tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר יסילדור כרת את הטבעת מידו של סאורון, היא הייתה לוהטת וכתובתה הייתה גלויה; הוא העתיק אותה על קלף לפני שנעלמה.
גנדלף למד על הכתובת הסודית מתיאורו של יסילדור, ועל מנת להוכיח שטבעתו של פרודו היא אכן הטבעת האחת, השליך אותה גנדלף אל האש שבאח ביתו של פרודו.
גנדלף אמנם נמנע מלהקריא את הכתובת כלשונה בביתו של פרודו, ובמקום זאת תרגם אותה עבורו ללשון המערב.
אך במהלך מועצת אלרונד הקריא גנדלף את הכתובת בלשון השחורה, והדבר הפחיד את הנוכחים:
לאחר חישול הטבעת, פתח סאורון במלחמה נגד העלפים.
הוא החריב את ממלכת ארגיון והרג את קלברימבור, יוצר שלוש טבעות העלפים.
מלך נומנור, טאר-מינאסטיר, שלח צי עצום לארץ התיכונה, ובעזרתו השמיד גיל-גלד את צבאו של סאורון והכריח אותו לסגת אל מורדור.
לימים, אר-פרזון, מלך נומנור האחרון והחזק מכולם, נחת באומבר בראש צבא אדיר, וגרם לצבאותיו של סאורון להימלט.
סאורון נלקח בשבי והובא לנומנור.
טולקין כתב במכתב משנת 1958 כי הכניעה הייתה גם "מרצון וגם ערמומית", כדי שיוכל לחדור לנומנור.
סאורון ניצל את פחדם של הנומנורים מהמוות כדי להסית אותם נגד הולר, להוליכם שולל ולעודד אותם לסגוד לאדונו, מורגות', אותו כינה בשמו המקורי, מלקור — תוך הקרבת בני אדם כקורבנות.
במפלת נומנור, נהרס גופו של סאורון, אך רוחו שבה לארץ התיכונה, ושוב נשאה את הטבעת האחת במלחמה מחודשת נגד הברית האחרונה של העלפים ובני האדם.
טולקין כתב: "אין כל קושי לדמיין שרוחו נשאה עמה את הטבעת האחת, שעליה נשען עתה רובה של שליטתו במוחותיהם של אחרים."
בקרב הסופי של הברית האחרונה, גיל-גלד ואלנדיל השמידו את גופו של סאורון, אך שילמו על כך בחייהם.
בנו של אלנדיל, יסילדור, כרת את הטבעת מידו של סאורון למרגלות הר האבדון.
למרות שנועץ בו להשמיד את הטבעת, יסילדור נכנע לכוחה ושמר אותה "ככופר על מות אבי ואחי".
מאחר שהטבעת לא הושמדה, רוחו של סאורון שרדה, אף שלא הצליחה ללבוש צורה גופנית במשך כאלף שנה.
כמה שנים לאחר מכן, יסילדור הותקף במארב של אורקים ליד נהר אנדווין בסמוך לשדות הסיפנים.
הוא ענד את הטבעת כדי להיעלם, אך היא בגדה בו והחליקה מאצבעו כאשר שחה – וכך הפך לגלוי לעיני האורקים, אשר הרגו אותו.
בשל כך, כונתה הטבעת במסורת הגונדורית בשם "רועץ יסילדור".
הטבעת נותרה חבויה בקרקעית הנהר במשך כאלפיים וחמש מאות שנה, עד שנמצאה בידי הוביט מן הסטור בשם דיאגול, בזמן מסע דיג.
קרובו וחברו סמאגול, שדג עמו, נשבה מיד בקסם הטבעת ודרש אותה כ"מתנת יום הולדת"; כשדיאגול סירב, חנק אותו סמאגול ולקח את הטבעת לעצמו.
השפעת הטבעת שיבשה את גופו ונפשו, והוא הפך ליצור נתעב המלעלע בלשונו ועל כך כונה בתואר - גולום.
הטבעת עודדה אותו להסתתר במערה תחת הרי האובך, סמוך ליער-אופל, שם החל סאורון להתעורר מחדש.
גולום חי במערה קרוב ל־500 שנה, וצד אורקים בעזרת הטבעת.
לבסוף, נטשה אותו הטבעת — בידיעה כי לעולם לא תעזוב את המקום כל עוד היא בידיו — ונמצאה על ידי ההוביט בילבו בגינס.
גולום עזב את הרי הערפל בחיפוש אחר הטבעת.
הוא נמשך אל מורדור, שם נלכד ונחקר בעינויים.
סאורון למד ממנו כי הטבעת נמצאה ונמצאת בידיו של מישהו בשם "באגינס", בארץ בשם "הפלך".
בינתיים — עשרות שנים לאחר מכן — הטבעת החלה להכביד על בילבו בגינס, והותירה אותו בתחושת "מתוח ודק מדי, מרודד".
לפיכך החליט לעזוב את הפלך ולהעביר את הטבעת לפרודו בגינס, בן חסותו.
עם הזמן, החל בילבו להיכנע אט אט לכוחה של הטבעת, ואף החל לקרוא לה "האוצר שלי" — באותו הכינוי שגם גולום לפניו קרא לה; גנדלף נאלץ לדבר אליו בתקיפות כדי לשכנעו לוותר עליה – ובכך היה בילבו לנושא הטבעת הראשון שהצליח לוותר עליה מרצונו.
באותה עת, סאורון כבר שב לרוב כוחו, והצריח האפל במורדור נבנה מחדש.
גולום, ששוחרר ממורדור, נלכד בידי ארגורן.
גנדלף למד ממנו שסאורון יודע היכן נמצאת הטבעת.
כדי למנוע ממנו להשיגה, יוצאים פרודו ושמונה מלווים מריבנדל בדרכם למורדור, במטרה להשמיד את הטבעת באש הר הגזירה.
במהלך המסע, נפל פרודו בהדרגה תחת השפעתה של הטבעת.
כאשר גילו הוא ושותפו סם גמג'י כי גולום עוקב אחריהם, הצליחו "לאלף" אותו שישמש להם כמדריך.
פרודו חש חמלה כלפי גולום, והאחרון – בתגובה לאדיבותו של פרודו – ניסה לעמוד בהבטחתו.
אך לבסוף, גולום שב ונכנע לפיתוי הטבעת ובגד בפרודו, כאשר מסר אותו לידי העכבישה שילוֹבּ.
משחשב שפרודו מת, לקח סאם את הטבעת ונשא אותה לזמן קצר – חוויה שהמחישה את פיתוי הכוח שבה.
סאם הצליח לחלץ את פרודו ממבצר האורקים במגדל קירית אונגול.
השניים, מלוּוים בגולום, הגיעו אל הר הגזירה.
בפסגת ההר, גבר כוחה של הטבעת על פרודו – והוא תבע אותה לעצמו כמו שעשה יסילדור 3000 שנה לפניו.
ברגע זה, גולום נשך את אצבעו של פרודו ולקח את הטבעת – אך תוך כדי שמחה לאיד, מעד ונפל אל האש הלוהטת יחד עמה.
כך הושמדו הטבעת האחת וכוחו של סאורון, שרוחו נותרה כצל חסר ממשות שלא יוכל עוד להשפיע על הארץ התיכונה, ובכך הקיץ הקץ על מלחמת הטבעת.
כוחה העיקרי של הטבעת האחת היה שליטה בשאר טבעות הכוח ושליטה ברצונם של נושאיהן.
בנוסף, היא העניקה לנושאה יכולת לכפות את רצונו על יצורים אחרים, בין אם נשאו טבעות ובין אם לא, אך זאת בהתאם למידת כוחו הטבעי של המשתמש.
באותה מידה, היא העצימה כל כוח מולד שהיה ברשות נושאה.
אדם בן-תמותה העונד את הטבעת הפך לבלתי-נראה כמעט לחלוטין, למעט צל דק ורוטט באור שמש חזק, אלא אם צפו בו ישויות היכולות לחוש את העולם הבלתי-גשמי.
עם זאת, כאשר סם גמג'י נשא את הטבעת בגבול מורדור, "לא חש כלל שהוא בלתי-נראה, אלא להפך – נראה לו שהוא גלוי באופן נורא ומיוחד; והוא ידע כי במקום כלשהו עין מחפשת אותו".
בתקופה הקצרה שבה נשא את הטבעת, היה סם מסוגל להבין את השפה השחורה שבפי האורקים במורדור.
הטבעת האריכה את חייו של נושא בן-תמותה ללא הגבלת זמן, ומנעה את הזדקנותו הטבעית.
גנדלף הסביר כי היא אינה מעניקה חיים חדשים, אלא משמרת את החיים הקיימים עד שאלה הופכים לנטל כבד מנשוא.
הטבעת לא הגנה על נושאה מפני מוות: גולום מצא את מותו בהר הגזירה, וגופו ה"נאה" של סאורון הושמד עם חורבנה של נומנור – אף כי לא ברור אם נשא את הטבעת באותה עת.
כששבה רוחו של סאורון למורדור, הוא שב ואחז בטבעת.
כמו תשע הטבעות, גם הטבעת האחת השחיתה פיזית את בני-התמותה שנשאו אותה, והפכה אותם בסופו של דבר לרפאי טבעת.
הוביטים היו עמידים יותר לכך מאשר בני-אדם: גולום, שהחזיק בטבעת במשך 500 שנה, לא הפך לרפא־טבעת משום שענד אותה לעיתים רחוקות בלבד.
למעט טום בומבדיל, איש לא נראה כחסין לחלוטין להשפעתה המשחיתה של הטבעת – אפילו דמויות עוצמתיות כמו גנדלף וגלדריאל, שסירבו לשאת אותה מתוך ידיעה שיהפכו לדומות לסאורון.
בתחומי מורדור, שם נוצקה, גבר כוחה של הטבעת באופן ניכר, עד כי גם בלא לענוד אותה יכול היה הנושא לשאוב מכוחה ולשוות לעצמו הילה של אימה.
כאשר סם פגש אורק במגדל קירית אונגול בעודו אוחז בטבעת, נדמה בעיני האורק כלוחם רב-עוצמה עטוי בצללים, "האוחז באיום אלמוני של כוח ואבדון".
במעמקי הר האבדון, כאשר הותקפו פרודו וסם בידי גולום, אחז פרודו בטבעת ונראה "כדמות עטוית לבן...
האוחזת בגלגל אש", ואמר לגולום בקול פיקודי: "אם תיגע בי שוב לעולם, תושלך בעצמך אל אש האבדון" – נבואה שהתגשמה כעבור רגעים ספורים.
היות שהטבעת הכילה חלק ניכר מכוחו של סאורון, הייתה לה תבונה זדונית משלה.
