tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת, רבים משיריה הפכו לסמל להתנגדות לצנזורה ולשלטון הצבאי, בפרט שירה Como la cigarra (כמו צרצר) שתורגם גם לעברית.
עם תום התקופה, החלה וולש לקחת חלק בהנחיית תוכנית טלוויזיה יומית ששמה היה כשם השיר.
מריה אלנה וולש זכתה בפרסים על יצירתה ופועלה.
היא נפטרה ב-10 בינואר 2011, בת זוגה בשלושת העשורים האחרונים לחיה הייתה הצלמת הארגנטינאית שרה פסיו (Sara Facio).
מריה אלנה וולש והקהל הישראלי
בשנת 1986 יצאה השחקנית לאורה ריבלין במופע לילדים שמבוסס על שיריה של מריה אלנה וולש.
השירים תורגמו לעברית על ידי רנה ליטוין והמופע והאלבום שיצא במקביל נקראו "בארץ לאזוכרת" כשם שירה המפורסם של וולש, "En el país de Nomeacuerdo".
שיריה ויצירתה של מריה אלנה וולש, הן למבוגרים והן לילדים, והדמויות שיצרה הפכו לחלק בלתי נפרד מהתרבות הארגנטינאית.
כך למשל, השירים Como la cigarra (כמו צרצר) ו-Serenata para la tierra de uno (סרנדה לאדמתו של אדם), שהפכו לסמל למאבק למען החירות והדמוקרטיה.
דמותה של הצבה מנואליטה מ-Pehuajó, נושא השיר Manuelita la tortuga, אחד משיריה המפורסמים ביותר לילדים הונצחה בעזרת פסל שניצב בעיר.
עוד דמויות מפורסמות פרי עטה של וולש הן הפרה הלמדנית (La vaca estudiosa), המכשף מגולובו (El brujito de Gulubú), הקופיף המהולל (El twist del mono liso) ו-Dailan Kifki הפיל מתוך ספר בשם זהה שתורגם לאנגלית כ-An Elephantasy.
Otoño imperdonable (1947) – נערך על ידי וולש בגיל 17
מריה אלאונורה, רוזנת להנדורף , הייתה רוזנת גרמנית וסבתא רבתא של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
מריה אלאונורה נולדה ב-5 בפברואר 1722 בשטיינורט, לאהסוורוס ארנסט, רוזן להנדורף ולמריה לואיזה, ברונית ואלנרודט, בתם של היינריך פון ואלנרודט ומריה קתרינה פון פודווילס.
ב-18 בינואר 1747 התחתנה מריה אלאונורה עם קרל לאופולד, רוזן שליבן, ממנו נולדו לה שתי בנות.
ב-2 בפברואר 1800 מתה מריה אלאונורה בקניגסברג, והיא בת 77 שנים.
מריה אלאונורה היא האם הקדמונית של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, מרגרט השנייה, מלכת דנמרק, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פיליפ, מלך הבלגים ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ב-18 בינואר 1747 התחתנה מריה אלאונורה עם קרל לאופולד, רוזן שליבן, ממנו נולדו לה שתי בנות:
מריה קרולינה, רוזנת שליבן (1752–1832), התחתנה עם פרידריך וילהלם פון שליבן
פרדריקה, רוזנת שליבן (1757–1827), התחתנה עם פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק
מריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (; 2 באוגוסט 1854 – 8 באוקטובר 1898), הייתה בתו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ואשתו של אלברכט, נסיך פרוסיה.
מריה נולדה ב-2 באוגוסט 1854 באייזנברג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ולאגנס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה.
ב-9 באפריל 1873 התחתנה מריה עם אלברכט, נסיך פרוסיה, נכדו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
ב-8 באוקטובר 1898 מתה מריה בקמנץ, ובהלווייתה השתתפו גם וילהלם השני, קיסר גרמניה ואוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ב-9 באפריל 1873 התחתנה מריה עם אלברכט, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
פרידריך היינריך אלברכט, נסיך פרוסיה (1874–1940)
מריה-ליס אילוס (באסטונית: Maarja-Liis Ilus; מוכרת גם בשם הבמה שלה Maarja - מריה; נולדה ב-24 בדצמבר 1980) היא זמרת אסטונית.
אילוס נולדה בטאלין ולמדה בבית ספר למוזיקה בעיר, עוד בילדותה התפרסמה כזמרת, הוציאה מספר סינגלים והופיעה בטלוויזיה הציבורית של אסטוניה, היא למדה משפטים באוניברסיטת טרטו ובנוסף היא גם למדה תקופה במכללת ברקלי למוזיקה.
היא שיחקה במספר מחזות זמר, ובהם "צלילי המוזיקה", "מיס סייגון", ו"חתולים".
מריה איזבל, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria Isabel de Bragança, Rainha de Espanha; 19 במאי 1797 - 26 בדצמבר 1818) הייתה בתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
מריה איזבל נולדה ב-19 במאי 1797 בקואלוז', לז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ולקרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
ב-29 בספטמבר 1816 התחתנה מריה איזבל עם דודה פרננדו השביעי, מלך ספרד, לאחר שאשתו הראשונה, מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה, מתה ללא ילדים 10 שנים קודם לכן.
מריה איזבל נכנסה עד מהרה להיריון, אבל הלידה הייתה קשה.
התינוק היה במצג עכוז, והרופאים גילו עד מהרה שהילד מת.
מריה איזבל הפסיקה לנשום זמן קצר לאחר מכן, והרופאים חשבו שהיא מתה, ובשל כך התחילו לחתוך אותה כדי לחלץ את העובר המת.
לפתע היא צעקה מכאב והתמוטטה על המיטה שלה, תוך שהיא מדממת בכבדות, וב-26 בדצמבר 1818 היא מתה בארנחואס.
מריה, נסיכת רומניה (נולדה ב-13 ביולי 1964) היא נסיכה רומנייה, בתם של מיכאי הראשון, מלך רומניה ואנה, מלכת רומניה.
מריה נולדה בקופנהגן כצעירה מחמש בנותיהם של מיכאי הראשון, מלך רומניה ואנה, מלכת רומניה.
במהלך לידתה אביה היה בנסיעת עסקים בניו יורק והוא התבשר בטלפון על כך שנולדה לו בת.
היא התחנכה בשווייץ ותקופה מסוימת בבגרותה התגוררה במספר מקומות בארצות הברית, בין היתר בניו יורק וניו מקסיקו.
היא למדה טיפול בילדים בארצות הברית ועבדה בתחום, לאחר מכן עבדה ביחסי ציבור במספר חברות פרטיות בניו יורק.
במהלך המהפכה הרומנית בשנת 1989 היא עזרה לקורבנות של האירוע ועסקה בשיקומם.
ב-1995 נישאה לבן אצולה פולני, עקב נישואיה לקתולי היא איבדה את מקומה בסדר הירושה לכתר הבריטי, ב-2003 היא התגרשה.
היא שימשה כפטרונית של מספר ארגונים, ביניהם של הקונגרס הרומני לרינולוגיה וקרן לילדים בעלי קשיים.
מריה או מדיה (Madiya / Maria) היא שפה דראווידית המדוברת בהודו.
לעיתים השפה נחשבת כניב של גונדי.
רוב דוברי השפה גרים בצ'האטיסגאר ורוב דוברי השפה אינם יודעים קרוא וכתוב.
קדמיות אמצעיות אחוריות סגורות אמצעיות פתוחות
בחלק מהדיאלקטים יש 3 עיצורים נוספים: סותם סדקי [ʔ], כפוף אפי [ɳ] וענבלי רוטט [ʀ].
מריה אלכסנדרה, נסיכת באדן הייתה נסיכה גרמנית מבית צרינגן.
מריה אלכסנדרה נולדה ב-1 באוגוסט 1902 בזאלם למקסימיליאן, נסיך באדן ולמריה לואיזה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ותירה, נסיכת דנמרק.
אחיה היה הנסיך ברטהולד, מרקיז באדן, יליד קרלסרוהה בשנת 1906. מארי אלכסנדרה בילתה את ילדותה ונעוריה בקרלסרוהה, מלבד שהות סדירה בארמון סאלם ובגמונדן שבאוסטריה.
בשנת 1924 נישאה לנסיך וולפגנג, נסיך הסן, בנקאי מדופלם ומאז 1918 מועמד לרצף על כס המלוכה בפינלנד, אך לא היו להם ילדים.
מריה אלכסנדרה נהרגה בהתקפה של חילות האוויר של צבא ארצות הברית במהלך מתקפה אווירית על פרנקפורט ב-29 בינואר 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא ושבע נשים נוספות, שהיו עובדות סיוע, נהרגו כאשר המרתף, בו מצאו מקלט, התמוטט תחת משקל הבניין, מה שהפך את גופתה של מריה אלכסנדרה לקשה מאוד לזיהוי.
מריה אמבר (במקור עד 1950 אֶלסנֶר, בהונגרית: Ember Mária; אבאדסלוק, 19 באפריל 1931 – בודפשט, 30 בדצמבר 2001) הייתה סופרת, עיתונאית, מבקרת אמנות, מתרגמת, היסטוריונית וחוקרת הונגרייה-יהודייה.
אחותה הצעירה יהודית אמבר הייתה במאית קולנוע.
אמבר סיימה את הפקולטה למדעי הרוח בבודפשט עם תואר בהונגרית ובגרמנית.
משנת 1950 הייתה לקטורית בהוצאת אתנאום ואחר כך חניכה לעיתונות ב"עיתון הספרותי".
היא הצטרפה כעמיתה לעיתון הספרותי בשנת 1951.
לאחר אירועי 1956 (המרד ההונגרי) נאסר עליה לעסוק במקצועה במשך זמן רב בגלל סירובה להתכחש לשותפה אנדראש ב.
באותן שנים עבדה כמורה בבית הספר יסודי.
במשך חצי עשור ממיגור מהפכת 1956,.
היא התקיימה מהוראת ספרות גרמנית והונגרית (1957–1961), הייתה עובדת של ה"נויה צייטונג (Neue Zeitung)" (1961) וחברת מערכת בעיתון ה"תכנייה של פשט".
