tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה העת מכון הפיזיקה על שם קייזר וילהלם, אשר לאחר המלחמה שונה שמו למכון מקס פלנק לפיזיקה, הופקד תחת סמכות משרד ההרכשה הצבאי, עם דיבנר כמנהל האדמיניסטרטיבי, והשליטה הצבאית במחקר הגרעיני החלה.
חלק מהמחקר בוצע במעבדות של המשרד להרכשה במחנה גוטו שבדרום ברלין.
דיבנר ניהל מתקן זה וכן את מתחם הניסויים בשטאדטילם.
בשנת 1942, כאשר התברר כי פרויקט האנרגיה הגרעינית לא יצליח לסייע לסיום המאמץ המלחמתי בטווח הקרוב, הוחזרה הבקרה על קבוצת העבודה בחזרה למכון הפיזיקה.
דיבנר המשיך להנחות ולנהל את המחקר בתחום זה עד לסוף המלחמה.
במהלך כהונתו של דיבנר במכון המחקר, התפתחה איבה אישית בינו לבין ורנר הייזנברג ואנשיו.
במתקן גוטו נערכו ניסויי ביקוע גרעיני שנקראו G-I ו-G-III.
בניסוי G-I עשו שימוש ב-6,800 קוביות תחמוצת אורניום (במשקל כ-25 טון).
העבודה אימתה את החישובים של קארל היינץ הוקר לפיהם השימוש בקוביות יעיל יותר ממוטות אורניום.
ניסוי G-III יצר קצב ייצור נייטרונים גבוה במיוחד במודל מוקטן.
מודל G-III היה טוב יותר מאשר תוצאות ניסוי תגובת השרשרת של ביקוע גרעיני שנערכו במוסדות המחקר בברלין, באוניברסיטת היידלברג או באוניברסיטת לייפציג.
כמו כן החל מחקר בנושא ייזום תגובה גרעינית באמצעות פיצוץ חומרי נפץ.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, בנוסף לשאר תחומי אחריותו, היה דיבנר קצין תכנון הרייך.
דיבנר נשבה ב-2 במאי 1945 במסגרת משימת אלסוס של בעלות הברית, נלקח להאנטינגטון, אנגליה והושם בבית חווה בגודמנצ'סטר במסגרת "מבצע אפסילון" יחד עם תשעה מדענים גרמנים נוספים שעסקו בפרויקט הגרעין של הנאצים.
התשעה האחרים היו אריך באגה, וולתר גרלאך, אוטו האן, פול הארטק, ורנר הייזנברג, הורסט קורשינג, מקס פון לאואה, קרל פרידריך פון ויצסקר וקארל וירץ.
כולם הוחזרו לגרמניה בתחילת 1946.
שנתיים לאחר מכן, דיבנר היה מנהל ובעלים משותף של DURAG-Apparatebau GmbH בהמבורג.
משנת 1956 היה דיבנר חבר במועצה המפקחת של חברה לשימוש באנרגיה גרעינית בבניית ספינות ובספנות; אריך באג', היה המנהל הכללי.
משנת 1957 היה דיבנר גם מרצה בבית הספר הממלכתי למהנדסי ים בפלנסבורג.
קורות טום ג'ונס הוא רומן קומי מאת המחזאי והסופר האנגלי הנרי פילדינג.
הספר הוא מסוגת רומן חניכה ורומן פיקרסקי.
הוא פורסם לראשונה ב-28 בפברואר 1749 בלונדון, והוא אחד מספרי הפרוזה באנגלית הראשונים שהוגדרו כרומן.
זה הרומן המוקדם ביותר שמוזכר בספרו של סומרסט מוהם "Ten Novels and Their Authors" אודות עשרת הרומנים הטובים ביותר בעולם.
הרומן מחולק ל-18 ספרים, וכל אחד מהם נפתח בפרק מבוא, העוסק לרוב בנושאים שאינם קשורים לסיפור העלילה.
הספר הוקדש לג'ורג' ליטלטון מיודעו של פילדינג שמונה לנציב האוצר.
הרומן מאורגן היטב, על אף אורכו.
סמואל טיילור קולרידג' טען שהוא אחת מ"שלוש העלילות המושלמות ביותר שתוכננו אי פעם".
הספר הפך לרב-מכר, וכבר בשנה הראשונה לפרסומו יצא לאור בארבע מהדורות.
"טום ג'ונס" נחשב לרומן הגדול ביותר של פילדינג, והשפעתו על הרומן האנגלי הייתה רבה.
בפרק הפתיחה קובע המספר שמטרת הרומן היא לחקור את "טבע האדם".
בפרקים הראשונים מוצגים בפני הקורא בעל האחוזה טוב הלב אולוורתי ואחותו בריג'ט באחוזתם הגדולה בסאמרסט.
אולוורתי חוזר ממסע עסקים בלונדון ומוצא בחדרו תינוק ישן במיטתו.
הוא מזמן את סוכנת הבית מרת דבורה וילקינס כדי שתטפל בתינוק.
אחרי חיפוש בכפר הסמוך מתברר למרת וילקינס שאימו של התינוק היא אישה צעירה בשם ג'ני ג'ונס, משרתת בביתם של מנהל בית הספר ואשתו.
ג'ני מודה בפני מר אולוורתי שהיא אימו של התינוק, אבל מסרבת בתוקף לגלות את זהותו של האב.
מר אולוורתי מגרש את ג'ני מהכפר למקום שהמוניטין שלה אינו ידוע, ואומר לאחותו לגדל בביתו את הילד, שנקרא בשם תומאס.
באחוזתו של מר אולוורתי מבקרים בקביעות שני אחים, ד"ר בלייפיל וקפטן בלייפיל.
הרופא מציג את אחיו בפני בריג'ט בתקווה שהשניים יתחתנו והוא יהיה מקורב למשפחת אולוורתי העשירה.
עד מהרה בני הזוג מתחתנים.
אבל אחרי הנישואים היחסים בין קפטן בלייפיל ואחיו מתקררים, וד"ר בלייפיל נאלץ לעזוב את הבית ולעבור ללונדון, שם הוא מת משברון לב.
קפטן בלייפיל ואשתו מתחילים להתרחק זה מזו, וערב אחד אחרי שהקפטן יוצא לטיול ערב הוא לוקה בשבץ ומת.
לפני כן הוא הוליד בן, שגדל יחד עם טום הממזר.
בנו של קפטן בלייפיל, הידוע בשם מאסטר בלייפיל, הוא ילד עלוב וקנאי שקושר קשר כנגד טום.
טום גדל והופך לנער חסון ונמרץ ועם זאת ישר וטוב לב.
הוא נוטה להתיידד עם המשרתים ושומרי הציד במקום עם אנשי האצולה הכפרית.
הוא חבר קרוב של ג'ורג' השחור שהוא שומר הציד.
אהובתו הראשונה היא מולי, בתו של ג'ורג' השחור שידועה ביופיה.
היא משליכה את עצמה על טום, שמכניס אותה להיריון, ומרגיש מחויב להציע לה את הגנתו.
אבל אחרי זמן מה טום מגלה שמולי נערה מופקרת במקצת.
אחר כך טום מתאהב בבתו היפה של בעל האחוזה השכן, סופיה וסטרן.
טום וסופיה מתוודים על אהבתם כאשר טום שובר את זרועו כשהוא מציל את סופיה.
מעמדו של טום כממזר גורם לאביה של סופיה ולאולוורתי להתנגד לקשר ביניהם.
החיכוך בין המעמדות נותן לפילדינג הזדמנות להעביר ביקורת על הסדר החברתי.
שילוב הזנות וההפקרות המינית בעלילה היה יוצא דופן לתקופתו, והיה הבסיס לביקורת על הספר.
בעל האחוזה אולוורתי נפל למשכב והוא משוכנע שהוא הולך למות.
בני משפחות והמשרתים התאספו סביב מיטתו כשהוא מחלק את רכושו.
הוא נותן סכום נכבד לטום ג'ונס, דבר שמכעיס את בלייפיל.
לטום אינו מחשיב כלל את הכסף, וכל דאגתו נתונה לבריאותו של אולוורתי.
אחר כך מצבו הבריאותי משתפר, ואנו למדים שהוא יחיה.
טום ג'ונס כל כך מאושר מכך שהוא מתחיל לשתות לחייו ומשתכר.
תוך כדי כך הוא רב עם בלייפיל.
סופיה שרוצה להסתיר את אהבתה לטום, מקדישה תשומת לב רבה לבלייפיל כשהשלושה נמצאים ביחד.
דודתה של סופיה, מרת וסטרן, מסיקה מכך שסופיה ובלייפיל מאוהבים.
בעל האחוזה וסטרן רוצה שסופיה תתחתן עם בלייפיל כדי לזכות ברכוש הרב שבאחוזתו של אולוורתי.
בלייפיל מבין שאהבתה של סופיה נתונה לטום ג'ונס ונוטר לו על כך.
בלייפיל מספר לאולוורתי שביום שהיה על ערש דווי טום שתה והשתכר וחגג את מותו הקרוב.
דברים אלה מובילים לגירושו של טום מהאחוזה.
טום שגורש מאחוזתו של אולוורתי מתחיל במסעו והרפתקאותיו ברחבי בריטניה, ולבסוף מגיע ללונדון.
בדרכו הוא פוגש בספר בשם פרטרידג', שגורש מהעיירה מכיוון שנחשב לאביו של טום ג'ונס.
הוא הופך לבן לווייתו הנאמן של טום בתקווה להחזיר לעצמו את המוניטין הטוב שלו.
במסעם הם מגיעים לפונדק שאליו מגיעות גברת והמשרתת שלה.
אדם זועם מגיע לפונדק והחדרנית מפנה אותו לחדר שהוא מבקש.
הוא מתפרץ לחדר ומוצא את טום ומרת ווטרס, אישה שטום הציל מהתקפה, ביחד במיטה.
האיש שחיפש את מרת פיצפטריק עוזב את הפונדק.
סופיה והמשרתת שלה גם מגיעות לאותו פונדק, ופרטרידג' מגלה בלא יודעין את הקשר בין טום למרת ווטרס.
סופיה עוזבת יחד עם מרת פיצפטריק, שהיא דודניתה, והשתיים נוסעות ללונדון.
