העיר וכבשה אותה ביום למחרת הנחיתה, זאת לאחר כיבוש מצודת 'ראשיר' והפגזת העיר על ידי הספינות הבריטיות.
סיורים בריטים גילו כוח פרסי בגודל של כ-4,000 חיילים באזור שיראז, לכן הוחלט לבקש תגבורת ולחכות להגעתה.
בינואר 1857, נחתה הדיוויזיה השנייה באזור בושאר בפיקודו של ג'יימס אוטרם והכוח האנגלו-הודי כולו יצא שוב לכיוון בושהר בתנאי דרך קשים לאחר גשמי החורף.
הכוח שאורגן לכדי שלוש חטיבות בפיקודו של אוטרם, החל לנוע לכיוון שיראז.
ב-5 בפברואר הכוח עצר בקרבת הכפר קושאב היכן שהיו בארות מים נוחות.
בהתקדמות של היומיים הבאים הבין אוטרם שהכוח הפרסי נסוג להרים מסביב והחליט להימנע מרדיפה מסוכנת להרים, במקום זאת הוא נסוג לאזור קושאב.
הכוח הפרסי תפס עמדת שליטה בקרבת הכוח האנגלו-הודי עם כ-8,000 חיילים פרסים.
כתגובה, תקף אוטרם את העמדה הפרסית בין 7 ל-8 בפברואר במה שהפך להיות "קרב קושאב", בו ניצחו הבריטים עם כ-700 חיילים פרסים הרוגים.
הכוח הפרסי נסוג שוב להרים לאחר תבוסתו בקושאב ואוטרם חזר עם כוחו לאזור העיר בושאר.
לאחר שהושאר כוח קטן להגן על בושהר, יצא הכוח האנגלו-הודי בכיוון צפון-מערב, לאורך השט אל-ערב אל עבר העיר קורמשאהר.
הספינות הבריטיות שטו במעלה הנהר כדי להפגיז את ביצורי העיר, הפרסים נסוגו לבסוף מהעיר והיא נכבשה ב-27 במרץ.
כוח של כ-13,000 פרסים נסוג אל העיר אהוואז, כתגובה התארגן כוח אנגלו-הודי לנוע לכיוון העיר ולכבוש גם אותה.
כוח זה הורכב מהצי המלכותי וכוח מרגימנט ההילנדס ה-78 ומרגימנט הרגלים ה-64 אשר תקף את הכוח הפרסי וכבש לבסוף את העיר אהוואז ב-1 באפריל.
ב-4 באפריל, נחתם הסכם שלום בפריז והכוחות האנגלו-הודים החלו לסגת, אך היעדים הושגו והפרסים ספגו מהלומה קשה.
מספר חודשים מאוחר יותר, כל הכוחות שנלחמו בקרבות בפרס ילחמו במרד ההודי הגדול, כולל מפקדם במערכה ג'יימס אוטרם.
על הלחימה במלחמה, עוטרו שלושה חיילים בריטים בצלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר בדרגתו בכוחות הבריטים.
החיל הפרסי המובס שבה את יהודי הראת וגרשם למשהד שם כלא אותם במשך תקופה ארוכה בתנאים קשים.
המלחמה היוונית-עות'מאנית של 1897 (בטורקית: 1897 Osmanlı-Yunan Savaşı or 1897 Türk-Yunan Savaşı), ביוונית: Ελληνοτουρκικός πόλεμος του 1897) המכונה גם מלחמת שלושים הימים וביוון גם 97' השחורה , הייתה מלחמה שנערכה בין ממלכת יוון לאימפריה העות'מאנית.
המלחמה הייתה נטושה על שאלת מעמדו של האי כרתים, אשר היה נתון לשליטה עות'מאנית בעוד שמרבית תושביו היו יוונים שביקשו זה מכבר להסתפח לממלכת יוון.
התערבותן של המעצמות הביאה לסיום המלחמה ולהשגת אוטונומיה לכרתים שענייני החוץ שלה נתונים בידי העות'מאנים.
זהו הניסיון הצבאי הראשון שבו עמד הדרג הצבאי והמדיני ביוון מאז מלחמת העצמאות ב-1821.
ב-1878 הורה קונגרס ברלין לאימפריה העות'מאנית לחתום על הסכם חאלפה (Χαλέπα), שבו התחייבה לממש את התחייבותה משנת 1868 להעניק אוטונומיה רחבה לכרתים.
אף על פי כן הוסיפו העות'מאנים להתעלם מהתחייבותם.
ב-1894, לאחר ששלוש התקוממויות פרצו בכרתים ב-1885, 1888 ו-1889, השיב הסולטאן עבדול חמיד השני את המדינאי היווני-עות'מאני אלכסנדר קאראתדורי פשה לתפקידו כמושל כרתים.
אך נכונותו של זה להביא לידי מימוש התחייבותה של האימפריה בהסכם חאלפה עוררה את זעמה של הקהילה המוסלמית באי, והובילה לחידוש העימותים בינה לבין הקהילה היוונית ב-1896.
תגבורת צבאית עות'מאנית נשלחה לכרתים על מנת להשקיט את המהומות, בעוד שמנגד הגיעו אל האי מתנדבים מיוון על מנת לחזק את ידי הקהילה היוונית המקומית.
ציי המעצמות שפטרלו במימי כרתים הוסיפו להגברת המתיחות.
עם זאת הושג לבסוף הסכם בין הצדדים והמהומות שככו לזמן מה.
הן שבו והתלקחו בינואר 1897 ונשאו אופי אלים במיוחד.
המורדים היוונים הכריזו על מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית למען שחרור כרתים ואיחודה עם ממלכת יוון.
ביוון נמתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה תאודורוס דליאניס (Δηλιγιάννης) על ידי יריבו דימיטריוס ראליס על שקצרה ידו לכאורה מלהושיע בעניין כרתים.
בבירה אתונה נערכו הפגנות מתמשכות שבהן האשימו המפגינים את המלך גאורגיוס הראשון ואת ממשלתו בהפקרת אחיהם בכרתים.
בעלי-משרות צבאיות ומדיניות רבים ביוון, שהיו חברי הארגון הלאומני-מיליטריסטי "החברה הלאומית", דחפו גם הם לעימות מיידי עם העות'מאנים.
ב-25 בינואר 1897 הפליגו לכרתים אניות נושאות חיילים ראשונות, מלוות בספינת הקרב "הידרה", והורידו על חופה שני גדודים, סמוך לחאניה.
ב-2 בפברואר, חרף התחייבותן של המעצמות לשמור על הריבונות העות'מאנית בכרתים, הכריז מפקד הכוחות טימוליאון ואסוס (Βάσσος) על איחודה עם יוון.
המעצמות דרשו בתגובה מדליאניס שיפנה לאלתר את כוחותיו מכרתים בתמורה למתן אוטונומיה לאי.
הדרישה נדחתה, וב-7 בפברואר פרץ הקרב המלא הראשון בין היוונים לעות'מאנים, קרב ליוואדייה (Λιβαδειά), שבמהלכו גבר הכוח הניסיוני היווני על הכוח העות'מאני החזק בעל 4,000 החיילים.
לאחר מכן הורה ואסוס לכוחות לסגת מחאניה בירת כרתים, אולם מורדים מכרתים תקפו את הכוחות העות'מאניים אף בחודשים פברואר ומרץ 1897. ספינות המלחמה של השייטת הבינלאומית הפציצו את המורדים, והנחיתו כוח בינלאומי של מלחים ונחתים בחוף כדי לכבוש את חאניה.
עד סוף מרץ הגיע לסיומו הקרב הגדול על כרתים, אם כי ההתקוממות נמשכה.
הצבא היווני היה מורכב משלוש דיוויזיות, ששתיים מהן תפסו עמדות בתסליה ואחת בארטה, אפירוס.
נסיך הכתר קונסטנטינוס היה הגנרל היחיד בצבא, והוא קיבל פיקוד על הכוחות ב-25 במרץ.
הצבא היווני בתסליה כלל 45,000 לוחמים, 500 פרשים ו-96 תותחים, בעוד שבאפירוס היו 16,000 חיילים ו-40 תותחים.
