tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המאה ה-21, שלוש מערכות אמות המים המספקות מים לעיר השתמשו בטכנולוגיית כלור, אך לא בסינון (בניגוד למערכות מים עירוניות גדולות אחרות בארצות הברית).
המים במערכת אמת המים העתיקה של הקרוטון, העתיקה מבין השלוש, היו לעיתים קרובות בעלי רמות עכירות גבוהות, דבר המגביל את יעילות הכלור כתהליך חיטוי.
בעיות העכירות באגן הניקוז של נהר הקרוטון נובעות ממקורות טבעיים ומזיהום נגר עירוני.
מערכת קרוטון מספקת כעשרה אחוזים ממערכת המים של ניו יורק ובניית מערכת סינון לטיפול בבעיות העכירות הוצעה מאז שנות ה-90. מפעל הסינון קרוטון נבנה לאחר תביעה שהוגשה בשנת 1997 נגד עיריית ניו יורק על ידי הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA), משרד המשפטים האמריקאי ומדינת ניו יורק.
העיר הגיעה לפשרה בתביעה והונפק צו הסכמה בתנאי שהעיר תבנה את המפעל עד שנת 2006. העיר בחנה אתרים אפשריים למפעל כזה במשך יותר מ-20 שנה הן בברונקס והן במחוז וסטצ'סטר הסמוך.
המפעל מגן על הציבור מפני ג'יארדיה , וקריפטוספורידיום , מיקרואורגניזמים העלולים לגרום לבעיות בריאותיות חמורות.
בתוכניות המוקדמות של העיר, היא שקלה שאחד היתרונות הנוספים של מפעל קרוטון יהיה הפחתת התלות של העיר בשני מקורות המים האחרים שלה, אמת המים של הקטסקיל ואמת המים של דלאוור, אשר באותה תקופה סוננו באופן מינימלי בלבד.
לאחר מכן בנתה העיר את מתקן חיטוי האולטרה-סגול של המים קטסקיל-דלאוור, שהחל לפעול בשנת 2013.
מים גולמיים מסופקים למפעל הסינון על ידי אמת המים ניו קרוטון ומאגר ג'רום פארק.
למפעל קרוטון קיבולת של 1.2 מיליארד ליטר ליום, והוא נועד להסיר 99.9% מציסטות ג'יארדיה, קריפטוספורידיום ווירוסים.
המערכת משתמשת בטכנולוגיות טיהור מים קונבנציונליות במי שתייה.
מתקן הסינון תוכנן במקור לעלות 800 מיליון דולר, אך הפרויקט חווה עיכובים ועלויות התגברו עקב התנגדויות מצד הקהילה המקומית, מה שחייב את העיר להציע מקומות חלופיים למתקן כזה.
כדי להפחית את ההפרעה שנגרמה עקב בניית המתקן, השתמשה העירייה בשנת 2010 ב"קרנות הפחתה" מתקציב הבנייה, כדי לשקם מגרשי משחקים, גולף ועוד.
המתקן החדש אִפשר לעיר לספק קיבולת גדולה יותר למערכת המים שלה.
זה היה חשוב במיוחד, מכיוון שהעיר התכוננה לסגור חלק מאמת המים של דלאוור בשנת 2022, מה שאמור היה לאפשר את השלמת מנהרה שתעקוף קטע דולף של אמת המים בניובורג , ניו יורק.
במאי 2015 הודיעה מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק כי מתקן הסינון של קרוטון הופעל לאחרונה.
עלות הפרויקט הסופית הייתה 3.2 מיליארד דולר.
המפעל, שגודלו 250 על 170 מטר, גדול יותר מאצטדיון היאנקיז.
מפעל ייצור מוליכים למחצה , מוכר בשם FAB או פאב (קיצור של fabrication plant) או מפעל שבבים, הוא מפעל בתעשיית המיקרואלקטרוניקה שבו מיוצרים מעגלים משולבים (ICs).
החדר הנקי (cleanroom) הוא המקום שבו מתבצעת כל הפעילות הייצורית, והוא מכיל מכונות לייצור מעגלים משולבים, כגון צעדנים (steppers) או סורקים (scanners) לפוטוליטוגרפיה, חריצה, ניקוי והטבעה.
כל המכשירים הללו מדויקים ביותר ולכן יקרים ביותר.
מחירי ציוד לעיבוד פרוסות בקוטר 300 מ"מ מתחילים ב-4 מיליון דולר ליחידה, כאשר חלק מהמכשירים מגיעים עד 340 מיליון דולר (למשל, סורקי EUV).
מפעל טיפוסי מכיל מאות פריטי ציוד.
חברת TSMC השקיעה 9.3 מיליארד דולר במפעל Fab15 שלה בטאיוואן.
הערכות החברה מצביעות על כך שמפעל עתידי עשוי לעלות 20 מיליארד דולר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפתח דגם ה-foundry: חברות שמחזיקות במפעלים לייצור העיצובים שלהן נקראו יצרני מכשירים משולבים (Integrated Device Manufacturers - IDM).
חברות שלא ייצרו את העיצובים שלהן נקראו חברות מוליכים למחצה ללא מפעל (fabless semiconductor companies).
בחדר הנקי הסביבה נשלטת כדי למנוע כל אבק, שכן אפילו גרגר אבק אחד עלול להרוס מיקרו-מעגל, שבעל תכונות בקנה מידה ננו גדולות בהרבה מגודלו.
החדר הנקי חייב להיות מבודד מפני רעידות כדי לאפשר יישור בקנה מידה ננו של מכונות הפוטוליטוגרפיה, ויש לשמור עליו בטווחים צרים של טמפרטורה ולחות.
שליטה ברעידות עשויה להיות מושגת באמצעות עמודי תמך עמוקים ביסודות חדר הנקי שמעגנים אותו לסלע הבסיס, בחירת אתר בנייה זהיר, או שימוש במגנים מפני רעידות.
שליטה בטמפרטורה ולחות חיונית להפחתת חשמל סטטי.
ניתן להשתמש גם במקורות פריקה קורונלית להפחתת חשמל סטטי.
מפעלים מכילים לעיתים קרובות גם חללי משרדים.
בדרך כלל, התקדמות בטכנולוגיית ייצור שבבים דורשת בניית מפעל חדש לחלוטין.
בעבר, הציוד להקמת מפעל לא היה יקר במיוחד והיו מפעלים קטנים רבים שייצרו שבבים בכמויות קטנות.
עם זאת, עלות הציוד העדכני ביותר גדלה עד כדי כך שבניית מפעל חדש עשויה לעלות מספר מיליארדי דולרים.
תופעת לוואי נוספת של העלות היא האתגר בשימוש במפעלים ישנים יותר.
עבור חברות רבות, מפעלים אלה שימושיים לייצור עיצובים לשווקים ייחודיים, כגון מערכות משובצות מחשב, זיכרון הבזק ומיקרו-בקרים.
עם זאת, עבור חברות עם קווי מוצרים מוגבלים יותר, לעיתים קרובות עדיף לשכור את המפעל או לסגור אותו לחלוטין.
זאת בשל הנטייה של שדרוג מפעל קיים לייצור מכשירים הדורשים טכנולוגיה חדשה להיות גדולה מעלות מפעל חדש לחלוטין.
ישנה מגמה לייצר פרוסות גדולות יותר, כך שכל שלב עיבוד מתבצע על מספר גדול יותר של שבבים בבת אחת.
המטרה היא לפזר עלויות ייצור (כימיקלים, זמן מפעל) על מספר גדול יותר של שבבים למכירה.
בלתי אפשרי (או לפחות לא מעשי) להתקין מחדש מכונות כדי להתמודד עם פרוסות גדולות יותר.
זה לא אומר שמפעלים המשתמשים בפרוסות קטנות יותר בהכרח מיושנים; מפעלים ישנים יותר יכולים להיות זולים יותר להפעלה, בעלי תפוקה גבוהה יותר לשבבים פשוטים ועדיין פרודוקטיביים.
בנוסף, יש דחיפה גדולה לאוטומציה מלאה של ייצור שבבי מוליכים למחצה מקצה לקצה.
זה מכונה לעיתים קרובות "מפעל ללא אורות" (lights-out fab).
יוזמת הייצור הבינלאומית של סמטק (International Sematech Manufacturing Initiative - ISMI), הרחבה של קונסורציום SEMATECH האמריקאי, מקדמת את יוזמת "300 מ"מ פריים".
מטרה חשובה של יוזמה זו היא לאפשר למפעלים לייצר כמויות גדולות יותר של שבבים קטנים יותר כתגובה למחזורי חיים קצרים יותר הנראים באלקטרוניקה צרכנית.
ההיגיון הוא שמפעל כזה יכול לייצר סדרות קטנות יותר בקלות רבה יותר ויכול להחליף ייצורו ביעילות כדי לספק שבבים למגוון מכשירים אלקטרוניים חדשים.
מטרה חשובה נוספת היא להפחית את זמן ההמתנה בין שלבי עיבוד.
בשנת 1980 החלה חברת אינטל בהקמת מפעל Fab 8 בירושלים.
בשנים 1996–1999 הקימה אינטל מפעל בפארק התעשייה קריית גת, בשם Fab 18. בשנת 2006 באותו מתחם בקריית גת פתחה החברה מפעל נוסף בשם FAB 28 שהוא מפעלה העיקרי בישראל עד היום.
בשנת 1984 הונחה אבן הפינה למפעל היצור של חברת "נשיונל סמיקונדקטור" במגדל העמק.
רשות ההשקעות סייעה לחברה בבחירת המיקום של המפעל במגדל העמק ובהשגת התמריצים להשקעות שהיו מקובלים באותה תקופה כולל קבלת תמיכה בהכשרת עובדים ישראלים למפעל החדש במפעלי החברה בארצות הברית.
בשנת 2001 החלה הקמתו של מתקן ייצור חדש, "פאב 2", המייצר מעגלים משולבים על גבי פרוסות סיליקון בקוטר של 8 אינץ' (200 מ"מ), בטכנולוגיות 0.18-0.13 מיקרון.
בניית המתקן הושלמה בשנת 2003. בפברואר 2024 הודיעה החברה על סגירת פאב 1, מפעל השבבים הראשון שלה במגדל העמק, מחמת התיישנותו.
מתקן שריפת הפסולת שפיטלאו (גרמנית: Müllverbrennungsanlage Spittelau) הוא אחד משלושה מתקני טיפול תרמיים בפסולת המופעלים על ידי חברת Wien Energie.
ייחודו הוא בחיצוניותו, שעוצבה על ידי פרידנסרייך הונדרטוואסר.
