tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אקסטזות: פענוח השבת של המכשפות
גינצבורג ניסה לשחזר את הפולחנים שקיימו האיכרים על מנת להבטיח את פוריות שדותיהם.
הוא גורס כי פולחן פוריות קדם נוצרי עתיק המשיך להתקיים באירופה לאורך כל ימי הביניים.
פולחן זה הותקף בעת החדשה המוקדמת על ידי האינקוויזיציה, והוגדר על ידה ככישוף.
הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה.
ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ה 2005.
ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, 2003.
קרלו סקרפה (באיטלקית: Carlo Scarpa; 2 ביוני 1906–1978) היה אדריכל ומעצב איטלקי.
ב-1922 התחיל את הפרויקט הראשון שלו במשרד האדריכלים "VIRonaldo".
ב-1926 סיים את לימודיו בשרטוט אדריכלי ב"אקדמיה רויאל" שבוונציה, והחל לעבוד במוסד העליון לארכיטקטורה בוונציה, כעוזרו האישי של פרופ' ג'יסירילי.
הוא עסק בתורת החומרים, ובשנים 1933–1947 שימש כמנהל האמנותי של וניני, אחד היצרנים הגדולים של זכוכית ונציאנית.
בשנים 1954–1964 נתן סקרפה שיעורים לסטודנטים ברומא.
סקרפה זכה להוקרה על עבודותיו – ב-1956 זכה בפרס ה"אליבטי" הלאומי לארכיטקטורה, ב-1962 קיבל את פרס "INARCH" על עבודתו "קסטלווצ'יו", מוזיאון בוורונה.
ב-1972 מונה למנהל האוניברסיטה לארכיטקטורה בוונציה.
ב-1978 נפל סקרפה ממדרגות בניין ביפן, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר עשרה ימים.
הוא נקבר לפי בקשתו בקבר בעמידה, באחת מהפינות בצורת ה–L באחוזת הקבר בריון, בה ביצע את אחת מיצירותיו האדריכליות המשמעותיות ביותר.
אחת היצירות הבולטות ביותר של סקרפה היא קבר בריון - מבנה קבר שבנה בשנים 1969–1978, כקבר פרטי לבני הזוג בריון בעיירה סן-ויטו, בסמוך לטרוויזו שבאיטליה.
פרויקט זה העסיק את סקרפה בחלק האחרון לחייו.
הקבר כונה "עיר המתים", והוצב כתוספת לבית קברות שקיים שם.
כך בעצם ביסס נוף חדש בתוך ישן ובנה קומפלקס נרטיבי, אשר התחיל מצורות עומדות חופשיות עשויות בטון.
האתר כולל כנסייה קטנה עם כניסה מיוחדת לארון מתים, ובחצר בריכה שבמרכזה אי, שאליו אין גישה - כמטפורה לחיים לאחר המוות.
סקרפה התמקד בעבודתו בפרטים הקטנים והמעודנים ביותר, וכל מרכיב במבנה היה מורכב והכרחי להבנת הווית הקבר כמתרגמת את יצירת החיים.
עם זאת, הקבר היה מבנה עדין, והוא לא השתמר כיאות ונהרס בשנים האחרונות.
סגנונו של סקרפה נחשב כפוסט מודרניסטי אקלקטי.
הפרויקט של מבנה הקבר שבנה, הוא אוסף אורגני שלא ניתן לחלוקה אך בנוי מחלקים שונים כשכל אחד מהם יכול להוות חלק מאלמנטים נפרדים.
סקרפה האמין שהארכיטקטורה היא כמו שירה, ושהמבנים חייבים להראות טבעיים.
המטרה היא לבנות מערכות יחסים מלאות חיים בתוך החלל, באמצעות חקר מלא של כל הגורמים במונחים שדומים למוזיקה - הרחבה וצמצום, אור וחושך, צבעוני ומונוכרומטי, שקוף ואטום, עץ ומתכת, ובקיצור - ניגודים.
למעשה סקרפה שאל מגרסאות שונות של שירים, דרכים להראות רעיון או כדי לציין את הצורך בחללים מסוימים.
סקרפה שילב במבנה הקבר אלגנטיות פורמלית עם היתוך אלמנטים מעשה ידי אדם אל תוך הטבע, והבעת שמחת חיים.
זאת עשה באמצעים כגון משחק המים, שמתועל לפלגים קטנים הנעלמים לבריכות קטנות, ומשחק האוויר והאור המגיבים לשינויי הזווית של הקירות המקיפים ומדרונות פני הבטון.
כל שינוי בזווית האור או חילופי עונות מקנים לבית הקברות מראה שונה.
אחת המטרות של סקרפה הייתה להגן על הקברים מפני נזקי מזג האוויר.
הנפטר ביקש להיקבר קרוב לאדמה, ולכן בנה סקרפה קשת קטנה בשם "ארקוסיליום" (מילה לטינית ששימשה לציון מקום קבורה של אישיות חשובה).
הגשר נבנה בגרסת קבר מהמסורת הקתולית, והוספו לה פסיפסים כחלק מהמסורת הוונציאנית.
שני העיגולים הפתוחים במבנה הקבר מסמלים את האיחוד בין בני הזוג הנפטרים, על ידי החיבור עם הקרמיקה.
קרלו השני, מלך נאפולי (איטלקית: Carlo Secondo di Napoli או Carlo Secondo d'Angio ; צרפתית: Charles Deux d'Anjou כונה גם Carlo lo Zoppo (קרלו "הפיסח") ; סביב 1254 - 5 במאי 1309) היה מלך נאפולי, מלך אלבניה, נסיך סלרנו, נסיך אכאיה, רוזן פרובאנס ורוזן אנז'ו.
קרלו, שנודע בשם נסיך סלרנו היה בנם של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה ושל ביאטריס מפרובאנס.
הוא נפל בשבי לאחר שהפסיד בקרב הימי של נאפולי ביוני 1284 נגד רוג'רו די לאוריה שפיקד על צי ממלכת אראגון.
עם מות אביו בינואר 1285 הוא היה עדיין אסיר של פדרו השלישי, מלך אראגון.
ב-1288, בתיווכו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה הוא שוחרר לאחר שהכיר בשלטון הספרדים בסיציליה אך נשאר מלך נאפולי.
שארל, רוזן ולואה כרת ברית עם ממלכת קסטיליה והתכונן לעלות על אראגון, מה שגרם לאלפונסו השלישי לחתום על הסכם טאראסקון שלפיו יסיג את כוחותיו מסיציליה וישלם מס עובד לכס הקדוש.
אלפונסו מת ב-1291 לפני שהיה סיפק בידו לבצע את תנאי ההסכם, ואחיו חיימה השני שהפך למלך אראגון, השאיר את השלטון בסיציליה לאחיו פרדריק.
בוניפקיוס השמיני שנבחר לאפיפיור ב-1294 בנאפולי בחסותו של קרלו השני, פתח במשא ומתן עם חיימה השני, מלך אראגון, מה שהביא להסכם אניאני שלפיו קרלו השני, מלך נאפולי יוכר כמלך סיציליה, ובתו ביאנקה שתינשא לחיימה השני, תזכה בסרדיניה ובקורסיקה.
נעשה מאמץ לשחד את פדריקו כדי שיסכים לתנאים אלה, אך הוא סירב והוכתר למלך סיציליה על ידי האוכלוסייה המקומית.
הסכם זה אושר על ידי האפיפיור ב-1303. קרלו השני בילה את שנותיו האחרונות בנאפולי ומת שם במאי 1309. בנו, רובר, מלך נאפולי ירש את כתרו כמלך נאפולי.
קרלו פטיטי די רורטו (באיטלקית: Carlo Petitti di Roreto; 18 בדצמבר 1862, טורינו ממלכת איטליה – 27 בינואר 1933, טורינו, ממלכת איטליה), היה פוליטיקאי וגנרל איטלקי, שכיהן כמפקד הגיס של צבא איטליה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך פיקד על ארמייה בחזית האוסטרו-הונגרית אשר כבשה את העיר טריאסטה.
פטיטי נולד למשפחת אצולה פוליטית-צבאית איטלקית שמקורה בחבל פיימונטה.
סבו קרלו אילריונה פטיטי די רוטרו היה סנטור בממלכת סרדיניה ולוחם נודע למען איחוד איטליה.
דודו אוגוסטינו היה גנרל שלחם למען אותה המטרה ומאוחר יותר הפך לשר המלחמה האיטלקי.
פטיטי פיקד על אוגדת הקרבינרים ה-35 של צבא איטליה ובהמשך מונה למפקד הגיס ה-33 האיטלקי שלחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ומנה בשיאו 55,000 חיילים.
הגיס הורכב מ-4 אוגדות, ה-28, ה-35, ה-54 וה-61 של צבא איטליה וכן מגדודי ארטילריה ואסקדרוני פרשים.
הגיס האיטלקי בפיקודו של די רורטו נחת בסלוניקי ב-11 באוגוסט 1916 והקים מפקדה ובית חולים.
הכוח האיטלקי צורף למערך כוחות מדינות ההסכמה בזירה עליה פיקד הגנרל הצרפתי מוריס סראי.
מרבית הכוחות האיטלקים הוצבו בגזרת אגם דויראן-נהר צרנה שהיו מרוחקים כ-170 קילומטרים ממפקדתם ונותרו בה עד למתקפה לאורך עמק הווארדאר, בספטמבר 1918. האיטלקים שהוצבו באזור נמוכים יחסית וליד מקורות מים, סבלו קשות ממלריה ועניין זה העסיק את די רורטו לא פחות מהתמודדות הצבאית.
למרות רצון הפיקוד הצרפתי, התקבלה דרישתו של די רורטו להשארת הכוחות האיטלקים במבנה האוגדתי שלהם במשימות אליהן נשלחו.
לדי רורטו כמו לסגל הקצינים הבכירים משאר הצבאות היו עימותים רבים מול הגנרל סראי, שלא הועילו למורל הכוחות ואיכות ביצועיהם.
