tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקלאסיקה של השירים היא אחת מחמש הקלאסיקות אשר המסורת מייחסת לקונפוציוס, ולפיכך זכתה להיות מושא לימוד ושינון בקרב מלומדי סין ומזרח אסיה באלפיים השנים האחרונות.
החל משושלת צ'ינג, שימשו החרוזים בה גם לשחזור הפונולוגיה של השפה הסינית העתיקה.
אזכורים מוקדמים מתייחסים ליצירה תור "שלוש מאות השירים", כמספר סמלי.
"השירים" נחשבו קלאסיקה במובן הקאנוני רק החל משושלת האן אשר אימצה רשמית את הקונפוציאניזם כעיקרון מנחה לחברה הסינית.
הסימן המשמש בשם הספר הפך מאוחר יותר למושג הכללי לשירה, ומכאן תרגומו כ"שירים" בעברית.
הקלאסיקה של השירה מכילה את השירה הסינית העתיקה ביותר שאומתה כרונולוגית.
רוב השירים מתוארכים לתקופת שושלת ג'ואו המערבית (1046-771 לפנה"ס).
ישנו גם מקטע של חמישה שירים בסוף הספר המתיימרים להיות שירים פולחניים של שושלת שאנג כפי שהועברו על ידי צאצאיהם במדינת סונְג, אולם מקובל לתארך אותו לזמנים מאוחרים יחסית.
על פי החוקר גֶ'נְג שׂוֵ'אן מהאן המזרחית, היצירה המאוחרת ביותר בקלאסיקה של השירים היא השיר "חורשת הגזעים" תחת "השירים של צֶ'ן", אשר מתוארכת לסביבות 700 לפנה"ס, באמצע תקופת האביבים והסתוים.
הקלאסיקה של השירים מתחלקת לשישה חלקים:
ניתן לחלק את הקלאסיקה של השירים לשני חלקים עיקריים: "שירי המדינות" והמזמורים ושירי ההלל.
"שירי המדינות" הם שירים קצרים יותר, בשפה פשוטה, ועל פי רוב הם שירי עם עתיקים שמתעדים את קולותיהם של פשוטי העם.
בדרך כלל הם עוסקים באהבה ובחיזור, בגעגועים לאהוב שרחק, בחיילים או במסע, בחקלאות ובעבודות הבית, ולעיתים אף מביעים סאטירה פוליטית ומחאה.
ומולם, המזמורים ושירי ההלל הם בדרך כלל שירי פולחן או קורבן ארוכים יותר, רובם במבנה של נאום שבח או המנון בשבחם של האבות המייסדים של שושלת ג'וֹאוּ.
המזמורים וההמנונות כוללים גם שירים ששימשו בטקסי הפולחן ממש, ושירים ששימשו את האצולה במשתים ובהתכנסויות הטקסיות.
הדְזְווֹ גְ'ווָאן מתעד כמה שברי מזמורים אשר לא נכנסו אל הקלאסיקה של השירים.
חשיבות הספר הביאה לכך שמבחר משיריו תורגם לשפות רבות, וכך גם הספר במלואו.
ידועים שישה תרגומים לעברית של שירים מן הספר.
ניתן גם לראות את השירים שתורגמו ביחס לכמות השירים הכוללת בדף המעקב בוויקיפדיה.
ברשימה כאן המספר המובא בסוף כל שורה בסוגריים הוא מספר השיר בגרסת מאו המקובלת כיום, וסידור השירים כאן הוא על פיו ולא על פי הסידור בספר המתורגם.
ברוב מוחלט של התרגומים לא מצוין שם השיר המקורי בסינית, והזיהוי כאן הוא על פי תוכן התרגום.
שלושה שירים מן הקלאסיקה תורגמו בידי יוסף ליכטנבום בספריו "גבעות עולם" (הוצאת אחיאסף, תש"ה (1944-1945).) ו"ביתן-החרסינה: משירי סין" (מרחביה: ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1943).
תרגום השירים נעשה על פי בטגה, קלבונד ווילהלם, אשר כתבו בגרמנית.
女曰雞鳴 נקמה (82) - עיבוד חופשי מאוד, מבוסס על הבית הראשון בלבד.
無將大車 עצה (206) - עיבוד חופשי מאוד.
חמישה שירים מן הקלאסיקה תורגמו בידי אהרון שבתאי בספרו "שירי אהבה סיניים" (הוצאת תמוז, 1981.), לא ברור מאיזו שפה, ורוב שמות השירים אינם קשורים לשם הסיני:
伯兮 מזרחה (62) - עיבוד חופשי מאוד של השיר המקורי.
叔于田 אין איש בסמטתנו (77)
出其東門 אהובתי גלימת לבן לה (93)
שבעה שירים מן הקלאסיקה תורגמו מהמקור הסיני הקדום בידי דן דאור בפרק הראשון בספר "108 שירים מן הקלאסיקה הסינית" (הוצאת חרגול, 2002, ), רובם ללא החריזה.
柏舟 סירה מעץ ברוש (26)
褰裳 להרים את החצאית (87)
שישה שירים מן הקלאסיקה תורגמו מהמקור הסיני הקדום בידי דן דאור בפרק הראשון בספר "משתה לאדם בודד" (הוצאת חרגול, 2010, ), רובם ללא החריזה.
רוב התרגומים מן הקלאסיקה של השירים הם חלקיים, אם כי בספר לא מצוין על כך דבר:
山有扶蘇 בהר יש שיח קורנית (84)
伐木 חוטבי העצים (165) - תרגום של השליש האמצעי של השיר בלבד.
無羊 מי אמר (190) - תרגום של הרבע הראשון של השיר בלבד.
鴛鴦 ברווזים וברווזות במעופם (216) - תרגום של החצי הראשון של השיר בלבד.
韓奕 ואנשי הנסיך שמחים (261) - תרגום של השישית השלישית של השיר בלבד.
16 שירים תורגמו מאנגלית בידי חיים תדמון בספר "הלבנה והרוח - מבחר מן הקלאסיקה הסינית" (הוצאת דחק לספרות טובה, 2016, מסת"ב 965-7120-13-6).
השירים תורגמו במקור מסינית לאנגלית, חלקם בידי ארתור ויילי וחלקם בידי עזרא פאונד.
השירים בספר ממוספרים ללא כותרת, והכותרת שניתנה כאן כדי להקל בזיהוי היא זו שנובעת מהתרגום העברי בספר:
摽有梅 2, פלום פלום נושרים השזיפים (20)
野有死麕 5, צבי מת מוטל שם במישור (23)
兔爰 25, חשאי הארנב בהילוכו (70)
野有蔓草 4, במישור בלב ערבות העשב (94)
無將大車 33, אל תתלוה למרכבה הגדולה (206)
ארבעה מן השירים תורגמו מהמקור הסיני הקדום בידי עופר ולדמן בשנים 2014-2019, על בסיס החריזה והמשקל העתיקים, כולם זמינים ברשת:
關雎 ציפורי המים משמיעות "גְווָאן" (1)
בשנת 1990 פורסם הספר "נהר האהבה - שירי אהבה סיניים" (הוצאת איכות) שם נכתב שהמתרגם הוא דרור גרין, ועל אחד השירים בספר הופיעה הכותרת "מתוך ספר השירים".
בשנת 2007 נחשף כי דרור גרין הוא מחבר השירים ולא מדובר בתרגום.
הקיר הגדול של הרקולס-כתר צפוני הוא מבנה קוסמי המכונה נימה גלקטית או "קיר גדול", שהוא אוסף צבירי-על של גלקסיות, המקובצים יחד, ונעים ביקום כיחידה אחת.
גודלו 6 עד 10 מיליארד שנות אור שמהווה 10% מן הקוטר של היקום הנצפה.
הוא התגלה בנובמבר 2013 והוא המבנה הגדול ביותר בין הקירות הגדולים הנצפים.
הקיר הגדול התגלה הודות לתצפיות של התפרצויות גמא שנערכו בין השנים 1997-2012 על ידי אישטבן חורבאת וז'ולט באגויה מהונגריה ויון חאקילה ממכללת צ'רלטון בקרוליינה הדרומית יחד עם שימוש בכלים נוספים.
התפרצויות גמא הן פליטות האנרגיה הגדולות ביותר ביקום הנצפה.
הן מתרחשות בכוכבים גדולים ומרוחקים המסתובבים במהירויות עצומות והן מחזה נדיר בגלקסיות קרובות.
בשביל החלב הן מתרחשות פעם בכמה מיליוני שנים.
לכן, עלייה בכמותן מציגה פירוק אנרגיה רב באזור הספציפי ומכאן שכמות הגלקסיות רב יותר באזור הנצפה.
במחקר שנעשה, חולקו השמיים הנצפים ל-9 אזורים כשבכל אחד מהם נבחנו 31 התפרצויות גמא.
14 מההתפרצויות נצפו בשטח של 45 מעלות מכלל השמיים הנצפים ובהסחה לאדום של 1.5-2.0. מכאן כי באזור הזה ישנן אלפי ואף מיליוני גלקסיות.
המבנה מהווה קיר או חוט המורכבים מצבירי-על של גלקסיות באורך 10 מיליארד שנות אור, ובאורך מקסימלי של 7.2 מיליארד שנות אור בכיוון המאונך לו.
הקיר נמצא בהסחה לאדום של 1.6 עד 2.1 או בערך 10 מיליארד שנות אור ונמצא בקבוצות כוכבים הרקולס וכתר צפוני.
הקלאסיקו של אבז'אנדה (בספרדית: Clásico de Avellaneda) הוא הכינוי המתאר את משחק הדרבי בין אינדפנדיינטה לבין ראסינג קלוב, שתי קבוצות הכדורגל מאבז'אנדה שבפרובנציית בואנוס איירס בארגנטינה.
המשחקים בין שתי הקבוצות, שנמנות בין חמש הגדולות של הכדורגל הארגנטינאי, נחשב לאחד ממשחקי הדרבי החמים והחשובים בדרום אמריקה ובארגנטינה בפרט, אחרי משחק הסופר קלאסיקו בין ריבר פלייט לבוקה ג'וניורס.
משחק הדרבי הראשון נערך ב-12 בדצמבר 1915, ובו ניצחה אינדפנדיינטה 2–1, אך תוצאת המשחק בוטלה וראסינג זכתה בניצחון שגם הקנה לה את תואר האליפות.