קיבולת המתקנים הכוללת שלו היא 460 MW והיא השנייה בגודלה ברשת החימום המחוזית של העיר וינה.
המפעל, הממוקם בחלקו הצפוני ביותר של הרובע התשיעי על תעלת הדנובה, הושלם בשנת 1971 באתר שבין מסילת הרכבת פרנץ יוזף פרבינדוגסבוגן בעבר.
בעבר כלל האתר שימש לבית המכונות ותחנת השאיבה לשעבר של צינור המים הקיסר פרדיננד, ובהמשך כמחסן עירוני עד הריסתו ב-1965. מפעל שריפת הפסולת נבנה באתר כדי לייצר חום עבור בית החולים הכללי החדש, הממוקם כשני קילומטרים משם.
ההתאמה המתמשכת לטכנולוגיית ניקוי גזי הפליטה העדכנית ביותר הובילה להתקנת מתקן טיפול בפסולת תרמית בשפיטלאו במנקה רטוב של גזי פליטה (1986/89) ובמתקן מודרני לדניטריפיקציה והשמדת דיאוקסינים (1989).
במקביל, בעקבות שריפה גדולה בשנת 1987, עוצבה מחדש החזית החיצונית של כל מתקן החימום המחוזי על ידי פרידנסרייך הונדרטוואסר.
העיצוב נוצר על ידי האדריכל פיטר פליקן בשיתוף פעולה עם אלכסנדר מרכרט, רולנד מוביוס וואגנר-בירו.
הבניין הפונקציונלי, שהיה בעבר צנוע, הפך ליצירת אמנות שנועדה לייצג סימביוזה הרמונית בין טכנולוגיה, אקולוגיה ואמנות.
מתקן דומה נבנה מאוחר יותר באוסקה, יפן.
למפעל קיבולת של 260,000 קוב פסולת המספק בממוצע 60 מגה-וואט של חום בשנה לרשת החימום המחוזית.
400 מגה-וואט נוספים יכולים להיות מסופקים על ידי חמישה דודי מים חמים נוספים המופעלים בגז או בגז/נפט כדי להשלים את שיא הביקוש.
החום שנוצר משמש לחימום של יותר מ-60,000 משקי בית בווינה.
בשנת 2002 לשריפת טון פסולת נדרש 20.63 מ"ק של גז טבעי.
בהתאם לדרישה שנתית של כ-5.4 מיליון קוב גז טבעי עבור 260,000 טון פסולת בשנה, המקבילה לצריכת גז טבעי שנתית ממוצעת של כ-7,500 משקי בית בווינה.
הכובע של הונדרטוואסר על הגג
מאפיין ייחודי הוא העתק גדול של כובעו של הונדרטוואסר על אחד ממגדלי הבניין.
במהלך דיון עם היזמים, הונדרטוואסר איבד את סבלנותו ועזב בכעס את הפגישה, וקרא "אני זורק את הכובע!" (ביטוי אוסטרי ל"מוותר").
היזמים חשבו שזה רעיון טוב והוסיפו את הכובע למבנה.
מפעל תממ (תעשיית מכשירים מדויקים) שהוא חלק מחטיבת מערכות טילים וחלל של התעשייה האווירית לישראל עוסק בעיקר בפיתוח וייצור מערכות ניווט אינרציאליות ומערכות אלקטרו-אופטיות מיוצבות.
המפעל עוסק גם בפיתוח מוצרים אלקטרוניים מתקדמים, מערכות ג'ירו, מדי תאוצה וציוד כיול ממוחשב.
מפעל תממ נוסד בשנת 1964 בעקבות החלטת קברניטי המדינה ומערכת הביטחון בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 להגיע ליכולת עצמאית בפיתוח וייצור מערכות נשק מרכזיות כולל מערכות ניווט אינרציאליות.
נדרשה מהמפעל יכולת לפתח, לייצר ולתחזק מדידים אינרציאליים ומערכות ניווט למערכות הנשק של צה"ל ומערכת הביטחון.
בתחילת דרכו של המפעל, פעלו העובדים בצריף קטן במתחם תעשייה אווירית ליד נתב"ג.
בשנת 1965 עברה הפעילות למבנה בקריה בתל אביב.
בשנת 1967 עבר המפעל למיתחם באזור התעשייה של יהוד ובו הוא קיים ופועל עד היום.
עד הטלת האמברגו הצרפתי בשנת 1967 שימשו מוצרים של התעשייה הצרפתית כולל מערכות אינרציאליות ומערכות אלקטרו-מכניות כמקור הידע לפעילות תממ.
הגירוסקופים באותם ימים התבססו על טכנולוגיה אלקטרו-מכנית זעירה ומדויקת.
עובדים רבים גויסו מקרב העולים החדשים שהגיעו מצרפת.
מנהלי המפעל נעזרו במיטב המוחות הטכנולוגיים שהיו במדינת ישראל, בתעשייה ובמוסדות האקדמיים.
בהמשך החלו להתפתח קשרים עם יצרנים אמריקניים ונרכש רישיון לייצור מערכת ג'ירו מחברת קירפורט האמריקנית.
תחילת הדרך התאפיינה בהקמת תשתיות ייצור והרכבה ורכישת מיומנות טכנולוגית כולל אישורי הרכבה ברישיון של מוצרים צרפתיים ואמריקניים בכדי לצבור ניסיון לקראת המשך הדרך.
בעשור השני של פעילות המפעל, פותחו יכולות לתכנון עצמאי של מערכות בתחום הניווט האינרציאלי שנעזרה בידע הטכנולוגי שהתקבל במסגרת רכישת מטוסי קרב לחיל האוויר.
ידע זה שימש בהמשך לפיתוח מוצרי ניווט במסגרת השבחת מטוסי הסקייהוק, ייצור מטוסי הכפיר ופיתוח מטוס הלביא.
תממ פיתח בהמשך מערכת ניווט ראשונה "כחול לבן" להנחיית טילים אל המטרה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, נדרש המפעל לפתח רכיבי בקרה ללוויינים שכלל פיתוח רכיבים קריטיים המשולבים במשפחת לווייני אופק.
מגוון מוצרי תממ שימשו בקרבות, ונחשבים למבוססים על טכנולוגיות מתקדמות., משמשים ביישומים אוויריים, חלליים, יבשתיים וימיים ברחבי העולם.
תממ מוגדר כבית הניווט האינרציאלי של ישראל והינו חברה מובילה בעולם בתחום טכנולוגיות המערכות האלקטרו-אופטיות המיוצבות.
תממ פיתחה, מייצרת ומשווקת את מערכות הניווט האינרציאלי הבאות:
חיישנים אינרציאליים (גירוסקופים, מדי תאוצה)
מערכות ניווט בעזרת GPS (INS/GPS)
מערכות ניווט ומיקום ארטילריות ולצרכים ימיים ואוויריים (TMAPS, VGLPS, TMANS,TNL-16).
מערכות בקרת גישה בחלל (מגנטומטרים, מגנטו-מומנטים, גלגלי תגובה/מומנטום)
תממ פיתחה, מייצרת ומשווקת את המטע"דים והמערכות האלקטרו-אופטיות הבאות:
מערכות תצפית לאבטחת אתרים ורכבי תצפית
מנהלי מפעל תממ לאורך השנים היו:
מִפְעָם או טֶמְפּוֹ (tempo באיטלקית פירושו זמן, תנועה, מהירות) הוא מונח מוזיקלי המגדיר את המהירות או את הקצב של לחן מסוים.
הגדרת המפעם של הלחן הכרחית ביותר משום שהיא משפיעה על אווירת הלחן או על קושי ניגונו.
את הטמפו אפשר להגדיר באמצעות "מהירות מטרונום", המייצגת את מספר הפעמות בדקה (BPM – Beats Per Minute).
מהירות המנגינה נקבעת על ידי הטמפו ואורך התיבה.
המספרים מסמנים את מספר הפעימות לדקה, למשל – מהירות נגינה הנחשבת איטית היא 60 פעימות שוות בדקה.
עם-זאת, המונחים "איטי" ו"מהיר" הם במידה רבה סובייקטיביים, ותלויים ביצירה עצמה.
יצירה שהטמפו שלה 60 פעימות בדקה יכולה בהחלט להשמע מהירה יותר מיצירה בת 80 פעימות בדקה, אם היא כתובה, למשל, בערכי צליל קצרים יותר.
מלחינים רבים מציינים מהירות בהוראת ביצוע מילולית (לרוב באיטלקית).
להלן כמה מן המונחים הנפוצים ביותר.
מונחים אלו הם מונחים יחסיים המתארים את אופי היצירה.
מהירות המטרונום הרשומה אינה מהירות מחייבת.
משמעות: "רחב מאוד", "מאוד איטי".
משמעות: "די רחב", "קצת פחות איטי מלרגו".
אופי: בדומה ללרגו אך מעט קליל יותר.
אופי: איטי, רחב, מלא הבעה ורגש.
(חופף לאדאג'יו, לעיתים קצת יותר איטי).
אופי: איטי, לעיתים קרובות מהורהר או מלנכולי.
אופי: קצב מתון וזורם, לא מהיר מדי ולא איטי מדי.
משמעות: "די מהיר", "קצת פחות מהיר מאלגרו".
מהירות: 108-120 BPM (חופף למודראטו אך לרוב מהיר יותר).
אופי: קליל יותר וחינני יותר מאלגרו.
אופי: מהיר, מלא חיים, נמרץ.
יכול להיות עליז או דרמטי.
אופי: מהיר, תוסס, מלא אנרגיה.
אופי: מהיר מאוד, סוער, מרגש.
משמעות: "מהר מאוד מאוד", המהיר ביותר.
אופי: קצב קיצוני, מהיר במיוחד ולעיתים קרובות וירטואוזי.
