tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דומניקו היה בן המשפחה הראשון שחרג מהמסורת של הלחנת מוזיקה דתית בלבד והתפרסם גם כמלחין אופרות.
דומניקו פוצ'יני נולד בלוקה, בנם של המלחין אנטוניו פוצ'יני (ששימש כמאסטרו די קפלה של הרפובליקה) וקתרינה טזיי.
לאחר שרכש את יסודות המוזיקה מאביו, נשלח דומניקו לבולוניה ולמד אצל האב סטניסלאו מטי (Stanislao Mattei).
בשנת 1793 עבר לנאפולי, שהייתה אז מרכז האופרה העולמי, ולמד אצל המלחין הנודע ג'ובאני פאיזיילו, שהשפיע רבות על סגנונו האופראי.
בשנת 1797 חזר ללוקה, ובשנת 1805 נישא לאנג'לה צ'רו (Angela Cerù).
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ביניהם מיקלה פוצ'יני (1813–1864), שהמשיך את המסורת המוזיקלית המשפחתית.
בתקופת השלטון הנפוליאוני, כאשר לוקה נשלטה על ידי אחותו של נפוליאון, , זכה דומניקו להערכה רבה מצד השלטון החדש.
בשנת 1806 הוא מונה למנהל תזמורת החצר של הדוכסות (Direttore della musica da camera).
בניגוד לאביו אנטוניו, שהיה שמרן יותר והתמקד במוזיקה דתית, דומניקו השתלב היטב בחצר הצרפתית, הלחין מוזיקה קאמרית לחצר והפך למלחין אופרות מצליח.
דומניקו הלך לעולמו בפתאומיות ב-25 במאי 1815, בגיל 43 בלבד.
סיבת המוות הרשמית הייתה אי ספיקת לב, אולם בעיר לוקה נפוצו שמועות כי הורעל על ידי מתנגדים פוליטיים בשל קשריו ההדוקים עם משטר נפוליאון שהודח זה עתה.
בשל מותו בטרם עת, נותר בנו מיקלה (אביו של ג'אקומו) יתום בגיל שנתיים, וסבו הקשיש, אנטוניו, לקח על עצמו את גידולו ואת חינוכו המוזיקלי.
דומניקו היה המלחין הרב-גוני ביותר בשושלת פוצ'יני עד להופעתו של נכדו ג'אקומו.
יצירתו משקפת את הסגנון הקלאסי המאוחר ואת הבל קנטו המוקדם.
הוא זכה להצלחה רבה כמלחין של אופרה בופה (אופרה קומית איטלקית).
L'ortolana in salotto ("הגננית בסלון") - אופרה בופה (1800).
Il ciarlatano ("הנוכל") - אופרה בופה (1807), אחת מיצירותיו המצליחות ביותר.
Quinto Fabio ("קווינטוס פאביוס") - האופרה הרצינית (אופרה סריה) היחידה שכתב (1810).
קונצ'רטו לפסנתר (או צ'מבלו) ותזמורת בסי במול מז'ור.
יצירות קודש רבות, כולל מוזיקה לחג רוממות הצלב הקדוש (Esaltazione della Santa Croce), משימה משפחתית מסורתית שאותה המשיך לצד אביו.
נהר הדוֹן הוא הנהר החמישי באורכו באירופה ואחד הנהרות הארוכים והחשובים ברוסיה.
מוצאו בעיר נובומוסקובסק שבמחוז טולה ומסתיים בים אזוב.
העיר החשובה ביותר הנמצאת לאורכו היא רוסטוב על הדון.
בנקודה המזרחית שלו נהר הדון קרוב לנהר הוולגה ותעלת הוולגה-דון מחברת ביניהם והיא מעבר חשוב לסחורות.
בעת העתיקה, נהר הדון נחשב לגבול בין אירופה לאסיה.
בספר היובלים הוא נזכר גם כן כחלק מהגבול שבין חלקותיהם של בני נח, כאשר חלקתו של יפת מצפון וחלקתו של שם מדרום.
בתקופת הסקיתים הנהר נודע ביוונית בשם טאנה (Tanaïs) ומאז משמש כנתיב מסחר מרכזי.
בנקודתו המזרחית ביותר, נהר הדון מגיע בסמוך לנהר הוולגה, ותעלת הוולגה-דון, באורך של 105 קילומטרים מחברת בין השניים, ויוצרת נתיב שיט מרכזי.
המבצר הכוזרי סארכיל שלט על נקודה זו בימי הביניים.
אזור זה של הנהר גם היווה מוקד קרב מרכזי במהלך מבצע אורנוס, שהיה אחת מנקודות המפנה במלחמת העולם השנייה.
משמו של נהר הדון גם נגזר שמם של הקוזאקים של הדון, קוזאקים שהתיישבו בעמק הדרומי והפורה של הנהר במאות ה-16 וה-17. בספרות המודרנית, הנהר מופיע בעבודותיו של מיכאיל שולוחוב, סופר שנולד בחבל ארץ זה, ליד סטאניצה ויושנסקיה (Вёшенская) ברוסיה.
דומרה (רוסית: Домра) היא כלי מיתר רוסי בעל 3 מיתרים, שמכוונים כ מי לה רה (כמו 3 המיתרים העליונים בגיטרה) ו-4 מיתרים שמכוונים כמנדולינה.
מקורו ממונגוליה והוא נפוץ במוזיקה רוסית עממית.
דומניקו צ'ימרוזה (באיטלקית: Domenico Cimarosa; 17 בדצמבר 1749, אברזה – 11 בינואר 1801, ונציה) היה מלחין אופרות איטלקי.
הוריו של דומניקו היו עניים, אך חשוב היה להם להקנות חינוך והשכלה לבנם.
אחרי שעברו לגור בנאפולי, שלחו אותו לבית ספר חופשי שליד אחד המנזרים בעיר.
נגן העוגב במנזר, האב פולקאנו, התרשם מתבונתו של הילד והדריך אותו בהתנדבות ביסודות המוזיקה ובספרות העתיקה והמודרנית של ארצו.
הודות להשפעתו קיבל צ'ימרוזה מלגה למכון המוזיקלי סנטה מריה די לורטו בנאפולי, שם נשאר אחת-עשרה שנים ולמד בעיקר את האמנים הגדולים של האסכולה האיטלקית הישנה.
אף כי גילה כישרון בנגינה בכינור ובכלי מקלדת ואף בזמרה, עשה לו שם בעיקר כמלחין, עוד בתקופת לימודיו.
ייתכן שהוסיף ולמד הלחנה אצל ניקולו פיצ'יני בשנת 1771,לאחר שעזב את הקונסרבטוריון.
בגיל עשרים ושלוש החל צ'ימרוזה את הקריירה שלו כמלחין באופרה בופה בשם Le stravaganze del conte, שבוצעה לראשונה ב-Teatro del Fiorentini בנאפולי בשנת 1772. היצירה התקבלה ברצון וכבר באותה שנה באה בעקבותיה
גם היצירה הזו קצרה הצלחה ושמו של המלחין הצעיר החל להתפרסם בכל איטליה.
ב-1774 הוזמן לרומא לכתוב אופרה ל-stagione של אותה שנה; שם הוציא מתחת ידיו עוד אופרה קומית בשם "האיטלקייה בלונדון".
במשך שלוש-עשרה השנים הבאות, כתב צ'ימרוזה מספר אופרות לתיאטראות שונים באיטליה וחי באופן זמני ברומא, בנאפולי ובכל מקום אחר לשם הזדמן לו להגיע בתוקף ייעודו, לנצח על יצירותיו.
מ-1784 עד 1787 חי בפירנצה וכתב אך ורק לתיאטרון של עיר זו.
היצירות שחיבר בתקופה זו בחייו רבות מאוד וכוללות אופרות, הן קומיות והן רציניות, קנטטות ויצירות קודש שונות.
יצירות אחדות מן היבול הרב שהפיק הן: Cajo Mario; שלוש האופרות התנכ"יות, "אבשלום", "היהודיה" ו"קורבן אברהם"; כמו כן Il convito di pietra; ו-La ballerina amante, אופרה קומית, שבוצעה לראשונה בוונציה, בהצלחה עצומה.
ב-1788 נסע צ'ימרוזה לסנקט פטרבורג בהזמנת הקיסרית יקטרינה השנייה.
הוא נשאר בחצרה למשך ארבע שנים וכתב מספר עצום של יצירות, בעיקר בעלות אופי אקראי, pièces d'occasion, שמרובן לא נשאר זכר אפילו לשמותיהן.
בשנת 1792 עזב צ'ימרוזה את סנקט פטרבורג ונסע לווינה לפי הזמנתו של הקיסר לאופולד השני.
כאן כתב את יצירת המופת שלו, "נישואים בסתר" Il matrimonio segreto, שמקומה שמור בדרגה הגבוהה ביותר של המוזיקה האופראית הקלה.
ב-1793 חזר צ'ימרוזה לנאפולי, שם התקבלו "נישואים בסתר" ויצירות אחרות שלו בתשואות.
בין היצירות שנכתבו בתקופת שהותו האחרונה בנאפולי אפשר להזכיר את האופרה Le astuzie femminili
את חייו בשנים אלה מיררו תככיהם של אנשים צרי עין ועוינים, ביניהם יריבו הוותיק ג'ובאני פאיזיילו.
בתקופה שנאפולי נמצאה תחת כיבוש צבא הרפובליקה הצרפתית, הצטרף צ'ימרוזה למפלגה הליברלית ועם שיבת הבורבונים נידון, כמו רבים מחבריו הפוליטיים, למוות.
בהשתדלות מעריצים בעלי השפעה, הומר עונשו בגירוש והוא עזב את נאפולי בכוונה לחזור לסנקט פטרבורג, אבל בריאותו התערערה ואחרי סבל רב מת בוונציה ב-11 בינואר 1801, מדלקת מעיים.
טיב מחלתו הביא להשערה שאויביו הרעילו אותו, אך חקירה רשמית הזמה חשד זה.
