tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר החיתוך השני מערבבות הנשים את המרכיבים שאספו לפני הלידה, את בשר הפרי הרעיל מוציאים ומערבבים בו את האפר והסוכר.
חותכים מחצית מקליפת הפרי הריקה וממלאים בה את המרכיבים ולאחר כ-3 שעות מורחים את החומרים על חבל הטבור, כאשר הכוונה בדרך זו היא להבטיח את התייבשותו ונפילתו לאחר שלושה ימים ללא השפעות אבנורמליות.
כדי לבצע את הטקס לוקחת כוהנת השבט מעלי עץ הסיפודו ושורפת אותם במדורה שהוכנה מראש, כשמסביב מתקהלות נשות השבט, אם התינוק ותינוקה.
כאשר עשן מתחיל לעלות מן המדורה הוא גורם לגירוי לא נעים לעיניים, אף ופה, לשיעול ולקשיי נשימה אצל התינוק.
בשלב הזה מועבר התינוק מהאם לכוהנת השבט.
הכוהנת מחזיקה את התינוק הפוך עם הרגליים כלפי מעלה, תוך שהיא מעבירה אותו מעל המדורה, דרך העשן.
הפעולה הזאת חוזרת על עצמה שלוש פעמים.
העשן גורם לשיעולים ולפעמים לבכי מהתינוק.
לאחר תהליך זה מחזירים את התינוק לאמו אשר מעבירה את התינוק מתחת לרגלה השמאלית ולאחריו מתחת לרגלה הימנית.
קטע זה נעשה בישיבה ולאחריו נשטף התינוק במים ונמרח במשקע גיר לבן בשם נגקקי (Ingceke) המצוי על גדות נהרות ומעורבב בעלי עץ המטומבוטי (Mtomboti).
לחומר ריח מתוק אשר נותר על העור במשך מספר שבועות לאחר הסרתו.
ריח הנגקקי אמור לסלק את עין הרע ולהגן מרשע.
הנקת התינוק על ידי האם מציינת את סיום הטקס.
לאחר טקס הסיפודו מתבצע טקס האינקאבה (Inkaba), בו קוברים את חבל הטבור והשליה, פעולה המסמלת את החיבור של התינוק לארצות אבותיו ומקובל, כי אתר הקבורה של האינקאבה הוא מקום בו יכול אדם לדבר עם אבותיו הקדומים.
המילה אינקאבה מפורשת גם כ"בית" ומסמלת את הקשר בין האדם לעמו ולעולמו הרוחני.
לאחר טקס האינקאבה מברכים בני הקוסה לשלום את התינוק ומקבלים אותו כחלק מן השבט.
עור של עז שהוקרבה ניתן כמתנה נחשב כבעל משמעות רבה לתינוק, שישן עליו בעתיד בזמן של צרות כדי לסמל את הרצון לקשר עם האבות הקדומים.
ההתייחסות לטקס האיקאבה מופגנת באופן בו מברכים בני הקוסה זה את זה.
"אינקאבה יאקו איפי?"- (?Inkaba yakho iphi) – משמעותו " איפה הטבור שלך?".
התשובה לשאלה כזו תכלול את מקום המגורים, שבט המוצא והמעמד החברתי, וחשיבותה נובעת מקביעת שייכות הפרט למסגרת השבטית.
בני הקוסה מאמינים כי טקס הסיפודו נועד כדי להגן על התינוק בפני הרשע בעולם, והעברתו דרך העשן תמנע ממנו תחושות של פחד או ביישנות, הוא יהיה נחוש בדעתו ולא יהיה מושא ללעג.
על פי אמונתם של בני הקוסה נולד כל אדם ללא מחלות, זאת משום שזאוט'יקו ( Uthixo), האל הראשי, אינו בורא אנשים חולים.
בקרב בני הקוסה מהווה הלידה שלב מהותי בחייה של אישה ולכן זוכה ליחסי כבוד והוקרה.
על פי המסורת מטופלת האישה היולדת על ידי זקנות השבט בתוך הרונדבאל, הבקתה שלה.
לאחר הלידה שוהים האם ותינוקה בתוך הרונדבאל עד לנשירת חבל הטבור.
כדי לשמור על מזלו הטוב של התינוק לועסת האם שורש מיוחד אותו היא יורקת מעליו.
השוואה לטקסים מקבילים בתרבויות אחרות
קיימים מאפיינים משותפים בין טקס הסיפודו לבין טקס ההטבלה בנצרות.
ההטבלה הנוצרית (Baptism) מבוצעת בימים הראשונים שלאחר לידת התינוק.
על פי האמונה, נחשבת הטבילה כתהליך של טיהור הגוף והנשמה מרוע ומחטאים.
בנצרות קיימים זרמים רבים ולכל אחד דרך משלו לבצע את ההטבלה, וחלקם אף חולקים על עצם משמעותה.
אחרים רואים את ההטבלה כסוג של גירוש שדים ורוחות רעים ויש גם המאמינים כי ההטבלה מהווה שלב חשוב במשמעת של המאמין ואינה בהכרח מנקה אותו מחטאיו, אלא מכווינה לדרך הישר ומאפשרת לבחור בעצמו את דרכו.
אלה גם אלה רואים בטקס ההטבלה שלב משמעותי באמונה, ובהשתלבות התינוק בחיי הקהילה כנוצרי.
ההטבלה בנצרות הקתולית היא הדומה יותר, מבחינה רוחנית, לעקרונות טקס הסיפודו.
הנצרות הקתולית רואה בהטבלה מעשה בעל איכויות על-טבעיות, המנקה את הנטבל מן החטא הקדמון.
הטבלת הגוף מסמלת את הטבעתה של נפש בעלת חטא, או יותר נכון הגוף החוטא, ומסמלת את לידתה מחדש (משיכתה מן המים) של נפש טהורה ונקייה.
זו גם הסיבה שקתולים ממהרים להטביל תינוקות (ביומם השמיני, בדומה לברית מילה), כדי על מנת לנקותם בהקדם מן החטא פן ימותו לא מטוהרים, מאחר שרק המטוהרים יוכלו להגיע לגן העדן.
טקס ההטבלה מוזכר לראשונה בברית החדשה:
את אזכור של טיהור מחטאים ושמירה על התינוק מן הרוע מוצאים בספר מרקוס של ברית החדשה:
קיימת גם אזהרה למי שלא עובר טבילה, המוזכרת גם בבשורה על-פי מרקוס:
לשתי האמונות, של בני הקוסה ושל הנוצרים, אלמנטים של הגנה על התינוק מן הרוע, אך בזמן שבני הקוסה מאמינים שכל אדם נולד טהור, מבצעים הנוצרים את הטבילה כדי לטהר את התינוק מחטאים.
בדומה לטקס הסיפודו וההטבלה אצל הנוצרים, מתקיימת ביהדות ברית מילה הנחשבת כטקס מעבר.
טקס ברית המילה מבוצעת ביום השמיני לאחר לידתו של תינוק זכר בלבד, בשונה מההטבלה הנוצרית (לא קיים טקס מקביל לבנות).
הטקס בדרך כלל מתחיל בבוקר בביתם של ההורים ובמהלך הטקס מתבצע חיתוך של עורלת התינוק.
ברית המילה נזכרת בתנ"ך בספר בראשית:
על פי התנ"ך, נחשבת ברית המילה כאות להכנסתו של התינוק לברית שבין אלוהים לאברהם.
כמו בטקס הסיפודו של בני הקוסה, עלולה ברית המילה לגרום לטראומה לתינוק.
בעוד שבטקס הסיפודו נגרמת הטראומה בצורה עקיפה בשל שאיפת העשן, גורמת ברית המילה לטראומה ישירה לתינוק בשל החיתוך של עור העורלה.
לכל שלושת הטקסים שהובאו לעיל יש מאפיין משותף והוא ההגנה הרוחנית על התינוק, אם בפני רוע, בפני חטאים או באמצעות יצירת קשר עם האל.
טקסי מעבר מסמנים תקופה בחייו של אדם אשר מגיע לשינוי משמעותי בחייו ומצוין בחברות רבות באמצעות טקסים וחגיגות המהווים חלק חשוב מתרבותן.
מטרתם של טקסים רבים היא לעזור לפרט להבין את השינוי שהוא עובר ולמקם את עצמו כחלק מהמארג החברתי בקהילתו.
חשיבותם של טקסי המעבר נובעת גם מתחושת האיחוד שהיא מעניקה לקהילה וכחלק משמירת המסורת.
בנצרות - טקס המעבר הראשון שעובר האדם הוא טקס ההטבלה, הבא לסמל את טיהור הגוף והנשמה וסילוק חטאים.
ביהדות - טקס המעבר הראשון שעוברים הבנים הוא טקס ברית המילה ובו מתקבל התינוק החדש לחיק העם היהודי.
מטרתו של טקס הסיפודו היא להגן על התינוק מרוע ורוחות רעות שעלולות להזיק לתינוק בעתיד, במהלך התבגרותו וחייו.
שלושת טקסי מעבר אלו הם שלבים משמעותיים בחיי אותם חברות ונחשבים כתנאי הכרחי לכניסת הילד לחברת הוריו.
כיום, עברו רבים מאנשי הקוסה הטמעה לתוך החברה הדרום אפריקאית ואימצו לעצמם את התרבות המערבית.
בעקבות חדירת המודרניזציה זוכים יותר ילדים להשכלה ואף להשכלה גבוהה אשר גורמת לפיתוח רעיונות ורצון לצאת מהמסורת, לעזוב את הכפרים ולעבור לערים הגדולות.
מודרניזציה זו מביאה לשינויים גם באירועים שהיוו חלק חשוב ממנהגי השבט, כאשר כיום יכולה האישה ללדת בבית חולים, עם מיילדת שאינה מבני שבטה ועקב כך לא מתבצעים הטקסים המסורתיים שלאחר הלידה.
אולם רבים מבני הקוסה המתגוררים באזורים הכפריים של פרובינציית הכף המערבית עדיין שומרים על מנהגי אבותיהם, על המסורת העתיקה והפולחן שהועבר עליהם מן ההורים וחיי היום יום שלהם דומים מאוד לדרך החיים שמלפני מאות שנים.
הקבוצה השלישית כוללת את בני הקוסה שעדיין גרים בתוך הכפר ומנהלים חיים מסורתיים אולם יוצאים ממנו כדי לעבוד.
