tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדוח מסוף 2013, אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה פרסמה כי כל תחנות הרדיו הדרום אפריקאיות השמיעו ביחד רק 28 מוזיקה דרום אפריקאית באותה שנה.
דוח זה התבסס על טבלת ההשמעות השנתית שפורסמה לאותה שנה, שבה רק 28 מתוך 100 השירים המובילים של השנה היו של אמנים מקומיים.
השיר במיקום הגבוה ביותר של אמן מקומי היה "Khona" של מאפיקיזולו ואורורו , שדורג במקום החמישי עם יותר מ-5,500 פעמים הופעות ברדיו ב-2013. לעומת זאת, השיר המושמע ביותר ברדיו באותה שנה היה "Blurred Lines" של רובין ת'יק, ופארל ויליאמס.
בשנת 2015, הושק מצעד מוזיקה מקומי באינטרנט לצפייה ציבורית ללא הרשמה.
בדומה למצעד המוזיקה הראשי, הטבלה המקומית מספקת את עשרת הגדולים המקומיים.
אני, אמא (מאנגלית: I am Mother) הוא סרט מתח – סייברפאנק אוסטרלי שיצא בשנת 2019. הסרט בוים על ידי גרנט ספטור והתסריט שלו נכתב על ידי מייקל לויד גרין, בהתבסס על עלילה שהשניים יצרו.
בסרט מככבים , לוק הוקר, רוז ביירן והילרי סוונק.
עלילת הסרט עוקבת אחר "בת", ילדה החיה בתוך בונקר בעולם פוסט אפוקליפטי ומגודלת על ידי "אמא" – רובוט שאחראי על אכלוס מחדש של כדור הארץ.
הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019. לאחר מכן, הסרט הופץ ברחבי העולם על ידי חברת הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-7 ביוני 2019.
לאחר אירוע הכחדה המונית, בונקר המופעל על ידי מכונות שמטרתו לאכלס מחדש את כדור הארץ מופעל.
רובוט בשם "אמא" מגדלת עובר אנושי ומטפלת בה לאורך השנים.
38 שנה לאחר מכן, הצופים חוזים בילדה אנושית בשם "בת" מתקנת את זרועה של אמא.
אמא מלמדת את בת שיעורים פילוסופיים בנושא אתיקה ומוסר ומכינה אותה לבחינה שעתידה להגיע.
אמא אוסרת על בת לצאת מהבונקר אל העולם שבחוץ מכיוון שלטענתה העולם הזדהם בצורה מסוכנת.
למרות האזהרות, בת נשארת מסוקרנת.
בזמן שהיא חוקרת את הבונקר, בת שומעת אישה זרה מבחוץ המתחננת לעזרה.
בת מכניסה את הזרה לבונקר בעודה לובשת ומסתירה אותה מפני אמא.
כשבת שואלת את הזרה לגבי הזיהום שבחוץ, הזרה טוענת שלא קיים זיהום כזה.
השתיים מתחילות לריב על האקדח שהזרה נושאת ומושכות את תשומת הלב של אמא, שלוקחת את האקדח מהזרה ותחת תחנוניה של בת לוקחת אותה למרפאה.
הזרה מסרבת לקבל את עזרתה של אמא ומספרת לבת שרובוטים מאותו הדגם של אמא נמצאים בעולם שבחוץ וצדים בני אדם.
האנשים ששרדו מסתתרים מהרובוטים בתוך מכרות תת-קרקעיים.
בת מנתחת את הצלעות של הזרה (לאחר שהאחרונה ספגה פצע ירי) במטרה לעזור לה.
לאחר שצפתה בבת מתיידדת עם הזרה, אמא מצהירה שהגיע הזמן למבחן של בת, אותו היא עוברת.
לאחר המבחן, אמא נותנת לבת אפשרות לבחור עובר ולגדל אותו בעצמה.
בת מנסה לברר אודות סיפוריה של הזרה על הרובוטים ומסיקה שהזרה נורתה בנשק ששונה משלה.
בנוסף, בת מגלה שהיא הילדה השלישית של אמא ושאמא הרגה את הילדים הקודמים לאחר שאלו נכשלו במבחן שהיא עברה קודם לכן.
בת מנסה לעזוב את הבונקר ביחד עם הזרה, אבל אמא לוכדת אותן ומענה את הזרה במטרה לקבל מידע על ניצולים נוספים.
בת מפעילה את אזעקת האש בבונקר כדי ליצור הסחת דעת ובכך היא נותנת לזרה הזדמנות לקחת אותה כבת ערובה ולתת לשתיים לעזוב את הבונקר.
הזרה מובילה את בת ברחבי השממה הפוסט אפוקליפטית שמלאה ברובוטים ומתוודה בפניה שהיא עזבה את המכרות לפני תשע שנים ושאין עוד ניצולים מלבדה.
מבינה שאין עתיד עבורה בעולם שבחוץ, בת חוזרת אל הבונקר.
לאחר שהיא מתפייסת עם אמא, בת מורשית לטפל בעובר ולגדלו כאחיה.
אמא מסבירה לבת שהיא לא רובוטית, אלא בינה מלאכותית ששולטת על כל הרובוטים.
אמא הכחידה את המין האנושי לאחר ששוכנעה שהאנושות בסופו של דבר תשמיד את עצמה.
במטרה למנוע זאת, אמא החליטה לייצר את האנושות מחדש וללמד אותה אתיקה ומוסר, בתקווה שאלו יעריכו את החיים.
בת מבקשת מאמא לסמוך עליה בגידול אחיה ובטיפול בשאר העוברים בבונקר.
אמא מסכימה ובת יורה בגופה הרובוטי של אמא.
רובוט נוסף של אמא מאתר את הזרה בחוץ ומסביר לה שהוא נתן לה לחיות מכיוון שהיא שירתה את מטרתה של אמא, אך כעת אין בה צורך.
בבונקר, בת מביטה בכל העוברים שנמצאים תחת טיפולה ומבינה שכעת היא אמא בעצמה.
לוק הוקר – אמא (לכידת תנועה)
רוז ביירן – אמא (דיבוב)
הילרי סוונק – האישה הזרה
הייזל סנדרי וסאמר לנטון – ילד
הסרט נכתב ובוים על ידי גרנט ספטור ומייקל לויד גרין.
צילומי הסרט הושלמו ב-2017 באולפני "Adelaide" שבאוסטרליה.
תסריט הסרט היה ב (רשימה של תסריטים מומלצים להפקה) בשנת 2016. רובוט "האמא" מורכבת מחליפת גוף שנבנתה על ידי חברת האפקטים "" והולבשה על לוק הוקר, עובד בחברה שבעברו עסק במשחק ובפעלולים בסרטים.
חברת המדיה "Monkeystack" שבאוסטרליה הייתה אחראית על הסטים.
חלק מהסרט שעבר עריכה הוצג ב ב-12 באוקטובר 2018 פסטיבל הסרטים עצמו מימן בחלקו את יצירת הסרט.
הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019. לאחר מכן, נטפליקס רכשה את הזכויות להפצת הסרט ברחבי העולם.
הסרט עלה לנטפליקס ב-7 ביוני 2019. באוסטרליה, הסרט תוכנן במקור לעלות לאקרנים ב-18 ביולי 2019 בהפצת , אך לבסוף עלה לנטפליקס במקום.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 89% טריות על סמך 75 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 64/100 על סמך 16 ביקורות.
+פרסקטגוריהמועמדתוצאההפניהפרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיההפרס לשחקנית המשנה הכי טובההילרי סוונקמועמדתהפרס לאפקטים החזותיים הכי טוביםג'ונתן דרינג וכריס ספריימועמדים
אני, דניאל בלייק הוא סרט דרמה בריטי משנת 2016, בבימויו של קן לואץ' ותסריט מאת פול לוורטי.
הסרט מתמקד בדניאל בלייק, נגר בן 59 מניוקאסל, אשר לאחר התקף לב מוצא עצמו נאבק במערכת הרווחה הבריטית כדי לקבל קצבת נכות.
במהלך מאבקו, הוא פוגש בקייטי, אם חד הורית לשני ילדים, והשניים מתמודדים יחד עם האתגרים שמציבה בפניהם הבירוקרטיה.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2016.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2016, ב־Prix du public בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוקרנו 2016, ובנוסף בפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
דניאל בלייק, נגר בן 59 מניוקאסל, מתאושש מהתקף לב ורופאיו מורים לו להימנע מעבודה.
עם זאת, המערכת הביורוקרטית שוללת ממנו קצבת נכות, ומחייבת אותו לחפש עבודה כדי לקבל דמי אבטלה.
במהלך ביקורו במשרד הרווחה, הוא פוגש בקייטי, אם חד הורית לשני ילדים, שעברה ללונדון במסגרת פרויקט דיור לנזקקים.
השניים יוצרים קשר מיוחד, ותומכים זה בזה במאבקם מול המערכת האטומה.
הסרט מתאר את מסע ההשפלה והקשיים שהם חווים בניסיונם לממש את זכויותיהם כאזרחים.
דייב ג'ונס – דניאל בלייק, נגר בן 59 המתמודד עם הבירוקרטיה לאחר התקף לב.
היילי סקוויירס – קייטי, אם חד הורית לשני ילדים הנאבקת במערכת הרווחה.
מיקי מק'גרגור – איוון, שכן של דניאל.
דילן מקירנן – דילן, בנה של קייטי.
הסרט "אני, דניאל בלייק" זכה לשבחים רבים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 92% על סמך 164 ביקורות, עם קונצנזוס המבקרים המציין כי הסרט מציע מבט נוקב ומרגש על מערכת הרווחה הבריטית, עם הופעות משחק מרשימות.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 78 מתוך 100, המבוסס על 31 ביקורות, המעיד על ביקורות חיוביות.
שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "אני, דניאל בלייק לוקח אותנו למסע ההשפלה שעובר אלמן אנגלי, המנסה לשמור על כבודו מול פקידים אטומים ומערכת סעד בלתי אפשרית." תומר קמרלינג מאתר mako ציין: "דייב ג'ונס הוא דניאל בלייק, נגר מניו קאסל שמתאושש מהתקף לב ונאלץ לפנות לשירותי הרווחה בגלל אבדן כושר עבודה.
שם הוא נתקל במערכת אטומה, מלאה מלכודי-22."
"אנטרפרייז" , אוניית משוטה בריטית שהושקה ב-1825, היא אוניית הקיטור הראשונה שהפליגה מאנגליה להודו, סביב כף התקווה הטובה.
