tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראשון מוצא להורג בקפלת קיגי (שם קבור אגוסטינו קיגי) בכנסיית סנטה מריה דל פופולו
השלישי בכנסיית סנטה מריה דלה ויטוריה
לנגדון ווטרה פותחים במרדף אחרי הרוצח, במרוץ נגד השעון.
בסופו של דבר מוצא עוזר האפיפיור את מכל האנטי-חומר ועולה איתו למסוק אותו הוא נוטש דקות לפני פיצוץ האנטי-חומר.
לבסוף הסתבר שכל האירוע כולו לא היה אלא ספין תקשורתי מורכב שאורגן על ידי עוזר האפיפיור (הוא אשר שלח את הרוצח והזמין את האנטי-חומר), במטרה להתמנות לאפיפיור בעצמו ולהאדיר את שם הכנסייה הקתולית, ובכך לבלום את תנועת החילון.
שמו של לנגדון הוא מחווה של דן בראון לג'ון לנגדון, אמן ויוצר אמביגראמות.
לאונרדו וטרה: הקרבן לרצח, פיזיקאי מ-CERN.
המפקד אוליבטי: מפקד המשמר השווייצרי בוותיקן.
החששין: רוצח שנשכר על ידי האילומינטי.
השוואה עם "צופן דה וינצ'י"
"צופן דה וינצ'י" הוא ספרו המצליח ביותר של דן בראון, שזכה להצלחה רבה אף יותר מזו לה זכה "מלאכים ושדים".
אך למרות זאת, בחינה מקרוב יכולה להראות שחלק גדול מעלילת הספר מבוססת על העלילה של "מלאכים ושדים".
גיבור העלילה, רוברט לנגדון, מתחקה אחר שובל רמזים עתיקים ומסתוריים, אשר מובילים לגילוי האמת על אודות אגודת סתרים הקשורה בצורה זו או אחרת לוותיקן.
ההקדמה מתארת רצח המוביל לכך שלנגדון מתעורר באמצע הלילה מצלצול טלפון, בו מבקשות הרשויות את עזרתו בפיענוח התעלומה.
כל האירועים מתרחשים במהלך יממה אחת במהלך חודש אפריל.
ללנגדון מצטרפת אישה יפה וחכמה למדי, הקשורה קשר משפחתי לקורבן הרצח.
הרוצח (החששין ב"מלאכים ושדים"; סילא ב"צופן דה וינצ'י") מבצע את הרצח תחת האשליה שהוא פועל מטעם ארגון הנוטל חלק ברצח, אך למעשה מואשם במעשה שלא בצדק (האילומינטי ב"מלאכים ושדים" ואופוס דאי ב"צופן דה וינצ'י").
למרות טענתו של בראון שהספר מדויק ועובדתי, יש בו מספר טעויות, בתחומי המדע והטכנולוגיה, התרבות, הגאוגרפיה של רומא ועוד.
לדברי ויטוריה, "לכל דבר קיים ניגוד: לפרוטונים יש אלקטרונים, לקווארקים מטיפוס למעלה יש קווארקים מטיפוס למטה".
במציאות, המקביל לאנטי-חומר של הפרוטון אינו האלקטרון אלא האנטי-פרוטון.
אלקטרון אינו אנטי-חומר, היות שיש לו חלקיק מקביל משל עצמו, הפוזיטרון.
גם הקווארקים מטיפוס למעלה ולמטה אינם אנטי-חומר.
הם בסך הכול שניים מתוך ששת טעמי הקווארקים בחומר.
במהלך שיחה אודות המדע והדת, אומר רוברט לנגדון: "מדענים נודעים כמו קופרניקוס..." וקוהלר משלים: "...נרצחו...נרצחו על ידי הכנסייה משום שחשפו את אמיתות המדע".
מעבר לעובדה שקופרניקוס מת מוות טבעי, הכנסייה אף תמכה בעבודתו – שהרי המודל ההליוצנטרי פורסם רק לאחר מותו.
לנגדון טועה טעות נפוצה, ומספר שאת מדי המשמר השווייצרי עיצב מיכלאנג'לו.
טים ברנרס-לי המציא את ה-World Wide Web, אך טכנולוגיות ה-LAN (רשת מקומית) וה-WAN (רשת אזורית) הומצאו לקראת סוף שנות ה-60, כ-20 שנה לפני שהתחיל בעבודתו.
בראון טוען כי האתה יוגה היא אמנות בודהיסטית עתיקה.
על אף שהושפעה רבות מן הבודהיזם, ההאתה יוגה קדמה לו, והיא למעשה אמנות הינדית.
עוצמת הפצצה הגרעינית שהוטלה על הירושימה היה כ-13 קילוטון TNT, לא 20. פצצת האטום שהוטלה על נגסאקי היא שהייתה בעלת עוצמת נפץ של 20 קילוטון TNT.
לנגדון טוען שהמנהג הנוצרי של אכילת לחם הקודש שאול מן האצטקים, אולם העולם בזמן היווצרות הנצרות לא הכיר כלל את תרבות האצטקים, שהוצגה לפניו רק אחרי כ-1,500 שנה.
לנגדון טוען הכנסייה הקתולית טבעה צלב והרגה ארבעה חברים ממסדר האילומינטי במאה השבע עשרה וכנקמה על כך מתרחשת המתקפה על הוותיקן.
אולם המסדר האילומינטי הוקם רק במאה השמונה עשרה.
מסדר האילומינטי הוקם רק בסוף המאה השמונה עשרה, בעוד גלילאו גליליי מת במאה השבע עשרה.
בעקבות הצלחתם של הספר והעיבוד הקולנועי ל"צופן דה וינצ'י" הוחלט להפיק סרט קולנוע המבוסס על "מלאכים ושדים".
הסרט יצא לאקרנים ב-14 במאי 2009. בסרט מככבים טום הנקס ואיילת זורר בתפקידים ראשיים והוא בוים על ידי רון הווארד.
הסרט צולם ברובו באיטליה למרות התנגדות הכנסייה הקתולית לצילומים בחלק מהכנסיות שבהן מתרחשת העלילה.
מלאכי חזקיה (נולד ב-1 ביוני 1951) הוא קריין החדשות בתחנת הרדיו "קול ישראל".
נולד בשם מלאכי חזקיהו ברמלה לשמואל וצילקה חזקיהו.
בשנת 1973 השתתף בקורס קריינים בקול ישראל, ולאחר מכן השתלב בעבודה ברדיו.
באותה תקופה שינה את שם משפחתו לחזקיה.
הגיש את מצעד הפזמונים של קול ישראל ברשת ב' וברשת ג'.
כעבור זמן עבר לתחום קריינות החדשות.
בשנת 1991 הגיש את מהדורת החדשות בה נשמעה קריאת "נחש צפע", עם מטח הטילים הראשון על ישראל במלחמת המפרץ.
חזקיה דיבב דמויות בסדרת ילדים על אגדות האחים גרים ששודרה בערוץ 2 הניסיוני, ולאחר מכן גם בערוץ ג'וניור.
דיבב את פתיחת הסדרה "ספיידרוומן" ששודרה בערוץ הילדים.
קריין בפרסומות רבות ברדיו ובטלוויזיה.
ב-2016 עבר לבצע את אותה עבודה בתאגיד השידור הישראלי והיה למגיש הראשון של השידור הראשון בתאגיד, כששידר את מהדורת החדשות הראשונה בשעה 06:00 בבוקר עם פתיחת שידורי התאגיד במאי 2017 עד שב-31 בדצמבר 2020 יצא לגמלאות.
בין היתר מקריין גם את הפרסומות של מחסני חשמל.
חזקיה נשוי לדורית ואב לארבעה ילדים, בהם הבדרן והסטנדאפיסט אוֹרי חזקיה.
מלאכים ושדים הוא סרט קולנוע המבוסס על רב-מכר בעל אותו שם מאת דן בראון.
רוברט לנגדון, חוקר ומומחה לסמלים מאוניברסיטת הרווארד, מוזמן על ידי הוותיקן לחקור את היעלמותם של ארבעת הקרדינלים המועמדים לרשת את כס האפיפיור לאחר שזה מת.
סמוך למות האפיפיור מתרחש רצח של חוקר במרכז האירופי לחקר הגרעין (CERN) אשר הצליח להפיק אנטי-חומר.
הפניה ללנגדון בוצעה בשל המילה "אילומינטי" (Illuminati), בצורת אמביגראמה שנצרבה על חזהו של קורבן הרצח.
במהלך הסרט לנגדון מנסה למנוע מהכת הסודית "אילומינטי" לרצוח את ארבעת הקרדינלים ולהשמיד את הוותיקן במהלך הקונקלווה באמצעות אנטי-חומר.
בסופו של דבר מוצא עוזר האפיפיור את מכל האנטי חומר ועולה איתו למסוק אותו הוא נוטש דקות לפני פיצוץ האנטי חומר.
במהלך שחזור הקלטת מהמצלמה בחדר האפיפיור מתברר שעוזר האפיפיור עשה את כל המשחק הזה כדי לזכות בכס האפיפיור.
בספר פרופסור לנגדון נקרא לעזרה על ידי מנהל המרכז האירופי לחקר הגרעין בשווייץ, והוא מגלה את לאונרדו וטרה.
ואילו בסרט פרופסור לנגדון נקרא על ידי הוותיקן לרומא.
בספר כל ארבעת הקרדינלים שנחטפו נרצחו בעירום כולל האחרון, ואילו בסרט האחרון ניצל ונשאר בחיים, וכל הקרדינלים נרצחים לבושים.
בספר הקונקלבה של האפיפיור מעוררת עניין ציבורי קטן יחסית, לעומת האופן בו הוצגה בסרט, זאת בעקבות השפעת העניין הבינלאומי בבחירת האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר באפריל 2005.
דמותו של מנהל המרכז האירופי לחקר הגרעין, מקסימיליאן קוהלר הושמטה לגמרי מהסרט.
דמות הקאמרלנגו האיטלקי קרלו ונטרסקה הפכה לדמות צפון אירית שם פטריק מק'קנה וגולמה על ידי יואן מקגרגור .
מטוס הבואינג X-33 שבו טס רוברט לנגדון מארצות הברית לז'נבה ואחר כך לרומא כלל לא מופיע בסרט.
בספר, המפקד אוליבייטי הוא מפקד המשמר השווייצרי בעוד סגנו הוא הקפטן רושר, בעוד שבסרט ריכטר הוא ראש המשמר השווייצרי.
