tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לנה קמה ומתקוממת על גזר הדין הזה ומצביעה על השופטים במשפט בעלה (ג'יבלי, קרון וקדרון) שגזרו על בעלה מוות ויוצאים ללא עונש.
הם קמים ויוצאים בבושת פנים.
בסוף הסרט מופיעה כיתובית על כך שאיסר בארי קיבל חנינה מנשיא מדינת ישראל חיים ויצמן.
טוביאס דנציג היה מתמטיקאי לטבי-אמריקאי, המכונה לעיתים "אבי המתמטיקה הפופולרית", על ספריו הרבים בנושאי מדע ומתמטיקה שנכתבו לקהל הרחב.
טוביאס הוא אביו של ג'ורג' דנציג, ומחבר הספרים Number: The Language of Science (1930) ו-Aspects of Science (ניו יורק, מקמילן, 1937).
טוביאס דנציג נולד בשאבלי (באותה תקופה הייתה שייכת לרוסיה הקיסרית, כיום שיאוליאי בליטא) למשפחתם של שמואל דנציג (?–1940) וגוטה דימנט (1863–1917), הוא גדל בלודז' ולמד מתמטיקה אצל אנרי פואנקרה בפריז.
אחיו יעקב (1891–1942) נרצח על ידי הנאצים במהלך השואה; היו לו גם אח, נפתלי (שגר במוסקבה), ואחות, אמה.
בחייו המוקדמים, דנציג נתפס כשהוא מחלק כתבים אנטי-צאריים ונמלט לפריז, שם למד מתמטיקה אצל הנרי פואנקרה ופגש את אשתו אנג'ה אוריסון.
בשנת 1910, הזוג עבר לארצות הברית, שם בתחילה כחוטב עצים, עובד דרכים וצייר בתים באורגון בשל חוסר היכרותו עם השפה האנגלית.
במהלך תקופה זו נולד בנם הראשון, ג'ורג' דנציג, שיגדל להיות האב של התכנות הליניארי.
בעידדו של המתמטיקאי פרנק גריפין חזר לאקדמיה ולמד באוניברסיטת אינדיאנה, ממנה קיבל דוקטורט במתמטיקה ב-1917. בהמשך, לימד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, אוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת מרילנד.
עבודותיו החשובות ביותר כוללות את "מספר: שפת המדע" (1930), "היבטים של מדע" (1937), "אנרי פואנקרה, ביקורת המשבר: התבוננות על יקום דיבורו" (1954), ו"המורשת של היוונים" (1955).
שניים ממאמרי דנציג, "טביעות אצבע" ו"העמוד הריק", כלולים ב"שער לספרי הגדולים" של אנציקלופדיה בריטניקה (1963).
דנציג מת בלוס אנג'לס בשנת 1956. הוא היה אביו של ג'ורג' דנציג, דמות מפתח בפיתוח תכנות ליניארי.
בהרי"ר נולד בתל אביב לאברהם ישראל בהרי"ר.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב בשנים 1950–1953, ואחר כך בשנים 1953–1959 בישיבת סלבודקה בבני ברק.
בהרי"ר התחתן בשנת 1959 ונולדו לו שמונה ילדים.
כיהן כרב הראשי האשכנזי של נשר בשנים 1973–2008 בחלק מהזמן המקביל לרב מרדכי בר מוחא ששימש כרבה הספרדי הראשי של העיר נשר.
בזמן כהונתו התגורר בתל חנן.
בית הכנסת המרכזי שבו שימש היה "אוהל קדושים", שכן ברחוב הפועל במרכז תל חנן (היום רחוב הרב מרדכי בר מוחא).
הוא הקים כולל הפועל בשטח בית הכנסת.
לאחר שעזב את כהונתו כרב המשיך להתגורר בנשר, ובשנת 2013 עזב את נשר ועבר להתגורר בבני ברק.
נפטר במרכז רפואי מעיני הישועה בבני ברק ב-11 בפברואר 2023, כ' בשבט ה'תשפ"ג.
טוביאס מקדונלד ג'סו ג'וניור הוא מוזיקאי קנדי מצפון ונקובר, קולומביה הבריטית.
לאחר שחי וניגן בס בלוס אנג'לס במשך 4 שנים, ג'סו חזר לביתו בצפון ונקובר.
הוא החל לנגן בפסנתר בזמנו הפנוי בזמן שעבד בחברת הובלות.
בתקופה זו הוא כתב את שירו הראשון, "Just a Dream".
ג'סו כתב יחד עם אדל את השירים "When We Were Young" ו-"Lay Me Down" שנכללו באלבומה 25 משנת 2015.
הדמו הראשון של ג'סו יצא לאור באוגוסט 2013 לאחר פרידה כואבת ואבחון מחלת הסרטן של אמו.
וייט, יחד עם פטריק קרני מלהקת The Black Keys עזרו להפיק את אלבום הבכורה של ג'סו בשם Goon.
השיר שלו, "How Could You Babe", זכה לתשומת לב לאחר שאדל ואלנה חיים צייצו עליו.
הוא שיתף פעולה עם סיה ואדל בשיר "Alive".
המוזיקה של ג'סו הושוותה לזמרים/כותבים של שנות ה-60 וה-70, מרנדי ניומן להארי נילסון.
הוא ציין את ניומן כאחד האמנים האהובים עליו.
למרות שהוא היה בסיסט וגיטריסט במשך שנים, המוזיקה החדשה שלו נכתבת על פסנתר - כלי שהחל לנגן בו בגיל 27.
ג'סו התחתן עם המוזיקאית האוסטרלית אמה לואיז בינואר 2019; מאז נולד להם ילד.
טוביה בסקינד (נולד ב-21 בפברואר 1963) הוא סופר ועיתונאי לשעבר.
בסקינד גדל בשכונת נוה שאנן בחיפה, למד בתיכון עירוני ג' והיה חבר בתנועת המחנות העולים.
החל את שירותו הצבאי בגרעין נח"ל לקיבוץ אילות ובהמשך שירת בחיל האוויר.
נשוי ואב לשלושה ילדים ומתגורר כיום בנס ציונה.
ראשית עבודתו העיתונאית של בסקינד הייתה ברשת שוקן.
מקום עבודתו הראשון היה במקומון כלבו, תחילה ככתב ספורט ובהמשך ככתב חדשות.
במקביל עבד גם בחדשות הספורט.
ב-1986 עבר לירושלים ועבד במשך שנתיים במקומון כל העיר.
ב-1988 עבד בעל המשמר ובין תחומי הכיסוי שלו היו: האינתיפאדה במזרח ירושלים, חרדים, תנועות מחאה, רשות השידור ופלילים.
עם סיום לימודיו במכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית לקח פסק זמן מהעיתונות, עבר להתגורר באילת ועבד בהדרכת טיולים בסיני ובמצרים.
בתחילת שנות ה-90 התגורר בניו יורק ועבד בעיתון ישראל שלנו.
עם חזרתו לישראל עבד תקופה קצרה כעורך בדסק הכלכלי בעיתון חדשות לאחר מכן היה עורך מדור הספורט במקומון כלבו.
תפקידו האחרון ברשת שוקן היה סגן עורך במקומון ערים.
תפקידו הבא היה בקבוצת ידיעות אחרונות בעיתון הנוער ראש אחד, שם שימש בתפקידי עריכה שונים.
החל מ-1996 ועד 2004 היה עורך חדשות בדסק החדשות של מעריב.
עוסק בצלילה כתחביב ובעבר ערך את מגזין הצלילה ים.
היה שותף, יחד עם אילן ורד, לכתיבת מדריך הצלילה לאתרי הים האדום.
המדריך כולל 120 אתרי צלילה מאילת ועד Rocky Island.
ב-2004 החל לעבוד בשירותי בריאות כללית, תחילה כעורך העיתון של הקופה ובהמשך כמנהל התוכן של אתר האינטרנט של כללית.
כיום הוא עובד בחטיבת מערכות מידע ודיגיטל של הארגון.
ב-2020 פרסם את ספרו הראשון - מועדון הלבבות החולמים.
הספר יצא בהוצאת שיח והודות למימון המונים בהדסטארט.
הספר הופיע ברשימת הספרים המומלצים של מבקרי הספרים (טבלת המבקרים) שפורסמה בהארץ ב-25 בספטמבר 2020.
באוקטובר 2020 הגיש תביעה לשון הרע נגד גאולה עמיר, אמו של יגאל עמיר, לאחר שכינתה אותו "נאצי", כאשר כתבה: "אתה ודומיך מזכירים את הנ...
ב-29 בנובמבר 2022 זכה בסקינד בתביעה ובית המשפט פסק כי עמיר תשלם לו 40,000 שקלים.
טוביאס פוטיה הוא אתלט גרמני, סגן אלוף אירופה (מינכן 2022) בקפיצה לגובה.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.20 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיים במקום 16 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.21 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בטורון שבפולין סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיים במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.21 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.27 מטר, אחרי ג'אנמרקו טאמברי מאיטליה (2.30 מטר) ולפני אנדריי פרוטסנקו מאוקראינה (2.27 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר.
טוביה בועז (בהולנדית: Tobias Boas, 3 בנובמבר 1696–27 בנובמבר 1782, כ"א בכסלו ה'תקמ"ג) היה בנקאי, שתדלן ופרנס יהודי־הולנדי, מתושביה היהודים המפורסמים ביותר של האג במאה ה-18.
נולד בהאג ב-1696. אמו מרים הייתה בתו של טוביה מגנוס, היהודי האשכנזי הראשון בהאג ומקים הקהילה האשכנזית בעיר.
אביו אברהם חיים היה בן למשפחת בועז – משפחה נכבדת מפוזן בפולין, והוא היגר להולנד בסביבות 1690. הקומה השלישית בבית המשפחה ברחוב יעקב הקדוש (Sint Jacobstraat) 77 שימשה בין השנים 1696–1723 כבית הכנסת של יהודי העיר עד להקמת בית כנסת ציבורי ברחוב "העגלה" (Wagenstraat).
