tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1873 צירף - במכתב לעיתון "לה טאן" - את תמיכתו לחסידי ה"רפובליקה השמרנית" והתנגד למועמדות הרדיקלית של בארודה לראשות עיריית ליון.
את המילון של השפה הצרפתית השלים בסוף שנת 1872. כל מילה זכתה בו להסבר ברור, לפי כל משמעויותיו בעבר, עם דוגמאות מיצירות ישנות ומודרניות.
ב-15 בדצמבר 1875 בחרה בו האספה הלאומית לסנאטור לכל החיים ה-52 מתוך 75, עם 343 קולות מתוך 676. גם בבית העליון ייצג דעות של השמאל המתון.
הצביע נגד פיזור הבית ב-1877
בעת המשבר מ-16 במאי התנגד לממשלה החדשה, תמך בשר דיפור, ותמך בסובלנות דתית יותר רחבה.
בהצבעות לגבי החוק החדש של החינוך הגבוה נמנע מלהצביע.
הגיב בטאקט ובפשטות לפניות, שריגשו אותו מצד אנשים מאמינים, דאג שלא לפגוע ברגשותיהם הדתיים שלא היה שותף להם, ואמר שאין לו רצון להאמין, ואין לו אף החרדה של מישהו שאינו מאמין.
"חקרתי את עצמי לשווא, אינני חווה כלום ממה שהם חוו...
אינני מצטער להיות מחוץ לאמונותיהם ואינני מגלה אצלי שום רצון לחזור אליהן".
כתב מאמרים פוליטיים שבהם תקף את בריתם של מחנה האורליאניסטים עם המלוכנים "הלגיטימיסטים" והביע את תמיכתו ברפובליקה.
פרסם מחדש רבים ממאמריו וספריו מבעבר, מהדורה חדשה של "שימור, מהפכה ופוזיטיביזם" שבו ויתר על חלק מהרעיונות מיסודו של קונט.
כמו כן פרסם את החוברת "Pour la" (בפעם האחרונה) שבה הביע את השקפתו המטריאליסטית הבלתי מעורערת.
בלחץ בני משפחתו, על ערש דווי, קיבל ליטרה בהכרה מלאה את הטבילה לנצרות, רבע שעה לפני מותו.
ב-8 ביולי 1875 התקבל ליטרה בטקס חגיגי בנוכחות אלפי משתתפים ללשכת "לה קלמנט אמיטייה" ("הידידות הרחמנית") של ארגון הבונים החופשיים "גראן אוריאן דה פארנס" (Grand Orient de France).
באותו מעמד התקבלו בארגון גם ז'ול פרי ואונורה שאווה.
כחסיד הפוזיטיביזם שאף ליטרה לקדם את ביטול החובה להאמין באלהים שהייתה רשומה בתקנון הלשכה.
חובה זו אכן בוטלה בכינוס בשנת 1877.
כשנמצא על ערש דווי החליטו אשתו ובתו, סופי, שהיו קתוליות אדוקות, להחזירו לדת.
עוד לפני כן ניהל ליטרה לאורך זמן שיחות עם האב מילריו שהיה מחזיר בתשובה קתולי ידוע ובזמנו הביע צער על בשורת מותו של המטיף.
כרבע שעה לפני שנפח את נשמתו, בלחצן של אשתו, בתו והנזירה שהשגיחה עליו ובסיועו של אב המנזר אנרי יובלן (שהיה מורו הרוחני של שארל דה פוקו) חזר ליטרה לאמונה הנוצרית הקתולית
שלוש הנשים הצהירו שליטרה היה עדיין בהכרה ושלא היה ספק שבעלה הסכים לכך והרשה לה על ידי כך לערוך לו הלוויה קתולית כהלכתה.
ליטרה נפטר ב-2 ביוני 1881 בבית ברחוב אסאס (Assas) מס' 44 והובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס.
לפני מותו נמסר כי ביקש ליטרה שלא ישאו נאומי הספד בלווייתו.
ארנסט רנאן ואבל פאווה דה קורטיי כיבדו את רצונו זה, אך לא גרגואר וירובוף.
בלווייה שבה נכח גם נשיא צרפת, פרצו מחאות קולניות של מאות חבריו הפוזיטיביסטים של ליטרה, נגד הכמרים הקתוליים והמשפחה שניסו למנוע את נאומו של וירובוף.
המוחים השמיעו קריאות של "תחי החשיבה החופשית!
בית הספר התיכון באווראנש, יישוב המוצא של המשפחה, קיבל את השם "בית הספר התיכון הרב-מקצועי אמיל ליטרה"
1839 - חבר באקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת
1858 - נבחר לאקדמיה לרפואה של צרפת
1860 - חבר מתכתב של האקדמיה הבווארית למדעים
1864 - חבר לשם כבוד של החברה הפילולוגית היוונית בקונסטנטינופול
1871 - חבר באקדמיה הצרפתית
1855 - Reprise du Dictionnaire de médecine, de chirurgie, de pharmacie, des sciences accessoires et de l'art vétérinaire - השלמת הלקסיקון לרפואה, כירורגיה, רוקחות, למדעים נספחים ולרפואה וטרינרית - יחד עם שארל-פיליפ רובן לפי תוכניתו של ניסטן - המהדורה ה-12 המתוקנת - 1865 ברשת
1862 - Histoire de la langue française תולדות השפה הצרפתית - אוסף מאמרים מתוך כתבי עת
איך חיברתי את מילוני - ויקיטקסט ברשת
המילון של ליטרה מקוצר באתר reverso
תרגום חדש עם הטקסט היווני.
1850-1848 - תרגום "תולדות הטבע" מאת פליניוס הזקן
1840-1839 - תרגום של "חיי ישו" מאת דוד פרידריך שטראוס בשני כרכים '; במקדמה לתרגום הציג ליטרה את תורתו, לפיה הסדר העל-טבעי מוחלף על ידי אידיאל אחר זה של אנושות.
1851 - תרגום של ספר הלימוד לפיזיולוגיה מאת יוהנס מילר עם מבוא פילוסופי שבו העלה ליטרה על נס את תפקידה של פיזיולוגיה במסדר המדעים.
1858-1854 - מהדורה מחודשת של כתביו הפוליטיים של ארמאן קארל, עם הערות שוליים
ליטרה פרסם מאמרים, בין היתר ב:Journal hébdomadaire de médecine - התקבל כעורך תחת ניהולם של בויו ואנדארל ובהמלצתם
L 'Expérience - כתב-עת רפואי, שאותו ייסד יחד עם ז'אן-אז'ן דזמריס בשנת 1837
אמיל ויליאם קאפר נאוה הוא במאי וידאו קליפים בריטי.
אמיל פרנסואה לובה היה פוליטיקאי צרפתי.
שימש כראש ממשלת צרפת ה-45 ובהמשך כנשיא צרפת.
התפרסם בעיקר כנשיא שהעניק חנינה לאלפרד דרייפוס ובכך סיים את פרשת דרייפוס.
לובה נולד ב-30 בדצמבר 1838 בעיירה מרסאן אשר אביו שימש בה כראש העיר.
ב-1862 הצטרף ללשכת עורכי הדין של פריז וב-1863 הפך לדוקטור למשפטים.
הוא החל לעבוד כעורך דין, והתגורר במונטילמר, שם נישא ב-1869 למארי לואיז פיקאר.
הוא אף רכש אחוזה קטנה בגרינין.
שנה לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה והפך לראש עיריית מונטילמר.
ב-1876 הוא נבחר ללשכת הנבחרים כנציג מונטילמר.
במהלך המשבר ב-16 במאי 1877 היה לובה אחד מצירי הפרלמנט שהצבעו בעד הדחתו של ראש הממשלה אלבר, הדוכס הרביעי מברולי.
במהלך הבחירות שנערכו לאחר מכן, הוא נבחר מחדש והפך לפופולרי מאוד.
הוא היה פעיל במיוחד בנושא החינוך, ולחם למען חינוך חובה חילוני.
כמו כן הוא היה תומך מושבע בהתרחבות האימפריה הצרפתית מעבר לים.
ב-1885 הוא הפך לחבר הסנאט, ובין דצמבר 1887 למרץ 1888 שימש כשר לעבודות ציבוריות בממשלתו של פייר טיראר.
ב-1892, בעיצומה של שערוריית פנמה, הציע לו ידידו האישי הנשיא מארי פרנסואה סדי קארנו להקים ממשלה חדשה.
לובה הצליח להקים ממשלה והפך לראש הממשלה ה-45 של צרפת.
במקביל, הוא שימש כשר הפנים.
במסגרת תפקידו הוא נאלץ להתמודד עם מהומות אנרכיסטיות ועם שביתות.
עם זאת, הוא לא הצליח לטפל כראוי בשערוריית פנמה, והובס בבחירות שנערכו בנובמבר של אותה שנה.
למשך חודש אחד הוא שימש כשר הפנים בממשלתו של אלכסנדר ריבו, ובינואר 1893 התפטר מתפקידו.
ב-1896, בעקבות מותו של נשיא צרפת פליקס פור, הגיש לובה את מועמדותו לנשיאות.
הבחירות התרחשו על רקע פרשת דרייפוס, אשר השפיעה מאוד על מהלכה.
לובה נחשב לנציג השמאל הרפובליקני, ונודע כמי שתמך בהענקת משפט חוזר לאלפרד דרייפוס שנאשם בריגול.
לעומתו ז'יל מלין, נחשב למועמד הימין ונודע כמתנגד חריף למשפט חוזר.
סיבה נוספת שבגללה היה לובה לא-אהוד על השמרנים הייתה העובדה שכיהן כראש ממשלה במהלך שערוריית פנמה.
ברוב של 483 קולות נגד 279 ניצח לובה את מלין.
בחירתו הכעיסה מאוד את החוגים הלאומניים והאנטישמיים בצרפת, אשר גמרו אומר לנקום בלובה בכל דרך אפשרית.
בטקס המינוי שלו הם עוררו מהומה כזו עד שאפילו נגינת המרסייז לא נשמעה.
לובה הצהיר כי "הרפובליקה לא תתפורר תחת שלטוני.
הם יודעים זאת והדבר משגע אותם".
