tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך נכנסו ללוקסמבורג כמה פסלים המוצגים כעת בגני לוקסמבורג, כולל "השחקן היווני" ו"הפאון הרוקד".
פרדריק וילו, שארל-פיליפ דה שנווייר ואטיין אראגו, שהיו אוצרים של מוזיאון האמנים החיים, תרמו לתהילתה של האמנות הצרפתית המודרנית במאה ה-19. בשנת 1857, רכשה הממשלה את "המבול בסן-קלאוד" מאת הצייר פול הואט עבור המוזיאון.
ציור זה משנת 1855, זכה לשבחים נלהבים מדלקרואה: המבול הגדול שלך הוא יצירת מופת, הוא מרסק את החיפוש אחר אפקטים קטנים ואופנתיים".
זה זיכה אותו במדליה נוספת בתערוכה העולמית בפריז.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19, מוזיאון לוקסמבורג נותר סגור למחקר.
גוסטב קורבה ומילה לדוגמה, לא הוצגו שם במהלך חייהם.
נדרשו השינויים שהביאו ממשלות הרפובליקניות בשנת 1879 והמאמצים המשותפים של אמנים ו, משפחותיהם, אספנים ועובדי מדינה, כדי שהציירים החדשניים ביותר של אסכולת ברביזון והאימפרסיוניזם יכנסו לאוספים הלאומיים הצרפתיים, בעקבות הריאליזם של גוסטב קורבה שנכנס לראשונה ללובר בשנת 1881, עם תרומת אחותו "קבורה באורנאן".
אמנות חיה באורנג'רי דו לוקסמבורג: 1886–1937
ניצחונם של הרפובליקנים בבחירות של ב-1879 אפשר שינוי במבחר היצירות המוצגות במוזיאון.
אטיין אראגו הקדיש מאמץ לבניית בניין חדש כדי להציג טוב יותר את הציורים במיקומו של הבניין החדש.
לאחר שהסנאט ערך את ישיבותיו בוורסאי בין השנים 1876–1879, הוא שב לארמון לוקסמבורג.
כיוון שהסנאט נזקק למרחב גדול יותר, הוא שקל לפנות את המוזיאון מהארמון.
הוקצה תקציב שאיפשר להקים מוזיאון לאמנות עכשווית באורנז'רי פרו.
האגף החדש שנבנה בניצב לחנות האורנז'רי של לוקסמבורג, שנבנתה על ידי אלפונס דה ג'יזור בשנת 1839 ולאחר מכן הוקצה זמנית למוזיאון לאירוח הפסלים, נחנך ב-11 באפריל 1886 וסיפק פתרון זמני למקום הצפוף.
אגף זה, שנפתח ישירות לרחוב ווג'יראר, נותר היחיד שהוקצה למוזיאון כיום.
בשנת 1861 נפתח מוזיאון לוקסמבורג גם לבתי ספר זרים לאמנות, וחלק זה הפך בסופו של דבר לגדול מספיק כדי להוות מוזיאון עצמאי שהוקם במוזיאון ז'ה דה פום בשנת 1922 ושמו שונה למוזיאון בתי הספר הזרים בשנת 1932.
אנדרה פרנסואה-פונסה, תת-מזכיר המדינה לאמנויות יפות, החליט בשנת 1928 להעביר למוזיאון הלובר כמאה ציורים ממוזיאון לוקסמבורג ולפתחו מחדש.
החדרים ששופצו נחנכו על ידי אנדרה פרנסואה-פונסה ב-1929.
בשנת 1937 הוחלף מוזיאון לוקסמבורג "בארמון מוזיאוני האמנות המודרנית" ששכן בארמון טוקיו שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית, שנפתח רק באופן חלקי בשנת 1942, ולאחר מכן בשנת 1947.
מוזיאון לוקסמבורג מוקדש לתערוכות אמנות מאז 1976
בין השנים 1976 ל-1978 המוזיאון אירח את סלון הציירים הצעירים"צר"
בשנת 1979 נפתח המוזיאון מחדש כדי ומתמקד באמנות האזורים הצרפתיים.
חידושו של מוזיאון לוקסמבורג: 2000–2010
החל משנת 2000 עבר ניהול המוזיאון לידי הסנאט שבכוונתו להציג בו תערוכות אמנותיות שאפתניות, במיוחד של אמנות עתיקה, על ידי יצירת קשרים עם מוסדות איטלקיים וגם מתוך רצון שתערוכות אמנות מודרנית יאוצרו על ידי אוצרים או היסטוריוני אמנות, בעלי שם בין-לאומי.
ניהול, הפקה וארגון התערוכות ותכנותן, בהסכמה עם נשיאות הסנאט, מופקדים על ידי הסנאט בידי חברת SVO Art, אשר נושאת בלעדית באחריות הפיננסית והמשפטית, התקשורת שלו וסיכוני ההפקה של התערוכות של המוזיאון.
משנת 2000 חברת SVO Art של סילבסטר ורגר, שהוקמה על ידי הציבור, הפיקה שמונה תערוכות עד 2005 במסגרת חוזה משפטי ציבורי לאישור תפוסה זמנית של המרחב הציבורי, שנחתם עם הסנאט.
בין השנים 2006 ל-2010, חברת SVO-SAS הפיקה תחת נשיאותו וניהולו הכללי של סילבסטר ורגר, את תשע התערוכות הבאות:
אוצרות: ז'אן-לואי פראט, לשעבר מנהל קרן Maeght (Saint Paul de Vence) 30 novembre 2005 –26 mars 2006 (420,000 מבקרים)
אוצרות ניקולה ספינוזה, מפקח מוזיאון נפוליטני.13 septembre 2006 –13 janvier 2007 (300,000 מבקרים)
רנה לאליק – תכשיטים יוצאי דופן, 1890–1912. אוצרות איבון ברונהאמר, מנהלת לשעבר של מוזיאון האמנויות הדקורטיביות בפריז דני סאוטו, מנהל לשעבר של מוזיאון בקרה.7 mars 2007 -29 juillet 2007 (310,000 מבקרים)
תחנת משטרה: סילביה פרינו, אוצרת ראשית, מוזיאון Kunsthistorisches, וינה.15 septembre 2007 -13 janvier 2008 (465,000 מבקרים)
מוריס ולאמנק – אינסטינקט פראי.
אוצרת: מאיטה ואלס-בלד, אוצרת מורשת, מנהלת מוזיאון לודב לאמנויות יפות, מחברת קטלוג ולמינק (מכון וילדנשטיין).20 février –20 juillet 2008 (315,000 מבקרים)
ממירו ועד וורהול – אוסף בררדו בפריז.
תחנת משטרה אנדרה קאריו, אוצר מורשת, מנהל מוזיאון קמפר לאמנויות יפות.16 octobre 2008 -22 février 2009 (250,000 מבקרים)
פיליפו ופיליפינו ליפי – הרנסאנס בפראטו.
תחנת משטרה מריה פיה מאניני, מנהלת המוזיאון העירוני של פראטו כריסטינה ג'וני מאברלי, היסטוריונית אמנות הממונה על מרכז המוזיאון של הערים פירנצה ופיסטויה25 mars -2 août 2009 (158,000 מבקרים)
פפאל, אוצרת בכירה לאמנויות דקורטיביות עתיקות ומודרניות, מוזיאון האמנויות היפות של מונטריאול.16 septembre -17 janvier 2010 (166,000 מבקרים)
המוזיאון משמש לתערוכות מתחלפות, המוצגות לפי תוכנית של משרד התרבות הצרפתי והסנאט הצרפתי.
מוזיאון לזכרם של מגורשים מסיבות פוליטיות או גזעיות (איטלקית: Museo Monumento al Deportato politico e razziale) נמצא בעיר קארפי, צפונית למודנה, במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1944, פעל ליד קארפי, בקרבת הכפר פוסולי, מחנה הריכוז פוסולי.
במחנה רוכזו אסירים פוליטיים ויהודים שגורשו בסוף התקופה לאושוויץ.
המחנה נסגר לאחר גירוש שוכניו לאושוויץ והתרוקנות המחנה.
מספר היהודים שגורשו ממחנה פוסולי לגרמניה היה 2,461, שהם 36% מכלל היהודים שנשלחו מאיטליה להשמדה - 6,806 יהודים .
המוזיאון נחנך בשנת 1973, בקומת הקרקע של "ארמון די פיו" (Palazzo dei Pio), במרכז ההיסטורי של העיר קארפי.
ובשיתוף עם יוסף לאנצני (Joseph Lanzani) ורנטו גוטוסי (Renato Guttuso).
מכלול המוזיאון כולל 13 חדרים בגדלים שונים.
על פני הקירות מופיעות כתובות ברצף, יחד עם ציורים מהווי מחנה הריכוז ובשילוב שמות של קרבנות מאסירי המחנה.
התחושה היא שהקורבנות פונים ישירות אל הצופה, בצורה פשוטה ומיידית ומעוררים תגובה רגשית במתבונן.
מבנה המוזיאון כולל אולמות שעל קירותיהם צוירו סקיצות של הציירים קורדו קאלי (Corrado Cagli) פבלו פיקאסו, אלברטו לונגוני (Alberto Longoni) פרנאן לז'ה ורנטו גוטוסו (Renato Guttuso), הממחישות את גורל הכלואים במחנה.
ביניהם משולבים צילומים וממסמכים מקוריים ממחנה ריכוז בפוסולי.
כל אלה מאוסף המעצב אלבה שטיינר (Albe Steiner) ורעייתו ליקה (Lica).
באולם האחרון של המוזיאון חרותים על הקירות שמותיהם של 15,000 אזרחים איטלקיים שנשלחו למחנות הריכוז, מחציתם יהודים.
בחצר המוזיאון 15 עמודים ועליהם חרותים שמות מחנות הריכוז באירופה.
מוזיאון לח"י, הנקרא גם בית יאיר על שם מפקד לח"י, אברהם שטרן (יאיר), הוא מוזיאון הנמצא בבניין בו נרצח שטרן על ידי ג'פרי מורטון, קצין בולשת בריטי.
אברהם שטרן שעמד בראש ארגון לח"י התגורר בשבועות האחרונים לחייו בבית זה ברחוב מזרחי ב' מס' 8 (כיום – רחוב אברהם שטרן) בשכונת פלורנטין שבתל אביב, בדירת חדר על הגג ביחד עם חברי לח"י טובה ומשה סבוראי.
