tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית זה הוא בית המלא בכל טוב ומהווה מודל לתרבות ולעוצמה בלב הישימון (אלגוריה לגן עדן).
אדהם זוכה בחסדו של אביו, אל גבלאוי, וממונה כאחראי להקדש השכונה, תפקיד המטיל עליו את חלוקתו הצודקת של הרכוש בין כלל תושבי השכונה.
בין בניו הנוספים של אל גבלאוי נמצא אדריס (אלגוריה לשטן), בנו הבכור של אל גבלאוי, אשר כעסו על המעמד המועדף שניתן לאדהם מוביל אותו לאבד את עשתונותיו וכתוצאה מכך לגירושו מהבית הגדול.
בשעה שאדהם מתאהב בבחירת לבו, אמימה (אלגוריה לחווה), ואף נישא לה, מצליח אדריס בתחבולותיו להוביל לסילוקם של אדהם ואמימה מהבית הגדול, ולניכור בין אדהם לאביו.
חרף תנאי הקיום הקשים, מצליח אדהם להתמודד עם תנאים אלו מחוץ לבית הגדול, ומגדל יחד עם אשתו שני בנים, קדרי והמאם (אלגוריה לסיפור קין והבל).
עם זאת, מותו של המאם בידי קדרי בשל סכסוך בין האחים כתוצאה מהזמנתו של המאם בידי אל גבלאוי להתגורר איתו בבית הגדול (חרף התנכרותו מאדהם, אביו), מוביל לבסוף למותם של אדהם ואמימה, כאשר על ערש דווי סולח אל גבלאוי לבנו ומעניק לו את ההקדש, אשר ישמש לבניו.
הספר מתאר את קורותיו של גבל (אלגוריה למשה), צעיר בן שבט חמדאן, שבשנות חייו המוקדמות אומץ על ידי משפחתו של המשגיח.
המשגיח הוא ריבון השכונה ומצאצאי אדהם, אשר במשך הזמן התנכר למורשתו ההומנית של אדהם ובחר לעשוק את תושבי השכונה למען שמירה על מעמדו, בעזרתם של הגביריונים, הזוכים למעמד מועדף בשל ההתעמרות בתושבי השכונה.
גבל מתמודד מחד עם חיבתו למשגיח ולאשתו, אשר אימצו אותו והעניקו לו חיי עושר ושררה, ומאידך עם תחושת שייכותו לבני שבט חמדאן, אשר נאנקים תחת שלטונו הרודני של המשגיח, ושל גביריון השכונה, קדרה.
בסופו של דבר הורג גבל את קדרה בשל התאכזרותו לאחד מתושבי השכונה, ובעקבות זאת בורח הרחק מהשכונה, שם הוא מתגורר יחד עם מאלף הנחשים אל בלקיטי (אלגוריה לסיפור יתרו), אשר מלמד אותו את אומנות אילוף הנחשים ומשיא לו את בתו שפיקה (אלגוריה לצפורה).
גבל חוזר לשכונה ומכריז על עצמו כמנהיגם של בני שבט חמדאן, ומובילם במאבק כנגד הגביריונים והמשגיח, כאשר לבסוף נהפך גבל לגביריון הראשי, תפקיד אותו ממלא כל ימיו בהגינותו ורחמנותו של אדהם.
עם זאת, תקוותם של בני השכונה לפיהם הגיעו לבסוף אל המנוחה והנחלה נכזבת, כאשר בעקבות מותו של גבל חוזר שלטון הכוח לשכונה, וממורשתו של גבל נשארים רק הזיכרונות והתקווה של בני השכונה לעתיד טוב יותר.
הספר מתאר את קורותיו של רפאעה (אלגוריה לישו), צעיר אשר בדומה לגבל, אף הוא במקור בן שבט חמדאן (רמז למוצאו היהודי של ישו), אשר שב עם הוריו אל השכונה לאחר שנים רבות, במטרה להקים בית ומשפחה.
חרף מתינותו של רפאעה, הדוגל באי אלימות, מעט לאחר הגעתו לשכונה נוצר סכסוך בינו לבין הגביריון ח'נפס, וזאת בין היתר על רקע קריאתו של רפאעה לתושבי השכונה לזנוח את ההשתוקקות חסרת התכלית לפירות ההקדש, אשר רק מייסרת את חייהם.
ככל שעובר הזמן הופך רפאעה בקרב תושבי השכונה לדמות אצילה, המהווה מודל לדמות אידיאלית אותה יש לחקות.
רפאעה לומד את אמנות גירוש השדים (עיסוק שהיה עד אז מוגבל לנשים בלבד), מתחתן עם יאסמינה, אשה הידועה כטיפוס חריג בקרב תושבי השכונה, ומגבש סביבו עדת מעריצים המהווה את בסיס כוחו.
חרף ניסיונו של רפאעה להגיע להבנה הדדית בין תושבי השכונה לבין המשגיח וגביריוניו, האירועים מתדרדרים והופכים לסכסוך גלוי, בו רפאעה נחשב לסמל ואידיאל לנאבקים כנגד שלטונם הרודני של הגביריונים.
לבסוף רפאעה נרצח על ידי הגביריונים, וזאת בעקבות הסגרתו לידם בידי אשתו, יאסמינה (אלגוריה ליהודה איש קריות).
מותו של רפאעה הוביל לגיוסם של אנשי השכונה כנגד המשגיח והגביריונים, וכתוצאה מכך הוכרו אנשיו של רפאעה כבני שבט נפרד, בדומה לאנשי שבט גבל, וניתנו להם זכויות דומות בהקדש.
במהלך הזמן הלכה ההערצה לרפאעה וגברה בקרב תושבי השכונה, כאשר יותר ויותר החשיבו אותו כיורשו של גבל.
ההסדר בין אנשי רפאעה והמשגיח הוביל לפרץ תקווה חדש בין אנשי השכונה, המאמינים בעתידה הוורוד של השכונה.
תקוותם של בני השכונה לפיהם הגיעו לבסוף אל המנוחה והנחלה נכזבת, כאשר ימי שלטונם של חסידיו של רפאעה חולפים, ושלטון הכוח חוזר פעם נוספת לשכונה.
בסופו של דבר, ממורשתו של רפאעה נשארים רק הזיכרונות והתקווה של בני השכונה לעתיד טוב יותר.
הספר מתאר את קורותיו של קאסם (אלגוריה למוחמד), צעיר בן שבט הירבועים, אשר נחשב לשבט נחות המעמד בשכונה, שמרבית אנשיו הם קבצנים ורוכלים.
קאסם התייתם מהוריו בגיל צעיר וגודל על ידי דודו, זכריא (אלגוריה לאבו טאלב).
עוד מגיל צעיר נודע קאסם בשכונה בזכות מידותיו הטובות, שבזכותן זכה בחיבתה של קמר, אלמנה מבוגרת, שאיתה התחתן (אלגוריה לח'דיג'ה).
חייו הנוחים אל קאסם הופרעו בעקבות התגלות, שבה נגלה לעיניו קנדיל (אלגוריה למלאך גבריאל, הידוע במסורת המוסלמית בשם ג'יבריל), משרתו הנאמן של אל גבלאוי, אשר הטיל עליו את המשימה להפיל את שלטון הגביריונים בשכונה ולהשליט את הצדק בין כלל תושביה.
בעקבות ההתגלות מתחיל קאסם להפיץ את תורתו, מה שמוביל לסכסוך בינו לבין גביריון השכונה, סוארס.
בסופו של דבר קאסם בורח מהשכונה, יחד עם חבריו הקרובים, ובראשם חסן (אלגוריה לעלי), ומתיישב במדבר, רחוק מידי הגביריונים (אלגוריה להג'רה).
במהלך הזמן הולך וגובר כוחו של קאסם, עד שלבסוף הוא חוזר לשכונה ומתעמת עם הגביריונים, והורגם זה אחר זה.
בשל מנוסתו של המשגיח, ממונה קאסם בהסכמת הכל למשגיח החדש של השכונה, ומכריז שפירות ההקדש יחולקו לכל, ללא אפליה בין אדם לרעהו.
במשך כל ימי חייו המשיך קאסם לשלוט בצדק וברחמנות, ברוח מורשתם של גבל ורפאעה, ותקוותם של אנשי השכונה נראית לבסוף כמתגשמת.
לאחר מותו של קאסם, ובעקבות הסכסוך בין חסידו הנאמן ביותר חסן לשאר החסידים (אלגוריה להיווצרות השיעה), ימי שלטונם של חסידי קאסם חולפים אף הם, ושלטון הכוח חוזר פעם נוספת לשכונה.
בסופו של דבר, ממורשתו של קאסם נשארים רק הזיכרונות, והתקווה של בני השכונה לעתיד טוב יותר.
הספר מתאר את קורותיו של ערפה (הפעם האלגוריה אינה לאישיות מסוימת, אלא למדע כשלעצמו), נווד צעיר אשר מגיע יום אחד לשכונה יחד עם חברו חנש.
עיסוקו של ערפה הוא בתחום השיקויים והתרופות, המזכים אותו בתואר "קוסם".
חרף הצלחתו העסקית, ערפה מתרעם על אי הצדק השורר בשכונה, וגומר בנפשו לחדור אל הבית הגדול עצמו הניצב בלב השכונה, ביתו של אל גבלאוי, אשר איש לא ראהו עוד מימיו של אדהם, ולבקש את פעולתו לשם החזרת הצדק לשכונה.
אף כי ערפה מצליח לחדור לבית הגדול ללא ידיעת אנשי השכונה, הוא נתקל במשרתו של אל גבלאוי והורגו על מנת למנוע את תפיסתו.
לאחר מכן, בעת שחוזר ערפה לשכונה, הוא מתבשר כי אל גבלאוי עצמו נפטר, כתוצאה מאבל על מות משרתו הנאמן (אלגוריה למות האלוהים על פי ניטשה).
בעקבות ההלם על מותו של אל גבלאוי, מאיים המשגיח, שגילה את האמת, כי אם ערפה לא יסכים לשרתו ולהכין עבורו חומרי נפץ, יגלה לאנשי השכונה כי הוא האחראי למות אל גבלאוי, איום המביא את ערפה להסכים בלית ברירה לתנאיו של המשגיח.