ב-23 בפברואר נערכה הלווייתו של פור, ומיד לאחריה ניסה המון אנטישמי שהונהג בידי פול דרולד, ז'ול גרן ומוריס בארס להוביל הפיכה בסיוע הצבא.
עם זאת, ההפיכה נכשלה בשל חוסר התמיכה מצד הצבא, ומנהיגיה נעצרו.
ב-4 ביוני, במהלך מרוץ הסוסים השנתי באוטיי, קרבו אל לובה גברים שלבשו על דש בגדיהם את הציפורנים הלבנות שסימלו את המלוכנים והציפורנים הכחולות שסימלו את האנטישמים.
הם החלו לצעוק עליו: "התפטר!
פנמה!" כשלפתע התקרב גבר נוסף וחבט בראשו במקבל כבד.
לובה לא נפגע בגלל כובע הצילינדר אותו לבש, אולם הכאתו נתפסה כעלבון כבד.
לובה אישר את השתתפותו גם במירוץ שנערך יום למחרת, וכדי לאבטח את האירוע, הוציא המושל הצבאי של פריז אמיל צורלינדן, אלפי חיילים לרחובות.
הימין הקיצוני כן תכנן לחולל מהומות באירוע, אולם מנגד גם השמאל ארגן הפגנה המונית.
ההתנגשויות בין ההפגנות הפכו לקטטות אלימות שנמשכו כל היום.
האירועים יצרו רושם שהרפובליקה בסכנה, מה שהוביל לנפילת ממשלתו של שארל דופוי ולהקמת ממשלה חדשה ב-22 ביוני בראשותו של פייר ולדק-רוסו.
ממשלה זו נשענה, כמו קודמתה על מפלגות השמאל והמרכז.
אולם עבור תומכי דרייפוס היה זה סימן טוב כיוון שוולדק-רוסו נודע בעצמו כתומך מושבע שלהם.
ולדק-רוסו מינה כשר ההגנה שלו את המרקיז דה גאליפה שנודע גם הוא כדרייפוסר מושבע.
ב-7 באוגוסט 1899 נפתח משפטו החוזר של דרייפוס בעיר רן.
המשפט הסתיים ב-9 בספטמבר בהרשעה חוזרת של דרייפוס.
גזר הדין הפתיע מאוד את כל הצדדים.
כל מי שהיה מעורה בפרטי המשפט ידע היטב כי הראיות כנגד דרייפוס הוכחו כקלושות ביותר.
בנוסף על כך, הוכח כי בית הדין עצמו מודע לקלישות האשמה לנוכח העובדה שהוא דן את דרייפוס רק לעשר שנות מאסר.
עובדה זו הומחשה עוד יותר למחרת היום, כאשר שבעת השופטים מסרו ללובה את בקשתם שלא להחיל על דרייפוס את גזר הדין הקובע כי עליו לעבור פעם נוספת טקס שלילת דרגות.
בשלב זה פרשת דרייפוס כבר הפכה למוקד סקרנות בינלאומי, ועיתונים מכל רחבי העולם עקבו אחריה.
גזר הדין התקבל בשאט נפש בכל מקום.
כמה עיתונים דרשו להטיל סגר על צרפת ולהחרים את התערוכה העולמית שעמדה להתקיים בפריז ("אותו מקום מושחת") באביב הבא.
המלחין הנורווגי אדוורד גריג ביטל סבב הופעות מתוכנן בצרפת.
הפגנות מחאה התקיימו באנטוורפן, מילאנו, נאפולי, לונדון, שיקגו וניו יורק ובכמה מקומות נאלצה המשטרה להגן על השגרירות הצרפתית.
הפתרון היחיד אשר עמד בפניו היה שלובה יעניק חנינה נשיאותית לדרייפוס, אולם הוא היה משוכנע שהדרייפוסרים לא יקבלו את ההצעה כיוון שמשמעותה היא הכרה באשמתו של דרייפוס.
הוא ראה את ארצו נגררת לעוד סבב של מאבקים ואלימות.
ואכן, הדרייפוסרים נחלקו בשאלה האם לבקש חנינה.
אחיו של אלפרד דרייפוס, מתייה דרייפוס, אשר דאג לאחיו כעניין אישי ולא עקרוני והיה מותש כליל מהמאבק בו הוא נמצא כבר כמעט חמש שנים, היה מוכן להתפשר על חנינה.
כמוהו גם ז'וזף ריינאך וברנאר לזר.
לעומת זאת ז'ורז' קלמנסו, ז'אן ז'ורס וז'ורז' פיקאר התנגדו לרעיון.
ריינאך פנה אל ולדק-רוסו ב-11 בספטמבר והציע מעין פשרה: דרייפוס יקבל חנינה, אולם היא תוענק באופן מיידי כך שהכל יבנו כי אף על פי שמבחינה רשמית היא מהווה הכרה באשמתו של דרייפוס, למעשה היא אינה כזו.
דרייפוס עצמו פגם במהלך כאשר הגיש ערעור על גזר הדין.
הנשיא לובה דרש שדרייפוס יוותר על הערעור בטרם תוענק לו חנינה.
מה שאמר למעשה הודאה באשמה.
היה קשה לשכנע בכך את מתייה, אולם לבסוף הוא הצליח להגיע לפשרה מסוימת.
ז'ורס ניסח עבור אלפרד דרייפוס הצהרה שאותה היה אמור לפרסם לאחר שחרורו, בה הוא מצהיר שהוא אכן חף מפשע והוא מתכוון להמשיך במאבק.
למתייה לקח שעה לשכנע את דרייפוס להסכים לכך.
ברגע האחרון, חזר בו הנשיא לובה ודרש להמתין מעט כדי לשמור על כבודו של בית הדין הצבאי.
בתגובה, הגיש ולדק-רוסו את התפטרותו, וכמוהו גם שר המלחמה גאליפה.
כדי למנוע משבר פוליטי חדש, נכנע לובה והבטיח לחון את דרייפוס תוך שבוע.
ב-19 בספטמבר הוא חתם על הצו.
כדי לפייס את הצבא, פרסם גאליפה פקודת יום אשר בה קבע כי "התקרית" הסתיימה בהרשעתו של דרייפוס, והוא שוחרר רק תודות ל"רגשי חמלה עמוקים".
במהלך נשיאותו של לובה, הופחתה מאוד השפעתה של הכנסייה בצרפת.
צעדיו התקיפים של ולדק-רוסו, ויותר מכך של יורשו אמיל קומבס, כנגד הכנסייה, גרמו לכך ששגריר צרפת בקריית הוותיקן הוחזר באפריל 1905, וביולי של אותה שנה נערכה בלשכת הנבחרים הצבעה על הפרדת הדת מהמדינה.
לובה קידם מאוד את יחסי הממלכה המאוחדת-צרפת והוביל לבסוף לחתימה על ההסכמה הלבבית.
הוא חנך את התערוכה העולמית של פריז (1900), ובשנים שלאחר מכן פעל לחיזוק יחסי צרפת-רוסיה.
הוא קיבל את פניו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה אשר ביקר בצרפת ב-1901, ושנה לאחר מכן יצא לביקור גומלין ברוסיה.
ב-1905 נעשה ניסיון להתנקש בחייו במהלך ביקור של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בפריז.
פצצה הושלכה מתחת לכרכרתו של לובה כאשר הוא יצא מבניין האופרה גרנייה.
הוא סיים את תפקידו בתחילת 1906, והפך בכך לנשיא צרפת הראשון שסיים את כהונתו.
הוא פרש מהפוליטיקה ונפטר ב-20 בדצמבר 1929 בגיל 90.
אוגוסט מארי אמיל לור היה ז'נרל ד'ארמה צרפתי במלחמת העולם השנייה.
לור נולד ב-3 ביוני 1881 באפט, ווקלוז.
אביו היה ז'אק ארנסט לור (Ingénieur des Arts et Manufactures), ואמו הייתה מרגריט מארי לואיז דובל.
הוא התחתן עם אז'ני מרגריט דגסקט בדראגינין ב-27 בספטמבר 1908.
ב-4 באפריל 1931 הוא מונה למפקח הכללי של כוחות הנ"מ, וב-31 ביולי 1932 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
ב-10 בפברואר 1934 הוא מונה לראש הקבינט הצבאי, משרד המלחמה, וב-8 במאי 1935 הוא מונה למפקד הכוחות באלג'יר.
ב-16 בדצמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, וב-28 בינואר 1938 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד האזור הצבאי התשיעי.
בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-9, וב-21 במאי 1940, במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה מונה למפקד הארמייה השמינית שהוצבה באזור לורן, ופיקד עליה עד לכניעת הכוחות ב-23 ביוני 1940. לאחר הכניעה נכלא לר בלה ברסה, יחד עם ארבעה גנרלים נוספים.
לאחר התערבותו של המרשל אנרי פיליפ פטן, לור שוחרר ומונה למזכ"ל משרד ראש המדינה (secrétaire général du Cabinet du chef de l'État) ב-15 בנובמבר 1940 , וב-15 בדצמבר הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה למזכיר גנרל ארגון ותיקי הלגיון (LFC), ארגון ותיקי וישי, והחליף את קסאבייה ולה.
הוא עזב תפקיד זה בשנת 1942 לאחר חזרתו של פייר לאוואל לממשלה.
הוא נעצר על ידי הגרמנים בדצמבר 1943 וגורש לגרמניה, ולא שוחרר עד מאי 1945.
לאחר המלחמה הוא הועמד למשפט, אחד מהמשפטים שנערכו באשמת שיתופי פעולה, שהתקיימו אחרי מלחמת העולם השנייה בצרפת, אך זוכה ב-2 ביולי 1948.
בנו, רנה לור, הפך אף הוא לגנרל בצבא הצרפתי.
בן נוסף, אנרי לור, הפך לאדמירל.
אמיל ונאנט היה כדורגלן ומאמן צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ונאנט נולד ב-12 ביוני 1907 במץ שבצרפת.
כנער החל את דרכו במץ לפני ששיחק בקבוצה הבוגרת ב-1924. בגיל 21 קיבל הצעה ועבר לראסינג פריז לה נשאר נאמן לשנים רבות.