ב־12 בפברואר 1942 (כ"ה בשבט תש"ב) הגיע למקום קצין הבולשת תומאס ג'יימס וילקין וגילה את שטרן כשהוא מסתתר בתוך ארון בגדים.
זמן קצר לאחר מכן עזב וילקין ולמקום הגיע קצין הבולשת ג'פרי מורטון.
הוא העמיד את שטרן הכפות בידיו סמוך לחלון וירה בו מאחור שלוש יריות אקדח שגרמו למותו המיידי.
לאחר הקמת המדינה בקשו חברי לח"י להקים בדירה בו נרצח יאיר מוזיאון והסכם על כך נעשה עם בעלי הדירה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1953 הוצב שלט הנצחה ליאיר על הבית, ובסוף 1963 שכרה או רכשה האגודה להנצחת חללי הלח"י את הדירה בתרומתם של ראובן גרינברג ויהודה הררי מרינבורג ובדירה הריקה הציבה פינת זיכרון ליאיר.
משנת 1964 הייתה הדירה פתוחה למבקרים ביום הזיכרון ליאיר בכ"ה שבט.
בתחילת 1964 נרכש כל הבניין על ידי יהודה להמן עבור האגודה.
בינואר 1965 יצאה האגודה במסע לגיוס כספים כדי לפנות את דיירי הבניין ולהקים בבית מוזיאון.
במודעה שפרסמו כתבו: "אין לנו קרנות, ואין לנו קרדיט, זולת זה שבלבות העם.
לחמנו לא כמפלגה, אלא כשליחי העם.
אל העם הזה, ולא אל המפלגות והקרנות, אנו פונים היום ומבקשים שיעזור לנו לממן את רכישת הבית, שיהיה מיועד לעם.
באותו זמן שונה שם הרחוב ל"אברהם שטרן" ופורסם שהבית נרכש ב-40 אלף לירות אך דרושים עוד כרבע מיליון ל"י כדי לפנות את דייריו ולהכשירו למוזיאון.
בינואר 1981 הועבר הבית לידי משרד הביטחון לצורך הקמת המוזיאון.
המוזיאון נחנך ב-4 בפברואר 1986. בראשית 1989 כלל המוזיאון את דירת הגג שבו נרצח יאיר, חדר הנצחה לעולי הגרדום ומערכת אורקולית על לח"י.
הוא מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
בקומה השלישית נמצאת דירת הגג בה התחבא ונרצח שטרן.
במשקוף החלון נראה חור מאחד הקליעים שפגעו בו.
הרהיטים הם מקוריים כולל הארון שבתוכו התחבא שטרן.
במקום מוקרן סרט על פרשת רציחתו.
הגג נסגר וקורה ובו חדר הנצחה ל-127 לוחמים ולוחמות לח"י שנהרגו בפעולות המחתרת ובשורות צה"ל ולעולי הגרדום וחדר הנצחה לשטרן.
בקומה השנייה – תערוכה על פעולות לח"י עם מיצגים שונים.
בקומה הראשונה נמצאים משרדי עמותת לח"י הפועלת להנציח ולשמר את מורשת לח"י לדורות הבאים.
מוזיאון לאופולד (גרמנית: Leopold Museum) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברובע המוזיאונים בווינה בירת אוסטריה.
המוזיאון נוסד בשנת 2001 ומכיל את אחד האוספים הגדולים בעולם של אמנות אוסטרית מודרנית, ומציג יצירות מעשה ידי אגון שילה (אוסף היצירות הגדול בעולם של אמן זה, ובהן דיוקנה של ואלי), גוסטב קלימט, אוסקר קוקושקה וריכרד גרסטל.
במוזיאון למעלה מ-5,000 מוצגים מאוספיו של רודולף לאופולד.
האוספים נתרמו לקרן לאופולד בשנת 1994 ובשנת 2001 הוקם המוזיאון במימון מדינתי, ובמימון הבנק הלאומי של אוסטריה.
מוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור (נקרא בעבר מוזיאון המושבה כפר תבור) הוא מוזיאון המציג את הווי חייהם של איכרים בני העליות הראשונות במושבה כפר תבור והוא נמצא במתחם לשימור הממוקם בקצה הצפוני של כפר תבור בסמוך לצומת כנרת.
המבנה והמוזיאון הוכרו כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המוזיאון משלב בין מרכז מבקרים לבין מתחם היסטורי אותנטי ובו חצרות איכרים כחלל ובו תצוגת קבע של היסטוריית המושבה.
בחצרות ממוקמים, בין היתר, בית האיכר המקורי משנת 1911 ובו שני חדרי מגורים ומטבח מעץ ופחים ובית הרב ציון לוין.
כחלק מהעיצוב מלווים את התצוגה חפצים אותנטיים בשילוב עם חפצים שיוצרו במיוחד והתערוכה מחולקת לנושאים במטרה לתעד את חמישים שנותיו הראשונות של הכפר בלי רצף כרונולוגי.
בתצוגה נמצאים אגפים שונים ובהם, תצוגה של מוצגים רפואיים שמרביתם מראשית המאה ה-20. שחזור של חיי היומיום של האיכרים במהלך הדורות השונים דרך שחזור של חתונה, שימוש בגרמופון באירועים שונים, עבודה במחרשת "ביסוק" עם פטנט שפיתח ראובן גולדמן שהוסיף לה מערכת זריעה לראשונה בארץ.
התצוגות משולבות בתמונות ומסמכים מקוריים.
במוזיאון נמצא דגם של בית הכנסת הראשון שצורת הישיבה בו הייתה זהה למיקומם של המתפללים במושבה, לכל אדם היה מושב קבוע לצד שכנו.
מחוץ לשעות התפילה, שימש בית הכנסת כמרכז חברתי שהייתה מותרת בו ישיבה משותפת של נשים וגברים והתקיימו בו פגישות והרצאות.
במסגרת שיתוף פעולה עם יק"א בישראל, סוכם שהמוזיאון ישמש גם כמוזיאון יק"א, ב-13 באוקטובר 2014 התקיים טקס לחנוכת אולם ההקרנה המחודש והסרט החדש במוזיאון ובו פינה על תרומת יק"א להתיישבות בארץ ישראל, החל מיום זה שונה שם המוזיאון "מוזיאון יק"א, חצרות איכרים כפר תבור"
אחד האגפים במוזיאון מוקדש לשיעורי ההתעמלות בבית הספר, שהתקיימו לראשונה בארץ ישראל בשנת 1908 בכפר תבור.
במוזיאון שדרת המגשימים - שדרת פסלים המוקדשת למגשימי והוגי ההתיישבות היהודית, בהם בנימין אדמונד רוטשילד, חיים מרגליות קלווריסקי, מנחם אוסישקין, יוסף ויתקין, אשר ארליך, יהודה ענתבי ויגאל אלון.
בחצר פינת עצי ותבליני ארץ ישראל וקיימת תצוגה של בעלי מלאכה ובעלי חיים, ברפת המקורית ששודרגה, מוקרן סרט "מסחה 1901" החדש.
מוזיאון לודוויג הוא מוזיאון לאומנות מודרנית, בעיר קלן שבגרמניה, צמוד לקתדרלת קלן.
מוזיאון לודוויג נפתח בשנת 1976, לאחר שצמד האספנים איירין ופיטר לודוויג תרמו כ-350 יצירות אמנות, בעיקר מזרם הפופ ארט, ששווין הוערך בזמנו ב-45 מיליון דולר.
במוזאון זה קיים אגף גדול שמוקדש לאומנות הפופ ארט ולנציגו המובהק של סגנון זה, אנדי וורהול.
באגף תמונה של ג'ספר ג'ונס בהשראת מפת הדימקסיון של פולר.
עוד באוסף המוזיאון יצירות מפורסמות של פבלו פיקאסו, מארק שאגאל, ארנסט לודוויג קירכנר וקזימיר מלביץ'.
מוזיאון לתולדות כנרת הוא מוזיאון היסטורי בקבוצת כנרת ומתעד את ההיסטוריה של הקבוצה, שבהמשך הייתה לקיבוץ, מאז הקמתה ב-2 בנובמבר 1913 בחוות כנרת, המעבר להתיישבות על הגבעה בקיץ 1929, והתפתחותה עד ימינו.
המוזיאון ומשכנו, המבנה המרכזי על הגבעה, הוכרו כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המוזיאון שוכן במבנה הראשון שנבנה על הגבעה שעליה וסביבה בנויה כנרת.
מבנה זה הוא אחד משלושת המבנים הראשונים שנבנו על ראש הגבעה.
המבנים בעלי שתי קומות וגג שטוח ותוכננו על ידי האדריכל ריכרד קאופמן.
תכנון המבנים נעשה בשנת 1926 תוך התאמתם לתנאים הטופוגרפיים של הגבעה, שגודלה הכתיב מבנים בעלי קומות.
לתכנון זה הייתה התנגדות רבה של פיק"א, שרצתה שהבתים יהיו קטנים ויתאימו למשפחת איכר, וזאת מתוך רצון לראות בהתיישבות במקום כהתחלה של מושבה גדולה על אדמות כנרת-ביתניה, וזאת בניגוד לרצון של אנשי כנרת לגור יחד כקבוצה.
ההתנגדות עיכבה את המשך הבנייה.
רק לאחר שקאופמן הודיע שאינו מוכן לשנות את תוכניותיו כי הן היחידות המתאימות לגבעה, וכי הוא יסיר את ידיו ממנה אם יכפו עליו שינוי כה קיצוני, אושרו התוכניות.
בחורף של שנת 1927 החלו בבניית היסודות למבנה.
ב-13 במאי 1927 בתוך יסודות המבנה הוטמן קלף אבן הפינה עליו נכתב:
על המגילה צוינו שמותיהם של 56 חברי הקבוצה, 9 הורי חברים ו-16 ילדים.
מבנה המוזיאון הוא הבניין המרכזי מבין השלושה והוא מכונה "הבית האמצעי בראש הגבעה".
הבית נבנה על ידי קבוצת הבניין של קבוצת כנרת ואוכלס ביולי 1929 על ידי המשפחות הוותיקות שעברו מחוות כנרת.
לאחר מלחמת העצמאות, עברו המשפחות הוותיקות למבני שיכונים חדשים שנבנו עבורם.
אל הבית בקומה השנייה עברו להתגורר משפחות צעירות.