די רורטו ומחליפו בפיקוד על האוגדה ה-35, הגנרל ארנסטו מומבלי סייעו בשיקומו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי בחזית המקדונית, אשר חייליו הגיעו במורל ירוד והיה צורך להחזירם למבנה של כוח לוחם.
התעורר גם הצורך לשקם את היחסים בין הסרבים לאיטלקים על רקע טענת הסרבים לאי קבלת עזרה מספקת מהאיטלקים בעת נסיגתם דרך אלבניה.
הגנרל די רורטו פעל בעיקר לשיקומו החומרי של הצבא הסרבי ובאספקת ציוד אישי וצבאי לחיילים.
ביולי 1916 השתתף הכוח האיטלקי בקרבות סביב העיר מונאסטיר.
בנובמבר במהלך חילופי אש בגזרת מונאסטיר פגע פגז במטה הפיקוד האיטלקי, הגנרל די רורטו וסגנו נפצעו והובהלו לבית החולים בסלוניקי ומספר קצינים וחיילים נהרגו.
בראשית 1917 גדל הכוח האיטלקי תחת פיקודו של די רורטו לכדי 55,000 חיילים.
ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה,.
ב-3 בנובמבר 1918 כבשה הארמייה בפיקודו של די רורטו את טריאסטה וטרנטו ודי רורטו נאם בטריאסטה בפני קהל איטלקי משולהב, בהבטיחו שהשטח יישאר איטלקי לעד והחיילים האיטלקים לא נפלו לשווא.
ב-6 בנובמבר מונה די רורטו למושל הצבאי של העיר.
עם הגיעו לעיר לצורך כניסתו לתפקיד, על גבי משחתת שהגיעה מוונציה נתקבל די רורטו בידי קהל המונים מקרב האוכלוסייה ממוצא איטלקי.
בהגיעו ציין די רורטו שזהו הרגע בו הוא חש את הגאווה הגדולה בחייו.
בעת כהונתו כמושל גברה הלאומנות האיטלקית בטריאסטה, התושבים ממוצא סלבי הותקפו ורבים מהם נמלטו למדינות השכנות.
שיעור התמיכה וההצטרפות לתנועה הפשיסטית היו מן הגבוהות באיטליה.
ב--6 באוקטובר 1919 נבחר לפרלמנט האיטלקי.
הוא נפטר בטורינו בינואר 1933 והוא בן 70 שנים.
קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה (באיטלקית: Carlo Sigismondo Capece; 21 ביוני 1652, רומא – 12 במרץ 1728 בפוליסטנה, קלבריה) היה לבריתן איטלקי.
קאפצ'ה למד פילוסופיה ומשפטים בספרד.
בשנות ה-90' של המאה ה-17 מונה למושל טרני ובהמשך למושל קאשה ואסיזי.
בין 1703 ל-1714 שימש "מזכיר למכתבים באיטלקית ובלטינית" אצל מריה קז'ימייז'ה, אלמנת מלך פולין יאן סובייסקי, שחיה בגלות ברומא.
הלברית האחרונה שחיבר, בשנת 1718, הייתה לאופרה "טלמכוס" של אלסנדרו סקרלטי.
נוסף ל-13 לבריות אופרה כתב גם 28 קומדיות בפרוזה, שארבע מהן כללו קטעים מושרים, וכן טקסטים לקנטטות, סרנדות ואורטוריות, בהן "התחייה" (La Resurrezione) של הנדל.
לוול לינדגרן, "קאפצ'ה, קרלו סיג'יסמונדו", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
קרלו טרסקה היה עורך עיתון, נואם, אנרכיסט ומנהיג פועלים אמריקני ילידאיטליה, שהנהיג את פועלי התעשייה של העולם (IWW) במהלך העשור השני של המאה ה-20. זכור כמי שהוביל מחאה פומבית נגד הפאשיזם, הסטאליניזם ונגד גורמי המאפיה שחדרו לשורות האיגודים המקצועיים.
נרצח על ידי המאפיה בשנת 1943.
קרלו טרסקה נולד ב-9 במרץ 1879 לבעל אדמות איטלקי בסלמונה שבאיטליה.
בין השנים 1898–1902 שימש כמזכיר התאחדות פועלי הרכבת באיטליה.
בנוסף שימש כעורך השבועון הסוציאליסטי Il Germe שיצא באברוצו.
בשל פעילויותיו הפוליטיות הרדיקליות רצו השלטונות באיטליה לאסור אותו, ובעקבות זאת היגר ב-1904 לארצות הברית והתיישב בפילדלפיה.
טרסקה היה במערכת יחסים משותפת עם אליזבת גורלי פלין, גם היא מנהיגת פועלים.
בארצות הברית נבחר טרסקה ב-1904 למזכיר התאחדות הסוציאליסטים האיטלקים בצפון אמריקה, וכיהן במשרה זו במשך 3 שנים.
במהלך תקופה זו גם ערך את Il Proletario ("הפרוֹלטָר"), העיתון הרשמי של התאחדות הסוציאליסטים האיטלקים.
השקפותיו הפוליטיות של טרסקה הפכו בתקופה זו לרדיקליות הרבה יותר, והוא הגדיר את עצמו כאנרכיסט.
ב-1907 התפטר מעריכת העיתון Il Proletario והחל בהוצאת עיתון משלו, La Plebe ("הפלֵבֵּאי").
בהמשך העביר את העיתון לפיטסבורג, ויחד איתו גם רעיונות מהפכניים אותם ניסה להחדיר בעובדים האיטלקיים במכרות ובבתי החרושת שבמערב פנסילבניה.
בשנת 1909 מונה טרסקה לעורך העיתון L'Avvenire ("העתיד"), ובמשרה זו החזיק עד למלחמת העולם הראשונה, אז נאסרה הדפסתו של העיתון מתוקף חוק הריגול.
בשנת 1912 הצטרף לתנועת פועלי התעשייה של העולם (IWW) הסינדיקליסטית, כאשר הוזמן על ידי האיגוד ללורנס שבמסצ'וסטס לסייע בגיוס הפועלים האיטלקים למאבק לשחרורם של מארגני השביתות ג'וזף אטור וארתורו ג'ובניטי, שנעצרו באשמת שווא של רצח.
באוגוסט 1923 נעצר טרסקה והואשם בהדפסת פרסומת לפמפלט המעודד פיקוח על הילודה בעיתון החדש שלו, Il Martello ("הפטיש").
באוקטובר 1923 הוא נמצא אשם במשפט ונשלח לתקופת מאסר של שנה ויום בבית הכלא הפדרלי באטלנטה.
פסק הדין אושר ב-10 בנובמבר 1924, וטרסקה החל לרצות את עונשו ב-5 בינואר 1925.
טרסקה הפך לדמות מרכזית בקרב אמריקנים ממוצא איטלקי במאמציו לשבש את נסיונותיו של בניטו מוסוליני לארגן את המהגרים האיטלקים בתוך קבוצות תמיכה פשיסטיות.
בעיתון האנטי-פשיסטי אותו ערך באותה העת, Il Martello, תקף טרסקה את מוסוליני וכינה אותו "אויב המעמדות" ו"בוגד" (האשמה האחרונה מתייחסת לעובדה שמוסוליני היה סוציאליסט בראשית דרכו).
הממשל הפשיסטי ברומא עקב אחרי פעילותו של טרסקה, ובה בעת הוא היה נתון גם לפיקוח הדוק של שלטונות ארצות הברית.
בשנת 1926 ניסו פשיסטים לרצוח את טרסקה באמצעות פצצה במהלך כנס.
טרסקה היה חבר בוועדת ההגנה לסאקו וונצטי, שני אנרכיסטים איטלקים שנאשמו באשמת רצח, וקרא לשחרורם בכנסים ובמאמרים רבים.
שניהם הוצאו להורג בכיסא חשמלי במסצ'וסטס באוגוסט 1927.
בתחילה תמך טרסקה בבולשביזם, מתוך הכרה כי מדינה קומוניסטית עדיפה על פני מדינה קפיטליסטית, והחשיב את הקומוניסטים כבעלי ברית במלחמה נגד הפשיזם.
אך במהלך שנות ה-30 הפך למתנגד בולט לקומוניזם ולסטליניזם הסובייטי, ובייחוד לאחר שברית המועצות תכננה וסייעה בהשמדת התנועה האנרכיסטית בקטלוניה ובאראגון במהלך המהפכה הספרדית.
טרסקה היה חבר בוועדת דיואי, ועדת חקירה שהתארגנה בארצות הברית שחקרה את טרוצקי, שהוגלה למקסיקו, במהלך משפטי מוסקבה.
הוועדה זיכתה אותו מכל האישומים.
בראשית 1938 האשים טרסקה פומבית את הסובייטים בחטיפתה של ג'ולייט סטיוארט פוינץ, פעילה קומוניסטית ותיקה, במטרה למנוע את עריקתה מהמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
טרסקה טען כי בטרם נעלמה, דיברה איתו פוינץ על הזעזוע שאחז בה לנוכח הטיהורים הגדולים שערך סטלין.
בניו יורק החל טרסקה בנוסף במערכה של ביקורת פומבית על המאפיה, בעיתונו השבועי Il Martello.
נראה שטרסקה היה מודע לסיכון העצום שהוא לקח על עצמו בעצם הביקורת החריפה שלו על המאפיה.
בשנת 1943 הושם טרסקה, ששוחרר על תנאי באותו הזמן, תחת מעקב משטרתי.
ב-9 באוגוסט היו הבלשים שעקבו אחריו עדים לניסיון רצח של טרסקה, כאשר מכונית ניסתה לדרוס אותו במכוון.
יומיים לאחר מכן, ב-11 באוגוסט 1943, הצליח טרסקה להתחמק מהמעקב בניו יורק, ושעתיים מאוחר יותר כשחצה את השדרה החמישית, נורה על ידי מתנקש בגבו ובראשו ונהרג מייד.
הרכב ממנו יצא המתנקש נמצא נטוש מאוחר יותר.