בהיותה מנותקת מסאורון, חתרה הטבעת לשוב אליו, אם על-ידי דחיפת נושאה לטעון עליה בעלות, ואם על-ידי נטישתו.
שליטה מלאה בכוחות הטבעת דרשה תודעה מאומנת, רצון עז, וכוח טבעי רב.
בעלי תודעה חלשה – כגון הוביטים ובני-אדם פשוטים – הפיקו ממנה מעט, ואף לא היו מסוגלים למצות את מלוא פוטנציאל כוחה.
גם בעלי כוח ועצמה היו זקוקים לזמן כדי להכשיר את עצמם לשימוש בה במידה שתאפשר להם להפיל את סאורון.
הטבעת לא הקנתה לנושאה כל-יכולת.
שלוש פעמים נוצח סאורון בעודו נושא את הטבעת: תחילה בידי גיל-גלד במלחמת סאורון והעלפים, לאחר מכן בידי אר-פרזון מלך נומנור, אשר עוצמתו ריתקה את חיילי סאורון עד שנטשו אותו, ולבסוף בתבוסתו האישית בידי גיל-גלד ואלנדיל בסוף העידן השני.
טולקין מציין, בפיו של אלרונד, שתבוסה כזו לא הייתה אפשרית בשלהי העידן השלישי, כאשר כוחם של העמים החופשיים דעך, והעלפים עזבו את הארץ התיכונה; ממלכות הנומנורים דעכו או חרבו, ובעלות ברית היו מועטות.
שלושה מנושאי הטבעת נותרו בחיים לאחר השמדתה: ההוביטים בילבו בגינס, פרודו בגינס וסם גמג'י.
בילבו, שנשא את הטבעת למשך הזמן הארוך ביותר, זכה לאריכות ימים חריגה.
פרודו נותר מצולק פיזית ונפשית מהתלאות שעבר במסעו, בעוד שסם, שנשא את הטבעת לפרק זמן קצר בלבד, הושפע ממנה במידה המועטה ביותר.
מתוך הערכה לניסיונותיהם של בילבו ופרודו, התירו להם הולאר להפליג אל ממלכתם, ממלכת אמן שממערב לים, יחד עם גלדריאל, אלרונד וגנדלף.
על פי המסופר, גם סאם זכה להפליג לשם לאחר שחי שנים רבות בפלך והקים משפחה גדולה.
טולקין הדגיש כי שהותם של בני-התמותה ב"ארץ שאינה גוועת" לא הייתה נצחית – בבוא העת, גם הם מתו ויצאו ממעגל העולם.
הטבעת החלה כרכיב עלילתי ("מקדמת־עלילה"), ולא כנושא מרכזי.
בספר ההוביט מסופר כי בילבו מצא את הטבעת לאחר שתעה במנהרות סמוך למאורתו של גולום.
במהדורה הראשונה, הציע גולום למסור לבילבו את הטבעת כפרס על ניצחונו במשחק החידות.
בעת שכתב טולקין את שר הטבעות, הבין כי אחיזתה של הטבעת בגולום לעולם לא תאפשר לו לוותר עליה מרצון.
לכן שינה את ההוביט: במהדורה השנייה, לאחר שהפסיד את משחק החידות לבילבו, הלך גולום להביא את "החמודה" שלו כדי לסייע לו להרוג ולאכול את בילבו, אך גילה כי הטבעת איננה.
חידתו/שאלתו האחרונה של בילבו – "מה יש לי בכיס?" – הובילה את גולום לנחש נכונה כי בילבו מצא את הטבעת.
גולום רדף אחריו במערות, מבלי לדעת שבילבו גילה את כוח ההיעלמות של הטבעת ועקב אחריו עד לפתח המערה.
בילבו נמלט מגולום ומהגובלינים תוך שהוא נותר בלתי־נראה, אך בחר שלא לספר לגנדלף ולגמדים שהטבעת היא שהפכה אותו לבלתי־נראה.
תחת זאת סיפר גרסה התואמת את המהדורה הראשונה, לפיה גולום העניק לו את הטבעת והראה לו את הדרך החוצה.
גנדלף חשד מיד בטבעת, ובהמשך אילץ את בילבו לספר את האמת.
חוקרים הצביעו על מקורות שונים – חלקם סבירים יותר וחלקם פחות – ששימשו השראה או לפחות הקבלה ל"טבעת האחת", תוך הכרה בכך שטולקין עשוי היה לשאוב ממספר מקורות במקביל, ואף פעל במודע לעדכן מיתוסים עתיקים.
שימושו של טולקין במוטיב הטבעת הושפע מן המיתולוגיה הנורדית.
בהיותו תלמיד ב־King Edward's School שבברמינגהאם, קרא ותירגם בזמנו הפנוי טקסטים בנורדית עתיקה.
אחד מהטקסטים הנורדיים הראשונים אליו נחשף היה סאגת וולסונגה (Völsunga saga).
בתקופת לימודיו קרא את התרגום האנגלי היחיד שהיה בנמצא אז, משנת 1870, מאת ויליאם מוריס – איש תנועת האומנויות והאומנויות הוויקטוריאנית, והחוקר האיסלנדי אייריקור מגנוסון.
סאגה זו והאפוס הגרמני התיכון שירת הניבלונגים היו יצירות בנות־תקופה שעשו שימוש באותם מקורות קדומים.
שתיהן שימשו חלק מן הבסיס לסדרת האופרות של ריכרד וגנר, טבעת הניבלונג, שבה מופיעות במיוחד טבעת זהב קסומה ומקוללת וחרב שבורה שחושלה מחדש.
בסאגת וולסונגה, פריטים אלה מכונים בהתאמה "אנדווראנאוט" (Andvaranaut) ו"גראם" (Gram), והם מקבילים במידה רבה ל"טבעת האחת" ולחרב נַרְסִיל (שחושלה מחדש כאנדוריל).
טולקין דחה את השוואות המבקרים לוגנר, ואמר למו"ל שלו: "שתיהן היו עגולות, וכאן מסתיים הדמיון".
יש מבקרים הסבורים כי יצירתו של טולקין לוותה בהשפעה כה עמוקה מווגנר עד כי היא מצויה בצלו.
אחרים, כדוגמת גלוריאנה סנט קלייר, מייחסים את הדמיון לכך שטולקין ווגנר יצרו שניהם יצירות שהתבססו על אותם מקורות במיתולוגיה הנורדית.
טום שיפי וחוקרים נוספים מחזיקים בעמדה ביניים, שלפיה שני היוצרים אמנם השתמשו באותם מקורות, אך טולקין חב חלק מן הפיתוחים, התובנות והשימושים האמנותיים הראשוניים שהופיעו אצל וגנר, וביקש לשכללם.
בשנת 1928 נערכה חפירה ארכאולוגית במקדש פולחני־מסתורי, המוקדש לאל הקלטי נודנס, המצוי בפארק לידניי שבגלוסטרשייר ומתוארך למאה הרביעית לספירה.
הארכאולוג סר מורטימר וילר ביקש מטולקין לחקור כתובת בלטינית שהתגלתה באתר, ובה אזכור לגנבת טבעת וקללה שהושתה על הגנב:
סילביאנוס איבד טבעת והקדיש מחצית [ערכה] לנודנס.
בקרב אלה המכונים סניקיאנוס, אל תתיר בריאות עד אשר יביאה למקדש נודנס."
הקללה נקשרה לרוב ל"טבעת של סילביאנוס" – טבעת זהב רומית מן המאה הרביעית לערך, שנמצאה סמוך לעיר הרומית לשעבר סילצ'סטר, ועליה כתובת בשם סניקיאנוס.
השם האנגלו־סקסי של המקום היה גבעת הגמד (Dwarf's Hill), וב־1932 קשר טולקין את האל נודנס לדמות ההירואית האירית נואדה ארגטלם (Nuada Airgetlám – "נואדה יד־הכסף").
שיפי ראה בכך "השפעה מכרעת" על עיצוב עולמו של טולקין, בהיותה משלבת אל־גיבור, טבעת, גמדים ויד כסופה.
טולקין מצוין כי לפירי המכרות ב"גבעת הגמד" מראה "הוביטי", וכי טולקין גילה עניין רב בפולקלור המקומי בביקורו שם; היא מצטטת את הלן ארמסטרונג, שהציעה כי המקום עשוי היה לשמש השראה ל"קלברימבור ולממלכות הנופלות מוריה וארגיון".
באוורס מציין כי שמו של קלברימבור, האלף־אומן שזייף את טבעות־העלפים, פירושו בסינדרין "יד־כסף".
הקבלות ל"טבעת גיגס" ב"המדינה" לאפלטון
מקור שטולקין "עשוי היה לשאוב ממנו" – אף שאין לכך ראיות – הוא החיבור הפילוסופי "המדינה" מאת אפלטון.
בספר השני מסופר על טבעתו של גיגס, שהעניקה לבעליה את כוח ההיעלמות.
בכך היא יצרה דילמה מוסרית, שאפשרה לאנשים לבצע עוולות מבלי לחשוש שייתפסו.
בניגוד לכך, טבעתו של טולקין מפעילה כוח מרושע פעיל ההורס את המוסריות של הלובש אותה.
חוקר מדעי הרוח פרדריק א.
דה ארמאס מציין הקבלות בין טבעת אפלטון לטבעת טולקין, ומציע כי הן בילבו והן גיגס, שירדו למעמקים חשוכים כדי למצוא אוצר חבוי, ייתכן ש"עברו קטאבסיס" – מסע נפשי אל עולם השאול.
דה ארמאס בין טבעת אפלטון לטבעת טולקיןמרכיב עלילתיהרפובליקה של אפלטון"הארץ התיכונה" של טולקיןכוח הטבעתהפיכה לבלתי־נראההפיכה לבלתי־נראה, והשחתת נושא הטבעתגילויגיגס מוצא את הטבעת בתהום עמוקהבילבו מוצא את הטבעת במערה עמוקהשימוש ראשוןגיגס מפתה את המלכה,
הורג את המלך, והופך למלך לידיהבילבו עונד את הטבעת "במקרה", ומופתע שגולום אינו רואה אותותוצאה מוסריתכישלון מוחלטבילבו יוצא מהחוויה מחוזק
חוקר טולקין אריק כץ, מבלי לטעון כי טולקין הכיר את סיפור טבעת גיגס, כותב ש"אפלטון טוען כי השחתה [מוסרית] שכזו תתרחש, ואילו טולקין מראה לנו השחתה זו דרך מחשבותיהם ומעשיהם של דמויותיו".