בספר אנשי הקשר של המתנקש חברים ברשת השידור הבריטית שמבקשים להשפיע על הצגת סדר האירועים, אך בסרט שום דבר כזה אינו מופיע.
דמותו של לאונרדו וטרה מכונה סילבאנו בנטיווליו בסרט, ואין לו אף קשר לוויטוריה.
בספר הקאמרלנגו קרלו ונטרסקה מתברר מאוחר יותר כבנו הביולוגי של האפיפיור, בסרט קשר שכזה אינו מוצג.
בספר הקארמלנגו קרלו ונטרסקה נשרף במרפסת אל מול הקהל ואילו בסרט זה קורה בתוך הוותיקן ומסתירים את זה מהתקשורת.
בספר החותם החמישי הוא שילוב של כל ארבעת הסמלים, ואילו בסרט זהו סמל המורכב מארבעה מפתחות.
בספר הקרדינל השלישי נצלה לאיטו באש.
בסרט לנגדון והשוטרים מנסים לשחרר אותו אבל מפילים אותו בטעות יותר עמוק לאש.
טום הנקס - פרופסור רוברט לנגדון, חוקר ומומחה לסמלים מאוניברסיטת הרווארד.
יואן מקגרגור - פטריק מק'קנה, עוזר האפיפיור (קמרלנגו).
איילת זורר - ויטוריה וטרה, פיזיקאית מטעם ה-CERN.
סטלאן סקארסגארד - המפקד אוליבטי, מפקד המשמר השווייצרי בוותיקן.
טומס מוריס - מפקד משטרת הוותיקן
בעקבות הצלחתם של הספר "צופן דה וינצ'י" והעיבוד הקולנועי שלו (צופן דה וינצ'י) הוחלט להפיק סרט קולנוע המבוסס על "מלאכים ושדים".
ב-23 במאי 2006 הוכרז כי התסריטאי עקיבא גולדסמן והמפיק בריאן גרייזר, אשר עסקו בהפקת הסרט הקודם, ישתפו פעולה גם בסרט זה.
על פי התוכנית המקורית, הפקת הסרט הייתה אמורה להתחיל בפברואר 2008, אך מועד זה השתנה לבסוף בשל שביתת התסריטאים בארצות הברית ובעיות משפטיות אחרות.
בסרט מככבים טום הנקס, יואן מקגרגור ואיילת זורר בתפקידים הראשיים והוא בוים על ידי רון הווארד.
הסרט צולם ברובו באיטליה למרות התנגדות הכנסייה הקתולית לצילומים בחלק מהכנסיות בהן מתרחשת העלילה.
מהדורת ה-DVD של הסרט שווקה החל מנובמבר 2009, ועטיפתה הייתה דומה לכרזת הסרט הרשמית בעברית, אך יותר צבעונית וכוללת הולוגרמה.
מלאכת הוצאה מרשות לרשות (או: המוציא מרשות לרשות, טלטול מרשות לרשות, ובקיצור טלטול) היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת על פי ההלכה היהודית.
היא כוללת את מלאכת ההוצאה וההכנסה של חפץ מרשות היחיד לרשות הרבים ולהפך, וכן מלאכת העברת ארבע אמות ברשות הרבים.
הדעות חלוקות בשאלה האם רק הוצאה מרשות היחיד לרשות הרבים מוגדרת כאב מלאכה, אך הכנסה מרשות הרבים לרשות היחיד נחשבת לתולדה, או שגם הכנסה נחשבת לאב מלאכה, ממש כמו הוצאה.
בנוגע להעברת ארבע אמות ברשות הרבים, מקובל שהיא תולדה.
כמו כן, גם זריקה או הושטה של חפץ מרשות לרשות נחשבות לתולדות.
הראשונים החשיבו את המלאכה ל"מלאכה גרועה", משום שהיא המלאכה היחידה מבין ל"ט המלאכות שאין בה פעולה יוצרת ממשית, אלא רק העברה של חפץ ממקום למקום.
דיני מלאכה זו מפורטים במסכת עירובין ובמסכת שבת.
מלאכה זו אסורה בשבת וביום הכיפורים.
הוצאה ביום טוב מותרת על פי תנאי הכלל מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך.
בשונה מכל ל"ט המלאכות האסורות בשבת, שאיסורן נלמד מכך שהם הוצרכו למלאכת המשכן, התלמודים והראשונים חיפשו מקור מפורש למלאכת הוצאה בפני עצמה, על אף שמפורש בתלמוד שגם מלאכת הוצאה הייתה במלאכת המשכן.
הסיבה שנתנו לכך הראשונים היא, שמלאכת הוצאה מרשות לרשות היא 'מלאכה גרועה', בפשטות - אין בה מעשה המשנה את החפץ היוצא מרשות לרשות, התורה הוצרכה ללמד שאף על פי כן היא נחשבת מלאכה ואסורה בשבת.
יתר על כן, חלק מהראשונים סברו שמלאכת הוצאה נלמדת משני מקורות שונים.
בתוספות מובא הסברו של ר"י הזקן שכיון שהוצאה היא מלאכה גרועה גם פסוק אחד לא מספיק ללמד את כל פרטיה.
לשיטתו, פסוק אחד נצרך לחייב את העומד ברשות היחיד ומוציא חפץ לרשות הרבים, והפסוק השני לעומד ברשות הרבים ומוציא אליו חפץ מרשות היחיד.
על פי התלמוד הבבלי (גרסת ש"ס וילנא) המקור למלאכת הוצאה הוא פסוק העוסק בבקשתו של משה מעם ישראל לחדול מלהביא את תרומותיהם לבניית המשכן, בתקופת נדודי בני ישראל במדבר:
הגמרא לומדת באמצעות גזרה שווה, שדברי משה לא היו רק קריאה לחדול מהבאת תרומות למשכן, אלא הם נאמרו ביום השבת, ומשמעותם היא איסור להוציא דברים בשבת מרשות היחיד - אהלי העם, לרשות הרבים - מחנה לוייה ששכן במרכז מחנה ישראל.
לפי גרסה אחרת בגמרא, המובאת בפירוש רבנו חננאל, דברי משה נאמרו ביום חול, ואף על פי כן, הביטוי 'מלאכה' המוזכר בפסוק מלמד שהוצאה מרשות לרשות נקראה 'מלאכה', ולכן היא נאסרה בשבת כשאר המלאכות.
בהמשך, מבאר התלמוד הבבלי שמלאכת הכנסה מרשות הרבים לרשות היחיד לא מפורשת בפסוק, אך היא נלמדת מסברא - "מה לי הכנסה ומה לי הוצאה" - שאין היגיון לחלק בין הוצאה להכנסה.
בתלמוד הירושלמי, מביא רבי חזקיה את דעת רבי אילא, על פיה גם מלאכת הכנסה נלמדה מן הפסוקים, שכן הבאת התרומות למשכן כללה גם הכנסה - מרשות הרבים ללשכה בה הונחה תרומת המשכן.
חלק מהראשונים ציינו למקור נוסף לאיסור הוצאה מרשות לרשות, בציווי נוסף של משה, על פיו נאסר לצאת ללקט מן בשבת:
על פי התלמוד במסכת עירובין, פסוק זה מלמד על איסור תחומין, אך לדעת בעלי התוספות הוא משמש גם מקור לאיסור הוצאה מרשות לרשות, שכן הוא כולל איסור להוציא כלי מן האוהל (רשות היחיד), על מנת ללקט מן ברשות הרבים.
דעה זו מוזכרת בראשונים נוספים, ביניהם הרשב"א.
ראשונים אחרים, כמו הרמב"ן, חלקו על שיטה זו וסברו שפסוק זה אינו נוגע לדיני הוצאה, והמקור היחיד למלאכת הוצאה הוא הפסוק "ויכלא העם מהביא".
איסור מפורש על הוצאה מרשות לרשות בשבת, מופיע בספר ירמיהו:
בתלמוד הירושלמי, מובאת דעת רבי חזקיה בשם רב אחא, על פיה מפסוק זה נלמדו איסורי הוצאה והכנסה בשבת גם יחד.
דעה זו לא מוזכרת בתלמוד הבבלי, אם כי במסכת ביצה פסוק זה מובא בתור מקור לכך שמלאכת הוצאה אסורה דווקא ביום השבת, ומותרת ביום טוב.
כמו כן, ייתכן שדעת רב אחא רמוזה בתלמוד הבבלי, במסכת הוריות, שם מובא פסוק זה כראיה לכך שמלאכת הוצאה כתובה במפורש בתנ"ך, ולכן היא נחשבת לדבר שהצדוקים מודים בו.
עם זאת, בתוספות מובא שיש גורסים במסכת הוריות "אל יצא איש ממקומו", וכמה אחרונים כתבו שכך כנראה גרס הרמב"ם, שהביא פסוק זה בנוגע לנידון שבמסכת הוריות.
כמו כן, ייתכן שבמסכת הוריות הגמרא לא חיפשה מקור למלאכת הוצאה, אלא רק פסוק מפורש בעניין הוצאה, שמחמתו הצדוקים מודים בה, ולכן אין ראיה משם שפסוק זה מהווה מקור למלאכת הוצאה.
מלאכת הוצאה מרשות לרשות נמצאת ברשימת אבות המלאכה שבמשנה במסכת שבת פרק ז משנה ב.
כמו כן, מסכת שבת פותחת באב טיפוס מייצג של מלאכת הוצאה:
המשנה עוסקת במקרה בו עני בא בשבת לבקש מבעל הבית כסף או מזון.
העני עומד ברשות הרבים, ומושיט את ידו לתוך רשות היחיד, ושם את סלו בתוך ידו של בעל הבית, או שהעני לוקח מתוך ידו של בעל הבית ומוציא החוצה, בשני מקרים אלה העני נחשב שעשה מלאכה של הוצאה מרשות לרשות בשבת.
מלבד פרק ראשון של מסכת שבת, גם הפרקים החמישי, הששי, השמיני, העשירי, האחד עשר, והששה עשר עוסקים ברובם בכללי מלאכת הוצאה מרשות לרשות.
ישנם כמה משניות בפרקים אחרים שגם הן עוסקות בכללי מלאכת ההוצאה מרשות לרשות בשבת.
מלאכה זו יכולה להעשות בשלושה אופנים עיקריים מהתורה:
הוצאה, הכנסה, זריקה והושטה של חפץ מרשות היחיד לרשות הרבים.
העברת חפץ מרחק של ארבע אמות ברשות הרבים.
הושטה מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רשות הרבים.
העברת חפץ ארבע אמות בכרמלית.