ספינות קיטור להובלה סדירה של נוסעים ומטענים קלים הופיעו לראשונה בנהרות של ארצות הברית ובריטניה ובשפכיהם.
החלוצות היו "קלרמונט", שתוכננה ונבנתה על ידי רוברט פולטון בשנת 1807 לשיט בנהר ההדסון, ו"קומט", שהושקה ב-1812 על ידי הנרי בל בנהר קלייד שבסקוטלנד.
האקלים הפוליטי והכלכלי שנוצר לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות (1803–1815) עודד בעלי הון להשקיע את כספם – בין היתר – גם בפיתוח ספנות הקיטור כאמצעי תחבורה יעיל ומהיר.
ואכן, בתום עשר שנים מסיום המלחמות פעלו כבר מאות ספינות קיטור במימי החופים ובנתיבי המים הפנימיים של בריטניה, מערב וצפון אירופה, בנהרות ארצות הברית ולאורך חופיה המזרחיים.
הפלגות הנוסעים הסדירות בספינות הקיטור קדמו למסילות הרכבת, והציעו חלופה מהירה ונוחה בהרבה מהנסיעה בכרכרות בדרכים המשובשות או בספינות הדואר המונעות במפרשים ותלויות ברוח.
עם הזמן העזו גם ספינות קיטור בודדות לצאת להפלגות ארוכות: מאנגליה לליסבון (1820), לצ'ילה (1821), ומארצות הברית לאנגליה (1825).
ג'יימס הנרי ג'ונסטון וועדת הקיטור הבנגלית
את התוכנית המתועדת הראשונה להפעיל קו סדיר של ספינות קיטור לדואר ולנוסעים בין אנגליה להודו הגה ב-1822 קצין הצי המלכותי הבריטי לוטננט ג'יימס הנרי ג'ונסטון .
ג'ונסטון שירת במלחמות הנפוליאוניות, תחילה כקצין באוניות קו, ובהמשך כמפקד של כמה אוניות מלחמה קטנות.
עם תום המלחמה שוחרר משירות פעיל במחצית השכר , כמקובל אז בימות שלום.
במהלך השנים שלאחר מכן שהה בהודו, ובין השאר פיקד על אוניית מפרשים מסחרית שפעלה בקו בין אנגליה להודו.
בשנת 1821 שב לאנגליה והחל לגלות עניין בספינות קיטור.
בשנת 1822 ניסה ג'ונסטון להקים שירות סדיר של ספינות קיטור בין אנגליה והודו, במסלול שיעבור דרך הים התיכון וים סוף, ויכלול מעבר הנוסעים ביבשה – על גבי גמלים – דרך האיסתמוס של סואץ .
הוא גייס הון ראשוני בלונדון, ובשנת 1823 הפליג לכלכותה כדי לגייס משקיעים נוספים מקרב הקהילה האנגלו-הודית.
אולם פגישותיו עם בעלי הון לא הניבו תוצאה של ממש.
המשקיעים סברו כי מדובר ביוזמה רבת סיכונים.
אוניית הקיטור הייתה בראשית דרכה, והוצאות הבנייה, התחזוקה והתפעול של אוניות קיטור היו גבוהות בהרבה מאלה של אוניות המפרשים.
לא היה גם ביטחון שהמצב הפוליטי במצרים ובסוריה יאפשר מעבר בטוח של נוסעים במסלול היבשתי מאלכסנדריה לסואץ.
ספקות נוספים עלו באשר ליכולתן של אוניות קיטור לעמוד בתנאי הים הקשים סביב כף התקווה הטובה ולחצות את האוקיינוס ההודי בעונת המונסונים הדרום-מערביים.
למרות המכשולים והספקות הרעיון לא נזנח.
בתחילת 1823 התאגדו כמה סוחרים ובעלי הון בכלכותה והקימו גוף וולונטרי בשם "ועדת הקיטור" (Steam Committee).
זמן קצר לאחר מכן נוסדו גם "האגודה לקידום ספנות הקיטור בין בריטניה הגדולה והודו" (Society for the Encouragement of Steam Navigation between Great Britain and India) ו"קרן הקיטור" (Steam Fund), שמטרתן לגייס מימון לקידום הרעיון ולתרום להגשמתו בפועל.
באותה תקופה החל גם הממשל הבריטי בבנגל לעודד הקמת שירות אוניות קיטור בין הודו לאנגליה, שישמש לא רק הציבור אלא גם את צורכי המדינה – ובראשם הובלת דואר.
במאי 1823 פנה לורד אמהרסט , מושל פרובינציית בנגל ושל הודו כולה, אל מועצת הדירקטורים של חברת הודו המזרחית הבריטית, והציע כי החברה תיטול על עצמה את הקמתו של קו ספינות דואר דרך מצרים.
כצעד ראשון, הציע להפעיל שתי אוניות קיטור – אחת בצד הים התיכון ואחת בצד ים סוף – שיקיימו הפלגות סדירות אחת לחודש.
אולם מנהלי החברה דחו את ההצעה, בנימוק שאין בה כדאיות כלכלית.
על כן, כשפנו חברי "ועדת הקיטור" למושל הכללי בבקשת סיוע ממשלתי לקידום ספנות הקיטור בין הודו לאנגליה, נתקבלה פנייתם בחיוב.
בישיבה כללית של "קרן הקיטור", שנערכה באולם העירייה בכלכותה ב-17 בדצמבר 1823, נמסר כי הצעתה להקים קשר ימי מהיר עם אנגליה באמצעות ספינות קיטור זכתה לאישורו ולברכתו של המושל במועצתו.
יתרה מכך – המושל אף התחייב לתת מענק של 20,000 רופיות (10,000 ליש"ט) לכל אדם או חברה בריטיים שיצליחו, עד סוף שנת 1826, להפעיל שירות קבוע של אוניית קיטור בתפוסה של לפחות 300 טון בין אנגליה להודו – בין אם סביב כף התקווה הטובה ובין אם דרך הים האדום.
"ועדת הקיטור", שנבחרה עוד ב-5 בנובמבר 1823 להוציא לפועל את התוכנית, הוסיפה תנאים לקבלת הגמול הכספי וקבעה, כי על האונייה לבצע שתי הפלגות סֶבֶב (מסע הלוך וחזור), וכי משך מסע הלוך או חזור לא יעלה על שבעים יום בממוצע.
התנאים שהציבה "ועדת הקיטור" היטו את הכף לטובת הנתיב סביב אפריקה.
ראשית, מסלול זה דרש בנייה והפעלה של אוניית קיטור אחת בלבד; שנית, אף כי היה ארוך יותר, ההערכה הייתה שמרחק ההפלגה מפורטסמות' לכלכותה יהיה קצר בשליש עד מחצית מהמרחק שאוניית מפרשים נדרשת לעבור – משום שאוניית קיטור אינה תלויה ברוחות ויכולה לשוט בנתיב ישיר אל היעד.
לאור התנאים החדשים שינה ג'ונסטון את תוכניתו המקורית ושב ללונדון באונייה "אלייזה" כדי להקדים מתחרים פוטנציאליים.
ואומנם הוא הצליח לגייס ללא קושי משקיעים חדשים, מרביתם בעלי הון גדולים.
החברה שהוקמה בעקבות כך, בהון של 200,000 ליש"ט, הזמינה את בנייתה של אוניית קיטור גדולה בתפוסה של כ-500 טון.
האתגר המרכזי שעמד בפני ג'ונסטון ושותפיו היה היעדר תחנות תדלוק בפחם לאורך הנתיב.
בשל הדחיפות, הוחלט להקים תחנת ביניים אחת בלבד – בכף התקווה הטובה – ולהתאים את האונייה כך שתוכל לשאת בעצמה את מלאי הפחם הדרוש לה למחצית הדרך עד קייפטאון: כ-380 טון, על פי חישוב של 35–40 ימי הפלגה, וכבר בספטמבר 1824 נשלחו מטעני פחם לכף ולכלכותה.
האונייה "אנטרפרייז" נבנתה במספנת "גורדון ושות'" שבדפטפורד , על הגדה הדרומית של נהר התמזה.
היא הייתה עשויה עץ, אורך השדרית 122 רגל, רוחב הגוף 27 רגל ( מטר) ותפוסתה 479 טון.
מערכת ההנעה נבנתה על ידי הנרי מודסלי .
דוד הקיטור, עשוי נחושת, היה מסוג צינור להבה (flue boiler) , שקל 32 טון ועלותו 7,000 ליש"ט.
המנוע, מסוג זרועות צדיות, היה בעל שני צילינדרים בקוטר 43 אינץ' (1.1 מ') ואורך מהלך של 4 רגל (1.2 מ'), בהספק 120 כוחות סוס.
כדי לשפר את ביצועי האונייה בעת הפלגה במפרשים, הותקן מנגנון לעצירת המשוטות, להפחתת הגרר.
דודי הקיטור של אותה תקופה פעלו באמצעות מי ים, ולכן היה צורך לכבותם מדי פעם כדי לסלק את משקעי המלח והחול שהצטברו בתחתיתם.
מודסלי פתר בעיה זו באמצעות מערכת חדשנית: משאבת תמלחת (brine pumps) שפעלה ברציפות וסילקה את משקעי המלח מהדוד, תוך כדי שמשאבת מי הזנה הזרימה לתוכו מי-ים "טריים".
בנוסף התקין מודסלי מחליפי חום שחיממו את מי ההזנה באמצעות חום מי התמלחת שנסנקו לים.
בכך שיפר את הנצילות התרמית של הדוד והפחית את תצרוכת הפחם.
כדי לפנות מקום מרבי לאחסון פחם, האונייה לא נשאה זבורית.
הפחם אוחסן במכלי ברזל, אשר מולאו לאחר התרוקנותם במי ים – כדי להבטיח שקיעה קבועה ויעילה של המשוטות במים.
הפחם הובל מהמגורות אל הדוד בעגלות שנעו על מסילות מתפרקות.
כמו כן, הותקנו באונייה 20 תאים לנוסעים, מרוהטים ומצוידים כראוי.
מחירה הכולל של האונייה עמד על כ-43,000 ליש"ט.
ב-12 באוגוסט 1825 הפליגה אוניית הקיטור "אנטרפרייז" מלונדון אל נמל פלמות' , בדרום אנגליה, שנקבע כנקודת ההתחלה הרשמית למסע ההיסטורי.
