tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי כן, כאשר גריינינג הבין כי המשמעות של הנפשת "Life in Hell" תהיה כי הוא ייאלץ להעביר את זכויות הפרסום של הסדרה, הוא בחר להציג בפני ברוקס רעיון אחר לסדרת הסרטונים אשר תעסוק במשפחה אמריקאית ממוצעת בעלת תפקוד לקוי.
שמות הדמויות בסדרה התבססו על שמותיהם של בני משפחתו של גריינינג.
הופעת הבכורה של דמותו של הומר ושל שאר דמויות המשפחה הייתה ב-19 באפריל 1987 בסדרת סרטונים קצרים שהופיעה בתוכנית האירוח של טרייסי אולמן.
את קולו של הומר מדבב דן קסטלנטה, האחראי גם לדיבוב קולותיהם של אברהם סימפסון, קראסטי הליצן, וילי החצרן, בארני גאמבל, ראש העיר קווימבי ועוד.
קסטלנטה היה במקור חלק מהצוות הקבוע בתוכנית האירוח של טרייסי אולמן.
כאשר מדבבים היו נחוצים עבור הסרטונים הקצרים של "משפחת סימפסון", מפיקי הסדרה החליטו לשאול את קסטלנטה וג'ולי קאוונר לדבב את דמויותיהם של הומר ומארג' על מנת שימנעו מלשכור את שירותיהם של שחקנים נוספים.
קולו של הומר היה שונה באופן מהותי בסרטונים המוקדמים של משפחת סימפסון ובעונות הראשונות של הסדרה לעומת שאר עונות הסדרה.
הון תרבותי הוא מושג המתייחס לעולם הידע והתוכן של היחיד והקבוצה, והוא מתפקד כגורם מרבד, כגורם המשעתק את אי השוויון, ואת עליונותן החברתית של קבוצות מסוימות והנמכתן והדרתן של קבוצות אחרות.
את המונח טבע הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.
בספרו Forms of Capital מרחיב בורדייה את מושג ההון מעבר למושג הכלכלי המציין חליפין חומריים, וכולל בו צורות לא-חומריות ולא-כלכליות של הון: הון תרבותי, הון חברתי והון סימבולי.
הוא מסביר כיצד ניתן להשיג סוגי הון, לערוך בהם חליפין ולהמיר אותם בסוגי הון אחרים.
מכיוון שהמבנה והחלוקה של ההון מייצגים גם את המבנה הפנימי של העולם החברתי, בורדייה טוען כי הבנת הסוגים השונים של ההון יתרמו להבנת המבנה והתפקוד של העולם החברתי.
בורדייה מבחין בין שלוש צורות של הון תרבותי:
הון תרבותי ממוסד – תעודות אקדמיות והסמכות היוצרות "תיעוד על יכולת תרבותית המעניקות לאוחז בהן ערך קונוונציונלי, קבוע וחוקי ביחס לכוח".
אסמכתאות אקדמיות אלה יכולות לשמש ככלי המרה בין הון תרבותי לכלכלי.
הון תרבותי מחופצן (Objectified) – בעלות על טובין תרבותיים, חפצים חומריים כגון חפצי אומנות, ספרים, ציורים, מכשירים או מכונות.
ניתן להעריך אותם הן חומרית, כהון כלכלי, והן סימבולית כהון מחופצן.
הון תרבותי מופנם/מגופן (Embodied) – מצוי בתוך האדם, והוא מייצג את ידיעותיו, יכולותיו, ערכיו וטעמו התרבותי.
הון מגופן יכול לגדול על ידי השקעת זמן בשיפור עצמי ובלמידה.
כאשר הון מגופן נטמע באדם, הוא הופך להביטוס ואינו יכול להיות מועבר בצורה מיידית.
כלומר – ההון המגופן הוא מערך התנהגויות (נימוס, דיבור, הליכות וכיוצא בזה) וטעם (בביגוד, חברים, אוכל, תחביבים וכיוצא בזה) של אדם, המעידים על מי שהוא, מהיכן בא, איפה התחנך.
הון תרבותי זה, שלא כמו שני האחרים, נרכש רק בתהליך ארוך ומורכב, בעצם במשך כל מהלך חייו של האדם.
הפנמת הערכים התרבותיים מתרחשת בעיקר בגיל הילדות, בתהליך החיברות (סוציאליזציה) של האדם, ורק בצורה כזו אותם ערכים יהפכו לחלק בלתי נפרד ממנו.
למעשה, סוג ההון הזה הוא המפריד בין מי שנולד למעמד הגבוה לבין מי שהתעשר במהלך חייו וטיפס בסולם המעמדי.
ניתן לרכוש הון תרבותי זה רק אם היחיד שרוכש אותם מצויד במערכי-הערכה מנטליים נכונים, ומבין את משמעויות הטובין הללו.
זאת מאחר שהסמלים המשוקעים בתוך ההון התרבותי הם תמיד קודים מסוג זה או אחר, ויש תמיד לפענח אותם.
הון עצמי הוא מושג חשבונאי ומשפטי המייצג את ההפרש בין סכום ערך הנכסים של ישות מסוימת (אדם משפטי, כגון בן אדם או תאגיד) לבין סכום ערך ההתחייבויות של אותה ישות כלפי אנשים אחרים.
ההון העצמי הוא אחד משלושת המרכיבים העיקריים של המאזן החשבונאי, לצד הנכסים וההתחייבויות.
כמו כל מרכיבי המאזן, ההון העצמי נמדד, או "מצולם", כפי שהוא בנקודת זמן מסוימת (לעיתים קרובות, יום 31 בדצמבר של השנה עבורה נערך המאזן).
כאמור, ההון העצמי הוא תוצאה מתמטית של שני המרכיבים האחרים - של הפחתת סכום ההתחייבויות מסכום הנכסים.
בדוגמה כמותית פשוטה, אם לישות יש נכס אחד בלבד (למשל, חשבון בנק) שערכו 10,000 שקל, והתחייבות אחת בלבד (למשל, הלוואה שנטלה הישות) שערכה 8,000 שקל, ההון העצמי של הישות הוא 2,000 שקל.
על הישות חל חיוב משפטי להחזיר למלווה את הסכום של 8,000 שקל, בתאריך ובאופן שקבועים בחוזה ההלוואה ובדין בכלל.
לעומת זאת, אין אף אדם בעולם שחל על הישות חיוב משפטי "להחזיר" לו את סכום ההון העצמי (כאן, 2,000 שקל).
לכן, ההון העצמי מכונה גם "שווי נקי" (net value או net worth), "שווי נכסי נקי" (net asset value), "נכסים נטו" (net assets), וכינויים דומים.
המשמעות הרעיונית של ההון העצמי
לרעיון ההון העצמי יש משמעות רבה לא רק מבחינה חשבונאית, אלא גם מבחינה מושגית של תורת המשפט.
כל ישות (אדם משפטי) נושאת זכויות וחובות.
את החובות (בין אם אלו נובעים מחוזה, מדיני הנזיקין, מרגולציה, או מתחום משפטי אחר) הישות מחויבת על פי דין לקיים, בדיוק כפי שהיא זכאית לכך שאחרים יקיימו את חובותיהם כלפיה.
שני הגדלים - הנכסים וההתחייבויות - נוצרים ומתעדכנים בדרכים שונות שאינן תלויות זו בזו.
לדוגמה, אם הישות מחזיקה נכס מקרקעין שערכו עלה או ירד, הדבר אינו משנה כלל את סכום ההלוואות שנטלה הישות ואותן עליה להחזיר, או את סכום המשכורות שעליה לשלם לעובדיה בתחילת החודש הקרוב.
פועל יוצא, הנכסים וההתחייבויות אינם חייבים להיות שווים, ולמעשה כמעט לגבי כל ישות בעולם, בכל נקודת זמן, אכן אינם שווים - כלומר, ההון העצמי אינו אפס, אלא בעל ערך חיובי (אם הנכסים עולים על ההתחייבויות) או ערך שלילי (אם ההתחייבויות עולות על הנכסים).
במקרה השני, כאשר ההון העצמי שלילי (מצב המכונה גם "גרעון בהון העצמי" או "גרעון בהון"), הישות אינה יכולה לקיים את כל התחייבויותיה, אילו הייתה נדרשת לקיים את כולן ברגע זה.
אם ההון העצמי לא יגדל במידה מספקת לפני המועד בו הישות נדרשת לקיים בפועל את ההתחייבויות (לדוגמה, לפני המועד בו עליה לבצע תשלום של החזר הלוואה), היא תימצא מפירה את הדין, דבר שידרוש בדרך כלל תגובה של מערכת המשפט (לעיתים קרובות, על דרך של פתיחת הליך חדלות פרעון).
כאמור, ההון העצמי שווה בדיוק לסכום הנכסים של הישות פחות סכום ההתחייבויות שלה.
באופן היפותטי, היה ניתן לערוך מאזן רק לאחר בדיקת תוכן הנכסים וההתחייבויות של הישות, וחישוב ההון העצמי בתור מספר שסתום (plug number).
הנכסים וההתחייבויות מורכבים מגדלים המתייחסים לתופעות ברות-מדידה הקיימות במציאות החיצונית לישות (לדוגמה, נכסים עשויים לכלול בניינים, כסף מזומן, זכות לקבל תשלום לפי חוזה ועוד; התחייבויות עשויות לכלול חיובים לפי חוזה הלוואה, לתשלום משכורות לעובדים, לתשלום שכר דירה ועוד).
בניגוד לכך, ההון העצמי אינו מורכב מתופעות חיצוניות מעין אלו, אלא נגזר מההפרש ביניהן כמקשה אחת.
עם זאת, החשבונאות והמשפט אינם מסתפקים בשאלה מה סכומו הכולל של ההון העצמי, אלא בוחנים גם כיצד הוא נוצר - כלומר, עקב אילו גדלים או תופעות כלכליות ומשפטיות הישות הגיעה למצב בו קיים ההפרש, כפי שהוא, בין הנכסים להתחייבויות שלה.
קיימות שתי תופעות עיקריות כאלו, המהוות את שני המרכיבים החשובים ביותר של ההון העצמי: עודפים והון מניות.