מונחים מוזיקליים - תרגום מאיטלקית, צרפתית וגרמנית
Larghissimo (לרגיסימו) — מאוד, מאוד איטי, איטי ביותר, איטי יותר מלרגו (≤40 פעימות לדקה)
Adagissimo (אדג'יסימו) — מאוד איטי או איטי ביותר, איטי יותר מלרגו
Lentissimo (לנטיסימו) — מאוד איטי או איטי ביותר, לא איטי כמו לרגיסימו (≈40 פעימות לדקה)
Grave (גראבה) — איטי או מאוד איטי וחגיגי (≤44 פעימות לדקה)
Largo (לרגו) / Lento (לנטו) / Largamente (לרגעמנטה) / Lentamente (לנטמנטה) — רחב או רחב מאוד, חגיגי, גאה, לאט, איטי או מאוד איטי (40-48 פעימות לדקה)
Larghetto (לרגטו) — די רחב או קצת רחב, די איטי, לא איטי כמו לרגו או פחות איטי מלרגו (50–66 פעימות לדקה)
Tenuto (טנוטו) — מוחזק, ממושך
Sostenuto (סוסטנוטו) — מוחזק, ממושך
Adagio (אדאג'יו) — בנוחות, רחב ופורמלי, איטי או מאוד איטי, בין לרגו לאנדנטה, לא איטי כמו לרגו (48-97 פעימות לדקה)
Adagietto (אדג'ייטו) — קצת אדאג'יו, איטי או די איטי, בין לרגו לאנדנטה, פחות איטי או מעט מהיר יותר מאדאג'יו (65–80 פעימות לדקה)
Andante moderato (אנדנטה מודראטו) — מעט איטי יותר מאנדנטה (69–72 פעימות לדקה)
Andante (אנדנטה) — איטי במתינות, הולך, מתון או מתון מאוד, בקצב צעידה, בין לרגו למודראטו (76–108 פעימות לדקה)
Andantino (אנדנטינו) — איטי במתינות, הולך, מתון או מתון מאוד, מעט מהיר יותר או איטי יותר מאנדנטה, מעט מהיר יותר מאדאג'יו, איטי יותר ממודראטו (66–83 פעימות לדקה)
Con moto (קון מוטו) / Mosso (מוסו) — בתנועה, עם מהירות מסוימת
Marcia moderato (מרצ'ה מודראטו) — במתינות, בסגנון מארש (83–85 פעימות לדקה)
Moderato (מודראטו) — מבוקר, מתון, במתינות (66-68 פעימות לדקה)
Veloce (ולוצ'ה) — במהירות, מהר
Allegretto (אלגרטו) — די מהיר או מהיר במתינות, קצת עליז, די נמרץ ודי חי, פחות מהיר מאלגרו, בין אלגרו למודראטו (או 98–109 פעימות לדקה)
Allegro moderato (אלגרו מודראטו) — מהיר במתינות (112–124 פעימות לדקה)
Allegro (אלגרו) / Allegramente (אלגרמנטה) — מהיר, חי, עליז, נמרץ ומבריק, בין אלגרטו לויואצ'ה (84–168 פעימות לדקה)
Vivace (ויואצ'ה) — חי ונמרץ, מעט מהיר או מהיר, מהיר יותר מאלגרו (126–144 פעימות לדקה)
Vivo (ויבו) — חי, נמרץ ומלא חיים, די מהיר או מהיר, מעט יותר נמרץ ומלא חיים מויואצ'ה
Vivacissimo (ויואצ'יסימו) — מהיר מאוד, נמרץ ומלא חיים, מאוד חי, אינטנסיבי ומהיר יותר מויואצ'ה (140–150 פעימות לדקה)
Allegrissimo (אלגריסימו) — מהיר מאוד, מאוד חי, בין פרסטו לויואצ'יסימו (150-167 פעימות לדקה)
Presto (פרסטו) — מעט מהיר או מהיר או מהיר מאוד, מהר מאוד, חי (100–208 פעימות לדקה)
Prestissimo (פרסטיסימו) — מאוד, מאוד מהיר, מהיר ביותר, מהיר ככל האפשר, מאוד חי, מאוד פרסטו, מהיר יותר מפרסטו (> 177 פעימות לדקה)
Doppio più lento (דופּיוֹ פּיוּ לֶנטוֹ) — בחצי המהירות
Allargando (אַלָרְגָנְדוֹ) — מאט, מתרחב, הופך יותר סטטי ומלכותי, מתחזק
Calando (קָלָאנְדוֹ) — מאט, הופך קליל יותר
Ritardando (רִיטַרְדָנְדוֹ) — מאט, מואט, מאבד מהירות
Tempo primo / Tempo I / Tempo Iº (טֶמְפּוֹ פּרִימוֹ / טֶמְפּוֹ אִי / טֶמְפּוֹ אִיאוּ) — לחזור לקצב או לטמפו ההתחלתי של היצירה
A Tempo / Tempo / L'istesso tempo / Lo stesso tempo (אָ טֶמְפּוֹ / טֶמְפּוֹ / לִיסְטֶסוֹ טֶמְפּוֹ / לוֹ סְטֶסוֹ טֶמְפּוֹ) — לקצב, לחזור לקצב הקודם, באותה מהירות, לבטל את הוראת שינוי הקצב הקודמת
Accompagnato (אַקוֹמְפָּנְיָאטוֹ) — מלווה, בקצב הסולן שיכול להאיץ ולהאט כרצונו
Stringendo (סְטְרִינְגֶ'נְדוֹ) — מאיץ, "מהדק" (מילולית: לוחץ, מצמצם)
Animando (אַנִימַנְדוֹ) — מאיץ, מחיש
Affrettando (אַפְרֶטַנְדוֹ) — מאיץ, מחיש, הופך לחיפזוני
Precipitando (פּרֶצ'יפּיטַנְדוֹ) — מאיץ, מחיש, "מסתער"
Doppio movimento / Doppio più mosso (דופּיוֹ מוֹבִימֶנְטוֹ / דופּיוֹ פּיוּ מוֹסוֹ) — במהירות כפולה, בקצב כפול מהקודם
Grave (גראב) — איטי, כבד, חגיגי, עמוק, לאט, בחגיגיות
Gravement (גראבמן) — בכבדות, בחגיגיות
Lent (לן) — איטי, לאט
Grande (גראנד) — רחב, גדול, נרחב
Modéré (מודרה) — מתון, במתינות
Rapide (ראפיד) — מהיר, זריז
Vite (ויט) — מהר, בזריזות
Bien (ביין) — היטב, טוב
Long silence avant (לונג סילנס אַוָון) — הפסקה ארוכה לפני
Ralentir (ראלנטיר) — מאט, להאט
Un peu moins (אן פוּ מואן) — קצת פחות, מעט פחות
Un peu plus (אן פוּ פּלוּ) — קצת יותר
De plus en plus (דה פלוּ זַאן פלוּ) — יותר ויותר, הולך וגובר
Langsam (לנגזאם) — איטי, לאט
Großem (גרוֹסֶם) — רחב, גדול, ענק, ברחבות
Breit (ברייט) — רחב, נרחב, ברחבות, בהרחבה
Mäßig (מֵסיג) — מתון, במתינות
Rasch (ראש) — מהיר, זריז, במהירות, בזריזות
Bewegt (בֶּוֶוגְט) — בתנועה, נמרץ
Lebhaft (לֵבהַפט) — נמרץ, מלא חיים
Belebt (בֶּלֵבְּט) — נמרץ, מלא חיים
Schnell (שנל) — פרסטו, מהיר, במהירות
Langsamer (לנגזאמר) — איטי יותר, לאט יותר
Breiter (ברייטר) — רחב יותר, נרחב יותר, ברחבות יותר, בהרחבה יותר
Geschwinder (גשוינדר) — מהיר יותר, זריז יותר, במהירות רבה יותר, בזריזות רבה יותר
Schneller (שנלר) — מהיר יותר, במהירות רבה יותר
מפציצנית מרעישה (שם מדעי: Brachinus crepitans) היא חיפושית ממשפחת הרצניתיים.
החיפושית נפוצה במרכז ודרום אירופה, כשבית הגידול הוא סלעי גיר וכן בין אבנים.
צורת ההתפתחות שלה היא גלגול מלא והיא ניזונה מחסרי חוליות קטנים.
שמה ניתן לה בשל דרך התגוננותה המיוחדת מפני תוקפיה.
כאשר מתקרב אליה טורף כלשהו ונוגע בה, היא מפרישה נוזל חומצי ואדמדם שריחו הדוחה מתפשט בסביבה כענן אדים.
הנוזל הוא תערובת של חומרים כימיים רעילים, המופרשים מבלוטות הנמצאות בקצה הבטן ואשר הטמפרטורה שלהם מסוגלת להגיע עד 100 מעלות צלזיוס.
פליטת הנוזל מלווה בפיצוץ וגורמת לפגיעה צורבת בעור.
החיפושית מכוונת את הנוזל אל התוקף וגורמת למנוסתו.
כלפי יצור גדול היא ממשיכה להפריש ברצף את הנוזל עד אשר הוא משתכנע להסתלק.
רגליה של המפציצנית חזקות וארוכות, ולכן היא מיטיבה לרוץ במרדף אחר טרפה, שאותו היא מגלה באמצעות מחושיה הארוכים.
בתופסה את טרפה, לרוב מיני רמשים ותולעים, היא נושכת אותו בלסתותיה החזקות ומפרישה לגופו חומר הממיס את רקמותיו.
אחרי כן היא מוצצת את לשדו ונוטשת את המעטה החיצוני.
כנפי התעופה שלה מנוונות ולכן אינה מסוגלת לעוף.
צבע כנפי החפייה הוא ירוק-כחלחל, והן משמשות לה כשריון מגן בהיותן מאוחות.
שאר איברי הגוף צבעם חום-אדמדם.
מַפְצֵחַ האגוזים הוא בלט של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שנוצר על פי הסיפור מפצח האגוזים ומלך העכברים מאת א.ת.א.
ביצירה מסופר על ילדה גרמנייה בשם קלרה שטלבאום שמקבלת מתנה לחג המולד, מפצח אגוזים קטן דמוי חייל עשוי בדיל.
אחיה של הילדה שובר למפצח האגוזים את היד, קלרה בוכה ולאחר מכן נרדמת.
כאשר קלרה מתעוררת, היא מגלה להפתעתה שהחפצים בבית גדולים פי כמה מגודלה שלה.
מחור בקיר פורצים מיליוני עכברים ענקיים.
מלך העכברים מנסה להרוג את קלרה ואת מפצח האגוזים, אולם בסופו של קרב מוזיקלי גרנדיוזי והרואי, ניצלים השניים.
בסוף היצירה הופך מפצח האגוזים לנסיך יפה תואר והוא וקלרה מתחתנים.
הסיפור פורסם בגרסאות רבות, וכן בספרי ילדים מאוירים.
המסך עולה על סצנה של מסיבת חג המולד בבית משפחת שטלבאום שבגרמניה.
קלרה, אחיה הקטן פריץ והוריהם חוגגים עם קרובי משפחה וחברים.
כאשר הסנדק המסתורי, אדון דרוסלמאייר נכנס ועמו שק של מתנות לכל הילדים.
