tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Bertram, סיפק תובנות על תורת היציבות למערכות דינמיות.
Ho על בעיית המימוש המינימלית, ויחד פיתחו את אלגוריתם הו-קלמן.
האלגוריתם מכיל מערכת משוואות והוא עובד בשני שלבים מרכזיים: ראשית, האלגוריתם מספק הערכה של מצב המערכת ושל ערכי אי הוודאות שלהם.
בשלב השני, נקלטות התוצאות של המדידות הנוכחיות, כולל שגיאות מדידה, על סמך שגיאות המדידה תוצאות אלו מקבלות כל אחת משקל משלה והמסנן מעדכן באמצעותן את מצב המערכת.
רודולפו וולק (באיטלקית: Rodolfo Volk; 14 בינואר 1906 – 2 באוקטובר 1983) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא הכובש הרביעי בהיסטוריה של רומא עם מאזן של 106 שערים ב-161 הופעות.
וולק נולד בפיומה בשנת 1906 והחל לשחק כדורגל עבור מועדון הכדורגל פיומנה, המועדון של העיר שלו; הוא נודע כחלוץ רב עוצמה.
הוא שיחק במשחק לא רשמי במדי פיורנטינה תחת שם המשפחה המזויף בולטני, זאת מכיוון שהוא שירת בצבא, ולא הורשה לעשות שום פעילות אחרת מלבד זאת.
בשנת 1928 הוא חתם במועדון הכדורגל רומא והפך להיות אחד מהשחקנים החשובים ביותר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הוא הפך לכובש הרשמי הראשון באצטדיון קאמפו טסטאצ'יו, ששימש כאצטדיון הראשון בתולדות הקבוצה.
הוא שיחק למעלה מ-150 משחקים וכבש למעלה מ-100 שערים עבור הג'יאלארוסי.
הוא כבש את השער הראשון אי פעם בדרבי של רומא, בניצחון 1-0 על היריבה העירונית לאציו בשנת 1929.
בעונת 1930/31, הוא היה מלך השערים של הסרייה א', כשכבש 29 שערים ב-33 משחקים, מה שעזר לרומא לסיים כסגנית אלופת הליגה.
הוא עזב את רומא בשנת 1933, עקב בעיות אישיות עם השחקנים אנריקה גואיטה ואלביו בנצ'רו, ולאחר מכן הוחתם על ידי פיזה.
לאחר שפרש מכדורגל, הוא עבד בתור איש תחזוקה ברומא, ומת בעוני בשנת 1983 בעיר נמי.
רוֹדוֹלְפוֹ (בשמו האמיתי רֶז'וֹ גאַץ', במקור גרוס, בהונגרית: Gács Rezső; 16 במאי 1911 – 25 בינואר 1987) היה קוסם יהודי-הונגרי, אמן מעוטר בפרסים רבים כגון פרס האמן המצטיין של הונגריה (1960) ופרס האמן הדגול של הונגריה (1971).
נולד בשם רֶז'וֹ גְרוֹס בבודפשט, ברובע 8 (Józsefváros) למשפחה יהודית.
אמו קטלין וולף, אביו איגנץ גרוס.
אביו היה במקור מדפיס בבית דפוס ולאחר מכן החזיק בבית ממכר קטן לשנאפס.
רודולפו היה ילד שקט, מופנם מאוד, לו אח אנדראש ואחות אמה.
הוא סיים שמונה כיתות לימוד ובגיל ארבע עשרה, מסיבות כלכליות בעיקר, נשלח להתלמד בחנות לבגדי אופנה יוקרתית כשוליה.
את שם משפחתו (גרוס) שינה לגאץ' בדצמבר 1945.
בהשראת סוחר פנינים סיני הוא נשבה בקסמי הקוסמות.
הסיני לימד אותו מופע קסם אחד וראשון עם חלוקי נחל של הדנובה.
הקוסם זוארד אודרי לקח חסות על הנער המוכשר ולימד אותו רבות מהמחצית השנייה של שנות העשרים.
לאחר הופעותיהם המשותפות התכופות, זוארד אודרי ניהל גם את הופעתו העצמאית הראשונה באביב 1929. מאז הוזמן הבחור הצעיר תכופות למועדונים, ולקבוצות המקצועיות של פשט ובודה שרצו לראות את הקוסם המוכשר.
אז קיבל את שם האמן שלו רוֹדוֹלְפוֹ גְרוֹסוֹ ממנהלו.
בדצמבר 1930 הוא פנה להתקבל באגודת הקוסמים החובבים ההונגרית, אך למרות הצלחתו הוא לא התקבל.
הוא החליט לגשת לבחינות של אמן מקצועי ולאחר שלושה ימי מבחנים ברויאל אורפיום התקבל בינואר 1931 כחבר באגודת האומנים ההונגרית.
מכאן ואילך, על פי כרזות ופרסומות, הקוסם המקצועי והכייס המיומן הוחתם על חוזים ברבים ממועדוני הלילה הידועים והפופולריים של הבירה (מועדון לילה של אריזונה, קלרוס, אלפין וילג', מולן רוז').
בסתיו 1935 נשא לאישה את אולגה נאדור, שאיתה היה נשוי חצי מאה בהרמוניה מופתית, וחריגה בעולם האמנות.
בתחילת 1939 עזב רודולפו את הונגריה והקים להקה עצמאית.
תחילה הופיעו במשך חודשיים בבולגריה, ואחריה באתונה ובסלוניקי.
הלהקה קיבלה חוזה בטוראן וואריטה באיסטנבול, ולאחר מכן נסעו למצרים עד אוגוסט 1940. לאחר מכן, הרויאל אורפאום בבודפשט סיפק ללהקה הזדמנויות להופעות.
כיהודי הוא גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
לאחר השחרור משירות העבודה בשנת 1945 הוא נבחר לחבר הנשיאות של האגודה הלאומית של אומני הונגריה.
הופעתו הפומבית האחרונה הייתה ב-13 בינואר 1986 על הבמה בתיאטרון מיקרוסקופ בשם "רודולפו: זהירות!".
המקור האמיתי להצלחתו היה השילוב המושלם של הטריקים שלו ויכולתו להתחבר לקהל.
גם לאחר פרישתו בשנת 1971 הוא התאמן ארבע שעות כל יום.
אמירתו שנהפכה לסלוגן שלו הייתה: "שימו לב לידיי, כי אני מרמה!" אמונתו הייתה ש"אמן שמרוצה מעצמו הוא לא אומן יותר, אלא מת.
הוא היה אחד הקוסמים המוכשרים ביותר של זמנו וכייס מיומן.
הוא הכיר המון טריקים מכל תחומי הקוסמות.
לפי עדותו הוא הכיר כאלף כאלה שהציג אותם על הבמה.
בשבועון "פולש" ניהל את מדור הקוסמות במשך כמה עשורים.
Rodolfo bűvész a híradóban, 1962 רודולפו הקוסם ביומן קולנוע
רודולף ראף הוא חוקר בתחום ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית ופרופסור באוניברסיטת אינדיאנה.
רודולף רודי נולד בשויניגן, קוובק לאב שהיגר מאוסטריה בשנת 1938. בשנת 1949 המשפחה עברה לפיטסבורג.
בשנת 1962 הוא סיים לימודים באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ובשנת 1967 סיים את הדוקטורת באוניברסיטת דיוק.
עד לשנת 1971 רודולף רודי עבד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
החל משנת 1971 הוא עבד באוניברסיטת אינדיאנה ממנו עזב לגמלאות בשנת 2018. בשנת 1983 רודולף ראף הקים באוניברסיטה זו מכון לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1987 הוא זכה במלגת גוגנהיים ובהמשך קיבל מספר פרסים נוספים.
מחקריו התרכזו בתחום ביולוגיה התפתחותית.
הוא היה עורך ומייסד (ביחד עם שון קרול ווולאס ארתור) של כתב העת Evolution & Development.
רודולף ראף כתב מספר ספרים בתחום התמחותו.
רודולף שדו היה פסל יהודי גרמני.
בנם הבכור של הפסל יוהאן גוטפריד שדו ומריאן דה וידל היהודיה.
בהיותו בן שנתיים, אימו נפטרה בגיל 56 בעת לידת אחיו וילהלם פרידריך שדו.
החל את הכשרתו אצל אביו בברלין.
בשנת 1810 בעזרתם של אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן עברו רודולף ואחיו הצעיר וילהלם פרידריך פון שדו לרומא.
רודולף למד בסטודיו של כריסטיאן דניאל ראוך.
בניגוד לאחיו וילהלם ופליקס (שנולד בהמשך לאשתו השנייה של אביו) שבחרו ללמוד ציור, רודולף בחר בפיסול.
רודולף חזר לברלין לזמן קצר ובשנת 1812 שב לרומא, חבר לכריסטיאן דניאל ראוך והתנצר.
בשנת 1812 דחה הצעה למשרה מטעם האקדמיה לאמנות של דיסלדורף.
שדו נפטר בגיל 36 ונקבר בסנט אנדראה דלה פראטה.
רודולף קרצ'יל (בצ'כית: Rudolf Krčil; 5 במרץ 1906 – 3 באפריל 1981) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
קרצ'יל נולד ב-5 במרץ 1906 בטרנובאני, שאז הייתה ב.
הוא החל לשחק כדורגל מגיל 13 בקבוצת טפליצר.
ב-1927 עלה לקבוצה הבכירה, ושנתיים אחר כך שיחק עימה בליגה הצ'כוסלובקית.
עם המועדון מבירת צ'כוסלובקיה זכה ב-3 תוארי אליפות.
משם עבר קרצ'יל ב-1937 לשחק בפלוריאנה ממלטה.
הוא חזר שנתיים אחר כך לארץ מולדתו ל-NSTG טפליץ שהייתה בשליטתו של הרייך השלישי.
קרצ'יל שיחק עבור נבחרת צ'כוסלובקיה וערך את הופעת בכורתו ב-28 ביוני 1929 בתיקו 3–3 נגד יוגוסלביה בזאגרב שבקרואטיה.
משם ואילך לא כבש אף שער במדים הלאומיים וערך את הופעתו השנייה בה כמעט שלוש שנים לאחר משחקו הראשון, הפעם נגד אוסטריה.