בסופו של דבר מחליט ערפה לברוח, יחד עם חברו חנש, אך נתפס על ידי המשגיח ומוצא להורג, בעוד חנש מצליח לברוח.
חרף מותו של ערפה, הגילוי אודות ניסיונו הכן להיטיב עם תושבי השכונה עושה את שלו, ובמשך הזמן הולכת ההערצה לערפה וגוברת בשכונה, עד שמאפילה אף על ההערצה לשלושת גיבורי העבר.
מנוסתו של חנש, שבהתאם לאמונה הרווחת פועל ללא לאות ליצירת כלי נשק חדשים לשם הפלת שלטון המשגיח וגביריוניו, מביאה את תושבי השכונה לאמץ את התקווה במידה רבה יותר מבעבר, ולשאת עיניים לעתיד, מתוך אמונה שלמה כי בסופם של הדברים עתיד הצדק לנצח את העוול, והחופש את השעבוד.
בעת יציאתו של הספר לאור, בתחילה כפרקים בודדים שפורסמו בעיתון המצרי הידוע אל-אהראם בתקופה שבין דצמבר 1959 למרץ 1960, ובהמשך כספר שלם, הוא נחשב לשנוי במחלוקת במיוחד כיוון שהוא מתאר את חייהן של דמויות נערצות במסורת המוסלמית כמשה, ישו ומוחמד, כאזרחים מצריים רגילים.
בעקבות הביקורת עליו מצד אנשי דת מוסלמים, הספר נאסר להפצה במצרים ובכל העולם הערבי, פרט ללבנון, בטענה של חילול הקודש.
בשנות ה-80 טען השייח' עומר עבדל רחמן, מראשי האחים המוסלמים במצרים, כי אילו היה מחפוז מוצא להורג בעקבות חילול הקודש על "בני שכונתנו" לא היה סלמאן רושדי מעז להוציא את ספרו "פסוקי השטן".
למרות זאת מעולם לא הוצאה פתווה רשמית הקוראת להריגתו של מחפוז, בעיקר הודות למעמדו כסופר ואיש רוח מצרי בעל השפעה.
בשנת 1994 ניסה קיצוני מוסלמי להתנקש בחייו של מחפוז, אך הצליח רק לפצוע באופן קשה את הסופר בן ה־82. לאחר ניסיון ההתנקשות מחפוז הסתובב רק בליווי מאבטחים חמושים.
רק לאחר ניסיון הרצח יצא "בני שכונתנו" מרשימת הספרים האסורים במצרים.
בעולם לעומת זאת, התקבל הספר היטב, כאשר רבים מחשיבים אותו לאחד מהרומנים הערביים הטובים ביותר בתקופה המודרנית.
בנימוקיה לרגל הענקת פרס נובל לספרות לנגיב מחפוז בשנת 1988, ציינה ועדת הפרס את ספר זה, לצד יצירתו הגדולה ביותר של מחפוז, הטרילוגיה הקהירית, כנימוק להענקת הפרס.
הספר תורגם לעברית בידי דוד שגיב, ויצא לאור במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
הספר ידוע באנגלית בשם Children of Gabalawi (ילדי גבלאוי), וכמו כן בשם Children of Our Alley (בני שכונתנו).
בעברית הספר ידוע גם בשם בני השכונה או ילדי השכונה.
בְּנֵי רֵכָב (נקראים גם: רֵכָבִים) הם משפחה מצאצאי יהונדב בן רכב.
הרכבים נזכרים בספר ירמיהו כמי שישבו ביהודה ונודעו בדרך חייהם הסגפנית שחיו בה על פי מצוותו של אביהם.
המקורות המקראיים על מוצאם של הרכבים ועל אחריתם מועטים ואינם בהירים.
יש הסבורים כי בני רכב היו כוהנים, ולדעת אחרים היו גרים בני השבט הקיני, צאצאיו של יתרו חותן משה.
המסתורין באשר לגורלם לאחר תקופת המקרא וייחודם כקבוצה שחיה חיי פרישות במדבר, עוררו שמועות ואגדות שנשמרו במסורות יהודיות מוקדמות ומאוחרות, נוצריות, ומוסלמיות.
יהונדב בן רכב והרכבים במקרא
יהונדב מוזכר לראשונה בספר מלכים, כמי שהצטרף ותמך, רעיונית ומעשית, במלך יהוא, בעת שכינס בעורמה את כל נביאי הבעל, למקום אחד והרג אותם.
מפסוקים אלו ניתן להסיק שיהונדב היה מוכר כאיש דת קנאי, ועל כן צירף אותו המלך לטבח שעשה בנביאי הבעל.
לאחר כ־200 שנה, בספר ירמיהו, מוזכרים צאצאיו של יהונדב, בהקשר של ציוויו של אביהם, והקפדתם הרבה לשמור את הציווי.
אנשי "בית הרכבים", המציגים את עצמם כצאצאי יהונדב בן רכב, מתוארים בפסוקים אלה כקהילה המתייחדת באורח חייה בעקבות מצוות אביהם הקדמון, יהונדב.
הם מנועים משתיית יין, מישיבה בבתי קבע ומעיסוק בחקלאות.
הם חיים באוהלים, ומכאן ניתן להסיק שהם עוסקים במרעה וייתכן שהם חיים באזור שאינו מיושב, אולי במדבר.
ירמיהו מביא את סיפורם כדוגמה ומופת לאנשים המקיימים את מצוות אביהם ועומדים בכל הפיתויים.
זאת בניגוד לעם ישראל שאינו מקיים את מצוות האל למרות הפצרות חוזרות ונשנות של הנביאים ולכן אלוהים יעניש אותו.
על אף שבדבריו ירמיהו אינו מתייחס לאורח חייהם של הרכבים, הרי שאין ספק שהוא מביא אותם לא רק כדוגמה למי שמקיימים את מצוות אביהם, אלא גם כמי שמקיימים אורח חיים מוסרי וטהור, בניגוד לשחיתות ולסיאוב שפשו ביהודה.
ירמיהו ונביאים אחרים הציגו את חיי הרועים היושבים באוהלים כחיים של צניעות ופשטות לעומת תושבי ירושלים ויהודה שחטאו בחיים של חומרנות ושחיתות.
הרצון להרבות ברכוש, בבתים ובשדות, הביא בעקבותיו חיי הוללות והפקרות שנלוו גם בסביאת יין.
ייתכן שהאיסור על שתיית יין נובע גם מכך שעבודת האדמה בכנען נקשרה באלי הפריון – בעל ועשתרת, ובכך הייתה גורם נוסף שהשפיע על בגידת העם באלוהיו.
הנביאים הציגו את תקופת הנדודים במדבר, לפני ההתיישבות בארץ ישראל, כתקופה של טוהר ונאמנות לאלוהים ולכן אורח חייהם של הרכבים הופך אותם לחברת מופת יהודית.
בספר נחמיה נזכר מלכיה בן-רכב, שר הפלך של 'בית הכרם', אשר שיקם את שער האשפות בחומת ירושלים: .
חז"ל כמעט ולא התייחסו לאורח חייהם המיוחד של הרכבים.
הם עסקו בעיקר בשתי שאלות: מוצאו של בית רכב, ומשמעותה של הבטחת ירמיהו לעתידם.
על פי ספר ירמיהו, יהונדב הבטיח לבניו ששכרם על קיום מצוותו יהיה שיאריכו ימים במקום שבו הם חיים.
ירמיהו חוזר על ההבטחה לאריכות ימים בצורה אחרת: .
חז"ל הבינו מכך שהרכבים היו כהנים, וזאת בעקבות פסוק המתאר את עונשם של בני עלי הכהן, חפני ופנחס: "ואיש לא אכרית לך מעם מזבחי".
אפשר שהקבלות אלה הם המקור לדעה שבני הרכבים היו כוהנים.
תרגום יונתן לביטוי "עמד לפני" הוא "משמש קדמי", ומשמע שמדובר במשמש בכהונה.
דעה כזו מופיעה במפורש במדרש בספרי ובילקוט שמעוני: "הם בני יתרו שנישאו בנותיהם לכוהנים ושימשו על גבי המזבח".
ייתכן כי לדעת המדרש בני רכב הם הכוהנים שעליהם מדובר בסוף הנבואה על בני עלי.
התקבולת הניגודית בין הפרשיות מורה על החלפה מוחלטת בין המשפחות: ירמיהו (מבית עלי) ניבא כי בני הרכבים יתפסו את מקומם של בני עלי.
על קשרם של בני רכב למשפחות הכהונה ניתן לעמוד גם מן המשנה בתענית (פ"ד מ"ה), המספרת לנו שאחת המשפחות שהביאו עצים למזבח בזמן "עצי כוהנים", הייתה משפחת בני יהונדב בן רכב, וזמנם בשבעה באב.
חז"ל קשרו את בני רכב עם יתרו, חותן משה, המתואר במקרא ככהן מדין או כקיני, בהסתמך על הפסוקים:
(דברי הימים א' פרק ב' פס' נ"ה)
(שופטים פרק א' פס' ט"ז)
מאמרי חז"ל רבים נסובו על יתרו ועל בני רכב וכולם מדברים בשבחם, כנראה מתוך כוונה ליישב קושי זה.
אמר רב חייא בר אבא, אמר רב סימאי:
דבריו של רב סימאי מתייחסים לדברי בלעם כאשר הוא מסיים "לא בהצלחה" את המשימה שהטיל עליו בלק בן ציפור .
בלעם רואה בחזונו, את בני רכב, צאצאיו של יתרו, ככוהנים היושבים בלשכת הגזית, והוא שואל בתמיהה, הרי כולנו היינו באותה עצה נגד עם ישראל, ואיך זכו בניך לשבת במקום כה רם?
אלא, אומרים חז"ל, שכך זכו בניו של יתרו, מפני שברח אביהם.
רבי נתן מבטא את החיבה הרבה שרחשו חז"ל לבני רכב, בגלל נאמנותם לציוויו של אביהם, בעוד שישראל אינם נאמנים לדבר ה'.
מדרש אחר מציע הסברים נוספים לקושי.