לדעת כץ, אפלטון מנסה להפריך את ה"מסקנה הצינית" שלפיה חיי מוסר נבחרים רק בידי החלשים; גלוקון סבור שאנשים הם "טובים" רק משום שהם מניחים שייתפסו אם לא יהיו כאלה.
אפלטון טוען שחיים בלתי־מוסריים אינם טובים, שכן הם משחיתים את נפש האדם.
לכן, לפי כץ, אדם מוסרי הוא שליו ומאושר, ולא יעשה שימוש בטבעת כוח.
כץ מסכם כי תשובתו של טולקין לשאלת אפלטון "מדוע להיות מוסרי?" היא "להיות עצמך".
טולקין הצהיר כי שר הטבעות איננו אלגוריה צעד־אחר־צעד, ובפרט אינו אלגוריה לאירועים פוליטיים בני זמנו, כגון מלחמת העולם השנייה.
במקביל הוא הבחין בין "ישימות", אשר "מצויה בחירות הקורא", לבין "אלגוריה", המצויה ב"שליטה המכוונת של המחבר".
הוא טען כי אילו מלחמת העולם השנייה הייתה השראה או מנחה את פיתוח האגדה כאלגוריה, אזי גורלה של הטבעת ושל הארץ התיכונה היה שונה לחלוטין.
ניתוחו של טולקין כיצד הייתה נראית "הטבעת האחת" במסגרת אלגוריה
רכיב עלילתישר הטבעותאלגוריה במבואהטבעתמושמדתנתפסת ומשמשת נגד סאורוןסאורוןמושמדמשועבדברד־דורמושמדתנכבשתסרומןנכשל בהשגת הטבעת, נהרגהולך למורדור; תוך כדי הבלבול והבגידה לומד לזייף טבעת משלו, ומכריז מלחמה על שליט הארץ התיכונה החדשתוצאהשלום, השבת הסדר לפלךמלחמה, ההוביטים משועבדים ומושמדים
החוקר טום שיפי מציין כי היבט אחד של ישימות זו, אשר נדיר שזוכה לתשומת לב מצד הקוראים, הוא שטולקין בחר תאריכים בעלי משמעות סמלית בנצרות למסע השמדת הטבעת: הוא החל בריוונדל ב־25 בדצמבר, תאריך חג המולד, והסתיים בהר האבדון ב־25 במרץ, תאריך אנגלו־סקסי מסורתי לצליבת ישו.
החוקר בריאן רוזברי ציין כי שר הטבעות משלב סדרה איטית ותיאורים מפורטים של סצנות וטבלואים המציגים את הארץ התיכונה, עם קו־עלילה מאחד בדמות המסע להשמדת הטבעת.
יש להשמיד את הטבעת כדי להציל את הארץ התיכונה מהשמדה או שליטה בידי סאורון.
היצירה בונה את הארץ התיכונה כמקום שהקוראים לומדים לאהוב, מציגה את האיום הקיומי הנשקף לה, ועם השמדת הטבעת מספקת את ה"אאוקטסטרופה" – סוף טוב ומפתיע.
רוזברי טען כי היצירה בנויה באופן הדוק מאוד, כאשר התיאורים המפורטים וקו העלילה סביב הטבעת משתלבים באופן מדויק.
הטבעת מעניקה כוח לעונד אותה, ומושחתת בהדרגה את תודעתו לרשע.
החוקר טום שיפי מיישם על הטבעת את אמרתו המפורסמת של לורד אקטון משנת 1887: "כוח משחית, וכוח מוחלט משחית באופן מוחלט.
אנשים גדולים הם כמעט תמיד אנשים רעים".
הוא מציין שזוהי תפיסה מודרנית מובהקת, ושסופרים מודרניים נוספים – כגון ג'ורג' אורוול בחוות החיות, ויליאם גולדינג בבעל זבוב, וט.
וייט במלך ארתור – עסקו גם הם בהשפעה המשחיתה של הכוח.
כאשר המבקר קולין מנלאב תיאר את יחסו של טולקין לכוח כבלתי עקבי, בטענה שהטבעת – שאמורה להיות משחיתה באופן מוחץ – נמסרה בקלות יחסית בידי סם ובילבו, ולא השפיעה רבות על ארגורן, לגולס וגימלי, השיב שיפי "במילה אחת" כי ההסבר פשוט: הטבעת ממכרת, והשפעתה גוברת עם משך החשיפה לה.
חוקרים נוספים מסכימים לגבי אופייה הממכר.
בעיבוד הרדיופוני של ה־BBC לשר הטבעות משנת 1981, שיננו הנאזגול את כתובת הטבעת; האפקטים הקוליים של סדנת הסינתזה של ה־BBC עבור הנאזגול והשפה השחורה של מורדור תוארו כ"סיוטיים".
בטרילוגיית הסרטים של פיטר ג'קסון שר הטבעות, מוצג העונד את הטבעת כנע דרך עולם צללים בו הכל מעוות.
השפעת הטבעת על בילבו ופרודו מוצגת כאובססיה, שניתן להשוותה להתמכרות לסמים; אנדי סרקיס, שגילם את גולום, ציין כי התמכרות לסמים שימשה לו השראה בבניית הדמות.
הטבעת עצמה לסרטים עוצבה ונוצרה בידי סדנת Jens Hansen Gold & Silversmith בנלסון, ניו זילנד, על בסיס טבעת נישואין פשוטה.
אתר Polygon הדגיש כי "הסדנה ייצרה כ־40 טבעות שונות עבור הסרטים.
היקרות ביותר היו 'טבעות הגיבור' מזהב מלא 18 קראט, במידה 10 לידו של פרודו ו־11 לשרשרת.
כדי לחסוך בעלויות – אך לא בזמן – השתמשה הסדנה ברוב הטבעות בכסף מצופה זהב.
עבור מעריצים רבים, הטבעת ששימשה בצילומי תקריב – כמו הסצנה בה הטבעת מחליקה מידו של פרודו כדי לפתות את בורומיר בשלג בקרהדרס, או כשהמשתתפים במועצת אלרונד נראים משתקפים על פניה – היא 'טבעת הגיבור' האמיתית.
כדי ללכוד את הברק של הטבעת בהגדרה גבוהה, היה האביזר בגודל של שמונה אינצ'ים – גדול מדי אפילו לכלי העבודה של הנסן.
במקום זאת, בית מלאכה מקומי ייצר וליטש את הצורה, ולאחר מכן ציפתה אותה הסדנה".
משחק תפקידים שולחני המבוסס על הארץ התיכונה, בשם The One Ring, הופק על ידי חברת Cubicle 7; מהדורה חדשה מתוכננת החל מ־2020 בשיתוף פעולה בין Sophisticated Games ל־Free League Publishing.
קלפים המייצגים את "טבעת האחת" נכללו במהדורה מיוחדת של משחק הקלפים Magic: The Gathering בנושא שר הטבעות, שבה הודפס עותק אחד בלבד עם איור ייחודי וכתובת בטנגוואר.
עותק זה נרכש בידי הזמר פוסט מלון בסכום של 2 מיליון דולר, מה שהפך אותו לאחד מקלפי ה־CCG היקרים בהיסטוריה.
הטבעת הגדולה היא מבנה עץ טבעתי מונומנטלי, הניצב בעיר אוסקה שביפן, במסגרת מתחם תערוכת אקספו 2025. בקוטר של כ-700 מטר, בגובה של כ-20 מטר, ברוחב של 30 מטר ובשטח כולל של 61,035 מטר רבוע הוא מבנה העץ הגדול ביותר שנבנה אי פעם בעולם.
הטבעת הגדולה הוקמה לקראת תערוכת אקספו 2025 באוסקה.
היא ממוקמת על גבי האי המלאכותי יומשימה שבמפרץ אוסקה ומקיפה את כל שטח התצוגה של התערוכה.
חלק מן הטבעת ממוקם על פני שטח מים.
הטבעת הגדולה נבנתה כולה מקורות עץ רחבות המשולבות זו בזו, בטכניקת בנייה יפנית מסורתית, ביחד עם שיטות בנייה מודרניות.
מקורו של כ-70% מן העץ ששימש לבניית המבנה הוא ביפן, בעיקר ארז וברוש, והיתר אורן סקוטי.
המבנה מיועד על פי יוצריו לספק מסר של אחדות בין כל 150 המדינות שהשתתפו בתערוכה.
הוא גם מיועד לספק למבקרים בתערוכה מחסה מפני אור השמש, גשם ורוח.
בנוסף, הקמת המבנה נועדה לתמרץ בנייה בעץ ביפן.
גג המבנה גבוה בעברו החיצוני (20 מטר) ונמוך יותר בעברו הפנימי.
ממוקם עליו מסלול היקפי דו מפלסי להולכי רגל באורך כולל של כשני קילומטרים, וכן נטועים עליו שטחי גינה.
מעליות ממפלס הקרקע מובילות את המבקרים אל גג המבנה.
מן הגג נשקף בפני המבקרים נוף של מפרץ אוסקה, של העיר ושל שטח התערוכה.
המבנה תוכנן על ידי פירמת האדריכלות היפנית של האדריכל סואו פוג'ימוטו .
הקמת מבנה העץ הסתיימה בחודש אוגוסט 2024.
תערוכת אקספו 2025 התקיימה באוסקה בחודשים אפריל עד אוקטובר 2025. דיונים מתנהלים בנוגע לשאלה אם לשמר לאחר תום התערוכה את מבנה הטבעת הגדולה או חלק ממנו, נוכח העלות הגבוהה הצפויה של תחזוקתו, והאם להשתמש מחדש למטרות אחרות בעץ ששימש לבנייה.
הטוב, הרע והמכוער (באיטלקית: Il buono, il brutto, il cattivo, באנגלית: The Good, the Bad and the Ugly) הוא מערבון ספגטי קלאסי, השלישי בטרילוגיה "האיש ללא שם" שביים סרג'ו לאונה.
הטרילוגיה – הכוללת את סרטיו המוקדמים של לאונה – החלה ב-1964 עם "בעבור חופן דולרים", המשיכה ב-1965 עם "הצלפים", ונחתמה עם "הטוב הרע והמכוער", שיצא לאקרנים ב-1966.
המערבון, שהופק באיטליה, נחשב לגדול מערבוני הספגטי בכל הזמנים ולסרט פולחן שמשפטים ממנו מצוטטים תכופות.
Don't talk" – "כשאתה צריך לירות, תירה.
סצנת הסיום בשיאו של הסרט, בה מתעמתים שלושת גיבוריו בבית קברות בדו-קרב משולש (המכונה תיקו מקסיקני), היא מסצנות הסיום הזכורות ביותר בתולדות הקולנוע.