קרצ'יל, שטפן צ'מבאל ויוזף קושטאלק עמדו כקשרים האחוריים בנבחרת ובמונדיאל 1934 היה לנמוך קומה היחיד ביחס לשחקנים האחרים ששיחק בעמדתו.
הוא סיים עימה במקום השני לאחר הפסד 2–1 בגמר לאיטליה.
שנה לאחר הטורניר פרש קרצ'יל מהנבחרת.
רודולף שטגר-שטיינר פון שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן היה מצביא בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת גנרל-אוברסט (אלוף-משנה), אשר שירת כאחרון שרי המלחמה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה הרשויות של הרפובליקה האוסטרית הראשונה הכריחו אותו לצאת לגמלאות.
יליד איכרים משטיריה, אביו נפטר בצעירותו ואמו התחתנה בשנית עם קצין עשיר, לשעבר לוחם במלחמת שלזוויג השנייה אשר הייתה לו השפעה מרובה על שטיינשטטן בצעירותו.
שטיינשטטן הפך לצוער בחיל רגלים והוצב בבוסניה, דאז תחת חסות של אוסטריה.
הוא התקבל למכללה צבאית מלכותית בווינה, אותה השלים בשנת 1886. בשנת 1890 קודם לדרגת מפקד.
הוא הוסיף לשמו את השם שֶׁטַּייְנֶר להבעת הזדהות עם אביו החורג.
הוא עם הזמן קודם בדרגות וערב רצח פרנץ פרדיננד היה בדרגת סגן-פילדמרשל.
בעת החלה את מלחמת העולם הראשונה הושם שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן בפיקוד על חטיבת חיל רגלים הממוקמת בגליציה, למאבק נגד האימפריה הרוסית במינוי אשר נעשה בידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
שְׁטַיְנְשְׁטְטֵן הועבר לאיזונצו במערכה נגד ממלכת איטליה במאי 1915 לפיקוד חיל.
שטיינשטטן נותר אנונימי עד לכניסתו לתפקיד פוליטי בולט עם מינויו במהלך אפריל 1917 לשר המלחמה האוסטרו-הונגרי.
למעשה, בחירתו הונעה על ידי מפקדי גדודים אוסטריים והונגריים במטה הכללי.
שטיינשטטן היה שר מלחמה מוכשר אם כי בשלב מאוחר זה של המלחמה הקשיים שעמדו בפניו בהבטחת המשך אספקת המלחמה תוך שמירה על הסדר האזרחי היו כמעט בלתי אפשריים לטיפול.
אף על פי שהבטיח לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, כי אוסטריה-הונגריה תוכל להחזיק מעמד בחורף 1917, שטיינשטטן השתכנע כי תבוסה צבאית היא בלתי נמנעת בראשית שנת 1918. במאמץ נגד הלאומיות הגוערת לשמור על הסדר בבית הוא קרא לשבעה גדודי חי"ר מהחזית כדי לסייע עם חובות שיטור.
המהפכה שטפה את אוסטריה-הונגריה בכל מקרה, אך שטיינשטטן לא התפטר מתפקידו עד נובמבר 1918, אז פרש מהחיים הציבוריים לאחר שהממשלה הדמוקרטית החדשה הכריחה אותו להתפטר.
רודולף שילדקראוט (27 באפריל 1862 – 15 ביולי 1930) היה שחקן תיאטרון וקולנוע אוסטרי-יהודי, ששיחק באירופה ובארצות הברית, והיה פעיל בתיאטרון יידיש.
שילדקראוט נולד בקונסטנטינופול בירת האימפריה העות'מאנית למשפחה יהודית.
הוא גדל בבראילה שברומניה שבו הוריו ניהלו בית מלון, שם רודולף נחשף לשחקני תיאטרון יידיש שהתארחו לעיתים קרובות.
הוא למד בגימנסיה בסיביו אבל פרש ממנו באמצע גיל הנעורים כדי להצטרף לקבוצת תיאטרון נודדת שהופיע בגרמנית.
שילדקראוט הופיע לראשונה בתחילת שנות השמונים של המאה התשע עשרה בשופרון שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא קיבל את החוזה הראשון שלו בשנת 1885 כששיחק בתיאטרון בקרמס.
בתקופה הזאת שיחק במחזות תיאטרון כגון "הגולדמנטש", "הטוחן וילדו", "נרזיב", "השמוק", "אוריאל אקוסטה" ו"האכלן הסגול".
בשנת 1893 עבר לווינה ושיחק בתיאטרון ריימונד בקומדיות ואופרטות, למשל את המחזות "דמיון אזוק" ו"פעם".
אולם הוא לא הסתפק בתפקידים אלו מכיוון שרצה לשחק בתפקידים יותר רציניים ודרמטיים.
לכן הוא התמחה אצל שחקן הטרגדיה הדגול פרידריך מיטרורצר (1844–1897) ששיווק את היכולות של רודולף.
בתקופה הזאת התחתן עם ארנה ויינשטיין, ב-22 במרץ 1895 נולד לזוג בן יחיד בשם ג'וזף שילדקראוט, שגם נהיה שחקן מפורסם.
בשנת 1898 לאחר מותו של פרידריך עבר לתיאטרון קרל שבו, בין היתר, גילם את הדמות וורם במחזה "מזימה ואהבה".
בשנת 1900 הוא עבר לתיאטרון הגרמני בהמבורג, והופיע במחוזות שכללו בין היתר את "שמחת החיים", "צדק", "המלך ליר", "הסוחר מוונציה", "משוחררים על תנאי", "השודדים", "שריפת סנט ג'ון" ו"אגדת חורף".
ב-1905 עבר לתיאטרון הגרמני בברלין, שם הוא הפך לאחד השחקנים החשובים בחבורת התיאטרון של מקס ריינהרדט.
בהופעתו הראשונה הוא שיחק את הדמות שיילוק, במחזה "הסוחר מוונציה" (1905).
הוא הצליח מאוד בתפקיד הזה וזכה לשבחים על ידי השחקן הנודע פריץ קורטנר כ"אנדרטה לאמנות המשחק".
תפקידים מרכזיים אחרים היו תפקידו הראשי כמלך ליר במחזה "המלך ליר" (1908), הדמות מפיסטו ב"הייתי פאוסט" (1909), מולי חסן ב"פייסקו" (1909) של פרידריך שילר, את הקברן ב"המלט" (1909).
הוא גם הופיע במגוון מחזות נוספים לדוגמה ב"אל נקמות", "המפקח הכללי", "ליסיסטרטה", "מפיסטופלים", "הצל", "מעיין הקדושים" של ג'ון מילינגטון סינג ו"הלילה השנים עשר".
בין השנים 1910–1913 שילדקראוט עבר זמנית לארצות הברית, הוא הופיע בשפה הגרמנית בתיאטרון ארמון אירווינג בניו יורק.
שם הוא שיחק במחזות כגון "פלאקסמן המחנך", "השודדים", "קינג ליר" ו"קירשנבאום".
בתקופה הזאת התחיל לשחק בתיאטרון יידיש, הוא הופיע בתיאטרונים של קסלר ושרה אדלר בברוקלין.
כשחזר לאירופה התחיל להופיע בראינוע ושיחק בכמה סרטים.
הופעתו הראשונה הייתה בשנת 1913 בדמות שיילוק בסרט "השיילוק מקרקוב", שמבוסס באופן חלקי על המחזה של שייקספיר "הסוחר מוונציה".
סרטו האחרון מתוצרת אירופה היה ביוגרפיה של מייסד הציונות המודרנית תיאודור הרצל, שבו שיחק גם ג'וזף בנו, בה גילם את רודולף את "ישראל הנאבקת" ובנו יוסף את "ישראל הסובלת".
בשנת 1920, עבר עם משפחתו לארצות הברית לצמיתות.
רודולף ערך את הופעת הבכורה שלה באותה השנה בתיאטרון לאומנות יידיש בהצגה "כוחות שקטים" שבתקופה הזאת הופיע במתחם מדיסון סקוור גארדן השנייה שבניו יורק.
הוא גם הופיע בדמות שיילוק בהצגה "השיילוק מקרקוב" שהתבסס על הסרט.
משנת 1922 שיחק גם בשפה האנגלית, הופעתו בשפה היה במחזה "אל נקמות" בתיאטרון פראווינס-טאוון בגריניץ' וילג'.
הוא שיחק במחזה "המלך ליר" באנגלית בתיאטרון הגילדה.
בשנת 1925 רודולף הקים תיאטרון אמנותי יהודי בשפת יידיש בברונקס.
בחמש שנותיו האחרונות הופיע בעשר הפקות הוליוודיות.
בשנת 1928 רודולף וארנה שילדקראוט קיבלו אזרחות אמריקאית.
בין השנים 1910–1913, בתקופה ששילדקראוט הופיע בניו יורק, הוא לא הצליח לבסס את מעמדו בתיאטרון בשפה האנגלית.
יצאו שמועות שזה לא קרה בגלל מחלה במערכת העצבים.
אולם, סופר היידיש הדגול שלום עליכם כתב במכתב שהוא לא האמין לתירוץ הזה, למרות ששלום עליכם העריץ את שילדקראוט וכינה אותו "הגדול".
ב-19 בפברואר 1923 הופיע שילדקראוט בהפקה של המחזה אל נקמות של שלום אש באנגלית, בניו יורק.
שילדקראוט עזר להפיק את המחזה ושיחק בהצגה הראשונה שלו ב-1907, בתיאטרון הגרמני.
המחזה עוסק ביהודי, בעל בית זונות, שמנסה להשיג כבוד בקהילתו על ידי רכישת ספר תורה ושידוך בתו לתלמיד ישיבה.
ההצגה מתרחשת בבית זונות, (כוללת זונות יהודיות) ויש בה סצנה לסבית.
אולם, ההופעות הופסקו ב-6 במרץ, כאשר כל השחקנים (כולל שילדקראוט), המפיק הארי וויינברגר, ואחד מבעלי התיאטרון נעצרו הואשמו בגין הפרת חוק העונשין של המדינה, ומאוחר יותר הורשעו בתועבה ונקנסו.
וויינברגר, שהיה גם עורך דין בולט, הציג את הקבוצה במשפט.
העד הראשי נגד המחזה היה הרב יוסף זילברמן, שאמר בראיון לעיתון היהודי הפורוורד: "המחזה הזה משמיץ את הדת היהודית.
