tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האומר ברכה זו בזמנים אסורים נחשב שברך ברכה לבטלה.
מובא בתלמוד על רב ששת ורב חסדא שנחלקו בנוגע לאמירת תפילת הדרך תוך כדי הליכה.
רב ששת (שהיה עיוור) שאל את שמשו, מה עושה רב חסדא, ושמשו ענה לו: עומד מהליכתו ומתפלל את תפלת הדרך.
לכן, לכתחילה אין אומרים תפילת הדרך תוך כדי תנועה, והנוסעים במכונית צריכים לעצור בצד הדרך.
אולם כיום, רבים הורו למעשה שאין להדר בזה, משום שבעצירה בצידי הדרכים יש מידה מסוימת של סכנה, ואין להדר במקום סכנת נפשות.
תפילת השלווה היא תפילה שחוברה על ידי ריינהולד ניבור, כומר פרוטסטנטי אמריקאי ופעיל חברתי במאבק לזכויות אדם.
נראה שהיא שואבת ממקורות קודמים, בהם אוסף המעשיות "סיפורי אמא אווזה".
התפילה המוכרת מבוססת על הנוסח המקוצר שאומץ בידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים במסגרת תוכנית שנים עשר הצעדים שלהם, ובעקבותיהם בארגוני גמילה אחרים.
התפילה יוחסה בטעות לאנשים שונים כמו קיקרו, פרנציסקוס מאסיזי ואחרים.
צבא ארצות הברית הפיץ את התפילה בין חייליו המוצבים במערב גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך ייחוס שגוי לפילוסוף פרידריך אטינגר.
שולי נתן הלחינה ושרה גרסה אחרת של תרגום התפילה בשיר "אנא אלי": "אלוהים תן לי את השלוה
להשלים עם שאיני יכול לשנות.
אנא תן לי את אומץ הלב לשנות דברים שביכולתי.
ואנא תן לי את החוכמה
להבחין בין אלה לבין אלה".
מלבד התרגום של אלכוהוליסטים אנונימיים ישנו גם תרגום של יהונתן גפן.
התפילה מאוזכרת ברומן "בית מטבחיים 5" מאת קורט וונגוט.
רעיון דומה מצוי בספר מבחר הפנינים של שלמה אבן גבירול, בשער י"ז (ההכרה) פסוק ב': "ואמרו ראש השכל, ההכרה בין ההוה והנמנע, והנחמה במה שאינו ביכולת".
תְּפִילַּתּ וַעֲנֵנוּ ("וַעֲנֵנוּ בּוֹרֵא עוֹלָם") היא תפילה מיוחדת הנאמרת בתפילת העמידה, על ידי עדות אשכנז בעת עצירת גשמים בארץ ישראל.
התפילה נאמרת בברכת שומע תפילה לפני חתימתה.
למנהג ירושלים רק שליח הציבור אומר תפילה זו ולשאר המנהגים גם הציבור בתפילת הלחש אומרה.
זמן אמירת התפילה הוא כאשר מוכרז על עצירת גשמים.
המנהג המקובל כיום הוא שהרבנים בראותם שלא ירדה כמות גשמים מספקת מכריזים על אמירת התפילה בציבור, אם כי אין כל מניעה ליחיד לאומרה בתפילת הלחש אף קודם לכן.
נוסח תפילה זו מופיע בטור ויש שכתבו שהוא לקוח מתפילת 'ברך עלינו' בנוסח עדות המזרח.
תפילת המחרוזת היא תפילה קתולית מסורתית, שמה מתאר את מחרוזת התפילה אשר משמשת למנות את התפילות המרכיבות אותה.
התפילה הזאת היא אחת מן התפילות הבסיסיות ביותר בנצרות הקתולית, במיוחד תחת הערצת מרים.
המחרוזת מורכבת בעיקר מהתפילות האווה מריה (בעברית "שמחי מרים"), אבינו שבשמים, תפילת פאטימה והתהילה תהיה (Gloria Patri).
במחרוזת תפילת שמחי מרים נאמרת מאה וחמישים פעמים, בהקבלה למאה וחמישים התהילים של דוד המלך.
אי לכך, נקראת המחרוזת גם התהילים של מרים.
התפילה מתחילה בסימן הצלב ותפילת אני מאמין (נוסח השליחים), לאחר מכן בשלושה שמחי מרים.
שאר התפילה מורכבת מחמישה עשר עשורים (Decades) שלפני כל אחד נאמרת תפילת התהילה תהיה (ותפילת פאטימה), מוכרז הרז ולאחר מכן נאמרת תפילת אבינו שבשמים ועשר פעמים שמחי מרים, תוך כדי מדיטציה או התבוננות על הרז, בסוף נאמרת תפילת שמחי מלכה קדושה (salve regina).
חמישה עשר רזי המחרוזת המסורתיים הם רזי השמחה, רזי המכאובות ורזי הכבוד.
בנוסף להם, נוספו מאוחר יותר תחת האפיפיור יוחנן פאולוס השני רזי האור.
הרזים הם של חייו, יסורו ותחייתו של המשיח הנוצרי וחייה של אימו, המאמין, בזאת, נקרא להתבונן ברזים אלו ולאמץ ולחקות בחייו האישיים את הסגולות שהם מלמדים:
רזי השמחה(רזי האור)רזי המכאובותרזי הכבודהבשורה למריםהטבילה של המשיחהיסור בגן (בגת שמנים)התחייהביקור אלישבעהחתונה בקנההמשיח מולקהעליית המשיח השמיימהלידת המשיחהכרזת הבשורההמשיח מוכתר בכתר קוציםשליחת רוח הקודשהצגת המשיח בבית המקדשהמשיח לובש הדר (ההשתנות)נשיאת הצלבעליית מרים השמיימהמציאת המשיח בבית המקדשהסעודה האחרונההצליבההכתרת מרים
התהילים היו מאז ומתמיד, הן ביהדות והן בנצרות, מקור ראשי לתפילה.
בקרב נוצרים תפילת התהילים הייתה שכיחה ביותר: להודיה, על מנת להלל את האל, בזמן אבל, בתפילות קהילתיות, בתפילות אישיות וכן, כפרשנות או כנבואה למשיח המתקרב שהתגלם בדמותו של ישוע.
נזירים ונזירות ואנשי דת במיוחד נהגו להתפלל יחדו את תפילת השעות, שכוללת ברובה את התהילים, אך רוב המאמינים שלא ידעו קרוא וכתוב נהגו לומר במקום זאת מאה וחמישים "אבינו בשמים" או מאה וחמישים "שמחי מרים", בחיקוי מאה וחמישים התהילים.
בעקבות זאת, על מנת להקל על ספירת התפילות המחרוזת התפתחה בשלהי המילניום הראשון.
הגרסה האחרונה והעכשווית של המחרוזת צברה אהדה בקרב המאמינים במאה ה-13 לאחר שדומיניקוס הקדוש קיבל אותה ממרים, לפי המסורת הנוצרית, על מנת להטיפה לנוצרים, ככלי להילחם בכפירות שהיו נפוצות בזמנו.
אף על פי כן, יש שטענו שהמחרוזת ניתנה לראשונה לידי דומיניקוס והתפילה לא הייתה קיימת טרם לכן כלל.
עם זאת, יש המחזיקים שהדבר היה פרי דמיונם של נזיר בעלי רגשות חיבה חזקים כלפי המחרוזת.
אומנם לא קיימת תמימות דעים לגבי הנושא.
אדיקות למחרוזת גברה לאחר הניצחון של הצי הנוצרי בקרב לפנטו הימי נגד הכוחות הטורקיים.
במאה ה-16 אירופה הנוצרית, ניצבה בסכנה ממשית – האימפריה העות'מאנית המשיכה להתרחב, הטורקים הכחידו את הנצרות בצפון אפריקה ובניסיון להשתלט על אירופה הם התחילו בפלישה ימית פתאומית במטרה להגיע ללפנטו ומשם לחלק את העולם הנוצרי ולכובשו.
המאמינים שנשלחו להילחם בטורקים, חלקם ללא ידע צבאי כלל, בטוחים בהפסדם המתקרב התפללו את המחרוזת.
איתם גם האפיפיור פיוס החמישי התפלל ברומא, בוותיקן לניצחונם יחד עם קהל רב של מאמינים ואף הורה להשאיר את הכנסיות פתוחות ברחבי רומא לאורך כל היממה על מנת לתת לעודד את המאמינים להתפלל גם בלילות.
הצי הנוצרי זכה בניצחון גורף בקרב, במספר אבדות קטן בהרבה מאשר לעות'מאנים והאיום על הנצרות באירופה פסק.
לאחר שפיוס החמישי שמע על כך הוא הוסיף מיד ללוח השנה הליטורגי את חג "גברתנו של המחרוזת".
מאז גם דעך הכוח העות'מאני בצפון אפריקה עד שהוא הודחק למזרח התיכון.
המחרוזת מחזיקה מקום חשוב בליבם של קתולים.
מאמינים רבים מבקשים להיקבר בעודם אוחזים במחרוזת.
באומנות, קדושים רבים נוטים להחזיק את המחרוזת בידם, נזירים לובשים את המחרוזת על מותניהם בעיקר במסדר הפרנציסקני, במסדר הדומיניקני ובמסדרים רבים אחרים.
המחרוזת מהווה בתרבות הקתולית ואף העולמית סמל לאדיקות, למסירות ולאמונה.
תפילת הרוסים (Молитва русских) היה ההמנון הרשמי הראשון בתולדות רוסיה, שנוגן בשנים 1816–1833. מילות השיר הושפעו מוואסילי ז'וקובסקי, שפרסם לראשונה את המילים על דפי העיתון "בן המולדת".
בסוף שנת 1816 הצאר אלכסנדר הראשון חתם על צו קיסרי שהורה להוסיף את מנגינת המנון בריטניה (שעד היום לא ידוע מי הלחין) ולנגן כך את ההמנון בפגישות של הצאר ולראשונה הוענק לשיר מעמד לאומי.
נעשה שימוש בשיר כהמנון לאומי עד לשנת 1833.
תפילת השל"ה היא תפילה שהובאה בספר שני לוחות הברית (של"ה), מאת הרב ישעיה הלוי הורוביץ אשר הביאה מ"אחד המדקדקים".
תוכן התפילה הוא תפילת האבות על הבנים שיצליחו במעשיהם וימצאו זיווג כשר והגון.
