tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1943 הוברחה בתו יוסימה מהגטו, ושישה ימים לאחר מכן הצליחו גם פלדשוה ואשתו לברוח, דרך בית המשפט, ולהסתתר בכפר פוסטלניק שעל קו הרכבת לרדזימין.
שם נפטרה הבת ממחלת השחפת, וזמן קצר לאחר מכן נפטרה אשתו משברון לב.
בסוף יולי 1944, עם שחרורה של לובלין על ידי הצבא האדום, הגיעו אליה פלדשוה ומנדל (מאקס) קוסובר והיו ממחדשי הקהילה היהודית בה.
בסוף 1944 מונה על ידי שלטונות השחרור כרב ראשי של פולין.
ביחד עם אמיל זומרשטיין היה חבר המועצה הארצית הלאומית, ששימשה כפרלמנט האזורי.
היה פעיל בהקמת "איחוד", המפלגה הציונית שייצג בוועד המרכזי של יהודי פולין.
היה ממייסדי וחברי המועצה ההיסטורית היהודית המרכזית בלובלין.
ב-1945, לאחר סיום המלחמה, הגיע לבוקרשט בירת רומניה, ובאוקטובר 1945 עלה בשנית לארץ ישראל, באונייה "טרנסילבניה".
בארץ מונה למנהל מחלקת ההתיישבות של ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצֹה"ר) ו"בית"ר".
במסגרת התפקיד פעל להעברת אדמת שוני שליד בנימינה לשכונת נחלת ז'בוטינסקי, לייסוד המושבים נורדיה ורמת רזיאל וחוות הנוער בבאר יעקב ועוד.
היה פעיל במחתרת הבית"רית ובמלחמת העצמאות עסק בשמירה.
היה חבר מערכת העיתון הרוויזיוניסטי "המשקיף".
היה חבר המשרד הארץ ישראלי, בהנהלת הציונים הכלליים ואח במסדר בני ברית.
לפרנסתו ייסד וניהל את משנות ה-50 את גימנסיה "סוקולוב-לאור" ביפו ולאחר מכן את בית הספר התיכון המקיף הקואופרטיבי "אשכולות" ביפו.
בנוסף, שימש כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה לכלכלה ולמדעי החברה בתל אביב.
בין השנים 1956–1959 כיהן כנספח התרבות בשגרירות ישראל בבואנוס איירס וכשליח הסוכנות היהודית.
היה ממייסדי אגודת אפרת, הארגון למניעת הפלות שהוקם על יד הרשל פיגנבויים במטרה לשקם את עם ישראל בעקבות השואה באמצעות עידוד הילודה היהודית בארץ ישראל.
הוא התגורר בגבעת שמואל, שם הקים את בית הכנסת האורתודוקסי "תפארת ישראל" וכיהן כרבו.
בבית הכנסת נשא דרשות בעלות אופי ליברלי, ובתו עלתה שם לתורה בבת המצווה שלה, שהייתה בת המצווה הראשונה בישראל (כך דיווחו כתבות בעיתונים השונים אז בישראל).
פלדשוה נפטר לאחר מחלה ממושכת בביתו שבגבעת שמואל באוגוסט 1980, בגיל 80. הותיר אישה, בן ובת.
ב-26 ביולי 2011 הוענק למשפחתו על ידי הכנסת אות הוקרה על מעורבותו במרד גטו ורשה.
מ-1928 ועד מותו פרסם בשפות יידיש, גרמנית, עברית ופולנית מאמרים, פרקים, כתבות וספרים, ערך עיתונים ואנציקלופדיה, כתב בנושאי ציונות, זיכרון השואה, חינוך ופסיכולוגיה.
שיא עבודתו הספרותית של פלדשוה היא יומן ארוך ומפורט שכתב על החיים בגטו ורשה.
את היומן, בן 11 מחברות, הביא עמו לארץ, והוא שמור כיום ביד ושם.
חלקים ממנו פורסמו בהמשכים החל בדצמבר 1945, זמן קצר לאחר עלייתו של פלדשוה לארץ, ביומון הרוויזיוניסטי "המשקיף" (בכותרת "פנקס החורבן"); ב-1978 ב"ילקוט מורשת"; ובגיליונות ט' (1981), י' (1982) וי"א (1983) של כתב העת "משואה" (באחרון שבהם הובא קטע נרחב מהיומן).
היומן יצא לאור כספר בעריכתם של ד"ר בלה גוטרמן ויונתן ברזלי בהוצאת יד ושם בשנת 2024.
ב-1928 נישא פלדשוה לד"ר פנינה (פֶּרלה) ריכטר (1900–1943), פסנתרנית ודוקטור למוזיקולוגיה ילידת צ'ורטקוב.
ב-1929 נולדה בתם יוסימה פלדשוה, פסנתרנית ומלחינה, שכבר בהגיעה לגיל 11 נחשבה כעילוי בנגינת פסנתר והייתה חברה בפילהרמונית היהודית בגטו ורשה.
אשתו ובתו נספו במחבוא בכפר פוסטלניק בקרבת וורשה ב-1943.
בשואה נספו עוד מבני משפחתו, בהם אמו רוזה, אחיו הנריק ואחיותיו רבקה ולאה.
ב-1944 בבוקרשט, בדרכו לארץ, נישא לרות האלברשטאדט (1913–2006), זמרת מוורשה, נכדתו של ר' יצחק פייגנבוים, שנמלטה מהרכבת לטרבלינקה.
נכדתו היא המוזיקאית שרון בן שם-דה סילבה.
יידישער געזעלשאטפטלעכער לעקסיקאָן: פוילן, 1, ווארשע, ורשה: יידישער לעקסיקאָגראפישער פארלאג, 1939. (לקסיקון, אותיות א–ו; לא הופיע עוד)
מעל הקברים הדוממים: (כפר האיחוד "טרבלינקה"), תל אביב: חזון, תש"ו.
(על גוויעתה של ורשה היהודית)
בין חומות הגיטו: (סיפורים מגיטו ורשה); מצויר בידי לאה גרונדיג, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.
פסיכולוגיה: (פרופדאותיקה): לכיתות העליונות של בתי הספר התיכוניים ולבתי המדרש למורים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד.
דבטרופנומניה: הרצאות בפסיכוסופיה על מהות האנרגיה הויטאלית, בואנוס איירס: הקורטוריון של המדרשה העברית, 1959
פוילן ברענט ---, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע ('דאס פוילישע יידנטום'), תש"ך 1960 ("פולין בוערת...") (הספר בארכיון האינטרנט)
אני והוא: גישה דבטרופנומנית לפסיכולוגיה פרוידיאנית, מהדורה ב עם פירוש רנ"י, תל אביב: המנורה, תשכ"ג
קומדיה במדבר: מחזה בשלוש מערכות, תל אביב: המנורה, תשל"ב
פסיכונומיה: מורה דרך לנבוכים, תל אביב: אי"ש, תשל"ז.
ראובן רמתי היה מדען ישראלי-אמריקאי, יליד רומניה, חוקר בתחומי האסטרונומיה של קרינת גמא, אסטרופיזיקה גרעינית, וקרינה קוסמית.
היה שותף מרכזי בפרויקט HESSI, לוויין מחקר של נאס"א (High Energy Solar Spectroscopic Imager), שלאחר מותו נקרא על שמו.
רמתי נולד ב-1937 בעיר טימישוארה, בחבל באנאט שברומניה, למיכאל רייטר ואליזה לבית מרקוביץ.
ב-1948 עלה לישראל יחד עם הוריו.
היה מתלמידיה הראשונים של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, בה סיים את התואר הראשון בשנת 1961. לימד בהמשך פיזיקה בבית ספר תיכון למשך שלוש שנים.
בשנת 1964 נסע לארצות הברית והחל לימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור.
ב-1967 התקבל לעבודה במרכז טיסות החלל גודרד, והיה שם אחד מאנשי התאוריה המרכזיים.
ב-1980 התמנה לראש המחלקה התאורטית במעבדה לאסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות.
מ-1983 שימש גם כפרופסור חבר לפיזיקה באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק..
היה פרופסור אורח באוניברסיטת נאגויה ביפן (1993) מדען אורח באוניברסיטאות סטנפורד, ברקלי, סן דייגו ופנסילבניה.
נודע קודם כל הודות למחקריו בתחום האינטראקציות של החלקיקים בהתלקחויות הסולאריות.
יחד עם ריצ'רד לינגפלטר, שהיה שותפו למחקרים לאורך שנים רבות, הראה רמתי בשנת 1967 שקווי קרינת גאמא ומדידות נייטרונים מתוך ההתלקחויות הסולאריות עשויים להיות כלי אבחוני רב עוצמה בהערכת התכונות של חלקיקים מואצים בהתלקחויות הסולאריות.
מאוחר יותר, יחד עם בן ציון קוזלובסקי מאוניברסיטת תל אביב ואחרים, המשיך רמתי לשכלל טכניקות אלה.
מחקריהם רחבי היקף שכללו מדידות ההתלקחויות הסולאריות במסגרת הפרויקט Solar Maximum Mission והמצפה קומפטון עם קרני גאמא בדקו מנגנוני האצת חלקיקים ואת גודש החלקיקים המואצים והגודש הקורונלי.
יחד עם לן פיסק מאוניברסיטת ניו המפשייר ובן ציון קוזלובסקי מאוניברסיטת תל אביב, הציע רמתי תאוריה שזכתה להסכמה רחבה בימינו, לפיה מקור הקרינה הקוסמית האנומלית, בעלת האנרגיה הנמוכה, הוא ביוניזציה ובהאצת הגז הבין-כוכבי הנאוטרלי בהליוספרה החיצונית.
רמתי, פיסק וקוזלובסקי נודעו, בין השאר בתאוריה, הזוכה בימינו להסכמה כללית, לגבי מקור הקרינה הקוסמית האנומלית, בעלת אנרגיה נמוכה.
