tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החטיבה כללה 71 טנקי שוט קל בשני גדודים: גדוד 53 בפיקוד רס"ן עודד ארז, וגדוד 74 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי.
עם פרוץ האש עמדה החטיבה מול מאות טנקים סורים והצליחה להשהות את התקדמות הצבא הסורי, אולם ספגה אבדות רבות.
בתוך 24 שעות מתחילת הלחימה איבדה החטיבה עשרות לוחמים, ביניהם גם המח"ט יצחק בן-שהם והסמח"ט דוד ישראלי, ולמעשה חדלה מלהתקיים ככוח מאורגן.
גדוד 53, אשר הגן על דרום הרמה, ספג אבדות כבדות ושרידיו התפנו ב-7 באוקטובר בשעות הערב למחנה ירדן במסגרת "שיירת הרפאים".
גדוד 74 איבד במהלך קרבות הבלימה כמחצית מכוחו, אולם המשיך להילחם תחת חטיבה 7 בצפון רמת הגולן.
ביום הכיפורים שהה בן-חנן בירח דבש בנפאל עם אשתו הטרייה, וכאשר שמע על המתרחש מיהר לחזור לישראל.
ב-8 באוקטובר נחת בישראל ובאותו הלילה ארגן במחנה ירדן כוח של 11 טנקים משרידי שיירת הרפאים ומלוחמים נוספים שמצא.
ב-9 באוקטובר עלה "כוח בן-חנן" לרמת הגולן וסייע בהדיפת המתקפה הסורית האחרונה בעמק הבכא.
בתום חמישה ימי קרבות קשים, ב-10 באוקטובר, הצליחו כוחות צה"ל לבלום את הכוחות הסורים ולהדוף אותם משטח ישראל.
במטכ"ל הישראלי הוחלט להמשיך את המתקפה לתוך שטח סוריה.
מטרת המתקפה הייתה לאיים על דמשק, אף כי כיבוש דמשק לא הוגדר כיעד.
טנקי חטיבה 188, תחת פיקוד חטיבה 7, השתתפו בהבקעה כחלק מאוגדה 36. האוגדה, בפיקוד תא"ל רפאל איתן, יועדה לחלק הצפוני של גזרת ההבקעה, מדרום לחרמון.
כוחה העיקרי של האוגדה הייתה חטיבה 7, אשר כללה כ-110 טנקים בחמישה גדודים מוקטנים: שלושת הגדודים האורגניים של החטיבה (הגדודים 77, 75, ו-71), ושני גדודים מחטיבה 188 (כוח בן-חנן שכלל כ-25 טנקים, וגדוד 74 בפיקוד יאיר נפשי שמנה 8 טנקים בלבד).
ב-11 באוקטובר החלה המתקפה הישראלית לתוך סוריה.
אוגדה 36 פרצה ראשונה בשני מאמצים: גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני, פרץ בשיפולי החרמון אל כפר חדר, ועד סוף היום הגיע לפאתי בית ג'ן.
כוח בן-חנן הוביל את ההתקפה באגף הדרומי של האוגדה, נתקל בהתנגדות מועטה וכבש את ג'ובאתא אל-ח'שב, טרנג'ה ותל אחמר.
באזור הפריצה של אוגדה 36 ישבו שרידי הדיוויזיה השביעית הסורית.
כוחות הדיוויזיה ספגו אבדות כבדות במהלך בשבוע הראשון ללחימה, ועם סיום קרבות הבלימה נסוגו חזרה אל קווי הגנה שנבנו מראש בשטח סוריה.
תל א-שמס הוא תל געשי הנמצא כ-18 קילומטרים ממזרח לגבול ישראל-סוריה.
התל מתנשא לגובה של כ-80 מטרים מעל סביבתו, בצמוד לכביש הראשי קוניטרה-דמשק ("ציר אמריקה", במפת הקוד הצה"לית).
בתל א-שמס נחפרו מבעוד מועד מגנני נ"ט לכיוון דרום-מערב, שנועדו להגן על התל מפני התקפה ולשלוט בתנועה על הכביש.
מצפון וממערב לתל משתרע שטח "הלג'ה הקטנה" – אזור בזלתי צעיר וטרשי מאוד הכולל רכסוני בזלת בגובה 2–5 מטרים.
אזור הלג'ה נחשב לבלתי עביר לרק"ם והגן על אגפו המערבי של תל א-שמס.
בבוקר 12 באוקטובר המשיכה אוגדה 36 בהתקדמות בכיוון דמשק.
המאמץ הדרומי של האוגדה כלל את כוח בן-חנן (כ-20 טנקים) ואת גדוד 75 (בפיקוד יוס אלדר, כ-20 טנקים), כשחפ"ק חטיבה 7 (עם המח"ט יאנוש בן-גל) נע מאחור.
גדוד 74 (כ-12 טנקים) נמצא בעתודה.
כוחות החטיבה התקדמו מזרחה מאזור חלס עם אור ראשון תוך שהם נתקלים בהתנגדות מועטה.
כוח בן-חנן הוביל את התקדמות החטיבה, והחל להיתקל בהתנגדות חזקה יותר.
תחילה היו אלה מטוסים סורים שתקפו את הכוחות, ובהמשך, כשהגיעו למרחק של כ-4 קילומטרים מדרום-מערב לתל א-שמס, נתקלו בירי טנקים וטילי נ"ט מכיוון התל.
שני הגדודים האחרים (75 ו-74) תפסו עמדות חיפוי והחלו לירות לכיוון התל מטווחים רחוקים, בזמן שכוח בן-חנן נחלץ לאחור מאזור שוכתילה.
הסתבר שהסורים הספיקו להיערך על התל בעמדות הגנתיות טובות ולהציב עליו כוחות גדולים יחסית.
המחסור בכוחות הנדסה לא אפשר את ההתקדמות על הכביש הראשי, ובנוסף התברר כי האזור מטווח היטב על ידי חוליות נ"ט שהיו מחופרות על התל ועל ידי הארטילריה הסורית.
בצהרי היום נערך חפ"ק חטיבה 7 בכפר חלס והחל בחיפוש תוכנית חלופית שתאפשר התקדמות לכיוון תל א-שמס.
קצין המודיעין של החטיבה, רס"ן אילן סהר, איתר בתצלומי אוויר שביל בשטח הלג'ה הקטנה, שיאפשר איגוף של תל א-שמס מצפון-מערב.
יוסי בן-חנן, שלאחר חילוץ גדודו הגיע לחפ"ק החטיבתי, טען שיוכל לעבור בנתיב הצר ושכנע את יאנוש, המח"ט, לאשר את הפעולה.
התוכנית החטיבתית הייתה כי בן-חנן, בכוח של שמונה טנקים, יתקדם בנתיב שאותר בלג'ה.
שמונה טנקים נוספים מכוח בן-חנן יישארו מאחור ויצטרפו לכוח לאחר שיתברר שהציר אכן עביר.
השיירה עברה מרחק של כ-6 קילומטרים בשטח הקשה, ולאחר כשעה הגיעו הטנקים למרחק של כמה מאות מטרים מצפון-מערב לתל.
תנועת הטנקים בלג'ה לא אותרה על ידי הסורים.
שמונת הטנקים תפסו בלג'ה כשרכסוני הבזלת מספקים להם הגנה חלקית, והחלו לירות על רק"ם וכלי רכב סורים שזיהו על התל.
לאחר כחצי שעה נראה היה שמרבית הכוחות הסורים על התל הושמדו, ובן-חנן ביקש להמשיך את תנופת ההתקפה ולהסתער על התל.
יאנוש, המח"ט, התלבט, ולבסוף אישר את ההסתערות.
שני טנקים הושארו בחיפוי, וששת הטנקים הנותרים החלו לעלות על התל מכיוון צפון-מערב.
ששת הטנקים נעו בפריסה רחבה והחלו לטפס על התל.
משהגיעו לשליש העליון של התל נפתחה עליהם אש נ"ט עזה, כנראה מעמדות סוריות מצפון להם, ושלא היו בקו הראיה של כוח החיפוי.
בטנק של בן-חנן נהרג התותחן הנרי וידאל, ובטנק אחר נהרגו מפקד הטנק אדיר שטרן והתותחן אדי אברהמוב.
בטנק נוסף שנפגע אך נותר במצב נסיעה נהרג התותחן מאיר כהן.
נהג הטנק פינה את הטנק מהתל לשטח הלג'ה, שם פרס הטנק זחל.
הטנק ננטש בשטח כשבתוכו גופת התותחן ההרוג.
שני הטנקים שלא נפגעו ירדו במהירות מהתל ועליהם הפצועים.
שלושה טנקים פגועים נותרו על התל ובתוכם נשארו שלושה מההרוגים בקרב.
בן-חנן עצמו נפצע קשה ברגלו וחולץ מהטנק על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג.
רוזנצוויג גרר את בן-חנן לשוחה קטנה, ובאמצעות מכשיר קשר נייד שהיה על הטנק הצליחו לדווח על מצבם.
בשל ערפל הקרב ההנחה במפקדת חטיבה 7 הייתה כי בן-חנן היה היחיד שנותר על התל וכי כל החיילים האחרים שנפגעו פונו.
כוח בן-חנן היה כוח מאולתר שהוקם משרידי גדוד 53 וכלל חיילים מיחידות אחרות, ועובדה זו, יחד עם פציעתם של בן-חנן וקצינים נוספים מהכוח תרמה לבלבול ולחוסר השליטה.
משימת החילוץ של בן-חנן מתל א-שמס הוטלה על כוח של סיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר צורף לחטיבה 7 מספר ימים קודם.
הכוח הצטייד בשני נגמ"שי "זלדה" ויצא לדרך בחשיכה.
ההנחה הייתה כי בן-חנן ורוזנצוויג הם היחידים שנותרו על התל.
מרגע שהתברר כי בן-חנן נפגע ועד סוף פעולת החילוץ הנחית צה"ל ארטילריה כבדה על התל ועל דרכי הגישה אליו כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים.
במהלך החיפוי הארטילרי נורתה אש ארטילרית על אחת מסוללות גדוד בה"ד 9, שבשל חשיבות החיפוי המשיכה בירי.
אחד הפגזים פגע בתוך הסוללה וגרם לנפגעים.
באירוע נהרגו שישה חיילים וכמה נפצעו.
הכוח בפיקוד יוני נתניהו נסע בלג'ה באותו נתיב שהתווה על ידי הטנקים כמה שעות קודם לכן.