הצבא העות'מאני כלל שמונה דיוויזיות רגלים ודיוויזיית פרשים אחת.
אדהם פאשה פיקד על הכוחות העות'מאניים.
מלבד ההבדל המובהק בכמות הלוחמים, היו גם הבדלים משמעותיים באיכות החימוש של שני הצדדים.
הצבא העות'מאני כבר היה מצויד ברובי הדור השני עם אבק שרפה נטול עשן (מאוזר דגם 1890 ו-1893), בעוד היוונים היו מצוידים ברובי גרא עם ירייה בודדת.
בשנת 1897 חיל הים ההלני היה מורכב משלוש אוניות מחופות שריון בסדרת "הידרה", סיירת אחת, מיאוליס, וכמה ספינות תותחים.
האוניות היווניות ביצעו הפגזות על ביצורים טורקיים ועל ספינות תובלה טורקיות, אך לא היה קרב ימי חשוב במהלך המלחמה.
הצי העות'מאני כלל שמונה אוניות מלחמה מסדרת, עות'מאנייה", שהיו די מיושנות.
בנוסף, כלל הצי העות'מאני שתי סיירות וכמה כלי שטי קטנים יותר, וביניהם כמה ספינות טורפדו.
אולם, הצי העות'מאני לא נשלח לקרב, אולי בשל חששו של הסולטן משימושו על ידי קושרים נגד שלטונו ובשל המצב הגרוע של הספינות, הצי העות'מאני כמעט לא יצא מבסיסיו במהלך המלחמה.
ב-24 במרץ חצו 2,600 לוחמי גרילה יוונים את הגבול היווני למקדוניה העות'מאנית, כדי לעורר אי-סדר מאחורי קווי האויב על ידי התנכלות של מקומיים נגד הממשל העות'מאני.
כתוצאה מכך, ב-6 באפריל גייס אדהם פאשה את כוחותיו.
תוכניתו הייתה להקיף כוחות יווניים ולהשתמש בנחל פיניוס כמחסום טבעי על מנת לדחוף אותם בחזרה למרכז יוון.
באופן רשמי הוכרזה מלחמה ב-18 באפריל, כאשר השגריר העות'מאני באתונה, אסים ביי, נפגש עם שר החוץ היווני והודיע על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים.
קרבות כבדים התרחשו בין 21-22 באפריל מחוץ לעיירה טירנאבוס, אך כאשר הכוחות העות'מאניים המכריעים התאחדו, הורה המטה הכללי היווני לסגת, מה שהפיץ בהלה בקרב חיילים ואזרחים כאחד.
לאריסה נפלה ב-27 באפריל, בעוד החזית היוונית אורגנה מחדש מאחורי הקווים האסטרטגיים של ולסטינו, בפרסאלה.
אף על פי כן, דיוויזיה אחת הוסמכה לפנות לכיוון ולסטינו, ובכך יצרה פער בין הכוחות היווניים במרחק של 60 ק"מ זה מזה.
בין 27-30 באפריל, בלמו הכוחות היווניים בפיקודו של קולונל קונסטנדינוס סמולנסקיס, את ההתקדמות העות'מאנית.
ב-5 במאי תקפו שלוש דיוויזיות עות'מאניות את פרסאלה, ואילצו את הכוחות היווניים לסגת לדומוקוס, בעוד שסמולנסקיס נסוג מ"קו ולסטינו" שנשלם זה עתה לאלמירוס, ווולוס נפלה לידיים עות'מאניות ב-8 במאי.
בדומוקוס התארגנו הכוחות היוונים שמנו 40,000 איש בתנוחת הגנה חזקה, והצטרפו אליהם כ-2,000 מתנדבי "החולצה האדומה" האיטלקית בפיקודו של ריצ'וטי גריבלדי.
העות'מאנים מנו בסך הכל כ-70,000 חיילים, מתוכם כ-45,000 היו מעורבים ישירות בקרב.
ב-16 במאי שלחו העות'מאנים חלק מצבאם סביב אגף היוונים כדי לנתק את קו הנסיגה שלהם, אך הוא לא הגיע בזמן.
למחרת שאר צבאותיהם תקפו בחזית.
הטורקים נבלמו באש חיילי הרגלים, עד שהאגף השמאלי שלהם ניצח את היוונים.
הכוח העות'מאני פרץ קדימה, ובשל כך פתחו היוונים בנסיגה מחודשת.
סמולנסקיס נצטווה לעמוד על רגליו ב"תרמופילאי" אך ב-20 במאי נכנסה לתוקף הפסקת אש.
ב-18 באפריל הכוחות העות'מאנים בפיקודו של אחמד היפזי פאשה תקפו את הגשר של ארטה, אך נסוגו כדי להתארגן מחדש סביב פנטה פיגאדיה.
חמישה ימים לאחר מכן כבש קולונל מאנוס את פנטה פיגאדיה, אך ההתקדמות היוונית נבלמה בשל היעדר תגבורות נגד כוח עות'מאני חזק שעמד מולם.
ב-12 במאי ניסו כוחות יווניים ומתנדבים מאפירוס לנתק את פרביזה, אך נסוגו עם נפגעים רבים.
ב-20 בספטמבר נחתם הסכם שלום בין שני הצדדים.
יוון ויתרה על אזורי גבול קטנים והתחייבה לשלם פיצויים כבדים, ועל מנת לשלם אותם, הכלכלה היוונית הועמדה תחת פיקוח בינלאומי.
לדעת הקהל היוונית ולצבא הייתה שביתת הנשק הכפויה השפלה, והדגישה את אי-היערכותה של המדינה להגשמת שאיפותיה הלאומיות.
על אף סיום המלחמה נמשכה ההתקוממות בכרתים, אף כי לא היה קרב מאורגן נוסף עד נובמבר 1898, עת גירשו המעצמות הגדולות את הכוחות העות'מאניים מן האי, והקימו את מדינת כרתים האוטונומית תחת חסותה של האימפריה העות'מאנית.
המדינה נוסדה רשמית בדצמבר 1898, כאשר גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק הגיע לכרתים, כדי למלא את תפקידיו כנציב עליון.
מדינת כרתים שרדה עד 1913, כאשר יוון סיפחה רשמית את האי.
ביוון, המודעות הציבורית לאי-מוכנותה של המדינה למלחמה לשם מילוי שאיפותיה הלאומיות, הניחה את זרעי ההפיכה בגודי בשנת 1909, שקראה לרפורמות מיידיות בצבא היווני, בכלכלה ובחברה.
בסופו של דבר הגיע אלפתריוס וניזלוס לשלטון, וכמנהיג המפלגה הליברלית הוא הנהיג מגוון רחב של רפורמות שקידמו את המדינה היוונית, והביאו אותה לניצחון במלחמת הבלקן הראשונה מלחמת הבלקן השנייה כעבור ארבע שנים.
המשתתפים העיקריים היו האימפריה ההבסבורגית, הנסיכות של טרנסילבניה, הנסיכויות ולאכיה ומולדובה שהיו בעימות עם האימפריה העות'מאנית.
במידה פחותה השתתפו מדינות גרמניות שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, הדוכסות של פררה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה, הדוכסות של מנטובה ומדינת האפיפיור.
לצד הקואליציה האנטי-עות'מאנים השתתפו גם לוחמים "היידוקים" סלאבים שמקורם בשטחים הכבושים על ידי העות'מאנים בבלקן (בעיקר סרבים ובולגרים).
פרס הספווית השיעית תרמה אף חלק שלה על ידי פתיחת חזית נוספת שהכבידה בעורף העות'מאנים.
המלחמה הסתיימה בהסכם ז'יטבטורוק (בימינו – בסלובקיה) ב-11 בנובמבר 1606 שנועד להבטיח שלום למשך עשרים השנים הבאות.
הוא נחתם על ידי הסולטאן אהמט הראשון ועל ידי מתיאס ארכידוכס של אוסטריה, חרף התנגדותו העזה של הקיסר האוסטרי רודולף השני.
אחרי כמה הצלחות של הקואליציה האירופית הנוצרית בהתחלה בסופו של דבר המצב הגאופוליטי נשאר בסוף המלחמה ללא שינוי משמעותי.