כולם עליזים למעט קלרה, שכן היא היחידה שאינה מקבלת מתנה.
אדון דרוסלמאייר שולף שלוש בובות בגודל טבעי שמתחילות לרקד כל אחת בתורה.
עם סיום הריקודים, קלרה ניגשת לאדון דרוסלמאייר ומבקשת מתנה.
לרוע המזל לדרוסלמאייר אזלו המתנות וקלרה פורצת בבכי תמרורים בעודה רצה לחיק אימה.
דרוסלמייר מצליח למצוא מפצח אגוזים.
קלרה מאושרת, אך אחיה פריץ נתקף קנאה ושובר בטעות את זרועו של מפצח האגוזים.
דרוסלמאייר מסלק אותו ומתקן את הצעצוע.
המסיבה מסתיימת והמשפחה הולכת לישון.
קלרה דואגת למפצח האגוזים וניגשת לעץ חג המולד לראותו.
היא נרדמת בעודה חובקת את מפצח האגוזים בזרועותיה.
כאשר השעון מורה חצות, שומעת קלרה קולות עכברים.
היא מתעוררת ומנסה לברוח אך העכברים עוצרים בעדה.
מפצח האגוזים וחייליו קמים להגן על קלרה ומלך העכברים מוביל את נתיניו לקרב.
מתחיל מאבק שבמהלכו קלרה זורקת נעל בית על מלך העכברים ומסיחה את דעתו.
מפצח האגוזים מנצל הזדמנות זו ושולף את חרבו על המלך.
לאחר שמלכם מת נסוגים העכברים תוך שהם לוקחים עמם את גופת מנהיגם.
קלרה מבכה את מפצח האגוזים שמת גם הוא ובכוח דמעותיה הוא חוזר לחיים.
השניים רוקדים ומפצח האגוזים הופך לנסיך שמוביל את קלרה לממלכת פיית שזיף הסוכר דרך יער אורנים מושלג, ולקראת סוף המערכה יורדים פתיתי שלג שרוקדים את ולס פתיתי השלג בתור קבלת פנים.
במערכה השנייה מתרחשים ריקודים שאינם קשורים לעלילת הסיפור.
הריקודים מוקדשים לקלרה ולנסיך שעמה.
קלרה, שהפכה לילדה גדולה ובוגרת, הולכת יד ביד עם מפצח האגוזים, שהפך לנסיך יפה תואר, בארץ המתוקים שבה שולטת פיית שזיף הסוכר.
הנסיך מספר על הקרב שהתרחש נגד מלך העכברים מהמערכה הראשונה ואיך קלרה הצילה אותו, ובתגובה הפיה וכל תושבי ארץ המתוקים מריעים לכבודה ועורכים הופעה מיוחדת בשבילה.
לבסוף קלרה מתעוררת תחת עץ חג המולד כשמפצח האגוזים בזרועותיה.
את המערכה מלווים קטעי מוזיקה מוכרים כמו ואלס הפרחים.
כל ריקוד הוא דואט של בן ובת מעמים שונים.
ניתן להבחין ברוסים, ספרדים, סינים וערבים.
קטעים רבים במערכה זו מלווים במוזיקה מופלאה ושלווה.
צ'ייקובסקי כתב את הבלט בין השנים 1891 ו-1892, אולם הוא לא היה מרוצה מהתוצאה וראה ביצירתו זו אחת מהגרועות שביצירותיו.
הביצוע הראשון היה ב-1892 בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית, בכוריאוגרפיה של מריוס פטיפה (Marius Petipa), ושל לב איבנוב (Lev Ivanov).
ביצוע זה לא נחל הצלחה מרובה בניגוד לסוויטה שזכתה לפופולריות רבה.
הבלט זכה לפופולריות בשנות החמישים לאחר שהופיעה בתפקיד פיית שזיף הסוכר מריה טולצ'יף בהפקה של "ניו יורק סיטי בלט", בכוריאוגרפיה של בלנשין, אז הוא הפך למסורת אמריקאית לתקופת חג המולד.
הקטעים המוזיקליים השזורים ביצירת בלט זו הם מהפופולריים ביותר.
קטעים אלו משמשים תדיר בטלוויזיה ובקולנוע.
ריקוד ה"טרפאק" הרוסי הוא אחד הקטעים המרשימים בבלט.
קטעים ידועים אחרים הם "ואלס הפרחים", "מארש" ו"ריקוד פיית שזיף הסוכר".
ההרמוניות בבלט מפתיעות בהיותן מתקדמות ויצירתיות יחסית למצופה במוזיקת בלט.
ניתן להבחין בהערצת המלחין לרוקוקו ולמוזיקת המאה ה-18 המאוחרת בקטעי האוברטורה, בכניסת ההורים ובריקוד עם הסב, שמתרחשים כולם במערכה הראשונה.
ריקוד רוסי (טרפק, ידוע גם כמקל סבא)
ריקוד המירליטונים (ידוע גם כ"ריקוד חלילי הסוף", "ריקוד רועי הצאן" או "מרציפן")
אמא ג'ינג'ר והפוליכינלים (או "אמא ג'ינג'ר וילדיה")
14 Grand pas de deux - האביר ופיית שזיף הסוכר:
15 ואלס הסיום וסצנת הסיום
בשנת 1986 יצאה לאקרנים הגרסה הקולנועית הראשונה של הבלט המפורסם, בכיכובם של רקדני חברת Pacific Northwest Ballet.
עוד גרסה ישירה של הבלט יצאה ב-1993, הסרט הופק על ידי חברת הבלט של ניו יורק.
עיבוד קולנועי ידוע נוסף הוא הסרט משנת 2010, "מפצח האגוזים בתלת־ממד".
בשנת 2018 יצא הסרט "מפצח האגוזים וארבע הממלכות".
בשנת 2001 הופץ סרט הווידאו "ברבי במפצח האגוזים", עיבוד ראשון באנימציה ממוחשבת לבלט המבוסס על "מפצח האגוזים", בכיכוב הבובה ברבי.
עיבוד נוסף שודר כספיישל בן שלושה חלקים ששודר בסדרה "דובוני אכפת לי" בשנת 1988. כששמה מלך העכברים משמש כעוזרו של הווזיר שהשתלט על הממלכה של מפצח האגוזים ושם הילדה הוא חנה.
בהמשך כל שלושת החלקים אוגדו כסרט שלם שיצא בווידאו.
בשנת 2022 יצאה גרסה קולנועית נוספת בשם "סוד הנסיך המכושף".בשנת 1983 יצאה גרסת בובות עץ בצרפתית, כשהיא הציגה רק את החלק השני של היצירה.
הגרסה יצאה בהוצאת "קלסיקלטת" בשנת 1992 בדיבובו של קובי מידן ושודרה בטלוויזיה החינוכית בשנת 1993 בדיבוב לאנגלית.
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס אוליבייה2025המופע לכל המשפחה הטובה ביותר
מפציץ הוא מטוס צבאי שנועד להטיל פצצות על מטרות קרקע.
בניגוד למטוסי קרב, מפציצים מתאפיינים בקיבולת גבוהה של חימוש, והחימוש שלהם נמצא לרוב בתוך תא פצצות בתוך גוף המטוס ולא על מתלה חימוש בכנפיים.
המפציצים זכו לעדנה בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כיום המפציץ המסורתי הולך ונדחק הצידה ומחליפים אותו מטוסי קרב רב־משימתיים המסוגלים לשאת חימוש הכולל פצצות, פצצות מונחות וטילי אוויר־קרקע.
המפציץ התפתח בתחילת מלחמת העולם הראשונה בעת שהתפתח גם מטוס הקרב.
המפציצים הראשונים היו למעשה מטוסים רגילים שהטילו פצצות פשוטות אל הקרקע.
הגרמנים השתמשו בצפלינים בתור מפציצים, בעיקר בגלל הטווח ויכולת ההעמסה הגבוהים שלהם.
צפלינים יכלו לשאת פצצות מגרמניה לבריטניה, וכך בנו הגרמנים את היסודות להפצצה אסטרטגית – הפצצה על ערי האויב ועל התשתיות הכלכליות שלו.
הפצצות כאלו נעשו בעיקר בלילות.
מדינות ההסכמה למדו מהגרמנים והחלו ליצור מפציצים דו־כנפיים בעלי כמה מנועים שנועדו במיוחד להפצצה אסטרטגית.
בזמן מלחמת העולם השנייה החלו להיווצר קטגוריות שונות של מפציצים.
מלבד המפציץ האסטרטגי נבנו מפציצי טורפדו, מפציצי צלילה ומטוסים שנועדו לתמיכה בכוחות קרקע.
מלבד זאת המפציץ האסטרטגי החל לשאת תחמושת שנועדה להגנה מפני מטוסי אויב בשל פגיעותם הגבוהה – המפציץ היה גדול ומגושם, ויכולת תמרון שלו הייתה מוגבלת.
כל אלה עשו אותו למטרה נוחה ליירוט.
בשלבים מסוימים של המלחמה היו נפוצות גיחות הפצצה, וההתקפות על ערי בריטניה וגרמניה גבו מחירים כבדים מאוד.
הבליץ שבוצע בשנים 1940–1941 השאיר את חותמו על לונדון בצורה ניכרת.
אך גיחות הפצצה בוצעו גם על בתי חרושת גרמניים ותשתיות מרכזיות.
למשל פיצוץ הסכרים הגרמניים ב־16 במאי 1943 באמצעות להק 617 של חיל האוויר המלכותי.
בחזית הפסיפית השתמשו האמריקאים במטוסי ה־B-29 להפצצות על ערי יפן.
המפציצים היו אמצעי שבאמצעותו יכלו המעצמות לשאת נשק גרעיני מארצות הברית לברית המועצות ולהפך.
כלי הנשק החדישים שפותחו, ובהם טילי אוויר־אוויר מונחים, סייעו למפציצים להימנע מיירוטם.
המפציצים החדשים יכלו לטוס גבוה יותר ובמהירות רבה יותר – ובכך להימנע מגילוי על ידי מכ"ם.
כשפותחו טילי קרקע־אוויר שונתה הטקטיקה ומפציצים טסו בגובה נמוך ובמהירות רבה.
מטוסים שנועדו לשאת חימוש גרעיני נצבעו בצבע לבן מיוחד שמצמצם חדירת קרינה הרדיואקטיבית.
פיתוח של מפציצים אסטרטגיים גדולים נוספים בחלקים המאוחרים של המלחמה הקרה הופחת בגלל העלויות העצומות ובשל פיתוחם של טילים בליסטיים בין־יבשתיים שסיפקו עוצמת הרתעה דומה ללא סכנת יירוט.