קומת הקרקע שימשה לכיתות לימוד ומגורים של ילדי הגן וכיתות ראשונות של בית הספר.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הפך הבית למבנה מגורים לחיילי כנרת ומועדון בילוי לחיילים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש הבית למגורי מתנדבים מחו"ל.
לאחר מכן פונה הבית ובשנת 1988 שופץ במימונו של התעשיין יוסף שידלובסקי, אחיו של חבר הקבוצה אהרון שידלובסקי.
טקס הפתיחה של המבנה לאחר השיפוץ התקיים ב-6 באוגוסט 1989. במבנה שוכן גם הארכיון של הקבוצה.
הבית הצמוד אל מבנה המוזיאון מצד דרום-מערב, שהיה אחד משלושת הבתים הראשונים, הוא הבית בו גדלה נעמי שמר, המופיע במילות השיר "בבית חלומותיי אשר בראש גבעה".
הבית מתוכנן לעבור שיפוץ במסגרת פרויקט לשימור מורשת נעמי שמר, יחד עם "בית שפרירי" השוכן מצפונו המשמש כמרכז מוזיקה.
הבית הצפוני נפגע קשות ב-1948 במלחמת העצמאות.
הוא שופץ עבר שינויים רבים ונוספה לו קומה נוספת.
המבנה לא שמר על צורתו המקורית והוא משמש למגורי משפחות.
בחזית המוזיאון נמצאת בריכת המים העגולה ששימשה את ילדי הקבוצה למשחקים ועליו נערכו במשך השנים חופות קידושין.
את הקמת המוזיאון יזם חבר כנרת ארוניק ישראלי, בנו של בן-ציון ישראלי.
הדיונים בנושא הקמתו החלו בשנת 1990 ונמשכו עד שנת 1995, מועד בו אספת הקיבוץ הסכימה להקים את המוזיאון במבנה בו הוא נמצא.
בהמשך נאסף החומר והושגו התקציבים.
הכספים להקמת המוזיאון נתרמו על ידי קבוצת כנרת, חבריה באופן פרטי וחבריה לשעבר, מוסדות שונים וקרן יוסף שידלובסקי.
בשנת 1999 הוקמו שני הדגמים המופיעים במוזיאון, דגם חצר כנרת ודגם הקבוצה על הגבעה.
בין השנים 2006-2000 הותקנה התצוגה בחדרי המוזיאון והיא כוללת 400 תמונות עם הסברים, 200 מסמכים המוצגים על גבי קירות חדרי המוזיאון, ו-100 מוצגים שונים.
המוזיאון מחולק לשני אגפים, האגף הצפוני של המוזיאון מוקדש לחוות כנרת, התקופה שקדמה להקמת קבוצת כנרת, ולקבוצת כנרת בין השנים 1929-1913 המועד בו עברה להתיישב על הגבעה.
האגף הדרומי מוקדש להתפתחות הקבוצה מאז שנת 1929.
במוזיאון 10 חדרי תצוגה והוא מבוסס בעיקרו על תצוגת מסמכים ותמונות.
חדר מס' 2 - מוקדש לתקופה משנת 1908, מועד רכישת אדמת החווה, ועד שנת 1913. הוא מציג את הרכישה, פיצול האדמות לטובת הקמת קבוצת דגניה א, חוות העלמות, והקמת בית המוטור.
חדר מס' 3 - מוקדש לייסוד הקבוצה.
חדר התצוגה מורכב משני חדרי משפחה מקוריים שהקיר ביניהם הורד ליצירת חדר גדול יותר.
במרכז החדר דגם גדול של חצר כנרת בקנה מידה של 1:50. בחדר מוצגים הקמת הענפים החקלאיים: רפת, לול, מכוורת ועוד.
תימני כנרת, הצטרפות קבוצות נוספות כמו קבוצת הר כנרת והילדים הראשונים.
בחדר נמצאת פינת הנצחה המוקדשת ליוסף זלצמן, חבר הקבוצה הראשון שנרצח בשנת 1913, ולידו פינת הנצחה לאהרון שר, שנפל בשנת 1920 במאורעות תל חי.
חדר 4 - שהוא חדר משני לחדר 3, מוקדש לבניית מבני הקבוצה על הגבעה.
בחדר נמצא העתק של מגילת היסוד שהוטמנה ביסודות המבנה.
חדר 5 - נמצא באגף הדרומי, גם הוא מורכב משני חדרים שאוחדו לחדר תצוגה אחד.
החדר מוקדש להתפתחות הקבוצה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. במרכז חדר דגם של מבני קבוצת כנרת בקנה מידה של 1:500 המציג את התפתחות הקבוצה במהלך השנים עד שנת 1999. בחדר מוצגת התפתחות הענפים החקלאיים ענפי התעשייה והתיירות.
חדר 6 - הוא חדר משני לחדר 5, המוקדש לביטחון ומלחמת העצמאות.
חדר 7 - הוא חדר משני לחדר 5, מציג את התפתחות ענפי המנהלה והשירותים.
חדר 8 - החדר מוקדש להתפתחות מערכת החינוך, תחילה עם קבוצת דגניה א, ובהמשך בית ספר בכנרת, בתי התינוקות, נטיעות של חורשות, צליחת הכנרת, בניית הסכר ועוד.
חדר 9 - מוקדש לתרבות ואירועים בקבוצה, ביניהם יובל החמישים של הקבוצה, חנוכת בית בן ציון ועוד.
חדר 10 - נמצא בקומה השלישית של המבנה.
החדר הוא חדר אטום ששימש כבריכת מים של המבנה והקבוצה.
המבנה המרכזי היה ועדיין המבנה הגבוה ביותר בשטח, ולכן נוצלה עובדה זאת להקמת מאגר מים.
בחדר זה הוכנסה מערכת ממוחשבת שבתוכה תועדו בני כנרת הנפטרים, וכן אישי ציבור שנקברו בבית הקברות של כנרת.
בנוסף נוצלו חדרי המדרגות של המבנה לתצוגה של מודעות צבעוניות שפורסמו במהלך השנים בקבוצה.
מוזיאון כפר סבא הוא מוזיאון הממוקם בקריית ספיר שברחוב ירושלים בכפר סבא.
המוזיאון כולל מגוון מוצגים ותערוכות מתחלפות בנושא עברה של כפר סבא ומתמקד בפרט בארכאולוגיה ובהיסטוריה.
המוזיאון פועל רבות למען שימור מבנים היסטוריים בכפר סבא ולחינוך הדור הצעיר באמצעות העברת סדנאות חינוכיות לתלמידים, מערכי שיעור לקבוצות תלמידים, אירועי תרבות וקהילה ותערוכות.
הקמת המוזיאון ופעילותו בשנות השמונים
המוזיאון נוסד על ידי ד"ר איתן איילון בשנת 1978 בעקבות פעילות ארכאולוגית רבה בכפר סבא בשנות השבעים.
אתר קריית ספיר בכפר סבא נבחר להיות מיקום המוזיאון בגלל ממצאים חשובים שהתגלו באזור, הקשורים לחקר ההיסטוריה והאדם הקדמון.
את האידאולוגיה של המוזיאון, שמתמקדת בהעברת ידע אודות כפר סבא לצעירים, יצרו מקימי המוזיאון בתחילת שנות השמונים.
בתוכנית המקורית נקבע שבמוזיאון תופעל תוכנית חינוכית בנושאים הקשורים בארכאולוגיה, כאשר סדר היום של המוזיאון נקבע כך שבשעות הבוקר יינתנו במוזיאון שעורים וסקירות לתלמידי בית הספר, בשעות אחר הצהרים המוזיאון יהיה פתוח למבקרים, ובנוסף יתקיים חוג לארכאולוגיה תאורטית לנוער.
עוד תוכנן שתערוכות מתחלפות יתקיימו בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב.
בעקבות חוסר תקציב, תוכניות אלו לא יצאו לפועל.
מספר סיבות גרמו לדעיכת המוזיאון בתחילת שנות השמונים, ביניהן אילוצים תקציביים של העירייה ופעילות המוזיאון שלא ענתה לדרישות של קהלי היעד.
בסוף שנות השמונים דרשה רשות העתיקות להעביר את אוסף הממצאים הארכאולוגיים לחזקתה אם לא ישופרו תנאי שימור האוסף ולא תחודש הפעילות במוזיאון.
בשנת 1990 המוזיאון נפתח מחדש כחלק מהמרכז הקהילתי ע"ש שושנה ופנחס ספיר.
המוזיאון הציב לעצמו מטרה חדשה - להדק קשרים עם בתי ספר, עם חוגי טבע ועם החברה להגנת הטבע.
לשם כך מונתה אוצרת שתעסוק בהדרכה ובניהול שוטף, הותקנה מצגת אור-קולית, נבנתה תוכנית חדשה לפעילות החינוכית וכן החל לפעול מערך פרסום ושיווק למוזיאון ברחבי כפר סבא.
כמו כן הורחב תחום הפעילות של המוזיאון באמצעות קיום קייטנות קיץ, הרצאות לקהל הרחב, חוגים וסדנאות.
בשנה הראשונה לחידוש פתיחת המוזיאון ביקרו במוזיאון 3543 תלמידי בתי ספר ו-1275 אזרחים וקבוצות.
כפר סבא, שהבינה כי התברכה בפעילות ארכאולוגית מדעית, החליטה למנף אותה ואת האוצרות שהתגלו במהלכה לכלי חינוכי למען שימורה של מורשתה הקדומה.
המוזיאון החל להעביר את תחום העבר הרחוק ומחקרו באמצעות מדע וארכאולוגיה.
בין המסמכים המעידים על הפעילות המחודשת של המוזיאון נמצא תיעוד על תולדות כפר סבא החדשה, המושבה שנוסדה ב-1903.
בשנת 2000, המוזיאון התרחב וכלל ארבעה אגפים ותחומי עבודה, ביניהם המוזיאון המרכזי במרכז ספיר, הגן הארכאולוגי "תל כפר סבא" שבו התקיימו חפירות וסדנאות, ניהול חפירות באתרים שונים באזור, וכן אולם תערוכות מתחלפות בבית יד לבנים.
בשנת 2003, המוזיאון קיבל הכרה מהמחלקה למוזיאונים של מינהל התרבות בממשלה, כלומר החל לקבל תקציב שנתי מהממשלה.