מקובל לכנות תפילה זו כתפילת "השל"ה", על אף שהשל"ה כתב שם שתפילה זו אינה פרי יצירתו, אלא של "אחד המדקדקים הדבקים בהשם".
השל"ה לא פירט מיהו אותו מדקדק שחיבר תפילה זו, וישנם השערות שונות בדבר זהותו.
יש שכתבו שמחבר התפילה הוא רבי שבתי סופר (מפרעמישלא), שכן אף בסדורו (סידור הרש"ס), נמצאה תפילה זו.
הקדמון שחיבר התפילה לא פירט בדבריו זמן המועיל לאומרה, אך השל"ה שהביאה כתב .
עוד כתב השל"ה "וראוי ליישב בתענית ביום ההוא הוא ואשתו, ויתעוררו בתשובה ויתקנו כול ענייני הבית איסור והיתר וטומאה וטהרה וכל העניינים, ויתנו צדקה לעניים הגונים.
ואם אפשר לבעל להתענות אז הפסקה מה טוב ומה נעים, ועל כל פנים יהיה תענית גמור ככל דיני תענית צבור".
בפוסקים נחלקו בדין אמירת תפילה זו כשחל ערב ר"ח סיון בשבת, מאחר שאסור לבקש על צרכיו בשבת.
יש שכתבו לאסור מטעם זה לאומרה בשבת.
ויש שכתבו להתיר וטעמם הוא משום שבקשת צרכים רוחניים לא נאסרה בשבת.
אחרים כתבו להקדים לאומרה בערב שבת.
תפילת הרופא היא תפילה המיועדת לרופאים המטפלים בחולים.
התפילה יוחסה לרמב"ם אך חוברה ככל הנראה על ידי מרכוס (מרדכי) הרץ, רופא יהודי ומרצה לפילוסופיה, שחי במאה ה-18, מאנשי החברה הגבוהה בברלין.
התפילה הופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1793, תורגמה (לאנגלית) בידי הארי פרידנוואלד ופורסמה בעלון בית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (Bulletin of the Johns Hopkins Hospital) בשנת 1917.
נוסח התפילה תלוי בבתי חולים ובמרפאות של רופאים במקום בולט, ויש רופאים המקפידים לומר אותה לפני שהם מתחילים בטיפול.
כשבועת הרופאים שנפוצו לה נוסחאות שונים, גם את תפילת הרופא לקחו מטפלים ממקצועות משיקים, הפסיכולוג דניאל ריבעי כתב בהשראתה את תפילת הפסיכולוג, דפנה מאיר כתבה בהשראתה את תפילת האחות.
יניב פוגל כתב בהשראתה את "תפלה לתומכי הרפואה.
התפילות הנוספות בהשראת תפילת הרופא
תפילת יום יום של רופא
ישנו נוסח שונה לתפילת הרופא שגם יוחסה לרמב"ם אך פרופ' ליבוביץ שלל את יחוסה זה.
התפילה נכתבה על ידי הרץ והיא נקראת "תפילת יום-יום של רופא".
התפילה פותחת במילים ומסתיימת בבקשה
"תפלת האחות" נכתבה על ידי דפנה מאיר בעת ששימשה אחות במחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים סורוקה.
התפילה, שחוברה בהשראת "תפלת הרופא" פותחת במילים ומסיימת בבקשה .
התפילה מופיעה בספר "תפלת נשים" שחברה עליזה לביא.
"תפילה לתומכי רפואה" נכתבה בשנת 2017 על ידי יניב פוגל, סגן מנהל אדמיניסטרטיבי בבית החולים אסף הרופא, בהתייעצות עם רבנים ומורי הוראה.
התפילה, שחוברה בהשראת "תפלת הרופא" פותחת במילים ומסיימת בבקשה ''
תפילת הטבת חלום היא תפילה המוזכרת בתלמוד כנאמרת על חלום מטריד.
יש שנהגו לאמר תפילה זו בשעת ברכת כהנים.
בתלמוד ירושלמי מופיע שר' יונה בשם ר' תנחום בי ר' חייא אמר:
הירושלמי מוסיף אחרי התפילה את הפסוקים:
בירושלמי לא נזכר זמן כלשהו שבו יש לומר את התפילה.
אמנם בתלמוד בבלי, התפילה מוזכרת כנאמרת בזמן ברכת כהנים, באופן שהאומר יסיים את אמירת התפילה עם סיום הברכה על ידי הכוהנים וכך כשיענו הציבור אמן על ברכת הכנים יענו אמן גם לתפילתו.
התלמוד מציע לאומרו למי שראה חלום ולא יודע מה ראה.
בסידורים של גניזת קהיר מופיעה התפילה רק לעיתים נדירות בסידורי נוסח בבל.
לעומת זאת, בסידורים של נוסח ארץ ישראל מופיעה התפילה בסוף ברכות השחר או לאחר פסוקי דזמרא.
נוסח התפילה בסידורי הגניזה נוסח ארץ ישראל הוא:
אף שהתפילה אינה מובאת על ידי הרמב"ם, היא מובאת על ידי הרי"ף והרא"ש וכן בארבעה טורים באורח חיים סימן קל, ומשם נכנסה התפילה לסידורים.
הופעת התפילה בתוך הסידורים יכולה להראות על הפיכת התפילה מתפילה מזדמנת הנאמרת בעת הצורך לתפילת קבע הנאמרת באופן קבוע על הסדר.
בנוסף היא יכולה להראות על כך שהנוסח בסידורים משמיט את ההתייחסות לחלומות מסופקים, ומתייחס לחלומות רעים ומשנה את התפילה מלשון יחיד ללשון רבים.
יש המשערים שכניסת התפילה לנוסח של קבע נובעת מהדגש על חלומות של אחרים, שאדם אינו יודע מתי נחלמו ועל כן הדרך להפיגם הוא באמירה תדירה של התפילה.
בתלמוד הבבלי מובא שיש לומר את התפילה בזמן אמירת ברכת כהנים.
הרמ"א מביא בשולחן ערוך בשם הר"ן, שבמקומות שבהם לא אומרים ברכת כהנים כל יום התפילה נאמרת על ידי חולמי חלומות במקביל לברכת שים שלום של חזרת הש"ץ.
מנגד, בעת אמירת ברכת כהנים, התפילה נאמרת שלוש פעמים, לקראת סיום של כל אחת מהברכות של ברכת כהנים, וכך מובא במחזורים בסדר ברכת כהנים.
המשנה ברורה מספר שבמקום מגוריו נהגו שכל הקהל אומר את התפילה "דכיוון דאין אנו נושאין כפים כי אם ברגלים, אי אפשר שלא חלם לו פעם אחת בין רגל לרגל".
לעומת זאת, המשנה ברורה כותב לא לומר את התפילה אם חל אחד הרגלים בשבת כי לא אומרים תחינה בשבת, אלא רק אם חלם חלום בלילה לפני.
המפרשים דנו בשאלה כיצד ניתן לאמר את התפילה במהלך ברכת כהנים, בעת שהציבור אמור להאזין לברכה.
תפילת הליצן היא תפילה הכתובה כפואמה בה משתמשים קומיקאים כדי לקבל השראה.
היו מספר תפילות שנקראו בשם זה.
התפילה מוכרת בכמה נוסחים, וידוי כי מספר קומיקאים, ביניהם הקומיקאי כריס פארלי, היו נושאים איתם העתק של התפילה.
בהלווייתו של סטן לורל, קרא דיק ואן דייק את תפילת הליצן כהספד.
התפילה כוללת בדרך כלל ארבע פסקאות:
ישנם המוסיפים בין הפסקה השלישית לרביעית את הפסקה הבאה:
ישנה גרסה נוספת לתפילה, שנכתבה על ידי וולטר גרוגן ופורסמה במגזין "קניון פאל" בשנת 1907:
מדי שנה ביום ראשון הראשון של חודש פברואר עורך "איגוד הליצנים הבינלאומי" כינוס בכנסיית הליצנים שבלונדון, בה הם מדקלמים תפילה זו.
"תפילת הדרך" היא תמונת אריחי קרמיקה, שנוצרה בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, בשנת 1925 בקירוב.
העבודה נמצאת כיום באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
העבודה "תפילת הדרך" נוצרה בבית המלאכה של יעקב איזנברג במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20. היא מבוססת על מתווה של מאיר גור אריה, המתאר צללית של יהודי תימני רכוב על חמור ובידו ספר פתוח.
מאחורי הדמות מתואר עץ עיטורי.
איזנברג חילק את המתווה ל-25 אריחים קרמיים, המרכיבים את הדימוי, והוסיף לו רקע של נוף צבעוני ומסגרת עיטורית.
הדימוי של הרוכב הופיע לראשונה ב-8 ביוני 1922 על שער כתב העת "החיים".
ב"בצלאל" נעשו מספר שימושים בדגם זה.
בין היתר הוא הופיע על גבי גלויות ובפורטפוליו "בראשית: מחזור צליות גזורות" בהוצאת "בני בצלאל", כציור שנעשה בשבלונה (סטנסיל) על בד, כציור קיר שנמצא ב"בית שיף" בתל אביב (כיום מוזיאון הרצלילינבלום).
היא הוצגה במסגרת התערוכה "מסעות" (2014), שהתקיימה במוזיאון ישראל, ירושלים.
תפילת האדם הוא סידור תפילה שהוציאה לאור מועצת הרבנות הרפורמית בישראל והתנועה הרפורמית הישראלית בשנת תשפ"א (2021).
הוא מחליף את הסידור העבודה שבלב, אשר שירת את קהילותיה של תנועה זו החל מראשית שנות השמונים של המאה העשרים.
סידור "תפילת האדם", בעריכת הרבה פרופ' דליה מרקס והרבה ד"ר אלונה ליסיצה, יצא לאור בשנת 2021 (תשפ"א) בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
קדמו לו בתנועה הרפורמית הישראלית סידור "העבודה שבלב", המחזור לימים הנוראים "כוונת הלב" והמחזור לרגלים "השמחה שבלב".
על פי התנועה הרפורמית הישראלית, סידור "תפילת האדם" כולל חידושים משמעותיים לעומת הסידורים הרפורמיים שקדמו לו בישראל ובעולם, במספר היבטים מרכזיים:
התקרבות לנוסח התפילה המסורתי: בראשית דרכה, נהגה התנועה הרפורמית להשמיט או לשנות באופן נרחב קטעים הנוגעים בנושאים שנתפסו כבעייתיים (כגון התפילה לחידוש הקרבנות, היבטים מגדריים, הייחול לשיבת ציון ועוד).