עם זאת פותחו בארצות הברית ובברית המועצות מטוסי הפצצה על־קוליים, כמו B-1, הבקפייר והבלאק ג'ק.
בסוף שנות ה־80 הוכנס לשירות ארצות הברית מטוס הביון וההפצצה הכבד B-2, שהוא בעל יכולת חמקנית ויכול להגיע עד לאזור המטרה ולשגר לכיוונה טילי שיוט מדויקים, כמו הטומהוק, או חימוש אחר שיכול להיות בעל ראש נפץ גרעיני.
עם זאת העלויות הגבוהות של המפציצים החדשים בעלי תכונת החמקנות גרמו לכך שרק מעטים מהם יוצרו, ולכן המפציצים האסטרטגיים המזדקנים לא הוצאו עדיין משירות ועתידים להמשיך לשרת את צבא ארצות הברית בעשרות השנים הקרובות.
אחרי המלחמה הקרה – הגבולות מטשטשים
בעידן המודרני ירדה קרנו של המפציץ והוא אינו כוח מרתיע כפי שהיה במלחמה הקרה.
כיום נבנים מטוסים המעוצבים לקרב אווירי ומסוגלים גם להטיל פצצות בדיוק רב, לדוגמה מטוס F-16, שהשתמשו בו לעיתים קרובות כנושא פצצות, בעיקר במלחמת לבנון השנייה ובמלחמת עיראק.
עם זאת ישנה עדיין הבחנה ברורה בין מפציץ למטוס קרב שמסוגל להטיל פצצות - המפציץ הוא מטיל פצצות לטווח ארוך המסוגל להיכנס לתוך שטח האויב ולהפציץ מטרות, ואילו מטוס הקרב מוגבל למשימות באזורים קרובים יחסית.
התוכניות של ארצות הברית ורוסיה למפציץ עתידי מושעות.
מפציצי B-52 ו-B-2 של חיל האוויר האמריקני ו-Tu-95 של חיל האוויר הרוסי יישארו כנראה בשירות לפחות עד 2030.
מטוס מפציץ קטן שמפציץ את מטרותיו באמצעות צלילה כמעט אנכית אל המטרה.
ברגע שהוטלו הפצצות, המטוס מטפס חזרה לגובה טיסה.
שיטה זו הוכחה כבעלת דיוק גבוה וכמעט שאינה חושפת את הטיס לאש נ"מ.
השימוש במטוסים מהסוג הזה היה נפוץ בהפצצת גשרים או ספינות.
בקרב מידוויי רוב נושאות המטוסים שטבעו טובעו בגלל פצצות ששוחררו ממפציצי צלילה.
השימוש המתועד הראשון בשיטת הצלילה היה במלחמת העולם הראשונה, ובמלחמת העולם השנייה יוצרו מטוסים המיועדים במיוחד למטרה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה מפציצי הצלילה נעלמו בעקבות התפתחות כלי הנ"מ ומפני שהצבאות העדיפו את מטוסי הקרב הזריזים על פני מפציצי הצלילה האיטיים והפגיעים.
דוגמאות: SBD דונטלס, שטוקה, אאיצ'י D3A.
מפציץ שמסוגל הן להטיל פצצות רגילות והן לשחרר טילי טורפדו לשם הטבעת ספינות.
הטילים שבהם השתמשו היו קטנים וקלים יותר מאלה שבהם השתמשו הצוללות.
הרעיון נעשה מעשי ומבצעי בשנים המאוחרות של מלחמת העולם הראשונה, והשימוש בו המשיך במלחמת העולם השנייה.
בסוף מלחמה זו פחת בהדרגה השימוש במפציצי טורפדו, ובשנות ה־80 פסק סופית.
כיום ישנם מסוקים ומטוסי קרב המסוגלים לשחרר טילי טורפדו.
דוגמאות: TBF אוונג'ר, בריסטול בופייטר, ויקרס וילדביסט, פיירי סורדפיש.
המפציצים החמקנים הם בשורה חדשה יחסית בתחום התעופה, מדובר במפציצים שבשל עיצובם המיוחד מסוגלים להטות את גלי המכ"ם המגיעים אליהם לכיוון שונה מזה של תחנת המכ"ם ובכך למזער באופן ניכר את הסיכוי לזיהוי וליירוט.
מפציצים כאלה מכוסים בחומר בולע מכ"ם בצבע שחור.
הרעיון קיבל תמריץ במלחמה הקרה, אף על פי שהמחקר והפיתוח של מפציצים כאלה היו יקרים מאוד.
נבנו שני מטוסים מסוג זה: F-117 נייטהוק - מטוס תקיפה עד שהוצא מהשרות ב־2008, והמפציץ B-2 ספיריט וגם המטוס B-21 ריידר שנועד להפצצה.
בשנים האחרונות השכילו המהנדסים לבנות למטוסי יירוט ותקיפה בעלי תכונות חמקנות: F-22 ראפטור ו־F-35 לייטנינג II, שרכשה ישראל.
מפציץ המסוגל להטיל משקל רב של פצצות על מטרות (בדרך כלל מרכזי תעשייה/גשרים/סכרים) באזורים מרוחקים כדי לפגוע במאמץ המלחמה של אויב.
מפציץ מסוג זה היה חשוב במלחמה הקרה, שכן היה סוג המפציץ היחיד המסוגל לשאת תחמושת גרעינית למרחקים ארוכים.
סוג של מפציץ טקטי הפועל בקרבה ישירה לכוחות חי"ר או טנקים וכלי רכב קרביים משוריינים אחרים.
מטוסים כאלה תומכים בכוחות הקרקע ואינם תוקפים מטרות גדולות.
יש כמה כינויים לסוג זה של מפציצים – מטוס תקיפה, מפציץ־קרב, לוחם טקטי, Tank Buster (בפירוש מילולי – מכסח טנקים), מפציץ טקטי ועוד.
דוגמאות: סופווית קאמל, שטוקה, הוקר הוריקן, Il-2 שטורמוביק, A-10 ת'נדרבולט,F/A-18,F-35.
מפצה סטייה הוא התקן בכלי ירי שנועד להפחית את רתיעת הקנה (במקרה זה, לעיתים ההתקן מכונה בלם רתיעה) או את קפיצתו למעלה.
מדובר בקדחים בקנה או תותב בעל קדחים המתחבר לקצה הקנה.
לאחר תחילת תהליך הירי, כאשר הקליע קרוב לקצה הקנה, גז חם בלחץ גבוה פורץ דרך הקדחים של מפצה הסטייה.
מהתנגדות מפעיל כלי הירי להדף הנגרם בתהליך הירי (או לחלופין, מההדף עצמו) והמרחק האנכי של הקנה מנקודת האחיזה של היורה, נגרם מומנט שיוצר תנועה סביב נקודת האחיזה.
הגזים הפורצים דרך מפצה הסטייה מתנגדים לתנועה זו בשיעור כלשהו וכך פוחתת קפיצת הקנה או רתיעתו (הכוח שמופעל בקנה בכיוון הנגדי לתנועת הקליע, כתוצאה של תהליך הירי).
מיקומם של הקדחים וכיוון הפליטה של הגזים משתנים לפי המטרה שלשמה מפצה הסטייה מותקן:
כאשר יש להפחית את קפיצת הקנה למעלה, הקדחים ממוקמים מעל הקנה, בכיוון אנכי.
כך הגזים מופנים כלפי מעלה ונגרם כוח הפועל לכיוון מטה.
מפצי סטייה המעוצבים בצורה זו מותקנים לרוב באקדחים.
כאשר יש להפחית את רתיעת הקנה, הקדחים ממוקמים בצדדים נגדיים של הקנה בכיוון אלכסוני אחורה.
כך הגזים מופנים אחורה ונגרם כוח הדוחף את הקנה קדימה.
מפצי סטייה המעוצבים בצורה זו מותקנים לרוב בכלי נשק כבדים יותר כמו תותחים ורובי צליפה בקליבר גדול (לדוגמה, 0.5 אינץ').
בלמי לוע בתותחים הם תותבים בעלי משטחים שתפקידם להסיט את גזי הפליטה לכיוון אחר ובכך להפעיל התנגדות לרתיעה.
מטרתו של מפצה הסטייה היא לאפשר חזרה מהירה לתמונת כוונות ובכך להקל על ירי מהיר ומדויק יותר, וזהו יתרונו הבולט.
עם זאת, פריצת הגזים לפני סוף הקנה מונעת את האצת הקליע למהירות המרבית האפשרית (בקנה בעל אורך מלא) וכך קטן הטווח היעיל של הנשק.
יש הטוענים כי לשימוש במפצי סטייה המותקנים באקדחים ישנו חיסרון מהותי: משום שבאקדחים נדרשת התנגדות גדולה יותר לקפיצת הקנה על מנת להפחיתה, כמות גדולה יותר של גזים פורצת דרך מפצה הסטייה, לפני הכוונת הקדמית של האקדח.
בשימוש בלילה, הגזים הפורצים ממפצה הסטייה מפיצים אור שעלול לגרום לסינוור היורה, מה שיכול להקשות על הירי המהיר לא פחות מקפיצת הקנה.
מפצי סטייה קיימים בנשק קל, הן אזרחיים והן צבאיים-החל באקדחים וכלה בתותחים.
סתרשפים מעוצבים לעיתים גם כמפצי סטייה, למשל ברובה הM4.
מפצי סטייה קיימים באקדחים סטנדרטיים כמו גלוק 19C, וקיימים גם תותבים שניתן להוסיפם לאקדחים סטנדרטיים כמפצי סטייה.
בענף הירי המעשי נעשה שימוש רחב במפצי סטייה, במחלקות Modified ו-Open, על מנת להקל על שימוש בתחמושת חזקה יותר ובמקביל לאפשר ירי מהיר.
מַפְצֵחַ האגוזים וּמלך העכברים הוא סיפורו הידוע ביותר של א.ת.א.
הסיפור, שיצא לאור ב-1816, התפרסם בעיקר בזכות הסוויטה "מפצח האגוזים" שהלחין ב-1892 המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שהיא אחת הסוויטות המפורסמות והפופולריות ביותר לבלט.
הסוויטה מבוססת באופן חלקי על הסיפור.
גיבורי הסיפור הם ילדה בת שבע בשם מארי שטאלבאום ומַפְצֵחַ אגוזים קטן, מתנה שקיבלה מארי לחג המולד.
