tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצות תיאטרון כגון The Second City בשיקגו ו-TheaterSports בקנדה, שהיו חלוצות בתחום, הצליחו להגיע לקהל רחב יחסית, ולהשפיע גם על תחומים נוספים בתרבות, למשל על ידי הכשרת שחקנים וקומיקאים שיצליחו בקולנוע ובטלוויזיה, כגון אלן אלדה, מייק ניקולס, ג'רי סטילר, רבים מהקאסט של סאטרדיי נייט לייב ועוד רבים.
בנוסף השפיעו על במאי קולנוע, שהחלו לשלב אלתור כחלק מהחזרות ופיתוח הסרט.
במקביל התפתח תיאטרון האלתור הפוליטי, בפועלם של יוצרים כמו יז'י גרוטובסקי, פיטר ברוק ואוגוסטו בואל.
לרוב תיאטרון זה הוא אוונגרדי ונסיוני.
למשל, בתיאטרון המדוכאים של אוגוסטו בואל, מוצגות על הבמה סיטואציות של דיכוי חברתי, וחברי הקהל יכולים לצעוק לשחקנים דרכים לפתרון הדיכוי, ובמקרים מסוימים אפילו לעלות לבמה ולהחליף את אחד מהשחקנים, כדי להוביל לפתרון הדיכוי.
מטרתו של בואל היא לגרום לקהל לחשוב על דרכים לפתרון הדיכוי החברתי.
באנגליה עד 1968, משרד הלורד צ'מברלין היה צריך לאשר מראש כל הצגה שעלתה בתיאטרון (לפי חוק התיאטרון של 1843 .
חוק זה עמד בסתירה לתיאטרון אלתורים, שבהגדרה מכיל טקסט שלא תוכנן מראש.
ג'ואן ליטלווד, במאית אנגליה שהייתה פעילה בשנות ה-50 וה-60, הטמיעה טכניקות אלתור בהצגות שלה.
דבר זה נחשב להפרת החוק, וב-2 מקרים היא עמדה לדין ונקנסה על כך.
במקרים אחרים נשלחו פקחים כדי לוודא שהתסריט שתוכנן מראש בוצע בדיוק לפי התכנון, ללא אלתורים.
בשנות השבעים פיטר פריי העלה מופעי אלתור בישראל.
בעשור הראשון של המאה ה-21 קמו קבוצות תיאטרון אלתורים תיאטרון האימפרוב, תיאטרון פלייבק, למאבאטי ולמה אלפקה.
כדי שמופע האלתור יצליח, על השחקנים לפעול יחד להגדרת פרטי המופע והפעולות שקורות בו.
בתהליך זה של יצירה משותפת, ניתן לראות כל אמירה או פעולה של מבצע בתור הצעה, כלומר בהגדרה של אלמנט חדש בסצנה (למשל אפיון של מיקום או מערכת יחסים, הענקת שם לדמות ופנטומימה שמגדירה חפץ כלשהו).
אחריות שאר השחקנים לקבל את ההצעה, ו"לזרום איתה".
למשל, אם אחד מהשחקנים מתייחס למרכז הבמה כאילו יש בה שולחן (למשל על ידי כך שהוא הולך מסביב לשולחן הדמיוני, או עושה פנטומימה של הנחת חפצים על השולחן), שאר השחקנים צריכים לקבל את זה וגם להתייחס לבמה כאילו יש שולחן במרכזה.
לרוב כשמקבלים הצעה, מוסיפים לה אלמנטים נוספים.
כך נבנית סצנה שלמה מאוסף הצעות שממשיכות אחת את השנייה.
עיקרון זה נקרא "כן ו...", והוא מהווה אבן פינה של תיאטרון אלתור.
תיאטרון אלתורים לרוב משתף את הקהל.
שחקנים מבקשים מהקהל הצעות שיתנו השראה למערכון\הצגה, וגם ככלי להגדלת מעורבות הקהל, ובנוסף כהוכחה שהמופע אינו מתוסרט (לעיתים האשמה זו מוטחת במבצעים מקצועיים).
שחקנים בתיאטרון אלתור נדרשים למלא מגוון תפקידים ללא הכנה מראש, ולכן עליהם להיות מסוגלים לבנות דמויות במהירות, כולל התייחסות לפיזיות של הדמות, מחוות, מבטאים, שינויי קול וטכניקות נוספות.
השחקן המאלתר עלול להדרש לשחק דמות מגיל או מין שונה.
המאלתרים צריכים למצוא את המניע של הדמות ולפעול בהתאם.
תיאטרון אלתורים מתחלק ל-2 סוגי מבנים עיקריים: short form ו-long form.
במופעי long form, נהוג לקבל בתחילת המופע הצעות מהקהל, ולאחר מכן לבצע מופע שלם באורך לפחות חצי שעה.
המופע יכול להיות בסוגה בימתית מוכרת, כגון דרמה, קומדיה או מחזה זמר.
short form הם מופעים שמורכבים מאוסף של מערכונים קצרים באורך של מספר דקות.
לרוב כל מערכון הוא "משחק" עם חוקים כלשהם, שמשולב עם רעיונות שהגיעו מהקהל (למשל "זוג נשוי בירח דבש בפריז").
דוגמאות למשחקים נפוצים (מעולם האלתור הקומי):
מילת סיום-מילת התחלה: כל שחקן צריך להתחיל משפט עם המילה שסיימה את המשפט של השחקן הקודם
קאונטדאון: מבצעים סצנה כלשהי במשך 3–5 דקות.
לאחר מכן חוזרים על אותה סצנה, אבל מבצעים אותה יותר מהר.
חוזרים על כך מספר פעמים, עד שהסצנה מבוצעת ב-20 שניות.
סרט זר: חלק מהשחקנים מאלתרים סרט זר ומדברים בשפת ג'יבריש.
שחקן אחר צריך "לדובב" אותם לשפה של הקהל.
החלפת שחקן: קבוצת שחקנים מבצעת סצנה, ואחת לכמה זמן צועקים "החלפה!" והשחקנים צריכים להחליף דמויות אחד עם השני (בתורות).
סרטי קומדיה אילמים שילבו קטעים מאולתרים רבים.
צ'ארלי צ'פלין היה נוהג להשתמש בתסריט שמכיל רק מסגרת בסיסית לסיפור, ואת רוב הסיפור הוא יצר באלתור מול מצלמה.
הוא היה מצלם מאות טייקים, כאשר כל טייק התנסה עם ואריציה חדשה.
יש הטוענים ששיטה זו אפשרה לצ'אפלין "ליצור סרטים מלאי חיים וספונטניות".
באסטר קיטון סיפר בריאיון: "היה לנו כלל שאתה חושב מראש בערך על 50% מהסרט, והשאר אתה משלים על הדרך.
אף פעם בכלל לא חשבנו ליצור תסריט, לא היה לנו צורך", ובריאיון אחר סיפר ש"רק היה צריך לשחרר אותי בסט, והיה לי חומר תוך 2 דקות".
יש מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה שמתבססות מפורשות על תיאטרון אלתורים.
בסוף שנות התשעים עלתה לאוויר הסדרה של מי השורה הזאת בכלל?
בבריטניה ובארצות הברית, תוכנית אלתורים קומית שזכתה להצלחה רבה.
בהמשך הופקה גרסה ישראלית לתוכנית, של מי השורה הזאת?.
כמעט כל הטקסט של ספיינל טאפ מאולתר לחלוטין (בדומה לסרטים מוקומנטריים נוספים של כריסטופר גסט ).
ב-2020 נטפליקס הוציאו את Middleditch and Schwartz , תוכנית אלתורים קומית שמציגה הופעות אלתור ארוכות (כל אלתור באורך שעה, "long form").
מלבד קומדיות, ישנם סרטים ממגוון סוגות אחרות שאולתרו.
למשל סרט הדרמה עיר האלוהים, סרטי הרומנטיקה בלו ולנטיין ו-Like Crazy, סרט המדע-בדיוני Coherence , סרט האימה פרויקט המכשפה מבלייר והסרט האוונגרדי קליימקס של גספר נואה.
לסרטים אלו תסריט קצר מאוד, ולכן רוב הדיאלוג אולתר, ובחלק מהמקרים השחקנים אף אילתרו את אופי הדמויות ואת העלילה.
בנוסף, ישנם במאים ושחקנים שאומנם מספקים לקהל יצירה מתוכננת ומוקפדת, אך בתהליך היצירה שלה הם השתמשו באלתור כדי לפתח רעיונות ולאפשר לשחקן להתחבר לדמות (ראה שיטת סטניסלבסקי ומשחק מתודי).
שחקני קולנוע וטלוויזיה רבים התחילו את דרכם בתיאטרון אלתורים, כולל ביל מארי, ג'וליה לואי-דרייפוס, בוב אודנקירק, איימי פולר, טינה פיי, דונלד גלובר, סטיב קארל, סטיבן קולבר, ג'ואן ריברס, אלן אלדה, מייק ניקולס, ג'רי סטילר ורבים מחברי הקאסט של סאטרדיי נייט לייב.
יש הרואים בתיאטרון אלתורים כלי לפיתוח אישי ומקצועי.
מקומות עבודה מסוימים מקיימים סדנאות תיאטרון אלתור לעובדיהם במטרה לקדם גיבוש צוותי, כישורי שיתוף פעולה, יכולת התמודדות עם שינויים ועידוד יצירתיות ולקיחת סיכונים.
פורסמו ספרי עזרה עצמית ומאמרים שהסבירו כיצד תיאטרון אלתורים יכול לעזור לביטחון העצמי, פיתוח חוש הומור, התמודדות עם טעויות, עמידה בלחץ ותגובה חיובית לשינויים.
ישנם פסיכולוגים ומטפלים שמנסים לטפל בחרדה באמצעות תיאטרון אלתור.
תיאטרון ארצי לילדים ולנוער הוא תיאטרון רפרטוארי ישראלי שייסד סמי לוי בשנת 1985 ומאז הוא עומד בראשו.
המנהלת האומנותית לשעבר בתיאטרון היא השחקנית הדס קלדרון.
נשיאת הכבוד של התיאטרון היא השחקנית וכלת פרס ישראל ליא קניג, סמנכ"ל התיאטרון הוא דניאל רבינוביץ.
משכנו נמצא ברחוב ארלוזורוב בתל אביב.
זוכה פרסי הבמה לילדים ונוער במסגרת האסיטז' הישראלי.
לוי בעל ניסיון אומנותי וניהולי בתחום התרבות בישראל.