סידור "תפילת האדם" כולל תפילות מסורתיות שנעדרו מרוב הסידורים הרפורמיים, כולל תחנון, תפילות המוספים, שיר של יום, קידוש לבנה ועוד.
גם שינויי נוסח שהיו מקובלים בסידורים רפורמיים, כגון החלפת הנוסח המסורתי של ברכת מחיה המתים ב"מחיה הכול" (בשל אי האמונה בתחיית המתים), מופיעים בו לצדו של הנוסח המסורתי, ומאפשרים למתפלל לבחור באיזה נוסח להשתמש.
מגמה זו של התקרבות יחסית לנוסח המסורתי מאפיינת גם את סידור התפילה הרפורמי הצפון אמריקני משכן תפילה, אך במידה מצומצמת יותר.
התפילות המסורתיות מקבלות מעמד חשוב יותר בכך שהן מובאות בגופן גדול ושחור, ואילו התוספות - בגופן קטן וכחול.
כמו כן, בסידור ישנם גם תפילה לשלום המדינה ולחיילי צה"ל, מי שברך למתגייסים לצה"ל, ובקשות בברכת המזון לקיבוץ גלויות, לשלום מדינת ישראל, לחיילי צה"ל ולשלום בין בני שרה לבני הגר.
הרחבת המנעד העדתי: נוסח התפילה הרפורמי מבוסס רובו ככולו על נוסח אשכנז.
בסידור "תפילת האדם" נכללים לעיתים גם נוסחים ומנהגים של עדות אחרות - לדוגמה, הקדיש מובא הן בנוסח אשכנז והן בנוסח עדות המזרח, מגילת שיר השירים נכללת במלואה בתפילת ליל שבת, ולצד תפילת אל מלא רחמים האשכנזית מובא גם נוסח תפילת האשכבה הספרדי.
לסידור נוספו פיוטים על בסיס מסורת עדות המזרח.
הסידור מציע גם פנייה לאלוהות בלשון נקבה (למשל, בברכות השחר מובא נוסח חלופי המשלב פנייה זכרית בלשונות שונים לאלוהות בפניה נקבית אליה כ'עין החיים', כ'מקור הברכה' וכ'הויה').
בסידור מוקדש מקום רב לשירים ותפילות כאלה שחוברו על ידי נשים בנות זמננו.
בסידור כלולה תפילה ליוצאים מן הארון, המברכת אותם "באהבה ובתמיכה, בסביבה מבינה וחומלת".
השארת הכרעות בידי המתפלל: הסידור מציע נוסח ראשי של תפילה ולידו נוסחי תפילה חלופיים כמעט בכל דף.
ההחלטה באיזה נוסח להתפלל נשארת בידי המתפללים, ולא מוכרעת בידי העורך (אם כי נוסחים מסוימים עדיין מופיעים באותיות מודגשות).
תפילת יום הכיפורים התרחשה בזמן המצור על מץ במלחמת צרפת–פרוסיה, בשנת 1870. תפילה זו הונצחה בציורים רבים וזכתה לפרסום.
התפילה מסמלת את השתלבותם של היהודים בצבא הפרוסי תוך שמירה על יהדותם, בדומה להשקפת "גרמנים בני דת משה" אשר נפוצה לאחר האמנציפציה.
ב"כתב העת להיסטוריה דתית ואינטלקטואלית" נטען שטקס זה ככל הנראה לא התרחש.
בשנת -1750 העניק פרידריך השני, מלך פרוסיה כתב זכויות ליהודים, המחלק את היהודים לשני סוגים:
יהודי חצר (יהודי חסות), יהודים אלה היו היהודים שמהם הפיק השלטון את התועלת הרבה ביותר.
אלו היו אנשים שהתפרנסו מנתינת שירות לציבור והשלטון לא חש שהוא מקבל תועלת מעבודתם.
החוקים אסרו על היהודים לעסוק בעבודות בהן עסקו העירונים הנוצרים, נאסר עליהם לרכוש בהמות פרט לאותן בהמות ששימשו להם כאוכל.
ב-19 ביולי 1870 הכריז נפוליאון השלישי קיסר צרפת על מלחמה כנגד פרוסיה והקונפדרציה הצפון-גרמנית.
ב-2 באוגוסט חדרה "ארמיית הריין" בפיקודו של נפוליאון לפרוסיה.
אל מול הכוח הצרפתי עמדו 3 ארמיות שהרמטכל הפרוסי, הלמוט פון מולטקה הזקן, גייס למלחמה (בפלוגות היו גם יהודים שהתגייסו כחלק מחובתם בעקבות הענקת שוויון הזכויות).
הכוח הצרפתי החל לסגת באיטיות.
ב-12 באוגוסט העביר נפוליאון את הפיקוד על הארמייה הראשונה לגנרל פרנסואה אשיל בזן.
ב-18 באוגוסט פתחו הפרוסים בקרב גרבלוט שבו ספגו הרבה אבידות.
הגנרל בזן העדיף שלא להשיב מלחמה ובמקום זאת נסוג עם חייליו אל בין חומות העיר המבוצרת מץ.
יום הכיפורים מתקרב והמלחמה עדיין בעיצומה, ליהודים המגויסים ניתן אישור להתפלל את תפילת יום הכיפורים אך לא היה בנמצא רב צבאי שיעזור בעריכת התפילה.
לקראת יום כיפור הגיע למחנה רב צעיר בשם שניסה לארגן תפילות יום כיפור במפקדת הארמייה הראשונה שהייתה מוצבת בכפר במרחק 8 קילומטרים משדה הקרב.
הציעו לרב לערוך את התפילות בכנסייה אך הרב בלומשטיין סירב וייעד לתפילה את חדרו ואת החדר של שכנו.
שולחן עם נרות שימש כבימה.
בתפילה השתתפו בערך 60–70 חיילים.
הצייר הגרמני הרמן יונקר (Hermann Junker) צייר תמונה של התפילה על פי תיאורו של הרב בלומשטיין ותמונה נוספת על פי דמיונו.
תפילת יום שישי באסלאם היא תפילה (צלאה) קהילתית המתקיימת פעם בשבוע בימי שישי.
כל הגברים המוסלמים חייבים להשתתף בתפילה במסגד למעט חריגים מסוימים בשל מרחק ומצב.
גם נשים וילדים יכולים להשתתף אך אינם מחויבים בכך כמו הגברים.
הפולחן מורכב ממספר חלקים הכוללים רחיצה פולחנית, מזמורים, קריאת כתובים, תפילה ודרשה (ח'טבה).
יום אלג'ומעה ("יום הקהילה"), או פשוט ג'ומעה פירושו יום שישי בערבית.
במדינות מוסלמיות רבות, סוף השבוע כולל ימי שישי, ובאחרות ימי שישי הם חצאי ימים בבתי ספר ובחלק ממקומות העבודה.
זהו אחד הטקסים האסלאמיים הנעלים ביותר ואחד מחמשת עמודי האסלאם.
על פי ההיסטוריה של האסלאם ודיווחיו של אבן אל-עבאס מסופר מהנביא באומרו כי: ההיתר לקיים את תפילת יום השישי ניתן על ידי אללה לפני הג'רה, אך העם לא היה מסוגל להתכנס ולקיים אותה.
הנביא שלח הנחיה למוסעב בן עומייר, שייצג את הנביא במדינה להתפלל שתי רכעות בתפילת יום השישי.
לאחר מכן, לאחר הגירתו של הנביא למדינה, נשתמרה התפילה על ידו.
מבחינה היסטורית עבור השיעים, חכמי הדת שלהם נרתעו מלעודד להשתתף בתפילות יום שישי.
לטענתם, תפילות יום שישי קהילתיות עם דרשה היו שגויות ופסקו (יחד עם מספר שיטות דתיות אחרות) עד לשובו של האימאם ה-12 שלהם, מוחמד אל-מהדי.
עם זאת, בין היתר, המודרניסט השיעי מוחמד בן מוחמד מהדי אל-ח'אליסי (1890–1963) דרש מהשיעים לקיים בזהירות רבה יותר את תפילות יום השישי כצעד לגשר על הפער עם הסונים.
מאוחר יותר, התרגול של תפילות יום שישי קהילתיות פותח, והפך לסטנדרט לאחר מכן, על ידי רוחאללה ח'ומייני באיראן ומאוחר יותר על ידי מוחמד סאדק א-סדר בעיראק.
הם הצדיקו את הנוהג תחת דוקטרינת שלטון חכם ההלכה שקודמה לאחרונה.
כאשר א-סאדר מינה אימאמים לתפילת יום שישי באזורים בעלי הרוב השיעי - מנהג שאינו מסורתי בשיעה העיראקית ונחשב "מהפכני, אם לא כופר" - זה העמיד אותו בסתירה עם הממסד הדתי השיעי בנג'ף.
באיראן שאחרי מהפכת 1979 לתפילות יום השישי מקום חשוב בחיים הפוליטיים ככלי באמצעותו השלטונות מגייסים תמיכה ומעבירים את משנתם להמונים.
טקס התפילה מורכב מכמה חלקים, לרבות שטיפה פולחנית, מזמורים, קריאת כתובים ותפילה ודרשות.
גברים מבצעים וודוא או שטיפה פולחנית כאשר נכנסים למסגד כל המתפללים.
המשתתפים שוטפים תחילה את פניהם, אחר כך את זרועותיהם, לאחר מכן מנגבים את ראשם, ואז שוטפים או מנגבים את רגליהם, בסדר זה לפי כללים מסוימים שנקבעו בחוק האסלאמי.
לאחר מכן האימאם קם ודורש דרשה הנקראת ח'טבה וקורא תפילה וכתובים מהקוראן בערבית.
הדרשה ניתנת בשפה המקומית ובערבית או לגמרי בערבית בהתאם להקשר.
האימאם מבצע את הפעולות הבאות:
מברך את הקהילה בברכה רשמית בערבית ואז לשבת בזמן קריאת האדהאן.
קם וקורא את דרשת הנצרכים .
מדקלם פסוקים מהקוראן כדי לעורר תחושה של תקווה ואדיקות
מתחיל את ח'טבה ואז בשלב מסוים עוצרים ומבקשים סליחה מאללה.
מתיישב להשאיר מקום לקהילה לבקש סליחה מאללה.
עומד, משבח את אללה ומוחמד ואז מסיים את החלק האחרון של הדרשה.
מזמין את הקהילה לעמוד לתפילת יום השישי.
