tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם, לאחר שהגנרל הגיע לנוקסוויל, למד והתרשם ממפעלי הרשות, הוא שב לוושינגטון ושכנע את הנשיא שלא להוציא לפועל את התוכנית.
הרשות הייתה ליצרן החשמל הגדול במדינה.
בשנות השישים היו מחירי החשמל בעמק טנסי מן הנמוכים בארצות הברית כולה ומשכו למקום תעשיות ומעבידים.
רשות נהר טנסי הצליחה לשמור על רמת מחירים נמוכה בכך שחיפשה כל העת דרכים להגברת כושר הייצור שלה.
בשנות השישים החלה הרשות לבנות כורים גרעיניים להפקת חשמל.
עם פרוץ משבר הנפט בשנת 1973 עלו מחירי החשמל בארצות הברית ואיתם גם באה ירידה חדה בביקוש לחשמל.
בעקבות זאת, בטלה רשות עמק טנסי תוכניות לבנות מספר תחנות כוח גרעיניות.
בשנות השבעים בנתה הרשות את הסכר האחרון במפעליה, סכר טליקו.
הנשיאים קרטר ורייגן, אף שהראשון היה חבר המפלגה הדמוקרטית והשני היה רפובליקן מושבע, היו תמימי דעים באשר לצורך בהמשך קיומה של רשות נהר טנסי.
הנשיא קרטר אמר על הרשות כי כאשר נוצרה בשנות השלושים "...יצרה הזדמנויות מכל הסוגים.
היא אפשרה לחקלאים לשגשג ולעסקים לפרוח.
היא יצרה מקומות עבודה במקום שלא היו.
היא נתנה לציבור חיים טובים יותר."
בשנות התשעים החלה הפרטה בתחום ייצור החשמל בארצות הברית.
כדי לעמוד בתחרותיות הרשות קיצצה 800 מיליון דולר בהוצאותיה השנתיות, תוך פיטורי מחצית מעובדיה.
בשנות השמונים עבדו ברשות כ-53,000 עובדים, ואילו בסוף שנות התשעים פחת מספר העובדים אל מתחת ל-30,000. במקביל נקטה הרשות בצעדים להגביר את כושר הייצור במפעליה.
היום רשות עמק טנסי היא חברת החשמל הציבורית הגדולה בארצות הברית עם כושר ייצור של מעל 33,000 מגה-ואט בשנת 2006. הרשות מספקת חשמל לכ-8.5 מיליון לקוחות הפרושים על פני שטח של כ-207,000 קמ"ר בעמק טנסי.
הרשות פועלת בעיקר כסיטונאית חשמל ומוכרת את החשמל ל-158 ספקים מקומיים וישירות ל-61 מפעלים ולקוחות ממשלתיים.
בשנת 2004 הפעילה רשות עמק טנסי 11 תחנות כוח פחמיות שספקו 62% מכושר הייצור של הרשות, 29 סכרים הידרואלקטריים האחראים ל 10% מכושר הייצור של החברה, שלוש תחנות כוח גרעיניות ושש תחנות המפיקות חשמל בטורבינות דלק.
הקמת הסכרים על נהר טנסי יצרה אגמים גדולים בעמקים שבמעלה כל אחד מהם.
כך לדוגמה, מאחורי סכר נוריס נוצר אגם מלאכותי ששטחו כ-137 קמ"ר ואורך חופיו כ-1290 ק"מ (לשם השוואה, שטח ים כנרת 165 קמ"ר).
מאחורי סכר קנטקי נוצר אגם מלאכותי ששטחו 648 קמ"ר ואורך חופיו 3,300 ק"מ.
על חופי האגמים שנוצרו קמו אתרי בילוי ונופש, חופי רחצה, מלונות, מעגני סירות ומזחים לדיג.
הרשות אחראית עד היום לפיתוח האגמים ותחזוקתם.
בזכות האגמים, קמה בעמק טנסי תעשיית תיירות פורחת.
ביקורת על רשות עמק טנסי
אף שרשות עמק טנסי הייתה מן המפעלים הבולטים והמוצלחים של תוכנית ה"ניו דיל", היא ספגה ביקורת לא מעטה.
מדען המדינה דייוויד מיטרני טען כי "הרשות הכניסה מימד חדש למבנה החוקתי של ארצות הברית - ללא שינוי רשמי של החוקה.", בפעולתה כרשות ממשלתית אוטונומית מול המדינות בברית ובכך לכאורה ניצבה כנגד העיקרון הליברלי-דמוקרטי של הפרדת הרשויות.
ההיסטוריון וולפגנג שיוולבוש אף הישווה הרעיונות, התוכניות והפעולות של רשות עמק טנסי לפרויקטים שנעשו באותה תקופה במדינות פשיסטיות: הפרויקט החקלאי Agro Pontino אותו יזם מוסוליני בביצות פונטינו מדרום לרומא ופרויקט האוטובאן אותו יזם היטלר בגרמניה.
שלושת הפרויקטים התאפשרו והובלו על ידי מנהיגים כריזמטיים והתאפיינו בפעולות כוחניות, בטכנולוגיה חדשנית, בתכנון ובעיצוב בקנה מידה כוחני וענקי, הבא לרסן את הטבע לטובת המוני העם.
עם תום מלחמת העולם השנייה ניסו הדמוקרטים בארצות הברית לקדם את רשות עמק טנסי כדגם לחיקוי במדינות העולם השלישי.
ניסיון זה ספג את ביקורתם של השמרנים אשר טענו כי רשות עמק טנסי היא חברה ריכוזית, טכנוקרטית, אשר דחקה את רגליהם של יזמים מקומיים בדרכים בלתי מתחשבות.
על כן, כאשר רשות עמק טנסי שימשה כדגם לתוכניות מודרניזציה במקומות שונים בעולם השלישי, כגון בדלתה של נהר מקונג בווייטנאם, כישלון התוכנית הביא לביקורות עזות וגישה צינית לתוכניות מודרניזציה שהצליחו במדינות אחרות.
לרשות עמק טנסי היה אף תפקיד בהתפתחות הקריירה של רונלד רייגן.
בשנות ה-50 כאשר החלה הקריירה הקולנועית של רייגן לדעוך הוא החל להופיע כמארח וכמבצע בתוכנית הטלוויזיה "תיאטרון ג'נרל אלקטריק".
הכנסתו של רייגן הייתה כ-125,000 דולר בשנה, זאת עד לשנת 1964, אז פוטר ממשרתו על ידי ג'נרל אלקטריק בתגובה לנאום טלוויזיוני שנשא בתמיכה במועמד לנשיאות בארי גולדווטר ובו מתח ביקורת על רשות עמק טנסי:
לרוע מזלו של רייגן, רשות עמק טנסי הייתה אחד הלקוחות החשובים של ג'נרל אלקטריק וזו סיימה את חוזהו.
רייגן המשיך לעבוד כמנחה רק שנה נוספת לאחר נאום זה.
ההתקפה של רייגן וגולדווטר על רשות עמק טנסי העלתה עליהם את חמתם של הרפובליקנים במדינת טנסי והחלישה את המפלגה.
מאז נזהרים מועמדים רפובליקנים מלבקר את רשות עמק טנסי.
חובותיה של רשות עמק טנסי הם החובות הגבוהים ביותר מבין כל הסוכנויות הפדרליות בארצות הברית.
על פי הערכת משרד החשב הכללי של ממשלת ארצות הברית יגיע חוב הרשות בשנת 2008 לסכום של קרוב ל-25 מיליארד דולר וזאת לאחר שבשנים האחרונות הרשות מפחיתה בעקביות את גודל החוב.
חלק ניכר מחוב זה מקורו בתוכנית פיתוח שאפתנית של כורים גרעינים לייצור חשמל בשנות ה-70. על פי התוכנית תכננה הרשות להקים למעלה מ-20 תחנות כוח גרעיניות בהשקעה של כ-20 מיליארד דולר.
אולם, שנים ספורות לאחר שהחלה הקמת המפעלים אירעה תאונת אי שלושת המילין אשר בעקבותיה הוטל ספק ביכולת לספק אנרגיה גרעינית באופן בטיחותי ומשרד האנרגיה האמריקאי החל מבצע ביקורת קפדנית על היבטי הבטיחות בתחנות אלה.
בניית חלק מתחנות הכוח הגרעיניות הופסקה באמצע בנייתן, הפעלת תחנות כוח אחרות נאסרה לאחר שנמצאו פגמים בטיחותיים בתכנונן ובאופן הפעלתן.
ההשקעה במפעלים ענקיים ויקרים אלה, ללא יכולת להפיק מהם חשמל, הותירה את הרשות בחובות כבדים.
כך למשל, הופסקה בשנת 1985 הפעלתה של יחידה מס' 1 בתחנת הכוח הגרעינית Browns Ferry, באלבמה.
התחנה שבה לפעול רק בחודש מאי 2007 וביום 8 ביוני הופעלה לראשונה במלוא תפוקתה (1,064 מגה-ואט), לאחר שעמדה כאבן שאין לה הופכין במשך 22 שנה.
זאת, לאחר ששופצה במשך 5 שנים, בהשקעה של 1.8 מיליארד דולר
גורם נוסף לחובות הרשות נעוץ בעובדה כי רשות עמק טנסי מגייסת את מלוא המימון לפעולותיה ממקורות חיצוניים ואיננה מקבלת כל סיוע פדרלי לתקציבה.
בין המבקרים את הרשות על חובותיה יש הטוענים כי חלק ניכר מן החובות נוצרו כתוצאה מן העובדה שהרשות נהנית מהגנות מיוחדות על פי חוק ואיננה פועלת בשוק החופשי.
כך למשל, הרשות פטורה מחלק ניכר ממיסי המדינה והרשויות המקומיות שבהן היא פועלת ומנגד היא מספקת חשמל לצרכנים פדרליים במחירים הנמוכים באופן משמעותי ממחירי השוק.
א-סולח נולד למשפחה סונית ידועה ונבחר לראשונה לפרלמנט הלבנוני בשנת 1960.
בשנת 1974 מונה א-סולח על ידי נשיא לבנון סולימאן פרנג'יה לתפקיד ראש הממשלה.