עם כניסתה של הליגה הצרפתית ב-1932 ונאנט החל את הקריירה המקצוענית שלו והוא זכה עימה בדאבל ב-1936 ופעם נוספת בגביע ב-1939, אז היה על תקן שחקן-מאמן.
באותו גמר גביע של 1939 ראסינג פריז ניצחה את אולימפיק ליון 1–3 כשוונאנט היה לקפטן וגם כבש.
ב-1940 קריירת הקבוצות והנבחרת שלו הסתיימה עקב כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית.
ונאנט השתתף במדי נבחרת צרפת במונדיאל 1930 ו-1938. משחקו הראשון בטורניר זה היה חסר חשיבות נגד מקסיקו בשלב הבתים, ובשנים 1933 ו-1934 המעיט לשחק בה.
במונדיאל 1938 שנערך על אדמת צרפת כבש עבורה בניצחון 1–3 על בלגיה בשמינית הגמר כעבור דקה אחת בלבד.
בסך ערך ונאנט עבורה 24 הופעות בהן כבש 14 שערים.
אמיל יקוב שינדלר היה צייר נוף אוסטרי.
בתו הבכורה הייתה הסופרת והמלחינה, אלמה מאהלר.
הוא נולד למשפחה של מפעילי מטווית כותנה שהוקמה בפישאמנד, כפר מדרום לווינה, מאז המאה ה-17. אביו, יוליוס יקוב שינדלר (1814–1846), נפטר מסרטן ריאות כאשר אמיל היה רק בן ארבע.
אמו, מריה אנה (לבית פנץ, 1816-1886) לקחה אותו זמן קצר לאחר מכן לפרסבורג (ברטיסלבה).
שלוש שנים מאוחר יותר, ב־10 בפברואר 1849, היא התחתנה עם סגן שני (לימים קפטן), מתיאס אדוארד נפלק (1815–1873), ששירת בגדוד החי"ר ההונגרי השני במקום.
ייתכן ומדובר בנישואין מאולצים מכיוון שחודש לאחר החתונה היא ילדה בת, אלכסנדרין נפלק (3 במרץ 1849– 4 בספטמבר 1932).
מעט ידוע על תחילת חייו של שינדלר.
הוא כנראה החל ללמוד בשנת 1848, למד שיעורי פסנתר והתכונן לקריירה צבאית.
הוא למעשה הצטרף לצבא בשנת 1857, וייתכן שלקח חלק בקרב סולפרינו.
זמן לא רב לאחר מכן, הוא עזב את הצבא ובשנת 1860 נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל אלברט צימרמן.
הוא מצא את ההשראה שלו, אצל המאסטרים ההולנדים.
בשנת 1873 נסע לוונציה ולדלמטיה; בחסות התעשיין פרידריך פרנץ פון לייטנברגר (1837–1899).
מאוחר יותר ביקר בצרפת ובהולנד.
באביב 1864, בקושי בן עשרים ושתיים, הציג לראשונה בפומבי בווינה, ומכר את ציורו הראשון, "נפח יער" תמורת 350 גילדן.
לאחר שהסתובב, בשנת 1867 הוא הצליח למצוא בית קבע בלנדשטראסה, שם נרשם כ"צייר היסטוריה".
שנתיים לאחר מכן עבר להתגורר בווידן, שם התגוררו אמנים רבים, כולל אחד המועדפים על שינדלר, הנס מקרט.
כשאביו החורג נפטר, הוא לקח דירה גדולה יותר בה הצטרפו אליו אמו ואחותו למחצה.
שינדלר השתתף לעיתים קרובות בחגיגות הערב שהתקיימו בקונשטלרהאוס בווינה.מה שהביא אותו ללמוד שיעורי שירה אצל גוסטב גיירינגר (1856–1945), פסנתרן ומורה לפיתוח קול.
מאוחר יותר למד אצל אדל פאסי-קורנט, סופרן אופרה לשעבר שפתחה בית ספר משלה לשירה במריהילף.
הלימודים נתנו לו את הביטחון להופיע בפומבי והוא היה חבר לזמן קצר ברביעייה פופולרית בראשותו של קרל אודל.
במהלך תקופה זו הוא לקח על עצמו את טינה בלאו כסטודנטית, ובשנים 1875 עד 1876 הם חלקו סטודיו.
מערכת יחסים אישית מתפתחת הביאה ככל הנראה למריבה והיא עזבה.
בשנה שלאחר מכן, הוא הכין הופעה חובבנית של אופרה מאת פרנץ מגלה (1834–1907) כאשר אחותו למחצה אלכסנדרין, שהייתה בתפקיד הראשי, חלתה לפתע, שינדלר שכר במקומה נערה גרמנית בת עשרים, אנה סופי ברגן (1857–1938).
אנה התקבלה לתפקיד, הם התאהבו.
בשנת 1878 הוכרז על אירוסיהם.
הם נישאו בשנת 1879 וכעבור חודש הופיעו יחד בפעם הראשונה והאחרונה ביצירה אחרת של מגלה, האופרטה ריטר טוגגנבורג.
באוגוסט אותה שנה ילדה אנה את אלמה מגארתה מריה, שלימים התפרסמה כאלמה מאהלר.
בת שנייה, מרגרטה ג'ולי (גרטה), נולדה כעבור שנה.
זמן קצר לאחר לידתה של אלמה נחשדה אנה שניהלה רומן עם הצייר יוליוס ויקטור ברגר.
שנתיים לאחר לידתה של גרטה הואשמה כי ניהלה רומן נוסף עם קרל מול, אחד מתלמידיו של בעלה.
שינדלר ניהל באותן שנים יומן שנשמר בחלקו בספרייה הלאומית האוסטרית.
חלקים פורסמו גם בספרו של מול (אמיל יקוב שינדלר, וינה 1930).
חודש וחצי לאחר לידתה של אלמה, שינדלר התלונן כי שמחתו מהלידה מתמתנת על ידי "פרידה" מאשתו.
לאחר מותו של שינדלר היא נישאה למול וילדה בת נוספת (מריה) בגיל 42.
בשנת 1881 הוענק לו פרס רייכל - פרס כספי של 1,500 גילדן, מה שאפשר למשפחה לשכור דירה חדשה גדולה שבעבר הייתה תפוסה על ידי פאסי-קורנט, שעברה להתגורר בבודפשט.
הזכייה בפרס שימשה גם למשוך לקוחות נוספים ומצבם הכלכלי המשיך להשתפר.
משנת 1885 ואילך הוא שכר את הטירה פלנקנברג, ליד נולגבאך, שם בילה את הקיץ והקים מושבת אמנים.
היו לו שם כמה סטודנטים, בהם מארי אגנר, חברתו לסטודיו לשעבר טינה בלאו, אולגה ויזינגר-פלוריאן ולואיז בגס-פרמנטייה.
שנתיים לאחר מכן (1887) הוא קיבל משימה מרודולף, נסיך הכתר של אוסטריה לשרטט את נופי החוף בדלמטיה ובאי קורפו, כחלק מפרויקט גדול בשם "המלוכה האוסטרו-הונגרית במילה ובתמונה".
באותה שנה הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה בווינה.
בשנת 1888 האקדמיה במינכן הלכה בעקבותיה.
שינדלר העריץ את שתי בנותיו ובגיל צעיר דאג לשיעורי פסנתר במשך מספר שנים.
הופעת הבכורה שלהן הייתה בשנת 1890, בגילאי עשר ותשע.
הוא גם דאג לכך שהם יקבלו השכלה מלאה, שלא הייתה נהוגה באותה תקופה, ושלח אותן לאקדמיה פרטית לנשים לאחר שלא היו מרוצים מבתי הספר הציבוריים.
מותו מיוחס בדרך כלל לדלקת התוספתן.
הוא קבור בחצר הכנסייה של אובר סנקט ויט בהייטזינג.
בשנת 1895 העניקה לו וינה קבר כבוד עם מצבה שתוכננה על ידי חברו, אדמונד הלמר, שיצר גם פסל בפארק לזכרו.
בשנת 1894 נקרא על שמו רחוב במחוז ווהרינג.
בשנת 1912 קיים מול, שהיה מנהל הגלריה מיטקה בווינה, תערוכת יחיד ראשונה לציורי שינדלר, לציון 20 שנה למותו.
אמיל זומר, בשמו המלא אמיל סמואל פון זומר היה קצין אוסטרי יהודי במלחמת העולם הראשונה.
ראשית חייו ותחילת הקריירה הצבאית
אמיל זומר נולד למשפחה יהודית מסורתית בעלת קרקעות שעסקה במסחר בבוקובינה בסמוך לצ'רנוביץ'.
לאחר לימודיו בבית הספר, התנדב לשירות חד-שנתי במהלכו הוסמך כממלא מקום קצין במילואים.
לאחר מכן, השלים אמיל זומר את בית הספר לחי"ר בבודפשט, בית הספר לקציני החיל בסיביו, וב-1890 הועלה לדרגת אובר-לויטננט במילואים.
ב-1894, לאחר מספר שנים שעבד בבנק, החליט זומר להתגייס לצבא הקבע, ועבר מסלול רגיל של קצין חי"ר מקצועי.
זומר הוערך כקצין מוכשר, בעל יוזמה ומנהיגות.
עד 1908 שירת בגדוד מס' 24 בגליציה, וב-1910 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, זומר התגייס מחדש לצבא הרפובליקה האוסטרית, הבונדסהר, ובינואר 1921 הועלה לדרגת אוברסט.
בסוף 1922, לאחר כ-27 שנות שירות כקצין, פרש והועלה לאחר פרישתו לדרגת גנרל-מאיור.
לאחר שפרש מהצבא הצטרף ל"איגוד לוחמי החזית היהודים", ובין 1932 ל-1934 היה לראש האיגוד שמנה 24,000 חברים.
עם זאת, לאחר חילוקי דעות עם חברי ההנהלה, פרש זומר מהאיגוד והקים את "ארגון החיילים היהודים הלגיטימסטיים" שזכה לתמיכה מאוטו פון הבסבורג, יורש העצר האוסטרי האחרון.
בעוד שהאיגוד היה א-פוליטי ומנהיגיו נבחרו אחת לכמה שנים, ארגונו של זומר תמך בהחזרת ההבסבורגים לשלטון ומנהיגיו נבחרו לכל החיים.
