tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1956 נסללה דרך אשר חיברה את אזור הבנייה עם הכביש אוליאנובסק-סיזראן.
ב-1959 הונחו יסודות למפעל בטון אשר נפתח כעבור שנה.
כמו כן, ב-1960 נפתח בית ספר ראשון.
ב-21 ביוני 1961 הוחלט על ייסוד כפר הפועלים נובואוליאנובסק.
נובויוקי צ'וג'י (ביפנית: 辻井 伸行; נולד ב-13 בספטמבר 1988) הוא פסנתרן ומלחין יפני.
הוא נולד עיוור בגלל מיקרואופתלמיה ולמרות זאת, כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן הוביל אותו להיות אמן בעל שם עולמי.
הוא הופיע עם מיטב התזמורות והמנצחים החשובים בעולם וזכה לשבחים רבים על נגינתו.
הוא נולד עיוור עקב מחלת המיקרואופתלמיה ולמרות זאת החל ללמוד פסנתר בגיל 4. הוא למד לקרוא מוזיקה שהודפסה בכתב ברייל, אבל יצירות רבות היו בלתי זמינות בברייל ולכן הוא נאלץ ללמוד לנגן אותן לפי השמיעה ולזכור אותן בעל פה.
בגיל 7 הוא זכה בפרס של כל יפן לתלמידים עיוורים על נגינתו ובגיל 10 הופיע עם תזמורת המאה של אוסקה.
בגיל 12 הוא ביצע את הרסיטל הראשון שלו.
לאחר מכן, הוא יצא לסיבוב הופעות בארצות הברית, צרפת ורוסיה.
באוקטובר 2005 הגיע צ'וג'י לשלב חצי הגמר בתחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר, שנערכה בוורשה שבפולין וזכה בפרס המבקרים.
באפריל 2007 החל ללמוד באוניברסיטת אונו גקואן בטוקיו וסיים את לימודיו במרץ 2011.
בשנת 2009 זכה צ'וג'י במדליית זהב בתחרות הבין-לאומית לפסנתר על שם ואן קלייברן ביחד עם האוצ'ן ז'אנג מסין.
נוסף לכך, הוא זכה בפרס על הביצועים הטובים ביותר.
בשלב המוקדמות הוא ניגן את כל 12 אטיודים, אופוס 10 של פרדריק שופן.
נובוגורסק הוא מחוז משנה בעיר חימקי במחוז מוסקבה.
עד 2004 נודע ככפר בשטח השיפוט של חימקי, במרחק של 5–7 ק"מ מכביש הטבעת במוסקבה.
הקרבה לבירה מאפשרת לאנשים לנסוע למוסקבה בתחבורה ציבורית.
הנסיעה בכביש מתחנת האוטובוס בנובוגורסק לתחנת הרכבת התחתית הקרובה בדרך כלל לוקח לא יותר מ-10 דקות.
המקום ידוע כמאכלס את "הכפר האולימפי נובוגורסק", מתקן האימונים של נבחרת רוסיה בכדורגל.
נכון למפקד אוכלוסין משנת 2002 התגוררו כאן 2,764 איש.
נובוגורסק הוקמה על חורבותיו של כפר בשם סוקולוב מהמאה ה-16 ששימש כבית אחוזה של משפחת חילקוב.
בשנת 1638 הגיעו לכאן בני לאונטייב.
הכפר היה מקום מפלט לבני האצולה ושיכן מספר בתי אחוזה, הרחק ממוסקבה.
בשנים 1845–1846 חי כאן הפובליציסט והסופר הרוסי אלכסנדר הרצן, כמו גם המתורגמן והרופא ניקולאי קטצ'ר והפובליציסט ניקולאי אוגאריוב.
לאחר מהפכת אוקטובר הוקם כאן סובחוז והכנסייה נסגרה.
באמצע שנות ה-30 בתי האצולה הוסבו לבתי נופש בניהול המשטרה החשאית נקוו"ד והסובנרקום ונקראו בשמות "נובוגורסק" ו"נאגורנויה".
הכפר הוקם בשם "נובוגורסק" באותן שנים.
ביולי 2004 הכפר נבלע בתחום השיפוט של העיר חימקי והפך לחלק ממנה
נובולוג (פארם אפ 1966) בע"מ, המוכרת במותג Novolog, היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת במתן שירותי רפואה ותמיכה מבוססי טכנולוגיה בתחום הטיפול הביתי, מתן מידע רפואי וכלים טכנולוגיים בזירה הדיגיטלית עבור מטופלים, רופאים ומוסדות רפואיים וכן מתן שירותי לוגיסטיקה בתחום הבריאות.
החברה הונפקה בשנת 2017 ונסחרת כיום במדד ת"א 90.
חברת נובולוג החלה את דרכה בשנת 1966 כחברת "פארם אפ" בראשותו של אליעזר פוזיס, ועסקה בהפצת מוצרי פרמצבטיקה ותרופות ללא מרשם.
בשנת 1998 החלה במתן שירותי לוגיסטיקה והפצה עבור חברות תרופות, זאת תחת חברת בת חדשה בשם "נובולוג", שהוקמה בשותפת עם חברת כצט.
בשנת 2000 הקימה "נובולוג" את חברת "טריילוג" העוסקת במתן שירותים לוגיסטיים בתחום הניסויים הקליניים, ואת חברת "פרמהטים" ליבוא ושיווק תרופות, בשותפות עם חברת מעבדות רפא.
בשנת 2011, בוצע מיזוג בין חברת האם - פארם אפ לבין חברת הבת - נובולוג לוגיסטיקה, לכדי חברה תפעולית אחת, נובולוג.
בשנת 2011, הוקם המרכז הלוגיסטי של חברת נובולוג במודיעין.
בשנת 2013 רכשה קרן פימי 50% ממניות חברת נובולוג והצטרפה לבעלות החברה.
בשנת 2016 רכשה חברת נובולוג את השליטה בחברת מדפילסט המתמחה במתן שירותי סטריליזציה של מוצרים רפואיים ומעבדתיים.
בשנת 2017 הנפיקה נובולוג לראשונה את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מניית החברה נסחרת במדד ת"א 125. במקביל, באותה שנה רכשה החברה את השליטה בחברת מדיקוויפ, המספקת תמיכה לחולים מורכבים במסגרת הביתית.
בנוסף, שנה לאחר מכן רכשה החברה את חברת דור שירותים פרמצבטיים.
בשנת 2019 החברה התרחבה והקימה את הזרוע הדיגיטלית של הקבוצה על ידי רכישת השליטה בחברות אינפומד, טרגרט קר ואודורו.
במקביל השלימה החברה את רכישת המיעוט בחברת מדיקוויפ.
בשנה זו, הקימה נובולוג גם את חברת מדיקר המתמחה בשירותי לוגיסטיקה ללקוחות קצה.
בשנת 2019 מכרה קרן פימי את יתרת החזקותיה בחברת נובולוג למשקיע ואיש העסקים מורי ארקין.
בשנת 2020 הרחיבה החברה את פעילותה בתחום הטיפול הביתי על ידי רכישת חברת סאלוס, המתמחה בשירותי רפואה מותאמים אישית בבית המטופל.
בינואר 2025 עברה החברה למערכת ERP מתוצרת חברת SAP.
מעבר זה נתקל בקשיים וגרם לעיכובים בהפצת תרופות ללקוחות החברה.
במרץ 2025 דיווחה החברה כי "עיקר פעולות ייצוב המערכת הושלמו והחברה גישרה על רוב פערי האספקות לשוק", והעריכה שכלל ההשפעה הפיננסית הישירה בגין הליכי ההתייצבות וצמצום פערי האספקה, ובכלל זה השפעת הפגיעה בהכנסות והשפעת השקעת המשאבים לאורך כל שרשרת ההפצה ומערכות המידע,תסתכם לסך של כ-18-22 מיליון ש"ח.
טיפול ביתי במונשמים, הוספיס בית, תמיכה רפואית ואספקת ציוד מיוחד לטיפול בבעיות שינה ונשימה
ניהול תוכניות תמיכה עבור חולים כרוניים לצד ניהול ותפעול שירותי רפואה עבור חברות ביטוח וקופות חולים
ניהול פרויקטים לאומיים בתחום הבריאות
מפעילה מרכז, המציע ניהול רפואי אישי, מקיף ומקצועי.
בנוסף מפעילה מרכז בתחום הגסטרו
ייבוא והפצה של תרופות וציוד רפואי ל-1,500 מוקדים ברחבי ישראל מדי יום
אספקת שירותים לוגיסטיים לניסויים קליניים, נובולוג עובדת בשותפות אסטרטגית עם חברות תרופות רב לאומיות ומספקת להן שירות לוגיסטי מקיף בעריכת מאות ניסויים קליניים בשנה
סיוע בתהליכי רישום ורגולציה, שירותי תרגום לעלוני התרופות, שירותי רוקח אחראי, ניהול מעקב אחר תופעות לוואי ברמה לאומית, הגשת בקשות לביצוע ניסויים קליניים
שירותי עיקור לתעשיית הציוד הרפואי בישראל
פלטפורמה למידע רפואי - אינפומד
נובולוג לוגיסטיקה (100%) - מתן שירותי לוגיסטיקה והפצה של תרופות.
שותפה של מרבית חברות התרופות והציוד הרפואי הבינלאומיות.
החברה מפיצה למעלה מ-10,000 מוצרים ליותר מ-1200 נקודות ברחבי הארץ, ופועלת מול כל בתי החולים, קופות החולים ורשתות הפארם.
טריילוג (100%) - מתמחה בשירותי לוגיסטיקה לניסויים קליניים, ומהווה שותפה אסטרטגית של חברות הפארמה וחברות ה-CRO הפועלות בשוק הניסויים הקליניים.
מדיפלסט (100%) - מתמחה במתן שירותי סטריליזציה (עיקור) של מוצרים רפואיים ומעבדתיים באמצעות גז ETO.
מדיקר (100%) - שירותי הפצת תרופות עד הבית, לצד שירותי תמיכה והדרכה לחולים כרוניים.
מדיקוויפ (100%) - חברה הפועלת בעולמות האשפוז והטיפול הביתי, מתמחה במתן שירותים רפואיים מבוססי טכנולוגיה ומכשור רפואי לחולים כרוניים ולחולים מורכבים בביתם.