אפילו האנטישמי הגדול ביותר לא יכול היה לכתוב דבר כזה".
אולם, ב-1924 אחרי שהוגש ערעור על ההרשעה הפסיקה התבטלה.
שילדקראוט שיחק בסרט "מלך המלכים" (1927) מאת ססיל ב.
דה-מיל, בו גילם את הכהן הגדול קיפא.
על בסיס אפיונו בחלק זה הוא הואשם בסיוע מודע לפרשנות האנטישמית לצליבת ישו.
מנגד שילדקרוט טען שהוא שיחק את הדמות של הכהן הגדול באופן אומנותי ודרמטי וכי הפרשנות האנטישמית נבעה מהכיתובים, שראה רק לאחר עשיית הסרט.
רודולף אמר שהוא כועס מאוד על הבמאי והמפיק ושהוא מתחרט על השתתפותו בסרט.
ב-15 ביולי 1930 כשעבד באולפן קולנוע בלוס אנג'לס שילדקראוט נפטר מהתקף לב, הוא היה בן 68. הוא נקבר בבית העלמין של הוליווד לנצח בהוליווד, קליפורניה.
בשנת 1940, עשר שנים לאחר מותו, אשתו ארנה נפטרה.
בשנת 1964 בנו ג'וזף נפטר בגיל 68, גם הוא מהתקף לב.
רודולפו אמאדו (בפורטוגזית: Rodolfo Amoedo; 11 בדצמבר 1857 – 31 במאי 1941) היה צייר ומעצב ברזילאי.
התעניינותו באמנות ובקישוט החלה כאשר חבר משפחה (שהיה סופר) הזמין אותו לעבוד בתיאטרון סאו פדרו שהוקם באותה העת.
בשנת 1873, הוא נרשם לבית ספר לאמנות בריו דה ז'ניירו - שם למד אצל ויקטור מאיירליס.
בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לאקדמיה האימפריאלית דה בלס ארטס.
מוריו שם כללו את ז'ואאו זפרינו דה קוסטה, אגוסטיניו חוסה דה מוטה והפסל פרנסיסקו מנואל צ'אבס פינהיירו.
בשנת 1878, ציורו על "הבל הקורבן" זיכה אותו במלגת מסע ללימודים באירופה.
בתחילה, הוא למד באקדמיה ז'וליאן, אך לבסוף הצליח להירשם לאקול דה-בו-ארט בשנת 1880, שם קיבל את הדרכתם של אלכסנדר קבנל, פול בודרי .
מ-1882 עד 1884, הוא השתתף בסלון תוך פיתוח הנושאים העיקריים שלו של מיתולוגיה, ואירועים תנ"כיים.
בשובו לריו דה ז'ניירו ב-1888, הוא מונה לפרופסור של כבוד באקדמיה, אך למעשה לימד באסקולה פוליטכניקה וערך את התערוכה האישית הראשונה שלו.
הוא זכה במדליית זהב בתערוכה ב-1908.
מאוחר יותר הוא הפך לפרופסור בבית ספר לאמנות, שם עודד סטודנטים לחקור את מדיות הציור השונות (טמפרה, צבעי מים וכו').
הוא גם שימש כסגן דירקטור וממלא מקום בכמה הזדמנויות.
בנוסף לבדי הקנבס שלו, הוא צייר עבור האספה הלאומית, הספרייה הלאומית והתיאטרון של ריאו דה ז'נרו.
שנתיים לאחר מכן, הוענקה לו הקתדרה השנייה בבית הספר לציור, תפקיד בו החזיק עד 1934.
בין תלמידיו הידועים ביותר היו האחים ארתור וז'ואאו טימוטיאו דה קוסטה, אליסאו ויסקונטי וקאנדידו פורטינארי.
רודולף קרפאטי (בהונגרית: Kárpáti Rudolf; בודפשט, 17 ביולי 1920 – בודפשט, 1 בפברואר 1999) היה סייף הונגרי אלוף אולימפי בעל 6 מדליות זהב ב-4 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952, מלבורן 1956 ורומא 1960), אלוף עולם בעל 13 מדליות, מהן 8 זהב, שופט, מנהל ספורט וקצין צבא.
רודולף קרפאטי היה אחד הספורטאים המצליחים ובעל ההישגים בהיסטורית הספורט של הונגריה.
הסיוף שלו התאפיין בכישורים טכניים גבוהים ויוצאי דופן, ברמה גבוהה של בגרות טקטית וחוש קצב יוצא דופן, שהיה ככל הנראה תוצאה ישירה של החוש המוזיקלי הברור שלו.
הוא היה שחקן של מועדוני הסיף של BBTE, ואשאש ולאחר מכן של בודפשט הונבד.
קרפאטי הוא בעל 7 תוארי אליפות לאומית של הונגריה, 2 בחרב אישי (1948, 1955), 4 בחרב קבוצתי ואחד בדקר קבוצתי.
הוא זכה בשש מדליות זהב ב-4 אולימפיאדות:
באולימפואדת מלבורן (1956) קבוצתי ואישי
באולימפואדת רומא (1960) קבוצתי ואישי
בהיסטוריה של הספורט בענף זה הוא הצליח לזכות באותה אולימפיאדה פעמיים (כלומר לנצח גם ביחיד וגם בקבוצתי).
בעבר רק סייף נוסף הצליח בכך, היהודי-הונגרי ד"ר ינה פוקס (1908, 1912).
גם באליפויות העולם זכה בשתים עשרה מדליות בשנים 1954 ו-1961. הוא זכה בחמש זהב קבטצתי בשלוש זהב ביחיד, בנוסף לזכייה ב-3 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד.
הוא זכה בשתי מדליות זהב גם באליפות האוניברסיאדה.
לאחר פרישתו שימש כשופט בינלאומי עד 1976 ולאחר מכן היה שופט ראשי בתחרויות.
מ-1961 עד 1991 היה חבר בהנהלת איגוד הסיף ההונגרי.
ביוני 1963 מונה למנהל הנבחרת הלאומית של הונגריה בחרב.
קרפאטי היה נשיא איגוד הסיף של בודפשט מאז 1977. בשנת 1990 הוזמן להיות גם נשיא הכבוד של מועדון ה-BBTE שהוקם מחדש.
הוא היה חבר הנשיאות של הוועד האולימפי ההונגרי (MOB).
וכן היה נשיא ענף החרב של פדרציית הסיף הבינלאומית וחבר בוועדת השיפוט.
מדליית הספורט של הרפובליקה של הונגריה דרגת זהב (1949)
טבעת הזיכרון האולימפית של BHSE (1990)
מסדר ההצטיינות האולימפי של IOC (1990)
חבר לנצח של איגוד הסייף הבינלאומי (1992)
חבר כבוד בנשיאות איגוד הסייף ההונגרי (1992)
מדליית ההצטיינות של MOB (1994)
חבר בהיכל התהילה של הפדרציה הבינלאומית לסייף (2013)
פרס רודולף קרפאטי לזכר הסייף ההונגרי הבוגר המצליח ביותר (1999)
גביע העולם בחרב לגברים גרביץ'-קובאץ'-קרפאטי
כיתת רודולף קרפאטי בבית הספר היסודי ארפאד צ'נאדי
מועדון הסייף על שם רודולף קרפאטי
רודולפו גוצ'י המוכר גם בשם הבמה מאוריציו ד'אנקורה (באיטלקית: Rodolfo Gucci או Maurizio D'Ancora; 16 ביולי 1912 – 15 במאי 1983) היה יזם, שחקן קולנוע ומעצב אופנה איטלקי, אשר ייסד את בית האופנה העולמי גוצ'י יחד עם שני אחיו, ואסקו ו.
בנו היחיד, מאוריציו, אשר נקרא על שמו התיאטרלי, היה איש עסקים מפורסם, ובתום מאבק משפטי ממושך, גם היורש של העסק המשפחתי.
רודולפו נולד ב-16 ביולי 1912, בפירנצה, ממלכת איטליה, הצעיר מבין ששת ילדיהם של מעצב האופנה ואשתו, אידה קלבלי.
היה מכונה או בידי בני משפחתו.
אחד מאחיו, אנזו, מת בילדותו.
עם התבגרותם פנו ארבעת אחיו הנותרים ואחותו לעזור להוריהם בניהול העסק המשפחתי, אולם רודולפו, אשר הרעיון לא נשא חן בעיניו, פנה לרדוף אחר חלומו להפוך לשחקן קולנוע.
אביו, גוצ'יו, לא הצליח להבין כיצד נכנסו הרעיונות הללו לראשו של בנו, וניסה להניע אותו מכך בתוקף.
רודולפו נהג להשיב לו, ; ב-1929, בעודו בן שבע עשרה, שלח אותו גוצ'יו לרומא בכדי למסור חבילה לאחד מלקוחותיהם החשובים, שם לכד את מבטו של במאי הסרטים האיטלקי , אשר הזמין אותו לאודישן, ומיד לאחר מכן שלח מברק לבית משפחתו בפירנצה בו שיבח את כישרונו.
בתגובה התפרץ עליו אביו בזעם וגער בו על כך שאולי יזכה ב בטרם יישכח לנצח ולא ימצא עבודה שוב לעולם, אולם לבסוף הכיר בנחישותו, והעניק לו את רשותו לשוב לרומא ולהשתתף באודישנים נוספים.
רודולפו הצעיר עדיין נהג ללבוש מכנסיים קצרים בדומה לשאר הנערים בני אותם ימים, ולכבוד האירוע המיוחד נאלץ להשאיל מכנסיים ארוכים מאחיו הגדול, אלדו.
לאחר שעבר את האודישנים בהצלחה, העניק לו קמריני את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט מ-1929, הנחשב לאחת מיצירות המופת של הקולנוע האיטלקי המוקדם, מעין דרמה על שני אוהבים המחליטים להתאבד במלון זול הנמצא לצד פסי הרכבת.
בהמשך נודע רודולפו בעיקר בשל תפקידיו הקומיים, בייחוד בשל משחקו המוחצן והבעות פניו, אשר הזכירו לעיתים לצופים את סגנונו של צ'ארלי צ'פלין.
הוא החל להציג את עצמו תחת שם הבמה שלו, מאוריציו ד'אנקורה.