הן מגיעות לביתה של קרובת משפחה שלהן ליידי בלאסטון.
טום ופרטרידג' מגיעים ללונדון בעקבותיהן.
טום אומר לסופיה שהיא אהובתו היחידה ואין אחרת מלבדה.
טום נקלע לדו-קרב עם מר פיצפטריק שמוביל למאסרו.
לבסוף מתגלה סוד הולדו של טום, אחר חשש מה בנוגע למרת ווטרס.
מרת ווטרס היא למעשה ג'ני ג'ונס, מי שנחשבה אימו של טום, וטום חושש שהוא ביצע גילוי עריות.
אבל מתברר שאימו האמיתית של טום היא בריג'ט אולוורתי, שהייתה לה פרשת אהבים עם צעיר בשם סאמר.
טום הוא למעשה אחיינו של אולוורתי.
אחרי שהוא מגלה את התככים של בלייפיל, שהוא אחיו למחצה של טום, אולוורתי מחליט להוריש את רוב רכושו לטום.
אחרי שמתברר זהות הוריו של טום הוא מתחתן עם סופיה, ובעל האחוזה וסטרן אינו מפקפק לתת לו את בתו.
סופיה יולדת בן ובת, ובני הזוג חיים באושר בברכתם של בעל האחוזה וסטרן ובעל האחוזה אולוורתי.
הנושא העיקרי של הרומן הוא הניגוד בין אופיו הטוב של טום, פגום במקצת אבל בא על תיקונו בעזרת אהבתו לסופיה וסטרן בעלת המידות הטובות, ובין הצביעות של אחיו למחצה בלייפיל.
נושאים משניים כוללים דוגמאות נוספות למידות טובות (בעיקר אלה של מר אולוורתי), צביעות (במיוחד זו של טוואקם), ורשעות (כגון אלה של מרת וסטרן, והדגלן נורתרטון) וחרטה (למשל אלה של סקוור ושל מרת ווטרס לשעבר ג'ונס).
פרקי המבוא בכל ספר והפרשנויות שמשולבות בסיפור מציגים שורה ארוכה של נושאים נוספים.
למשל פרקי המבוא דנים ארוכות בכותבים גרועים ובמבקרים, שאינם קשורים לעלילה ונכתבים בנימה של התנצלות.
הפרשנות של הסופר על הדמויות מציגות התנגדות רבה למתודיזם ומכנות אותה פנאטיות וכפירה, ומרמז על קשר בין מתודיזם לצביעות של אנשים כגון בלייפיל הצעיר.
עלילת הרומן מתרחשת על רקע המרד היעקוביטי משנת 1745. הדמויות משתייכות לצדדים שונים של המרד, שניסה להחזיר את הכנסייה הקתולית ככנסייה ממוסדת של אנגליה ולבטל את תוצאות המהפכה המהוללת.
בשלב מסוים סופי וסטרן נחשבת בטעות לג'ני קמרון, המאהבת של הנסיך צ'ארלי היפה.
הדמויות טובות הלב הן לרוב אנגליקנים נאמנים, ואפילו תומכי בית הנובר, בעוד הדמויות בעלות המזג הרע (מרת וסטרן) יכולות להיות יעקוביטים, או כמו בעל האחוזה וסטרן מתנגדי בית הנובר.
מאסטר תומאס "טום" ג'ונס – ממזר בן חסותו של בעל האחוזה אולוורתי
מיס סופיה "סופי" וסטרן – בתו היחידה של וסטרן, דוגמה לבעלת מידות טובות, יופי וכל התכונות הטובות
מאסטר ויליאם בלייפיל – בנם של קפטן בלייפיל ובריג'ט; אדם צבוע ויריבו של טום ג'ונס
בעל האחוזה אולוורתי – בעל אחוזה עשיר בסאמרסט, והאפוטרופוס של טום; בעל אופי ללא דופי וטוב לב
בעל האחוזה וסטרן – בעל אחוזה עשיר ואוהב ציד, שאחוזתו גובלת בזו של אולוורתי; הוא אדם טיפש שרוצה להשיא את בתו סופיה ליורש של אולוורתי (בתחילה זה בלייפיל ואחר כך ג'ונס)
מיס בריג'ט אולוורתי (אחר כך מרת בלייפיל) – אחותו של אולוורתי
ליידי בלאסטון – מאהבת של טום ודמות מובילה בחברה הגבוהה בלונדון, שמנסה להכריח את סופיה להתחתן עם לורד שמנסה לאנוס אותה, וכך תוכל לשמור את ג'ונס לעצמה
מרת הונור בלקמור – המשרתת של סופיה; אישה אנוכית ולא נאמנה לגבירתה
ד"ר בלייפיל – אחיו של קפטן בלייפיל; מת מלב שבור אחרי שנדחה על ידי אחיו
קפטן ג'ון בלייפיל – קפטן בצבא ובעלה של בריג'ט אולוורתי; בעל נטיות מתודיסטיות
לורד פלאמר – אציל ואיש חברה; שקושר עם ליידי בלאסטון לאנוס את סופיה וכך להכריח אותה להינשא לו
בריאן פיצפטריק – אירי שמתעלל באשתו, הארייט פיצפטריק
הארייט פיצפטריק – בת חסותה של מרת וסטרן ואשתו של פיצפטריק; דודניתה וחברתה של סופיה, אבל ללא מידותיה הטובות
מיס ג'ני ג'ונס (בהמשך מרת ווטרס) – משרתת בבית משפחת פרטרידג', אישה אינטליגנטית ונחשבת לאימו של טום
מרת מילר – אמם של ננסי ובטי מילר
מיס בטי מילר – בתה הצעירה של מרת מילר
מיס ננסי מילר (בהמשך נייטינגייל) – צעירה טובת לב שמתמסרת למר נייטינגייל, ובכך הורסת את המוניטין שלה ושל משפחתה
מר נייטינגייל – ג'נטלמן צעיר ידידו של טום ג'ונס
מר בנג'מין פרטרידג' – מורה, ספר, ורופא, נחשד בהיותו אביו של טום ג'ונס
מרת פרטרידג' – אשתו רעת הלב של פרטרידג'
מר ג'ורג' "ג'ורג' השחור" סיגרים – שומר היער של אולוורתי ואחר כך של וסטרן; אדם עני שטום עוזר לו בנדיבותו
מיס מולי סיגרים – בתו השנייה של ג'ורג' ואהובתו הראשונה של טום
מר תומאס סקוור – פילוסוף ומורה פרטי של טום ושל בלייפיל הצעיר; אדם צבוע ששונא את ג'ונס ומעדיף את בלייפיל, אבל לבסוף הוא חוזר בו
הכומר מר רוג'ר טווקאם – מורה פרטי של טום של בלייפיל, גם הוא שונא את טום ומעדיף את בלייפיל, וקושר יחד איתו כנגד טום
מיס וסטרן – אחותו הרווקה של בעל האחוזה וסטרן, שמאמינה בטעות שהיא "מכירה את העולם"
בשנת 1963 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "טום ג'ונס" המבוסס על הרומן עם תסריט מאת ג'ון אוסבורן ובבימויו של טוני ריצ'רדסון.
בסרט כיכב אלברט פיני בדמות טום.
הרומן היווה בסיס לשלוש אופרות: מאת פרנסואה אנדרה פילידור משנת 1765; מאת אדוארד ג'רמן משנת 1907; ומשנת 1975 מאת סטיבן אוליבר.
ב-1997 שודרה מיני-סדרה "קורות טום ג'ונס" עיבוד לרומן של ה-BBC בכיכובו של מקס ביזלי בתפקיד הראשי.
הספר עובד לבמה על ידי ג'ואן מקלפיין.
קורט-יירגן פון ליצוב היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ליצוב נולד ב-7 באוגוסט 1892 במארינוורדר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-8 (ברנדנבורג ה-1 - פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פון ליצוב עם הרגימנט בקרבות השונים, וב-18 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
לאחר המלחמה נשאר פון ליצוב ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד פלוגה ה-15 ברגימנט הרגלים ה-6 בוירצבורג.
בשנה שלאחר מכן מונה למפקד הפלוגה ה-7 ברגימנט הרגלים ה-6 באוטין, ובתחילת 1929 מונה למפקד הפלוגה ה-10 ברגימנט הרגלים ה-6 בפלנסבורג.
ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובאוגוסט 1937 מונה לעוזרו של גנרלפלדמרשל אוגוסט פון מקנזן.
בסוף 1938 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-2, וב-1 ביוני 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ המלחמה מונה פון ליצוב למפקד רגימנט הרגלים ה-89, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-12, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, וב-15 באוגוסט 1940 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הרגימנט בגזרה הצפונית, וב-21 באוקטובר 1941 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 במרץ מונה למפקד הדיוויזיה ה-12. בנובמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-25 ביוני 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-35, שהוכה קשות במהלך מבצע בגרטיון, אולם נאלץ להיכנע עם כוחותיו ב-5 ביולי לכוחות הצבא האדום.
הוא הואשם בפשעי מלחמה, והוחזק בשבי עד 16 בינואר 1956. לאחר שחרורו הוא התגורר בהנובר, שם חי עד מותו ב-20 ביולי 1961.
קורט ורנר בונדי היה פסיכולוג ומחנך יהודי גרמני, מראשי יהדות גרמניה בשנות ה-30 ובין יוזמי הקמתן של חוות הכשרה לנוער יהודי גרמני, על מנת לסייע להם בהכשרה מקצועית לשם הגירה אל מחוץ לגרמניה הנאצית.
בונדי החל ללמוד רפואה בשנת 1914. בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ להפסיק את לימודיו והשתתף במלחמת העולם הראשונה כחובש.
לאחר מכן למד פסיכולוגיה בהמבורג וקיבל דוקטורט בשנת 1921 בנושא "תנועת הנוער הפרולטרית בגרמניה".
הוא היה מייסד שותף של ארגון הסטודנטים הסוציאליסטי בהמבורג.
וכבר במהלך לימודיו היה מעורב בחינוך חברתי, בין היתר בניסיון לרפורמה במערכת הכלא לנוער.
