tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת התעשיות החשובות בכלכלת מלזיה היא ייצור כלי רכב.
במדינה פועלים 27 מפעלים לייצור מכוניות שמייצרים כ-500 אלף מכוניות בשנה.
נתון זה מציב את המדינה במקום ה-21 בהיקף הייצור בשנת 2020. המכוניות בעיקר מבוססות על תכנון של חברות ידועות.
כך למשל היצרן הגדול ביותר Perodua מייצר בעיקר על בסיס מכוניות בתכנון של דייהטסו.
לעומת זאת Proton שהוא היצרן השני בגודלו לא קשור עם אף יצרן מחוץ לגבולות המדינה באופן בלעדי.
בנוסף לכך קיים ייצור מכוניות רטרו דוגמת TD2000.
כמו כן ישנה במלזיה תעשיית טקסטיל ענפה.
מלזיה היא אחת מיצואניות התה הגדולות בעולם, והיא מייצאת תבלינים רבים, ביניהם פלפל.
בהמות המשק העיקריות הם שוורים ותאואים.
גם תעשיית הדגים מספקת מקור חשוב למזון שכן היא שוכנת בקרבת ים.
משאבי הטבע של מלזיה הם עצים, גומי, שמנים (בעיקר שמן דקלים ושמן קוקוס) וקופרה מהעצים ביערות הגדולים של מלזיה.
מחצביה העיקריים של מלזיה הם נפט, בדיל, עופרת ובוקסיט.
אוכלוסיית מלזיה מונה כ-33.8 מיליון בני אדם.
תוחלת החיים עומדת על כ-76 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 1.75 ילדים לאישה.
השפה הרשמית היא מלאית והדת הרשמית היא האסלאם אשר מאמינים בה 63.5% מהאוכלוסייה.
היתר: 18.7% בודהיסטים, 9.1% נוצרים, 6.1% הינדו ו-3.1% מאמינים בקונפוציאניזם ודתות סיניות עממיות.
כמחצית מתושבי מלזיה הם מלאים וכ-10% מקבוצה מלאית אחרת קדומה, רובם מן הגל הראשון של המלאים.
היא נקראת "בומיפותרא" שמשמעה "בני הארץ" וגם "אוראנג-אוראנג אסלי" שמשמעה "האנשים המקוריים".
ההודים והפקיסטנים מהווים כשמונה אחוזים מן האוכלוסייה.
במדינות סבה וסראוואק רוב התושבים הם ממוצא סיני או משתייכים לקבוצות אתניות אחרות, שהעיקריות שבהן הן ה"אִיבַּן" וה"בֶּדָאיוּהּ" בסראוואק, ו"קָדַזָאן-דוּסוּן" בסבה, אלה בכללם נקראים "דאיאק" וגם הם מבני הגל הראשון של המלאים.
במלזיה המערבית ישנו גם מיעוט אירופאי, בעיקר ממדינות ששלטו בה בעבר (אנגליה ופורטוגל).
בכימיה מלח הוא כל תרכובת המורכבת מקטיונים (יונים בעלי מטען חשמלי חיובי) ומאניונים (יונים בעלי מטען שלילי), באופן שהמטען הכולל של התרכובת הוא נייטרלי.
לפיכך בכל מלח יחס האניונים לקטיונים הוא קבוע, על פי מטענם.
המלח מכונה לעיתים חומר יוני בגלל הרכבו.
לרוב הקטיונים מופיעים כיסוד מתכתי והאניונים מופיעים כיסוד אל-מתכתי.
בשפת היום-יום המושג "מלח" משמש לציון מלח הבישול או בשם נתרן כלורי (תרכובת של נתרן וכלור) – אף שזו רק דוגמה אחת מני רבות לקבוצת החומרים הנקראים מלחים.
היונים במלח מסתדרים כך שמרחקם של הקטיונים זה מזה ושל האניונים זה מזה הוא הגדול ביותר, בעוד מרחקם של האניונים מן הקטיונים קטן.
מבנה זה הוא גבישי ונקרא סריג יוני.
הקשר הכימי בין היונים השונים הוא קשר חזק מאוד ומכונה קשר יוני.
קשר זה מקנה למלחים טמפרטורת התכה גבוהה במיוחד.
חוזקם הפיזי של המלחים נמוך ודחיסותם נמוכה.
כשהמלח מתגבש בצורתו הטהורה הוא הופך לקובייה שקופה וצלולה.
מלחים מתמוססים במים לרוב בעקבות יון מסוים ההופך את כל המלחים המורכבים ממנו לקלי-תמס.
דוגמאות ליונים כאלו: יונים הנוצרים ממתכות אלקליות, וגם ניטראט NO3- או אמוניום NH4+.
מלחים מסוימים קלי-תמס או קשי-תמס בשל שילוב מסוים של קטיונים ואניונים.
אפשר לחלק את המלחים לשתי קבוצות על פי מידת התמוססותם במים (אם כי החלוקה לשתי קבוצות מסיסות גסה מעיקרה, ולא תמיד שימושית כשמדובר בחומרים שמסיסותם בינונית):
כאשר מלח קל-תמס מתמוסס במים, האניונים והקטיונים אשר מרכיבים אותו נפרדים בשל הקשרים שנוצרים ביניהם ובין החלקים הטעונים במלקולות המים.
סביב כל יון מסתדרות מולקולות המים כך שצד אחד שלהן פונה ליון: הצד השלילי – אזור אטום החמצן – ליונים החיוביים, והצד החיובי – אזור אטומי המימן – ליונים השליליים.
נוסף על המולקולות בקרבת היון, מולקולות נוספות מסתדרות בהתאם, ונוצרות שכבות הקרויות שכבות מִיּוּם; המבנה כולו נקרא כדור מיום, והיון קרוי "יון ממוים".
נוכחות היונים בתמיסה מאפשרת הולכת חשמל.
קשי-תמס – מסיסותם במים מזערית.
מלחים הם לרוב תוצרים של פעילויות כימיות בין החומרים האלה:
תגובה המתרחשת בין חומצה לבסיס; תגובה כזו נקראת תגובת סתירה.
חומצה ובסיס יוצרים מלח ומים.
אמוניה וחומצת מימן כלורי: NH3 + HCl → NH4Cl.
את הגדרת המלח כתוצר התגובה שבין בסיס לחומצה קבע במאה ה־18 הכימאי רואל (Guillaume François Rouelle) שהיה מורהו של לבואזיה.
תוצר הסתירה שבין חומצה חזקה לבסיס חזק הוא מלח נייטרלי; תגובה בין חומצה חזקה לבסיס חלש נותנת מלח חומצי; תגובת בסיס חזק עם חומצה חלשה נותנת מלח בסיסי.
מתכת וחומצה יוצרים מלח וגז מימן.
מתכת וחומר מחמצן למשל Ca + Cl_2 -> CaCl_2
מלחים קשי-תמס יכולים להיווצר כאשר מערבבים מלחים קלי-תמס שונים באותה תמיסה.
היונים השונים מתערבבים ואם שילוב מסוים של אניונים וקטיונים יוצר מלח קשה-תמס, הוא ישקע.
מלחים נקראים על שם היונים המרכיבים אותם (למשל ליתיום פלואורי).
בדומה לכתיב הכימי החלק הראשון בשם המלח הוא הקטיון (לרוב יון המתכת או יון אמוֹניוּם), ואחריו האניון.
קבוצת מלחים המכילים יון מסוים יכולה להיקרא בשם היון.
קרבונט הוא מלח של חומצה פחמתית: נתרן פחמתי, למשל.
כלוריד הוא מלח של חומצה הידרוכלורית: אשלגן כלורי, למשל.
ובכלל, הליד הוא מלח של חומצה הלוגנית.
ציאניד הוא מלח של חומצה הפרוידיאנית (ציקלון בה): אשלגן ציאני, למשל.
חנקה (ניטרט) הוא מלח של חומצה חנקתית: אשלגן חנקתי, למשל.
זרחה (פוספט) הוא מלח של חומצה זרחתית: פוספיט הוא מלח של חומצה זרחתית.
סולפט הוא מלח של חומצה גופרתית: סולפיט הוא מלח של חומצה גופריתית; סולפיד הוא מלח של חומצה גופרית.
ייחוס סיכונים מוטעה בתקשורת הפופולרית
מלחי אלומיניום נקראים על שם המתכת שממנה מתקבל היון, אך הם אינם מתכת.
בעוד שאלומיניום במצבו היסודי הוא מתכת בעלת תכונות מתכתיות מובהקות, במלחי אלומיניום הוא מופיע כיון הקשור לאניונים שונים.
כתוצאה מכך מתקבלות תרכובות יוניות בעלות תכונות כימיות ופיזיקליות שונות לחלוטין מאלה של מתכת אלומיניום.
תרכובות כגון אלומיניום כלוריד או אלומיניום סולפט הן מלחים יציבים, ואינן מתנהגות כחומר מתכתי.
על כן, ייחוס סיכונים בריאותיים למלח אלומיניום המשמש אדג'ובנט בחיסונים, הוא טעות, כי מדובר בחומר שונה מאלומיניום.
מלוֹש (או וו לישה) בתחום המגדנאות, הוא חלק של מערבל מזון הנועד לשם לישת בצק בלבד.
מלושים ביתיים מאפשרים לישה של בצק מכ-1 ק"ג בצק, ובהתאם ליכולת המנוע של המערבל.
במאפיות ובקונדיטוריות המקצועיות, עשוי המלוש מיציקת ברזל או סגסוגת ברזל המצופה כרום, ומיוצר בכמה גדלים: מלוש חצי-תעשייתי, המיועד ל-50 ק"ג קמח; ומלוש תעשייתי המיועד ללישת 60–300 ק"ג בצק.
לישת בצק באמצעות מלוש מתבצעת במהירות נמוכה או בינונית, וזאת כדי ליצור תערובת אחידה של המרכיבים, ובמקרה של בצק שמרים, כדי לקשור יחד את מולקולות הגלוטן ולספק חמצן לשמרים.
