tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1975 להווי עורר מחלוקת בתוך כנסיית השטן כאשר ביטל בשלבים את מערכת ה"מערות" (קבוצות עניין של שטניסטים שהתאחדו למען מטרה כלשהי) של כנסיית השטן וסילק חברים שהוא חשב שהשתמשו בכנסייה כתחליף להישגים ב"עולם האמיתי".
לפיכך נקבע שהישגים מוסכמים והתקדמות בחברה הכללית יהיו לקריטריונים להתקדמות בכנסיית השטן עצמה.
בו בזמן להווי נעשה בררני יותר בהענקת ראיונות.
מעבר זה לפעילויות "בדלתיים סגורות" גרר שמועות על סופה של כנסיית השטן ואפילו אודות מותו של אנטון להווי.
בימינו הוקמה מחדש מערכת ה"מערות" שהן קבוצות של שטניסטים מקומיים שמטרתן הוצאה לפועל של פרויקטים משותפים.
עם זאת, מערכת זו נותרת מחתרתית בעיקרה וסגורה בפני הציבור הרחב, והכנסייה מדגישה כי "מערות" צריכות להתפרק ברגע שהשיגו את מטרתן ואינן לגיטימיות יותר.
לאחר מותו של אנטון שזאנדור להווי ב-1997 תפקידו כראש כנסיית השטן הועבר לידיה של בת זוגו הידועה בציבור, בלנץ' ברטון.
גם בימינו מעורבת ברטון בכנסייה, אך את תפקידה ככוהנת הגדולה העבירה לחברים הוותיקים בכנסיית השטן, פיטר ה.
גילמור ואשתו פגי נאדרמיה (המוציאים לאור של "הלהבה השחורה", המגזין הרשמי של כנסיית השטן), הכוהן הגדול והכוהנת הגדולה של הכנסייה.
לפיכך, המשרד המרכזי של כנסיית השטן הועבר מסן פרנסיסקו לשכונת "הל'ז קיטשן" (מטבח גיהנום) בניו יורק, שם גרים בני הזוג.
כנסיית השטן משכה תשומת לב נכבדת מצד התקשורת בשנה הראשונה להיווסדה כשהשיאה בציבור את הזוג ג'ודית' קייס וג'והן ריימונד (העיתונאי הרדיקלי) בטקס נישואין שטני.
הטקס צולם על ידי ג'ו רוזנטל (הצלם שהתפרסם בזכות תמונתו זוכת פרס הפוליצר, "הנפת הדגל באיוו ג'ימה").
אירוע ציבורי נוסף שמשך תשומת לב היה הלווייתו השטנית של קצין חיל הים אדוארד אולסון, והבריתה השטנית של בתו של להווי, זינה להווי.
כנסיית השטן הוזכרה בספרים רבים ונכתבו אודותיה ואודות אנטון להווי מספר רב של מאמרים במגזינים ובעיתונים בין שנות ה-60 וה-80 במאה ה-20. כמו כן, היא הייתה הנושא של הסרט התיעודי "שטאניס" (1970).
להווי הופיעה גם בסרטו של קנת אנגר "עלייתו של אחי השטני", תפקד כמייעץ טכני בסרט "גשם השטן" שבו כיכבו ארנסט בורגניין וויליאם שאטנר והציג את ג'ון טרבולטה.
כנסיית השטן גם הוצגה בחלק מסרטו של לואיג'י סקנטיני "אנג'לי בלנקה, אנג'לי נגרה", שיצא לאקרנים בארצות הברית בשם "מעשה כשפים '70".
בשנות ה-80 וה-90 כנסיית השטן וחבריה היו פעילים ביותר ביצירת סרטים, מוזיקה, תצלומים ומגזינים שהוקדשו לשטניזם.
בין הידועים ביותר הם הוצאת פרל האוס [בית פרא] (Feral House) של אדם פארפרי, המוזיקה של בויד רייס, חקר המוזיקה המיסטי של דזמונד היינס-לינג וסרטיו של ניק בוגס, כולל סרטו התיעודי "מדברים על השטן: הקנון של אנטון להווי".
ב-6.6.06 (6 ביוני), כנסיית השטן קיימה בציבור בפעם הראשונה את המיסה השטנית בתיאטרון סטיב אלן במרכז למחקר בלוס אנג'לס.
הפולחן, שהתבסס על הפולחנים המתוארים בתנ"ך השטני והטקסים השטניים, נערך על ידי הכוהן בריאן מור ואשתו הכוהנת הת'ר שנז.
בשנות ה-80 חודש גל הקולות המודאגים במדיה מצד נוצרים ותרפיסטים בהיפנוזה בדבר קנוניות פליליות הקשורות לכנסיית השטן.
חברים ידועים בכנסיית השטן, כגון פיטר ה.
גילמור, פגי נאדרמיה, בויד רייס, אדם פארפרי, דיאבולוס רקס וכוכב המטאל קינג דאיימונד, הופיעו באופן פעיל בתקשורת כדי להפריך את ההאשמות בנוגע לפעילות קרימינלית.
ה-FBI לאחר מכן הוציאה דיווח רשמי שהפריך את השמועות שהיו פופולריות בזמנן אודות כל אותן "קנוניות שטניות".
לתופעה זו הוענק השם "הבהלה השטניסטית" (The Satanic Panic).
כנסיית טמפל או כנסיית המקדש היא כנסייה עגולה מהמאה ה-12 בלונדון שבאנגליה.
הכנסייה נמצאת בין רחוב פליט ונהר התמזה, וכל האזור סביבה נקרא על שמה - "טמפל" ("Temple").
במקור נבנתה הכנסייה כמפקדה של מסדר הטמפלרים, ובה נוהל ב-1215 המשא ומתן בין האצילים לבין המלך ג'ון על חתימת המגנה כרטה.
לאחר נפילת המסדר במאה ה-14 הפכה הכנסייה לרכוש הכתר, ומאז היא משמשת מרכז לשתיים מלשכות עורכי הדין של לונדון.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ניזוקה הכנסייה ושוקמה לאחר המלחמה.
הכנסייה שימשה רקע לספרו של דן בראון - "צופן דה וינצ'י".
לפני בניית הכנסייה נהגו האבירים הטמפלרים להיפגש במבנה שבנה יו דה פיינס באזור היי הולבורן.
כשגדל המסדר נזקקו האבירים לאתר גדול יותר לפגישותיהם, ורכשו את השטח שעליו נמצאת כיום הכנסייה.
בשטח נבנו אזורי אימונים, מגורים ואזורי מנוחה לאבירים, אשר לא הורשו לצאת לסיטי ללא אישור ראש המסדר.
לכנסייה שני חלקים: הכנסייה העגולה ובניין מלבני שנקרא "צ'אנסל" (Chancel)
בהתאם למסורות המסדר תוכננה הכנסייה כמבנה עגול, בדומה לכנסיית הקבר בירושלים.
קוטר הכנסייה 16.7 מטרים והיא נתמכת על ידי עמודי שיש.
הכנסייה נחנכה ב-10 בפברואר 1185, בטקס שבו נכחו הראקליוס, הפטריארך הלטיני של ירושלים, והמלך הנרי השני.
הכנסייה ידועה בזכות קברים של בעלי שם הנמצאים בתוכה.
הידוע שבהם הוא קברו של ויליאם מרשל שהיה הנושא ונותן העיקרי כשנפגשו בכנסייה הברונים האנגליים והמלך ג'ון - פגישה שהובילה לחתימה על המגנה כרטה.
על מנת למלא את רצונו של הנרי השלישי להיקבר בכנסייה, הוצא ממנה אזור המקהלה, ונבנה המבנה המרובע הצמוד לכנסייה, המכונה "צ'אנסל".
המבנה נחנך ביום העלייה לשמים בשנת 1240. מאוחר יותר חזר בו הנרי מהחלטתו והעדיף להיקבר במנזר וסטמינסטר, אך אחד מבניו, שמת בילדותו, נקבר בכנסייה.
המבנה מחולק לשלושה תחומים באמצעות שני טורי עמודים.
גובה כל עמוד התומך בתקרה 13 מטרים.
העמודים המקוריים של המבנה נפגעו בשריפה שהציתו פצצות תבערה במהלך הבליץ, והוחלפו בעת שיפוץ הכנסייה.
מסדר הטמפלרים היה אחד המסדרים החזקים באנגליה.
ראשו שימש כברון הראשון של הממלכה (primus baro) והיה חבר הפרלמנט.
אל הכנסייה והמתחם הטמפלרי נהגו לבוא הן מלכי אנגליה, הן מלכים זרים והן נציגי האפיפיור.
היו אלה סכומים גדולים שהיוו בנק של המסדר.
בסופו של דבר הביאו כספים אלה לנפילת המסדר, לאחר שמלכי אירופה בכלל ומלך אנגליה בפרט חמדו את עושרם הרב.
שימוש בכנסייה לאחר סופם של הטמפלרים
לאחר נפילתו של מסדר הטמפלרים, השתלט אדוארד השני על נכסיו, ביניהם הכנסייה, והפכם לנכסי הכתר.
מאוחר יותר הוענקה הכנסייה למסדר ההוספיטלרים, שהשכירו את הכנסייה ואת המתחם לשתי מכללות עורכי דין שחיפשו אתר בלונדון על מנת לפעול בבתי המשפט שהיו אז בארמון וסטמינסטר.
שתי מכללות אלה נקראו יחד אכסניות המשפט, ובנפרד אינר טמפל ומידל טמפל, והשתמשו יחד בכנסייה.
בשנת 1608 הוציא ג'יימס הראשון צו שהעניק את הכנסייה למכללות לתמיד.
בשנת 1540 ביטל הנרי השמיני את מסדר ההוספיטלרים והלאים את הכנסייה.
ב-1580 נערך בה קרב תאולוגי בין הקלוויניסטים לכנסייה האנגליקנית.
הכנסייה לא נפגעה בשרפה הגדולה של לונדון משנת 1666 אולם, כמו יתר הכנסיות שנפגעו בשריפה, שופצה על ידי סר כריסטופר רן שהתקין בה עוגב.
שיפוץ נוסף בכנסייה נערך ב-1841, ובו קושטו קירותיה על ידי סמירק וברטון, בסגנון גותי.
ב-10 במאי 1941, במהלך הבליץ, הציתה פצצת תבערה את גג הכנסייה ושרפה את העוגב ואת רוב עיטורי הכנסייה ורהיטיה.