טורנירמשחקיםניצחונות לאינדפנדיינטהניצחונות לראסינגתיקושערים לאינדפנדיינטהשערים לראסינגליגה203805865317264תחרויות בינלאומיות2-1112משחקי ידידות ואחרים133461417סך הכול218836372332283
השוואהאינדפנדיינטהראסינג אליפויות 16 17 עונות בליגה הראשונה 104 103 עונות בליגות אחרות 6 8 מלכי שערים בליגה הראשונה 15 17 גביעים מקומיים 9 12גביעים בינלאומיים קונמבול / פיפ"א 16 3 תארים - עידן חובבני 8 21תארים - עידן מקצועני 35 14תארים 43 35
"הָקִיצָה עַמִּי" הוא שיר עברי מאת המשורר המשכיל יהודה ליב גורדון (יל"ג), שנכתב בשנת ה'תרכ"ג והתפרסם בכתב העת "הכרמל" בג' באייר ה'תרכ"ו (18 באפריל 1866).
השיר היווה מעין מניפסט אידאולוגי של תנועת ההשכלה היהודית.
יל"ג פונה לעמו בשיר, ותובע ממנו לקום ולהשתלב בחבורת העמים האחרים באירופה, לאור ההתפתחויות החברתיות וההגותיות של התקופה.
המשפט, , שמופיע בבית העשירי של השיר, הפך למשפט מפתח של תנועת ההשכלה.
אירופה במאה ה-19 נדמתה ליל"ג כמבטיחה עידן חדש ליהודים.
עידן הנאורות בכלל ותנועת ההשכלה היהודית בפרט, האמנציפציה ורפורמת 1861 שבוצעה בידי קיסר רוסיה, אלכסנדר השני, היוו עבור היהודים סוג של הבטחה לחיים אחרים שווי זכויות לשאר התושבים.
הם האמינו שזהו עידן של מעבר מחושך לאור, מריאקציה לקדמה.
יל"ג דבק באידאולוגיה המשכילית, כי הוא האמין שהיא תורמת לתחייתה המחודשת של התרבות העברית ולהשתחררותה מהכבלים המחמירים של השמרנות החרדית מצד אחד, אך לא רצה גם לאבד את המסורת של התרבות היהודית מצד שני.
בשנת 1866 פרסם יל"ג את "הקיצה עמי", שהפך להיות מעין הכרזה על פינוי מקומן של האנטישמיות, האפליה וחוסר השוויון לעבר אמנציפציה כללית.
אין על היהודי אלא להתאזרח במדינת האם שלו באירופה, להשכיל, ללמוד את שפת המקום ולהשתלב בכלכלה, כדי להיות אזרח שווה זכויות וחובות.
עם זאת, אל לו לשכוח את מקורותיו ואת זהותו היהודית.
המשפט "היה אדם בצאתך ויהודי באהליך" שכתב יל"ג בשיר הפך להיות סיסמתה של תנועת ההשכלה היהודית במחצית השנייה של המאה ה-19, בבחינת דע איך לשלב בין אזרח העולם שבך לבין היהודי שבך.
השיר מורכב מאחד-עשר בתים מחורזים, כאשר הבית הראשון, המתחיל במילים: "הקיצה עמי", חוזר ומופיע פעמיים נוספות במהלך השיר.
בכך מדגיש המשורר את חשיבות המסר שבו: היהדות צריכה להתעורר, להביט סביבה ולהבחין בכך שתקופת החושך ששלטה עד עתה - חלפה, והגיעה זמנה של תקופה חדשה, תקופת האור.
על העם להתנער ולהתאים את עצמו לזמנים החדשים ולמקומו החדש.
ההתאמה לעולם החדש, הנאור, לאירופה המודרנית, תתבצע בכמה שלבים, לדעתו של יל"ג.
היהודי צריך לחדול מהתבדלותו והסתגרותו המסורתית בפני תושבי הארץ "עַד מָתַי תִּהְיֶה קִרְבָּם כָּאוֹרֵחַ, לָמָּה מִנֶּגֶּד לָהֶם תֵּלֶך אָתָּה?".
האפליה והאנטישמיות ייפסקו, בהתאם לכך.
היהודי ירים ראשו בגאווה, יראה את עצמו כשווה בין שווים וירכוש השכלה כללית ואת לשון המדינה.
הוא יצא מד' אמות בית המדרש וילמד מקצועות ועיסוקים חדשים שישתתפו בייצור, בחקלאות ובתעשייה, באמנות ובתרבות.
היהודי יביא תועלת למדינה בה הוא חי, יתרום את חלקו מצדו, ויקבל את זכויותיו מצדה.
ולקראת סופו של השיר אומר יל"ג את המשפט המפורסם שחזר והדהד בטקסטים רבים אחרים: "הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ".
משמע, קבל על עצמך את כללי ההתנהגות וההשכלה המקומיים האוניברסליים, מחד גיסא, ואל תוותר על יהדותך, מאידך גיסא.
אין להתעלם מהמסר הנוסף במשפט, שכאילו ממליץ על סוג של הצנעת הסממנים והמנהגים היהודים כשנמצאים בין אומות העולם.
במאמר שכתב גרשון בקון על השיר, הוא טען שרוב המבקרים התייחסו אל השיר כאל המנון של התקופה, ולהמנון לא חייבת להיות חשיבות אמנותית, ולכן הם התעמתו עם המסרים האידאולוגיים של השיר ופחות עם האפיונים האמנותיים שלו.
עם זאת, טוען בקון, יש סיבה לכך שחוזרים ומצטטים משפטים מהשיר.
מסתבר שלמילים שכתב יל"ג בשיר יש בכל זאת כוח פואטי, שנותן לשיר את פוטנציאל הציטוט ממנו, את כוחה של הסיסמה.
אחת התכונות המיוחדות של השיר, גורס בקון, הוא היכולת האינטרטקסטואלית של יל"ג להתחבר לארון הספרים היהודי.
רק כאשר מבחינים בעושר האדיר שחבוי בהרמזים הרבים שהשיר מכיל, אפשר להכיר בכוחן של המילים להשפיע.
לאורך כל השיר יש התחברות לטקסט קאנוני, הן כדי לחבר את הקורא לגרסה דינקותא שלו, והן כדי לשדר לו מסרים חדשים ואף הפוכים.
"הקיצה עמי" מתקשר עם הפסוק בתהילים: "עוּרָה לָמָּה תִישַׁן אֲדֹנָי, הָקִיצָה אַל-תִּזְנַח לָנֶצַח", אלא שבפסוק פונה הדובר לאלוהיו, ואילו בשיר הפנייה היא לעם.
"ובלשונם שיחה" בשיר מתחבר עם מספר פעמים בתהילים שבו מופיעה המילה "אשיחה", כמו למשל: "בְּפִקּוּדֶיךָ אָשִׂיחָה וְאַבִּיטָה אֹרְחֹתֶיךָ".
ושוב, במקור הפנייה היא לאלוהים וכאן לעם.
מארץ כנען במקרא, הופך היעד ב"הקיצה עמי" ל"ארץ עדן" אחרת, שנמצאת בקרבת היהודים המזרח אירופאיים.
באמצעות הרמזים אלו, ועוד רבים אחרים, שטמונים בטקסט של "הקיצה עמי", טוען בקון, מחבר יל"ג את הקורא עם טקסטים קאנוניים מקודשים, ומביא אותו לידי תמיכה בערכיות הפוכה ממשמעותם המקורית, כביכול, ובכך משכנע אותו לקבל את סיסמאות ההשכלה שיל"ג תמך בהן.
על אף שהשיר נחשב למעין מניפסט אידאולוגי של ההשכלה באירופה, והמשפט "היה אדם בצאתך ויהודי באהלך" הפך לסיסמה, רבים לא אהבו את השיר ולא את הסיסמה.
כאמור לעיל, לא הרבו לעסוק בניתוח השיר מבחינה אמנותית, אלא מבחינת המסר האידאולוגי שלו.
משה לייב ליליינבלום הכתיב את הקו של ניתוח השיר מעמדה לאומית, ומעמדה זו הוא פסל את תוכנו.
זהו מניפסט פוליטי, הוא קבע, אין בו חידוש מבחינת ההשכלה, ואילו מהבחינה היהודית השיר מלא בשנאה והכחשה עצמית.
ליליינלבום אף פרסם חוברת בשם "הקיצה עמי", ובה הוא קורא לעם קריאה בעלת מסר הפוך: "הקיצה עמי, הלא אחרית תרדמתך מות.
אין עם אשר יוכל להאריך ימים בקרב עם אחר.
אך על אדמתו הוא יכול לנצור את דתו, את שפתו, את תרבותו..."
אחד העם במאמרו "האדם באוהל" (תרנ"א) הפך את המשפט: "'היה אדם באהלך' – זאת היא איפוא התורה הגדולה החסרה לנו עד כה" ראשית, על האנשים להיות הגונים ולא מושחתים, מבית ומחוץ, סבר אחד העם.
יוסף חיים ברנר, שהעריץ את יל"ג, דחה את השיר ואת ה"סיסמה" באומרו באזכרה לזכרו של יל"ג: "מחרידה השיפלות הנפשית שב'הקיצה עמי!' ואי-אפשר לעבור עליה בשתיקה גם משום דרכי-אזכרה".
יל"ג מייצג ב"הקיצה עמי" את הגישה הנאיבית והאוטופית, אומר בן עמי פיינגולד.
הוא מתעלם מהאנטישמיות של החברה ה"נאורה" וקורא לרוסיה גן עדן.
המציאות טפחה על פניו וגם ה"סיסמה" לעיל שטבע מתעלמת מהאפשרות הסבירה, שהיישום של המשפט "היה אדם בצאתך ויהודי באהליך" עלול להביא לידי התבוללות.
יל"ג לא השתייך לתנועת חיבת ציון, ולא עודד את הרעיונות שלה.
ב"הקיצה עמי" הוא מעודד את העם להתאזרח באימפריה הרוסית, ואילו במקומות אחרים הוא מדבר על הגירה לאמריקה כפתרון אופטימלי ליהודים.
אמריקה, ועוד בימי-עלומיו כתב לכבוֹדה של זו שיר-תהילה בשם 'ארץ חדשה', ומקץ הימים – 'תשליך'" ציין ברנר.
עם זאת, מהווים הטקסטים של יל"ג ומטבעות לשון רבים משיריו ומאמריו נכסי צאן ברזל של התרבות הלאומית.
הקלאסיקה של הטקסים (סינית מסורתית: 禮經, סינית מפושטת: 礼经, פין-יין: lǐ jīng), הידועה בסינית בשם לִי גִ'י (מילולית "רשומות הטקסים", מוכר במערב כ"ספר המנהגים"), היא אוסף של טקסטים שמתארים את המוסכמות החברתיות, המנהל והטקסים של שושלת ג'ואו כפי שהיו מוכרים בתקופת המדינות הלוחמות ובראשית תקופת שושלת האן.