בשנת 1591 גברו ההתנגשויות בין ממלכת הבסבורג לאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1592 כבשו הטורקים את מצודת ביחאץ'.
באביב 1593 הטילו כוחות טורקים מאיילט בוסניה מצור על העיר סיסאק בקרואטיה.
ב-22 ביוני אותה שנה התחולל קרב סיסאק, שבו ניצחו הכוחות הנוצרים את העות'מאנים, ובזה הסתיימה מלחמת מאה השנים הקרואטית-עות'מאנית.
ב-29 ביולי 1593 פתח סינאן פאשא במבצע בהונגריה, ובשנת 1594 כבש את הערים גיור וקומרנו.
בתחילת שנת 1594 מרדו הסרבים בבאנאט נגד השלטון העות'מאני.
המורדים הכריזו על מלחמת קודש, ונשאו דגלי מלחמה עם סמל של סאבה הקדוש.
דגלי המלחמה בורכו על ידי הפטריארך יובאן קאנטול, וההתקוממות נעזרה ב במחוזות השונים.
בתגובה, הוזיר הגדול סינאן פאשה, דרש כי הדגל הירוק של הנביא מוחמד יובא מדמשק כדי להדוף את המרד הסרבי, וציווה להסיר את הסרקופג שמכיל את שרידי סאבה הקדוש ממנזר מילשבה ולהעביר אותו לבלגרד באמצעות שיירה צבאית.
לאורך הדרך הרגה השיירה העות'מאנית את כל האנשים שנקרו בדרכה כאזהרה למורדים, וב-27 באפריל שרפו העות'מאנים בפומבי את שרידי סאבה הקדוש על מוקד ברמת וראצ'אר ופיזרו את האפר.
בשנת 1595 אורגנה ברית של המעצמות האירופיות הנוצריות על ידי האפיפיור קלמנס השמיני, כדי להתנגד לאימפריה העות'מאנית (הליגה הקדושה של האפיפיור קלמנס השמיני); ברית נחתמה בפראג על ידי רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וז'יגמונד באטורי, שליט טרנסילבניה.
ארון וודה, שליט מולדביה ומיכאי האמיץ, שליט ולאכיה הצטרפו לברית גם הם, מאוחר יותר באותה שנה.
בנוסף הספרדים שלחו צבא של 6,000 רגלים מנוסים ו-2,000 פרשים מארצות השפלה תחת קרל פון מנספלד, מפקד הצבא של פלנדריה הספרדי, אשר פיקד על הלחימה בהונגריה.
מטרת העות'מאנים במלחמה הייתה לתפוס את וינה, בעוד האימפריה ההבסבורגית רצתה לשוב ולכבוש את השטחים של ממלכת הונגריה שהיו בשליטת האימפריה העות'מאנית.
השליטה על אזור הדנובה והחזקת המבצרים שהיו שם הייתה מכרעת.
המלחמה התנהלה בעיקר בשטחי הונגריה המלכותית (שכללה בעיקר את מערב הונגריה ודרום סלובקיה של ימינו), בטרנסדנוביה, קרואטיה וסלאבוניה, רומליה (בולגריה וסרביה של ימינו), וואלאכיה (דרום רומניה של ימינו).
בשנת 1595 כבשו הכוחות הנוצרים בראשות מנספלד את אסטרגום ווישגראד, מבצרים אסטרטגיים על הדנובה, אך לא הטילו מצור על המבצר המרכזי של בודה.
מאידך העות'מאנים הטילו מצור על אגר וכבשו אותה בשנת 1596.
בזירת הבלקן, בשנת 1595 צי ספרדי שכלל אניות מנאפולי וסיציליה תחת פיקודו של פדרו אלברס דה טולדו, מרקיז וילפרנקה החמישי, פשט על פטרס ועל איילט רומליה של האימפריה העות'מאנית, כנקמה על פשיטות טורקיות נגד חופי איטליה.
הפשיטה הייתה מוצלחת כל כך, עד שהסולטאן מוראט השלישי חשב על השמדת כל הנוצרים של קונסטנטינופול, אך לבסוף החליט רק להורות על גירושם של כל היוונים הלא נשואים מן העיר.
בשנים שלאחר מכן המשיך הצי הספרדי לפשוט על מימי הלבנט, אבל לא הייתה פעולה ימית בקנה מידה גדול בין הנוצרים לבין העות'מאנים.
במקום זאת, היו פריבטירים כמו אלונסו דה קונטרראס אשר לקח על עצמו את התפקיד של הטרדת האניות העות'מאניות.
בחזית המזרחית של המלחמה, מיכאי האמיץ, נסיך ולאכיה, התחיל במערכה נגד העות'מאנים בסתיו 1594, וכבש כמה טירות ליד הדנובה התחתית, כולל ג'יורג'יו, בראילה, הארשובה, וסיליסטרה, ואילו הברית המולדבית שלו הביסה את הצבאות העות'מאניים ביאשי ובמקומות אחרים במולדביה.
מיכאי המשיך בהתקפותיו עמוק בתוך שטחי האימפריה העות'מאנית, וכבש את המבצרים של ניקופוליס, ריבניק, וצ'יליה, והגיע עד אדריאנופול, ובשלב מסוים היו כוחותיו רק 24 ק"מ מן הבירה העות'מאנית, קונסטנטינופול.
כתוצאה ממתקפת נגד עות'מאנית חזקה שכללה 100,000 חיילים, ונועדה לכיבוש הנחלות האבודות מחדש ולכיבוש ולאכיה, חזר מיכאי אל הדנובה.
המתקפה הייתה מוצלחת בתחילה, והצליחה ללכוד לא רק את ג'יורג'יו, אלא גם את בוקרשט ואת טרגובישטה, על אף שספגו תבוסה חריפה בקרב קאלוגארני (23 באוגוסט 1595).
בשלב זה הפיקוד העות'מאני לקה בשאננות והפסיק לרדוף אחרי הצבא הוולאכי הנסוג, תוך שהוא מתמקד בביצור טרגובישטה ובוקרשט.
מיכאי האמיץ המתין כמעט חודשיים עד להגעת הסיוע של בעלי-בריתו, ולאחר מכן פתח במתקפת-הנגד שהפתיעה את העות'מאנים, והצליחה לטאטא את ההגנה העות'מאנית בשלושה קרבות רצופים, בטרגובישטה (18 באוקטובר), בוקרשט (22 באוקטובר) וג'יורג'יו (26 באוקטובר).
קרב ג'יורג'יו בפרט היה הרסני עבור הכוחות העות'מאניים, וכתוצאה ממנו נסוגו על פני הדנובה באי-סדר.
המלחמה בין ולאכיה לבין העות'מאנים נמשכה עד סוף שנת 1599, כשמיכאי האמיץ לא היה מסוגל להמשיך במלחמה בשל תמיכתם החלשה של בעלי בריתו.
נקודת המפנה של המלחמה הייתה קרב מזקרסטש, שהתקיים בשטחה של הונגריה ב-24 - 26 באוקטובר 1596, ובמהלכו הכוח ההבסבורגי-טרנסילבני המשולב שמנה 45-50 אלף חיילים הובס על ידי הצבא העות'מאני, כאשר חיילים נוצרים, שחשבו כי ניצחו במערכה, הפסיקו את הלחימה כדי לבזוז את המחנה העות'מאני, ועל ידי כך הובסו לבסוף.
למרות הניצחון הזה, הבינו העות'מאנים לראשונה את העליונות של הציוד הצבאי המערבי אל מול הנשק העות'מאני.
קרב זה היה המפגש הצבאי המשמעותי הראשון במרכז-אירופה, בין צבא נוצרי גדול לצבא העות'מאני, לאחר קרב מוהאץ'.
באוגוסט 1601 הביסו ג'ורג'ו בסטה ומיכאי האמיץ בקרב גורוסלאו את האצולה ההונגרית בראשותו של ז'יגמונד באטורי, שקיבלה עליה את חסות העות'מאנים.
