tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז ה-6 באוקטובר 2022 הוא נתון לסנקציות מכל מדינות האיחוד האירופי ומדינות אחרות, בשל תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
אולג ניקולאייביץ' צלקוב היה אמן נון-קונפורמיסטי רוסי, שהיה ידוע בדימויים של פרצופים צבועים בצבע בהיר, שתיארו דפוסי אלימות פסיכולוגיים פנימיים בתרבות העכשווית ומופיעים בציוריו.
בשנת 1956 נערכה תערוכת דירות ראשונה בחדר הבית של ולדימיר סלפיאן (1930–1998).
באותה תקופה הוא התקרב לחוג ציירים לא רשמי של אוסקר רבין.
בשנת 1958 סיים את לימודיו באקדמיה הלנינגרדית לאמנויות התיאטרון, שם למד תחת המעצב ומנהל תיאטרון ניקולאי אקימוב.
בשנות השישים והשבעים, בסטודיו של צלקוב במוסקבה ביקרו לאורך השנים ידוענים כמו ארתור מילר, דייוויד אלפארו סיקיירוס, רנאטו גוטוסו, ליליה בריק, אנה אחמטובה, יוסף ברודסקי, יבגני יבטושנקו (חבר קרוב של צלקוב), לואי אראגון ופבלו נרודה.
תערוכת היחיד הראשונה של צלקוב נפתחה במכון קורצ'אטוב בינואר 1966, אך לאחר יומיים סימן הק.ג.ב.
את התצוגה כבלתי מקובלת מבחינה אידאולוגית.
בשנת 1977 עבר צלקוב לפריז.
זמן מה לאחר מכן, הוא קנה חווה בצרפת, באזור שמפאן, 300 ק"מ מפריז.
שם הוא בנה סטודיו בן שתי קומות בו הוא התגורר ועבד.
גנרל לויטננט אולג אנטולייביץ' בראנוב הוא איש משטרה בכיר, מפקד משטרת העיר מוסקבה מאז 23 בספטמבר 2016.
אולג נולד ב-16 במרץ 1969 בפוטסדאם (ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, מאז 1990 - גרמניה).
כבר בילדותו עברה המשפחה למוסקבה והוא החל את שירותו במשטרת ברית המועצות בשנת 1989 כשוטר בתחנת המשטרה 173 במוסקבה.
בשנת 1999 סיים את לימודיו במכון למשפטים של משרד הפנים הרוסי (כיום האוניברסיטה המוסקבאית של משרד הפנים של רוסיה).
משנת 2000 עד 2001 שימש כראש המחלק הרביעי בלשכת המבצעים והחקירות האזורית (במחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי) של המינהל האזורי המרכזי למאבק בפשע מאורגן שתחת המנהלת הראשית למאבק בפשע מאורגן של משרד הפנים.
בשנים 2001—2003 היה ראש המחלק השלישי במחלקה למאבק בפשע מאורגן של משטרת המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי במוסקבה.
בשנת 2003 מונה לסגן ראש המחלקה למאבק בפשע מאורגן של משטרת המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי וכראש יחידת האיתור המבצעית הראשונה.
מאז 2004 היה ראש המחלקה למאבק בפשע מאורגן של משטרת המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי.
בשנת 2006 הועבר למנגנון המרכזי של משטרת העיר מוסקבה ומונה לסגן ראש המחלקה למאבק בפשע מאורגן וראש היחידה הראשונה לאיתור מבצעי.
בשנת 2008 מונה לסגן ראש המחלקה לחקירה פלילית של משטרת מוסקבה.
ב-6 במאי 2011, לאחר שעבר את המבחנים המחודשים במסגרת הרפורמה במשרד הפנים, הוענקה לבראנוב דרגת "קולונל המשטרה".
ביולי 2011 הוא עמד בראש המחלק הפלילי המוסקבאי ובכך קודם למעמד של חוקר בכיר.
על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 14 ביוני 2012, הוענקה לו דרגת "גנרל-מייג'ור המשטרה".
ב-10 באוגוסט 2012, הוא מונה לסגן מפקד משטרת העיר מוסקבה, בעוד אלכסנדר טרושקין מונה להחליפו כראש המחלק הפלילי במוסקבה.
ב-23 בספטמבר 2016, מונה בצו הנשיא הרוסי למפקד משטרת העיר מוסקבה במקומו של אנטולי יאקונין.
ב-10 בנובמבר 2017, הוענקה לבראנוב דרגת של "גנרל-לויטננט המשטרה".
אולג אלכסנדרוביץ' ורטניקוב הוא כדורגלן סובייטי-רוסי, ששיחק כקשר התקפי, חלוץ; כיום הוא עוזר מאמן ברובין קאזאן.
חבר במועדון גריגורי פדוטוב (רשימת השחקנים הרוסיים שהבקיעו יותר מ-100 שערים בקריירה).
בדצמבר 2012 הוענק לו תואר הכבוד "אגדת הכדורגל של וולגוגרד" אחרי שהבקיע 141 שערים במדי רוטור וולגוגרד בליגת העל הרוסית בכדורגל והוא גם סגן מלך השערים בכל הזמנים של הליגה הרוסית, עם 143 שערים בסך הכל.
הוא החל את הקריירה שלו במדור הכדורגל של בית הספר לנוער "יונוסט" בעיר רוודה שבמחוז סברדלובסק עם המאמן ולרי סוקולוב.
הוא שיחק עם קבוצת בית הספר בטורניר הנוער, שם הבחינו בו לוכדי הכישרונות של מועדון אורלמאש המקומי.
בכיתה ו' עבר לבית הספר לנוער של אורמאלש, שם שיחק אצל ולרי וייטנקו, שהתפרסם בשנות השבעים כגדולי הכדורגלנים במועדון זה.
את הופעת הבכורה שלו במדי אורלמאש ערך בשנת 1986 במשחק מול סבטוטכניקה ממורדוביה.
מאז 1988 עבר לשחקן קבוע בהרכב הפותח.
בהתחלה שיחק כקשר שמאלי, אך בסוף 1988 המאמן העבירו לעמדת הבלם.
הוא עבר לקבוצה המחוזית MTsOP (שהתבססה בפרבר של סברדלובסק, ורחניה פישמה).
באחד המשחקים, הבחינו בו הסקאוט של מועדון הפאר צסק"א מוסקבה והוא הובא לשחק בקבוצת "צ'ייקה-צסק"א" (קבוצת בת ששיחקה בליגה השנייה).
ורטניקוב עצמו לא רצה לעבור למוסקבה, כך שאחרי משחק לא מוצלח בגביע הסובייטי מול סוקול סראטוב הוא עזב מרצונו וחזר לסברדלובסק.
אף על פי כן, הנהלת אורלמאש שכנע את השחקן לחזור למועדון הצבאי.
לאחר 8 משחקים ששיחק ורטניקוב, המועדון קיבל הוראה לשלוח אותו ועוד כמה אנשים לחזק את מועדון סק"א רוסטוב, ששיחק בליגה הראשונה.
בכל הזמן הזה, ורטניקוב המשיך להיקרא לצסק"א, אך לא ניתנו לו ערבויות שיחק בהרכב הקבוצה הבוגרת.
בסופו של דבר, הוא פתח את עונת 1991 עם אוראלמאש, שאך זה עלתה לליגה הראשונה.
הוא חתם על חוזה לשנה עם המועדון, אחד מתנאי ההסכם היה מתן דירה.
לאחר שסיפקו לו דירה, המועדון קיווה שזה יחייב את ורטניקוב להישאר עוד תקופה מסוימת ביקטרינבורג, אך היו לו תוכניות אחרות.
בשנת 1992, בעזרת נשיא מועדון רוטור ולדימיר גוריונוב, עבר ורטניקוב לוולגוגרד.
עם רוטור הוא העביר את שנותיו הטובות ביותר: ואת ההישגים הרבים שלו בקבוצה הביא במהלך שבע שנותיו במועדון (1992—1999).
לדוגמה, במחזור השני באליפות רוסיה 1998 כבש ורטניקוב 5 שערים מול שיניק.
במשחק זה הוא קיבל 9.5 נקודות מתוך 10 אפשריות מהעיתון ספורט-אקספרס.
באותן שנים הבקיע 143 שערים ב-247 הופעות במדי רוטור והפך למלך השערים של הקבוצה והיה הראשון לזכות בפרס מלך השערים של ליגת העל הרוסית בכדורגל וזכה בתואר זה עוד פעמיים נוספות.
בשנת 2000 עזב ליוון, שם שיחק לזמן קצר באריס (סלוניקי) ואז שיחק בלירסה הבלגית, גם שם לא בהצלחה רבה.
לאחר שחזר מלירסה, שיחק בסוקול סראטוב.
לאחר שהמועדון ירד מליגת העל, שיחק במועדונים שונים בליגה הראשונה, לאחר מכן בליגת העל הקזחית.
הוא חזר לרוטור רק בשנת 2005, כשהמועדון התמודד בליגה השנייה.
בסוף העונה הוכתר אולג לשחקן הטוב ביותר באזור הדרום בליגה השנייה.
עם זאת, בשנה שלאחר מכן, מהתקשה להגיע להסכמות עם הנשיא גוריונוב, הוא נאלץ לעזוב את רוטור ולנסוע שוב לקזחסטן, שם שיחק במשך שתי עונות נוספות.
