tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למקסיקו יש קונסוליה קונגולזית המקושרת לשגרירות המקסיקנית באדיס אבבה, בירת אתיופיה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וצרפת.
צרפת שלחה את קולונל רוג'ר טרינקייר בשנת 1961 לתמוך במובוטו ססה סקו בהפיכה בקונגו הבלגית כנגד פטריס לומומבה, לטובת ג'וזף קסא וובו.
בשנת 1994, במהלך רצח העם ברואנדה, אישר מובוטו ססה סקו לצרפת להשתמש באזור קיוו כבסיס עורפי למבצע טורקיז, מבצע צבאי צרפתי שנועד לשים קץ לטבח ברואנדה.
השפה הרשמית בקונגו היא צרפתית, והיא אף חברה בארגון לה פרנקופוני.
מאזן הסחר הדו-צדדי נוטה באופן מסורתי לטובת צרפת.
היצוא הצרפתי מתרכז בתחומי הציוד המכני (30%), התרופות (28%), החקלאות והמוצרי מזון (24%).
היבוא של צרפת (המייצג כ-1% מהיצוא מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) מורכב בעיקרו מתוצרת חקלאית וחקלאית (77%).
צרפת מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–טורקיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לטורקיה.
לטורקיה יש שגרירות בקינשאסה משנת 1974, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו פתחה את שגרירותה באנקרה בשנת 2011.
האימפריה העות'מאנית תמכה בתחילה בהתחייבותו של לאופולד השני "לתרבת" את קונגו, והכירה במדינת קונגו החופשית לאחר ועידת ברלין בשנת 1885. זה השתנה במהירות לאחר הסערה הציבורית בטורקיה ובמדינות אחרות בגלל פרקטיקות עבודה קשות וזוועות שביצעו הבלגים נגד קונגו, שחיו במערכת הפרדה קפדנית משפילה.
לאופולד השני, מלך הבלגים המשיך להחזיק באופן אישי את מדינת קונגו החופשית בין השנים 1885–1908.
לאחר העצמאות, טורקיה הייתה מהראשונות שכיננו יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
טורקיה, בעיקר באמצעות TIKA, השיקה תוכניות רבות בהיקף של 137 מיליון דולר בסיוע כלכלי במהלך 30 השנים הבאות.
היחסים השתפרו באופן דרמטי בשנות האלפיים.
נפח הסחר בין שתי המדינות עמד על 163 מיליון דולר בשנת 2015.
קיימות טיסות ישירות מדי יום מאיסטנבול לקינשאסה מאז 2014.
קרן מעריף הטורקית מפעילה בתי ספר בקונגו.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–סין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין (PRC) והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC).
בין המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים שלווים ויחסים כלכליים הולכים וגדלים מאז 1971. היחסים בין שתי המדינות חוזרים לשנת 1887, כאשר נציגי מדינת קונגו החופשית כוננו מגעים עם בית המלוכה של שושלת צ'ינג ששלטה אז בסין.
ההסכם הראשון בין שתי המעצמות נחתם ב-1898.
המדינה החופשית הפכה למושבה בלגית ב-1908, אך כאשר קיבלה את עצמאותה ב-1960 היא כוננה יחסים רשמיים עם הרפובליקה של סין (ROC).
במהלך העשור לאחר מכן, ההכרה בקונגו הוחלפה מספר פעמים בין ה-ROC ל-PRC לפני שהתקבעה סופית על האחרונה ב-1971.
באותה תקופה, קונגו הייתה ידועה בשם זאיר.
במאה ה-21, ההשקעות הסיניות ב-DRC והיצוא של קונגו לסין גדלו במהירות.
DRC הצטרפה ליוזמת החגורה והדרך בשנת 2021.
DRC מקיימת את מדיניות סין האחת, מכיוון שהיא מכירה ב-PRC כממשלה הלגיטימית היחידה של סין ולא ב-ROC, הרואה בטאיוואן חלק מסין.
יחסי שושלת צ'ינג עם מדינת קונגו החופשית
בשנת 1887, לאופולד השני, מלך הבלגים שלח שליחים לשושלת צ'ינג בסין כדי לבקש את הזכות לגייס פועלים למדינת קונגו החופשית.
מכיוון ששושלת צ'ינג כבר חתמה על הסכם עם בלגיה, הותר לבלגים לגייס עובדים מטעם המושבות שלהם, אך לא עבור מדינת קונגו החופשית, שלא הייתה מושבה בלגית.
בשנת 1892, סוכני מדינת קונגו החופשית התקשרו בחוזה לגיוסם בסין לחברות פורטוגזיות במקאו.
בסך הכל גויסו בגואנגג'ואו 536 גברים ושישה נערים במסגרת חוזים לשלוש שנים.
האנשים האלה יצאו לקונגו ב-18 בספטמבר 1892 על סיפון ספינת הקיטור הגרמנית וולשטיין ממקאו.