הסרט צולם ברובו בספרד, בתקציב נמוך יחסית של 1.2–1.3 מיליון דולר, תוך שימוש ב־1,500 חברי מיליציה מקומית כניצבים.
הוא צולם בפורמט הקולנוע טכניסקופ על ידי צלם הקולנוע עטור הפרסים טוני דלי־קולי.
פסקול הסרט חובר בידי המלחין אניו מוריקונה.
בפסקול, הדליל אך העקשני, שילב מוריקונה צלילי ירי ושריקה, ובנעימת הנושא, ניסה לחקות לדבריו את יללת זאב הערבות.
הסרט מכיל סימני היכר רבים של ליאונה, כמו דיאלוגים דלילים (עשר הדקות הראשונות של הסרט נטולות דיאלוג), סצנות ארוכות הנבנות לאיטן עד לשיא, וניגוד בין צילומים ארוכים ומקיפים לבין צילומי תקריב קיצוניים של עיניים, של פנים, או של אצבעות הנשלחות אל הדק האקדח.
הקרנת המערבון נעשתה ב־23 בדצמבר 1966 באיטליה, וב־29 בדצמבר 1967 בארצות הברית.
אורכה של הגרסה שהוקרנה באירופה כשלוש שעות, ואילו באמריקה הוקרנה גרסה מקוצרת באורך 160 דקות בלבד.
בחודש מאי 2004, הוציאו אולפני MGM גרסת DVD משוחזרת דיגיטלית של הגרסה האירופית הארוכה יותר.
באפריל 2021 הפיצה חברת "קינו לורבר" גרסה דיגיטלית מורחבת של הסרט לצפייה ביתית, בפורמט UHD ששוחזר מההדפסה המקורית, וכולל תוספות רבות.
המערבון מתרחש על רקע מלחמת האזרחים האמריקנית שבה נלחמו צבאות האיחוד (הצפוניים) כנגד הקונפדרציה (הדרומיים) אלו באלו.
סיפור המסגרת מתאר שלושה אקדוחנים נחושים ובלתי מתפשרים – הטוב, הרע והמכוער – היוצאים בעקבות אוצר זהב גנוב הטמון בתיבה בתוך קבר בבית קברות.
כל אחד מהם יודע רק חלק מהמידע על האוצר, כך שמצד אחד הם זקוקים זה לזה, ומאידך כל אחד מהם מבקש להקדים את השניים האחרים ולזכות באוצר לעצמו.
שלושת הגברים, כולל זה המוצג כ"טוב", הם מפירי חוק, אך דרך התנהלותם מבדילה ביניהם: הרע נוהג באכזריות אך מקפיד לעמוד בדיבורו; המכוער נוהג בנקמנות, ואילו הטוב, המנסה לסייע לאנשים סובלים וגוססים בהם הוא נתקל בדרכו - עומד בדרכם של הרע והמכוער.
שאלות של טוב ורע, צדק ואי-צדק, נאמנות והקרבה, מקבלות משמעות מיוחדת נוכח המלחמה המתנהלת ברקע, מלחמה שעד היום חלוקות הדעות בארצות הברית על מידת היותה מלחמה אידאולוגית - או מלחמה של אינטרסים כלכליים ופוליטיים.
הטוב, המכונה "בלונדי", אותו מגלם קלינט איסטווד, הוא צלף מצטיין, וגם השולף המהיר והשתקן.
כמו כל גיבור "טוב" במערבון טיפוסי, הוא לעולם לא יורה מהמארב, לעולם אינו שולף ראשון, אך תמיד ידו על העליונה.
איסטווד כיכב בכל סרטי הטרילוגיה שהזניקה את הקריירה ההוליוודית שלו.
בשלושת הסרטים מופיע איסטווד עם אותם בגדים ואותן מניירות.
לכן, למרות עמימות זהותו, נתפשת דמותו כאותה אחת לאורך הטרילוגיה, והתפרסמה בכינוי "האיש ללא שם".
הוא אמנם מכונה בשלושה כינויים שונים בשלושת הסרטים – "ג'ו" בסרט הראשון, "מנקו" בסרט השני ו"בלונדי" בשלישי – אך אלה משמשים כולם איכשהו כדי לתאר "אלמוני", כך שלא נקטעת המשכיות הדמות לאורך הטרילוגיה.
"הטוב הרע והמכוער" מציג אותו נרטיב שבשני הסרטים המוקדמים – דמותו של איסטווד הביאה לבלייה בהדרגה את הבגדים שלבשה לאורך הטרילוגיה – כך שבמבט ארוך טווח זוהי טרילוגיה יותר אפית.
הרע, אותו מגלם לי ואן-קליף, מכונה בסרט "עיני מלאך" (Angel Eyes) (בגרסה האיטלקית – Sentenza), הוא איש צבא, שכיר חרב מושחת ורוצח שכיר.
תחילה חשב לאונה ללהק לתפקיד את צ'ארלס ברונסון, אך בחר לבסוף בוואן־קליף שכיכב גם ב"הצלפים" (השני בטרילוגיה), שם גילם דמות רומנטית.
לאונה מצא כי הניגוד בין שני התפקידים בגילומו של אותו שחקן מוסיף פן מעניין.
המכוער, אותו מגלם אלי וולך, הוא פושע מבוקש בשם טוקו רמירז, המספק את המימד הקומי בסרט, ואכן לאונה בחר בוולך בזכות איכויותיו הקומיות.
דמותו של טוקו הייתה קרובה ביותר ללבו של לאונה, ובינו לבין וולך נרקמה ידידות במהלך הפקת הסרט.
זוהי גם הדמות היחידה, מבין השלוש, שפרקים מעברה נחשפים, כולל היכרות עם אחיו והסיבות שדרדרו אותו לפשע.
שתי הדמויות האחרות, הטוב והרע, נשארות מסתוריות וערטילאיות.
אלי וולך שיחק בסרטים רבים נוספים, בהם "שבעת המופלאים" ו"הסנדק חלק שלישי", ואף קיבל תפקיד קטן בסרטו של איסטווד "מיסטיק ריבר".
הסרט נפתח בהצגת דמויות הגיבורים.
הגיבור הראשון שמוצג הוא טוקו (המכוער), פושע מבוקש, הפורץ ונמלט מבעד לחלון זכוכית של מסעדה, לאחר שגבר בקרב יריות על שלושה גברים שביקשו להסגירו לידי אנשי החוק.
אחריו מוצג "עיני מלאך" (הרע), כשהוא מנסה לסחוט פרטים אודות אוצר זהב מאדם, אותו הוא הורג מיד לאחר שהלה מגלה לו כי המידע בידיו של אדם בשם ביל קרסון.
בהמשך מתוודעים הצופים לצמד הנוכלים טוקו ובלונדי (הטוב), כשהם מרמים את הרשויות המקומיות.
בתכסיסם הקבוע מסגיר בלונדי את טוקו, בעבור פרס כספי המובטח על ראשו, אך במהלך הוצאתו להורג בתלייה של טוקו צולף בלונדי מרחוק וקורע את החבל הכרוך לצווארו של טוקו, שממהר להימלט עמו ושניהם חולקים את שלל הפרס.
משם הם ממשיכים למחוז אחר בו טוקו מבוקש (בתחילת הסרט, הוא היה מבוקש ב-14 מחוזות, לאחר הבריחה הראשונה ב-15).
בלונדי מואס בשותפות עם טוקו ונוטש אותו במדבר ללא מים וללא הכסף מ'תרגילם' האחרון, אך טוקו ניצל וגורר את בלונדי למדבר כדי לנקום בו באופן דומה ומענה אותו בצמא.
בלונדי מגיע למצב אנוש -כשלפתע מופיעה לעיניהם כרכרה שועטת מלאה בחיילים דרומיים מתים או פצועים, ביניהם אחד ביל קרסון הגוסס מצמא.
קרסון דוחק בטוקו לתת לו מים, ומבטיח לו בתמורה מידע על מיקומו של אוצר זהב.
הוא חושף בפניו את שם בית הקברות שבו טמון הזהב, ובזמן שטוקו אץ להביא לו מים, הגוסס לוחש, הפעם רק לאוזני בלונדי, את השם החרוט על מצבת הקבר שבו טמון האוצר, לפני שהוא נופח את נשמתו.
כעת טוקו ובלונדי זקוקים זה לזה, שכן בידי כל אחד מהם פיסת מידע נפרדת אודות מיקום הזהב.
טוקו מתעשת וממהר להביא את בלונדי הגוסס מצמא אל מנזר בו נמצא אחיו הכומר, שם בלונדי מתאושש ומחלים.
בתום השהייה במיסיון מתעמת טוקו עם אחיו בגלל העבר המשפחתי הנחשף בפני הצופים.
בהמשך, בלונדי וטוקו לובשים את מדי החיילים המתים בניסיון להימלט כחיילי הקונפדרציה, אך תוכניתם נכשלת, הם נלכדים בידי חיילי הצפון ונלקחים למחנה שבויים של האיחוד, אותו מנהל "עיני מלאך" (הרע), לשם הגיע בחיפושיו אחר אותו ביל קרסון.
עיני מלאך מגלה את טוקו המשתמש בשם "ביל קרסון", ומענה אותו כדי לשאוב מידע על האוצר.
תזמורת השבויים מנגנת בדמעות מוזיקה נוגעת ללב, המכסה על זעקות הכאב של טוקו, שנשבר לבסוף ומגלה את שם בית הקברות.
כשעיני מלאך מבין שבלונדי הוא זה היודע את שם הקבר, הוא משנה טקטיקה: בהנחה שבלונדי חכם מטוקו ויבין כי מסירת מידע לאו דווקא תציל את חייו - הוא מציע לבלונדי שותפות, ושניהם יוצאים לדרך בלוויית חמישה מאנשיו של עיני מלאך.
בינתיים מצליח טוקו להימלט מהמחנה ומגיע לעיירה סמוכה, בה שוהים גם בלונדי ועיני מלאך.
בזמן רחצה באמבטיה מותקף טוקו על ידי מי שניסה ללכוד אותו בתחילת הסרט, אך הוא מקדים אותו ויורה בו (בסצנה שבה טוקו מלגלג על יריבו ואומר את המשפט המפורסם: "When you have to shoot, shoot.
בלונדי, המזהה את צליל יריית האקדח של טוקו, מאתר אותו ומחדש את הקשר ביניהם.
ביחד הם מחסלים את בני הלוויה של עיני מלאך, אך עיני מלאך עצמו מצליח לחמוק מהם.
טוקו ובלונדי שמים פעמיהם לבית הקברות, אך נקלעים לקרב עקוב מדם הנערך בין שני צידיו של גשר נידח חסר ערך.