בעונת 2009 שיחק במועדון וולגוגרד, שהתמודדה בליגה השנייה; בנובמבר 2009 הוא הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
במדי נבחרת רוסיה שיחק 4 משחקים רשמיים ומשחק לא רשמי אחד נגד נבחרת פיפ"א, שהוקדש למלאת 100 שנה לכדורגל הרוסי.
השתתף בטורניר המוקדמות למונדיאל 1998.
מאז פברואר 2010, שימש כעוזר למאמן הראשי של רוטור.
בדצמבר 2010 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למאמנים בקטגוריה ב'.
ב-11 ביוני 2014 מונה למאמן רוטור וולגוגרד, עד אביב 2015. ב-17 ביוני 2015 הוא מונה לאמן את לוץ' אנרגיה מהעיר ולדיווסטוק, אך התפטר באוקטובר אותה שנה.
בעונת 2016/17 עבד כמאמן הראשי של קבוצת הנוער של אורנבורג.
ביולי 2017 הוא חזר לקזחסטן, הפעם כחבר הצוות המאמנים של רוברט יבדוקימוב במועדון "טובול".
ב-15 באוקטובר 2018, ביוזמתו של רוברט יבדוקימוב חזר לוולגוגרד ושימש כמאמן וסקאוט ב"רוטור".
בשנת 2019 מונה למאמן קבוצת המילואים רוטור-2.
מאז 2020 הוא חבר בצוות האימון של רובין קאזאן והוא משמש כעוזרו של לאוניד סלוצקי.
ב, תמך במועמד לנשיאות ולדימיר פוטין.
מלך השערים של כל הזמנים באליפות רוסיה (143 שערים).
מלך השערים של אליפות רוסיה במספר השערים לקבוצה: 141 ("רוטור")
בעל שיא שערים לעונה אחת בליגת העל הרוסית (25 שערים ב-29 הופעות בעונת 1995)
אחד משני כדורגלנים (יחד עם ויקטור פנצ'נקו) שהצליח לכבוש 5 שערים במשחק אחד באליפות רוסיה
מלך השערים של כל הזמנים בגביע הרוסי
במשך יותר מעשר שנים הוא עמד בראש מועדון 100 המבקיעים הרוסים (מראשיתו ועד ל-28 בספטמבר 2013, אז עקף אותו אלכסנדר קרז'אקוב).
חבר במועדון גריגורי פדוטוב (הכדורגלנים הרוסיים שהבקיעו יותר ממאה שערים בקריירה).
בשנים 1993, 1995, 1996 וב-1997, הוכר בתור שחקן הכדורגל הטוב ביותר ברוסיה, כשתפס את המקום השני (ספורט-אקספרס), בשנת 1998-המקום השלישי (ספורט-אקספרס).
זוכה פרס "המשחק ההוגן" על שם פיודור צ'רנקוב (1998)
מלך השערים של הליגה הסובייטית השנייה (1990)
אחיו הבכור הוא אמן ספורט בסקי קרוס קאנטרי.
יש לו גם אחות בשם אולגה.
אשתו היא לריסה (נישאו בגיל 19), לשניים בן בשם פאבל (נולד ב-8 ביוני 1991) ובת טטיאנה (נולדה ב-7 בינואר 1997).
פאבל הפך גם לכדורגלן מקצועני, שיחק בוולגוגרד, במדי רוטור ואנרגיה וולז'סקי.
אולג ולריביץ' ליאשקו (באוקראינית: Олег Валерійович Ляшко; נולד ב-3 בדצמבר 1972) הוא
חבר הראדה העליונה מ-25 במאי 2006 עד 29 באוגוסט 2019. מנהיג המפלגה הרדיקלית של אולג ליאשקו .
אולג ליאשקו נולד ב-3 בדצמבר 1972 בצ'רניהיב.
כשליאשקו היה בן שנתיים, הוריו נפרדו, ואמו שלחה אותו לבית יתומים.
בשנת 1998 קיבל תעודה מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של חרקוב.
משנת 2006 עד 2007 חבר הראדה העליונה של הכינוס החמישי מגוש יוליה טימושנקו (מס' 26 ברשימת הבחירות).
ראש ועדת המשנה לארגון עבודתה של הראדה העליונה ועדה לכללים, ואתיקה פרלמנטרית.
ב-25 במאי 2014 ליאשקו תפס את המקום ה-3 בבחירות לנשיאות , וקיבל 8.32% מהקולות.
ב-21 בינואר 2019, המפלגה הרדיקלית מינתה את אולג ליאשקו כמועמד לנשיאות אוקראינה.
על פי תוצאות הסיבוב הראשון, הוא תפס את המקום השביעי, וקיבל 5.48% (1,036,003 קולות).
בסיבוב השני הוא לא תמך לא בוולודימיר זלנסקי ולא בפטרו פורושנקו.
אולג אדולפוביץ' מאליס הוא איש עסקים רוסי, מייסד, שותף מנהל של קבוצת חברות Solvers .
החל מאוקטובר 2011 נשיא קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה.
אולג מאליס נולד ב-14 בדצמבר 1974 במוסקבה.
אח בכור - אלכסנדר , נשיא Euroset מאז 2009.
מאליס הוא בוגר האוניברסיטה הטכנית הממלכתית המוסקבאית לתעופה ע"ש ציולקובסקי .
ב-1995, יחד עם אחיו אלכסנדר, הקים את קבוצת החברות Corbina Telecom .
בשנת 2003 אולג מאליס מונה לסגן נשיא בכיר בגולדן טלקום , שם היה אחראי על אסטרטגיה ומיזוגים ורכישות.
בשנת 2012 הקים את חברת Solvers Estate , שעיקר פעילותה הוא יישום פרויקטי נדל"ן בעיר מוסקבה, לרבות מתחם העסקים אימפריה, המתחם הרב-תכליתי אימפריה-2 ואחרים.
אולג מאליס הוא בעל המניות העיקרי של PJSC "סיטי" (חברת הניהול של "מוסקבה סיטי").
אולג לאונידוביץ' סליוקוב הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל ארמייה, מפקד זרוע היבשה ב בשנים 2014-2025. משמש כסגן מזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה מ-15 במאי 2025.
אולג סליוקוב נולד ב-21 במאי 1955 בעיר סראטוב במשפחתו של איש צבא.
אבא - ליאוניד איבנוביץ' סליוקוב (1920–2006), קצין בדרגת מייג'ור גנרל, השתתף במלחמת המולדת הגדולה.
סליוקוב גדל בעיר פנזה, ב-1972 סיים את בית הספר התיכון מס' 6 של פנזה בהוראת מספר מקצועות באנגלית.
בשנת 1985 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לכוחות השריון ע"ש מרשל ברית המועצות מלינובסקי בהצטיינות.
בשנת 1996 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי.
שירת כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מפקד מטה, ומפקד גדוד במחוז הצבאי קייב .
ב-10 בדצמבר 2010, בצו של נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב, הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הרוסי.
סליוקוב פיקד על מצעדים צבאיים בכיכר האדומה במוסקבה ביום הניצחון (9 במאי) בשנים 2022-2014.
ב-22 בפברואר 2019, אולג סליוקוב קיבל את דרגת גנרל ארמייה.
הוא הפך לאיש צבא ה-65 בהיסטוריה של רוסיה המודרנית שקיבל דרגה צבאית זו.
ב-15 במאי 2025 מונה לסגן מזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
אולג פטרוביץ' באזילביץ' (אוקראינית: Оле́г Петро́вич Базиле́вич;) (6 ביולי 1938 - 16 באוקטובר 2018) היה שחק ומאמן כדורגל סובייטי ואוקראיני.
באזילביץ' שיחק את מרבית שנות הקריירה שלו בקבוצת דינמו קייב, זכה עם הקבוצה באליפות ובגביע ברית המועצות.
בשנת 1966 עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה, שם שיחק עונה אחת.
את קריירת הכדורגלן שלו סיים בשנת 1968 בקבוצת שחטאר דונצק.
בשנת 1969 עבר קורס מאמנים.
אימן תחילה את קבוצת דסנה צ'רניהיב מהליגה השלישית בברית המועצות.
אליפות ליגת העל הסובייטית: 1961
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1975
אולג נוביצקי הוא קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית והיה חבר בכמה משלחות.
אולג נוביצקי נולד בעיר צ'רוון בבלארוס הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
לאחר סיום בית ספר, בשנת 1988 הוא התחיל ללומד טיס.
הוא סיים את הלימודים עם תואר "מהנדס-טייס" בשנת 1994. לאחר סיום הלימודים נוביצקי שירת ביחידות של חיל האוויר הרוסי.
הוא שירת בבסיס בקווקז והשתתף בטיסות במצעיות במהלך המלחמות בצ'צ'ניה כטייס "סוחוי Su-25".
בשנים 2004–2006 הוא למד באקדמיה של חיל האוויר.
בפברואר 2007 נוביצקי החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר סיומו הוא היה חבר ביחידת הקוסמונאוטים.
הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות.
באוקטובר 2013 נוביצקי היה מפקד טיסה סויוז TMA-06M שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 33 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (סוניטה ויליאמס הייתה מפקדת המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת נוביצקי עבר למשלחת מס' 34 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של קווין פורד.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 143 ימים בחלל.
