tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים היוו יוצאי אפריקה-אסיה 70% מכלל היהודים הישראלים.
בנוסף, נכון ל-2012 חיים בישראל כ-200,000 עולים מיהדות צרפת, רובם הגדול דור ראשון או צאצאים לדור זה שהיגרו לצרפת מצפון אפריקה עם סיום הקולוניאליזם הצרפתי.
ילידי אסיה ואפריקה מהווים כ-15% מאוכלוסיית הגרעין החרדי בישראל.
מדינות המוצא העיקריות של יהודים ישראלים יוצאי אפריקה-אסיה הם כדלהלן:
צפון אפריקה: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, ומצרים.
המזרח התיכון: סוריה, לבנון, עיראק, תימן, איראן, וטורקיה.
יהודים ישראלים יוצאי אירואסיה והקווקז
כולל עולים יהודים מארצות הקווקז ומרכז אסיה.
מגאורגיה, מאזרבייג'ן, ודאגסטן, ומבוכרה, לפעמים נחשבים לקהילות נפרדות בפני עצמם.
הכוונה שהם פחות או יותר נפרדים מהנוסח עצמו של 'מזרחים', 'ספרדים', ו'אשכנזים'.
על אף שרובן המכריע חיו במדינות שהיו תחת שלטון ברית המועצות וחלקם אף דוברים רוסית.
אך אם זאת, יש לקבוצות האלה מוצא יהודי-פרסי משותף.
למשל, השפה של יהודי ההרים מדאגסטן ואזרבייג'ן, שזו נקראת ג'והורית, זו השפה שיהודי ההרים תקשרו ודיברו בה.
ג'והורית זו שפה מלשון פרסית.
עם שילובים של השפה הארמית, האזרית, והעברית, וכמובן, פרסית.
בוכרית, זו שפה מורכבת מהשפה האוזבקית, ארמית, ופרסית.
השפה הגאורגית יהודית או גרוזינית יהודית היא שפה יהודית, ניב או ז'רגון של הגאורגית שדובר על ידי היהודים הגאורגים, לפי קריטריונים של מיון שפות היא משתייכת למשפחת השפות הכרתווליות.
ואם משתמשים והולכים לפי הגרסה המודרנית של המושג 'מזרחים', שלוש הקבוצות האלה נופלות תחת ההגדרה של 'יהודים מזרחים'.
ב-2017 קהילת יהודי אתיופיה "ביתא ישראל" מנתה כ-149 אלף בני אדם.
רוב בני הקהילה הם עולים וצאצאיהם שעלו במהלך שני גלי עלייה גדולים: מבצע משה ומבצע שלמה (1991).
בסוף שנת 2017 מנתה אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל כ-149 אלף נפש (מהם כ-62 אלף צברים שאביהם יליד אתיופיה), המהווים כ-1.7% מאוכלוסיית ישראל.
בדומה לקבוצות עולים אחרות, יהודי אתיופיה ניצבו בפני מכשולים רבים במהלך השתלבותם בחברה הישראלית.
מלבד צבע עורם השונה, הם נתקלו באתגרים כגון קשיי תקשורת (רוב העולים לא ידעו קרוא וכתוב בעברית בהגיעם לישראל), הבדלי תרבות ומהמעבר מחברה פטריארכלית לחברה מערבית ומעבר ליהדות הרבנית באמצעות גיור לחומרא.
יוצאי אתיופיה וצאצאיהם הצברים סובלים מאפליה, תיוג, שיטור-יתר, ומגילויי גזענות בחלקים של החברה הישראלית והממסד הציבורי.
שלא כמו העולים מרוסיה שרבים מהם היו מיומנים ובעלי מקצוע, יוצאי אתיופיה באו ממדינה עם כלכלה קיומית ולא היו מוכנים כראוי לעבודה בחברה כלכלית מתועשת.
עם השנים חלה התקדמות משמעותית בשילוב של אוכלוסיית עולי ויוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, גם בשל העובדה שרובם המכריע של צעיריה, הבנים והבנות, מתגייסים לצה"ל.
יהודים ישראלים יוצאי דרום אסיה והודו
כולל עולים מהודו, קהילות בני ישראל, קוצ'ין, וקהילת בני מנשה.
בישראל חיים כ-380,000 אזרחים שאינם מוכרים כיהודים על פי ההלכה, אף כי לרובם מוצא יהודי או בני זוג בעלי מוצא יהודי, והם עלו לישראל על פי חוק השבות.
ריכוזם הגדול הוא בקרב עולי ברית המועצות לשעבר.
מדי שנה עוברים גיור רק אחוז קטן מאזרחים אלה, כ-6,000.
מאז הקמת מדינת ישראל ועד היום עלו אליה אלפי מתגיירים וגרות.
בני מנשה – כ-3,000 ממתגיירי בני מנשה עלו לישראל מאז תחילת 1990. מקור הקבוצה הזו הוא במדינות צפון מזרח הודו, ואנשיה טוענים שהם צאצאים לאחד מעשרת השבטים האבודים.
בני הקהילה מתגוררים בעיקר ביישובים ביהודה ושומרון ובעיר הדרומית ניצן.
רובם מקיימים אורח חיים אורתודוקסי.
7,300 מבני הקהילה עדיין נותרו בהודו שם הם מקיימים אורח חיים יהודי, ומתוכנן להעלות את כולם לארץ עד לשנת 2012.
בני משה – מאז תחילת 1990 התגיירו כמה מאות פרואנים, שעלו לישראל כקבוצות.
רובם של בני הקהילה (מכונים גם "יהודי האינקה") מקפידים על שמירת מצוות, והם מתגוררים ביישובים הממוקמים ביהודה ושומרון.
במסגרת הממלכתית התגיירו באמצעות הרבנות הראשית 3,816 איש בשנת 2001, ו-4,031 בשנת 2002. רוב (60%) המתגיירים במסגרת זו (בשנים 1999–2007) הם עולי אתיופיה, שקבלת אזרחות מותנית אצלם כיום בגיור, וכאלף מהמתגיירים הם עולי חבר המדינות.
בשנת 2008 בוטלו אלפי גיורים שנערכו החל משנת 1999 על ידי הרב חיים דרוקמן, ומעמדם היהודי-רשמי של מתגיירים אלו נתקע במצב ביניים היות שההליכים בעניין עדיין נמשכים.
במסגרת תוכנית נתיב של צה"ל התגיירו ברבנות הצבאית 5,000 חיילים, כ-800 מדי שנה, כשרבים מתוכם יוצאי ברית המועצות לשעבר.
בסקר שנערך בקרב המתגיירים ברבנות הצבאית, ציינו 26% מהנשאלים שהמניע המרכזי לגיור הוא רצונם בהשתלבות חברתית.
כגורמים נוספים צוינו מניעים דתיים (13%) ולאומיים (12%).
אחוז נישואי התערובת בישראל בין דתות שונות עומד כיום (2009) על כ-5%, כאשר בני הזוג הלא-יהודים הם רובם ככולם אזרחי ישראל.
אף טרם הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948 נעשה שימוש במונח ירידה אך ורק לתיאור הגירתם של יהודים מישראל למדינה זרה בגולה.
מרבית היהודים שירדו מישראל עברו לארצות הברית (250.000) קנדה (30,000) והממלכה המאוחדת (30,000), והם מציינים לרוב שהירידה נובעת מאילוצים כלכליים, אכזבה מהפוליטיקה הישראלית, סוגיות ביטחוניות, ואי הפרדת הדת מהמדינה.
אצל חלק גדול מבני הדור השני של מהגרים אלה (כ-30%), נחלש המרכיב הישראלי בזהותם והם נוטים להיטמע בסביבה הלא יהודית ואף להינשא לנוכריים (גויים), זאת לעומת 5% בלבד בקרב בני הדור הראשון.
במשך שנים רבות לא פורסמו נתונים מוחלטים על ירידת אזרחים מישראל.
לפי נתונים שפורסמו בשנת 2006, בשנים 1999–2005 עזבו את הארץ 230,000 יהודים, כאשר חלק גדול מהם כלל עולים חדשים שהפכו את החלטתם.
8% מכלל העולים בתקופה שלאחר 1990 עזבו את ישראל.
במקביל, 10,500 ישראלים חזרו לישראל אחרי שנה אחת מחוץ לה; 84% מהם היו יהודים.
בנוסף, יהדות ישראל בגולה כוללת גם יהודים רבים ברחבי העולם, בעיקר במדינות מערביות, אשר זכו לאזרחות ישראלית על פי חוק השבות וחיו בארץ לתקופה קצרה, ובחרו בסופו של דבר לחזור לארץ המוצא שלהם תוך שהם שומרים על אזרחות כפולה.
לעיתים מצטמצם הדיון באיום לישראל בגבולות הקו הירוק ולעיתים הוא מתרחב וכולל גם את חבלי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
הריבוי הטבעי המואץ במגזר החרדי עשוי להשפיע לדעת חוקרים בישראל בעתיד על שימור הרוב היהודי במדינת ישראל.
שיעור האוכלוסייה היהודית מכלל האוכלוסייה במחוז הצפון נמצא בירידה מתמדת.
ההאצה בגידול אוכלוסיית הערבים, והיותם הרוב בשני אזורים גאוגרפיים גדולים – בגליל ובמשולש הפכה בשנים האחרונות לאיום על מעמדה של ישראל כמדינה בעלת רוב יהודי בחלקים ניכרים משטחה.
מרבית הישראלים נוטים לסווג את זהותם היהודית בדרכים שונות משאר יהודי העולם בכלל, ומיהודי ארצות הברית בפרט, שבה יש נוכחות גדולה של זרמים יהודיים שאינם אורתודוקסיים, ועל כן מאוד ליברליים בערכיהם כמו היהדות הרפורמית והיהדות הקונסרבטיבית.
בשנתון הסטטיסטי מספר 71 (2020) של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שבדק את ההגדרה העצמית של יהודים בני 20 ומעלה נמצאו 10.1% חרדים, 11.2% דתיים, 35.4% מסורתיים ו-43% לא דתיים או חילוניים.
לפי הדמוגרף ארנון סופר, נכון ל-2010 חיים בישראל כ-700 אלף חרדים וכ-700 אלף דתיים, מתוך 5.8 מיליון יהודים.