לאחר חיסולו של מיכאי האמיץ בידי שכירי חרב של בסטה, התמרדה האצולה בטרנסילבניה, בראשות מוזש סקלי, והובסה בקרב בראשוב בשנת 1603 על ידי לוחמי האימפריה ההבסבורגית בראשות ראדו שרבאן.
בשלב האחרון של המלחמה (בין השנים 1604-1606) כללה בעיקר את ההתקוממות של אישטוואן בוצ'קאי, נסיך טרנסילבניה.
ההתקוממות החלה לאחר שרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הגיש כתבי אישום שקריים נגד בני אצולה, על מנת למלא בממונם את האוצר הריק של הקיסרות.
בוצ'קאי שהיה אסטרטג משכיל, התנגד לכך, ואסף את האצילים ההונגרים המאוכזבים, והתחיל במרד נגד השליט ההבסבורגי.
הכוחות צעדו מערבה, ונתמכו על ידי ההיידוצי בהונגריה, ועד מהרה זכו בכמה ניצחונות ותפסו את השטחים שאבדו לצבא ההבסבורגי.
ב-21 בפברואר 1605 הוכרז בוצ'קאי בטרגו מורש כנסיך טרנסילבניה, וב-17 באפריל אותה שנה הוכרז גם כנסיך הונגריה.
האימפריה העות'מאנית תמכה בבוצ'קאי, ואף שלחה לו כתר מפואר שיוצר בפרס ומקושט באבנים טובות מרהיבות עין, על מנת שישמש תחת חסותה כ"מלך הונגריה המרכזית", אך בוצ'קאי לא הסכים לשאת תואר זה.
כנסיך הונגריה ניהל בוצ'קאי את המשא ומתן עם רודולף השני, וב-23 ביוני 1606 נחתם הסכם וינה, שבו ערבה אוסטריה לכל הזכויות והפריבילגיות של ההונגרים בטרנסילבניה ובהונגריה המלכותית כאחד, וכן הכירה בבוצ'קאי כנסיך טרנסילבניה, ובזכות טרנסילבניה לבחור באופן עצמאי את נסיכיה.
ב-11 בנובמבר 1606 נחתם הסכם ז'יטבטורוק, שנועד להבטיח שלום בין המדינות ל-20 שנה הבאות.
במסגרת ההסכם ויתרו העות'מאנים לטובת בית הבסבורג על הערים אגר, אסטרגום וקנישה, אולם קיבלו בתמורה את העיר ואץ.
האמנה אישרה גם את האיסור על העות'מאנים לחדור לשטחים ההבסבורגיים, וכן העבירה את עיקר הכוח בטרנסילבניה לבית הבסבורג.
אף על פי שהקיסר רודולף השני נכשל במטרות המלחמה שלו, הוא זכה בכל זאת ביוקרה כלפי הטורקים, והציג את המלחמה כניצחון.
כמו כן רודולף הוכר כקיסר גם על ידי העות'מאנים, והאמנה ייצבה את התנאים בגבול ההבסבורגי-עות'מאני.
המלחמה הַבֶּרְבֶּרִית הראשונה (1801–1805) , הנקראת גם "מלחמת טריפוליטניה" (Tripolitanian War), הייתה הראשונה בין שתי מלחמות שניהלה ארצות הברית נגד המדינות הברבריות בחוף המערבי של צפון אפריקה.
הסיבה ליציאתה למלחמה הייתה התקפותיהם של שודדי ים ברברים, שיצאו בפקודת שליטי טריפוליטניה, אלג'יריה ומרוקו, על אוניות סוחר אמריקאיות שפקדו את הים התיכון ושבו את הנוסעים לצורך מכירתם בשוקי העבדים באימפריה העות'מאנית.
הייתה זו המלחמה הראשונה שערכו האמריקאים מחוץ לגבולות ארצם, והיא בעלת חשיבות במורשת הקרב של הנחתים ושל הצי האמריקאי.
המלחמה הסתיימה בחוזה שלום בו שליט טריפוליטניה התחייב להימנע מלפגוע בספינות ומלחים אמריקאים ונערכו חילופי שבויים.
הקורסארים הבֶּרְבֶּרִים היו פיראטים מוסלמים שפעלו מנמלי אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו וטריפוליטניה, והיו אימת הים התיכון כולו משך מאות בשנים.
הם לכדו אוניות סוחר תמימות, מכרו לעבדות את אנשי צוותן ונוסעיהן או תבעו כופר כסף תמורתם, וכך הגדילו את עושרם ועוצמתם של שליטי מדינותיהם.
מסדר השילוש הקדוש הרומי-קתולי, המוכר גם בשם מסדר ה"מָתוּרִינִים" שמושבו בצרפת, פעל מאז היווסדו בשלהי המאה ה-12 לאיסוף דמי כופר ולפדיון נוצרים שנפלו בשבי המוסלמים, ובהם גם אלה שנשבו על ידי הפיראטים בים התיכון.
גורלן של אוניות סוחר אמריקניות שפקדו את נמלי הים התיכון לא היה שונה משל אחיותיהן האירופיות.
התקפות הפיראטים הברברים נועדו לסחוט דמי כופר תמורת חיי המלחים השבויים, ובסופו של דבר לאלץ את ארצות הברית לשלם דמי חסות שנתיים (tribute) בתמורה להפסקת ההתנכלויות, כפי שנהגו השליטים הברברים גם עם כמה ממדינות אירופה.
התקפות השוד על אוניות אמריקניות החלו רק לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר פקעה ההגנה על פי תנאי הברית עם צרפת.
שגריר ארצות הברית בצרפת, תומאס ג'פרסון, שיגר שליחים אל מרוקו ואלג'יריה כדי לנסות ולקנות את ההסכמים ואת שחרורם של המלחים השבויים שהוחזקו באלג'יריה.
מרוקו הייתה המדינה הברברית הראשונה שחתמה על הסכם עם ארצות הברית, ב-23 ביוני 1786. ההסכם הבטיח רשמית את ההגנה על הספנות המסחרית האמריקנית מפני פיראטים מרוקנים.
סעיף 6 של ההסכם קבע באופן מיוחד, כי אם יגיעו מלחים אמריקנים שבויים לאחת מערי מרוקו, בין אם נפלו בשבי פיראטים מרוקנים או בידי אחת המדינות הברבריות האחרות, הם ישוחררו וייהנו מהגנתה של ממלכת מרוקו.
המשא ומתן הדיפלומטי עם אלג'יריה לא היה מוצלח כמו המשא ומתן עם מרוקו.
ההתקפה הפיראטית הראשונה של הקורסארים האלג'ירים נגד הספנות האמריקנית ארעה ב-25 ביולי 1785, עם שביית הסקונר "מריה"; שבוע אחר כך נתפסה הספינה "דופין".
ארבע המדינות הברבריות תבעו יחד מארצות הברית סכום של 660,000 דולר, בעוד שהתקציב שהוקצה לשליחים להשגת השלום עמד על 40,000 דולר בלבד.
המגעים הדיפלומטיים להסכמה על סכום מתקבל על הדעת של דמי חסות או דמי כופר לפדיון המלחים השבויים לא צלחו.
צוותי "מריה" ו"דופין" נותרו בשבי למעלה מעשר שנים, ואליהם הצטרפו בתוך זמן קצר גם מלחי אוניות אחרות שנתפסו על ידי המדינות הברבריות.
ב-1795 הגיעה אלג'יריה להסכם עם ארצות הברית בתמורה ליותר ממיליון דולר, כשישית מסך התקציב השנתי של ארצות הברית, בעקבותיו שוחררו 115 המלחים שהוחזקו על ידה והובטח שלומן לעתיד של אוניות הסוחר שלה.
ברם, הדרישה המתמשכת למס עובד הובילה בסופו של דבר להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית, שנוסדה ב-1798. כדי למנוע התקפות פיראטיות נוספות על ספנות אמריקנית כמו גם כדי לשים קץ לתביעות המוגזמות בגודלן למס עובד שהגישו המדינות הברבריות.
המלחים השבויים תיארו לימים במכתבים ובעדויות את תקופת שביים כצורה של עבדות, הגם שהייתה שונה מזו שנהגה באותו זמן בארצות הברית ובמדינות אירופה.