בנובמבר 2016 נוביצקי היה מפקד טיסה סויוז MS-03 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 50 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (שיין קימברו היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת נוביצקי עבר למשלחת מס' 51 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של פגי ויטסון.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 196 ימים בחלל.
באפריל 2021 נוביצקי היה מפקד טיסה סויוז MS-18 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 64 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (סרגיי ריז'יקוב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת נוביצקי עבר למשלחת מס' 65 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של שאנון ווקר, אקיהקו הושידה ותומא פסקה).
במהלך שהות בחלל הוא ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 190 ימים בחלל ו-כ-23 שעות בפעילות חוץ רכבית.
אולג ארטמייב הוא קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף בטיסות לתחנת החלל הבין-לאומית והיה חבר בכמה משלחות.
אולג ארטמייב נולד בריגה, אז חלק של ברית המועצות בשנת 1970. אביו שירת בצבא ברית המועצות כמהנדס ומשפחה עברה מספר מקומות מגורים בעקבות שינויים בשירותו הצבאי.
הוריו של ארטמייב הם ממוצא בלארוסי וכיום מתגוררים בבלארוס.
בשנת 1986 ארטמייב סיים לימודי בית ספר בעיירה בקרבת בייקונור ולמד הנדסת חשמל בבית ספר לטכנאים בטלין.
בשנת 1998 ארטמייב סיים לימודי הנדסת מכונות עם תואר שני מאוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
במאי 2003 ארטמייב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנים 2007 ו-2008 הוא השתתף בתוכנית מאדים 500. בשנת 2014 הוא סיים קורס הכרה עם תחנת החלל הבין-לאומית במרכז החלל ג'ונסון.
במרץ 2014 ארטמייב היה מהנדס טיסת סויוז TMA-12M שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 39 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (קואיצ'י וקאטה היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת ארטמייב עבר למשלחת מס' 40 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של סטיבן סוונסון.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של 20 שעות.
בין יתר העבודות שוחרר למסלול לוויין.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 169 ימים בחלל.
במרץ 2018 ארטמייב היה מפקד טיסה סויוז MS-08 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 55 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אנטון שקאפלרוב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת ארטמייב עבר למשלחת מס' 56 לתחנת החלל הבין-לאומית (אנדרו פויסטל היה מפקד צוות).
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-8 שעות.
בין יתר העבודות שוחררו למסלול שני לוויינים.
במרץ 2022 ארטמייב היה מפקד טיסה סויוז MS-21 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 66 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (תומא פסקה היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת ארטמייב עבר למשלחת מס' 67 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד המשלחת.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע 5 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-33 שעות.
בין יתר העבודות שוחרר למסלול 10 לוויינים.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 194 ימים בחלל.
החל משנת 2019 ארטמייב מהכן בדומה העירונית של מוסקבה.
אולג אלכסייביץ' בלוקונב (בבלארוסית: Алег Аляксеевіч Белаконеў, נולד ב-15 במאי 1965) הוא גנרל ופוליטיקאי בלארוסי, אשר כיהן כראש המטה הכללי הבלארוסי בין השנים 2014–2019, וכיום מכהן כחבר בית הנבחרים של בלארוס.
בלוקונב נולד ב-15 במאי 1965, בכפר ברבאש שבמחוז פרימוריה.
הוא למד בבית הספר הצבאי באומסק, וב-1987 החל לשרת בצבא האדום.
לאחר פירוק ברית המועצות, הוא עבר להתגורר בבלארוס, והתגייס לצבא הבלארוסי.
הוא למד באקדמיית המטה הכללי הבלארוסי, וסיים אותה ב-1999. ב-2010 הוא מונה למפקד הכוחות המיוחדים הבלארוסיים.
ב-11 בינואר 2014, מונה בלוקונב לראש המטה הכללי הבלארוסי.
הוא כיהן בתפקיד עד דצמבר 2019. לאחר פרישתו, נבחר לחבר בבית הנבחרים של בלארוס.
ב-1 באוקטובר 2021, בהלווייתו של סוכן קד"ב שנהרג בקרב יריות עם פעיל אופוזיציה, בלוקונב קרא לטבוח באנשי האופוזיציה.
אולג יבגנייוביץ' דורושצ'וק (באוקראינית: Олег Євгенійович Дорощук; נולד ב-4 ביולי 2001) הוא אתלט אוקראיני, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) ואלוף אירופה באולם (אפלדורן 2025) בקפיצה לגובה.
סגן אלוף אירופה עד גיל 18
באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה בגיור שבהונגריה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.13 מטר.
מדליית ארד במשחקים האולימפיים לנוער
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערכה באוקטובר זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה לאחר שקפץ לגבהים של 2.09 מטר ו-2.14 מטר (4.23 מטר בסיכום).
סגן אלוף אירופה עד גיל 20
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בבורוס שבשוודיה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.14 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיים במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.16 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 15 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר.
סגן אלוף אירופה עד גיל 23
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באספו שבפינלנד ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.19 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר, אחרי ג'אנמרקו טאמברי מאיטליה (2.37 מטר) ובן ארצו ולדיסלב לבסקי (2.29 מטר).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום שישי בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.31 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.34 מטר, לפני יאן שטפלה מצ'כיה (2.29 מטר) ומתאו סיולי מאיטליה (2.29 מטר).
אולג לוין (נולד ב-19 בפברואר 1973) הוא שחקן ישראלי.
לוין נולד בברית המועצות ובילדותו למד משחק בבית ספר במוסקבה ושיחק בתיאטרון נוער בליטא.
כשהיה בן 19 עלה לישראל.
שירת בחיל התותחנים ביחידת המנתץ.
בשנת 2007 השתתף בסדרת הטלוויזיה האלופה בה גילם תפקיד משנה בשם "סרגיי" ובשנה לאחר מכן גילם יועץ ב"עבודה ערבית".
בשנת 2010 השתתף בסרט "התפרצות X" ובסדרה לקהל הרוסי "בין השורות".
שיחק גם בסדרה "מילואים", במערכונים של מה קשור
בשנת 2011 גילם את "בוריס" בסדרה אליפים ובסדרה "שביתה".
ב-2012 הופיע בתפקיד הראשי "איוון" בסרט "ניקה" העוסק בגנגסטר השומר על נערה שנחטפה מביתה.
שיחק את סטאס ב"בלו נטלי" ואת יורי ב"פצועים בראש".
לוין השתתף גם בסדרות הנוער "החממה", "שוברי גלים", "שכונה" ובסדרה "חברות".
בסדרה "יום האם" גילם תפקיד משנה בשם ולאד.
ב-2018 שיחק עבריין בסדרת המתח "מלכות".
שיחק בסרטים "אודיסיאה", "מוסקבה", "פודל מזוין" ו"זוגים".
ב-2019 גילם את אנדרה, איש הביצוע של מנהל הבנק בסדרה "עיר מקלט".
לוין שיחק גם ב"בת אל הבתולה" וב"זיגי".
בשנת 2022 שיחק בסרט "חומוס FULL טריילר".
בשנת 2024 השתתף בסדרה "חולי אהבה" וגילם את דמותו של אנדריי, מנהל מועדון הסטנדאפ המתאהב בסטנדאפיסטית עדי לוי אותה גילמה השחקנית נלי תגר.
אולג בודניצקי הוא היסטוריון סובייטי ורוסי, החוקר את תולדות רוסיה במחצית השנייה של המאה ה־19 ובמאה ה־20 ואת ההיסטוריה היהודית במזרח אירופה.
הוא דוקטור למדעי ההיסטוריה, פרופסור בהאוניברסיטה הלאומית למחקר - בית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה וחבר אקדמיה אירופיאה מאז 2012.
בודניצקי היה בשנים 2011–2023 המנהל המייסד של "המרכז הבין־לאומי להיסטוריה ולסוציולוגיה של מלחמת העולם השנייה ותוצאותיה" ב, ומחברם או שותף למחברם של ספרים רבים על ההיסטוריה של רוסיה, יהודי רוסיה וההגירה הרוסית, בהם הספר "Russian Jews Between the Reds and the Whites, 1917–1920" העוסק בתפקידה של היהדות הרוסית במלחמת האזרחים.
בודניצקי נולד ב־27 במאי 1954 ברוסטוב על הדון, ובשנת 1976 סיים תואר בהיסטוריה במכון הפדגוגי הממלכתי בעיר הולדתו.
בהמשך השלים לימודי תארים מתקדמים במכון להיסטוריה של ברית המועצות באקדמיה למדעים (לימים המכון הרוסי להיסטוריה של האקדמיה הרוסית למדעים) בתחום ההיסטוריוגרפיה, המקורות ושיטות המחקר ההיסטורי, וקיבל תואר מועמד למדעים ולאחר מכן דוקטור למדעי ההיסטוריה.
הוא כיהן כחבר סגל וכראש הקתדרה להיסטוריה רוסית במכון הפדגוגי ברוסטוב, כפרופסור בהאוניברסיטה היהודית במוסקבה וכחוקר בכיר במכון הרוסי להיסטוריה של האקדמיה הרוסית למדעים.
בנוסף שימש מנהל אקדמי של המרכז הבין־לאומי לחקר יהדות רוסיה ומזרח אירופה במוסקבה.
משנת 2010 מלמד בודניצקי בהאוניברסיטה הלאומית למחקר - בית הספר הגבוה לכלכלה, שם הוא פרופסור בפקולטה למדעי הרוח ובבית הספר להיסטוריה, ומ־2014 פרופסור קבוע (Tenured Professor).