הם מחליטים לפוצץ את הגשר, גם במטרה להסיט את החיילים מדרכם, וגם כמחווה לאחד הקצינים איתו התיידדו בטרם נהרג.
בעודם מניחים את חומר הנפץ, הם מחליטים לחלוק את פיסות המידע שבידיהם.
טוקו מגלה את שם בית הקברות, ובלונדי מגלה כי השם שעל הקבר הוא "ארץ' סטנטון".
לאחר פיצוץ הגשר והיעלמות החיילים, מנצל טוקו רגע חולשה של בלונדי הסועד חייל גוסס ברגעיו האחרונים, ובורח על סוסו בדהרה לכיוון בית הקברות.
טוקו מוצא איכשהו את הקבר לאחר חיפוש קדחתני, אך עם בואו לחפור - מופיע בלונדי ומציע לו את חפירה, ורומז על יתרונו בחשיפת האקדח שבחגורתו.
טוקו מקבל את ההצעה, אך מעט לאחר מכן מופיע במקום גם עיני מלאך, המציע את חפירה שני שישמש את בלונדי.
בלונדי מסרב לחפור, פותח את ארון הקבורה הריק מכל אוצר, ומסביר לעיני מלאך כי שיקר ביחס לשם הקבר.
בלונדי רושם את שם הקבר על גבי אבן, מניח אותה במרכז מתחם בית הקברות ומציע כי מי שישרוד בדו-קרב משולש" ביניהם - יזכה במידע ובזהב.
לאחר סצנה דרמטית והמתנה ארוכה, שולף עיני מלאך את נשקו ראשון, אך בלונדי מקדים ויורה בו למוות תוך שהוא מתעלם מטוקו.
טוקו מנסה לירות בשניהם ומבולבל לראות שאקדחו אינו פולט כדורים.
לאחר מותו של עיני מלאך, מסביר בלונדי לטוקו כי פרק את הכדורים מנשקו בערב הקודם, ומציע לו לחזור ולחפור בקבר האמיתי – קבר האלמוני שלצד קברו של ארץ' סטנטון.
טוקו חופר, חושף את תיבת הזהב, ומרים עיניו רק כדי לגלות חבל תלייה המשתלשל מענף עץ מעל למצבת הקבר.
בלונדי מורה לו, באיום אקדח, לעמוד על המצבה הבלתי יציבה, ולהשחיל את צווארו בלולאה.
אחרי שקשר את ידיו והידק את הלולאה, לוקח עמו בלונדי מחצית מהזהב, ומותיר את המחצית השנייה בקבר ליד טוקו, ונראה כאילו רכב לדרכו על רקע זעקות הזעם והתסכול של טוקו.
בסיום דרמטי, המשחזר את תחילתו של הסרט, פונה בלונדי לאחור וצולף מרחוק בחבל התלייה של טוקו בטרם ימשיך בדרכו, וטוקו נופל עם פניו לתוך שקי הזהב.
הסרט נגמר בתזכורת של הבמאי לצופים על כינויה של כל אחת מהדמויות.
לאורך הסרט משובצות סצנות המדגישות את חוסר התכליתיות של המלחמה.
בתחילת הסרט מופיע אדם קטוע רגליים, העוזר לעיני מלאך בחיפושיו אחר ביל קרסון.
לאחר שהוא מקבל את שכרו הוא ממהר להטביע את יגונו בכוס אלכוהול, בעוד שעיני מלאך מכנה אותו "חצי חייל".
בעיירה חסרת שם, שצבא האיחוד צועד בה לאיטו, מוצא אדם להורג בסצנה "אדישה".
הקצין אינו טורח לפרט את פשעו של הנידון אלא ממלמל פקודה קצרה, חייליו יורים ומיד מכניסים את הגופה לארון מתים, בעוד החיילים ממשיכים לצעוד ליד אתר ההוצאה להורג ואינם מתעניינים בטקס או באשמת הנידון.
כך דרכו של עולם במלחמה.
בסצנה בה מוביל עוזרו של עיני מלאך את טוקו לתחנת הרכבת, לועג טוקו לחייל קטוע יד: "אני שווה 3,000 דולר ומה אתה קיבלת עבור היד שלך?".
בסצנה בה לוחמים שני הצבאות לכיבוש הגשר הנידח, מסביר המפקד לבלונדי ולטוקו בזלזול, שלגשר אין למעשה שום תכלית, אולם מכיוון שהוא מופיע במפות המפקדה העליונה יש לכבוש אותו ולשמור אותו בשלמותו, וכך נוהג גם צבא היריב.
את האומץ לצאת ולהילחם הוא שואב ממשקה האלכוהול ולא משום דבר אחר.
סצנות הפתיחה מציגות כל דמות בליווי כותרות המבארות לצופים מיהו הטוב, מיהו הרע ומיהו המכוער.
עם זאת, מוסריותה של דמות הטוב, אותה משחק קלינט איסטווד, מעורפלת ביותר, כמו בסרטים הקודמים.
הוא הורג ציידי ראשים אשר מעוניינים למסור את טוקו (המכוער) לרשויות על מנת לקחת מהם את הפרס שעל ראשו.
בהמשך הוא זונח את טוקו ומנשל אותו מכספו.
הוא ממשיך לפגוע בטוקו גם בהמשך הסרט, אם כי ניתן לנמק את רוב פעולותיו האחרות כנקמה על עינויו במדבר על ידי טוקו.
עם זאת, בשונה משתי הדמויות האחרות, מוצג הטוב כבעל חמלה.
טוקו, אדם שביצע פשעים רבים וחמורים, מוצג לצופים כאדם אנושי וחמים - אך חסר ביטחון עצמי, ומסופר כי פנה לפשע על מנת לחמוק מחרפת רעב.
טוקו נראה בסרט כנקמן, ואינו סולח לבלונדי על בגידתו בו בתחילת הסרט.
עיני מלאך מוצג כאדם אכזר ואנוכי, שלא יהסס לפגוע ולהרוג על מנת לקדם את מטרותיו.
למעשה, נדמה בסרט שהוא אף נהנה מגרימת סבל לאחרים.
עם זאת הוא מוצג כאדם בעל קוד אתי מסוים: הוא טוען "כשמשלמים לי אני תמיד משלים את העבודה שלי", ונשאר נאמן גם למילה שהוא נתן לאיש אותו הוא הרג לפני כן.
ניתן להסיק ש"הטוב, הרע והמכוער" הן שלוש מידות שבהן ניתן למדוד אדם – שלושת קוטבי המוסר, ומכיוון שדבר אינו מוחלט, מוסריותו של כל אדם נעה בתוך משולש זה ונוטה לכאן ולכאן על-פי הנסיבות.
סרג'ו ליאונה מציג עולם אכזר ובוגדני שבו שום דבר אינו מוחלט.
אפילו הזהות האתנית של הדמויות אינה ברורה.
הסרט מתרחש על רקע מלחמת האזרחים האמריקנית, מלחמה שנויה במחלוקת, אשר גם לה פנים רבות, החל ממאבק לחירות האדם וביטול העבדות, דרך סבל ואכזריות, וכלה באינטרסים כלכליים ופוליטיים.
אפילו "המכוער" אינו מכוער בהרבה משתי הדמויות האחרות.
"הטוב, הרע והמכוער" לועג באירוניה להירואיזם ולטוב הלב של ג'ון ויין במערבונים האמריקאים של אותה תקופה, שבהם האמריקאי הטוב משכין חוק וסדר, וזוכה תמיד בבחורה הנחשקת.
הקטעים הבאים הוסרו בגרסה האמריקאית של הסרט ושוחזרו בעריכה מחודשת שיצאה ל-DVD בשנת 2004:
במהלך חיפושיו אחרי ביל קרסון, עיני מלאך מגיע לבסיס בשליטתה של הקונפדרציה לאחר שהופגז קשות על ידי ארטילריה.
הוא מתבונן בתנאים הקשים של החיילים ומשחד את אחד הקצינים, על מנת לקבל ממנו מידע אודות ביל קרסון, הקצין אומר לו שביל קרסון כנראה נמצא במחנה השבויים של האיחוד.
(סצנה זו מסבירה למעשה את הגעתו של עיני מלאך למחנה השבויים).
הסצנה בה טוקו מוליך את בלונדי במדבר ארוכה יותר, הוא מתעלל בבלונדי המיובש על ידי שתייה ואכילה לידו.
טוקו מגיע למחנה של הקונפדרציה ונדרש להזדהות.
הוא מציג את ניירותיו של ביל קרסון ומבקש שיעזרו לבלונדי שאיבד את הכרתו לאחר שהתייבש במדבר.
החיילים מנחים אותו כיצד להגיע למיסיון שם נמצא אחיו ואומרים לו ששם יטפלו בבלונדי.
(סצנה זו מסבירה מדוע בהמשך במחנה השבויים הוא מוצג כביל קרסון).
לאחר צאתם מהמיסיון טוקו ובלונדי דנים בתוכניות שלהם.
סצנה שבה בלונדי ועיני מלאך נחים על יד נחל כשפתאום גבר מופיע מבין השיחים ובלונדי יורה בו למוות.
עיני מלאך מבקש משאר אנשיו (אשר מסתתרים בשיחים) לצאת.
הסצנה בה מדבר קצין האיחוד שמוצב על יד הגשר עם בלונדי וטוקו ארוכה יותר.
צילומים נוספים של הסצנה שבה טוקו מעונה על ידי עיני מלאך ועוזרו נמצאו גם כן, אך עקב איכות ירודה הם לא נכללו בגרסת ה-DVD של הסרט אך נכללו כתוספת למארז.
ב-27 באפריל 2021 הפיצה חברת "קינו לורבר" את הסרט בפורמט Ultra HDTV לצפייה ביתית, ששוחזר מהדפסת הצלולואיד המקורית.
ההפצה המחודשת מכילה שני תקליטורים, אשר בנוסף לגרסה הקולנועית במשך הקרנה של 162 דקות, כוללים 30 שעות של סריקת שוט-אחר-שוט של המקור מ-1967 ממנו שוחזר הסרט, באיכות צבע משופרת, גרסה ערוכה עם סצנות שנחתכו, סצנות מורחבות וסצנות חלופיות, וכן פרשנויות של היסטוריון הקולנוע טים לוקאס .
חברת "קינו לורבר" עוסקת בין היתר בשימור, שחזור והפצה של סרטים ישנים, ובהפצת סרטי ארט האוס.
הטופ מודל הבאה של אמריקה היא תוכנית מציאות אמריקאית, המשודרת בארצות הברית וברחבי העולם, בין השאר בישראל.