ימים אחדים לאחר מכן, ב-16 באוגוסט, יצאה האונייה לדרכה עם 17 נוסעים, דברי דואר רשמיים ומעט מטען.
ביומן האונייה כתב קפטן ג'ונסטון: "יום שלישי, 16 באוגוסט 1825. השוקע הקדמי 15 רגל; השוקע האחורי – 15 רגל ו-3 אינץ'.
בשעה 7:30 התנתקנו ממצוף העגינה והמשכנו דרומה במורד התעלה.
ב-9:30 חלפנו על פני מגדלור ליזרד .
מהירות המנוע – 22 מהלכים בדקה.
מהירות האונייה – 6.5 מיילים בשעה."
עם התקדמות ההפלגה התבררו הקשיים.
המשקל הכבד של מלאי הפחם הגדיל את שוקע האונייה, העמיק את שקיעת המשוטות והפחית את מהירותה.
כשהפחם במגורות הקרובות לחדר המכונות אזל, גויסו המלחים לסייע לגורפי הפחמים בהובלת הפחם מהמחסנים המרוחקים, ועל כן לא יכלו להתפנות לטפל כראוי במפרשים.
כתוצאה מכך, לא הצליחה "אנטרפרייז" לנצל את רוחות המסחר באופן מיטבי.
בהמשך המסע התמודדה האונייה עם רוחות וזרמים שהגבילו את מהירות ההתקדמות והעלו את תצרוכת הפחם.
ג'ונסטון פקד להשבית את המנוע ולהמשיך במפרשים בנתיב ארוך יותר, בהתאם לכיוון הרוחות.
האונייה עצרה בדרכה באי סאו טומה להצטיידות במים, וב-13 באוקטובר, לאחר שמונה שבועות הפלגה, הגיעה לנמל קייפטאון .
"אנטרפרייז" שהתה בקייפטאון שמונה ימים:, חמישה ימים לתדלוק פחם, יום אחד לביקורים ושני ימים שאבדו עקב מזג אוויר סוער.
החלק השני של המסע דמה לראשון – המשקל הרב של הפחם והיעדר תחנות תדלוק המשיכו לעכב את התקדמותה.
רוחות המונסון הדרום-מזרחיות, שנשבו ממפרץ בנגל דרומה, אילצו את האונייה לבחור בנתיב עוקף וארוך יותר, שהגדיל את תצרוכת הפחם והאריך את משך המסע.
לבסוף, ב-7 בדצמבר 1825, אחרי 47 ימי הפלגה מקייפטאון, הגיעה "אנטרפרייז" לנמל דיימונד שבהודו.
משך המסע הכולל מאנגליה להודו עמד על 113 ימים ו-17 שעות, לעומת 90 יום בממוצע שעשתה אוניית מפרשים של חברת הודו-המזרחית באותה תקופה.
מתוכם, 103 ימים הייתה "אנטרפרייז" בנסיעה, ו-10 ימים ו-15 שעות עגנה.
40 ימים ו-3 שעות שטה במפרשים בלבד ורק 62 יום ו-23 שעות השתמשה במנוע הקיטור.
אורך הנתיב הכולל היה כ-13,700 מייל.
קטע הדרך הארוך ביותר שעברה ביממה במפרשים עמד על 211 מייל, והקצר ביותר – 39 מייל.
במנוע, הקטע הארוך ביותר ביממה היה 225 מייל, והקצר ביותר – 80 מייל.
סך כל תצרוכת הפחם הגיעה ל-812 טון (כ-580 צ'אלדרון, לפי ממוצע של 9 צ'אלדרון ליממה).
המהירות המרבית באמצעות המנוע, בתנאי ים נוחים, עמדה על 8 קשרים.
המסע של "אנטרפרייז" סביב כף התקווה הטובה נחשב באותה עת כאכזבה, שכן לא הצליחה לעמוד ביעד של 70 ימי הפלגה שקבעה "ועדת הקיטור", ונאלצה להסתמך על מפרשיה בחלק גדול מהדרך.
עם זאת, בהתחשב במצבה באותו זמן של ספנות הקיטור, שהייתה עדיין בחיתוליה, ובהיעדר תחנות ביניים – מדובר בהישג חשוב.
מספר חודשים לאחר סיום ההפלגה פרסם קפטן ג'ונסטון סיכום מפורט בעיתונות.
הוא מנה שני גורמים עיקריים להתמשכות ההפלגה: העדר תחנות לתדלוק פחם לאורך המסלול ועונת הפלגה לא נוחה, עם רוחות מונסון נגדיות.
לטענתו, לו הוקמו תחנות ביניים במדיירה, סנט הלנה ובין כף התקווה הטובה לכלכותה – היה המסע נמשך 78 יום בלבד.
גם עונת ההפלגה הייתה לדעתו למכשול.
כמו כן הדגיש, כי למען ההגינות יש להשוות את משך המסע לזה של כל אוניית מפרשים אחרת שהייתה יוצאת מאנגליה להודו באותה תקופה של השנה.
בשנת 1834 מונתה ועדה מיוחדת בפרלמנט הבריטי לבחון כיצד ניתן לקדם את ספנות הקיטור בין אנגליה להודו.
היא בחנה גם את המסע של "אנטרפרייז".
אחד העדים המומחים שהופיע לפניה היה תומאס פלצ'ר ווגהורן , מי שעתיד לייסד את קו ספינות הקיטור דרך ים סוף.
הוא טען כי ניתן היה לקצר את משך ההפלגה ל-90 יום, ואפילו ל-70, לו הותקנו תחנות תדלוק נוספות.
ווגהורן הציע להקים תחנות כאלה בסנט הלנה, בכף התקווה הטובה, בטרינקומלי ובמדרס.
עד מומחה נוסף העריך שניתן להגיע לכלכותה בתוך 60 יום בלבד באונייה גדולה יותר (1000 טון), הנושאת 800 טון פחם וללא עצירות ביניים.
ניסיונות של אוניות קיטור אחרות לשוט מאנגליה להודו סביב כף התקווה הטובה כשלו גם הם:
"פלקון" (Falcon), אוניית מפרשים עם מנוע עזר ומשוטות, הגיעה לכלכותה לאחר ארבעה חודשים.
תפוסתה הייתה 176 טון, אורכה 84 רגל, רוחבה 22 רגל והשוקע 11.5 רגל.
עם הגעתה, המנוע פורק ממנה והיא נרכשה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
"בטסי" (Betsey), שיצאה מנמל בורדו שבצרפת סמוך למועד יציאתה של "אנטרפרייז", הגיעה לכלכותה לאחר 110 ימי הפלגה – שלושה ימים פחות ממנה.
"אטלס" (Atlas) , אוניית קיטור הולנדית (אורך: 230 רגל, תפוסה: 1200 טון, הספק: 300 כוחות סוס) ניסתה אף היא לעשות זאת, אך הפלגתה נמשכה עוד יותר מזו של "אנטרפרייז".
בדצמבר 1825, זמן קצר לאחר שהגיעה לכלכותה, נרכשה אוניית הקיטור "אנטרפרייז" על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
החברה נזקקה לה לצורכי המערכה הצבאית שניהלה באותה עת נגד האימפריה הבורמזית .
מחיר הרכישה עמד על 40,000 ליש"ט – סכום שהתקרב לעלות בנייתה המקורית.
עסקה זו היטיבה עם ג'ונסטון ושותפיו, שניצלו מהפסד כספי כבד.
קפטן ג'ונסטון נותר רב החובל של האונייה, הפעם תחת דגלה של חברת הודו המזרחית.
במהלך המלחמה הועסקה "אנטרפרייז" בגרירת אוניות תובלה (transports) לרנגון וממנה, וכן בהובלת אשגרים צבאיים .
לאחר מכן שירתה כגוררת בנהר הוּגלי וביצעה הפלגות לאורך חופי הודו.
שירותה נמשך עד לשנת 1838, אז הוצאה משימוש ונגרטה.
קפטן ג'ונסטון המשיך לפקד על האונייה זמן מה, ולאחר תום המלחמה השתקע בכלכותה.
הוא הקדיש את עיסוקו לפיתוח ספנות קיטור בנהרותיה הגדולים של הודו.
בשנת 1827 העניקה לו "ועדת הקיטור" מחצית מהתקציב שנאסף ב"קרן הקיטור" – כהוקרה על פועלו החלוצי לקידום ספנות הקיטור בנהרות הודו ולאורך חופיה.
ב-1831 פרסם ספר ובו רשמיו, לקחיו והצעותיו להמשך פיתוח ספנות הקיטור בהודו.
אני, רובוט/אנוכי הרובוט הוא ספר מאת אייזק אסימוב שיצא לאור לראשונה בהוצאת ג'ינום בשנת 1950.
הספר מכיל אוסף של תשעה סיפורים קצרים, הקשורים ביניהם בסיפור מסגרת אחד.
הסיפורים הופיעו לראשונה במגזינים האמריקניים Super science stories ,וAstounding science fiction, בין השנים 1940–1950. כל הסיפורים עוסקים ברובוטים בעלי מוח פוזיטרוני, הכפופים לחוקי הרובוטיקה של אסימוב - החוקים המונעים מהם לפגוע בבני אדם או בעצמם.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "מסדה" בשנת 1970, בשם אנוכי הרובוט, בתרגומו של יאיר שמעוני.
בשנת 2004 יצא הספר בהוצאת כתר, בתרגומו של אורי בלסם, תחת השם "אני, רובוט".
הסיפורים בספר קשורים לסדרת הרובוטים של אסימוב.
הסיפורים מגוללים את השקפתו של אסימוב בדבר הרובוטים.
אסימוב רואה את הרובוטים בראש ובראשונה ככלי שמיועד לשיפור איכות חייהם של בני האדם, והוא מנסה להתמודד עם הסכנות שעלולות לצוץ משימוש בכלי זה.
בניגוד לסיפורים דוגמת "פרנקנשטיין" שבהם הגולם קם על יוצרו, הרובוטים של אסימוב, גם כאשר אינם מתפקדים כיאות בשל התכנון הלקוי שלהם, אינם מנסים להשמיד את יוצריהם.
רוב הסיפורים סובבים סביב שלושת חוקי הרובוטיקה, הפרשנויות השונות שהרובוטים יכולים לתת להן, הקונפליקטים שאליהם הם נקלעים בניסיון לציית לשלושתם וההתפתחות המתמידה שעוברים הרובוטים.