הוצאה, הכנסה, זריקה והושטה של חפץ מכרמלית לרשות היחיד או לרשות הרבים.
הוצאה, הכנסה זריקה והושטה של חפץ בין שתי רשויות היחיד שלא עירבו ביניהם.
מותר להוציא ולהכניס חפצים מכל הרשויות למקום פטור, ובלבד שלא ישתמש במקום הפטור כתחנת ביניים בהעברת חפץ בין רשויות שאסור להעביר ביניהם חפצים בצורה ישירה מהתורה.
אולם ישנה מחלוקת האם מותר להעביר חפצים דרך מקום פטור, בין רשויות האסורות בטלטול ביניהם מדרבנן.
במקום הצורך הותר להעביר בין רשויות דרך מקום פטור.
מותר להעביר חפץ בין שתי רשויות שהם כרמלית, ובלבד שמרחק ההעברה של החפץ יהיה קטן מארבע אמות.
תנאים לחיוב בהוצאה מרשות לרשות
אין חייבים על מלאכה זו עד שאדם אחד יעקור את החפץ ויניחו, או יגרום להנחתו.
אולם אדם המהלך ברציפות ואינו עוצר לנוח, פטור אפילו מהלך מרחק רב ברשות הרבים או מוציא מרשות היחיד לרשות הרבים, כיוון שהחפץ אינו נח, והמלאכה לא הושלמה.
אולם ברגע שיעצור למנוחה, היות שגופו נח, החפץ נחשב כאילו הונח עכשיו, וחייב.
(אף שהחפץ עודו נתון בידו)
כמו כן, אדם שלא עקר חפץ בעצמו, אלא חברו הטעינו במשא תוך כדי הילוכו, אין זה נחשב לעקירה, ואינו חייב על הוצאה זו, עד שיעצור לנוח, והעקירה שלאחר המנוחה תחשב לעקירה.
העקירה וההנחה צריכים להיות שניהם ממקום הנחשב חשוב, היינו מקום ששטחו גדול מארבעה טפחים על ארבעה טפחים (כ־1024 סמ"ר) או מידו של אדם, שנחשבת גם כן למקום חשוב.
אולם אם העקירה וההנחה נעשו משטח או לשטח קטן יותר, אין זו עקירה והנחה, והמלאכה לא הושלמה, ומי שעושה אותה - פטור.
אולם אם אדם מתכוון שההנחה תהיה במקום הקטן מארבעה על ארבעה טפחים, כוונתו גורמת למקום להיות מקום חשוב, וחייב אף אם השטח קטן משטח זה.
לדוגמה, אדם היוצא מרשות לרשות תוך כדי אכילת דבר, כוונתו לאכול גורמת לפה להיחשב למקום חשוב, וחייב משום מלאכת הוצאה, אם יצא תוך כדי אכילה מרשות היחיד לרשות הרבים.
אין חייבים על מלאכה זו עד שתעשה בשלמותה על ידי אדם אחד, היינו שאדם אחד יעקור את החפץ מרשות אחת ויניח אותה ברשות השנייה.
אולם אם אדם אחד עקר מרשות אחת, ואדם שני קיבל ממנו והניח ברשות האחרת, שניהם פטורים היות שאף אחד מהם לא עשה מלאכה שלמה, אולם דבר זה אסור מדרבנן.
אדם שמהלך עם חפץ מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רשות הרבים, אך לא עצר ברשות הרבים - פטור על הוצאה זו, משום שאין מתחשבים בהליכתו ברשות הרבים כל זמן שלא עצר שם.
('מהלך לאו כעומד דמי') בצורה דומה, מעבר של אדם ברשות כל שהיא ללא עצירה בה, אינו מחייב משום הוצאה.
אולם אם החפץ עבר בסמוך לשלושה טפחים מהקרקע, (כ־24 ס"מ) נחשב החפץ למונח ברשות שבה עבר, אף שהאדם שנשא את החפץ לא עצר בה.
טעם דין זה הוא, שרואים את שלושת הטפחים הסמוכים לקרקע, כאילו הם הקרקע עצמה.
כלל זה יכול לשמש גם בצורה הפוכה, לחייב את המוציא חפץ מרשות היחיד לרשות הרבים, אף שעבר דרך מקום פטור, כל זמן שלא עצר במקום הפטור, או לפוטרו אם עבר ללא עצירה במקום פטור והחפץ עבר בסמוך לג' טפחים מהקרקע.
הזורק חפץ מרשות אחת ונח החפץ ברשות שנייה - חייב עליו הזורק משום מלאכת הוצאה, אף שלא הניח את החפץ במישרין.
אולם אם זרק אדם חפץ מרשות היחיד לרשות היחיד אחרת, ועבר החפץ באוויר רשות הרבים - פטור הזורק, כיוון שהחפץ לא נח במעופו ברשות הרבים, אין משמעות למעברו בשטח רשות הרבים.
('קלוטה לאו כמי שהונחה דמי') אולם אם החפץ עבר בפחות מג' טפחים מהקרקע (כ־24 ס"מ) אנו רואים אותו כאילו הוא נח במעופו ברשות הרבים, וחייב הזורקו משום הוצאה מרשות היחיד לרשות הרבים.
טעם דין זה הוא, שרואים את ג' הטפחים הסמוכים לקרקע, כאילו הם הקרקע עצמה.
אין חייבים בזריקה משום מלאכת הוצאה אלא כאשר נתכוון לזרוק את החפץ למקום שבו הגיע.
אולם אם החפץ נח שלא במקום שאליו כיוון, כגון שנשרף או שכלב תפסו בפיו - פטור על זריקה זו, היות שלא זה המלאכה שכיוון אליה.
אדם המושיט חפץ מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רשות הרבים, כגון ממרפסת למרפסת - חייב משום הוצאה מרשות לרשות, אפילו כאשר מושיט את החפץ מעל י' טפחים מהקרקע, שהוא מקום פטור, ('אוויר רשות הרבים') ואפילו שמושיט לחבירו, והמלאכה נעשית על ידי שניהם.
סיבת דין זה הוא שכך הייתה עבודת הלווים במשכן, שם היו מושיטים את חלקי המשכן מעגלה לעגלה, (שהם רשות היחיד) דרך רשות הרבים מעל י' טפחים.
וכיוון שמלאכות שבת נלמדות ממלאכות המשכן, נאסרה הושטה מרשות לרשות גם דרך אוויר רשות הרבים.
אולם דין הושטה מרשות לרשות הוא רק במקרה ששתי רשויות היחיד נמצאות באותו צד של רשות הרבים, כגון שתי מרפסות באותו בניין.
אולם אם שתי רשויות היחיד נמצאות משני צידי רשות הרבים, כגון שתי מרפסות בבניינים הממוקמים זה מול זה וביניהם רשות הרבים, אין את החומרה המיוחדת של מושיט מרשות לרשות.
גם טעם דין זה הוא מפני דרך עבודת הלווים במשכן.
העברת ארבע אמות ברשות הרבים ובכרמלית
המעביר חפץ או משא ארבע אמות ברשות הרבים - חייב משום הוצאה.
כדי להתחייב משום העברה, צריך שתהיה עקירה ברשות הרבים בתחילת ההעברה, והנחה ברשות הרבים בסיומה.
אולם אם לא הייתה הנחה ועקירה ברשות הרבים, כגון המוליך חפץ מרשות היחיד לרשות היחיד ובדרכו הלך מרחק גדול ברשות הרבים ללא עצירה בה - אין פה מלאכה שלמה ופטור.
אף אדם המעביר חפץ שנמצא עליו, ומעל י' טפחים, שהוא אוויר רשות הרבים ודינו כמקום פטור - חייב על ההעברה, היות שהאדם כולו נחשב כרשות הרבים, אף בחלקו העליון, הואיל והוא מהלך ברשות הרבים, ונמצא שהעביר חפץ ברשות הרבים.
בכל אופן שאסור להעביר ארבע אמות ברשות הרבים מדין התורה, אסור להעביר ארבע אמות בכרמלית מדרבנן.
מותר לאדם לעמוד ברשות אחת ולטלטל ברשות אחרת, כגון לעמוד ברשות הרבים ולטלטל חפץ באמצעות ידו ברשות היחיד.
אולם אם מדובר בטלטול חפץ הנצרך לו - אסור, גזירה שמא יוציא את החפץ למקום שבו הוא עומד, דבר שיכול להיות איסור מתורה.
אולם גזירה זאת היא רק במקום שיש חשש שיגיע לאיסור תורה, בין רשויות שאיסור ההוצאה ביניהם הוא מהתורה, אולם גזירה זאת לא נגזרה לגבי רשויות שהאיסור ביניהם הוא מדרבנן, כגון כרמלית.
דוגמה לדין זה - אסור לאדם העומד ברשות הרבים להכניס ראשו לרשות היחיד על מנת לשתות מכלי המונח ברשות היחיד, שמא יוציא את הכלי למקום עומדו ברשות הרבים, ונמצא עובר על איסור הוצאה מהתורה.
(אולם אם הכניס לשם את ראשון ורוב גופו - מותר) אולם מותר לו להכניס ראשו לרשות היחיד אם עומד בכרמלית.
מותר להוציא חפץ מרשות לרשות, שאיסור ההוצאה ביניהם הוא דרבנן (כגון מרשות היחיד לכרמלית) בצורה עקיפה, כגון אדם השופך מים ברשות היחיד והמים זורמים משם לכרמלית.
סיבת היתר זה היא שכאשר חכמים אסרו על הוצאה מרשות היחיד לכרמלית, הם לא אסרו כאשר ההוצאה היא על ידי 'כוחו', כמו במקרה זה של שופך מים מרשות היחיד לכרמלית, או מבית לחצר משותפת כשלא עירבו עירוב חצרות.
אולם דבר זה אסור בין רשויות שאיסור ההוצאה ביניהם הוא מהתורה, כגון שפיכת מים ברשות היחיד שזורמים משם לרשות הרבים.
(ייתכן וזה אף איסור תורה)
אולם חכמים התירו לשפוך שופכין לחצר הפתוחה לרשות הרבים, שהמים עלולים לזרום ממנה לרשות הרבים, ובלבד שיהיה בחצר שטח כולל של ארבע אמות על ארבע אמות.
סיבת דין זה היא, שחכמים שיערו שבחצר בגודל כזה יש שיעור ספיגה לכמות השופכין היומית של אדם, שהיא סאתיים.
(כ־8 ליטר) במקרה והחצר קטנה משיעור זה, ניתן לעשות 'עוקא' - בור קטן בקיבול של סאתיים, וישפוך לתוכו.
