tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ולדימיר דווידוביץ' מֶדֶם (ביידיש: וולאַדימיר מעדעם; ברוסית: Владимир Давидович Медем; 22 ביולי 1879, לייפאיה, האימפריה הרוסית – 9 ביוני 1923, ניו יורק) היה תאורטיקן מרקסיסט וממנהיגי תנועת "הבונד" והאידאולוגים הבולטים שלה.
מדם נולד בשנת 1879 בלִיֶפאיה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (לטביה).
הוריו היהודים המירו דתם לנצרות לותרנית ואחר כך עברו לכנסייה הפרבוסלבית הממלכתית (כשחזר להזדהות כיהודי בתור אדם מבוגר, לא חש כל צורך בהליך דתי או בהפגנת זיקה דתית כלשהי).
מדם גדל במינסק, למד בה בגימנסיה ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת קייב, שם גם נחשף לאידאולוגיה סוציאליסטית.
במקביל, התעוררה בו גם התעניינות והזדהות עם מורשתו היהודית.
ב-1900 החל להיות פעיל של תנועת "הבונד" הסוציאליסטית-אוטונומיסטית, שדגלה (בניגוד לציונות ולטריטוריאליזם) בפתרון בעיית היהודים בארצות מושבם.
בגלל פעילותו הפוליטית, נידון ב-1901 על ידי השלטונות הצאריים לחמש שנות מאסר עם עבודת פרך בסיביר, ונמלט לשווייץ.
בבזל ובז'נבה העמיק את מעורבותו בתנועה הפוליטית, והפך למנהיג מרכזי בארגון הגולה של הבונד.
בעיר וילנה (ליטא) ערך מדם את "נאשה סלובו" (Наше слово), ביטאון הבונד בשפה הרוסית, והתפרסם כנואם.
מדם הצטרף למנהיגות הבונד בפולין, וב-1913 נידון שוב למאסר, הפעם בפולין, בשל פעילותו הפוליטית.
בעת הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם הראשונה, היה מנהיג הבונד בפולין.
בשנת 1921 היגר לארצות הברית.
שם פרסם מאמרים בעיתון היידי "פֿאָרווערטס" והמשיך לפעול בשם הבונד עד מותו מהתקף לב.
מדם נפטר ב-1923 בניו יורק, בגיל 44. הותיר אישה, גינה.
בשנת 1929 הוקמה ספריית מדם בפריז.
הספרייה קיימת עד היום, והיא הספרייה הגדולה באירופה לספרות יידיש.
מדם פיתח את גישת הנייטרליזם לשאלה הלאומית היהודית.
על פי גישה זו על הבונד לנקוט עמדה נייטרלית ביחס לעתיד הלאומיות - אל לו לפעול לשם שימורה אך גם לא לנסות ולקדם את היעלמותה.
תפיסתו זו של מדם צמחה כתגובה לעמדותיה של קבוצת "איסקרה" במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית שלנין עמד בראשה.
קבוצה זו ראתה בלאומיות בכלל ובזו היהודית בפרט אידאולוגיה בורגנית שיש להיפטר ממנה.
קבוצת איסקרה ביקשה לאחד את כל פועלי האימפריה הרוסית על העמים הרבים שבה בתנועה אחת כלל-רוסית חזקה.
מדם, כמו פעילי בונד אחרים, סבר כי התבוללות כפויה של עם קטן בתוך עם גדול יותר היא סוג של דיכוי שיש להילחם נגדו.
אדם הגדל עם שפת אם ותרבות כלשהי ונאלץ להסתגל לשפה חדשה ולתרבות אחרת מופלה לרעה.
מנגד, כסוציאליסט לא ראה מדם את הלאומיות כאידיאל בפני עצמו שיש להילחם למענו.
התרבות היא חלק מההוויה האנושית, אולם דרכן של תרבויות לפרוח ולשקוע.
הסוציאליסט צריך להגן על זכויותיו של כל אדם לחיות באופן חופשי בתרבותו - להשתמש בשפת האם שלו, לרכוש בה השכלה וליצור בה תרבות, אולם אל לו לראות בה אידיאל בפני עצמה, מפני שאז היא הופכת לכלי פוליטי מדכא בפני עצמו.
מדם היה האיש שטבע את הביטוי .
די נאַציאָנאַלע פֿראַגע און די סאָציאַל-דעמאָקראַטיע, וילנה: די וועלט, 1906. ("השאלה הלאומית והסוציאל-דמוקרטיה")
זכרונות און אַרטיקלען: מיט'ן בילד און ביאָגראַפֿיע פֿון אויטאָר, ורשה: יודיש ('פֿאַרלאַג יידיש'), תרע"ח 1918. ("זיכרונות ומאמרים")
פֿון מיַין לעבען, 2 כרכים, ניו יורק: וולאַדימיר מעדעם קאָמיטע, 1923. ("מחיי") (אוטוביוגרפיה)
ולדימיר מעדעם, פרקי חיים: פרקים נבחרים מתוך "פון מיין לעבן", ניו-יורק 1923; תרגם נ' גנתון; ההדיר והעיר מ' מישקינסקי, ירושלים: האוניברסיטה העברית – החוג להיסטוריה של עם ישראל והמפעל לחקר תנועת הפועלים ('קונטרסים לתלמידים: מקורות ומחקרים'), תשל"ג.
ולדימיר מדם, זכרונות: האגדה של תנועת הפועלים היהודית; [תרגם מיידיש פסח בן עמרם], תל אביב: הוצאת י.
ולדימיר מיכאלוביץ' ליברזון היה שחמטאי בדרגת רב-אמן, והישראלי הראשון בעל דרגה זו.
ליברזון נולד במוסקבה ועלה לארץ מברית המועצות ב-1973.
ליברזון השיג את התואר רב-אמן בשנת 1965, היה אלוף ישראל בשחמט בשנת 1974 וייצג את ישראל באולימפיאדות בשנים: 1974, 1976, 1978 ו-1980.
במהלך הקריירה שלו התמודד ליברזון נגד שחמטאים ידועים, כגון: בוטביניק, קרס, סמיסלוב, טל, פטרוסיאן, גלר, קרפוב וקורצ'נוי.
אף על פי שהחל לשחק בגיל שבע וכבר בגיל עשר שיחק ברמת הדרגה השלישית, החל ליברזון להשתתף בתחרויות נוער רק בגיל חמש עשרה.
בגיל שש עשרה כבר היה מועמד לדרגת אמן.
לימודיו בטכניון עיכבו את קבלת תואר זה.
בהגיעו לגיל 22 זכה בתואר "אמן ברית-המועצות".
חמש פעמים השתתף באליפות ברית המועצות והישגו הגבוה ביותר בתחרויות אלה היה המקום הרביעי.
בשנת 1974 הוא זכה באליפות ישראל בשחמט.
שבע פעמים סיים במקום הראשון בתחרויות בינלאומיות בין השנים 1977-1967 וחמש פעמים במקום השני בין השנים 1982-1965.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, כתב את הספר "שחמט", בהוצאת עם עובד, המיועד ללימוד עצמי של משחק השחמט למתחילים.
בתחילת שנות התשעים כתב את הספר "עונג שחמט עם ולדימיר ליברזון" המתאר אוסף משחקים מרתקים להנאה והבנת משחק השחמט.
הספר זכה להצלחה בקרב שחמטאי ישראל.
סגנון משחקו של ליברזון היה קלאסי.
בכל עמדה חיפש את המסע ההגיוני ונמנע מלהיכנס להרפתקאות.
נפטר ב-4 באוגוסט 1996 בגיל 59. הוא הותיר אחריו שני ילדים: יאיר ורגינה.
ולדימיר ליברזון השתתף בנבחרתה האולימפית של ישראל:
ולדימיר סרגייביץ' ליסין הוא איל הון רוסי ואחד מעשירי האוליגרכים כיום (26.2 מיליארד דולר, נכון ל-2022, הראשון בעושרו ברוסיה ו-55 בעולם).
משנת 2009, ליסין הוא גם יו"ר התאחדות הקליעה האירופאית.
ולדימיר ליסין נולד בעיר איוואנובו.
בשנת 1978 סיים את הלימודים במקצוע מהנדס מתכות במכון להשכלה גבוהה בעיר נובוקוזנצק שבסיביר.
במשך מספר שנים הוא עבד במפעלי פלדה בעיר טולה ולאחר מכך עבר לתפקיד סגן המנהל הכללי של מפעל פלדה גדול בקרגנדה (עתה בקזחסטן).
באותה תקופה אולג סוסקובץ היה מנהל המפעל וליסין היה אחד מסגניו.
בשנת 1990 סיים את הדוקטורט שלו בהנדסת מתכות.
ליסין, בדומה לרוסים אחרים שהתעשרו בעקבות פירוקה של ברית המועצות והפרטתם של נכסי אנרגיה וחומרי הגלם של ממשלת רוסיה, החל את דרכו כחסר אמצעים.
הוא היה מקורב לאולג סוסקובץ, שר המתכות האחרון של ברית המועצות בשנת 1991. זמן קצר לאחר שסוסקובץ קיבל את מינוי גם ליסין עבר למוסקבה.
פה סוסקובץ הכיר לו את איל ההון הרוסי-יהודי לב צ'רנוי והם ביצוע מספר עסקאות משותפות במכירת מתכות.
ליסין התמנה למנהל אינטרמטאל, חברת בת של טראנס-וורלד - חברת הפלדה בה שלט צ'רנוי עם אנשי עסקים בריטים האחים ראובן.
בשנת 1997 תפס ליסין את השליטה בספקית העיקרית של אינטרמטאל, יצרנית הפלדה נובוליפסטסק, ומכר את הפלדה שלה באמצעות חברה שהקים - "וורסלייד".