אחותה הצעירה יהודית אמבר, הייתה במאית קולנוע.
מריה אמבר לא הייתה סופרת במשרה מלאה, היא הייתה צריכה להתפרנס תמיד גם מעיתונאות ומעריכה, שמה נקשר גם לביקורות אמנות מעולות ולספרי הדרכה.
הרומן הראשון שלה, "אני מספרת לעצמי" בשנת 1968, הרומן הקצר הראשון שלה "באקראי", ראו אור בשנת 1971. הרומן "עיקול סיכת הראש" פורסם בשנת 1974, בו היא למעשה יצרה ז'אנר חדש באמצעות ארגון בדיוני עם מסמכים היסטוריים.
הרומן הראשון שלה (אני מספרת לעצמי; 1968) עוסק בתחילתה של דרך מוטעית טרגית, רומן נערות, סיפור מחנה קיץ עם קצת אהבות.
מחנה האימונים עבור מנהיגות תנועת הנוער של התיכוניסטים לביצוע צייתני של צעדים חסרי נשמה.
מעטות העבודות שסיפרו בראיה כה צלולה את הסכנות של העידן הקומוניסטי החדש, של הקהילה והשכבה החדשה המתהווה.
הקונפליקט הבסיסי בין יצירותיה של מריה אמבר הוא הדואליות של הפרט והקהילה, של הקבלה ושל ההדרה.
היא הייתה המבשרת הראשונה של הופעת ספרות השואה בהונגריה בשנת 1974, בעקבות ספרה עיקול סיכת הראש, שגרמה להד בלתי רגיל באופן יוצא דופן - בתחילה הזכירו אותה כסופרת של ספר יחיד או כאמנית לנושא אחד.
היא תיארה את סיפור הגירוש, הדחיה והבריחה של המשפחות היהודיות בדברצן בשואה.
המוטו הבולט של מריה אמבר היה שהיא לא קיבלה על עצמה לספר על "ה"גורל היהודי, אלא לספר את ההיסטוריה ההונגרית.
עד 1991 עבדה כעורכת הקריאה של העיתון "מאדיאר נמזט" (Magyar Nemzet) "האומה ההונגרית".
מגזין החיים התרבותי והציבורי "ידידות", שנועד להכיר הדדית את עמי הונגריה, נוסד כיוזמה אזרחית בשנת 1994 על ידי מריה אמבר ואווה מאייר.
בסוף שנות השמונים החלה במחקר בעקבות משפט הראווה לראול ולנברג משנת 1953. אחד מקורבנות התביעה, פאל סאלאי, שינה את שמו לפאול סטרלינג (Paul Sterling) בארצות הברית, ביקר בבודפשט מארצות הברית, חיפש ופגש את מריה אמבר.
בעקבות השיחה שהתפרסמה במדיאר נמזט, ביצעה מריה אמבר מחקר בארכיוני בודפשט ומוסקבה.
ספרה משנת 1992 ("הם רצו להפליל אותנו" בהוצאת Héttorony Könyvkiadó) מתעד את משפט הראווה משנת 1953.
סיפורי שירים ואחרים (1979), מגבט, בודפשט
הוצאת קוסמוס המגוחכת (1979 - עם איורים מאת טיבור קווין)
מסעות בבוואריה, בודפשט, (1980), פנורמה
הים שלח כלב, בודפשט, (1982), הוצאת הנוער פרנץ מורא
מערב ברלין, מדריך טיולים, 1985;
ברלין, GDR Capital, מדריך טיולים (1969), מהדורה מעודכנת, 1977, מהדורה שלישית, 1988;
הולך ושב כמו הכאב של היהודי (1988)
אמני רכבת המוות וראיונות היסטוריים אחרים, 1989;
כיסא של בר בלילה (Magvető, בודפשט, 1983)
האם עדיין נחיה בשנת 2000?
הרחק מהכפר (עבר ועתיד, בודפשט, 2002)
אזרחות כבוד של עיר הולדתה, אבאדסלוק.
פסלה נחנך באבאדסלוק בשנת 2004, בספרייה המקומית.
בטקס ספד אותה ארפאד גנץ, סופר ולוחם נשיא הונגריה בשנים 1990–2000.
במאי 2006 הוצב לוח זיכרון לזכרה באויבודה (רובע 11).
לרגל חגיגות 75 שנה להולדתו, ארגנו עמיתיה, חברים ומעריצים אחר צהריים לשירה ספרותית ב"סלון קארינתי" ב־25 באפריל 2006.
"עולם ילדותי הרחוקה" פגישה מאוחרת עם מריה אמבר/ מיקלוש קובאץ'.
בשנת 2017 הקימה עמותת ראול וולנברג את פרס מריה אמבר עבור "מי שהציגו בצורה יוצאת מן הכלל את ההיסטוריה של דו-קיום הונגרי-יהודי בעבודתם, הציגו את האירועים הטרגיים כחלק מההיסטוריה והתרבות ההונגרית ותרמו תרומות משמעותיות למאבק בגזענות ובזכויות אדם."
מריה אוקי דיווינג הייתה ציירת אמריקאית, הידועה בציורי פרחים.
עבודתה נוצרה בהשראת ג'ון לה פרג' ואהבתה לגינון.
היא גם ציירה דיוקנאות והייתה חברה מייסדת בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
דיווינג זכתה במדליות ארד על שתיים מיצירותיה בתערוכות עולמיות.
היא הייתה נשואה לאמן תומאס דיווינג.
מריה ריצ'רדס אוקי נולדה בעיר ניו יורק, ילדה חמישית של ויליאם פרנסיס אוקי וסאלי סאליבן אוקי, שנולדו להם עשרה ילדים.
ויליאם היה יבואן, והתעניין גם באומנויות, סאלי הייתה אשה תרבותית וסופרת שהגיעה ממשפחה עשירה מבוסטון.
הוא כתב את הספר "אמנות החיים וחיי האמנות" בשנת 1884.
היא החליטה בגיל שבע עשרה להתחיל לצייר.
בשנת 1881 התחתנה מריה אוקי עם תומאס דיווינג, שהקריירה שלו הייתה פחות מבוססת.
לאחר מכן, היא התאכזבה מהקריירה שלה.
כרעייתו של אחד מציירי הדיוקנאות היא הרגישה שאינה מסוגלת להתמודד עם בעלה.
בסוף חייה, דיווינג, הביעה ספק בהישגיה והתחרטה על מה שהיא ויתרה: "כמעט ולא הגעתי לשום הישג משמעותי".
היה להם בן שנפטר בזמן שהיה תינוק.
בשנת 1885 נולדה בתם אליזבת.
היא למדה לראשונה בבית הספר לעיצוב של קופר יוניון בשנת 1866, ולמדה שם עד 1870 עם ויליאם רימר, אדווין פורבס, רוברט סוויין גפורד וג'ורג' אדמונד באטלר.
שם, היא לקחה שיעורים עם חברתה הלנה דה קיי.
משנת 1871 עד 1875 למדה בבית הספר הוותיק - האקדמיה הלאומית לאמנויות, ובמהלכה חלקה דירה עם דה קיי ולקחה שיעורי ציור אצל הצייר ג'ון לה פרג'.
הוא התמחתה באסתטיקה יפנית, ונאמר על ידי מריה כי הוא יצר ציורים שהם "היפים בעולם" והשפיעו רבות על יצירתה שלה.
כסטודנטית היא כבר החלה לבנות מוניטין כציירת מוכשרת, עבודותיה משכו "תשומת לב רבה בזכות עבודות המברשת הרחבות והנמרצות שלה, וצבעוניות עשירה וזוהרת" והוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1875 עזבו אוקי ותלמידים אחרים מהאקדמיה והקימו את ליגת הסטודנטים לאמנות הידועה של ניו יורק.
באותה שנה יצירותיה הוצגו בתערוכה שארגן עבורה ג'ון פרג'.
בניו יורק היא למדה אצל אמן הנוף ויליאם מוריס האנט ובשנת 1876 אצל תומאס קוטור.
מריה ובעלה בילו את חודשי הקיץ בין השנים 1885–1905 במושבת האמנים של קורניש בניו המפשייר.
שם הם היו גם גננים נלהבים, פעילות שלדעתה של מריה חשובה כדי לצייר את הטבע ועשייה שהעניקה לה השראה בציורי הפרחים.
הציור "גן במאי" שנעשה בשנת 1895, "ערוגת הפרגים" שנעשה בשנת 1909 ו"איריס בשחר" הם מהציורים הידועים ביותר שלה.
בשנת 1921, מבקר האמנות אדווין ביי אמר כי ציורי הפרחים שלה היו "ייחודיים לחלוטין".
אחרי מותה, ויליאם גרדס אמר בשנת 1942 כי "ציורי הפרחים שלה משלבים רגישות פואטית הנגזרת ממורה, ג'ון לה פרג', עם ידיעה יסודית של בוטניקה, בעזרת טיפוח הגינה שלה עצמה."
בשנת 1886 עבדו דיווינג ובעלה יחד על ציור אחד, עליו חתמו שניהם, והיא ציירה עבורו גם חלקים פרחוניים בציורים אחרים, אך ללא חתימתה.
מריה הציגה את עבודתה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי, ובתערוכת פאן-אמריקה בשנת 1901 בבופלו, ניו יורק, שם זכתה במדליות ארד.
בשנת 1907 נערכה תערוכת יחיד של 22 מציורי הפרחים והדמות שלה באקדמיה לאמנויות פנסילבניה.
היא חזרה לצייר ציורי דיוקן שוב בהמשך חייה.
מתוך התייחסות לכך שהיא אשתו של צייר דיוקנאות מצליח, היא לא מימשה את מלוא הפוטנציאל שלה, מריה דיווינג אמרה בשנים המאוחרות של הקריירה שלה, "כמעט ולא הגעתי להישג ...
חלמתי על קבוצות ודמויות בנופים גדולים ועדיין רואה אותם."
מריה דיווינג כתבה ספרים ומאמרים על שמירת בית, נימוסים וציור.