לראובן רמתי הייתה תרומה מכריעה גם בפרויקט הלוויין HESSI - High Energy Solar Spectroscopic Imager.
רמתי היה פעיל במרכז גודרד יותר מ-30 שנה, עד מותו.
רמתי נפטר בשנת 2001 מסיבוכים של מחלת לו גריג, בביתו בסילבר ספרינג, מרילנד.
עיין בנתונים חדשים על הקרניים הקוסמיות עד לשעות חייו האחרונות.
השאיר אישה, ורה, ושתי בנות.
ראובן שֹהם (נולד בל' בסיוון תרצ"ח, 29 ביוני 1938) הוא חוקר ומרצה לספרות עברית, המתמחה בחקר השירה העברית החדשה.
שהם נולד בקיבוץ גבת, בנם של חוה וישראל שהם (פרלוב).
לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד ב-1954 עבר עם הוריו לקיבוץ יפעת.
שם סיים את חוק לימודיו ב-1956. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני (1956–1959).
בוגר אוניברסיטת חיפה בספרות עברית ומקרא (1964–1969, בהצטיינות), מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית (1969–1973, בהצטיינות).
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב (1975–1979).
בין השנים 1983-1966 לימד ספרות עברית ומקרא בבית הספר האזורי העמק המערבי (ביפעת), ובמקביל, החל ב-1973, גם באורנים - המכללה האקדמית לחינוך.
מ-1981 משמש כמרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית שבאוניברסיטת חיפה ובאורנים.
בדצמבר 2005 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
פרסומיו ראו אור בבמות ספרותיות מחקריות שונות בארץ ובעולם.
שהם מתגורר בקיבוץ יפעת, היה נשוי לד"ר עדנה שהם, מרצה להוראה באוניברסיטת חיפה ובאורנים, עד מותה ב-2018. אב לארבע בנות.
אחיו, אורי שהם, היה משורר ופרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
מונוגרפיה על שירתה של אסתר ראב, עבודת גמר לתואר מוסמך, בהדרכת פרופ' גרשון שקד, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ג 1973. פרקים מן העבודה פורסמו בכתב העת שדמות:
בת הארץ - אסתר ראב ובני דורה, שדמות, תשל"ה 1975.
בין עולם הפרדסים - לנרות של שבת ונפטלין, שדמות נ"ח, תשל"ו 1976.
הקול הדובר בשירה העברית החדשה, עבודת דוקטור, בהדרכת ד"ר ראובן קריץ, אוניברסיטת תל אביב, 1979.
אסתר ראב, ילקוט שירים; מבחר עריכה ומקורות: אהוד בן עזר וראובן שהם; מבוא: ראובן שהם, תל אביב: יחדיו; אגודת הסופרים העברים בישראל ('מבחר ספרותנו לעם'), תשמ"ב 1982.
קול ודיוקן: תחנות בהתפתחות דיוקן הדובר בשירה העברית החדשה, חיפה: אוניברסיטת חיפה, תשמ"ח 1988.
בדרך הקשה: עיונים בשירה: מ.
שלונסקי, תל אביב: פפירוס ('מראה מקום: סדרת עיונים בספרות העברית'), תש"ן 1990.
המראה והקולות: קריאה קשובה ב"פרידה מהדרום" לאבא קובנר, תל אביב: ספרית פועלים ('פואטיקה וביקורת'), תשנ"ה 1994.
סנה בשר ודם: פואטיקה ורטוריקה בשירתו המודרניסטית והארכיטיפית של אורי צבי גרינברג, שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, 1997.
31), 2003. (על שירתם של ביאליק, שלונסקי וא"צ גרינברג)
בין הנודרים ובין הנדרים: פואטיקה, תמטיקה ורטוריקה ביצירת חיים גורי, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון; הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ז 2006.
בעולם של נתן זך גם פרצוף מכר הוא זר: עיונים שונים: תמטיים, פואטיים ורטוריים בשירת נתן זך; ריכוז, עריכה והבאה לדפוס: סמדר רוטמן, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ג 2013.
"אין עם אשר ייסוג מחפירות חייו": פואטיקה, רטוריקה ותמטיקה בשירי הזמר ההמוניים של היחידות הלוחמות 1930-2010. הוצאת הקיבוץ המאוחד ספריית פועלים 2018
ראובן רובינשטיין (בליטאית: Ruvimas Rubinšteinas; 1891, אוטיאן, ליטא הרוסית – 18 בספטמבר 1967, תל אביב, ישראל) היה מאישיה המרכזיים של יהדות ליטא.
פעיל ציוני, משפטן, סופר ועיתונאי.
מזכיר כללי וחבר המרכז הציוני ברוסיה, חבר מרכז של "החבר" – הסתדרות סטודנטים ציונים ועורך ביטאונה.
חבר ואחר כך יושב ראש המרכז הציוני בליטא.
יועץ משפטי של הצירות הליטאית הראשונה במוסקבה, עורך ה"אידישע שטימע" ('הקול היהודי') – עיתונה המרכזי של יהדות ליטא.
פרסם אלפי מאמרים בנושאים שונים, חבר מועצת עיריית קובנה, עבד ברדיו קובנה.
פעיל בקרנות הלאומיים ובמוסדות ציבוריים יהודיים שונים.
עם כניסת הסובייטים לליטא נאסר ונשלח למחנה עבודה בצפון-רוסיה.
שרד, עלה ארצה, היה מעובדי משרד הביטחון, ויושב ראש איגוד יוצאי ליטא.
ראובן רובינשטיין נולד בשנת 1891 באוטיאן שבפלך קובנה (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא), כבן הבכור במשפחת 6 הילדים של דב (בערצ'יק) רובינשטיין, הלמדן והמשכיל הציוני.
למד בנעוריו לימודי קודש וחול ב"חדר" והתבלט עוד בילדותו כבעל כישרונות וכמתמיד יוצא מגדר הרגיל.
מאוטיאן נשלח ללמוד בווילנה בגימנסיית כגן הידועה וסיים אותה במדליית זהב, שהקלה עליו להתקבל בשנת 1910 – במסגרת מכסת האחוזים הצארית (3%) ליהודים הידועה לשימצה – לאוניברסיטה של סנקט פטרבורג הבירה.
בפקולטה למשפטים בפטרבורג, המרכז לתרבות ולפעילות הפוליטית של האינטליגנציה הרוסית המתקדמת של הימים ההם, מצא כר נרחב להרחבת אופקיו ולהתפתחותו הרוחנית התוססת.
בד בבד עם השתלמותו כמשפטן למד בשקידה במכון למדעי היהדות מיסודו של הברון גינצבורג.
הצטרף לתנועת "החבר" של הסטודנטים הציונים והיה מראשי פעיליה.
גם היה משתתף קבוע בביטאונם של ציוני רוסיה "ראזסוויט" ('השחר') ועורך ב"ייוורייסקי סטודנט" ('הסטודנט היהודי').
כן שימש כמזכיר מערכת העיתון היומי הציוני ביידית "פעטראגראדער טאגבלאט" ('יומון פטרוגרד') שהופיע אז בעריכת יצחק גרינבוים, ופרסם ברוסית חוברות על נושאים ציוניים תחת שם העט ר.
באפריל 1920 נאסר על ידי הצ'קה (הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למלחמה בפעולות אנטי מהפכניות ובחבלה; לימים, בשנות ה-50, הק.ג.ב.) על השתתפותו בוועידה הציונית הכול-רוסית ונידון ל-5 שנות מאסר.
לאחר שחרורו ביולי 1920 נתמנה בהמלצתו של הד"ר שמשון רוזנבוים, ששימש מראשי המשלחת הליטאית במשא ומתן ההיסטורי עם הממשלה הסובייטית, ליועצה המשפטי של הצירות הליטאית הראשונה במוסקבה, שהתארגנה אז בראשותו של הציר, המשורר הרוסי הליטאי הידוע יורגיס באלטרושייטיס .
ובתפקיד זה כיהן עד שנת 1923. בהיותו במוסקבה המשיך את פעילותו היהודית-הציונית ופעל רבות להברחת סופרים ועסקנים יהודיים נודעים מרוסיה הסובייטית לליטא העצמאית, בהשיגו בשבילם דרכונים רשמיים כאזרחים ליטאיים כשרים, וזאת תוך העלמת עין מצד הציר באלטרושייטיס – בעצמו ידיד ישראל.
פעילותו זו לא נעלמה מעינה הפקוחה של הצ'קה ולפי רמז דיפלומטי ממשרד החוץ הסובייטי החזיר משרד החוץ הליטאי את רובינשטיין לליטא.
משהוחזר לליטא (קובנה) בשנת 1923 נתמנה כעבור מספר חודשים לעורכו של היומון המרכזי של יהודי ליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי').
בשנים 1924–1925 ערך את השבועון המאויר די וועלט.
כבר בראשית צעדיו כעורך נתגלה כשליח ציבור נאמן וכמסביר מבריק וקולע של מאבקה הלאומי של יהדות ליטא במאמריו ורשימותיו.
בהדרגה הרחיב ושיכלל את מסגרת העיתון מבחינה עיתונאית-מקצועית.
בצד תגובות על ענייני השעה ומאמרי מערכת יום-יום מצא נתיבות ללב קוראיו ברשימות פיליטוניסטיות ובמאמרים על נושאים ואירועים מיוחדים.
היה לא רק מבטאם ומדריכם הרעיוני והמדיני של המוני יהדות ליטא אלא במקביל גם מחנכם הלשוני והספרותי.
יהודי ליטא, עסקניה ופעיליה בעריהם ועיירותייהם סיגלו לעצמם במשך השנים את נוסח רובינשטיין ב"שטימע", דיברו וכתבו בלשונו והפריחו אמרותיו בוויכוחיהם ובנאומיהם.
את גליונות השבת של העיתון עשה למועדון של ספרות ישראל במובן הלאומי הנעלה של המילה - עמודי העיתון היו פתוחים בפני טובי הסופרים והמשוררים.
