tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאמנת צ'לסי ונבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים, אמה הייז מאנגליה, זכתה בפרס יוהאן קרויף הראשון לנשים.
היא הובילה את צ'לסי לזכייה באליפות הסופר ליג האנגלית לנשים ואת ארצות הברית לזכייה במדליית זהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
אלו ששת המאמנים שהיו מועמדים לפרס יוהאן קרויף לנשים לשנת 2024:
מאמןמועדון1 אמה הייז צ'לסי2 ג'ונתן חיראלדס ברצלונה וושינגטון ספיריט3 ארתור אליאס קורינתיאנס סוניה בומפסטור אולימפיק ליון פיליפה פאטאו בנפיקה ליסבון סרינה ויכמן
כדור מיני הוא סוג של קליע בעל בסיס חלול שתוכנן על ידי קלוד-אטיין מיני, ממציא רובה המיני הצרפתי לשימוש ברובי מוסקט הנטענים דרך לוע הקנה.
הקליע הומצא ב-1846 והתפרסם במהלך מלחמת קרים ומלחמת האזרחים האמריקנית, שם נמצא כי הוא גורם לפצעים חמורים משמעותית מאשר כדורי מוסקט עגולים שהיו בשימוש קודם לכן.
רובי המוסקט ספרינגפילד דגם 1861 ומוסקט ה אנפילד דגם 1853 שני כלי הנשק הנפוץ ביותר בשימוש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, השתמשו בכדור מיני.
ברובים אלו נוספו חריצים ספירליים בתוך הקנה, וכתוצאה נוספו לקליע יציבות בעת המעוף ותכונות בליסטיות משופרות שהגדילו את הטווח האפקטיבי והדיוק של האקדח.
לפני הצגת כדור המיני, היה צריך לדחוף כדורים במורד הקנה, לפעמים עם פטיש, מכיוון ששאריות אבק שריפה היו מצטברות בקדח הקנה לאחר מספר קטן יחסית של יריות, ונדרש ניקוי תכוף של האקדח.
הפיתוח של כדור המיני היה משמעותי מכיוון שהוא היה סוג הקליע הראשון שניתן היה לייצר עם התאמה רופפת מספיק כדי להחליק בקלות במורד הקנה של רובה, אך לשמור על דיוק טוב במהלך הירי עקב חסימה על ידי הרחבת בסיס הכדור בעת ירי.
כדור המיני הוא קליע שצורתו גלילית - קונית עם חריצים בהיקפו שנמשכו בגריז (חומר סיכה) בסיס הקליע חלול וקעור.
מיניה עיצב את הקליע עם פקק ברזל קטן, וחצאית עופרת שתתרחב תחת לחץ של הפיצוץ של אבק שריפה, לחצים אלו גרמו לכדור להתרחב ולמלא את החריצים בקנה הרובה.
אטימה זו הקטינה את אבדן הלחץ בנה בעת הירי וגבירה את מהירות הלוע המקסימלית.
הכדורים כללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר אשר שומן באופן נכבד כדי למנוע רטיבות ולהקל על טעינת הרובה.
חרש הנשק קפטן ג'יימס ה.
ברטון פיתח שיפור משמעותי בעיצוב של קליע המיני כשהוסיף חלל חרוטי עמוק בבסיס הכדור, אשר התמלא ביתר יעילות בגז והרחיב את חצאית הקליע עם הירי.
אחוז גבוה יותר של כוח הנפץ דחף את הקליע קדימה ואחוז קטן יותר שימש להרחבת קוטר הקליע בתוך הרובה.
כדור המיני המשונה של ברטון הפחית מסה והגדיל את המהירות.
הפצעים שנגרמו על ידי כדור המיני החרוטי היו שונים מאלה שנגרמו על ידי הכדורים העגולים ממוסקטים חלקים, שכן לכדור הקוני היה מהירות לוע גבוהה יותר ומסה גדולה יותר, והוא חדר בקלות לגוף האדם.
כדורים עגולים נטו להישאר תקועים בבשר, ולעיתים קרובות סטו מנתיב התנועה בגוף כאשר נתקלו בשרירים או עצמות, כדור המיני נטה לחתוך נתיב ישר ולרוב עבר את גוף האדם ולעיתים רחוקות הכדור נשאר תקוע בגוף.
אם כדור מיני פגע בעצם, הוא בדרך כלל ניפץ אותה.
הנזק לעצמות והשברים המורכבים כתוצאה מכך היו בדרך כלל חמורים מספיק כדי לחייב קטיעה.
כדור הזהב 2025 היה הטקס השנתי ה-69 של כדור הזהב, שהוגש על ידי עיתון הכדורגל הצרפתי פראנס פוטבול, שהוענק לכדורגלנים הטובים ביותר בעונת .
הטקס התקיים ב-22 בספטמבר 2025, ובו זכו עוסמאן דמבלה ואייטנה בונמטי.
המועמדים לפרסים הוכרזו בתחילת חודש אוגוסט 2025.
השחקן הצרפתי עוסמאן דמבלה המשחק בעמדת הכנף ששיחק בעונה זו בפריז סן-ז'רמן, זכה בפרס לראשונה בקריירה.
בעונה זו הוא זכה באליפות הליגה הצרפתית, בגביע הצרפתי, בסופר קאפ האירופי ובליגת האלופות יחד עם פריז סן-ז'רמן.
מי שהעניק לו את הפרס היה כדורגלן העבר רונאלדיניו.
הקשרית הספרדייה אייטנה בונמטי, ששיחקה בעונה זו בברצלונה, זכתה בפרס בפעם השלישית ברציפות.
בעונה זו הגיעה לגמר ליגת האלופות עם ברצלונה ולגמר היורו עם נבחרת ספרד.
השחקן הקיצוני הספרדי לאמין ימאל, ששיחק בעונה זו בברצלונה, זכה בפרס בפעם השנייה ברציפות, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה שזוכה בפרס קופה פעמיים ברציפות.
הקשרית הספרדייה ויקי לופז, ששיחקה בעונה זו בברצלונה, זכתה בפרס הנשים.
השוער האיטלקי ג'אנלואיג'י דונארומה (פעם שנייה), ששיחק בעונה זו בפריז סן-ז'רמן, והשוערת האנגלייה האנה המפטון, ששיחקה בעונה זו בצ'לסי זכו בפרס.
מי שהעניק להם את הפרס היה שוער העבר ג'אנלואיג'י בופון.
החלוץ השוודי ויקטור יוקרש, ששיחק בעונה זו בארסנל, והחלוצה הפולנייה אווה פאיור, ששיחקה בעונה זו בברצלונה, זכו בפרס לראשונה בקריירה.
קרן קסנה, שנקראת על שם קסנה הנריקה, בתו של לואיס אנריקה, שנפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2019, זכתה בפרס על פעולותיה למען ילדים חולי סרטן ומשפחותיהם.
מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן זכה בפרס לאחר שזכה באליפות הליגה הצרפתית, בגביע הצרפתי, בסופר קאפ האירופי ובליגת האלופות בעונה זו.
מועדון הכדורגל ארסנל זכה בפרס לאחר שזכה בליגת האלופות בעונה זו.
בפרס זכה כדורגלן העבר והמאמן הספרדי לואיס אנריקה, שאימן בעונה זו את פריז סן-ז'רמן, על הישגיו הרבים עם הקבוצה.
בפרס זכתה המאמנת האנגלייה סרינה ויכמן, על זכייתה ביורו 2025.
כדור ושרשרת (הידוע גם בשם "רגל ברזל") הוא מכשיר ריסון פיזי ששימש בעבר לקשירת אסירים בגילאי מתבגרים ומבוגרים כאחד.
השימוש בו היה נפוץ בארצות הברית מהמאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-20. צורת ענישה זו שימשה לעיתים קרובות בשילוב עם שיטות כליאה אחרות.
הכדור והשרשרת הם סוג של אזיק המתוכנן כך שמשקל כדור הברזל בקצה השרשרת הקצרה מגביל את המהירות בה הכבול בו מסוגל לנוע, דבר המקשה מאוד על כל ניסיון בריחה.
משקל הכדור נקבע בדרך כלל על ידי בית המשפט, והוא נע בין 2.27 ל-11.34 ק"ג.
כדור ושרשרת מופיע במקומות רבים הן כדימוי ויזואלי – דמויות אסירים בסרטים מצוירים מאופיינות בו, והן כמטפורה – הביטוי משמש לתיאור קשר זוגי או מחויבות מגבילה.
הביטוי מופיע גם בשירים רבים, למשל ב"בית השמש העולה" והוא אף שמו של שיר של ג'ניס ג'ופלין – "Ball and Chain", בו הוא מייצג כאב רגשי.
כדור פורח הוא כלי טיס המורכב מבלון גדול (מעטפת) מלא אוויר חם או גז שמחובר לתא לנשיאת נוסעים או מטען.
כדור פורח משמש למגוון דברים, החל מבלוני תצפית שונים המשמשים לתצלום או לחיזוי מזג האוויר וכלה בריגול, חלל וספורט.
בדצמבר 2023 שיגרה נאס"א את הטלסקופ GUSTO באמצעות כדור פורח ענק ממדף הקרח רוס באנטארקטיקה.
כדורים פורחים היו כלי הטיס הראשונים, כמו גם כלי הטיס הראשונים ששימשו לטיסה מאוישת.
החל מהמאה השנייה או השלישית לספירה נפוצו בסין פנסי תאורה מרחפים בשם קונגמינג (孔明灯) שהיו מורכבים מכדור חלול הבנוי מנייר אורז משומן המתוח על מסגרת במבוק, שבתחתיתו נר בוער.
אבל, כמו מספר המצאות אחרות שראשיתן בסין (אבק השרפה, הרובה, הטיל ועוד) לא התפתחה ההמצאה מעבר לשעשוע ולנוי, ופנסי הקונגמינג המעופפים נשארו נפוצים בכל מזרח אסיה עד היום (בעיקר מועפים בחגים) בלא שעברו כל שינוי מהותי מאז המצאתם.
התיעוד ההיסטורי הראשון של בלון המסוגל לשאת נוסעים, הוא בלון בו נעשה שימוש באוויר חם לצורך עילוי.
הוא נבנה על ידי האחים ז'וזף-מישל וז'אק-אטיין מונגולפייה מהעיר אנונה שבצרפת, בנים למשפחה של יצרני נייר.
הם שמו לב לתופעת העילוי של חלקיקי אפר מעל אש, והתחילו לשחק עם שקיות נייר מרחפות מעל להבות.