מכהונתו זו הוא התפטר כעבור כשישה חודשים, בעקבות פרוץ מלחמת אזרחים בלבנון.
בשנת 1992 מונה א-סולח בשנית לתפקיד ראש הממשלה, בעקבות התפטרותו של עומר כראמי מהתפקיד.
הנשיא אליאס הראווי ביקש למנותו לתפקיד עד לקיום בחירות כלליות, הראשונות שהיו עתידות להיערך בלבנון לאחר תום מלחמת האזרחים בשנת 1990. כהונתו בתפקיד נמשכה כחמישה חודשים.
בשנת 1996 פרש א-סולח מהחיים הציבוריים.
רשיד היא עיר נמל במחוז אל-בחירה שבצפון מצרים.
העיר שוכנת לחופי הים התיכון כ-50 ק"מ צפון-מזרחית לאלכסנדריה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 130,270 בני אדם.
העיר התפרסמה בזכות אבן רוזטה שנמצאה בשטחה.
רשות פיקוח (מוכרת גם לפי המונח האנגלי כ-PUC (נקרא: פי יו סי); ראשי תיבות של Public Utility Commission) היא גוף ממשל עצמאי שנועד לפקח על מתן שירות חיוני לציבור על ידי בעלי זיכיון מן המדינה.
הפיקוח על השירות הוא מבחינה מקצועית, כלכלית, חוקית ועוד.
זאת, על מנת להבטיח ששירות ניתן לציבור באיכות, בכמות ובמחיר הראוי והמתאים.
רשות הפיקוח היא גוף מקצועי עצמאי ואינה כפופה למדיניות הממשלה.
במחצית המאה ה-19, עם התפתחות המואצת של הרכבת ומסילות הברזל בארצות הברית ניצלו בעלי הון את הפיתוח המהיר, רכשו זיכיונות מונופוליים מן הממשל להפעלת קווים וקיבלו קרקעות בחינם, ללא כל פיקוח.
בתוך כך צברו כוח וממון רב, תוך כשל באספקת שירות חיוני לציבור, בעלי הון אלה כונו "הברונים השודדים".
תופעה זו גרמה להיווצרות רשויות הפיקוח הראשונות בכמה מדינות בארצות הברית שאוגדו לוועדת המסחר הבין-מדינתי (ה-ICC-Interstate Commerce Commission), שמקורה בחוק הפיקוח על הרכבות מ-1887. עד היום, המנגנון המפותח והוותיק ביותר של רשויות פיקוח הוא ארצות הברית, בה מתקיימת רשת רשויות פיקוח מדינתיות.
קיימות גם מספר רשויות פיקוח פדרליות: לתקשורת (ה-FCC-Federal Communications Commission), לפיקוח על הבנקים וניירות הערך (Securities and Exchange Commission – SEC הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית)) שנוצרה לאחר השפל הגדול, לאנרגיה (חשמל וגז, The Federal Energy Regulatory Commission) ולבטיחות מוצרי צריכה (The Consumer Product Safety Commission).
מראשית הקמת רשויות הפיקוח הן נדרשו להיות עצמאיות תפקודית ומשפטית, על מנת שלא יערבו בפעילותן שיקולים זרים לאינטרס הציבורי והמקצועי.
חברי הרשות נדרשים להיות חופשיים מאינטרס ועם זאת בעלי הבנה מקצועית ויושרה.
עם התפתחות הקפיטליזם וההפרטה נדרשו ממשלות ברחבי העולם ליצור רשויות פיקוח על מנת לפקח על שירותים ציבוריים הניתנים על ידי תאגידים מוכווני-רווח.
סמכויות רשות פיקוח מעוגנות בחקיקה ראשית והן פרי מאזן כוחות משתנה בחברה בה היא פועלת וקשורות למצב הפוליטי, הכלכלי, המשפטי והחברתי באותה חברה.
הסמכות הבסיסית לרשות פיקוח היא הזכות לדרוש ולקבל מספקי השירות שבתחום אחריותה כל מידע רלוונטי לצורך מילוי תפקידה.
בדרך כלל יש לרשות סמכות להטיל סנקציות על ספקים שאינם נענים להכתבותיה.
הרשות, כגוף רגולטורי קובעת תקנים בתחומי איכות השירות, אמינותו, בטיחותו, חוקיותו ועוד.
גם אם אינה מעניקה בעצמה זיכיונות ורישיונות (תפקיד השמור לעיתים לגוף שלטוני), היא מפקחת על עמידה בתנאי הרישיון שניתן לספק ורשאית לעכב אותו, להתלות אותו ואף לפסול ספק ממתן שירות ציבורי.
בדרך כלל קובעת הרשות כללים בתחום תמחור השירות כגון קביעת תעריפים או מסגרות תמחור לספקים ומבצעת בקרה חשבונאית, בדיקות כלכליות וכדומה.
סמכויות נוספות יכולות להיות סמכויות מעין-שיפוטיות ואף סמכויות חקיקה וסמכויות חקירה.
תחומי הפעילות המקובלים בהם פועלות רשויות פיקוח כמעט בכל מדינות העולם הן תחומי התשתית: תקשורת, חשמל, מים וביוב, אנרגיה ותחבורה ציבורית.
בנק מרכזי של מדינה כולל בחובו אלמנט של פיקוח עצמאי (לא ממשלתי) על המערכת הבנקית במדינה ומהווה לפיכך רשות פיקוח על השירות הבנקאי הניתן לציבור.
בישראל ממלא תפקיד זה המפקח על הבנקים בבנק ישראל.
מימון פעילות הרשות הוא על ידי אגרות אותן משלמים הספקים למדינה ומימון ישיר מאוצר המדינה.
קיימת חשיבות עליונה לניתוק בין מקורות המימון של הרשות לבין כל מרכיב שעלול להטות את שיקול דעתם המקצועי והאובייקטיבי של חברי הרשות.
חברי הרשות ממונים או נבחרים (בחלק ממדינות ארצות הברית חברי הרשות נבחרים בבחירות).
הרשות לשירותים ציבוריים - חשמל - קיימת מ-1996
רשות המים (הרשות לשירותים ציבוריים - מים וביוב) - קיימת מ-2003
הרשות לשירותים ציבוריים - טבע וגנים - מתוכננת
המועצה להשכלה גבוהה - קיימת מאז 1958
רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון היא רשות ממשלתית שאחראית להסדרה ולפיקוח בתחומי שירותים פיננסיים בישראל ובפרט בשוק החיסכון הפנסיוני, הביטוח והשירותים הפיננסיים המוסדרים.
תפקידי הרשות, על פי חוק, הם להגן ולשמור על עניינם של המבוטחים והחוסכים, להבטיח את יציבותם של הגופים המוסדיים כדי שיוכלו לעמוד בהתחייבויותיהם כלפי ציבור לקוחותיהם, לקדם תחרות ולעודד חדשנות טכנולוגית.
הרשות הוקמה ב-1 בנובמבר 2016, בהתאם לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (תיקוני חקיקה), התשע"ו–2016. עד למועד זה פעלה הרשות כאגף במשרד האוצר - אגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון.
ראש הרשות הנוכחי הוא עמית גל.
הגופים הפיננסים הנמצאים בפיקוח הרשות:
חברות לניהול קופות גמל וקרנות השתלמות
חברות ויחידים הפועלים בתחום השירותים הפיננסיים המוסדרים.
שמירה על ענייני הצרכנים: רשות שוק ההון קמה כדי להבטיח ולשמור על עניינם של המבוטחים, העמיתים ולקוחות הגופים המפוקחים, וכן על הביטחון הפיננסי של צרכני השירותים הפיננסיים בישראל.
לשם כך, הרשות מפקחת על יציבות הגופים במטרה לעמוד בהתחייבויותיהם כלפי ציבור לקוחותיהם.
הרשות פועלת לקידום התחרות במערכת הפיננסית, במיוחד בשוק ההון, הביטוח והחיסכון, ולעידוד חדשנות טכנולוגית ועסקית בפעילותם של הגופים המפוקחים על ידה.
פיקוח על תחום הביטוח והחיסכון הפנסיוני: רשות שוק ההון מפקחת על תחום הביטוח בישראל.
הרשות אמונה על רישוי חברות, פיקוח על יציבות החברות, פיקוח על תוכניות ביטוח, מקרי ביטוח ותביעות.
פיקוח על תחום השירותים הפיננסיים המוסדרים: בהתאם ל, רשות שוק ההון מפקחת על תחום השירותים הפיננסים (מתן אשראי, שירות בנכס פיננסי, אגודות אשראי והנפקת כרטיסי אשראי).
הרשות אמונה על הרישוי והפיקוח חברות והיחידים הפועלים בתחום.
הגברת מודעות: רשות שוק ההון פועלת להגברת המודעות הציבורית להתנהלות פיננסית מושכלת ולמוצרים הפיננסים העומדים לרשותם בתחום הביטוח, הביטוח הפנסיוני, החיסכון וקופות הגמל.
במסגרת זו פועלת ברשות יחידה לחינוך פיננסי האמונה על שיפור האוריינות הפיננסית של הציבור באמצעות פעילות שטח ואמצעים דיגיטליים כמו אתר 'האוצר שלי' הכולל מידע פיננסי פשוט ונגיש.
כמו כן, הרשות מעמידה בידי הציבור מספר כלים כמו מנוע לאיתור חסכונות אבודים, מנוע לאיתור פוליסות ביטוח ומחשבוני השוואת ביטוחי בריאות, דירה ורכב
פניות ציבור: רשות שוק ההון מוסמכת לברר תלונות ציבור בענייני ביטוח, גמל ופנסיה, על התנהלות חברות ביטוח, חברות מנהלות של קופות גמל וקרנות פנסיה, סוכני ביטוח ויועצים פנסיוניים.
בירור תלונות הציבור נועד לסייע לפונים, ככל שניתן, במיצוי זכויותיהם מול הגופים המפוקחים, להגביר את האכיפה על גופים אלו, לסייע בגיבוש מדיניות הפיקוח בנוגע ליחסים שבין הגופים המפוקחים לבין הצרכנים ולאתר ליקויים מערכתיים בשוקי הביטוח, הפנסיה והגמל.