בשנים 1923–1925 היה בונדי עוזר מתנדב במכון הפדגוגי באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1933 סולק מתפקידיו אלו עקב המדיניות הנאצית של סילוק היהודים ממשרותיהם, ועבד עם מרטין בובר בארגון הסיוע היהודי בפרנקפורט.
בשנת 1936 מונה לראש מרכז ההדרכה גרוס ברזן בשלזיה על ידי הנציגות הארצית של יהודי גרמניה – מרכז שפעל למרות עוינות מצד החוגים הציוניים.
לאחר ליל הבדולח בשנת 1938 גורש בונדי ופעילי הכשרה אחרים למחנה הריכוז בוכנוואלד, ממנו שוחררו רובם בדצמבר תמורת הבטחה שיהגרו.
בשנת 1939 היגר לארצות הברית, שם היה מעורב בהקמת חוות הייד פארק במדינת וירג'יניה בניסיון להמשיך את גרוס ברזן, ולימד בקולג' ויליאם ומרי.
משנת 1949 היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת המבורג ועמד בראש המכון לפסיכולוגיה עד פרישתו בשנת 1959.
בונדי תרם תרומה משמעותית לתקנון (סטנדרדיזציה) בינלאומית בתחומי פסיכולוגיה חברתית ומתודולוגיה פסיכולוגית.
תחת הנהגתו של בונדי התקיימו מבחני האינטליגנציה הראשונים למבוגרים וילדים גרמניים סטנדרטיים.
הידוע ביותר הוא מבחן המבורג-וקסלר למבוגרים.
בונדי יזם קורס "פדגוגיה חברתית" באוניברסיטת המבורג, פיתח חיבור בין הכשרה אקדמית ומעשית במרכז לייעוץ חינוכי שיצר, והשפיע על התפתחות הפסיכולוגיה הקלינית.
סר קורט מתיאס רוברט מרטין האן (5 ביוני 1886, ברלין - 14 בדצמבר 1974, הרמנסברג) היה איש חינוך גרמני-יהודי.
מחלוצי תחום החינוך ההתנסותי והחווייתי בשטח.
הקים בתי ספר שונים בעולם - שול שלוס סאלם וגורדונסטון, את הארגונים החינוכיים כיכר עגולה וOutward Bound ואת ארגון הקולג'ים הבינלאומיים המבוססים על שיטותיו.
האן נולד בברלין להורים יהודים, שם התחנך בשנותיו הראשונות ולאחר מכן באוניברסיטאות באוקספורד, היידלברג, פרייבורג וגטינגן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד האן במחלקה הגרמנית לענייני חוץ, בניתוח ותרגום עיתונים בריטיים וייעוץ למשרד החוץ.
הוא היה מזכיר פרטי של הנסיך מקס פון באדן, הקנצלר הקיסרי האחרון של גרמניה.
בשנת 1920 הקימו האן והנסיך מקס את בית הספר שול שלוס סאלם, פנימייה פרטית בה שימש האן כמנהל עד 1933.
האן גדל כיהודי ושימש כמנהל בית הספר בסאלם בתקופת עלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
האן נשא ביקורת עזה כלפי המשטר הנאצי לאחר שחיילי הסער של היטלר הרגו קומוניסט צעיר בנוכחות אמו.
האן התבטא נגד החיילים, שלא קיבלו עונש, וכנגד היטלר עצמו.
בנאומו ביקש מהתלמידים, הסגל ובוגרי בית הספר סאלם לבחור בין סאלם לבין היטלר.
כתוצאה מכך הוא נכלא במשך חמישה ימים (בין 11 ל-16 במרץ 1933).
לאחר פנייתו של ראש ממשלת בריטניה, רמזי מקדונלד, שוחרר האן, וביולי 1933, נאלץ לעזוב את גרמניה ועבר לבריטניה.
האן התיישב בסקוטלנד, שם הקים את פנימיית הבנים גורדונסטון עם סר לורנס הולט על פי עקרונות דומים לבית הספר בסאלם.
בשנת 1945 האן הומר לנצרות ואף שימש כמטיף בכנסייה הסקוטית.
בבריטניה הוא הקים ארגון בינלאומי של בתי ספר, שנקרא כיום כיכר עגולה.
האן היה מעורב גם בהקמת ארגון Outward Bound אטלנטיק קולג' בוויילס, את תנועת ארגון הקולג'ים הבינלאומיים, וייסד את פרס הדוכס מאדינבורו הנקרא על שמו בוגר גורדונסטון, שלימים נודע כנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה.
האן חילק את זמנו בין בריטניה לגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הקים כמה פנימיות חדשות המבוססות על עקרונותיהם של סאלם וגורדונסטון:
בית הספר רנוך, סקוטלנד (1959);
בית הספר הבינלאומי איבדן, ניגריה (1963);
בית הספר האתונאי, ארצות הברית (1965).
הוא התפטר מראשות גורדונסטון מטעמי בריאות וחזר להרמנסברג ליד סאלם בשנת 1953. הוא נפטר שם ב־14 בדצמבר 1974 ונקבר בסאלם.
הפילוסופיה החינוכית של האן התבססה על יחסי כבוד בין המבוגרים לבין המתבגרים.
בני נוער לדידו הם בעלי הגינות ותחושת מוסר מולדים, אך הם, מושחתים על ידי החברה.
הוא האמין שחינוך יכול למנוע שחיתות זו, אם התלמידים יקבלו הזדמנויות למנהיגות אישית ולראות את תוצאות מעשיהם שלהם.
זו אחת הסיבות להתמקדות בלמידה אתגרית בפילוסופיה שלו.
האן הסתמך על ד"ר ברנהרד צימרמן, לשעבר מנהל המחלקה לחינוך גופני באוניברסיטת גטינגן, שנאלץ לעזוב את גרמניה בשנת 1938 מכיוון שלא רצה להתגרש מאשתו היהודייה.
תורתו החינוכית של האן התגבשה על ידיו בימי מלחמת העולם הראשונה, שאותה הוא ראה כהוכחה לשחיתות החברה.
בבית הספר "שלוס שלוס סאלם", מלבד תפקיד המנהל, האן גם לימד היסטוריה, פוליטיקה, יוונית עתיקה, ואת כתביהם של שייקספיר ושילר.
הוא הושפע עמוקות מהגותו של אפלטון בעיקר סביב רעיון הארטה - "המידה הטובה".
ערכים מובילים במשנתו של האן ובפרקטיקה החינוכית הם דאגה וחמלה כלפי אחרים, הנכונות לקבל אחריות ודאגה ועקשנות בחיפוש אחר האמת.
ולכן ענישה מכל סוג נתפסת כמוצא אחרון.
על פי מייקל קנול "חינוך לדמוקרטיה" היה בבסיס הליבה של הפילוסופיה החינוכית של האן.
האן גם הדגיש את מה שכינה "שירות שומרוני", בכך שהתלמידים נותנים שירות לאחרים.
הוא ניסח זאת כמתמקד במציאת מטרה נוצרית בחיים.
תלמידו לשעבר, גולו מאן, הגדיר אותו מאוחר יותר כ"ג'נטלמן נוצרי".
בשנת 1934, דרך הרצאותיו בלונדון למלגת החינוך החדש, פגש האן את איש החינוך תומאס וורסלי ושכנעו לבלות את תקופת הקיץ בתפקיד יועץ בגורדונסטון.
בזכרונותיו ורסלי מתעד את התרשמויותיו מניתוח האופי של האן, ואת המחויבות שלו כמחנך להתפתחות האדם.
ככל שנקף הזמן וורסלי הפך ביקורתי יותר ויותר לגבי אישיותו הייחודית של האן":הוא גילה את עצמו כבעל מזג עז..
"מישהו דיבר בצורה מלוכלכת בחדר הזה.
אני יכול להריח את זה.'השקפותיו של האן על שייקספיר הביאו למחלוקת גלויה:ישנה אמונה גרמנית נפוצה ששייקספיר טוב יותר בגרמנית מאשר באנגלית.
טענתי שהתרגום הגרמני אכן יכול להיות טוב מאוד, אך המקור לאנגלית חייב להיות טוב יותר .
לא, הוא הבטיח לי, הגרמני היה טוב יותר.
שש הירידות אצל הנוער המודרני
במהלך חייו סיכם האן את אמונותיו לגבי הדור הצעיר באותה תקופה לשש נקודות, מהן מכונות יחד בשם שש הירידות של הנוער המודרני:
ירידה ביכולת היוזמה עקב המחלה הנרחבת של ספקטטוריטיס (פינוק יתר בצורות שעשועים בהן צופה פסיבי ולא משתתף פעיל);
ירידת זיכרון ודמיון עקב חוסר השקט המבולבל של החיים המודרניים;
ירידה במיומנות וטיפול עקב המסורת המוחלשת של אומנות;
ירידה במשמעת עצמית בשל זמינותם של ממריצים והרגעה;
ירידת חמלה עקב החיפזון הלא-נוח שאליו מתנהלים החיים המודרניים או, כפי שכינה זאת ויליאם טמפל, "מוות רוחני".
האן הציע גם ארבעה פתרונות לבעיות אלה:
אימוני כושר (למשל, להתחרות עם עצמכם בכושר גופני; בכך, אימנו את המשמעת והנחישות של הנפש דרך הגוף);
מסעות ומשלחות (דרך הים או היבשה, למשימות סיבולת ארוכות ומאתגרות);
פרויקטים (מעורבים מלאכת יד וכישורים ידניים);
שירות הצלה (הצלת חיים בגלישה, כיבוי אש, עזרה ראשונה).
10 עקרונות אלה, המבקשים לתאר תרבות בית ספרית אכפתית והתנסותית, שורטטו מרעיונותיהם של קורט האן ומנהיגי חינוך אחרים לשימוש בבתי ספר Expeditionary Learning Outward Bound (ELOB).
הלמידה מתרחשת בצורה הטובה ביותר עם רגש, אתגר ותמיכה נדרשת.
אנשים מגלים את היכולות, הערכים, התשוקות והאחריות שלהם במצבים שמציעים הרפתקאות בלתי צפויות.
בבתי ספר התלמידים לוקחים על עצמם משימות הדורשות התמדה, כושר, אומנות, דמיון, משמעת עצמית והישגים משמעותיים.
