tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1992 ל-1996 כיהן כדיקן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע.
בשנת 1997 נבחר לנשיא האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד שנת 2009.
בשנים 2005–2006 עמד בראש ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, שבחנה אפשרויות לשינוי שיטת הממשל בישראל.
בתחילת שנת 2007 הגישה הוועדה לנשיא המדינה דו"ח עם מסקנות בנושא זה.
בעת מאבק הסטודנטים בשנת 2007 למען הורדת שכר הלימוד התבטא בחריפות נגד המאבק ומנהיגיו, ואף הציע להפסיק לחלוטין את סבסוד הממשלתי של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה.
כחבר בוועד ראשי האוניברסיטאות היה שותף להחלטה לנסות ולשבור את שביתת הסטודנטים על ידי הצבת אולטימטום לסטודנטים.
בדצמבר 2007, בעקבות פניית ועד ראשי האוניברסיטאות לבית הדין הארצי לענייני עבודה להוצאת צווי מניעה נגד שביתת הסגל האקדמי הבכיר, החל הסגל הבכיר באוניברסיטה העברית בהליכים בניסיון להדיחו מתפקיד נשיא האוניברסיטה בשל חלקו בהחלטה.
למרות זאת ב-2008 הוא מונה ליו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות ובחודש ספטמבר אף הוביל בהצלחה מאבק למען השבת 480 מיליון שקלים שקוצצו מתקציב האוניברסיטאות.
בסופו של דבר לאחר התערבות נדירה של ראש הממשלה, אהוד אולמרט סוכם כי לאוניברסיטאות יועבר סכום של 515 מיליון שקלים.
בשנת 2011 הוענק לו פרס על שם אלכסנדר פון הומבולדט בזכות הישגיו לאורך השנים במחקר ובהוראה
ב-2015 נבחר כנשיא החטיבה ללוגיקה, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע (Division of Logic, Methodology and Philosophy of Science).
ב-2016 נבחר כעמית כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מנחם מורשת (נולד בשם מנחם מרסה, 11 בספטמבר 1927 – 20 ביולי 1980) היה מרצה בכיר במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בפולין בשנת 1927 בשם מנחם מנדל מרסה, עלה לארץ ישראל בשנת 1935 עם הוריו, דניאל ודבורה, ואחיו שמואל.
משפחות הוריו היו חרדיות, ובאופן אישי הזוג דניאל ודבורה הפכו לציוניים והחליטו לעלות לארץ ישראל.
העלייה לארץ ישראל הצילה אותם מהשואה, שכן רוב משפחתם נשארה בפולין והושמדה.
מנחם התגורר כל חייו בפתח‑תקווה, ובשנים מאוחרות יותר, כשהיה בחור צעיר, שינה את שם משפחתו מ‑מרסה ל‑מורשת.
היה מדריך וראש סניף בתנועת הנוער "בני עקיבא" בסניף פתח תקווה (מלאבס).
היה מדריך בברית הסטודנטים הדתיים "יבנה", שפעלה בזמן המנדט הבריטי בירושלים בחינוך בני נוער ממשפחות קשות יום.
לאחר פיצוץ מלון המלך דוד על ידי האצ"ל, נעצר על ידי הבריטים בחשד לחברות באצ"ל ונכלא בכלא לטרון, ללא אשמה.
למד הוראה בבית המדרש למורים "מזרחי", והוראתו בבתי הספר כללה את בתי‑הספר "נצח ישראל" (יסודי), תיכון "ישורון" בפתח‑תקווה וישיבת בני עקיבא "נחלים" ועוד.
חוק לימודיו לתואר הראשון והשני, שאותו סיים בשנת 1964, עשה באוניברסיטת בר-אילן; נושא עבודת המאסטר שלו היה: "הרמב"ן כבלשן: על פי פירושו לתורה".
כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית תחת הדרכתו של פרופסור יחזקאל קוטשר בנושא: "לקסיקון הפועל: שנתחדש בלשון התנאים".
לימד באוניברסיטת בר-אילן החל משנת 1967 והתמנה למרצה בכיר ב-1976. במקביל הורה גם באוניברסיטת תל‑אביב ובאוניברסיטת חיפה.
במהלך חייו היה פעיל חינוכית ותרבותית: שימש שליח של תנועת בני עקיבא בברזיל, שם עסק עם בני נוער בעידוד עלייה לישראל.
בנוסף, פרסם מאמרים ושירי ילדים בעיתון "זרעים" של תנועת בני עקיבא
לאחר פטירתו אספה רעייתו אדית, את שירי הילדים שפרסם והוציאה אותם כספר בשם חבורת ילדי החמד.
היה נשוי לאדית מורשת (לשעבר סקס).
אדית נולדה בשנת 1930 ברומניה, היא ומשפחתה שרדו את השואה, ועלו לישראל בשנת 1950. השניים נפגשו במסגרת פעילות של תנועת בני עקיבא, שבה שימש מנחם בתפקיד הדרכה בכיר, והיא הגיעה עם חברתה לצפות בפעילות.
בתחילת היכרותם התקשו בתקשורת, משום שהיא טרם ידעה בעברית, והוא סייע לה בלימוד השפה.
הקשר ביניהם נחשב באותה תקופה חריג וזכה לביקורות מצד משפחתו וחבריו, משום שהיה בין יליד הארץ (צבר) לעולה חדשה מרומניה, ועם זאת הוא הפך לדוגמה לשילוב וקליטה בין עולמות שונים.
בני הזוג הקימו את ביתם בפתח‑תקווה, ובה גידלו את ילדיהם: משה, אריאלה (אריאב), יעקב צבי ודניאל.
אדית הקדישה את מיטב מרצה לסייע למנחם להיות פנוי לעיסוקו במחקר ולהוראה באוניברסיטה.
נפטר ב-20 ביולי 1980, ז' אב תש"מ, בגיל 52, והובא למנוחות בבית העלמין "סגולה" בפתח‑תקווה.
עיקר חיבוריו המדעיים נסבו על לשון חז"ל, בהשפעת מורו יחזקאל קוטשר, וזה היה תחום מרכזי במחקרו.
הוא היה היוצא מן הכלל שהמשיך את מחקר מורו בנושא לשון חז"ל, טרח ויגע שנים הרבה עד שהעמיד מפעל חיים בחקר הלקסיקון של לשון חכמים.
בספרו יש פרישה שקולה מכל ספרות התנאים, ניתוח מעולה של כל ערך תוך השוואה ללשון המקרא ולכל להגי הארמית, וכן שפות אחרות.
בספר הוא מתגלה כחוקר חדשן ובעל משנה סדורה.
הוא אף פרסם מאמרים חשובים.
החשובים שבהם הם שלושת המאמרים שהקדיש לחקר הלשון בברייתות שבתלמוד הבבלי והירושלמי, שבהן עמד על פעלים מחודשים שנשתקעו בהן, ובמיוחד חשובה המסקנה שהגיע אליה, שלשונן של הברייתות שבתלמוד הבבלי אינה לשון חכמים א' (לשון התנאים).
את מחקרו הוא פרסם בספר לקסיקון הפועל שנתחדש בלשון התנאים בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
לדאבון לב לא זכה לראות את הופעת ספרו, שכן לקה בליבו ונפטר בפתאומיות בין סיום הגהות הספר להדפסתו, במוצ"ש חזון תש"מ.
בערב אותה שבת הוא הודיע לאשתו אדית שספרו מוכן להוצאה לאור.
ספרו יצא בכמה מהדורות אך בשנים האחרונות אזל מהשוק.
בשנת תשפ"ג (2023), יזמה רעייתו אדית ז"ל, את הוצאת הספר לאור במהדורה חדשה ומורחבת, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
לספר המקורי צורפו שישה מאמרים, וכן נכתב מפתח חדש.
ללשונן של הברייתות העבריות בבבלי, רמת גן: האוניברסיטה בר-אילן, תשל"ב‑תשל"ד.
לקסיקון הפועל: שנתחדש בלשון התנאים, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"א 1980. יצא מחדש בתשפ"ג.
חבורת ילדי החמד, איורים: מנחם למברגר, תל‑אביב: רשפים, תשמ"ג.
מידע על ברית הסטודנטים הדתיים "יבנה": עמוד 17
מנחם (מני) מאוטנר (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה למשפט אזרחי השוואתי ולתורת המשפט ע"ש דניאל רובינשטיין.
החל את דרכו במסלול העתודה האקדמית במסגרת הפרקליטות הצבאית.
בעל תואר ראשון (1974, בהצטיינות) ותואר שני (1979, בהצטיינות יתרה.
על מחקרו לתואר זה זכה ב"פרס פנחס ספיר - מפעל הפיס" על עבודת המוסמך הטובה ביותר של השנה), שניהם מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תואר שני נוסף (1980, שלמד כמלגאי של פולברייט) ותואר שלישי (1983) מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית.
עם סיום לימודי הדוקטורט שב לישראל, והצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת מלגת אלון לקליטת חברי סגל צעירים.
ב-1987 קיבל את דרגת המרצה הבכיר, ב-1992 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בתפקידיו באוניברסיטה יזם בין היתר תוכנית של העדפה מתקנת בקבלה לפקולטה, שאומצה בהמשך על ידי שאר הפקולטות באוניברסיטה.
הוא יזם גם את תוכנית "הזמנה לאוניברסיטה" בתחום המשפטים, שבמסגרתה תלמידי תיכון מבקרים באוניברסיטה ושומעים הרצאות במשפטים.
כדקאן הפקולטה יזם שינוי משמעותי במסגרת לימודי תואר הבוגר במשפטים.
מאוטנר איפשר לסטודנטים לבחור את מרבית הקורסים שהם ילמדו, וכך, הלכה למעשה, לבחור את תחום התמחותם המשפטי, עוד בתקופת לימודי התואר הראשון.
מאוטנר לימד כמרצה אורח בשורת מוסדות בעולם, ובהם: אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קארדיף, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה, והאוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה.
הוא זכה בשורת פרסים על מחקריו: ובין היתר, פרס צלטנר (2007), פרס יונתן שפירא לספר המצטיין (2009), פרס חשין (2015), פרס לנדאו (2017).