לדבריו בני רכב הצטיינו בלימוד התורה וישבו בסנהדרין (כלומר, לא היו כוהנים אלא חכמים).
הוא מעלה גם אפשרות אחרת: בני רכב נישאו לבנות של כוהנים וממילא נכדיהם בני חתניהם שימשו בכהונה.
מדרשים קישרו את המסופר בספר שופטים על הקינים שישבו בעיר התמרים עם השכר שבו זכו הרכבים על נאמנות למצוות אביהם ועל חיי הפרישות והצדיקות שלהם:
בתלמוד הירושלמי נאמר כי רבי יוסי בן חלפתא, מגדולי התנאים, היה מצאצאי בית רכב.
הרכבים מוזכרים בספרות הכנסייתית המוקדמת.
היסטוריון הכנסייה אוסביוס (המאה ה-4), מצטט מספרו של הגסיפוס (המאה ה-2) סיפור על יעקב הצדיק, אחיו של ישו.
יעקב מתואר כמי שחי חיי פרישות והתנזר מרחצה, משתיית יין ומאכילת בשר.
לפי הסיפור, הפרושים והכתבנים היושבים ליד בית המקדש כעסו על יעקב בטענה שהוא מפיץ את תורת ישו בירושלים ורצו להורגו.
כהן מבני הרכבים, המוזכרים על ידי הנביא ירמיהו, ניסה להגן עליו אך נכשל ויעקב הומת בסקילה.
הרכבים מוזכרים כדוגמה לציות לאל על ידי יוחנן כריסוסטומוס ועל ידי אוגוסטינוס.
הירונימוס, מאבות הנזירות הנוצרית, מביא את חיי הרכבים כדוגמה ומופת לחיי הפרישות האידיאליים.
הרכבים מופיעים בטקסט נוצרי ביוונית מהמאה החמישית או השישית המופיע גם בטקסטים סוריים ואתיופיים וידוע בשם סיפור זוסימוס.
על פי המסופר בו זוסימוס הוא פרוש המתבודד במדבר ומגיע לארצם של צאצאי הרכבים, בני כת מבודדת שהוא מכנה בשם "המבורכים".
זוסימוס מגיע לארץ הרכבים בהנחיית מלאך אלוהים ובדרך פלאית.
ארץ זו נבדלת משאר העולם על ידי עננים ועל ידי נהר בלתי עביר.
הרכבים מספרים לזוסימוס את סיפור תולדותיהם.
בזכות ששמרו על מצוות הנזירות של יהונדב אביהם, מלך ירושלים והעם חזרו בתשובה ולכן לא חרבה ירושלים.
לאחר שהמלך מת וקם מלך חדש הוא שמע את סיפורם של הרכבים ודרש שיחזרו בהם מנדרם אך הם סירבו.
המלך רצה להעניש אותם אך מלאך הציל אותם והביא אותם לארצם הפלאית.
חוקרים לא מצאו את הסיפור במקורות נוצריים אחרים, אך מניחים שלסיפור יש שורשים במסורות נוצריות, מאחר שסיפור הרכבים הוא אחד הטקסטים הבודדים בברית הישנה היכול לשמש אסמכתא וחיזוק לתופעת הפרישות והנזירות בנצרות.
עם זאת יש גם המשערים שמקורם של הפרקים בסיפור זוסימוס העוסקים ברכבים הוא בטקסטים יהודיים מהמאה הראשונה לספירה.
קיים דמיון מעניין בין הציווי של בני רכב לבין המנהגים של הנבטים.
על פי ההיסטוריון היווני הירונימוס מקארדיה (המאות ה-4 וה-3 לפנה"ס) הנבטים היו מנועים מעיסוק בחקלאות, שתיית יין והקמת מבני קבע.
מקום מושבם של בני רכב בשולי הארץ הנושבת - במדבר יהודה בנוסף על החיבור לבני הקיני תורמים לקישור הזה ואולי מצביעים על מקור משותף קדום למנהגם של בני רכב ולשבטים הנבטים.
שמם של בני רכב השתמר כנראה בהקשר למסורות המוסלמיות על יהודי ח'ייבר, בני שבט יהודי שחי במדבר ערב.
הם נודעו בעיקר בסיפור על קרב ח'ייבר, שהיה מהקרבות המכריעים של הנביא מוחמד.
יהודי ח'ייבר סירבו לקבל את האמונה המוסלמית גם לאחר שהובסו בקרב, אך זכרם נשמר באגדות כלוחמים אמיצים.
מסורות אלה שנשתמרו במשך מאות בשנים בקרב יהודים ומוסלמים נקשרו בראשית המאה ה-20 בבני רכב, יושבי האוהלים שגורלם לא נודע מאז נזכרו במקרא, אולי בשל חילופי אותיות בשמותיהם חייבר-רכב.
ג'וזף וולף מיסיונר אנגליקני ממוצא יהודי, שערך מסעות רבים ברחבי אסיה, טען בזכרונותיו כי פגש בתימן שבט של צאצאי הרכבים השומרים על מצוות יהונדב בן רכב ואינם שותים יין, אינם זורעים שדה, וחיים באוהלים.
לסיפור זה אין חיזוק ממקורות אחרים אך ייתכן והוא מושפע מאגדות שרווחו באזור ובארץ ישראל בקרב יהודים ומוסלמים, בדומה לסיפורי המיתוס של עשרת השבטים האבודים שזכו במאה ה 19 להתענינות מיוחדת.
בביקורת המקרא החל מסוף המאה ה-19, בני-רכב קושרו עם הקיני ועם דמות קין בגרסאות שונות של ההשערה המדיינית-קינית, לפיהן האמונה באל ששמו יהוה הובאה לממלכות ישראל ויהודה מאזור אדום על-ידי הקינים ו/או המדיינים.
ההשערה הייתה נפוצה בקרב מלומדים וחוקרי מקרא בגרמניה, ולאחר מכן גם בבריטניה ובארצות-הברית, בראשית המאה ה-20.
מיסדר נוצרי בשם The Independent Order of Rechabites נוסד באנגליה בשנת 1935 כחלק מהתאגדויות שקמו בעיקר בארצות דוברות האנגלית ובסקנדינביה במטרה לצמצם או למנוע את שתיית האלכוהול.
המיסדר רואה בבית הרכבים המקראיים דוגמה ומופת לחברה טהורה ומוסרית יותר בזכות ההימנעות משתיית יין ומיני אלכוהול.
סניפי המיסדר נקראים אוהלים והם פעילים עד היום בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
בני רכב נזכרים בספרות של תקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ככל הנראה כחלק מן השאיפה למצוא בארץ ישראל יהודים ילידים שיקבלו את המתיישבים החדשים כאחיהם.
במושבות העלייה הראשונה נפוצו שמועות וסיפורים על מפגשים עם בדווים יהודים, רוכבים על גמלים ואוחזים בנשק, שהם בנים לשבט יהודי חייבר, ואולי גם לבני רכב הקדמונים, כזה הוא סיפורה של חמדה בן יהודה "חוות בני רכב" 1903, המתאר מפגש דמיוני עם בני רכב, שמעולם לא עזבו את הארץ.
הסיפור שהתפרסם בהמשכים בעיתון "השקפה" מספר על מפגש עם שבט בדואי היושב במזרח ים המלח.
בני השבט הדוברים במעין עברית, הם יושבי אוהלים ואינם נוטעים ואינם שותים יין, כמסורת מאביהם הקדמון.
לדבריהם הם נקראים חבר או רכב, ומעולם לא עזבו את ארצם.
ש"י עגנון בספרו הדום וכסא מתאר ביקור דמיוני אצל בני רכב בעיר התמרים בבקעת יריחו.
הרכבים בסיפורו הם קהילת מופת בכל אורחות חייהם.
הם חיים באוהלים ונהנים משפע הפירות המקום.
הם אינם משתמשים בכסף, חיים בצניעות, ואינם שותים יין או כל משקה אחר מלבד מים.
הם "ישרים בלבם ותמימים במעשיהם" ומתחתנים רק זה בזה כדי להבטיח שתמיד ישמרו על השבועה "שהשביעם יונדב אביהם...
הם עומדים בשבועתם ואינם משנים כלום, לא במאכל ובמשתה ולא בכסות ולא בדירה ולא באירוסין ובנישואין".
הרכבים שפגש עגנון בסיפורו יושבים במקומם, בבקעת יריחו כל הימים.
" ועד היום הם קיימים ועומדים.
בא נבוכדנצר ולא הגלם, בא טיטוס ולא החריבם.
והם יושבים מסוגרים במקום אחד בארץ ישראל ואין פותח, שלא להחריד אותם מפני בני אדם שסביבותם ועדיין לשונם נקיה כבימי יונדב אביהם"
בספרו של זאב ז'בוטינסקי שמשון מגיע גיבור הספר, שמשון, למקום מושבם של בני רכב ליד ים המלח ושוהה ביניהם זמן מה.
ז'בוטינסקי מתאר את הרכבים כקהילת מופת שבמצוות אביהם יהונדב בן רכב אינם שותים יין, אינם בונים בתים ואינם חורשים את האדמה.
הם אינם משתמשים בחומרים הנחצבים מתוך האדמה - ברזל או כסף וזהב כי חטא הוא להם לפגוע באדמה בכל צורה שהיא.
בכך הם אמורים לכפר על חטאו של אביהם הקדמון קין, עובד האדמה הראשון, ובנו תובל קין שהיה חרש ברזל.
הם חיים חיי שוויון ואחווה בתוך חורשות התמרים שליד יריחו ומסתפקים במועט.
הדם אסור עליהם בכל צורה, גם היין הדומה לדם, ולכן אין הם אנשי מלחמה.
זבוטינסקי כתב את הספר בין השנים 1919 - 1926 שבהן שהה בארץ ישראל, וייתכן שהושפע גם הוא מהאגדות והשמועות על בני רכב.
הקישור שקישר ז'בוטינסקי בין שמשון ובני רכב נבע אולי, מההתנזרות של הרכבים ושל שמשון משתיית יין, אך יש בו קושי מאחר שעל פי הסיפור המקראי, יהונדב, אבי הרכבים, חי בתקופת מלכי ישראל, שנים רבים אחרי שמשון שחי בתקופת השופטים שקדמה למלוכה בישראל.