החברה עוסקת בעולמות השינה, הנשימה, שיקום בית, טיפול בחולים מונשמים בביתם, הוספיס בית, שיוקם ריאתי וטיפול דיאליזה בבית המטופל.
אינפומד (100%) – פורטל רפואה המספק מאגר מידע עדכני בכל תחומי הרפואה והבריאות עבור הקהל הרחב והקהל המקצועי.
בבעלות החברה כ־100% מחברת אודרו (מערכות ניהול וזימון תורים לרופאים ומרפאות).
טרגרט קר (100%) - חברת שירותים וניהול תהליכים בתחום הבריאות והרפואה.
מתמחה בניהול מערכים עתירי שירות, ידע ותהליכים מורכבים
סאלוס (51%) - מערך מומחים לשירותי רפואה מותאמת אישית בבית המטופל
עין טל (55%) - מרכז לבריאות העין
אמריקן לברטורי מדיקל (75%) – מעבדה מרכזית
נובוגירייבו הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
הכפר גירייבו וההתנחלות נובוגירייבו הפכו לחלק מהעיר מוסקבה בשנת 1960 והחלו לאבד במהירות את חזותם הכפרית לשעבר.
היישוב והכפר נהרסו בשנים 1965–1970, במקומו נבנה אזור מגורים מודרני, שירש את השם "נובוגירייבו" ורשת הרחובות שהוקמו על ידי שדרות נובוגירייבו.
טריטוריה זו הייתה חלק מראיון קלינינסקי במוסקבה (1960–1969), ואחר כך – חלק מראיון פרובסקי (1969–1991).
מרבית החברות הגדולות של נובוגירייבו נמצאים בחלק הדרומי של הראיון.
בניין הנהלת ראיון נובוגירייבו שבו גם ממוקמת הנהלת ראיון פרובו
תחנת רכבת תחתית " נובוגירייבו"
נובו-פרדלקינו הוא ראיון של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
נובו-פרדלקינו ממוקם מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה.
הראיון נקרא על שמו של היישוב פרדלקינו הממוקם בשטחו, שנמצא כיום ביישוב ונוקובסקויה.
בשטח הראיון ממוקמים מפעלים של קוקה-קולה ומקדונלד'ס, כמו גם המשרד הראשי של החברה "רוסקי סטנדרט".
יש בראיון מדרון סקי מלאכותי, בריכת שחייה, משטח החלקה על הקרח, מגרש טניס, בית ספר להיאבקות, 13 בתי ספר מקיפים, 14 גני ילדים, וכן 2 קופות חולים למבוגרים ולילדים.
קתדרלת איגור הקדוש מצ'רניגוב בפרדלקינו
תחנות מטרו "בוריסובסקויה שוסה" ו"נובופרדלקינו"
נובו קישי (ביפנית: 岸 信夫; נולד ב-1 באפריל 1959) הוא פוליטיקאי יפני מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית אשר שימש כשר ההגנה בין 2020–2022.
נובו קישי נולד בטוקיו ב-1 באפריל 1959. שמו מלידה הוא נובו אבה והוא בנם של שינטארו אבה ויוקו אבה.
אחיו הוא ראש ממשלת יפן לשעבר שינזו אבה.
זמן קצר לאחר לידתו, הוא אומץ בידי דודו מצד האם נובוקאזו קישי, אשר לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם.
נובו לא היה מודע לזהותו האמיתית עד שעמד להיכנס לאוניברסיטה.
את עשר שנותיו הראשונות, בילה נובו קישי בטוקיו, תחת חסותו של סבו מצד האם נובוסוקה קישי.
הוא למד כלכלה באוניברסיטת קיו וב-1981 החל לעבוד בתאגיד שומיטומו.
בשנת 2004, הוא התמודד בבחירות לדיאט היפני בתמיכתו של אחיו שינזו אבה, ונבחר כנציג מחוז ימאגוצ'י.
הוא נבחר מחדש ב-2008 וב-2012. באותה שנה, הפך אחיו לראש הממשלה, וקישי מונה לסגן שר החוץ.
בתקופה זו, הוא נודע בשל פעילותו הרבה לקידום היחסים בין יפן לטאיוואן.
הוא ארגן פגישה היסטורית בין שינזו אבה למנהיגת האופוזיציה הטאיוואנית צאי יינג-ון.
לאחר שצאי הפכה לנשיאת טאיוואן, קישי נסע להיפגש עמה בארצה.
כמו כן, קישי קרא לממשלת יפן לא להסתמך על ארצות הברית בכל הקשור להגנה מפני קוריאה הצפונית, אלא להגדיל את יכולותיה הצבאיות בעצמה.
ב-16 בספטמבר 2020 מונה קישי לשר ההגנה בממשלתו של יושיהידה סוגה.
בחירתו נחשבה למפתיעה ולא צפויה, ונטען שזכה בתפקיד רק בשל קשריו המשפחתיים.
בעקבות מינויו, דובר משרד החוץ של הרפובליקה העממית של סין הביע תקווה שיפן לא תכונן יחסים רשמיים עם טאיוואן.
באוקטובר של אותה שנה, פרסם קישי הצהרה משותפת יחד עם לינדה ריינולדס, שרת ההגנה של אוסטרליה, על פיה יפן תורשה להגן על נכסיה של אוסטרליה.
קישי המשיך לכהן כשר ההגנה גם לאחר שסוגה פרש מתפקיד ראש הממשלה והוחלף בפומיו קישידה.
עם זאת, ב-8 ביולי 2022 נרצח אחיו שינזו אבה בידי אזרח יפני שביצע את הרצח כנקמה על תמיכתו של אבה בכת הנוצרית "כנסיית האיחוד".
בעקבות הרצח, החליט קישידה לנקות את המפלגה מכל פוליטיקאי המזוהה עם הכת.
במהלך טיהור זה, נאלץ קישי להודות כי קיבל בעבר תמיכה כספית מהכת, ובעקבות כך פוטר מתפקידו בידי קישידה.
נוֹבוֹזיבְּקוֹב היא עיר במחוז בריאנסק ברוסיה.
העיר שוכנת על גדות נהר קרנה במרחק של כ-180 קילומטרים מערבית לעיר בריאנסק, בירת המחוז.
בעיר מתגוררים כ-39 אלף תושבים (נכון ל-2021).
בתחילת המאה ה-18 נוסדה במקום התיישבות בשם "זיבקאיה" או "זיבקוב" והיא הייתה מוקד של אדוקי האמונה הישנה.
ההתיישבות הייתה חלק מהאוייזד של נובויה מסטו בפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית.
ב-1809 הוחלט להעביר את בירת האוייזד מנובויה מסטו אל עיר חדשה שהוקמה בשטח זיבקוב ונקראה נובוזיבקוב (מילולית: "זיבקוב החדשה").
העיר החדשה גדלה באופן משמעותי לאורך המאה ה-19.
באוגוסט 1941 העיר נכבשה מברית המועצות על ידי כוחות גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
נובוזיבקוב שוחררה על ידי הצבא האדום ב-25 בספטמבר 1943.
ב-1986 התרחש אסון צ'רנוביל בעקבות תאונה בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל, שבעקבותיה נשורת גרעינית התפזרה עם הרוח והגיעה גם לאזור נובוזיבקוב.
בימים הראשונים נרשמה קרינה גבוהה מהמותר שגרמה לנזקים רפואיים לחלק מהתושבים ולדור ההמשך, אך כעבור שנים הקרינה ירדה לרמות נורמטיביות (בניגוד למקומות כמו הכפר סביאטסק בנפת נובוזיבקוב שפונה וננטש), ותוכנית ליישוב מחדש של נובוזיבקוב במקום אחר לא יצאה לפועל.
בנובוזיבקוב הייתה קהילה יהודית שנוסדה באמצע המאה ה-19. היא הגיעה לשיא גודלה בתחילת המאה ה-20 כשמנתה קרוב ל-5,000 יהודים שהיו כרבע מכלל האוכלוסייה וכיהנו בה מספר רבנים חשובים כמו יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, בעל "ערוך השולחן".
ב-1942 הקהילה הושמדה במהלך השואה.
נובואזובסק (באוקראינית: Новоазо́вськ, ברוסית: Новоазовск) היא עיירת גבול אוקראינית על חוף ים אזוב בגבולה הדרום-מזרחי של אוקראינה עם רוסיה, המשתייכת למחוז דונצק.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2022, אוכלוסיית העיירה מנתה 11,051 תושבים.
נובואזובסק והאזורים הסמוכים לה הם האזור היחיד באוקראינה בו חי שחף עיטי.
במהלך חודש אפריל 2014, זמן קצר לאחר פרוץ ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה, כבשו כוחות צבא בדלנים פרו-רוסים כמה ערים במחוז דונייצק; כולל נובואזובסק שעברה אף היא לשליטת הבדלנים.
חודשיים לאחר מכן, ביוני 2014, נטען כי השלטונות האוקראינים חזרו והשיגו שליטה בעיר.
ב-25 באוגוסט 2014, שלטונות אוקראינה טענו כי חיילים רוסים המוסווים לבדלנים פתחו חזית חדשה במלחמה בדונבאס כנגד מריופול אשר נבלמה ליד נובואזובסק, טענה שהוכחשה בתוקף מצד השלטונות הרוסים.
הלחימה באזור נמשכה גם בימים שלאחר מכן.
לדברי מפקד גדוד דניפרו האוקראיני, נובואזובסק נכבשה לבסוף על ידי כוח שריון רוסי, ועברה לשליטה ישירה של רוסיה ב-27 באוגוסט, טענה שאושרה על ידי הרשויות באוקראינה למחרת.
מנגד, מנהיגי הבדלנים באזור טענו כי העיירה נכבשה על ידי כוחות הבדלנים עצמם, במסגרת המתקפה כנגד מריופול.
לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה בפברואר 2022, העיר עברה לשליטה רוסית מלאה.
נובויו אויאמה (יפנית: 大山 のぶ代; 16 באוקטובר 1933 - 29 בספטמבר 2024) הייתה שחקנית, מדבבת, תסריטאית, זמרת ואישיות טלוויזיה יפנית.
