tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוגו צ'רקה הזכיר בכתביו שפיקלר (פאסטור) ונוימן (שמו הקודם של מולנר) שיחקו יחד בכיכר פה (Fa) (היום שמה כיכר בורארוש)
פאסטור הנציח את חוויות ילדותו ברומן שלו "מוּזי" (קיצור של מוזיאון).
ישו ; זינגר-וולפנר, בודפשט, 1899
מחזר אחרי פארסה אמריקאית, בודפשט, 1902 (תוכנית של תיאטראות הבירה)
אמיל אבראני ג'וניורː מלך הערפל.
אופרה פנטסטית ; טקסט מאת ארפאד פאסטור; בית האופרה, בודפשט, 1903
מעל הים, מעבר לים ; Grill, בודפשט, 1909 (ספריית הזהב של סופרים הונגרים)
טיבור קורנל-אנדרה נאג'-אישטוואן פאסטורː הומור בפוליטיקה.
מאמר ; קורווין, בודפשט, 191?
טיבור קורנל-אישטוואן סומאהאזי-אישטוואן פאסטור: כרוניקה של בודפשט ; A Nap, בודפשט, 1910 (ספרייה עליזה)
טיבור קורנל-אישטוואן סומאהאזי-אישטוואן פאסטור: הומור גמדי.
47 מקרים מצחיקים ; A Nap, בודפשט
מבודפשט מסביב לעולם עד בודפשט ; ניוגט, בודפשט, 1911
מיקשה ברודי-אישטוואן סומאהאזי-אישטוואן פאסטור: ליפוטווארוש.
סיפור קטן ; A Nap, בודפשט, 1913 (ספרייה עליזה)
סאוויטרי או ניצחון הנאמנות הזוגית.
שיר במערכה אחת ; רוז'הוולדי, בודפשט, 1913
דיולה סיני-אישטוואן סומאהאזי-אישטוואן פאסטור: דמויות ערמומיות.
זוטת הומוריסטית ; A Nap, בודפשט, 1914 (ספריית שמח)
דיולה סיני-אישטוואן סומאהאזי-אישטוואן פאסטור: אהבה, נישואים.
זה דבר של מה בכך ; A Nap, בודפשט, 1914 (ספרייה עליזה)
הפגישה שלי עם אדגר אלן פו שירים, מחקרים ; דיק, בודפשט, 1916
דמויות רומן ; דיק, בודפשט, 1916
חריש סתיוי ; דיק, בודפשט, 1918
סיפור ממפעל בובות ; אתניאום, בודפשט, 1919
מחזה ; מרטון, בודפשט, 1924 (הספרייה של חברת ההוצאה לאור של שאנדור מרטון)
אמריקה מקנדה עד פנמה ; ספרות עולמית, בודפשט, 1924 (שישה חלקי העולם.
הטרגדיה של טולסטוי (בודפשט, 1925)
ג'ינה ורוזמונדה (ביוגרפיה של יאנוש ויידה, בודפשט, 1927)
ארפאד פאסטור היה אחד ממקורות ההשראה לרומן של פרנץ מולנר הנערים מרחוב פאל.
הספר "מוזי" גם הוא רומן נוער (כותרת משנה שלו: "הבנים מגן המוזיאון").
ארפאד שאנדור (במקור עד 1913 שטרן, בהונגרית: Sándor Árpád; בודפשט, 5 ביוני 1896 – בודפשט, 10 בפברואר 1972) היה פסנתרן, מוזיקאי קאמרי, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי אחיה של הפסנתרנית רנה שאנדור ושל הכנר והמנצח פרידייש שאנדור.
בן דודו היה ג'רג' שאנדור, גם הוא פסנתרן.
ארפאד שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש שטרן (1864–1915), בעל מפעל, יצרן נברשות, ושל סידוניה זיידנר (1876–1971).
הוא השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט כתלמידם של המלחינים ההונגרים הגדולים בלה ברטוק וזולטן קודאי.
את הופעת הבכורה שלו כפסנתרן עשה בעיר הולדתו ב-1916. זמן לא רב לאחר מכן, הוא יצא למסע הופעות בארצות הברית.
ב-1917 ערך את מגזין המוזיקה "סימפוניה" (Szimfónia).
הוא השתקע בברלין ב-1922, שם שימש מבקר מוזיקה של ה-Berliner Tageblatt עד להשתלטות הנאצים.
ב-1933 נסע שוב לארצות הברית, שם עבד כמוזיקאי קאמרי וכמלווה בפסנתר.
עשר שנים לאחר מכן קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא היה שותף והמלווה המועדף של הכנר הגדול יאשה חפץ ושל זמרת האופרה לילי פונס ואמנים מפורסמים אחרים.
כמה שנים לפני מותו נפצע בזרועו בתאונה ואז פרש.
את שנות חייו האחרונות בילה בהתבודדות מוחלטת בבודפשט.
הוא נפטר בגיל שבעים וחמש.
שאנדור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה קלרה לויזה בּלֶך, לה נישא ב-16 במרץ 1934 בבודפשט.
ארסקין ניקול היה צייר דיוקנאות וז'אנר סקוטי.
הוא נולד בליית' ב-3 ביולי 1825 בנם הבכור של ג'יימס מיין ניקול ואשתו מרגרט אלכסנדר.
המשפחה עברה ל-Lith Walk בשנות ה-30 של המאה ה-19.
לאחר לימוד ראשוני ברפואה פנה לאמנות.
הוא היה סטודנט באקדמיה לאמנות בפיקארדי פלייס באדינבורו, שם למד אצל סר ויליאם אלן ותומאס דאנקן.
בתום לימודיו, לימד כמאסטר לאמנות בבית הספר הישן ליית'.
ניקול לימד בדבלין, אירלנד, בין השנים 50–1845, בשיא הרעב האירי, והזדהה עם הדיכוי של העם האירי וחלק ניכר מעבודותיו מתאר את העוולות שנגרמו לאוכלוסייה האירית במהלך המאה ה-19. כמו גם חיי היומיום האיריים.
הוא התגורר בדירה גאורגית גדולה בחלק העליון של ליית' ווק.
הוא מונה לעמית של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1851 ול"אקדמאי" ב-1859.
ניקול הציג באקדמיה המלכותית ומונה לשותף באקדמיה המלכותית בשנת 1866. הוא גם הציג באקדמיה המלכותית היברניאן ובמוסד הבריטי.
ב-1862 הוא עזב את אדינבורו ועבר לסנט ג'ונס ווד בלונדון, ולאחר מכן ב-1864 עבר למערב לונדון.
הוא גם רכש סטודיו בקלונבה שבמחוז ווסטמית' באירלנד ונהג לסיים שם ציורים עד שמצב בריאותו הלקוי אילץ אותו לצמצם את נסיעותיו.
לאחר מכן הוא השתמש בכנסייה עזובה כדי להשלים את עבודותיו.
ניקול היה נשוי פעמיים: תחילה ב-1851 לג'נט ווטסון, שמתה ב-1863, והותירה שני בנים (כולל ג'ון ווטסון ניקול (1856–1926), שהפך לצייר) ובת; שנייה ב-1865 למרגרט מרי ווד, ואיתה נולדו לו שני בנים (הבכור, ארסקין אדווין ניקול, שהפך גם הוא לצייר) ובת.
הוא מת במידאסקס, ב-8 במרץ 1904. הוא נקבר ליד אשתו השנייה ברוטינגדין.
בשנת 1905 קיימה האקדמיה המלכותית הסקוטית תערוכת הנצחה.
ארפאד האס (בהונגרית: Haász Árpád; אריסנטפטר, 16 באוגוסט 1896 – בודפשט, 31 במרץ 1967) היה משפטן וכלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, תואר שני בכלכלה (1952), דוקטורט בכלכלה (PHD) (1958).
ארפאד האס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר הכללי מיקשה (מקסימיליאן) האס ושל ז'ופיה שטרן.
בתקופת ילדותו חיה משפחתו ברווחה, אך מאוחר יותר היא ירדה מנכסיה והפכה לעניה.
ארפאד החל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של הבנדיקטינים בקסטהיי, אך התנגש מספר פעמים עם מוריו ולבסוף סיים את לימודיו ב-1914 בבית הספר התיכון הרומי-קתולי בסומבטהיי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא השתתף בתנועה האנטי-מיליטריסטית של הסוציאליסטים המהפכניים כחבר בחוג גלילאו, וכן היה פעיל בתנועות העבודה הסוציאליסטיות ולאחר מכן הקומוניסטיות הבלתי חוקיות.
בשנת 1918, היה חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה האס נציג פוליטי בנציבות המשפטית (קומיסריאט), ולאחר מכן בנציבות לחינוך ציבורי, ובין מרץ לבין יולי 1919 היה ראש המחלקה לפועלים הצעירים וסטודנטים.
לאחר נפילת הרפובליקה, הוצא נגדו צו מעצר והוא הסתתר במשך שבועות במרתף של "קפה ניו יורק".
לבסוף הצליח להגר לווינה ולקח חלק משמעותי בעבודת ההגירה הקומוניסטית ההונגרית לשם.
לאחר מכן עבד בארגון המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה (OKP); בין 1925 לבין 1934 היה חבר בהנהגת המפלגה (האוסטרית) הקומוניסטית בווינה וכתב בקביעות בעיתון של המפלגה "דגל אדום (Rote Fahné).
ב-1934, לאחר מרד הרפובליקנישר שוצבונד, הוא נכלא, אך ברח והגיע לשווייץ דרך פראג, שם בא בקשר עם טיבור סני.
בין השנים 1936–1938 היה מורה בבית הספר לנין במוסקבה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בפריז, שם עבד בוועד החוץ של ה-OKP.
במהלך המלחמה השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית, אך נעצר וגורש תחילה למחנה הריכוז אושוויץ ולאחר מכן למאוטהאוזן.
הוא הצליח לשרוד ולאחר שחרורו נסע שוב לווינה, שם הפך לראש המחלקה של OKP.
לאחר מכן עבד כיועץ כלכלי תאגידי עד 1948, אז חזר להונגריה.
לאחר שחזר הביתה, הוא הפך למקורב פוליטי של ההנהגה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית וסגן ראש המחלקה לכלכלת המדינה.