בין היתר מתוארים בספר רובוט המשמש כאומנת, רובוט קורא מחשבות ורובוט דתי.
הספר כולל הקדמה ו-9 סיפורים:
אני אוהב אותך רוזה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1972 של הבמאי משה מזרחי.
עלילת הסרט מבוססת על מקרה אמיתי שסיפר הבמאי משה מזרחי.
לדבריו, ההשראה לכתיבת התסריט נבעה מאירוע שאירע לאם סבתו, אשר התגוררה בירושלים בתקופת היישוב הישן, ואותה הכיר באופן אישי.
בהיותה בת 21 נותרה אלמנה, בעוד גיסה היה בן 11 בלבד.
היא אספה את הילד וגידלה אותו, ולאחר שהגיע לגיל 17 נישאו, ונולדו להם עשרה ילדים.
היא האריכה ימים עד גיל 107. מזרחי ציין כי היה אחד מניניה הרבים, והוסיף כי דמותה של רוזה עוצבה בהשראת מעמד האישה בחברה היהודית-ספרדית באותה תקופה.
עלילת הסרט מתרחשת בקרב הקהילה הספרדית ברובע היהודי של ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית.
מזרחי טען שאת התסריט הוא כתב על סמך סיפורה של סבתא-רבה שלו, אשר עברה סיפור דומה לזה של רוזה.
הסרט צולם ברובע היהודי בירושלים, בטרם הרובע שוחזר לאחר מלחמת ששת הימים.
את הפסקול המקורי כתב דובי זלצר.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1972, בקטגוריית הסרט הזר.
וייצג את ישראל בפסטיבל הקולנוע בקאן, ומכר 279,000 כרטיסים בישראל.
הסרט מספר את סיפורה של רוזה, שגרה בקהילה היהודית הספרדית הסגורה ברובע היהודי של ירושלים, בשלהי התקופה העות'מאנית.
שמתאלמנת מבעלה ועל פי ההלכה, עליה להתחתן עם ניסים, אחיו של בעלה המת (הליך הייבום).
אולם, ניסים רק בן 11 וצעיר מדי להתחתן.
כפשרה שהושגה עם הרב, הוא עובר לגור עמה, למורת רוחם של הקהילה שמנדה אותה.
רוזה היא אשה צעירה, עצמאית ודעתנית, והיא מנסה לחנך את ניסים להיות אדם בוגר.
ואילו הוא, מצדו, מתאהב בה.
לאחר סכסוך שהתגלע ביניהם, ניסים עוזב את הבית ואת הקהילה.
הוא חוזר בגיל 18, ורוזה מבקשת ממנו לקיים טקס חליצה, במפתיע, היא עוזבת באמצע הטקס, אך זמן מה לאחר מכן הם מתאחדים שוב.
הסרט מתאר מציאות של כבילה לכללי המסורת, אל מול רצון האדם להיות אדון לעצמו, בייחוד כשמדובר באשה.
רצונה של רוזה להרגיש עצמאית וחופשייה מכבלים ומתכתובות, הן של המסורת והן של החברה, עמד בסתירה לתקופה ולחברה הנוקשה שבה היא חיה.
רוזה אינה נכנעת לכללי המסורת ואינה נרתעת מהחברה הסובבת אותה, שנוקטת כלפיה באמצעים קשים.
היא אף עומדת על דעתה מול ניסים, כשהוא קיבל את משכורתו הראשונה וקורא כלפיה: "אשה, אוכל!".
היא מתעמתת איתו והוא עוזב את הבית.
כשניסים בגר ומעוניין לשוב אליה, היא מתעקשת על טקס החליצה, כדי להרגיש חופשייה מתכתובות עם מי עליה להתחתן.
אולם, היא אוהבת את ניסים הבוגר, ועוזבת את הטקס כדי שתוכל להיות אתו.
שחקנ/ית תפקיד מיכל בת-אדם רוזה גבי אוטרמן ניסים אבנר חזקיהו רביוסף שילוחאלילבנה פינקלשטייןג'אמילהרות דורוןאשת הרב משה טל ניסים הבוגרעליזה רוזןרבניתאלישבע מיכאלירגינהאתי גרוטסאלגרהיהודה אפרונידון יצחקאריאל פורמןדודשרית ישי לויפורטונהזהבית קפוןפרוצהזיוית אברמסוןאסתרדודו אלהרראחמרים נבוג'ויארות גלרבת רוזהעלומה שלוםנכדת רוזהגבי אלדורקלרהז'אק כהןפינטומרדכי בן-זאבזבןרוחמה רגבזבניתנעמי בכרלונהשמואל אורנשטייןרב בית הדיןאלי עמירםמוכר דגיםמרטין גילתרופא א'ברוך ברקיןרופא ב'רונית פורתלינדה
אני אוהב את אחותי הקטנה (ביפנית 僕は妹に恋をする - Boku wa Imouto ni Koi wo Suru, ידוע גם כ-BokuImo ובאנגלית כ "I'm In Love With My Little Sister"), הוא כותר מאנגה יפני בעשרה כרכים, מאת האמן אאוקי טוקומי.
הסיפור מגולל את סיפורה של אהבה אסורה בין אחים תאומים.
הרגישות והמורכבות בה טוקומי דן בטאבו זכתה לתשבחות מצד המבקרים ולהצלחה בקהל.
הסיפור עובד למשחק מחשב בשם "קאנה, אחותי הקטנה".
בנוסף, מבוססים על הסיפור שני סרטים: במאי 2005 יצא לאקרנים סרט אנימה המבוסס עליו וב-20 בינואר 2007, עלה למסכים עיבוד נוסף של הסיפור לקולנוע, בגילומם של שחקנים חיים.
יורי (Yuri) ואיקו (Iku) הם אחים תאומים הקשורים זה לזה מילדותם בקשר קרוב.
כאשר האח והאחות התבגרו גילה יורי כי הוא הולך ומתאהב באחותו ומתוך רגשות אשם, נמנע מקרבתה.
כדי להדחיק את רגשותיו מנסה יורי לקיים יחסים עם בנות אחרות ואף להתקבל לבית ספר מרוחק.
אך כאשר הוא מגלה שאחותו מתחילה להתעניין בבנים אחרים, הוא נתקף בקנאה.
יורי מתוודה בפני איקו על רגשותיו אליה ומגלה כי גם איקו נקרעת בדילמה דומה.
הסיפור ממשיך ומגולל באופן רגיש את הסיטואציה האסורה וההתמודדות עמה.
יורי - תלמיד מחונן, שתקן וקר רוח, הלומד באותה כיתה עם אחותו התאומה איקו, למרות שיורי ואיקו די שונים בהתנהגותם וגישתם יורי התאהב בה עוד כשהיו ילדים קטנים.
איקו - נערה מפוזרת ושמחה ולא מחוננת כמו אחיה, כאשר יורי מתוודה בפניה על אהבתו היא מתחילה להרגיש רגשות דומים למרות הזעזוע הראשוני.
הארוקה - חברו הטוב ביותר של יורי, יורי לרוב מתוודה לגבי חייו ורגשותיו בפני הארוקה, ואף מספר לו על מערכת היחסים החדשה שלו עם איקו.
הארוקה הוא אדם בוגר נפשית והידיעה על רגשותיו של יורי לאחותו לא מפתיעה אותו.
טומוקו - חברתה הטובה ביותר של איקו המחבבת את יורי.
יורי נכנס איתה למערכת יחסים (ועם עוד כמה נשים) כדי לנסות לדכא את רגשותיו כלפי איקו.
אך כאשר העלילה מתקדמת ויורי ואיקו מתקרבים, יורי מתרחק מטומוקו.
"אני ברלינאי" או "אני אזרח ברלין" הוא ציטוט מפורסם מנאומו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, שאותו נשא ב-26 ביוני 1963 במערב ברלין בעיצומה של המלחמה הקרה.
בקריאה "אני ברלינאי", אותה אמר בגרמנית, הדגיש קנדי את תמיכתה של ארצות הברית במערב גרמניה הדמוקרטית, זמן קצר לאחר שמזרח גרמניה, גרורתה הקומוניסטית של ברית המועצות, הקימה את חומת ברלין כמחסום פיזי למניעת מעבר מהמזרח הקומוניסטי למערב הליברלי.
השימוש הרטורי בגרמנית, שפת המקום, והאמירה "אני ברלינאי" על ידי נשיא אמריקאי, היו ביטוי עליון ורב עוצמה של הזדהות עם מצוקתם של תושבי ברלין, והתקבלו בהתלהבות על ידי המוני בני ברלין שנאספו לשמוע את הנאום בכיכר שלפני בית העירייה.
מייד בתום מלחמת העולם השנייה הייתה ברלין, בירת גרמניה, נתונה עמוק בלב השטח שנכבש על ידי הצבא הסובייטי.
תחילה חולקה ברלין לארבעה רבעים שכל אחד מהם נשלט על ידי אחת מארבע מעצמות בעלות הברית, ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות.
בגבור המתיחות במהלך המלחמה הקרה, ב-1948, הטילו הסובייטים סגר על ברלין.
הסגר הוקל כשמעצמות המערב החלו להעביר אספקה לעיר באמצעות רכבת אווירית.
ב-1949 הוקמה על ידי שלוש בעלות הברית המערביות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה המערבית.
בתגובה הכריזו הסובייטים על עצמאות החלק המזרחי - הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שנקראה במערב גרמניה המזרחית.
בהמשך, הפכו שלושת רובעי העיר שנשלטו בידי כוחות נאט"ו למובלעת של גרמניה המערבית, כשהיא מוקפת כולה על ידי גרמניה המזרחית.
ב-1952 נסגר הגבול בין שתי הגרמניות על ידי גדר הרמטית, למעט העיר ברלין, שבין שני חלקיה לא היה גבול פיזי.
מאות אלפי מזרח גרמנים ניצלו זאת וערקו למערב דרך מערב ברלין, דבר שהיווה איום כבד, כלכלי ותעמולתי, מנקודת ראותה של מזרח גרמניה.
בשנת 1961 הקימה מזרח גרמניה, תחת שלטונו של ולטר אולבריכט, גדר תיל מסביב לאזור התפר הסובב את מערב ברלין.
הגדר נקראה "גדר ההגנה האנטי-פאשיסטית" (antifaschistischer Schutzwall), כשהשלטונות המזרח גרמניים טענו שמטרתה של הגדר היא למנוע ממרגלים ומגורמים מסוכנים מערב גרמנים מלחצות את הגבול לתוך מזרח אירופה.