בשנים 2011–2023 שימש המנהל המייסד של המרכז להיסטוריה ולסוציולוגיה של מלחמת העולם השנייה ותוצאותיה באוניברסיטה זו, שהפך לימים למכון ללימודי ברית המועצות והתקופה הפוסט־סובייטית.
בודניצקי היה עמית מחקר במוסדות אקדמיים בינלאומיים רבים, ביניהם מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת אופסלה ומרכז הלאומי למדעי הרוח (National Humanities Center) בצפון קרוליינה (עמית בשנים 2023–2024).
בשנת 2024–2025 הוא עמית מרכז קאלמן (Cullman Center) בספרייה הציבורית של ניו יורק, שם הוא עובד על ספר העוסק באלימות חיילי הצבא האדום כלפי אזרחים בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה.
תחומי המחקר של בודניצקי כוללים את ההיסטוריה הפוליטית והחברתית של רוסיה במחצית השנייה של המאה ה־19 ובמאה ה־20, תולדות מלחמת העולם השנייה והזיכרון שלה, תולדות יהודי רוסיה ומזרח אירופה, ההגירה הרוסית והיהודית, האנטישמיות והציונות.
כמו כן הוא חוקר את תולדות הטרור המהפכני והתנועות המהפכניות ברוסיה.
1918–1957 (מוסקבה: Новое литературное обозрение, 2008) – על גורל "זהב קולצ'ק" והפיננסים של ההגירה הרוסית.
Русско-еврейский Берлин, 1920–1941 (מוסקבה: Новое литературное обозрение, 2013; עם אנדריי פוליאן) – על חיי התרבות של ההגירה היהודית הרוסית בברלין שבין שתי מלחמות העולם.
מייסד ועורך ראשי של השנתון המדעי Архив еврейской истории (מוסקבה: ROSSPEN, משנת 2004 ואילך).
אולגה האן-נוירת הייתה מתמטיקאית ופילוסופית יהודייה-אוסטרית, חברת החוג הווינאי.
האן, ילידת וינה, השלימה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת וינה ב-1902. שנה אחר כך נרשמה כשומעת קבועה ללימודי מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה.
בהמשך הפכה לתלמידת המחקר השלישית בתולדות האוניברסיטה בתחום הפילוסופיה.
עבודתה, שפורסמה ב-1911, זכתה לשבחים מאדולף שטולר (מחליפו של לודוויג בולצמן), שהנחה אותה.
ב-1911 עזבה את האוניברסיטה לטובת לימודים פרטיים.
בתחום המתמטיקה עסקה בעיקר באלגברה בוליאנית.
ב-1912 נישאה לאוטו נוירת שאותו הכירה במהלך לימודיה.
האן, שהתעוורה ב-1922, הפכה שנתיים לאחר מכן לחברה קבועה בדיוני החוג הווינאי.
בפברואר 1934 בעת שהותה במוסקבה, נאסרה בגרמניה החברות בחוג הווינאי וב"חברת ארנסט מאך".
עקב כך נמלטה, יחד עם בעלה, דרך פולין ודנמרק להאג שבהולנד, שם נפטרה שלוש שנים אחר כך.
האן הייתה אחותו של המתמטיקאי האנס האן.
אולגה טאוסקי-טוד הייתה מתמטיקאית יהודיה, ילידת האימפריה האוסטרו-הונגרית, פעלה בווינה, בבריטניה ובארצות הברית.
אולגה טאוסקי נולדה באולומואוץ (כיום, צ'כיה) בת אמצעית (מתוך שלוש) למשפחה יהודית.
בהגיעה לגיל שלוש עברה משפחתה לווינה, וב-1916 ללינץ, בה ניהל אביה מפעל להפקת חומץ.
בגיל ארבע עשרה נרשמה לתיכון, בו בילתה שנה לפני שעברה לגימנזיום.
בתחילה, התעניינה בעיקר בשירה, כתיבה ולימוד השפה הלטינית, עד שהחלה לעסוק במתמטיקה.
ראנד החלה ללמד באופן פרטי, ולאחר מות אביה הגדילה מאוד את היקף עבודתה כדי לסייע בפרנסת משפחתה.
בנוסף, עבדה גם במפעל החומץ המשפחתי.
על טאוסקי הופעל לחץ רב ללמוד כימיה, ומכיוון שאהבה את הנושא נרשמה ללימודים באוניברסיטת וינה.
לאחר שאחותה הבכורה סיימה את לימודיה בכימיה, ובהמשך מלאה את מקום אביהן, פחת הלחץ המשפחתי והיא בחרה במתמטיקה כתחום לימודיה המרכזי.
באוניברסיטה למדה אצל האנס האן, קרל מנגר הבן ואחרים, ובמקביל לקורט גדל.
פיליפ פורטוונגלר (Philipp Furtwängler) הנחה אותה בלימודי הדוקטורט, אך התמקדותה בתחום החדש של שדות מספרים אלגבריים הובילה להיעדר משוב מעמיתים, ומחלתו של פורטוונגלר גרמה לכך שבמשך זמן רב לא הודרכה כלל.
במהלך לימודיה השתתפה גם במפגשי החוג הווינאי.
ב-1930 קיבלה תואר דוקטור, ולאחר מכן המשיכה לעסוק בהוראה ובמחקר.
בהמלצתו של האן קיבלה משרת עוזרת הוראה באוניברסיטת גטינגן ב-1931. לפני תחילת שנת הלימודים הבאה, בחרה שלא לחזור לגטינגן עקב התערערות המצב הפוליטי.
ב-1932-3 לימדה בווינה, וכעבור שנתיים זכתה למלגת מחקר בגירטון קולג', קיימברידג'.
הארדי סייע לה בהשגת משרת הוראה בקולג' בלונדון ב-1937, ומעט אחר כך פגשה במתמטיקאי האירי ג'ון טוד שלימד מתמטיקה בקולג' לונדוני אחר.
הם החלו בעבודה מתמטית משותפת ונישאו בהמשך.
במהלך מלחמת העולם השנייה נדדו בני הזוג טוד ממקום למקום.
הם שהו בבלפסט וכן באוקספורד, לשם עבר הקולג' של טאוסקי עקב ההפצצות האוויריות.
בתקופה זו עסקה טאוסקי בתורת החבורות וחיברה, יחד עם בעלה, מספר מאמרים על מטריצות בגודל סופי.
במסגרת המאמץ המלחמתי עבדה, בשנים 1943-1946, במעבדת הפיזיקה הארצית, שם חקרה התנהגות אווירודינמית.
בשנת 1947 עברו בני הזוג לארצות הברית, כשבכוונתם לשהות שם שנה בלבד.
הם שהו זמן מה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון שם עבדו על פרויקט המחשב של ג'ון פון נוימן, ולאחר מכן עבדו במעבדה למתמטיקה שימושית של מכון התקנים האמריקאי.
כל אותו הזמן המשיכה טאוסקי במחקריה המתמטיים.
ב-1955 לימדו בני הזוג במכון קוראנט למדעי המתמטיקה של אוניברסיטת ניו יורק, ושנתיים אחר עברו למכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ב-1971 מונתה טאוסקי-טוד לפרופסור, וב-1977 פרשה לגמלאות, אך המשיכה בפעילותה המתמטית.
טוד פרסמה למעלה משלוש מאות מאמרים, כשהבולטים שבהם עסקו בתורת המטריצות.
נוסף לכך, תרמה גם לתורת המספרים.
היא זכתה לעיטורים רבים כשהחשובים ביניהם הם צלב הכבוד האוסטרי ופרס פורד של ההתאחדות המתמטית האמריקנית.
אולגה טאוסקי-טוד נפטרה ב-7 באוקטובר 1995 בפסדינה, קליפורניה.
אולג ולדימירוביץ' קוזנצב (באוקראינית: Кузнецов Олег Володимирович; נולד ב-22 במרץ 1963) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם, בעיקר בקבוצת דינמו קייב ובנבחרת ברית המועצות.
מאז פרישתו ממשחק פעיל הפך קוזנצוב למאמן.
אולג קוזנצוב נולד בעיר מגדבורג שבגרמניה המזרחית.
אביו היה קצין צבא ששירת שם בכוח הכיבוש הסובייטי.
לאחר כחמש שנים בגרמניה חזרה המשפחה לברית המועצות והתיישבה בעיר צ'רניהיב.
בגיל 8 החל קוזנצוב לשחק בקבוצת הנערים של המועדון המקומי, דסנה צ'רניהיב.
בגיל 17 הועלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגה השלישית בברית המועצות.
בשנת 1982 עבר לקבוצת דינמו קייב, בה שיחק ברוב שנות הקריירה שלו.
בשנת 1990 עזב קוזנצוב את דינמו קייב ועבר לקבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, בה שיחק 4 שנים.
בשנת 1994 הושאל קוזנצוב ללא עלות לקבוצת מכבי חיפה הישראלית, במטרה להחליף את הבלם הפצוע רומן פץ.
לאחר מכן חזר קוזנצוב לאוקראינה וסיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת צסק"א קייב.
לזכותו של קוזנצוב 58 הופעות בנבחרת ברית המועצות, בהן כבש שער אחד.
השתתף עמה בשני גביעי עולם (1986 ו-1990) ובאליפות אירופה אחת בשנת 1988, בה הגיעה נבחרת ברית המועצות לגמר, בו הפסידה לנבחרת הולנד.