באזור ממנו יצאו הטנקים להסתערות האחרונה ירדו החיילים מהנגמ"שים ועלו על התל ברגל, כשהם עוקבים אחרי הקוליסים שהשאירו הטנקים.
כוח נתניהו איתר את בן-חנן ורוזנצוויג, ופינה את בן-חנן הפצוע על אלונקה.
הכוח לא בדק את הטנקים הפגועים שנותרו על התל ולא איתר את הנפגעים הנוספים בהם.
כוח הסיירת ירד מהתל אל הנגמ"שים וחזר באותו נתיב אל כפר חלס, שם פונה בן-חנן במסוק.
לאחר סיום פעולת החילוץ חזרו הסורים לתל ומצאו את שלושת ההרוגים שנותרו על התל (שטרן, וידאל ואברהמוב), יחד עם שלושת הטנקים הפגועים.
גופות ההרוגים נלקחו בשבי ושני טנקים שנותרו שלמים נגררו לסוריה.
במפקדת חטיבה 7 סברו כי כל החיילים שנפגעו פונו לבתי החולים.
ימים רבים לאחר הקרב עדיין לא התברר לפיקוד החטיבה כי ארבעה חיילים חסרים.
כשבועיים לאחר הקרב ולאחר הפסקת האש הגיע לגולן משה שטרן, אביו של סמ"ר אדיר שטרן, לאחר שלא שמע דבר מבנו.
שטרן החל לשאול לגבי בנו ורק אז התברר כי כמה חיילים חסרים.
במהלך החיפושים התגלתה גופתו של התותחן מאיר כהן בטנק שננטש בלג'ה, כשבועיים לאחר הקרב.
מספר ימים לאחר מכן הוכרזו שלושת החללים הנוספים כנעדרים, ובהמשך התברר כי נלקחו על ידי הסורים.
שלוש הגופות הוחזרו רק בחילופי השבויים לאחר המלחמה.
משפחתו של אדיר שטרן טענה כי שטרן היה פצוע בזמן שנלקח בשבי וכי ניתן היה להצילו.
כבר באותו הלילה שבו בוצע החילוץ של בן-חנן מהתל (12–13 באוקטובר) הוחלט במטכ"ל להמשיך את ההתקדמות לכיוון דמשק.
ב-13 באוקטובר בצהריים הטיל רפאל איתן, מפקד אוגדה 36, את משימת כיבוש תל א-שמס על חטיבת הצנחנים 317. מפקד החטיבה, אל"ם חיים נדל, הטיל את המשימה על גדוד 567 ועל מפקדו, סא"ל אלישע שלם, והורה לו לתכנן את כיבוש התל בפעולה לילית.
אף כי בגזרת המובלעת בוצעו מספר צילומי אוויר ביום שקדם לפעולה, המידע לא הגיע למפקדים בשטח.
הערכת החטיבה על הכוחות הסורים בתל התבססה על מודיעין חלקי שנאסף מתצפיות על התל ומידע שהתקבל על סמך הקרב ביום הקודם.
המג"ד אלישע שלם חשב כי שטח הלג'ה יעניק לכוחותיו מחסה ומסתור, ויאפשר להם לנוע אל התל מבלי שיתגלו.
לפיכך תכנן כי הגדוד ינוע על ציר בן-חנן ויתקוף את התל מעורפו, כשבמקביל יבצע כוח טנקים הטעיה מדרום לתל.
אחר הצהריים הוצגה התוכנית למפקד האוגדה רפאל איתן והוא דחה אותה.
איתן התעקש כי ההתקפה על התל תתבצע מכיוון דרום כדי לכבוש קודם את מגנן הנ"ט שנמצא בחלק הדרום-מערבי של התל, כשחשכת הלילה תעניק לכוחות את ההגנה הדרושה..
תוכנית ההתקפה שונתה תוך זמן קצר ולקראת הערב אושרה באופן סופי.
לפי התוכנית גדוד 567 יגיע בזחל"מים לאזור כפר מעץ (כ-5 קילומטרים מדרום לתל) ומשם ינוע רגלית אל התל ויתקוף אותו מכיוון דרום-מזרח.
כוח חטיבתי נוסף שיכלול פלוגת טנקים ופלוגת חי"ר ינוע בציר בן-חנן וימנע הגעת כוחות נוספים לתגבור התל מצפון.
לצורך סיוע להתקפה על התל הוקצו שלושה גדודי ארטילריה.
בנוסף הוקצה האגד הארטילרי של אוגדה 146 למכת אש אחת בחצות, בטרם יחל האגד את תנועתו עם אוגדה 146 לסיני.
סמוך לשעה 9 בערב החל גדוד 567 בפיקוד המג"ד אלישע שלם בתנועה על גבי זחל"מים לצומת מעץ.
כעשרים דקות מאוחר יותר החל הגדוד בתנועה רגלית אל התל.
לפי התכנון המוקדם, לפני חצות הנחית האגד הארטילרי מאוגדה 146 מכת אש כבדה על התל, וזאת בנוסף לארטילריה הקבועה שהנחיתו גדודי הסיוע כל משך התנועה של הכוחות אל התל.
לאחר חצות הגיעו הכוחות אל התל, כששתי פלוגות תקפו את מגנן הנ"ט ופלוגה נוספת עלתה לראש התל.
סמוך לשעה 2:00 לפנות בוקר נתקלו כוחות הגדוד בכוחות סורים והלחימה החלה.
התל נכבש בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר לאחר קרב קצר.
בדיעבד הסתבר כי כוחות סורים רבים נטשו את התל בעקבות ההפגזה הארטילרית הקשה באותו הלילה או אפילו לאחר הקרב עם כוח בן-חנן, ובתל נשארו כוחות מועטים בלבד.
לגדוד 567 היו ארבעה פצועים בקרב, בעוד לסורים נהרגו כ-60 חיילים וכ-30 נלקחו בשבי.
בשעות הבוקר שלאחר הקרב (14 באוקטובר) סיימו הצנחנים את טיהור העמדות והבונקרים על התל.
לאחר כיבוש התל נוספו לגדוד 567 ומפקדת חטיבה 317 גם גדוד הטנקים 74 של יאיר נפשי.
כבר משעות הבוקר ב-14 באוקטובר הנחיתו הסורים אש ארטילרית על התל.
באותו היום התקרב לתל ממזרח כוח סורי שכלל מספר נגמ"שים.
מספר כלים סורים נפגעו מאש הטנקים ושאר הכוח נסוג.
ב-15 באוקטובר לפנות בוקר פתחו הסורים בהתקפה על התל מכיוון צפון וצפון מזרח.
בשלב ראשון תקפו כוחות קומנדו סורים קטנים.
עם אור ראשון הצטרפו להתקפה הסורית טנקים וחיילי רגלים בסדר גודל של שני גדודים.
הטנקים של גדוד 74 התייצבו ראשונים מול ההתקפה הסורית ובהמשך נשלחו טנקי גדוד 75 (שתי פלוגות בפיקוד המג"ד יוס אלדר) לתגבר את הכוחות על התל.
עד סוף היום נהדפה ההתקפה הסורית וכ-27 טנקים סורים נפגעו.
ב-16 באוקטובר תקפו הסורים פעם נוספת, בשיטה דומה.
הפעם הייתה ההתקפה קשה יותר.
המ"פ אהוד דפנא מגדוד 74 נהרג, יוס אלדר המג"ד נפצע, ומ"פ נוסף מגדוד 74, צביקה רק, נפצע קשה.
ביום המחרת ירד גדוד 567 מהתל והוחלף בגדוד 13 של גולני.
ב-18 באוקטובר ירדו גם טנקי גדוד 74 להתארגנות והוחלפו על ידי כוח אחר.
בימים הבאים נמשך הירי הארטילרי על התל, בעוד כוחות ההנדסה מנצלים את ההפוגה כדי להפוך את כיוון הביצורים על התל ולמגנו.
ב-18 באוקטובר נפלו שני פגזי מרגמה סמוך לחיילי גולני שעמדו במסדר לקראת יציאה לפעילות לילית.
כתוצאה מהנפילות נהרגו ארבעה חיילים ו-9 נפצעו.
ההתקפה הסורית האחרונה לפני הפסקת האש התרחשה ב-20 באוקטובר אחר הצהריים.
הסורים תקפו שוב, אולם נהדפו על ידי הטנקים של גדוד 75. ב-22 באוקטובר תכננו הסורים התקפה נוספת עם הכוחות העיראקים שהיו באזור, אולם התקפה זו בוטלה בעקבות ההסכמה על הפסקת האש.
קרב שרקט התחולל לאורך גדות החידקל (בין נהר הזב הקטן והעיירה אל-שירקאט ) באוקטובר 1918 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל זמן קצר לפני סיום המלחמה והיה המאמץ הבריטי האחרון לסילוק הצבא הטורקי ממסופוטמיה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכיבוש אל-שירקאט.
בשנת 1916 התאפיינה המערכה במסופוטמיה בשורה של כישלונות מבצעיים של הצבא הבריטי כשבשיאם נכנעה הדיוויזיה השישית "פונה" לטורקים בסיומו של המצור על כות בזמן שלכוחות הבריטים עשרות אלפי נפגעים ממאמצי החילוץ של הנצורים.
מאמץ זה בא לידי ביטוי, בשלב ראשון, בהתקדמות לאורך נהר הפרת וכיבוש חאן בגדאדי במרץ 1918. בהמשך התרכז המאמץ הבריטי בהתקדמות לאורך נהר החידקל כשהיעד המרכזי הייתה העיר מוסול בה היו מרוכזים מתקני הפקת נפט.
בשלב זה של המערכה החלו כבר שיחות בין המדינות היריבות לסיום המלחמה כך שמידע זה השפיע על תכנון הקרב ולוח הזמנים שלו.
מפקד המערכה במסופוטמיה, לוטננט גנרל ויליאם ראיין מרשל, מינה את גנרל אלכסנדר קוב, להוביל את המשך המערכה מול הטורקים.
הכוחות, בהיקף של כ-30,000 חיילים, שהוצבו תחת פיקודו של קוב כללו את:
מול הכוחות הבריטים נערכה שארית הארמייה השישית בפיקודו של עלי איחסן סביס, כוח זה, שמנה כ-25,000 חיילים, כלל ארבע דיוויזיות (ה-2, ה-16, ה-14 וה-46).
ב-23 באוקטובר 1918 יצא הכוח בריטי מבגדאד והתקדם צפונה למפגש של נהר החידקל ונהר הזב הקטן שם התבצרו הטורקים (מרחק של כ-250 ק"מ).