אלא שהגדר החלה להיקרא מאז חומת ברלין, והיה ברור לכול שמטרתה העיקרית הייתה למנוע בריחת מזרח גרמנים למערב.
במשך מספר חודשים נבנתה הגדר מחדש, הפעם בבטון כשהיא משולבת במגדלי שמירה וכוללת את "רצועת המוות" שבה צפו שומרי הגבול המזרח גרמנים, חמושים במקלעים.
יותר מ-136 אנשים נהרגו בעת ניסיון לעבור למערב, כשהמקרה המפורסם שבהם הוא זה של פטר פכטר, שב-1962 נורה בידי השומרים המזרח גרמנים, כשניסה לברוח מבעד לחומה ממזרח למערב ברלין.
המערב, כולל ארצות הברית, הואשם באי מתן מענה נחרץ והולם להקמת החומה.
ב-25 ביולי 1961, כשהכישלון המהדהד של הפלישה למפרץ החזירים עדיין טרי, יצא הנשיא קנדי בשידור לאומה האמריקנית.
קנדי הכריז שאמריקה תגן על ברלין, הזכיר את זכותן של מעצמות בעלות הברית על שטחים גרמניים כבושים על-פי החלטות ועידת פוטסדאם, אך הבהיר שאין אפשרות לערער על האחיזה הסובייטית במזרח גרמניה.
הנאום נישא במהלך ביקורו של קנדי בברלין, לציון 15 שנים לרכבת האווירית שהפעילו מעצמות המערב כדי להעביר אספקה לברלין המסוגרת.
היה זה ביקורו הראשון של נשיא אמריקאי בברלין לאחר הקמתה של חומת ברלין.
הנאום נחשב אחד מהנאומים החשובים של קנדי, וכרגע מכריע ומכונן במלחמה הקרה.
הוא היה תמריץ מוסרי ועידוד חשוב לתושבי מערב ברלין, שחיו באותם ימים במובלעת מסוגרת ומוקפת מכל עבריה בטריטוריה מזרח גרמנית, וחששו מכיבושם על ידי מזרח גרמניה.
קנדי נשא את נאומו ממרפסת בנין העירייה שבמערב ברלין, ובמשפטי הפתיחה של נאומו אמר:
על פי מספר מקורות, קנדי החליט לומר את המילים הללו זמן קצר לפני הנאום, ובהמשך החליט גם לומר זאת דווקא בגרמנית.
על פי אותם מקורות הוא ביקש מהמתורגמן שלו, רוברט לוכנר, לתרגם עבורו לגרמנית את המשפט "I am a Berliner" רק כשהם עלו במעלה מדרגות בית העירייה.
בעזרת לוכנר, תרגל קנדי את הגיית המשפט במשרדו של וילי ברנדט, אז ראש עיריית ברלין.
הוא הכין לעצמו פתק תזכורת בכתב ידו, שבו כתב באנגלית את אופן ההגייה הפונטי הנכון של המשפט בגרמנית.
יועצו לביטחון לאומי, מקג'ורג' בנדי, חש שקנדי הרחיק לכת בנאומו, והשניים ריככו את נוסח הנאום לקראת הצגתו באוניברסיטה החופשית בברלין בהמשך אותו יום.
עם זאת, מורה לשפות במחלקת המדינה של ארצות הברית כתבה ב-1997 מאמר בו היא טוענת שפגשה את קנדי בבית הלבן מספר שבועות לפני נסיעתו לברלין, כדי לעזור לו לתכנן את הנאום וכדי ללמד אותו איך לבטא את המשפט בצורה מדויקת.
מסר ההתרסה שבמשפט כוון כנגד הסובייטים כשם שכוון לעידוד תושבי ברלין, והיה הצהרה ברורה וחד-משמעית של מדיניות ארצות הברית לנוכח הקמת חומת ברלין.
למרות זאת, נמתחה ביקורת על קנדי על כך שבנאומו הכיר למעשה בסטטוס קוו שקיים בברלין כבמציאות.
הסטטוס הפורמלי של ברלין באותם ימים היה שהעיר הייתה נתונה תחת כיבוש של ארבע בעלות הברית, כשלכל אחת מהן — בריטניה, צרפת, ברית המועצות וארצות הברית — ישנה אחריות על חלק אחד מבין ארבעת חלקי העיר.
עד לנאום קנדי, טענה ארצות הברית שזהו אכן הסטטוס המשפטי בברלין, וזאת אף-על-פי שהמצב בשטח היה שונה באופן ניכר.
נאום קנדי סימן את הפעם הראשונה שבה ארצות הברית הכירה בכך שמזרח ברלין מהווה חלק מהגוש הסובייטי, יחד עם שאר הטריטוריה המזרח גרמנית.
מבקריו של קנדי חשו שקנדי נכנע, למעשה, ללחץ הסובייטי, ושהוא היה צריך להתייצב באופן נחרץ יותר נגד הסובייטים ולא לאפשר להם לשנות את המצב המשפטי בעיר באופן חד צדדי באמצעות בולדוזרים ורובים.
הנצחת זכרו של קנדי בברלין
ישנם בברלין מספר מוסדות הנושאים את שמו של הנשיא קנדי, כמו "בית הספר הגרמני-אמריקאי על-שם ג'ון פ.
קנדי ללימודי צפון אמריקה" באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בנוסף, הכיכר שבחזית ראטהאוס שנברג, בית העירייה שבו נשא קנדי את נאומו, נקראת על שמו - "ג'ון פ.
קנדי פלאץ", ולוח המוקדש לקנדי מוצב ליד הכניסה לבניין.
כמו כן קיים בעיר מזה שנים מוזיאון המתמקד בתולדותיה של משפחת קנדי.
במהלך שנות ה-80 התפתחה במערב, ובמיוחד בארצות הברית, אגדה אורבנית שעל פיה מה שקנדי אמר למעשה הוא: "אני סופגנייה", מאחר ש"ברלינר" היא מעין סופגנייה הנפוצה באזור ברלין (אף ששם זה נהוג מחוץ לברלין, בעוד שתושבי ברלין מכנים אותה Pfannkuchen).
הטענה הייתה שהניסוח התחבירי הנכון צריך היה להיות "Ich bin Berliner", כלומר, ללא המציין הבלתי מוגדר "ein".
אלא ששני הניסוחים אפשריים מבחינה לשונית, ולמרות זאת עדיין הסיפור על אודות הפירוש השגוי "אני סופגנייה" פופולרי למדי במערב ומהווה מקור להלצות, במיוחד בארצות הברית.
בשנים שלאחר הנאום עסקו בעניין זה המגזינים הנחשבים בעולם.
כתבות בנושא התפרסמו בעיתונים ובכלי תקשורת דוגמת הגארדיאן, ה-BBC, הטיים מגזין, הניו יורק טיימס ואחרים.
אני בטי המכוערת (במקור: Yo soy Betty, la fea), הידועה גם בשם בטי המכוערת, הייתה טלנובלה מצליחה שנכתבה על ידי פרננדו גאיטאן (Fernando Gaitán), וצולמה בקולומביה בשנים 1999–2001 בהפקת רשת הטלוויזיה הקולומביאנית RCN.
מעבר להצלחתה הגדולה ברחבי העולם הלטיני, הסדרה זכתה לאימוצים מקומיים רבים ברחבי העולם, כגון "בטי" (Ugly Betty) ו"בטי בניו יורק"(Betty en NY) שהופקו בארצות הברית, יפה היא לא (La Fea Más Bella) שהופקה במקסיקו, "קטי המכוערת"(Not Born Beautiful) ברוסיה, "אסתי המכוערת" שהופקה בישראל ו"ג'סי המכוערת"(Jassi Jaissi Koi Nahin) שהופקה בהודו.
בעקבות הצלחתה הופקה לטלנובלה סדרת המשך בשם "אקומודה" וסדרת אנימציה Betty Toons.
ביאטריס פינסון סולנו (בטי המכוערת)
הדמות הראשית בסדרה היא ביאטריס פינסון סולנו (בגילומה של אנה מריה אורוסקו), הידועה כבטי המכוערת.
בטי היא בתם היחידה של חוליה סולנו דה פינסון (אדריאנה פרנקו) והרמס פינסון גלארסה (חורחה הררה).
בטי היא בחורה צעירה לא מושכת ומגושמת, הלבושה באופן שאינו אופנתי.
את שיניה מעטר גשר, והיא מרכיבה משקפיים עבים וגדולים.
בשל כך, היא זוכה ללעג ולגנאי על ידי רבים ממכריה, הן במקום מגוריה והן במקום עבודתה.
הן בילדותה והן בבגרותה, בטי זכתה לגנאי בשל כיעורה ההופך לסימן ההיכר שלה.
פתיח הסדרה מתאר את האופן שבו הסתייגו מבטי בשל כיעורה בכל חייה, החל מהאחות המבוהלת בבית החולים לאחר לידתה, דרך גן הילדים בו בכו כאשר ראו אותה, וכלה בתיכון בו נותרה דחויה.
כשהזמינה קפה לראשונה מהקפיטריה בחברה, נאלצה בטי להבהיר מי היא באמצעות התיאור התמציתי: "אני בטי, המכוערת!".
לבטי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במימון.
מלבד ספרדית, בטי דוברת אנגלית וצרפתית באופן שוטף אך, למרות כישוריה, היא אינה מצליחה להשיג עבודה ואף לא ראיון עבודה, לטענתה בשל מראהּ בתמונה המצורפת לקורות החיים שלה.
ארמנדו מנדוסה (בגילומו של חורחה אנריקה אבֶּיו) הוא הנשיא הנכנס של חברת אקומודה, בנם הבכור של מייסד החברה רוברטו (קֶפָּה אמוצ'אסטגי) ומרגריטה מנדוסה (טאלו קינטרו), ואדם משכיל ונאה.
בהיותו הנשיא החדש של אקומודה, הוא מנסה לצאת מצלו של אביו המצליח, שניהל את החברה במשך שנים ארוכות וזכה לאמון ולכבוד רב מן העובדים.
נסיונותיו מביאים אותו להסתבך בהרפתקאות פיננסיות ולהימצאותו באיום תמידי מצדו של דניאל ולנסיה (לואיס מסה), השואף למלא את מקומו כנשיא החברה.
ארמנדו הוא חברו הטוב של מריו קלדרון, סגן נשיא החברה, ומאורס למרסלה ולנסיה, לה הוא אינו שומר אמונים.