נוצרים שנפלו בשבי המדינות הברבריות יכלו להתעשר ולרכוש לעצמם מעמד שעלה על זה של עבד מן השורה.
דוגמה אחת שכזו הוא ג'יימס ליאנדר קצ'קרט, שהגיע למעמד הגבוה ביותר שעבד נוצרי יכול היה להגיע אליו באלג'יריה כשנתמנה ליועצו של הדיי.
אולם מרבית השבויים נדונו לעבודה קשה בשירותם של הפיראטים הברברים, וסבלו מתנאי מחיה גרועים ביותר, רעב ומחלות.
כשנפוצו בארצות הברית הידיעות על סבלם של השבויים, גבר הלחץ הציבורי על הממשל לפעול לעצירת ההתקפות הפיראטיות על אוניות אמריקניות.
במרץ 1785 יצאו תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס אל לונדון כדי לשאת ולתת עם שליח מטריפולי, הציר סידי חאג' עבדרחמן (או סידי חאג' עבדול רחמן עג'ה).
כשנשאל "על מה מתבססת יומרתם לאסור מלחמה על מדינות שלא עוללו להם כל רע", ביסס השגריר את תשובתו על תפיסת העבדות באסאלם שהייתה מקובלת באותה תקופה:
ג'פרסון הוסיף להתנגד בתוקף לתשלום דמי החסות וזכה לתמיכה הולכת וגוברת מצד ג'ורג' וושינגטון ואחרים.
הקמתו מחדש של הצי המלחמתי האמריקני ב-1794, שפורק עם סיום מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו, נועדה להגדיל את כוחה של ארצות הברית בים, כדי שתוכל לגונן על אוניות הסוחר שלה מבלי לשלם דמי חסות.
מעט לפני השבעתו של ג'פרסון ב-1801, העביר הקונגרס חקיקה שבין השאר קבעה ותיקצבה בניית שש פריגטות אשר "תאוישנה ותתפקדנה כפי שימצא הנשיא לנכון".
במידה ותוכרז מלחמה עם הברברים נכתב בחקיקה שהפריגטות "תגנָּה על המסחר ותענושנה (את הברברים) ללא רחם על עזות מצחם - בהטבעת, השמדת ושריפת ספינותיהם בכל מקום שתמצאנה אותן".
עם השבעת ג'פרסון תבע הפאשא של טריפולי, יוסוף קארמנלי, 225,000 דולר מהממשל החדש (בשנת 1800 עמדו הכנסות הממשל השנתיות על עשרה מיליון דולר, כך שמדובר בנתח משמעותי, בשיעור של כשני אחוזים).
ג'פרסון מימש את כוונתו מימים ימימה וסירב לדרישה.
כצפוי, הכריז קאראמאנלי מלחמה על ארצות הברית בשל הסרוב, אם כי לא במכתב רשמי אלא באמצעות טקס בֶּרְבֶּרִי בו הופל הדגל בפתח הקונסוליה של ארצות הברית.
אלג'יריה ותוניסיה נמנעו מללכת בעקבות בן-בריתם הטריפוליטני.
עוד לפני שנודע לו על הכרזת המלחמה, שילח ג'פרסון שייטת בת שלוש פריגטות וסקונר אחת תחת פיקודו של הקומודור ריצ'רד דייל עם מכתבים ומתנות במאמץ לקיים שלום עם המעצמות הברבריות, אך לדייל ניתנה גם פקודה "להגן על שלומם של ספינות ואזרחים אמריקאיים".
ג'פרסון עמד על כך שהוא "אינו מורשה על פי חוקת ארצות הברית, ללא אישור מפורש מהקונגרס, לפעול מעבר לפעולות הגנתיות".
ג'פרסון הודיע לקונגרס "אני מודיעכם שכל הכרעה בנושא שעל הפרק, בתחום תפקידו של המחוקק כמכריע, תהיה מתוך ידיעת ושקילת כל מקרה בעל חשיבות".
על אף שהקונגרס לא הצביע מעולם על פתיחה במלחמה, הוא הסמיך את הנשיא לפקוד על כל ספינה אמריקאית חמושה לתפוס סחורות וספינות של הפאשה של טריפולי ו"גם לפעול כל פעולה אם מתוך זהירות או בעוינות כפי שמצב המלחמה יצדיק".
השייטת האמריקאית שילבה כוחות עם שייטת שוודית בפיקודו של רודולף סדרסטורם והטילה מצור ימי על טריפולי, בהיות השוודים במלחמה עם הטריפוליטאים מאז 1800.
הקומודור אדוארד פרבל שט למסינה, סיציליה ב-31 במאי 1801, והתקבל בחצרו של המלך פרננדו הרביעי מממלכת נאפולי, ושם מצא בעל ברית מצוין: על אף שנאפולי הייתה במלחמה עם נפוליאון, סיפק פרדיננד אנשים, אומנים, ציוד, סירות-תותחים, סירות-מרגמה, וגישה חופשית לנמלי מסינה, סירקוזה ופלרמו כבסיסים להתקפות נגד טריפולי.
נמלי סירקוז ופלרמו היו מבוצרים היטב, מוגנים ב-150 תותחים ומאוישים ב-25,000 חיילים, בצירוף 10 ספינות מטיפוס בריג בעלות 10 תותחים ושתי ספינות סקונר חמושות ב-8 תותחים, 19 סירות-תקיפה, ושתי גליאות.
הפעילות הקרבית הראשונה הייתה קרב בין הסקונר "אנטרפרייז" ל טריפוליטאית בעלת 14 תותחים בשם "טריפולי".
תחת פיקודו של הסגן אנדרו סְטֶרֶט הביסה האנטרפרייז את הטריפולי והשתלטה עליה.
במהלך שנת 1802 הפנה ג'פרסון את הטובות שבספינות הצי למלחמה: ארבע פריגטות, שתי בריג, סקונר והקטש שנלכדה.
במהלך 1803 הטיל פרבל מצור על הנמלים הברבריים ונקט פשיטות כנגד הציים שעגנו בהם.
באוקטובר 1803 הצליח הצי הטריפוליטאי ללכוד את הפריגטה האמריקאית "פילדלפיה" ללא פגע, לאחר שזו עלתה על שרטון בנמל טריפולי במהלך סיור.
מאמצי האמריקאים לחלץ את הספינה תחת אש תותחי הנמל וספינות טריפוליטאיות עלו בתוהו.
צוות הספינה כולו נלכד בשבי הטריפוליטאי, והפריגטה הוצבה בנמל לשמש כסוללת תותחים נוספת להגנתו.
ב-16 בפברואר 1804 הוביל סגן סטיבן דאקטור כוח קטן של נחתים אמריקאיים בספינת קטש טריפוליטאי שנלכדה.
הכוח הצליח לשטות בשומרי הפריגטה ולהתקרב די הצורך על מנת לעלות לסיפונה לתקיפה.
הנחתים הסתערו, הביסו את שומרי הפריגטה, והעלו אותה באש, על מנת למנוע את השימוש בה.
האדמירל הבריטי הוריישו נלסון, גיבור קרבות בזכות עצמו, כינה פעולה זו "המעשה האמיץ ביותר של זמננו".
הקומודור פרבל התקיף את טריפולי ב-14 ביולי 1804, בסדרת קרבות נטולי הכרעה.
ההתקפות כללו ניסיון להשתמש בקטש הלכוד ששימש להבערת ה"פילדלפיה" כספינת תבערה.
התוכנית הייתה שהקטש תכנס לנמל ותתפוצץ סמוך לספינות האויב, אך הקטש התלקחה טרם שהספיקה להתקרב, ככל הנראה בשל אש תותחי הנמל, וכל אנשי צוותה נספו.
נקודת המפנה במהלך המלחמה הייתה כיבוש העיר דֶרְנָה בידי הגנרל ויליאם איטון והסג"ם פרסלי או'באנון.
השניים הובילו כוח של שמונה נחתים (איטון ביקש מאה, אך סורב) וחמש מאות שכירי חרב, ערב רב של יוונים, ערבים, וברברים.