המשטרה האשימה את המאפיונר קרמין גאלאנט ברצח טרסקה, וטענה כי המאפיונר ויטו ג'נובזה, שהיה בגלות באיטליה, הציע להרוג את טרסקה כטובה למוסוליני והטיל את המשימה על גאלאנט.
ב-11 בינואר, כך על פי החשד, ירה והרג גאלאנט את טרסקה כשיצא אל מחוץ למשרד העיתון שלו במנהטן.
מלבד שטרסקה היה מבקר חריף של פופ, הוא אף איים לחשוף את מעלליו של גארופאלו בעיתונו Il Martello.
קרלו מריה בונפרטה (באיטלקית: Carlo Maria Buonaparte; 27/29 במרץ 1746, אז'אקסיו - 24 בפברואר 1785, מונפלייה) היה בן אצולה קורסיקני מבית בונפרטה.
היה פרקליט ופוליטיקאי, ושימש כנציג קורסיקה בחצרו של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
היה אביו של נפוליאון בונפרטה.
קרלו נולד ב-27 או ב-29 במרץ 1746, בעיר אז'אקסיו שבאי קורסיקה, שנשלט אז בידי הרפובליקה של ג'נובה.
קרלו מצדו, נהג לכנות את עצמו "אציל פירנצה ואז'אקסיו".
כמו מרבית בני משפחתו, קרלו לא בחר בקריירה צבאית ויצא ללמוד משפטים באוניברסיטת פיזה.
אולם בעקבות מות אביו, עזב את הלימודים וחזר לקורסיקה.
בגיל שמונה עשרה, הוא התחתן עם לטיציה ראמולינו בת ה-13, שהייתה גם היא ממשפחה קורסיקנית מכובדת ועשירה מאוד.
לטיציה הביאה עמה כנדוניה שדה בן שלושים ואחד דונם, וכן טחנת קמח, שהניבו הכנסה שנתית של בערך 10,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1755 הכריז העם הקורסיקני על התנתקות מג'נובה ועל הקמת "הרפובליקה הקורסיקנית".
בשנת 1764 הוא התמנה כמזכירו וכעוזרו האישי של מנהיג הרפובליקה, פסקואלה פאולי.
בשנת 1766 הוא נשלח לרומא כדי לשאת ולתת עם האפיפיור קלמנט השמיני על הכרה ברפובליקה הקורסיקנית.
מסיבות לא ברורות, בשנת 1768 הוא חזר לקורסיקה.
זמן קצר לאחר שובו, ג'נובה הציעה לממלכת צרפת את קורסיקה (שבאופן רשמי היא עוד שלטה בו) כתשלום עבור חוב.
הצרפתים, שקורסיקה הייתה אסטרטגית מאוד לצורך הגנת החופים שלהם, הסכימו להצעה בשמחה.
הקורסיקנים ברובם התנגדו למהלך זה, ולואי החמישה עשר, מלך צרפת נאלץ לשלוח את גייסותיו כדי לקחת את האי בכוח.
בונפרטה נודע בנאום נלהב שנשא כנגד הפולשים הצרפתים, אולם במאי 1769 הובסו הקורסיקנים בקרב פונטה נובו, ופאולי ותומכיו נאלצו לברוח להר רוטונדו.
בונפרטה לא נותר נאמן לפאולי.
הוא חזר לאז'אקסיו, ועד מהרה השתלב במשטר החדש וקיבל תואר למשפטים מאוניברסיטת פיזה.
באפריל 1770, הכריז המשטר הצרפתי על ייסודה של אצולה קורסיקנית (שלא הייתה קיימת עד אז).
בונפרטה הצליח להוכיח את מוצאו האצילי, והפך לפיכך לבן אצולה.
הוא הוסיף לשמו את התואר "דה" כמנהג הצרפתים.
את בניו הוא שלח להתחנך בצרפת.
ביולי 1777 הוא מונה כנציג הרשמי של קורסיקה אצל לואי השישה עשר, מלך צרפת.
תפקיד בו חשק זמן רב.
למרות שלל התארים שלו, בונפרטה לא אמר די וחפץ בנכסים שיצדיקו את מעמדו.
עם זאת, הוא איבד את כספו במהירות ונודע בחיבתו להימורים.
בשנת 1782 הוא לקה במחלה שהייתה ככל הנראה סרטן הקיבה.
הוא מת במונפלייה ב-24 בפברואר 1785.
לקרלו ולטיציה ראמולינו היו שלושה עשר ילדים משותפים.
קרלו ברוצ'יץ' (בקרואטית: Karlo Bručić; נולד ב-17 באפריל 1992) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן השמאלי בבני סכנין.
ברוצ'יץ' הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של דינמו זאגרב.
בקיץ הושאל לראדינסק ססבטה מהליגות הנמוכות בקרואטיה.
בינואר הושאל ללוקומוטיבה זאגרב עד לסיום העונה.
ב-4 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה שהייתה גם הופעת הבכורה שלו בליגת העל הקרואטית.
בתום העונה האריך את חוזהו בלוקומוטיבה בשנתיים נוספות כשחקן מושאל.
ב-20 ביולי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד נ.ק.
זאגרב שהיה גם השער הראשון עבור לוקומוטיבה בעונת .
בקיץ רכשה לוקומטיבה את כרטיס השחקן שלו.
ב-3 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים במ.ס.
בפברואר ברוצ'יץ' שוחרר מאשדוד וחתם בסגאן טוסו מליגת העל היפנית.
ב-4 בספטמבר 2019, ברוצ'יץ' חתם בסודובה מריאמפולה מליגת העל הליטאית.
ב-21 בינואר 2020, ברוצ'יץ' חתם בדינמו מינסק.
ב-15 באוקטובר 2020, ברוצ'יץ' חתם באפולון סמירני מליגת העל היוונית.
ב-7 ביולי 2021 חתם בקופר מליגת העל הסלובנית.
ב-11 בספטמבר 2024 חתם במכבי בני ריינה.ב-24 ביוני 2025 חתם בבני סכנין.
קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo Emanuele I di Savoia; 12 בינואר 1562 – 26 ביולי 1630) היה דוכס סבויה בין השנים 1580–1630.
קרלו אמנואלה נולד ב-12 בינואר 1562 בריבולי, לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה ולמרגריט מצרפת, דוכסית ברי, בתם של פרנסואה הראשון, מלך צרפת וקלוד מצרפת.
בשנת 1580 מת אביו אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, וקרלו אמנואלה עלה לשלטון במקומו.
בתחילת מלחמת שלושים השנים לחם קרלו אמנואלה בספרדים, אולם, בשנת 1627 כרת ברית עם ממלכת ספרד לכיבוש מונפראטו וחלוקתה, אך בתגובה לכך כבשה ממלכת צרפת חלקים מפיימונטה, ובזמן ההכנות לגירוש הצרפתים מת לפתע קרלו אמנואלה משבץ פתאומי ב-26 ביולי 1630, ובנו ויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1584 התחתן קרלו אמנואלה עם בת דודתו האינפנטה קתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד ואליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, ממנה נולדו לו עשרה ילדים:
ב-28 בנובמבר 1629 התחתן קרלו אמנואלה עם פילגשו מקודם לכן, מרגריטה דה רוסיון, מרקיזת ריבה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
בנוסף היו לו כמה ילדים לא חוקיים.
קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה (באיטלקית: Carlo Emanuele IV; 24 במאי 1751 - 6 באוקטובר 1819), היה מלך סרדיניה בשנים 1796–1802.
קרלו אמנואלה נולד בטורינו להוריו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
בשנת 1775 התחתן קרלו אמנואלה עם מארי קלוטילד, נסיכת צרפת, בתו של לואי, דופן צרפת ומריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, אולם, על אף ניסיונות ממושכים לא היו לבני הזוג ילדים.
ב-14 באוקטובר 1796 מת אביו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, וקרלו אמנואלה עלה לשלטון במקומו.
ב-6 בדצמבר 1798 כבש הגנרל המהפכני הצרפתי ברתלמי קתרין ז'ובר את טורינו, וגירש ממנה את קרלו אמנואלה, שנמלט אל האי סרדיניה, וויתר על נחלותיו ביבשת.
ב-7 במרץ 1802 מתה אשתו של קרלו אמנואלה מארי קלוטילד, נסיכת צרפת, ובעקבות כך החליט קרלו אמנואלה ב-4 ביוני 1802 להתפטר לטובת אחיו ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה.
לאחר מכן התגורר קרלו אמנואלה ברומא, עד מותו ב-6 באוקטובר 1819.
קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה (באיטלקית: Carlo Emanuele III; 27 באפריל 1701 - 20 בפברואר 1773), היה מלך סרדיניה בשנים 1730–1773.
קרלו אמנואלה נולד ב-27 באפריל 1701 בטורינו לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ולאן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה.
ב-3 בספטמבר 1730 הדיח קרלו אמנואלה את אביו ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, ועלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית, לחם קרלו אמנואלה לצד צרפת וספרד נגד אוסטריה, וכבש את מילאנו, פאוויה ושטחים בלומבארדיה, ובחוזה וינה קיבל את נוברה וטורטונה.
במלחמת הירושה האוסטרית לחם קרלו אמנואלה לצד אוסטריה נגד צרפת וספרד, ובשלום אקס-לה-שפל קיבל את ויג'וואנו, אף שנאלץ לוותר על שטחים אחרים.
הישגיו של קרלו אמנואלה הקנו לממלכת סרדיניה מעמד מכובד באירופה.
בנוסף, קרלו אמנואלה ביצע תיקונים חשובים במינהל, בשיפוט ובכלכלת הממלכה.
ב-20 בפברואר 1773 מת קרלו אמנואלה בטורינו, ובנו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה עלה לשלטון במקומו.