הקלאסיקה של הטקסים, הטקסים של ג'ואו, וטקסים ומנהגים ידועות בתור "שלוש יצירות הטקסים" שמהוות ביחד את החלק העוסק בטקסים בחמש הקלאסיקות, אשר נמצאות בלב הקאנון הקונפוציאני.
יש חוקרים הסוברים כי "הקלאסיקה של הטקסים" היה למעשה שמה המקורי של היצירה כאשר היו בה 85 פרקים, בעוד השם "רשומות הטקסים" ניתן לה על ידי דָאי שֶׁנְג כאשר ערך אותה לכדי גרסת 49 הפרקים המוכרת.
הקלאסיקה של הטקסים מכילה אוסף מגוון של טקסטים שמקורם ותיארוכם אינו ברור.
בניגוד לטקסטים האחרים העוסקים בטקסים ("הטקסים של ג'ואו" ו"טקסים ומנהגים"), היצירה אינה בעלת מבנה כללי מסודר.
חלק מהפרקים מתבססים על הגדרות של מונחים טקסיים, בעיקר אלו הנמצאים ב"טקסים ומנהגים", בעוד שאחרים מכילים פרטים על חייו ותורתו של קונפוציוס.
חלקים מהיצירה התגלו כלקוחים מטקסטים מתקופת טרום-האן כגון "שׂוּ'ן דְזְה" ו"האביבים והסתוים של מר לוּ'", בעוד שאחרים נראה שנוצרו בתקופת האן המוקדמת.
בתקופת שלטונו של הקיסר הראשון מצ'ין, קלאסיקות קונפוציאניות רבות הושמדו במסגרת "שריפת הספרים" של 213 לפנה"ס.
ואולם שלטונה של שושלת צ'ין התמוטט כעבור מספר שנים, ובתקופתה של שושלת האן שהגיעה אחריה שיחזרו את הטקסט מלומדים ששיננו בעל-פה את הקלאסיקה, או הסתירו עותקים כתובים.
על פי הכתובים, הקלאסיקה של הטקסים שוחזרה במלואה, אך את קלאסיקת המוזיקה לא ניתן היה לשחזר, ומקטעים ממנה שרדו בעיקר בפרק "רשומות המוזיקה" של הקלאסיקה של הטקסים.
בשנים שחלפו מאז השחזור עמלו מלומדים שונים על עריכת טיוטות השחזור.
ספר סְווֵי מציין כי דָאי דֶה ערך את הטקסט במאה ה-1 לספירה, תוך שהוא מצמצם אותו מ-214 מגילות ל-85 בלבד, ולאחריו אחיינו דָאי שֶׁנְג הוסיף וצמצם את היצירה לכדי 46 מגילות.
שלוש מגילות נוספות נוספו ליצירה בסוף ימי שושלת האן, וכך נוצרה הגרסה המוכרת בה 49 מגילות.
ב-1993 נחשף עותק של הפרק "הגלימות השחורות" בקבר מספר 1 בקברי גְווֹדְייֵן ב שבמחוז חוּבֵּיי.
מאחר שהקבר נחתם בסביבות 300 לפנה"ס, טרם עלייתה של שושלת צ'ין, התגלית הציתה ויכוחים אקדמיים באשר לשאלת תיארוכם האפשרי של פרקים נוספים ביצירה לתקופת המדינות הלוחמות.
קונפוציוס תיאר "טקסים" בתור כל הדרכים המסורתיות שהיוו את התקן של התנהלות.
המונח "לי" שבדרך כלל מתורגם "טקסים", יכול להתפרש כ"הליכות", ואכן המושג "לי" נעשה מקושר בחלוף הזמן עם נימוסים והליכות.
קונפוציוס כיוון לכך שהטקסים צריכים להדגיש אווירה של כיבוד הורים וכבוד לאחרים באמצעות עקרונות של התנהלות וטקסיות.
כפי שמצוין ב"קלאסיקה של הטקסים", הטקסים נועדו להעלות שוב על נס את הדרכים המסורתיות באמצעות התבוננות בפשטות שהתקיימה בעבר, ולפיכך טען קונפוציוס שהסדרת ההתנהלות תוך התמקדות בדרכים העתיקות, תקל על התוהו בשושלת ג'ואו הקורסת.
כוחם המוחלט של הטקסים מוצג גם ב"ספר הטקסים" כך: "מכל הדברים להם חבים בני האדם את חייהם, הטקסים הם הראשונים במעלה..." מאלו צמחה האמונה כי הטקסים קשורים בקשר עמוק לטבע האדם, לאתיקה ולסדר חברתי באוכלוסיות שמטמיעות אותם.
הטקסים, על פי הקונפוציאנים מועילים לחברה כי הם מדריכים את האנשים להכיר בהתחייבויותיהם לאחר ומעודדים אותם להביא מחויבות זו לידי ביטוי.
הקלאסיקה של המסמכים (בסינית מסורתית: 書經; בסינית מפושטת: 书经; בפין-יין: shū jīng, שׁוּ גִ'ינְג), הידועה במערב גם בשמות "הקלאסיקה של ההיסטוריה" ו"ספר המסמכים", ובסינית גם בשמות "הכתובים הנערצים" או סתם "הכתובים" (書), היא אחת מחמש הקלאסיקות של הספרות הסינית.
זהו אוסף של טקסטים רטוריים המיוחסים לדמויות מפתח מסין הקדומה, ושימשו בסיס לפילוסופיה הפוליטית הסינית במשך יותר מאלפיים שנים.
הקלאסיקה של המסמכים גם שימשה נושא לאחת מהמחלוקות הספרותיות העתיקות ביותר בסין, בין תומכיהן של שתי גרסאות של הטקסט: גרסת "הטקסט החדש" וגרסת "הטקסט הישן".
ההיסטוריה של הקלאסיקה של המסמכים, על גרסאותיה השונות, מורכבת במיוחד, ונתונה למחלוקות ספרותיות ופילוסופיות מזה אלפי שנים.
על פי מסורות מאוחרות, הקלאסיקה של המסמכים נערכה בידי קונפוציוס (551–479 לפנה"ס) כלקט מתוך מבחר גדול בהרבה של מסמכים, כאשר חלק מהמסמכים שלא נכללו ביצירה הוכנסו ל"ספר ג'ואו החסוי".
ועם זאת, ההיסטוריה הקדומה של שתי היצירות הללו אינה ברורה.
החל מקונפוציוס השתמשו מלומדים בקלאסיקה של המסמכים כדי להדגים עקרונות כלליים, אם כי נראה שהסתמכו על כמה גרסאות שונות של היצירה.
במאמרות מופיעות שש ציטטות של "הכתובים" ללא ציון שמו המלא.
על אף שקונפוציוס התייחס בהן אל הקיסרים הטרום-שושלתיים יָאו ושׁוּן, ולדמויות משושלות שְׂיָה ושָׁאנְג, הוא גם התלונן על חוסר בתיעוד מתקופות שקדמו לשושלת ג'וֹאוּ.
בספריהם של מנציוס ומו דזה ובדְזְווֹ גְ'ווָאן מן המאות 4–5 לספירה מופיעה כמות גדולה יותר של ציטטות מן הקלאסיקה של המסמכים, חלקן עם הכותרות מן המקור.
יוצרים אלו העדיפו מסמכים שנוגעים ליָאו, שׁוּן ושושלת שְׂיָה, מהסוג שכיום משייכים את יצירתו לתקופתם של אותם הוגים, תקופת המדינות הלוחמות.
הפרקים שכיום נחשבים העתיקים ביותר, וברובם מתייחסים לשושלת ג'וֹאוּ המערבית, לא קיבלו כמעט תשומת לב בקרב ההוגים של תקופת המדינות הלוחמות, אולי בגלל הקושי שבשפתם המיושנת או בשל השקפות העולם הפחות מוכרות שהציגו.
פחות מחצי מן המקטעים המצוטטים בידי ההוגים הללו נמצאים גם בגרסת "הקלאסיקה של המסמכים" שהגיעה לימינו.
על אף שציטטו מן הקלאסיקה של המסמכים, יוצרים כמנציוס ושו'ן דזה סירבו להכיר בה במלואה כאותנטית.
גישתם מנוגדת להערצה שהופגנה כלפי הכתובים בתקופת שושלת האן, אשר ייחסו את עריכתה לקונפוציוס.
הקיסר וו מהאן הוא שהפך את הגדרת חמש הקלאסיקות, וביניהן הקלאסיקה של המסמכים, להגדרה ממלכתית, והוסיף להן את התואר "קלאסיקות".
גם המושג "הכתובים הנערצים" שימש בתקופת שושלת האן.
מאחר שרוב המלומדים של שושלת האן התעלמו מגרסת "הטקסט הישן", הייתה זו גרסת "הטקסט החדש" שנחשבה לרשמית, ואף קלאסיקות האבן של שִׂיפִּינְג שנחקקו מחוץ לאקדמיה הקיסרית בשנים 175-183, כללו את גרסת "הטקסט החדש" של הקלאסיקה של המסמכים.
התעלמות זו מן "הטקסט הישן" הביאה לבסוף להיעלמותו בסוף תקופת שושלת האן.
מחלוקת הטקסט הישן והטקסט החדש
באירוע שריפת הספרים בידי הקיסר הראשון הושמדו כל העותקים של הקלאסיקה של המסמכים שהקיסר הצליח לשים את ידו עליהם, מלבד העותקים שאוחסנו בספריית הקיסר.
"הטקסט הישן" ו"הטקסט החדש" שניהם תוצאה של שחזור או שימור טקסטים מלפני אירוע שריפת הספרים.
יותר מ-35 שנים לאחר שריפת הספרים, כאשר השושלת הבאה, שושלת האן, ניסתה לשחזר את הקלאסיקה של המסמכים, היה המלומד פֿוּ שֶׁנְג היחיד שהצליח לשחזר אותה, על פי חלק מהגרסאות מעותק שהחביא בקיר ביתו, ועל פי גרסאות אחרות, מזכרונו.
שם זה ניתן לה משום שהייתה כתובה בכתב הכוהני שהיה נהוג משושלת האן והלאה, ואפילו משמש כיום כגופן לסינית מודרנית.
בגרסת "הטקסט החדש" היו במקור 29 פרקים, אולם הפרק "הנאום הגדול" אבד במהרה, והוחלף בגרסה חדשה.
מספר הפרקים הורחב ל-33 במאה הראשונה לספירה, כאשר דוּ לִין חילק כמה מן הפרקים.