האב עסק במסחר בתכשיטים, בזהב ובטקסטיל ובשנת 1716 הקים בנק עם בנו טוביה ושותף מקומי נוסף.
בשנת 1727 עבר הבנק לניהולו של טוביה שהמשיך במקביל גם את עסקי התכשיטים.
טוביה שימש כאיש הכספים של בית אוראניה-נסאו, עזר במימון חברת הודו המזרחית ההולנדית, וסייע לנסיך וילם הרביעי בהלוואות רבות.
ב-1780 ביקר בביתו גוסטב השלישי, מלך שוודיה, וב-1781 יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא היה בקשר גם עם סטניסלאב פוניאטובסקי מלך פולין.
גם התיירים המפורסמים ג'קומו קזנובה והחיד"א התארחו בביתו.
כפרנס המרכזי של הקהילה היה טוביה מעורב בהכתרת רבני העיר.
בשנת ה'תפ"ה חתם כנאמן הקהל על הכתרת הרב שלמה זלמן לאנשטיין, ובה'תק"ח פעל למינויו של הרב שאול הלוי ואף התחייב לשלם חלק משכרו.
לאחר מותו של הרב יהונתן אייבשיץ בשנת ה'תקכ"ד ניסה להפעיל לחץ על הרב שאול כדי שיסכים להספיד את הרב אייבשיץ אך ללא הצלחה.
הוא היה גם מקורב לחצרו של הבעל שם מלונדון.
במשך כ-15 שנה החזיק בביתו כמלמד את אברהם בן שלמה ננסיך מהמבורג שחיבר שם את הקונטרס "עלה תרופה" שבו התייחסות הלכתית ראשונה לחיסונים.
גם הרב חיים זאבי גר בביתו וחיבר שם את ספרו "באר מים חיים".
טוביה עסק רבות בשתדלנות לטובת היהודים.
בין השאר פעל עם מחותנו וולף ורטהיימר בניסיון למנוע את גירוש פראג ב-1745, פעל לשחרור הרב משה מניקלשבורג מחבר "ישמח משה" ממאסר, ולהבאת גופתו של רוצח יהודי לקבורה.
גם בעת חלוקת פולין הראשונה ב-1772 פעל לטובת יהודי פוזן שחששו מהשלטון החדש.
עסקיו בחברת הודו המזרחית ההולנדית הביאו אותו להתכתב עם יהודי קוצ'ין והוא ניסה לחקור את תולדותיהם בהנחה שאולי הם צאצאי עשרת השבטים האבודים.
בתמיכתו הכספית יצא לאור סידור בנוסח יהדות קוצ'ין.
מת בכ"א בכסלו התקמ"ג בגיל 86 ונקבר בבית הקברות היהודי בהאג.
טוביה נישא שלוש פעמים והיו לו 16 ילדים, אחד מאשתו הראשונה והשאר מהשנייה.
בניו אברהם ושמעון המשיכו את עסקיו לאחר מותו.
ובנו שמעון היה גם ראש קהילת יהודי הארלם החל מ-1767.
הוא שידך את ילדיו עם משפחות חשובות באירופה כמו גומפרץ, ורטהיימר ואופנהיימר .
בתו שושנה נישאה לאליעזר קאן (Lazarus Kann 1726–1809) מעשירי האג.
גם נפתלי הרץ וייזל היה מחותנו, וידוע על ניסיון לשדך את בתו עם בנימין וולף אייבשיץ.
חלק מצאצאיו שימשו בתפקידים ציבוריים שונים בהולנד.
נכדו שמואל היה מפקד המשטרה בדורדרכט, ולנכד אחר אף הוענק תואר אביר מסדר האריה של הולנד .
טוביאס ונדל הוא גולש לוז' גרמני שמתחרה מאז 1993. הוא זכה במדליית כסף בתחרות זוגות גברים באליפות העולם בלוז' 2008 של FIL באוברהוף, גרמניה, כסף וארד באליפות אירופה FIL בלוז' 2010 בסיגולדה, זהב באליפות העולם ברוז' של FIL 2013, ושתי זהב.
מדליות באולימפיאדת החורף הבכורה שלו באולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י.
הוא גם רב-סמל בצבא הגרמני.
בסך הכל זכה בשש מדליות זהב אולימפיות.
הוא החל להתחרות במזחלת ב-1993 והפך לחלק מהנבחרת הלאומית ב-2005, הוא מתחרה כקדמי.
באליפות העולם בגלישת המזחלות של FIL 2008 באוברהוף, גרמניה, הוא זכה במדליית כסף; ובאליפות אירופה בלוז' של FIL 2010 בסיגולדה, ונדל זכה במדליית כסף בזוגות גברים ובמדליית ארד במשימות השליחים הקבוצתיות.
הוא זכה במדליית זהב באליפות העולם ברוחות FIL 2013, בוויסטלר, קנדה.
ונדל מתחרה בדאבל עם טוביאס ארלט, והוא הקדמי.
הכינוי שלהם כשהם מתחרים יחד הוא "The Bayern-Express" ו"The Two Tobis".
הוא התחרה באליפות העולם בלוז' של FIL ב-2024 וזכה במדליית זהב בשליחים הקבוצתי ובמדליית ארד במקצה הזוגות.
ונדל זכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י.
בדאבל הלוז' עם טוביאס ארלט, הוא זכה בזהב בזמן של דקה אחת ו-38:933 שניות במסלול ה-Sanki Sliding.
הם הקדימו בחצי שנייה את אנדריאס לינגר ואת וולפגנג לינגר האוסטריים שתפסו מקום השני.
מרווח הזכייה הזה היה הגדול ביותר אי פעם בזוגות מזחלות אולימפיים.
במירוץ הראשון של הצמד הם קבעו שיא מסלול של 49.373 שניות.
לאחר מכן זכה ונדל בשליחים הקבוצתי עם פליקס לוך, נטלי גייזנברגר וטוביאס ארלט.
וסיימו ביותר משנייה אחת שלמה לפני הפדרציה הרוסית שהייתה במקום השני, בזמן של 2 דקות ו-45.649 שניות.
הוא גם רב-סמל בצבא היבשה הגרמני.
כל התוצאות מקורן בפדרציה הבינלאומית למזחלות (FIL) ופדרציה הגרמנית למזחלות, מזחלות ושלד (BSD) .
טוביאס ארלט הוא גולש לוז' גרמני, הפועל כמתחרה האחורי בצמד.
הוא זכה במדליית כסף בתחרות זוגות גברים באליפות העולם ברוז' 2008 של FIL, כסף וארד באליפות אירופה ברוז' 2010 של FIL, מדליית זהב באליפות העולם ברוז' 2013, ושתי מדליות זהב באולימפיאדת הבכורה שלו., אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י.
הוא זכה בסך הכל בשש מדליות זהב אולימפיות.
טוביאס ארלט נולד ב-2 ביוני 1987 בברכטסגאדן, מערב גרמניה.
הוא החל לוז' בגיל ארבע, החל להתחרות ב-1991. הופעת הבכורה הלאומית שלו הייתה ב-2006. ארלט הוא נהג אחורי במזחלת ושותפו לזוגות הוא טוביאס ונדל.
כקבוצה, יש להם כמה כינויים, כולל "הבאירן-אקספרס" ו"שני הטוביאסים".
באליפות העולם בזירת FIL 2008 באוברהוף, גרמניה, בזוגות גברים, זכתה ארלט במדליית כסף.
באליפות אירופה בלוגה של FIL 2010 בסיגולדה, לטביה, זכתה ארלט בכסף בזוגות לגברים ובארד בענפי השליחים הקבוצתיים; ובאליפות העולם בזירת FIL 2013, הוא זכה במדליית זהב.
ארלט ונדל סיימו במקום הראשון בדירוג הכללי של גביע העולם שלוש פעמים בארבע השנים האחרונות.
הוא התחרה באליפות העולם בלוז' של FIL 2024 וזכה במדליית זהב בשליחים הקבוצתית ובמדליית ארד במקצה הזוגות.
באולימפיאדת הבכורה של ארלט, אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י, ארלט זכה בזהב בצמד לוז' עם טוביאס ונדל בזמן של דקה אחת ו-38:933 שניות במסלול סנקי סליידינג (Sanki Sliding), חצי שנייה לפני הצמד השני האוסטרים אנדראס לינגר וולפגנג לינגר.
זה היה מרווח הזכייה הגדול ביותר אי פעם בזוגות בגלישת לוז' אולימפית.
במירוץ הראשון של ארלט וונדל, הם קבעו שיא מסלול של 49.373 שניות.
ארלט ניצח אז בשליחות הקבוצתית עם פליקס לוך, נטלי גייזנברגר וטוביאס ונדל.
הם ניצחו בזמן של 2 דקות ו-45.649 שניות, שהקדים בשנייה אחת את מתחרי הפדרציה הרוסית שתפסו מקום שני.
ארלט הוא שוטר במשטרה הפדרלית של גרמניה.
התחביבים שלו, מלבד לוז', כוללים טניס, גלישת רוח, סנובורד ורכיבה על אופנועים.
לארלט יש חברה, שבדצמבר 2013 ילדה בת.
כל התוצאות מקורן בפדרציה הבינלאומית למזחלות (FIL) ופדרציה הגרמנית למזחלות, מזחלות ושלד (BSD).
טוביאס מונטלר (בשוודית: Thobias Montler; נולד ב-15 בפברואר 1996) הוא אתלט שוודי, סגן אלוף עולם באולם (בלגרד 2022), סגן אלוף אירופה (מינכן 2022) ושלוש פעמים ברציפות סגן אלוף אירופה באולם (גלאזגו 2019, טורון 2021 ואיסטנבול 2023) בקפיצה לרוחק.