במהלך השיפוץ התברר כי מרבית עיטורי הכנסייה שנעשו על ידי רן אוחסנו מאז השיפוץ של 1841, והם הושבו למקומם.
הכנסייה נחנכה מחדש בשנת 1958.
בכנסייה ניגנו מספר רב של נגני עוגב ומלחינים ידועים ובהם המלחין העיוור ג'ון סטנלי, שמונה לנגן העוגב של הכנסייה בשנת 1734.
מקהלת הכנסייה זכתה למוניטין רב מאז שנת 1842, עת ניהל אותה ג"ר א.
ב-1897 החליף את הופקינס כמנהל המקהלה סר הנרי וולפוד דייוויס ולאחריו, ב-1923, מונה למנהל המקהלה סר ג'ורג' תאלבן בול שכיהן עד 1982.
המקהלה הקליטה בשנת 1927 את "שמע תפילתי" של המלחין מנדלסון, הקלטה שהפכה פופולרית ביותר - למעלה משישה מיליון תקליטים שלה נמכרו.
המנהל המוזיקלי הנוכחי של הכנסייה הוא סטיבן לייטון.
במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי השישי, חלק ראשון" נערך בכנסייה האירוע שמתחיל את מלחמות השושנים - קטיפת שני שושנים, האחד אדום והאחר לבן.
בשנת 2002 נשתלו בגן שושנים לבנים ואדומים לזכר המחזה.
כנסיית השילוש הקדוש היא כנסייה רוסית שנמצאת בכיכר מוסקבה, במגרש הרוסים שבירושלים.
היא נבנתה בין השנים 1860–1872 על ידי "החברה הארץ-ישראלית הרוסית-אורתודוקסית הקיסרית" שפעלה בירושלים בתקופה העות'מאנית.
באמצע המאה ה-19 גבר זרם הצליינים הנוצרים שעלו לארץ.
עובדה זו הובילה את הכנסייה הרוסית, בעזרת הצאר אלכסנדר השני, לפעול לבניית אכסניות ושירותים שונים לטובת הצליינים הרוסים.
כחלק מבניית אזור שנקרא "מגרש הרוסים" החלה בניית כנסיית השילוש הקדוש בשנת 1860. בשנת 1864 הסתיימה בניית החזית החיצונית של הכנסייה, אך אז פסקה הבנייה עקב בעיות תקציב.
רק בשנת 1872 נחנכה הכנסייה בטקס רב רושם בו השתתף הדוכס הגדול ניקולאי, אחיו של אלכסנדר השני.
בשנים שלאחר מכן שימשה הכנסייה בעיקר את הצליינים ששוכנו באכסניות שבמגרש הרוסים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילת שלטון הצאר ברוסיה במהפכת פברואר, פסק זרם הצליינים לארץ הקודש.
משום כך, הכנסייה חדלה לפעול כמעט לגמרי, היא הוחזקה בידי קומץ נזירים מקומיים.
המבנה הוזנח, ובמהלך תקופת המנדט היה קשה מאוד להגיע אליו, עקב הפיכת המתחם כולו למתחם של השלטון הבריטי.
לאחר קום המדינה והסדרת ענייני הנכסים במגרש הרוסים, חזרה הכנסייה לפעול, שופצה וחזרה להיות מוקד לצליינים רוסים.
הכנסייה נבנתה מלכתחילה לשימוש מקומי בלבד לצליינים שוכני מגרש הרוסים.
ההנחה הייתה כי הצליינים יעדיפו לשאת את תפילותיהם החשובות בכנסיות ההיסטוריות שבעיר העתיקה.
לכן הכנסייה אינה גדולה - היא המבנה הקטן ביותר בשטחו מבין מבני מגרש הרוסים, אך גובהה, מיקומה והסגנון המפואר שלה הופכים אותה למבנה בולט.
את הכנסייה תכנן האדריכל הרוסי מרטין איוואנוביץ' אפינגר, כבזיליקה הכוללת אולם תווך ושתי סיטראות ארוכות.
בחזיתה אפסיס מעוגל, וחדרים מעוגלים בצדיה.
הכנסייה בנויה אבן לבנה ולה שמונה מגדלים שבראשם כיפות.
הכיפות היו צבועות במשך שנים בירוק ועתה הן מצופות נחושת, ובראשן צלבים.
מבנה הכנסייה כולל אלמנטים רנסאנסיים כגון , חלונות מעוטרי עמודים בנוסח נאו קלאסי ו.
הכנסייה מזכירה במראה את מנזר העלייה לשמים שנמצא בקרמלין שבמוסקבה.
כנסיית השכל היא להקת רוק ישראלית שנוסדה ב-1990 בעיר שדרות.
הלהקה משלבת במוזיקה שלה השפעות של מוזיקת רוק וגל חדש יחד עם מוזיקה מזרחית.
שם הלהקה, "כנסיית השכל", מבוסס על מושג מתוך ספרו של רוברט מ.
פירסיג "זן ואמנות אחזקת האופנוע", שבו היה ניסיון להבחין בין מאפיינים גשמיים ומאפיינים שכליים של מוסדות אקדמיים (אותם פירסיג כינה בשם "כנסיות השכל").
חברי הלהקה הושפעו מצד אחד ממוזיקת הגל החדש והדיכאוניות של ניק קייב ומצד שני ממוזיקה ים תיכונית.
את ההשפעה הים תיכונית שאבו חברי הלהקה בעיקר מקובי אוז, שהיכרותו עם רן אלמליח (בס מילים ולחנים) נבעה מעבודתם ביחד בלהקת לימבו.
בספטמבר 1991 בדיסק "אוסף נענע מספר 2", יצא לאור שירה הראשון של הלהקה, "רעפים".
גם כאן היה אוז שותף להפקה ולהקלטה.
לאחר ניסיונות לא מועטים ובהמלצת דני רכט הגיעו חברי הלהקה למסקנה, כי עתידם לא יצלח ללא מעבר לתל אביב ויצירת קשר עם אמרגנים וחברות תקליטים.
הם עברו לתל אביב, ובה התגוררו יחד בדירת חדר קטנה בדרום העיר, התפרנסו מעבודות אחרות והמשיכו לפתח את הלהקה ושיריה.
לאחר זמן קצר פגש אותם המפיק ניצן זעירא והמוזיקאי אבי בללי, שדחפו אותם להפקת אלבום בכורה ללהקה.
במרץ 1993 יצא לאור אלבומם הראשון, "דברים בלחש".
חברי ההרכב באלבום זה היו הבסיסט רן אלמליח, הגיטריסטים יורם חזן ודוד ראסד והקלידן מייק גולן.
כל העיבודים, המנגינות והשירה היו של חברי הלהקה, עם עזרה חיצונית של מספר אנשים – דני רכט, ניצן זעירא, אבי בללי ועוד.
יורם חזן ורן אלמליח היו שני הכותבים המרכזיים באלבום, שהיה מושפע מסגנונות מוזיקליים רבים ומגוונים.
כל אלו גרמו להגברת המודעות ללהקה בציבור.
בנוסף התפרסמו מהאלבום השירים "אני מאמין", "איתך אל הים", ו"השיר מהגן".
באותה תקופה הם גם נחשפו לראשונה בטלוויזיה בסרטו של אילן יגודה.
ביולי 1993 השתתפו בפסטיבל ערד בשני מופעים שונים, ערב מחווה לשמוליק קראוס שהפיק ברי סחרוף ומופע בו יצרו גרסאות חדשות לשירי משוררים.
ב-1994 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "קח שירים", אלבום קצר בן 34 דקות המורכב משירי משוררים שלווה בספרון צילומים של רונן ללנה.
האלבום יצא במהדורה מצומצמת ולווה בהופעות ספורות.
לאחר יציאת האלבום הצטרף ללהקה המתופף מוטי יוסף.
בשנת 1999 יצא לאור אלבומה השלישי של הלהקה, "כנסיית השכל".
גם באלבום זה עזרו קובי אוז ואבי בללי.
בניגוד לשני האלבומים הקודמים, זכה האלבום להצלחה גדולה.
הלהקה הפכה למוכרת יותר, והופעותיה נעשו גדולות ופחות מופנמות.
באלבום היו כמה להיטים מוצלחים, ביניהם "היינו עושים אהבה" ו"למיה יש אקדח".
אלבום זה הופק על ידי הלייבל "לבנטיני", שהוקם על ידי קובי אוז.
במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה".
לאחר הצלחת אלבומם השלישי, הופיעה הלהקה בכמה הופעות משותפות עם נקמת הטרקטור.
בשנת 2000 הקליטה הלהקה את אלבומה הרביעי, "רוץ ילד", בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של שלומי ברכה.
האלבום יצא בפברואר 2001 וכלל את הלהיטים "תגידי שטוב", "תרימי את הראש", "רוץ ילד" ו"רציתי לראות".
אחר כך יצאו לסיבוב הופעות עם אהוד בנאי.
בשנת 2002 הוציאה הלהקה סינגל בשם "בואי מהפכה".
לקראת ההקלטות לאלבום החמישי, "ידיים למעלה" צורף להרכב המתופף יובל שפריר, במקומו של יוסף.
האלבום יצא בשנת 2004, וכלל את הלהיטים "איך זה מרגיש" ו"האביב הנצחי".
בינואר 2005 שיתפו חברי הלהקה פעולה עם להקת אסטרל פרוג'קשן במסגרת פרויקט של ערוץ 24, ויחד הם ביצעו מחדש את "השיר מהגן" בגרסה שמבוצעת מאז בהופעות הלהקה במקום הביצוע המקורי.
במרץ 2007, יצא אלבום האוסף של הלהקה, "אוטוביוגרפיה", שבו הצטרף ללהקה דניאל זייבלט במקומו של יובל שפריר.
האלבום כולל 26 משירי הלהקה משנים קודמות בעיבודים חדשים, ובביצוע חי עם רביעיית כלי מיתר ונגנים נוספים.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "אני מאמין", "ידיים למעלה", "תנו לי לשתות" ו"האביב הנצחי".
את האלבום הפיק עמי רייס, שהצטרף ללהקה כקלידן במקום מייק גולן.
בדצמבר 2007, חתמו על הסכם שיתוף-פעולה עם חברת סוני אריקסון, כאשר רוכשי המכשיר W910i, נגן סלולרי שהשיקה החברה בישראל, קבלו את האלבום "אוטוביוגרפיה" על כרטיס הזיכרון של המכשיר.