ייתכנו גם מרכיבים נוספים, כנדון להלן.
המשותף לעודפים, להון המניות, וליתר מרכיבי ההון העצמי הוא שכאשר הנכסים המביאים לקיומם "נכנסים" למאזן (למשל, ברגע בו הישות מרוויחה כסף או ערך כלכלי אחר כתוצאה מפעילותה העסקית, או ברגע בו בעלי מניות מעבירים ערך לכיסה של הישות תמורת הנפקת מניות חדשות), לא נוצרת כנגדם התחייבות בצדו השני של המאזן.
על פי דיני התאגידים והדין הכללי, תאגיד אינו מחויב "להחזיר", "לפרוע" או "לפדות" לבעלי מניותיו את השקעתם או את רווחי התאגיד, בשום סכום ובשום תאריך ידוע מראש (capital lock-in).
זאת, בניגוד להתחייבויותיו של התאגיד כלפי נושים, עובדים, ספקים, לקוחות וכל דמות אחרת שיש לה זכות כנגד התאגיד, פרט לבעלי המניות.
העודפים, או רווחים צבורים, או יתרת רווח, הם סך כל הרווח הנקי שהישות צברה מאז יום הקמתה ושלא חולק (כדיבידנד, ברכישה עצמית, או באופן אחר).
מקורם הוא בשורה התחתונה של דוח רווח והפסד.
הון המניות הוא סך כל הערך שהושקע בישות על ידי בעלי הזכות השיורית כלפיה, המכונים לעיתים קרובות בעלי מניות.
במאזן הישות, הון המניות עשוי להתחלק למספר תת-מרכיבים:
"הון מניות מונפק" – סך התמורה שהישות קיבלה בגין הערך הנקוב של המניות שהקצתה.
פרמיה על מניות – ההפרש בין התמורה הכוללת שהישות קיבלה עבור המניות שהקצתה לבין ערכן הנקוב.
להון המניות של תאגידים רבים אין כלל ערך נקוב.
במקרה כזה, כל מה שהישות קיבלה תמורת מניותיה יופיע תחת ה"פרמיה".
כיום, יש חשיבות מעשית פחותה למושג הערך הנקוב, כך שראוי להביט על הון המניות באופן כללי, בתור מה שהישות קיבלה מבעלי מניותיה עבור המניות שהקצתה להם.
מניות באוצר – סך התמורה שהישות שילמה עבור מניות שנרכשו חזרה ונמצאות בידיה (כעת בתור מניות רדומות).
נתון זה הוא מספר שלילי, המקטין את ההון העצמי.
זאת, מכיוון שכאשר ישות רוכשת חזרה ממניותיה, היא מבצעת חלוקה לבעלי המניות (בדומה לדיבידנד, המפחית גם הוא את ההון העצמי) ומקטינה את נכסיה וכך גם את ההון העצמי שלה.
לעיתים, מצטרפים לעודפים ולהון המניות רכיבים נוספים של ההון העצמי.
מרכיב נפוץ יחסית הוא קרנות הון (capital reserves).
דיני התאגידים, לרבות חוק החברות בישראל, קובעים שניתן לחלק את העודפים לבעלי המניות, בין אם כדיבידנד, ברכישה עצמית או באופן אחר.
לעומת זאת, ככלל, אסור לחלק את הון המניות או את קרנות ההון.
למעשה, קרנות הון נוצרות מתוך חלקים מההון העצמי שנמצאו לפני כן, או היו עשויים להגיע, לעודפים, אלא שמסיבות שונות אין לאפשר את חלוקתם.
סיבה נפוצה ליצירת קרנות הון היא הגדלת יציבותו הפיננסית של התאגיד, על ידי הקמת "כרית ביטחון" של ערך אשר אלו הבאים במגע משפטי עם התאגיד יודעים כי התאגיד אינו רשאי לחלק החוצה מכיסו.
מסיבה זו, התופעה של קרנות הון נפוצה במיוחד במאזנים של בנקים ושל מוסדות פיננסיים אחרים.
בין הסוגים הנפוצים יחסית של קרנות הון במאזן נמצאים אלו:
קרן הון בגין עסקאות עם בעלי שליטה.
קרן הון בגין הפרשי תרגום של שערי חליפין.
קרן הון בגין תשלום מבוסס מניות.
קרן שערוך מכשירים פיננסיים זמינים למכירה – רווחים והפסדים בגין מכשיר פיננסי זמין למכירה אינם נרשמים בדוח רווח והפסד, אלא בהון העצמי של הישות.
הרווחים או ההפסדים המצטברים ייזקפו בדוח רווח והפסד רק כאשר המכשיר ימכר לאדם חיצוני.
קרן הערכה מחדש של נכסים שהוערכו מחדש על פי שוויים ההוגן.
לרוב, רק בעת מכירת הנכס ניתן יהיה לזקוף קרן זו ישירות לעודפים ולאפשר חלוקה.
מרכיב נוסף שעשוי להיכלל בהון העצמי הוא התמורה שקיבלה הישות עבור כתבי אופציה שהנפיקה.
מכשירים פיננסיים שסווגו כרכיב הוני
לעיתים, תמורה שקיבלה הישות כאשר הנפיקה מכשירים פיננסיים מסוימים, כגון איגרות חוב להמרה, עשויה להיות מסווגת כחלק מההון העצמי.
במקרה של אג"ח להמרה, מרבית התמורה שקיבלה הישות בגין הנפקת האיגרת תופיע בדרך כלל תחת חלק ההתחייבויות במאזן, אך חלק ממנה יכול להופיע (בתנאים מסוימים הקבועים בדין ובתקינה החשבונאית) תחת ההון העצמי.
זכויות שאינן מקנות שליטה, או זכויות מיעוט, מייצגות את חלקם הרעיוני של בעלי מניות המיעוט של חברות בנות בהון העצמי של אותן חברות בנות, שדוחותיהן הכספיים מאוחדים עם אלו של הישות המדווחת.
ההון העצמי הוא מושג מבני ובעל חשיבות יסודית בתחום דיני התאגידים.
כאמור, אם יש לישות הון עצמי חיובי, ההון העצמי שווה בערכו לאותו חלק מנכסי הישות שלא "עומדת כנגדו" שום התחייבות משפטית כלפי אדם אחר.
עם זאת, כאשר הישות היא תאגיד (להבדיל מבן אדם), קיים בכל זאת אדם אחר בעולם, או קבוצה של אנשים, שיש להם זכות או טענה משפטית המתייחסת להון העצמי של התאגיד.
טענה זו אינה מקבילה להתחייבות (liability), אך כן מקבילה לחיוב משפטי (obligation) החל על התאגיד.
טענה זו היא הזכות שביושר (equitable right או equitable claim) של בעלי הזכות השיורית כלפי התאגיד (residual claimants), המכונים, לרוב, בעלי מניות (shareholders).
זאת, להבדיל מההתחייבויות, המייצגות את הזכויות של כל בעלי הזכויות האחרים כלפי התאגיד (כלומר, הנושים במובנם הרחב), פרט לבעלי הזכות השיורית.
מסיבה זו, נוסף על הכינויים השונים שהוזכרו לעיל (כגון net worth וכדומה), ההון העצמי מכונה גם shareholders' equity.
בניגוד לנושי התאגיד, לבעלי המניות אין כל נורמה משפטית קבועה מראש (ex ante) המיידעת אותם האם, מתי, באיזה אופן ובאיזה סכום יזכו לקבל טובת הנאה כלשהי מהתאגיד.
עם זאת, התאגיד רשאי, על פי שיקול דעתו הפרטי שאינו קבוע מראש בדין (ex post), ובלי שלבעלי המניות יש אפשרות לכפות זאת עליו, לחלק את ההון העצמי או חלקו לבעלי המניות.
התאגיד יכול לעשות זאת במספר דרכים, לרבות דיבידנד, רכישה עצמית, חלוקת נכסי התאגיד בעת פירוקו, ודרכים אחרות, כגון תשלום תמורה לבעלי מניות בעת אירוע של מיזוג חברות.
ככל שתאגיד ממשיך להתקיים, כך גם המניות שהנפיק ממשיכות להתקיים ועמן הזכות שהן מייצגות המתייחסת להון העצמי.
בניגוד לנושים, זכותם של בעלי המניות אינה זכות ידועה מראש לקבל טובת הנאה מהתאגיד, אלא מייצגת הסתברות כלשהי (לכל הפחות, גדולה מאפס) שיקבלו טובה כזו בעתיד.
אף שלבעלי המניות יש זכות משפטית שונה מאוד מזו שעומדת לכל נושה של התאגיד, בכל זאת זכותם היא בעלת תוכן משפטי וניתן לאכוף אותה בבית המשפט.
זכות זו מעוגנת במושגים של דיני היושר (equity), אשר קובעים בקווים כלליים שהתאגיד אמור להתנהל בתום לב כדי להשיג את תכליתו (במקרה של תאגיד למטרת רווח, השגת התכלית מגדילה את ההון העצמי וכך מיטיבה בעקיפין עם בעלי המניות), וכי לתאגיד אסור לקפח את בעלי מניותיו.
סעיף 191 לחוק החברות קובע כי "התנהל עניין מענייניה של חברה בדרך שיש בה משום קיפוח של בעלי המניות שלה, כולם או חלקם, או שיש חשש מהותי שיתנהל בדרך זו, רשאי בית המשפט, לפי בקשת בעל מניה, לתת הוראות הנראות לו לשם הסרתו של הקיפוח או מניעתו".
ניסוחו הרחב של סעיף זה מכיר בכוחם ההכרחי של דיני היושר לתקן או למנוע מצבים בלתי-צפויים העשויים לגרום פגיעה שאינה לגיטימית לבעלי הזכות השיורית.
כעניין משני לכך, בעלי מניות עשויים ליהנות בעקיפין משוויו של ההון העצמי, גם שלא בעקבות חלוקה, פירוק או מיזוג, על ידי מכירת המניה או ביצוע פעולה אחרת עם המניה בשוק המשני.
פעולה כזו אינה מתקיימת במישור היחסים שבין הישות לבעל המניות, אך היא נשענת על ההנחה שהמניה מייצגת את הזכות שביושר האמורה לעיל, ולכן יש לה ערך כלכלי.