גיבוש מדיניות החיסכון: רשות שוק ההון עוסקת בגיבוש מדיניות העידוד לחיסכון והתאמתה לצורכי המשק הלאומי והציבור.
פועל יוצא לכך הוא במסגרת הפיקוח וההסדרה של מוצרי החיסכון הפנסיוני; קופות הגמל, קופות הביטוח וקרנות הפנסיה.
ייזום שינוי מוסדי בשוק ההון: הרשות אחראית גם על ייזום שינויים במבנה המוסדי של שוק ההון בישראל, באמצעות חקיקה, הסדרה ושיתוף פעולה עם האגפים השונים במשרד האוצר ורשויות נוספות כגון: בנק ישראל, רשות ניירות ערך, הבורסה לניירות ערך, במטרה לשפר, לגוון ולשכלל את שוק ההון הסחיר והלא סחיר.
הרשות פועלת בתאום ושיתוף פעולה עם גופים נוספים האחראים להסדרת התחום הפיננסי בישראל, בהם המפקח על הבנקים, רשות ניירות ערך והממונה על התחרות.
חטיבת הביטוח - מרכזת את כל מוצרי הביטוח, למעט מוצרי ביטוח פנסיוני: רכוש, חבויות, בריאות, סיעוד.
כמו כן, אחרית על ביקורת, פניות הציבור של כלל רשות שוק ההון וביקורת סוכני ביטוח.
חטיבת הפיננסים - אחראית על תחום השירותים הפיננסים המוסדרים, נושא ההשקעות ושוק ההון.
חטיבת החיסכון פנסיוני - אחראית על תחום החיסכון הפנסיוני ובכלל זה הסדרה, ביקורות, טיפול בפניות הציבור ופיקוח על יועצים פנסיונים, משווקים פנסיונים ומסלקה פנסיונית.
אקטואריה וחשבונאות - מחלקות האקטואריה והחשבונאות נותנות שירותי ייעוץ למחלקות הרשות השונות.
האקטוארים עוסקים בהסדרה של הוראות הנוגעות לבניית מוצרים וקביעת מחירם, בשיתוף המחלקות השונות.
בנוסף, האקטוארים מבצעים מחקרים להם השפעה על שוק הפנסיה והביטוח, במקביל לבחינת סוגיות הקשורות ביציבות חברות הביטוח ויכולתן לעמוד בהתחייבויות כלפי המבוטחים.
מחלקת חשבונאות אחראית להסדרה ואכיפה של כללי הדיווח והגילוי לציבור במסגרת הדוחות הכספיים של הגופים המוסדיים, שמהווים אמצעי עיקרי לפיקוח על יציבות הגופים ופעילותם.
חטיבות מטה – משפטית, משאבי אנוש, דוברות ומחקר.
חטיבת מערכות מידע ודיגיטל - חטיבה חדשה בהקמה ברשות.
ראשי אגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון:
ראשי רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון:
חוקים המנחים את פעולת הרשות
רשיד א-דין פזלאללה המדאני (בפרסית: رشیدالدین فضلالله همدانی; 1247–1318) הידוע בכינויו רשיד א-דין טביב (رشیدالدین طبیب) היה רופא, מדינאי והיסטוריון פרסי ששירת את השושלת האילח'אנית המונגולית.
המדאני נולד וחי כיהודי עד שהמיר את דתו לאסלאם בסביבות גיל שלושים.
הוא נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים והמדינאים הפרסים בימי הביניים.
חיבורו הידוע ביותר הוא ספרו הגדול "ג'אמע א-תוואריח'" (جامع التواریخ; "קובץ הכרוניקות"), העוסק בתולדות העולם ועמיו השונים ומהווה מקור היסטורי ראשון במעלה לתולדות השושלות המונגוליות בימי הביניים.
רשיד נולד בסביבות שנת 1247 למשפחה יהודית בעיר המדאן.
לא רבות ידוע על ילדותו ונעוריו.
אביו היה רוקח והוא עצמו קיבל השכלה ברפואה.
באחד מתפקידיו הראשונים הוא שירת כרופא בחצרו של השליט אבקא ח'אן ששלט בשנים 1265-1282.
בסביבות גיל 30, מסיבות שהיו כנראה הן אישיות והן מקצועיות, רשיד המיר את דתו לאסלאם.
כתוצאה מכך בכתבים אילח'אניים התחלף כינויו מ"רשיד א-דוולה" (א-דוולה - "המדינה") ל"רשיד א-דין" (א-דין - "האמונה") וכך קיבל את השם בו הוא מוכר עד היום.
יריביו המשיכו להשתמש במוצאו היהודי בשביל לתקוף אותו אף לאחר שהמיר את דתו, וכך נשמר המידע על מוצאו היהודי בטקסטים מהתקופה.
בשנת 1292 התמנה רשיד א-דין לסגן הווזיר הגדול תחת השליט האילח'אני מחמוד ע'אזאן .
לאחר נפילתו של הווזיר הגדול שתחתיו עבד, הוא עבר להיות מזוהה עם וזיר אחר בחצר האילח'אנית.
למרות שהוא מעולם לא נשא משרת וזיר לבדו, הוא היה דמות רבת-עוצמה בחצר האילח'אנית תחת השליטים האילח'אניים השונים והצליח לשרוד מאבקי כוח פנימיים רבים.
הוא נחשב לאחראי הראשי לרפורמות שהונהגו תחת השליט מחמוד גאזאן.
בעזרת ההון הרב שלו הוא בנה רבעים חדשים בערים תבריז וסולטאנייה, והיה האחראי לבנייתם של מדרסות, מבני דת צופיים ותחנות דרך לשיירות סוחרים.
בשנת 1318 הצליחו יריביו של רשיד א-דין לטפול עליו את אשמת ההתנקשות בשליט מוחמד ח'דאבנדה אלג'איתו (محمد خدابنده الجایتو) .
בעקבות זאת הוא הוצא להורג באותה שנה ביחד עם בניו.
הגינוי כלפי רשיד א-דין בגין מוצאו היהודי המשיך גם לאחר מותו.
כמאה שנה לאחר הוצאתו להורג, המושל המוסלמי של תבריז החליט להוציא את שרידי גופתו של רשיד א-דין מהמאוזוליאום שנבנה עבורו בחייו, והורה להעביר את שרידי גופתו לקבורה בבית קברות יהודי.
בדומה למלומדים גדולים אחרים בני זמנו, רשיד א-דין עסק במהלך חייו בתחומים רבים של הידע האנושי, ובהם רפואה, היסטוריה, תאולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה.
הוא כתב מאמרים וספרים בנושאים שונים, ועשה מאמץ מיוחד לשמר אותם על ידי יצירת העתקים מהם הן בפרסית והן בערבית.
ספרו החשוב ביותר הוא "ג'אמע אל-תוואריח" (جامعالتواریخ; "קובץ הכרוניקות"), העוסק בתולדות העולם ועמיו השונים מבריאת העולם ועד ימיו.
חשיבותו הגדולה של הספר, שחלקים גדולים ממנו השתמרו עד ימינו, היא כמקור היסטורי לתולדות השושלות המונגוליות בימי הביניים ובמיוחד השושלת האילח'אנית, אותה הכיר רשיד א-דין היטב.
רשטרפטי בהוון (בהינדית: राष्ट्रपति भवन; מילולית: "בית הנשיא") הוא המעון הרשמי של נשיא הודו, אשר שוכן בקצה המערבי של הראג'פאט, השדרה הלאומית של הודו, בניו דלהי.
הקומפלקס כולל מבנה מרכזי בן 340 חדרים הכולל את משכן הנשיא, אולמות קבלת פנים, חדרי אורחים, משרדים ועוד.
במתחם מבנים נוספים לתמיכה באדמיניסטרציה של הנשיא, אבטחה ועוד, כמו גם גנים נשיאותיים.
מבחינת שטח, רשטרפטי בהון הוא המשכן הגדול ביותר של ראש מדינה.
ההחלטה לבנות מעון בניו דלהי בעבור המושל הכללי של הודו נתקבלה במהלך הדורבר דלהי בדצמבר 1911, בו הוחלט שבירת הודו הבריטית תועבר מכלכותה לדלהי.
כאשר פותחה התוכנית לעיר החדשה, ניו דלהי, שהוקמה קרוב לקצה הדרומי של דלהי הישנה, הוקצה שטח ענק למעון עבור המושל הכללי של הודו.
כ-16,000 קמ"ר של אדמה נרכשו על מנת להתחיל לבנות את "ארמון המשנה למלך", כפי שכונה אז, ואת בית הסקרטריאט בין 1911 ל-1916 על ידי פינוי הכפרים ראיסינה (Raisina) ומלחה (Malcha) שעמדו שם על 300 משפחותיהם.
האדריכל אדווין לאנדסיר לוטיינס קיבל את האחריות העיקרית לתכנון האדריכלי.
התכנון שלו היה בעיקרו קלאסי עם צבעים ומאפיינים של האדריכלות הודית.
לוטיינס נסע מהודו לאנגליה כמעט כל שנה במשך 20 שנה.
כאשר צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי נתמנה למושל הכללי של הודו ועבר למשכן, הוא העדיף להתגורר במספר חדרים, במה שהיום משמש כאגף המשפחה של הנשיא.
ב-26 בינואר 1950 כאשר ראג'נדרה פראסאד נתמנה לנשיא הודו הראשון ועבר להתגורר במשכן, שונה שמו לרשטרפטי בהוון שפירושו המעון הנשיאותי.
רשות ניקוז ים המלח היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי הכפוף למשרד לאיכות הסביבה ואחראי על ניקוז המים ובכל הקשור לשיטפונות באזור ים המלח.
הרשות פועלת בהתאם לחוק הניקוז משנת 1957. הקמת הרשות עצמה ובמנה שלה נקבעו צו הניקוז וההגנה מפני שיטפונות משנת 1960. השטח שמטופל על ידי הרשות הוא כ-3,006,955 דונם הפרוסים על שש רשויות מקומיות: ירושלים, ערד, תמר, מצפה רמון, רמת נגב וערבה תיכונה.