בשנה שלאחר מכן עבד כראש המחלקה לתכנון וחקר שוק של משרד המסחר והשיתופיות ולאחר מכן במרכז התיעוד הארצי.
בין 1950 לבין 1952 היה פרופסור מן המניין המייסד של המחלקה לכלכלה ופוליטיקה בינלאומית באוניברסיטה ההונגרית לכלכלה (שמה שונה לאוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה מ-1953), הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטה בין 1952 לבין 1964, וראש המחלקה בין 1950 לבין 1964. בין השנים 1955–1956 ו-1957–1959 היה דקאן הפקולטה הכללית.
בוועדת בודפשט של ה-MSZMP (מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית)
אשתו הייתה אמה וייס (1894–1967), מורה, בתם של הצורף סלומון וייס ושל זלמה לוי, איתה התחתן ב-22 בינואר 1919 בבודפשט.
עיטור הדגל האדום של העמל (1956)
ארפאד פישר, משנת 1945 באנאטי (בהונגרית: Fischer Árpád; זרניאנין, 22 במאי 1896 – בודפשט, 31 ביולי 1980) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי, סופר, משורר.
הוא שימש בתפקיד נשיא "אגודת חוקרי כתבי יד ההונגרית".
ארפאד פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פישר ושל ארנסטין טנצר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות בבודפשט, קולוז'וואר ופץ'.
ב-1919 חזר לעיר הולדתו כרופא שיניים וזמן קצר לאחר מכן פתח מרפאת שיניים.
הוא פרסם מאמרים רבים והיה כתב פנימי של "עיתון העם היהודי" (Jüdisches Volksblatt) שפורסם ב-Újvidék (נובי סאד) ושל ה"סקירה יהודית" (Zsidó Szemle).
במחצית השנייה של שנות ה-20 נטש את השירה והחל לעסוק ברעיון המיסיונריות ובגרפולוגיה.
בשנת 1927 התיישב בבודפשט כרופא שיניים, ופנה לשותפים הדתיים שלו במסמך תעמולה שכותרתו "מנשר ליהדות", מתוך כוונה להסב תשומת לבם לאמונה בישו (הוא לא התנצר.
כוונתו הייתה ככל הנראה אמונה בישו כיהודי).
מאוחר יותר, הוא היה מעורב בניתוח כתבי יד ושימש בתפקיד נשיא "אגודת חוקרי כתבי יד ההונגרית".
הוא שינה את שם משפחתו לבאנאטי ב-1945.
אשתו הייתה מרגיט שוורץ (1901–1956), בתם של שאנדור שוורץ' ושל פאני נוימן, עמה התחתן ב-1924 בבודפשט.
שירי הר געש (זרניאנין, 1920)
הפסל הבלתי גמור (זרניאנין, 1920)
מותו של הנסיך אדווין (מחזה במערכה אחת, בודפשט, 1922)
האפילוג שנכתב על ידי גוסטב שימרט (בודפשט, 1927)
רוח וכתיבה: גרפולוגיה ציורית (בודפשט, 1939)
יהתייחסויות של הונגרים-יהודים (בודפשט, 1940)
מזמור הזרם: יצירות מקהלה (מונור, 1946)
מבחן התנהגות גרפולוגי (בודפשט, 1947)
רוח וכתיבה – גרפולוגיה בתמונות (בודפשט, 1939)
ארפאד לנדייל (במקור וייס, בהונגרית: Lengyel Árpád; פילישמארוט, 19 במרץ 1886 – בודפשט, 8 בספטמבר 1940) היה דוקטור לרפואה (MD), הרופא של "אונית הדואר המלכותית" (RMS-Royal Mail Ship) קרפטיה (RMS Carpathia) בזמן הטרגדיה של הטיטניק.
היה לו תפקיד מפתח בחילוץ, הוא קיבל את פני למעלה משבע מאות הניצולים שחולצו לקרפטיה.
ארפאד וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדה לנדייל (וייס), סוחר יליד קישווארדה, ושל מתילד גוּטפרוינד.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון באסטרגום ובבודפשט, ובשנת 1904 הצטרף ל"אגודת ההצלה המתנדבת של בודפשט" (BÖME).
בשנת 1909 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית של בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), עם התמחות בגרון.
הרופא הצעיר התחיל לעבוד בבית החולים סנט רוקוש, והמשיך במקביל לעבוד גם ב-BÖME, כעת כרופא חירום.
ב-1912 הוא פנה לחברת קיונארד ליין שם חיפשו רופא ממוצא הונגרי הדובר היטב גם אנגלית.
באותה תקופה ההגירה מהונגריה לארצות הברית הייתה גדולה מאוד והיה צורך ברופא לאוניות, דובר שתי השפות, עקב בעיות בריאותיות שקרו בדרך על ספינות המהגרים.
ד"ר לנדייל הוקצה על ידי קונארד ליין לספינה בשם קרפטיה, ההפלגה הראשונה שלהם הייתה רייקה – ניו יורק – רייקה.
האוניה עשתה את ההפלגה לשם בהצלחה וכבר היו בדרכם בחזרה כאשר אות המצוקה של הטיטניק הגיע לקרפטיה.
לארפאד לנדייל חיכה תפקיד מפתח בהצלת הניצולים, שכן הוא היה היחיד מבין שלושת הרופאים באונייה עם ניסיון ברפואה דחופה, בשל שרותו הרב באגודת ההצלה המתנדבת של בודפשט.
כך הוא הוצב בדלת אליה הובאו הניצולים, והוא בדק בחן ומיין את 705 הניצולים לפי הפציעות שלהם.
בזיכרונותיו של ארפאד לנדייל נאמר: "בקושי יכולנו להתמודד עם העבודה ועם פעילות הנחמה."
לדברי נכדתו של ארפאד לנדייל, חילוץ ניצולי הטיטניק ששקעה למצולות היה הלם נפשי עצום עבורו, והוא לא אהב לדבר על כך אחר כך, למעט בקשה מקצועית אחת או שתיים.
ד"ר ארפאד לנדייל לא יצא שוב לים.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כרופא צבאי והתגייס כסג"ם.
לאחר המלחמה המשיך בעבודתו כרופא גרון, כרופא רפואה דחופה ולאחר מכן כמרצה.
בשנת 1919 הוא התחתן בבודפשט עם מרגיט, יהודייה, בתם של ארנולד ברגר ושל גיזלה גריינר.
למעט הזמנה מקצועית אחת או שתיים, הוא כלל לא דיבר על זיכרונותיו מהטיטניק.
משנות ה-20 הוא היה רופא החברה של בסקרט (חברת התחבורה הציבורית של בודפשט).
טרגדיה אישית נוספת פקדה אותו אז: בפברואר 1927, בנו בן השש מת מדיפתריה.
משנת 1934, הוא גר עם משפחתו, ברובע 8 של בודפשט.
בדרך ראקוצי 11 (Rákóczi út 11).
הוא שכר דירה בקומה הראשונה, שם פתח פרקטיקה פרטית מאובזרת היטב.
שם, "אנשים רבים חיכו תמיד בחדר ההמתנה, ד"ר לנדייל היה מאוד פופולרי", נזכרה נכדתו ד"ר מרתה רייך בראיון מאוחר.
ארפאד לנדייל מת מהתקף לב בשנת 1940, בגיל 54. לאחר עלייתה לשלטון בפוטש של מפלגת צלב החץ, משפחתו פונתה מייד מהדירה ולאחר מכן, בנובמבר 1944, אלמנתו שיצאה לרחוב לחפש לחם, נלקחה משם במהלך פשיטה של בריוני מפלגת צלב החץ ונעלמה.
הוא לא קיבל שום עיטור רשמי של הונגריה על שירותיו (למעט עיטור הצטיינות עקב שרותו במלחמה).
יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה ורעייתו אוגוסטה, נסיכת בוואריה (1875–1964) הזמינו אותו פעם אחת לשיחה ופעם לארוחת ערב, והופיעו עליו לא מעט כתבות בעיתונים.
בהונגריה הוא קיבל עיטור רק משרות ההצלה של בודפשט, מדליית ברזל, שנחשבה להכרה הגבוהה ביותר במקצוע.
מנגד, נוסעי הטיטניק שחולצו הכינו מדליית זהב לקציני הקרפטיה - כך גם לד"ר ארפאד לנדייל.
"חברת ניצולי האוניות של ליברפול" העניקה לו מדליית כסף ותעודת כבוד שהונפקה על שמו.
לוח הזיכרון שלו בכפר הולדתו נחנכה ב-2008. על ביתו לשעבר בבודפשט יש לוח זיכרון.
בשנת 2022, ברובע 2 בבודפשט לוח זיכרון נוסף שלו נחשף על הקיר מרפאה ברחוב קפאש.
טיטאניק וקרפטיה, בודפשט, 1912 (פרסומי אגודת ההצלה המתנדבים של בודפשט)
"טביעת הטיטניק"; הוצאת דפוס Rábaközi, שופרון, 1937
ארפאד באראן (בהונגרית: Bárány Árpád; בודפשט, 24 ביוני 1931) היה אלוף אולימפי ואלוף העולם הונגרי בסיף (דקר).
באראן התחיל בספורט תחרותי כמתחרה בקרב חמש במועדונים BEAC וב-Budapesti Haladás, ולאחר מכן Budapesti Dózsa.
ב-1957 הפך לסייף דקר של "המטאור האדום בודפשט" (Budapesti Vörös Meteor) ובמקביל נכלל בנבחרת הסיף ההונגרית.
הוא השיג את התוצאות הבולטות שלו כחבר בנבחרת הדקר ההונגרית, שהייתה אז בחזית העולמית.
במהלך הקריירה שלו זכה בסך הכל במדליה אולימפית אחת ובחמש אליפויות עולם.
התוצאה האישית הטובה ביותר שלו הייתה ב-1957. מקום שני באליפות העולם.
באליפות הונגריה שהייתה אז אליפות לאומית אמנם, אך ברמה עולמית, הצליח לזכות פעם אחת באליפות אישית, ב-1958. ב-1965 פרש מהנבחרת וב-1968 סיים ספורט תחרותי.
בבודפשט קיבל תעודת מורה לחינוך גופני ולאחר מכן תעודת מאמן סיף.
לאחר פרישתו הפך למאמן נבחרת הסיף האיראנית במשך שנתיים, לאחר מכן למאמן הנוער של המטאור האדום בודפשט.