בניגנו אקינו (השלישי) (8 בפברואר 1960 – 24 ביוני 2021) היה הנשיא ה-15 של הפיליפינים, שכיהן בתפקיד מ-30 ביוני 2010 עד יוני 2016. אמו הייתה הנשיאה לשעבר קורסון אקינו, ואביו, בניגנו אקינו הבן, היה מנהיג פוליטי שנרצח.
אקינו (שכונה "נוינוי") נולד במנילה בירת הפיליפינים.
בשנת 1981 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה במנילה, ויצא עם משפחתו לגלות בבוסטון בארצות הברית, עקב רדיפות של ממשלו של פרדיננד מרקוס.
אקינו חזר לפיליפינים בשנת 1983, סמוך לאחר הירצחו של אביו, ועבד במשרות שונות בסקטור הפרטי.
בשנת 1998 נבחר לבית הנבחרים בפיליפינים כנציג מחוז טרלק.
נבחר בשנית בשנת 2001 ובשלישית בשנת 2004. משנבצר ממנו עקב מגבלות החוק להיבחר בפעם השלישית, התמודד ונבחר לסנט בשנת 2007. לאחר מות אמו, התמודד על תפקיד נשיא הפיליפינים, על רקע רגשות האבל הלאומיים שסחפו את הפיליפינים על מותה.
הבטיח ללחום בשחיתות בצמרת הפוליטית ולשקם את אמינות הממשל.
בבחירות שנערכו ביוני 2010 ניצח לאחר שקיבל כ-42% מקולות הבוחרים.
ב-30 ביוני 2010 הושבע, והחל לכהן כנשיא ה-15 של הפיליפינים.
באוגוסט 2011 נועד אקינו עם מנהיג המורדים בדרום המדינה, מוראד איברהים, כדי לדון בדרכים להביא לסיום סכסוך הדמים בין הצדדים הנמשך זה כמה עשורים.
באפריל 2012 פסק בית המשפט העליון בפיליפינים בהחלטה תקדימית כי אקינו יידרש לחלק את אחוזת המשפחה העצומה שלו ליותר מ-6,000 חקלאים ומשפחותיהם.
בשנת 2013 נכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם, שפרסם המגזין TIME.
בתחילת נובמבר 2013 הפציר אקינו באזרחי הפיליפינים לעזוב את האזורים המועדים לפורענות, על מנת שלא ייפגעו מטייפון האיאן.
לאחר שהתבררו ממדי ההרס שזרעה הסופה, פנה בבקשת עזרה לקהילה הבינלאומית, והכריז על אסון לאומי במטרה להאיץ את מאמצי הסיוע לקורבנות הטייפון.
במרץ 2014 היה שותף לגיבוש וחתימת הסכם שלום סופי עם קבוצת המורדים הגדולה במדינה, חזית השחרור האיסלאמית מורו (MILF), ששם קץ ל-45 שנות סכסוך אלים.
ביוני 2016 סיים את כהונתו, לאחר שעל פי החוקה נבצר ממנו להתמודד על קדנציה שנייה.
הוא הוחלף על ידי רודריגו דוטרטה.
אקינו היה הנשיא הרווק הראשון בתולדות הפיליפינים.
רווקותו היוותה נושא לדיון ציבורי במדינה, המייחסת חשיבות רבה לתא המשפחתי.
היה מעשן כבד, שלא קיים את הבטחתו במערכת הבחירות לנשיאות להפסיק לעשן אם ייבחר לנשיא.
בני שלמה (2 בינואר 1980 – 3 באוקטובר 2022) היה עבריין ישראלי, אשר עמד בראש ארגון פשע.
שלמה היה חבר בארגון הפשע של שלום דומרני וצבר הון מכריית חול בלתי חוקית, לצד עסקים בנדל"ן, מסעדות, חניונים ומגרשים למכירת כלי רכב יוקרתיים, הימורים, דוכני ירקות ופירות בשווקים וחנויות בתחום המזון, הלוואות בשוק האפור בריבית קצוצה, בוררויות, השקעות במטבעות קריפטו, שותפות בעסקי חלפנות כספים בדרום הארץ ועוד.
שלמה ואחיו הגדול שלום נולדו וגדלו במושב חלץ.
בילדותם התגרשו הוריהם והם עברו עם אימם לרחובות, שם התחברו עם כנופיות קטנות באזור.
היו חברים טובים של עמוס ואופיר לביא, לימים ראשי משפחת פשע אף הם.
בשנת 2000, בגיל 20 הורשע בתקיפת שוטר והכשלת שוטר בעת מילוי תפקידו וריצה חצי שנת מאסר.
ב-2007, נעצר במסגרת בדיקה שגרתית ועל גופו נמצא סכין.
שלמה הורשע בהחזקת סכין שלא למטרה כשירה ונידון לעבודות שירות.
ב־2016 הורשע בני שלמה בגין סחיטה באיומים של בעל מסעדה באשקלון, וריצה שמונה חודשים בכלא.
ב-2019 הורשע באיומים, ובמסגרת עסקת טיעון נגזר עליו עונש של תשעה חודשי מאסר.
בינואר 2020 נעצר יחד עם עוד 35 מאנשי ארגונו בחשד להלבנת הון והפצת חשבונות פיקטיביות בשווי של חצי מיליארד שקל ושוחרר לאחר 42 יום.
בספטמבר 2020 הורשע בתקיפת בעל עסק מהדרום שהיה חייב לו כספים, ונידון ל-23 חודשי מאסר.
הקמת הארגון והיריבות עם דומרני
האחים, בני ושלום, היו חברים בארגון של שלום דומרני בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
דומרני שיתף את בני במרבית עסקיו ונתן בו אמון.
לאחר כניסתו של דומרני לכלא בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת, האחים שלמה הקימו ארגון פשע משלהם כשהם נוטלים עימם חלק מאנשיו של דומרני, מה שהוביל לאירועים פליליים רבים בשנים 2013–2015, לרבות הנחת מטענים מתחת למכוניות ופיצוצים ברחובות אשקלון, אשדוד וקרית גת.
ביולי 2013, כאשר יצא שלמה מביתו במושב חלץ בסקודה המשוריינת שלו, הוא נקלע למארב בו שלושה עבריינים ניסו להתנקש בחייו סמוך לצומת גבעתי.
כאשר הגיע הרכב המשוריין לצומת פתחה חוליית המתנקשים באש לעבר המכונית באמצעות רובה M4. היורים ניסו להימלט מהזירה רכובים על אופנוע, אך נלכדו על ידי המשטרה.
שלמה המשיך בנסיעה עד לבית החולים ברזילי.
הוא נפגע קלות ברגליים ובגב מרסיסים, ושוחרר באותו היום מבית החולים.
ב-5 בפברואר 2014 עבר ניסיון התנקשות נוסף.
ביציאה מהמושב, הופעל נגד מכוניתו מטען רב עוצמה, אך לא היו נפגעים.
בספטמבר 2015 שלום שלמה, אחיו של בני, נרצח ביציאה מביתו שבמושב תלמים.
במשפחת שלמה ייחסו את הרצח לארגון של האחים לביא, אך לא הצליחו להוכיח את טענותיהם או לנקום בהם.
העובדה שלא הצליחו לנקום גרמה על פי הערכות לפיחות רב במעמדם.
ב-3 באוקטובר 2022 נרצח בני שלמה ביריות בתחנת דלק בדרך השבעה בסמוך לאזור.
החשודים ברצח הם בני משפחת הפשע ג'רושי משכונת ג'ואריש ברמלה.
ככל הנראה רצח עלי ג'רושי בוצע כנקמה.
היה נשוי לחן ולהם בת.
אחיו, שלום, אשר היה עבריין מורשע אף הוא, נרצח בפתח ביתו שבתלמים בספטמבר 2015. על פי ההערכות, הרצח בוצע בהוראת משפחת לביא, כחלק ממאבק כוח בין ארגוני הפשע.
בני תשע מידות הוא כינוי לתשעה מצבי איסור ביחסי אישות בין איש ואשתו.
רוב המקרים מבטאים תשמיש שנעשה ללא רצון או כוונה של אחד מהצדדים.
על אף שבתלמוד הוזכרו כאמור תשעה מקרים, יש שהוסיפו מקרה עשירי.
יחזקאל מנבא כי לעתיד לבוא יברור הקב"ה את כל האנשים הפסולים והאסורים: .
בתלמוד דרשו חז"ל את הפסוק בסוגיה העוסקת באיסורי אישות שונים:
עם זאת, לגבי המידה האחרונה עולה מחלוקת:
רבי יונתן מבסס את טענתו על אופיו של יששכר, שנולד בעקבות תביעתה של לאה מיעקב כי יסור דווקא אליה: ועל יששכר נאמר .
חז"ל משיבים שגם בתביעתה הנחרצת, לאה לא הביעה במפורש את רצונה וכוונתה.
כאמור בתלמוד מנו עשרה מקרים של יחסי אישות שנחשבים למגונים, כאשר שני המקרים הראשונים נמנים כאחד, מאחר שעניינם דומה:
בני אימה – מטיל אימה על אשתו לקיים עמו יחסי אישות, בניגוד לרצונה.
בני אנוסה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו באונס, או אף כשאינה מסכימה לכך באופן מלא.
בני שנואה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בעת שהוא שונא אותה (אף אם בדרך כלל אוהב אותה).
בני נידוי – יש המפרשים שהכוונה לאדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בשעה שהוא או היא נמצאים בנידוי, ויש המפרשים שהכוונה לאדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בשעה שהיא נידה.
בני תמורה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו וחושב שמקיים יחסי אישות עם אישה אחרת (אפילו אם גם האישה השנייה היא אשתו).
בני מריבה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בשעה שקיימת ביניהם עוינות, גם אם אינם שונאים אחד את השני.
בני שכרות – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בשעה שהוא או היא שיכורים.
בני גרושת הלב – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו לאחר שהחליט בליבו לגרשה.