בנוסף, בחירת ראש עיר חדש בכפר סבא בשנת 2003 (יהודה בן חמו) השפיעה רבות על המוזיאון.
בעקבות החלטה של ראש העיר הוטל על המוזיאון תחום אחריות נוסף, תחום ההיסטוריה החדשה.
החלטה זו שינתה לא רק את פני המוזיאון, אלא גם את תפקידו בעיר ובחברה.
כיום המוזיאון מתחזק אתרים נוסף על האתר המרכזי בקריית ספיר, ביניהם שביל הראשונים, גן מנשה ומגדל המים.
בקריית ספיר עומד המוזיאון המרכזי שכולל תערוכות מתחלפות, ומבוצעים בו סיורים חינוכיים, סדנאות וחוגים.
בנוסף בקריית ספיר נמצאת חצר הפסיפסים ותערוכות קבע, וביניהן תערוכת ספיר.
שביל הראשונים הוא שביל הליכה עירוני בכפר סבא השוזר את סיפורה ההיסטורי דרך מבנים שנותרו משנותיה הראשונות, כאשר ליד כל מבנה בשביל יש תחנת הסבר על המקום.
לשביל הראשונים נוספו בשנת 2016 שני אתרים חדשים, ביניהם גן מנשה.
מצפון לשכונת עלייה ומדרום לגן חיים בצפון מערב כפר סבא נמצא "גן הברון מנשה".
בגן מתקיימים סיורים ופעילויות המאורגנים על ידי המוזיאון.
מוזיאון כלי הנגינה ברלין הוא מוזיאון הממוקם בקולטורפורום, טירגארטן, ברלין.
המוזיאון מכיל את אחד מאוספי הכלים הגדולים ביותר בעולם: כ-3500 כלי נגינה שונים, מהמאה ה-16 עד לימינו אלה.
המוזיאון הוקם במתכונתו הראשונה בשנת 1888 על ידי פיליפ שפיטה ויוזף יואכים כחלק מאוסף האקדמיה המלכותית למוזיקה בברלין, פרוסיה.
המוזיאון נפתח עם 34 כלים שהושאלו מהמוזיאון לאמנות דקורטיבית .
בשנת 1890 החל לרכוש המוזיאון מהסוחר תושב לייפציג פול דה ויט מאות כלי נגינה שונים, ביניהם צ'מבלו שעליו ניגן והלחין באך.
עיקר הרכישות נעשו בתקופתו של מנהל המוזיאון בין השנים 1892 עד 1919 אוסקר פליישר, עם עזרה כלכלית מהמלך וילהלם.
בשנת 1904 המוזיאון החזיק ב-1400 כלי נגינה שונים, בהם צ'מבלי שבנו משפחת רוקרס , חלילים של פרידריך הגדול, כלי מקלדת של סופיה שרלוטה והרמוניקת הזכוכית של בנג'מין פרנקלין.
קורט זאקס, המנהל של המוזיאון בין השנים 1919 עד 1933, הביא גישה מדעית יותר למוזיאון.
הוא היה מחלוצי האורגנולוגיה, שכלל באותו הזמן את שיטתו לסיווג כלים הורנבוסטל-זאקס, והקים את המכון הלאומי הגרמני לחקר המוזיקה .
עם עליית הנאצים לשלטון, ברח זאקס כמו יהודים רבים אחרים, לארצות הברית.
ב-1936 הועבר המוזיאון על שלל תחולתו ל-Palais von Kreutz.
עד למלחמת העולם השנייה המוזיאון הכיל 4000 כלים.
במהלך המלחמה, המוזיאון ורוב האוסף נהרסו כליל.
לאחר המלחמה, עם חלוקת גרמניה, הועבר האוסף בשנת 1949 לארמון שרלוטנבורג שבגרמניה המערבית.
בשנת 1950, עם 200 שנים לציון הולדתו של באך, נערך הקונצרט הפומבי הראשון עם כלים תקופתיים מאוסף המוזיאון.
המנהל עד שנת 1975, אלפרד ברנר, דאג לשיפוץ המוזיאון, הוספת פריטים חדשים וגיבוש מתודות חדשות באורגנולוגיה.
בשנת 1984 המוזיאון עבר למעונו הנוכחי בכיכר קמפר אשר בקולטורפורום, על יד בניין הפילהרמונית של ברלין.
כיום למוזיאון יש יותר מ-3200 כלים ו-800 מוצגים קבועים.
על חלק מהכלים עדיין מנגנים באופן תדיר.
בנוסף, המוזיאון מקושר למכון הלאומי הגרמני לחקר המוזיקה ולקרן למורשת תרבותית פרוסית.
במוזיאון נהוג לנגן על עוגב הוורליצר העצום בימי חמישי בערב ובימי שבת בבוקר.
בנוסף, נערכם מספר קונצרטים מדי חודש באולם על שם קורט זאקס במוזיאון.
הבייה נבנה על ידי אדגר ויזנייוסקי , בין השנים 1979 עד 1984, על בסיס עיצובים אדריכליים של האנס שארון שנפטר ב-1972.
בין הכלים במוזיאון ניתן לכלול:
מגוון צ'מבלי, על חלקם משוער שניגן באך
צ'מבלי שנבנו על ידי משפחת הבונים רוקרס
פסנתרי כנף של חברת בכשטיין
"Weber-Flügel" - הפסנתר של המלחין פון ובר
"עוגב תיאטראות" של חברת Wurlitzer, עם 1228 צינורות
עוגב בסגנון אנגלי של המאה ה-19
אורגן האמונד - עוגב אלקטרוני
כינורות שנבנו על ידי סטרדיווארי, אמאטי וגוארנרי
כלי קשת מהתקופה הקלאסית הוינאית.
כלים נדירים מתקופת הבארוק במוזיקה
טראוטוניום, ארפג'ונה, נבל אאולי ועוד.
מוזיאון ירדן הוא המוזיאון הגדול ביותר בירדן, המציג את אוצרותיה הארכאולוגיים החשובים ביותר.
המוזיאון, שנחנך ב-2014, ממוקם באזור ראס אלעין שבבירה עמאן, בסמיכות לבניין העירייה ובמרחק רחוב אחד מאתרים ארכאולוגיים חשובים בעיר כדוגמת המצודה והתיאטרון הרומי.
המוזיאון מציג מוצגים מאתרים ארכאולוגיים שונים בירדן, ובכללם פסלי עין ע'זאל שנחשבים בין פסלי האדם העתיקים ביותר שנוצרו על ידי בני אדם.
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן שנוסד ב-1951 הכיל את האוצרות הארכאולוגיים החשובים ביותר של ירדן, אולם עם השנים מוזיאון זה הפך לקטן מדי.
לפיכך ב-2005 עלה הרעיון להקים מוזיאון חדש ומודרני, כשעל פיתוח הרעיון למוזיאון מודרני בסטנדרטים בינלאומיים אחראית ועדה משותפת בראשות המלכה ראניה, אשר משמשת כיום כנשיאת חבר הנאמנים של המוזיאון.
הבנייה החלה ב-2009, והמוזיאון, המתפרס על שטח של למעלה מ-10,000 מ"ר, נפתח רשמית בשנת 2014.
המוזיאון מכיל עצמות בעלי חיים המתוארכות ללפני 1.5 מיליון שנים, ואת פסלי עין ע'זאל, פסלי טיח בדמות אדם המתוארכים ל-7000 לפנה"ס ונחשבים בין העתיקים מסוגם.
כמו כן נמצאת במוזיאון מגילת הנחושת, אחת ממגילות מדבר יהודה שהועברה אליו ב-2013 מהמוזיאון לארכאולוגיה של ירדן, וכן העתק של מצבת מישע, כשהמקור מוצג במוזיאון הלובר וירדן דורשת בקביעות את החזרתו.
מוזיאון יעקב אגם הוא מוזיאון בעיר ראשון לציון אשר מוקדש כולו לעבודות האמנות הקינטית של יעקב אגם.
המוזיאון הוא יוזמה משותפת של עיריית ראשון לציון ואגם (המוכר בעולם כאבי התנועה הקינטית).
בתוך המוזיאון מוצגות יצירות משישה עשורים של עשייתו הבינלאומית, אשר הוצגו בעבר במוזיאונים ובאוספים נחשבים.
בימי שבת ומועדים מיוחדים נערכים במוזיאון סיורים מודרכים.
רחבת הכניסה והלובי - בחלקים אלו נמצאת יצירתו של אגם "עמודי כלילה" ע"ש רעייתו המנוחה של האמן (תרומת משפחת כדר וקרן נעמי).
המיצב כולל עשרים ותשעה עמודים בעלי מוטיבים ויזואליים שונים ומגוונים.
האולם המרכזי - באולם המרכזי ובקומה מעליו נמצאים מוצגים שונים, החל מתחילת שהייתו בפריז ועד ימינו.
(כולל מספר מוצגים שהופיעו בתערוכה ההיסטורית של אגם במוזיאון גוגנהיים בניו יורק בשנת 1980).
אולם החוויה - חלל מדיה הרב-בימתי הנמצא במתחם, בעל אפשרות לתצוגה של וידאו ב-360 מעלות.
באולם מתקיימים שלל אירועים – תערוכות, הופעות, הרצאות ומיצגים.
מוזיאון למבורגיני (באיטלקית: Museo Lamborghini) הוא מוזיאון רכב שממוקם בסנט'אגתה בולונייזה שבאיטליה.
המוזיאון הוקם בשנת 2001 על ידי חברת למבורגיני ומוצגים בו רכבי החברה.
המוזיאון נמצא בעיר סנט'אגתה בולונייזה, שבה ממוקם המטה של למבורגיני.
עיר זו נמצאת בסמוך לעיר מרלנו, שבה נמצא מטה פרארי, ובסמוך לבולוניה, שבה נמצא מטה מזראטי.
קומת הקרקע של המוזיאון מוקדשת לכלי רכב היסטוריים, והמפלס העליון מציג דגמים אחרונים, סדרה של מכוניות קונספט ומספר מכוניות מרוץ.
בשנת 2019 נפתח מחדש המוזיאון אך בצורה שונה כמוזיאון MUDETEC (Museo delle Tecnologie).
המוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה (בעבר נקרא מוזיאון לאמנות יהודית ע"ש וולפסון) הוא מוזיאון המציג תערוכות מתחומי מורשת, יודאיקה, ותרבות יהודית ישראלית.