הכוח צעד וחצה את המדבר מאלכסנדריה שבמצריים, התקיף וכבש את דרנה.
עקב השחיקה והמצור המתמשך, ותחת איום שהאויב יתקדם ויכבוש את טריפולי עצמה ושלטונו יוחלף באחיו הבכור בתמיכה אמריקאית, חתם יוסוף קאררמנלי על חוזה שלום.
ג'פרסון הגדיר בחוזה זה בבירור את ההבדל בין כופר תמורת שחרור אזרחים, לבין תשלום דמי חסות.
תומכי ההסכם טענו ש-60,000 דולר הם סכום פעוט בהשוואה להוצאות המשך הלוחמה, אך הגנרל איטון, כובש דרנה, נותר מריר בגינו עד יומו האחרון, בהאמינו שאפשר היה לסיים את הלחימה ללא תשלום כופר, ובתחושתו שהכוח האמריקאי בגד באח הבכור של הפאשה והכתים בכך את כבודו.
מעטים ראו את הדבר כמוהו.
המלחמה הברברית הראשונה הוכיחה לעולם כי הצי האמריקאי הוא כוח משמעותי, המסוגל לפעולות ממושכות וארוכות טווח בפעולה מלוכדת ומאורגנת.
הצי והנחתים היוו חלק משדרת הממשל החל מזמן זה.
עם זאת המלחמה לא שמה קץ לאיום שודדי הים הברברים אלא הביאה להפסקה זמנית בלבד.
ב-1807 חזרה אלג'יריה ללכוד שבויים אמריקאים.
הצי האמריקאי, בהיותו עסוק במבשרי מלחמת 1812, לא יכול היה להגיב להתגרויות עד המלחמה הברברית השנייה ב-1815, אשר הסתיימה בהכרעה מוחצת ושמה קץ לאיום הברברי.
אנדרטת טריפולי, האנדרטה הצבאית הראשונה בתולדות ארצות הברית, הוקמה לזכר גיבורי המלחמה הברברית הראשונה.
היא ניצבת באקדמיית הצי האמריקאי באנאפוליס, מרילנד.
המלחמה האנגלו-מצרית התרחשה בשנת 1882 בין כוחות מצרים וסודנים בפיקודו של הקולונל אחמד עוראבי , לבין האימפריה הבריטית.
בינואר 1882 שלחו בריטניה וצרפת איגרת תמיכה משותפת בח'דיו.
ב-20 במאי 1882, ספינות מלחמה בריטיות הגיעו סמוך לחוף של אלכסנדריה, ואילו צרפת נסוגה ברגע האחרון והחליטה להימנע מהתערבות בנעשה במצרים.
ב-11 ביוני 1882 פרצו מהומות אלימות באלכסנדריה בהם נהרגו 50 אירופאים, אם כי הקולונל עוראבי הורה לכוחות שלו להפסיק את המהומות.
ב-11 ביולי 1882 החלו ספינות של הצי הבריטי להפציץ את אלכסנדריה.
הגורמים לכך שממשלת בריטניה שלחה את הצי המלכותי לחופי אלכסנדריה והתערבה אקטיבית בנעשה במצרים, ההפך מהדרך בה נהגה צרפת, נתונים במחלוקת של ההיסטוריונים.
בחיבורם "אפריקה והוויקטוריאנים" ("Africa and the Victorians"; נדפס בשנת 1961), טוענים רונלד רובינסון וג'ון גלאגר, שניתנה פקודה לכוחות הבריטיים לפלוש למצרים על מנת לדכא את מה שהבריטים הבינו כ"אנרכיה", שנגרמה כתוצאה ממרד עוראבי, ולהגן על השליטה הבריטית בתעלת סואץ, שהייתה קריטית לנתיב הספנות והמסחר לאוקיינוס ההודי.
הופקינס מתנגד לטענתם של רובינסון וגלאגר, ומצטט מסמכים מקוריים ומקורות מייד שנייה בשביל לבסס את טענתו שהבריטים לא צפו כלל סכנה לשליטה בתעלת סואץ בעקבות מרד עוראבי, כיוון שעוראבי וכוחותיו לא היו "אנרכיסטים" כאוטיים, אלא שמרו למדי על חוק וסדר.
הוא מציע טענה חלופית, ולפיה הקבינט של ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון הונע מתוך כוונה להגן על האינטרסים של משקיעים ובעלי איגרות חוב בריטים במצרים, אך גם ממניעים פופוליסטיים בבית הפוליטי שלהם.
הופקינס מביא מקורות, על פיהם ההשקעות הבריטיות במצרים צמחו בצורה מסיבית בשנות ה-80 של המאה ה-19, הן כתוצאה מחובותיו של הח'דיו מבניית תעלת סואץ, והן בגלל החיבור הקרוב שהתקיים בין הממשלה הבריטית לסקטור הכלכלי.
על פי דבריו, הסכנה לאינטרסים הכלכליים הבריטים במצרים, עלו בקנה אחד עם רצונה של המפלגה הליברלית השלטת במדיניות חוץ מיליטנטית, שתוכל לזכות אותה ברווחים פוליטיים בהתמודדות נגד המפלגה השמרנית.
הופקינס מצטט מכתב שנשלח לאחד מחברי הקבינט של גאלדסטון על ידי סר אדוארד מאלט, הקונסול הכללי הבריטי במצרים באותה תקופה, בו הוא מברך על הפלישה וכותב בפירוש שהוא מקווה שהפלישה תחזק את הפופולריות של הליברלים.
ג'ון גלבריית' ועטאף לוטפי אל-סעיד-מרזוט כותבים דברים הדומים לדבריו של הופקינס, אם כי הטיעון שלהם מתמקד בדרכים שבהן אנשים שונים במערכת הביורוקטית הבריטית השתמשו במעמדם כדי להציג את הפלישה למצרים כאופציה העדיפה ביותר לממשל גאלדסטון.
הם מתארים בדבריהם מזימה של הקונסול, אדוארד מאלט, שצייר את הממשלה המצרית החדשה (לאחר ההפיכה, בראשות אחמד עוראבי) כלא יציבה, במטרה לדחוף את הממונים עליו בקבינט הבריטי להתערבות בריטית במצרים; על פי גילבריית' ואל-סעיד-מרזוט, מעשה זה של מאלט תרם להחלטה בריטית לפלוש למצרים.
בנוסף, הם כותבים שהאדמירל באוצ'מפ סיימור, המפקד של ספינות הצי הבריטי שהפגיזו את אלכסנדריה, זירז באופן אישי את ההפגזה על אלכסנדריה, וכתוצאה מכך את הפלישה כולה, בכך שהפריז בתיאור הסכנה שנשקפה לספינותיו מצד כוחותיו של עוראבי באלכסנדריה, בטלגרמה ששלח לקבינט הבריטי.
הצי הבריטי הפגיז את אלכסנדריה מ-11 ל-13 ביולי, ולאחר מכן כבשו נחתים בריטים את העיר.
ההפגזה הייתה לחלוטין חד צדדית, ובצד הבריטי אף לא ספינה אחת טבעה.
חלקה הגדול של העיר נחרב מהשריפות שפרצו כתוצאה מההפגזה, וכן מהשריפות שהציתו אנשיו של עוראבי במטרה להחריב את העיר לפני שהבריטים ישתלטו עליה.
לאחר כיבוש העיר השיבו הבריטים את הח'דיו תאופיק פאשא על כנו, שהכריז על עוראבי כמורד והוציא מידיו את כל הסמכויות הפוליטיות.
עוראבי הגיב בפרסום פתווה, שאושרה על ידי שייח' אל-אזהר, הקובעת שתאופיק הוא בוגד שהביא לכיבוש מצרים על ידי אומה זרה, והקובעת גם שתאופיק הוא בוגד בדתו.
עוראבי הורה על גיוס חובה והכריז מלחמה על האימפריה הבריטית.
כוחות בריטיים בפיקודו של סר ארצ'יבלד אליסון ניסו בתחילה להגיע לקהיר דרך אלכסנדריה, אך כוחותיו של עוראבי הצליחו לעכב אותם 5 שבועות ליד כפר אל-דוואר.