סרטיו המאוחרים מעולם לא זכו להצלחה דומה כמו הופעות הבכורה שלו, אף על פי שהשתתף בסרט המוכר מ-1942 לצדה של השחקנית אנה מניאני, עמה, כך סופר, ניהל רומן קצר.
במהלך הפקת אחד מסרטיו המוקדמים, מ-1933, פגש את השחקנית אלסנדרה וינקלהאוזר ראטי, המוכרת בשם הבמה , אשר מאוחר יותר הפכה לאשתו.
ראוול גילמה כוכבת צעירה הנכנסת לחדר הלא נכון בבית מלון ומחליקה בטעות למיטתו של רודולפו, אשר בחייו האמיתיים, בדיוק כמו בסרט, התאהב בה.
השניים נישאו בוונציה ב-1944, ובנם היחיד, מאוריציו, נולד ב-26 בספטמבר 1948.
עם פלישת איטליה לאתיופיה ופרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס רודולפו לצבא האיטלקי במסגרת יחידת בידור אשר הצטרפה ליחידות הלוחמות בחזית, ובה שיחק את תפקידיו הקומיים הידועים מסרטיו המוקדמים להנאתם של החיילים.
עם כניעתה של איטליה נלכד רודולפו והובא לוונציה, משם שוחרר בידי אולוון פרייס, אשתו של אחיו אלדו.חרף הצלחתו הגדולה וחיי המשחק העשירים מהם נהנה, תעשיית הקולנוע השתנתה באופן ניכר לאחר המלחמה.
סרטים אילמים החלו לאבד את קסמם, ובמאי קולנוע ריאליסטי כגון רוסליני ופליני, חיפשו אחר סוג שונה של שחקנים.
תחת הלחץ הכלכלי שנבע מהתמיכה באשתו ובבנו הפעוט, וכן בשל התעקשותה של אלסנדרה, ביקש רודולפו מאביו לחזור לעבוד בעסק המשפחתי.
בעידודו של אחיו, אלדו, ועם התרחבותו המואצת של בית האופנה, העניק לו גוצ'יו את ברכתו, ורודולפו החל לעבוד בחנות המשפחה בויה דל פאריו, פירנצה.
החנות שגשגה תחת ניהולו השוטף, ורודולפו הוכיח את עצמו כהצלחה מיידית, במיוחד בקרב הנשים, אשר נדהמו לגלות שהיה לא אחר מאשר השחקן האיטלקי המפורסם, מאוריציו ד'אנקורה.
שבע רצון ממסירותו של בנו, הזמין גוצ'יו את רודולפו יחד עם אשתו ובנו למילאנו ב-1951, והציע לו לנהל את החנות המרכזית של בית גוצ'י, בויה מונטה נפוליאון.
עד לשלהי שנות החמישים צבר מותג האופנה מוניטין רב, עם אישים מפורסמים מרחבי העולם אשר ביקרו בחנויותיו של בית העסק, ביניהם המלכה אליזבת השנייה, אלינור רוזוולט, גרייס קלי, ואחרים.
הודות לקשריו של רודולפו בתעשיית הקולנוע הגיעו גם כוכבים רבים לחנותו, כגון בטי דייוויס, קתרין הפבורן, סופיה לורן ואנה מניאני.
בשנים הבאות עסק רודולפו בתכנון תיקי היד היוקרתיים ביותר של גוצ'י, בנוסף לתפקידיו בניהול החנות במילאנו.
סגנונו תואר כמעודן וקפדני ביותר, ולעיתים בילה שעות רבות בעיצוב אבזמי הזהב הקטנים של התיקים.
כמו כן נמנע מלבישת חליפות, שלא כמו שני אחיו, ואסקו ואלדו, ונהג לעטות בגדים צעקניים כדרכם של שחקני הקולנוע.
אלסנדרה נפטרה מסרטן הרחם ב-14 באוגוסט 1954, והותירה את רודולפו לגדל את בנם לבדו.
נאמר כי כאשר שכבה על ערש דווי, ביקשה ממנו להבטיח לה כי לא ירשה למאוריציו לפנות לאף אישה אחרת בתור אמו.
אמיתות הסיפור אמנם מוטלת בספק, אך במשך שארית חייו סירב רודולפו להתחתן שנית, ואף לא שמר על מערכות יחסים ארוכות עם הנשים שעמן התראה.
באותה העת התגורר יחד עם בנו בדירה קטנה בקורסו מונפורטה, מילאנו, אותה אהב במיוחד מאחר שנמצאה בקרבת חנות הגוצ'י שבה עבד, וכן בשל העובדה שניצבה מול תחנת המשטרה המקומית, אשר בתקופה בה איטלקים אמידים נחטפו לעיתים תכופות עבור דרישות כופר, נחשבה לפרט מעורר ביטחון.
כעבור זמן מה הביא למקום אישה צעירה בשם טוליה, אשר שימשה כאומנת לבנו, ונותרה בביתם זמן רב לאחר שעזב את קן הוריו.
כמו כן שיכן רודולפו בדירה את פרנקו סולארי, נהגו ועוזרו הפרטי.
במרתף הבניין בנה אולם קולנועי פרטי, בו נהג לשבת ולצפות בסרטי העבר בהם הופיע.
הוא ניסה להרכיב מעין מונטאז' של קטעי פילם בהם הופיעה אלסנדרה, במטרה להראות לבנו איזו מין אישה הייתה אמו.
תחילה אסף סלילי צילום של סרטים ישנים אשר הצליח למצוא, קטעים מחתונתם המצולמת, וצילומים ביתיים נוספים, עד שלבסוף עלה בידו להרכיב סרט באורך מלא אשר עסק במשפחת גוצ'י, לו קרא סרט בחיי.
היצירה הפכה למפעל חייו, ולאורך השנים הבאות נהג לערוך אותה באוססיביות, פעם אחר פעם.
בהקרנת הבכורה שלה, הזמין את כל בני כיתתו של בנו לאולם הקולנוע אמביסאטורי עבור הצפייה, וב-22 בנובמבר 1982, קהל בגודל של כ-1,300 אנשים התכנס בבית הקולנוע מנזוני שבמילאנו, וצפה בגרסתו הסופית.
בשנים הבאות החל להשקיע את ההון שהרוויח ממניות גוצ'י שהיו בבעלותו במקרקעין, ורכש חלקות אדמה רבות בגבעת סורבטה, אחד האזורים היוקרתיים יותר בסנט מוריץ, שווייץ, עד שלבסוף בנה במקום אחוזה ענקית אשר השתרעה על שטח של יותר ממאתיים אלף מטרים רבועים.
הוא קרא לבקתה הראשונה שבנה במקום מוריזאן, קרי ביתו של מאוריציו, בדיאלקט שווייצרי מקומי.
כמו כן תלה את סמל המשפחה על הקירות הגבוהים, תחת המרזבים, לצד הפלר דה ליס, סמלה של העיר פירנצה.כעבור מספר שנים תכנן רודולפו אייקון בולט נוסף של מותג האופנה, צעיף הפלורה, אותו עיצב ב-1966 בעזרתו של האמן ויטוריו אקורנרו, לפי הזמנתה של הנסיכה גרייס ממונקו.
בת המלוכה הופיעה בחנות במילאנו יום אחד למרבה הפתעתו הרבה של רודולפו, אשר הציע לערוך לה סיור, שבסופו התעקש להעניק לה מתנה.
קלי ביקשה צעיף בעל דפוס של פרחים, אך בשל אזלת ידו, נחלץ רודולפו באמתלה כי הצעיף עודנו נמצא בהכנות, ונתן לה במקומו תיק יד עם ידית חזרן.
כאשר הצעיף הושלם הביא לה אותו רודולפו באופן אישי, באין יודעין כי דפוס הפרחים החדשני שצויר עליו עתיד היה לתפוס תאוצה כה רבה ולהופיע על אביזרי הלבוש, התיקים, ואף על תכשיטיו של בית האופנה.
כאשר גדל בנו, מאוריציו, והביא לביתם את אהובתו, פטריציה רג'יאני, הביע בפניו רודולפו את סלידתו הרבה ממנה, תחושה עליה שמר עד ליום מותו, וניתק עמו קשר לאחר שסירב לדרישתו להיפרד ממנה.
קודם לחתונתם אף התחנן בפני הקרדינל של מילאנו כי ייבטל את נישואיהם.
לדבריו, הייתה רג'יאני ; על אף שאין נביא בעירו, עם חלוף הזמן הוכיחו את עצמם רשמיו הראשוניים במידה מסוימת כנכונים, שכן לאחר גירושיהם של הזוג, רצחה רג'יאני את מאוריציו בעזרת מתנקש ששכרה, ב-27 במרץ 1995.
עם מותו של אחיו, ואסקו, עברו מניות הגוצ'י שבבעלותו, בהתאם לחוק האיטלקי דאז, לאלמנתו מריה, מאחר שלשניים לא היו ילדים.
הוא ואלדו הציעו לקנות אותן ממנה, ולאחר הסכמתה הפכו לשותפים שווים בחברה, כאשר כל אחד החזיק בחצי מכמות המניות.
בשנים הבאות החלו להתעורר מאבקים פנימיים בינו ובין ילדיו של אלדו, להם חילק אחיו כעשרה אחוזים מהמניות שברשותו.
לאחר שאובחן כחולה בסרטן הערמונית, שב לדבר עם בנו מאוריציו בניסיון לשלב אותו בעסק בהקדם האפשרי.
הסרטן התפשט בגופו של רודולפו במהרה, וב-7 במאי 1973 שקע בתרדמת ממנה התעורר רק לסירוגין.
כאשר הגיעו מאוריציו ופטריציה לבקרו לא זיהה אותם, אולם כאשר שב אחיו אלדו מארצות הברית בכדי לראותו בפעם האחרונה, הצליח לומר, ; הוא מת כעבור מספר ימים, ב-14 במאי, בעודו בן שבעים ואחת.
טקס ההלווייה נערך בבזיליקה הרומנסקית שבסן בביליה, מילאנו, כאשר ארבעה מעובדיו הנאמנים ביותר נבחרו לשאת את ארונו בין מאות המתאבלים אשר הגיעו לחלוק לו כבוד אחרון.
בתום הטקס נלקח הארון לפירנצה, שם נקבר בחלקת משפחת גוצ'י.