סיפוח חצי האי קרים (או הפלישה הרוסית לקרים, משבר קרים) היה רצף של אירועים שהתרחשו במהלך פברואר ומרץ 2014 עת פלשה רוסיה לחצי האי קרים ולאחר מכן סיפחה אותו מאוקראינה.
האירוע התרחש לאחר אירועי יברומאידאן והוא חלק מהסכסוך האוקראיני–רוסי הרחב יותר.
אישור למבצע התקבל ב-21 בפברואר, בעקבות אירועי יברומאידאן באוקראינה שהדיחו את הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' והעלו לשלטון את ראשי ארגוני האופוזיציה הפרו-מערביים.
האירועים התבטאו תחילה בהפגנות המוניות של תושביה הפרו-רוסיים של הרפובליקה האוטונומית של קרים.
ב-27 בפברואר פלשו כוחות מזוינים מיוחדים של רוסיה והשתלטו על מבני הממשל ואתרים אסטרטגיים ברחבי קרים, והכריחו את הרשויות המקומיות לערוך משאל עם שנחשב בלתי-חוקי על "הצטרפות מחדש אל רוסיה".
ב-18 במרץ סיפח הקרמלין רשמית את קרים לשליטת הפדרציה הרוסית.
רוב הקהילה הבינלאומית אינה מכירה בסיפוח ומחשיבה את קרים כטריטוריה אוקראינית (רק אפגניסטן, קובה, קוריאה הצפונית, קירגיזסטן, ניקרגואה, סודאן, סוריה וזימבבואה הכירו בתוצאת משאל העם).
במשך מאות שנים התגוררו בחצי האי הטטרים של קרים, עם טוראני מוסלמי.
ב-1783 סיפחה האימפריה הרוסית את האזור ופירקה את חאנות קרים.
לאחר המהפכה הבולשביקית, באוקטובר 1921, הוקמה הרפובליקה האוטונומית של קרים כחלק מהרפובליקה הרוסית הסובייטית, אשר יחד עם רפובליקות סובייטיות נוספות הקימו את ברית המועצות.
במסגרת מעמד זה, נהנו הטטרים מעצמאות תרבותית.
לאחר מלחמת העולם השנייה באמתלה של שיתוף פעולה של העם הטטרי עם משטר הכיבוש הנאצי, הורה יוסיף סטלין על גירוש כל הטטרים מקרים למרכז אסיה, ביטול האוטונומיה של רפובליקת קרים ושנמך אותה אדמיניסטרטיבית לדרגת מחוז ברוסיה הסובייטית, במקביל אימצה ברית המועצות מדיניות של רוסיפיקציה עבור חצי האי.
הטטרים טוהרו רק בשנת 1967 אך נאסר עליהם לשוב לקרים, איסור שבוטל לאחר התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1954, תחת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב האוקראיני, מחוז קרים הועבר לרפובליקה האוקראינית בצו של הנשיאות של הסובייט העליון לציון 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה.
בהחלטה צוין 'האופי האינטגרלי של הכלכלה, הקרבה הטריטוריאלית והקשרים הכלכליים והתרבותיים ההדוקים בין מחוז קרים לרפובליקה האוקראינית'.
לאחר נפילת ברית המועצות, קרים נשארה בידי אוקראינה העצמאית ומעמדה שודרג לרפובליקה אוטונומית.
בשנים הראשונות היו מספר מהמורות פוליטיות בקרים.
החל משנת 1989 החלה חזרתם של הטטרים הקרימיים, המיעוט הטטרי המתחזק הציג דרישות על עוונות היסטוריים וטען לאפליה גזעית, סוציו-כלכלית ופוליטית.
הרוב הרוסי מצא את עצמו "מחוץ" לרוסיה והיה חרד לגבי האיזון העדין במחוז.
במקביל הייתה מתיחות בין רוסיה לאוקראינה, לגבי עתידו של צי הים השחור כמו גם בסיסי הפעלה גדולים בקרים בדגש על סבסטופול בסיס הצי.
ב-1992, ולדימיר לוקין, אז יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט הרוסי, הציע שכדי ללחוץ על אוקראינה לוותר על תביעתה לצי הים השחור, על רוסיה לאיים על שליטה האוקראינית על קרים.
ב-1997,לאחר שנחתם הסכם חלוקת הצי ורוסיה קיבלה בסיסים בחצי האי קרים בהחכרה, רוסיה ואוקראינה חתמו על אמנת בדבר ידידות ושיתוף פעולה שמסיר את תביעותיה של מוסקבה לשטחים באוקראינה.
על פי מרשם אוכלוסין משנת 2001, רוסים אתניים היוו כ-58% מכלל תושבי חצי האי, כאשר 70% מתושבי העיר סבסטופול הם רוסים.
בתקופת נשיאותו של ויקטור יושצ'נקו (2005–2010) יחסי רוסיה–אוקראינה ידעו מורדות רבות, דבר שאפשר לפס"ב ולגר"ו הרוסי להעניק תמיכה לארגונים פרו-רוסיים בחצי האי כדוגמת מפלגת "האיחוד הרוסי" הפרו-רוסית.
ב-2003, היה סכסוך בין רוסיה אוקראינה לגבי האי טוזלה.
ב-2008, ברקע מלחמת גאורגיה–רוסיה, עלתה שאלה לגבי המשך חוזה החכירה עבור צי הים השחור, לאחר שרוסיה עשתה שימוש בסבסטופול כבסיס מבצעי במלחמתה מול גאורגיה לה היו יחסים ידידותיים עם אוקראינה.
ב-2010 רוסיה קיבלה הארכה לאחר שנפתר סכסוך הגז ביניהם.
לאירועים קדמה מחאות יברומאידאן באוקראינה, שנמשכו למעלה משלושה חודשים והסתיימה בהדחתו של ויקטור ינוקוביץ' בהצבעת אי אמון בראדה העליונה ב-21 בפברואר 2014.
האירועים התבטאו תחילה בהפגנות המוניות של תושביה הפרו-רוסיים של הרפובליקה האוטונומית של קרים שבחצי האי קרים נגד חילופי השלטון באוקראינה והם לא היו מרוצים מכך שינוקוביץ' הודח בהצבעת אי אמון בראדה העליונה.
המפגינים, שהתקבצו מול בניין המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של קרים (הפרלמנט המקומי), דרשו להתנתק מאוקראינה.
בתגובה הפגינו בהמוניהם התושבים שתמכו בחילופי השלטון באוקראינה.
בהתאם להסכמים קיימים לרוסיה הייתה נוכחות משמעותית של כוחות בחצי האי.
בסוף פברואר 2014 החלו לנוע כוחות רוסים לתוך קרים.
במקביל רוסיה פתחה בתרגיל צבאי בשטחה, בחסותו ריכז הצבא הרוסי כוחות לאורך הגבול המזרחי עם אוקראינה, הדבר פעל גם כהסחת דעת מעיבוי כוחות בקרים וגם כאיום על אוקראינה.
לפי פרוטוקול פגישת המועצה לביטחון לאומי של אוקראינה, אוקראינה לא הייתה מוכנה להפעיל כוח צבאי מפחד כי הסלמה תגרור פלישה מלאה כפי שהיה במקרה של המלחמה ב-2008 בין רוסיה לגיאורגיה וכי צבאם לא היה מוכן לכך.
ב-27 בפברואר, כוחות מיוחדים של רוסיה ללא סמלים השתלטו על בנייני הממשל והניפו דגל רוסי.
הכוחות בודדו את חצי האי על ידי השתלטות על מתקני תקשורת, שדות תעופה, חסימת נתיבי גישה והשמת בסיסי צבא אוקראינים תחת מצור.
במקביל לוחמת סייבר סגרה אתרי אינטרנט הקשורים לממשלת אוקראינה, מדיה חדשותית ומדיה חברתית.
התקפות סייבר גם שיבשו גישה לטלפונים הניידים של פקידים אוקראינים וחברי פרלמנט.
כשבוע לאחר תפיסת הפרלמנט, גורמים אמריקאים העריכו כי כוחות רוסיה שולטים מבצעית על כל חצי האי קרים.
ב-24 במרץ הורתה אוקראינה לחיילה לסגת ועד 30 במרץ, כל הכוחות האוקראינים עזבו את חצי האי.
ב-27 בפברואר, לאחר שחמושים השתלטו על הפרלמנט הוקמה ממשלה חדשה בקרים ברשות סרגיי אקסיונוב, שאישרה לערוך בסוף מאי משאל עם על "הצטרפות מחדש אל רוסיה".
בהמשך, מועד משאל העם הוקדם.
ב-17 במרץ 2014, בעקבות משאל עם שתוצאותיו הראו שכ-95% מתושבי חצי האי קרים רוצים להסתפח לשלטון הפדרציה הרוסית, הכריז הפרלמנט של חצי האי על עצמאותו ומייד ביקש להסתפח אל השלטון הרוסי.
בהצבעה, בה תמכו 85 מתוך 99 חברי פרלמנט, הכריזו על חצי האי כעל מדינה עצמאית מאוקראינה.
הוחלט על שני שטחים בחצי-האי שהם כעת שייכים דה-פאקטו לשלטון רוסיה – והם הרפובליקה המקומית והעיר סבסטופול.
בהשתלטות רוסיה על חצי האי קרים היא השיגה שליטה גם במים הכלכליים של חצי האי בים השחור ובים אזוב, שבהם יש רזרבות גדולות של נפט ושל גז טבעי.
הקהילה הבינלאומית, רובה ככולה, לא הכירה בהיותן של הרפובליקה של קרים וסבסטופול חלק מרוסיה, ודחתה את תוצאות משאל העם.
אוקרינה לא מכירה בסיפוח הרוסי וממשיכה לתבוע את קרים כחלק אינטגרלי משטחה אשר נמצא תחת כיבוש זמני.
בעקבות הסיפוח קראה אוקראינה את שגרירה ברוסיה וולודימיר ילצ'נקו חזרה לארצו להתייעצויות.
אוקראינה בנתה סכר על תעלת צפון קרים, סכר שמונע את זרימת מי הדנייפר לתוך התעלה וגורם למחסור עצום במים בחצי האי קרים.
בשנת 2021 השיקה אוקראינה את פלטפורמת קרים, יוזמה דיפלומטית שמטרתה להגן על זכויות תושבי קרים ובסופו של דבר להפוך את סיפוח קרים.