שטח הרשות כולל את הנחלים אוג, קדרון, דרגה, ערוגות, חבר, צאלים, יעלים, זוהר, חימר וצין.
הרשות אינה פועלת בשטח המועצות האזוריות מטה בנימין ומגילות ים המלח, מכיוון שחוק הניקוז אינו תקף ביהודה ושומרון.
הרשות מנוהלת על ידי מליאה בת 7 חברים הכוללת את נציגי המשרד לאיכות הסביבה, משרד הבריאות, משרד החקלאות ונציגי הרשויות ערד (ראש העיר ניסן בן חמו), תמר (ראש המועצה ניר ונגר), ירושלים (חבר מועצת העיר אריה קינג) ומצפה רמון (ראש המועצה רוני מרום).
יושב ראש הרשות הוא ניר ונגר והמנהל הכללי הוא איתי פרימן.
רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בצפון ומערב הנגב.
יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת עומר, פיני בדש.
המנהל הכללי הוא ד"ר נחמיה שחף.
שטח רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור הוא 5.9 מיליון דונם, והיא הגדולה בארץ.
הנחלים המרכזיים העוברים בשטח הרשות הם: חברון, באר שבע, הבשור, שקמה, חנון, אבטח, ניצנה וגרר.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996) וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
הנצחת אריאל שרון בנחל שקמה.
הקמת פארק קמפינג באגם ירוחם.
בניית "גשר הצינורות" בנחל בשור.
ערים: אופקים, אשקלון, באר שבע, דימונה, רהט, שדרות, נתיבות.
מועצות מקומיות: חורה, ירוחם, כסיפה, להבים, לקייה, מיתר, עומר, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע.
מועצות אזוריות: אשכול, בני שמעון, חוף אשקלון, לכיש, מרחבים, נאות חובב, שער הנגב, שדות נגב.
רשות ניקוז ונחלים כינרת היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים באזור הגולן והכנרת.
שטח רשות הניקוז כינרת הוא כ-2.4 מיליון דונם.
הרשות מנוהלת על ידי מועצה בת 29 נציגי הרשויות המקומיות שבשטח הרשות וכשלושה נציגים ממשרדי החקלאות, הבריאות והסביבה.
מבין הפרויקטים שקידמה רשות ניקוז ונחלים כינרת, ניתן למנות את:
שיקום מעיין תרפ"ו ועין שרונה.במעיין תרפ"ו ובסביבתו נעשו עבודות פיתוח ושיקום, כולל הבריכה, שהוצאה ממנה כל הסחופת והלכלוך והמקום הפך לאתר בילוי והתרגעות.שיקום סביבתו של כל מעיין עלה כחצי מיליון ש"ח.
רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בצפון ומערב בקעת הירדן.
יושב ראש הרשות הוא ראש המועצה האזורית עמק המעיינות יורם קרין והמנהל הכללי הוא עובד יבין, המכהן בתפקיד מאז שנת 2016. שטח רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי הוא 662,000 דונם (מתוכם כ-25 אלף הם הנחלים עצמם).
הנחלים העוברים בשטח הרשות הם: הירדן, תבור, יששכר וחרוד.
משרדי רשות הניקוז ירדן דרומי ממוקמים בקיבוץ בית השיטה.
רשות ניקוז ונחלים ערבה היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בערבה ודרום הנגב.
יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת חבל אילות, חנן גינת.
המנהל הכללי הוא אורן קורין.
שטח הרשות הוא 4.9 מיליון דונם (4,900 קמ"ר), והיא השנייה בגודלה בארץ, אחרי רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור.
הנחל המרכזי בשטח הרשות הוא נחל הערבה.
נחלים נוספים הם ביתרון, בת שבע, חולית, יהב, כרמה וצופר.
בשנת 2021 תקציב רשות הניקוז עמד על כ-43 מיליון שקלים חדשים.
מועצות אזוריות: כלל המועצות חבל אילות וערבה תיכונה וחלק משטחן של מועצות אזוריות רמת הנגב ותמר
רשות ניקוז כרמל היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים באופן חיפה לחדרה.
יושב ראש הרשות הוא אריה שרון.
המנהל הכללי הוא משה אייל שני.
שטח רשות הניקוז כרמל הוא כחצי מיליון דונם, והיא הקטנה בארץ.
הנחלים המרכזיים העוברים בשטח הרשות הם: דליה, עדה, תנינים, מהר"ל, ונעמן.
משרדי הרשות ממוקמים בקיבוץ עין כרמל.
בלימת דליפת שמנים לנחל נעמן
בנייה ותחזוקה של שבילי אופניים בנחלים השונים
הערים חיפה, טירת כרמל, זכרון יעקב, פרדס חנה כרכור וחדרה
המועצות המקומיות עוספיא, דאליית אל כרמל, ג'סר א-זרקא, פוריידיס, אור עקיבא, כפר קרע ובנימינה-גבעת עדה
המועצות האזוריות חוף כרמל, מגידו, אלונה ומנשה
רשות ניקוז ונחלים שרון היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בשרון.
יושבת ראש הרשות הוא ראש מועצת עמק חפר, ד"ר גלית שאול.
המנהל הכללי הוא ניסים אלמון.
שטח רשות ניקוז ונחלים שרון הוא 570,000 דונם שמאכלסים 517 אלף תושבים.
הנחלים המרכזיים שעוברים בשטח הרשות הם אלכסנדר, חדרה ופולג.
משרדי הרשות ממוקמים בכפר ויתקין.
תפעול ואחזקת פארק הנפתול, פארק צרפת (בסמוך למעברות), פארק איטליה, פארק זיגן ופארק גשר הצבים.
פרויקט מיגון מפני הצפות בחדרה
ערים: הרצליה, רעננה, כפר סבא, טייבה, נתניה, באקה אל גארביה, קלנסווה, אל טירה, אום אל פחם, כפר יונה וחדרה
מועצות מקומיות: אבן יהודה, כוכב יאיר-צור יגאל, כפר קרע, באקה-ג'ת, בסמ"ה, פרדסיה, ערערה, כפר שמריהו, חריש, קדימה-צורן, זמר ואליכין
מועצות אזוריות: חוף השרון, עמק חפר, דרום השרון, לב השרון ומנשה
רשות ניקוז ונחלים קישון היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בעמק יזרעאל ובגליל התחתון ובראשם הקישון.
רשות הניקוז כפופה למשרד החקלאות ופיתוח הכפר.
המנהל הכללי של רשות הניקוז הוא חיים חמי.
שטח רשות ניקוז ונחלים קישון הוא 913,000 דונם שמאכלסים 750 אלף תושבים.
משרדי הרשות ממוקמים ביקנעם המושבה.
סך הכל תוקצב הפרויקט בסכום של 220 מיליון שקל, אשר התחלקו בין הממשלה, הרשויות המקומיות באזור, שהזרימו קולחים לים דרך הנחל והמפעלים הסמוכים לקטע הנחל ששוקם.
במסגרת הפרויקט, בחרה רשות ניקוז ונחלים קישון פתרון סביבתי ייחודי שהתבצע לראשונה בישראל: האדמה אשר הוצאה באמצעות מחפרון (דראג'ר) מקרקעית הנחל לא שונעה והושלכה באתר אשפה במקום אחר, אלא עברה תהליך טיפול ביולוגי והונחה בסמוך לנחל כתשתית לפארק שעתיד להיבנות במקום.
שיקום וטיפוח מרחבים באזור הגלבוע
רשויות מקומיות בשטח הרשות (רשימה חלקית)
ערים: יקנעם עלית, נשר, מגדל העמק, נצרת, נוף הגליל וקריית אתא
מועצות מקומיות: בועיינה-נוג'ידאת, כעביה-טבאש-חג'אג'רה, כפר כנא, עוספיא, קריית טבעון ורמת ישי
מועצות אזוריות: הגלבוע, הגליל התחתון, עמק יזרעאל ומגידו
רשות ניקוז ירקון היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בגוש דן, ובראשם נחל איילון והירקון.
יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת שדות דן, דוד יפרח.
שטח רשות ניקוז ונחלים ירקון הוא 804,000 דונם, המאכלסים 1.7 מיליון תושבים (הרשות עם מספר התושבים הגבוה בארץ).
משרדי החברה ממוקמים בפתח תקווה.
בשנת 2020 תקציב הארגון היה 3.8 מיליון ש"ח.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), חוק המים (1959), אכרזת הניקוז (1996) וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
עזרה בניקוז אזורי מסילות רכבת ישראל
ערים: תל אביב-יפו, כפר סבא, אלעד
מועצות מקומיות: אזור, ג'לג'וליה, שוהם
מועצות אזוריות: שדות דן, גזר, דרום השרון, מטה יהודה
רשות תעופה אזרחית היא גוף ממשלתי, לעיתים תאגיד סטטוטורי, האמון על רגולציה ורישוי ובקרה על התעופה של המדינה או המדינות (במקרה של ארגון של האיחוד האירופי) המפעילות אותה.
שזה כולל רישום כלי הטיס הפועלים ברישיונה.
תעופה, בדומה לתחומי תחבורה אחרים, כוללת גורמי סיכון מרובים וייחודיים הדורשים תשומת לב ובקרה הדוקה לטובת הקטנתם ומניעתם.
רשויות התעופה אמונות על הגדרת דרישות לקבלת הסמכה או רישיון לפעול במקצועות התעופה והסמכת תפעול של מתקנים ואמצעים לדברים הבאים:
אישור והסמכת עיצוב כלי טיס, מנועים, ציוד ומערכות תעופתיות המשפיעות על בטיחות הטיסה.
הגדרת דרישות סף, תנאים, והגבלות ביצור וניסוי של כלי טיס, מערכות וציוד.
הסמכה לאחזקה של ציוד וכלי טיס.
הסמכה לתפעול ציוד וכלי טיס.
הגדרת הסטנדרטים והרגולציה של הרישוי של צוותי אוויר, בקרים, קציני מבצעים ואנשי אחזקה.
רישוי והסמכה של שדות תעופה ואמצעי ניווט.