באוקטובר 2007, היה מועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
מאוטנר היה העורך ראשי של סדרת הספרים "משפט חברה ותרבות" היוצאת לאור על ידי הפקולטה למשפטים.
כן היה חבר הוועדה להכנת הקודקס האזרחי של מדינת ישראל (בראשות השופט אהרן ברק).
תחומי מחקר מרכזיים של מאוטנר הם דיני חוזים ומשפט ותרבות.
מחקריו עוסקים במגוון תחומי המשפט האזרחי, כמו גם בניתוח תרבותי של התפתחויות במשפט הישראלי.
ספרו הראשון בנושא פורסם בשנת 1993, "ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי", וכן קובץ המאמרים בעריכתו (יחד עם אבי שגיא ורונן שמיר) "רב-תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית".
מאוטנר עסק במחקר על המהפכה החוקתית בישראל, וציין:
עם זאת, למרות ביקורתו על ביהמ"ש העליון והאקטיביזם השיפוטי, כינה את הרפורמה המשפטית שהוצעה על ידי שר המשפטים יריב לוין "פתח לעריצות", והזהיר כי תגרום למעבר למשטר שבוזז את משאבי המדינה.
בצד פעילותו האקדמית, פעיל מאוטנר לאורך שנים בעניינים ציבוריים וחברתיים שונים, ובין היתר היה חבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח.
מאוטנר חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי, תל אביב, 1993.
על החינוך המשפטי, תל אביב, 2002.
משפט ותרבות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2008.
משפט ותרבות בישראל בפתח המאה העשרים ואחת, הוצאת עם עובד, מכללת ספיר ואוניברסיטת תל אביב, 2008. ספר זה זכה בפרס יונתן שפירא של האגודה ללימודי ישראל
הן אפשר – סיפור מזרח־תיכוני עתידני, הוצאת כרמל, ירושלים, 2019.
הליברליזם בישראל - תולדותיו, בעיותיו, עתידותיו, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2019.
אוטונומיה ושגשוג - לקראת ליברליזם סוציאל-דמוקרטי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2021.
למות ולהרוג בשביל מדינה (רב-תרבותית), הוצאת כרמל, ירושלים, 2023.
בקשה לביטול פסק בוררות שהוגשה כהתנגדות לבקשה לאישורו לאחר המועד, עיוני משפט ב-913 (1973)
"יוצרי סיכונים" ו-"נקלעי סיכונים" - הגנתו של המסתמך על מצג הזולת בחקיקה האזרחית החדשה, משפטים טז 92 (1986)
"שטר הביטחון": חוזה הכפוף לתנאי מתלה, נכס ממושכן ובעיית התמורה והערך, עיוני משפט יב 205 (1987)
ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי, עיוני משפט יז 503 (1993)
חוזה אחיד תקנון אגודה שיתופית וסוגיית הפלורליזם המשפטי, הפרקליט מד 293 (1999)
שנות השמונים - שנות החרדה, עיוני משפט כו 645 (2003)
שנות התשעים - שנות ההתקרבות?, עיוני משפט כו 887 (2003)
על אי הוודאות במשפט וכמה מהשלכותיה, משפט וממשל ט 223 (2005)
למברגר נולד בה' בשבט תרצ"ח (1938) לישראל חיים ויוכבד בקרקוב שבפולין, במשפחה חסידית.
בגיל 4 נשלחו הוריו למחנה ההשמדה באושוויץ.
בעקבות התייתמותו, אומץ על ידי סבתו עימה נדד ברחבי מזרח אירופה תוך כדי בריחה מתמדת.
בשנת 1947 עלה לבדו ארצה בסיוע חיילי הבריגדה היהודית.
שנתיים מאוחר יותר הצטרפה אליו סבתו ועבר להתגורר עימה בשרידי שכונת מנשייה, בין יפו לתל אביב.
כבר בגיל התיכון נאלץ לעבוד לפרנסתו כמלטש יהלומים ובשנת 1962 החל ללמוד ב"מכון אבני" ושם גם שימש בהוראה בשנים 1972–1987. כבר בסיום לימודיו בלט משאר חבריו לכיתה וזכה לתשבחות ממבקרי האמנות באותה העת על עבודותיו הייחודיות שאופיינו בניקיון צורני ובמינימליזם.
באותה העת זכה במלגת לימודים בארצות הברית שהובילה להצלחה שהביאה לו פרסים.
למברגר חי ויצר בבני ברק עד למותו.
בשנת 1979 הציג תערוכת יחיד ראשונה בגלריה ישארט בתל אביב.
בשנת 1982 הוצגו יצירות שלו בתערוכה קבוצתית בבית אגודת הציירים והפסלים.
מנחם למברגר נפטר בבני ברק בכ"ח בחשון תשנ"ג ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו אשה ובן.
1964-1967: זכה במלגות מקרן שרת לאמנים צעירים
1976-1977: זכה במלגת אמן מקרן התרבות אמריקה-ישראל
1981: ציון לשבח בביאנלה לאמנות, ניו יורק
1983 פרס ראשון בתחרות "ירושלים כסמל"
1987: נבחר בתחרות הדפסים על ידי ה"גרפוטק"
1988: פרס הרישום, קרן ברנשטיין
מנחם למברגר, עבודות נייר והדפסים עם מבוא מאת גדעון עפרת ואוזיאש הופשטטר, ספריה קטנה לאמנות, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י, 1992.
מנחם כהן (5 ביולי 1922 – 11 במרץ 1975) היה חבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה.
היה פעיל בתנועת הנוער העובד.
באמצע שנות הארבעים החל לפעול במוסדות מפא"י.
היה ממארגני עלייה ב` של ילדים ונוער מסוריה.
ניהל את מחלקת השכונות במועצת פועלי תל אביב.
היה חבר במועצת העיר תל אביב.
לכנסת הראשונה נכנס ב-19 במאי 1951, במקומו של דוד רמז, שנפטר, מטעם מפא"י, לאחר שהוצב במקום ה-79 ברשימת מפא"י ולאחר סדרה ארוכה של התפטרויות מהרשימה לכנסת.
בשנים 1959–1974 כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הרביעית עד הכנסת השביעית מטעם מפא"י ומפלגת העבודה.
שירת כמפקד בדלק (שירות המודיעין של האצ"ל), מפקד מחוז חיפה ואיש חטיבת התכנון של הארגון.
השתתף בכמה מהפעולות הידועות של האצ"ל.
בן למשפחה יהודית מסורתית, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו בשנת 1924, בגיל שנה וחצי.
אביו, שהיה איש עסקים, לא הצליח דיו, ומספר שנים לאחר הגעתם חזרו לריגה.
שם למד בבית הספר גימנסיה "עברית", ובאמצעות בני דודיו נחשף אל מועדון בית"ר.
בשנת 1935 חזרה משפחתו לארץ ישראל, והפעם לתמיד.
מנחם בן ה-12 המשיך את לימודיו ב"בית הספר התיכוני למסחר" בתל אביב.
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוא הצטרף לבית"ר.
חיבתו לסיפורי התקוממות היהודים בהיסטוריה ובתנ"ך כמו גם הדיונים בבית"ר על הציונות הביאו אותו לידי מסקנה כי גם העם היהודי יוכל לזכות בחירות ומדינה.
בגיל 15 השתתף בהפגנה, ובאותה שנה נאסר לראשונה בעת שניסה לפזר כרוזים כנגד הוצאתו להורג של נוטר יהודי.
דבר זה לא פגם בנאמנותו לתנועה ועקרונותיה.
בשירות האצ"ל – השנים הראשונות
לאחר קורס מפקדים עבר ל"דלק" – שירות המודיעין של הארגון.
במקביל לשירותו במחתרת עבד בעבודה צדדית שלא שימשה רק כמקור פרנסה, כי אם גם- ובעיקר- כמסווה לאיש מודיעין וכמקור מידע.
כך היה בתחילת שנות ה-40, כאשר התקבל לחברה בריטית שסיפקה מזון לתחנות המשטרה ברחבי הארץ, ולאחר מכן כאשר עבד בבסיס צבאי.
במקומות אלו רכש "ידידים" בריטים מהם שאב מידע.
מידע זה כלל תרשימי מבנים מרכזיים, תחנות משטרה ומרכזי בולשת אליהם גם הייתה לו גישה פיזית, מידע על מעצרים מתוכננים ועוד.
לא פעם הצליח להזהיר ולהציל חיילי אצ"ל אחרים ממעצר עתידי.
ב- 1944 החליף את צבי דרזנר (אחיו של יחיאל דרזנר) כמפקד ה"דלק" של תל אביב לאחר שהאחרון נאסר, ופעל תחת הדרכתו של אלי תבין ("פסח"), מפקד ה"דלק" הארצי.
בעקבות כך הפכה מסעדת הוריו ברחוב אלנבי למקום המפגש הקבוע של סוכני ה"דלק" באזור.
לאחר מכן התקבל לעבודה במחסן עורות שהיה ממוקם מול בניין הבולשת, ובלילות מעצרים אף שימש אותו ואת חבריו כמקום מסתור.
כך דילג ממקום למקום כשגרת חיים, אך רצונו האמיתי היה להשתתף באופן מעשי בפעולות המבצעיות.
פעולתו המבצעית הראשונה התרחשה לקראת סוף אותה שנה, בה שימש כנהג משאית בפעולה שמטרתה הייתה שדידת סחורה יקרה ממחסני הממשלה הבריטית, והמרתה בכסף למימון נשק.
תקופת הסזון, שבו עמדה "ההגנה" לצד השלטון הבריטי, היוותה תקופה קשה לאנשי האצ"ל.
מידע רב נאסף על ידי ההגנה, וחוליות חוטפים נשלחו "לצוד" את לוחמי האצ"ל.
כמו רבים מהנרדפים ששמם סומן ברשימות המבוקשים ונאלצו להסתתר, כך עשה גם מלצקי, לאחר ששם לב מספר פעמים כי הוא נתון למעקב.
הוא נשלח לנתניה, שם עם מפקדים נוספים ארגן את סניף האצ"ל המקומי ואף החל לרכוש באופן פעיל ומעשי את ניסיונו הקרבי במבצעים השונים שנערכו גם בערים נוספות.