בעקבות האלבום העלתה הלהקה מופע עם 8 זמרי ליווי ו-40 נגנים, שעלה בבכורה בפסטיבל ישראל, ואחר כך באמפיתיאטרון קיסריה ובמקומות נוספים.
בשנת 2008 הקליטה הלהקה במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל את השיר "שום דבר לא יפגע בי", שהלחין יורם חזן למילים של שנהרג באסון המסוקים.
במרץ 2009 הוציאה הלהקה את הסינגל "תמי יודעת".
באוקטובר 2010 יצא אלבומה של הלהקה "שורות של אנשים" שהוקלט בלונדון.
קדמו לו הסינגלים "הדליקו את הפנסים", "על מה את חולמת?", "מים שקטים חלק א'" ו"אושר", שזכה להצלחה נאה במצעדי הפזמונים.
באפריל 2011 יצאה מהדורה מחודשת של האלבום, שאליה צורף תקליטור נוסף ובו שירים של הלהקה שלא נכללו באלבומיה הקודמים, כדוגמת "שום דבר לא יפגע בי" ו"תמי יודעת".
בעקבות האלבום יצאה הלהקה במופע בשם "קונצרט וידאו".
כהן הוא גם המנצח של התזמורת האנדלוסית הישראלית והם החליטו לשתף פעולה ולהקליט אלבום.
בספטמבר 2012 ערכו מופע חגיגי עם התזמורת, לכבוד 20 שנה להקמת הלהקה.
ביולי 2013 יצא לאור האלבום המשותף עם התזמורת האנדלוסית, "הבית כה רחוק".
את רוב הטקסטים והלחנים באלבום כתב רן אלמליח, בסיסט הלהקה.
במאי 2017 יצא אלבומם התשיעי של הלהקה "זה לא אני".
ולראשונה, הפקת האלבום כולו מומנה דרך קמפיין הדסטארט (מימון המונים), בתמיכתם המלאה של מעריצי הלהקה, וללא חברת תקליטים.
המפיק המוזיקלי של האלבום היה אמיר צורף.
באותה שנה התארחה הלהקה בשיר "חדשות טובות" של "קפה שחור חזק".
בשנת 2019 יצא השיר "אף פעם לא תלכי לבד" שכתב והלחין רן אלמליח, השיר הוא הפתיח של הסדרה "ליגה ג'" שמשודרת בכאן 11.
לקראת 2020 שיתפו פעולה עם הזמר ליאור נרקיס בחידוש לשיר היינו עושים אהבה.
במאי 2020, הלהקה הוציאה סינגל בשם "רחוב המפסידים" שבו יורם חזן ורן אלמליח מבצעים את השיר ביחד.
בנובמבר 2023, בעת מלחמת חרבות ברזל ובעקבות פרסום סרטון שבו מבצעת עמית מן, פרמדיקית מגן דוד אדום שנרצחה במהלך טבח שבעה באוקטובר, את השיר, "שום דבר לא יפגע בי", פרסמה הלהקה ביצוע חדש של השיר בשילוב קולה של מן.
הווידאו קליפ לביצוע זה מלווה בתמונותיה של מן.
2013 – הבית כה רחוק (עם התזמורת האנדלוסית של אשקלון)
"די לכאב" (עם ריטה, מופיע באלבום האוסף הכפול שיצא ב-2015)
"ילד מזדקן" (עם התזמורת האנדלוסית של אשקלון, מופיע באלבום המחווה ללהקת כוורת "מסיפורי פוגי אפשר ללמוד" שיצא ב-2013)
"שמש שמש" (חידוש לשיר של אריאל זילבר)
כנסיית יוחנן המטביל בירושלים, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית קטנה ברובע הנוצרי.
הכנסייה מצויה בדרום הרובע הנוצרי בפינת רחוב הנוצרים ורחוב דוד (רחוב השוק) והכניסה אליה היא מתוך שער בין החנויות בקצה הדרומי של רחוב הנוצרים.
מתחת לרצפת הכנסייה מצויה קריפטה אליה יורדים בגרם מדרגות צדדי, בקריפטה מצויים שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית (המאות ה-4 - ה-6 לספירת הנוצרים) או הצלבנית מהמאה ה-11 (יש חוקרים שרואים בשרידים מבנה רומי מתקופת אליה קפיטולינה).
בתקופה הצלבנית הייתה הכנסייה ברשותו של מסדר ההוספיטלרים אשר אימץ את יוחנן המטביל כפטרונו.
גם לאחר קרב קרני חיטין אשר בו איבדו הצלבנים את אחיזתם בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, נשארו מספר נזירים על מנת להשגיח על הכנסייה.
הכנסייה חרבה בשנת 1244 ושוקמה מחדש בשנת 1842. אז גם הוקמה כנסייה חדשה יותר המצויה מעל הכנסייה הקדומה.
בבניין הכנסייה החדשה יותר מצויות בשימוש משני אבנים מתקופות קדומות.
כמו כן מצויה בכנסייה החדשה עצם המיוחסת לגולגולתו של יוחנן המטביל.
אחד מקדושי הכנסייה הוא סנט פאנאיוקיס שהגיע לירושלים בשנת 1820 בבגדים מסורתיים יוונים, נכלא על ידי העות'מאנים במצודה והוצא להורג.
בכנסייה איקונוסטאזיס מפואר שהוא בין הארוכים ביותר בארץ.
הכנסייה מצויה ברשותה של הפטריאכיה היוונית-אורתודוקסית.
בחצר יש עץ הדר ובור מים.
על חוליית הבור מצויה כתובת קדומה בשפה היוונית.
כנסיית השכל (ידוע גם בתור "האלבום הצהוב") הוא אלבומם השלישי של כנסיית השכל.
האלבום זכה להצלחה מסחרית, ומתוכו יצאו להיטים, כדוגמת "למיה יש אקדח", "היינו עושים אהבה" ו"ואת מתפשטת".
אלבומם השני של כנסיית השכל, "קח שירים", שהיה אלבום שירי משוררים ניסיוני, נחל כישלון מסחרי, וחברות התקליטים השונות בישראל דחו את הלהקה.
רן אלמליח, בסיסט הלהקה, סיפר:
האלבום זכה להצלחה מסחרית, ובמצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', זכתה הלהקה בתואר להקת השנה.
כנסיית השילוש הקדוש שבניו יורק היא כנסייה אפיסקופלית נאו-גותית, המשתייכת לדיוקסיה של ניו יורק .
הכנסייה ממוקמת ברחוב Trinity Place 74 במנהטן התחתית, בהצטלבות של ברודוויי ווול סטריט.
ב-1696, המושל בנג'מין פלטשר אישר רכישת קרקע במנהטן תחתית על ידי הקהילה האנגליקנית לבנייתה של כנסייה חדשה.
הקהילה קיבלה את הזיכיון מויליאם השלישי, מלך אנגליה ב-6 במאי 1697. הקרקע נמכרה תמורת סכום סמלי של השכרה, פלפל שחור מדי שנה לחובת הכתר האנגלי.
הכנסייה הנוכחית, שתוכננה על ידי האדריכל ריצ'רד אפג'ון, נחשבת לדוגמה קלאסית של אדריכלות התחייה הגותית והוכרזה כ"אתר היסטורי לאומי" (National Historic Landmark) ב-1976 עבור חשיבותה האדריכלית ומקומה בהיסטוריה של העיר ניו יורק.
כאשר הכנסייה נחנכה ביום העלייה בחג העלייה ה-1 במאי 1846, הצריח המחודד הנאו-גותי שלה שלט בשמי מנהטן תחתית.
כנסיית השילוש הייתה מגדלור של קבלת פנים ברוכה עבור הספינות המפליגות לנמל ניו יורק.
אף על פי שגורדי שחקים רבים נבנו מסביבה, כנסיית השילוש עדיין ניצבת כהצהרה על ערכים רוחניים בלב מנהטן תחתית ומשרתת כמרכז התעמקות, פולחן וקהילתיות דתית.
המבנה הראשון של כנסיית השילוש היה מבנה מלבני צנוע עם גג גמברלי ואכסדרה קטנה.
הוא נבנה ב-1698. לפי תעודות היסטוריות, יורד הים הפריבטיר, קפיטן ויליאם קיד, השאיל סבל וציוד הרמה כדי להעביר את האבנים לבניית הכנסייה.
ב-1709 ייסד ויליאם האדלסטון את בית הספר טריניטי (ניו יורק) כמפעל צדקה של הכנסייה.
שיעורים נערכו בדרך כלל במגדל הכנסייה.
ב-1754 זכה קינג'ס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה) לזיכיון מאת ג'ורג' השני, מלך בריטניה ושיעורים החלו עם 8 תלמידים בבניין בית הספר ליד הכנסייה.
בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הכמורה נדרשה להיות בין הנאמנים (Loyalists) בעוד שחברי הקהילה כללו חברים בקונגרס היבשתי הראשון והקונגרס היבשתי השני.
הכנסייה נהרסה ב-1776 במהלך השריפה הגדולה של ניו יורק, כאשר נכבשה על ידי הבריטים בקרב לונג איילנד.
השריפה, שפרצה ב-Fighting Cocks Tavern, הרסה כ-500 בניינים ובתים והשאירה אלפי ניו-יורקרים חסרי בית.
שישה ימים מאוחר יותר, רוב הכבאים המתנדבים בעיר עזבו עם גנרל ג'ורג' וושינגטון צפונה.
ב-1784 הכומר ד"ר סמואל פרובוסט מונה לרקטור כנסיית השילוש (1784–1800) והמועצה המחוקקת של מדינת ניו יורק אישרה מחדש את הזיכיון של כנסיית השלוש תוך מחיקת התנאי שהכריז על נאמנות למלך אנגליה.
ב-1787 נמשח הכומר פרובוסט כבישוף הראשון של הדיוקסיה של ניו יורק, שזה עתה נוצרה.
ב-1789, בעקבות השבעתו בהיכל פדרל (Federal Hall), ג'ורג' וושינגטון נוכח בתפילת חג ההודיה שהונהגה בידי הכומר פרובוסט בקפלת סנט פול, קפלה של קהילת השילוש הקדוש.
הוא המשיך להשתתף בתפילות, עד שבניית כנסיית השילוש השנייה הושלמה ב-1790.
בניית כנסיית השילוש השנייה החלה ב-1788 והושלמה ב-1790. המבנה נהרס אחרי שנחלש בידי סופות שלג חזקות במהלך החורף של 1838–1839.