מונטלר נולד בשם טוביאס נילסון מונטלר, אולם בשנת 2019 השמיט את השם "נילסון" משמו המלא.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג שבצ'כיה במרץ סיים במקום 21 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.38 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה באסקילסטונה שבשוודיה ביולי זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא שוודיה עד גיל 20 חדש של 39.73 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.96 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בשיא שוודיה עד גיל 23 חדש של 8.10 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 8.17 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו מיוון (8.38 מטר) ולפני סטרהיניה יובאנצ'ביץ' מסרביה (8.03 מטר).
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר-אוקטובר סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.96 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא שוודיה חדש של 8.31 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו (8.35 מטר) ולפני קריסטיאן פולי מפינלנד (8.24 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.08 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא שוודיה חדש של 8.38 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו (8.55 מטר) ולפני מרקיז דנדי מארצות הברית (8.27 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.81 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.06 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו (8.52 מטר) ולפני ז'ול פומרי מצרפת (8.06 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו (8.30 מטר) ולפני גבריאל ביטאן מרומניה (8.00 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.00 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו במרץ סיים במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.80 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 16 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.82 מטר.
טוביאש פריירה פיגיירדו (בפורטוגזית: Tobias Pereira Figueiredo; נולד ב-2 בפברואר 1994 בסאטאאו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה מליגת המשנה הברזילאית, בהשאלה מפורטלזה.
אחיו של פיגיירדו, כריסטיאנו , גם הוא כדורגלן.
פיגיירדו גדל במחלקות הנוער של פנאלבה וספורטינג ליסבון, ושיחק בקבוצות הבוגרות של ספורטינג ליסבון ונסיונל מדיירה מליגת העל הפורטוגלית, ראוס דפורטיו מהליגה הספרדית השלישית, ונוטינגהאם פורסט והאל סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-11 ביולי 2023 חתם פיגיירדו על חוזה לשלוש שנים בפורטלזה מליגת העל הברזילאית.
ב-7 במרץ 2024 הושאל לקריסיומה מליגת העל הברזילאית.
ב-13 בפברואר 2025 הושאל לאתלטיקו פרנאאנסה מליגת המשנה הברזילאית.
פיגיירדו נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורנירי אליפות אירופה עד גיל 21 בשנים 2015 ו-2017. הוא ערך שתי הופעות בטורניר בשנת 2015, בו הפסידה נבחרתו בגמר.
הוא נכלל גם בסגל הנבחרת האולימפית של פורטוגל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), ושיחק בכל משחקי נבחרתו, עד להדחה בשלב רבע הגמר.
טוביה קושניר (12 באוקטובר 1923 – 16 בינואר 1948) היה ביולוג, חוקר טבע ובוטנאי ארץ-ישראלי, שנהרג במלחמת העצמאות כחלק ממחלקת הל"ה.
טוביה קושניר נולד בירושלים בשנת תרפ"ד-1923, בנם הבכור של אסתר ושמעון קושניר, חלוצים בני העלייה השנייה וממייסדי כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל.
הוריו התגרשו כשהיה בן 14. קושניר החל להתעניין בטבע עוד בהיותו בבית הספר היסודי, עשה ניסיונות מדעיים שונים עם פרחים ומצא ממצאים שהיו נדירים בזמנו.
כמו כן, עוד מגיל צעיר היה בקשר עם בוטנאים שונים לצורכי החלפות מידע ואוספים.
הוא גילה את השושן הצחור (בכרמל), סלמנדרות ואת הדבורנית הגדולה (בזמנו הייתה ידועה רק במדבר יהודה).
לאחר גירושי הוריו עבר לפנימיה ביגור, ובאחד מטיוליו על הכרמל פגש קושניר את מיכאל זהרי מהמחלקה הבוטנית של האוניברסיטה העברית ואף התכתב איתו.
אחד מצמחי השום ששלח לאוניברסיטה העברית התגלה כמין חדש למדע וכונה שום החורשים על ידי נעמי פיינברון-דותן.
שום זה נמצא בסכנת הכחדה וגדל רק בחורשים סביב יגור.
לבסוף קושניר עבר לבית משפחת זהרי בירושלים והמשיך את לימודיו התיכוניים.
הוא זכה להערכה רבה ממוריו, שניבאו לו גדולות בתור מדען.
בשנת 1942, לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נאלץ למלא מעין שנת שירות בכפרו (כפר יחזקאל).
במהלך שנה זו יצא לטיול בחרמון (אז בשליטה צרפתית ומחוץ לגבולות ארץ ישראל) עם חברו יגאל תלמי.
בדרכם לחרמון פגשו באביבה, אז בת 14, שטיילה גם היא עם עוד שלושה נערים לחרמון, והחלה חלופת מכתבים בינה לבין קושניר.
בשנת 1944 חזר לכפר-יחזקאל והחל שנת שירות של עבודה חקלאית ואימוני נשק.
בשנה זו גילה שלושה מיני כרכומים כמינים חדשים לישראל.
כרכום צהבהב במנרה, כרכום נאה ליד חלחול וכרכום החרמון , תת-מין ארץ ישראלי על יד רמאללה.
קושניר החל ללמוד באוניברסיטה העברית תואר בביולוגיה, ובדצמבר 1946 נישא לאביבה.
עד לפרוץ מלחמת השחרור ב-1947 התגורר הזוג הצעיר בכפר עיסוויה הסמוך לבנייני האוניברסיטה בהר הצופים.
במהלך לימודיו הקים ליד האוניברסיטה גן בוטני ובו צמחי בצל ופקעות, וחלקה מיוחדת בת 46 ערוגות של אירוסים.
כשחסר לו לאוסף רק אירוס אחד - אירוס השומרון - עליו קרא בספרו של החוקר הבוטנאי האמריקאי ג'ון אדוארד דינסמור, נסע עם שני חבריו באוטובוס לשכם, כדי לחפשו במורדות הר גריזים, כפי שקרא בספר.
שם הוקפו בהמון צעירים ערבים ונעצרו על ידי שוטרים בריטים.
החוקר הבריטי שחקר אותם, בתחילה לא האמין לסיפור חיפוש האירוסים, אך לאחר שהפגין ידע בוטני מרשים, סייע להם להגיע גם אל אירוס מיוחד זה.
קושניר השתתף בפעולות רבות להגנת ירושלים.
הוא הצטרף לשיירת הל"ה, שנועדה לעזור לגוש עציון, ונהרג יחד עם שאר המחלקה, על ידי ערבים מאזור הכפר צוריף, בה' בשבט ה'תש"ח.
אוסף האירוסים שנטע קושניר בגן הבוטני הלאומי בהר הצופים, התגלה לאחר שחרור ההר במלחמת ששת הימים, והועבר לקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם.
בשנת תש"ט (1949), כשנה לאחר מותו, ראה אור בהוצאת עם עובד הקובץ "מחקרי טבע ומכתבים" מפרי עטו.
מהדורה מתוקנת ומורחבת בעריכת מיכה לבנה, ובה מכתבים והערכות עליו ועל עבודתו, ראתה אור בהוצאת משרד הביטחון בשנת 1982.
בשנת 1948 התפרסם חלקו הראשון של המחקר הגנטי על הערצבים בכתב העת Nature.
בשנת 1952 התפרסם ב-Journal of Genetics שבעריכת ג'ון הלדיין מאמרו של קושניר על ערצב הגינה (Gryllotalpa gryllotalpa) והתפתחותו הביולוגית, ובפרט בבעיות התורשה של הזן האופייני לארצות החוף המזרחי של הים התיכון.
המחקר נערך לאחר מותו על ידי אלמנתו וחבריו.
בשולי המאמר ציין העורך הולדן כי לקורא המאמר ברורה האבדה שנגרמה לביולוגיה בגין מותו של קושניר.
על שמו של טוביה קושניר נקראת "סתוונית טוביה" (Colchicum tuviae) – מין מיוחד של סתוונית, הגדל רק במדבר יהודה, צפון הנגב וצפון סיני.
הפרח בהיר ואבקניו כהים, בצבעי ירוק ארגמן.
נקרא על שמו גם אירוס טוביה (Iris regis-uzziae), צמח נדיר הדומה לאירוס ארץ-ישראלי המצוי בנגב ואנדמי לארץ ישראל.
בשנת 1943 אסף טחב שהוגדר בשנת 1955 בשם Ephemerum sessile var.
בשנת 1947 אסף בחרמון נימפית מהמין Polygonia c-album הייתה זו הפעם היחידה שנמפית זו נמצאה בחרמון, דובי בנימיני קבע את שמה העברי נימפית טוביה.
בשנת 1959 פרסם אביו, שמעון קושניר, את הספר "בדמדומי בוקר", שאותו הקדיש לבנו, וב-1970 כתב את "האיריסים עודם פורחים", קורות לחימתם ונפילתם של הל"ה בהדגשת דמותו של טוביה.
הסופרת דבורה עומר כתבה עליו ביוגרפיה לבני הנעורים בשם "סערה באביב" (1987).
טוביה קושניר מונצח גם בשירה של נעמי שמר "בכל שנה בסתיו גיורא", בשורה "טוביה מגדל עדיין איריסים שחורים ונדירים".
טוביה החולב (מיידיש: טֶבֿיֶה/טעוויע דער מילכיקער; תרגום מילולי: "טוביה העוסק במכירת מוצרי חלב") הוא גיבורו של רומן מאת הסופר שלום עליכם שנכתב ופורסם בהמשכים; הפרק הראשון שלו נכתב בשנת 1894. עלילות דמותו של טוביה החולב אף שימשו כבסיס למחזות ולמחזמר.
הרומן נפרש על גבי כמה שנים בסוף המאה התשע-עשרה ובתחילת המאה העשרים, והמרחב בו הוא מתקיים הוא תחום המושב ברוסיה, האזור בו חיו אז יהודי האימפריה.