המצרים הקימו שם קווי הגנה חזקים, שכללו שוחות וסוללות, עמדות ירי וביצורים.
כמו כן, הם החזיקו כלי ארטילריה מודרניים מתוצרת קרופ ותחמושת מכל הסוגים.
באוגוסט, פלש צבא בריטי, שמנה למעלה מ-40,000 חיילים בפיקודו של הלויטננט גנרל גרנט ג'וזף וולסלי, למצרים דרך תעלת סואץ.
לווסלי ניתנה הסמכות להשמיד את כל כוחותיו של עוראבי ולנקות את המדינה מגורמים מהפכניים.
סגנו וראש המטה שלו היה הלויטננט גנרל ג'ון מילר אדיי.
ב-28 באוגוסט וב-9 בספטמבר הותקפו כוחות בריטים על ידי המצרים ליד הכפר קאסאסין, 35 ק"מ מערבית לאסמאעיליה.
עוראבי פרס את כוחותיו להגנת קהיר מפני הכוחות הבריטים שתחת פיקודו של וולסלי.
כוחו העיקרי התחפר בתל אל-כביר, צפונית למסילת הרכבת ולתעלת המים המתוקים המקשרות בין קהיר לאסמאעיליה, והתארגן בחופזה במערך הגנה.
וולסלי ביצע מספר סיורים מקדימים ליד קווי ההגנה של המצרים, ולאחר שווידא שהמצרים לא איישו מוצבי חוץ בלילה לאבטחה ההיקפית שלהם, הוא החליט לבצע את התקיפה בלילה ולהניע את כוחותיו בחסות החשיכה.
הבריטים הפעילו בקרב זה כ-18,500 חיילים ו-70 תותחים, ומניין הכוחות של עוראבי הגיע ל-15,000 חיילים ו-60 תותחים.
ההתקפה בוצעה בהצלחה, ב-13 בספטמבר 1882, כאשר מספר האבדות הבריטי הרשמי היה 57 וכן 380 פצועים ו-22 נעדרים, לעומת 1,396 חיילים מצרים הרוגים ו-681 פצועים.
כוחותיו של עוראבי נסו, הבריטים רדפו אחריהם וכבשו את קהיר, שנותרה כעת ללא כל הגנה.
ראש הממשלה הבריטי גלאדסטון רצה שעוראבי יישפט במשפט ציבורי ולאחר מכן יוצא להורג, אך לאחר עיון ביומניו ובמסמכים רבים אחרים נמצאו מעט מאוד ראיות שניתן יהיה על פיהם להוציא אותו להורג.
בעקבות כך, הבריטים הפחיתו את דרגת אישומיו, שפטו אותו וגירשו אותו לציילון (כיום סרי לנקה).
האימפריה הבריטית שלטה על מצרים לאחר מכן, עד ההסכם האנגלו-מצרי (1922) וההסכם האנגלו-מצרי (1936), שהעניקו בהדרגה לממשלה המצרית את השלטון במדינה.
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה היא מלחמה שהתנהלה בשנים 1878–1880 בין האימפריה הבריטית לבין אמירות אפגניסטן, אשר נשלטה בידי שיר עלי ח'אן.
הפלישה לאפגניסטן נערכה במסגרת המשחק הגדול כתוצאה מהמעורבות הגוברת של האימפריה הרוסית באזור ובשל חשש מפני פלישה רוסית לראג' הבריטי.
הייתה זו הפעם השנייה בה פלשו כוחות האימפריה הבריטית לאפגניסטן.
המלחמה הסתיימה בכניעת האפגנים והפיכת אפגניסטן לפרוטקטורט בריטי.
בתחילת המאה ה-19 פרץ סכסוך בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית.
בריטניה, ששלטה בהודו, חששה מפלישה דרומה של רוסיה ששלטה בחלקה הצפוני של אסיה ובמקביל חששה רוסיה מפלישה של האימפריה הבריטית מדרום.
כדי להתמודד עם האיום שאפה כל אימפריה לחזק את גבולה מול האימפריה היריבה וכך הפך אזור זה (שכלל את פקיסטן, אפגניסטן, ג'אמו וקשמיר ועוד) לזירה בה נלחם כל צד לכבוש יותר שטחים כשאחד האזורים המשמעותיים היה אפגניסטן.
בסיומה של מלחמת האזרחים באפגניסטן , שהתחוללה בשנים 1863–1869, השתלט שיר עלי ח'אן על הממלכה וגרם לבריחתו של מתנגדו, עבד א-רחמן ח'אן, וחסידיו מאפגניסטן צפונה לטריטוריות הרוסיות.
השלטון הרוסי דאג לטפח אופוזיציה זו בתקווה שתאפשר לרוסים להשיג דריסת רגל באפגניסטן.
מהלך זה של הרוסים הדאיג את הבריטים שחששו מהאפשרות של התחזקות האחיזה הפוליטית של הרוסים באפגניסטן.
ב-1878 התעצמה המתיחות בין רוסיה ובריטניה בעקבות קונגרס ברלין שם תמכה בריטניה בביטול ההישגים אליהם הגיעה רוסיה במלחמה העות'מאנית-רוסית ובאו לידי ביטוי בחוזה סן סטפנו.
בעקבות קונגרס ברלין הפנו בריטניה ורוסיה את תשומת ליבם לזירת אפגניסטן.
רוסיה הודיעה לשליט המדינה, שיר עלי ח'אן, שמשלחת רוסית בדרכה לקאבול ומנגד הודיע המושל הכללי של הודו, רוברט לייטון , לעלי ח'אן שמשלחת מטעם בריטניה גם היא בדרך אליו.
ההתמהמהות של שליט אפגניסטן לקבל את פני המשלחת הבריטית הביאו את בריטניה להכריז מלחמה על אפגניסטן.
הבריטים ארגנו כוח של כ-50,000 חיילים ובנובמבר 1878 פלשו לאפגניסטן דרך שלושה מעברי גבול.
ניצחונותיהם בקרב עלי מאג'יד (21 בנובמבר 1878) ובקרב פאיוור קוטל (2 בדצמבר 1878) פתחו את דרכם לבירה קאבול ואילצו את שליט אפגניסטן, שיר עלי ח'אן, לברוח 400 ק"מ צפונה אל מזאר-י שריף.
שיר עלי ח'אן העריך שלבריטים יהיה קשה להגיע למקומו החדש בגלל התארכות הקוים הלוגיסטיים, הצורך לכבוש שטחים גדולים, הקשיים לעבור בשטחי הינדו-כוש המושלגים ובגלל שקיווה למרד שבטים נגד הבריטים.
בתקופת שהותו במזאר-י שריף החל שיר עלי ח'אן לארגן כוחות כדי להילחם בבריטים שכבשו את קאבול ואף ניסה לקבל סיוע, לשם כך, מהרוסים.
בין השאר שחרר שיר עלי ח'אן ראשי שבטים מהכלא כדי שיצטרפו לכוחותיו אך לאחר שהפר הבטחות קודמות, משוחררי הכלא נטו לא להצטרף אליו והעדיפו להכריז על עצמאות מהשלטון האפגני, דבר שאילץ את ח'אן להילחם לא רק כנגד הבריטים אלא גם כנגד השבטים המורדים.
בסופו של דבר תנאי החיים והחורף הביאו להתדרדרות בבריאותו וב-21 בפברואר 1879 נפטר ח'אן במזאר-י שריף.
לאחר מותו של ח'אן החלה מלחמת ירושה בה היו מעורבים שלושה מילדיו.
הבן מוחמד יקוב ח'אן מונה רשמית כיורש אך בן נוסף, מוחמד עלי ח'אן, פעל כדי לצבור כוח ובן שלישי, איוב ח'אן, אומנם תמך באחיו היורש אך שאף גם הוא לצבור כוח.
ב-26 במאי 1879 חתם היורש, מוחמד יקוב ח'אן, עם הבריטים על אמנת גנדמק שסיימה את השלב הראשון של המלחמה.
על פי אמנה זו ויתר ח'אן על השליטה בקאבול ובאפגניסטן לטובת הבריטים בתמורה לפיצויים כספיים והבטחות לעמוד לצידו במקרה של פלישה לאפגניסטן.