מריה אוקי דיווינג נפטרה ב־13 בדצמבר 1927. היא מתה בביתה ליד כיכר וושינגטון, בעיר ניו יורק.
בעלה, תומאס, נפטר בשנת 1938.
מריה אינוקנטיה הומל הייתה נזירה ואמנית פרנציסקנית גרמנייה מפורסמת.
היא ידועה בציוריה שהיו הבסיס לפסלוני הומל.
נולדה בבוואריה, גרמניה, בתור ברטה הומל, אחת מששת ילדיהם של אדולף וויקטוריה הומל, שגרו מעל חנות המוצרים היבשים של אביה.
בילדותה הפגינה ברטה כישרון יצירתי, ופיתחה מוניטין בכפר כאמנית מקומית.
היא הייתה ילדה עליזה ופעילה, שאהבה להיות בחיק הטבע ולעשות ספורט בחורף.
אביה עודד את כישרונותיה האמנותיים ובגיל 12 רשם אותה לפנימייה של האחיות מלורטו בסימבאך, במרחק של כ-30 ק"מ מביתם.
הומל המשיכה לפתח את יכולותיה, ולאחר סיום הלימודים בשנת 1927 נרשמה לאקדמיה היוקרתית לאמנות שימושית במינכן, שם התפתחו כישרונה וכישוריה.
הומל הייתה קתולית אדוקה ובמקום דיור הסטודנטים הסטנדרטי, היא בחרה לגור בבית מגורים קתולי המנוהל על ידי נזירות דתיות.
כשגרה שם התיידדה עם שתי חברות קהילת האחיות הפרנציסקניות של סיסן (סיסן) בבאד סולגאו שלמדו גם הן באקדמיה.
הקהילה הדתית התמקדה בהוראה, והעניקה דגש רב על תפקיד האמנות בחינוך.
לאחר שברטה סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1931, היא בחרה להמשיך במסלול הדתי וביקשה להיכנס לאותה קהילה והתקבלה אליהם באפריל 1931. ברטה ערכה ביקור אחרון בבית משפחתה בסוף מאי, ובילתה איתם שבועיים.
ב-22 באוגוסט היא התקבלה כחניכה וקיבלה את מנהגי הקהילה ואת השם הדתי שלה "האחות מריה אינוקנטיה".
לאחר סיום שנת החניכות שלה הומלצה הומל ללמד אמנות בבית ספר סמוך המנוהל על ידי המנזר.
אף על פי שימיה היו עמוסים בהוראה, הומל בילתה את זמנה הפנוי בציור תמונות של ילדים.
האחיות התרשמו מהאמנות שלה ושלחו עותקים לאמיל פינק ורלאג, הוצאה לאור בשטוטגרט שהתמחה באמנות דתית.
החברה החליטה להפיץ עותקים של העבודות בצורת גלויות, שהיו פופולריות בתחילת המאה ה-20. בשנת 1934 הוא פרסם גם אוסף של רישומיה, שכותרתו דאס הומל-בוך, עם טקסט פואטי מאת הסופרת האוסטרית מרגרט סימן.
זמן קצר לאחר מכן, פרנץ גובל, הבעלים של חברת חרסינה, חיפש קו יצירות אמנות חדש, ובמקרה ראה כמה מהגלויות הללו בחנות במינכן.
הומל הסכימה, בעיקר בזכות העובדה כי הצילה כך את העסקתם של עובדים רבים, והמנזר העניק למפעל את הזכויות הבלעדיות להכין פסלונים.
העניין בדמויות גבר לאחר שהוצגו בשנת 1935 ביריד המסחרי בלייפציג, תערוכת סחר בינלאומית גדולה.
עשור לאחר מכן, הפסלונים יצברו פופולריות בארצות הברית כאשר חיילים אמריקאים שחזרו מאירופה הביאו אותם הביתה.
בשנת 1937, שני אירועים התרחשו בחייה של הומל שסימנו את עתידה.
ב-30 באוגוסט עשתה את תפקידה האחרון כחברה קבועה בקהילה.
כמו כן, היא שחררה ציור שכותרתו "המתנדבים", שגרר את שנאתו המתמשכת של אדולף היטלר, שתקף את האמנות, והוקיע את תיאור הילדים הגרמנים עם ראשים גדולים.
אף שהרשויות הנאציות אפשרו להומל לעבוד, הן אסרו על הפצת עבודותיה בגרמניה.
כתב עת נאצי אחד "איש האס אס" (גיליון 23 במרץ 1937) כתב על עבודתה: אין מקום בשורות האמנים הגרמנים לאנשים כמוה.
'המולדת האהובה' לא יכולה להישאר רגועה כאשר צעירי גרמניה מצטיירים כאנשים חסרי מוח.
באופן ברור, הומל ציירה גם רישומים שהכילו את סמל מגן דוד, שהיה נושא ציור מסוכן באותם זמנים.
היא תיארה מלאכים בשמלות מכוסות כוכבים מחודדים בעלי שישה קצוות.
היא עיצבה גם סדרת סמלי הברית הישנה והחדשה לקפלת המנזר בשנים 1938–1939.
בשנת 1940, הממשלה הנאצית סגרה את כל בתי הספר הדתיים, כולל אלה של סיסן.
מאוחר יותר באותה שנה היא תפסה את המנזר עצמו, ואילצה את רוב הקהילה לעזוב.
מתוך קהילה של כ-250 אחיות, 40 האחיות הורשו להישאר והיו מרותקות לחלק קטן במנזר.
הן גרו שם ללא חימום וללא כל אמצעי לפרנס את עצמן.
הומל חזרה למשפחתה בשלב זה, אך תוך שלושה חודשים התגעגעה לחיי הקהילה והיא ביקשה לאפשר לה לחזור.
הומל קיבלה תא קטן ששימש גם כמגורי שינה וגם כסטודיו שלה.
הנאצים לקחו מחצית מהכסף שקיבלה מעבודתה, אך הכספים הנותרים היו מקור ההכנסה העיקרי של האחיות שם.
האוכל היה מועט והיה קר מאוד בחורף.
מאוחר יותר כתב סטין על אותה תקופה, "אי אפשר לתאר את מה שסבלנו".
הומל אובחנה כחולה שחפת בשנת 1944 ונשלחה פעמיים לסנטוריום.
היא חזרה למנזר לאחר חמישה חודשים, רגע לפני ששוחרר האזור על ידי הכוחות הצרפתיים החופשיים.
היא לא התאוששה ומתה ב-6 בנובמבר 1946, בת 37. היא נקברה בבית העלמין של המנזר.
פרנץ גובל, וצוות האמנים שלו, והאחיות מהמנזר המשיך את מורשתה דרך הפסלונים, שכולם התבססו על יצירות האמנות שלה.
המפעל הפסיקה את היצור בגרמניה באוקטובר 2008.
אחותה של מריה, סנטה הומל, הקימה מוזיאון ברטה הומל בבית המשפחה במאסינג.
סנטה נפטרה בספטמבר 2011, רגע לפני יום הולדתה ה-100, והנהלת המוזיאון עברה לבנה.
אחד הילדים המתוארים בעבודתה, סיגלינדה שון, הקים את מוזיאון הומל בניו בראונפלס, טקסס, בארצות הברית, שהציג כ-280 מהיצירות המקוריות של הומל.
חלקים אלה אוחסנו בשווייץ על ידי אספן פרטי במהלך המלחמה.
ראש העיר הראשון של רוזמונט, אילינוי, ארצות הברית, דונלד א.
סטפנס, צבר את אחד מאוספי הפסלונים הגדולים בעולם.
עם מותו, הוא הוריש את כל האוסף לעיר רוזמונט.
כדי לשכן אותו, הקימה העיר את מוזיאון דונלד א.
סטפנס להומלס, שנפתח ב-13 במרץ 2011.
מריה אלווירה סלזאר היא פוליטיקאית ולשעבר עיתונאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-27 של מדינת פלורידה.
מחוז הבחירה שלה ממוקם בדרום פלורידה, צפונית לקצה הדרום-מזרחי שלה.
כולו בתוך מחוז מיאמי-דייד, וכולל את כל העיר מיאמי, מיאמי ביץ', קורל גייבלס וקנדל.
השכונה הוואנה הקטנה, בה ריכוז גבוה של מהגרים מקובה גם היא במחוז זה.
היא נבחרה לתפקיד בבחירות 2020, מטעם המפלגה הרפובליקנית אחרי שגברה על נציגת המחוז המכהנת דונה שלאלה.
טרם כניסתה לחיים הפוליטיים, הייתה סלזאר מגישת טלוויזיה ועיתונאית.
סלזאר נולדה בשכונה "הוואנה הקטנה" שבמיאמי, בתם של מהגרים לארצות הברית שגלו מקובה.
היא גדלה בבית דו-לשוני, ולמדה אנגלית וספרדית כאחד.
חלק מילדותה העבירה בפוארטו ריקו.
סלזאר למדה בבית הספר התיכון דירבון שבקורל גייבלס, וסיימה את לימודיה הגבוהים במכללת מיאמי דייד.
בשנת 1983 השלימה לימודי תואר ראשון בתקשורת המונים מאוניברסיטת מיאמי, ובשנת 1995 קיבלה תואר שני במנהל ציבורי מבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד.
ב-1983 החלה לראשונה את עבודתה כעיתונאית, ככתבת כללית בערוץ 23 שבמיאמי.
בשנת 1984 שימשה ככתבת פוליטית בכירה במהדורת החדשות הלאומית בטלוויזיה הספרדית של "הרשת הבין-לאומית הספרדית", שלימים תהפוך לערוץ "Univision" (יוניוויז'ן).
ב-1988 החלה לעבוד כשליחת יוניוויז'ן אל הבית הלבן ולהפנטגון, וכעבור שלוש שנים, ב-1991, החלה לנהל את דסק אמריקה המרכזית של הערוץ כאשר סיקרה את מלחמת האזרחים באל סלוודור.
בשנת 1993 החלה לעבוד ברשת "טלמונדו", ושימשה מאוחר יותר ככתבת פוליטית בכירה בטלמונדו בהוואנה.