גם רשומות המסחר והמסחר השנתי של סין והדוח העסקי של הקונסוליה הבריטית בסין דיווחו על עובדים נוספים שגויסו על ידי סוכני מקאו והונג קונג בצ'יונגג'ואו ובשאנטואו לעבודה בקונגו ב-1892. בקונגו, מגויסים אלה הוכנסו לעבודה על מסילת הרכבת של קונגו, כריתת עצים וסחבת סלעים.
רוב המתגייסים הללו מתו בתנאים הקשים של קונגו.
עיתונים בהונג קונג פרסמו מידע על התנאים הרעים וההתייחסות ממנה סובלים הסינים בקונגו.
במהלך התקופה הראשונה של הגיוס, כ-1,000 סינים נסעו לקונגו.
ב-10 ביולי 1898, סין והמדינה החופשית של קונגו חתמו על "פרק מיוחד" בפקינג שקבע, בין השאר: "הוסכם שאזרחים סינים יכולים כרצונם לעבור למדינה החופשית קונגו ולגור בה.
כל הנכסים, מטלטלין או בלתי מטלטלין, ניתנים לרכישה או סחר.
בין אם מדובר בספנות, עסקים, אומנות או אומנות, אזרחי סין יקבלו את אותו יחס כמו אזרחי המדינות הטובות ביותר".
הסכם זה העניק לסין מעמד של "המדינה המועדפת ביותר" בקונגו.
הייתה לכך גם השפעה של לגליזציה של גיוס סינים לעבודה בקונגו.
אף על פי שרשויות קונגו מצאו את ביצועי העובדים של 1892 לא מספקים, פעולות גיוס נערכו בסין בשנים 1901, 1902, 1904 ו-1906. במהלך תקופה שנייה זו של גיוס, כ-2,000 סינים נסעו לקונגו.
בשנת 1906, הונג קונג לבדה סיפקה 500 מתגייסים.
יצירת קשרים עם ה-ROC וה-PRC
באוקטובר 1960, קונגו-לאופולדוויל, כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין (ROC).
ה-DRC שינתה את ההכרה בפברואר 1961 לרפובליקה העממית של סין (PRC), ושינתה שוב להכרה ב-ROC מאוחר יותר באותה שנה בספטמבר.
היחסים כוננו שוב בין ה-DRC, שנודעה אז בשם הרפובליקה של זאיר, לבין הרפובליקה העממית של סין בנובמבר 1972 ונשארו כך מאז.
במהלך התקופה שבה הכירה קונגו/זאיר בטאיוואן, בין 1961 ל-1971, תמכה סין ונתנה תמיכה חומרית למורדים האנטי-זאירים.
לאחר שנשיא זאיר, ג'וזף-דזירה מובוטו, החזיר את ההכרה ל-PRC, שמונה מנהיגים סינים ביקרו בזאיר בין 1978 ל-1995. מובוטו עצמו ביקר ב-PRC חמש פעמים, למרות העובדה שהיחסים ביניהם לא היו קרובים במיוחד באותה עת.
DRC היא יעד מרכזי להשקעות סיניות, במיוחד בכרייה, כאשר ה-South China Morning Post מתאר את המדינה כ"מוקד ההשקעות הסיניות באפריקה".
ביוני 2000 הוקמה חברת טלקומוניקציה סינית-קונגולזית (China-Congo Telecom) בין ZTE לממשלת קונגו בעסקה בשווי 80 מיליון רנמינבי במימון מימון מבנק EXIM בסין.
באפריל 2009, קבוצת התקשורת הדרום אפריקאית MTN Group הציעה לרכוש את 51% ממניותיה של ZTE בחברה תמורת 200 מיליון דולר.
נכון לינואר 2010, DRC עדיין לא קיבלה סטטוס יעד מאושר (ADS) על ידי סין עקב סכסוך אזרחי מתמשך במדינה.
הסחר בין סין ל-DRC גדל מאוד בין 2002 ל-2008. זה נובע בעיקר מצמיחה מסיבית בייצוא חומרי הגלם של ה-DRC לסין.
בשנת 2007 ייצאה ה-DRC קובלט בשווי 304.8 מיליון דולר.
בשנת 2008 ייצאה ה-DRC 1.13 מיליארד דולר של קובלט לסין.
גם היצוא של עפרות נחושת ועצים קשים לסין גדל מאוד.
נחתמה עסקה בין Sicomines, קונסורציום של חברות סיניות (Sinohydro ו-China Railway Engineering Corporation), לבין ממשלת קונגו באפריל 2008 להענקת זיכיונות מינרלים במחוז קטנגה בתמורה להשקעות בתשתית.
בעסקה במקור בשווי 9 מיליארד דולר וממומנת על ידי China EXIM Bank, 6 מיליארד דולר יועברו לפיתוח תשתיות ו-3 מיליארד דולר יושקעו בפעולות כרייה בקטנגה.
68% מהפרויקט יהיו בבעלות Sicomines ו-32% הנותרים יהיו בבעלות Gécamines הכרייה הממשלתית של קונגו.
6 מיליארד דולר היו אמורים להיות מושקעים במקור בסך של 6,600 ק"מ של כבישים שייסללו או ישוקמו, שני בתי חולים ושתי אוניברסיטאות ייבנו.