צ'ימרוזה עבד עד לרגע האחרון של חייו, ואחת מן האופרות שלו, "ארטמיזיה", נשארה לא-גמורה במותו.
צ'ימרוזה כתב 88 סונטות לכלי מקלדת (צ'מבלו או עוגב).
מבחר מתוך אלו יצאו במהדורות שונות.
שתי מהדורות שלמות קיימות: בהוצאת בוזי והוקס ובהוצאת ג.
4 מהן נתפרסמו במאה העשרים בעיבוד מאת ארתור בנג'מין כקונצ'רטו לאבוב או קלרינט ולתזמורת כלי קשת בדו מינור/מז'ור.
מספר אבובנים הקליטו עיבוד זה, למשל היינץ הוליגר.
דומנל מק קאוסטנטין (בגאלית סקוטית: Domnall mac Caustantín) היה, ככל הנראה, מלך דאל ריאטה בראשית המאה התשיעית.
אין עדויות היסטוריות לכהונתו של דומנל, אולם אי התאמות בין מסמכים בני התקופה כגון השירה דואן אלבאנאך וכתבי פלאן מייניסטרך לעומת האמור בדברי ימי אירלנד, מביאים את החוקרים לשער כי מלך זה אכן שלט בדאל ריאטה.
הדואן אלבאנאך מציין כי דומנל שלט כ-24 שנים, בין אאד פינד ושני מלכים בשם קונל: קונאל מק טאידג וקונאל מק אאדאין.
מייניסטרך טוען כי אביו של דומנל היה קאוסטנטין - שם נדיר בממלכת הפיקטים.
לאור נדירות השם מדובר באציל היחיד שנשא שם זה - קאוסטנטין מק פרגוסה (בנו של פרגוסה), מלך הפיקטים בין השנים 792–820.
לאור העובדה שאאד פינד נפטר בשנת 778 וכי אחיו, פרגוס מק אכדאך מלך אחריו בדאל ריאטה, ככל הנראה דומנל לא שלט בממלכה קודם לשנת 781. הכרוניקות מציינות כי מלך בשם דוקוירכה נפטר בשנת 792 וקונל מק טאיידג בשנת 807 ועל כן לא סביר שמלכותו של דומנל נמשכה 24 שנים.
מאידך, ייתכן שמלכותו נמשכה בין שנת 811 ו-835 (תחילת מלכותו של אאד מק בואנטה) - תקופה באורך המתאים אשר בה לא ידועים שמות המלכים ששלטו בדאל ריאטה.
דומנל ברק (בגאלית סקוטית: Domnall Brecc - "דומנל (דונלד) המנומש"; נפטר בשנת 642) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 629 או 630 ועד מותו.
דומנל, בנו של אאוכייד בוייד, עלה לשלטון לאחר מות אביו.
על פי "דברי ימי טיגרנאך" השתתף דומנל בשנת 622 בקרב קנד דלגת'ן (Cend Delgthen) לצד קונאל דות'בין משבט קולמיין.
קרב זה הוא הקרב היחיד, על פי המקורות ההיסטוריים המצויים בידינו כיום, בו היה דומנל בצד המנצח.
לאחר שדומנל הפר את הברית של ממלכת דאל ריאטה עם קנל קונייל (שבט קונייל) מאוי נייל, נחל דומנל ארבע תבוסות.
בנו, דומאנגארט מק דומנל היה לימים מלך דאל ריאטה.
בנו השני, קת'אסאך (Cathasach) נפטר בשנת 650 לערך.
דומניקו פלאבאניקו (באיטלקית: Domenico Flabanico; נפטר בשנת 1043) היה הדוכס ה-29 של ונציה.
דומניקו כיהן כדוג'ה מאז הדחתו למעשה של פייטרו בארבולאנו בשנת 1032 ועד פטירתו.
פלאבאניקו עלה לשלטון בוונציה בתקופה של אי סדר.
קודמו, פייטרו בארבולאנו הודח בשל הלחץ הכלכלי הרב שהוטל על וונציה על ידי הקיסר קונסטנטינוס ה-8, קיסר האימפריה הביזנטית והקיסר קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעקבות הדחת הדוג'ה אוטונה אורסאולו.
כמו כן, בעקבות ההדחה של אוטונה, תקף אישטוון הראשון מלך הונגריה את ערי ונציה שבחוף דלמטיה וכבש וסיפח חלק מהן.
באבולאנו כשל בהתמודדות עם לחצים אלה וההמון החליט להדיחו ולהשיב את אוטונה מגלותו בקונסטנטינופוליס לכס הדוג'ה.
לאחר שהתברר שאוטונה נמצא על ערש דווי, ניסה דומניקו אורסאולו, קרובו של אוטונה לתפוס את כס הדוג'ה.
מחאה ציבורית כנגד ניסיון זה הביא לבחירתו של דומניקו פלאבאניקו, שהיה בן למשפחת סוחרים עשירה, אולם לא היה בן למשפחת אצולה.
בתקופת שלטונו של דומניקו פלאבאניקו נחקקו חוקים חדשים שנועדו להגביל את כוחות של הדוג'ה בניסיון למנוע את הפיכת הרפובליקה למדינה מלוכנית.
פלאבאניקו כשל במגעיו הדיפלומטיים עם המדינות הסמוכות, והפסקת זכויות הסחר הביאו לירידה בהיקף המסחר ובכוחה של ונציה.
רק בתקופת יורשו, דומניקו קונטאריני הראשון, שעלה לשלטון לאחר מותו של פלאבאניקו בשנת 1043, החלה עליה מחודשת בהיקף המסחר ובכוחה של ונציה.
דומניקו קונטאריני הראשון (באיטלקית: Domenico Contarini; נפטר בשנת 1071) היה הדוכס ה-30 של ונציה.
דומניקו כיהן כדוג'ה מאז מותו של דומניקו פלאבאניקו בשנת 1043 ועד פטירתו.
דומניקו היה בן לאחת מהמשפחות הוונציאניות הוותיקות ביותר.
במהלך שלטונו כבשו הוונציאנים מחדש את זאדר ואת החוף של דלמטיה אשר נכבשו מספר עשורים קודם לכן על ידי ממלכת קרואטיה.
דומניקו הגדיל את הצי הוונציאני, וכלכלת לה סרניסימה פרחה, ולמעשה הפכה הרפובליקה לגורם הסחר המשפיע ביותר בים התיכון.
דומניקו שמר על קשרים טובים הן עם האימפריה הביזנטית, הן עם האפיפיור שברומא והן עם האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופתו נבנו מספר מנזרים וכנסיות ובהן סן ניקולו די גיגלי שבלידו וסנט'אנג'לו די קונקורדיה.
בשנת 1071 יזם עבודות הרחבה ושיקום של בזיליקת סן מרקו.
דומניקו נפטר בשנת 1072 ונקבר בכנסיית סן ניקולו שבלידו.
דומניקו קונטאריני השני (באיטלקית: Domenico II Contarini; 28 בינואר 1585 - 26 בינואר 1675) היה הדוכס ה-104 של ונציה.
קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-16 באוקטובר 1659 ועד פטירתו.
דומניקו נולד בוונציה לג'וליו קונטאריני ולוקרציה קורנארו.
משפחות קונטאריני וקורנארו היו שתיים ממשפחות האצולה הוותיקות והעשירות בוונציה.
לדומניקו היה אח בכור, אנגלו, אשר נולד בשנת 1581. אנגלו היה פוליטיקאי מוכשר ופופולרי, והיה נבחר לדוג'ה בעצמו אלמלא פטירתו בגיל צעיר.
מאחר שדומניקו לא היה בן בכור, לא פנה לפעילות פוליטית ולעבודה במשרות רשמיות ("תפקיד" השמור לבן הבכור של משפחות האצולה).
אנגלו כיהן במשרות רשמיות כמקובל ב"קורסוס הונורום" (cursus honorum) של לה סרניסימה, ואילו דומניקו נשא לאישה את פאולינה טרון (בת למשפחת אצולה עשירה) ועסק במסחר והתרחק מהפוליטיקה.
לבני הזוג נולד בן אחד - ג'וליו קונטאריני (אשר לימים יכהן כפרוקורטור של מבני השלטון בכיכר סן מרקו), וחמש בנות (קיארה, מאדאלנה, לאורה, ושתי בנות נוספות אשר הפכו לנזירות ושמן אינו ידוע כיום).
בין השנים 1627–1628 התפלגה ונציה בין שתי סיעות - סיעתו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון אשר ניסה ליצור בסיס כוח פוליטי עבור משפחתו, וסיעתו של רנייר צנו - ראש מועצת העשרה אשר התנגד לשחיתות בשלטון.
משפחת קונטאריני לא התערבה בסכסוך, ולמעשה ביקרה את שתי הסיעות - הן את תאוות השלטון והכוח של קורנארו והן את הרטוריקה הקשה של צן, אשר פגעה למעשה במעמד האצולה כולו, וביציבות הרפובליקה.
סכסוך זה החל למעשה את פעילותו הפוליטית של דומניקו קונטאריני, אולם בשל היותו בן שני, הוא פעל בחדרי חדרים, והשפיע על פעילות סנאט ונציה מאחורי הקלעים (מאחר שלא היה חבר הסנאט).
במהרה זכה דומניקו קונטאריני להשפעה, ואף נבחר למועצת העשרה וכיהן כסאביו במועצה.
במרץ 1655 מונה לתפקיד המשנה לדוג'ה, וכיהן כדוג'ה בפועל בתקופה שבין מותו של הדוג'ה פרנצ'סקו מולין לבין בחירתו של קארלו קונטאריני (בן משפחתו).
בעקבות הבחירות שנערכו בשנת 1646 בהן היה אנג'לו מועמד לתפקיד הדוג'ה, אך לא נבחר (פרנצ'סקו מולין זכה באותן בחירות), ובעקבות מותו של אנג'לו בשנת 1657 סברה המשפחה כי אפסו סיכוייה להגיע לשלטון בעיר.
בשנת מותו של אנג'לו היה דומניקו כבן 70, ובנו היה צעיר מכדי לכהן במשרה שלטונית.