ב-1995, סלזאר ריאיינה את פידל קסטרו, נשיא מועצת המדינה של קובה, במשלחת הדיפלומטית של קובה לאומות המאוחדות.
סלזאר טוענת שהיא העיתונאית האמריקאית דוברת-הספרדית היחידה שראיינה את קסטרו בארבע עיניים.
סלזאר בילתה שלושה עשורים בעבודה עיתונאית בטלמונדו עד שנת 2002, אז עזבה את תחנת הטלוויזיה זו והמשיכה ככתבת ברשת הטלוויזיה "אמריקה TV 41".
כעבור שנה עברה לערוץ טלוויזיה אחר.
ב-2003 ראיינה את העריץ הצ'יליאני אוגוסטו פינושה.
ריאיון זה עם פינושה צוטט בידי השופט הצ'יליאני חואן גוזמן כבסיס משפטי לקביעה כי פינושה כשיר נפשית לעמוד לדין בעוון הפרת זכויות האדם בצ'ילה.
במהלך עבודתה העיתונאית ראיינה מספר אישים, בהם ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ויסנטה פוקס, קרלוס סלינס, חוסה מריה אסנאר, אלווארו אוריבה, חואן מנואל סנטוס ומאמא תרזה.
בהמשך מיצבה עצמה כאשת תקשורת שמרנית בפוקס ניוז, והתארחה בתוכניותיהם של שון האניטי, טאקר קרלסון ואחרים.
בינואר 2018 דיווח העיתון "Miami Herald" כי חברת הקונגרס הפורשת, אליאנה רוס-לאטינן, המייגת את מחוז הקונגרס ה-27 של פלורידה מאז 1989, נועדה בפרטיות עם סלזאר.
סלזאר דחתה את הביקורת, טענה כי הייתה מהמבקרים הנחרצים של התחממות היחסים, וב-28 באוגוסט זכתה במועמדות המפלגה.
יריבתה הדמוקרטית הייתה דונה שלאלה, לשעבר מזכירת הבריאות ושירותי האנוש בממשלו של ביל קלינטון.
עימותי הבחירות התנהלו בספרדית בלבד (כ-63% מאוכלוסיית המחוז היא לטינית), מה שהקנה לסלזאר יתרון ברור על אף שקשרה עצמה לנשיא טראמפ שלא היה פופולרי במחוז, והשתיים מיאנו להתעמת זו עם זו באנגלית בשל סכסוכים.
בסופו של דבר, ביום הבחירות הכלליות, גברה שלאלה על סלזאר עם כ-52% מקולות הבוחרים.
כעבור שנתיים, בבחירות 2020, שלאלה וסלזאר ניצבו אחת בפני השנייה בשנית, אך הפעם סלזאר ניצחה וגרפה כ-51% מהקולות.
בבחירות אלה הדמוקרטים היו בטוחים בניצחונה של שלאלה, שטענה כי ארבעת הסקרים שמטה הבחירות שלה הזמין לפני הבחירות הוליכו אותה שולל ושייחסה את התחזקות הרפובליקנים במחוז להתקפותיה של סלזאר כנגד האידאולוגיה הסוציאליסטית לכאורה של שלאלה בקרב האוכלוסייה הקובנית.
סלזאר הושבעה לתפקיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
סלזאר תומכת בישראל וזוכה לתמיכה של מספר רבנים במיאמי.
במהלך מבצע שומר החומות פרסמה בעמוד הפייסבוק שלה הודעת תמיכה בישראל וגינוי חמאס.
סלזאר נשואה בשנית לרנצו מאייטו, ומתגוררת במיאמי עם שתי בנותיה מבעלה הראשון.
מריה אודן הייתה ציירת וגרפיקאית גרמנית.
מריה אודן הייתה בתם הבכורה של האדריכל והבנאי הגותי קונרד אודן (1856–1943) קרוסן על אודר ומארי פורקל מקובורג, בתם של אמיל פורקל והנרייט פרומן.
אודן גדלה כבת בכורה מבין חמישה אחים במשפחה ממעמד הביניים.
האב למד אדריכלות בדרזדן עד 1885 ונרשם כאדריכל ומורה בשנת 1890. כשהייתה מריה בת 8 עברה המשפחה לעיירה ולטרסהאוזן, לשם הועבר האב כפקח בניין.
בגלל קידומו של האב למפקח הבניין בעיר המגורים גותה (בשנת 1910) עברה המשפחה שוב.
המשפחה עברה לקומה השנייה של בניין דירות בן שלוש קומות שנבנה באותם ימים.
שוב, מריה נאלצה להשאיר את חברותיה מאחור ולהכיר חדשים.
"זה היה שינוי גדול עבורנו.
לעבור מהעיירה הקטנה האידילית לעיר הגדולה ...
בשנים האלה בגותה, מריה, אחותנו הבכורה ...
היא הייתה המבריקה מכולנו, אני חושב, והיה לה דמיון מדהים.
ארבע האחיות גרנו בחדר הגדול הסמוך למדרגות והצלחנו להסתדר בנוחות רבה."
אודן התיידדה עם האנה הך (1889–1978), שהייתה מבוגרת ממנה בשנתיים והגיעה גם ממשפחה מהמעמד הבינוני.
כמוה, האנה הייתה הבכורה מבין חמישה אחים והיה לה רצון ללמוד אמנות - בניגוד לרעיון של אביה שבנות צריכות להתחתן.
בגיל 18, בשנת 1911, נסעה מריה לברלין, חברתה האנה עקבה אחריה בשנת 1912. שם היו שתיהם בקשרים עם קבוצת האמנים האקספרסיוניסטית "Der Sturm" ועם המגזין דר שטורם, שפרסם.
בין השנים 1911 ל־1913 לקחה מריה אודן שיעורי רישום פרטיים מהאדריכל אוגוסט אקסטר במינכן ולמדה גם בבית הספר לאמנות שימושית בברלין.
בשנת 1915 היא פגשה את הפובליציסט ובעל הגלריה המשפיע הרווארט ולדן.
מעצותיו הביקורתיות היא קיבלה רעיונות סגנוניות וטכניים יותר מאשר ממוריה הקודמים.
באותה שנה הציג את תמונותיה בגלריה "שטורם" שלו בברלין.
הוא שיחזר את יצירותיה כגלויות ומכר כריות רקומות ביד של מריה אודן בגלריה שלו.
בשנת 1915, הצייר גאורג שרימפף ראה את חיתוכי העץ וצבעי המים שלה לראשונה ב"שטורם".
הוא נזכר בשנת 1920: "שמחתי על כך יותר מכל תמונה אחרת שראיתי והערצתי את הציירת".
הם נפגשו כעבור שנה והתחתנו ב־16 במאי 1917. ב־22 ביוני 1918 היא ילדה את בנם מרקוס במינכן.
מתוך הערצה לציירים פרנץ מארק ומארק שאגאל, שאותה חלקה עם בעלה, הם היו אמורים לקרוא לילד ז'אן מארק, אך הרשם התעקש על השם יוהנס מרקוס, מכיוון ששמות פרטיים צרפתיים לא היו רצויים בזמן המלחמה.
לא ניתן לטעות בהשפעתם של פרנץ מארק ומארק שאגאל בעבודתה של מריה אודן.
בתמונותיה היא מספרת סיפורים על נשים, סוסים, שוורים, חזירים ואנשים הנופלים מהשמיים ומהכוכבים.
במכתב לבעלה בתחילת 1917, היא כתבה: "אני חושבת שהנושא הופך את החיים ליפים כל כך כשאתה חווה את מהות הדברים, כי לכל דבר יש נשמה: פרחים, בעלי חיים, עננים, הרים, ערים, בתים, הדברים הכי טיפשים, אבן, מכחול, פיסת נייר, הכל!
יחס זה לחיים קבע את כל עבודתה ובא לידי ביטוי בה.
כך תיארה הסופר אוסקר מריה גרף את השפעת ציוריה על המתבונן: "עדינות עצומה וכוח המשיכה הארצי זורם מגופם של בני אדם ובעלי חיים."
מריה אודן עבדה בתחילה בפורמטים קטנים: צבעי מים, גואש, חיתוכי עץ.
רק מאוחר יותר עברה לציורי שמן בפורמט גדול.
מריה: להציל את מוסקבה הוא סרט רוסי בבימויה של ורה סטורוז'בה, שהוקרן בבכורה ב־2 בדצמבר 2021. העלילה מתרחשת במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה ומתמקדת בקרב על מוסקבה.
התסריט מבוסס על האגדה על פגישתו של סטלין עם האם הפטרונית של מוסקבה ערב הקרב על מוסקבה ב־1941. הדמות הראשית היא נערה סובייטית בשם מריה, שחייבת להוציא את אייקון טיחווין של אם האלוהים מהשטחים שנכבשו על ידי הנאצים.
הצילומים הסתיימו בפברואר 2021 ויוצג בבכורה ב־2 בדצמבר של אותה שנה.
הקרנת הבכורה מתוזמנת לחפוף עם יום השנה ה-80 לקרב מוסקבה.
מריה אלנה מויאנו דלגאדו (בספרדית: María Elena Moyano Delgado 29 בנובמבר 1958 - 15 בפברואר 1992) הייתה פעילת זכויות אדם ופמיניסטית אפרו-פרואנית שנרצחה על ידי ארגון הגרילה והטרור המאואיסטי הנתיב הזוהר.
היא גדלה בעוני בעיר וילה אל-סלוודור פואבלו יובן ובבגרותה הייתה לפעילה חברתית מקומית.
היא הייתה פעמיים נשיאת "FEPOMUVES" (הפדרציה העממית של הנשים של וילה אל סלבדור) ובזמן מותה הייתה סגנית ראש העירייה.
בהלוויה שלה השתתפו 300,000 איש מה שהוביל לירידה בתמיכה במחתרת הנתיב הזוהר.
היא קיבלה את אות מסדר ההצטיינות הפרואני לאחר מותה.
מריה אלנה מויאנו נולדה בסנטיאגו דה סורקו בלימה ב-23 בנובמבר 1958. למשפחה בת שבעה נפשות.