זאת ועוד מעל דפיו הוא היה מגולל שוב ושוב יריעה רחבה של מסכת הפלאים של בניין הארץ, הפרחת השממה; העלה על נס את מאבק של היישוב היהודי עם שלטון המנדט העוין, את המסירות וההקרבה של הדור הצעיר בארץ ישראל, את הרוח החלוצית ודרבן את הנוער היהודי בליטא להגשמה עצמית ולעלייה.
היה נאמן לתפיסה הסינתטית של מרבית יהודי ליטא (אזרחות, יהדות וציונות), אהב את יידיש כשפת ההמונים היהודיים והיה מסור לה בכל נימי נפשו.
את השפה הלאומית של העם היהודי, שפת תחייתו ועתידו בארץ האבות, ראה אך ורק בעברית, שידע אותה על בוריה.
"אידישע שטימע" היה להלכה ביטאונו של מרכז הציונים הכלליים בליטא, שרובינשטיין עמד בראשו.
כמו כן היה ציר בקונגרסים ציוניים ופעיל בקרנות הלאומיים ובמוסדות ציבוריים יהודיים שונים.
ניהל בקביעות שיחות ביידיש ברדיו קובנה בנושאים יהודיים.
שימש חבר מועצת עיריית קובנה.
עם כניסת הסובייטים לליטא בקיץ 1940 היה מראשוני קורבנותיו של המשטר החדש.
הוא נידון ל-8 שנות מאסר ונשלח למחנות עבודה בצפון רוסיה כ"אויב העם".
ולמחנה עבודה בוורקוטה שברפובליקת קומי.
באוגוסט 1943 קיבל חנינה ושוחרר מן המחנה, הגיע לעיר מולוטוב, שם גרה אחותו, ומשם התקדם מערבה.
בהתקרבו לגבולות רוסיה המערבית נחשפו לפניו מוראות השואה ופרטי אובדן משפחתו – רצח רעייתו ושני בניו במחנה השמדה נאצי.
בשנת 1946 הגיע למינכן – הריכוז הגדול ביותר של שארית הפליטה היהודית.
אושפז בבית החולים של אונר"א, שם נפגשו דרכיו עם קצינת אונר"א, אף היא פליטה משאולאי, ליטא, אסתר רובינשטיין (לא ממשפחתו), שטיפלה בו במסירות רבה, ואחרי החלמתו קשרו את גורלם זה בזו.
בגרמניה שימש יושב ראש המועצה של שארית הפליטה באזור הכיבוש האמריקני ועורך העיתון "אונדזער וועג" ('דרכנו').
בדצמבר 1946 השתתף במשלחת שארית הפליטה לקונגרס הציוני ה-22 שנערך בעיר בזל, שווייץ, הראשון לאחר השואה.
בשנת 1948 עלה לישראל ונתקבל למחלקת ההסברה (ביידיש) במשרד הביטחון.
רכש לו מעמד נכבד במאמריו ובשידוריו השבועיים בקול ישראל ביידיש, בהם סקר בשנינות ובהומור יהודי דק וקולע את מאורעות השבוע.
את דברי החן והחוכמה נשא קהל מאזיניו בלבו מערב שבת עד ערב שבת.
דברי הפתיחה שלו "ליבע ברידער און שוועסטער" ('אחיי ואחיותיי היקרים') והסיום "שבת שלום" הפכו לביטויי אחווה והבנה הדדית, המוכרים בפי כל.
עמד בראש איגוד יוצאי ליטא בישראל, עשה רבות להנצחת השואה של יהדות ליטא, השתתף בהוצאה לאור של כרך ג' "יהדות ליטא", פרסם מאמרים בנושאים אקטואליים של המדינה.
כתב בקביעות בעיתון "לעצטע נייעס" ('חדשות אחרונות').
נפטר בתל אביב בשנת 1967 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
"עם פרסומה של הצהרת בלפור", קטעים ממאמרו שפורסם ב"ייוורייסקי סטודנט", פברואר 1918, תרגם מרוסית ר.
חסמן, בתוך: ספר ראובן רובינשטיין (להלן ספר), עמ' 165.
"קובנה", בתוך: ספר, עמ' 166–176. המאמר זמין כמו כן לקריאה ברשת - "קהילת קובנה", מחניים, גיליון ק"כ (תשכ"ט), באתר דעת - מכללת הרצוג.
"דער שרייבער אין דער שארית הפליטה", א קיצור פון א רעפעראט געהאלטן אויף דער נאוועמבער 1947, בתוך: ספר, עמ' 297–302.
"דער צוויישפראכיקער קלאסיקער (צום 30-טן יארטאג פון מענדעלעס פטירה), בתוך: ספר, עמ' 287–292.
ראובן פרח הוא ספורטאי ספורט נכים זוכה 2 מדליות כסף ב.
פרח שירת בחטיבת הצנחנים והשתתף בקרבות מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
חבר קיבוץ אשדות יעקב מאוחד ששימש עד מלחמת יום הכיפורים נהג משאית.
בשירות המילואים במלחמת יום הכיפורים, ב-17 באוקטובר 1973 התבקש לשמש נהג זחל"ם בסיני.
בדרכה של השיירה לשדה התעופה רפיד הותקפו ונתקעו.
פרח ספג רסיסים מפגיעת אר פי ג'י ונפגע בידו השמאלית ובעיניו.
לאחר שחולץ על ידי כוח בראשותו של עוזי לנדאו, פונה לטיפול רפואי ונתבשר על אובדן כושר הראייה.
בתקופה זו עזב את הקיבוץ לתל אביב, עבד בתעשייה הצבאית והחל בפעילות בבית הלוחם וכעבור מספר שנים חזר לקיבוץ ועבד כמרכזן.
תוך זמן קצר החל להתחרות במשחקים בינלאומיים בדרגת נכות A.
ב-1975 השתתף במשלחת נכי צה"ל לתחרויות ספורט לעיוורים בגרמניה, שם זכה במקום הראשון בתחרויות הדיפת כדור ברזל וריצת 50 מטר ובמקום השני בתחרויות שחייה ובזריקת כדור תלי.
ב השתתף בתחרויות הדיפת כדור ברזל (מקום שישי), זריקת דיסקוס (מקום רביעי), ריצת 60 מטר (מקום שישי) קפיצה לרוחק (מקום 17) וזכה במדליית כסף בתחרות קרב חמש.
ב השתתף במשחקי נבחרת הכדורשער, בתחרויות זריקת דיסקוס (שם הגיע למקום שישי) ובריצת 60 מטר.
הוא זכה פעם נוספת במדליית כסף בקרב חמש.
ב היה חבר, פעם נוספת, בנבחרת הכדורשער.
ראובן קופרמן (נולד ב-17 בינואר 1964) הוא צייר ישראלי ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
קופרמן חי ופועל בתל אביב-יפו.
קופרמן נולד בקישינב, מולדובה בשנת 1964. בשנת 1973 עלה לישראל עם משפחתו.
בעל תואר ראשון (1989) בפילוסופיה ואומנות מאוניברסיטת חיפה ומ-1993 בעל תואר שני מ-School of Visual Arts.
כמשתמש אדוק בכתובים וצרכן של פולקלור רב־תרבותי, קופרמן מפתח יצירה אקלקטית שמתאפיינת בריבוי סגנוני.
הציור שלו נע בין המרחב הציבורי לאישי, ומוצא את מקורות השראתו בהיסטוריה ובמיתוסים ממזרח ומערב.
בעבודתו מעלה קופרמן עמדה והתייחסות לסדר יום ופוליטיקה מקומית ועכשווית, נע בין המרחב הציבורי לאישי, מתכתב עם מסורות אמנות במגוון סוגי מדיה וחומרים, ומוצא את מקורות השראתו בהיסטוריה ומיתוסים ממזרח למערב.
ביצירותיו מן העשור השני של המאה ה-21 בולט השימוש במוטיבים מן התרבות הפופולרית של המזרח הרחוק.
ציורו של קופרמן חופשי מהגדרות ו"איזמים" למיניהם, מהיררכיות ומתוויות.
הוא משתמש בניירות ובבדים, בצבעי שמן, בעפרונות צבעוניים, בטושים, בספריי ובמחט מלובנת, תוך שהוא נע בין המאות בתולדות האמנות.
הוא מכליא ומחבר חומרים יום־יומיים וזולים, תרבות של אמנות רחוב וציור אקדמי ומסורתי בשמן על בד, מוטיבים מציורי מאנגה לצד פופ מערבי, השפעות של דירר ולוקאס קרנאך לצד אוטגאווה קוניושי ומורשת אמנות יפן.
הוא מציג סצנות מיתיות הנטועות במרחב המקומי, משופעות במוטיבים ואטריבוטים נוצריים מן הברית החדשה והברית הישנה, לצד סמלים של כוח, שדים ורוחות ומשיחות מכחול של קליגרפיה יפנית.
המורשת התרבותית האישית של קופרמן, שעלה לארץ מברית המועצות, נמצאת ונוכחת גם היא בעבודותיו וחוברת למצאי העשיר שלו, המשמש כמרחב להתבוננות רב תחומית ולפרשנות רחבה.
בדבריה על תערוכת פרס רוזנבלט, כתבה האוצרת אורלי הופמן: בסדרת העבודות המוצגות בתערוכה ממשיך קופרמן את מסעותיו בעולם, משוטט במחוזות חפץ של תרבויות שונות, צולל אל שכבות ההיסטוריה ומלקט ממזרח וממערב.
העולם שלו חסר זמן וגבולות ומשמש כמקור בלתי נדלה למידע והשראה מסוגות, טכניקות וסגנונות יצירה שונים.
הוא מזמן אל עבודותיו אנשים ואירועים מסביבתו האישית לצד דמויות היסטוריות, גיבורות על, מובילי דעת קהל ויצירי דמיון ומיתולוגיה.
היצירות פורשות מרחב מרובד ועל־זמני ומאירות מפגשים בעלי משמעות שבהם נוצקת פרשנות אישית בהצטלבויות הקואורדינטות בין מושגי תרבות, מקורות השראה, אמונות, יצרים קמאיים ותובנות.