ב-15 במרץ 1722 התחתן קרלו אמנואלה עם אנה כריסטינה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתו של תאודור יוסטאך, רוזן פפאלץ-זולצבאך ומריה אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, ממנה היה לו בן אחד:
ב-20 באוגוסט 1724 התחתן קרלו אמנואלה עם פוליקסנה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתו של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט, ממנה היו לו 6 ילדים:
ב-1737 התחתן קרלו אמנואלה עם אליזבת תרז, נסיכת לורן, בתו של לאופולד, דוכס לורן ואליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי, ממנה היו לו 3 ילדים:
קרלו נולד ב-14 בינואר 1823 בלוקה, לקרלו, נסיך לוקה ולמריה תרזה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
בשנת 1824 מתה סבתו מריה לואיסה, דוכסית לוקה, וקרלו הפך לנסיך הכתר של דוכסות לוקה.
בעשר שנות חייו הראשונות נסע קרלו עם הוריו במסעותיהם התכופים לטירותיהם באושנדורף ובוייססטרופ ליד דרזדן, ולחצר הקיסרית בווינה.
בהיותו בן ארבע הוטלה האחריות על חינוכו על כומר הונגרי בשם זיגמונד דאקי, ובנוסף הוא למד היסטוריה ואיטלקית על ידי לזארו פאפי, מנהל הספרייה של לוקה.
כמו כן למד קרלו ספרדית, צרפתית, הונגרית, גרמנית ואנגלית.
בשנת 1833 חזרו הוריו ללוקה, וקרלו ניתן לחינוכה של אמו.
אולם על אף היותו בן יחיד ואהוב מאוד על הוריו, אמו הקדישה את חייה בעיקר לחיי הדת, ואילו אביו היה אדם נהנתן וגס מאוד, ובשל כך שניהם לא מספיק השקיעו בחינוכו, ומשום כך גדל קרלו כילד מפונק ומרדן מאוד.
עם התבגרותו נשלח קרלו לשרת בצבא כחייל פשוט, ובשנת 1841 בהיותו בן 18, השיג אביו אישור מקרלו אלברטו, מלך סרדיניה שקרלו ישרת בצבא הסרדיני כקפטן בחיל הפרשים.
אולם כעבור שנה פוטר קרלו מהצבא הסרדיני, בעקבות סכסוך עם קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ובנו ויטוריו אמנואלה, נסיך פיימונט.
ב-10 בנובמבר 1845 התחתן קרלו בשלוס פרוחסדורף על יד וינה, עם קרובתו לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה בתם של שארל פרדינן, דוכס ברי ומריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בנישואים שאורגנו על פי החלטת אביו, מאחר שהכלה הגיעה עם נדוניה גדולה מאוד שסייעה לשפר את המצב הכלכלי בדוכסות.
אולם קרלו מלכתחילה לא רצה להתחתן עמה, משום שהייתה מבוגרת ממנו ב-4 שנים.
דוכסות לוקה צורפה לדוכסות הגדולה של טוסקנה, וקרלו הפך לנסיך הכתר של פארמה.
קרלו השני שלט רק כמה חודשים בפארמה, ובמרץ 1848 פרצה מהפכה בדוכסות שנתמכה על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
קרלו נמלט מפארמה, אך נעצר בקרמונה ונלקח כאסיר למילאנו, שם שהה במשך מספר חודשים עד שהממשלה הבריטית ניהלה משא ומתן על שחרורו.
לאחר שהות קצרה באי מלטה, נסע קרלו לנאפולי ולליבורנו, שם הצטרפה אליו אשתו לואיז מארי, שזה עתה ילדה את בנם הראשון בגלות בפירנצה.
אולם קרלו ומשפחתו נותרו באנגליה, שכן הלחימה עדיין נמשכה בין הצבא האוסטרי לצבא סרדיניה.
ב-24 במרץ 1849 התפטר אביו קרלו השני, דוכס פארמה מתפקידו, וקרלו, שעדיין חי באנגליה, ירש את התואר "דוכס פארמה ופיאצ'נצה".
קרלו השלישי היה אמנם שליט סמכותי, אך שלטונו היה פחות ריאקציונרי מאלו של בני דודיו בנאפולי ובטוסקנה.
קרלו התנגד בתקיפות לעונש המוות, ושום עונש מוות לא בוצע במשך חמש שנות שלטונו.
קרלו אהב את אנגליה, שאותה אף ביקר פעם נוספת אחרי עלייתו לשלטון, אך לא הייתה לו כל אהדה כלפי אוסטריה, אף על פי ששלטונו הושג בעקבות ההתערבות האוסטרית.
למרות הקסם האישי שלו, קרלו לא היה אהוב על אזרחיו.
קרלו חיבב מאוד את הבלט, והוא היה אהוב על רקדנים, חיילים, איכרים ואזרחים מן השורה.
אף על פי שהיה מודע בכל עת לדרגתו - הוא השתמש במקל ההליכה שלו על כל מי שנראה לו בלתי מכובד כלפיו, הוא היה פשוט בנימוסיו, היה נגיש מאוד והיה לו קסם אישי גדול.
עם זאת, החלטותיו השרירותיות הרסו את הכבוד שהיה לנתיניו כלפיו וכלפי שושלתו והוא הפך ללא פופולרי, ובשנת 1853 היו שמועות על ניסיונות להדחתו מהשלטון.
גם חייו הפרטיים היו סוערים, והוא חי בנפרד מאשתו שהפכה לשמנה מאוד.
הקרע בין בני הזוג התרחב, כאשר קרלו השלישי פתח בגלוי ברומן עם אמה גואדני, גיסתו של מושל טרנטו האוסטרי, שאותה פגש בפירנצה בפברואר 1852, כאשר ביקר באופן רשמי את לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
בדצמבר 1853 לקח קרלו השלישי את מאהבתו לביקור רשמי אצל איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובכך גרם להתמוטטות הסופית של נישואיו.
ב-26 במרץ 1854, בסביבות ארבע אחר הצהריים, עזב קרלו את ארמון ריסרבה כדי לטייל ברחובות פארמה, כפי שנהג לעשות מדי יום אחר הצהריים.
כשהוא מלווה רק על ידי הרוזן באציאנטי.
במהלך ההליכה, הוא ראה את אשתו, הדוכסית לואיז מארי, שישבה בכרכרה והקשיבה לקונצרט באוויר הפתוח בכיכר פארמה, והם נופפו זה לזה בנימוס.
ב-17:45 חזר קרלו לארמונו, וכשעבר ליד כנסיית סנטה לוצ'יה, עצר לרגע כדי לשאול על זהותה של נערה יפה שראה זה עתה בחלון העליון שמעבר לרחוב.
לאחר מכן הוא הצדיע לשני חיילים שחלפו על פניו, ולפתע הותקף מאחור על ידי שני אנשים שעקבו אחריו.
אחד מהם הפיל את קרלו באלימות, ודקר אותו עמוק בבטן עם להב משולש.
הכל קרה כל כך מהר, שקרלו לא הבין מה בדיוק התרחש, ושניות לאחר מכן התנשף ואמר: "אלוהים, אני גמור, הם דקרו אותי".
בתוך הבלבול, שני התוקפים נמלטו בריצה בכיוונים מנוגדים והתערבבו עם הקהל.
קרלו הפצוע נפל על הקרקע בתוך בריכה של דם, כשהלהב עדיין בבטנו.
קרלו נישא אל הארמון, ולא התלונן כשהרופאים טיפלו בפצע שלו שהיה עמוק.
קרלו שאל את הרופאים אם הם חושבים שחייו בסכנה, אולם הם שיקרו לו שזה לא כך והוא התעלף.
לאחר מכן ברגעים של צלילות, חזר קרלו והבין את חומרת מצבו, ואמר: "אני מכין את עצמי למסע ארוך".
קרלו קיבל את הטקסים האחרונים, ואף ראה את אשתו וילדיו בפעם האחרונה.
לאחר סבל אכזרי, שקרלו סבל באומץ, הוא מת בערב שלאחר מכן, ב-27 במרץ, בשעה 17:30, והוא בן שלושים ואחת.
גופתו של קרלו נקברה בקפלה דלה מאצ'יה ליד ויארג'ו, ובנו רוברטו הראשון, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה משמשת כעוצרת בשמו.
ב-10 בנובמבר 1845 התחתן קרלו עם לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה בתם של שארל פרדינן, דוכס ברי ומריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מרגריטה, נסיכת פארמה (1847–1893), התחתנה עם קרלוס, דוכס מדריד
אליצ'ה, נסיכת פארמה (1849–1935), התחתנה עם פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה
קרלו נולד ב-22 בדצמבר 1799 בארמון המלכותי של מדריד, מדריד, ללודוביקו, נסיך הכתר של פארמה ולמריה לואיסה, נסיכת ספרד בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון, הועברה השליטה על דוכסות פארמה לשלטון צרפתי ישיר, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון תחת שליטת אביו לודוביקו, שהוכתר למלך אטרוריה, בעוד פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה קיבל את שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג.
לצורך ההכתרה נסעו הוריו לפריז, ולאחר מכן נסעו בני הזוג לפירנצה.
אולם על אף כוונותיהם הטובות הם נתקלו בעוינות מצד האוכלוסייה והאצולה המקומית, שראתה אותם ככלי שרת בידי הצרפתים.
בשנת 1802 נסעה המשפחה לספרד, להשתתף בחתונה הכפולה של פרננדו, נסיך אסטוריאס עם מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה, ומריה איזבלה מספרד עם פרנצ'סקו, דוכס קלבריה.
בחזרתם מספרד החמירה מחלת האפילפסיה של אביו, וב-27 במאי 1803 הוא מת בפירנצה בגיל 30. לאחר מותו עלה לשלטון במקומו קרלו כלודוביקו השני, מלך אטרוריה, תוך שאמו שולטת כעוצרת בשמו.
ב-10 בדצמבר אותה שנה עזבו קרלו ואחותו יחד עם אמם את פירנצה, ושבו למשפחתה בספרד.
ב-19 בפברואר 1808 הגיעו בני המשפחה לארנחואס, וב-19 במרץ 1808 התקוממות עממית אילצה את סבו קרלוס הרביעי, מלך ספרד להתפטר לטובת דודו פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה סבתו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה.