קוזנצוב לא השתתף במשחק הגמר כיוון שספג שני כרטיסים צהובים במשחקים הקודמים.
לאחר פירוק ברית המועצות שיחק קוזנצוב גם בנבחרת חבר העמים שהוקמה במקום הנבחרת הסובייטית, ושותף בכל שלושת משחקיה של הנבחרת ביורו 1992. בנוסף לשתי נבחרות אלו הספיק קוזנצוב לשחק שלושה משחקים במדי נבחרת אוקראינה שהוקמה בשנת 1992.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל עבר קוזנצוב לאימון.
במשך 3 שנים היה עוזרו של ולדימיר בסונוב, מאמנה של קבוצת צסק"א קייב.
בשנת 2001, לאחר שבסונוב עזב את הקבוצה, אימן אותה קוזנצוב לבד במשך שנה.
בשנת 2002 זומן על ידי חברו אלכסיי מיכאיליצ'נקו לצוות האימון של קבוצת דינמו קייב.
בשנת 2004 עבר לאמן את נבחרת אוקראינה, בה היה לעוזרו של המאמן הראשי אולג בלוחין.
העוזר השני של המאמן היה חברו לנבחרת ברית המועצות - אנדריי באל.
בשנת 2006 הצליח צוות המאמנים בלוחין, קוזנצוב ובאל להוביל את הנבחרת האוקראינית להעפלה למונדיאל (הראשון בתולדותיה).
באותו הטורניר אוקראינה הגיעה עד לשלב רבע גמר, בו הפסידה לנבחרת איטליה.
בדצמבר 2007, לאחר שנבחרת אוקראינה לא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה, התפטר קוזנצוב (יחד עם בלוחין ובאל) מאימון הנבחרת.
בשנת 2008 עבד קוזנצוב כעוזר המאמן במועדון הכדורגל מוסקבה, שוב בצוותא עם בלוחין ובאל.
בשנים 2010 - 2023 אימן קוזנצוב את נבחרות הנערים והנוער של אוקראינה.
גביע אירופה למחזיקות גביע - 1986
אולג קטאני (באיטלקית: Oleg Caetani, נולד ב-1956) הוא מנצח איטלקי יליד שווייץ, בעל מוניטין בינלאומיים.
הוא נודע בה במידה בבית האופרה ובאולם הקונצרטים.
הוא בנם של המלחין והמנצח איגור מרקביץ' ואשתו השנייה דונה טופזיה קטאני (אשתו הראשונה הייתה קירה, בתו של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי)בחייו המקצועיים הוא משתמש בשם נעוריה של אמו, בת למשפחה רומאית ותיקה, שבין בניה היה האפיפיור בוניפציוס השמיני מראשית המאה ה-14.יש לו אח למחצה בשם וצלאב מרקביץ'.
קטאני למד שנים אחדות אצל נדיה בולאנז'ה.
באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא למד ניצוח אצל פרנקו פרארה והלחנה אצל אירמה ראווינאלה.
את לימודיו סיים בגיל 17 בהפקה של Il Combattimento di Tancredi e Clorinda מאת קלאודיו מונטוורדי ברומא.
משם עבר לקונסרבטוריון של מוסקבה ללמוד ניצוח אצל קיריל קונדראשין ומוזיקולוגיה אצל נדז'דה ניקולייבה.
את מסכת לימודיו סיים בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שם השתלם בניצוח אצל איליה מוסין.
קטאני זכה בתחרויות ה-RAI של טורינו וקאראיין בברלין, והחל בקריירה מקצועית כעוזר לאוטמר זואיטנר באופרה של ברלין.
מאז כיהן כמנצח ראשי בתיאטרון הלאומי הגרמני בוויימאר, מנצח ראשון באופרה של פרנקפורט, מנהל מוזיקלי, תחילה בבית האופרה של וייסבאדן ואחר בבית האופרה של חמיץ ובתזמורת הפילהרמונית על שם רוברט שומאן.
בשנת 2001 ניצח קטאני על ההפקה הראשונה שלו בלה סקאלה שבמילאנו בהצגת טורנדוט של פוצ'יני.
הופעתו הראשונה כמנצח עם האופרה האנגלית הלאומית הייתה ב-2003 בהצגת "חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי.
בפברואר 2005 הודיעה האופרה האנגלית הלאומית על מינוי קטאני למנהלה המוזיקלי, מחליפו של פול דניאל, החל ב-2006. אך פרישתו של שון דוראן, המנהל האמנותי שמינה את קטאני, בנובמבר 2005 הביאה לביטול מינויו של קטאני בדצמבר 2005, חודש לפני שהיה אמור להיכנס למשרה.
החשש היה, שהתחייבויותיו של קטאני באוסטרליה יגבילו את הזמן שיוכל להקדיש לאופרה הלאומית האנגלית.
אף כי קטאני לא נכנס מעולם באופן רשמי למשרת המנהל המוזיקלי של האופרה האנגלית הלאומית, הוא קיים את דרישות החוזה וניצח על הפקת "סר ג'ון מאוהב" בשנת 2006 (ההפקה הבימתית הראשונה המלאה מאז 1958).
קטאני ניצח לראשונה באוסטרליה בשנת 2001, על התזמורת הסימפונית של מלבורן.
בינואר 2005 התמנה למנצחה הראשי ולמנהלה האמנותי.
ב-2007 הנהיג את תזמורת מלבורן בסיור השני של באירופה, שכלל הופעות במרכזי מוזיקה חשובים, בהם ברלין, מדריד מילאנו ופריז.
במרץ 2008 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של קטאני עד סוף 2010. קטאני ניצח על תזמורת מלבורן בביצוע הבכורה האוסטרלי של הסימפוניה ה-13 של שוסטקוביץ', סימפוניית באבי יאר ב-7 באוגוסט 2008.
מיזמי ההקלטה שלו תזמורת מלבורן כוללים סימפוניות של אלכסנדר טנסמןוהיצירות התזמורתיות של רודי שטפאן.
ב-14 באוקטובר 2009, שנה לפני המועד הקבוע, הודיעה תזמורת מלבורן על סיום החוזה של קטאני עקב חילוקי דעות אמנותיים.
הקלטותיו האחרות של קטאני כוללות את המחזור המלא של הסימפוניות של שוסטקוביץ, לראשונה עם תזמורת איטלקית, תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו.
יש לו שתי בנות מנישואיו הראשונים ועוד בת מאשתו השנייה, סוזנה.
אולג איבנוביץ' רומנצב הוא מאמן כדורגל רוסי, הידוע בעיקר כמי שהוביל את ספרטק מוסקבה להישגים רבים ברוסיה ובמסגרות האירופאיות.
כמו כן אימן את נבחרת רוסיה במונדיאל 2002 וביורו 1996.
הוא נחשב לאחד המאמנים הטובים ביותר בתולדות אליפות רוסיה.
הוא זכה בשמונה אליפויות עם ספרטק בשנות ה-90 וזכה גם בגביע ברית המועצות, בשלושה גביעי רוסיה, שישה גביעי חבר המדינות, בנוסף הוביל את ספרטק לשלבים המאוחרים בתחרויות האירופיות.
בהדרכת רומאנצב, ספרטק הגיעה לחצי גמר גביע האלופות, פעמיים לרבע גמר הטורניר, פעם אחת לחצאי גמר גביע אופ"א וגביע מחזיקות הגביע.
אליפות ליגת העל הסובייטית - 1979
אליפות ליגת העל הסובייטית - 1989
אולגה בנאריו פרסטס הייתה פעילה קומוניסטית גרמנית ממוצא יהודי שנישאה לקומוניסט הברזילאי לואיס קרלוס פרסטס ונרצחה על ידי הנאצים בשואה.
נולדה במינכן בשם אולגה גוטמן בנאריוס לאב יהודי, פרקליט סוציאל-דמוקרט, ולאם אינטלקטואלית מהחברה הגבוהה בבוואריה.
ב-1925, בגיל 15, הצטרפה לתנועת הנוער הקומוניסטית הגרמנית וב-1928 ארגנה את בריחתו של חברה למפלגה ואהובה, הסופר אוטו בראון, מכלא מואביט בברלין.
יחדיו הם נסעו למוסקבה, שם השתלמה בבית ספר לחינוך צבאי ופוליטי והפכה לאחת ממנהיגי תנועת הנוער הבין-לאומית של הקומינטרן.
כמנהיגה בתנועה, פעלה בברית המועצות, בצרפת ובבריטניה, שם הייתה ממארגני פעילויות אנטי-פשיסטיות.
ב-1931 נפרדה בנריו מאוטו בראון וב-1934 הוטלה עליה משימה לסייע בשובו של הקומוניסט הברזילאי, לואיס קרלוס פרסטס, למולדתו.
פרסטס שהה בגלות במוסקבה מ-1931 וכדי לסייע במשימה זו הוכנו תעודות מזויפות המוכיחות כי השניים הם זוג פורטוגלי נשוי.
עד שהגיעו השניים לריו דה ז'ניירו הפכה הזוגיות ביניהם לאמיתית.
מטרתם הייתה לארגן הפיכה קומוניסטית בברזיל, בשיתוף מזכיר המפלגה הקומוניסטית בברזיל, אנטוניו מאסיאם בונפים.