הוא פרסם מספר ספרים בתחום עיבוד מתכות וניהול ועל שמו נרשמו מספר פטנטים.
ולדימיר ולדימירוביץ' מאיאקובסקי היה משורר, מהבולטים בפוטוריסטים הרוסים של ראשית המאה ה-20. עסק גם בציור, בייחוד פלקאטי.
ולדימיר מאיאקובסקי נולד בבר'דתי שבנפת בר'דתי בגאורגיה, כילד השלישי להוריו, שהיו ממוצא אוקראיני, צאצאי קוזאקים.
בגיל 14 השתתף בהפגנות סוציאליסטיות בעיר כותאיסי.
לאחר מותו הפתאומי של אביו ב-1906, עברה משפחתו - אמו, שתי אחיותיו והוא - לגור במוסקבה.
במוסקבה נמשך מאיאקובסקי לספרות המרקסיסטית והשתתף בפעילויות אחדות של מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (РСДРП).
לאחר מכן היה לחבר בה (בולשביק).
ב-1908 עזב את בית הספר היסודי, כאשר אמו התקשתה לשלם את שכר הלימוד.
בתקופה זו נאסר מאיאקובסקי שלוש פעמים, בעוון פעילות פוליטית חתרנית נגד המשטר, אך מפאת גילו הצעיר ניצל מהגליה.
ב-1909, בימי הבדידות שעברו עליו בכלאו שבמוסקבה, החל מאיאקובסקי לכתוב שירה, אך שיריו הוחרמו.
לאחר שחרורו המשיך לפעול בתנועה סוציאליסטית.
בתקופה זו החל ללמוד בבית הספר לאמנות במוסקבה ושם הכיר לראשונה חברים בתנועת הפוטוריזם הרוסי.
בתחילה עסק בפיסול, ציור ואדריכלות, ותוך זמן קצר החליט להתרכז בשירה.
הוא נעשה לדובר בולט של קבוצת ה-Гилея (גילֵיַה) וחברו הטוב של דוד בורליוק, אותו ראה כמדריכו וכמורה דרכו.
ב-1912 התפרסמו לראשונה שירים של מאיאקובסקי, במאסף הספרותי הפוטוריסטי "סטירת לחי לטעמה של החברה" (Пощёчина общественному вкусу).
היו אלה "לילה" (Ночь) ו"בוקר" (Утро).
ב-1914 סולקו בורליוק ומאיאקובסקי מבית הספר לאמנות, בשל פעילותם הפוליטית.
היצירה האמנותית של מאיאקובסקי המשיכה לשאת גוון פוטוריסטי עד 1914. בשלב זה, בחר להתמקד בשירה נראטיבית.
העבודות שפרסם בימים שקדמו למהפכה הרוסית סייעו לו לבסס את המוניטין שרכש במשך הזמן כמשורר ברוסיה ומחוצה לה.
"ענן במכנסיים" (1915) הייתה פואמה בת ארבעה פרקים - ארבע זעקות "הלאה!" כלפי סדר החיים הישן: "הלאה אהבתכם!", "הלאה אמונתכם!", "הלאה משטרכם!", "הלאה דתכם!".
בקיץ 1915 התאהב מאיאקובסקי בליליה בריק, אשתו של המוציא לאור שלו, אוסיפּ בריק, והקדיש לה את שירו "חליל חוט שדרה" (1916).
פרשיית האהבים הזו - כמו גם מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית - השפיעה רבות על עבודותיו בשנים אלו.
כך, השיר "מלחמה והעולם" (1916), עוסק באימי מלחמת העולם הראשונה, ו"אדם" (1917) דן בייסורי האהבה.
בראשיתה של מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1915–1917, עבד מאיאקובסקי כשׂרטט בבית הספר הצבאי למכוניות של פטרוגרד.
בנובמבר 1917 שהה מאיאקובסקי בסמולני, פטרוגרד, ושם היה עֵד למהפכת אוקטובר.
בשעה זו הצטרף בלהט ובהתלהבות למהפכה והחל לחבר שירי תעמולה מהפכניים, כגון "צעידת-שמאל".
בשנים שלאחר מכן נשאה מרבית שירתו אופי מהפכני.
לאחר שחזר למוסקבה, עבד מאיאקובסקי בסוכנות החדשות הסובייטית (Российское телеграфное агентство), ויצר עבורה תעמולה קומוניסטית, במלל ובאיורים.
ב-1919, פרסם מאיאקובסקי לראשונה אסופת שירים שכתב, תחת השם: Всё сочинённое Владимиром Маяковским (כל מה שחובר על ידי ולדימיר מאיאקובסקי).
באווירה הפוליטית ששררה בברית המועצות הצעירה עלתה קרנו במהירות.
בשנים 1922–1928 היה מהבולטים ב"חזית אמנות השמאל" והחל להגדיר את עבודותיו כ'פוטוריזם קומוניסטי' (комфут).
מאיאקובסקי היה מן הבודדים בין הכותבים הסובייטים שהורשו לנוע בחופשיות, ולפיכך הרבה לנסוע ברחבי ברית המועצות ובארצות העולם.
מסעותיו ללטביה, בריטניה, גרמניה, ארצות הברית, מקסיקו וקובה השפיעו על יצירתו.
ב-1925 פרסם את אוסף הרשימות "כך גיליתי את אמריקה" (Мое открытие Америки), בו הביע את התרשמותו מהעושר הטכנולוגי האמריקני וביקורתו על חוסר צדק ועוולות חברתיות.
בסיור בארצות הברית פגש מאיאקובסקי את אלי ג'ונס, שהייתה לאם בתו.
למאיאקובסקי נודע על בתו רק ב-1929, כשפגש שוב את ג'ונס בחשאי בדרום צרפת.
בסוף שנות ה-20 התאהב מאיאקובסקי בטטיאנה יקובלבה, ולה הקדיש ב-1928 את שירו "מכתב לטטיאנה יקובלבה" (Письмо Татьяне Яковлевой).
תרומתו של מאיאקובסקי איננה מוגבלת לתחומי השירה הסובייטית בלבד.
עם השנים הוא נחשב כנציגה המובהק של השירה הסובייטית, אך באופן רחב יותר הוא אף שינה את תפיסת השירה בתרבות המאה ה-20 כולה.
הוא השפיע על רבים ממשוררי המאה העשרים ובפרט על אנשי השמאל הפוליטי.
בין כותבי העברית, הושפעו ממנו אלכסנדר פן ואברהם שלונסקי, אשר כונו בפי מתנגדיהם "מאיאקובסקים קטנים".
מעורבותו הפוליטית של מאיאקובסקי ככותב וכתועמלן נתקלה בין השאר בהסתייגות בני תקופתו, ואף מצד חבריו הקרובים, דוגמת המשורר בוריס פסטרנק.
קרוב לסוף שנות ה-20, בד בבד עם ניסיונות להתקרב למפלגת השלטון, הפך מאיאקובסקי ביקורתי יותר באשר לבולשביזם ולתעמולה בולשביקית.
מעיד על כך מחזהו מ-1929, "פשפש" (клоп), שעסק בקרתנות ובביורוקרטיה הסובייטיים.
ביקורת נוספת שפך על הממסד הסובייטי במחזה "בית מרחץ" (баня) מ-1930; חיצי ביקורת אלו הביאו ליחס רע כלפיו מן השלטונות.
גם ידידיו הקרובים מלפנים התרחקו ממנו בשל התקרבותו למפלגת השלטון.
מעמדו המעורער, ואהבה נכזבת שנכווה בה, הביאו לכך שבערבו של ה-14 באפריל 1930 התאבד מאיאקובסקי בירייה בלבו.
בשיר לא גמור שהשאיר במכתב ההתאבדות כתב, בין השאר:
"במותי אל תאשימו איש, וכן, בבקשה, אל תלכו רכיל.
המנוח מאוד לא אהב זאת...
אין זאת דרך (לאחרים איני ממליץ) אך לי אין מוצא...
[כחלק משיר שהיה מצורף:] סירת האהבה התנפצה אל ההווי.
את ואני מרוחקים, ואין טעם למנות את מכאובינו, צערנו וסבלנו המשותפים".
מאיאקובסקי נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
שמה של עיירת הולדתו שונה, לכבודו, ל"מאיאקובסקי".
לאחר מותו של סטלין, נפוצו שמועות על פיהן מאיאקובסקי לא התאבד אלא נרצח בפקודת סטלין.
בשנות ה-90 של המאה העשרים, כשנחשפו מסמכי הק.ג.ב., היו תקוות שתתברר האמת בסוגיה זו, אולם דבר לא נתגלה.
לאחר מותו, הותקף מאיאקובסקי על ידי העיתונות הסובייטית ותואר כ"פורמליסט" (בניגוד ל"משוררים פרולטרים" רשמיים, כגון דמיאן בדני).
ב-1935 כתבה לילה בריק מכתב לסטלין בנושא, והוא כתב ליז'וב:
"החבר יז'וב, קח לתשומת לבך את מכתבה של הגברת בריק.
מאיאקובסקי הוא עדיין המשורר הטוב והמוכשר ביותר בעידן שלנו.
תלונתה של בריק היא, לטעמי, מוצדקת...".
מילים אלו, אשר הפכו לקלישאה, הכניסו את מאיאקובסקי באופן "רשמי" לקאנון, אך בוריס פסטרנק כתב שזה "הרג אותו בשנית" בכמה מובנים.
למאיאקובסקי לא היו ממשיכים בתחום השירה בין המשוררים הרוסיים, וסגנונו לא נבחן או פותח כיאות.
יחד עם זאת, הוא השפיע רבות על שירת המאה ה-20, והיה המשפיע ביותר מבין הפוטוריסטים בליטא.