לאחר שירות בצה"ל כקצין חינוך וראש ענף תרבות שפיקד על הלהקות הצבאיות, הקים את א.ל.ה.
- עמותה לתיאטראות ולאמנויות הבמה לילדים ולנוער ועמד בראשה כ-14 שנים וניהל את להקת "התנועטרון" והלהקה של עידו תדמור.
בשנת 1985 ייסד את התיאטרון הארצי המתמקד בהפקות מקור לקהל צעיר משאר התיאטראות בישראל במטרה לקדם סובלנות, הקשבה ואמפתיה.
בתיאטרון מועסקים כ-500 עובדים בהם שחקנים ומתקיים שיתוף פעולה עם משרד החינוך ובפרט תוכנית סל תרבות ארצי המקרבת את תלמידי בית הספר להצגות ומופעים אומנותיים.
כמו כן, בשל קרבתו של לוי לצה"ל, מתקיים שיתוף פעולה הדוק עם צה"ל לפעילויות חינוכיות ותרבות יום א'.
התיאטרון נהנה מתמיכה כלכלית של משרד התרבות והספורט ועיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2023 זכה סמי לוי בפרס מפעל חיים בפרס הבמה לילדים ונוער מאת עמותת אסיטז' ישראל על פעילותו בהקמת התיאטרון וניהולו השוטף.
הצגות התיאטרון מתמקדות בערכי ארץ ישראל, הקניית ערכים חברתיים ותרומה לקהילה.
במסגרת זו, מופקים אירועי לטובת הגעת חסידי אומות העולם, ערבי הוקרה לשורדי השואה בשיתוף חניכי תנועות הנוער ועוד.
התיאטרון מפיק ומציג הצגות המשלבות מחזות מקוריים ומחזות מתורגמים שחלקם נמכרים ומוצגים בתיאטראות אחרים.
בשנת 2020, במהלך הקורונה בישראל, העלתה המנהלת האומנותית קלדרון שני מחזות מקוריים, המחזמר לילדים "הכל זהב" ובו שירי להקת התרנגולים.
וההצגה "גרטה" בהשראת פעילת איכות הסביבה גרטה טונברי.
בשנת 2022, הוצג מופע היחיד "לא מתחתנת" בכיכובה של טלי אורן שכתב אורן יעקובי וביים יותם קושניר.
בהמשך אותה השנה, עלה מחזמר מקורי המבוסס על הסרט "הלהקה" בהפקת התיאטרון בבימויו של צדי צרפתי, תרגום של אורן יעקובי ובכיכובם של דב נבון, תום גרציאני, נופר סלמאן, ונוי הלפרין.
התיאטרון העלה גם עיבוד להצגות הילדים "חנה'לה ושמלת השבת" ו"אורה הכפולה".
בשנת 2023 עלו ההפקה המחודשת למחזמר סאלח שבתי בכיכוב איציק כהן ומופע היחיד "מילה טובה" של דב נבון.
בסוף אותה השנה הועלה מחזמר המבוסס על הסרט סוף העולם שמאלה כמחזמר תיאטרלי בשיתוף עם תיאטרון חיפה.
הצגה שזכתה לפרסום היא "הילד עם הנקודות" המציגה את סיפורו של ילד המתמודד עם קשיים חברתיים בעקבות מחלת עור נדירה.
הפקה זו עלתה בשיתוף עם תיאטרון גושן.
בשנת 2025 העלה התיאטרון הארצי את המחזמר "שיקגו (מחזמר)" בכיכובם של רוני דלומי, מירי מסיקה, רן דנקר, רונה-לי שמעון ואנה ארונוב.
בשנת 2025 העלה את המחזה "בשר וחלב" שכתב הסופר והמחזאי אמנון לוי.
תיאטרון ברמוזה הוא התיאטרון העירוני של אשדוד.
התיאטרון נוסד בשנת 2000 על ידי ג'רום ארוס, והוא נתמך על ידי "החברה העירונית לתרבות הפנאי" של עיריית אשדוד.
הוא שוכן ב"גן של ברמוזה" סמוך למרכז קהילתי עוזיאל ברובע א', ברחוב אח"י אילת 21, אולמו של התיאטרון ממוקם סמוך אל הגן, ברחוב קדש 8.
ברוב שנותיו, התיאטרון היה ממוקם ב"בימת הנוער" שבקניון לב אשדוד, עד לסגירתו ב-2023.
"ברמוזה" נוסד כתיאטרון קהילתי בשנת 2000 על ידי ג'רום ארוס, לאחר שסיים את לימודיו בפריז שבצרפת בבית הספר לתיאטרון ע"ש ז'אק לקוק ובבית הספר למשחק פיזי Le Samovar.
הקבוצה הראשונית הוקמה בשנת 2002, והורכבה מצעירים בני עשרים עד שלושים.
כמו כן, הוקמה קבוצת חירשים-אילמים, שהעלתה את ההצגה "לא שומע".
באותה שנה, התיאטרון קבע את משכנו במרכז קופף לנוער ברובע ב' באשדוד, והחל להשתתף בפסטיבל עכו השנתי לתיאטרון רחוב.
השם "ברמוזה", המורכב מהמילים (כפל משמעות; פרא, ובעל תכונה מסוימת) ו (השראה אמנותית) נהגה על ידי חברת התיאטרון, דנה קיילה, בשנת 2004.
בשנת 2005, עבר ל"במת אשדוד" (מוכרת גם בשם "בימת הנוער") בקניון לב אשדוד, במבנה משותף לארגון הנוער "הפוך על הפוך" ולמרכז הרוק "שבלול".
הקבוצה פעלה במבנה עד סגירת הקניון ב-2023, ולאחריו החלה לפעול במרכז קהילתי עוזיאל ברובע א'.
מאז הקמתו, התיאטרון פעיל בפסטיבל בת ים הבינלאומי לתיאטרון ואמנות רחוב, ובפסטיבל עכו.
מתחילת העשור השני של המאה ה-21, התיאטרון תומך בפסטיבל מדרחוב רוגוזין באשדוד לתיאטרון רחוב, וחברי התיאטרון מפעילים בו פסלים חיים, דמויות וליצנים.
כמו כן, הוא משתתף בפסטיבל רחובות הבינלאומי לפסלים חיים מאז תחילתו ב-2010.
התיאטרון הוא מקום התנדבות לתלמידי העיר אשדוד במיזם "מחויבות אישית" של משרד החינוך.
מיצגים, פסלים חיים ודמויות של תיאטרון ברמוזה:
תיאטרון גושן הוא תיאטרון רפרטוארי בישראל, חבר בעמותת התיאטרון א.ל.ה ובעמותת אסיטז'.
התיאטרון הוקם בשנת 1989 בידי השחקן יואב שמר ואשתו אביגיל שמר-אהרון שעבדה במתנ"ס כרכזת תרבות לגיל הרך ועסקה בתחום החינוך.
הצגת התיאטרון הראשונה עלתה בשנת 1989 והייתה עיבוד לספר המפוזר מכפר אז"ר.
הזוג העלה הצגה נוספת בשנת 1990: הדודה שלי מרחוב הנביאים שכתב יורם טהרלב.
בשנים אלו נחתם שיתוף פעולה עם סל תרבות ארצי ומאז מוצגות ההצגות למתנ"סים ובתי ספר.
בעקבות העלייה הרוסית של שנות ה-90, עבדו בתיאטרון על הצגה שעסקה בקשיי העולים אך היא לא עלתה בעקבות פרוץ מלחמת המפרץ.
יואב עבר אז לתפקיד מנהל התיאטרון.
בשנת 1996 הפיקו הצגה משירי נעמי שמר שהייתה להצלחה גדולה ואחריה גדל מבנה התיאטרון, גויסו אנשי מקצוע בהם שחקני תיאטרון, מעצבי תלבושות ומעצבי תפאורה.
ב-2003 הקימו את להקת המחול "אריסטו קלאסי".
הצגות התיאטרון מתמקדות בקהל צעיר ומוצגות בו הצגות לילדים ונוער.
מופעי התיאטרון נכללים במסגרת סל תרבות ארצי, וצופים בו במסגרת תוכניות מנויים, מתנ"סים, ועדי עובדים וכו'.
בין הצגות עלו ישנן כ-20 הצגות המועלות באופן קבוע בהן הלב, "נעל הזכוכית", בן המלך והעני, חנה'לה ושמלת השבת (בשיתוף התיאטרון הארצי) ונער העפיפונים.
הצגות התיאטרון נכתבות בידי יוצרים ובמאים מובילים בהם יורם טהרלב, שלומית כהן-אסיף, וירון כפכפי.
הצגת התיאטרון "הילד עם הנקודות" שהופקה בשיתוף התיאטרון הארצי לילדים ולנוער ומבוססת על סיפורו האמיתי של נער בעל מחלת עור נדירה זכה להצלחה.
המחזמר "אני ירושלמי" המבוססת על הסרט בעל אותו השם וזכרונות ילדותו של יהורם גאון מציג מחזה מקורי שכתב ירון כפכפי שגם מנהל אותה מוזיקלית ומציג את סיפור ילדותו של גאון בשילוב שיריו.
מלבד המופעים, מועלים בו כיתות אומן והצגות יחיד בהן "שחקן זה לא מקצוע" עם נתן דטנר, "כל הדברים הטובים" עם דביר בנדק ו"איך זה שכוכב אחד מעז" עם ירון כפכפי.
תיאטרון בובות "תב"י" (תיאטרון בובות ירושלים) היה תיאטרון בובות שפעל בירושלים, בשנים 1969–1971.
תיאטרון בובות תב"י הוקם בירושלים בשנת 1969 על ידי רבקה תמיר, חנה שטינברג והאומן מארק ינאי שהיו מורים בבית הספר אוסישקין בירושלים והגימנסיה העברית רחביה.
מארק כיהן אז כמורה לאמנות ואחראי על קישוט בית הספר.
תיאטרון הבובות נועד למלא את החסר בסוג זה של פעילות אמנותית-תרבותית בירושלים של אותה תקופה.
התיאטרון העלה בין היתר את ההצגה "שלושת הגרזנים", בהשראת משלי אַיְזוֹפּוֹס ובעיבוד עזרא תמיר.
התפאורה ובובות המריונטה הייחודיות, הם פרי ביצועו של מארק בסיוע של חנה ורבקה.
התיאטרון הופיע במקומות שונים ברחבי ירושלים ובישובים הסמוכים לעיר ואף קיבל את ברכת הדרך מצד יועצים חינוכיים של מחלקת החינוך בעיר.