תערוכות יחיד נבחרות שלו הוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון וילפריד הזורע, מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, בגלריה רו-ארט, גלריה רוזנפלד בתל אביב, גלריה Kit Schulte בברלין ועוד.
עבודותיו הוצגו בתערוכות קבוצתיות רבות, במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון אשדוד לאמנות, הביאנלה ה-IV לאמנות עכשווית של אודסה, הסלון לאמנות עכשווית במונקו ועוד.
1986–1989 – B.A באומנות ופילוסופיה, אוניברסיטת חיפה.
1994–הווה – אקדמיה לעיצוב ויצו, חיפה
1997–הווה – אקדמיה לאמנות בבצלאל, ירושלים
2000 – אמן אורח, מעביר סדנת אורח ותערוכה בסינגפור
1989 – בית האומנים, חיפה תערוכה קבוצתית.
1989 – במה II, חיפה תערוכה קבוצתית.
1989 – תצוגה קבועה באוניברסיטת חיפה, חיפה.
2018 – "מכונות", אלי גור אריה, עוז מלול ועדי נחשון, גלריה P8, תל אביב
2017 – "זה צילום", שירן יצהרי, גלריה עומר תירוש, תל אביב
2014 – "קריעה", אסף אורן, הגלריה על שם מורל דרפלר, המרכז האקדמי ויצו חיפה, חיפה
2013 – "סכין במים", לירז פאנק ועדי עוז-ארי, גלריה אינדי, תל אביב.
2012 – "פסל שבר מפרקת" – תערוכה לזכרו של קובי הראל, גלריה חללית, תל אביב בשיתוף עם סמדר לוי.
2010 – סטס קורולוב, "Israelians " בית האמנים, ירושלים.
2010 – "מינחטא", תערוכה קבוצתית והשקת מגזין "מיס יוז", חללית, ת"א (בשיתוף עם אנה ברשטנסקי).
2008 – גוסטבו סגורסקי, "אנשים מתבוננים", בית האמנים, ירושלים.
2007 – אסנת שושלב, תערוכת צילומים, סלון 22, יפו.
2021 – פרס שר התרבות בתחום האמנות הפלסטית
2019 – פרס אן וארי רוזנבלט לאמנות חזותית
2016 – משרד התרבות והספורט, פרס עידוד היצירה
2014 – קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
2012 מלגת שהייה, האנגג'ואו, סין
1990 – פרס מקרן אדלר על הצטיינות ביצירה, חיפה.
2011 – מאמר לספר של נעמי לשם שיצא בהוצאה שווייצרית, Naomi Leshem, Sleepers, 2011, Benteli Verlags.
הרב ראובן אליצור קרלנשטיין (ט"ז באלול תש"ז, 1 בספטמבר 1947 – י' בטבת תשע"ד, 13 בדצמבר 2013) היה דרשן חרדי-ליטאי ישראלי, נחשב תלמידו המובהק (בדרשנות) של הרב שלום שבדרון.
נולד בבני ברק, בנם היחיד של בת-ציון לבית ויספיש ויצחק מאיר קרלנשטיין ונכדו של חזקיהו יוסף קרלנשטיין, תעשיין חרדי ממקורבי החזון איש ומתומכיה של ישיבת פוניבז'.
למד בישיבה הקטנה של ישיבת פוניבז' וב"ישיבה למצוינים" בירושלים, אצל הרב חיים אהרן טורצ'ין.
בתקופת לימודיו בירושלים התקרב למגיד המישרים הרב שלום שבדרון, ממנו רכש את יסודות הדרשנות.
כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק.
בשנת תשכ"ח (1968) נישא לבלהה קליין.
למד בכולל וולוז'ין בבני ברק ובכולל של גיסו הרב אריה אברהמס.
החל משנות ה-70 החל לפעול כדרשן.
הוא דבק בסגנונו של הרב שבדרון, שעמו שמר על קשר הדוק במשך עשרות שנים ואף הספידו בהלווייתו.
במשך שנים נדד ביישובי הארץ ודרש בפני התושבים המקומיים.
כמו כן מסר דרשות ושיחות מוסר בפני אברכים ובחורי ישיבות וכן בעצרות חיזוק בריכוזים החרדיים.
במשך שנים רבות מסר מדי ליל שבת דרשה מרכזית בבית הכנסת איצקוביץ' שבמרכז בני ברק שמשכה אליה קהל רב.
בכל יום שישי מסר שיעור קבוע בתל אביב, ולאחר שחלה עבר שיעורו לבית המדרש ירחי כלה בבני ברק.
באמצע שנות ה-80 חלה, כליותיו קרסו, והוא נזקק לדיאליזה.
אך למרות חוליו התמיד בפעילותו כשהוא מובל בכיסא גלגלים.
בשנה האחרונה לחייו התדרדר מצבו ולבסוף שתי רגליו נכרתו, ולאחר שבוע ימים (בעשרה בטבת) נפטר ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
לאחר פטירתו הוציאה משפחתו והסופר יעקב ישראל פוזן, חלק מדרשותיו בסדרת ספרים המבוססים על פרשיות השבוע בשם "יחי ראובן".
תקופה לאחר מותו, בנו הרב חזקיהו יוסף קרלנשטיין התפרסם כדרשן ומעביר דרשות והרצאות בהרבה קהילות הפזורות בארץ.
מתלמידיו: הדרשנים הרב שלמה לוונשטיין והרב ברוך רוזנבלום.
לרב קרלנשטיין היו 4 אחיות.
גיסיו הם הרבנים: ישראל יצחק קלמנוביץ (בנו של הרב אברהם קלמנוביץ), אריה אברהמס, זלמן לייב ברלין וזלמן נטע ליבוביץ, מחבר הספר "ברכת יעקב".
ראובן שפע (שנפר) (נולד ב-29 במאי 1937) הוא שחיין, שחקן כדורמים ושחקן כדורסל בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה בשנות ה-50 אלוף ושיאן המכביה החמישית (1957) בשחייה.
הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים ובנבחרת ישראל בכדורסל.
ראובן שפע נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים (לאחר הפילוג בגבעת חיים איחוד).
כשהיה בן 4 נפרדו הוריו.
אמו חווה, נישאה לפינדה פישר, שהיה שחיין מצטיין בתקופת המנדט הבריטי.
הוא החל לשחות בגיל 5 ובגיל 9 החל להתאמן בשחייה תחרותית בהדרכתו של פינדה.
אביו, יוסף שנפר נהרג בתאונת דרכים בשנת 1955. בתחילת שנות ה-50 הביא פינדה את צבי כתבי לאמן את נבחרת השחייה.
אחיו הצעיר, גרשון, היה אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחי החזה בשנות ה-60 שייצג את ישראל ב-3 אולימפיאדות והשניים הפכו ליריבים ספורטיביים.
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה שפע במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר
שבועיים לאחר מכן, באליפות בתי הספר התיכוניים שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:20.5 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.1 דקות.
בפסטיבל הבינלאומי של ספורט הפועלים שנערך בדורטרכט שבהולנד במאי 1955 זכה שפע במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:50.7 דקות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה הוא זכה שוב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.0 דקות.
בתחרות שנערכה בכפר המכבי בנובמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:12.7 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השישי שנערכו במאי 1956 קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:49.7 דקות.
בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:47.8 דקות.
בתחרות שנערכה בחיפה ביולי 1957 קבע שפע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.7 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:51.6 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:50.9 דקות.
באליפות הקרב רב שנערכה בכפר המכביה באוקטובר 1958 קבע שפע במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 2:32.0 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 2:39.1 דקות.
בתחרות שנערכה בבריכת גבעת חיים באוגוסט 1959, קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:45.3 דקות, שיפור לשיא הישראלי של אחיו גרשון שפע (2:46.2 דקות).
בתחרות אזורית שנערכה באוגוסט 1959, הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.6 דקות.
לשפע נולדו שלושה בנים ובת, דורון, הוא כדורסלן עבר ששיחק בנבחרת ישראל בכדורסל, דליה, מורה לשחיה ועוסקת בחינוך, יריב וסהר, הם יזמים, מייסדי רשת ארומה אספרסו בר.
ראובן (טומי) פפרמן (7 בספטמבר 1936 טימישוארה, רומניה – 12 במאי 2004) היה כירורג ישראלי.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וכמנהל מחלקה כירורגית בבית החולים קפלן ברחובות.
נודע בתרומותיו לטיפול בנפגעי טראומה ובהשתלות איברים.
נמנה עם חלוצי השתלות הכליות בישראל.
ראובן (טומי) פפרמן נולד בעיר טימישוארה בחבל באנאט ברומניה כצעיר בין שני בני הוריו.
אביו, ד"ר אאוג'ן (ינה) יונה פפרמן (Jenő Pfeffermann) היה רופא מיילד ורופא משפחה וממנהיגי התנועה הציונית בטרנסילבניה ובאנאט.
אחיו הבכור, ערן, נולד, בהתאם לרצון הוריו, בירושלים, בשנת 1935.
האב נפטר באופן פתאומי כשראובן היה בן 8. אחרי לימודים בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית בטימשוארה, בשנת 1946 עלה פפרמן, אמו, יהודית, ואחיו לארץ ישראל.
הוא נקלט יחד עם אחיו בכפר הנוער בן שמן.
בעת מצור בן שמן במלחמת העצמאות נאלץ להתפנות עם שאר התלמידים לכפר ויתקין.
מכיתה י' למד בתיכון בית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה העברית).
בשנת 1954 התחיל פפרמן לימודי רפואה באוניברסיטה העברית במסגרת עתודה אקדמית.
מכה קשה היה עבורו מות אחיו ערן מפליטת כדור בעת קורס קצינים בחיל הרגלים ב-8 בנובמבר 1954. בעקבות המקרה של אחיו התחזקה בו הרצון לסייע כמיטב כוחותיו לפצועים בכלל ולנפגעים בצה"ל בפרט.