דומה היה שסיכוייה של משפחת קונטאריני לשלוט בוונציה בדור זה אפסו, ובעקבות פטירת רעייתו בשנת 1659 תכנן דומניקו קונטאריני לפרוש מהפוליטיקה.
בעקבות מותו המפתיע של הדוג'ה ג'ובאני פזארו ב-30 בספטמבר 1659, ובהיעדר מועמד מוביל לרשת אותו נאבקו שלושה מועמדים חלשים על התפקיד: אלוויזה קונטאריני, אנדראה פיזאני ולורנצו דולפין.
קולות 41 הבוחרים נחלקו בין המועמדים בלא הכרעה.
לאחר שמונה הצבעות בהן לא נבחר אף מועמד, ובהיעדר מועמד מוביל לתפקיד הושגה פשרה ובהצבעה השמינית שנערכה ב-16 באוקטובר 1659 40 מתוך 41 קולות הבוחרים הצביעו עבור דומניקו קונטאריני.
בעקבות בחירתו קראו הבוחרים לקונטאריני וביקשו כי ישוב מפרישתו לשרת את הרפובליקה.
אצילי העיר זעמו על הבחירה.
באותה עת השתוללה מלחמת כרתים בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים.
האצילים סברו כי נדרש מנהיג צעיר אשר יוביל את הרפובליקה לניצחון במלחמה אשר נמשכה זה 10 שנים מבלי תוצאה.
דומניקו, בן למעלה מ-70, לא נראה להם כמועמד מתאים לתפקיד.
קונטאריני עצמו היה מופתע מבחירתו, אולם קיבל על עצמו את התפקיד, ועל אף גילו כיהן כ-16 שנים בתפקיד.
בשנות כהונתו הצליח קונטאריני לייצב את הפוליטיקה בעיר ולאחד את הסיעות השונות.
בעשור הראשון לכהונתו, התעצמה הלוחמה בין הרפובליקה לבין העות'מאנים.
המצור על קאנדיה שהחל בשנת 1648 נמשך, אולם העיר עמדה במצור.
הוונציאנים חששו שנפילתה של העיר קאנדיה (הרקליון של ימינו) בידי העות'מאנים תביא לסיום ההגמוניה של ונציה במזרח הים התיכון.
דומניקו שכנע את הסנאט להשקיע ממון רב בהגנה על העיר, ואף שכלכלת העיר נפגעה קשות, משפחות רבות פשטו רגל, וונציאנים רבים איבדו את חייהם, העיר קאנדיה עמדה במצור עשר שנים נוספות.
הכוחות העודפים של העות'מאנים גברו לבסוף, וב-6 בספטמבר 1669 הפרוודיטורה של קאנדיה, פרנצ'סקו מורוזיני (אשר מונה לתפקיד על ידי קונטאריני בשנת 1661) נאלץ לחתום על הסכם הכניעה של העיר.
מורוזיני שב לוונציה והועמד לדין בגין פחדנותו אולם בעקבות המשפט שנערך זוכה.
ונציה איבדה במלחמה כ-30,000 חיילים (העות'מאנים איבדו למעלה מ-80,000), ועלות המלחמה מוערכת על ידי היסטוריונים ב-134 מיליון דוקטים.
בעקבות סיום המלחמה פעל קונטאריני לייצב את הכלכלה, ולאזן את תקציב הרפובליקה אשר נפגע במהלך המלחמה ובשל הצורך לשלם את חובותיה הכבדים.
בשנת 1670 התחתן נכדו של קונטאריני, אנג'לו (הקרוי על שם אחיו) עם אלאנה נאני, וב-1671 נולד לקונטאריני נין - ג'וליו פליצ'ה.
בשנת חייו האחרונה היה קונטאריני מרותק למיטתו בשל מחלתו.
דומיניק פליקס אמיצ'י היה שחקן קולנוע אמריקאי.
זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1985 על תפקידו בסרט "קוקון".
אמיצ'י נולד בעיר קנושה שבמדינת ויסקונסין, בנם של ברברה (ממוצא גרמני-אירי) ופליקס אמיצ'י (ממוצא איטלקי).
לאמיצ'י היו שלושה אחים ושתי אחיות.
אמיצ'י למד באוניברסיטת מרקט, במכללת לוראס ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
אמיצ'י נישא ב-1932 להונור פרנדרגאסט, הזוג היה נשוי עד למותה של פרנדרגאסט ב-1986.
אמיצ'י נפטר בשנת 1993 בגיל 85 ממחלת סרטן הערמונית, לפי בקשתו, גופתו של אמיצ'י נשרפה ועפרו נקבר בבית הקברות סט.
אמיצ'י התחיל את קריירת המשחק שלו במופעי וודוויל שם עבד לצידה של טקסס גויינאן, עד ששוחרר מהמופע בטענה שהמשחק שלו נוקשה מדי בשביל סוג כזה של מופע.
את הקריירה הקולנועית שלו החל אמיצ'י בסוף "שנות ה-30" כשהופיע בסרטים "להקת הרגטיים של אלכסנדר" ו"בשיקגו הישנה".
אמיצ'י גילם את דמותו הביוגרפית של המדען אלכסנדר גרהם בל בסרט "סיפורו של אלכסנדר גרהם בל".
בשנות ה-40 הופיע אמיצ'י בסרטים "לילאן ראסל", "הדרך לארגנטינה", "מישהו לצעוק עליו", "כנף ותפילה", "אישה אורחת" ו"השמיים יכולים לחכות" של ארנסט לוביטש.
במקביל לקריירה הקולנועית שלו, אמיצ'י היה מוכר גם כשדר רדיו ונחשב לאחד משדרני הרדיו הטובים באותם זמנים.
לאחר שנות ה-40 לקח אמיצ'י פסק זמן קצר מתחום הקולנוע והתמקד יותר בתחום התיאטרון, אמיצ'י הופיע בברודוויי במחזות בין היתר: "הנרי, הנרי המתוק", "העיר שלנו" ו"גרבי המשי".
אמיצ'י חזר לקולנוע ב-1983 כשהופיע בתפקיד משני בקומדיה "משנה מקום משנה מזל".
בשנת 1985 לוהק אמיצ'י על ידי רון הווארד לתפקיד ראשי בסרט ההרפתקאות הבדיוני "קוקון".
בסרט הופיע אמיצ'י בדמותו של ארתור סלאווין, קשיש המבלה עם חבורת זקנים עליזה המשתכנת בבית אבות, החבורה מתגנבת בחשאי לבריכה פרטית בבית סמוך כדי להתרענן.
מהר מאוד הם מגלים שהשחייה בברכה מחזירה להם את נעוריהם – בריאותם וגם נותנת מוטיבציה לחיות.
על משחקו המרגש בסרט זכה דון אמיצ'י בהיותו בן 77 בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1988 שיחק אמיצ'י בסרטו של דייוויד מאמט "דברים משתנים", הופעתו בסרט זיכתה את אמיצ'י בשני פרסים במסגרת "פסטיבל ונציה".
סרטו האחרון של אמיצ'י לפני מותו היה "קורינה, קורינה".
סיפורו של אלכסנדר גרהם בל - 1939
מישהו לצעוק עליו - 1943
השמיים יכולים לחכות - 1943
משנה מקום משנה מזל - 1983
המסע המופלא הביתה - 1993
דון "הדרקון" וילסון הוא אלוף קיקבוקסינג ושחקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בשל תפקידיו בסרטי פעולה והרפתקאות, בכללם שמונה סרטים בסדרת "אגרוף הדמים" (Bloodfist) שהפיק רוג'ר קורמן.
וילסון נולד לאב אירופי-אמריקאי ואם יפנית, באלטון, אילינוי,
הייתה לו קריירה ארוכה ומוצלחת בזירה.
הוא אחד מהקיק בוקסרים המוצלחים ביותר של דורו.
הידוע גם כקונג פו הדרקון הלבן שכעת צורף לכינוי שלו.
וילסון סבור כך וטוען שסגנונו הוא קיקבוקסינג דרקון לבן.
וילסון זכה בסך הכול ב-11 אליפויות עולם במספר התאחדויות בכללן the IKF, WKA, KICK, ISKA, STAR ו-PKO.
הוא זכה ב-IKF (www.IKFKickboxing.com בתואר אלוף העולם של ה-FCR ב-15 במאי 1999 בלוול (Lowell), מסצ'וסטס, ארצות הברית, שהביס את דיק קימבר.
בסיום הסיבוב השלישי וילסון התאושש והכה בחבטת נוקאאוט מהירה שהטילה את קימבר לרצפה ללא תנועה.
השופט דון סטל ספר כשקימבר היה על הרצפה, ספירה שבסיומה קימבר לא עמד על רגליו.
היות שמעולם לא קראו תיגר על תוארו פרש וילסון מרצונו וירד לקטגוריית המשקל Light Heavyweight, ממנה הוא פרש לבסוף מקרבות שנים מספר אחרי-כן.
וילסון מחזיק בניצחון בנוקאאוט באליפות K-1 Kickboxing Grand-Prix הראשונה, בראנקו ציקאטיץ'.
וילסון היה פרשן אגרוף ומראיין בהרבה מהאירועים המוקדמים של ה-UFC, החל מ-UFC 7 בבאפלו.
הוא הצהיר כמה פעמים שהוא יאות להילחם ב-UFC בעצמו אם די אוהדים ידרשו זאת, אולם הדבר מעולם לא אירע.
הוא המשיך ונהיה פרשן של King of the Cage.
כמה מהסרטים בהם הופיע הם Futurekick, "אגרוף הדמים" 8-1, "טבעת האש" 1, 2 ו-3 Out for Blood, Operation Cobra, Blackbelt, Cyber Tracker 1 & 2, "לוחם בדיוני", Redemption, Capitol Conspiracy, ו"באטמן לנצח", שם גילם את דמותו של מנהיג כנופיית נאון.
הוא נישא למאפרת הטלוויזיה קתלין קארידין להם שלושה ילדים: ג'ונתן, דריידן ואובריאנה.