ניקולס מורה (מריו דוארטה) הוא השכן של בטי וחברה מילדות, המגונן עליה כאח.
בדומה לבטי, גם ניקולס אינו מקובל חברתית ולבוש באופן שאינו מחמיא.
ניקולס הוא איש סודה של בטי, לו היא מספרת את קשייה ולבטיה.
בהמשך, ניקולס מתמנה על ידי בטי למנכ"ל טרהמודה, ומשנה את סגנון לבושו.
הוא מתאהב בפטריסיה פרננדס ואף מנהל איתה מערכת יחסים, מאחר שפטריסיה משוכנעת שעקב תפקידו הוא בעל ממון.
פטריסיה (לורנה פאס) נחשבת לאחת הנשים היפות באקומודה ועל כך גם עיקר גאוותה.
פטריסיה, שיהירותה, שחצנותה ורדיפתה אחרי סמלי סטטוס והון מופגנים לאורך כל הסדרה, היא מעין אנטי-תזה לבטי.
בניגוד לבטי, פטריסיה (שמדגישה הלוך ושוב לאורך הסדרה כי למדה מימון במשך שישה סמסטרים באוניברסיטת סן מרינו ("Yo estudie seis semestres de finanzas en la San Marino")) לא סיימה חוק לימודיה בשל נישואיה שהסתיימו לא מכבר.
גירושיה הותירו אותה ללא הון מספק למילוי אחר דרישות סגנון חייה הראוותני.
פטריסיה היא חברתה הטובה של מרסלה ולנסיה, ארוסתו של ארמנדו ומנהלת בכירה בחברה.
היא סובלת מהטרדות מיניות מצדו של דניאל ולנסיה, אחיה של מרסלה, המנסה לנצל את מצבה הכלכלי לסיפוק צרכיו האישיים.
בעוד שהיא דוחה את הצעותיו של דניאל, היא נעתרת לחיזוריו של ניקולס מורה, למרות מראהו, מאחר שהיא חושבת שהוא עשיר.
מרסלה ולנסיה (נטליה רמירס) היא בתו של מייסד אקומודה (שותפו של רוברטו מנדוסה), מנהלת בכירה בחברה ואחותם של דניאל ומריה ביאטריס (פילאר אוריבה).
השלושה מחזיקים יחד, בשותפות עם משפחת מנדוסה, בשליטה באקומודה.
מרסלה היא ארוסתו של ארמנדו, אך מאחר שהוא אינו נאמן לה, היא קנאית לו ועוקבת אחר מעשיו ואחר לוח הזמנים שלו.
היא חברתה של פטריסיה פרננדס ויחד עמה לועגת ללא הרף לכיעורה של בטי.
יחסה האישי אל בטי מושפע מהיותה של בטי אשת סודו של ארמנדו ותחושתה שהיא זו שמסתירה את בגידותיו.
מריו קלדרון (ריקרדו ולס) הוא סמנכ"ל השיווק והיח"צ של אקומודה וידידו הטוב של ארמנדו שנים רבות.
כמו ארמנדו, גם הוא רודף שמלות ואף קיים מערכות יחסים קצרות עם פטריסיה ואאורה מריה.
מריו מייעץ רבות לארמנדו והוא זה שרקם את המזימה ליצירת טרהמודה וניצול אהבתה של בטי לארמנדו כדי להבטיח את המשך קיומה של אקומודה.
הוגו לומבארדי (חוליאן אראנגו) הוא מעצב האופנה של אקומודה.
הוגו הוא הומוסקסואל אנין טעם, הסולד מכל מה שנדמה בעיניו ככיעור וכלא-אופנתי.
הוא ידידן של מרסלה ופטריסיה ואוהב את העוזרת שלו אינס, שאת עבודתה הוא מעריך.
הוגו אינו מעריך את ארמנדו, וסולד בעיקר ממי שהוא מכנה "מטה המכוערות".
בטי סבלה לאורך הסדרה מכינויים עולבים חריפים מהוגו בשל כיעורה.
השחקן שגילם את הוגו, חוליאן אראנגו, היה בן זוגה של אנה מריה אורוסקו, שגילמה את בטי.
השניים התגרשו במהלך צילומי הסדרה.
בני בריתה של בטי בתוך אקומודה הן המזכירות האחרות בקומת ההנהלה.
הוגו לומבארדי כינה אותן "מטה המכוערות".
סופיה (פאולה פניה) - מזכירתו של מנהל הכספים של אקומודה, אולרטה (קרלוס סראטו).
סופיה הייתה נשואה לאפראין (שכונה לעיתים "הצ'ק" על שום תשלום המזונות שהיה צריך לשלם על שני ילדיו), ממנו התגרשה לאחר שעזב אותה עבור אישה צעירה ממנה.
בת הזוג של אפראין, ג'ני (מרתה איסבל בולאניוס), לימים מתחילה לעבוד באקומודה בתור דוגמנית מידות של הוגו לומבארדי ובין השתיים מתוארים ויכוחים מרים.
ברטה (לוסס ולאסקס) - מזכירתו של מנהל משאבי האנוש של אקומודה, גוטיירס (אלברטו לאון חאראמיו).
היא נשואה באושר, אך סובלת ממשקל עודף, ומנסה ללא הרף דיאטות, אך ללא הצלחה.
מריאנה (מריה אאוחניה ארבולדה) - המזכירה של מרסלה ולנסיה.
איתה התייעץ מטה המכוערות כשנתקל בבעיות כי ידעה לקרוא בקלפים.
אאורה מריה פואנטס (סטפניה גומס) - אלמנה עם ילד.
נחשבת לקלת דעת ורודפת בילויים.
יחסי אהבה-קנאה התנהלו בין אאורה מריה והשליח של אקומודה, פרדי סטיוארט קונטררס (חוליו ססאר הררה), שהיה מקורב לבנות המטה.
סנדרה (מרסלה פוסאדה) - מזכירתו של מריו קלדרון.
איניסיטה (אינס) (דורה קדוויד) - עובדת שנים רבות באקומודה, זוכה לכבוד רב משאר העובדים בחברה ועוזרתו האהובה של הוגו לומבארדי.
אינס הייתה נשואה עם שני ילדים עד שבעלה עזב אותה לפתע, ולקראת סוף הסדרה חזר אליה לאחר שנים רבות בהם לא ידעה מה עלה בגורלו.
עובד נוסף שהיה מיודד עם מטה המכוערות היה וילסון (דוויד רמירס), השומר בכניסה לאקומודה, שנהג ללבוש מדים דמוי-צבאיים וכומתה אדומה.
את ישיבות המטה נהגו לערוך הבנות בחדר השירותים של קומת ההנהלה.
ביאטריס פינסון סולנו, המכונה בטי, היא אישה צעירה ומשכילה שחרף כישוריה הרבים אינה מצליחה להשיג עבודה.
בייאושה, בטי שולחת קורות חיים למשרת מזכירת נשיא חברת האופנה אקומודה.
איתנה בדעתה כי כיעורה המונצח על גבי תמונה הוא האשם המרכזי לכך שאינה מתקבלת לעבודה, היא שולחת את קורות החיים ללא תמונה מצורפת, בתקווה כי קורות חייה יבטיחו לה את המשרה.
רוב הסדרה נסובה על קשריה של בטי עם חבריה לעבודה באקומודה, יחסיה עם משפחתה ובעיקר, סיפור התאהבותה של בטי בארמנדו מנדוסה, נשיא החברה החדש.
תחילת הקשר בין ארמנדו לבטי מתחיל כשארמנדו מסרב לשכור את פטריסיה כמזכירתו, מאחר שהוא חושד כי מרסלה רוצה שפטריסיה תרגל אחריו.
לארמנדו מוניטין רב כרודף נשים, ולאורך מרבית יחסיו עם מרסלה יחסיהם מתנהלים בצל בגידותיו בה וחשדותיה של מרסלה באי נאמנותו.
מאחר שארמנדו מסרב לשכור את פטריסיה הוא דורש העסקת מזכירה בעלת כישורים וניסיון.
טיעוניה של מרסלה כנגד העסקת מזכירה מכוערת לנשיא חברת אופנה מביאים להעסקת השתיים בתפקיד.
בהיעדר משרד פנוי ליד משרד נשיא החברה, הוחלט לשכן את בטי בחדר אחסון הנמצא מאחורי משרדו.
חדר אחסון זה הוא חדר חשוך ואטום שהכניסה והיציאה ממנו הם רק מחדרו של ארמנדו.
לא אחת, אורחים מזדמנים בחברה מזדעזעים מהתנאים המחפירים בהם מועסקת בטי.
לעומתה, פטריסיה מקבלת שולחן קדמי מרווח בקומת ההנהלה, לפנים משרדו של ארמנדו.
למרות שהן פטריסיה והן בטי משמשות כמזכירות של ארמנדו, בטי היא זו האחראית על מרב המשימות החשובות בחברה.
עם הזמן בטי מוכיחה שוב ושוב את חוכמתה, יכולתה להתמודד עם מצבים מורכבים פיננסית וכישוריה שנקנו בעמל רב בלימודים.
סמכויות נוספות מועברות לאחריותה ובטי הופכת ליד ימינו של ארמנדו, שאף מוכנה להסתכן עבורו בתוכניתו החדשה עבור אקומודה.
עיקר העלילה של בטי המכוערת סובב סביב יחסיה של בטי עם חברי אקומודה, וסיפור אהבתה של בטי לארמנדו מנדוסה.
בתחילת יחסיהם של בטי וארמנדו, יחסו אליה הוא מחפיר.
הוא מזלזל בה, מתעמר בה כשהוא מעביד אותה שעות ארוכות במחסן החשוך שהפך למשרדה ומנצל אותה למטרות כיסוי עבור בגידותיו במרסלה, ארוסתו.
בנוסף, ארמנדו יחד עם חברו הטוב מריו, סמנכ"ל הכספים של אקומודה, נגעל מכיעורה של בטי וצוחק על מגושמותה.
ככל שעובר הזמן, ארמנדו מכיר ביכולותיה הפיננסיות וכישוריה הרבים ואילו בטי מתאהבת בארמנדו, תוך כדי סיכון רווחתה האישית.
ארמנדו נתון ללחצים רבים להוכיח עצמו בתפקיד הנשיא הנכנס, הן מצד משפחתו והן על ידי משפחת ולנסיה, ובראשה אחיה של מרסלה, דניאל, השואף להדיח את ארמנדו ממשרתו ולפרק את החברה.