(MTK שפירושו חוג חינוך גופני ההונגרי).
הוא היה שופט תחרות בקטגוריה A עד 1994.
1964, טוקיו : קבוצתי ( טמאש גאבור, אישטוואן קאוס, ג'זה קולצ'אר, זולטאן נמרה)
אליפות עולם מקום שני שלוש פעמים:
צלב הכבוד של בלווארוש-ליפוטווארוש (2002)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות ההונגרי (2021)
פרס ספורט לאסלו פאפ בודפשט (2021)
ארעיות, הנקרא אניצ'א (anicca) בפאלי ואניתיא (anitya) בסנסקריט, מופיע בהרחבה בקאנון הפאלי כאחת התורות המרכזיות של הבודהיזם.
התורה טוענת שכל הקיום המותנה, ללא יוצא מן הכלל, הוא "חולף, נעלם במהרה, בלתי קבוע".
אניצ'א הוא אחד משלושת סימני הקיום - השניים האחרים הם דוקהה (סבל או אי-שביעות רצון) ואנטא (ללא מהות מתמשכת).
אניצ'א עומד בניגוד לנירוונה, המציאות שהיא ניצ'א, שאינה יודעת שינוי, דעיכה או מוות.
אניצ'א מובן בבודהיזם כראשון מבין שלושת סימני הקיום (טרילקשנה), השניים האחרים הם דוקהה ('אי-נוחות', מדושטה, "עמידה לא יציבה") ואנטא (לא-עצמי, לא-נשמה, ללא מהות).
הוא מופיע בטקסטים הפאליים כמה שסצ'ורק מתרגם כ"כל הדברים המותנים הם חולפים, כל הדברים המותנים הם כואבים, כל הדהרמות הן ללא עצמי".
כל האירועים הפיזיים והנפשיים, קובע הבודהיזם, נוצרים ונמוגים.
החיים האנושיים מגלמים את הזרימה הזו בתהליך ההזדקנות, במעגל הלידה והמוות החוזרים (סמסרה), דבר אינו מתמשך, והכול דועך.
זה חל על כל הישויות בעלות התודעה וסביבותיהם, כולל אלו שהתגלגלו לעולמות הדיווה (אלים) והנארקה (גיהנום).
הכול, בין אם פיזי או נפשי, הוא התהוות מנטלית (סנקהארה), אשר מופיעה כחלק בלתי נפרד מהתהוות המותנית וחולפת.
על פי הבודהיזם, הכול בחיים האנושיים, כל החפצים, כמו גם כל היצורים בין אם בעולמות גני העדן או בעולמות הגיהנום או בעולמות הארציים בקוסמולוגיה הבודהיסטית, משתנה תמיד, בלתי קבוע, עובר לידה ומוות חוזרים (סמסרה).
אניצ'א קשור קשר הדוק לתורת האנטאה, לפיה לדברים אין מהות, עצמי קבוע, או נשמה בלתי משתנה.
הבנת אניצ'א ואנטא הם צעדים בהתקדמות הרוחנית של הבודהיסט לקראת הארה.
ארעיות הוא מקור של דוקהה.
הבודהה לימד שמכיוון שאף חפץ פיזי או נפשי אינו קבוע, תשוקות עבורם או היקשרות אליהם גורמות לסבל (דוקהה).
רופרט גטין על ארבע האמיתות הנעלות אומר:
אחד ההיבטים החשובים ביותר של אניצ'א הוא השימוש בו בחיים הרגילים.
אנשים מגיבים לעיתים קרובות בבהלה, הכחשה או אבל כשנתקלים בשינוי - בין אם זה מחלה של הורה, סיום מערכת יחסים, או אפילו משהו קטן כמו כיסא שהופך לא נוח.
עם זאת, מתברר שסבל משינוי בדרך כלל אינו על השינוי עצמו, אלא על ההיאחזות במה שנעים וההתנגדות לאובדן.
השימוש באניצ'א בחיי היומיום כולל טיפוח סוג אחר של מודעות שבה במקום לפגוש שינוי בהתנגדות, פוגשים אותו בנוכחות.
רבים אינם רוצים להתמודד עם האמת, שהם מתקשרים יותר מדי לדברים נעימים שהם יכולים ליהנות מהם דרך החושים.
אבל הדברים האלה לא באמת מביאים אושר.
אֶרְפוּרְט היא בירת מדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה והעיר הגדולה במדינה.
בעיר מתגוררים למעלה מ-200,000 תושבים, וזו העיר ה-37 בגודלה בגרמניה.
העיר שוכנת כמאה קילומטרים דרומית-מערבית ללייפציג, כמאה וחמישים קילומטרים צפונית לנירנברג וכ-180 קילומטרים דרומית-מזרחית להנובר.
ערים סמוכות לארפורט הן ויימאר במזרח, גותה במערב, ארנשטאדט בדרום וסמרדה (Sömmerda) בצפון.
כולן שוכנות במרחק של כ-20 קילומטרים ממנה.
ארפורט נזכרת לראשונה בשנת 742 כיישוב גדול בהקשר להקמת הבישופות של ארפורט תחת השם ארפספורט (Erphesfurt) בידי בוניפציוס הקדוש.
בשנת 805 הפך קארל הגדול את העיר למרכז מסחר בגבול ממלכת הפרנקים.
היא המשיכה לשמש כמרכז חשוב במהלך ימי הביניים וזכתה למידה רבה של שלטון עצמי.
בשנת 1094 הוקם בית כנסת בעיר (קיים עד היום).
ב-1392 הוקמה אוניברסיטת ארפורט, שהייתה המפורסמת בזמנה אך חדלה לפעול בשנת ב-1816. מרטין לותר נמנה עם תלמידיה.
ב-1802 הפכה ארפורט לחלק מפרוסיה.
אף על פי שהייתה בשטחה של תורינגיה, המשיכה העיר להישאר בשלטון פרוסי עד סוף יוני 1945.
בשנת 1906 מנתה האוכלוסייה למעלה מ-100,000 תושבים והוכרה כ"עיר גדולה".
למעלה מ-3,500 מבני העיר נהרגו במלחמת העולם הראשונה.
המשבר הכלכלי של שנת 1929 פגע קשות בכלכלת העיר.
בשנת 1938 נמנתה העיר על מרכזי הצבא החשובים בגרמניה.
בליל הבדולח שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועסקו 10,000-15,000 נשים וגברים בעבודות כפייה במפעלים שונים בעיר.
בהפצצות האמריקאים והבריטים במהלך המלחמה נהרסו 530 מבנים (17 אחוז מסך כל הדירות), 100 מתקני תעשייה ולמעלה מ-2,500 נפגעו, כמו כן נהרגו 1,600 תושבים וכ-23,000 אזרחים איבדו את בתיהם.
ב-12 באפריל 1945 כבשה הארמייה השלישית של ארצות הברית את ארפורט לאחר קרבות בעיר ובסביבתה.
ב-3 ביולי, בהתאם להחלטות ועידת יאלטה, נכנס הצבא האדום לעיר והיא הפכה לחלק משטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
ב-1948 בחרה ממשלת תורינגיה בארפורט כבירת המדינה.
בשנת 1952 פורקה מדינת תורינגיה ובמקומה הוקמו שלושה מחוזות, כאשר ארפורט הפכה לבירת מחוז ארפורט.
בשנת 1964 בקרבת העיר הופל מטוס חיל האוויר של ארצות הברית מדגם T-39 וכל הצוות נהרג.
במרץ 1970 הגיע וילי ברנדט לארפורט לפגישת-פסגה ראשונה מסוגה עם נשיא גרמניה המזרחית וילי שטוף (Willi Stoph), בצעד שנחשב עד אז כבלתי יאמן.
תושבי העיר קיבלו את ברנדט בהתלהבות גדולה, עמדו ברחוב שמול המלון וקראו "וילי, וילי" (ברור שהכוונה הייתה לווילי ברנדט) כדי שזה ייגש לחלון חדרו במלון.
בסוף שנות ה-60 החלה הריסה מסיבית של רובע קרמפפר (Krämpferviertel), בשוליה המזרחיים של העיר העתיקה, כדי לפנות מקום לבניינים רבי-קומות סובייטיים (בני 11 עד 16 קומות).
עד סוף שנות ה-70 הוקמו בקצה העיר 17,000 דירות חדשות בבניינים רבי-קומות.
רובע אנדראס עתיד היה להיהרס גם הוא, אולם ההריסה בוטלה בגלל איחוד גרמניה.
לאחר האיחוד מחדש של גרמניה חזרה ארפורט לשמש בירת מדינת תורינגיה.
הטבלה הבאה מראה את התפתחות האוכלוסייה בעיר במהלך השנים:
סימן ההיכר של העיר הן הקתדרלה (Mariendom) וכנסיית סברי (Severikirche), שניצבות זו לצד זו.
המגדלים של השתיים נמצאים על קו הרקיע של העיר ולכן ניתן לראות מצריחי הכנסיות את נוף העיר.
גשר קרמר (Krämerbrücke) העובר מעל נהר הגרה.
הגשר נבנה בשנת 1325, ובשני קצותיו נבנו גם שתי כנסיות, שאחת מהן קיימת עד היום.
הגשר מכוסה במבנים מרהיבים ביותר.
בית הכנסת הישן (Alte Synagoge) בית כנסת הוקם בשנת 1094 בעיר העתיקה ונחשב לישן ביותר בכל אירופה.
בשנת 2007 התגלה מקווה שגילו כ-750 שנה, בסמוך.
אגמי ארפורט (Erfurter Seen) - שורה של למעלה משמונה אגמים מלאכותיים בצפון העיר, שנוצרו תוך הצפת מחצבות חצץ לשעבר.
ארפורט היא מקום הולדתו של אחד מדודניו של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן ברנארד באך (1676-1749), והיא גם מקום הולדתו של הסוציולוג מקס ובר (1864-1920).
ב-26 באפריל 2002 רצח הסטודנט רוברט שטיינהאוזר בגימנסיית גוטנברג 13 מורים, שוטר ושני סטודנטים לפני שהתאבד.
לא ידוע מתי התיישבו לראשונה יהודים בעיר.
מסורות מקומיות מקדימות את היישוב היהודי ל-719, אך אין עדויות היסטוריות לכך.
עדות עקיפה ראשונה לישיבת יהודים בעיר היא מסמך שבועה נטול תאריך החתום בחותמת העיר ארפורט.