גרסת "הטקסט הישן", לפי העדויות, התגלתה בקיר הבית של משפחתו של קונפוציוס בצ'וּפֿוּ בשנת 18 לפנה"ס, כאשר נסיך מקומי הרס את הבית כדי להרחיב את ארמונו.
גרסה זו הייתה כתובה בכתב החותם, הכתב העתיק והמסולסל של השפה הסינית שאפיין את תקופת טרום שושלת צ'ין, ולפיכך נקראה "הטקסט הישן".
על פי ספר האן בגרסה זו נכללו הפרקים המצויים ב"טקסט החדש" ו-16 פרקים נוספים.
קוֹנְג אָנְגְווֹ, מצאצאיו של קונפוציוס, כתב פרשנות לגרסה זו בסוף המאה השנייה לפנה"ס אשר אבדה בסוף ימי שושלת האן, ועמה אבדה גם גרסת "הטקסט הישן".
ישנו גם רישום של גרסת "הטקסט הישן" עם מאה פרקים, שרבים מהם מוזכרים ברשומות ההיסטוריון, אך ללא ציטוטים.
הופעתו מחדש של הטקסט הישן
במאה הרביעית, תקופת שושלת ג'ין המזרחית, הגיש המלומד מֵיי דְזֶה לקיסר עותק של גרסת "הטקסט הישן" ובה, מעבר ל-33 הפרקים המוכרים, גם 25 פרקים שאינם מופיעים ב"טקסט החדש" והקדמה ופרשנות של קונג אנגוו, בטענה כי מצא את הטקסט האבוד.
מאז נחשבה זו לגרסת "הטקסט הישן" המקובלת.
במהלך השנים, גרסת "הטקסט הישן" שנמצאה מחדש הפכה למקובלת יותר מגרסת "הטקסט החדש", עד שמעמדה התקבע במהדורה קיסרית של הפרשנות "משמעות נכונה לכתובים הנערצים" (尚書正義) בשנת 653, בתחילת שושלת טאנג.
גרסה זו הונצחה ב"קלאסיקות האבן של קָאיְצֶ'נְג" בשנים 833-837.
ערעור אמינותו של הטקסט הישן של מיי דזה
לאחר שהמלומד ווּ יוּ' (吳棫) מתקופת שושלת סונג ערער את אמינות הפרקים הייחודיים בגרסת הטקסט הישן של מיי דזה (אלו שאינם מופיעים גם בגרסת הטקסט החדש), העלו מלומדים עוד ועוד תהיות בנוגע אליהם.
במאה ה-16 פרסם מֵיי ג'וֹאוּ (梅鷟) טיעון מפורט על פיו הפרקים הייחודיים, כולל הטענה שההקדמה והפרשנות זויפו במאה ה-3 תוך גנבת חומר ממקורות היסטוריים כגון ה"דְזְווֹ גְ'ווָאן" ו"רשומות ההיסטוריון".
המאמר זיהה את המקורות המדויקים מהם הועתקו טקסטים, ואף הגדיל להציע כי הזייפן היה הרופא חְוָאנְגְפֿוּ מִי (皇甫謐).
גרסת הטקסט הישן של מֵיי דְזֶה החזיקה בעמדת עליונות עד סוף המאה ה-17, בתקופת שושלת צ'ינג.
אז נפוץ כתב יד שלא פורסם מעולם של המלומד יֵן זְ'ווֹצ'וּ' (阎若璩), בשם "מחקר בטקסט הישן של הכתובים הנערצים" (尚書古文疏證), ובו ראיות ששכנעו את רוב המלומדים כי הפרקים הייחודיים ל"טקסט הישן" שהציג מֵיי דְזֶה הם זיוף מהמאות ה-3 וה- 4.
בשנת 1993 נחשפו בגִ'ינְגְמֶן שבמחוז חוביי מצבורים של טקסטים עתיקים על גבי ספרי במבוק, בתוך קברים ממדינת צ'וּ.
ספרים אלו מתוארכים לסוף תקופת המדינות הלוחמות, בסביבות 300 לפנה"ס, ולפיכך קדמו למאורע שריפת הספרים.
פיסות הבמבוק של צ'ו מגְווֹדְייֵן והקובץ של מוזיאון שאנגחאי כוללים ציטוטים מפסקאות של הקלאסיקה של המסמכים אשר לא היו ידועות עד כה.
פיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה שנמסרו לחוקרים באוניברסיטת צִ'ינְגְחְווָה ב-2008 כוללות את הפרק "תיבת הזהב" (金滕) בתצורה כמעט זהה לזו המופיעה ב"טקסט החדש", וכמה פרקים נוספים שאינם מופיעים בגרסה המוכרת כיום.
שניים מאותם פרקים נוספים, "יש סגולה אחת לכל" (咸有一德) ו"הענקת תואר ליְוֵּ'ה" (說命), מוכרים מגרסת הטקסט הישן בלבד, אולם בגרסת הטקסט הישן התוכן שלהם שונה לחלוטין מזה המופיע בפיסות הבמבוק העתיקות.
בכך מאשרת התגלית הארכאולוגית כי הפרקים הייחודיים של ה"טקסט הישן" של מֵיי דְזֶה הם זיוף.
בכרך 9 של הטקסטים של פיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה, כפי שפורסם בנובמבר 2018, נחשף כי גם הפרק "הציווים של גְ'יונְג" (冏命) זוייף בגרסת הטקסט הישן, ותוכנו המקורי היה שונה מזה המוכר כיום.
הפרקים מקובצים לארבעה חלקים המייצגים תקופות שונות: שלטונו האגדי-למחצה של יו' הגדול, שושלת שְׂיָה, שושלת שָׁאנְג ושושלת ג'וֹאוּ.
החלק על שושלת ג'וֹאוּ ממלא יותר ממחצית מהספר.
חלק מפרקי הטקסט החדש הם בין הדוגמאות הקדומות ביותר לפרוזה סינית, והם מתעדים נאומים משנותיה הראשונות של שושלת ג'וֹאוּ בסוף המאה ה-11 לפנה"ס.
למרות ששלושת החלקים האחרים מתיימרים לתעד חומר מוקדם יותר, מאמינים רוב החוקרים כי אפילו פרקי הטקסט החדש בחלקים הללו חוברו מאוחר יותר מאלו שבחלק על שושלת ג'וֹאוּ, כאשר הפרקים שמיוחסים לתקופות הקדומות ביותר מתוארכים למעשה למאות השלישית והרביעית לפני הספירה.
מלבד מספר פרקים מאוחרים, הפרקים מתעדים נאומים רשמיים של מלכים או דמויות חשובות אחרות.
רוב הנאומים נחלקים לחמישה סוגים, כפי שניתן להבין גם מכותרתם:
התייעצויות (謨 mó) בין המלך לשריו.
הנחיית (訓 xùn) המלך על ידי השרים.
הכרזות (誥 gào) של המלך לאנשיו.
נאומים (誓 shì) של השליט באירוע לחימה.
ציוויים (命 mìng) של המלך לכפוף נקודתי.
במסורת הסינית הקלאסית מופיע סוג נוסף של מסמך: "קאנון" (dian 典).
סוּ שְׁה (1037-1101) הצליח לבודד שמונה הכרזות משושלת ג'ואו הקדומה אל אנשי שאנג, אולם שלושה מתוך שמות הפרקים שציין אינם מוכרים מן הטקסט שהגיע לימינו.
צֶ'ן מֶנְגְגְ'יָה (1911-1966) מציין כי הכרזות וציוויים נבדלות רק בכך שציוויים בדרך כלל כוללים הענקת חפצים יקרי ערך, אדמות או משרתים לממוענים.
במקרים רבים נאומים פותחים בביטוי "לכאורה אמר המלך" (王若曰), אשר מופיע גם בכתובות ברונזה מתקופת שושלת ג'ואו המערבית, אולם לא נמצאים בטקסטים עתיקים אחרים שהגיעו לימינו.
חוקרים רואים בכך סימן למקורם של המסמכים בתסריטי נאום אשר נועדו להיקרא על ידי פקיד בשם המלך.
הפרקים ביצירה מקובצים בארבעה חלקים:
שני החלקים הראשונים מכילים שני פרקים כל אחד בגרסת הטקסט החדש, ועל אף שהם מתיימרים לתעד את החומר הקדום ביותר ביצירה, החל מהאלף ה2 לפנה"ס, מאמינים רוב החוקרים כי הם נכתבו במהלך תקופת המדינות הלוחמות.
החלק על שושלת שאנג מכיל חמישה פרקים.
השניים הראשונים מביניהם: "נאומו של המלך טָאנְג" ופָּאן גֶנְג מתארים את כיבוש שיה בידי שאנג ואת ההגירה של ההנהגה שלהם לבירה חדשה (שכיום מזוהה באָן-יָאנְג).
מרבית החלק על שושלת ג'ואו עוסק בשלטונו של המלך צֶ'נְג מג'ואו (שלט 1040-1006 לפנה"ס) ובדודיו, הדוכס מג'ואו והדוכס משָׁאו.
ארבעת הפרקים האחרונים בגרסת הטקסט החדש מתייחסים לתקופות מאוחרות יותר בג'ואו המערבית ובראשית תקופת האביבים והסתוים.
כפי הנראה לא כל פרקי הטקסט החדש נכתבו באותה תקופה בה אירעו האירועים שהם מתעדים.
הפרקים עוסקים בתקופות שמן הקיסרים יאו ושון ועד תחילת תקופת האביבים והסתוים, כאשר שישה מן הפרקים עוסקים בדמויות שקדמו לעדויות הראשונות שיש בידינו על כתב בסין, הלא הן עצמות הניחוש של שלהי תקופת שאנג.
ומעבר לכך, הפרקים העוסקים בתקופות הקדומות ביותר, הם הקרובים יותר בשפתם ליצירות קלאסיות מימי המדינות הלוחמות.
חמש ההכרזות של ג'ואו מציגות את השפה המיושנת ביותר, ודומות מאוד גם בדקדוק וגם באוצר המילים לכתובות שנמצאו על כלי ברונזה מתקופת שושלת ג'ואו.
ביחד עם פרקים קשורים כגון "אדון שְׁה" ו"הציוויים של הצוואה", מחשיבים רוב החוקרים את הצוואות לתיעוד נאומים של המלך צֶ'נְג מג'וֹאוּ, כמו גם אלו של הדוכס מג'ואו והדוכס משָׁאו, דודיו של המלך צֶ'נְג, שהיו שניהם דמויות מפתח בתקופת שלטונו במאה ה11 לפנה"ס.