הקריירה שלה השתרעה על פני חמישה עשורים במהלכם היא עבדה בטלוויזיה, בקולנוע וברדיו.
אויאמה ידועה בעיקר בשל כך שהיא הייתה המדבבת של הדמות דורימון בסדרת האנימה הפופולרית "דורימון" במשך 26 שנים, בין השנים 1979 עד 2005.
היא החלה את הקריירה במהלך שנות ה-50. בתחילה הופיעה בדרמות שונות ברדיו ובתוכניות לייב-אקשן בטלוויזיה.
פריצת הדרך הגדולה של אויאמה הגיעה בשנת 1979 כאשר נבחרה להיות המדבבת של הדמות דורימון.
לאורך השנים הייתה לאויאמה השפעה רבה על עיצוב אישיותו של דורימון.
אויאמה גילמה את דמותו של דורימון במשך מעל ל-25 שנים, כאשר במהלך תקופה זו היא דיבבה את הדמות במאות פרקים של סדרת האנימה וכמו גם בעשרות סרטי קולנוע של דורימון ותוכניות ספיישל.
כמו כן באותה התקופה דורימון הפך גם לדמות פופולרית במיוחד גם במדינות רבות אחרות ברחבי ברחבי העולם, ובמיוחד באזור אסיה.
במהלך אותה התקופה אויאמה דיבבה את הדמות במספר רב של סרטים, תוכניות ספיישל ובפרקים של סדרת הטלוויזיה של דורימון.
בשנת 2005 הפסיקה לדבב את דמותו של דורימון והיא הוחלפה במדבבת וואסבי מיזוטה.
לאורך הקריירה שלה אויאמה דיבבה גם דמויות נוספות בסדרות אנימה, סרטים ופרסומות שונות.
בין היתר היא דיבבה את דמות הדובון הפסיכוטי מונוקומה אשר הוא האנטגוניסט הראשי בסדרת משחקי הווידאו "דאנגנרונפה".
ב-13 במאי 2015 בעלה קייסוקה סגאווה חשף לראשונה בתוכנית רדיו שהיא אובחנה כחולה בדמנציה.
בשל החרפת מצבה הבריאותי אויאמה הפסיקה לעבוד לאלתר בשנת 2016, ובאותה השנה היא עברה לגור בבית אבות.
אויאמה נפטרה ב-29 בספטמבר 2024, בהיותה בת 90.
אויאמה הייתה נשואה לאיש הטלוויזיה קייסוקה סגאווה.
נובוזלטופול (באוקראינית: Новозлатопіль) הוא כפר במחוז זפוריז'יה שבאוקראינה.
נוסד בשנת 1848 כמושבה חקלאית יהודית, אשר התקיימה עד השואה.
הכפר נוסד כמושבה חקלאית יהודית באמצע המאה ה-19, בידי יהודים שהיגרו לשם מפלך ויטבסק.
השלטונות הרוסים צירפו אל היהודים כמה עשרות משפחות גרמניות, בעלות ידע בחקלאות.
הגרמנים היו אמורים ללמד את היהודים חקלאות וגם להיות נציגי השלטון במושבה.
הגרמנים בנו לעצמם שכונה נפרדת בתוך המושבה.
בשנים הראשונות סבלו המתיישבים מקשיים רבים בפיתוח החקלאות באזור.
גם מחלות לא פסחו אליהם - מתוך כ-1200 מתיישבים שהגיעו למושבה בשנת 1848, 127 נפטרו ממחלות בשנים הראשונות של היישוב.
נכון לשנת 1859 התגוררו במושבה 1272 תושבים, במושבה פעל בית כנסת ותלמוד תורה.
עם השנים, עזבו חלק מהיהודים את המושבה - עברו למושבות אחרות באזור או לעיירות יהודיות אחרות בדרום אוקראינה.
בשנת 1880 התגוררו במושבה 590 תושבים.
התושבים עסקו בגידול חיטה ופירות.
לפי מרשם האוכלוסין, שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897 התגוררו בנובוזלטופול 669 יהודים ו־148 גרמנים.
במושבה פעל בית ספר יסודי דו-שנתי, בו שפת הלימוד הייתה רוסית, תלמוד-תורה, בית כנסת.
במושבה היו שלוש טחנות קמח ואסם מרכזי לאחסון תבואה.
ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו במושבה כ-1100 תושבים (86% מהם יהודים יהודים).
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקימו היהודים במושבה כוח הגנה עצמית שכלל כ-200 לוחמים (רובם - חיילים יהודים מהצבא הרוסי, שהתפרק בעקבות מהפכת אוקטובר), לכן המושבה כמעט ולא סבלה מפרעות, כמו מושבות ועיירות יהודיות אחרות באזור.
בתום המלחמה התגוררו במושבה כ־1000 תושבים (77% מהם יהודים).
בשנים 1921 - 1922 סבלו התושבים באזור מרעב, בשל שנת בצורת, מה שגרם למותם של חלק מהתושבים ולעזיבתם של כמה מאות.
בתקופת הרעב קיבלו התושבים היהודים סיוע מג'וינט.
נכון לשנת 1923 הצתמצמה אוכלוסיית המושבה לכ-700 איש.
למושבה הגיעו יהודים מאזורים אחרים באוקראינה והחל פיתוח חקלאי מואץ.
בנוסף לגידול חיטה ופירות, החלו המתיישבים לעסוק גם בגידול בקר להפקת חלב.
במושבה הוקם בית ספר יסודי חמש שנתי, בו שפת הלימוד הייתה יידיש.
בשנת 1929 אוחדו כל המושבות היהודיות באזור למחוז משנה יהודי.
במהלך שנות ה-30 נסגר בית הכנסת של המושבה בפקודת השלטונות, מבנה בית הכנסת הפך למועדון תרבות.
במושבה הוקמו שני בתי ספר תיכוניים, בו למדו תלמידים מכל המושבות באמחוז.
בבתי ספר אלו הלימודים נערכות בשתי שפות - רוסית ויידיש.
כמו כן, הוקמה במושבה מכללה חקלאית יהודית.
הוצא לאור עיתון המחוז (ביידיש).
עם זאת אסרו השלטונות הקומוניסטיים כל פעילות דתית-יהודית במחוז.
רבנים ומוהלים נאסרו וגורשו לסיביר.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ועם התקרבות הוורמאכט לאזור התפנו מרבית היהודים מהמושבה.
נובוזלטופול נכבשה על ידי הגרמנים ב-6 באוקטובר 1941. היהודים שנותרו במושבה נכלאו בגטו.
ב-20 בנובמבר 1941 כל היהודים של המושבה (כ-250 איש) נרצחו על ידי הגרמנים ועוזריהם המקומיים.
בהמשך המלחמה שמשה המושבה כמקום איסוף והוצאה להורג של היהודים באזור.
הוצאות להורג נמשכו עד לפברואר 1942. לפי הערכה נרצחו במושבה כ־700 יהודים ממושבות ועיירות באזור.
המושבה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-13 בספטמבר 1943. לאחר המלחמה שבו כ-250 יהודים אל המושבה.
היהודים החוזרים סבלו מאנטישמיות של תושבים מקומיים, אשר השתלטו על בתיהם ואדמותיהם (גם בעידוד של השלטונות).
רבים מהיהודים עזבו את המושבה בשנים 1945–1946. הם עברו לערים גדולות באוקראינה וחלקם עברו למחוז היהודי במזרח הרחוק של ברית המועצות.
רק כמה עשרות יהודים נשארו בנובוזלטופול.
בשנת 2007 הוקמה בכפר אנדרטה, לזכר היהודים שנרצחו בה במהלך השואה.
האנדרטה נבנתה מכספי צאצאי התושבים היהודים של המושבה.
מבנה, בו שכן בית הכנסת של המושבה, נהרס בנובמבר 2023, במהלך הקרבות של מלחמת אוקראינה–רוסיה.
נוֹבוּס הוֹמוֹ הוא כינוי מתקופת רומא העתיקה שהתייחס לאדם הראשון ממשפחה מסוימת ששרת בסנאט הרומי או הראשון שנבחר למשרת קונסול.
מתחילה, הייתה החברות בסנאט והקונסולות מוגבלת לבני מעמד הפטריקים ואסורה על הפלבאים.
כאשר זכו הפלבאים ובני מעמד הפרשים (המעמד השני בחשיבותו) בזכות להתמנות למשרות אלו, כולם נחשבו באופן טבעי נוֹבִי הוֹמִינֶס.
עם הזמן, כאשר המשפחות הפלבאיות החשובות ביצרו את מעמדן בסנאט, הפכו אנשים חדשים למחזה נדיר ביותר.
בתקופת המלחמה הפונית הראשונה הייתה זו כבר תופעה מעוררת התפעלות עבור הרומים כאשר שני אנשים חדשים נבחרו שנה אחרי שנה (גאיוס פונדניוס פונדולוס בשנת 243 לפנה"ס וגאיוס לוטאטיוס קאטולוס בשנת 242 לפנה"ס).
ברגע ש"נובוס הומו" נבחר למשרת הקונסול, נכנסה באופן אוטומטי משפחתו לרשימת בני המשפחות "הנודעות", קרי לתוך האצולה הרומית.
בשלהי תקופת הרפובליקה נשחקה ההבחנה בין המעמדות.
הקונסולים הפכו לאליטה חדשה והאצולה הייתה אריסטוקרטיה מלאכותית שהמציאו הפלבאים בסנאט כדי לשחוק את ההבחנה בין פטריקים ופלבאים.
האצילים היו קבוצה של משפחות ממוצא כלשהו, פטריקי או פלבאי, שמהם יצא קונסול.
נוֹבוֹסִיבִּירְסְק היא עיר מרכזית בפדרציה הרוסית, בדרום-מערב סיביר, ומרכז מחוז נובוסיבירסק.
אוכלוסייתה, נכון ל-2014, מונה יותר ממיליון וחצי תושבים, והיא העיר השלישית בגודלה במדינה (אחרי מוסקבה וסנקט פטרבורג).
היא מכונה לעיתים "בירת סיביר" ו"שיקגו הסיבירית", בשל היותה המרכז האדמיניסטרטיבי והכלכלי של המחוז הפדרלי הסיבירי.