בניסיונותיו לייעל ולהגדיל את הרווחים, ארמנדו גורם להפסדים פיננסים גדולים לחברה עד כדי פשיטת רגל.
במטרה למנוע את עיקול החברה על ידי נושים, מריו קלדרון רוקח מזימה להצלתה.
במסגרת תוכניתו מקימים השניים חברה נוספת (חברת קש) בשם טרהמודה שתעקל את אקומודה.
בטי מתוכננת לעמוד בראש טרהמודה ולצורך הבטחת נאמנותה, מריו משכנע את ארמנדו לגרום לה להתאהב בו.
למרות אי רצונו הבולט של ארמנדו למלא אחר התוכנית, בשל כיעורה של בטי, הוא משתכנע ומשתף פעולה עם המזימה.
בטי, שלא חושדת במאומה, חשה רגשות אהבה עזים כלפי ארמנדו, המקפיד להביא לה תשורות ומכתבי אהבה, אותם בתחילה קונה וכותב ומריו עבורו.
את יחסיהם הם מסתירים בסוד מפני הסביבה, כאשר הגם שמרסלה חושדת בבגידותיו היא משוחחת עם בטי לצורך גילוי זהות המאהבת.
מרסלה אינה מעלה בדעתה כי זו יכולה להיות בטי, המכוערת.
בטי, מתוך אמונה בארמנדו, מסכנת עצמה והופכת לנשיאת טרהמודה, בה ממונה ידידה ניקולס מורה למנכ"ל.
יחסיהם של ארמנדו ובטי מתהדקים, והם אף מקיימים יחסי אישות, לאחריהם מגלה ארמנדו שעל אף כיעורה של בטי הוא אינו הראשון איתו קיימה יחסים.
בטי מתוודה בפניו על ההשפלה האיומה שעברה בעבר, כאשר חבורה של בני גילה בשכונה חמדו להם לצון והתערבו שיצליחו לגרום לבטי להתאהב באחד מהם עד כדי קיום יחסי אישות.
בעוד שבטי רואה בארמנדו את ה"תיקון" של יחסיה הקודמים, למעשה מדובר שוב בניצול אהבתה ותמימותה לקידום מטרות אישיות.
בעוד 'סיפור האהבה' בין ארמנדו לבטי נמשך, מריו ממשיך לתת עצות לארמנדו על הדרך בה יש לכבוש את ליבה באמצעות תשורות קטנות ומכתבי אהבה אותם הוא מספק לארמנדו.
בעוד שבתחילה כרטיסים אלו מלאי הצהרות אהבה לבטי פרי עטו של מריו, עם הזמן הופך ארמנדו לצד פעיל וכותב את הכרטיסים המצורפים למתנות בעצמו.
כאשר נאלץ מריו לצאת לנסיעה ארוכה, הוא משאיר אחריו אוסף של כרטיסי אהבה ומתנות לבטי ומכתב עבור ארמנדו, בו הוא מגולל את הנימוקים לחשיבות המשך שגרת כרטיסי הברכה והמתנות על ידי ארמנדו וחושף את המזימה שמאחריהן.
בטי מגלה את החבילה ואת מכתב ההוראות המצורף.
שבורת לב, היא מנסה להימנע מחברתו של ארמנדו ולבסוף מחליטה לעזוב לקרטחנה עם מפיקת האירועים של החברה, קטלינה אנחל (סלמירה לוסארדו).
לאורך הסדרה קטלינה היא זו המעריכה את כישוריה הרבים של בטי ומעודדת אותה לעמוד על שלה.
בעקבות מצוקתה הגדולה של בטי, היא מציעה לה לעבוד איתה בארגון טקס מלכת היופי של קולומביה.
בטי, הנדרשת לפרנס את משפחתה, נעתרת להצעת העבודה ונוסעת עם קטלינה לקרטחנה.
בקרטחנה, בעידודה של קטלינה, עוברת בטי סדרה של שינויים חיצוניים.
היא מתקנת את משקפייה, מטפחת עצמה ומשנה את לבושה.
היא אף מוחלת בליבה לארמנדו על מעשיו ומתידדת עם ידידה הצרפתי של קטלינה, מישל.
למרות הפצרותיו של מישל להעמיק את יחסיהם, בטי מסרבת לקשור עמו קשרים רומנטיים.
לאורך תקופת שהותה בקרטחנה, בטי נמנעת ליצור קשר עם ארמנדו ואקומודה והריחוק ביניהם מביא את ארמנדו להפנים את אהבתו כלפיה.
לאחר סיום העבודה בקרטחנה, בטי חוזרת לאקומודה כנשיאת טרהמודה, לאחר שסוד המהלך של ארמנדו כדי להגן על אקומודה מהנושים נחשף.
כדי למזער את המפגשים בין ארמנדו לבטי, ארמנדו חולק משרד משותף עם מריו.
ארמנדו אף מבטא כעס כלפי בטי עקב חששו כי תרצה לנקום בו ולפיכך להשאיר את אקומודה ברשותה.
בטי מתגלה כנשיאה מוצלחת של אקומודה ומביאה את החברה לרווח, תוך כיסוי הפסדי העבר של ארמנדו.
גם ניקולס מתחיל לעבוד באקומודה ופטריסיה ממשיכה לנצלו לצרכיה הפרטיים באמצעות שימוש במכוניתו ובטלפון הנייד שלו.
לתקופה קצרה, ארמנדו נוסע לוונצואלה לרגל עסקים שם הוא פוגש באלחנדרה, אישה מושכת שהופכת למושא קנאתה של בטי.
אלחנדרה מגיעה לקולומביה ולאקומודה לבחינת דגמי הבגדים החדשים של אקומודה וחתימה על זיכיון להפצתם בוונצואלה.
בטי חושדת שארמנדו שב לסורו והוא יוצא עם אלחנדרה.
באותה עת, ההזמנות לחתונתו עם מרסלה נשלחות.
בשיחה על אופי יחסיהם מסכימים ארמנדו ומרסלה שמערכת היחסים ביניהם נמשכת מתוך אינרציה ולא מאהבה.
השניים נפרדים ומודיעים על ביטול החתונה.
בטי ממשיכה לחשוש ולהאמין בקיומה של מערכת יחסים בין ארמנדו ואלחנדרה, בעוד ארמנדו שומע ממטה המכוערות על קיומו של מישל ונתקף בקנאה.
כאשר מישל בא לבקר את בטי באקומודה ומתוודע לקשייה בחזרה אל החברה, הן לאור תחושותיה והן בשל קשייה כמנהלת, הוא מציע לה לחזור איתו לקרטחנה.
ארמנדו, בכעס על ביקורו של מישל, לוקח את יומנה האישי של בטי מהתיק שלה ובו הוא נחשף לקורותיה ולכנות רגשותיה כלפיו.
בייסורו, ארמנדו שותה לשוכרה, נקלע לריב אלים עם מריו ומסלק אותו מהחברה.
אינס וברתה מגלות לארמנדו על עזיבתה המתוכננת של בטי את החברה, וארמנדו מבטיח לעשות כל שביכולתו להחזירה.
בעוד בטי יוצאת עם מישל ומבקשת מהבנות לא לספר היכן היא נמצאת, ארמנדו פונה לחוליה, אמא של בטי ומתוודה בפניה על אהבתו כלפי בטי.
חוליה מספרת לארמנדו את מקום הבר אליו יצאו בטי ומישל, שם הוא מנסה לשכנע אותה להישאר בחברה ואף מבקש מזמר ידוע שיושב בבר להקדיש לה שיר.
לפיכך, מחליט ארמנדו לעזוב את החברה ולטוס לחו"ל.
הגם שחוליה ובנות המטה מנסות לשכנע אותה לתת לארמנדו הזדמנות נוספת, היא איתנה בדעתה להתפטר מהחברה.
לבסוף, מספרות בנות מטה המכוערות לבטי על כך שידוע להן כי ארמנדו היה מאוהב בה עוד לפני עזיבתה לקרטחנה, ולפני השינוי החיצוני שחל בה.
גם מרסלה, בעקבות שיחה עם אימו של ארמנדו המסבירה כי גורל החברה בידיה של בטי, מספרת לבטי כי ארמנדו אכן אוהב אותה.
לבסוף, ארמנדו ובטי מתוודים על אהבתם זה כלפי ומחליטים להישאר באקומודה, כשארמנדו פועל כדי להציל את אקומודה מידיו של דניאל ולנסיה ולהשאיר את החברה בידי משפחת מנדוסה.
הפרק האחרון של הסדרה מתרכז בחתונתם של בטי וארמנדו ובהולדת בתם הקטנה, קמילה.
לסדרה הייתה סדרת המשך קצרה בשם אקומודה.
בסדרה זו אקומודה שוב נקלעת לבעיות פיננסיות ולפיכך מגייסת משקיע זר מארצות הברית.
הסדרה מתארת את המשך יחסיהם של בטי וארמנדו לאחר נישואיהם ולידת הבת, הפגישה המחודשת עם מריו קלדרון, עלילותיהן של בנות "מטה המכוערות" באקומודה ואת הקושי התרבותי שנתקל בו המשקיע האמריקני בבואו לקולומביה ולאקומודה.
בשנת 2024 הושקה סדרת ההמשך בשם בטי המכוערת: הסיפור נמשך.
הסדרה כוללת את רוב הדמויות בסדרה המקורית בגילומם של רוב השחקנים בסדרה המקורית, ובהתאם עלילתה מתרחשת כ-20 שנים מאוחר יותר.
אני, רובוט הוא סרט מדע בדיוני משנת 2004 העוסק בעולם שבו בני אדם ואנדרואידים חיים בדו-קיום.
את הסרט ביים אלכס פרויאס, ומככבים בו ויל סמית' וברידג'ט מוינאהן בתפקידים הראשיים.
הסרט עצמו מושפע ממקבץ הסיפורים הקצרים של אייזק אסימוב, "אני, רובוט", אם כי לא מבוסס עליהם באופן ישיר.
הוא מבוסס על התסריט "Hardwired" שכתב ג'ף וינטר, כמו גם על סיפור קצר משנת 1939. התסריט, תעלומת רצח בנוסח ספריה של אגאתה כריסטי, עוסק ברובוט בעל חישה ובינה מלאכותית שמואשם ברצח ממציאו.