ההבחנה בין ההתחייבויות להון העצמי, ובין הנושים לבעלי המניות, קשורה במישרין לנורמה נוספת הנמצאת במרכז דיני התאגידים: חובתו של התאגיד לציית לדין החוץ-תאגידי.
תכלית התאגיד כוללת את החובה לציית לחוק (כלומר, לכלל הדינים החלים על התאגיד), וחובה זו תמיד קודמת להשאת רווחי התאגיד.
הווה אומר, כעניין הגדרתי, הנושים של התאגיד תמיד נמצאים בדרגת עדיפות (seniority או priority) גבוהה יותר מבעלי המניות, ובעלי המניות תמיד נמצאים בדרגת העדיפות הנמוכה ביותר (junior או subordinated).
דיני התאגידים מאפשרים לאכוף חובה זו דרך שורה של כלים משפטיים, כולם קוגנטיים (לא ניתן להתנות עליהם בתקנון התאגיד, בחוזה, או בדרך פרטית אחרת), בין הבולטים שבהם:
ההגבלות על ביצוע חלוקה לבעלי מניות, הקובעות איסור מוחלט על חלוקה כזו כאשר "קיים חשש סביר שהחלוקה תמנע מן החברה את היכולת לעמוד בחבויותיה הקיימות והצפויות, בהגיע מועד קיומן" (סעיף 302(א) לחוק החברות).
השינוי בתכלית התאגיד, מיזמית (entrepreneurial) למשמורנית (custodial), כאשר התאגיד מתקרב לחדלות פרעון או נמצא בה.
חובת תום הלב כחלק מחובת האמון של נושאי המשרה של התאגיד, הדורשת מהם לפעול באופן הגורם לתאגיד לציית לחוק.
"גם נושא משרה שמפר ביודעין את הדין כדי לקדם לכאורה את ענייניה של החברה .
נורמה נוספת, שאינה חלק מדיני התאגידים ככאלו אך קשורה ישירות לסדר העדיפות הקוגנטי האמור בין נושים לבעלי המניות, היא הקביעה בדיני חדלות הפרעון לפיה בעלי המניות נמצאים תמיד בתחתית רשימת העדיפות לקבלת ערך מקופת הליך חדלות הפרעון.
"נותרו נכסים בקופת הנשייה לאחר פירעון מלוא החובות לנושים והוצאות הליכי חדלות הפירעון, תועבר היתרה .
בהליכי חדלות פירעון של תאגיד – לחברי התאגיד" (סעיף 242 לחוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, תשע"ח-2018).
ההון העצמי ושווי מניות הישות
לעניין הערכת שווי, ההון העצמי בדרך כלל אינו מייצג את שווי כלל מניות הישות (המכונה גם שווי שוק אם הישות היא תאגיד ציבורי), מכיוון שלרוב אינו מגלם את המוניטין ונכסים בלתי מוחשיים אחרים.
כמו כן, ערך ההון העצמי אינו מתחשב בתזרימי המזומנים הצפויים של הישות, אילו תמשיך לפעול כקונצרן פעיל במהלך העסקים הרגיל (הנחת העסק החי), לעומת שיטת DCF, שכן מתחשבת בהם.
עם זאת, ניתן להתייחס אל ההון העצמי כסכום מינימלי אותו ניתן לדרוש תמורת מניות הישות, שכן אם יוצע סכום נמוך יותר, ייתכן שמימוש כל הנכסים וכל ההתחייבויות יניב תמורה גבוהה יותר, עד לסך ההון העצמי.
לעיתים, ייתכן ששווי הישות דווקא נמוך מההון העצמי; זאת, כאשר יש יסוד להניח שהישות עומדת להפסיד כסף, לרבות במקרה בו נכסים רשומים במאזן לפי שווי הגבוה מערכם האמיתי.
הומר היקאם הוא בנם השני של הומר היקאם האב ואלסי היקאם.
בזמן לימודיו בבית ספר תיכון בנה מספר רב של רקטות עם חבריו.
לאחר שסיים את לימודיו המשיך באוניברסיטת וירג'יניה טק (המכון הפוליטכני של וירג'ינה ואוניברסיטת המדינה).
לאחר-מכן שירת בצבא ארצות הברית בדרגת סגן במלחמת וייטנאם, שם זכה בציון לשבח ובעיטור כוכב הארד.
הוא שירת שש שנים וסיים את תפקידו בדרגת קפטן.
היקאם התחיל לכתוב בשנת 1967, לאחר שחזר מווייטנאם.
הוא כתב בעיקר למגוון של מגזינים על הרפתקאות הצלילה שלו, ולאחר מכן הוא כתב על הקרב שהתרחש לאורך החוף המזרחי של אמריקה נגד הצוללות הגרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלה הביאו לספרו הראשון, "Torpedo Junction" (ובתרגום חופשי: "הצטלבות טורפדו"), רב-מכר היסטורי צבאי, אשר ראה אור בשנת 1989.
היקאם הועסק כמהנדס בבקרת הטילים בצבא ארצות הברית מ-1971 עד 1981. הוא התחיל לעבוד לראשונה עם נאס"א בשנת 1981, כמהנדס תעופה וחלל.
במהלך הקריירה שלו בנאס"א, היקאם עבד בעיצוב ספינת חלל, ובצוות אימונים.
כמו כן אימן צוותי אסטרונאוטים רבים למשימות של מעבורות חלל.
לפני פרישתו מונה היקאם למנהל המטען הייעודי של התוכנית לתחנת החלל הבינלאומית.
בשנת 1998, יצא ספרו השני "נערי הטילים" ("the Rocket Boys"), סיפור חייו בעיירת הכורים הקטנה קולווד.
הספר נעשה פופולרי במהרה, תורגם לשמונה שפות, ונבחר על ידי הניו יורק טיימס לאחד הספרים הטובים של 1998. בפברואר 1999 הוציאו Universal Studios את הסרט "שמי אוקטובר" (October Sky) המבוסס על "נערי הטילים" (באנגלית השם "שמי אוקטובר" הוא אנגרמה של "נערי הטילים").
הספר לראש רשימת רבי המכר בניו יורק טיימס.
ספרו "בחזרה לירח"(1999) ("Back to the Moon") גם כן הפך מיד לספר בכריכה קשה, ותורגם גם לסינית.
"הדרך של קולווד" ("The Coalwood Way") (2000) הוא מראה של העיירה שבה היקאם גדל.
הספר זמין גם ביפנית והיה לסירוגין ספר החודש.
ספר הזכרונות השני שלו על קולווד הוצא לאור בשנת 2001 ושמו הוא "שמיים מאבנים" (Sky of Stone), אשר הפך לסרט טלוויזיה.
ספרו האחרון על קולווד "We Are Not Afraid" הוצא בשנת 2002.
עבודתו האחרונה "The Ambassador's Son" הוצאה לאור בשנת 2005. הספר הוא השני בסדרה פופולרית על ג'וש טורלו, קצין במשמר החופים האמריקני, בזמן מלחמת העולם השנייה.
נשוי ללינדה טרי היקאם, שחקנית, והעורכת הראשית שלו.
הון חוזר, או הון חוזר נטו הוא ההפרש בין הנכסים השוטפים להתחייבויות השוטפות.
ההון החוזר מתאר את הנזילות לטווח קצר הקיימת בעסק מסוים.
ההון החוזר הוא חלק מההון התפעולי, הכולל בנוסף גם את הנכסים הקבועים כגון מפעלים וציוד.
חשיבותו של ההון החוזר היא ביכולת לזהות באמצעותו מצבים בהם חברה יכולה להיות עתירה בנכסים ובעלת רווחיות, אך להיות חסרת נזילות במידה ולא ניתן לתרגם נכסים אלו למזומנים תוך זמן קצר.
הרכוש השוטף וההתחייבויות השוטפות כוללים שלושה חשבונות בעלי חשיבות מיוחדת.
חשבונות אלו מציגים את תחומי העסק בהם המנהלים הם בעלי השפעה ישירה:
ישנו גם "הון חוזר תפעולי" שהוא חשוב מאוד בתפעול החברה והוא מוגדר כ: מלאי + לקוחות - ספקים.
חשיבות נוספת להון חוזר התפעולי היא בהערכת שווי חברות לפי שיטת ה-DCF (שיטת היוון תזרימי מזומנים).
למעשה מדובר בסך הפעילות השוטפת בתזרים מזומנים.
ההון החוזר זה הוא אחד המרכיבים של נוסחת אלטמן (מדד אלטמן) לזיהוי מוקדם של כשל אשראי של חברות.
ההון החוזר הוא אחד ההתאמות שנדרשים לבצע כדי להתאים את רווח החברה לתזרים המזומנים שלה.
הוא מייצג למעשה הפרשי עיתוי בין מועד ההכרה בהוצאה לבין מועד התשלום שלו.
כך לדוגמה, מלאי מוכר כהוצאה רק כאשר הוא נמכר (כחלק מעלות המכר) אך הוא משולם תזרימית מיד עם רכישתו.
הון פסיכולוגי חיובי מוגדר כמצבו הפסיכולוגי החיובי וההתפתחותי של הפרט, המאופיין על ידי::
מסוגלות עצמית: היותו בעל ביטחון לקחת על עצמו ולהשקיע את המאמץ הדרוש לשם הצלחה במשימות מאתגרות.
אופטימיות: ביצוע ייחוס חיובי באשר להצלחת העובד כיום ובעתיד.
תקווה: התמדה בחתירה למטרות ואם צריך - שינוי דרכי פעולה ודרך השגתן.
גמישות: במפגש עם בעיות ומצוקות, גילוי עמידות ויכולת התאוששות ואפילו שיפור להשגת מטרות.
בסוף המאה ה-20 צמחה גישה חדשה בשם פסיכולוגיה חיובית, בעלת מיקוד שונה במעט מזה של הפסיכולוגיה הקלאסית.
מזה עשורים שהפסיכולוגיה מתמקדת כמעט בלעדית בריפוי של חולי נפש ופתולוגיה, בעוד שהפסיכולוגיה החיובית דחפה לשינוי המוקד לשני כיוונים שכמעט ונשכחו: האחד, להפוך את חייהם של האנשים לפרודוקטיביים יותר ובעלי ערך והשני, מימוש הפוטנציאל הגלום באדם.
