tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משתתף/ת1234567891011קווין או'ליריקבועברברה קורקורןקבועדיימונד ג'וןקבוערוברט הרג'בקקבועקווין הרינגטוןקבועמארק קיובןאורחקבועלורי גריינראורחקבועג'ף פוסוורתיאורחסטיב טישאורחג'ון פול דג'וריהאורחניק וודמןאורחאשטון קוצ'ראורחאורחטרוי קרטראורחכריס סאקהאורחריצ'רד ברנסוןאורחרון אוזהאורחאלכס רודריגזאורחשרה בלייקליאורחבת'אני פרנקלאורחצ'ארלס בארקליאורחג'יימי סימינוףאורחעלי וובאורחמאט היגינסאורחדניאל לובצקיאורחאן ווצ'יצקיאורחקתרינה לייקאורחמריה שראפובהאורח
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025תוכנית מציאות מובנית הטובה ביותר"הכרישים"המנחה הטוב ביותר בתוכנית ריאליטי או תחרות ריאליטימארק קיובן, לורי גריינר, קווין אולירי, ברברה קורקורן, רוברט הרג'בק, דיימונד ג'ון ודניאל לובצקי
הכרמים, היקבים ומרתפי היין של שמפאן הוא אתר מורשת עולמית בצפון-מזרח צרפת, שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-4 ביולי 2015.
האתר הרשום מורכב משלושה אזורים:
שטחם הכולל של אלמנטים אלו הוא 11 קילומטרים רבועים.
אזור החיץ, המבטיח את שמירת הנוף סביב האזור המרכזי על שטח של 42.3 קילומטרים רבועים.
אזור העיסוק הנוגע לכל אזור ייצור השמפניה (319 עיירות ייצור היין ושאלון-אן-שמפאן) ומהווה תפאורה אך גם יחידה היסטורית, גאוגרפית ונופית קוהרנטית המפוזרת על מחוזות מארן אוב, אן, מארן עילי וסן ומארן.
פירוט האתרים הכלולים באתר המורשת
אתר המורשת העולמית כולל 14 אתרים השוכנים בצפון-מערב מחוז מארן.
הופעת הכרישים בחדרה, בסמוך לתחנת הכוח "אורות רבין", היא תופעה עונתית, המתרחשת מדי שנה בעונת החורף, בין החודשים נובמבר לאפריל.
במהלך תקופה זו, נצפים 20–30 פרטים ממיני הכריש העפרורי והכריש הסנפירתן במים הרדודים שבסמוך לשפך המים החמים המוזרמים מהתחנה לים התיכון.
המים המחוממים, המוזרמים כחלק מתהליך הפקת החשמל בתחנת הכוח, יוצרים סביבה חמה ונוחה יחסית לכרישים, במיוחד כאשר טמפרטורת מי הים החיצונית נמוכה.
התנאים הייחודיים באזור השפך הופכים אותו לנקודת ריכוז עונתית עבור מיני כרישים אלה.
אולם התופעה לא נחקרה במלואה, וסיבת הגעתם לא הוכחה מדעית.
התופעה זוכה לסיקור תקשורתי ועניין ציבורי, ואנשים רבים מגיעים על מנת לצפות בכרישים, ואף לצלול ולשחות עימם.
הדבר מהווה סכנה הן לאזרחים והן לכרישים עצמם.
הכרישים המופיעים באזור נחשבים למינים מוגנים המצויים בסכנת הכחדה.
הם ממלאים תפקיד חשוב בשמירה על מאזן האקולוגי במערכת הימית, בהיותם טורפי על המשפיעים על אוכלוסיות הדגים והיצורים הימיים החלשים והחולים.
בנוסף, קיים חשש כי אזרחים המתקרבים בחוסר זהירות אל הכרישים – לבסוף גם יותקפו על ידם.
עקב נוכחותם של זרמים חזקים ומערבולות באזור השפך, וכן בשל סכנות נוספות כמו ציוד דיג נטוש, רשות הטבע והגנים מזהירה את הציבור מפני רחצה או כניסה למים בסמוך לאתר.
כמו כן, חל איסור חמור להטריד את הכרישים, לצלם אותם מקרוב או לדוג אותם – בשל היותם חיות בר מוגנות לפי חוק.
פארק נחל חדרה מציע תצפית מסודרת מהחוף, מבלי לסכן את שלום הצופים ואת שלומם של בעלי החיים.
לעיתים, התופעה מתרחשת סביב תחנות כוח אחרות, כמו "רוטנברג" באשקלון ו"רדינג" בתל אביב, אך במספרים פחותים משמעותית.
בנוסף לכרישים, סביב תחנות הכוח ישנן תצפיות של צבי ים, תמנונים ובטאים, כדוגמת אברתן רחב שן.
במרץ 2021 תועדה נקבת כריש מהמין כריש קצר-גף סמוך לתחנת הכוח.
מין זה נצפה לעיתים רחוקות בישראל, וזו הפעם הראשונה שזוהה בחדרה.
באפריל 2022 הגיעו אל אזור חוף הים של חדרה מאות פרטים של אברתן רחב שן.
בין החודשים דצמבר 2024 לפברואר 2025 נפלטו לחופי אזור חדרה שלוש גוויות של כרישים, אשר עברו נתיחה שלאחר המוות במרכז הארצי להצלת צבי ים.
בדצמבר 2024 נמצאה גוויית נקבת סנפירתן הרה, שנשאה כשבעה עוברים ובינואר 2025 סנפירתן זכר.
בפברואר 2025 אותרה גוויית נקבת כריש עפרורי הרה, שנשאה 11 עוברים.
בשני המקרים של הנקבות נעשו ניסיונות החייאה לעוברים, כולל אישוש במכלי מים מלוחים, אך ניסיונות אלו לא צלחו.
בכלל הגוויות נמצאו שאריות ציוד דיג, ובהן קרסים, פיתיונות וחוטי דיג.
באפריל 2025, נצפו שני כרישים עפרוריים בשפך נחל אלכסנדר, דרומית יחסית לאזור השהייה הקבוע שלהם.
בנחל התחוללה תמותת דגים חריגה עקב שינוי מזג האוויר ושפיכת ביוב אל הנחל.
ככל הנראה, הכמות הגדולה של הדגים המתים משכה את הכרישים לאזור.
בחמישה לינואר 2026, גופה של כרישה עפרורית בהריון לשבעה ולדים באורך 3.17 מטרים ובמשקל 200 קילוגרמים, נמצאה מתה סמוך לתחנת הכוח בחדרה.
כרישים לרוב אינם מסוכנים לבני אדם, אלא אם עברו טראומה עקב פגיעה פיזית, מה שעלול לשבש את המערכת העצבית במוחותיהם.
אולם, התקהלות סביבם הגבירה את החשש מתקיפות, מה שהביא את עיריית חדרה לקנוס מתרחצים.
במקביל, סקרה החברה להגנת הטבע את התופעה בפני משרדי הממשלה והגישה הצעות להסדרת המתחם.
בשנת 2025, במהלך חול המועד פסח, תועדו בחוף בחדרה מתרחצים רבים, לרבות ילדים, בחיק הכרישים.
במקרים מסוימים הוטרדו הכרישים על ידי הקפתם וחסימתם במים, השלכת דגים מתים לעברם ומשיכה בזנבותיהם.
בנוסף אירועו אף מקרי התעללות, לרבות הכאתם במשוטים וגרירתם בכוח מחוץ למים.
התנהלות זו מסכנת את שלום הרוחצים ופוגעת במערכת האקולוגית הימית.
ימים ספורים לאחר מכן, ב-21 באפריל הותקף צוללן למוות על ידי כרישים.
בעקבות זאת סגר משרד הפנים את החופים בסביבה.
כעבור יומיים של חיפושים קדחתניים נמצאו חלק משרידי הצוללן.
"כרישים בזרם" להגנה על הכרישים הוא פרויקט המשותף לרשות הטבע והגנים, עיריית חדרה, חברת "נחלים" לפיתוח תיירות חדרה, החברה להגנת הטבע, עמותת אקואושן, תחנת מוריס קאהן לחקר הים של אוניברסיטת חיפה, הרשות לצלילה ספורטיבית תחת משרד התרבות והספורט, ההתאחדות הישראלית לצלילה ועמותת כרישים בישראל.
מטרת הפרויקט להסדיר את האתר לצפייה בכרישים מעל ומתחת למים באופן שימנע נזק אך יאפשר מפגש חשוב ונדיר בין הציבור לטבע הימי.
במסגרת הפרויקט, הוקמה תחנת הסברה מקצועית של רשות הטבע והגנים למבקרים, המוצבת בסמוך לתצפית על התקהלות הכרישים באזור תחנת הכוח.
"הכרזת מלחמה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
הוא יצא לאור בשנת 1987, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום סוד.
השיר נכתב על ידי אלונה קמחי והופק על ידי יזהר אשדות.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-5 במאי 1987 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-15. ב-16 ביוני עלה השיר למקום הראשון, שם שהה במשך שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-11 באוגוסט, לאחר עשרה שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1987 דורג במקום ה-11.
במרוצת השנים הוקלט השיר מספר פעמים, ביניהן:
בשנת 2024 בידי הזמרת-יוצרת דנה אינטרנשיונל במסגרת המופע "חברים שרים אדם".
הצהרת סנקט פטרבורג משנת 1868 (הידועה גם בשם ההכרזה מלאה על הוויתור על השימוש, בזמן מלחמה, בקליע נפץ מתחת למשקל של 400 גרם) היא הסכם בינלאומי שנחתם בתאריכים 29 בנובמבר / 11 בדצמבר 1868 בעיר סנקט פטרבורג בתקופת האימפריה הרוסית.
הסכם זה מהווה נדבך נוסף בדיני הלחימה והמשך ישיר לאמנת ז'נבה הראשונה משנת 1864, וחלק מהיסודות לכינון אמנות האג הידועות של 1899 ו-1907. הצהרת סנט פטרסבורג היא ההסכם הפורמלי הראשון האוסר שימוש בכלי נשק מסוימים בעת מלחמה.
בשנת 1863, צבא האימפריה הרוסית שכלל את טכנולוגיית הקליע והוסיף מרעום לכדורי רובה המוסקט.
השיפור תרם ליכולת של הקליע לגרום נזק משני רב, כאשר בעת מגע עם חומר קשה הנפגע הקליע יוצר פיצוץ.
בכך הקליע אינו משתמש רק במהירות הפגיעה הרבה כדי לחדור למטרה, אלא יוצר פיצוץ משני בעת המגע.