לאחר שנרכשו הזכויות לספרו של אסימוב, נוספו לתסריטו של וינטר שלושת חוקי הרובוטיקה שניסח אסימוב והיוו את הבסיס לכל ספרי סדרת הרובוטים שלו.
בשיקגו של שנת 2035, הבלש דל ספונר נקרא לחקור מקרה של התאבדות-לכאורה של מדען רובוטיקה בשם אלפרד לנינג, ממציא "חוקי הרובוטיקה".
ספונר, שחש חוסר אמון מוחלט באנדרואידים, מגלה כי אנדרואיד בשם סאני התחבא במשרדו של לנינג, וזה הופך להיות החשוד העיקרי ברצח המדען.
לספונר עוזרת ד"ר סוזן קלווין, המתמחה בפסיכולוגיה של רובוטים.
ד"ר קלווין אינה מאמינה שהאנדרואידים מסוגלים כלל לפגוע בבני אדם, וזאת בהתאם לחוקי הרובוטיקה.
הרובוט סאני מצידו מפגין רגשות בעת חקירתו – התנהגות שאינה אופיינית לאנדרואידים.
במקביל להתקדמות החקירה, קבוצה של אנדרואידים ממודל חדש (שנקרא NS-5), מתחילה לפגוע בבני-אדם.
במהרה, ספונר מגלה מי אשם במותו של המדען לנינג ובהתקפות הרובוטיות על בני האדם, ואילו הרובוט סאני מגלה את ייעודו.
ויל סמית' – הבלש דל ספונר
ברידג'ט מוינאהן – ד"ר סוזן קלווין
ג'יימס קרומוול – ד"ר אלפרד לנינג
ברוס גרינווד – לורנס רוברטסון
שיי מקברייד – לוטננט ג'ון ברגין
האקספוזיציה המוצגת בסרט גררה ביקורות רבות מצד מעריצי ספריו של אסימוב.
הסרט עצמו מציג אלימות רבה, הנגרמת בידי הרובוטים – דבר לו התנגד אסימוב נחרצות בספריו ונמנע מלהשתמש בתסביך פרנקנשטיין זה.
ספריו של אסימוב התייחסו לרובוטים כאמצעי יעיל ולאינטראקציה השלווה שלהם עם בני האדם.
לעיתים נדירות הרובוטים בספריו של אסימוב לא מצייתים לחוקי הרובוטיקה ואם כן, הם מיד מוצאים מכלל שימוש.
בסרט מוצג "חוק האפס" (Zeroth Law), תפיסה רעיונית שבה אסימוב השתמש בספרי סדרת הרובוטים המאוחרים.
חוק זה הוא פרשנות קיצונית לחוק הראשון של הרובוטיקה ("על הרובוטים למנוע פגיעה בבני האדם"), והוא קובע כי על הרובוטים למנוע פגיעה מכלל האנושות, גם על חשבון הקרבת בני אדם בודדים למען שרידות הכלל.
סאני הוא רובוט מסוג NS-5. תנועותיו וקולו של סאני מבוססים על אלו של אלן טודיק.
סאני תוכנת על ידי דוקטור אלפרד לנינג במטרה לשבור את החוק הראשון מבין שלושת חוקי הרובוטיקה.
סאני הצהיר כי יש לו "חלומות".
הצהרה זו תואמת את אימרתו של ד"ר לנינג שיש "רוח במכונה", כלומר, בדומה לבני אדם, יתפתחו רובוטים באופן טבעי.
בהינתן "חלומותיו" והידע שלו אודות הרגשות האנושיים, סאני הוא NS-5 ייחודי.
סאני מסוגל לבטא את כל הרגשות האנושיים, וכן לחשוב, להגיב ולהשתמש באינסטינקטים שלו.
בנוסף, טען לנינג: "יום אחד יהיו להם סודות, יום אחד יהיו להם חלומות".
סאני יישם את טענתו של לנינג בכך ששיקר לבלש דל ספונר בטענה שלא הרג את לנינג, כדי לכסות על העובדה שלנינג עצמו ביקש מסאני להורגו.
השילדה של סאני חזקה יותר וכוחו גדול יותר מרובוטי NS-5 הממוצעים.
ד"ר קלווין חשפה כי בחזהו של סאני יש מוח פוזיטרוני נוסף, המתיר לו לעבור על חוקי הרובוטיקה, לשמור על סודות ואף לחלום.
דגם הקופה קונספט "אאודי RSQ" היה פרסום סמוי לסרט "אני, רובוט".
חברת "אאודי" בנתה אב טיפוס במיוחד לסרט, דגם שנע על כדורים במקום גלגלים ולכן ניתן לכוון אותו לכל הכיוונים
המחקר העיצובי של "אאודי לה-מאן קוואטרו" ("Audi Le Mans quattro" ) שימש כתבנית עיצוב, שתכונותיה שיחקו אחר כך תפקיד מרכזי בעיצוב הגוף של מכונית הספורט אאודי R8. זה נועד לתאר רכב מתקדם טכנולוגית בנוף העיר שיקגו משנת 2035
אני אוהב אותך פיליפ מוריס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה-קומית משנת 2009, המבוסס על סיפורו האמיתי של הנוכל, המתחזה והאסיר הנמלט סטיבן ג'יי ראסל, שאותו מגלם ג'ים קארי.
בעוד הוא מרַצה את עונשו בכלא, מתאהב ראסל בחברו לתא המאסר - פיליפ מוריס.
לאחר שמשתחרר מוריס ממאסרו, נמלט ראסל מהכלא ארבע פעמים על מנת להתאחד עמו.
הסרט הוא עיבוד לרומן משנת 2003 בשם "אני אוהב אותך פיליפ מוריס: סיפור אמיתי על חיים, אהבה, ובריחות מהכלא" מאת סטיב מק'וויקר (McVicker).
סטיבן ג'יי ראסל (ג'ים קארי) הוא איש צנוע אשר עובד כשוטר מקומי, בעל מסור לאשתו ונוצרי המתפלל מדי ערב ומנגן בעוגב בכנסייה.
במסגרת עבודתו כשוטר הוא מוצא את תיק האימוץ שלו ומנסה לאתר את אמו הביולוגית.
למרות שהוא מקיים חיים אינטימיים עם אשתו, הוא נוהג לבצע קרוזינג ולקיים יחסי מין עם גברים אחרים.
באחד מן הערבים הללו היה ראסל מעורב בתאונת דרכים קשה, שמיד אחריה החליט לעשות שינוי בחייו ולצאת מהארון בפני אשתו וחבריו.
הוא עוזב את אשתו לטובת בחור צעיר (רודריגו סנטורו), ושניהם עוברים אל קהילת הגייז במיאמי וחיים חיי מותרות ראוותניים.
על מנת לממן את סגנון החיים היקר, ראסל עוסק במעשי מרמה ונוכלות של זיוף מסמכים והונאות של חברות הביטוח.
מעשיו מובילים אותו לבית הכלא ושם הוא מתאהב ממבט ראשון בפיליפ מוריס (יואן מקגרגור), אסיר ביישן ומופנם.
מכיוון שהם מתגוררים במחלקות אחרות של בית הכלא, הם מנהלים מערכת יחסים בהתכתבות עד שראסל מצליח להביא להעברתו כשותף לתא של מוריס.
ראסל מועבר לבית כלא אחר ולאחר שלושה חודשים משתחרר.
ראסל, שלא יכול לסבול שלא להיות בחברתו של מוריס, מתחזה לעורך דין ומביא לשחרורו מהכלא.
הוא מקבל במרמה משרה של מנכ"ל כספים בחברה גדולה.
לאחר שהוא מצליח לעשות זאת, הוא מועל בכספי החברה כדי לממן לשניהם חיים ברמה גבוהה במדינת טקסס.
כאשר הוא נתפס ומוחזר לכלא, מנסה ראסל מספר פעמים לברוח כדי להתאחד עם מוריס.
הוא מתחזה לחולה איידס ומביים את מותו.
הוא מתחזה שוב לעורך דין, כדי לייצג את מוריס, שהואשם בסיוע להונאת הכספים של ראסל.
אחד המושבעים, שעבד איתו בעבר, מזהה אותו והוא מוחזר למאסר.
לאחר קשיים במציאת חברת הפצה אמריקאית (ככל הנראה עקב הצגת תוכן מיני מפורש הומוסקסואלי) נעשתה עריכה מחודשת של הסרט ולאחר מכן פורסם כי חברת "Consolidated Pictures Group" רכשה את זכויות ההפצה שלו.
הכנסות הסרט הסתכמו בכ-20 מיליון דולר.
בארץ, הסרט הוקרן בין השאר במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב בשנת 2010.
דיימון וייז מהטיימס נתן לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וציין "אני אוהב אותך פיליפ מוריס הוא סרט יוצא מהכלל אשר משמש כתזכורת לעד כמה טוב יכול קארי להיות כאשר הוא אינו כבול לריצוי-קהל הוליוודי.
התזמון הקומי שלו נותר מצוין כתמיד".
קסאן ברוקס מהגארדיאן נתן גם הוא ביקורת חיובית לסרט, ותיאר אותו כ"מהיר, מצחיק ומעיז למדי.
מנה של קפאין עם מתיקות במרכז".
מיכל הנינג, כתבת התרבות של אתר nrg, כתבה:
אני אוהב כסף היא סדרת מציאות אמריקאית שמשודרת בערוץ VH1, ספין אוף של הסדרות: "טעם האהבה", "בית ספר לנימוסים", "אני אוהב את ניו יורק", "רוק של אהבה", "הזדמנות אמיתית של אהבה", "עבור האהבה של ריי ג'יי", "דייזי של אהבה" ו"מייגן רוצה מיליונר".
עד כה היו 4 עונות, אך העונה ה-3 בוטלה בגלל רצח והתאבדות של אחד המתמודדים שהשתתפו בעונה זו.
שתי העונות הראשונות צולמו בHuatulco, מקסיקו והעונות השלישית והרביעית צולמו בManzanillo, מקסיקו.
היו שמועות על עונה חמישית, אך מעולם לא קרו.
אני אתגבר (1970) הוא ספר מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, עם איורים מאת אלישבע לנדאו.
הספר מתאר את ניסיון השתלבותה של גילה, ילדה בעלת שיתוק מוחין מלידתה, בחברת בני נוער רגילים.
הספר כתוב בגוף ראשון, כמו ספרים נוספים של דבורה עומר.
הספר מבוסס על סיפורה האמיתי של חוה לנדאו..