הגדרת הסטנדרטים והנהלים לבקרה אווירית מבחינת ניהול השטח האווירי.
במדינות מסוימות רשות התעופה האזרחית המקומית גם אמונה על חקירה של תאונות אוויריות, אם כי בהרבה מקרים סמכות החקירה מוקנות לגוף נפרד לטובת יכולת בחינה אותנטית של הרגולציה ושל הרשות.
בישראל לדוגמה, על חקירת תאונות אוויריות סמוך הרשות לחקירה בטיחותית בתעופה שבמשרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
בארצות הברית על חקירות אמונה המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB).
למרות הרישוי והגדרת הנהלים לבקרה אווירית, לרוב שירות או רשות אחרת מספקת שירות זה למדינה.
לעיתים רשות התעופה האזרחית המקומית אמונה על הקמה ותפעול שדות התעופה, לדוגמה רשות התעופה האזרחית הנפאלית והפיליפינית.
אבל במדינות אחרות חברות או גופים פרטיים וכן רשויות ממשלתיות נפרדות אמונות על הקמה ותפעול המתקנים ושדות התעופה.
לדוגמה בישראל, רשות שדות התעופה הוא הגוף האמון על תפעול שדות תעופה השייכים למדינה, בעוד שדות פרטיים מתופעלים על ידי חברות פרטיות.
רשות התעופה גם אמונה על השגה והפצת מידע תעופתי (דוגמת פרסום מידע תעופתי) תעופה בתחומי האחריות שלה לשימוש עובדי וכן מפיצה מידע לפי פורמטים בינלאומיים כגון NOTAM, METAR, AIRMET, PIREP, SIGMET, ו-TAF.
בעשורים הראשונים של התעופה, החוקה האווירית התפתחה בנפרד במדינות שונות.
זה יצר סטנדרטים שונים ולעיתים נוגדים אחד את השני בצורה בה נוצר המצב שלעיתים מטוסים ממדינה אחת לא יכלו לטוס במדינה אחרת.
אמנת שיקגו שנחתמה בשנת 1944 אפשרה יצירה של סטנדרט אחיד לרישוי, הסמכה, ניסוי, כיול, וכדומה.
זה מאוחר יותר לאחר ביסוס האומות המאוחדות אפשר יצירת ארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית (ה-ICAO) בשנת 1947 המאפשר שמירת רמה רגולטורית אחידה והטמעת חידושים ושיטות מיטביות לשמירת בטיחות טיסה.
באירופה בשנת 1970 נוסד ארגון רשויות התעופה המאוחדות (JAA) ששאף לבסס שיתוף פעולה בין רשויות התעופה האירופאיות וביסוס סטנדרטים מינימליים אחידים.
הארגון פורק בשנת 2009. במקביל, בשנת 2003 נוצרה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) שהחליפה את ה-JAA ופועלת בתחומי האיחוד האירופי.
מדינות חברות באיחוד שומרות על רשויות התעופה שלהן ואלה מטמיעות את התקנות ש-EASA מגדירה.
רשיד אל-חאג' אבראהים היה בנקאי ערבי פלסטיני ומנהיג מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית.
הוא היה אחד המנהיגים הערבים המשפיעים ביותר של חיפה במחצית הראשונה של המאה ה-20 ומילא תפקיד מוביל הן במרד הערבי של 1936–1939 והן בקרב על חיפה ב-1948.
רשיד אל-חאג' אבראהים נולד בחיפה בשנת 1889, בזמן השלטון העות'מאני, למשפחת סוחרים מהמעמד הבינוני.
משפחת אל-חאג' אבראהים ככל הנראה היגרה לארץ ישראל מהמגרב בצפון אפריקה והיה לה עבר צבאי.
בני המשפחה צברו מוניטין במסחר והייתה להם השפעה ניכרת בחיפה.
רשיד היה בעיקר אוטודידקט, אך נרשם לבית הספר התיכון הממשלתי של חיפה ולבית הספר אליאנס.
הוא למד את השפה הטורקית בנוסף לערבית.
הוא עבד תחילה במחלקת חוב ציבורי.
לאחר מכן עמד בראש משרד המסחר של העיר בשנת 1913.
מאוחר יותר עבד אל-חאג' אבראהים כפקיד באזור חיפה של הרכבת החיג'אזית.
בהדרגה הפך לראש משפחתו כולה וצבר השפעה ניכרת בעיר.
לאחר שבמלחמת העולם הראשונה כבשה בריטניה את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית והקימה את המנדט הבריטי בשנת 1922, עבד אל-חאג' אבראהים הן במסחר והן בעיתונות בחיפה.
בוועידה הערבית-פלסטינית החמישית, שנערכה באוגוסט 1922, העלה אל-חאג' אבראהים הצעה להחרים את המסחר היהודי, במטרה לאלץ את היהודים להגר מארץ ישראל ולהרתיע יהודים אחרים מהגירה אליה.
הוועידה אימצה את ההצעה והסמיכה את הוועד הפועל הערבי לערוך את ההכנות הדרושות לכך ולקבוע את מועד הפעלת החרם.
הוועד הפועל הערבי לחץ על הסוחרים הגדולים של ירושלים שלא לרכוש דבר מהיהודים ולמנות ועדה שתארגן את החרם.
גם סוחרי הערים האחרות נדרשו לעשות כך, אך עד מהרה התברר שהסוחרים והציבור הערבי לא יכלו להימנע מקנייה אצל היהודים, ובין סוחרי ערים שונות התעוררו חשדות הדדיים, שפעלו להכשלת החרם.
בשנת 1927 עמד אל-חאג' אבראהים בראש "האגודה האסלאמית" של העיר – ארגון צדקה.
במאי 1928 הקים יחד עם כמה אנשים את "אגודת הצעירים המוסלמים" של חיפה ולאחר מכן כיהן כנשיאה עד 1934, אז נבחר לתפקיד ממלא מקומו, עז א-דין אל-קסאם.
על מנת להתחרות במפלגות הפועלים המקומיות, עד אוגוסט 1928, אל-חאג' אבראהים היה אחראי על רישום פועלים ובעלי מלאכה ערבים לעבודה עבור מעסיקים בפרויקטים ממשלתיים של בנייה, ובמיוחד בתוכנית הרחבת הנמל בחיפה.
ב-23 באוגוסט 1930, התכנסו ארגונים לאומיים ערביים בשכם, שערכו שביתה כללית במחאה על המדיניות הבריטית הפרו-ציונית, לטענתם, בארץ ישראל, ובחרו ועד שיסייע בחימוש הכפרים הערביים נגד הצבא הבריטי.
על אל-חאג' אבראהים הוטל לאסוף כספים לרכישת נשק.
באותה שנה היה אל-חאג' אבראהים מראשי חבריו הרדיקלים של הוועד הפועל הערבי.
בתגובה לספר הלבן שפורסם באותה שנה ולאיגרת מקדונלד שנשלחה בפברואר 1931, דרשו חברי הוועד הפועל הללו לאמץ מדיניות של אי-שיתוף פעולה עם ממשלת המנדט ואף מרי אזרחי.
בשנת 1931 הקים אל-חאג' אבראהים את סניף חיפה של הבנק הערבי, וכיהן כמנהלו.
מלבד משכורתו כמנהל הבנק, הייתה לו הכנסה מאדמות חקלאיות שבבעלותו בסמוך לעיר.
ב-4 באוגוסט 1932 היה רשיד אל-חאג' אבראהים בין מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית.
מפלגה זו קידמה את הלאומיות הערבית והיו לה מקבילות בסוריה ובעיראק.
המפלגה קיימה קונגרס בעכו בשנת 1932 בראשותו של אל-חאג' אבראהים.
הוא מונה למנהיג סניף המפלגה בחיפה.
בסוף 1932 הוא התפטר מתפקידו באגודה האסלאמית בחיפה.
על פי עיתון "פלסטין", הוא עשה זאת במחאה על פיטוריו של השייח' כאמל אל-קסאב כמנהל בתי הספר של האגודה.
כמו כן, נטען כי אל-חאג' אבראהים התפטר בגלל הדומיננטיות של חאג' אמין אל-חוסייני (המופתי של ירושלים ונשיא המועצה המוסלמית העליונה) באגודה, שלפי הדיווחים ניסה לפגוע במפלגת אל-איסתקלאל עקב הפופולריות הגוברת שלה.
עם זאת, נותר אל-חאג' אבראהים מעורב באופן אינטנסיבי ב"אגודת הצעירים המוסלמים" של חיפה, שמנהיגותה הייתה שזורה בזו של "האגודה האסלאמית" בעיר.
תחת הנהגתו, הפכה חיפה למעוז של מפלגת אל-איסתקלאל.
עם זאת, בשלהי 1933 חדלה המפלגה להתקיים.
בהתאם למדיניות המפלגה להפצת הערכים הערביים, הפך אל-חאג' אבראהים לאחד ממשקיעים רבים שהקימו חברת סרטים ערבית שפתחה בתי קולנוע בירושלים, יפו, חיפה ועמאן בשנת 1934.
כמו כן, היה מנהל "בנק האומה הערבית".
החל מסוף שנות ה-20, הפך אל-חאג' אבראהים לשותף הפוליטי הקרוב ביותר של שייח' עז א-דין אל-קסאם, מנהיג דתי מסוריה, שהוביל פעילויות מרד נגד הצבא הבריטי בארץ ישראל, ונהרג בשנת 1935 על ידי הכוחות הבריטיים.
על פי דוחות המודיעין הבריטיים והיהודיים, אגודת הצעירים המוסלמים בחיפה הוערכה כמרכז הפעילות המחתרתית שהתבצעה בשנים 1931–1933, ורשיד אל-חאג' אבראהים היה אחד משני מארגניה הראשיים.
פעילות זו נעשתה על ידי ארגונו המחתרתי של עז א-דין אל-קסאם, שלדעת יהושע פורת, לא עמד בשנים הללו בראש ארגונו.
מלבד צבירת נשק ואימונים, ניהל הארגון בשנים 1931–1932 התקפות על יישובים יהודיים בעמק יזרעאל, סמוך לאזור פעולתו של הארגון.