סִיפוֹן (מיוונית עתיקה: σίφων) הוא אביזר המאפשר זרימת נוזלים דרך צינור.
במובן הצר והשכיח יותר, המונח מתייחס לצינור המוביל נוזל כלפי מעלה, ללא משאבות, אלא על ידי השפעת הגרביטציה.
צינור הסיפון חייב להיות מתחת לקו הנוזל במאגר העליון על מנת לשאוב אותו, אך אין חובה כזאת במאגר התחתון.
בסיפונים מעשים, הלחץ האטמוספירי דוחף את הנוזל במעלה הצינור, עד ליצירת לחץ שלילי בעיקול הצינור.
לחץ זה נוצר בגלל יציאת הנוזל בצד השני.
כששני צידי הסיפון נמצאים בלחץ אטמוספירי, הנוזל יזרום מגבוה לנמוך.
אולם, אם הצד הנמוך נמצא בלחץ, הזרימה תהיה מנמוך לגבוה.
בסיפון רגיל אי אפשר להעביר נוזלים ממאגר המקור למאגר גבוה.
סיפון המורכב מתא לחץ בראש הסיפון ומערכת של שסתומים, יכול להעביר נוזל בצורה קבועה למאגר גבוה יותר מהמקור, ללא צורך במערכות שאיבה.
לכאורה, מערכת זו עובדת בניגוד לחוקי שימור האנרגיה, אך דבר זה מתאפשר בזכות עמוד המים הארוך שמניע את עמוד המים הקצר מעל מאגר המקור.
שיטת שאיבה זו מצריכה השקעת אנרגיה ראשונית, אך היא ממשיכה מעצמה.
כשצריך לזקק נוזלים מסוימים, משתמשים בסיפון.
שיטת הסיפון שימושית בהתססה של יין ובירה, מכיוון שכך אפשר לשמור על לכלוכים לא רצויים מחוץ למכל המשקה.
בשימוש בסיפון ניתן לנקז מים ממרתפים לאחר הצפות.
בונים צינור המחבר את המרתף עם אזור נמוך יותר מחוץ לו (נהר או ביוב).
ממלאים את הצינור במים על ידי שסתום כונס בנקודה הגבוה ביותר הצינור.
כששני צידי הצינור פתוחים, המים יזרמו מהמרתף המוצף לנקודה השנייה.
סיפון נפוץ גם בחקלאות שלחין כדי להעביר כמות מבוקרת של מים מהתעלה הראשית לתלמים.
המצאות גז בנוזל המועבר בסיפון היא בעיה גדולה במערכת זו.
הגז נוטה להצטבר בראש הסיפון (נקודת שיא הגובה) ולשבור את רצף המים הזורמים דרכו, בדרך זו הסיפון יחדל מלפעול.
כשהנוזל עולה בסיפון, הלחץ יורד, וגורם לגזים מומסים בתמיסת הנוזל לצאת לפאזה הגזית (בהתאם לחוק הנרי).
טמפרטורה גבוהה גם היא גורמת לשחרור מהיר של גזים מהנוזל לפאזה הגזית.
ככל שהנוזל נמצא יותר זמן בסיפון- יותר גז ישתחרר, כך שסיפון קצר מהווה פחות בעיה.
הנקודות הגבוהות בסיפון לוכדות גזים, כדי להימנע מזה יש ליצור שיפועים רציפים בסיפון, ללא נקודות שיא גובה.
צינור היניקה של הסיפון יהיה בעל שיפוע מתון, וכך הבועות יזרמו לשיא הגובה, וצינור הסניקה יהיה בעל שיפוע תלול כך שבועות הגז יזרמו בניגוד לנוזל שבסיפון.
אחרים טוענים כי יש צורך שצינור הסניקה יהיה גם הוא בעל שיפוע מתון, כך שהבועות יצאו מחוץ לסיפון.
בשיא הגובה יותקן שסתום אוויר, שירוקן את המערכת מאוויר.
אביזר זה מופיע בתלמוד הבבלי, בהקשר של נגיעת גוי ביין: .
כאשר הגוי סותם את הצינור במאגר התחתון, הוא אוסר אף את המאגר העליון.
סיפונופידיים (שם מדעי: Siphonopidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי רגליים.
בעבר הייתה חלק ממשפחת התולעניים.
התולעניים מזכירים במראם תולעת גדולה ומכאן שמם.
בני המשפחה חיים באמריקה הדרומית והם מזכירים את משפחת הדרמופידיים, שגם היא חיה באותו אזור.
לבני המשפחה עיניים קטנות בתוך גולגולת חזקה וגדולה, יש להם מעט שיניים בלסת התחתונה ובעלי רצועות טבעתיות סביב לגופם.
הפה מצוי מתחת לגולגולת והם חסרי זנב.
כל המינים במשפחה מטילים ביצים.
סיפון טיסה בנושאת מטוסים הוא המשטח ממנו ממריאים ועליו נוחתים כלי טיס.
למעשה, זהו מעין שדה תעופה קטן בים.
באוניות קטנות יותר, שמשימתן העיקרית אינה תעופה ימית, קיים לעיתים משטח לנחיתת מסוקים והמראתם או מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית (VTOL).
גם משטח זה נקרא סיפון טיסה.
סיפוני הטיסה הראשונים היו משטחי עץ משופעים שהותקנו מעל .
הטייס הראשון שהמריא מסיפון כזה היה יוג'ין אילי.
הוא עשה זאת ב-14 בנובמבר 1910 מסיפון טיסה שהותקן על הסיירת בירמינגהם, של צי ארצות הברית.
חודשיים מאוחר יותר, ב-18 בינואר 1911, הנחית אילי מטוס קרטיס דגם D על משטח שהותקן בסיירת המשוריינת פנסילבניה, שעגנה במפרץ סן פרנסיסקו, תוך שהוא עושה שימוש בפעם הראשונה בוו עצירה.
איש שירות האוויר של הצי המלכותי, קומנדר צ'ארלס ראמני סמסון היה הראשון שהמריא מעל אונייה שהייתה בתנועה: סמסון המריא ב-9 במאי 1912 מעל סיפון אוניית המערכה אה"מ היברניה במטוס שורט S.27, כאשר האונייה הפליגה במהירות 10.5 קשר (19.4 קמ"ש).
מהירותם של המטוסים באותה תקופה הייתה נמוכה מאוד, ולכן ניתן היה להמריא מעל משטח קצר כאשר האונייה הפליגה אל הרוח.
בשנים שלאחר מכן הותקנו משטחי המראה על צריחי תותחים של סיירות ואוניות מערכה.
האונייה הראשונה בה הותקן משטח כזה הייתה אוניית המערכה הבריטית אה"מ ריפאלס.
בדרך זו ניתן היה לשגר מהאוניות מטוסי סיור, אך לא הייתה כל דרך להנחית אותם חזרה על האונייה, והטייסים נאלצו להגיע אל היבשה לנחיתה, או לנטוש אותם בים.
הפעם הראשונה בה הונחת מטוס על אונייה הייתה ב-2 באוגוסט 1917. בתאריך זה הנחית בהצלחה מפקד טייסת אדווין האריס דאנינג מטוס מדגם סופווית' פאפ על משטח המראה שהותקן על סיירת המערכה אה"מ פיוריוס, שהייתה בתנועה.
אונייה זו הוסבה לנושאת מטוסים על ידי התקנת סיפון טיסה משופע בחלקה הקדמי.
סידורי הנחיתה על "פיוריוס" היו בעייתיים: כדי לנחות היה על המטוס לתמרן סביב ה ולהגיע לנחיתה על סיפון הטיסה.
נחיתתו של האריס בוצעה בהצלחה במהלך סדרת ניסויים, והאריס הצליח לחזור על כך גם בניסיון נוסף שעשה למחרת.
ואולם, בניסיון השלישי התפוצץ אחד מגלגלי המטוס שהתהפך ונפל לים.
האריס נהרג, ובכך רשם שיא מפוקפק והיה לאדם הראשון שנהרג במהלך נחיתות על נושאות מטוסים.
בשל כך הוחזרה האונייה למספנה, ובה נבנה סיפון טיסה שנועד לנחיתה באורך 91 מטרים בחלקה האחורי.
מתחת לסיפון זה נבנה האנגר חדש.
עם זאת, המבנה העילי המרכזי נותר במקומו, ומערבולות הרוח שנגרמו בשל מיקומו השפיעו לרעה על סיפון הטיסה.
נושאת המטוסים הראשונה שהייתה בעלת האפיונים של נושאות המטוסים המודרניות הייתה אה"מ ארגוס.
זו הייתה אוניית נוסעים שהוסבה לנושאת מטוסים על ידי התקנת סיפון טיסה מעץ לכל אורכה, ללא כל מבנה עילי שהיה עלול ליצור הפרעות בזרימת האוויר במהלך ההמראות והנחיתות.
מכיוון שלא היו לאונייה ארובות (כדי לא לגרום להפרעות על סיפון הטיסה) נפלטו גזי הפליטה של המנועים ממפלטים מתחת לסיפון הטיסה בחלקה האחורי של האונייה, דבר שגרם ל"קפיצה" לא רצויה של המטוסים דווקא בעת הגישה הסופית לנחיתה.
מרכיב נוסף שלא היה על הסיפון בשל הרצון לשמור אותו נקי מהפרעות, היה צריח היגוי (Conning tower), שלהיעדרו לא נמצא פתרון משביע רצון.
נעשו כמה ניסיונות לפתור את הבעיה, ובהם התקנת מבנה עילי בצידו הימני של סיפון הטיסה.
הבחירה בצד זה הייתה בשל העובדה שמנועי הבוכנה של המטוסים באותה תקופה יצרו מומנט פיתול שגרם למטוס לפנות שמאלה, והביא לסבסוב של המטוסים לשמאל בעת המראה.
בשל כך הוצב המבנה העילי מימין, כדי למנוע התנגשות של המטוסים בו.
"ארגוס" נותרה בסופו של דבר ללא מבנה עילי, אך בנושאות המטוסים הבאות שנבנו עבור הצי הבריטי, אה"מ הרמס ואה"מ איגל נבנה מבנה עילי בצידו הימני של סיפון הטיסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוסבו סיירות מערכה לנושאות מטוסים.