זיכיונות הכרייה בדימה (Dikuluwe) ובמערב Mashamba היו מעניקים ל-Sicomines גישה ל-10.6 מיליון טון נחושת ולמעלה מ-600,000 טון קובלט.
מבקרי הפרויקט טענו שהעסקה מעריכה פחות את מרבצי המינרלים בקטנגה.
קרן המטבע הבין-לאומית (IMF) העלתה חששות לגבי העסקה הזו שמשפיעה לרעה על יכולתה של קונגו לשאת את חובה.
הסיבה לכך היא שהעסקה תפסול את המדינה מתוכנית הפחתת החובות הזרים של קרן המטבע הבינלאומית, המנוהלת בחסות תוכנית המדינה העניה בעלות חובה גבוה (HIPC) של קבוצת הבנק העולמי, מכיוון ש - DRC תמחק את החוב שלה רק כדי לקבל עוד יותר חובות חדשים.
קרן המטבע הבינלאומית טענה שכדי ש-DRC תישאר זכאית והעסקה תצא לפועל, יהיה צורך להפחית מאוד את שווי עסקת Sicomines.
במאי 2009, ממשלת קונגו הסכימה להשהות 3 מיליארד דולר מהעסקה בזמן שמחקר היתכנות עבור זיכיונות המינרלים יושלם.
מחזיקות ב-68 אחוזים מ-Sicomines", כאשר ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הודיעה במקור לחברות הסיניות "להפסיק לייצא נחושת וקובלט לא מעובדים ולצרוף את כל המתכות בתוך המדינה" ובהמשך על ביטול החלטתה.
דו"ח משנת 2017 של מרכז קרטר העריך ש-685 מיליון דולר בהלוואות עבור פרויקטי התשתית של Sicomines נעלמו, ללא הוכחה לכך שהכסף שימש למטרה המיועדת לו, מה שמעלה חששות לגבי שימוש בכסף סיני לשחיתות.
המושל לשעבר של מחוז קטנגה מואיז קטומבי העריך כי למעלה מ-60 מתוך 75 מפעלי העיבוד של המחוז הם בבעלות אזרחים סינים.
הוא אמר ש-90% מהמחצבים באזור הגיעו לסין.
ידוע כי יש להם רישומים גרועים סביבתיים ויחסי עבודה והם הואשמו, במישרין או בעקיפין, בשימוש בעבודת ילדים.
בשנת 2007, כ-600 אזרחים סינים גורשו מקטנגה בשל הפרת חוקי העבודה והסביבה.
בינואר 2021, ממשלת סין הסכימה לבטל את החוב של קונגו בשווי 28 מיליון דולר והתחייבה לסיוע של 17 מיליון דולר, בעיקר עבור פרויקטי פיתוח.
במקביל, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הצטרפה ליוזמת החגורה והדרך.
סין גם התחייבה לספק סיוע לרפורמה בכוחות המזוינים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC).
מלבד אספקת ציוד צבאי, חברות סיניות עזרו לבנות את מפקדת FARDC ובסיס ימי בנמל הים של בננה.
הסינים גם סיפקו תחזוקה ותיקון לסירות התותחים "שנגחאי" מסוג 062 של הצי הקונגולי, מאז שמונה סירות נרכשו תחת משטר מובוטו, אך רק שתיים פועלות כעת עקב תחזוקה לקויה.
משלחת צבאית סינית מבוססת בקמינה מאז 2008, שם באוגוסט 2017 הם השלימו הכשרה של חטיבת התגובה המהירה ה-32 של קונגו על ידי מדריכים סיניים.
הנשיא הרביעי ג'וזף קבילה מ-DRC קיבל הכשרה באוניברסיטת PLA National Defense University.
במהלך 2015 ו-2016, פקידים בכירים ב-DRC, כולל הנשיא קבילה, ראש הממשלה אוגוסטין מטטה פוניו ושר החוץ ריימונד שיבנדה, נפגשו עם שר החוץ הסיני וואנג יי.
הם דנו בהגברת שיתוף הפעולה הכלכלי, כמו גם בתחומים אחרים, בין שתי המדינות.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ליוון.
שתי המדינות חברות בארגון הבין-לאומי לפרנקופוניה.
ישנה קהילה יוונית קטנה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בתחילת משבר קונגו ב-1960, חיל האוויר היווני, בהתאם להחלטת ממשלת יוון, שלח את טייסת התובלה השלישית לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כדי לפנות יוונים המתגוררים במדינה, ולהעבירם לאזורים מאובטחים.
שנה לאחר תחילת משבר קונגו, ב-1961 חיל האוויר היווני עזר במאמץ להשיב את הסדר על כנו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שזה אך קיבלה את עצמאותה.
האו"ם החליט לשלוח לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחלקת אוויר יוונית מיוחדת, שהייתה מורכבת מ-21 קצינים ומש"קים.
ב-14 במרץ הוקצתה מחלקת האוויר היוונית תחת פיקוד הכוח האווירי של האו"ם והוטל עליה לבצע משימות שונות של האו"ם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בעיקר הובלת אספקה וכוח אדם.