הרומן מתאר מציאות היסטורית עמוסת תהפוכות, שבה יהודים רבים נטשו את בתיהם וכפריהם והגרו למרחקים.
רובם יצאו לאמריקה ולארצות אחרות באירופה.
חרף הרקע העגום של המציאות היהודית בזמנים קשים ודמותו הטראגית של טוביה, היצירה שופעת הומור יהודי עשיר במיטב המסורת של שלום עליכם.
טוביה הוא יהודי עני וקשה-יום, החי סמוך לכפר אנטבקה – עיירה יהודית טיפוסית בתחום המושב של האימפריה הרוסית בשלהי המאה ה-19. אנטבקה סמוכה ל"בּוֹיְבֶּרִיק", היא בויארקה, עיירה השוכנת עשרים ק"מ מדרום-מערב לקייב.
טוביה עוסק בחליבה ובמכירת חלב, חמאה וגבינה לתושבי האזור.
הוא מפרנס בדוחק את אשתו גולדה ואת שבע בנותיו – רק שש מהן נזכרות בשמן – צייטל, הודל, חוה, שפרינצע, ביילקע וטייבל.
טוביה מתקשה להתמודד עם פער הדורות ועם שאיפותיהן של בנותיו.
הבנות הבוגרות מעמידות אותו בפני התלבטות קשה: האם להשיא אותן באמצעות שידוך לגברים מבוססים ולתלמידי חכמים, או להתיר להן להינשא לאהובי לבן.
את סיפוריו מתבל טוביה בפסוקים מן התורה, התלמוד, המשנה, המדרש והאגדה תוך יציקת משמעות חדשה ומשעשעת לפסוקים והתאמתם למסר אותו הוא רוצה להביע.
חרף כל הצרות הפוקדות אותו – כלכליות, משפחתיות וקיומיות – טוביה מלא הומור ואופטימיות בזכות אמונתו באלוהים.
הבת הבכורה, צייטל, רוצה להינשא לאהוב לבה מוטל, חייט עני וצעיר.
לעומת זאת, קצב אלמן ואמיד בשם לייזר וולף מנסה לשכנע את טוביה לתת לו להינשא לצייטל.
טוביה נקרע בין שני הצדדים, מחד הוא רוצה שלבתו יהיה בעל עשיר שיוכל לפרנס אותה בכבוד, ומאידך הוא לא רוצה לאכזב את בתו שמאוהבת בחייט.
לבסוף נכנע טוביה לדמעותיה של צייטל ומתיר לה להינשא למוטל החייט.
בתו השנייה של טוביה, הודיל, מתאהבת בסטודנט צעיר בשם פרצ'יק הדוגל במהפכנות ובסוציאליזם.
הם חוששים שהשלטונות יאסרו את פרצ'יק ויגלו אותו ומתעקשים להינשא בהקדם, כדי שהודיל תוכל להצטרף אל בעלה במאסרו.
זמן קצר לאחר מכן, פרצ'יק אכן נאסר על ידי השלטונות ונשלח לסיביר, ולאחר זמן מצטרפת אליו הודיל.
בתו השלישית של טוביה, חוה, מחליטה כאחיותיה להינשא לבחיר לבה – גוי אוקראיני נוצרי.
הפעם טוביה לא מוותר על עקרונותיו ואוסר על בתו להינשא לאהוב לבה.
חוה כתגובה בורחת מן הבית ונישאת לגוי בחשאי בכנסייה.
מעתה מסרב טוביה להזכיר את שמה של בתו, יושב עליה שבעה ו"קורע קריעה" עליה, כשם שיש לעשות על אדם שמת.
בתו הרביעית, שפרינצע, מתאהבת בבן לאלמנה עשירה בשם אהרונצ'יק, ומטביעה את עצמה במים כאשר היא מגלה שהשידוך לא יכול להתממש.
בתו הקטנה, ביילקע, מתחתנת עם סוחר עשיר אותו היא לא אוהבת, שלבסוף יורד מנכסיו.
חיי משפחתו של טוביה בעיירה אנטבקה נגדעים כשמתקבל צו גירוש, המחייב את כל יהודי העיירה למכור תוך שלושה ימים את רכושם ובתיהם ולעזוב את העיירה.
כשרואה חוה את מה שהגויים מבקשים לעשות ליהודים, היא מחליטה לחזור אל עמה ומשפחתה והיא מקבלת על עצמה חובת גלות יחד עם אביה.
ב-1950 תורגם הספר מיידיש לעברית בידי י"ד ברקוביץ, חתנו של שלום עליכם שתרגם את כל כתביו.
בתרגום זה הספר נקרא "טוֹביה החולב".
ב-1983 תורגם הספר בידי בנימין הרשב בשם "טֶביֶה החלבן".
הספר ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה.
באותה שנה יצא לאור תרגום נוסף בשם "טוביה החלבן ובנותיו" מאת גניה בן שלום.
ב-2009 תורגם הספר מחדש לעברית בידי דן מירון, בשם "טֶביֶה החולב", הספר יצא לאור בהוצאת כתר.
ב-1943 עלה בתיאטרון הבימה המחזה "טוביה החולב" שכתב ועיבד יצחק דב ברקוביץ (חתנו של שלום עליכם) וביים ברוך צ'מרינסקי.
סה"כ הופיעה הצגה זו, על שתי הפקותיה, 275 פעמים.
קפלן מיקיטה גאלאגן מנחם בנימיני / דוד ורדי מנחם בנימיני טיקלה אלה ברגלס אלישבע מיכאלי פידיה רפאל קלצ'קין א.
כהן אבא אלכסי אהרן מסקין / ארי קוטאי ארי קוטאי / שמואל רודנסקי זקן מחוז הכפר חיים אמיתי פסח גוטמרק
ב-1953 כתב ארנולד פרל, מחזאי יהודי אמריקאי, מחזה באנגלית בשם "עולמו של שלום עליכם" ובו היו שלושה מערכונים, לאו דווקא של שלום-עליכם.
כעבור חמש שנים, ב-16 בספטמבר 1957, הועלה בתיאטרון קארנגי בניו-יורק מחזה בשם "טביה ובנותיו", שגם אותו כתב פרל, והפעם בעקבות "טוביה החולב".
הבמאי היה הווארד דה סילבה.
ב-1961 עלתה הפקה בשם "טוביה ושבע בנותיו", של התיאטרון היידי בניו יורק, בכיכובו של יוסף בולוף, שגם הופיעה בישראל באולם "הבימה".
העיבוד הידוע ביותר הוא העיבוד למחזמר "כנר על הגג" על ידי המחזאי היהודי-אמריקני יוסף שטיין.
המחזה הועלה בברודוויי לראשונה בשנת 1964, ומאוחר יותר עובד לסרט בכיכובו של חיים טופול.
העלילה המתוארת במחזה ובסרט שונה בפרטים רבים מהעלילה המקורית שכתב שלום עליכם.
בשנת 1989 עיבד המחזאי היהודי-רוסי גריגורי גורין את סיפורי טוביה החולב למחזה בשם Поминальная молитва (תפילת אשכבה/"יזכור"), אשר ב-1991 תורגם לעברית תחת השם "תפילה" על ידי רבקה משולח, ועלה ב בכיכובם של אירינה סלזניובה ומיכאיל קוזקוב.
המחזה הוצג בטלוויזיה הרוסית בשנת 1993. המחזה Поминальная молитва ("תפילה") עובד לסרט קולנוע בשנת 2017 על ידי הקולנוען ולדימיר לרט תחת השם שלום לביתך!
ב-2002 העלה תיאטרון יידישפיל את ההצגה "טוביה החלבן" (טביה דער מילכיקער) בבימוי יון לוצ'יאן.
את טוביה גילם שמואל עצמון, ובהצגה שיחקו טרייסי אברמוביץ', אנאבלה יעקב, ישראל טרייסטמן, גדי יגיל, הלנה ירלובה, אריק כץ, לואיס מינסס, קרול מרקוביץ, גרא סנדלר, ענת עצמון, אירמה סטפנוב, קונסטנטין סלפוחין, אורי קובלסקי ואנדריי קשקר.
בתפקיד הילדים: אור גרא, שיר רדומי, דנה בן דור.
בשנת 2018, הכוריאוגרף הרוסי יגור מנישקוב העלה יחד עם בלט ירושלים עיבוד לבלט של סיפורי טוביה החולב והמחזמר "כנר על הגג", הנושא את השם "כנר על הגג".
היצירה הועלתה כמופע העשור להקמת הלהקה.
היצירה מכילה קטעי פסקול מהסרט "כנר על הגג", כמו גם יצירות של המלחינים היהודים גרשווין, ברנשטיין ושניטקה.
העיבוד מתמקד בסיפוריהן של צייטל וחוה בלבד, וגולדה, אשתו של טוביה, אינה נראית בתמונה.
לכנר בעיבוד זה יש תפקיד רחב יותר, והוא משמש לעיתים כבן-זוגו לריקוד של טוביה, כמו גם תופס את מקומה של פרומה-שרה בחלום הבלהות של טוביה.
בניגוד למחזמר, יצירת הבלט מכילה ברקע גם את דמויותיהם של אהרונצ'יק, בחיר לבה של שפרינצע, בתו הרביעית של טוביה, ואת בן זוגה של ביילקע, בתו החמישית.
המופע מציג את חמש בנותיו של טוביה בגיל מתאים לנישואים, כפי שכל אחת הופיעה בסיפורה ב"טוביה החולב".
סוף המופע מתכתב עם הסוף שהוצג ב"כנר על הגג", אם כי חוה נותרת עם פיידקה באנטבקה.
טוביה (ידוע גם כטוביה החולב) הוא גם שמו של סרט ביידיש משנת 1939 המבוסס על סיפורו של שלום עליכם.