בסקר שנערך בשנת 2007 על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה נמצא כי 27% מכלל היהודים הישראלים אמרו כי הם שומרים שבת, בעוד ש-53% אמר שהם לא שומרים שבת בכלל.
הסקר גם מצא ש-50% מתוך הנשאלים היה מוותר על עריכת קניות במהלך השבת כל עוד התחבורה הציבורית תופעל ופעילויות הפנאי ימשיכו להתקיים.
אף על פי כן, רק 38% האמינו כי פשרה מסוג זה תקטין את המתח בין הציבור החילוני לציבור הדתי.
בסקר שנערך בשנת 2009 על ידי מרכז גוטמן במכון הישראלי לדמוקרטיה על מידת האמונה של הנשאלים, נמצא כי 80% מכלל היהודים הישראלים מאמינים שיש אלוהים, 67% מאמינים שהעם היהודי הוא העם הנבחר, 65% מאמינים שהתורה והמצוות הן ציווי אלוהי, 56% מאמינים בקיומו של העולם הבא ו-51% מאמינים בביאת המשיח.
על שאלת שמירת הכשרות, נמצא כי 76% שומרים כשרות כהלכה בביתם ו-70% גם מחוץ לביתם.
עוד נמצא כי 82% מהנשאלים מדליקים נרות חנוכה, 68% צמים ביום כיפור (באופן מלא או חלקי), 67% לא אוכלים חמץ בפסח ו-36% משתתפים בקריאת המגילה בפורים.
בסקר שהתפרסם בשנת 2017 שהוזמן על ידי הרבנות הראשית בקרב 501 יהודים ישראלים שנולד להם בן זכר בחמש השנים האחרונות נמצא כי 98% מלו את בנם, ל-86% מתוכם לא היה ספק שימולו את בנם (בהתפלגות לפי גילאים עלה אחוז זה ל-96% בקרב צעירים עד גיל 30).
כיוון שהמונחים "חילוניים" ו"מסורתיים" אינם מוגדרים באופן מלא ומוסכם, קשה לדעת כמה מהיהודים בישראל משייכים את עצמם לקבוצות הללו.
ההערכה בדבר אחוז היהודים הישראליים שמחשיבים עצמם כ"מסורתיים" אינה מדויקת והיא נעה בין 32% עד ל-55%.
ההערכה בדבר אחוז היהודים החילוניים גסה הרבה יותר: בין 20% ל-80% בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל.
רוב הישראלים היהודים מסווגים את עצמם כחילוניים או כמסורתיים.
אורח החיים החילוני נפוץ יותר בקרב משפחות ישראליות ממוצא אירופאי, ואורח חיים מסורתי נפוץ יותר בקרב משפחות ישראליות ממוצא מזרחי (מהמזרח התיכון שבמערב אסיה ומצפון אפריקה).
ישנה לעיתים חפיפה בין המונחים, שמכסים מגוון רחב מאוד של אידאולוגיות ומגוון של גישות לקיום המצוות והטקסים הדתיים.
מחוץ לישראל ישנו צורך גדול יותר בקיום מצוות הדת ובלקיחת חלק בפולחן הדתי כדי לחזק את הקשר של יהודים לעם היהודי ולבסס זהות יהודית.
בישראל, לעומת זאת, סבורים חלק מן היהודים שחיים בחברה יהודית ודיבור בעברית מבטאים את יהדותם בלי צורך בקיום מצוות הדת או לקיחת חלק בפולחן דתי.
שיעורם של היהודים האורתודוקסים בישראל גבוה משיעורם בקרב יהודי התפוצות, אם כי הם מיעוט בישראל מתוך כלל אוכלוסיית המדינה.
לרוב היהודים בישראל, גם לאלה מן הזרמים המסורתי והחילוני, זיקה ליהדות האורתודוקסית שהיא זרם הדת המרכזי והעיקרי בישראל ולרבנים מטעמה, כפי שבא לבידי ביטוי באירועים כגון ברית מילה, בר מצווה, עלייה לתורה, נישואים, גירושים, קבורה ושבעה.
היהדות האורתודוקסית מתחלקת לשני סוגים עיקריים: דתיים לאומיים, המהווים 10% מאוכלוסיית ישראל, ולצדם החרדים, שלהם מסלול חיים שונה, המהווים 12% מאוכלוסיית ישראל.
החרדים מתחלקים לפי קווים אידאולוגיים ואתניים לשלוש קבוצות משנה:
חסידים – קבוצת משנה חרדית-אשכנזית
ליטאים – קבוצת משנה חרדית-אשכנזית
חרדים ספרדים – קבוצה משנה חרדית-ספרדית ומזרחית
הציבור הדתי לאומי מחזיק באידאולוגיית הציונית דתית.
הוא כולל גם את הציבור החרדי לאומי ("חרד"לי"), המאופיין באדיקות דתית רבה יותר ובעמדות לאומיות ימניות.
מחוץ לישראל בולטת היהדות האורתודוקסית-המודרנית בארצות הברית בפרט.
מאפיין נוסף של היהודים בישראל הוא הדינמיות הרבה יחסית שנוקטים אנשים בהגדירם את מעמדם הדתי.
בין החילוניים והמסורתיים יש הבוחרים לחזור בתשובה.
נכון ל-2009, כ-200 אלף יהודים בני 20 ומעלה מגדירים עצמם חוזרים בתשובה, כרבע מהם מקיימים בפועל אורח חיים מסורתי בלבד.
בישראל פועלים ארגונים אורתודוקסיים ששמו להם למטרה להחזיר יהודים בתשובה.
דוגמאות בולטות הם החצרות החסידיות חב"ד וברסלב, שמתפקדות גם כתנועות חסידיות-חברתיות, שצברו פופולריות רבה בקרב חוזרים בתשובה, הארגונים "ערכים" ו"לב לאחים" שיוזמים סמינריונים ביהדות, וארגון אש התורה.
ומנגד, ישראלים רבים, דתיים וחרדים, בוחרים להיפרד מסגנון החיים הדתי ולצאת בשאלה.
מחקר שנערך משנת 2011 העריך כי כ-30% מבני הנוער הדתי לאומי הופכים לחילוניים בשלב מסוים, אך 75% מהם חוזרים לדת בסופו של תהליך גיבוש זהות עצמית, שנמשך לרוב עד גיל 28. מספרם של החילונים שהתחנכו במשפחות חרדיות נמוך וקשה לכימות.
צעירים חרדיים היוצאים בשאלה, כלומר הופכים להיות חילוניים, מוצאים את עצמם לעיתים חסרי כל או מתקשים להשלים את הפערים הלימודיים והחברתיים.
כמה ארגונים מסייעים להם, בהם ארגון הל"ל.
סטטוס קוו בין הדתיים והחרדים לחילונים
מקור הסטטוס קוו בנושאי דת בישראל הוא במכתב הסטטוס קוו אותו כתב דוד בן-גוריון לנציגי אגודת ישראל כבר ב-1947, טרם הכרזת העצמאות.
המכתב עצמו התייחס לארבעה תחומים בלבד (שבת, כשרות, חינוך ודיני אישות), אך בהשפעתו נוצרה מוסכמה לגבי תחומים נוספים הנוגעים ל"פרהסיה" הציבורית במדינת ישראל.
בין התחומים שנסובה סביבם מחלוקת ציבורית, בולטים בעיקר נושאי האישות ונושא השבת.
בעקבות תחושת קיפוח בחלקים מן הסקטור החילוני הוקמו מפלגות חילוניות במופגן (כדוגמת מפלגת שינוי) שלחמו במפלגות הדתיות, אולם ללא הישגים פוליטיים רבים.
בנושאי האישות התעוררו שאלות שונות ונוצר פער בין הגדרת יהדות והגדרת הנישואין על ידי הרבנות לבין הגדרתו על ידי משרד הפנים והרישום במרשם האוכלוסין.
הפער נוצר בעיקר בעקבות הכרה של המדינה (לעיתים בעקבות פסיקות בג"ץ) בגיורים שנעשו על ידי קונסרבטיבים ורפורמים מחוץ לגבולות ישראל ובשל הכרה של המדינה בנישואים אזרחיים שהתבצעו מחוץ לישראל.
בעיות שונות הועלו מקרב הציבור החילוני לגבי השליטה הבלעדית ולעיתים הנוקשה מצד הרבנות הראשית בדבר החתונות היהודיות, הליכי הגירושין היהודיים, תהליכי הגיור, וההחלטה מי נחשב יהודי למטרות הגירה לישראל.
מחוץ לערים החלו להיפתח מרכזים מסחריים גדולים (כדוגמת המרכז בשפיים), זאת למרות חוק שעות עבודה ומנוחה.
מנגד, נוצרו מאבקים לשמירת שבת בריכוזים חרדיים, דוגמת המאבק סביב רחוב בר-אילן.
במהלך השנים, הישראלים היהודים החילוניים, התחילו לשאול אם הסטטוס קוו על סמך התנאים שנקבעו בשנות ה-40 ובשנות ה-50 היו רלוונטיים עדיין לשנות ה-80, שנות ה-90, והעשור הראשון של המאה ה-21 וטענו שהייתה להם תמיכה כספית בענייני התרבות שלהם ובמוסדותיהם אשר אפשר להם לשנותו אותו בלי קשר לרלוונטיות שלו.
הם קראו תיגר על השליטה החרדית בעניינים אישיים כגון נשואים וגירושין, והתרעמו על כך שאין מופעי בידור ותחבורה בימי שבת.
נוצרו מחלוקות גם סביב נושאים נוספים, כדוגמת שירות לאומי, גיוס חרדים לצה"ל, תוכנית הליבה והאם נטל השרות הצבאי במדינה מחולק במידה שווה בין אזרחי המדינה – בשנות הארבעים היו רק 400 תלמידי ישיבות שהרוויחו מהפטור, אך עם השנים הם גדלו ל-50 אלף איש.
לבסוף, קהילות היהודים המודרנית (היהדות הרפורמית) והמסורתית (היהדות הקונסרבטיבית), אף על פי שהם קטנות מאוד עדיין, החלו להפעיל את עצמם כאלטרנטיבה לשליטה החרדית בעניינים הדתיים במדינה.
אף צד לא היה מרוצה מהסטטוס קוו; החרדים ניסו להשתמש בכוח הפוליטי החדש שלהם כדי להשיג הישגים דתיים נוספים והחילונים ניסו להקטין או לסלק אותו.