שבועות דומות הנפיק הארכיבישוף קונראד הראשון ממיינץ, ששימש בתפקידו עד שנת 1200.
עדות כתובה לקיומה של קהילה הוא מכתב משנת 1212 מהקיסר אוטו הרביעי לארכיבישוף ממיינץ המעניק לאחרון זכויות לגביית מיסים.
היהודים לא גרו בריכוז אחד וככל הנראה עסקו במסחר.
בית הכנסת הוקם ככל הנראה במאה ה-11 ונזכר לראשונה בכתובים ב-1287. המבנה עומד על תילו עד ימינו.
במאה ה-12 נבנה מקווה בסמוך, ממנו נותר כיום רק הכותל הדרומי.
רובו של המקווה מן המאה ה-13, שנבנה בצמוד, נשתמר עד היום.
במהלך מסע הצלב החמישי פרץ פוגרום נגד היהודים בארפורט.
ב-16 ביוני 1221 (כ"ה בסיוון ד'תתקפ"א), בעקבות עלילת דם, תקפו נוצרים את בית הכנסת.
ייתכן שהתוקפים היו צלבנים פריזיאנים.
התוקפים השחיתו את ספר התורה ודרשו מן היהודים להתנצר.
לאחר סירוב היהודים הציתו הנוצרים אש ורצחו 21–26 יהודים.
על פי השערות ישבו בעיר בתקופות שונות רבי אלעזר מגרמייזא, "הרוקח"; מקובל ופייטן בשם ר' נחמיה בן שלמה, המכונה "הנביא"; והרא"ש בתקופת כליאתו של המהר"ם מרוטנבורג.
חכם נוסף בן העיר הוא רבי ישראל בר' יואל זוסלין, שחיבר על פי המשוער את הפרשנות המיוחסת לרש"י על הלכות רב אלפס לרי"ף, וכן קינה לתשעה באב הפותחת "ציון אֲרַיָוֶךְ" על ההרוגים הרבים (כולל טבח ארפורט) בפרעות בעת מגפת המוות השחור שפגעו בקהילה בא' בניסן ה'ק"ט (21 במרץ 1349).
בין ההרוגים, שמוזכר גם בקינה, הוא הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן.
הקהילה בעיר השתקמה באיטיות לאחר פרעות המוות השחור, ובמאה ה-15 כיהן בה הרב מאיר בן ברוך הלוי ("מהר"ם הלוי").
תלמידו, הרב הלל מארפורט, היה גם הוא מנהיג הקהילה.
הרב יום טוב ליפמן מילהויזן כיהן כראש ישיבה בארפורט בסוף ימיו, ככל הנראה החל מ-1413. בשנת 1443 בערך מונה לרב העיר יעקב וייל.
בשנת 1458 גורשו היהודים מארפורט וממספר קהילות אחרות בתורינגיה.
הקהילה השלישית התקיימה מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, החל משנת 1806 ועד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1810 זכה דוד סלומון אונגר להיות היהודי הראשון שקיבל זכויות אזרח בעיר מאז 1454. בשנת 1884 הוקם בית הכנסת הגדול, שתוכנן בידי אדריכל מפרנקפורט, נועד ל-500 מתפללים וכלל גם עוגב.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ורדיפת היהודים נותרו בה במאי 1939 רק 263 יהודים.
בית הכנסת הגדול חולל והוצת בידי בריוני האס אה בליל הבדולח, ב-1938.
את עלויות פינוי ההריסות בגובה של 6,900 רייכסמארק נאלצה הקהילה לשלם.
במקביל חולל בית העלמין היהודי החדש ו-200 גברים יהודים רוכזו באולם בית ספר וגורשו לאחר מכן למחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-1939 רכשה העירייה את שטח בית הכנסת והקימה עליו מבנה מעץ לאחסון קוק.
קבוצה קטנה של יהודים שבה ממחנה הריכוז טרזיינשטאט לארפורט והקימה את הקהילה הרביעית בתקופת גרמניה המזרחית, שמתקיימת עד היום.
ב-1952 הוקם בית כנסת חדש בעיר על שטח בית הכנסת שנשרף.
בשנת 2013, לרגל תכנון הקמת חניון במקום אסם עתיק שהוקם על שטח בית הקברות היהודי, נערכו במקום חפירות הצלה שגילו 47 קברים.
ב-2022 פורסם מחקר בראשות פרופ' שי כרמי מהפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית, אשר בוצע בדנ"א שנלקח משיני חלק מהשלדים.
המחקר העלה כי הם חיו במאה ה-14, וכי ריצוף הדנ"א מעיד על קרבה גנטית ליהודים אשכנזים בני ימינו.
כמו כן העלה המחקר ממצאים אודות מוצא אוכלוסיית יהודי אשכנז.
אונסק"ו הכיר בשלושה אתרים יהודיים בארפורט כאתר מורשת עולמית - בית הכנסת הישן, המקווה ובית אבן.
בעיר נולד הזמר אריק לביא.
אַרְפַּכְשָׁד הוא דמות בתנ"ך, בנו השלישי של שם בן נח, על פי ו.
על פי ספר היובלים הוא מקורו של עם הכשדים.
גם נפתלי הרץ טור-סיני מזהה אותו כאב האפונימי של עם זה.
עם זאת, רבים מזהים את אבי הכשדים עם כשד בן נחור.
שמות אחיו על פי פרק י' הם עילם, אשור, לוד וארם.
על פי דברי הימים א', היו לו עוד 4 אחים: עוץ, חול, גתר ומשך.
אולם על פי בראשית, 4 האחרונים היו בני ארם, אחיו של ארפכשד.
בנו של ארפכשד היה שלח וע"פ תרגום השבעים וכן ספר היובלים קינן או קינם.
ארפכשד נולד שנתיים לאחר המבול (א'תרנ"ח לבריאת העולם (2103 לפנה"ס), על פי הכרונולוגיה המסורתית) וחי 438 שנים.
את שֶלַח ילד בגיל 35. יוסף בן מתתיהו מציין כי ארפכשד נולד שתים עשרה שנה לאחר המבול.
השם ארפכשד מוזכר גם בספר יהודית כשמו של מלך מדי שנבוכדנצר ניצח.
בתרגום עברי של הקוראן, הוא קרוי בשם "ארפכשו".
ארפכשד מת בגיל ארבע מאות שלושים ושמונה, כשיצחק היה בן ארבעים ושמונה.
שם חיצוני לאשתו הוא רצויה בת ששון או בת שושנה, על פי ספר היובלים
ארפינו (באיטלקית: Arpino), או בשמה הקדום ארפינום, היא עיירה הממוקמת בנפת פרוזינונה שבמחוז לאציו במרכז איטליה.
שטח העיירה משתרע על 55 קמ"ר.
נכון ל-2005 מנתה אוכלוסיית ארפינו כ-7,430 נפשות.
תאריך היווסדותה של ארפינום אינו ידוע, אולם נראה שתושביה הקדומים היו וולסקים.
בשנת 354 לפנה"ס נחתם הסכם בין הרפובליקה הרומית לבין הסאמניטים שחילק את שטח הוולסקים בין שני הכוחות וארפינום נפלה בידי הסאמניטים.
במהלך המלחמות הסאמניטיות עברה העיר לשליטתה של רומא.
בשנת 188 לפנה"ס קיבלו תושבי העיר אזרחות רומית, מלאה או חלקית.
נראה שארפינום נחשבה כבר במאה ה-2 לפנה"ס עיר רומאית לכול דבר, השערה שנתמכת על בסיס היותה מקום לידתם של שנים מגדולי המדינאים הרומים, גאיוס מריוס וקיקרו.
ארץ אדלי היא חלק מהחוף של יבשת אנטארקטיקה בין נקודת פורקווה פה 66°12′ דרום, 136°11′ מזרח לבין נקודת אולדן ב-66°48′ דרום, 142°02′ מזרח.
אורך קו החוף של ארץ אדלי כ-350 ק"מ, והיא משתרעת עד הקוטב הדרומי.
היא משתרעת על קטע משולש שנמצא במזרח היבשת, 2,700 ק"מ דרומית לאוסטרליה.
שטח זה מכסה כ -3% מכל אנטארקטיקה.
ארץ אדלי היא אחד מארבעת המחוזות של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת, תביעה שאינה מוכרת על ידי מרבית המדינות ומושעית בהתאם לברית האנטארקטית.
בחודשים דצמבר עד פברואר, כלומר במהלך הקיץ האוסטרלי, הטמפרטורות הממוצעות נעות בין -25 ° C ל- -35 ° C ו- -60 ° C עד -70 ° C במהלך החורף האוסטרלי.
מאז ה-12 בינואר 1956 ממוקם בארץ אדלי בסיס צרפתי קבוע הנקרא בסיס דימון ד'אורוויל (Dumont d'Urville), בו שוהים בין 33 (בחורף) ל-78 (בקיץ) מדענים.
תחנת המחקר הצרפתית הראשונה שנבנתה באזור - נמל מרטן נבנתה ב-9 באפריל 1950 במיקום 66°49′ דרום, 141°23′ מזרח, אולם נהרסה בשריפה ב-21 בינואר 1952.
תחנת מחקר נוספת, תחנת שארקו (Charcot), נמצאת 300 ק"מ דרומית לקו החוף, בגובה 2,400 מטרים, במיקום 69°22′ דרום, 139°01′ מזרח, תחנה זו פעלה בין 1957–1960 והתגוררו בה שלושה חוקרים.
ארץ אדלי גובלת בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית משני צידיה (חוף קלארי שבארץ וילקס שממערב לארץ אדלי, וארץ ג'ורג' החמישי שממזרח לארץ אדלי).
ארץ אדלי התגלתה בשנת 1837 על ידי מגלה הארצות הצרפתי ז'יל סבסטיאן סזאר דימון ד'אורוויל.
ד'אורוויל קרא לאזור על שם אשתו, אדלי.
ארץ אחרת היה מגזין ישראלי שעסק בענייני החברה הישראלית והעם היהודי.
המגזין נוסד על ידי במבי שלג, שגם שימשה כעורכת הראשית.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור באוקטובר 2000, והוא הפסיק להופיע בסוף שנת 2015. יצא לאור בידי עמותה.