לאחר מכן החלו לנסות בלונים גדולים יותר, תחילה לא מאוישים ולאחר מכן עם חיות.
ב-1783 הם הרגישו בטוחים דיים לנסות טיסה מאוישת.
בתחילה הורה לואי השישה עשר, מלך צרפת שהטייסים הראשונים יהיו פושעים מורשעים, אולם פיזיקאי צעיר בשם ז'אן פרנסואה פילאטר דה רוזייר ביחד עם המרקיז פרנסואה ד'ארלנדה ביקשו לקבל את הכבוד להיות הראשונים.
בעזרת כדור שנפחו כ-2,200 מטר מעוקב הם הצליחו לטוס במשך כ-25 דקות למרחק של 9 ק"מ ובגובה של כ-100 מטר מעל פריז.
הכדורים הפורחים הראשונים היו שקי בד פשוטים (לפעמים עם ביטנת נייר) עם להבה מעשנת תלויה בתחתיתם.
לעיתים הם נטו לעלות באש ולהיהרס בזמן הנחיתה.
הטיסה הראשונה בכדור פורח מלא במימן נעשתה על ידי הממציא והמדען הצרפתי ז'אק שארל (Jacques Charles) ב-27 באוגוסט 1783. שארל הגיע לגובה של כשני קילומטרים (יותר מהגובה אליו הגיע הכדור הפורח של האחים מונגולפייה).
בתווך זורם דוגמת האטמוספירה, עצמים קלים מהתווך צפים כלפי מעלה בהשפעת כוח הציפה.
ישנם שני סוגים של כדורים פורחים, כדור אוויר-חם, וכדור גז (בדרך כלל הליום).
הכדורים משני הסוגים, עולים למעלה משום שמשקלם הסגולי הממוצע קטן מזה של האוויר המקיף אותם.
לכדור הפורח אין מדחף (להבדיל מספינת אוויר) והוא תלוי ברוחות הקובעות את כיוון תנועתו.
ניווט הכדור הפורח נעשה על ידי שינוי גובה הטיסה ומתבסס על כך שבדרך כלל בגבהים שונים נושבות רוחות בכיוונים שונים.
ניתן לשלוט על גובה הטיסה על ידי ריקון גז ממעטפת הבלון, שינוי טמפרטורת האוויר שבמעטפת או שינוי העומס על הכדור הפורח בעזרת ריקון זבורית, בדרך כלל חול או מים.
שיטה זו אינה מבטיחה הצלחה בהגעה ליעד מוגדר, כך שכדורים פורחים מוגבלים לשימוש ספורט ופנאי, ואינם משמשים בדרך כלל למטרות תחבורתיות.
כיום, רוב השימושים הם לספורט ופנאי.
פסטיבלים מתקיימים ברחבי העולם, בהם ניתן לחזות בעשרות רבות של כדורים רבגוניים.
בעבר השתמשו בכלי תחבורה זה כדי לנוע ממקום למקום, למרות החסרון העיקרי של הכדור הפורח שהוא, כאמור, קושי בשליטה ובניווט.
כבר בימים עברו השתמשו במזרח הרחוק בתצפיתנים מעופפים שנישאו בעזרת עפיפונים.
האירופאים, לעומתם, השתמשו בתצפיתנים מעופפים רק מאוחר יותר, עם התפתחות הכדורים הפורחים.
תצפית בעזרת כדורים פורחים מתבצעת, בדרך כלל, כאשר הבלון מעוגן לקרקע על ידי כבלים.
הצילום האווירי הראשון נעשה מכדור פורח.
כדורים הפורחים המשמשים לתצפית ואיסוף מודיעין חזותי בצבאות שונים.
גם כיום, משמשים כדורים פורחים כאמצעי תצפית.
הן לנשיאת מערכות מכ"ם, והן כפלטפורמה לנשיאת אמצעי תצפית אופטיים.
בלונים אלה מעוגנים לקרקע בעזרת כבלים שמהווים גם את אמצעי התקשורת בין הבלון לבין מרכז הבקרה שעל הקרקע.
בלונים כאלה נמצאים בשירות משטרת ישראל וצה"ל.
כמו כן, ישנם שימושים שאינם צבאיים בבלוני תצפית, למשל בתצלומים מגובה או בחיזוי מזג האוויר.
בזמן המלחמה הקרה תכננו האמריקאים בלוני ריגול בלתי מאוישים.
הרעיון המקורי נהגה כבר בשנת 1949, אך רק כשנה לאחר מכן הוא החל לקרום עור וגידים.
פרויקט סודי בשם "GOPHER", שנערך בשנת 1952 נועד לבחון את האפשרות של הפעלת בלוני הריגול.
כדי להסתיר מהאזרחים את העובדה שבלונים אלו משמשים לריגול, נערך במקביל פרויקט מחקר מטאורולוגי בשם "MOBY DICK".
הפרויקט הנ"ל זכה לחשיפה תקשורתית, כך שאם אזרח ימצא בלון על הקרקע, הוא יחשוב שהבלון משתייך לפרויקט המחקר.
לאחר כשבועיים של שהיה באוויר בגובה של 70,000 רגל, נאסף הבלון בעודו באוויר בעזרת קרס מיוחד שהותקן על מטוס תובלה מסוג C-119.
ב-3 ביולי 1953 החל הפרויקט המבצעי שנקרא "GRANDSON".
כדי להוכיח שאכן הבלונים יכנסו לשטח ברית המועצות ויצאו, שוגרו מספר בלוני מטאורולוגיה (מפרויקט "MOBY DICK") בשנת 1954, אך הם לא טסו כלל בנתיב המתוכנן (היה זה כישלון נוסף בשרשרת התקלות בהן היה הפרויקט רצוף).
חרף כך, ומכיוון שה-CIA הוכיח שניתן להפריח בלונים מעל ברית המועצות בפרויקט אחר שעסק בפיזור חומר תעמולתי, הפרויקט לא ננטש.
היחידות האמונות על הפעלת הבלונים התפרסו ברחבי אירופה בשנת 1955. כדי לשכנע את נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, נוסף סיפור כיסוי חדש לבלונים – בלוני מזג אוויר.
כדי לאשש את הטענה כי אלו בלוני מזג אוויר, פרסם חיל האוויר שהוא מפריח מאירופה כדורים פורחים מפרויקט "MOBY DICK" כחלק מפרויקט חדש שכונה "WHITE CLOUD".
חמשת אתרי שיגור הבלונים החלו, מבחינתם, את הפרחת בלוני הריגול האמיתיים מדגם WS-461L.
קצב שיגור הבלונים הוגבר מדי פעם.
חלק מהבלונים ששוגרו בתחילת הפרויקט הצליחו למלא את משימתם בהצלחה, אך בסופו של דבר, הפילו הרוסים את שאר הבלונים, והצליחו להוכיח שלא מדובר בבלוני מחקר אלא בבלוני ריגול, והפרויקט בוטל.
הצלחת הפרויקט הייתה חלקית: רק 44 בלונים מתוך 448 בלונים ששוגרו סיימו את משימתם בהצלחה (השאר התרסקו, הופלו וכדומה).
רק 8 אחוזים מתוך 39 אחוזים צפויים משטח ברית המועצות וסין כוסו (8 אחוזים אלו היו למעלה ממיליון מיילים רבועים).
עם זאת, הפרויקט הצליח להשיג מספר הצלחות: צילום מקומות חדשים ובהם תחנות מכ"ם סובייטיות בלתי מוכרות וכן השגת מידע על מערכות ההגנה האוויריות של ברית המועצות.
ניסיון נוסף לריגול שנעשה זמן קצר לאחר מכן בעזרת בלוני WS-461L נקרא "MELTING POT" והתבסס על זרמי אוויר חם שמגיעים לגבהים עצומים, בהם לא ניתן ליירט את הבלונים.
לאחר היסוסים רבים, נתן הנשיא האמריקאי אישור למבצע.
הפרויקט נחל כישלון נוסף – הפעם, בניגוד לניסיון הקודם, הדבר היחיד שנגרם בעטיו של המבצע היה תקרית מדינית ותו לא, ללא שום הצלחה מודיעינית.
נפוליאון תכנן לפלוש לאנגליה בעזרת צי של כדורים פורחים, אך תוכניתו זו לא יצאה אל הפועל כיוון שסופי בלנשאר, האמונה על תכנון הפלישה הניאה אותו מכך עקב הרוחות העזות מעל התעלה.
ניסיון פלישה נוסף בעזרת כדור פורח, התרחש ב-16 באפריל 1981, כאשר שני מחבלים ניסו לחדור לשטח ישראל באזור מנרה, הבלון זוהה והופל על ידי כוחות נ"מ המצוידים בתותחי וולקן.
התפתח קרב עם המחבלים על הקרקע והם חוסלו.
בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה עשו הצרפתים שימוש בכדורים פורחים כדי לקשר בין פריז הנצורה לשאר המדינה.
בנוסף, נמלטו מנהיגים צרפתים בכדור פורח מהעיר הנצורה.
במלחמת העולם השנייה ניסו היפנים לתקוף את ארצות הברית בעזרת כדורים פורחים הנושאים חומרי נפץ.
נשלחו כאלף בלונים מסוג זה, אך המבצע נכשל ורק בלון אחד הגיע ליעדו והביא לנפגעים.
במלחמת העולם השנייה, הופצצה לונדון על ידי מפציצים גרמניים.
כדי לאלץ את המפציצים להגביה לגבהים מהם לא יוכלו לפגוע במדויק, הקיפו את לונדון בבלוני נ"מ.
מכיוון שטייסי המפציצים חששו להתנגש בכבלי העגינה של הכדורים הפורחים – הם נאלצו לטוס גבוה, ויכולת הדיוק שלהם נפגעה.
לפני עידן המטוס, השתמשו גאוגרפים בכדורים פורחים כדי לחקור את כדור הארץ.
נעשה ניסיון לחצות את הקוטב הצפוני בעזרת כדור פורח, אך הניסיון נכשל, והחוקרים מתו תוך כדי המסע.
אחד השימושים הראשונים של כדורים פורחים היה במסגרת מחקר מטאורולוגי.
ד"ר ג'יימס גליישר (Glaisher) הבריטי היה פורץ דרך בתחום זה ובמסגרת טיסותיו בשנת 1862 אף שבר את שיא הגובה בטיסת כדור פורח כדי לחקור את התנאים בשכבות הגבוהות באטמוספירה.