בלילה קסום קם מַפצח האגוזים לתחייה, ויחד עם צעצועיה של מארי, נלחם נגד מלך העכברים, יצור דמוני בעל שבעה ראשים, ונגד המוני העכברים המלווים אותו.
בבית משפחת שטלבאום נערכת מסיבת חג המולד.
מארי, אחיה הקטן פריץ והוריהם חוגגים עם משפחה וחברים כאשר מר דרוסלמאייר, הסנדק המסתורי, נכנס לבית.
דרוסלמאייר הוא שען וממציא, ובאמתחתו מתנות עבור הילדים.
הוא שולף שלוש בובות בגודל טבעי שמרקדות כל אחת בתורה.
עם סיום הריקודים מארי ניגשת לאדון דרוסלמאייר ומבקשת מתנה.
לרוע המזל לדרוסלמאייר אזלו המתנות ומארי פורצת בבכי.
דרוסלמאייר מצליח למצוא בשק מַפְצֵחַ אגוזים.
מארי מאושרת כעת, אך אחיה שובר את מפצח האגוזים, בנסותו לפצח אגוז גדול מדי.
מארי חובשת את מפצח האגוזים והולכת לישון.
כאשר השעון מורה חצות שומעת מארי קולות עכברים.
היא מתעוררת ורואה המוני עכברים המגיחים מחריצים ברצפה, ובראשם מלך העכברים.
היא מנסה לברוח - אך העכברים עוצרים בעדה.
מפצח האגוזים קם לתחייה יחד עם יתר הצעצועים, והם קמים להגן עליה.
מלך העכברים מוביל את נתיניו לקרב.
מתחיל מאבק שבמהלכו מארי מטילה את נעלה במלך העכברים, ומתעלפת.
למחרת מתעוררת מארי כשזרועה חבושה, אך הוריה אינם מאמינים למשמע סיפורה וחושבים שהיא הוזה.
דרוסלמאייר מתקן את המפצח השבור, ומספר למארי את הסיפור על הנסיכה פירליפאט ומלכת העכברים.
מלכת העכברים שכנעה בעורמה את המלכה, אמה של פירליפאט, לתת לה ולילדיה לזלול את שומן החזיר שהיה אמור להיות מוגש לארוחת הערב המלכותית.
המלך הזועם מורה לממציא החצר שלו, דרוסלמאייר, להתקין מלכודות כדי ללכוד את מלכת העכברים וילדיה.
מלכת העכברים נשבעת לנקום בבתו, הנסיכה פירליפאט.
האם מנסה להגן על בתה, ומקיפה אותה בחתולים כדי לשמור עליה, אך המשגיחה שמונתה על ידי המלכה לשמור על החתולים ערים נרדמת, והחתולים אינם מבצעים את תפקידם.
מלכת העכברים מכשפת את פירליפאט והופכת אותה ליצור מכוער, דמוי מפצח אגוזים, בעל ראש ענק, פה רחב וזקן.
המלך פונה לאצטגנין החצר, וזה קובע כי התרופה של הנסיכה היא באכילת קרקאטוק, אגוז מסוג מסוים, שיפוצח ויוגש לה על ידי אדם שמעולם לא התגלח ומעולם לא נעל מגפיים.
לאחר שיגיש לה את ליבת האגוז עליו לצעוד לאחור שבעה צעדים בלי למעוד.
המלך שולח את האצטגנין ואת דרוסלמאייר לחפש את האגוז ואת האיש, ומשביע אותם שלא יחזרו ללא מבוקשו.
לאחר שנים של חיפושים הם מוצאים את האגוז ואת האיש, שאינו אלא אחיינו של דרוסלמאייר.
המלך מבטיח את יד בתו לאיש שיפצח את האגוז.
גברים רבים שוברים את שיניהם בניסיון לפצח את האגוז, אך רק אחיינו של דרוסלמאייר מצליח.
הוא מגיש לנסיכה את תוכו של האגוז.
הנסיכה בולעת את האגוז, וחוזרת להיות יפה כמקודם.
דרוסלמאייר הצעיר נסוג שבעה צעדים לאחור, אך בצעד השביעי הוא דורך על מלכת העכברים ומועד.
הקללה עוברת אליו, והוא הופך למפצח אגוזים, עם ראש ענק, פה רחב וזקן.
הנסיכה כפוית הטובה רואה את היצור המכוער, אינה רוצה בו כבעל והוא נזרק מהארמון.
כאשר מארי מחלימה מפצעיה, היא שומעת באמצע הלילה את מלך העכברים לוחש באוזנה, ומאיים כי יקרע את מפצח האגוזים לגזרים אם לא תיתן לו את בובותיה וממתקיה.
מלך העכברים מקבל את מבוקשו, אך תאבונו הולך וגדל.
מפצח האגוזים מבקש ממארי שתשיג לו חרב, והוא "יגמור עניין" עם מלך העכברים.
פריץ נותן למארי חרב צעצוע.
בלילה נכנס מפצח האגוזים לחדר כשאתו שללו - שבעת כתריו של מלך העכברים.
הוא לוקח את מארי איתו לממלכה קסומה - ממלכת הבובות.
למחרת בבוקר מארי מספרת את קורותיה לאמה, אך נתקלת שוב בחוסר אמון.
יום אחד מארי מתבוננת במפצח האגוזים ונשבעת לו שאילו היה אמיתי, לא הייתה נוהגת כפי שנהגה הנסיכה פירליפאט, והייתה אוהבת אותו יהא אשר יהא מראהו.
ברגע זה נשמע קול נפץ.
אמה מבשרת לה שדרוסלמאייר הגיע עם אחיינו הצעיר לביקור.
האחיין לוקח את מארי הצדה ומספר לה כי בשבועתה לאהוב אותו ללא תנאי הסירה את הכישוף מעליו, ואכן האחיין הוא עלם נאה.
הוא מציע לה נישואין, והיא נענית בחיוב.
לאחר שנה מפצח האגוזים לוקח את מארי לממלכת הבובות, שם היא מוכתרת למלכה.
ב-12 בפברואר 2001, עלתה בתיאטרון מרינסקי שבסנקט פטרסבורג הפקה חדשה של הבלט "מפצח האגוזים", עם עיצובי תלבושות ותפאורות מאת המאייר מיקהאיל שמיאקין וכוריאוגרפיה מאת קיריל סימונוב.
הליברית, שעוצבה גם כן בידי שמיאקין, התבססה ברובה על גרסתו המקורית של הופמן.
ב-14 בפברואר 2005, עלה בתיאטרון מרינסקי בלט נוסף בשם "אגוז הקסמים" (The Magic Nut), שהתבסס על "המעשה באגוז הקשה", הסיפור שדרוסלמאייר מספר למארי אודות הנסיכה פירליפאט והאגוז קרקאטוק (בגרסה המקורית של הליברית לבלט "מפצח האגוזים", הושמט חלק זה).
הליברית, התפאורה והתלבושות עוצבו שוב בידי שמיאקין, והכוריאוגרפיה הייתה מאת דונוונה פנדורסקי למוזיקה של סרגיי סלונימסקי.
מפצחת בונקרים היא פצצה שנועדה לחדור בונקרים ומטרות מזוינות או מטרות המוסתרות עמוק מתחת לאדמה.
פצצות הנישאות על ידי מטוסים
במהלך מלחמת העולם השנייה מתכנן הפצצה הקופצת בארנס וואליס תכנן שתי פצצות אשר מכונות כיום "מפצחות בונקרים": פצצת טולבוי שמשקלה היה חמישה טון ופצצת גרנד סלאם שמשקלה היה כעשרה טון.
לפצצה היה זנב שגרם לה להסתחרר וכך יִיצב אותה.
הפצצות עברו את מהירות הקול בעודן נופלות מגובה של 22,000 רגל (כ-6,700 מטר).
הפצצות היו מצופות בפלדה מאיכות גבוהה, ציפוי חזק בהרבה מהמקובל בפצצות באותה תקופה.
מטרת הציפוי המיוחד הייתה להבטיח את שרידות הפצצה בעת פגיעה במשטח בטון מזוין או בעת חדירה למעמקי האדמה.
אף על פי שהפצצות קרויות "חודרות בונקרים", תאוריית רעידת האדמה המקורית הייתה מעט מורכבת יותר מסתם חדירה דרך משטח מזוין.
פצצות רעידת האדמה נועדו לא לתקיפה ישירה של מטרה אלא ליצירת בור גדול לצד המטרה ומתחתיה במטרה להעביר גל הדף מתחת ליסודות המבנה.
גל ההדף גרם לקריסת המבנה לתוך הבור שנפער ללא קשר לחוזק המבנה.
הציפוי של הפצצות נועד לחדור דרך אבנים אבל באותה מידה אפשר חדירה דרך בטון מזוין.
בעת התקפה על מבצור הצוללות ולנטין, חדרו שתי פצצות גראנד סלאם דרך 4.5 מטרים של בטון מזוין ובכך הוכיחו שהן מסוגלות לתפקד באופן טוב יותר מנתוני הביצועים הרשמיים שלהן.
לאחר המלחמה הוסיפה ארצות הברית הנחיה מרחוק לפצצות הטולבוי.
שימוש ראשון בפצצה נעשה במלחמת קוריאה כנגד מרכז שליטה תת-קרקעי ליד קנגייה.
פצצת "דיסני" מונחית הרקטה הייתה עוד התקן מתקופת מלחמת העולם השנייה ששימש נגד מסתורי צוללות ומטרות מזוינות אחרות.
הפצצה, שתוכננה על ידי מפקד מהצי המלכותי, צופתה בציפוי קשיח ששקל כ-2 טון.
בגובה של בערך 1,500 מטרים ירה מרעום ברומטרי את הרקטה שבזנב על מנת להעניק לפצצה מהירות של 730 מטרים לשנייה בעת הפגיעה.
הפצצה הוטלה לראשונה ב-10 בפברואר 1945 על מסתורי צוללות איימאודן בהולנד.
כ-18 פצצות הוטלו ממפציצי B-17. פצצה אחת פגעה ישירות.
במהלך מלחמת המפרץ (1991) היה צורך בפצצה בעלת יכולת חדירה עמוקה בדומה לפצצות של מלחמת העולם השנייה.
לא היה לאף חיל אוויר של נאט"ו פצצות שכאלה.
חיל האוויר המלכותי של בריטניה החזיק מספר פצצות מתקופת מלחמת העולם השנייה במוזיאונים.
פצצות חדשות פותחו במהירות בפרק זמן של כ-28 ימים.
הציפוי של הפצצות נלקח מתרמילים של פגזי תותחים ישנים בקוטר 203 מילימטר.