על פי המסורת השיעית והסונית, הדרשה חייבת להכיל שבח והאדרת אללה, לבקש ברכות על מוחמד וצאצאיו, ולכלול ציטוט קצר מהקוראן בערבית הנקרא סורה.
כמו כן, עליו לתת למשתתפים תחושה של תקווא, התראה ותמרה.
תפילת יום השישי מורכבת משני רכעות או מקטעי תפילה.
הכתות השיעיות והסוניות באסלאם רושמות הבדלים קלים בדפוס זה, אך להלן מתווה כללי של שלבי מחזור התפילה.
רכעה מתחילה כאשר המתפלל מתחיל באמירת תכביר או האדרת אלוהים ומבטא את המילים "אלוהים גדול", (אללה-הו-אכבר).
בחלק השני של הרכעה המתפלל עושה תכביר נוסף ומשתחווה לזווית של 90 מעלות, מניחים את ידיהם על הברכיים כשרגליהם מרוחקות ברוחב הכתפיים, כשהעיניים ממוקדות בין כפות רגליהם או סביב הרגליים.
שטח והשתחוות בכניעה צנועה כאילו ממתינים לצו אלוהים.
במהלך תפקיד זה נאמרות בשקט המילים "תהילה לאללה המפואר ביותר" כצורה של הלל פולחני.
התנועה השלישית של הרכעה היא חזרה מהשתחוות לעמידה לפני, תוך אמירת התכביר, ואז ירידה לסג'וד מלא על הקרקע.
בסג'וד, מצחו ואפו של המתפלל מונחים בצורה שטוחה על הרצפה כשכף ידיהם מונחת ברוחב הכתפיים מימין ומשמאל לאוזניהם.
במהלך עמדה זו חוזרות המילים "תהילה לאללה הכול יכול" תוך התבוננות כצורה של הלל פולחני.
התנועה הרביעית היא שהמתפלל יחזור מהשתטחות לתנוחת ישיבה כשרגליו מקופלות בצורה שטוחה מתחת לגופו.
על פי תורת השיעית, שני קוואנטים (הרמת ידיים לתחינה בזמן התפילה) מומלצים במיוחד במהלך תפילת יום השישי.
הקונוט הראשון מוצע ברקעט הראשון שלפני הרוכוע והשני מוצע ברכעה השנייה לאחר העלייה מהרוכוע.
על פי המסורת השיעית, רצוי (סונת) לקרוא את סורת אל-ג'ומועה ברכעה ראשונה ואת סורת אל-מונאפיקון ברקעת השנייה, לאחר סורה אל-חמד.
תפילת יום שישי הטוב למען היהודים היא תפילה שנתית בחלק מהליטורגיות הנוצריות.
תפילות אלה כלולות כבר ב מהמאה השמינית.
"יום שישי הטוב" (Good Friday) הוא היום שבו נוצרים מציינים את צליבתו של ישו, והוא חל ביום שישי שלפני חג הפסחא.
התפילה עבור היהודים היא נושא רגיש בהיסטוריה הנוצרית, שכן במשך מאות שנים היא כללה ניסוחים בעייתיים שהתייחסו ל"עיוורון" היהודים או ל"קשיות עורפם" בסירובם להכיר בישו כמשיח.
במאה ה-20, במיוחד לאחר השואה ומועצת הוותיקן השנייה (1962-1965), עברה תפילה זו רפורמות משמעותיות בכנסייה הקתולית ובכנסיות אחרות, כדי להסיר תוכן אנטי-יהודי.
הנוצרים הראשונים, בדרשותיהם המיסיונריות, פנו ליהודים בארץ ישראל וקראו להם לחזור בתשובה, כדברי פטרוס: , אך אין בברית החדשה עדות לתפילה מיוחדת עבורם.
לאחר הפרדת נצרות מן היהדות, בסביבות שנת 100 לספירה, חלק מאבות הכנסייה כגון ג'סטין, ספרו מדי פעם יהודים בין האויבים שעבורם נוצרים נרדפים צריכים להתפלל על פי מצוות אהבת האיבה של ישוע (מתי ה':45) ובקשתו שלו לסליחה על הצלב (לוקס כ"ג:34).
זאת בעקבות הדוגמה של ירמיהו, שקרא ליהודים הגולים בבבל להתפלל למען טובת העיר.
על אף שהנצרות הפכה לדת המדינה הרומית (משנת 380 לספירה), הפעולות המיסיונריות הנוצריות בקרב יהודים זכו להצלחה מועטה ביותר.
רק תאולוגים מעטים כמו הירונימוס וליאו הראשון (בסביבות שנת 400) כללו את היהודים ככופרים בתפילותיהם.
במאה ה-6 נכללה תפילה מיוחדת ליהודים בתוך המיסה היומית בספרד ואילו בליטורגיה הרומית, נכללו תפילות עבור יהודים, כופרים ועובדי אלילים רק ביום שישי הטוב והן כללו כריעת ברך (Genuflection).
במאה ה-9 הושמטה הכריעה שהייתה נהוגה בתפילה בבקשה למען היהודים והבישוף אמלריוס (Amalarius, 850-755) נימק זאת:
באירופה של ימי הביניים, יום שישי הטוב ושבוע הפסחא היו היהודים נתונים למתקפות מצד הגויים.
קיימת מחלוקת האם המתקפות נגרמו עקב נוסח התפילות ביום שישי הטוב.
בשנת 1926 ביקשה (ארגון קתולי שנוסד במטרה לעודד גישה חיובית כלפי היהודים ולהתפלל להמרתם לנצרות), להסיר מהליטורגיה את הביטוי "היהודים הבוגדניים" .
האפיפיור פיוס האחד-עשר, לפי הדיווחים, תמך בשינוי וביקש מוועדת הטקסים לבדוק את הנושא.
הקרדינל , שהיה בין חברי "ידידי ישראל", מונה לפקח על עניין זה.
עם זאת, הקוריה הרומאית שללה את השינויים.
שינויים על ידי פיוס השנים-עשר
לאחר מלחמת העולם השנייה, ישראל אנטון צולי, הרב הראשי לשעבר של רומא שהמיר את דתו לקתוליות, ביקש מהאפיפיור פיוס השנים-עשר להסיר את התואר perfidis מהתפילה למען היהודים.
פיוס הגיב בהצהרה פומבית כי המילה הלטינית perfidus משמעה "חסר אמונה" ולא "בוגדני", או "ערמומי".
מאוחר יותר, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה הפך שינוי זה לרשמי.
במהלך התפילה, המתפללים לא כרעו ברך, כפי שעושים בכל התפילות האחרות, בטקס יום שישי הטוב.
הרציונל הוא עניין של מחלוקת.
הליטורג הבנדיקטיני דום פרוספר גראנגר, כתב: "הכנסייה אינה מהססת להעלות תפילה בעד צאצאיהם של מוציאי ישוע להורג; אך בה בעת היא נמנעת מכריעה, משום שסימן ההערצה הזה שימש בידי היהודים כעלבון כלפי אדוננו במהלך ייסוריו".
מנגד היו שכתבו על היסוד האנטישמי שבהימנעות מכְּריעה.
כחלק מהתיקון הגדול של ליטורגיית השבוע הקדוש בשנת 1955, האפיפיור פיוס ה-12 הנהיג את הכריעה בתפילה, בנוסח זה:
כחלק מעבודת התרגום של נוסח התפילה משנת 1970 תורגם מחדש באופן הבא:
לאחר מכן אומר כוהן הדת:
מאז 2011, גרסה זו של התפילה היא הגרסה האנגלית היחידה המורשית לשימוש בצורה הרגילה של הטקס הרומי.
בשנת 2007, קבוצה של שנים עשר כמרים מזרחיים אורתודוקסים המייצגים חמש כנסיות לאומיות שונות, חלקם בניגוד גלוי להנחיות מהנהגת הכנסייה שלהם, פרסמו הצהרה בת עשרה עמודים הקוראת להסיר את כל הקטעים הליטורגיים שנחשבים אנטישמיים.
נוסח התפילה בספר התפילה הכנסייה האנגליקנית, משנת 1662:
ב-1928 תוקן ספר התפילה של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית של אמריקה ובמקום פירוט עמים הכופרים, נכתב "כל מי שמכיר אותך שלא כפי שאתה מתגלה בבשורת בנך".
מהדורת 1979 מכילה את נוסח התפילה הזה:
תפילת אור היא יצירה ציורית הקשורה לתנועת הנוער הגרמנית ולרעיון ה-"רפורמת החיים" שהתגבש בגרמניה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
הציור מתאר גבר צעיר עירום, עומד על סלע ומושיט את ידיו לשמיים בתנועה מדיטטיבית ורוחנית.
היצירה נוצרה על ידי הצייר הגרמני פידוס (Fidus), אשר בין השנים 1890 ל-1938 יצר אחת-עשרה גרסאות שונות של הציור, באמצעות מדיה מגוונת.
בשנת 1913 הפיק פידוס גלויה המבוססת על הציור, אשר נפוצה בגרמניה וזכתה לתפוצה רחבה.
פידוס שאף להחיות את החברה באמצעות יצירותיו, והטמיע בציוריו נושאים מרכזיים מתנועת רפורמת החיים (Lebensreform), כגון נודיזם, אור, טבע וחיוניות.
"תפילת אור" משתלבת היטב עם האידיאלים של תנועת הנוער הגרמנית, אך הפכה לפופולרית גם בקרב צעירים שלא הזדהו עם אידאולוגיה מסוימת.
חוקרים הצביעו על השפעות אפשריות על היצירה ממקורות מגוונים, בהם: אוקולטיזם וולקיש (גרמני-לאומני), נופי נורווגיה, רעיון של אנימציה אוניברסלית (חיוניות קוסמית), האנתרופוסופיה, התיאוסופיה, תיאוריות אבולוציוניות, וכן כמיהה כללית לשיבה אל הטבע.
תנוחת הגוף של הדמות הגברית בציור קושרה לרעיון של גידו פון ליסט לגבי הרונה אלגיז (ᛉ) כסמל חיים, וגם לדימוי הצליבה הנוצרי.
הצייר והמאייר הגרמניהוגו הפנר למד באקדמיה לאמנות יפה במינכן החל משנת 1887. בשלב מוקדם גילה עניין בתנועת רפורמת החיים (Lebensreform) והפך לתלמידו של האמן ורפורמטור החברה קרל וילהלם דיפנבאך.
דיפנבך העניק לו את השם פידוס (Fidus), שפירושו בלטינית: הנאמן.