ב-1843, הקהילה המתרחבת של השילוש התפצלה בעקבות התפתחות המרקם העירוני וכדי לשרת יותר את הצרכים של חברי הקהילה.
הקהילה החדשה שנוצרה בנתה את כנסיית החן (ניו יורק) צפונית לברודוויי ברחוב ה-10, בעוד שהקהילה המקורית בנתה מחדש את כנסיית השילוש הנוכחית.
שתי הכנסיות הושלמו ונחנכו ב-1846.
הכנסייה עצמה בנויה בסגנון נאו-גותי עם מגדל יחיד במרכז החזית המערבית ועליו צריח מחודד דמוי פירמידה מתומנת עם מרקם חלק ועליו קרוקטים.
המבנה עצמו הוא בעל ספינה ראשית וספינות משניות נמוכות יותר וללא תמיכות דואות.
בתי הקברות של כנסיית השילוש
ישנם 3 בתי קברות המקושרים לכנסיית השילוש.
הראשון הוא חצר כנסיית השילוש שנמצא בחצר הכנסייה, בו קבורים אלכסנדר המילטון, ויליאם בראדפורד, רוברו פולטון, קפטן ג'יימס לורנס ואלברט גאלאטין.
בית הקברות השני הוא בית הקברות והמוזוליאום של השילוש, ברחוב ה-155 בריברסייד דרייב, לשעבר מקום הנכס של ג'ון ג'יימס אדובון, בו קבורים אדובון עצמו, אלפרד טניסון דיקנס, ג'ון ג'ייקוב אסטור וקלמנט קלארק מור.
בית הקברות השלישי הוא חצר הכנסייה של קפלת סנט פול.
מגדל כנסיית השילוש מכיל כיום 23 פעמונים, הכבד ביותר שוקל 27 cwt (כ-1224.7 ק"ג).
שמונה מהם נוצקו עבור המגדל המקורי ונתלו לצלצול בסגנון האנגלי, אף על פי שאין זה סביר שהם אי פעם צלצלו בסגנון זה במגדל החדש.
שלושה נוספים נוספו מאוחר יותר.
ב-1946 הם הותאמו לצלצול על ידי נדנוד והופעלו בידי מנועים חשמליים.
מיזם להתקין 12 פעמונים חדשים הוצע ב-2001 אך הוקפא עקב פיגועי 11 בספטמבר, שהתרחשו קרוב לכנסייה.
הרעיון זכה לאישור רק ב-2006 עם מימון מקרן החינוך של דיל פולקס.
פעמונים אלה יצרו את הצלצול הראשון של 12 פעמונים בכנסייה בארצות הברית.
העבודות בוצעו בידי חברת טיילורס, אייר וסמית' מ-Loughborough, אנגליה.
הפעמונים הותקנו בספטמבר 2006 והם מבצעיים וניתנים לצלצול.
השימוש המוגזם בצלצול הפעמונים כדי לכווננם ולהתאמן בנגינה בהם במהלך ספטמבר 2006 גרם דאגה רבה לתושבים המקומיים, חלקם היו בעלי חלונות במרחק 100 רגל (כ-30 מטר) ישירות ממגדל הפעמונים.
הללו יזמו עצומה להפסקת צלצול הפעמונים בטענה שמנהטן תחתית שינתה את אופייה מאזור מסחרי לאזור מגורים.
כנסיית השילוש מציעה לוח זמנים מלא של תפילות ומיסות, כולל מיסת הלחם הקדוש, במהלך השבוע.
בנוסף ניתן לערוך בכנסייה אירועים מיוחדים כמו חתונות והטבלות.
לכנסיית השילוש יש תוכנית מוזיקלית עשירה.
ההופעות שלהם "Concerts at One" בהם מופיעים במוזיקה קלאסית ועכשווית, היו מקור למוזיקה בקהילת וול סטריט החל מ-1969. לכנסייה מספר מקהלות מאורגנות, כולל מקהלת השילוש שמופיעה בימי ראשון בבוקר ברשת הרדיו WQXR-FM.
קפלת סנט פול, חלק מקהילת כנסיית השילוש, היא הבניין העתיק ביותר בניו יורק שעומד על תילו ברציפות.
כנסיית השילוש האפיסקופלית בפישקיל, ניו יורק הוקמה ב-1756 עם עזרה מיסיונרית מכנסיית השילוש.
תצלום של כנסיית השילוש ואוטובוס בית ספר של בית הספר טריניטי.
בזמן השלמתה, ב-1846, הצריח שמתנשא לגובה 85.6 מטר היה הנקודה הגבוהה בניו יורק.
שיא זה נשבר רק ב-1890 עם בניית בניין הניו יורק וורלד.
ב-9 ביולי 1976, ביקרה בכנסייה אליזבת השנייה, מלכת בריטניה.
פרנסי הכנסייה הגישו לה החזר דמי שכירות של 279 פלפלים שחורים.
מאז 1993 הייתה כנסיית השילוש המקום בו עורך התיכון לכלכלה ופיננסים את טקס הסיום.
התיכון ממוקם ברחוב Trinity Place במרחק כמה בלוקים מהכנסייה.
לקהילה מספר רב של נכסים, בהם 26 בנייני מסחר במנהטן תחתית (המסתכמים בשטח של 6 מיליון רגל מרובעים במשרדים, קמעונאות ומרחבי ייצור) ו-470 אקר (1.9 קמ"ר) של קרקע ליד נהר האוסטוניק במערב קורנוול, קונטיקט.
כנסיית השילוש יזמה, תמכה ועזרה בהקמת 1,700 כנסיות, בתי ספר, בתי חולים ומוסדות אחרים.
בית הקברות שבחצר הכנסייה הוא בית הקברות הפעיל היחידי ברובע של מנהטן.
ב-11 בספטמבר 2001, חתיכת ביטון הרוסה ממגדלי התאומים נפלה ופגעה בעץ שקמה שעמד במשך מאה שנה בחצר הכנסייה של קפלת סנט פול.
הפסל סטיב טובין השתמש בשורשיו כבסיס לפסל ארד הסמוך לכנסיית השילוש.
בסרט ספיידרמן 3 אחת הסצנות החשובות מתרחשת במגדל הפעמונים של כנסיית השילוש.
בסרט אוצר לאומי, האוצר מוחבא מתחת לכנסיית השילוש.
כנסיית וזלה , שידועה כיום כבזיליקת מארי-מדליין הקדושה, הייתה מנזר בנדיקטי וקלוניאני בקומונת וזלה שבמחוז יון בבורגון, צרפת.
הכנסייה נחשבת לדוגמה טובה לאמנות והאדריכלות הרומנסקית הבורגונדית, אם כי רוב הפסלים החיצוניים נפגמו במהלך המהפכה הצרפתית.
ב-1979 העניק אונסק"ו לגבעה ולכנסייה מעמד של אתר מורשת עולמית.
צורתה של הספינה הראשית מעוותת במקצת על ידי הקמרונים הצולבים.
עיוות זה מחליש את הרושם המתקבל מהארקדה הראשית המורכבת מקשתות רבות שעליהן מתוארות דמויות רבות.
אולם, הפורטל המגולף הנמצא בין הספינה לנרתקס הוא זה שהביא לכנסייה את פרסומה.
הטימפנון הראשי נושא את הכתובת "מיסיון השליחים"
במאה ה-12 נחשבה גבעת וזלה למקום מיסטי שבו הספיריטואליזם הנוצרי התבטא במגוון צורות, החל מתפילות ועד כדי מסעות הצלב.
כנסיית וזלה נוסדה במקום שבעבר היה וילה רומאית, בדומה לכנסיות רבות אחרות.
הווילה עברה לבעלותה של השושלת הקרולינגית, ועברה בירושה לרוזן בשם ז'יראר.
שני המנזרים של ז'יראר נבזזו במהלך הפלישות המוריות במאה ה-8, ומנזר שהיה בראש הגבעה נשרף על ידי פולשים נורמנים.
המנזר נוסד מחדש במהלך המאה ה-9 לפי הנחייתו והדרכתו של הקדוש באדילו, שהיה חבר במסדר הבנדיקטי המחודש של קלוני.
וזלה עמדה בתחילת אחת הדרכים (מתוך ארבע) הראשיות עבור עולי רגל מצרפת שהיו מעוניינים להגיע לסנטיאגו דה קומפוסטלה בגליסיה שבפינה הצפון-מערבית בספרד.
בשנת 1050 בקירוב החלו לטעון הנזירים בווזלה כי הם מחזיקים בשרידי גופתה של מרים המגדלית שהובאו מארץ ישראל על ידי הקדוש המייסד באדילו במהלך המאה ה-9, או על ידי שליחים מטעמו.
זמן קצר לאחר מכן טען נזיר נוסף מהמנזר כי הוא מצא תחריט המתאר את משיחתו של ישו בבית עברה על ידי אשה מבת'אני, שנחשבה בימי הביניים כמרים המגדלית, בקריפטה שבפרובאנס.
נזירי וזלה טענו כי מדובר בקבר של מרים, וכי ממקום זה הובאו שרידיה אל הכנסייה.
אסירים משוחררים הביאו את השלשלאות שלהם כמתנה למנזר, ואב המנזר החדש, ג'פרי, הורה ב-1037 להתיך אותן וליצור טבעות ברזל שיקיפו את המזבח של מרים.
באופן זה הוקם מזבח הנחשב כמייצג טוב של האדריכלות הרומנסקית והיעילות של הנזירים.
מרים המגדלית נחשבת בנצרות כמייצגת את החזרה בתשובה, ווזלה הפכה לאתר עלייה לרגל חשוב עבור מאמינים קתוליים, אם כי חפצי הקודש עצמם נשרפו על ידי ההוגנוטים במהלך המאה ה-16.
על מנת להתמודד עם מספרם ההולך וגדל של עולי הרגל הוחלט על בנייתה של כנסיית נוספת, שקודשה ב-21 באפריל 1104. אולם, עלויות הבנייה הגבוהות גררו את הגדלת נטל המס על האיכרים שעבדו באדמות המנזר עד כדי כך שהם התמרדו והרגו את ראש המנזר.
מספר העולים לרגל היה כה גדול עד שהאפיפיור אינוקנטיוס השני הורה על בנייתו של נרתקס מורחב.
הקדוש ברנאר מקלרבו הטיף במנזר בחג הפסחא של 1146 בפני המלך לואי השביעי, וקרא לעריכתו של מסע צלב.