הוריה הם יוגניה דלגדו קבררה והרמוחנס מויאנו לסקאנו.
המשפחה עברה לאל סלוואדור פואבלו יובן כשהייתה בת 13. היא גדלה בעוני וזכתה במלגה ללימודי משפטים באוניברסיטת "Inca Garcilaso de la Vega", אך לאחר מכן הפסיקה את לימודיה לאחר שנתיים כדי להתרכז באקטיביזם קהילתי.
מויאנו התחתנה עם גוסטבו פינקי בשנת 1980 ונולדו להם שני ילדים.
מויאנו עזרה להקים בתי ספר יסודיים, בתי תמחוי ומועדונים לאמהות.
בשנת 1983, מויאנו הייתה מעורבת בהקמת הפדרציה הפופולרית של וילה אל סלבדור (FEPOMUVES, הפדרציה העממית של הנשים של וילה אל סלבדור).
הקבוצה העבירה הדרכות לנשים, הובילה פרויקטים חברתיים וייצגה את האינטרסים שלהן.
מויאנו נבחרה פעמיים לנשיאת הארגון.
הפדרציה ארגנה בתי קפה שכונתיים והפעילה את תוכנית Vaso de Leche, שמטרתה הייתה לספק לכל ילד בעיר הפחונים כוס חלב אחת לפחות בכל יום.
את היוזמה הובילה עם ראש העיר לימה אלפונסו ברנטס לינגאן ומפלגת השמאל המאוחד.
בשנת 1991, מויאנו נתמנתה לסגנית ראש העיר וילה אל סלבדור.
באותה שנה פוצץ הנתיב הזוהר פצצה במרכז הפצה של "FEPOMUVES" שממנו נתמכו 90 בתי קפה.
מויאנו מתחה ביקורת הן על ממשלת פרו בראשות אלברטו פוג'ימורי והן על מחתרת "הנתיב הזוהר".
היא חשבה שהממשל חלש בהטלת סדר ושהמשטרה מושחתת.
פוג'ימורי הטיל צעדי צנע קיצוניים שהובילו לאינפלציה משתקת.
אף על פי שהייתה מודעת לכך שעלולים להתנקש בחייה, היא גם נקטה עמדה נגד מחתרת הנתיב הזוהר, ואמרה שמעשיהם כבר לא מהפכניים.
לאחר שהנתיב הזוהר פרסם עלון שהוקיע אותה בו נכתב שהיא עבדה עבור הממשלה ופוצצה בעצמה את מרכז ההפצה, השיבה מויאנו והפריכה את ההאשמות נגדה.
חואנה לופז לאון, פעילה נוספת של הארגון, נרצחה על ידי הנתיב הזוהר ב-31 באוגוסט 1991 ומויאנו החלה לקבל איומים על חייה.
היא עזבה לזמן קצר את הארץ וכשחזרה הוצמדו לה שני שומרי ראש מהמשטרה.
כאשר "הנתיב הזוהר" קרא לתקיפה מזוינת ולכולם להישאר בבית ב-14 בפברואר 1992, היא מחתה בהנהגת צעדת שלום.
מויאנו האמינה באי אלימות, ודיברה בעד צדק חברתי וממשל עצמי.
ב-15 בפברואר 1992, מויאנו נרצחה לעיני ילדיה באירוע רב משתתפים בוילה אל סלבדור על ידי חברי "הנתיב הזוהר".
לצד לכידתו של מנהיג "הנתיב הזוהר", אבימאל גוזמן, בספטמבר 1992, הזעם על רצח מויאנו נתפס כצעד מרכזי בירידה בתמיכה במחתרת.
את האות קיבלה אמה בשנת 2017.
הסרט Coraje" ("Courage")" יצא לאקרנים ב-1998. הסרט מתאר גרסה בדיונית של חייה של מויאנו.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל פרסם דו"ח על זכויות אדם בפרו בשנת 1997 שהוקדש לזכרה של מויאנו.
המרכז ללימודי אמריקה הלטינית והקריביים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין הקים את קרן המלגות על שמה בשנת 2017, במטרה לממן סטודנטים דוברי ספרדית מאמריקה הלטינית.
אחותה מרתה מויאנו הפכה גם היא לחברת קונגרס.
מריה אייכהורן היא אמנית גרמנייה היושבת בברלין.
היא ידועה בעיקר בעבודות אשר בוחנות מערכות פוליטיות, חברתיות וכלכליות.
ב־2020 היא נבחרה לייצג את גרמניה בביאנלה בוונציה 2022. הבחירה נעשתה על ידי ילמאז דזיוויור, מנהלת מוזיאון קלן לודוויג, שאוצרת את הביתן הגרמני.
"מריה אייכהורן היא האמנית שתמיד רציתי לראות בביתן הגרמני", אמרה דזיוויור בהצהרה.
"לדעתי יש מעט אמנים שפונים להיסטוריה הגרמנית ולהשפעתה על ההווה בצורה רב-גונית ואינטנסיבית".
אייכהורן ייצגה את גרמניה בביאנלה ה-59 בוונציה.
במהלך התערוכה היא חשפה את יסודות הביתן הגרמני המקורי מ-1909 מתוך מטרה להרוס את הבניין הנאצי שנבנה ב-1938.
מריה אייכהורן נולדה ב-1962 בבמברג, גרמניה.
מ-1983 עד 1990 היא התגוררה בברלין ולמדה ב-אוניברסיטת ברלין לאמנויות בכיתתו של קארל הורסט הדיק.
היא הציגה מאז סוף שנות ה-80, כולל תערוכות באמסטרדם, ברלין, ברן, ברצלונה, ורשה, ציריך וטוקיו.
היא מלמדת בבית הספר לאמנות ועיצוב בציריך מאז 2003.
מאז סוף שנות ה-80, עבודתה חקרה את הקשר בין הסמלי לאמיתי, בין עיסוק באמנות לבין פעולות ישירות המכוונות לשינויים חיוביים בחיים האישיים, ביחסים החברתיים ובסביבות האנושיות והטבעיות.
אייכהורן בנתה פרקטיקה רב-גונית המקיפה מגוון רחב של מדיה כולל וידאו, טקסטים לקיר, ספרי אמנים, שלטי חוצות ציבוריים ואירועים וסימפוזיון מבוימים.
עבודתה יכולה לסטות לאזוטרי, כמו בתערוכת היחיד שלה ב-2016 בגלריה צ'יזנהיל בלונדון, שבגינה היא פשוט סגרה את החלל ללא מטרות רווח והעניקה לצוות שלה חופשה בת 5 שבועות בתשלום.
תרומתה ל-דוקיומנטה 11 משנת 2002 הביאה אותה לייסד חברה בע"מ שמנועה חוקית מלהגדיל את הונה, ועבור דוקיומנטה 14 מ-2017 היא הקימה את מכון רוז ולנד, שממשיך לחקור ולתעד את הסגרת האוכלוסייה היהודית באירופה.
ב-2021 הציגה במוזיאון היהודי בניו יורק במסגרת תערוכה בעקבות יצירות אמנות שאבדו במלחמת העולם השנייה.
היא ביקשה להעביר את הביתן הגרמני למקום אחר אך משלא התאפשר הדבר היא הפכה את הביתן עצמו ליצירת אמנות על ידי חשיפת היסודות שהיו בביתן המקורי וחשיפהת ההיסטוריה שלו.
הביתן הבווארי־גרמני המקורי תוכנן והוקם על ידי האדריכל הוונציאני דניאל דונגי בשנת 1909 בסגנון של מקדש יווני.
היה זה הביתן השלישי שהוקם בג'יארדיני לכבוד הביאנלה השמינית.
ב־15 ביוני 1934, נפגשו אדולף היטלר ימ"ש ובניטו מוסוליני, באיטליה וביקרו בין השאר יחד בביתן הגרמני בוונציה.
באותה שנה הוצגו בביתן המחודש פסליו של אמן התעמולה ארנו ברקר, אשר שנה קודם לכן מונה על ידי היטלר להיות "הפסל הרשמי" של גרמניה.
לאחר המלחמה הוסר סמל העיט הנאצי מהכניסה, אך הביתן עצמו לא השתנה כלל.
הדבר יוצר אתגר מורכב לאמנים המציגים בו, שמתקשים להתעלם מההיסטוריה של המבנה.
אייכהורן חשפה את יסודות הביתן המקורי, שהיו חבויים מאחורי קירות ורצפות הביתן הנוכחי מאז 1938. פעולה זו מאפשרת לראות שהביתן הבווארי נבנה מלבנים, בעוד שהנאצים השלימו את המבנה בבטון והגביהו את החדר הראשי בכארבעה מטרים.
אייכהורן חפרה בקרקע וחשפה את יסודות הקיר האחורי של הביתן, שרבים סברו שנהרס על ידי הנאצים.
בתוך הביתן ניתן לראות את שני הבניינים – הבווארי והנאצי;
מריה אלמצרי היא כדורגלנית ערבייה-ישראלית, המשחקת בעמדת החלוצה בטורבינה פוטסדאם ובנבחרת ישראל.
אלמצרי נולדה בישראל ב-14 במרץ 2004. בהיותה בת חודשיים עברה עם הוריה לקנדה, עד שהייתה בת 7, אז חזרה לישראל יחד עם משפחתה, לתל אביב-יפו.
בעונות 2015/16-2017/18 שיחקה בקבוצת בנות אורתודוקסים יפו.
בעונת 2017/18 קבוצת הנערות של הפועל פתח תקווה צירפה אותה לשורותיה ומשם הצטרפה לאקדמיית הכדורגל של ההתאחדות במכון וינגייט.
בעונת 2018/19, כשהייתה בת 14 בלבד, ערכה אלמצרי את הופעת הבכורה שלה בליגת העל לנשים במדי האקדמיה לכדורגל מול בנות נתניה.
ב-2020 הצטרפה למכבי כישרונות חדרה, במדיה שיחקה שתי עונות עד קיץ 2022.
בקיץ 2022 הצטרפה לקבוצת גרנובל 38 מהליגה השנייה בצרפת.