על שמו קרוי תיאטרון מאיאקובסקי במוסקבה.
ולדימיר מאיאקובסקי כתב ספרי שירה רבים.
אחדים מהם תורגמו לעברית, ובהם:
מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1960.
ענן במכנסיים / חליל חוט שדרה - מהדורה מוגהת.
חליל המרזבים - מיאקובסקי המוקדם, שירים ופרוזה: 1912 - 1918 תרגום: עמנואל גלמן.
ולדימיר מאיאקובסקי: טרגדיה (מחזה), תרגם: טינו מושקוביץ.
כריסטופר קולומבוס ושירים אחרים, תרגם: עמינדב דיקמן.
בנוסף תרגם שלמה חוחלובקין מבחר משירי מאיקובסקי.
ולדימיר יגורוביץ' מקובסקי 1846 – 21 בפברואר 1920) היה צייר ואספן אמנות יהודי-רוסי.
ולדימיר מקובסקי, בנו של אספן האמנות המפורסם יגור מקובסקי, נולד במוסקבה למשפחה יהודית.
שני אחיו, ניקולאי מקובסקי וקונסטנטין מקובסקי, ואחותו, אלכסנדרה מקובסקיה, נודעו בכישורם כציירים.
מקובסקי למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה וסיים את לימודיו בשנת 1869. שנה לאחר תום לימודיו מקובסקי היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים", אשר נודעה בתערוכות שהציג בערי רוסיה.
עבודותיו של מקובסקי נודעו בהומור המופיע בהם - הומור המחפה על ציניות וביקורת חברתית.
תמונותיו "מוכר מיץ האשכוליות" (1879), "משמרים פירות" (1876), ו"המברך" (1878) הן תמונות משעשעות וקומיות.
לעומתן, "האסיר" (1878) ו"הנדבן" (1874) הן יצירות ציניות מהן משתקפת ביקורת רבה על החברה הרוסית של תקופתו.
בתמונותיו מבקר מקובסקי את היחס השקרי של האריסטוקרטיה לעניים - לכאורה יחס של סימפתיה אבל בפועל לא נעשה דבר על ידי האריסטוקרטיה לטובת פשוטי העם הנרדפים על ידי משטרת הצאר.
בשנת 1878 התקבל מקובסקי לאקדמיה הקיסרית בסנקט פטרבורג.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, עת בה פרח סגנון הציור "הדמוקרטי - סוציאלי" באמנות הרוסית, יצר מקובסקי את יצירותיו הידועות ביותר: "בחדר החיצוני של בית המשפט" (1880), "האסיר המשוחרר" (1882), "נפילת הבנק" (1881) ו"בשדרה" (1888).
בשנת 1882 מונה לפרופסור בבית הספר לאמנות של מוסקבה, בעקבות מותו של וסילי פרוב.
לוקיאן פופוב, איוואן קזקוב, יוהאן ולטר-קוראו וסרגיי וינוגרדוב היו בין תלמידיו.
בשנת 1894 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר המכין של האקדמיה לאמנות.
לאחר מהפכת 1905 צייר מקובסקי את היצירה "9 בינואר 1905, באי ואסילייב" המתאר את המשטרה הרוסית יורה בחפים מפשע.
ציור נוסף מתקופה זו הוא "קורבנות בשדה חודין" המתאר מאות שנהרגו בעת הכתרת הצאר ניקולאי השני בשנת 1896.
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917 היה מקובסקי ממובלי סגנון הציור הריאליסטי- סוציאליסטי שהיה נפוץ בברית המועצות לאחר המהפכה.
מקובסקי נפטר בשנת 1920 בפטרוגראד.
ולדימיר ימליאנוביץ' מקסימוב היה משורר, מחזאי, עורך וסופר רוסי, יצירותיו תורגמו לעברית ולשפות נוספות.
מקסימוב נולד במוסקבה בשם לב סמסונוב, אביו נכלא ב-1933 על ידי השלטונות הסובייטים בעוון פעילות נגד המשטר אשר בראשו עמד יוסיף סטלין (בין היתר נחשד האב בטרוצקיזם).
ב-1940 שוחרר האב ונשלח כחייל סובייטי אל החזית,ונהרג במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא החל לנדוד בין בתי יתומים שונים, למרות שקיבל חינוך עממי פורמלי את רוב השכלתו רכש באופן לא פורמלי, הוא היה ילד רחוב ובמהרה הוסב שמו בתעודת הזהות לוולדימיר מקסימוב ושם זה הפך לשמו כאדם וסופר עד סוף ימיו.
מקסימוב הואשם בעבירה פלילית ולאחר שחרורו בשנת 1952 התמקם הסופר בקווקז בקובאן.
בתקופה זו התוודע לראשונה לפקיד מקומי מטעם הקומסומול בשם מיכאיל גורבצ'וב.
הוא החל לעסוק בכתיבה ספרותית, שיריו החלו להתפרסם בעיתונים קווקזים.
בשנת 1956, בעקבות תקופת חרושצ'וב בברית המועצות, יצא לאור ספר שיריו הראשון שנקרא חובתו של דור.
בשנת 1961 חזר מקסימוב להתגורר בעיר הולדתו מוסקבה, הוא התיידד עם הסופר קונסטנטין פאוסטובסקי, במסגרת כתב העת אוקטובר פרסם סיפורים קצרים ומחזות שזכו להצלחה,
בשנת 1965 הומחז סיפורו של מקסימוב חיי אדם והועלה לפני קהל בתיאטרון פושקין במוסקבה.
בתקופה זו היה מקסימוב חבר איגוד הסופרים של ברית המועצות, והיה מזוהה עם כתב העת הספרותי אוקטובר בו פורסמו כל יצירותיו, בין השנים 1967 ל-1968 היה מקסימוב עורך כתב העת.
אך בשנת 1968 בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה התפטר מקסימוב מכל תפקידיו בכתב העת.
הרומן הראשון שכתב ופרסם מקסימוב, שבעת ימי הבריאה הכיל ביקורת על המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ורמזים שהביעו תמיכה בדת.
לפיכך הוא לא יצא לאור בברית המועצות.
בתחילה הוא יצא לאור במערב גרמניה בשפת המקור בה נכתב רוסית.
הספר זכה להצלחה ואף תורגם לשפות נוספות וזכה להצלחה באירופה.
הרומן השני של מקסימוב קאראנטין זכה להצלחה ותורגם לשפות רבות.
בעקבות הרומנים שכתב סולק הסופר מאיגוד הסופרים הסובייטים, כל יצירותיו הוחרמו ונאסרו להפצה בברית המועצות, בנוסף אושפז הסופר בכפייה במוסדות פסיכיאטרים בברית המועצות, פעולות הענישה נעשו בהוראת נשיא ברית המועצות באותם ימים ליאוניד ברז'נייב.
בשנת 1974 בעקבות לחץ בינלאומי הותר לסופר לצאת לפריז ואכן הוא יצא את ברית המועצות ולא שב אליה עד בוא עידן הפרסטרויקה.
בתקופת שלטון מיכאיל גורבצ'וב אף הוחזרה לסופר אזרחותו הרוסית.
בשנים שלפני הפרסטרויקה, עסק הסופר בפעילות אנטי סובייטית ואינטלקטואלית בעיר פריז, הוא היה העורך והרוח מאחורי המגזין בשפה הרוסית Kontinent
בשנת 1995 מת הסופר בפריז בעקבות מחלת הסרטן.
קאראנטין, תרגם מרוסית: צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1975
פרידה משומקום, תרגם מרוסית: צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1979
לרין ולימיר ניקולייביץ' היה גאולוג, כימאי, פיזיקאי וקוסמולוג.
הוא העלה בעבודתו תאוריה מהפכנית לגבי מבנה כדור הארץ, בה נטען כי המבנה הפנימי של כדור הארץ מורכב מסגסוגות של מתכות הלוכדות בתוכן כמויות גדולות של מימן.
תאוריה זו נשענת על לימודים ונתונים אמפיריים האומרים שמבנה כדור הארץ נבנה כך מיד לאחר ההיווצרות וההתפתחות של מערכת השמש, כאשר נוצרה סביב כדור הארץ עננה גדולה של יונים שמנעו חדירת חמצן וכתוצאה מכך כמות החמצן קטנה מכמות המימן.
את התאוריה הזו העלה לרין בשנת 1989 בפני מושב מיוחד של מדעני הארץ באקדמיה הסובייטית.
הקבוצה שבחנה את התאוריה, כללה גאולוגים, כימאים ופיזיקאים, והשתכנעה מהנתונים שהוצגו בפניה.
כתוצאה מכך החליט המושב להגיש המלצה בפני ממשלת ברית המועצות לקדוח באר של עד 12 ק"מ באזור טונקה שליד ימת באיקל לגילוי המימן, דבר אשר עתיד היה לשנות כל מושג לגבי מקורות האנרגיה: המימן הוא מקור אנרגיה נקי ובעל איכויות בעירה גבוהות מפחמנים.
במחקר שנערך באוניברסיטת נובוסיבירסק ב-1990 הוברר כי 10 ק"מ של קידוחי מימן לפי תפישה זו שווים למציאת כמויות אנרגיה דומות באזור גדול פי 10 בקידוחי נפט או גז וכתוצאה ערך המימן מבחינת ניצולו ועלותו רב בהרבה ממקורות פחמניים.
בשנת 1990 פרסם לרין במוסקבה את הספר "כדור הארץ המימני", התואם את הדוקטורט שלו.
הספר תורגם לאנגלית על ידי הגאולוג הקנדי סי.
וורן האנט מקלגרי, ושמו "Hydridic Earth".