בסרט בית גוצ'י מ-2021 בבימויו של רידלי סקוט גילם השחקן ג'רמי איירונס את דמותו של רודולפו גוצ'י.
רודולף רדר (Rudolf Reder; 4 באפריל 1881 – 6 באוקטובר 1977) היה כימאי יהודי שנכלא במחנה ההשמדה בלז'ץ, והוא מהמעטים בו ששרדו ממנו.
רודולף רדר נולד בלבוב ב-4 באפריל 1881.
הגיע למחנה השמדה בלזץ כאסיר יהודי, פחח, בין הבודדים שעבדו במחנה השמדה בלז'ץ במשך ארבעה חודשים עד שניצל הזדמנות וברח על נפשו בנובמבר 1942. הוא מצא מסתור אצל ידידה בלבוב שם כתב על שהתרחש בבלז'ץ.
"בסוף חודש נובמבר הלכו ונסתיימו ארבעה חודשים לשהותי במקום ההריגה בלז'ץ.
הרוצח אירמאן הודיע לי בוקר אחד, שלמחנה דרוש פח, הרבה פח… נסעתי במכונית בלוויית ארבעה אנשי אס אס ושוטר.
בלבוב, לאחר יום עבודה בהטענת פח, נשארתי במכונית, שמור בידי רוצח אחד; האחרים הלכו לבלות את הזמן.
ישבתי שעות אחדות ללא עניין וללא תנועה.
ראיתי במקרה, שהשומר שלי נרדם, והוא נוחר.
בתנועה ספונטאנית, בלי שחשבתי על כך אף לרגע, גלשתי מהמכונית; הרוצח ישן.
עליתי על המדרכה, עשיתי את עצמי רגע, כאילו אני מחטט במשהו על-יד הפח; לאט לאט יצאתי לרחוב לגיונוב, שם הייתה תנועה מרובה.
כיסיתי את פני בכובעי, ברחובות הייתה האפלה, אף אחד לא ראה אותי.
זכרתי איפה גרה פולניה, בעלת הבית שלי, הלכתי אליה.
הוא הסתתר בלבוב עד לכניסתו של הצבא האדום ביולי 1944. בו בחודש נחקר על ידי התובע הרוסי, יו"ר הוועדה המיוחדת לחקר פשעי הגרמנים, ומסר דו"ח על האירועים שחזה בהם לסופר הרוסי ולדימיר בילייבוב.
לאחר המלחמה נישא לידידה שאצלה הסתתר ונשאר לחיות בלבוב.
עדותו היא בין הבודדות מבלז'ץ ויש לה חשיבות רבה בשל כך.
עדותו התפרסמה בפולנית ובאנגלית בספר "בלז'ץ".
רודולפו נרי-ולה (בספרדית: Rodolfo Neri Vela; נולד ב-19 בפברואר 1952) הוא מדען מקסיקני ואסטרונאוט מטעם נאס"א.
הוא היה המקסיקני הראשון שטס לחלל.
רודולפו נרי-ולה נולד בצ'ילפנסינגו למשפחה בעלת שורשים מאיטליה.
לאחר סיום בית הספר הוא למד באוניברסיטה במקסיקו סיטי וסיים אותה בשנת 1975 עם תואר בהנדסת מכונות וחשמל.
בשנת 1976 הוא קיבל תואר שני בטלקומוניקציה מאוניברסיטת אסקס.
בשנת 1979 הוא קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת ברמינגהאם עבור מחקר בתחום קרינה אלקטרומגנטית.
לאחר סיום הלימודים נרי-ולה חזר מקסיקו ועבד במספר מוסדות ממשלתיות בתחום חשמל וטלקומוניקציה.
בשנת 1983 הוא התחיל לעבוד בפרויקט לוויין מקסיקני Morelos במשרד התקשורת.
בסוף שנת 1982 נחתם הסכם לפיו בעקבות שיגור מספר לוויינים מקסיקנים, המדינה קיבלה אפשרות לשלוח אסטרונאוט לחלל.
בחירת המועמדים החלה רק בשנת 1985 וביוני נשלחו שלושה נבחרים לקורס בנאס"א.
לאחר סיום קורס הכנה רודולפו נרי-ולה נכלל בצוות STS-61-B שנשלח לחלל על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס בנובמבר 1985. במהלך הטיסה בין היתר שוחרר לוויין תקשורת Morelos-B.
בשנים 1989–1990 נרי-ולה שהה בהולנד ועבד בסוכנות החלל האירופית.
בהמשך הוא חזר למקסיקו ותקופה ארוכה הוא מלמד באוניברסיטה במקסיקו-סיטי כפרופסור בפקולטה לבניית מכונות.
נרי-ולה פרסם מספר ספרים ומספר רב של מאמרים מדעים.
רודולף שפילר (בצ'כית: Rudolf Špillar; 11 בפברואר 1878 – 22 במרץ 1949) היה צייר וצלם צ'כי, כתב מספר מדריכים לצילום.
אביו היה איש כספים בעיר פלזן.
גם אחיו, ירוסלב שפילר וקארל שפילר הפכו לציירים.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים מצא משרה כעובד מדינה ועבד כצלם חובב.
הוא היה אחד הראשונים לעסוק בפיקטוריאליזם - עיבוד צילומים.
ב-1908, יחד עם צלם מקצועי בשם יאן שפרינר, הוא כתב מדריך על צילום מעשי לחובבים.
הספר הפך לפופולרי מאוד ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית והוצא מחדש בכמה מהדורות חדשות לאחר הקמת צ'כוסלובקיה.
בשנת 1918, הוא החל לכתוב את "מדע הצילום".
הוא שהה לעיתים קרובות בווילה של אחיו ירוסלב באזור כפרי במערב בוהמיה.
מותו של ירוסלב ב-1917 אולי דחף את רודולף להיכנס לבית ספר באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, שבו למד עד 1923. לאחר מכן, הוא ערך מספר מסעות לימודים בגרמניה, צרפת ואיטליה.
הוא התמחה בציור במספר נושאים: טבע דומם, עירום, פורטרטים ונופים.
אף שהפך למיומן למדי, הוא נשאר בעיקר צייר חובב, אף על פי שהציג באופן קבוע בגלריה רובש.
התפוקה הכוללת בציור שלו הייתה קטנה למדי.
הוא מת בגיל שבעים ואחת ונקבר בבית הקברות וינוהרדי.
ניתן לראות רבות מיצירותיו בגלריה של האחים שפילר בדומז'ליצה.
רודולפו קרלוס בארה (בספרדית: Rodolfo Carlos Barra; נולד ב-19 בדצמבר 1947) הוא משפטן ופוליטיקאי ימני-קיצוני ארגנטינאי המכהן כתובע הכללי של ארגנטינה.
הוא כיהן תחת משטרו של קרלוס מנם כשר לבית המשפט העליון של ארגנטינה בין השנים 1990 ל-1993, וכשר המשפטים בין השנים 1994 ל-1996, עד שהתפטר כשנחשפו קשריו לתנועות נאציות, בהן ארגון הטרור התנועה הלאומנית של טקוארה ().
ב-1 בדצמבר 2023, הנשיא הנבחר של ארגנטינה, חאבייר מיליי, הודיע כי בארה ימונה לתפקיד התובע הכללי.
בצעירותו פעל ב"איחוד הלאומני של תלמידי התיכון" (Unión Nacionalista de Estudiantes Secundarios), קבוצה פוליטית הקשורה לתנועה הלאומית של טקוארה, ששילבה אלמנטים נאו-נאצים.
ב-1996 הוא נאלץ להתפטר, לאחר שקשריו לקבוצה זו נחשפו בתחקיר של המגזין נוטיסיאס .
התחקיר של נוטיסיאס חשף גם תמונות של בארה מבצע הצדעה נאצית.
באותה התקופה התרחשו שני פיגועים רצחניים בארגנטינה נגד מטרות יהודיות וישראליות: הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
בנוסף לכך, העיתון Página 12 חשף שבארה נעצר בגין התקפת טרור אנטישמית על בית כנסת.
מאוחר יותר הביע הסתייגות מפעילותו הפוליטית בתקופה זו, ואמר "אם הייתי נאצי, אני מתחרט על כך".
ב-2 בדצמבר 2023, הנשיא הנבחר חאבייר מיליי הכריז על מינויו לתפקיד התובע הכללי של ארגנטינה (), שנכנס לתוקף ב-10 בדצמבר 2023.
מינויו עורר זעם ציבורי בשל עברו הנאו-נאצי.
רודולף קלברג היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס, דודו הגדול של רוברט ר.
אקהרדט ודודו של ריצ'רד מ.
קלברג נולד ב-26 ביוני 1847 בקאט ספרינג, טקסס, חונך על ידי מורים פרטיים והשלים את לימודיו בקולג' בטון, מחוז דה ויט, בשנת 1868. הוא התגייס לחטיבת הפרשים של טום גרין בצבא הקונפדרציה באביב 1864 ושירת עד סיום מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה, קלברג למד משפטים בסן אנטוניו, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1872.
קלברג החל לעסוק בעריכת דין בקוארו, טקסס.
בשנה שלאחר מכן, הוא ייסד את "קוארו סטאר" ב-1873. לאחר כמה שנים מונה קלברג כתובע המחוזי של מחוז דה וויט בשנים 1876–1890.
לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה, וכיהן כחבר בסנאט המדינה בשנים 1882–1886. בשנת 1885, הוא מונה לתובע המחוזי של המחוז המערבי של טקסס.
קלברג נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-54 כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ויליאם ה.
הוא לא ניסה להיבחר מחדש ב-1902. לאחר שחזר לעסוק בעריכת דין, הוא עבר עם משפחתו לאוסטין, טקסס, ב-1905. שם הוא מונה לרשם הרשמי של בית המשפט לערעורים פליליים ב-24 בפברואר 1905. הוא כיהן עד מותו באוסטין, טקסס ב-28 בדצמבר 1924 ונקבר בבית הקברות אוקווד.
רוּדוֹלְף שְׁטַאמְלֶר היה פילוסוף של המשפט גרמני משפיע.
הוא הבחין בין תפיסה פורמלית טהורה של החוק לבין האידיאל, מימוש הצדק.
הוא סבר שבמקום להגיב ולהתאים את החוק ללחצים כלכליים, יש לכוון את החוק במכוון לעבר האידיאל.