מאוחר יותר, הכוח תוגבר ב-4 מש"קים.
ב-9 בנובמבר 1961 עזבה המחלקה היוונית את קונגו.
ביולי 2009 התחייבה ממשלת יוון על העברת 500,000 דולר באמצעות הנציב העליון של האו"ם לפליטים עבור סיוע הומניטרי לקונגו.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יוון מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה ושתי קונסוליות כבוד בקיסנגני ובלובומבאשי.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית למדינת ישראל.
לישראל אין שגריר תושב ברפובליקה, והשגרירות האמונה על הטיפול בענייני הרפובליקה היא שגרירות ישראל ביאונדה, בירת קמרון.
השגריר הראשון שאומן לענייני הרפובליקה מונה בינואר 1991. היחסים בין שתי המדינות נותקו בשנת 1973, עקב מלחמת יום הכיפורים, וחודשו בשנת 1989. הרפובליקה המרכז-אפריקאית מכירה הן בישראל והן במדינה פלסטינית עצמאית.
ישראל והרפובליקה המרכז-אפריקאית קשרו ביחד קשרים מראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-17 באפריל 1961 הגיעה לארץ משלחת מהרפובליקה המרכז-אפריקאית.
כחמשה חודשים לאחר מכן, ביוני, נחתמו לראשונה הסכמי ידידות ושיתוף פעולה בין ישראל לרפובליקה המרכז-אפריקאית בלשכת נשיא מדינת ישראל.
לאחר חימום היחסים בין שתי המדינות הצעירות, שכלל ביקורים הדדיים של ראשי שתי המדינות והגעת משלחות דו-צדדיות, באוגוסט אותה השנה ביקר בבנגי, בירת הרפובליקה, נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
היה זה ביקור גומלין שנערך לכבודו של הנשיא דויד דאקו, שביקר גם הוא קודם לכן בישראל.
כאות לידידות העמוקה בין הנשיאים, נקראה שדרה בבנגי הבירה (ולאחר מכן השכונה בה עוברת השדרה) על שמו של יצחק בן-צבי
ב-1966 הקימה ישראל ברפובליקה יחידה להגנת משטרו של הנשיא דאקו.
במאי 1971 דן נשיא הרפובליקה ז'אן-בדל בוקאסה עם נשיא לוב, מועמר קדאפי, על השפעתה של ישראל באפריקה השחורה.
בתקופת כהונתו של נשיאה הראשון של הרפובליקה, דוד דקו, התקיים שיתוף פעולה בין התנועה נוער חלוצי לוחם לרפובליקה.
בתקופה זו הוקמה תנועה חלוצית בהדרכת חמישה עשר קצינים ישראלים.
כאן התקיים שילוב מוצלח של אימון טרום-צבאי והדרכה חקלאית, בהתאם למטרות הנח"ל.
לתעשייתה ייבאה ישראל יהלומים גולמיים ממספר מדינות, בהן הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
לאחר השלב השני של ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין מדינות אפריקה וישראל על רקע מלחמת יום הכיפורים ב-1973, הנחה נשיא הרפובליקה את שגריר ארצו בירושלים להכחיש ידיעה שהתפרסמה בעיתון הארץ, ולפיה הרפובליקה המרכז-אפריקאית נמצאת על סף ניתוק יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
הנשיא ציין שבישראל נוכחים עשרות מנתיני הרפובליקה, ביניהם משתלמים.
לחצי ארצות ערב עבדו על צמרת הרפובליקה וזו החליטה לנתק ולצנן את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל ב-21 באוקטובר 1973. ביולי אותה שנה הצהיר נשיא הרפובליקה כי "ישראל חייבת לסגת מהשטחים כדי לשמור על קשריה עם אפריקה".
הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בדומה לשאר המדינות שניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל, הסבירה שהקרע העיקרי לניתוק הוא בסירובה של ישראל לקיים את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ממשלת הרפובליקה הוסיפה להודעת ניתוק יחסי ארצה עם ישראל האשמות שגינו את "תוקפנותה הנמשכת של ישראל נגד הערבים".
עוד סיבה לניתוק היחסים עם ישראל מצד הייתה פיתוי כספי שלווה במצבה הפנימי והכלכלי המעורער של הרפובליקה והפגנת סולידריות עם מצרים.
עם זאת, המדינות המשיכו לקיים מגעים גלויים וסודיים.
ב-1975, על אף היעדר יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, נמנתה הרפובליקה המרכז-אפריקאית בין המדינות שהצביעו נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, אשר קבעה כי ציונות היא צורה של גזענות.
לבסוף, כשהגיע לירושלים נפגש קלינגבה עם ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר והנשיא חיים הרצוג.
בנוסף, נפגש נשיא הרפובליקה עם סגן ראש הממשלה ושר האוצר, שמעון פרס, ושוחח עמו על הסיוע הטכני שמעניקה ישראל למדינה האפריקאית ועל השקעתן של חברות ישראליות פרטיות במשק הרכב ברפובליקה.