טיסות אלה נעשו ללא חליפות לחץ או אמצעי הגנה נגד הקור העז וכמעט נסתיימו באסון – אך תרמו רבות להבנת מזג האוויר.
בשל העובדה שכדורים פורחים מסוגלים להגביה עוף, בנוסף לכך שמשך השהיה שלהם רב ועלותם נמוכה יחסית, משמשים כדורים פורחים גם היום בחקירת תחומים שונים.
אחד התחומים בהם נעזרים בכדורים פורחים הוא מטאורולוגיה, בו הם משמשים הן למחקר והן לחיזוי מזג האוויר.
תחנות מטאורולוגיות רבות מפריחות בלונים לחיזוי מזג אוויר פעמיים ביום.
בניסיון להציע מסע תיירותי לחלל, הוכרזה תחרות בשם "X-Prize", שמטרתה לעודד פיתוח מערכת שתוכל לשגר אזרחים לחלל בעלות נמוכה יחסית.
חברה ישראלית שהתמודדה בתחרות, הציעה לבנות כדור פורח גדול, שיישא חללית.
במשך כשעה הכדור הפורח ממריא מהקרקע, בהגיעו לגובה 30,000 רגל החללית מתנתקת ממנו, מנועיה מותנעים – והיא ממריאה אל מחוץ לאטמוספירה במשך כמאה שניות.
לאחר מכן, חוזרת החללית אל כדור הארץ.
בסך הכול, המסע בחלל יימשך כארבע דקות.
אחד השימושים העיקריים כיום בכדורים פורחים הוא לספורט והרפתקנות.
תחרויות טיסה בכדור פורח מתקיימות במקומות רבים בעולם.
הקפת העולם בכדור פורח מאויש ללא נחיתות וחניות ביניים הלהיבה את דמיונם של אנשים רבים.
הון רב הושקע בניסיונות לבצע טיסה כזו, אך ההרפתקנים נכשלו פעם אחר פעם.
ארגון הפדרציה הבין-לאומית לאווירונאוטיקה (FAI), הגדיר חוקים וכללים לאורך המסלול, גובה הטיסה ועוד.
ב-1978 ערך הבלון דאבל איגל II חצייה מוצלחת ראשונה של האוקיינוס האטלנטי.
הראשונים שהקיפו את העולם בכדור פורח ללא חניות ביניים היו זוג ההרפתקנים – ברטראן פיקאר, פסיכיאטר בן 41 משווייץ ובריאן ג'ונס, מדריך טיסה בכדורים פורחים בן 51 מאנגליה.
אורך המסלול שעברו היה 46,759 קילומטרים, תחילתו באלפים השווייצריים ב-1 במרץ 1999, וסיומו במדבריות מצרים ב-21 במרץ באותה השנה.
משקלו של הכדור הפורח בתחילת המסע היה 8,164 ק"ג.
הכדור התרומם מהקרקע בעזרת אוויר שחומם על ידי גז פרופאן שאוכסן במכלים רבים, וכן, בעזרת הליום.
השניים נעזרו תוך כדי המסע בעדכונים מטאורולוגים.
הבלון צויד באמצעים מתקדמים כדי להגן על אנשי הצוות – ציוד הצלה, חליפות מיוחדות, מזון רב, משדרי חירום ועוד.
הזוג המנצח זכה במיליון דולר, תרומת חברת בירה אמריקאית (חצי מהסכום נתרם על ידי השניים).
הבלון הובל אחר כבוד למוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
סטיב פוסט, מיליונר אמריקאי, הקיף בשנת 2002 את כדור הארץ בכדור פורח לבדו במסע שנמשך שלושה עשר יום וחצי, לאחר שניסיונותיו הקודמים להקיף את כדור הארץ נחלו כישלון.
שימוש נוסף בכדורים פורחים הוא לפרסום, כאשר הכדור הפורח משמש כפרסום חוצות גבוה הנראה למרחוק.
בסוג זה של כדורים פורחים יש כבר עגינה הקושר את הכדור לאדמה.
שימוש נוסף הוא לתצפית כך שהבלון משמש כנקודת תצפית מוגבהת.
אפשר לראות כדורים פורחים המשמשים לתצפית ולפרסומת בגני התערוכה בתל אביב, באגמון החולה ובמקומות נוספים.
כדור משחק משמש בעיקר בספורט ובמשחקים.
כדורי משחק הם בקירוב בעלי הצורה הגאומטרית כדור, בדרך כלל, אולם הם יכולים להיות גם בצורת ספרואיד מוארך, כגון כדורי פוטבול ורוגבי.
טווח גודלם הוא רחב ביותר, מכדורי הגומי הקטנים שקוטרם בעל סנטימטרים ספורים, דרך הכדורסל ועד לכדורים בקוטר המגיע לכמטר, המשמשים לקפיצה ורכיבת ילדים על גביהם.
בעת העתיקה, הכדור נמצא בשימוש על ידי היוונים, הרומאים, והמצרים הקדומים.
במרבית המשחקים שבהם יש כדור, מהלך המשחק נקבע על פי המצבים של הכדור, אשר נבעט, נזרק וכדומה על ידי השחקנים.
משחקי ספורט פופולריים שמשחקים בכדור הם ביליארד, גולף, טניס, כדור בסיס, כדורגל, כדוריד, כדורמים, כדורסל (כדור-סל עשוי מחומר פלסטי, מעור או מחומר דמוי עור), כדורעף, כדורשק, כדורשת, כדורת, סקווש, פוטבול אמריקאי, פוטבול אוסטרלי, פולו, קורפבול, קריקט, רוגבי.
כדור משחק משמש גם במשחקי פגיעה בכדור.
במשחקי ילדים רבים נעשה שימוש בכדורים המיועדים למטרות אחרות.
כך למשל כדור טניס משמש בהקפות, הטלה ושבע אבנים.
ניתן להעלות את רמתו של המשחק על ידי מעבר לכדור כבד או קטן יותר.
למשל, כדור פגיעה הוא משחק הדורש קואורדינציה רבה, קשה יותר כאשר משחקים בו בכדור טניס, שהוא קטן, והוא משחק אלים יותר כאשר משחקים בו בכדורגל או כדורסל, שהם כבדים יותר מכדורעף.
כדור פגיעה הוא משחק ילדים.
המשחק מיועד לקבוצת משתתפים ומצריך כדור.
המשתתפים מתמסרים בכדור, ומנסים לפגוע זה בגופו של זה, בדומה למתרחש במשחק חולה גוסס מת.
אם כדור נתפס ישירות מן האוויר, המוסר יושב על הקרקע.
אם הכדור פגע בגופו של השחקן, אך השחקן לא תפס אותו, השחקן הנפגע יושב על הקרקע.
אם הכדור נתפס לאחר שפגע בקרקע, אין התרחשות מיוחדת.
שחקן יושב, שתפס כדור מן האוויר, מורשה לקום ולשוב ולהשתתף במשחק.
אף כי המשחק נראה כמשחק המשלב קבוצה שלמה לאורך זמן, בניגוד למשל למשחק כגון כסאות מוזיקליים בו קבוצת המשתתפים הפעילים מדלדלת, וקבוצת הילדים ככלל מאבדת עניין במשחק, בפועל אין הדבר כך.
השחקנים המיומנים פוסלים במהירות את השחקנים החלשים יותר, וממשיכים לשחק בין השחקנים החלשים, היושבים בלי להפריע להם.
סיכוייו של שחקן יושב לתפוס כדור ולחזור למשחק נמוכים ביותר משתי סיבות: ראשית, קשה יותר לשחקן יושב לתפוס כדור, משום ניידותו המוגבלת והשטח הקטן שהוא תופס.
שנית, מעצם שרידתם מאוחר יותר, בהסתברות גבוהה השחקנים הנותרים הם שחקנים טובים יותר מן השחקנים היושבים, והסיכוי לכך שיעשו שגיאה קטן.
כדורי שוקולד הם קינוח נפוץ בצורת כדורים הנוצרים בדרך כלל ביסקוויטים מפוררים, מעורבים בקקאו (לעיתים גם מעט קפה), חלב, סוכר ושמן, ועל גביהם פירורי קוקוס או סוכריות זעירות.
למתכון הבסיסי קיימים שיפורים רבים - ניתן להכין קרם חם ולצקת אותו על הביסקוויט המפורר, כך שקל יותר ליצור עיסה הנוחה לעיבוד.
הקרם החם עשוי להיות קרם פשוט של קקאו, מרגרינה וחלב או קרם מעודן יותר משוקולד משובח ושמנת או חמאה.
גם את הביסקוויט ניתן להחליף במוצר איכותי יותר, למשל עוגת שוקולד.
את הציפוי ניתן לגוון, ולהחליף באבקת קקאו או בשברי פיסטוק, אגוזים או שקדים.
את כדורי השוקולד המוכנים רצוי לקרר מספר שעות לפני ההגשה.
צורת ההגשה השגרתית היא כדורים שגודלם כשל כדור פינג פונג.
ניתן גם ליצור "נקניק" שוקולד, ולאחר הקירור לחתוך ממנו פרוסות דקות.
את גרסת הנקניק אפשר להקפיא כדי לקבל גרסה קשה וקרה יותר של הקינוח.
סוג אחר של כדורי שוקולד הוא קינוח מהמטבח הצרפתי המיועד למבוגרים - טראפלס.
הטראפלס עשויים משוקולד, שמנת וחמאה ללא ביסקוויט או מוצר בצק אחר, כך שהם מעודנים יותר.
מכיוון שנהוג להכינם משוקולד מריר משובח ולעיתים להוסיף גם מרכיב אלכוהולי, הם פחות מתאימים להגשה לילדים.
ישנה גם גרסה פרווה המאפשרת קינוח עשיר לארוחה בשרית כשרה.
באזורים שונים בעולם נהוג להכין בתקופת חג המולד כדורי רום, אשר דומים באופן הכנתם לטראפלס המסורתיים, אך בתוספת רום.
סוג נוסף של כדור שוקולד הוא הבריגדיירו הברזילאי, אשר מורכב מחלב מרוכז, מרגרינה וקקאו.
מאכל זה נחשב לקינוח מסורתי בחלקים גדולים של ברזיל ומוגש בימי הולדת ובאירועים משפחתיים.
קינוח ילדים דומה קיים גם בשוודיה, שם אינו מבוסס על ביסקוויט אלא על קמח שיבולת-שועל, ובנוסף: קקאו, קפה, סוכר ולעיתים מעט סוכר וניל.