אולם יחסיה עם משפחתה נהיו מתוחים, לאחר שסירבה להצעותיהם לחתן את אחותו מריה לואיזה קרלוטה, נסיכת פארמה עם דודו האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד, ואת קרלו עם בת דודו מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה - בתה של מריה איזבלה מספרד.
לבסוף מתוך כוונתה להשיג עצמאות ממשפחתה, הסכימה אמו לפתרון שהוצע בחוזה פריז, ולפיו מריה לואיסה תהיה דוכסית לוקה עד לאחר מותה של מארי לואיז, דוכסית פארמה, ולאחר מכן תחזור דוכסות פארמה לבית בורבון, ואילו דוכסות לוקה תצורף לדוכסות הגדולה של טוסקנה.
ב-5 בספטמבר 1820 התחתן קרלו עם מריה תרזה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1824 מתה אמו מריה לואיסה, דוכסית לוקה, וקרלו עלה לשלטון במקומה.
לאחר 1840 כמעט ולא נפגש קרלו עם אשתו אשר עברה התעוררות דתית, ואף יצאו שמועות עליו כי הוא הומוסקסואל.
בשנת 1845 התחתן בנו פרדיננדו קרלו עם לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, נכדתו של שארל העשירי, מלך צרפת לשעבר.
ב-17 בדצמבר 1847 מתה מארי לואיז, דוכסית פארמה, וקרלו ירש את דוכסות פארמה כקרלו השני, דוכס פארמה.
בתחילה חשב קרלו לוותר על השלטון, אולם לבסוף קיבל אותו, כדי לא לפגוע בזכויותיו של בנו.
דוכסות לוקה צורפה לדוכסות הגדולה של טוסקנה, ונעשו שינויי גבול קטנים בדוכסות פארמה.
קרלו העביר רפורמות בדוכסות, אולם ב-9 באפריל נאלץ קרלו לברוח מהדוכסות לממלכת סקסוניה, ואילו הדוכסות צורפה לממלכת סרדיניה.
ב-5 באפריל 1849 נכנס הצבא האוסטרי לפארמה, לאחר שהביס את צבא סרדיניה במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, והחזיר את קרלו לשלטון.
ב-17 במאי אותה שנה התפטר קרלו מתפקידו ופרש לאחוזתו בסקסוניה, ובנו קרלו השלישי, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו.
לאחר התפטרותו קיבל קרלו את התואר "הרוזן מווילפרנקה", ובהיותו אדם פרטי, הקדיש את זמנו לתחביבים, ושהה לסירוגין בפריז, ניס וטירתו בסקסוניה.
עקב מחסורו במזומנים, מכר את קרלו אחוזתו האוסטרית באורשנדורף לחברו תומאס וורד.
בשנת 1852 הוא נסע לספרד כדי להכיר את דודניתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ולאחר מכן חזר ללוקה, שם היה לאזרחים אהדה כלפיו, כשליט הקודם שלהם.
בשנת 1854 נרצח בנו קרלו השלישי, דוכס פארמה, ונכדו רוברטו הראשון, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1860 הודח נכדו מתפקידו במהלך איחוד איטליה, אולם קרלו בשונה משליטים אחרים דווקא היה מרוצה מהאיחוד.
בשנת 1879 מתה אשתו מריה תרזה, נסיכת סבויה שחיה בשנותיה האחרונות כנזירה, וקרלו השתתף בהלווייתה, וב-16 באפריל 1883 מת קרלו בניס, והוא בן 83.
ב-5 בספטמבר 1820 התחתן קרלו עם מריה תרזה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קרלו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo I.
קרלו נולד ב-29 במרץ 1468 בקארינינו, לאמדאו התשיעי, דוכס סבויה וליולנד מוולואה, בתם של שארל השביעי, מלך צרפת ומארי מאנז'ו.
בשנת 1472 מת אביו אמדאו התשיעי, דוכס סבויה, ואחיו פיליברטו הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1482 מת פיליברטו ללא ילדים, וקרלו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1485 ויתרה שארלוט מקפריסין, שהייתה בת דודתו של אביו ואשתו של דודו לואיג'י, רוזן ז'נבה, על תאריה ועל טענתה לכתר ממלכת קפריסין לטובת קרלו.
בשנת 1487 נלחם קרלו נגד לודוביקו השני, מרקיז סאלוצו והביס אותו, ולמשך תקופה קצרה הייתה מרקיזות סאלוצו כפופה לבית סבויה.
ב-13 במרץ 1490 מת קרלו בפינרולו, ובנו קרלו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1483 התחתן קרלו עם ביאנקה ממונטפראט, בתם של גוליילמו השמיני, מרקיז מונטפראט ואליזבטה ספורצה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
יולנדה לואיזה מסבויה (1487–1499), התחתנה עם פיליברטו השני, דוכס סבויה
קרלו השני, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo II.
קרלו נולד ב-23 ביוני 1489 בטורינו, לקרלו הראשון, דוכס סבויה ולביאנקה ממונטפראט, בתם של גוליילמו השמיני, מרקיז מונטפראט ואליזבטה ספורצה.
בשנת 1490 מת אביו קרלו הראשון, דוכס סבויה, וקרלו עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו ביאנקה ממונטפראט כעוצרת.
במהלך שלטונו נתנה אמו לשארל השמיני, מלך צרפת מעבר חופשי בדוכסות, במהלך פלישתו לאיטליה וכיבוש ממלכת נאפולי.
ב-16 באפריל 1496 מת קרלו במונקאליירי, ודוד אביו פיליפו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
אולם את טענות הירושה שהיו לו לכתר ממלכת קפריסין, ירשה אחותו יולנדה לואיזה מסבויה.
קרלו השלישי, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo III.
קרלו נולד ב-10 באוקטובר 1486 בשאזה-סור-אן, לפיליפו מסבויה ולקלודין דה ברוס, בתם של ז'אן השני דה ברוס וניקול דה שאטיון.
כילד לא היה צפוי שיירש את דוכסות סבויה, מכיוון שהיו כמה יורשים לפניו.
אולם בשנת 1496 מת קרלו השני, דוכס סבויה ללא יורשים, ואביו פיליפו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1497 מת אביו, ובמקומו עלה לשלטון אחיו למחצה פיליברטו השני, דוכס סבויה, אך גם הוא מת בשנת 1504 ללא יורשים, וקרלו ירש את נחלותיו.
בנוסף אביו בעת עלותו לשלטון נטל לעצמו את התארים והטענות לממלכת קפריסין, וכעת ירש אותם קרלו.
שנה לאחר מכן שוב תקף פרנסואה הראשון באיטליה, תוך שצבאו זורע הרס וחורבן בדוכסות סבויה, אך שוב הובס בקרב פאביה ונלקח בשבי.
ב-17 באוגוסט 1553 מת קרלו בגלות בוורצ'לי, ובנו אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
ב-8 באפריל 1521 התחתן קרלו עם ביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה, בתם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומריה מאראגון, מלכת פורטוגל, שממנה נולדו לו 9 ילדים:
קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Carlo Emanuele di Savoia-Carignano; 24 באוקטובר 1770 - 16 באוגוסט 1800), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1780–1800, ואביו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
קרלו אמנואלה נולד ב-24 באוקטובר 1770 בטורינו, לויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו ולז'וזפין, נסיכת לורן, בתם של לואי, נסיך בריון ולואיז דה רואן.
בשנת 1780 מת אביו ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו, וקרלו אמנואלה ירש את תאריו.
במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה נלחם קרלו נגד אמנואלה נגד צרפת, ובשנת 1796 נכנע לצרפתים.
אולם בשנת 1797 הוא נכלא בטורינו, משם הוא הועבר לדיז'ון ומשם לפריז, שם הוא מת ב-16 באוגוסט 1800. לאחר מותו ירש בנו קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו את תאריו, ובשנת 1831 הוא הוכתר כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
ב-24 באוקטובר 1797 התחתן קרלו אמנואלה עם מריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה, בתם של קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד ופרנצישקה צורבין קרסינסקה.
קרלו אלברטו, מלך סרדיניה (1798–1849), התחתן עם מריה תרזה מאוסטריה.
אליזבטה, נסיכת סבויה (1800–1856), התחתנה עם ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה.
קרלו אנג'לה (באיטלקית: Carlo Angela, 9 בינואר 1875, אולצ'ננגו (Olcenengo), פיימונטה – 3 ביוני 1949 טורינו) היה חסיד אומות העולם, רופא ופוליטיקאי אנטי-פאשיסטי.
בשנת 2001 זכה להכרה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1899 באוניברסיטת טורינו .
הוא נסע לקונגו, שם שירת כרופא בצבא הבלגי.
לאחר מכן למד בפריז קורסים של נוירופסיכיאטריה בהנחיית ז'וזף בבינסקי .
בזמן מלחמת העולם הראשונה, שימש כקצין רפואה של הצלב האדום האיטלקי בבית החולים "ויטוריו עמנואלה השלישי" בטורינו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החליט להיכנס לפוליטיקה.
הוא הצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית, שצמחה מתוך המפלגה הרדיקלית האיטלקית (Partito Radicale Italiano) .
המפלגה התפלגה לאחר עליית מוסוליני לשלטון, משום שהיו חברים במפלגה שהצטרפו לממשלה של מוסוליני.
בעקבות כך, אנג'לה זנח את המפלגה וחבר לסוציאליסטים הרפורמיסטים של איבנואי בונומי (Ivanoe Bonomi) , שהתמודד בבחירות שהתקיימו ב-6 באפריל 1924, אך לא נבחר.
לאחר רצח ג'אקומו מאטיאוטי, ביוני 1924, האשים קרלו אנג'לה במפורש את הפשיסטים במעשה בעיתון Tempi Nuovi על "הפשע המרושע שהכתים את הכבוד הלאומי".