ב-2005 החיש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי סיוע חירום הומניטרי לרפובליקה.
ב-2008 תרמה ישראל ציוד רפואי מסוגים שונים עבור בתי חולים במספר מדינות אפריקניות וכן עבור פליטי דארפור שנמלטו לרפובליקה.
באותה השנה נערכה נסיעה רשמית ראשונה לאפריקה מטעם שגרירה של רצון טוב ישראלית למטרות הומניטריות.
שגרירה זו הייתה הזמרת נורית גלרון, שהתלוותה אל שחקנית הקולנוע מיה פארו (שגרירת רצון טוב של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים) ולמאירה אבולעפיה (חברת מועצת המנהלים של ישראייד) למשלחת בת שבוע לרפובליקה המרכז אפריקאית.
ב-3 בינואר 2013 הוציא משרד החוץ הישראלי אזהרת מסע לרפובליקה על רקע התדרדרות במצב ביטחון הפנים במדינה, והעימותים בין כוחות הביטחון לקבוצות מורדים.
בחודש מאי 2017 ביקר נשיא הרפובליקה פוסטאן-ארקאנז' טואדרה בישראל בביקור רשמי ונפגש עם עמיתו ראובן ריבלין במשכן נשיאי ישראל.
טואדרה לווה במשלחת פקידים, שכללה גם את שר החוץ וראש הפרוטוקול של הרפובליקה.
בפגישה נדונו סוגיות הסיוע הטכנולוגי לרפובליקה על ידי ישראל, וכן בבעיות משאבי המים.
כיום, בקרית המדע בנס ציונה שוכן משרד לפיתוח עסקי מטעם הרפובליקה.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–קוריאה הצפונית מתייחסים למערכת היחסים הנוכחית וההיסטורית בין הרפובליקה המרכז אפריקאית לבין קוריאה הצפונית.
אף מדינה אינה מקיימת שגרירות בבירת המדינה האחרת.
במהלך המלחמה הקרה קיימה קוריאה הצפונית מערכת יחסים הדוקה עם השליט הצבאי הוותיק של הרפובליקה המרכז אפריקאית, ז'אן-בדל בוקאסה.
בעוד שבוקאסה היה אנטי-קומוניסטי, נראה שלא הייתה לכך כל השפעה על מערכת היחסים בין המדינות.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו ב-5 בספטמבר 1969.
ב-1976 הכריז בוקאסה על עצמו כעל הקיסר בוקאסה הראשון, והכריז על האימפריה של מרכז אפריקה.
ביקור החוץ הראשון של הדיקטטור התמהוני לאחר ההכתרה המפוארת שלו היה בפיונגיאנג.
הוא חזר לפיונגיאנג ב-1978 לקראת פסגה צרפתית-אפריקנית בפריז, וחתם על הסכם שלום וידידות עם קים איל-סונג.
קשרי הידידות נמשכו גם לאחר הפלתו של בוקאסה ב-1979. במרץ 1986 הוערך כי קוריאה הצפונית מספקת 13 טכנאים לרפובליקה המרכז אפריקאית, לכאורה נגד ההשפעה של קוריאה הדרומית במדינה.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית-פקיסטן הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
בין המדינות שוררים יחסים ידידותיים, אך קרים.
ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, ביקר בבנגי ב-1997.
בשנת 2016, פקיסטן ייצאה לרפובליקה המרכז אפריקאית סחורה בשווי 3.25 מיליון דולר אמריקאי וייבאה סחורה בשווי 30.1 אלף דולר אמריקאי.
הייצוא הפקיסטני כלל בעיקר אורז (97%), מוצרי טקסטיל (3.1%) ומכונות חשמליות (0.21%).
הייבוא הפקיסטני כלל בעיקר עץ קשיח (68%), בגדים משומשים (23%) ונייר ממוחזר (8.9%).
הרפובליקה המרכז אפריקאית אינה מיוצגת בפקיסטן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
פקיסטן אינה מיוצגת ברפובליקה המרכז אפריקאית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי הרפובליקה של קונגו–סין הם היחסים הדו-צדדיים המתנהלים בין סין לבין הרפובליקה של קונגו.
ב-22 בפברואר 1964, כוננה סין יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קונגו.
הן סין והן הרפובליקה של קונגו ארגנו מיזמי סיוע זו לזו.
ממשלת סין מימנה באופן מלא את בנייתו של בית הפרלמנט החדש במדינה, בסך 52 מיליון יורו.
ממשלת הרפובליקה של קונגו מימנה את בניית בית הספר היסודי סין-קונגו, בית ספר שנועד בעיקר עבור יתומים טיבטים במחוז צ'ינדו, צ'ינגהאי לאחר שרעידת אדמה ביושו הרסה את הספר הישן.
סין החזיקה במוסדות פיננסיים שסיפקו מימון לבנייה תשתיות ברפובליקה של קונגו.
על פי דיווחים בתקשורת, בשנים 2000 עד 2012 יצאו לפועל כ-25 מיזמי פיתוח פיננסיים סינים.