בהנהגתו של מרטין סליגמן, אז נשיא איגוד הפסיכולוגים האמריקאי (APA), התמקדה הפסיכולוגיה החיובית במה שישנו אצל האדם ומה שחיובי בו, במקום להתמקד בתיקון מה שאינו בסדר.
כשהתמנה לנשיא ה-APA הכריז סליגמן כי נושא כהונתו יהיה פסיכולוגיה חיובית, בשל כך צמחו מחקרים רבים והתפתחו תאוריות המבטאות תכונות, עוצמות ומאפיינים חיוביים של האדם כגון כישרונות, שמחה, מעלות והתמחויות.
מהפסיכולוגיה החיובית צמחה גישה המיישמת את עקרונות הפסיכולוגיה הארגונית במקום העבודה-התנהגות ארגונית חיובית.
בתוך גישה זו שני ענפי מחקר עיקריים:
Positive Organizational Scholarship - זרם מחקרי המדגיש את תכונותיו החיוביות של הארגון שמגבירות את יכולתו לשרוד ולפעול ביעילות בזמן משבר.
התנהגות ארגונית חיובית, (POB - Positive Organizational Behavior) המתמקד במשאבים אנושיים חיוביים ויכולות פסיכולוגיות.
המיקוד הוא על התנהגויות הניתנות למדידה, פיתוח וניהול וזאת על מנת לשפר ביצועי עובדים במקום העבודה.
בניגוד לפסיכולוגיה החיובית, התנהגות ארגונית חיובית מתמקדת במשתנים מצביים הניתנים לפיתוח אצל העובדים באמצעות התערבות במקום העבודה וניהול פרואקטיבי.
יתר על כן, התנהגות ארגונית חיובית מתייחסת למצבים פסיכולוגיים ברי מדידה אמפירית אשר ניתנים לשיפור.
תחילה, בבניית תאוריית POB זוהו מרכיבים כגון שמחה סובייקטיבית, אופטימיות, תקווה, גמישות ואינטליגנציה רגשית.
נמצא כי מרכיבים שונים של POB שונים מבחינה קונספטואלית, נבדלים ביניהם במדידה אמפירית וכי שילובם יוצר מבנה מסדר גבוה יותר שהשפעתו גדולה מסכום חלקיו.
מבנה זה נקרא הון פסיכולוגי חיובי (Psycap - Positive Psychological Capital) ומרכיביו הם חוללות עצמית, תקווה, אופטימיות וגמישות.
תקווה מוגדרת כמצב מוטיבציוני המבוסס על תחושה חיובית של Agency (אנרגיה ממוקדת מטרה) ו־Pathways (תכנון להשגת מטרות).
כמבנה פסיכולוגי, תקווה מורכבת מ-3 מרכיבים קונספטואליים – Agency Pathways ו מטרות (Goals), כלומר, תקווה כוללת את הרצון והאנרגיה להצליח וכן את היכולת לזהות, להבהיר וללכת בדרך הנכונה למטרה.
גמישות בפסיכולוגיה חיובית מאופיינת בהתמודדות חיובית והסתגלות אל מול סיכון משמעותי או מצוקה.
בהקשר סביבת העבודה, גמישות מוגדרת כיכולת פסיכולוגית להתאושש ממצוקה, אי ודאות, קונפליקט, כישלון אך גם לשינוי חיובי, עלייה בדרגה או תוספת אחריות.
אופטימיות הוגדרה על ידי סליגמן בעזרת תאוריית הייחוס (Attribution Theory).
אנשים אופטימיים הוגדרו ככאלו העושים ייחוסים פנימיים, יציבים וגלובליים לאירועים חיוביים וייחוסים חיצוניים, לא יציבים וספציפיים לאירועים שליליים.
האופטימיות ב־Psycap היא תהליך הכולל בקרת מציאות, הוא כולל בתוכו אזהרה לגבי מה יכול האדם לעשות ומה מעבר ליכולותיו כך שהאופטימיות מחזקת את תחושת החוללות העצמית והתקווה.
חוללות עצמית היא מידת הביטחון או ההכרה של העובד ביכולותיו לבצע משימה מסוימת וזאת על ידי גיוס את המוטיבציה שלו, משאביו הקוגניטיביים או ביצוע הפעולות מקדימות הנחוצות לביצוע מוצלח של פעולה זו.
הקשר בין הון פסיכולוגי חיובי לתופעות שונות בארגונים
לרמת Psycap של עובדים קשר חיובי עם ביצוע וסיפוק – תוצאות מחקר מראות כי עובדים בעלי Psycap כללי גבוה הראו ביצועים טובים יותר מעובדים בעלי psycap נמוך.
זאת בשל מבנים פסיכולוגיים הבאים לידי ביטוי בקוגניציות של עובדים אלה, במוטיבציה ולבסוף בהתנהגות שלהם.
כמו כן ל – Psycap קשר חזק יותר עם ביצוע ועם סיפוק בעבודה מאשר ארבעת המרכיבים שלו לחוד.
Psycap הוא גורם מתווך ביחס שבין אקלים תומך וביצוע של עובדים - Psycap וקונטקסט חיובי ותומך נחוצים על מנת שמשאבי אנוש יצליחו להשיג גידול עסקי וביצועים יציבים.
אקלים תומך מוגדר ככמות הכללית של תמיכה שמקבלים עובדים מהקולגות שלהם, ממחלקות אחרות ומהאחראים עליהם ואשר עוזרת להם לבצע בהצלחה את מטלות התפקיד שלהם.
עובדים בעלי Psycap חיובי ורגשות חיוביים, מראים עמדות והתנהגות שמובילים לשינוי ארגוני אפקטיבי יותר וחיובי יותר - שינוי ארגוני מוגדר כחוסר התאמה עם הסביבה המתגבר כתוצאה מפער בין מטרות הארגון ותוצאותיו הנוכחיות.
על העובדים בארגון מוטלת האחריות להסתגל ולהתנהג בהתאם לאסטרטגיית השינוי המוכתבים על ידי ההנהלה, לרוב עם משאבים מעטים מבעבר.
בעת שינוי נבחנים היבטים שונים של ה־Psycap של העובדים - עליהם ללמוד דרכי פעולה חדשות ולהיות בעלי ביטחון לעשות זאת, להתאושש מהמשבר, להיות בעלי מוטיבציה להתמודד ביעילות ולהאמין בשיפור מצבם בעתיד.
Psycap ורגשות חיוביים נמצאו כגורמים המקלים על שינוי ארגוני חיובי.
חלק חשוב בשינוי חיובי הוא השפעתו על העובדים ועל ביצועיו של הארגון.
תפקידן של רגשות חיוביים בשינוי הוא בכך שהן עוזרות לעובדים להתמודד עם השינוי על ידי הרחבת האפשרויות שהם רואים, שמירה על קבלת החלטות פתוחה ומתן אנרגיה חיונית להסתגלות לשינוי.
מחקר מצא כי Psycap משפיע על העמדות וההתנהגות של העובד באמצעות רגשות חיוביים.
הרגשות הטובים מקלים תהליך של שינוי ארגוני.
רגשות שליליים בהיעדרו של Psycap יכולים להשפיע בצורה שלילית על תהליך זה.
Psycap יכול להקטין היעדרות בעבודה - ל־Psycap השפעה מעניינת על היעדרות העובדים בעבודה.
מספר מחקרים (מטה אנליזות) שנעשו בעבר, הראו קשר בין גורמים אישיים ואקלימיים המנבאים רמות היעדרות אינדיבידואליות מהעבודה.
אך מחקר עדכני יותר מרמז שהתבססות זו על משתני עמדות כמו שביעות רצון ומחויבות לעבודה אינו יכול להסביר את השונות הגדולה ברמות ההיעדרות.
Psycap יכול לתת פרספקטיבה חדשה להבנה והתמודדות עם היעדרות בעבודה.
ל־Psycap יש את היכולת להוריד היעדרות, כולל היעדרות לא רצונית, שבעבר לא נכללה במחקר (עקב כך שנתפסה כמשתנה שלא ניתן לניבוי או להשפעה).
בבסיס הקשר בין Psycap להיעדרות מחקרים המראים קשר בין גוף ונפש ובאופן ספציפי, קשר חזק בין לחץ והשלכות גופניות.
עובדים הנתקלים בבעיות דומות במקום העבודה, יגיבו בצורה שונה בהתאם ל־Psycap שלהם והשפעת האירוע עליהם גם היא תהיה שונה.
(במיוחד לאור הקשר בין לחץ בעבודה וחוסן גופני).
טבעם של עובדים המאופיינים ב־Psycap גבוה יתרום לרמות חולי נמוכות יותר או ליכולת להילחם במחלה ולחזור לעבודה אחריה, דבר שיתבטא גם ברמות היעדרות לא רצונית נמוכות יותר.
מודל לסיכום תפקיד ההון הפסיכולוגי החיובי בתהליכים ארגוניים
כפי שמיוצג במודל, יש להתייחס למגוון התהליכים המושפעים מרמות Psycap שונות לא כלתוצאה סופית או תופעת קצה אלא כחוליה בשרשרת.
Psycap משפיעה על הארגון, ובמקביל נותנת פידבק מעצב ליחיד.
מחקרים שונים מתייחסים לפידבק אותו מקבל הפרט כמשפיע על תכונותיו השונות.
לולאת פידבק בין התכונות השונות והתוצאות ברמה המעשית נותנות ל – Psycap, על אף היותו גורם מצבי בהגדרתו, גמישות ודינמיות רבה, ונותנות הסבר לאופן שבו מתפתח ומשתנה Psycap של יחיד בארגון וכן על השפעתו ברמה ארגונית רחבה.
בצידו הימני של המודל מוצגות התכונות המרכיבות את Psycap .Psycap מושפע מאקלים ארגוני תומך ומשפיע על מספר תופעות רצויות בארגון וכן על תופעות לא רצויות.
השפעה זו יכולה להיות ישירה או מתווכת על ידי רגשות חיוביים בארגון.