המשימה העיקרית של מורה היא לעזור לתלמידים להתגבר על הפחדים שלהם ולגלות שהם יכולים לעשות יותר ממה שהם חושבים שהם יכולים.
יצירת של הוראה כמטפחת סקרנות לגבי העולם על ידי יצירת מצבי למידה המספקים משהו חשוב לחשוב עליו, זמן להתנסות וזמן להבנה.
למידה היא גם תהליך אישי של גילוי וגם פעילות חברתית.
כל אחד לומד גם באופן פרטני וגם כחלק מקבוצה.
כל היבט של בית ספר מעודד את הילדים והמבוגרים להיות אחראים יותר ויותר לניהול הלמידה האישית והקולקטיבית.
הלמידה מטופחת בצורה הטובה ביותר בקהילות בהן מכבדים את רעיונות התלמידים והמורים וקיים אמון הדדי.
יצירה של קבוצות למידה קטנות, כאשר מבוגר אכפתי דואג להתקדמות ומשמש כסנגור לכל ילד, תלמידים בוגרים מדריכים צעירים מהם, ופרקטיקות נוספות יצרו אקלים בטוח מבחינה פיזית ורגשית.
כל התלמידים צריכים להצליח אם הם רוצים לבנות את הביטחון והיכולת לקחת סיכונים ולעמוד באתגרים קשים יותר ויותר.
אך חשוב גם שהתלמידים ילמדו מכישלונותיהם, יתמידו כאשר הדברים קשים, וילמדו להפוך מוגבלות להזדמנויות.
פיתוח פרטני ופיתוח קבוצתי משולבים כך שערכם של חברות, אמון ופעולה קבוצתית יהיה ברור.
התלמידים מעודדים להתחרות לא זה בזה אלא במיטב האישי שלהם ובסטנדרטים מחמירים של מצוינות.
הן הגיוון והן ההכלה מגדילים את עושר הרעיונות, את הכוח היצירתי, את יכולת פתרון הבעיות ואת הכבוד לזולת.
זה קורה כאשר התלמידים חוקרים ומעריכים את ההיסטוריה והכישרון השונים שלהם, כמו גם את התרבויות של קהילות אחרות ודרך יצירה של קבוצות הלמידה הטרוגניות.
מערכת יחסים ישירה ומכבדת עם עולם הטבע מרעננת את רוח האדם ומלמדת את הרעיונות החשובים של מחזורים טבעיים וסיבה ותוצאה.
התלמידים לומדים להפוך לשגרירים של כדור הארץ ושל הדורות הבאים.
תלמידים ומורים זקוקים לזמן לבד כדי לחקור את מחשבותיהם, ליצור קשרים משלהם וליצור רעיונות משלהם.
הם זקוקים גם לזמן כדי להחליף את הרהוריהם עם קבוצת השווים להם.
לטענת הם "אנחנו צוות ולא נוסעים", על המורים והתלמידים להוביל ולתמוך בקהילתם.
אחד מתפקידיו העיקריים של בית הספר הוא להכין את התלמידים עם הגישות והמיומנויות לעזור לאחרים.
בית הספר "משלחת למידה" ע"ש קורט האן
בסתיו 2007 נפתח בברוקלין, ניו יורק בית הספר "משלחת למידה" ע"ש קורט האן.
החזון של בית הספר היא להכין מנהיגים אזרחיים משכלים, מיומנים ואמיצים, והיא נקראת על שם קורט האן מפני שבית הספר מעוניין ללכת בדרכו של האן וערכיו.
דמותו של קורט האן הוזכרה ב-2017 בסדרת הדרמה ההיסטורית "הכתר", בעונתה השנייה וגולם על ידי השחקן בורגהארט קלאוסנר.
ההקשר לאזכורו היה תיאור חוויותיהם של שני התלמידים המפורסמים ביותר של האן במוסד בסקוטלנד: פיליפ, דוכס אדינבורו ובנו הנסיך צ'ארלס.
קורט דוד בלוך היה עורך דין וסופר יהודי גרמני.
במהלך השואה, בעת שהסתתר בהולנד, כתב 95 גיליונות של כתב עת סאטירי על הנאצים בכלל והיטלר בפרט ועל ושיתוף פעולה של ההולנדים עם הנאצים.
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933 וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כתב בלוך מכתב לרשויות המתנגד לחוק.
בעקבות כך נעשה בלוך מבוקש בידי הגסטפו, וברח לאמסטרדם שם מצא עבודה אצל יבואן וסוחר של שטיחים פרסיים.
כשפלשו הגרמנים להולנד ב-1940, נשלח בלוך על ידי החברה שהעסיקה אותו להאג, אך בשל ההגבלות שהטילו הגרמנים על העסקת יהודים לא הולנדים, הוא נשלח לאנסחדה, ומצא שם עבודה במועצה היהודית המקומית - ארגון שהוקם על ידי הנאצים כדי ליישם את גזירותיהם על האוכלוסייה היהודית.
הוא הוגדר כיועץ לענייני מהגרים, אך עד מהרה ריחפה גם עליו סכנת הגירוש למחנה ריכוז.
הוא מצא מקלט ומחסה בביתו של קברן בשם ברטוס מנקן ואשתו אלידה.
מי שארגן עבורו את מקום המסתור היה Leendert Overduin, כומר שהקים קבוצה שעזרה בדרך זו לכאלף יהודים.
יחד עם זוג נוסף (קרולה וולף וברונו לובנברג), ניתן להם מחבוא בחלל צר בעליית הגג, שם שהו מאוגוסט 1943 ועד לשחרורם ב-1945.
לאחר תום המלחמה חזר בלוך לאמסטרדם, שם הכיר ניצולת אושוויץ בשם רות קאהן ונישא לה.
בשנת 1948 היגרו לניו יורק.
בלוך נפטר ב-1975 ממחלה בכבד.
בעודו מסתתר באנסחדה, החל בלוך להפיק מגזין שבועי, "הקברט התת-ימי", (Onderwater-Cabaret או בקיצור: O.W.C) תוך שימוש בחומרים שבעלי ברית הולנדים הביאו לו ולקרולה וולף לצד מזון וצרכים אחרים.
בלוך פרסם 95 גיליונות, שכל אחד מהם כלל אמנות מקורית, ושירים סאטיריים שכוונו בעיקר לנאצים ומשתפי הפעולה שלהם בקרב ההולנדים.
למרות שבלוך היה מרותק לעליית הגג, הוא עשה מאמצים לחלוק את עבודתו עם אחרים שחיים במסתור.
המגזינים הופצו בין האנשים שאיתם חלק את ה"סטודיו" הנסתר.
ייתכן שהמגזינים הובאו גם ליהודים אחרים במחבוא דרך בעלי ברית הולנדיים, מה שהציע להם הצצה לתקווה ובריחה רגעית מהמציאות הקשה איתם התמודדו.
התפשטות ה"קברט התת-ימי" מילאה תפקיד חיוני בטיפוח תחושת האחדות והחוסן בקרב המדוכאים על ידי הנאצים.
הגיליון האחרון פורסם ב-3 באפריל 1945, היום שבו שוחררה אנסחדה.
גיליון זה היה פוטומונטאז' של שני אנשים המטפסים החוצה דרך צוהר.
כותרת הגיליון מכריזה שהם סוף סוף "מעל המים".
ב-1948, בלוך אסף את כתבי העת והעביר אותם לביתו בניו יורק.
אחר מותו של בלוך ב-1975, בני משפחתו לא הכירו את כתבי העת שלו.
רק לאחר שאחת מנכדותיו הבינה מה תוכנם החל החקר אודותם.
לנכדתו הוענקה במלגת מחקר לצורך זה, והיא המשיכה לתת חסות לפרסום המתחקה אחר ההיסטוריה שלהם ומקורות כתיבתו ואמנותו של סבהּ.
מחקריה הובילו לפרסום ספר, "הקברט התת-ימי: ההתנגדות הסאטירית של קורט בלוך", מאת חירארד חרונפלד, שראה אור בהולנד בסוף 2023.
בפברואר 2024 נפתחה במוזיאון היהודי של ברלין תערוכה בשם "הפסוקים שלי הם כמו דינמיט...
- הקברט התת-ימי של קורט בלוך".
השם נוצר בהשראת מונח ייחודי לשפה ההולנדית שפירושו באנגלית "לצלול מתחת למים", ובהולנדית משמעותו "להיעלם מעיני הציבור".
קורט אלכסנדר , הידוע גם בשם הבמה שלו "ביג בוי" ("Big Boy"), הוא שדרן רדיו אמריקאי.
משנת 1997 הוא הנחה את תוכנית הבוקר בתחנת , המשדרת מלוס אנג'לס, עד שעבר בפברואר 2015 לתחנת .
שם הבמה שלו נובע מגודלו העצום בעבר, אותו שינה באמצעות ניתוח החלפת תריסריון ב-2003, מה שהוביל לירידה חדה במשקלו (למעלה מ-250 פאונד).
הוא מוכר תרבותית כדמות בולטת ברדיו העירוני בלוס אנג'לס.
בספטמבר 2021 זכה אלכסנדר בכוכב הרדיו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הוא נשוי לוורוניקה והשניים הורים לבן ולבת.
קורט ביוסיק הוא כותב קומיקס אמריקאי.
עבודתו כוללת את הסדרה Marvels, הסדרה בבעלות-יוצרים אסטרו סיטי, וריצות משמעותיות על הנוקמים, Thunderbolts, וסופרמן.
ביוסיק נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הוא החל את קריירת הכתיבה שלו בשנות ה־80 המוקדמות, כאשר סיפוריו הראשונים פורסמו בגיליון 162 של "Green Lantern" ובגיליון 90 של "Power Man and Iron Fist" בשנת 1982. מאז, כתב עבור מגוון רחב של כותרים, כולל "Avengers", "Iron Man", "Superman" ו־"Conan".
בשנת 1993, ביוסיק והאמן אלכס רוס יצרו את המיני-סדרה "Marvels" עבור מארוול קומיקס, שסיפרה את ההיסטוריה של יקום מארוול מנקודת מבטו של צלם עיתונות בשם פיל שלדון.