אוניות אלה התאימו לתפקיד מכמה היבטים: ראשית, אמנת וושינגטון שנחתמה ב-1922 הגבילה את מספרן של אוניות השטח הגדולות שהיה מותר לכל מדינה להחזיק, אולם לא הטילה מגבלות על בניית נושאות מטוסים.
מכיוון שכך, הסבתן של סיירות מערכה לנושאות מטוסים הייתה פתרון יעיל, במקום להוציאן מהשירות.
שנית, מהירותן וגודלן התאימו מאוד לתפקיד.
מכיוון שיעילותן ותפקודן של נושאות המטוסים בעת קרב לא היו ידועות, הוחלט להשאיר בהן את התותחים שהותקנו בהן, כדי לאפשר לאוניות יכולת התגוננות.
תותחים אלה הוסרו במהלך מלחמת העולם השנייה, והוחלפו בתותחים נגד מטוסים, כאשר הוברר שההגנה הטובה ביותר לנושאת מטוסים היא אש הנ"מ של אוניות הליווי שלה והכוח האווירי שעל סיפונה.
באוניות מוסבות אלה היה סיפון ההאנגר חלק אינטגרלי מגוף האונייה, ואילו ההאנגר עצמו וסיפון הטיסה שמעליו נחשבו חלק מהמבנה העילי.
תצורת מבנה זו, שבה סיפון ההאנגר הוא המהווה חלק מגוף האונייה ולא סיפון הטיסה שימשה עד אמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, ועל פי תצורה זו נבנו נושאות המטוסים מסדרת אסקס.
לעומת זאת, בסוף 1936 החל הצי המלכותי הבריטי בבניית נושאות המטוסים מסדרת אילוסטריוס, ובהן סיפון הטיסה היה המרכיב המבני המהותי.
סיפון זה נשא את העומסים המבניים כחלק מגוף האונייה העיקרי.
בסדרה זו היה סיפון הטיסה ממוגן ונועד לספק מיגון לאונייה ולמרכיב האווירי שנשאה.
ההבדל בבניית נושאות המטוסים בין הצי הבריטי לצי ארצות הברית נבע מהבדל עקרוני בתפיסת העולם של שני הציים.
הצי הבריטי העדיף מיגון, על חשבון מספר המטוסים שהייתה האונייה יכולה לשאת, ואילו צי ארצות הברית העדיף מספר גדול ככל האפשר של מטוסים.
מיגון סיפון הטיסה כלל את מיגון צידי ההאנגר, משני צידי האונייה וגם בחרטום ובירכתיים, אך בשל משקלו הרב היה עלול להביא לחוסר יציבות של האונייה, שמרכז הכובד שלה ממוקם גבוה מדי.
בשל כך נאלצו המתכננים הבריטיים לצמצם את גובהו של ההאנגר שמתחת לסיפון הטיסה כדי להקטין את גובהו של מרכז הגובה.
אילוץ זה הביא להגבלה בסוגי המטוסים אותה יכולה הייתה נושאת המטוסים להפעיל.
בנוסף, היה צורך לקצר את אורכו של הסיפון הממוגן ובשל כך ניתן היה להפעיל ממנו פחות מטוסים.
עד 1943 לא החזיקו נושאות המטוסים של הצי המלכותי מטוסים על סיפון הטיסה באופן קבוע אלא רק בהאנגר, ולפיכך ניתן היה לשאת על האוניות מטוסים רק על פי קיבולת ההאנגר שלהן.
נושאות המטוסים מסדרת אילוסטריוס, שהיו בעלות הדחק של 23,000 טון, נשאו כנף שמנתה 36 מטוסים מדגם פיירי סורדפיש או מטוסים אחרים בגודל דומה, ועל סיפונן נשאו עוד 57 מטוסים.
סדרת נושאות המטוסים הבריטית הבאה, סדרת אימפלאקבל, שהיו בעלות הדחק של 23,400 טון נשאו בשני ההאנגרים שהיו באוניותיה 52 מטוסי סורדפיש (או מטוסים בגודל דומה) ועד 81 מטוסים על הסיפון.
לעומתן, נושאות המטוסים מסדרת אסקס של צי ארצות הברית, בעלות הדחק של 27,000 טון, נשאו בסך הכל 104 מטוסים, בהאנגר ועל סיפון הטיסה.
ואולם, הניסיון שנצבר בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה הביא לשינוי בתפיסתו, ולמעבר לסיפוני טיסה משוריינים.
סדרת נושאות המטוסים הבאה של צי ארצות הברית, סדרת מידוויי, שנבנתה לקראת תום המלחמה (אם כי האוניות בסדרה לא הספיקו ליטול בה חלק) היו בעלות סיפון טיסה משוריין, וכך היה בכל נושאות המטוסים שנבנו מאז בארצות הברית.
לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר התברר שעתיד מטוסי הקרב הוא מטוסי סילון, הסתבר שיש צורך בהתאמות לנושאות המטוסים הקיימות, וזאת בשל מהירותם הרבה של מטוסי הסילון ומשקלם הגדול יחסית למטוסי הבוכנתיים.
מטוס סילון נוחת במהירות גבוהה בהרבה מזו של מטוס בעל מנוע בוכנה, ולפיכך זקוק למרחק עצירה התופס חלק גדול בהרבה של סיפון הטיסה.
הפתרון שהוצע היה בניית מסלול נחיתה נוסף, הממוקם בזווית למסלול הטיסה הרגיל לאורכה של האונייה.
מכאן שמו, סיפון טיסה זוויתי .
חידוש זה הומצא בחורף 1944–1945 על ידי קפטן (לימים אדמירל משנה) דניס קמפבל, איש הצי המלכותי הבריטי, כתוצר של דיונים סביב עתידה של התעופה הימית.
לסיפון הזוויתי יתרונות רבים: ניתן לקיים בו המראות ונחיתות באותה עת, כאשר מטוסים יכולים להמריא מהסיפון שלאורך האונייה בעוד מטוסים אחרים נוחתים על המסלול הזוויתי.
יתרון נוסף הוא באפשרות למטוס שלא הצליח להיעצר על ידי אחד מכבלי העצירה להמריא מחדש לניסיון נוסף, בלי לפגוע במטוסים החונים בחלקה הקדמי של האונייה או במטוסים בשלבי המראה.
שדרוג הסיפון לסיפון זוויתי אפשר שינויים מבניים ומבצעיים נוספים.
ניתן היה להגדיל את ה"אי", המבנה העילי שעל הסיפון, ובכך להקל על ניהוג ותפעול האונייה ולאפשר בקרת טיסה טובה יותר.
ניהול תנועת המטוסים על הסיפון השתפר והוקל מאוד, כאשר המראות נעשות מחלקה הקדמי של האונייה על ציר האורך של האונייה ונחיתות מתבצעות על הסיפון הזוויתי.
השטח שבין שני המסלולים, באמצע האונייה, נותר פנוי לחימוש המטוסים ולתדלוק.
סיפון טיסה זוויתי מקובל היום בכל נושאות המטוסים הפועלות על פי עקרונות STOBAR (Short Take-Off But Arrested Recovery, המראה קצרה אך נחיתה באמצעות כבל עצירה) או CATOBAR (Catapult Assisted Take-Off But Arrested Recovery, המראה בעזרת מעוט אך נחיתה באמצעות כבל עצירה).
סיפון טיסה זוויתי נוסה לראשונה ב-1952 על נושאת המטוסים הבריטית טריומף.
השינוי לא היה מבני, והתבטא בצביעה מחדש של מסלול נוסף, בזווית לציר האורך של האונייה.
ניסיון דומה נעשה באותה שנה גם בנושאת המטוסים מידוויי.
בשני המקרים נותרו כבלי העצירה ומחסומי הרשת מיושרים לפי ציר האורך.
ניסיון ראשון לשינוי מבני נעשה בנושאת המטוסים אנטיאטם (CV-36) בין ספטמבר לדצמבר באותה שנה, בה הותקנה מעין בליטה ועליה סיפון זוויתי.
על סיפון זה נעשו ניסויים בנחיתות עם כבלי עצירה, שהוכחו כמוצלחות.
ב-1953 השתתפה האונייה בתרגילים עם אוניות מציי ארצות הברית ובריטניה, בהם הוכחה יעילותו של סיפון כזה.
בשנים שלאחר מכן שודרגו נושאות המטוסים בשני הציים, והותקנו בהן סיפוני טיסה זוויתיים.
שדרוג כזה היה חלק מתוכנית SCB-125 שהוטמעה בחלק גדול מנושאות המטוסים מסדרת אסקס ומתוכנית SCB-110/110A שהוטמעה בנושאות המטוסים מסדרת מידווי.
נושאת המטוסים הראשונה שנבנתה מלכתחילה עם סיפון טיסה זוויתי הייתה האונייה הבריטית ארק רויאל, ב-1955, ולאחריה נושאות המטוסים מסדרת מג'סטיק הבריטיות ונושאות המטוסים מסדרת פורסטל של צי ארצות הברית.
שיפור נוסף בסיפוני טיסה, בעיקר בנושאות מטוסים קטנות יותר, הוא מעין רמפה, כֶּבֶשׁ בקצה הסיפון, המכונה "מקפצת סקי".
מקפצה זו הופכת חלק מהתנועה קדימה של המטוס לתנועה כלפי מעלה, והמטוס מתחיל את הטיסה כאשר הוא נמצא בקצב טיפוס חיובי.
כוח המשיכה מקטין במהירות את המהירות כלפי מעלה, אך במקביל לכך מפצה על כך המטוס בתאוצה שיוצרים מנועיו, ומגיע לתנועה מהירה דיה כדי שיוכל להגיע לטיסה יציבה.
מקפצת הסקי מאפשרת למטוסים להמריא למרות שכח העילוי שלהם קטן יחסית.
מבנה זה מתאים לנושאות מטוסים הפועלות בתצורת STOBAR, וכן מאפשר למטוסי המראה ונחיתה אנכית או קצרה להמריא עם מטען כבד יותר.
אורכו של סיפון הטיסה של נושאות המטוסים הגדולות ביותר כיום (2017) הוא כ-330 מטרים, לעומת אורכם של מסלולי המראה בבסיסים קרקעיים, שאורך הקצרים שבהם הוא כ-900 מטרים, ובדרך כלל אורכם 2,000 מטרים ויותר - פי שישה ויותר.