זומר, שהיה מונרכיסט מושבע, סבר כי יש להחזיר את בית הבסבורג לכס המלכות של אוסטריה.
ב-12 באפריל 1938, לאחר האנשלוס, מספר חיילי אס אה באו לביתו של זומר בווינה ודרשו ממנו לרדת לרחוב לנקות את המדרכות, כפי שהשפילו יהודים רבים לאחר האנשלוס.
בתגובה, זומר ביקש להחליף את בגדיו בטרם היציאה וחזר במדי גנרל מלאים על כל עיטוריו ואותותיו, ועם דלי מים ומברשת שיניים בידיו, ואמר: "בבקשה רבותיי, הבה נלך!".
הנאצים הובכו מהמעמד, הצדיעו ועזבו.
עברו הצבאי עזר לו מול הנאצים בפעמים אחרות: לאחר הסיפוח, חתנו נכלא במחנה הריכוז בוכנוולד, אולם זומר הצליח לשחררו באמצעות קשריו עם וולטר פון בראוכיטש ששימש באותה העת כראש ה-OKH, אותו הראשון הכיר עת האחרון שימש כקצין קישור בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1939 נאלץ לעבור עם משפחתו מדירה מרווחת ברובע השמיני של וינה לדירה קטנה ברובע הראשון, וב-1940 היו נגדו צווי מעצר בגין קשריו עם בית הבסבורג וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה טרם האנשלוס.
באותה תקופה הנאצים ערכו חיפושים רבים בביתו והחרימו את רכושו.
ב-1942 נאלץ לעבור לרובע השני, ליאופולדשטט, שאליו גורשו יהודי וינה, ולבסוף גורש יחד עם אשתו לטרזיינשטט באוקטובר אותה השנה.
הזוג שרד את המחנה, ובתחילת יוני 1945 חזרו לוינה, אל הרובע השמיני, שם גרו טרם האנשלוס.
באוגוסט 1946 היגרו לארצות הברית אל בתם במסצ'וסטס, אולם כמה חודשים לאחר מכן ב-10 באפריל 1947 זומר נפטר משבץ, בן 77 במותו.
אמיל זומר נקבר בקבר המשפחתי בחלקה היהודית הישנה בבית הקברות המרכזי בווינה (שער 1, קבוצה 20, שורה 24, קבר מס' 214).
אמיל מקאי (במקור פישר, בהונגרית: Makai Emil; מאקו, 17 בנובמבר 1870 – בודפשט, 6 באוגוסט 1901) היה משורר, מחזאי יהודי-הונגרי, עיתונאי, מתרגם, דודו של עורך הדין אדן מקאי.
אמיל מקאי נולד במשפחה אינטלקטואלית יהודית.
אביו היה חנוך (אנטל) פישר (1826–1896) צאצא של חקלאים מהמישור ההונגרי הגדול שהפך לרב הראשי של העיר מאקו.
אביו שהה רוב זמנו הרחק מילדיו, למד בישיבות ובבתי מדרש בברטיסלאבה ובפראג ולאחר מכן עבד באזורים של השפה הגרמנית, כך שהוא שמר על הקשר עם משפחתו תקופה די ממושכת רק בהתכתבות ובחופשותיו.
אמו של אמיל, נינה הרמן, נפטרה ממגפת כולרה שלוש שנים לאחר לידת בנה אמיל וכתוצאה מכך האחריות האימהית עברה לאחיותיה, במיוחד להרמינה שהייתה אז רק בת 16. לאמיל היו חמישה אחים.
יעקב (יאקאב) פישר, (1860–1920), הפך לימים לפסיכיאטר הראשי של בית החולים בברטיסלאבה.
אמיל מקאי החל את לימודיו בעיר הולדתו, מאוחר יותר נסע לבודפשט לבית המדרש לרבנים בבודפשט (אז נקרא על שם פרנץ יוזף) כדי ללכת בעקבות אביו.
עם זאת, הפסיק את לימודיו במפתיע, והתחיל לעבוד בעיתונאות, במחזאות, בכתיבת שירה ובתרגום ספרותי.
אחת ההצלחות העיקריות שלו הושגה עם דרמת התיאטרון בשלוש מערכות בשם "הפרופסור הלמדן הטווני" (Tudós professzor Hatvani).
הסופר הדגול מור יוקאי עזר בכתיבת היצירה ולכן מקאי הביע על כך את תודתו בפרסום היצירה, אך העורכים המאוחרים יותר - לאחר מותו של מקאי - לא הוסיפו ליצירה תודתו זו.
מקאי מת בגיל 30. למרות מותו בטרם עת, הוא השאיר יצירות רבות לדורות הבאים, מהן זמינות כיום רק שבריר קטן.
בתחילה כתב שירה דתית, וכרך שיריו בשם "שירים דתיים" ראה אור בשנת 1890. אולם פריצת הדרך העיקרית שלו קרתה בשנת 1892 באמצעות כרך שירה שלו שיצא לאור בשם "משוררים יהודים" שמכיל את תרגומיו הספרותיים להונגרית של השירה העברית של ימי הביניים.
בגיל 23, בשנת 1893, למרות הישגיו המעולים, הפסיק את לימודיו וכבר לא עסק בתאולוגיה.
בשלב זה כבר שלט בגרמנית, צרפתית, עברית, ערבית, פרסית, אנגלית, איטלקית וספרדית.
חוש השפה שלו שלא היה דומה לו אינו מפתיע, כיוון שגדל ותיקשר עם אביו בגרמנית ברובו ועם אחיו בשפות שונות לפי ידיעתם, כך גדל בסביבה לשונית ותרבותית יוצאת דופן.
הוא בחר בשירה ובעיתונות כייעודו החדש, אך המשיך לתרגם יצירות שונות עד מותו.
רבים מתרגומיו הספרותיים ללא ציון מיוחד של המקור, חלקם נחשבים לשיריו שלו.
בשנים 1892 עד 1894 עבד עבור היומון פשטי נפלו.
בשנים 1894 עד 1897 היה כתב ב"דפי הבירה" (Fővárosi Lapok) ומאוחר יותר, בשנים 1897–1900, היה סגן העורך הראשי של ה"שבוע" (Hét).
בנוסף לשירה ולתרגום ספרותי, עסק מקאי יותר ויותר בכתיבת דרמה, עבד ברציפות בתיאטראות שונים משנת 1892 ותוך 10 שנים בלבד הועלו יותר ממאה יצירות שתורגמו או עובדו על ידו.
בשנת 1900 מונה למזכיר "ועדת שיפוט הדרמה" של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
עבודותיו מאופיינות בדרמטורגיה מרשימה ובשפה של גוונים (ניואנסים).
שיריו מבטאים את עולם החוויה של איש הכרך בצורה מלאה, מלוטשת, דמוית שיר, המקרינה לעיתים קרובות זיקוק מביך.
אישיותו הפיוטית מתאפיינת בחיפוש עצמי לכאורה חסר סיכוי ובמשחק תפקידים אירוני: "טרובדור בטוקסידו" של נושאים חדשים ומודעות כואבת לניכור וההתיישנות שלו.
הציניות לכאורה שלו מסתירה לעיתים קרובות תחושה סנטימנטלית.
השפה הפואטית שלו מעוררת צורות של קשר חברתי עירוני (מחמאות, וידויים, מסרים, שיחות, מכתבים ואפילו רכילות), ואוהבת מילות אופנה זרות.
יותר מכל, חוסר האנוכיות היהודי מפר את גאוותו היהודית, שכן ההתבוללות היהודית הייתה משמעותית מאוד בתקופתו של מקאי.
שני עשורים קודם לכן כתב המשורר היהודי-הונגרי יוז'ף קיש סיפורים קצרים כיהודי על יהודים שאימצו לעצמם תכונות של איכרים הונגרים.
עם זאת, מקורביו של אמיל מקאי כבר לא ראו את עצמם כשונים מההונגרים, את שורשיהם היהודיים ראו בדתם היהודית גרידא, כך הרבה התגיירו, והתכחשו למוצאם.
על אף שהמועמד לרבנות לשעבר התרחק בעצמו מנושאים יהודיים, הוא כנראה הפנה את תשומת ליבו של עמיתו לשעבר ללימודים בבית המדרש, הרב ארנולד קיש, לנושא ולבעיה זו.
ממש בתחילת חיי חסרי המנוחה
רוצה למות - אך לומד לחיות".
שירו "אני" יכול להתייחס לדברים רבים, כגון בעיית ההתבוללות היהודית: האם יהודים שעזבו את שורשיהם יכולים להיות בטוחים בוודאות, או שמא הם נשארים כתלמיד תועה שנידון למוות?
יתר על כן, אנו יכולים להסיק מכך, כי בעוד חבריו המשוררים כבר לא זכרו את עברם היהודי, מקאי מעולם לא הזדהה לחלוטין עם ההונגריות, גם אם הוא התרחק מנושאים יהודיים.
תרגומים של משוררים לא ידועים וכן שירי דת מקוריים
אמיל ליכטנברג (בהונגרית: Lichtenberg Emil; בודפשט, 2 באפריל 1874 – בודפשט, 6 בדצמבר 1944) היה מנצח ומלחין יהודי-הונגרי.
אמיל ליכטנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ ליכטנברג, מנהל חברת הביטוח ושל ז'ופיה וייסקופף.
בין השנים 1892–1897 היה תלמידו של יאנוש קוסלר (הלחנה) ושל אפראד סנדי (פסנתר) באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
מ-1902 הפך קורפטיטור של בית האופרה של בבודפשט.
לפני מינויו השתתף בסיור לימודים אירופאי, כולל ביקורים בריגה ובקלן.
נראה שבאותה עת הוא התוודע למגמת "פולחן האורטוריה", שהייתה בתקופת שיאה בגרמניה.
ליכטנברג שימש בבית האופרה בעיקר כמורה מנצח, כמנצח יצירות רפרטואר, ובמיוחד כמורה לתפקידי וגנר.
במשך כמעט שני עשורים ניצח על הופעת אופרה אחת, בת המערכה האחת של ז'ורז' ביזה ג'מילה.