בחודש פברואר 2013 החל המגזין להופיע באינטרנט בלבד כמהדורה חודשית, עם נושא מרכזי שסביבו התקיים דיון.
אודות הנושא המרכזי התפרסמו חמישה מאמרים, להם התלוו שלושה מאמרים העוסקים בתרבות ושני מאמרי דעה.
מאמרי הדעה התחלפו בתדירות משתנה.
אחת ממטרותיו של כתב העת הייתה להפנות את השיח הציבורי אל נושאים קשים שאינם זוכים לתשומת הלב הראויה בתקשורת הכללית.
לשם כך הפיקה מערכת "ארץ אחרת" גיליון נושא שמתאר ומנתח את התחום מכל צדדיו.
כמו כן עוסקים חלק מהגיליונות במגזרים ציבוריים שונים מזווית תרבותית, כלכלית ורוחנית – כאלו הם הגיליונות שהוקדשו לערביי ישראל, לתיאור קשייהם של עולי אתיופיה, לעולים מברית המועצות לשעבר, לחרדים ולאליטה הישראלית.
רובם של הכותבים בגיליונות אלו שייכים אל המגזר עליו הם כותבים.
פעילות זו של תיאור וניתוח החברה הייתה, לדעת עורכי כתב העת, הכרחית על רקע שקיעת העיתונות הכתובה ברחבי העולם המערבי.
העורכים מצביעים על העובדה שמדורי האוכל, האמנות, עיצוב האופנה והבידור תופסים יותר ויותר עמודים ותשומת לב ומשתלטים על השיח התקשורתי בעיתונות המודפסת ובאינטרנט כאחד.
כאשר, בד בבד הולכים ומצטמצמים הכתבות והתחקירים שמסקרים ומפרשים את האירועים החברתיים ואת ההשלכות החברתיות השונות שנובעות ממדיניות הכנסת ומהחלטות של קובעי המדיניות בתחומים רחבים.
וכך – על אף הנגישות למידע העומדת לרשות הציבור: טלוויזיה, רדיו, עיתונות ואינטרנט, סוגיות חשובות נדחקות אל שולי התודעה הציבורית.
במהדורת הדפוס התפרסמו 67 גיליונות בעברית ושבעה גיליונות בשפה האנגלית.
ארפוודסוניט הוא מינרל, חבר בקבוצת האמפיבול - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים שהם מינרלים בוני הסלעים חשובים, אם כי הארפוודסוניט עצמו נדיר למדי.
הארפוודסוניט בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או ברזל או נתרן.
נוסחת המבנה הכימי של הארפוודסוניט היא: Na3( Fe2+, Mg)4Fe3+ Si8O22(OH)2. הסיבה להופעה כפולה של אטומי הברזל בנוסחת הארפוודסוניט נועדה להראות את קיומם של שני סוגים של אטומי ברזל.
האחד בערכיות של 2 תופס מקומות זהים בסריג לאטום המגנזיום שערכיותו 2 משום ששני האטומים הם בגודל דומה, והשני בערכיות 3 הוא קטן יותר בנפחו.
הארפוודסוניט מתגבש במערך קריסטלוגרפי מונוקליני ובדרך כלל מופיע בתצורת סיבים או גבישים פריזמתיים מוארכים בתצורת כוכב בגוון שחור עד אפור כחלחל.
הארפוודסוניט הוא המינרל העשיר בברזל בשורה האיזומורפית (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרל העשיר במגנזיום - מגנזיו-ארפוודסוניט.
ניתן להבחין בין שני המינרלים רק בעזרת אנליזה כימית.
מבחינת תכונותיו האופטיות הארפוודסוניט הוא דו-צירי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט.
הוא נראה כחול-ירוק מזווית אחת, ירוק חום מזווית שנייה ואפור-סגול מזווית שלישית.
הארפוודסוניט נתגלה בשנת 1823 וקרוי על שמו של הכימאי השוודי מגלה הליתיום, יוהאן אוגוסט ארפוודסון (Johan August Arfwedson 1841-1792).
מקומות נוספים כוללים את הר סנט-אילר (Mont Saint Hilaire) בפרובינציית קוויבק שבקנדה, מחדר לימאוססק (Ilimaussaq) - המקום בו נתגלה המינרל לראשונה, פגמטיטים בחצי האי קולה ברוסיה, במכרות באוקראינה, בחבל הריין בגרמניה, בלנגסונדפיורד בנורווגיה, מחוז בולדר בקולורדו ובמדינת ניו המפשייר בארצות הברית.
בישראל ניתן למצוא ארפוודסוניט בנורדמרקיט (סוג של סיאניט) של מכתש רמון.
בסביבה הקרובה ניתן למצוא ארפוודסוניט בחצי האי סיני: במיקרוגרניטים בוואדי קביליה (באזור הדרומי מזרחי של סיני); ובקוורץ פורפירים באזור ג'בל מוסא וג'בל קתרינה.
אַרְפָּד (בארמית: 𐤀𐤓𐤐𐤃; באשורית: ár-pa-da או ar-pad-da) הייתה עיר ממלכה בצפון סוריה של ימינו, ומזוהה על ידי החוקרים עם תל רפעת, הממוקם כ-30 ק"מ צפונית לחלב, לא הרחק מהגבול עם טורקיה.
ארפד הוזכרה בתעודות האשוריות משנת 806 לפנה"ס, וזה היה האזכור הראשון שלה בהיסטוריה, אולם היה זה אזכור שולי בלבד.
האזכור המשמעותי הראשון של העיר מתוארך לשנת 740 לפנה"ס, השנה בה כבש את העיר תגלת פלאסר השלישי, מלכה של ממלכת אשור, שלוש שנים לאחר שהביס את הקואליציה הצבאית בין ממלכת אוררטו, ארפד ומלטיה , בראשותו של סרדורי השני.
למרות הכיבוש לא נחרבה העיר, אלא נקבעה כנציבות בממלכתו של תגלת פלאסר.
מתעאל בר עתרסמך מלך ארפד נזכר בכתובת סוג'ין שעל כתובות סַפִירַה, שבה מתועדת הברית של ארפד עם בר-גאיה מלך כתך.
הכתובת מתוארכת למאה ה-8 לפני הספירה.
בשנת 720 לפנה"ס ניסתה ארפד יחד עם שכנתה מדרום חמת למרוד באשורים.
הניסיון למרד דוכא במהירות ובאכזריות על ידי שלמנאסר החמישי יורשו של תגלת פלאסר, דבר שהביא לחורבן שתי הערים והרג תושביהן.
אירוע החורבן של ארפד וחמת מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, לרוב בתור לוחמה פסיכולוגית וכלי להפחדה של האשורים נגד ממלכת יהודה, כפי שבא לידי ביטוי בספר מלכים ב': () אך גם בתור כלי בידי הנביאים, כדוגמה לגאוות אשור שתלו את הצלחתם בכוחם ולא בכוחו של אלוהים ולכן נענשו: ()
ארפד מוזכרת בכתובת זכור כאחת מ-17 ממלכות שחברו ביחד עם בן הדד השלישי לצור על חדרך.
ארץ-ישראל וסוריה הדרומית: ספר-המסעות הוא מדריך למבקר בארץ ישראל, כולל עבר הירדן המזרחי וסוריה הדרומית.
הספר חובר על ידי ישעיהו פרס ופורסם בשנת תרפ"א 1921. הוא נכתב לפי הזמנת חברת נסיעות "חברת אקספרס ארץ-ישראלי", מיסודו של בנק אנגלו-פלשתינה וראה אור בהוצאת 'בנימין הרץ, ירושלים - ברלין - וינה'.
הספר יצא לאור בציפייה להגברת העלייה לארץ ישראל, בנוסף העלייה לרגל שהייתה גם בתקופות קודמות, וכן לגידול בתיירות בה.
חלקו הראשון של הספר מיועד להכרת הארץ.
ניתן לקבל ממנו תמונה על המצב המנהלי והכלכלי של הארץ בראשית שנות המנדט הבריטי.
המחבר מציין כי התחבורה בארץ שופרה: דרכים נסללו, הרכבות נוסעות מדי יום ביומו בין הערים החשובות בארץ.
הרכבת הגיעה למדינות השכנות: מצרים וסוריה - דבר שאפשר הגעה מהנמלים לחופי הים התיכון בנוחיות רבה: האוניות נוחות וגם הירידה לחוף מכובדת.
ניתן להשיג בארץ אוטומובילים והזמן הדרוש לעבור במסלולי התיירות קצר לעומת מה שהיה בעבר.
תנאי בתי המלון הם, לפי הגדרתו, "ממדרגה ראשונה" ובכל עיר ומושבה אפשר לקבל "אכסניה נוחה ומזון טוב".
אין צורך להביא מאירופה בגדים רבים למסע כי בבתי המסחר בארץ אפשר להשיג הכל ובמחירים זולים.
היות שחלק ממסע ברגל הוא ממליץ על נעליים נוחות וכובע רחב, המכסה גם את העורף.
אשר לבריאות, יש די רופאים מומחים בכל המקומות וכן בתי מרקחת.
עם זאת, הוא ממליץ כל בוקר לקחת כינין נגד "קדחת המלריה".
אמצעי התשלום המקובל הוא הכסף המצרי, לשם התמצאות שער החליפין של ההלירה שטרלינג - המטבע הבריטי היה 1 ליש"ט= 97.5 לירות מצריות.
בית מלון ממדרגה ראשונה - מעט יותר משוי ערך לליש"ט אחד.
המסע באוניות - מומלץ מנמלי אירופה לפורט סעיד שבמצרים.
לבוחרים להגיע לנמל יפו מוצע לפנות לסיוע צמוד לחברת התיירות.
ממצרים יש תחבורה נוחה לארץ - 15 שעות - בקרונות שינה ומסעדה.
מחיר הנסיעה באוניה, לפי מחלקות 32–46 ליש"ט, מאיטליה: 40 עד 28 ליש"ט.
המחיר ברכבת עומד בפני הוזלה.
החברה, מפיקת המדריך תסדיר את כל הנסיעות ואת האיכסון.
מסגרת הביקור המומלץ בארץ היא 21 יום, כולל: עבר הירדן וסוריה הדרומית.
הוא מספר לקורא על שרותי החברה והתייר יכול לפנות לסניפיה בכל ערי הארץ ושם יימלאו את כל דרישותיו.