המוזיאון נמצא ברח' המלך ג'ורג' בירושלים.
המוזיאון הוקם בשנת 1959 עם הקמת היכל שלמה על ידי המייסד יהודה לייב ביאלר שהיה חבר בהנהלת איגוד המוזיאונים ובעזרתו של משה מושקוביץ.
בשנת 1977 רכש המוזיאון אוסף של השיל גולניצקי באמצעות תרומה של הפילנתרופ יצחק וולפסון.
בשנת 1979 קיבל המוזיאון בהשאלה אוסף של תשמישי קדושה ויודאיקה של מקס גרונד.
בשנת 2006 קיבל המוזיאון אוסף של הפילוסוף הצרפתי אנדרה נהר.
בתצוגה מיוחדת במוזיאון מוצגים גווילי ספרי תורה שהובאו מווילנה.
הרקע להבאתם הוא מגעים שהתנהלו עם ממשלת ליטא בינואר 2002, על מנת לשנות את החוק הליטאי המכריז שספרי התורה הם חפצי תרבות שאסור להוציאם מהמדינה.
בעקבות הצלחת לחץ אמריקאי של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ניתן חלון הזדמנויות דיפלומטי של 48 שעות בהם יצאה משלחת אישים בראשות הרב הראשי הרב ישראל מאיר לאו לווילנה, והביאה לישראל 345 ספרי תורה, גווילים ומגילות בהם ספר תורה מוכתם בדם, חלקם מוצגים במוזיאון לאמנות יהודית.
בשנת 2021 חודש המוזיאון ועבר שיפוץ.
המוזיאון מציג אוסף נדיר של חפצי קדושה מקהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה מתקופת בית ראשון ועד לימים אלה ונחשב לאחד האוספים החשובים בעולם.
במוזיאון מספר אוספים בהם אוסף השיל גולניצקי, אוסף נהר - ברנהיים, אוסף מקס גרונדט.
כמו כן, במוזיאון תערוכות קבועות:
סיפורים מן המניין בתצוגה מוצג בית כנסת שבמרכזו ארון קודש מגליציה אשר שימש קהילה בשכונת מאה שערים בירושלים והועבר לשיקום במוזאון.
בנוסף, בתצוגה ספר תורה הכתוב על עור אייל מהמאה ה-13, אשר נמצא קריא לאחר שיטפון, ואף ניצל ממכירה פומבית שנערכה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
יחיד ודורו בתצוגה מוצגת לשכתו המקורית של הרב הראשי הראשון יצחק אייזיק הלוי הרצוג שהועתקה מביתו.
הרב הרצוג היה זה שקנה את הקרקע עליה נבנה היכל שלמה מכספו בשנת 1946. התערוכה מספרת את סיפורו של הרב שגילם באישיותו ובמעשיו את היחיד שהשפיע ושינה את היחד.
הסיפורים האנושיים בתערוכה זו מעוררים מחשבה והשראה לעשייה.
ובכל זאת אותיות פורחות בתצוגה 120 גווילים שהובאו מוילנה במבצע משנת 2002 הגווילים תלויים בחלל התצוגה כחלק מהמיצב, בתוך שקי הפשתן הממוספרים איתם הגיעו לצדם בתערוכה אלפי ספרים עתיקים שהיו חלק מספרית היכל שלמה.
בנוסף במוזיאון ישנן תערוכות מתחלפות.
בקומה שמעל המוזיאון נבנה אודיטוריום רב מקומות, שבו נערכים כינוסים שונים.
מוזיאון יפו לעתיקות נחנך ב-19 בינואר 1961 בקישלה שבבית הסראייה הישן ביפו העתיקה ומוצגים בו ממצאים מחפירות ארכאולוגיות ביפו.
לאחר הקמת מדינת ישראל ולאור בריחת הערבים מהכפרים שסביב תל אביב, החלו יעקב קפלן ואחרים בחפירות הצלה בתל אביב-יפו המתפתחת טרם יקברו עתיקותיה לעד תחת שלמת בטון ומלט.
בתחילה סודרו הממצאים בחדר בקריה, בכמעין מוזיאון ובתל קסילה ולקראת סוף 1950 הוחל בהקמת מוזיאון לעתיקות תל אביב במשכן זמני בקריית שלום.
המוזיאון נפתח ב-17 באוקטובר 1951 והוא כלל חדר מוצגים וחדר עיון.
בכניסה הראשית הוצגו תמונות מהחפירות ובפרוזדור הוצגו תרשימים מהחפירות.
לצד המוזיאון התקיים בית מלאכה ל.
במרץ 1955 נחתם עם ד"ר ולטר מוזס הסכם להקמת מוזיאון הארץ והכוונה הייתה לשכן את המוזיאון לעתיקות של תל אביב יפו בקריית המוזיאונים ברמת אביב, ליד תל קסילה.
עוד קודם לכן נסגר המוזיאון הארעי באבו כביר כדי שהמבנה יוכל לשמש את המכון האוניברסיטאי למדעי הטבע.
לקראת סוף שנת 1955 הוחלט למקם את מוזיאון העתיקות ביפו.
תחילה דובר על שימוש במסגד ההרוס בשטח הגדול, אך בתחילת 1956 הוחלט למקם את המוזיאון בבית המרחץ של בית הסראייה הישן.
בהמשך הוחלט שהמוזיאון יהיה בקישלה ולא בבית המרחץ, בו נפתח מועדון לילה.
בספטמבר 1957 דווח על תחילת העבודות להקמת המוזיאון.
המוזיאון יועד לכלול מדור ארכאולוגי, מדור אתנוגרפי ומדור לתולדות חברת "פרדס".
המוזיאון נחנך ב-19 בינואר 1961, והוא היה תחת הניהול של מוזיאון הארץ.
ביולי 1970 מינה יו"ר הוועד המנהל של מוזיאון הארץ ועדת חקירה פנימית לבדוק את המצב במוזיאון, לאור האשמות הדדיות בין אנשי צוות המוזיאון.
באוגוסט 1982 פיטר רחבעם זאבי, מנהל מוזיאון הארץ, את יעקב קפלן, שניהל את מוזיאון יפו לעתיקות מאז היווסדו.
בקיץ 1984 המוזיאון נסגר לצורך ביצוע עבודות תחזוקה.
בשלב כלשהו המוזיאון נסגר והוא נפתח מחדש בשנת 2006 בניהול "החברה לפיתוח יפו העתיקה" כבית לארכאולוגיה, אמנות ותרבות.
מוזיאון למורשת יהודית והשואה ויליאם ברמן , הידוע בכינויו ברמן, הוא מרכז תרבות באטלנטה המוקדש להיסטוריה של עם ישראל, עם דגש מיוחד על אזור ג'ורג'יה ועל השואה.
המוזיאון, שנפתח ב-1996, הוא אחד המוזיאונים הגדולים מסוגו.
המוזיאון נקרא על שמו של איש העסקים מאטלנטה ויליאם ברמן, שהיה פילנתרופ הפעיל בקהילה היהודית באטלנטה.
במוזיאון מספר תערוכות, קבועות ונודדות, המציגות למבקרים ערכים, מנהגים ומסורות יהודיות.
המסרים מועברים באמצעות יצירות מולטימדיה כגון קולנוע, מוזיקה ואמנות חזותית.
כמו כן במוזיאון קיימות תערוכות החוקרות נושאים אוניברסליים, כגון אחריות אישית, בניית קהילה והבנה בין-תרבותית.
התערוכה הקבועה של המוזיאון היא "היעדר אנושיות: שנות השואה, 1933-1945".
בתערוכות קודמות הוצגו יצירות ותמונות מאת מוריס סנדק, מחבר הספר "ארץ יצורי הפרא".
במוזיאון ברמן שוכנים גם הארכיונים של אמנים כמו אידה פרל וג'וזף קובה הנוגעים להיסטוריה יהודית, הארכיונים היהודיים של סוואנה ומרכז גנאלוגיה, המתעדים את ההיסטוריה של החיים היהודיים בגרוזיה והסביבה.
באוספים אלו יש סיפורים אישיים ומזכרות היסטוריות.
במוזיאון מוצגת תערוכה נרחבת הנוגעת למאבקים של העם היהודי מול האנטישמיות בפולין, גרמניה, צ'כוסלובקיה ויוון לפני השואה ובמהלכה.
הוא גם מספר את הסיפורים של ניצולי השואה שהגיעו לדרום מזרח ארצות הברית ויצרו לעצמם חיים חדשים.
כמו כן מוצגים ראיונות בעל פה עם ניצולי השואה.
מוזיאון לידיעת הטבע או מוזיאון להיסטוריה של הטבע הוא מוזיאון ומוסד מדעי הכולל, אוספים מהטבע ותיעוד עכשווי והיסטורי של בעלי חיים, צמחים, פטריות, מערכות אקולוגיות, גאולוגיה, פליאונטולוגיה, אקלימטולוגיה ועוד.
התפקיד העיקרי של מוזיאון להיסטוריה של הטבע, לספק לקהילה המדעית דגימות עדכניות והיסטוריות לטובת המחקרים של מדעני הקהילה, על מנת להרחיב את הבנתנו אודות עולם הטבע.
בחלק מהמוזיאונים יש תערוכות ציבוריות כדי לחלוק עם הציבור הרחב, את היופי והפלא של עולם הטבע; מכונים אלה הם 'מוזיאונים ציבוריים'.
חלק מהמוזיאונים כוללים אוספים היסטוריים שאינם טבעיים, זאת בנוסף לאוספים העיקריים שלהם.
חדרי הפלאות היוו אוספים פרטיים שכללו בדרך כלל פריטים אקזוטיים של היסטוריה לאומית, לפעמים מזויפים, המעורבבים עם סוגים אחרים של חפצים.
המוזיאון הראשון להיסטוריה של הטבע היה של החוקר השווייצרי קונרד גסנר, שהוקם בציריך באמצע המאה ה-16. המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, שהוקם בפריז בשנת 1635, היה המוזיאון הראשון להיסטוריה של הטבע שקיבל את צורת המוזיאון המוכרת בימינו כמוזיאון להיסטוריה של הטבע.
מוזיאוני הטבע הראשונים אפשרו נגישות מוגבלת, מכיוון שהם היו בדרך כלל אוספים פרטיים או אחזקות של אגודות מדעיות.