ואף אם העוקא מלאה - מותר לשפוך לשם שופכין, אף שיזרמו לרשות הרבים, היות שבשעה ששופך את השופכין על העוקא, הרי הם נחים שם, והמשך זרימתם לרשות הרבים אינו נחשב הוצאה מרשות לרשות מהתורה, וחכמים לא אסרו במקרה כזה באיסור דרבנן, בשל הצורך.
חכמים התירו לשאוב מים מכרמלית לרשות היחיד על ידי תיקון מחיצה תלויה, אף שהיא אינה מחיצה גמורה, מחמת הצורך.
(היינו שכאשר חכמים אסרו על הוצאה מכרמלית, הם לא אסרו על שאיבת מים ובלבד שתהיה מחיצה תלויה).
היתר זה מורחב בספינה, ומשמש גם על מנת לאפשר שאיבת מים בשבת מאמת מים גדולה העוברת בחצר.
כאשר מעבירים חפץ מרשות הרבים דרך רשות היחיד לרשות הרבים, (כגון בזריקה) מצרפים את שתי רשויות הרבים לעניין חישוב העברת ארבע אמות.
כאשר ידו של אדם ברשות אחת וגופו ברשות אחר, רואים את היד לפי הרשות בה היא נמצאת בפועל ואין אומרים שהיד תלך אחרי הגוף, ותחשב כרשות שבה נמצא רוב הגוף.
העומד במקום פטור, ומוציא מרשות היחיד לרשות הרבים - פטור, היות שזה כאילו החפץ נח במקום פטור בדרכו בין הרשויות.
(אולם אסור להוציא בדרך כזאת)
דבר הצף על גבי מים אינו נחשב מונח, ועקירתו אינה נחשבת לעקירה.
עקירה היא דווקא כשעוקר את כל החפץ, אבל מי שמרים קצה של דבר ארוך כגון קנה, ומוליכו בעוד הקצה השני של הארץ - אין זה נחשב עקירה, ופטור.
מי שעקר חפץ על מנת להניחו במקום מסוים, ותוך כדי הילוכו שינה את דעתו והחליט להניחו במקום אחר - פטור, הואיל והעקירה לא הייתה למען ההנחה.
אסור לרוק מרשות לרשות שאסורה הוצאה ביניהם, מפני שדבר זה נחשב גם כן להוצאה מרשות לרשות.
חפץ ארוך שקצהו אחד ברשות אחת וקצהו השני ברשות שנייה, כגון מגילת קלף פתוחה, אסור להכניסו לתוך אחת הרשויות - מדרבנן.
אולם כשחכמים אסרו דבר זה, הם לא אסרו אם המגילה היא אחת מספרי התנ"ך.
זב או נדה שקושרים בגד במקום יציאת הזיבה או הדם כדי שלא יתלכלכו, ויוצאים עימם לרשות הרבים, נחשבים כעושים מלאכה שאינה צריכה לגופה, שהרי אין מטרתם להוציא את הבגד לרשות הרבים, אלא להשתמש בו כבגד מגן.
אלא שלהלכה למרות שזו אסורה מדברי חכמים בלבד, לא התירו הוצאה זו לצורך מת, מכיוון שמלאכה כזו חמורה יותר משאר אסורים חכמים, כיוון שפעולה זו עצמה עשויה להיות איסור מהתורה אם תעשה "לצורך גופה"
מלאכים בשמי ברלין הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מ-1987, שבוים על ידי הבמאי הגרמני וים ונדרס.
הסרט עוסק בחיים בברלין באותה תקופה, וכן, באמצעות הדמויות, קורץ לעברה ולעתידה של ברלין וגרמניה כולה.
הסרט זכה לשבחים רבים, כולל מועמדות לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן וזכייה בפרס הבמאי.
כיום הסרט נחשב ליצירת מופת ולאחד מטובי הסרטים בכל הזמנים.
הסרט, המתרחש בברלין המחולקת לקראת סוף שנות ה-80, עוסק בשני מלאכים – דמיאל (ברונו גנץ), וקסיאל, (אוטו סאנדר).
דמיאל וקסיאל משוטטים בחוצות ברלין, רואים ואינם-נראים ולא מסוגלים לקשר גשמי כלשהו עם העולם, ומאזינים למחשבותיהם של הברלינאים.
דמיאל וקסיאל היו קיימים עוד לפני שהייתה קיימת ברלין; למעשה, עושה רושם שהם היו קיימים מאז ומעולם.
הם אינם עוסקים במלאכת מלאכים רגילה, אלא עסוקים ב"לאסוף, לתעד, לשמר" את המציאות.
מדי יום הם משוטטים בברלין ומתעדים מחשבות ואירועים מעניינים הנקרים בדרכם.
("מישהו הרוצה לשים לחייו סוף, הדביק בולים ממהדורה ראשונה על מכתבי-הפרידה שלו, על כל אחד בול אחר.
אחר-כך דיבר אנגלית עם חייל אמריקאי, בפעם הראשונה מאז ימי חוק-לימודיו, ועשה זאת באופן רהוט").
דמיאל מואס בקיומו הרוחני ומייחל לגוף גשמי.
הוא חולק מחשבות אלו עם קסיאל.
("עם כל צעד ועם כל משב-רוח רוצה הייתי לומר: "עכשיו ועכשיו ועכשיו", לא עוד "לנצח" ו"לעולם").
דמיאל מתאהב באמנית טרפז יפהפייה ששמה מריון (סולוויג דומרטין).
בדידותה, יופייה וחוכמתה של מריון שובים את דמיאל והוא מתחיל לקבל מאפיינים גשמיים.
(הסרט צולם בשחור-לבן, המשקף את העולם כפי שרואים אותו המלאכים, וקטעי צבע משקפים את העולם כפי שנראה לבני-האדם).
לאחר התאהבותו במריון מתחיל דמיאל לראות את העולם בצבע.
דמיאל נתקל בפיטר פאלק ("קולומבו", בתפקיד עצמו) המגלם בסרט שחקן המגיע לברלין כדי לצלם סרט על מלחמת העולם השנייה.
דמיאל מגלה שפיטר הוא מלאך לשעבר, שלבש צורה גשמית לאחר שמאס בקיום הסטרילי של המלאכים.
לבסוף, הופך דמיאל לאנושי ומתעורר ברחוב כששריון - המלאך שלו לידו וראשו מדמם.
הוא מבין שהפך לאנושי ויוצא לחוות את העולם ולחפש את מריון.
עוד דמות בסרט היא הומר (קורט בואה, בקריצה ברורה להומרוס), משורר גרמני זקן שחולם לכתוב "אפוס של שלום".
("מה הפגם בו, בשלום, שהשראתו אינה בת-קיימא, שסיפורו לעיתים רחוקות מסופר?", הומר).
המלאך קסיאל עוקב אחר הזקן בעודו מחפש את כיכר פוטסדאם ומוצא במקומה חורבות שבמרכזן עוברת חומת ברלין.
בסוף הסרט מוצא דמיאל את מריון והם משוחחים כאילו הם מכירים זה את זה זמן רב.
דמיאל מתאחד עם האישה שאליה השתוקק זמן כה רב.
הדיאלוג בסרט, וכן מחשבותיהן של הדמויות, מתאפיינות לעיתים בסגנון לירי מאוד, השאוב מכתיבתו של המשורר הגרמני ריינר מריה רילקה וממחזותיו וספריו של הסופר האוסטרי פטר הנדקה, אשר אחראי למוטיב "הילדות" החוזר על עצמו בסרט.
הנדקה עצמו היה שותף לכתיבת התסריט.
מקורות השראה נוספים היו ציוריו של האמן השווייצרי פאול קלה, וציורו אנגלוס נובוס, בהשראתו כתב ולטר בנימין לקראת סוף ימיו את ה"תזה על מושג ההיסטוריה".
פסקול הסרט כולל שני שירים של הלהקה ניק קייב והזרעים הרעים.
שניים מחברי הלהקה, ניק קייב ובליקסה ברגלד, מופיעים בסרט בתפקיד עצמם.
כמו כן, הפסקול כולל את השיר "When I Go" של להקת מינימל קומפקט הישראלית.
ונדרס ביים סרט המשך, בהשתתפות חברי הקאסט המקורי בשם "כה רחוק, כה קרוב" שזכה לביקורות מעורבות.
הסרט עובד לאנגלית וצולם ב-1998 תחת השם "עיר של מלאכים", בכיכובם של ניקולס קייג' ומג ראיין.
הגרסה האמריקאית רומנטית יותר ומלבד קווי-העלילה הבסיסיים, אין דמיון רב בינה לבין המקור.
תג ההתנדבות מלאכים ברשת הוא ציון לשבח שהעניקו איגוד האינטרנט הישראלי והמועצה הלאומית להתנדבות בישראל לאתרי אינטרנט בהם מתבצעת פעילות התנדבותית לתועלת החברה בישראל, תוך שימוש בתכונות ההידודיות (אינטראקטיביות) של האינטרנט לצורך הפעילות.
התג הוענק בשנים 2005–2009. סך הכל הוענקו תגים ל-47 אתרי אינטרנט ופורומים מקוונים ו-6 אתרים זכו בתג פעמיים.
אחת ממטרות המיזם הייתה להוכיח שברשת האינטרנט יש גם מיזמי התנדבות שאת רובם אי אפשר להפעיל באמצעים שאינם מרושתים.
סה"ר - סיוע והקשבה ברשת
מקום - עזרה ותמיכה לנפגעי תקיפה מינית (קישור)
שי"ל - שירות ייעוץ לאזרח
יחד - מיניות ויחסים, מבית סנונית (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
לה"ב - למען הפגים בישראל (קישור)
האתר הלא רשמי ללוגיסטיקה (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
עמותת אטלס למען חולי ALS (האתר אינו פעיל)
קולות - העצמה לצרכנים בבריאות הנפש (קישור)
קו אור - למידה מרחוק לילדים מאושפזים (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
ספרים - אוסף קישורים לספרים מקוונים (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
RelatioNet - איתור קרובים (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
פורומים "בנק מול לקוח", "תפוז מחפשים בשבילך", "תמיכה לאחר אובדן הריון", "טיפול מיני ומיניות", "בסיסי נתונים", "מורים", "זוגיות במשבר", "הורים לילדים חולים", "סיפורים מהחיים ומהאינטרנט", "הפרעות קשב ADHD" באתר תפוז אנשים
פורומים "תמיכה טכנית למחשב", "ליקויי למידה" באתר נענע10
פורום "זכויות נשים בהריון ולאחר לידה" באתר Starmed
פורום "ייעוץ ללימודים ולקריירה" באתר וואלה!