הצליח להתחמק ממאסר נוסף בזמן שערך סיור למטרת תכנון אחד המבצעים.
תעודת הזהות על שמו הבדוי "מנחם צבי צ'רניאקוב" סייעה לו לשכנע את ה הבריטי (לאחר לילה במאסר) כי הוא סתם עולה רוסי בודד.
עליית מפלגת הלייבור לשלטון בבריטניה, ואי קיום הבטחתה לראשי היישוב בדבר מתן אישור לעליית יהודים לארץ ישראל, וכן אי ביטול "הספר הלבן" הביא להקמת תנועת המרי העברי.
לראשונה התקיים שיתוף פעולה מלא בין ארגוני המחתרות והביטחון היהודיים.
עבור מנחם, כמו גם שאר חבריו, היוותה תקופה זו מבחן סיבולת אישי והזדמנות לאומית.
בדצמבר 1945 נשלח לחיפה, אזור שנחשב לאחד המסוכנים ביותר עבור סוכני האצ"ל בשל רמת המעצרים הגבוהה, ובעצם כמעט שלא התקיימה בה פעילות מחתרתית רצינית.
מהר ממה שציפה, הפך מנחם בן ה-23 למפקד מחוז הצפון, לאחר שקודמו בתפקיד, אריה מזלי-פשדצקי, נתפס ונשלח למחנה המעצר באריתראה.
בתקופה זו פגש לראשונה גם את מפקד האצ"ל מנחם בגין, פגישה קצרה שהולידה ידידות לאורך השנים.
תקופתו כמפקד מחוז לא נמשכה זמן רב, אך חיכתה לו עבודה רבה.
אחד המבצעים שאותו תכנן ועליו פיקד היה שוד רכבת הכסף.
על רכבת בריטית שעברה בחדרה והעבירה מדי חודש עשרות אלפי לא"י, פשטו לוחמי אצ"ל והצליחו להעביר לידיהם כ-35,000 לא"י.
הפעולה עברה בשלום ללא נפגעים, על כך קיבל צל"ש ממפקד האצ"ל.
בחודשים הראשונים של שנת 1946 החל להרכיב ולהכין בסיס איכותי ומגובש של המחתרת באזור "דליל" זה.
את ענייניו ארגן תחת מסווה של איש מלאכה לצעצועי עץ במרכז העיר, ולמרבה האירוניה שכר חדר, תחת מסווה של סטודנט מהטכניון, דווקא אצל מי שהיה קצין בריטי בכיר בדימוס.
כמפקד מחוז לא השתתף באופן פיזי ברוב הפעולות שמחתרת חיפה נקראה לה, אלא יותר כאחראי ומפקח, שכן מפקדי מחוז לא הורשו להשתתף כחיילים קרביים מתוקף מעמדם.
עם זאת, היו מקרים יוצאי דופן.
ב-2 באפריל 1946 השתתף בפעולת חבלה גדולה בתחנות ובמסילות רכבת שבוצעה על ידי יחידות אצ"ל ולח"י במסגרת תנועת המרי העברי.
בצפון פוצצו לוחמי לח"י גשר על נחל נעמן ובדרום יצאו שלוש יחידות של אצ"ל שמנו כ-100 לוחמים, פוצצו מבנים בתחנות הרכבת ביבנה ואשדוד ופגעו במסילות הרכבת באזור.
הוא הצטרף ליחידה שהתקיפה ביבנה והצליח לסגת בשלום לחולון.
בבוקר ה-3 באפריל 1946 החליט להגיע עם מספר מפקדים נוספים אל ה"בסיס" בחולות בת ים כדי לחכות ליחידה מהפעולה באשדוד שבוששה להגיע.
את האזור החלו להקיף כוחות צבא ומשטרה ולאחר מרדף נתפסו 31 לוחמים ובתוכם איתן לבני.
מנחם וחברו אליהו טמלר (יהושע), מפקד החייל הקרבי (הח"ק) בתל אביב, נתפסו גם הם.
הייתה זו מציאות חדשה עבורו, אליה עוד היה צריך להתרגל ולשם כך היה לו זמן – שנתיים ימים.
עם חברו אליהו עשה את הדרך לכלא יפו בתחילה, משם למחנה המעצר בלטרון ומספר שבועות לאחר מכן לבית הסוהר המרכזי בירושלים, שם שהה למעלה משנה.
התא שלתוכו הוכנסו כלל 31 אסירי אצ"ל, לח"י והגנה.
בעזרת הדואר המחתרתי הצליח לשמור על קשר עם משפחתו, אך בחודשים אלה הסכים שיבקרו אותו פעם אחת בלבד, מחשש שיזוהה בשמו האמיתי – מנדל מלצקי- ולא בשמותיו הבדויים צ'רניאקוב או בלקובסקי.
כאסיר, לא התנאים החומריים הם שהיו חשובים לו, כי אם מצבו הנפשי, לא החבילות שרצו לשלוח אליו הוריו, אלא הבנתם כי הוא שלם עם הדרך בה בחר.
ביום המשפט, עמדו מלצקי וטמלר גאים ובטוחים בנאומים שנשאו ובצדקת מטרתם הלאומית.
נאומו אף תורגם, הודפס ונשלח לחו"ל על ידי הארגון.
שניים מחבריהם לכלא, מיכאל אשבל ויוסף שמחון נידונו למוות זמן קצר לפניהם – גזר דין שהביא לחטיפתם של 5 קצינים בריטיים על ידי האצ"ל והיוו קלפי מיקוח.
למזלם של הראשונים פסק הדין היה 7 שנות מאסר, ופסק דינם של הנידונים למוות בוטל.
"בחוץ" נמשכה פעילותה של תנועת המרי העברי – עד לפיצוץ מלון המלך דוד בו נהרגו קרוב למאה איש.
המערכה נגד הבריטים עלתה רמה ובמשך התקופה הקרובה הגיעה לעשרות פעולות.
המעבר לעכו – ובריחה היסטורית אחת
קבוצת ה-30 שהגיע לכלא עכו לפניו, קיבלה את פניהם של מלצקי ומספר לוחמים נוספים שהועברו אתו.
אותן מחשבות על בריחה קיבלו משנה תוקף באותו מתקן מבוצר, ויחדיו בקישור עם המפקדה החל להירקם מבצע הימלטות היסטורי שנודע לימים כ"הפריצה לכלא עכו".
במשך הזמן, כדי לתת לסגל הבריטי את התחושה כי הם השלימו עם מאסרם, התעקשו האסירים על שיפור תנאי המחיה שלהם בכל מיני היבטים – במקביל החלו בהכנות: הברחת חומרי נפץ פנימה והסתרתם, תכנון מדוקדק וחלוקה לקבוצות.
הפריצה נקבעה ל-4 במאי 1947, מספר ימים לאחר ששאלת ארץ ישראל נידונה באו"ם.
מפקד הפעולה מחוץ לכלא היה דב כהן ("שמשון"), שנהרג במהלכה, ומפקדה בתוך הכלא היה איתן לבני.
מלצקי היה מפקדה של יחידת הפריצה הראשונה מתוך הכלא.
לאחר ההתפוצצות הראשונה וביקוע החומה יצא עם יחידתו אשר הניחה מטענים ופרצה את המעבר מתוך הכלא.
מצבם הסתבך כאשר הטנדר שאליו נכנסו התהפך בעקבות ניסיונם להימלט מירי הבריטים.
מנחם נפצע קשה ברגלו ונתפס ביחד עם שאר פקודיו, 5 מהלוחמים נהרגו, השאר פרט לשניים נפצעו.
הוא נותח ולאחר שהתעורר גילה שנפילת יחידתו, אפשרה את המשכו של המבצע, בכך שמשכה את כוח האש אליה ואפשרה ליחידות האחרות לפעול.
פעולה זו יצרה הד בינלאומי רחב והיוותה הצלחה מדינית, שכן מיד לאחר מכן החלה ברית המועצות לתמוך בעמדתה של היישוב.
במשך קרוב לארבעה חודשים עבר טיפולים בבית החולים בחיפה לאחר שרגלו כמעט שותקה, ולאחר מכן הוחזר לכלא.
שם המשיך לקחת חלק במבצע נוסף שתכנונו החל עוד עם הגעתו למקום בפעם הראשונה – חפירת מנהרה דרך רצפת אחד התאים, אל תוך תקרת אולמות האבירים העתיקים – פעולה שהופסקה בעקבות העברתם לירושלים עם עליית המתח בינם ובין האסירים הערבים.
בסופו של דבר הצליח לצאת מהכלא בירושלים באמצעות תוכנית דומה, בה הוא וחבריו חפרו מנהרה שהתחברה לצינורות הביוב.
רגעי השיא היו כאשר נאלצו בשקט להשתלט על מספר קצינים בבית הסוהר כדי להמשיך בפעולה – ב-20 בפברואר 1948 יצאו מבית הסוהר, לבושים כפועלים, 12 אנשי אצ"ל ולח"י.
מצב רגלו השתפר, אך הוא עדיין צלע וראוי היה למצוא פתרון לעניין.
זמן קצר לאחר השיבה הביתה, מונה יחד עם אליהו טמלר, עמיחי פאגלין ושרגא עליס לשמש כחטיבת תכנון וכן מונה למנהל מחנות האצ"ל באזור.
הבריטים החלו להוציא כוחות והמלחמה בערבים הייתה בעיצומה.
בין הפעולות שהיה מעורב בהן הייתה פעולת הסתערות על רכבת תחמושת.
באותו מבצע התווספו אל מחסני האצ"ל 20,000 פגזי מרגמה אשר בהמשך יאפשרו את כיבוש העיר יפו.
נמל יפו היה בעל חשיבות אסטרטגית עבור צבאות ערב, על כן, לכיבושה הייתה חשיבות מרובה.
בפעולה זו היה מלצקי אחראי על התיאום בין האגפים.
מבצע זה היה הגדול ביותר שערך האצ"ל עד כה ולמעשה הפך לכוח צבאי.
בפעולה זו, שנמשכה מספר ימים נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, בהם אליהו טמלר, חברו הטוב של מלצקי.