מוזיאון אשמוליאן, שנפתח בשנת 1683, היה המוזיאון הראשון לתולדות הטבע שהעניק כניסה לקהל הרחב.
מוזיאון טבע לא היה קיים כמוזיאון טיפוסי לפני המאה השמונה עשרה.
מבנים אזרחיים ואוניברסיטאיים היו קיימים כדי לאכלס אוספים ששימשו לצורכי מחקר, אולם הם שימשו יותר כמקומות אחסון מאשר מוזיאונים.
כל החפצים שנשמרו בהם הוצגו לציבור בפרסומים של מחקרים ושימשו בעיקר כארכיון של ידע מדעי.
מבנים אוניברסיטאיים אלה הכילו חפצים רבים והציעו מעט תיאור או פרשנות למבקרים.
האורגניזמים השמורים היו מסודרים בדרך כלל במערכות הטקסונומיות שלהם והוצגו יחד עם אורגניזמים דומים.
מוזיאונים לא חשבו על האפשרות של הצגת המוצגים לקהלים מגוונים והם אימצו את תפיסתם המומחים כסטנדרט.
באמצע המאה השמונה עשרה, הבורגנות ממעמד הביניים גילתה התעניינות מוגברת בעולם המדע.
כי היה לה יותר זמן לפעילויות פנאי, ניידות פיזית והזדמנויות חינוכיות מאשר בתקופות קודמות.
צורת התעניינות אחרת בעולם המדע, היו ביקורים בגני החיות, שהפכו פופולריים.
בתקופה המודרנית, המוזיאון לתולדות הטבע הפך למרחב חדש לאינטראקציה ציבורית עם עולם הטבע.
מוזיאונים החלו לשנות את הדרך שבה הציגו את החפצים שלהם, ושכרו אוצרים בעלי גישות אחרות, כדי להדגיש את התצוגות שלהם.
בנוסף, הם אימצו גישות חדשות לעיצוב תערוכות.
דרכי ההצגה חדשות האלו והתארגנות המחודשת תמכו בצרכי ההתעניינות של הקהל הרחב במוזיאוני הטבע.
בשנת 1934, התקיים קונגרס המוזיאולוגים הבינלאומי הראשון, שאורגן על ידי חבר הלאומים והתקיים במדריד.
בין 10 במאי 1992 ל-15 במאי 1992, הקונגרס העולמי הראשון לשימור אוספי תולדות הטבע התקיים גם הוא במדריד.
עם השנים מבני המוזיאונים החלו לעלות על גדותיהם במוצגים ויכולתם של המוזיאונים לבניית חללים חדשים היה קלוש ביותר, מה גם שבנייתם נמשכה זמן רב.
הבעיה החמירה, כשמדינות עשירות החלו לאסוף מוצגים ואורגניזמים אקזוטיים ממדינות אחרות.
כפועל יוצא מחוסר המקום במוזיאונים נוצר הצורך במימון המוזיאונים במערבות ממשלתית או מוניצילפית, כפי שמימנים את אוניברסיטאות.
התמיכה הכלכלית מצד מוסדות המדינה והרשויות המוניציפליות במוזיאונים הובילה לשינויים ארגוניים בהם, שיצרו הזדמנויות חדשות לציבור הרחב לצפות באוספים.
התמיכה הממסדית הובילה גם לעיצוב מחדש של המוזיאונים.
ההתארגנות החדשה יצרה המושג "סידור כפול" של מוזיאונים.
ג'ון אדוארד גריי, שעבד במוזיאון הבריטי בשנות ה-60 של המאה התשע עשרה, יצר הפרידה בין חוקרי המדע לבין הציבור הרחב על מנת שהעבודה המדעית לא תפגע.
השימוש בסידור הכפול אומץ ונתמך במהירות על ידי רבים ברחבי העולם.
חסיד בולט של השימוש בסידור הכפול היה הזואולוג הגרמני קרל מביוס שחילק את מוזיאון הטבע בהמבורג כבר בשנת 1866.
המטרה של מוזיאוני הטבע הייתה לא רק להציג את האורגניזמים השונים, אלא גם לתאר את האינטראקציות שלהם עם בני האדם וגם בתוך המערכות האקולוגיות הייחודיות שלהם.
חוקרי טבע כמו ג'וזף ליידי האמריקאי דחפו לתת דגש רב יותר על הפרספקטיבה הביולוגית בתערוכות כדי ללמד את הציבור הרחב, יותר על היחסים התפקודיים בין אורגניזמים.
דגשים אלו דרשו מומחיות של זואולוגים ובוטנאים.
מכיוון שסוג זה של עבודה לא היה אופייני למדענים של אותה תקופה, התפתח המקצוע החדש של אוצר מוזאוני טבע.
אוספי תולדות הטבע הנמצאים במוזיאוני הטבע הם מאגרים יקרי ערך של מידע גנומי, שניתן להשתמש בהם כדי לבחון את ההיסטוריה של המגוון הביולוגי והשינויים הסביבתיים.
שיתופי פעולה בין מוזיאונים וחוקרים ברחבי העולם אפשרו למדענים לפענח קשרים אקולוגיים ואבולוציוניים כמו בחקר ביות הסוסים, שנעשה באמצעות דגימות גנטיות מאוספי מוזיאונים.
שיטות וטכנולוגיות חדשות התפתחו כדי לתמוך במוזיאומיקה.
מוזיאון טבע, או מוזיאון להיסטוריה של הטבע (תרגום מילולי למונח Natural History Museum שפירושו הוא "מוזיאון לידיעת הטבע"), מדגיש במוצגיו את הזואולוגיה והבוטניקה, הפלאונטולוגיה, הגאולוגיה, האסטרונומיה ומדעי כדור הארץ.
דגמים או סרטי קולנוע קצרים, הממחישים תופעות, שתופסות שטח רב או מתרחשות במשך זמן רב, כגון תופעות גאולוגיות, מטאורולוגיות או אסטרונומיות.
פוחלצים ושלדים של בעלי חיים, לעיתים בדיורמה תוך שחזור סביבתם הטבעית.
גם שלדים של בעלי חיים פרה-היסטוריים, כגון דינוזאורים, נפוצים במוזיאונים כאלו.
שלדי דינוזאורים גדולים נחשבים למוצגים מרשימים ומושכי קהל.
מאובנים או רפליקות שלהם (כלומר: יציקה בתבנית המאובן המקורי).
שימוש ברפליקות נעשה בין השאר כדי לשמור על המאובן המקורי ולוודא שהוא יהיה נגיש למחקר.
לעיתים מוצגים גבישים של מינרלים, בצורתם הטבעית.
חלק מהמוזיאונים כוללים גם אבני חן.
לעיתים נכללת במוזיאון טבע תצוגה אתנוגרפית ואנתרופולוגית המציגה את ממצאי משלחות מחקר לקהילות נידחות של בני אדם בני ימינו, ומתארת אוכלוסיות ילידיות ושבטים עתיקים, ולעיתים קרובות גם את האדם הקדמון ואורח חייו.
בנוסף לתצוגות בנושאי טבע, חלק ממוזיאוני הטבע עוסקים גם במחקר בתחומי מדעי הטבע והפלאונטולוגיה.
מוזיאונים אלו מעסיקים צוות של חוקרים ומדענים (כולל דוקטורים בתחומם), טכנאים, עוזרי מעבדה ואנשי שדה העוסקים במחקר ובאיסוף חומרים למוזיאון.
מוזיאונים רבים כוללים מחסנים וארכיונים גדולים בהם הם מחזיקים פריטים רבים, בהם מאובנים, מעבר למה שמוצג לקהל הרחב.
בישראל יש מעט מוזיאוני טבע.
הבולטים והגדולים שבהם הם אוספי הטבע הלאומיים, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב, מוזיאון הטבע התנ"כי ומוזיאון הטבע בירושלים.
מוזיאון לואי ויטון, או קרן התאגיד לואי ויטון , הוא מוזיאון לאמנות ומרכז תרבות צרפתי בחסות קבוצת LVMH וחברות הבת שלה.
הקרן פועלת כיישות נפרדת ללא מטרות רווח כחלק ממאמצי LVMH לקידום האמנות והתרבות.
המוזיאון נפתח ב-20 באוקטובר 2014 בנוכחות נשיא צרפת דאז, פרנסואה הולנד.
מבנה המוזיאון, המעוצב בסגנון דקונסטרוקטיביזם, תוכנן על ידי האדריכל הקנדי-אמריקאי פרנק גרי, והקמתו החלה ב-2006. המבנה ממוקם בסמוך ל-Jardin d'Acclimatation ביער בולון שברובע ה-16 של פריז, בגבול עם ניי-סיר-סן.
בשנת 2017 ביקרו במוזיאון מעל 1.4 מיליון מבקרים.
העלות הראשונית של בניית המוזיאון, שהוערכה בכ-100 מיליון אירו, התבררה בשנת 2017 כגבוהה כמעט פי שמונה מההערכה המקורית.
דו"ח של בית המשפט לביקורת הצרפתי שפורסם בנובמבר 2018 קבע כי בין השנים 2007–2014, בניית המבנה הייתה הפעילות המרכזית של הקרן.
באותו חודש, הארגון הצרפתי למאבק בשחיתות (FRICC) הגיש תלונה לבית המשפט בפריז, בטענה כי קרן לואי ויטון ביצעה הונאה והעלמת מס במהלך בניית המוזיאון.
הארגון טען כי הזרוע ללא מטרות רווח של תאגיד LVMH הצליחה לנכות כ-60% מעלויות הבנייה מהמסים שלה, ואף לבקש החזרי מס על הוצאות נוספות.
בסך הכול, נטען כי LVMH וקבוצת הקרן קיבלו מהממשלה הצרפתית כמעט 603 מיליון אירו מתוך כ-790 מיליון אירו שהושקעו בבניית המוזיאון.
בספטמבר 2019 התיק נסגר ללא אישום.
בשנת 2001 מנכ"ל LVMH, ברנאר ארנו, נפגש עם האדריכל פרנק גרי.
הוא סיפר לו על התוכניות לבניית מבנה חדש עבור קרן לואי ויטון לאמנות בקצה יער בולון.
הפרויקט הוצג לראשונה בשנת 2006, עם הערכת עלות של 100 מיליון אירו (127 מיליון דולר) עם תכנון להיפתח בסוף 2009 או בתחילת 2010. סוזן פאז'ה, אז מנהלת מוזיאון האמנות המודרנית של פריז, מונתה למנהלת האמנותית של הקרן והייתה אחראית על פיתוח תוכנית המוזיאון.