חלק מהמלושים מחוברים לדוד קבוע.
לאחרים יש דוד נשלף כעגלה המאפשר את העברתו לשטח הייצור וחיבורו למעלית מיוחדת המרימה אותו, וזאת על-מנת שהבצק יישפך אוטומטית למערך הייצור.
ניתן להוסיף גם מד טמפרטורה דיגיטלי למלושים על מנת לדעת את טמפרטורת הבצק.
כיום רוב המלושים המקצועיים עשויים נירוסטה.
כוח המנוע של המלוש מאפשר לו לפתח את רשת הגלוטן שבבצק לרמה גבוהה מאוד.
קשה מאוד, כמעט ובלתי אפשרי, להגיע לתוצאה זו בעת לישה ידנית.
ככל שרשת הגלוטן מפותחת יותר הלחם עתיד לתפוח יותר, ולכן לחם תעשייתי יכול להגיע לנפח גבוה יותר מלחם ביתי.
אך ככל שנפח הלחם גדל, טעמו של הלחם פוחת.
מסיבה זו, ומתוך רצון למקסם את טעמו של הלחם, קיימת מגמת חזרה ללישה איטית במאפיות צרפתיות ובמאפיות "בוטיק" ברחבי העולם.
לא נהוג ללוש בצק במהירות גבוהה, שכן אז מסתכנים בהרס הבצק.
רשת הגלוטן של בצק שנלוש זמן רב מדי במהירות גבוהה קורסת, וכתוצאה מכך מתחיל הבצק להפריש את המים שנאצרו בו.
במקרה כזה לא ניתן להשתמש בבצק.
בלישה ידנית כמעט ובלתי אפשרי להגיע למצב זה.
תעשיות מלח לישראל בע"מ הייתה ברוב שנותיה חברה לייצור מלח בישראל, שהרחיבה פעילותה לתחומים נוספים והפכה לחברת החזקות.
בשנת 2011 שינתה את שמה למלח הארץ בע"מ, ולאחר שנרכשה בידי קרן ההשקעות פורטיסימו קפיטל שינתה את שמה לקבוצת סוגת בע"מ.
זיכיון ראשוני להקמת מפעל מלח בארץ ישראל ניתן ל"חברת התיישבות היהודים" (יק"א) באוקטובר 1921 על-ידי וינסטון צ'רצ'יל.
הקמת המפעל יצאה לדרך אחרי שניתן אישור סופי לכך מטעם הנציב העליון של בריטניה, הרברט סמואל.
הגורם הבולט, שהגה, יזם וניהל את המפעל בראשיתו היה מרדכי סורדין, שניהל מפעל מלח ברוסיה וביקש להקים מפעל דומה בארץ ישראל.
בדחיפתו הנמרצת של סורדין ושותפו להקמת הפרויקט ישראל קסל, הוקמה ב-13 באוגוסט 1922 "חברת המלח בארץ-ישראל", בהשקעה של ארבעים אלף לירות מצריות, כשכל לירה מצרית הקנתה למניה אחת.
עשרים אלף מן המניות הוקצו ליק"א, חמישה עשר אלף ל'מועצה הכלכלית באנגליה', אלפיים מניות לסורדין וקסל וארבעת אלפים מניות לשותפים נוספים.
"חברת המלח" קיבלה את האדמות לצורך הקמת המפעל סמוך למושבה עתלית, לפי הסכם חכירה ל-99 שנים.
הסדר נוסף, חשוב לא פחות, הבטיח לחברה חוזה לאספקת מלח לממשל המנדט הבריטי למשך שלוש שנים.
יק"א התחייבה לספק את צורכיהם של פועלי המפעל, כולל טיפול רפואי, חינוך וחדר אוכל, ככל הנראה תמורת הסדר שקבע העדפה להעסקת תושבי המושבה עתלית במפעל.
אחרי תהליך של הכשרת שטח קרקע של 850 דונם, שהיה קודם לכן אדמת ביצות, הוזרמו מי ים אל הקרקע המוכשרת והחל תהליך אידוי המים.
בקיץ 1924 נאסף "יבול" המלח הראשוני בהיקף של 2,117 טונות של מלח.
היותו של מפעל זה מפעל המלח הראשון בישראל הוביל לכך ששמה של עתלית בשפת הסימנים הישראלית נגזר מהסימן למלה "מלח" בשפה, על שמו.
עד אמצע שנות הארבעים התבסס הייצור במפעל בעיקר על עבודת כפיים, כשהמיכון העיקרי הוא הפעלת משאבה להזרמת מי הים.
כריית המלח התבצעה באמצעות אתי חפירה ומריצות.
תפוקת המלח של חמש מאות העובדים שעבדו בחברה בסוף שנות הארבעים עמדה על כ-6,000 טונות בשנה.
הברון רוטשילד העביר את ניהול יק"א (אז כבר פיק"א) לבנו ג'יימס.
זה הוריש בצוואתו את כל רכושו, כולל הבעלות על כמעט מחצית המניות ב"מפעל המלח", למדינת ישראל.
בשנת 1957 נרכש המפעל על-ידי משפחות דנקנר וג'יניאו מממשלת ישראל.
הבעלים החדשים המשיכו בתהליך המודרניזציה בייצור שהחל כבר עם קום המדינה: הוקמו בריכות חדשות בשטח של אלף דונמים, נסללו דרכי גישה לרכב והופעל ציוד מכני לאיסוף המלח, שאפשר לצמצם את תקופת האיסוף לפחות משבועיים, במקום שלושה חודשים קודם לכן.
במקביל, צנח גם מספר העובדים במקום.
בשנת 1971 הצטרפו שותפים פלסטינים וישראלים לחברת המלח בחידוש העבודה במפעל האשלג הירדני בקלי"ה שבצפון ים המלח.
באתר זה מופעלת שיטת אידוי סולרי להפקת מלח גולמי בהיקף פוטנציאלי של 60 אלף טון בשנה.
בשנת 1976 הוקם מפעל מלח שלישי באילת.
מפעל זה התבסס על מפעל ניסיוני לייצור מלח בשיטת האידוי הסולרי, שהוקם כבר בשנות החמישים על-ידי משפחת דנקנר.
אחרי פתרון הבעיות הטכניות הקשורות בייצור נמצא שטח מתאים במלחת אילת, מצפון למפעל הניסיוני ששכן על גבול ירדן.
עבודות ההקמה הסתיימו בשנת 1978 עם הקמת 560 דונם של בריכות, והעבודה במתקני העיבוד החלה בשנת 1980. בשנים הראשונות ניזון מפעל המלח ממים שהוזרמו ממתקני ההתפלה (מפעל זרחין וחברת החשמל).
לאחר מכן, סופקו המים על-ידי מפעלי ההתפלה החדשים, שהתפילו מים מליחים מקידוחים באזור, ומאוחר יותר גם במי ים ממפרץ אילת.
משנת 1997 שולב בתהליך הייצור מערך ההתפלה החדש שהקימה חברת מקורות.
בשנות השמונים עבר המפעל בעתלית תהליך חידוש נוסף, כשהמבנים משנות העשרים והציוד משנות השישים פינו מקומם למבנים תעשייתיים וציוד מודרני לאריזת מלח.
במפעל מועסקים כיום כארבעים וחמישה איש, המייצרים כ-16 אלף טונות של מלח בשנה.
המפעל באילת מפיק היום את עיקר תפוקת המלח, בהיקף של 150 אלף טונות, בשיטת ייצור העושה שימוש במכונות מונחות לייזר.
"תעשיות מלח לישראל" בכללה מייצרת כ-200 אלף טונות של מלח גולמי בשנה, לצריכה בישראל ולייצוא.
בשנת 1992 הונפקה "תעשיות מלח לישראל" בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1997 השתתפה החברה בקבוצת המשקיעים שרכשה את גרעין השליטה בבנק הפועלים ובכך הפכה למעשה מחברה לייצור מלח בלבד לחברת החזקות.
בשנת 2002 מכרו נוחי ויצחק דנקנר את חלקם בחברה תמורת כ-80 מיליון ש"ח.
בשנת 2006 נכשלה עסקה למכירת כ-29 אחוז ממניות החברה ולאחריה כחמישה אחוזים נוספים לקבוצת "מבטח שמיר" תמורת 53 מיליון דולר.
"תעשיות מלח" הוכרזה מונופול בתחום ייצור מלח מאכל בישראל בשנת 1998. באפריל 2006 הכריזה הממונה על ההגבלים העסקיים, רונית קן, כי "תעשיות מלח לישראל" הגיעה בשנת 1999 להסדר עם חברה קפריסאית בשם מ.פ.
תיאודורו, שייצאה מלח לישראל, על הפסקת ייצוא המלח והפיכתה לסוכנת של "תעשיות מלח" בקפריסין.
בשנת 2008 נמחקה החברה מהמסחר בבורסה לאחר שבעלת השליטה, שרי אריסון, רכשה את כל מניות הציבור.
בתחילת 2019 רכשה קרן ההשקעות "פורטיסימו קפיטל" את חברת "מלח הארץ" מידי שרי אריסון, תמורת כ-160 מיליון ש"ח.
בשנת 2019 רכשה החברה את "סוגת תעשיות" מחברת הבריטית.
באמצעות "סוגת תעשיות" ביצעה "מלח הארץ" רכישות נוספות בתחום המזון, ובשנת 2024 שינתה את שמה ל"קבוצת סוגת בע"מ".
על המשך פעילותה של החברה בשליטת "פורטיסימו קפיטל" ראו בערך קבוצת סוגת.
בשנת 1996 קידם שמואל דנקנר תוכנית להפשרת קרקעות של תעשיות מלח בעתלית ובאילת, לטובת בנייה למגורים.
העסקה ספגה ביקורת ממבקר המדינה (בדו"ח לשנת 2000), היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, ונציגי הקרן הקיימת לישראל.