בראיון לעיתון "הג'רוזלם פוסט ג'וניור" השיבה רבקה תמיר על שאלת הנחיצות של התיאטרון: "זה (תיאטרון בובות) הכרחי.
הילדים מזדהים עם הבובות יותר מאשר עם שחקנים אמיתיים.
הן (בובות המריונטה) מדברות אל לבם כמו שבובה מדברת אל לבה של ילדה, כמו שהקאראגוז מימי העבר (תיאטרון הצללים העות'מאני מהמאה ה-16) דיבר אל הקהל בבתי הקפה הערביים.
אבל אנחנו רוצים שההצגות שלנו יהיו חינוכיות כמו גם משעשעות."
תיאטרון הבובות פעל עד שנת 1971.
תיאטרון ביהאם הוא תיאטרון השוכן ברובע התרבות של מרכז העיר פיטסבורג.
הוא נבנה במקור בשנת 1903 תחת השם "The Gayty Theatre", נפתח בליל כל הקדושים בשנת 1904, שופץ ונפתח מחדש כתיאטרון ביהאם בשנת 1990.
ביום פתיחתו הופיעו בו מספר כוכבי קולנוע בולטים, בהם אתל ברימור והלן הייז.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך התיאטרון לבית קולנוע במשרה מלאה ושינה את שמו ל"תיאטרון פלטון".
בתיאטרון הוקרן, בבכורה עולמית, הסרט "ליל המתים החיים" ב-1968. בשנת 1990 רכשה קרן התרבות של פיטסבורג את התיאטרון ושיפצה אותו כחלק מתוכנית שלה.
ביהאם מפיטסבורג העניקו תרומה חשובה לשיפוץ התיאטרון ב-1995, ומאז הוא נקרא "תיאטרון ביהאם".
תיאטרון ג'והורי הוא תיאטרון בשפת ג'והורי של יהדות ההרים.
הוא התחיל להתפתח באזורים בצפון קווקז בהם הייתה קהילה משמעותית של יהודי ההרים.
בתקופת ברית המועצות לפעילות התיאטרון היה תפקיד חשוב לשמירת תרבות יהודי ההרים ושפת ג'והורי לצד ספרות בשפה זו.
תיאטרון ג'והורי יצר והעלה יצירות בעיר דרבנט, שבה התגוררה מרבית אוכלוסיית הנוער מקרב יהודי ההרים.
האירוע התיאטרלי הראשון של יהודי ההרים התקיים בדצמבר 1903 כאשר אסף אגרונוב, מורה וציוני, העלה מחזה המבוסס על סיפור מאת נאום שויקוביץ', שתורגם מעברית, תחת הכותרת "השריפה תמורת שריפה".
ההצגה הועלתה לכבוד חתונתה של המורה נגדמונה בת סימונה (שימונוב).
בשנת 1918 הוקם בדרבנט סטודיו לדרמה בניהולו של הרב ישעיהו רבינוביץ'.
החל משנת 1924 פעלה קבוצת יהודי ההרים תחת השם "החוג התרבותי והחינוכי של נוער יהודי ההרים", אשר נודע לרוב בכינוי "חוג ג.א.ם." .
בראש החוג עמד יונו סמיונוב (1899–1961), לצד מנשיר שלומוב.
בשנת 1924 העלה יונו סמיונוב שני מחזות במסגרת החוג היהודי בדרבנט: "שני מוכרי עור" ו"שדכן ערמומי".
בשנת 1935 הוקם בדרבנט התיאטרון הראשון בברית המועצות שכלל שלוש מחלקות – רוסית, ג'והורית ואזרית.
התיאטרון צמח מתוך חוגי דרמה שפעלו בהובלת מנשיר שלומוב וחנום שלומוב.
בתחילת דרכו גילמו גברים גם את התפקידים הנשיים, אך בהמשך החלו נשים להשתלב ולקחת חלק פעיל בהפקות התיאטרון.
הקמת התיאטרון סימנה את ראשיתה של תקופה משגשגת, שהתאפיינה בריבוי הופעות והצגות.
בשנת 1939 זכה התיאטרון היהודי-טאטי בפרס במסגרת פסטיבל התיאטראות של דגסטן.
את המוזיקה להפקות הלחין , אשר שימש כמלחין וכמנהל המוזיקלי של התיאטרון, ועל פעילותו זכה לתואר "אמן נכבד של דאגסטן".
בתחילת שנת 1941 התיאטרון העלה את ההצגות "השבר" מאת ו"איידין" מאת .
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויסו רוב שחקני התיאטרון לשירות בצבא, ורבים מהם נהרגו במהלך הלחימה..
בשנת 1943 חידש התיאטרון את פעילותו, אך בשנת 1948 נסגר, באופן רשמי בשל חוסר רווחיות.
ב־28 באפריל 1959 פנת מועצת המנהלים של קולחוז "סטלין" לוועד המפלגה העירוני בבקשה להקים תיאטרון עממי של יהודי ההרים במסגרת חוג לאומנויות חובבים.
פיוטר אגארונוב (1930–2006), עובד מצטיין של שידורי הטלוויזיה והרדיו הממלכתיים של ברית המועצות, הוזמן מבאקו כדי לסייע בארגון ובפיתוח החוג.
(1905–1974), ממוצא אזרי, מונה למנהל התיאטרון וזכה בתואר "אמן העם של דגסטן".
הוא היה בקיא בשפתם ותרבותם של יהודי ההרים.
המלחין ג'ומשוד אשורוב מונה למנהל המוזיקלי של התיאטרון, ומיכאיל גברילוב (1926–2014), עובד תרבות מכובד של רפובליקת דאגסטן, שימש כמנהלו הכללי..
בשנות ה־60 השחקנית האהובה אחסו שלומוב (1907–1985) חזרה לבמה..
היא החלה להופיע על בימת התיאטרון כבר בגיל 15. במהלך הקריירה היא גילמה דמויות רבות, על פעילותה הוענק לה תואר "אמנית מכובדת של דגסטן".
פעילות התיאטרון הופסקה בשנת 1964 עקב בעיות כלכליות.
תיאטרון ג'והורי העממי בדרבנט נוסד מחדש בשנות ה-70. הוא התבסס בבית התרבות.
מפעם לפעם הוא שכר במה במועדונים שונים בעיר והצליח להגיע בתפוסה מלאה גם באולמות עם 800 מקומות לצופים.
במשך שנים רבות עמד בראשו אברם אבדלימוב (1929–2004), עובד תרבות מכובד של דגסטן שהיה זמר, שחקן ומחזאי.
לאחר מותו מילא את התפקיד רומן איזאייב (1940–2018), אשר זכה בעיטור אות הכבוד על תרומתו רבת הערך.
בשנים 1920–1932 פעלה קבוצת הדרמה הג'והורית בקירמיזי קסבה, קהילתם של יהודי ההרים באזרבייג'ן.
בבתחילת שנות ה־30 ייסדה אלכסנדרה שובאיבה, אמו של הסופר אמלדן קוקולו (1935–2000), קבוצת דרמה ג'והורית בעיר חסוויורט.
משך פעילותה של הקבוצה אינו ידוע.
בשנות ה־90 נקלע תיאטרון ג'והורי למשבר נוסף: הופעותיו הפכו לנדירות, ולא הועלו בכורות חדשות.
רק בשנת 2000, לאחר שהוכר כתיאטרון עירוני, הצליח לחדש את פעילותו.
בשנים 2000–2002 עמד בראש התיאטרון השחקן והמוזיקאי רזיל איליאגב (1945–2016), עובד תרבות מכובד של רפובליקת דגסטן.
בשנתיים שלאחר מכן ניהלה את התיאטרון אלסיה נתנובנה איסקובה.
בשנת 2004, לב מנחימוב (1950–2021), "אמן נכבד של רפובליקת דאגסטן", מונה למנהל האמנותי.
בשנת 2021, לאחר מותו, שונה שמו של תיאטרון דרבנט ל"תיאטרון ג'והורי העירוני על שם לב יקובלביץ' מנחימוב".
בוריס יודאייב מונה לראש התיאטרון.
לאורך ההיסטוריה הארוכה של התיאטרון הופיעו על בימתו שחקנים מוכשרים רבים, בהם ביקל מטטוב (1928–2013), "עובדת תרבות מכובדת של דאגסטן"; אבשלום נחשונוב (1925–1997), מוזול איזריילובה, עובדת תרבות מכובדת של דגסטן; וכן אנטולי יוסופוב, רעיה נובכובה, ישראל צווייגנבאום, אווה שלבר ורשה ורבים אחרים.
בשנת 2024 תיאטרון זכה בתחרות בתחום התיאטרון שנערכה בדרבנט.
בשנת 2025 הועלתה הצגה חדשה לכבוד 80 שנים לניצחון במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2001 ייסד רומן (רמבם) רמבם איזאייב – המנהל האמנותי, שחקן, תסריטאי ומעצב – את "תיאטרון ג'והורי רמבם" בעיר חדרה, ישראל.
הלהקה הופיעה לא רק בערים בישראל שבהן מתגוררות קהילות יהודי ההרים, אלא גם בקנדה, בארצות הברית, באזרבייג'ן ובמוסקבה שברוסיה.
לאחר פטירתו של איזאייב בשנת 2018, מונתה אווה שלבר-אברמובה למנהלת הראשית של "תיאטרון רמבם".
בשנת 2019 התיאטרון ערך סבב הופעות ברוסיה לרבות בעיר דרבנט.
בשנת 2019 משכה עיריית חדרה את התמיכה הכספית בתיאטרון ג'והורי.
בזכות הנחישות והתרומות של השחקנים עצמם, התיאטרון הצליח להמשיך לפעול ולהעלות הצגות עד שנת 2022. לאחר מכן הוא חדל מלהתקיים בישראל.
אברם אבדלימוב (1929–2004), שחקן תיאטרון ומנהל אמנותי
רומן איזאייב (1940–2018), שחקן תיאטרון ומנהל אמנותי
מיכאיל גברילוב (1926–2014), מנהל תיאטרון
תיאטרון הגלוב היה תיאטרון שנבנה ב-1598 עבור להקת התיאטרון שאליה השתייך ויליאם שייקספיר.
התיאטרון עלה באש ב-1613, ונבנה מחדש בשנת 1614. לאחר שנסגר התיאטרון בשנת 1642 נהרס המבנה ב-1644.
בשנת 1997 הוקם שחזור של תיאטרון גלוב בקרבת המקום שבו עמד המבנה המקורי.
התיאטרון המקורי נבנה בתקופה האליזבתנית בשנת 1599 באזור סאת'ק על הגדה הדרומית של נהר התמזה, באזור המכונה כיום בנקסייד.