לרין טוען עוד כי המימן נמצא במעמקי כדור הארץ - בעומק של יותר מ-300 ק"מ, אולם "לשונות" של הסגסוגות האלה מגיעות עד לפני קליפת הארץ בעיקר באזורי שברים גאולוגיים - אזור אגם באיקל, מדבר נבאדה בארצות הברית ובדרום קרוליינה - ובאזור השבר הסורי-אפריקי, במיוחד בנגב.
בביקורים רבים בנגב מצא לרין הוכחות אמפיריות רבות לתאוריה ואף בצע עבודה סייסמולוגית שהצביעה על המצאות "לשונות" אלה במספר מקומות.
הנתונים הוגשו למשרד התשתיות של מדינת ישראל.
בתחילת שנת 2012 נמצא בועה גדולה של מימן ליד במקו - בצורה עליה דיבר לרין.
המימן מנוצל להפעלת תחנת חשמל.
ולדימיר ויקטורוביץ' מורוזוב הוא שחיין רוסי, סגן אלוף העולם במשחה ל-50 מטר חופשי (ברצלונה 2013), אלוף העולם (בריכת 25 מטר) במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי, ואלוף אירופה במשחה ל-50 מטר גב ושיאן עולם בעבר במשחה ל-100 מטר מעורב אישי (בריכת 25 מטר).
בגיל 14 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הוא מתאמן באוניברסיטת דרום קליפורניה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים מורוזוב במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות ועלה עם קבוצתו מהמקום השלישי לשלב הגמר.
כשחיין ראשון הוא שחה בתוצאה של 49.07 שניות.
באליפות רוסיה בשחייה שנערכה במוסקבה באפריל 2012 והיוותה את המבחנים לאולימפיאדה, זכה מורוזוב במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 53.93 שניות ובמדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש נוסף של 22.06 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.79 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 48.56 שניות
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה מורוזוב במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.41 דקות, אחרי צרפת (3:09.93 דקות) וארצות הברית (3:10.38 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.85 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.01 שניות, אך נמחק משלב חצי הגמר ובמקום 12 במשחה שליחים 4x1200 מטר מעורב, כשחיין ראשון הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 53.99 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר שבצרפת בנובמבר אותה שנה זכה מורוזוב ב-7 מדליות, מהן 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי (20.89 שניות) וב-3 משחי שליחים: 4x50 מטר חופשי, 4x50 מטר מעורב ו-4x50 מטר משולב חופשי ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב (23.47 שניות).
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכה מורוזוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
כבר ביום הראשון של התחרות במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי שבו סיימה קבוצתו במקום רביעי בתוצאה של 3:08.01 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע שיא אליפות חדש של 45.52 שניות.
כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 44.95 שניות, התוצאה המהירה בתחרות.
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן בסוף יולי 2013 זכה מורוזוב ב-6 מדליות, 4 זהב, כסף וארד.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש ושיא אוניברסיאדה חדש של 21.67 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש ושיא אוניברסיאדה חדש של 47.62 שניות ובמשחי שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אוניברסיאדה חדש של 3:10.88 דקות ו-4x100 מטר מעורב (3:34.27 דקות).
שבוע לאחר האוניברסיאדה, באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 זכה מורוזוב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא רוסיה חדש של 21.47 שניות, אחרי סזאר סיילו מברזיל (21.32 שניות) ולפני ג'ורג' בוול מטרינידד וטובגו (21.51 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא רוסיה חדש של 21.63 שניות.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אנדריי גרצ'ין, ניקיטה לובינצב ודנילה איזוטוב בתוצאה של 3:11.44 דקות, אחרי צרפת (3:11.18 דקות) וארצות הברית (3:11.42 דקות).
כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.40 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.01 שניות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.74 דקות, כשחיין ראשון הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 53.99 שניות.
במשחה זה, הרביעייה האמריקאית שסיימה ראשונה בפער גדול, נפסלה בשל זינוק מוקדם של שחיין החזה.
באליפות אירופה שנערכה בברלין בשנת 2014 זכה מורוזוב ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.64 שניות, לפני ג'רמי סטרויו מצרפת (24.84 שניות) וכריס ווקר-היבורן מבריטניה (25.00 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן בשנת 2015 זכה מורוזוב במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אנדריי גרצ'ין, ניקיטה לובינצב ואלכסנדר סוכורוקוב בתוצאה של 3:11.19 דקות, אחרי צרפת (3:10.74 דקות) ולפני איטליה (3:12.53 דקות).
כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.95 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.56 שניות, במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי לאחר שפסל בשלב חצי הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים מורוזוב פעמיים במקום רביעי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.64 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע תוצאה ב"זינוק שליחים" של 47.31 שניות ובמשחה שליחים 4100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.30 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע תוצאה ב"זינוק שליחים" של 47.22 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.26 שניות ובמקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.88 שניות.
בתחרות הראשונה של סבב תחרויות גביע העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר, צרפת באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 50.60 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של מרקוס דיבלר מגרמניה (50.66 שניות).
4 ימים לאחר מכן, בתחרות השנייה של סבב גביע העולם שנערכה בברלין הוא שיפר את שיאו והעמידו על 50.30 שניות (השיא הנוכחי, 2016).
בתחרות הרביעית של סבב גביע העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בתחילת אוקטובר הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי חדש של 56.33 שניות ובתחרות התשיעית של הסבב שנערכה בהונג קונג בסוף אוקטובר הוא קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי חדש של 26.55 שניות.
7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב באליפות העולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה זכה מורוזוב ב-7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, כולן במשחי שליחים ו-2 מדליות כסף אישיות, יותר מכל שחיין גבר אחר.
מדליות זהב, במשחי שליחים 4x50 מטר חופשי, 4x100 מטר חופשי, 4x50 מטר מעורב, 4x100 מטר מעורב ו-4x50 מטר חופשי משולב.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.82 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 3:03.11 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:03.03 דקות ולפני ברזיל (3:05.15 דקות).
בגביע העולם שנערך בדוחא, קטר בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב ובכך השיג זכייה בשלושה גביעי עולם בשחייה.
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו 1858 – 25 באפריל 1943) היה במאי תיאטרון, מחזאי וסופר רוסי וסובייטי.
הוא היה מייסד התיאטרון האמנותי, זכה פעמיים בפרס סטלין (1942, 1943) והוענק לו תואר אמן העם (1936).
על פועלו בתחום התיאטרון הוענק לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו נולד באוזורגתי אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בגאורגיה למשפחת קצין בגמלאות יליד אוקראינה ואימו הייתה ממוצא ארמני.
הוא למד בגימנסיה בטביליסי ולאחר סיומה למד באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1876–1879.
בשנת 1877 נמירוביץ'-דנצ'נקו החל לפרסם ביקורות על הצגות תיאטרון.
בשנת 1881 הוא פרסם את המחזה הראשון שלו והוא הועלה על במת תיאטרון מלי במוסקבה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא כתב מספר מחזות שהועלו על במות תיאטראות שונים.
הוא גם פרסם מספר רומנים.
בשנים 1891–1901 נמירוביץ'-דנצ'נקו לימד משחק בבית הספר למשחק ליד הפילרמוניה.
בשנת 1919 נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים סטודיו מוזיקלי שבשנת 1926 התפתח לתיאטרון מוזיקלי עצמאי.
נמירוביץ'-דנצ'נקו ראה שתיאטרון האמנותי שהוקם עומד לפני משבר ובשנת 1924 פעל לקליטה מספר רב של שחקנים חדשים.
בשנים 1925–1926 הוא שהה בארצות הברית וניסה לפתח בהוליווד את הקריירה אך בסופו של דבר חזר למוסקבה.
עד יום מותו הוא היה מנהל אמנותי ובמאי ראשי של התיאטרון.
במקביל הוא העלה על הבמה מספר הצגות בתיאטרון המוזיקלי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נסע לקווקז, אך כבר במהלך שנת 1942 חזר למוסקבה.
בשנת 1943 הוא פעל להקמת בית הספר למשחק ליד התיאטרון.
ב-25 באפריל 1943 הוא נפטר מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ולדימיר מצ'יאר (בסלובקית: Vladimír Mečiar; נולד ב-26 ביולי 1942 בזבולן) הוא פוליטיקאי סלובקי שהיה ראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הסלובקית שנבחר בעקבות בחירות דמוקרטיות.
כיהן כראש ממשלת הרפובליקה הסלובקית במסגרת פדרלית בשנים 1990–1991 ובשנים 1992–1993, והיה ראש ממשלת סלובקיה העצמאית הראשון, בשנים 1993–1994. נבחר שוב לראשות הממשלה בשנים 1994–1998. מילא פעמיים את מקום נשיא סלובקיה.
כמנהיג (ĽS-HZDS), מצ'יאר הוביל את סלובקיה להיפרדות מהרפובליקה הצ'כית, שנכנסה לתוקף רשמי ב-1 בינואר 1993. הוא היה אחד המועמדים העיקריים לנשיאות סלובקיה בשנים 1999 ו-2004.
סגנון הנהגתו הסמכותני בעל אפיונים של פופוליזם, לאומנות, וקליינטליזם נודע בכינוי "מצ'יאריזם".
ולדימיר מצ'יאר נולד ב-1942 בעיר זבולן כבן הבכור בין ארבעה בנים.
אביו היה חייט ואמו עקרת בית ושוערת בבית חרושת.
אחרי סיום לימודי תיכון בשנת 1959 כיהן מצ'יאר בתפקידים מנהליים בעיירה ז'יאר נאד הרונום.
בנעוריו היה מצ'יאר מתאגרף חובב.