כדי לאפשר את המראתם של מטוסי קרב ותקיפה סילוניים נמצא על סיפון הטיסה מתקן הנקרא מעוט, קטפולטה, בשבאמצעותו מתבצעת ההמראה.
המעוט פועל באמצעות קיטור בלחץ גבוה הנוצר במנועי האונייה.
המטוס מחובר למעוט, ועם קבלת האישור נעה זרוע המעוט במהירות רבה קדימה ובתוך 2 - 4 שניות מספקת למטוס את המהירות הנדרשת להמראה.
בדרך כלל נמצאים על סיפוני טיסה שניים עד ארבעה מעוטים.
הנחיתה על נושאות המטוסים הראשונות היו פשוטות מאוד, וכללו צוות של ימאים שהיו רצים אל המטוס הנוחת ואוחזים בכנפיו כדי להאט אותו.
מכיוון שמהירותם ומשקלם של המטוסים הראשונים הייתה נמוכה היה נוהל מסוכן זה אפשרי.
בנוסף הותקנו באוניות רשתות שנועדו לסייע בעצירת המטוס אם נוהל ההאטה הידנית היה נכשל, אך בלימה ברשתות כאלה הייתה עלולה לגרום לנזקים למטוס הנוחת.
מטוסים מודרניים, שמהירותם ומשקלם גדולים בהרבה, נעזרים בכבל עצירה כדי לבלום את נחיתתם.
כאשר המטוס מתקרב לנחיתה נשלף וו עצירה בחלקו האחורי של המטוס, וזה נתפס באחד הכבלים ומביא לעצירת המטוס.
באוניות מוקדמות היה מספר רב של כבלי עצירה על סיפון הטיסה, אך כיום באוניות של צי ארצות הברית ישם ארבעה כבלים המתוחים לרוחב הסיפון, במרחק של 6.1 מטרים זה מזה (20 רגל).
כל כבל מחובר בשני קצותיו לצילינדר הידראולי, המאפשר מתיחה מסוימת של כבל העצירה מחד, ומאידך ספיגת האנרגיה ועצירת המטוס.
כבלי העצירה בנויים כך שיוכלו לבלום מטוס במשקל עד 24 טון המגיע לנחיתה במהירות 240 קמ"ש בתוך 98 מטרים.
במקרי חירום, כאשר המטוס אינו יכול להסתייע בכבל עצירה, נמצאת על סיפון הטיסה רשת עצירה, שתכליתה לבלום את המטוס הנוחת.
סימול צבעי אפודי אנשי הסיפון
לבן: קציני טיסה האחראים על הפעילות בסיפון
צהוב: מכווינים שתפקידם להנחות את הטייסים בעת הנסיעה על הסיפון וכן להזניק את המטוסים לאחר שהסתיימו כל ההכנות
ירוק: אחראים לתפעל את ציוד ההאצה והעצירה בסיפון וכן להתאים את מהירות ההזנקה למשקל המטוס
אדום: אחראים על חימוש המטוס ועל כיבוי אש
חום: אחראים על תחזוקת המטוסים
סגול: אחראים על תדלוק המטוסים בהתאם למשימה ולציוד הנמצא עליהם
כחול: אחראים לשינוע המטוסים בסיפון הטיסה
כסוף: חילוץ אנשי צוות טיסה בעת התרסקות
סיפוח יהודה ושומרון לישראל הוא רעיון מצד גורמים בימין הישראלי לבצע סיפוח של שטחי יהודה ושומרון מדינת ישראל, באופן מלא או חלקי (שטח C, וחלקים נוספים משטח B).
חלק מהתוכניות לספח את יהודה ושומרון למדינת ישראל קשורות בפתרון המדינה האחת, וחלקן קשורות באידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה.
הרעיון הוצע פעמים רבות מאז שהאזור נכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים בשנת 1967.
מאז מלחמת ששת הימים סופחו רק מזרח ירושלים ורמת הגולן למדינת ישראל.
שאר השטחים היו כפופים לממשל צבאי שנוהל באמצעות המנהל האזרחי ויחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים, ומשנת 2023 מנוהל גם באמצעות מנהלת ההתיישבות במשרד הביטחון.
במשך השנים, הוחלו חלקים מהחוק הישראלי דרך צווים צבאיים על ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
הקהילה הבין-לאומית רואה את יהודה ושומרון כשטח כבוש לפי המשפט הבינלאומי, ומרבית מדינות העולם רואות בכל ניסיון ישראלי לסיפוח חד־צדדי של שטחים שם הפרה של הדין הבינלאומי.
החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם והאסיפה הכללית קובעות כי ההתנחלויות הישראליות בגדה המערבית אינן חוקיות לפי פרשנות המקובלת של אמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת העברת אוכלוסייה אזרחית של מדינה כובשת לשטח כבוש, והן קוראות לשמור על פתרון שתי המדינות כפי שהוגדר בהסכמים בינלאומיים שונים.
מבחינת מדינות מערביות, מדינות אירופה ואוסטרליה, מתנגדות לסיפוח יהודה ושומרון וכך גם ממשלת ארצות הברית לדורותיהן.
ממשל ארצות הברית תחת הנשיא טראמפ הציע בשלב מסוים את "תוכנית המאה" אפשרויות של החלת ריבונות על חלקים מהשטח, אך בשנת 2025 הודיע הבית הלבן כי אינו תומך בסיפוח כולל חד-צדדי של הגדה המערבית, ודרש לשמור על תהליך משא ומתן בין הצדדים.
על פי כתב המנדט של חבר הלאומים לארץ ישראל – הספר הלבן הראשון, שתוקף בחוקת האו"ם, נועדו חלק משטחי ארץ ישראל המערבית מנהר הירדן ועד לים התיכון, להתיישבות יהודית כחלק מבית לאומי לעם היהודי.
בתוכנית החלוקה של 1947, רוב שטחי יהודה ושומרון היו מיועדים למדינה הערבית של ערביי ארץ ישראל.
לאחר סיום המנדט הבריטי ירדן כבשה בכוח שטחים אלו, ומשנת 1948 עד 1967 היו נתונים לשלטון ירדן.
נציגי ההנהגה הפלסטינית הביעו את תמיכתם במלך ירדן בקונגרס יריחו ב-1 בדצמבר 1948, ובכנסים נוספים שנערכו באותה שנה.
בשנת 1950 סיפחה ירדן באופן רשמי את שטחי יהודה ושומרון והעניקה לתושביהם אזרחות ירדנית מלאה, לרבות הזכות לבחור ולהיבחר.
אולם סיפוח זה לא זכה להכרה בינלאומית.
תחת ירדן, תושבי יהודה ושומרון קיבלו כ-30 מושבים בפרלמנט, ייצוג המתאים באופן יחסי לגודל האוכלוסייה.
השליטה הירדנית קצה עם כיבוש האזור על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה הקימה ישראל באזור ממשל צבאי.
בשנת 1967 סיפחה ישראל את מזרח ירושלים, על ידי צו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז–1967. רוב המדינות והארגונים הבין-לאומיים אינם מכירים בסיפוח.
עוד קודם לכן רוב המדינות לא הכירו דה יורה בירושלים כבירת ישראל.
לפי אמנת ז'נבה הרביעית, עליה חתומה ישראל, מעמדם של יהודה ושומרון הוא כשטח כבוש מכיוון שהשטח נתפס בידי צבא, והוא הריבון בשטח.
החוק החל על הפלסטינים באזורים אלה הוא החוק הירדני, שחל בהם טרם מעברם לשליטת ישראל, עם תוספות של החוק הצבאי הישראלי.
לפי אמנת ז'נבה הרביעית (1949), המבוססת על אמנות האג משנת משנת 1907, שטחי יהודה ושומרון מוגדרים כשטח כבוש מכיוון שהשטח נתפס בידי צבא, והצבא הוא הריבון בשטח.
החוק החל על הפלסטינים באזורים אלה הוא החוק הירדני, שחל בהם טרם מעברם לשליטת ישראל, שעליו נוספו צווים צבאיים של צה"ל.
חלק מחוקי מדינת ישראל הוחל על הישראלים המתגוררים בשטחים אלה באמצעות תקנות שעת חירום המכונים "תקנות יו"ש".
לאחר הקמת ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון, חוקקה הכנסת תקנות המעניקות לבתי המשפט הישראלים סמכות שיפוטית על הפרות חוק שביצעו אזרחים ישראלים בשטחי יהודה ושומרון.
כתוצאה מצעד זה פועלות ביהודה ושומרון שתי מערכות משפט וחוק: לישראלים ולפלסטינים.
כפילות זו משמשת את הטענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל.
חלק מן ההצעות להחיל ריבונות על שטחי יהודה ושומרון למדינת ישראל כוללות החלת החוק הישראלי, באופן מלא או חלקי, על התושבים הפלסטיניים.
מעמד אדמות המדינה בשטח C
על פי כללי המשפט הבין-לאומי ועל פי דיני המקרקעין העותמאנים, סתם קרקע מוחזקת על ידי הריבון, גם כשהריבון הוא כובש.
על פי הסכמי אוסלו, שטחי A ו-B נתונים לשליטה אזרחית פלסטינית, כך שהרשות הפלסטינית רשאית להחליט על מדיניות הכרזת האדמות שברשותה כאדמות מדינה בהתאם לשיקוליה.
לפי נתוני המנהל האזרחי, כפי שסוכמו על ידי תנועת שלום עכשיו, כ-600 אלף דונם מאדמות המדינה בשטחי C, הנתונים על פי הסכמי אוסלו לשליטה ישראלית אזרחית, הוקצו להתיישבות ישראלית, 1,624 דונם הוקצו לפלסטינים, מתוכם כ-630 דונם לקיבוע שבטים בדואים, ו-669 דונם פיצוי לפלסטינים שהועברו.
על אדמות המדינה נבנו במהלך השנים גם מבנים בלתי חוקיים של פלסטינים בהיקפים גדולים, וכן מספר מאחזים בלתי חוקיים של יהודים.
יש הטוענים לאמצעי נוסף לסיפוח קרקעות נעשה באמצעות הכרזה על שטחים כ"שטחי אש".