הרוב היהודי החילוני בישראל טוען שמדינת ישראל, כמדינה מודרנית ודמוקרטית, לא צריכה לכפות עליהם חוקים בעלי זיקה דתית בניגוד לרצונם.
מצד שני, הדתיים והחרדיים טוענים כי הפרדת הדת מהמדינה תגרום לסופה של ישראל כמדינה בעלת צביון יהודי מובהק.
כיום, על אף שמדינת ישראל מאפשרת חופש דת וחופש מדת לכל אזרחיה ותושביה בפועל עדיין קיימים מספר תחומים בהם מתקיים מונופול על שירותי הדת במדינה אשר מגביל במידה מסוימת חופש זה – המדינה לא מאפשרת לקיים טקסי נישואין אזרחיים או גירושין שלא במסגרת דתית בתוך גבולות ישראל.
בשל עובדה זו ישנם ישראלים רבים, לרוב יהודים חילוניים, אשר בוחרים להתחתן מחוץ לישראל.
תהליך תחיית השפה העברית כשפה מדוברת נפוצה במיוחד בקרב העולים היהודים מאז 1880. אליעזר בן-יהודה (יליד האימפריה הרוסית) וחסידיו יצרו לראשונה בתי ספר, עיתונים ומוסדות נוספים דוברי עברית בלבד.
בעקבות עלייתו של בן יהודה לארץ, וגם בדחיפתם של אנשי העלייה השנייה (1905-1914), הפכה העברית לשפה המדוברת הרשמית של יהודי הארץ המנדטורית.
עם ייסוד המדינה בשנת 1948 החשיבה הממשלה את העברית כשפה הרשמית דה פקטו, והיא יזמה מדיניות כור היתוך, לפיה כל עולה נדרש ללמוד עברית וכן לאמץ שם משפחה עברי.
השימוש בשפת היידיש – המתחרה העיקרית של העברית לפני מלחמת העולם השנייה, רפתה בעידוד הממשלה ומספר דוברי היידיש פחת עם מותם של אנשי דור המייסדים, על אף שהיא עדיין בשימוש נרחב בקהילות חרדיות אשכנזיות.
כיום, השפה הילידית של רוב יהודי ישראל היא עברית (ישראלית) מודרנית, כאשר מגוון רב של שפות אחרות עדיין מדוברות במספר מגזרים בהם עולים יהודים רבים עדיין ממשיכים לדבר בשפת ארץ המוצא שלהם.
רבים ממהגרי ברית המועצות ממשיכים לדבר רוסית בעיקר בביתם, וכן רבים מיהודי אתיופיה מוסיפים לדבר באמהרית בבית.
לשון הקודש נשארה השפה העיקרית בה נכתבת הספרות התורנית.
היהדות הליברלית היא איגוד קהילות בקרב יהודי בריטניה, הקטן והפרוגרסיבי יחסית מבין שני הגופים בארץ השייכים ליהדות הרפורמית הבינלאומית וחברים באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
התנועה חולקת את דרכה הדתית של היהדות הרפורמית, ומשתייכת לאגף המודרניסטי יותר שלה.
בין היתר, הכירה בצאצאים לאב יהודי כיורשים את מעמדו בתנאי שהתחנכו בזיקה לדת עוד בשנות ה-50, דור לפני שמדיניות דומה אומצה בארצות הברית.
התנועה אפשרה נישואים חד-מיניים כבר ב-2005, מיד כשהדבר נעשה חוקי.
עוד בראשית ימיה שימשה בה אישה, לילי מונטגיו, בתפקיד הנהגה בכיר.
בשלביה המוקדמים היה כחצי מהמלל בסידור התפילה באנגלית ובשנות ה-20 נערכו תפילות שבת גם בימי ראשון, אם כי כיתר התנועות הרפורמיות היא אימצה נוסח עברי בעיקרו ונסוגה מנושא השבת בראשון בדור שאחרי מלחמת העולם השנייה.
אופי חדשני זה מבדיל אותה מ"התנועה ליהדות רפורמית" בבריטניה (MRJ), השמרנית יחסית.
למעט זאת, השתיים חברות יחדיו באיגוד העולמי וחולקות מוסד הכשרה יחיד לרבנים, "המכללה ע"ש הרב ליאו בק" בלונדון.
הזרם מונהג על ידי "ועידת הרבנים של היהדות הליברלית" (Rabbinic Conference of Liberal Judaism), שבראשה עומדים כיום הרב רנה פֶרצֶל והרבה רבקה בּירק.
המנהלת הכללית של האיגוד היא הרַבָּה צ'רלי בגינסקי, ויושבת-הראש היא ד"ר רות זיגר.
לזרם הליברלי משתייכים שלושים ושבעה בתי-כנסת בעלי חברות מלאה, ועוד שניים בחברות חלקית ומספר קהילות מתפתחות.
הרוב הגדול מצוי באנגליה עצמה, אך יש אחת באדינבורו שבסקוטלנד ועוד אחת מחוץ לבריטניה, בדבלין בירת אירלנד.
בשנת 2010 נמנו על הזרם 7,197 בתי-אב, 8.7% מהרשומים בבית-כנסת כלשהו (שהיו בתורם 73% מכלל יהודי בריטניה).
התנועה מתבססת על הגותו של קלוד מונטיפיורי, שפעל מסוף המאה ה-19. הוא שטח את משנתו בהרצאה ב-1892, וב-1912 כינס אותה לספר "מתווה ליהדות ליברלית".
לצד מושגים ששאב מהרב אברהם גייגר ויתר מייסדי הרפורמה בגרמניה, הוא הושפע רבות מהאוניטריאניזם, ייחס חשיבות למיסטיקה ודגל בגישה אוניברסלית מרחיקת-לכת.
דרכו של מונטיפיורי העניקה ליהדות הליברלית הבריטית צביון טהרני ובלתי-מתפשר, בדומה ולעיתים אף יותר מהרפורמים האמריקנים.
מונטיפיורי ונאמניו, כמו מונטגיו וישראל אברהמס, תפשו את האווירה הדתית של יהודי בריטניה בימיהם כנתונה בסטגנציה קשה.
בשלהי 1901 ייסדו את "האיחוד הדתי היהודי" (Jewish Religious Union), שערך תפילה ראשונה ב-18 באוקטובר 1902. בין היתר ישבו גברים ונשים במעורב וללא כיסוי ראש, כל ההתייחסויות לחידוש עבודת הקורבנות ותחיית המתים הוסרו וחלק גדול מהמלל היה באנגלית.
ב-1909 הוסף התואר "לקידום היהדות הליברלית" לשם האיחוד, וב-4 בפברואר 1911 הוא התמסד רשמית עם פתיחת "בית הכנסת היהודי הליברלי" (ק"ק "לב חדש") בלונדון.
הרב ישראל מאטוק, מוסמך היברו יוניון קולג', נקרא לכהן בראשו.
קהל המתפללים מנה כ-500 איש, ושולש עד תום מלחמת העולם הראשונה.
עוד ארבע קהילות חדשות קמו עד 1928: שתיים בלונדון, אחת בליברפול ואחת במומבאי בקרב בני ישראל, בראשות לאה ג'יראי.
"האיחוד היהודי הדתי" היה חבר מייסד באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שהוקם אז על ידי מונטיפיורי יחד עם רפורמים מכל רחבי תבל.
ב-1926 נערכו לראשונה תפילות שבת גם ביום ראשון.
כמו כן, התאפשר לחברי הקהל ולא רק לכלי הקודש לערוך את הטקסים.
לאחר 1933, כשאלפים רבים של יהודים גרמנים נמלטו מהנאצים אל בריטניה, הרדיקליות היחסית של הזרם הרתיעה אותם; אף כי הרפורמה הייתה הכח המוביל בגרמניה, היא פעלה תמיד בקהילות מאוחדות והייתה חייבת לנקוט עמדה שמרנית.
ההגירה הגדולה תרמה מעט יחסית לגידול המתמשך של הליברלים הבריטיים, שנשענו בעיקר על הצטרפות ילידים.
ב-1944 שינה ה-JRU את שמו ל"איחוד בתי-הכנסת הליברלים והמתקדמים" (Union of Liberal and Progressive Synagogues), וב-1949 הוא מנה אחת-עשרה קהילות.
הדמות הבולטת בזרם בעשורים הבאים היה הרב ג'ון ד.
ריינר, שלצד עבודתו כתאולוג והוגה דתי חיבר גם סידורי תפילה חדשים ב-1967 וב-1995. לצד שימוש גובר בעברית והשבת קטעים מסורתיים, הוא הכניס בהדרגה גם שפה עוקפת-מגדר.
ב-1992 נוסח ואומץ מצע כולל חדש, "ארבעים ושניים החיובים של היהדות הליברלית".
ב-2002 שינה ה-ULPS את שמו הרשמי ל"יהדות ליברלית".
ב-2023 הודיעו כי הליברלים מתכוונים להתאחד עם הרפורמים בבריטניה לזרם אחד, "יהדות מתקדמת."
יהדות כווית היא חלק מיהדות בבל.
הרב שאול כהן ומשפחתו עלו לארץ ישראל דרך עיראק.
בתחילת המאה 20 הרב שאול כהן היה רבה של הקהילה היהודית, הוא היה מחתן, מוהל, שוחט וכל מעשיו לשם שמיים.
היה מקבל שד"רים מארץ ישראל ועוזר להם עד שבשנת 1926 החליט לעלות לארץ ישראל והקהילה היהודית התפרקה.
סיפור מעניין היה שאחרי מלחמת ששת הימים הגיע לירושלים אדם מכווית וחיפש אחר בניו של הרב שאול כי הוא רוצה לקנות את הבית כנסת של הרב שאול בכווית.
הוא הגיע לבנו עובדיה שסירב כיון ששאל רב ולפי ההלכה אסור למכור בית כנסת.
איש העסקים הבריטי נעים דנגור היה יהודי עיראקי שסבו היה הרב הראשי בבגדד.
הוא הגיע לבריטניה בשנות ה-30 כדי ללמוד הנדסה באוניברסיטת קווין מרי בלונדון, חזר לעיראק, הצטרף לצבא ולאחר מכן הקים אימפריה עסקית.
בשנות ה-50 הוא ניהל את הזיכיון של קוקה קולה בעיראק עם שותף מוסלמי.