בינואר 2023 אחרי חצי שנה בצרפת חזרה לארץ והצטרפה לאס"א תל אביב.
בינואר 2024 חתמה אלמצרי בקבוצת טורבינה פוטסדאם מגרמניה.
אלמצרי שיחקה במדי נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 16. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי הנבחרת ב-9 באפריל 2019, בניצחון 1:0 על מולדובה בטורניר הפיתוח ברומניה.
אלמצרי שיחקה מספר משחקים במדי נבחרת ישראל עד גיל 17. החל משנת 2022 היא חלק מסגל הנבחרת הצעירה עד גיל 19, כאשר את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הצעירה הייתה בניצחון מול נבחרת אלבניה בליגת האומות לנערות שם כבשה צמד שניצח את המשחק.
ב-2020, בגיל 16, זומנה לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק מול דנמרק במוקדמות אליפות אירופה.
אלמצרי ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל ב-1 בספטמבר 2022, בניצחון 2:0 על בולגריה במוקדמות אליפות העולם.
ב-2 בדצמבר 2023 כבשה את שער הבכורה שלה בנבחרת, בניצחון 6-1 על ארמניה במסגרת ליגת האומות 2023.
בעונת 2021/2022 מריה אלמצרי זכתה בפרס תגלית העונה של ארגון השחקנים ואתר ONE.
מריה א' בקט הייתה ציירת אמריקאית הקשורה לאסכולת ברביזון.
מריה גרייבס בקט נולדה בפורטלנד, מיין.
אביה, צ'ארלס בקט (בערך 1813–1866), היה רוקח שלימד את עצמו לצייר לאחר שהבין את תשוקתו לכך.
הוא היה "היליד הראשון בפורטלנד מיין שהצליח בז'אנר ציור הנוף" ו"הציג באיגוד האמנות האמריקאי ב-1847, 49 ו-50".
הוא גידל אותה בסביבה אמנותית.
באותו הזמן רשת מסילות הברזל התרחבה מאוד ברחבי ארצות הברית, בקט עבדה עם אביה כדי להמחיש עבור דודה את התפשטות הרכבת לצורך קידום המכירות.
בשנת 1866, משפחת בקט נכחה בשריפה הגדולה של פורטלנד, שריפה שהחלה מתערובת זיקוקי דינור של הרביעי ביולי, אוויר יבש וטמפרטורות חמות.
זו הייתה השריפה ההרסנית ביותר באותה תקופה בהיסטוריה האמריקאית; היא פגעה באלפיים בניינים והותירה כמעט עשרת אלפים משלושת-עשר אלף אזרחי העיר חסרי בית.
השריפה הזו הרסה את בית משפחתה של בקט ואת עסקי הרוקחות וגרמה גם למותו של אביה חודשיים לאחר מכן.
לאחר הטרגדיה הזו, מריה, אמה ואחיה ג'ון המירו את דתם לקתולית.
"מריה וג'ון הוציאו את האות 't' השני משם משפחתם ואימצו את השם "א' בקט", כמו של הקדוש הקתולי מימי הביניים סנט תומאס א' בקט".
היא הייתה בין האמנים האמריקאים הראשונים שלמדו עם ציירי אסכולת ברביזון, וידועה כמי שהתרכזה בנוף כפרי לא פורמלי התואם את תפיסות הטבע הרומנטיות.
ציירי הברביזון באירופה, כמו תאודור רוסו, ז'ול דופרה, קמיל קורו וז'אן פרנסואה מילה, הקדישו עצמם למסגרות הטבע שבהן השתמשו כהשראה.
ויליאם מוריס האנט היה מהראשונים שאימץ וקידם את סגנון הברביזון באמריקה.
האנט למד אמנות בפריז וחיפש דרך ספונטנית יותר לטפל בצבע כאשר נתקל ב"הזורע" של מילה ורכש אותו לתצוגה בבוסטון.
"התובנה של אמני ברביזון הייתה שטיפול חופשי יותר בצבע יכול ללכוד הערכה רעננה של המקצבים הספונטניים של הנוף הטבעי" שאותם אימץ האנט והביא לאמריקה.
האנט החל ללמד בבוסטון, ואליו הצטרפה בקט, בשיעור שיועד אך ורק לנשים.
סגנון הציור הצרפתי לא נחשב גברי מספיק כדי שגברים אמריקאים ירצו להצטרף.
בקט התפתחה במהירות ממשנתו של האנט אל המקור, וביקשה את שארל-פרנסואה דאוביני שילמד אותה באזורים הכפריים מצפון לפריז "כנראה באביב ובקיץ 1876".
היא ודוביני היו מאוד דומים בהשפעותיהם הקתוליות ובמהירות הציור.
הקשר הזה הוביל את בקט להתקרב מאוד אל דאוביני ומשפחתו; נדיר היה שצייר אמריקאי יצטרף למעגל הפנימי הצרפתי.
נאמר "בקט עוקבת אחר דאוביני במשיכות המכחול המשוחררות, דמויות הסקיצות, 'הציוריות', טווח הצבעים יוצא הדופן שלה, ובחירתה כנושא בתפאורה טבעית רגילה.
אפילו המלנכוליה המצוטטת לעיתים קרובות של דאוביני מזכירה את 'המוזר' את העצב שזיהתה בקט בעבודתה שלה".
נוף הנהר שבו למדו היא ודוביני היו אבן שואבת לאמנים מהמאה ה-19 שלימים נודעו כאימפרסיוניסטים, כמו רנואר, פיסארו ומונה.
בזמן שבקט בילתה את זמנה בסנט אוגוסטינוס, היא ראתה עצמה כאמנית.
אמני מלון פונס דה לאון אירחו פטרונים פוטנציאליים ומכרו את יצירותיהם בקבלות פנים חגיגיות בסוף השבוע, בהן בקט בלטה כ"אשת שיחה מבריקה, ומספרת סיפורים מענגת' שהצלחתה החברתית מנעה ממנה לפעמים לפתוח את הסטודיו שלה".
לאחר מותה של בקט ב-7 בספטמבר 1904, היא תוארה כ"ציירת בעלת עוצמה לא אחידה.
יש מבקרים הטוענים שבמיטבה מריה א' בקט לא התעלתה על כל ציירת נוף אמריקאית".
"הפלורידה טיימס", תיאר את "הצלחתה להראות לעולם מה אישה יכולה לעשות למרות הקשיים שודאי היו מביאים את רוב הגברים לייאוש", וטען כי הצלחתה "עודדה אלפי נשים במאבקיהן למצוא מקומות לעצמן.
א'בקט הציגה את עבודותיה בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
בקט סייעה לפלס דרך לנשים שרצו להיכנס לעולם הציור המקצועי שנשלט על ידי גברים באמריקה של המאה התשע-עשרה.
היא הצליחה לעשות זאת תוך גישור בין הרעיונות הצרפתיים האוונגרדיים של ברביזון ותנועת הבת שלה, האימפרסיוניזם, בהקשר אמריקאי לחלוטין.
מריה, נסיכת רומניה (ברומנית: Prinţesa Maria a României; 8 בספטמבר 1870 – 9 באפריל 1874) הייתה בתם היחידה של הנסיך (לימים המלך) קרול מרומניה ושל אשתו, אליזבת, נסיכת ויד.
הנסיכה מריה נולדה בבוקרשט כנסיכה הראשונה של רומניה שהשתייכה גם לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ב-8 בספטמבר 1870. אחרי חודש, באוקטובר, היא הוטבלה כאורתודוקסית רומנית במנזר קוטרוצ'ן (סמוך לאתר של ארמון קוטרוצ'ן כיום).
במשפחתה זכתה הנסיכה הצעירה לכינוי "מריכן" (הומאז' אפשרי למורשת הגרמנית של הוריה) או "איטי" (שמקורו במועט).
כל מי שהכיר את מריה תיאר אותה כילדה צעירה ויפהפייה, ואמרו עליה שהיא הייתה מסתכלת במפות ומזהה מדינות שונות בשביל הכיף בגיל שנתיים וחצי בלבד.
אומרים שמתישהו לפני מותה, הנסיכה מריה אמרה לאמה שיום אחד היא תרצה להיות מסוגלת לרכב על כוכב.
למריה לא היה סיכוי לרשת את כס אביה; חוקת 1866 הגבילה את הירושה לגברים בלבד.
ב-5 באפריל 1874, הנסיכה חלתה בקדחת השנית.
מגפה פקדה את הבירה באותה תקופה.
היא הועברה מיד לטירת פלש.
למרות שטופלה בזהירות רבה על ידי רופא בשם תיאודורי ורבים אחרים, הנסיכה הצעירה מתה ב-9 באפריל 1874 ונקברה במנזר קוטרוצ'ן.
טקס ההלוויה התקיים בכנסיית קוטרוצ'ן בשטח הארמון המלכותי של קוטרוצ'ן.
הארון היה מכוסה בסאטן לבן, מנוקד בעיטורי תחרה כסופים והיה גדול כמו ארון קבורה של מבוגר, מכיוון שגופת הנסיכה התינוקת הייתה סגורה בכמה ארונות מצטמצמים שהונחו זה בתוך זה.
לאחר הטקס הדתי בפולחן האורתודוקסי הרומני, צעדו מלוויה דרך גני הארמון אל מקום הקבורה שליד כנסיית הארמון.
הגנים האלה היו מגרשי המשחק האהובים על הנסיכה הצעירה, שם רק חצי תריסר ימים קודם לכן היא שיחקה עם האחות שלה.
הוריה של מריה היו שבורים בשל מותה.
ב-5 במאי באותה שנה, קרול כתב לאביו קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן, שהוא ואליזבת מתכוונים לעבור לארמון קוטרוצ'ן, כדי להיות קרוב יותר למקום מנוחתה של בתם התינוקת:
במכתב אחר ללסקר קטרג'יו, הוא כתב:
מותה של מריה החמיר את היחסים בין קרול ואליזבת, ולא נולדו להם ילדים נוספים.
בשנת 1875, קרל שטורק יצר פסל חזה של הנסיכה הישנה שהוקם ליד קברה.