גם אותו מגלגלים בקוקוס, סוכריות או אבקת סוכר.
שמו בשוודיה הוא "צ'וקלדבול" (וברבים "צ'וקלדבולר") - משמעות זהה ל"כדור שוקולד" בעברית.
אולם בשוודיה אין זה השם המקורי, בעבר הקינוח נקרא "נגרבול" (Negerboll).
המילה "נגר" שמשמעותה בשוודית "כושי" אינה תקינה פוליטית כיום ולכן שונה שמו.
אולם השם "צ'וקלדבול" מטעה, כיוון שהקינוח השוודי אינו עשוי שוקולד אלא קקאו.
שם נוסף שהוצע, "קוקו בול" ("כדור קוקוס") מטעה עוד יותר, שכן קיים בשוודיה מאפה מבוסס ג'לי בעל אותו שם.
חברה המייצרת את המוצר, דליקטו, בחרה לכנות אותו "דליקטובול".
כדור שלג הוא גוש שלג שמעוצב בצורת כדור.
עיצוב כדורי השלג נעשה, בדרך כלל, ביד.
לחץ חזק על השלג, בעת שמעצבים את הכדור, יגרום לכך שכדור השלג יהיה בעל מרקם דחוס ומשקל רב יותר לכל סנטימטר קוב.
לעומת זאת, לחץ עדין ייצור כדור שלג בעל צפיפות נמוכה ומרקם עדין.
כדורי השלג משמשים לרוב במשחקי מלחמת כדורי שלג, לכן יש משמעות לדחיסותם, דחיסות המשנה את עוצמת הפגיעה.
אפשר ליצור כדור שלג גדול על ידי גלגול כדור שלג קטן על משטח שלג.
במהלך גלגולו מספח כדור השלג רובדי שלג נוספים וגדל בהתמדה.
על התופעה הזאת מבוסס אפקט כדור השלג.
כדורגל (הלחם של כדור ורגל) הוא ענף הספורט הקבוצתי הפופולרי והנפוץ ביותר בעולם.
במשחק משתתפות שתי קבוצות, שמטרת כל אחת מהן היא הכנסת כדור המשחק לתוך שערהּ של השנייה.
כל קבוצה מונה אחד עשר שחקנים, אם כי ישנן גרסאות שבהן מספר נמוך יותר של משתתפים ובין מקורות המשחק גם גרסאות המוניות.
הכדורגל נחשב לספורט הפופולרי ביותר בעולם: כ-240 מיליון איש ברחבי העולם משחקים כדורגל באופן סדיר, בין אם באופן מקצועני ובין אם חובבני.
במסגרת הענף פועלים כ-300,000 מועדונים מקצועיים, הרשומים בגופים הרשמיים המנהלים אותו.
במשחקים מקצועיים הקבוצות משחקות על משטח דשא שטוח ומלבני.
משני עבריו הצרים של המגרש ממוקמים שערים, והנקודות במשחק מושגות על ידי החדרת הכדור במלוא היקפו לתחומם, אירוע המכונה "הבקעת גול" או "כיבוש שער".
על השער מגן באופן ישיר השוער.
הנעת הכדור מתבצעת בעיקר באמצעות הרגליים.
כמו כן, מותר לשחקנים להשתמש בכל איבר אחר מלבד הידיים על מנת להניע את הכדור.
רק השוער רשאי לגעת בכדור בידיו, בנוסף לרגליו, אך רק בתחום מוגדר הסמוך לשערו, המכונה רחבה, ובתנאי שהכדור לא נמסר לו מרגלי שחקני קבוצתו.
הניצחון במשחק מוגדר על פי צבירת נקודות, כלומר – על ידי הבקעת שערים.
המנצחת בתום המשחק היא הקבוצה שזכתה למֵרַב הנקודות בתום הזמן החוקי של המשחק, הנמשך לרוב 90 דקות, המחולקות לשתי מחציות בנות 45 דקות כל אחת, כשביניהן ישנה הפסקה.
במקרה שמספר הנקודות בסיום שווה, מסתיים המשחק בתיקו.
לעיתים, במסגרות מסוימות המחייבות הכרעה, כגון תחרויות הנערכות בשיטת גביע, תוצאת תיקו גוררת הארכה של המשחק ובעיטות עונשין מ-11 מטרים ("פנדלים"), עד הכרעתו בידי אחת הקבוצות, או משחק נוסף, המכונה "גומלין".
המשחק המודרני נוצר באנגליה, וחוקיו מוסדו עם היווסדה של התאחדות הכדורגל האנגלית ב-1863. הארגון הבין-לאומי פיפ"א מנהל את המשחקים ברחבי העולם ומשמש כמוסד העליון המפקח על המשחק.
תחתיו פועלות התאחדויות יבשתיות, כגון אופ"א, המאגדת את מדינות אירופה, ותחתיהן ההתאחדויות המקומיות.
התחרות הבין-לאומית היוקרתית ביותר היא גביע העולם, אשר נערך אחת לארבע שנים תחת חסות פיפ"א.
זוהי התחרות הספורטיבית הנצפית ביותר בכל העולם.
הכללים לפיהם מנוהלים המשחקים המקצועיים בתקופה המודרנית מבוססים על העקרונות שהותוו בחוקת משחק הכדורגל.
במשחק נעשה שימוש בכדור בודד – ה"כדורגל" (הלחם של המילים: כדור ורגל), אותו כל אחת משתי הקבוצות המתחרות מנסה להכניס לשער היריבה.
הקבוצה שהבקיעה את מספר השערים הרב ביותר בתום המשחק היא הקבוצה המנצחת.
אם לשתי הקבוצות מספר זהה של שערים בתום המשחק – מוכרז תיקו, או, בתנאים מסוימים, ממשיכים לשחק עד להכרעה.
ההגבלה העיקרית היא שהשחקנים, מלבד השוער, לא ייגעו במכוון בכדור בידיהם או בזרועותיהם בזמן המשחק.
השחקנים משתמשים בעיקר ברגליהם בשביל להניע את הכדור, אך הם יכולים להשתמש בכל איבר בגופם, כולל הראש, החזה והגב.
במשחק טיפוסי, מנסים השחקנים ליצור הזדמנויות לכיבוש שערים על ידי התקדמות אינדיבידואלית עם הכדור, מסירת הכדור לחבר לקבוצה, או על ידי בעיטת הכדור לשער, הנשמר על ידי השוער.
פעולת המסירה לשחקן המבקיע את השער מכונה "בישול".
שחקני הקבוצה היריבה יכולים לנסות להחזיר את השליטה בכדור על ידי חסימת המסירות או תיקול היריב שהכדור ברגליו.
מגע פיזי מכוון בין השחקנים אסור, וגם בזמן תיקול על שחקן ההגנה לפגוע בכדור בלבד, ולא בשחקן היריב.
בדרך כלל, הכדורגל הוא משחק דינמי ותנועת הכדור כמעט ולא פוסקת, מלבד כאשר זה יוצא מתחומי המשחק או כאשר השופט מחליט על כך.
ברמות המקצועיות הגבוהות של המשחק מספר השערים המובקעים במשחק נמוך בדרך כלל.
כך, למשל, בעונת 2005/06 בליגת האנגלית העליונה, הפרמייר ליג, הובקעו 2.48 שערים בממוצע למשחק.
במשחקים שכאלו ישנו דגש רב יותר על טקטיקה והגנה על שערי הקבוצות.
הגנה שכזו מתבצעת באופן ישיר על ידי שוער הקבוצה ובאופן עקיף על ידי חוליית ההגנה של הקבוצות ושאר השחקנים.
עמדת השוער, העמדה היחידה המוגדרת ב"חוקי המשחק", היא ברחבת השער, על אף שהלה יכול לצאת ממנה.
כל עוד הוא בתחומה השוער יכול להגן על השער גם על ידי תפיסת או הדיפת הכדור בידיו.
קובץ החוקים לא מתייחס לעמדות עשרת השחקנים האחרים בכל קבוצה המתפרסים במגרש, הנקראים "שחקני שדה".
עמדותיהם ותפקידיהם של אלו גמישים יותר והתפתחו במשך השנים עם התפתחות טקטיקות מסוימות.
לרוב תפקידי שחקני השדה מחולקים לשלוש קטגוריות עיקריות: חלוצים, הנקראים גם שחקני התקפה, ואשר תפקידם העיקרי הוא כיבוש שערים; מגנים, אשר מנסים למנוע מיריביהם להגיע להזדמנות לכבוש שער; וקשרים, אשר מקשרים בין ההתקפה וההגנה ומשתדלים להביא הכדור לרגלי החלוצים בעמדות אשר יאפשרו להם להבקיע שערים.
עם זאת, עקב אופיו הדינמי של המשחק כל השחקנים יכולים להיות מעורבים בכל התפקידים, וכך גם מגן, ואף שוער, יכול לכבוש שער ומנגד – גם חלוץ לעיתים בולם התקפה על שער קבוצתו.
כמו כן, בתוך קטגוריות אלו ישנם מספר תפקידים המגשרים בין הקטגוריות השונות, כגון בלם התקפי, חלוץ שני וכדומה.
מערך שחקני השדה במגרש משפיע כהכרח על אופיו.
כאשר קבוצה משחקת עם מערך ובו מספר גבוה של שחקני התקפה, משחקה נוטה להיות מהיר יותר בניסיון להעביר הכדור לרגלי החלוצים.
קבוצה אשר מעלה מערך הגנתי נוטה לשחק באופן איטי יותר ומשחקה יתאפיין לרוב במסירות רבות בין שחקני הקבוצה בניסיון למנוע מהיריבה להחזיק בכדור.
הקבוצות נוטות להתאים מערכיהן זו לזו ולפי יכולות השחקנים.
במידת הצורך, שחקני השדה אף ישנו את מיקומם במהלך המשחק בהתאם להתפתחותו.
הגדרת המערך והטקטיקה של הקבוצה היא לרוב החלטתם של מאמני הקבוצה.
שחקני שדה בכדורגל מקצועי, בהתאם לעמדתם ולגודל המגרש, רצים לרוב בין 6 ל-13 קילומטרים ומאבדים כשני קילוגרמים של נוזלים בכל משחק.
כדי למנוע תשישות וכדי לאפשר לשחקנים לחדש את אונם נהוגה הפסקה בין שתי מחציות המשחק, בהן יכולים השחקנים להתרענן.
לעיתים נדירות, כאשר הטמפרטורות גבוהות במיוחד, רשאי השופט לעצור את המשחק על מנת לאפשר לשחקנים לשתות ולמנוע התייבשות.