לפי כתב העת Inside Kung-Fu Presents Kickboxing Magazine (אוגוסט 1992), מאזן היסטורית הקרבות של דון וילסון עומד על 69 ניצחונות, 5 הפסדים, 2 תיקו, 46 ניצחונות בנוקאאוט, ו-6 נוקאאוט בבעיטה, ו-3 קרבות שהסתיימו ללא הכרעה.
בעמוד 64 הקרב הראשון של וילסון עם ביל נובלוק באורלנדו, פלורידה, בדצמבר 1974 הסתיים ללא הכרעה לאחר הסיבוב השלישי.
אולם, בעמוד 52 באותו גיליון, וילסון אומר על הקרב שלו עם נובלוק ש"ביל ניצח בסיבוב השלישי בהפרש גדול ואני ניצחתי בסיבוב הראשון.
אז הוא ניצח בקרב." כיום התוצאה הבלתי רשמית של הקרב רשומה במאזן השיאים הרשמי של וילסון כמי שהסתיימה ללא הכרעה מכיוון שכשהוא החליט להילחם עבור ה-PKA, ג'ו קורלי חש שחוקי הקרב היו מעט שונים של ה-PKA, קורלי אמר לוילסון להשמיט את התוצאה.
קריירת הקיקבוקסינג של וילסון משתרעת על-פני ארבעה עשורים, הקרב הראשון שלו עם ביל נובלוק ב-1974 והקרב האחרון שלו, ניצחון בנוקאאוט בסיבוב העשירי על אדי בוטצ'ר ב-19 ביולי 2002 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
הוא הביס בין השאר, אלופי עולם כמו ג'יימס וורינג, דניס אלקסיו ומוריס סמית.
וילסון הגיע לתיקו עם אלוף אחר, ז'אן-איב תריו.
ב-79 קרבות, וילסון נוצח בנוקאאוט רק פעם אחת, בידי גלן מקמוריס ב-1980. מאזן הקרבות של וילסון רשום כ-2-5-75 (48 נוקאאוטים) ו-3 ללא תוצאה.
דומסדיי הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Superman: The Man of Steel #18 מדצמבר 1992, ונוצרה על ידי האמן דן ג'ורגנס.
ידוע כרוצחו של סופרמן בקשת הסיפור "מותו של סופרמן" משנת 1992.
דומסדיי הוא מפלצת קטלנית שנודעה בכינוי "האולטימטיבי" ואשר נולדה במעמקי כוכב הלכת קריפטון בימיו הפרה-היסטוריים, הרבה לפני שהקריפטונים דמויי האנוש השתלטו על הכוכב.
היה זה עולם אלים ואכזר שבו רק החזקים שורדים.
בניסוי אבולוציוני אכזרי שנועד ליצור את ישות החיים המושלמת, המדען החייזרי ברטרון שחרר עולל דמוי אנוש שנולד במבחנה במעבדה על פני קרקע הכוכב, שם נהרג עקב תנאי השטח הקשים מנשוא.
שרידי התינוק נאספו ושומשו כדי לשבט כפיל חזק יותר.
תהליך זה חזר על עצמו פעם אחר פעם למשך עידנים כדרך לזרז התפתחות טבעית.
הכאב שבאותן מיתות חוזרות ונשנות מוטמעות בתוך הגנים שלו וגורמים ליצור לשנוא את כל החיים באשר הם, נוסף לרגשות הזעם והחורבן שיוצרו העניק לו.
בעוד היצור התפתח, הוא היה מסוגל כבר לשרוד את הטמפרטורות הגבוהות ואת האטמוספירה השורפת, אלא שהוא נפל קורבן לטורפים האכזריים שחיו על פני הכוכב.
עם הזמן וללא כל עזרה טכנולוגית מצידו של ברטרון, הוא קיבל את היכולת לספוג אנרגיה סולארית ולשגשג בלי הצורך באוכל ובשתייה, וחזר לחיים כדי להסתגל מחדש ולהתגבר על כל מי שהרג אותו.
האולטימטיבי צד אחר הטורפים המסוכנים שבקריפטון ודן אותם לכליה.
בהמשך הוא הרג את ברטרון עצמו, שראה בו כאויב.
האולטימטיבי נמלט מהכוכב באמצעות חללית שנהגה להעביר לברטרון אספקה קבועה, ויצא למסע השמדה במספר עולמות.
בין הדמויות בהן הוא נתקל נמנו דארקסייד, חיל הפקחים הירוקים ושומרי היקום, שניסו לעצור את התקדמותו.
בסופו של דבר נכלא ונשלח לחלל בארון קבורה עשוי פלדה, שהתרסק בכדור הארץ.
שם, האולטימטיבי הצליח להשתחרר והתעמת עם סופרמן, בעקבותיו נודע בתור האחד שהרג את סופרמן כפי שמתואר בקשת הסיפור "מותו של סופרמן".
דמותו של דומסדיי מדורגת במקום ה-46 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל" גילם סם ויטוור.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק" גילם באמצעות לכידת תנועה השחקן רובין אטקין דאונס.
בסדרת הטלוויזיה "קריפטון" הוא מגולם על ידי השחקן הבריטי סטאז נאיר.
דון הוא תואר כבוד הנהוג באיטליה ובאיבריה.
מקור השם הוא מלטינית, דומינוס.
המקבילה הנשית לתואר היא דונה.
אף על פי שבמקור התואר יועד לשושלת המלוכה, אצילים נבחרים, ובישופי הכנסייה, כיום הוא נמצא בשימוש לעיתים קרובות לאנשים בעלי השפעה, אישית או חברתית, כגון מנהיג קהילה ותיק, אדם בעל עושר משמעותי כאות הערכה או כבוד, ועשוי לשמש גם באירוניה.
השימוש בתואר הוא לפני שם האדם, כגון "דון יוסף", אך לא "דון" בלבד.
מבחינה תחבירית, תואר זה משמש באופן דומה (אם כי בלשון רבים), כמו "אדוני" או "דאם" כבשפה האנגלית, כאשר מדברים על או למי שיש לו כבר תואר אבירות, למשל "דון שם פרטי" או "דונה שם פרטי שם משפחה".
התואר 'דון' בשימוש בעת פנייה ישירה לאדם, ושלא כמו "מר" יש להשתמש בשם מסוים.
לדוגמה, "דון דייגו דה לה וגה", או (כקיצור ל"סניור") "סר דון דייגו דה לה וגה", או פשוט "דון דייגו" (הזהות הסודית של זורו) הן צורות אופייניות.
אבל צורה כמו "דון דה לה וגה" היא לא נכונה.
הצורה "סר דייגו" אף היא לא נכונה, אף על פי שצורה זו הופכת לנפוצה בסביבות מסוימות (כגון: מערכות כריזה של סופרמרקטים), שבה אנשים מנסים להישמע רשמיים על אף חוסר המודעות לגבי סגנון המקובל.
ספרד וקולוניות ספרדיות בצפון אמריקה ובפיליפינים
מבחינה היסטורית, התואר 'דון' שימש כדי לתאר בני האצולה, כגון הדיאלגה ופידאלגה, כמו גם אנשי כמורה שאינם נזירים או בעלי תפקיד מעשי בכנסייה.
התואר בהדרגה הפך להיות שמור לאצולה ולבעלי מוצא אריסטוקרטי כמו אצילי de Juro e Herdade, כלומר, "בזכות ובתורשה" ולא בחסד המלך.
שימוש בתואר זה, למשל, במקרה של מפקד בצבא הפונה לחיילים ספרדיים בסגנון "soldados señores" (חיילים-מכובדים).
בספרדית של דוברי הלטינית, תואר זה משמש בדרך כלל עבור אנשים בגיל מבוגר.
בקולוניות בפיליפינים, שם זה שמור עבור הנכבדים המקומיים הפרינצ'פיאלים, אשר זכותם לתואר אושרה על ידי פיליפ השני ב-11 ביוני 1594.
התואר שימש גם בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, כחלק מהתרבות הספרדית אשר לקחו עמם לאחר גירוש ספרד בשנת 1492.
בתואר דון נעשה שימוש נרחב באמריקה הלטינית.
לדוגמה הסופר המקסיקני דון מיגל אנחל רואיז, איש הטלוויזיה הצ'יליאני דון פרנסיסקו, התעשיין הפורטוריקני והפוליטיקאי דון לואיס פרה, בין דמויות רבות אחרות.
התואר דון נחשב למכובד יותר מאשר, למשל, תארים אקדמיים כמו "דוקטור" או תארים פוליטיים כמו "המושל".
לדוגמה, למרות שלפוליטקאי הפורטוריקני פדרו אלביזו קמפוס היה תואר דוקטור, הוא כונה דון.
כמו כן, המושל הפורטוריקני לואיס מוניוז מארין לעיתים קרובות מכונה בתואר "גון" במקום "המושל".
באופן דומה, דון מיגל אנחל רואיז דוקטור לרפואה.
לפני הכיבוש האמריקאי של דרום-מערב אמריקה, מספר מהגרים אמריקנים מקליפורניה, שם הם לעיתים קרובות הפכו לאזרחים מקסיקנים ושינו את שמותם הפרטיים לבעלי צליל ספרדי, למשל "חואן טמפל" במקום יונתן טמפל.
היה זה מקובל להשתמש בתואר "דון" ברגע שהם הפכו לבעלי מעמד מכובד בקהילה.
כיום בקהילות המקסיקניות, דון או דונה משמש כצורת כבוד בפנייה לאדם בגיל מבוגר.
התואר דום (נכתב D) היה מיועד עבור שרים בעלי קרבת משפחה לשושלת המלוכה וגם לאנשים אחרים שתואר זה ניתן להם על ידי הריבון.
ברוב המקרים, התואר הועבר דרך שושלת גברית.
לאמיתו של דבר, רק נקבות שנולדו לאציל הנושא את התואר דום ישאו את התואר דונה, אך הנוהג הוא שלא להוריש את התואר באמצעות בנות.