עיקר הביקורת הביורוקרטית נסב סביב הערכות שונות ביחס לשווי הקרקע לאחר שישונה ייעודה.
מבקר המדינה אמד את שווי הקרקע בשנת 2000 בכ-90 מיליון דולר, ואילו ההסכם הצביע על הערכת שווי של 24 מיליון דולר.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2000, נקבע כי היא אינה כשרה.
בשנת 2003 "הקשת הדמוקרטית המזרחית", "החברה להגנת הטבע" ו"התנועה לאיכות השלטון" עתרו נגד העסקה בטענה כי אהוד אולמרט, אז שר התעשייה והמסחר ויו"ר מינהל מקרקעי ישראל, סייע לדנקנרים בעסקה.
בינואר 2005 דחה היועץ המשפטי מני מזוז את בקשותיהם והורה על ביצוע העסקה.
מזוז התבסס בהחלטתו בעיקר על אומדן של אגף התקציבים במשרד האוצר, שגרס כי התשלום עבור העסקה סביר וכי ביטולה יביא לכך שהקרקעות יישארו בבעלות החברה עד שנת 2040.
בשנת 2006, בהיותו שר האוצר, חתם אהוד אולמרט על התוכנית בניגוד להנחיית היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז.
באפריל 2010 נעצר דני דנקנר על ידי המשטרה בחשד לעבירות של מתן שוחד, קשירת קשר לביצוע פשע, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מירמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ועבירות מס עקב עסקת קרקעות תעשיות מלח.
רכישת מניות בנק הפועלים על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח
בשנת 1997 יזם נוחי דנקנר יחד עם בן דודו דני דנקנר עסקה שבה רכשה תעשיות מלח 11.6% ממניות בנק הפועלים תמורת 358 מיליון דולר (1.4 מיליארד שקל).
ההשקעה מומנה במלואה בהלוואה שתעשיות מלח קיבלה מבנק לאומי על ידי שעבוד הקרקעות של תעשיות מלח כבטוחה להלוואה.
מלח הארץ - ביטוי שמקורו בברית החדשה, שם נאמר - על ידי ישוע, בדרשה על ההר שנשא באוזני תלמידיו:
משל המלח חוזר על עצמו פעמיים נוספות בברית החדשה, בבשורה על פי מתי נאמר מפי ישוע: .
בדרשת "משל מלח הארץ ואור העולם" לתלמידו יוחנן: , ובדרשה להמון ההולך איתו: .
לפי יסכה הרני, המלח היה ועודנו מרכיב חשוב בהכשרת הבשר והוא המרכיב אשר הופך את הבשר הטרף לכשר.
מכאן - תלמידי ישוע הם המרכיב ההופך את כל העולם לכשר וראוי.
הם חיוניים וחיוני שישמרו על תכונתם זו.
השימוש בביטוי רווח בשפה העברית, החל משלהי המאה העשרים, להצגת אדם או קבוצת אנשים כבעלי איכות גבוהה.
איכות זו מבוססת על היותם בני מעמד חברתי שורשי, שהלכו בתלם ישראלי התואם פרקים שונים מהנרטיב הלאומי, כמו: קיבוץ ומושב, מוסדות לימוד בעלי מוניטין או יחידות מסוימות בצה"ל.
כך, למשל, אמר קצין הנדסה ראשי, תא"ל שמעון דניאלי, בעקבות מותו של לוחם במסיבת סיום מסלול: "מדובר באירוע קשה מבחינתי, כי החיילים שהיו שם שייכים ליחידה מובחרת, הם מלח הארץ".
בעבר נעשה שימוש מצומצם בביטוי.
היות המלח מחצב טבעי הנכרה בעבודה קשה, מרכיב מרכזי בתיבול המאכלים למיניהם וקשור לאמונות ומיתוסים - כל אלה יצרו הקשר רעיוני עם אנשי עמל שתרמו בחייהם ובמעשיהם לחברה.
מי שייחסו לו תואר מלח הארץ יכול היה להימנות, למשל, על אנשי ההתיישבות העובדת והלוחמים.
עם השנים התרחב בו השימוש וקבוצות שונות באוכלוסייה מייחסות לביטוי אנשי איכות משלהן, בהתאם להשקפת עולמן.
לדוגמה, עו"ד אוסמה סעדי, מזכ"ל מפלגת תע"ל, אמר בריאיון עיתונאי על ערביי ישראל: "אנחנו מלח הארץ".
גם באנגלית ניתן למצוא שימוש במונח "Salt of the Earth", המשמש לתיאור אנשי עמל חרוצים והגונים.
גם ברוסית קיים הביטוי Соль земли, אשר היה בשימוש בעיקר במאה ה-19 ותחילת מאה 20.
מלח הארץ הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אורי ברבש, שיצא לאקרנים ב-13 ביולי 2006.
ארבעה חברים (נדב, מוני, כרמי וחגי), שחברותם החלה עוד בעת שירותם הצבאי בצה"ל ביחידה מובחרת, מחליטים לבצע את "הפשע המושלם" - בהנחה שאם ינהלו ויתכננו את הפשע כמבצע צבאי, יצליחו לבצע אותו ולהתחמק מעונש.
הם מתכננים לשדוד את בית ההימורים הבלתי-חוקיים שמנהלים העבריין ויקטור, אויבו של נדב, וחבריו.
החברים משתמשים בשירות המילואים אליו נקראו כאליבי לשוד - במהלך ניווט לילה שהם מבצעים במילואים, הם עוזבים את המסלול שנקבע להם, ופורצים לבית ההימורים, מאיימים בנשקם ולוקחים שלל רב.
השוד מסתבך, שוטר בשם סירקין נקלע לאזור ונהרג, ובנוסף חגי נפצע קשה.
שלושת האחרים בורחים עם השלל ועם חגי, אך הוא מת מפצעיו בדרך.
הם מנסים להיפטר מהגופה ולהמציא הסברים להיעלמותו.
בהמשך מתנהלת חקירת המשטרה על האירוע, ונדב שעובד כעיתונאי בתחום הפלילים, מוצמד לשם סיקור החקירה אל בלש המשטרה רונן (שהוא גם בן זוגה לשעבר של בת זוגו של נדב).
האירוע מערער את חייהם ואת חברותם של החברים, ולאורך הסרט נחשפים היחסים המורכבים ביניהם.
שחקנ/יתדמות אלון נוימן מוני צחי גראד חגי אקי אבני נדב הרמן ליאור אשכנזי רונן נתן רביץ כרמי פאבל ציטרינאל אלכסנדר מיקי לאון חזי לי את גליק יעל אביטל פסטרנק נועה מאי אנדר מיה לימור גולדשטיין שירה
שבי בן ארויה ויקטור שלוה בן משה ברקו אייל רוזלס סולו יוסי קינן גמליאלי לוסי דובינצ'יק אנה
בסרט הושקעו משאבים רבים והוא הופק בהפקה רחבת היקף עם חלק מטובי השחקנים הישראלים בתקופה זו.
מבקר הקולנוע יאיר רוה טוען כי הסרט לא עומד בציפיות הגבוהות ממנו, וכי לצד "תקציר מבריק", הסרט מביא "ערבוביה של כמה נוסחאות שונות" ו"אינו יודע אם הוא מתמקד בשוד עצמו או בחקירתו, או בהשלכות של השוד על מבצעיו".
מִילוֹס (, ביוונית עתיקה נהגה מֶלוֹס, פירוש המלה הוא "תפוח") הוא אי געשי יווני בדרום הים האגאי, המהווה חלק מארכיפלג האיים הקיקלאדיים.
האי חב את עיקר פרסומו לפסל האלה אפרודיטה, המכונה פסל ונוס ממילו, שנתגלה באדמתו ב-1820 ונמצא מאז בלובר.
משערים כי ייתכן שמדובר ב"ונוס המנצחת" (Venus Victrix) המחזיקה את תפוח הזהב שנתן לה פאריס.
סמוך לו מצויים שלושה איים: אנטימילוס, פוליאיגוס וקימולוס, המכונה גם ארגנטיירה.
האי מלוס עשיר במחצבים ובהם גבס, גופרית וקאולין.
ב-416 לפנה"ס נפל האי בידי אלקיביאדס במרוצת המלחמה הפלופונסית.
בתקופת ראשית הנצרות היו באי מתיישבים יהודים רבים.
מלזיה איירליינס (במלזית: Penerbangan Malaysia Berhad, באנגלית: Malaysia Airlines) היא חברת התעופה הלאומית של מלזיה.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור.
החברה נוסדה בשנת 1947 בשם מלייאן איירווייז.
החברה החלה לטוס בשנת 1947 ליעדים קרובים במטוסי DC-3 דקוטה.
טיסה 370 של מלזיה איירליינס – מטוס בואינג 777 של החברה התרסק במהלך טיסתו ב-8 במרץ 2014. ב-24 במרץ, 16 ימים לאחר שנותק הקשר עם המטוס, הודיעה ממשלת מלזיה כי המטוס התרסק באוקיינוס ההודי, זאת על סמך ניתוח נתיב הטיסה ומבלי שהתגלו שרידיו.
בטיסה שהו 239 נוסעים ואנשי צוות.
כנף המטוס התגלתה בקיץ 2015.
טיסה 17 של מלזיה איירליינס – מטוס בואינג 777 של החברה הופל ב-17 ביולי 2014 על ידי טיל קרקע אוויר מעל שטח אוקראינה סמוך לגבול עם רוסיה.
בתקרית נהרגו כל 298 הנוסעים ואנשי הצוות.
מלח הארץ הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1954 שנכתב על ידי מייקל וילסון, בוים על ידי הרברט ג'י ביברמן והופק על ידי פול ג'ריקו, שלושתם נכללו ב"רשימה השחורה" של תעשיית הסרטים בהוליווד בגלל מעורבותם כביכול במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
הסרט עוסק בשביתת פועלים במכרה אבץ בניו מקסיקו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, שהונהגה על ידי כורים מקסיקנים ואנגלוסקסים.