המאמץ הפיזי, כמו גם תיקולים כושלים אשר פגעו בשחקן במקום בכדור, הפכו את הכדורגל לענף הספורט עם מספר הפציעות הרב ביותר, אם כי רובן לא חמורות.
הפציעות הנפוצות ביותר הן פציעות לברכיים ולעקבים, בגלל התנועות החדות הרבות בעת המשחק, וכן פגיעות במבנה המניסקוס וקרעים בשרירים.
במשחקי חובבנים ישנו סיכוי רב יותר להיפצע עקב כושר פיזי לקוי או תנאי מגרש בעייתיים, כגון משטח אספלט או בטון במקום דשא.
במשך ההיסטוריה היו קיימים מספר משחקים שעיקרם היה בעיטת כדור במספר רב של תרבויות.
לפי פיפ"א, הגרסה המוקדמת ביותר של המשחק הייתה תרגיל אימון הדורש דיוק ומיומנות בן המאה השנייה או השלישית לפני הספירה בסין בשם קוג'ו.
בנוסף, המשחק הרומי הקדום הרפסטום גם כן מזכיר במידת מה את הכדורגל.
היו מספר וריאציות למשחקי כדור דומים בתקופת ימי הביניים, אך החוקים היו שונים מזמן לזמן וממקום למקום.
החוקים המודרניים של הכדורגל עוצבו תוך ניסיון לאחד את צורות המשחק השונות שהונהגו בבתי ספר באנגליה באמצע המאה ה-19. גרסה ראשונית של חוקים אלו נכתבה בשנת 1848 באוניברסיטת קיימברידג' על ידי נציגים ממספר בתי ספר ואוניברסיטאות באנגליה ונקראה "חוקי קיימברידג'".
לקובץ חוקים זה הייתה השפעה רבה על התפתחות הכללים למשחקי הכדור השונים, ובהם הכדורגל.
עם זאת, החוקים לא אומצו על ידי כלל קבוצות הכדורגל באנגליה מיד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 מועדונים רבים, שלאו דווקא היו קשורים למוסדות חינוך אלו או אחרים, נוסדו ברחבי המדינות דוברות האנגלית ואימצו לעצמם חוקים משלהם, אשר ברבות הימים תרמו אף הם לעיצוב החוקים המקובלים כיום.
אולי הבולט ביותר מבין מועדונים אלו הוא מועדון הכדורגל שפילד, שנוסד על ידי תלמידים לשעבר בשנת 1857, ושהקמתו הובילה להקמת התאחדות הכדורגל של שפילד עשור לאחר מכן.
עוד השפיעו החוקים שניסח ג'ון צ'ארלס ת'רינג (Thring), ממחברי "חוקי קיימברידג'" המקוריים, בשנת 1862.
הניסיונות המתמשכים הללו הובילו לייסודה של התאחדות הכדורגל האנגלית אשר נודעה בקיצור ה-FA (Football Association), בשנת 1863, בפגישתה הראשונה ב-26 באוקטובר במסבאת הבונים החופשיים בלונדון.
בפגישה נכחו מספר נציגים של המועדונים הבולטים באזור לונדון רבתי באותה תקופה, וכן נציג בודד ממועדוני בתי הספר.
לאחר הפגישה הראשונה הוזמנו נציגים נוספים ממועדוני בתי הספר, אך מלבד ת'רינג – רובם סירבו להזמנה.
חברי ההתאחדות נפגשו במסבאה חמש פעמים נוספות במהלך החודשים הבאים וחיברו את קובץ החוקים הראשון של ההתאחדות.
מחלוקות על חוקים מסוימים, כמו האיסור על השימוש בידיים לאחיזת הכדור בזמן ריצה, הובילו לפיצול ומספר חברים בהתאחדות הכדורגל הקימו את איגוד הרוגבי.
המועדונים שנותרו, תחת הנהגתו של אבנעזר קוב מורלי (Morley), המשיכו בעבודתם ואישרו את שלושה עשר החוקים המקוריים של המשחק.
הגרסה הסופית שהתקבלה הייתה דומה מעט לחוקי "הכדורגל הוויקטוריאני" ששוחק באותה העת באוסטרליה, על אף שבזה כן היה ניתן לאחוז בכדור בידיים, ובין השאר נקבע כי לא יהיה משקוף לשער המשחק, אלא רק קורות.
עם הסדרת החוקים והקמת ההתאחדות, החל המשחק להתפתח במהירות רבה יותר.
תחרות הכדורגל הרשמית הראשונה, גביע ה-FA, נפתחה בשנת 1872. באותה שנה נערך גם המשחק הרשמי הראשון בין שתי נבחרות לאומיות, בין נבחרת אנגליה, נבחרת הכדורגל הלאומית הראשונה, לבין נבחרת סקוטלנד, על אף שההתאחדות הסקוטית טרם קמה באותה העת, ולמעשה תקום רק שנה לאחר מכן – ההתאחדות הלאומית השנייה בהיסטוריה.
לאחר הקמתה, והקמת התאחדות וולשית ואירית הוקמה ב-1886 ועדת הכדורגל הבין-לאומית, ה-IFAB, אשר עד היום מופקד על חוקי המשחק הרשמיים, וחבריה הראשונים ייצגו את התאחדויות הכדורגל של ארבע הממלכות באיי בריטניה.
ליגת הכדורגל הראשונה נוסדה אף היא באנגליה ב-1888 ונקראה הפוטבול ליג.
המבנה המקורי של הליגה כלל 12 מועדונים ממרכז ומצפון אנגליה.
המשחק הפך לנפוץ ברחבי העולם ובריטים אשר יצאו אל מחוץ לתחומי איי בריטניה הכירו המשחק לקהלים נוספים.
כך, למשל, ב-1891, שלוש שנים לאחר הקמת הליגה האנגלית הראשונה, הוקמה ליגה קטנה בארגנטינה, מיסוד בית ספר אנגלי בבואנוס איירס, שהייתה לליגה הראשונה מחוץ לאיי בריטניה.
עם התרחבות תפוצת הספורט הוקם בפריז בשנת 1904 פיפ"א, גוף מנהל לנושא הכדורגל הבין-לאומי, אשר דגל אף הוא ב"חוקי המשחק" של התאחדות הכדורגל האנגלית.
הפופולריות הגואה של המשחקים הבין-לאומיים הובילה להכללתם של נציגי ארגון פיפ"א בוועד המנהל המופקד על חוקי המשחק בשנת 1913.
ב-1930 נערך לראשונה גביע העולם בכדורגל – המונדיאל.
בטורניר זה זכתה נבחרת אורוגוואי.
מאז ואילך הגביע הפך לאירוע המרכזי בעולם הכדורגל ונערך מדי 4 שנים, לבד מתקופת מלחמת העולם השנייה, בה לא נערך.
עם התפתחות אמצעי התקשורת והתחבורה התפשט גם הכדורגל ברחבי העולם והיה לנפוץ יותר ויותר ובמחצית השנייה של המאה ה-20 החלה גאות בפופולריות הספורט.
עד אותה העת, רק ההתאחדויות הבריטיות והדרום אמריקניות ניהלו משחקים מאורגנים בהצלחה, כאשר אלו האחרונות הוקמו רק ב-1916 תחת השם CONMEBOL.
בארצות הברית נהנה המשחק מפופולריות בתקופת השיא של ההגירה הגדולה (עד 1924), זאת בשל העובדה שרוב המהגרים הגיעו מאירופה ומשחקי הספורט הרווחים בארצות הברית, כגון הבייסבול, היו זרים ומוזרים עבורם.
זו הייתה גם התקופה בה הפך המושג Soccer למילה המייצגת את המשחק המוכר כמעט תמיד במקומות אחרים כ-Football על נגזרותיו בשפות המקומיות (כדור-רגל בעברית, כורת-אל-קאדם בערבית, פוסבאל בגרמנית ועוד.
הסיבה לכך שבארצות הברית נקרא המשחק Soccer, היא שהמושג "פוטבול" היה תפוס על ידי המשחק המקומי שפותח שם על בסיס הרוגבי, ולכן לקחו את קיצור המילה Association, כבסיס למילה המקוצרת "סוקר", כלומר "אלו שמשחקים את המשחק המאוגד ההוא".
ביבשות האחרות היו אמנם קיימות מספר התאחדויות מקומיות, אך רק בשנות ה-50 וה-60 אלו אורגנו תחת קורת גג אחת.
בשנת 1954, הכדורגל האירופי והאסיאתי אוגדו תחת מסגרות אופ"א וקונפדרציית הכדורגל של אסיה, בהתאמה.
באפריקה הוקמה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה בשנת 1957 ובצפון אמריקה הוקם ה-CONCACAF בשנת 1961. הקונפדרציה האחרונה שהוקמה היא קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה.
ארגונים אלה, אשר ניהלו את הכדורגל בתחומיהם, פעלו תחת פיפ"א כגוף מנהל עולמי.
במקביל להקמתן של הקונפדרציות החדשות, התחרויות היבשתיות החלו לפעול.
CONMEBOL ארגנה את הקופה אמריקה, טורניר בין נבחרות דרום אמריקה במקורו, עוד בשנת 1916. בשנת 1956 נערך גביע אסיה הראשון, ושנה לאחר מכן קונפדרציית הכדורגל של אפריקה ערכה לראשונה את גביע אפריקה לאומות.
בשנת 1960 אליפות אירופה בכדורגל, ה"יורו", נערכה לראשונה.
בשנת 1963 נערכה אליפות CONCACAF הראשונה, שמאוחר יותר הוחלפה בשם גביע הזהב.
עם ארגון הקונפדרציות החלו להיווסד טורנירים בין-לאומיים לקבוצות מועדונים תחת ההתאחדויות האזוריות.
הקבוצה הזוכה באותם טורנירים לרוב הוכתרה כאלופת היבשת.
הטורניר הראשון מסוג זה שהוקם הוא גביע אירופה לקבוצות, שנוסד בשנת 1955 תחת אופ"א.
בטורנירים אלו התחרו קבוצות בכירות אשר זכו באליפות או גביע בטורנירי ההתאחדות המקומית שלהן, וברבות הימים גם אלו אשר לא זכו בתארים אך סיימו בין המקומות הראשונים.
בטורנירים הראשונים של ליגת האלופות זכתה ריאל מדריד 5 שנים ברציפות, הישג שלא שוחזר מאז.