הסדרה זכתה לשבחים רבים והשפיעה על סגנון הסיפור בקומיקס בשנים הבאות.
בשנת 1995, ביוסיק יצר את הסדרה "Astro City" יחד עם האמן ברנט אנדרסון ואלכס רוס.
הסדרה מתמקדת בחייהם של גיבורי-על ותושבי עיר בדיונית, ומציגה סיפורים המעמיקים באישיותם ובחוויותיהם.
ביוסיק גם יצר את ה"Thunderbolts", קבוצה של נבלי-על המתחזים לגיבורים, שהופיעה לראשונה בשנת 1997. בנוסף, כתב את "Avengers Forever" בשנים 1998–1999, סדרה מוגבלת שהתמקדה בהרפתקאותיהם של הנוקמים.
בשנת 2004, החל לכתוב את סדרת "Conan" עבור דארק הורס קומיקס, ובשנת 2013 השיק מחדש את "Astro City" במסגרת ליין ורטיגו של DC קומיקס.
ביוסיק זכה בפרסים רבים בתעשיית הקומיקס, כולל פרס אייזנר ופרס הארווי.
פרס אייזנר לסדרה המוגבלת הטובה ביותר עבור "Marvels" (1994)
פרס הארווי לסדרה החדשה הטובה ביותר עבור "Astro City" (1996)
פרס אייזנר לסופר הטוב ביותר (1999)
שניהם הופיעו כדמויות ברקע בסדרה "Marvels" שצויר על ידי האמן אלכס רוס.
קורט אריך אטינגר וקרטיס תומאס אטינגר היה סייף יהודי-אוסטרי.
ייצג את אוסטריה בשתי אולימפיאדות (פריז 1924 ואמסטרדם 1928), זוכה 3 מדליות (1 כסף ו-2 ארד) באליפות עולם בתחרות הרומח הקבוצתי ו-3 פעמים אלוף אוסטריה ברומח (1923, 1929 ו-1931) ופעמיים אלוף אוסטריה בחרב (1928 ו-1931)
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1923 הוא זכה במדליית זהב ברומח אישי.
באולימפיאדת פריז הוא סיים במקום 11 ברומח אישי ובמקום עשירי ברומח קבוצתי.
אלויס גוטפריד היהודי היה חבר בנבחרת אוסטריה.
במהלך האולימפיאדה הוא שימש כשופט במספר קרבות.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1928 הוא זכה במדליית זהב בחרב אישי.
באולימפיאדת אמסטרדם הוא סיים במקום 16 ברומח אישי ובמקום שביעי ברומח קבוצתי.
הנס ליון היהודי היה חבר בנבחרת אוסטריה.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1929 הוא זכה במדליית זהב ברומח אישי.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1931 הוא זכה בשתי מדליות זהב ברומח אישי ובחרב אישי.
באליפות העולם שנערכה בווינה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי, אחרי איטליה והונגריה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1933 הוא זכה במדליית כסף בתחרות רומח קבוצתי, אחרי איטליה ולפני הונגריה.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1937 הוא זכה במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי, אחרי איטליה וצרפת
בעקבות ה"אנשלוס" הגרמני ברח אטינגר מאוסטריה לפריז בגלל היותו יהודי.
במאי 1941 הוא נסע לארצות הברית והפך לאזרח אמריקאי, תוך שהוא משנה את שני שמותיו הראשונים מ"קורט אריך" ל"קרטיס תומאס".
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית מדצמבר 1942 עד יולי 1943.
הוא נפטר במהלך חופשה משפחתית באינסברוק, אוסטריה.
קורט וונגוט הבן היה סופר אמריקאי שיצירותיו, ובהן "בית מטבחיים 5", "עריסת חתול" ו"יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר", משלבות סאטירה, קומדיה שחורה ומדע בדיוני.
וונגוט, שהחוויות המשפיעות בחייו היו שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, נפילתו בשבי, וחוויית הפצצת דרזדן בידי בעלות הברית, הצליח לשלב בכתיבתו ראייה הומניסטית עמוקה, וביקורת חברתית המוגשת בסגנונו הייחודי.
כתיבתו עוסקת במגוון נושאים, לעיתים אוטוביוגרפיים, לעיתים אפוקליפטיים, ולעיתים שילוב של השניים, תוך פריצת גבולות רעיוניים וצורניים.
וונגוט נולד באינדיאנפוליס במדינת אינדיאנה שבארצות הברית ב־11 בנובמבר 1922. הוא היה הצעיר מבין שלושה אחים.
הורי סבו ואביו (קורט וונגוט האב) היו ארכיטקטים, ואביה של אימו היה מיליונר בעל מבשלת שיכר.
רבים מגיבוריו של וונגוט מגיעים מסביבתה של אינדיאנה.
כבר בבית ספר תיכון עסק בכתיבה, והיה בין הכתבים של עיתון בית הספר, שהיה הראשון בארצות הברית שיצא לאור מדי יום.
לאחר סיום בית הספר התיכון, למד זמן קצר באוניברסיטת באטלר באינדיאנפוליס, אך פרש לאחר שאחד המורים אמר שסיפוריו אינם טובים דיים.
לאחר מכן, בין 1941 ל-1942, למד באוניברסיטת קורנל, ואף שם עסק בכתיבה לעיתון הסטודנטים, אם כי הנושא העיקרי שבו עסק היה ביוכימיה.
ב-1943 החל ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה, אך הפסיק את לימודיו על מנת להתגייס לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-14 במאי 1944, המועד שבו חל יום האם בארצות הברית, התאבדה אימו, אדית וונגוט.
מלחמת העולם השנייה והפצצת דרזדן
ניסיונו של וונגוט כחייל וכשבוי היה בין החוויות המכוננות שעיצבו את חייו ואת כתיבתו.
וונגוט הוצב לשרת כסייר קדמי בדיוויזיית ה-106, ולחם בקרב הארדנים, מתקפת פתע של הגרמנים על הצבא האמריקני ביער הארדנים בדצמבר 1944, שהחלה כהפתעה טקטית, ואף נחלה הצלחה גרמנית בימיה הראשונים.
הוא נותק מגדודו ונדד מאחורי קווי האויב במשך מספר ימים, עד שנתפס בידי חיילים גרמנים ב-14 בדצמבר 1944.
לאחר שנפל בשבי, חווה את תוצאותיה הקשות של הפצצת דרזדן בידי בעלות הברית בפברואר 1945. וונגוט היה אחד משבעה שבויי מלחמה שהיו בדרזדן בזמן שהופצצה, ושרדו אותה כששהו במרתף תת-קרקעי ששימש לאריזת בשר, שכונה "בית מטבחיים 5".
הנאצים העסיקו את השבויים באיסוף גופות לשם קבורתן, אך לאחר זמן מה, בשל ריבוי הגופות, הסתפקו בשריפתן באמצעות להביורים.
חוויה זו הייתה נושא ספרו "בית מטבחיים 5", והיא מתוארת אף בשישה מספריו האחרים.
בהקדמה למהדורה ה-25 של הספר, מתאר וונגוט את ספרו:
וונגוט שוחרר על ידי חיילים סובייטיים במאי 1945. עם שובו לאמריקה הוענק לו עיטור לב הארגמן על מה שכינה "פציעה מגוחכת בשוליותה".
לאחר המלחמה נישא וונגוט לאהובת נעוריו, ג'יין מרי קוקס.
לזוג היו שלושה ילדים משלהם, וכן אימצו שלושה מארבעת ילדיה של אחותו של וונגוט, אליס אדמס, שמתה ממחלת הסרטן בשבוע שבו נהרג בעלה בתאונת רכבת.
שניים מילדיו פרסמו ספרים, בנו מארק וונגוט, הקרוי על שמו של מארק טוויין, ובתו אדית וונגוט.
וונגוט המשיך בלימודי תואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת שיקגו, וכן עבד ככתב לענייני פלילים בלשכת העיתונות העירונית של שיקגו.
על פי תיאורו של וונגוט עצמו בספר "קופסת הטבק מבגומבו", דחתה האוניברסיטה את התזה הראשונה שהגיש, שעסקה בזהות בין הציורים הקוביסטים ובין מרידות האינדיאנים בסוף המאה ה-19. לאחר מכן קיבלה האוניברסיטה את ספרו "עריסת חתול" כתזה, והעניקה לו את התואר.
בשנת 1950 פרסם את סיפורו הקצר הראשון, "Report on the Barnhouse Effect", במגזין "קוליירס", ושנים לאחר מכן גם בקובץ סיפוריו "ברוכים הבאים לבית הקוף".
הסיפור היה סיפור מדע בדיוני שעסק בפרופסור בשם בארנהאוז, המפתח יכולת להשפיע על חפצים באמצעות המחשבה, ובניסיון הממשלה להפוך את היכולת הזו לכלי נשק.
הסיפור נושא בחובו את הסגנון ובחירת הנושאים שיעסיקו את יצירתו של וונגוט מעתה ואילך.
בשנת 1952 פרסם את ספרו הראשון, דיסטופיה בשם "Player Piano", המתארת עולם בו ייתרו הרובוטים את הצורך בעבודה אנושית.
בשנת 1959 פרסם את ספרו "הסירנות של טיטאן".
בשנת 1961 פרסם את "אמא לילה" (שהושפע בבירור מאירועי משפט אייכמן, ומתרחש בחלקו בישראל), ובשנת 1963 את "עריסת חתול".
בתחילת דרכו לא הצליח וונגוט להתפרנס מכתיבתו.
הוא עזב את שיקגו והחל לעבוד כאיש יחסי ציבור לחברת ג'נרל אלקטריק בעיירה סקנקטדי שבמדינת ניו יורק.
לאחר מכן עסק במכירת מכוניות עבור חברת סאאב בעיירה בארנסטייבל הסמוכה לקייפ קוד שבמסצ'וסטס.
בעיסוק זה נחל כישלון חרוץ.
בשלב זה חשב וונגוט לעזוב את הכתיבה, אך קיבל משרת הוראה באוניברסיטת איווה.
בעודו מלמד הפך ספרו "עריסת חתול" לרב מכר, והוא החל בכתיבת "בית מטבחיים 5".