פורום "חרדה חברתית" באתר היידפארק
FAQ IL (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
פרו בונו - סיוע משפטי לכל דורש (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
מקום מיוחד להורים ולמשפחות, מבית מטח (קישור ארכיון - האתר אינו פעיל)
פורומים "שורשים משפחתיים", "ארגון הגג של ארגון הנכים", "משפט ואינטרנט" באתר תפוז אנשים
פורום "נפגעי/ות תקיפה מינית" באתר נענע10
מלאכי הקדוש (1094 – 2 בנובמבר 1148) הוא קדוש נוצרי מאירלנד.
מלאכי היה הארכיבישוף של ארמה (כיום בצפון אירלנד).
מספר ניסים מיוחסים לו, ובנוסף מיוחסת לו נבואה אפוקליפטית אשר חוזה את זהותם של 112 האפיפיורים האחרונים אחרי סלסטינוס השני, הקרויה נבואת האפיפיורים.
כיום מטילים היסטוריונים ספק, אם מלאכי הקדוש הוא אכן מחבר "נבואת האפיפיורים" ורואים בו חיבור אפוקריפי מן המאה ה-16.
מלאכי הקדוש היה מיודד עם ברנאר מקלרבו ומת במנזר קלרבו שבצרפת של ימינו.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הכריז עליו כקדוש ב-6 ביולי 1199 ובכך הוא הפך לאירי הראשון אשר הוכרז כקדוש.
יום החג שלו הוא ה-3 בנובמבר.
מלאכים באמריקה: פנטזיה הומוסקסואלית על נושאים לאומיים הוא מחזה, בן שבע שעות, המחולק לשני חלקים.
המחזה נוצר בשנת 1987, ביוזמתו של אוסקר יוסטיס, מנהל להקת תיאטרון בסן פרנסיסקו, אשר פנה לטוני קושנר והציע לו לכתוב מחזה שיעסוק בהשפעת האיידס על החברה האמריקאית.
המחזה גם עוּבד למיני סדרה טלוויזיונית באותו שם.
המחזה הוצג לראשונה בסן פרנסיסקו, לאחר תהליך עבודה ארוך שהתקיים בסדנאות בניהולו של יוסטיס, משם נדד ללונדון, ורק בתחילת שנות ה-90 הגיע לברודוויי וזכה שם להצלחה גדולה.
המחזה הועלה לראשונה בישראל בשנת 1993 בתיאטרון הקאמרי ומאז עלה מספר פעמים גם בתיאטרון חיפה, בתיאטרון באר שבע ושוב בתיאטרון הקאמרי.
בתיאטרון בית צבי הועלתה "מלאכים באמריקה" כהצגת גאלה מיוחדת בערב למלחמה באיידס בשנת 2007.
"מלאכים באמריקה" מחולק לשני חלקים: חלק ראשון בשם "המילניום מגיע" (Millennium Approaches) וחלק שני בשם "פרסטרויקה" (Perestroika).
הצגת הבכורה של החלק השני הייתה ב-8 בנובמבר 1992, כשנה וחצי לאחר השקת החלק הראשון.
המחזה זכה בפרס פוליצר ובשני פרסי טוני, ובשנת 1998 נבחר לאחד מעשרת המחזות הטובים של המאה ה-20.
ההצגה מספרת את סיפורן של מספר דמויות בארצות הברית של שנות ה-80, כאשר מחלת האיידס התפרצה לראשונה.
הסיפור עוסק במערכות יחסים אשר מופרעות על ידי איידס, הומוסקסואליות, דת וחברה.
הדמות העיקרית במחזה היא פריור, הומוסקסואל בן שלושים הגוסס ממחלת האיידס שנאלץ להתמודד עם עזיבתו של בן זוגו היהודי והמתוסבך לואיס, בעקבות המחלה.
לאחר הפרידה, פריור חווה חזיונות ממלאכית אשר משנים את תפיסתו על העולם, על מלאכים ועל העולם שמעבר.
לואיס, בן זוגו לשעבר של פריור, מוצא אהבה חדשה בדמות ג'ו, עורך דין מורמוני נשוי שבעזרתו של לואיס יוצא אט אט מהארון תוך כדי קונפליקטים עזים הגורמים לו לנטוש את אשתו הארפר המובטלת והלא יציבה רגשית ולהסתכסך עם אימו המורמונית השמרנית.
לצד שני זוגות אלו מופיעה דמותו של רוי כהן, הומוסקסואל בארון, עורך דין יהודי מפוקפק וברוקר בזמנו החופשי, אשר מתיימר להיות האדם המשפיע ביותר בניו יורק ומתגאה בכך שהרשיע את יוליוס ואתל רוזנברג שנידונו למיתה.
אתל רודפת אותו בהזיותיו, והוא נוכח לדעת כי למרות ניסיונות ההכחשה מצידו אין בכוחו להינצל מאיידס.
במהלך העלילה הזו, שמשרה אווירה של אופרת סבון דיכאונית, ניתן למצוא אתנחתא קומית מדי פעם בדמותו של בליז, גבר הומוסקסואלי שחור ונשי, דראג קווין בעבר, אח בהווה, ומאהבו הקודם של פריור.
דמותו של בליז מלווה כמה מהדמויות בהצגה ועוזרת לפריור ולצופים במחזה לשמור על מידה מסוימת של שפיות בתוך מבוך הדמויות בהצגה.
המחזה מתרחש בניו יורק סיטי, בין אוקטובר 1985 לפברואר 1986. המחזה מתחיל בהלוויה, כשרב זקן מספיד אישה בשם שרה איירונסון, ודור שלם של מהגרים שסיכן את חייו כדי לבנות קהילה בארצות הברית.
ג'ו פיט, פקיד רפובליקני ממוצא מורמוני במשרד שופט, מקבל הצעה מעורך הדין המשפיע רוי כהן לעבוד בוושינגטון די.
במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
אולם ג'ו צריך לשכנע גם את אשתו, הארפר, שסובלת מאגורפוביה ומכורה לווליום, בגללו היא הוזה הזיות וחולמת על שכבת האוזון המתמעטת.
לואיס איירונסון, נכדה של שרה המנוחה, מגלה שאהובו פריור וולטר, צאצא אחרון למשפחה מהמתיישבים המקוריים ביבשת, חולה באיידס.
לואיס חושש שלא יצליח לעמוד בכך ולא יוכל לתמוך בפריור.
ג'ו פוגש את לואיס בבית המשפט בו שניהם עובדים, כשלואיס בוכה בשירותים על מחלתו של פריור.
ג'ו מכחיש בפני לואיס שהוא הומוסקסואל, אולם לואיס מנשק אותו על הלחי.
פריור חולם חלום ופוגש את הארפר שהוזה מסמים.
פריור מגלה לה שבעלה הומוסקסואל, ולאחר מכן נוצה אפורה נופלת מלמעלה וקול אומר לו להתכונן.
רוי כהן מגלה שהוא גוסס מאיידס מתקדם.
הוא מסרב להודות במחלה ובהיותו הומוסקסואל, ומספר לכולם שהוא לוקה בסרטן הכבד.
הוא משתמש בהשפעתו כדי לקבל אספקה של תרופה ניסיונית לאיידס.
המחלה של פריור מחמירה ולואיס לא מצליח לעמוד בכך, ונוטש אותו כשזה נכנס לבית החולים לטובת סקס מזדמן עם גבר בפארק.
פריור מקבל תמיכה מהאקס שלו, בליז, אח בבית החולים ודראג קווין בעברו, שגם מתמודד עם האשמה של לואיס ותירוציו לגבי פרידתו מפריור.
הוא מספר לבליז על הקולות שהוא שומע, והקול מוסר לפריור שהוא אינו המוות אלא שהוא מתכוון להכין אותו לקראת "עבודה גדולה".
רוי ממשיך לנסות לשכנע את ג'ו לעבור לוושינגטון עבורו.
הוא מגלה לו על גסיסתו, ולאחר מכן חושף בפניו שבעקבות חשד שנהג שלא כחוק בכספי לקוח, הוא עומד לעבור שימוע לגבי שלילת רישיונו.
רוי נחוש למות כעורך דין ומנסה לסדר לג'ו עבודה במחלקת המשפטים כדי לעזור לו בנושא.
ג'ו מתנגד להתערבות משפטית בנושא.
הוא פוגש את לואיס מחוץ לבית המשפט והשניים מתחילים לנהל רומן.
הארפר מתעמתת מול ג'ו בנוגע להיותו הומוסקסואל בארון, כיוון שהוא חושב שמדובר בחטא.
בין הלחץ מרוי ואהבתו ללואיס, ג'ו יוצא מהארון בעודו שיכור בפני אמו חנה, שמנתקת את הטלפון.
בדאגתה לבנה, היא מוכרת את ביתה ועוברת לניו יורק.
לואיס נפרד מפריור והארפר מפצירה בג'ו לעבור לוושינגטון בלעדיה.
פריור חווה חלומות מוזרים כשמצב בריאותו מחמיר.
הוא מקבל ביקורים מרוחם של פריור וולטרים קודמים (אחד שמת במגפת המוות השחור ושני שמת במהלך המגפה הגדולה של לונדון), שאומרים לו שהוא נביא ושעליו להתכונן להגעת שליח.
ספר בוער מופיע מהרצפה כשהוא נבדק ולא נראה לאף אחד חוץ ממנו, והוא לא יודע אם מדובר בחיזיון או בהזיה.
בינתיים הארפר בורחת מהדירה ומשוטטת ברחובות ברוקלין, כשהיא מאמינה שהיא באנטארקטיקה, בלוויית סוכן הנסיעות הדמיוני שלה, "מר שקרים".
ג'ו דוחה את הצעתו של רוי, שמגלה לו שבשעתו הוא התערב באופן לא חוקי בגזר דינה של אתל רוזנברג ושכנע את השופט להטיל עליה עונש מוות.
רוי מתמוטט מרוב כאב, וכשהוא מחכה לפינויו לבית החולים, רוחה של אתל רוזנברג רודפת אותו.
הפריורים הקודמים מגיעים לפריור ואומרים לו שהמבשרת תגיע הלילה, ומזמנים הדמיה של לואיס שתרקוד איתו.
לאחר מכן הם נעלמים, ובסוף החלק הראשון, מלאכית נופלת דרך תקרת חדרו של פריור ואומרת שהוא נביא, וש"העבודה הגדולה" החלה.