בשנת 1960 גביע ליברטדורס הדרום אמריקני החל לפעול גם הוא.
בעקבותיו נוסד הגביע הביניבשתי, בו התחרו הקבוצות הזוכות בשני הטורנירים האלו.
הגביע הוחלף בשנת 2005 בגביע העולם לקבוצות, בו שותפו גם זוכות בשאר האליפויות היבשתיות שהוקמו בתווך.
לאחר ההתפתחויות הרבות התייצבו הארגונים הרשמיים המנהלים את הכדורגל תחת התאחדות הפדרציה הבין-לאומית לכדורגל, או בשמה המוכר פיפ"א, אשר מטהּ יושב כיום בציריך.
הפדרציה היא הגוף הבין-לאומי האחראי על הכדורגל (ומשחקי המשנה, כמו קטרגל וכדורגל חופים).
לפיפ"א ארבעה נציגים בוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הבין-לאומית, ה-IFAB, לצד נציג מכל אחת מארבע ההתאחדויות הבריטיות – ואלו מהווים הגוף האחראי על קביעת חוקי המשחק.
תחת פיפ"א מנוהלות 6 קונפדרציות אזוריות המשויכות לה:
אסיה: קונפדרציית הכדורגל של אסיה AFC
אפריקה: קונפדרציית הכדורגל של אפריקה CAF
צפון ומרכז אמריקה, האיים הקריביים: CONCACAF
אוקיאניה: קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה OFC
תחת ההתאחדויות האזוריות נמצאות התאחדויות לאומיות, כל אחת מנהלת את הכדורגל בתוך מדינתה.
אלו מסופחות גם לפיפ"א וגם לקונפדרציה היבשתית אליה היא שייכת.
לעיתים אין חפיפה מוחלטת בין הגאוגרפיה לבין חלוקת המדינות.
כך, לדוגמה, על אף שישראל נמצאת ביבשת אסיה – התאחדות הכדורגל הישראלית חברה בהתאחדות האירופית, מאחר שסיבות פוליטיות הקשו על המשך חברותה בהתאחדות האסייתית, מרובת המדינות המוסלמיות.
בחוקת משחק הכדורגל ישנם שבעה עשר חוקים.
החוקים נכתבו כך שיהיה ניתן ליישמם בכל רמות משחק הכדורגל, אף על פי שישנן התאמות מיוחדות לקבוצות כמו ילדים, מבוגרים או נשים.
החוקים נכתבו במושגים כלליים, המאפשרים גמישות ביישומם לפי טבע המשחק המדובר.
בנוסף לשבעה עשר החוקים, מספר החלטות של ה-IFAB ושל גופים מנהלים אחרים תרמו להסדר הכדורגל.
"חוקי המשחק" מופצים על ידי פיפ"א, אך מנוהלים על ידי ה-IFAB, ולא ארגון פיפ"א עצמו.
תמצית החוקים המקובלים כמעט בכל וריאציה של המשחק מגדירה שטח אשר יהווה המגרש ושתי קבוצות בנות מספר שווה של שחקנים המתחרות זו בזו בניסיון להבקיע שער.
לכל השחקנים, מלבד השוער – אסור לגעת ביד בכדור.
המנצחת היא זו אשר בתום הזמן שהוקצב זכתה למספר הרב של השערים לזכותה.
להלן החוקים בפירוט עבור משחקים מקצועיים.
לעיתים, במשחקי חובבים אין הקפדה על כל חוקי הכדורגל המקצועי.
בכל קבוצה משחקים על המגרש לכל היותר 11 שחקנים, אשר אחד מהם משחק כשוער.
חוקי כל תחרות בנפרד קובעים את מספר השחקנים המינימלי המאפשר לקבוצה לשחק, והוא ברוב המקרים 7. השוערים הם השחקנים היחידים להם מותר לגעת בכדור ביד, אך רק בהינתן והם נמצאים ברחבתם.
אף על פי שיש מגוון עמדות בהן שחקני השדה יכולים להתמקם, הן לא קבועות בחוק.
השחקנים משחקים בכדור משחק, אשר מוגדר על ידי החוקים ככדור בהיקף 68–70 סנטימטר, משקל 410–450 גרם ובלחץ 0.6–1.1 אטמוספירות בגובה פני הים.
הכדור עצמו עטוף בעור או "חומר מתאים אחר".
תלבושת הכדורגל, שעל השחקנים ללבוש בכל שלבי המשחק, כוללת חולצה, מכנסיים קצרים, גרביים, נעליים ומגני שוקיים.
על השחקנים נאסר ללבוש או להשתמש בכל חפץ שמסכן את עצמם או שחקנים אחרים, כמו תכשיטים ושעונים.
על השוערים מוטל ללבוש תלבושת שמבדילה אותם משאר השחקנים ומהשופטים.
החל מ-1958 ניתן להחליף שחקנים במהלך המשחק, תחילה אחד ואחר כך שניים.
בין 1994 ל-2020 מספר החילופים היה שלושה, וב-2020 הוא עלה לחמישה, אך המספר עשוי להשתנות בתחרויות השונות ובמשחקי ידידות, ואף להתבטל כליל.
הסיבות הנפוצות לחילוף הן פציעה, עייפות, חוסר יעילות, שינוי טקטי או אף ניסיון לבזבז זמן לקראת סוף המשחק.
במשחק טיפוסי שחקן שהוחלף לא יוכל לחזור לשחק.
את חוקי המשחק אוכף שופט, אשר לו יש "הרשות המלאה לאכוף את 'חוקי המשחק' בהקשר למשחק לו מונה" (חוק מספר 5), ואשר החלטותיו הן הקובעות את התנהלות המשחק.
לשופט מסייעים שני שופטי משנה, הנקראים קוונים, שכל אחד מהם אחראי על חצי אחד של המגרש.
לקוונים תפקידים שונים, חלקם נוספו עם השנים והתפתחות המשחק.
בין התפקידים השונים מוטל על הקוונים לקבוע למי יינתן כדור חוץ, אם התרחש נבדל או לא, לסייע לשופט בהחלטותיו וכן הלאה.
כל קוון רץ לאורך אחד משני קווי הצד, בדרך כלל לצד ימין של הקבוצה התוקפת.
במשחקים בליגות מקצועניות יש גם שופט רביעי, שתפקידו להציג את החילופים, להחליף את השופט במקרה הצורך, לפקח על חברי הקבוצה אשר אינם משתתפים באופן פעיל במשחק אך צופים בו מצדי המגרש, על הקהל, וכן לייעץ לשופט כאשר הוא מבקש.
בניגוד לענפי ספורט אחרים, ובפרט למשחקי כדור אחרים, העמימות בחוקת הכדורגל בכל הקשור לעבירות וחומרתן, לצד חוק נבדל שקשה לראותו בעין בלתי מזוינת, במקרים רבים, גורמים לטעויות שיפוט רבות המכריעות משחקים, הקורות גם ברמות הגבוהות ביותר של הכדורגל העולמי.
לשם כך בשנת 2018 נכנסה מערכת ה-VAR בליגות רבות בעולם, בעזרתן צוות שופטים היושב מחוץ למגרש, מתקן שופט על טעויותיו על החלטות קריטיות במשחק, על סמך יכולתם לראות מהלכים חוזרים דרך מצלמות הטלוויזיה.
מידות המגרש על כל חלקיו, כולל השער, נשענות על שיטת המדידה האנגלית ששימשה בזמנו את התאחדות הכדורגל האנגלית לקביעת הכללים, ולכן נשמעות מוזרות לאוזן המורגלת לשיטה העשרונית.
למשל, רחבת ה-16 היא למעשה רחבה של 18 יארד, ובעיטת העונשין נבעטת מנקודה המרוחקת 12 יארד ממרכז השער, ורחבת ה-5 היא רחבת 6 יארד.
מכאן שמה שנראה כמידות שרירותיות וסתמיות, מסתבר כמערכת אלגנטית השומרת על יחס של 1:3. כך גם באשר לכלל לפיו על המגינים לעמוד לא פחות מ-9 מטר מהכדור במצב נייח, שהם למעשה 10 יארד.
כך גם באשר למידות השער הנתפסות כמשונות במיוחד: 7.32 מטר אורכו ו-2.44 מטר גובהו, שהם בדיוק 8 יארד רוחב, ו-8 רגל גובה.
אורך מגרש הכדורגל הדרוש למשחקים בין-לאומיים של בוגרים הוא בין 100 ל-110 מטרים, ורוחבו בין 64 ל-75 מטרים, אך מגרשים המיועדים למשחקים לא בין-לאומיים, שהם המגרשים המקוריים, יכולים להיות בין 91 (100 יארד) ל-120 מטרים באורכם, ובין 45 ל-91 מטרים ברוחבם, בתנאי שהמגרש אינו ריבוע.
קווי הגבול הארוכים נקראים "קווי צד", בעוד קווי הגבול הקצרים נקראים "קווי השער", שכן עליהם ממוקמים השערים.
השערים עצמם הם מלבניים וממוקמים במרכז קווי השער.
בדרך כלל, נהוג למקם רשת מאחורי השערים, אך אין הדבר מחויב בחוקים.
מול כל שער נמצאת "רחבת השער" (מכונה לעיתים "רחבת ה-16").
אזור זה נתחם על ידי קו השער, שני קווים בני 16.5 מטרים הניצבים לו וקו נוסף המחבר ביניהם.
כל אחד מהקווים הניצבים הוא במרחק 16.5 מהקורה הסמוכה לו, וכך נוצר מלבן המגדיר את הרחבה.
לרחבה זו מספר שימושים, והעיקריים בהם אלו תחימת האזור בו לשוער מותר לגעת בכדור בידו, ותחימת האזור בו תינתן בעיטת עונשין כאשר תתבצע עבירה על ידי אחד משחקני הקבוצה המתגוננת.
סימונים אחרים על המגרש מגדירים את מיקום הכדור או השחקנים בבעיטת הפתיחה, בעיטות שער, בעיטות עונשין ובעיטות קרן.
מחוץ לתחומי המגרש מסומן אזור טכני בו רשאים אנשי הצוות והשחקנים המחליפים להימצא.
משחק בוגרים רגיל כולל שתי מחציות שאורכן 45 דקות כל אחת.
שעון המשחק אינו נעצר גם כאשר הכדור יוצא מתחומי המגרש, מתבצע חילוף, המשחק מופסק עקב פציעת שחקן או שאר פעולות המפסיקות את מהלך המשחק עצמו.
לרוב בין המחציות תיקבע הפסקה בת 15 דקות.