התוכנית עוקבת אחר משתתפות אלמוניות המשתתפות באתגרים הקשורים בעולם האופנה בדרכן אל התואר "דוגמנית העל הבאה של אמריקה".
במהלך התוכנית משתתפות הדוגמניות המתחילות בסדרות צילומים חדשניות, בתצוגות אופנה, בפרסומות ובאתגרים אחרים.
בסוף כל פרק מודחת אחת מהמשתתפות.
בארץ התוכנית משודרת בערוץ הוט 3.
צוות התוכנית כולל את טיירה בנקס, המשמשת כמנחה וכשופטת, וצוות שופטים שהתחלף בהרכבו במהלך השנים, בניהם טוויגי, ג'ניס דיקנסון, אנדרה לאון טאלי, פולינה פוריסקובה, אשלי גראהם, רוב אוונס, קלי קטרון, ג'יי אלכסנדר, ונייג'ל ברקר.
בעונה 23 הוחלפה טיירה בנקס בזמרת ריטה אורה, אך הוחזרה בעונה ה-24.
הַטּוֹבִים לַטַּיִס היא סיסמה ישראלית מפורסמת המזוהה עם חיל האוויר.
הסיסמה נולדה ב-1960 ונועדה להגביר את ההתנדבות לקורס טיס.
הוגה הסיסמה הוא משה הדר (פומי), שערך את בטאון חיל האוויר משך שנים ארוכות.
הסיסמה זכתה לפרסום בזכות השימוש השגור בה בפיו של מפקד חיל האוויר הישראלי, עזר ויצמן, ובזכות קליטוּתה וקוצרה.
היא סייעה לקבע את דימויו של חיל האוויר כמקום שבו מושלים האיכות והמצוינות.
הסיסמה ספגה ביקורת נוקבת בשנים שבהם שימשה שימוש נרחב, מצד אנשי אקדמיה, שראו בשימוש בה משום עידוד למיליטריזם.
בראש המקטרגים על הסיסמה עמד נתן רוטנשטרייך, רקטור האוניברסיטה העברית.
אחרים מצאו בה שמץ של התנשאות.
הרמטכ"ל יצחק רבין התייחס לפן המוסרי של סיסמה זו בנאום הר הצופים, אותו נשא ב-28 ביוני 1967: "כשאמרנו "הטובים לטיס", בביטוי זה שהפך למושג, לא התכוונו רק לבחינה הטכנית ולכישרון הכפיים.
התכוונו שעל מנת שיהיו טייסנו מסוגלים להביס את כל חילות האויב של ארבע מדינות תוך שעות ספורות, חייבים הם להיות דבקים בערכים של טוב מוסרי, ערכים של טוב אנושי." הסיסמה זכתה מאוחר יותר להרחבה ברוח שוביניסטית – הטובים לטיס והטובות לטייסים.
היו שייחסו גם תוספת זו לעזר ויצמן, אך לייחוס זה לא נמצאו תומכים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשעתרה אליס מילר לאפשר לנשים לשרת כטייסות בחיל האוויר, סוקר מאבקה לעיתים תחת הכותרת "הטובות לטיס", כפרפרזה על האמרה.
לסיסמה היו הדים נוספים בתרבות הפופולרית, והיא שימשה מצע לסיסמאות אחרות, ובהן "הטובים לפוליטיקה" (ובגרסה ששמה את תרבות הפוליטיקה ללעג: "הטובים לטיס – והשאר לפוליטיקה").
בהומורסקה "ניצחונו של אלעזר ויינרב או צעד גדול לקראת הסוציאליזם" של אפרים קישון מתוארים חייו העגומים של מהנדס במשרה ממשלתית, שבזכות שביתת המהנדסים יצא לחופשה בחו"ל, ושם מצא משרה מצוינת: "מוסר השכל: הטובים לטייס!".
שיבוש הומוריסטי אחר בסיסמה נמצא במערכון "חִסכו ואִמצו" של הגשש החיוור, ובו נאמר "הטובים לטַיִח".
עוד גרסה הומוריסטית נמצאת בשם שבחר דני סנדרסון לאלבום אוסף של שיריו מ-1992: "הטובים לטייס – נבחרת שירים".
בשיר "שם צפרדע" מ-2010 של להקת אלמנה שחורה מופיעה פרפרזה על המשפט והמשכו: "איך הטובים לטיס- הפקידות למפקדים[?]"
הטוב הרע והנערה היא להקה ישראלית שפעלה בין השנים 1972–1973 ומנתה את ג'וזי כץ, בני אמדורסקי וישראל גוריון.
שני האחרונים עבדו באותה תקופה כצמד "הדודאים".
השלישייה קמה בשנת 1972 כאשר ג'וזי כץ חברה לדודאים והשלושה הופיעו בפסטיבל הזמר והפזמון 1972 עם השיר "טוב לי לשיר", שהלחין שמוליק קראוס בזמן שישב בכלא, העיבוד המוזיקלי של אלכס וייס, את המילים כתב אהוד מנור בהתבסס על הלחן.
השלישייה זכתה להצלחה גדולה בפסטיבל וגרפה את המקום הראשון.
השלושה לא התכוונו לצאת במופע של שירים חדשים, אך לאחר החשיפה הגדולה הפיק בני אמדורסקי עבור השלישייה מופע קברט הנושא את שם הלהקה.
המופע כלל 15 שירים, ומטרתו הייתה לשחזר בעברית שירים מתוך סרטי קולנוע ומחזות זמר.
מלבד עשרת השירים המתורגמים, המופע כלל עוד חמישה שירים מקוריים שכתב אהוד מנור והלחין שמוליק קראוס.
את המופע הפיק בני אמדורסקי, ביים אותו צדי צרפתי, עיבד אלכס וייס ואת כל השירים כתב או תרגם אהוד מנור.
המופע המצולם גם שודר בטלוויזיה והשירים יצאו בתקליט ויניל, שלאחר מכן הוסב לתקליטור, ובשנת 2002 נערך מחדש במסגרת פרויקט "נוסטלגיה עברית".
השירים על פי סדר הופעתם בתקליטור:
שירים 16–18 הם בונוסים בגרסת התקליטור של סדרת נוסטלגיה עברית.
ימים של קולנוע - שיר מקורי (לחן: שמוליק קראוס)
בייבי פייס - Baby Face (לחן: בני דייוויס והארי אקסט)
אלה שמות - שיר מקורי (לחן: שמוליק קראוס)
בייבי קר בחוץ - Baby, it's Cold Outside (לחן: פרנק לסר, בביצוע ג'וזי כץ וישראל גוריון)
טיקו טק - Tico Tico (לחן: אברה אוליברה דרייק, בביצוע בני אמדורסקי)
איי איי איי - I yi yi yi (לחן: דה סילבה, מאייר, בביצוע ג'וזי כץ)
שמור לך חלום קטן - Dream a Little Dream of Me (לחן: שוואנט, קהן, אנדריי)
הבלדה על ליטל מי - שיר מקורי (לחן: שמוליק קראוס)
צמד חמד - Sisters (לחן: אירווינג ברלין, בביצוע בני אמדורסקי וישראל גוריון)
הדבר הזה - שיר מקורי (לחן: שמוליק קראוס)
בבית שלך ושלי - For me and My Gal (לחן: מאייר, לסלי, גאטס, בביצוע בני אמדורסקי וג'וזי כץ)
סוזי - If You Knew Suzie (לחן: דה סילבה, מאייר, בביצוע ישראל גוריון)
לולו שוב בעיר - Lulu's Back in Town (לחן: ווארן, דיובין, בביצוע בני אמדורסקי וישראל גוריון)
ביחד - Together Wherever We Go (לחן: סטיין, סונדהיים)
טוב לי לשיר - שיר מקורי (לחן: שמוליק קראוס)
שוב (מילים: דפנה עבר הדני, לחן: שמוליק קראוס, בביצוע ג'וזי כץ ושמוליק קראוס)
זה לא אותו הבית (מילים: פדריקו גארסיה לורקה, לחן: מיקיס תאודוראקיס, בביצוע בני אמדורסקי וישראל גוריון)
הניסית זאת (מילים: אבי קורן, לחן: ננסי סינטרה, לי הייזלווד, בביצוע בני אמדורסקי וג'וזי כץ)
הטבת נזק גוף היא תמיכה המוענקת למי שנפגע ממעשה נזיקין על ידי גורם חיצוני, שאינו המזיק.
תמיכה זו יכולה לבוא לידי ביטוי באמצעות טובת הנאה כלכלית, או מתן שירות וסיוע לניזוק.
מקורן של טובות ההנאה יכול שיהיה בחובה שבדין, בחובה חוזית ואף בסיוע הניתן מחמת רצונו הטוב של נותן ההטבה.
סוגיה זו מוסדרת בדין הישראלי באמצעות הוראות סטטוטוריות שונות, המרכזית שבהן היא ה.
הסיטואציה בה עוסקת הטבת נזק גוף
הטבת נזקי גוף, מתקיימת כאשר לניזוק מוענקות טובות הנאה, שמטרתן השבת מצב הניזוק לקדמותו טרם ביצוע מעשה העוולה, אם באופן חלקי ואם באופן מלא, כשטובות הנאה אלו מוענקות לניזוק ממקור חיצוני שאינו המזיק.
תמיכה זו יכול שתעשה בעת התרחשות המעשה הנזיקי או לאחריו.
היא לובשת צורה באמצעות הוצאות כספיות או במתן שירות, במטרה לתקן את הנזק שנגרם לניזוק, למנוע את החמרתו, או על-מנת להקל על הניזוק מסבלו.
תמיכה זו כוללת גם תמיכה שניתנה לניזוק למחייתו, ואף למחיית בני ביתו, שנזקק לה בעקבות הנזק.
נדגים היווצרותה של סיטואציה כזו: לאה צעדה ברחוב, כשלפתע נפגעה רגלה ממסמר, שהשאיר שמעון על המדרכה שבפתח ביתו.
יוסי, שראה את לאה יושבת חסרת אונים על המדרכה, ניגש לבית המרקחת הקרוב, קנה יוד ופד גזה, וטיפל בלאה.
במקרה המדובר, לאה היא הניזוקה, שנפגעה מרשלנותו של שמעון, הוא המזיק, בעוד יוסי, שנתן ללאה שירות במטרה לתקן את נזקה, הוא המיטיב.
את מקורן של טובות ההנאה ניתן לסווג למספר קטגוריות מרכזיות: הראשונה, טובות ההנאה הניתנות מכוח חובה שבדין.
דהיינו, הוראות סטטוטוריות המטילות על המדינה ומוסדותיה תשלומי גמלה לניזוק.