החלק השני מתחיל בנאום של הבולשביק הזקן בעולם, אלקסי אנטדילוביאנוביץ' פרלפסאריאנוב, במוסקבה בדצמבר 1985. הוא מגנה את הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב ומכריז שהדרך היחידה להתקדם היא לא לזוז.
פריור דוחה את בשורתה של המלאכית בעוד שלואיס וג'ו עוברים לגור ביחד, והארפר נעצרת בידי המשטרה לאחר שעקרה עץ משמורה בהזיותיה שהיא באנטארקטיקה.
חנה משחררת את הארפר בערבות.
פריור מספר לבליז על החלום שלו ובאותו הזמן בליז מגלה שרוי כהן מאושפז במחלקה שלו, ומבין שרוי חולה באיידס.
רוי מעליב את בליז ומחליט להשתמש בהשפעתו הפוליטית כדי להשיג מלאי פרטי של זידובודין, סם ניסיוני לטיפול באיידס, על חשבון אלו שמשתתפים בניסוי.
בהלווייה של חבר, מספר פריור לבליז על מפגשו עם המלאכית.
לאחר שהיא חושפת בפניו ספר מתחת לרצפת המטבח שלו, מגלה המלאכית לפריור שגן העדן מזכיר את סן פרנסיסקו ושאלוהים ברא את העולם כשהזדווג עם מלאכיו, שלא יכולים לברוא כלום לבד.
אלוהים, שהשתעמם מהמלאכים, החליט לברוא את האנושות, עם כוחות בריאה ושינוי.
התקדמותה של האנושות גרמה לרעידות אדמה בגן העדן.
ביום של רעידת אדמה בסן פרנסיסקו, נטש אלוהים את גן העדן.
המלאכית מודיע לפריור מה המסר שיש להגיד לבני האדם- להפסיק לזוז.
אם זה יקרה, גן העדן יחזור.
מאז ליל החיזיון, בריאותו של פריור החלה להידרדר.
בליז מאמין שפריור הוזה בגלל חרדת הנטישה שלו, אבל פריור אומר שהמחלה היא בגלל יכולת הנבואה שלו, ושהמלאכית גרמה לכך כדי שימסור את המסר לבני האדם.
כשהוא לבדו בבית החולים ורישיונו עומד להישלל, רוי מבודד, כשרק בליז שמתעב אותו ורוחה של אתל מלווים אותו.
בליז מתרשם ממלאי התרופות של רוי.
הוא מתאר בפניו את גן העדן לפי איך שבליז תיאר לו אותו.
פריור הולך למרכז מבקרים מורמוני כדי לחקור את נושאי המלאכים, ופוגש את חנה, שמתנדבת שם ומטפלת בהארפר, שחזרה אל המציאות אולם נכנסה לדיכאון.
הארפר ופריור מכירים מהחלום בו נפגשו, וחוזים בג'ו ובלואיס ביחד במופע תיאטרון בובות במרכז המבקרים.
לואיס נדהם לגלות שג'ו הוא מורמוני ובגלל החרטה הוא מנסה להתרחק ממנו.
ג'ו מבקר את רוי כשהוא על ערש דווי, ומקבל ברכה אחרונה ממורו.
כשג'ו מודה שעזב את הארפר עבור גבר, דוחה אותו רוי בפחד וזעם, ומצווה עליו לחזור לאשתו.
לואיס מתחנן בפני פריור שיסלח לו, אולם פריור מסרב, וכיוון שראה חיזיון בו לואיס וג'ו ביחד, הוא נפגע מניסיונו של לואיס להמשיך הלאה.
הוא אומר לו לחזור אליו רק כשיראה חבלות פיזיות.
פריור, עם בליז, מתעמת עם ג'ו המבולבל בעבודתו, אולם אז מזהה בליז את ג'ו כתלמידו של רוי.
בליז מספר ללואיס על הקשר של ג'ו עם רוי, אותו לואיס מתעב.
ג'ו חוזר להארפר והם מקיימים יחסים באופן לא מספק, והארפר מבינה שהנישואין שלהם נגמרו.
מצבו של פריור מחמיר, הוא מתמוטט מדלקת ריאות וחנה מבהילה אותו לבית החולים.
פריור מספר לה על החיזיון שלו ומופתע כשחנה מקבלת את זה כחלק מאמונתה.
לואיס חוקר את ההיסטוריה של ג'ו בבתי המשפט ומתעמת איתו על החלטות הומופוביות שכתב.
העימות הופך לאלים וג'ו מרביץ ללואיס ומסיים את הרומן.
לאחר מכן, אתל רוזנברג צופה ברוי סובל וגוסס לפני שהיא מוסרת לו את המכה האחרונה: רישיונו נשלל.
רוי הוזה וחושב שאתל היא אמו, ומתחנן שתנחם אותו, והיא שרה לו שיר ערש ביידיש.
רוי לפתע קם ואומר שעבד עליה, והצליח לגרום לה "לזמר".
לאחר מותו של רוי, בליז מאלץ את לואיס לבקר את רוי בבית החולים, והם גונבים את הסם שלו עבור פריור.
בליז מבקש מלואיס לקרוא קדיש על רוי, ואתל, אותה החיים לא רואים, עוזרת ללואיס בתפילה, וסולחת לרוי לפני שהיא נעלמת.
רוי מופיע מול ג'ו ומנשק אותו.
בבית החולים, מופיעה המלאכית וכועסת שפריור דחה אותה.
פריור, בעצתה של חנה, נאבק במלאכית שפותחת לו סולם לגן עדן לפני שהיא מנשקת את חנה.
פריור מטפס לגן עדן ופוגש את מועצת המלאכים (שבעה מלאכים כשכל אחד מייצג יבשת, והמלאכית היא נציגת אמריקה) מקשיבים לדיווח על אסון צ'רנוביל המתקרב.
הוא אף מוצא שם את הארפר משחקת עם החתולה הנעדרת שלו, לאסי.
הארפר אומרת שלקחה יותר מדי וליום ונעלמת.
פריור אומר למועצת המלאכים שהוא מסרב למסור את ההודעה, כיוון שבלי התקדמות האנושות תיעלם, ומתחנן שיתנו לו להמשיך לחיות, לא משנה עד כמה ההשלכות יהיו נוראיות.
הוא גם מודיע שבמקום להתפלל לחזרתו של אלוהים, עליהם לתבוע אותו שנטש אותם.
פריור חוזר למיטתו, כשבדרך הוא פוגש את הרב משחק בקלפים עם סבתו של לואיס, שמבקשת ממנו למסור ללואיס שהיא סולחת לו.
הוא גם רואה את רוי בגיהנום, מודיע ללקוח חדש שיגן עליו מפני התביעה על הנטישה שלו.
פריור מתעורר מהחזון ומתחיל להתאושש.
הוא משלים עם לואיס שחוזר עם חבלות מהריב עם ג'ו, ובליז מביא לו את התרופה.
הארפר נוטשת את ניו יורק לטובת סן פרנסיסקו ומשאירה את ג'ו לבד.
היא חולמת על שכבת האוזון המתפרקת, אולם טוענת שנשמות המתים איחו אותה.
פריור מודיע ללואיס שהוא אוהב אותו אבל שהם לא יחזרו.
המחזה מסתיים ב-1990, כעבור חמש שנים.
פריור ולואיס פרודים, אולם לואיס ובליז עוד עוזרים לפריור, וחנה גם היא חברה של שלושתם.
פריור, לואיס, בליז וחנה מתאספים לפני פסל מלאכית מול מזרקה, ומדברים על נפילת ברית המועצות ועל העתיד.
פריור מדבר על האגדה שמספרת שהמזרקה מרפאה את החולים.
הוא נואם לקהל, מברך אותם ואומר להם שהוא מתכוון להמשיך לחיות, וש"העבודה הגדולה"- המאבק לחיים ולזכויות- תימשך.
המחזה מוצג על ידי שמונה שחקנים שונים, חלקם מגלמים יותר מדמות אחת.
הליהוק לתפקידים כפולים, כפי שנכתב במחזה על ידי קושנר, דורש ממספר שחקנים ושחקניות לגלם דמויות ממגדרים שונים.
שם הדמותאודות הדמותהערות פריור וולטר גבר צעיר, הומוסקסואל, עם איידס.
לאורך המחזה הוא חווה מספר חזיונות שמיימיים שונים.
בתחילה המחזה, הוא יוצא עם לואי איירונסון.
החבר הכי טוב שלו הוא בליז.
השחקן שמגלם את פריור מגלם גם את דמותו של הגבר בפארק.
לואיס מתקשה להתמודד עם מחלתו של פריור, ובסופו של דבר נוטש אותו.
הוא פוגש את ג'ו פיט ומאוחר יותר מתחיל איתו מערכת יחסים.
השחקן שמגלם את לואיס מגלם גם את נציג אוסטרליה במועצת המלאכים.
הארפר פיט עקרת בית מורמונית אגורפובית החווה הזיות בלתי פוסקות בשל נטילת ואליום.
כתוצאה מאחת ההזיות, היא מגלה שבעלה, ג'ו, הוא הומוסקסואל.
השחקנית שמגלמת את הארפר מגלם גם את מרטין הלר וגם את נציג אפריקה במועצת המלאכים.
ג'ו פיט עורך דין מורמוני, בעלה של הארפר, הומוסקסואל עמוק בארון.
פיט הוא פקיד בבתי המשפט לערעורים של ארצות הברית וידיד של רוי כהן.
במהלך המחזה הוא נאבק עם זהותו המינית, אך בסופו של דבר עוזב את אשתו לטובת מערכת יחסים עם לואיס.
השחקן שמגלם את ג'ו מגלם גם את פריור 1, את האבא של המשפחה המורמונית ואת נציג אירופה במועצת המלאכים.
רוי כהן עורך דין, הומוסקסואל עמוק בארון, עם איידס.
הדמות מבוססת על חייו האמיתיים של רוי כהן.
השחקן שמגלם את רוי מגלם גם את פריור 2 וגם את נציג אנטארקטיקה במועצת המלאכים.
חנה פיט אמא של ג'ו, מתגוררת בסולט לייק סיטי.
היא מגיע לניו יורק לאחר שבנה התקשר אליה בעודו שיכור ויצא מהארון באזניה.
כשהיא מגיעה לניו יורק היא מגלה שג'ו עזב את אשתו.