כך למשל, בשטחי אש 918, 912 ו-904, ההכרזה על שטחי אש נעשית באופן מלאכותי, על-מנת לאפשר את פינוי היושבים בקרקע, ובהמשך להכריז עליה כ"אדמת מדינה" הניתנת להקצאה על-פי שיקולי הריבון (המפקד הצבאי).
בעוד הרשות הפלסטינית היא בעלת ריבונות על בנייה בשטחי A ו־B, המהווים 40% משטח הגדה, מתאפשרת אכיפה על בנייה סמוכה לכבישים והתנחלויות, וגם הריסת בתים משיקולי ביטחון.
הצעות לסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל
במהלך השנים הועלו מספר רעיונות והצעות להחלת חוקי מדינת ישראל על שטחי יהודה ושומרון.
הצעות להחלת ריבונות בשטח יישובים יהודיים
בשנת 2000, בימי הגישו חברי הכנסת ישראל כץ, יאיר פרץ, יולי אדלשטיין ואמנון כהן הצעת חוק להחלת ריבונות ישראל על יישובים יהודיים ביהודה ושומרון וחבל עזה.
החלת ריבונות באופן חד צדדי וסיפוח גושי ההתיישבות
בשטח C קיימת שליטה ישראלית מלאה, ביטחונית ואזרחית.
נפתלי בנט הציע בשנת 2012 להחיל ריבונות פורמלית על שטח זה לישראל ולתת חיזוק חוקי למצב ששורר בפועל, במסגרת "תוכנית ההרגעה".
ב-2014 הוא שיגר מכתב לבנימין נתניהו ובו דרישה לספח לישראל את גושי ההתנחלויות סביב אריאל, מעלה אדומים, אלפי מנשה וגוש עציון.
בשנת 2016 אמר: "בנושא ארץ ישראל אנחנו צריכים לעבור מבלימה להכרעה.
אנחנו צריכים לסמן את החלום והחלום הוא שיהודה ושומרון יהיו חלק מארץ ישראל הריבונית".
לאחר קמפיין של מועצת יש"ע ושדולת ארץ ישראל שהחל בשנת 2016, הגישו יואב קיש ובצלאל סמוטריץ' הצעת חוק לסיפוח מעלה אדומים.
בהקשר זה הודיעה הרשות הפלסטינית: "סיפוח מעלה אדומים יביא לסיום תהליך השלום.
בשנת 2013, חברות הכנסת ציפי חוטובלי ומירי רגב הביעו תמיכה בסיפוח מלא של שטחי יהודה ושומרון למדינת ישראל.
חוטובלי אמרה: "הפרדיגמה של הסכמי אוסלו התרסקה.
הגיעה העת לזנוח את פתרון שתי המדינות לטובת פתרון מדיני אחר והוא סיפוח אזרוח – החלת הריבונות באיו"ש ומתן אזרחות ישראלית לפלסטינים".
רגב הקימה בכנסת את "השדולה להחלת החוק הישראלי ביהודה ושומרון", ואמרה: "כפי שהחלנו את החוק הישראלי ברמת הגולן ובמזרח ירושלים, שום דבר לא אמור למנוע מאיתנו את החלת החוק הישראלי גם על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון".
נפתלי בנט התייחס לעניין במאמרו "תוכנית ההרגעה" מפברואר 2012 ואמר שלדעתו סיפוח מלא של יהודה ושומרון על שני מיליון הערבים שבתוכם אינו ישים.
היו שהציעו החלת ריבונות מלאה, ללא זכות הצבעה לפלסטינים.
כך למשל אמר מיקי זוהר בריאיון בשנת 2017. על הצעה זו הגיב שר הביטחון אביגדור ליברמן, ואמר שסיפוח ללא זכות הצבעה לפלסטינים יגרור משבר עם הממשל האמריקאי והקהילה הבין-לאומית.
עוד אמר: "החלת הריבונות על יהודה ושומרון תביא לקליטת 2.7 מיליון פלסטינים בישראל [...] בהתאם לחוק הישראלי הם חייבים לקבל מינימום מעמד של תושבים.
זה אומר מהיום הראשון 20 מיליארד שקל רק מביטוח לאומי לדמי אבטלה ודמי לידה ותשלומים נוספים.
אני לא מדבר על תקציבי משרדי פנים שיכון ומשרדים נוספים שגם הם ילכו לשם".
בשנת 2017 פרסם בצלאל סמוטריץ' את "תוכנית ההכרעה" הכוללת סיפוח מלא ללא זכויות אזרחיות ופוליטיות.
תוכניתו כוללת עידוד הגירה עם סיוע כספי, או תושבות ללא אזרחות לפלסטינים, שירוכזו ב-6 מחוזות מוניציפאליים שונים: ג'נין, שכם, רמאללה, בית לחם, חברון ויריחו.
לדבריו, "מי שלא יסכים לכך - מלחמת חורמה בלי פשרות".
אולם ב־2025 הציג תוכנית מעט שונה, בה הוצע להחיל ריבונות על 82% מיו"ש, כך שהערים הערביות הגדולות לא נכללות.
בשנת 2014 הוצע "חוק הנורמות" בוועדת השרים לענייני חקיקה, שבו מוצע להחיל באופן ישיר את חוקי הכנסת על התושבים הישראליים ביהודה ושומרון.
החוק הוגש פעמיים אך לא קודם, ובשנת 2016 הודיעה שרת המשפטים איילת שקד כי היא פועלת לגבש מתווה חלופי להחלת החקיקה הישראלית ביהודה ושומרון.
על פי המתווה, שתוכנן ביחד עם השר יריב לוין בוועדת השרים לענייני חקיקה, תגובש הנחיה לפיה כל הצעת חוק ממשלתית תעבור באופן אוטומטי גם בצו אלוף ותחול על שטחי יהודה ושומרון.
הליך החקיקה נעצר עם סיום כהונתה של הכנסת העשרים וארבע.
שורה של חוקים מסוג זה מייצרים סיפוח דה פקטו בשטח.
במהלך השנים עלו הצעות לספח התנחלויות לשטח המוניציפלי של ירושלים, ובכך לספח אותן למדינת ישראל.
בשנת 2000, כחלק ממתווה קלינטון, עלתה האפשרות להוציא משטח השיפוט של ירושלים את כפר עקב, שועפאט, בית חנינא וצור באהר, ובמקביל לספח לירושלים את מעלה אדומים וגבעת זאב.
בשנת 2008 הועלתה שוב הצעת חוק לסיפוח מעלה אדומים.
ב־2017 העלה חבר הכנסת יואב קיש הצעת חוק בשם "ירושלים ובנותיה" שביקשה לספח לירושלים את ביתר עילית, מעלה אדומים, גבעת זאב, אפרת וגוש עציון, ולנתק מירושלים את מחנה שועפאט, כפר עקב וענאתא, אך לא הצליח להשיג רוב בכנסת.
בשנת 2022 הועלתה ההצעה שוב על ידי חברי הכנסת מהאופוזיציה ישראל כ"ץ ובנימין נתניהו.
בשנת 2018, בכנסת ה-20 בלם ראש הממשלה בנימין נתניהו מספר יוזמות שעלו מימין להחלת ריבונות ביהודה ושומרון, מעלה אדומים ואזורים נוספים.
באפריל 2019, יומיים לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הבטיח נתניהו כי יקדם ריבונות ישראלית בשטחי יהודה ושומרון.
בספטמבר 2019, במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים ועם פרסום תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, הודיע נתניהו על כוונתו להחיל את הריבונות הישראלית על בקעת הירדן וצפון ים המלח.
יו"ר מועצת יש"ע דוד אלחייני, שנסע עם נתניהו לוושינגטון, הכריז כי הוא מתנגד לתוכנית, מכיוון שהיא מכירה בהקמת מדינה פלסטינית.
עם זאת, הצבעה בממשלה על החלת ריבונות שאמורה הייתה להתקיים ב-2 בפברואר 2020 בוטלה על רקע התנגדות הממשל האמריקאי.
עם הקמת הממשלה ה-35 סוכם כי החלת הריבונות לא תתבצע לפני 1 ביולי 2020, בכפוף להסכמות.
הממשל האמריקאי מחד ריכך את עמדתו ביחס להתנחלויות ומאידך הקונגרס קיבל הצעה המתנגדת לסיפוח.
המתמודדים הדמוקרטים לנשיאות ארצות הברית מתחו ביקורת על החד צדדיות שבתוכנית המאה.
כמו כן סיפוח הבקעה מנוגד לעמדת רוב הקהילה הבין-לאומית.
בני גנץ, ראש הממשלה החלופי ושר הביטחון, פנה לאלופי צה"ל לשעבר אבי מזרחי, רוני נומה ויעקב אייש, והציע להם לעמוד בראש גוף שייקרא "מנהלת הסיפוח", שמטרתו להכין את צה"ל לקראת מהלך החלת הריבונות בשטחי יהודה ושומרון ולבצע עבודת מטה, אך שלושתם סירבו.
באוגוסט המהלך בוטל, בהתאם להסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל המנרמל את היחסים בין המדינות.
ב-11 בנובמבר 2024 שר האוצר בצלאל סמוטריץ' הודיע על כוונתו להוביל מהלך של ריבונות בשטחי יהודה ושומרון.
זמן קצר לאחר מכן אמר גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי לאחר שובו של דונלד טראמפ לבית הלבן יש להחזיר את אפשרות הריבונות על יהודה ושומרון לסדר היום.
במאי 2025 העבירו השרים רון דרמר וגדעון סער מסרים לשרי החוץ בממלכה המאוחדת, צרפת, קנדה ומדינות נוספות, בהם נאמר כי אם מדינות אלה יכירו במדינה פלסטינית אז ישראל תנקוט צעדים חד-צדדיים בתגובה, בהם סיפוח שטחי C ולגליזציה של מאחזים לא חוקיים.
ביולי 2025 אישרה הכנסת הצעה הצהרתית לסדר, הקוראת לממשלת ישראל לפעול בהקדם להחלת הריבונות – המשפט, השיפוט והמינהל הישראלי על כלל מרחבי ההתיישבות היהודית על שלל צורותיה ביהודה, שומרון ובקעת הירדן.
בספטמבר 2025 הציג סמוטריץ' יחד עם מנהלת ההתיישבות תוכנית ל"החלת הריבונות הישראלית" על 82% משטחי יהודה ושומרון, בהם נמצאים גושי ההתנחלויות וכן כ-80,000 פלסטינים.