את הסטאז' כרופא עשה פפרמן בבית החולים שיבא בתל השומר.
בשנת 1962 התחיל את שירותו הצבאי כרופא צבאי בחיל האוויר.
עסק בהטסת פצועים במטוסים עוד לפני הקמת היחידה לפינוי בהיטס.
את ההתמחות בכירורגיה עשה פפרמן בבית החולים הדסה עין כרם.
השתלם במיוחד בטיפול בנפגעי טראומה, לרבות בימי מלחמת ששת הימים והמרדפים בבקעת הירדן.
בימי מלחמת יום כיפור שירת פפרמן בבית החולים הצבאי המרכזי בבסיס רפידים בניהולו של עזרה זהר, כמפקד פלגה כירורגית לצד אריה דורסט ורוני רוזין.
בהתאם לניסיון שצברו פיתחו שניהם תורת "בית החולים הממיין" ואת לקחי הטיפול בפצועים במלחמה סיכם פפרמן במאמר מפתח בשנת 1976 ב-Journal of Trauma.
בשנים 1974–1976 השתלם פפרמן בניו יורק בהשתלות כליות ובאימונולוגיה אצל פרופ' סם קונץ.
בשובו ניהל יחד עם פרופ' אריה דורסט את היחידה להשתלות כליות בבית החולים "הדסה עין כרם".
באותה תקופה התמנה כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה העברית.
במרץ 1979 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית של בית החולים "קפלן" ברחובות, אותה בנה מחדש וניהל עד פרישתו לגמלאות.
פפרמן עשה מאמצים רבים לקידום תחום הטיפול בטראומה הגופנית בחינוך הרפואי ובפיתוח היחידות לטיפול בטראומה ברחבי ישראל.
הוא נחשב בנוסף לאחד מחלוצי השתלות הכליות בישראל.
עם תלמידיו נמנו כירורגים כמו דני סימון, עוז שפירא, הדר מרחב, איתן מור.
הוא קידם את פעילויות הספורט של המושתלים, נמנה עם מייסדי העמותה לספורט מושתלים בישראל והיה יושב הראש שלה מיום הקמתה ועד מותו.
ראובן פפרמן נפטר בשנת 2004 עקב מחלת פיברוזיס ריאתי ראשוני.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין של קיבוץ גבעת ברנר.
פפרמן היה נשוי ללאה אופיר-פפרמן, אחות במקצועה, ונולדו להם שלושה ילדים.
אלמנתו המשיכה את מפעלו בתחום קידום הספורט בקרב מושתלי האיברים.
העמותה לספורט מושתלים בישראל שפעלה עד שנת 2010 נשאה את שמו
ראובן קשאני (נולד בכ"ו בניסן ה'תרפ"ו, 10 באפריל 1926) הוא סופר, חוקר ועיתונאי, נשיא העדה האפגנית ויו"ר המכון לחקר יהדות אפגניסטן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 כיהן כיו"ר ועד העדה הספרדית בירושלים.
מגיל צעיר היה מעורב בעשייה ציבורית, חברתית וחינוכית.
קשאני נולד בהראט שבאפגניסטן, ליעקב קשאני ולרבקה לבית סימן טוב.
כשהיה בן 8 עזבה משפחתו את אפגניסטן בדרכה לירושלים, המסע ארך 6 חודשים דרך הודו, עיראק ודמשק.
לירושלים הגיעה המשפחה בז' באדר ב' ה'תרצ"ה (מרץ 1935).
ב־1950 נישא קשאני למיכל לבית אהרונוב, ממנה התאלמן ב-2021. להם ארבע בנות, נכדים ונינים.
בשנת 1943 יסד ועמד בראש ארגון הנוער האפגני "אגודת צעירי אפגניסטן" - אצ"א, לחינוך וארגון העולים שכלל שיעורי ערב לנשים והרצאות לבני הנוער.
בגיל 17 הצטרף לתנועת המחתרת האצ"ל.
במקביל עבד לפרנסתו במפעל יהלומים שם נעצר על ידי הבולשת הבריטית ולאחר עשרה ימי חקירה שוחרר.
לאחר הקמת מדינת ישראל ופירוק האצ"ל התגייס לצה"ל.
עם שחרורו הצטרף לצוות עובדי בנייני האומה בירושלים, גייס תרומות להקמת המוסד ולתערוכת "כיבוש השממה".
מאוחר יותר גייס תרומות למפעל "קרן ילדינו" – להצלת ילדי ישראל מהמיסיון.
בהמשך עבד בקופת חולים לאומית, שימש מנהל לשכת המס והסנטוריום, כיהן כחבר הנהלת הקופה, חבר במרכז קופת חולים לאומית ובוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית.
היה פעיל בתנועת החירות וחבר ההנהלה בירושלים ושימש כציר בוועידות תנועת החרות ולאחר מכן ב"המרכז החופשי".
פעל בהנהלת ועד העדה הספרדית בירושלים, בין היתר, לשיקום בתי הכנסת ע"ש ריב"ז ולשיקום הר הזיתים.
שימש חבר בפדרציה הספרדית העולמית ובקונגרס היהודי העולמי.
כיהן כמנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים משגב לדך בירושלים במשך 26 שנה.
במשך כל השנים עסק גם בעבודה עיתונאית וספרותית, בעיקר עסק בקורות יהדות אפגניסטן, פרס ובוכרה ובשבטי ישראל בארצות המזרח, בתחום ההיסטורי והפולקלורי ובמנהגי חגים בעדות בישראל.
כתב 70 ספרים וספרונים על קהילות ישראל, המורשת היהודית ומנהגי העדות.
פעל להכרת הספרות היהודית-פרסית כזרם רביעי לצד היידיש, הלאדינו והערבית.
ערך ביטאונים וכתבי יד שונים, בהם הדו-שנתון "משואה" למורשת יהדות אפגניסטן.
פעל להצלת המורשת המוזיקלית של העדה שהונצחה על ידי האוניברסיטה העברית, מכון רננות ומכון פרטי לחקר יהדות אפגניסטן.
קיים תערוכות תמונות של יהודי אפגניסטן בארץ ובפינלנד.
ערך סרט תיעודי על מנהגי חתונה באפגניסטן עבור הטלוויזיה הישראלית.
הקים קרן מלגות לבני העדה האפגנית בשם אפ"ק.
נבחר לכהן כיו"ר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא העדה האפגנית.
התארח במכון ללימודים מתקדמים ביארינטון- אוקספורד- אנגליה.
קיבל את פרס יצחק בן-צבי מטעם המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה.
עיריית ירושלים העניקה לו את התואר "יקיר ירושלים".
ראובן שיף (נולד ב-21 באפריל 1950) הוא יושב ראש וממייסדי הפירמה RSM שיף הזנפרץ ושות' רו"ח.
כיהן כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל.
שיף הוא מומחה למיסוי, ביקורת, חשבונאות, ייעוץ כלכלי ואסטרטגי, ניהול סיכונים, רגולציה וממשל תאגידי בחברות ציבוריות, פרטיות וממשלתיות.
משמש כיועץ וכחבר בדירקטוריונים בחברות ממשלתיות, ציבוריות ופרטיות ומלווה משקיעים בזירה העסקית המקומית והבינלאומית.
חבר בוועדות מקצועיות בתחומי המיסוי, החשבונאות וניהול סיכונים.
ראובן שיף נולד וגדל בתל אביב.
בוגר תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
שיף ייסד את פירמת RSM שיף הזנפרץ ושות' רו"ח המהווה כיום את אחת מהפירמות מהגדולות והמובילות בישראל לראיית חשבון, מיסים, ניהול סיכונים וביקורת פנים, ייעוץ עסקי וליווי עסקאות.
הפירמה מונה כיום שבעה עשר שותפים ומעסיקה כ-170 עובדים וחברה ברשת הבינלאומית RSM – רשת ראיית החשבון המדורגת כ-6 בגודלה בעולם.
בשנים 2009–2006 כיהן רו"ח ראובן שיף כנשיא לשכת רו"ח בישראל והוביל רפורמות ומהלכי חקיקה משמעותיים בתחומי הביקורת, החשבונאות והמיסים וביניהם הטמעתה של התקינה החשבונאית הבינלאומית IFRS בקרב חברות ישראליות שלציבור יש בהן עניין.
ראובן שיף נשוי למיכאלה ואב לארבעה, מתגורר ברמת השרון.
שיף מכהן כדירקטור חיצוני בדירקטוריון חברת החשמל לישראל וכן כחבר בוועדת ההשקעות של איילון חברה לביטוח.
כיהן כחבר דירקטוריון ויו"ר ועדת הביקורת של "מנורה מבטחים פנסיה וגמל".
שימש במשך למעלה מ-10 שנים כיו"ר הדירקטוריון של מרכנתיל שוקי הון בע"מ, כיו"ר ועדת ההשקעות של "אריה חברה לביטוח (מקבוצת כלל ביטוח), כדירקטור בחברות: נכסים מ.י, צבי צרפתי ובניו בע"מ, אמד פיתוח נדל"ן והשקעות בע"מ, וכיו"ר הדירקטוריון של המוסד לסקירת עמיתים של לשכת רו"ח בישראל.
בשנים 2009–2006 כיהן כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל והוביל רפורמות ומהלכי חקיקה משמעותיים בתחומי הביקורת, החשבונאות והמיסים וביניהם הטמעתה של התקינה החשבונאית הבינלאומית IFRS בקרב חברות ישראליות.
טרם מינויו לנשיא, כיהן רו"ח שיף כסגן נשיא הלשכה, כיו"ר ועד מרחב ת"א וכיו"ר ועדת הקשר של לשכת רו"ח עם רשות המיסים.
שיף מכהן כחבר ועדת הביקורת של הספרייה הלאומית של ישראל.