היה בשנים 1967–1968 לראש הסניף המקומי של איגוד הנוער הקומוניסטי והתקבל למפלגה הקומוניסטית (היחידה והשולטת אז במדינה).
הפך בהמשך למזכיר הוועד העממי המקומי של העיירה.
בשנת 1969, אחרי פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה באוגוסט 1968, בנאום בקונגרס של המפלגה הקומוניסטית, הביע דעות בעד רפורמות ועל כן הודח מתפקידיו הניהוליים.
בשנת 1970 סולק מהמפלגה הקומוניסטית.
עבד בבית חרושת לזכוכית ובתקופה זו למד משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה.
בסיום לימודיו באוניברסיטה עבד כמשפטן במפעל עד שנת 1990.
פעילותו הפוליטית אחרי נפילת הקומוניזם
בשלהי 1989, בעת מהפכת הקטיפה נגד השלטון הקומוניסטי, מצ'יאר נרשם למפלגה החדשה "הציבור נגד האלימות" (Verejnosť proti násiliu, VPN), שהייתה המקבילה הסלובקית לפורום האזרחי הצ'כי.
בינואר 1990, כשמפלגת VPN חיפשה אנשים מתאימים לתפקידי ממשל, לפי המלצתו של אלכסנדר דובצ'ק, שהתרשם מהידע הרב של מצ'יאר בתחומים שונים, הוא התמנה לשר הפנים והסביבה של סלובקיה.
אחרי הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו בצ'כוסלובקיה לאחר נפילת הקומוניזם, ביוני 1990, מצ'יאר נתבקש להרכיב את הממשלה הסלובקית על בסיס קואליציה בין מפלגתו VPN והתנועה הדמוקרטית הנוצרית.
הוא דגל אז ברפורמות כלכליות ובהמשך השותפות הפדרטיבית עם צ'כיה.
במרץ 1991 התפצלה מפלגתו לשתי סיעות – אחת שתמכה במצ'יאר, ושכללה את רוב שרי הממשלה הסלובקית, והשנייה, שהתנגדה לו, בראשות יושב ראש מפלגת VPN, פדור גאל.
ב-23 באפריל 1991 הדיחה המועצה הלאומית הסלובקית את מצ'יאר מתפקיד ראש הממשלה והחליפה אותו ביאן צ'רנוגורסקי, מנהיג התנועה הדמוקרטית נוצרית.
כעבור שלושה ימים המפלגה VPN התפצלה באופן רשמי לתנועה למען סלובקיה דמוקרטית HZDS בראשות מצ'יאר ו-VPN, החל מאוקטובר 1991 ODÚ-VPN.
ביוני 1991 נבחר מצ'יאר ליושב ראש התנועה למען סלובקיה דמוקרטית.
פירוק הפדרציה והקמת סלובקיה העצמאית
בשנים 1991 ו-1992 התנהל ללא הצלחה משא ומתן בין הרפובליקה הצ'כית לרפובליקה הסלובקית בנוגע לטיב יחסיהן במסגרת צ'כו-סלובקיה.
באפריל 1992 הוחלף השם "צ'כוסלובקיה" ב"רפובליקה הפדרלית של צ'כיה וסלובקיה".
ביוני 1992 התקיימו בחירות שבהן ניצחו המפלגה הדמוקרטית האזרחית בראשות ואצלב קלאוס ברפובליקה הצ'כית, ומפלגתו של מוצ'יאר, HZDS ברפובליקה הסלובקית.
לפני הבחירות וזמן קצר אחריהן תמכה תנועת HZDS במסגרת של קונפדרציה רופפת עם צ'כיה.
אולם הצד הצ'כי דגל בקיום פדרציה צ'כוסלובקית ריכוזית יותר, כמו זו מאפריל 1992, או, לחלופין, היפרדות מוחלטת בין שתי הארצות.
בהיעדר הסכמה על פדרציה ומבלי לפנות למשאל-עם, אחרי משא ומתן קדחתני הגיעו מצ'יאר וקלאוס ב-23 ביולי 1992,, להסכם על פירוק בדרכי שלום של צ'כוסלובקי ועל הקמת שתי מדינות עצמאיות: צ'כיה וסלובקיה.
כתוצאה מכך, מצ'יאר הפך מ-1 בינואר 1993 לראש הממשלה הראשון של סלובקיה העצמאית הפוסט-קומוניסטית.
התהליך נקרא גם "גירושי הקטיפה", תוך השוואה ל"מהפכת הקטיפה" מ-1989 שהחוללה גם היא בדרכי שלום.
במרץ 1993, אחרי ששמונת חברי פרלמנט עקרו משורות מפלגת השלטון HZDS, איבד מצ'יאר את הרוב בפרלמנט.
גם הנשיא מיכל קובץ', במקור חבר HZDS, הפסיק לתמוך בו.
עם זאת המשיך מוצ'יאר למשול עד מרץ 1994 כשהאופוזיציה הדיחה את ממשלתו והרכיבה ממשלה בראשותו של יוזף מורבצ'יק.
בתקופה הזאת כראש ממשלה עורר מצ'יאר בקורת מתמדת נגדו בתוך המדינה ובמערב בנימוק שסגנון שלטונו הוא הסמכותני מדי, מלווה באי כיבוד כללי דמוקרטיה, שימוש לרעה בתקשורת הממלכתית לצורך תעמולה, שחיתות ומעט מדי הפרטות במגזר הממלכתי של הכלכלה.
לעומת זאת ההפרטות המועטות שהתקיימו הוכתמו בשחיתויות.
מצ'יאר נגרר ל"מלחמה" מתמדת עם הנשיא דאז, קובץ'.
הואשם כי גייס את שירותי הביטחון הסלובקים בחטיפת בנו של הנשיא, מיכל קובץ' הבן, בשטח אוסטריה ..
קובץ' הבן נחשד אז בעבירות פיננסיות.
בתום הקדנציה של הנשיא קובץ', מאחר שהפרלמנט לא הצליח לבחור לו יורש, לקח מצ'יאר לעצמו באופן זמני גם את סמכויות הנשיא.
בתפקיד זה החליט על חנינה עבור חוטפיו של קובץ' הבן.
באותם הימים סלובקיה נמצאה מבודדת על ידי במערב והואט קצב המשא ומתן על הצטרפותה לאיחוד האירופי ולנאט"ו, על אף רצונו של מצ'יאר לקדם את שני המהלכים.
בבחירות בשנת 1998 עדיין הייתה מפלגתו של מצ'יאר, התנועה למען סלובקיה הדמוקרטית HZDS המפלגה הגדולה בפרלמנט וקיבלה 27% מקולות המצביעים.
עם זאת לא עלה בידו להרכיב ממשלה, ומיקולש דזורינדה מן האופוזיציה, הפך לראש הממשלה.
בשנת 2000 שינתה מפלגתו את שמה ל"מפלגת העם – התנועה לסלובקיה דמוקרטית".
אחרי שב-1999 נוצח על ידי רודולף שוסטר בבחירות לנשיאות, בשנת 2000 נעצר מצ'יאר על ידי משטרת סלובקיה בחשד לעבירה הונאה בזמן כהונתו בראש המדינה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2002 זכתה מפלגתו ל-20% והאפשרות שירכיב ממשלה נראתה סבירה, אף על פי שרבים חשבו כי בחירה זו תהווה מכשול בפני קבלת סלובקיה באיחוד האירופי.
כמו בשנת 1998 אף מפלגה לא הייתה מוכנה להיכנס לממשלה בראשותו.
שוב התמנה דזורינדה לראש הממשלה בעוד מצ'יאר נשאר באופוזיציה.
בתוך מפלגתו של מצ'יאר החריפו המחלוקות.
כמה מחבריה בראשות איוואן גשפארוביץ' עזבו והקימו את התנועה לדמוקרטיה,
בשנת 2003 התחולל פילוג נוסף שהביא להקמת מפלגת "איחוד העם" (Ľudová únia).
בבחירות לנשיאות ב-2004 ניצח גשפארוביץ' את מצ'יאר בסיבוב השני עם % 59.9 % לעומת 40%.
בבחירות לפרלמנט מפלגתו של מצ'יאר, ירדה ל-8.79% מהקולות, עד כדי כך שמצ'יאר ביקש בדיקה מחדש של ספירת הקולות.
עם זאת המפלגה HZDS נכנסה לקואליציה הממשלתית בראשות הסוציאל-דמוקרט רוברט פיצו.
בשנים הבאות כוכבו של ראש הממשלה הראשון המשיך לרדת ובבחירות לפרלמנט ב-2010 וב-2012 מפלגתו לא הצליחה לעבור את סף החסימה ולהיכנס לפרלמנט.
בשנת 2013 התפטר מצ'יאר מראשות מפלגתו.
ולדימיר מצ'יאר נשוי למרגיטה, רופאה, ולזוג נולדו 4 ילדים.
בינואר 2007 עבר בהצלחה ניתוח לב בבית חולים בבאנסקה ביסטריצה.
1995 – האות להצטיינות של סלובקיה (Pro Merito Melitensi)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה ושל אוניברסיטת בראצ'ה קאריץ' בבלגרד
2007 – עיטור הזהב "מקסימליאן הל" של אוניברסיטת ע"ש אלכסנדר דובצ'ק בטרנצ'ין
ולדימיר נזלימוב (נולד ב-1 בנובמבר 1945) הוא סיף ומאמן סובייטי.
אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 3 זהב בחרב וכן אלוף עולם 8 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות ופעמיים מדליית זהב אישית.
הוא הצליח לזכות במדליית אולימפית ב-4 אולימפיאדות ברציפות.
ולדימיר נזלימוב נולד בעיר מחצ'קלה שבדגסטן למשפחה טטרית.