לאחר מספר שנים שבהן שימש כרופא בעיירה הקטנה בונינקו (Bognanco) , ויתר על פעילותו הפוליטית ועבר לסן מאוריציו קנאבזה (San Maurizio Canavese) , שם התמנה למשרת מנהל בית החולים לטיפול במחלות נפש: "וילה טורינה אמיונה" (Villa Turina Amione).
לאנג'לה נולדו שני ילדים: סנדרה ופיירו אנג'לה (Piero Angela) , איש הטלוויזיה, הסופר והעיתונאי.
הוא סבו של המדען והסופר אלברטו אנג'לה (Alberto Angela) .
בזמן הכיבוש הגרמני של איטליה בתקופת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, הציע אנג'לה מקלט לאנטי-פשיסטים וליהודים רבים בבית החולים שאותו ניהל.
בשיתוף פעולה עם מספר חברי צוות, הם זייפו עבורם מסמכים רפואיים כדי להצדיק את אשפוזם בבית החולים.
אנג'לה עזר בהצלחת פעילים אנטי-פאשיסטים, משתמטים משירות צבאי, ומעל לכל, יהודים רבים.
הוא זייף אבחנות רפואיות וגם את התיעוד הקליני, הפך זהותם של יהודים לארים ואנשים בריאים לחולי נפש.
בין היהודים שהציל במסגרת עבודתו: דונאטו באקי (Bachi), שהיה בעבר מנהל העיתון האנטי-פאשיסטי Tempi Nuovi, עורך הדין מאסימו אוטולנגי, אשתו ובתו, משפחת פיץ', קפטן פינצי, קולונל לאטס, סוחר מילנזי בשם לוי, ורנצו ונלה סגרה (Segre).
אנג'לה דאג לכרטיסי מזון ותעודות מזויפות ל"מטופליו".
הוא השתדל לפתור את כל בעיותיהם ולרומם את רוחם בשל הסכנה שניצבה בפניהם.
עוזריו מצוות בית החולים היו ד"ר ג'וזפה ברון (Brun), האם טקלה (Tecla), והאחים והאחיות פיורה דסטפאניס (Destefanis) וקרלו וסנטה סימיונאטו (Simionato).
המשטרה הפאשיסטית זימנה את אנג'לה לחקירה בטורינו, בשל חדשות שהוא מסתיר יהודים, אך הוא לא נעצר.
לאחר חיסולו של מנהיג פשיסטי בכיר על ידי הפרטיזנים, נעצר פרופ' אנג'לה יחד עם אח ממרפאתו ושני אזרחים.
השלושה האחרים הוצאו להורג, אך אנג'לה ניצל בשל התערבותו של מנהיג פשיסטי אחר שהיה בעבר מאושפז במרפאתו.
סיפור הצלתם של רנצו ונלה סגרה
רנצו סגרה נולד ב-1909 בקזאלה מונפראטו.
הוא למד כלכלה ומסחר, ועבד ברומא במגזר הציבורי עד שחוקקו חוקי הגזע ב-1938, אז איבד את עבודתו ועבר לביאלה כדי לעבוד בעסק משפחתי.
אחרי פלישת גרמניה לאיטליה בספטמבר 1943, ולמרות הסיכון הכרוך בכך, הציע פרופ' אנגלה מחסה לרנצו ולאשתו נלה.
אנג'לה לא הכיר את בני הזוג, אך הם הגיעו אליו בעקבות המלצת רופא אנטי-פאשיסט אחר מביאלה, ד"ר מוסונה (Mussone).
רנצו אושפז כחולה נפש בשם הבדוי סגרטו (Segrato), וטופל ככל החולים האחרים, כדי לא לעורר חשד.
אשתו נשארה בבית החולים ככוח עזר, בתירוץ שבשל מצבו הקשה של בעלה, נדרשת עזרה נוספת.
חשוב היה לשמור על חשאיות משום שחלק מצוות בית החולים והשכנים של בית החולים היו פאשיסטים.
אנג'לה אף אפשר לנלה סגרה גישה לסטודיו שלו בטורינו כדי שתוכל להשתמש בו כדי להיפגש עם קרובי משפחה.
רק אחרי המלחמה הוא גילה לצוות בית החולים שהמשטרה הפאשיסטית גילתה על הקשר שלו עם בני הזוג סגרה, וכאשר הוזמן לחקירה בטורינו היה זה בנוגע לקשר שלו לבני הזוג סגרה.
בחקירה הוא הכחיש שסגרה היה יהודי והצליח לשכנע את חוקריו שסגרה הוא מטופל כמו כל יתר המטופלים.
אחרי המלחמה הוא אף הראה לבני הזוג את המסמכים מהחקירה.
בני הזוג הסתתרו בבית החולים במשך 20 חודשים, עד לסיום המלחמה.
לאחר סיום המלחמה מונה אנג'לה לראש עיריית סן מאוריציו קאנאבזה.
מאוחר יותר הוא התמודד בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו באיטליה מזה עשרים שנה, באותה רשימה של נורברטו בוביו , מאסימו מילה ועדה גובטי מרצ'יני .
אנג'לה מונה לנשיא בית החולים "מולינט" (Molinette) בטורינו.
אנג'לה היה חבר בבונים החופשיים משנת 1905 ועד למותו בשנת 1949.
פעולות ההצלה של אנג'לה לא היו ידועות במשך למעלה מ-25 שנים בשל צניעות משפחתו, והן נחשפו רק בשנת 1995 על ידי בתו של רנצו סגרה, אחד היהודים שניצלו בזכותו של אנג'לה.
בתו פרסמה את יומנו של אביה, בשם "עשרים חודשים" (Venti Mesi), על שם 20 החודשים, שבני הזוג סגרה הסתתרו ב"וילה טורינה אמיונה".
בהתבסס על עדות זו ועל ראיות נוספות שנאספו על פועלו של אנג'לה בתקופת השואה, הכיר יד ושם ב-29 באוגוסט 2001 כחסיד אומות העולם, ושמו נחקק על לוח הזיכרון בגן "חסידי אומות העולם" ביד ושם.
טקס הענקת התואר חסיד אומות העולם התקיים בסן מאוריציו קאנאבזה ב-25 באפריל 2002, ולוחית זיכרון הוצבה בכניסה לעירייה.
התואר נמסר לילדיו של אנג'לה, פיירו וסנדרה.
בשנת 2000 נקרא רחוב בטורינו על שמו של קרלו אנג'לה, ולוחית זיכרון הוצבה בכניסה למרפאה שבה הציל חיי יהודים רבים.
ב-6 במאי 2017 הוקם בית ספר יסודי בויה צ'רונה (Via Cerrone) בטורינו על שמו.
בטקס הקדשת בית הספר השתתפו ילדיו של קרלו, פיירו וסנדרה.
קרלו פורטונאטו פייטרו פונטי האב (באיטלקית: Carlo Ponti; 11 בדצמבר 1912 – 10 בינואר 2007) היה מפיק קולנוע איטלקי, שהפיק יותר מ־140 סרטים.
הוא היה בעלה של כוכבת הקולנוע הבינלאומית סופיה לורן.
פונטי נולד במג'נטה שבלומברדיה, שם סבו היה ראש העיר.
פונטי למד משפטים באוניברסיטת מילאנו.
הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו במילאנו והשתלב בעסקי הקולנוע באמצעות משא ומתן על חוזים.
פונטי ניסה להקים תעשיית קולנוע במילאנו בשנת 1940 והפיק שם את הסרט פיקולו מונדו אנטיקו בביומו של מריו סאלדטי ובכיכובה של אלידה ואלי, בתפקידה הבולט הראשון.
הסרט עסק במאבק האיטלקי נגד האוסטרים על צירופה של צפון-מזרח איטליה לממלכת איטליה במהלך איחוד איטליה.
הסרט היה מוצלח, מכיוון שהיה קל לראות את "האוסטרים כגרמנים" במלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מכך נכלא לתקופה קצרה בשל ערעור היחסים עם גרמניה הנאצית.
פונטי קיבל הצעה מחברת הסרטים לוקס של ריקרדו גואלינו ברומא בשנת 1941, שם הפיק סדרת סרטים מצליחים מבחינה מסחרית ובהם הקומיקאי טוטו.
בשנת 1954 זכה להצלחה האמנותית הגדולה ביותר שלו עם הפקת "לה סטרדה" בביומו של פדריקו פליני.
עם זאת, פליני הכחיש את חלקו של פונטי בהצלחתו ואמר כי "לה סטראדה נעשתה למרות פונטי ודה-לורניס".
פונטי הפיק את הסרט בוקאצ'ו 70' בשנת 1962, "חתונה בסגנון איטלקי" ב־1964, ו"אתמול, היום ומחר" בשנת 1965. הוא הפיק את סרטו הפופולרי והמצליח ביותר מבחינה כלכלית, דוקטור ז'יוואגו, בשנת 1965; את הסרט ביים דייוויד לין.
בהמשך הפיק שלושה סרטים בולטים עם מיכאלאנג'לו אנטוניוני, "יצרים" בשנת 1966, "נקודת זבריצקי" ב־1970 ו"זהות גנובה" ב־1974.
בשנת 1946 נישא לג'וליאנה פיאסטרי עמה נולדה לו בת, גוונדלינה, בשנת 1951, ובן, אלכס, בשנת 1953. בזמן שכיהן כשופט בתחרות יופי בשנת 1951, פונטי פגש שחקנית קטינה בשם סופיה לזרארו (ששמה האמיתי היה סופיה וילאני סקיקולונה).
לאחר מכן הוא ליהק אותה בסרטים כמו אנה (1951).
בשנת 1952, חברו גופרדו לומברדו, ראש ההפקה בטיטנוס, שינה את שמה של לאזארו לסופיה לורן.
חמש שנים לאחר מכן, פונטי השיג גירושים מקסיקניים מאשתו הראשונה ונישא לסופיה לורן באמצעות מיופה כוח.
גירושין עדיין היו אסורים באיטליה, והודיעו לו שכשהוא יחזור לשם, הוא יואשם בביגמיה, ולורן תואשם ב"פילגשות".