אחרי התקוממות הנפל שארגנו בנובמבר 1935, נעצרו פרסטס ובונפים על ידי משטר ה"המדינה החדשה" (Estado Novo) בעל המאפיינים הפשיסטיים, שבראשו עמד ז'טוליו ורגאס.
בנאריו הורתה לחברי מפלגתה להוציא להורג את אשתו הצעירה של בונפים, אלווירה, שנחשדה בבגידה.
לאחר זמן נעצרה בינאריו והוסגרה לשליחי הגסטפו בברזיל.
למרות לחצים בין-לאומיים על ברזיל וגרמניה, בספטמבר 1936, הועברה בנאריו, שהייתה בהריון מתקדם, חזרה לגרמניה הנאצית בספינת משא, שעל קברניטה נאסר לעגון בנמלים בהם היה חשש לשחרורה בלחץ פעילים קומוניסטים.
בנריו נכלאה מיד עם הגעתה לגרמניה וילדה בכלא בנובמבר 1936 את בתה, אניטה לאוסדיה פרסטס.
כל זמן שהניקה, הותר לה להחזיק בתינוקת.
לאחר מכן הועברה התינוקת לבית יתומים ובהיותה בת 14 חודשים הצליחו סבתה, לאוסדיה פרסטס ודודתה לשחררה ולהביאה למקסיקו, שם גדלה בהשגחתם.
בפברואר 1938 נשלחה בנאריו למחנה הריכוז ליכטנבורג שליד ויטנברג.
במבצר זה מימי הביניים, שקדם למחנה הריכוז המרכזי של הנשים, אולגה הוצבה בבידוד.
היא נשלחה במשלוח הראשון מליכטנבורג לרבנסברוק באביב 1939, והייתה גיבורה גדולה בשני המחנות.
היא הוסמכה כ"בלוקלטסט", האחראית על קבוצת נשים פרועה, שאותה ארגנה.
למרות הסבל שלה, אולגה ביצעה מעשים רבים שהרימו את רוח הנשים ושיפרו את מצבן.
בין היתר, הכינה אטלס סודי קטן כדי ללמד אסירים אחרים על גאוגרפיה ועל המלחמה, ואטלס מפורט להפליא זה נמצא כיום בארכיון רבנסברוק.
היא גם שיתפה פעולה בעיתון חשאי ועזרה לארגן עוד לחם ומרגרינה לנשים במרפאה.
ב-1942 נרצחה אולגה בגז במחנה השמדה נסיוני בברנבורג.
במזרח גרמניה זכתה דמותה של בנאריו להערצה ולהנצחה בכך שנקראו על שמה בתי ספר, בתי חרושת ורחובות בערים שונות, ביניהן ברלין.
הסופר הברזילאי המצליח, פרננדו מוראיש, ערך תחקיר מקיף על חייה וכתב ב-1985 ספר בשם "אולגה" שזכה להצלחה ותורגם גם לשפות זרות.
על בסיס ספר זה, יצא לאור ב-2004 סרט ברזילאי באותו שם שבוים על ידי ז'יימה מונז'רדים.
את תפקיד אולגה בנאריו גילמה השחקנית קמילה מורגאדו שזכתה לתשבחות על משחקה.
עוד לפני כן, ב-1992, הופק סרט גרמני העוסק בחייה, בבימויו של גאליפ לאיטניר, בשם "Olga Benário – Ein Leben für die Revolution" (אולגה בנאריו, חיים למען המהפכה).
ב-2006 הועלתה בסאו פאולו האופרה "אולגה" בהלחנתו של המלחין הברזילאי ז'ורז'ה אנטונש.
בנאריו אף הייתה הנושא באופרה "Entre la Piel y el Alma" שהועלתה בגלאזגו שבסקוטלנד ב-1992. בספרו מ-1942, "לואיס קרלוס פרסטס אביר התקוה" (Vida de Luis Carlos Prestes), משווה אותה הסופר הברזילאי ז'ורז'י אמאדו, לאנה ריביירו דה סילבה – אשתו האורוגוואית של ג'וזפה גריבלדי.
האמן הישראלי גרשון קניספל יצר ליטוגרפיות גדולות ממדים, להן הוא קרא "אולגה מובלת להוצאתה להורג".
אולגה הייתה העוצרת של נסיכות קייב משנת 945 (לאחר מות בעלה) ועד לשנת 960, הוכרזה כקדושה, הראשונה בין שליטי רוסיה שהתנצרה וזאת עוד לפני קבלת הנצרות על ידי המדינה הרוסית.
אולגה נולדה באזור פסקוב, בכפר כ-12 ק"מ מהעיר, במשפחה לא אצילה ממוצא ורנגי.
לפי כרוניקות אחרות היא הייתה ממוצא אצילי, אך נכונות עדויות אלו לא ברורה.
היא התחתנה עם איגור, נסיך קייב בשנת 903. מועד זה ככל הנראה לא מדויק לאור כך, שהבן סוויאטוסלב נולד רק בשנת 942. בכרוניקות אחרות אין כלל מועד חתונה.
לאחר החתונה, השם שלה מוזכר בפעם הראשונה רק בשנת 944 במסגרת חוזה שלום עם האימפריה הביזנטית.
לאחר הריגת איגור, נסיך קייב על ידי הדרבליאנים (עם סלבי שהתגורר במחוז ז'יטומיר ובמערב מחוז קייב של היום), בתמיכת הצבא היא הפכה להיות שליטת הנסיכות, לאור העובדה שבנם היה רק בן 3. המעשה הראשון של אולגה היה לנקום את מות בעלה.
היא הרגה את נסיך הדרבליאנים, במשלחת שהגיעה לקייב ובמהלך מסע צבאי, הצבא שלה הרג עוד כחמשת אלפים דרייבליאנים (לפי עדויות הכרוניקה).
לאחר סיום המלחמות עם הדרייבליאנים וסיפוחם הסופי של השטחים שאוכלסו על ידם לנסיכות, אולגה פנתה לנובגורוד ופסקוב לצורך הסדרת תשלומי מיסים לנסיך קייב.
בתקופתה נבנו בתי אבן ראשונים בקייב.
כמו כן החלה בהקמת מקומות מסחר בהם בהמשך נבנו כנסיות.
בשנת 945 היא הנהיגה תשלומי מיסים לפי מספר אנשים ותקופתיות התשלומים.
הנסיכות חולקה ליחידות מנהליות ובראש כל יחידה הועמד נציג הנסיך.
בהתאם לכרוניקה הרוסית הראשונה בשנת 955 היא הגיעה לקונסטנטינופול וקבלה עליה את הנצרות.
עם קבלת הנצרות היא שינתה את שמה ל"ילנה".
עם חזרתה לקייב, היא ניסתה להעביר לנצרות גם את בנה, אך ללא הצלחה.
בשנת 957 היא ביקרה בקונסטנטינופול פעם נוספת.
מהלך ביקורה הוזכר בפרוטרוט על ידי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, קיסר האימפריה הביזנטית בספרו De Ceremoniis.
עם זאת, במקורות הביזנטים ידוע רק על הגעה יחידה של אולגה לקונסטנטינופול וללא ציון שנת הביקור.
לאור כך שהביזנטים מזכירים במפורש שהיא הגיעה לעיר ביום רביעי 9 בספטמבר והייתה סעודה חגיגית ביום ראשון 18 באוקטובר ניתן לסכם שמדובר בשנת 946 או 955. כמו כן, לא הוזכרה על ידי הביזנטים התנצרותה של הנסיכה.
לכן, חלק מהיסטוריונים בדעה שהיא התנצרה בשנת 957 במהלך הביקור השני.
במקרה זה הטקס התנהל בהנחיית רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
בהתאם לכרוניקות מערביות, בשנת 959 הגיעו לחצר אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שליחים מילנה נסיכת רוס הנוצרייה עם בקשה לשלוח לקייב אנשי כנסייה.
כלומר, בשנה זו היא עוד הייתה מנהיגת רוס של קייב והייתה ידועה תחת השם הנוצרי.
כמו כן, צוין שאיש כנסייה שנשלח לקייב בעקבות הבקשה לא הצליח בהעברת הנסיכות לנצרות וחזר למערב בשנת 962.
לא ברור עד איזה שנה היא שלטה בנסיכות, אך בכרוניקה מערב אירופאית באזכור של אולגה התווסף שם התואר "נסיכה".
בשנת 960 סוויאטוסלב הגיע לגיל 18 וככל הנראה השליטה הרשמית על הנסיכות הועברה לידיו.
במהלך המסעות הצבאיים של בנה, היא הייתה בקייב ושמרה על הנכדים.
היא נפטרה בשנת 969 לאחר סיום המצור על העיר מידי הפצ'נגים.
אולגה פעלה נמרצות להעברת הנסיכות לנצרות, אך ללא הצלחה יתרה.
עם זאת, לאור הפעילות הרבה היא קיבלה שם תואר Isapóstolos - שווה לאפוסטול.
לפי המסורת, הנסיכה אולגה היא המייסדת של העיר פסקוב
אות הנסיכה אולגה הקדושה - הוכרז על ידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה בשנת 1915
אות הנסיכה אולגה - אות אוקראיני משנת 1997
אות הנסיכה הגדולה והקדושה אולגה - אות הכנסייה הרוסית משנת 1988
פסלים לזכרה בקייב, פסקוב וקורוסטן
נכתבו מספר ספרים וסרטים אודות חייה
אולגה גיארמטי (בהונגרית: Gyarmati Olga; 5 באוקטובר 1924 – 27 באוקטובר 2013) הייתה אתלטית הונגרית, האלופה האולימפית הראשונה בקפיצה לרוחק (לונדון 1948).