בשנת 1776 כבש סאדק חאן זנד את בצרה, רבים מהתושבים עזבו וביניהם יהודים שנסעו לכווית.
בסביבות שנת 1860 גדל מספרם והמסחר שגשג.
ליהודים היה שוק שנקרא "שוק היהודים", שהיה ליד המסגד.
היהודים נהגו לייצר אלכוהול ולמכור אותו.
היהודים נודעו בזהירות רבה במסחר.
הם היו בעיקר סיטונאים ועבדו עם הודו, בגדאד וחלב.
הם אפילו ייצאו לאירופה ולסין.
בכווית התגוררו כ-80 משפחות יהודיות ברובע אחד שבו נמצא כיום בנק הסחר.
היהודים נהגו ללבוש שמלה ארוכה (זבון) ותרבוש, מה שגרם להם להיראות שונה מהאחרים.
חלקם נהגו ללבוש חליפות אירופאיות אבל כיסו את ראשם בתרבוש.
היה להם בית כנסת משלהם עם ספר התורה.
בבית הכנסת היה להם מקום נפרד לנשים.
יום שבת הוא יום קדוש.
יהודים לא עבדו באותו יום.
היה להם גם בית קברות משלהם.
רובם חזרו לבגדאד ומעטים נסעו להודו.
בכווית היו שני יהודים עשירים, אבל השאר היו ממעמד הביניים, תכשיטנים או סוחרים.
בין היהודים העשירים היו סאלח מחלב שהיה בבעלותו את מפעל הקרח הראשון בכווית ב-1912, אותו מכר מאוחר יותר לסוחר הנשק מוחמד-עלי בן היידר מרפי.
גורגי ששון ומנשה אליהו היו סוחרים ואנשי כספים.
כשהשיח' סאלם אל מובארק עלה לשלטון בפברואר 1917 הוא רצה למנוע מהיהודים למכור אלכוהול.
הם חזרו לעיראק כשהמלך פייסל הראשון מונה.
למלך היו מכרים יהודים כמו ויסמן וששון חזקאל שהפך לשר האוצר בעיראק.
במהלך שנות ה-20 עזבו כל היהודים את כווית.
פרופסור פייסל עבדולה אלקנדרי מכווית כתב:
כווית בעשורים האחרונים של המאה ה-19 הפכה למקום דינמי.
הייתה תנופת בנייה גם בבתים וגם בספינות, והזדמנויות עסקיות היו בשפע.
השילוב של השירותים הזמינים והסיכויים הכלכליים משך אנשים מהמדינות הסובבות שחיפשו חיים טובים יותר.
הקהילה היהודית החלה להגיע לכווית באותה תקופה.
יהודים אלו השתייכו ליהודי 'בבל' שחיו במסופוטמיה במשך אלפי שנים.
שפתם הייתה ערבית, והם סחרו בין בגדד להודו במשך מאות שנים.
הרוב עסקו בטקסטיל, והיה להם שוק.
בדרך כלל חינכו את ילדיהם בבית הכנסת שלהם.
ממשלת כווית אישרה לבנות עיר חדשה בשם מדינה אל-חריר בצפון כווית, סופר מגה-פרויקט שיכלול גורד שחקים בגובה 1,001 מטר.
המגדל יכלול מסגד מוסלמי, בית כנסת יהודי וכנסייה נוצרית.
הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ טען כי כווית עשויה להצטרף להסכמי אברהם.
• הרב שאול כהן היה רב של הקהילה היהודית, הוא היה מחתן, מוהל, שוחט וכל מעשיו לשם שמיים.
• האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי היו מוזיקאים יהודים כוויתים מפורסמים שנולדו בכווית
היו גם כמה כוויתים שהתגיירו, כמו יוסף אל-מחנא (שם עברי: נפתלי בניה), איבתיסאם חמיד (שם עברי: בסמה אל-כוויתי) ומארק חלאווה.
מונגוליה היא בין הארצות הבודדות שבהן לא התיישבו יהודים לאורך ההיסטוריה, פרט לקהילה יהודית קטנה, שישבה בה משך זמן קצר מאוד; זאת כיוון שרוב הקהילות היהודיות היו עירוניות ופרנסתן ממסחר ושירותים, ורוב אוכלוסיית מונגוליה הייתה נוודית ועד המאה ה-18 לא היו בה יישובים עירוניים.
לקראת סוף המאה ה-18 הפך המנזר הגדול במונגוליה, גַאנדַאנטֶגצִ'ינלֶן, ליישוב קבע, ולאורך המאה ה-19 והמאה ה-20 התגבשה ההתיישבות סביבו ליישוב הגדול במונגוליה - הוא בירתה כיום.
עיר מתהווה זו, שנקראה תחילה אִיח-חוּרֵי ("המקדש הגדול") ולאחר מלחמת העצמאות של מונגוליה, ועליית הקומוניזם בה, קיבלה את השם הנוכחי, אולן בטור ("גיבורים אדומים"), החלה למשוך סוחרים רבים מסין ומרוסיה, בנוסף לדיפלומטים וספקי שירותים נוספים.
בסוף המאה ה-19 התפתח המסחר בין רוסיה, דרך הערים הרוסיות שקמו בסיביר, ובין מונגוליה וסין, והביא להתיישבותן של מספר משפחות יהודיות באִיח-חוּרֵי ובגבול רוסיה-מונגוליה.
בשנות ה-20, לאחר המהפכה הרוסית, היגרו למונגוליה יהודים נוספים שברחו ממוראות המלחמה ומחשש מרדיפות על רקע דתי ולאומי.
בשנת 1921, עם דחיקת הכוחות המתנגדים לקומוניזם מזרחה ופלישתם אל מונגוליה לאחר שהובסו במרכז-אסיה, נמחתה הקהילה היהודית.
מפקד הכוחות הרוסיים האנטי-בולשביקיים, אציל רוסי ממוצא גרמני בשם רומן פון אונגרן-שטרנברג, שבתפישת עולמו האנטישמית היו היהודים תומכי הקומוניזם ואויבי המונרכיה הרוסית שאותה ביקש להשיב, הורה על הוצאתם להורג של כל היהודים במונגוליה.
לאורך התקופה בה מונגוליה הייתה חלק מגוש המדינות הקומוניסטיות ("הגוש המזרחי"), התיישבו בה לתקופות קצובות אזרחים רבים ממדינות אלה, ובהם יהודים.
עם זאת, לא הוקמה בה קהילה יהודית של ממש, בין היתר כיוון שבכל המדינות הנמנות עם הגוש הסובייטי, ומונגוליה ביניהן, הפולחן הדתי נאסר.
עם התמוטטות הגוש הסובייטי, שבו רוב היהודים ממונגוליה לארצות מוצאם, כמו רוב הזרים האחרים שהתיישבו בה.
חסרות תעודות אודות הקהילה היהודית במונגוליה לאורך השנים, ולכן הידוע אודותיה מועט ואף מוטל בספק - אין הערכות ברורות באשר לגודלה ודבר כמעט אינו ידוע אודות מוסדותיה, אם היו כאלה.
עם זאת, בשיאה, מנתה הקהילה כ-600 נפשות.
נכון לראשית המאה ה-21, במונגוליה אין קהילה יהודית, אך בבירתה מתגוררים אזרחים זרים, בהם ישראלים בודדים, וייתכן שאף יהודים אזרחי ארצות אחרות.
בשנת 2013 ייצג אָנְגַרַג סָנְדַג, טניסאי יהודי, את מונגוליה במכביה ה-19, זאת הייתה ההופעה הראשונה של מונגוליה במשחקי המכביה.
קיימות עדויות לכך שראשיתה של יהדות מוינשט היא במחצית הראשונה של המאה ה-18. יעקב פסנתיר מצא בבית העלמין הישן של מוינשט מצבה מ-1840 והאדריכל ע.
ארנט מצא שתי מצבות מהשנים 1748 ו-1787. התיישבות היהודים במקום כרוכה במציאת מקורות של נפט גולמי, שהיהודים היו הראשונים בניצולם.
היישוב מוינשט עצמו נוסד ב-1781.
בשנת 1882, לאחר קונגרס פוקשאן, הקונגרס הראשון של חובבי ציון, החליטה קבוצה של 30 משפחות חסידים מהעיר מוינשט ברומניה, לעלות לארץ ישראל ולעסוק בחקלאות.
הם שלחו את נציגם, דוד שוב, אליו הצטרף האיכר דוד בוקששתר, לאתר מקום מתאים להתיישבות.
ב-24 ביולי 1882 רכש דוד שוב, כנציג חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה, את הקרקעות שהיו חלק מאדמות גיא אוני ואדמות נוספות מהכפר ג'עוני.
בחודש אוגוסט 1882, יצאה האוניה "טטיס" מנמל גאלאץ ועליה עשרות משפחות נוספות.
במהלך ההפלגה פרץ סכסוך על רקע דתי בין הנוסעים - יהודי מוינשט היו קפדנים יותר במצוות הדת מיהודי גאלאץ - לכן נפרדו הקבוצות.
מרבית יוצאי מוינשט ירדו בחוף ביירות ובמסע רגלי בעזרת חמורים ופרדות הגיעו לצפת וממנה לגיא אוני.
הם החליטו לשנות את שם המקום לראש פינה וזו הייתה פתיחת העלייה הראשונה.
הקהילה היהודית במוינשט התארגנה ב-1885 והיא כללה חמישה בתי כנסת, מקווה טהרה, בית ספר לבנים, שנוסד ב-1893 ובית ספר לבנות, שנוסד ב-1896. בשלהי המאה ה-19 נוסדו במוינשט החברות "אהבת אחים" ו"דגל האחווה", שנועדו לסייע לעניים ולחולים.
קמו גם שתי חברות סיוע של נשים בשמות Alinarea ו-Sprijinul, שניסו לעזור ליולדות ולכלות עניות
רב הקהילה במאה ה-19 היה הרב יוסף אריה זילברמן.
לאחר שבני מוינשט ייסדו את ראש פינה, הם מינו את הרב זילברמן לרבה הראשון.
בתחילת המאה ה-20 המצב הרוחני בעיר נעשה גרוע.
הרב בצלאל זאב שפרן מבכה בתשובתו, שנכתבה בעקבות העובדה שבית הספר היהודי לבנות בעיר פעל גם בשבתות, ולימד בו רווק יהודי חילוני צעיר: .