נובוסיבירסק נוסדה בשנת 1893. ראשיתה בכפר קטן שהתפתח במפגש של מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית עם הנהר הסיבירי הגדול אוב.
בתחילה נקראה "נובו-ניקולייבסק", על שם הצאר ניקולאי השני.
בשנת 1925 שונה שמה ל"נובוסיבירסק".
את גדילתה והתפתחותה ניתן לזקוף לשני גורמים:
מיקומה הגאוגרפי המרכזי: בצומת המפגיש את נהר אוב עם הרכבת הטרנס-סיבירית.
העברה (הגליה) של אוכלוסייה אל העיר, במסגרת מדיניות "העברת האוכלוסין" של המשטר הסובייטי, בתחילת שנות הארבעים.
האוכלוסיות שהוגלו היו "מסומנות" כמתנגדות בפוטנציה למשטר, ובהן גם אוכלוסיית עיירות יהודיות רבות מליטא וממדינות בלטיות נוספות.
כתוצאה מהעברת האוכלוסין התפתחה בנובוסיבירסק קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1957 יזם המתמטיקאי מיכאיל לברנטייב הקמת סניף אקדמיה למדעים של ברית המועצות בנובוסיבירסק.
היוזמה קיבלה תמיכת הממשל הסובייטי ובעקבות כך הוקמו בקרבת העיר, תוך מספר שנים, מכוני מחקר רבים לרבות אוניברסיטת נובוסיבירסק.
בפברואר 1990, הוענק לעיר תואר של עיר היסטורית ומרכז המדע והתרבות של סיביר.
ב-1993, מושל מחוז נובוסיבירסק, ויטאלי מוחא, פוטר מתפקידו בשל חוסר תמיכתו בממשלה בעת העימות החוקתי מול הפרלמנט.
בשנת 2000 נערך ארגון מחודש על המבנה הפדרלי של רוסיה והנשיא ולדימיר פוטין, חתם על צו להקמת המחוז הפדרלי הסיבירי, אשר נובוסיבירסק הפכה לבירתו.
ב-6 באפריל 2014 נערכו הבחירות לראשות העיר ומספר שיא של מועמדים לתפקיד ראש העיר נרשמו בוועדת הבחירות המקומית (סך הכל 14 מועמדים).
כאשר הבחירות לראשות העיר נקבעו לאחר שראש העיר ולדימיר גורודצקי מונה לסגן מושל מחוז נובוסיבירסק.
בבחירות זכה המועמד הקומוניסטי אנאטולי לוקוט.
עקב מיקומה, מאופיינת נובוסיבירסק בתנאי אקלים יבשתי קיצוני.
קיץ חם עם ממוצע של כ-25 מעלות צלזיוס ולעומתו חורף מושלג וקר במיוחד, עם מינוס 20 מעלות צלזיוס בממוצע.
ההבדלים הקיצוניים ביותר שנמדדו, בין הטמפרטורה הגבוהה לנמוכה ביותר, היו 90 מעלות צלזיוס.
בתחומי העיר נמצאת תחנת ממסר ושידור הגדולה ברוסיה, ששידרה במשך שנים מתחנת "קול רוסיה" ושידורים אחרים, עם יכולת שידור לתחומי דרום אסיה והמזרח התיכון.
כמו כן בעיר פועלת מתחם אקדמגורודוק שבו ממוקמת אוניברסיטת נובוסיבירסק, הנחשבת כאחת האוניברסיטאות הרוסיות הטובות וסמוכים אליה מכוני מחקר בעלי שם.
בסמוך ממוקם גם הפארק הטכנולוגי של אקדמגורודוק ובו חברות היי טק.
בנוסף, מפורסמת נובוסיבירסק בבניין האופרה הגדול, בבית ספר בעל מוניטין למוזיקה ולבלט שבתחומה, ובתחנת רכבת מפוארת שבה עוברת עד היום המסילה הטראנס סיבירית.
בעיר פועלים בתי קולנוע של רשת "ארט סיינס סינמה" שבבעלותה בתי קולנוע בערים נוספות ברחבי סיביר.
נובוסיבירסק היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז נובוסיבירסק ועל כן שוכנים בה מבני ממשלת מחוז נובוסיבירסק.
הגוף המנהל של העיר הוא עיריית נובוסיבירסק.
בראש העיר עומד אנאטולי לוקוט שהחליף באפריל 2014 את ולדימיר זנאטקוב.
בעיר ישנה מועצה מחוקקת עירונית (Совета депутатов города Новосибирска), הפעילה לצד העירייה (Мэрия Новосибирска), האחראית לניהול ענייני העיר השוטפים בעוד המועצה המחוקקת אחראית להגבלת כוחה של העירייה ולחקיקת חוקים מוניציפליים.
גוף השיטור המרכזי האחראי על אכיפת החוק והסדר הוא משטרת נובוסיבירסק (רשמית: מינהל משרד הפנים של מחוז נובוסיבירסק; ГУ МВД России по Новосибирской области) המפעיל גם אגפי שיטור בנמל התעופה טולמצ'בו וברכבת התחתית של נובוסיבירסק.
על פי מרשם האוכלוסין ונתוני שירות הסטטיסטיקה הפדרלי הממלכתי של רוסיה, באפריל 2013 התגוררו בעיר 1,523,801 תושבים, גידול משמעותי לעומת מרשם האוכלוסין משנת 2010 שקבע כי בעיר מתגוררים 1,473,754 תושבים.
בעיר שמונה עמים אתניים ולאומיות.
הקבוצות הגדולות ביותר הן של רוסים, גרמנים, אוקראיניים, טטארים, בלארוסים ויהודים, כשהקהילה היהודית נחשבת לאחת הגדולות באזור ומונה למעלה מ-12,000 יהודים.
כמו כן פועל בעיר מרכז התרבות הישראלי.
בראש הקהילה היהודית בנובוסיבירסק עומד רב העיר ושליח חב"ד הרב שניאור זלמן זקלס.
נובוסיבירסק היא העיר השלישית בגודלה ברוסיה (אחרי מוסקבה וסנקט פטרבורג) והעיר הגדולה ביותר בסיביר, ועל כן משרתת אותה מערכת תחבורה ענפה ומפותחת מאוד.
בעיר פועל המטרו מאז שנת 1985. את העיר משרת נמל תעופה גדול, נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו, ופעילות בו טיסות פנים וטיסות בינלאומיות לאירופה ואסיה, וכן לערים רוסיות אחרות.
נמל התעופה משמש כבסיס הבית של חברת התעופה S7 איירליינס, מפעילת טיסות הפנים הגדולה ברוסיה וחברת התעופה השנייה בגודלה במדינה.
לצד הנמל פועל גם נמל תעופה קטן יותר בשם ילצובקה.
ב-2012 נסגר נמל תעופה ישן שכונה "נמל התעופה הצפוני של נובוסיבירסק".
רשת האוטובוסים של העיר פעילה ברציפות מאז 1934. יש בה גם מערכת חשמליות (טרולייבוס) הפעילה מאז 1957, וקווי מוניות שירות המכונות "מרשרוטקה".
הכדורגל בעיר מיוצג באליפויות המדינה על ידי קבוצת הכדורגל נובוסיבירסק המתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית (בעבר סיביר נובוסיבירסק שהעפילה עד לגמר הגביע הרוסי ב-2010 והתמודדה בליגה האירופית ייצגה את העיר אך פורקה ב-2019).
בנוסף, מייצגות את העיר קבוצת הכדורסל נובוסיבירסק שזכתה בגביע הרוסי ב-2015 וקבוצת ההוקי קרח סיביר נובוסיבירסק שמתמודדת בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
בשנת 2023 העיר תארח את אליפות העולם בהוקי קרח לנוער יחד עם אומסק ולשם כך נבנה בה היכל קרח עם תכולה של 10,200 מושבים.
מחוז נובוסיבירסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז, הנמצא בשטחו של המחוז הפדרלי הסיבירי, ממוקם בדרום סיביר המערבית.
בשטח המחוז עובר נהר האוב.
נובוסיבירסק היא מרכז התעשייה, התחבורה, המדע והתרבות הגדול ביותר ברוסיה, העיר השלישית באוכלוסיית המדינה אחרי מוסקבה וסנט פטרסבורג.
זוהי גם בירת המחוז הפדרלי של סיביר.
האזור היה חלק של אימפריות עמים נוודים שונים.
החל מהמאה ה-13 הוא שולב בהורדת הזהב ובהמשך בחאנות סיביר.
בסוף המאה ה-17 מתיישבים רוסים החלו להקים מבצרים באזור.
בתחילת המאה ה-18 תעשיינים ממשפחת דמידוב הקימו באזור מספר מפעלים לייצור נחושת.
בעקבות פתיחת הרכבת הטרנס-סיבירית וגשר על נהר אוב בשנת 1893 הוקם יישוב אלכסנדרובסקי שבשנת 1925 שמו שונה לנובוסיבירסק.
עד לשנת 1921 השטח היה חלק של גוברניית טומסק.
בהמשך הוא שולב ביחידות מנהליות שונות.
המחוז הוקם ב-28 בספטמבר 1937 בשטח גדול בהרבה מהמחוז הנוכחי.
בשנת 1943 ממנו פוצל מחוז קמרובו ובשנת 1944 מחוז טומסק.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לאזור פונו מפעלים רבים מהחלק האירופאי של ברית המועצות.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז נובוסיבירסק" שכוללת 76 חברים.
בראש המחוז עומד מושל מחוז נובוסיבירסק שנבחר ל-5 שנים.
בספטמבר 2018 לתפקיד נבחר אנדריי טרבניקוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-30 ראיונים ו-7 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 2,789,532 תושבים, דומה לכ-2.8 מיליון תושבים בשנת 1989. בערים מתגוררים כ-79% מאוכלוסיית המחוז.
העיר נובוסיבירסק היא העיר השלישית ברוסיה.
הרוסים מהווים כ-78% מאוכלוסיית המחוז.
בנוסף לכך, ניתן לציין קהילה גדולה יחסית של גרמנים (כ-16 אלף, 0.6%) רובם הגיעו בעקבות גירוש גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1959 התגוררו במחוז כ-80 אלף גרמנים.
טטרים מהווים כ-0.5% מכלל אוכלוסיית המחוז (כ-16 אלף).