התיאטרון היה אחד מכמה תיאטראות שנבנו באזור בשל היותו מחוץ לתחום השיפוט של העיר לונדון, שבו נאסר להקים תיאטראות.
התיאטראות האחרים היו תיאטרון הוורד, תיאטרון הברבור, תיאטרון התקווה ותיאטרון המזל.
התיאטרון הוקם בבעלות השחקן ריצ'רד ברבייג' ואחיו קת'ברט, ונבנה תוך שימוש בעצי בנייה מתיאטרון קודם שנבנה במקום על ידי אביו של ברבייג' ב-1576. הוא היה תיאטרון הבית של להקת אנשי הלורד צ'מברלין שנקראו מאוחר יותר "אנשי המלך" - להקת תיאטרון שאליה השתייך ויליאם שייקספיר.
רוב מחזותיו של שייקספיר הוצגו על במת תיאטרון הגלוב.
ב-1613 עלה התיאטרון באש, ככל הנראה כתוצאה מירי של תותח במחזה הנרי השמיני של שייקספיר , שהצית את גג הקש.
התיאטרון נבנה מחדש ונפתח שנה מאוחר יותר, אולם הפעם עם גג רעפים.
הוא נסגר בהשפעת הפוריטנים בשנת 1642 - יחד עם יתר התיאטראות של לונדון - והמבנה נהרס ב-1644 כדי לאפשר הקמת בתי מגורים.
מיקומו המדויק של המבנה לא נודע עד שהתגלו יסודותיו ב-1989. הואיל והמבנה שתחתיו התגלו היסודות אף הוא בניין היסטורי לשימור מהמאה ה-18, הוחלט לא לבצע חפירה ארכאולוגית יסודית, וכן לא לבנות את שחזור התיאטרון באותו מיקום.
התיאטרון היה בן 3 קומות, ברוחב 91 מטרים, ובנוי בצורת אמפיתיאטרון המסוגל להכיל כ-3,000 צופים.
הוא לא היה מקורה, למעט מעל אזור המושבים.
בקדמת הבמה היה אזור המכונה "חצר" (yard) - אזור לא מקורה שבו עמדו הצופים שהסכימו לצפות במחזה בעמידה (ולשלם פחות) - אלו נקראו "ארציים" - groundlings.
סביב החצר היו שלוש קומות של אזורי מושבים, שהתשלום עבור צפייה מהם היה גבוה יותר.
שתי הגלריות הנמוכות נקראו "גלריות שני הפנס" בעוד הגלריה העליונה נקראה "גלריית הפני" - בהתאם למחיר הכניסה.
הבמה, המלבנית בצורתה, בלטה לתוך החצר, והייתה בה דלת נסתרת שאפשרה כניסה מתחתית הבמה.
משני צדי הבמה היו שני עמודים שתמכו את הגג מעל הבמה שנקרא בשם "גן עדן" (heavens) והיה צבוע בצבע השמים.
בתקרת הבמה הייתה דלת נסתרת שאפשרה כניסה לבמה באמצעות חבל או רתמה.
בקיר האחורי של הבמה היו שלוש דלתות בקומה הראשונה ומרפסת בקומה השנייה, שנפתחו לאחורי הקלעים.
על המרפסת ישבו הנגנים שליוו את ההצגה, וכן השתמשו בה לסצנות מרפסת כגון זו שבמחזה "רומיאו ויוליה".
כמו כן שימשה המרפסת מקום מושב לאנשים שהיו מוכנים לשלם כסף רב ולראות את ההצגה בקרבה הגדולה ביותר.
תיאטרון גלוב שוחזר ביוזמת סם ואנאמייקר, לפי התוכניות מהתקופה האליזבתנית.
התיאטרון המשוחזר נפתח בשנת 1997 בשם תיאטרון גלוב של שייקספיר (Shakespeare's Globe Theatre) ומוצגים בו מחזותיו של שייקספיר בחודשי הקיץ (בשל גג המבנה הפתוח).
המנהל האמנותי הראשון (1995 - 2005) היה מארק ריילנס, והמנהלת האמנותית הנוכחית היא מישל טרי.
התיאטרון הנוכחי מרוחק כ-200 מטרים ממיקום המבנה המקורי.
לתיאטרון המשוחזר גג קש ייחודי - זהו המבנה הראשון שהותר לבנותו עם גג קש מאז השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. כתנאי להקמתו הותקנו בגג אמצעי כיבוי אש, שהם השינוי היחיד במבנה מהתוכניות המקוריות.
בנוסף נבנו מתחת למבנה מרכז מבקרים גדול ומבואה המשמשת את הבאים לתיאטרון.
בתקופה האליזבתנית נהגו להיכנס לתיאטרון כ-3,000 צופים שגופם היה קטן יותר והם היו מוכנים לעמוד בצפיפות גדולה יותר, אך תכולת התיאטרון הנוכחית היא 1,500 צופים בישיבה ובעמידה.
פוטרה עקב חוסר שביעות רצון חבר הנאמנים מהקו המודרניסטי שנקטה
הראשונה שהיא שחקנית ולא במאית.
תיאטרון האבסורד הוא סוגת תיאטרון אשר החלה להבשיל בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 וצמחה בצרפת.
מחזאים שחוו את התפרקות הסדר וההיגיון המוכרים בזמן מלחמת העולם השנייה החלו ליצור לאחריה תיאטרון שידבר על החוויה של עולם ללא אלוהים – עולם ללא משמעות, ללא מטרה שמכוונת את חיי האדם.
החידוש והמהפכה של מחזאי האבסורד לא היה רק בתוכן, ובנושאים שעליהם כתבו אלא גם בצורניות של מחזות האבסורד: הם יצרו דימויים על הבמה שאינם מחקים את המציאות שמחוץ לתיאטרון אלא יוצרים דימוי תיאטרוני שקיים אך ורק על הבמה.
את המונח טבע מרטין אסלין בספרו "תיאטרון האבסורד" (1961), שבו הוא מתייחס בין השאר בהרחבה ליצירותיהם של סמואל בקט, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי, שהיו היוצרים המרכזיים המזוהים עם זרם זה.
בהקדמה לספר מתייחס אסלין לאבסורד כתופעה אוניברסלית ומביא לראיה לכך שמחזהו של בקט "מחכים לגודו" הצליח להשפיע על קבוצת אסירים שראתה אותו.
הפירוש המילולי של המילה "אבסורד" הוא מחוץ לכל סדר או הרמוניה מקובלת.
בהתאם, תיאטרון האבסורד הוא תיאטרון המתאר את מצב האדם בעולם חסר סדר.
לידתו של האבסורד היא בספרות.
אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר ממשיכי זרם האקזיסטנציאליזם הולידו מתוכו את האבסורד.
האבסורד מראה ניצניו לראשונה בספרו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס".
האבסורד מסמל דיס-הרמוניה, זוהי למעשה פילוסופיה חילונית אנטי-דתית שבאה להגדיר לאדם את מקומו בתוך ה'אין', בתוך ה'ריק'.
את דעיכתו של תיאטרון האבסורד ניתן לסמן בסוף שנות השישים של המאה ה-20.
התיאטרון המלכותי ברחוב דרורי ליין שוכן בקובנט גארדן, וסטמינסטר, אחד הרבעים של לונדון.
חזית הבניין פונה אל רחוב קתרין (ששמו הקודם היה "ברידג'ס") וירכתיו אל דרורי ליין.
הבניין הניצב שם היום הוא המאוחר ביותר בשורה של ארבעה תיאטראות באותו מיקום, שראשיתה בשנת 1663. במשך מאתיים שנותיו הראשונות, יכול היה דרורי ליין "לטעון בסבירות רבה להיותו התיאטרון הראשון במעלה של לונדון", ומכאן אחד התיאטראות החשובים ביותר בעולם דובר האנגלית.
במשך רוב הזמן הזה, היה אחד ממספר זעום של תיאטראות בעלי כתב מינוי, שניתנו להם זכויות השליטה בהפקת דרמה "מורשית" בלונדון.
התיאטרון הראשון באתר נבנה בפקודת תומאס קיליגרו בשנים הראשונות של תקופת הרסטורציה האנגלית.
בין השחקנים שהופיעו ב"תיאטרון המלכותי ברחוב ברידג'ס" היו נל גווין וצ'ארלס הארט.
הבניין נהרס בשרפה בשנת 1672. קיליגרו בנה תיאטרון גדול יותר באותו מקום, בתכנון האדריכל כריסטופר רן; התיאטרון החדש, שנקרא מעתה "התיאטרון המלכותי בדרורי ליין", נפתח ב-1674. בניין זה החזיק מעמד 120 שנה, בניהולם של קולי סיבר, דייוויד גריק וריצ'רד שרידן.
כיום שייך התיאטרון למלחין אנדרו לויד ובר ומעלה בעיקר מחזות זמר פופולריים.
אחרי העשור של שלטון הביניים הפוריטני, שאסר על סוגי בידור ובילוי שנחשבו לקלי-דעת, כמו התיאטרון, הושבה על כנה המלוכה האנגלית עם שובו של צ'ארלס השני ב-1660. זמן קצר אחר כך, הנפיק צ'ארלס כתבי הרשאה לשני בעלי זיכיון, שהסמיכו אותם להקים להקות משחק חדשות.
אחד מכתבי ההרשאה נמסר לתומס קיליגרו, שלהקתו נודעה בשם "להקת המלך", והוא בנה תיאטרון חדש בדרורי ליין.
הבניין היה מבנה עץ בן שלושה יציעים, כ-37 מטר אורכו וכ-18 מטר רוחבו; היה בו מקום ל-700 איש.
הגישה אל הבניין, שהיה מרוחק מן הרחובות הרחבים יותר, הייתה דרך מעברים צרים בין הבניינים שסביבו.
המלך עצמו היה נוכח בלא מעט מהצגות התיאטרון וכמוהו סמיואל פיפס, שיומניו הפרטיים מספקים את רוב הידע שיש לנו על הרגלי הביקור בתיאטרון בשנות ה-60' של המאה ה-17. ביום שלאחר פתיחת התיאטרון המלכותי, נוכח פפיס בהצגת "הלייטננט ההיתולי" של פרנסיס בומון וג'ון פלצ'ר.
וזה מה שמצא לכתוב ביומנו:
ההצגות התחילו בדרך כלל בשעה 3 אחר הצהריים, כדי לנצל את אור היום: לקומה הראשית לקהל, האולם, לא היה גג, כדי לאפשר כניסת אור טבעי.