השנייה, הטבה המבוססת על חובה חוזית, כגון דמי ביטוח מפוליסה שביטח הניזוק את עצמו, או קבלת משכורת ממעביד, בתקופה בה לא יכול היה הניזוק לבצע עבודתו, כתוצאה מהנזק שנגרם בעקבות מעשה העוולה.
הקטגוריה האחרונה, היא הטבות הניתנות לניזוק, מחמת רצונו הטוב של המיטיב וללא כל חובה מצדו.
לדוגמה, קרוב או מכר הסועד את הניזוק בחוליו.
מערכת היחסים המשולשת מזיק-מיטיב-ניזוק ושאלת שומת הפיצויים
לצורך קבלת תמונה מלאה לגבי הנזק ותוצאותיו, יש לצרף ליחסי המזיק–ניזוק את המיטיב.
נינה זלצמן מסבירה במאמרה, "הטבת נזקי גוף לפי חוק הטבת נזקי גוף: יחסי מזיק, מיטיב, מוטב", כי הטבת הנזק אינה משפיעה על כללי האחריות בנזיקין: בעת קביעת היקף האחריות הנזיקית של המזיק כלפי הניזוק, אין להתחשב בעובדת ההטבה, ויש לפסוק פיצויים בהתאם לאחריותו הנזיקית של המזיק.
עובדת ההטבה תעטה חשיבות רק בעת חלוקת הפיצויים.
ההטבה מעלה שאלות שונות בדבר הזכויות והחובות שבין המזיק, המטיב והניזוק, וחלוקת נטל הפיצויים ביניהם.
זלצמן, נועצת את עיצובה של מערכת היחסים הנ"ל בגישתה של שיטת המשפט למטרת דיני הנזיקין, וכן בנכונותה להכיר בזכות המיטיב לשיפוי הוצאותיו, בגין הטבת הנזק.
השופט אהרן ברק מונה במאמרו "הערכת הפיצויים בנזקי גוף: דין הנזיקין המצוי והרצוי", את הפונקציות השונות שממלאים דיני הנזיקין, ובפרט דיני הנזיקין בישראל, תוך שהוא עומד על השפעתן בקביעת שיעור הפיצויים.
פרשנותו של חוק, העוסק בהענקת 'פיצויים' לניזוק, מתבצעת בהתאם למטרה החקיקתית שביסוד דיני הנזיקין.
אם שיטת המשפט הספציפית שמה לעצמה למטרה להעניק סעד ולהסיר את הנזק שנגרם — לא יפסקו פיצויים מעבר לנזק שנגרם, גם אם אשמו של המזיק עולה על הנזק שנגרם.
שיעור שונה של פיצויים היה נקבע, מקום בו שיטת המשפט מדגישה את הענשת המזיק, שאז היו נפסקים גם פיצויים עונשיים העולים על שיעור הנזק שנגרם.
כך, היה נקבע שיעור פיצויים שונה, אם שיטת המשפט הייתה מבקשת לקדם פיצויים, שנועדו להרתעתם של מזיקים פוטנציאליים.
בישראל, התשתית הרעיונית המונחת ביסוד פסיקת הפיצויים, מקום בו לא התקיימה התערבותו של צד ג', היא 'השבת המצב לקדמותו' (restitutio in integrum); כחוט השני עוברת בפסיקה הישראלית הקביעה, לפיה מטרת הפיצויים היא העמדת הניזוק, ככל האפשר במונחים כספיים, במצב בו היה לולא מעשה העוולה.
אין משמעות הדבר, שהמצב יושב לקדמותו כפשוטו, כיוון שלא תמיד הדבר אפשרי (בפרט כאשר מדובר בנזק גוף, כגון: יד שנקטעה), אלא בשאיפה להענקת סכום כספי, אשר יעמיד את הנפגע במצב בו היה נתון לולא העוולה.
כפי שנאמר בעניין נעים נ' ברדה: "מטרת הפיצוי היא השבת המצב לקדמותו.
אין הפיצוי בא להעניש את המזיק, אין הוא בא ליתן ביטוי לרגשי הזדהות או סימפתיה והבנה לניזוק...
ביסוד הפיצוי עומד הנזק, אותו יש להעריך ולכמת." ובעניין חנוביץ נ' כהן: "המזיק משלם את מלוא הנזק, ולא למעלה ממנו.
הניזוק אינו מקבל פיצוי כפול.
אין מעשירים אותו." היוצא מהאמור לעיל, שהניזוק זכאי למלוא הפיצויים שנגרמו לו כתוצאה מפעולות המזיק, אך רק עד כדי שיעורם.
כנגד זכות זו של הניזוק, עומדת חובתו של המזיק לפצות את הניזוק על מלוא הנזקים שגרם לנפגע, אך לא מעבר לכך.
חלוקת הפיצויים, כשנעשתה התערבות על ידי צד שלישי, תעשה גם היא בהתאם למטרת דיני הנזיקין.
העקרונות המשלימים שנזכרו לעיל, המנחים ביסוד פסיקת הפיצויים, אינם יכולים תמיד לדור בכפיפה אחת כאשר דנים בשומת הפיצויים, במצב שהניזוק הוטב על ידי מקור חיצוני.
בספרו, 'פיצויים בשל נזק גוף', עומד דוד קציר על הקשיים וההתנגשויות השונות ביישומם של העקרונות הנ"ל בסיטואציה שבפנינו, וכן על הפתרונות האפשריים לה.
ההתנגשות הראשונה מתמקדת במישור היחסים שבין המזיק לניזוק, והיא מוצגת באמצעות השאלה בדבר ניכויה של ההטבה שניתנה לניזוק, מכספי הפיצויים להם הוא זכאי מהמזיק.
כלומר, האם יש להפחית מסכום הפיצויים בהם יחויב המזיק את שיעורה של ההטבה שניתנה לניזוק.
לשאלה זו יכולות להיות תשובות שונות.
ניתן לעמוד על תשובות אלו ביתר קלות, בשימוש בנקודות השקפתם השונות של המזיק והניזוק.
נפתח בבחינת שאלה זו מנקודת מבטו של המזיק.
במצב בו הובילה ההטבה להפחתת נזקו של הנפגע, אם זו לא תובא במסגרת הערכת הפיצויים, הרי שהמזיק יחויב לשלם יותר מכפי הנזק שנגרם בפועל לניזוק.
שכן, בשל ההטבה, בעת הערכת הפיצויים, שיעור נזקו של הנפגע קטן מכפי שהיה לאחר העוולה.
אי-ניכוי ההטבה שהובילה להפחתת הנזק, תביא למתן פיצויי יתר לניזוק, מעבר לשיעור הנזק שנגרם לו, ובכך יוביל לשיפור מצב הניזוק, לעומת המצב בו היה נתון לפני העוולה.
נקודת השקפה זו מובילה לאפשרות הראשונה להסדרת מערכת היחסים בין המזיק לניזוק — ניכוי ההטבה מסכום הפיצויים לו זכאי הניזוק מהמזיק, תוך הקטנת חבותו של המזיק בגובה ההטבה.
כך זוכה הניזוק לפיצוי מלא, אך לא מעבר לנזקו, והמזיק יוצא נשכר על חשבון המיטיב.
מנקודת השקפתו של הניזוק שהוטב, ניתן לומר, שההטבה ניתנה לניזוק ולא למזיק שפגע בו, והבאת ההטבה בחשבון בעת שומת הפיצויים, יש בה כדי להסיר חלק מהעומס הכספי משכמו של המזיק בלא הצדקה.
הדבר יוביל להפרת העיקרון, לפיו על המזיק לשאת במלוא שיעור הנזק שגרם.
קרי, המזיק ישלם פיצויי חסר.
נקודת מבט זו תוביל אותנו לפתרון האפשרי השני — הניזוק יורשה לגבות את נזקו הן מהמזיק והן מהמיטיב.
פתרון זה כרוך, באופן בלתי-נמנע, במתן פיצויי יתר לניזוק.
ניתן לראות, כי התבוננות בסיטואציה מנקודת מבטו של המזיק מובילה לתוצאה אחת, בעוד השקפה על הסיטואציה מנקודת מבטו של הניזוק מובילה לתוצאה אחרת.
עיסוק בשאלה השנייה, העולה בעת יישום העקרונות המנחים בפסיקת הפיצויים, והיא זכות המיטיב לשיפוי הוצאותיו, תוביל אותנו לפתרון נוסף.
כאמור, לא ניתן לקבל תמונה מלאה על מערכת היחסים בין הניזוק למזיק מבלי לצרף את המיטיב.
על-כן, לשאלה זו השפעה גם על מערכת היחסים בין המזיק לניזוק.
אם נצא מנקודת הנחה, לפיה זכאי המיטיב לשיפוי הטבתו, מי מבין הצדדים ישא בנטל ההטבה?
אותה הדילמה שהוצגה בשאלת ניכוי ההטבה, רלוונטית גם ביחס לשאלה זו.
אם יוטל השיפוי על המזיק, ייתכן והכלל באשר לאי-חיובו בכפל פיצוי יופר, שכן אם לא נוכתה ההטבה מהפיצויים, ישלם המזיק את מלוא הפיצוי לניזוק, וכן את ההטבה למיטיב.
ואילו הטלת שיפוי המיטיב על הניזוק, עלולה להוביל לפיצויו בחסר, שכן אם תנוכה ההטבה מהפיצויים שיפסקו לו, ובנוסף, יהא עליו להחזיר את שוויה למיטיב, לא יזכה במלוא הפיצוי על נזקו.
סיטואציה זו מובילה לאפשרות נוספת להסדרת מערכת היחסים המשולשת — ניכוי ההטבה מהפיצויים להם זכאי הניזוק מהמזיק, בד בבד עם הענקת זכות שיפוי למיטיב מהמזיק; או לחלופין, פיצוי הניזוק על ידי המזיק במלוא שיעור הנזק שנגרם, תוך הטלת נטל שיפוי המיטיב על הניזוק.
במאמרו, 'הטבת נזקי גוף על ידי הלא אחראי לנזיקין' מונה פרופ' גד טדסקי מספר טכניקות משפטיות, לצורך יישום הפתרון האחרון, קרי הסדרת זכות השיפוי של המיטיב.
בין הפתרונות שנמנו: (1) קיומה של הוראה סטטוטורית המסדירה את מעמדו של המיטיב; (2) 'המחאת זכות'- קביעה כי עם ההטבה נוצרת המחאת (העברת) זכות מכוח הדין, מן הניזוק אל המיטיב ביחס לסכום ההטבה; (3) שימוש בדוקטרינת הסוברוגציה, הקובעת כי בנסיבות מתאימות, יכול אדם לעמוד במקומו של נושה כלפי בעל חוב.