כמה דוגמאות יוצאות דופן תלויות אך ורק על הנסיבות שבעקבותם הוענק התואר עצמו.
דוגמה ידועה היא צאצאיו של דום ואסקו דה גאמה.
היו מקרים רבים, הן בפורטוגל והן בברזיל, שבהן התואר דום (או דונה) היה בשימוש, ואף נקנה, על ידי אנשים שלא היו ממשפחת המלוכה.
בכל מקרה, כאשר התואר הוכר רשמית על ידי הרשות המתאימה, התואר הפך לרשמי.
בימינו, בפורטוגל ובברזיל, דום מוענק בדרך כלל רק עבור עובדי כמורה חשובים, וממונים על מסדרים דתיים, כגון מסדר בנדיקטוס הקדוש.
דום משמש באופן דומה בתוך המסדר הבנדיקטיני ברחבי צרפת והעולם דובר אנגלית.
בצרפת, הוא משמש גם בתוך הענף גברי במסדר הקרטוזי.
זה נפוץ להתייחס לאשת ראש הממשלה או הנשיא, אם כי פחות נפוץ אצל פוליטיקאיות.
באופן רשמי, דון היה סוג של נסיך או דוכס (וכל צאצא זכר לגיטימי) שהיה חבר של האצולה (להבדיל הנסיך או הדוכס השלט, אשר היה זכאי בדרך כלל לתואר מכובד יותר, כ- "Altezza" "הוד רוממותו").
הגדרה זו היא על פי האלמנך של גותה בסעיף ה-3 שלו.
הצורה הנשית, "דונה", הייתה בשימוש על ידי נשותיהם ובנותיהם.
מאגרי מידע גנאלוגיים וחוקרי השושלות עדיין שומרים את התואר לסוג כזה של אציל על פי המסורת, אף כי זו לא הגדרה הנמצאת תחת פיקוח החוק האיטלקי.
בפועל, עם זאת, התואר דון או דונה (או בלטינית דומינוס Domina) שימש באופן רופף יותר בכנסייה, רישומים אזרחיים, מסמכים משפטיים ונוטריונים.
תואר הכבוד ניתן לעיתים קרובות לאצילים ללא תואר (לדוגמה, אבירים או בנים צעירים של אצילים), כמרים, או אנשים מיוחדים במינם.
לאחר תקופה, אומץ התואר על ידי ארגוני פשע מאורגן בדרום איטליה (כולל נאפולי, סיציליה, וקלבריה) ביחס לחברים בארגון שהחזיקו השפעה רבה בתוך ההיררכיה שלהם.
היום באיטליה, התואר ניתן רק לראשי הכנסייה הקתולית (לא על ראשי הכנסייה, אשר נושאים תוארי כבוד גבוהים יותר כמו "מונסיונר", "הוד רוממותו" וכן הלאה).
מחוץ לכנסייה או האצולה הישנה, השימוש כיום נדיר למדי בדרום, ורק לעיתים רחוקות, אם בכלל, נעשה שימוש במרכז או בצפון איטליה.
ניתן להשתמש בו באופן סאטירי או בסאטירה אירונית במובן של אדם בעל חשיבות עצמית.
כמו בספרדית, התואר דון נאמר לפני שמו המלא של האדם, פחות נפוץ שם המשפחה בלבד (כמקובל אצל ראשי המאפיה).
הכינוי הנשי דונה, משמש לעיתים נדירות כיום.
צוות ההוראה באוניברסיטת אוקספורד, מכונה לעיתים בתואר דון - כשארית מן התקופה בה הייתה האוניברסיטה מוסד דתי, וחבריה היוו סוג של כמרים.
בפועל כיום, התואר משמש באוניברסיטה (ובאוניברסיטת קיימברידג') על מנת לתאר חבר באוניברסיטה.
דון הוא הקמע הרשמי של קבוצות הספורט של אוניברסיטת סן פרנסיסקו.
דון בלון (בספרדית: Don Balón; בתרגום חופשי: האדון כדור) היה שבועון ספורט ספרדי ששם דגש על כדורגל ספרדי וכלל-עולמי.
המגזין הופץ בחמש יבשות ברחבי העולם.
השבועון נוסד ב-1975 על ידי חוסה מריה קסנובס (José María Casanovas), עיתונאי ספורט ספרדי בולט, ששאף להקים מגזין ספורט בעל שם עולמי.
באותה שנה ייסד גם את יומון הספורט Sport, שמתמקד בסיקור קבוצת הכדורגל של ברצלונה.
כמו מגזין Sport, גם מערכת המגזין דון בלון נמצאת בברצלונה.
מגזין הדון בלון נכלל, והיה מהמגזינים המייסדים, של אגודת European Sports Media, שמרכזת הוצאות מגזינים אירופאיות בנושא ספורט.
באגודה זו חברים גם מגזינים כמו World Soccer, Kicker ו-A Bola.
בכל שנה פרסם המגזין מוספים מיוחדים על ליגת העל הספרדית (לה ליגה) ועל טורנירים אירופיים.
מאז 1976 העניק המגזין על בסיס שנתי את פרס דון בלון לכדורגלן הספרדי המצטיין, הכדורגלן הזר המצטיין, המאמן הטוב ביותר, השופט הטוב ביותר ותגלית השנה בלה ליגה.
גיליונות המגזין הפסיקו לצאת לאור בספטמבר 2011, לאור המשבר הכלכלי בספרד ולאור פרשיית כספים שבה הסתבך העורך הראשי של המגזין רוחליו רנחל (Rogelio Rengel), שהובילה למעצרו.
דומניקו פיורבנטי (באיטלקית: Domenico Fioravanti; נולד ב-31 במאי 1977), הוא שחיין איטלקי בעבר.
אלוף אולימפי, בעל שתי מדליות זהב במשחי החזה (סידני 2000), סגן אלוף העולם (פוקואוקה 2001) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה.
פיורבנטי הוא השחיין האיטלקי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
הוא החל להשתתף בתחרויות שחייה בגיל 9 ושנה לאחר מכן החל להתאמן בכל יום.
בשנת 1995 השתתף לראשונה באליפות אירופה בשחייה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1999 זכה פיורבנטי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד ביולי 2000 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.02 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.87 דקות, אחרי דמיטרי קומורינקוב מרוסיה (2:13.09 דקות) וחלפני מקסים פודופריגורה מאוסטריה (2:15.07 דקות).
ובכך היה לשחיין האיטלקי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה שביפן בשנת 2001 זכה פיורבנטי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.47 דקות, אחרי רומן סלודנוב (1:00.16 דקות) ולפני אד מוזס (1:00.61 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.72 שניות, אחרי אולג ליסוגור מאוקראינה (27.52 שניות) ורומן סלודנוב (27.60 שניות).
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-30, כשלזכותו 14 זכיות בטורנירי גראנד סלאם מהם 6 זכיות יחיד.
בשנת 1938 הוא היה הראשון שהצליח לזכות בתחרויות היחידים ב-4 טורנירים של גראנד סלאם.
דון בדג' נולד באוקלנד, ארצות הברית למשפחת מהגר סקוטי שהיה שחקן כדורגל לפני הגירתו לארצות הברית.
בשנת 1933 דון בדג' למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך עזב אותה ללא קבלת תואר.
בשנים 1937–1938 הוא היה השחקן הטוב בטניס וזכה במספר רב של תחרויות לרבות קבלת גראנד סלאם הראשון בהיסטוריה של הטניס.
הוא גם היה הצעיר שהצליח להגיע להישג זה בהיותו בן 23 בלבד.
החל משנת 1939 דון בדג' עבר למקצוענים וגם פה היה החזק בין השחקנים.
במהלך שנת 1939 הוא שיחק נגד פרד פרי 36 משחקים וניצח ב-28.
בשנת 1942 הוא התגייס לצבא ארצות הברית אך זמן קצר לאחר הגיוס נפצע בכתף במהלך האימונים.
למרות הפציע, דון בדג' חזר לטניס המקצועי וזכה להצלחה.
הוא המשיך להופיע עד לשנת 1954.
דון בדג' נכלל בהיכל תהילה של הטניס בשנת 1964. בשנת 1968 דון בדג' חזר לווימבלדון למשחקי ותיקים.
בשנת 1973, בגיל 58 הוא זכה בתחרות זוגות גברים לוותיקים בווימבלדון.
בדצמבר 1999 דון בדג' נפצע בתאונת דרכים ונפטר בינואר 2000.
דומצ'ב (בבלארוסית: Дамачава, דמצ'בה; ברוסית: Домачево, דמצ'בה; בפולנית: Domaczewo, דומצ'בו) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, על גדת נהר בוג, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בימי האימפריה הרוסית הייתה דומצ'ב עיירה קטנה בפלך גרודנו, בבעלות הגרף ויטגשטיין.
בסוף המאה ה-18 החלו יהודים להתיישב בעיירה, ועד מהרה היו לרוב המוחלט בה.
מסוף המאה ה-19 פעלו בדומצ'ב מספר בתי כנסת ובתי מדרש, ונכדו של מייסד חסידות קוברין, הרב אהרון לוי רבינוביץ, הקים בעיירה חצר חסידית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פונו מהעיירה תושביה, ובתיהם נשרפו.
לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה היהודית בעיירה, ואנשיה התפרנסו מענף הקיט.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מוסדות תרבות ודת יהודיים, וכן תנועות נוער יהודיות.
המפלגה הציונית הבולטת בעיירה הייתה הציונים הכלליים.
בתקופה זו נמנו בעיירה 1,337 יהודים, מתוך 1,504 תושבים.
הגרמנים נכנסו לדומצ'ב ביום הראשון למבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, ולמחרת רצחו 7 מיהודיה.
כעבור ימים אחדים, אסרו הגרמנים 29 מנכבדי ורבני הקהילה, ורצחו אותם באכזריות על גדת נהר בוג.
מעת לעת הגיעו לעיירה אנשי ס"ס, ונטלו מהיהודים בה דברי ערך ותשלומי כופר.