בגיל 11 נזלימוב החל להתאמן בסייף.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד במכון לספורט במחצ'קלה.
בשנת 1967 הוא לראשונה נכלל בנבחרת ברית המועצות והיה בין חבריה עד לשנת 1980. בשנים 1975 ו-1977 הוא קיבל תואר סייף הטוב בעולם של הפדרציה הסייף הבינלאומית.
לאחר סיום הקריירה התחרותית נזלימוב היה מאמן נבחרת ברית המועצות.
בשנת 1991 הוא עבר לארצות הברית והיה מאמן של נבחרת ארצות הברית בתחרויות שונות.
בשנת 1999 הוא החל לאמן במסגרת אוניברסיטאית וספורטאים שהוא אימן השתתפו באולימפיאדות ובאליפויות העולם..
בשנת 1968 באולימפיאדת מקסיקו סיטי נזלימוב לראשונה הגיע לאולימפיאדה וזכה במדליית זהב קבוצתית.
בשנת 1972 באולימפיאדת מינכן נזלימוב הצליח לזכות במדליית ארד אישית בנוסף למדליית כסף קבוצתית.
בשנת 1976 במונטריאול נזלימוב זכה במקום השני בתחרות אישית ובמדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בשנת 1980 באולימפיאדת מוסקבה נזלימוב הגיע כאשר הוא כבר בין 35 והצליח לזכות עם קבוצתו במדליית זהב.
ולדימיר איבונוביץ' מורוזוב היה קיאקיסט סובייטי.
ולדימיר מורוזוב נולד בקרסנובודסק (אז בתחומי ברית המועצות היום בטורקמניסטן).
הוא התחיל להתאמן בעיר הולדתו ותוך זמן קצר עבר עם משחתו לקייב.
בשנת 1962 הוא זכה לראשונה באליפות ברית המועצות ובעקבות כך נכלל בנבחרת.
מורוזוב זכה במדליות זהב באליפויות ברית המועצות במשך עשור עד לשנת 1972 וזאת במסגרות שונות (רביעיות וזוגות).
במהלך הקריירה על הישגים בספורט הוא זכה בעיטורים סובייטים ובשנת 2012 הוענק לו עיטור אוקראיני.
בשנת 1964 הוא זכה במדליית זהב הראשונה ותחרות לרביעיות.
בתחרות גמר הרביעייה הסובייטית הקדימה את הרביעייה הגרמנית בפחות משנייה.
בשנת 1968 הוא זכה במדליית זה שנייה בתחרות של זוגות כאשר הוא התחרה ביחד עם שותפו מאוקראינה שזכה במדליית כסף אישית בתחרות ל-1000 מ'.
בשנת 1972 הוא הוצב בפעם השנייה בתחרות רביעיות וזכה במדליית זהב השלישית.
ולדימיר ויקטורוביץ' נידרגאוס (בקזחית: Владимир Викторович Нидергаус; נולד ב-13 באוגוסט 1967) הוא כדורגלן עבר קזחי-רוסי, ששיחק בעמדת החלוץ.
נידרגאוס התחיל את הקריירה שלו במועדונים מקומיים של עיר הולדתו קוקשטאו.
בשנת חתם בקאיראט אלמטי אותה עזב ב-2 באוגוסט 1992 כאשר חתם ברוטור וולגוגרד בה שיחק 5 שנים במהלכן סיים עם המועדון פעמיים במקום השני והגיע עימה לגמר הגביע הרוסי בו הפסידה לדינמו מוסקבה.
בקיץ חתם במכבי חיפה עימה זכה בגביע המדינה בסיום העונה, אך מיעט לשחק ולכן עזב את המועדון בתום העונה וחתם במכבי הרצליה.
במהלך חורף חזר לרוטור וולגוגרד.
בשנת חתם באסטנה-1964 במדיה היה מלך השערים של הקבוצה בעונה זו עם 15 שערים ב-28 הופעות וזכה עימה באליפות.
הוא סיים את הקריירה שלו בפרוסן מינסטר וווינה הגרמניות.
נדרגאוס שיחק בשנת עבור נבחרת קזחסטן במדיה רשם 2 הופעות וכבש שער אחד, אך בשנת העדיף את נבחרת רוסיה במדיה רשם הופעה אחת.
עם הצלחתו באסטנה-1964 הוא חזר לנבחרת קזחסטן במדיה רשם עוד הופעה אחת.
לאחר הפרישה שימש כמנהל ברוטור וולגוגרד ושחטר קראגנדי.
ב-18 ביוני 2012 מונה על ידי פדרציית הכדורגל של קזחסטן ליו"ר המחלקה הממונה על הנבחרות הלאומיות של קזחסטן.
ולדימיר סמוילוביץ' לויטן (1 במאי 1918 – 2 בספטמבר 2000) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו הפלת 20 מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
ולדימיר לויטן נולד בכפר ז'רבץ (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז זפוריז'יה של אוקראינה) במשפחה יהודית ענייה.
הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר סבסטופול.
שירת ביחידת מטוסי יירוט בעיר נובוסיבירסק.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות הועברה יחידתו למחוז קרסנודר.
באוקטובר 1941 הועברה יחידתו לחזית הדרום.
לויטן, שהטיס את מטוס יירוט פוליקרפוב I-16, השתתף בקרבות בלימה באזור העיר טגנרוג, בהמשך השתתף בקרבות להגנת העיר רוסטוב על הדון.
במהלך הקרבות מטוסו הופל פעמיים כתוצאה מאש מן הקרקע.
בפברואר 1942 השיג לויטן את ניצחונו האווירי הראשון, כאשר הפיל מטוס איטלקי מדגם מאקי C-200. במאי 1942 עברה יחידתו לאזור חרקוב, שם נתנה חיפוי אווירי למתקפה הסובייטית.
לאחר כישלון ההתקפה נסוג לויטן עם יחידתו עד לפאתי קווקז.
באוגוסט 1942 הועברה היחידה, בה שירת לויטן, מהחזית אל העורף הסובייטי לצורך רענון והצטיידות מחדש- מטוסי פוליקרפוב I-16 שלה הוחלפו במטוסי LAGG-3. לויטן מונה לסגן מפקד טייסת.
בינואר 1943 חזרה יחידתו של לויטן (אשר בינתיים מונה להיות מפקד טייסת) לחזית.
הטייסת בפיקודו השתתפה בליווי מפציצים לתקיפת יעדים קרקעיים במהלך המתקפה הסובייטית באזור נהר קובן.
הטייסת לא רק ליוותה מפציצים, אלא גם השתתפה בתקיפות.
על אומץ ליבו בקרבות אלו עוטר בעיטור הדגל האדום.
בקיץ 1943 הועברה יחידתו של לויטן לאזור קורסק.
מטוסי היחידה הוחלפו ללאבוצ'קין La-5. ביולי-אוגוסט 1943 השתתף לויטן בקרב קורסק, כאשר התפקיד העיקרי של הטייסת שלו הוא חיפוי לכוחות הקרקע המתגוננים מפני המתקפה הגרמנית.
על אומץ ליבו ועל מעשי הגבורה במהלך קרב קורסק עוטר לויטן בעיטור הדגל האדום השני שלו ובעיטור קוטוזוב מדרגה שלישית
נפטר ב-2 בספטמבר 2000 ונקבר בבית העלמין בעירו.
20 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 4 נוספות יחד עם טייסים אחרים.
ולדימיר מנשוב היה שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק סובייטי ורוסי.
ביים את הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות", שבשנת 1981 זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ולדימיר מנשוב נולד בשנת 1939 בבאקו, בירת אזרבייג'ן הסובייטית.
אמו הייתה אנטונינה מנשובה (לפני הנישואים – דובוסקאיה, 1905–1964).
שני ההורים היו ילידי מחוז אסטרחן שבדרום רוסיה, והם גידלו אותו בבירת המחוז – אסטרחן.
ב-1961 מנשוב החל ללמוד משחק בבית הספר לתיאטרון של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בזמן הלימודים התחתן עם חברתו ללימודים – ורה אלנטובה.
בשנת 1965 סיים את לימודי המשחק.
בהמשך למד בימוי בסדנת הבימוי של מיכאיל רום ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה).
ב-1976 מנשוב ביים את סרטו העלילתי הראשון – "המתיחה", שבשנת 1978 זיכה אותו בפרס הממלכתי של רוסיה הסובייטית על-שם נ"ק קרופסקאיה (הפרס הוענק ליוצרים באמנות ובספרות בעבור ילדים).
ב-1979 מנשוב ביים את סרטו העלילתי השני – "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות", שבשנת 1981 זכה בפרס האוסקר על הסרט הזר הטוב ביותר.
בסך הכל, הוא ביים שמונה סרטים, האחרון שבהם ב-2008. כשחקן, מנשוב השתתף ב-97 סרטים, האחרון שבהם ב-2015. הוא כתב תסריטים לשלושה סרטי קולנוע והשלים ארבעה תסריטים שנכתבו על ידי ולנטין צ'רנוב.
בנוסף, מנשוב הפיק חמישה סרטים.
ב-2003 מנשוב התפקד למפלגת השלטון "רוסיה המאוחדת".
בריאיון לכתב-העת "אסקווייר" ב-2010 הצהיר, שעשה זאת במקרה ושאינו פעיל פוליטית.
למרות הביקורת שלו כלפיה, הוא אמר שלא יעזוב את המפלגה מחשש לשערורייה.
ב-2004 מנשוב היה מנחה העונה החמישית של תוכנית המציאות הרוסית "הגיבור האחרון" (הגרסה הרוסית לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הישרדות).
הוא דיבב את דמותו של גסר במשחקי הווידאו הרוסיים "משמר הלילה" ו"משמר היום", שהפצתם החלה בשנים 2005 ו-2006, בהתאמה.