באמצעות אל-חאג' אבראהים, היו לעז א-דין אל-קסאם כל העת קשרים עם המנהיגים הבולטים של התנועה הלאומית הפלסטינית והמועצה המוסלמית העליונה בירושלים, שכן אל-חאג' אבראהים קיים כל העת הזו יחסים טובים עם המופתי אמין אל-חוסייני.
אל-חאג' אבראהים היה פעיל מרכזי במרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936.
ב-20 באפריל 1936, היום בו התארגנה ביפו ועדת השביתה הראשונה במרד, קמה בשכם "ועדה לאומית", אשר נטלה על עצמה את התפקיד לעורר את הערים האחרות בארץ לשבות גם כן.
חבריה פנו לרשיד אל-חאג' אבראהים וביקשו שיקים "ועדה לאומית" גם בעירו, ואכן למחרת קמה ועדה כזו גם בחיפה.
ב-25 באפריל היה חבר במשלחת החיפנית שהורכבה מאנשי איסתקלאל, שהגיע לירושלים יחד עם משלחות ממקומות נוספים, כדי לדון בצעדים הבאים בשביתה הגדולה.
המשלחת החיפנית הציעה לכונן מנהיגות לאומית מאוחדת באמצעות כינוס ועידה לאומית או כינוס "הוועדות הלאומיות" למפגש ארצי שבו תיבחר ועדה עליונה.
אולם מנהיגי המפלגות האחרות דחו את הרעיון בגלל אינטרסים מפלגתיים ומשפחתיים.
על כך כתב רשיד אל-חאג' אבראהים: "ירושלים נשארה אותה ירושלים".
אנשי איסתקלאל לחצו לקביעת בסיס רחב לגוף שייבחר להנהגת השביתה, אך המפלגות האחרות החליטו לכונן ועדה עליונה ללא בחירות, וכך הוקם הוועד הערבי העליון.
בשל תפקידו במרד הערבי הגדול, באוקטובר 1937 הוגלה רשיד אל-חאג' אבראהים לאיי סיישל יחד עם ארבעה מנהיגים פלסטינים נוספים.
לקראת ועידת השולחן העגול בלונדון, הסכימו הבריטים לשחרר את גולי סיישל, וב-1 בינואר 1939 הגיעו הגולים לסואץ שבמצרים.
לאחר ועידת לונדון בשנת 1939, הוא היה בין האישים הפלסטינים הבולטים שהוזמנו על ידי מוחמד מחמוד פאשא , ראש ממשלת מצרים, לדון ולהביא לתיקון הספר הלבן הבריטי.
בפברואר 1940 חזר לארץ ישראל.
על מנת לקדם את השפעתם הפוליטית, ניהלו אנשי איסתקלאל בראשות אל-חאג' אבראהים משא ומתן עם עבדאללה הראשון, אמיר עבר הירדן, כדי לזכות בתמיכתם של תומכיו בארץ ישראל כמשקל נגד לתומכיו של אמין אל-חוסייני.
מסוף 1942 החלו החיים המדיניים של ערביי ארץ ישראל להתחדש על ידי חוג העסקנים של "איסתקלאל", בהנהגת עווני עבד אל-האדי וחאג' אבראהים, שנמנעו מלהופיע בשמם וכמפלגה וניסו לשוות לפעילותם אופי על-מפלגתי מוסכם ובעל סמכות.
בתחילה ניסו להפעיל את לשכות המסחר כנציגים מוסמכים של הציבור הערבי, ולאחר מכן כינסו מספר אסיפות עסקנים לשם בחירת ועד עליון.
אולם בכל ניסיונותיהם נתקלו בהתנגדות תקיפה הן מצד חוגי החוסיינים והן מצד חוגי הנשאשיבים, שעל אף היותם מחנות פוליטיים יריבים, פעלו עתה כבעלי ברית, משום ששניהם התנגדו באותה העת לחידוש הפעילות הפוליטית, ובמרוצת כל שנת 1943 נכשלו אנשי איסתקלאל בניסיונותיהם להקים נציגות פוליטית עליונה ומוסכמת בהנהגתם.
מתוך מכתב שכתב אל-חאג' אבראהים לנשיא הוועד הערבי העליון אמין אל-חוסייני במאי 1947, הוא מתגלה כאנטי-ציוני קיצוני ואף אנטישמי.
הוא כתב לו כי יהודים באירופה הפכו לסמלים של "שפלות ורמאות", וכי "העולם הערבי עומד בפני חורבן [מכיוון]...
כמו כן, הוא חזה שאם המדינה היהודית תקום, היא תקים חיל ים וחיל אוויר ענקיים ותבנה נשק אטומי שבעזרתו תוכל להטיל אימה על העולם הערבי.
לאחר החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, פרצה מלחמת אזרחים בין יהודים לערבים בארץ ישראל.
ב-2–3 בדצמבר 1947 הוקמה בחיפה "ועדה לאומית" בת 14 חברים, ואל-חאג' אבראהים עמד בראשה עד לפירוקה בשלהי אפריל 1948, בעיצומה של המלחמה.
כבר בתחילת המאורעות הוא נסע לביירות לדווח לאמין אל-חוסייני על בריחת התושבים מחיפה וביקש ממנו לנקוט צעדים שיסייעו להנהגת העיר לבלום את הבריחה.
לדברי ההיסטוריון בני מוריס, על אף הדברים שכתב אל-חאג' אבראהים לאמין אל-חוסייני לפני פרוץ המלחמה, החל מתחילתה בדצמבר 1947, הוא קרא למתינות ופעל להשגת הפסקת אש בין הכוחות הצבאיים הערביים והיהודיים בחיפה.
בידיעתו פנו נכבדים ערבים מקומיים לאנשי קשר יהודים בניסיון להגיע להסכם על הפסקת אש.
בפגישה בין נכבדים ערבים עם נציגי "ההגנה" ב-2 בינואר 1948, הוא הצהיר כי "הערבים מעוניינים בשקט בחיפה".
שליחים מטעמו נפגשו עם נציגי הסוכנות היהודית וה"הגנה" לדון בהפסקת אש.
עם הגעת כוחות החלוץ של "צבא השחרור" של הליגה הערבית לשומרון, גבר ביטחונם העצמי של ערביי חיפה, נכונותם לשביתת נשק פחתה, ובפגישה שהתקיימה לבסוף בין אל-חאג' אבראהים ובין עורך הדין ליפשיץ, נקט אבראהים עמדה קשוחה, והמגעים עלו על שרטון.
באמצע ינואר יצא אל-חאג' אבראהים לדמשק ולביירות, כדי לשכנע את הוועד הערבי העליון ואת הליגה הערבית לבלום את הלוחמים הבלתי סדירים, אך נכשל.
ב-18 בינואר הוא חזר מביקור בדמשק, שם קיבלה עמדתו בעד הפסקת אש תמיכה משמעותית מראשי הממשל הסורי.
ב-19 בינואר נערכה ישיבה של הוועדה הלאומית של חיפה, שדנה במצוקת התושבים והגירתם מן העיר.
חברי הוועדה בראשות אל-חאג' אבראהים ביקשו להביא להפסקת ההתנגשויות בין הכוחות הערביים לכוחות היהודיים, אך לא הצליחו לרסן את הלוחמים הערבים הבלתי סדירים שפעלו בחיפה, שחלקם היו מקומיים וחלקם הגיעו מחוץ לעיר.
ב-21 בינואר שלחה הוועדה הלאומית משלחת לאמין אל-חוסייני בהליופוליס שבמצרים, כדי לדרוש את הוצאת הלוחמים הלא-סדירים הלא-מקומיים מחיפה, אך נכשלה.
אל-חוסייני לא הסכים להפסקת אש.
ביוזמת הבישוף ג'ורג' חכים, כאלפיים ילדים נוצרים מחיפה נרשמו לפינוי לסוריה וללבנון, וב-11 במרץ 1948 עזבה את העיר הקבוצה הראשונה.
לצורך כך, שיגרה הוועדה הלאומית של העיר צוות מיוחד לסוריה וללבנון, עליו הוטלה המשימה להתמודד עם הבעיות הכרוכות בקליטת הילדים והטיפול בהם.
אמין אל-חוסייני לא ראה את הפינוי בעין יפה, ודרש מאל-חאג' אבראהים לפנות את הבלתי לוחמים לאזורים ערביים בתוך הארץ ולא לארצות שכנות.
אולם הוועדה הלאומית התעלמה מהוראת אל-חוסייני והחליטה להשלים את פינויים של 3,000 ילדים מחיפה לביירות עד סוף אפריל.
ההתנגדות למדיניותו של אמין אל-חוסייני בעיר גברה, כאשר אל-חאג' אבראהים איים לעזוב את העיר יחד עם כל הפוליטיקאים הבכירים שלה אם אל-חוסייני ימשיך להורות על התקפות טרור נגד הכוחות היהודיים שם, והזהיר כי חיפה הערבית תתרוקן בסופו של דבר מתושביה.
לפי דוח של ה"הגנה" מ-28 במרץ 1948, נכבדים ערבים רבים ובהם 11 מתוך 15 חברי "הוועדה הלאומית" של חיפה כבר עזבו את העיר.
בשבוע הראשון של אפריל 1948 כתב אל-חאג' אבראהים, יושב ראש הוועדה, מכתבים לארבעה מחבריה שעזבו ודרש שישובו, אולם מאמציו לשכנע אותם לחזור לארץ נכשלו.
אף על פי כן, במהלך המחצית הראשונה של אפריל 1948 גם הוא עצמו עזב את הארץ, לדמשק, ולא שב אליה מעולם.
הוא עזב ככל הנראה לאחר ריב עם הקצין המפקד הדרוזי הלבנוני החדש של המיליציה של "צבא השחרור הערבי" (הוקם על ידי הליגה הערבית) בחיפה, אמין עז א-דין נבהאני.
לאחר שנמלט מחיפה, עבר אל-חאג' אבראהים לעמאן, ירדן.
הוא כתב זיכרונות על חוויותיו מ-1947 ועד תחילת שנות ה-50. הם בעיקר תארו את אחריותה של ההנהגה הפלסטינית בנוגע לנסיבות נפילתה של חיפה, וחשפו את תפקודה של ההנהגה ואת השיח הפוליטי שלה בתקופת המנדט הבריטי.