בעיר השנייה בגודלה במחוז ברדסק מתגוררים כ-100 אלף תושבים.
בשטח המחוז התגלו מרבצים גדולים של פחם, נפט, גז טבעי, וטיטניום דו-חמצני.
במחוז קיימת תעשייה כבדה מפותחת - בניית מכונות, מטוסים וציוד חשמלי.
החקלאות האזורית מתמחה בגידול דגנים, תפוחי אדמה וירקות, גידול בקר חלבי, וגידול עופות.
בעיר נובוסיבירסק ממוקמים מפעלים של תעשיות ביטחוניות שבהם בין היתר מיוצרים מטוסי קרב סוחוי Su-34.
לפיתוח האוזר תרמה רבות הפעלת הרכבת הטראנס-סיבירית.
כיום בשטח המחוז פועלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
בשטח המחוז עוברים כבישים ארציים R-254 "אירטיש" צ'ליאבינסק-נובוסיבירסק, M52 נובוסיבירסק-מונגוליה ו-M-53 נובוסיבירסק-אירקוטסק.
נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו פועל כנמל תעופה בין-לאומי.
בשנת 2023 עברו דרכו כ-9 מיליון נוסעים.
נוֹבוֹרוֹסִיסְק היא עיר נמל בחבל קרסנודאר על שפת הים השחור ברוסיה.
שטח מפרץ נובורוסיסק היה מאוכלס עוד במאה ה-6 לפנה"ס.
במאה ה-5 לפנה"ס הוקם במקום יישוב שהיה חלק של ממלכת בוספורוס היוונית.
במאה ה-2 לפנה"ס נהרסה העיר על ידי האלאנים.
במאה ה-13 נכבש השטח על ידי אורדת הזהב.
בהמשך, הסוחרים מג'נובה הקימו מבצר, שהיה בסיס למסחר באזור.
במחצית המאה ה-15 נכבש השטח על ידי האימפריה העות'מאנית, ונותר בשליטתה במשך מאות שנים.
בשנת 1722, בעקבות צפי למלחמות עם רוסיה, הוקם במקום מבצר, אשר התפתח למבצר הראשי של העות'מאנים באזור.
בשנים 1783–1784 היה הנמל בסיס ימי ראשי של העות'מאנים באזור.
בשנת 1791 נכבשה העיר על ידי הרוסים, אך בעקבות הסכם שסיים את המלחמה עזבו הרוסים את השטח.
בשנת 1829, בהתאם להסכם אדריאנופול, הועבר שטח המפרץ לאימפריה רוסית.
בשנת 1838 הוחלט על הקמת בסיס צי באזור.
בניית הנמל החלה כבר באותה שנה, וב-14 בינואר 1839 ניתן לבסיס הצי החדש השם "נובורוסיסק".
העיר התפתחה סביב בסיס הצי והנמל.
במהלך מלחמת קרים (1853–1856) האזור הופגז ושטחי הנמל נהרסו קליל; רק בשנת 1858 החלו בעבודות שיקום.
בשנת 1866 מנתה אוכלוסיית היישוב 430 נפשות בלבד.
בעקבות התפתחות מהירה, בשנת 1869 ניתנו ליישוב ניתנו זכויות עיר.
בשנת 1879 התגלו באזור מרבצים גדולים של חומרי גלם לתעשיית המלט, ובאזור הוקמו מפעלי מלט רבים.
בשנת 1896 הפכה העיר המתפתחת למרכז גוברניית צ'רנומורסקייה, והייתה לבירת הגוברנייה עד לשנת 1920. מאז לא שבה העיר להיות עיר מחוז, והיא נכללת במחוז קרסנודר
בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה החליטו הרוסים להעביר את כל צי הים השחור מסבסטופול לנובורוסיסק.
ב-24 במאי 1918, בלחץ הגרמנים, הוחלט להטביע את כל אוניות הצי, והחלטה זו בוצעה במהלך יוני 1918. רק בשנת 1937 חלק מהאוניות שוקמו והוחזרו לשירות.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה העיר אחד ממרכזי של הצבא הלבן ובירת רפובליקת נובורוסיסק בתקופת 1918–1920.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר בחזית המלחמה.
לאחר קרבות עזים באזור, הגרמנים הצליחו לכבוש את העיר ששוחררה במהלך השלב השני של הקרב על קווקז בסתיו 1943. לימים היא הוכרזה כעיר גיבורה.
העיר נבנתה סביב המפרץ ובסביבו הרי הקווקז.
האזור מתאפיין בפעילות סייסמית עשירה.
בסביבת העיר קיימים שטחי גידול גפנים שמהם מייצרים סוגי יין שונים.
בתקופת מרץ-אוקטובר באזור שולטות רוחות חזקות; וכתוצאה מהן, טמפרטורת האוויר עלולה לצנוח ב-10–15 מעלות תוך שעות.
במקרים קיצוניים המפרץ נעשה לא מתאים לחניית אוניות, והם נאלצות לעזוב את הנמל.
סביב העיר הוקמו מספר כפרי נופש.
בתקופת הקיץ מגיעים לאזור תיירים רבים, ואוכלוסיית המרחב גדלה בכ-200 אלף נפש.
נמל העיר הוא הנמל הגדול של רוסיה בים השחור.
העיר מהווה מרכז חשוב של תעשיית המלט, ויש בה 5 מפעלים גדולים.
עד לסיפוח חצי האי קרים בכוונת רוסיה היה להרחיב את בסיס הצי בעיר.
בהתאם להודעות מפקדי הצי, בסביבת העיר תכננו להקים בסיסים חדשים ולהרחיב את הבסיס הקיים על מנת להפכו למטה צי הים השחור, אך התוכניות נזנחו.
הבסיס משמש כבסיס משנה של צי הים השחור הרוסי.
הספורט הפופולרי ביותר בעיר הוא כדורגל וקבוצת הכדורגל החזקה ביותר מתמודדת בליגה הרוסית השנייה ופועלת בחסות חיל הים הרוסי, קבוצת צ'רנומורץ נובורוסיסק שזכתה באליפות הליגה הרוסית השנייה בעונת 2010. קבוצת הבת שלה, צ'רנומורץ-ד' נובורוסיסק מתמודדת באליפות מחוז קרסנודר.
העיר מארחת תחרויות ספורט מוטורי רבות ובתחומיה מתקיימת אליפות מזרח אירופה בראלי, שבה משתתפים מתחרים מכל רחבי מזרח אירופה.
נובוקו יושיָה (ביפנית: 吉屋信子; ) הייתה סופרת יפנית בתקופת טאישו ותקופת שוֹוַה, ואחת מהסופרות היפניות המצליחות ביותר בעידן המודרני.
היא כתבה בעיקר רומנים רומנטיים וספרות לבנות הנעורים, ובנוסף היוותה חלוצה בתחום הספרות הלסבית ביפן.
יושיה נולדה במחוז ניאיגטה, אך גדלה במחוז טוצ'יגי.
אביה עבד בשירות הציבורי, ובשל כך עברה המשפחה ממקום למקום בתדירות גבוהה.
יושיה הייתה הבת היחידה והילדה הצעירה ביותר במשפחתה.
אביה ואמה היו צאצאים למשפחות סמוראים.
יושיה החלה את הקריירה הספרותית שלה עוד בהיותה נערה.
עם זאת, לימוד תפקיד עקרת הבית ביפן דאז על ידי אמה, קדם לאהבתה לספרות.
ביצירותיה בולטת מודעותה לסקסולוגיה עכשווית.
אחת מעבודותיה המוקדמות, "Hana monogatari" (ביפנית: 花物語, "אגדות הפרח", נכתבה: 1916-1924), היא אוסף של 52 סיפורים העוסקים בחברות המערבת רומנטיקה, אשר זכה לפופולריות והצלחה בקרב תלמידות יפניות.
מרבית מערכות היחסים המוצגות בספר כללו געגועים מרחוק, אהבה נכזבת, או סוף עצוב.
הספר מתאר תשוקה לסבית באופן כמעט נרקיסיסטי, תוך כדי אימוץ והדגשת סגנון כתיבה חולמני.
יצירתה "שתי בתולות בעליית הגג" (ביפנית: 屋根裏の二處女, 1919), היא סמי-אוטוביוגרפית, ומתארת אהבה בין אישה לאישה, בין שותפות למעונות.
בסצנה האחרונה, שתי הנשים מחליטות לחיות יחד כזוג.
יצירה זאת, התוקפת את החברה בה הגברים שולטים, על ידי הצגת שתי נשים משכילות כזוג, מציגה גישה פמיניסטית חזקה, ובנוסף חושפת את היותה יושיה לסבית בעצמה.
יצירתה "עד קצוות כדור הארץ" (1920), זכתה בפרס ספרותי בידי מהדורת אוסקה של העיתון אסהי שימבון, אחד העיתונים הנחשבים ביפן ובעולם בתחום הספרות היפנית.
בספר ישנם מספר מאפיינים המעידים על השפעת הנצרות על יושיה.
ב-1925 הקימה יושיה מגזין משלה, "ורד שחור" (Kuroshoubi), אותו נטשה כשלושה חודשים מאוחר יותר.
לאחר ורד שחור, יושיה החלה לפרסם ספרות חד מינית למבוגרים, ככזאת שדומה ומשלימה את ההטרוסקסואליות, והפכה ליותר מיינסטרימית ביצירותיה.
אף על פי שלא בכל יצירותיה מתוארת רומנטיקה בין נשים, גם העלילות ההטרוסקסואליות שלה נוטות שלא להכיל תיאורים של נישואין.
סגנון הכתיבה שלה בלט באונומטופיה, סימני קריאה, ועוד סימנים אשר נחשבו אז כמושכים אסתטית עבור נשים, והיווה חלק מתנועה אשר ניסתה להציג דיאלוג ריאליסטי אל תוך סיפורים.
שימושה בדמיון רב, והוא בלט במיוחד במקומות לא-שגרתיים ומפתיעים בהם התרחשו חלק מהסצנות ביצירותיה, לדוגמה עליית גג או מרפסת, אשר סייעו ביצירת אווירה מלודרמטית.