מטרת הקליע הייתה לפגוע במחסני אבק שריפה או עגלות תחמושת או במטרות יותר ממוגנות.
בשנת 1867, הרוסים ייצרו קלע משופר בעל מרעום המיועד להתפוצץ בכל פגיעה לאחר ירי, גם במטרות רכות כמו אנשים או בעלי חיים.
הממשלה הרוסית, לא הייתה מעוניינת להשתמש בקליע בעצמה או לאפשר למדינה אחרת לנצל אותו, הציעה לאסור את השימוש בקליע בהסכם בינלאומי.
בדצמבר 1868 התכנסה בעיר סנקט פטרבורג ועדה לצורך בחינת כללי המלחמה הקיימים.
הוועדה נקראה על פי בקשתו של הדיפלומט והמדינאי הרוסי הנסיך אלכסנדר גורצ'קוב.
בוועדה היו נציגים מלאומים רבים כגון אוסטריה-הונגריה, בוואריה, בלגיה, דנמרק, צרפת, בריטניה (שייצגה את האימפריה הבריטית), יוון, איטליה, הולנד, פרס (איראן), פורטוגל, פרוסיה והקונפדרציה הצפון-גרמנית, רוסיה שוודיה-נורווגיה, שווייץ, האימפריה העות'מאנית, וממלכת וירטמברג (אשר מצויה בדרום גרמניה בסמוך לגבול עם שווייץ).
ארצות הברית, שלא נחשבה למעצמה גדולה באותה תקופה, לא הוזמנה ולא לקחה חלק בוועידה.
במקביל, פותחו באמריקה קליעים כמו כדור הנפץ של גרדינר שיועדו לשימוש דומה.
קליעים אלו היו בשימוש בעת מלחמת האזרחים בארצות הברית, כאשר חיילי הקונפרדרציה והאיחוד הפנו את השימוש בהם אחד כנגד השני.
הקליעים, אשר לא היו מיועדים למטרות אנושיות, יצרו נזק רב וגרמו לפציעות קשות בקרב החיילים הנפגעים.
כתוצאה מכך, קמה תגובה ציבורית רחבה כנגד השימוש בנשק.
נציגי הלאומים הסכימו כי המטרה הלגיטימית היחידה של מלחמה צריכה להיות החלשת הכוח הצבאי של האויב, הישג שניתן להגשימו גם ללא שימוש בנשק הרסני ביותר.
לאחר הנחת יסוד זו, הסכימו הנציגים לאסור שימוש בחומרי נפץ שנועדו לפגוע בלוחמים באופן אכזרי ובכך לגרום להם סבל ממושך ללא כל סיבה.
משמע, אם ניתן להביס את האויב באופן פחות קטלני, יש להשתמש בדרך זו שלא תגרום לחיילים סבל לאורך זמן מעבר לפציעה בקרב.
המעצמות הגדולות הסכימו לוותר, במקרה של מלחמה ביניהן, על השימוש "על ידי חיילי הצבא היבשתי או הימי שלהן בקליעים הטעונים בחומר נפץ או חומרי בערה אחרים מתחת ל-400 גרם".
בעוד שההכרזה אוסרת על שימוש בתחמושת בעלת חומר נפץ או חומר נפץ הודף, היא אינה אוסרת על שימוש בתחמושת כזו בתותח אוטומטי או ארטילריה.
ההסכם נחתם על ידי חברי הוועדה הצבאית הבינלאומית שהתכנסה למטרה זו בנוכחות הקבינט הקיסרי של האימפריה הרוסית.
בשנת 1869 הדוכסות הגדולה של באדן וברזיל הצטרפו לאשרור ההסכם.
השפעה על הגדרת פשע נגד האנושות
בפסקאות המבוא להכרזת סנט פטסבורג, נקבעו עקרונות למשפט ההומניטרי התקפים עד היום.
מנסחי האמנה הכירו בכך שישנן נסיבות בהן "צורכי המלחמה צריכים לסגת מפני דרישות האנושיות".
ההכרזה כוללת ניסוח ברור של העיקרון האוסר על פגיעה מיותרת וסבל מיותר.
בנוסף, גרימת נזק לאזרחים הוגדרה כמטרה בלתי לגיטימית של מלחמה
ההצהרה השפיעה רבות על דיני המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
דוגמה לכך ניתן לראות במקרה היפני, שבו חמישה ניצולי הפצצה הגרעינית בנגסאקי הגישו תביעה כנגד ארצות הברית, שבה טענו כי השימוש בתחמושת גרעינית מהווה פשע מלחמה ודרשו מארצות הברית לשאת בהשלכות ולהטיל עליה עיצומים.
ההבדל בין נשק קל לכבד נעוץ בהגדרה של כלי ירייה בעלי קוטר של כ-12.7 מ"מ עד 14.5 מ"מ.
כלי ירייה אלו, כמו רובים נגד ציוד ומקלעים מוגדרים ככלי נשק כבדים.
למרות זאת, כלי ירי בקוטר גדול יותר המשתמשים בקליעים ממולאים בחומר נפץ או חומרים דליקים מסתכנים בהפרת ההצהרה (כמפורט באמנות האג משנת 1899 ו-1907) כאשר נעשה שימוש בתחמושת מיוחדת כזו במקלעים כבדים ובתותחים אוטומטיים.
הדיון בחוקיותם נסוב פעמים רבות סביב הגבלת המשקל והאם היא חלה על משקל הקליע עצמו או על המחסנית כולה.
ההבחנה בין כדורים "נפיצים" ו"בעלי מרעום" היא אקדמית אך חשובה.
קליע "נפץ" מכיל חומר נפץ שמתפוצץ בפגיעה.
קליע עם מרעום מכיל מטען נפץ קטן ולא יציב שנועד להתנפץ לרסיסים לאחר הפגיעה או בתוך הפצע.
לקליעים אלו ישנו פוטצניאל הרס נוסף, כאשר הם יכולים להתפוצץ בשעה שמנסים להסירם במהלך פעולת עזרה ראשונה או פעולה כירוגית.
ההצהרה אוסרת שימוש תחמושת עם מרעום במהלך מלחמות רק בקרב בין המדינות החתומות החתומות.
עם זאת, הוא מחריג מקרים מיוחדים של מלחמה עם מדינות שאינן חתומות, סכסוכים עם מדינות לא מפותחות, או פעולות צבאיות המתרחשות במושבות המדינות החתומות וברכוש שלהן במושבות אלו.
הכריש היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת פוקס מ-29 בספטמבר 2015 עד 10 במאי 2016. הסדרה נוצרה על ידי ג'ארד פול ואנדרו מוגל ומככבים בה רוב לאו, פרד סבאג', מרי אליזבת' אליס, ויליאם דיוויין ונטלי מוראלס.
למרות שהסדרה זכתה לביקורות חיוביות מהמבקרים, פוקס בחרו לבטל את הסדרה בוטלה ב-16 במאי 2016, לאחר עונה אחת בלבד, עקב רייטינג נמוך.
עלילת הסדרה מתמקדת בשחקן הטלוויזיה הנודע והכריזמטי דין סנדרסון ג'וניור (מגולם על ידי רוב לאו), אשר עיקר פרסומו נובע מכך שהוא גילם בעבר עורך דין בסדרת הדרמה "הכריש" אשר שודרה במשך שמונה עונות בטלוויזיה.
לאחר שהסדרה הסתיימה סנדרסון מחליט לחזור לעיר הולדתו בבויסי שבאיידהו, ולהצטרף למשרד עורכי הדין האמיתי של משפחתו, על אף שאין לו שום הכשרה אמיתי לעסוק במקצוע, למורת רוחו של אחיו הצעיר והלא כריזמטי סטיוארט (מגולם על ידי פרד סבאג'), אשר הוא עורך דין מסור.
רוב לאו בתפקיד דין סנדרסון ג'וניור, שחקן שנודע במיוחד בשל כך שגילם בטלוויזיה את עורך הדין מיץ' גרינדר בסדרת הדרמה המשפטית "הכריש".
פרד סבאג' בתפקיד סטיוארט סנדרסון, אחיו הצעיר של דין אשר הוא עורך דין אמיתי.
מרי אליזבת אליס בתפקיד דבי סנדרסון, אשתו של סטיוארט וגיסתו של דין.
ויליאם דיוויין בתפקיד דין סנדרסון האב, הפטריארך של משפחת סנדרסון.
אביהם של דין וסטיוארט והמנהל של משרד עורכי הדין "ג'פרסון, סנדרסון והולט".
נטלי מוראלס בתפקיד קלייר לקוסט, שותפה חדשה במשרד עורכי הדין "ג'פרסון, סנדרסון והולט" ומושא האהבה של דין סנדרסון ג'וניור.
האנה הייז בתפקיד ליזי סנדרסון, בתם בת ה-15 של סטיוארט ודבי.
קונור קלופסיס בתפקיד איתן סנדרסון, בנם בן ה-12 של סטיוארט ודבי.
הכרזת העצמאות של בולגריה (בבולגרית: Независимост на България) הייתה הכרזת עצמאות דה יורה של בולגריה והתנתקותה מהאימפריה העות'מאנית, אשר ניתנה ב-5 באוקטובר 1908 לפי הלוח הגרגוריאני, 22 בספטמבר 1908 לפי הלוח היוליאני שהיה הלוח הרשמי בבולגריה במועד זה.
במסגרת סיכומי קונגרס ברלין אשר חתם את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הוכרה בולגריה דה יורה כנסיכות סוזרנית בעלת אוטונומיה רחבה מהאימפריה העות'מאנית.
ב-13 ביולי 1878 הוכרזה נסיכות בולגריה, אשר דה פקטו הייתה מדינה עצמאית בעלת פרלמנט, חוקה ומטבע.
ב-18 בספטמבר 1885 (6 בספטמבר O.S) איחד השלטון הבולגרי את המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית לתוך הנסיכות החדשה, עניין שהוביל לפריצת מלחמה בין בולגריה לסרביה, אשר הסתיימה בניצחון הבולגרים.
מאז הפך 6 בספטמבר לחג לאומי בבולגריה המכונה "יום האיחוד".
חלק נכבד מהקצונה הבכירה בצבא בולגריה הורכב מיוצאי מיליציית המתנדבים הלאומנית אופלצ'נצי אשר לחמה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית.
משנתם המיליטנטית של קצינים אלו הובילה להשפעה משמעותית על מדיניותה של בולגריה בבלקן, בעיקר בתקופת שלטונו של פרדיננד הראשון.