לתופעות שונות בארגון (רצויות והלא רצויות) השפעה על תכונותיו של העובד המרכיבות את ה־Psycap שלו.
לדוגמה: כאשר עובד בעל Psycap גבוה חוזה בתוצאות חיוביות לפעולותיו, המתבטאות בביצוע ובסיפוק אישי, תגבר תחושת החוללות העצמית שלו וכן התקווה והאופטימיות וכך יגבר ה־Psycap שלו.
מטענה זו ניתן להסיק כי התפתחות של תהליכי Bottom–up קשורה ל־Psycap.
בנוסף לכך, עובד בארגון משפיע לא רק על עצמו באמצעות הפידבק שהוא מקבל אלא גורם לשינוי במאפיינים שונים, קוגניטיביים, רגשיים בסביבתו הקרובה, זאת מכיוון שלא רק הוא צופה וחווה את תוצאות עבודתו אלא גם סביבתו.
לדוגמה: כאשר עובד המפגין התנהגות ורגשות המבטאות Psycap גבוה מצליח בעבודתו ומתוגמל, לא רק ה – Psycap שלו יתגבר אלא גם של אלו אשר צפו בו.
לכן יש ב-Psycap חיובי (כמו גם שלילי) אלמנט "מדבק" המשפיע ברמה קבוצתית ואף ארגונית.
בנוסף לכך ניתן לראות במודל כי לכל תכונה מארבע התכונות המרכיבות Psycap אפשרות להשפיע ישירות על התופעות השונות וזאת בנוסף להשפעתן דרך Psycap.
חייבים לציין כי הון פסיכולוגי חיובי הוא נושא מחקר חדש שהתפתח החל משנת 2005, ולכן יש לראות בתוצאות המחקר השונות תוצאות ראשוניות המצריכות ביסוס נוסף.
הון חברתי הוא מושג במדעי החברה המתאר את סך המשאבים הבלתי חומריים העומדים לרשות החברים ברשת חברתית מסוימת מכוח שיתוף הפעולה, האמון וערוצי המידע ביניהם.
הון חברתי כולל את הקשרים שבין חברי הקהילה, הבאים לידי ביטוי בכמות הקשרים, איכות הקשרים, ומידת השימוש בהם.
ההון החברתי מתייחס למידה שבה פרטים בקהילה פועלים יחד על מנת לקדם את מטרות המשותפות, בהתבסס על רשתות חברתיות, ערכים משותפים, ורמה של אמון, בין חברי הקהילה, ובינם לבין המערכת השלטונית.
ההמשגה של 'הון חברתי' אינה חדשה, ונעשה בה שימוש עוד ב-1916 על ידי לידה ג'דסון האניפן (L.
Hanifan) אשר התייחס אל הרצון הטוב, הערבות ההדדית והמגעים החברתיים אשר יוצרים יחידה חברתית.
במהלך העשורים האחרונים של המאה העשרים זכה מושג זה לתשומת לב מרובה, בשדה האקדמי והציבורי כאחד.
פייר בורדייה, סוציולוג צרפתי שפעל בתקופת המחצית השנייה של המאה ה-20, מתייחס למספר סוגים של הון שאינו חומרי.
לטענתו, ניתן להרחיב את השימוש במושג ההון ממשמעותו הכלכלית ולכלול בתוכו לא רק חליפין חומריים, אלא גם צורות לא-חומריות ולא כלכליות של הון.
בנוסף להון הכלכלי, מתייחס בורדייה להון תרבותי או הון סימבולי ולהון חברתי.
בורדייה הגדיר הון חברתי כמצרף של משאבים – ממשיים או פוטנציאליים – הקשורים לשייכות לרשת יציבה של קשרים חברתיים ממוסדים.
קשרים אלה מקנים לחברים ברשת גיבוי של הון הנמצא בבעלות משותפת.
היקף ההון החברתי תלוי בהיקף הרשת שחבריה ועצם קיומה מסוגלים לגייס.
לכן, ההון החברתי לעולם אינו אוטונומי לגמרי.
הרווחים שמביאה חברות בקבוצה הם בסיס הסולידריות שמאפשרת אותם, כאשר רשת היחסים היא תוצאה של אסטרטגיות ההשקעות שמכוונות – בצורה מודעת או בלתי מודעת – לכינון ושכפול היחסים החבריים השימושיים.
ההון החברתי של הרשת וחבריה יכול לעבור חליפין והמרה לסוגי הון אחרים.
ג'יימס קולמן (James Samuel Coleman) סוציולוג אמריקאי, רואה בהון חברתי כמרכיב של המסגרת החברתית שמאפשר פעולות מסוימות של סובייקטים בתוך מסגרת זו.
ההון החברתי תלוי במבנה ובמיקום במבנה החברתי.
המבנה החברתי מתנה הזדמנויות ואילוצים לאדם בהתאם למיקומו.
קולמן התייחס להון חברתי בתוך קהילות בהן יש התחייבויות וציפיות הדדיות וגם סנקציות.
להון החברתי של הקהילה (משמע מערכת הנורמות והסנקציות) תפקיד חשוב ביצירת ההון האנושי של הדור הבא.
כך למשל, נורמות בקהילה שתומכות ומספקות תגמולים להישגים חינוכיים בבית הספר, מקלות על תפקיד בית הספר להשגת ציונים גבוהים.
ה"הון החברתי" מתקיים בשלוש צורות:
התחייבויות וציפיות - המתבססות על הדדיות
זרימת מידע - שיהווה בסיס לפעולה
פרופ' רוברט פטנאם (Robert D.
Putnam) חוקר אמריקאי בתחום מדעי המדינה, מגדיר הון חברתי כמאפיינים ודפוסים של ארגון חברתי הכוללים רשתות חברתיות יחד עם ערכים ונורמות הקשורים אליהן, המאפשרים שיתוף פעולה ותיאום לתועלת הכלל.
שלא כהון פיזי המתייחס לערכם של חפצים, הון אנושי ותרבותי המתייחסים לנכסים לא מוחשיים של הפרט, הון חברתי מתייחס לקשרים שבין יחידים – לרשתות חברתיות ולנורמות ההדדיות והאמון הנובעות מתוכן.
הוא מבחין בין מושג זה לבין המושג Civic Virtue ומציין כי אותן "איכויות משותפות" המאפיינות קבוצות חברתיות אפקטיביות בעיקר כאשר הן שזורות במארג של יחסים חברתיים הדדיים: חברה עשויה להיות משופעת באיכויות אזרחיות משותפות, אך בהיעדרם של קשרים חברתיים הדוקים לא תתאפיין חברה זו בהון חברתי.
פטנאם מבדיל בין הון חברתי מלכד הבנוי מרשתות המתייחסות לזהות משותפת לבין הון חברתי מגשר המכיל רשתות מרקע מגוון.
שני סוגי ההון הכרחיים להשתתפות אזרחית תקינה בחברה רב תרבותית.
לטענתו היחידים לומדים את "אומנות ההתאגדות" באמצעות פעילות משותפת בארגוני ספורט, ארגוני התנדבות וכו'.
המשותף לכל ההגדרות הוא הקשר בין מאפייני המבנה החברתי לבין המשאבים אותם הוא מזמן לחברים בו.
עם זאת, תפיסתם של השלושה את המושג היא שונה ומובחנת, וקשורה קשר הדוק לשדות המחקריים בהם עסקו.
בתחום הכלכלה האקולוגית הון חברתי מתייחס לתכונות של החברה שמאפשרות לה לשגשג - אמון בין אנשים, ידע משותף וחופשי וסולידריות.
בכלכלה אקולוגית ההנחה היא כי אין תחליפיות חזקה בין סוגי ההון השונים, וכי הון טבעי והון חברתי הם חיוניים לשם תפקוד כלכלי וחברתי.
עבודתם של בורדיה וקולמן הייתה חשובה לביסוס המונח בסוציולוגיה ומדעי החברה, אולם עבודתו של רוברט פטנאם הביאה את המושג אל מוקד תשומת הלב הציבורית.
לא מעט הודות לכותרות הפרובוקטיביות של מאמריו (Bowling alone", 1995; "Who killed civic America?", 1996") בהם ניסה להסביר תהליכים העוברים על החברה האמריקאית בעשורים האחרונים.
מלבד היותו חוקר, החל פטנאם לייעץ לממשלות וגופים אחרים בנושא ההון החברתי.
בעקבות ספריו של פטנאם והדיון הציבורי שהתעורר בעקבותיהם, נמצאה הטרמינולוגיה של הון חברתי כבעלת ערך לשם ניתוח וניבוי של שגשוג ועוני של קהילות בקרב קובעי מדיניות.
למשל: הבנק העולמי רואה "הון חברתי כמתייחס אל המוסדות, היחסים והנורמות המעצבים את הכמות והאיכות של יחסי הגומלין החברתיים המאפיינים חברה...
הון חברתי אינו רק סכום המוסדות המרכיבים חברה – הוא הדבק המחזיק מוסדות אלה יחד".
ההגדרות השונות, האקדמיות והציבוריות של הון החברתי מושתת על קיומם של רשתות חברתיות הדוקות המתאפיינות באמון ונורמות של הדדיות בין חברי קבוצות חברתיות שונות.
אמון בין חברי הקבוצה מקל על קיומו של שתוף פעולה ביניהם, בעיקר בתנאי אי-ודאות, ושימוש פורה באמון מעצים אותו ומביא לאמון ושתוף פעולה נוספים.
אולם, הגדרות אלו לא מספקות מדדים קשיחים ואינן נותנות כלים להעריך את רמת ההון החברתי של רשת חברתית נתונה.
קיימים מספר משתנים חברתיים המקובלים כסמנים להון חברתי, כאשר המרכזיים שבהם הם אמון, נורמות של הדדיות ותחושת השתייכות.
לשיטתו של פטנאם, אמון חברתי הוא הביטוי ברמת הפרט לנורמות של הדדיות, המעודדות פעולה משותפת - על ידי כך שהן מאפשרות לאנשים ליטול סיכון ולבטוח באחרים, מתוך אמונה שאלה לא ינצלו לרעה את האמון שניתן בהם.