כיהן כיו"ר להב - לימודי הכשרה בניהול של הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כחבר הוועדה הציבורית המייעצת של מפעל הפיס, שימש במשך למעלה מ-9 שנים כחבר מועצת רו"ח – גוף סטטוטורי של משרד המשפטים, כיו"ר ועדת המיסים של לשכת רו"ח, כיו"ר מועצת להב - לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל, וכיו"ר ועדת המיסים של לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
שיף הוא נשיא רשת על"ה – עמותה המסייעת לילדים עם צרכים מיוחדים, חבר הנשיאות של עמותת "רפואה ושמחה " – מרכז סיוע לחולה ולנזקק, חבר הוועד המנהל ויו"ר ועדת הכספים ומשאבי אנוש של התיאטרון הקאמרי, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, .
מכהן כיו'ר אגודת הידידים של עמותת "אח גדול" המסייעת לחיילים בודדים וכיו"ר אגודת הידידים של עמותת "בית חם "המסייעת למשפחות מצוקה ברמת השרון וכמו כן כיהן כחבר הוועד המנהל של עמותת "שערים - מגשימים יהדות ישראלית" הפועלת למען חיזוק המורשת היהודית ובכלל זה השבת.
ראובן "רובק'ה" קורקין (1 ביולי 1888 - 24 ביולי 1954) היה בן למשפחת גרים מרוסיה שהמירו דתם מהנצרות ליהדות במהלך המאה ה-19. מאנשי העלייה השנייה ומחברי ארגון השומר.
החל מהמאה ה-15 החלה ברוסיה תנועת נוצרים (קבוצות ובודדים) שנטו לאמץ את מנהגי היהדות.
נוצרים אלו נקראו סובוטניקים ומינעד ההתקרבות שלהם ליהדות נעה בין אימוץ מספר מנהגים יהודיים (למשל השבת) לבין גיור מלא (כולל ברית מילה).
היקף התופעה הושפע מיחס השלטונות שנע בין אהדה לבין איבה שהתבטאה בגירוש, מאסר, נישול מנכסים ועוד.
בחצי השני של המאה ה-19 הצטרפו הסובוטניקים לתנועות הציוניות ברוסיה ועלו איתן ארצה במסגרת העלייה השנייה והפכו לחקלאים תוך שהם מנצלים את ניסיונם בתחום.
ראש משפחת קורקין, אברהם קורקין, נולד ב-1822 ברוסיה והוטבל כנוצרי בשם "אגפון איבנוביץ קורקין" ובשנת 1847, לאחר לבטים רבים, החליט להמיר את דתו ליהדות.
כמנהיג הקהילה הקטנה של הכפר בו חי שכנע את כל משפחתו ומשפחות אחרות להתגייר.
בעקבות החלטה זו החלו השלטונות להתנכל לקהילה וזו נאלצה לצאת לנדודים ולכן תהליך הגיור שהחל בכפר נמשך בווילנה (שם שהו כשנה וחצי) והסתיים בקובנה בעזרתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור.
ראובן קורקין נולד ב-1888 בכפר סלודניקי שברוסיה ליצחק וחנה קורקין (יצחק הוא בנו של אברהם).
יחד עם סבו ומשפחתו נדד ברוסיה.
ב-1897 הגיעה משפחת קורקין לאודסה שם נעזרו בתנועת חובבי ציון כדי לעלות ארצה.
תחילה שהו ביפו וב-1898 עברו לחדרה שם כבר גרו מספר משפחות גרי צדק החל מ-1895. ב-1901 עברה המשפחה לחוות סג'רה שם שהו כאריסים.
לאחר כשנתיים בחווה עברה המשפחה למושבה בית-גן וזאת בסיועם ותמיכתם של חיים מרגליות קלווריסקי ואליהו קראוזה.
ב-1906 מונה יואל רוזנהק כמנהל מושבות הגליל התחתון והוא התנגד לגרים ופעל לפיזורם ולכן משפחת קורקין עברה ליבנאל.
ב-1909 מונה יצחק, אביו של ראובן, לשומר הראשון של היישוב בית-גן ובנו ראובן החל גם הוא לשמור והתקבל לארגון השומר.
ב-27 במאי 1911 השתתף ראובן ב"אירוע מרחביה".
אירוע זה החל כשערבים מזוינים התקיפו את השומר מרדכי יגאל וזה, כמעשה התגוננות, ירה בתוקפים והרג את בן השייך של כפר סולם.
בעקבות כך תקפו תושבי הכפרים הסמוכים את מרחביה ותושבי היישוב נאלצו להגן עליה באש חיה.
לאחר מספר שעות הגיעה למקום המשטרה הטורקית ואסרה 7 ממגיני המקום.
ארבעה מתוך השבעה שוחררו תוך זמן קצר אולם 3 מהשומרים, יצחק נדב, מרדכי יגאל וראובן קורקין, נאסרו ל-11 חודש בכלא עכו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה ראובן מראשוני השוטרים העבריים בנפת טבריה, "הג'נדרמריה".
לאחר סיום שירותו חזר לבית גן שם קיבל חלקת אדמה אותה החל לעבד.
בתאריך 24 ביולי 1954 הגיעו מסתננים ערבים לאורוות של ראובן על מנת לגנוב סוסים.
ראובן ששמע קולות מכוון האורווה, הלך לבדוק את מקור הקולות ונורה למוות על ידי המסתננים שבאו לגנוב את הסוסות.
הובא למנוחות בבית הקברות של בית גן.
ראובן נישא ליהודית ולזוג נולדו 4 בנים.
ראובן שוורץ (1885 – 23 באוקטובר 1917, ז' בחשוון ה'תרע"ח) היה פקיד בתחנת הניסיונות בעתלית.
חבר מחתרת ניל"י ומראשוני המצטרפים אליה.
ראובן שוורץ נולד בשנת 1885 בזכרון יעקב לשרה (מבית אהרנסון) וחיים שוורץ שהיו ממייסדי המושבה.
שוורץ למד אנגלית, צרפתית והנהלת חשבונות, והועסק על ידי אהרן אהרנסון (שהיה בן דודו) כפקיד בתחנת הניסיונות בעתלית.
בעקבות קרבתו לאהרן אהרנסון, היה שוורץ בין המגויסים הראשונים למחתרת ניל"י.
בניל"י היה אחד מהפעילים במחתרת, אך לא נשא תפקיד רשמי.
עד היום לא נמצא מסמך המספר על תפקידו של שוורץ, אך אפשר להניח שהיה מאנשי הקשר בתחנת הניסיונות בעתלית שהיו אחראים להעברת המידע לבריטים.
הבריחה מזכרון יעקב, הסתתרות וההסגרה
לאחר חשיפת הרשת, בעת המאסרים בזכרון יעקב חמק שוורץ מהמושבה והסתתר בביתו של ידיד משפחתו, ערבי שגר באזור זכרון יעקב.
באותו זמן העות'מאנים חשבו בטעות ששוורץ הוא אחד מהבכירים ברשת.
בעקבות כך הם עינו את צבי ואפרים פישל אהרנסון בדרישה לגלות את מיקומם של ראובן שוורץ ושל יוסף לישנסקי (שבאותו זמן התנהל אחריו מרדף).
העות'מאנים הילקו את חותנו, אלתר אלברט (שכיהן כיושב ראש ועד המושבה), ואת אביו של שוורץ, חיים שוורץ, ברחובה הראשי של זכרון יעקב.
שוורץ הסגיר את עצמו מיד לאחר ששמע על כך מפי מסתירו.
לאחר ששוורץ הסגיר את עצמו הוא עונה מדי לילה, עד הלילה של 23 באוקטובר 1917. העות'מאנים שראו בשוורץ כאחד מעמודי התווך של הרשת, עינוהו באכזריות מרובה עד ששוורץ חש שלא יוכל לעמוד בעינויים נוספים מבלי לפצות את פיו.
בלילה של 23 באוקטובר 1917, העירו החיילים העות'מאנים את האסירים וגילו ששוורץ היה תלוי על משקוף החלון בחדרו, כך העיד אחד האסירים.
סיבת מותו לא נקבעה עד היום באופן רשמי.
ייתכן שלא היה יכול לעמוד יותר בעינויים והתאבד, וייתכן שמת תוך כדי העינויים הקשים, ותלייתו בוימה.
במשפט שנערך לחסן בק, העידה העדה המרכזית פרידה לולו, עובדת המטבח בתחנת הניסיונות בעתלית, שהייתה במעצר יחד עם הקבוצה, כי ראתה את שוורץ גוסס בחדר העינויים, ושלא היה יכול לבצע התאבדות בעצמו ועל כן, נרצח על ידי שוביו, והתאבדותו בוימה כדי להימנע מאשמה.
שוורץ נקבר בבית הקברות של עפולה, ועצמותיו הועברו משם לזכרון יעקב לאחר 8 שנים.
הוריו היו שרה (מבית אהרנסון) וחיים שוורץ שהיו ממייסדי המושבה.
בני דודיו של שוורץ מצד אימו הם: אהרון אהרנסון, צבי אהרנסון, שמואל אהרנסון, אלכסנדר אהרנסון, שרה אהרנסון, רבקה אהרנסון, חיה רזניק, יהושע אהרנסון, אהרן צבי אהרונסון, יונה אהרונסון וחיה רבקה מושקוביץ.
דודיו מצד אימו הם: אפרים פישל אהרנסון, משה קלמן אהרנסון, שמואל אהרונסון ומנדל אהרונסון.
הוריו של אימו היו אהרן אהרנסון וחיה רחל אהרונסון.
ראובן פלגייר (בספרדית: Rubén Felgaer; נולד ב-4 באפריל 1981 בבואנוס איירס) הוא שחמטאי יהודי-ארגנטינאי בדרגת רב-אמן, שזכה באליפות ארגנטינה בשחמט 5 פעמים.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השלישי בארגנטינה לפי מד כושר.