השר הציג מפה לפיה בין השטחים המסופחים ישנם חלקים שבהם יש לרשות הפלסטינית סמכויות אזרחיות.
על רקע התנגדות של הנשיא טרמאפ, נעצה התוכנית.
בספטמבר 2025 דיווח האתר האמריקני "פוליטיקו", כי טראמפ הבטיח למנהיגי מדינות ערב כי לא יאפשר לישראל לספח את הגדה המערבית.
באוקטובר 2025 הביעו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וסגנו ג'יי.
ואנס התנגדות לתוכנית הסיפוח, והבהירו כי היא לא תמומש.
במהלך השנים נעשו צעדים שונים מחזקים את האחיזה הישראלית ביהודה ושומרון, ללא הכרזה פורמלית על סיפוח.
בין צעדים אלה, מוחלות נורמות מתחום המשפט הישראלי על שטחי יהודה ושומרון באמצעות צווי אלוף, וקיימת הסתמכות רבה וגדלה של בית המשפט העליון על הדין הישראלי בעתירות הנוגעות ליהודה ושומרון, אף שאינם בריבונות רשמית של המדינה.
בפברואר 2026 הודיעו השרים בצלאל סמוטריץ' וישראל כ"ץ כי הקבינט המדיני-ביטחוני אישר לגורמי אכיפה לפעול בשטחי A ו־B בתחומים אזרחיים, "בכל הנוגע לעבירות מים, פגיעה באתרי ארכיאולוגיה מפגעים סביבתיים המזהמים את האזור כולו".
זאת בניגוד להסכמי אוסלו, שקובעים כי לגורמי אכיפה ישראלים אין סמכות בשטחי A ו־B בנושאים אזרחיים.
השרים הוסיפו כי הקבינט אישר גם להקל על מכירת קרקעות ליהודים בשטחים הפלסטיניים, ולהעביר סמכויות במערת המכפלה ובקבר רחל מידי העיריות הפלסטיניות לידי המנהל האזרחי.
פעולות בירוקרטיות שונות מבססות ריבונות אזרחית ישראלית – ולמעשה סיפוח דה פקטו – בשטחי ההתנחלויות בעיקר, וגם בכלל שטחי C.
פעולות אלה כוללות העברת סעיפי תקציב, שינוי עקרונות תכנון, זירוז תהליכי היתר בנייה, העברת סמכויות בנוגע למעמד הקרקעות ביהודה ושומרון, פיתוח תשתיות לטובת התנחלויות ושילובן של התנחלויות במערך התשתיות והחוק האזרחי של ישראל.
בנוגע לשטחי C בכלל, לאחר הקמת מנהלת ההתיישבות האזרחית במשרד הביטחון במרץ 2023, הועברו רוב הסמכויות הנוגעות לשירותים אזרחיים מהמנהל האזרחי הצבאי אליה, בהן היתרי בנייה, אכיפה, ומים בשטחים אלה.
היועץ המשפטי לאיו"ש, שהיה כפוף לפרקליטות הצבאית, שוחרר מתפקידו והמחלקה שלו נסגרה.
הייעוץ המשפטי עבר לצוות משפטנים שמונו על ידי בצלאל סמוטריץ' בתוך המנהלה החדשה.
בחוות דעתו של בית הדין הבין-לאומי לצדק מיולי 2024, קבע בית הדין כי ישראל סיפחה בפועל לפחות חלקים משטח C, ללא הצהרה רשמית.
כחלק מחבילת סנקציות נגד הרשות הפלסטינית והסדרת מאחזים שהועברה בקבינט המדיני-ביטחוני כתגובה להכרת מספר מדינות במדינה פלסטינית ביוני 2024, קיבלה מנהלת ההתיישבות אחריות גם על השמורה ההסכמית.
סיפונופורים או סיפונופורות (שם מדעי: Siphonophorae) הם סדרת חסרי חוליות ממחלקת ההידרתים, קרובי משפחה רחוקים של המדוזות.
כמותם הם צפים על זרמי הימים והאוקיינוסים והם בעלי זרועות המכילות ארס.
כל סיפונופרה מורכבת ממאות יצורים קטנים המקימים מושבות ענק צפות וכולם נעים כגוף אחד.
הסיפונופרה הגדולה ביותר שהייתה ידועה עד מרץ 2020 הייתה סיפונופורה ענקית שיכולה להגיע אף לאורך של 40–50 מטר - יותר ארוכה מלווייתן כחול.
הנחילים נעים בין זרמי האוקיינוס ומצויים מפני המים עד לאזור התהומות והם צדים יחדיו, מעכלים יחד ושטים יחד במים.
באפריל 2020 התגלתה באוקיינוס ההודי ליד חופי אוסטרליה סיפונופורה מהסוג Apolemia שאורכה מוערך ב-120 מטר.
הסיפונופרה נמצאה מגולגלת כספירלה בקוטר 15 מ' והיקף 50 מ'.
זהו בעל החיים הארוך ביותר הידוע למדע.
חלק ממינים אלה כמו השלפוחן יכולים לצוף ולהפליג על פני המים בעזרת תאי אוויר.
משפחה Prayidae - בה סיפונופורה ענקית
משפחה Physaliidae - בה המין שלפוחן מצוי
סיפונופורה ענקית (שם מדעי: Praya dubia) היא סיפונופורה שחיה באוקיינוס באזור התהומות, בעומקים של 700 עד 1000 מטר ותחום תפוצתה הוא מאיסלנד בצפון ועד צ'ילה בדרום.
הסיפונופורה הענקית שייכת למחלקת ההידרתים והיא למעשה מושבה של מאות יצורים קטנים (הנקראים זואואידים) שלכל אחד התמחות משלו והם חיים ביחד בסימביוזה מוחלטת.
הזואואידים אינם יכולים לשרוד לבדם ותלויים בשאר חבריהם למושבה.
הסיפונופורה נמצאת על הגבול שבין מושבה של בעלי חיים להפיכה לבעל חיים מורכב, בו פרטי המושבה הם למעשה איבריו.
ייחודה הוא גודלה הענק: היא יכולה להגיע לאורך של עד אך הקוטר שלה הוא כשל מוט מטאטא.
היא הייצור הימי השני באורכו אחרי תולעת שרוך הנעל, ובאורכה עולה על הלווייתן הכחול הענק, בעל החיים הגדול ביותר (אורכו: 27–33 מטר, משקלו: 150–177 טון מטרי).
Praya dubia שוחה בצורה פעילה במים ומושכת את טרפה באמצעות הארה ביולוגית בצבע כחול.
כאשר היא נמצאת באזור עשיר במזון היא מפרישה רעל חזק אשר משתק או הורג את טרפה.
בשנת 2020 נתגלתה סיפונופורה אחרת, יותר ארוכה - כ-, דבר שהופך אותה ליצור החי הארוך ביותר (אפילו יותר מתולעת שרוך הנחל).
מרפסת תצפית (סיפון תצפית), מצע תצפית או פלטפורמת צפייה היא פלטפורמת תיירות מוגבהת, הממוקמת בדרך כלל על מבנה ארכיטקטוני גבוה, דוגמת גורד שחקים או מגדל תצפית.
סיפוני תצפית סגורים לעיתים בשל תנאי מזג האוויר, ורק מעטים עשויים לכלול טלסקופים המופעלים עם מטבעות לטובת צפייה במקומות רחוקים.
רשימת מרפסות תצפית ציבוריות לפי גובהן
רשימת סיפוני תצפית הגבוהים ביותר לפי סוג
ציר הזמן של סיפוני התצפית הגבוהים בעולם
זהו ציר זמן של התפתחות סיפוני התצפית הגבוהים בעולם מאז חנוכת אנדרטת וושינגטון בשנת 1885.
שיא מוחזק שם ומיקום נבנה גובה מרפסת התצפית הגבוהה ביותר הערות מ ל 1885 1889 אנדרטת וושינגטון, וושינגטון די.סי., ארצות הברית 1889 היה המבנה הגבוה בעולם בסיומו.
1931 1973 בניין אמפייר סטייט, ניו יורק, ארצות הברית 1931 מרפסת תצפית שנייה נמצאת בקומה 86 בגובה 320 מטר מעל פני האדמה.
1973 1974 מרכז הסחר העולמי, ניו יורק, ארצות הברית (מאמר) 1973 נמדד מגובה פני הים, מפלס הרחוב היה 10 מטרים מעל פני הים.
מצפה כוכבים מקורה בקומה 107 של מגדל דרום נפתח ב-4 באפריל 1973. נהרס במהלך פיגועי 11 בספטמבר.
1974 1975 מגדל ויליס, שיקגו, ארצות הברית 1974 נמדד מכניסה לרחוב פרנקלין, נפתחה מרפסת התצפית בקומה 103 ב־22 ביוני 1974 1975 1976 מרכז הסחר העולמי, ניו יורק, ארצות הברית (מאמר) 1973 נמדד מגובה פני הים, מפלס הרחוב היה 10 מטרים מעל פני הים.
מצפה כוכבים חיצוני על גג המגדל הדרומי נפתח ב־15 בדצמבר 1975. נהרס במהלך פיגועי 11 בספטמבר.
1976 2004 מגדל CN, טורונטו, אונטריו, קנדה 1976 שני סיפוני תצפית נוספים 342 ו-346 מטרים מעל פני האדמה.
2004 2008 טאיפיי 101, טאיפיי, טאיוואן (הרפובליקה של סין) 2004 שני סיפוני תצפית נוספים נמצאים ב (מצפה כוכבים חיצוני בקומה 91) ו - (מצפה כוכבים מקורה 89).
2008 2011 המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי, שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין 2008 סיפוני תצפית אחרים נמצאים ב ו - .
2011 2014 מגדל קנטון, גואנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין 2011 מרפסת התצפית החיצונית על הגג נפתחה בדצמבר 2011. במגדל ישנם כמה סיפוני תצפית פנימיים נוספים, הגבוהים ביותר ב .
2021 (הערכה) מגדל דובאי אחד, דובאי, איחוד האמירויות.
2025 (הערכה) מגדל Signature ג'קרטה, ג'קרטה, אינדונזיה.
2024 (est) Hermitage Plaza (המגדל הדרומי), פריז, צרפת.