ממש לפני הכרזת המדינה, נשלח מלצקי לחיפה כדי לארגן את הדבר הנחוץ כל כך לארגון – נשק.
לאחר ההכרזה תפקידו היה לארגן ציוד והספקה "לגדוד הירושלמי", על רקע זה ופרשת "אלטלנה" נשלח לאירופה כדי לסייע בסידורי מכירת הנשק חזרה למקום ממנו הוא בא.
עם הקמת צה"ל וסיומה של פרשת "אלטלנה", סיים האצ"ל את תפקידו ה"קרבי", ובעצם הפך למה שיהיה לגוף פוליטי.
בזמן ששהה באירופה, ניסה מלצקי למצוא מרפא לרגלו ולאחר שעבר ניתוח וסיים את סידוריו, חזר ארצה.
לאחר הקמת המדינה, יזם את הוצאת הספרים "שלח" יחד עם יעקב עמרמי, ותחת השם "אריה מליץ" כתב את הספרים "התקפת רכבת הכסף", "וכך החל המרד".
כמו כן, המשיך לעבוד בשירות המדינה.
בשנות ה-90 מונה ליושב ראש שלוש המחתרות והיה אחראי, בין היתר, לפיתוחו של מוזיאון אסירי המחתרות בעכו.
בשנת 1995 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אמת אחת ולא שתיים" (כשם שיר נודע מאת אורי צבי גרינברג).
במלאת 50 שנה להקמת המדינה פנה מלצקי לשגרירות בריטניה ויזם ערב שבו התקיים "מפגש פיוס", לחיצת יד, בין שתי נציגויות אשר יובל אחד לפני כן, התייצבו אחת כנגד השנייה.
בלהב המרד: מערכות האצ"ל בירושלים.
אמת אחת ולא שתיים: מלחמת האצ"ל בבריטים.
ישראל: משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
מנחם כרמל (נולד ב-18 בנובמבר 1954) הוא עסקן ציבור ואיש עסקים חרדי ישראלי, מנכ"ל והבעלים לשעבר של רשת השיווק הקמעונאית ברכל וסגן ראש עיריית בני ברק לשעבר.
מכהן כחבר מועצת עיריית בני ברק.
כרמל נולד בתל אביב למשפחה חרדית יוצאת פולין מחסידות סטריקוב (שמם המקורי: קרימולובסקי).
חניך ישיבת קול תורה וישיבת חברון, ובעל הסמכה לרבנות.
בשנות השמונים עסק בענף היהלומים.
עם הקמת תנועת דגל התורה היה בין פעיליה וממקורבי הרב שך.
לאחר הבחירות לכנסת ה-12 הוגש נגדו כתב אישום באשמת שוחד בחירות בחשד לקניית קולות עבור המפלגה.
בשנות התשעים כיהן מטעם דגל התורה כנציג במועצת העיר בני ברק וכסגן ראש העיר.
בתחילת שנות התשעים הקים רשת מרכולים מוזלים שנועדה לשרת את ציבור האברכים והמשפחות מרובות הילדים בריכוזים החרדיים.
בעקבות הוראת מבקרת המדינה דאז, מרים בן-פורת, שונה מעמדה לחברה בע"מ, והיא קיבלה את השם "בר-כל".
מאז התפתחה הרשת באמצעות חברת האם ברכת הארץ, והיא מונה כ-50 סניפים, בעיקר בריכוזים החרדיים, בהם גם סניפי מכולת תחת השם "ברכולית" וכן רשת חנויות פירות וירקות בשם "שוק האיכרים".
בתחילת 2002, חודשים ספורים לפני שהתגלתה המעילה בבנק למסחר, רכש כרמל כ-10% ממניות הבנק למסחר.
בנוסף לעסקיו הקמעונאיים בקבוצת ברכת הארץ, כרמל החזיק במספר אולמי שמחות לציבור החרדי, עד לעשור השני של המאה ה-21, אז מכר אותם.
הוא פעיל בתחומי הנדל"ן, היהלומים ותעשיית הפלסטיק, ובעבר היה בעל אחזקות בחברת "אדומים כימיקלים" ובחברת הקבלנים "יעקובינסקי-לרר" (כיום גאון אגרו תעשיות).
בשנת 2009 מונה לכהן כמ"מ מזכ"ל דגל התורה וליו"ר ועדת הדיור החדשה של דגל התורה.
מאז החל בניהול ושיווק פרויקטים בעיקר ברמת בית שמש ג', בנתיבות ובשכונת גילה בירושלים.
לאחר הפילוג הליטאי פרש מדגל התורה ושינה את שם ועדת הדיור ל"ועדת הדיור נוסד בידי מרנן ורבנן".
במשך השנים היו מעורבים החברות שבבעלותו בניהול ושיווק פרויקטים רבים של נדל"ן ברחבי הארץ.
כיהן במשך כחמש עשרה שנה כחבר בעיריית בני ברק וכסגן ראש העיר.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הוצב כרמל במקום השביעי ברשימת יהדות התורה.
בהסכם רוטציה בין אגודת ישראל לדגל התורה הוסכם שאם תקבל המפלגה 6 מנדטים יתפטר חבר הכנסת מאיר פרוש בתום מחצית הכהונה כדי לאפשר את כניסתו של כרמל.
בסופו של דבר הצליחה הרשימה לגרוף חמישה מנדטים בלבד.
כרמל נתמך על ידי הרב יוסף שלום אלישיב, בעוד שהרב אהרן יהודה לייב שטינמן העדיף שבמקום השלישי ברשימת דגל התורה יוצב ראש עיריית מודיעין עילית יעקב גוטרמן.
לאחר הבחירות מונה כרמל למ"מ מזכ"ל דגל התורה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוחלף כרמל ביעקב אשר ברשימת דגל התורה לכנסת, על רקע היותו מזוהה עם מחנהו של הרב שמואל אוירבך והדחה זו הובילה לריצה נפרדת של רשימת נצח, לימים מפלגת בני תורה.
במרץ 2019 פורסם כי רשת "ברכל" תמוזג עם רשת "נתיב החסד" שבבעלות שמואל אטיאס, כאשר אטיאס יקנה את הרשת המתחרה תמורת כ-600 מיליון שקלים.
ב-2023 לקראת הבחירות לעיריית בני ברק, הוצב כרמל בראש רשימת בני תורה המקומית.
הרשימה מזוהה עם נאמני הרב אשר דויטש.
לאחר הבחירות מונה לנציג האופוזיציה במספר ועדות בעירייה.
אשתו חנה נפטרה בספטמבר 2023.
מנחם מיכאלי (באזרית: Mirzə Xəzər – מירזה כוזר, 29 בנובמבר 1947 - 31 בינואר 2020) היה איש תקשורת ומתרגם ישראלי.
מיכאלי שהיה מוכר גם בשם מירזה מיכאלי, והיה יהודי במוצאו, נולד באזרבייג'ן, אז חלק מברית המועצות.
הוא היה נכדו של הרב ג'אומשואד מיקאילוו מההתנחלות היהודית של מאוג'יהאפטאראן במחוז יסמאיילי באזרבייג'ן.
מיכאלי השלים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה הממלכתית של אזרבייג'ן בשנת 1973. הוא עבד כעורך דין בין השנים 1973 ותחילת 1974.
ביוני 1974 עלה לישראל, והשתתף בקורסים למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
מיכאלי תרגם את התנ"ך (הברית הישנה) והברית החדשה לאזרית לבקשת המכון לתרגום תנ"ך בסטוקהולם.
מיכאלי החל את עבודת תרגום הברית החדשה לאזרית בשנת 1975 והשלים אותו בשנת 1984. בשנים האחרונות הודפס התרגום חמש פעמים.
ב-1984 סיים גם את תרגום התנ"ך, אולם תרגום זה טרם ראה אור (נכון לשנת 2009).
מיכאלי עבד כסגן העורך הראשי של השירות האזרי ברדיו אירופה החופשית במינכן בין השנים 1976 ו-1985. ב-1985 עבר לוושינגטון, ושימש שם עורך ראשי של השירות האזרי ברדיו קול אמריקה.
בשנת 1987 הוא חזר לרדיו "אירופה החופשית" בגרמניה ושם עבד עד 2003. בתחילת 2004 הקים עיתון "קולו של מירזה חאזר" בבאקו, בירת אזרבייג'ן.
במהלך שנת 2005 הנחה תוכנית טלוויזיה עצמאית, הראשונה ששודרה באזרבייג'ן ממדינה זרה.
בדצמבר 2005 השיק תחנת רדיו באינטרנט.
קולו ושמו של חאזר היו מוכרים לרוב האזרים בתוך ומחוץ לאזרבייג'ן.
מאמרים של חאזר שעסקו במצבה הפוליטי והכלכלי של אזרבייג'ן ומדינות ברית המועצות לשעבר התפרסמו בטורקיה, בצ'כיה ובמדינות נוספות.
במהלך ינואר השחור (20 בינואר 1990) הצליחו מיכאלי וצוותו לשדר דיווחים יומיים מבאקו והיו למקור החדשות היחיד לאזרים בתוך ומחוץ למדינה.
שמו של חאזר נכלל בספר "מאה אזרבייג'נים גדולים" שחובר על ידי החוקרת האזרית עליזה ניג'ט ויצא לאור בבאקו בשנת 1999. שמו הופיע ב"אנציקלופדיה של יהודי ההרים".
מאוגוסט 2009 ועד למותו, ניהל חאזר את העיתון באינטרנט בשלוש שפות: אזרית, אנגלית ורוסית.
מנחם לוין (26 במרץ 1918 -י"ג בניסן ה'תרע"ח - 18 בפברואר 2011 - ט"ו באדר א' תשע"א) היה מדען ישראלי, שעיקר מחקריו היו בתחום הפולימרים, הסיבים והננוטכנולוגיה.
לוין נולד בעיירה סוקולקה שבפולין והתחנך עד 1933 בבית הספר "תחכמוני" שבעיירה סוקולי ובגימנסיה העברית "תרבות" שבביאליסטוק.
בשנת 1933 עבר ללודז' וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של יצחק קצנלסון.