ביישום לענייננו: המיטיב יכול להיכנס לנעליו של הניזוק לצורך גביית הפיצויים מבעל החוב, הלוא הוא המזיק.
דוקטרינה זו קובעת, שהזכות נותרת בידי הנושה (הניזוק), אך הגשמתה נתונה בידי אחר (המיטיב); (4) הטכניקה האחרונה המשתמשת בדיני 'כעין חוזה': בעת מתן ההטבה נכרת דמוי-חוזה בין המיטיב לניזוק, המקנה למיטיב זכאות להשבת הוצאותיו.
נראה שהפתרון האחרון שהוצע, בדבר הענקת מעמד למיטיב, הוא האידיאלי לסיטואציה של הטבת נזק גוף, וזאת כיוון שיש בו משום מענה לסתירות שהוצגו: הניזוק מקבל את שיעור נזקו ולא מעבר לכך; המזיק משלם את מלוא הנזק שגרם; והמיטיב בא על שיפויו.
כפי שנאמר בעניין חנוביץ, שעסק בהטבת נזק: "המזיק משלם את מלוא הנזק, ולא למעלה ממנו.
הניזוק אינו מקבל כפל פיצוי.
והמיטיב מקבל את הטבתו חזרה.
ציפיותיו הסבירות מתגשמות, ואין הוא נותן מתנות חינם למזיק, שביקרו אין הוא חפץ".
דוד קציר טוען, כי במציאות פתרון זה אינו תמיד ישים, כיוון שהוא אינו מקיף את שלל הסיטואציות המתקיימות בהטבת נזק.
לדוגמה, במצבים בהם החלה ההתדיינות המשפטית בין הניזוק למזיק, אך המיטיב טרם ביקש שיפוי הוצאותיו, אין לדעת ממי יבקש הלה לגבות את שוויה של ההטבה שנתן ואם בכלל יבקש לגבותה.
במצב זה הן המזיק והן הניזוק יכולים לטעון, כי הם צפויים לתביעה מטעם המיטיב.
אם יבחר המיטיב לגבותה מהניזוק, ברי שאין לנכות שוויה מהפיצויים, ואם יבחר לגבותה מהמזיק, חובה לנכותה.
על-כן, עודנה עומדת שאלת ניכוי ההטבה מהפיצויים ובעקבותיה שאלת הטלת נטל השיפוי.
הפתרון שהוצג לעיל אינו יכול לסייע לבית המשפט בבואו לפסוק פיצויים, בטרם ביקש המיטיב שיפוי הוצאותיו.
בנוסף, מונים פרופ' גד טדסקי וזלצמן מספר דוגמאות, בהן נראה שאין זה הגיוני, שהפתרון האידיאלי שהוצג, יחול גם בהן.
הדוגמה הראשונה היא הטבות שבחסד, שניתנו ללא כל חובה מצד המיטיב.
הפסיקה ייחסה למוטב מסוג זה, חובת השבה מוסרית להשבת הטבתו, מן הטעם, שהמיטיב ביקש להיטיב את הניזוק ולא את המזיק.
משום שהמוטב מחויב בהשבה — אין לראות בהטבות אלו כהטבה, לגדריה של הסוגיה בה אנו דנים.
שהרי, אם חייב המוטב להשיב הטבתו, לא מדובר בהטבה ממשית.
הנזק שסבל הניזוק נשאר אותו הנזק, אלא שבמקום להוציא את ההוצאות לתיקונו מכספו שלו, הוציאן מכיסו של אחר, בהתחייבו להשיבן לו בעתיד.
המקרה השני, בו עולה ספק בהחלתו של הפתרון שהוצג לעיל, עוסק במצבים בהם שולמו דמי-ביטוח או פנסיה, עוד לפני קרות הנזק.
ניתן לומר, שהניזוק שילם בעבור הזכות להיות מוטב, ובמובן זה 'החזיר' את דמי ההטבה שקיבל (כולם או מקצתם) עוד לפני התרחשות הנזק.
בסיטואציה זו לא העוולה היא הסיבה לקבלת ההטבה, אלא חוזה הביטוח.
על רקע האמור, ניתן להבין את דברי השופט אהרן ברק בפרשת פרפלוצ'יק נ' מוטס: "השאלה, מה השפעה נודעת על היקף הנזקים שבגינם חייב המזיק לפצות את הניזוק, לטובת הנאה שהניזוק מקבל מצד שלישי, היא אחת השאלות הסבוכות בדיני הנזיקין.
סיבוך זה מקורו כפול: ראשית, משום שעניין לנו כאן לא ביחס הרגיל מזיק-ניזוק, אלא ביחס משולש מזיק-ניזוק-מיטיב; שנית, משום שהפתרונות לשאלה הם רבים ומגוונים.
ניתן לגרוס כי הניזוק זכאי לקבל את מלוא הנזק מהמזיק בלא להתחשב כלל בהטבה, וכן את ההטבה מהמיטיב; ניתן לסבור כי ההטבה מפחיתה את הפיצוי לו זכאי הניזוק מהמזיק; וניתן אף לקבוע כי הניזוק יפוצה על מלוא נזקו, בלא להתחשב בהטבה, תוך הטלת חובה על הניזוק לשיפויו של המיטיב.
נראה שכל אחד מהפתרונות הללו אומץ לעניין סוג זה או אחר של טובת ההנאה, מבלי שהפסיקה בארץ או מחוצה לה- הצליחה לקבוע עיקרון אחיד שיש בו לפתור את כל המצבים האפשריים".
הפתרונות שנמצאו להסדרתה של הסוגיה בישראל ובאנגליה, ואשר על חלקם נעמוד להלן, חסרים עקרון אחיד וברור, והם הושפעו מגישתן של מדינות אלו למטרת דיני הנזיקין ולנכונותן להכרה בזכות המיטיב לשיפוי בסיטואציות שונות.
פקודת הנזיקין אינה כוללת הוראות להסדרת מערכת הזכויות והחובות ביחסי מזיק-ניזוק-מיטיב.
הוראות בדבר מערכת היחסים, ניתן למצוא במספר הוראות חקוקות חיצוניות לפקודה, ובעקרונות כלליים של מערכת המשפט.
להלן, נמנה את ההוראות הסטטוטוריות העוסקות בסוגיה, תוך עמידה על השפעתן על מערכת היחסים מזיק-ניזוק-מיטיב.
בטרם הוסדר נושא הטבת נזק גוף בשנת 1964 בחקיקה, הוכרעו יחסי מזיק-ניזוק-מיטיב באמצעות פסיקת בתי-המשפט, שהודרכה על-פי העיקרון שהיה נהוג במשפט האנגלי, לפיו המיטיב נעדר מעמד הן בהליכים שבין הניזוק למזיק, והן בדרך של הליך נפרד כנגד המזיק.
במספר פרשיות שהובאו לפני בית-המשפט, ובהן וידר נ' הולצר והסוכנות נ' שכטר, שלל הלה את זכות תביעתם של המיטיבים לשיפוי הוצאותיהם, ובעניין שכטר נ' הולצר אף נקבע, כי יש לנכות את ההטבה מהפיצויים להם זכאי הניזוק מהמזיק.
התוצאה המעשית, הייתה זקיפת טובת ההנאה שניתנה לניזוק לטובת המזיק, וזאת על חשבונו של המיטיב, שלא זכה לשיפוי.
המיטיב הוא שנשא בהפסד בעקבות הנזק, כשהפסדו הפחית את חיוב המזיק.
העדר מעמד למיטיב, הביא לפגם בסימטריה של הכללים המונחים בתשתית פסיקת הפיצויים בישראל.
ברוב המקרים בהם ההטבה ניתנה מכוחם של חוקי גמלאות ושיקום שונים, בשונה מהטבות שניתנו בחסד או מכוח חוזה, הוקנה בחוק עצמו מעמד למיטיב וזכות תביעה להשבת הוצאותיו, ולפיכך, העיוות המתואר נוצר, בדרך כלל, כאשר ההטבה ניתנת בחסד, או על-בסיס מילוי חובה חוזית.
מצב זה הוא שהוביל לחקיקתו של החוק להטבת נזקי גוף, שהשינוי המרכזי שהביא עמו היה הענקת מעמד למיטיב, באותם המקרים שלא הוסדרו קודם לכן בחקיקה.
מטרת החוק הייתה הקניית מעמד למיטיב, וזאת באמצעות הטלת נטל השיפוי על המזיק.
נראה ששינוי מרכזי זה, קשור למגמות והתפתחויות במערכת המשפט האנגלית, שהשפיעה רבות על הדין הישראלי בעשורים הראשונים לקום המדינה.
בשנת 1963, הגישה ה-Law Reform Committee באנגליה דו"ח, המציע לערוך שינויים בדין הקיים באשר לזכויות המיטיב.
בין המלצות הוועדה: מיטיב שהוא מעסיק, יהיה זכאי להשבת הטבתו מן המזיק, אם פיצויי המזיק לניזוק יקוזזו בהתאם.
על אף שבאנגליה לא אומצו ההמלצות הנ"ל, נראה שהלך הרוחות באנגליה, שהוביל למסקנותיה של הוועדה, הוא שהשפיע על מערכת-המשפט הישראלית, בה כבר ב-1959 הועלתה הצעה דומה על ידי משרד המשפטים, אלא שההצעה כללה לא רק זכותו של מעסיק, אלא כל מיטיב באשר הוא.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1962, הונחה על שולחן הכנסת, הצעת חוק הטבת נזקי גוף, ולאחר שהוכנסו בה מעט שינויים, התקבלה באפריל 1964 כחוק.
הטבת נזק גוף בראי החוק
§1 בחוק לתיקון דיני הנזיקין האזרחיים (הטבת נזקי גוף), תשכ"ד- 1964 (להלן, החוק), מעניק הגדרה רחבה למונח 'הטבת נזק גוף', כשזו יכולה לבוא לידי ביטוי בהוצאות כספיות ובצורת שירות המוענק לניזוק, ואף באמצעות תמיכה הניתנת לו או לתלויים בו.
גם באשר למהות ההטבה ניתנה הגדרה רחבה, כשהחוק כולל הן מיטיב שפעל מחמת רצונו הטוב, והן מיטיב שתמך בניזוק מכוח חובה שבדין או על יסוד חובה בחוזה (למעט מיטיב העוסק בעסקי הביטוח).
באשר ל"נזק גוף", ההגדרה רחבה במידה מספקת, עד כדי שתכלול אף נזק שאינו פיזי, אלא נגרם לנפשו או לשכלו של אדם, וכהגדרת החוק: "מחלה, ליקוי גופני או שכלי, ומוות".