tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קדמיותאחוריותסגורות ⟨i⟩ ⟨u⟩סגורות משוכות לאחור ⟨i⟩⟨e⟩⟨ì⟩ ⟨u⟩⟨ù⟩אמצעיות ⟨e⟩ ⟨o⟩פתוחות, ⟨a⟩ ⟨o⟩⟨ò⟩
טעם הוא תכונית מבחינה בשפת מרים ויכול להופיע בהברה הראשונה או השנייה של המילה, לדוגמה tábo 'נחש', tabó 'צוואר'.
לתושבי איי מצר טורס יש צורות מסומנות של שפותיהם, אם כי לא ברור מהתיעוד הקיים שצורות אלה מפותחות היטב, בהשוואה לשפות סימנים אוסטרליות אבוריג'יניות אחרות.
מריליה דיאס מנדונסה (בפורטוגזית: Marília Dias Mendonça; 22 ביולי 1995 – 5 בנובמבר 2021) הייתה זמרת-יוצרת ברזילאית.
בשנת 2015, היא הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, אך זכתה להצלחה עולמית רק לאחר שהוציאה את אלבום ההופעה הראשון שלה, Marília Mendonça: Ao Vivo, ב-2016, שקיבל את תואר הפלטינה המשולשת על מכירות של למעלה מ-240,000 עותקים.
השיר "Infiel" שנכלל באלבום ההופעה, הפך לאחד השירים המושמעים ביותר בברזיל וקיבל את תואר היהלום המשולש, מה שהוביל לנסיקה בקריירה של מנדונסה.
אלבום ההופעה השני שלה, Realidade, יצא לאור ב-2017 וקיבל מועמדות לפרס גראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום מוזיקת הסרטנג'ו הטוב ביותר".
ב-2019 היא הוציאה את האלבום, Todos os Cantos.
האלבום קיבל את תואר הפלטינה המשולשת על מכירות של למעלה מ-240,000 עותקים וזאת, בנוסף לכך שהוא זכה בפרס הגראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום מוזיקת הסרטנג'ו הטוב ביותר".
מנדונסה נחשבת לאחד האמנים המושמעים ביותר בכל הזמנים ברשתות הסטרימינג, כמו גם האישה עם מרבית הסרטונים שחצו את רף 100 מיליון הצפיות ביוטיוב.
בנוסף, היא נחשבת לאחד האמנים הברזילאים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
ב-5 בנובמבר 2021 היא נספתה בתאונת מטוס.
היא החלה את הקריירה שלה כזמרת בינואר 2014, דרך הוצאת המיני-אלבום הראשון שלה, שנקרא על שמה.
ביוני 2015 יצא השיר "Impasse", הסינגל הראשון של הזמרת בו השתתפו הצמד הנריקה & ג'וליאנו.
במרץ 2016, מנדונסה הוציאה את אלבומה הראשון בשם, Marília Mendonça: Ao Vivo, אשר הנפיק את הסינגלים: "Sentimento Louco" ו-"Infiel" עם השתתפות של הצמד הנריקה & ג'וליאנו.
"Infiel" הפך לשיר החמישי המושמע ביותר ברדיו בברזיל באותה השנה בה יצא, מה שגרם לזמרת לזכות בהכרה בינלאומית.
באוקטובר, יצא מיני-אלבום אקוסטי חי בשם, Agora É Que São Elas, עם רצועות מצליחות וסינגל אחד: "Eu Sei de Cor".
בינואר 2017 הוציאה מנדונסה מיני-אלבום נוסף, שכלל ארבע רצועות בסך הכול.
במרץ יצא אלבומה השני בשם, Realidade, ובו נכללו סינגלים כמו "Amante Não Tem Lar" ו-"De Quem É A Culpa" והשתתפות נוספת של הצמד הנריקה & ג'וליאנו.
בנובמבר היא הוציאה את הסינגל "Transplante" בהשתתפות הצמד ברונו & מרונה.
ביולי זכתה מנדונסה בתואר "האמן הברזילאי המושמע ביותר ביוטיוב", תוך שדורגה במקום ה-13 בדירוג העולמי.
בפברואר 2019 יצא הכרך הראשון של אלבום ההופעה השלישי שלה, Todos os Cantos, מתוכו יצאו הסינגלים "Ciumeira", "Bem Pior Que Eu", "Todo Mundo Vai Sofrer" ו-"Supera", שזכו להצלחה ברחבי העולם.
במרץ, הוכרז על ידי שירות הסטרימינג ספוטיפיי, כי מנדונסה נחשבת לאמנית המושמעת ביותר בברזיל לפי נתוני הפלטפורמה.
במאי באותה השנה, יצא הכרך השני של האלבום, Todos os Cantos.
הכרך השלישי של אלבום ההופעה יצא באוגוסט של אותה השנה.
בשנת 2019, האלבום זכה בפרס גראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום מוזיקת הסרטנג'ו הטוב ביותר".
באותה השנה, הוציאה עם הזמרת-יוצרת הפורטוגזית אניטה, את הלהיט "Some Que Ele Vem Atrás".
במרץ 2015 החלה מנדונסה לצאת עם איש העסקים יוגניר אנג'לו, עימו התארסה בדצמבר 2016. היא סיימה את מערכת היחסים באוגוסט 2017, והצהירה שהיא צעירה מדי למחויבות כזו.
לאחר שהייתה במערכות יחסים מזדמנות, היא חשפה במאי 2019 שהיא הייתה במערכת יחסים רצינית במשך חמישה חודשים עם הזמר והמלחין מורילו הופי.
בני הזוג התארסו ועברו לגור ביחד.
ביוני, היא אישרה שהיא בהיריון, ובהמשך ילדה את בנה ליאו, שנולד שמונה שבועות לפני הזמן, ב-16 בדצמבר 2019, בגויאניה.
ב-5 בנובמבר 2021 עלתה מנדונסה על מונית אווירית עם ארבעה אנשים נוספים, לכיוון קראצ'ינגה שבמינאס ז'ראיס, ברזיל, שם הייתה צפויה להופיע בקונצרט מקומי.
המטוס התרסק ובעקבות כך נהרגו מנדונסה, דודה, שהיה גם המנהל שלה, המפיק שלה, ושני אנשי צוות המטוס.
מותם של מנדונסה ושל הנוסעים האחרים אושר זמן קצר לאחר התאונה, בשידור חי של TV Globo .
מרילו לוין (נולדה ב-1967) היא אמנית ישראלית ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמדרשה לאמנות שבבית-ברל.
בין השנים 1987–1988 למדה בסטודיו של הצייר שיר שבדרון.
בשנת 1993 סיימה בהצטיינות את לימודיה במחלקה לאמנות שבאקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל.
בין השנים 1995–2000 למדה בסטודיו של האמן מנחם מזרחי.
בין השנים 2001–2002 למדה בסטודיו של הצייר ארם גרשוני.
בשנים 1997–2013 שימשה כמרצה לרישום פיגורטיבי במחלקה לצורפות ואופנה במכללת בצלאל, ובמדרשה לאמנות בבית ברל.
במקביל בין השנים 1998–2000 הרצתה בקתדרה העממית בשפיים, ובין השנים 1999–2000 בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
הציגה תערוכות רבות בישראל ומחוצה לה ויצירותיה נמצאות באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, באוסף מוזיאון חיפה ובאוספים פרטיים.
בשנים 2008, 2011 הגישה מדי שבוע בתוכניותיו של דורי בן זאב ברדיו 99 וב-103FM פינת המלצה שבועית לתערוכות.
בעבודותיה, לרוב במדיום של ציור על עץ, כלים וחפצים ביתיים, בוחנת לוין שאלות של מיניות, ילדות ונשיות בצורה שמבקרת את אפיוניהם המקובלים.
במהלך שנות התשעים יצרה עבודות רבות המתעסקות במשטור הגוף הנשי.
בסדרה "שמן על קרש חיתוך" (1993) שהוצגה בתערוכת "החלק המלא של הסימן" (1994) בגלריה בורוכוב, מצוירים ציורים ריאליסטים על קרשי חיתוך.
על אחד מהם מצויר קרס של חזייה.
עבודה זו הוצגה גם בתערוכה "מטא-סקס 94" (1994) במשכן לאמנות, עין חרוד ובמוזיאון בת-ים, יחד עם עבודה נוספת של לוין בה כתוב על לוח כיתה שחור בכתב יד המשפט המשוכפל "לא אזייף אורגזמות".
בתערוכת היחיד "פשעים שבלב" (2004) בגלריה נגא הוצגו אובייקטים הקשורים לילדות כגון ראש מיטת ילדים מעץ ועליו מצויר פו הדב נקבית שוכבת על גבה, במפשעתה דבש ודבורים רבות שאוכלות ממנו, או הדפס הדומה לאיור מספר ילדים בו ילדה ושני ילדים עם כלי נגינה וחיות מחמד.
את האיור מלווה הכיתוב "אני רוצה את שניהם ושניהם רוצים אותי".
יגאל צלמונה כתב על עבודותיה של לוין: "האמנית עוסקת במניפולציה של מנגנוני החינוך, התירבות והחיברות, באופן שבו הם מעבדים את הגוף הנשי והופכים את הנשיות למוצר של תרבות.
היא מציגה את עולם הילדות כתוצר של תוכנית תרבותית - חינוכית שבבסיסה הונאה גדולה".
בסדרה "באתי ללכת" (1999) שהוצגה בתערוכת יחיד בגלריית נגא, המבט של לוין מתרחב אל עבר רבדים נוספים בחברה הישראלית.
בעבודת הווידאו "אולם קבלת הפנים" היא תופסת את מקומו של הצופה המצפה בנמל התעופה בן-גוריון באולם קבלת פני הבאים בטיסות הנכנסות.
במבט על הנוסעים הנכנסים לאולם קבלת הפנים ובמעקב אחר תגובותיהם היא מבקשת לבחון את הישראלי במרחב שהיא מכנה "מקום לא מקום" ש"תמיד מואר בנורות נאון ונראה אותו הדבר בכל שעות היממה ובכל ימות השנה".