פידוס, יחד עם שני אמנים נוספים, חי לפרק זמן קצר בקומונה נטוריסטית, אשר נשענה על רעיונותיו של היינריך פודור , שדגל בעירום ככלי להשגת הרמוניה, יושר ופשטות מוגברת.
בהמשך, אימץ פידוס השקפת עולם תיאוסופית, ובשנת 1898 הצטרף לאגודה התיאוסופית במינכן
כצייר, פידוס שאף להחיות את החברה מחדש, ותיאר את עצמו כאדם של התגלות .
הוא שילב ביצירתו נושאים רומנטיים וגרמאניים, בסגנון שהושפע מן הסימבוליזם והיוגנדסטיל, במטרה ליצור דימויים אוטופיים ובעלי אופי לאומני-תרבותי .
עבודתו כללה מוטיבים מרכזיים מתנועת רפורמת החיים, ובראשם עירום ונטוריזם, אשר שימשו בעיניו ככלים לביטוי של טוהר, טבעיות והתחדשות רוחנית.
לתפיסות אלה הייתה זיקה ישירה לתנועת הנוער הגרמנית ולקבוצות הואנדרפוגל, שבהן סמלים כגון אור, אש וחגיגות ההיפוך הקיצי ייצגו קרבה לטבע, חיוניות, וחיפוש אחר קדושה חדשה.
ביצירה "תפילת אור" מתואר גבר צעיר עירום ובעל גוף רזה, הנראה למחצה מאחור.
הוא עומד על סלע, עקביו מורמים, פניו פונות כלפי השמיים וזרועותיו פרושות לצדדים.
הרוח סוחפת את שערו הבלונדיני לאחור.
ברקע נפרש שמיים כחולים ועננים, הנראים כאילו הם יורדים מתחת לרמת הסלע שעליו הוא עומד.
המבט מהגב מאפשר לצופה להזדהות עם הדמות, והעירום מעניק ליצירה ממד של נצחיות, שאינו תלוי זמן או תקופה.
תנוחת גופו של הגבר מזכירה את הרונה אלגיז (ᛉ), שאותה פירש האוקולוטיסט הוולקישי גווידו פון ליסט כסמל לחיים.
הסלע החד עליו ניצבת הדמות, המזכיר נוף חופים נורווגי שפידוס ביקר בו, בשילוב האפשרות לאזכורים רוניים, יוצרים אווירה רוויית משמעות נורדית.
ההיסטוריונית של הדת קארי ב' דוה טוענת כי תפילת אור מעוררת הקבלה חזותית לדימוי הצליבה, בשל תנוחת הגוף בצורת Y והקשר לרעיון של התחברות לכוח עליון.
לפי ההיסטוריונית של התרבות מרינה שוסטר, הציור מבוסס על רעיון של האנשה אוניברסלית - תפיסה לפיה כל ישות בטבע חדורה בנשמה – רעיון שניתן לייחס לשפעתו של פרידריך ניטשה, במיוחד ביצירתו כה אמר זרתוסטרא.
ההיסטוריון ריאן קורט ג'ונסון מצביע על השפעות מהאנתרופוסופיה והתיאוסופיה, וכן על ביטוי של מעין פולחן סביב תאוריית האבולוציה והמדעים הטבעיים.
בין השנים 1890 ל-1938 יצר פידוס אחת-עשרה גרסאות של תפילת אור, באמצעות מדיה שונות ובהן פחם, שמן, צבעי מים וליתוגרפיה.
השם "תפילת אור" (Lichtgebet בגרמנית) התקבע בגרסה החמישית, שנוצרה ב-1890 או 1891.
הגרסאות המוקדמות נשאו שמות אחרים, כגון Zu Gott ("אל אלוהים") ו-Betender Knabe ("נער מתפלל").
"תפילת אור" הפכה לסמל המזוהה ביותר עם תנועת הנוער הגרמנית, ולדימוי פופולרי בקרב בני המעמד הבינוני בערי גרמניה בראשית המאה ה־20. היא הופצה בהיקף רחב כגלויה, שפידוס יצר במיוחד לקראת יום הנוער הגרמני החופשי, שנערך ב־11–12 באוקטובר 1913 בפסגת הוהר מייסנר.
ההיסטוריון התרבותי רוברט־יאן אדריאנסן תיאר את היצירה כ"ייתכן שההמחשה הטובה ביותר לאופן שבו האור הפך לפולחן של אחדות הגוף והנפש".
יונאס קרומביין מעיתון Der Tagesspiegel כתב כי היצירה מכילה את כל המוטיבים המרכזיים של תנועת הנוער, שביקשה לשוב אל הטבע בתגובה לתהליכי התיעוש: "תקווה לישועה, לגאולה וליציאה לדרך חדשה; חגיגה סגפנית של העירום והיופי, של הבריאות, הכוח והרצון".
בתוך תנועת הנוער, היצירה זכתה לפופולריות מיוחדת בקרב נערות.
המסר הכללי של היצירה תאם את עקרונות המצע האידאולוגי של יום הנוער הגרמני החופשי – חתירה לנחישות ולשאיפה לאינסוף – אך בקרב צעירים רבים, היא נתפסה בעיקר כתמונה של צעיר החווה רגע של שמחה והנאה, ללא ייחוס אידאולוגי מובהק.
תפילת אור זכתה לפופולריות גם בקרב גרמנים שהאמינו ברעיון של נשמות גזעיות וששאפו להחליף את הנצרות המסורתית בדת חדשה בעלת זיקה גרמאנית.
הצייר לודוויג פארנקורג ) יצר בשנת 1918 גרסה משלו למוטיב של תפילת האור, תחת השם השעה הקדוש.
פארנקורג היה מייסדה ומנהיגה של הקהילה לאמונה גרמאנית - קבוצה נאו-פגאנית שפידוס הצטרף אליה כבר בשנת 1908.
בשנת 1932 הצטרף פידוס למפלגה הנאצית, אולם ציוריו לא זכו להערכה בקרב הנהגת המפלגה, שראתה בהם יצירות קיטש מוגזמות וחסרות ערך אידאולוגי או אסתטי בעיניה.
לעומת זאת, תפילת אור ויצירות נוספות של פידוס, שתיארו צעירים עירומים בטבע, התקבלו באהדה בקרב גברים הומוסקסואלים, בהם גם כותבים שפרסמו בכתב העת Der Eigene של אדולף ברנד — אחד ממוקדי התרבות ההומואירוטית בגרמניה של ראשית המאה ה־20.
בשנת 1923 פרסמה הפסיכולוגית האנליטית ביאטריס מ.
הדימוי צויר על ידי מטופלת, והינקל פירשה אותו כארכאי וכביטוי הנובע מתוך הלא־מודע הקולקטיבי, מושג מרכזי בתיאוריה היונגיאנית.
ההיסטוריון של הרפואה ריצ'רד נול סבור כי המטופלת ככל הנראה הושפעה ישירות מהדימויים שיצר פידוס, אשר היו נפוצים וידועים בזמנם.
"תפילת הנערות" הוא אירוע תפילה שהתרחש באוגוסט 2005 בבית הכנסת הספרדי בנווה דקלים שבגוש קטיף ביום הפינוי כחלק מהמחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
מאות נערות שהגיעו מכל קצות הארץ כדי להביע הזדהות עם תושבי גוש קטיף, התכנסו שם ושרו, בכו והתפללו לגאולה, באירוע שהפך סמל לרגעי השבר של המתנגדים לפינוי.
אלא שבמהלך התפילה נשא לפתע הרב שלמה אבינר דברי פרידה ובירך "ברוך דיין האמת", מה שנתפס כצידוק הדין והשלמה עם הגזירה, ועורר תחושת שבר וזעזוע בקרב הנוכחים ואף תחושה של בגידה.
חלק מהנערות שהשתתפו באירוע המחאה חוו את האירוע כמשמעותי ומכונן, וכן כצעד חשוב של צריבת הטראומה בתודעה הציבורית לשם מניעת אירועי פינוי יישובים בעתיד.
ביקורת נוספת התייחסה לזילות השואה שהתלוותה לאירוע ולתיעוד שלו על ידי רינו צרור, שהתבטאה בביטויים כמו: "..
כאלף נערות התקבצו בבית הכנסת, כמו שם בוורמייזא, בימים של פוגרום..." ביקורת נוספת נמתחה מכיוון גורמי ימין אשר הביעו זלזול במחאה הלא-אלימה, כמו גם בניסיון העקר לנסות להגיע ללבם של החיילים ושל הציבור הרחב.
תפילת המלאך הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'אן-פרנסואה מילה, שהושלם בין השנים 1857 ל־1859.
הציור מתאר שני איכרים בשדה הכורעים ליד סל תפוחי אדמה ואומרים תפילה – תפילת ה"אנגלוס"- "המלאך".
תפילה זו, המלווה בצלצול פעמוני הכנסייה, מציינת את סיומו של יום עבודה.
הכנסייה עצמה נראית על קו האופק.
מילה יצר את הציור בעקבות הזמנתו של הצייר החובב ואספן האמנות האמריקאי תומאס גולד אפלטון, אך זה לא הגיע לאסוף אותו.
בהמשך, תרם הציור לעליית מחירים חסרת תקדים של יצירות אסכולת ברביזון בסוף המאה ה־19.
ציורו של מילה, "תפילה עבור יבול תפוחי האדמה", שונה על ידי האמן כאשר הוסיף ברקע הרחוק צריח כנסייה.
בעקבות שינוי זה הוענק ליצירה שם חדש – "תפילת המלאך", מונח המתייחס לתפילה יומית בנצרות הקתולית.
מילה אמר: "הרעיון ל'תפילת המלאך' עלה בי משום שזכרתי כיצד סבתי, כשהייתה שומעת את פעמון הכנסייה מצלצל בזמן שעבדנו בשדות, הייתה תמיד גורמת לנו להפסיק את העבודה כדי לומר את תפילת האנגלוס למען נשמות העניים שנפטרו".
הציור, שהושלם בין השנים 1857 ל־1859, הוא ציור שמן על בד.
לאחר שתומאס גולד אפלטון לא בא לקחת את היצירה, הוסיף מילה את צריח הכנסייה ושינה את שם היצירה המקורי, "תפילה עבור יבול תפוחי האדמה", ל"תפילת המלאך".
הציור מתאר שני איכרים, גבר ואישה, בעת קציר תפוחי האדמה בברביזון.
על קו האופק נראית צריח כנסיית שאי־אן־ביאר.