ב-15 ביולי 1941, לאחר שרומניה, יחד עם גרמניה הנאצית, פתחה במלחמה נגד ברית המועצות, יהודי מוינשט הצטוו לעזוב את היישוב תוך שלושה ימים ולעבור לבקאו.
השלטונות לקחו 15 עד 20 גברים מבין יהודי מוינשט כבני ערובה להתנהגות יתר היהודים.
בני הערובה העצורים הוחלפו מדי פעם ונשלחו לעבודות כפייה.
בסיום המלחמה שבו למוינשט רק 80 משפחות יהודיות והם מצאו את בתיהם הרוסים ורכושם שדוד.
יהדות ליכטנשטיין היא קהילה יהודית זעירה וחדשה באופן יחסי, שההיסטוריה שלה מתחילה בתקופת השואה.
הקהילה היהודית של ליכטנשטיין מנתה נכון ל-2012 כ-26 נפשות.
מדיניותה של ליכטנשטיין כלפי יהודים בימי השואה
בין 2001 ל-2005 חקר צוות בינלאומי של שישה היסטוריונים (ביניהם דן מכמן ופיטר גייגר) את הנושא עבור הקונגרס היהודי העולמי.
בדו"ח שלה, מסיקה הוועדה כי המדינה הזעירה לא העסיקה עבדים, ולא הוחרמו נכסים השייכים למשפחות יהודיות, אך מדיניות הפליטים של המדינה הייתה אמביוולנטית.
כ-400 פליטים יהודים נמלטו בתקופה הנאצית כדי למצוא ביטחון ומקום מפלט בנסיכות האלפינית הנייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, 235 התקבלו אך 165 חזרו.
בנוסף, הנסיכות אפשרה ל-144 יהודים להפוך לאזרחים "בתמורה לשכר גבוה" בתקופה הנאצית.
רוב האזרחים החדשים הללו מעולם לא חיו בליכטנשטיין, אלא בחרו במדינה אחרת.
העובדה שהם היו אזרחי ליכטנשטיין הקלה עליהם להתבסס במדינות מערביות.
אף על פי שהמיקום בין שווייץ הנייטרלית לאוסטריה שבשליטת הנאצים, לאזרחי ליכטנשטיין עדיין היה מקום לתמרן.
ליכטנשטיין קיבלה בעיקר יהודים עשירים, שציפו מהם להוציא את כספם במדינה או שיצרו מקומות עבודה על ידי הקמת חברות בנסיכות.
כמו רוב מדינות המערב ומעבר לים, ליכטנשטיין הידקה את חוקי ההגירה שלה בשנת 1938. משפחתו של נסיך ליכטנשטיין פרנץ יוזף השני קנתה שלוש אחוזות שנלקחו מיהודים באוסטריה ובצ'כוסלובקיה, שם השכירו אסירים יהודים במחנה ריכוז נאצי של האס אס ליד וינה למטרות עבודה.
יהדות מונקו היא קהילה יהודית ותיקה באופן יחסי, אשר ממוקמת במדינה מונקו.
יש המאמינים כי התחילה בסביבות שנת ה-1000 לספירה.
לפני השואה, יהדות מונקו הייתה קטנה מאוד, ומנתה כ-300 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הנפיקה ממשלת הנסיך של מונקו תעודות זהות מזויפות לתושביה היהודים, על מנת להגן עליהם מפני גירושם לגטאות ולמחנות ריכוז.
לואי השני, נסיך מונקו, סירב לפטר עובדי מדינה יהודים והגן על אדוארד דה רוטשילד, חבר בענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, מפני גירוש.
עם זאת, משטרת מונקו עצרה והסגירה לנאצים 42 פליטים יהודים ממרכז אירופה.
60 יהודים נעצרו בין 27 ל-28 באוגוסט 1942, ו-90 בסך הכול נעצרו על פי אלגעמיינער זשורנאל.
ב-1948, האגודה "Cultuelle Israelite de Monaco" נוסדה והייתה אגודה רשמית של הקהילה היהודית של מונקו, והיא סיפקה לקהילה בית כנסת, בית ספר עברי וחנות מזון כשר.
כיום, יהדות מונקו מורכבת בעיקר מפנסיונרים מצרפת ומבריטניה, ויש גם אוכלוסייה קטנה של יהודים צפון אפריקאים וטורקים.
בעוד שכיום כמעט ואין אזרחים יהודים במונקו, כ-1,000 גולים יהודים מהווים כ-2.86% מכלל תושבי מונקו.
המשמעות היא שמונקו היא המדינה עם אחוז היהודים הגבוה ביותר חוץ מישראל.
בשנת 2017 הסתיימה בעיר מונקו בניית בית הכנסת אדמונד ספרא.
למונקו יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל.
החל מ-2017, משמש הרב דניאל תורג'מן כרבה הראשי של הנסיכות והקהילה.
באוגוסט 2015, הנסיך אלברט השני התנצל על כך שמונקו גירשה יהודים למחנות הריכוז של גרמניה הנאצית.
במקביל, הנסיך חשף אנדרטה שהוקדשה ליהודי מונקו שגורשו; האנדרטה ניצבת בבית הקברות של מונקו .
הבת של קרוליין, נסיכת הנובר - שארלוט קסיראגי, הייתה במערכת יחסים עם סטנדאפיסט מרוקאי-יהודי, גד אלמלח, שזכה להשמצות רבות בצרפת, במרוקו ובארצות הברית.
יש להם בן שנולד ב-17 בדצמבר 2013 ונטבל.
כיוון שהם לא התחתנו, בנם לא נמצא בשושלת הנסיכים של מונקו.
בני הזוג נפרדו ביוני 2015.
ההיסטוריה של יהודי מונטנגרו החלה עוד בתקופות שבהן אזור זה היה קשור לחלוקה של האימפריה הרומית בין שלטון רומי לשלטון ביזנטי.
מכיוון שמונטנגרו של ימינו היא מדינה צעירה, הקהילה היהודית של מונטנגרו היא הצעירה ביותר ואחת הקהילות היהודיות הקטנות בעולם.
באפריל 2010 יזם הרב יואל קפלן את רעיון הקמת הקהילה היהודית כחלק מחזונו להחייאת הקהילות היהודיות במדינות הבלקן.
ההחלטה להקים קהילה יהודית רשמית נקבעה בביתה של גברת דינה לזר בהרצג נובי ביוני 2011. בסוף יולי 2011 נרשמה הקהילה כעמותת אזרחים ובכך קיבלה לגיטימציה משפטית מסוימת.
זמן קצר לאחר ההרשמה, ביקר הרב יונה מצגר, הרב הראשי לישראל, במונטנגרו ובקהילה היהודית.
הרב מצגר, יחד עם הרב קפלן ועם בכירי הקהילה, התקבל על ידי פקידי המדינה החשובים ביותר: נשיאי המדינה, הפרלמנט והממשלה
ב-31 בינואר 2012 נחתם הסכם היסטורי בין הקהילה היהודית של מונטנגרו לבין מדינת מונטנגרו.
ראש הממשלה איגור לוקשיץ' חתם על הסכם המסדיר את מעמד היהודים במונטנגרו כמיעוט מוכר ושווה זכויות, ובכך הכירה מונטנגרו בדת היהודית כאחת הדתות הרשמיות במדינה.
מצדה של הקהילה, במעמד הרב יואל קפלן, חתם על ההסכם נשיא הקהילה מר יאשה (יעקב) אלפנדרי.
השנתון הסטטיסטי של מונטנגרו 2007 מפרט 12 יהודים במדינה, בתשע ערים.
במסגרת הפעילות של הקהילה היהודית במונטנגרו נעשתה עבודה רבה לחיזוק הקשרים בין יהודי מונטנגרו למדינת ישראל ולחיזוק הקשרים בין הקהילה לקהילות היהודיות בעולם.
במסגרת זו מתארגנות פעילויות של מפעלי חינוך, פעילויות חברתיות, מפגשי יהדות ועוד.
בשנת 2017, ביוזמת הקהילה ומרכז רבני אירופה ובברכתו של הרב קפלן, החל הרב אריה איידלקופ לשמש שליח חב"ד והקים בית חב"ד המעניק שירותים לקהילה ולמטיילים יהודיים.
בחשוון תש"ף מונה הרב איידלקופ לרבה של המדינה בהשתתפות נשיא המדינה מילו ג'וקאנוביץ', השר יצחק וקנין, הרב אליעזר שמחה וייס וראשי הקהילה היהודית המקומית.
כמו כן פתח הרב איידלקופ את גוף הכשרות היחיד הקיים במדינה ביחד עם קייטרינג המספק אוכל כשר לקהילה היהודית ולמטיילים.
ב-2017 הונחה אבן הפינה לבית כנסת בעיר פודגוריצה.
בשנת תשפ"ג הוקם במונטנגרו בית חב"ד בעיירת הנופש בודווה על ידי השליח הרב אליעזר ארנפלד ותחת השליח הרב איידלקופ.
ההיסטוריה של היהודים באזור מונטנגרו של היום לא נחקרה מספיק.
המחקר החלקי נערך במסגרת מחקרים בנושאים אחרים.
ההיסטוריה של היהודים באזורים אלה נמשכת אלפיים שנה.
עקבותיהם הראשונים של יהודים באזור הופיעו בדוקליה העתיקה, שהריסותיה ממוקמות בקרבת מרכז העיר פודגוריצה, בירת מונטנגרו של היום.
במרכז עירוני חשוב זה של הפרובינציה הרומית פרווליטאנה (Prevalitane), שבשיאו היו בנקרופוליסים שלו מעל 70,000 איש, התגלו מקומות קבורה שארכאולוגים קבעו ששייכים ליהודים.
הגעתם של יהודים לעיר מובנת לאור גודלה וחשיבותה של דוקליה כמרכז צבאי, מסחרי ומנהלי עד להשמדתה ברעידת אדמה.
בימי הביניים, התגוררו יהודים בשטחי מונטנגרו של היום שהיו תחת שלטון עות'מאני, במיוחד באזור הסנג'ק נובי פאזאר בפלייבליה, גוסיניה, ביילו פולה ובראן, וכן באזור החוף, במיוחד באולצין.
רוב היהודים הללו היו ספרדים, שהגיעו מספרד ומפורטוגל דרך בוסניה או ישירות מקונסטנטינופול עד תחילת המאה ה-16.