דור תרבות הנגד של שנות ה-60 גילה את כתיבתו פורצת הגבולות והאנטי-ממסדית של וונגוט, ואימץ אותו אל חיקו.
בנוסף לפרסום ספרים רבים נוספים (19 במהלך הקריירה שלו), כתב גם סיפורים קצרים עבור המגזינים המובילים בארצות הברית – פלייבוי, סטרדיי איבנינג פוסט, קוסמופוליטן, ורבים אחרים.
רבים מסיפורים אלו קובצו בקובץ "ברוכים הבאים לבית הקוף" בשנת 1968.
בשנת 1970 נפרד וונגוט מאשתו ג'יין מרי, ועבר לגור עם הצלמת ג'יל קרמנץ הצעירה ממנו ב-18 שנים.
בשנת 1979 התגרש מג'יין מרי ונישא לג'יל.
בשנת 1982 אימץ הזוג תינוקת בשם לילי, שהיא כיום זמרת ושחקנית.
במשך חייו וביצירתו נאבק וונגוט עם זכר התאבדותה של אימו ועם הדיכאון.
בשנת 1984 ניסה להתאבד באמצעות גלולות שינה.
הוא התייחס לניסיון התאבדות זה בכמה ממאמריו.
וונגוט נהג לעשן, והתייחס לעישון כסוג של התאבדות.
עם פרסום ספרו "רעידת זמן" בשנת 1997, הכריז וונגוט על פרישתו מכתיבה בדיונית.
הוא המשיך לכתוב עבור המגזין "In These Times" שבו שימש כעורך בכיר משנת 1995 ועד מותו.
כתיבתו עבור המגזין עסקה במגוון נושאים, החל מביקורת על הנשיא ג'ורג' בוש הבן וכלה בתיאור של הליכה לבית הדואר.
ב-2005 פורסם קובץ ממאמריו בעיתון בשם "אדם ללא ארץ".
הוא טען כי זהו ספרו האחרון.
וונגוט היה ידוע אף כמאייר, כישרון שגילה כאשר אייר את ספריו "בית מטבחיים 5" ו"ארוחת בוקר של אלופים", תוך שימוש בטוּש (עט לבד צבעוני).
הוא צייר מספר הדפסי משי ואייר גם רבים מהמאמרים שכתב עבור "In These Times".
בשנת 2000 עלה ביתו באש, והוא סבל משאיפת עשן ואושפז במצב קשה בבית החולים.
הוא שרד, אך הארכיב האישי שלו נשרף כליל.
לאחר שחרורו מבית החולים עבר לגור בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס, והחזיק בדירה נוספת בניו יורק.
ב-11 באפריל 2007 נפטר בגיל 84, לאחר שנפגע כשנפל בביתו במנהטן וסבל מנזק מוחי חמור.
וונגוט היה מאושפז במשך מספר שבועות, אך לא החלים מן הפציעה.
בנובמבר 2010 נחנכה בעיר אינדיאנפוליס ספרייה חדשה לזכרו.
משפחתו תרמה לספרייה פריטים אישיים מעיזבונו.
בספטמבר 2017 פורסמו חמישה סיפורים קצרים של וונגוט שלא ראו אור מעולם.
החמישה היו חלק מאוסף בן 97 סיפורים של וונגוט, "הסיפורים המלאים", שכלל את כל הסיפורים הקצרים שכתב בין 1941 עד מותו ב-2007.
יש המגדירים את כתיבתו של וונגוט כמדע בדיוני, אך העיסוק בטכנולוגיה, בשאלות הפיזיקליות או הכימיות, באי הרצף של הזמן, הוא משני ולא מרכזי כמו בספרות המדע הבדיוני.
נדמה כי עיסוק זה משמש אך ככלי לקידום מחשבותיו של הסופר, כבמה להציג עליה את המחזה שרקח בדמיונו.
רבים מספריו אינם מכילים כלל אלמנט של מדע בדיוני או של פנטסיה, כגון "אמא לילה" המתרחש בגרמניה הנאצית, או "דיק הצלף".
הפילוסופיה הוונגוטית מביטה על המין האנושי באהבה ובחמלה, אך גם בצער גדול.
רעיון קבוע החוזר ביצירתו הוא כי את מהלך הדברים לא ניתן לשנות, וכי את המשגים שעשינו, את האובדן שחווינו, ואת הצער שבחיינו, עלינו לחוות כמעט כגזירת גורל.
גיבוריו של וונגוט נמצאים לעיתים ביקום שבו הזמן פרוס לפניהם, והם חווים אותו מתוך הכרה מלאה שוב ושוב, בקפיצות מן ההווה לעבר ולעתיד, אך ללא יכולת לשנות את האירועים שקורים בו.
כך חווה גיבורו של בית מטבחיים חמש, בילי פילגרים, את חייו במקטעים, כך גזע החייזרים הטראלפאמדורי, המופיע בספרים "בית מטבחיים חמש", "הסירנות של טיטאן", "אלוהים יברך אותך מר רוזווטר" ו"הוקוס פוקוס", שחוו כבר כל שנייה מחייהם, ואינם יכולים לשנות בהם דבר, וכך כל האנושות בספר "רעידת זמן".
וונגוט שולל את הרצון החופשי.
האנושות בכללותה וכל אדם בה, נועדו, באופן דטרמיניסטי ומטבע ברייתם, לשגות, לחוות כאב וצער, ואת מותם של האהובים והקרובים להם.
בהתאם לכך, כתיבתו היא לרוב בגוף ראשון, ונכתבת על ידי הגיבור לאחר שאירעו האירועים, מתוך הרהור או מחשבה לאחור.
כך יכול הגיבור, שחווה כבר את כל האירועים העתידים להיות מוזכרים בספר, להרהר באופן רטרואקטיבי על המתרחש, להתמקד, באופן לא ליניארי, פעם באירוע זה, פעם באירוע שלאחריו, ופעם באירוע שלפניו.
טכניקת כתיבה זו הפכה את כתיבתו של וונגוט לכאוטית, לא ליניארית, ופורצת גבולות, כאשר לעיתים מחשבותיו של הסופר עצמו, המופיע כדמות, צצות במפורש בדפי הספר.
כך ב"ארוחת בוקר של אלופים" מופיע לפתע וונגוט עצמו:
":"זהו ספר רע מאוד שאתה כותב," אמרתי לעצמי.
"אתה מפחד שתתאבד, כשם שאמך התאבדה," אמרתי.
אך העולם המשתקף מיצירתו של וונגוט אינו כאוטי או רשלני.
זהו עולם מהודק היטב, המתואר לפרטי פרטים, ושבים וחוזרים בו נושאים ודמויות השזורים בין הספרים.
כך מופיע גזע היצורים מכוכב טראלפאמדור במספר ספרים, ודמות המופיעה כדמות משנה באחד הספרים, הופכת לדמות הגיבור הראשי בספר אחר.
אף שוונגוט עצמו מופיע כדמות במספר ספרים, גיבור וונגוטי השב וחוזר, עד שקיבל כמעט חיים משל עצמו, הוא קילגור טראוט, סופר מדע בדיוני מזדקן המופיע ברבים מספריו.
עולם זה הוא בראש ובראשונה עולמו של וונגוט, והוא שזור בפרטים אוטוביוגרפיים מחייו, המופיעים לעיתים תוך עיבוד ועידון, ולעיתים כפי שהם.
כך שב וונגוט שוב ושוב לחוויית דרזדן, מוטיב התאבדות ההורים אף הוא חוזר ביצירתו, העיירה "איליום" המופיעה ברבים מספריו היא מעין "סקנקטדי, ניו יורק" שבה עבד כסוכן של חברת ג'נרל אלקטריק.
האמונה הבוקונוניסטית המתוארת בספרו "עריסת חתול" כי בני זוג האוהבים אהבת אמת ימותו בהפרש זמן קצר זה מזה, היא הד למותם הטראגי של אחותו ובעלה.
קילגור טראוט הוא סופר מדע בדיוני מזדקן, המופיע ברבים מספריו של וונגוט.
לעיתים הוא משמש כזרז עבור העלילה (בספרים "אלוהים יברך אותך, מר רוזווטר" ו"בית מטבחיים 5"), ולעיתים הוא דמות פעילה שלא רק מקדמת את העלילה, אלא משמשת בתפקיד חיוני (בספרים "ארוחת בוקר של אלופים", "ציפור כלא" ו"רעידת זמן").
רוח הרפאים של בנו של טראוט, ליאון טרוצקי טראוט, היא המספר בגוף ראשון של הספר "גלפגוס".
טראוט מתואר לרוב כסופר מדע בדיוני פורה ביותר, שאינו מוערך כראוי, ושעבודותיו מפורסמות במגזינים פורנוגרפיים על מנת למלא בהם עמודים בין תמונות העירום.
לטראוט מעריץ אחד, אליוט רוזווטר (דמות של נדבן אלכוהוליסט מסתורי, המופיעה ביצירות אחדות של וונגוט), האוסף את כל ספריו.
נוכחותו של טראוט בספרי וונגוט אינה משמשת מטרה ברורה, והיא מעין חידה.
לקראת סוף "ארוחת בוקר של אלופים" הוא הופך למעין דמות אב.
בספרים אחרים הוא מזכיר את וונגוט עצמו בשלבים המוקדמים של כתיבתו.
יש המזהים את דמותו של טראוט עם הסופר תאודור סטרג'ן.
אחרים סבורים כי המדובר באלטר אגו של וונגוט, שאכן ציין זאת במפורש בספרו "רעידת זמן".
הביוגרפיה של טראוט אינה עקבית.
ב"ארוחת בוקר של אלופים" חי טראוט בין 1907 ל-1981, וב"רעידת זמן" חי בין 1917 ל-2001. שני תאריכי הפטירה היו עתידיים בעת כתיבת הספרים.
במאמר לעיתון "In These Times" ב-2004 דיווח וונגוט לקוראיו כי ב-15 באוקטובר 2004 התאבד טראוט באמצעות שתיית נוזל לפתיחת סתימות בכיורים, וזאת לאחר שהתייעץ במגיד עתידות שחזה כי ג'ורג' וו.
בוש ינצח בבחירות שנערכו באותה שנה, ברוב של 5 קולות מול 4 בבית המשפט העליון.