בשנת 1908 ייסד ליכטנברג את איגוד סגל השירה של נשים הונגריות, בשנת 1910 את איגוד סגל השירה בבודפשט (סגל גברים).
מהמיזוג של שני איגודים אלה, בתוספת להקת חובבים, ייסד בשנת 1919 את איגוד הזמר והתזמורת של בודפשט, שפסק להתקיים ב-1 בינואר 1951, למעשה התמזג לתוך מקהלת בודפשט בניצוחו של מיקלוש פוראי.
ליכטנברג נתן קונצרטים קבועים עם האנסמבל, שהיה המנהל והמנצח שלו.
הוא הופיע בפברואר 1944 בפעם האחרונה.
בתחילת דצמבר הוא ואשתו נחטפו על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
עם הופעותיו רכש זכויות רבות בתחום ייסוד תרבות המקהלה הקלאסית בהונגריה, הכנסת והפצת אורטוריות וקידום באך והנדל.
הוא הציג את רוב אורטוריות של הנדל בבודפשט.
הם נישאו ב-4 באוגוסט 1907 בבודפשט.
הם נורו למוות בשל יהדותם על ידי אנשי מפלגת צלב החץ בגינה שלהם (על פי הלשנה של המשרת שלהם).
חייו ויצירותיו של באך (1940)
באך - מיסה B מינור
סונטות לפסנתר של בטהובן (1940)
ניתוח מוזיקלי של סונטת המאסטר; Rózsavölgyi és Társa, Bp., 1939
אמיל טבקוב (בבולגרית: Емил Табаков; נולד ב-21 באוגוסט 1947) הוא מנצח, מלחין ונגן קונטרבס בולגרי.
אמיל טבקוב נולד ברוסה שבבולגריה.
ב-1974 למד באקדמיה למוזיקה של בולגריה עם טודור טושב, מרין גולמינוב וולאדי סימונוב.
הוא סיים את לימודיו בניצוח ובקונטרבס ב-1974 ובקומפוזיציה ב-1978.
ההתחייבות הראשונה של טבקוב כמנצח הייתה בשנים 1976–1977 עם התזמורת הפילהרמונית של רוסה.
בין השנים 1979 ל-1987 שימש כמנהל מוזיקלי וכמנצח של התזמורת הקאמרית "סולני סופיה".
הוא מונה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של סופיה ב-1987, וכיהן שוב בתפקיד זה בשנים 1998–2000.
בין השנים 1994–2000 שימש כמנהל אמנותי וכמנצח של התזמורת הפילהרמונית של בלגרד.
בשנת 2014 הוא הפך למנצח של התזמורת הסימפונית הלאומית של בולגריה.
בשנת 1997 כיהן כמנהיג התרבות הבולגרי.
טבקוב בעיקר מלחין להרכבים גדולים, כולל סימפוניות וקונצ'רטים אינסטרומנטליים.
עבודותיו מוקלטות וזמינות באמצעי התקשורת.
בישראל ניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
שם ניצח על יצירותיו של דורון טויסטר.
אמיל לוי היה צייר יהודי-צרפתי.
בנם של סמואל לוי, רואה חשבון, ורייצ'ל הורביץ.
לוי היה תלמידם של ו.
כמו כן למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
בשנת 1854 זכה בפרס רומא על הציור "אברהם רוחץ את רגליהם של שלושת המלאכים".
כזוכה הפרס, למד בין השנים 1855–1857 באקדמיית צרפת ברומא.
ב-1867 קיבל את עיטור אביר לגיון הכבוד.
יצירותיו מוצגות במוזיאונים חשובים, ובהם הלובר, מוזיאון לוקסמבורג וכנסיית טריניטי בפריז.
אשתו, סלין ז'וזפין בידר דה לה נואה , כתבה כמה רומנים וסיפורים קצרים תחת השם הבדוי Paria Korigan.
לוי צייר דיוקן שלה בשמלה ירוקה.
לוי מת ברובע ה-17 של פריז באוגוסט 1890 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
בריגדיר גנרל אמיל רנה למונייה היה מפקד בריגדה בצבא צרפת.
שירת את רוב שירותר בחיל הארטילריה של צרפת.
נלחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נלחם מול היפנים בזירה הדרום-מזרח אסייתית שם נשבה על ידי היפנים ולאחר שסירב להורות על כניעת חייליו, הוצא להורג.
נחשב בעיני הצרפתים לגיבור ועל שמו רחוב בפריז.
אמיל למונייה נולד ב-1893 בעיר שאטו-גונטייה שבמחוז מאיין, חבל פיי דה לה לואר במערב צרפת לאמיל ז'אן למונייה (Émile Jean Lemonnier) ולמארי ארנסטין פורנייה (Marie Ernestine Fournier).
ב-1903 החל ללמוד בקולג' ויקטור הוגו בעיר מגוריו אותו סיים ב-1910 בהצטיינות.
ב-1912 החל ללמוד בשלוחת נאנט של האקול פוליטקניק.
באוגוסט 1914 גויס למונייה לצבא צרפת בדרגת לוטננט משנה והוצב ברגימנט הארטילריה ה-25 ובמרץ 1915 הועבר לרגימנט הארטילריה השביעי .
באפריל 1916 הועלה לדרגת לוטננט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כקצין טווח ארטילרי וצוין לשבח ברשומות הרגימנטים בהם שירת כמי שסיכן את חייו בקו הקדמי כדי לאכן את תותחי היחידה תוך שהוא חשוף לאש האויב.
באוקטובר 1918 צורף למונייה לצבא צרפת הקולוניאלי והוצב ברגימנט הארטילריה הכבדה ה-341. בהמשך הועבר לרגימנט הארטילריה הימית השלישי .
החל מפברואר 1919 השתתף עם רגימנט זה במערכה בחזית הצפונית במלחמת האזרחים ברוסיה (שהתחוללה בשנים 1920-1918).
בספטמבר 1920 הועלה לדרגת קפטן וב-1921 הוצב ברגימנט הארטילריה ה-11 .
בתחילת 1923 הוצב ברגימנט הארטילריה הקולוניאלי השני ובאמצע אותה שנה הועבר לשרת באפריקה המערבית הצרפתית.
ב-1924 הוצב ברגימנט הקלעים הסנגלים.
ב-1925 חזר למונייה לצרפת והמשיך לשרת בחיל התותחנים.
בשנים 1929-1927 למד בבית הספר ללימודי המלחמה בפריז .
ב-1928 מונה למפקד סקוואדרון (גדוד) וב-1929, לאחר סיום לימודיו, הוצב לשירות בהודו-סין הצרפתית ונשלח לעיר הייפונג שבווייטנאם.
ב-1931 צורף לרגימנט הארטילריה הקולוניאלי הרביעי .
ב-1933 חזר לצרפת והוצב ברגימנט הארטילריה הקולוניאלי העשירי כשבהמשך אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1935 הוצב ברגימנט הארטילריה הימית השלישי כשבהמשך אותה שנה הוצב בכוחות ההגנה הימית של צרפת בביזרטה, תוניסיה.
ב-1937 הועלה לדרגת קולונל והועבר לשרת ב פרוטקטורט הצרפתי בקמבודיה.
ב-1939 הוצב למונייה ברגימנט הארטילריה הקולוניאלי החמישי .
בספטמבר 1940 נכנעה צרפת ונחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת.
הסכם זה הקיף גם את כוחות צרפת המוצבים הודו-סין הצרפתית וגם את יפן.
על אף הסכם זה פלשה יפן להודו-סין בספטמבר 1940. בסיום מערכה זו שלטו היפנים בהודו סין אך מכיוון שהיו בעלי ברית של צרפת של שלטון וישי אפשרו לצרפתים המשך שליטה חלקית בטריטוריות שלהם.
ב-1942 פיקד על הבריגדה השנייה של טונקין הצרפתית שהוצבה בהאנוי תחת פיקודו של גנרל ז'ורז' אימה .
ב-1943 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד הבריגדה השלישית של דיוויזיית טונקין שישבה בעיר לונג סון בצפון וייטנאם ויועדה לשמור על הגבול בזירתה.
בתחילת 1945, בעקבות שחרור צרפת ב-1944 וביטול הסכם הכניעה של צרפת לגרמניה, בוטל גם הסטטוס קוו בין צרפת ויפן בהודו סין והחל קרב הודו-סין השני.
במרץ 1945, בעקבות קרב מנילה בו שחררו כוחות בעלות הברית את העיר מידי היפנים, פשטו כוחות יפנים על הכוחות הצרפתים שהגנו על טונקין.
במהלך קרב ההגנה נלכד למונייה על ידי היפנים שדרשו ממנו לחתום על כתב כניעה של כלל חייליו.
למונייה סירב והיפנים הוציאו אותו להורג בכריתת ראשו.
בסופו של דבר הביסו היפנים את הכוחות הצרפתים שהתבצרו במצודת לונג סון והרגו 1,128 חיילים צרפתים ומקומיים כש-460 מהם נטבחו לאחר שנכנעו ליפנים.
רוב ההרוגים נקברו בקבר אחים כשלאחר המלחמה נחפר הקבר כדי לזהות את הנרצחים ולהביאם לקבורה הולמת.
גופתו של למונייה הובאה לצרפת ב-1950 והוא נקבר בעיר הולדתו שאטו-גונטייה .
סירובו של למונייה לחתום על כתב כניעה, גם במחיר מותו שלו, הפך אותו לגיבור צרפת.
בעיר הולדתו, שאטו-גונטייה , נחקק שמו של למונייה על לוח זיכרון לחללי מלחמות צרפת וכן נקרא רחוב על שמו
ב-1957 נקרא רחוב בפריז על שמו .
בתחילת הרחוב הוצב שלט הנצחה
בעיר ג'יבוטי נקרא מחנה צבאי, של לגיון הזרים, על שמו (משמש כיום בסיס של חיל הים האמריקאי)
למונייה מונצח על לוח זיכרון בבית הספר בו למד, האקול פוליטקניק
אמיל קונסטנטינסקו (ברומנית: Emil Constantinescu; נולד ב-19 בנובמבר 1939) היה נשיא רומניה בין השנים 1996–2000.