עיריית פריז, בעלת הקרקע בפארק, העניקה היתר בנייה בשנת 2007. בשנת 2011 ניצחה אגודה לשימור יער בולון בקרב משפטי, כאשר בית המשפט פסק כי המרכז נבנה קרוב מדי לדרך קטנה שסווגה כזכות מעבר ציבורית.
מתנגדי הפרויקט טענו גם כי המבנה החדש יפגע בשלווה הירוקה של הפארק ההיסטורי.
האדריכל הצרפתי הנודע ז'אן נובל הביע תמיכה בגרי ואמר על המתנגדים: "עם החליפות ההדוקות שלהם, הם רוצים לשמר את פריז בפורמלין.
לבסוף, הועבר חוק מיוחד על ידי האספה הלאומית הצרפתית שהגדיר את הקרן כעניין לאומי וכ"יצירת אמנות חשובה לעולם כולו", מה שאפשר את המשך הפרויקט.
המוזיאון נפתח לקהל הרחב באוקטובר בעלות שדווחה שהייתה בסך של 143 מיליון דולר.
עם זאת, במאי 2017 חשף המגזין הצרפתי Marianne כי העלות הסופית של המבנה הייתה 780 מיליון אירו (כמעט 900 מיליון דולר).
לפני הפתיחה הרשמית, שימש המבנה כמקום לתצוגת אביב/קיץ 2015 של לואי ויטון.
בהזמנתו של ברנאר ארנו, ביקר האדריכל פרנק גרי בגן, ודמיין מבנה בהשראת מוזיאון הגראן פאלה מזכוכית, וכן מבנים נוספים מזכוכית, כמו הפאלמריום שנבנה עבור גן האקלום של פריז בשנת 1893. האתר תוכנן לפי העקרונות של עיצוב גנים מהמאה ה-19. המבנה מחבר את הגן האקלום מצפון ויער בולון מדרום.
במבנה הדו-קומתי יש 11 גלריות בגדלים שונים (שטחן הכולל 3,850 מטר רבוע), אודיטוריום בעל 350 מושבים בקומת המרתף, וכן מרפסות גג רב-מפלסיות לאירועים ולהצגת יצירות אמנות.
גרי היה צריך לעבוד בתוך מגבלת השטח וגובה שתי קומות של מסלול הבאולינג שעמד באתר לפני כן.
כל מבנה גבוה יותר היה חייב להיות מזכוכית.
המבנה שנוצר דומה למפרשי סירת מפרשים המתנפחים ברוח.
מפרשי הזכוכית הללו עוטפים את ה"קרחון", סדרת צורות עם טרסות לבנות דמויות פרחים.
הגלריות בקומות העליונות מוארות על ידי חלונות גג שקועים או מוסתרים חלקית.
הצד של המבנה הפונה לשדרת מהאטמה גנדי, מעל דוכן הכרטיסים, כולל לוגו LV גדול מנירוסטה שעוצב על ידי גרי.
על פי משרדו של גרי, יותר מ-400 עובדים השתתפו בתכנון, בהנדסה ובמגבלות הבנייה של דגם תלת-ממדי שיתופי שהתארח ברשת.
3,600 לוחות הזכוכית ו-19,000 לוחות הבטון שמרכיבים את החזית עוצבו והותאמו בעזרת רובוטים תעשייתיים על סמך הדגם המשותף.
משרד STUDIOS architecture היה האדריכל המקומי של הפרויקט והוביל את המעבר מהתכנון הסכמטי של גרי עד לשלב הבנייה בפריז.
יועצי האקוסטיקה של האודיטוריום היו Nagata Acoustics ו-AVEL Acoustics, והיועץ הבימתי היה Ducks Scéno.
הבנייה החלה במרץ 2008. מימוש הפרויקט, ששטחו 126,000 רגל רבוע, דרש פיתוחים טכנולוגיים חדשניים, החל משלב התכנון, תוך שימוש בתוכנת העיצוב התלת-ממדית Digital Project, אשר הותאמה במיוחד לתעשיית התעופה.
כל צוותי ניהול הפרויקט עבדו בו-זמנית על אותו מודל דיגיטלי, כך שאנשי המקצוע יכלו להחליף מידע בזמן אמת.
כנגד הפרויקט הוגשה עתירה משפטית מצד ארגון "קואורדינציה לשמירה על בוא דה בולון", במטרה להגן על הפארק.
הארגון עתר לבית הדין המנהלי והצליח לבטל הן את אישור השימוש בקרקע, שהתקבל בהחלטת מועצת פריז, והן את היתר הבנייה, אשר בוטל ב-20 בינואר 2011. כדי להציל את הפרויקט, עיריית פריז שינתה את תקנות התכנון העירוני בנוגע לשימוש בקרקע.
באפריל 2011, בנוגע להיתר הבנייה, קיבלו העיר והקרן של לואי ויטון אישור להמשיך בעבודות.
העמותה עתרה לאחר מכן למועצה החוקתית של צרפת והגישה שאילתת עדיפות חוקתית (QPC) נגד ההיתר, אך ב-24 בפברואר 2012 דחתה המועצה את הערעור.
בשנת 2012, הבנייה הגיעה לשלב משמעותי עם התקנת מפרשי הזכוכית.
המפרשים הללו עשויים מ-3,584 פאנלים של זכוכית למינציה, שכל אחד מהם ייחודי ומעוצב בעיקול מדויק בהתאם לציורי האדריכל.
אזורי התצוגה במבנה מצופים בבטון מחוזק בסיבים לבנים הנקרא Ductal.
הצוותים שהשתתפו בבניית המבנה זכו במספר פרסים אדריכליים בצרפת ובארצות הברית.
אוסף ההמוזיאון, אשר ככל הנראה הוא שילוב של יצירות בבעלות LVMH וברנאר ארנו, כולל עבודות של ז'אן מישל בסקיאט, גילברט וג'ורג' וג'ף קונס.
לצד האוסף הקיים, יצרה הקרן סדרת מיצבים ייחודיים באתר תחת אוצרותה של פרנצ'סקה פייטרופולו, והזמינה יצירות מאת אלסוורת' קלי, אולאפור אליאסון, ג'נט קרדיף וג'ורג' בורס מילר (בהשתתפות סקוט טיקסייר וטוני טיקסייר), שרה מוריס, טארין סימון, סרית וין אוונס ואדריאן ויאר רוחאס.
מוריס יצרה את הסרט "Strange Magic" וסימון פיתחה את המיצב "A Polite Fiction".
קלי עיצב וילון בשם Spectrum VIII, המורכב מ-12 רצועות צבעוניות, עבור אולם המבנה.
אליאסון יצר את Inside the Horizon, מיצב המורכב מ-43 עמודים צהובים בצורת פריזמה, מוארים מבפנים וממוקמים לאורך מסלול ההליכה.
ויאר רוחאס יצר את "Where the Slaves Live", מכל מים המכיל חפצים שנמצאו, נעליים ישנות וצמחים, שהותקן מתחת לאחת מ-12 "המפרשים" מזכוכית אשר יוצרים את הצורה הייחודית של המבנה.
האודיטוריום יכול לשמש כאולם קונצרטים קטן.
קונצרט הפתיחה בוצע על ידי לאנג לאנג ב-24 באוקטובר 2014. אמנים נוספים שהופיעו כוללים את קניה ווסט, טדי פאפאברמי, יוג'ה וואנג, ולדימיר ספיבקוב, סטיב רייך, צ'יק קוריאה, גימס ומתיאס פינשר.
המוזיאון מומן על ידי LVMH והוא נושא את השם (והלוגו) של מותג הדגל שלו, לואי ויטון.
הבניין יעבור לידי עיריית פריז לאחר 55 שנים.
מוזיאון להיסטוריה צבאית - המכון להיסטוריה הוא מוזיאון צבאי שנמצא ברובע לאנדשטרסה שבווינה, בירת אוסטריה.
המבנה, בו נמצא המוזיאון תוכנן על ידי אדריכל דני-אוסטרי תאופיל הנסן בשנת 1850. בניית המבנה הסתיימה בשנת 1856. המוזיאון נפתח לקהל הרחב בשנת 1869. הוא נחשב לאחד המוזיאונים הצבאים הוותיקים בעולם.
בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית המוזיאון היה שייך למשרד המלחמה האימפריאלי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסגר המוזיאון.
הוא נפתח מחדש רק בשנת 1921. המוזיאון פעל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, אז נסגר שוב.
הוא נפתח מחדש בקיץ 1943 להצגת התערוכות של תעמולה נאצית.
בחורף 1944/1945 נפגע המוזיאון מהפצצות של בעלות הברית ונסגר למבקרים.
הוא נפתח מחדש רק ביוני 1955 והופעל על ידי משרד החינוך האוסטרי.
כעבור שנתיים הועבר לאחראיות משרד ההגנה הפדרלי.
במבנה המוזיאון ישנם שמונה אולמות תצוגה, כאשר כל אחד מהם מוקדש לתקופה שונה בהיסטוריה הצבאית האוסטרית.
אולם תצוגה 8: מוקדש לצי האוסטרו-הונגרי
בנוסף לאולמות התצוגה ישנו גם אולם מרכזי, המוקדש למצביאים אוסטריים.
אל מחוץ למוזיאון ישנה תצוגה של תותחי הארד.
כמו כן, במרחק של כ־200 מטר מהמוזיאון ישנו האנגר, בו מוצגים כלי רכב משוריינים שיוצרו במאה ה-20 והיו (ברובם) בשימוש של הצבא האוסטרו-הונגרי, יחידות אוסטריות בוורמאכט ועל ידי צבא אוסטריה.
מוזיאון לאמנויות יפות בגנט (MSK Gent) הוא המוזיאון הוותיק ביותר בבלגיה.
המוזיאון שוכן בעיר גנט ומשלב מסורת אמנותית עשירה עם עשייה מחקרית עכשווית, תוך התמקדות באמנות מהמאה ה־19 ועד המחצית הראשונה של המאה ה־20.
המוזיאון שומר באוספיו כ־20,000 יצירות אמנות, לצד אוסף ספרייה נרחב וארכיון עצמאי.
הוא נחשב למרכז חשוב בתחום האמנות של המאות ה־19 וה־20, ומוקד למחקר, שימור והנגשה של יצירות מתקופות אלו.