קארל אדוארד יוליוס תאודור רודולף שטאמלר נולד ב שבהסן ב-19 בפברואר 1856. משפחתו מצד אביו הייתה משפחת עורכי דין במשך שלושה דורות.
הוא למד משפטים בלייפציג ובגיסן.
עבודת הדוקטורט שלו זכתה בפרס, ובשנת 1876 הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים.
בשלהי המאה ה-19 גרמניה עברה תיעוש מהיר, תהליך שיצר בעיות חברתיות חדשות.
הקנצלר אוטו פון ביסמרק יזם חקיקה שבמסגרתה המדינה העניקה מידה מסוימת של ביטוח אבטלה ותמיכה בזקנה, אך גם חוקים אחרים נזקקו לשינוי.
הטיוטה הראשונה של "הקודקס האזרחי הגרמני" פורסמה בשנת 1887, והובילה לחקיקת קודקס מתוקן בשנת 1900. בשנת 1888 הביע שטאמלר את תמיכתו בטיוטת הקודקס, ודחה את ההשקפות הפטליסטיות של לאומנים כמו שחשב שחוק העם חייב להתפתח באופן טבעי.
הוא גם התנגד להשקפתו של פרדיננד לסל ולסוציאליסטים שהכוחות הכלכליים הם שקובעים את החוק.
שטאמלר הפך להוגה מוביל בתחום תורת המשפט האירופית, יחד עם (1878–1949) והנס קלזן (1881–1973), שכולם הושפעו רבות מהפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית.
הוא טען שלחוק יש תפקיד מרכזי בעיצוב הכלכלה, בניגוד להשקפה המרקסיסטית שהחוקים מתפתחים באופן טבעי כדי לתמוך במערכת כלכלית נתונה.
רודולף שטאמלר נפטר ב-25 באפריל 1938 בוורניגרודה, סקסוניה-אנהלט, בגיל 82. בנו, וולפגנג שטאמלר, שבר את המסורת המשפטית של המשפחה והפך לפרופסור לספרות גרמנית.
שטאמלר התרשם מהישגיהם של המשפטנים הקלאסיים הגדולים בהפיכת החוק ל-"ars boni et aequi" – אמנות הטוב וההוגן.
שטאמלר וחברו מאסכולת מרבורג תמכו בתפיסתו של עמנואל קאנט בדבר התקדמות לעבר מטרה מוסרית.
שטאמלר שאב מהאינדיבידואליזם המטאפיזי של קאנט כדי לפתח את תאוריית הקולקטיביזם-המטאפיזי שלו, או האידיאליזם החברתי.
הוא פעל למציאת שיטה ביקורתית, המבוססת על הגישה הפילוסופית של קאנט, לקביעת מה מהווה צדק.
הוא ניסה להתמודד עם השאלה כיצד שופטים צריכים להכריע במקרים אם החלטותיהם אמורות להיות צודקות באופן אובייקטיבי, בניגוד לנכונות פורמלית.
שטאמלר טען שחוק יכול להיחשב תקף באופן אובייקטיבי אם הוא מאפשר את המטרות ההרמוניות האובייקטיביות של חירות, אחדות וסדר.
שטאמלר ונטורפ הסכימו עם המטרות ההומניטריות והחברתיות של הסוציאליסטים, אך דחו דטרמיניזם כלכלי, מאבק מעמדות ומטריאליזם מטאפיזי.
בעבודתו המרכזית הראשונה, "כלכלה ומשפט" (1896), התנגד שטאמלר להשקפה המרקסיסטית שהחוק נקבע על ידי כוחות כלכליים.
הוא הטיל ספק באידיאל המרקסיסטי של חברה עם בעלות קולקטיבית על אמצעי הייצור שהתעלם מהתפקיד המכריע של החוק בהבטחת צדק חברתי.
הוא הודה שלכוחות כלכליים יש עוצמה, אך טען ששאלת הצדק היא עצמאית.
כתב שהתחייה של העניין המשפטי במשפט הטבע מתחילה עם פרסום "כלכלה ומשפט".
ספר זה הניח את היסוד לכל כתביו המאוחרים יותר של שטאמלר.
לדעתו של שטאמלר, יש לראות את החוק כאחד מהווסתים של ההסדרה של הכלכלה החברתית, שבה אנשים משתפים פעולה כדי לספק את צורכיהם באמצעות ייצור וחילופי סחורות ושירותים.
מוטעה לחשוב שהחוק נוצר על ידי הסדרים להפחתת לחץ או סכסוכים כלכליים, שכן החוק הוא בסיס לקיומה של הכלכלה.
שטאמלר סבר שזה לא מציאותי לחכות שהחוק יתאים את עצמו בסופו של דבר לשינויים במבנה הכלכלה, כפי שהמרקסיסטים טענו.
המשך מאבק המעמדות הראה שההתאמות לא נעשו.
אם החוק היה מותאם ללא הרף כדי להתמודד עם מתחים חברתיים חדשים, לא היו עימותים.
אף על פי ששטאמלר הסכים שלשיטות היסטוריות או אנליטיות יש ערך בתורת המשפט, הוא סבר שהן אינן מספיקות.
חייב להיות איזשהו סטנדרט או אידיאל שביחס אליו ניתן להשוות את החוק כדי לקבוע האם הוא עומד ביעדיו.
פאונד מציין לזכותו של שטאמלר את התפיסה שפילוסופיה של המשפט לא צריכה רק לקשר מוסר ואתיקה לכללי חוק מופשטים, שכן אלה עלולים שלא להניב תוצאות צודקות בפועל.
שטאמלר חש שהמטרה חייבת להיות השגת תוצאות צודקות, המוגדרות כאידיאל חברתי.
שטאמלר סבר שאידיאל זה תלוי ברמת ההרמוניה החברתית בכל מקום, אשר תשתנה עם הזמן.
יש להתאים את החוק כך שיתאים לאידיאל זה.
אף על פי שהאידיאל ישתנה מתקופה לתקופה, הוא נותר כפוף לעקרונות המוחלטים של כבוד והשתתפות.
רודולף (רוּדִי) ויליאם לואי ג'וליאני כיהן כראש עיריית ניו יורק מ-1 בינואר 1994 עד 31 בדצמבר 2001. הגיע לעמדה ציבורית משמעותית בקנה מידה לאומי בארצות הברית, בזכות הצלחתו בהנהגת ניו יורק בעת פיגועי 11 בספטמבר במגדלי התאומים.
עם היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית, מונה ליועץ בתחום הגנת סייבר.
לאחר מכן החל לשמש פרקליטו של טראמפ, וייצג אותו בחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
ג'וליאני נולד בברוקלין שבניו יורק, בנם היחיד של הלן (ד'אבנזו לפני נישואיה) (1909–2002) והרולד אנג'ל ג'וליאני (1908–1981), שניהם קתולים בני מעמד הפועלים, שנולדו בארצות הברית להורים שהיגרו מאיטליה.
אביו היה בעל עבר פלילי, ואף ישב בבית הסוהר סינג סינג בגין מעשי שוד ותקיפה.
כשהיה מחוץ לכלא, שימש האב גובה חובות עבור דודו של ג'וליאני מצד אימו, שהשתייך לפשע המאורגן.
ג'וליאני למד בבתי ספר קתוליים ואף שקל בשלב מוקדם של חייו להפוך לכומר, אך נמנע מכך בסופו של דבר.
עם סיום לימודיו שימש ג'וליאני כמזכיר לשופט מחוזי פדרלי במחוז הדרומי של ניו יורק.
ב-1970 הצטרף למשרד התביעה הכללית של ארצות הברית.
בגיל 29 מונה למנהל יחידת הסמים וקודם למשרת תובע בפועל.
בכל התקופה הזו היה ג'וליאני איש המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1975 עזב את המפלגה הדמוקרטית והפך לעצמאי וככזה עבר לוושינגטון, שם מונה לראש המטה של סגן התובע הכללי.
מ-1977 ועד 1981 עבד כעו"ד בשוק הפרטי בניו יורק, והצטרף למפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1981 מונה לתובע כללי פדרלי בפועל, המשרה השלישית בחשיבותה בהיררכיית משרד המשפטים האמריקאי.
בתפקידו זה היה ממונה על התובעים הפדרליים, על כל גופי האכיפה הפדרליים, על גופי הענישה, על המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA) ועל שירות המרשלים של ארצות הברית.
בשנת 1983 זכה לחשיפה הציבורית הראשונה, עת מונה לתובע הכללי הפדרלי של מחוז דרום ניו יורק, שם עמד בחזית המאמץ להרחקת סוחרי הסמים מהרחובות, המלחמה בפשע המאורגן, השחיתות במנגנוני השלטון ועבירות הצווארון הלבן.
בתפקידו זה רשם לזכותו הישג נדיר של 4,152 הרשעות לעומת 25 זיכויים בערעור בלבד.
זכורים במיוחד תיקים בעלי עניין ציבורי גבוה, לרבות תיקים נגד ראשי המאפיה, בהם עשה לראשונה שימוש נרחב בחקיקת RICO נגד פשע מאורגן.
בשנים 1985–1986 הצליח ג'וליאני להביא להרשעתם של ראשי חמש משפחות הפשע המאורגן של ניו יורק ומאסרם לתקופות ממושכות מאוד.
בשנים 1986–1989 הוא הביא להרשעתם של איוון בוסקי ומייקל מילקן, דמויות ידועות מהמילייה של וול סטריט, בעוון ניצול מידע פנים לסחר בני"ע.
עם זאת, הוא גם עורר עליו ביקורת ציבורית מסוימת בגלל מעצרים מתוקשרים של חשודים שלאחר מכן האישומים נגדם בוטלו עקב חוסר ראיות.
בספטמבר 1989 ניצח ג'וליאני את רון לאודר במרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית לראשות עיריית ניו יורק.
לאחר מכן התמודד כמועמד משותף של המפלגה הרפובליקנית והמפלגה הליבראלית, למול מועמד המפלגה הדמוקרטית דייוויד דינקינס, אך במרוץ זה הוא הפסיד בהפרש של 2%, הקטן ביותר בהיסטוריה של העיר (רון לאודר, שהפסיד לג'וליאני בבחירות המקדימות, השתתף אף הוא במירוץ זה בניגוד למקובל, כמועמד המפלגה השמרנית וזכה לפחות מ-0.5% מהקולות).