2000, 2004 - סיים במקום השני באליפות ארגנטינה (אחרי אריאל סורין)
2001 - זכה במקום ראשון משותף בתחרות במר דל פלטה וסיים במקום השביעי בתחרות בבואנוס איירס (זכה אנטולי קרפוב)
אליפות העולם בשחמט 2004 - דורג תחילה במקום 74 והודח בסיבוב השני
גביע העולם בשחמט 2011 - דורג תחילה במקום ה-99 והודח בסיבוב השני
גביע העולם בשחמט 2013 - דורג תחילה במקום ה-94 והודח בסיבוב השני.
בשנים 2002–2014 השתתף פלגייר ב-7 אולימפיאדות שחמט:
ראובן פכר (פרח) (29 באפריל 1933 – 29 באפריל 2020) היה כדורסלן ישראלי, בגובה 1.80 מטר, ששיחק בהפועל מזרע ובנבחרת ישראל בשנות ה-50. השתתף במדי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי 1952, באליפות אירופה במוסקבה ב-1953, ושנה לאחר מכן באליפות העולם בברזיל.
פכר שיחק בקבוצת הפועל מזרע ששיחקה בליגה של "הפועל".
בשנת 1951 השתתף פכר בנבחרת הפועל באולימפיאדת הפועלים בליאז'.
באותן שנים התגייס פכר לצה"ל ושירת בחיל הים כמדריך ספורט.
בשנת 1951 שיחק פכר במדי נבחרת צה"ל.
באוגוסט 1953 עבר לשרת ביחידה 101.
בקיץ 1952 בגיל 19, השתתף פכר במדי נבחרת ישראל במוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת.
פכר היה אחד מארבעת השחקנים שייצגו את ההתיישבות העובדת, יחד עם עמוס לין, משה דניאל ושמעון שלח.
לימים סיפר פכר על החוויה: "שיחקנו ארבעה משחקים בסך הכל ובכולם הפסדנו בכבוד.
שיחקנו לפי העיקרון – העיקר ההשתתפות במשחק ולא התוצאה.
הסגל היה מורכב בחציו משחקני מכבי וחציו משחקני הפועל.
המאמן היה אמריקאי זקן נחמד שמו היה רסקין, אשר לא ידע לדבר מילה בעברית ומאחר ואנחנו לא ידענו אנגלית, הקשר בינינו היה משובש".
באליפות עצמה רשם פכר 2 הופעות וקלע 12 נקודות.
הפועל מזרע, שבה שיחק פכר, שולבה בעונת 1953/1954 בליגה השנייה באזור צפון (הליגה חולקה לצפון ודרום), יחד עם הפועל חיפה, הפועל משמר העמק, מכבי רמת גן, מכבי קריית מוצקין ומכבי חולון.
בשנת 1953 השתתף פכר במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
כהן רשם 3 הופעות וקלע 3 נקודות.
כן באותה שנה קיבל פכר אות הצטיינות ככדורסלן מצטיין ממרכז הפועל.
הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי ירושלים הצטרפו.
למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות, וכך הפועל מזרע נותרה בליגה השנייה.
בשנת 1954 השתתף פכר במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954, רשם 4 הופעות וקלע 12 נקודות.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מבצע קדש, בעונת 1956/1957 שיחק פכר במדי הפועל מזרע בליגה השנייה.
ביולי 1956 נופה פכר מנבחרת ישראל על ידי המאמן האמריקאי אלמר ריפלי, אך ביוני 1957 זומן שוב.
בסיום העונה פרש פכר מכדורסל.
סך רשם פכר 3 עונות במדי הפועל מזרע בליגה השנייה בכדורסל.
בנבחרת ישראל קלע 25 נקודות והשתתף בטורניר הקדם אולימפי 1952, באליפות אירופה במוסקבה ב-1953- ושנה לאחר מכן באליפות העולם בברזיל.
בשנת 1958 החליף את דניאל הכהן, כמאמן הפועל בית אלפא.
לאחר שמתוך 13 משחקים הפסיד 10, לא המשיך פכר בתפקידו.
בשנת 1962 נישא לאילנה גרבורג.
בשנת 1976 עבר להתגורר במושב עין עירון והפך לחקלאי.
נפטר ב-29 באפריל 2020 ביום הולדתו ה-87, ונקבר בקיבוץ מזרע .
ראובן רוטשילד (נולד ב-1957) הוא כדורסלן ונהג אוטובוס עבר ישראלי, ששיחק בתפקיד הסנטר בהפועל עפולה ובנבחרת ישראל.
נולד לכדורסלן העבר שלמה רוטשילד.
למד בבית הספר אורט בעפולה במגמת אלקטרוניקה.
בגיל 13 החל ראובן רוטשילד את קריירת הכדורסלן שלו, כשהצטרף לקבוצת הנוער של הפועל עפולה.
בשנת 1973 השתתף במדי נבחרת הקדטים של ישראל באליפות אירופה שנערכה באיטליה.
בעונת 1974/1975 רשם את עונתו הראשונה בליגה הבכירה במדי הפועל עפולה, אך הקבוצה, תחת המאמן רני כהנא רשמה עונה חלשה וירדה לליגה השנייה, כאשר רוטשילד קלע בממוצע של 10.1 נקודות למשחק.
בשנת 1975 התגייס לצה"ל וכשחקן נבחרת ישראל, זכה למעמד של ספורטאי מצטיין והוצב לשרת בתפקיד מקצועי, בבסיס חיל האוויר ברמת דוד, הקרוב לביתו.
במהלך כל הקריירה שלו ככדורסלן, שירת רוטשילד בשירות קבע.
בעונת 1975/1976 שיחק רוטשילד במדי עפולה בליגה השנייה וסייע לה להעפיל חזרה לליגה הראשונה.
בשנת 1976 השתתף רוטשילד עם נבחרת הנוער באליפות אירופה לנוער בספרד.
כן בשנת 1976 ייצג את חיל האוויר בגביע הרמטכ"ל בכדורסל.
בעונת 1976/1977 סיימה עפולה במקום ה-11 בליגה, אך מכיוון שהייתה יורדת אחת, היא ניצלה מירידה.
רוטשילד קלע בממוצע של 12 נקודות למשחק.
בשנת 1977 הוזמן רוטשילד את נבחרת ישראל הבוגרת באליפות אירופה שנערכה בבלגיה, תחת המאמן רלף קליין.
הנבחרת רשמה הישג שיא כאשר סיימה את הטורניר במקום החמישי, אך רוטשילד לא שותף בטורניר.
כן באותה שנה ייצג את נבחרת ישראל בכדורסל במכביה העשירית.
בשלוש העונות הבאות הייתה עפולה קבוצת תחתית אך הצליחה להישאר בליגה, ורוטשילד רשם ממוצעים של 12, 11 ו-13.6 נקודות למשחק.
בעונת 1980/1981 לא השתתף רוטשילד במשחקי הליגה ושהה בארצות הברית, ללמוד את מערכת בקרת הירי של מטוסי ה-F16 לאחר שצה"ל רכש מטוסים.
בהמשך רשם רוטשילד עוד שתי עונות בעפולה, ובסיום עונת 1982/1983 עבר לקבוצה השנייה של העיר - הפועל יזרעאל/עפולה, ולא חזר לשחק עוד בליגה הראשונה.
סך הכל שיחק רוטשילד 7 עונות בליגה הראשונה בכדורסל, בהן רשם 110 משחקים, קלע בממוצע של 9.3 נקודות למשחק, והוא מדורג במקום השישי בטבלת קלעי הפועל עפולה בכל הזמנים.
בנבחרת ישראל בכדורסל שיחק רוטשילד 9 משחקים והשתתף באליפות אירופה 1977.
בשנת 2018 נבחר רוטשילד על ידי אתר mynet, לאחד מעשרת הכדורסלנים הגדולים של עפולה בכל הזמנים.
בשלהי הקריירה עבר רוטשילד קורס מאמני כדורסל.
בשנת 1985 השתחרר רוטשילד משירות הקבע, והחל לעבוד כנהג אוטובוס באגד.
בשנת 1988, שיחק ואימן בקבוצת הכדורסל "חבל - איילות" שבדרום.
לשם כך עבר עם משפחתו להתגורר בקיבוץ יטבתה במשך ארבע שנים, ובתוך כך עבד כנהג בסניף אגד באילת.
בשנת 2004 נבחר רוטשילד לכהן כשופט בבית הדין של אגד ובשנת 2013 נבחר ליו"ר מנהל משפט החברים הארצי.
ראובן פלפול (29 באוקטובר 1910 – 21 בפברואר 1991) היה דיפלומט וסוכן חשאי ישראלי, ששימש כאחד מראשוני סוכני המוסד במצרים, וכקונסול ישראל הראשון באדיס אבבה
פלפול נולד בשם רודולף פלפול במצרים ללורה ומרדכי (מרקוס) פלפול.
אביו נשלח למצרים לשמש נציג "כרמל מזרחי".
עם ההורים דיבר ביידיש, ועם המטפלת בלאדינו.
סיים את לימודי המשפטים בסורבון שבפריז.
השתתף בקרבות נגד לגיונות רומל בלוב, בתוניסיה, באיטליה ובצרפת.
בשובו לקהיר התקבל לעבוד במשרד עורכי דין שייעץ לחברה ההולנדית-אנגלית "של".
יולנדה הארמר, שריגלה במצרים עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ועבור מדינת ישראל בשנים 1945–1951, ביקשה מפלפול סיוע באיסוף מודיעין עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
דוחות סודיים של הליגה הערבית הגיעו דרכה לירושלים למשה שרת וראובן שילוח.
אשר בן נתן גייס את פלפול בפריז.
בשובה מפריז, הארמר נעצרה, לקתה בסרטן העצמות בבית הסוהר, גורשה לפריז, והמשיכה לישראל.
לאחר מעצרה הרשת עברה לפיקודו של פלפול.
והוא מומנה לקודקוד ש"י במצרים.
ביום הכרזתה של מדינת ישראל פלפול כינס במשרדו את הפעילים המרכזיים של המחתרת הציונית.