באוגוסט 1941 מונה בעיירה יודנרט, ויהודי העיירה מגיל 14 ומעלה צוו לעבוד בעבודות כפייה בסלילת כבישים.
כמו כן, צוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע, אשר הוחלף בהמשך בשני טלאים צהובים.
ב-1 בנובמבר 1941 הוקם בעיירה גטו סגור, אשר חולק לשני חלקים, בו רוכזו יהודיה.
מעת לעת נרצחו יהודים בגטו, ורכוש יהודים בו הוחרם.
במקרה אחד הוצא להורג יהודי שהואשם בקומוניזם יחד עם 9 בני משפחתו.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור, כיתרו שוטרים גרמנים ואוקראינים את הגטו בעיירה, וריכזו את יושביו בכיכר השוק בעיירה, שם נרצחו כולם בבורות שהוכנו מראש.
כ-250 יהודים הסתתרו מהאקציה, אך רובם נתפסו, ונרצחו.
10 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בעיירה, נמלטו ממנה באוגוסט 1943, והצטרפו לקבוצת פרטיזנים.
מיהודי העיירה שרדו את השואה 10 אנשים.
האי דוּמֶרּ הוא אי באורך 8.1 ק"מ וברוחב 3.6 ק"מ, שעליו חולשת פסגה פירמידלית מכוסה שלג, בגובה 515 מטר, והוא שוכן בין חלקיהם הדרומיים של האי אנוורס והאי וינצקה בארכיפלג פלמר, אנטארקטיקה.
הוא נצפה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית 1899-1897, בהנהגת אדריאן דה ז'רלאש.
המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה, 1905-1903, בהנהגת ז'אן-בטיסט שארקו צפתה שוב באי ומיפתה אותו, וקראה לו על שמו של פול דומר, נשיא בית הנבחרים הצרפתי התחתון ובהמשך נשיא צרפת.
תחנת המחקר הצ'יליאנית ילכו, הפעילה בקיץ בלבד בניהול המכון האנטארקטי של צ'ילה, ניצבת על חופו הדרומי של סאות' ביי של האי דומר.
דומנק בלמניה אי פררה (בקטלאנית: Domènec Balmanya i Perera, נודע גם בשם הספרדי דומינגו בלמניה ("Domingo Balmaña"); 29 בדצמבר 1914 - 14 בפברואר 2002) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני.
כשחקן, שיחק בלמניה כקשר בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 והוא נודע בזכות תקופתו בברצלונה.
לאחר פרישתו ממשחק החל בקריירת אימון שנמשכה עשרות שנים.
הוא זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי ובגביע ערי הירידים הראשון בתולדותיה ועם אתלטיקו מדריד באליפות ספרד.
בין תפקידי האימון הנוספים שמילא ניתן למנות את הקבוצות ולנסיה, ריאל בטיס ומאלגה ואת נבחרת ספרד.
לאחר פרישתו מאימון עסק בניהול ספורטיבי.
בלמניה נולד וגדל בז'ירונה שבקטלוניה, שם החל לשחק כדורגל בצעירותו.
את תחילת דרכו המקצועית עשה בקבוצה הבכירה בעיר, ז'ירונה.
בעונת 1933/1934 עזר לקבוצה לעלות מהליגה השלישית לליגה השנייה, ובעונה הבאה המשיך לבסס את מעמדו בקבוצה.
ב-1935 עבר לברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד ואותה אימן פטריק אוקונל.
מבין חבריו לקבוצה באותה עת ניתן למנות את חואן חוסה נוגס, ז'וזפ אסקולה, אנריקה פרננדס וז'וזפ ראיק.
את הבכורה בליגה הראשונה עם ברצלונה ערך ב-10 בנובמבר 1935, בהפסד בדרבי לאספניול.
הוא ערך 22 הופעות בליגה בעונת 1935/1936 וברצלונה הגיעה למקום ה-5. במקביל, עזר לברצלונה לזכות באליפות קטלוניה וכן להגיע לגמר הגביע הספרדי, שם פגשה ברצלונה את ריאל מדריד.
בלמניה פתח במשחק הגמר אך קבוצתו הפסידה 2-1.
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית שהשביתה את פעילות הכדורגל במדינה.
ברצלונה המשיכה לפעול וזכתה בטורניר הליגה הים-תיכונית.
מצבה הכלכלי של הקבוצה היה קשה, ולכן, בהדרכתו של אוקונל, היא יצאה במסע גיוס כספים בארצות הברית ובמקסיקו.
הקבוצה ערכה 14 משחקים מול יריבות כגון קלוב אמריקה, אטלנטה, קלוב נקחה ונבחרת מקסיקו.
כמו כן השתתפה בטורניר מול מספר קבוצות מאזור ניו יורק.
מבחינה כספית המועדון ניצל, אך רוב אנשי הקבוצה העדיפו להימנע מחזרה לספרד.
אוקונל שב עם ארבעה שחקנים בלבד, והיתר נותרו בגלות.
בלמניה ואסקולה הצטרפו לסט הצרפתית.
לאחר סיום מלחמת האזרחים ב-1939 החל השלטון הפשיסטי של הגנרל פרנקו בספרד, וחל איסור על חזרתם של גולים.
בעונת 1938/1939 אף היה שותף לזכיית הקבוצה באליפות צרפת, השנייה בתולדותיה, והוא המשיך לשחק בקבוצה עד 1941.
ב-1941 פעל נשיא ברצלונה אנריקה פיניירו להחזרתם של מספר שחקנים, וכך בלמניה ואסקולה סיימו את גלותם וחזרו לקבוצה.
עונת 1941/1942 הייתה עונה קשה במיוחד עבור ברצלונה, שנאבקה בתחתית הטבלה במשך העונה.
המאמן רמון גוסמאן הוחלף בחואן חוסה נוגס באמצע העונה בשל המצב.
ב-16 בנובמבר 1941 הבקיע בלמניה הבקיע שער ראשון בליגה הספרדית, בהפסד 6-3 לאתלטיק בילבאו.
נוגס הצליח להרים את הקבוצה ולעזור לה להימנע מירידה לליגה השנייה בעזרת מספר ניצחונות במחזורים המכריעים: אחד מהם, ב-22 במרץ 1942, היה ניצחון 6-2 על סביליה, בו הבקיע בלמניה שניים משערי קבוצתו.
לבסוף עלתה ברצלונה למקום ה-12, אחד מעל המקום ה-13 שמביא לירידת ליגה.
בלמניה הופיע ב-17 משחקי ליגה במהלך העונה.
למרות חוסר ההצלחה בליגה, הצליחה ברצלונה לזכות בגביע הספרדי הודות לניצחון 4-3 בהארכה על אתלטיק בילבאו במשחק הגמר, בו בלמניה פתח בהרכב.
בעונה הבאה התאוששה ברצלונה והיא הגיעה למקום ה-3, אך בלמניה שותף ב-8 משחקי ליגה בלבד, מבלי להבקיע שער.
בעונת 1943/1944 שיחק בלמניה בתדירות גבוהה בהרכב הקבוצה, שעדיין אומנה על ידי נוגס.
הוא ערך 22 הופעות בליגה והבקיע שני שערים, הראשון נגד אספניול בהפסד 3-1 ב-12 במרץ 1944 והשני שבוע לאחר מכן, בתיקו עם סלטה ויגו.
ברצלונה סיימה את העונה במקום ה-6. ז'וזפ סמיטייר תפס את מקומו של נוגס, שעזב לז'ימנסטיק טרגונה.
בלמניה חבר אליו והשניים עזרו לקבוצה לעלות מהליגה השנייה לליגה הראשונה ב-1947. עוד באותה שנה, הצליחה הקבוצה להגיע עד לחצי גמר הגביע הספרדי, לאחר שהדיחה ברבע הגמר את קבוצתם הקודמת של נוגס ובלמניה, ברצלונה.
בחצי הגמר הודחה ז'ימנסטיק על ידי אספניול.
בעונת 1947/1948, העונה הראשונה בהיסטוריה של ז'ימנסטיק בליגה הראשונה, השתתף בלמניה ב-3 משחקים בלבד.
בעונת 1948/1949 שיחק בלמניה בסנט אנדראו הצנועה, שהייתה אז בליגה השלישית.
בדצמבר 1949 פוטר נוגס מאימון ז'ימנסטיק לאחר שהקבוצה הייתה במקום ה-12 מתוך 14 קבוצות.
הוא השתתף ב-6 משחקים ואף הבקיע שער, אך הקבוצה ירדה לליגה השנייה בתום העונה, ובלמניה פרש ממשחק, בהיותו בן 35.
לאחר פרישתו ממשחק, הפך בלמניה למאמן באופן מלא.
תחילה אימן לזמן קצר את קבוצת נעוריו, ז'ירונה.
לאחר מכן אימן את ריאל סרגוסה, עמה ירד מהליגה הראשונה לליגה השנייה ואף פוטר באמצע עונת 1953/1954. בעונת 1954/1955 אימן את ריאל אוביידו, שם זכה לטעם ראשון של הצלחה.
הוא הדריך את הקבוצה למקום השני בביתה בליגה השנייה, וכך היא השתתפה בפלייאוף העפלה לליגה הראשונה, בו היא סיימה במקום השלישי ולבסוף נשארה בליגה השנייה.
ב-1956 התמנה למאמן ברצלונה במקומו של פרנץ פלאטקו.
תחתיו שיחקו מספר שחקנים כגון חואן ולסקו, ז'ואן סגרה, אנטוני רמלייטס, לאסלו קובאלה, לואיס סוארס ואבריסטו.
בעונת 1956/1957 הדריך את הקבוצה לזכייה בגביע הספרדי לאחר ניצחון 1-0 בגמר על היריבה העירונית אספניול.
בעונה שלאחר מכן זכתה ברצלונה בגביע ערי הירידים לראשונה בתולדותיה, כשהיא גוברת בדרך לתואר על ברמינגהאם סיטי ועל קבוצה מלונדון.
אולם, מכיוון שברצלונה סיימה בשתי עונותיו של בלמניה כמאמן במקום השלישי, הוא הוחלף על ידי הלניו הררה.