מיזמים אלה נעים בין כבישים מהירים המקשרים בין ברזוויל ופוינט-נויר לבניית סכר 120 מגה-וולט לאספקת חשמל לברזוויל.
בנוסף לאלו, מאז כינון היחסים בנתה סין ברפובליקה של קונגו גם אצטדיון, מערכות אספקת מים עירוניות, ספריה אוניברסיטאית ואת בית החולים לידידות סין-קונגו.
החל משנת 2001 מייבאת סין נפט גולמי ישירות מהרפובליקה של קונגו.
ב-2016 נאמד היקף המסחר בין המדינות בכ3 מיליארד דולר, ירידה של 16.6% ביחס לשנה קודמת.
מתוך כמות זו, הייצוא מסין היווה 740 מיליון דולר (ירידה של 28.5% ביחס לשנה קודמת), והייצוא מהרפובליקה של קונגו היווה 2.3 מיליארד דולר (ירידה של 11.9% ביחס לשנה קודמת).
הייצוא העיקרי של סין לרפובליקה של קונגו הוא מכשירים אלקטרומכניים, ביגוד ארוג ומוצרי היי-טק.
ישנו מספר רב של השקעות גדולות של חברות סיניות ברפובליקה של קונגו.
קבוצת הזהב הלאומית של סין תומכת בתכנון מיזם משותף של כריית נחושת במדינה עם קבוצת ג'רלד, חברה לסחר במתכות בארצות הברית.
חברת MagIndustries מקנדה, שרוב מניותיה נמצאות בידי משקיע סיני, מחזיקה בקונגו פרויקט כריית אשלג בשלבים מתקדמים, אשר נתקע עקב בעיות מימון.
החל משנת 1975 מציעה סין מלגות שנתיות לאוניברסיטאות וקולג'ים ברפובליקה של קונגו, שהגיעו ליותר מ-616 סטודנטים.
בין השנים 1990 ל-1997 שלחה סין לקונגו מעל 80 משלחות של מורי תיכונים ומרצי אוניברסיטאות, אולם המשלחת פסקו עם פריצת מלחמת האזרחים ברפובליקה של קונגו.
מאז 1967 שולחת סין לקונגו משלחות רפואיות.
המשלחות חזרו לסין ב-1997 עקב מלחמת האזרחים ברפובליקה של קונגו, אך חזרו ב-1999. עד שנת 2020 יצאו 22 משלחות כאלו ל-697 ביקורים ברפובליקה של קונגו, ונכון לשנת 2020 פועלים בה 33 רופאי משלחת.
הרפובליקה של קונגו הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם ביוני 2020.
יחסי הרפובליקה של קונגו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין מדינת ישראל.
היחסים שבין הרפובליקה של קונגו לבין מדינת ישראל כוננו לראשונה לאחר עצמאותה של הרפובליקה של קונגו, בשנת 1960.
מ-30 ביולי ועד 3 באוגוסט 1962 ערך יצחק בן צבי ביקור רשמי בברזוויל, וחתם על הסכם ידידות ישראלי-קונגו.
בשנת 1963 הכשירה ישראל צנחנים מקונגו בישראל, ולאחר מכן אף הקימה ישראל בית ספר לצניחה בקונגו.
ב-1972 ניתקה הרפובליקה של קונגו את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל כמו רוב שכנותיה שבאפריקה שמדרום לסהרה.
היחסים שבין ישראל לרפובליקה של קונגו כוננו מחדש בשנת 1991.
בשנת 2015 ייצאה ישראל לרפובליקה של קונגו סחורה בשווי 9.5 מיליון דולר אמריקאי.
באותה השנה ייבאה ישראל מהרפובליקה של קונגו סחורה בשווי מאה אלף דולר אמריקאי.
ישראל אינה מיוצגת ברפובליקה של קונגו הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי, אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בלואנדה, בירת אנגולה.
הרפובליקה של קונגו מיוצגת בישראל בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בהרצליה.
יחסי הרפובליקה של קונגו–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין ממלכת ספרד.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין ממלכת ספרד הם יחסים דיפלומטיים מלאים.
שתי המדינות כוננו את היחסים הללו ב-7 בדצמבר 1972 והם מתוארים על ידי משרד החוץ הספרדי כ"יחסים טובים אך לא אינטנסיביים במיוחד".
מאז הביקור של שר החוץ הספרדי פרנסיסקו פרננדס אורדונייס ברפובליקה של קונגו ב-1989, לא נערכו ביקורים רמי דרג ברפובליקה של קונגו.
מן הצד השני, הגיעה משלחת קונגולזית בראשות שר החוץ הקונגולזי למדריד בירת ספרד בשנת 2008 ונועדה עם בכירים ספרדיים.
היחסים הכלכליים שבין הרפובליקה של קונגו לבין ספרד פורחים, עקב צמיחתו הגבוהה של מגזר הנפט במדינה.
הסחר שבין שתי מדינות אלו יכול להגיע למיליוני אירו (210 מיליוני אירו בשנת 2015).
הרפובליקה של קונגו אינה מיוצגת בספרד, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
הרפובליקה של קונגו האמינה את שגרירותה שבפריז, בירת צרפת הסמוכה, על ספרד.