הכתובת על מצבתו של טראוט לפי דיווח זה היא – "Life is no way to treat an animal" (החיים הם דרך לא ראויה להתייחס לבעל חיים).
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב ספר בשם "ונוס על הצדף" ופרסם אותו בשמו של טראוט.
במשך זמן מה הניחו כי וונגוט הוא שכתב את הספר.
וונגוט עצמו לא היה מרוצה מכך.
פארמר סיפר כי כאשר נודע שהוא שכתב את הספר, הוא קיבל שיחת טלפון זועמת מוונגוט.
כשם שפרץ גבולות בכתיבתו, כך גם בדעותיו נחשב כהוגה אנטי-ממסדי.
וונגוט ראה את עצמו בראש ובראשונה כהומניסט.
הוא שימש כנשיא האגודה ההומניסטית האמריקנית, והחליף את אייזק אסימוב במה שכינה "משרה חסרת תועלת זו".
במשך זמן רב היה חבר האגודה האמריקנית לזכויות האזרח, ואף הופיע במודעה מטעמה.
ראיית העולם האנטי ממסדית של וונגוט השפיעה על תרבות הנגד של שנות ה-60. תיאוריו האנטי מלחמתיים בספר "בית מטבחיים חמש" והדת הבוקוניסטית, האנארכיסטית כמעט, רוויית אהבת האדם, שבה האקט הדתי העליון הוא המגע האינטימי בכפות הרגליים, המופיעה בספר "עריסת חתול" התאימו לרוח התקופה.
מתנגדי מלחמת וייטנאם, אימצו את הביטוי מהספר "בית מטבחיים חמש" – "So it Goes" ("ככה זה"), והפכו אותו לסיסמה.
הוא הושפע מסוציאליסטים אמריקנים מוקדמים כפאוארס הפגוד ויוג'ין ב.
דבס, ציטט אותם בספריו, ואף קרא על שמם דמויות בספריו.
עם זאת, אין לראותו כסוציאליסט.
בסיפור הקצר "הריסון ברג'רון" תיאר עולם שבו כל האנשים שווים, אך תוצאה זו מושגת באמצעות הצבת מגבלות על המוכשרים.
כך, למשל, אנשים יפים מהממוצע חייבים ללבוש אף מלאכותי שיכער אותם, ואנשים זריזים חייבים לשאת עמם משקולות.
כאשר גיבור הסיפור משתחרר ממגבלותיו המלאכותיות, ורוקד עם אהובתו הבלרינה שאף היא השתחררה ממגבלות אלו, הם נורים למוות על ידי "המגביל הכללי".
רעיון דומה מופיע גם בספר "הסירנות של טיטאן".
נראה כי וונגוט היה יוצר עצמאי במחשבתו, והתנגד לרעיונות הסמכותניים שבבסיס השיטה הסוציאליסטית.
הביקורת החברתית בספריו של וונגוט, על אף שהיא מפורשת וברורה, אינה מתייחסת לרוב לאירועי התקופה.
חריג יוצא דופן הוא ספרו "ציפור כלא" (1979) העוסק, בין היתר, בפרשת ווטרגייט ובעניין סאקו וונצטי.
קובץ מאמרים בשם "האל יברך אותך, ד"ר קבורקיאן", התייחס לנושא השנוי במחלוקת של הסיוע להתאבדות מטעמים הומאניים.
אך עיסוק מפורש זה מהווה חריגה.
רק לאחר שהכריז על פרישתו מכתיבה, התייחס לאירועים אקטואליים במאמריו.
הנושאים החוזרים בכתיבתו הם הדרך שבה הורסת התרבות המערבית את עצמה לדעת, ומביאה לתוצאות של הרס וחורבן.
לא רק החורבן שחזה בדרזדן, המתואר ברבים מספריו, אלא גם דימויים אפוקליפטיים של סוף העולם.
כך קפיאתו הגלובלית של העולם בספר עריסת חתול, עקב השימוש ב"קרח 9", המצאה של גביש הגורם לקפיאת כל המים שעמם הוא בא במגע, ובסופו של דבר, לקפיאת כל המים בעולם וקץ החיים האנושיים עלי אדמות, או התפתחותו של המין האנושי לצורת חיים ימית הדומה לכלב ים, המתוארת בספר "גלפגוס".
כל כתיבתו רוויה ברעיונות פוליטיים אנטי ממסדיים, ובראייה צינית של סדר הדברים הקיים.
רעיון מסוג זה הוא כי ההיסטוריה האנושית מכוונת על ידי גזע חייזרים, במטרה להפוך את כל כדור הארץ לחלק חילוף לחלליתם שנתקעה.
מחוויית דרזדן הבין כי אין לחלק את העולם ל"טובים" ול"רעים".
הנאצים מתוארים בספריו באופן אנושי ולעיתים אוהד.
כך ב"אמא לילה" מתואר סוכן אמריקני בשם הווארד קמפבל, המשמש כשדר ברדיו הגרמני, ומתרועע עם גדולי הנאצים, המתוארים באופן אנושי, הומוריסטי כמעט.
קמפבל, שנתפס כבוגד בארצו, מכיוון שהצבא התכחש לכך שהיה מרגל, כפי שהוזהר שיקרה בידי הסוכן שגייס אותו, נתפס על ידי ישראל, ונשפט בדומה לאדולף אייכמן.
הספר מתאר איך בתוך המערכת הבלתי אנושית של הנאציזם יוצר קמפבל מערכת של זוגיות אוהבת עם אשתו הגרמנייה, המכונה "רייך לשניים", ואף כותב על כך ספר סנטימנטלי ההופך לרב מכר בגרמניה הנאצית.
ב"עריסת חתול" מתוארת באופן חיובי דמותו של רופא, שהיה איש אס אס ונמלט לאי קאריבי נידח, ולאחר מכן מקדיש את חייו להצלת חיים.
וונגוט מעיר כי בקצב הנוכחי של עבודתו, אם יעסוק בכך במשך אלף שנה, ישתווה מספר החיים שהציל למספר החיים שנטל.
עם זקנתו, במאמריו לעיתון "In These Times", התייחס לאירועים אקטואליים באופן ספציפי וללא כחל ושרק.
הוא יצא בהתקפה חריפה על ממשלו של ג'ורג' וו.
בשנת 2005 בריאיון לעיתון "דה אוסטרליאן", התייחס לסוגיית המחבלים המתאבדים, וטען כי המדובר באנשים אמיצים, וכי "הם מתים עבור הכבוד העצמי שלהם.
זה דבר איום כאשר שוללים ממישהו את הכבוד העצמי.
כאילו התרבות שלך היא אפס, הגזע שלך הוא אפס, אתה אפס...
זה מתוק ונעלה למות למען דבר בו אתה מאמין".
המראיין הסתייג מהפיסקה וראה בה "דבריו של איש זקן שאינו רוצה לחיות עוד, ובגלל שאינו מוצא דבר שראוי לחיות עבורו, הוא מוצא כי ההגנה על הטרוריסטים היא משעשעת באופן כלשהו".
בנו של וונגוט, מארק, פרסם ריאיון תגובה בעיתון הבוסטון גלוב, בו טען כי המדובר בפליטת פה שלא הובנה כהלכה.
עיבודי יצירותיו של וונגוט לקולנוע ולטלוויזיה
אחדים מספריו של וונגוט עובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
כן הועלו על הבמה ועל המסך מספר מחזות שכתב, ועיבודים תיאטרוניים רבים לספריו.
הסרטים שהופקו על פי ספריו לא זכו להצלחה של ממש, ונראה כי משימת עיבודו של וונגוט למדיום החזותי היא קשה.
"יום הולדת שמח וונדה ג'ון" (1971) הוא עיבוד למחזה שכתב וונגוט, המתאר את שובו הביתה של צייד, המוצא כי בעת היעדרו פיתחה אשתו מערכות יחסים עם גברים שונים.
הסרט בוים על ידי מארק רובסון וכיכבו בו רוד שטייגר וסוזנה יורק.
"בית מטבחיים 5" (1972) הוא עיבוד קולנועי ליצירתו של וונגוט, שבּויים על ידי ג'ורג' רוי היל.
"סלאפסטיק מסוג אחר" (1984) בכיכובו של ג'רי לואיס..
"אמא לילה" (1996) בכיכובו של ניק נולטה.
"ארוחת בוקר של אלופים" (1999) בבימויו של אלן רודולף, ובכיכובם של ברוס ויליס, ניק נולטה ואלברט פיני.
הריסון בירגסון (2006), עיבוד לסיפור קצר מאת וונגוט
תסריט שכתב על פי כמה מסיפוריו הקצרים בשם "Between Time and Timbuktu", עובד לסרט טלוויזיה בשנת 1972, ולאחר מכן יצא לאור כספר, המעוטר בצילומיה של אשתו של וונגוט, ג'יל קרמנץ.
וונגוט עצמו הופיע בקולנוע בהופעת אורח בסרט של רודני דיינג'רפילד "בחזרה לבית הספר", העוסק במיליונר תמהוני בשם מלון המנסה ללמוד בקולג'.
המיליונר נדרש להכין עבודה על יצירתו של וונגוט, ושוכר את וונגוט (המשחק את עצמו) לכתיבת העבודה.
התוצאה הסופית היא כי העבודה קיבלה ציון נכשל, והמרצה מבינה כי לא מלון הוא שכתב את העבודה, ומעירה ש"מי שכתב את העבודה הזו, אינו יודע דבר על קורט וונגוט".
רשימת ספריו שתורגמו לעברית (בסוגריים שמו המקורי של הספר ושנת הוצאתו לאור):
הסירנות של טיטאן, (1959 ,The Sirens of Titan), תרגם מאנגלית יותם ראובני, זמורה ביתן, תשמ"ג 1983.
אמא לילה (1961 ,Mother Night), תרגמה מאנגלית אבירמה גולן, זמורה, ביתן, מודן, 1980.
עריסת חתול, (1963 ,Cat's Cradle), תרגם אמציה פורת, עם עובד תל אביב, תשל'ח 1978. תרגום חוזר של יעקב רוטבליט, זמורה ביתן, תשס"א 2001.