העבודה הוצגה גם בתערוכה הקבוצתית "אובייקט ישראלי: עניין של זמן" (2002) בבית האמנים בירושלים.
לצד פועלה כאמנית ומרצה לאמנות, אצרה לוין אצרה שתי תערוכות: רטרוספקטיבה של האמן מיטש בקר בגלריית המדרשה לאמנות בבית-ברל (2009), ותערוכת-יחיד "ארבעים לילה" של האמן צוקי גרביאן בה הוצגו ציוריו של המתייחסים לרצח העם הארמני.
1994 - "משלח יד", הסטודיו בבורוכוב, תל אביב.
1995 - "עושה טובה", נגא, גלריה לאמנות עכשוית, תל אביב.
1995 - גלריית "לוחמי הגיטאות", קבוץ לוחמי הגיטאות.
1997 - "Foreplay", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
1999 - "באתי ללכת", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
1999 - גלריית "סילברסטיין", צ'לסי, ניו-יורק.
2000 - "על קצות האצבעות", הגלריה הלימודית, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה.
2001 - "picture me", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
2004 - "פשעים שבלב", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב.
1994 - "ציור מעל ומעבר", מוזיאון רמת-גן לאמנות ישראלית, רמת-גן.
1994 - "מטא סקס 94", מוזיאון עין חרוד לאמנות, עין חרוד ומוזיאון בת-ים.
1994 - "ההנאה שבהונאה", נגא, גלריה לאמנות עכשווית תל אביב.
1995 - "סלון הסתיו", מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן.
1996 - "אוסף המוזיאון", מוזיאון חיפה החדש, חיפה.
1996 - "אמנות ישראלית מ-1920 ועד היום", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
1996 - "פמינה ספיינס", בית האמנים, ירושלים.
1997 - "ארטשמוקוס", גלריה לימבוס, תל אביב.
1998 - "חומר אחר", מוזיאון ארץ ישראל, רמת-אביב, תל אביב.
1998 - "ילדים טובים, ילדים רעים" התיילדות באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2000 - "Visions of Israel", המכון לאמנות מודרנית, סן – חוזה, קליפורניה.
2002 - "תגובת שרשרת", מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב.
מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב.
2006 - "שווים ושווים פחות", מוזיאון על התפר, ירושלים.
2012 - "שיעור ציור", תערוכת מחווה לאמן מנחם מזרחי, גלריה מונטיפיורי, תל אביב.
2009 - רטרוספקטיבה של האמן מיטש בקר בגלריית המדרשה לאמנות בבית-ברל.
2012 - "ארבעים לילה", תערוכת-יחיד לאמן צוקי גרביאן, פרויקט נדבך, בית-האמנים, ירושלים.
1993 - פרס מרי פישר, המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים.
1995 - פרס אוסקר הנדלר, קבוץ לוחמי-הגטאות.
1996 - מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל.
1996 - פרס האמן הצעיר, משרד המדע והאמנויות.
מריליידי פאולינו (בספרדית: Marileidy Paulino; נולדה ב-25 באוקטובר 1996) היא אתלטית מהרפובליקה הדומיניקנית, אלופה אולימפית (פריז 2024), סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (בודפשט 2023) וסגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022, טוקיו 2025) בריצת 400 מטר.
סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) ואלופת העולם (יוג'ין 2022) בריצת שליחים משולב 4x400 מטר.
פאולינו נולדה בכפר בדרום הרפובליקה הדומיניקנית וגדלה במשפחה חד-הורית, השנייה מבין שישה אחים, מצד אביה יש לה עוד חמישה אחים.
היא החלה להתאמן בספורט בגיל 18 בלבד כשהצטרפה לקבוצת כדוריד.
היא התגייסה לצבא ונכללה בנבחרת האתלטיקה של חיל האוויר.
ב-2017 התחרתה לראשונה בריצת 400 מטר במהלך תחרות פנים צבאית בארצה.
באוניברסיאדת טאיפיי (2017) השתתפה בריצת 200 מטר בה לא העפילה לגמר וכחלק מנבחרת השליחות 4X100 מטר שנפסלה.
ב-2018 קבעה שיא לאומי בריצת 200 מטר (22.87 שניות) וסיימה רביעית במהלך משחקי מרכז אמריקה והקריביים.
ב-2019 העפילה לגמר ריצת 200 מטר במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בלימה.
היא השתתפה באליפות העולם אותה שנה וסיימה במקום ה-17 במוקדמות ריצת 200 מטר בתוצאה של 23.03 שניות.
באולימפיאדת טוקיו זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר בשיא לאומי של 49.20 שניות, אחרי שוני מילר-אואיבו מבהאמה (48.36 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר משולבת נשים וגברים בתוצאה של 3:10.21 דקות, אחרי פולין (3:09.87 דקות) ולפני ארצות הברית (3:10.22 דקות).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ארצות הברית ביולי 2022 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר משולבת ביחד עם לידיו אנדריוס פליז, אלכסנדר אוגנדו ופיורדליזה קופיל בתוצאה של 3:09.82 דקות, לפני הולנד (3:09.90 דקות) וארצות הברית (3:10.16 דקות).
מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.60 שניות, אחרי שוני מילר-אואיבו (49.11 שניות) ולפני סאדה ויליאמס מברבדוס (49.75 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 48.76 שניות לפני נטליה קצ'מרק מפולין (49.57 שניות) וסאדה ויליאמס מברבדוס (49.60 שניות).
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי של 48.17 שניות.
ריצת 400 מטר: 47.98 שניות (2025), שיא הרפובליקה הדומיניקנית (התוצאה השלישית בכל הזמנים)
מרילין ספר (Marilyn Sefer, נולדה ב-27 במרץ 1938) היא אשת אקדמיה ופעילה פוליטית וחברתית אמריקאית-ישראלית.
פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, פעילה למען זכויות אדם, מחלוצות הפמיניזם בארץ.
זוכת פרס "יקירת העיר חיפה" בשנת 2008.
ספר נולדה בשנת 1938 בניו יורק.
הוריה הגיעו מרקע לא ציוני.
ספר החליטה לעלות לארץ ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים.
מרילין עלתה לארץ באמצעות ארגון קומוי להעלאת יהודים אקדמאים לישראל, והגיעה לחיפה.
למרלין 2 ילדים ו-5 נכדים, ומתגוררת בחיפה.
הייתה נשואה לאפרים שנפטר בשנת 2019.
ספר סיימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה בברוקלין קולג' ב-1959, ואת תאריה המתקדמים השלימה באוניברסיטת סירקיוז.
החל מ-1969 העבירה בקביעות קורסים במוסד שתוך כמה שנים יוגדר בתור אוניברסיטת חיפה.
במחקריה התמקדה ספר בגישה הביהביוריסטית ולמידה חברתית, טיפולים קוגניטיביים ביהביוריסטיים, קווי דמיון והבדלים בין המינים והמגדר, בקוגניציה ובאישיות: תפקידי מגדר ואנדרוגיניות, השפעה של סביבות שונות ובין- תרבותיות (קבוץ-עיר) על התפתחות.
ספר ייסדה ועמדה במהלך 1993-1983 בראש התוכנית ללימודי נשים באוניברסיטת חיפה.
היא גם חברה מייסדת בוועד המנהל ונשיאתה הראשונה של האגודה הישראלית ללימודי פמיניזם ומגדר, IAFGS (1998-2002), ושימשה יועצת אקדמית לפרויקט "קידמה" לקידום נשים מטעם אוניברסיטת חיפה מיום הקמתו ב-1984 עד למינויה כמנהלת הפרויקט בשנת 1996. היא ניהלה את הפרויקט עד יום סגירתו ב-2011.
ספר הייתה חלוצה בתחום הכנסים האקדמיים הפמיניסטיים.
בשנות ה-60, לאחר מפגש הכשרה אקטיביסטי עם סול אולינסקי, (לימים ברק אובאמה יהיה חניך שלו), הם נכנסו לשכונות אפרו-אמריקאיות, הבינו את קשיי הציבור, הפגינו לטובת שיפור אותם תנאים ולבסוף הצליחו (לדוגמה: הכנסת רמזור לשכונה בשיקגו, אשר הציל חיים של מאות ילדים).
בשנת 1966 מרילין נסעה למיסיסיפי, לטובת הפגנה בעקבות הריגתו של ג'יימס מרידית', פעיל זכויות אזרח שחור.
מרילין הפגינה עם מרטין לות'ר קינג וג'ון לואיס באותה מחאה.
מרילין הייתה חלק מקבוצת מחאה של אוניברסיטת סירקיוז אשר הייתה חלק מארגון לאומי שנקרא "Congress for Racial Equality".
בשנות ה-70, בשיתוף עם מרשה פרידמן, מרילין הקימה קבוצה להעלאת מודעות פמיניסטית בחיפה.
בסיס הקבוצה היה סטודנטיות ונשים מבוגרות שחזרו ללימודים, וגם נשים מחוץ לאוניברסיטה.
כיום, הארגון "אישה לאישה" נושא את הלפיד בעיר חיפה בנושא זכויות האישה בישראל, וחברות הארגון רואות את עצמן כממשיכות הדרך של קבוצות הנשים של מרשה פרידמן ומרילין ספר בעיר.
כאשר שולמית אלוני החליטה להיפרד ממפלגת מפא"י ולהקים את מפלגת רצ, היא שריינה לקבוצה הזאת את המקום ה-3 ברשימה שלה.
לאחר הבחירות לכנסת ה-13, ולאחר החלטה משותפת מרשה פרידמן שובצה במקום ה-3 ברשימת רצ ונבחרה לכנסת.
בשנת 1977 מרילין ספר הקימה מפלגת נשים יחד עם מרשה פרידמן בשם נס (כיום מוכרת בשם מפלגת הנשים), ושושנה אלינגס עמדה בראש הרשימה.
לאחר בחירות לכנסת ה-14, המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
מרילין הייתה ממייסדות שדולת הנשים בישראל בשנת 1984 וכיהנה שלוש קדנציות בוועד המנהל.