בשנת 1926 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר, ופעל בה כמדריך וכמפקד עד עלייתו ארצה ב-1937 כסטודנט לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1935–1937 סייע לזאב ז'בוטינסקי בעת ביקוריו בלודז' בארגון הרצאותיו בפני יהודי פולין, שבהן קרא ליהודים לעזוב את פולין ללא דיחוי ולעלות ארצה.
כן שימש כסגן מפקד קן בית"ר בלודז' וקצין מחוז לודז'.
עם עלייתו הצטרף לארגון הצבאי הלאומי והקים יחד עם עוד שלושה סטודנטים מעבדה מחתרתית לחומרי מלחמה.
ביוני 1939 נאסר לוין על ידי הבולשת הבריטית ונשפט במשפט צבאי ל-4 שנות מאסר עם עבודות פרך.
ישב בבית הסוהר בירושלים, במחנה המעצר בעתלית, בכלא עכו ובמחנה המעצר מזרעה.
עם שחרורו מהכלא בשנת 1942 שב לפעילות באצ"ל.
בעזרתו של יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, המשיך את לימודיו באוניברסיטה, קיבל תואר מוסמך בכימיה ב-1945 ותואר דוקטור ב-1947. בשנה זו הצטרף לחיל המדע (חמ"ד) של ארגון ההגנה, והמשיך בצה"ל.
שירת בצה"ל עד 1950, ובמסגרת זו השתתף בהקמת מחלקת המחקר של חיל האוויר שזה עתה הוקם, וניהל את המעבדות לבדיקות דלק ואריגים.
ב-1950 הצטרף לפרופ' שמואל סמבורסקי בהקמתה ובארגונה של המועצה המדעית לישראל במשרד ראש הממשלה.
במסגרת זו עסק בתכנון המחקר המדעי בשטחים המרכזיים והחשובים למדינת ישראל וכן התחיל במחקרים בתחום הפולימרים הטבעיים כגון סיבים המצויים בצמחיית הארץ, היכולים לשמש כחומרי גלם מתחדשים למפעלי תעשייה חדשים.
לוין יזם מחקר מקיף של חומרי הגלם לתעשייה מן הצומח שכלל את המחקר הכימי והטכנולוגי של עצי היער הגדלים בישראל, את צמחי הבר שבערבה ואת הפסולת החקלאית.
לוין יזם את חידוש הגידול של צמח הפשתן בארץ כמקור להפקת סיבי הפשתן.
כתוצאה ממחקרים שביצע בשיתוף עם החוקר החקלאי פרופ' מנחם פלאוט, שכללו את שיטות הגידול החקלאי של הפשתן ואת שיטות עיבודו להפקת הסיבים והשבחתם, יזם לוין את הקמתה של חברת "הפשתן", שבה השתתפו "המשביר המרכזי" ותעשייני טקסטיל.
בהתבסס על 20,000 דונם שדות פשתן באזור הדרום כגידול בעל, הוקם מפעל להפקת הסיבים באזור באר טוביה במקום בו נמצאת היום קריית מלאכי.
הייצור במפעל נמשך עד סוף שנות ה-60.
על מנת למצוא בסיס כלכלי להתיישבות יהודית באזור הערבה, שבו נמצאו ריכוזי מי תהום מלוחים בלבד, יזם לוין סקר נרחב של צמחי הבר הגדלים בערבה על מקורות מים אלה, ומבין הצמחים שנחקרו התבלט צמח הסמר (Juncus).
במחקר הכימי והטכנולוגי של הצמח התגלה כי סיבי הסמר הם בעלי תכונות מיוחדות המתאימות לייצור ניירות משובחים.
כתוצאה מהמחקר הוקמה חברת "צמחי המדבר" על ידי משקיעים מארצות הברית.
החברה הקימה מטע של 300 דונם שהושקו במי תהום מלוחים באזור יטבתה, בקרבת הגבול עם ירדן.
המחקר הכימי של עצי היער שבוצע על ידי לוין ועוזריו בפעם הראשונה בארץ כלל את האקליפטוס רוסטרטה, אורן ירושלים, האשל, הצפצפה ועוד.
המחקר עסק בהרכב הכימי של העצים, בתכונות הטכנולוגיות של הסיבים, בתהליכי הפקתם, ובהתאמתם לייצור סוגים שונים של נייר.
מחקר אחר שנוהל על ידי לוין עסק בכימיה ובשימושים של שיחי הגומא שגדלו בביצת החולה לפני ייבושהּ וכתוצאה עובדה שיטה תעשייתית לייצור לוחות בידוד מהגומא.
מחקר נוסף שנוהל על ידי לוין בוצע על שימושים תעשייתיים של צמחי האגבה שניטעו בשנות ה-60 על שטחים נרחבים בדרום הארץ על ידי הקרן הקיימת לישראל.
במחקר זה פותחו שיטות להפקת חומרים כימיים שונים מן הפסולת שנשארה אחרי הפקת סיבי הסיזאל, בהם ההקוגנין המשמש כחומר מוצא לייצור תרופות סטרואידיות.
בשנת 1951 הקים לוין את האיגוד לחקר טקסטיל בשיתוף עם התעשיינים לשם ביצוע פעולות מחקר לפיתוח התעשייה בארץ.
היה זה איגוד המחקר הראשון ולאחריו קמו איגודים דומים בשטחי תעשייה אחרים.
תפקיד מרכזי של המכון היה סיוע לתעשיית הטקסטיל ותעשיות קלות נוספות שהיו בראשיתן וסבלו ממחסור בידע ובבעלי מקצוע.
הסיוע התבטא בייעוץ טכנולוגי, פתרון בעיות ייצור, בדיקות איכות המוצרים והכנת תקנים.
למרות ההשקעות הנרחבות של ממשלת ישראל בהקמתם של מפעלי טקסטיל, בלט המחסור בחינוך מקצועי, במומחים, ובתשתית טכנולוגית.
לוין נרתם לפתרון הבעיה ועיבד תוכניות מפורטות לחינוך של מומחים לתעשייה ברמה גבוהה.
בהתאם לכך יזם לוין ב-1968 את התקשרות המכון עם האוניברסיטה העברית בהסכם אפילייציה.
תוכניות לימודים שלאחר התואר הראשון שכללו לימודי דיפלומה (שנה אחת) וכן לימודי מוסמך וד"ר ושבוצעו במעבדות המכון היוו חוג לימודים לכימיה של פולימרים וטקסטיל באוניברסיטה העברית.
חוג זה, שלוין עמד בראשו, היה מן הראשונים בעולם בתחום.
לצורך כך, בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור אורח.
למעלה מ-150 בוגרי החוג נקלטו במפעלים רבים בארץ בשטחי תעשייה שונים וסייעו רבות בפיתוחם.
החוג לכימיה של פולימרים וטקסטיל פעל עד שנות ה-90. לוין לימד קורסים של תואר שני ומעלה באוניברסיטה העברית בנושאים של כימיה וכימיה פיזיקלית של פולימרים וסיבים, ותהליכי ייצור כימיים, וכן הנחה עבודות מוסמך ודוקטור רבות.
תוצאות המחקרים הועברו לארגון המזון והחקלאות וכן לארגון לסיוע טכני של האו"ם.
בשנים 1956–1968 לוין שיתף פעולה עם גופים אלה ואף התמנה ליו"ר קבוצת מומחים בנושא עץ ופלסטיקה.
לוין השתתף בדיונים על פיתוח מקורות אנרגיה מתחדשים מעץ ומחומרי פסולת חקלאית.
בשנות ה-80 שימש כיועץ לממשלת ברזיל בנושא פיתוח האתנול כדלק למכוניות במקום הבנזין.
כמו כן תכנן הקמת מכון טכנולוגי בסלבדור-בהייה בצפון מזרח ברזיל.
מבין המחקרים הרבים שניהל לוין בשנות עבודתו כמנהל המכון הישראלי לסיבים נמנים מחקרי הברום, המחקרים שטיפלו בבעיות מבנה הכימי ומורפולוגי של צלולוזה, פוליאסטר, פוליאמיד, פוליולפינים, שינוי המבנה הגבישי של פולימרים, חימצון, הלבנה ובליית פולימרים, מחקרים לחיסון אש של פולימרים ועוד.
מקום מרכזי בפעילותו של לוין תפסו מחקרי הברום.
המחקרים כוונו לגילוי ופיתוח שימושים חדשים לברום הנמצא בכמויות גדולות במי ים המלח והפקתו יחסית קלה.
המחקרים כללו בנוסף לכימיה הבסיסית של התרכובות השונות של ברום, שימושים תעשייתיים חדשים שאפשרו להרחיב את הייצור והשיווק של הברום וכך לתרום לכלכלת המדינה.
במסגרת מחקרים אלו פותחה טכנולוגיה חדשה של הלבנת אריגים בתעשיית הטקסטיל וכן להלבנת תאית (pulp) לייצור נייר וקרטון.
טכנולוגיה מרכזית אחרת כללה את השימוש בברום ותרכובותיו לחיסון חומרים פולימריים דליקיים בפני אש.
לוין היה בין הראשונים בעולם בפיתוח טכנולוגיה זו והמצאתו לחיסון נגד אש של עץ ומוצריו על ידי הכנסת הברום לתוך המבנה הכימי של העץ זכתה לפרסום רב בעולם.
הטכנולוגיה של השימוש בברום ותרכובותיו לחיסון בפני אש של פולימרים פותחה במשך השנים ומוצרי ברום למטרה זו הגיעו לייצוא שנתי של מאות מיליוני דולרים.
שימושים אחרים של ברום שנחקרו על ידי לוין וקבוצתו עסקו גם בשימושים בשדה הרפואה והביוטכנולוגיה.
בשנים 1974–1989 שימש לוין חבר בוועדת המחקר של לשכת המדען הראשי שיזמה ומימנה את יצירת תעשיית הטכנולוגיה העילית בישראל וכן שימש כחבר במועצה הטכנולוגית של מדינת ישראל.
לוין שימש גם נציג לאומי בוועדה למאקרו מולקולות של האגודה הבינלאומית לכימיה טהורה ושימושית (IUPAC).