הסיפורים של יושיה נחשבו כ"נאותים", ומתאימים עבור ילדות ונשים בכל הגילאים, תוך הצגת המוטיבים הלסביים המתארים יחסים אינטנסיביים מבחינה רגשית אך אפלטונית, אשר נועדים להסתיים במהלך סיום הלימודים, חתונה, או המוות.
ניתן להסביר זאת בעזרת ההבנה העכשווית על פיה אהבה חד-מינית הייתה חלק חולף ונורמלי בהתפתחות האישה היפנית, אשר סופה בהטרוסקסואליות ואמהות.
יושיה מעולם לא ניסתה להסתיר את סגנון חייה או את זוגיותה עם אישה, Monma Chiyo, ובניגוד לאישי ציבור יפנים בולטים אחרים, לא נרתעה מחשיפת פרטים על חייה האישיים, על ידי תמונות, חיבורים אישיים וראיונות למגזינים.
יושיה חיה בקאמאקורה שבמחוז קנאגאווה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1962 היא בנתה בית מסורתי מעץ עם גן יפני במיקום שקט, אותו הורישה לעיר קאמאקורה במותה, על מנת שישמש לקדם תרבות והשכלה בקרב נשים.
כיום, המבנה הוא מוזיאון לזכרה, ומשמר את הבית כפי שהשאירה אותו.
המוזיאון פתוח פעמיים בשנה, בתחילת מאי ובנובמבר, כל פעם לשלושה ימים בלבד.
קישי נולד בעיירה טבוסה שבמחוז ימאגוצ'י בשם נובוסוקה סטו, אך עזב את משפחתו בגיל צעיר ואומץ על ידי משפחת קישי.
קישי למד באוניברסיטת טוקיו, והצטרף למשרד המסחר והתעשייה ב-1920. הוא היה אחד מהפקידים הבכירים שהיו אמונים על פיתוח מנצ'וקוו ב-1935. תחת ניהולו נוצלה האוכלוסייה הסינית עבור עבודה בכפייה, ומאוחר יותר נעצר בגין כך כחשוד בפשעי מלחמה.
ראש ממשלת יפן דאז, הידקי טוג'ו, שבעצמו שירת במנצ'וקוו, מינה את קישי לתפקיד שר המסחר והתעשייה ב-1941, תפקיד בו החזיק עד כניעת יפן ב-1945. מלבד זאת, הוא קיבל מושב בבית הנבחרים של יפן ב-1942. כשאר חברי ממשלת יפן מתקופת המלחמה, נכלא קישי בכלא סוגמו על ידי הרשויות האמריקאיות.
בניגוד לטוג'ו ולמספר חברי ממשלה נוספים, שוחרר קישי ב-1948, ולא עמד למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
עם זאת, נאסרה עליו כל פעילות פוליטית בשל טיהור המערכת הפוליטית על ידי רשויות הכיבוש.
עם סיום תקופת הכיבוש ב-1952, שב קישי לפעילות פוליטית, והיה ממקימי מפלגת "האיגוד לשיקום יפן", שאיחדה מספר חברי מפלגת ריקן מינסייטו ובירוקרטים בכירים, ושמאמורו שיגמיצו היה מנהיגה.
המפלגה הייתה אנטי-קומוניסטית, הביעה תמיכה בעסקים קטנים ובינוניים, תמכה בחיזוק הקשרים הכלכליים עם ארצות הברית ובשינוי החוקה.
האיגוד נכשל בבחירות הראשונות בו השתתף ב-1952, מכיוון שלא היה ערוך לבחירות.
קישי הצטרף למפלגה הליברלית של שיגרו יושידה, יריבתו בבחירות של 1952, מכיוון שראה בכך דרך להיכנס לממשלה ולהשפיע על מדיניותה.
תחילה התנגד יושידה להצטרפותו של קישי, אך לאחר שהוכיח את תרומתו בגיוס הון ופוליטיקאים למפלגה, התפתחה בין השניים מערכת יחסים תקינה.
קישי התמודד על מושב בדיאט של יפן ב-1953, בבחירות הראשונות שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה, כנציג המפלגה הליברלית, וניצח.
הוא המשיך להיבחר שמונה פעמים נוספות עד פרישתו מהחיים הפוליטיים ב-1979.
המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית התאחדו ב-1955 ויצרו את המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שבראשה עמד איצ'ירו הטויאמה.
לאחר שהעמידה שני ראש ממשלה, נבחר קישי לעמוד בראש המפלגה הליברלית-דמוקרטית, וב-1957 החליף קישי את טנזן אישיבאשי בראשות הממשלה, לאחר שהאחרון לקה בשבץ מוחי.
בשנתו הראשונה בתפקיד פעל קישי רבות לשיפור היחסים הבינלאומיים של יפן.
יפן הצטרפה למועצת הביטחון של האו"ם, שילמה פיצויים לאינדונזיה, חתמה על הסכם סחר בינלאומי עם אוסטרליה וחתמה על הסכמי שלום עם צ'כוסלובקיה ועם פולין.
קישי ביקר אף בבואנוס איירס, ארגנטינה, ב-1959.
קישי שאף לשנות את הסכמי הביטחון שחתמה יפן עם ארצות הברית.
בנובמבר 1959 הציג קישי בפני הדיאט את הצעתו לשינוי ההסכמים.
מכיוון שהדיון, ולאחר מכן ההצבעה, נערכו ללא נוכחות האופוזיציה, עורר המהלך גל מחאה מול בניין הדיאט.
אף על פי שכ-500 אנשים נפצעו במהלך המחאות בחודש הראשון, התייחס אליהן קישי בזלזול.
לאחר שנרגעה המחאה, נסע קישי לוושינגטון די.
סי., ובינואר 1960 שב ליפן עם האמנה לשיתוף פעולה והגנה בין ארצות הברית ויפן.
האמנה החדשה לא התקבלה בחיוב בקרב הציבור היפני, וקמו מחאות שקראו לביטולה.
ביוני, בעודו בדרכו לשדה התעופה, נאלץ דובר הבית הלבן ג'יימס האגרט'י להתבצר ברכבו מכיוון שהותקף על ידי מפגינים, ובסוף נחלץ באמצעות מסוק.
לפיכך, ביקש קישי מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר לדחות את ביקורו ליפן.
בצל גל המחאות שעוררה אמנת הביטחון, נאלץ קישי להתפטר מראשות הממשלה, והוא עשה כן ב-15 ביולי 1960. היאטו איקדה החליף אותו בתפקידו.
קישי נחשב לאחד מאנשי המפתח שיסדו את "מערכת 1955", תקופה ארוכה בה נותרה המפלגה הליברלית-דמוקרטית בשלטון.
תפקידו בממשלה בסוף שנות ה-50 היה גישור בין המפלגה הליברלית-דמוקרטית ליריבתה הפוליטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
פעילותו בממשלה תוארה כראשיתו של מפעל הלבנת ההון הגדול ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה של יפן.
אחיו הביולוגי, אייסאקו סאטו, שימש גם הוא ראש ממשלת יפן.
גם נכדו שינזו אבה כיהן בתפקיד זה.
נובורו טקשיטה (ביפנית: 竹下 登; 26 בפברואר 1924 - 19 ביוני 2000) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-74. טקשיטה היה ראש ממשלת יפן האחרון בתקופת שווה.
טקשיטה נולד בעיר אונאו שבמחוז שימאנה, ולמד באוניברסיטת ואסדה.
הוא קיבל מושב בבית הנבחרים של יפן ב-1958, והצטרף לסיעתו של קקואיי טנאקה בהמפלגה הליברלית-דמוקרטית.
טקשיטה הפך למגייס הכספים העיקרי של טנאקה, ונהג לנסוע ברחבי יפן על מנת לגייס קולות למפלגה.
בדומה לטנאקה, נהג טקשיטה להביא פרויקטים גדולים למחוזו, בכך יצר פרנסה ומקומות עבודה, ובכך שמר על מושבו כנציג המחוז בדיאט של יפן.
טקשיטה היה המזכיר הכללי של ממשלת יפן מ-1971 ועד 1974, כיהן כשר הבינוי ב-1976, וכשר האוצר בשנים 1979–1980, ופעם נוספת ב-1982 עד 1986. בתקופתו כשר האוצר, עלה ערכו של הין היפני ביחס למטבעות אחרים, והפך את יפן למעצמה כלכלית עולמית.
עד 1985 עברה השפעתו של טקשיטה במפלגה את זו של טנאקה, והוא ניצח את טנאקה בבחירות מקדימות, והפך לנשיא המפלגה.
ביולי 1986 ויתר על תפקידו בממשלה והתמנה תחת זאת למזכיר הכללי של המפלגה.
בנובמבר 1987 התמנה לתפקיד יושב ראש המפלגה, והחליף את יסוהירו נקסונה בראשות הממשלה.
אחד הרגעים הבולטים בכהונתו היה שהיה לראש ממשלת יפן הראשון שהודה שיפן הייתה הצד התוקפני במלחמת העולם השנייה, בעת נאומו בדיאט.
טקשיטה נאלץ להתפטר מתפקידו ב-1989, בעקבות שערוריית Recruit, בה היה מעורב.
אף על פי שהואשם בשחיתות ובסחר במידע פנים לא הוגשו כנגדו כל תביעות, והוא המשיך להחזיק במושבו בבית הנבחרים עד מותו.
לאחר פרישתו מהממשלה, המשיך טקשיטה להשפיע על המפלגה, והיה מדריכם של ראשי הממשלה לעתיד סוסוקה אונו, טושיקי קאיפו וקייזו אובוצ'י.
טקשיטה נפטר מכשל נשימתי בשנת 2000, לאחר שהיה מאושפז בבית החולים במשך שנה.
נוֹבוֹצרקסִק היא עיר במחוז רוסטוב, הבירה ההיסטורית של הקוזאקים של הדון.
העיר ממוקמת על שפת נהר אקסאי.
העיר הוקמה בשנת 1805 כבירת הקוזאקים במקום העיירה צ'רקסק.
הבירה הישנה הייתה באזור שהיה מוצף כמעט בכל אביב על ידי דון והיה קושי לפתח מערכת כבישים לעיר.
אישור להקמת העיר החדשה ניתן על ידי אלכסנדר הראשון באוגוסט 1804. העיר הוקמה לפי תוכנית עיר מסודרת.