קונסטנטינסקו נולד בשנת 1939 בעיר טיגינה, (הנמצאת ברפובליקה מולדובה, בפועל - ברפובליקת טרנסניסטריה)
הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בוקרשט ולאחר מכן התחיל קריירה של גאולוג.
לאחר המהפכה של שנת 1989 היה קונסטנטינסקו חבר, מייסד וסגן נשיא של "הברית האזרחית", האגודה האזרחית הרומנית הגדולה ביותר.
הוא היה מנהיג "הפורום הרומני נגד רודנות", הגוף הראשון של האופוזיציה הדמוקרטית ברומניה.
לאחר שהפורום הפך לברית פוליטית ואלקטורלית בשם "ההסכמה הדמוקרטית הרומנית" הגיע קונסטנטינסקו לנשיאות רומניה.
בשנת 1992 נבחר לתפקיד רקטור של אוניברסיטת בוקרשט והיה למועמד מפלגתו לנשיאות רומניה.
הוא הפסיד בבחירות ליון איליאסקו בסיבוב השני.
בשנת 1996 מפלגתו ניצחה בבחירות לשני בתי המחוקקים והוא נבחר לנשיא רומניה.
בתחום הבינלאומי פעל לשילובה של רומניה במסגרות האיחוד האירופי ונאט"ו.
אמיל פאור היה מנצח אוסטרי.
פאור נולד בצ'רנוביץ, אוסטריה, כיום אוקראינה.
הוא השלים את לימודי המוזיקה בווינה ואחר כך עבד בניצוח בקאסל, קניגסברג ולייפציג.
בהמשך היגר לארצות הברית ושם ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון, הפילהרמונית של ניו יורק ותזמורת פיטסבורג, לפני שחזר לאירופה, לנצח על האופרה של ברלין.
הוא נחשב למנצח כבד ראש, כיוון שביכר את יצירותיו של ברהמס, שבשנים ההן היה מקובל לראות בהן חומר האזנה כבד.
נפטר ב-1932 בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
אמיל פינו היה יועץ יין צרפתי.
פרופסור לאונולוגיה באוניברסיטת בורדו, ומי שנחשב לגורו של עשיית היין החדישה של יינות בורדו.
פינו היה האיש החשוב ביותר מאחורי השינוי שחל בעשיית היין בצרפת במאה העשרים, בעיקר בבורדו.
הוא המציא את מה שנחשב לסגנון בינלאומי של יין, במיוחד ביין אדום: בשל, פירותי, עם טאנינים רכים וטעמו של עץ חדש, יינות שנטעמים מצוין בעודם צעירים, אך גם בעלי יכולת התיישנות.
במהלך שנות השישים ושנות השבעים של המאה העשרים, התעקש פינו שענבים יקטפו רק כאשר יהיו בשלים לחלוטין.
הוא טען שטאנינים בשלים הם אלו שיאפשרו ליינות להתבגר.
בבורדו דאז, הייתה זו מחשבה מהפכנית.
יצרנים לרוב קטפו מוקדם יותר כיוון שדאגו פן ייקחו סיכון גדול: אם יירד גשם הענבים יכולים להיתקף על ידי הריקבון, אם ירדו ממטרי ברד היבול כולו עלול להיהרס.
פינו שם כובד משקלו על מכלי תסיסה מבוקרי טמפרטורה על מנת לשמור על טריות ורעננות היינות.
הוא הציע את הרעיון של בחירה קפדנית של הענבים: לקחת את החביות המובחרות ביותר עבור היין הראשון, Grand Vin הטוב יותר של השאטו, וטען בזכות הצורך לשמור את החביות הטובות פחות עבור היין השני.
הוא אף הטיף לשימוש בחביות עץ אלון חדשות.
במהלך שנות השבעים שאטואים רבים, שלבסוף החלו לייצר ממון רב הודות לשוק האמריקני החלו להעסיק אותו כיועץ.
לא רק על מנת להציל יין בצרה, אלא גם כדי לסייע כך שייצא טוב כבר מן ההתחלה.
בשיאו ייעץ פינו לשבעים יקבים.
הבציר של שנת 1982 שהעלה את רוברט פארקר למעלת האיש המשפיע ביותר בעולם היין, היה לבציר שבו לראשונה הופקה תועלת מרעיונותיו של פינו אשר באו לידי ביטוי דרך יינות בורדו.
פינו, בדומה לפארקר, ראה בבציר זה את אחד המשובחים של המאה הן איכותית והן כמותית, כמו הבצירים של 1947, 1949, 1959 ו-1961.
אמיל פינו האמין שייננים אחראים לשינוי סגנונות על ידי עשיית יינות שמרצים אותם עצמם ועיצוב טעמו של הציבור לפי טעמם הם: "אם טעמים משתנים זה בגלל שהמוצר משתנה.
הציבור לא יכול לדמיין טעם שאינו קיים".
בדיוק כפי שבכל תקופה ישנו סגנון אחר במוזיקה, בבגדים ובסטנדרטים של התנהגות, כך גם ישנו סגנון אחר של יין.
פינו אף הוסיף: "אבל, זוהי גם פחות שאלה של אופנה מאשר של תפישה, טכנולוגיה וארגון הייצור והשיווק".
פינו אף החל את המגמה שהונהגה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (אותה פיתח פארקר) בספרו Le Gout de Vin עם רשימת הקטגוריות של ארומות היין.
תלמידו החשוב ביותר של פינו הוא מישל רולאנד, הנשחב בעיניי רבים כיינן המשפיע ביותר בעולם.
אמיל סוטובסקי (נולד ב-19 בספטמבר 1977 בבאקו) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן, אלוף אירופה בשחמט לשנת 2001, וחבר נבחרת ישראל בשחמט, אשר היה שותף למדליית הארד של ישראל באולימפיאדת השחמט 2010. הוא מנכ"ל פיד"ה ונשיא איגוד מקצועני השחמט (ACP) חיבר למעלה מ-100 פרסומים בתחום השחמט.
בשנת 2004 הגיע לדירוג שיא בקריירה, מקום 17 בעולם.
סוטובסקי השתתף שלוש פעמים הן בשלבים המוקדמים של אליפות העולם והן באלו של גביע העולם, שימש עוזרו של גטה קמסקי בגביע העולם 2007, ובדו-קרבות המועמדים לאליפות העולם ב-2011.
עלה לישראל בגיל 14 בסוף שנת 1991. תושב חולון.
1996 - זכה באליפות העולם לנוער עד גיל 20 (התקיימה בקולומביה)
1997 - זכה בתחרות הוגיבין (הולנד)
2000 - זכה בטורניר הייסטינגס (אנגליה)
2000 - השתתף באליפות העולם מטעם פיד"ה, דורג תחילה במקום ה-45, והודח בסיבוב הראשון
2001 - זכה באליפות אירופה (מקדוניה)
2002 הוא השתתף באליפות העולם, דורג תחילה במקום ה-29, והודח בסיבוב השלישי
2005 - חלק את המקום הראשון בשתי תחרויות פתוחות חזקות - גיברלטר, אירופלוט (מוסקבה).
לאחר התרת שוויון נקודות הוכתר כמנצח באחרונה
2007 - זכה במקום שני באליפות אירופה (דרזדן)
2009 - זכה בתחרות באנטוורפן.
סגנון המשחק של סוטובסקי נחשב לסגנון בלתי מתפשר.
בשונה ממרבית רבי האמנים הנוהגים לשחק משחק "סולידי" בשאיפה ליצור יתרון קל, ולבנות אותו לאט לאורך המשחק, סוטובסקי נוהג לשחק וריאציות נועזות הכוללות הקרבת חומר, על מנת ליצור חוסר איזון משמעותי על הלוח, במטרה לנצח באמצעות יכולותיו הטקטיות יוצאות הדופן (באופן הדומה לאלוף העולם המנוח מיכאל טל).
על כן תוצאותיו בטורנירים בינלאומיים הן בלתי יציבות.
סגנונו הבלתי מתפשר זכה לתשומת לב רבה בעולם השחמט.
ניצחונו על דני גורמלי בטורניר גיברלטר בשנת 2005, זכה בפרס המשחק הטוב ביותר.
וישוואנתן אנאנד, אלוף העולם לשעבר, הגדיר את המשחק כאחד ממשחקי השחמט הטובים ביותר שראה מעולם.
אמיל סוטובסקי השתתף בנבחרתה האולימפית של ישראל
באולימפיאדה ב-2010 רמת הביצועים (פרפורמנס) של סוטובסקי הייתה 2,895 - הרמה הגבוהה ביותר אי פעם באולימפיאדות השחמט.
סוטובסקי זכה במדליית זהב אישית על התוצאה הטובה ביותר בלוח השני.
פרופ' אמיל לאון פּוֹסְט היה מתמטיקאי ולוגיקן יהודי אמריקאי.
פוסט נולד למשפחה יהודית-פולנית אשר היגרה לארצות הברית בעודו ילד והתיישבה בניו-יורק.
פוסט סיים תואר דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, וקיבל משרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בפרינסטון, הגיע לגילוי הפגמים שב"Principia Mathematica", שהוכיח בהמשך קורט גדל ב-1931. אך חשש מלפרסם את תגליתו.
בהמשך עבד פוסט כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון בניו יורק, וב-1936 מונה למרצה במתמטיקה בסיטי קולג' של ניו יורק, שם עבד עד מותו.
נישא לגרטרוד זינגר, ולהם בת אחת.
נראה כי פוסט סבל במהלך חייו הבוגרים מהפרעה דו-קוטבית.
ב-1936 פיתח פוסט, בנפרד מאלן טיורינג, מודל מתמטי של חישובים אשר בבסיסו היה זהה למכונת טיורינג.
אי היכולת לפתור את בעיית ההתאמה של פוסט הובילה בדיוק לתוצאות הבלתי פתירות בחישוביות לפי טיורינג וכן בתאוריה של שפות פורמליות.
הרב אמיל לודוויג פאקנהיים היה פילוסוף יהודי ורב רפורמי קנדי ממוצא גרמני.
עסק רבות במשמעות הפילוסופית של השואה.
אמיל פאקנהיים נולד בהאלה שבאימפריה הגרמנית בשנת 1916. הוסמך כרב רפורמי בברלין בשנת 1936, ולאחר מכן החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת האלה.