פרקים אלו מספקים הצצה אל הפוליטיקה והאידאולוגיות של התקופה, כולל תאוריית מנדט השמים המסבירה כיצד שתי השושלות הקודמות, שְׂיָה ושָׁאנְג החלו כמופתיות אך הוחלפו בשושלת אחרת משהפכו לבלתי ראויות, ומקנה לגיטימציה שלטונית לשושלת ג'ואו.
הפרקים "בולי עץ הקטאלפה", "פקידים רבים", "נגד נוחות מפוארת" ו"מקומות רבים" נחשבים כמאוחרים יותר, ומתוארכים לשלהי תקופת ג'ואו המערבית.
מיעוט מקרב החוקרים טוען כי כל הפרקים הללו הם תוצרים של מסורת מנציחה בשלהי תקופת ג'ואו המערבית או בתחילת תקופת האביבים והסתוים, על בסיס ההבדלים הלשוניים בין ההכרזות לבין כלי הברונזה.
הפרקים העוסקים בסוף תקופת שאנג ובמעבר משאנג לג'ואו משתמשים בשפה פחות מיושנת.
ונראה כי כותביהם בתקופת האביבים והסתוים, תקופה של עניין מחודש בפוליטיקה ובנפילת שושלות, בנו אותם בתבנית הנאומים של תקופת שושלת ג'ואו.
גם הפרקים המאוחרים יותר של תקופת שושלת ג'ואו מיוחסים לתקופה זו.
לשונו של הפרק "פָּאן גֶנְג" (שחולק מאוחר יותר לשלושה חלקים) היא כפי הנראה בחצי הדרך בין השפה העתיקה של מסמכי ג'ואו המערבית לשפה של האביבים והסתוים.
פרק זה הוא הנאום הארוך ביותר בקלאסיקה של המסמכים, והוא יוצא דופן בשימוש הנרחב שהוא עושה באנלוגיות.
לשונם של הפרקים העוסקים בקיסרים האגדיים, בשושלת שְׂיָה ובמעבר משְׂיָה לשָׁאנְג דומה מאוד לזו של קלאסיקות כגון המנציוס, מן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפרקים הללו מציגים דמויות שליטים לאחר אידיאליזציה, והעיסוק בפוליטיקה שמאפיין פרקים קדומים יותר הופך משני לעיסוק בתאוריות מוסריות וקוסמולוגיות, ונראה מדובר בתומכים של האסכולות הפילוסופיות של סוף תקופת המדינות הלוחמות.
ייתכן שכמה מן הפרקים, ובעיקר "התשורות של יו'", נוצרו אף יותר מאוחר, בתקופת שושלת צ'ין.
כאשר הספר, ביחד עם קלאסיקות אחרות, תורגם לראשונה ללטינית בידי מתרגמים ישועים, הם קראו לקלאסיקה של המסמכים "ספר מלכים", כהתייחסות לספר מלכים בתנ"ך.
הם ראו בשָׁאנְג דִי, "האל העליון" של שושלת שאנג, מקביל של האל בנצרות, והשתמשו בפסקאות מן הקלאסיקה של המסמכים בפרשנויות שלהם ליצירות אחרות.
תומאס ג'פרסון, הנשיא השלישי של ארצות הברית, ואמריקאים בני זמנו כגון בנג'מין פרנקלין הכירו את הקלאסיקות הסיניות ורחשו להן הערכה, בעיקר על בסיס קשריהם עם הפיזיוקרטים הצרפתים בתקופת מגוריהם בצרפת.
הייתה אף מלומדת אמריקאית שטענה כי המבנה של "ההכרזה הגדולה" דומה לזה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית, וציינה שלא מן הנמנע כי ג'פרסון קרא את תרגומו של גאוביל לקלאסיקה והושפע ממנו, אף אין כל הוכחה להשפעה כזו, או אף יכולת להוכיח אותה.
הספר מעולם לא תורגם לעברית.
"הקלאסיקה הרוסית של VHL" הוא משחק במסגרת העונה הסדירה של ליגת VHL שנערך תחת השמיים הפתוחים.
במהלך ישיבת נציגי ליגת VHL בעונת 2011/12 הוחלט על הקמתה של מסורת "הקלאסיקה הרוסית" — משחק במסגרת העונה הסדירה של ליגת VHL.
הוחלט כי האירוע המרכזי של העונה בליגה ייערך בחוץ באולם פתוח ללא קורת גג.
משחק "הקלאסיקה הרוסית" הראשון נערך ב-17 בפברואר 2012 באצטדיון המרכזי בקרסנויארסק.
המשחק שוחק בין קבוצות סוקול קרסנויארסק ולוקומוטיב ירוסלבל.
כל ההכנסות מהמשחק נתרמו לקרן על מנת לעזור למשפחות הקורבנות של התרסקות המטוס עם שחקני לוקומוטיב.
המשחק נערך לעיני 16,100 צופים והסתיים בניצחון של "לוקומוטיב" בתוצאה 3:2.
שנה תאריך אצטדיון / מגרש מארחת תוצאה אורחת צופים 2012 17 בפברואר האצטדיון המרכזי, קרסנויארסק סוקול
ירוסלבל 16,100 2014 19 בינואר האצטדיון המרכזי, צ'ליאבינסק "צ'למט"
טוליאטי 9,200 2015 14 בפברואר אצטדיון ספוטניק, ניז'ני טאגיל "ספוטניק"
ניז'ני טאגיל 0:4 "אורל הדרומית"
ווסקרסנסק1,831 2018 28 בינואר האצטדיון המרכזי, קורגן "זאורלייה"
הקיקלופ הוא מחזה סאטירי שנכתב על ידי אוריפידס במאה ה-5 לפני הספירה לכבוד פסטיבל דיוניסיה באתונה של אותה שנה.
פסטיבל דיוניסיה היה פסטיבל דתי גדול שנערך באתונה העתיקה לכבוד האל דיוניסוס.
במסגרת הפסטיבל נערכה תחרות מחזות בין המחזאים המרכזיים ביותר באותה שנה.
במאה ה-5 לפני הספירה, אוריפידס הציג את המחזה הסאטירי שלו 'הקיקלופ' בתחרות.
'הקיקלופ' היא דמות מרכזית במיתולוגיה היוונית, ובעיקר בסיפור האודיסאה, שבמהלכו אודיסיאוס חוזר במסע של עשר שנים לאחר מלחמת טרויה לביתו.
המחזה של אוריפידס מציג נקודת הסתכלות שונה מהסיפור המקורי לכאורה, שמסופר באודיסיאה.
אוריפידס שילב בסיפור את הסאטיר שהוא דמות מיתולוגית המורכבת מחצי אדם וחצי תיש, אותה הוא משחרר מידו של הקיקלופ על ידי אודיסיאוס.
בדרכו חזרה מטרויה נקלע אודיסיאוס עם עמיתיו אל מערת הקיקלופ פוליפמוס.
לאחר שהקיקלופ צולה ואוכל צמד יוונים, מחליט אודיסיאוס להשקות את הקיקלופ ביין, ולפגוע בו.
לאחר שאודיסאוס נעלם מהאי, הקיקלופ וסילנוס יושבים לשתות יחד.
כשהקיקלופ משתכר הוא מספר שהוא רואה את האלים וקורא לסילנוס בוגד.
הקיקלופ חוטף את סילנוס למערה שלו, כשהוא יוצר רושם שבכוונתו לבצע בו מעשים בעלי אופי מיני.
הוא ואנשיו שורפים את עינו של הקיקלופ.
הסאטירים (העבדים של הקיקלופ) משתחררים.
כשהגיעו לאי אודיאוס סיפר לקיקלופ ששמו "שום-אדם", כך שכשהקיקלופ צרח מי האחראי לפגיעה בו, היה זה כאילו אומר "שום-אדם לא פגע בי".
אודיסיאוס עושה טעות ומגלה לקיקלופ את שמו האמיתי בעת בריחתו, ככל-הנראה מתוך רצון לפאר את עצמו.
למרות שהצליח לברוח מהקיקלופ, במהלך מסעו בהמשך נתקל אודיסאוס בבעיות רבות הקשורות לפגיעתו בקיקלופ, שכן אביו של הקיקלופ הוא פוסידון אל הים.
אוריפידס, הקיקלופ, הוצאת שוקן – תרגומו של אהרן שבתאי.
מאזן המפגשים בליגה(נכון ל-23 בספטמבר 2021)
"הקלאסיקו הבלארוסי" (בבלארוסית: Белорусское классико) הוא כינויה של היריבות בין שני מועדוני הכדורגל הפופולריים ביותר בבלארוס – באטה בוריסוב ודינמו מינסק.
שתי הקבוצות מהוות את הכוח המוביל בליגה הבלארוסית, והיריבות ביניהן היא אחת המתוחות ביותר בכדורגל בבלארוס, בעיקר מאז 2005.
המשחק הראשון בין הקבוצות התקיים ב-4 במאי 1998 במינסק באצטדיון "אורביט".
המפגש הסתיים בתוצאה 2–0 לטובת דינמו מינסק.
בתולדות המפגשים הקבוצות נפגשו ב-7 אצטדיונים שונים.
"דינמו" אירחה את היריבה באצטדיון אורביט, אצטדיון דינמו, מגרש "דינמו-יוני" ו"אצטדיון טרקטור".
באטה אירחה את דינמו מינסק באצטדיון העירוני בבוריסוב, "אצטדיון טורפדו" (ז'ודינו) ובאצטדיון "בוריסוב ארנה".
הקלאסיקו הראשון בבוריסוב ארנה התקיים ב-15 במאי 2014 ובו צפו 11,509 צופים, במה שהיה לשיא בכמות צופים בתולדות המפגשים.
איגור קריושנקו הוא היחיד שהיה מאמן שתי הקבוצות בזמנים שונים.
מאזן המפגשים הכולל(נכון ל-4 בדצמבר 2021)
דר קלאסיקר , הידוע בפשטות בתור "הקלאסיקו הגרמני", הוא השם שניתן למשחק הכדורגל בין בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן, אשר מאז הקמת הבונדסליגה ב-1963, הם שניים ממועדוני הכדורגל המוצלחים ביותר בכדורגל הגרמני, לאחר שזכו יחד ב-21 מתוך 25 אליפויות הבונדסליגה.
שתי הקבוצות נאבקו ראש בראש על אליפות הבונדסליגה מאז תחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת ונפגשו ביניהן בגמר ליגת האלופות 2013.
עם זאת, אופי היריבות ביניהן הועמד לאחרונה בספק, כאשר רבים מערערים על כך שזהו "הקלאסיקו הגרמני" בשל ההיסטוריה הקצרה יחסית של המפגשים ביניהן, בניגוד להיסטוריה הארוכה של משחקי דרבי רבים אחרים בכדורגל הגרמני, כמו היריבות בין דורטמונד לשאלקה 04 ומשחקי דרבי בהשתתפות באיירן מינכן כמו הדרבי הבווארי והדרבי של מינכן.