מדיניותה של בולגריה שאפה לאחד למדינה חבלי ארץ המאוכלסים על ידי תושבים ממוצא בולגרי, כגון מקדוניה ותראקיה המערבית.
מדיניות זו הובילו לעימותים צבאיים עם שכנותיה, שהסתיימו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1908 פרצה הפיכת הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית והיא נכנסה לתקופה של חוסר סדר פוליטי, שהסתיימה בהדחתו של הסולטאן עבדול חמיד השני, והובילה לחולשה משמעותית במיצובה.
כל אחת מהמעצמות האירופיות לטשה עיניה לשטחים שונים שהיו בחזקת העות'מאנים.
האוסטרו-הונגרים פעלו לספח את אזור וילאייט בוסניה, הבריטים קיוו לספח שטחים באזורים הערביים והרוסים קיוו לאחיזה במצרי הבוספורוס והדרדנלים.
בולגריה ניצלה שעת כושר זו, לביצוע מהלך חד צדדי אשר באקלים גאופוליטי שונה, היה נבלם על ידי המעצמות.
ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר מלינוב עמד במגעים עם המלך פרדיננד הראשון וסוכם שהממשלה והמלך יפגשו לאשר את נוסח ההצהרה בעיר רוסה, עם שובו של המלך מחופשה בהונגריה, ומשם ימשיכו ברכבת לטרנובו בירתה העתיקה של הממלכה הבולגרית השנייה בכדי לבצע את ההכרזה.
הכרזת העצמאות ניתנה בכנסיית ארבעים הקדושים המעונים בטרנובו, אשר נבנתה בתקופת שלטונו של איוואן אסן השני, קיסר בולגריה, גדול שליטיה של הממלכה השנייה.
במסגרת ההכרזה, הפכה בולגריה מנסיכות אוטונומית לממלכה עצמאית דה יורה, ופרדיננד הראשון הכריז על עצמו כצאר בולגריה.
בהמשך להכרזת העצמאות הבולגרית, הודיעו האוסטרו-הונגרים על סיפוח אזור בוסניה, וממלכת יוון הודיעה על איחוד מדינת כרתים לתוכה.
מדינת כרתים הוקמה ב-1898 כמדינה אוטונומית עות'מאנית בחסות המעצמות.
הבולגרים הגיעו להסדר כספי עם האימפריה הרוסית בתמורה להכרתה בעצמאות הממלכה.
וכך, עד לסוף 1909 הכירו המעצמות האירופיות ושכנותיה של בולגריה בהכרזת העצמאות הבולגרית.
לתפישת הבולגרים ההכרה בהכרזת עצמאותם, הפכה את הממלכה למעצמה אזורית בהתהוות, והם נכנסו למשא ומתן עם שכנותיה שעסק בהתאגדות כנגד האימפריה העות'מאנית, והסתיים עם כינונה של הליגה הבלקנית.
בהמשך, פרצה מלחמת הבלקן הראשונה.
מאז ההכרזה נחוג בבולגריה ב-22 בספטמבר יום העצמאות של המדינה.
הכשרת בשר היא פעולה המיועדת על פי ההלכה למנוע עבירה על איסור אכילת דם, אכילת גיד הנשה או חֵלֶב.
ההכשרה מתבצעת באמצעות המלחת הבשר או צלייתו, וכן ניקור הבשר, פעולות אשר ההלכה מצווה לבצע בבשר לאחר שנשחט כדי להכשירו ולהתירו באכילה.
השלב הראשון בהכשרה הוא הסרתם של החלב ושל גיד הנשה והשומן העוטף אותו.
החיוב ההלכתי על הסרת חלקים אלה, מבוסס על ביטוי המקרא "על כן לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה", וכן ציווי המקרא "כל חלב שור וכשב ועז לא תאכלו".
אומנם הציווי המקראי לא אוסר את אכילת שומנו של גיד הנשה, אבל בתלמוד כתוב שמשום שישראל קדושים הם נהגו בו איסור.
החיוב בניקור מתייחס לבהמה בלבד, אך חלב חיה אינו אסור באכילה.
הוצאת החלב והגיד דורשים ידע, והאנשים המוסמכים לכך נקראים "מנקרים".
בצורת הניקור יש כמה מסורות שונות, הניקור התימני והמרוקאי והניקור הירושלמי.
בישראל, כל גופי הכשרות משתמשים בניקור הירושלמי שהוא ניקור יותר מחמיר.
ישנן מספר קהילות הנוהגות שלא לאכול כלל איברים שיש צורך לנקרם אפילו לאחר ניקור, ויש המחמירים רק בבהמות קטנות כמו עגלים צעירים כבשים ועיזים.
אחרי השחיטה והניקור, יש להוציא ממנו את הדם.
הוצאת הדם יכולה להתבצע על ידי צלייה או מליחתו במלח בישול (המלח מנקז נוזלים ולכן נהוג להשתמש בו כדי לנקז את הדם).
ישנם אופנים שאי אפשר להתיר את הבשר על ידי מליחה כגון בשר ששהה שלושה ימים בלי מליחה, מאחר שהדם התייבש, וכן בכבד אין אפשרות להוציא את כל הדם שבו על ידי מליחה בלבד, ולכן הדרך היחידה להכשירם לאכילה היא על ידי צלייה על גבי האש.
המעוניין לאכול בשר חי (-לא מבושל) או חצי צלוי, לדעת השולחן ערוך אין צריך למולחו מכיוון שכל איסור אכילת דם אינו אלא ב'דם שפירש' - יצא ממקומו הטבעי בתוך הבשר.
מאידך לדעת הרמב"ם יש צורך במליחה אף לאכילת בשר חי.
אופן פעולת הכשרת הבשר -
שוטפים את הבשר כדי לסלק את שאריות הדם שעל הבשר.
וגם, כדי שיתרכך ויסייע למלח להוציא את הדם.
לכתחילה, גם משרים את הבשר חצי שעה במים.
מפזרים על כל צדדיו של הבשר מלח בינוני.
צריך להניח כמות כזאת של מלח שהבשר לא יהיה ראוי לאכילה מרוב המלח.
כל המליחה צריכה להיעשות בכלי מנוקב.
הבשר צריך לשהות כך במשך שעה, בשעת דחק (זמן לחוץ) מספיק 18 דקות.
לאחר מכן מנערים את המלח ושוטפים.
מדיחים את הבשר פעמיים, ההדחה היא שפשוף הבשר בכלי עם מים.
בין ההדחות יש צורך בשטיפה של הכלי.
ביהדות תימן נהגו בנוסף, כשהגיע זמן בישול הבשר, להניח אותו במים רותחים, (על פי פסיקת הרמב"ם שהובאה אף בשולחן ערוך) ופעולה זו נקראת חליטה.
הכשרה על ידי מליחה היא רק לבשר טרי תוך שלשה ימים מהשחיטה, אך בשר שהוקפא עדיין נחשב בשר טרי, אפילו אחר שלשה ימים.
צלייה היא אופן ההכשרה היחיד המותר לצורך אכילת איברים רוויים בדם כגון כבד או בשר שלא הומלח שלושה ימים משחיטתו, וכן לבשר שנטחן לפני הכשרתו, כל אלה אין להם הכשר, אלא רק על ידי צלייה.
כאשר צולים בשר, על פי ההלכה אין צורך להמליחו, שכן האש שואבת את הדם.
עם זאת, לפי מנהג כמה עדות ממליחים מעט גם בשר שצולים כדי לסייע לדם לצאת.
מספיק לצלות את הבשר חצי מזמן הצלייה הרגילה, ואפילו שנשאר דם בבשר, דם זה מותר הוא.
ביהדות אשכנז נהגו חומרות נוספות, צריך לשטוף את הבשר לפני ואחרי הצלייה ולעשות מליחה מועטת, כמו כן צריכים לייחד כלים מיוחדים לצלייה, אין להזיז את הבשר הנצלה על השיפוד עד גמר בישולו, יש להזדרז ולהסיר את הבשר מהרשת או השיפוד מיד אחר גמר צלייתו ועוד.
כיום כל גופי הכשרות מכשירים את רוב חלקי הבשר על ידי מליחה, ורק כבד ולב משווקים לשוק כאשר לא הוכשרו כלל.
כבד - אין אפשרות להכשירו במליחה אלא רק בצלייה, מפני ריבוי כלי הדם שבו, אם צולה אותו שלם צריך לחותכו שתי וערב ולהניח חיתוכו כלפי האש כדי לעזור לאש לשאוב את הדם שבעורקים.
לב - לפני ההכשרה במליחה או בצלייה צריך לפותחו ולשטוף את הדם שבתוכו.
כחל (בלוטת החלב) - צריך לקורעו ולסחוט את כל שאריות החלב שבו לפני צלייתו.
אין להשאירו עם החלב שבו יותר מ-24 שעות.
ריאה - נהגו לחותכה לפני הכשרתה.
ראש בהמה - מפני שהוא עגול ואוצר את הדם בתוכו צריך לכתחילה לחתוך אותו לשניים ולמלוח מבפנים ומבחוץ.
צריך להוציא את המוח ולהכשירו בנפרד.
אין צורך להוריד את השערות של הבשר שהן אינן מעכבות את הדם מלצאת.
בהלכה, הכשרת כלים היא פרוצדורה המתבצעת על מנת להכשיר לשימוש כלי בישול, אפייה ומאכל שנעשה בהם שימוש קודם במאכלים לא כשרים באופן שגרם להיבלעות טעם האיסור בדפנות הכלי.
הכשרת כלים נעשית גם לצורך השמשת כלים לבישול חלבי לאחר שבושל בהם בשר ולהפך, או לצורך שימוש בכלים במהלך חג הפסח כשנעשה בהם שימוש קודם במאכלי חמץ.
ככלל, ההכשרה נעשית באותו אופן שבו נבלע האיסור בדופני הכלי ("כבולעו כך פולטו").
בספר במדבר מסופר שלאחר מלחמת מדיין, חזרו הלוחמים עם שלל מדיין בידיהם, ואלעזר הכהן צווה אותם להכשיר את כלי המדיינים בטרם ישתמשו בהם: .
חז"ל בארו שכתוצאה מבישול מאכל בסיר, טעמו נבלע בדפנותיו.
וכיוון שבעת בישול נוסף בסיר, הטעם שנבלע בדפנות נפלט אל התבשיל ונבלע בו, קבעה התורה שיש להכשיר את הכלים שבלעו איסור, אם רוצים לעשות בהם שימוש חוזר.
חשש בליעה זה אינו קיים במאכלים קרים שאינם חריפים.
על פי ההלכה חלק מהכלים ניתנים להכשרה באמצעות הליך שגורם למזון שנבלע בדפנות להיפלט החוצה.
הכלל המרכזי שננקט בתלמוד לעניין זה, הוא "כבולעו כך פולטו".
כלומר, באותו אופן שבו "בלע" הכלי את טעם המאכל, כך יש להוציא ולפלוט אותו.
קיימת מחלוקת עקרונית, בעלת משמעות הלכתית רבה, לגבי כלל זה: דעת השולחן ערוך היא, שיש לבחון כל כלי לפי רוב שימושו, ולכן אם רוב השימוש בכלי מסוים הוא ללא חום - אינו צריך הכשרה, גם אם לפעמים משתמשים בכלי זה בחום.
לעומתו הרמ"א פוסק, שיש להחמיר ולנהוג בכל כלי לפי השימוש החמור יותר שנעשה בו, כך שגם אם רוב שימושו לא היה בחום, ורק לפעמים משתמשים בו בחום - הוא צריך הכשרה.
לדוגמה: כוסות שתייה - לפי השו"ע אינן צריכות הגעלה, כי השימוש העיקרי שלהם הוא לשתייה פושרת או קרה, ואילו לפי הרמ"א - הן צריכות הכשרה, כי לפעמים משתמשים בהן לשתייה חמה.
ישנם כלים שאינם ניתנים להכשרה כלי חרס ודומיהם (לדעת הרמ"א גם כלי זכוכית), משום לא ניתן "להוציא" מהם את הטעם ה"בלוע" בדפנותיהם, וכן כלים שלא ניתן להעבירם את התהליכים הללו בלא שיינזקו.
המציאות המודרנית העמידה בפני הפוסקים שאלות חדשות, למשל חומרים חדשים שלא היו בימי חז"ל, כגון חרסינה ופלסטיק.
לדעת הפוסקים דין קרמיקה, חרסינה, פורצלן ודומיהם זהים לדין של חרס ואין אפשרות להכשירם.
וכפי שנפסק בשולחן ערוך לגבי כלי קרן.
שאלה נוספת שהתעוררה בפני הפוסקים בדור האחרון היא מה דינם של כלי מתכת בני ימינו, שמחמת התפתחות הטכנולוגיה וההיגיינה אינם בולעים טעמים אל דפנותיהם באופן שעלול להשפיע על טעמו של התבשיל הבא שמתבשל בהם.
הכשרת הכלים מתחלקת לארבע רמות שמבוססות על העיקרון "כבולעו כך פולטו":
הגעלת כלים היא תהליך שנועד להוציא מהכלים את ה"טעם" הבלוע בדפנותיהם ממאכל שהתבשל בהם לפני כן, או ממאכל שעורה לתוכם.
הגעלה כוללת שני סוגי הכשרה: הטבלה במים רותחים ועירוי (שפיכה) מכלי ראשון.
ההגעלה מתבצעת על ידי הטבלת הכלים במים רותחים, הגורמים לטעם המאכלים שבושלו ונבלעו בו, להיפלט.
יש להכניס את הכלים הטעונים הכשרה לתוך המים מבעבעים שבחבית או בסיר, באופן שהמים יגעו בכל חלקי הכלי.
ברגע שכל הכלי נגע במים הוא הוכשר והחמץ שבו נפלט למים.
על המים לרתוח בשעת הכנסת הכלי בכל אופן אפילו אם הבליעה נעשתה ללא רתיחה אלא בטמפרטורה גבוהה של 'יד סולדת בו'.
הכשרה זו מועילה גם לכלים שהם "כלי ראשון" כלומר מונחים על האש עצמה ומבשלים.
כיום, הגעלה מתבצעת לרוב לפני פסח, כאשר יש צורך להכשיר כלים רבים משימושם היום-יומי לשימוש בפסח.
עם זאת, רבים נוהגים לקנות מערכות כלים חדשות לצורך פסח.
הרבנות הראשית לישראל נוהגת להציב לפני פסח חביות ענק במקומות שונים בארץ לרווחת הציבור.
נהוג להוסיף למים חומר ניקיון (כדי לפגום בטעם המאכל שאותו מפליטים).
יש לסיים את ההגעלה לפסח דווקא לפני סוף זמן אכילת חמץ (= שעה חמישית בשעות זמניות) של יום י"ד בניסן.
לכלים שהשימוש בהם אינו על האש ממש (כסירים), אלא שימושם הוא ככלי המקבל מן הסיר (כקערה).
באופן זה יש להערות על הכלי מים רותחים מכל צדדיו.
כאשר מגעילים כלי שבלוע מאיסור, באופני ההגעלה שעל ידי מים (-למעט ליבון) צריך שאחד משני התנאים יתקיים:
הכלי לא יהיה בשימוש "בן יומו" (ב-24 שעות הקודמות להכשרה).
במים בהם מגעילים את הכלי תהיה כמות הגדולה מפי 60 מדפנות הכלי (בהם בלוע האיסור).
בדיעבד אם לא התקיים אף אחד מהתנאים ניתן להוסיף למי ההגעלה קודם ההכשרה חומר שיפגום בטעם הנפלט מן הכלי (כמו סבון).
אמנם לדעת הרמ"א בכל אופן לא מכשירים כלי בן יומו
כאשר הבליעה נעשתה על ידי אש ולא על ידי מים כלומר בליעה ביבש, לא מועילה הגעלה על ידי מים בלבד, ולצורך ההכשר יש צורך ללבן את הכלי על ידי אש.
בחלק מהמקרים די בליבון קל יותר, ובמקרים אחרים נדרש 'ליבון חמור':
לכלים שטעונים הגעלה במים אך יש בהם חורים וסדקים שאי אפשר לנקות או לכלוך שאי אפשר להסיר.
במקרה זה יש לחמם את הכלי על ידי אש עד חום ברמה כזו שאם יונח קש בצדו השני של הכלי הקש יישרף.
לכלים שמשתמשים בהם ללא מים, אלא ישירות על המתכת (כמו רשת צלייה).
מחממים את הכלי עד שיצאו ממנו ניצוצות או עד שיאדים.
ליבון (קל וחמור) נהוג לעשות על ידי מבער (ברֶנֶר).
נחלקו הפוסקים מהי הטמפרטורה המקבילה לליבון חמור.
יש אומרים שהיא 371 מעלות יש אומרים שאפשר שהיא 350 מעלות ויש אומרים שהיא 450 מעלות
יש שהחמירו להגעיל כלים חדשים שיוצרו על ידי גויים מחשש שמרחו אותם בשומן מן החי שאינו כשר, אך מצד הדין אין זה חובה כיון שבזמן בליעת החומר האסור הוא היה כבר פגום.
חברת הכשרת הישוב בישראל בע"מ המוכרת בשם המקוצר הכשרת היִשוב היא חברה ציונית מיישבת שפעלה בתקופת היישוב וב-40 שנותיה הראשונות של המדינה, ופעלה ללא בעלות ואנשי מפתח עד שבאוקטובר 1987 רכש איש העסקים יעקב נמרודי את השליטה בחברה.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב החל משנת 1953.
חברת הכשרת היישוב בישראל בע"מ נוסדה בלונדון בשנת 1909, כזרוע של ההסתדרות הציונית.
בפרוספקט הראשון של החברה מפברואר 1908 נאמר: בראש החברה עמדו ד"ר ארתור רופין, הפרופ' אוטו ורבורג וד"ר יעקב טהון.
בין הפעילים המרכזיים היה אברהם חרי.
בתחילה רכשה החברה והכשירה קרקעות בכנרת, באום ג'וני – היא דגניה ובמרחביה שבעמק יזרעאל.
לאחר מכן רכשה החברה, בין היתר, את הקרקעות עליהן הוקמו רוחמה, קריית ענבים ותל עדשים.
אחד מגדולי רוכשי האדמות של הכשרת היישוב היה יהושע חנקין, שעבד קודם לכן בחברת יק"א של הברון הירש.
בתקופת מגוריו במושבה גדרה יצר חנקין קשרים טובים עם ערביי הסביבה, למד את לשונם ותרבותם והתארח דרך קבע אצל הפלאחים ובעלי הקרקעות הערבים.
בזכות זאת הצטיין חנקין במשא ומתן עם ערביי הארץ, היטיב להתנהל מול השלטונות העות'מאנים והצליח לרכוש רבות מאדמות ארץ ישראל.
כן רכשה החברה את הזיכיון על אגם החולה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, ולנוכח נכונות של הטורקים למכור קרקעות כדי למלא קופתם הריקה, קידמה הכשרת היישוב את רעיון האחוזות בארץ ישראל.
בתמיכתו המלאה של הקונגרס הציוני ביקשו יהודים ברוסיה ובמזרח אירופה לרכוש נחלות רבות בארץ ישראל.
כך קמו פורייה, שרונה, כפר מל"ל, רעננה, גן יבנה, רוממה, מרחביה, בלפוריה ועוד.
במחצית השנייה של שנות העשרים סייע גם הברון רוטשילד ברכישת קרקעות, באזור שבין חדרה לזכרון יעקב.
בהמשך רכש ד"ר רופין קרקעות על שפת ימה של תל אביב ואת אדמות הר הצופים שבירושלים, שעליהן הוקמה האוניברסיטה העברית.
בשנים הראשונות לכיבוש הבריטי מנע הממשל רכישת אדמות פרטיות בארץ ישראל, אולם איסור זה בוטל ב-1920 בזכות ההבנה כי הכשרת היישוב פעלה לתועלת הציבור.
בהמשך נרכשו אדמות נהלל, נשר, יגור, אדמות הפטריארכיה האורתודוקסית היוונית בירושלים: תלפיות, רחביה ועוד.
נרכשו גם אדמות הרצליה, בת-ים, עמק זבולון, עמק חפר, אדמות הנגב, בית שאן, באר שבע וראשון לציון.
עד לקום המדינה רכשה החברה כמחצית מאדמות ארץ ישראל שהיו בידי היישוב היהודי.
החברה המשיכה לפעול גם לאחר הקמת המדינה.
בשנת 1953 נרשמה הכשרת היישוב כחברה ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה בתל אביב, ומשרדיה התרכזו בירושלים.
בשנת 1954 חדלה החברה מרכישת אדמות להתיישבות והתרכזה בפיתוח ובבניה.
החברה החלה גם בהקמת בתי מלון ובתי הארחה ובהמשך בהקמת מבני תעשייה להשכרה.
בשנות ה-60 וה-70 הורחבה רשת בתי המלון של החברה ונרכשו מספר מלונות: מלון השרון בהרצליה, מלון גלי כנרת בטבריה, מלון רימונים בצפת ומלון נפטון באילת.
כן הקימה החברה מגדלי משרדים בירושלים.
בשנת 1988 החליטו המוסדות הציוניים להפריט את הכשרת היישוב והיא הועמדה למכירה.
החברה נרכשה על ידי איש העסקים יעקב נמרודי, אשר ביקש להחזיר את מוקד עסקיו לישראל.
לאחר הפרטתה המשיכה חברת הכשרת היישוב לעסוק בתחומי עיסוקה ההיסטוריים - נדל"ן ומלונאות, אותם הרחיבה הן בישראל והן בחו"ל, ונכנסה לתחומי פעילות חדשים: תקשורת (באמצעות רכישת קבוצת מעריב וחברת רפיד), ביטוח (באמצעות הקמת חברת הכשרת הישוב חברה לביטוח) ואנרגיה (באמצעות הקמת חברת הכשרת הישוב בישראל - אנרגיה).
בתחום הייזום והבנייה עוסקת הכשרת היישוב בפרויקטים להקמת שטחי מסחר, משרדים ומגורים.
בישראל פועלת החברה בכל רחבי הארץ ובעיקר במרכזה.
היא אינה מחזיקה בבעלותה אמצעי בנייה אלא מתקשרת לצורך ביצוע הפרויקטים עם חברות קבלניות מובילות.
רשת היזמות של החברה פרושה בחו"ל גם בפולין, רומניה וקנדה.
בפולין מקימה החברה פרויקטים גדולים למגורים בוורשה ובגדנסק.
ברומניה מקימה החברה שכונת מגורים חדשה וקניון בבוקרשט ואף זכתה בגינו בפרס הצטיינות של הקונפדרציה הרומנית של חברות פרטיות בתעשייה CONPIROM.
בתחום הנדל"ן המניב מחזיקה החברה בנכסים רבים בכל רחבי הארץ, ביניהם מספר נכסי מפתח לגביהם קיים תכנון עתידי רחב היקף כגון בית קלקא ובית מעריב בתל אביב, נכסים שנתונים כבר בשלב של הפיכה למגדלי משרדים ומסחר כגון מגדל ארגמן בבני ברק ונכסים שונים בכל הערים הגדולות בארץ.
כן מחזיקה החברה בקניונים באתרים שונים, ביניהם קניון שבעת הכוכבים בהרצליה.
בקנדה מחזיקה החברה נכסים מסחריים בטורונטו ובקוויבק סיטי.
בתחום הפארקים הלוגיסטיים המשמשים כמרכזי הפצה בצמוד לערים הגדולות מחזיקה הכשרת היישוב נכסים מובילים בפולין (וורשה, פרושקוב, מושנה, פוזנן, טיכה) וברומניה (בוקרשט): כמיליון מ"ר לבנייה, מתוכם בנויים כבר כ-50 אחוז.
ב-2014 החברה הורשעה בעבירות על חוק התכנון הבניה, והפעלת המתחם ללא היתרים לשימוש חורג בקרקע חקלאית מוכרזת, בגין פרויקט "פאואר סנטר" במתחם ירקונים.
רשת מלונות "רימונים", מקבוצת הכשרת היישוב, מלווה את מדינת ישראל מאז הקמתה וכוללת היום אחד עשר בתי מלון בפריסה ארצית, מנווה אטיב שלרגלי החרמון ועד לאילת בדרום.
חלק מן המלונות והנכסים התיירותיים הם נכסים היסטוריים שקדמו להקמת המדינה, כגון מלון "גלי כנרת" וחמי טבריה.
להכשרת היישוב פעילות מלונאית ותיירותית גם בקנדה שם היא מחזיקה באתרי נופש וסקי.
בשנת 1991 רכשה הכשרת היישוב את עיתון ובית הדפוס מעריב, מכלי התקשורת הוותיקים בישראל, מידי כונסי הנכסים של רוברט מקסוול.
הכשרת היישוב החזיקה בקבוצת התקשורת באמצעות מעריב החזקות בע"מ, והקימה במסגרת הקבוצה רשת ענפה של כתבי עת (חלקם ותיקים כשנות המדינה כמו "מעריב לנוער" וחלקם חדשים יותר כגון נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, המהדורה העברית של המגזין הנודע "נשיונל ג'יאוגרפיק"), רשת גדולה של מקומונים ואת אתר האינטרנט nrg מעריב.
במהלך השנים שבהן הייתה הכשרת היישוב המו"ל של מעריב ידע העיתון עליות וירידות, בהן סקופים גדולים (כגון פרשת הסיליקון בחלב) ומאבקי כוח עזים עם כלי התקשורת המובילים האחרים של ישראל.
בשנת 2011 מכרה הכשרת היישוב את השליטה בקבוצת מעריב לקבוצת דיסקונט השקעות ונותרה בעלים של 27.3% אחוזים בקבוצה.
כמו כן, בתחום המדיה מחזיקה הכשרת היישוב גם בשליטה בחברת שלטי החוצות רפיד ויז'ן בע"מ.
בשנת 1991 רכשה הכשרת הישוב סוכנות ביטוח קטנה שנקראה בידרמן והפכה אותה לחברת ביטוח – הכשרת הישוב חברה לביטוח, שנכנסה לתחומי ביטוח כללי וביטוח חיים.
בשנת 2001, רכשה את פעילות הביטוח לטווח קצר של "החברה הישראלית לביטוח סיכוני סחר חוץ" (בסס"ח) הממשלתית ממדינת ישראל.
בשנת 2006 נפרדה הכשרת היישוב מעסקי הביטוח, כאשר מכרה את הכשרת הישוב חברה לביטוח לאיש העסקים אלי אלעזרא, ואת בסס"ח להראל השקעות.
חברת הכשרת הישוב בישראל - אנרגיה בע"מ נוסדה במרץ 2010, ומאז הקמתה עוסקת בתחום חיפושי הגז והנפט בישראל.
החברה נסחרת בבורסה של תל אביב.
פעילות החברה נעשית הן באמצעות עמנואל אנרגיה בע"מ ("עמנואל אנרגיה") שהיא חברה פרטית בבעלות מלאה של הכשרה אנרגיה, והן באמצעות השותפות המוגבלת "עמנואל אנרגיה – חיפוש גז ונפט", ("שותפות עמנואל").
בין השותפים הנוספים ברישיונות האמורים ניתן למצוא את קבוצת אי.די.בי.
הקידוחים בשדות מירה ושרה הופסקו ב-2012 לאחר שלא נמצא בהם גז.
להכשרת היישוב, עמנואל אנרגיה ושותפות עמנואל ("קבוצת עמנואל") הסכמים להשתתפות ברישיונות ואופציות להשתתפות ברישיונות נוספים באגן ים התיכון המזרחי.
הכשרה אנרגיה רכשה 16.6 אחוזים בחברת .GEO GLOBAL RESOURCES INC שהיא חברה ציבורית אמריקאית הפועלת כמפעיל בחיפוש ופיתוח רזרבות גז ונפט ומחזיקה בזכויות חיפוש ב-15 אתרים בעולם.
החברה הגישה, באמצעות החברה הבת עמנואל אנרג'י, בקשות לחיפוש גז ונפט בשלושה בלוקים ימיים בים האדריאטי.
עם יועצי הכשרה אנרגיה וספקיה נמנות חברות מובילות בעולם כ-EXCEED, NOBLE ENERGY ו-EXXON MOBIL.
החברה שינתה את שמה ופועלת בשם הכשרת הישוב בישראל אלפא.
הכשרה תוך כדי עבודה (לעיתים גם: OJT; ראשי תיבות של On-the-Job Training) היא שיטת לימוד, אימון והסמכה בתחום מסוים, תוך כדי העבודה במקצוע עצמו באופן מעשי.
לעיתים קרובות ההכשרה תוך כדי העבודה מתבצעת בצורה של הדרכה על ידי חפיפה עם עובד ותיק ומיומן יותר.
הכשרה תוך כדי עבודה היא צורת לימוד שקל ללמד ולארגן והיא מפשטת את התהליך של להתאקלם לעבודה חדשה.
לאחר שהעובד גמר את השלב הלימודי שלו הוא מצופה להתנהג כעובד בכיר לכל דבר.
הכשרה תוך כדי עבודה היא שיטת לימוד בין הראשונות בעולם, שעובדת על בסיס עובד מיומן שמכשיר את העובד הצעיר בתחום העבודה שבסופו של דבר תגרום לעבוד הצעיר להיות מיומן כמו מורו.
שיטת הלימוד הזאת מתוארכת לכל המוקדם ל-2400 לפנה"ס.
בשיטה זו ניתן להתמחות במהירות בתהליכים המעשיים בתחום, אך התחום התאורטי מוזנח.
כפועל יוצא מכך, עובד שהוכשר תוך כדי עבודה יידע בדרך כלל לתפקד במצב רגיל ביעילות רבה מבוגר לימודים עיוניים, אך ייתכן שייכשל בתפעול מצבים ייחודיים, בעוד הבוגר העיוני יוכל לנצל את הידע התאורטי לטובתו.
על מנת לאזן בין הקיצוניות השונות, נהוג לשלב הסמכות שטח או שלבי חפיפה גם בלימודים עיוניים-סדירים, כגון תקופת התמחות לאחר לימודי משפטים, שבה מחויב עורך דין על מנת לקבל הרשאה לעיסוק כעו"ד.
הסמכת OJT מקובלת לצורך הכשרה מהירה של כוח אדם איכותי במצבי קיצון.
כך למשל בזמן חירום (כגון מלחמה) נהוג בחיל האוויר הישראלי להסמיך במהלך העבודה כוח אדם זמין לצורך תגבור העבודה הנצרכת במהלך הלחימה, כגון חימוש מטוסי קרב לפני תקיפה.
בישראל הנהיג משרד הכלכלה תמריץ כספי למעסיקים לעידוד הכשרה תוך כדי עבודה.
הכשרה מקצועית היא לימודים המובילים לרכישת מקצוע.
הכשרה מקצועית נעשית במגוון רחב של בתי ספר: אוניברסיטאות, מכללות, בתי ספר להנדסאים, מוסדות להכשרה מקצועית, וכן בדרך של חניכות – הצטרפות לבעל מקצוע מנוסה ולימוד המקצוע ממנו תוך כדי עבודה.
קיימת גם הכשרה תוך כדי עבודה שהיא השיטה הישנה ללימוד מקצוע.
הכשרה זו היא שיטת לימוד, אימון והסמכה בתחום מסוים, תוך כדי העבודה בו, לעיתים קרובות בצורה של חפיפה עם עובד אחר.
היא עשויה להיות שיטה בזבזנית, היות שעובד המיומן לעבודתו נדרש ללמד עובד חדש, מבלי שיהיה לו בהכרח את הכישורים הדרושים לכך.
עם זאת, היא עשויה להיות מהירה ומהימנה ולכן מקובלת בארגונים קטנים.
הכשרה מקצועית כוללת בדרך כלל שילוב של הקניית ידע תאורטי יחד עם עבודה מעשית, במסגרת בית הספר או בשיתוף עם מקומות עבודה שאליהם נשלחים התלמידים.
במקצועות מסוימים החלק של העבודה המעשית הוא תנאי לקבלת רישיון לעיסוק במקצוע הנרכש, למשל התמחות בעריכת דין.
מסלול מיוחד של הכשרה מקצועית הוא זה הקרוי הסבה מקצועית.
במסלול זה משתתפים עובדים שכבר רכשו מקצוע וניסיון, אך מעוניינים להחליפו במקצוע אחר.
שינוי טכנולוגי שגורם לירידה משמעותית בביקוש למקצוע מסוים.
דוגמה: בהכנת קלט למחשב באמצעות כרטיסים מנוקבים עסקו עובדות שמקצוען נקרא "נקבנית".
עם העברת הקלט לדיסקטים שונה שם המקצוע ל"קלדנית", והנקבניות נדרשו לעבור הסבה מקצועית פשוטה יחסית, לתפעול מכונות ההקלדה, המתוחכמות יותר.
עם המעבר להזנה מקוונת של נתונים הצטמצם מאוד הביקוש לקלדניות, והן נדרשו לעבור הסבה מקצועית לשלל תפקידים אחרים, כל אחת לפי נטיותיה.
שחיקה מקצועית שגורמת לעובד לחפש מקצוע אחר.
שחיקה זו באה עם הגיל במקצועות הדורשים עבודה פיזית וכושר גופני.
שחיקה מתקיימת גם בגילאים צעירים יחסית, במקצועות הכרוכים בעומס נפשי כבד.
חוסר עניין בעבודה או רצון להתפתח בכיוונים חדשים עשויים אף הם להוביל להסבה מקצועית.
הגירה מובילה לעיתים להסבה מקצועית, לאחר שהמקצוע ששימש בארץ המוצא אינו מבוקש בארץ היעד, או דורש הכשרה שונה בה.
לעיתים הסבה מקצועית מתבססת על הכשרתו ועיסוקו הקודמים של העובד (למשל בהסבה מנקבנית לקלדנית בדוגמה דלעיל, או הסבה מקצין חי"ר לקצין שריון), ולעיתים אין זיקה בין שני העיסוקים, או שהזיקה קלושה (למשל הסבה מקלדנית לאשת מכירות, או הסבה מקצין שריון למורה).
לעיתים הסבה מקצועית נעשית ללא החלפה של מקום העבודה, ובכך נהנים גם המעסיק וגם העובד מהמשך יחסי העבודה ביניהם.
פעמים אחרות כרוכה הסבה מקצועית בהחלפה של מקום העבודה.
את הלבטים שבהסבה מקצועית הציגה פרופ' רות בן-ישראל, שבשנת 2005 עברה מעיסוק במשפטים לציור ממוחשב של סיפורי המקרא:
ההכשרה המקצועית הלא-אקדמית נעשית בישראל, במקרים רבים, בפיקוחו של משרד העבודה והרווחה, האגף להכשרה מקצועית ופיתוח כח אדם.
האגף מופקד על הכשרת כוח אדם מקצועי טכנולוגי למשק.
הוא מקיים הכשרות במסלולים לנוער, טכנאים והנדסאים, הכשרה מקצועית למבוגרים, הכשרה והשתלמויות ערב בבתי ספר עסקיים, מוסדות הכשרה לעניין חוק חיילים משוחררים, השתלמויות מורים ועזרי לימוד.
קרן "מעגלים – הקרן למען בעלי מקצועות שוחקים" פועלת בישראל להסבה מקצועית של עובדים במקצועות שוחקים.
בתקופת משבר הקורונה שהתאפיינה בפיטורים בהיקף נרחב, רבים פנו להסבות מקצועיות למקצועות המתאפיינים ביציבות תעסוקתית ובביקוש במשק כגון הייטק, סיעוד, חשמל, בניין, ומקצועות רפואיים.
במקרים מסוימים הסבות המקצוע נערכו בסיוע ממשלתי, כחלק מחבילות סיוע שנועדו לעזור למי שמצאו עצמם ללא תעסוקה להשתלב בענפים הנדרשים בשוק.
כמו כן, בתקופת הקורונה חלה עלייה במספר המפוטרים שבחרו לעבור הסבה מקצועית לתחום ההוראה.
במשרד החינוך יצרו תוכניות חדשות לאור המשבר, כדי לענות על המחסור במורים במערכת החינוך הישראלית, במסגרתם סייעו למפוטרי הקורונה לרכוש את ההכשרה לתעסוקה כאנשי הוראה בדגש על מקצועות מבוקשים שבהם קיים מחסור כגון הוראת מתמטיקה, הוראת אנגלית, הוראת מקצועות מדעיים והוראת לשון.
במסגרת מיזם של משרד החינוך ושירות התעסוקה, הוצע לאקדמאים אשר פוטרו בשל הקורונה לעבור הסבה ולקבל הכשרה למורים תוך קבלת מענק למימון הלימודים ודמי אבטלה.
המונח "הכשרה" מקובל בצבא הגנה לישראל.
בטירונות (צה"ל) יש הכשרה בסיסית, הכשרה חיילית ועוד.
בזרוע היבשה, בחיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית עוברים את אותו מסלול הכשרה (שתחילתו הוא טירונות חיל רגלים) בניגוד לשאר החילות בזרוע היבשה.
מבחינים בין אורך מסלולי ההכשרה.
ביחידות מובחרות בצה"ל נדרשים מסלולי הכשרה ארוכים במיוחד, המחייבים חתימה על התחייבות לשירות קבע (כלל חיילי יחידות העילית – סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג, יחידת אגוז, יחידת הנדסה למשימות מיוחדות, והיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669)).
גם במסלולים לא קרביים שבהם ההכשרה ממושכת, כגון תכנות, נדרשת התחייבות לשירות קבע.
חז"ל מייחסים ערך רב ללמוד מקצוע.
ניתן ללמוד על כך ממקורות רבים, בין היתר נאמר על כך: "רבי יהודה אומר כל שאינו מלמד את בנו אומנות ...
על חשיבות לימוד אומנות (מקצוע) בעיני חז"ל ניתן לראות מכך שזה אחד הדברים שנחשבים 'חפצי שמים' שהותרו לדבר עליהם בשבת, וכך פוסק השולחן ערוך: "חפצי שמים מותר לדבר בהם כגון ...
ולשדך התינוק ליארס וללמדו ספר או אומנות ודווקא לדבר אם רוצה להשתכר אבל לשכרו ולהזכיר לו סכום מעות אסור".
והמגן אברהם כותב על כך 'שאם אין לו אומנות עוסק בגזל'.
כמו כן, ישנה גם התייחסות לאיזה אומנות יש ללמוד: "רבי מאיר אומר: לעולם ילמד אדם את בנו אומנות נקיה (וקלה)".
הכשרה מגויסת היא קבוצה שבאה לרוב מתוך תנועת נוער, בית ספר חקלאי או חברת נוער, והתגייסה בשלמותה כמחלקת פלמ"ח, לתקופת הכשרה מקצועית, חברתית ונפשית לקראת יציאתה למשימתה ההתיישבותית.
גרעינים שכאלה התגייסו לפלמ"ח כבר מתחילתו, במאי 1941 (על אף שהפלמ"ח הכיר באופן רשמי בהכשרות המגויסות רק שלוש שנים מאוחר יותר) ועד סופו, בנובמבר 1948.
גרעיני תנועות הנוער היו פטורים משירות פעיל בצבא הבריטי או בפלמ"ח מכיוון שמשימתם לא הייתה ביטחונית אלא התיישבותית – הם יצאו ל"הכשרה" במשקים לקראת יציאתם ל"הגשמה" (הקמת יישוב חדש או השלמת יישוב צעיר).
אולם גרעיני תנועת הנוער התקשו להשלים עם היותם לא מגויסים בימי מלחמת העולם השנייה (על אף הכרתם בפן הצבאי והביטחוני של משימת ההתיישבות) והם חיפשו דרך למזג את תפקידן וייעודן ההתיישבותי עם השירות הצבאי.
אופיו ומבנהו של הפלמ"ח איפשר לשלב בין השניים וכך גרעיני תנועות הנוער התגייסו לפלמ"ח לתקופת הכשרה שכללה, מלבד הכנה מקצועית, חברתית ונפשית, גם משימות ותפקידים צבאיים.
הפלמ"ח נוסד ב-15 במאי 1941, לאחר פנייתה של מפקדת הכוחות הבריטיים ב להנהלת הסוכנות היהודית בדבר גיוס אלף לוחמים מהיישוב היהודי בארץ ישראל והכשרתם ללוחמת גרילה.
פנייה זו באה עקב חשש בריטי מהתקדמות עתידית של כוחות גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית לארץ ישראל והאפשרות שהיא תיפול בידם.
בסתיו 1942, לאחר קרב אל עלמיין, החשש הבריטי נמוג ובריטניה החליטה לקחת מהפלמ"ח את הנשק והתקציבים שניתנו לו מאז ההחלטה על הקמתו.
כדי לממן את המשך קיום הפלמ"ח, כזרוע המגויסת של ההגנה, הוחלט לעבור לשגרה המשלבת עבודה ואימונים: 14 ימי עבודה בממוצע בחודש, 8.5 ימי אימונים ועוד 8 ימי חופשה (שכללו 2 ימי מחלה, 3.5 ימי שבתות וחגים ועוד חצי יום שבת שהוקדש לאימונים).
כדי ליישם את ההסכם פוזרו מחלקות הפלמ"ח בקיבוצים השונים שנקבעו כבסיסי העבודה והאימונים.
בשנת 1944 נוצר מצב ולפיו רבים מהטוראים ומפקדי הכיתות השלימו את שירות החובה שלהם והיו אמורים להצטרף לרזרבה (יחידות המילואים של הפלמ"ח).
משבר כוח האדם בפלמ"ח החריף ככל שהתרחקה זירת הלחימה העיקרית מארץ ישראל, שכן צעירי היישוב היהודי בחרו להתגייס לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים ולסייע לשארית הפליטה.
כך נוצר אינטרס משותף של הפלמ"ח, אשר סבל ממשבר בכוח אדם, ושל תנועות הנוער החלוציות שבוגריהן התגייסו לצבא הבריטי במקום לצאת ל"הכשרה" בת שנתיים בקיבוץ או מושב ולאחר מכן ל"הגשמה" בהקמת יישוב חדש או השלמת יישוב קיים.
אינטרס משותף זה הוליד את רעיון גיוס ההכשרות לפלמ"ח.
גם טרם הסכם ההכשרות התגייסו קבוצות לפלמ"ח, הן כמכסות גיוס מטעם תנועות הנוער והן מתוך רצון חברי הקבוצה או הגרעין להמשיך את חייהם המשותפים יחד (מטעמים פרגמטיים או אידאולוגיים).
כמו כן, היו קבוצות בודדים שהתגבשו במהלך השירות בפלמ"ח והכריזו על עצמם כהכשרה לכל דבר, מעשה שחייב אותם להמשך התיישבותי ולא היה בכך כדי לחייב את הפלמ"ח לנהוג בהם בצורה שונה (שכן טרם נחתם הסכם מחייב).
רעיון גיוס ההכשרות עורר חששות רבים:
הפלמ"ח סבל ממצוקת כוח אדם ואותה ניסה תחילה לפתור על ידי גיוס הגדנ"ע (הכשרה לקראת שירות בחי"ש העירוני) ו"צנחנים" (נוער בלתי מאורגן).
הפלמ"ח, שקם ככוח נייד ארצי הניתן להפעלה תוך 24 שעות, נאלץ לוותר באופן חלקי על צביון זה עם המעבר למגורי קבע בקיבוצים והמחויבות למשקים, והוא ראה בהכשרות פגיעה נוספת בצביון ובמבצעיות שלו שכן ההכשרות כללו בנים ובנות בעלי כושר גופני לא אחיד.
זאת ועוד, הקיבוץ המאוחד עמד על כך שההכשרות יהוו מחלקות אורגניות.
יגאל אלון פירט עוד מספר סוגיות שעלו:
תנועות הנוער שאפו לשמור על ההכשרות מגובשות מבחינה חברתית ורעיונית על ידי גיוס הכשרות שלמות לפלמ"ח.
בצורה זו היה אמור להישמר מאגר המדריכים הבוגרים לסניפים וקיומם של מפעלי התיישבות תנועתיים.
אולם תנועות הנוער חששו שדרישתו של הפלמ"ח להביא את ההכשרה לרמת כשירות צבאית שווה לזו של שאר מחלקות הפלמ"ח תפגע בתהליך הכשרתם של הגרעינים.
יגאל אלון פירט את החששות העיקריים של תנועות הנוער:
התנועות המיישבות – הקיבוץ המאוחד, הקיבוץ הארצי, חבר הקבוצות ותנועת המושבים – ראו בחברי ההכשרות עתודה אנושית הן להתיישבות (על רקע סגירת גבולות אירופה בימי מלחמת העולם השנייה) והן לעבודה בקיבוצים הקיימים שנהנו מדרישה מוגברת לתוצרת בימי מלחמה זו.
החשש העיקרי של התנועות ההתיישבותיות היה מכך שמשימות התיישבותיות יהיו תלויות במטה הפלמ"ח שכן כל עתודת כוח האדם למשימות אלה תהיה מגויסת וכפופה למטה הפלמ"ח.
על אף החששות, הוסכם כי גיוס ההכשרות לפלמ"ח יכול להיות מקור ברכה לכל הצדדים: הן לפלמ"ח שסבל ממצוקת כוח אדם ושאף לחדד את אופיו העממי-חלוצי; הן לתנועות הנוער ששאפו ליצירת אפיק הגשמה רלוונטי; והן לתנועות המיישבות שנזדקקו לכוח אדם מוכשר מקצועית, חברתית ונפשית.
חתימת ההסכם הביאה לשינויים מרחיקי לכת בפלמ"ח ובמסלולי ההשמה של תנועות הנוער ונעשתה תוך כדי חששות כבדים.
הסכם ההכשרות המגויסות נחתם בקיץ 1944 בין מטה הפלמ"ח, תנועות הנוער החלוציות והתנועות המיישבות.
ההסכם היווה פשרה בין הדרישות השונות.
תקופת שירות בת שנתיים הכוללת 3 חודשים של עבודה רצופה במשק טרם תחילת האימונים.
גיוס כל בני ובנות ההכשרה (למעט בעלי בעיות רפואיות חריגות).
מעמד חברי הכשרה שווה למעמד כל מגויס אחר בפלמ"ח.
זכותה של ההכשרה להיות מעורבת בהחלטות מטה הפלמ"ח הנוגעות להיבט התנועתי של המשך דרכה.
יציאתם של שני חברי הכשרה לאחר שנת שירות אחת בפלמ"ח לעבודה בתנועה.
סמכותו של הפלמ"ח בכל הקשור להיבט הצבאי-מבצעי.
"אחוזים" – 15% אחוז מחברי ההכשרה יצאו לתפקידי פיקוד והתמחויות מקצועיות ושירותם יהיה ארוך יותר משל שאר חברי ההכשרה.
הליך בחירת האחוזים ייעשה על ידי ההכשרה מתוך מספר כפול של מועמדים שיגיש הפלמ"ח.
ביוני 1944, עם חתימת ההסכם החלו להתגייס לפלמ"ח הכשרות הנוער העובד.
בסתיו 1944 התגייסו מספר הכשרות מהמחנות העולים, וההכשרה הראשונה של מכבי צעיר.
בספטמבר 1945 הצטרף הגרעין הראשון של הצופים.
השומר הצעיר הצטרף רק בינואר 1946 עם תוספת להסכם לפיה השלמת תקן של מחלקה ייעשה עם "כוח אדם מתאים מבחינה תנועתית ובהתייעצות עם התנועה, ומינוי המ"מ להכשרה ייעשה אף הוא בהתייעצות ובהסכמת ועדת הביטחון של הקיבוץ הארצי".
כמו כן ביקש הקיבוץ הארצי לגייס כהכשרות 3–4 מחלקות של חברות נוער לתקופה של שנה אחת לאחר הסכם ההכשרות המגויסות ועד מלחמת העצמאות הפך הגיוס לפלמ"ח עניין שבשגרה והתפתחה מסורת גיוס בתנועות הנוער, במוסדות חינוך, ביישובים בהם התחנכו חברות נוער, בשכונות ואף במשפחות.
על אף השוני הרב שבין הכשרה להכשרה ניתן לנסות לצייר פרופיל של הכשרה מגויסת: החברים הגיעו לרוב מהנוער העובד, או מתנועת נוער חלוצית אחרת.
אולם היו גם לא מעט גרעיני בוגרים של אחד מבתי הספר החקלאיים או חוות הלימוד, חברות נוער עולה או ארצישראלי שהשתייכו באופן רשמי לאחת התנועות אך לרוב היה השיוך התנועתי מרכיב שולי בלבד בזהותן.
בהכשרות היו חברות אם כי לרוב שיעורן היה נמוך ממחצית מספר חברי ההכשרה.
בדרך כלל ההכשרה הייתה איחוד בין מספר קבוצות יסוד ושם ההכשרה היה שם המשק בו עברה הקבוצה את הכשרתה: "לא מספר הגדוד והפלוגה הוא האופייני ליחידות, אלא מהות הבית שהטמיע חותמו.
כשם שהטוראי אינו מייצג את מספרו אלא את הכשרתו, חברתו, ביתו, כך גם המטה והמפקד נוקטים בשפת אנוש זו המדברת אל מצפון הקולקטיב, היחידה החברתית, ההכשרה".
עקב ריבוי המשקים שקלטו הכשרות בצפון ארץ ישראל (שכן שם היו קיבוצים לרוב), רוב ההכשרות השתייכו לחטיבת יפתח ולכן זו נקראה באופן לא-רשמי "חטיבת החולצות הכחולות".
על אף שסעיף מספר 13 בהסכם ההכשרות המגויסות דיבר על ביטול ההסכם במצב חירום, הפלמ"ח חשש מפגיעה במקור כוח האדם העיקרי שלו.
עם תחילת מאורעות המלחמה, בדצמבר 1947, נחתמה תוספת להסכם הראשון.
תקופה ראשונה בת חודשיים בה המחלקה מתאמנת 17 ימים בחודש ועליה להתגבש.
תקופה שנייה, שאינה מוגבלת בזמן, של אימונים ופעילות מבצעית.
הפלמ"ח רשאי "להפקיע" בשתי התקופות הראשונות 20% מחברי ההכשרה כ"אחוזים" ועוד 10% שיוצאו מן ההכשרה באופן זמני להתמחויות מקצועיות (כגון סיור וחבלה) ויחזרו להכשרה בסופן.
שאיפה לריכוז כל חברי ההכשרה יחד באותו משק או מחנה כשהחברים שאינם לוחמים יתחזקו את המקום.
החזרת ההכשרה מוקדם ככל האפשר מהמחנה הצבאי או המשק הזמני למשק הקבוע שלה.
עד אז רשאים עשירית מחברי ההכשרה להישאר במשק הקבוע למילוי תפקידים הכרחיים.
השלמת תקני לוחמים בכל ממחלקה על ידי צירוף "בודדים" – מגויסים שלא מן ההכשרות.
בפועל, בחודשי המלחמה הראשונים המשיכו לשבת רוב ההכשרות במשקיהן ועסקו בעבודה והגנה על המשקים, ומעטים יצאו למשימות והתמחויות ששברו להם את שגרת ההכשרה.
באביב 1948, עת הופעלה תוכנית ד' הוצאו הגרעינים ממשקי ההכשרה והועברו לבסיסי צבא, בעוד אבטחת היישובים נותרה בידי התושבים (בתוספת תגבורת שנשלחה על ידי המפקדה הארצית של ההגנה).
ריכוז ההכשרות במחנות צבא תחת מסגרת צבאית עוררה חששות רבים: חברי ההכשרות חששו מהפגיעה בתהליך ההכשרה טרם ההתיישבות; התנועות הקיבוציות חששו מהצבאיות המקצועית בבסיסים וראו בה כשלילה של החלוציות; ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, חשש מפני השפעת חיי הצבא על הנוער.
כושר עמידתן החברתי והרעיוני של ההכשרות לא היה אחיד אך ניתן למצוא דפוס לפיו ההכשרות הוותיקות, שהיו מגובשות דיין בתוך עצמן וייסדו מערכת יחסים טובה עם המשק בו הוכשרה או שאותו השלימה, קיבלו מהמשק סיוע חומרי ונפשי בימי המלחמה ותרמו לתחושת היציבות וההמשכיות על אף תהפוכות המלחמה.
ההכשרות הצעירות הביעו חשש שהן אינן מגובשות דיין להתמודדות עם החיים הצבאיים, עם פיצול ההכשרה לפי צורכי מטה הפלמ"ח ועם מצב של לחימה ואבדות.
ההכשרות המגויסות בתקופת מלחמת העצמאות סבלו מאבדות רבות: הכשרת הצופים בדפנה, שמנתה 100 חברים, איבדה 16 מחבריה, 10 מהם בקרב נבי יושע.
הכשרת מעוז ב' של המחנות העולים איבדה 17 מבין 50 חבריה (ועוד שני חברים מקבוצת "הכדוריסטים" אשר התאחדה עימה במהלך המלחמה).
הכשרת רמת יוחנן איבדה 8 מתוך 55 חבריה, הכשרת עמלים איבדה 7 מתוך 45 חברים, הכשרת ארז איבדה 7 מתוך 54 חבריה והכשרת "צבר" איבדה 6 מבין 41 חבריה.
השטחים החדשים שנכבשו בזמן המלחמה יושבו לא אחת על ידי חברי ההכשרות שלחמו ואיבדו את חבריהם בקרבות עליהם – לדוגמה, הכשרת הצופים בדפנה, שאיבדה 10 מחבריה בקרב נבי יושע הקימה את קיבוץ יראון בקרבת מקום.
במהלך המלחמה, על אף הלחימה, היה מטושטש הגבול שבין ההווייה הצבאית להווית תנועת הנוער וניתן לראות טשטוש זה, של חברה צבאית עם חברה חלוצית ושל גוף לוחם עם גוף מיישב, בדבריו של מגויס בודד בתיאורו את חברי ההכשרות:
חששן של התנועות ההתיישבותיות ושל תנועות הנוער מפני שחיקת ההכשרות בלחימה הביא לגיוס חלקי בלבד של גרעיניהן לפלמ"ח ולדרישה לבירור מחדש של הסכם ההכשרות.
עם הקמת צה"ל, בדיון שנערך בין תנועות הנוער למשרד הביטחון, הוחלט על גיוס הגרעינים של ילידי שנת 1931 לנח"ל שקם במסגרת הגדנ"ע, כך שלא שולבו בחטיבות הפלמ"ח הלוחמות.
בנוסף למשמעות המעשית של המהלך (שמירת ההכשרות מפני שחיקה), הייתה למהלך גם משמעות פוליטית – העברת ההכשרות למסגרת ממלכתית כשלב בהפיכת ההתיישבות החלוצית בכללה למרכיב בממלכתיות.
המחסור בכוח אדם לא אפשר לפלמ"ח לבצע חילופי מחזורים ולשחרר את ההכשרות להתיישבות.
אולם ריבוי השטחים החדשים הביא את התנועות ההתיישבותיות ואת המרכז החלקי ללחוץ על הפלמ"ח לשחרר הכשרות להתיישבות בזמן המלחמה.
עקב צרכים מבצעיים אירע שהכשרות ותיקות שהיו במהלך קרבות לא שוחררו והמשיכו להילחם בעוד הכשרות צעירות שוחררו יחד עם הכשרות ותיקות.
דבר זה תסכל את חברי ההכשרות שלא השתחררו וכך קרה שהכשרות מחטיבת יפתח סירבו לרדת לקרבות הגדולים בנגב עקב הכנה שלהן ליציאה להתיישבות שלא תואמה עם מטה הפלמ"ח.
תחילה לא נענה יגאל אלון ללחצים לשחרור ההכשרות מטעם תנועות הנוער והתנועות התיישבותיות אך עקב לחצים פנימיים במפלגתו, ועקב חוסר שיתוף פעולה מצד המרכז החקלאי שעשוי היה להביא לדחיקתן של ההכשרות בתפקידי ההתיישבות, החליט לבסוף לשתף פעולה בקביעת מועדי שחרור ההכשרות להתיישבות.
במרץ 1949 השתחררו רבות מהכשרות חטיבות יפתח והראל ואת מקומם מילאו אנשי הגח"ל בעוד הגרעינים התגייסו לנח"ל.
לכן יש אשר תופסים את שתי ההחלטות הללו, בדבר הקמת הנח"ל ושחרור ההכשרות, כשלבים משמעותיים בפירוק הפלמ"ח.
הפלמ"ח גייס 2,840 חברי הכשרות לשורותיו.
יגאל אלון מציין כי "ההכשרות הביאו איתן לפלמ"ח רמת התנדבות גבוהה, ערנות רעיונית, יצרי התלכדות חברתית, יכולת תרבותית, חדוות נעורים, והפכו להיות מרכזי משיכה והשפעה לרבים מאנשי הפלמ"ח שלא באו במגע לפני כן עם נוער חלוצי, ורבים מהם אף מצאו אחר כך את דרכם כחברים בהכשרות".
בנוסף הן נתנו לפלמ"ח את צביונו כצבא עממי בעל הרכב אנושי הכולל שיעור גבוה של בנות, ואחוז מסוים בעלי כושר גופני מוגבל.
היחידה הבסיסית של הפלמ"ח הפכה להיות המחלקה (שכן בדרך כלל הכשרה מגויסת היוותה, כאמור, מחלקה), גם בימי המאבק בבריטים בהן הפעילות נעשתה בעיקר בבודדים או בחוליות.
השפעה חשובה נוספת הייתה תופעת ההיאחזויות, תקיעת יתד בקרקע המיועדת להפוך ליישוב בעתיד פן תיתפס על ידי בדואים.
ההכשרות היו אמורות להכין את הקרקע ולהכשיר את התנאים להתיישבות ולא הייתה להן הזכות להפוך את המקום ליישוב קבע שלהן, אך בדרך כלל הגרעין ראה במקום את יישוב הקבע החדש שלו.
על אף שלמעשה הפלמ"ח איבד מגויסי רזרבה, שכן אלה היו מרותקים למשק, המשיך הפלמ"ח את הקמת ההיאחזויות ואף פיתח אותן כישובי משלט שהיוו חלק ממערך ההגנה המרחבית החל מקיץ 1948.
השפעות נוספות, מחוץ למסגרת הפלמ"חאית:
גרעינים חלוציים היו מצויים בתנועות הנוער החלוציות מתחילת דרכן.
אולם בתנועות ה"כלליות", הצופים ומכבי צעיר, היוו הגרעינים התרסה כלפי המנהיגות המבוגרת והתקרבות לאידיאלוגיה החלוצית-התיישבותית שהייתה מקובלת בתנועת העבודה.
למרות ההבדלים האידאולוגים והפוליטיים בין התנועות ניתן היה למצוא דמיון אידיאלוגי בכל הכרוך ליעדים לאומיים ובאמצעים להגשמתם.
פיתוח תרבות תנועות הנוער כתרבות ייחודית, מגשימה ואף רומנטית, בה היציאה להתיישבות (ומשנת 1944, היציאה להכשרה מגויסת) הייתה מאפיין מובהק.
החיים החברתיים בהכשרה משכו צעירים שהעדיפו לשרת בהכשרה מגויסת כמסגרת חברתית נוחה יותר, וכך לעיתים האלמנט החברתי היה זה שהיווה דבק בין חברי ההכשרה, ולא זה האידאולוגי.
כך נוצר פער בין הגודל הפורמלי של ההכשרות לבין מספר חבריהן שהתמידו בהתיישבות גם לאחר השחרור.
פירוט ההכשרות והיישובים שהוקמו על ידן
רשימת ההכשרות לפי סדר גיוסן
רשימת היישובים שנוסדו על ידי הכשרות הפלמ"ח
הכשרות הפלמ"ח ייסדו 36 יישובים חדשים, 35 קיבוצים ומושב אחד.
כמו כן, הוקמו 6 האחזויות חקלאיות, אליהן ניתן להוסיף את ביריה שאוישה על ידי המחלקה הדתית של הפלמ"ח במסגרת העלייה לביריה.
בנוסף הורחבו באופן משמעותי 32 יישובים נוספים.
קיבוצי הקיבוץ המאוחד שנוסדו על ידי הכשרות הפלמ"ח:
בית קשת, חוקוק, משגב עם, עין זיתים, בארי, חצרים, משמר הנגב, מעיין ברוך, אייל משאבי שדה, נחשולים, יפתח, פלמ"ח צובה, מלכיה, פלמחים, בית גוברין, יראון, נתיב הל"ה וגדות.
סה"כ 19 קיבוצים, מתוכם 3 היאחזויות (בית קשת, חוקוק ומשגב עם).
קיבוצי חבר הקבוצות שנוסדו על ידי הכשרות פלמ"ח:
עמיעד, גבים, רמת הנגב, יזרעאל, ראש הנקרה, צאלים, הסוללים, ארז ומעיין שלמה.
סה"כ 9 קיבוצים, מתוכם היאחזות אחת (עמיעד).
קיבוצי הקיבוץ הארצי שהקימו הכשרות הפלמ"ח:
נירים, רבדים, הראל, ברעם, להבות חביבה ורעים.
סה"כ 6 קיבוצים מתוכם היאחזות אחת (רבדים).
לאלה יש להוסיף מושב אחד של תנועת המושבים – רמות נפתלי שקם כהיאחזות, ואת צרעה שרק בשנת 1951 שייך את עצמו לקיבוץ המאוחד.
17 קיבוצים נוסדו על ידי בוגרי הנוער העובד, השומר הצעיר והצופים הקימו 5 קיבוצים כל אחד, התנועה המאוחדת הקימה ארבעה קיבוצים, המחנות העולים הקימו שניים, מכבי צעיר וחטיבת הנוער של בני המושבים הקימו קיבוץ אחד כל אחד ועוד קיבוץ אחד (יזרעאל קם בשיתוף פעולה של הנוער העובד והתנועה המאוחדת).