לוין שימש פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, בהן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1974, 1977), באוניברסיטת קיוטו ביפן (1978, 1983), ובאוניברסיטה הפוליטכנית בברוקלין, ניו-יורק (1982–1985), כיום המכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק.
לוין הרצה מאות הרצאות מוזמנות באוניברסיטאות, מכוני מחקר ציבוריים ותעשייתיים, ובכינוסים מדעיים בינלאומיים בארצות רבות.
כמו כן שימש כמנהל המחקר של חברת הענק J.P.
Stevens בניו ג'רזי בשנת השבתון שלו, 1969-1970.
עם צאתו לגמלאות ב-1986 הוזמן לוין על ידי פרופ' הרמן מארק לשמש פרופסור למחקר במכון הטכנולוגי של אוניברסיטת ניו יורק.
מאז בילה לוין חלק מזמנו בארצות הברית.
ב-1987 לוין ארגן ושימש כיושב ראש של הכינוס הבינלאומי הראשון על "פולימרים וטכנולוגיות מתקדמות" שהתקיים בירושלים.
בהמשך לכינוס זה ייסד לוין ב-1990 את הירחון המדעי "פולימרים לטכנולוגיות מתקדמות" (Polymers for Advanced Technologies) המתפרסם על ידי מו"לות Wiley שהוא כיום אחד הירחונים החשובים ביותר בתחום הפולימרים.
בהתבסס על הירחון הפעיל לוין שורת סימפוזיונים בינלאומיים שנערכו אחת לשנתיים במקומות שונים בעולם.
כינוסים אלו, בהם לוין שימש כיו"ר, יו"ר-עמית או יו"ר כבוד, זוכים לפרסום רב ובכל אחד מהם משתתפים מאות רבות של מדענים מכל העולם.
ב-1990 ייסד לוין את הכינוס הראשון על "התפתחויות חדשות בתחום חיסון האש של חומרים פולימריים"(Recent Advances in Flame Retardancy of Polymeric Materials) שהתקיים בחודש מאי בסטמפורד, קונטיקט שבארצות הברית.
מאז התקיימו 20 כינוסים שנתיים באותו הנושא שלוין שימש בהם כיושב ראש.
כינוסים אלא הכוללים ארבעים הרצאות מוזמנות כל אחד על ידי מדענים מומחים מ-20 מדינות מיסדו את תחום חיסון האש של פולימרים כאחד התחומים החשובים במדע הפולימרים.
לוין עמד בראש מחקר במכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-2009 נתמנה כעורך ראשי של האנציקלופדיה למדע ולהנדסה של סיבים (Encyclopedia of Fiber Science and Engineering) בהוצאת Wiley שבניו יורק.
לזכותו של לוין נזקפו כשלושים פטנטים, ופרסומם של מאות מאמרים בכתבי עת מדעיים.
יצא לאור בעריכתו הירחון המדעי הבינלאומי Polymers for Advanced Technologies (PAT).
מטעם הירחון נערכים מדי שנתיים במרכזים שונים בעולם כינוסים מדעיים בינלאומיים רבי משתתפים בהם שימש לוין כיו"ר, יו"ר עמית או יו"ר כבוד.
על אף שבשנת 2004 איבד את מאור עיניו כתוצאה ממחלת הגלאוקומה, המשיך לוין בעבודתו, הרצה והציג מצגות בליווי נתונים מתחדשים פרי מחקריו בכנסים שונים ברחבי העולם.
בשנות פעילותו בארצות הברית ביצע לוין שורת מחקרים בתחום המבנה הגבישי של פולימרים סינתטיים, בתחום רפואת השיניים, ובתחום החיסון נגד אש של פולימרים.
החל מ-2004 עסק לוין בתחום הננוטכנולוגיה.
לוין גילה והוכיח את "הנדידה" (migration) של חלקיקי הננו לשטח הפנים של חומרים פולימריים מרוכבי ננו.
כתוצאה מהנדידה נוצר שטח פנים בעיקרו קירמי בעל תכונות שימושיות מיוחדות בתחומי תעשייה רבים.
לוין פרסם 175 חיבורים מדעיים בכתבי-עת מדעיים מבוקרים ו-20 ספרים מדעיים על כימיה וטכנולוגיה של פולימרים וסיבים שפורסמו על ידי הוצאות דקר, פלנום וויילי.
ב-2008 פרסם לוין ספר אוטוביוגרפי בעברית, "מגילת מנחם", שפורסם על ידי מכון ז'בוטינסקי.
לוין היה נשוי לאסתר רחל לבית יואכימוביץ ונולדו להם שלושה ילדים.
נפטר בביתו שבירושלים ביום שישי, 18 בפברואר 2011, והובא למנוחות בהר המנוחות.
1959 - פרס חביף של אוניברסיטת ז'נבה על מחקר צלולוזה
1999 - כינוס מדעי בטוקיו לכבוד יום הולדתו
2003 - כינוס מדעי לכבודו באוניברסיטת ליל שבצרפת
2005 - פרס סמפלן של האקדמיה ההונגרית למדעים
2005 - פרס "המייסדים" של חברת הסיבים הבינלאומית (The Fiber Society)
מנחם מזרחי (1 ביוני 1951 – 3 בינואר 2011) היה צייר ישראלי שחי ופעל בתל אביב.
מזרחי לא עזב מעולם את ישראל וכמעט לא יצא מתחומי העיר תל אביב, בה חי בגפו.
עסק בציור, רישום, רישום מודל וציור בצבע שמן.
בילדותו חלה מזרחי בפוליו, מחלה שעיוותה את גופו.
בין השנים 1977–1980 למד במכון אבני לאמנות בתל אביב.
מיד לאחר סיום לימודיו לימד במכון משנת 1981 ועד 1986, לאחר מכן עבר ללמד ב"מימד", בית ספר לאמנות חזותית, ובמכון בת ים לאמנות.
בין תלמידיו הבולטים הציירות מרים כבסה, מירב סודאי ומרילו לוין.
בין השנים 1992 ל-2002 קיים חמש תערוכות יחיד, כולן בגלריה גורדון.
ציוריו, הנוטים אל האקספרסיוניזם, מתרכזים בדמות האדם ומצבו הקיומי בחלל עירוני.
סדרות ציוריו של דוגמנית בחדר מביעות את הניכור בין החדר החשוף לבין הדוגמנית המעורטלת.
סדרות ציוריו של אדם ברחוב, שהן למעשה דיוקן עצמי של האמן, מביעות את הניכור שחש האדם הבודד, כל אדם, בעיר גדולה.
בסדרת ציורים זו ניצב האדם רזה וכפוף בעיר אפורה וגשומה.
גורם מרכזי בציוריו הוא האור העז האופייני לציור הישראלי.
לשם יצירת טקסטורות על גבי הבד נהג לאסוף חומרים מהרחוב, כגון שאריות משקעים שנותרו על כביש לאחר גשם, ולערבבם עם צבעיו.
בדבריו על תערוכת היחיד השלישית שלו ("מטרופולין") בגלריה גורדון כתב:
מזרחי היה מעשן כבר והוא נפטר מדלקת ריאות בבית החולים בילינסון בגיל 59 ב-3 בינואר 2011.
1996 – "מטרופולין", גלריה גורדון
1980 – דיוקן עצמי – אגודת הציירים והפסלים, ת"א
1986 – גלריה אלון, ירושלים
1987 – תערוכת אמן אורח במוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית לרגל חגיגות 60 שנה לעיר
1989 – "ציור מהטבע", מרכז תרבות סמילנסקי, רחובות
1990 – גלריית גורדון, תל אביב
1992 – "דיוקנאות עצמים", גלריה קלרפלד פרי, ניו יורק
2001 – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן – ונוס
2007 – אייבי נתן, "איש השלום" לרגל יום הולדתו ה–80, עיריית יבנה ואמנים ישראלים במחווה מיוחדת
2007 – מבטים על דיוקן, גלריית ד.ש דנון
2010 – וריאציות על סטודיו, גלריה דן, תל אביב
מנחם לֶס (נולד ב-17 באוגוסט 1937) הוא פרופסור לביומכניקה, עיתונאי ופרשן ספורט אמריקני ממוצא ישראלי המתגורר בארצות הברית.
לס הוא הבעלים של אתר הספורט הופס.
הוא מתמחה בספורט אמריקני ובפרט בכדורסל.
מהראשונים שסיקרו כדורסל וספורט אמריקני בעיתונים בישראל, ובין האחראים לפופולריות ולפרסום ההולך וגדל של ליגת ה-NBA בישראל.
לס נולד בחיפה, בשם מנחם רוזנברג, וגדל בשכונת בת גלים.
בגיל 16 השתתף ב"חידון הספורט" ששודר בקול ישראל בחסות העיתון חדשות הספורט ומשרד החינוך, את החידון הנחה ד"ר אורי זמרי ולס הגיע בו למקום השני.
ב-1960 שוב השתתף בחידון והגיע לגמר.
לאחר השירות הצבאי למד חינוך גופני במכון וינגייט ובשנת 1961 נסע עם רעייתו רינה לארצות הברית להמשך לימודים משם החל לשלוח דיווחי ספורט לעיתונים בישראל.
הוא ואשתו השלימו את התארים האקדמיים שלהם, ונולדו להם שתי בנות.
ב-1973 מתה אשתו רינה כתוצאה ממחלה, לאחר שנה נישא לגייל, נוצרייה אמריקאית שהתגיירה והם מגדלים את ילדיהם יחד.
לאחר סיום לימודיו הצטרף לסגל אוניברסיטת אדלפי בניו יורק.
הוא היה פרופסור לביומכניקה, ועמד בראש החוגים לביומכניקה (בשנים 1969–1976) ולמינהל ספורט (בשנות ה-90).
כמו כן, אימן את קבוצת הכדורגל של האוניברסיטה בהצלחה מרובה, תוך שהוא משלב שחקני כדורגל שהגיעו מישראל וקיבלו מלגת לימודים.
ב-1974 גברו על סיאטל פסיפיק וזכו באליפות המכללות של ארצות הברית במסגרת טורניר הדיוויזיה השנייה של ה-NCAA.
בשנת 2001 הוצג בהיכל התהילה של האוניברסיטה.