המלך האנגלי ריצ'רד הראשון והמלך הצרפתי פיליפ השני נפגשו במנזר ושהו שם במשך שלושה חודשים ב-1190 לפני שיצאו למסע הצלב השלישי.
תומאס בקט הגולה בחר במנזר כמקום שבו ישהה במהלך הפנטקוסט של 1166, והודיע על החרמת תרומותיו של המלך הנרי השני, ואיים להחרים גם את המלך עצמו.
הספינה שנשרפה כבר פעם אחת נשרפה פעם נוספת ב-1165, ולאחר מכן היא שופצה ונותרה מאז ללא שינוי.
הדעיכה במעמדה של כנסיית וזלה התרחשה במקביל לגילוי ב-1279 של גופתה של מרים המגדלית בקומונת סנט-מקסימין-לה-סנט-באום בפרובאנס, שזכתה לפטרונות דתית מהמלך שארל השני מסיציליה.
כאשר שארל הקים מנזר דומיניקני בלה סנט-באום, המקדש נמצא שלם באופן יוצא דופן, כאשר בסמוך אליו נמצאה כתובת המסבירה מדוע חפצי הקודש הוחבאו.
הנזירים הדומיניקנים המקומיים חיברו רשימה של ניסים שהתרחשו בזכות החפצים הללו.
תגלית זו ערערה במידה רבה את המעמד של כנסיית וזלה כאתר החשוב ביותר המוקדש למרים המגדלית באירופה.
לאחר המהפכה הצרפתית כנסיית וזלה הייתה בסכנת התמוטטות.
פרוספר מרימה, המפקח החדש על האתרים ההיסטוריים בצרפת, התריע ב-1834 על הסכנה שבה הכנסייה מצויה, והאדריכל הצעיר אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק מונה על מנת לפקח על עבודות השיקום הנרחבות שהצליחו, שהתרחשו בכמה שלבים בין 1840 ל-1861. התמיכות הדואות התומכות בספינה הראשית נבנו בתקופה זו.
ב-1920 הוענק לכנסייה מעמד של בזיליקה והיא מחזיקה במעמד זה מאז אותה שנה.
כנסיית העלייה לרגל של יאן מנפומוק (צ'כית Kostel svatého Jana Nepomuckého) בגבעת זלנה הורה (Zelená Hora) שבעיר הצ'כית ז'דאר נאד סאזבו (Žďár nad Sázavou), באזור הגבול שבין בוהמיה למוראביה, היא יצירת המופת האחרונה של יאן סנטיני אייכל, שהיה אדריכל צ'כי ששילב בין הבארוק הבורומינסקי לבין אלמנטים גותיים בבנייה ובקישוטים.
ב-1719 הורה הארכיבישוף של פראג לחקור את שרידיו של הקדוש הנוצרי יאן מנפומוק לאחר שהתברר כי לשונו של יאן שרדה בשלמותה, דבר המעיד על היותו אדם קדוש.
כתוצאה מכך יאן מנפומוק זכה לפרסום רב, ובעיקר במנזר הציסטרציאני שבז'דור נאד סוז'בו.
מנזר זה מילא את מקומו של המנזר בזלנה הורה שנהרס במהלך המלחמות ההוסיטיות, היכן שיאן קיבל את חינוכו המוקדם.
נזירים מזלנה הורה הקימו את המנזר החדש.
וצ'לב ויימלובה, שהיה אחד ממעריציו של יאן מנפומוק ושימש בתפקיד אב המנזר בין 1705 ל-1738, החליט לבנות כנסייה לכבודו של יאן מנפומוק.
מטרתה של הכנסייה הייתה לשמש כאתר עלייה לרגל.
העבודות החלו בשנת 1719, שלוש שנים לפני שמעמדו של יאן כקדוש נוצרי זכה לאישור הסופי.
האדריכל שהופקד על הבנייה היה יאן סנטיני אייכל, שעבד עבור אב המנזר על מגוון פרויקטים מאז 1706. שני האנשים שיתפו פעולה בעיצוב הכנסייה, והתבססו בין השאר על המשמעות הסמלית של לשונו של יאן מנפומוק, ועל המשמעות הנומרולוגית של הספרות 5 ו-3 (יאן מנפומוק מת בגיל 53).
הכנסייה קודשה ב-16 במאי 1720 למרות שבנייתה לא הסתיימה, כיוון שתאריך זה היה יום המרטירדום של יאן מנפומוק.
בנייתו של החלק העיקרי הסתיימה ב-1721, ושנה אחת לאחר מכן קודשו הרהיטים והקישוטים בטקס נוסף.
אולם, בניית הקלויסטרים והמבנים המשניים הסתיימה רק ב-1727. בשנים שלאחר מכן הוספו אלמנטים שונים כגון המזבח הראשי והמזבח המשני, דוכן דרשה, ומספר פסלים.
הכנסייה שימשה כאתר עלייה לרגל חשוב עד לביטול המנזרים ב-1784. השימוש בה נמשך מאז, ובמהלך המאה ה-19 החלו להשתמש בקלויסטר כבית קברות.
הכנסייה, ביחד עם הריהוט שעוצב על ידי סנטיני עצמו, ידועה בשל מאפייניה הגותיים והסימבוליות המורכבת שלה, שהיו חריגים ביחס למקובל באותה תקופה.
בנימוקי ההכרזה של אונסק"ו נאמר כי מטרתם של היחסים בתוכניתו של סנטיני הייתה "יצירת מציאות מרחבית עצמאית", כאשר "המספר 5 דומיננטי במתאר ובפרופורציות" של הכנסייה.
לדוגמה, בקלויסטר יש 10 קווים מעגליים הנפגשים במרכז הכנסייה, ולפיהם נקבע המיקום של הקפלות והשערים.
לצד החיצוני של הכנסייה יש מראה של גוף אנכי מרכזי המעוצב בצורת כוכב מחומש.
המורפולוגיה של הצד החיצוני איננה מורכבת, והאלמנטים הגותיים עשויים מסטוקו, כך שהרושם הראשוני של גאומטריית המבנה הבסיסי מתחזק.
לפתחי הפורטיקו והחלונות יש קמרונות מחודדים ומסגרות פסים פשוטות, המפשטים את האלמנטים הגותיים.
הרושם העיקרי של פנים הכנסייה הוא של פאר רב וכיווניות כלפי מעלה.
חלל הכנסייה מחולק לשני חלקים על ידי הגלריה שבסיס הקמרון.
החלל המרכזי מתחלק לחמש גומחות, ארבע מתוכן מופרדות זו מזו על ידי מחיצות אופקיות, כאשר המזבח הראשי נמצא בגומחה החמישית והמזרחית ביותר.
רוב הריהוט המקורי של הכנסייה השתמר מאז בנייתה, והוא כולל בין השאר את המזבח הראשי שתוכנן על ידי סנטיני ומייצג את הגעתו של יאן מנפומוק לגן עדן, וכן את ארבעת המזבחות הצדדיים שתוכננו גם כן על ידי סנטיני ומייצגים את ארבעת האוונגליסטים.
כנסיית יוחנן בהרים היא כנסייה נוצרית קתולית השוכנת במעלה הגבעה בצפונה של שכונת עין כרם שבירושלים.
הכנסייה מכונה "יוחנן בהרים" על מנת להבדילה מ"מנזר יוחנן במדבר" ונקראת על שמו של יוחנן המטביל, אשר על פי המסורת הנוצרית נולד במבנה שהיה ממוקם במקום בו נבנתה הכנסייה.
אתר הולדתו של יוחנן המטביל
על פי המסורת הנוצרית (מסורת מאוחרת, ככל הנראה, ומתועדת החל מהמאה ה-10) האתר הוא מקום הולדתו של יוחנן המטביל.
על פי המסופר בברית החדשה, בבשורה על-פי לוקאס, לא האמין זכריה, שהיה כהן בבית המקדש, לדברי המלאך כי אשתו העקרה אלישבע תלד לו בן ויקרא שמו "יוחנן".
הוא נענש על ידי המלאך באילמות עד אשר יראה במו עיניו את הבן.
על פי המסופר בברית החדשה, בטקס ברית המילה של הבן שנערך בביתם ב"עיר ביהודה" (שמה של עין כרם אינו מוזכר), בקשו בני המשפחה לקרוא לילד "זכריה" על שם האב, אולם האם התנגדה וכאשר פנו אל זכריה הוא כתב על לוח את שם הבן "יוחנן".
באותו הרגע שב אליו כח הדיבור והוא נשא את תפילת בנדיקטוס:
על קירות חצר הכנסייה 21 לוחות חרסינה שעל כל אחד מהם כתובה תפילה זו בשפה אחרת.
ראיות ארכאולוגיות ליישוב יהודי באתר בתקופת הבית השני
בשנת 2004 זיהתה תמר הירדני, חוקרת מטעם יד בן צבי, מקווה טהרה מימי בית המקדש השני בין יסודות הכנסייה.
המקווה התגלה במהלך החפירות הארכאולוגיות שנערכו בשנות ה-40 של המאה ה-20, אולם מאחר שהחוקרים לא היו בקיאים במנהגי היהדות, לא זיהו אותו נכונה ושיערו כי מדובר בבור מים מתקופת המלך הורדוס (כך מופיע עדיין על כיתוב המתכת בחצר הכנסייה - Herodian cistern).
גילוי המקווה מלמד על נוכחות יהודית בעין כרם, במקום בו שכנה הכנסייה בימי בית שני, וייתכן כי יש למצוא בכך חיזוק לטענה כי מוצאו של יוחנן בעין כרם.
בנוסף, באתר הכנסייה נמצאו מתקנים חקלאיים מתקופת בית שני כגון בתי בד, גתות ובורות מים, ובין המתקנים הללו נתגלה גם מקווה טהרה המלמד כי בימי בית שני התגוררו במקום יהודים.
באתר נמצאו גם פסל קטן של ונוס ושברי פסל נוסף, אולי של אדוניס.
ייתכן כי הדבר מצביע על מקדש רומי שהיה במקום או לפחות על קיום פולחן פגאני.
בתקופה הביזנטית נבנתה באתר כנסייה, אולם היא כנראה לא נבנתה בעקבות זיהוי האתר עם לידתו של יוחנן.
בפעם הראשונה נקשר הכפר עין כרם עם אלישבע בקובץ דרשות ירושלים, כנראה מהמאה ה-8, ומאוחר יותר בלוח שנה גיאורגי, סיניתיקוס 34, מהמאה ה-10. כמו כן, באתר מראים מספר קברים ביזנטיים, אחד מהם בתוך הכנסייה עצמה.