היא כיהנה כמנהלת הוועדה הלאומית לקידום מעמד האישה בשנים 1986-1991 ובין השנים 1993-1996 כיהנה מרילין בוועדה לשיפור מעמד האישה במשרד הכלכלה.
אוניית המערכה מרילנד (BB-46), הידועה גם בשם "מרי הזקנה" או "מרי הנלחמת" בפי אנשי צוותה, הייתה אוניית מערכה מסדרת קולורדו.
היא הייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה השביעית.
היא נכנסה לשירות בשנת 1921, שימשה כאוניית הדגל של הצי, ושייטה לאוסטרליה, ניו זילנד וברזיל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא הייתה אחת מאוניות המערכה שהותקפו במהלך המתקפה על פרל הארבור, וניזוקה קלות מפצצות יפניות.
כשחזרה לתפקיד ב-1942, היא פעלה בזירת האוקיינוס השקט, תחילה תמכה בשאר הצי בקרב מידוויי, ולאחר מכן סיירה באיי פיג'י כדי להגן מפני פלישה יפנית.
לאחר מכן, היא יצאה למתקפה, והחלה בהפגזות על החוף בקרב טאראווה ולאחר מכן בקרב קווג'לין.
במהלך קרב סאיפאן היא ספגה נזקי טורפדו לחרטום שלה, מה שחייב תיקונים וחידושים.
לאחר מכן היא השתתפה בקרב מפרץ לייטה שם נפגעה מקמיקזה.
היא ספגה פגיעת קמיקזה נוספת בקרב אוקינאווה, והייתה בתיקון לקראת סוף המלחמה.
מרילנד השלימה תיקונים בברמרטון, וושינגטון והפליגה חזרה לזירת האוקיינוס השקט כשהתקבלה ההודעה שהמלחמה הסתיימה.
האונייה הסתובבה וחזרה לנמל לונג ביץ', קליפורניה.
לאחר שירות במבצע מרבד קסמים, היא הושבתה ב-1947, ונמכרה לגרוטאות ב-1959. היא קיבלה שבעה כוכבי קרב עבור שירות במלחמת העולם השנייה.
הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, מותקנים בנפרד בבתי תותחים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה.
היא נשאה סוללת נ"מ של שמונה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר במקבעים בודדים בזווית גבוהה.
חגורת השריון הראשית של מרילנד הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים).
מרילנד הייתה אחת מארבע אוניות מערכה דרדנוט מסדרת קולורדו שייבנו.
השדרית שלה הונחה ב-24 באפריל 1917, על ידי חברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-20 במרץ 1920, והיא נכנסה לשירות ב-21 ביולי 1921. היא הייתה הספינה השלישית על שם מדינת מרילנד.
מרילנד הראשונה הייתה סלופ שהוזמנה ב-1799 ומרילנד השנייה הייתה סיירת משוריינת שהוזמנה ב-1905.
לאחר כניסתה לשירות, מרילנד ביצעה ניסויים ימיים בחוף המזרחי.
זמן קצר לאחר מכן, מרילנד הפכה לאוניית הדגל של האדמירל הילרי פ.
מרילנד מצאה את עצמה מבוקשת מאוד לאירועים מיוחדים.
היא הופיעה באנאפוליס, מרילנד, לסיום האקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1922 ובבוסטון, מסצ'וסטס, לרגל יום השנה לקרב גבעת בנקר והרביעי ביולי.
בין 18 באוגוסט ל-25 בספטמבר היא ערכה את ביקורה הראשון בנמל זר כשהובילה את שר החוץ צ'ארלס אוונס יוז לריו דה ז'ניירו לתערוכת המאה של ברזיל.
בשנה שלאחר מכן, לאחר תרגילי צי מחוץ לאזור תעלת פנמה, עברה מרילנד את התעלה בחלק האחרון של יוני כדי להצטרף לצי הקרב המוצב בחוף המערבי.
היא המשיכה להיות אוניית דגל עד 1923 כאשר הדגל הועבר לפנסילבניה.
היא ערכה מסע נוסף לנמל זר ב-1925, הפעם לאוסטרליה וניו זילנד.
כמה שנים מאוחר יותר, ב-1928, היא הסיעה את הנשיא הנבחר הרברט הובר בחלק המסע באוקיינוס השקט של סיורו באמריקה הלטינית.
היא עברה שיפוץ בשנים 1928–1929, ושמונה תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ' הוחלפו בשמונה תותחי 5 אינץ'/25 קליבר.
לאורך השנים הללו ושנות ה-30, היא שימשה כעמוד התווך של מוכנות הצי באמצעות פעולות הכשרה בלתי נלאות.
היא ערכה סיורים רבים בשנות ה-30. בשנת 1940, מרילנד ושאר אוניות המערכה של כוח הקרב שינו את בסיסי הפעילות שלהם לפרל הארבור.
היא נכחה בשורת אוניות המערכה לאורך האי פורד במהלך המתקפה היפנית ב-7 בדצמבר 1941.
בבוקר 7 בדצמבר, מרילנד עגנה לאורך האי פורד, עם אוקלהומה לשמאלה, מחוברת בכבלים וגשרונים.
בחזיתה הייתה קליפורניה, בעוד טנסי ווירג'יניה המערבית היו מאחוריה.
יותר מאחור היו נבדה ואריזונה.
שבע ספינות הקרב, במה שמכונה כיום "שורת אוניות המערכה", חזרו לאחרונה מתמרונים.
רבים מאנשי הצוות של מרילנד התכוננו לחופשת החוף בשעה 09:00 או אכלו ארוחת בוקר כשהמתקפה היפנית החלה.
כאשר המטוס היפני הראשון הופיע ופיצוצים הרעידו את אוניות המערכה החיצוניות, הביוגל של מרילנד קרא לתפוס עמדות קרב.
הימאי לסלי שורט - כשהוא דן בכרטיסי חג המולד ליד המקלע שלו - הכניס את הראשון מנשקי האונייה לפעולה, והפיל את אחד משני מפציצי טורפדו שזה עתה שחררו טורפדות נגד אוקלהומה.
ממוקמת מאחורי סיפונה של אוקלהומה, ובכך מוגנת מפני מתקפת הטורפדו הראשונית, הצליחה מרילנד להפעיל את כל סוללות הנ"מ שלה.
המתקפה הראשונית ההרסנית הטביעה את אוקלהומה, והיא התהפכה במהירות, כאשר רבים מאנשיה ששרדו טיפסו על סיפון מרילנד כדי לסייע לה בהגנות נגד מטוסים.
מרילנד נפגעה משתי פצצות חודרות שריון שהתפוצצו נמוך על גופה.
הראשונה פגעה בסוכך המצודה ויצרה חור בערך על .
השנייה התפוצצה לאחר שנכנסה לגוף האונייה בעומק מתחת מפלס המים במסגרת 10. הפגיעה האחרונה גרמה להצפה והגדילה את השוקע מקדימה ב-.
מרילנד המשיכה לירות ולאחר התקיפה שלחה צוות כיבוי כדי לסייע לאוניות האחרות, במיוחד בניסיון לחלץ ניצולים מאוקלהומה שהתהפכה.
אנשי הצוות המשיכו לגייס את הגנות הנ"מ למקרה שהיפנים יחזרו לתקוף.
בסך הכל נהרגו במתקפה שני קצינים ושני מלחים.
היפנים הודיעו בטעות כי מרילנד הוטבעה, אך ב-30 בדצמבר, הספינה הפגועה נכנסה למספנת הצי Puget Sound לתיקון ממש מאחורי טנסי.
שניים מתוך 12 התותחים המקוריים בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר הוסרו ותותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר הוחלפו במספר שווה של תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ'/38 קליבר.
במהלך החודשיים הבאים היא תוקנה ושופצה, וקיבלה ציוד לחימה חדש.
התיקונים הושלמו ב-26 בפברואר 1942. לאחר מכן היא עברה סדרה של הפלגות ניסויים לנמלי החוף המערבי ולאי חג המולד.
היא נשלחה חזרה לפעולה ביוני 1942, אוניית המערכה השנייה שניזוקה בפרל הארבור וחזרה לשירות.
במהלך הקרב החשוב על מידוויי, מרילנד מילאה תפקיד משני.
כמו שאר אוניות המערכה הישנות יותר, היא לא הייתה מהירה מספיק כדי ללוות את נושאות המטוסים, אז היא פעלה עם צי גיבוי שהגן על החוף המערבי.
מרילנד עמדה מנגד באבטחה, ממתינה לקריאה שהיא נחוצה, עד סוף הקרב.
בסוף הפעולה סביב מידוויי, מרילנד נשלחה לסן פרנסיסקו.
לאחר מכן, מרילנד עסקה בתרגילי אימון כמעט קבועים עם פלגת אוניות המערכה השנייה, פלגת אוניות המערכה השלישית, ופלגת אוניות המערכה הרביעית עד ל-1 באוגוסט, אז שבה לפרל הארבור לתיקונים, הפעם הראשונה שלה בנמל מאז ההתקפה היפנית.
היא עזבה את פרל הארבור בתחילת נובמבר עם קולורדו, לכיוון החזית.
ב-12 בנובמבר, החזיר קינג נפטון עלה לסיפון מרילנד כדי ליזום את ה"פוליווגים" שלה לטקס חציית המשווה.
מרילנד יצאה לכיוון איי פיג'י שם סיירה נגד פלישה יפנית.
שתי אוניות המערכה פעלו כזקיפים כדי להגן מפני התקדמות יפנית כדי למנוע מכוחות יפנים לאיים על אוסטרליה.
במהלך פעולה זו, שתי אוניות המערכה ערכו סריקות תכופות עבור הכוחות היפניים.
בתחילת 1943, עם הצלחת המערכה באיי שלמה, יצאו כוחות בעלות הברית למתקפה.
בפברואר 1943, מרילנד וקולורדו עברו להתבסס בהברידים החדשים, ופעלו מחוץ לאפאט.
החום העז שם התגלה כקשה ולא נעים לצוות.
לאחר מכן היא עברה לאספיריטו סנטו כדי להגן מפני פלישה יפנית, אבל חום וגשמים עזים הטרידו את המסע הזה.
מרילנד וקולורדו בלטו מנמל איי אאור באוגוסט.