במאה ה-17 חי במונטנגרו שבתי צבי, משיח שקר שסחף אחריו חלקים גדולים מהקהילה היהודית של זמנו.
על פי ההשערות הוא נקבר באולצ'יני, לאחר שגורש מקונסטנטינופול בידי העות'מאנים לדולצ'ינו (אולצין של ימינו).
חוקרת ימי הביניים לנקה בלהובה צ'לביץ' הדגישה בעבודתה "עקבות היהודים במפרץ קוטור" (Traces of the Jews in Bay of Kotor) את השפעתם של היהודים על התפתחות המסחר באזורים אלה, במיוחד בארגון הסחר הבינלאומי, וקבעה כי בעסקאות מסחר רבות הם היו באותה רמה של הסוחרים מדוברובניק.
לאחר המלחמות עם נפוליאון וכיבוש מפרץ קוטור וחלק מחוף מונטנגרו של היום שהיה תחת שטח אוסטרי, ואחר כך אוסטרו-הונגרי וכן הלאה, הגיעה למונטנגרו פעם נוספת קהילה יהודית.
היא התרכזה בעיקר בקוטור כמרכז אדמיניסטרטיבי.
בהרצג נובי נטמן בבית הקברות היהודי רופא ומשורר פורטוגלי ידוע ממוצא יהודי בשם איזאיה קואן, הידוע יותר בשם העט Flavio Eborenze Didako Piro, שכתב ספר על גלותו בעיר זו.
גם במפרץ קוטור, הוקצה על פי הוראת הבישוף של קוטור חלק מבית הקברות, בסמוך לכניסה הראשית לבית העלמין ולקפלה המרכזית, לקבורת יהודים.
בית הקברות במצב טוב יחסית כיום ומתוחזק באופן שוטף.
בספטמבר 1943, לאחר כניעת איטליה, כבשה גרמניה הנאצית את מונטנגרו והגסטאפו איתר יהודים רבים במדינה עד פברואר 1944. רובם נלקחו למספר מחנות כגון מחנה הריכוז סיימישטה, ולאחר מכן למחנות אחרים.
במונטנגרו נותר מספר קטן מאוד של יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה.
קשה לדעת בדיוק כמה יהודים חיים ועובדים במונטנגרו היום, כי מדובר בעיקר בנישואי תערובת.
מאז הכרזת העצמאות, מונטנגרו כוננה יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
במונטנגרו ישנו שגריר שאינו תושב.
יהדות לובלין הייתה מן הגדולות שבקהילות היהודיות בפולין.
בשיאה מנתה הקהילה כ-45 אלף נפש.
יהודים מוזכרים לראשונה באישור להתיישבות בסביבות לובלין שניתן על ידי קז'ימייז' "הגדול" ב-1316. ב-1535 הוציא מלך פולין צו האוסר על התיישבותם של היהודים בלובלין פרט לרובע מיוחד.
החל מ-1580 התכנס בלובלין "ועד ארבע ארצות", ששימש במשך מאתיים שנה כגוף המנהלי העליון של יהדות פולין.
כינוסו של הוועד בלובלין הפך אותה למוקד משיכה רוחני וכלכלי בקרב יהודי פולין.
לובלין הייתה אחד ממרכזיה של תנועת החסידות, ולפיכך ניטשו בה מאבקים ארוכים בין החסידים למתנגדים.
עקב התחרות הכלכלית של היהודים עם המקומיים, הטילו עליהם השליטים הגבלות כלכליות שונות.
התחרות גררה איבה שהביאה להתרחשותם של מספר פוגרומים בלובלין.
ב-1655 צרו קוזאקים על העיר, טבחו בכאלפיים יהודים והטילו עליהם מס כבד.
קהילת לובלין התאוששה אך בקושי מאסונות אלה.
בראשית המאה ה-19 עברה לובלין ידיים מספר פעמים.
החל מ-1815 נשלטה העיר על ידי האימפריה הרוסית.
ב-1862 בוטלה חובת התיישבותם של היהודים ברובע המיוחד, וכתוצאה מכך גדל מספר התושבים היהודים בעיר במידה ניכרת.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עברה לובלין לשליטתה של הרפובליקה הפולנית השנייה.
תחת השלטון הפולני המשיך היישוב היהודי בפולין להתפתח.
בעיר פעלו עיתונים, מפלגות, אגודות תרבות, ארגוני נוער ובתי ספר.
חלק ממוסדות החינוך היו ממלכתיים.
בעיר התקיימו תלמודי תורה רבים, והמפורסם שבהם הייתה "ישיבת חכמי לובלין".
הישיבה נבנתה בלובלין בשל היות לובלין מקום כינוסו של "ועד ארבע ארצות" ומוקד פעילותם של רבנים מפורסמים.
הישיבה התפרסמה ומשכה אליה תלמידים מכל רחבי מזרח אירופה.
ב-1939, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, החלה שואת יהודי לובלין.
יהודים רבים גויסו לעבודת כפייה.
הגרמנים תכננו לרכז יהודים בלובלין ובסביבותיה כדי לטהר את האזורים שכבשו מנוכחות לא-ארית, במה שנודע כ"תוכנית לובלין", אך זו נגנזה לבסוף.
במרץ 1941 הוקם בלובלין גטו, שבו שררו תנאי היגיינה ירודים ומגפות רבות.
החל מאפריל 1942 החל שילוחם של היהודים מלובלין למחנה ההשמדה מיידנק, ובכך היא הפכה לקהילה הגדולה הראשונה באירופה שהושמדה בשואה.
ב-1944 שוחררה לובלין על ידי הצבא האדום.
ניצולי השואה הספורים ששרדו החלו להגר ממנה לארצות אחרות.
נכון לראשית המאה ה-21, אין קהילה יהודית פעילה בלובלין.
העיר לובלין נוסדה ב בערך על גדות נהר הביסטריצה, כמבצר על דרך המסחר המובילה למחוז זקרפטיה.
מועד התיישבותם של ראשוני היהודים בלובלין אינו ידוע.
עם זאת, יהודי לובלין נזכרים לראשונה בתעודות שנופקו ב-1316, שעה שלובלין נשלטה על ידי ממלכת פולין, והחל מ-1569 - במסמכים שניתנו על ידי האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1336 התיר קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, את התיישבותם של היהודים בעיקר בעיירה פיאסקי, הסמוכה ללובלין.
ב-1453 התיר קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ליהודים שסחרו ברחבי פולין לסחור גם בלובלין.
עדות נוספת לנוכחות היהודית בעיר באותה עת ניתן לראות בהתיישבותו של הרב יעקב מטְרִידֵנְט בה ב-1475.
ב-1535 הוציא המלך הפולני צו האוסר על יהודים להתיישב בעיר.
את הצו נהגו השליטים האירופיים בימי הביניים לחלק לעיתים קרובות, והוא כונה בלטינית "Privilegium de non tolerandis Judaeis", כלומר, "הזכות שלא לסבול יהודים".
עם זאת, בהמשך הותרה מחדש התיישבותם של יהודים ברובע יהודי מיוחד שבו היו 24 בתים, בתמורה לתשלום מס לבעלי המבצר העירוני.
יהודים אחדים הצליחו לשמור על דירותיהם במרכז העיר למשך שנים מספר באמצעות תשלום מס.
ב-1555 התיר מושל לובלין ליהודים להרחיב את הרובע ולייסד בית מטבחיים ובית קברות תמורת הגדלת מכסת המיסים ששילמה הקהילה.
ב-1567 נחנך בית כנסת ראשון בעיר, על שם הרב שלמה לוריא (המהרש"ל).
במהלך תקופת השלטון הפולני נפתחו בעיר ארבעה בתי כנסת נוספים.
ב-1568 השיגו היהודים פריווילגיה דומה לזו שהשיגו הנוצרים, שאסרה על הנוצרים להתיישב ברובע היהודי וכונתה בשם דומה "Privilegium de non tolerandis Christianis".
ב-1580 התכנס בלובלין "ועד ארבע ארצות", הגוף המנהלי של יהודי פולין, ששימש במשך מאתיים שנה כמוסד מרכזי עליון.
הודות להתכנסותו של הוועד בלובלין עלה קרנה של העיר בקרב יהדות פולין.
מרכז החיים ברובע היהודי היה ברחוב שירוקה, שלאורכו פעלו רוב השווקים, ושכנו בו מספר בתי מדרש ובתי כנסת, לרבות בית הכנסת על שם המהרש"ל.
ברחוב זה, לפי המסורת, התכנס מדי חורף "ועד ארבע ארצות".
הרובע היהודי התפשט והלך עד לאזורי הביצה שהיו מסביבו ויובשו לצורך הרחבתו.
עד 1596 גדל מספר הבתים ברובע היהודי גדל ל-100.
ברבות השנים הפך הרובע היהודי צפוף ואיכות החיים שבו ירדה.
יהודים אחדים ניסו לקבל אישור לעזוב את הרובע ולהתגורר בלובלין גופא.
עם זאת, רק מעטים זכו באישור, וגם זה לזמן מוגבל בלבד, בשל החוק שאסר התיישבות יהודים בתחומי הערים.
עקב התנאים הקשים החלו יהודים להסתנן אל מחוץ לרובע היהודי ללא היתר.
בשני מבצעים נרחבים שנערכו ב-1761 וב-1795 גורשו יהודים שהסתננו מחוץ לרובע במשך השנים.
באותה שנה ביקר בעיר משיח השקר יעקב פרנק, והצליח לגייס סביבו קהל מקומי, אך תנועתו לא האריכה ימים.
היחסים בין היהודים לבין המקומיים היו מעורערים.
השליטים המקומיים פרסמו איסור על כל פגיעה פיזית ביהודים בשל דתם.
תוקף האיסור חודש פעמים אחדות, אך לא מנע מהומות נגד יהודים.
כך, למשל, ב-1598 הופצה עלילת דם שלפיה יהודים רצחו ילד נוצרי למטרות פולחן.
בעקבות עלילת הדם הועמדו לדין ארבעה יהודים.
חרף ניסיונותיה של הקהילה לסייע להם הם הוצאו להורג.
האשמות דומות ועלילות דם אירעו בלובלין גם ב-1616 וב-1636. ב-1636 הואשמו היהודים בחטיפת ילד נוצרי למרתף לשם הקזת דמו.