שרידי הכנסייה הביזנטית כוללים את הקפלה הדרומית (נקראת כך כיוון שהיא נמצאת דרומית לקפלת המרטירים) שנתגלתה בחפירות של סאלר (Saller) בין השנים 1941–1942. הקפלה פונה מזרחה ובנויה חלקית על גת ושרידים עתיקים יותר.
לא ברור האם היה מעבר מהקפלה הדרומית אל קפלת המרטירים.
בקפלה נמצאו שרידי פסיפס רצפתי, קירותיה מטויחים והטיח בקיר בצפוני צבוע באדום.
הקפלה נהרסה כאשר הצלבנים בנו את הכנסייה במאה ה-12, וקיר מהכנסייה הצלבנית עובר באפסיס של הקפלה הביזנטית.
קפלת המרטירים, הנמצאת מערבית לכנסייה, התגלתה ב-1885, בעת ההכנות להרחבת הכניסה לכנסייה.
הקפלה מיוחסת למאה החמישית, ושמה נובע מכתובת ביוונית המופיעה בפסיפס הרצפה "שלום לכם עדי (מרטירים) האל".
לא ברור לאלו מרטירים הכוונה - האם לנפגעי השומרונים במאה השישית, או מרטירים באופן כללי.
הכתובת מופיעה במרכז הפסיפס הססגוני הכולל עיטורים צמחיים, חוגלות, טווסים וצלבים.
דבר זה מסייע בתיארוך הקפלה, שכן בקודקס של תיאודוסיוס משנת 427 נאסר לצייר את סימן הצלב על הרצפות.
אורכה של הקפלה הוא 17 מטרים ורוחבה 12.5 מטרים, והיא הייתה בעלת שלושה אגפים.
על חורבותיה של הכנסייה הביזנטית נבנתה בתקופה הצלבנית הכנסייה הנוכחית.
בלדווין השני, מלך ירושלים, ציווה למסור את עין-כרם למסדר ההוספיטלרים (מסדר יוחנן הקדוש) ולאחר מכן לטמפלרים.
הצלבנים הקימו על גבי שרידי הכנסייה הביזנטית כנסייה חדשה והכנסייה הנוכחית, למרות השיפוצים שעברה, היא ביסודה כנסייה צלבנית.
לאחר גירוש הצלבנים, ננטשה עין-כרם לחלוטין עד למאה ה-14. אז החלו נזירים פרנציסקנים להגיע לעין-כרם אחת לשבוע ממנזרם בהר ציון כדי לקיים בה את טקסיהם הדתיים.
במאה ה-15 ניקו הנזירים את הכנסייה הצלבנית העתיקה על-שם יוחנן מגללי חמורים וסוסים של מוסלמים שהשתמשו בה כאורווה.
ב-1480 קיבלו הפרנציסקנים לראשונה אישור מטעם הסולטאן הממלוכי לשפץ את הכנסיות.
הם השקיען עמל רב וכסף בשיפוץ שנערך ב-1485, אך הסולטאן לא אישר להם להתגורר שם.
ב-16 באפריל 1621 האח תומאסו אוביצ'יני דה נובארה (Tomasso Obicini da Novara), הקוסטוס של ארץ הקודש, הצליח לרכוש את כנסיית יוחנן בהרים.
הפרנציסקנים שפצו מחדש את הקירות והדלתות וניקו את המקום כדי להכשירו לפולחן, אולם הם הצליחו להחזיק בכנסייה רק חודש אחד, ולאחריו גורשו מהמקום, והכנסייה שבה לשמש כאורווה מ-1624.
בשנת 1674 קיבלו הנזירים היתר חדש מהשלטונות העות'מאניים לשקם את הריסות הכנסייה.
הכנסייה שופצה מספר רב של פעמים ועברה גלגולים רבים, עד שיקומה ושיפוצה הסופיים בשלהי המאה ה-19, בין השנים 1857–1900. שיקום זה נעשה במימון בית המלוכה הספרדי, ובמהלכו הודבקו על הקירות העבים אריחי הקרמיקה התכולים שנועדו להגן עליהם מפני לחות ועובש.
לארבעת הפעמונים היו שמות: פעמון הביקור, יוחנן המטביל, אלישבע וזכריה.
ב-1876 שוקם המזבח המרכזי והמזבחות הצדדיים שוקמו ב-1891. ב-1885 הוצב צלב על כיפת הכנסייה, וב-1900 שוקמה הרצפה, וחלקים מן הריצוף הצלבני שולבו בריצוף החדש בדוגמה נאה (opus sectile).
בשל לאומיותם האיטלקית, נאסרו הנזירים האיטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה, והכנסייה הפכה למחנה צבא של המנדט הבריטי.
בשל הנזק שנגרם לחצר המבנה מכלי הרכב הבריטיים, נדרש שיפוצה, ובמהלכו נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות בין השנים 1941–1942. מסופר כי משקלו של אחד התותחים שחנה בחצר גרם להתמוטטות שגילתה את חלל הכנסייה הביזנטית ואת רצפת הפסיפס.
הכנסייה בנויה במתכונת צלבנית קלאסית, הכוללת בזיליקה שבה שתי סיטראות ושלוש אפסידות הפונות מזרחה.
באפסיס השמאלי (הצפוני) של הכנסייה נמצאת מערה, אשר על פי האמונה הנוצרית בה נולד יוחנן המטביל.
הכנסייה מחולקת לשלושה אגפים על ידי שישה עמודים רבועיים ומסיביים.
במרכז האגף המרכזי ניתן לראות על הרצפה שרידים עיטוריים מהתקופה הצלבנית בצורת מעוין.
שרידים עיטוריים נוספים מהתקופה הצלבנית ניתן לראות גם על הרצפה שמתחת לכיפה.
סמוך לכניסה ישנו תא וידוי מסוגנן, מגולף כולו בעץ, ולקירות הכנסייה צמודים מזבחות שונים.
מימין למעלה נמצא העוגב שיוצר בזלצבורג שבאוסטריה במאה ה-19. הרצפה מרוצפת בשיבוץ גאומטרי של לוחות אבן צבעוניים, מעשה אומן.
הכיפה המרכזית מקושטת בחלונות ויטראז מעשה אומן.
בכנסייה אוסף נאה של ציורים.
מימין תמונתו של אנטוניוס הקדוש שצייר תומאס גרסיה (Thomas Garcia), אחד מתלמידיו של ברתולמה אסטבן מורייו (Bartolomé Esteban Murillo) ב-1696. לידו נראית לידת יוחנן המטביל, ומעל לדלת חדר תשמישי הקדושה (דיאקוניקון-diaconicon) עריפת ראשו, תמונה המיוחסת לפרנסיסקו ריבאלטה (Francisco Ribalta) תלמידו של חוספה דה ריברה (Jusepe de Ribera).
מעל לקשת של קפלת אלישבע, בראשית גרם המדרגות המוביל אל המערה, נראים שני ציורים מהמאה ה-17 - הבשורה למרים וחלום יוסף שצוירו על ידי אותו האומן.
בקירות הצדדיים של האפסיס עוד תמונה של יוחנן המטביל המיוחסת לריברה, וכן תמונה של חזון זכריה.
בהמשך, בקיר השמאלי של הכנסייה, נראים יוחנן במדבר, הבריחה למצרים ומציאת הצלב האמיתי על ידי פלוויה יוליה הלנה המחזיקה בידה הימנית מסמר.
על המזבח המרכזי פסל של הריון הבתולין שצויר בברצלונה ב-1870. משני צדי המזבח שני פסלים.
הימני של פרנציסקוס הקדוש, מייסד המסדר הפרנציסקני, והאחר של קלרה מאסיזי, מייסדת המסדר הפרנציסקני הנשי.
שני הפסלים משנת 1879 נתרמו על ידי איטליה.
בקפלה מימין למזבח המרכזי תלויה תמונת הביקור המיוחסת בטעות לאל גרקו.
מימין לה סורג שיש המגן על סלע, אשר על-פי מסורת עתיקה נהג יוחנן המטביל לנוח עליו.
מסופר כי ב-1721 ניסה סתת מוסלמי לייצר מסלע זה סיד, אולם כשהפועל חימם את התנור כדי לשרוף בו את הסלע, התנור התפוצץ.
הפועל המבוהל הבין כי הוא פגע בנביא יוחנן, והביא את החלק הגדול ביותר של הסלע למנזר.
הסלע הוצב בכנסייה וב-1897 הועבר אל מקומו הנוכחי.
שער הברזל המוביל לקפלה זו יוצר של ידי הנזיר סילווריו דה קורטנובה (Silverio da Cortenove) במאה ה-18.
מערת הלידה נמצאת משמאל למזבח המרכזי, והיא החלק החשוב והקדוש ביותר בכנסייה.
מעבר לקשת הקטנה, מעל למדרגות המובילות למערה, נמצאת תמונה מאת בוסרוויל (Boucerville), המתארת את טבילתו של ישו על ידי יוחנן המטביל.
בוסרוויל גדל בכפר קטן ליד מונטריאול ובציור מתואר נוף הולדתו, כולל שני בונים המטפסים על מסגרת הציור.
קימרון המערה עשוי מסלע האם, וקירותיה מכוסים בלוחות שיש.
ברצפה קבוע לוח פסיפס מהתקופה הצלבנית.
באפסיס הקטן מזבח מהמאה ה-19 ומעליו תיאור של צליבת ישו עשוי עץ ודר.
מעל למזבח תמונה מהמאה ה-19 של הענקת שמו של יוחנן.
במדליוני השיש מתחת המזבח תבליטים המתארים את הטבלת ישו, לידתו של יוחנן המטביל, הביקור, עריפת ראשו של יוחנן ואת יוחנן המטיף במדבר.
המדליונים הותקנו בשנת 1698. בעת ששופץ האפסיס והמזבח הורחב, הועברו שנים מהמדליונים לצדי האפסיס ונקבעו בגובה שולחן המזבח.
המדליונים הם ככל הנראה מעשי ידיו של נזיר פרנציסקני שכונה "האומן הדגול" ואשר חי במאה ה-17. מתחת למזבח מסומן אתר לידתו של יוחנן על ידי לוח שיש.
במאה ה-17 התגוררו הנזירים במבנה קטן ובו שלושה תאים ומחסן.
עם הזמן הם הצליחו לרכוש אדמה ובתים סמוכים, והחלו להרחיב את מבנה המגורים תוך הוספת אולם שינה וחדר אוכל.