מלבד הפסקה זו יכול השופט לעצור את שעון המשחק במקרה של עיכוב חריג במשחק.
כמו כן, השופט רשאי להאריך המחציות כפיצוי על הזמן שחלף בעת שהמשחק עצר עבור טיפול בפציעות, חילופים וכן הלאה.
תוספת זו מוכרת בשם "זמן פציעות".
בליגות השונות משחקים יכולים להסתיים בתיקו, אך בתחרויות אשר מבוססות על שיטת גביע, המכונה גם "נוקאאוט", יש להשיג הכרעה.
בחלק מהטורנירים הכרעה זו תבוא בדמות משחק חוזר בין הקבוצות, אך כיום נפוץ יותר להאריך המשחק לשובר שוויון.
במצב שכזה המשחק יימשך להארכה בת משך זמן מדוד.
שיטת ההכרעה בהארכה זו השתנתה לסירוגין עם השנים.
ב-1993 הונהגה שיטת שער הזהב בה הקבוצה הראשונה שמבקיעה הוכרזה כמנצחת, וב-2002 שיטת שער הכסף בה קבוצה אשר שמרה על יתרונה עד סוף המחצית הראשונה של ההארכה הוכרזה כמנצחת, אך ב-2004 בוטלו שיטות אלו והשיטה שבה ההארכה משוחקת עד תומה ללא קשר לשערים אשר הובקעו במהלכה חזרה לשימוש.
אם גם בסיום ההארכה תוצאת המשחק היא עדיין שוויון המשחק מוכרע באמצעות דו-קרב בעיטות עונשין, הידוע גם כ"פנדלים".
בדו-קרב שכזה בועטים שחקני הקבוצות לסירוגין בעיטות עונשין למול השוער היריב.
הדו-קרב הראשוני מוכרע בתוצאה הטובה מ-5, כלומר – המנצחת היא הקבוצה שמשיגה התוצאה הטובה ביותר מבין 5 בעיטות עונשין.
אם גם אחרי 5 בעיטות לקבוצות מספר שערים שווה – הקבוצה הראשונה שתבקיע בעוד שיריבתה תחמיץ תזכה.
בתחרויות שונות ההכרעה בשלבי נוקאאוט מתבצעת במסגרת שני משחקים – אחד באצטדיונה הביתי של כל קבוצה.
במקרה שכזה מחברים את תוצאות שני המשחקים.
אם התוצאה המשולבת היא תיקו, עד 24 ביוני 2021 נעשה שימוש בחוק שערי חוץ על מנת לקבוע את הקבוצה המנצחת בסיכום שני המפגשים, כלומר, הקבוצה אשר הבקיעה יותר שערים באצטדיונה של יריבתה – הוכרזה כזוכה.
אם עדיין יש שוויון – פונים להארכה ובמידת הצורך לדו-קרב בעיטות העונשין.
לפי חוקי המשחק, שני מצבי המשחק הם "כדור בתוך המשחק" ו"כדור מחוץ למשחק".
על הכדור להימצא בכל זמן המשחק בתוך תחומי המגרש.
הכדור נחשב כנמצא "מחוץ למשחק" במקרה שהוא יוצא מתחומי המגרש או כאשר השופט מכריז עליו ככזה.
כאשר מצב זה מתרחש המשחק ימשיך באחת משמונה דרכים, בהתאם לסיבה הוצאת הכדור מהמשחק:
בעיטת פתיחה: כל קבוצה תתמקם במחצית המגרש שלה.
שני שחקנים של אחת מהן יעמדו בעיגול האמצע ויתחילו המשחק.
מצב שכזה ייווצר בתחילת מחצית או לאחר שער של הקבוצה היריבה, אז הקבוצה שספגה את השער תקבל את הכדור.
זריקת חוץ: כאשר הכדור עובר במלוא היקפו את אחד מקווי הצד קובעים הקוונים איזה שחקן הוא זה שנגע אחרון בכדור.
הכדור יינתן לשחקן הקבוצה היריבה אשר יחזירו לתחומי המגרש בזריקה מאחורי הראש ("אַאוּט").
במקרה והזריקה לא מתבצעת כראוי הכדור יועבר לקבוצה היריבה לזריקת חוץ.
אם השחקן הזורק את זריקת החוץ הוא גם זה שנוגע בו לראשונה בתחומי המגרש, תיפסק בעיטה חופשית לא ישירה ממקום הנגיעה.
בעיטת שער/כדור שוער: כאשר שחקן אחת הקבוצות בועט בכדור אל מחוץ לתחומי קו השער של הקבוצה היריבה, וזה עובר את הקו במלוא היקפו אך לא אל תוך השער, כלומר לא הובקע גול – תיפסק בעיטות שער.
הבעיטה מתבצעת על ידי שחקן מהקבוצה שהכדור עבר את קו שערה, לרוב על ידי השוער אך לא בהכרח.
הבעיטה תבוצע מקצה רחבה קטנה המסומנת במרחק 5.5 מ' מהשער, והכדור חייב לצאת מרחבת העונשין (רחבת ה-16) לפני ששחקן אחר רשאי לגעת בו.
בעיטת קרן: כאשר שחקן בועט הכדור אל מחוץ לתחומי קו השער של קבוצתו שלו, וזה עובר את הקו במלוא היקפו אך לא אל תוך השער, כלומר לא הובקע גול (אשר ייחשב ל"גול עצמי"), תיפסק בעיטת קרן.
הבעיטה תבוצע על ידי הקבוצה היריבה מפינת המגרש הקרובה ביותר למקום יציאת הכדור מתחומי המגרש.
בעיטה חופשית לא ישירה: כאשר שחקן אחת הקבוצות מבצע עבירה בדרגת חומרה מועטה, כגון הרמת רגל מסוכנת, יכול השופט להעניק בעיטה חופשית לא ישירה לקבוצה השנייה.
שחקן הבועט יוכל לבעוט את הכדור אל עבר שער היריבה, אך כדי שיובקע גול על שחקן אחד נוסף לפחות לגעת בכדור.
בעיטה חופשית ישירה: כאשר שחקן אחת הקבוצות מבצע עבירה חמורה אך מחוץ לרחבת שער, יכול השופט להעניק לקבוצה היריבה בעיטה חופשית ישירה.
הבעיטה יכולה להתבצע ישירות אל עבר השער, וניתן להבקיע בה שער.
אם העבירה התבצעה במקום בו הבעיטה הצפויה תסכן את השער, נהוג כי מספר משחקני הקבוצה המתגוננת יסתדרו ב"חומה" – שורת שחקנים שתחצוץ בין הבועט לבין השער, ותקפוץ ברגע הבעיטה בניסיון לעצור את הכדור במסלולו.
בעיטת עונשין: כאשר שחקן מבצע עבירה המחייבת בעיטה חופשית ישירה, אך העבירה נעשית בתחומי רחבת השער של קבוצתו, יכול השופט להעניק לקבוצה היריבה בעיטת עונשין.
בעיטת עונשין מבוצעת על ידי שחקן היריבה מנקודת העונשין המסומנת במרחק 11 מטר מהשער, כאשר עליו מגן רק השוער הניצב על קו שערו.
שאר השחקנים חייבים להימצא בעת ביצוע הבעיטה מחוץ לרחבת השער, לפחות 11 מטר מקו השער ולפחות 9 מטר מנקודת העונשין.
הפלת כדור: כאשר השופט עצר את המשחק מכל סיבה אחרת, למשל, מפאת פציעה רצינית של שחקן, הפרעה חיצונית או כשנגרם נזק לכדור המשחק, מפיל השופט את הכדור ונותן למשחק להמשיך מאותה נקודה.
מצב זה אינו נפוץ במשחקי מבוגרים, ופעמים רבות אין בו צורך, שכן שחקנים רבים פועלים לפי מנהג שהשתרש, ולפיו כששחקן מאחת הקבוצות שרוע על פני המגרש בשל פציעה – תוציא הקבוצה השנייה את הכדור אל מחוץ לתחומי המגרש כדי לאפשר טיפול בשחקן הפצוע.
עבירה (גם "פאול") מתבצעת כאשר שחקן עובר על אחד מחוקי המשחק.
עבירות נספרות בסטטיסטיקת המשחק כאשר הן "נשרקות", כלומר – השופט מכריז עליהן בשריקה.
עבירה רגילה נשרקת כמעט תמיד כאשר הכדור בתוך המשחק, אך גם כאשר הכדור "מחוץ למשחק" נשרקות עבירות, בעיקר על "התנהגות בלתי הולמת".
העבירות מוגדרות בסעיף 12 של החוקים, בו גם מוגדרים העונשים שיש להשית עליהן.
כך, לדוגמה, נגיעת יד מכוונת, הפלת היריב או דחיפתו הן עבירות עבורן השופט יפסוק בעיטה חופשית ישירה או בעיטת עונשין לטובת הקבוצה היריבה, בהתאם למקום ביצוע העבירה במגרש.
כאשר קבוצה מבצעת עבירה אחרת, מוענקת בעיטה חופשית לא ישירה לקבוצה השנייה.
העבירות הנחשבות ל"התנהגות בלתי הולמת" אמנם מפורטות בקובץ החוקים, אך היקף הגדרתן רחב.
בפועל, ניתן להכליל תחת העבירה "התנהגות בלתי ספורטיבית" אירועים רבים שמפרים את רוח המשחק, גם אם אינם רשומים כעבירה ספציפית.
השופט יכול להעניש שחקן, בין אם פעיל או מחליף, על התנהגות בלתי הולמת או עבירות על ידי אזהרה באמצעות הנפת כרטיס צהוב, או הרחקה באמצעות הנפת כרטיס אדום.
שחקן אשר נשלפו כנגדו במהלך המשחק שני כרטיסים צהובים – יורחק מהמשחק מיידית באמצעות כרטיס אדום.
קבוצה לה הורחק שחקן לא תוכל להכניס שחקן אחר במקומו ותאלץ להשלים המשחק עם מספר השחקנים שנותרו לה.
ביכולתו של השופט אף להרחיק אנשי צוות ומאמנים במידת הצורך, אך מקרה זה נדיר בהרבה.
לעיתים, על אף ביצוע עבירה, יתיר השופט למשחק להמשיך, אם המשכו ללא התערבותו ייתן לקבוצה ששחקנה היה קורבן העבירה יתרון.
החלטה זו, הנקראת בשם "חוק היתרון", יכולה להתבטל אם השופט מתרשם שאותו יתרון שצפה לא התממש בתוך שניות בודדות, והשופט ישרוק לעבירה.