לס מספר כי הוא היה המאמן הראשון ששיבץ את הכדורגלן נמרוד דרייפוס לעמדת המגן הימני, בה זכה להצלחה גדולה.
לס כתב לעיתונים "חדשות הספורט", "חדשות", "ידיעות אחרונות", "מעריב", "גלובס" ו"הארץ".
כמו כן, הוא כתב חמישה ספרים בנושא כדורסל, שחלקם הפכו לרבי מכר.
לפני תקופת הטלוויזיה, נחשב לס חלוץ בתחומו, ושנים רבות היה הכתב הישראלי היחיד שכיסה בפירוט את ליגת ה-NBA.
הוא נודע בסגנון כתיבה מיוחד, שהושפע רבות מדיימון ראניון, והחדיר ללשון העיתונות מונחי ספורט רבים שמקורם בשפה האנגלית.
כדי להציג לקורא העברי את חוקי משחק הבייסבול, תרגם לס בתחילת דרכו את בלדת הבייסבול הקלאסית קייסי עם האלה, מאת ארנסט לורנס ת'אייר, שנכתבה ב-1880.
בעשור השני של המאה ה-21 לס מתגורר בגרינוויל שבדרום קרוליינה.
ב-2010 החל לכתוב עבר אתר "דה באזר".
הוא הבעלים והעורך של אתר הספורט "Hoops", אתר עצמאי ופופולרי המסקר את ליגת ה-NBA, וענפי ספורט שונים, ומעניק במה לכותבים וגולשים אורחים.
עונה חלומית, כנרת הוצאה לאור, 1993.
הליגה של העולם, כנרת הוצאה לאור, 1994.
הקסם שחזר 1996, על יובל ל-NBA וחזרתו של מייקל ג'ורדן למגרש, עם ציפי שמילוביץ, כנרת הוצאה לאור, 1996.
חמישים הגדולים, כנרת הוצאה לאור, 1997.
על חיצים ובונבונים, הוצאת גלורי היכל התהילה, 2006.
מנחם יצחק כהנא (ג' בתשרי ה'תש"ז, ספטמבר 1946 – כ' בכסלו ה'תשפ"ו, 10 בדצמבר 2025) היה פילולוג, פרופסור בחוג לתלמוד של האוניברסיטה העברית בירושלים, מבכירי החוקרים של מדרשי ההלכה וחתן פרס א.מ.ת.
כהנא החל את דרכו המחקרית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט שלו, אקדמות להוצאה חדשה של ספרי במדבר, כתב בהדרכת פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל.
בעבודה זו הניח את היסודות להוצאה לאור של מהדורה מדעית חדשה עם ביאור מקיף למדרש ספרי במדבר.
לאחר עבודה של למעלה משלושים שנה השלים כהנא משימה זו עם פרסומה של המהדורה בחמישה כרכים (שני כרכי מהדורה ושלושה כרכי פירוש בשנים תשע"א–תשע"ה).
בחיפושיו בספריית לנינגרד אחר כתבי יד עם פירוש רבינו הלל לספרי במדבר, גילה כהנא כי בכתביו של הקראי ישועה בן יהודה מצויה התייחסות למדרש הלכה שלא היה ידוע עד כה.
כהנא זיהה כי מדרש זה מתאים לסוגת מדרש ספרי זוטא לספר במדבר.
כהנא אסף את ציטוטיו של ישועה בן יהודה, קטעים נוספים מספר פתרון תורה וממדרש נוסף, והוציא לאור את מדרש "ספרי זוטא" לדברים.
ספר אחר שפרסם כהנא מסתמך על מחקר משותף שלו עם דניאל בויארין שבו השוו בין חומר אגדי במדרשי ההלכה לפרשת עמלק.
כהנא ביסס את הקביעה שמדובר בחומר אגדי המשותף לשתי המכילתות, והוכיח את משניותו של החומר במכילתא דרשב"י ביחס לזה שבמכילתא דר' ישמעאל.
כהנא פנה מפעם לפעם מעיסוקו המרכזי – מחקר מדרשי ההלכה – לעיסוק במחקר המשנה והתלמוד הבבלי.
שני מאמרים שפרסם על מחקר התלמוד הבבלי מדגישים את עריכתו הספרותית המדוקדקת של התלמוד, שנועדה לבסס מגמה שאליה הוא מכוון.
כהנא הנחה תלמידי מחקר רבים בחקר מדרשי ההלכה ובחקר התלמוד הבבלי.
מנחם כהנא היה נצר למשפחת כהנא הלר.
אחר שחרורו מצה"ל למד בישיבת אוצר התלמוד ברמת גן ובישיבת מרכז הרב.
התגורר באלון שבות שבגוש עציון.
בין ילדיו – פרופ' מעוז כהנא, ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ודביר כהנא, מנכ"ל משרד התפוצות לשעבר.
אוצר כתבי היד של מדרשי ההלכה: שחזור העותקים ותיאורם, ירושלים, תשנ"ה
המכילתות לפרשת עמלק: לראשוניותה של המסורת במכילתא דרבי ישמעאל בהשוואה למקבילתה במכילתא דרבי שמעון בר יוחאי, ירושלים תשנ"ט
ספרי זוטא דברים: מובאות ממדרש תנאי חדש, ירושלים תשס"ג
קטעי מדרשי הלכה מן הגניזה, ירושלים תשס"ה
ספרי במדבר: מהדורה מבוארת (בחמישה כרכים), מאגנס, ירושלים תשע"א–תשע"ה
'מפני תיקון העולם' – תלמוד בבלי מסכת גיטין פרק רביעי, מאגנס, ירושלים, 2020
דרש המזהיר – ותרומתו למחקר ספרי דברים ומכילתא דברים, מוסד ביאליק, ירושלים, 2022
המכילתות לפרשת יתרו (שמות יח), מאגנס, ירושלים תשפ"ה
מדרש אליעזר: פירוש ספרי במדבר ודברים לר' אליעזר נחום (מהדיר וכתיבת מבוא), יד הרב ניסים, ירושלים, תשנ"ג
מנחם לבני (נולד ב-5 במרץ 1950) הוא פעיל בתחום ההתיישבות, נודע כאחד מראשי המחתרת היהודית.
הורשע בעבירות של רצח, חברות ופעילות בארגון טרור וגרימת חבלה חמורה.
נולד ב-5 במרץ 1950 בתל אביב, לרב אברהם יהושע העשיל ליברמן-ליבני, בן רבי חיים סגל-ליברמן מדאברא, חתן רבי אהרן הורוביץ מבייטש.
ב-1980 נמנה עם מחדשי היישוב היהודי בחברון.
הוא הכיר את יהודה עציון בגרעין גוש אמונים שהתיישב באלון מורה בשנות השבעים.
בשנת 1975 נעצרו השניים בהפגנה נגד ביקור הנרי קיסינג'ר בירושלים, במחאה על תהליך השלום בין ישראל למצרים.
לבני נחשב לאחד מראשי המחתרת היהודית שפעלה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 בתגובה לרצח 8 יהודים בחברון ופציעת נוספים.
חברי המחתרת הורשעו ברצח שלושה סטודנטים פלסטינים בפיגוע במכללה האסלאמית בחברון ובפציעה קשה של שני ראשי ערים פלסטינים וחבלן של מג"ב (ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים).
חלק ממטעני החבלה הורכבו על ידי לבני, ששירת כקצין מילואים בחיל ההנדסה.
על חלקו בפרשה נידון לבני למאסר עולם.
אחרי שריצה כשש וחצי שנות מאסר שוחרר בעקבות חנינה מנשיא המדינה חיים הרצוג.
ב-1991 היה המנהל הראשון של החממה הטכנולוגית קריית ארבע.
באוקטובר 2001 ניסו פלסטינים להתנקש בחייו באמצעות מטען חבלה.
ביוני 2002 הניחו פלסטינים מטען חבלה בכרם שלו.
מן המטען נפצעו שלושה תלמידי תיכון יהודים שעבדו במקום.
ב-8 ביוני 2003 ירה לעבר משאית פלסטינית שעוררה את חשדו.
הוא הורשע בסעיפים של מעשה פזיזות ורשלנות באמצעות כלי ירייה שבחזקתו וחבלה במזיד ברכב ונגזר עליו עונש מאסר על תנאי.
הנהג הפלסטיני הגיש תביעה אזרחית נגד לבני בגין התקרית, בסיוע המוקד להגנת הפרט, ובפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט נקבע כי לבני יפצה את הנהג בסך 15,000 ש"ח.
לבני הוא תושב קריית ארבע.
בשנים 2009–2012 היה מנכ"ל "עמותת מחדשי היישוב היהודי בחברון".
בבעלותו היה יקב בוטיק בשם "יקב לבני" כיום יקב "לה פורה בלאנש".
מנחם לנדאו (נולד ב-17 במרץ 1948) הוא פעיל ציבור ישראלי, יו"ר עמותת גבעת התחמושת, לשעבר ראש אגף בשירות הביטחון הכללי.
לנדאו גדל בפתח תקווה, למד בישיבת "מרום ציון" בירושלים ובתיכון ישורון בפתח תקווה.
בוגר החוג למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה.
במשך 32 שנים שירת בשב"כ בתפקידים מגוונים.
בהתחלה בארכיון, אחר כך הועבר למגזר הערבי, היה אנליסט במרחב ירושלים והתקדם במערך המבצעי.
בהמשך עבר למגזר היהודי, טיפס והגיע לתפקיד ראש החטיבה היהודית (עוד לפני שהייתה חטיבה).
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה היה ממונה על הלוגיסטיקה של השב"כ, אחר כך מונה כאחראי על כוח האדם בשירות.
כמו כן עמד בראש מערך האבטחה הישראלי באירופה ובראש האגף לסיוע ביטחוני ומינהלת סייענים ומשת"פים וסיים את השירות בתפקיד ראש אגף ביטחון ומבצעי קרקע.
לאחר פרישתו הקים יחד עם אפי איתם את "עמותת מים" לזהות יהודית.
שימש כחבר בדירקטוריון עמידר, חבר בוועד המנהל של המזרחי העולמי.
עמית יועץ של המכון לאסטרטגיה ציונית.