ב-25 באוקטובר, לאחר התקדמות מהירה, הגיע הכוח לצומת הנהרות אך הכוח הטורקי נסוג משם 50 ק"מ צפונה והתבצר בעיירה אל-שירקאט.
ב-29 באוקטובר הגיעו הבריטים לקווי ההגנה הטורקים.
קוב שלח קדימה את דיוויזיית הרגלים ה-17 ואת בריגדת הפרשים ה-11 כדי לפרוץ את קווי ההגנה.
תחת אש ארטילרית טורקית תקפו הפרשים הבריטים, בעזרת כידונים, את עמדות התותחים הטורקים וכבשו אותן.
ב-30 באוקטובר הבין מפקד הכוח הטורקי שכוחותיו בנחיתות מספרית ושהסיכוי גבוה שרבים מחייליו ייפגעו בקרב.
לאור ההתקדמות בשיחות השלום וההתקרבות לחתימה על ההסכם החליט מפקד הטורקי להורות לחייליו להניח נשקם ולהיכנע.
הצבא הבריטי: כ-1,800 פצועים וחללים.
הצבא העות'מאני: מספר מועט של פצועים וחללים וכ-18,000 שבויים.
מתוך רצון לנצל את חלון ההזדמנויות עד הפסקת האש יצאה הדיוויזיה ההודית ה-18 צפונה לכוון מוסול.
הבריטים הגיעו כ-20 ק"מ ממוסול כשהפסקת האש של מודרוס נכנסה לתוקף.
על אף ההסכם נעו הבריגדות הרכובות וכבשו את מוסול ב-14 בנובמבר.
קרב תאפסוס הוא קרב שהתחולל בתאפסוס בין כוחותיו של יוליוס קיסר לתומכיו של פומפיוס במהלך מלחמת האזרחים הרומאית (49–46 לפנה"ס).
תאפסוס הייתה עיר נמל ששכנה בצפון אפריקה כ-8 ק"מ מזרחית לטבולבה (כיום בתוניסיה).
קווינטוס מטלוס סקיפיו מפקד הכוחות המתנגדים לקיסר, וחותנו של פומפיוס הציב את כוחותיו שכללו 14 לגיונות של חיל רגלים (כ-70,000 איש) וכ-15,000 פרשים במעבר היבשתי ששימש כגישה הצפונית אל העיר.
קציניו של קיסר לא הצליחו לרסן את חייליהם שמנו כ-60,000 איש והם הסתערו לעבר הכוחות של תומכי פומפיוס והנחילו להם תבוסה מוחצת תוך כדי טבח בכ-10,000 איש מתומכי פומפיוס.
קאטו הצעיר שפיקד על כוח מאסף באוטיקה התאבד לאחר ששמע על תוצאות הקרב על מנת לא ליפול בשבי לידי קיסר.
בתוך כ-3 שבועות לאחר ניצחונו בקרב השתלט קיסר על כל שטחה של אפריקה הרומאית.
קרב תל אל כביר נערך ב-13 בספטמבר 1882 בתל אל כביר במצרים.
כוח מצרי בפיקודו של הובס על ידי צבא בריטי בראשות גרנט וולסלי.
קרב זה היה הקרב המכריע במלחמה האנגלו-מצרית.
בשנת 1878, יזם הקולונל אחמד עוראבי, קצין בצבא המצרי, מרד נגד תאופיק פאשא הח'דיו של מצרים וסודאן.
עוראבי היה קצין מצרי לאומני שעמד בראש קבוצת קצינים ואנשי ציבור שדרשו ריבונות לאומית, רפורמות בצבא והפחתת ההשפעה הגוברת והולכת של בריטניה וצרפת במצרים, השפעה שנוצרה עקב חובות כבדים, שנצברו עוד בזמנו של הח'דיו המצרי הקודם, איסמאעיל פאשה.
התעניינות הבריטים במצרים, הייתה בעיקר בשל היות תעלת סואץ עורק תחבורה אסטרטגי לאוקיינוס ההודי.
בינואר 1882 שלחו בריטניה וצרפת איגרת תמיכה משותפת בח'דיו וב-20 במאי 1882, הגיעו ספינות מלחמה בריטיות וצרפתיות אל סמוך לחוף של אלכסנדריה.
ב-11 ביוני 1882 פרצו מהומות אלימות באלכסנדריה בהם נהרגו 50 אירופאים וב-11 ביולי 1882 החלו ספינות של הצי הבריטי להפגיז את אלכסנדריה ולאחר מכן כבשו את העיר.
עוראבי ניסה לארגן את הצבא המצרי להגנת פנים הארץ, אך נתקל בעליונות צבאית בריטית.
בראש כוח המשימה הבריטי עמד לוטננט גנרל גארנט וולסלי ומטרתו הייתה להרוס את צבאו וכוחו של עוראבי ולהשיב על כנו את ממשלו של הח'דיו תאופיק.
כוח המשימה כלל 24,000 חיילים בריטים, שהתרכזו במלטה ובקפריסין וכן כוח של 7,000 חיילים הודים שהגיעו דרך עדן.
וולסלי ניסה להגיע לקהיר ישירות מאלכסנדריה, אך הוא נתקל בכוחותיו עוראבי בכפר אל-דוואר שהדפו את הכוחות הבריטים, במשך חמישה שבועות.
ולכן החליט וולסלי לפנות מזרחה לכיוון פורט סעיד ולרדת דרומה לאורך תעלת סואץ ומשם להגיע לקהיר.
אפשרות זו הייתה ידועה לעוראבי והוא רצה לחסום אותה, אלא שהמהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס, שבנה את התעלה, שכנע אותו שהבריטים לא יסתכנו בגרימת נזק לתעלה, בהיותה נכס אסטרטגי עבורם והוא אף הבטיח לעוראבי שהוא לא יאפשר את נחיתת הכוחות הבריטיים באזור התעלה.
עוראבי סמך על דה לספס, שמע לעצתו ולא חסם את התעלה ובכך הותיר לבריטים את האפשרות לנוע דרומה, לאורכה.
וולסלי נחת באלכסנדריה ב-15 באוגוסט וב-20 באוגוסט כבשו כוחותיו את אסמאעיליה, ללא התנגדות.
והחלו לעשות את דרכם, מערבה, לקהיר.
איסמעיליה תוגברה במהירות ב-9,000 חיילים ומהנדסים תיקנו את קו הרכבת מסואץ.
שני גדודים מהכוח בריטי החלו לנוע מערבה לכיוון קהיר וב-26 באוגוסט הגיעו אל סמוך ליישוב קסאסין, כ-40 קילומטרים מערבית לאסמאעיליה.
עוראבי ניסה לעצור את התקדמות הבריטים וב-28 באוגוסט תקף את הכוח בקסאסין.
הכוחות הבריטיים הופתעו, אך החזיקו מעמד.
חיל הפרשים הבריטי שחנה כ-6.5 קילומטרים מקסאסין הסתער על הכוח המצרי, גרם לאבדות כבדות ואילץ אותם לסגת כ-8 קילומטרים.
התקפה מצרית נוספת נהדפה והם נסוגו לקווי ההגנה שלהם.
גנרל מחמוד פהמי (Mahmoud Fehmy ;1890-1843) כיהן כשר העבודות הציבוריות והמהנדס הראשי של הצבא המצרי.
הוא היה לאומן מצרי והשתתף במרד עוראבי.
במהלך המלחמה האנגלו-מצרית, קיבל פהמי את הפיקוד על כל ביצורי הצבא המצרי ופיקח אישית על בנייתם.
לאחר שסיים את מלאכת הביצורים באל-דוואר שהצליחה למנוע מהבריטים להתקדם לכיוון קהיר, הוא החל לבצר את תל אל-כביר, אך באוגוסט 1882 נלכד במארב של קבוצת פרשים בריטים, בעת שטייל עם קצין אחר.
לכידתו פגעה בבניית הביצורים בתל אל-כביר.
לאחר כישלונו בקסאסין, נערך עוראבי מחדש, כדי להגן על קהיר מפני וולסלי.
כוחו העיקרי התחפר בתל אל כביר, מצפון למסילת הברזל.
ההגנות הוכנו בחיפזון ולא הושלמו בשל העובדה שמחמוד פהמי נפל בשבי, אך כללו תעלות ומבצרים.
וולסלי תכנן את מהלכו הבא במשך שלושה שבועות, במהלכם ערך, באופן אישי, מספר סיורים ומצא שהמצרים לא מאיישים את הביצורים העיקריים שלהם בלילה ולפיכך תכנן לתקוף חזיתית, בחסות החשיכה, במקום לבצע איגוף שיצריך צעידה ארוכה דרך מדבר ללא מים.
וולסלי יצא מאסמאעיליה בליל 12 בספטמבר, עם שתי דיוויזיות חיל רגלים וחטיבת פרשים.
חטיבה של חיילים הודים שמרה על האגף בגדה הדרומית של "תעלת המים המתוקים".
הכוחות העיקריים נעו בקלות משום שהמדבר ממערב לקסאסין הוא שטוח יחסית וללא הפרעות.
על אף שמעת לעת היו עצירות כדי לשמור על סדר הכוחות, הבריטיים הגיעו לקוו המצרי, עם שחר, על פי התכנית של וולסלי.
ב-13 בספטמבר, בשעה 5:45 בבוקר, עם עלות השחר, היו הבריטים במרחק של כ-550 מטר מהביצורים.
זקיפים מצריים הבחינו בהם וירו ואליהם הצטרפה הארטילריה המצרית.
הכוחות הבריטים, עם חטיבת ההיילנד (Highland Brigade) באגף שמאל, והבריגדה השנייה (the 2nd Brigade) באגף ימין יחד עם חטיבת המשמר (Guards Brigade), בפיקודו של בנה השלישי של המלכה ויקטוריה, הנסיך ארתור, דוכס קונאט וסטראת'רן), הסתערו על המצרים, עם רובים מכודנים.
הבריטים פגשו בחיילים מצרים עייפים מעמידה בכוננות כל הלילה ורק מספר יחידות קמו להילחם, רובם מהכוחות הסודנים.
אלו שלא נפגעו, מיהרו לסגת והקרב הסתיים בתוך כשעה.על פי נתונים בריטיים רשמיים, נהרגו 57 חיילים בריטים, נפצעו 380 והיו 22 נעדרים.
חלק ניכר מהאבדות בצבא הבריטי היו עקב מכת חום ולא מירי מצרי.