השחקנית שמגלמת את חנה מגלמת גם את הדמויות הבאות: הרב איסידור שמלוביץ, הנרי, אתל רוזנברג, אלקסי אנטדילוביאנוביץ' פרלפסאריאנוב, נציג אסיה במועצת המלאכים.
בליז דראג קווין בעבר ואח מוסמך בהווה.
בן-זוגו לשעבר של פריור, וחברם הטוב של פריור ולואיס.
השחקן שמגלם את בליז מגלם גם את מר שקרים וגם את נציג אוקיאניה במועצת המלאכים.
מלאך שליח מגן עדן שמבקר את פריור ומבשר לו שהוא נביא.
השחקנית שמגלמת את המלאך מגלמת גם את הדמויות הבאות: אמילי, אלה צ'פטר, אישה חסרת בית, האמא של המשפחה המורמונית.
החלק הראשון של המחזה, "המילניום מגיע" (Millennium Approaches), הוצג לראשונה בלוס אנג'לס במאי 1990. טוני קושנר הפיק את המחזה בעזרתו של תיאטרון מקומי בשם "Mark Taper Forum" עמו היו לו יחסי עבודה.
הצגת הבכורה העולמית שלו נעשתה שנה לאחר מכן, במאי 1991, בתיאטרון "Eureka Theatre Company" שנמצא בסן פרנסיסקו, בבימויו של דייוויד אסביורנסון.
בהמשך הציג המחזה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בבימויו של דקלן דונלאן.
הנרי גודמן גילם את דמותו של רוי כהן, ניק רדינג גילם את ג'ו, פליסיטי מונטגיו גילמה את הארפר, מרקוס ד'אמיקו גילם את לואיס.
את עיצוב הבמה עשה ניק אורמרוד.
הפתיחה הייתה ב-23 בינואר 1992 והמחזה הציג במשך כשנה.
בנובמבר של אותה השנה התארח המחזה בפסטיבל בדיסלדורף שבגרמניה.
באפריל 2017 העלה התיאטרון הלאומי הפקה מחודשת של המחזה בתיאטרון ליטלטון בבימויה של מריאן אליוט.
צוות השחקנים כלל את אנדרו גארפילד בתפקיד פריור, ראסל טובי בתפקיד ג'ו, דניס גוף בתפקיד הארפר, ג'יימס מקארדל בתפקיד לואיס איירונסון, ונייתן ליין בתפקיד רוי כהן.
ב-2018 הייתה ההפקה מועמדת לשישה פרסי לורנס אוליבייה.
באפריל 2018 זכתה גוף בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וההפקה זכתה בפרס החידוש הטוב ביותר.
המחזה תורגם לעברית והוצג בישראל, אבל עד להפקה של 2023 רק חלקו הראשון הועלה על הבמה.
הוא עלה בתיאטרון הקאמרי במרץ 1993, בתרגומו של איתן בלום ובבימויו של שמואל הספרי.
המחזה הוצג באולם בהאנגר בנמל תל אביב.
החלק הראשון עלה שנית בישראל בשנת 1996 בתיאטרון חיפה בבימויו של רוני פינקוביץ' בתרגומו של בלום.
המחזה עלה בשלישית בסוף ינואר 2023, בחלקו הראשון בתיאטרון הקאמרי בתרגום של אלי ביז'אווי ובבימויו של גלעד קמחי.
המחזה מלווה במוזיקה ייעודית שנכתבה עבורו על ידי אמיר לקנר ומבוצעת על ידי תזמורת המהפכה.
החלק השני עלה בתאריך 5.12.23 בתיאטרון הקאמרי בבימוי של גלעד קמחי ובתרגומו של אלי ביזוואי עם תזמורת המהפכה.
בתאריך ה-17.2.24, לראשונה בישראל, עלו שני החלקים באותו היום.
המפיק גארי ברוקו הציע כבר לאחר יציאת ההצגה לעבד אותה לסדרה טלוויזיונית, אולם עלה חשש לגבי האופן שבו היא תתקבל בחברה האמריקאית של תחילת שנות ה-90, נוכח בוטות טיפולה בנושאים נפיצים כמו איידס והומוסקסואליות.
לבסוף הומרה ההצגה למיני סדרה טלוויזיונית רק בשנת 2003 בהפקת ענק בתקציב של 64 מיליון דולרים של רשת HBO, בבימויו של מייק ניקולס ובכיכובם של ג'יימס קרומוול, אל פצ'ינו, ג'סטין קירק, אנה אורסו, בריאן מארקינסון, מריל סטריפ, מרי-לואיז פרקר, אמה תומפסון, בן שנקמן וג'פרי רייט.
לצורך הפיכתו של המחזה למיני סדרה קוצצו מן התסריט 90 דקות ואורכו עומד על 360 דקות.
הסדרה שודרה בשני פרקים בני 3 שעות כל אחד, וזכתה לפופולריות עצומה.
בישראל יצאה המיני סדרה בפורמט של 6 פרקים.
המיני סדרה זכתה בפרסים רבים ובהם: אחד-עשר פרסי אמי וחמישה פרסי גלובוס הזהב.
ההצגה עובדה לגרסה אופראית בשם "מלאכים באמריקה - האופרה", ועלתה לבמות בפריז שבצרפת ב-23 בנובמבר 2004. את האופרה הלחין פטר אטווש ובבימויו של פיליפ קלוואריו.
האופרה התבססה על שני החלקים של המחזה, אך התסריט עבר עיבוד מחודש שיתאים להצגה בת שעתיים וחצי.
בשנת 2005 עלתה גרסה גרמנית של האופרה, ובסוף השנה הודיעה רשת הטלוויזיה האמריקאית PBS שתקרין את האופרה במסגרת שידורי הפקת "Great Performances".
בשנת 2006 עלתה גרסה אמריקאית של האופרה שהציגה בבוסטון, מסצ'וסטס.
חלקו השני של המחזה, "פרסטרויקה" (Perestroika), עדיין היה בשלבי הפקה בזמן שהחלק הראשון הוצג על הבמות.
מלאכת אוכל נפש היא מלאכה הנעשית לשם סיפוק צרכיו הקיומיים של האדם.
ההלכה מתירה עשיית מלאכת אוכל נפש ביום טוב בתנאי שזאת נעשית לצורכי אותו יום, גם אם המלאכה עצמה נכללת בל"ט אבות מלאכה האסורות מהתורה.
למשל, הבערת אש או אפייה לצורך הכנת מזון לאכילה באותו יום, הן מלאכות מותרות ביום טוב.
עם זאת, מלאכות שדרכן להיעשות זמן רב עד להכנת המזון, כגון קצירה, ציד ודיש, נקראות "מלאכת עבודה" והן אסורות אף אם נעשות לשם אוכל נפש.
היתר מלאכת אוכל נפש הוא המאפיין ההלכתי העיקרי המבדיל בין יום טוב לבין שבת.
מלאכות אוכל נפש משמעותיות גם להגדרת כלי אוכל נפש, שאותם אסרה ההלכה למשכן.
כלים אלו נחשבים הכרחיים לקיומו של האדם ולכן לא ניתן לשלול אותם.
היתר מלאכת אוכל נפש מפורש בתורה: כך הותרו שחיטה, לישה, בישול וכיוצא באלה.
חכמים אסרו לעשות ביום טוב כל מלאכה שאפשר לעשותה בערב יום טוב מבלי שיהיה בה הפסד או חיסרון, זאת כדי שאדם לא ידחה ליום טוב את כל המלאכות שהן לצורך אוכל נפש כגון טחינה וניפוי הקמח וכיוצא באלה, ואז ייטרד בהן כל היום ויימנע משמחת החג.
לשיטת בעלי התוספות גדרי המצווה הוא של"ט מלאכות שבת מתחלקות לשלוש קבוצות ביחס ליום טוב:
מלאכות שאין בהן צורך אוכל נפש כלל, כגון טווה שתי בתי נירין, תופר וכו'.
במלאכות אלו אין שום היתר.
מלאכות שייסודן אוכל נפש, אלא שאינן מלאכות בגוף המאכל.
דהיינו הפעולה איננה מתקנת את המאכל עצמו, אלא מהווה הכנה מקדימה לצורך אוכל נפש, כגון מלאכת קוצר, דש וכו'.
לשיטת התוספות בשם הירושלמי, מלאכות אלו אסורות מחמת שהן מלאכות הקודמות למלאכת לישה.
נחלקו הראשונים האם ההבנה בדברי הירושלמי לאסור מלאכות אלו מדאורייתא או שזה אסמכתא בעלמא.
מלאכות אוכל נפש ממש, כגון מבעיר, אופה, מבשל וכו'.
אלו מלאכות אוכל נפש מובהקות שעליהן דיברה התורה.
לפי המגיד משנה, , כלומר שביום טוב אסורים לעשות סוגי מלאכות שהיו בדרך כלל דורשים עבודה מסיבית מחמת שדרך הפעולה היא לימים הרבה, אלא שהתורה התירה פעולות שדרך לעשות אותם בבית באופן מינימלי.
להלכה נפסקה דעת בית הלל, שכיוון שמלאכות ההוצאה וההבערה הותרו כמלאכת אוכל נפש, הן הותרו גם לצורך שאר הנאות, גם אם אינן קשורות דווקא באוכל, בתנאי שהן צורך "השווה לכל נפש".
הגם שמלאכת הבערה הותרה לצורך אוכל נפש, היינו דווקא מאש לאש משום איסור מוליד ביום טוב.
האחרונים נחלקו לגבי העישון ביום טוב.
רבי יהודה וחכמים נחלקו במסכת ביצה האם גם עשיית מכשירי אוכל נפש הותרו או רק מלאכות לצורך אוכל נפש עצמו.
לפי רבי יהודה גם מכשירי אוכל נפש הותרו.
הראשונים נחלקו בגדר מכשירי אוכל נפש.
לפי שיטה אחת, מכשירי אוכל נפש הוא כל דבר שאינו נעשה לצורך האוכל עצמו, אלא לצורך פעולה אחרת או חפץ אחר שנועד להכשרת האוכל, כמו סכין, אבל פעולה הנעשית לצורך מכשיר צדדי להכנת האוכלת ולא באוכל עצמו אינו נחשב לאוכל נפש, אף על פי שלא ניתן להסתדר בשום אופן בלעדיו.
לפי שיטה שנייה, כל דבר שניתן לעשות ללא אוכל נפש, נחשב למכשירין, כך למשל סכין לחיתוך הבשר נחשב למכשירין מכיוון שניתן לבשל את הבשר באופן בלתי חתוך והאוכל עצמו יהיה מוכן ללא זה, אבל פעולה שמוכרחת לצורך האוכל נחשבת לצורך אוכל נפש.