עיבוד נוסף לסיפור הוא הסרט "טוביה ושבע בנותיו" (1968) בבימויו של מנחם גולן.
טביה דער מילכיקער: אויסגאבע פאר שול און היים, הוצאת אלטער ראזענטאל-פאנד, 1961.
טביה דער מילכיקער, הוצאת יוסף ליפשיץ-פאנד, 1966
טוביה החלבן ובנותיו, תרגום גניה בנשלום, הוצאת ג.
טֶביֶה החלבן ומונולוגים, תרגום מיידיש ואחרית דבר: ה.
בנימין (בנימין הרשב), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983.
כתבי שלום עליכם; טוביה החלבן, הוצאת ספרית פועלים
טוביה החלבן; סנדר בלאנק; סטמפניו, הוצאת ספרית פועלים, 1997. עם רישומים מאת יוסל ברגנר
טֶביֶה החולב (השלם), תרגם מיידיש והוסיף הערות ואחרית דבר: דן מירון, הוצאת כתר ספרים, 2009 (251 עמודים)
טוּביה רִיבְּנֶר (Rübner, לעיתים Ruebner או Rivner; 30 בינואר 1924 – 29 ביולי 2019) היה משורר ישראלי בשפות עברית וגרמנית, מורה, מתרגם, עורך וצלם, פרופסור חבר בגמלאות לספרות באוניברסיטת חיפה, חתן פרס ישראל לשירה עברית לשנת תשס"ח (2008).
ריבנר נולד בשם קוּרְט אֶרִיךְ רִיבְּנֶר בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה) בשנת 1924, במשפחה אמידה ומבוססת דוברת גרמנית.
אביו היה מנהל אדמיניסטרטיבי בחברת מסחר בינלאומית.
בעקבות האנשלוס פוטר אביו מעבודתו והנאצים הנהיגו חוקי גזע.
ריבנר הפסיק את לימודיו והצטרף להכשרה של השומר הצעיר, במסגרתה שהה שנה באחוזה ליד העיר באנסקה ביסטריצה ושם החל לכתוב לראשונה שירה.
כשחזר מההכשרה החליט אביו לשלוח אותו לארץ ישראל, שם תכנן לרכוש משק במושב שבי ציון.
ב-21 באפריל 1941 עזב, והחל במסע העלייה לארץ ישראל ללא משפחתו, יחד עם קבוצה של עוד תשעה נערים יהודים.
בנסיעה דרך הונגריה, רומניה, טורקיה, לשם הגיעו ברכבת, דרך חלב שבסוריה לביירות, ומשם באו באוטובוס לראש הנקרה.
במרחביה החל ריבנר לכתוב שירים בעברית ובגרמנית.
הידיעה שיש בחברת הנוער בחור שכותב שירים בגרמנית הגיעה אל אברהם שלונסקי, שהיה באותו זמן בקיבוץ מרחביה.
שלונסקי שלח אותו אל לאה גולדברג, שגם היא כתבה בתחילה שירים בגרמנית.
מאז היה לתלמידה, והקשר ביניהם, שנהפך לידידות עמוקה, התמיד קרוב לארבעים שנה, עד מותה.
לאחר מותה נתבקש על ידי משפחתה לערוך את עיזבונה.
לאחר תקופה עברה הקבוצה של ריבנר לקיבוץ גן שמואל, לתקופת הכשרה לפני שישובו לקיבוץ מרחביה כדי להתקבל לחברות.
שם, בספרייה קטנה שתרמה הוצאת שוקן, היו ספרים רבים בגרמנית, אותם קרא ולמד, בעיקר את ספרי פרנץ קפקא.
כשחזר למרחביה עבד תחילה כרועה צאן, וכמו כן בכרם ובפלחה.
בשנת 1944 נישא לעדה, עולה מהונגריה שהייתה איתו בקבוצה, אם בתו מרים (1949).
בפברואר 1950 עדה נהרגה בתאונה בין אוטובוס בו נסעו למשאית.
ריבנר נפצע קשה בשריפה שפרצה באוטובוס, ושכב בבית החולים במשך שלושה חודשים, ולכן הקיבוץ החל להעסיקו כספרן וכמורה לספרות.
בשנות הששים (1963 עד 1966) היה שליח של ההסתדרות הציונית לשווייץ.
הודות לידע שרכש שלא באמצעות השכלה אקדמית פורמלית, החל ללמד כמורה לספרות בבתי ספר, ומאוחר יותר כמורה לספרות כללית בסמינר למורים ובאוניברסיטת חיפה, שם הגיע לדרגת פרופסור לספרות השוואתית (משנת 1974).
במקביל לימד גם בסמינר אורנים ובאוניברסיטת תל אביב.
עד שנת 1950 כתב שירים עדיין בשפת אמו, גרמנית.
שיריו העבריים הראשונים בארץ הודפסו בשנת 1953. ספר שיריו הראשון, "האש באבן", יצא לאור בשנת 1957. בנוסף עסק מאז סוף שנות ה-50 בצילום, והציג את צילומיו בתערוכות.
הוא הוציא כמה אלבומים שהקנו לו שם של צלם אמן, וצילומיו גם ליוו את ספרי שירתו.
ריבנר התקרב במיוחד אל המשורר אריה לודוויג שטראוס, שקירב אותו אל חבורה של יוצרים בגרמנית כמו ורנר קראפט ואחרים.
בשנת 1959 ערך והביא לדפוס את הספר "בדרכי הספרות: עיונים בספרות ישראל ובספרות העמים", הסוקר את שירתו של אריה לודוויג שטראוס.
ריבנר עצמו חנך את המשורר דן פגיס שהגיע כעולה חדש לחברת הנוער בקיבוץ מרחביה.
ריבנר גם קיים קשר ארוך שנים עם המשורר עוזר רבין, שהיה אף הוא תקופה מסוימת חבר בקיבוץ מרחביה.
ריבנר היה חניך התרבות הגרמנית.
היה חבר בהתכתבות באקדמיה ללשון ולשירה הגרמנית, באקדמיה למדעים ולשירה במיינץ ובעוד כמה מוסדות ספרותיים גרמניים, כמו חברת פרנץ קפקא, חברת הוגו פון הופמנסטאל, וכמו כן החברה האירופית לתרבות.
בשנות ה-60 תרגם את היצירות של ש"י עגנון לגרמנית והיה לידידו.
מגרמנית לעברית תרגם מספר ספרים בהם "פרקים" של יוהאן וולפגנג פון גתה.
בשנת 1986 השתתף בתרגום "המניפסטים הסוריאליסטים", ותרגם את הפרק "מבט לאחור על הסוריאליזם", מאת תאודור אדורנו.
בשנת 2007 נערך במועדון "צוותא בתל אביב, מופע משיריו שהולחנו.
בשנת 2009, בעקבות שיתוף פעולה עם המלחין מוני אמריליו, הולחנו תריסר משיריו של ריבנר, באלבום שוב שמש ירוקה.
בשנת 2013 ערך את הספר "שירים ומאמרות", אוסף של שירים ומאמרים מאת אריה לודוויג שטראוס.
בשנת 2015, נערכה התערוכה "טוביה ריבנר - פרשת הדרכים" ובה הוצגו מצילומיו והקלטות וידאו בהן הקריא משיריו על צילומים מאלבום המשפחה.
באותה שנה יצא בגרמניה ספר מחקר של 30 פרופסורים גרמנים, שניתחו והעריכו את יצירתו.
היה נשוי-בשנית לגלילה יזרעאלי, פסנתרנית בת עין חרוד, ונולדו להם שני בנים: עידן, שחי בנפאל כבודהיסט מחמיר בתורתו, ומורן, שעקבותיו אבדו בראשית שנת 1983 באקוודור כשבא לבקר את הוריו שהיו בשבתון באוניברסיטת הרווארד.
מלבד שני הבנים, מנישואיו הראשונים היה ריבנר אב לבת.
פרס היצירה לסופרים עבריים, 1975
פרס על-שם ד' שטיינברג בציריך, 1981
פרס על-שם כריסטיאן וגנר בעיר לאונברג, גרמניה
פרס פאול צלאן מטעם הקרן לספרות הגרמנית בעיר דרמשטאדט
הפרס על-שם ז'אנט שוקן מטעם העיר ברמרהאפן
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, 2007
פרס ישראל לשירה בשנת תשס"ח-2008
פרס תאודור קראמר בווינה, 2008
פרס קרן קונראד אדנאואר לספרות, 2012
האש באבן: שירים, מרחביה: 1957
שירים למצוא עת, ספרית פועלים, מרחביה, 1961
כל עוד, שירים, ספרית פועלים, מרחביה, 1967
אין להשיב, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1971
שמש חצות, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1977
לאה גולדברג: מונוגרפיה, ספרית פועלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1980
פסל ומסיכה, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982
שירים מאוחרים, קשב לשירה, תל אביב, 1999
כמעט שיחה, קשב לשירה, תל אביב, 2003
חרוזי ילדים קלוקלים ואחרים, ציורים: יוסל ברגנר, צבעונים, ירושלים, 2004. יצא מחדש בהוצאת צבעונים, תל אביב בשנת 2020 תחת השם "חרוזים קלוקלים"
חיים ארוכים קצרים, אוטוביוגרפיה, קשב לשירה, תל אביב, 2006
כל מה שאחר כך, קשב לשירה, תל אביב, 2007
יופי מאוחר, קשב לשירה, תל אביב, 2009
שירים סותרים, אבן חושן, 2011
עוד לפני, מוסד ביאליק (סדרת "כבר" לשירה), 2017
מכאן עד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
שבע עשרה, הוצאת אבן חושן, 2018
עוד לא עוד, מוסד ביאליק, 2019
טוביה צפיר (נולד ב-31 בדצמבר 1945) הוא שחקן, קומיקאי, חקיין, זמר, מדבב, כוכב ילדים ומנחה טלוויזיה ישראלי.