במהלך שיפוץ של חמישה שבועות במספנה של פרל הארבור, כמה תותחי נ"מ 40 מ"מ (1.6 אינץ') הותקנו על הסיפונים העליונים והתרנים הראשיים כהגנה מפני התקפות אוויר יפניות צפויות בפעולות עתידיות.
ביציאה מאיי הוואי ב-20 באוקטובר 1943 לדרום האוקיינוס השקט, מרילנד הפכה לאוניית הדגל של הכוח האמפיבי V של האדמירל הארי וו.
היל וכוח ההתקפה הדרומי בפלישה לאיי גילברט.
כמו כן היו על סיפונה מייג'ור גנרל ג'וליאן סי סמית', מפקד דיוויזיית הנחתים השנייה, וקולונל אוואנס קרלסון, מפקד שודדי קרלסון.
מרילנד חזרה לאזור ההיערכות באי אפאט, שם הצטרפה לכוח משימה גדול שהתכונן להתקפה על טאראווה.
הקרב בטאראווה החל ב-20 בנובמבר.
בפעולה ההתקפית הראשונה שלה במלחמה, התותחים של מרילנד פתחו באש בשעה 05:00, והרסו סוללת חוף עם חמישה מטחים בנקודה הדרום-מערבית של האי בטיו באטול טאראווה.
בשעה 06:00 היא החלה בהפגזת חוף מתוכננת כדי לרכך את ההגנות היפניות לקראת הנחיתה.
מרילנד התקרבה לחוף כדי למשוך אש יפנית ולאתר מיקומי ארטילריה, תוך כדי המטרת אש על מיקומי נשק יפניים, תחנות בקרה, פילבוקסים וכל מתקנים יפניים שהיא יכלה לזהות.
בשעה 09:00, כאשר כוחות הנחיתה הימיים נתקלו בהתנגדות יפנית כבדה והחלו לספוג נפגעים מאש צולבת, מרילנד סיפקה אש חיפוי כדי לחסל כמה קיני מקלעים יפניים.
לאחר מכן החל מטוס התצפית שלה לחפות על התקדמות ההסתערות של הנחתים, כשמרילנד סיפקה תמיכה ארטילרית.
המטוס ניזוק וטייס נפצע בפעולה זו.
לאחר שלושה ימים של חיפוי המתקפה באי בטיו, היא עברה לאי אבמאמה כדי לשמור על נחיתות ימיות שם.
הנחתים נתקלו בהתנגדות קלה בלבד של 30 חיילים יפנים שם, ושני שבויים הובאו למרילנד.
ב-7 בדצמבר, מרילנד עזבה את האי אבמאמה לכיוון פרל הארבור.
לאחר עצירת ביניים קצרה שם, מרילנד יצאה לסן פרנסיסקו לתיקונים.
מרילנד הפליגה מסן פדרו, קליפורניה ב-13 בינואר 1944, ונפגשה עם כוח משימה 53 בנתיבי Lahaina ליומיים של טעינת תחמושת, תדלוק ואספקה לקראת מבצע חדש התומך במערכה באיי מרשל.
ב-30 בינואר 1944, היא עברה לתמוך בנחיתות באי רואי, יחד עם סנטה פה, בילוקסי ואינדיאנפוליס, שיצרו את קבוצת התמיכה הצפונית של TF 35.
בשעות השחר של 31 בינואר, החלו הספינות בהפצצה על אטול קווג'לין, מהלכי הפתיחה של קרב קווג'לין.
מרילנד השמידה תותחים יפניים נייחים רבים ופילבוקסים.
במהלך הקרב היא ירתה כל כך הרבה עד שפיצלה את הקנים בתותחים של צריח מס' 1, והוציאה אותו מכלל פעולה להמשך היום.
ב-1 בפברואר, היא המשיכה במתקפה על עמדות יפניות בזמן שכוחות הנחיתה של ארצות הברית התקדמו.
היא הפכה לאוניית הדגל של האדמירל קונלי במשך השבועיים הבאים, סיפקה מחדש ותדלקה רבות מהספינות הקטנות יותר במבצע עד שיצאה עם יחידת משימה של נושאות ומשחתות ב-15 בפברואר 1944, בהפלגה למספנת הצי ברמרטון, שם עברה עוד שיפוץ, כשהתותחים שלה הוחלפו.
חודשיים לאחר מכן, מרילנד הפליגה מערבה ב-5 במאי, והצטרפה לכוח משימה 52 לכיוון סאיפאן.
טרנר הקצה ל-TF 52 שלושה ימים כדי לרכך את ההגנות של האי לקראת ההתקפה.
TF 52 השמידו במהירות שני תותחי חוף, ואז החלו להפגיז את גארפאן, תוך השמדת מערומי תחמושת, עמדות נשק, סירות קטנות, מכלי אחסון, תבצורים ומבנים.
לאחר מכן הפנתה מרילנד את התותחים שלה לטנפאג, והרסה אותו עד היסוד בהפגזה כבדה.
הפלישה החלה ב-15 ביוני, ומרילנד סיפקה תמיכה באש לכוחות הנחיתה.
היפנים ניסו להתמודד עם אוניות המערכה באוויר.
ב-18 ביוני, התותחים של האונייה הפילו את המטוס היפני הראשון שלהם, אבל ב-22 ביוני, מפציץ בינוני מיצובישי G4M3 "בטי" טס נמוך מעל גבעות סאיפאן שעדיין התחולל בהן הקרב ומצא את מרילנד ופנסילבניה.
המטוס היפני הטיל טורפדו, שפוצץ חור גדול בחרטום הימני של מרילנד.
המתקפה גרמה לנפגעים קלים, ותוך 15 דקות היא יצאה לדרך לעבר אניווטוק, ומשם היא יצאה למספנה בפרל הארבור (בשיוט הפוך כל הזמן כדי לא לגרום נזק נוסף לחרטום שלה), בליווי שתי משחתות.
שני אנשי צוות נהרגו במתקפה.
במאמץ מסביב לשעון של עובדי המספנה, מרילנד תוקנה תוך 34 ימים, ויצאה ב-13 באוגוסט.
לאחר מכן היא יצאה לאיי שלמה עם כוח משימה גדול, ועגנה במפרץ פרוויס מול האי פלורידה למשך שבועיים לפני שהפליגה לאיי פלאו ב-6 בספטמבר.
לאחר מכן הצטרפה לקבוצת התמיכה באש המערבית של אדמירל ג'סי ב.
מרילנד ביצעה ירי ראשון ב-12 בספטמבר כדי לחפות על פעולות שליית מוקשים וצוותי הריסה תת-מימיים בפתיחת הקרב על פלליו, מרילנד שוב ביצעה הפגזת חוף שתמכה בנחתות כשהם התקרבו לחופים ב-15 בספטמבר.
ארבעה ימים לאחר מכן, קרסה ההתנגדות המאורגנת, ואיפשרה לאוניות התמיכה באש לפרוש לאיי אדמירליטי בסוף החודש.
מרילנד יצאה לכיוון סידלר הארבור, מאנוס, שם היא שובצה לצי השביעי תחת אדמירל קינקייד.
הצי יצא לפעולה ב-12 באוקטובר, ומרילנד הצטרפה לקבוצת משימה 77.2, שהייתה כוח הירי והחיפוי לפלישה ללייטה.
היא, יחד עם ארבע אוניות מערכה נוספות ומספר רב של סיירות ומשחתות, הפליגו למפרץ לייטה בבוקר 18 באוקטובר.
מרילנד תפסה עמדה בין החוף האדום והחוף הלבן והחלה להפגיז אותם לקראת הפלישה, שהחלה בשעה 10:00 ב-20 באוקטובר.
לאחר אבטחת החופים במהירות, מרילנד תפסה עמדת זקיף במפרץ לייטה כדי לשמור על החופים מפני התקפת נגד יפנית דרך הים.
במשך הימים הבאים, כוחות יפנים פתחו בהתקפות אוויריות כדי להתמודד עם הפלישה.
אלה כללו את השימוש הנרחב הראשון במתקפת ההתאבדות בקמיקזה.
מספר ימים לאחר מכן, צוללות אמריקאיות בים סין הדרומי הבחינו בשני כוחות יפניים בהתקרבות: חמש אוניות מערכה הטיטו לעבר מצר סן ברנרדינו, וכוח נוסף של ארבע נושאות מטוסים יפניות בצפון לוזון.
ב-24 באוקטובר, מרילנד, וירג'יניה המערבית, מיסיסיפי, טנסי, קליפורניה ופנסילבניה הפליגו לקצה הדרומי של מפרץ לייטה כדי להגן על מצר סוריגאו עם מספר סיירות, משחתות וסירות PT.
בתחילת 25 באוקטובר, במהלך קרב מצר סוריגאו, אוניות המערכה היפניות פוסו וימשירו, עם החיפויים שלהן, הובילו את התקדמות היפנים לתוך המצר.
בשעה 03:55 שיגרו האוניות האמריקאיות הממתינות מארב לשתי אוניות המערכה היפניות, כשהן חבטו בהן בטורפדות ובתותחים ראשיים.
טורפדות מהמשחתות הטביעו את פוסו.
המשך ההתקפות של כוח המשימה הביאו גם לפגיעה בימשירו.
כמה מהאוניות היפניות הנותרות ברחו אז לים מינדנאו, רדופות על ידי מטוסי בעלות הברית.
בעקבות הניצחון, מרילנד סיירה בגישות הדרומיות למצר סוריגאו עד ל-29 באוקטובר; לאחר מכן היא יצאה לאי אדמירליטי לחידוש קצר וחידשה את תפקיד הסיור סביב לייטה ב-16 בנובמבר, תוך הגנה על כוחות הנחיתה מפני המשך התקפות אוויריות יפניות.
ב-29 בנובמבר, במהלך מתקפה אווירית יפנית נוספת, מטוס קמיקזה הפתיע ופגע במרילנד.
המטוס התרסק לתוך מרילנד בין צריחים מס' 1 ו-2, פילח את המצודה, הסיפון הראשי והמשוריין, וקרע חור בפלדה 4 אינץ', גרם לנזק רב ויצר שריפות.