הפרק הראשון סוקר את ארץ ישראל, על פי המידע שהיה בזמנו בידי החוקרים.
פרס הגדיר את תחומה לפי גבולותיה הטבעיים: מנהר הליטני בצפון עד נחל מצרים
בקו אלכסוני מהעיירה אל עריש בחצי האי סיני עד למפרץ עקבה - היום אילת.
ובמזרח עד "המדבר הכי רחוק מהירדן".
בדרום עבר הירדן הגבול הוא מסילת הרכבת החיג'אזית (מציאות זאת השתנתה אחרי יישום מלא של הסכם סייקס–פיקו והקמת ממלכת ירדן).
שטחה של ארץ ישראל בשלטון הבריטים הגיע ל-60,000 קמ"ר.
פרס הביא תיאור של נהר הירדן מאותם הימים.
מימת החולה עד ים כנרת הוא "שוטף בשצף קצף על פני צורים וכפֵי סלעים".
לעומת המרחק בקו אווירי של 104 ק"מ - תופעה המצביעה על מידת הפיתוליות שבו.
ומסיים את תאוריו בהרי הגליל שהם: "הגבוהים והיפים ועשירים המעיינות".
הוא לא מסתפק בתיאור זה, לאור ניסיונו: "יפה-נוף הוא הגליל ודומה הוא לנוף הרי האלפים".
הפרק השני מתאר את "גזעם, טיבם ותכונותיהם, תרבותם והשכלתם ודרכי חייהם" של תושבי הארץ.
הוא מאפשר להכיר כיצד נראו תושבי הארץ אז.
לנוחיות המבקרים בארץ, במטרה לאפשר להם התמצאות בין קבוצות האוכלוסייה, הוא מתאר את העדות בארץ, תוך שימוש בקווי אופי, מעין סטריאוטיפים, אבל לא בהכרח שליליים:
היהודים - רובם יושבים בערים.
יוצאי ספרד שביניהם לובשים את הבגדים המקובלים על תושבי הארץ ולכן לא ניתן להבחין בייחודם.
היהודים החלוצים שבאו ארצה במטרה להחיותה, הודות להם, הארץ תתפתח בעתיד.
הערבים - מוצאם מחצי האי ערב - הבדווים נשארו "ערבים טהורים והם יכולים להחשב לנושאי הטיפוס הטהור היחידים של הגזע השמי".
מידות הערבי נחלקות בין: טובות - גאוה, התאפקות, רצינות ורגש-כבוד חזק ולאחרות - השקפת עולם מוגבלת מאוד, אהבת בצע, נקמה, פטליזם ואכזריות כנגד אויבו.
גאולת דם הנהוגה בקרבם גורמת לעיתים להשמדת משפחות שלמות.
לאלה שאינם מבני-עמם הם מתייחסים בחשד ובשנאה נסתרת .
לא יודעים להעריך את מימד הזמן.
הוא מציין עוד כתות קטנות:
ה"סורים" - אשר לדעתו צאצאי יושבי הארץ הקדמונים שהתערבבו בכובשים.
"סורים-נוצרים" - נמצאים בארץ מימי הביזנטים, שייכים לכנסייה המזרחית.
הדרוזים - צאצאי הסורים הקדמונים שקבלו את דת האסלאם בצורה שונה מהמקובל.
נְצָאִרִים - ליד מטולה, לכאורה מוסלמים, למעשה עובדי כוכבים ומזלות כמו אבותיהם בסוריה.
מְתָולים - אף הם בצפון הארץ שייכים לכת השיעים: קנאים נמרצים לדתם ושונאים בני-דתות אחרות עד מוות.
כאשר זר נוגע בחפצם הוא הופך לטמא.
עמים שלא צאצאי העמים השמיים
בין המוסלמים: התורכמים בגולן - מוצאם מהמונגולים, הצ'רקסים, בהאים וכושים.
בין הנוצרים: ארמנים, קופטים, אתיופים ו"פרנקים" -יוצאי אירופה.
בהמשך פרק על קורות ישוב הארץ ותרבותה ותולדות היישוב היהודי "האחרון".
ארץ אבות הוא רומן מתח מאת הסופר האנגלי רוברט האריס משנת 1992. הספר שייך לסוגת ספרי ההיסטוריה החלופית, ועלילתו מתרחשת בגרמניה הנאצית 20 שנה לאחר ניצחון גרמניה במלחמת העולם השנייה.
הספר זכה להצלחה רבה, תורגם ל-25 שפות ונמכר ביותר משלושה מיליון עותקים.
שנתיים לאחר צאת הספר לאור הוא עובד לסרט.
מלבד זאת, מוזכר בספר בסיס הקריגסמרינה שהוקם בנורדשטרן שבנורווגיה.
ברית המועצות קטנה מאוד ביחסה לפני המלחמה - היא מורכבת ממזרח הרחוק הרוסי, סיביר ומרכז אסיה ובירתה היא אומסק.
ארצות הברית מספקת בחשאי לסובייטים נשק, המאפשר להם להילחם בגרמנים ולרתק את הצבא הגרמני למעבר הרי אורל.
תחילה, תכננו הגרמנים לספח את שווייץ אך בעקבות המתיחות במלחמה הקרה בין גרמניה לארצות הברית מנעה זאת והשאירה את שווייץ מדינה נייטרלית בה סוכני מודיעין אמריקאים וגרמנים מרגלים זה אחר זה.
למעשה, שווייץ הייתה מהמדינות הבודדות באירופה עם מדיניות חוץ ופנים עצמאיות לחלוטין.
לעומת זאת, מערב וצפון אירופה והגרמנים הקימו את "הקהילה האירופית", גוש כלכלי פרו-גרמני שמטהו יושב בברלין, הגוש מורכב מפורטוגל, ספרד, צרפת, אירלנד, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד, איטליה, דנמרק, נורווגיה, שוודיה ופינלנד.
לכאורה, כל מדינות הגוש הן מדינות חופשיות עם מנהיגים עצמאיים וממשלתיות ריבוניות אך בפועל המדינות היו מדינות לוויין שהיו כפופות פוליטית לגרמניה לכל דבר, סימן בולט לכך היה שדגל גרמניה הנאצית הנישא מעל מטה הארגון בברלין היה גדול פי שניים מזה של שאר המדינות החברות.
מדינות הבלקן (קרואטיה, רומניה, הונגריה, בולגריה וסרביה) נותרו "עצמאיות" ואינן היו חברות בקהילה האירופית אך עדיין היו כפופות לגרמנים.
מאז תום מלחמת העולם השנייה, הגרמנים והאמריקאים במלחמה קרה, שבה שתי המעצמות פיתחו טכנולוגיה גרעינית ותוכנית לחקר החלל.
האמריקאים לא השתתפו במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין ב-1936 אך זו צפויה לחזור ב-1964. נראה שהקיפאון בין הגרמנים לארצות הברית מאפיל על היחסים הבינלאומיים בשאר העולם.
גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה, למעט מספר צעדים סמליים לא היו שינויים מהותיים בבסיסי המשטר בגרמניה הנאצית - חוק ההסמכה עדיין בתוקף, העיתונות, הרדיו והטלוויזיה עדיין בשליטה הדוקה של משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם.
בסיס האידאולוגיה הנאצית עדיין כולל האשמת קבוצות מיעוטים בחתרנות ובוגדנות ובגרימת הבעיות הכלכליות והחברתיות של גרמניה.
גרמנים רבים חושדים שהממשלה חיסלה את היהודים, אך אינם מודאגים מדי או מפחדים מדי כדי לומר משהו.
מחוץ לגרמניה, יש ידיעות על השואה אך ידיעות אלו מוטלות בספק בעקבות לחץ גרמני של דיפלומטים גרמנים רבים שבדו הסברים שסותרים את הידיעות.
ההתעמולה הנאצית תיארה בעבר את ארצות הברית מושחתת, מנוונת וענייה אך בעקבות הפגישה המתכוננת בין היטלר לקנדי הגרמנים נאלצים לעדן את התעמולה האנטי-אמריקאית.
בגרמניה יש רמת חיים גבוהה מאוד, מדינות הלווין הגרמניות ב"קהילה האירופית" מייצאות לגרמנים מוצרי צריכה רבים.
בנוסף לכך, מצוין בספר כי הוקמה אקדמיה לאס אס באוקספורד.
השירות הצבאי עדיין בגדר חובה (זאת כאמור בגלל המלחמה של הגרמנים עם ברית המועצות בהרי אורל).
משטרת הסדר מתאחדת עם האס אס ולשוטרים יש דרגות כבוד מהאס אס.
על אף שהחברה הגרמנית בתחילת שנות ה-60 הופכת יותר ויותר מרדנית, הדור הצעיר בגרמניה לא מודע כל כך לחוסר היציבות שסללה את עלייתו של היטלר לשלטון.
השפעות מהתרבות האמריקאית והתרבות הבריטית תופסות תאוצה ומשפיעות על הנוער הגרמני.
מוזיקת ג'אז עדיין פופולרית אך הגרמנים טוענים כי הם המציאה גרסה נקייה של ה"מוזיקה מנוונת".
מעת לעת מבצעים מתנגדי משטר מבצעים פיגועי טרור ואוניברסיטאות הופכות למרכזי התנגדות של סטודנטים אנטי-נאצים.
רמת ההתקדמות הטכנולוגית בספר הייתה גבוהה בהרבה מהרמה במציאות שלנו בשנות ה-60. הצבא הגרמני מחזיק במטוסי סילון, צוללות גרעיניות ונושאות מטוסים.
ברמה האזרחית קיים שימוש רב בטלוויזיות, מכונות קפה ומכונות צילום, שהשימוש בהן מוגבל כדי לעקוב אחרי השימוש במקרה שמשתמשים בהן מתנגדי משטר.
מבחינת חקר החלל, שאינו מצוין יותר מדי בספר ידוע כי הן לגרמניה והן לארצות הברית יש תוכניות חלל מתקדמות וככל הנראה הגרמנים מקדימים את האמריקאים במרוץ לחלל.
הרומן מתרחש בגרמניה הנאצית (הרייך השלישי) באפריל 1964, בשבוע ההכנות לקראת יום הולדתו ה-75 של הפיהרר אדולף היטלר.