בני ערבוביה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו וחושב באותה עת על אישה אחרת שאינה אשתו, או שהאישה חושבת על איש אחר.
ויש שכתבו במקרה שבאו עליה כמה בני אדם.
בני חצופה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו לאחר שביקשה זאת ממנו באופן מפורש ולא מרומז.
יש אומרים אף בני ישנה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בשעה שהיא ישנה.
במדרש (מסכת כלה א, ז) מבואר שילדים שנולדו מיחסי אישות כאלו נחשבים "כממזרים ואינם ממזרים" וכי "עבודת ה'" שלהם עלולה להיות קשה.
כך כתב במאירי על בני 'תשע מידות' אלו:
התייחסות חריגה ולא שגרתית לתשע בני מידות אלו אפשר לראות בתשובתו של החזון איש כחלק מתורתו האנטי ציונית כשנשאל מדוע רבים יצאו בשאלה בתקופת הקמת מדינת ישראל.
בתשובתו טען כי אותה תקופה הייתה תקופה של מצב כלכלי קשה אשר גרם לבעיות של שלום בית ובשלם נתרבו מקרים של בני תשע מידות (בעיקר "בני מריבה").
דברים אלו, מבטאים את התפישה לפיה הקשר הרגשי בין הבעל לאשתו הוא בעל חשיבות עליונה בתחום יחסי האישות.
ומבטאים גם את היחס הנדרש למערך הלכות והנהגות מקובל שאי ההצמדות אליהם גורמת לדעת חז"ל לגינוי הצאצאים.
התייחסות שונה לאותן תשע מידות אלו מופיעה בלשון הראב"ד: .
רבי יוסף קארו דייק מדבריו בספרו בית יוסף שעיקר הפגם הוא בבועל עצמו ולא בילדים:
רבי נתן נטע שפירא בספרו "מגלה עמוקות" כתב לבאר את שנאת האחים ליוסף:
בני גורדון תומפסון הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מיסיסיפי ברציפות מאז אפריל 1993. הוא החבר היחיד במשלחת מיסיסיפי לבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא מכהן כיו"ר הוועדה לביטחון המולדת, לאחר שכבר ישב בראשות הוועדה בשנים 2007–2011.
תומפסון תושב העיר בולטון שבמיסיסיפי, שם נולד וגדל.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של מחוז הינדס לפני שב-1968 השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה במכללת טוגאלו.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במינהל חינוכי מאוניברסיטת המדינה של ג'קסון.
בעבר כיהן כראש עיריית בולטון ואז נבחר למועצת המפקחים של מחוז הינדס.
ב-13 באפריל 1993 התמודד תומפסון בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שמייק אספי מונה למזכיר החקלאות של ארצות הברית בידי הנשיא ביל קלינטון.
כשחמישה דמוקרטים נוספים התמודדו למחוז הקונגרס השני של מיסיסיפי, תומפסון סיים שני אחרי הייז דנט מהמפלגה הרפובליקנית עם 28 אחוז מהקולות.
לאחר מכן הוא ניצח את דנט בסיבוב שני מכריע כשגרף 55% מקולות הבוחרים.
ב-1994 נבחר לראשונה לתקופת כהונה מלאה ומאז הוסיף להיבחר 12 פעמים נוספות אל הקונגרס של ארצות הברית.
רק בשתי מערכות בחירות ניצב בפני התנגדות ממשית, כאשר העיתונאי קלינטון לסוור (LeSueur) הוביל את תומפסון לתוצאות של 55% בשנת 2002 ו-58% ב-2004.
תומפסון הפך לתומך נלהב של מדינות חוף המפרץ של ארצות הברית לאחר שההוריקן קתרינה והוריקן ריטה הכו במדינות אלה ב-2005. כחבר הוועדה לביטחון המולדת, הוא דחק בסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום לשאת באחריות על נזקי ההוריקנים ולסקירה מדוקדקת של תפקוד הצלב האדום במהלך אסונות הטבע.
דפוס הצבעותיו של תומפסון בבית הנבחרים הוא ליברלי בהחלט.
לריאה, הוא מתנגד לביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, בעד הזכות להפיל, נגד חומת טראמפ, בעד צמצום מעורבות אמריקאיות בסכסוכים במזרח התיכון ובעד מתן סיוע ממשלתי לעסקים קטנים ובינוניים שנפגעו כתוצאה ממגפת הקורונה בארצות הברית.
ב-2004 נמנה בין 31 חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד ספירת קולות חבר האלקטורים מאוהיו בבחירות לנשיאות באותה השנה.
עם התכנסות הקונגרס ה-110 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2007, נבחר תומפסון ליושב ראש הוועדה לביטחון המולדת של בית הנבחרים האמריקאי.
במהלך כהונתו כיו"ר הוועדה לביטחון פנים התרכז תומפסון בהבטחת משאבים לגורמים רשמיים במדינות וברשויות עירוניות, למשל משטרה, מכבי אש וחובשים, למען הגננה על קהילות.
לאחר שהדמוקרטים השתלטו על רוב המושבים בבית הנבחרים בעקבות בחירות 2018, מונה מחדש לתפקידו כיו"ר הוועדה לביטחון המולדת עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ב-1 באפריל 2020 הציג תומפסון לצד מחוקקים דמוקרטים אחרים בוועדה לביטחון המולדת חקיקה שתייסד ועדה לטיפול בתגובת הממשלה הפדרלית של ארצות הברית להתפרצות נגיף הקורונה באמריקה.
הוא השווה את הוועדה המוצעת לוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, בנימוק שהנגיף גבה את חייהם של יותר אמריקאים מאשר פיגועי 11 בספטמבר.
בנימין (בני) רגב (24 במאי 1945 - 18 ביוני 2024) היה פוליטיקאי ישראלי ששימש כראש עיריית לוד בשנים 1996–1998 ושוב בשנים 2002–2007. הוא הורשע בקבלת שוחד מאיש העסקים דודי אפל ונידון בשנת 2010 ל-18 חודשי מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי.
רגב נולד בשנת 1945 בשם בנימין רגיב.
בהמשך עברת את שם משפחתו לרגב.
הוא החל את פעילותו הציבורית כמנהל קבוצת הכדורגל הפועל לוד החל מהמחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנים בהן היה מנהלה העפילה הקבוצה ב־1978 מליגה ב' לליגה א', ושנה לאחר מכן העפילה לליגה הארצית והשלימה עליית ליגה פעם שנייה ברציפות.
ב-1982 העפילה הקבוצה לליגה הלאומית, אז הליגה הבכירה של ישראל, לראשונה אחרי 17 שנים.
רגב הוביל את הקבוצה ב-1984 לזכייה היסטורית בגביע המדינה בכדורגל, בהדרכתו של המאמן דרור קשטן.
בשנת 1983 נבחר רגב לראשונה כחבר מועצת עיריית לוד מטעם רשימת "לוד יפה".
הוא התמודד בנוסף גם לראשות העיר וזכה ב-15% מקולות הבוחרים.
הוא לא עלה לסיבוב השני ואחרי הבחירות שימש כסגנו של ראש העירייה מקסים לוי.
הקואליציה של לוי ידעה מתיחויות רבות ורגב פוטר בסוף שנת 1988. בשנת 1989 החליט רגב להתמודד מול לוי לראשות העירייה מטעם רשימתו, אך הפסיד.
עם זאת הוא נבחר שוב לחבר מועצת עיריית לוד ומונה לסגן וממלא מקום ראש העירייה.
רשימתו שמרה על כוחה מהבחירות הקודמות והכניסה שלושה מנדטים גם בבחירות האלה.
בשנת 1993 איחד מקסים לוי את רשימתו עם סיעתו של רגב ועם רשימה נוספת של פעילי ליכוד בעיר.
רגב הוצב במקום השני ברשימה המשותפת, שזכתה לתמיכת הליכוד ומפלגת העבודה.
בבחירות זכתה הרשימה בתשעה מנדטים ורגב מונה שוב לסגנו וממלא מקומו של לוי.
משפנה לוי בשנת 1996 לפוליטיקה הארצית החליף אותו רגב כראש העירייה, לאחר שנבחר ברוב קולות.
רגב נאלץ להתמודד עם גירעון גדול שהוריש לו ראש העיר הקודם ובעיות נוספות בעיר.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בנובמבר 1998 התמודד רגב שוב על ראשות העירייה ברשימה עצמאית בתמיכת מפלגת העבודה, אך הפסיד לפנחס עידן מהליכוד.
רגב כיהן כיו"ר האופוזיציה העירונית עד שנת 2000, אז הודח עידן בגלל הגירעון הכבד שצברה העירייה.
את מקומו תפסה ועדה קרואה שמינה משרד הפנים, בראשות אריה ביבי.
בתום שנתיים של ניהול העיר תחת ועדה קרואה החליט שר הפנים אלי ישי לערוך בחירות בעיר.
רגב התמודד שוב לראשות העיר כמועמד עצמאי מול מקסים לוי שפרש מהכנסת ומול יו"ר סניף העבודה החדש בעיר, גבי אסרף.
רגב הפסיד וגם רשימתו איבדה מכוחה וירדה ל-2 מנדטים.
בזכות קשריו האישיים עם מקסים לוי מונה רגב שוב לסגנו וממלא מקומו.
לאחר שמקסים לוי נפטר באופן פתאומי באוקטובר 2002 נבחר רגב כראש העירייה בבחירות פנימיות של חברי המועצה.
באותה עת גם הצטרף למפלגת הליכוד.
בבחירות המקומיות שנערכו באוקטובר 2003 התמודד רגב על ראשות העירייה מטעם הליכוד וזכה.
תקופתו כראש העירייה התאפיינה במנהל לא תקין ובצבירת גירעונות.
במרץ 2004 קיים מנכ"ל משרד הפנים שימוע לרגב, כצעד מקדים להקמתה של ועדת חקירה לבדיקת תפקודה הכספי של עיריית לוד.
ועדת החקירה שהקים משרד הפנים המליצה להדיח את רגב ולמנות במקומו ועדה קרואה, אולם ההמלצה לא מומשה ובמקום זאת אישר משרד הפנים לרגב לבצע תוכנית הבראה.