ב-1958 החל בלמניה בתפקיד האימון היחיד שלו מחוץ לספרד, והוא שב לקבוצה בה שיחק בצרפת, סט, שהייתה אז בליגה השנייה.
בעונתו הראשונה שם סיימה הקבוצה במקום ה-8. בסוף העונה הבאה, בה הגיעה סט למקום ה-14, התפרקה הקבוצה מבחינה מקצועית ומשום כך הורדה לליגה האזורית.
בלמניה עזב את סט וחזר לספרד.
הוא מונה למאמנה של ולנסיה, ובעונת 1960/1961 היא הגיעה למקום ה-5 בליגה הראשונה.
בעונה הבאה הוא הדריך את הקבוצה למקום ה-7 בליגה ולגמר גביע ערי הירידים.
הגמר נדחה מהתאריך המקורי בתחילת קיץ 1962 בשל המונדיאל עד לספטמבר, ובפרק זמן זה בלמניה כבר עזב את הקבוצה והצטרף לריאל בטיס.
ולנסיה ניצחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 7-3 וזכתה בתואר.
בבטיס שיחק באותם ימים לואיס אראגונס, ועם בלמניה כמאמן הגיעה הקבוצה עד למקום ה-3 בעונת 1963/1964. בלמניה לא נותר בקבוצה אלא עבר למאלגה שמהליגה השנייה.
הוא הובילה למקום השני בביתה בליגה השנייה, ובפלייאוף ההעפלה היא גברה על לבאנטה.
בכך היא חזרה לליגה הראשונה לאחר היעדרות של שנתיים.
בקיץ 1965 מונה לתפקיד מאמנה של אתלטיקו מדריד.
בסגל הקבוצה נמצאו שחקנים כגון ארגונס, אותו בלמניה הכיר מבטיס, אנריקה קויאר, מיגל חונס ואדלרדו רודריגס.
בלמניה זכה עם אתלטיקו באליפות ספרד לעונת 1965/1966, כשהקבוצה מנצחת ברציפות את 7 המחזורים האחרונים לעונה זו.
היה זה תואר האליפות היחיד בו זכה כמאמן וכשחקן בספרד.
לאור הצלחתו מונה בלמניה למאמנה של נבחרת ספרד בקיץ 1966, לקראת מוקדמות יורו 1968. בשלב הבתים של המוקדמות סיימה ספרד במקום הראשון בבית שכלל את נבחרות , ו.
בשמינית גמר המוקדמות פגשה ספרד את , שהדיחה את ספרד לאחר שניצחה אותה בשני המפגשים ביניהן.
באוקטובר 1970, לאחר שריאל סרגוסה צברה 3 נקודות ב-6 המשחקים הראשונים לעונת 1970/1971, החליף בלמניה את מאמנה חוסה מריה מרין.
גם בלמניה התקשה עם הקבוצה והוא עזב אותה בינואר.
בסוף העונה היא ירדה לליגה השנייה.
ב-1972 החל לאמן את קדיס שמהליגה השנייה.
בעונת 1972/1973 היא הגיעה למקום ה-7, ובעונה שלאחריה למקום ה-5. לאחר מכן עבר לסנט אנדראו שהייתה גם היא בליגה השנייה.
בעונת 1974/1975 הדריכה למקום ה-7, אך בעונה הבאה הידרדר מצבה והוא סיים את תפקידו לאחר שהגיעה במחזור ה-22 למקום ה-18, שמוביל לליגה השלישית.
מחליפו ססאר הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה השנייה.
תפקידו של בלמניה בסנט אנדראו היה האחרון כמאמן.
לאחר פרישתו מאימון החל לעבוד כמנהל טכני, באספניול ובברצלונה.
כמו כן עבד כמנהל בבית הספר הקטלאני האזורי למאמני כדורגל.
בנוסף, במהלך שנות ה-80 ועד זמן קצר לפני מותו, עבד כפרשן ספורט ברדיו, לצד העיתונאי ספורט חוסה מריה גרסיה.
דומניקו "מימו" קרישיטו (באיטלקית: Domenico Criscito; נולד ב-30 בדצמבר 1986) הוא כדורגלן עבר איטלקי.
קרישיטו בוגר בית הספר לכדורגל של "וירטוס טולה".
שם התגלה על ידי מאמן קבוצת הנוער של גנואה קלאודיו אונופרי, שהזמין את השחקן לקבוצה.
ב-7 ביוני 2003, בגיל 16, הופיע בהרכב הקבוצה במשחק נגד "קוזנצה" במסגרת סריה.
שנה לאחר מכן עבר לקבוצת יובנטוס, תמורת 500 אלף אירו.
בהרכב קבוצת הנוער הוא זכה באליפות איטליה לנוער בעונת 2006 ואומנם היה בהרכב הקבוצה במשחקי ליגת האלופות אך נשאר על הספסל.
בקיץ 2006 חזר לגנואה, הפעם בהדרכתו של ג'נפיירו גספריני שנתן לו מקום בהרכב הקבוע.
בדצמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי גמורה במשחק נגד "פרזינונה", שהסתיים בניצחון קבוצתו בתוצאה 3:2. בינואר 2007 יובנטוס שילמה עליו 5 מיליון יורו וחתם עם יובנטוס על חוזה עד 30 ביוני 2011.
את הופעת הבכורה במדי יובנטוס עשה ב-25 באוגוסט 2007 בניצחון קבוצתו 5:1 על ליבורנו.
בינואר 2008 הושאל לגנואה שלא רצתה לרכוש את כרטיס השחקן שלו אלא האריכה את השאלתו.
בפברואר 2009 הבקיע את שערו הראשון בליגת העל האיטלקית בכדורגל בניצחון 1:0 על פאלרמו וזמן קצר לאחר מכן נרכש על ידי גנואה ושיחק במדיה גם במסגרת המפעלים האירופיים.
בחורף 2011, לאחר פציעה שמנעה ממנו לשחק גנואה שקלה אפשרויות למכור אותו.
ביולי קרישיטו חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית למשך 5 שנים.
זניט שילמה עליו 12 מיליון יורו, כששכרו השנתי מגיע ל-3 מיליון יורו.
הוא הופיע לראשונה במדי זניט ב-6 באוגוסט 2011, בניצחון קבוצתו 2:0 על צסק"א מוסקבה.
ב-16 במרץ 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו, במשחק נגד דינמו מוסקבה.
ב-2 באוגוסט 2014 הבקיע לראשונה דאבל, במשחק נגד ארסנל טולה.
בקיץ 2017 מונה לקפטן הקבוצה.
באפריל 2018 הגיע ל-150 הופעות במדי זניט.
עם סיום עונת 2017/2018, חזר לאיטליה וחתם בשורות מועדונו הקודם, גנואה, למשך 8 שנים, 5 כשחקן ו-3 כחלק מהצוות המקצועי במועדון.
את הופעתו הראשונה ערך דווקא במשחק לא רשמי אלא במשחק ידידות של גנואה נגד זניט סנקט פטרבורג ביולי 2018.
אך בנובמבר 2022 חזר לגנואה בה שיחק עד מאי 2023, עת הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
קרישיטו שיחק בהרכב נבחרת איטליה עד גיל 17. ב-14 בנובמבר 2006 הופיע במדי הנבחרת הצעירה, במשחק נגד צ'כיה והיה בהרכב הנבחרת ליורו וגם השתתף באולימפיאדת 2008, שבו איטליה העפילה עד לרבע גמר טורניר הכדורגל.
ב-12 באוגוסט 2009 עלה לראשונה במדי נבחרת איטליה בכדורגל במשחק ידידות עם נבחרת שווייץ בכדורגל, שהסתיים בשוויון מאופס.
בשנת 2010 היה חלק מהרכב הנבחרת לאליפות העולם והופיע בכל 3 המשחקים של הנבחרת.
היה אמור להיות ברשימה להרכב הנבחרת ליורו 2012 אך בשל חשדות למעורבות במכירת משחקים הוצא מההרכב.
ב-2018 מאמן הנבחרת רוברטו מאנצ'יני זימן אותו לנבחרת.
מאז 2009 קרישיטו נשוי לדוגמנית פמלה קיקולי (Pamela Chiccoli) ולהם שני בנים: אלפרדו (יליד 2012) ואלסנדרו (יליד 2013).
דונלד ארג'י "דון" בארקסדייל היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1951–1955. בשנת 1948 הפך לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון אי פעם בנבחרת ארצות הברית בכדורסל, ובשנת 1953 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שמשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בשנת 2012 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
בארקסדייל נולד בעיר אוקלנד שבקליפורניה.
בין השנים 1943–1946 למד ושיחק במכללת מרין ג'וניור אשר באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ובשנת 1946 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("Helms Foundation First-team All-American"), ובכך היה לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה בכבוד זה.
בקיץ 1948 היה בארקסדייל השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות נבחרת ארצות הברית, כאשר נבחר לסגל הקבוצה באולימפיאדת לונדון (1948).
נבחרת ארצות הברית הורכבה אז משחקנים חצי-מקצוענים ושחקני מכללות, ביניהם אלכס גרוזה, וינס בורילה וראלף בירד.
בשמונת משחקי נבחרתו קלע בארקסדייל 7.7 נקודות בממוצע למשחק (שלישי בקבוצה), ועזר לה לנצח את כל משחקיה בפער ממוצע של כ-34 נקודות.
עם זכייתה של ארצות הברית באליפות הטורניר, הפך בארקסדייל לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בכדורסל.
בעונת 1948/1949 החל לשחק בקבוצת "אוקלנד ביטנרס" מליגת הכדורסל החובבנית, בתקופה בה לא הורשו אפרו-אמריקאים לשחק בליגת ה-NBA.
במקביל לקריירת המשחק היה בארקסדייל שדרן רדיו בתחנת מוזיקה, מגיש תוכנית טלוויזיה, ובעל עסק להפצת משקאות בירה.