הסרט מתאר את יחסי הגומלין בין הכורים (הגברים החברים באיגוד העובדים ונשותיהם), הפירמה והמשטרה במהלך השביתה.
הסרט הפך לאירוע היסטורי ולסרט קאלט בגלל הדרך בה נהג הממסד בארצות הברית (פוליטיקאים, עיתונאים, מנהלי אולפנים, וארגוני עובדים) בסרט.
מלח הארץ הוא אחד הסרטים הראשונים שהציגו את נקודת המבט הפמיניסטית בנושאי חברה ופוליטיקה.
מלח הארץ מתאר את סיפור שביתתם הארוכה והקשה של כורים מקסיקנים-אמריקאים כנגד חברת 'אמפייר זינק' בביירד (ליד סילבר סיטי), ניו מקסיקו בשנים 1950-1951. (הסרט ממקם את העלילה בכפר דמיוני בשם 'עיירת האבץ'.) בהתאם לסגנון נאו ריאליסטי של הסרט, רבים מהכורים ומשפחותיהם נטלו חלק בסרט.
הסרט מתחיל במונולוג מאת אספרנזה קווינטרו (רוזארה רבלטאס), שתחילתו היא:
הכורים שובתים בדרישה לשכר שווה לשכרם של פועלים ממוצא אירופאי, וכן בנושאים של בריאות ובטיחות.
רמון קווינטרו (ג'וחן קאקון) עוזר לארגן את השביתה, אבל בביתו הוא מתייחס אל אשתו כאל אזרח סוג ב'.
אשתו, אספרנזה קווינטרו, הנמצאת בהריון עם בנם השלישי, פאסיבית בתחילה, ומסרבת לקחת חלק בשביתה או לעמוד על זכויותיה לשיווין בבית.
אלא שהגברים נאלצים לסיים את אספות ההפגנה שלהם מול המכרה מכוחו של חוק טאפט-הארטלי משנת 1947. דבר זה גורם לאספרנזה, לשנות את התנהגותה.
לאחר דיון ארוך באולם של איגוד העובדים, הנשים משכנעות את הגברים להמשיך בשביתה, ומתחילות לקחת חלק בהפגנות המחאה סביב השביתה.
הסרט זכה בפרסים בפסטיבל קרלובי וארי בקרסבלד צ'כוסלובקיה בשנת 1954. רבלטאס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, ופרס עבור הסרט הטוב ביותר הוענק לביברמן.
האקדמיה לסרטים בפריז העניקה לסרט את הפרס הבינלאומי לשנת 1955.
בשנת 2000, יצא הסרט "בצל המקארתיזם" (במקור "One of the Hollywood Ten"), שכתב וביים קרל פרנסיס.
הסרט מתמקד בסיפורו של הרברט ביברמן (ג'ף גולדבלום), בהכנסתו לרשימה השחורה, מאסרו והפקת הסרט.
רוזארה רבלטאס משוחקת בסרט על ידי אנג'לה מולינה, והוא כולל גם קטע קצר מהסרט המקורי בו רבלטאס מבצעת את המונולוג של אספרנזה.
פתאל החזקות (1998) בע"מ היא חברת החזקות ישראלית לניהול בתי מלון בשליטתו של המלונאי ואיש העסקים דוד פתאל.
הנכס העיקרי של החברה הוא חברת בת בבעלות מלאה בשם מלונות פתאל בע"מ, המחזיקה חלק ממלונות הקבוצה, ולה חברת בת (50%) בשם פרותאל תיירות בע"מ המחזיקה חלק אחר ממלונות הקבוצה.
הקבוצה עוסקת בניהול והפעלה של בתי מלון תחת המותגים "פתאל", "הרודס", "לאונרדו", "מלונות U" ו-NYX.
מנכ"ל ויו"ר "פתאל החזקות" הוא דוד פתאל, ומנכ"לית "מלונות פתאל" היא אביה מזרחי מגן.
בתחילת דרכה הייתה התמחותה העיקרית של החברה בהפעלת מלונות נופש, המתאפיינים באינטראקציה רבה בין המלון לאורחיו ובאספקת כל צורכי האורח בתחומי המלון, בעיקר בעיר אילת.
כמה מן המלונות משווקים בשיטת "הכל כלול" (all inclusive) – מחיר החדר כולל מזון ומשקאות, בידור, פעילויות ספורט ואתגר, ועוד.
לאורך השנים התפתחה פעילות החברה גם לכיוון הפעלת מלונות עירוניים הפונים לקהל העסקי, בערי ישראל ואירופה.
בתחילת שנת 2019, הקימה פתאל בשותפות עם חברת ספרינג ונצ'רס בבעלות יזם ההיי-טק אביב רפואה את קרן ההשקעות Journey Ventures הממוקדת בהשקעות בחברות טכנולוגיה בתחום ה-Travel-Tech.
החברה נוסדה ב-1998 בידי דוד פתאל, שצבר ניסיון ניהול בשורות רשתות בתי המלון הוותיקות, ביניהן מלונות דן, מלונות ישרוטל והולידיי אין ישראל.
בשנותיה הראשונות התמחתה החברה בניהול בתי מלון באילת בדרגות שונות, עם השנים התרחבה פעילות החברה לאזורים אחרים בישראל, באמצעות חתימת חוזי ניהול עם בעלי בתי מלון - מלונות קיימים שהופעלו קודם לכן בניהול אחר, ומלונות חדשים.
מותגים נוספים שמפעילה כיום החברה במלונותיה בישראל הם "הרודס", "לאונרדו", "מלונות U" מלון רוטשילד 22, ומלונות NYX הפועל כמותג הקבוצה גם באירופה.
בשנת 2001 החלה לנהל את "מלון מרידיאן" (אחר כך שונה שמו ל"לאונרדו פלאזה חיפה"), שהוקם במסגרת פרויקט מגדלי חוף הכרמל בחוף כיאט בחיפה.
בשנת 2005 רכשה הרשת את המלון הראשון – לאונרדו קלאב ים המלח.
שנים ספורות לאחר מכן, ב-2007, החלה מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים להשקיע ברשת פתאל ולהצטרף ל"קרן מלונאות פתאל" במטרה לרכוש מלונות באירופה.
הקבוצה רכשה מספר בתי מלון וחתמה על חוזי ניהול עם מלונות אחרים.
קפיצת מדרגה נוספת נרשמה ב-2005: פתאל רכשה את מלון מג'יק נירוונה קלאב בים המלח, והפכה לראשונה לבעל מלון.
מחזור המכירות של הרשת באירופה עומד על כ-270 מיליון אירו.
הרשת מעסיקה באירופה כ-3,000 עובדים ב-67 בתי מלון הפרוסים ב-11 מדינות ברחבי העולם: אוסטריה, בלגיה, צ'כיה, גרמניה, הונגריה, ישראל, איטליה, הולנד, בריטניה, ספרד ושווייץ.
מרבית מלונות הרשת במדינות אלו מופעלים מאז שנת 2007 תחת שם המותג לאונרדו, הפועל כחטיבה נפרדת.
עם התבססות מותג לאונרדו באירופה, החליטה בשנת 2010 רשת מלונות פתאל להחדיר את המותג לאונרדו למלונותיה בארץ.
מרבית ממלונות הרשת בישראל הוסבו לשם זה, בעיקר מלונות עירוניים שאינם מלונות נופש מובהקים.
כיום מרבית המלונות שבבעלות מלונות פתאל בע"מ ממותגים תחת השם לאונרדו.
במסגרת זו פתחה החברה בשם זה בתי מלון חדשים: באזור התעשייה עבר הירקון מול בית החולים אסותא בתל אביב, את 'מלון לאונרדו בוטיק תל אביב', ובקריית המדע ברחובות את 'מלון לאונרדו בוטיק רחובות'.
מלונות אלה משקפים את ניסיונה של החברה להתבסס בישראל גם בנישת מלונות העסקים וגם בנתח השוק של מלונות בוטיק אינטימיים ומעוצבים יותר.
מחזור רשת מלונות פתאל בישראל עמד ב-2008 על 850 מיליון שקלים, אז העסיקה כ-3,500 עובדים וניהלה 18 בתי מלון.
מספרים אלה גדלו משמעותית לאחר שב-2009 רכש פתאל את חברת אזורים תיירות, שהחזיקה במלונות שרתון ישראל ואקור,
ובכך הוסיף לרשתו עוד 12 בתי מלון.
רכישה זו ביססה את מעמדה של פתאל כרשת בתי המלון הגדולה בישראל.
בשנת 2013 חתמה רשת פתאל יחד עם קבוצת משקיעים על עסקת ענק במסגרתה רכשה 20 בתי מלון בגרמניה המערבית מרשת QMH.
היקף העסקה נאמד ב-1.5 מיליארד שקל וכללה רכישה של מלונות שהשתייכו לרשתות הולידיי אין ו-Best Western.
בדצמבר 2015 מכרה רשת פתאל 18 ממלונות אלה לרשת פנדוקס השוודית, ושכרה אותם ל-25 שנה.
בנוסף, בסוף 2015 יצאה רשת פתאל לגיוס אג"ח ראשוני בתל אביב בשווי 275 מיליון שקלים.
בשנת 2016 רכשה החברה בספרד 2 בתי מלון בסכום של כ-31 מיליון אירו.
במסגרת העסקה, הושקעו במלונות 3 מיליון אירו לטובת שיפוצים והתאמה לרשת לאונרדו.
ב-2016 נבחרה רשת פתאל במקום הראשון על פי דירוג Dun's 100 כרשת המלונות הרווחית ביותר עם הכנסה שנתית של כ-2.95 מיליארד שקל.
הדירוג נקבע על פי מספר פרמטרים, ביניהם מספר חדרים כולל, הכנסות מבתי מלון והכנסה לחדר.