הנאשמים הודו במעשיהם לאחר עינויים והוצאו להורג.
בפוגרום נוסף שיזמו ב-1648 חברי מסדר הישועים נרצחו שמונה יהודים והועלו באש בתים רבים.
במסגרת מחויבותו למנוע פגיעה פיזית ביהודים, שלח המלך ולדיסלאב הרביעי שליחים כדי לעצור את הפורעים ולמצות איתם את הדין.
במשפט שנערך הואשמו גם ראש עיריית לובלין וחברי הוועד העירוני בכך שלא עשו די כדי למנוע את הפרעות ובמזיד לא נעלו את השערים בכניסה לרובע היהודי עם רדת החשיכה.
בית המשפט קבע פיצויים לקהילה היהודית בשל הנזק שנגרם לה בפוגרום.
במהלך השנים הבאות קיבלו המורים הנוצרים בלובלין מענק מיוחד שכונה בשם "Kozubales", שפירוש שמו בפולנית הוא "מעות תלמידים".
המענק ניתן הן על ידי הקהילה היהודית והן על ידי יחידים שעברו ליד מוסדות הלימוד הנוצריים, ונועד לכך שהמורים ימנעו מתלמידיהם לפגוע ביהודים.
הוא הוענק בכסף מזומן ובתבלינים.
הקהילה בלובלין נפגעה שוב במהלך המלחמה הצפונית הקטנה, ממרד חמלניצקי ומהגזרות שבאו בעקבותיו בין השנים 1648–1660. בתולדותיה של יהדות לובלין קרויים האירועים הללו בשם "המבול".
ב-1655 צרו קוזאקים על העיר וכבשו אותה.
הם שרפו את הרובע היהודי עד היסוד, טבחו בכאלפיים יהודים והטילו מס כבד על הקהילה.
ב-1680 עבר "ועד ארבע ארצות" מלובלין לירוסלב, ואיתו עברו גם השווקים התוססים שבהם השתתפו יהודי העיר, מה שגרם לפגיעה ביהודים המקומיים.
התאוששות קהילת לובלין מהאסונות שפקדו אותה ארכה שנים ארוכות.
ב-1795, במסגרת חלוקת פולין, עברה לובלין משליטת האיחוד הפולני-ליטאי לשליטת ממלכת הבסבורג האוסטרית.
ב-1809, לאחר שאוסטריה נחלה הפסד לצרפת בקרבות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, נאלצה אוסטריה למסור את לובלין, במסגרת הסכם שנברון, לידי דוכסות ורשה, מדינה גרורה צרפתית.
ב-1813, לאחר מלחמת רוסיה–צרפת, כבשו כוחות האימפריה הרוסית את לובלין מידי דוכסות ורשה.
ב-1815, בעקבות קונגרס וינה, צורפה לובלין למדינת החסות הרוסית "ממלכת פולין הקונגרסאית", שנקראה על שם הקונגרס, בית המחוקקים שלה.
ב-1830 התקוממו הפולנים תושבי פולין הקונגרסאית נגד רוסיה בדרישה לעצמאות.
התקוממות זו נודעה בשם מרד נובמבר.
השלטון הארעי הפולני החל בגיוס חובה של הגברים הכשירים במדינה לשם הצלחת המרד.
תחילה ניסו היהודים למנוע את הגיוס בלובלין, אך בעקבות תעמולה שהבטיחה אמנציפציה ליהודים בפולין המשוחררת, החלו יהודים להתגייס מרצונם.
במהלך המרד אף מילאו יהודים אחדים תפקיד של קצינים בצבא הפולני.
המרד נכשל ורוסיה השתלטה מחדש על פולין.
ב-1862 בוטלה חובת המגורים של היהודים ברובע מיוחד להם.
כתוצאה מכך, בשנים הבאות גדל מספר התושבים היהודים בעיר במידה ניכרת.
לנוכח ביטול האיסור להתיישב בעיר ללא הגבלה, פרחו החיים היהודיים בלובלין.
בתקופת השלטון הרוסי הוקמו בעיר בתי ספר חדשים ואף בית חולים שיועד לקהילה היהודית שנפתח ב-1886. ב-1863 אירעה התקוממות נוספת בפולין שנודעה בשם מרד ינואר.
מרבית היהודים, שזכרו את המפלה שספגו המורדים הפולניים ב-1830, לא הצטרפו למרד החדש, ומעטים בלבד התגייסו שוב לשורות הצבא הפולני.
המרד השני נכשל אף הוא.
לאחר שהצבא הרוסי כבש מחדש את לובלין הוצאו להורג כמה יהודים על ידי חיילים רוסיים בגלל שיתוף פעולה לכאורה עם המורדים הפולנים.
כדי למנוע מרידות נוספות, סופחה פולין הקונגרסאית לתוך האימפריה הרוסית כמה שנים מאוחר יותר.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו יהודים רבים לצבא האימפריה הרוסית.
עקב המדיניות האנטישמית של הרוסים, התאפשר לחיל המצב ששהה בעיר לפגוע ביהודים ולבזוז את רכושם.
לאחר הביזה, הותר ליהודים לייסד מיליציה עצמאית בת כמאתיים איש, שמטרתה הייתה לשמור על הסדר בלובלין.
ב-1915, לאחר הנסיגה הגדולה של רוסיה מפולין ומגליציה, נכבשה העיר על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי.
בנובמבר אותה שנה פורקה המיליציה היהודית בפקודת השלטונות האוסטריים.
אוסטרו-הונגריה, שבה, להבדיל מהאימפריה הרוסית, הונהגה זה מכבר אמנציפציה ליהודים, התירה להם לנהל בעצמם את חייהם הכלכליים והתרבותיים.
ב-1918, לאחר שוך קרבות מלחמת העולם הראשונה, נוסדה הרפובליקה הפולנית השנייה בשטחים שכבשו במלחמה מעצמות המרכז, אוסטרו-הונגריה והקיסרות הגרמנית.
תחת השלטון החדש ייחלה הקהילה היהודית לשיפור במעמדה ולשיקום מהיר מנזקי המלחמה, אך תקוות אלה התבדו.
כבר בקיץ 1919 אירע בעיר פוגרום, בשם "יום חמישי השחור", שבמהלכו נספו שלושה יהודים ושישים נפצעו.
היהודים התקשו להגן על עצמם במהלך הפוגרום שבא להם בהפתעה גמורה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 חלה עליית מדרגה במגמות אלה, לנוכח התגברות התעמולה האנטישמית בפולין.
חנויות של יהודים הוחרמו ונבזזו.
סוחרים יהודים בשווקים נפגעו פיזית וסחורתם הושחתה.
עם זאת, הקהילה היהודית בלובלין המשיכה להתפתח בתקופת השלטון הפולני: נוסדו סניפים של מפלגות ציוניות, מועדוני ספורט ותנועות נוער, ויצאו לאור עיתונים חדשים לקהל היהודי.
ב-1930 אף נחנכה בעיר "ישיבת חכמי לובלין", שמשכה אליה תלמידי חכמים רבים מכל רחבי אירופה.
ב-1 בספטמבר 1939, פלישת גרמניה הנאצית לפולין סימנה את תחילת התהליך שאחריתו - חיסולה של יהדות לובלין.
אלפי פליטים שברחו ממערב פולין הגיעו לעיר.
הוחל בגיוס חובה של יהודי לובלין לחזית.
ב-2 בספטמבר החל הלופטוואפה להפציץ את העיר, ומבנים רבים נהרסו.
ב-14 בספטמבר נסוגו הכוחות המזוינים של פולין מן העיר.
התושבים המקומיים נתבקשו לסייע בהגנתה - בחפירת תעלות לחימה, למשל - אך מאמצים אלה לא הועילו.
ב-17 בספטמבר כבש הוורמאכט את העיר, ולובלין הפכה לחלק מהגנרלגוברנמן, השלטון הגרמני האזרחי בפולין.
במהלך ההפצצות והקרב לכיבוש העיר נספו למעלה מאלף נפש, ועשרות אלפים נוספים איבדו קורת גג.
מיד עם תחילת הכיבוש עצרו הגרמנים 2,000 יהודים ועינו אותם.
כבר בחודש הראשון לכיבוש הטיל השלטון הגרמני קנס בשווי 150,000 זלוטי על הקהילה היהודית.
בעיר לובלין רוכזו כ-3,000 שבויי מלחמה יהודים מן הצבא הפולני, לצורך העברתם לעבודות כפייה ברחבי פולין.
ב-25 באוקטובר 1939 נערך מפקד אוכלוסין בקרב יהודי לובלין.
ב-9 בנובמבר אותה שנה מונה אודילו גלובוצניק למפקד כוחות האס אס בלובלין ובסביבותיה.
ב-23 בנובמבר סומנו חנויות בבעלות יהודית במגן דוד, ושבוע לאחר מכן נסגרו.
ב-1 בדצמבר הוטלה על היהודים החובה לענוד טלאי צהוב במרחב הציבורי.
החובה הומרה בהמשך בענידת סרט לבן או בהחזקת תעודה שמתנוססת עליה האות "J" (קיצור של Juden, יהודי).
מערכת החינוך, שבה כ-5,000 תלמידים, המשיכה לתפקד באותה עת, גם אם במגבלות מסוימות.
כך, למשל, בגטו פעל בית יתומים שבו שהו כ-300 ילדים, בגילי 3 עד 18. עד שלהי 1940 נאסר על היהודים לצאת מן העיר ללא אישור ולעסוק במסחר.
הנאצים החלו במימוש "תוכנית לובלין", שנועדה לרכז יהודים מכל רחבי אירופה בלובלין ובסביבותיה כדי להביא אותם לגבולה המזרחי של גרמניה ובכך "לטהר" את האזורים שכבשה גרמניה הנאצית בפולין מנוכחות לא-ארית.
זאת, כדי לאפשר התיישבות של גרמנים באזורים אלה.
עם זאת, התוכנית ננטשה עד אפריל 1940, לאחר שהחל תכנון ה.
התוכנית הופסקה גם בשל מגפת כולרה שפרצה בעיר, והפכה את היוזמה לבלתי-כדאית.
עד להפסקת התוכנית הובאו ללובלין כ-6,300 יהודים מהשטחים שכבשה גרמניה.