רכיבי ההון החברתי, כפי שמציג אותם פטנאם: אמון, נורמות הדדיות ותחושת השתייכות, מפורטים יותר מהמושג הכולל, אך גם הם מושגים מופשטים אשר יש לפתח מדדים לאמידתם.
לשם כך עשה פטנאם שימוש במדדים רבים, המבוססים בחלקם הגדול על נתונים משניים אודות היקפן של פעילויות חברתיות, מקצועיות, פוליטיות ופעילויות פנאי שונות בארצות הברית: חברות בארגונים מקצועיים, הצבעה בבחירות, השתתפות בפעילות פוליטית, חברות בקבוצות ספורט, ביקור אצל חברים, מספרי המבקרים בקולנוע, בברים ובמסעדות ועוד.
בסקרים שערך במסגרת מחקריו נשאלו המשיבים על תדירות השתתפותם בפעילויות אלו.
מידע זה נאסף באמצעות שאלונים.
פרנסיס פוקויאמה מבקר את התפיסה המקובלת לאמוד את ההון החברתי בקהילות על ידי שימוש משני ב 'נתונים קשים' למדידת צפיפות וגודל הרשת החברתית, רמת הפעילות של ארגונים חברתיים שונים והאמון בין חברי הקהילה.
טענתו היא כי אלו הם מדדים הקשורים בהון חברתי ונובעים ממנו – אך הם אינם מהוים את אותה ישות ערטילאית של "ההון החברתי" עצמו, ומכיוון שכך זו היא מדידה טאוטולוגית.
הוא מציע לשלב במדידה נתונים המתבססים על סקרי עמדות, אשר עשויים לתרום למדידה מהימנה יותר של הון חברתי.
ביקורות נוספות מדגישות את העדר האבחנה בין תהליך בניית ההון החברתי לבין תוצריו והתשואות שלו.
השגות אלו מעמידות בסימן שאלה את תוקפם של המשתנים הנמדדים, מכיוון שאין זה ברור כלל אם הם אכן מודדים את אותו מושג חמקמק שהתכוונות לאמוד - 'הון חברתי' - או את הגורמים לו או את השלכותיו.
בספרו המפורסם לשחק כדורת לבד מגדיר פטנאם את הנסיגה החלה בחברה האמריקאית בשל התדרדרות עקבית וחמורה בפרמטרים של הון חברתי, הוא מציין במיוחד כמה מישורים בהם ניתן למדוד התדרדרות זו:
מעורבות פוליטית וציבורית: כפי שבאה לידי ביטוי בהשתתפותם של תושבים בארגונים קהילתיים, דוגמת כנסיות, ועדי שכונה ומועדוני ספורט, בהצטרפות ליוזמות פוליטיות אקטיביות, חתימה על עצומות, החרמת מוצרים וכדומה.
ההנחה היא כי קיומם של מנגנונים חברתיים ממוסדים דוגמת אלו תורם ליצירתן של רשתות חברתיות הדוקות בקהילה, וכתוצאה מכך להתפתחותם של אמון ונורמות של הדדיות המאפשרות שיתופי פעולה נוספים.
זהו תהליך ספירלי במסגרתו התארגנויות חברתיות המאפיינות הון חברתי גבוה, ירבו לצמוח בקהילות בהן יש ניסיון חיובי עם התארגנויות קודמות, ניסיון המעצים את האמון ואת נורמות ההדדיות.
קשרים חברתיים לא פורמליים: כפי שבאים לידי ביטוי במספר הפעמים בהם האמריקאי הממוצע מארח חברים בביתו, בהשתתפותו בפעילויות פנאי קבוצתיות המחייבות פעילות עם אחרים (דוגמת משחקי כדורת, מקהלות ותזמורות – לעומת צפייה בטלוויזיה או שימוש במחשב).
סובלנות לאחר ואמון בזולת: כפי שבאים לידי ביטוי בסקרי עמדות שבחנו אמון ויושר אישי, אך גם בעליית הזדמנויות התעסוקה לשוטרים, מאבטחים ועורכי דין - העוסקים בהסדרת יחסים חברתיים בהיעדר אמון וסובלנות.
ממצאים מראים כי בניגוד למדדים האחרים, הסובלנות כלפי האחר היא המדד היחיד להון חברתי קהילתי שנמצא במגמת שיפור.
באופן כללי ניתן לתאר הון חברתי בארגונים כנכס הגלום בקשרים של גורמים בארגון וברשתות חברתיות הנוצרות בעקבות הון זה.
החוקרים Lenana and Van Buren הציגו נושא זה כבר בשנת 1999.
בארגונים, הון חברתי נחשב כמשתנה פסיכולוגי חיובי ויש לו השפעה ניכרת הן על העובדים והן על הארגון.
החוקרת Ben-Hador חילקה את ההון החברתי בארגונים לשלוש רמות, כל רמה משפיעה על גורם אחר ויש לה השלכות שונות:
1. הון חברתי אישי – רמה זו מתייחסת להון החברתי של העובדים בארגון, והיא נובעת גם ממקורות שמחוץ לארגון כמו משפחה, וחברים אישיים וגם ממקורות שבתוך הארגון כמו עמיתים לעבודה ומנהלים.
רמה זו משפיעה על גורמים אישיים כמו קידום בין ובתוך ארגונים, צבירת כח ואף שכר ותגמולים אישיים, רמה זו מכונה לעיתים הרמה ה"סוציוצנטרית" (Sociocentric).
חוקרים הגדירו רמה זו כ "הון חברתי המוחזק על ידי יחידים, אך תורם לתפקוד שלהם בפירמה יותר מאשר ליחסים הבינאישיים הפרטיים שלהם".
2. הון חברתי פנים ארגוני – זהו הון חברתי של קבוצות בארגון, מרמת הצוות עד רמת הארגון כולו.
רמת הון זה מבוססת על מטרות משותפות, אמון, שיתוף בידע ומידע ועזרה הדדית.
רמה זו משפיעה על גורמים פנים ארגוניים רבים לרבות ביצועי העובדים וביצועי הארגון.
3. הון חברתי חיצוני – רמה זו עוסקת בממשק בין גורמים מתוך הארגון לבין גורמים מחוץ לארגון כמו לקוחות, ספקים, מתחרים ובעלי עניין אחרים.
רמה זו תורמת למוניטין של הארגון ומובילה להשקעות ולאמון הציבור.
ביקורות על המושג הון חברתי
השימושים במונח הון חברתי כפי שמשתמשים בו קולמן ופטנאם יוצאים מתוך הגישה הפונקציונליסטית הסוברת כי רווחתו של היחיד תלויה ברמת הסולידריות החברתית.
המבקרים טוענים כי השימוש במונח הון חברתי הוא א-היסטורי ומהווה עדות לאימפריאליזם כלכלי הבוחן את העולם כמושא תועלתני לצבירה וניצול.
השימוש במנוח הביא לכשלים הבאים:
ריבוי שימושים: השימוש במונח הון חברתי נוטה להיות רב תחומי ובין תחומי ונפוץ גם בין אנשי מעשה.
השימוש על ידי חוקרים מתחומים שונים וע"י אנשי שטח הביא לשימושים סותרים במונח ויצרה עמימות אנליטית המונעת הבנייה תאורטית אחידה שניתן יהיה לאחר מכן להפריכה.
בחינת הקשר בין הון חברתי לאי-שוויון כלכלי והקשר בין תוכן היחסים לבין ההון החברתי שמקבל כל אחד מהשחקנים ברשת.
טאוטולוגיה בין סיבה לתוצאה: השימוש בהון חברתי על ידי דיסציפלינות שונות הביא לכך שבמחקרים לעיתים כסיבה ולעיתים כתוצאה.
טשטוש בין טובת הקבוצה לטובת הכלל: הון חברתי המאופיין עם קבוצה בלעדית עלול לפגוע בחלקים אחרים של החברה.
לדוגמה, הון חברתי גבוה של חברי קהילת הפשע המאורגן מהווה נטל חברתי וכלכלי על החברה כולה.
בעיית האגרגציה: המעבר בין הון חברתי של הפרט לבין הון חברתי של הקבוצה אינו ממושג באופן ממצה, כך שנוצרת קפיצה לוגית בין הפרט לקבוצה.
באופן דומה קיים פער בין רשתות של פרטים לבין המבנים החברתיים שמיצרות אותן.
הון מניות של חברה מייצג את סכום הנכסים שקיבלה החברה עבור המניות שהקצתה (הנפיקה) לבעלי מניות.
במאזן החברה, הון המניות מופיע תחת ההון העצמי (לצד הנתונים האחרים המרכיבים אותו, ובראשם עודפי החברה, שמקורם ברווח הנקי שלה).
כלומר, הון המניות הוא ההשקעה בחברה על ידי בעלי הזכות הכלכלית כלפי ההון העצמי שלה.
מובן מרכזי אחר של הביטוי "הון מניות" הוא כמות ומבנה המניות בהון החברה – כמה מניות ישנן ומאילו סוגים.
חברה יכולה שיהיו לה חיובים משני סוגים: כלפי נושים או כלפי בעלי מניות.
החיובים כלפי הנושים, או "התחייבויות", הם החובות ה"רגילים", הנוצרים מנטילת הלוואות, קבלת אשראי מספקים, משכורות לעובדים, תביעות משפטיות וכן הלאה.
ההתחייבויות דומות לחיובים אחרים הקיימים במשפט הפרטי, גם בין אנשים שאינם חברות.
בדרך כלל, החברה מבטיחה להחזירן תוך תקופת זמן נתונה, עם או בלי ריבית.
הנושים נוטלים על עצמם סיכון וסיכוי הנגזרים מנורמות משפטיות שאינן חלק מדיני התאגידים, ולכן הם יחסית ידועים מראש.
לעומת זאת, החיוב כלפי בעלי המניות הוא מיוחד במינו, שכן דיני המניות הם חלק מדיני התאגידים עצמם.
רק תאגיד, ולא אדם טבעי, יכול להקצות מניות.
ההון העצמי (Shareholders' equity) מייצג את סך הזכויות הכלכליות של בעלי המניות כלפי החברה.
הון המניות, שהוא חלק מההון העצמי, מייצג את מה שבעלי המניות תרמו לחברה כדי להפוך לכאלו.