פסל חזה זה נתן השראה לאליזבת לכתוב שירים רגשיים רבים.
כשהמלכה אליזבת מתה ב-1916, על פי רצונה, הוצאו שרידי בתה מהקבר והארון הונח על ארונה לקראת התהלוכה הציבורית.
האם ובתה נקברו אז יחד באותו קבר בקתדרלת קורטאה דה ארג'ש.
בארמון אליסאבטה, עדיין ניתן לראות רהיט בסגנון שנות ה-1880 המכיל תבנית גבס של הנסיכה התינוקת.
מריה אורוסה יאלאגן (בספרדית: María Orosa y Ylagan; 29 בנובמבר 1892 – 13 בפברואר 1945) הייתה טכנולוגית מזון פיליפינית, כימאית פרמצבטית, הומניטרית וגיבורת מלחמה.
אורוסה נולדה ב-29 בנובמבר 1892 בטאאל, בטנגס, הרביעית מבין שמונה ילדים.
אחיה הבכור ויסנטה היה לימים שר בממשלת הפיליפינים.
אורוסה למדה על חשבון המדינה וסיימה תואר ראשון ושני בכימיה פרמצבטית, ותואר נוסף בכימיה של המזון מאוניברסיטת וושינגטון.
במהלך חופשות הקיץ שלה בקולג' היא עבדה במפעלי שימורי דגים באלסקה.
על אף שהוצעה לה עבודה כעובדת מדינה בוושינגטון, אורוסה חזרה לפיליפינים ב-1922. בתחילה לימדה כלכלת בית באוניברסיטה, ולאחר מכן עברה לחטיבה לשימור מזון של הלשכה הפיליפנית למדע.
היא ארגנה מועדונים של תנועת הנוער 4-H באיים אליהם הצטרפו יותר מ-22,000 חברים עד 1924, ולימדה נשים כפריות כיצד לגדל תרנגולות, לשמר תוצרת מקומית ולתכנן ארוחות בריאות.
אורוסה פיתחה תנור המבוסס על סיר בישול פיליפיני מסורתי בשם פאליוק כדי לאפשר גם למשפחות ללא גישה לחשמל לאפות, ופיתחה מתכונים לתוצרת מקומית שהתבססו על קסאווה, בננות וקוקוס, המפורסם בהם הוא קטשופ הבננה שלה, שהפך לתבלין ומרכיב בישול מועדף במדינה.
היא גם יצרה אבקה המבוססת על לימון פיליפיני, פרי הדר מקומי, ששימשה להכנת מיץ, קטשופ בננה, ומאכלים נוספים.
אורוסה הפכה בסופו של דבר לראש האגף לכלכלת בית, ושילבה את הידע הטכני שלה עם ההיכרות שלה עם השוק המקומי כדי ליצור שיטות שימור למאכלים מקומיים כמו אדובו (תבשיל פיליפני בבישול ארוך, דומה לחמין), דינוגואן (תבשיל מחלקי פנים של חזיר), קילווין (תבשיל בשר קצוץ) ואסקבצ'ה (תבשיל דג חמוץ-מתוק).
במהלך מלחמת העולם השנייה המציאה אורוסה אבקת סויה עשירה בחלבון בשם "סויאלק", ואבקה מאורז בשם "דאראק" שהייתה עשירות בתיאמין וויטמינים אחרים שסייעו לטיפול במחלת הברי-ברי.
היא הצטרפה לכוחות הגרילה של מרקוס "מרקינג" אוגוסטין שלחמו לצד בעלות הברית כנגד כוחות הכיבוש היפני, והעבירו סויאלק ודאראק דרך מקלות במבוק חלולים שהוברחו למחנות שבויים ברחבי הפיליפינים.
האבקות הצילו את חייהם של לוחמי גרילה מורעבים רבים וחיילים אמריקאים, ועוגיות ה"טיקי-טיקי" שלה שנאפו מדאראק, גם הצילו חיי אזרחים רבים שסבלו ממחסור במזון בזמן המלחמה.
במהלך הקרבות בין הכוחות האמריקאים, הפיליפיניים והיפנים על השליטה במנילה, משפחתה וחבריה של אורוסה דחקו בה לעזוב את העיר ולשוב לעיר הולדתה, אך היא סירבה והתעקשה כי כחיילת היא צריכה להישאר בתפקידה.
ב-13 בפברואר 1945 נפגעה אורוסה במהלך פשיטה אמריקאית.
היא נלקחה לבית חולים שהופצץ מאוחר יותר, והיא נפגעה מרסיסים שפילחו את ליבה ונהרגה במקום.
הצלב האדום האמריקאי העניק לאורוסה פרס על מאמציה להברחת מזון.
אחייניתה, הלן אורוסה דל רוסריו, פרסמה ב-1970 ביוגרפיה שלה שכללה גם 700 מתכונים שפיתחה.
תרומתה של אורוסה לפיליפינים זכתה להכרה רשמית במדינה.
במחוז מולדתה הוצב פסל שלה ושלט הנצחה.
בעיר הבירה מנילה נקראים על שמה רחוב ובניין בלשכה לתעשיית הצמחים, וב-1983 המכון הלאומי ההיסטורי של הפיליפינים הציב שלט הנצחה שלה בלשכה לתעשיית הצמחים במנילה.
במהלך יום השנה ה-65 של המכון למדע וטכנולוגיה היא הפכה לאחת מ-19 מדענים שזכו להכרה מיוחדת, ולכבוד יום הולדתה המאה תאגיד הדואר הפיליפיני הנפיק בול דואר לזכרה.
מריה הוא סרט דרמה פסיכולוגית ביוגרפית משנת 2024 בבימויו של פבלו לריין ובתסריט של סטיבן נייט.
הסרט הוא קופרודוקציה בינלאומית של איטליה, גרמניה וארצות הברית, בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי בתפקיד מריה קאלאס, זמרת האופרה האגדית.
הסרט מתמקד בשבעת הימים האחרונים לחייה של קאלאס בפריז בשנת 1977, כשבמהלכם היא משקפת על חייה ועל הקריירה שלה.
זהו הסרט השלישי בטרילוגיה של לריין המתמקדת בנשים מרכזיות במאה ה-20, אחרי "ג'קי" (2016) ו"ספנסר" (2021).
עלילת הסרט מתרחשת בשבוע האחרון בחייה של מריה קאלאס (אנג'לינה ג'ולי), זמרת האופרה הנודעת, כאשר היא מתמודדת עם זיכרונות מהישגיה המקצועיים והכישלונות האישיים שלה.
הסיפור עוקב אחרי בדידותה בפריז, יחסיה המורכבים עם אהובה לשעבר, אריסטוטלס אונאסיס (האלוק בילגינר), והקשר שלה לאמנות שזיכתה אותה בהכרה בינלאומית.
הסרט מעביר לצופים חוויה המשלבת תובנות על החיים הפנימיים שלה, פחדיה, תשוקותיה ואכזבותיה.
בנוסף, משולבים זיכרונות מסצנות משמעותיות בחייה, כולל הופעות איקוניות ותמונות מתקופות שונות בחייה האישיים והמקצועיים.
הסרט משלב בין סצנות דרמטיות לסצנות מוזיקליות המספקות הצצה לחייה המקצועיים של קאלאס, תוך שילוב של הקלטות מקוריות של הופעותיה.
האווירה הקולנועית מדגישה את תחושת הניכור של הדמות.
המוזיקה משמשת ככלי להעברת המסע הנפשי של מריה, והסצנות מתחלפות בין המתרחש במציאות לבין חזיונות סוריאליסטיים המייצגים את עולמה הפנימי.
מריה קאלאס הצעירה (אג'לינה פפדופולו)
פרוצ'ו (פירפרנצ'סקו פאבינו) – המשרת הנאמן של מריה.
ברונה (אלבה רורוואכר) – עוזרת הבית המסורה שמלווה את מריה ברגעים הקשים ביותר.
אריסטוטלס אונאסיס (האלוק בילגינר) – בן זוגה לשעבר של מריה.
מנדרקס (קודי סמית-מקפי) – הזיה המבטאת את הקונפליקט הפנימי והמורכבויות הפסיכולוגיות של מריה.
ג'פרי טייט (סטיבן אשפילד) – מנצח מוכשר.
יאקינתי קאלאס (ולריה גולינו) – אחותה הבוגרת של מריה.
ג'ובאני בטיסטה מנגיני (אלסנדרו ברסנלו) – בעלה לשעבר של מריה.
הסרט הופק על ידי חואן דה דיוס לריין (Fabula), לורנצו מיאלי (The Apartment Pictures), ויונאס דורנבאך (Komplizen Film).
אנג'לינה ג'ולי לוהקה לתפקיד הראשי באוקטובר 2022, והחלה בהכנות שכללו שבעה חודשי אימונים בשירת אופרה, שכללו למידה מדוקדקת של טכניקות שירה, והבנה עמוקה של סגנונה הייחודי של קאלאס.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2023 בבודפשט, והמשיכו בפריז, מילאנו (כולל בבית האופרה לה סקאלה), ובאזורי פירגוס וקטקולו ביוון.
סצנות על יאכטת "כריסטינה או" של אונאסיס צולמו על כלי השיט המקורי, דבר שהוסיף לאותנטיות של הסרט.
תהליך הצילום התאפיין בשימוש בטכנולוגיות מתקדמות ליצירת חוויות ויזואליות, עם דגש על שחזור פרטים היסטוריים בדיוק רב.
עיצוב התפאורה, בניהולו של גיא הנדריקס דיאס, שילב בין סגנונות שנות ה-40 עד ה-70 עם רצפי מוזיקה סוריאליסטיים.
תלבושותיה של ג'ולי התבססו על הבגדים המקוריים של קאלאס, ללא שימוש בפרוות חדשות, תוך שיתוף פעולה עם קבוצות למען זכויות בעלי חיים.
הצוות עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ארכיונים ומומחים להיסטוריה של האופנה, כדי להבטיח שכל פריט תלבושת ישקף את התקופה בה הוא נוצר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-81 של ונציה ב-29 באוגוסט 2024, שם התחרה על פרס אריה הזהב וזכה לשבחים רבים מהקהל ומהמבקרים.