מועדוןליגהגביעגביע הליגהסופרקאפגביע אירופיליגת האלופותגביע אופ"אהליגה האירופיתגביע המחזיקותסופרקאפ אירופיהגביע הביניבשתיגביע העולם למועדוניםסך הכלבאיירן מינכן29196851112172בורוסיה דורטמונד840610101021סך הכל372361461213193
הקלאסיקות של הארדנים, הם שלושה מרוצי אופניים חד-יומיים שנערכים באמצע - מחצית שנייה של חודש אפריל בארדנים (בלגיה) ובלימבורג (הולנד).
המרוצים מאופיינים בתווי גבעי הכולל טיפוסים באורך בינוני ואופייני לאזור הארדנים.
שלושת המרוצים הם מרוצים חד־יומיים שנערכים בסמיכות ובשנים האחרונות הם מתרחשים בתוך 8 ימים.
אין תחרות רשמית המחברת בין שלושת המרוצים, אך בעבר הניקוד של שתי התחרויות שבוולוניה חוברו לסוף שבוע אחד שנקרא Week-end ardennais (סוף שבוע ארדני).
מרוץ אמסטל גולד (יום ראשון השלישי של אפריל)
לה פלש ואלון (ביום רביעי שלאחר מכן)
לייז'–בסטון–לייז' (יום ראשון הרביעי של אפריל)
הרוכבים היחידים שהצליחו לנצח בשלושת המרוצים באותה שנה הם האיטלקי דווידה רבלין (Davide Rebellin) בשנת 2004 והבלגי פיליפ ז'ילבר בשנת 2011.
ארבעה רוכבים אחרים זכו בכל שלושת המרוצים במהלך הקריירה שלהם, אבל לא באותה שנה.
אלו הם הבלגי אדי מרקס, הצרפתי ברנאר אינו והאיטלקים דנילו די-לוקה ומיקלה ברטולי.
בטבלה למטה הרוכבים עם מספר הזכיות הגדול ביותר בשלוש התחרויות:
היריבות בין מכבי תל אביב לבין הפועל ירושלים, המכונה הקלאסיקו הישראלי בכדורסל או הסופר קלאסיקו הישראלי בכדורסל, הוא הכינוי ליריבות בין שניים ממועדוני הכדורסל הגדולים בליגת העל בכדורסל: מכבי תל אביב והפועל ירושלים.
משחקים אלה ידועים כחמים במיוחד לאור הטינה בין מחנות האוהדים, ואף בין הנהלות הקבוצות.
היריבות בין המועדונים משתווה רק לדרבי התל אביבי.
היריבות נולדה בין השאר על רקע עירוני בין עיר המטרופולין תל אביב לעיר הבירה ירושלים, וסביב רצונה של הפועל ירושלים לאורך השנים להוות חלופה להגמוניה של מכבי תל אביב, אך הפכה ליריבות של ממש באמצע שנות התשעים, כשהקבוצות הפכו יריבות קבועות כמעט בגמר גביע המדינה.
במשחקים בין הקבוצות קיימים לעיתים קרובות עימותים מילוליים ולעיתים אף פיזיים, והיא התפתחה לאורך שנים רבות.
בין השאר נשמעו לא פעם טענות נגד מכבי תל אביב, לפיהן היא פועלת בצורה לא חוקית כדי לנצח, בעוד אוהדי הפועל ירושלים הואשמו לא פעם באלימות מילולית כלפי ראשי מכבי תל אביב, בעיקר נגד שמעון מזרחי, מוני פנאן (ובנו רגב פנאן) וגיא פניני.
נכון לינואר 2026 נפגשו הקבוצות בכלל המפעלים הרשמיים 205 פעמים, מהם מכבי תל אביב ניצחה ב-158 משחקים (77%, כולל ניצחון טכני ב-2001) בעוד הפועל ירושלים ניצחה ב-47 (23%) מהם.
מאזן המשחקים בגביע המדינה (נכון ל-13 בפברואר 2025)
גביע המדינה היווה את הכר הראשוני עליו פרחה היריבות בין הקבוצות.
בשנת 1996 הייתה הפועל ירושלים הקבוצה הראשונה מאז הפועל תל אביב ב-1969 שהצליחה לנצח את מכבי תל אביב במעמד גמר הגביע.
אותה הסיטואציה חזרה על עצמה גם בשנה שלאחר מכן, וב-1999 היה זה יו"ר הפועל ירושלים, דני קליין, שיצא נגד הנוהג לשחק את משחקי גמר הגביע דווקא באצטדיון יד אליהו, ביתה של מכבי תל אביב, והצליח להביא לשינוי חלקי, כך שבעונות הבאות שוחקו חצאי הגמר באצטדיונים אחרים.
באותה עונה הפסידו הירושלמים בשל "שערוריית שיפוט" לטענתם, במסגרתה נשרקה עברה לזכות עודד קטש ממכבי תל אביב ונגד אייץ' ולדמן מהפועל ירושלים, במקום עברת תוקף לחובתו של קטש.
קטש קלע את שתי זריקות העונשין וניצח את המשחק בנקודה.
בתגובה הגיבו חלק מאוהדי הפועל ירושלים בניסיון לפגוע בשחקני מכבי תל אביב, מה שהוביל להתערבות משטרתית שהסתיימה בפציעתו של קליין, שעלה ליציע על מנת להגן על אוהדים צעירים שהוכו על ידי השוטרים הגם שלא היו מעורבים בקטטה.
במסגרת גביע המדינה נפגשו הקבוצות 19 פעמים.
ב-13 מהמפגשים ניצחה מכבי תל אביב, וב-6 מהם ניצחה הפועל ירושלים.
בעוד שהיריבות החלה לנבוט בגביע המדינה, היא הלכה וצמחה במפגשי הקבוצות במסגרת הליגה.
בסוף עונת 1998/1999 התפוצצה "פרשת הפיצה" במסגרתה התארח סנטר הפועל ירושלים ראדיסאב צ'ורצ'יץ' בביתו של מנהל מכבי תל אביב מוני פנאן שלושה ימים לפני המשחק הראשון בסדרת הגמר בין השתיים.
פרשה זו באה לידי ביטוי גם בנאומו של מאמן הפועל תל אביב, אפי בירנבוים, שנודע כ"נאום שתיקת הכבשים".
בעונת 2001/2002 ירדה הפועל ירושלים במהלך המחצית הראשונה של משחק מול מכבי תל אביב בהיכל הספורט מלחה, כמחאה על כך ששופט הכדורסל סמי בכר סירב לאשר את בקשתו של מאמן הפועל ירושלים יורם חרוש לפסק זמן, ואז הרחיק אותו מהמשחק בשתי עבירות טכניות.
בגמר עונת 2006/2007 התמודדו שתי הקבוצות בגמר על האליפות, כשלקראת סופו הורחק מהמגרש מאיר טפירו בעבירה רביעית וחמישית שנשרקו על ידי סמי בכר, מה שעלה להפועל ירושלים באליפות.
פרשה זו שכונתה בהפועל ירושלים "המשחק שלא היה", העלתה טענות לשחיתות שיפוטית והעצימה עוד יותר את היריבות בין הקבוצות.
מאזן המשחקים בליגה (עונה סדירה) (נכון ל-11 בינואר 2026)
נכון לעונת 2025/26 נפגשו הקבוצות במהלך העונה הסדירה 141 פעמים.
מכבי תל אביב ניצחה ב-111 מתוכן (כולל ניצחון טכני אחד ב-2001), בעוד הפועל ירושלים ניצחה 30 מהמפגשים.
מאזן המשחקים בליגה (פלייאוף) (נכון ל-12 ביוני 2025)
נכון לסיום עונת 2024/25 נפגשו הקבוצות במהלך שלבי ההכרעה של עונות המשחקים (פלייאוף או פיינל פור) 33 פעמים.
מכבי תל אביב ניצחה ב-29 מתוכן, בעוד הפועל ירושלים ניצחה ארבעה מהמפגשים.
מאזן המשחקים בגביע ווינר סל (נכון ל-26 בספטמבר 2025)
טורניר גביע ווינר הפך לאורך השנים למצע נוסף עליו גדלה והתעצמה היריבות, כששתי הקבוצות הפכו ליריבות קבועות, ונפגשו בכמעט מחצית מהגמרים ששוחקו מאז הקמת המפעל (נכון ל-2025 שמונה משחקי גמר מתוך 20 עונות).
מאזן המשחקים בגביע ווינר סל (נכון ל-21 בספטמבר 2025)
הקבוצות נפגשו במסגרת גביע הסופרקאפ הראשון (ונכון ל-2025 היחיד) שנערך לפני תחילת עונת 2025/2026 בעקבות ביטול משחק הגמר בעונה הקודמת.
+עונהשלבתאריךהיכלתוצאה2025גמר21 בספטמבר 2025היכל מנורה מבטחים<center> 84–79 לירושלים
הקיר הוא סרט דוקומנטרי ישראלי, זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2017 בבימויה של מורן איפרגן.
הסרט הוקרן בפסטיבלים נחשבים רבים ברחבי העולם, נרכש להפצה בצרפת ועלה גם להקרנות סדירות בקולנוע לב תל אביב ובסינמטקים השונים ברחבי ישראל.
אישה המפרקת את נישואיה, נמלטת אל עזרת הנשים בכותל המערבי בירושלים ומתעדת משם במשך שנה את המתרחש בחייה האישיים ואת המתרחש במקום.
"הקיר" עוקב אחר תהליך "חורבן הבית" של הבמאית דרך מערכות היחסים הטלפוניות שלה עם הנשים החשובות בחייה- אמא שלה, אחותה הגדולה, וחברתה הטובה.
בו בזמן הסרט מתעד את המתרחש במקום שהוא הסמל הדתי והלאומי החזק בישראל.
מקום אשר עולים אליו לרגל לחגוג ולבכות, ביום ובלילה בימי חול וחג, ומביט בתהליכים הדתיים והלאומיים שעוברים על החברה הישראלית.
דיוקן כפול של מקום ושל אישה.
מפגש בין סאונד לתמונה, בין האישי לציבורי בין אלוהים להיעדרו.
בשפה הקולנועית של הסרט אין קשר ישיר בין התמונה לסאונד.
בעוד ששומעים שיחות של איפרגן ברקע עם אנשים שונים (אמא שלה, אחותה, חברה, אנשים זרים) על המסך רואים צילומים של הכותל המערבי בירושלים שצולמו במשך שנה.