טבע החיובים הוא כזה, שסכומם וזמני התשלום שלהם אינם ידועים מראש, ואף לא ידוע האם יועברו אי-פעם לבעלי המניות.
זאת, מכיוון שבעלי המניות הם בעלי האינטרס השיורי – הם לוקחים על עצמם את הסיכון, שהחברה תפסיד את ההון העצמי שלה (ובתוכו הון המניות שהכניסו אליה), אך גם את הסיכוי, שהחברה תהיה רווחית וההון העצמי יגדל בהתמדה (כך יגיעו להם זכויות כלכליות, בסכום העולה על הון המניות שהכניסו לחברה).
ההון העצמי מיוחס לבעלי המניות, דרך הזכות שביושר (equitable claim) שיש להם כלפיו.
אולם, כל עוד ההון העצמי "לכוד" בתוך החברה, בעלי המניות אינם יכולים ליהנות ממנו; הם אינם בעלי נכסי החברה, ואין להם זכות לשלוט בהם או לקבלם.
עם זאת, ההון העצמי יכול להיות מועבר לבעלי המניות, בכפוף לדיני התאגידים.
בזמן חיי החברה (כאשר אינה בפירוק), יש לה חיוב עיקרי אחד כלפי בעלי המניות, שהיא עצמה מחליטה האם וכיצד לקיים: חלוקה (distribution).
חלוקה יכולה להתבטא בדיבידנד או ברכישה עצמית של מניות.
דיבידנד הוא תשלום שהחברה מעבירה לבעלי המניות, מתוך ההון העצמי שלה, לפי חלקם היחסי בהון העומד.
דיבידנד מקטין את ההון העצמי (סך זכויות בעלי המניות) אך באותו זמן הוא מזכה כספית את בעלי המניות, כך שהאיזון נשמר.
באורח דומה, מקטינה רכישה עצמית של מניות את ההון העצמי (שכן נוצרות מניות רדומות, שעלות רכישתן נרשמת במאזן כמספר שלילי בהון העצמי).
באותו זמן, היא מעבירה תשלום לאותם בעלי מניות שמכרו אותן לחברה.
החיוב הכלכלי העיקרי השני, שיש לחברה כלפי בעלי מניותיה, נעוץ בזכותם לקבל את ההון העצמי בעת סיום קיומה של החברה, אירוע שיכול להתרחש על דרך של פירוק או מיזוג.
חברה שהגיעה לקץ דרכה יכולה להיות בעלת הון עצמי חיובי (יותר נכסים מאשר התחייבויות לנושים), או הון עצמי אפסי או שלילי (יותר התחייבויות מנכסים).
במקרה השני, בעלי המניות לא יקבלו דבר.
זאת, עקב טבעו של האינטרס השיורי: תמורת הסיכוי שהחברה תשיא את רווחיהם, הם נטלו על עצמם את הסיכון שלא יקבלו דבר.
הן לפי הדין הכללי (לרבות דיני חדלות הפירעון) והן לפי דיני החברות (בכללם דיני הפירוק והמיזוג), הנושים הם תמיד בעלי זכות עדיפה כלפי נכסי החברה, בעוד בעלי המניות הם תמיד בעלי הזכות הנחותה ביותר.
במקרה ההפוך, כאשר החברה מסיימת את חייה עם הון עצמי חיובי, הרי לפי הגדרה, לבעלי המניות יש זכות לקבלו.
אם ההון העצמי יועבר לאדם אחר, כגון נושה, הדבר יהווה עשיית עושר ולא במשפט.
ניתן ליטול לדוגמה חברה שבעת הקמתה השקיעו בה בעלי המניות 1,000 ש"ח.במקרה ראשון, החברה מתפרקת לאחר יום; היא לא הספיקה להרוויח או להפסיד כסף, ולא יצרה חובות לנושים.
הון המניות שווה להון העצמי, שהוא 1,000 ש"ח.
בעת הפירוק, בעלי המניות יקבלו סכום זה חזרה.במקרה שני, החברה התחילה לפעול וצברה רווחים של 1,000 ש"ח.
החברה חילקה דיבידנד של 500 ש"ח.
בעלי המניות יקבלו בפירוק 1,500 ש"ח; סך הזכויות הכלכליות שקיבלו מהחברה מסתכם בהון העצמי, 2,000 ש"ח.
בעלי המניות קיבלו את הון המניות חזרה בכל מקרה, וגם רווחים.במקרה שלישי, החברה התחילה לפעול וצברה הפסד כולל של 500 ש"ח.
בעלי המניות לא רק שלא זכו לרווחים, אלא הפסידו חצי מהון המניות.
ההון העצמי נמוך כעת מהון המניות, ועומד על 500 ש"ח.
אם החברה תתפרק כעת, בעלי המניות יהיו זכאים לקבל סכום זה.במקרה רביעי, החברה התחילה לפעול וצברה הפסדים של 1,500 ש"ח.
לחברה יש כעת יותר התחייבויות מאשר נכסים, כלומר, הונה העצמי שלילי: מינוס 500 ש"ח.
אם החברה תתפרק כעת, הנושים יקבלו חלק מהחוב שהם זכאים לו ובעלי המניות לא יקבלו דבר.
חברה יכולה לגייס הון דרך מגוון סוגי ניירות ערך.
מאפיין מרכזי של כל נייר ערך נוגע לשאלה, שמשמעותה נדונה לעיל, האם הנייר מקנה זכות שיורית (residual claim) כלפי החברה, או שהוא מייצג התחייבות (liability) ובעליו הוא נושה של החברה.
הדיכוטומיה "זכות שיורית/התחייבות" היא בעלת חשיבות רבה בדיני החברות, בחשבונאות ובהקשרים אחרים.
מסיבות מעשיות, יש לדעת בבירור מי הם בעלי המניות ומי הנושים בכל רגע נתון.
לדוגמה, חוק החברות מקנה זכויות תביעה מסוימות לנושה וזכויות אחרות לבעל מניה.
כיצד קובעים האם נייר ערך מסוים הוא "מניה" (ופועל יוצא מכך, בין היתר, התמורה שהועברה בגינו לחברה נכללת בהון המניות), או שמא אותו נייר הוא בגדר "התחייבות" לנושים (ופועל יוצא מכך, התמורה שהועברה בגינו לחברה נכללת תחת ההתחייבויות)?
סוגיה זו מתעוררת בהקשר של מניות בכורה.
ניירות ערך אלו מכונים "מניות", אך לחלקם יש מספר תכונות המבדילות אותם ממניות רגילות ועושות אותם דומים יותר לניירות ערך אחרים, בעיקר אג"ח.
לדוגמה, מניית בכורה עשויה להקנות דיבידנד קבוע, שהחברה מתחייבת לחלק מדי תקופה.
הדיבידנד נקוב באחוזים מהערך הנקוב של המניה, שבו היא גם מונפקת.
בכך ה"דיבידנד" כמעט זהה לריבית על איגרת חוב.
כמו כן, מניות בכורה רבות ניתנות לפדיון בערכן הנקוב כעבור תקופה.
חברה גם עשויה, מיוזמתה, לקרוא לפדיון (call) מניית בכורה שהנפיקה.
זו עוד תכונה המקרבת את מניית הבכורה לאיגרת חוב (תשלומי ריבית עתיים ולבסוף פדיון הקרן).
בנוסף, לעיתים קרובות, מניות בכורה אינן מקנות זכויות הצבעה.
נקודת המוצא לבחינת סוגיה זו היא הגדרת "מניה" ב: "אגד של זכויות ...
הווה אומר, אם נייר ערך מסוים לא נקבע בתקנון, ודאי שאין הוא מניה והבחינה נעצרת בשלב זה.
באופן מעשי, איגרות חוב לעולם אינן מוזכרות בתקנון החברה, והן מוקצות ללא קשר לתקנון ולמערכת היחסים שבין החברה לבעלי מניותיה.
אולם, הבעיה נותרת על כנה מכיוון שלתקנון יש אופי חוזי וחופשי, כך שניתן בכל זאת לקבוע בו "הון רשום" של "מניות" שאינן חלק מהון המניות (אלא מהוות מכשירי חוב), או להגדיר בו בדרך אחרת פרטי ניירות ערך שאינם מניות.
בחלק השביעי לחוק החברות, הדן בהון החברה, נמצא כלל המסדיר באופן חלקי סוגיה זו: "ניירות ערך בני פדיון לא ייחשבו כחלק מהונה העצמי של החברה, יהא כינוים אשר יהא, אלא אם כן הזכות לפדיונם הוגבלה למקרה של פירוק החברה לאחר פירעון כל התחייבויות החברה לנושיה בעת הפירוק".
לפיכך, החוק קובע שמניית בכורה הניתנת לפדיון כעבור תקופה – כזו שבעליה לא יקבלו את ה"קרן" רק במקרה של פירוק החברה, אלא עוד לפני כן – אינה חלק מהון המניות.
"מניה" זו, למרות שמה, היא נייר המייצג חוב ובעליה הם נושים.
לעומת זאת, נייר ערך, גם אם הוא מכונה "ניתן לפדיון", שהזכות לפדיונו מוגבלת למקרה של פירוק והוא נחות ביחס לשאר הנושים – יהווה חלק מההון העצמי.
החברה לא תוכל לפדות אותו (קרי, לבצע רכישה חוזרת) אלא בהתאם למגבלות הקבועות על חלוקת רווחים לבעלי המניות.
אם כן, ההבחנה בין מניה לחוב נגזרת מסדר העדיפות בפירוק.
עם זאת, מכשירי חוב שאינם נכללים בהון המניות, כגון מניות בכורה, עשויים בכל זאת להיות מוגדרים כ"מניות" לצורך דיני החברות ודיני ניירות הערך.
ניתן להצמיד להם מזכויותיהן של מניות (לרבות זכות ההצבעה והזכות לקבל נתח מנכסי החברה בפירוק).
לכן, אין לבחון את זכויות בעלי המניות של חברה באופן מתמטי פשטני, לפי אחוזי אחזקה ב"הון המניות".
במקום זאת, יש לבחון את "עוגת" הזכויות לגבי כל זכות בנפרד (הצבעה, דיבידנד, פירוק, זכויות אחרות אם ישנן).