שתי עמותות, "תושבים למען מנהל תקין בלוד" ותנועת אומ"ץ, עתרו לבג"ץ במרץ 2006 נגד שר הפנים, בבקשה להורות לו להעביר מתפקידו את רגב ולמנות ועדה קרואה לעיר.
בפברואר 2007 הדיח שר הפנים רוני בר-און את רגב והחליט להקים ועדה קרואה.
רגב עתר לבג"ץ נגד ההחלטה אך עתירתו נדחתה.
בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד איש העסקים דוד אפל וחברת "מגדלי הזוהר" שהייתה בבעלותו, על ארבע פרשות שונות של שוחד ומרמה.
על פי כתב האישום, פעל אפל כיזם מקרקעין באזור המרכז, בעיקר באזור לוד וגבעת שמואל, להשגת תמיכתם של עובדי ציבור בענייניו העסקיים באמצעות טובות הנאה כספיות שהעניק להם.
בתמורה, על-פי כתב האישום, הבטיח את המשך בחירתם כעובדי ציבור.
תחילה הכחיש רגב כל קשר לפרשה, אף על פי ששמו הוזכר בכתב האישום ושימש כעד מטעם התביעה.
לאחר 3 שנות חקירה נעצר רגב לחקירה במאי 2006. רגב נחקר בחשד למספר פרשות שוחד.
ביוני 2006, החליטה פרקליטות מחוז תל אביב להגיש כתב אישום נגד רגב, באשמת לקיחת שוחד מדוד אפל.
על-פי כתב האישום, מימן אפל וחברת "מגדל הזוהר" שבבעלותו את מערכת הבחירות של רגב לראשות העיר בשנת 1998 בסכום של כ-1.4 מיליון שקלים והוא גם קיבל סיוע לוגיסטי מעובדי החברה.
בנוסף העמידה חברת "מגדל הזוהר" ערבות בנקאית לכיסוי חוב ממערכת הבחירות של רגב, ואף חויבה לבסוף לשלם את הסכום בסך 150 אלף שקל.
בתמורה קידם רגב כסגן ראש העירייה את ענייניה של שכונת גני אביב שאותה בנה אפל בעיר באותן השנים.
רגב פעל גם לסיפוח אדמות מושב גנתון, אותן רכש אפל, ללוד ופעל לשינוי ייעוד הקרקע לצורכי בנייה למגורים.
באפריל 2010, הורשע ונידון ל-18 חודשי מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי, ונקבע כי היה קלון במעשיו.
במרץ 2013 השתחרר לאחר שנה בכלא.
עונשו קוצר בשליש בשל מצב בריאותו הקשה ובגין התנהגות טובה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 הודיע רגב שיתמודד על מקום במועצת העיר.
מועמדותו גררה דרישה לפסילתה מצד התנועה לאיכות השלטון ובסופו של דבר הוא לא התמודד.
באפריל 2024 הוחלט לקרוא לאצטדיון הכדורגל העירוני בלוד על שם רגב.
רגב נפטר ב-18 ביוני 2024, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בלוד .
הותיר אחריו אישה, חנה, שלושה ילדים ונכדים.
בנימין יצחק (בני) רבינוביץ (נולד ב-12 בנובמבר 1959, י"א בחשוון ה'תש"ך) הוא עיתונאי חרדי ישראלי, כתב העיתון "יתד נאמן".
נולד ב-1959 לקילא, ולאהרן שעלה מברית המועצות לפני נפילת מסך הברזל.
בצעירותו למד בישיבת באר יעקב ובישיבת תפרח.
נשוי לרינה רבינוביץ ואב לשמונה ילדים.
בעבר התגורר באופקים, ושימש כמורה בבית הספר בית יעקב בבאר שבע.
נכון ל-2021 מתגורר בבני ברק.
בנו הוא אהרן רבינוביץ כתב "הארץ", ובתו יפעת נשואה לנתי טוקר כתב "TheMarker".
רבינוביץ עובד בעיתון "יתד נאמן" מאז הקמתו ב-1985, ככתב של תחומים שונים ולעיתים אף כעורך.
הגיש בעבר את התוכנית השבועית "ביני ובינך" ברדיו קול ברמה ואת התוכנית "סוגרים שבוע" ברדיו קול חי.
רבינוביץ שימש גם בתפקידים ציבוריים שונים, ביניהם עוזר פרלמנטרי של חבר הכנסת משה גפני, דובר הכינוס שבו נשא הרב שך את נאום השפנים והחזירים, ודובר חצרו של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
רבינוביץ דוגל בעמדות שמאל, שאותן הוא מרבה לבטא בחשבון הטוויטר שלו.
בנובמבר 2021 פרסם בעיתון "יתד נאמן" מאמר המצדד בזכותם של תושבי חאן אל אחמר להמשיך ולהתגורר במקום.
רוזנברג נולד לשרה ומיכאל בעיר בתומי שבגאורגיה.
אביו עלה בגפו לארץ ישראל בשנת 1920 וכעבור שנה הצטרפה אליו משפחתו.
תחילה התגוררה המשפחה בירושלים, בבית משותף עם משפחת אליעזר בן-יהודה, עמה היו מיודדים.
בהיותו כבן עשר, עברה משפחתו לתל אביב.
תחילה למד בבית החינוך לילדי עובדים ואחר כך עבר לבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בתקופת לימודיו במקוה ישראל הצטרף לתנועת השומר הצעיר ולאחר סיום לימודיו בבית הספר החקלאי, היה בין מייסדי קיבוץ ג' של השומר הצעיר ובין ראשוני הקיבוץ שעלו להתיישבות בחצור.
רוזנברג נהג לכתוב שירים, שחלקם פורסמו ב"על המשמר", ויצירה שחיבר, "הצרצר והנמלים - מחזה לגיל הנעורים: משל עממי ב-3 עלילות" אותה הלחין סשה ארגוב, הועלתה על ידי חברי הקיבוץ.
רוזנברג התגייס ל"הגנה" ובאוגוסט 1947 נסע רוזנברג לישיבת מפקדת ההגנה בתל אביב.
בהגיעם אל הכפר אבו כביר, במבואותיה הדרומיים של תל אביב, נתקל הטנדר במחסומים שהציבו ערבים והותקף ביריות.
הטנדר התדרדר לתעלה והוא נפגע בראשו.
הוא הובהל לבית החולים ושם מת מפצעיו.
במאמר לזכרו כתב אברהם שלונסקי: "בשם נחבא זה, בני, הדפיס גם את שיריו המעטים, אשר היה בהם ניגון והרבה קשב לניגון שלו ושל זולתו, הזולת אשר אהב – והוא ידע לאהוב אדם ושירה ולהאמין בהם...שנים-שלושה ימים לפני האסון הביא לי את שירו האחרון – 'פרעות בעיר'.
עקת צל קברות…ניבא ולא ידע מה ניבא.
זהו ניחושנו המריח את האסון בלא דעת"
לאחר מותו כונסו שיריו של רוזנברג בשני קבצים שהוציאה ספריית פועלים: "בערוב היום" ו"בטרם טל".
הצרצר והנמלים - מחזה - הוצאת מחלקת החינוך הבינקיבוצית - כולל את השירים שיר העלבון, שיר ערש, שיר החורף, הצרצר השיכור, שיר הבוקר ומרש העמל, כולם למילותיו של גרשון פלוטקין.
בטרם טל - שירים - ספריית פועלים - כולל את השירים פרעות בעיר, איך לערטל את האמת, אני אוהב אותך, חברי, מה רב האבק, אביב, בוקר ושוק, הקונכית והים וחדווה.
בערוב היום - שירים - ספריית פועלים
בנידיים (שם מדעי: Baenidae) היא משפחה נכחדת של צבים נכחדים שהתקיימו בין הקרטיקון לאאוקן שלפני 139.4 עד 40 מיליון שנה באמריקה הצפונית (באזור שסביב הים הפנימי המערבי), מה שאומר שהם שרדו את הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה (אף שסוגים רבים שלהם נכחדו בה).
המשפחה תוארה ממספר ממצאים ב-1882 בידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ.
צבים אלה היו שונים מהצבים המודרניים והשתייכו לקבוצה הנכחדת Paracryptodira, אשר לא כל החוקרים רואים בהם צבים אמיתיים.
הם היו בעלי שריון עבה ונמוך שדמה לזה של צבי ביצות והם היו בעלי זנב ארוך, רגליים בעלות טפרים ארוכות ושריון בעל קימור קדמי שעזר לשלוף את הצוואר חלקית.
הם היו בעלי לסתות חזקות וניזונו אולי מרכיכות בעלות שריון וגם מצמחייה.
ככל הנראה היו שוכני מים מתוקים שהתאימו לחיי מים ודמו אולי בהתנהגותם לצבי ביצות.
בניאט טוריינטס אימאס (בספרדית: Beñat Turrientes Imaz; נולד ב-31 בינואר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בריאל סוסיאדד.
טוריינטס נולד בבאסאיין, חבל הבאסקים, והצטרף למחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד ב-2014 בגיל 12. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ג' בספטמבר 2019.
בספטמבר 2019 חידש טוריינטס את חוזהו עד 2025. בעונת 2020/2021 קודם לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה בליגה הספרדית השנייה.
באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשפתח בתיקו 0-0 נגד לוגו.
בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בניצחון 0–1 על אלצ'ה.
באוגוסט 2022 קודם טוריינטס באופן קבוע לסגל הקבוצה הבוגרת.
תנועת בני תורה היא תנועה שהקים הרב ברוך מרדכי אזרחי במטרה לקרב את תלמידי הישיבות התיכוניות לעולם הישיבות החרדי.
עיקר פעילות התנועה הוא קיום מחנה הקיץ לבחורי הישיבות התיכניות.
שמו של המחנה הוא "ברכת מרדכי", אך בציבור הוא מוכר בשם "מחנה בני תורה".
בשנת 1964 ייסד הרב ברוך מרדכי אזרחי את תנועת בני תורה.
הרב אזרחי החל קודם לכן לנסוע מדי פעם בפעם למדרשית נעם ולמסור שיעורים ולהתווכח עם התלמידים בענייני השקפה ולימוד.