בצד המצרי היו 1,396 חיילים הרוגים ו-681 פצועים.
פרשים בריטיים רדפו אחר שרידי הצבא המצרי שנסוג לכיוון קהיר.
וולסלי הגיע לשם עם צבאו, השלטון חזר לח'דיו ובכך הסתיימה המלחמה.
רוב הצבא הבריטי חזר לאלכסנדריה ומשם הפליג חזרה לבריטניה, למעט חיל מצב שנשאר כדי להבטיח את יציבות המשטר והאינטרסים הבריטיים.
סגן ויליאם מורדאונט מארש אדוארדס (William Mordaunt Marsh Edwards) קיבל עיטור צלב ויקטוריה על גבורתו במהלך הקרב.
בכימיה אורגנית, קרבודיאימיד (שם שיטתי ב-IUPAC: מתאנדיאימין) הוא קבוצה פונקציונלית עם הנוסחה RN=C=NR.
על כדור הארץ הם אך ורק מלאכותיים, אך בחלל תרכובת האם HN=C=NH זוהתה על ידי פליטות המייזר שלה.
קרבודיאימיד ידוע הוא דיציקלוהקסילקרבודיאימיד, המשמש בסינתזת פפטידים.
חלק מנגזרות הדיאריל נוטות להפוך לדימרים ופולימרים לאחר עמידה בטמפרטורת החדר, אם כי זה קורה בעיקר עם קרבודיאימידים בעלי נקודת התכה נמוכה שהם נוזלים בטמפרטורת החדר.
קרבודיאימידים דיארילים מוצקים יציבים יותר, אך יכולים לעבור הידרוליזה איטית בנוכחות מים לאורך זמן.
מנקודת מבט של קשרים, קרבודיאימידים הם איזואלקטרוניים עם פחמן דו-חמצני.
שלושה מבני רזוננס עיקריים מתארים קרבודיאימידים:
ליבת N=C=N היא יחסית ליניארית וזוויות ה-CN=C מתקרבות ל-120°.
במקרה של C(NCHPh2)2, זווית ה-N=C=N המרכזית היא 170° וזוויות ה-CN=C נמצאות בטווח של 1° עד 126°.
מרחקי C=N הם קצרים, כמעט 120 מיקרומטר, כמאפיין קשרים כפולים.
קרבודיאמידים הם כיראליים, בעלי סימטריה של C2 ולכן כירליות צירית.
עם זאת, בשל מחסום האנרגיה הנמוך לסיבוב המולקולה ובכך המרה מהירה בין האיזומרים שלה, הבידוד בפועל של איזומר אופטי אחד של קרבודיאמיד קשה ביותר.
זה הודגם לפחות פעם אחת, במקרה של קרבודיאמידים ציקליים מוגבלים מבחינה קונפורמציונית; אף על פי שיש דיווחים אחרים על קרבודיאמידים כיראליים צירית בעלי ידנות אחת, תוקפם הועמד בספק מאז על רקע ניסיוני וחישובי.
תרכובת האם, מתאנדיאמין, (HN=C=NH), היא טאוטומר של ציאנאמיד.
קרבון פנסילבני הוא פרק זמן בתור הקרבון אשר בעידן הפלאוזואיקון.
הוא קרוי על שם מדינת פנסילבניה שם מצויים סלעים רבים מתקופה זו.
משך תקופתו: כ-33 מיליוני שנים, מלפני כ-323 מיליוני שנים עד לפני כ-290 מיליוני שנים.
קַרבּוֹן מיסיסיפּי הוא תת-תור בתור הקרבון שבעידן הפלאוזואיקון.
הוא קיבל את שמו מהסלעים הרבים מהתקופה שנמצאו ליד נהר המיסיסיפי.
משך תקופתו: 40 מיליוני שנים, מלפני 363 מיליוני שנים עד לפני 323 מיליוני שנים.
קַרבּוֹן הוא תור בעידן הפלאוזואיקון הנמשך מסוף תקופת הדבון, לפני 359.2±2.5 מיליון שנה, ועד לתחילתה של תקופת הפרם, לפני 299.0±0.8 מיליון שנה.
הקרבון התאפיין בקרחונים, ירידה בגובה פני הים והיווצרות שרשראות הרים (כמו הרי האפלצ'ים בצפון אמריקה והרי הארץ בגרמניה).
באמצע התקופה התרחש אירוע הכחדה מינורי של בעלי החיים הימיים.
בתור זה היו בכדור הארץ ביצות רחבות ידיים, שהצמחייה העשירה שהורבדה בהן הפכה למרבצי פחם המורכבים ברובם מפחמן (carbon) ומכאן שמו.
אבותיהם הראשונים של היונקים התפצלו משאר הזוחלים בתור זה.
בארצות הברית נהוג לחלק את התקופה לשני פרקי זמן: קרבון פנסילבני וקרבון מיסיסיפי.
קרבוניל הוא קבוצה פונקציונלית המופיעה בתרכובות אורגניות רבות, וכמו כן משמשת כליגנד בקומפלקס עם מתכות מעבר, ליצירת קרבוניל מתכתי.
קרבוניל מורכב מאטום פחמן הקשור בקשר קוולנטי כפול לאטום חמצן (C=O).
קבוצת הקרבוניל היא מהחשובות שבקבוצות הפונקציונליות.
היא מופיעה במאות אלפי תרכובות אורגניות והיא משפיעה רבות על התכונות הכימיות והפיזיקליות של התרכובות בהן היא נכללת (חומציוּת, נטייתיות להגיב מול קבוצות אורגניות אחרות, נקודת רתיחה, מסיסות במים).
כשקבוצת קרבוניל מהווה שייר בתרכובת כלשהי, היא מכונה קבוצת אציל (Acyl; שם מדעי: אלקאנואיל, Alkanoyl).
קבוצת התרכובות הבסיסית ביותר הכוללת קבוצת קרבוניל היא הקטונים; הללו מכילים קבוצת קרבוניל הקשורה לשתי קבוצות פחמניות כלשהן.
לקטונים נגזרות רבות המכילות קבוצת קרבוניל:
כשבמקום אחת הקבוצות הפחמניות קשור אטום מימן לפחמן של קבוצת הקרבוניל, מתקבלת קבוצת אלדהיד (הנכתבת כ-CHO והנקראת גם פורמיל).
באלדהידים נמצא הקרבוניל תמיד בקצה המולקולה, ואילו בקטונים נמצא הקרבוניל במקום כלשהו לאורך המולקולה.
כשבמקום אחת הקבוצות הפחמניות קשורה קבוצת הידרוקסיל (OH) לפחמן של קבוצת הקרבוניל, מתקבלת קבוצת קרבוקסיל (הנכתבת כ-COOH).
כששתי חומצות קרבוקסיליות מתאחדות תוך איבוד מולקולת מים מתקבל אנהידריד.
אנהידרידים מכילים שתי קבוצות קרבוניל.
כשבמקום אחת הקבוצות הפחמניות קשורה קבוצת O-R- (אטום חמצן ולאחריו קבוצה פחמנית) לפחמן של קבוצת הקרבוניל, מתקבל אסטר (COO).
כשבמקום אחת הקבוצות הפחמניות קשורה קבוצת אמין לפחמן של קבוצת הקרבוניל, מתקבלת קבוצת אמיד (CONH).
כשבמקום אחת הקבוצות הפחמניות קשור אטום הלוגן לפחמן של קבוצת הקרבוניל, מתקבל אציל-הליד, המקבילה הקרבונילית לאלקיל-הליד.
קרבוס או רצה (שם מדעי: Carabus) היא סוג של חיפושית גדולות יחסית ממשפחת הרצניתיים.
בעולם ידועים כ-1000 מינים מתוכם קיימים בישראל עשרה.
רוב המינים בסוג גדולים יחסית כ-12–50 מילימטר, רובם חסרי כנפי תעופה ולכן אינם יכולים לעוף.
במינים רבים כנפי החפייה מלוכדות וצבעוניות, אם כי בישראל נפוצות חיפושיות בצבע שחור בלבד.
את הזכר ניתן לזהות על פי ארבעת פרקי פיסת הרגל הקדמית המורחבים.
חיפושיות אלו פעילות בעיקר בלילה וניזונות בעיקר משבלולי יבשה.
במהלך היום הן נמצאות מתחת לאבנים.
בישראל ידועים עשרה מינים וקל לזהותם על פי אורך גופם (מעל 15 מילימטר) וצבעם השחור, ביניהם רצה סגלגלה שנפוצה מאוד בישראל (נוצצת וחלקה).
קרבות בית עפה, קרבות שנערכו במלחמת העצמאות על הכפר הערבי בית עפה ששכן מספר קילומטרים מזרחית למשטרת עיראק סואידן.
עם פלישת הצבא המצרי ב-15 במאי 1948 נתפס הכפר על ידי הצבא המצרי והפך לחלק מרצועת הניתוק של הנגב.
החטיבה המצרית הפרוסה לאורך כביש מג'דל-פלוג'ה ראתה בכפר עמדה קדומנית.
על כן הכפר הכיל כוחות רבים שתוגברו לקראת יולי וכללו גדוד חי"ר (כ- 400 חיילים), עם סיוע של כוחות רבים כגון: כ- 20 נושאי ברן, 2 - גונדות של מרגמות "3,גונדה אחת של מרגמות כבדות "4.2, ו- 12 תותחי נ"ט 6 ליטראות.
בקרבות עשרת הימים נערכו מספר התקפות על הכפר שבהן נהרגו 37 לוחמי צה"ל ונפצעו רבים אחרים:
ההתקפה הראשונה נערכה בליל ה-8-9 ביולי 1948 במסגרת מבצע אנ-פאר.
פלוגה מגדוד 52 של חטיבת גבעתי כבשה את הכפר והתבססה בו.
כוחות מחטיבת הנגב שתקפו באותו לילה את משטרת עיראק סואידן נסוגו.
בצהרי יום ה-9 ביולי 1948 פתחו המצרים בהתקפה נרחבת של גדוד חי"ר מלווה במשוריינים וטנקים על בית עפה.
כוחות גבעתי נסוגו במהירות לנגבה לפני שיכותרו.
בקרב זה נפלו שני לוחמים.
בליל ה-14-15 ביולי 1948 פשטו כוחות מגדוד 54 גבעתי על בית עפה וכבשו אותו בהפתעה.
נתפס ציוד רב, בין השאר 8 "נושאי ברן", אמבולנס, משאית עמוסת פגזי תותח וטנדר עם מכשיר קשר.