על כל מקרה, גם לאחר ניצול היתרון יכול השופט לשלוף כרטיס כנגד השחקן אשר ביצע העבירה כאשר המשחק ייעצר.
חוק מורכב יותר הוא הנבדל ("אוֹפְסַייד").
עמדת נבדל היא מצב שבו שחקן התקפה (הנמצא במחצית המגרש הקרובה לשער היריב) נמצא קרוב יותר לקו השער של היריב מאשר הכדור ואין בינו ובין קו שער היריב לפחות שני שחקני הגנה ברגע בו הכדור נמסר על ידי שחקן קבוצתו.
כלומר, שחקן נמצא בעמדת נבדל אם הוא עבר את כל שחקני ההגנה מלבד אחד ואינו מחזיק בכדור, בעוד שזה נמסר על ידי אחד משחקני קבוצתו אשר נמצא מאחוריו ביחס לשער.
המצאות שחקן בעמדת נבדל אינה בהכרח עבירה, אלא רק אם השחקן שנמצא בעמדת נבדל משתתף במשחק או משיג יתרון מהימצאותו בעמדת נבדל.
מצב שבו שחקן נמצא בעמדת נבדל אך אינו מעורב במהלך המשחק נקרא "נבדל פאסיבי".
העונש על עבירת נבדל הוא בעיטה בלתי ישירה לקבוצה היריבה.
תפקידם העיקרי של הקוונים הוא לאותת לשופט הראשי על עבירת נבדל על ידי הנפת דגל, ולצורך כך הם עומדים בקו אחד עם השחקן הלפני אחרון של ההגנה (השחקן האחרון הוא בדרך כלל השוער, אך חוק הנבדל אינו מבדיל בין שוער ושחקן אחר).
במרץ 2025 הכריז IFAB, הגוף המנהל הבינלאומי של חוקי הכדורגל, על שינויי החוקים לעונת 2025/26. במסגרת השינויים, חוק חדש קובע כי שוערים יוכלו להחזיק בכדור בידיהם למשך מקסימום של שמונה שניות.
לאחר חמש שניות, השופטים יסמנו לשוער בידיהם כי הזמן שנותר לו להשתמש בכדור עומד להסתיים.
אם השוער יחזיק בכדור מעבר לשמונה שניות, הקבוצה היריבה תזכה בכדור קרן.
מערך הוא הצורה בה ממוקמים השחקנים בעמדותיהם.
מטרת המערך היא ליצור סדר ושיטתיות בצורת המשחק של הקבוצה וליעל אותה.
נהוג לציין את המערך בעזרת מספרים, באמצעותם מציינים את כמות השחקנים הנמצאים בהגנה, בקישור ובהתקפה, ללא התחשבות בשוער שכן עמדתו קבועה.
לדוגמה, המערך הכולל 4 שחקני הגנה, 4 שחקני קישור ו-2 שחקני התקפה ייקרא 4-4-2.
המערכים נפוצים במיוחד בכדורגל המקצועני ומשמשים את מאמני הקבוצות, הקובעים אותם, להנחות את שחקניהם בסדר מסוים.
עם זאת, מיקום שחקנים בעמדות ספציפיות בתוך המערך עשוי ליצור גרסאות שונות לאותו מערך.
כך, לדוגמה, יכולות שתי קבוצות לשחק זו מול זו באותו מערך, אך האחת תשלב בקישור שחקנים התקפיים בעוד שהאחרת תעדיף שחקנים הגנתיים.
המערכים אינם מוגדרים בחוקי המשחק.
על כן, כביכול, קבוצות עשויות להתארגן במערך 0-0-10 או 10-0-0, או להתחיל עם מערך מסוים ואז לשנותו במהלך המשחק.
לרוב, שינוי מערך באמצע המשחק דורש חילוף – הורדת שחקן מאחד ממרכיבי המערך והוספת שחקן בתפקיד אחר.
עם זאת, עקב מספר החילופים המוגבל בכדורגל, לעיתים מעדיפים המאמנים את שיטתו של המאמן ההולנדי רינוס מיכלס, אשר נודעה בשם טוטאל פוטבול.
בשיטה זו השחקנים מחליפים את עמדותיהם ביניהם במהלך המשחק.
אולם, גם לשיטה זו חסרונות, שכן היא דורשת תיאום רב בין השחקנים ולכן ממעטים להשתמש בה.
אחד המערכים הנפוצים ביותר בקרב קבוצות כדורגל, בעיקר באירופה, הוא 4-4-2. מערך זה כולל ארבעה שחקני הגנה, לרוב שני בלמים ושני מגנים; ארבעה קשרים המסודרים במגוון צורות בהתאם להחלטת המאמן; ושני חלוצים, לרוב מסודרים זה לצד זה או זה מאחורי זה.
במהלך העונה הספורטיבית מתחרות הקבוצות והנבחרות זו בזו במטרה לזכות בתארים.
התחרויות הללו מגדירות את השנה הספורטיבית ואת לוח הזמנים של שחקני הכדורגל המקצועיים.
את התחרויות מארגנים הגופים הרשמיים.
עם זאת, גופים מסחריים, כגון ערוצי טלוויזיה וכיוצא בזה, מארגנים לעיתים טורנירים לא רשמיים משל עצמם ומזמינים קבוצות מסוימות אשר יתחרו בהם.
התחרות הבין-לאומית הראשית בכדורגל היא המונדיאל, המאורגן על ידי פיפ"א.
תחרות זו מתקיימת כל ארבע שנים בין נבחרות לאומיות והזוכה בה מוכתרת לאלופת העולם.
קודמים לתחרות טורנירי מוקדמות, בהם מתחרות הנבחרות הלאומיות במסגרות אזוריות, ומכל אזור תעלנה מספר מסוים של נבחרות לטורניר עצמו.
מספר זה נקבע לפי החוזק והאטרקטיביות המיוחסים לנבחרות אותו אזור.
לאחר טורנירי המוקדמות מתחרות הנבחרות שהעפילו בטורניר עצמו.
כיום מורכב הטורניר מ-32 נבחרות, המתחרות בתחילה בבתים, מהם מעפילות שתיים מכל בית למשחקים בשיטת גביע.
המונדיאל האחרון נערך ב-2022 בקטר.
החל ממונדיאל 2026 יתחילו את הטורניר 48 נבחרות.
טורניר כדורגל נוסף מתקיים בכל אולימפיאדת קיץ מאז 1900, מלבד האולימפיאדה בלוס אנג'לס בשנת 1932. משחקים אלו נחשבו בעבר לחשובים ביותר, אך המונדיאל הפך למשמעותי יותר עם היווסדו ב-1930, בין השאר עקב ההיתר לשחקנים מקצוענים לשחק, ולא רק לחובבנים כפי שהיה באולימפיאדה.
מקצוענים הורשו לשחק בטורניר האולימפי החל מאולימפיאדת 1984, אך מגבלות על גיל השחקנים הנהוגות כיום בטורניר האולימפי עדיין מונעות ממדינות רבות לשלוח את שחקניהן הטובים ביותר.
תחרויות הכדורגל חשובות נוספות הן הטורנירים היבשתיים – המאורגנות על ידי ההתאחדויות האזוריות.
אלו הן היורו, הקופה אמריקה, גביע אפריקה לאומות, גביע אסיה, גביע הזהב של צפון אמריקה וגביע אוקיאניה לאומות.
התחרויות הבין-קבוצתיות היוקרתיות ביותר הן האליפויות היבשתיות, שבדרך כלל משתתפות בו הקבוצות האלופות במדינתן, כדוגמה, ליגת האלופות באירופה.
הזוכות בכל תחרות יבשתית משתתפות באותה שנה באליפות העולם לקבוצות.
נהוגים גם טורנירי נשים עבור התחרויות העיקריות.
בטורנירים האולימפיים דווקא כן ניתן לשתף שחקניות מקצועניות ללא כל הגבלה, ובכך הם משתווים ביוקרתם לטורנירי "מונדיאל הנשים" של פיפ"א.
ההתאחדויות המקומיות מקיימות טורנירים מקומיים, הכוללים לרוב מערכות ליגה וטורנירי גביע.
מערך הליגות של כל התאחדות מקומית מסודר במעין פירמידה, כאשר בראשה הליגה העליונה ומתחתיה ליגות נמוכות יותר.
במקרים רבים, הדרג השני או אף השלישי עדיין כולל ליגה אחת, ורק הדרגים הנמוכים יותר מחולקים למספר ליגות.
כך, לדוגמה, בישראל נהוגה ליגת העל בכדורגל, ומתחתיה הליגה הלאומית.
לעומת ליגה א' והליגות הנמוכות ממנה, המחולקות לשתי ליגות מקבילות ויותר.
בעבר, בין הליגה הלאומית לליגה א', הייתה נהוגה הליגה הארצית, שהייתה מורכבת גם מליגה אחת.
בתוך הליגה מתחרות ביניהן הקבוצות במחזורי משחקים, עד שלבסוף כל קבוצה שיחקה אותו מספר משחקים עם שאר הקבוצות.
הקבוצות מקבלות נקודות על ניצחונות ותוצאות תיקו.
בין הליגות השונות ישנם הבדלים, אך לרוב זו המסיימת במקום הראשון זוכה באליפות הליגה, ואם היא בליגה נמוכה – מתקדמת לליגה אשר מעליה.
אלו אשר מסיימות את העונה במקומות האחרונים, יורדות לדרג שמתחתיהן.
בליגות מסוימות נקבעים משחקי פלייאוף, בהם קבוצות משחקות זו כנגד זו כדי לקבוע את המיקום הסופי ביניהן.
מיקום הקבוצות בסוף העונה בליגה העליונה משמש גם לקביעת נציגות אותה ליגה בטורנירים הבין-לאומיים לקבוצות.
שיטת ליגות ייחודית נהוגה באמריקה הלטינית, בה בכל שנה יש שתי עונות, הנקראות אפרטורה וקלאוסורה, ובכל אחת מהן מוכרזת אלופה שונה.
בין הליגות הבכירות בעולם ניתן למנות את הפרמייר ליג האנגלית, הבונדסליגה הגרמנית, לה ליגה הספרדית, הסרייה א' האיטלקית וליגה 1 הצרפתית.
לצד משחקי הליגות מנהלות לרוב ההתאחדויות המקומיות טורנירי גביע.
לעיתים יתקיימו מספר טורנירים במקביל עבור קבוצות מדרגים שונים.