ב-9 במאי 1806 התקיים טקס חגיגי של העברת הבירה לעיר החדשה.
אומנם תוכנית אכלוס העיר התקדמה לאט מהצפוי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 אף דובר על העברת הבירה למקום חדש.
תוכניות אלו לא מומשו ובתחילת המאה ה-20 בעיר התגוררו כ-60 אלף תושבים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה העיר הייתה בין המרכזים של התנגדות לשלטון הסובייטי.
מיכאיל אלכסייב ולאוור קורנילוב החלו הקמת צבא המתנדבים בעיר זו.
עד מהרה אוכלוסיית העיר גדלה לכ-100 אלף תושבים, רובם פליטים ומתנגדי השלטון הסובייטי.
רק ב-8 בינואר 1920 העיר עברה לשליטה סובייטית והפסיקה להיות בירת הקוזאקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופה של כחצי שנה (יולי 1942-פברואר 1943) העיר הייתה תחת הכיבוש הנאצי.
בשנת 1962 בעיר התרחשו הפגנות עממיות נגד השלטון שדוכאו תוך שימוש בירי: ב-2 ביוני צעדו כמה אלפי עובדים ממפעלי הקטר החשמלי של נובוצ'רקסק (NEVZ) ותומכים למטה המפלגה הקומוניסטית במרכז העיר במחאה על עליות מחירים של בשר ומוצרי חלב שהוכרזו יומיים קודם לכן.
לאחר שלא נזהר מהתראה של הגנרל האחראי על כוחות המוצבים בבניין וסביבתו, התפזר הקהל מירי.
בסך הכל מתו עשרים וארבעה בני אדם ועשרות נפצעו.
בהמשך הורשעו 114 בני אדם באשמת גרימת "הפרעות המוניות" וביצוע "שוד", ושבעה נידונו למוות והוצאו להורג.
הרשויות עשו כמיטב יכולתן כדי לחפות על מה שקרה, אך מידע ברמת דיוק שונה דלף במהרה מברית המועצות והועבר אליה בחזרה באמצעות שידורי רדיו ליברטי.
המאמר הראשון שהוקדש לאירועי נובוצ'רקסק שפרסם עיתון סובייטי הופיע ביוני 1988. מאז 1991 הופיעו סרטי תעודה, מאמרים וספרים תיעודיים בנושא.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בסתיו 1991 לעיד הוחזר מעמד של בירת הקוזאקים.
העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב.
בשנת 1936 בעיר הוקם מפעל לייצור קטרי רכבת.
העיר חוברה למערכת הרכבות הרוסית בשנת 1864. דרך העיר עוברות רכבות שמקשרות את מרכז רוסיה עם צפון הקווקז.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הטכנית הדרום רוסית.
היא הוקמה בשנת 1907 ולומדים בה כ-23 אלף סטודנטים.
נוֹבוֹקוזנצק היא העיר הוותיקה והגדולה במחוז קמרובו.
העיר, השוכנת על גדות נהר טום, מהווה מרכז של תעשיית הפלדה ומכרות פחם ומתאפיינת בתנאי סביבה מזוהמים.
על פי משרד הגנת הסביבה הרוסי, העיר נמצאת במקום הרביעי בין הערים המזוהמות במדינה.
העיר נובוקוזנצק מהווה מרכז של מטרופולין בו מתגוררים מעל למיליון תושבים.
בתקופת ברית המועצות הוענקו לעיר עיטור מהפכת אוקטובר (1981) ועיטור הדגל האדום של העמל (1971) על תרומת תושביה לפיתוח תעשיית הפלדה.
נוכחות רוסית באזור החלה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1617 באזור הוקם אוסטרוג קוזנצקי וזה הייתה תחילת יישוב רוסי קבוע באזור.
ב-1682 נערך באזור קרב משמעותי עם השבטים הנודדים שהסתיים בניצחון רוסי.
עם הזמן סביב האוסטרוג הוקמו יישובים נוספים.
במהלך כל תקופת המאה ה-18 באזור היו קרבות בין הצבא הרוסי שהתבסס באוסטרוג לבין השבטים המקומיים.
בשנת 1830 הוקם מבצר חדש שהיה חלק חשוב בקו הגנת הגבול של האימפריה הרוסית.
המבצר אף פעם לא עמד במתקפה.
לקראת שנות ה-40 של המאה ה-19 חשיבותו ירדה והוא הועבר לניהול השלטון המקומי.
תקופה מסוימת במקום היה כלא לפושעים פליליים.
המקום מהווה עתה מוזיאון היסטורי.
לקראת 1834 העיירה הגיעה ל-1500 תושבים ואושרה תוכנית כוללת לפיתוחה.
בתחילת המאה ה-20 העיירה הייתה רחוק ממרכזי התעשייה והמסחר.
הרכבת הטרנס-סיבירית עברה רחוק מהעיר ולא תרמה לפיתוחה.
בתחילת המאה ה-20 העיר למעשה הייתה כפר גדול.
בכל העיר היו כ-560 בניינים מהם רק 13 בנייני אבן.
אוכלוסיית העיר הייתה קצת מעל 4 אלף תושבים.
בשנת 1918 בעיר הוקם שלטון סובייטי אך תוך זמן קצר הוא הופל בלחץ הצבא הלבן.
בסוף שנת 1919 השלטון הסובייטי בעיר חודש.
בשנת 1926 התקבלה החלטה לפתח באזור מכרות פחם ולפעול להקמת מפעלי פלדה.
בשנת 1931 על בסיס מפעל פלדה הולך ומוקם הוחלט לפעול להקמת עיר חדשה.
ב-2 במרץ 1932 הוחלט לאחד את כל יישובי האזור לעיר חדשה ושמה "נובוקוזנצק" (קוזנצק החדשה).
מפעל פלדה שהיה בין פרויקטי בנייה הגדולים של החומש הראשון נתן תאוצה לפיתוח העיר.
בתקופת 1926–1939 אוכלוסיית העיר גדלה מארבעה אלף תושבים ל-166 אלף ולקראת שנת 1956 ל-346 אלף תושבים.
גידול העיר התלווה בפיתוח שכונות מגורים, תשתיות תחבורתיות ומוסדות תרבות.
במאי 1932 שמה שונה ל"סטלינסק" וזה היה שם של העיר עד לשנת 1961.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו לעיר מפעלי תעשייה כבדה והיא הייתה בין מרכזי ייצור פלדה החשובים של ברית המועצות.
בשנת 1961 הסתיימה הקמת מפעל לייצור פלדה נוסף בעיר .
בשנת 1989 העיר הייתה בין מרכזי השביתות של פועלי המכרות.
בתחילת שנות ה-90 אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-600 אלף תושבים.
במהלך שנות ה-90 בעקבות מיתון תעשייתי ברוסיה מפעלי הפלדה הקטינו מאוד את היקף הייצור ותושבים רבים עזבו את העיר.
גם כיום העיר לא חזרה לגודל אוכלוסייה שהייתה בה לפני כ-20 שנים.
בתחילת המאה ה-21 החל שיקום של התעשייה הכבדה בעיר.
העיר מהווה מרכז תחבורתי אזורי ובקרבת העיר פועל נמל תעופה ממנו יוצאות טיסות סדירות פנים ארציות.
בהיותה מרכז תעשיית פלדה ופחם כבר בשנת 1930 הוקמה בעיר אוניברסיטה טכנית להכנת כוח אדם הנדסי למפעלים באזור.
בהמשך הוקמו בעיר מוסדות השכלה גבוהה נוספים.
רוב אוכלוסיית העיר נוצרית, אך לצדם מאמיני דתות אחרות.
במקום גם קיימת קהילה יהודית המונה כמה אלפי משפחות ומאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, תנועת חב"ד מסייעת לקהילה בארגון החגים.
מועדוני הספורט הגדולים בעיר הם מועדון ההוקי קרח מטאלורג נובוקוזנצק ומועדון הכדורגל נובוקוזנצק.
במשך כ-160 ימים בשנה הקרקע מכוסה בשלג.
אלוף אולימפי (ברלין 1936) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
טראדה נולד וגדל באיווטה שבמחוז שיזוקה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה טראדה במדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:13.7 דקות, לפני ג'ק מדיקה מארצות הברית (19:34.0 דקות) ובן ארצו שונפיי אוטו (19:34.5 דקות).
בעיר הולדתו, חגגו את ניצחונו עד עלות השחר בריקודים, בסירנות בעששיות נייר ובזיקוקים.
בשנת 1994 זכה טראדה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
נוֹבוֹסְטִי נֶדֶלִי הוא שבועון ישראלי הפונה לקהל יוצאי חבר העמים.
זהו המגזין הוותיק ביותר בשפה הרוסית בישראל.
הוא נמצא בבעלות איש העסקים אלי עזור, והוא חלק מקבוצה של כתבי עת בשפה הרוסית שבבעלותו.
הקבוצה מוציאה לאור גם מספר מגזינים, בהם "אחו", "לוץ", "טלקלאב" ו"סיקרט".
העיתון החל לצאת לאור בינואר 1989 כשבועון על ידי קבוצת עולים.
בשנת 1991 העביר העיתון מסרים בשפה הרוסית מפיקוד העורף בהקשר למלחמת המפרץ.
בתקופה זו היה לעיתון בשפה הרוסית השני בתפוצתו בישראל אחרי נאשה סטראנה הוותיק, אך לפני העיתון "ספוטניק".
בסוף 1991 נרכש העיתון על ידי שלושה עיתונאים יוצאי העיתון "חדשות": אלי עזור, אילן כפיר ואפרים גנור.
במאי 1992 רכש אלי עזור את חלקו של אילן כפיר, שהיה גם עורך העיתון, עקב מחלוקת על תשלום שקיבל מהליכוד עבור כתיבת ידיעות התומכות במפלגה.
אפרים גנור שהיה המנכ"ל, מונה גם לעורך.
גנור אינו דובר רוסית ועשה את עבודתו באמצעות מתורגמנים.
באותה עת הוא הפך לעיתון יומי והמשיך בתפוצה זו עד שנת 2005, אז חזר להיות שבועון.