כיום מונה הרשת למעלה מ-17 אלף חדרים ביותר מ-100 בתי מלון: 36 מלונות בישראל – 15 בבעלות מלאה או חלקית, 7 בניהול ו-13 בשכירות; 67 מלונות באירופה – 40 בבעלות מלאה או חלקית, 25 בשכירות ו-2 בניהול.
כמו כן, מעסיקה הרשת כ-7,500 עובדים ב-36 בתי מלון בישראל.
משרדיה הראשיים של החברה שוכנים במגדלי אלון בתל אביב, ומשרדי החטיבה האירופית (מלונות "לאונרדו") ממוקמים בברלין.
בהתאם למקובל ברשתות אחרות מפעילה רשת פתאל מועדון לקוחות קבועים בשם 'מועדון פתאל וחברים', שמאפשר הטבות והנחות ללקוחות.
תנאי המועדון מאפשרים לצבור נקודות בזמן שהות במלון, אותן ניתן לממש בשהות עתידית.
בסוף יוני 2018, רכשה החברה 13 בתי מלון בהולנד של רשת המלונות הבינלאומית, אפולו.
מיום היווסדה חרטה פתאל על דגלה את חשיבות התרומה לקהילה.
לאור זאת היא מקפידה להעסיק בבתי המלון השונים עובדים בעלי צרכים מיוחדים בתפקידים מגוונים, ומקיימת פעילויות שונות למען קשישים, נכים, נשים ועוד.
כמו כן הרשת מקימה כתרומה 2 בתי מלון בבתי חולים לאירוח משפחות של ילדים חולי סרטן.
עד 2018, 81% מהבעלות על הרשת היו מוחזקים בידי דוד פתאל, ו-19% נוספים בידי מגדל חברה לביטוח.
בפברואר 2018 הנפקו כ-11% ממניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי שוק של 3.85 מיליארד שקל.
מלונות החברה בישראל פרוסים ברחבי ישראל:
אילת – מלון הרודס פאלאס אילת, מלון הרודס ויטאליס אילת, הרודס בוטיק אילת, לאונרדו קלאב אילת, לאונרדו רויאל ריזורט אילת, לאונרדו פריוילג' אילת, לאונרדו פלאזה אילת, יו קורל ביץ' קלאב אילת, יו מג'יק פאלאס אילת ויו ספלאש ריזורט אילת-אילות.
תל אביב – הרודס תל אביב, לאונרדו ביץ' תל אביב, לאונרדו גורדון ביץ', לאונרדו ארט תל אביב, לאונרדו בוטיק תל אביב, לאונרדו סיטי טאוור תל אביב-רמת גן, רוטשילד 22 תל אביב, מלון בכר האוס תל אביב, מלון קוקו תל אביב, מלון סאם ובלונדי, מלון נורדוי תל אביב, ו-NYX תל אביב.
ירושלים – לאונרדו ירושלים, לאונרדו פלאזה ירושלים, לאונרדו בוטיק ירושלים.
טבריה – לאונרדו פלאזה טבריה, לאונרדו קלאב טבריה, לאונרדו טבריה ויו בוטיק כנרת טבריה.
ים המלח – הרודס ים המלח, לאונרדו פלאזה ים המלח, לאונרדו קלאב ים המלח ולאונרדו אין ים המלח.
הרצליה – הרודס הרצליה ו-NYX הרצליה.
חיפה – לאונרדו פלאזה חיפה, בוטניקה חיפה.
באר שבע – לאונרדו נגב באר שבע.
נתניה – לאונרדו פלאזה נתניה.
רחובות – לאונרדו בוטיק רחובות.
אשדוד – לאונרדו פלאזה אשדוד.
מלונות NYX הם מותג מלונות לייפסטייל בבעלות רשת מלונות פתאל.
תחת מותג זה מפעילה הרשת מספר בתי מלון בישראל ובעולם:
מלון NYX תל אביב – הוא מלון קונספט ממוקם בדרום העיר תל אביב בפינת הרחובות בגין והרכבת, בעיצובו המקורי של המעצב ארי שאלתיאל.
מלון NYX הרצליה – באזור התעשייה של הרצליה.
מלון NYX פראג – הוא מלון קונספט שממוקם בלב העיר של פראג ונמצא במבנה היסטורי שבנה האדריכל יוזף גוצ'אר.
מלון NYX מילאנו – הוא מלון קונספט אורבני שממוקם סמוך לתחנת הרכבת המרכזית מילאנו צ'נטרלה.
מלון NYX מדריד – בדגש פאנקי, עסקים ואומנות.
מלון NYX בילבאו – מלון קונספט אורבני.
מלון NYX מינכן – הוא מלון קונספט בדגש על אופנה, חיי לילה ואומנות רחוב.
מלון NYX ירושלים – ייפתח בשנת 2024 בסמוך לשוק מחנה יהודה.
מלון NYX מנהיים – נמצא בסמוך למרכז העיר.
מלון NYX ניקוסיה – ייפתח ב-2023.
מלון NYX סלוניקי – ייפתח ב-2023.
מלון NYX המבורג – ייפתח ב-2023.
מלונות שרתון היא רשת מלונות מהגדולות בעולם.
לשרתון ישנם 900 בתי מלון ב-95 מדינות.
הרשת נמצאת כיום בבעלות "מריוט" שהיא רשת המלונות הגדולה בעולם ומחזיקה בבעלותה 30 רשתות שונות.
בשנת 1937 הקימו ארנסט הנדרסון ורוברט מור בית מלון קטן בספרינגפילד, מסצ'וסטס.
זמן קצר לאחר מכן הם רכשו בית מלון נוסף עליו התנוסס שלט גדול: שרתון.
עלות החלפת השלט הייתה יקרה מדי ולכן הנדרסון ומור החליטו שבמקום שיתנו לכל מלון שם, הם יקראו לכל המלונות תחת שם אחד.
הצמד המשיך ברכישת מלונות במדינת מסצ'וסטס ועד שנת 1939, היו ברשותם שלושה מלונות בעיר בוסטון.
הצלחת המלונות גרמה להם לקנות עוד ועוד מלונות ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית.
בשנת 1945 הייתה שרתון רשת המלונות הראשונה שנסחרה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 1949 הפכה שרתון לרשת בינלאומית כאשר נרכשו שתי רשתות מלונות גדולות בקנדה.
אך רק בשנות ה-60 יצאה הרשת מתחומי צפון אמריקה עם בנייתו של מלון שרתון תל אביב בשנת 1961 ו'שרתון מקוטו', עיירה ליד קראקס, ונצואלה.
בשנת 1968 נרכשה הרשת על ידי תאגיד הענק ITT ושמם של כל מלונות הרשת שונה ל-'ITT Sheraton'.
בשנת 1985 רשת 'ITT שרתון' הייתה רשת המלונות המערבית הראשונה שפתחה בית מלון ברפובליקה העממית של סין.
בשנת 1994 רכשה 'ITT שרתון' את רשת המלונות הגדולה ביותר באיטליה, 'CIGA', שברשותה היו מלונות רבים בכל אירופה.
כל המלונות תחת הרשת שינו את שמם ל'שרתון' וכך הפכה הרשת לרשת מלונות מוכרת גם באירופה.
בשנת 1998 הרשת נרכשה על ידי 'רשת מלונות סטארווד' בבעלות של בארי סטיוארט שטרנליכט, שגברה על ההצעה של הילטון במכרז.
מאז צמחה שרתון לאחת מרשתות המלונות הגדולה בעולם.
בשנת 2016 היא נמכרה למריוט.
בישראל היו שתי חברות שונות שהפעילו את מלונות שרתון העולמית.
מלון שרתון הישן היה המלון הראשון של רשת שרתון שנבנה מחוץ לצפון אמריקה.
המלון היה ממוקם ברחוב הירקון ליד חוף ימה של תל אביב.
בשנת 2009 נמכרה חברת אזורים תיירות, מפעילת רוב מלונות שרתון בישראל, שהחזיקה אז 12 בתי מלון, לחברת פתאל ניהול מלונות.
כיום בעלי מלונות שרתון בישראל היא קבוצת אלעד בשליטת יצחק תשובה.
שמות המלונות שהופעלו על ידה הוחלפו והם אינם פועלים עוד תחת הרשת.
שרתון סיטי טאוור, רמת גן (נמכר לרשת "פתאל")
שרתון טבריה (נמכר לרשת "פתאל" והיום נקרא "לאונרדו קלאב טבריה" או "לאונרדו טבריה")
שרתון מוריה טבריה (נמכר לרשת "פתאל" והיום נקרא "לאונרדו פלאזה טבריה")
מלזיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
במשחקים שקדמו להם שלחו חלקים ממלזיה, שהיו אז במעמד נפרד, משלחות עצמאיות:
מלאיה השתתפה באולימפיאדת מלבורן (1956) ובאולימפיאדת רומא (1960).
צפון בורנאו שלחה שני אתלטים לאולימפיאדת מלבורן, שהתחרו בקפיצה משולשת.
סינגפור השתתפה במשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
ב-1965 הכריזה סינגפור על עצמאותה, ומאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שבה ושלחה משלחת נפרדת.
מאז אולימפיאדת טוקיו, השתתפה מלזיה בכל המשחקים, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אותם החרימה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
במהלך השנים צברו הספורטאים המלזים 13 מדליות, שמונה מדליות כסף וחמש מדליות ארד, רובן בבדמינטון.
המלזים הראשונים שזכו במדליות אולימפיות היו האחים ראזיף וג'לאני סידק, שזכו במדליית ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה צמד מלזי אחר, צ'אה סון קיט ויאפ קים הוק, במדליית כסף, בעוד ראשיד סידק, אחיהם הצעיר של ראזיף וג'לאני, זכה במדליית ארד בתחרות היחידים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה לי צ'ונג ויי במדליית הכסף.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה לי צ'ונג ויי במדליית כסף נוספת.