ב-2007 גילם את גאורגי ז'וקוב בסדרת הקאלט ליקווידציה.
ב-19 באפריל 2007, בטקס הענקת פרסי הקולנוע של MTV רוסיה, מנשוב סירב להעניק את פרס הסרט הטוב ביותר לסרט הרוסי "הממזרים".
הסרט מספר את עלילתם של עבריינים קטינים שנידונו למוות ומוכשרים לפעולת חבלה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשידור חי, מנשוב ביקש מפמלה אנדרסון (המנחה האורחת) להעניק את הפרס במקומו, כי אינו מסוגל למסור אותו לסרט שמבזה את ארצו.
אחר כך הוא שמט את המעטפה עם שם הסרט הזוכה לרצפה ויצא אל מאחורי הקלעים.
ב-2009 מנשוב הקים סדנה למשחק ולבימוי ב-VGIK.
הוא מנהל אותו יחד עם אשתו השחקנית – ורה אלנטובה.
כיושב ראש ועדת האוסקר הרוסית, שממליצה על הסרט הרוסי שיתחרה על פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, מנשוב סירב לחתום על החלטתה בשנת 2011. הוא לא הסכים עם ההמלצה על סרטו של ניקיטה מיכאלקוב "שמש בוגדנית 2: המצודה", שזכה לביקורות שליליות ונכשל בקופות.
מאוקטובר 2011 מנשוב משחק בתיאטרון.
בתפקידו הראשון, הוא מגלם את דמותו של אנדי בהצגה "אהבה.
מכתבים" לצד אשתו ורה אלנטובה, שמשחקת בתפקיד מליסה.
השניים משחקים בהצגה המבוססת על מחזהו של האמריקאי א"ר גורניי "מכתבי אהבה", שבו שתי דמויות בלבד.
ההצגה בהשתתפותם בוימה בתיאטרון על-שם פושקין של מוסקבה על ידי בתם – יוליה מנשובה (שחקנית במקצועה).
באותה שנה גילם תפקיד משני בסרט "שגעונות".
ב-2013 גילם את אחד התפקידים העיקריים בסרט הצרפתי-רוסי "פיתול מושלם".
ב-2014 מנשוב זכה בפרס "נשר הזהב" (פרס הקולנוע הרוסי) לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא זכה בו על משחקו בתפקיד אדוארד בלשוב בסרט משנת 2013 "אגדה מספר 17".
בשנת 2014 התקיימה הבכורה של ההצגה, שבה מנשוב שיחק בתפקידו התיאטרלי השני.
הוא גילם את הדמות הראשית בהצגה "החצר" על-פי מחזהו של יֵ' איסאייב, שהועלתה ב"מרכז גוגול" על ידי קבוצת התיאטרון "סטודיה SounDrama".
בריאיון לעיתון "טוצ'קה רו" ב-2016, מנשוב הביע את התנגדותו למה שהוא תופס כחינוך אנטי-סובייטי של הדור הרוסי הצעיר וכהצגה מעוותת של תקופת ברית המועצות בקולנוע ובאמצעי התקשורת הרוסיים של ימינו.
בשנה השנייה ללימודיו בבית הספר לתיאטרון, מנשוב התחתן עם חברתו ללימודים – ורה אלנטובה.
ב-1969 לבני-הזוג נולדה בתם היחידה – יוליה מנשובה (כיום שחקנית ומנחת טלוויזיה).
אשתו לא אימצה את שם משפחתו אחרי נישואיהם.
בתו היא היחידה שקיבלה ממנו את שם המשפחה ונושאת אותו גם בתקופת נישואיה.
מנשוב היה סב לאנדריי גורדין (יליד 1997) וטייסיה גורדינה (2003) – ילדיהם של בתו יוליה וחתנו השחקן איגור גורדין.
מנשוב נפטר ב-5 ביולי 2021, מסיבוכי נגיף הקורונה שאובחן אצלו ב-26 ביוני.
פרס "על עבודת משחק" לשנת 1973 בפסטיבל הקולנוע הכלל-סובייטי
הפרס הממלכתי של רוסיה הסובייטית על-שם נ"ק קרופסקאיה (1978, על בימוי הסרט "המתיחה")
פרס ברית המועצות (1981, על בימוי הסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות")
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר (פרס לסרט שביים – "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות")
פעיל אמנות נכבד של רוסיה הסובייטית (1984)
אמן העם של רוסיה הסובייטית (1989)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה רביעית (1999, על תרומתו הרבה לפיתוח אמנות הקולנוע במולדתו)
אזרח הכבוד של העיר אסטרחן (2007)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה שלישית (2010, על תרומתו הרבה לפיתוח אמנות הקולנוע במולדתו ופעילותו היצירתית רבת השנים)
פרס "נשר הזהב" (פרס האקדמיה הרוסית לקולנוע) לשחקן המשנה הטוב ביותר (2014, על משחקו בתפקיד אדוארד בלשות בסרט "אגדה מס' 17")
ולדימיר נאומוב היה במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן סובייטי ורוסי.
ולדימיר נאומוב נולד בשנת 1927 בלנינגרד.
ב-1952 הוא סיים את לימודיו בסדנת הבימוי של איגור סבצ'נקו ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה).
בעודו סטודנט, נאומוב היה אחד מעוזריו של סבצ'נקו, בעת שהאחרון ביים את הסרטים "המכה השלישית" (1948) ו"טאראס שבצ'נקו" (1951).
הסרטים צולמו באולפני הקולנוע על-שם א' דובז'נקו שבקייב.
אחרי מותו בטרם עת של סבצ'נקו, בזמן צילומי הסרט על שבצ'נקו, נאומוב היה בצוות שהשלים את עבודת הבמאי.
יחד איתו עבדו אלכסנדר אלוב ולטיף פאיזייב.
בכך התחיל שיתוף הפעולה ארוך השנים והפורה של נאומוב עם אלוב, שסיים את לימודיו בסדנה של סבצ'נקו ב-1951.
נאומוב ואלוב המשיכו את עבודתם באולפני הקולנוע שבאוקראינה הסובייטית.
ב-1954 הם ביימו שם את סרטם המשותף הראשון – "נעורים בהולים" (לפי טרילוגיית הרומנים "המבצר הישן" של הסופר האוקראיני-רוסי ולדימיר בליאייב).
זמן קצר אחר כך, נאומוב התחתן עם אשתו הראשונה - השחקנית אלזה לז'דיי.
הסרט הבא של נאומוב ואלוב, היה "פאבל קורצ'גין" (1956, לפי ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד התחשלה הפלדה").
ב-1957 נאומוב ואלוב הוזמנו לעבוד באולפני "מוספילם" על ידי המנהל איוואן פירייב.
סרטם הראשון במוסקבה היה "רוח" (1958).
ב-1961 הם ביימו את הסרט "שלום למי שנכנס".
הוא מספר על חייל סובייטי צעיר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, שמוביל גרמנייה הרה מברלין לבית-חולים.
בפסטיבל הסרטים של ונציה, הבמאים נאומוב ואלוב זכו בשני פרסים על סרט זה: מדליית הזהב (פרס מיוחד של חבר השופטים) וגביע פאזינטי (פרס מבקרי הקולנוע האיטלקים לסרט הזר הטוב ביותר).
משנת 1963 נאומוב עמד בראש אחת מההתאחדויות היצירתיות באולפני "מוספילם", שאיחדה סופרים וקולנוענים.
ב-1964 נאומוב התגרש מאשתו הראשונה.
בשנת 1966 הוא ביים יחד עם אלוב את הסרט הקומי "בדיחה גרועה", שהתבסס על סיפור קצר של פיודור דוסטויבסקי.
גיבור הסרט היה פקיד גבוה בתקופת האימפריה הרוסית.
האיש ניסה לתת דוגמה אישית של יחס הומני לזולת, כדי לחבב את השלטון על העם.
הסרט נפסל להקרנה על ידי הצנזורה, ורק ב-1987 הוצג לראשונה בבתי הקולנוע.
ב-1970 נאומוב ואלוב ביימו את אחד מסרטיהם החשובים ביותר - "הבריחה".
הסרט הוא עיבוד ליצירותיו של מיכאיל בולגקוב – המחזה "הבריחה", הרומן "הגוורדיה הלבנה" והליברטו "הים השחור".
הוא מספר על חברי "התנועה הלבנה", שנמלטו מארצם בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה ומנסים לשרוד במקומות גלותם באיסטנבול ובפריז בשנות ה-20. ב-1971 הסרט הוקרן במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל קאן.
בשנת 1974 נאומוב התחתן עם אשתו השנייה - השחקנית נטליה בלוכבוסטיקובה.
משנת 1976 נאומוב היה חבר מזכירות ההנהגה של איגוד הקולנוענים של ברית המועצות.
באותה שנה, נאומוב ואלוב ביימו את הסרט "האגדה על ת'יל" (לפי הרומן "האגדה על אופנשפיגל" של הסופר הבלגי שארל דה קוסטר).
הוא תיאר את עלילותיו של הרפתקן פלמי בזמן מלחמות הרפורמציה במאה ה-16. הסרט זכה בפרס הראשי של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבריסל (1976), בפרס מפיקי הקולנוע הנורווגים (1978) ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1978).
ב-1980 נאומוב ואלוב ביימו את סרטם המפורסם ביותר - "טהראן-43".
הוא סיפר על הצלחתו של השירות החשאי הסובייטי לסכל את המזימה הגרמנית להתנקש בחייהם של מנהיגי המעצמות שנלחמו בנאצים - בעת פגישת הפסגה שלהם בטהראן בשנת 1943. ב-1981 הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הכלל-סובייטי שנערך באותה שנה בירוואן ובפרס הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
משנת 1980 נאומוב ואלוב ניהלו יחד סדנה לבימוי ב-VGIK.