מתחילת המאה ה-21 מוכר גם בשם הבמה והדמות שלו סבא טוביה.
צפיר נולד בשם טוביה קוזלובסקי, למשה וזהבה קוזלובסקי (בפולנית קוזיול (kozioł) הוא תיש או צפיר, ומכאן מקור שמו המעוברת).
גדל והתחנך בשכונת פלורנטין שבתל אביב בבית מסורתי של יוצאי פולין, אביו היה בעל מכולת בשכונה.
הוא למד בתיכון עירוני ד' בעיר (בין השאר, עם מני פאר, דודו טופז ויגאל שילון).
בתחילת שנות ה-60 שירת בלהקת הנח"ל ובלט בעיקר כבדרן ובשיר "אחד חולמני" (בדואט עם שולה חן).
מאז הוא הפך לאחד מכוכבי הטלוויזיה, הקולנוע והבמה בישראל.
בטלוויזיה השתתף בשנות ה-70 בתוכניות הסאטירה "לא הכל עובר" ו"ניקוי ראש", שבהן הציג לראשונה חיקויים של פוליטיקאים (כמו יצחק רבין, מנחם בגין ועוד), כן הנחה את שעשועון הטלוויזיה "זה הסוד שלי", לאחר פרישתו של אורי זוהר.
בשנות ה-80 הופיע פעמים רבות בתוכנית הבידור "סיבה למסיבה", בה הרבה לחקות פוליטיקאים בשלל מערכונים.
השתתף גם בשני פרקים בקומדיית המצבים "קרובים קרובים".
בשנות ה-90 דיבב את בובות הפוליטיקאים בתוכנית הסאטירה "החרצופים" והשתתף בתוכנית הקומית "האגף הסגור".
בשנים 1993 ו-1994 הופיע בתוכנית "צפיר הנפש" שכתב אפרים סידון.
בשנת 2000 הופיע מספר פעמים בתוכניות טלוויזיה, בין היתר בתוכנית "יאיר לפיד".
בשנים 2004 ו-2005 הופיע בתוכנית היומית "השיר שלנו".
בשנת 2005 שיחק בדרמה "טלנובלה בע"מ".
באוגוסט אותה שנה הוגש נגדו כתב אישום באשמת הפעלת אלימות ואיומים נגד עובדת אולפן הצילום של הסדרה.
בינואר 2006 אישר בית משפט השלום בירושלים את עסקת הטיעון בין צפיר לבין פרקליטות המדינה, לפיה הוא ירצה 120 שעות שירות לתועלת הציבור בלא שתירשם לחובתו הרשעה.
כיכב גם במספר מופעי בידור שהועלו על הבמה, רובן פרי עטו של הסאטיריקן אפרים סידון.
אחת המצליחות שבהן הייתה התוכנית "חגיגות סיום הרוטציה" שהועלתה בשנת 1986.
בשנת 1993 השתתף בדיבוב הסרט "אלאדין" של חברת וולט דיסני בתפקיד ג'יני, אותו דיבב גם בסרטי ההמשך ("שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים") ובסדרת הטלוויזיה.
אחר כך דיבב את מנפרד בסרט "עידן הקרח" (2002) ואת ביג וולד בסרט "רובוטס" (2005).
בשנת 2006 כיכב בקליפ לשיר "אז במצב הנוכחי" של הראפר סגול 59. בשיר מסומפל קולו של צפיר מתוך שיר הנושא של התוכנית "ניקוי ראש".
בשנת 2008 כיכב בתפקיד משנה בדרמה "דני הוליווד" בתור החבר של שחקנית התיאטרון של שנות השישים לולה באום (גילה אלמגור).
בשנת 2011 החל להשתתף בסדרה הקומית "סברי מרנן", בדמותו של פנחס רוזן בשידורי "קשת".
בשנת 2013 השתתף בתחרות החיקויים "זה לא אמיתי" ששודרה בערוץ 24. בשנת 2015 החל צפיר לככב בסדרה "איפה אתה חי?" בתור מורה למשחק.
בשנת 2019 השתתף במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" בדמותו מהסרט המקורי, אך כמבוגר, בתיאטרון הבימה.
בשנת 2023 שיחק את מקס במחזמר "צלילי המוזיקה" בתיאטרון העברי, בבימויו של נתן דטנר.
בשנת 1972 שיחק בהצגת הילדים "מלך האלמוגים" שהוצג בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער לצידה של סנדרה שדה.
בשנת 1996 צפיר שיחק בתפקיד באלו הדוב במחזמר הילדים "ספר הג'ונגל" אשר זכה להצלחה רבה.
בשנה שלאחר מכן, ב-1997, שיחק בהצגת הילדים "הלב".
בשנת 1999 שיחק בקלטת הילדים "פים פם פה" בה גילם את הענק.
שנה לאחר מכן, ב-2000, גילם את המושל בהצגת הילדים "פוקהונטס" וגם בגרסת הקלטת של המחזמר הוא גילם את סבא טוביה.
בשנת 2004 השתתף בשנית בפסטיגל.
צפיר מופיע בעיקר בהצגות, במשחקי מחשב ובקלטות לילדים.
בשנת 2000 שיחק בתוכנית הילדים בערוץ הופ "סיפורים לנימי" בשנה שלאחר מכן, במהלך חג חנוכה, השתתף יחד עם תום אבני בתוכנית "טוביה ובניו" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2006 צפיר שיחק בסרט הילדים "סבא טוביה - סיפורה של מדינה".
בין השנים 2008 עד 2010 צפיר שיחק בערוץ הופ בסדרת הילדים "טובי דובי" אשר הייתה מבוססת על דמויות וסדרת המשך מתוך קלטת הילדים "מסיבה ביער עם סבא טוביה".
בשנת 2008 שיחק את אבא של גרי מנדלבאום בסדרה "הפיג'מות".
באותה שנה הופיע לראשונה במופע "מותק של פסטיבל 1" - הגדולים של הקטנים.
בשנת 2009 השתתף צפיר בשנית במופע הילדים "מותק של פסטיבל 2".
ובשנת 2010 השתתף בשלישית ב"מותק של פסטיבל 3" - הרפתקה ביער הקסום.
חוץ מפעמים אלה הופיע צפיר במותק של פסטיבל גם בשנים 2011, 2012, 2014 ו-2016. סך הכל הופיע צפיר במופע שבע פעמים.
בשנת 2011 השתתף בהצגה "סימבה מלך הספארי".
בשנים 2012 ו-2013 צפיר שיחק בסדרת הילדים "ממלכת טוביהו" בערוץ הופ!.
לרגל יום הולדתו ה-70 יצר צפיר את הסדרה החדשה "חיבוק של שבת" אשר שודרה בערוץ הופ!.
בשנת 2017 השתתף בסדרה "שירים מבית סבא" אשר שודרה בערוץ הופ!.
בשנת 2018 השתתף במחזמר "אוליבר טוויסט" בתפקיד פייגין לסירוגין עם גילי ורנר.
בשנת 2019 השתתף בסדרה "סבא דוליטל" אשר גם שודרה בערוץ הופ!, ובאותה שנה החל להשתתף בהצגת ילדים חדשה וישנה "סיפורי החיות של סבא טוביה" לכבוד חגיגות ה-20 לדמותו של סבא טוביה.
באותה שנה חזר להשתתף במחזמר "אוליבר טוויסט" בתפקיד פייגין.
בחנוכה 2021 גילם את סבא ג'פטו בהצגת הילדים "פינוקיו" מבית התיאטרון הארצי לילדים ונוער.
בחנוכה 2022 גילם את נח בהצגת הילדים "תיבת נח" לצידם של רינת גבאי, נדב אבקסיס ושמחה גואטה.
בשנת 2024 שב לגלם את בלו הדוב במחזמר "ספר הג'ונגל", במסגרת הפקה מחודשת, 28 שנה מאז עלתה לראשונה.
בשנת 2025 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור המפלצוש, והודח עשירי מהתוכנית.
באותה שנה החל לככב במחזמר "פים פם פה".
צפיר נשוי מאז 1966 ליעל, ילידת פולין, אותה הכיר בבית הספר היסודי, שמשמשת כמפיקה של מופעיו.
בני הזוג מתגוררים ברמת השרון.
לזוג שלושה ילדים, בהם איש הטלוויזיה יואב צפיר.
נכדתו היא השחקנית והקומיקאית מיה צפיר.
טוביה דובלרו (20 בנובמבר 1967 – 4 בפברואר 2016) היה שחקן ישראלי ששיחק בעיקר בסרטים בשנות ה-80.
בגיל 13, שיחק דובלרו בתפקיד אורח בסרט "סיפור אינטימי" שביים נדב לויתן וכתב לצד דליה מבורך.
סרטו הראשון המשמעותי הוא "הפנימייה" משנת 1983 בבימויו של יעוד לבנון.
בסרט גילם נער מתבגר המנסה לקנות את מעמדו בין חבריו המקובלים.
בסרט "הפנימיה" דובלרו הוא המספר והסרט מוצג דרך עיניו.
סרטו השני היה "הדודה מארגנטינה" משנת 1984 בבימויו של ג'ורג' עובדיה, סרט בורקס ישראלי ששילב קטעי ארוטיקה ופורנו רך.
דובלרו גילם בסרט את הטבח הביתי.
סרטו השלישי והאחרון היה "חסמבה ושודדי הסוסים", על פי ספרו של יגאל מוסינזון, שגם כתב את התסריט ובבימוי של הלל דמרון.
בסרט מגלם דובלרו את אהוד השמן.
לאחר סרטים אלה כמעט ולא עסק במשחק, אך בשנות האלפיים השתתף בפרסומות ובסדרות הטלוויזיה "זינזאנה", "אשליות" ו"שלווה" של הבמאי חיים בוזגלו.