כיפה מזוגגת נבנתה מעל הפתח, אבל על פי רשימה אחרת מיומנו של פיפס, הכיפה לא סיפקה הגנה מלאה מכוחות הטבע: הוא ואשתו נאלצו לעזוב את התיאטרון ולמצוא מפלט מסופת ברד.
מושבי הקהל באולם היו מכוסים אריג ירוק גס, ששימש גם לקישוט התאים, לצד עיטורי עור מוזהבים, ואפילו לקישוט הבמה עצמה.
להקת המלך אולצה, במידת מה בניגוד לרצונה, להתאים את בית התיאטרון המלכותי, המתקדם מבחינה טכנית והיקר, לתכתיבי ההצלחה של להקת הדוכס היריבה, שמשכה המונים אחוזי קסם בתפאורה ה"מתנועעת" או ה"מתחלפת" שלה ובהפקותיה מרהיבות העין בלינקולן'ס אין פילדס.
התיאטרון המלכותי חיקה את חידושי לינקולן'ס אין פילדס בתפאורות נעות משלו, באמצעות קלעים או תריסים, שאפשר היה להחליף ללא קושי בין או אפילו תוך כדי מערכות.
כשלא היו בשימוש, הונחו התריסים מחוץ לטווח ראייה מאחורי הדפנות של קמרון קדמת הבימה, ששימשו גם כמסגרת חזותית להתרחשויות על גבי הבימה.
שיטת ההפרדה בין הקהל להצגה, על ידי הכנסתה אל מעין מסגרת של תמונה, הייתה תופעה חדשה בתיאטרון האנגלי, אם כי ביבשת יש עדויות לקיומה במועד מוקדם יותר.
עם זאת, עיצוב הבימה בלונדון נשאר שנוי במחלוקת לגבי יתרונות הבימה כ"תיבת תמונה" ובמשך עשרות השנים הבאות הייתה בתיאטראות לונדון, כולל דרורי ליין, בימה קדמית בולטת מעבר לקמרון, שכללה במקרים רבים במות מזדקרות קדימה, כאלה שהיו בתיאטראות אליזבתניים.
השחקנים יכלו עדיין לצעוד קדימה ולגשר על המרחק בין המבצע לקהל ונוסף לכך, לא היה זה יוצא דופן לאנשים מן הקהל לעלות על הבמה עצמה.
השקעתו של קיליגרו בתיאטרון החדש הציבה את שתי הלהקות על אותו מפלס ככל שדברים אמורים במשאבים טכניים, אבל תרומות התיאטרון המלכותי המשיכו לכלול בעיקר דרמת "דיבורים", שהשחקנים עומדים במרכזה, בניגוד למחזות הראווה והאופרות הבארוקיים של ויליאם דאווננט בלינקולן'ס אין פילדס.
מבני כוח פנימיים היו הסיבה העיקרית להבדל הזה: בעוד שדאווננט פיקד במיומנות על להקה צעירה וצייתנית, סמכותו של קיליגרו על שחקניו הוותיקים הייתה רחוקה משלימות.
שחקנים מנוסים כמו מייקל מוהון (שפפיס מגדיר אותו "השחקן הטוב ביותר בעולם") וצ'ארלס הארט תבעו חלק ברווחים וחוזים טובים בלהקת המלך, ותיעבו מחזות ראווה בארוקיים.
חילוקי הדעות ומאבקי השליטה בין מחזיק כתב המינוי קיליגרו לבין שחקניו הראשיים הובילו לסכסוכים תכופים.
אלה הזיקו לתיאטרון המלכותי כעסק פעיל; אך מצד שני, שחקניו החזקים והבטוחים בעצמם ועמידתם התקיפה על איכות גבוהה של דיאלוגים ותוכן ספרותי לעומת קישוטים ואפקטים חזותיים תרמו רבות להתחדשות הדרמה האנגלית.
היה זה התיאטרון המלכותי עתיר המאבקים והבעיות, ולא לינקולן'ס אין פילדס המתנהל בשופי, שהעלה את המחזות, הנחשבים עד היום לקלאסיקה.
הדבר נכון בעיקר לגבי הצורה החדשה של קומדיית רסטורציה, שהשליטה בה בשנות ה-60' של המאה ה-17 הייתה בידי ויליאם ויצ'ארלי ומחזאי הבית של התיאטרון המלכותי, ג'ון דריידן.
שחקנים כמו הארט ופילגשו של צ'ארלס השני, נל גווין, פיתחו ועידנו את הסצנות המפורסמות של מענה לשון מתחכם, לצון ועוגבנות בקומדיות של דריידן וויצ'ארלי, ותרומתם היוצרת של שחקנים אלה עומדת, לדעת ג'ון הרינגטון סמית', כמעט על אותה רמה כזו של המחזאים עצמם.
גורם נוסף בכיוון שאליו פנתה הדרמה בתקופה זו הייתה הופעתן לראשונה של שחקניות על הבימה הבריטית.
נוכחותן עודדה מחזאים להתמקד בדמויות נשים גלויות-לב ומיישירות דיבור, סצנות אהבה נועזות ותפקידים פרובוקטיביים של נשים המגלמות גברים.
מגפת הדבר הגדולה פגעה בלונדון בקיץ 1665 והתיאטרון המלכותי, יחד עם כל סוגי הבידור הציבורי האחרים, נסגר בפקודת ראש העיר לונדון ומועצת העיר ב-5 ביוני.
הוא נשאר סגור למשך 18 חודש, עד סתיו 1666, ובמשך הזמן הזה התבצעו בו לפחות אי-אילו שיפוצים פנימיים, כולל הרחבת הבימה.
אף כי התיאטרון שרד בשרפה הגדולה של לונדון, שהשתוללה בעיר בספטמבר 1666, הוא נשרף כעבור שש שנים, ב-25 בינואר 1672.
להקת המלך לא התאוששה כספית מאובדן התיאטרון ברחוב ברידג'ס.
לחץ התחרות מלהקת הדוכס אילץ אותם, מכל מקום, להמשיך להשקיע ועבודות הבנייה החלו מיד להקמת תיאטרון גדול ומפואר עוד יותר, שיכיל קהל בן 2000 איש.
זה היה, לאחר השלמתו, התיאטרון המלכותי בדרורי ליין, שתכנן סר כריסטופר רן.
התיאטרון נפתח ב-26 במרץ 1674. לצורך מימון הבניין החדש נמכרו עוד מניות של הלהקה ופירושו של דבר, שעכשיו היה הכרח להרוויח עוד יותר כסף במכירת כרטיסים.
קומפלקס התיאטרון השני היה מורכב מן האולם הגדול של רן יחד עם עשרה מבנים שהתחברו אליו, אשר נוספו בתקופת כהונתו של דייוויד גריק כמנהל.
המבנים הללו הכילו מבוך צפוף ועקלקל של משרדים, חדרי חזרות, מחסן וחדרי הלבשה לשימוש ההנהלה וחברי הסגל, כמעט שבעים איש בסך הכול, ועוד כחמישים עובדים טכניים.
שלושה חדרים נוספים הוקצו לכתבי יד, כולל ספרייה לאחסונם, חדר נפרד להעתקת תפקידי שחקנים וספרייה מיוחדת לספרי החשבונות של התיאטרון, יומנים ופרטיטורות.
ערבוביית חדרים זו הקשתה לא פעם על התקשורת בין מחלקות שונות, בעיה שדייוויד גריק תיקן בתקופת כהונתו כמנהל.
הקומפלקס השלם תפס 1,246 מ"ר בין הרחובות דרורי ליין ממזרח, רחוב ברידג'ס ממערב, רחוב גרייט ראסל מצפון ורחוב ליטל ראסל מדרום.
בכניסתם אל התיאטרון מדרורי ליין, ניווטו באי התיאטרון דרך מסדרונות צרים, שהובילו תחת אגפים בולטים מעל אל כניסות לאכסדרות השונות, כניסה לכל אחד משלושת החלקים העיקריים של התיאטרון: האולם, היציע והתאים.
פנים התיאטרון החדש שימר את האריג הירוק של קודמו, אבל נבנה כנראה על פי תוכנית, שקוויה ישרים יותר.
אנרי מיסו, מבקר מצרפת, מציע תיאור של התיאטרון משנת 1698:
התמונה משמאל מראה חתך רוחב של בית תיאטרון בשרטוט של רן, הנחשב לתוכנית לתיאטרון המלכותי של 1674. האמפיתיאטרון השני שמיסו מזכיר, מאחור, הוא היציע התחתון.
כפי שמיסו מציין, המושבים התחלקו על פי מעמד ומחירי הכרטיסים נקבעו בהתאם לכך.
המושבים לא מוספרו ונתפסו על בסיס "ראשון בא ראשון מקבל", כך שרבים מאנשי המעלה נהגו לשלוח משרתים לתפוס בשבילם מושבים הרבה לפני תחילת ההצגות.
כל הצופים הללו יכלו לראות את הבימה ללא הפרעות.
הבימה הייתה ברוחב 14 מטרים ובעומק 9.25 מטרים, ורצפתה הייתה חשופה מאורות הבימה עד לקלעים האחוריים.
זווית השיפוע התרוממה ב-2.5 ס"מ לכל 60 ס"מ של בימה אופקית, כך ששחקן הניצב בירכתי הבימה נמצא 37.5 ס"מ מעל השחקן שבקדמתה.
ברצפת הבימה היו חריצים לקלעים ומשטחים בנוסף לדלתות קפיציות שהותקנו ברצפה.
קמרון קדמת הבימה הסתיר את הציוד שמעל הבימה, שכלל צמד ז'ירונדלים - גלגלים גדולים, שבהם נקבעו נרות רבים כמשקל נגד לתאורת הבימה התחתונה.
לקראת סוף המאה ה-18 נקבעו דלתות מזה ומזה לבימה ושורת דוקרנים קטנה על שולי הבימה נועדה למנוע את הקהל מטיפוס אליה.
בירכתי הבימה ממש נקבעה דלת גדולה, שבהפתחה נגלה דרורי ליין.
גורם נוסף שהכביד על קיליגרו ועל בניו, תומאס וצ'ארלס, היה אי-השקט הפוליטי בשנים 1678–1684 עם המזימה האפיפיורית ומשבר חוק המניעה, שהרחיק קהל תיאטרון פוטנציאלי מכל דבר שנשא קשר לתיאטרון.
מצב זה השפיע הן על להקת המלך והן על להקת הדוכס, אבל בעיקר על להקת המלך, שלה לא היו שולי רווח לצלוח בעזרתם בשלום את השנים הרזות.