בשנת 1691 הוקף המנזר בחומה שחלקה הצפוני קיים עד היום, ומספר שנים לאחר מכן החלה בניית המנזר החדש שכלל בתוכו את המבנה הישן.
למנזר נבנו שלושה אגפים הסובבים את הכנסייה מצפון, מדרום וממזרח.
מערך החדרים של המנזר נשמר מאז ועד היום - מחסנים בקומת הקרקע, תאי נזירים באגפים הדרומי והמזרחי ומזווה, מטבח וחדר האוכל באגף הצפוני.
במאה ה-19 נבנו עוד חלקים מהחומה, נוספה קומה שנייה לאגף המזרחי והמנזר עבר שיפוץ.
האגף הדרומי הורחב לכיוון מזרח ונוסף לו בניין בן שתי קומות בסוף המאה התשע עשרה.
בשנים שלאחר מכן רכשו הפרנציסקנים אדמה נוספת ומספר בתים.
בשנת 1932 שופצה החצר על מנת להפוך את הכניסה לכנסייה לקלה יותר.
בתחילה ייעדו הפרנציסקנים כמה מחדרי המנזר לשיכון הצליינים, אך לאחר מכן שימש לכך אגף שלם, עד שנבנתה אכסניה קטנה ב-1850 דרומית למנזר.
האכסניה הניצבת כיום נבנתה בין השנים 1875–1876, ונקראת, כמו אכסניות פרנציסקניות אחרות, "קאזה נובה" (בית חדש).
היא אף דומה במתכונתה לאכסניות אלה.
במשך מספר שנים שיכן מבנה האכסניה בקומת הקרקע גם את הסמינר הפרנציסקני לכמרים, עד שזה עבר לאמאוס אל-קובייבה בשנת 1887. בשנת 1970 הוסבה האכסניה לשמש כמעונות עבור סטודנטים הלומדים באוניברסיטה העברית.
כנסיית וִירִי גַלִילֵאי היא כנסייה קטנה ומעון הקיץ של הפטריארך היווני-אורתודוקסי.
הכנסייה שוכנת על פסגת הר הזיתים בירושלים, ממערב לבית החולים אל מקאסד.
הכנסייה שוכנת בלב חורשה על פסגה בגובה 820 מטר מעל פני הים, באזור הקרוי בערבית כרם אל-ציאד - כרם הצייד.
על פי הספר "קדמוניות נופי ארץ־ישראל", פסגה זו היא הר המשחה, אם כי מקובל כי הר המשחה שוכן דרומה משם.
ממנה יורד מדרון תלול אל נחל קדרון בשם עקבת אל-סואן - "מעלה הצור".
הכנסייה נבנתה בשנת 1889 על בית קברות יהודי מתקופת בית שני ובחפירות שנערכו בעת הנחת יסודות הכנסייה נמצאו קברים בחלקם נמצאו ארונות קבורה שעליהם כתובות בעברית.
כן נחשף בית תפילה מהתקופה הביזנטית, המציין, לפי המסורת הנוצרית, את המקום שבו בישר המלאך גבריאל למרים, אם ישו, על מותה הקרב.
בין שרידי הכנסייה הקדומה נתגלו ריצפות פסיפס מהמאה ה-6 - התקופה הביזנטית.
על אחת נכתב ביוונית: .
בפסיפס אחר שנתגלה בסמוך נרשם ביוונית תרגום של פסוק מפרק קכ"א של ספר תהילים: .
שמה של הכנסייה, שמשמעותו בלטינית הוא "אנשי הגליל", נגזר מפסוק בספר מעשי השליחים של הברית החדשה המתאר את עלייתו לשמיים של ישו, שהתרחשה לפי המסורת, בכנסיית העלייה הסמוכה:
ב-4 בינואר 1964 התקיימה בווירי גלילאי הפגישה ההיסטורית בין האפיפיור פאולוס השישי, בעת שביקר בארץ, ופטריארך קונסטנטינופול אתינגורס.
פגישה זו סימלה את סופו של החרם ההדדי בין הנצרות המזרחית והמערבית, אשר נמשך 910 שנים, מאז הסכיזמה הגדולה ב-1054. ב-26 במאי 2014, בעת ביקורו של האפיפיור פרנציסקוס בישראל, התקיים במתחם וירי גלילאי מפגשו עם הפטריארך ברתולומאיוס מקונסטנטינופול, ואשר עמד בסימן יובל חמישים שנים למפגש האקומני הקודם.
כנסיית יוחנן הקדוש בעכו היא כנסייה פרנציסקנית קטנה בדרום-מערב עכו הבנויה על חומת עכו העתיקה.
אחיזת הפרנציסקנים בעיר התחדשה ב-1620, 329 שנים לאחר כיבוש עכו בידי הממלוכים ב-1291. תחילה הקימו חברי המסדר קפלה ואכסניית צליינים בחאן אל-פראנג'.
ב-1737 החלה הקמתה של כנסייה המוקדשת ליוחנן המטביל והניצבת על החומה הדרומית, בין הקטע המכונה "הנמל הפיזאני" ממזרח לבין בורג' סנג'אק והמגדלור ממערב.
הפרנציסקנים מאמינים כי הכנסייה ניצבת במקום בו שכנה ככל הנראה כנסיית אנדראס הקדוש בתקופה הצלבנית.
הבנייה הסתיימה ב-1739, והמבנה שופץ מספר פעמים, אך ננטש ב-1929. עבודות לחידושו החלו ב-1947 אך נקטעו בעת מלחמת העצמאות, עת שימש כמקום מקלט לפליטים, ואף נפגע מאש צה"ל.
הכנסייה שופצה לאחר המלחמה ונפתחה מחדש ב-4 באפריל 1950, אך ב-1955 הפכה למתנ"ס ולשבט צופים.
בשנת 1978 שוב שופץ המבנה, וב-1979 הותקן בו פעמון והוא החל לשמש שוב ככנסייה.
ב-1985 נסגרה הכנסייה בשל סכסוכי שכנים ומעשי ונדליזם, והקהילה עברה להתפלל בקפלת פרנציסקוס הקדוש במנזר הפרנציסקני מהמאה ה-18 השוכן ליד חאן אל-פראנג'.
החל מאמצע שנות ה-90 שופץ המבנה שוב באופן מקיף, והכנסייה קודשה ונחנכה ב-8 באפריל 2000. הכנסייה משמשת את הקהילה הלטינית-קתולית בעכו.
הכנסייה פונה דרומה לכיוון הים, ובה ספינה בודדת המחולקת לאורכה לשלושה אגפים ברוחבים משתנים.
תקרתה עשויה בצורת קמרון צולב, ועל גגה ניצב מגדל פעמונים קטן הנושא צריח מחודד אדום.
בין יצירות האמנות בכנסייה נמנים קרוסיפיקס מעץ המתאר את צליבתו של דמיאנוס הקדוש, ושתי איקונות המתארות את טבילת ישו ואת עריפת ראשו של יוחנן המטביל.
בשונה מהמקובל בכנסיות, ציר האורך של כנסיית יוחנן הקדוש בעכו פונה דרומה, ועל כן הועלתה הסברה כי המבנה היה ביסודו בית כנסת.
על פי השערה זו, בית הכנסת נבנה על ידי סוחרים יהודים מפיזה, אשר רובע בני עירם בעכו שכן מזרחית לכנסייה.
כנסיית יוסף הקדוש היא כנסייה קתולית פרנציסקנית השוכנת במתחם בזיליקת הבשורה בלב העיר נצרת.
לפי מסורת מימי הביניים, היא הוקמה במקום בו שכן בית המלאכה של יוסף הקדוש, בעלה של מרים, ולפי גרסה מאוחרת יותר ניצב גם ביתו באתר.
מסיבה זו היא מכונה גם כנסיית המשפחה הקדושה או כנסיית ההזנה, שכן היא מסמלת את המקום בו ישו גדל וניזון עד בגרותו.
מתחת לכנסייה התגלו שרידיהם של שלושה בורות מים, פסיפסים, מערות ואסמים המתוארכים למאות הראשונות לספירה.
אלה נראים בקריפטה של הכנסייה, והמסורת מייחסת את אחת המערות למקום בו שכן בית המלאכה של יוסף.
אף שהנוסע ארקולף אשר פקד את העיר במחצית השנייה של המאה ה-7, היינו לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, העיד על כנסייה שניצבה לצד כנסיית הבשורה הביזנטית, הממצא הארכאולגי אינו תומך בכך ששרידים אלה היו חלק מקומפלקס דתי, ובאתר לא תועדו סמלים דתיים.
במאה ה-12 קמה באתר כנסייה צלבנית שלא הוקדשה ליוסף הקדוש, והיא נהרסה על ידי הממלוכים.
נראה כי המסורת לפיה במקום זה שכן בית המלאכה של יוסף התפתחה בסוף ימי הביניים, והפרנציסקנים רכשו את השטח ב-1754 והקימו בו קפלה אשר הוקדשה לו.
הכנסייה הנוכחית הוקמה ב-1914 מעל השרידים הקדומים ושופצה ביוזמת ארכיבישוף הגליל ג'ורג' חכים בשנת 1956.
אל הקריפטה מובילים שני גרמי מדרגות נפרדים - האחד בספינה הימנית של הכנסייה והאחר בספינה השמאלית שלה.
בקריפטה השתמרו שרידיה של הכנסייה הצלבנית שנבנתה בצורת צלב וכללה שלוש ספינות ושלושה אפסיסים.
האפסיס המרכזי מוגבה מעט ממפלס הקריפטה, ובו מזבח שיש הניצב על עמוד אבן.
מעליו תלוי קרוסיפיקס ומסביבו סינתרונון שבו תשעה מושבים פשוטים עשויים עץ ואבן.
תקרתו עשויה בצורת חצי כיפה וקבוע בו ויטראז' המתאר את נישואי יוסף למרים.
בקריפטה שני ויטראז'ים נוספים המתארים, בדומה לפרסקאות בכנסייה העליונה, את התגלות המלאך ליוסף בחלומו, עת פקד עליו שלא לגרש את מרים לאחר שגילה כי היא הרה, ואת יוסף כשהוא בא בימים.
מהספינה המרכזית של הקריפטה מוליכות שבע מדרגות למפלס נמוך עוד יותר, שבו התגלה אגן מרוצף בפסיפס באורך של כשני מטרים ברוחב של מטר בודד.