סיפור אהבה היא סדרת טלוויזיה אנתולוגית קומית רומנטית שנוצרה על ידי סם בויד שעלתה לשידור בשירות הסטרימינג HBO Max ב-27 במאי 2020. ביוני 2020 חודשה הסדרה לעונה שנייה שעלתה בבכורה ב-28 באוקטובר 2021. בישראל משודרת הסדרה בערוץ yes DRAMA וזמינה בספריית ה-VOD של חברת yes.
סדרת אנתולוגיה העוקבת אחר אדם אחר בכל עונה ממערכת היחסים הראשונה שלו ועד הרומן האחרון שלו.
אנה קנדריק בתפקיד דרבי קרטר
זואי צ'או בתפקיד שרה יאנג, השותפה והחברה הכי טובה של דרבי
סאשה קומפר בתפקיד מלורי מור, שותפה וחברה נוספת של דרבי
פיטר ואק בתפקיד ג'ים, בן הזוג של שרה ואחר כך האקס שלה
ויליאם ג'קסון הרפר (עונה 2)
את הסדרה מקריינת לזלי מנוויל.
ג'ין הא בתפקיד אוגי ג'ונג
הופ דייוויס בתפקיד קלאודיה הופמן, אמה של דרבי
סקוט מק'ניירי בתפקיד בראדלי פילד
מורין סבסטיאן בתפקיד קייט פילד
גאס הלפר בתפקיד דני שני-טלפונים
ניק תון בתפקיד מגנוס לונד
ג'יימס לגרוס בתפקיד לארי קרטר
ג'קסון דמוט היל בתפקיד האנטר קרטר
סיבאן פאלון הוגאן בתפקיד הפסיכולוגית של דרבי
קורטני גרוסבק בתפקיד דרבי קרטר (נערה)
ג'ון גלאגר ג'וניור בתפקיד לוק דוכארם
גריפין גלוק בתפקיד לוק דוכארם (נער)
קינגסלי בן אדיר בתור גרנט
סיפוח בקעת הירדן לישראל הוצע ונתמך על ידי פוליטיקאים ישראלים רבים מאז החל השלטון הישראלי על יהודה ושומרון ב-1967. הרעיון בא לידי ביטוי בתוכנית אלון שהוגשה בשנת 1967 על ידי שר העבודה יגאל אלון, ובתוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
על פי נתוני בצלם, כ-65,000 פלסטינים וכ-11,000 מתנחלים ישראלים מתגוררים בבקעת הירדן.
על פי נתוני שלום עכשיו, ההצעה כוללת את סיפוחן של כ-30 התנחלויות ו-18 מאחזים שבהם מתגוררים 12,778 מתנחלים, וכן 48 יישובים פלסטיניים בשטח C.
בבקעה נמצאים גם 15 יישובים בשטחי A ו-B, בהם מתגוררים 44,715 פלסטינים.
תוכנית אלון הייתה תוכנית מדינית שהציעה שהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים יחולקו בין ישראל לבין ישות אוטונומית בשליטת תושבי השטחים הפלסטינים או בקונפדרציה עם ממלכת ירדן.
התוכנית הוגשה בשנת 1967 על ידי יגאל אלון, שר החקלאות, לראש הממשלה לוי אשכול.
התוכנית לא התקבלה באופן רשמי, אך הייתה לה השפעה מרכזית על מדיניות ההתיישבות הישראלית ביהודה, שומרון וחבל עזה של ממשלות המערך והעבודה, עד עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977.
ב הוגשה על ידי חברי הכנסת משה פלד, אליעזר זנדברג, רפאל איתן, פיני בדש, וחיים דיין הצעת חוק להחלת ריבונות על בקעת הירדן ומדבר יהודה.
הצעת חוק דומה הוגשה על ידי חבר הכנסת אליהו בן-אלישר.
ב הועלתה הצעת חוק לסיפוח בקעת הירדן על ידי חבר הכנסת אבנר חי שאקי.
ב הוגשה הצעת חוק להחלת המשפט הישראלי בבקעת הירדן על ידי סיעת איחוד לאומי-ישראל ביתנו.
הצעת חוק דומה הוצעה על ידי חברי הכנסת ישראל כץ, יאיר פרץ, יולי אדלשטיין, דוד אזולאי ואמנון כהן.
ב הגיש חבר הכנסת ישראל כ"ץ הצעת חוק להחלת ריבונות ישראל על בקעת הירדן.
ב-10 בספטמבר 2019, במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-22, הציג ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו תוכנית לסיפוח בקעת הירדן.
על פי התוכנית, יסופחו בבקעת הירדן השטחים בין נהר הירדן לציר אלון, קו הגבול שהוצע במסגרת תוכנית אלון.
נוסף על כך, יסופחו אזורים הגובלים בחוף הצפוני של ים המלח, ויריחו תהיה מובלעת בתוך השטח המסופח.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש, הוסכם כי 1 ביולי 2020 יהיה התאריך שבו תעלה סוגיית הסיפוח לדיון ב ובממשלת ישראל, אם כי בפועל סיפוח כזה לא בוצע במועד הנקוב.
ב-13 באוגוסט 2020, עם חתימת הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל, הודיע נתניהו על השעיית כוונותיו לספח את בקעת הירדן, כחלק מתנאי ההסכם שהציבה איחוד האמירויות הערביות.
סיפוח דרום ומזרח אוקראינה הוא אירוע שהתרחש ב-30 בספטמבר 2022, במסגרת מלחמת רוסיה-אוקראינה, כאשר רוסיה הכריזה על סיפוח ארבעה מחוזות של אוקראינה – לוהנסק, דונצק, זפוריז'יה וחרסון – אף שצבאה לא שלט באופן מלא על אף אחד מהם.
ארבעת המחוזות שסופחו מהווים כ-15% משטחה של אוקראינה.
הסיפוח התרחש שבעה חודשים לאחר הפלישה הרוסית לשטח אוקראינה, ופחות מחודש לאחר תחילת מתקפת הנגד האוקראינית באזור חרקוב.
מדובר בסיפוח הגדול ביותר של שטח באירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
סיפוח מחוזות זפוריז'יה וחרסון, נתן לרוסיה גשר יבשתי, שחיבר בינה לבין חצי האי קרים, שסופח אף הוא על ידי רוסיה ב-2014., ואף העניק לה דריסת רגל בגדה המערבית של הדנייפר, במערב מחוז חרסון.
מהלך הסיפוח לא הוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית.
אוקראינה, האיחוד האירופי, ארצות הברית והאומות המאוחדות טענו כי הסיפוח אינו חוקי.
נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי אמר בתגובה לסיפוח כי אוקראינה תגיש בזמן הקרוב בקשה להצטרפות לנאט"ו בהליך מזורז.
שטח הסיפוח מסתכם ביותר מ-90,000 קמ"ר.
לא ברור אם השטח המסופח הוא השטח בו שולטים בפועל הצבא הרוסי ובעלי בריתו (כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים בדונבאס), או כל השטח של ארבעת המחוזות האוקראיניים – שחלק משמעותי מתוכו עדיין נמצא תחת שליטה אוקראינית.
זמן קצר לאחר ההכרזה על הסיפוח, צבא אוקראינה השתלט מחדש את העיר לימן וסביבתה, בצפון־מערב מחוז דונצק, חדר לשטח מחוז לוהנסק (שהיה תחת שליטה רוסית מלאה מאז יולי 2022), והשתלט על חלק משטח ראש הגשר הרוסי בגדה המערבית של הדנייפר באזור חרסון, עובדה שצימצמה את השטח שבשליטת הרוסים במחוזות המסופחים.
ב-10 וב-11 בנובמבר כוחותיה של רוסיה עזבו את עמדותיהם מצפון לנהר הדייפר במחוז חרסון, ובכך איבדו את עיר הבירה המחוזית היחידה שכבשו במהלך הפלישה לאוקראינה, ששבה לידיים אוקראיניות.
צפון קוריאה וסוריה הן המדינות היחידות בעולם שמכירות בסיפוח הרוסי.
בפברואר ומרץ 2014, רוסיה כבשה וסיפחה את קרים (שטח של אוקראינה) וזאת לאחר שיזמה בחצי-האי משאל עם, בו לכאורה כ-96% מהאוכלוסייה המקומית הצביעה בעד הסיפוח.
באפריל 2014 הכריזו בדלנים פרו-רוסיים במזרח אוקראינה על עצמאותן של הרפובליקה העממית של דונצק (שהוקמה על שטחי מחוז דונצק האוקראיני) והרפובליקה העממית של לוגנסק (שהוקמה במחוז לוהנסק של אוקראינה) וזאת בעזרת תמיכה בלתי רשמית מהרוסים.
ב-21 בפברואר 2022 רוסיה הכירה באופן רשמי ברפובליקה העממית של דונצק וברפובליקה העממית של לוהנסק.
שלושה ימים לאחר מכן, רוסיה החלה פלישה בקנה מידה מלא לאוקראינה, במהלכה היא כבשה שטחים במחוזות האוקראינים דונצק, לוהנסק חרסון וזפוריז'יה.
אנליסטים צבאיים קושרים את ההחלטה לספח את המחוזות עם חולשתה של הפדרציה הרוסית בשדה הקרב.
ההכרזה על משאלי העם באה בעקבות ההתקדמות המהירה של צבא אוקראינה בשבועות שקדמו לפלישה, שהביס חיילים רוסים במחוז חרקוב ובעת ההכרזה מצוי במתקפה במזרח ובדרום.
אנליסטים מעריכים שרוסיה איבדה עשרות אלפי חיילים, הודיעה על גיוס חיילים חדשים, והתמודדה עם תגובה מתגברת על פלישתה ארוכת הטווח.
ב-20 בספטמבר הכריזו השלטונות של הרפובליקה העממית של דונייצק, הרפובליקה העממית לוהנסק, כמו גם שלטונות הכיבוש הצבאי של מחוז חרסון ומחוז זפוריז'יה על כך שיקיימו בשטחן משאלי עם להצטרפות והסתפחות לרוסיה בין 23 בספטמבר ל-27 בספטמבר.
התוצאות במשאלים הראו כי היו לכאורה אחוזי תמיכה רבים בהצטרפות לפדרציה הרוסית.
ב-29 בספטמבר דווח כי רוסיה תספח רשמית את ארבעת האזורים לוגנסק, דונייצק, זפוריז'יה וחרסון למחרת, ב-30 בספטמבר.