הכוח המתין ליחידת שועלי שמשון שהייתה אמורה להגיע לכפר.
משהתמהמהו הג'יפים להגיע נסוג הכוח לאחר שחובלו המכוניות.
יחידת שועלי שמשון בפיקודו של המ"פ הגיעה לבית עפה בידיעה שהכפר בידי כוחות צה"ל.
לפתע מצאו עצמם בתוך הכפר מוקפים ומותקפים.
במזל רב הצליחו הג'יפים להימלט מהכפר.
ג'יפ אחד נפגע מפגז או מוקש ושניים מנוסעיו נהרגו בתוכם אריה קוצר.
קרב זה מתואר בספרו של אורי אבנרי "בשדות פלשת".
בליל ה-15 ביולי 1948 ניסו כוחות מגדוד 52 לחדור לבית עפה, נתקלו באש ונסוגו.
ההתקפה הגדולה ביותר על בית עפה הייתה בליל 17-18 ביולי 1948 במסגרת מבצע מוות לפולש.
בהתקפה זו השתתפה פלוגה מגדוד 54 שתקפה את הכפר מדרום ופלוגת נחיתה של חיל הים שהוקמה לא מכבר שתקפה מצפון.
המצרים ביצרו את הכפר לאור ההתקפות הקודמות ותגברו אותו בנשק רב ובכוח של שתי פלוגות.
פלוגה מגדוד 54 גבעתי תקפה את הכפר מדרום.
הפלוגה נתקלה בגדר חדשה שהקימו המצרים ונבלמה באש קטלנית שלהם.
תוך זמן קצר התברר שההתקפה נכשלה וניתנה פקודת נסיגה.
הפלוגה נסוגה לנגבה עם 12 הרוגים ו-40 פצועים.
פלוגת חיל הים תקפה את הכפר מצפון מכיוון משלט עיבדיס.
הם נתקלו באש עזה, אך הצליחו לכבוש מספר בתים.
כאשר הוברר שפלוגת גבעתי נסוגה מהכפר הוחלט על נסיגת הפלוגה.
הקשר נעשה על ידי רצים וכשהם נפגעו נשארו חלק מהאנשים בכפר, בתוך חצר מוקפת חומה, כי לא קיבלו פקודת נסיגה.
המצרים חיסלו כמעט את כולם, על אף שהונף דגל לבן.
במרוצת הנסיגה המבוהלת נעזבו הפצועים ומתו מפצעיהם או נרצחו על ידי המצרים.
אומדן האבידות היה גבוה מאוד: 22 הרוגים ו-23 פצועים.
היחיד שנותר בחיים מבין הנשארים בכפר היה יעקב קונפינו, שהעמיד פני מת.
אחד החיילים המצרים ניסה להוריד טבעת מאצבעו של קונפינו ללא הצלחה, התרגז והכה את אפו בקת רובה.
לאחר שקונפינו נאנק מכאב המצרים גילו שהוא חי ולקחו אותו בשבי.
הוא הוחזר לישראל במסגרת הסכמי שביתת הנשק עם מצרים, וסיפר על שקרה.
רוב חללי חיל הים במלחמת העצמאות היו בקרב זה.
ב-9 בנובמבר 1948 נכבשה משטרת עיראק סואידן.
בעקבות כיבוש זה פינו המצרים את הכפרים עיראק סואידן ובית עפה.
בשנת 1953 הוקם המושב יד נתן ליד חורבות בית עפה.
37 חיילי צה"ל נפלו בקרבות בית עפה ורבים נפצעו.
חלקם נותרו נעדרים עד סוף המלחמה, בהם כאלו שנקברו במקום בידי המצרים.
לקראת סוף 1949 הגיעה לאזור משלחת מצרית שסייעה באיתור החללים, ועצמותיהם הועברו לקבורה בבתי קברות צבאיים.
לזכרם הוקמה אנדרטה בשנת 2006. האנדרטה נמצאת צפונית ליד נתן ודרך כבושה מובילה אליה.
באנדרטה חקוקים שמותיהם של 37 הנופלים ולידה שלט הסבר.
קרבו-קטיון (בכתיב לטיני: Carbocation) הוא קטיון הנוצר כתוצאה מחסר באלקטרונים על גבי אטום פחמן בתרכובת אורגנית.
קרבוקטיונים הם חומרי ביניים נפוצים בתגובות כימיות רבות, אשר הבולטות שבהן הן התמרה נוקלאופילית מסדר ראשון ואלימינציה מסדר ראשון.
זמן מחצית החיים של קרבוקטיונים הוא בסדר גודל של מילישניות, אך בתנאים מסוימים יכול להגיע אף לשניות בודדות.
בעבר קרבוקטיון נקרא גם יון קרבוניום.
כאמור, לקרבוקטיונים זמן מחצית חיים קצר יחסית, והם מתאפיינים בחוסר יציבות תרמודינמית.
חוסר יציבות זה נובע הן מהמטען החיובי המרוכז על המולקולה והן מהחריגה מכלל האוקטט כתוצאה מחוסר באלקטרונים.
העדר היציבות ניתנת להפחתה כאשר מוקף אטום הפחמן הטעון במתמירים דוחפי אלקטרונים, אשר מקטינים את המטען החיובי וממלאים את קליפת הערכיות של הפחמן.
למשל, קרבוקטיון המותמר בקבוצות אלקיליות יהיה יציב יותר מקרבוקטיון חסר מתמירים מכיוון שהפחמנים בקבוצות האלקיליות הסובבות אותו יאפשרו מעבר חלקי של אלקטרונים אליו, בתהליך המכונה היפרקוניוגציה.
על-כן, קרבוקטיון שלישוני (המותמר בשלוש קבוצות אלקיליות) יהיה יציב יותר מקרבוקטיון שניוני (המותמר בשתי קבוצות אלקיליות), וקרבוקטיון שניוני יהיה יציב יותר מקרבוקטיון ראשוני (המותמר בקבוצה אלקילית אחת).
רזוננס כימי, מצב בו המטען מתחלק על פני מספר אטומים, יגרום גם הוא לייצוב של קרבוקטיונים, זאת מכיוון שהרזוננס גורם לפיזור של המטען החיובי על גבי המולקולה ומונע את ריכוז המטען כולו על פחמן יחיד.
הרזוננס מתאפשר כאשר נוצר קרבוקטיון אלילי (קרבוקטיון הסמוך לקשר כפול) ולכן קרבוקטיונים הנוצרים בסמוך לקשרים כפולים נוטים להיות יציבים יותר.
כאשר קרבוקטיון ראשוני או שניוני, שאינו יציב, נוצר בסמוך לפחמן שלישוני או רביעוני, בהתאמה, עשוי הקרבוקטיון לעבור תהליך של שחלוף כדי להגדיל את יציבותו.
בתהליך השחלוף יעבור קשר מאחד מהמתמירים שעל השכן העשיר במתמירים, אל הקרבוקטיון העני במתמירים.
השחלוף יגרום למעבר של המטען החיובי מהפחמן העני במתמירים אל הפחמן העשיר במתמירים ובכך ליצירה של קרבוקטיון יציב יותר.
הבדלי היציבות בין קרבוקטיונים משפיעים מאוד גם על תגובות כימיות בהן הקרבוקטיון הוא חומר ביניים במנגנון, כגון התמרה נוקלאופילית מסדר ראשון ואלימינציה מסדר ראשון.
תגובות אלו יתרחשו בקלות רבה יותר על פחמנים מותמרים יותר ובדרך כלל לא יתרחשו כלל על פחמנים ראשוניים.
קרבוקסילט הוא מלח או אסטר של חומצה קרבוקסילית.
הנוסחה הכללית של מלח קרקבוקסילי היא: M(RCOO)n, כאשר M מייצג את המתכת ו-n את מספר החזרות; הנוסחה הכללית של אסטר קרבוקסילאט היא: RCOOR', כאשר R ו-R' הם קבוצות אורגניות, וכן R'≠H.
יון קרבוקסילט הוא הבסיס המצומד של חומצה קרבוקסילית - -RCOO.
זהו יון בעל מטען שלילי.
חומצה קרבוקסילית נוטה להתפרק לאניון קרבוקסילט (טעון שלילית) וליון מימן טעון חיובית ("פרוטון"), הרבה יותר בקלות מאשר אלכוהול מתפרק ליון אלקוקסיד ולפרוטון.
הסיבה לכך היא שיון הקרבוקסילט מיוצב על ידי רזוננס.
המטען השלילי שנוצר לאחר דה-פרוטונציה של הקבוצה הקרבוקסילית יוצר רזוננס בין 2 אטומי החמצן האלקטרושליליים, כפי שניתן לראות להלן:
ענן האלקטרונים באיור מופיע על כל אטום חמצן לסירוגין, ולכן כל אחד מאטומי החמצן טעון שלילית בצורה פחות חזקה; מסיבה זו, הפרוטון החיובי שעזב (לאחר הדה-פרוטונציה של הקבוצה הקרבקוסילית) נמשך פחות ליון הקרבוקסילט, דבר שהופך אותו ליציב יותר.
לעומת זאת, כאשר אלכוהול מתפרק ליון אלקוקסיד שלילי ולפרוטון חיובי, לא נוצר רזוננס; לאטום החמצן יש מטען שלילי המושך בחוזקה את הפרוטון שעזב, ועל כן צורה זו של יון אלקוקסיד פחות יציבה.
מסיבה זו, לחומצות קרבוקסיליות יש pH נמוך יותר מאשר לכוהלים, וככל שמספר הפרוטונים בתמיסה גדול יותר, כך קטן ה-pH.
קרבוניק אנהידראז (CA) הוא אנזים השייך למשפחת המטלואנזימים (אנזימים המכילים אטום מתכת אחד או יותר החיוני לפעילות האנזים).
אנזים זה מזרז הפיכת פחמן דו-חמצני ומים לביקרבונט ולפרוטונים (וכן את הריאקציה ההפוכה) – ריאקציה המתרחשת לאט למדי בהיעדר קטליזטור.
האתר הפעיל בקרבוניק אנהידראז מכיל יון אבץ.
קרבוניק אנהידראז מגדיל במידה רבה את קצב הריאקציה, כאשר קצב ריאקציה אופייני לכמה צורות שונות של האנזים נע בין 104 ל-106 תגובות לשנייה.
ישנן כמה צורות שונות של קרבוניק אנהידראז המופיעות בטבע.
לדוגמה, צורת ה-α-carbonic anhydrase הנוכחת בבעלי חיים.