ספרד אינה מיוצגת ברפובליקה של קונגו בדרג השגרירות.
ספרד מיוצגת ברפובליקה של קונגו בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בברזוויל, ובפואנט נואר.
ספרד האמינה את שגרירותה שבקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הסמוכה, על הרפובליקה של קונגו.
יחסי הרפובליקה של קונגו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של קונגו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-1 ביוני 1972.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות ברפובליקה של קונגו נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
גם אזרחי הרפובליקה של קונגו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
צ'ילה אינה מיוצגת ברפובליקה של קונגו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
הרפובליקה של קונגו אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הקונפדרציה השווייצרית היו יחסים חלשים למשך זמן רב, אך תמיד התקיים בהם שיתוף פעולה מסוג כלשהו.
המועצה הפדרלית של שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית ב-13 באוגוסט 1960, וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1964. בשנת 1973, שתי המדינות חתמו על הסכמים בילטרליים בנושאים: תחבורה אווירית, מסחר, הגנה וקידום הדדי של השקעות.
למרות זאת, היחסים שבין שתי המדינות נותרו חלשים.
שווייץ מספקת לרפובליקה המרכז-אפריקאית תמיכה דרך ארגונים בינלאומיים; האומות המאוחדות, יוניצ"ף וכו'.
בנוסף, מתקיים גם קשר בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לשווייץ דרך ארגונים לא ממשלתיים.
שווייץ הציעה לרפובליקה המרכז-אפריקאית עזרה בגישור בין האזרחים, אשר היו מצויים במתח כבד, בשנת 2008.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, ב-1 בינואר 2016 התגוררו ברפובליקה המרכז-אפריקאית אחד עשר שווייצרים.
השווייצרים חיים ברפובליקה המרכז-אפריקאית במסגרת קהילתית והם בחלקם מיסיונרים ובחלקם תורמים למדינה בסיוע הומניטרי.
שווייץ אינה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בבנגי, בירת המדינה.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–יפן הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין יפן.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין יפן כוננו בשנת 1960.
אנדרה קולינגבה, נשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית (1990)
פוסטאן-ארקאנז' טואדרה, נשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית (2019)
הרפובליקה המרכז-אפריקאית אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בבירה טוקיו.
יפן אינה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שביאונדה, קמרון הסמוכה, על הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
יחסי הרפובליקה של קונגו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין יפן.
הרפובליקה של קונגו ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
דניס ססו-נגוסו, נשיא הרפובליקה של קונגו (2008)
קונגו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן האמינה את שגרירות שבקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הסמוכה, על הרפובליקה של קונגו.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים שבין צ'ילה והרפובליקה המרכז-אפריקאית.
צ'ילה והרפובליקה המרכז אפריקאית כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 במרץ 2016, באמצעות שגרירי שתי המדינות באו"ם, כריסטיאן בארוס ואמברואיזין קפונגו, בהתאמה.
זמן קצר לפני כן, בינואר 2016, הקונגרס הלאומי של צ'ילה אישר את העברת הכוחות הצבאיים ותמיכה לוגיסטית לרפובליקה המרכז אפריקאית, כדי לתמוך במאמצי השלום והייצוב של האו"ם במדינה.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה באו"ם.
צ'ילה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית באמצעות שגרירותה באו"ם.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לרוסיה.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית ב-7 בדצמבר 1960. פוסטאן-ארקאנז' טואדרה, נשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ערך שני ביקורים במוסקבה, באוקטובר 2017 ובמאי 2018.
במרץ 2018 הסכימה רוסיה להעניק סיוע צבאי בחינם לרפובליקה המרכז אפריקאית, תוך שליחת נשק קל, תחמושת ו-175 מדריכים להכשרת הכוחות המזוינים במרכז אפריקה.
ההערכה היא שהיועצים הם חברים בקבוצת וגנר.
מאז אותה שנה היועץ לביטחון לאומי של הרפובליקה הוא ולרי זכרוב, אזרח רוסי שעבר בעבד עבור פריגוז'ין, ראש וגנר.
החל מינואר 2019, הרפובליקה המרכז אפריקאית שוקלת לארח בסיס צבאי רוסי.
מרגל רוסי לשעבר מונה על ידי נשיא מרכז אפריקה כיועצו הביטחוני.
מאז ה-11 במרץ 2020, ה-"G5 המרכז-אפריקני" - המורכב מהאיחוד האירופי, ארצות הברית, צרפת, הבנק העולמי והאו"ם - כלל גם את הפדרציה הרוסית.
דבר זה מיסד את נוכחותה של רוסיה ברפובליקה המרכז אפריקאית ומכיר בתפקידה המרכזי של המדינה בפתרון המשבר במרכז אפריקה, מה שמגדיל את טביעת הרגל הצבאית העולמית שלה עוד יותר.