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה גיארמטי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.695 מטר, לפני נוֹאֶמִי סימונטו דה פורטלה מארגנטינה (5.60 מטר) ואן-בריט ליימן משוודיה (5.575 מטר) והייתה לאלופה האולימפית הראשונה במקצוע זה.
נוסף לכך היא סיימה במקום 17 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה גיארמטי במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.67 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת הייתה איווט ויליאמס מניו זילנד (6.24 מטר).
נוסף לכך היא סיימה במקום 31 בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות והשתתפה בריצת שליחות 4x100 מטר שפסלה.
בשנת 1953 קבעה גיארמטי בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.23 מטר, 2 ס"מ פחות משיא העולם של פאני בלנקרס-קואן מהולנד (6.25 מטר) שנקבע בשנת 1943.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיימה גיארמטי במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.66 מטר, המנצחת הייתה אלזביטה קשסינסקה מפולין שקבעה שיא עולם חדש של 6.35 מטר.
לאחר שכזבה את הונגריה בשנת 1956 היא התחתנה עם טמאש אצל שגם הוא עזב את המדינה.
נפטרה במסצ'וסטס שבארצות הברית בגיל 89.
אולגה ארקדייבנה ולדיקינה בריזגינה (באוקראינית: Ольга Аркадьевна Брызгина Владыкина; נולדה ב-30 ביוני 1963) היא אתלטית סובייטית בעבר, שייצגה עד שנת 1991 את ברית המועצות ואחר כך ייצגה את אוקראינה.
היא אלופה אולימפית (סיאול 1988), סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), אלופת עולם (רומא 1987), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ובעלת התוצאה החמישית בכל הזמנים בריצת 400 מטר.
פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (סיאול 1988 וברצלונה 1992), אלופת עולם (טוקיו 1991) ושיאנית העולם (משנת 1988) בריצת שליחות 4x400 מטר.
בריזגינה נולדה בקרסנוקמסק שבמחוז פרם.
בשנת 1979 עברה עם משפחתה ללוהנסק, עיר שמתגוררת עד היום.
ב-6 באוקטובר 1985 בתחרות שנערכה בקנברה, אוסטרליה סיימה במקום שני בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.27 שניות (שיאה האישי), אחרי מריטה קוך ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 47.60 שניות.
באותה העת התוצאה שקבעה הייתה השלישית בכל הזמנים.
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, אז מערב גרמניה בשנת 1986 זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.67 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.38 שניות, לפני פטרה שרזינג (49.94 שניות) וקירסטן אמלמן (50.20 שניות) שתיהן ממזרח גרמניה ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.50 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) ולפני ארצות הברית (3:21.04 דקות).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, לודמילה ג'יגלובה ואולגה נזרובה בתוצאה של 3:18.43 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.15 דקות) וגרמניה (3:21:25 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.82 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת ברצלונה זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.20 דקות, לפני ארצות הברית (3:20.92 דקות) ובריטניה (3:24.23 דקות) ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.05 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק מצרפת (48.83 שניות) ולפני קסימנה רסטרפו מקולומביה (49.64 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
בריזגינה נישאה לויקטור בריזגין אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר באולימפיאדת סיאול (1988).
לזוג בת, יליזבטה בריזגינה אף היא אתלטית מוכשרת, אלופת אירופה 2010 בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופת אירופה 2010 בריצת 200 מטר.
אולגה סרגייבנה זַבֶלינסקיה היא רוכבת אופניים רוסית לשעבר.
התמחתה במרוץ אופני כביש ובמיוחד במרוץ נגד השעון.
היא בעלת מדליית כסף מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) במרוץ נגד השעון ושתי מדליות ארד אולימפיות (לונדון 2012) במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון.
נולדה בלנינגרד שבברית המועצות (כיום סנט פטרסבורג ברוסיה).
אביה, סרגיי סוחרוצ'נקוב, הוא מנצח מרוץ הכביש האולימפי באולימפיאדת מוסקבה (1980).
בצעירותה היא גדלה ללא אביה וגם לאחר חידוש יחסיהם, לטענתה, הוא לא עודד אותה להתמקד ברכיבת אופניים מקצועית בהאמינו כי "מרוצי אופניים אינם מתאימים לנשים".
ב-1997 ניצחה באליפות העולם לנערות (עד גיל 18), שנערכה בסן סבסטיאן, במרוץ נגד השעון.
ב-1998 סיימה שנייה באליפות העולם לנערות, שנערכה בפולקנבורג (הולנד), הן במרוץ הכביש והן במרוץ נגד השעון.
כמו כן, זכתה באותה שנה במדליית הכסף באליפות העולם לנערות במרוצי מסלול ב"מרוץ הנקודות" (Points Race).
ב-2001 זכתה במדליית הארד באליפות אירופה עד גיל 23 במרוץ נגד השעון וב-2002 זכתה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 23, גם כן במרוץ נגד השעון.
ב-2001 החלה להתחרות במדי קבוצת Itera הרוסית והתחרתה במסגרתה גם בעונת 2002. ב-2003 עברה לקבוצת Velodames - Colnago ובמדיה זכתה במקום השלישי ב"טור הנשים של הולנד" וניצחה בקטע אחד ב"טור דה פראנס לנשים".
ב-2006 פרשה למשך ארבע שנים מהספורט כדי ללדת ולגדל שני ילדים.
ב-2010 שבה להתחרות במדי קבוצת סאפי פסטה וניצחה באותה שנה במרוץ הקטעים, "טור תורינגיה לנשים".
ב-2011 סיימה במקום השלישי בכרונו דה נסיון (Chrono des Nations), ממרוצי נגד השעון החשובים בעולם.
ב-2012 זכתה בשתי מדליות ארד במסגרת אולימפיאדת לונדון.
תחילה במרוץ הכביש, היא יזמה בריחה כ-40 קילומטר מהסיום, אליה הצטרפו מריאנה פוס וליזי ארמיטסטד.
השלוש הצליחו לשתף פעולה ולהקדים את דבוקת הרוכבות.
במאוץ הסיום הקדימה פוס את ארמיטסטד וזבלינסקיה, שנחשבה כבעלת סיכויים פחותים במאוץ, אכן סיימה שלישית.
גם במרוץ האולימפי נגד השעון הפתיעה זבלינסקיה כשסיימה שלישית בהקדימה כמה מהמועמדות המובילות למדליה במרוץ זה.
באליפות העולם שנערכה בסוף עונת 2012 סיימה זבלינסקיה במקום החמישי במרוץ האישי נגד השעון.
באליפות העולם ב-2013 סיימה שביעית במרוץ האישי נגד השעון באליפות העולם.
בתחילת מרץ 2014 ניצחה זבלינסקיה במרוץ הקטעים וואלטה קוסטה ריקה לנשים.
היא ניצחה בקטע השני (מתוך חמישה קטעים במרוץ) בקטע של מרוץ אישי נגד השעון ועלתה לראש הדירוג הכללי במרוץ, והצליחה לשמור על הבכורה עד סיום המרוץ.
הישגה הבולט במרוץ חד-יומי באותה שנה, היה מקום שביעי במרוץ טרופאו אלפרדו בינדה, מרוץ הנכלל בסבב הגביע העולמי לנשים.
ב-2016 עברה לקבוצה האיטלקית "Bepink".
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה זבלינסקיה במדליית כסף לאחר שסיימה שנייה במרוץ האישי נגד השעון.
ב-2017 ניצחה באליפות רוסיה במסלול, במרוץ הנקודות.
ב-2018 עברה לקבוצה הרוסית Cogeas Mettler, בשורותיה ניצחה באוקטובר 2018 במרוץ נגד השעון Chrono des Nations.
בקיץ 2018 ניסתה זבלינסקיה לייצג את אזרבייג'ן במשחקי אסיה (2018).
השתתפותה סורבה על רקע אי יכולת מוסדות הספורט של אזרבייג'ן לספק אישור על שחרורה מהתאחדות האופניים הרוסית.
ניסיון המעבר לאזרבייג'ן היה על רקע חששה שספורטאים רוסים לא יוכלו להשתתף באולימפיאדת טוקיו (2020) על רקע החשדות הבינלאומיים בדבר שימוש בסמים בספורט ברוסיה.
במרץ 2014 נמצא החומר האסור אוקטופמין (octopamine) בדמה.
התאחדות האופניים הרוסית קבעה בדצמבר 2015 כי לא עברה עבירה ספורטיבית והפסיקה את תהליך הענישה.
האיגוד הבינלאומי לאופניים ערער על פסיקה זו בפני בית הדין לבוררות בספורט.
לפני שזה פסק הגיעו הצדדים לפשרה, על-פיה זבלינסקיה הושעתה ל-18 חודשים שהסתיימו בספטמבר 2015.
זבלינסקיה חיה מ-2003 בלרנקה שבקפריסין ומגדלת שם את שלושת ילדיה.
בנה, בוגדן (Bogdan Zabelinski, יליד 2005), אזרח קפריסין, מתחרה נכון ל-2025 בקבוצה הקונטיננטלית Atom 6 Bikes - Decca Continental Team.