אל-חאג' אבראהים נפטר בעמאן בשנת 1953, ונקבר בדמשק, סוריה.
בשנת 2006, ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי ערך ופרסם את זיכרונותיו, תחת הכותרת "הגנה על חיפה ובעיית פלסטין: זיכרונותיו של רשיד אל-חאג' אבראהים, 1891-1953", במכון ללימודי פלסטין, ביירות.
במדעי המחשב, רשימה מקושרת או רשימה משורשרת היא מבנה נתונים בסיסי המממש את עקרונות הרשימה.
רשימה מקושרת מורכבת מאוסף איברים שנשמרים במקומות שונים בזיכרון המחשב (כלומר לאו דווקא ברצף), כך שבכל איבר מאוחסנת פיסת מידע, וכן מצביע לאיבר הבא ברשימה.
נהוג שהאיבר האחרון ברשימה מצביע למצביע האפס ( או מצביע ריק - Null).
הגדרת רשימה מקושרת ופעולות בסיסיות
הקודים המופיעים מתחת לכל פעולה הם פסאודו-קודים, וכתובים בשפה בעלת דמיון לשפה C.
הרשימה מכילה איברים, באנגלית Nodes.
כל איבר מורכב משני אלמנטים:
הנתון, data, זהו המידע איתו אנו עובדים ולשמו יצרנו את מבנה הנתונים.
מצביע לאיבר הבא ברשימה: next.
data // הנתון הנשמר באיבר
next // מצביע או רפרנט לאיבר הבא ברשימה
בנוסף, שומרים את מיקומו של האיבר הראשון ברשימה.
דרך איבר זה ניתן להגיע לכל איברי הרשימה, באמצעות מעבר מכל איבר לאיבר הבא.
Node firstNode // מצביע לאיבר הראשון ברשימה
מצביע יכול לקבל את הערך Null, שמשמעותו היא שהמצביע אינו מצביע על מקום תקני בזיכרון.
אם שדה ה-next באיבר מסוים מצביע ל-Null, משמעות הדבר שזהו האיבר האחרון ברשימה.
אם השדה firstNode מצביע אל עבר Null, משמעות הדבר שהרשימה היא רשימה ריקה (רשימה שאין בה אף איבר).
עלינו לדעת תחילה היכן ברצוננו להכניס את האיבר החדש, כלומר, אחרי איזה איבר יבוא האיבר החדש.
לשם הפשטות, נניח שאנו רוצים להכניס איבר שנסמנו ב' בין שני איברים עוקבים שנסמנם א' ו-ג'.
כעת תתבצע ההכנסה בשלושה שלבים פשוטים:
יצירת האיבר החדש, איבר ב'.
כיוון מצביע האיבר ב' אל עבר איבר ג'.
כיוון מצביע האיבר א' אל עבר האיבר ב'.
}יש לשים לב לכך שסדר הפעולות הוא משמעותי, אם נכוון קודם את מצביע א' אל מצביע ב', נאבד את הקשר בין איבר א' לאיבר ג', ובעצם לכל שאר הרשימה.
כאשר נרצה להכניס את האיבר החדש לתחילת הרשימה (ובכך בעצם להופכו לאיבר הראשון), נצטרך לעדכן את המצביע firstNode, המורה מיהו האיבר הראשון ברשימה.
כיוון מצביע האיבר החדש אל עבר האיבר הראשון הקיים, שיהפוך עכשיו לאיבר השני ברשימה.
כיוון מצביע firstNode אל עבר האיבר החדש, שכעת יהיה האיבר הראשון ברשימה.
כאשר ברצוננו להסיר איבר מסוים מהרשימה, נכנה את האיבר הבא אחריו ברשימה "האיבר הבא למוסר" ואת האיבר הקודם לו ברשימה "האיבר הקודם למוסר".
כעת הליך ההסרה יתבצע בשני שלבים פשוטים:
כיוון מצביע האיבר הקודם למוסר אל עבר האיבר הבא למוסר.
מכיוון שרשימה מקושרת היא רשימת איברים שבה כל איבר מצביע לאיבר הבא אחריו, במקרה שקיים איבר שאף אחד לא מצביע אליו, הוא למעשה אינו איבר באותה הרשימה.
אין מונח של "חור" ברשימה, כך שמרגע ששינינו את המצביע של האיבר הקודם למוסר, האיבר שרצינו להסיר נעלם מן הרשימה.
אם כן, השלב השני בפעולת ההסרה הוא למטרות ניקוי הזיכרון, אך למעשה מרגע שינוי המצביע ההסרה כבר בוצעה בהצלחה.
משום שברשימה מקושרת בגרסתה הקלאסית אין באפשרותנו לחזור אחורה לאיבר הקודם, אין לנו דרך מהירה ויעילה לדעת מיהו האיבר הקודם למוסר.
נעדיף להסתכל על ההליך כולו כהסרת איבר הבא אחרי איבר, כלומר, ידוע לנו מראש מיהו האיבר הקודם למוסר וכעת אנו רוצים להסיר את האיבר הבא אחריו.
דרך הסתכלות זו איננה מהווה התחמקות מהבעיה, שכן בפעמים רבות באמת ידוע לנו מיהו האיבר הקודם למוסר מראש, אם בשל תכנון נכון של המערכת שבנינו או משום שהאלגוריתם בו אנו משתמשים מספק אותו.
במקרה המיוחד בו נרצה למחוק את האיבר הראשון ברשימה, נצטרך לעדכן את המצביע firstNode, המורה מיהו האיבר הראשון ברשימה.
כיוון firstNode אל האיבר הבא לאיבר הראשון.
יש להיזהר ממקרה של רשימה ריקה, מקרה בו firstNode מצביע אל עבר Null.
כזכור, Null אינו באמת איבר ברשימה אלא רק סימון האומר שמצביע זה אינו מצביע על איבר ברשימה.
ניסיון לגשת לשדה next ב-Null יוביל לשגיאה.
נהוג להניח שפעולה זו לא נעשית על רשימה ריקה, כלומר, בעת תכנות עלינו לוודא שהרשימה אינה ריקה לפני ביצוע פעולה זו.
כאשר מדברים על חיפוש איבר ברשימה, הכוונה היא לחיפוש איבר המחזיק ערך מסוים.
מה שמעניין הוא הערך ולא האיבר שכן, כפי שצוין קודם, מטרת האיבר היא בסך הכול שמירה על הערך ומתן גישה נוחה אליו.
אם כן, בהנחה שאנו מחפשים ערך מבוקש יתנהל החיפוש בצורה הבאה:
כל עוד האיבר אינו Null,
אם ערך האיבר הוא ערך_מבוקש,
החזרה שערך_מבוקש אינו קיים ברשימה.
בעת מימוש הפעולה בפועל, יש לשים לב לכמה נקודות:
עדיף שלא להגיע למצב בו אנו בודקים כעת את Null.
הדבר עלול להביא לניסיון לגישה למקום Null בזיכרון, וזה בתורו יביא לשגיאה.
עדיף לבדוק בכל פעם האם האיבר הבא איננו Null ורק אם זה המצב, להתקדם אליו.
אם אין ערבון לכך שערך מבוקש אכן נמצא ברשימה, יש לטפל במקרה בו הוא לא נמצא.
דרך אחת לעשות זאת היא החזרת ערך שלא ייתכן שהיה מוחזר לו היינו מוצאים את האיבר, Null משמש ערך טוב למטרות אלו, משום שלו היינו מוצאים את האיבר היינו מחזירים את מקומו בזיכרון ו-Null אינו מקום תקני בזיכרון.
ניתן לתמצת את הקוד ולהכניס לתנאי הלולאה ("כל עוד...") גם את הבדיקה האם הערך הנוכחי הוא בעל הערך ערך_מבוקש.
מצד שני, ניתן לבצע חיפושים מורכבים יותר, למשל לחפש את האיבר שערכו מקיים תנאים מסוימים כמו "ערכו של האיבר מתחלק בשמונה ללא שארית וגם האיבר הוא חזקה שלמה של 2", במקרה זה עדיף ולעיתים אף אין מנוס מלהשאיר את הבדיקות בגוף הלולאה.
מעבר סדרתי על איברי הרשימה
חיפוש איבר נעשה על ידי מעבר על כל האיברים עד אשר נמצא האיבר המתאים או שהגענו לסוף הרשימה.
לעיתים לא נרצה להפסיק כאשר הגענו אל איבר מסוים, אלא נרצה להמשיך ולעבור על כל איברי הרשימה עד אשר הגענו לסופה.
לרוב, נרצה לבצע פעולות מסוימות על האיברים תוך כדי המעבר.
ביצוע הפעילות המבוקשת על האיבר הנוכחי
שימו לב לשלוש הנקודות (...) שהוכנסו לאחר הפרמטר הראשון בפונקציה לעיל: בהתאם לפעילות הנדרשת על האיברים, הפונקציה עשויה להזדקק לפרמטרים שונים.
לרוב, הפעולה על האיבר תהיה קשורה למידע השמור בו אבל לעיתים הנתון כלל לא יעניין אותנו.
דוגמה לכך היא הפונקציה הבאה המקבלת רשימה מקושרת והופכת את סדר איבריה.
list.firstNode <- newNext // האיבר הראשון ברשימה הוא מי שקודם לכן היה האחרון
תכונתה הבולטת של הרשימה המקושרת היא העובדה כי האיברים אינם נמצאים ברצף בזיכרון המחשב, בניגוד למערך למשל.
עובדה זו משמשת כחרב פיפיות שכן היא יתרונה וחסרונה הגדול של הרשימה המקושרת.
יתרונותיה הבולטים של הרשימה המקושרת הם בתחום הוספת איבר והוצאת איבר מן הרשימה.
יתרון גדול של הרשימה המקושרת בא לידי ביטוי דווקא ברשימות מקושרות בהן ישנה חשיבות לסדר האיברים (רשימה מקושרת ממוינת למשל).
בעת הכנסת איבר אנו חייבים להכניסו במקום מדויק.