בעקבות ניצחונה במלחמת העולם השנייה, גרמניה שולטת במרבית מדינות אירופה ואף בחלקה המערבי של ברית המועצות (כולל מוסקבה), אך המלחמה בין רוסיה לגרמניה נמשכת.
העלילה עוקבת אחר הקצין זאוויר מארץ', בלש בשירות הקרימינלפוליציי (משטרת הפלילים, המוכרת בשמה המקוצר, קְריפּוֹ) של ברלין, בירת הרייך, בעודו חוקר את המוות החשוד של יוזף ביהלר, מבכירי המפלגה הנאצית, בנהר האבל בפרוורי העיר.
ככל שמארץ' מתקדם בחקירה הוא מבין שהוא נקלע לשערורייה פוליטית שמעורבים בה בכירי המפלגה הנאצית, אשר נרצחים בזה אחר זה בנסיבות חשודות.
מיד לאחר גילוי הגופה הראשונה, מורה הגסטאפו למשטרה להפסיק את החקירה בתואנה שזהו תחום שיפוטו.
בראש חקירת הגסטאפו עומד אוֹדילוֹ גְלוֹבּוֹצניק.
מארץ' נפגש עם שרלוט (צ'רלי) מגווייר, עיתונאית אמריקאית, שנחושה אף היא לחקור את הפרשה.
שניהם נוסעים לציריך על מנת לחקור את כספת הבנק של אחד הבכירים הנרצחים.
לאחר חזרתם לברלין נרצח לנגד עיניהם מרטין לותר, בכיר נאצי נוסף.
הם מוצאים מסמכים שהביא לותר מהכספת בציריך, ובהם מגלים את האמת מאחרי רצח הבכירים: הגסטאפו מחסל את הבכירים הנותרים שתכננו את הפתרון הסופי (שהעולם לא מודע לקיומו) בוועידת ואנזה ב-1942. זה נעשה כדי להבטיח את הפגישה הקרובה בין היטלר ונשיא ארצות הברית ג'וזף קנדי, כדי להבטיח שהפשעים הנאציים לא יתגלו.
בעצת מארץ' יוצאת מגווייר לשווייץ עם הראיות, בתקווה לפרסם אותן ב"ניו יורק טיימס".
בינתיים מארץ' מוסגר על ידי בנו בן העשר ונעצר על ידי הגסטאפו.
במרתפי הגסטאפו בפרינץ אלברכט שטראסה עובר מארץ' עינויי תופת בידי גלובוצניק, אך לא מסגיר את מיקומה של מגווייר.
מפקד המשטרה, ארתור נֵבֶּה, מביים חילוץ כדי להתחקות אחר מארץ', שתכנן להיפגש עם מגווייר בוואלדסהוט טינגן, עיר על הגבול עם שווייץ.
מארץ' מבין שזו הכוונה, ונוסע במקום זאת מזרחה לאושוויץ, ובכך מוביל את הרשויות לכיוון הלא נכון.
הגסטאפו מדביק את מארץ' באתר שהיה פעם מחנה ההשמדה אושוויץ ולא נותר ממנו זכר.
מארץ', שמשוכנע שמגווייר עברה את הגבול בבטחה לשווייץ, מחפש זכר לכך שמחנה ההשמדה באמת היה אמיתי.
בעוד טבעת סוכני הגסטאפו מתהדקת סביבו, הוא מאתר לבנים בעשבים.
מסופק, הוא שולף את אקדח הלוגר שלו.
כספר של היסטוריה חלופית, אחדים מגיבורי הספר הם דמויות היסטוריות מעברה של גרמניה הנאצית.
בעקבות השינוי העובדתי שבבסיסו של הספר, ניצחונה של גרמניה במלחמת העולם השנייה, דמויות אלה, שמתו במהלך המלחמה או זמן קצר לאחריה, חיות בספר בגרמניה של 1964. דמויות עיקריות:
יוזף ביהלר: היה מזכיר וסגן מושל של הגנרלגוברנמן (הממשל בשטחי פולין שלא סופחו לגרמניה).
במציאות ביהלר נידון למוות והוצא להורג בקרקוב ב-1948 אך בספר המשיך לחיות בדירת פאר בברלין.
גילוי גופתו הצפה בנהר בשנת 1964 מניע את עלילת הספר.
אודילו גלובוצניק: היה קצין בכיר באס אס, שהיה אחראי לבניית מחנות ההשמדה בלז'ץ, מיידנק, סוביבור וטרבלינקה, שבהם נרצחו למעלה מ-1,500,000 בני אדם, רובם יהודים.
במציאות גלובוצניק התאבד לאחר שנלכד על ידי הבריטים אך בספר הוא המשיך לחיות בברלין כבכיר בגסטאפו, הכפוף ישירות לריינהרד היידריך, ראש האס אס.
ארתור נבה: היה מפקד המשטרה הפלילית בברלין, ולאחר מכן איש ה-SS שפיקד על איינזצגרופה במהלך השואה ואחראי לרציחת עשרות אלפי יהודים.
במציאות, נבה היה אחד מקושרי קשר ה-20 ביולי ולאחר כישלון הקשר הוא נכלא והוצא להורג אך בספר הוא ממשיך לחיות ועדיין עומד בראש המשטרה הפלילית.
נאצים נוספים המוזכרים בספר הם אדולף היטלר בן ה-75; היינריך הימלר, שנהרג בהתפוצצות מטוסו ב-1962; הנס פרנק, שהיה המושל הכללי של הגנרלגוברנמן; רודולף הס, שהיה מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ (כל אלו הוצאו להורג או התאבדו במציאות) ואחרים.
אישים אחרים ממדינות אחרות אשר בספר חייהם שונים מהחיים במציאות היו ג'וזף קנדי (אביו של נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי) הוא נשיא ארצות הברית, צ'ארלס לינדברג הוא שגריר ארצות הברית בגרמניה, אדוארד השמיני ממשיך להיות מלך הממלכה המאוחדת.
לעומת זאת, וינסטון צ'רצ'יל ואליזבת השנייה חיים בגלות בקנדה.
זאווייר מארץ': חוקר בקריפו בדרגת שטוּרמבאנפיהרר (רב-סרן), גרוש בן 42 המתגורר בברלין.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי הצוללות הגרמני והגיע לדרגת מפקד צוללת.
מתגורר עם אמו ובן זוגה.
חבר בתנועת נוער נאצית הפועלת במסגרת "הנוער ההיטלראי".
הרמן יוֹסְט: צוער ב-SS, בן 19. גילה את גופתו של יוזף ביהלר, הראשון משלושת הבכירים הנאציים שנרצחו.
שרלוט "צ'רלי" מגווייר: עיתונאית אמריקאית בת 25 המוצבת בברלין מטעם סוכנות ידיעות קטנה.
בת לדיפלומט אמריקאי שנישא לשחקנית גרמנייה.
גילתה את גופתו של וילהלם שטוקרט, השני משלושת הבכירים הנאציים שנרצחו, שאליו הגיעה בעקבות קשריו עם הוריה.
מקס יֵגֶר: חוקר בקריפו, שותפו וחברו של מארץ'.
בן 50, מתגורר בברלין עם אשתו וארבע בנותיהם.
קרל קרֶבּס: קצין צעיר בגסטאפו, משתתף בחקירת מקרי הרצח מטעם הגסטאפו.
במדינות רבות בעולם נהוגה ההתייחסות לארצן כארץ אבות.
גם גרמניה נמנית עם מדינות אלה.
בהמנון גרמניה, שהונהג בשנת 1922, מתוארת גרמניה כ-Vaterland, הנוסח הגרמני של המושג "ארץ אבות".
בהתאם לכך נקרא הספר "Fatherland", ובתרגום לעברית – "ארץ אבות".
ב-1994 עובד הספר לסרט טלוויזיה על ידי חברת HBO בכיכובם של רוטגר האוור כזאווייר מארץ' ומירנדה ריצ'רדסון כשרלוט מגווייר.
למרות שבסיס העלילה נשמר, ישנם הבדלים רבים בין הספר לסרט.
בישראל הופץ הסרט בשם "בעקבות הסוד האפל".
הספר עובד לתסכית בהמשכים בתחנת הרדיו BBC, עם אנטון לסר כמארץ' ואנג'לין בול כמגווייר.
שידור הסדרה החל ב-9 ביולי 1997. הסיום שונה מעט מזה של הספר, בהתחשב במגבלות הרדיו: מחנה ההשמדה אושוויץ מתגלה בשלמותו במצב מוזנח, ונאמר במפורש שמגווייר הצליחה להגיע לשווייץ.
הספר זכה להצלחה רבה, ותורגם ל-25 שפות.
הספר תורגם לעברית בידי יוחנן פרידמן ויצא לאור, בשם "ארץ אבות", בהוצאת זמורה-ביתן, 1998. בשנת 2013 יצאה לאור מהדורה מחודשת, שאליה נוספה הקדמת המחבר לרגל יובל ה-20 של הספר.
ארפאד גוט (בהונגרית: Gut Árpád; 22 בפברואר 1877, ח' באדר תרל"ז – 24 במאי 1948, ט"ו באייר תש"ח) היה מהנדס יהודי-הונגרי שפעל בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 ותכנן מבנים חשובים רבים.
נולד בעיירה קייטהאלי שבמחוז שומוג' (Somogy), בדרום-מערב הונגריה, לשמואל הכהן (מורה בבית-הספר העממי של הקהילה היהודית בעיירה) ולמרים בת שמואל טורן.
למד בבית-הספר של אביו, ולאחר לימודי צרפתית ומתמטיקה עבר לגימנסיה שברחוב מארקו בבודפשט.
בשנת 1897 סיים אותה בהצטיינות, ועבר ללמוד בטכניון הממלכתי ההונגרי, ובשנת 1901 הוסמך למהנדס בניין אזרחי.
במשך 3 וחצי שנים עבד במפעל ההנדסי הגדול שבהונגריה, "גאנץ-דאנוביוס" (Ganz-Danubius) בבודפשט, והתמחה בייחוד בבניית גשרים, עבודות בטון מזוין וקונסטרוקציות ברזל ופלדה לבניה בממדים גדולים.
בין הבניינים המפורסמים שסייע להקמתם הוא "בית המרחץ גלרט" בבודפשט.
בנוסף היה מורה ולימד את ילדי הכפר והסביבה תפילות ולימודי קודש.