לרגליהם מונח סל קטן של תפוחי אדמה, וסביבם מזלג חפירה, שקי יבול ומריצה.
במהלך השנים הוצעו פרשנויות שונות ביחס לקשר בין שני האיכרים – כעמיתים לעבודה, כזוג נשוי, או, כפי שפירש לאון גמבטה, כאיכר ומשרתת.
בקטלוג מכירה משנת 1889 תוארו השניים בפשטות כ"צעיר כפרי ובת זוגו".
מילה מכר את "האנגֵלוּס" לאחר שציורו "המלקטות" נמכר בסלון של 1857. היצירה, שגודלה כמחצית מזה של "המלקטות", נמכרה בפחות ממחצית המחיר.
הציור הוצג בסופו של דבר בבריסל בשנת 1874, שנה לפני מותו של מילה, שם זכה להערכה רבה מצד לאון גמבטה.
לאחר מותו של מילה בשנת 1875, נערכו שתי מכירות פומביות ותערוכה שתרמו להבנת אמנותו.
שתי קטסטרופות - מלחמת צרפת–פרוסיה והקומונה הפריזאית - עוררו חיפוש אחר סמלים לאומיים מאחדים, ואמנותו של מילה נתפסה כמענה לצורך זה והגבירה את ההערכה ליצירותיו.
תפילת המלאך תפסה מקום מרכזי עבור חלק מהנוצרים בצרפת במאה ה־19. שמה של התפילה נובע מהבשורה של המלאך גבריאל למרים כי תוליד את ישו, בן האלוהים.
לצורך תפילת האנגלוס נהגו לצלצל בפעמוני הכנסייה שלוש פעמים ביום – עם שחר, בצהריים ובשעת בין ערביים.
צרפת הכפרית של המאה ה־19 הייתה דתית ברובה, וחלק ניכר מתושביה עסקו בחקלאות, כפי שעשה גם מילה בצעירותו.
תפילת האנגלוס שימשה תפילה אך גם הקנתה תחושת סדר קבועה לחיי העבודה היומיומיים.
בתחילה פירשו את הציור כהצהרה פוליטית, ואילו מילה נתפס כסוציאליסט המזדהה עם מעמד העובדים.
היצירה אומנם מבטאת תחושת דבקות דתית עמוקה, והפכה לאחד הציורים הדתיים הנפוצים ביותר במאה ה־19, שתדפיסיו נתלו בבתים דתיים רבים ברחבי צרפת, אך מילה צייר אותה מתוך תחושת נוסטלגיה ולא מתוך אמונה דתית עזה.
על פי דברי קארין הוגנו, "אין בציור כל מסר דתי; מילה ביקש פשוט לתאר רגע מדיטטיבי טקסי המתרחש עם שקיעת הערב".
בשנת 1864 החליף השר הבלגי ז'יל ואן פראט את היצירה בציורו של מילה "רועָה עם עדרה", והעיר: "מה אוכל לומר?
זהו ללא ספק יצירת מופת, אך אל מול שני האיכרים שעבודתם נקטעת בשל תפילה, נדמה לכולם כי הם שומעים את צלצול פעמוני הכנסייה הסמוכה, ולבסוף צלצול מתמשך זה נעשה מעיק".
סלבדור דאלי גילה עניין מיוחד ביצירתו של מילה המלאך.
לא רק ששילב ביצירותיו דימויים שמקורם בציור זה, אלא גם חקר אותו ופרסם את פרשנותו בספרו Le mythe tragique de l'Angélus de Millet.
דאלי טען כי נימת הדבקות שבציור נוטה לאווירת אבל, וכי ייתכן שהגבר והאישה מתאבלים למעשה על קברו של ילד.
מתוך רעיון זה ביקש דאלי ממוזיאון הלובר לבצע צילום רנטגן ליצירה, ואכן כך נעשה.
הצילומים, שפורסמו בספרו, חשפו "צורה גאומטרית מאורכת" לרגלי הדמויות.
דאלי טען כי מדובר בארון קבורה, אולם פרשנות זו, שהתבססה על ממצא הצילום, לא התקבלה בהרחבה.
תפילת וסוברון היא אחת היצירות הקדומות ביותר שנכתבו בגרמנית עילית עתיקה, ומתוארכת ל.
אותה התפילה כוללת שריד לסיפור בריאת העולם, כפי שהוא מופיע במיתולוגיה הגרמאנית.
התפילה קרויה על שם מנזר בעל אותו השם השייך לבנדיקטינים ומצוי בבוואריה שבגרמניה.
באותו מנזר נשתמר העותק הידוע היחיד של אותה התפילה.
אחרי שהתפילה נלקחה מהמנזר, היא הועברה לספריית מדינת בוואריה.
לפי ניתוח הנייר שעליו נכתבה התפילה, ניכר שהוא הגיע מדרום בוואריה.
עם זאת, סביר להניח שהיא לא נכתבה במקור במנזר וסוברון, שם היא נמצאה בסופו של דבר.
באשר למקום היכתבה המקורי של התפילה הועלו הצעות מספר, אך אין מוסכמה בקרב החוקרים בנושא זה.
העותק של התפילה מכיל חמישה חלקים הפרוסים על פני 99 דפים, שאחד מהם אבד.
תפילת נעילה היא התפילה האחרונה הנאמרת ביום הכיפורים.
בצומות האחרים הקבועים ב, המכונים "חמש תעניות" (שבעה עשר בתמוז, תשעה באב, צום גדליה, עשרה בטבת ותענית אסתר) אין מתפללים תפילת נעילה.
בעבר נהגו להתפלל תפילת נעילה בזמן תעניות גשמים – תעניות ציבור שאינן קבועות בלוח העברי (בניגוד לחמש תעניות), הנקבעות בזמן בצורת או צרות אחרות, אך כיום לא נהוג לערוך תעניות ציבור מסוג זה, ועל כן תפילת נעילה נאמרת רק ביום הכיפורים.
התפילה נקראת "נעילה" מפני שהיא נאמרת כיום בשעה שבה בזמן בית המקדש נעלו את שערי ההיכל ביום כיפור, בסיום סדר העבודה (מעט לפני סיום הצום).
יש שנתנו טעם יותר אלגורי: לפי המסורת, ביום כיפור מתקבלות התפילות בשמים יותר מבשאר ימות השנה.
בשעת תפילת נעילה ננעלים כביכול שערי הרקיע, ולכן זוהי ההזדמנות האחרונה שבה תתקבלנה התפילות יותר מן הרגיל.
תפילת נעילה מתחילה לאחר תפילת מנחה של יום הכיפורים.
זמנה הוא כארבעים דקות לפני השקיעה (זמן המכונה בהלכה "כשהחמה בראש האילנות"), אך רבים נוהגים להקדים ולהתחיל אותה בפלג המנחה.
היא נמשכת עד זמן צאת הכוכבים.
יש קהילות שנהגו להמשיך את תפילת הנעילה אל תוך הלילה.
הדבר משתקף באמירה שלפחות את החרוז "היום יפנה השמש יבוא ויפנה נבואה שעריך" יש לומר לפני הלילה כדי שלא לומר שקר.
לעומת זאת, יש שהקפידו לסיים את חזרת שליח הציבור של תפילת נעילה עד שקיעת החמה או עד שלוש עשרה דקות לאחר השקיעה, כדי שברכת כהנים תיאמר בזמן.
לפני תפילת נעילה נהוג בקהילות הספרדיות ובחסידות חב"ד לפתוח את ההיכל, והוא נשאר פתוח למשך כל התפילה, דבר המסמל את האמונה שבשעה זו שערי הרקיע עודם פתוחים לקבלת התפילות.
בקהילות האשכנזיות המזרחיות נותר ארון הקודש פתוח החל מתחילת חזרת שליח הציבור, ואילו בקהילות אשכנז המערבי, סוגרים אותו לקדושה וברכת כהנים.
יהודי ספרד ותימן (אך לא אשכנז) פותחים את התפילה בפיוט "אל נורא עלילה, המצא לנו מחילה בשעת הנעילה", שחובר על ידי המשורר הספרדי ר' משה אבן עזרא.
תוכן הפיוט הוא בקשה מהקב"ה למחול על חטאי העם, וגם בקשה לגאולה קרובה.
התפילה פותחת בפרק "אשרי יושבי ביתך", לאחר מכן חצי קדיש ותפילת עמידה.
בקהילות האשכנזיות אומרים לאחר "אשרי יושבי ביתך" גם קדושה דסידרא (ובא לציון), במקום לאומרה בתפילת מנחה, אך בשאר הקהילות אומרים אותה בתפילת מנחה.
בתקופת הגאונים היה מנהג בכמה קהילות להוציא ספר תורה גם בתפילת נעילה, לקרוא בתורה ולהפטיר.
קריאת התורה הייתה בפרשת בראשית (), וההפטרה הייתה "קומי אורי" ().
המנהג נזכר בסידור רב סעדיה גאון, ושם ישנה התנגדות למנהג.
לאחר כל אחת מתפילות העמידה במהלך יום הכיפורים נהוג לומר וידוי.
תוכנו של הווידוי בתפילת הנעילה שונה מזה הנאמר בשאר התפילות, והוא עוסק בעיקר במהות התשובה ופחות בפירוט החטאים.
להלן תוכן הווידוי (לפי נוסח הספרדים; ההבדלים משאר הנוסחים מעטים ולכן לא הובאו כאן):
לפי המסורת היהודית, זמנה של תפילת נעילה הוא הזמן שבו נחתם גזר הדין של האדם לאותה שנה.
לפיכך, בניגוד לשאר התפילות בימים הנוראים בהן מבקשים להיכתב בספר החיים, בתפילת נעילה מבקשים להיחתם בספר החיים.
גם בתפילת אבינו מלכנו הנאמרת לאחר תפילת העמידה נהוג לאמר "חתמנו" במקום "כתבנו".
לאחר סיום תפילת העמידה, הנאמרת בלחש, אומר החזן את תפילת העמידה שוב, בקול רם ("חזרת הש"ץ").
ישנן קהילות שבהן נאמרת חזרת הש"ץ במהירות כדי להספיק לומר את ברכת כהנים בזמן.
במיוחד רווח הדבר אצל הספרדים, אשר אומרים את הסליחות לאחר חזרת הש"ץ, בזמן שבין סיום חזרת הש"ץ לתקיעת השופר בצאת יום הכיפורים.