בסך הכל נהרגו במתקפה 31 אנשי צוות ו-30 נפצעו, והמחלקה הרפואית הושמדה אך עדיין תפקדה.
אוניית המערכה המשיכה בסיורים עד שהוחלפה ב-2 בדצמבר, אז הפליגה עם שתי משחתות שניזוקו קשות לתיקון.
היא הגיעה לפרל הארבור ב-18 בדצמבר, ותוקנה ושופצה בהרחבה במהלך החודשים הבאים.
לאחר אימון רענון, מרילנד פנתה למערב האוקיינוס השקט ב-4 במרץ 1945, והגיעה לאוליטי ב-16 במרץ.
שם היא הצטרפה לכוח המשימה 54 (TF 54) של הצי החמישי ואדמירל משנה מורטון דייו, שהתכונן לפלישה לאוקינאווה.
הצי יצא ב-21 במרץ לכיוון אוקינאווה.
למרילנד הוקצו מטרות בחוף הדרומי של אוקינאווה כדי לתמוך בנחיתת הסחה, שתסיח את דעת הכוחות היפנים מהנחיתה הראשית בחוף המערבי.
הכוחות היפניים הגיבו במספר התקפות אוויריות, כאשר שתיים ממשחתות משמר המכ"ם של מרילנד נפגעו על ידי מטוסי קמיקזה, ולוס טבעה.
ב-3 באפריל היא הועברה לחופי הפלישה של החוף המערבי כדי לסייע לסיירת מיניאפוליס בהשמדת מספר סוללות חוף.
בעקבות הפלישה היבשתית, היא נשארה עם כוח התמיכה מול בולו פוינט וסיפקה תמיכה ארטילרית לכוחות הפולשים.
מרילנד המשיכה בתפקיד התמיכה באש עד 7 באפריל, אז יצאה צפונה כדי ליירט כוח שטח יפני עם TF 54. האוניות היפניות, כולל יאמטו, היו תחת התקפות אוויריות מתמידות של ארצות הברית באותו יום, ומטוסים של כוח המשימה המהיר של נושאות המטוסים המהירות הטביעו שש מתוך 10 האוניות בכוח.
בשעת בין ערביים, מטוס קמיקזה עמוס בפצצה של התרסק בחלק העליון של צריח מס' 3 מימין.
הפיצוץ חיסל את צריח תותחי ה-20 מ"מ וגרם לשריפה גדולה.
תחמושת ה-20 מ"מ ניצתה מהחום, וגרמה לנפגעים נוספים.
בסך הכל, נהרגו 10, 37 נפצעו ו-6 נעדרו בעקבות המתקפה הזו.
מרילנד נשארה בעמדתה במשך השבוע הבא והמשיכה במשימת התמיכה הארטילרית שלה תוך שספגה כמה התקפות אוויר נוספות.
צריח מס' 3, פגום אך שמיש, נותר דומם למשך שארית המשימה הזו.
ב-14 באפריל, מרילנד עזבה את קו הירי באוקינאווה וליוותה כמה אוניות תובלת כוחות שפרשו.
הם יצאו דרך איי מריאנה וגואם לפרל הארבור, והיא הגיעה למספנת הצי Puget Sound בברמרטון ב-7 במאי לצורך שיפוץ מקיף.
כל תותחי ה-5 אינץ' שלה הוסרו והוחלפו בשישה עשר תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בצריחים דו-קניים חדשים.
חימוש הנ"מ הקל חוזק לארבעים תותחי בופורס 40 מ"מ בעשרה צריחים ארבע-קניים ו-36 תותחי אורליקון 20 מ"מ בשמונה עשר צריחים דו-קניים, אם כי מקור אחר נותן למרילנד 44 תותחי 40 מ"מ באחד עשר צריחים ארבע-קניים ו-44 תותחי 20 מ"מ בעשרים צריחים דו-קניים וצריח ארבע-קני אחד באותו פרק זמן.
מגדל הניווט המשוריין הוסר והוחלף במבנה STS דומה אך קל יותר עם שריון בעובי 1.2 בלבד כדי לפצות על המשקל הנוסף שהושג במהלך השיפוץ הזה.
תוספת של 3 אינץ' של STS נוספה מעל מחסני התחמושת, עם 2 אינץ' (51 מ"מ) במקום אחר מעל סיפון המגן, בעוד השריון העליון של הצריח הועלה ל-7 אינץ' (180 מ"מ).
הותקנו בליטות נגד טורפדו דו-שכבתיות, שהגדילו את הלוח החופשי המשוריין כדי לפצות על העלייה במשקל.
מכ"ם SK-2 הותקן במקום ה-SK הקודם, והסוללה הראשית קיבלה מכ"מים חדשים Mk.13 לבקרת אש.
צריח מס' 3 תוקן ומגורי הצוות שופרו.
היא השלימה תיקונים באוגוסט, ויצאה למבחנים ולהפלגות אימונים בדיוק כשיפן נכנעה, וסיימה את המלחמה.
מרילנד הצטרפה כעת לצי מבצע מרבד קסמים.
במהלך החודשים הנותרים של 1945, מרילנד ערכה חמש מסעות בין החוף המערבי לפרל הארבור, והחזירה יותר מ-8,000 חיילים לארצות הברית.
כשהגיעה לסיאטל, וושינגטון ב-17 בדצמבר, סיימה מרילנד את תפקידה במבצע מרבד קסמים.
היא נכנסה למספנת הצי פוגט סאונד ב-15 באפריל 1946, והוכנסה למילואים לא פעילים ב-16 ביולי.
היא הושבתה בברמרטון ב-3 באפריל 1947, ונשארה שם כיחידה של צי העתודה הפסיפי.
מרילנד נמכרה לגריטה לחברת Learner מאוקלנד, קליפורניה ב-8 ביולי 1959.
ב-2 ביוני 1961, מושל מרילנד ג'יי מילארד טאוס, הקדיש אנדרטה לזכר מרילנד ואנשיה.
אנדרטה זו הבנויה מגרניט וברונזה ומשלבת את פעמון האונייה, ממוקמת בשטח בית המדינה באנאפוליס.
מריליון היא להקת ניאו פרוג-רוק בריטית שהוקמה באיילסברי ב-1979. הלהקה הצליחה לבסס את עצמה כאחת הלהקות המשפיעות ביותר של הנאו-פרוג, צורה של רוק מתקדם אשר פרח בשנות ה-80. ההרכב הזה, שנמשך עד 1988, הוציא ארבעה אלבומים, כולל Misplaced Childhood עם שני הלהיקים הגדולים ביותר של הלהקה, Kayleigh ולבנדר.
לאחר שפיש פרש מלהקה, ארבעת החברים של הלהקה, שניגנו יחד מאז 1984, החליטו להמשיך עם סטיב הוגארת' כסולן.
בהרכב זה פעילה הלהקה עד היום.
הלהקה נוסדה בתחילה ב-1979 כהרכב אינסטרומנטלי תחת השם Silmarillion, המבוססת על ספר באותו שם מאת טולקין.
החברים המייסדים כללו את סטיב רות'רי (גיטרה), דאג אירווין (בס חשמלי), בריאן ג'לימן (מקלדת) ומיק פוינטר (תופים).
ב-1981 הצטרף ללהקה הזמר דרק וויליאם דיק, הידוע יותר בשם פיש, וכך גם הבסיסט דיז מיניט.
כתוצאה מכך, ג'לימן ומניט הוחלפו בקלידן מארק קלי ובסיסט פיט טרוואבס.
עם ההרכב הזה, הלהקה הוציאה לראשונה את הסינגל Market Square Heroes באוקטובר 1982. האלבום הגיע למקום ה-60 במצעד הבריטי.
ה-B-side של הסינגל המקסי כלל את הרצועה גרנדל באורך 17 דקות.
ביצירה המוקדמת הזו של מריליון, בנוסף לקולו של פיש, שהזכיר את פיטר גבריאל, ניתן לשמוע כמה הקבלות שספגו ביקורת לעיתים קרובות לג'נסיס, וזו הסיבה שמריליון כונתה לעיתים קרובות בזחיחות "הג'נסיס השנייה הכי טובה בכל הזמנים".
בתחילת 1983, אלבום הבכורה העצמאי יותר מבחינה לירית ומוזיקלית Script for a Jester's Tear.
לאחר שהמתופף מיק פוינטר הוחלף באיאן מוסלי, באו שלושה אלבומים נוספים שהיו מצליחים ופורצי דרך באותה מידה בתחום הנאו-פרוג.
התפתחות זו הגיעה לשיא ב-1984 עם הלהיט הידוע ביותר שלהם, הבלדהKayleigh (קיילי, שרבים מכירים כ"Do you remember" ואף סברו בטעות שמדובר בשיר של פיל קולינס) מהאלבום השלישי Misplaced Childhood, והשיר Incommunicado מהאלבום שלאחר מכן Clutching at Straws, הפכו שירי הלהקה ללהיטים בינלאומיים ב-1985 ו-1987.
עטיפות האלבומים עוצבו על ידי האמן מארק ווילקינסון.
ב-15 בספטמבר 1988 הודיעה חברת התקליטים EMI על עזיבתו של פיש.
לפי ההודעה לעיתונות, היו חילוקי דעות רציניים בתוך הלהקה לכיוון המוזיקלי.
הקונפליקטים הראשונים בין פיש לחברי הלהקה האחרים התעוררו ב-1985 במהלך ההקלטה של Misplaced Childhood בברלין.
הוויכוחים הפכו תכופים יותר ופיש הרגיש יותר ויותר מבודד בתוך הלהקה.
היו חילוקי דעות חמורים לגבי הכיוון המוזיקלי והלירי של האלבום החדש.
ומכיוון שלא ניתן היה לפתור את המחלוקת, החליט פיש לעזוב את הלהקה.
הם נתנו את הקונצרט האחרון שלהם יחד ב-23 ביולי 1988 בקאנטרי פארק קרייגטון בסנט אנדרוס, סקוטלנד.
הלפני אחרון שלהם מול כ-120,000 צופים ב-18 ביוני 1988 בגרמניה המזרחית
אלבום ההופעה The Thieving Magpie, שיצא ב-1988, היה הפעם האחרונה שבה יצא תקליט עם ההרכב הזה.