בכל אחד ממאגרי זכויות אלה, יכול שישתתפו נושים (בעלי מניות בכורה) יחד עם בעלי המניות.
בישראל, הסוגיה מתעוררת במידה פחותה בחברות ציבוריות, עקב הכלל הקובע שבחברה ציבורית יהיה סוג מניות אחד; עם זאת, אף חברות אלו יכולות להקצות מניות בכורה.
באופן כללי יותר, כדי למצוא האם נייר ערך מסוים הוא בגדר מניה (גם מקום בו אינו חל), יש להפעיל מבחנים המיועדים להבדיל בין אינטרס דמוי-בעלות לבין חוב.
ה"בעלות" היא הן ה"חופש לפעול בנכסים וליהנות מהם" (דבר המתבטא בסמכותם של בעלי המניות לנווט את ענייני החברה ולבחור כיצד להשתמש ברכושה) והן ה"זכות ליהנות מן התשואה השיורית שמניבים הנכסים".
ככל ששתי תכונות אלו – היכולת להשפיע על ניהול החברה (דרך זכויות הצבעה) וקיומו של האינטרס השיורי – נוכחות בנייר ערך מסוים, הנטייה תהיה להגדירו כמניה.
לעומת זאת, ככל שלנייר לא מוצמדות זכויות הצבעה וככל שהוא מציע סיכון וסיכוי קבועים (החזר של תשואה וקרן בשיעורים ובזמנים מוגדרים מראש), הנטייה תהיה להגדירו כחוב.
מבחינת הדין, הכרחי שההבחנה תהיה ברורה ככל האפשר; זאת, הן עקב ההפרדה שדיני החברות עצמם עושים בין בעלי מניות לבין שאר בעלי הזכויות כלפי החברה, והן מכיוון שבחשבונאות, לשם עריכת מאזן ודו"חות אחרים, יש לסווג באופן חד-משמעי את התקבולים מכל מקור – או תחת ההתחייבויות או תחת ההון העצמי.
הון המניות של חברה יכול לכלול מניות מסוגים שונים.
ניתן לרשום ולהקצות מניות רגילות, מניות בכורה, מניות יסוד, מניות מדינה מיוחדות, מניות נדחות וסוגים רבים אחרים.
סוגי מניה חדשים יכולים להיווצר בידי כל אדם הכותב תקנון חברה.
מגדיר מניה כ"אגד של זכויות בחברה הנקבעות בדין ובתקנון".
באופן כללי, שְלוש הזכויות המרכזיות של בעל מניה הן זכות ההצבעה, הזכות לקבל דיבידנד והזכות לקבל חלק מעודף נכסי החברה בפירוק.
אם כן, ההבדל בין סוגי המניות מתבטא בשוני בזכויות ובחובות הצמודות לכל מניה.
הקביעות הללו נעשות, כאמור, בתקנון החברה, מסמך הנחתם ראשית עם יסוד החברה ולאחר מכן ניתן לשינוי בהצבעת רוב מכלל בעלי המניות (האספה הכללית).
באורח זה, ניתן גם לקיים דרגות (classes) של מניות, שיש להן אותו אופי של זכויות וחובות אך בכמות שונה.
למשל, ניתן לקבוע שמניה מסוג א' היא בעלת ערך נקוב של 5 ש"ח ומניה מסוג ב' היא בעלת ערך נקוב של 1 ש"ח, כך שזכויות ההצבעה והזכויות הכלכליות הצמודות למניה מסוג א' יהיו גדולות פי חמישה.
לבעל מניה כזו יהיו 5 קולות באספה הכללית והוא יקבל דיבידנד גדול פי 5 מבעל מניה מסוג ב'; זאת, בתמורה לכך ששילם (בדרך כלל) מחיר גבוה פי 5 כשרכש את המניה.
ניתן לגוון גם הון מניות ללא ערך נקוב, על ידי קביעה שהמניה ה"גדולה" שווה מספר מסוים של מניות "קטנות".
לדוגמה, לחברת Berkshire Hathaway יש שתי דרגות של מניות.
Class A נסחרת במחיר גבוה ובעלת זכויות פי 1,500 מ-Class B.
ניתן להמיר מניה מדרגה A ל-1,500 מניות מדרגה B, אך הפעולה ההפוכה אינה אפשרית.
זו דוגמה לחופש החוזים בעיצוב הון המניות של חברה.
מעשית, בישראל, מרבית החברות הנסחרות בבורסה מחלקות את הונן לסוג אחד בלבד של מניות, המכונות בדרך כלל "מניות רגילות".
הוראת חוק זו מיועדת לקדם את יכולתם של בעלי מניות מן הציבור להשפיע על ענייני החברה.
עם זאת, מרבית בעלי המניות מן הציבור רוכשים אותן למען הזכויות הכלכליות ונוטים במידה פחותה להפעיל את זכויות ההצבעה שלהם.
סוג נוסף של ניירות ערך שחברה עשויה להנפיק הם ניירות ערך המירים.
אלו ניתנים להמרה למניות, וכוללים בין השאר אג"ח להמרה וכתבי אופציה.
במסמך החוזי, היוצר או המהווה את נייר הערך ההמיר, נהוג לקבוע לכמה מניות יהיה ניתן להמיר את נייר הערך, באילו זמנים ותחת אילו תנאים.
כל עוד לא הומרו, ניירות ערך המירים אינם נחשבים למניות.
עם זאת, החברה רשאית להקצות ניירות ערך המירים רק בכמות כזו, שאם כולם יומרו באחת למניות, עדיין לא יעבור מספר המניות בהון המונפק את מספרן בהון הרשום.
מניות חברה יכולות להיות כולן עם ערך נקוב או כולן ללא ערך נקוב.
לא ניתן לערב, באותה חברה, את שני הסוגים.
בחשבונאות, סעיף הון המניות במאזן מחולק לשניים: "הון מניות" ו"פרמיה".
"הון המניות" במובן זה מתייחס לערך הנקוב שהוקצה לבעלי המניות, וה"פרמיה" להפרש בין סך התקבול עבור המניות לבין הערך הנקוב.
במאמר זה, הביטוי "הון מניות" מתייחס לסכום שני הנתונים יחדיו.
לרוב, מניות מוקצות ונסחרות במחיר הגבוה מערכן הנקוב.
לערך הנקוב אין כמעט שום משמעות כלכלית, עקב האופי השיורי של המניה, שאינה מייצגת זכות לקבל ערך כספי קבוע כלשהו מהחברה.
לעיתים רחוקות, עשויה להיות לערך הנקוב נפקות משפטית, בייחוד בעת פירוק חברה.
נתון הערך הנקוב נהג לשמש להשוואה בין ערכים שונים של מניות, בחברות שהנפיקו מספר סדרות של מניות.
כיום, חברות רבות קובעות בתקנונן שהון המניות יהיה ללא ערך נקוב.
למרבית החברות הנסחרות בבורסה הישראלית עדיין יש הון מניות עם ערך נקוב, אך הוא אינו מוצא ביטוי בחיי המסחר היומיומיים.
למושג הערך הנקוב יש משמעות מעשית ביחס לניירות ערך שאינם שיוריים, כגון אג"ח.
ניתן ליטול לדוגמה חברה שהקצתה לבעלי מניותיה הראשונים 1,000 מניות, עם ערך נקוב של 1 ש"ח כל אחת.
כל מניה הוקצתה במחיר כולל של 4 ש"ח, כך שההון העצמי של החברה בעת הקמתה היה 4,000 ש"ח.
במינוח החשבונאי, מתוך אותם 4 ש"ח, 3 ש"ח נחשבים ל"פרמיה" ו-1 ש"ח ל"הון מניות".
גם אם מניות החברה הן ללא ערך נקוב, החברה יכולה להקצות כל מניה במחיר של 4 ש"ח.
במקרה כזה, במינוח החשבונאי, 4 ש"ח הם "פרמיה" ו-0 ש"ח הם "הון מניות".
אם החברה לא תקצה מניות נוספות, הון המניות ("הון מניות + פרמיה") במאזן שלה ימשיך להיות 4,000 ש"ח.
מובן שאם החברה תתחיל כעת בפעילותה, היא תוכל להכניס כסף לקופתה שלא דרך הקצאת מניות, כגון בפעילות עסקית רגילה (צבירת רווח נקי) ונטילת הלוואות.
על פי חוק החברות, לכל חברה יהיה הון מניות רשום.
זה אחד מארבעת הנתונים החייבים להימצא בתקנון, לצד שם החברה, מטרותיה ואופן הגבלת האחריות בה.
פועל יוצא, לכל חברה המוקמת על פי חוק זה, תהיה תמיד לפחות מניה אחת.
זאת בניגוד למצב ששרר בעבר, אז פקודת החברות אפשרה קיומן של חברות ללא הון מניות.
מבין הגדלים הנוגעים להון המניות של חברה מסוימת, המספר הגבוה ביותר יהיה מספר המניות בהון הרשום.
נתון זה מהווה "תקרה" למספר המניות שיכול להיות לחברה אי-פעם.
חברה לעולם אינה רשאית להקצות (לגרום שיהיו בהון המונפק) יותר מניות ממספרן בהון הרשום.
הגורם היחיד שיכול להגדיל או להקטין את ההון הרשום הוא האספה הכללית (שכן רק היא יכולה לשנות את התקנון).
מספר המניות בהון הרשום יכול להיות כל מספר שהוא.
הנתון הוא חסר משמעות כספית ישירה.
גם החברה הקטנה ביותר יכולה לקבוע בתקנונה הון רשום גבוה מאוד.
בישראל הייתה קיימת חברה ציבורית עם הון רשום של 2 טריליון (2 מיליון מיליון) מניות.
הבעיה הכלכלית היא מציאת קונים למניות, כאשר אלו עוברות מההון הרשום אל ההון המונפק.
עם זאת, ההון הרשום מזמן לדירקטוריון אפשרות מיוחדת במינה: אם יש לחברה "מאגר" של הון רשום גדול, ביחס להונה המונפק הנוכחי, הרי שהחברה תוכל להשיג נכסים כמעט "בחינם" מבחינתה.