פונטי הפיק כמה סרטים בהוליווד בכיכובם של לורן, וביססה את תהילתה, אף שרובם היו כישלונות קופתיים.
בשנת 1960 הוא ולורן חזרו לאיטליה, וכשזומנו לבית המשפט, הכחישו כי היו נשואים.
בשנת 1962 בוטלו הנישואים ואחריהם קבע פונטי עם אשתו הראשונה ג'וליאנה כי שלושתם יעברו לצרפת (שאפשרה אז גירושין) ויהפכו לאזרחים צרפתים.
בשנת 1965, ג'וליאנה פונטי התגרשה מבעלה, ואפשרה לפונטי להתחתן עם לורן בשנת 1966 בחתונה אזרחית בסברס.
לימים הם הפכו לאזרחים צרפתים לאחר שאושרה בקשתם על ידי נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו.
לורן נשארה נשואה לפונטי עד יום מותו.
שני ניסיונות לא מוצלחים נעשו לחטוף את פונטי בשנת 1975 באיטליה, מכוניתו נשרפה באחד מהם.
בשנת 1979 הוא הועמד לדין בהיעדרו באיטליה בגין הברחת כסף ויצירות אמנות בחוץ לארץ, נקנס של 22 מיליארד לירטות ונידון לארבע שנות מאסר.
פונטי לא השתתף בשימוע, כיוון שלאומיותו הצרפתית העניקה לו חסינות מפני הסגרה.
לבסוף הוסרו ממנו האישומים בשנת 1990.
פונטי היה בעל יצירות של, בין השאר, פיקאסו, ז'ורז' בראק, רנואר, רנה מגריט, סלבדור דאלי, הנרי מור, ברברה הפוורת', ג'ורג'ו דה קיריקו וקאנאלטו.
האוסף שלו נודע בכך שהכיל עשר יצירות מאת פרנסיס בייקון.
בשנת 1977 הוחרמו ציורי בייקון, שהוערכו אז בסכום של 6.7 מיליון דולר, והועברו על ידי ממשלת איטליה לפינאקוטקה די בררה במילאנו; שלושים ושלושה רישומים של ג'ורג' גרוס הועברו למוזיאון בקזרטה.
כאשר הגיע פונטי לעסקה עם ממשלת איטליה ונמחקו חלק מההאשמות שהוגשו נגדו בשנת 1990, הוא החזיר לעצמו 230 ציורים שהוחרמו.
נטען כי בשלב מסוים פוצל האוסף בין פונטי ולורן.
במהלך השנים נמכרו מספר יצירות באופן פרטי.
בשנת 2006 הוצגו שני ציורים של בייקון שהיו בעבר באוסף של פונטי בתערוכה בגלריית גגוסיאן בלונדון.
האחת, קומפוזיציה אנכית של ארבעה דיוקנאות עצמיים, כבר נמכרה לאספן האמריקאי סטיבן א.
ב־2007 נמכר ציור אפיפיור נוסף של בייקון, שנמכר על ידי פונטי בשנת 1991, בעסקה פרטית בתיווך גלריות אקוובלה בניו יורק תמורת יותר מ־15 מיליון ליש"ט.
באותה שנה, מחקר לדיוקן השני (1956) הועבר על ידי לורן אל כריסטי; הוא נמכר במכירה פומבית במחיר שיא של 14.2 מיליון ליש"ט (27.5 מיליון דולר).
פונטי נפטר בז'נבה, שווייץ, מסיבוכים ריאתיים ב־10 בינואר 2007.
נקבר בקבר המשפחה במג'נטה, לומברדיה.
קרלו זיגמונד טאובה היה פסנתרן, מלחין ומנצח אוסטרי.
קרלו טאובה נולד במחוז גליציה באוסטרו-הונגריה.
הוא למד מוזיקה בווינה אצל פרוקיו בוסוני והתפרנס מהופעות בבתי קפה בווינה, ברנו ופראג.
טאובה, אשתו אריקה ובנם גורשו מפראג אל טרזיינשטט ב-10 בדצמבר 1941.
באפריל 1942 ניהל את הופעת התזמורת הראשונה, והעלה לראשונה את הסימפוניה טרזין אותה הלחין.
טאובה העביר מספר קונצרטי סולו וניצח על להקת ותזמורת טרזין.
קרלו ואריקה טאובה וילדם גורשו לאושוויץ-בירקנאו בסביבות 1 באוקטובר 1944 (הגיעו לאושוויץ ב-3 באוקטובר 1944), שם נרצחו כולם.
טאובה הלחין כמה יצירות בטרזין בנוסף לסימפוניה של טרזין.
שיר ערש בגטו (חלק מסוויטת הגטו לאלטו ותזמורת).
שיר, קפריס ומדיטציה, שלושה קטעים קצרים לכינור סולו.
Ein Jüdisches Kind (ילד יהודי), שיר ערש לסופרן ופסנתר (היצירה היחידה של טאובה ששרדה את מלחמת העולם השנייה) - הוקלטה על ידי אן סופי פון אוטר.
קרלו מולינו (באיטלקית: Carlo Mollino 6 במאי 1905 – 27 באוגוסט 1973) היה אדריכל, מעצב פנים וצלם איטלקי.
מולינו נולד בטורינו, פיימונטה, בן לאאוג'נו מולינו, מהנדס.
במשך השנים גילה עניין במגוון נושאים, שהיו שערורייתיים ממש כמו אמנותו, כגון עיצוב, אדריכלות, תורת הנסתר ומכוניות מרוץ.
פעם יוחסה לו האמירה, "הכל מותר כל עוד הוא פנטסטי." השקפתו זו באה ללא ספק לידי ביטוי במכלול יצירתו.
האדריכלות והריהוט של מולינו נודעים ביכולתם לאפשר למשתמשים בהם לחולל שינויים ככל העולה על רוחם.
קרלו מולינו מת בשנת 1973.
בשנת 1930 פתח קרלו מולינו את הקריירה שלו כאדריכל בעיצוב בית בפורטה דאי מארמי וזכייה בפרס ג.
בין 1933 ל-1948, עבד מולינו במשרד של אביו, והשתתף בכמה תחרויות אדריכלות, בהן בניין אגודת האיכרים בקוניאו, "בית הפשיסטים" בווֹגֶרָה, ואחרי מלחמת העולם השנייה, "האנדרטה לפרטיזן", שנוצרה בשיתוף עם הפסל אומברטו מסטרויאני.
"האנדרטה לפרטיזן" הוצבה בבית הקברות ג'נראלה בטורינו אחרי הזכייה בתחרות.
בין 1936 ל-1939 עיצב מולינו, יחד עם ויטוריו באודי די סלבה, את בניין Società Ippica Torinese (החברה למרוצי סוסים בטורינו) בטורינו, שנחשב ליצירת המופת שלו.
ואולם, בניין זה נהרס בשנת 1960. יצירה זו פורקת את עול העבר והמשטר, דוחה את האסכולה הרציונליסטית ושואבת את השראתה מאלוור אלטו ואריך מנדלסון.
קרלו מולינו אהב את ההרים והיה גולש סקי נלהב; הוא כתב את הספר "Trattato sul Discesismo", שבו הוא מסביר את טכניקת הסקי האישית שלו באמצעות איורים רבים.
הוא עיצב כמה בתים הרריים, כמו "קאזה דל סולה" בצ'רוויניה, ואל ד'אוסטה וה-Slittovia של האגם השחור ב-Sauze d'Oulx בפיימונטה.
ביצירה זו, נגלית לעין כל אמנותו של מולינו: מרפסת גדולה, מודרנית המזדקרת מגוף המבנה העיקרי סותרת את החומרים המסורתיים של הבניין.
בניין זה, הניצב על מדרונות הסקי ונגיש בנמשך החורף רק באמצעות מגלשיים, שוקם בשנת 2001 וכיום משכן תערוכות מתחלפות.
בשנת 1952 תכנן מולינו את אודיטוריום RAI בטורינו.
הבניין עבר שחזור רדיקלי בשנת 2006, שכלל שינויים ניכרים במבנה המקורי.
במחצית הראשונה של שנות ה־60, עמד בראש צוות אדריכלים, שהיה אחראי לתכנון רובע INA-Casa בטורינו והגיע למקום השני, אחרי פייר לואיג'י נרווי, בתחרות לתכנון בניין Palazzo del Lavoro בטורינו לחגיגות יובל ה-100 לאיחוד איטליה (1961).
בשנות חייו האחרונות (בין 1965 ל-1973) תכנן מולינו את שני הבניינים שהוציאו לו מוניטין: בניין לשכת המסחר (Camera di Commercio) והתאטרו רג'ו די טורינו, שניהם בטורינו.
לפני מותו השלים את התוכניות למרכז הניהול של פיאט בקנדיולו, בניין AEM בטורינו, ומועדון הים התיכון בססטריארה.
הרחבת בניין המועדון האווירי של טורינו (1958)
שיא עולמי במחירו של פריט ריהוט מן המאה ה-20 נקבע ביוני 2005, כשרהיט שעיצב קרלו מולינו נמכר במכירה פומבית בגלריות כריסטי'ס בניו יורק: שולחן עץ אלון וזכוכית שעוצב ל"קאזה אורנגו" משנת 1949 נמכר ב-$3,824,000.
יצירתו נכללה בתערוכה "איטליה בעבודה" 1954-1950, שהביאה אותו ועוד מעצבים תעשייתיים לידיעת הציבור האמריקאי.
קרלו גמבינו אשר נודע בכינוי "דון קרלו", היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני אשר הנהיג את משפחת גמבינו.
לאחר מותו של ויטו ג'נובזה ב-1959, שלט גמבינו בוועדת המאפיה האמריקנית עד מותו ב-1976.
גמבינו נולד בפלרמו ב-24 באוגוסט 1902, למשפחה שהייתה מעורה במאפיה המקומית.
היו לו שני אחים, שאחד מהם יצטרף לימים למשפחת גמבינו.