הפתיח מתוך La gazza ladra (האלסטר הגנב, איטלקי או גרמני ל-Theeving Magpie) מאת ג'ואצ'ינו רוסיני שימש כאינטרו הן לקונצרטים והן לאלבום החי.
בשנים 1997 עד 1999 יצאו ארבעת אלבומי הלהקה של "עידן פיש" בגרסה ערוכה דיגיטלית, שמכילה בנוסף לאלבום המתאים גם דיסק בונוס עם B-sides, גרסאות אלטרנטיביות ודמואים.
תקליטור הבונוס עבור Clutching at Straws מכיל כמה מגלשי סקי סאונד זן מההקלטות האחרונות עם פיש.
בעוד פיש החל אז בקריירת סולו, חברי הלהקה הנותרים המשיכו עם סטיב הוגארת' כסולן.
לאחר אלבום המעבר Seasons End, עליו עבד פיש ושעדיין היה קרוב מאוד מוזיקלית לקודמיו, הלהקה תפסה כיוון שונה משמעותית.
עם האלבום Holidays in Eden, Marillion הוציאה את התקליט בעל אוריינטציה המיינסטרים הברורה ביותר עד כה ב-1991, אבל שלוש שנים לאחר מכן המשיכה עם מקבילה ברורה עם אלבום הקונספט האפל Brave.
עם זאת, למרות אישור המבקרים והמעריצים ולמרות שהגיע למקום ה-10 במצעד הבריטי, הוא לא עמד בציפיות של חברת התקליטים והלהקה.
המוזיקה סיפקה את הפסקול לסרט עצמאי בעל אותו שם עם סטיב הוגארת' בראש הגברי.
לאחר מכן הגיע שלב התמצאות בו חיפשה הלהקה קשרים חדשים בעסקי המוזיקה ללא הצלחה, למרות שלא היה להם מזל עם חברות התקליטים שלהם.
שנה אחרי Brave ב-1995 יצא Afraid of Sunlight, ב-1997 This Strange Engine עם טראק ארוך בסוף, שמסתיים בצחוק של סטיב הוגארת' אחרי שהאקורד האחרון נמוג וכמה דקות של שקט.
קרינה בעקבותיו ב-1998 ו-Marillion.com ב-1999, בהפקה משותפת של סטיבן ווילסון, ואחריה Anoraknophobia ב-2001.
עם האלבומים Anoraknophobia ו-Marbles, מריליון הציגה מודל עסקי חדשני אך גם שנוי במחלוקת.
על מנת שניתן יהיה להפיק את האלבומים באופן עצמאי ללא צורך לערב חברת תקליטים, המעריצים מימנו אותם מראש מספר חודשים מראש.
בכך, הלהקה המציאה למעשה מימון המונים.
כפרס, מי שהזמין מראש קיבל חומר נוסף: במקרה של Anoraknophobia דיסק בונוס, במקרה של Marbles האלבום כולו כדיסק כפול, בעוד שבחנויות קונבנציונליות רק דיסק פשוט עם גרסה מקוצרת של האלבום (גרסה מרוכזת) הייתה זמינה.
הרעיון להיות ממומן מראש על ידי מעריצים מתחיל בשנת 1997, כאשר קמפיין גיוס כספים שתואמו על ידי מעריצים באינטרנט אפשר את סיבוב ההופעות של הלהקה בצפון אמריקה.
סך של 61,000 דולר נתרמו לאחר שהקלידן מארק קלי הכריז באינטרנט שסיבוב הופעות בצפון אמריקה אינו סביר מסיבות כלכליות.
רק הסינגלים You're Gone ו-The Damage, שנלקחו מהאלבום Marbles מ-2004, הגיעו שוב לטופ 10 בחלק ממדינות אירופה.
בכמה ראיונות, חברי הלהקה מדגישים שוב ושוב שחשוב להם יותר ליצור את הסגנון שלהם ואת המוזיקה שלהם עבור המעריצים שלהם, גם אם זה אומר לוותר על 10 המקומות הראשונים.
ב-26 באוגוסט 2007, מריליון התאחדה לזמן קצר עם הסולן המקורי, פיש להופעה חד פעמית בפסטיבל בכיכר השוק של איילסברי, שם נוסדה הלהקה.
לאחר ההופעה הוא הבהיר בראיונות שלא יהיה איחוד.
האלבום Somewhere Else יצא ב-2007, ואחריו יצא אלבום האולפן החמישה עשר שלהם Happiness Is the Road, שהיה בעבודות מאז אותה שנה ויצא ב-20 באוקטובר 2008. מאז 10 בספטמבר 2008, הופצה גרסה מוקדמת של האלבום יחד עם כמה סרטונים על ידי הלהקה עצמה באמצעות פלטפורמות שיתוף קבצים באינטרנט.
אחת הסיבות לנסות את המודל העסקי החדש הזה הייתה ההצלחה שהייתה לרדיוהד עם האלבום In Rainbows, שנמכר באינטרנט במחיר לבחירתך.
הלהקה הציגה וריאציה קלה: הרצועות היו בפורמט WMA, כאשר משתמשים מעודדים להזין את כתובות האימייל שלהם עם השמעה ראשונה בתמורה לגרסת MP3 ללא תמלוגים של האלבום.
Marillion בסוף השבוע של Marillion 2009 במונטריאול
תקליטור אולפן חדש, Less Is More, יצא באוקטובר 2009. אלבום בסגנון אקוסטי בו הוקלטו מחדש שירים מוכרים מתקופת הוגארת' בגרסה מחודשת.
מאז 1998, מריליון העניקה למעריצים שלהם המאורגנים במועדוני מעריצים דיסק במתנה בכל חג המולד.
כלול, בין היתר, גרסאות חיות ואקוסטיות של המוזיקה שלהם, קטעים ופרשנות למזמור חג המולד עכשווי או קלאסי.
ישנם סיורי חג המולד לא סדירים שבמהלכם שרים גם שירי חג המולד.
כאשר מטיילים, מריליון מראה נטייה לנגן במועדונים ובברים קטנים יותר, מה שיוצר אווירה שונה מקונצרטים גדולים במקומות ספורט.
הלהקה גם נענית באופן ספונטני לבקשות שירים מהקהל.
מאז 2001, מתקיימים כנסים ייעודיים של Marillion Weekends מדי שנתיים יש שלושה קונצרטים שונים של הלהקה.
בשנת 2011, אירועים כאלה התרחשו בפורט זלנדה (הולנד), מונטריאול (קנדה) ולימינגטון ספא (אנגליה).
פיט טרוואבס, סטיב רות'רי וסטיב הוגארת' מופיעים תחת השם Los Trios Marillos כבר כמה שנים.
הקונצרטים האקוסטיים המבודדים הללו מתקיימים בקנה מידה קטן, ובעצם מנוגנים שירים של מריליון.
אלבום האולפן "F.E.A.R" (פאק כולם וברח) יצא ב-23 בספטמבר 2016.
אלבום האולפן "שעה לפני שחושך" יצא ב-4 במרץ 2022.
עם הזמר פיש, הלהקה היא אחד הנציגים החשובים והמשפיעים של הנאו-פרוג, שהיה בשיאו בשנות ה-80. הקטעים מתקופה זו מלודיים ובעלי צליל אופייני לשנות ה-80, במיוחד בכל הנוגע לשטיחי הסינתיסייז ואפקטי הדהוד המשמשים בגיטרה, תופים ושירה.
ברמה הקומפוזיטיבית, קטעים דמויי מזמורים ושקטים יותר הנישאים על ידי הקלידים של מארק קלי מתחלפים בקטעים מהירים שלעיתים מצויים בסימני זמן עקומים ו"קצוצים".
בנוסף לנגינת הגיטרה העצמאית והמלודית של סטיב רות'י, אופיינית השירה הרגשית והעוצמתית של פיש, שבתורה הייתה טריגר מפתח להשוואות הרבות עם העבודה המוקדמת של ג'נסיס סביב הסולן פיטר גבריאל.
דבר נוסף שהיה משותף לשני הזמרים הוא הזיקה שלהם להופעות במה אקספרסיוניסטיות, מחופשות.
עם זאת, אלמנטים אינסטרומנטליים מוכרים מקטעי ג'נסיס ניתן למצוא רק ביצירות הראשונות של הלהקה, הנכללות בסינגל הבכורה המקסימלי Market Square Heroes.
מוטיבים מהרצועה באורך 17 דקות גרנדל מזכירים גם קטעים דומים מהסעודה המוכנה הידועה באורך 23 דקות מאת בראשית [11].
מצד שני, כבר כאן אפשר לראות הבדלים מכריעים, במיוחד את חלקי המקלדת המהירים והמצועצעים של מארק קלי.
באלבומים הבאים הלהקה הבשילה לבסוף לעצמאות מוזיקלית.[12]
המילים שכתב פיש מעבירות תוכן אישי, פוליטי או ספרותי פנטזיה, כשהדגש משתנה מאלבום לאלבום.
האלבום הכי אישי כאן הוא כנראה Misplaced Childhood, שהוקלט באולפני Hansa במערב ברלין בתקופה של הוללות.
עם האלבום הזה והסינגל Kayleigh, המבוסס על אחת מהחברות לשעבר האמיתיות של פיש בשם קיי-לי, הלהקה הצליחה להשיג את ההצלחה הגדולה ביותר שלה.
מצד אחד, אלבום הבכורה מכיל שירי אהבה כמו התסריט לטיטולים ל-Jester's Tear.
מצד שני, Forgotten Sons מכילה גם הערכה ביקורתית של המדיניות הבריטית בסכסוך בצפון אירלנד באותה תקופה.
שירים אחרים הם ביקורתיים חברתית כמו Chelsea Monday או ציניים כמו Garden Party.
הטקסט לגרנדל שואב השראה מהרומן באותו שם של ג'ון גרדנר, שבו מתוארת אימתה של גרנדל, המפלצת מסאגת ביוולף, נגד המלך הרודגאר ואנשיו מנקודת המבט של המפלצת.