המושג אוכל נפש מוזכר גם לעניין איסור משכון כלי אוכל נפש.
ומשמש כנימוק "כי נפש הוא חובל", היינו שאלו כלים שנצרכים לכדי חייו של האדם, ולכן אין לקחתם.
מדובר בכלים המשמשים להכנת מזון כמו רחיים של תבואה וסכין שחיטה.
מְלֶאכֶת הַדָּשׁ היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת, שמהותה פירוק תבואה מקליפתה.
הדרך המסורתית להפרדת גרגרי הדגן, החיטים והשעורים, מקליפתם (דישה), הייתה בשטיחת אלומות התבואה על האדמה, והעברת בהמת משא הרתומה למורג על שכבות התבואה, ובכך גרמו להפרדת המוץ מגרגרי הדגן, החיטים או השעורים.
מלאכת מפרק היא תולדה של מלאכת דש.
דוגמה למלאכות שאסורות משום מפרק: חובל כאשר הוא צריך לדם, משום פירוק הדם מהרקמה, חולב משום פירוק החלב מהדד, וסחיטת פירות משום פירוק המיץ מהפרי.
דברים האסורים משום מלאכת דש
פירוק קליפת קטניות יבשים אסורה משום מלאכת דש.
יש אומרים שאסורה אף בשינוי.
פיצוח אגוזים בשבת לצורך אכילתם מיידית, מותר.
למרות שלכאורה פיצוח האגוזים הוא דישה, שהרי הוא מפרק את האוכל מתוך הקליפה, מכל מקום, אין בזה איסור 'דש'.
מפני שמלאכת 'דש' היא מלאכה שעיקרה נעשית בשדה, ולא לקראת האכילה, כדוגמת הוצאת גרגירי התבואה מן השיבולים לקראת מכירתם או הבאתם לטחינה.
וכן הוצאת שעועית או אפונים מתוך תרמיליהן לקראת שיווקם לרבים.
לכן, אגוזים, שהם פרי שאין רגילים להוציאו מקליפתו בגמר תהליך איסופו, אלא בשעת אכילתו, אין בו מלאכת 'דש'.
מסיבה זו, אגוזים שרגילים לפצחם לקראת האוכל, אין בפיצוחם איסור 'דש'.
כמו כן, מותר לקלף בוטנים מקליפתם העבה ומקליפתם האדומה הדקה, על מנת לאוכלם באופן מיידי.
שקדים גדלים עם שתי קליפות, החיצונית ירוקה, והפנימית קשה.
רגילים למכור את השקדים כשהקליפה הקשה עדיין עליהן, אך לאחר שהסירו מהם את הקליפה הירוקה.
מסיבה זו, אם השקדים מקולפים מקליפתם הירוקה לפני השבת, מותר לקלף בשבת שקדים מקליפתם הקשה כדי לאוכלם, סמוך לאכילתם.
אבל אם השקדים נותרו גם עם קליפתם הירוקה, אסור להסירה מפני איסור 'דש' (רמ"א שיט, ו, מ"ב כד).
יש שכתבו שמותר לקלף שקד אחד ולאוכלו, ואח"כ לקלף שקד נוסף ולאוכלו, שהואיל והוא מקלף בכל פעם שקד אחד בלבד ואוכלו, אין קילופם כדרך מלאכת 'דש' אלא כדרך אכילה (כלכלת שבת).
איסור סחיטה - מתולדות דש
סחיטת זיתים וענבים, נחשבת לתולדה של מלאכת דש, מכיוון שהיא דומה למלאכה זו, שהיא - פירוק התבואה שהיא אוכל מהפסולת שהיא השבולת, ומהותה - פירוק שני דברים חלוקים זה מזה ומדובקים זה בזה, האחד מתוך חבירו המכסה עליו.
החילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות הוא, מפני שבעבר רק שמן ויין היו המשקים הנעשים מפירות, ולכן רק להם יש שם משקה, אבל מיץ של שאר פירות לא היה נחשב כמשקה, ולכן ייצור משקה כזה היא כהפרדת אוכל מאוכל.
למרות זאת אסרו חז"ל לסחוט גם פירות נוספים, כתותים ורימונים, מכיוון שיש אנשים שיש להם פירות כאלו בשפע ולכן הם סוחטים אותם, ומכיוון שגם שאר האנשים היו עושים כן לולא המחיר היקר של הפירות, לא שייך לומר בטלה דעתו אצל כל אדם, מכיוון שדעתם של שאר האנשים אינם מתנגדת לכך.
למרות זאת, שאר הפירות שאין הדרך כלל לסחוט אותם לשם משקה לצמאון מותר לסחוט, אך במקום שדרכם של רוב בני המקום לעשות כך, אסור לסחוט אותם מדרבנן.
אך יש האוסרים לסחוט גם בכל הפירות מדרבנן, ולכתחילה יש להחמיר כדבריהם.
כך למשל, תלוי דין סחיטת לימון בין שתי הדעות, לפי הדעה הראשונה היא מותרת מכיוון שהלימון נסחט לרוב לשם אוכל, וגם כשהוא נסחט לשם משקה הוא לא משמש כמשקה לבדו אלא כטעם למשקה אחר, ולפי הדעה השנייה היא אסורה.
לפיכך יש הסבורים שבזמנינו היא אסורה ויש בזה חשש דאורייתא, ויש המקילים
כיום שיש פירות רבים המשמשים בקביעות לסחיטה כמו תפוחים ותפוזים, יש הסבורים שיש איסור גמור לסחוט את הפירות לשם משקה גם לא בשינוי.
סחיטת פירות לתוך אוכל היא דבר המותר, מכיוון שהמשקה נסחט לתוך אוכל ונהפך לחלק ממנו, והרי זה כמפריד אוכל מאוכל.
גם אם סוחט את הפירות כדי לתקן את הפירות ולא לשם משקה, מותר לסחוט.
במסכת שבת חלוקים רבי יהודה וחכמים בדין הפוצע חילזון.
רבי יהודה סבור שעובר בכך על מלאכת דש, שכן פציעת בעל חיים הגורמת לחלק מדמו שיצא ממנו, היא תולדה של מלאכת דש הגורמת לגרגרי הדגן להיפרד מהמוץ.
הרמב"ם פוסק כרבי יהודה, שפציעת בעל חיים היא תולדה של איסור דש, ומאידך, באותו סעיף עצמו הוא פוסק כחכמים, שאין מלאכת דש אלא בגידולי קרקע.
מפרשי הרמב"ם מתייגעים לפרש את הסתירה שבדבריו.
לדעת רבי אברהם בן הרמב"ם החילוק הוא בין האב, מלאכת דש, בו "אין דישה אלא בגידולי קרקע", לבין תולדתו, המפרק, שישנה גם שלא בגידולי קרקע.
ולדעת המגיד משנה החילוק הוא בין חילזון שנחשב לעניין זה שלא כגידולי קרקע, לבין בהמה, שנחשבת לעניין זה כגידולי קרקע.
בסחיטת בגדים ישנם מקרים בהם נחשב הדבר למלאכת דש, וישנם מקרים בהם נחשב הדבר לאיסור כיבוס.
לפי רש"י, איסור מפרק גם הוא תולדה של מלאכת דש, שהדש, גם הוא מפרק את שיבולי התבואה מקניהם, ולכן אסור לחלוב בשבת משום שהוא מפרק משקה מאוכל, והחזון איש אסר גם לסחוט לתוך אוכל.
חכמים אסרו לשבר קרח לחתיכות קטנות, משום 'סרך מלאכה' כלומר, משום שזה דומה למלאכת סוחט נאסר ריסוק קרח גזרה שמא יסחוט פירות העומדין למשקין, וגם משום שזה דומה למלאכה, שבורא את המים הללו.
אבל מותר לשקע את חתיכות הקרח בתוך כוס של מים או יין.
מְלֶאכֶת הַבּוֹרֵר היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומשמעותה היא, הפרדת דבר שאינו רצוי מדבר הרצוי.
כרוב מלאכות השבת, גם מלאכת בורר נלמדת ממעשה המשכן.
במלאכה זו ישנה מחלוקת בין הגאונים והראשונים במה נעשתה הברירה במשכן.
יש אומרים שמלאכת הברירה במשכן נעשתה על ידי ברירת העפר מהחיטים למנחת התמיד ולמנחת חביתין.
ויש אומרים שמלאכת בורר נעשתה במשכן על ידי הפרדת הפסולת שבסממני הקטורת.
ונחלקו האמוראים בביאור ברייתא זו:
לדעת רב יוסף מותר לברור ביד ואסור בכלי.
לדעת רב המנונא מותר לברור אוכל מפסולת, ופסולת מאוכל אסור וחייב חטאת.
לדעת אביי מותר לברור בשבת לאלתר אבל אם אינו לאלתר אפילו לצורך אותו היום אסור וחייב.
לדעת רוב הראשונים, כדי לא לעבור על מלאכת בורר צריך שיתקיימו שלושת התנאים האמורים: שיברור אוכל מפסולת, ביד ולא בכלי, ולאלתר.
זאת מכיוון שכל מה שנחלקו האמוראים בגמרא הוא רק בפירוש הברייתא, היינו על פי איזה כלל לבאר אותה, אבל על הכללים עצמם הם מסכימים, על כן אם חסר תנאי אחד הרי שעובר על איסור תורה.
אמנם חלק מהראשונים חלקו על שניים מהתנאים:
לעניין שבכלי המיועד למלאכת ברירה תמיד אסור, אם הברירה היא כדי לאכול לאלתר - מותר אפילו בנפה וכברה (כלים המסייעים לברירה).
ויש אומרים, שאם זה לאלתר, מותר לברור פסולת מאוכל בקנון ותמחוי (כלים שמסייעים לברירה האסורים מדרבנן).
לעניין נטילת פסולת מתוך אוכל, לדעת כמה ראשונים, מותר לברור פסולת מאוכל כדי לאכול לאלתר.
ואף שלא נפסקה הלכה כמותם, מצרפים אותם כסניף להקל.
גם הפרדה בין שני מיני מאכלים מעורבים אסורה משום בורר.
ואף ששני המינים ראויים לאכילה, כיוון שהם מינים שונים, והוא מעוניין שכל מין יעמוד בנפרד, הרי שכל מין נחשב אצלו כפסולת לגבי חברו, וממילא בהפרדתם הוא מתקנם, ועובר באיסור בורר.
וכן כל שיש הבדל בטעם - נחשב כמין נפרד.