ב-1921 הוא היגר לארצות הברית בצורה בלתי חוקית, והתגורר אצל בן דודו בניו יורק.
הוא עבד בחברת הובלות שהייתה בבעלות משפחתו.
ב-1932 הוא התחתן עם בת דודתו קתרין קסטלנו, ונולדו להם ארבעה ילדים.
זמן קצר לאחר הגעתו לארצות הברית, הצטרף גמבינו למשפחת מורלו אשר הונהגה בידי ג'וזפה מסרייה.
ב-1930 הוא נעצר בלורנס, מסצ'וסטס, אולם שוחרר כעבור זמן קצר.
כעבור חודש הוא נעצר בברוקטון באשמת גניבה, אולם לא התייצב בבית המשפט.
הוצא כנגדו צו מעצר והוא נלכד במנהטן.
הוא שוחרר לאחר שהחזיר את הגניבה בסך 1,000 דולר.
בעקבות מלחמת הקסטלמארזים, התפרקה משפחת מורלו, וגמבינו עבר למשפחת מנג'נו.
ב-1937 הוא נעצר בלואיסבורג וריצה כמעט 22 חודשי מאסר על העלמת מס שהייתה קשורה בעסקי המשפחה.
ב-19 באפריל 1951 נעלם לפתע ראש המשפחה וינסנט מנג'נו ואחיו פיליפ נמצא מת.
ההנחה הרווחת היא שגם וינסנט מנג'נו נרצח.
החשוד המרכזי במעשה הוא אלברט אנסטסיה.
סגנו של מנג'נו שהפך לעצמאי בפועל.
אנסטסיה הפך למנהיג משפחת מנג'נו, אולם גמבינו חפץ להחליף אותו.
לשם כך, הוא כרית ברית עם ויטו ג'נובזה ועם וינסנט ג'יגנטה.
ראשית, הם הם החליטו להיפטר מפרנק קוסטלו, בן בריתו של אנסטסיה.
ב-2 במאי 1957 ג'יגנטה ירה בקוסטלו ופצע אותו קשה.
הוא שרד, אולם נותר בפועל מחוץ למשחק.
גמבינו הורה לג'ו פרופאצ'י לחסל את קוסטלו.
פרופאצ'י בתורו העביר את המשימה לידי ג'וזף גאלו ("קרייזי גלו").
ב-25 באוקטובר נורה אנסטסיה במלון פארק שרתון במנהטן ונהרג.
בעקבות מותו של אנסטסיה השתלט גמבינו על משפחת מנג'נו, ושינה את שמה למשפחת גמבינו.
כדי להגביר את הלגיטימיות שלהם, החליטו גמבינו וג'נובזה על כינוס ועידת פסגה של כל ראשי המאפיה בארצות הברית.
הם ביקשו מסטפנו מגדינו (ששמר על נייטרליות במהלך כל מלחמות השליטה בניו יורק) לערוך את הוועידה בשטח שלו.
ועידת אפאלאצ'ין הפכה לפיאסקו כשה-FBI פשט על הוועידה והמאפיונרים נאלצו להימלט בחרפה.
חלק קטן מהם נתפס, אולם הרוב, ובכללם גמבינו, הצליחו להימלט.
ב-1959, עשה גמבינו יד אחת עם לאקי לוצ'יאנו כדי להפליל את ג'נובזה בעסקת סמים.
ג'נובזה נעצר ונידון ל-15 שנות מאסר.
הוא מת בכלא ב-1969. בעקבות מאסרו של ג'נובזה, הפך גמבינו למאפיונר החזק ביותר בניו יורק.
מעמדו התחזק לאחר מותו של לוצ'יאנו מהתקף לב ב-1962.
גמבינו ראה בסחר בסמים עיסוק לא מכובד.
העונש על בן משפחת גמבינו שעסק בסחר בסמים היה מוות.
גמבינו הגדיל את השפעתו על ידי כך שהשיא את בנו תומאס, לפרנסס, בתו של טומי לוצ'זה.
כבר ב-1953 החלה מחלקת ההגירה של ארצות הברית בהליכים לגירושו של גמבינו מהארץ, אולם הליכים אלו לא התקדמו בשל מצבו הבריאותי הרעוע של גמבינו.
ב-23 במרץ 1970 הוא נעצר באשמת קשירת קשר לגניבת מכונית משוריינת שעליה 3 מיליון דולר.
בית המשפט הורה לגרשו מהארץ לאלתר, אולם המשטרה לא הצליחה לקיים את הצו מכיוון שגמבינו לקה לפתע בהתקף לב.
מצבו הבריאותי של גמבינו נותר לא יציב עד מותו ב-15 באוקטובר 1976.
שארל הקצר או שארל מדוראצו (1345 – 24 בפברואר 1386) היה מלך נאפולי ומלך ירושלים בין השנים 1382 ל-1386 כקרלו השלישי, ומלך הונגריה בין 1385 ל-1386 כקארוי השני .
בשנת 1381, שארל יצר את מסדר הספינה האבירי.
בשנת 1383, הוא ירש את נסיכות אכאיה לאחר מותו של ז'אק מבו.
שארל היה בנם היחיד של לואי מדוארצו ואשתו, מרגרט מסנסוורינו.
לואי מדוראצו היה בנו הצעיר של ז'אן, דוכס דוראצו, שהיה בנם הצעיר של קרלו השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה.
תאריך לידתו של שארל אינו ודאי: הוא נולד ב-1354, לפי ההיסטוריון Szilárd Süttő, וב-1357, לפי ננסי גולדסטון.
לואי מדוראצו מרד נגד בני דודיו, ז'אן הראשונה, מלכת נאפולי, ובעלה, לואי מטארנטו באביב 1360, אך הוא הובס.
הוא גם נאלץ לשלוח את הילד שארל כבן ערובה לחצר המלכה ז'אן הראשונה בנאפולי.
לאחר שאביו של שארל מת בכלא בקיץ 1362, המלכה ז'אן הורתה כי שארל יטופל "בכל הכבוד הראוי לבית המלוכה ולשמור עליו במדינה מלכותית".
בן דודו הרחוק של שארל, לאיוש הראשון, מלך הונגריה, שלא הוליד בן, החליט להזמין את שארל להונגריה.
שארל הגיע להונגריה בשנת 1364 או 1365. המלך לאיוש תכנן בתחילה לארגן נישואים בין שארל לאנה, שהייתה בתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם זאת, המשא ומתן על נישואיהם הופסק משום שהיחסים בין לאיוש הראשון לקרל הרביעי הידרדרו.
לאחר מכן, לאיוש הציע נישואים בין שארל ובת דודתו של שארל, מרגרט מדוראצו, שהייתה בתה הצעירה של אחותה הצעירה של המלכה ז'אן, מריה מקלבריה.
על אף שהמלכה התנגדה לנישואים, האפיפיור אורבנוס השישי העניק את רשות האפיפיור שהייתה הכרחית לנישואין ב-15 ביוני 1369. נישואיהם התקיימו בנאפולי ב-24 בינואר 1370.
לאיוש הפך את שארל למושל סלאבוניה, קרואטיה ודלמטיה בתואר דוכס בשנת 1371.
ז'אן הראשונה, מלכת נאפולי הכירה רשמית בקלמנס השביעי כאפיפיור החוקי נגד אורבנוס השישי ב-22 בנובמבר 1378. היא אף נתנה מחסה לקלמנס השביעי, שגורש מרומא, ועזרה לו לעזוב את איטליה לאביניון במאי 1379 כתגמול, האפיפיור אורבנוס השישי נידה את המלכה והכריז שהיא משוללת מממלכתה לטובת שארל מדוראצו ואשתו מרגרט ב-17 ביוני.
הסכסוך בין ז'אן לאפיפיור אורבנוס השישי גרם לאפיפיור (כאדון פיאודלי של הממלכה) להכריז עליה כמודחת ב-1381 ולתת את הממלכה לשארל.
הוא צעד על ממלכת נאפולי עם צבא קרואטי, הביס את בעלה אוטו, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן, בסן גרמנו, כבש את העיר וצר על ז'אן בקסטל דל'אובו.
לאחר הניסיון הכושל של אוטו להקל עליה, שארל לכד אותה והכניס אותה לכלא בסן פלה.
זמן קצר לאחר מכן, כאשר הגיע לידי שארל כי היורש המאומץ שלה, לואי הראשון, דוכס אנז'ו, יצא למסע לכיבוש מחדש של נאפולי, שארל חנק את המלכה בכלא בשנת 1382, וכך הפך למלך נאפולי.
משלחתו של לואי מנתה כ-40,000 חיילים, כולל אלה של אמדאו השישי, רוזן סבויה, וזכתה לתמיכתם הכספית של האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי וברנבו ויסקונטי ממילאנו.
שארל, שסמך על פלוגות שכירי החרב תחת ג'ון הוקווד וברטולומיאו ד'אלוויאנו, בסך כולל של כ-14,000 איש, הצליח להסיט את הצרפתים מנאפולי לאזורים אחרים בממלכה ולהציק להם בטקטיקות גרילה.
אמדאו חלה ומת במוליזה ב-1 במרץ 1383, וחייליו נטשו את השדה.
לואי ביקש עזרה ממלך צרפת, ששלח לו צבא תחת אנגרן השביעי, אדון קוסי.
האחרון הצליח לכבוש את ארצו ולאחר מכן לפלוש לממלכת נאפולי, אך באמצע הדרך הגיעה הידיעה כי לואי מת לפתע בביסגלי ב-20 בספטמבר 1384.
בינתיים, היחסים עם אורבנוס השישי נעשו מתוחים, מכיוון שהוא חשד ששארל זומם נגדו.
בינואר 1385 נעצרו שישה קרדינלים, ואחד, תחת עינויים, חשף את חלקו של שארל בקונספירציה.
לאחר מכן הוא נידה את שארל ואשתו, והטיל חרם על ממלכת נאפולי.
המלך השיב בכך ששלח את אלבריקו דה ברביאנו למצור על האפיפיור בנוצ'רה.