את רוב החומר שהעביר פלפול, העביר לשלוחת המודיעין בפריז.
דרכי העברת החומר היו בדואר או על ידי שליחים.
פלפול הבריח לישראל את המיפוי הסייסמי של שדה הנפט חלץ.
בשנת 1951 דחה את הצעתו של אברהם דר להצטרף לחבורה שעסקה בפעילות חבלה.
באותה שנה נהג לפגוש את שלמה הלל, שליח המוסד לעלייה ב'.
באותה שנה עזב את קהיר עם אשתו השנייה ובתו לאחר גילוי "העסק הביש".
ראובן שילוח שלח אותו לאולפן ובמשך כשנה דאג "המוסד" לכל מחסורו.
במלחמת ששת הימים גויס כקצין בדרגת אל"ם.
ב-17 באפריל 1956 הביא שר החוץ משה שרת לאישור הממשלה מינוי קונסול ישראלי ראשון באדיס אבבה.
פלפול עברת את שמו מרודולף לראובן, ויצא לאתיופיה.
במסגרת שליחותו שכנע את קיסר אתיופיה, היילה סלאסי, להורות למשלחת אתיופיה לאו"ם לגלות הבנה כלפי דרישת ישראל לערבויות בתמורה לנסיגתה מן השטחים שכבשה במלחמת סיני.
בתום שליחותו דחה פלפול את הצעת הקיסר לשמש לו יועץ או שופט עליון.
בהמשך התמנה למנהל מדור התביעות במחלקת הייעוץ המשפטי במשרד החוץ.
בתוקף תפקידו, היה שותף למשא ומתן עם ממשלת בולגריה לתשלום פיצויים על המטוס עצמו וליורשי הנספים בעקבות הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה.
בשנת 1962 פרש ממשרד החוץ.
על מצבתו בבית העלמין ברחובות חרוט:
הוריו עלו לארץ ישראל מקייב ומאודסה בסוף המאה ה-19. אביו, מרדכי (מרקוס) פלפול סיים את בית הספר מקוה ישראל, התחתן עם ורה לבית קזרנובסקי, קיבל משרה ביקב של ראשון לציון.
במצרים נולדה האחות הצעירה בטי.
אחיו פסקל היה רופא בבית שמש ז'אק מהנדס שהתגורר בפריז.
בשובו לקהיר בתום מלחמת העולם השנייה התחתן.
אשתו השנייה הייתה פו (פורטונה) לבית אשכנזי הייתה מרצה בחוג לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב.
אשתו השלישית ענת (אנט אסרף) אחות במקצועה.
לזוג נולדו 3 ילדים - ורה פלפול, אריאל פלפול ודנה פילפול סגל.
בשנת 1954 ביקר ראש ממשלת ישראל משה שרת בבית העם ברחובות, והעניק לפלפול תעודת הוקרה מטעם ממשלת ישראל.
ממשלת צרפת העניקה לפלפול מדליה ועיטור על לחימתו בנאצים.
כדי להימנע מנשיקה נשיאותית של שארל דה גול, כפי שמחייב פרוטוקול הטקס, הטקס נערך ברחובות על ידי השגריר הצרפתי ז'אן בורדייה.
ביום הולדתו השבעים הגיעו לביתו של פלפול ראש "המוסד" יצחק חופי ושלמה כהן-אברבנאל והוענקה לפלפול תעודת הוקרה.
ראובן שבת (נולד ב-י' באדר א' תשכ"ב, 14 בפברואר 1962) הוא עורך, עיתונאי, סופר ומשורר ישראלי.
העיר השפיעה רבות על כתיבתו הספרותית בכללותה, בשירה, פרוזה ועיון.
נופי רחובותיה, האווירה המשפחתית, הפרדסים שבהם גדל וטייל כילד ונער, השוק העירוני שלה, רחובותיה, ריחותיה, אווירתה, ואופיה החצי כפרי-חצי עירוני, כפי שהיה בזמן בילדותו, נתנו היטב את אותותיהם בכתיבתו ומופיעים בשירים ובסיפורים רבים שפרסם.
שבת היה תלמיד של סופרת הילדים הידועה, אסתר שטרייט-וורצל ("אורי" "האליפים"), כשלמד בתיכון ברנר והיא עודדה אותו רבות לפנות זמנו לכתיבה ספרותית.
מלחמת לבנון הראשונה, 1982, שבה נטל חלק, הטביעה את חותמה הכאוב בשיריו, ובסיפורים שפרסם לאורך השנים.
אובדן אהובת חייו, טלי, ממחלת סרטן הדם, בגיל 25, השפיע גם הוא רבות על כתיבתו השירית בעיקר אבל גם בפרוזה (הסיפור האוטוביוגרפי-"רצפט איטלקי"), שפורסם בשנת 2014 בכתב העת הספרותי "שבילים".
שבת הוא בוגר תואר ראשון בספרות משווה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני מהמחלקה לתרגום וחקר התרגום.
בנובמבר 2011 הקים את פורטל הספרות "בכיוון הרוח".
במשך השנים הוציא לאור 4 ספרי שירה, ספר ביוגרפיה, פרסם סיפורים קצרים בכתבי עת ספרותיים ועיתונים.
"אלינור רגבי" מתוך הספר "בקצה האדמה שמיים" בלחן וביצוע אסנת יששכרוף
"אחרי מות קדושים" מתוך הספר "בקצה האדמה שמים" לחן וביצוע בנצי צינקין
"סיפור מעשה" מתוך הספר "נופי אדם" לחן וביצוע אסנת יששכרוף
"בתוך השדה" מתוך הספר "בקצה האדמה שמים" לחן וביצוע מרדכי כורכוס
"צ'ארלס בוקבוסקי" מתוך הספר "נופי אדם" לחן וביצוע אבי כהן
"מבבל לאם המושבות: ביוגרפיה של הרב יעקב שמש זצ'ל.
"נופי אדם-שירה" –ארגמן מיטב 2013
"בקצה האדמה שמיים" ארגמן מיטב 2016
אות קסת הזהב מטעם אגודת הסופרים העבריים לתרומה מיוחדת לספרות העברית לשנת 2015.
אות השירה מטעם מוזיאון השלום בנאפולי איטליה לשנת 2018.
השקפתו הפוליטית והחברתית של ראובן שבת היא אקולוגית אקטיבסטית.
ככזה הוא מאמין במאבק סביבתי פעיל ולעיתים תקיף ביותר על מנת להגן על הטבע, הסביבה, וכדור הארץ.
אמונתו הדתית שהיא יהודית קשורה במישרין לעולמו הרוחני, שם האלוהים (הבורא) הוא בעל תפקיד הכי מרכזי בחיי אדם מבחינה ערכית ובקשר עם הטבע שהוא השני בחשיבותו.
והאדם על פי השקפתו אינו צריך לוותר על תענוגות החיים בעולמנו, בתנאי שזה לא עומד בסתירה לפגיעה בטבע או בזולת.
שבת הוא אב לשני בנים ומתגורר בגני תקווה.
ראובן קרופיק (נולד ב-22 באוגוסט 1951) הוא מנהל ישראלי, המשמש כיושב ראש בנק הפועלים.
לפני כן, כיהן כמנכ"ל כלל תעשיות, ביוטכנולוגיה.
ראובן קרופיק נולד במוזסוויל מושבה יהודית במחוז סנטה פה בארגנטינה.
עלה לארץ לבד בגיל 17 מארגנטינה והגיע לפנימייה בירושלים.
הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה (בהתמחות בכלכלה ומדעי המדינה) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית; ותואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
למרות שלמד כלכלה במסלול העתודה האקדמאית, בחר להתגייס אחרי מלחמת יום כיפורים לקצונה קרבית.
רק לאחר שסיים את השירות הסדיר המשיך בשירות קבע ככלכלן ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל.
בשירות המילואים הוא התקדם עד לתפקיד מג"ד, אותו מילא מספר שנים בדרגת סא"ל.
קרופיק כיהן בעבר כמנכ"ל בכלל תעשיות ביוטכנולוגיה, יזם ומנכ"ל חברת "RDC" בע"מ, ומילא שורת תפקידים ביזמות ובהשקעות עסקיות טכנולוגיות.
בין החברות בהן שימש כיו"ר והשתתף בתהליך התפתחותן, בולטות GIVEN IMAGIN, GAMIDA CELL, MEDIWOUND שהונפקו ב-3DV, NASDAQ, ORAMIR וגליל מדיקל שמוזגו לחברות גדולות.
במקביל שימש כמרצה מן החוץ בפקולטה לניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קרופיק מכהן כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים החל מיום 18 בפברואר 2016, והחל מיוני 2020 מכהן כיו"ר הדירקטוריון.
קרופיק מכהן כיו"ר ועדת אסטרטגיה ופיתוח עסקי של הדירקטוריון, כיו"ר ועדת האשראי, יו"ר ועדת ממשל תאגידי ומחזיקי עניין, וכחבר בוועדות ניהול ובקרת סיכונים, טכנולוגיית מידע וחדשנות טכנולוגית, וכן בוועדה למעקב אחר יישום ההסדרים של הבנק עם הרשויות האמריקאיות.
ראובן קולישר בכתיב יידי: קאָלישער; י"א באייר ה'תקפ"ח, 25 באפריל 1828 – י"א באלול ה'תרנ"ו, 20 באוגוסט 1896) היה סופר, רופא כירורג ועסקן יהודי, שחי ופעל ב באימפריה הרוסית.
פרסם מאמרים ב"המליץ", "הצפירה" ובכתבי עת אחרים.
בן למשפחת , משפחת מלומדים ואנשי ציבור ידועים שפעלו ברוסיה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
נולד למשה קולישר בדובנו, בגיל 20 התקבל לאוניברסיטת פטרבורג והיה הסטודנט היהודי השני שהתקבל לאוניברסיטה זו.
הוא השלים את לימודי הרפואה והכירורגיה בשנת 1856.