פנדללה רינונג הייתה לאישה המלזית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, ולראשונה היה זה בענף שאינו בדמינטון - רינונג זכתה במדליית הארד בקפיצה למים מ-10 מטרים.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה האולימפיאדה הפורייה ביותר עבור מלזיה, שצברה בה 5 מדליות, לעומת 6 מדליות בכל האולימפיאדות שקדמו לה גם יחד.
לי צ'ונג ויי זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית הכסף בטורניר היחידים בבדמינטון.
בטורניר הזוגות זכו גו ו.
שם וטאן וי קיונג במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכו צ'אן פנג סון וגו ליו יינג בטורניר הזוגות המעורבים.
בטורניר הזוגות לנשים העפילו וון חה ויי וויויאן הו קה מון לשלב רבע הגמר.
צמד הקופצות למים צ'אונג ג'ון הוונג ופנדללה רינונג זכו במדליית כסף בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטר.
בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטר סיימה הונג במקום החמישי, יחד עם נור דאביטה סאברי.
במדליה החמישית, מדליית ארד, זכה רוכב האופניים עזיזולחסני אוואנג, בקיירין, והיה למלזי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה.
מלזיה השתתפה לראשונה באולימפיאדת חורף בשנת 2018 באולימפיאדת פיונגצ'אנג.
מלח הרחה הוא תרכובת כימית המשלבת אמוניום פחמתי ובושם, ומשמש ממריץ כדי להחזיר את ההכרה לאחר התעלפות.
בדרך כלל מורכב מלח ההרחה מאמוניום פחמתי - מוצק גבישי חסר צבע עד לבן, המעורב במים, ובתוספת חומר נוסף לצורך בישום, כמו שמן לבנדר או שמן אקליפטוס.
בעבר שימש מלח ההרחה אנשי רפואה כדי לאושש אנשים מחולשתם, ולהעיר אנשים מהתעלפות או חוסר הכרה על ידי גירוי במלח זה.
מלחי ריח משמשים לעיתים קרובות עבור ספורטאים שאיבדו את הכרתם כדי להחזיר את ההכרה ואת הערנות המנטלית.
מלחי ריח אסורים כיום לשימוש בטיפול בפציעות ברוב תחרויות האגרוף בשל החשש שהשפעתם עלולה להסתיר פציעה חמורה יותר.
הם משמשים גם כסוג של ממריץ בתחרויות אתלטיות (כגון הרמת כוח, היאבקות, רוגבי והוקי קרח) כדי לעורר את המתחרים ולסייע להם להגיע לביצועים טובים יותר.
בשנת 2005 העריך מייקל סטרהן כי 70–80% משחקני ליגת הפוטבול הלאומית משתמשים בהם כממריצים.
יש שמשתמשים במלח הרחה כדי להקל בשעת צום, כגון ביום כיפור, במטרה להקל על תחושת הרעב וכאבי הראש.
מלחי ריח היו בשימוש מאז התקופה הרומית ומוזכרים בכתביו של פליניוס הזקן בשם מלח אמוניה (Hammoniacus sal).
קיימות עדויות לשימוש במאה ה-13 על ידי אלכימאים בשם מלח אמוניה.
במאה ה-17, היו מזקקים תמיסת אמוניה נוזלית (שנקראה Aquila Coelestis) משבבי קרניים ופרסות של איילים.
הם היו בשימוש נרחב בבריטניה הוויקטוריאנית כדי להחיות נשים מתעלפות, ובאזורים מסוימים, שוטרים היו נושאים עימם מכל מלח הרחה למטרה זו.
במהלך תקופה זו, מלחי ריח היו מומסים בדרך כלל עם בושם, בתערובת חומץ או אלכוהול, והושרו על ספוג, אשר לאחר מכן נישא במכל דקורטיבי שנקרא "קופסת ויניגרט" (Vinaigrette box).
השימוש במלחי ריח הומלץ באופן נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה, על ידי הצלב האדום הבריטי להחזיק בו בערכת עזרה ראשונה.
מלחי הריח המעורבים במים משחררים במהירות גז אמוניה (NH3), המפעיל רפלקס שאיפה הגורם לשרירי הנשימה לעבוד מהר יותר, על ידי גירוי ריריות האף והריאות.
התעלפות יכולה להיגרם על ידי פעילות פאראסימפתטית וואגאלית מוגזמת שמאטה את קצב הלב ומפחיתה את אספקת הדם למוח.
האפקט המגרה של מלח ההרחה משמש כדי לנטרל את ההשפעות הללו ובכך למנוע התעלפות.
גז האמוניה רעיל, ובריכוז גדול לתקופה ממושכת עלול להיות קטלני.
אם ריכוז גבוה של אמוניה נשאף קרוב מדי לנחיר, הוא עלול לשרוף את רירית האף או הפה.
המרחק המוצע הוא 10–15 סנטימטרים.
אידי התערובת חריפים ביותר וכן נדיפים במהירות וצריך להיזהר בשימוש בחומר.
השימוש במלחי אמוניה להחייאת אנשים שנפגעו במהלך פעילות ספורטיבית אינו מומלץ בשל החשש שהשפעתם עלולה להסתיר פציעה חמורה יותר.
מלח ים הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי עצמאי מסוגת הדרמה הקומית.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2012 והוא פרי עטו, בבימויו ובהפקתו של איתי לב.
חבורת אנשי קולנוע נוסעים למלון בים המלח, בו נערכת הצגת הבכורה של הסרט "דמדומי זריחה".
בוקובזה (איתי לב), הוא במאי הסרט.
דני (יעל רייך), היא כוכבת הסרט וזוגתו של במאי הפרסומות (ליאור מילר).
בזמן הסופשבוע פוגשת דני את תמרה (ליאת גליק) מאהבתה מהעבר ששבה מברלין, שהייתה בעבר מאהבתו של בן-זוגה.
ליאור (יפתח קליין) הוא מנהל המלון.
את הסרט מקריינת מריה, נערת התסריט הרוסיה, שכמעט ולא רואים אותה בסרט עצמו.
בשנת 2005 הכריז הבמאי איתי לב על סדרה בת חמישה סרטים שכל אחד מהם יצולם במהלך סופשבוע אחד באתר אחר.
מלח ים הוא הסרט הראשון בסדרה.
הסרט השני בסדרה, "צ'ה צ'ה צ'ה", המתרחש בצפת, כבר צולם,
הסרט צמח מתוך עבודה משותפת של קבוצת חברים שהכירו במועדון הברקפסט קלאב התל אביבי.
יעל רייך המשחקת בסרט בתפקיד השחקנית הראשית, היא דוגמנית בינלאומית בעברה, חסרת ניסיון במשחק.
יניב המאירי, בן זוגה של רייך, הוא מבעליו של הברקפסט קלאב.
שלושה שבועות לפני התחלת הצילומים, ליאור אשכנזי, הכוכב הראשי שייעד איתי לב לסרט, לא ענה ולא החזיר טלפונים.
אשכנזי גם החזיק בעותק היחיד של התסריט.
בגלל שאשכנזי נעדר, החליט לפרוש מהסרט גם אדם הורוביץ, שהיה אמור לגלם את דמותו של במאי הסרט.
לב פנה לעומר ברנע כדי שיחליף את אשכנזי.
לתפקיד הבמאי ליהק לב את עצמו.
זמן קצר לפני הנסיעה לים המלח טלפן לב לזבולון מושיאשווילי והציע לו לגלם את דמותו של מפיק הסרט, מושיאשווילי הסכים מייד.
לב קיבל מקרן הקולנוע הישראלי 10,000 דולר לפיתוח התסריט (בתום הצילומים זכה הסרט להשלמת הפקה בגובה 25 אלף דולר).
הוא החליט להפוך סכום זה לתקציב הכולל של ההפקה.
עודד רז היה מפיק שותף ביחד עם איתי לב.
מכיוון שלרשות ההפקה עמדו 50,000 שקלים בלבד, בנה רז תוכנית עסקית לסרט דל תקציב.
הם החליטו שאת כל הדרוש לסרט יקבלו בחינם או בהשאלה תמורת חסויות.
איריס טובול הייתה אחראית על כך.
כל הצוות הטכני והשחקנים עבדו ללא תשלום, תמורת חמישה אחוזים מהרווחים העתידיים, אם יהיו.
בסיור לחיפוש אתר צילומים בים המלח, נפגשו עם מנהל מלון שרתון ים המלח.
הוא נתן להם בחינם סוויטה למשך שבוע, בתמורה לפרסומת, למלון שלו.
בסיור נוסף בחוף 'ביאנקיני' בים המלח, הסבירו שבכוונתם לצלם שם סצנת מסיבה, וקיבלו בחינם לינה ואוכל למשך כל השבוע.
הם השכירו מחברת אלדן רכב בחינם.
קיבלו ציוד צילום בעלות מאוד נמוכה.
חבר של איתי לב עבד בחברת שליחויות, אחד מאנשי הצוות נהג במשאית, שהעבירה ציוד מתל אביב בשישי והחזירו אותה במוצאי שבת.
הם גם קיבלו תקליטן תמורת חסות.
"מלח ים" צולם בים המלח במרץ 2005, ב-7 ימים רצופים, וב-18 שעות צילום כל יום.
מתוכם חמישה ימי צילום במלון שרתון ויומיים נוספים בחוף ביאנקיני.
שלושים השחקנים ואנשי הצוות התגוררו בסוויטה בת חמשת החדרים במלון, שם גם אוחסן הציוד וצולם רוב הסרט.
במהלך הצילומים איתי לב שיכתב את התסריט ואילתר את הסצנות בשיתוף השחקנים.
חלק מהסצנות קרו באמת, במהלך שהותו של הצוות במקום והבמאי ניצל את ההזדמנות, צילם אותן והכניס אותן לסרט.