ב-1983 הם ביימו את הסרט "החוף", שהופק במשותף על ידי "מוספילם" ואולפני סרטים ממערב גרמניה.
הוא סיפר על סופר סובייטי, שמגיע להמבורג לרגל הוצאת ספרו לאור בגרמנית.
הסופר נזכר בקרבות האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בהם השתתף.
הוא נזכר גם בצעירה גרמנייה, בה התאהב בזמן חופשה קצרה מקרבות.
הסופר זוכה לפגוש אותה במקום, שבו נפרד ממנה כחייל.
ב-1984 הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הכלל-סובייטי, שנערך באותה שנה בקייב.
ביוני 1983 נפטר שותפו ליצירה של נאומוב – הבמאי אלכסנדר אלוב.
ב-1984 נאומוב ביים סרט תיעודי בשם "אלוב" על חברו.
ב-1986 הוא זכה לדרגת פרופסור ב-VGIK.
משנת 1987 ועד למותו נאומוב היה מנכ"ל אולפני "סויוז נבונה", שהוקמו על בסיס ההתאחדות היצירתית, אותה הוא ניהל מיום היווצרותה ב-1963 (אז, במסגרת אולפני "מוספילם").
אחרי מותו של אלוב, נאומוב ביים לבדו שבעה סרטים, ביניהם "הבחירה" (1987), "החוק" (1989), ו"עשר שנים בלי זכות התכתבות" (1990 – הפקה סובייטית ומערב-גרמנית).
בסך הכל, הוא ביים 17 סרטים, 11 מהם בשותפות עם אלכסנדר אלוב.
סרטו האחרון הוצג ב-2014. נאומוב כתב תסריטים לכל הסרטים שביים (תשעה מהם יחד עם אלוב) ולאחד הסרטים של בתו – נטליה נאומובה.
הוא גם הפיק חמישה סרטים והופיע כשחקן בחמישה נוספים.
משנת 2002 ועד למותו נאומוב כיהן כנשיאה הראשון של האקדמיה הלאומית הרוסית למדעי ולאומנויות הקולנוע.
הוא גם היה חבר האקדמיה האירופית לקולנוע.
אשתו הראשונה של נאומוב הייתה השחקנית אלזה לז'דיי (1933–2001).
הוא התחתן איתה באמצע שנות ה-50 והיה נשוי לה עד שנת 1964. לבני הזוג נולד הבן אלכסיי.
בנו של האחרון, נכדו של נאומוב, נקרא כמו סבו ולדימיר.
הוא סטודנט במכון של סנקט פטרבורג לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-1974 נאומוב התחתן עם אשתו השנייה – השחקנית נטליה בלוכבוסטיקובה.
לבני הזוג נולדה בת יחידה – נטליה נאומובה (כיום שחקנית ובמאית קולנוע).
בשנת 2007 הם אימצו מבית-יתומים ילד בן שלוש.
אשתו של נאומוב העניקה לילד את שם משפחתה, ושמו המלא הוא קיריל בלוכבוסטיקוב.
נאומוב נפטר ב-29 בנובמבר 2021.
מדליית כסף בפסטיבל הבינלאומי של הצעירים והסטודנטים (של תנועות השמאל) (1957, לסרט "פאבל קורצ'גין" שביים)
פרס מעודד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1958, על בימוי הסרט "פאבל קורצ'גין")
מדליית זהב (פרס מיוחד של חבר השופטים) בפסטיבל הסרטים של ונציה (1961, על בימוי הסרט "שלום למי שנכנס")
גביע פאזינטי (פרס מבקרי הקולנוע האיטלקים לסרט הזר הטוב ביותר) בפסטיבל הסרטים של ונציה (1961, לסרט "שלום למי שנכנס" שביים)
פרס "פמינה בלז'" (יחד עם תשעה סרטים זרים אחרים) בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבריסל (1962, לסרט "שלום למי שנכנס")
פעיל אמנות נכבד של רוסיה הסובייטית (1965)
אמן העם של רוסיה הסובייטית (1974)
הפרס הראשי של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבריסל (1976, לסרט "האגדה על ת'יל" שביים)
עיטור הדגל האדום של העמל (1977)
פרס המפיקים הנורווגים (1978, לסרט "האגדה על ת'יל")
פרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1978, לסרט "האגדה על ת'יל)
הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1981, לסרט "טהראן-43" שביים)
הפרס של אגודת "מולדת" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1981, לסרט "טהראן-43")
אמן העם של ברית המועצות (1983)
הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1984, לסרט "החוף" שביים)
פרס "אמרקורד" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברימיני (איטליה) (1995, לסרט "החגיגה הלבנה" שביים)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה רביעית (1997)
דיפלומת הכבוד בפסטיבל הסרטים הרוסיים באונפלר (צרפת) (2001, לסרט "שעון בלי מחוגים" שביים)
פרס "נשר הזהב" על תרומה יוצאת דופן לקולנוע הרוסי (2007)
אות "על הצטיינות בשירות המולדת" מדרגה שנייה (2007)
ולדימיר מֵגרֵה (; נולד ב-23 ביולי 1950) הוא סופר, מחבר סדרת הספרים "הארזים הצלצלניים של רוסיה".
מגרה נולד בכפר קוּזניצ'י באוקראינה.
רוב ילדותו עברה לצד סבתו יֵפרוסיניָה וֵרחוּשָה, מרַפּאָה כפרית.
בימי נעוריו התחבר עם האב הרוחני פֵאוֹדוֹריט, ראש מנזר-בנים טרוֹיִצֶה-סֵרגִיֵב בעיר הרוסית סרגייב פּוסָד.
את פגישותיהם, אשר השפיעו על גורלו, תיאר בספרו השני.
מגרה עזב את בית הוריו בגיל 16. משנת 1974 התגורר בעיר הסיבירית נוֹבוֹסיבּירסק ובה גם עבד כצלם מוביל בסטודיו לצילום המחוזי.
כשהחלה בברית המועצות הפרסטרויקה מילא כחלק מעיסוקיו כיזם את תפקיד נשיא ההתאחדות הבין-מחוזית של יזמי סיביר.
בשנים 1994-95 ארגן על חשבונו שני מסעות-מסחר גדולים על הנהר הסיבירי אובּ עד לעיר סָלֵכָרד ובחזרה.
שם, ביער-הטייגה הסיבירי אירעה פגישתו עם אנסטסיה.
במשך תקופה ארוכה קרובי משפחתו וחבריו ניסו לפענח את התעלומה - מה גרם לו, לאיש העסקים שכבר למעלה מעשור ניהל את עסקיו בהצלחה, להוציא את כל ההון שצבר ובנוסף למשכן את נכסיו, כדי לארגן מסע חוזר לאותו מקום על נהר האובּ, שהרי מראש היה ברור שההשקעה לא תחזיר את עצמה.
התעלומה הזו מוצאת את פתרונה בספריו, אשר הגיבורה הראשית בהם היא אנסטסיה.
מאותו מסע חוזר הביא עמו ולדימיר שלל כזה, אשר לא יוערך במושגי כסף.
על-אף שמעולם לפני כן לא היה לוולדימיר כל ניסיון ספרותי, הוא כתב עשרה ספרים בתקופה שבין השנים 1996-2010 (סדרת הספרים "הארזים הצלצלניים של רוסיה") הכוללים את הספרים: "אנסטסיה", "הארזים הצלצלניים של רוסיה", "מרחב האהבה", "הבריאה", "מי, אם כן, אנחנו?", "הספר השושלתי", "האנרגיה של החיים", "הציוויליזציה החדשה", "טקסי האהבה", "אנסטה").
התפוצה הכוללת של ספריו, אשר תורגמו למעלה מעשרים שפות, הגיעה ל-11 מיליון עותקים.
בשנת 1999 מגרה ייסד קרן לתמיכה בעבודה היצירתית "אנסטסיה" בעיר ולדימיר ברוסיה.
הפעילים שבין קוראי סדרת הספרים מתאחדים לארגונים חברתיים שאחת ממטרותיהם העיקריות היא הקמת נחלות שושלתיות, כמו כן נערכים כנסי קוראים ומסיבות-עיתונאים ברוסיה ומחוץ לגבולות שלה.
בשנת 2011 זכה בפרס בינלאומי לשלום גוסי
שמו של ולדימיר מגרה מופיע ברשימת מאה המנהיגים הרוחניים של זמננו אשר להם ההשפעה הרבה ביותר
ולדימיר מיכאלוביץ' ניבזורוב הוא ג'ודוקא עבר רוסי, אלוף אולימפי ממונטריאול 1976 ואלוף העולם משנת 1975.
במרץ 1972, ניבזורוב השתתף באליפות אירופה לנוער שנערכה בלנינגרד שבמדינת הולדתו וזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג כאשר גבר בגמר על אלן לנדאר הצרפתי.
בשנת 1975, ניבזורוב התחרה באליפות העולם שנערכה בווינה וזכה במדליית הזהב.
בשמינית הגמר הוא ניצח את רוברט וארגה הרומני, ברבע הגמר הוא ניצח את קארוי מולנר ההונגרי ובחצי הגמר ניצח את קוג'י קוראמוטו היפני.
בגמר הוא פגש את בן ארצו ואלרי דבויניקוב וניצח באיפון לאחר שביצע תרגיל אוצ'י-מאטה מוצלח.
באותה השנה הוא השתתף באליפות אירופה שנערכה בליון וזכה גם שם במדליית הזהב לאחר שגבר בגמר על ואלרי דבויניקוב בשחזור הגמר מאליפות העולם.