בשנת 1682 התמזגו שתי הלהקות, או, נכון יותר, להקת המלך נבלעה בזו של הדוכס.
הלהקה המאוחדת, כפי שנקראה עכשיו, בראשותו של תומאס בטרטון, בחרה בדרורי לין כבית ההפקות שלה והשאירה את התיאטרון של להקת הדוכס בדורסט גארדן סגור לעת עתה.
ב-1688 הועבר בטרטון ממשרת הניהול על ידי אלכסנדר דאווננט, בנו של ויליאם דאווננט, בעל כתב ההרשאה המקורי ללהקת הדוכס.
הנהלתו של דייבנאנט (יחד עם צ'ארלס קיליגרו) הייתה קצרה והרת-אסון, ובשנת 1693 נמלט לאיים הקאנאריים מתביעה באשמת מעילה.
התיאטרון המלכותי מצא את עצמו בידי עורך הדין כריסטופר ריץ' למשך 16 השנים הבאות.
בניהם של דייבנאנט וקיליגרו, כולם כאחד, לא היו אלא נוכלים וריץ' השתדל לפצות על הביזה שעשו במשאבי הלהקה בקיצוץ עריץ בעלויות.
לתכלית זו שיסה את השחקנים זה בזה וקיצץ ללא רחם במשכורות.
ב-1695 חשו השחקנים, וביניהם גם המנהל בפועל ושחקן שהיה לאגדה, תומאס בטרטון, שדי להם בניכור והשפלה שסבלו והגיע הזמן להרים רגליים ולהקים להם להקה קואופרטיבית משלהם.
תשעה גברים ושש נשים עזבו את הלהקה המאוחדת, כולם שחקנים מקצועיים מוכרים, ביניהם מושכי קהל מובהקים כמו אמניות הטרגדיה אליזבת בארי והקומדיה אן ברייסגירדל.
נטישתם המאורגנת השאירה את הלהקה המאוחדת - שנודעה מאז ואילך כ"להקה המורשית" - ב"מצב מחפיר ביותר," לדברי עלון אנונימי שיצא בזמן ההוא.
חוסר הפרופורציה שנוצר עקב הניתוק היה גדול כל כך, שכמעט אי אפשר היה, בדרורי ליין, לגייס מספר מספיק למלא את כל התפקידים בכל מחזה שהוא; ומבין הנשארים מעטים כל כך היו נסבלים, שגורלו של כל מחזה נגזר מראש לכישלון, אלא אם התחבב במידה בלתי מצויה על הקהל.
לא פחות משישה-עשר (רובם מן המשמרת הוותיקה) פרשו מן הלהקה ובלכתם לקחו עמם את עצם יופייה וכוחה של הבימה, כיוון שהנשארים מאחור היו ברובם מתלמדים, נערים ונערות, שהיו רחוקים מלהתחרות בפורשים.
כריסטופר ריץ' המשיך כמנהלה עד 1709, כשכתב ההרשאה המקורי בוטל למעשה בסבך מזימות פוליטיות מורכבות.
עורך דין בשם ויליאם קולייר קיבל לזמן קצר את הזכות להעלות הפקות בדרורי ליין, אבל בשנת 1710 הייתה הלהקה בידי השחקנים קולי סיבר, רוברט וילקס ותומס דוגט - טריומוויראט שמצא עצמו עם הזמן נושא לסאטירה חריפה ב-Dunciad של אלכסנדר פופ.
בשנת 1713 החליף בארטון בות את דוגט.
סיבר היה המנהיג דה פקטו של הטריומוויראט והוביל את התיאטרון בתקופה שנויה במחלוקת אך מוצלחת, באופן כללי, עד 1773, כאשר מכר את חלק השליטה שלו לג'ון היימור.
יש מקום להניח, שהמכירה נעשתה במחיר מנופח ביותר וכי מטרתו של קולי סיבר הייתה פשוט להיחלץ מחובות ולהרוויח על המכירה .
חברי הלהקה אותו זמן הגיבו במורת רוח בולטת; מרי שחקנים אורגן והוצא לפועל; צ'ארלס פליטווד בא לפקח על התיאטרון.
תקופת כהונתו של פליטווד הייתה סוערת; יוזמתו לבטל את ההיתר שניתן לשמשי מרכבות במדי שרד להיכנס ליציע העליון חוללה מהומות בשנת 1737 ובעיית ההימורים של פליטווד סיבכה את התיאטרון בקשיים הכספיים שיצר לעצמו.
בתקופה זו התפרסם השחקן צ'ארלס מקלין, בעקבות הופעה יחידה במינה כשיילוק בהפקה של הסוחר מוונציה בראשית 1741, שבה הציג לראשונה סגנון משחק טבעי ומציאותי בניגוד לפומפוזיות המלאכותית שאפיינה תפקידים דרמטיים עד אז.
ב-1747 פג תוקף ההרשאה שניתנה לפליטווד.
התיאטרון וחידוש כתב הרשאה נקנו על ידי השחקן דייוויד גריק (שקיבל את הכשרתו לפנים אצל מקלין) ושותפו ג'יימס לייסי.
גריק שימש כמנהל ושחקן ראשי של התיאטרון עד סביבות 1766 והמשיך בתפקידו בהנהלה עוד עשר שנים לאחר זאת.
הוא זכור כאחד משחקני הבימה הגדולים ושמו נקשר בייחוד בקידום מסורת שקספיר בתיאטרון האנגלי - בתקופת כהונתו בדרורי ליין העלתה הלהקה לפחות 24 ממחזות שקספיר.
חלק מן הגאות בפופולריות של שקספיר בתקופה זו אפשר לייחס לחוק מתן ההיתרים משנת 1737, שקבע בצו כי כל מחזה חייב באישור ממשלתי לפני שאפשר יהיה להציגו ויצר חלל מסוים בחומר חדש לביצוע.
גריק חלק את הבימה עם להקה שכללה את פג וופינגטון, סוזנה סיבר, האנה פריצ'רד, קיטי קלייב, ספרנגר בארי, ריצ'רד ייטס ונד שוטר.
בתקופת כהונתו של גריק נאסר בפעם הראשונה על קהל הצופים לעלות אל הבימה עצמה.
גריק שכר את רוברט אדם ואחיו ג'יימס לחדש את פנים התיאטרון, וזאת עשו בשנת 1775. התוספות שהכניסו כללו תקרה מעוטרת וקישוטי טיח בחזית הפונה אל רחוב ברידג'ס.
החזית הזאת הייתה הדוגמה הראשונה לכך, שאיזה שהוא מבנה שעשוי להיחשב לחלק מן התיאטרון גופא השיק ממש לרחוב: הבניין, כמו המקור משנת 1663, נבנה במרכז הגוש ומשני עבריו סגרו עליו בניינים אחרים.
המעבר הצר מרחוב ברידג'ס אל התיאטרון היה עכשיו לפרוזדור פנימי; גם חלק מחלל המשרדים של התיאטרון נמצא עכשיו מאחורי החזית החדשה.
בסדרת הצגות פרידה, עזב גריק את הבימה בשנת 1776 ומכר את חלקו בתיאטרון למחזאי האירי ריצ'רד שרידן.
התיאטרון היה זקוק לשיפוצים נרחבים בסוף המאה ה-18 וב-1791 הרסו אותו.
תיאטרון שלישי נבנה בתכנונו של הנרי הולנד ונפתח ב-12 במרץ 1794. היה זה תיאטרון גדול ואפלולי כמערה, שהכיל יותר מ-3,600 צופים.
וזה היה המניע לבנייה בסדר גודל עצום, במילים של הבעלים:
הייתי מודע לרעיון, הפופולרי מאוד, שהתיאטראות שלנו צריכים להיות קטנים מאוד; אבל נראה לי, שאם נאפשר לרעיון הפופולרי מאוד הזה להתקדם יותר מדי, הוא עתיד לדרדר בכל המובנים את ההצגות הדרמטיות שלנו, מתוך שישלול מן הבעלים את ההכנסות, שאין להן תחליף למטרת כיסוי ההוצאות הכבדות הכרוכות בניהול עסקים כאלה.
טכנולוגיה חדשה אפשרה את ההתרחבות: עמודי ברזל באו במקום עמודי העץ המגושמים לתמיכה בחמישה נדבכי יציעים.
גם הבמה הייתה גדולה: 25.5 מטרים רוחבה ו-28.3 עומקה.
הולנד, האדריכל, אמר, שהתיאטרון נבנה "בסדר גודל העולה על זה של כל תיאטרון אחר באירופה." מלבד כנסיות, היה זה הבניין הגבוה ביותר בלונדון.
הרעיון "הפופולרי מאוד, שהתיאטראות שלנו צריכים להיות קטנים מאוד" התגלה כמושרש עמוק מכדי להתגבר עליו.
לא זו בלבד, שכל זכר לאינטימיות וקשר עם הלהקה שכל הבמה הלך לאיבוד, אלא שעצם גודלו של התיאטרון מיקם חלק נכבד מן הקהל במרחק כזה מן הבמה, ששמיעת השחקנים ממנו הייתה קשה, אם לא בלתי אפשרית.
כדי לפצות על כך, המופעים שעלו על בימת התיאטרון החדש נטו יותר לכיוון של מחזה ראווה ופחות למילה המדוברת.
דוגמה למחזה ראווה כזה היא הפקה משנת 1794, שבה זרמו מים אמיתיים במורד אפיק נחל טרשי אל תוך אגם עמוק די הצורך לשוט בו בסירת משוטים.
המים האלה נבעו ממכלים בעליות הגג שמעל הבית, שהותקנו שם - יחד עם מסך ברזל שלהתקנתו פיללו זמן רב - כאמצעי ביטחון מפני שרפה.
ריצ'רד שרידן המשיך כבעלי התיאטרון כל זמן קיומו של בניין זה, השלישי בשורה.
הוא התרומם במעמדו כמדינאי במהלך תקופה זו, אך בעיות כספים הביאו לנפילתו.
הבנייה מחדש בשנת 1794 עלתה כפליים מן האומדן המקורי של 80,000 לירות שטרלינג ושרידן בחוב במלואו.
עלות ההפקות הייתה גבוהה יותר במבנה הגדול וההכנסות מן הקהל הרב יותר לא כיסו את ההפרש.
ניסיון התנקשות נגד המלך ג'ורג' השלישי התרחש בתיאטרון ב-15 במאי 1800. ג'יימס האדפילד ירה פעמיים באקדח מן האולם לעבר המלך, שישב בתא המלכותי.
היריות החטיאו בכמה סנטימטרים, האדפילד נתפס ונבלם מיד וג'ורג', קר רוח למראית עין, הורה להמשיך בהצגה.