הכנסייה הוקמה על גבי תוואי הכנסייה הצלבנית בסגנון נאו-רומנסקי, וגם בה שלוש ספינות המסתיימות בשלושה אפסיסים.
הספינה המרכזית גבוהה משתי הצדדיות.
גגה המחודד עשוי עץ ונתמך בשתי שורות בנות שש קשתות כל אחת.
מעל הקשתות קבועים חלונות ובהם ויטראז'ים צבעוניים.
גם גגותיהן של הספינות הצדדיות עשויים מעץ והם משופעים.
האפסיסים עוטרו בפרסקאות ב-1950, ובכל אחד מהם ניצב מזבח.
האפסיס האמצעי גדול משני הצדדים, ובחלקו העליון, מעל קרוסיפיקס גדול, מצויר פרסקו המתאר את המשפחה הקדושה בתקופת ילדותו של ישו.
מעל הדמויות נראית רוח הקודש בדמות יונה, ומשני צדדיהן שישה מלאכים הצופים בהן.
באפסיס השמאלי נראית המשפחה הקדושה כאשר יוסף היישוב בא בימים, מרים תומכת בו וישו ניצב לידו.
באפסיס הימני מתוארת התגלות המלאך ליוסף.
במעבר בשמאלי נראה פסל יוסף הקדוש וישו הילד, האוחז בידו בספר ובו רשום "Ite ad Joseph" (לכו אל יוסף), משפט המתקשר אל דברי פרעה עם סיום שבע השנים הטובות.
בקיר המערבי של הכנסייה קבועים שני חלונות ובהם ויטראז'ים המתארים את פרנציסקוס מאסיזי ואת מרים.
הכנסייה צמודה למנזר הפרנציסקני שמדרום לה, ובין שני המבנים ניצב מגדל פעמונים רבוע הנושא גג אדום.
שתי הקומות העליונות של המגדל מתנשאות מעל גגות הכנסייה והמנזר.
בקומה העליונה קבועים חלונות טריפורים ושעון בכל אחד מצדדיו, והקומה שמתחת לה מעוטרת בחלונות ביפורים.
כנסיית טמפליאוקיו (פינית Temppeliaukion kirkko; שוודית Tempelplatsens kyrka - בשתי השפות "כנסיית הכיכר") היא כנסייה לותרנית בהלסינקי, בירת פינלנד, השוכנת כקילומטר ממערב לתחנת הרכבת של הלסינקי.
במקום הייתה אמורה לקום כנסייה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הכנסייה הנוכחית תוכננה על ידי האדריכלים טואומו סואומלאינן (Tuomo Suomalainen) ואחיו טימו (Timo Suomalainen), לאחר שתוכניתם זכתה בתחרות אדריכלות בשנת 1961. מסיבות תקציביות הוקטן שטחה של הכנסייה המוצעת בכרבע.
הבנייה החלה בחודש פברואר 1968 והכנסייה הוקדשה בספטמבר 1969.
חלל הכנסייה נחצב בסלע גרניט, וקירות הסלע הם בגובה של 5 עד 8 מטרים.
מעל לקירות נקבעו חלונות זכוכית ומעליהם כיפה עשויה מנחושת בגובה מרבי של 13 מטר.
תכנון הכנסייה וקירות הסלע החשוף שעוצבו בפעילות קרחונית, הביאו לכך שהיא מצטיינת באקוסטיקה מצוינת, ובמקום נערכים קונצרטים.
בכנסייה עוגב שלו 43 משלבים, אך אין לה מגדל פעמונים, וצלצול הפעמונים נוצר על ידי הקלטה המשודרת באמצעות רמקולים הקבועים מחוץ למבנה.
הכנסייה היא אתר תיירותי פופולרי בעיר, והיא זוכה לכחצי מיליון מבקרים מדי שנה.
כנסיית השלום (גרמנית: Friedenskirche) הפרוטסטנטית שוכנת בגני מארלי שבפארק סנסוסי בפוטסדאם, גרמניה.
הכנסייה נבנתה לפי רצונו ובמעורבותו הגדולה של המלך פרידריך וילהלם הרביעי, ותוכננה על ידי אדריכל החצר לודוויג פרזיוס.
אבן הפינה של הכנסייה הונחה ב-14 באפריל 1845, והיא קודשה ב-24 בספטמבר 1848. עבודות הבנייה נמשכו עד 1854.
הכנסייה היא בזיליקת עמודים עם שלוש ספינות וללא טרנספט, ולצידה נבנה מגדל פעמונים.
הספינה המרכזית היא בגובה 13.5 מטרים, והיא משתרעת מעל שני המסדרונות הצדדיים.
פרידריך וילהלם הרביעי הורה לבנות תקרת משושים בחלק הפנימי של הכנסייה, עם כוכבים בצבע זהב על הרקע הכחול שבפאנלים.
הוא האמין כי העיצוב של המבנים הנוצריים הקדומים, שהומרו משווקים ומבנייני ציבור, הוא ראוי ביותר.
האפסיס של הכנסייה מקושט בפסיפס ונציאני מקורי מהמאה ה-13. הפסיפס היה בעבר בכנסיית סן קפריאנו שעל האי מוראנו בלגונה של ונציה, עד שזו ננטשה.
בעת שהיה יורש העצר רכש פרידריך וילהלם את הפסיפס תמורת סכום של כ-385 טאלרים, והביא אותו לפוטסדאם דרך תעלה.
ציור הקיר הראשי של הכנסייה מתאר את ישו המחזיק בידו את ספר החיים כשידו הימנית מורמת בברכה.
משני צדדיו מצוירים מריה ויוחנן המטביל.
לידם מצוירות דמויותיהם של פטרוס וסיפריאן הקדוש, שהיה מרטיר שהוצא להורג בשנת 258. כאלגוריה לרוח הקודש מצוירת יונה על קצה ההמיספירה.
מעל ראשיהם של המלאכים רפאל ומיכאל מצויר טלה בוהק כסמל לישו.
על האפסיס יש כתובת בלטינית שתורגמה על ידי מרטין לותר, והיא תרגום של פסוק ח' בפרק כ"ו שבספר תהילים ("אדוני, אהבתי מעון ביתך ומקום משכן כבודך").
חופת המזבח, הניצבת על ארבעה עמודים בצבע ירוק כהה, הוקמה מאבן ישפה סיבירית, והוענקה כמתנה על ידי הצאר ניקולאי הראשון, שהיה חותנו של המלך.
הבפטיסטריום לשעבר של הכנסייה נמצא במסדרון הימני.
האבן בצורת משושה הועברה ממנו ב-1965. האלמנט הנגדי לבפטיסטריום הוא חדר תשמישי הקדושה שבמסדרון השמאלי.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם הרביעי הוא שימש באופן זמני כמאוזוליאום עבורו ועבור נפטרים אחרים מבית הוהנצולרן.
ב-1920 נקבר בחדר בנו הצעיר של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון.
ב-1931 הועברה הגופה למקדש העתיקות.
הקריפטה המלכותית נמצאת מתחת לשני גושי שיש, הניצבים בתוך הרצפה באזור שלפני מדרגות המזבח.
פרידריך וילהלם הרביעי מת ב-2 בינואר 1861, ולאחר קידוש הקריפטה באוקטובר 1864 הועבר אליה ארון המתים שלו.
אולם, לבו של המלך נקבר בארמון שרלוטנבורג שבברלין.
ב-1873 נקברה בחדר אליזבת לודוויקה, אשתו של הקיסר.
שנה אחת לאחר קידוש הקריפטה הושלם ריצוף הכנסייה לפי הוראותיו של פרידריך וילהלם הרביעי.
מגדל הפעמונים מתנשא לגובה של 42 מטרים בצד הדרומי של הכנסייה, והוא מבוסס על העיצוב של המגדל בכנסיית סנטה מריה אין קוסמדין שברומא.
על האדיקולה שבצד המזרחי נמצא פרסקו המתאר את ישו בגת שמנים.
למגדל יש שבע קומות פתוחות.
ארבעת הפעמונים מצלצלים מהקומה השלישית שמעל מנגנון השעון.
ב-1917 וב-1945 הם נלקחו מהמגדל על מנת לשמש כחומר גלם עבור המאמץ המלחמתי, אך בשתי הפעמים ניצלו מגורל זה.
הנרתקס שמול הצד המערבי של הכניסה נפתח אל החצר הפנימית (אטריום) המוקפת בארקדה.
פסל ישו הענק שעל המזרקה הוא העתק של פסל שנוצר ב-1821 על ידי ברטל תורבלדסן, ונמצא בכנסיית גבירתנו שבקופנהגן.
על קצה המזרקה יש כתובת ביוונית עתיקה שמשמעותה היא "נקה אותי מחטאי ולא רק את פני".
פרידריך וילהלם הרביעי הורה לבנות שתי כניסות לפארק שבו נמצאת הכנסייה.
אחת מהן הייתה שער משני וקטן ליד הגדר הירוקה, ודרכו ניתן היה להיכנס לאדמות הכנסייה.
הכניסה השנייה איננה בשימוש כיום, והיא שוכנת על הקצה המזרחי של הפארק, ליד האובליסק.
שער שלושת המלכים נבנה על ידי לודוויג הסה בסגנון קלאסי, ומאפייניו הבולטים הם הפסלים של המלכים דוד, שלמה וקרל הגדול.
מאוזוליאום הקיסר פרידריך נבנה בצד הצפוני בין 1888 ל-1890. התוכניות למאוזוליאום הוכנו על ידי יוליוס קארל רשדורף, שתכנן גם את קתדרלת ברלין, והן היו בסגנון רנסאנס איטלקי גבוה עם השפעה של אדריכלות הבארוק.
האבטיפוס של המאוזוליאום הוא קפלת הקבר הקדוש שבעיירת השוק האיטלקית איניצ'ן, שבעצמה מבוססת על הקפלה שבגבעת הגולגולתא בירושלים.
המאוזוליאום הוא מבנה כיפתי עם קו מתאר אליפטי ועם חדר מזבח מלבני.
פנים המאוזוליאום כולל גלריה היקפית וגג כיפתי, הנתמך על ידי שני עמודים שחורים.
בצד הפנימי של הגג יש פסיפס המראה מלאכים ועצי דקל.
במרכז הרוטונדה ניצבים סרקופגים משיש שבהם טמונים גופותיהם של הקיסר פרידריך השלישי ואשתו ויקטוריה, שהייתה הנסיכה המלכותית של בריטניה הגדולה ואירלנד.