במסגרת עיסוקו ברדיו התיידד עם מוזיקאים רבים, ביניהם דיוק אלינגטון, שרה ווהן, פליפ וילסון ולו רולס.
לקראת עונת , בהיותו בן 28, חתם בקבוצת בולטימור בולטס מה-NBA.
בארקסדייל היה אחד הכדורסלנים האפרו-אמריקאים הראשונים בליגה, אחרי נת'ניאל קליפטון, ארל לויד, צ'אק קופר והאנק דזוני שהצטרפו בעונה הקודמת.
בשתי עונותיו בקבוצה היה הקלע השני בקבוצתו, אחרי פרד סקולרי, עם ממוצעים של 12.6 ו-13.8 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
בעונת , השנייה שלו ב-NBA, הפך לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
בקיץ 1953 הועבר בארקסדייל בטרייד לבוסטון סלטיקס, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד בוב קוזי, ביל שרמן, אד מקאולי ופרנק רמזי.
בכל אחת משתי עונותיו בקבוצה העפיל עמה לשלב גמר האזור המזרחי, וקלע במהלכן כ-9.0 נקודות למשחק.
בסיום עונת פרש ממשחק לאחר 4 עונות בלבד ב-NBA, בשל פציעה בקרסולו.
לאחר פרישתו ממשחק חזר בארקסדייל לשדר ברדיו, ובמקביל הקים חברת תקליטים ושני מועדוני לילה באוקלנד.
ב-8 במרץ 1993, כשלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-70, נפטר בארקסדייל בביתו שבאוקלנד, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בספטמבר 2012 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
דונלד ג'יי "דון" אול היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1960–1970. לאורך הקריירה השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA, וממוצעיו הכוללים הם 15.9 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
אול נולד בעיר מרפיסבורו שבדרום אילינוי, ובין השנים 1955–1958 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה.
בעונות 1957 ו-1958 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big Ten", לאחר שקלע 15.6 ו-19.6 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
אול נלקח בבחירה ה-36 של דראפט ה-NBA 1958, על ידי פילדלפיה ווריורס, אך בחר לשחק עבור קבוצת "פאוריה קאטס" מליגת החובבים האמריקאית.
לקראת עונת הצטרף לדטרויט פיסטונס, ומיד הפך לאחד משחקניה המובילים, לצד ביילי האוול, ג'ין שו וריי סקוט.
לאורך פלייאוף , בו העפילה דטרויט לגמר האזור המערבי, היה אול הקלעי המוביל של קבוצתו, עם 20.5 נקודות למשחק.
בעונות ו-, בהן קלע כ-18.4 נקודות בממוצע למשחק, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן "נבחרת המערב".
ביוני 1964 הועבר בטרייד לבולטימור בולטס, יחד עם האוול, בוב פרי, ואלי ג'ונס ולס האנטר, בתמורה לטרי דיסינג'ר, רוד ת'ורן ודון קוג'יס.
ב-3 עונותיו הראשונות בבולטימור קלע כ-19.7 נקודות למשחק, ובכולן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
בפלייאוף העפיל עם הבולטס לגמר האזור המערבי, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס (2–4) על אף יכולת שיא של אול אשר קלע לאורך הסדרה 28.8 נקודות למשחק.
גם בפלייאוף הצטיין עם 26.7 נקודות למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב הראשון.
במהלך עונת נשלח בטרייד לסנט לואיס הוקס, אשר עברה בעונה העוקבת לאטלנטה.
בעונות ו- הודח עם ההוקס על ידי הלייקרס בסדרת גמר המערב בפעם השלישית והרביעית בקריירה, בהתאמה.
בסיום פלייאוף 1970 פרש אול ממשחק, בגיל 33.
דונלד סטרנאוף בייר הבן הוא פוליטיקאי, איש עסקים ודיפלומט אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של וירג'יניה.
במחוז בחירה זה תחומים פרוורים רבים של וושינגטון די.
בשנים 1990–1998 כיהן כסגן מושל וירג'יניה תחת המושל הדמוקרטי דאג וילדר (1994-1990) ולאחר מכן תחת המושל הרפובליקני ג'ורג' אלן (1998-1994).
בשנים 2009–2013 כיהן כשגריר ארצות הברית בליכטנשטיין ובשווייץ.
בייר נולד בטריטוריה החופשית של טריאסטה שבצפון-מזרח איטליה, בנם של דונלד סטרנאוף בייר האב (2017-1924), קצין בצבא ארצות הברית ורעייתו, ננסי מקדונלד (נפטרה ב-1999).
בייר הוא הבכור מבין ששת אחיו.
הוא גדל בוושינגטון הבירה, שם הקים אביו רשת של סוכנויות רכבים.
ב-1968 סיים את לימודיו בתיכון גונזגה קולג', וב-1972 סיים את לימודיו בויליאמס קולג' עם תואר ראשון בכלכלה.
כסטודנט היה חבר באחוות פי בטא קפא.
ב-1968 הוענקה לבייר מלגה נשיאותית, וזכה במלגת ההצטיינות הלאומית.
בינואר 1971 סיים קורס חורף בדארטמות' קולג', ולמד באותה שנה במכללת ולסלי במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים.
עם תום לימודיו הגבוהים החל בייר לעבוד בסוכנות הוולוו של אביו.
ב-1986 קנה בייר ביחד עם אחיו מייקל את העסק מהוריהם, והקימו את סוכנות "בייר אוטומוביל" (Beyer Automotive).
העסק התרחב לתשע סוכנויות בהן המותגים וולוו, לנד רובר, קיה, פולקסווגן וסובארו.
בייר היה יו"ר המועצה הלאומית לייעוץ קמעונאות של וולוו.
ב-2006 שימש כיו"ר איגוד סוחרי הרכב הבינלאומי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר במועצת המנהלים של חברת "דמוספייר אינטרנשיונל בע"מ" (.Demosphere International Inc), ספקית מובילה של תוכנת מדידה לכדורגל.
במרוצת חייו היה בייר חבר בעוד עשרות מועצות מנהלים של חברות ותאגידים שונים.
ב-1985 היה בייר המתאם של צפון מדינת וירג'יניה במטה הבחירות של ג'רלד בלילס לתפקיד מושל וירג'יניה.
ב-1986 מינה בלילס את בייר למועצת התחבורה של קהיליית וירג'יניה, האחראית לפקח על מחלקת התחבורה של וירג'יניה.
בייר נבחר לסגן מושל וירג'יניה ב-1989, כשהוא גובר בבחירות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית אדווינה פ.
דלטון, לשעבר הגברת הראשונה של וירג'יניה.
הוא נבחר מחדש ב-1993 וגבר בבחירות על מייקל פאריס ברוב של 54% מקולות הבוחרים, כאשר הרפובליקנים ג'ור'ג אלן וג'ים גילמור נבחרו באותה הצבעה למושל וירג'יניה והתובע הכללי של וירג'יניה, בהתאמה.
הקשר ההדוק של פריס למנהיגים קיצוניים כמו ג'רי פאלוול מ"הרוב המוסרי", פט רוברטסון מ"הקואליציה הנוצרית" ופיליס שלאפלי מ"פורום הנשרים", כמו גם דבקותו בתנועת "קוויברפול" הובילו מספר רפובליקנים מובילים בווירג'יניה בהם ג'ון וורנר, חבר הסנאט של ארצות הברית מווירג'יניה, לתמוך בבייר ולא בפאריס.
במהלך כהונתו כסגן המושל, שימש בייר כנשיא הסנאט בווירג'יניה, ועמד בראשותן של סוכנויות ממשל ונציבויות אחדות.
הוא היה פעיל בקידום תעשיות ההיי-טק, והוביל את המאבק לביטול ההרתעות במערך המיסים של וירג'יניה בכל הנוגע למחקר ופיתוח היי-טק.
אחרי הפסדו בבחירות למושל וירג'יניה
בייר היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל וירג'יניה ב-1997, אם כי הפסיד בבחירות הכלליות לג'ים גילמור הרפובליקני.
הוא כיהן כיו"ר מחלקת הכלכלה בוועדת הפעולה הפוליטית של מארק וורנר, "קדימה יחד", וכגזבר הלאומי בקמפיין הנשיאותי של מושל ורמונט לשעבר, הווארד דין.
לאחר פרישתו של דין מהבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית 2004, שימש כיו"ר מטה הבחירות בווירג'יניה של מועמדי המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, הסנאטורים ג'ון קרי וג'ון אדוארדס.
בשנים 2007–2008, הוא תמך ופעל רבות למען מסע הבחירות של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
הוא מונה בידי הוועדה הדמוקרטית הלאומית לכהן בוועדת האישורים בכינוס הוועידה הלאומי.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, הנשיא הנבחר אובמה ביקש מבייר לעמוד בראש צוות המעבר במחלקת המסחר של ארצות הברית, ובייר נענה בחיוב לבקשה.
אובמה מינה את בייר לתפקיד שגריר ארצות הברית בליכטנשטיין ובשווייץ ב-12 ביוני 2009. בדצמבר 2010 עורר בייר תשומת לב ציבורית כאשר דווחו ידיעות לפיהן הזהיר את ממשלת שווייץ שמא תעניק מקלט מדיני למייסד אתר ויקיליקס, העיתונאי ג'וליאן אסאנג'.
במרץ 2013 קיבל בייר את פרס תומאס ג'פרסון מהארגון "אזרחים אמריקנים בחו"ל".
הפרס מוענק על ידי המוסד ללא כוונות רווח מדי שנה כדי להכיר באנשי מחלקת המדינה של ארצות הברית שהעניקו שירות יוצא מן הכלל לאמריקנים מעבר לים.
בייר עוטר בפרס על שארגן סדרת כינוסים בהן אזרחים אמריקאים המתגוררים מחוץ לגבולות ארצות הברית יכלו להשמיע דאגות וחוות דעת בפני פקידי מחלקת המדינה.
הוא התפטר מתפקידו כשגריר במאי 2013.
ב-24 בינואר 2014 הודיע בייר על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השמיני של קהיליית וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.