כמו כן כללה האמנה הסכמה לשליטת הבריטים בנקודות מפתח כמו מעבר ח'ייבר ומצודת ג'אמרוד ובשטחים בצפון מערב אפגניסטן ובכוויתה שבמחוז בלוצ'יסטן.
ב-3 בספטמבר 1879 רצחו מקומיים את הנציג הבריטי בקאבול, סר לואיס קוונגרי ואת שומרי ראשו.
פעולה זו הביאה למשלוח כוח בריטי כדי לכבוש שוב את קאבול.
כוח זה , שמנה כ-4,000 חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל פרדריק רוברטס, עבר מהודו לאפגניסטן וב-6 באוקטובר 1879 הביס את צבא אפגניסטן בקרב חרסיאב וכבש שוב את קאבול הבירה.
חלק מהשבטים באפגניסטן ראו במוחמד יקוב ח'אן בובה של הבריטים וסירבו לקבל את מרותו או את מרותם של הבריטים.
בעקבות כיבוש קאבול התקדם כוח של 10,000 אפגנים בפיקודו של מוחמד ג'אן ח'אן וורדק (Mohammad Jan Khan Wardak) כדי להסיג את הבריטים מקאבול.
כוח זה הביס כוח בריטי קטן שניסה לעצור אותו ואז הטיל מצור על המחנה הצבאי הבריטי המבוצר שרפור בשולי קאבול.
הבריטים הנצורים הצליחו להחזיק מעמד מול האפגנים בהמתנה לתגבורת מקבול .
ב-23 בדצמבר 1879 נערכה ההתקפה האחרונה על המחנה ולאחר שנכשלה נפוצו החיילים האפגנים כשההוראה שניתנה לחיילים הבריטים הייתה לא לקחת שבויים.
הניצחון הזה חיזק את אחיזתם של הבריטים בקאבול.
לאחר שחשדו שמוחמד יקוב ח'אן היה מעורב ברצח לואיס קוונגרי אילצו אותו הבריטים להתפטר.
בעקבות התפטרות זו החלו הבריטים לבחון חלופות להמשך שליטם באפגניסטן כשמצד אחד חיפשו שליט חדש במקומו של ח'אן ומצד שני בחנו חלופה לפיצול אפגניסטן.
בסופו של דבר, ביולי 1880, בחרו הבריטים בעבד א-רחמן ח'אן כאמיר של אפגניסטן.
הייתה זו בחירה תמוהה משום שהאמיר הנבחר היה לפני כן בגלות בטורקיסטן ופנה לרוסים כדי לסייע לו לחזור לאפגניסטן וכן היה ידוע כמתנגד תקיף לבריטים.
אחת הסיבות המרכזיות למהלך זה היה הרצון של השלטון הבריטי בהודו, בהובלת מושל הודו פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, ליציאת בריטניה מאפגניסטן (למעט קנדהאר הקרובה לגבול הודו).
בנו השלישי של שיר עלי ח'אן, איוב ח'אן, ששלט בעיר הראת במערב אפגניסטן, מרד בבריטים ביולי 1880. תחילה נלחם בכוח משמר בריטי שהיה מוצב במאיוונד והביס אותו במהלך קרב מאיוונד ואז הטיל מצור על קנדהאר.
כוח משימה בריטי, בפיקודו של פרדריק רוברטס יצא מקאבול דרומה וב-1 בספטמבר 1880 הביס את איוב ח'אן והאפגנים המורדים במהלך קרב קנדהאר .
קרב זה סימל את סיום המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
במערכה זו איבדו הבריטים כ-10,000 חיילים כש-1,850 מהם נהרגו בקרבות והשאר נפטרו ממחלות.
עלות המלחמה הייתה כ-20 מיליון פאונד, פי שלושה מהתקציב המתוכנן.
בסיום המלחמה הכיר עבד א-רחמן ח'אן באמנת גנדמק ובשליטה של הבריטים בשטחים מסוימים באפגניסטן (כולל קנדהאר) וכן באחריותה של בריטניה ליחסי החוץ של אפגניסטן.
בסופו של דבר תפסו הבריטים את השלטון באפגניסטן כחייץ בין הראג' הבריטי בהודו לרוסים וב-1881 החליטו הבריטים להפסיק להחזיק נציגות בקאבול ולצאת מכל השטחים שהיו עוד בשליטתם באפגניסטן.
בהמשך השנים גילתה בריטניה פנים נוספות של ח'אן לאחר שהחל לנהל בעצמו, ובניגוד להסכמים, את יחסי החוץ של אפגניסטן.
כמו כן פרסם ח'אן קריאות לג'יהאד כנגד הבריטים (כמו גם כנגד הרוסים).
התנהלותו האכזרית של ח'אן כלפי מתנגדיו הפנימיים (התנהלות שהעניקה לו את הכינוי "אמיר הברזל") הקשתה על קיום הקשרים הדיפלומטיים של הבריטים איתו.
ב-1893 הגיע שליח הבריטים, מורטימור דוראנד , לקאבול וניהל משא ומתן עם ח'אן לקביעת הגבול בין הודו ואפגניסטן ולמהלכים לשיפור היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
שיחות אלו הביאו לחתימת הסכמים בין בריטניה לאפגניסטן וכן נקבע קו דוראנד בין אפגניסטן לפקיסטן.
המלחמה הכרמונידית הייתה מלחמה שהתרחשה ביוון ההלניסטית בין השנים 268–261 לפנה"ס.
במלחמה זו לחמה קואליציה אשר כללה את אתונה, ספרטה ומצרים התלמיית (בהמשך גם ממלכת אפירוס), נגד מוקדון.
המלחמה הסתיימה בניצחון מוקדוני, אשר שימר את השליטה המוקדונית בבלקן.
המלחמה קרויה על שמו של כרמונידס שהיה ראש הסיעה ששלטה באתונה והובילה למלחמה.
שלהי התקופה הקלאסית (נהוג לתארך את סוף התקופה הקלאסית עם עלייתו של אלכסנדר הגדול לשלטון בשנת 336 לפנה"ס או לכל המאוחר עם מותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס) התאפיינה במאבק מר בין הפוליס הגדולות של יוון: אתונה, תבאי וספרטה על הבכורה ביוון.
המאבק הקיז את דמן וערער את עצמתן הכלכלית.
לוואקום שנוצר נכנסה ממלכת מוקדון בראשות מלכה פיליפוס השני.
לאחר מותו של פיליפוס, ירש אותו בנו אלכסנדר הגדול, אשר בסדרה ארוכה של מלחמות, כבש את מרבית העולם שהיה ידוע אז והקים אימפריה רחבת ידיים.
אלכסנדר מת ללא יורש, ומצביאיו חילקו ביניהם את האימפריה שלו לאחר סדרה עקובה מדם של מלחמות אשר כונו מלחמות הדיאדוכים.
המלחמות שככו סופית רק בשנת 275 לפנה"ס, וכתוצאה מהן קמו שלוש ממלכות עיקריות ברחבי העולם ההלניסטי: האימפריה הסלאוקית בהנהגת בית סלאוקוס, מצרים התלמיית בהנהגת תלמי השני, ומוקדון בהנהגת אנטיגונוס גונאטס.
ארץ האם היוונית, נפלה בחלקו של אנטיגונוס.
אנטיגונוס נודע כמלך מתון יחסית, שבניגוד לקודמיו לא שלט בפוליס היווניות באמצעות שכירי חרב.
למרות זאת, בערים רבות התעוררה התקווה להחזיר את השליטה בבלקן לידיים יווניות ולא מוקדוניות.
הנואם והמצביא האתונאי כרמונידס פתח במסע תעמולה אנטי-מוקדוני וקרא לאיחוד ערי יוון נגד המוקדונים.
מצרים, אויבתה המושבעת של מוקדון, הצטרפה והתסיסה גם היא כנגד מוקדון.
בסופו של דבר בשנת 268 לפנה"ס, אתונה, ספרטה ומצרים כרתו ברית נגד מוקדון.
מעשי האיבה החלו בשנה הבאה.