במלחמת העולם הראשונה הגיע עד לדרגת סגן בצבא האוסטרו-הונגרי ונפל בשבי הרוסי.
ישב בכלא במשך שלוש שנים עד לתום המלחמה.
בחודש מרץ 1921 עלה לארץ ישראל.
עבודתו הראשונה בארץ הייתה בניית קזינו גלי אביב על שפת ימה של תל אביב.
הוא פיתח שיטה מיוחדת ליציקת עמודי בטון בתוך המים.
בשנת 1927 הציע לבנות בחופי תל אביב רציף לטעינת משאות ופריקתן מאוניות.
בנוסף הוא בנה מספר מגדלי מים בתל אביב, שהגדול והיפה שבהם נמצא ברחוב מזא"ה.
לגוט היה פרדס מצפון לכפר אז"ר, סמוך לאוניברסיטת בר-אילן.
הפרדס נוהל על ידי משפחת שוורץ וממנו שרדו מגדל מים ולידו שרידי מבנים בהם גרה משפחת שוורץ.
כיום נבנית במקום שכונת מגורים על שם אריאל שרון (נאות אריאל שרון).
גוט נקרא על ידי חברת פיק"א לבנות את הטחנות הגדולות בחיפה.
כמומחה לבטון מזוין, הביא ארצה את מערבל הבטון המכני הראשון.
הצטרפו אליו מהנדסים נוספים מהונגריה, ויחד בנו את מפעל "נשר" למלט ליד חיפה.
משפחת גוט הקימה את ביתה ברחוב טרומפלדור בתל אביב, ששימש מרכז ליהודי הונגריה.
בתחילת שנות ה-20 נבנה "בית-הכנסת הגדול" ברחוב אלנבי.
ארפד גוט נקרא לתכנן את הקונסטרוקציה לבניית הכיפה.
בשנת 1921 הקים את בניין הפסאז' הגדול בשדרות ירושלים מספר 6 ביפו שהיה הבניין הראשון בארץ שהוקם מבטון מזוין ועם יסודות בטון.
בשנת 1930 נקרא לפקח על בניית "בית המדידות הבריטי" ברחוב יהודה הלוי בתל אביב (כיום המרכז למיפוי ישראל).
בשנת 1935 בנה את מערכת הביוב התת-קרקעית של תל אביב, שהזרימה את השפכים אל הים.
בשנת 1942 הוחלט במטה הכללי של הצבא הבריטי להקים גשר על נהר פרת, על מנת לאפשר תנועה מהירה של כוחות צבא בריטיים צפונה, מתוך חשש שהגנרל רומל, מפקד הצבא הגרמני במערכה במדבר המערבי ימשיך בניצחונותיו ויתקדם לעבר ארץ-ישראל.
לפי תכנון של חיל ההנדסה הבריטי בניית הגשר הייתה צריכה להימשך כשנתיים.
גוט הוזמן לבצע והבטיח לסיים את בניית הגשר לפני הזמן המוקצב.
הגשר הועמד על כנו תוך חמישה חודשים, והוא נפתח לתנועה ב-10 ביוני 1942. כאות הוקרה לפועלו קראו הבריטים לגשר על שמו של הבונה והמתכנן: "גשר גוט".
לאחר המלחמה נמכר הגשר לממשלה הסורית תמורת מיליון לירות סוריות, וזו החליפה את שמו ל"ג'יסר אל רוקה".
בנו אנדרה (באנדי) גוט המשיך את דרכו כמהנדס אזרחי.
כלתו שרה גוט לבית פורר הייתה נכדתו של יצחק אייזיק בן-טובים.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מגדל המים ברחוב מזא"ה, תל אביב, 1924
קזינו גלי אביב, תל אביב, 1921
'סדנאות הקישון', בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה 1931–1932
בית הכנסת הגדול, ברחוב אלנבי בתל אביב, 1930
בית המדידות הבריטי (בניין הנהלת המרכז למיפוי ישראל), ברחוב יהודה הלוי, תל אביב, 1930
מגדל המים ברחוב החשמל, שכונת רמת השרון, תל אביב, 1925
בית הפסג' הגדול, בשדרות ירושלים מספר 6, יפו, 1921
ארפלור (צרפתית: Harfleur) היא עיירה בחבל נורמנדי בצפון צרפת.
בעיירה ממוקם נמל שהיה הנמל העיקרי בצפון מערב צרפת במשך שש מאות שנים, עד אשר נוסדה במאה ה-16 העיר לה הבר כ-5 קילומטרים במורד הזרם, כדי לנצל מעגנים הנוטים פחות להתמלא בסחופת.
ארפלור ממוקמת כעת בקצה המזרחי של השטח העירוני של לה האבר.
ארפלור היא עיר של תעשייה קלה על שפך נהרות הסן והלזארד, כשישה קילומטרים מזרחית ללה הבר, בצומת הכבישים N282, D231 ו-D9015. בעיירה קיימת תחנת רכבת של ה-SNCF שבה עוצרת הרכבת המחברת בין פריז ללה הבר.
בתקופה הרומית העיר נקראה קרקוטינום (Caracotinum) והייתה הנמל העיקרי של הקלטים (עם גאלי עתיק ששכן בנורמנדי).
דרך רומאית קישרה אותה עם טרואה.
מספר סרקופגים מתקופת השושלת המרובינגית התגלו למרגלות הר קאבר (Mont Cabert) הסמוך.
בימי הביניים, שם העיירה (Herosfloth, Harofluet or Hareflot) העיד על מוצאו הנורמני.
הסיומת fleur מגיעה מנורדית עתיקה Flöthe ופירושה "שפך או זרוע של הים" והיא קשורה למילה פיורד.
הפירוש המדויק של התחילית "har" אינו ידוע.
ב-1202 הוענק כתב זכויות לעיר בידי ג'ון, מלך אנגליה
בתחילת המאה ה-14 הוקמו אגודות סוחרים קטלוניות ופורטוגזיות
בין 1341 ל-1361 הוקמו חומות העיר ואלו שוחזרו במאה החמש עשרה לאחר שנהרסו במלחמת מאה השנים.
במשך שש מאות שנים, הייתה ארפלור עיר הנמל העיקרי של צפון מערב צרפת.
בשנת 1415, היא נתפסה בידי הנרי החמישי, מלך אנגליה.
המצור על ארפלר ארך כמה שבועות יותר מאשר הנרי החמישי ציפה - ומחלת הדיזנטריה הרגה חיילים, אבירים, ואצילים רבים כאשר חולים רבים נוספים נאלצו להישלח חזרה לאנגליה.
חומות ההגנה של העיר נפגעו קשות על ידי המצור וכך גם רבים מן המבנים העיקריים של העיר.
כדי לבסס את ניצחונו הנרי נאלץ להשאיר חלק משמעותי מצבאו כחיל מצב בעיר שזה עתה כבשו.
בעוד שכוונותיו של הנרי לאחר תום המצור אינם ברורים, הרי שהצבא שהביא עמו היה גדול דיו כדי להתעמת עם צבאות הצרפתים בקרב פתוח ולא רק כדי להטיל מצור על עיר אחת.
בעוזבו את ארפלור מצא הנרי את דרכו אל קאלה חסומה על ידי הצבא הצרפתי שהכריח לנוע אל פנים הארץ.
הצרפתים חתכו את דרך האנגלים והתעמתו איתם בשדות הבוציים ליד אז'נקור ב-25 אוקטובר, 1415. קרב אז'נקור הסתיים בניצחון אנגלי מכריע.
ב-1435, תושבי המחוז, מונהגים בידי ז'ן דה גרושי התקוממו נגד האנגלים.
מאה וארבעה מתושבי העיר פתחו את השערים עבור המורדים והאנגלים נאלצו לסגת מן העיר.
בין השנים 1445 ו-1449 האנגלים שוב תפסו את השליטה על העיר, אך היא שוחררה שוב ב-1450.
בשנת 1562, בזזו ההוגנוטים את ארפלור וכל הרשומות וכתבי הזכויות נעלמו.
זכויות העיר שוחזרו על ידי שארל התשיעי, מלך צרפת ב-1568.
במאה השש עשרה, חשיבות הנמל החלה לדעוך, עם מילויו בסחופת ועם הקמת לה הבר כנמל מתחרה.
ב-1887 נחפרה תעלת טנקרוויל (Tancarville) ואפשרה גישה ימית לעיירה גם מנהר הסן וגם מלה הבר.
ארץ אוז הוא סרט פנטזיה והרפתקאות בבימויו של סם ריימי וכתיבתם של דייוויד-לינסדי אבייר ומיטשל קפנר.
בסרט מככבים ג'יימס פרנקו, מילה קוניס, רייצ'ל וייס, מישל ויליאמס וזאק בראף.
הסרט נעשה בהשראת ספרו משנת 1900 של ליימן פרנק באום, "הקוסם מארץ עוץ", ומהווה פריקוול לאירועי הספר שמתרחשים במאה ה-19.
בשנת 1905, בקנזס, אמן מתוסכל בשם אוסקר דיגס (ג'יימס פרנקו), עובד בקרקס נודד.
כשסערה מתקרבת לקרקס, האיש הגדול (טים הולמס) מגלה שאוסקר פלרטט עם אשתו ותוקף אותו.
אוסקר בורח בכדור פורח, אבל הוא נשאב לתוך טורנדו.
הטורנדו מביא אותו לארץ אוז, שם הוא פוגש במכשפה בשם תיאודורה (מילה קוניס).
תיאודורה מאמינה שהוא הקוסם שמנובא שיביס את המכשפה הרעה שהרגה את מלך אוז ותפסה את מקומו כשליטה.
בדרך לעיר הבירה של אוז, עיר הברקת, תיאודורה מתאהבת באוסקר, שדוחה את ההתחייבות אליה.
הם גם נתקלים בקוף מעופף בשם פינלי (זאק בראף), שמבטיח את חייו לאוסקר, כשזה האחרון מציל אותו מאריה.
אוסקר מגיע לעיר הברקת, שם הוא פוגש באוואנורה (רייצ'ל וייס), אחותה של תיאודורה.
אוואנורה ספקנית בנוגע לאוסקר, להיותו הקוסם הידוע, אבל טוענת שהוא יכול לקבל את כל הכח והעושר של המלך, אם הוא ילך ליער האפל ויהרוג את המכשפה הרעה על ידי השמדת השרביט, מקור כוחה.