התפקיד העיקרי של אנזים זה בבעלי חיים הוא להמיר את פחמן דו-חמצני והביקרבונט על מנת לשמור על שיווי משקל של חומצה-בסיס בדם, ברקמות השונות וכדי לעזור בהוצאת פחמן דו-חמצני מהרקמות השונות.
צמחים מכילים צורה אחרת של האנזים הנקראת β-carbonic anhydrase.
זהו אנזים השונה במקצת מ-α-carbonic anhydrase אך משתתף באותן הריאקציות וגם כן משתמש ביון האבץ באתר הפעיל שלו.
בצמחים, קרבוניק אנהידראז עוזר להעלות את ריכוז ה-CO2 בתוך הכלורופלסט במטרה להגביר את קצב הקרבוקסילציה (קיבוע פחמן דו-חמצני) של האנזים רוביסקו.
זוהי ריאקציה המביאה CO2 ליצירת סוכרים של פחמן אורגני במהלך הפוטוסינתזה.
הריאקציה תוכל להתקיים רק כאשר יהיה שימוש בצורת ה-CO2 ולא בצורה של חומצה פחמנית או ביקרבונט.
כמו כן, נמצא כי אנזים ממשפחת הקרבוניק אנהידראז מצורניות ימיות משתמש ביון קדמיום, בעת מחסור באבץ.
דבר זה יכול לאפשר גדילת פיטופלנקטון (כמו צורניות) באוקיינוסים בהם ריכוז האבץ עשוי להיות נמוך מאוד.
לפני גילוי זה, קדמיום נחשב כמתכת כבדה ורעילה מאוד ללא תפקוד ביולוגי מסוים.
קצב הריאקציה של קרבוניק אנהידראז נחשב מהיר מאוד יחסית להרבה אנזימים אחרים, והוא נחשב ל"אנזים מושלם" כיוון שקצב הריאקציה שלו כל כך מהיר כך שהוא מוגבל רק על ידי קצב הדיפוזיה של הסובסטרט שלו.
ברקמות בהן יש ריכוז גבוה של CO2 (לדוגמה, בכלי הדם בקרבת שרירים) תזורז הריאקציה:
בעוד שהריאקציה ההופכית תזורז כאשר ריכוז CO2 יהיה נמוך (בריאות).
הקבוצה הפרוסטטית (אבץ בדרך כלל) קשורה בשלוש עמדות על ידי טבעות האימידזול של חומצת האמינו היסטידין.
לעמדה הרביעית נקשרת מולקולת מים.
סידור זה, גורם לקיטוב (פולריזציה) של מולקולת המים, כל שיכול להיווצר יון הידרוקסיד, שהוא נוקלאופיל חשוב בתגובה זו.
בנוסף, היסטידין רביעי ממוקם קרוב למקום קישור המים ויכול לקבל פרוטון (קטליזת חומצה-בסיס) ולכן לסייע ליצירת ההידרוקסיד באתר הפעיל.
האתר הפעיל מכיל גם כיס מיוחד עבור פחמן דו-חמצני המביא אותו קרוב לקבוצת ההידרוקסיד מה שמאפשר להידרוקסיד לתקוף את פחמן דו-חמצני ליצירת ביקרבונט.
ישנן שמונה מחלקות שונות של קרבוניק אנהידראז - α, β, γ, δ, ε.
בין מחלקות אלו אין דמיון משמעותי ברצפי חומצות האמינו שלהן, וברוב המקרים נחשבות כדוגמה טובה לאבולוציה מתכנסת.
α-CA - אנזימי הקרבוניק אנהידראז הנמצאים ביונקים, מתחלקים ל-4 תתי קבוצות רחבות שכל אחד מהם מורכב מכמה איזופורמים שונים: בציטוזול, במיטוכונדריה, אנזים מופרש ואנזים הקשור לממברנה.
β-CA - רוב אנזימי הקרבוניק אנהידראז של הפרוקריוטים ושל הכלורופלסט בצמחים שייכים למשפחה זו.
γ-CA - מחלקת הגמא נמצאה בבקטריה המייצרת את גז המתאן.
δ-CA - מחלקת הדלתא נמצאה בצורניות (אך קיומה של מחלקה זו הוטל בספק).
ε-CA - מחלקת האפסילון של CA קיימת בעיקר בבקטריה ובכחוליות ימיות מסוימות.
אנליזות תלת־ממדיות שבוצעו לאחרונה גילו ש-ε-CA נושא דמיון מבני ל-β-CA בעיקר ליד מיקום יוני המתכת.
לכן, ייתכן ו-2 המחלקות הללו קשורות אחת לשנייה באופן אבולוציוני מרוחק למרות שרצפי חומצות האמינו הבסיסיות שלהם השתנו מאז בצורה רבה.
קרבוקסיפפטידאז הוא אנזים אשר מבצע הידרוליזה של קשר פפטידי הנמצא בקצה הקרבוקסילי של פוליפפטיד.
בני אדם, חיות וצמחים מכילים סוגים רבים של קרבוקסיפפטידאזות בעלי תפקידים שונים, החל מקטבוליזם ועד לתהליכי עיבוד לאחר תרגום של חלבונים.
הקרבופפטידאזות הראשונות שנחקרו היו אלה המעורבים בעיכול המזון (קרבופפטידאזות המופרשות מהלבלב).
עם זאת, רוב הקרבופפטידאזות הידועות אינם מעורבים בקטבוליזם; אנזימים אלה הם עוזרים ב'הבשלה' של חלבונים או לווסת תהליכים ביולוגים.
לדוגמה, הביוסינתזה של פפטידים נוירואנדוקריניים (כגון אינסולין) דורשת קרבופפטידאז.
הקרבופפטידאזות הן בעלי תפקיד גם בקרישת הדם, ייצור פקטורי גדילה, ריפוי פצעים, רבייה, ותהליכים רבים אחרים.
קרבוקסיפפטידאז הוא שם למשפחה של אנזימים המשתייכים למשפחת העל של פפטידאזות: אנזימים המזרזים ריאקציות הידרוליזה.
קיימים, לפחות שתי אפשרויות לסווג את האנזימים המשתייכים למשפחת הקרבוקסיפפטידאזות לתתי משפחות:
קרבוקסיפפטידאזות בדרך כלל מסווגות לתתי משפחות על סמך המנגנון הקטליטי שלהן.
מטאלו-קרבופפטידאזות - אנזימים המשתמשים במתכת אחת בתוך האתר הפעיל.
סרין-קרבופפטידאזות - אנזימים המשתמשים בחומצה האמינית סרין באתר הפעיל.
ציסטאין-קרבופפטידאזות - אנזימים המשתמשים בציסטאין באתר פעיל.
מערכת סיווגים אחרת מתייחסת להעדפת הסובסטרט של אנזימים אלה:
קרבוקסיפפטידאז A - קרבוקסיפפטידאזות שיש להן סלקטיביות גבוהה להידרוליזה לפני חומצות אמינו שמכילות קבוצות שייר אליפטיות או ארומטיות.
קרבוקסיפפטידאז B - קרבוקסיפפטידאזות שיש להן סלקטיביות גבוהה להידרוליזה לפני חומצות אמינו שמכילות קבוצות שייר בסיסיות, כלומר אלה המכילות מטען חיובי (ארגינין, וליזין).
חלק, אבל לא כל הפפטידאזות, מיוצרות בהתחלה כאנזים לא פעיל (זימוגן), צורה מקדימה זו נקראת גם פרוקרבוקסיפפטידאז.
לדוגמה, קרבוקסיפפטידאז A מהלבלב מסונתז כזימוגן לא פעיל, הקרוי פרוקרבופפטידאז A, ההופך לאנזים הפעיל באמצעות האנזים אנטרופפטידאז.
מנגנון זה מבטיח שהחלבונים התאיים, בתאים שבהם מיוצר פרוקרבופפטידאז A, אינם מתעכלים בעצמם.
נפת קרבוניה-איגלסיאס (באיטלקית: Provincia di Carbonia-Iglesias סרדו Provìntzia de Carbònia-Igrèsias ; היא נפה בדרום-מערב מחוז סרדיניה באיטליה, ובירתה בשתי ערים קרבונה - 30,447 תושבים ואיגלסיאס - 28,170. מלבד הערים האלה יש עוד עיר חשובה, על אי הקשור לסרדיניה במעבר יבשתי, היא סנט'אנטיוכו - 11,730 תושבים.
לפרובינציה זו יש היסטוריה עתיקה מאוד: היישובים האנושיים הראשונים, למעשה, מתוארכים לפני 5,000 שנה, אך הם היו מעל לכל פיניקים שהעדיפו את החלק הזה של סרדיניה.
הם אלה שגילו לראשונה את מרבצי המינרלים העשירים (עופרת, אבץ, כסף, בריום ונחושת) באזור זה.
קרבונט או פחמה הוא מלח או אסטר של חומצה פחמתית.
יון הקרבונט הוא אניון רב-אטומי (פוליאטומי), בעל נוסחת המבנה CO3−2, ומשקל מולקולרי של 60.01 דלטון; הוא מורכב מאטום פחמן מרכזי, המוקף בשלושה אטומי חמצן זהים, בגאומטריה משולשת מישורית.
יון הקרבונט נושא מטען חשמלי פורמלי (2-), והוא הבסיס המצומד של יון ביקרבונט, HCO3−; יון זה הוא בתורו הבסיס המצומד של H2CO3, חומצה פחמתית.
מלחי קרבונט נוצרים כאשר יון חיובי נקשר ליון הקרבונט (לו מטען שלילי), ליצירת תרכובת כימית.
רוב מלחי הקרבונט אינם מסיסים במים בטמפרטורה ולחץ תקניים.
קבועי המסיסות שלהם הם בדרך כלל נמוכים מ-1×10−8. קיימים מספר יוצאים מן הכלל, ביניהם נתרן פחמתי (סודה לכביסה), אשלגן פחמתי ואמוניום פחמתי.
בתמיסה מימית, קרבונט, ביקרבונט, פחמן דו-חמצני וחומצה פחמתית מתקיימים ביחד, בשיווי משקל דינמי.
בתמיסות בסיסיות חזקות, הצורה העיקרית היא יון הקרבונט, ובתמיסות בסיסיות חלשות נפוץ יותר יון הביקרבונט.
בתמיסות חומציות יותר, הצורה העיקרית היא פחמן דו-חמצני מומס, והוא, יחד עם מים, נמצא בשיווי משקל עם חומצה פחמתית (שיווי המשקל נוטה בחוזקה לכיוון פחמן דו-חמצני).