ב-24 בפברואר 1809, על אף אמצעי בטיחות האש שהוזכרו קודם, נשרף התיאטרון כליל.
שרידן, שמצבו הכספי היה עוד קודם לכן רעוע ביותר, התמוטט לגמרי עקב אובדן הבניין.
הוא פנה אל בעל מבשלות השיכר סמואל ויטברד, ידיד ותיק, לעזרה.
ויטברד הסכים לעמוד בראש ועדה, שתנהל את הלהקה ותפקח על בניית התיאטרון מחדש, אבל ביקש משרידן להסתלק מן הניהול בעצמו, ושרידן נענה ופרש לחלוטין מן הניהול בשנת 1811.
התיאטרון המלכותי הנוכחי בדרורי ליין, שתכנן בנג'מין דן ויאט בהזמנת הוועדה בראשות ויטברד, נפתח ב-10 באוקטובר 1812 בהפקה של המלט, עם רוברט אליסטון בתפקיד הראשי.
התיאטרון החדש התחשב יותר בשאיפה לאינטימיות והסתפק ב-3,060 מקומות, כ-550 פחות מקודמו (אף כי גם בגודל זה הוא נחשב לתיאטרון קיצוני בממדיו).
בשנת 1820 נוספה אכסדרת העמודים, שעודנה קיימת בכניסה הקדמית לתיאטרון מרחוב קתרין ובשנת 1822, חמש שנים לאחר התקנת תאורת הגז, נעשו בבניין עבודות עיצוב פנים משמעותיות.
הפורטיקו שלאורך צד הבניין ברחוב ראסל נוסף בשנת 1831.
הפקות הנשענות יותר על תפאורה ואפקטים מאשר על דיאלוג ומשחק היו מקובלות גם במתקן החדש.
בהפקה של "מפל הגנגס" בשנת 1823 דהר בפינאלה רוכב על גב סוס במעלה מפל מים זורם "כשאש משתוללת מכל עבריו." אפקטים להפקה משנת 1829 הוצאו לפועל באמצעות מתקן הידראולי, שהיה מסוגל, על פי הדיווח, להוציא 39 טון של מים.
היו שמנוחתם נטרדה למחשבה, כי התיאטרון מועל בתפקידו כאחד התיאטראות המעטים מאוד, שהורשו להציג דרמה לגיטימית.
ניהול התיאטרון אחרי פתיחתו המחודשת ב-1813 הוטל על סמואל ג'יימס ארנולד, בפיקוח מועצת מנהלים של חובבים ותת-ועדה, שהתמקדה בתיאטרון כמרכז לתרבות לאומית.
אליסטון פשט רגל ולא היה ביכולתו לחדש את חוזה החכירה בשנת 1826. אמריקאי בשם סטיבן פרייס תפס את מקומו בשנים 1826 - 1830; אחר, במשך רוב מה שנותר מן המאה ה-19, עבר דרורי ליין בחיפזון מיד ליד.
ב-1833 השיג אלפרד בון שליטה הן בדרורי ליין והן בקובנט גארדן, וניהל את הראשון משנת 1833 עד 1839 ושוב מ-1843 עד 1850. ב-1837 הצטרף השחקן-מנהל סמואל פלפס (1804 - 1878) ללהקת דרורי ליין והופיע עם ויליאם צ'ארלס מקרידי, השחקן המנהל המחונן, במספר מחזות של שקספיר.
הוא אף יצר את התפקידים של קפטיין צ'אנל במלודרמה של דאגלס ג'רולד, "שבוי מלחמה" (1842) ולורד טרשאם ב-A Blot in the 'Scutcheon של רוברט בראונינג (1843).
מקרידי שימש לזמן קצר כמנהל, בשנים 1841 - 1843, והכניס רפורמות חשובות.
אף על פי כן, רוב ההפקות שם היו אסונות פיננסיים.
המונופול התיאטרלי שהוענק באמצעות כתב ההרשאה המלכותי 183 שנים קודם לכן בוטל על ידי חוק התיאטרון 1843, אבל ההרשאה הייתה נטולת שיניים במידה רבה במשך עשרות שנים ולביטול הייתה השפעה מיידית זעומה.
מצד שני, תיאטראות אחרים, ששימשו להצגת מופעי בידור מוזיקליים, המשיכו בכך ודרורי ליין המשיך בדרכו כאחד האתרים המקובלים ביותר לתיאטרון לגיטימי.
רצף הכישלונות הכספיים והאמנותיים שפקדו את דרורי ליין במאה ה-19 נקטע בארבעה מחזות, שעלו על הבימה במשך תקופה של עשרים וחמש שנים בהפקת השחקן-מחזאי האירי דיון בוסיקול: "מלכת עלה" (1851), "אז'ני" (1855), "פורמוזה" (1869) ו"הנווד", אבל תקופה זו של ירידה כללית הגיעה לשיאה עם התפטרותו של פ.
צ'אטרטון בשנת 1878; וכך אמר: "שקספיר פירושו חורבן וביירון - פשיטת רגל." במהלך המאה ה-19 עלו על בימת דרורי ליין גם באלטים, ובין הרקדנים הייתה קרלוטה גריזי מאיטליה.
מזלו של הבית השתפר שוב בניהולו של אוגוסטוס האריס משנת 1879. בשנות ה-80' וה-90' של המאה ה-19 אירח התיאטרון רבות מן ההפקות של להקת האופרה קרל רוסה.
מופעים שהסתכמו במחזות ראווה נעשו מקובלים עוד יותר בדרורי ליין בשלהי המאה, בניהול אוגוסטוס האריס (1879 - 1896) ואחריו ארתור קולינס (1896 - 1923).
דוגמאות הם "השוט" המצליח משנת 1909, שכלל לא רק תאונת רכבת, שכללה גם שריקת קיטור אמיתי, אלא גם מרוץ סוסים: שנים-עשר סוסים אמיתיים דוהרים על מכונת דיווש על גבי הבימה.
האריס קבע פנטומימה שנתית ב-1889; המופע, בכיכובו של הקומיקאי הנודע מכבר דן לנו נחל הצלחה רבתי.
השיפוץ הפנימי הגדול האחרון נערך בשנת 1922, בתוצאה של תיאטרון בן ארבעה יציעים, בתפוסה של בין 2,200 ל-2,300 איש.
המלחין והנגן איבור נובלו, שהיה פופולרי לאין שיעור בזמנו אם כי מעטים זוכרים אותו כיום, הציג את מחזות הזמר שלו בדרורי ליין מ-1931 עד שהתיאטרון נסגר ב-1939 בגלל מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה שימש התיאטרון כמפקדה לאגודה הלאומית לשירותי בידור; הבניין אף ניזוק במידת מה מהפצצה.
התיאטרון נפתח מחדש בשנת 1946 בהצגת המחזה "פאסיפיק 1860" של נואל קאוורד.
בשנים שאחרי המלחמה, הוצגו בדרורי ליין כמה מחזות זמר של רוג'רס והמרסטיין, שהייתה זו להם הופעת בכורה בלונדון, ביניהם "אוקלהומה!" (1946), "דרום פאסיפיק" (1961) ו"המלך ואני" (1953).
היבוא מאמריקה כלל גם את "גברתי הנאווה" של אלן ג'יי לרנר ופרדריק לווה, שהחל מסע הופעות בן חמש שנים ב-1958. חבורת מונטי פייתון הופיעה כאן גם היא באחת מהופעות האיחוד מחדש שלהם.
כיום התיאטרון הוא חלק מסצנת תיאטראות וסט אנד ועדיין מעלה בעיקר הפקות מוזיקל פופולריות.
הוא נמצא בבעלותה ובניהולה של Really Useful Theatres, מחלקה של רילי יוזפול גרופ של אנדרו לויד ובר.
בימים אלה אין פעילות בתיאטרון, שסיים זה עתה סדרת הצגות מחודשת של המחזמר "המפיקים" של מל ברוקס, שנסגר בינואר 2007. בעקבותיו עלתה גרסת מחזמר של שר הטבעות.
דרורי ליין נחשב לאחד התיאטראות רדופי הרוחות ביותר בעולם.
הופעתו של כמעט כל אחד מקומץ רוחות הרפאים האמורים לפקוד את התיאטרון מבשרת מזל טוב לשחקן או להפקה.
הרוח המפורסם ביותר הוא "האיש באפור", המופיע לבוש כאציל מסוף המאה ה-18: שיער מפודר מתחת לכובע משולש, מקטורן ערב וגלימה או שכמייה, מגפי רכיבה וחרב.
האגדה אומרת, ש"האיש באפור" הוא רוחו של גבר, שנדקר בסכין ושרידי שלדו נמצאו בתוך מעבר צדדי חסום בקיר בשנת 1848.
רוחותיהם של השחקן צ'ארלס מקלין והקומיקאי ג'ו גרימאלדי פוקדים, על פי השמועה, את התיאטרון.
מקלין מופיע מאחורי הקלעים, משוטט בפרוזדור שנמצא כיום במקום שם, בשנת 1736, הרג מקלין את חברו למשחק תומאס הולאם בוויכוח על פאה.
("ארור תהיה, נבל, חלאה, בן-בליעל שכמותך!" צעק, תקע מקל בפני הולאם וניקב את עינו השמאלית.
ג'ו גרימאלדי הוא חזון תעתועים שש לסייע, שהנחה לא פעם, על פי השמועה, במיומנות רבה, שחקנים עצבניים על הבימה.
תיאטרון החאן הפועל במתחם החאן הירושלמי נחשב לאחד המובילים בישראל.
התיאטרון אימץ את צורת מבנה שער הכניסה לחאן – קשת רחבה, שהפכה סימן ההיכר של המבנה – כחלק מהלוגו שלו.
התיאטרון הוקם ב-1968 ביוזמת ראש העיר טדי קולק והמנהל האמנותי הראשון פיליפ דיסקין.
קולק אימץ את רעיונו של דיסקין להסב את מבנה החאן החרב ליד תחנת הרכבת ירושלים, שבאותה עת שימש חלקו כנגרייה, למבנה תיאטרון, והעניק את חסותו לגיוס תרומות לשיפוץ המתחם.
שנה לאחר מכן קבוצת התיאטרון התפרקה והמתחם שימש לעשיות שונות, כולל תיאטרון וקונצרטים.
בתחילת 1973 הוקם התיאטרון מחדש בניהולו האמנותי של פיליפ דיסקין, ואחריו כיהנו בתפקיד זה מייקל אלפרדס, אילן רונן, עדה בן נחום, יוסי יזרעאלי, עמית גזית, ערן בניאל ואופירה הניג.