לעומתם, האשכנזים האומרים את הסליחות בתוך חזרת הש"ץ נוטים יותר לוותר על ברכת כהנים, כדי לא לצמצם בסליחות בחזרת הש"ץ.
ישנן קהילות אשכנזיות המדלגות על חלק מהסליחות כדי להגיע בזמן לברכת כהנים ולא לוותר עליה.
מתוך קהילות אלו, חלקן משלימות את הסליחות שעליהן דלגו לאחר חזרת הש"ץ, בדומה למנהג הספרדים.
בקהילות אשכנזיות בודדות נהוג לומר את ברכת כהנים גם בלילה.
במהלך התפילה, נאמרות סליחות, אך בנוסח מקוצר, בשל הצורך לסיימן לפני צאת הכוכבים.
לפי מנהג האשכנזים והאיטלקים, הסליחות נאמרות בתוך חזרת הש"ץ, ואילו לפי מנהג הספרדים, הן נאמרות אחרי חזרת הש"ץ.
לפי מנהג אשכנז אומרים גם את הפיוט אזכרה אלהים ואהמיה - לפי מנהג אשכנז המזרחי נאמר בשלימותו, ואילו לפי מנהג אשכנז המערבי, אומרים רק הבית הראשון בהזדמנות זו.
בקהילות אשכנז ואיטליה אומרים מיד לאחר חזרת הש"ץ את הקטע אבינו מלכנו, גם אם חל יום הכיפורים בשבת.
זאת בניגוד לשאר התפילות ביום הכיפורים, שבהן (לפי מנהג אשכנז) אם חל יום הכיפורים בשבת אין אומרים אבינו מלכנו (לפי מנהג איטליה בכל מקרה אומרים אבינו מלכנו גם בשבת).
בקהילות ספרד ותימן לא נהוג כלל לומר אבינו מלכנו בתפילת נעילה, בין בשבת ובין בחול.
לפי מנהג איטליה ותימן אומרים לאחר מכן נפילת אפיים, מה שאין כן בשאר המנהגים.
בקהילות הספרדיות ובחלק מהאשכנזיות נהוג שהחזן אומר פסוקים מסוימים ואחר כך הקהל חוזר אחריו.
הפסוקים שאומרים הם , , , (אך הספרדים במערב אירופה והאשכנזים לא אומרים את הפסוק האחרון).
את שני הפסוקים האחרונים ("ה' הוא האלוהים" ו"קראתי בכל לב") נהוג לומר שבע פעמים.
לאחר מכן אומרים קדיש ובמהלכו או מיד לאחריו תוקעים בשופר (בקהילות הספרדיות במערב אירופה נהוג שאומרים את הפסוקים הנזכרים לעיל בתוך הקדיש עצמו, סמוך לתקיעת השופר).
רוב הספרדים נוהגים לתקוע תשר"ת פעם אחת, לאחר מכן תש"ת פעם אחת ולאחר מכן תר"ת פעם אחת, ולאחר הקדיש תוקעים תרועה גדולה.
יהודי תימן, האיטלקים והספרדים במערב אירופה נוהגים לתקוע תשר"ת בלבד, וכך נוהגים חלק מיהודי אשכנז.
בקהילות אשכנזיות אחרות נהוג לתקוע תקיעה בלבד וכן כותב הרמ"א בסימן תרכ"ג.
מעיקר הדין, מותר לתקוע גם קצת לפני צאת הכוכבים, אבל מפני שאנשים חושבים שתקיעת השופר הוא סוף הצום, ולא רוצים שאנשים יאכלו יותר מדי מוקדם, נהוג בהרבה מקומות להאריך בתפילה כדי להגיע לתקיעה לאחר צאת הכוכבים.
חלק מיהודי תימן (נוסח הבלדי) נוהגים שלא לתקוע בסיום תפילת נעילה שבצאת הצום אלא רק לאחר תפילת ערבית של מוצאי יום הכיפורים הבאה לאחר תפילת נעילה.
ככל הנראה מנהג זה עתיק מהמנהג לתקוע אחרי נעילה, ובעבר היה נהוג גם בקהילות ספרד (כנראה מדברי ר' דוד אבודרהם) ואיטליה (שיבולי הלקט סימן שכ"ב, וכן במחזור מנהג רומא שנת ה'רמ"ו (1486) ומחזור קמחא דאבישונא).
חלק מהאשכנזים (בעיקר יוצאי מזרח אירופה) נוהגים לומר לאחר מכן "לשנה הבאה בירושלים".
לאחר תפילת נעילה מתפללים תפילת ערבית.
מבחינת ההלכה כיוון שהיום החדש נכנס ומתחיל כבר בערב, לכן תפילה זו שייכת למעשה למוצאי יום הכיפורים, כלומר מדובר בתפילת ערבית רגילה שאינה קשורה ליום הכיפורים עצמו, אלא לי"א תשרי.
במוצאי יום כיפור לאחר תפילת ערבית גם נוהגים בכל הקהילות לומר את ברכת הלבנה אשר נאמרת פעם אחת בכל חודש בלילה בימי התמלאות הלבנה.
ועושים זאת בחודש תשרי דווקא במוצאי יום הכיפורים מפני שמצווה לאומרה ברוב עם הדרת מלך.
יש קהילות העושים כבר בבית הכנסת את ברכת ההבדלה מפני שנוהגים שלא לאכול לפני שמיעת ההבדלה כך שיוכלו הציבור מייד לאחר מכן לשבור את הצום.
תפילת שחרית היא התפילה יהודית הנאמרת בבוקר.
נוסח התפילה החל להתגבש בימי הבית השני ובהמשך בימי המשנה והתלמוד.
שני חלקיה הקדומים יותר של תפילת שחרית הם קריאת שמע ותפילת העמידה, ועם הזמן צורפו אליה ברכות ותפילות נוספות.
בימים שני וחמישי, וכן בשבתות ובחגים ובראש חודש נוספת לתפילת שחרית קריאת התורה.
הגישה המדעית מסכימה כי התפילות היהודיות החלו להתגבש בימי הבית השני והמשיכו להתפתח בימי המשנה והתלמוד.
לצד זאת קיימת גם גישה מסורתית המייחסת את תיקון תפילת שחרית לדמותו של אברהם אבינו, על פי הפסוק
תחילת זמנה של תפילת שחרית הוא מהזריחה (זמן התפילה הוא זמן אמירת תפילת שמונה עשרה).
זמן הזריחה נחשב לזמן הטוב ביותר להתפלל תפילת שחרית, על פי הפסוק .
תפילה בעת הזו נקראת תפילת ותיקין.
ובדיעבד אפשר להתפלל מעלות השחר.
לגבי סוף זמן תפילת שחרית נחלקו תנאים במשנה: להלכה נפסק כדעת רבי יהודה שסוף זמן התפילה הוא בארבע שעות, אבל בדיעבד ניתן להתפלל שחרית עד חצות.
מאחר שהשעות המדוברות אינן השעות הרגילות, אלא שעות זמניות, נחלקו הפוסקים בחישוב הזמן הזה: לפי שיטת ה"מגן אברהם" מונים את הזמן שמעלות השחר עד צאת הכוכבים ומחלקים אותו ל-12 חלקים, כשכל חלק הוא שעה.
וכן הוא מנהג יוצאי תימן ויוצאי עדות המזרח.
(שיטה זו היא גם דעת הבן איש חי ושאר המקובלים מבית אל הדוגלים בתפילת ותיקין ככל המקובלים.) לפי שיטת הגר"א מונים את הזמן שמזריחת השמש עד שקיעתה.
שיטה זו מובאת לראשונה ברמב"ם, ואחרי כן בכתבי הגר"א, שעל שמו היא קרויה.
כך מנהג רוב יוצאי אשכנז.
ואולם למרות זאת, רבים מיוצאי אשכנז מחמירים ומקדימים להתפלל כשיטת המגן אברהם.
הנחת טלית ותפילין בתפילת שחרית
נהוג להתעטף בטלית גדול בשעת תפילת שחרית.
בחלק מקהילות מזרח אירופה, רק מי שנשוי (או שהיה נשוי) מתעטף בטלית, אך בקהילות אחרות גם בחורים מגיל בר מצווה מתעטפים בטלית.
כמו כן, נהוג להניח תפילין בשעת תפילת שחרית.
זמני הנחת התפילין הם כל היום, אך המנהג הנפוץ בדורות האחרונים הוא להניח תפילין בתפילת שחרית בלבד.
בניגוד לטלית, בה מתעטפים בכל ימות בשנה, הנחת התפילין היא רק בימות החול משום שאין מניחים תפילין בשבת וביום טוב, סיבת המנהג היא מפני שהתפילין נקראו אות והשבת והמועדים גם כן נקראו אות ומכיוון שבשבתות ומועדים יש כבר אות מסתפקים בזו בלבד.
בחול המועד נחלקו המנהגים, יש שאינם מניחים תפילין ויש המניחים וחולצים אותן בטרם קריאת ההלל.
דברים שנאסר לעשותם לפני התפילה
קיים איסור לאכול ולשתות (לגבי שתיית מים, ראו בהמשך) לפני תפילת שחרית, שנלמד מהפסוק לא תאכלו על הדם.
לדעת הרא"ה האיסור הוא מהתורה, דבר זה מוסבר לדעתו בכך שחיוב התפילה הוא מדאורייתא, וגם האיסור הנלמד מפסוק זה הוא מהתורה.
לעומת זאת לדעת רבנו יונה האיסור הוא מדרבנן, והדרשה מהפסוק היא אסמכתא.
השולחן ערוך מסתמך על דעת הראבי"ה ומתיר שתיית מים לפני התפילה.
בניגוד לכך, לדעת ספר מעשה רקח יש לדייק מדברי הרמב"ם שהתיר את השתייה לצמא לפני התפילה, שיש לאסור גם שתיית מים.
שתיית תה או קפה ללא סוכר מותרת לדעת המתירים שתיית מים, לפי המובא במשנה ברורה מותר גם לשים מעט סוכר בפיו בזמן השתייה, אך ערבוב הסוכר בתוך המשקה אסור, ולדעת ערוך השולחן מותרת גם שתיית משקאות ממותקים שערבו בהם סוכר.
בשולחן ערוך הרב נפסק כי הצמא והרעב הם בכלל החולים שמותר להם לאכול לפני התפילה.
בדורות האחרונים, עקב חלישות הדורות, הורו בחסידויות מסוימות (כגון בחסידות חב"ד) שאין להחמיר יותר מפסק זה של השולחן ערוך, היות שזהו דבר הגורם להקל בתפילה עצמה, אלא מוטב לאכול די הצורך לפני התפילה, בצורה שיוכל להשקיע את כל המחשבה והכוחות שלו בתפילה עצמה.