יברך אותך אלוהים, מר רוזווטר או פנינים לחזירים (1965, God Bless You, Mr.
Rosewater) תרגמה מאנגלית אבירמה גולן, זמורה, ביתן, מודן, 1981.
בית מטבחיים 5 או מסע הצלב של הילדים, מחול חובה עם המוות, (1969 ,Slaughterhouse-Five), תרגם מאנגלית יורם קניוק, זמורה ביתן, תשל"ז 1977.
ארוחת בוקר של אלופים, (1973 ,Breakfast of Champions), תרגמה מאנגלית דורית בר-און, זמורה ביתן, תשמ"ג 1983.
סלאפסטיק, (1976 ,Slapstick), תרגמה כרמלה דגן, אור עם, תשמ"ג 1983.
ציפור כלא, (1979 ,Jailbird), תרגם מאנגלית דוד נגב, זמורה ביתן, 1983.
דיק הצלף, (1982 ,Deadeye Dick), תרגמה מאנגלית יעל חן, זמורה ביתן, 1987.
ברוכים הבאים אל בית הקוף, (1982 ,Welcome to the Monkey House), תרגמה מאנגלית כרמלה דגן, אור עם, 1982.
גלפגוס, (1985 ,Galápagos), תרגם מאנגלית חיים תדמון, זמורה ביתן, תשנ"א 1991.
זקן כחול, (1987 ,Bluebeard), תרגמה מאנגלית תמר עמית, זמורה ביתן, 1990.
הוקוס פוקוס, (1990 ,Hocus Pocus), תרגם מאנגלית מרדכי ברקאי, זמורה ביתן, 1994.
רעידת זמן, (1997 ,Timequake), תרגם מאנגלית אלי שרייבר (חתולי), זמורה ביתן, תשנ"ח 1998.
קופסת הטבק מבגומבו, (2000 ,Bagombo Snuff Box), מאנגלית דוני ענבר, זמורה ביתן, 2000.
יברך אותך אלוהים, ד"ר קבורקיאן, (2002, God Bless You, Dr.
Kevorkian), תרגם מאנגלית אודי תגרי, זמורה ביתן, 2002.
בזמן שבני התמותה ישנים, (2011, While Mortals Sleep), תרגמה מאנגלית מרינה גרוסלרנר, זמורה ביתן, 2012.
קורט ולדהיים היה פושע מלחמה נאצי, דיפלומט ופוליטיקאי אוסטרי, מזכ"ל האו"ם (1972–1981) ונשיא אוסטריה (1986–1992).
בעת התמודדותו על תפקיד נשיא אוסטריה נחשף כי במלחמת העולם השנייה שירת כקצין ביחידות ורמאכט שביצעו פשעי מלחמה, ועובדה זו גרמה להחרמתו על ידי מנהיגי המערב.
ולדהיים נולד בכפר ליד וינה בשנת 1918, ולמד משפטים ודיפלומטיה באוניברסיטת וינה.
שם גם היה חבר בברית הסטודנטים הנציונל-סוציאליסטים של גרמניה.
במלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט (שירות שלימים התגלה כנגוע בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות).
לאחר המלחמה הצטרף לשירות החוץ, ושירת כמזכיר ראשון בשגרירות אוסטריה בצרפת (1948–1951) ומאוחר יותר כשגריר ארצו בקנדה (1956–1960).
בשנת 1964 מונה כשגריר אוסטריה באו"ם, ובשנת 1968 מונה כשר החוץ של אוסטריה מטעם "מפלגת העם האוסטרית".
בשנת 1970 חזר לתפקידו כשגריר באו"ם, ובשנת 1971 התמודד על תפקיד נשיא אוסטריה, אך הפסיד לפרנץ יונאס.
ב-1972 נבחר כמזכ"ל האו"ם, וב-1976 נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד למרות התנגדות מצד מדינות העולם השלישי.
ניסיון לקדנציה שלישית ב-1981 נבלם בגלל וטו של סין.
בשנת 1976, כמזכ"ל האו"ם כינה בהתבטאות אנטי-ישראלית את מבצע אנטבה לחילוץ בני הערובה כ"תוקפנות משוועת".
ב-1986 הציג שוב את מועמדותו לנשיאות אוסטריה.
בשלב הזה החלו לעלות האשמות על עברו הנאצי ומעורבותו בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות בתקופת שירותו כקצין במלחמת העולם השנייה.
חרף ההאשמות הוא נבחר לתפקיד, אותו מילא עד 1992. בתקופת נשיאותו נחשב "אישיות בלתי רצויה" ברוב מדינות המערב, ולכן מיעט בביקורים ממלכתיים.
ולדהיים מת בשנת 2007 באוסטריה.
גילויים על פעילותו במלחמת העולם השנייה
בתקופת מערכת הבחירות לנשיאות אוסטריה ב-1986, החל כתב עת אוסטרי בשם "פרופיל" לפרסם סדרת כתבות תחקיר, שלפיהן השמיט ולדהיים מהביוגרפיה שלו פרטים שנגעו לפעילותו בתקופת המלחמה.
באוטוביוגרפיה שהוציא לאור חודשים מספר לפני כן, סיפר ולדהיים כי במשך מרבית תקופת המלחמה עסק בלימודי משפטים בווינה, כשהוא מחלים מפציעה.
העיתון, ובהמשך עיתונים נוספים בעולם והקונגרס היהודי העולמי, חשפו ממצאים לפיהם ולדהיים היה בשרות פעיל כקצין ביחידות הצבא הגרמני במדינות הבלקן.
יחידות אלה היו מעורבות בפשעי מלחמה נגד אוכלוסייה אזרחית, פרטיזנים ויהודים ביוגוסלביה וביוון.
ולדהיים אמנם לא הואשם בביצוע ישיר של פשעי מלחמה, אך התקשו לקבל את טענותיו כי הועסק כמתרגם בלבד, לא ידע על המתרחש, היה בחופשה בעת ביצוע הפשעים ו"רק מילא את חובתו כחייל".
החשיפה לא מנעה את בחירתו לנשיאות, אך בחירתו ותקופת נשיאותו נחשבות פרק מביך בתולדות אוסטריה.
באפריל 1987, בעקבות בחינת המידע על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית, הוצב ולדהיים ב"רשימת מעקב" של זרים לא-רצויים בארצות הברית.
מדינות רבות הלכו בעקבות ארצות הברית.
באוסטריה נשמעו קולות להתפטרותו, בצד קולות אחרים שהתנגדו לכך בטענה שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
לבסוף הוחלט על הקמת ועדה בינלאומית של היסטוריונים ומומחי זכויות אדם לבחינת הנושא.
בפברואר 1988 פרסמה הוועדה את מסקנותיה, לפיהן אין ראיה חד-משמעית למעורבותו של ולדהיים בפשעי מלחמה, אך מן הסתם ידע על פשעים שבוצעו.
ולדהיים פירש את מסקנות הוועדה כטיהור שמו והמשיך בתפקידו עד סוף הקדנציה, אך לא הציב את מועמדותו לבחירה מחדש ב-1992.
ישראל צמצמה את יחסיה עם אוסטריה בתקופת נשיאותו, וכאשר סיים שגריר ישראל בווינה את תפקידו, לא נשלח לו מחליף אלא לאחר תום כהונתו של ולדהיים.
מצד אוסטריה, לא נשלח שגריר חדש עד תום כהונתו של ולדהיים אלא מונה ממונה על היחסים.
קורט יוליאן וייל היה מלחין יהודי-גרמני, שיצר משנות ה-20 ועד מותו.
הוא היה בין חשובי המלחינים לבימה, ואף חיבר יצירות קונצרטנטיות.
וייל נולד בדסאו, הקיסרות הגרמנית, כשלישי בין ארבעת ילדיהם של החזן אלברט וייל (צאצא רחוק למהרי"ו) ואשתו אמה לבית אקרמן.
בגיל 12 התחיל וייל ללמוד נגינה בפסנתר וערך ניסיונות ראשונים בהלחנה; חיבורו הראשון ששרד נכתב בשנת 1913 ונקרא "מי אדיר, שיר לחתונה יהודית".
בשנת 1915 החל לקבל שיעורי פסנתר, הלחנה, תאוריית המוזיקה וניצוח אצל אלברט בינג.
לראשונה הופיע בפומבי כפסנתרן בשנת 1915, הן כמלווה והן כסולן.
בשנים הבאות חיבר מספר רב של לידר למילים של משוררים גרמנים וכן מחזור בן חמישה שירים בשם "שירי עופרה", לטקסט של יהודה הלוי בתרגום לגרמנית.
לאחר סיום לימודיו בדסאו בשנת 1918, נרשם וייל לבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, שם למד הלחנה אצל אנגלברט הומפרדינק.
למד מוזיקה אצל פרוצ'ו בוזוני בברלין וכתב את הסימפוניה הראשונה שלו.
בטרם מלאו לו 20 חיבר וייל מחזור שירים, רביעיית מיתרים וסוויטה לתזמורת.
אף כי זכה בהצלחה מסוימת ביצירות הלא-בימתיות הראשונות שחיבר בבגרותו, שבהן ניכרה השפעתם של גוסטב מאהלר, ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי (למשל, רביעיית המיתרים אופוס 8 או הקונצרט לכינור ולתזמורת כלי נשיפה, אופוס 12), נטה קורט יותר ויותר למוזיקה ווקאלית ולתיאטרון מוזיקלי (Singspiel).
יצירותיו לתיאטרון מוזיקלי ושיריו זכו לפופולריות עצומה בקרב הקהל הרחב בגרמניה בסוף שנות ה-20 וראשית שנות ה-30. המוזיקה של וייל זכתה להתפעלות של מלחינים כמו אלבן ברג, אלכסנדר זמלינסקי, דריוס מיו וסטרווינסקי, אבל גם לביקורת מצד אחרים - שנברג, שחזר בו מדעתו בהמשך, ואנטון וברן.
הצלחתו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הנאציים בגלל היותו מלחין יהודי חשוב.
חברים במפלגה הנאצית ארגנו מהומות בשעת ביצועי יצירותיו החדשות.
למעשה, ביצוע הבכורה של "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" הופסק בגלל אלימות נאצית.