ב־1964 הוקם מחנה הקיץ "ביחד" של התנועה.
בראש פעילותיה של התנועה עומד מחנה הקיץ, שנקרא עד לפטירתו של הרב אזרחי בשם "ביחד", ולאחר פטירתו שונה לשם "ברכת מרדכי", על שם סדרת הספרים של הרב.
עם זאת, המחנה מוכר בציבור בשם "מחנה בני תורה".
המחנה מתקיים בכל שנה בשבוע הראשון של בין הזמנים אב – מיד לאחר תשעה באב ונמשך בדרך כלל כשבוע וכולל בתוכו שבת.
מספר המשתתפים במחנה נע בין 700 ל-1,000 משתתפים בכל שנה.
במחנה משתתפים יחד כמה מאות בחורי "ישיבה גדולה", לצד מספר זהה של תלמידי ישיבות תיכוניות.
המחנה מחולק למספר קבוצות, כל קבוצה מונה תלמידי ישיבה תיכונית אחת ומספר זהה של בחורים ב"ישיבה גדולה".
מטרת המחנה היא לקרב את בחורי הישיבות התיכניות להווי ולהשקפת הישיבות הגדולות כפי שנהוגות כיום, בשיטת סלבודקא.
לאורך השנים ישיבות גדולות רבות השתתפו במחנה, כשהעיקרית בהן הייתה ישיבתו של הרב אזרחי, ישיבת "עטרת ישראל", ולצידה בחורים מישיבות פונוביז', מיר-ברכפלד, בית מתתיהו וחברון.
כיום משתתפים במחנה בחורים מישיבות "עטרת ישראל" ו"חברון" בלבד.
מהישיבות תיכוניות משתתפות ישיבות כגון מערבא, היישוב, נהורא, יתק"א, קריית נוער, נהרדעא, חדוות התורה ונשמת התורה.
סדר היום במחנה מתחיל בתפילת שחרית בבית המדרש, ארוחת בוקר ולאחר מכן לימוד בחברותא, כשלכל בחור מישיבה תיכונית מוצמד בחור מישיבה.
החומר הנלמד הוא סוגיא עיונית מרחבי הש"ס, לפי הנחיות שהרב אזרחי כתב בצעירותו כיצד ללמוד את הסוגיא, כאשר בסוף המחנה התקיים שיעור כללי מפי הרב אזרחי וממשיכיו.
בסיום המחנה כל בחור שכותב "חבורה" על הסוגיא זוכה באחד מספריו של הרב אזרחי ומתקיימת תחרות בין החבורות המצטיינות ומוכרזים הזוכים באירוע גמר המחנה.
לאחר סדרי הבוקר מתקיימים משחקי ליגת הספורט בענפי הכדורגל והכדורסל כאשר הקבוצות השונות מתחרות זה בזה עד לגמר המתקיים ביומו האחרון של המחנה.
כמו כן נערכים טיולים, שיעורים מרבנים שונים, שיחות, הופעות מוזיקה גדולות ופעילויות שונות במהלך המחנה.
בשעת השקיעה מתקיימים סימפוזיונים המכונים "רבי שיח" בהנחיית "רב השיח" – בחור מ"ישיבה גדולה", כאשר בחורי ה"ישיבה גדולה" והישיבה התיכונית דנים בנושאים הנוגעים להשקפה: תורה ועבודה, לימודי חול, גיוס לצבא וכדומה.
בשבת, חזן ומקהלה מלווים את תפילות השבת.
במסגרת המחנה, בדרך כלל בלילה האחרון, מתקיימת תחרות מוזיקה – תחרות מלחינים כאשר על כל קבוצה להלחין לחן מקורי ולבצע אותו כאשר ישנה תחרות בין הקבוצות לבחירת הלחן המצטיין.
במהלך השנים כמה לחנים מהתחרות התפרסמו והפכו לשירים מצליחים במוזיקה החסידית.
כמו כן מתקיימת תחרות הלכה כאשר בסיום המחנה ישנו מבחן פומבי בהלכה בכל פעם בנושא שונה בין נציגים נבחרים של הקבוצות.
את המבחן עורך בדרך כלל אחד מהרבנים בישיבת עטרת ישראל.
מרכז המחנה הוא נאומו של הרב אזרחי בסעודה שלישית לקראת מוצאי שבת כאשר הוא נושא את נאומו "יצחק אלחנן שמאלה", סיפור על הרב יצחק אלחנן ספקטור הממחיש את הצורך הרוחני לבחור להשקיע בלימוד התורה על פני השקעה בהנאות חולפות.
לאחר פטירתו של הרב אזרחי החלו להקרין את נאומו מהשנים הקודמות.
המחנה נחשב להצלחה בקרב הישיבות התיכוניות, ופופולרי בקרבן במשך למעלה מ-60 שנה.
עם זאת, לקראת המחנה בשנת ה'תשפ"ה, 2025, התבטא הרב ברוך חייט, ראש ישיבת מערבא שתלמידיה השתתפו במחנה עשרות שנים, נגד המחנה במכתב ששלח לתלמידיו בו כתב כי לטובת חינוכם הוא ממליץ לא להשתתף במחנה, בשל השפעות שליליות שנלוות אליו, לטענתו.
מנגד, ראש ישיבת חדוות התורה הרב משולם ברנדוין התבטא במכתב לתלמידיו כי "אנו משתתפים ב'מחנה בני תורה'...
אשר נוסד ופועל מתוך חיבור אמיתי לישיבות ולמסורת עולם התורה...
חזקה היא שמדרך הטוב להיטיב ותהיה ממנו אך תועלת".
בני ראובן הם דמויות מקראיות, בניו של ראובן, בנו הבכור של יעקב והראשון מבני לאה ואבי שבט ראובן.
לראובן היו ארבעה בנים: חֲנוֹךְ, פַּלּוּא, חֶצְרוֹן וכַרְמִי, שהם אבות המשפחות שהרכיבו את השבט.
הבנים מוזכרים מספר פעמים במקרא: ברשימת שבעים הנפש שירדו למצרים בספר בראשית, ברשימת ראשי בית אבות בני ישראל (משבטי ראובן, שמעון ולוי) בספר שמות, במפקד בערבות מואב בספר במדבר וברשימות היחס בספר דברי הימים.
– בכור ראובן, ואבי מִשְׁפַּחַת הַחֲנֹכִי.לפי "מדרש שכל טוב" (מהמאה ה־12) נקרא כך משום שבו ראובן בבנים.
בנו אֱלִיאָב הוא אבי נְמוּאֵל, דתן ואבירם.שמו נגזר מהשורש פ-ל-ה, המבטא שיפוט והבחנה.
לפי "מדרש כל טוב" נקרא כך משום שרוב צאצאיו, משפחות דתן ואבירם, נתפלו (=נבערו) מן העולם.יש שזיהו את פלוא עם פֶּלֶת, אביו של און.
הזיהוי מקובל גם על חלק מהפרשנים המסורתיים, אך רבי יהודה אבן בלעם חלק עליו.
(או: חֶצְרוֹן) – אבי מִשְׁפַּחַת הַחֶצְרוֹנִי.פירוש שמו שנוי במחלוקת: יש הרואים בו שם הקשור למילה הערבית "חצר" (chatzar), המתארת אדם דק, צר וגבוה.
מרטין נות סבר כי השם קשור לשורש ח'צר, המציין ישוב קבוע, וראה בחצרון סמל לאדם מיושב ויציב.
כמו כן, ישנו שבט ערבי בשם "דרומי ד'חצ'רן".
"מדרש שכל טוב" מקשר את השם עם המילה "חסרון", וסבור שנקרא כך על שם שראובן נחסר מהמלוכה, הכהונה וירושת הבכור בעקבות מעשה בלהה, שאירע לפני לידת חצרון, ואחר לידת הבנים הקודמים.
– אבי מִשְׁפַּחַת הַכַּרְמִי.מקור השם יכול להיות בשם מקום, או קיצור של שם תאופורי שפירושו "כרם האל".
לפי "מדרש שכל טוב" נקרא כך על שם שפניו של ראובן כרמו (=נתכרכמו) לאחר מעשה בלהה.לפי הפירוש המיוחס לתלמיד רס"ג והגר"א, בנו הוא יואל המוזכר לאחר בני ראובן בספר דברי הימים.
בניאט פראדוס דיאס (בספרדית: Beñat Prados Díaz; נולד ב-8 בפברואר 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר באתלטיק בילבאו.
פראדוס נולד בפמפלונה והצטרף למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו ביולי 2015. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים השלישית של המועדון, בסקוניה, בעונת 2018/2019 בליגה הספרדית הרביעית.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים השנייה, בילבאו אתלטיק, הוא ערך ב-26 באוקטובר 2019 בליגה הספרדית השלישית.
ב-19 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי אתלטיק בילבאו, בניצחון 0–2 על אוססונה.
ב-1 בספטמבר 2023 הוא נרשם רשמית בסגל הקבוצה הבוגרת וקיבל את המספר 24.
בני שגיא (במקור: לוגסי; 8 בספטמבר 1971 – 4 בינואר 2026) היה שופט ישראלי, נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בני שגיא נולד בשם בני לוגסי ב-1971 בהרצליה.
בנם השני של פרידה ויוסי מבין שלושה אחים, בשנים 1989–1993 שירת בצה"ל.
בשנת 1999 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנים 1999–2000 התמחה אצל ד"ר עמנואל נוה, מנהל המחלקה האזרחית בפרקליטות מחוז מרכז.
במאי 2000 הוסמך כעורך דין ועבד כעורך דין שכיר.
בשנים 2001–2007 שימש פרקליט בפרקליטות מחוז מרכז, במחלקה הפלילית.
בשנת 2005 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2006–2007 שימש מרצה בקורס "אומנות הפרקליטות - טיעון משפטי וחקירת עדים" במכללת שערי משפט.
ביוני 2007 מונה לכהונת שופט בית משפט השלום תל אביב.
החל משנת 2010 הרצה בקורסים שונים בתחומי המשפט הפלילי ודיני ראיות, בקריה האקדמית אונו, במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן ובמרכז האקדמי פרס ברחובות.