ובפרט בשבת, בה מנהג החסידים להאריך בתפילה.
מקור ההיתר לאכילה ושתייה קודם התפילה כדי להתפלל בצורה בריאה ונכונה הגיע מאדמו"רה השלישי של חב"ד אדמו"ר הצמח צדק, שמסופר שכלתו, הרבנית רבקה שניאורסון, כשהייתה בגיל 18 חלתה והרופא ציווה עליה שתאכל תיכף ומיד עם קומה בבוקר משנתה.
הרבנית, שלא רצתה לטעום קודם התפילה, החליטה להתפלל מוקדם מהרגיל, ואחר התפילה הייתה אוכלת.
כשנודע הדבר לחותנה, אמר לה: "יהודי צריך להיות בריא ובעל כוח.
על מצוות נאמר "וחי בהם", הפירוש של "וחי בהם": 'יש להחדיר חיות במצוות.
בכדי שיוכלו לעשות זאת חייבים להיות בעל כוח ולהיות בשמחה'".
וסיים: "אינך צריכה להיות על בטן ריקה.
עדיף לאכול כדי להתפלל, מאשר להתפלל כדי לאכול".
בנוסף, הרבי מליובאוויטש ידוע בהקפדתו לאכול לפני התפילה דבר מאכל ואף מסופר שהורה לחסיד שהקפיד שלא לאכול לפני התפילה: "מעתה תתחיל לאכול בכל יום קודם התפילה, וכתיקון על מה שעד היום לא אכלת – תשפיע על כל חבריך שיתחילו גם הם לאכול קודם התפילה".
הכוונה באכילה זו היא לא "לפתוח סעודה", אלא לאכול מספיק כדי שיהיה כוח להתפלל בכוונה מבלי שיציק הרעב או החשיבה על האוכל שיהיה לאחר התפילה.
נאסר גם לתת שלום לחברו לפני התפילה.
בתלמוד בבלי נאמר שאיסור זה נוהג רק אם השכים לפתחו של חברו, אך אם פגש את חברו באקראי מותר לתת לו שלום.
שיטה אחת מביאה רק את החילוק בין משכים לפתח חברו שאסור לו לומר לו שלום, ובין פוגש אותו באקראי שמותר בכך.
לשיטת רב נטרונאי גאון כל האיסור הוא רק אם נתינת השלום כרוכה עם כריעה.
לשיטה אחרת, גם המשכים לפתחו של חברו מותר לומר לו , וכל האיסור הוא רק לומר "שלום" משום ששלום הוא אחד משמותיו של הקב"ה.
לשיטה שלישית הפוגש את חברו באקראי מותר לומר לו "שלום", ואם השכים לפתחו לצורך השכמת שלום אסור לו לברכו כלל, והמשכים לפתחו של חברו לצורך אחר ולא לשם נתינת שלום יוכל לומר לו "צפרא דמארי טב".
יש שכתבו שגם במקרה בו פגש את חברו באקראי יאמר לו "צפרא דמארי טב",
וזה כדי שעל ידי השינוי מהלשון הרגילה לא ישכח שעליו להתפלל.
ניתן לחלק את תפילת שחרית של חול לשבע חטיבות עיקריות, כדלקמן:
החטיבה הפותחת את התפילה אינה אחידה מבחינת אופייה.
היא כוללת שלוש חטיבות משנה, שסדרן המקורי לא נשמר וכיום הן שלובות זו בזו בכל המנהגים.
ברכות השחר העוסקות בפעולותיו של אדם עם השכמתו, כגון פקיחת עיניים, לבישת בגדים, נעילת נעליים.
ברכות התורה העוסקות בנתינת התורה ובלימוד התורה.
אין האדם רשאי ללמוד תורה לפני שמברך ברכות אלו.
קטעי לימוד שונים מהתורה, מהמשנה ומהתלמוד הבבלי, כגון: פרשת התמיד, פרק איזהו מקומן, ברייתא דרבי ישמעאל (תחילת ספרא).
יש נוהגים להוסיף עוד פסקאות כגון פסוקי עקדת יצחק () ופרשת הקטורת ().
פסקאות שהוכנסו לתפילה על פי תנא דבי אליהו י"ט.
מוסיפים את אלה בקצת קהילות (בעיקר קהילות ספרדיות), אבל ברוב הקהילות הן לא נאמרות.
את החטיבה נועלת תפילת קדיש דרבנן.
הגרעין של חטיבה זו הם שישה מזמורים מספר תהילים: מזמור קמ"ה עד מזמור נ'.
לפני ואחרי מזמורים אלו נאמרות מספר פסקאות, שסדרן ותוכנן שונה במקצת בין המנהגים.
הפיסקאות העיקריות המשותפות לכל המנהגים הן:
לפני המזמורים: "ברוך שאמר והיה העולם", "הודו לה' קראו בשמו" (), מזמור ק' ("מזמור לתודה"), "יהי כבוד ה' לעולם".
אחרי המזמורים: "ויברך דוד את ה'" ( ו), שירת הים, "ישתבח שמך לעד".
את החטיבה נועלת תפילת חצי קדיש.
גרעין החטיבה הוא שלוש פסקאות מהתורה: שמע ישראל (), והיה אם שמוע () ו-ויאמר ().
במהלך הקריאה נהוג לאחוז בארבע ציציות הטלית (או ציציות הטלית קטן), ולהניח את כף היד הימנית על העיניים.
כמו כן נהוג לנשק את הציציות כאשר מוזכרת המילה "ציצית".
את גרעין החטיבה עוטפות שלוש ברכות, שתיים לפניו ואחת אחריו.
שתי הראשונות מכונות ברכת יוצר אור וברכת אהבה, והאחרונה מכונה ברכת גאולה.
הנוהג לומר ברכות אלו קדום, והוא נזכר כבר במשנה: "בשחר מברך שתים לפניה ואחת לאחריה" ().
ברכת יוצר אור מבוססת על הפסוק ב: .
השלד הקדום של ברכה זו היה כנראה נוסח מעין זה עדיין נשתמר בקטעי גניזה ובתפילת היחיד בסידור רס"ג.
עם הזמן הורחבה הברכה והיא כוללת כיום קרוב לשלוש מאות מילים.
ברכת אהבה פותחת בחלק מהנוסחים במילים "אהבה רבה" ובאחרים במילים "אהבת עולם".
שני הנוסחים קדומים מאוד, ונזכרים עוד בתלמוד הבבלי.
בנוסח הברכה יש חילופים רבים בין המנהגים.
הגרסה הקצרה והפשוטה ביותר מצויה בנוסח אשכנז ובנוסח איטליה.
סוף הברכה, "הבוחר בעמו ישראל באהבה", אחידה בכל הנוסחים.
ברכת אמת ויציב נאמרת לאחר שלוש הפיסקאות מן התורה.
היא פותחת במילים "אמת ויציב", ומסתיימת במילים "ברוך אתה ה' גָאַל ישראל".
ועניינה המרכזי הצהרת האמונה באלהים.
מיד לאחריה, ללא הפסקה, מתחילה החטיבה הבאה (תפילת שמונה עשרה).
את החטיבה פותחת הקריאה ברכו: החזן אומר "ברכו את ה' המבורך", הקהל עונה "ברוך ה' המבורך לעולם ועד", והחזן חוזר על משפט זה.
תפילת שמונה עשרה היא רצף של תשע עשרה (בזמנים קדומים שמונה עשרה) ברכות.
היא נאמרת תחילה בלחש על ידי הקהל, ולאחר מכן החזן חוזר עליה בקול.
התפילה כולה נאמרת בעמידה, ברגליים צמודות.
לפי מנהג יהודי תימן על פי הרב רצאבי, תפילת שמונה עשרה נאמרת ברגלים מפוסקות.
במהלך חזרת החזן על התפילה נוספות לה שתי פסקאות: פיסקת הקדושה הנאמרת לפני הברכה השלישית; ופיסקת ברכת כהנים, הנאמרת לפני הברכה האחרונה, ובה הכהנים עולים לברך את הציבור.
בחלק מהקהילות וכן במקרים מסוימים כגון שאין כהנים בבית הכנסת, הפיסקה נאמרת כולה על ידי החזן.
בשעה שהחזן אומר ברכת מודים בחזרת הש"ץ, הקהל אומרים מודים דרבנן.
חטיבת ה"תחנון" לא הייתה שייכת במקורה לתפילת הציבור אלא לתפילת היחיד: ניתנה כאן הזדמנות למתפלל לומר תפילה אישית, איש איש ותחינותיו.
עם הזמן הפכה החטיבה לחלק מתפילת הציבור, והיא כוללת כיום אוסף מגוון של פסוקים ותפילות.
בימים שיש בהם מן השמחה (שבת, ראש חודש, חגים ומועדים ובעוד ימים מסוימים) אין אומרים תחנון.
ברוב הקהילות (חוץ מרוב קהילות הספרדים) נאמר חלק מהתחנון בישיבה, כאשר הראש שעון על יד שמאל, ובזמנים שמניחים תפילין, יש נוהגים ליטות על יד ימין – הד למנהג הקדום לומר את התחנון תוך כדי השתטחות על הארץ ("נפילת אפיים").
ברוב הקהילות, אומרים תחנון "ארוך" בימי שני וחמישי, לעומת תחנון ה"קצר" שבשאר הימים (הזהה לתחנון שאומרים במנחה גם בשני וחמישי).
בימים שני, חמישי, שבתות, חגים (כולל חול המועד), חנוכה ופורים, תעניות וראשי חודשים נוספת לתפילה גם הקריאה בתורה לפני הקדושה דסידרא.
בימי שני וחמישי (ובקצת קהילות אשכנז המערבי, גם בימי צום שאינם בשני וחמישי) לאחר הקריאה בתורה וקודם החזרת הספר תורה לארון הקודש, אומר החזן קטע תפילה המתחיל ב"יהי רצון מלפני אבינו שבשמיים" המכיל בקשות שונות.
הקטע אינו נאמר בימים שאין אומרים בהם תחנון.
לאחר קריאת התורה, ובמקום זה בימים שאין קוראים בתורה, אומרים שוב אשרי, ברוב הקהילות אומרים מזמור כ' (ומדלגים עליו בימים מסוימים), וובא לציון הכולל אמירת קדושה דסידרא.