אלי עזור רכש אחר כך גם את העיתון "ורמיה" מיד "קבוצת מעריב ואת "נאשה סטרנה" מידי החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה; והם היו לחלק מקבוצה של כתבי עת בשפה הרוסית שהחזיק.
העיתון "ורמיה" הפך לשבועון פנאי ותרבות ואחר כך נסגר.
בפברואר 2003 הוגשה תביעה נגד "נובוסטי" בעניין העתקת 19 כתבות ללא רשות מהעיתון הרוסי "אוגוניוק", והעיתון חויב לשלם 285 אלף ש"ח.
במאי 2003 המו"ל אלי עזור ורשת "נובוסטי נידיילי" חויבו לפצות קריקטוריסט ב-30 אלף שקל, על שפרסמו שתי קריקטורות פרי עטו בלי שקיבלו את רשותו לפרסמן ומבלי לשלם לו תמלוגים.
בפברואר 2007 הפסיד המגזין לעיתון מעריב בבוררות עסקית וחויב לשלם לו 2.6 מיליון ש"ח.
באוקטובר 2007 הגיש העיתון הרוסי "קומרסנט דיילי" תביעה בסך 4.6 מיליון ש"ח נגד "נובוסטי נדלי" בגין פרסום 232 כתבות ומאמרים ללא רשות.
בינואר 2008 החל בשיתוף פעולה עם ה"ג'רוזלם פוסט" שכתבות העיתון מתורגמות לרוסית, תוך צמצום מספר העיתונים ב"נובוסטי נדלי".
ב הצטמצמה פעילות העיתון והמגזינים הקשורים לו (שרובם נסגרו), לאחר שצבר הפסדים.
ב-2021 העסיק 12 עיתונאים וכתבים בלבד, רובם פרילנסרים.
בקרב מבקריו נמתחה על המגזין ביקורת על סיקור אוהד של מפלגת ישראל בעלייה בעת היווסדה.
ב-1997 הגיש עורך העיתון אפרים גנור תביעת דיבה נגד העיתונאי שלמה אברמוביץ מ"ידיעות אחרונות", לאחר שפרסם כתבה בה מתח ביקורת על מאמר המערכת של גנור, בו מחה גנור על המאבק הנחוש של המשטרה להוכחת קיומה של מאפיה רוסית וטען שהיא גזענית, על רקע מעצרו של גרגורי לרנר.
גנור עצמו האשים את אברמוביץ שכתבה שכותרתה הייתה "העיתונות הרוסית בארץ תוקפת את חקירת לרנר" האשים אותו באנטישמיות.
בית המשפט דחה את התביעה וכתב: "יש עניין ציבורי בפרסום צורת התבטאותו של עורך עיתון, המצוי בעמדה חברתית המאפשרת לו להשפיע על דרך עיצוב דעת הקהל, ולפיכך הגנת אמת דיברתי עומדת לנתבעים".
עם כתבות העיתון בעבר נמנו חברות הכנסת ד"ר מרינה סולודקין ונינו אבסדזה.
נוֹבִי בֶּצֶ'יי (בסרבית בכתב קירילי: Нови Бечеј, בסרבית בכתב לטיני: Novi Bečej) היא עיר ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באנאט המרכזי אשר בפרובינציית וויבודינה.
במהלך המאה ה-9 הוקם במקום מנזר בנדיקטיני.
בשלהי המאה ה-11, עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה מתועד לראשונה ישוב במקום.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה נובי בצ'יי לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור הבאנאט ובכללו העיר נובי בצ'יי נותר בחזקת הגרמנים.
בשלהי 1944 שוחררה העיר על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה נובי בצ'יי בשטחי סרביה.
יהודים הגיעו לנובי בצ'יי ככל הנראה בראשית המאה ה-19 וב-1828 הוקם במקום בית עלמין.
ב-1865 הוקם בית הכנסת של הקהילה.
ב-1910 התגוררו בנובי בצ'יי 228 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נרשמה בנובי בצ'יי פעילות ציונית והוקמו סניף של ההסתדרות הציונית ביוגוסלביה וארגוני נוער וכן הופץ עיתון קהילתי בהונגרית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בנובי בצ'יי 204 יהודים.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר בּאוֹדְרָה (סרבית: Beodra) אשר אוחד לאחר מלחמת העולם השנייה לשטחי הכפר נוֹבוֹ מִילוֹשֶבוֹ.
קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1880 הוקם בית כנסת.
ב-1941 נהרס מבנה בית הכנסת.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפת יהודים.
נערכו אקציות בעיר ובכפרי הסביבה ובהן נעצרו מרבית התושבים היהודים.
הם רוכזו בבית הכנסת בנובי בצ'יי ומשם גורשו לבלגרד ולפנצ'בו.
שם מצאו חלקם את מותם והשאר גורשו אל מחנות ההשמדה ונרצחו שם.
הקהילה לא חידשה את פעילותה וב-1961 התגוררו בנובי בצ'יי שלושה יהודים.
ב-1947 נהרס מבנה בית הכנסת.
נובוסיבירסק היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר נובוסיבירסק שבמחוז נובוסיבירסק בסיביר המתמודדת בליגת המשנה הרוסית בכדורסל.
בעונת 2015 זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הרוסי בכדורסל לאחר שגברה על דינמו מוסקבה במשחק הגמר ולראשונה תתמודד גם במסגרות האירופאיות משתתמודד בגביע יורוצ'לנג'.
בנוסף זכתה באותה עונה גם באליפות ליגת המשנה הרוסית בכדורסל.
בעונת 2017 זכתה שוב בגביע הרוסי לאחר שגברה על קבוצת הכדורסל סחאלין בגמר.
הקבוצה נוסדה בשנת 2011 והתמודדה מיום הקמתה בטורניר הגביע הרוסי ובליגה השלישית בחשיבותה ברוסיה שנקראה "ליגת הכדורסל הבכירה".
לאחר שסיימה במקום השלישי בעונת הבכורה שלה הקבוצה העפילה לליגה השנייה בחשיבותה, ליגת המשנה: "הסופרליגה הרוסית בכדורסל".
מאז עונת 2012 הקבוצה מתמודדת בליגת המשנה הרוסית.
בעונת 2015 העפילה לגמר הגביע הרוסי ולראשונה בהיסטוריה שלה זכתה בו לאחר ניצחון על הפייבוריטית לזכייה, דינמו מוסקבה.
הזכייה העניקה לקבוצה את האפשרות להתחרות במסגרות האירופאיות בעונת 2015/2016.
בעונת 2017 זכתה שוב בגביע הרוסי, לאחר שגברה על סחאלין בתוצאה 69:67.
אליפות ליגת המשנה הרוסית בכדורסל (1): 2015
נובי בוה (באוקראינית: Новий Буг) היא עיר במחוז מיקולאייב, אוקראינה.
היישוב הראשון במקום הוקם על ידי הקוזאקים במאה ה-18, יותר מאוחר בקרבת המקום החלו להתיישב איכרים נמלטים שהקימו יישובים משלהם.
עד סוף מאה ה-18 שטחם של יישובים אלו גדל והוחלט לאחדם ליישוב אחד.
שמו הראשון של היישוב המאוחד היה סמניבנה.
בראשית המאה ה-19 השתקע ליד סמניבנה איכר עשיר ואתו 119 פועליו.
ב-1810 היישוב החדש אוחד עם סמניבנה וניתן לו שם נובופבליבקה.
ב-1832 היישוב קיבל את שמו הנוכחי, נובי בוה.
ב-1860 נובי בוה קיבלה מעמד של עיירה, אז היו כאן 787 בתים שבהם התגוררו 5,381 תושבים.
החל מ-1922 העיר היא חלק מברית המועצות.
ב-14 באוגוסט 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-8 במרץ 1944.
נובחנית, מרמיטה נובחנית או נובחנית כלבית (שם מדעי: Cynomys) היא מכרסם מצוי בערבות העשב של צפון אמריקה.
הנובחנית היא אחד מסנאיי הקרקע, ומצויה בארצות הברית (בעיקר ממערב לנהר המיסיסיפי), בקנדה ובמקסיקו (בעיקר בצפון המדינה).
שמה של הנובחנית בעברית (וכן באנגלית, Prairie dog "כלב ערבות") נובע מקריאת האזהרה שלה, אשר מזכירה נביחת כלב.
השם באנגלית מוזכר ביומני משלחת לואיס וקלארק כבר בשנת 1804, לפיהם גילתה המשלחת "מושבה של החיה שהצרפתים מכנים "כלב הערבות".
בשנת 1806 תיאר אותה לואיס בפירוט רב יותר, והתייחס אליה כ"סנאי נובח".שמה המדעי של הנובחנית, Cynomys, לקוח מיוונית ומשמעותו "עכבר-כלב".
גודלן הממוצע של הנובחניות הוא בין 30 ל-40 ס"מ (אורך, כולל הזנב הקצר), ומשקלן נע בין 0.5 ל-1.5 קילוגרמים.
הנובחניות הן בעיקר אוכלות-צמחים, אם כי לעיתים הן אוכלות חרקים.
הן ניזונות בעיקר מעשבים ומזרעים קטנים.
בחורף, נקבות בהריון או מניקות צורכות גם שלג, כתוספת מים לתזונתן.
כמו כן, הנובחניות אוכלות גם שורשים, זרעים, פירות, וניצני פרחים.
הנובחניות מצויות באזורים הנתונים לתנאי מזג אוויר משתנים וקיצוניים.
הטמפרטורות באזורי המחיה שלהן עשויות להגיע ל-38 מעלות צלזיוס בקיץ, ולתנאי קור של מינוס 37 מעלות צלזיוס בחורף.
כמו כן קיימים באזורים אלה סיכונים כגון ברד כבד, סערות שלגים, שיטפונות, וכן בצורת ושריפות-עשב.
לפיכך, למחילות של הנובחניות קיימת חשיבות רבה בהגנה עליהן ובשמירה על חום גופן.
חומן של המחילות נשמר בין 5-10 מעלות צלזיוס בחורף, ובין 15-25 מעלות צלזיוס בקיץ.מערכות המחילות של הנובחניות מנתבות מי גשמים ונגר עילי אל שכבת מי התהום, מה שמונע סחף קרקעות ואובדן מים, ואף תורם לערבול חומרי הקרקע.