בתקופת כהונתו של מייקל אלפרדס, שחקניו היו: ששון גבאי, ספי ריבלין, אורי אברהמי, שפרה מילשטיין, נעמי בכר, אבי פניני, נטע פלוצקי, משה אסם, רחל רונן (הפלר), רחל שור, שבתאי קונורטי, אהרון אלמוג, מרגלית אלמוג, עליזה רוזן, אלי דנקר, שלמה תרשיש, צביקה הלפרין ועוד.
בדצמבר 2017 נכנסה אלישבע מזי"א לתפקיד מנכ"לית החאן והחליפה את דני וייס שכיהן בתפקיד בשבע השנים הקודמות.
באוקטובר 2018 ציין תיאטרון החאן חמישים שנה להיווסדו באירוע חגיגי במעמד נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין ורעייתו נחמה ריבלין.
הנשיא ריבלין חלק שבחים לתיאטרון ואמר: "החאן ידע תמיד ליצור תיאטרון חדשני וחושב, בין אם מדובר במחזות חדשים ובין אם מדובר בקלאסיקות.
היצירה של החאן הייתה תמיד נועזת, צעירה, מתריסה, מחויבת לעיקרון שתפקידה של התרבות הוא לעורר".
התיאטרון מעלה כ-5 הפקות חדשות מדי שנה, הרפרטואר נבחר על ידי המנהל האמנותי הנוכחי אודי בן-משה.
בן משה אף מעבד ומביים חלק מהצגות החאן.
באופן יוצא דופן, להחאן יש להקת שחקנים קבועה ומעת לעת נוספים שחקנים נוספים להצגות השונות.
בסה"כ מעלה התיאטרון כ-200 הופעות בשנה במתחם הבית ועוד כ-70 באולמות אחרים בהיכלי תרבות בארץ, מצפון ועד דרום.
כל הצגות החאן מגיעות גם לבית ציוני אמריקה מדי חודשיים.
החאן זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה למפעל חיים לשנת 2012.
הוועד המנהל של העמותה מורכב מאישי ציבור ונציגי הגופים התומכים בה כספית – עיריית ירושלים, הקרן לירושלים ומשרד התרבות והספורט.
מתחם החאן כולל שני אולמות - האולם הראשי ובו 238 מקומות ישיבה, שם מוצגות מרבית ההפקות הראשיות של התיאטרון, ואולם משני להופעות קטנות ומפגשים ובו 70 מקומות ישיבה.
כמו לכל תיאטרון גדול, גם לחאן יש אגודת ידידים שהוקמה במטרה להבטיח את המשך קיומו של התיאטרון, לעודד את העשייה התרבותית והאמנותית המפוארת שלו, לבסס את מעמדו הציבורי וכן לחזק את תחום התרבות בעיר ירושלים.
חברי אגודת הידידים מוזמנים להצגות הבכורה החגיגיות ולקבלות הפנים שאחריהן, נחשפים בפני העשייה התיאטרלית, נפגשים עם יוצרים ומוזמנים לאירועים מיוחדים עבורם.
תיאטרון החאן, בשיתוף "הברנז'ה – קהילת יוצרי התיאטרון בירושלים" ובסיוע עיריית ירושלים, יזמו בקיץ 2018 את פרויקט "כמעט מוחאן" המעניק הזדמנות לבוגרי בתי-ספר למשחק בעיר להמשיך ולפתח את הכישורים רב-תחומיים שלהם במשחק, כתיבה, תנועה, מוזיקה ובימוי.
את המופעים שהם יוצרים, מתחילתם ועד סופם, מלווים שחקן החאן יואב היימן והמנהל האמנותי של החאן, הבמאי אודי בן-משה.
באוגוסט 2018 התקיים בחאן לראשונה פסטיבל הצגות ילדים, "משחק ילדים".
מטרת הפסטיבל הייתה לקרב קהלים חדשים למוסד הוותיק ולחנך את הדור הצעיר לאהבת התיאטרון.
הפסטיבל זכה להצלחה והפך למסורת.
בתיאטרון מתקיימים גם חוגי משחק ותיאטרון לילדים ומבוגרים, בשיתוף תיאטרון "ענתות" בניהולה של ענת זוהר.
החאן מורכב מלהקת שחקנים החברים באנסמבל קבוע ומעסיק גם שחקנים נוספים לפי הצגה כשיש בכך צורך.
תיאטרון המדוכאים הוא אחד מסוגי התיאטרון שיצר אוגוסטו בואל, המכונה גם תיאטרון פורום.
תיאטרון המדוכאים נוצר בשנות השישים בסאו פאולו, ברזיל.
מאז שנות השמונים הוא קיים ביותר מ-70 ארצות בעולם.
העיקרון הבסיסי ביותר של תיאטרון זה הוא לשבור את המחיצה (או בלשונו של אוגוסטו בואל "הדיכוי") שבין קהל ובמה, להילחם בדיכוי חברתי לא רק דרך התכנים של המחזות, אלא גם דרך ביטול הדיכוי שמפעילים השחקנים על הקהל בכך שהוא נידון לשבת ולמחוא כפיים.
עם כניסת הקהל, המנחה מוביל את האנשים למספר משחקי חברה קולקטיביים ומשחררים.
לאחר מכן מציג התיאטרון הצגה שאורכה לא יותר מ-20 דקות בנושאים הנ"ל.
לאחר מכן מבקש המנחה מהשחקנים לשחק שנית את אותו מחזה, אך הפעם הוא מזמין את הקהל לקחת חלק במשחק.
אדם בקהל יקרא: "עצור, זוהי מאגיה!" ויסביר איזו מאגיה ומהי הדמות שברצונו לשחק, טוב יותר מהשחקן שגילם אותה על הבמה.
האיש מהקהל עולה ומחליף את השחקן או השחקנית.
ניתן להחליף את כל השחקנים.
אוריאל זוהר כתב מאמריו בכתב העת "במה" ובעיתון על המשמר בשנת 1981 על תיאטרון המדוכאים של אוגוסטו בואל ובעצם היה הראשון שפרסם את שמו של בואל בישראל.
בשני המאמרים הוא מתאר בפירוט רב שתיים מהצגותיו של בואל בהן השתתף, כצופה פעיל ומנתח את ספריו.
בהצגה ראשונה, הוא מתאר את סיפור העלילה: אישה ועימה שלושה גברים, מגיעה לבית הוריה.
כאשר שואלים אותה הוריה, מי הגברים?
היא מציגה אותם ואומרת: זהו בעלי הראשון, זהו בעלי השני וזהו בעלי השלישי.
כאשר תמהים ההורים ושואלים: אבל עם מי את חיה כרגע?
תגובת ההורים היא תדהמה רבה וקונפליקט פנימי וחיצוני צץ אצל כל אחד משני ההורים.
הבמאי עוצר את ההצגה, ומבקש מן השחקנים לשחק אותה בשנית.
ואז, מדי רגע, עוצר מישהו מבין הצופים את ההצגה, ועולה על הבמה, כדי להחליף את השחקנים.
יש כאן עיקרון של שחרור הקהל מכבליו כצופה.
הוא הופך להיות שחקן, כמו כל שחקן אחר על הבמה.
בהצגה השנייה, מביאים שחקניו של בואל סיפור על בית-חרושת שבו עובדים הפועלים שעות נוספות.
המנהל משעבד את עובדיו לעבודה הפיזית, ולא נותן להם תנאים הרשומים בחוק.
זוהר בכתבותיו מתאר כיצד הכין קבוצה של צופים.
היות שקלט היטב את השיטה של בואל, לא הייתה לו דרך אחרת להשתלט על הבמה לבדו מול קבוצה מיומנת של שחקנים, שעבדו בצוותא ויצרו אנסמבל מגובש.
לכן, תוך כדי תהליך הצגת ההצגה זוהר מארגן סביבו כמה צופים.
וכאשר בואל מאפשר, בסיבוב השני, לצופים לעלות לבמה, הצוות של הצופים מתחיל לתפוס את מקומותיהם של השחקנים כדי ליצור מהפכת פועלים אמיתית על הבמה.
בישראל עוסקים מספר הולך וגדל של במאים ויוצרים בתכנים ובטכניקות של תיאטרון המדוכאים: אריק גוטלר, חן אלון, אורי שני, עינת עמיר, ליאת בולצמן, עודדה שקד, פאניה גרינשפון, אוריאל זוהר בתיאטרון הטכניון ועוד.
באוגוסט 2012 נערך פסטיבל של תיאטרון המדוכאים בבית העם בשדרות רוטשילד בתל אביב.
תיאטרון המדוכאים בישראל דן בנושאים רבים, וגם בדיכוי של פלסטינים (על ידי הצבא/הרשויות/הישראלים), נשים (על ידי גברים), נוער (על ידי מבוגרים), חיילים (על ידי המפקדים), עובדים זרים (על ידי המעסיקים), מזרחים (על ידי אשכנזים) ועוד.
ספרים באנגלית מאת אוגוסטו בואל, בנושא
תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ოპერისა და ბალეტის თეატრი) או התיאטרון האקדמי-ממלכתי של טביליסי ע"ש זכריה פליאשווילי (თბილისის ზაქარია ფალიაშვილის სახელობის ოპერისა და ბალეტის სახელმწიფო აკადემიური თეატრი) הוא בית האופרה העתיק ביותר והמפורסם ביותר הממוקם בשדרות רוסתוולי שבמרכז טביליסי גאורגיה.
בית האופרה, סמל התרבות רבת השנים של גאורגיה, אירח כוכבים כמו מונסראט קאבאייה, חוסה קאררס, הכוריאוגרף הגאורגי המפורסם, ג'ורג' בלנשין, והמלחין צ'ייקובסקי.
הקמת בית האופרה בטביליסי הייתה תוצאה של תהליכים פוליטיים ותרבותיים שהתחוללו בגאורגיה לאחר סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית ותחייתן של תנועות לאומיות ופדגוגיות.
הנציב העליון החדש של מלכות המשנה של הקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, שמונה לתפקידו בשנת 1844, הניח את היסודות ליוזמות תרבותיות רבות, שבין החשובות ביותר שבהן הוא עידוד העניין באופרה בגאורגיה.
ההצגות הראשונות, שהיו ברוסית, החלו להופיע כבר בספטמבר 1845 והתקיימו פעמיים בשבוע, כאשר המבנה של בית האופרה טרם נבנה.
רוב האופרות היו וודבילים וקומדיות.