לאחר ליל הבדולח נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
לאחר שחרורו נמלט לסקוטלנד והמשיך בלימודיו באוניברסיטת אברדין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גורש לקנדה, בהיותו אזרח מדינת אויב.
את לימודיו סיים ב-1945 במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת טורונטו.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "פילוסופיה ערבית של ימי הביניים".
בין השנים 1943–1948 שימש כרב בבית הכנסת הרפורמי "אנשי שלום" בהמילטון שבאונטריו.
בשנת 1948 החל ללמד פילוסופיה באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1960 קיבל דרגת פרופסור מן המניין, ולימד שם עד צאתו לגמלאות ב-1983. באותה שנה עלה לישראל, ולימד פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם לא זכה להכרה כמו בצפון אמריקה, בין השאר בגלל בעיות שפה (פקנהיים לא כתב בעברית, ומאמריו כמעט ולא תורגמו לשפה זו).
ב-1997 נענה להזמנה לכהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קאסל בגרמניה.
כשנה לפני הסכמי אוסלו, בסתיו 1992, הצטרף פקנהיים לתנועת נאמני הר הבית בעתירה לבג"ץ שנועדה למנוע את הממשלה מדיון על פשרה טריטוריאלית בגולן.
בניגוד לתאולוגיה הרווחת בתנועה הרפורמית, הרואה בעליות המודרניות לישראל את 'שיבת ציון השנייה', הצהיר פקנהיים ששחרור השטחים במלחמת ששת הימים הוא שהיווה את 'שיבת ציון השנייה'.
חודשים מספר אחר כך, ועוד קודם להסכמי אוסלו, טען פקנהיים כי "יש ארבע אָשיות לציונות: הארץ, המדינה, חוק השבות וירושלים.
אם תימוט אחת האֳשָיות הללו, יימוט גם הבניין עמה".
ייחודיותו של פקנהיים התעצמה בכך שבצד ריחוק יחסי מעמיתיו הרפורמים בכל הקשור ליחס לאדמת ארץ ישראל, הוא נותר ליברל לא פחות גדול מהם בכל הקשור לערכים ליברליים ובכלל זה זכויות המיעוטים.
בתור שכזה הוא הציב אתגר לא רק לשמאל, אלא גם לימין, שם נראו רבנים רבים מאז 1967, אך לא רב רפורמי אחד, ועוד אחד הידוע בדעותיו הליברליות.
מלבד ניתוח ועיסוק בהגותם של שפינוזה, הגל, רוזנצוויג והיידגר, עיקר עיסוקו של פקנהיים היה בשואה.
בספרו המרכזי, לתקן את העולם (To mend the World: Foundation of Post-Holocaust Jewish Tought), מגדיר פקנהיים את השואה כאירוע ייחודי בתולדות האנושות אשר שבר את כל המסגרות הפילוסופיות.
לדעת פקנהיים, השואה הייתה משתקת את המחשבה הפילוסופית בכלל, ואת מחשבתם של שפינוזה ורוזנצוויג בפרט.
הפילוסופיה, החיים והיהדות עומדים משותקים אל מול השואה, אותה לא ניתן להגדיר אפילו במושגי 'טוב ורע', וכפי שכותב ארי בורשטיין:
לדעת פקנהיים, המסר העיקרי היוצא מהשואה היא 'המצווה ה-614'; 'קולה המצווה של אושוויץ'.
בנאום שנשא פקנהיים ב-26 במרץ 1967 בסימפוזיון בהשתתפות ריצ'רד פופקין, ג'ורג' סטיינר, אלי ויזל ואחרים, השתמש פקנהיים לראשונה במונחים אלו, והסביר כי ישנה מחויבות מוסרית הדומה לצו הקטגורי של קאנט, להבטחת המשך קיומו של העם היהודי.
רישומה והשפעתה של השואה בחיי יהדות זמננו (הביא לדפוס: מאיר חובב), ירושלים: המכון ליהדות זמננו – מדור שפרינצק – האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ב.
על אמונה והיסטוריה: מסות ביהדות זמננו (מבוא: זאב הרווי), ירושלים: הספרייה הציונית, תשמ"ט-1989.
אמיל צ'וראן (ברומנית: Emil Cioran, שמו ידוע תכופות בהיגויו הצרפתי "סיוראן"; 8 באפריל 1911 - 20 ביוני 1995) היה פילוסוף וסופר רומני שהיגר לצרפת והתיישב בה.
התפרסם בעיקר במסות ובאפוריזמים שלו בשפה הצרפתית הכתובים ברוח פסימית, סקפטית, אנטי-נטליסטית או ניהיליסטית, ונחשב לאחד האמנים הגדולים של הסגנון הספרותי בשפה זו.
אמיל צ'וראן נולד ביישוב רשינאר הסמוך לסיביו, שבטרנסילבניה, באותו זמן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה חלק מרומניה.
אביו היה פרוטופופ אורתודוקסי ואימו אתאיסטית, בת לאב שהועלה לדרגת ברון באימפריה ההבסבורגית.
לאחר לימודים קלאסיים בבית ספר תיכון בסיביו, החל בגיל 17 לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט, שם נמנו בין מוריו טודור ויאנו ונאיה יונסקו.
בהיותו בקיא בשפה הגרמנית, התעמק בפילוסופים עמנואל קנט, ארתור שופנהאואר ובמיוחד פרידריך ניטשה, כשהוא קורא אותם בשפה בה כתבו, בגרמנית.
כבר בתקופה זו הביע את נטייתו לאגנוסטיות.
הוא הושפע מקריאתם של גאורג זימל, לודוויג קלאגס, מרטין היידגר ולב שסטוב, שמיקם את המקרה במרכז מערך ההגות שלו.
ב-1935 קיבל מלגה שאפשרה לו המשך לימודי פילוסופיה בברלין, שם פגש את לודוויג קלאגס ואת ניקולאי הרטמאן.
הספר הראשון שכתב אמיל צ'וראן, Pe culmile disperării (על פסגות הייאוש) יצא לאור ברומניה ב-1934 וזכה לפרס הוועדה לציון כישרונות צעירים מתחילים ובפרס הסופרים הרומנים הצעירים.
הוא המשיך לכתוב, כשכל שנה מופיע ספר חדש מפרי עטו.
בעת שהותו בגרמניה הביע את הערצתו להיטלר והצדיק את ליל הסכינים הארוכות.
במאמר בעיתון "ורמיה" (Vremea), מיום 15 ביולי 1934, ציין שבין המדינאים, היטלר זוכה לסימפתיה ולהערכה שלו, יותר מכל האחרים.
למרות שלא היה אף פעם חבר במשמר הברזל, בתקופה שבין מלחמות העולם הביע תמיכה בתנועה הלגיונרית וברעיונותיה.
בספרו Schimbarea la faţă a României (הטרנספיגורציה של רומניה), שהופיע ב-1936, היו ביטויים אנטישמיים רבים.
המהדורה השנייה של הספר, שיצאה ב-1940, נשארה ללא שינויי, אך המהדורה שהופיעה בשנות התשעים צונזרה על ידי צ'וראן עצמו, שניפה ביטויים רבים, משפטים ואף פרק שלם, בטענה שאלה היו טענות יומרניות ואף אוויליות של צעיר נלהב בן 24.
הוא שב לרומניה והיה, במהלך שנת הלימודים 1936–1937, מורה לפילוסופיה בבית הספר התיכון Andrei Şaguna (אנדריי שאגונה) בברשוב.
ב-1937 קיבל מלגת לימודים בפריז מטעם המכון הצרפתי של בוקרשט, מלגה שהתארכה עד 1944.
הוא שב לרומניה לחודשיים בשנת 1940 ומאז היה לתושב קבוע בפריז, זנח את השפה הרומנית ועבר לכתוב בצרפתית.
הוא ניהל חיים צנועים והתגורר מכאן ואילך רק ברובע הלטיני ובסורבון.
אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה נאסרו ספריו והוא נשאר בצרפת.
הוא ניהל התכתבויות מעניינות עם ידידיו הרבים, מירצ'ה אליאדה, אז'ן יונסקו, פאול צלאן, ברבו פונדויאנו, סמואל בקט והנרי מישו, כמו כן, עם אחיו, אורל, שנשאר ברומניה.
יצירתו הראשונה בשפה הצרפתית, Précis de décomposition, קיבלה את פרס ריבארול.
לאחר מכן צ'וראן סירב לקבל פרסים שהוענקו ליצירותיו.
צ'וראן, הידוע בעולם בעיקר לפי ההיגוי הצרפתי של שמו - סיוראן, הושפע מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית ובעיקר מהגרסה הרומנית שלה, הטראיריזם (trăirismul), שכללה גם אלמנטים דתיים-נוצרים ומיסטיים.
אמיל (מנחם) פוירשטיין (21 באפריל 1912 – 17 בספטמבר 1993) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ומבקר תרבות ומוזיקה ישראלי, מחבר פורה של ספרי מידע, אנציקלופדיות ולקסיקונים במגוון נושאים של ההיסטוריה והתרבות העולמית.
פוירשטיין נולד בקישקרש (Kiskörös) שבהונגריה לאלה לבית פוגלר ושרגא פוירשטיין.
דודו הוא הסופר והמשורר אביגדור המאירי.
בילדותו קיבל חינוך תורני ולאחר מכן גם השכלה כללית בגימנסיה היהודית בדברצן ובבודפשט.
בזמן לימודיו בגימנסיה הצטרף לפעילות ציונית.
בבגרותו עבר לברסלאו, שם למד בבית המדרש לרבנים ובאוניברסיטה המקומית.
בשנת 1931 עבר לברלין, שם למד שפות רומאניות באוניברסיטה המקומית, ולאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בעיר.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עבר ללונדון ולמד במוסדות אקדמיים מקומיים, ולאחר מכן נסע לבזל ולמד באוניברסיטה שלה.
החל מגיל צעיר, לאורך כל שנותיו בחו"ל, הרבה להשתתף בכתיבה בעיתונים יהודיים ובביטאונים ציוניים שונים בבודפשט, ברסלאו, ברלין, לונדון ובזל, ובהם: הירחון האמנותי-הספרותי "מולט אש יובו", "ז'ידו סמלה", "אוי קלט" בטרנסילבניה והיומון "אז אויסאג" בבודפשט.