חלק משמעותי מן האוסף נגיש לציבור גם באופן מקוון.
אף על פי שהמוזיאון אינו עוסק באיסוף שוטף של אמנות עכשווית, יש בו מקום להתערבויות עכשוויות כחלק מהצגת האוסף ההיסטורי.
אמנים בני זמננו מוזמנים לשאוב השראה מהאוספים הקלאסיים ולהציע פרשנויות חדשות.
חלק מהתערבויות אלו הפכו לחלק קבוע או חצי־קבוע באוסף.
כך למשל, בשנת 2017 יצר לוק טוימנס את ציור הקיר "The Arena", המשובץ פיזית בקירות המוזיאון.
באותה שנה תרם פטריק ואן קקנברג את יצירתו "The Cigar Box", המהווה פרשנות עכשווית לקבינט הפלאות של העת החדשה.
גם "The Written Room" מאת פרסתו פורוהר, המוצגת באולם הכניסה, מזמינה את המבקרים להרהר בזהות ושפה.
במוזיאון פועלת ספרייה ייעודית הכוללת כתבי עת, קטלוגים היסטוריים, פרסומים נדירים וחומרי עיון רבים.
הספרייה ומרכז התיעוד פתוחים לציבור בתיאום מראש.
MSK גנט לוקח חלק פעיל בפלטפורמות מחקר שיתופיות, כמו אתרי תוכן של האוסף הפלמי VKC, הכוללים תמות כגון הפרימיטיבים הפלמיים, הברוק, המודרניזם המופשט, ג'יימס אנסור וג'ורג' מינה.
בנוסף, המוזיאון עוסק בחקר מוצא (Provenance Research) של יצירות שנשארו ללא בעלים ברור לאחר מלחמת העולם השנייה.
נכון לעכשיו, נמשך מחקר על ארבע יצירות באוסף המוזיאון.
קרלוס ממוקם בקמפוס של אוניברסיטת אמורי במחוז דקאלב (DeKalb), ליד אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית, ומנוהל בידי האוניברסיטה.
בידי מוזיאון קרלוס נמצא האוסף הגדול ביותר בדרום מזרח ארצות הברית של פריטים ממצרים העתיקה, יוון, רומא, המזרח הקרוב והאמריקות.
אוספי המוזיאון פתוחים לקהל הרחב ללא תשלום.
המוזיאון נקרא על שמו של מיכאל סי.
קרלוס, נדבן מאטלנטה, יושב ראש חברת ההפצה הלאומית.
קרלוס תרם כמעט 20 מיליון דולרים למוזיאון במרוצת שני עשורים.
קרלוס נפטר בדצמבר 2002 בגיל 75.
בשנת 1999 רכש המוזיאון מומיה בלתי מזוהה שאחדים סברו שיכולה להיות פרעה של ממלכה חדשה.
לאחר מחקר ושיתוף פעולה עם מומחים לרפואה מהאוניברסיטה, זיהו מוזואולוגים את המומיה כרעמסס הראשון.
המוזיאון החזיר את המומיה למצרים בשנת 2003 כמתנת רצון טוב ושיתוף פעולה תרבותי בינלאומי.
מוזיאון מסדר השחרור הוא מוזיאון הממוקם בשדרת טור-מובורג 51, ברובע השביעי של העיר פריז בירת צרפת.
המוזיאון מוקדש להיסטוריה של מסדר השחרור המסדר הלאומי השני בחשיבותו של צרפת (אחרי מסדר לגיון הכבוד).
מסדר השחרור הוקם בשנת 1940 על ידי הגנרל שארל דה גול מנהיג צבא צרפת החופשית.
בשנת 1967 הוקם המוזיאון במתחם האינווליד בסמוך למוזיאון הצבא.
המוזיאון כולל שישה חדרי תצוגה בשטח כולל של 1,000 מ"ר המתעדים את ייסוד צבא צרפת החופשית, את תנועת ההתנגדות הצרפתית לכיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית וכן כתבים של שארל דה גול, ותצוגה לזכר השואה.
במוזיאון כ-4,000 מוצגים ובהם מדי צבא, כלי נשק, פרסומים ועלונים שפורסמו בצרפת הכבושה על ידי ארגוני ההתנגדות, משדרים וכן דגלים שונים שנתפסו על ידי צבא צרפת החופשית.
מוזיאון מונמארטר השוכן ברחוב קורו (rue Cortot) שברובע מונמארטר ברובע ה-18 של העיר פריז, בירת צרפת, מציג את ההיסטוריה והאמנות שהתפתחה בשכונה.
המוזיאון שוכן במנזר מהמאה ה-17. המבנה המרכזי של המוזיאון מכונה כיום "בית רוזימון" (Manoir de Rosimond) על שם קלוד דה לה רוז (רוזימון), מחזאי ושחקן בקומדי פראנסז.
במבנה קבעו את האטלייה שלהם בעבר אמנים כסוזאן ואלאדון ובנה מוריס אוטריו, וינסנט ואן גוך, ראול דופי, והמוזיקאי אריק סאטי ואילו פייר-אוגוסט רנואר יצר באטלייה שלו שם כמה מיצירות המופת של התקופה האימפרסיוניסטית שלו.
אוסף המוזיאון כולל יצירות אמנות וכתבי יד שנוצרו על ידי אמנים שהתגוררו ברובע, וכן מציג תערוכות מתחלפות של אמנים שהתגוררו ברובע.
מוזיאון מפות התבליט הממוקם בארמון האנווליד שברובע השביעי של העיר פריז בירת צרפת מציג דגמי ביצורים של צרפת שהוכנו במהלך המאה ה-17.
ראשיתו של אוסף המוזיאון בשנת 1668. המרקיז פרנסואה-מישל לה טלייה ושר המלחמה של לואי ה-14, מלך צרפת הורה על הקמת דגמים תלת־ממדיים, שיציגו את ביצורי ערי צרפת.
הדגמים נבנו על ידי מהנדסים צבאיים בערים השונות.
בשנת 1700 הורה לואי ה-14 על החזקת האוסף בארמון הלובר.
בשנת 1743 הוקמו סדנאות מרכזיות להכנת הדגמים בבת'ן (Béthune) ובליל (Lille).
מספר רב של דגמים הוקמו במהלך מלחמת הירושה האוסטרית (1741–1748) בעקבות כיבוש ערים רבות.
הדגמים האחרונים שנבנו לפני המהפכה הצרפתית היו דגמי סן-אומה (Saint-Omer) בשנת 1758 וסן-פיליפ או באלרה (Saint-Philippe aux Baléares) בשנת 1759.
בשנת 1774 הוחלט על השמדת האוסף כדי לפנות את החדרים בהם היה ממוקם להצגת תמונות, אולם בשנת 1777 הועבר האוסף לארמון האנווליד בו הוא ממוקם כיום.
דגמים רבים נוספים נבנו עד שנת 1870 עת פיתוח השריון הממונע והארטילריה הפך את ביצורי הערים ללא יעילים.
בשנת 1927 הוכרז האוסף לאנדרטה היסטורית לאומית, ובשנת 1943 נפתח המוזיאון המציג את הדגמים.
האוסף כולל 260 מפות תבליט (מפות תלת־ממדיות) שנבנו בין השנים 1668–1870. כ-100 מהם מוצגים במוזיאון, ו-15 נוספים מוצגים במוזיאון לאמנות יפה של ליל.
כמו כן מוצגים במוזיאון הסברים בדבר אופן בניית הדגמים.
מוזיאון מרמוטאן מונה הוא מוזיאון הממוקם ברחוב לואי בויי ברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת, מציג את יצירות האמנים האימפרסיוניסטים קלוד מונה, אדגר דגה, אדואר מאנה, פייר-אוגוסט רנואר, ברת מוריזו וכן את אוסף דניאל וילדנשטיין של כתבי יד מאוירים.
מבנה המוזיאון נבנה כמעון ציד עבור דוכס ואלמי.
המבנה נרכש בשנת 1882 על ידי ז'ול מרמוטאן אשר הוריש אותו לבנו, פול מרמוטאן.
פול עבר להתגורר במעון ואיכסן בו את אוסף הציורים שלו.
במותו הוריש מרמוטאן את המבנה ואת האוסף שלו לאקדמיה לאמנויות היפות.
בשנת 1934 פתחה האקדמיה באתר את המוזיאון.
במהלך השנים נתרמו למוזיאון יצירות רבות נוספות, כאשר התרומה הידועה ביותר הייתה תרומתו של מישל מונה (Michel Monet), בנו ויורשו היחיד של קלוד מונה, אשר הוריש למוזיאון את יצירות אביו.
כיום המוזיאון מציג את האוסף הגדול ביותר בעולם של יצירותיו של מונה.
ב-1985 נשדדו באיומי אקדח תשעה ציורים מאוסף המוזיאון, ביניהם ציורו של מונה "התרשמות, זריחה" שהתנועה האימפרסיוניסטית שאבה ממנו את שמה.
חקירה משטרתית חשפה את כנופיית השודדים, שאחד מהם היה חבר היאקוזה, והציורים התגלו במסתור בקורסיקה והוחזרו למוזיאון ב-1990.
אוסף הציורים של קלוד מונה מוצג בקומה תת-קרקעית שנבנתה במיוחד למטרה זו.
תמונות רבות באוסף צוירו בביתו של מונה בז'יברני שבנורמנדי ומתארות מראות האהובים במיוחד על הצייר: שושני המים, גן הוורדים, פרחי האיריס, ערבה בוכייה והגשר היפני.
בתוך 65 העבודות שהוריש בנו של מונה כלולים כמה מציוריו המפורסמים ביותר.
בסך הכול מוצגות במוזיאון כשמונים מעבודות האומן, לרבות עבודות המראות את המעבר של מונה, בסוף ימיו, לעבר הציור המופשט.
אוסף הציורים השני בגודלו המוצג במוזיאון, הוא של הציירת האימפרסיוניסטית ברת מוריזו שהייתה תלמידתו של קורו.
מוריזו מציגה ציורי שמן ואקוורלים.
אז'ן מאנה הוא צייר צרפתי, אחיו של הצייר הנודע אדואר מאנה ובעלה של ברת מוריזו.
במקום מוצגים גם ציורים של אומנים חשובים נוספים, בעיקר בני דורו של מונה.