אחרי האלבום הראשון של Hogarth, Seasons End, שמלבד שירים חדשים שנכתבו, השתמש גם במוזיקה מהמפגשים האחרונים עם פיש - ושהיה קרוב מאוד מבחינה מוזיקלית לאלבומים הקודמים, תפסה הלהקה כיוון שונה משמעותית.
הזמר סטיב הוגארת', קלידן לשעבר של להקת הגל החדש The Europeans, הביא ללהקה סגנון שירה חדש, מאוד עצמאי, שנובע מטכניקת הנשימה המיוחדת שלו.
קווי הקול שלו נשמעים לעיתים קרובות "צפים" או "נושמים".
אלבום הקונספט האפל Brave משנת 1994 זוכה למוניטין גבוה בקרב המבקרים והמעריצים למרות - בהשוואה ליצירות העבר של הלהקה - כישלון מסחרי.
הסיפור הבסיסי נוצר בהשראת דו"ח רדיו בו דובר על אישה צעירה שמילה לא דיברה בה.
ולא ניתן היה לקבוע זהות.
לאחר מכן עסקה הלהקה בנושא והמציאה סיפור רקע משלה, מה שהוביל לאלבום הנ"ל.
האלבום הולחן והוקלט ב-Chateau Marouatte של מיילס קופלנד במחלקת דורדון, שם הלהקה נסוגה בפברואר 1993.[14] ב-1994 הוא הושמע בכל הרצף שלו בקונצרטים.
הוא הוצג לאחרונה בכנסים של מריליון ב-2013 והוקלט ב-DVD.
האלבומים הבאים בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 התאפיינו מוזיקלית במוזיקת רוק ופופ מתוחכמת ואטמוספירית, לעיתים n עם הדים של להקות כמו U2 (Afraid of Sunlight), R.E.M.
(איש אלף הפרצופים) והביטלס (קידוח חורים).
בהשוואה לתקופתו של פיש, היצירות פחות מאופיינות במשטחי מקלדת חודרים ומנגינות ווקאליות קליטות, אך מתמקדות יותר באחדות אטמוספירית.
את האלבומים האחרונים בפרט ניתן לסכם תחת התווית של מונח הסטייל הפורח כעת New Art Rock.
כמה כותרות אלבומים כמו Anoraknophobia מרמזות לתמונה החנונית המיוחסת לפעמים למעריצי הלהקה; בסלנג בריטי, אנורק מתייחס לתחביב מסוגר במקצת.
בשנת 2002 יצא אלבום ההופעה Anorak בבריטניה.
מרילין טאקר קווייל היא עורכת דין וסופרת אמריקאית.
היא נשואה לסגן הנשיא ה-44 של ארצות הברית, דן קווייל, ושימשה כגברת השנייה של ארצות הברית מ-1989 עד 1993.
מרילין טאקר נולדה ב-29 ביולי 1949 באזור מרידיאן-קסלר באינדיאנפוליס, אינדיאנה, למרי אליס (לבית קרייג, נפטרה 1975) ולוורן סמואל טאקר (נפטר ב-2004).
ילדה רביעית מתוך שישה, יש לה שלוש אחיות (ננסי, סאלי וג'נט) ושני אחים (ג'יימס וויליאם).
סבה מצד אמה נולד במייבולה, סקוטלנד.
היא קיבלה חינוך נוצרי קפדני.
בני הזוג טאקר היו מעריצים ותיקים של קולונל רוברט ב' תיימה הבן, המייסד והכומר לשעבר של כנסיית ברצ'ה ביוסטון.
שנים מאוחר יותר, כאשר תשומת הלב התקשורתית התמקדה באמונות הדתיות של משפחתה, אמרה מרילין קוויל בראיון ל-NBC: "גדלתי כאשר אמא שלי מאזינה לקלטות (של תיימה)....
מעולם לא הקשבתי לו בנושאים חברתיים.
אפילו לא יודע שהוא דגל באף אחד".
היא אכן מגנה על תורתו המקראית.
היא למדה בבית הספר התיכון ברוד ריפל ולאחר מכן קיבלה תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת פרדו.
בזמן שלמדה בקולג', היא שימשה כנערת פונפון וכגזברית בכיתתה הראשונה.
מאוחר יותר היא למדה בבית ספר למשפטים בלילה וקיבלה תואר JD באוניברסיטת אינדיאנה, בית הספר למשפטים רוברט ה.
שם פגשה את דן קווייל, בנו של מו"ל עיתונים.
השניים הוצבו לעבוד יחד על טיוטת גרסה של חוק עונש המוות של אינדיאנה.
הוא חיזר אחריה במהירות, והם נישאו על ידי דיקן בית הספר למשפטים רק כמה שבועות לאחר מכן, ב-18 בנובמבר 1972. ב-1974 עברו שניהם את מבחן לשכת עורכי הדין; היא ילדה את ילדם הראשון רק כמה ימים לפני הבחינה.
מרילין ודן חזרו להנטינגטון, אינדיאנה ופתחו משרד עורכי דין משותף, קווייל וקווייל.
היא עשתה את רוב העבודה המשפטית; הוא עבד בעיתון של אביו והתכונן להיכנס לפוליטיקה.
בשנת 1976, הוא נבחר לקונגרס כרפובליקני, ולאחר מכן הם השעו את עיסוקם בעריכת דין.
בשנת 1988, דן נבחר לסגן הנשיא לצידו של ג'ורג' ה.
לאורך הקריירה הפוליטית של בעלה, מרילין הייתה "תמיד היועצת הקרובה והכנה ביותר של בעלה".
היא ניהלה קמפיין עצמאי במהלך הקמפיין לנשיאות.
במהלך הקמפיין של 1988, היא הוצגה לעיתים קרובות בעיתונות כחכמה, קרה וקשוחה - הכוח מאחורי בעלה.
אבל כגברת השנייה, היא מילאה תפקיד מסורתי בעיקר כמארחת, בעודה אם פעילה ומעורבת לשלושת ילדיהם הקטנים.
היא גם עבדה למען גורמים כמו אבחון מוקדם של סרטן השד (אמה נפטרה מסרטן השד בגיל 56).
עם אחותה ננסי, היא גם פרסמה רומן, "חבק את הנחש", מותחן על אשתו של סגן נשיא.
במהלך הקמפיין לנשיאות ב-1992, מרילין הייתה פעילה אקטיבית, נשאה נאום בוועידה הלאומית הרפובליקנית ובילתה יותר מ-40 יום במסלול הקמפיין.
בנאומים שלה היא נקטה נושא חזק של "ערכי משפחה", והיא הייתה מאוד פופולרית בקרב שמרנים.
בסופו של דבר, בוש וקווייל הפסידו בבחירות חוזרות באותה שנה, והזוג קווייל חזרו להנטינגטון, שם הצטרפה למשרד עורכי דין באינדיאנפוליס.
מאוחר יותר עברו בני הזוג לאריזונה, שם בילה סגן הנשיא לשעבר הרבה משנותיו המעצבות.
בשנת 1996, קוויל קריין פרסומת עבור המועמד למושל אינדיאנה, סטיבן גולדסמית'.
בשנת 2010, היא קריינה פרסומת למועמדת למשרת מושל ג'ורג'יה, קארן הנדל.
ב-2011, דווח שהיא התקשרה למושל אריזונה, ג'ן ברואר, בנוגע לתוכנית לחלוקה מחדש של אריזונה שהזיקה לבנה, חבר הקונגרס בנג'מין קווייל.
בני הזוג קווייל חיים בעמק פרדייז, אריזונה.
יש להם שלושה ילדים: שני בנים, טאקר, מייסד חברת השקעות בשם Tynwald Capital, ובנג'מין, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי באריזונה בין השנים 2011–2013; ובת, קורין.
מרים הוא סרט אפי-נוצרי אמריקאי-בריטי שבוים על-ידי הקולנוען די.
הסרט הופץ בשירות הזרמת המדיה, נטפליקס ב-6 בדצמבר 2024.
בעקבות לידת ישו, נאלצים מרים ויוסף להסתתר ולברוח למצרים, בעקבות הוראתו של המלך הורדוס על טבח החפים מפשע.
נועה כהן – מרים הבתולה, לימים אמו של ישו.
מילה האריס – מרים, בצעירותה.
עידו טאקו – יוסף, בעלה של מרים ואביו הלא-ביולוגי של ישו.
אנתוני הופקינס – המלך הורדוס, בעלה של מרים החשמונאית.
סטפני נור – שלומית בת הרודיאס, נכדתו של המלך הורדוס.
סוזן בראון – חנה הנביאה
אורי פפר – יהויקים, בעלה של חנה ואביה של מרים.
הילה וידור – חנה, אשתו של יהויקים ואמה של מרים.
מילי אביטל – מרים החשמונאית, רעייתו של המלך הורדוס.
דאדלי אושונסי – המלאך גבריאל
מחמט קורטולוש – התנא בבא בן בוטא
את התסריט לסרט כתב התסריטאי טימותי מייקל הייז, בשיתוף-פעולה והתייעצות הדוקה עם מנהיגי וחוקרי דת נוצריים, יהודיים ומוסלמיים שונים.
על-מנת להבטיח את האותנטיות המרבית עבור הפקת הסרט, הבמאי האמריקני די.
קארוסו האמין שצוות השחקנים הראשי צריך להיות בעיקרו מישראל.
כ-75 שחקניות ישראליות נבחנו לגילום דמותה של מרים, בטרם נמסר כי לתפקיד לוהקה השחקנית נועה כהן.
צילומי הסרט התקיימו במרוקו בתחילת 2024.
בספטמבר 2024 נמסר כי זכויות הפצת הסרט נרכשו על-ידי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
ב-15 באוקטובר 2024, הופצו תצלומי הסטילס הראשונות מתוך הסרט כחלק מתהליך קידומו ושיווקו.
נוסף על כך, נמסר כי הסרט יופץ רשמית בפלטפורמה זו ב-6 בדצמבר 2024.
ברואר היא פסיכולוגית חברתית אמריקאית, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו ומתגוררת בניו סאות' ויילס.