באפריל 2012 נעצר יחד עם בנו על ידי המשטרה בחשד לייבוא של כמעט טונה סמים והפצתם בפיצוציות בתל אביב.
טוביה רביב (21 באוגוסט 1934 – 24 בינואר 2023) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששימש כמפקד חטיבה 600 במלחמת יום הכיפורים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עסק בחילוץ יהודי יוגוסלביה במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה.
רביב נולד בעיר סובוטיצה שבצפון סרביה (אז ביוגוסלביה) בשנת 1934, ובגיל 4 התייתם מאביו.
בתקופת השואה התחבא בזהות בדויה אצל משפחה נוצרית בכפר הונגרי.
בדצמבר 1948 עלה לישראל ביחד עם אימו ואחיו.
הצטרף עם עליית הנוער לקיבוץ הזורע ובהמשך התיישב במושב רשפון.
במרץ 1952 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון, היה לוחם וקצין בגדוד 82 של חטיבה 7. לאחר שחרורו שירת במילואים בגדוד 277 של חטיבה 27 (שהפך מאוחר יותר להיות גדוד 268 בחטיבה 670).
במלחמת סיני נפצע באורח אנוש.
לאחר המלחמה גויס מחדש לשירות קבע ושירת כראש לשכת מפקד גייסות השריון, חיים בר-לב, כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 52, כמפקד קורס מפקדי טנקים, כראש לשכת ראש אג"ם במטכ"ל, וכמפקד גדוד 268 במלחמת ששת הימים שלחם עם אוגדת הפלדה בגזרת רצועת עזה וסיני.
בפעולת כראמה פיקד על גדוד 268 שהיה חלק מצוות הקרב של חטיבת הצנחנים 80, בפיקוד רפאל איתן.
הכוח עליו פיקד בפעולה פעל באזור גשר דמיה, הסתבך בשקיעת כלים בנתיב ההתקדמות, היה נתון תחת אש במשך שעות רבות וסבל אבדות.
שימש סגן מפקד חטיבה 8, בספטמבר 1968 שימש סגן מפקד במבצע רביב, ב-1970 מונה לסגן מפקד חטיבה 401, ב-1971 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה להקים את חטיבה 600, עמה נלחם במלחמת יום הכיפורים.
החטיבה פעלה תחת אוגדה 143 בפיקוד אריאל שרון.
החטיבה נטלה חלק בקרבות באזור החווה הסינית; הן בתחילת המלחמה בקרבות באזור רכס "חמדיה" והן בזמן מבצע אבירי לב וספגה אבדות כבדות.
לאחר המלחמה שיקם את החטיבה, וב-1974 מונה למדריך בתחום השריון ב.
בשנים 1975 עד 1978 שירת כנספח צבאי בטורקיה.
בשנות ה-90 שימש רביב כראש משלחת הסוכנות היהודית להונגריה וליוגוסלביה והיה לו תפקיד מרכזי בחילוצם של יהודי יוגוסלביה בזמן מלחמת האזרחים שהתרחשה בה.
הוא פרסם ספר בשם: "היוגוסלבים האחרונים" שמתעד את מבצע החילוץ.
בשנות ה-80 ניהל את סניף אשקלון של המשביר לצרכן.
נפטר ב-24 בינואר 2023, והובא למנוחות בבית העלמין של כפר שמריהו.
טוביה פְרִילִינְג (נולד ב-7 במאי 1953) הוא פרופסור אמריטוס, לשעבר עמית מחקר בכיר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, ומרצה במסלול ללימודי מדינת ישראל, כולם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו, פועלו וראשית המסלול האקדמי
הוריו של טוביה פרילינג עלו לישראל מרומניה בשנת 1951 עם אחיו הבכור ושתי אחיותיו.
ברומניה הם התגוררו בעיר ברלאד שעל אם הדרך בין בוקרשט ליאשי וחיו חיי משפחה יהודית אמידה.
עם עלותם ארצה הם יושבו בבאר שבע, במעברת עולים.
כעבור כשנה עברו לגור בדירה קטנה בשכונת העולים ג' שבחלק הנבנה של העיר.
טוביה פרילינג נולד בבאר שבע כעבור שנתיים, סיים את בית הספר היסודי 'נטעים', ובסתיו 1967 החל ללמוד בפנימייה לתלמידים מחוננים על שם מיי בויאר בירושלים.
התגייס לצה"ל ב-1971 לגדוד 890 בצנחנים.
סיים מסלול הכשרת צנחן ושרת כמ"כ בגדוד.
באוגוסט 1973 סיים קורס קציני חי"ר והוצב לשרת כמ"מ בבסיס האימונים של חטיבת גולני.
במלחמת יום הכיפורים השתתף עם לוחמי גולני בשני הקרבות לכיבוש החרמון ובלחימה באזורים אחרים ברמת הגולן.
שירת כסמ"פ במלחמת ההתשה שלאחר מלחמת יום הכיפורים ועד שחרורו מן הצבא הסדיר עשה כסמ"פ בגולני.
את מסלולו בשירות המילואים סיים בדרגת רב-סרן.
ב-1979 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת בן-גוריון בהיסטוריה יהודית וכללית.
בשנים 1983-1979 שימש כמורה להיסטוריה בתיכון המקיף ג' בבאר שבע וכמנחה להוראת ההיסטוריה ביחידה להכשרת מורים באוניברסיטת בן-גוריון.
את התארים השני והשלישי עשה במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית.
את לימודי התואר השני סיים בשנת 1984 בהצטיינות.
נושא עבודת הגמר היה "תפקידו של בן-גוריון בניסיונות הצלת הילדים ובפולמוס הקליטה".
את לימודי הדוקטורט סיים ב-1991. נושא עבודתו היה "בן-גוריון ושואת יהודי אירופה 1945-1939".
את שתי עבודות הגמר עשה בהנחייתו של פרופסור יהודה באואר.
על ספרו חץ בערפל: דוד בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה, זכה טוביה פרילינג בפרס מרדכי איש שלום, יד יצחק בן-צבי, (1999) ובפרס ראש הממשלה, (2001), הפרס הראשי של המועצה הציבורית הממלכתית להנצחת נשיאים וראשי ממשלה שהלכו לעולמם,.
פרסים נוספים בהם זכה: יד בן-גוריון, פרס דוד טוביהו; יד ושם, פרס אסתר פרנס; האוניברסיטה העברית, פרס פרידן; המכון לענייני המזרח התיכון, פרס הלל קוק.
זכה בעיטור כבוד מנשיא רומניה, טריאן בססקו, על תרומתו כאחד משלושת הסגנים של פרופ' אלי ויזל בוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
פרילינג החל את עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון כעוזר מחקר והוראה בשנת 1977 והוא לימד בה עד פרישתו ב-30 בספטמבר 2021. בין השנים 1983 ל-1991 שימש כחוקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות וכראש יחידת הארכיון בו.
בשמונה השנים 2001-1993 כיהן כראש מכוני בן-גוריון בקריית האוניברסיטה אשר במדרשת בן-גוריון.
בשנים בהן עשה שם, ובין השאר, יזם והקים יחד עם שותפיו במכון ובמערך המחשוב האוניברסיטאי את ארכיון בן-גוריון הממוחשב.
ארכיון ומרכז מידע ממוחשב מהמשוכללים בעולם, שהציע כבר אז תיעוד היסטורי בשירות מקוּון ובשיטת איחזור ממוחשב של ה'טקסט המלא'.
פרילינג יזם והיה מן הראשונים בישראל בפיתוח מאגרי מידע ממוחשבים של תיעוד היסטורי בתפיסות אחזור מתקדמות, ומרכז המידע הממוחשב שהקים עם שותפיו במכון בן-גוריון והעמיד הזדמנויות מחקריות מתקדמות בסביבה ממוחשבת ומקוּונת.
כן פיתח פרילינג שיטות להוראת היסטוריה בשיטות חקר בסביבות ממוחשבות ומתוקשבות.
תוכנית זאת עמדה ביסודן של עשרות השתלמויות מורים תחת השם: "המסע אל האי - סטוריה".
על פועלו כראש מכוני בן-גוריון זכה בפרס ראש הממשלה להנצחת בן-גוריון לשנת 2001.
בשנות כהונתו יזם, והגיש את תוכנית האב לפיתוח מערך ארכיוני ישראל.
בשנים 2005-2004 שימש אחד משלושת סגניו של חתן פרס נובל, פרופסור אלי ויזל, בוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
טוביה פרילינג שימש כחוקר אורח במספר מכונים בארץ ובעולם: ב-1993-1992 במכון ללימודי היהדות באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק.
ב-1996 במרכז ללימודי יהדות ביארנטון, אוקספורד.
בשנים 2000-1999 במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם, ירושלים; ובמרכז רבין לחקר ישראל, בתל אביב; ב-2004-2002 היה עמית מחקר בכיר במרכז שלם בירושלים; ב-2007-2006 התארח במכון ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון השואה האמריקאי בוושינגטון; ב-2008-2007 במכון ללימודי ישראל והיהדות באוניברסיטת מרילנד שבקולג' פארק, ארצות הברית.
2013\2014 במכון שוסטרמן ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת ברנדייס, וולטהם,
פרילינג שימש כחבר מזכירות המערכת של כתב העת עיונים בתקומת ישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכחבר מערכת של Shvut, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב ומכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון.
פרילינג היה מיוזמי הקמתו של כתב העת המדעי Israel Studies, The Ben Gurion research institute and Brandeis University והוא משמש כחבר המערכת שלו מאז הקמתו.
פרילינג, בהיותו ראש מכון בן-גוריון, יחד עם פרופסור חנה יבלונקה, יזמו וייסדו את המסלול ל'לימודי מדינת ישראל' באוניברסיטת בן-גוריון.
פרילינג משמש מאז 2014 גם כחבר הנהלת המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם.