חבר בוועדת ביטחון, משק לשעת חירום ופס"ח בעיריית ירושלים.
חבר בוועד המנהל של העמותה הבינלאומית להקמת כפרי ילדים בסיכון אס.או.אס וחבר עמותת "מלח הארץ-עשיה חינוכית".
משמש גם כנציג ראש העיר ירושלים בוועד המנהל של הקרן למורשת הכותל.
מ-2012 מכהן כיו"ר עמותת גבעת התחמושת.
הוביל את המאבק למניעת סגירת אתר גבעת התחמושת מחוסר תקציב והפיכתו לאתר מורשת לאומי.
לנדאו תושב ירושלים, נשוי ואב לארבעה.
בבחירות המוניציפליות 2003 לעיריית ירושלים, ריכז את מטה הבחירות של המפד"ל.
ב-2006 הוזכר שמו בין אישי הציבור מקרב הציונות הדתית שהביעו תמיכה במפלגת קדימה.
בבחירות המוניציפליות 2008 לעיריית ירושלים היה במקום השמיני בסיעתו של ראש העיר הנבחר ניר ברקת אשר זכתה בבחירות אלה ל-6 מנדטים.
לנדאו ריכז בהתנדבות את מטה יום הבחירות של הסיעה.
ב-2012 בעקבות הודעת מטה אורלב על התפקדותו של לנדאו למפלגת הבית היהודי ותמיכתו במועמדותו של זבולון אורלב ליו"ר המפלגה, הבהיר לנדאו כי הוא בכלל לא התפקד למפלגה, אין לו כוונה לעשות זאת בעתיד ואין בכוונתו להיכנס למפלגה כלשהי.
מעת לעת מרואיין לנדאו בנושאים הקשורים לביטחון מסכל, במסגרת זו התראיין גם כלפי פעולות תג מחיר וכלפי פגיעה בצה"ל על ידי גורמי ימין קיצוני.
כך למשל טען באפריל 2014, שיש לטפל באלימות ביצהר כמו בטרור הערבי, "מטילים עוצר, שמים מחסומים ועוברים מבית לבית".
מנחם מנדל מורבה (1 בינואר 1932 – 7 בספטמבר 1968) היה ספורטאי פאראלימפי.
אביו צבי נספה בשואה ואמו ברחה עם שמונת ילדיהם לרוסיה הלבנה.
הוא עלה לישראל ב-1948 וכעבור שנה התגייס לשירות צבאי.
בעקבות תאונת דרכים שותק בפלג גופו התחתון ורותק לכיסא גלגלים.
שיקומו ארך שלוש שנים וב-1953 שוחרר מבית החולים.
במסגרת מערך השיקום החל לעסוק בספורט וב-1953 יצא למשחקי סטוק מנדוויל וזכה במדליית כסף בהטלת כידון.
בשנים לאחר מכן התחרה גם בזריקת דיסקוס ובכדורסל כיסאות גלגלים.
השתתף במשחקים הפאראלימפיים ב-1960 וב-1964.
מורבה למד ציור במכון אבני ובאופן פרטי אצל צבי מילשטיין וברכה בנימיני, וב-1956 השתתף לראשונה בתערוכה.
בשנות השישים למד שנתיים בניו יורק וב-1968 הציג תערוכת יחיד בגלריה מבט.
מנחם מיכלסון (נולד ב-29 באפריל 1946) הוא סופר, ביוגרף ועיתונאי ישראלי.
מנחם מיכלסון גדל והתחנך בבני ברק, למד בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק.
שירת בנח"ל ושימש כתב צבאי של "במחנה נח"ל".
בוגר אוניברסיטת בר-אילן בחוגים לספרות עברית ומדע המדינה, ונמנה עם מקימי המגמה לתקשורת ביחידה ללימודי המשך באוניברסיטה.
משנת 1969 הוא חבר מערכת ידיעות אחרונות והיה עורך חדשות בעיתון, עורך-משנה של מוסף "7 ימים", מעורכי המוסף הפוליטי וכתב לעניינים כלליים.
בנוסף היה עורך "זרעים" - ירחון בני עקיבא, ומעורכי "בת-קול", עיתון הסטודנטים של בר-אילן.
בשנת 1983 זכה בפרס זיו לעיתונות מטעם צדק-מדות-מוסר.
בשנים 1985–1987 כיהן כשליח עלייה וכאחראי על יחסי הציבור של מחלקת העלייה בבריטניה.
בשנים האחרונות הוא מגיש תוכניות רדיו בקול ישראל.
היה בין המייסדים של רדיו קול חי, אך עם התחרדות התחנה פרש יחד עם אורי אורבך.
מנחם מיכלסון, יהודה סלומון, משה מילנר, מקומות קדושים וקברי צדיקים בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000 .
מנחם מיכלסון, משה קצב: ממעברת קסטינה - לקריית הממשלה, הוצאת ידיעות אחרונות, 1992 .
מנחם מיכלסון, משה שי, 24 שעות בחיי צה"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001 .
מנחם מיכלסון, מרטין גילברט, חיים פזנר האיש שידע - הידיעה על הפתרון הסופי ומאמצי ההצלה, הוצאת יד ושם, 2007 .
מנחם מיכלסון, הלל ממוצב המזח, ספרית בית-אל.
מנחם מיכלסון, מאת שליחנו ללונדון, הוצאת ידיעות אחרונות.
מנחם מיכלסון, נגד הזרם - סיפורו של מאיר שטרית, ספריית מעריב, 1993 .
מנחם מיכלסון, הצופה לבית ישראל: סיפור חייו ויצירתו העיתונאית של עורך עיתון הצפה, משה אישון 2018 .
בעריכתו: חיים טופול, חיים מספר על טופול, הוצאת ידיעות אחרונות, 1983 .
מנחם מיכלסון, רואים את הקולות - סיפורו של בית חינוך עיוורים ירושלים, הוצאת ראובן מס, 2019 .
מנחם מיכלסון, יד ימינו - סיפור חייו של יחיאל קדישאי מזכירו האישי של מנחם בגין, הוצאת גפן, 2013, זוכה פרס ז'בוטינסקי 2015 .
מנחם מיכלסון ושאול מייזליש, אחד יחיד ומאחד: סיפור חייו ומורשתו של הרב אליהו פרדס, ספריית בית אל תשפ"א (2020) .
מנחם מיכלסון, אגד, קווים ונקודות, הוצאת 'כרמל' 1992 .
מנחם מיכלסון, יוסק'ה, הוצאת טפר, 2024.
מנחם לורברבוים (נולד ב-14 במרץ 1958) הוא פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, ומייסד החוג ללימודי התרבות העברית בה.
עמית מחקר במכון שלום הרטמן.
מנחם לורברבוים נולד בניו יורק ליוסף לורברבוים ולרחל לבית יולוס.
מצד אביו צאצא של רבי יעקב לורברבוים מליסא, מחבר "נתיבות המשפט".
משפחתו שבה ארצה כשהיה בן 11 והוא גדל בירושלים.
למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ושנה אחת, כשהיה בן 17, בישיבת מרכז הרב.
למד בישיבת ההסדר הר עציון.
לאחר מכן למד עם קבוצת צעירים אצל פרופ' דוד הרטמן, אותו הוא רואה כאחד מרבותיו.
במקביל ללימודיו אצל הרטמן למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1988 קיבל תואר שני על עבודה שכותרתה "תיאורית פעולה בהלכה: כוונה במצוות".
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "פוליטיקה וגבולות החוק בהגות היהודית של ימי הביניים: הרמב"ם ורבנו ניסים גירונדי", שנעשתה בהדרכת מיכאל וולצר ואביעזר רביצקי.
שנה לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת תל אביב.
לורברבוים הוא חבר מועצת המערכת של כתב העת Hebraic Political Studies שבהוצאת מכון שלם.
מאז ייסודו, בשנת 2001, של הכנס השנתי של התוכנית לפסיכותרפיה בבית הספר ללימודי המשך ברפואה ובית הספר לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, עומד פרופ' לורברבוים, יחד עם ד"ר שלמה מנדלוביץ, בראש הכנס.
בשנת 2002 נמנה עם הגרעין המייסד של בית הכנסת "שירה חדשה" בירושלים.
הוא חבר הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
מנחם לורברבוים נשוי בשנית, מתגורר בירושלים ואב לשלושה ילדים.
מהדורה עברית: פוליטיקה וגבולות ההלכה, תרגם יובל ג'ובני, הוצאת מכון שלום הרטמן, 2005.
הספר עוסק בהתפתחותם של מושגי יסוד בפילוסופיה הפוליטית היהודית בימי הביניים, תוך התמקדות במשנתם של שני פוסקים, הרמב"ם והר"ן.
נוצחנו בנעימותו: תורת האלוהות כפואטיקה ביצירה היהודית האנדלוסית, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשע"א
עוסק בבעיית הלימות השפה הדתית לתיאור האל ולתיאור ההתנסות בנוכחותו המידית, כפי שהיא משתקפת ביצירתם של הרמב"ם, רבי שלמה אבן גבירול ורבי יהודה הלוי.
את פניך אבקש, הוצאת כרמל, אוניברסיטת בר-אילן ומכון שלום הרטמן, 2019.
לפני היות החסידות, מוסד ביאליק, 2022.
מגעים, מראות: שירים (כרמל תשס"ו).
ערך את התרגום לעברית של "לווייתן" מאת תומאס הובס, בתרגומו של אהרן אמיר (שלם תש"ע).
יחד עם מיכאל וולצר ונעם זהר עורך הסדרה "המסורת הפוליטית היהודית" שכרכים שלה התפרסמו בסדרת "יהדויות" של מכון שלום הרטמן ובהוצאת אוניברסיטת ייל (באנגלית).
יחד עם מיכל גוברין עורך את סדרת השירה "דברי-ם" בשיתוף עם הוצאת כרמל.
יחד עם בנימין בראון, אבינועם רוזנק, וידידיה צ' שטרן ערך את על דעת הקהל - דת ופוליטיקה בהגות היהודית - ספר יובל לכבוד אביעזר רביצקי, מרכז זלמן שזר, 2012.