ג'וליאני התמודד שוב בבחירות 1993 כמועמד המפלגה הרפובליקנית והליברלית, הוביל קמפיין שהתמקד באיכות חיים, פשע, עסקים וחינוך, ניצח את ראש העיר המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית דייוויד דינקינס, ברוב של 3% מהקולות ונבחר לראש העיר ה-107 של ניו יורק.
בכך הוא היה לראש העיר הרפובליקני הראשון מזה כשלושים שנה, בעיר הדמוקרטית בדרך כלל.
בשנת 1997 הוא נבחר בשנית, למול רות מסינגר והפעם כבר בהפרש ניכר (מעל 10% מהקולות).
תחת הנהגתו את העיר, ירדו מעשי הפשיעה הכללית ב-57%, מקרי הרצח ב-65% והעיר אף הוכרה על ידי ה-FBI כעיר הגדולה הבטוחה ביותר בארצות הברית.
במלחמתו בפשע, הסתמך ג'וליאני על תאוריית החלונות השבורים.
ג'וליאני עצמו תלה את הצלחת "ניהול הפחתת הפשיעה" (כהגדרתו) ביישום תהליך ה-COMPSTAT והקדיש לתהליך זה דיון רחב בספרו "מנהיגות".
יחד עם הירידה באחוזי הפשע הובילה מדיניות ה"אפס סובלנות" האגרסיבית שלו לניכור גובר ולחוסר אמון בין הקבוצות הסוציו-אקונומיות החלשות לבין זרועות אכיפת החוק.
זכורה לרעה באופן מיוחד התקרית שבה נפגע ונהרג אמדו דיאלו, מהגר אפריקני בלתי חמוש, מירי של 41 קליעים שנורו בידי שוטרים בלבוש אזרחי.
חוקרים מסוימים טוענים כי הפחתת הפשיעה בניו יורק לא נגרמה כתוצאה משיטות הלחימה בפשע של ג'וליאני.
החוקרים הללו מצביעים על כך שבאותה תקופה הייתה ירידה כללית של אחוזי הפשיעה בכל רחבי ארצות הברית, ובערים מסוימות - ערים בהן השיטה לא יושמה - הייתה ירידה גדולה אף יותר.
את הסיבות לירידה בפשיעה הכללית בארצות הברית באותה תקופה מסבירים אותם חוקרים בגאות הכלכלית ובסיבות דמוגרפיות כמו ירידה באחוז הצעירים בסך האוכלוסייה הכללית.
הם טוענים שאין קשר בין פעולותיו של ג'וליאני בנוגע לאי-סדר לבין פשיעה.
עוד הם טוענים ששיטתו האגרסיבית של ג'וליאני פגעה בעיקר במיעוטים ובמהגרים.
ג'וליאני ניהל מדיניות תקיפה בנושא נדל"ן.
פרויקט הפיתוח השאפתני של כיכר טיימס והחזרתו לימי הזוהר שלו כלל החזרת חנויות ותיאטראות מכובדים, הקמה של אולפני MTV, חנות דגל של דיסני ובתי קולנוע.
בד בבד סולקו גורמי פשע ושירותי המין שקנו שליטה במקום.
במשך כל תקופת כהונתו שאף ג'וליאני להקים אצטדיון במנהטן, אך זה לא הוקם בתקופתו.
לאחר היבחרו, נמנע ג'וליאני בעקביות מראיונות אישיים בתקשורת, והעדיף להעביר את מסריו במסיבות עיתונאים או בהצהרות שנשא על מדרגות בית העירייה.
ג'וליאני היה אורח קבוע בתוכניתו של דייוויד לטרמן בטלוויזיה ואף השתתף בה מעת לעת בקטעים הקומיים.
בשנת 2000 התמודד על מושב בסנאט מול הילרי קלינטון, התמודדות אשר נקטעה עקב מאבקו בסרטן הערמונית ועקב ספיחי פרשיית אהבים שהייתה לו בזמן שהיה נשוי לדונה הנובר (אם בנו ובתו).
ב-2002 התגרש מהנובר ובמאי 2003 נשא את אשתו השלישית ג'ודית נתן.
מאז פיגועי 11 בספטמבר נודע ג'וליאני בזכות תגובתו המתונה והמנהיגות שגילה בעת המשבר.
בעבור כך זכה להיבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 2001 וקיבל תואר אבירות (אביר האימפריה הבריטית KBE) ב-13 בפברואר 2002.
בסוף שנת 2001 הוחלף בתפקיד על ידי מייקל בלומברג, שגם הוא היה מהמפלגה הרפובליקנית אך פרש והפך לעצמאי.
ב-5 בפברואר 2007 ג'וליאני הכריז רשמית על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.
במהלך מרבית שנת 2007 הסקרים ניבאו לג'וליאני הצלחה.
דווקא במדינות שהיו ראשונות לבחור דשדש ג'וליאני בסקרים, לכן החליט שלא להשקיע מאמצים במדינות אלה ולהתמקד במדינות גדולות יותר, שמצביעות בשלב מאוחר יותר, ולהן משקל משמעותי יותר בקביעת המנצח.
ג'וליאני השקיע מאמצים רבים במדינת פלורידה בתקווה לנצח בבחירות שנערכו בה ב-29 בינואר 2008; דבר שהיה מסייע לו לצבור מומנטום לקראת הבחירות ביום שלישי הגדול.
על אף המאמצים נחל ג'וליאני כישלון בפלורידה והגיע רק למקום השלישי.
הכישלון יוחס לתוצאות הנמוכות בהן זכה ג'וליאני במדינות המוקדמות: מצביעים רבים בפלורידה ראו שג'וליאני כושל, ולכן החליטו שלא "לבזבז" עליו את קולם.
לאחר התבוסה פרש ג'וליאני מהמרוץ והביע תמיכה במועמדותו של ג'ון מקיין, שאכן זכה בבחירות המקדימות, אך הפסיד לברק אובמה בבחירות הכלליות.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2012 הוזכר שמו של ג'וליאני כמועמד, ובסקרים שהתקיימו אף היה מועמד מוביל.
באוקטובר 2011 הודיע ג'וליאני שלא יתמודד בבחירות.
ג'וליאני פתח חברת ייעוץ בענייני אבטחה, "ג'וליאני פארטנרס", הפועלת ברחבי העולם.
בין השאר מייעצת החברה לממשלות שונות בנוגע למלחמה בטרור ואף ייעצה למאבטחי אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שהתקיימה ב-2016. הוא היה שותף במשרד עורכי הדין "ברייסוול וג'וליאני", המעסיק יותר מ-470 עורכי דין ומייצג כמה מהחברות הגדולות בארצות הברית.
לאחר מכן הצטרף למשרד עורכי הדין "גרינברג טראוריג" וגם ממנו פרש.
ג'וליאני שימש כעורך דינו האישי של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ.
ג'וליאני החל לייצג את טראמפ באפריל 2018, בעקבות החקירה של התובע הכללי רוברט מולר לגבי התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
ב-25 בינואר 2021 הגישה חברת תביעת לשון הרע בגובה 1.3 מיליארד דולר נגד ג'וליאני ונגד סידני פאוול, עורכת דין נוספת של טראמפ.
בכתב התביעה הם הואשמו ב"ניהול מסע דיסאינפורמציה ויראלי" נגד החברה תוך הפצת טענות "שקריות לחלוטין." התביעה נגד ג'וליאני מבוססת על כחמישים הצהרות שהשמיע בכלי התקשורת ובמדיה החברתית.
בתגובה אמר ג'וליאני שזו תביעה שנועדה להפחיד ולהשתיק, וכי היא תאפשר לו לחקור את ההיסטוריה, וההתנהלות הכספית של החברה ושיטות הפעולה שלה.
ב-24 ביוני 2021 הושעה ג'וליאני מעיסוק בעריכת דין בתחום שיפוט מדינת ניו יורק, על ידי חבר שופטים שבחן את תביעות לשון הרע שהגישו נגדו "דומיניון מערכות הצבעה" ו"סמארטמטיק" .
השופטים קבעו שג'וליאני הצהיר הצהרות שקריות ומטעות במאמציו להגן על טענות דונלד טראמפ שבחירות 2020 נגנבו ממנו באמצעות זיוף מאות אלפי פתקי הצבעה ומעטפות הצבעה.
כנגד טענתו שההשעיה מהווה הפרה של התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, בהחלטה נקבע שמדובר בהליך משמעתי הנוגע להגבלות האוסרות על עורכי דין להציג עובדות באופן שגוי, ולשאת הצהרות כוזבות במסגרת ההגנה על לקוחותיהם.
ההשעיה היא בתוקף עד להשלמת ההליכים נגד ג'וליאני בפני ועדת קובלנות.
ב-11 ביוני 2022 הוגש נגדו כתב אישום בשל בהפרת כללי האתיקה.
לפי כתב האישום, ג'וליאני ביקש התקנת תקנת חירום שתמנע את אישור תוצאות הבחירות, הורה לבטל את תוקפם של פתקי הצבעה שהטילו בוחרים מסוימים בשבעה מחוזות, והוראות נוספות שהיו מאפשרות לפרלמנט של פנסילבניה לבחור את האלקטורים שלו ולהכריז על טראמפ כמנצח במדינה.
בעקבות זאת הוא הפר שני חוקי אתיקה מקצועית בפנסילבניה, שאסרו על עורכי דין ליזום הליכים משפטיים גחמניים ללא בסיס ראייתי, ואסרו על התנהלות מתוך דעה קדומה שעומדת בסתירה לעקרונות החוק.
האישומים עשויים להוביל להשעיית רישיונו כעורך דין, או אף לפסילתו מהמקצוע במדינה.
ב-15 בדצמבר 2023 פסק חבר מושבעים במשפט אזרחי בבית המשפט הפדרלי בוושינגטון כי ג'וליאני יפצה ב-148 מיליון דולר שתי עובדות קלפי בג'ורג'יה, ונדראה "שי" מוס ואמא שלה, רובי פרימן, אחרי שפרסם כי הן זייפו תוצאות בחירות של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-2020.
ג'וליאני בעל דעות פרו-ישראליות מובהקות והוא רואה בישראל בת ברית נאמנה וחיונית של ארצות הברית.