בפברואר 2013 מונה לסגן נשיא בתי משפט השלום מחוז תל אביב.
ביולי 2015 מונה לכהונה בפועל כשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב לתקופה של שנה.
באוקטובר 2015 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בדצמבר 2020 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בלט בחתירתו להגעה להסדר טיעון במשפטים פליליים, על מנת לקצר את ההליך המשפטי.
בין השאר קיים הליך גישור שהוביל לסיום משפטם של נאשמי "טלגראס" ובהם מייסד הרשת עמוס דב סילבר, ופסק במחלוקת על תצלום הצנחנים בכותל המערבי.
ביוני 2024 מונה לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
באפריל 2025 מונה לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ב-4 בינואר 2026 נהרג בתאונת דרכים בכביש 6, בעת שרכב על אופנועו.
בנייה היא תהליך יצירתו, הקמתו או הרכבתו של מבנה מכל סוג שהוא.
במובן הרחב יותר, ענף הבנייה היא השם הכולל של הענף העוסק בפיתוח מקרקעין ובתהליך השלם המתחיל ביוזמה כלכלית, תכנון אדריכלי והנדסי והוצאה לפועל של הבנייה.
כל תהליך בנייה, בין אם מדובר בבית מגורים, בניין משרדים, מבני ציבור או מבנים הנדסיים כגון גשרים וסכרים, הוא תהליך המורכב משלבים רבים, ודורש בעלי מקצוע רבים ושונים אשר צריכים לעבוד בתיאום ובשיתוף פעולה צמוד.
בנייה קיימת משחר ההיסטוריה, עוד בתקופה הפרה-היסטורית, ולמעשה גם בעולם הטבע.
לא מעט בעלי חיים נוהגים לבנות מבנים כחלק משגרת חייהם.
ציפורים וחרקים שונים בונים קנים באמצעים טבעיים שונים, דבורים בונות כוורות ובונים מקימים סכרים ואף נחשבים למין מהנדס סביבה.
האדם הקדמון נהג לבנות מבנים פשוטים, אשר היו פשוטים ביותר לבנייה והוקמו בטכנולוגיה הפרימיטיבית ביותר.
חציבת מערות במקביל לבניית בקתות פשוטות ביותר מעצים וענפים היו מעשי הבנייה הראשונים של האדם.
סוגי הבנייה הבסיסיים ביותר בהיסטוריה הם בנייה באבן ובנייה בעץ, והופעתם הראשונה של מבנים של ממש החלה במסופוטמיה העתיקה.
עם התפתחות התרבות האנושית השתכללו טכנולוגיות הבנייה ואפשרו בנייה של מבנים גדולים, נוחים ויציבים יותר.
לא ניתן להפריד בין ההתפתחות ההיסטורית של הבנייה לזו של תחום האדריכלות שכן מקצוע האדריכל החל כבנאות.
למעשה, המילה הלועזית "ארכיטקט" נגזרת מן המילים היווניות "ארכי" – "ראשי" ו"טקטון" – "בנייה", כלומר – "בנאי ראשי" או "רב-בנאי".
לאורך ההיסטוריה, פיתחה האדריכלות גישות תכנוניות חדשות ושפות עיצוביות חדשות התואמות את יכולות הבנייה של התקופה, אך תחום האדריכלות בהווה מתרכז בעיקר בתכנון של מבנים ולא בבנייתם כפי שהיה נהוג בעבר.
מפעלי בנייה גדולים ומרשימים היו כבר בעת העתיקה ובין המבנים שנבנו בתקופה זו ניתן למנות את הפירמידות במצרים ואת החומה הסינית.
מבנים גדולים ומרשימים אלו מבוססים בסופו של דבר על טכנולוגיית הבנייה הפשוטה ביותר של בנייה בלבנים, אך מאמץ בנייתם היה כביר.
קפיצות המדרגה הטכנולוגיות המשמעויות ביותר בתחום הבנייה בעת העתיקה היו בתקופת רומא העתיקה.
אדריכלי רומא העתיקה אימצו שיטות בנייה יווניות ופיתחו טכנולוגיות בנייה חדשות אשר אפשרו טיפוסי בניין חדשים ושפה אדריכלית שהמשיכה להתפתח עד למאה ה-20. בין המצאותיהם החשובות היו הקשת והכיפה.
הקשתות היו תחליף יעיל במיוחד לקורות עץ ואבן ואפשרו בניית מִפתחים גדולים יותר העמידים לאורך זמן (להבדיל מקורות העץ שנשרפו או נרקבו לרוב).
היכולת לקרות חללים גדולים על ידי כיפות יצוקות או קמרונות העשויים רצף של קשתות יצרו שפע של צורות אדריכליות חדשות.
טכנולוגיות הבנייה התפתחו מעט בימי הביניים בתחום הבנייה בלבנים והעיבוד של צורות אבן.
הטכנולוגיות שהיו שכלולים איטיים של הטכנולוגיות הרומיות לא כללו פריצות-דרך משמעותיות.
עם זאת הגיעה טכנולוגיית הבנייה בלבנים לשיאה באדריכלות הגותית, אשר סגנונה היטיב לשלב את שלד הבניין המורכב עם המערכת האדריכלית האסתטית והפונקציונלית.
שכלולים טכנולוגיים כגון תמיכות דואות וקמרון צלעות הפכו לסימני ההיכר של הסגנון.
פריצת דרך טכנולוגית משמעותית ארעה בתקופת הרנסאנס באיטליה, עם פיתוחם של כלים הנדסיים חדשניים אשר המציאו אישים כגון לאונרדו דה וינצ'י ופיליפו ברונלסקי.
ברונלסקי אף היטיב להמציא כלים חדשים והשתמש באופן חדשני בשרשראות ברזל כחלק מחומרי הבניין בבניית כיפת הסנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
שכלולם של כלי הבנייה כגון עגורנים וכלים מכניים נוספים האיץ החל מן המאה ה-16 את יכולות הבנייה.
עם התקדמות המהפכה התעשייתית במאה ה-19 החלה האדריכלות לאמץ טכנולוגיות ושיטות בנייה עם רעיונות תעשייתיים וברוח התקופה.
במהלך המאה החלו ניצניהן של הבנייה המתועשת והטרומית עם ייצורם התעשייתי של רכיבי בניין מוכנים שהובאו לאתר הבנייה להרכבה.
הבנייה בברזל ובפלדה כחומר גלם עיקרי עבור שלד הבניין החלה למעשה באמצע מאה זו.
תחילה, נבנו גשרי פלדה עבור מסילות רכבת ובהמשך גם מבני ציבור ובניינים שונים בעלי שלד פלדה.
אחד מפורצי-הדרך הראשונים בבנייה זו היה ארמון הבדולח שנבנה בלונדון ב-1851 על ידי ג'וזף פקסטון.
במחציתה השנייה של המאה ה-19 המשיכו להיבנות ברחבי בריטניה מבני פלדה, הרבה בזכות עידודו של הנסיך אלברט הבריטי אשר עודד את הקמת ארמון הבדולח ומבנים נוספים והיה מעריץ גדול של שיטות בנייה אלו.
מנגד, החלו בצרפת ובגרמניה לעודד את הבנייה מפלדה כמענה לאתגר שהציבו האנגלים.
בניית מגדל אייפל על ידי גוסטב אייפל בסוף שנות ה-80 של המאה היוותה את נקודת הפסגה של הבנייה התעשייתית של המאה ה-19.
עם זאת, האדריכלות והבנייה מפלדה במאה ה-19 לא מיצו את הפוטנציאל הטכנולוגי הגלום בחומר בנייה זה אלא רק עם חלוף המאה.
דוגמאות לכך הן השימוש בצורות קשתיות מפלדה אשר נלקחו משפת העיצוב האדריכלות של שימוש בקשתות מלבנים כחלק משיטות הבנייה המסורתית בלבנים.
צורה זו הייתה לרוב חסרת חשיבות הנדסית או טכנולוגית בבנייה והשימוש בפלדה היה בזבזני מאוד יחסית לחומר המאפשר בנייה של שלד דק מאוד באופן יחסי לבניינים המקובלים עד אותה העת.
במקביל לשימוש בברזל ובפלדה כחומרי גלם החל גם השימוש בבטון מזוין המשלב בתוכו חומרים אלו.
הבטון כחומר מליטה הומצא על ידי המהנדס הבריטי ג'ון סמיטון כבר בשנת 1756 אך רק בשנת 1848 עשה הצרפתי ז'אן-לואי למבו (Lambot) שימוש שנחשב ראשוני במוטות ברזל בתוך יציקת בטון, שיצר למעשה בטון מזוין.
הבטון המזוין, בגרסה הדומה לזו המוכרת כיום, הומצא ב-1868 על ידי גנן צרפתי בשם ז'וזף מונייה (Monier) שהשתמש בו לטובת בנייה של אדניות המסוגלות להתמודד עם הלחצים של האדמה והשורשים.
רוב השכלולים הטכנולוגיים של הבטון המזוין פותחו לא לפני מפנה המאה ה-20 ובדומה לשימוש האדריכלי בפלדה, החל הפוטנציאל של חומר הבנייה החדש להיות ממוצה רק במהלך המאה ה-20.
הבנייה בפלדה ובבטון מזוין הן שיטות הבנייה הנפוצות ביותר עד היום, אולם גם שיטות הבנייה המסורתיות של בנייה בלבנים ובעץ קיימות, בעיקר כבנייה עממית, במקומות שונים בעולם, ולאו דווקא במדינות נחשלות.
למעשה, בניית בית מעץ או מאבן היא כיום יקרה יותר מאשר בנייה בטכנולוגיות מודרניות יותר.
חומרי בנייה וטכנולוגיות בנייה נוספים קיימים היום בשפע.
בין אלו נמנים שימוש בחומרים פלסטיים, זכוכית, מתכות שונות וחומרים אשר הונדסו במיוחד לטובת בנייה על ידי מהנדסי חומרים.
טכנולוגיות בנייה מתקדמות תלויות כיום רבות במחשבים, ובתוכנות מיוחדות אשר בלעדיהן לא ניתן להקים את המבנה.