חן יאני, ששיחקה בסרט, שרה את שיר הנושא שלו, גרסת כיסוי לשיר "אף פעם לא תדעי", שכתב והלחין שלמה ארצי.
הסרט צולם במצלמת JVC, שהייתה חדשה אז, בפורמט של 24 פריים לשנייה.
בדיעבד התברר להם שכמעט שאין אף תוכנת עריכה בארץ ובעולם שניתן לערוך בעזרתה את הפורמט הזה.
עריכת הסרט התעכבה בשנה עד שהגיעו תוכנות המרה מתאימות.
בשלב העריכה החליף איתי לב מספר עורכים ולבסוף ערך את הסרט בעצמו.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2010, בו התחרה על פרס וולג'ין, הסרט נערך שוב, בפעם הרביעית ועלה בסינמטק תל אביב ב-13 ביולי 2012 והוקרן בו עד ל-26 באוגוסט 2012.
שם השחקן שם הדמות יעל רייך דני ליאת גליק תמרה יפתח קליין ליאוראיתי לב בוקובזה, במאי הסרטליאור מילר במאי פרסומות, בן זוגה של דני חן יאני הדס זבולון מושיאשווילי מפיק הסרט
מלזיה השתתפה לראשונה ב בהיידלברג (1972), לאחר מכן נעדרה עד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) ומאז לוקחת חלק במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה מלזיה חלק מעולם.
מלזיה זכתה במדליית זהב ראשונה (לאחר שבע מדליות כסף וארד) ב, אז זכו שלושה מספורטאיה בתחרויות האתלטיקה.
מלונות קיסר פרמייר ישראל היא רשת בתי מלון המפעילה שלושה בתי מלון:
מלון קיסר אילת - זהו המלון הגדול ביותר של הרשת מבחינת מספר החדרים (239 חדרים, מתוכם 4 סוויטות).
מלון קיסר ירושלים - המלון הקטן של החברה מבחינת מספר החדרים (150 חדרים).
מלון קיסר טבריה - מלון עם 220 חדרים (9 מתוכם הם חדרי סוויטה).
מלון קיסר בים המלח שהשתייך בעבר לרשת, נמכר ב-2007 לרשת ישרוטל ושמו שונה ל"ישרוטל נבו".
פתאל ניהול מלונות בקשו גם הם לרכוש את המלון, אך הדבר לא עלה בידם.
בשנת 2001 דיווח מלון קיסר ירושלים על קיצוץ 80% ממצבת כוח האדם, כתוצאה מהידרדרות ענף המלונאות עקב המצב הביטחוני באותה עת.
מלורה הארדין היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
הארדין נולדה ביוסטון, טקסס, אמה היא מורה למשחק ושחקנית לשעבר ואביה הוא השחקן ג'רי הארדין .
הארדין גדלה בקליפורניה לאחר שעברה לשם עם משפחתה בגיל 4.
היא התחילה את קריירת המשחק שלה כילדה כששיחקה בסדרה "רעם", בשני הפרקים הראשונים של העונה השמינית של הסדרה "בית קטן בערבה" (ושיחקה גם בסרט המבוסס על הסדרה) ובשני פרקים של "זינוק לאתמול", היא לוהקה במקור לסרט "בחזרה לעתיד" אך לבסוף הוחלפה בקלאודיה וולס.
בשנת 1986 שיחקה בסרט הקומדיה "אל תקרא לי לבן" בתור בתו של לזלי נילסן.
ב-1990 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הריקודים "למבדה" שבין מפיקיו נמנה גם יורם גלובוס, היא הופיעה בפרק של העונה הראשונה של הסדרה "חברים" כבחורה שרוס גלר מאוהב בה, מ-2004 ועד 2009 היא גילמה בסדרה "מונק" את טרודי מונק, אשתו של הדמות הראשית בסדרה.
ב-2003 החלה לשחק באחד התפקידים הראשיים בקומדיה "המשרד" ובאותה שנה שיחקה קצינה לשעבר בחיל הים האמריקאי בסדרה "NCIS", ב-2005 היא גילמה את לינדה אוונס בסרט טלוויזיה העוסק בהפקת הסדרה "שושלת".
בשנת 2008 החלה להופיע בברודוויי בחידוש למחזמר "שיקגו" בתפקיד רוקסי, ובקומדיה הרומנטית "27 שמלות".
בשנת 2009 שיחקה בסרט "האנה מונטנה: הסרט" בדמותה של לורליי, המתחילה קשר רומנטי עם אביה של מיילי.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "בן בנקס", ושיחקה בתפקיד ראשי בסיטקום "להקת החתונות", שבוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בדרמת הפשע "Killer Women" ברשת ABC, בסרט "נערה אמריקאית: איזבל רוקדת לאור הזרקורים" (השמיני בסדרת הסרטים של "נערה אמריקאית"), וכן, החלה לגלם את דמותה של תמי קשמן בסדרת הטלוויזיה "טרנספרנט" ברשת אמזון, תפקיד אשר קיבלה עליו מועמדות לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרה קומית לשנת 2016.
בשנת 2017 החלה לגלם את ג'קלין קרלייל, עורכת עיתון קשוחה בסדרת הטלוויזיה "עושות כותרות" ברשת Freeform.
בשנת 2019 שיחקה בעונתה השנייה של הסדרה "מיליון דברים קטנים".
בשנת 2023 שיחקה בסרט האימה והמד"ב של הולו "Clock" בתור ד"ר אליזבת' סימונס.
מספטמבר עד נובמבר 2024 שיחקה לצד רוברט דאוני ג'וניור במחזה "McNeal" בברודוויי.
הארדין נשואה לשחקן והתסריטאי גילדארט ג'קסון ויש להם שתי בנות.
מלורי קומרפורד היא שחיינית אמריקאית, היא אלופת העולם בעלת 9 מדליות, מהן 7 זהב כולן בשליחים (5 מבודפשט 2017 ו-2 מקוואנגג'ו 2019).
שותפה ל-3 שיאי עולם במשחי שליחים.
שיאנית ארצות הברית בעבר במשחה ל-100 מטר חופשי ושיאנית ארצות הברית הנוכחית במשחה ל-200 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
קומרפורד לומדת ומתאמנת באוניברסיטת לואיוויל.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 זכתה קומרפורד ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמנדה וייר, קלסי וורל ומדיסון קנדי בתוצאה של 3:28.82 דקות, לפני איטליה (3:30.28 דקות) והולנד (3:31.10 דקות).
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.99 שניות.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אלכסנדרה דה לוף, לילי קינג וקלסי וורל בשיא אליפות חדש של 3:47.89 דקות, לפני קנדה (3:48.87 דקות) ואוסטרליה (3:49.66 דקות).
מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית, שרה גיבסון ומדיסין קוקס בתוצאה של 7:38.65 דקות, אחרי קנדה (7:33.89 דקות) ולפני (7:39.93 דקות).
כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:53.32 דקות, המהירה מבין השחייניות האמריקאיות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף יוני 2017, תחרות שהוותה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם, זכתה קומרפורד בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ארצות הברית חדש של 52.81 שניות, לפני האלופה האולימפית סימון מנואל (53.03 שניות) וליה ניל (53.59 שניות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.97 שניות, אחרי קלסי וורל (57.38 שניות) ושרה גיבסון (57.96 שניות).
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי היא זכתה ב-5 מדליות זהב כולן בשליחים, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קלסי וורל, קייטי לדקי וסימון מנואל, בשיא ארצות הברית חדש של 3:31.72 דקות, לפני אוסטרליה (3:32.01 דקות) והולנד (3:32.64 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.77 שניות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה קומרפורד במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.94 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-8 מדליות, 5 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי 2019 זכתה קומרפורד ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף, כולן במשחי שליחים.
מדליות זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב ביחד עם קיילב דרסל, זאק אפל וסימון מנואל בשיא עולם חדש של 3:19.40 דקות, לפני אוסטרליה (3:19.97 דקות) וצרפת (3:22.11 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 52.72 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.22 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 53.10 שניות ועלתה מהמקום החמישי.
מלזיה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער המלזים שישה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב.
מלזיה משתתפת במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016).
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי מלזי במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של מלזיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 13 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף הקפיצה למים עם זכייה בשתי מדליות כסף בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר וקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר נערות והעפלה לגמר וסיום במקום השביעי בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר וקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר נערים.
ספורטאי המשלחת קצרו הישגים גם בענפים התעמלות עם העפלה לגמר ודירוג במקום הרביעי בתחרות התעמלות אמנותית ליחידות, בבדמינטון עם סיום במקום הרביעי בטורניר הנערים והעפלה לרבע הגמר בטורניר הנערות, ובאתלטיקה עם העפלה לגמר ודירוג במקום השמיני בקפיצה לגובה נערים.
המשלחת התחרתה גם בענפים הרמת משקולות, שחייה ושיט אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שמלזיה שלחה עד כה ומנתה עשרים ספורטאים שהתחרו ב-11 ענפי ספורט.
בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף הקפיצה למים עם זכייה במדליית כסף בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר נערות ומדליית ארד בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר נערות.
ספורטאי המשלחת העפילו בענף האתלטיקה לגמר קפיצה משולשת נערות ודורגו במקום החמישי.
המשלחת קצרה הישגים גם בענפים בדמינטון עם העפלה לרבע גמר בטורניר היחידים לנערים, בשיט בה דורגו במקום השישי בטורניר הנערות ובמקום השמיני בטורניר הנערים לשיוט במפרשית מסוג ביט.
בענף ההתעמלות המשלחת דורגה במקום ה-18 בקרב רב נערים בהתעמלות מכשירים, אך העפילה לגמרים בתרגילים מקבילים בה דרוגה במקום השביעי וסוס סמוכות בה דורגה במקום השמיני.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים גולף, טאקוונדו, קליעה, קשתות, רכיבה ושחייה אך לרב סיימו במקומות האחרונים.