ברואר שימשה כפרופסור לפסיכולוגיה ומנהלת המכון לחקר מדעי החברה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ברואר נולדה בשיקגו אילינוי בשנת 1942 בשם מרילין בולט.
בשנת 1966 נישאה לרוברט ברואר.
הוריה לא למדו בקולג' אך עודדו אותה להמשיך בהשכלתה.
בשנת 1963 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במדעי החברה מאוניברסיטת נורת'פארק.
ברואר קיבלה מלגת המכון הלאומי לבריאות הנפש כדי לממן את השכלתה לתואר שני באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם קיבלה דוקטורט בשנת 1968.
ברואר הייתה נשיאת האגודה הפסיכולוגית האמריקנית מ-1993 עד 1995, האגודה הפסיכולוגית של המערב התיכון ב-2004, החברה למחקר פסיכולוגי של סוגיות חברתיות בשנים 1984–1985, והחברה לפסיכולוגיה של אישיות וחברתית מ-19990 עד 1990. היא גם שימשה כעורכת של כתב העת "אישיות ופסיכולוגיה חברתית".ועורכת שותפה של כתב העת "סקירה פסיכולוגית".
ברואר ידועה בתרומתה לתחום הזהות החברתית.
היא ערכה מחקר בתחומי הקוגניציה החברתית ויחסים בין קבוצות.
היא מוכרת במיוחד בזכות התיאוריה של הייחודיות האופטימלית שלה.
ברואר זכתה להערכה על ידי מגוון ארגונים על תרומתה הנרחבת ומגוונת לתחום הפסיכולוגיה החברתית.
פרס התרומה המדעית המצטיינת של APA (2007)
פרס הזיכרון של קורט לוין (1995)
קמפבל למחקר מצטיין בפסיכולוגיה חברתית (1992)
פרס המדען המצטיין של החברה לפסיכולוגיה חברתית ניסויית (2004)
חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (2007)
מרילנד (SSBN-738; באנגלית: USS Maryland) היא צוללת גרעינית מסדרת אוהיו של צי ארצות הברית והיא נקראת על שם מדינת מרילנד.
בסיס נמל הבית של מרילנד (SSBN-738) הוא בסיס הצוללות קינגס ביי.של צי ארצות הברית.
הצוללת היא הצוללת ה-13 במספר בסדרה זו, והרביעית בהיסטוריה של הצי האמריקאי הנושאת את השם "מרילנד".
היא מופעלת על ידי מנוע גרעיני, ומשמשת כחלק מכוח ההרתעה האסטרטגי של ארצות הברית.
הצוללת נבנתה במספנות Electric Boat של חברת ג'נרל דיינמיקס בעיר גרוטון, קונטיקט.
השדרית שלה הונחה (laid down) על הקרקעית ב-22 באפריל 1986, היא הושקה (launched) ב-10 באוגוסט 1991, והוכנסה לשירות (commissioned) ב-13 ביוני 1992.
הצוללת USS Maryland נבנתה על ידי חטיבת Electric Boat של חברת ג'נרל דיינמיקס בעיר גרוטון, קונטיקט.
היא מונעת באמצעות כור גרעיני אחד, המחובר למדחף יחיד, ומאפשר לה לפעול למשך תקופות ממושכות במעמקי הים ללא צורך בתדלוק.
מהירותה המרבית בעת הפלגה תת-ימית עולה על 20 קשרים (כ-37 קמ"ש).
צוות הצוללת כולל 13 קצינים ו-121 חיילים בשירות סדיר, המתחלקים לשני צוותים מבצעיים – "צוות כחול" ו"צוות זהב", הפועלים לסירוגין.
הצוללת חמושה ב-24 משגרי טילים בליסטיים מדגם Trident II (D5) ובארבעה צינורות טורפדו בקוטר 533 מ"מ, המשמשים להגנה מטווח קרוב.
מרילנד (SSBN-738) שייכת לסיווג SSBN – צוללת גרעינית בליסטית (Ship, Submersible, Ballistic, Nuclear), שתפקידה העיקרי הוא לשמש מרכיב ימי במערך ההרתעה הגרעינית של ארצות הברית.
היא שונה במהותה מצוללות התקפיות (SSN) ומצוללות טילי שיוט (SSGN).
צוללות SSBN, כמו מרילנד (SSBN-738), מצוידות ב־24 משגרי טילים בליסטיים מדגם Trident II, המאפשרים להן לשהות במעמקי האוקיינוס לפרקי זמן ממושכים ולבצע "סיורי הרתעה" בלתי נראים.
הן נבנות לשם השגת יכולת "מכה שנייה" במקרה של תקיפה גרעינית על ארצות הברית.
זאת בניגוד לצוללות SSGN, שתוכננו לתקיפה מדויקת באמצעות טילי שיוט (כגון Tomahawk), ולתמיכה בכוחות מיוחדים, ולעומת צוללות SSN, שמשימתן העיקרית היא לוחמה נגד ספינות, צוללות, ואיסוף מודיעין בקרבת החוף.
להבדיל מ-SSBN, צוללות SSGN ו-SSN אינן נושאות נשק גרעיני בליסטי אסטרטגי.
מרים גבריאלי (במקור: גלייצמן; נולדה ב-26 בינואר 1935) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
גבריאלי נולדה בתל אביב לאליעזר וצילה גלייצמן, אשר עלו מאושוויינצ'ים ב ב-1920, היו חברי הפועל הצעיר וגדוד העבודה, ובין מייסדי דגניה ב'.
אחר כך חזרו הוריה בתשובה וגבריאלי גדלה כדתייה.
היא למדה באוניברסיטה העברית היסטוריה ומדעי המדינה ואת דרכה בתחום המשחק החלה בחוג דרמה של ניסן נתיב.
גבריאלי הייתה חברה קרובה של חנוך לוין ושיחקה בכמה ממחזותיו בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1984 שיחקה בהצגת יחיד "שש שעה רקובה", על פי סיפורים של חנוך לוין.
בתיאטרון חיפה שיחקה במחזות "חפץ", "נישואי פיגארו", "לילה במאי" ו"נעורי אדם".
בתיאטרון באר שבע לקחה חלק במחזה "אותו ואת בנו" ב-1985. בתיאטרון בית ליסין שיחקה במחזות "סיפור אהבה בשלושה פרקים", "אורח בא", "מקווה" ו"תשוקה".
כמו כן, שיחקה גבריאלי בתיאטרון הקאמרי במחזות "גן הדובדבנים", "הכושי עשה את שלו", "מרי מרי", "המטאור", "בשפל", "נעורי ורדה`לה", "זמנים אחרים", "פיגמליון", "ריצ'רד השלישי", "פליישר", "קומדיה של טעויות", "סיפור משפחתי" ו"דבורה בארון".
בתיאטרון פיטר פריי שיחקה במחזה "רוחות".
בתיאטרון הבימה שיחקה במחזמר "גבירתי הנאווה" בתפקיד גברת היגינס, אמו של הפרופסור הנרי היגינס וכן במחזה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" ב-2009.
ב-2017 שיחקה בהפקה משותפת של הקאמרי והבימה במחזה "שלוש אחיות" בתפקיד המשרתת אנפיסה.
גבריאלי שיחקה בסרטים רבים בקולנוע הישראלי, בהם: "תעלת בלאומילך", "לאן נעלם דניאל וקס?", "חגיגה לעיניים", "לופו בניו יורק", "אחרי החגים", "סרט וארוחת בוקר", "סוסעץ", "אבא גנוב 2", "אש צולבת", "שחור", "אחרי החגים", "שחקנים", "שמיכה חשמלית ושמה משה", "רווקה פלוס", "מישהו לרוץ איתו" ו"העדות".
בשנת 2005 דיבבה בסרטים "נני מקפי - קסם של אומנת" ובסרט "מרי פופינס".
גבריאלי עשתה גם מספר תפקידים בסדרות טלוויזיה ישראליות.
בשנת 2000 הופיעה גבריאלי בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "שמש" בתפקיד סבתא של עוגן (אורלי ויינרמן).
בשנת 2003 השתתפה בתפקיד מרכזי בטלנובלה "משחק החיים"בתפקיד סוניה שחורי, אמה של מיכל שחורי (חגית דסברג) וסבתא של ירון (גיא אריאלי).
כמו כן, בשנת 2006 השתתפה בטלנובלה "האלופה".
בשנת 2010 השתתפה גבריאלי בפרק של הסדרה "חטופים", ושיחקה בסדרות הטלוויזיה "נבלות" ו"מתים לרגע" עבור HOT3.
ב-2017 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
הייתה נשואה לאוריאל גבריאלי בשנים 1954–1975, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
מרים בן-פורת (25 בינואר 1918 – 26 ביולי 2012) הייתה שופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים.
היא הייתה האישה הראשונה שמילאה תפקידים אלו במדינת ישראל.
כלת פרס ישראל לשנת תשנ"א (1991) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה וזוכת אות יקירת ירושלים לשנת 2004.
נולדה בוויטבסק שבבלארוס לחיה לבית ריץ ולאליעזר שיינזון, במשפחה בת שבעה ילדים - שלוש בנות וארבעה בנים.
אביה היה סוחר ויצרן יליד ליטא.
אחותה היא האדריכלית בלהה שרגנהיים שהשתתפה בתכנון קמפוס אוניברסיטת בר-אילן בשלביו המוקדמים, והתמחתה בנוסף בתכנון בתי כנסת.
המשפחה עברה לקובנה שבליטא זמן קצר לאחר לידתה של מרים.
בשנת 1936, עלתה בן-פורת לארץ ישראל בגפה.
בשנת 1945 סיימה את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמכה כעורכת דין לאחר התמחות במשרדו של יצחק אולשן.
בשנת 1948 החלה לעבוד במשרד המשפטים כתובעת במחוז תל אביב.
היא התקדמה לתפקיד סגן פרקליט המדינה במחוז תל אביב ובתפקיד זה הייתה התובעת במשפט של בנק יפת, של רוצחי ישראל קסטנר ושל יעקב חרותי.
עבודתה כתובעת תוארה על ידי יוחנן בדר בעיתון חרות:
שאול הון תיאר את עבודתה:
במאי 1958, התמנתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.