מחקריו של טוביה פרילינג מתמקדים במקומה של המנהיגות הציונית בתהליכי בינוי האומה והחברה ביישוב ובמדינה.
במנהיגותו של בן-גוריון בתקופה הזאת, במכלול ההחלטות והמהלכים האסטרטגיים שהוביל, ביישוב ובמדינה; עוד עסק פרילינג בהרחבה במעורבותה של הנהגת היישוב בניסיונות הצלה בשואה ובהקרנתה של הסוגיה הזאת על שאלות של הזהות הישראלית.
פרילינג עסק גם בתופעה שהוגדרה כפוסט ציונות ובשורשיו של הפולמוס בין מי שכונו 'ההיסטוריונים החדשים והסוציולוגים הביקורתיים' לבין 'ההיסטוריונים והסוציולוגים הממוסדים'.
מאמרו: "המיליון השביעי כמצעד הרשעות והאוולת של התנועה הציונית" התפרסם ב-1992 והיה מבין הראשונים שנגעו בסוגיה זאת בגל השני של הפולמוס בראשית שנות התשעים, כך עשה במאמרו עם פרופ' יהודה באואר: 'המליון השביעי - לא תום ולא שגב'.
ובכך עסק באופן מקיף בספר שערך בשם 'תשובה לעמית פוסט ציוני' שהוא אסופת מאמרים פרי עטם של חוקרים שונים.
כן עסק פרילינג בשורשיו ההיסטוריים והאידאולוגיים של הוויכוח על דרכה החברתית והכלכלית של ישראל בשנים האחרונות בשני ספרים, שהם אסופת מאמרים שערך יחד עם דני גוטווין ואבי בראלי בשם "חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי".
סיפורו של קאפו באושוויץ: היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון
הספר ראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2009 והוא עוסק בנקודות ההשקה והחיתוך שבין היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון כפי שהן עולות מסיפור חייו ותלאותיו של ליאון ברז'ה, אחד מבניו של יצחק גרינבוים, מנהיג ציוני ידוע, שהיה לימים שר הפנים בממשלת ישראל.
ליאון ברז'ה (ברגר) היה שם הקרב (nom de guerre) שאימץ לעצמו אליעזר גרינבוים בתקופת מלחמת האזרחים בספרד בה לחם, מי שהיה קומוניסט ואנטי ציוני מובהק, שהתגלגל, לאסונו ולאסונה של משפחתו, גם להיות לקאפו באושוויץ, ומי שקנה לו כבר בשלהי המלחמה שם של אדם המוקצה מחמת מיאוס.
סיפור המשתרע על כארבעים שנות היסטוריה סוערות ועל פני שש ארצות: פולין, צרפת, ספרד, גרמניה, צרפת וישראל, המציג מעין רשומון של ארבעה נרטיבים מרכזיים: הקומוניסטי, החרדי, הציוני והמשפחתי, את המאבק ביניהם על ההגמוניה, ואת השימושים הנפתלים שנעשו בסיפורו ובסמל שהוא – ולהוותו ולהוות משפחתו - התגלגל להיות.
מצרף זהויות של מי שהיה גם קאפו יהודי וגם קומוניסט, גם אנטי ציוני וגם חילוני מוחצן – גם שנון, חד לשון, מתנשא ואמיץ - וגם בנו של מנהיג ציוני מובהק וחשוב.
דמות של יאנוס רבת פנים וחומר ביד היוצר למניפולציות ולהבניות של מציאויות ושל זיכרון מכל טעם.
הספר מושתת על תיעוד מגוון מארכיונים יישוביים וישראליים, אבל - ובעיקר - על יסוד התיעוד של שני ההליכים המשפטיים שנערכו לו אחד על ידי המפלגה הקומוניסטית הפולנית והשני על ידי רשויות החוק בפריס, שניהם לאחר מלחמת העולם השנייה.
תיעוד אשר לא נתפרסם עד כה ואשר נמצא בפולין ובפריס, חשיבותו העיקרית בחשיפת הפן האחר – הפן הלא נודע ולא מוכר באישיותו של הבן – מי שאכן היה גם קאפו, ואולי גם התאכזר ליהודים חרדים, אבל מי שהיה, באותה עת, גם חלק מן המערך של הפעילות המחתרתית באושוויץ – בירקנאו.
תיעוד המציג גם את פעילותם של תאי המחתרת השונים במקום הנורא הזה אבל גם את חלקו של הבן בתוכה, פעילות מגוונת ואמיצה להצלת חבריו הקומוניסטים ואסירים אחרים במחנה.
הספר תר אחר התשובות לשאלות האם היה הבן, אם כן, מעין גיבור שייקספירי?
גיבור מן הזן של מקבת'.
כזה שהיה גם רשע וגם טראגי?
גם מתנשא ואכזר אבל גם אמיץ?
האם יכול היה להיות בעל תפקיד ראש צריף כפי שאכן ביקשו חבריו שיהיה - ולהגיע למעמד שהגיע אליו - ללא התכונות הללו?
האם יכול היה לשרוד את התפקידים הנוראים הללו ללא התכונות האלה?
האם עשה רק לעצמו או שעשה גם לטובת אנשיו מקורביו?
האם גם הוא הוכרע בלחץ האימתני שהיה שם והיה קורבנו?
האם נכונות טענותיו שנוכס מתהילתו ונותר רק עם הדם על הידיים?
האם היה שונה גורלו – גם אם עשה מה שעשה – אילו לא היה הבן של אביו הפוליטיקאי המפורסם?
האם היה לכעין גיבור של מעין טרגדיה יוונית?
'טווה הרשתות': ד"ר יוסף (ג'ו) שוורץ ומבצעי הסיוע וההצלה של הג'וינט במלחמת העולם השנייה ובמוצאיה, ביוגרפיה מבצעית.
'טווה הרשתות' היא ביוגרפיה מבצעית של הרב הד"ר יוסף שוורץ, מי ששימש מנהל מערך הג'וינט באירופה ולמעשה גם בצפון אפריקה, ארצות המזרח התיכון וארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה ומוצאיה.
ביוגרפיה של מי ששִעֲבֵֵּד את עצמו למען המטרות אותן שרת, התגלם בתוך התפקיד אותו מילא ובו התמלא.
גיבור כמעט אלמוני, שלא טרח להשאיר את גרסתו על תרומתו המכרעת לעם היהודי בתקופה הרת גורל זאת.
מסע המשתרע על פני ארבע יבשות ועשרות מדינות ומתמשך שלושים ואחת שנים של פעילות טיטנית: אחת עשרה שנים בג'וינט (JDC – Joint Distribution Committee, 1950-1939), כחמש שנים במגבית היהודית המאוחדת (UJA, 1955-1951) וכחמש עשרה שנים במפעל איגרות החוב (הבונדס, 1970-1955).
סיפור מעורבותו בכל פעולות ההצלה של יהודים, הגלויות והסמויות, ה'חוקיות' וה'בלתי חוקיות' במלחמת העולם השנייה; בארגון הגירתם של עשרות אלפי יהודים שהצליחו להבקיע אל צרפת וממנה אל ספרד ופורטוגל ודרכן אל כל ארץ שפתחה שעריה בפניהם; בתוכניות הכופר השונות להצלת יהודי אירופה, בתוכניות השונות להצלת הילדים ועוד.
גורם מרכזי בטיפול במחנות העקורים ובשוהים בהם, ובמאבק המדיני שניהלה התנועה הציונית כנגד רעיון הרפטריאציה (החזרת כל הפליטים לארצות הולדתם).
מי שהיה מלווהו של ארל האריסון בביקור במחנות העקורים, היה גם מנסחה של הטיוטה העיקרית של הדו"ח שהוגש לנשיא טרומן והופיע כציוני גמור בוועדות הבינלאומיות, שמונו לאחר המלחמה בשאלת ארץ ישראל.
האיש שעם צוותו וארגונו מילא תפקיד מכריע גם בסיוע ובשיקום הקהילות היהודיות שבחרו להישאר בארצות הולדתם.
שניתב את הג'וינט להשתתפות פעילה בהעפלה וב'בריחה', ובארגון מבצעי העלייה הגלויים והסמויים מכל ארצות אירופה, ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
פעולות בשיתוף הדוק עם המוסד לעלייה ב', פעילי הבריחה, ושליחי היישוב בארצות השונות שנוהלו ביצירתיות, תעוזה ומקוריות הנראות כלקוחות מסרטי ריגול ופעולה משובחים.
שעשה עם אנשיו גם בפעולות הקליטה בישראל עד שהיו למעין מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ) אזרחי.
סיפור, שלבד מהיותו סיפורו של שוורץ הוא גם מעין ביוגרפיה ארגונית של הג'וינט, אשר שוורץ הפך את פניו ועיצב את דמותו כארגון היוצא לעזרתו של כל יהודי בכל דרך ובכל מקום בו הוא נתון במצוקה.
קורותיו בעוד כשני עשורים במגבית היהודית המאוחדת וגם במפעל איגרות החוב של ישראל - הבונדס - להבטחת הנדרש לישראל העוּבָּרית.
פעילות שסימנה גם את ה'חתך הגאולוגי' של מעורבותם החשובה של יהודי ארצות הברית ביישוב ובמדינת ישראל בעשוריה הראשונים.
ככל ביוגרפיה, גם ביוגרפיה זאת מנסה למצוא תשובה לחידת אישיותם ומקומם המיוחד של גיבורי סיפורה בהיסטוריה.
רמז דק כְּפִיל מוצע לקורא בשם הספר: 'טווֵה הרשַתות'.
טוביה פרילינג, 2022, טווה הרשתות - ד"ר יוסף (ג'ו) שוורץ ומבצעי הסיוע וההצלה של הג'וינט במלחמת העולם השנייה ובמוצאיה, ביוגרפיה מבצעית, ארבעה כרכים, 2022, הוצאת ePublish.