בכימיה אורגנית, המושג קרבונט מתייחס לעיתים לקבוצה פונקציונלית המהווה חלק ממולקולה גדולה יותר; הקבוצה כוללת אטום פחמן הקשור לשלושה אטומי חמצן, לאחד מהם בקשר כפול.
הקישור לשאר המולקולה מתבצע דרך אטומי החמצן האחרים.
מבחן פשוט להימצאות קרבונט במלח הוא הוספה של חומצה מינרלית מהולה (כמו חומצה הידרוכלורית) - החומצה תסיט את שיווי המשקל לכיוון שחרור הגז פחמן דו-חמצני.
מלחי קרבונט נפוצים בטבע (במינרלים) ובתעשייה.
המונח "קרבונט" מתייחס לעיתים קרובות גם למלחי קרבונט, או מינרלים קרבונטיים.
הנפוץ ביותר ביניהם הוא קלציט, או סידן פחמתי, המרכיב העיקרי באבן גיר.
יוני הקרבונט משמשים כבופר בדם, דרך לשמור על רמת חומציות נכונה.
כאשר רמת החומציות גבוהה מדי (pH נמוך), ריכוז יוני ההידרוניום (+H3O) בדם גבוה מדי, והגוף פולט פחמן דו-חמצני בנשימה.
פעולה זו גורמת להסטת שיווי המשקל לכיוון פחמן דו-חמצני, ומפחית את ריכוז החומצה.
כאשר רמת החומציות נמוכה מדי (pH גבוה), ריכוז יוני ההידרוניום בדם נמוך מדי.
הכליות מפרישות ביקרבונטים, שגורמים להסטת שיווי המשקל לכיוון החומצה הפחמתית, וכך מעלים את רמת החומציות.
קרבונארי (באיטלקית: Carbonari, מבעירי הפחמים) היו אגודות סתרים שנוסדו בתחילת המאה ה-19 באיטליה.
הם שיחקו תפקיד חשוב בתחילת התנועה לאיחוד איטליה, ובהתגבשות התודעה הלאומית האיטלקית.
הקרבונארי היו מאוגדים בתאי סתר קטנים הפזורים לאורכה של איטליה.
מטרתם הייתה יצירת איטליה מאוחדת וליברלית, בתקופה בה הייתה איטליה מפוזרת למדינות קטנות, רובן תחת שלטון זר, ששאף למונרכיה סמכותנית בנוסח הישן, שקדם למהפכה הצרפתית ולתקופת נפוליאון, ברוחו של מטרניך.
הקרבונארי היו תנועה חילונית, שיצאה גם כנגד סמכותו של האפיפיור, ועוררה את זעמם של האפיפיורים.
במסמכי האגודה יש טענה שמקור האגודה הוא בצרפת של ימי הביניים, ושאבותיה זכו לחסותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת במאה השש עשרה, אולם לא ניתן לאמת זאת ממקורות חיצוניים.
אף כי הוצעו שפע של רעיונות לגבי מקורות הקרבונארי, סביר להניח שהם נבעו מהבונים החופשיים, כחלק מהתפשטות רעיונות ליברליים הקשורים למהפכה הצרפתית.
הצלחה זו השפיעה על הקרבונארי בצפון.
ב-1821 הכריזה ממלכת סרדיניה על מונרכיה חוקתית ועל רפורמות ליברליות כתוצאה מפעילות הקרבונארי.
עם זאת, הברית הקדושה של רוסיה, אוסטריה ופרוסיה לא ראתה הצלחות אלו בעין יפה, ובפברואר 1821 שלחה צבא על מנת לדכא את המהפכנים בנאפולי.
גם מלך סרדיניה הזמין התערבות אוסטרית.
אל מול יריב העולה עליהם במספרו, התמוטטו מרידות הקרבונארי, ומנהיגיהם יצאו לגלות.
ב-1830 לקחו הקרבונארי חלק במהפכת יולי בצרפת כנגד משטר בית בורבון.
הצלחת המהפכה הביאה למסקנה כי מהלך דומה יוכל להצליח גם באיטליה.
ניסיון במודנה כשל, אך בפברואר 1831 התקוממו מספר ערים במדינת האפיפיור, כשהן מניפות את דגל הטריקולור של הקרבונארי.
צבא מתנדבים צעד לעבר רומא, אך הושמד על ידי חיילים אוסטרים אותם הזעיק האפיפיור גרגוריוס השישה עשר.
לאחר כישלון מרידות 1831 הצליחו ממשלות המדינות באיטליה להשתלט על הקרבונארי, שחדלו, למעשה, מלהתקיים.
חברי הקרבונארי, שהבינו כי לעולם לא יהיו יריב שקול לצבא האוסטרי בהתמודדות פנים אל פנים, יצרו תנועה חדשה, "איטליה הצעירה" (Giovane Italia), בראשותו של המנהיג הלאומי והבונה החופשי ג'וזפה מציני.
תנועה דומה בשם קרבונאריה (Carbonária) נוסדה בפורטוגל בשנת 1822, אך חדלה מפעילותה תוך זמן קצר.
ב-1896 נוצרה התנועה מחדש, ומטרתה הייתה להעניק לעם הפורטוגלי חינוך, אך בד בבד היו חבריה מעורבים בפעולות נגד המונרכיה, לרבות רציחתו של קרלוש, מלך פורטוגל, ושל יורשו, הנסיך לואיס פיליפה, ב-1908. כן השתתפו חברי התנועה במהפכה הרפובליקנית בפורטוגל ב-1910.
קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן היו השלב הראשון של המערכה הצבאית בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים.
שלב זה ארך חמישה ימים, מ-6 באוקטובר 1973 ועד 10 באוקטובר.
עם פרוץ האש תקף הצבא הסורי את כוחות צה"ל ברמת הגולן לכל אורך הגבול, ותוך יממה אחת הצליח לכבוש שטח נרחב בדרום הרמה.
החל מ-8 באוקטובר החלו כוחות צה"ל במתקפת נגד, במהלכה השתלטו מחדש על כל רמת הגולן (למעט מוצב החרמון), תוך השמדת רוב הכוחות הסוריים שחדרו לשטחי רמת הגולן הישראלית.
סדר הכוחות של צבא סוריה וצה"ל
בסתיו 1973 היה הצבא הסורי מאורגן במסגרת של חמש דיוויזיות, אשר נטלו חלק בהתקפה על רמת הגולן:
שתי דיוויזיות שריון - מס' 1 ומס' 3 ושלוש דיוויזיות חיל רגלים מוגברות (מס' 5, 7 ו-9).
דיוויזיות השריון כללו 2 חטיבות שריון וחטיבה ממוכנת, ואילו דיוויזיות החי"ר כללו בדרך כלל 2 חטיבות רגלים, חטיבה ממוכנת וחטיבה משורינת.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה - עקיד תאופיק ג'וני
הדיוויזיה המשוריינת השלישית - עמיד מוסטפא שרבה
דיוויזיית חיל רגלים החמישית - עמיד עלי אסלאן
דיוויזיית חיל רגלים השביעית עמיד עומאר אברש (נהרג ב-8 באוקטובר והוחלף בסעיד בקרדר)
חטיבת חיל הרגלים 68 (לקראת המלחמה צורף לחטיבה כוח חיל המשלוח המרוקאי)
דיוויזיית חיל רגלים התשיעית עקיד חסן עלי טורקמאני
.חטיבה 9 (מפקד: אלוף-משנה מרדכי בן-פורת) - גדוד טנקי סופר שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
לפי תוכנית ההתקפה הסורית נועדו הכוחות התוקפים להשלים את כיבוש רמת הגולן בתוך 24 שעות (כדי להקדים את הגעת כוחות המילואים של צה"ל), להשמיד את כוחות צה"ל בשטחם ולהתייצב בקווי הגנה לאורך נהר הירדן או במורדות רמת הגולן.
הדיוויזיה המשוריינת ה-1 נועדה להצטרף ככוח עתודה וניצול הצלחה להתקפה בגזרה בה תסתמן הבקעה, ולסייע בהשלמת ההבקעה אם כוחות הדרג הראשון לא יצליחו בה.
כוחות קומנדו סורים מוסקים נועדו לתקוף – יחד עם מטוסים וארטילריה סוריים - מפקדות ומתקני מודיעין ישראלים.
היעד הבולט ביותר שלהם היה מוצב החרמון הישראלי, שמשימת כיבושו הוטלה על גדוד הצנחנים הסורי ה-82. לפי התוכנית המקורית הוטל על כוחות הקומנדו גם לבודד את שדה הקרב ברמה על ידי השתלטות על שלושה מגשרי הירדן – גשר בנות יעקב, גשר הפקק וגשר אריק.
חלק זה בתוכנית הסורית בוטל סמוך לפני המלחמה, בעיקר בשל הצורך לתאם את ההתקפה הסורית עם זו של מצרים (ההחלטה לפתוח במתקפה בשעה 14:00 גרמה לכך שלרשות הכוחות התוקפים עמדו רק שעות אור מועטות ביום הראשון למתקפה).
מאותה סיבה צומצמו גם היעדים שניתנו לכוחות הקרקע הסורים, שנועדו במקור לחבור אל כוחות הקומנדו בקו נהר הירדן.
המשימה הראשונית שלהם הייתה לתפוס את קו המצוקים במורדות הגולן, ולייצב מערך הגנה על הצירים העולים לרמה, כדי לבלום שם את התקפת הנגד של כוחות העתודה הישראליים.
הקרבות נערכו בשטח רמת הגולן.
ברמת הגולן עובר קו הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
שטח הרמה הוא כ-1,800 קילומטרים רבועים, מהם כ-1,200 קמ"ר שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
מבחינה גאוגרפית הרמה נתחמת על ידי נפילה של כ-600 מטר אל שפת הכנרת ונהר הירדן במערב, נהר הירמוך בדרום, והר החרמון בצפון.
במזרח גובל הגולן בחורן, אף כי הגבול הגאוגרפי אינו ברור, כיוון שמישורי הבזלת ממשיכים עד לעומק סוריה.
המצב ברמת הגולן ערב המלחמה
במרחב שבין דמשק לקו הסגול הוצבו 930 קני ארטילריה ו-36 סוללות של טילי קרקע-אוויר - מהן 25 סוללות במערך קדמי, שכיסה את מרבית שמי רמת הגולן.
כוח משמר הרפובליקה חנה במבואות דמשק.