מלזיה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער לילהאמר ושלחה משלחת המונה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף החלקה אמנותית.
הספורטאית דורגה במקום האחת עשרה.
מלונות פרימה היא רשת מלונות ישראלית בבעלות פרטית של משפחת מוסקוביץ'.
בבעלות הרשת 16 בתי מלון ב-8 אזורים בארץ: ירושלים, תל אביב, טבריה, אילת, ים המלח, נתניה, רעננה ופתח תקווה.
הרשת הוקמה בשנת 1990 על ידי יזם הנדל"ן היהודי-אמריקאי מניו יורק הנרי מוסקוביץ'.
מוסקוביץ' החל להשקיע בענף המלונאות בישראל ב-1980 שרכש עם שני שותפים, איזידור הרשקוביץ ומוריץ גרטלר את שלד מלון קרלטון בכיכר אתרים בתל אביב שהיה בבנייה, אך היזם המקורי שלו פשט את הרגל.
הם השלימו את הקמת המלון והוא נחנך ב-1981. אחר כך רכש את מלון "אסטור" ברחוב הירקון בתל אביב.
מלון שהוקם במקור על ידי חברת "רסקו" ונפתח בשנת 1962.
ביולי 1987 רכש מוסקוביץ' גם את מלון המלכים בירושלים.
בינואר 1989 רכש את מלון "אלמוג הים" באילת, שלאחר מכן הוסב שמו למלון "קרלטון" אילת (וכיום נקרא בשם "פרימה מיוזיק").
על בסיס רכישות אלו החליט להקים את רשת מלונות פרימה ביולי 1990.
ביוני 1997 רכש מוסקוביץ מחצית ממניות מלון "וינדמיל" בירושלים (ששמו שונה אחר כך ל"פרימה רויאל"), ולאחר סכסוך ממושך עם שותפיו למלון, רכש את מלוא הבעלות ב-2005. ב-1999 רכש את מלון המרכז בירושלים ממנחם פרוש (ששמו שונה אחר כך ל"פרימה פאלאס").
אחר כך נרכש מלון פרימה גליל בטבריה.
בנוסף, הפעילה הרשת מלון נוסף בטבריה בשם "פרימה Too", בסמוך ל"פרימה גליל", אך ב-2018 עבר המלון לרשת מלונות ג'ייקוב תחת השם "מלון ג'ייקוב טבריה".
במאי 2009 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז תל אביב תוכנית של הרשת להריסת מבנה מלון פרימה תל אביב (מלון אסטור לשעבר) בפינת הרחובות הירקון ופרישמן, ובניית מלון חדש בן 22 קומות במקומו.
המבנה המתוכנן יהיה צר וגבוה, מאחר ששטח המגרש בו עומד המלון הוא 1.05 דונם בלבד.
אולם נכון ל-2023 ביצוע התוכנית לא יצאה לפועל עקב התנגדויות וקשיים טכניים במימושה.
בנובמבר 2012 רכשה הרשת את מלון פארק בירושלים, הממוקם בכניסה לעיר ובסמוך לכנסת, למשרדי הממשלה.
ב-2013 רכשה הרשת את מלון סיטי בתל אביב.
באותה שנה החלה בנייתם של שני מלונות עסקים, בשיתוף עם חברת מליסרון אשר בבעלות ליאורה עופר, "פרימה לינק" בפתח תקווה, ו-"פרימה מילניום" ברעננה.
מלון פרימה לינק בפתח תקווה נפתח בשנת 2016, ומלון פרימה מילניום ברעננה נפתח ב-2017
ב-2015 רכשה הרשת בניין ששימש את קופת חולים מאוחדת ברחוב אלנבי 75 שבתל אביב, בניין שהוסב למלון בשם "הוטל 75".
ב-2019 נרכש מלון הבוטיק "ג'יקוב סמואל" שבתל אביב ב-45 מיליון ש"ח ובניין ברחוב דיזנגוף.
ב-2021 רכשה הרשת את מלון דייוויד טאואר בנתניה, אשר נוהל על ידי רשת אקור העולמית.
ב-2023 רכשה הרשת את מלון מגדל ירושלים תמורת כ-90 מיליון שקל.
המלון החל לפעול תחת השם מלון "פרימה ורה ירושלים".
ב-2024 רכשה הרשת את מלון ברחוב מנדלי תמורת כ-92 מליון שקל.
נכון לשנת 2026, בבעלות הרשת כ-1,916 חדרים ב-16 בתי מלון בארץ, והיא מעסיקה כ-750 עובדים.
לרשת מספר פרויקטים עתידיים, בין היתר בניית מלון סוויטות בחוף הים באשדוד בשיתוף עם חברת הנדל"ן "האחים גבאי" ובנייתו של מלון בוטיק ברחוב אלנבי 81 בתל אביב.
מלח מועשר ביוד (גם מלח מיודד) הוא מלח שולחן, המכיל כמויות קטנות של המינרל יוד בתוך תרכובות מלחים שונות.
הפקתו ואכילתו משמשות כדי לצמצם מחסור ביוד.
ברחבי העולם, מחסור ביוד משפיע על כשני מיליארד בני אדם והוא הגורם המוביל הניתן למניעה של מוגבלויות שכליות והתפתחותיות.
מחסור גורם גם לבעיות בבלוטת התריס, כולל זפקת אנדמית.
במדינות רבות, מחסור ביוד הוא בעיה מרכזית בבריאות הציבור.
ניתן לטפל בבעיה בזול על ידי הוספת כמויות קטנות של יוד למלח שולחן.
יוד הוא מינרל תזונתי הקיים באופן טבעי באספקת המזון באזורים מסוימים, במיוחד ליד חופי הים, אך הוא בדרך כלל נדיר למדי בקרום כדור הארץ.
כאשר הרמות הטבעיות של יוד באדמה נמוכות והיוד אינו נקלט על ידי גידולים, יוד המוסף למלח מספק את הכמות הקטנה אך החיונית של יוד הדרושה לבני אדם.
מלח הוא כלי יעיל להפצת יוד לציבור מכיוון שהוא אינו מתקלקל ונצרך בכמויות צפויות יותר מרוב הסחורות האחרות.
חבילה פתוחה של מלח שולחני עם יוד עלולה לאבד במהירות את תכולת היוד שלה בתנאי טמפרטורה גבוהה ולחות יחסית גבוהה, באמצעות תהליך של חמצון והמראה של יוד.
ניתן להעשיר מלח ביוד על ידי ריסוס שלו בתמיסת אשלגן יוד או אשלגן יודיד.
כדי להעשיר טון של מלח נדרשים 57 גרם של יוד אשלגן, בעלות של כ-1.15 דולר אמריקאי (בשנת 2006).
למחסור ביוד ישנן מספר השפעות בריאותיות שליליות ובעלות משמעות.
לפי משרד הבריאות: "מחסור ביוד הוא הגורם השכיח ביותר הניתן למניעה להתפתחות קוגניטיבית לקויה.
הפרעות של מחסור ביוד עלולות לגרום גם לתת-פעילות של בלוטת התריס, זפק (גויטר) ועיכוב בגדילה הגופנית ובהתפתחות השכלית הנובע ממחסור חמור ביוד במהלך ההיריון (קרטיניזם).
אפילו מחסור קל במהלך ההיריון, הינקות והילדות עלול לגרום לנזק בלתי הפיך למוח ולמערכת העצבים המתפתחים ולהפחית את היכולת השכלית של ילדים בגילאי בית הספר ובשלבים מאוחרים יותר".
לפי מומחי בריאות הציבור, העשרה של מלח ביוד עשויה להיות האמצעי הפשוט והחסכוני ביותר בעולם לשיפור הבריאות.
יצרני מלח תומכים לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד, ביוזמות ממשלתיות להוספת יוד למלח מאכל.
ההתנגדות ליוד יכולה להגיע מיצרני מלח קטנים שמודאגים מההוצאה הנוספת, יצרנים פרטיים של כדורי יוד, חששות מקידום צריכת מלח, ושמועות מופרכות לפיהן יוד גורם לאיידס או מחלות אחרות.
על פי משרד הבריאות, מומלץ לאכול 150 מיקרוגרם (0.15 מ"ג) יוד ליום למבוגרים, 220 מיקרוגרם לנשים הרות ו-290 מיקרוגרם לנשים מניקות.
מדינות מסוימות מחייבות בחקיקה העשרת מלח ביוד לצריכה ביתית: איטליה, אלבניה, ארמניה, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן, בולגריה, בוסניה והרצגובינה,דנמרק, טורקיה, טורקמניסטן, ליטא, מולדובה, רומניה, סלובקיה, סלובניה ופולין.
חלק מחייבות את העשרה גם בתעשיית המזון, ולא רק לצריכה ביתית, וחלק אף מחייבות העשרה ביוד במלח למזון של בעלי חיים.
באוסטריה, הונגריה, פורטוגל ורוסיה יש חיוב של העשרת מלח ביוד בשירותי הסעדה או בתעשיית הלחם.
לפי סקר לאומי בכ-2100 משתתפים שפורסם ב-2017, 62% מהילדים בגיל בית ספר ו-85% מהנשים בהריון בישראל מתחת לרף של ארגון הבריאות העולמי לצריכה הולמת של יוד, כלומר סובלים מצריכה בלתי מספקת של יוד.
מחקר שפורסם ב-2022 גם מצא מחסור במרבית הילדים והמבוגרים שנבדקו.
במחקר זה רק כ-5 אחוז מהנבדקים דיווחו על צריכה של מלח מועשר ביוד.
במחקר אחר בנשים בהריון רק כ-4% מהנבדקות דיווחו על צריכה של מלח מועשר ביוד.
משרד הבריאות וגופי בריאות אחרים ממליצים על החלפת מלח רגיל במלח מועשר ביוד כדרך היעילה ביותר למניעת מחסור ביוד.
מלח כפול (double salt) הוא מלח המכיל 2 או יותר קטיונים או אניונים.