עקב המבנה הייחודי של הרשימה המקושרת, כל שנצטרך לעשות יהיה להכניס את האיבר במקום כלשהו בזיכרון המחשב, לכוון את מצביעו אל עבר האיבר שברצוננו שיבוא אחריו ברשימה ולכוון את מצביע האיבר שברצוננו שיבוא לפניו, אל עברו.
מדובר בשתי פעולות קבועות שאינן תלויות במספר איברי הרשימה ולכן נאמר שיעילות זמן הריצה היא .
הוצאת איבר תתבצע בצורה דומה.
נכוון את המצביע של האיבר הקודם לזה שאנו מוציאים כך שיצביע על האיבר הבא ואז נמחק את האיבר.
שוב מדובר בפעולות קבועות ללא תלות במספר איברי הרשימה המקושרת ולכן גם כאן יעילות זמן הריצה .
לא נצטרך באף אחד מהמקרים לטפל בשאר איברי הרשימה המקושרת שכן הסדר ביניהם נשמר.
לא קיימת תופעה של "חורים" ברשימה המקושרת כיוון שאין חשיבות למיקום אחסונם של האיברים, רק למצביעים.
רשימה מקושת יעילה מאד למימוש תור שבו איברים מעובדים על פי סדר כניסתם לתור (נכנס ראשון יוצא ראשון - FIFO).
במצב זה, יש להחזיק מצביע לאיבר הראשון ברשימה ולאיבר האחרון ברשימה.
הכנסת איבר חדש לעיבוד מתבצעת ע"י הוספת איבר לרשימה.
עיבוד מתבצע ע"י גישה לאיבר הראשון והוצאתו מהרשימה.
חסרונה הבולט של הרשימה המקושרת הוא בתחום הגישה לאיברים, או יותר נכון בתחום חיפוש האיברים.
עקב פיזור האיברים בכל רחבי זיכרון המחשב, כאשר נחפש איבר כלשהו נצטרך להתחיל מהאיבר הראשון ולהתקדם איבר אחד בכל פעם, עד אשר נגיע לאיבר המבוקש.
כלומר, כל חיפוש יצרוך מאיתנו זמן ריצה .
אפילו אם ברשותינו רשימה מקושרת ממוינת, לא נוכל להשתמש באלגוריתמי חיפוש מתוחכמים כמו חיפוש בינארי (ידוע גם כשיטת האריה במדבר).
גם אם נדע במדויק את מספרו של האיבר אותו אנו מחפשים, עדיין לא נוכל להתחמק ממעבר על כל האיברים עד איבר זה.
יש לזכור שאף על פי שפעולת ההכנסה וההוצאה של איברים ברשימה מקושרת יעילות מאוד, לרוב לפני נצטרך למצוא את המיקום המתאים להכנסה (בדרך-כלל למצוא את האיבר שאחריו אנו רוצים להכניס) או את האיבר אותו ברצוננו להסיר ולצורך כך נצטרך לבצע חיפוש.
אמנם פעולת ההוצאה או ההכנסה של האיבר ייקחו רק , פעולת החיפוש תיקח וזמן ריצת התהליך כולו יסתכם ב-, בדיוק כפי שהיה לוקח לבצע פעולה דומה במערך.
חיסרון נוסף, אשר גם הוא קשור לעובדת היותם של האיברים מפוזרים בכל רחבי הזיכרון ובפרט הוא קשור להיעדר המקומיות (Locality) הנובע מכך.
כידוע, גישה לזיכרון היא פעולה יקרה יחסית מבחינת זמן ריצה.
מסיבה זו, בין היתר, בעת בקשת מידע מהזיכרון, נהוג להביא יותר מידע ממה שנדרש מתוך הנחה שקיימת סבירות גבוהה שבקרוב נזדקק למידע הנמצא בקרבת מקום.
כאשר המידע מובא מהזיכרון, הוא נשמר בזיכרון המטמון והגישה למידע השמור שם מהירה הרבה יותר.
את החיסרון בהיעדר המקומיות ניתן להרגיש בעת ביצועה של פעולה שכיחה למדי, סריקה סדרתית של אברי הרשימה.
סדר גודל זמן הריצה של סריקת האיברים ברשימת מקושרת זהה לסדר גודל זמן הריצה של אותה הפעולה במערך - , ההבדל הוא שבעוד שבמערך בכל קריאה מהזיכרון יובאו מספר נתונים, משום שכל הנתונים שמורים ברצף בזיכרון, אין ערובה לכך שזהו המצב ברשימה ובהחלט ייתכן שהאיברים שמורים במקומות רחוקים זה מזה.
בשל סיבה זו, בעוד שבמערך נזדקק לגשת בפועל לזיכרון רק לעיתים רחוקות (כל גישה לזיכרון תביא לזיכרון המטמון מספר איברים), ברשימה מקושרת אנו עלולים למצוא את עצמנו ניגשים ל-RAM עבור כל איבר ומבחינה מעשית זמן הריצה יגדל בעשרות מונים.
חיסרון זה עשוי להתבטא באופן דומה, אך ביתר שאת, כאשר נעשה שימוש בזיכרון וירטואלי, שהגישה אליו איטית אף יותר מהגישה ל-RAM.
לעיתים נרצה להגדיר איבר מיוחד בשם עוגן, שאת מקומו נדע מראש והוא יהיה האיבר הראשון ברשימה.
באיבר זה לא ישמר מידע ויהיה בו רק מצביע לאיבר השני ברשימה.
ללא שימוש בעוגן, יהיה עלינו לשמור מצביע אל האיבר הראשון ברשימה ולשנותו בכל פעם שזהותו של האיבר הראשון משתנה.
לדוגמה, אם ברצוננו להוסיף איבר חדש שיהיה האיבר הראשון או לחלופין למחוק את האיבר הראשון, פעולה שתהפוך את האיבר השני לאיבר הראשון.
הוספת העוגן מפשטת את הכנסת האיברים כי כך האיבר הראשון תמיד קבוע, לעולם לא נרצה למחוק אותו ולעולם לא נרצה להכניס איבר לפניו.
יתרון זה בא לידי ביטוי בייחוד ברשימות בהן יש חשיבות לסדר האיברים, למשל רשימות ממוינות בהן אנו עלולים להכניס איבר שערכו קטן מערכם של כל איברי הרשימה ואז חייבים להכניסו בראש הרשימה.
רשימה מעגלית היא רשימה בה האיבר האחרון מצביע לאיבר הראשון.
פתרון זה מאפשר בניית רשימה מקושרת באמצעות מבנה נתונים סטטי כך שגודל הרשימה אינו מוגבל על ידי גודל מבנה הנתונים והסיבוכיות אינה ניזוקה על ידי הצורך להזיז איברים בעת ההכנסה וההוצאה.
ניתן להוסיף מצביע אל האיבר הקודם ברשימה וכך תהפוך הרשימה לרשימה מקושרת (משורשרת) דו-כיוונית.
ברשימה המקושרת הקלאסית, בה מצביע רק לאיבר הבא ברשימה, הגעה אל האיבר הקודם ברשימה מתבצעת על ידי סריקה סדרתית של הרשימה ולכל איבר בדיקה האם האיבר הבא אחריו הוא אותו איבר שאנו מעוניינים למצוא את הקודם לו.
שיטה זו דורשת זמן ריצה מסדר גודל , אנו עלולים לעבור על כל איברי הרשימה בכל פעם.
רשיד רמזי הוא אתלט מרוקאי שמייצג את בחריין.
רמזי נולד במרוקו וייצג אותה בעבר בזירה הבינלאומית.
בשנת 2001 עבר לבחריין ומאז מתחרה תחת דגלה.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 3:34.69 דקות ועלה מהמקום הראשון.
בכך הפך לרץ הראשון שזוכה בשתי הריצות באליפות עולם, והראשון מאז 1964 שזוכה במדליית זהב בשתי הריצות באליפות עולם או אולימפיאדה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה רמזי במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.00 דקות, אחרי ברנרד לגט מארצות הברית (3:34.77 דקות) ולפני שדראק קיבט קוריר מקניה (3:35.04 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 21 בלבד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.76 מטר, בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 1:45.64 דקות ועלה מהמקום החמישי.
באולימפיאדת בייג'ינג ניצח רמזי בריצת 1500 מטר, והיה לאתלט הראשון מבחריין שזכה אי פעם במדליה אולימפית, אך בבדיקת הדגימות שנלקחו מרמזי במהלך האולימפיאדה, נמצאו עדויות לסמים, מסוג CERA וגם בדיקת דגימת הבקרה שלו העלתה תוצאה דומה.
לכן, הוועד האולימפי הבינלאומי החליט בנובמבר 2009 לשלול ממנו את מדליית הזהב בה זכה ונוסף לכך הוא קיבל השעיה מהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית לשנתיים מהשתתפות בתחרויות ספורט.
רשיד עאלי אל-כילאני היה פוליטיקאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק שלוש פעמים.
כילאני ידוע בשל ניסיון המרד שערך באפריל 1941, בתקופת מלחמת העולם השנייה במהלכו השתלט, כשהוא מסתייע בקבוצת קצינים בראשות סלאח א-דין א-סבאע', על השלטון בעיראק, הדיח את העוצר החוקי עבד אל-אילה מתפקידו, וביסס שלטון פרו-נאצי, שדרש את גירושם של הבריטים מעיראק.
המרד הסתיים בפלישה בריטית לעיראק ופתיחת המלחמה האנגלו־עיראקית, ובתבוסתם של כילאני ואנשיו.
בסמוך לאחר סיום תקופת כהונתו השתולל בבגדאד פוגרום הפרהוד, במהלכו נרצחו רבים מיהודי בגדאד.
ניתן לייחס את הפרעות להסתה הפרועה כנגד היהודים, ולהתרת דמם שאפיינו את תקופת שלטונו, בה שיתף פעולה עם הנאצים, ועם המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני.
רשיד עאלי אל-כילאני נולד למשפחה מיוחסת בבגדאד.
מוצא משפחתו מן הקדוש הסופי בן המאה ה-11 עבד אל קאדר אל-גילאני (عبد القادر الجيلاني), מייסד כת הקאדריה ומהנביא מוחמד.