הפצצות שקלו מעל שני טון אך הכילו רק 294 קילוגרם חומר נפץ.
הפצצות היו מונחות לייזר וכונו GBU-28.
בפברואר 2021, במסגרת תוכנית הפיתוח של חיל האוויר הישראלי, אישרה ועדת השרים להצטיידות כי מדינת ישראל תרכוש פצצות חודרות בונקרים.
ביולי 2023 ביצע חיל האוויר הישראלי ניסוי מוצלח שבו פצצות חודרות בונקר (פצצות MK-84 שעליהן הותקנה ערכת GBU-31 JDAM) שהוטלו ממטוס F-35. ישראל היא המדינה השנייה בעולם אחרי ארצות הברית שמבצעת ניסוי שכזה.
ארצות הברית פיתחה שורה של פצצות בעלות נתונים מגוונים לחדירת מטרות מזוינות או קבורות במעמקי האדמה:
Air to Ground guided Missile (AGM) – טיל או פצצה משולבת רקטת האצה, המשולחת ממטוס ודואה או גולשת אל המטרה.
הערה: שלושת סוגי הפצצות שלעיל הם פצצות חכמות המונחות בצורות שונות או משולבות – הנחיה אלקטרו־אופטית, לייזר או ניווט אינרציאלי משולב GPS, אם בתכנון ובנייה מראש או בהוספת ערכת JDAM לפצצת ברזל פשוטה.
המרעום הקלאסי של פצצה חודרת שריון שימש גם כאן: שילוב של קוצב זמן ומדחף מהיר בחלק האחורי של הפצצה.
המרעום מחומש כאשר הפצצה משוחררת ומתפוצץ כאשר המדחף מפסיק להסתובב וקוצב הזמן חדל אף הוא.
פצצות חודרות בונקרים מודרניות משתמשות בחלקן במרעום מסורתי.
חלקן משתמשות במיקרופון ובמיקרו בקר.
המיקרופון מאזין, והמיקרו בקר סופר קומות עד אשר הפצצה חודרת את מספר הקומות הרצוי.
המהירות הנוספת המוענקת על ידי מנוע רקטי מאפשרת חדירה עמוקה יותר של ראש הנפץ של מפצח הבונקרים.
ארצות הברית הפסיקה לייצר את מפצחות הבונקרים במשקל 900 קילוגרם בשני מקרים.
ב-2005 הופסק הייצור כאשר התברר שבדמם של כ-17 עובדים שייצרו את הפצצות יש רמות חמצן נמוכות בשל חשיפה ל-TNT.
מאוחר יותר באותה שנה התגלתה אנמיה בקרב 34 עובדים.
הייצור חודש לאחר התקנת מערכת אוורור חדשה, אך הופסק שוב באותה שנה כאשר הוכח שההשפעות ההרסניות ממשיכות לתת את אותותיהן בעובדים.
מפקד הוא מי שבמסגרת גוף בעל מבנה היררכי, אוחז בסמכות להורות לכפופים לו מה לעשות ואשר נושא באחריות לתוצאות הוראותיו.
לפיקוד היבטים רבים, עליהם ניתן למנות את הניהול, קבלת החלטות, הכשרה, חניכה, אימון, שליטה וחינוך.
פיקוד הוא אמצעי שליטה נוח בגופים בהם יש היררכיה ברורה והעוסקים בעניינים בהם יש לפעול במהירות כמו צבא וזרועות ביטחון אחרות, או ספינה.
לרוב, מוענקות סמכויות פיקוד לבוגר קורס פיקודי, אך לעיתים אין מהווה ההכשרה הפורמלית המוקדמת תנאי לפיקוד.
בקרב העגה הצה"לית, כינויו המוכר ביותר של המפקד (בכל דרגה וחַיִל) הוא "קודקוד".
קורס פיקודי הוא מסגרת תקופתית, בה מוכשרים החניכים לקראת תפקידי פיקוד.
לרוב, בקורסים כאלה מלמדים טכניקות של עמידה מול קהל והדרכה, שיעורים מקצועיים, ותרגול מצבים עתידיים בהם עשויים להתקל החניכים.
בקורס קצינים, לדוגמה, מעמידים המפקדים את הצוערים בפני דילמות מוסריות, ערכיות ומקצועיות, על מנת לתרגל את הצוערים בטכניקות השונות לפתרון מצבים אלו.
משך קורסים אלו תלוי בסוג ההכשרה ובאופן בו היא מתבצעת.
משכם של קורסי פיקוד זוטר בצה"ל (קורס מ"כים, קורס סמלים, קורס מפקדי טנקים, קורס מפקדים (תותחנים) וכו'), לדוגמה, הוא כארבעה חודשים, ואילו הכשרת חובל אורכת למעלה משנתיים.
סגן מפקד הוא התפקיד השני בחשיבותו במערכת היררכית, ותפקידו הראשי הוא לסייע למפקד בעת שגרה ולמלא את מקומו בעת היעדרו.
בקרב העגה הצה"לית, כינויו המוכר ביותר של סגן המפקד (בכל דרגה וחַיִל) הוא "משנה".
מפעלי עמק דֶרְוֶונְט הם אוסף מבנים הקשורים לתעשיית הטקסטיל של אזור נהר דרוונט בדרבישייר שבאנגליה.
האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2001. מערכת המפעלים המודרניים הוקמה במהלך המאה ה-18, על מנת להתמודד עם הטכנולוגיה החדשה לטוויית כותנה שפותחה על ידי ריצ'רד ארקרייט.
המערכת נכנסה לשימוש בכל העמק, ומאוחר יותר ברחבי המדינה כולה - כך שבשנת 1788 היו בבריטניה למעלה מ-200 מפעלי כותנה בטכנולוגיה של ארקרייט.
ההמצאה ומערכת ארגון העבודה של ארקרייט יוצאו גם לאירופה ולארצות הברית.
מעמדם של המפעלים דעך החל מאמצע המאה ה-19, עם מעבר שוק הכותנה מדרבישייר ללנקשייר.
כיוון שהמבנה התעשייתי הוקם בתוך נוף כפרי, היה צורך לבנות בתי מגורים עבור עובדי המפעל, ובאופן זה התפתחו כפרים חדשים סביב למפעלים; הכפרים הללו קיימים עד היום והם מהווים חלק מאתר המורשת העולמית.
כמו כן, על מנת להוביל את תוצרת המפעלים לשווקים חדשים הוקמה תשתית תחבורה חדשה באתר.
רבים מהבניינים השוכנים באתר המורשת העולמית הם גם מבנים מוגנים על פי החוק הבריטי.
האתר משתרע על פני שטח של 12.3 קמ"ר ולאורך 24 ק"מ, בין מטלוק באת' שבצפון דרבישייר למרכז העיר דרבי שבדרום.
בתחומי האתר שוכנים מתחמי מפעלים, יישובים הכוללים מגורי פועלים, סכרים על נהר דרוונט, ורשת התחבורה שנועדה לתמיכה במפעלים.
האתר מורכב מהכפרים קרומפורד, בלפר, מילפורד ודארלי אבי, וכולל 838 בניינים רשומים לשימור.
תשעה מבנים נוספים הוכרזו כמונומנטים רשומים.
הבניינים כוללים מפעלים, מגורי עובדים ומבנים הקשורים לחיי הקהילה של הפועלים.
תעלת קרומפורד ומסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק שסייעו בתיעוש של האזור, נכללות גם הן בגבולות האתר.
בשלהי המאה ה-17, כחלק מהביגוד האופנתי שהיה בשימוש באותה תקופה, חל גידול בצריכת המשי.
תומאס קוצ'ט הורה למהנדס ג'ורג' סורוקולד לבנות טחנת מים על אי באזור נהר דרוונט הסמוך למרכז העיר דרבי, בניסיון להגביר את קצב ייצור המשי באמצעות כוח המופק ממים.
הניסיון הראשון נכשל, אך למרות זאת השתכנע ג'ון לום (Lomb; אחד מעובדיו של קוצ'ט) שניתן יהיה להשתמש בכוח המופק ממים בהנחה שיהיה ביקוש לכך.
הוא פעל בשיטות של ריגול תעשייתי והצליח להשיג תוכניות של מכונות מאיטליה.
הוא רשם את המצאתו כפטנט ב-1719 ובנה בסמוך למפעל של קוצ'ט מפעל בן חמש קומות, שממדיו 33.5 מטרים על 12 מטרים.
ב-1763, 30 שנים לאחר תפוגת רישום הפטנט של לום, היו רק שבעה מפעלים מהדגם שהוא המציא, מאחר שהביקוש למשי היה נמוך מדי.
למרות זאת הוא הצליח להחדיר לשוק מערכת ממוכנת המבוססת על כוח המופק ממים וארגן את עובדיו באופן שהיה בשימוש גם על ידי תעשיינים שחיו אחריו.
באותה תקופה היה המשי סחורה יקרה, ועד מהרה היה השוק במצב של רוויה עקב התפוקה הגבוהה של המכונות.
החידוש הבא בייצור הטקסטיל הממוכן היה בתעשיית הכותנה שנהנתה משוק גדול יותר והציעה סחורות זולות יותר.
טוויית כותנה הייתה תהליך מורכב יותר בהשוואה לייצור משי.
מערכת המים לטווייה פותחה על ידי ריצ'רד ארקרייט ונרשמה כפטנט ב-1769. בכל מערכת טווייה מבוססת מים היו בין 4 ל-96 פלכים, והמכונות יכלו לטוות חוטים במשך זמן רב, והיות שפעולתן לא הצריכה פועלים מיומנים, הוחלפו אלה במפקחים חסרי ניסיון שתפקידם היה לוודא כי אין בהן תקלות.
תוך זמן קצר הן הפכו לפופולריות ונפוצות.
ארקרייט שכר שטח בסמוך לקרומפורד ב-1771, ותוך שלוש שנים החל להפעיל את המפעל הראשון שלו, וב-1776 החל לבנות מפעל שני בקרומפורד.
בתקופה זו הוא פיתח מכונה לשלב שלפני הטווייה, וב-1775 רשם פטנט שני.
עם השלמת תהליך המיכון של הטווייה נוצר הצורך למכן גם את יתר תהליך ייצור הכותנה, ולשם כך הוא המציא מכונה המיועדת לניפוץ - התהליך שבו מונחים סיבי הכותנה במקביל.
אולם לא כל המצאותיו זכו להצלחה ועד לשנות ה-90 של המאה ה-18 בוצע ניקוי הכותנה בעבודת יד.