לדבריו: "גם בעניין זה למדתי משהו מהנשיא רייגן.
הוא אמר, שבחיים יש לך מעט מאוד חברים טובים באמת ושככה זה גם ביחסים בין מדינות.
ישראל היא אחת החברות הבאמת טובות שלנו.
היא סייעה לנו בכל פעם שביקשנו.
אז אנחנו צריכים להיות כאן, בשבילכם." בנוגע לאיראן הוא קבע כי "אסור לנו להרשות לאיראן להפוך למדינה גרעינית.
צריך להבהיר שלא נסכים לכך ושכל האופציות על השולחן.
אני חושב שהנשיא אובמה הסב נזק רב כשניסה לנהל משא ומתן עם אחמדינז'אד ועם האייתוללות והמולות.
הם ראו בזה סימן לחולשה." בשאר ענייני החוץ, דעותיו בדרך כלל דעות ניציות, והוא תמך למשל בפלישת ארצות הברית לעיראק בשעתו ובפעולות ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בענייני חוץ, ככלל.
בענייני כלכלה "אני קפיטליסט מושבע.
אני מאמין שהקפיטליזם הוא המערכת הכלכלית הטובה ביותר שבני האדם פיתחו והוא הוציא מהעוני יותר בני אדם מכל מערכת כלכלית אחרת.
בוודאי יותר מהסוציאליזם, שדווקא קיבע אותם בעוניים...
עדיף שאנשים יחליטו בעצמם איך והיכן להשקיע את כספם.
אנשים מקבלים החלטות טובות יותר מאשר ממשלות.
קפיטליזם הוא רק יישום של הדמוקרטיה דרך הכלכלה.
תראה את ההצלחה הכלכלית של סין.
כיום המערכת שם קפיטליסטית יותר מאשר בארצות הברית.
סין היא ניגוד מוזר בין כלכלה קפיטליסטית אגרסיבית מאוד לבין מערכת שלטונית קומוניסטית, על סף דיקטטורה.
ברגע שהם נטשו את הסוציאליזם כמודל הכלכלי שלהם, הם נחלו הצלחה כבירה בשחרור אזרחיהם מכבלי העוני." ("ישראל היום", 7 באוקטובר 2011).
ג'וליאני חלק שבחים ליזמות של ישראל, בפרט בכל הנוגע לתחום אבטחת הסייבר.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הביע את תמיכתו במועמד המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ.
בריאיון ליעקב אחימאיר ב-2017 הביע תמיכה בראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
רוֹדוֹס הוא אי יווני בים האגאי המהווה חלק מהאיים הדודקאנסיים.
האי הוא המזרחי ביותר מבין איי יוון המרכזיים בים האגאי.
רודוס הוא בירת פרובינציית רודוס.
אורכו כמאה קילומטר ורוחבו המרבי הוא כארבעים קילומטר.
שטח האי כ־1,400 קמ"ר והוא שוכן במרחק 17.7 ק"מ מערבה לטורקיה, בין היבשת היוונית לקפריסין.
ב־2011 מנתה אוכלוסיית האי 115,490 תושבים, מתוכם כ־80,000 מתגוררים במטרופולין של העיר רודוס המשמשת כבירת האי.
העיר השנייה בגודלה היא יאליסוס שבה כ־12,000 תושבים.
באי נמצאו ממצאים רבים מתרבויות קדומות והוא ידוע מבחינה היסטורית בשל הפסל הענק, הקולוסוס מרודוס, אחד משבעת פלאי העולם העתיק ששכן בו.
בעת העתיקה האי שרץ נחשים, ולכן יש המקשרים את שמו למילה הפיניקית erod שפירושה נחש .
ייתכן שתושבי האי מוזכרים בתנ"ך כ"רודנים", או "דודנים" בשיבוש: , .
האי יושב בתקופת האבן החדשה המאוחרת, לפני כ־6,000 שנה.
במאה ה־9 לפנה"ס היו במקום שלוש ערי מדינה עצמאיות פעילות ומשגשגות לינדוס, קמירוס ויאליסוס.
העיר רודוס, שהיא העיר הגדולה באי, נבנתה מאוחר יותר בשנת 408 לפנה"ס על ידי שלוש הערים הוותיקות והפכה לעיר המרכזית באי.
בני המקום דברו באותה שפה וחיו באותה תרבות יוונית, בדרך כלל חיי שלום אך לפעמים נלחמו זה בזה.
הערים היו מבוצרות מוקפות חומה ומבצרים.
לכל עיר, במקום נישא, היה מקדש, כנהוג בעולם העתיק.
בערים היו גם מבני ציבור וממשל גדולים, שווקים ואצטדיון ספורט שבו התקיימו תחרויות מדי שנה.
בהיותו של האי שער הכניסה המזרחי לים האגאי, הוא היווה נקודת עצירה חשובה לסוחרים פיניקים, ונוצרו בו מושבות מסחר וקהילות פיניקיות משגשגות, גם בתוך הערים היווניות.
הנוכחות הפיניקית המשיכה לפחות עד לתקופה ההלניסטית, כפי שמעידות הכתובות הפיניקיות־יווניות שהתגלו באי.
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס, הגיע דמטריוס פוליורקטס עם צבא בן 40,000 איש להתקיף את רודוס.
צבאה של רודוס, שמנה כ־6,000 איש, היה בנחיתות מספרית רבה, אך הצליח לעצור את צבאו של דמטריוס ולהסיר לבסוף את המצור שהוטל על האי משך שנה.
הקולוסוס מרודוס, הנחשב אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק הוקם באי בין השנים 292 לפנה"ס עד 280 לפנה"ס על ידי האמן כארס מלינדוס כדי לציין את הניצחון.
הפסל, שגובהו 34 מטרים, חרב ברעידת אדמה לאחר 56 שנים.
לאחר שרודוס הפכה לחלק מהאימפריה הרומית, היא איבדה מחשיבותה, ונודעה כמקום אליו הוגלו מנהיגים שונים מסיבות פוליטיות, כדוגמת הקיסר טיבריוס שהוגלה לאי לתקופה קצרה במאה הראשונה לספירה.
לפי המסורת הנוצרית פאולוס הגיע לאי בתקופה זו והפיץ בה את בשורת הנצרות המוקדמת.
בשנת 395 עם התפצלות האימפריה הרומית, החלה התקופה הביזנטית באי שהיה לבירת הפרובינקיה של האיים.
בשנת 622 נכבש האי על ידי האימפריה הסאסאנית, וב־654 על ידי המוסלמים מבית אומיה.
מהמאה ה־8 ועד המאה ה־12 עלתה חשיבותה של האי כמרכז ספנות ומסחר.
ב־1090 היא נכבשה על ידי הסלג'וקים, אבל לאחר מכן כחלק ממסע הצלב הראשון, כבש אותה מחדש אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
מסעות הצלב הביאו לאי אבירים ונזירים, אבל גם מלחמות עם השכנים מעבר לים.
ב־1304 כבשו ההוספיטלרים את האי.
ההוספיטלרים החזיקו באי עד 1522, למרות התקפות רבות על חומות העיר שנבלמו על ידי מגיניה.
לבסוף האימפריה העות'מאנית, ברשות סולימאן המפואר, כבשה את האי לאחר קרב קשה ועקוב מדם.
האבירים עברו למלטה ונקראו מאז אבירי מלטה.
הטורקים הגיעו לאי עם כ־400 ספינות ומאה אלף חיילים מולם עמדו כ־7000 מגיני רודוס, שלבסוף לאחר מצור קשה נאלצו להיכנע.
מאז ולמשך 390 שנה שלטו באי הטורקים.
ב־22 באפריל 1863 נפגע האי ברעידת אדמה קשה שהחריבה בו בתים רבים.
ב־12 במאי 1912 כבשו האיטלקים את רודוס, במהלך המלחמה האיטלקית־עות'מאנית.
במהלך התקופה בה שלטה איטליה הפשיסטית ברודוס, נעשו ניסיונות לכפות על תושבי המקום את התרבות האיטלקית.
במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס צבאי מבוצר שממנו קודמו ניסיונותיה של איטליה לבנות אימפריה ים תיכונית.
לאחר כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נעשה ניסיון בריטי, כחלק ממערכת הדודקאנס בה ניסו הבריטים להחזיק באיי הדודקאנס, להצניח במקום צנחנים שיחברו אל 40,000 החיילים האיטלקים ששהו במקום, ויחזיקו מעמד כנגד הגרמנים.
הגרמנים הגיבו במהירות וכבשו את האי בתחילת ספטמבר 1943, והחזיקו בו עד לסוף המלחמה.
לאחר המלחמה הושלט באי שלטון צבאי בריטי, וב־1948 הועבר האי לשליטת היוונים.
ב־1949 נערך באי הסכם רודוס, הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת 1948 בארץ ישראל.
החל משנות ה־60 החלה רודוס לקבל אליה גלי תיירים והפכה למרכז תיירות בינלאומי.
בנימין מטודלה כתב שמצא באי ארבע מאות יהודים.
הרב עובדיה מברטנורא עבר באי במסעו לארץ ישראל בשנת ה'רמ"ח (1487) וציין לשבח את השכלתם של יהודי האי.
לאחר כיבוש האי בידי סולימאן הראשון בשנת 1522 הוטב מעמד היהודים ומספרם באי גדל.
בין השאר, קלט האי ממגורשי ספרד.
לקראת סוף המאה ה־19 היוו היהודים את הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באי, וקהילתם מנתה 11 אלף נפש מתוך 28 אלף תושביו.
הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הביא אסון ליהודי רודוס, ו־1,673 מהם נשלחו לאושוויץ.
הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן, הצליח להציל כ־42 יהודים, בטענה כי הם אזרחים טורקים או בעלי זיקה לטורקיה.
כיום נותרו כ־40 יהודים ברודוס, ובית כנסת קהל שלום בעיר רודוס הוא היחיד שפעיל בו ומשמש בעיקר כמוזיאון.
בשנת 2016 הוקם באי בית חב"ד, על ידי הרב אורי מדינה הפעיל בעיקר בעונת התיירות, המקום מפעיל גם בית כנסת ומסעדה כשרה.
שבעה חודשים בשנה, בקיץ ובעונות המעבר, פרנסת בני המקום מבוססת בעיקר על התיירות.