על פי אתר וואלה:"הסרט מיטיב לשלב בין הפרטי והכללי, קודש וחול, ארצי ורוחני, ולהראות כיצד כל אלה מתערבבים זה בזה תמידית, ואינם אלא שני צדדים שונים של אותו מטבע.
בראש ובראשונה, אם כך, מדובר ביצירה קולנועית המשלבת בין עשייה מיומנת ורגישה לאמירה תאורטית עמוקה וחכמה."
על פי אתר ynet:"הקיר מייצר דיאלקטיקה מעניינת בין סאונד ותמונה.
ברובד האחד, אנו חוזים במתרחש בעזרת הנשים בכותל.
דימויים של תשוקה, דבקות, אמונה.
ברובד האחר, זה השמיעתי, אנו מאזינים לשיחות הטלפון שמנהלת איפרגן עם חברתה הטובה, עם אחיותיה, אמה, סבתה המנוחה, וגם שני גברים בחייה – בעלה ובן זוגה לשעבר, פלסטיני."
אורי קליין ב"הארץ":"הקיר": הסרט שפורץ את גבולותיו של הקולנוע התיעודי.
סרטה התיעודי של מורן איפרגן המתרחש סביב היומיום ברחבת הכותל, הוא יצירה מתוחכמת ודקת הומור המראה עד כמה הפרטי הוא פוליטי.
הסרט נבחר להשתתף בכמה וכמה פסטיבלים בינלאומיים:
פסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון, 2017.
מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פרסי אופיר, 2018.
זכה בפסטיבל דוקאביב 2017 לסרט הטוב ביותר.
הקלאסיקו (בספרדית וקטלאנית: El Clásico) הוא השם שניתן למשחקי הכדורסל בין ריאל מדריד ממדריד, בירת ספרד לברצלונה מברצלונה, בירת קטלוניה, שתי הקבוצות העיקריות בכדורסל בספרד.
הקישור הצבאי הפלסטיני הוא גוף ביטחוני הפועל במסגרת הרשות הפלסטינית, שהוקם בשנת 1994 לצורך תיאום אזרחי וביטחוני עם ישראל בנושאים שונים, בהם תנועה, מעבר, פעילויות ביטחוניות ופעילות הומניטרית.
הקישור הצבאי הפלסטיני פועל במסגרת הסכמי התיאום האזרחי והביטחוני שנחתמו בין אש"ף לישראל.
הקלויסטרס (על שם הקלויסטר, אלמנט אדריכלי המצוי במנזרים) הוא אחד מאגפי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הקלויסטרס שוכן בפארק פורט טריון בקצהו הצפוני של מנהטן, על גדת הנהר הדסון בניו יורק.
ג'יימס רורימר שהיה אחד מאנשי המוניומנטים היה אחד ממקימי ויוזמי הקמתו.
המוזיאון מציג אוסף של אמנות ימי הביניים, אולם מרכיב חשוב בתצוגה הוא מבנה המוזיאון עצמו אשר מורכב מכנסייה קטנה ומחמישה מנזרים צרפתיים שהובאו מצרפת לארצות הברית.
המנזרים הם: סנט מישל דל קוקסה, סנט גילם לה דסר, בונפונט אן קומין, טרי אן ביגור ופרויל.
בין המוצגים המפורסמים של המוזיאון הם שבעה שטיחי קיר הולנדיים המציגים את "ציד החד-קרן".
כמו כן מציג המוזיאון את "ספר השעות היפות", ספר שעות מן המאה ה-15.
המוזיאון והפארק סביבו הם תרומה של ג'ון ד.
רוקפלר הבן, אשר רכש את הפארק סביב המוזיאון וכן את הגדה השנייה של הנהר הדסון (אזור הפליסיידס שבניו ג'רזי) על מנת להבטיח שהנוף מהמוזיאון ייראה תמיד נוף של יער בניימי.
הקליק היא להקת גל חדש ישראלית שנוסדה בשנת 1980 בידי דני דותן ואלי אברמוב בתל אביב.
הלהקה שילבה פוסט-פאנק, רוק וגל חדש עם שירים שעוסקים לרוב בסמים, ביקורת חברתית, מוות ועוד.
הלהקה זכתה להצלחה אדירה בזכות סגנונה המוזיקלי הייחודי ושיריה, עד שהתפרקה ב-1983. הלהקה חזרה לפעילות ב-1999 עד 2015. באותה השנה אברמוב מת לאחר מחלה קשה ואילו ב-2006 מת המתופף ז'אן ז'אק גולדברג.
הלהקה הוציאה מספר אלבומי אולפן שזכו להצלחה מסחרית.
ב-2015 הופסקה פעילות הלהקה לאחר יציאת אלבום נוסף, "אני לא בפסקול".
הלהקה נוסדה בשנת 1980 על ידי דני דותן ואלי אברמוב, שני ירושלמים שלהקת הנעורים שלהם, "פולחן דיוניסוס", שרה באנגלית שירים שלא זכו להצלחה ולא הגיעו לאלבום שלם.
"הקליק" נוסדה כלהקת גל חדש ישראלי.
חברי ההרכב היו דני דותן (מילים ושירה), אלי אברמוב (לחנים וגיטרה), עובד אפרת (שפעל בלהקה תחת הכינוי "אובי פפר"; בס), וז'אן ז'אק גולדברג (תופים).
בהרכב השתתף גם עוזי בינדר בגיטרה מובילה.
עימו הלהקה הקליטה גרסה ראשונה לשיר "צלקת קטנה" (שהופיע אחר כך באלבום בגרסה אחרת) אך הוא פוטר מהלהקה לאחר זמן קצר, בטענה שהוא "נגן טוב מדי", ואינו מתאים לצליל המחוספס שאפיין את הלהקה.
ההופעה הראשונה של הקליק הייתה בקולנוע פריז שבתל אביב.
התקליט הראשון של הלהקה, "אמא אני לא רוצה להיגמל", יצא לאור אחרי שנה של הופעות, בשנת 1981. התקליט היה תקליט קונספט בו מוצגים חיי האדם מטרום הלידה שלו עד אחרי המוות באופן עגום ומקאברי.
בשיר "גולם" שר דותן על חינוך האדם והחברה בה הוא חי: "נולדת בטעות וכך אתה חי, וכך אתה תמות, נולדת בטעות של הבחנה בין איכות לבין כמות.
תקעו לך מפתח מאחור בגב, סובבו לימין ולשמאל, נשארת קטן וחסר מטרה, רק המפתח המשיך לגדול".
המסע מסתיים אחרי המוות בשיר "שלד אומלל" ומתחיל את מחזור החיים שוב בשיר "זרע ניוון": "משהו נוזל לכל כיוון, מישהו שופך עוד זרע ניוון".
התקליט לא היה הצלחה כלכלית גדולה אך מכירת אלף חמש מאות העותקים הראשונים שלו סימנו את פריצת המוזיקה האלטרנטיבית בישראל.
"אינקובטור" השיר בעל המילה האחת וקצב המכונה הפך ללהיט.
הופעות הלהקה היו מאופיינות בתיאטרליות, איפור כבד, לק וליפסטיק שחורים.
אנשים הגיעו להופעות לבושים שחור ומאופרים כמו הלהקה וצרחו על דותן: "אתה גולם".
בדצמבר 1981 שחררה הלהקה את הסינגל "חנוכה על 45", ובו מחרוזת שירי חנוכה בקצב הדיסקו, בהשפעת ההרכב הפופולרי באותה עת "".
בשנת 1983, לאחר הצטרפותה של הקלידנית רונה ורד ללהקה, יצא אלבומם השני "עולם צפוף" שכלל בין השאר את הלהיטים: "כל האמת" ("איגו אינטריגו"), "מונדינה", "היי ילדון", "ילדה מפונקת", "אני אבוד" ו"אל תדליקו לי נר".
"היי ילדון" שכתב דותן והלחין אברמוב הוא התייחסות ראשונה להומוסקסואלים במוזיקה הישראלית ("היי ילדון, בוא שנה סגנון.
כאן אתה תרגיש כמו מלכה.
בוא מהר חבל על כל דקה.
היי אתה גברבר נחמד, שב איתי ותן לי יד.
אל תקשיב, למה אומרים על כאלו מין גברים").
התקליט יצא במקביל למלחמת לבנון הראשונה והשיר "אל תדליקו לי נר" קיבל משמעות נוספת כשהפך להיות המנון של חיילים בלבנון.
יוסי זומר ביים לשיר קליפ חדשני עתיר משתתפים.
באותה שנה, הלהקה הופיעה בעיקר בתל אביב במועדון "קולנוע דן", אך גם בירושלים וחיפה.
דותן סבר שמי שרוצה לראות את הלהקה יבוא לתל אביב.
ההופעות זכו להצלחה אך חברי הלהקה סברו כי הם לא זוכים לחשיפה וההכרה להם הם ראויים ללא התפשרות, ושחברי הלהקה לא היו מוכנים להתפשר.
"הקליק" אמנם לא התפרקה, אך עם הזמן העשייה הלכה והתמעטה.
המהפכה המוזיקלית שנשענה על תכנים אנטי-חברתיים נשארה על גבי שני התקליטים שהוציאה הלהקה.
בשנת 1988 התאחדה הלהקה לשלוש הופעות במועדון "זמן אמיתי".
האיחוד נחל הצלחה רבה ותועד על גבי אלבום, אך חברי הלהקה חזרו לעיסוקיהם האחרים.
בשנת 1995 הוציא דותן אלבום סולו בשם "כל האהבות האסורות", תחת חברת התקליטים של "האוזן השלישית".
האלבום נכשל במכירות וניסיון הקידום היה רק קליפ שביימה דליה מבורך, אשתו של דותן.
בשנת 2002 יצאה ללהקה קופסה מהודרת ובה האלבומים: "אמא אני לא רוצה להיגמל" ו"עולם צפוף" וגם אלבום שלישי חדש שכלל את השירים: "ארץ ישראל 2000" ו"הכל מושלם" ועוד שירים נדירים שלא הופיעו עד אז על גבי אלבום.
בשנת 2004 הכריזה הלהקה על סיבוב הופעות איחוד, מופע הבכורה נערך ב"בארבי" בתל אביב בהרכב מלא, ונוספה להרכב הקלידנית יסמין אבן, שמאוחר יותר הפכה לזמרת בזכות עצמה.
ב-28 בדצמבר 2006 נפטר המתופף ז'אן-ז'אק גולדברג, לאחר מאבק של שנתיים במחלת הסרטן.