במרץ 1935 עלה לארץ ישראל.
עבד כפקיד בנק בסניף תל אביב של בנק אנגלו-פלשתינה, ולאחר מכן קיבל תפקיד מרכזי בצנזורה לעיתונות הארץ-ישראלית.
בשנת 1938 נישא לשפרה בת אשר זליג איטיגין מווילנה.
במשך עשרות שנים פרסם מאמרים, שירים, תרגומים וביקורת תיאטרון ומוזיקה בעיתוני הארץ: "דבר", "הארץ", "משמר", "ידיעות אחרונות", "העולם הזה", וכן בכתבי העת "מאזנים", "גליונות", "גזית", "במה".
היה מבקר התיאטרון של עיתון "הצופה" במשך חמישים שנה (1940–1990).
משנת 1941 שימש יועץ ספרותי של תיאטרון האוהל.
חיבר ותרגם מחזות, שכמה מהם הועלו בישראל.
פוירשטיין נחשב אחד הסופרים הישראלים הפוריים והרבגוניים בתחום של ספרי מידע אנציקלופדיים בנושאים שונים מן ההיסטוריה, התרבות והספרות העולמית.
פוירשטיין הותיר אישה ובן, בנימין.
אחר מותו הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו בשכונת צהלה.
אנציקלופדיה לספרות כללית: שבעה סופרי מופת
אנציקלופדיה לספרות כללית: היהודי בספרות העולם
אנציקלופדיה לספרות כללית: תולדות ספרות אירופה (2 חלקים)
אנציקלופדיה של אישים שרחובות ערינו נקראים על שמם
המאה ה-20: בארץ, בתפוצות, בעולם
המצאות היסטוריות: מגאלילאי עד פיקרד
המצאות היסטוריות: משעון החול עד הכור האטומי
המצאות היסטוריות: מלאונרדו דה ווינצ'י עד אלפרד נובל
המצאות היסטוריות: מפראנקלין עד אופנהיימר
יגעת ומצאת - שעשועים מחכימים
כאן עצר העולם נשימתו - עדי ראייה מספרים על מאורעות היסטוריים שזיעזעו את העולם במאה העשרים
מאורעות היסטוריים: ממשפט סוקרטס עד המכונית הראשונה
נשים שעשו היסטוריה - 40 דמויות ראשונות בארץ-ישראל
רציחות פוליטיות במאה ה-20: עשרים פרשיות רצח נודעות
תגליות היסטוריות מקולומבוס עד גאגארין
תגליות היסטוריות מקוק עד גלן
תגליות היסטוריות: מבלבואה עד פיקאר
תגליות היסטוריות: מוואספוצ'י עד סלק
תולדות ספרות אירופה מן התקופה העתיקה עד הרנסאנס
תולדות ספרות אירופה: מן הרנסאנס עד ההשכלה
אמיל (מילק) קנבל (28 בפברואר 1934 - 4 בדצמבר 2013) היה צלם ובמאי ישראלי, פרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
קנבל נולד כבן הצעיר למשה וברוניה בעיירה נובי סונץ' בפולין, במשפחה בורגנית בת שני בנים.
בנערותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה מזרחה לברית המועצות.
את שנות המלחמה העבירו בסיביר.
את האהבה לקולנוע רכש בנעוריו.
סרטים ביוגרפיים כגון אלכסנדר נבסקי השפיעו עליו.
כל בני המשפחה שרדו את השואה ושבו לפולין במסגרת הרפטריאציה ב-1945.
בשנת 1950 עלה ארצה עם הוריו והמשפחה התיישבה בתל אביב.
הוא נשלח לקיבוץ ולמד תחילה בעין שמר ואחר כך במשמר העמק.
לאחר שנה שב לתל אביב החל לעבוד ביום וללמוד בבית ספר ערב.
דרך אחיו הבכור, אשר, שהיה חבר של הצלם יורם גרוס, החל לעבוד כעוזר צלם של גרוס (שצילם עבור יומני גבע).
בסרט הקצר "4:35" למניעת תאונות דרכים עבור משטרת התנועה משנת 1951 שימש לראשונה כעוזר-צלם של יעקב יונילוביץ'.
התגייס לצה"ל ב-1953 ובזכות יורם גרוס צורף ליחידת ההסרטה הצבאית.
בסוף שנות ה-50 נמנה עם צוות צלמי יומני גבע.
יחד עם יעקב יונילוביץ' ורולף קנלר שימש כצלם במשפט אייכמן.
הסרט "Come Back Africa" שצילם ב-1959 עבור הבמאי האמריקאי ליונל רוגוזין זכה בפסטיבל ונציה.
בהמשך התגורר תקופת מה בניו יורק ויצר בקולנוע העצמאי שם.
קנבל היה בוגר תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנות ה-70 נמנה עם צוות ההקמה של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1974 החל ללמד במחלקה לקולנוע בבית צבי.
בין השנים 1989 ל-1996 לימד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שבירושלים.
בשנת 1994 החל ללמד כפרופסור עמית באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1997 מונה לעמוד בראש המחלקה לקולנוע וטלוויזיה, תפקיד שבו החזיק עד לשנת 2001. בשנת 2005 החל ללמד גם בבצלאל.
שימש כפרופסור עמית באוניברסיטת ניו יורק, בית הספר Tisch לאמנות, וכמרצה אורח ב-SUNY, ניו יורק.
עם תלמידיו נמנים הבמאי דני סירקין והקולנוען מרט פרחומובסקי.
קנבל היה נשוי לד"ר אירית דובלון-קנבל, היסטוריונית.
הזוג התגורר בתל אביב, ולהם בן, בת ונכדים.
קנבל נפטר ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
1976: "הבננה השחורה", בימוי: בנימין חיים
1970: "דוד דוד", תסריט ובימוי: ולדיסלב גרוסמן
"אשדוד 1965 - עובדים מספרים על עירם", סרט תיעודי קצר
1962: "אשת הגיבור", בימוי: פיטר פריי
1961, "בנהלל", בימוי, צילם: אדם גרינברג, עבור "שירות הסרטים הישראלי"
1961: "No Plane for Zagreb", בימוי: ליונל רוגוזין
1961: "Wonderful Times", בימוי: ליונל רוגוזין
1960: "Killing Time", בימוי: ריצ'רד הילרי - סרט על חיי הסטודנטים באוניברסיטת פרינסטון
1959-1960: "Come Back Africa", בימוי: ליונל רוגוזין
בנואה פול אמיל קלפרון היה מהנדס ופיזיקאי צרפתי, מן האבות המייסדים של התרמודינמיקה.
נולד בפריז למריה אגתה גוד וקלאוד קלפרון שהיה סוחר.
הוא למד במכללת ז'ואיאי (Juilly), לפני שעבר ללמוד במוסדות הגבוהים אקול פוליטקניק ואקול דס מיינס (École des Mines).
נשא לאישה את מלני וסאר, בתו של המהנדס פייר דומיניק באזיין (Pierre-Dominique Bazaine).
קלפרון פיתח דרך אלגנטית להצגת ממצאים בתרמודינמיקה, ותיאר לראשונה את מעגל קרנו כעקום סגור בדיאגרמה של לחץ כפונקציה של נפח.
קלפרון פיתח את הרעיון של תהליך הפיך ואף קבע את "עקרון קרנו", המוכר כיום כחוק השני של התרמודינמיקה.
קלפרון גם גזר את קשר קלאוזיוס - קלפרון, המאפיין את מעבר הפאזה בין שתי פאזות שונות של חומר.
אחד מ-72 השמות החרוטים על מגדל אייפל.
רחוב קלפרון (Rue Clapeyron) שנמצא ברובע השמיני של פריז קרוי על שמו .
אמיל צוקרקנדל היה רופא ואנטומיסט יהודי-אוסטרי, פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת וינה, בעלה של בעלת הסלון התרבותי ברטה צוקרקנדל וסבו של הביולוג המולקולרי אמיל צוקרקנדל.
צוקרקנדל נולד למשפחה יהודית-הונגרית בעיר גיור שבהונגריה ולמד רפואה באוניברסיטת וינה.
את תואר הדוקטור קיבל ב-1874. גם אחיו, אוטו, למד רפואה והיה אורולוג.
צוקרקנדל התמחה באנטומיה באוניברסיטת אוטרכט וב-1879 התקבל כפרופסור באוניברסיטת וינה.
ב-1888 היה למופקד הקתדרה לאנטומיה תיאורית באוניברסיטה זו ומנהלהּ הראשון של המחלקה לאנטומיה.
מחקריו תרמו בתחומי המורפולוגיה של חלל האף-אוזן-גרון, הגולגולת הקדמית, האוזן הפנימית, כלי הדם, תאי הכרומפין והמוח.
ב-1889 היה לחבר האקדמיה האוסטרית למדעים.
בשנת 1886 נשא צוקרקנדל לאישה את ברטה לבית שפס, והשניים פתחו בביתם שבפרבר דבלינג (Döbling) את הסלון התרבותי החשוב ביותר בבירה האוסטרית.
בין באי ביתם היו גוסטב קלימט, ארתור שניצלר, יוהאן שטראוס, אלמה וגוסטב מאהלר, הוגו פון הופמנסתאל ואחרים.
המחלקה בניהולו נודעה בליברליזם שלה ועבדו בה סטודנטים יהודים, ליברלים, סוציאליסטים וזרים.
צוקרקנדל ביקש להכליל בתוכנית לימודי הרפואה גם סטודנטיות-נשים, אך נדחה על ידי הנהלת האוניברסיטה.
עם זאת הוא הצליח לשכנע את פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שיש צורך ברופאות על מנת לטפל באוכלוסייה המוסלמית של בוסניה, אותה כבשה האימפריה האוסטרו-הונגרית באותה עת.
הקיסר השתכנע וצוקרמנדל הכניס לשיעוריו סטודנטית בשם גרטרוד בין.
היא נאלצה ללבוש בגדי גברים, לשבת בשורה האחרונה ולא לשאול שאלות.