באוקטובר 1939 נפתח בלובלין משרד עבודה, "ארבייטסאמט" שתכליתו הייתה לרכז את כל היהודים מעל גיל 14 לעבודות כפייה.
עוד באותו חודש פתחו הגרמנים מחנה עבודה ראשון בקרבת העיר לשבויי מלחמה יהודים וליהודים שגורשו ללובלין, שנודע בשם "מחנה רחוב ליפובה".
דרך המחנה עברו עשרות אלפי יהודים.
התנאים במחנה היו קשים מנשוא, ורבים מן האסירים בו מצאו את מותם מקור וכן בהוצאות להורג שהתקיימו בהתאם לגחמותיהם של השומרים הגרמנים.
במחנה הועסקו היהודים בעבודה בבתי חרושת ובבנייה.
כיוון שמרבית האסירים במחנה העבודה לא גורשו למחנות ההשמדה, חלקם אף הצליח לברוח משם ולהצטרף לקבוצות פרטיזנים.
המחנה נסגר ב-3 בנובמבר 1943, כשהאסירים נשלחו למיידנק במסגרת "אקציית ארנטפסט" , שנועדה לחסל את שארית היהודים שעבדו במחנות עבודה.
עד 1944 הקימו הגרמנים מחנות עבודה נוספים ליהודים בלובלין ובסביבותיה, 117 בסך הכל.
להבדיל מעיירות אחרות בפולין, הוועד המקומי בלובלין שנבחר עוד טרם המלחמה המשיך לפעול גם בראשית הכיבוש הגרמני.
הוא העניק סיוע כספי ורפואי לנזקקים, סייע בחלוקת מזון ואף ייסד בית מחסה לחסרי בית, בשיתוף ארגוני הסעד "צנטוס" ו"יס"ס".
עם זאת, בשלב מסוים ביקשו הגרמנים מחברי הוועד שייתנו להם רשימה של 24 חברי יודנראט שיחליפו אותם.
בראש היודנראט עמד המהנדס הנריק בקר.
הגוף המתווך החל לפעול ב-25 בינואר 1940. היודנראט סייע לייסד מחלקות מקומיות, כגון מחלקת כספים, מחלקת בריאות, מחלקת דואר וכדומה.
מחלקה אחת שימשה לגיוס עובדי כפייה.
היודנראט אף הקים גוף שיטור יהודי בן למעלה ממאה חברים לשם שמירת הסדר ברחבי העיר.
היודנראט היה נתון במצוקה כלכלית קשה, עקב דרישותיהם הכספיות הרבות של הגרמנים, לרבות הקנסות התכופים שהטילו על הקהילה.
אחד ממקורות ההכנסה של היודנראט, פרט לתרומות, היה כופר מיהודים שמטרתו התחמקות מעבודת כפייה.
הרווח מהכנסות אלה האמיר ב-1940 לכדי חצי מיליון זלוטי.
היודנראט ניסה לשדל את השלטונות שלא ירעו ליהודים.
כך, למשל, הוא ביקש להיטיב את התנאים של העובדים בעבודות כפייה, לפתוח את בתי הספר ליהודים, לאפשר להם לעסוק במסחר ולקצר את שעות העוצר שהוטלו על לובלין.
בקשות אלה לא נענו אומנם, אך הן מעידות על האומץ של חברי היודנראט לסייע ליהודים.
יהודים רבים ניסו להשתמט מעבודות כפייה, תמורת תשלום או בלעדיו.
עקב מגמות אלה יצאו הגרמנים במבצעים גדולים כדי לעצור את המשתמטים.
ב-10 במרץ 1941 פתחו הגרמנים במבצע בן ארבעה ימים לגירוש יהודים מן הרובע היהודי לעבודות כפייה בערי השדה של לובלין, ובמסגרתו גורשו 9,200 אנשים.
עד סוף חודש מרץ גורשו 2,300 יהודים נוספים מהעיר, ובמהלך תשעת החודשים שלאחר מכן 3,000 נוספים.
השלטון הגרמני החל לשלוח גם חלק מחברי היודנראט לעבודות הכפייה כשלא ראה בהם צורך.
הקמת הגטו והגירוש לבלז'ץ ולמיידנק
כבר עם תחילת הכיבוש הגרמני החלו הגרמנים מפנים יהודים מבתיהם כדי להעבירם לרובע היהודי, כצעד מקדים לייסוד גטו.
ב-24 במרץ 1941 הוציא מושל לובלין צו להקמת גטו ברובע היהודי.
במסגרת הצו נתבקשו כל הפולנים שהתגוררו ברובע היהודי, או היהודים שהתגוררו מחוצה לו, לעזוב את מקום מגוריהם עד 10 באפריל אותה שנה, ואילו היהודים שהתגוררו מחוץ לגטו התבקשו להיכנס לתוכו עד 15 באפריל.
כדי לעודד את היהודים לעזוב את בתיהם שמחוץ לגטו, התירו להם הגרמנים לקחת יחד איתם את המיטלטלין שלהם.
עם היווסדו, התגוררו בגטו כ-35 אלף יהודים.
תנאי המחיה בו היו קשים: הוא הוקם אמנם במתכונת של גטו פתוח בראשית דרכו, כלומר, בשעות היום הייתה כניסה ויציאה חופשית ממנו, אך על היהודים נאסר לצאת מבתיהם בשעות העוצר שהוטל בכל יום החל מהשעה 21:00 עד 06:00. עם זאת, אחרי דצמבר 1941 נאסרה כליל שהותם של היהודים מחוץ לגטו.
הגרמנים התאכזרו למי שנמצא מחוץ לכותלי הגטו ללא אישור: ב-4 במרץ 1942 הוצאו להורג 11 יהודים עקב הפרת האיסור הזה.
בגטו שררו תנאי היגיינה ירודים: לעיתים קרובות נאלצו 8–10 אנשים להצטופף בחדר אחד.
תנאי ההיגיינה היוו כר פורה להתפרצות מגפות.
בחודש מאי באותה שנה פרצה בגטו מגפת טיפוס הבהרות, שגבתה מאות קורבנות מדי חודש.
עקב המגפה הכריזו השלטונות הגרמניים על הסגר בהיקף של 87 בניינים כדי למנוע את התפשטותה.
היודנראט ייסד שני בתי חולים וכן הקים מטבחים לחלוקת מנות מזון באמצעות התרומות שקיבל.
עם זאת, לבתי החולים היה קשה לטפל בנדבקים, בגלל מחסור בציוד ובתרופות.
על אף התמותה הרבה, אוכלוסיית הגטו לא הצטמצמה, שכן כל העת הגיעו לגטו פליטים חדשים מן הערים שסביבה.
המגפה הסתיימה בפברואר 1942, וגבתה את חייהם של כאלף בני אדם.
עם זאת, התנאים בגטו לובלין היו עדיפים, במידת מה, על פני תנאי החיים בגטו ורשה ובגטו לודז'.
ב-22 בפברואר אותה שנה הוקם בלובלין גטו שני שנועד אך ורק ליהודים שעבדו בעבודות כפייה.
שני הגטאות, חרף סמיכותם, הוקפו בגדרות תיל, וליהודים משני הגטאות לא התאפשר לפגוש איש את רעהו.
קהילת לובלין הייתה מן הקהילות הראשונות בפולין שגורשו למחנה השמדה.
ב-17 במרץ 1942, במסגרת מבצע ריינהרד, הוחל באקציה לגירוש כל היהודים מלובלין שלא עבדו בעבודות כפייה או לא התגוררו בגטו השני.
כ-1,400 איש רוכזו מדי יום בבית הכנסת על שם המהרש"ל לפני גירוש בקרונות משא למחנה בלז'ץ.
יהודים אחדים ניסו להתחמק מן הגירוש וניסו להסתתר, אך השומרים האוקראינים והגרמנים לכדו אותם בגטו ורצחו את כל מי שלא התייצב לגירוש או שלא היה מסוגל מבחינה פיזית להתייצב אליו.
ב-29 במרץ ניסו שניים מחברי היודנראט להעביר לגרמנים סכום של כ-500,000 זלוטי כדי להפסיק את המשלוחים, אך אלה נפסקו למשך כמה ימים בלבד.
ב-31 במרץ החליפו הגרמנים את חברי היודנראט העירוניים, ושילחו את מחציתם להשמדה.
עד ל-16 באפריל, עם סיום האקציה, נרצחו בתאי הגזים שבבלז'ץ כ-25 אלף מתוך כ-35 אלף היהודים ששכנו בגטו, שלושה רבעים מיהודי העיר.
2,500 יהודים אחרים רצחו הגרמנים בעיר גופא.
רק כ-7,000 יהודים נותרו בלובלין עם סיום האקציה.
מיד לאחר מכן הוכרזה העיר כ"יודנריין" , כלומר, "נקייה מיהודים".
לובלין הפכה לעיר הראשונה ברחבי פולין שהוגדרה כך.
ב-14 באפריל 1942, לאחר שמרבית יהודי לובלין נשלחו לבלז'ץ, הודיעו הגרמנים על העברת יתר היהודים בלובלין, ששהו אז אך ורק בגטו הקטן שהוקם לפועלי כפייה, ל"גטו לדוגמה" שיוקם במיידן טטרסקי, פרבר של לובלין.
בגטו החדש התגוררו כ-4,000 תושבים: 3,000 התושבים האחרים, שנמצאו ללא התעודה שכתובה עליה האות "J" ומעידה כי הם יהודים, נשלחו להשמדה במחנה מיידנק עוד טרם ייסוד הגטו החדש.
עם אוכלוסיית הגטו נמנו פליטים מעטים מוורשה ומגרמניה, וכן יהודים שהסתתנו אליו מן היישובים הסמוכים ללובלין.
הגטו הוקף בגדר תיל ופעלו בו גן ילדים ומכינה שהייתה תחליף לבית ספר.
עקב הירידה במספר התושבים עלתה רמת ההיגיינה בגטו.
החל מ-2 בספטמבר 1942 החל שילוחם של תושבי הגטו במיידן טטרסקי למיידנק, וזה נסגר ב-9 בנובמבר אותה שנה עם סיום האקציה.
בשלב זה, היהודים היחידים שנותרו בלובלין היו אלה שהועסקו במחנות עבודה.
משלוחי היהודים ממחנות העבודה למחנות ההשמדה נמשכו עד ימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בלובלין, והם גורשו ברגע שלא הייתה בהם תועלת כלכלית.