יום לפני הבכורה רכשה נטפליקס את זכויות ההפצה בארצות הברית, מהלך שהוסיף לתשומת הלב סביב הסרט.
ב-27 בנובמבר 2024 הופץ הסרט באופן מוגבל בארצות הברית, ולאחר מכן שודר בנטפליקס ב-11 בדצמבר.
באיטליה, הוא יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2025, ובגרמניה ב-6 בפברואר.
הסרט זכה להפצה רחבה גם בבריטניה, אירלנד, ופולין, והוקרן באולמות קולנוע מובילים ברחבי העולם.
בישראל תפוי הסרט לצאת לאקרנים ב-27 בפברואר 2025.
באתר Rotten Tomatoes, זכה הסרט לציון של 76% מ-164 ביקורות, עם ממוצע של 6.8/10. הקונצנזוס קובע: "אנג'לינה ג'ולי חושפת עומקים רגשיים חדשים ב'מריה' של פבלו לריין, שמחזיק את הביוגרפיה הטראגית מושכת, גם כשהתיאטרליות יוצאת מאיזון."
ב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 62 מתוך 100, על סמך 48 ביקורות, המעידות על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מבקרים רבים ציינו את הופעתה של ג'ולי כנקודת השיא של הסרט, והדגישו את האופן שבו היא מביאה לידי ביטוי את המורכבות של דמותה של קאלאס.
בכורת הסרט זכתה לתשואות ממושכות של שמונה דקות בתיאטרון סאלה גרנדה בוונציה, שהביאו את ג'ולי לדמעות.
מבקרים הדגישו גם את העיצוב האמנותי המרהיב, המוזיקה הבלתי נשכחת, והתסריט המתוחכם שהביאו ליצירה קולנועית יוצאת דופן.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם2 בדצמבר 2024מחווה למבצעאנג'לינה ג'וליפרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמהפרס סטלייט26 בינואר 2025השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - דרמהאנג'לינה ג'ולי הצילום הטוב ביותראדוארד לכמן עיצוב התלבושות הטוב ביותרמאסימו קנטיני פאריני פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי7 בפברואר 2025עיצוב התלבושות הטוב ביותרהשחקנית הטובה ביותראנג'לינה ג'ולי
הכנסותיו של הסרט בקופות עמדו על 938,325 דולר נכון ליציאתו, עם צפי לעלייה משמעותית לאחר הפצה רחבה יותר ושידור בפלטפורמות דיגיטליות.
נתונים ראשוניים מצביעים על תגובות חיוביות גם מצופים שלא נחשפו קודם לכן לסיפורה של מריה קאלאס.
מריה אובנוב (נולדה ב-12 במאי 1969) היא שחקנית, מדבבת, ומורה ישראלית לשפה הגאורגית.
ב-1996 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מי האבא?" גילמה את אולגה.
ב-1997 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "עם חוקים" שביים דובר קוסאשווילי גילמה את אמא של זאזא.
ב-1998 הופיעה באופרת הסבון של ערוץ 2 "כסף קטלני" גילמה את ג'ורג'ט.
ב-2000 שיחקה את ריטה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "זינזאנה".
ב-2001 שיחקה בסרט "חתונה מאוחרת", גילמה את ללי, ושימשה בו גם מורה לשפה הגרוזינית.
באותה השנה גם גילמה מרינה גושן את בסרט "שרמן בחורף".
ב-2002 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 10 "תיק סגור" גילמה את מרינה.
ב-2003 הייתה אחראית על הייעוץ הלשוני לשפה הגרוזינית בסרט "מתנה משמיים".
באותה השנה הופיעה בסדרה הקומית של ערוץ 2 "ג'וני" בתפקיד רופאה.
ב-2004 הופיעה בסדרה "שלווה" בתפקיד פסיכיאטרית.
ב-2007 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הגיאורגית "Qagaldis Tkvia" גילמה את זויה.
ב-2009 התארחה בסדרה "רמזור" ששודרה ערוץ 2 גילמה את מיכל.
ב-2012 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "ניקה" גילמה את נטשה.
באותה השנה שיחקה את מלינה בסרט "הירושה".
ב-2014 הייתה אחראית על האימון הלשוני לשפה הרוסית בסרט "כיפה אדומה".
ב-2015 הופיעה בסדרה "רון" ששודרה בערוץ Yes Comedy שיחקה את פייגה.
ב-2019 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של קשת 12 "יצאת צדיק" גילמה את מרינה.
ב-2022 דיבבה את זויה איבנובה בסדרת הטלוויזיה "ג'ק רייאן מאת טום קלנסי".
ב-2023 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הענקים של אי הפסחא" גילמה את לילי.
ב-2025 הופיעה בסרט "Vital Signs" שיחקה את פרויה.
מריה אנה ולבורגה איגנציה מוצרט , שכונתה "נאנרל" מוצרט (Nannerl" Mozart"), הייתה מוזיקאית אוסטרית מפורסמת באירופה של המאה ה-18. אחותו הבכורה של וולפגנג אמדאוס מוצרט, ובתם של לאופולד מוצרט ואנה מריה מוצרט.
כשהייתה בת שבע החל אביה ללמד אותה לנגן בצ'מבלו.
בתחילה התגלה בה פוטנציאל של ילדת פלא.
אביה לקח אותה יחד עם אחיה למסעות קונצרטים בערי אירופה, כמו וינה ופריז כדי לנצל את כישרונם.
בראשית הדברים הייתה ידה על העליונה בקונצרטים אלה ושמה נודע כנגנית צ'מבלו ופסנתרנית מעולה, אך עם הזמן האפילו כישרונותיו של אחיה הצעיר על שלה אף כי הייתה מוזיקאית מחוננת בזכות עצמה, שנלוותה לעיתים קרובות אל וולפגנג במסעותיו, לא עשתה לה שם כמלחינה כיוון שכאישה לא זכתה לחינוך מוזיקאי כמו אחיה.
וולפגנג חיבר אפוא יצירות רבות לפסנתר, בייחוד דואטים, שיאפשרו לאחותו לנגן יחד אתו.
הוא כיבד את כישרונותיה והאמין ביכולתה להצליח כמורה למוזיקה או מבצעת בווינה, אוסטריה, אבל ההבטחה המוקדמת שהייתה בה לא התממשה מעולם במלואה.
וולפגנג מרד בסמכות אביו, במידה ידועה, אך היא המשיכה להתנהל בהתאם להדרכת האב.
משום כך, כמו גם מחמת השקפות התקופה על נשים, החליט ליאופולד מוצרט להציב את אחיה במוקד פעילותו וכיעד לבתו הציב נישואים הולמים.
כדי לוודא, שבתו תינשא לאדם "מכובד", דחה את בחירותיה ובחר בשבילה בשופט שלום עשיר, יוהאן בפטיסט פראנץ פון ברכטולד צו זוננבורג.
נישואים אלה, יחד עם מרדנותו של אחיה ונישואיו עם קונסטנצה ובר, גרמו לריחוק בין השניים.
אחרי מות האב, התחדש הקשר ביניהם, אבל השיחות היו רשמיות ועסקו בעיקר בענייני ירושה.
חייה התמקדו בבעל שלא אהבה, בילד אחד ששרד בחיים ובקריירה של הוראה בעיר שלא סבלה (זלצבורג שבאוסטריה).
מריה אמליה מסקסוניה (; לבית וטין, 24 בנובמבר 1724 - 27 בספטמבר 1760) הייתה אשתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד, וכיהנה כמלכת נאפולי וסיציליה, ולאחר מכן כמלכת ספרד.
מריה אמליה נולדה ב-24 בנובמבר 1724 בדרזדן כבתם של הנסיך פרידריך אוגוסט, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין ומריה יוזפה מאוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג.
בשנת 1738 התחתנה מריה אמליה עם קרלו השביעי, מלך נאפולי וסיציליה, והייתה מעורבת מאוד בניהול הממלכות.
בשנת 1759 מת גיסה פרננדו השישי, מלך ספרד, ובעלה קרלוס עלה לשלטון במקומו.
בנם פרננדו עלה לשלטון בנאפולי וסיציליה, ונשאר לגור שם.
מריה אמליה הייתה מלכה מאוד פופולרית, אך מתה בפתאומיות משחפת ב-27 בספטמבר 1760.
בשנת 1738 התחתנה מריה אמליה עם קרלוס השלישי, מלך ספרד, ממנו היו לה 13 ילדים מהם 6 נפטרו בינקותם או בגיל צעיר.
מריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו (גרמנית: Maria Anna von Anhalt-Dessau; 14 בספטמבר 1837 - 12 במאי 1906) הייתה בתו של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט, ואשתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
מריה אנה נולדה ב-14 בספטמבר 1837 בדסאו, ללאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, בתם של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-29 בנובמבר 1854 התחתנה מריה אנה עם פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, שהיה בן דודה מדרגה שנייה.
נישואי השניים היו מאושרים, והיו להם חמישה ילדים.
מריה אנה נחשבה לאחת הנשים היפות ביותר בדורה, וניחנה בכישרון ניכר למוזיקה וציור.
מריה אנה הייתה כמעט חירשת לגמרי, מה שגרם לה להראות ביישנית ונבוכה בכל פעם שהייתה בחברת אנשים, אולם כאשר הייתה לבד עם אנשים, הייתה מקסימה ומאוד שנונה.
ב-15 ביוני 1885 מת בעלה פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
לאחר מותו עזבה מריה אנה את ברלין, ועברה לאיטליה, שם שהתה בעיקר בנאפולי, רומא, ופירנצה.
בשנת 1889 התחתן בנה פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה עם לואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, אחותה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ב-12 במאי 1906 מתה מריה אנה בעיר פרידריכרודה, והיא בת 68 שנים.
בשנת 1854 התחתנה מריה אנה עם פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, בנו של קרל, נסיך פרוסיה, ונולדו לה ממנו חמישה ילדים:
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל.