tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אותו מסמך גם הכריז על הסכם ברסט-ליטובסק שנחתם במרץ 1918 ככזה ללא תוקף כיוון שנחתם על ידי ממשלות זרות, שחילקו שטחים שלא שייכים להן.
בינתיים, עד 1919 הבולשביקים השתלטו על מזרח בלארוס וגרמו ליציאת חברי הראדה הבלארוס לגלות בגרמניה, בעוד שמערב בלארוס, כאמור, הייתה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
הגבול הפולני-סובייטי החדש, עבר כאמור באמצע בלארוס, קיבל הכרה בינלאומית ואף אושרר על ידי ליגת האומות.
לאורך התקופה של בין שתי מלחמות העולם, נשאר חבל ארץ מערב בלארוס בשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה, עד 17 בספטמבר 1939, עת התחילה הפלישה הסובייטית לפולין בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בשנים שלאחר כינון הרפובליקה הפולנית השנייה והחתימה על הסכם ריגה, התיישבו אלפי פולנים בחבל ארץ זה, כאשר רבים מהם (כולל וטרנים של מאבק העצמאות של פולין) קיבלו אדמות מהממשלה (אוסדניקים).
במסגרת המשא ומתן שלו עם המנהיגים הבלארוסים הגולים בווילנה, יוסף פילסודסקי סירב לקריאות למתן עצמאות והקמת מדינה בלארוסית על שטחי מערב בלארוס.
בדצמבר 1919 אף פוזרה הראדה הבלארוסית על ידי פולין, ובמקום זאת, בינואר 1920 גוף חדש בשם ראדה נאיוויז'שה (פולנית: Rada Najwyższa) הוקמה, ללא שאיפות לעצמאות, אלא לצורך תיאום בנושאי תרבות, חברה וחינוך.
פילוסדקי ניהל משא ומתן עם המנהיגים הבלארוסים,, אך לבסוף נטש את רעיון האינטרמאריום, חזונו ליצירת מדינה שתורכב ממדינות סלאביות ובלטיות על שטחי מה שהיה פעם האיחוד הפולני-ליטאי, ובהם מערב בלארוס.
בינואר 1921, רשם רכוש (סטרוסטה) מהעיר וילייקה כתב כי מצב הרוח בקרב האיכרים במערב בלארוס הוא אפתיה, לאחר שהמזון שהם מייצרים נלקח על ידי הצבא הפולני או הסובייטי.
הוא הדגיש כי על אף שקמים הרבה בתי ספר בלארוסים בכל מקום, הם מחנכים לסנטימנטים אנטי-פולניים.
ב-1928 היו 69 בתי ספר שלימדו בשפה הבלארוסית, בחבל מערב בלארוס.
אגיטטורים בלארוסים שהוגלו משטחים אילו לברית המועצות נשלחו לכלא על ידי ה.נ.ק.ו.ד תחת האמתלה שהם לאומניים בורגניים.
רוב התושבים הפולניים חבל הארץ תמכו במדיניות של אסימילציה תרבותית של הבלארוסים כפי שהציע רומן דמובסקי שהיה מדינאי מן הימין הפוליטי בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, אשר ייסד את "המפלגה הלאומית דמוקרטית" (אנדקים) אשר הייתה בעלת השפעה רבה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
המדיה הלאומנית הבלארוסים הייתה תחת לחץ גובר וצנזורה מצד השלטונות הפולניים.
באותה עת, בלארוסים חולקו מבחינה דתית ביחס של כ-70% אורתודוקסים ו-30% קתולים.
הייתה אפליה מצד השלטונות כלפי הבלארוסים האורתודוקסים (הפולנים הם קתולים ברובם), והנהגת הכנסייה הפולנית הקתולית עודדה שימוש בשפה הפולנית בעת תפילות בכנסיות האורתודוקסיות (במקום בסלאבית כנסייתית עתיקה כפי שנהוג בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות במדינות סלאביות)
בניגוד למיעוט (היותר גדול) האוקראיני שהתגורר בפולין באותה תקופה, הבלארוסים היו פחות פעילים ומעורבים מבחינה פוליטית.
הארגון הבלארוסי הפוליטי הגדול ביותר היה איחוד הפועלים והאיכרים הבלארוסי, שכונה גם הראמאדה.
ארגון זה קיבל סיוע לוגיסטי מברית המועצות ומהקומינטרן ושימש ככיסוי למפלגה הרדיקלית יותר, המפלגה הקומוניסטית של מערב בלארוס.
הראמאדה הוצא מחוץ לחוק על ידי השלטונות הפולניים ומנהיגיו נכלאו לתקופות שונות בכלא, ואז נמסרו לברית המועצות, שם הוצאו להורג על ידי המשטר הסובייטי.
הסובייטים גם "שיווקו" את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית כבעלת אוטונומיה של ממש, וזאת כדי למשוך את הבלארוסים שחיו במערב בלארוס.
תדמית זו קרצה לחלק ממנהיגים הפוליטיים במערב בלארוס, וחלקם, כמו פראנציסק אלאחנוביץ' או אולדזימיר ז'ילקה היגרו מפולין לברית המועצות, אך עד מהר מאוד היו קורבן לדיכוי הפוליטי בברית המועצות.
בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים לחבל מערב בלארוס וסיפחו אותו.
השטח חולק בין הרפובליקה הבלארוסית ואוקראינה, והעיר וילנה נמסרה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא, שסופחה לברית המועצות אף היא.
במסגרת מבצע ברברוסה לכיבוש ברית המועצות על ידי גרמניה הנאצית, רוב מערב בלארוס היה לחלק מהנציבות הרייך אוסטלנד, בתור ה-Generalbezirk Weißruthenien האזור הכללי של רותניה הלבנה.
עד סוף 1942 איוואן ירמצ'נקה הקים את הארגון הפרו-נאצי BNS עם כ-30,000 חברים.
היה לה תפקיד משמעותי בהשמדת היהודים בבלארוס, במיוחד במסגרת הגל השני של חיסולי הגטו, החל מפברואר-מרץ 1942.
שנתיים מאוחר יותר, במסגרת התקפת הנגד של הצבא הסובייטי, יוסיף סטלין התעקש בוועידת טהראן ב-1943 כי רוב מערב בלארוס תסופח לרפובליקה הסובייטית הבלארוסית לאחר סיום המלחמה.
בספטמבר 1944 שוחרר באופן סופי כל אזור מערב בלארוס.
האוכלוסייה הפולנית גורשה ויושב מחדש בשטחים המוחזרים, שטחים שהיו חלק מגרמניה ונמסרו לפולין לאחר המלחמה.
במסגרת הסכם הגבול בין ברית המועצות והרפובליקה העממית של פולין שנחתם ב-16 באוגוסט 1945, 17 ראיונים (ועוד 3 ראיונים ממחוז ברסט) נמסרו לפולין וצורפו לוויוודת ביאליסטוק.
שאר השטחים סופחו למחוז הורדנה ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית.
לאחר הסיפוח לברית המועצות הולאמו המפעלים והחוות החקלאיות אורגנו בקולחוזים ובסובחוזים (חוות ממשלתיות).
כיום בשטח ההיסטורי של מערב בלארוס נמצאים מחוזות גרודנו, ברסט וחלק ממחוז מינסק.
באזור זה קיים מיעוט פולני, ירושת תקופת שלטון פולין במקום.
כמו כן, ניתן למצוא כנסיות פולניות-קתוליות.
מערב אגדר (או וסט-אגדר; בנורווגית: Vest-Agder) היה אחד מ-18 המחוזות (בנורווגית: fylke) בנורווגיה עד ל-1 בינואר 2020, אז הוא מוזג עם מזרח אגדר והפך לחלק ממחוז אגדר.
מרכזו המנהלי של המחוז שוכן בעיר הגדולה ביותר במחוז, קריסטיאנסנד.
ספנות, מסחר ותיירות הם מקורות הכלכלה העיקריים במחוז.
מערב אגדר מייצא יוצר מוצרים לשווקים שונים בעולם מאשר רוב המחוזות.
נושא בין-לאומי אחר הקשור למחוז הוא ההגירה ההמונית מצפון אמריקה למחוז שהחלה להתרחש החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כתוצאה מההתפתחות הכלכלית שהתרחשה בכל חלקיה של נורווגיה החל גל הגירה בעיקר בערים קוונסדל ופרסונד.
שתי הערים שומרות על קשרים תרבותיים חזקים עם ערים אחרות בארצות הברית.
עד שנת 1919 נקרא המחוז " ליסטר ומנדל" על שם שני ה"" ליסטר ומנדל.
הוא נוצר ב-12 בדצמבר 1958. הוא מציג עץ אלון בצהוב על רקע ירוק, המייצג את הטבע העשיר באזור.
מערב אגדר הוא החלק הדרום-מערבי ביותר של המחוז הנוכחי אגדר, המשתרע על פני היבשה מהים הצפוני ועד לשוליה הדרומיים של סטסדלן.
המחוז מוקף בשרשרת ההרים סטיטסטונהיין.
הוא כולל את הנקודה הדרומית ביותר של המדינה כולה, את האי פייסן מדרום למנדל, ואת החלק הדרומי ביותר של נורווגיה, לינדסנס.
מהחוף ישנם שישה עמקים המשתרעים צפונה אל המחוז: אודנדלן, לינגדלן, קווינסדלן, מנדלן, סירדלן ואוטראדלן.
רובו של המחוז שוכן לאורך החוף, כולל העיירות קריסטיאנסאנד, מנדל, פלפקפיורד ופרסונד.
החלק הצפוני של המחוז הוא הררי ומיושב בדלילות, ואילו המישור והעמקים המרכזיים משמשים למרעה של בקר וכבשים.
מכיוון שזרם המפרץ נוגע בחופי מערב אגדר, הוא מכונה גם "הריביירה הנורווגית", ואגדר בכללותו מכונה גם "קליפורניה של נורווגיה".
במאה ה-16, ספינות סוחר הולנדיות החלו לבקר בנמלים בדרום נורווגיה כדי לרכוש סלמון וסחורות אחרות.
זמן קצר לאחר מכן החל ייצוא העץ, שכן אלון מדרום נורווגיה היה מתאים במיוחד לבניית ספינות.
עם התפתחות הולנד במאה ה-17, היא החלה לסבול ממחסור קשה בעבודה, ומשפחות רבות ממערב אגדר היגרו להולנד, במיוחד לאזורי החוף.
במאה ה-19 התחילה ההגירה לארצות הברית.
אחד הגורמים החשובים והמשפיעים ביותר להגירה זו היה הופעתן של ספינות קיטור.
בעוד שמזרח אגדר ומערב אגדר היו בעלי עמדות חזקות מאוד בייצור ותיקון של ספינות מפרש, המעבר לספינות קיטור הביא לתקופות קשות מאוד לתעשייה זו.
ההגירה לארצות הברית הייתה אמצעי לברוח מהאבטלה הגבוהה שבאה בעקבותיה.
ב-1 בינואר 1838 חולקו כל המחוזות ליחידות אדמיניסטרטיביות מקומיות שלכל אחת מהן ממשלות משלהן.
מספרן וגבולותיהן של נפות אלה התבססו על קהילות כנסיית נורווגיה.
עם הזמן מספרם ומיקומם השתנו, וכיום יש 15 נפות במערב אגדר.
נפת אסלר הייתה חלק מהמחוז הסמוך מזרח אגדר עד שנת 1880, אז הועברה למערב אגדר.
נפות במערב אגדר לפני 2020
מערב ארצות הברית , המכונה בדרך כלל "המערב" (The West), הוא אזור הכולל את 13 המדינות המערביות של ארצות הברית.
זהו אחד האזורים המגוונים ביותר בארצות הברית מבחינה גאוגרפית ומבחינה תרבותית.
מבחינה היסטורית, תחום אזור "המערב" השתנה באופן ניכר לאורך השנים.
בעוד שבמאה ה-18 הגבול המערבי ביותר של ארצות הברית עבר באזור האפלצ'ים, ארצות הברית התרחבה מערבה באופן ניכר במהלך המאה ה-19 ובעקבות כך גם ההגדרה של התחום של אזור "המערב" השתנה באופן ניכר כאשר נכללו באזור זה גם אזורים המגיעים עד לאזור האוקיינוס השקט, ובהמשך נכללו גם איים באוקיינוס השקט.
כיום, אזור מערב ארצות הברית הוא אחד מארבעת אזורי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית והוא כולל את המדינות אלסקה, אריזונה, קליפורניה, קולורדו, הוואי, איידהו, מונטנה, נבדה, ניו מקסיקו, ויומינג, יוטה, וושינגטון ואורגון.
האזור כולל מגוון רחב של אזורים גאוגרפיים: מהטונדרה של אלסקה, המדבריות הצחיחות של אריזונה ונבדה, יערות הגשם השופעים של אזור הפסיפיק נורת' וסט, ואת אזור הרי הרוקי.
אתרי טבע איקוניים באזור מערב ארצות הברית כוללים בין היתר את הגרנד קניון, הפארק הלאומי יוסמיטי והפסגות הוולקניות של רכס קסקייד.
לאזור חשיבות כלכלית עצומה לכלכלת ארצות הברית.
לקליפורניה לבדה יש את הכלכלה הגדולה ביותר בהשוואה לכל יתר המדינות בארצות הברית והיא מהמדינות המובילות בעולם מבחינת תעשיית הטכנולוגיה שפועלת בתחומה, שמרכזה בעמק הסיליקון, ותעשיית הבידור שפועלת בתחומה, שמרכזה בהוליווד.
ויומינג ואלסקה הפכו לאורך השנים גם לבעלי חשיבות רבה לכלכלה האמריקנית בשל קידוחי הנפט שמבוצעים בתחומיהן.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2006 אזור מערב ארצות הבריתכ כלל 69,355,643 תושבים.
אזור כולל הן את המדינה הכי מאוכלסת בארצות הברית (קליפורניה) והן את המדינה הכי פחות מאוכלסת בארצות הברית (וויומינג).
אזורי המטרופולין הגדולים ביותר במערב ארצות הברית כוללים את אלו של לוס אנג'לס, פיניקס, סן פרנסיסקו, סיאטל ודנבר.
במדינות מערב ארצות הברית מספר רב של מיעוטים אתניים.
שלוש מארבע המדינות בהן האוכלוסייה הלבנה אינה מהווה רוב הן: הוואי, קליפורניה וניו מקסיקו.
במדינות הללו ישנם ריכוזים גדולים של אוכלוסיות ממוצא היספני, אסייתי וכמו גם אוכלוסיות ילידים גדולות.
עם השנים הפך אזור מערב ארצות הברית ליעד מרכזי עבור מהגרים, ובמיוחד למהגרים רבים במיוחד ממדינות אמריקה הלטינית ומאסיה, כאשר חלקם הגדול עבר לגור במדינות קליפורניה, אריזונה ונבדה.
הנהירה של המהגרים לאזור תרמה באופן מהותי לצמיחה התרבותית והכלכלית של האזור.
להלן רשימת המטרופולינים הגדולים ביותר באזור מערב ארצות הברית אשר מכילים מעל ל-500,000 תושבים על סמך נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 2020:
שם המטרופוליןמספר התושבים נכון ליולי 2020המדינה בה נמצא המטרופולין1 לוס אנג'לס רבתי
(לוס אנג'לס-לונג ביץ'-אנהיים)13,200,998קליפורניה2 המטרופולין של פיניקס
(פיניקס-מסה-צ'נדלר)4,845,832אריזונה3 מטרופולין סן פרנסיסקו-אוקלנד-ברקלי4,749,008קליפורניה4 מטרופולין ריברסייד-סן ברנרדינו-אונטריו4,599,839קליפורניה5 המטרופולין של סיאטל
(סן דייגו-צ'ולה ויסטה-קרלסבאד)3,298,634קליפורניה7 המטרופולין של דנוור
(פורטלנד-ונקובר-הילסבורו)2,512,859אורגון, וושינגטון9 המטרופולין של סקרמנטו
(סקרמנטו-רוזוויל-פולסום)2,397,382קליפורניה10 המטרופולין של לאס וגאס
(לאס וגאס-הנדרסון-גן עדן)2,265,461נבדה11 מטרופולין סן חוזה-סן פרנסיסקו-אוקלנד2,000,468קליפורניה12 המטרופולין של סולט לייק סיטי1,257,936יוטה13 המטרופולין של טוסון1,043,433אריזונה14 מחוז הונולולו1,016,508הוואי15 המטרופולין של פרזנו1,008,654קליפורניה16 המטרופולין של אלבקרקי916,528ניו מקסיקו17 מחוז קרן
(המטרופולין של בייקרספילד)909,235קליפורניה18 מחוז ונטורה
(מטרופולין אוקסנארד-ת'אוזנד אוקס-ונטורה)843,843קליפורניה19 מחוז סן חואקין
(המטרופולין של סטוקטון)779,233קליפורניה20 המטרופולין של בויסי764,718אידהו21 המטרופולין של קולורדו ספרינגס755,105קולורדו22 מטרופולין אוגדן-קלירפילד694,863יוטה23 מטרופולין פרובו-אורם671,185יוטה24 המטרופולין של ספוקיין585,784וושינגטון25 מחוז סטניסלאוס
המונח קפיטליזם מעקב מתאר תהליך ליקוט נתונים אישיים והפיכתם לסחורה עוברת לסוחר, המשמשת להפקת רווחים.
פעולת המעקב נעשית באופן סודי, בהטעייה, תוך הסתרת הכוונה האמיתית של מבצעי המעקב.
ה"נתונים נרכשים באמצעות מעקב אחר המידע, הנראה חינמי אך הוא לא חינמי.
אתם נותנים להם מידע – הם מוכרים את המידע שלכם".
מי שטבעה את המונח היא שושנה זובוף, והיא מסבירה אותו בהקשר הרחב של קפיטליזם, כאשר במקום לסחור בעבודה או ברכוש או באדמות, קפיטליזם המעקב סוחר בחווייה האנושית.
לקפיטליזם המעקב יש השלכות מרחיקות לכת על תפישת הפרטיות ועל המרקם החברתי והפוליטי.
בטרם החוקרת שושנה זובוף טבעה את המונח מעקב קפיטליסטי, נעשה שימוש בערך זה במחקריהם של ג'ון בלמי פוסטר ורוברט מקצ'סני, שהתייחסו להתפתחות המבנית וההיסטורית של הקפיטליזם אל מה שכונה "קפיטליזם מעקב" ומייצג שלושה מנגנונים תלויי מעקב שהתפתחו לאורך עשרות שנים, כדי להתמודד עם איומים על הכלכלה האמריקאית.
הודות למלחמת העולם השנייה, ארצות הברית יצאה מ"השפל הגדול" באמצעות הגברת הביקוש הכלכלי שנבע מדרישות לתחמושת וחיילים וגם קבעה את מקומה ככוח הגמוני בכלכלה העולמית.
יחד עם זאת, נוצר חשש בקרב האליטות החברתיות כי סיום המלחמה יוביל לירידה בביקוש, סטגנציה ומשבר כלכלי עמוק.
ולכן נוצרו מיד עם סיום המלחמה שני מנגנונים שנועדו להתמודד עם האיום הכלכלי.
המנגנון הראשון היה הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, מנגנון שיתוף פעולה מתמשך בין הממסד הצבאי לבין גורמים אזרחיים שונים, כמו מדענים וחוקרים שמטרתו לשמור על ביקוש דרך השקעה מתמשכת מצד המדינה במערכת הביטחון.
המנגנון השני שנוצר היה "מאמץ המכירות", שחתר ליצור ביקוש מצד האזרחים לקניית מוצרים שהם לא בהכרח צריכים באמצעות פרסום.
תופעה זו מכונה גם "ביקוש מלאכותי".
בעקבות משבר הסטגפלציה בשנות ה-70, מנגנון שלישי נוסף, המכונה פיננסיליזציה, כלומר יצירת ביקוש באמצעות ספקולציה, חוב והזרמה של כסף למגזר הפיננסי.
שלושת המנגנונים הללו התבססו במידה רבה על מעקב: הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לצורכי ביטחון לאומי, "מאמץ המכירות" להתאמת הפרסום ויצירת פרופיל צרכני ופיננסיליזציה לצורכי ניהול סיכונים פיננסים המצריכים איסוף מידע מתמיד על נתונים דוגמת משכנתה, ביטוחי בריאות וחובות.
מנגנונים אלו התפתחו לאורך עשרות שנים, יצרו שיטות חדשות למעקב והניחו את היסודות למה שזובוף תגדיר בשלב מאוחר יותר כ"קפיטליזם מעקב".
בתחילת המאה ה-21, כשמערכות המחשוב של גוגל ומטא התחילו ללקט את הנתונים האלה, הם נחשבו לפסולת דיגיטלית.
בהמשך התחילו להבין שאלה נתונים עשירים במידע שחוזה את ההתנהגות של הצרכנים.
כך נוצר, למשל, בודק האיות וכן גם התיקון: Did you mean:, שניהם נמצאים בחיפושים בגוגל.
ההצדקה לאלה מובנת לכל: איסוף הנתונים משפר את השרות ללקוחות.
אבל הסתבר לקובעי המדיניות בגוגל - ופייסבוק בעקבותיה - שהנתונים שברשותה הם תבניות של התנהגות אנושית.
אפשר להסיק מתוכם כיצד אנשים בעלי מאפיינים מסוימים נוטים לנהוג במצבים שונים.
שושנה זובוף מכנה אותם עודפי התנהגויות (behavioral surplus), שהם רצפים של פרטי מידע המאפשרים לחזות התנהגות עתידית.
המשמעות היא שהחברה מלקטת יותר מידע ממה שנחוץ לה לצורך שיפור השרות ללקוחותיה.
למשל: ניתן לצפות איזה סוג אוכל יעניין אתכם בזמן נתון ואז למכור את המידע הזה למסעדה באזור בו אתם שוהים וזו תשלח אליכם פרסומת מתאימה, מלווה בשובר הנחה.
כך זוכים בעלי העסקים בפרסומת שמותאמת ללקוחות באופן מושלם וזו מעניקה להם שיעור לחיצה גבוה, כלומר הצלחה של קמפיין הפרסום.
הצלחה זו הושגה באמצעות ניצול המשתמשים וללא ידיעתם.
כך נוצרת כלכלת תשומת הלב, המנצלת את מגבלות הקשב האנושי לתועלתה.
קפיטליזם מעקב רלוונטי לא רק להתנהלות באינטרנט.
אלגוריתמים שטיבם לא מובהר ללקוחות משמשים לחיזוי התנהגויות, ממיינים מאפיינים אישיותיים, מזהים תחושות מתחקים אחר נטייה מינית ופולשים גם לתחום העמדות הפוליטיות.
תמונות בפייסבוק מסייעות למערכת זיהוי תווי פנים והמידע נמכר בכסף לבעלי עסקים, לכוחות הביטחון, לגורמים פוליטיים ועוד, ללא ידיעת המצולמים ובלי שנתנו לכך את הסכמתם.
פייסבוק ערכה בהצלחה ניסויים בהשפעה תת-הכרתית באמצעות מילים ותמונות, כדי לגרום לאנשים להרגיש עצב או שמחה, בלי שהם יהיו מודעים למניפולציה.
דוגמה למעקב קפיטליסטי באמצעות איסוף נתונים היא משחק המציאות הרבודה פוקימון גו.
בתחילת הדרך היה זה מוצר של חברת גוגל, אשר שימש את לווייני הריגול של ה-CIA.
לאחר מכן Google Earth פותח על אותו בסיס.
יותר מאוחר גוגל הקימה את חברת נאיינטיק, כדי שתפיץ את המשחק פוקימון גו.
המשחק מצויד ברכיב פיתוי (lure module), אשר משמש לצורך משיכת לקוחות.
בתי העסק משלמים לגוגל עבור העלאת מספר האנשים שנכנסים אליהם.
למשל: רשת של דוכני גלידה משלמת עבור הצבת פוקימונים בדוכניה, כדי להבטיח ששחקנים ייכנסו לסניפיה.
עסקים שילמו כדי לסחוף הרבה אנשים - בעיקר ילדים – אל בתי העסק.
כך, באמצעות פיתוי, הפך חיזוי ההתנהגות האנושית למדויק מאוד ולכן כדאי למפרסמים.
המשחקים לא ערים למניפולציה ומבחינת מי שסוחרים ומפיקים רווחים, המשתתפים אמורים לחוות הנאה ולא לשאול שאלות.
גוגל התחילה להפיק רווח כספי מהמעקבים החל משנת 2004. עיקר הדיבידנדים של בעלי המניות הגיעו לא משיפור המוצרים או מאיכות הטכנולוגיה אלא מהמעקב אחר הנתונים שהמוצרים ליקטו.
כשהיא פיתחה את מערכת אנדרואיד גוגל שאפה להוזיל את מכשירי הטלפון כדי להפוך אותם לנגישים יותר לכולם.
גוגל אוספת את נתוני עודפי ההתנהגות של המשתמשים בטלפון.
חברות נוספות – פורד למשל – מתקדמות לאותו כיוון: פיתוח מכוניות שמנטרות את המאפיינים האישיותיים וההתנהגויות של בעליהן כדי למכור את הנתונים למרבים במחיר.
קיימברידג' אנליטיקה הייתה חברה פרטית בריטית שסחרה בנתונים לצורך מפלגות ומדינאים ששאפו לצבור השפעה פוליטית במדינות שונות ברחבי העולם.
החברה השתמשה בנתונים של יותר מ-80 מיליון אמריקאים, אותם היא שלפה מפייסבוק, כדי להשפיע על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. החברה השתמשה בהכרות האינטימית שלה את המיליונים כדי לכוון את הרגשות שלהם, להאביס אותם במידע, לחשוף אותם לחומרים ולהניע אותם להצביע בבחירות לפי רצון לקוחותיה.
השפעת המעקב על המשטרים הדמוקרטיים
לצורך המעקב חברות המידע זקוקות ל"כמות מקסימלית של נתונים שזורמים לתוך הצנרת [...והן אדישות לערך המידע ולתוכנו.
התוצאה היא] שהאלגוריתמים - המערכת - מתגמלים את המחברים והמהנדסים של הדיסאינפורמציה".
מצב עניינים זה "מעלה כוח אנטי־דמוקרטי בבסיסו, ששקול להפיכה מלמעלה, למיטוט הריבונות של העם".
את התהליך של הפעלת בני אדם ללא ידיעתם ומבלי להתחשב ברצונותיהם מכנה זובוף "הַשְמָשָה" (instrumentalism).
הבסיס להשמשה הוא ביהייביוריזם, גישה פילוסופית המסבירה את התנהגות האדם באופן מדעי, כשחופש, פרטיות ומאפיינים נוספים של הטבע האנושי מוסברים במושגים מדעיים.
על בסיס התאוריה הזו חברות המידע עוסקות בהנדסת התנהגות ולממשלות יש עניין לשתף איתן פעולה.
עקרונות החברה המבוססת על השמשה:
התנהגות שמכוונת לטוב העליון ומעדיפה אינטרסים כוללים על פני הזכות לפרטיות.
תוכניות ולא פוליטיקה - כשהחברה האנושית מנוהלת ביעילות באמצעות חישובים והכוונה מגבוה.
לחץ חברתי לצורך ההרמוניה והשמירה על הסדר, בעיקר באמצעות מניפולציות ברשתות החברתיות.
הכוונה של ההתנהגות האנושית לצורך חברה שפועלת ביעילות מרבית.
מות האינדיבידואליות ויצירת אורגניזם חברתי שמתפקד ביעילות בהתאם לתוכנית.
ב-31 בדצמבר 1917, לפי הוראה של ולדימיר איליץ' לנין, נעצר שגריר רומניה ברוסיה, קונסטנטין דיאמנדי ונחבש, יחד עם חברים נוספים של המשלחת הרומנית, במצודת פטרופבלובסק, שבסנקט פטרבורג, תוך הפרת החסינות הדיפלומטית.
למחרת פנו שגרירי ארצות הברית, יפן, צרפת, שוודיה, נורווגיה, שווייץ, דנמרק, תאילנד, הרפובליקה הסינית (1912–1949), סרביה, פורטוגל, ארגנטינה, יוון, בלגיה, ברזיל, איראן, ספרד, הולנד, איטליה והאימפריה הבריטית במחאה אל משרד החוץ הסובייטי ותבעו את שחרור השגריר.
בתקופה זו התנהלה מלחמת העולם הראשונה, מלחמה בה רומניה ורוסיה היו בנות ברית ובמהלכה היו ברומניה לא מעט יחידות צבא רוסיות.
בשנת 1917 התרחשו ברוסיה שתי מהפכות, כשבאחרונה שבהן, מהפכת אוקטובר, השלטון נתפס על ידי הבושלביקים, שדגלו ביציאה מהמלחמה ועשיית שלום עם הגרמנים.
באזור שבין הערים הרומניות בקאו ורומאן, ליד מוינשט, התלקח קונפליקט בין הרגימנט הרוסי 194 מדיוויזיית 49 ובין קבוצת טאזלאו הרומנית.
ב-27 בדצמבר 1917 תבעו הרומנים מהרוסים למסור את נשקם, אך הרוסים סירבו ויחד עם רגימנט 6 של חיל הרגלים הרוסי איימו להמשיך לכיוון רומאן, כדי לשחרר מנהיג בולשביקי, שנעצר שם.
הרומנים פתחו בירי תותחים, היו רוסים שנפצעו, היו שברחו והיו שמסרו את נשקם - הירי היה הסיבה למעצר הדיפלומטים הרומנים.
ביום 2 בינואר 1918 אחרי הצהריים שחררו הסובייטים את השגריר הרומני ודרשו ממנו לחתום בשם רומניה על מחילה לחיילים הרוסים שהיו מעורבים בתקרית האש.
השגריר סירב לחתום ובכל זאת שוחרר, אך נאלץ ללכת ברגל עד השגרירות.
החברים האחרים של המשלחת הרומנית, שנעצר, לא שוחררו בשלב זה.
מערב אפריקה הבריטית הייתה השם הקולקטיבי של מושבות בריטיות במערב אפריקה בתקופה הקולוניאלית, במובן הגאוגרפי הכללי או בגוף המינהלי הקולוניאלי הרשמי.
הממלכה המאוחדת החזיקה בחלקים שונים משטחים אלה או בכל רחבי המאה ה-19. ממערב למזרח הפכו המושבות למדינות עצמאיות בגמביה, סיירה לאון, גאנה וניגריה.
עד לעצמאות, גאנה כונתה חוף הזהב.
מערב אפריקה הבריטית כישות קולוניאלית נודעה במקור כמושבת סיירה לאון ותלותיה, לאחר מכן שטחי מערב אפריקה הבריטיים, ולבסוף ההתנחלויות הבריטיות במערב אפריקה.
היא התגבשה במהלך שתי תקופות (17 באוקטובר 1821, עד לפירוקה הראשון ב-13 בינואר 1850, ושוב ב-19 בפברואר 1866, עד לפירוקה הסופי ב-28 בנובמבר 1888) כישות מנהלית תחת מושל ראשי (השווה בדרגה למושל כללי), משרד הממונה על מושל סיירה לאון (בפריטאון).
המושבות האחרות שנכללו במקור בתחום השיפוט היו גמביה וחוף הזהב הבריטי (גאנה המודרנית).
גם מערב ניגריה, מזרח ניגריה וצפון ניגריה נכללו באזור.
כיום האזור כולל את גאנה, סיירה לאון, גמביה, מערב ניגריה, מזרח ניגריה וצפון ניגריה.
כל אחת מהמדינות והאזורים הללו קמו בתקופה הפוסטקולוניאליזם, או מה שהסופר הגנאי קוואמה אפייה מכנה את הנאו קולוניאליזם.
פיתוח מערב אפריקה הבריטית התבסס אך ורק על מודרניזציה, ומערכות חינוך אוטונומיות היו הצעד הראשון למודרניזציה של התרבות הילידית.
התעלמו מתרבויות ואינטרסים של עמי הילידים.
סדר חברתי חדש, כמו גם השפעות אירופיות על בתי ספר ומסורות מקומיות, עזרו לעצב את התרבות הבריטית במערב אפריקה.
תוכנית הלימודים בבתי הספר הקולוניאליים של מערב אפריקה הבריטית עזרה למלא תפקיד בכך.
אליטות מקומיות התפתחו, עם ערכים ופילוסופיות חדשות, ששינו את ההתפתחות התרבותית הכוללת.
מבחינת סוגיות חברתיות עם מערב אפריקה הבריטית; מין וגזע בדרך כלל התנגשו זה בזה (קרינה אי ריי כינה זאת "בעיית האישה הלבנה").
במהלך ההיסטוריה הבריטית של מערב אפריקה, היחסים הבין-גזעיים נאסרו, וזוגות היו עשויים להיות מופלים לרעה.
הייתה אפילו מדיניות מסוימת שגרשה את נשות מערכות היחסים הללו חזרה לבריטניה ומנעה מהן גישה לכל אחת מהמושבות הללו.
גם לאחר פירוקו הסופי, היה בשימוש מטבע יחיד, הלירה הבריטית במערב אפריקה, בפועל בכל האזור - כולל ניגריה - בין השנים 1907–1962.
ניגריה קיבלה עצמאות בשנת 1960. סיירה לאון קיבלה ממשל עצמי ב-1958 וקיבלה עצמאות בשנת 1961. גמביה קיבלה עצמאות בשנת 1965. בשנת 1954 קיבלה חוף הזהב הבריטית מבריטניה ממשל עצמי ובשנת 1957 קיבלה חוף הזהב עצמאות מבריטניה, תחת השם גאנה.
מערב אפריקה הגרמנית היה תואר לא רשמי לאזורים במערב אפריקה, שהיו חלק מהאימפריה הקולוניאלית הגרמנית בין השנים 1884–1919. המונח שימש בדרך כלל לשטחי קמרון וטוגו.
מערב אפריקה הגרמנית לא הייתה יחידה מנהלית.
עם זאת, במסחר ובשפת העם המונח היה לעיתים בשימוש.
אינטרסים גרמניים במערב אפריקה לפני 1884
העניין הגרמני במערב אפריקה נמשך מהמאות ה-17 וה-18, כאשר דוכסות קורלנד וברנדנבורג-פרוסיה הקימו ביצורים ומוצבי מסחר באזור.
לאחר 1720 לא הייתה נוכחות גרמנית במערב אפריקה עד אמצע המאה ה-19, כאשר חברות סחר גרמניות ובהן C.
מיסיונרים גרמנים, כמו אגודת המיסיון בצפון גרמניה, נכחו גם הם מאמצע המאה ה-19.
בתחילת 1880 אינטרסים גרמנים במערב אפריקה כללו:
עמדות סחר בגינאה המודרנית בקפיטאי ובקובה שהופעלו על ידי פרידריך קולין.
עמדות סחר בטוגו המודרנית בבגוידא ובפופו הקטנה משנת 1857
עמדות סחר והסכמים עם שליטי מספר כפרי חוף בקמרון המודרנית, כולל בימביה, מלימבה, בטנגה, קריבי.
היו עמדות סחר והסכמים גרמניים בארצם של בני הדואלה, באקווה-טאון, בל-טאון ודידו-טאון, שהיו להם גם הסדרים דומים עם סוחרים בריטיים ואחרים.
האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1882 הובילה לדאגה בקרב סוחרי המבורג כי האינטרסים שלהם מאוימים, והם החלו לחפש את הגנת האימפריה הגרמנית על פעילותם.
במקביל לאינטרסים המסחריים הגרמניים שהוקמו במערב אפריקה הם חיפשו תמיכה ממשלתית וימית, התנועה החברתית הרחבה יותר לטובת קולוניזציה תפסה מקום.
האגודה הקולוניאלית הגרמנית ("Deutscher Kolonialvereinl") הוקמה ב-6 בדצמבר 1882 בפרנקפורט אם מיין עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג כנשיאה הראשון, ובמהרה היו בה כ־15,000 חברים.
הקנצלר אוטו פון ביסמרק ביקש לשמוע על התערבות גרמנית פוטנציאלית במערב אפריקה מצד הסנאטים של ליבק, המבורג וברמן.
בתגובה הגיש וורמן בפני הקנצלר תוכניות להקמת מושבת סחר גרמנית במערב אפריקה בשנת 1883, שביסמרק קיבלה בתחילה בהסתייגויות מסוימות.
אולם בדצמבר 1883 הממשלה התחייבה לנקוט צעדים להגנת הסוחרים הגרמניים על ידי שליחת נציב קיסרי למערב אפריקה להיכנס להסכמות רשמיות עם שליטים מקומיים.
במאי 1884 החליט ביסמרק למנות את גוסטב נכטיגל לנציב הקיסרי.
משימתו הייתה להפליג ממש לאורך החוף האטלנטי של היבשת, לחקור ולבדוק את האינטרס הגרמני הקיים באזור, ובמידת האפשר להקים יישובים חדשים.
תוכניתו של ביסמרק הייתה להשתמש באמנות של נכטיגל כדי לבסס את הריבונות הגרמנית על אזורים מרכזיים במערב אפריקה, אשר אז תישלט בעקיפין, כאשר הממשל יופעל בעיקר על ידי חברה מסחרית.
ביוני 1884 הגיע נכטיגל למפרץ סנגרייה ולאיי לוס.
הוא שלח משלחת לחוף לחפש חוזים עם שליטי קפיטאי וקובה.
עם זאת, עד שהגיעה המשלחת, הצ'יפים המקומיים כבר הגיעו להסכמות עם צרפת, ולא רצו לחתום על אמנות חדשות.
בשל כך נכטיגל נותר בעמדות המסחר הגרמניות במפרץ בנין.
ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגל על אמנה עם מלאפה השלישי, שליט טוגו (כפר המכונה היום טוגוויל) שהקים פרוטקטורט גרמני על פני שטח החוף.
זה היווה את הבסיס למושבה הגרמנית העתידית טוגולנד.
ב-14 ביולי 1884 הניף נכטיגל את דגל גרמניה בעיירה בל וחתם על חוזים והציב תחת ההגנה הגרמנית את האזורים שהפכו למושבה קמרון.
הוא בילה כמה שבועות בביקור בנמלים שונים סביב מפרץ ביאפרה לפני ששט דרומה לגבון, אנגולה ודרום מערב אפריקה.
הוא שב בחזרה לקמרון בדצמבר 1884 ולדלתה של נהר ניז'ר בינואר 1885. ב-29 בינואר 1885 הוא חתם על אמנה שהביאה את מיינלנד להגנת גרמניה.
לאחר מכן החל נכטיגל את מסעו חזרה לגרמניה אך נכנע למלריה ומת בחופי גינאה באפריל.
לאחר שנכטיגל סיים את משימתו להקמת זכויות גרמניות במערב אפריקה, היה צורך בתמיכה של חיל הים כדי לחזק אותם.
ב-30 בספטמבר 1884 הוציא הקיסר וילהלם הראשון צו להקמת שייטת מערב אפריקה בפיקודו של ראש מטה האדמירליות, סגן אדמירל אדוארד פון קנור.
השייטת הורכבה מה-SMS ביסמרק (ספינת הדגל), SMS גנייזנאו, SMS אריאדנה, SMS אולגה וספינת הקיטור אדלר.
השייטת יצאה למערב אפריקה ב-30 באוקטובר.
בהגיעם לאיי קייפ ורדה, נשלחה האריאדנה לליבריה ולחוף גינאה והגנייזנאו נשלחה למזרח אפריקה.
ב-18 בדצמבר, "ביסמרק" ו"אולגה" הגיעו לנהר קמרון.
זמן קצר לפני שהשייטת הגיעה, נשרף יישובו של מנגה נדומב בל, שחתם על אמנה עם נכטיגל, והוסר דגל גרמניה.
האדמירל קנור החליט על התערבות מיידית ושלח כוחות נחיתה לחוף להשמיד את כפרי המורדים ולעצור את ראשיהם.
שתי נחתות, ה-Fan וה-Dualla שימשו ככלי נחיתה להעלאת 307 חיילים לחוף בהיקורטאון ב-20 בדצמבר.
כוח הנחיתה קיבל הודעה כי פורעים בגדה הנגדית תקפו את מפעלי Jantzen & Thormählen וחטפו את מנהליהם, והם הסתערו על העיר ג'וס כדי לנסות ולהשיב אותם.
למחרת התקדמה האולגה במעלה הנהר עם הגאות הגואה והפגיזה את הכפרים המקומיים.
כוח הנחיתה חזר לספינותיו ב-22 בדצמבר.
האולגה, עם סגן אדמירל קנור, נשארה באזור בו התרחש המרד האנטי-גרמני.
הרגיעה הוחזרה בהדרגה; בינואר 1885 הסתיימה האלימות ובמרץ נמסר רוצחו של מנהל המפעל להוצאה להורג.
ב-23 במרץ 1885 סירת התותחים SMS Habicht הגיעה להחליף את האולגה בתחנת הקבע שלה בנהר, מה שאפשר לאולגה לחזור הביתה יחד עם האדלר.
בינתיים, ביסמרק שייטה במעלה ובמורד החוף והניפה את דגל גרמניה במספר מקומות.
לאחר הגעתו של המושל הקיסרי הראשון של קמרון, יוליוס פון סודן ב-7 ביולי 1885, קיבלה ביסמרק פקודות להפליג למזרח אפריקה בעוד סירת התותחים נכנסה לתפקידה כסירת התותחים השנייה בתחנת מערב אפריקה.
לאחר הרגעה של מריבות שבטיות ותסיסה באזור בהגנת גרמניה, פוזרה שייטת מערב אפריקה ביולי 1885.
עם זאת, בספטמבר 1885 קפטן קרל פאשן נצטווה להקים מחדש את השייטת באמצעות SMS סטוש, SMS פרינץ אדלברט ו-SMS גנייזנאו, שנפרסה תחת סגן אדמירל קנור במזרח אפריקה, וחזרה לחופי מערב אפריקה.
ספינות מלחמה הוקצו לנמלי המושבות הגרמניות החדשות.
ועידת מערב אפריקה והתאמות טריטוריאליות
לאחר שביצעה את טענותיה עם נכטיגל וגיבתה בכוח הימי על ידי שליחת שייטת מערב אפריקה, נדרשה גרמניה להבטיח הכרה בין-לאומית במעמדה באזור.
ביסמרק האמין שרכישת מושבות, אמנם יקרה וללא אינטרס כלכלי או צבאי ממשי, אולם מועילה מבחינת השגת כוח מיקוח עם ממשלות אחרות.
מטרתו למדיניות החוץ הייתה להשיג הסכם בין-לאומי שיבדוק את ה"אימפריה הבלתי פורמלית" הענפה שבנתה בריטניה.
בתמיכת צרפת, הוא כינס אפוא ועידה בברלין שתציב את רכישות גרמניה באפריקה על בסיס הכרה בין-לאומית ותקבע את הכללים שכל המעצמות יבצעו בעתיד בעת טענות טריטוריאליות ביבשת.
ועידת ברלין (המכונה "ועידת מערב אפריקה" או "ועידת קונגו") התכנסה בנובמבר 1884 ונשארה במושב עד פברואר 1885. החוק הכללי של הוועידה לא הזכיר את טוגו, קמרון או כל שטח ספציפי שאינו אגן קונגו.
עם זאת, הוועידה אכן אישרה את הצעדים הנדרשים כדי שהמעצמות יכירו בתביעות טריטוריאליות זו של זו במערב אפריקה – צעדים שביצע נכטיגל.
יחד עם מספר תביעות של מעצמות אחרות, תביעות גרמניות במערב אפריקה הוכרו למעשה באמצעות הוועידה.
במקביל למפגשי הכנס המרכזיים, נערכו דיונים שנועדו למנוע סכסוכים אפשריים על ידי סידור טענות חופפות והחל להגדיר גבולות.
חודשיים בלבד לאחר ועידת ברלין, ב-22 באפריל 1885, סיכמה גרמניה אמנה עם אנגליה שקבעה את הגבולות סביב הר קמרון.
בשנה שלאחר מכן, ב-6 במאי 1886, הרחיבה אמנה נוספת את הגבול מזרחה.
הסכם עם צרפת ב-24 בדצמבר 1885 קבע את נהר קאמפו כגבולו הדרומי של קמרון.
עם התקדמות הסכמי הגבול הללו, גרמניה זנחה חלק מתביעותיה במטרה לאחד את מעמדה בטוגולנד ובקמרון.
כך, ב-24 באוקטובר 1885 נמסרה מיינלנד לחסות בריטית בתמורה לפיצוי טריטוריאלי לגרמניה.
ב-24 בדצמבר 1885 נמסרו קפיטאי וקובה לצרפת בתמורה לפיצויים בטוגו.
בשנת 1884 משלחת בראשות ניסתה להקים מושבה גרמנית ליד נוקי בקונגו, אך היא לא זכתה לתמיכה רשמית.
ההתאחדות האפריקאית הבין-לאומית הכירה בתביעה הגרמנית שגבולותיה מעולם לא הוגדרו.
עם זאת בוועידת ברלין ביסמרק ויתר על זכויות גרמניה בנוקי לפורטוגל.
בעוד ועידת ברלין עסקה בעיקר בקונגו, הייתה גם תחרות בין גרמניה, צרפת ובריטניה על זכויות על נהר ניז'ר, עורק חשוב להתיישבות בפנים הארץ.
למרות כישלונו של גוטליב לאונרד גייזר במיינלנד, סוחרים גרמנים עדיין רצו גישה חופשית לניגריה העליונה.
משלחת Benue של פאול שטאודינגר בשנת 1885/86 ביקש ליצור קשרים עם ח'ליפות סוקוטו ואמירות גוואנדו, אך הדבר לא הוביל לכיבוש או להגנה.
כמו כן ניסיונו של פרידריך קולין להגיע למים העליונים של הניז'ר מגינאה עלה בתוהו לאחר שגרמניה הסכימה למסור את קפיטאי וקובה (המכונה גם 'קולינסלנד') לצרפת.
ב-1894/95 משלחת במימון ועדת טוגו אשר הובלה על ידי הנס גרונר ניסתה לרכוש שטחים עבור גרמניה באזור ניז'ר המרכזית.
גרונר וארנסט פון קארנפ-קוורהיימב נסעו בניז'ר וחתמו "חוזי הגנה" עם ראשי גולמו.
עם זאת, הנציגים הצרפתים והבריטים חתמו על הסכמים דומים עם אותם ראשי שבטים, כך שלא היה להם ערך לגרמניה.
גיחות גרמניות אחרות לעבר ניז'ר, מאת אריך קלינג, גסטון תיירי, לודוויג וולף יוליוס פון צך אאוף נויהויפן לא הצליחו באופן דומה.
בסופו של דבר גרמניה הצליחה להרוויח על מאמציה באגן ניז'ר על ידי התאמות חיוביות לגבול בין טוגולנד למערב אפריקה הצרפתית כשהגבול הוסדר בהסכם בשנת 1897.
באוקטובר 1884, בתמיכתו של ביסמרק, נוסד הסינדיקט למערב אפריקה שנועד להשתלט על הממשל הפנימי של המושבות המערביות באפריקה.
עם זאת, החברות המעורבות סירבו לקחת על עצמן אחריות זו ובמקום זאת דרשו להקים ממשל ממשלתי גרמני.
רעיון ביסמרק לשלטון עקיף ב"אזורים המוגנים" הגרמניים נכשל אפוא במערב אפריקה.
יחסים מנהליים למושבות הגרמניות במערב אפריקה
את המיזם הקולוניאלי הגרמני במערב אפריקה הקים גוסטב נכטיגל כנציב קיסרי למערב אפריקה.
הוא התחיל באופן רשמי את "Schutzgebiete" (מילולית: "פרוטקטורטות") בקמרון, טוגו ודרום מערב אפריקה.
קשר זה בא לידי ביטוי בגזרות המשפטיות הראשונות שנעשו במשותף לתפקידיהם של הפקידים הראשיים במושבות אלה, כלומר מושל קמרון ונציבי טוגו ודרום מערב אפריקה.
מאוחר יותר הוצאו במשותף מספר גזרות על קמרון וטוגו.
טוגו נשלטה כמושבה נפרדת על ידי נציב קיסרי (משנת 1893: "לנדשופטמן" ) עד שנת 1898 בפיקוחו של נציב ראשי ("אוברקומיסר") שהיה באותו זמן מושל קמרון.
המושל הראשון של קמרון, יוליוס פון סודן, היה גם הנציב הראשי של טוגו.
בשנת 1898 שודרג התפקיד בטוגו לדרגת מושל.
לבתי המשפט המופקדים על האירופאים התקיים "בית משפט לערעורים למען חסות קמרון וטוגו".
הכינוי Deutsch-Westafrika הופיע בכמה פרסומים לא רשמיים הנוגעים לשתי המושבות.
חברת סחר שפעלה בקמרון, טוגו, ניגריה וחוף הזהב השתמשה בשם "Deutsch-Westafrikanische Handelsgesellschaft" (חברת סחר מערב אפריקאית גרמנית), שנוסדה בשנת 1896 והייתה מעורבת גם ב-1904 בהקמת "Deutsch-Westafrikanische Bank" (בנק מערב אפריקה הגרמני).
מעצר פעילי זכויות הלהט"ב בגאנה התרחשו ב-20 במאי 2021, כאשר נעצרו 21 פעילי זכויות להט"ב בגאנה בבית מלון בהו , במהלך אספה בה הפעילים דנו על מצב זכויות להט"ב בגאנה.
המעצרים עוררו גינוי בינלאומי ועליית תנועת ה- הקוראת לשחרורם של הפעילים בגאנה ולסיום הטרור המדינתי נגד הקהילה הגאה בגאנה.
בדיון האחרון בבית המשפט, ב-11 ביוני 2021, שוחררו הפעילים בערבות בבקשתם הרביעית.
ב-5 באוגוסט 2021 האישום בוטל בגלל חוסר ראיות.
הומוסקסואליות היא לא חוקית בחלקים רבים של אפריקה, כאשר בגאנה גברים להט"בים מופללים מאז שנות ה-60 של המאה ה-19. אף על פי שבגאנה קיימים ארגוני להט"בים, הם רשאים לדון רק במצב זכויות האדם במדינה, אך לא לקדם או לקיים יחסי מין הומוסקסואליים, שעונשם עד שלוש שנות מאסר.
בפברואר 2021, מרכז קהילתי של הקהילה הגאה בגאנה נאלץ להיסגר על רקע לחץ גובר מצד קבוצות דתיות וארגונים נגד להט"בים ומיעוטים מיניים אחרים.
השחקן אידריס אלבה יחד עם העורך הראשי של Vogue הבריטי, אדוארד ענניפול, והדוגמנית נעמי קמפבל חתמו על מכתב גלוי לממשלת גאנה שעליה למנוע אפליה ולא לאסור על הומוסקסואליות בגאנה.
לעיתים קרובות, נושאים להט"בים נתפסים כחלק מסדר היום של העולם המערבי שמנסה להפיץ ערכים אמריקאיים או אירופיים במדינה.
דבר זה עלול להוביל לרמות גבוהות של אפליה כלפי אנשים מהקהילה הגאה, לרבות סחיטה, איומים ותקיפות אלימות.
באפריל 2018, נשיא גאנה, ננה אקופו-אדו, נאלץ להבהיר את ההצהרות שהוציאו לרשת החדשות אל-ג'זירה בנוגע לזכויות הלהט"ב במדינה, לאחר שמפלגת האופוזיציה, הקונגרס הלאומי דמוקרטי , ביקשה ממנו להבהיר את עמדתו.
אחד מדוברי לשכתו של הנשיא אמר כי הנשיא לא יהיה מוכן להכשיר יחסי מין הומוסקסואליים בגאנה, ושלא יהיו שינויים בחוקים הקיימים.
לאחר שהמרכז הגאה באקרה נאלץ להיסגר, ידוענים שחורים רבים הפגינו אהדה לקהילה הגאה בגאנה, ביניהם השחקנים אידריס אלבה ומיכאלה קואל , שחתמו על מכתב תחת ההאשטאג #GhanaSupportsEquality.
הארגון Human Rights Watch גינה את הפשיטה והסגירה של המרכז הגאה באקרה.
עם זאת, מספר חברי המרכז הגאה הצהירו כי לא יימלטו או יעזבו את גאנה וכי הם ימשיכו להילחם למען הכרה בזכויות.
אלכס קופי דונקור הצהיר כי הרשויות הגבילו את פעילותם לתוכניות "בריאותיות" בלבד.
דונקור אמר גם כי בעודם נמצאים בגאנה, לא הייתה תגובת נגד גלויה מצד גנאים אחרים.
דונקור הודה לזמר בוי ג'ורג' שפרסם שיר לתמיכה בקהילה הגאה בגאנה, ואמר כי: "[זה] מחמם את הלב לראות את כל התמיכה הזו [מגיעה מהקהילה הבינלאומית]".
בעקבות אמירותיו של דונקור, קבוצה של חברי פרלמנט מה-NDC, כאשר בראשה עומד סם נרטי ג'ורג' , אמרה כי הם יציעו הצעות חוק להפללת זכויות להט"ב במדינה.
ג'ורג' כתב ברשתות החברתיות כי הוא חייב לעם הגאני לשמור על "מה שנותן לנו זהות כאנשים" וביקש עזרה להילחם ב-"נגע והסטייה שהומוסקסואליות מציגה".
בתגובה, פעילי זכויות להט"ב בגאנה דחקו בנשיא גאנה, ננה אקופו-אדו, להבטיח שלום וביטחון להומואים בגאנה וכי אין זה במסגרת מטרות הארגון להכשיר איגודים אזרחיים חד-מיניים.
ב-20 במאי 2021, קבוצה של פעילי זכויות להט"ב (16 נשים ו-5 גברים) קיימו פגישה בבית מלון בהו בגאנה.
הקבוצה נפגשה בשביל לחלוק מידע אודות תיעוד של הפרות זכויות להט"ב בגאנה, ביניהם גם מספר עלונים, שקשורים ליציאה מהארון ולטרנסג'נדריות.
זמן קצר לאחר תחילת הפגישה, המשטרה פשטה על בית המלון ועצרה את הפעילים על סמך חוקי האנטי-הומוסקסואליות, בעילת קיום כנס בלתי חוקי וקידום סדר יום להט"בי.
הפשיטה נתפסה כפגיעה בקהילה הגאה בגאנה, והמעצרים נידונו באופן נרחב מפני שאין חוק האוסר על קיום אספה שדנה בשיפור זכויות להט"ב במדינה.
על פי הארגון Rightify Ghana, המשטרה מנעה מהעצורים להיפגש עם עורך דין.
זמן קצר לאחר שבוצעו המעצרים, ההאשטאג #ReleaseThe21 נהיה ויראלי בטוויטר בגאנה.
במקביל לכך, עתירה של ארגונים להט"בים לשחרור העצורים באופן מיידי נדחתה על ידי בית משפט השלום של הו.
משטרת הו פרסמה הודעה בה נאמר כי הפעילים שנעצרו "דוגלים בפעילות להט"בית" ואמרו עוד כי "הפיקוד מזהיר את הציבור, במיוחד את ההורים, להיזהר מפעולות של אנשים המעורבים בהתנהגות לקויה זו ולדווח להם על כך למשטרה".
העצורים היו אמורים להופיע בבית המשפט ב-4 ביוני 2021 להקראת האישומים ועיכוב בקשתם לשחרור בערבות למספר ימים.
עורכי דינם של הפעילים ציינו כי קידום זכויות להט"ב אינו נחשב כפשע בגאנה.
ב-8 ביוני 2021, דחה בית המשפט השלום של הו את הערבות לכל 21 הפעילים והורה על קיון הדיון הבא בתיק ב-16 ביוני.
אחת מעורכי הדין של הפעילים, ג'וליה סלמן אייטיי, לא פירטה מדוע נשללה להם ערבות על ידי בית המשפט השלום של הו, ואמרה כי הם כבר הגישו ערעור לבית המשפט המחוזי של הו.
ב-11 ביוני 2021 שוחררו הפעילים, בערבות של כ-900 דולר אמריקאי.
ב-16 ביוני 2021, נתן שופט בית המשפט המחוזי, פליקס דצומור, לפרקליטות המדינה דחייה לקבלת ייעוץ והדרכה נוספים, מפני שהתיק נתקע בשיפוטו של היועץ המשפטי לממשלה.
ב-5 באוגוסט 2021, בית המשפט ביטל את התיק נגד 21 הפעילים בשל חוסר ראיות.
האומות המאוחדות גינה בחריפות את "מעצרם השרירותי" של הפעילים וביקש לשחררם בגין אפליית להט"בים ומעצרים שרירותיים.
בדברי הגינוי בגין המעצר והעתירה השרירותיים לכאורה לכבד את זכויות הלהט"ב של הפעילים, הוסיף האו"ם והפציר "על ממשלת גאנה לשחרר אותם באופן מיידי וללא תנאי."
מחלקת המדינה של ארצות הברית גינה את המעצרים וקרא לממשלת גאנה "לשמור על הגנות זכויות האדם חוקיות" וקרא לכל הגנאנים לכבד את ההוראות לפי חוקת גאנה המבטיחות חופש הביטוי וחופש ההתאגדות.
האיחוד האירופי ותורמי הסיוע לגאנה ביקשו מהמדינה לשחרר את הפעילים באופן מיידי ולכבד את זכויות האדם שלהם ואת חופש ההתאגדות החופשית שלהם.
הבנק העולמי וסוכנות הידיעות תומסון רויטרס , שנמצאים בין התורמים לגאנה, ביקשו מהרשויות לכבד את זכויות הפעילים וקראו לשחררם באופן מיידי.
התורמים הצהירו עוד כי הם "עוקבים אחר המצב המתפתח".
לאחר מתן הערבות, הארגון Human Rights Watch קרא לתובע הכללי של גאנה לבטל את האישומים כנגד 21 הפעילים, ואמר כי המקרה הוא "כתם על המוניטין של גאנה".
מעקבים הוא סרט מותחן פשע נאו-נואר עצמאי משנת 1998 שכתב וביים כריסטופר נולאן.
הסרט מספר את סיפורו של צעיר שעוקב אחר זרים ברחובות לונדון ונשאב לעולם תחתון פלילי כשהוא לא מצליח לשמור על מרחק ממנו.
כסרט הביכורים של נולאן, הוא תוכנן להיות סרט זול ככל האפשר לביצוע.
נערכו חזרות רבות על סצנות, כך שנדרשו רק טייק אחד או שניים כדי לחסוך במלאי סרטים באורך 16 מ"מ, ההוצאה הגדולה ביותר של ההפקה ועל כך שילם נולאן מכספו האישי.
נולאן לא הצליח להרשות לעצמו ציוד תאורה מקצועי יקר, אך השתמש בעיקר באור זמין.
לצד הכתיבה, הבימוי והצילום של הסרט, עזר נולאן גם בעריכה והפקה.
הסרט יצא על ידי The Criterion Collection בבלו-ריי וב-DVD בצפון אמריקה ב-11 בדצמבר 2012.
סופר צעיר נאבק ומובטל (המוכר בתור "האיש הצעיר") עוקב אחר אנשים זרים ברחובות לונדון, לכאורה כדי למצוא השראה לרומן הראשון שלו.
בתחילה הוא קובע לעצמו כללים נוקשים לגבי אחרי מי עליו לעקוב ולכמה זמן, אך עד מהרה הוא נוטש את הכללים שלו כשהוא מתמקד בגבר מטופח ונאה בחליפה כהה.
הגבר בחליפה, לאחר שהבחין שעוקבים אחריו, מתעמת במהירות עם הצעיר ומציג את עצמו כ"קוב".
קוב מגלה שהוא פורץ סדרתי ומזמין את הצעיר (שאומר לקוב ששמו "ביל") ללוות אותו בפריצות שונות.
נראה שהרווחים הנאים מפשעים אלה הם בעלי חשיבות משנית לקוב.
הוא נהנה להתרוצץ בין הפריטים האישיים בדירות המטרה שלו ולשתות את היין שלהם.
הוא מסביר כי התשוקה האמיתית שלו היא שימוש בהלם השוד והפרת רכוש כדי לגרום לקורבנותיו לבחון מחדש את חייהם.
הוא מסכם את גישתו כך: "אתה לוקח את זה, ומראה להם מה היה להם".
הצעיר מתרגש מאורח חייו של קוב.
הוא מנסה פריצות משלו, כפי שקוב מעודד ומדריך אותו לעשות.
בהצעתו של קוב, הוא משנה את מראהו, מקצר את שיערו ולובש חליפה כהה.
הוא מאמץ את השם "דניאל לויד" על סמך כרטיס האשראי שקוב נותן לו ומתחיל לקיים מערכת יחסים עם אישה בלונדינית שהוא וקוב פרצו לדירתה.
הבלונדינית מתגלה כחברתו של גנגסטר קטן (הידוע רק בשם "הבחור הקירח") ממנו נפרדה לאחר שרצח גבר בדירתה.
עד מהרה, הבלונדינית מודה שהבחור הקירח סוחט אותה בתצלומים מפלילים.
הצעיר פורץ לכספת של הבחור הקירח, אך נתפס במעשה על ידי אדם לא מזוהה.
לאחר מכן הוא גורם לאיש לדמם מחבטת פטיש ונמלט עם הכסף והתמונות של הבחור הקירח.
כשהוא חוזר לדירתו, הוא מגלה שהתמונות הן צילומי דוגמנות לא מזיקים.
כשהוא מתעמת עם הבלונדינית, הצעיר לומד שהיא וקוב עבדו יחד כדי לתמרן אותו כדי לחקות את שיטות הפריצה של קוב.
היא מספרת לו כי קוב גילה לאחרונה גופתה של אישה שנרצחה במהלך אחת הפריצות שלו והוא מנסה להסיט את ממנו בכך שהוא מופיע כאילו פורצים מרובים חולקים את שיטותיו.
הצעיר עוזב כדי להסגיר את עצמו למשטרה.
הבלונדינית מדווחת על הצלחתה בפני קוב, שאחר כך מגלה שהוא אכן עובד עבור הבחור הקירח.
הסיפור על האישה הנרצחת היה חלק ממזימה להונות את הבלונדינית והצעיר כאחד: הבלונדינית סחטה את הבחור הקירח עם עדויות מהרצח שביצע בדירתה, והוא רוצה שירצחו אותה כך אי אפשר יהיה לחבר אליו את הפשע.
קוב הורג את הבלונדינית עם אותו פטיש בו השתמש הצעיר במהלך פריצת הכספת של הקירח ומשאיר אותה במקום.
המשטרה, שבודקת את סיפורו של הצעיר, מוצאת את הבלונדינית שנרצחה ואת הפטיש עם טביעות האצבע עליו.
הצעיר מעורב אפוא ברצח האישה הבלונדינית.
קוב בינתיים נעלם לתוך ההמון.
ג'רמי תיאובלד - האיש הצעיר [ביל / דניאל "דני" לויד]
דיק בראדסל - האיש הקירח
הסרט נכתב, בוים, צולם והופק במשותף על ידי כריסטופר נולאן.
הוא צולם בלונדון על גבי סרט 16 מ"מ בשחור-לבן.
נולאן השתמש במבנה עלילתי לא ליניארי לסרט, מכשיר שבו השתמש שוב גם בסרטיו "ממנטו", "באטמן מתחיל" ו"יוקרה".
סוג זה של סיפורים, לטענתו, שיקף את אי הוודאות הגלומה של הקהל בנוגע לדמויות בסרט אפל.
עבודת ההפקה נמשכה שנה שלמה.
וכדי לחסוך במלאי הסרטים, כל סצנה בסרט עברה חזרות רבות על מנת להבטיח שניתן יהיה להשתמש בטייק הראשון או השני בעת העריכה.
הצילומים התקיימו בשבתות במשך שלושה או ארבעה חודשים, נולאן צילם כחמש עשרה דקות צילומים בכל יום.
פרק זמן זה גם מיתן את עלות מלאי הסרטים ואפשר לו לשלם על כך מכספו.
על פי רוב, נולאן צילם ללא ציוד תאורה מקצועי לסרטים, כשהוא משתמש במידה רבה באור זמין.
הוא גם השתמש בבתיהם של חבריו ומשפחתו כאתרי צילום.
מעצרי הכרטיס הירוק התרחשו ב-14 במאי 1941 בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת.
המעצרים ההמוניים החלו יום לאחר שהמשטרה הצרפתית מסרה כרטיס ירוק () ל-6,694 יהודים זרים שהתגוררו בפריז, כרטיס שהורה להם להתייצב ל"בדיקת סטטוס".
למעלה ממחציתם התייצבו לפי ההנחיות, רובם פולנים וצ'כים.
הם נעצרו וגורשו לאחד משני מחנות מעבר בצרפת.
רובם היו כלואים במשך שנה לפני שגורשו לאושוויץ ונרצחו.
מעצרי הכרטיס הירוק היו המעצרים ההמוניים הראשונים של יהודים על ידי משטר וישי במהלך מלחמת העולם השנייה; קצת יותר משנה לאחר מכן בוצע גירוש היהודים מפריז, בו כ-13,000 יהודים גורשו ונרצחו.
צרפת נכבשה במלחמת העולם השנייה בפלישה הגרמנית שהחלה במאי 1940 והסתיימה בכיבוש פריז ב-14 ביוני ובכניעה לגרמניה שמונה ימים לאחר מכן.
צרפת הכבושה על ידי גרמניה הנאצית חולקה לשניים, כאשר הצפון והמערב (כולל פריז) השתייכו לאזור הכבוש בניהול ישיר על ידי גרמניה, והשאר השתייך למה שנקרא "האזור החופשי" (Zone libre) בדרום ובמזרח צרפת.
ממשלת צרפת בראשות מרשל פטן עברה לעיר וישי שבאזור החופשי.
ב-10 ביולי, הפרלמנט פיזר את עצמו, סיים את הרפובליקה השלישית ויצר את "המדינה הצרפתית",( הידועה יותר בשם "משטר וישי") בראשות פטן.
ממשלת וישי אימצה חוקים שהדירו יהודים מתפקידים מסוימים בחברה.
חוקים אלו התקבלו ללא כפייה מצד הגרמנים.
לדברי ראש המטה של פטן, "גרמניה לא הייתה הגורם שדחף לחקיקה האנטי-יהודית של וישי.
החקיקה הזו הייתה ספונטנית ואוטונומית".
ב-22 ביולי 1940 הוקמה בווישי ועדה מיוחדת לבחינה ולשלילה של אזרחותם של יהודים שהתאזרחו לאחר הרפורמה בחוק הלאום ב-1927, וזאת במטרה לסלק "זרים" מהחברה הצרפתית.
כמעט מחציתם היו יהודים זרים שנמלטו מאז מלחמת העולם הראשונה ממזרח אירופה, ובשנות ה-30 - מגרמניה הנאצית.
בספטמבר 1940 ערכו השלטונות הצרפתיים, בפקודת הגרמנים, מפקד אוכלוסין של יהודים זרים.
ב-3 בספטמבר 1940 הפכו לחוקיים מעצרם וכליאתם של הזרים שהוגדרו מסוכנים לביטחון הלאומי ולסדר הציבורי.
האופטשטורמפיהרר האס-אס תיאודור דנקר, נציגו של אדולף אייכמן בפריז, ביקש להאיץ את הדרת היהודים, לא רק על ידי רישומם ושוד סחורותיהם, אלא גם על ידי כליאתם.
הוא סמך על קרל תיאו צייטשל (Karl Theo Zeitschel) בשגרירות גרמניה בפריז, שחלק עמו את אותן מטרות, ושהיה אחראי על היחסים עם הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, אשר נוסד ב-29 במרץ 1941.
ב-4 באוקטובר 1940 פרסם משטר וישי חוק חדש לגבי מעמדם של יהודים, במסגרתו התאפשר באופן חוקי עבור הרשויות המקומיות לעצור יהודים זרים ולכלוא אותם במחנות מיוחדים.
רודולף שלייר (Rudolf Schleier), הקונסול הכללי הגרמני בפריז, כתב לברלין כי "ממשלת צרפת התחייבה לשלוח את כל היהודים ילידי חוץ למחנות ריכוז באזור הלא כבוש", וכי "יהודים ייעצרו באזור הכבוש ברגע שהמחנות הדרושים יהיו מוכנים".
עד שנת 1941 נכלאו במחנות בפיטיבייה, בון לה רולנד, קומפיין ודראנסי בעיקר יהודים זרים מפריז.
ב-22 באפריל 1941 הודיע דנקר לז'אן-פייר אינגראן (Jean-Pierre Ingrand), נציג משרד הפנים באזור הכבוש, על הפיכת המחנה הגרמני לשבויי מלחמה צרפתים בפיטיבייה למחנה מעצר ליהודי פריז ועל העברת הנהלת המחנה ללשכתו של מושל מחוז לוארה (Loiret).
במקביל, הגרמנים התעקשו ליישם את החוק מ-4 באוקטובר 1940 שהתיר כליאת יהודים זרים.
מחנה פיטיבייה לא הספיק לכך, ומחנה המעצר בון לה רולנד נוסף למטרה זו, כך שנעצרו 5,000 איש.
בתחילת מאי 1941, על סמך מפקד האוכלוסין של השנה הקודמת, 6,694 יהודים זרים, רובם גברים פולנים בני 18 עד 60 המתגוררים באזור פריז, קיבלו זימון בכרטיס ירוק (billet vert) שנמסר ביד על ידי שוטר צרפתי לשם "סקירת מצב" בהוראת ד"ר ורנר בסט.
"מר _______ מוזמן להתייצב באופן אישי, מלווה באחד מבני משפחתו או בחבר אחד, בשעה 7:00 בבוקר ביום 14.5.1941 לבדיקת מצבו.
הוא מתבקש לספק אמצעי זיהוי.
מי שלא יתייצב ביום ובשעה שנקבעו, צפוי לעונשים החמורים ביותר."
בהנחה שמדובר בפורמליות אדמיניסטרטיבית בלבד, 3,700 גברים צייתו לזימון (3,430 יהודים פולנים, 157 צ'כים ו-123 יהודים חסרי אזרחות).
הם נעצרו מיידית והאדם שהתלווה אליהם קיבל רשימה של חפצים שהוא נדרש ללכת ולהביא עבורם (שמיכה וסדין, ביגוד, סכו"ם, צלחת, תיק מוצרי היגיינה, כרטיס מזון ואוכל ל-24 שעות).
האסירים הועברו באוטובוס תחנת אוסטרליץ וגורשו באותו יום בארבע רכבות לשני מחנות מעבר וכליאה במחוז לוארה: 1,700 נכלאו בפיטיבייה ו-2,000 - בבון-לה-רולנד.
שני המחנות הופעלו בתחילה על ידי ז'נדרמים צרפתים תחת פיקוח מינהלי של מחוז לוארה.
הצלב האדום הצרפתי () הביא עזרה למשפחות הכלואים בשני המחנות.
האסירים בבון-לה-רולנד שהו בקסרקטין שאטו ד'או.
המחנה שכן באזור הדרומי, 89 קילומטרים דרומית לפריז.
במחנה היו שני חלקים: האחד לעצירים והשני לשירותי המנהלה (תחנת משטרה, מרפאה, מנהלה ומטבח).
זה היה מחנה מעבר וכליאה בניהול צרפתי ומרכז גירוש ליהודים הקשורים למחנה בפיטיבייה.
במשך יותר משנה הוחזקו האסירים מבלי לדעת מה יעלה בגורלם.
בבון-לה-רולנד אסירים ביצעו עבודת כפייה בתוך המחנה ומחוצה לו, ו-700 הצליחו להימלט.
השלטונות הגרמניים השתלטו על בון-לה-רולנד במאי 1942.
המחנה בפיטיבייה כלל 19 צריפים.
המחנה היה בשליטה צרפתית אך האס-אס הגרמני ביקר ופיקח.
כמו בבון-לה-רולנד, אסירים ביצעו עבודת כפייה בתוך המחנה ומחוצה לו.
כמה אסירים סירבו להשתתף בעבודות כפייה וארגנו מרד ביוני 1941. מעטים הצליחו להימלט.
שלטונות המחנה הגיבו בכך שאסרו על דואר ושלחו כמה גברים לכלא.
הרופא הראשי של המחנה, רופא צרפתי מהעיירה, הורחק על ידי האס-אס כי ביטא אהדה למצוקתם של האסירים.
בהוראת דנקר השתלטו הגרמנים על פיטיבייה במאי 1942.
ב-8 במאי 1942, 289 אסירים יהודים הועברו למחנה הריכוז קומפיין, שם יצאו בקרונות בקר ב-5 ביוני במשלוח 2 למחנה הריכוז אושוויץ.
ב-25 ביוני וב-17 ביולי 1942 נשלחו האסירים הנותרים במשלוחים 4 ו-6 מתחנת פיטיבייה, וב-28 ביוני במשלוח 5 מתחנת בון-לה-רולנד לאושוויץ, שם נרצחו.
שילוח בעלי הכרטיסים הירוקים היה הריכוז ההמוני הראשון של יהודים על ידי משטר וישי.
שנה לאחר מכן גורשו ונרצחו יותר מ-13,000 יהודים במהלך גירוש היהודים מפריז.
מערב אוקראינה (באוקראינית: Західна Україна) הוא אזור נרחב במערב אוקראינה.
זהו האזור היחיד של אוקראינה אשר היה לאורך ההיסטוריה תחת שליטת מדינות אירופאיות שונות מלבד רוסיה (פולין, ליטא, הונגריה, רומניה, צ'כוסלובקיה וטורקיה) ומכאן תחת השפעה ניכרת של תרבות מרכז אירופה.
אזור מערב אוקראינה, בדומה למרבית שטחה של אוקראינה שלאחר מלחמת העולם השנייה, התפתח ממה שהיה במקור הישות הפוליטית רוס של קייב.
לאחר ההיחלשות של רוס של קייב, ובעקבות ההתקפות מצד הממלכה המונגולית אורדת הזהב, המרכז התרבותי והפוליטי עבר מקייב מערבה ובשנת 1199 הוקמה מדינה מערבית אוקראינית חדשה - נסיכות האליץ'-וולין.
החל משנת 1349 גם רוס של קייב וגם נסיכות האליץ'-וולין איבדו את עצמאותן, ושטחה של אוקראינה נכבש על ידי המדינות השכנות.
בתחילה שולבה אוקראינה באיחוד הפולני-ליטאי, ומאוחר יותר חולקה אוקראינה בין מדינות האיחוד הפולני-ליטאי (מערב אוקראינה וחלק ממרכזה) והאימפריה הרוסית (מזרח אוקראינה ויתרת מרכז אוקראינה).
לאחר חלוקת פולין, הייתה מערב אוקראינה לחלק מההאימפריה האוסטרו-הונגרית, בעוד שמרכז ומזרח אוקראינה נותרו תחת שליטה רוסית.
בשנת 1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, האוקראינים שהיו תחת שליטה רוסית הכריזו על עצמאות, ונוסדה הרפובליקה העממית של אוקראינה, בעוד שהשטחים של מערב אוקראינה שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית הכריזו על עצמאותם, והפכו בעקבות כך לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
ב-22 בינואר 1919 שתי המדינות חתמו על חוק איחוד.
עם זאת, בסופו של דבר המדינה האוקראינית העצמאית חולקה שוב בין פולין וברית המועצות.
החלק הסובייטי של אוקראינה, שכונה "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית" הפך באופן רשמי לאזור אוטונומי.
מאוחר יותר, כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ברית המועצות שילבה את מערב אוקראינה ברבפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
רק ב-1991 במסגרת הכרזת העצמאות של אוקראינה זכתה אוקראינה בעצמאותה, והתפרקות ברית המועצות התרחשה זמן קצר לאחר מכן.
אזור מערב אוקראינה כולל מספר אזורים היסטוריים כמו טרנסקרפטיה, הליכינה כולל פוקוטיה (החלק המזרחי של גליציה המזרחית), מרבית אזור ווהלין, צפון בוקובינה ומערב פודוליה.
ההשפעה התרבותית הרוסית במערב אוקראינה היא זניחה.
מוסקבה השיגה את השליטה על אזור מערב אוקראינה רק במהלך המאה ה-20, כלומר, במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר האזור סופח לברית המועצות לאחר חלוקת פולין.
העיר לבוב היא המרכז התרבותי העיקרי של אזור מערב אוקראינה ולבוב הייתה גם הבירה ההיסטורית של נסיכות האליץ'-וולין.
ערים חשובות נוספות הן בוצ'אץ', צ'רנוביץ, דרוהוביץ', האליץ', איוואנו-פרנקיבסק, חוטין, לוצק, מוקצ'בו, רובנו, טרנופול, אוז'הורוד ועוד.
על פי סקר שבוצע במהלך שנת 2016 על ידי מרכז רזומקוב נמצא כי כ-93% מאוכלוסיית אזור מערב אוקראינה הצהירו שהם מאמינים בדת כולשהי, בעוד 0.9% הצהירו שהם לא מאמינים בשום דת, ו-0.2% הצהירו שהם אתאיסטים.
מכלל אוכלוסיית אזור מערב אוקראינה, 97.7% הצהירו שהם נוצרים (57.0% משתייכים לכנסייה האורתודוקסית המזרחית, 30.9% הם חברי הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית, 4.3% הם רק "נוצרים", 3.9% הם חברים בכנסיות פרוטסטנטיות שונות, ו-1.6% הם קתולים).
0.2% ציינו כי הם יהודים.
כל יתר האנשים היוו כ-2.1% מאוכלוסיי מערב אוקראינה.
מעצרו של מרק ברנשטיין , אירע בחודש מרץ 2022 בעקבות חשד כי הפיץ כעורך בוויקיפדיה מידע שקרי כביכול בנוגע לסיקור הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ברנשטיין, שנולד ב-19 באוגוסט 1965 במינסק.
הוא יהודי, בוגר האוניברסיטה הלאומית הטכנית של בלארוס וויקיפד בוויקיפדיה הרוסית.
מרק עורך בוויקיפדיה תחת שם המשתמש "Pessimist2006".
בחודש מרץ 2022 נעצר ברנשטיין על ידי כוחות ביטחון בלארוסיים בחשד להפרת חוקי הפייק ניוז בנוגע לסיקור הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בהודעה לעיתונות של שרותי הביטחון הבלארוסיים נטען שהמעצר בוצע לפי בקשה של רוסיה.
המנהל הראשי של בלארוס למאבק בפשע המאורגן ובשחיתות, עצר את ברנשטיין במינסק.
ערוצי טלגרם פרו-ממשלתיים פרסמו הקלטה של מעצרו של ברנשטיין, והאשימו אותו בהפצת מידע "אנטי-רוסי" מזויף.
ב-11 במרץ 2022, הצהירה קרן ויקימדיה, המפעילה את ויקיפדיה ופרויקטים אחרים של ויקימדיה, בתגובה לחקירה על מעצרו של ברנשטיין, כי "צוותי האמון והבטיחות וזכויות האדם של הקרן עקבו אחר המשבר המתמשך באוקראינה, והיו בקשר הדוק עם קהילות ויקימדיה באזור כדי להבטיח את ביטחונם ולהגיב לצרכיהם".
ב-12 במרץ נידון ברנשטיין ל-15 ימי מאסר.
ב-27 במרץ דווח כי טרם שוחרר, וב-29 במרץ הוכר ברנשטיין כאסיר פוליטי, בהחלטה משותפת של ארגוני זכויות האזרח בבלרוס.
משפטו של מרק ברנשטיין נערך ב-23 ביוני 2022. בית המשפט המחוזי זבודסקוי במינסק דן בעניינו.
השופטת מסרה את פסק הדין שלה ב-24 ביוני 2022 ועל פיו ברנשטיין נידון לשלוש שנות מאסר "בתנאי בית" בו הוא מוצב תחת פיקוח משטרתי מתמיד בביתו.
בהתאם לכך שוחרר בתום הדיון.
מעצרי פלסטינים וערביי ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל בוצעו עקב טבח שבעה באוקטובר בו נרצחו ונהרגו מעל ל-1,100 איש.
המעצרים נועדו למנוע מעשי טרור פלסטיני והסתה, הן בישראל והן בזירת יהודה ושומרון.
כוחות הביטחון בישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית עצרו אלפי פלסטינים, בהם אלפי פועלים מרצועת עזה שקיבלו היתר כניסה לישראל.
לאחר חקירתם של הפועלים, במטרה לבדוק האם היה להם מידע מוקדם אודות מתקפת הפתע, שחררה ישראל ב-3 בנובמבר לרצועת עזה כ-3,200 פועלים פלסטינים שהיו עצורים במשך כשלושה שבועות.
בנוסף נעצרו פלסטינים החשודים בפעילות טרור וערבים ישראלים החשודים בפרסום דברי הסתה.
לפחות 98 פלסטינים מתו או נהרגו במעצר בישראל, מתוכם 36 מתו במחנה שדה תימן.
שניים מהעצורים שמתו בזמן מעצרם היו פועלים עזתים ששהו בישראל באישור ונעצרו עם פרוץ המלחמה.
חלק מהמתים נמצאו עם סימני אלימות.
צה"ל מנהל חקירה פלילית נגד חיילים ב-48 מקרי מוות של פלסטינים, רובם שבויים שנתפסו ברצועת עזה.
מעצר פלסטינים על רקע ביטחוני