ב-15 במרץ 2011 פתחה "הקליק" בסיבוב הופעות, כשעלתה להופעה סודית לפני "באזקוקס" הבריטית במועדון הבארבי.
במקביל שחררה מהדורה בת 600 עותקים ממוספרים של הקלטות ארבעה שירים, למעשה ההקלטות האחרונות של ז'אן ז'אק גולדברג עם ההרכב טרם מותו.
השיר הפותח את מופעי "הקליק" בסיבוב זה היה "המסיבה של ישראל" - שיר מחאה כתוב בהומור שחור האופייני ללהקה מאז הקמתה.
את מקומו של ז'אן זאק גולדברג המנוח על התופים תפס עודד פרח, לשעבר מתופף להקת "רעש".
בשנת 2013 יצא הסרט התיעודי "הקליק האחרון", בבימויים והפקתם של דני דותן וזוגתו דליה מבורך.
הסרט מגולל את תולדות הלהקה ומלווה את חבריה במשך מספר שנים, עד האיחוד ב-2011. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובהמשך שודר בערוץ 8 ב-HOT.
ב-1 במרץ 2015 הוציאה הלהקה שיר חדש בשם "אני לא בפסקול", סנונית ראשונה מתוך אלבום אולפן חדש שיצא ביוני 2015.
ב-24 בנובמבר 2015 הלך לעולמו הגיטריסט ומייסד הלהקה אלי אברמוב, לאחר מאבק במחלה קשה.
עם מותו הפסיקה הלהקה את פעילותה.
דני דותן (שירה, כל הרכבי הלהקה)
אלי אברמוב (גיטרה, עד מותו בשנת 2015)
עובד אפרת (בס, כל ההרכבים)
עוזי בינדר (גיטרה, עד שנת 1981)
ז'אן ז'אק גולדברג (תופים, עד מותו בשנת 2006)
עודד פרח (תופים משנת 2006)
אמא אני לא רוצה להיגמל (1981)
הופעה חיה בזמן אמיתי (1988)
הכל מושלם (2002) - הופיע רק במסגרת "הקופסה"
הקופסה - הוצאה מחודשת של שלושת אלבומי הלהקה בצירוף "הכל מושלם" (2002)
הקלטות אחרונות הוא אלבום משיריה של המוזיקאית הישראלית ענבל פרלמוטר, סולנית להקת "המכשפות", המבוסס ברובו על סקיצות שאותן כתבה והלחינה טרם מותה בתאונת דרכים בשנת 1997.
את הסקיצות תכננה פרלמוטר להוציא לאור כאלבום הסולו הראשון שלה אך לא הספיקה להקליטם באולפן באופן מסודר.
לאחר שנהרגה בתאונת דרכים, צצו לבטים בקרב מקורביה אם לפרסם את השירים.
רבים סברו שענבל לא הייתה רוצה לפרסם אותם בגרסה דלה וראשונית כזאת אלא בעיבוד מוצק יותר, אך לבסוף הגיעו להחלטה שיש לפרסם את השירים.
כשנה לאחר התאונה יצא האלבום, שנקרא על שם תוכנו: הקלטותיה האחרונות של פרלמוטר.
מתוך שלושים סקיצות שהיו אמורות להרכיב שלושה אלבומים שונים נבחרו מספר סקיצות.
הן הושבחו בידי מוזיקאים במהלך החודשים הבאים לאחר התאונה, והרכיבו Overdubbing מעליהן.
ב־2011 יצאה מהדורה חדשה, לרגל יום הולדתה ה־40.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי ענבל פרלמוטר, מלבד היכן שמצוין אחרת.
הוקלט במסגרת התוכנית "שיר פרידה" לזכר יצחק רבין בהשתתפות עדי רנרט (פסנתר, קלידים, עיבוד והפקה מוזיקלית), עמוס הדני (גיטרה חשמלית), אילן סאלם (חליל), אלי מגן (קונטרבס) ומאיר ישראל (תופים).
בתוך ערפל (4:28) (מילים וביצוע: יפעת נץ)
לילות בלי מילים (3:22) (ביצוע: אורלי פרל)
יש לך שמש (5:13) (מילים: שמרית אור; לחן: דוד קריבושי, מוטי המר)
(סדר השירים מ"חתול בשק" ועד "זהירות מהמרווח" הוא סדר השירים המקורי שפרלמוטר ייעדה להם בפועל)
ענבל פרלמוטר - שירה, קולות, גיטרות
יעל כהן - תופים, קולות
יפעת נץ - גיטרה בס, קולות
חואן שלמברג - פסנתר וקלידים
אסי לוי, טינקרבל, ניצן זעירא וגליה שוץ - קולות רקע
הקלטה היא תהליך של רישום לאורך זמן של מידע מהסביבה (בדרך-כלל קול או אור) על גבי מדיה מכנית או אלקטרונית, כגון תקליט, סרט מגנטי, או זיכרון מחשב.
את המידע שהוקלט ניתן לאחר-מכן לשחזר, כלומר להשמיע מחדש את הצלילים שהוקלטו או להציג מחדש את רצף התמונות (סרט) שהוקלט.
איכות ההקלטה משקפת את מידת הנאמנות של המידע המוקלט למקור.
המכשיר הראשון לרישום קול הומצא בידי לאון סקוט בשנת 1857. המכשיר, שכונה "פונואוטוגרף", התבסס על ממברנה (קרומית) שרעדה בהתאם לצלילים, והניעה עט; העט רשם קווים על סליל נייר שנגלל תחתיו בו נרשמו התנודות של הצליל.
הרישום חיכה כ-150 שנה עד שהושמע.
לכן הפונואוטוגרף הוא לא טכנולוגיה של הקלטה אלא של רישום קול בלבד.
בשנת 1877 המציא תומאס אלווה אדיסון את הפונוגרף.
המכשיר התבסס על גליל (צילינדר) שהיה מצופה בחומר רך, כגון בדיל או שעווה, שעליו נחרצו חריצים בעזרת חרט.
עומק החריצים שיצר החרט נקבע על-פי לחץ האוויר בסביבה, כלומר, עוצמת הרעש.
ניתן היה להשמיע הקלטות אלה על ידי מחט שעברה על החריצים והגברה, באמצעים מכניים, של רעידות המחט כדי ליצור רעידות באוויר – כלומר, קול.
החסרון העיקרי של הפונוגרף היה הקושי בייצור המוני של הגלילים.
פטנט של אמיל ברלינר משנת 1887 פתר בעיה זו בעזרת מכשיר הגרמופון.
במקום להשתמש בגליל, הקליט הגרמופון חריצים על דיסקה שטוחה ועגולה שבמרכזה חור – התקליט.
התקליטים הראשונים היו עשויים מלכה, וסטנדרט מהירות הסיבוב נקבע על 78 סיבובים לדקה.
והמצאות מאוחרות יותר אפשרו בפטיפון מהירות ניגון של 45, ⅓33 ו-⅔16 סיבובים לדקה, כאשר סיבוב איטי יותר פירושו משך הקלטה ארוך יותר על תקליט באותו הגודל.
החומר ממנו מיוצרים התקליטים הוחלף בתרכובת הפלסטית ויניל.
הקלטה על מדיה מגנטית (תחילה חוט פלדה, ובהמשך סרט מגנטי) הומצאה ב-1898 ועברה שיפורים רבים לאורך השנים.
הרשמקול השימושי הראשון שהתבסס על סרט מגנטי הוצג ב-1935 על ידי החברות הגרמניות: חברת AEG יצרנית המכשיר וחברת BASF יצרנית הסרט המגנטי.
תוך כדי מלחמת העולם השנייה שיפרו הגרמנים את מכשירי ההקלטה ואת הסרט המגנטי שהפכו לטכנולוגיה צבאית, טכנולוגיה זו לא הייתה ידועה במדינות שהשתייכו לבעלות הברית.
עם סיום המלחמה נלקחו שני מכשירי הקלטה וסרט מגנטי באורך 1,000 מטר (רוחב הסרט היה 6.5 מילימטר) מרדיו פרנקפורט והועברו כשלל מלחמה מגרמניה לארצות הברית.
המכשירים נבדקו וכבר בשנת 1947 החלו לייצר מכשירי הקלטה וסרטי הקלטה (ברוחב של 6.3 מילימטר) בארצות הברית.
קלטת השמע, שהייתה בשימוש נרחב עד לסוף המאה ה-20, התבססה על שיפורים שונים של טכנולוגיה זו.
בחג המולד של שנת 1932 השתמש ה-BBC לראשונה בהקלטה על מדיה מגנטית – סרט פלדה דק (0.08 מילימטר) ושטוח, ברוחב 3 מילימטר.
כדי לקבל איכות צליל ראויה, היה על הסרט לחלוף במהירות של 90 מטר בדקה מתחת לראשי ההקלטה וההשמעה של המכשיר; כלומר, תוכנית שנמשכה חצי שעה דרשה סליל סרט באורך של קרוב ל-3 קילומטרים.
משקלו של סליל שלם היה 25 ק"ג.
קלטת שֶמע היא מארז מלבני עשוי פלסטיק שבתוכו סרט מגנטי, המשמשת להקלטה או להשמעת קול באמצעות רשמקול קלטות.
את קלטת השמע הציגה חברת פיליפס בשנת 1963 כמדיום להקלטה ולהשמעה של מלל ולשימוש כדיקטפון.
עקב הנוחות בשימוש וממדיה הקטנים החלו להשתמש בקלטת להקלטה ולהשמעת מוזיקה.
השימוש הנרחב בקלטת זו החל בסביבות שנת 1968 והתרחב עם השנים.
דחיפה חזקה בשימוש הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שחברת סוני הציגה ב-1979 את הווקמן לקלטות (Sony Walkman) – מכשיר השמעה קטן כמעט בגודל של קלטת עם אוזניות שאפשר לשמוע מוזיקה בכל מקום.
היצירה היא מעמודי התווך של הספרות המודרנית, בזכות האופן שבו היא משלבת עלילה אנושית מורכבת עם מסות פילוסופיות על קיום, חופש וגורל.
העלילה מתרחשת החל מ־1968 בפראג, וממשיכה בז'נבה ובציריך שבשווייץ, ובמקומות נוספים בצ'כיה ובעולם.
הרומן מתאר את קשיי החיים של העם הצ'כי ושל אינטלקטואלים בצ'כיה תחת השלטון הסובייטי, לפני ואחרי האביב של פראג והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, תוך השוואת חיים אלה לחייו יוצאי הדופן של גיבור הסיפור, טומאש, לקלות החיים ולאדישות של השווייצרים, ולחיי השמאל תומך הקומוניזם בצרפת.