לפיכך הוחלט במטה הכללי ובהמשך בממשלה על תגבור כוחות צה"ל ברמת הגולן, כדי להיערך לאפשרות של מתקפה סורית כוללת, אף על פי שאמ"ן עדיין העריך שהסבירות לפרוץ מלחמה בחזית הסורית היא נמוכה.
אל חטיבה 188, שהחזיקה את הקו ברמה וכללה שני גדודי טנקים (71 טנקים), הצטרפה עד 5 באוקטובר חטיבה 7 ולה כ-105 טנקים נוספים.
לפי תוכנית המגננה של צה"ל ברמת הגולן, הכוחות הסדירים הישראליים ברמה היו אמורים להיות בסדר גודל של 210 טנקים.
בעקבות תגבור כוחות צה"ל ברמה, הם כללו ערב פרוץ המלחמה 177 טנקים.
ב-13 המוצבים לאורך הקו הסגול (לא כולל מוצב החרמון הישראלי) הוצבו שני גדודי רגלים סדירים (גדוד 13 של גולני, ומדרום לו גדוד 50 של הנח"ל המוצנח), שבאו במקום שני גדודי המילואים שהחזיקו בהם עד ערב המלחמה.
במוצבים לאורך חלקו הצפוני של הקו הסגול עד דרומית לקוניטרה נערך גדוד 74 של חטיבה 188. לאורך חלקו הדרומי של הקו נערך גדוד 53. חטיבה 7 הוצבה סמוך לצומת וואסט, ונועדה לשמש ככוח עתודה לגזרה הצפונית.
גדוד נוסף של החטיבה הועבר תחת פיקודה של חטיבה 188 ושימש כעתודה לגזרה הדרומית.
גדודי חטיבת גולני (למעט גדוד 13 שבמוצבים) הגיעו לרמת הגולן לאחר פרוץ המלחמה.
בבוקר יום הכיפורים, 6 באוקטובר, הודיע המטה הכללי לפיקוד הצפון כי מלחמה תפרוץ בו ביום, סמוך לשעה 18:00. בעקבות זאת הוחל בפינוי הנשים והילדים מן היישובים האזרחיים ברמת הגולן; מקצתם פונו לאחר שכבר פרצה המלחמה.
ב-7 באוקטובר לפנות בוקר פונו מן היישובים גם הגברים.
עם זאת, באופן שקשה להסביר, המידע על כך שהמלחמה אמורה לפרוץ ביום כיפור, לא הועבר מפיקוד צפון ליחידות שהוצבו בשטח רמת הגולן, ולא חלחל לדרגי הפיקוד התחתונים.
כתוצאה מכך, המתקפה הסורית תפסה את כוחות צה"ל בהפתעה, וגם בשעות הראשונות לאחר פתיחתה, חלק מהמפקדים הישראלים בשטח עדיין האמינו שמדובר באירוע מקומי, "יום קרב" נוסף, ולא במלחמה כוללת.
היום הראשון – 6 באוקטובר
ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות של מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל.
הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות תקף את מערך ההגנה הישראלי.
המשימות שניתנו לו היו להכשיר מעברים לשריון על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך, העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד.
המוצבים הישראלים לאורך הקו הסגול ויחידות הטנקים שתגברו אותם הופגזו והותקפו על ידי כוחות ארטילריה, שריון ורגלים.
במהלך השעות הבאות נותקו וכותרו חלק מהמוצבים הישראליים.
התקפה הסורית הראשונה נבלמה על ידי טנקי חטיבה 188 שהוצבו לאורך הקו הסגול, אשר השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים רבים ואמצעי גישור סורים.
למרות זאת הצליחו כוחות רגלים סורים להסתנן למבואות העיר קוניטרה, בשטח שבשליטת ישראל.
לאחר פרוץ האש הורה פיקוד הצפון לחטיבה 7 להיערך בפתחת קוניטרה, מתוך הערכה שהמאמץ ההתקפי הסורי העיקרי ייערך שם.
בסביבות השעה 18:00 קיבלה החטיבה את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית.
הגזרה הדרומית של הרמה הופקדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד מוקטן מחטיבה 7 (גדוד 82), שכלל פלוגה מבצעית אחת ושתי פלוגות צמ"פ.
לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.
בשעות הראשונות לפרוץ המלחמה נפל מוצב החרמון הישראלי בידי כוחות קומנדו סוריים.
עם פרוץ המלחמה היו במוצב 54 חיילים (מהם 7 קצינים), אך רק 13 מתוכם היו חיילים קרביים מגדוד 13 של חטיבת גולני.
בנוסף להם שהו במוצב 20 חיילי מודיעין; 8 חיילי חיל האוויר; 4 אנשי קשר; 5 חיילי חיל התותחנים ועשרה חיילי מנהלה.
בשעות 14:00 - 15:15 הונחתה על המוצב ארטילריה כבדה והוא הותקף מן האוויר.
בשעה 15:15 החלו לתקוף את המוצב לוחמים סורים מגדוד צנחנים 82 שהגיעו אליו ברגל מהמוצב הסורי ומיעוטם הונחת מארבעה מסוקים.
לאחר כ-45 דקות של לחימה תפסו המגינים הישראלים מחסה, כדי לאפשר לארטילריה הישראלית להנחית אש על המוצב וסביבו.
הצנחנים הסורים ניצלו את ההזדמנות להיכנס לחצר המוצב ולהשתלט על חלקו העליון.
לפני חצות הצליחו 17 לוחמים, בהם שישה קצינים, להיחלץ מהמוצב, אך נתקלו בדרכם בכוח חסימה סורי.
חמישה מהם נהרגו, שניים נפצעו ונפלו בשבי ועשרה הגיעו בשלום לקווי צה"ל.
למחרת ובימים הבאים נשבו 31 חיילים שנותרו במוצב.
ביום הלחימה הראשון, נהרגו בגזרת החרמון 16 לוחמים ומפקדים ו-12 נפצעו.
בשעות הערב החלה ההתקפה הסורית השנייה על ידי חטיבות השריון והחטיבות הממוכנות של דיוויזיות הרגלים, אשר ניצלו את יתרונן על פני צה"ל באמצעים לראיית לילה.
ההתקפה התרכזה בפיתחת קוניטרה שבצפון הרמה ובאזור צומת רפיד שבדרום הרמה.
ההתקפה בגזרה הצפונית נבלמה על ידי חטיבה 7. היא עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא").
"כוח טייגר", פלוגה שמנתה 7 טנקים והוצבה מדרום לקוניטרה, הציבה מארב לגדוד המוביל של החטיבה הסורית הממוכנת ה-43, גרמה לו אבדות כבדות, ובלמה את התקדמות החטיבה הסורית.
השטח המישורי יחסית והפתחות הרחבות איפשרו לסורים להבקיע את קווי ההגנה ביתר קלות.
בעוד בצפון הרמה פרוסים שלושה גדודי טנקים (בהתאם להערכת המודיעין הישראלי כי באזור קוניטרה יהיה המאמץ העיקרי של הסורים), בגזרה הדרומית נמצאו רק שני גדודי טנקים, אשר עמדו מול שתי דיוויזיות סוריות.
הטנקים הישראלים אמנם פגעו בטנקים רבים אך היתרון המספרי של הסורים החל להשפיע וטנקים החלו להיפגע.
בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט.
למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית פרצה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי.
בדיעבד הועלתה הטענה, שניתן היה לנהל את קרב הבלימה בגזרה הדרומית בצורה טובה יותר, אילו הפעיל מפקד חטיבה 188 את כוחותיו בצורה מרוכזת, באגרופי שריון, במקום לפזר אותם לאורך כל הגזרה במסגרות קטנות בצמוד לקו הסגול.
היום השני – 7 באוקטובר
החדירה הסורית מעמיקה, חטיבה 188 נשחקת
בשעות הלילה החמיר המצב בגזרת דרום הרמה במהירות.
על אף מאמציהם של הטנקים הישראלים שם, שנפגעו בזה אחר זה, הצליחו הכוחות הסורים הגדולים להתקדם מצומת רפיד לכיוון צפון מערב אל הכפר חושניה ולדרום מערב, לכיוון תל סאקי והיישוב רמת מגשימים.
בבוקר צירף הפיקוד הסורי להבקעה את הדיוויזיה המשוריינת ה-1, אשר החלה להתקדם אל חושניה ומעבר לה, אל כפר נפח.
בסך הכל פרצו לרמה דרך הגזרה הדרומית כ-600 טנקים סורים.
הסורים נבלמו ליד מחנה נפח .
לעומת זאת, דרומה משם הם נעו מערבה בשלושה צירים היורדים מן הרמה אל הכנרת (מצפון לדרום): ציר יהודיה (הכביש העולה אל הרמה מגשר אריק שמצפון לכנרת), ציר מעלה גמלא וציר אל-על המגיע אל דרום הכנרת.
עם אור ראשון נכנסו הסורים לרמת מגשימים והמשיכו לנוע אל מעבר לה, לקרבת אל-על.
בציר מעלה גמלא הגיעו הסורים למרחק של שבעה קילומטרים מן הכנרת.
הייתה זו החדירה העמוקה ביותר של הסורים במלחמה.
כוח של גולני, שכלל שתי פלוגות בפיקוד הסמג"ד ציון זיו, נתקל בטנקים של חטיבה 47 הסורית, ירה לעברם בתול"ר והצליח לעכב את התקדמות הטנקים הסורים.
בצהריים עלה גדוד 39, גדוד המילואים של חטיבה 188 בפיקודו של , בציר מעלה גמלא והשמיד את הטנקים הסורים למרות הנחיתות הטופוגרפית.
לנוכח החדירה הסורית בדרום הרמה אישר פיקוד הצפון לפנות ארבעה מוצבים של צה"ל בגזרת דרום הרמה.
שלושה (מוצבים 114, 115, 117) פונו אך הרביעי (116) נותר מכותר וחייליו המשיכו להתגונן.
חיילים של צה"ל נותקו גם בתל סאקי ובתל פרס.
הכוח שהתרכז בתל פרס (15 טנקים מחטיבה 188 וכ-180 חיילים) הצליח להתפנות משם ולסגת מערבה בחסות החשיכה בלילה הבא.
בגזרה הצפונית של הרמה התחדשה עם בוקר ההתקפה הסורית נגד חטיבה 7. הסורים חדרו לעמק הבכא דרך מעברים שהכשירו בשעות החשיכה דרך תעלת הנ"ט הישראלית שעל הקו הסגול.
הם הסתערו על עמדות החטיבה בחיפוי הפגזה כבדה.