אולגה ולדימירובנה בקלנובה או בקצרה אולגה בקלנובה , הייתה שחקנית רוסייה, שהייתה לכוכבת בימי הסרט האילם.
היא נודעה בכינוי "הנמרה הרוסייה" (Russian Tigress) וכיום היא ידועה בעיקר כמי שגילמה את התפקיד הראשי בסרט הפולחן "פריקס" (1932) בבימויו של טוד בראונינג, ובכיכובם של צוות שחקנים שהיו אמני קרקס שהופיעו במופעי שוליים.
בשיא הקריירה שלה, הייתה ידועה בשם משפחתה בלבד: "בקלנובה".
בקלנובה נולדה במוסקבה, רוסיה, כבתם של ולדימיר בקלנוף ואשתו אלכסנדרה, שהייתה עצמה שחקנית בראשית הקולנוע הרוסי.
אחיה הצעיר, גלב בקלנוב, היה גנרל בצבא האדום, אשר פיקד על דיוויזיות וגיס במהלך מלחמת העולם השנייה, זכה לעיטור "גיבור ברית המועצות" והשתתף במצעד הניצחון.
בקלנובה למדה דרמה במכון צ'רניאבסקי, לפני שהתקבלה ב-1912 לתיאטרון האמנותי של מוסקבה, מוסד התיאטרון היוקרתי.
במהלך העשור הבא הופיעה בסרטים רוסיים, וכן הופיעה בהצגות תיאטרון רבות, ברוסיה ובסיבובי הופעות ברחבי העולם.
ב-1925 ביקרה בקלנובה לראשונה בניו יורק, במהלך סיבוב ההופעות העולמי של המחזה הקלאסי "ליסיסטרטה", בהעלאת התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
שאר חברי להקת התיאטרון חזרו לברית המועצות ב-1926, אך בקלנובה נשארה בארצות הברית כדי לנסות לפתח בה קריירה.
בשל המראה הייחודי שלה, ושיערה הבלונדיני, הצליחה בקלנובה תוך זמן קצר לבסס את עצמה בארצות הברית כשחקנית פופולרית בסרטים אילמים, וב-1928 זכתה להצלחה כבירה בסרטה The Docks of New York, בבימויו של יוזף פון שטרנברג.
מאוחר יותר במהלך 1928 הופיעה בסרט The Man Who Laughs ("האיש שצחק"); יוצרי הקומיקס "באטמן" ביססו את מראה דמותו של "הג'וקר" על הדמות הראשית בסרט, שעל שמו הכותרת.
עם תחילת עידן הסרט המדבר, חוותה בקלנובה קושי, מאחר שהקהל לא הגיב היטב למבטא הרוסי הכבד שלה.
היא לא הצליחה לזכות בליהוקים לתפקידים ראשיים, אלא רק לתפקידי משנה.
הקריירה שלה הייתה לקראת דעיכה כאשר בשנת 1932 קיבלה הצעה לשחק את התפקיד הנשי הראשי בסרט "פריקס" (1932) בבימויו של טוד בראונינג, תפקידה של קלאופטרה, אמנית הקרקס המרשעת שנישאת לגמד ומרעילה אותו כדי לזכות בכספי הירושה שלו.
הסרט היה נתון לביקורת רחבה מאוד והיה לכישלון קופתי חרוץ; הוא הוקרן במשך תקופה קצרה לפני שהוסר מן האקרנים.
רק לאחר 30 שנה זכה הסרט לעדנה, והיה לסרט פולחן.
אולם הסרט לא הצליח להחיות מחדש את קריירת הקולנוע של בקלנובה, שהסתיימה ב-1943.
במשך עשר שנים החל מאמצע שנות ה-30 הופיעה בקלנובה בהופעות תיאטרון רבות בווסט אנד של לונדון ובניו יורק.
ב-1943 היא הופיעה בהצגה "קלאודיה" בתיאטרון מור בסיאטל, וושינגטון.
לאחר פרישתה ממשחק השתקעה בווה בשווייץ, ושם מתה לאחר כמה שנים בשל בעיות בריאות, וייתכן שאף אלצהיימר.
The Man Who Laughs (1928) ("האיש שצוחק"), ההשראה לדמות הג'וקר בסדרת הקומיקס באטמן
אולגה גרושין היא סופרת רוסיה-אמריקאית.
גרושין נולדה במוסקבה וגדלה עד גיל 10 בפראג, צ'כוסלובקיה.
אביה, בוריס גרושין, היה סוציולוג סובייטי בולט.
היא למדה עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה ותולדות האומנות במוזיאון פושקין.
וב-1989 קיבלה מלגת לימודים לאוניברסיטת אמורי בג'ורג'יה, ארצות הברית, אותה סיימה בהצטיינות ב-1993. היא התאזרחה בארצות הברית בשנת 2002, אבל שמרה גם על אזרחותה הרוסית.
גרושין עבדה כמתרגמת סימולטנית עבור נשיא ארצות-הברית לשעבר ג'ימי קרטר, כמלצרית בבר ג'אז, כמתרגמת בבנק העולמי, כאנליסטית מחקר במשרד עורכי דין, וכעורכת במכון מחקר הקשור לאוניברסיטת הרווארד.
את ספריה היא כותבת באנגלית.
חיי החלום של סוחאנוב, הוצאת מטר, 2008 (יצא לאור בארצות הברית ב-2006).
אולגה וינטרברג (צ'כית: Olga Winterberg; 3 במאי 1922– 15 בדצמבר 2010) הייתה אתלטית ישראלית.
אלופת ישראל ושיאנית ישראל בזריקת דיסקוס, במשך כ-25 שנים ובהדיפת כדור ברזל, זכתה ב-16 תוארי אליפות ישראל, 11 פעמים אלופת ישראל בזריקת דיסקוס, 4 פעמים אלופת ישראל בהדיפת כדור ברזל ופעם אחת אלופת ישראל בהטלת כידון אלופת המכביה ושיאנית המכביה במקצועות אלה.
ייצגה את ישראל באולימפיאדה (הלסינקי 1952).
היא הייתה אלופת צ'כוסלובקיה בזריקת דיסקוס.
היא התחתנה עם אלכסנדר וינטרברג, דוקטור לכימיה ועלתה איתו לארץ בסוף שנת 1949. היא התאמנה בקבוצת מכבי חיפה ובהמשך עבדה כמורה לחינוך גופני.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר 1950 זכתה ויטנברג במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.15 מטר, אחרי רעיה ברונשטיין (10.27 מטר) ולפני עטרה פולונסקי (9.86 מטר).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה וינטרברג במקום 19 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.79 מטר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1953 זכתה וינטרברג בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.30 מטר, לפני שמחה לוי (9.78 מטר) ופנטורין (9.59 מטר), שתיהן מישראל.
מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.35 מטר, אחרי עטרה פולונסקי (35.28 מטר) ולפני מרים גולדפיין מישראל (29.92 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכתה וינטרברג בשתי מדליות זהב, הדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.08 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.57 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכתה וינטרברג בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.75 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.32 מטר, לפני שמחה לוי ממכבי הצפון תל אביב (29.10 מטר).
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה באיסטנבול שבטורקיה באוגוסט היא זכתה בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.88 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.64 מטר.
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בנובמבר 1959 זכתה וינטרברג במדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בשיא מכבי חדש של 11.94 מטר.
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה ב-21 במאי 1960 זכתה וינטרברג בזריקת דיסקוס בשיא ישראלי חדש של 43.03 מטר.
באליפות מכבי, שנערכה באצטדיון המכביה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.92 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.95 מטר.
באוגוסט 1960 עברה וינטרברג לקבוצת הפועל חיפה.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה ברמת גן בשנת 1961 זכתה וינטרברג בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בשיא מכביה חדש של 40.45 מטר, לפני שמחה לוי (34.88 מטר) ואילה חצרוני (34.51 מטר) ובמדליית כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.27 מטר, אחרי אילה חצרוני שקבעה שיא מכביה חדש של 12.92 מטר ולפני אביבה ליכטבלאו-בלס (11.85 מטר), שלושתן מישראל.
בתחרות שנערכה בחיפה במאי 1962 קבעה וינטרברג בזריקת דיסקוס שיא הפועל חדש של 41.30 מטר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1965 זכתה וינטרברג במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.09 מטר, לפני ליאורית דניאל מישראל (39.02 מטר) וא.
בשנת 1965, בגיל 42, פרשה וינטרברג מספורט תחרותי.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה ויטנברג לכבוד.
בשנת 2006 זכתה וינטרברג בפרס יקירת חיפה.
אולגה אלכסנדרובנה ברוסניקינה היא שחיינית צורנית רוסייה בעבר.
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 4 מדליות זהב.
היא החלה להתאמן בגיל 14. בשנת 1993 זכתה במדליית זהב באליפות העולם לנוער.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפה ברוסניקינה לראשונה, במשחקים האולימפיים וסיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' אוסטרליה בשנת 1998 זכתה ברוסניקינה בשתי מדליות זהב, בתחרות הזוגות ביחד עם מריה קיסליובה ובתחרות הקבוצתית.
חודשיים לפני אולימפיאדת סידני (2000) נמצאה קיסליובה שותפתה לתחרות הזוגות חיובית לאפדרין וקיבלה הרחקה מתחרויות של שלושה חודשים שקוצרו לחודש וכך יכלה להשתתף במשחקים האולימפיים.