ארקרייט היה זקוק לסיוע כספי, ופיטר נייטינגייל (בעל אדמות מקומי) רכש ממנו את אחוזת קרומפורד תמורת 20,000 לירות שטרלינג (השווים ל-2 מיליון לירות שטרלינג על-פי שווי של שנת 2009).
נייטינגייל גם בנה עבור ארקרייט בית מגורים בשם רוק האוס שניצב מול המפעל, והעניק לו סכום של 2,000 לירות שטרלינג על מנת לבנות מפעל שני, ו-1,750 לירות שטרלינג (170,000 בשווי של 2009) עבור מגורי העובדים.
בין 1777 ל-1783 בנו ארקרייט ומשפחתו מפעלים ביישובים בייקוול, כריסברוק, רוסטר (Rocester), ווירקסוורת', השוכנים ברחבי דרבישייר וסטפורדשייר.
ב-1783 החלה בעידודו של ארקרייט בנייתו של מפעל מסון במטלוק באת'.
במקביל להרחבת פעילותו של ארקרייט החל גם ג'דדיה סטרוט בפעילות בתחום תעשיית טוויית הכותנה.
סטרוט נהנה מיתרון בכך שארקרייט ביצע את כל הניסויים הדרושים עם המכונות, כך שלא היה צורך מבחינתו להשקיע במחקר של טכנולוגיה חדשה.
הוא הקים מפעל בבלפר - במרחק של כ-13 קילומטרים דרומית לקרומפורד, שבנייתו הסתיימה ככל הנראה ב-1781. ב-1784 נבנה במקום מפעל שני, וסטרוט בנה גם מפעל במילפורד, במרחק 3 קילומטרים צפונית לבלפר.
עד ל-1793 נבנו שני מפעלים לצביעה ולהלבנה.
משפחת סטרוט העריכה ב-1789 כי היא השקיעה 37,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009) במפעליה בבלפר ובמילפורד, וזכתה לרווח שנתי בסכום של 36,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009).
לארקרייט יצאו מוניטין של אדם הדואג לרווחתם של עובדיו ומשפחותיהם.
כך ב-1785 נבנה בקרומפורד בית ספר של יום ראשון, ובסך הכול למדו בו כ-200 ילדים.
ב-1789 חזרה אחוזת קרומפורד לבעלותה של משפחת ארקרייט, וזו שינתה פרטים אחדים במבנה ובמתאר שלה.
בקרומפורד נבנה שוק על מנת להקים מרכז חדש לכפר.
ארקרייט ארגן את השוק בכל יום ראשון כיוזמה שבה יוכלו להשתתף תושבי הכפר והעניק פרסים לאלו שהשתתפו במספר הפעמים הרב ביותר.
לאחר מותו ב-1792 ירש את מקומו בנו, ריצ'רד ארקרייט הבן, שמכר את רוב מפעלי הכותנה מחוץ לקרומפורד ולמטלוק באת'.
המפעלים שבתוך קרומפורד ומטלוק באת' נשארו בחזקתו, ככל הנראה על מנת להניב רווח שישמש למימון אחוזת וילרסלי.
באותה תקופה הוקמו בקרומפורד מספר אגודות ומועדונים.
ענייני הדת בקהילה לא היו בעלי חשיבות רבה לארקרייט, ורק ב-1797 הוא הקים את כנסיית קרומפורד.
ניסיונותיה של המשפחה להפוך את קרומפורד לקהילה עצמאית באמצעות הקמת השוק הוכתרו בהצלחה והכפר המשיך לגדול עד 1840 בקירוב.
מגמה זו התרחשה אף על פי שלאחר שהמפעלים הגיעו לשיאם החלה ירידה במעמדם.
ארקרייט הבן לא היה מעוניין להמשיך בעסקי הכותנה, ולאחר מותו של אבי המשפחה הם הפסיקו להשקיע בתחום.
משפחת סטרוט לעומתם המשיכה להשקיע וזכתה לרווחים מהמפעלים במילפורד ובבלפר.
היא המשיכה לבנות מפעלים גם בעשור הראשון של המאה ה-19, העסיקה במפעליה כ-2,000 אנשים וקלטה גם את העובדים של ארקרייט בקרומפורד, וב-1833 היא הייתה לכוח החזק בתחום הכותנה בעמק דרוונט.
לפני שג'דדיה סטרוט החל לבנות בבלפר הכפר כבר היה מבוסס מבחינה כלכלית, כך שהוא לא היה צריך לפעול גם בתחום פיתוח הקהילה.
הסטרוטים סיפקו גם שירותי חינוך, ובשנת 1817 השתתפו 650 ו-300 ילדים בבתי הספר של יום ראשון בבלפר ובמילפורד בהתאמה.
ביחס לקרומפורד, שאוכלוסייתו התייצבה על 1,200 תושבים בתחילת המאה ה-19, בעקבות השפע הכלכלי חל גידול באוכלוסיית בלפר מ-4,500 ב-1801 ל-7,890 ב-1831. דארלי אבי אף הוא שגשג כיישוב עובדים, אך אספקת המזון לתושביו הייתה בעייתית כיוון שלא היה בכפר שוק.
אוכלוסיית המקום גדלה באופן הדרגתי, וב-1831 היא מנתה 1,170 תושבים.
באחד המפעלים הוקם בית ספר של יום ראשון עבור כ-80 ילדים, וב-1819 ו-1826 נבנו כנסייה ובית ספר בהתאמה.
למרות היותה חלק חשוב מתעשיית הכותנה ברבע הראשון של המאה ה-19, החברה של משפחת סטרוט החלה להפסיד למתחריה מעיירות המפעלים של לנקשייר.
בעיית העברת הסחורות השפיעה על כל עמק דרוונט, ולנקשייר שכן באזור טוב יותר מבחינת היכולת לשנע חומרי גלם ולהקים שווקים חדשים.
מפעליה של משפחת סטרוט פיגרו גם בתהליך של המודרניזציה; הם היו מתקדמים מבחינה טכנולוגית בתחילת המאה ה-19, אך למרות העלייה בגודל ובעוצמה של המכונות המשיכה המשפחה להעסיק ילדים במקום מבוגרים, שהתאימו יותר למצב החדש.
מצבה של החברה התדרדר גם במחצית השנייה של המאה ה-19 והיא נאלצה למכור או להשכיר חלק ממפעליה לחברות אחרות.
למרות זאת שרדו מבנים רבים מסוגים שונים הקשורים לתעשיית הכותנה המקומית.
לעומת זאת, במפעל מסון בוצעו מספר תהליכי מודרניזציה והוא היה פעיל עד 1992.
תעלת אירווש (Erewash), שבנייתה החלה ב-1777, הייתה במקור אמצעי לשינוע פחם.
המים שבתעלה זרמו מנהר טרנט שבסאולי למפעל לנגלי, השוכן במרחק של 23 קילומטרים דרומית לקרומפורד.
ב-1788 ביקש ארקרייט מוויליאם ג'סופ להעריך את עלות בנייתה של תעלה שתחבר את המפעלים בקרומפורד עם המפעל בלנגלי.
ג'סופ העריך את העלות ב-42,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009), וסכום זה גויס בתוך שבועות אחדים.
ג'דדיה סטרוט ותומאס אוואנס, בעלי המפעלים המקומיים, התנגדו לבניית התעלה, כיוון שחששו כי היא תפגע באספקת המים למפעליהם.
ברם, ב-1789 החליט הפרלמנט לאשר את בניית התעלה.
עלותה של תעלת קרומפורד, שנפתחה ב-1794, הייתה כמעט פי שניים מהעלות המקורית שחישב ג'סופ.
בין מפעל לנגלי ומזח קרומפורד (בו הסתיימה התעלה בסמוך למתחם המפעלים) היא חצתה שתי אמות מים, 2.7 קילומטרים של מנהרות מתחת לגשרים אחדים, ו-14 תאי שיט.
75% מהסחורות שהועברו דרך התעלה היו פחם וקוק, ואילו רוב הסחורות הנותרות כללו גרוסת (gritstone), עפרות ברזל, ועופרת.
ג'סופ השלים את בנייתן של תעלות דרבי ונוטינגהאם ב-1796, והן שימשו נתיב ישיר למרכזי הטקסטיל בערים הללו.
התעלה זכתה להצלחה עד אמצע המאה ה-19, אז הורחבה דרומה מהתעלה מסילת הרכבת שחיברה את מנצ'סטר, באקסטון, מטלוק ומידלנדס.
ב-1852 נמכרה התעלה לחברת רכבות, אך גם לאחר מכן המשיך מצבה להתדרדר.
ב-1889 היא שימשה בעיקר לתחבורה מקומית ונסגרה סופית ב-1944, כיוון שעלות אחזקתה הייתה גבוהה מדי.
מועצת מחוז דרבישייר רכשה את התעלה ב-1974, ומאז פועלת אגודת תעלת קרומפורד לשיקום התעלה ולתחזוקתה.
מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק
בתחילת המאה ה-19 הוצע לבנות תעלה על מנת לחבר את תעלת פיק פורסט, שהסתיימה בגשר וואלי, ביחד עם תעלת קרומפורד, על מנת ליצור נתיב ישיר בין השווקים של לנקשייר ודרבישייר.
אולם העלויות היו גבוהות מדי והתוכנית ננטשה.
ג'וזיאס ג'סופ, בנו של ויליאם ג'סופ, טען כי יהיה יותר זול לבנות נתיב תחבורה עבור עגלות מאשר לבנות תעלה.
ב-2 במאי 1825 הועבר חוק בפרלמנט המאשר את בנייתה של מסילת רכבת בין קרומפורד לגשר וואלי.
הקטר הראשון נסע על המסילה ב-1841 (לפני כן התנועה עליה נעשתה באמצעות עגלות בלבד).
המסילה הייתה בגובה 84 מטרים מעל גובה פני הים במזח קרומפורד, 385 מטרים בלדמנלו ו-228 מטרים במזח של תעלת פיק פורסט.
שינויי הגובה, שבעטיים היה צורך לבנות מספר תאי שיט בתעלה, היו קלים למעבר על מסילה.
עלות בנייתה של המסילה הייתה 180,000 לירות שטרלינג והיא הייתה גבוהה מהעלות המקורית שהוערכה ב-155,000 לירות שטרלינג (10 מיליון ו-8 מיליון במונחי 2009), אך נמוכה מעלות התעלה הצפויה, שהייתה חצי מיליון לירות שטרלינג (27 מיליון בשווי של 2009).
מצבה של המסילה היה תלוי במצב של תעלות פיק פורסט וקרומפורד, שהיא חיברה ביניהן.