ב-2 בפברואר 2020, בלחץ רוסיה ובתמיכת סין, אישרה מועצת הביטחון של האו"ם הרפיה נוספת, אם כי קלה, של אמברגו הנשק שהוטל על הרפובליקה המרכז אפריקאית בשנת 2013. זאת בניגוד לייעוץ של צרפת, שנתמכה על ידי החברים האירופאים והאפריקאים במועצת הביטחון (דרום אפריקה, ניז'ר ותוניסיה).
על פי פקידי ביטחון מערביים, לוחמי וגנר המקורבים לממשלת רוסיה והמדריכים שלהם עבדים עם ממשלתה של הרפובליקה המרכז אפריקאית בניסיון להשתלט על אזורים עשירים במינרלים יקרים שניתן אחר כך לייצא דרך סודאן.
לפי הניורק טימס, ב-2022, רוסיה פעלה כדי להבטיח כי הנשיא הפרו־רוסי, פוסטן-ארקאנז' טואדרה, יישאר בתפקידו ללא הגבלת זמן.
יחסי הרפובליקה של קונגו-טורקיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של קונגו.
לטורקיה יש שגרירות בברזוויל מאז 2013. קונגו פתחה שגרירות באנקרה ב-2013.
לאחר העצמאות של קונגו, טורקיה הייתה אחת המדינות הראשונות שכוננו יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קונגו.
במהלך 30 השנים הבאות, טורקיה שלחה לקונגו כסף בשווי 57 מיליון דולר.
היחסים בין טורקיה לקונגו נעשו קרובים הרבה יותר לאחר ביקור של נשיא המדינה, דניס ססו-נגוסו.
נשיא קונגו דניס ססו-נגוסו ביקר אצל נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ב-3 בנובמבר 2012.
היקף הסחר בין שתי המדינות עומד על 57.25 מיליון דולר (נכון לשנת 2018).
ישנן טיסות ישירות מאיסטנבול לפואנט נואר.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–ספרד הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית וספרד.
היחסים הדו-צדדיים בין ספרד לרפובליקה המרכז אפריקאית נכללו בתוכנית אפריקה.
בתחום שיתוף הפעולה לפיתוח הוא מתבצע במיוחד באמצעות ארגונים רב-צדדיים.
בתחום ההגנה, ספרד מחויבת בתוקף לביטחון באפריקה בכלל וברפובליקה המרכז אפריקאית בפרט ולכן השתתפה במשימת EUFOR-RCA של האיחוד האירופי עם כמעט מאה אנשי צבא וכיום במשימה EUMAMRCA עם 18 חיילים וכן מקיימת שיתוף פעולה עם כוח משימה צרפתי מליברוויל באמצעות מטוס תובלה ו-60 חיילים.
במסגרת שיתוף פעולה זה, שר ההגנה של ספרד, מר פדרו מורנס, ביקר בבנגי ב-15 ביוני 2014 כדי לפגוש את מקבילו ולבקר את הכוחות הספרדים שנפרסו במדינה.
החשיבות הכמותית של היצוא הספרדי קטנה מאוד.
עם זאת, ייתכן ונתוני סחר החוץ אינם מייצגים לחלוטין, מכיוון שרבים מהמוצרים המיובאים על ידי הרפובליקה המרכז-אפריקאית מוצגים דרך קמרון.
לאחר שאיבד שטח מול מדינות אחרות, בשנת 2011 הגיע נתון היצוא הספרדי ל-2.61 מיליון אירו וב-2012 הוא המשיך להתאושש עד שהגיע ל-3.3 מיליון אירו.
למרות שאין סיוע ספרדי לרפובליקה המרכז אפריקאית, נערכו כמה פרויקטים מסוימים בשנת 2012 באמצעות ארגונים כגון:
ארגון הבריאות העולמי: 500,000 אירו עבור תוכנית לקידום ניהול מתואם של מחלות ילדים וחיזוק שגרות החיסון באזורי הצפון והדרום.
בשנת 2013 הקצתה ספרד 500,000 אירו עבור פליטים מרכז אפריקאים שנמצאים בקמרון ובצ'אד.
216,000 דולר דרך הקרן המרכזית למענה לשעת חירום של האו"ם, 269,760 דולר באמצעות INTERMON-OXFAM לתמיכה בפליטי הרפובליקה המרכז-אפריקאית בצ'אד ו-500,000 אירו לפעילות MSF באזור נדל'ה במרכז אפריקה בשנת 2014.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד במדריד.
ספרד מיוצגת ברפובליקה המרכז אפריקאית באמצעות שגרירותה ביאונדה, קמרון.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית וצרפת.
שתי המדינות חברות בלה פרנקופוני ובאו"ם.
במהלך חלוקת אפריקה בשנות ה-80 של המאה ה-19 התמודדו זה עם זה בלגיה, הקיסרות הגרמנית וצרפת על מנת לשלוט בשטח מצפון לנהר אובנגי.
בשנת 1903 כינתה צרפת את המושבה החדשה שלה 'אובנגי-שארי' ובשנת 1910 שילבה צרפת את השטח יחד עם ארבע מושבות אחרות (קונגו הצרפתית, גבון, צ'אד וקמרון הצרפתית) לפדרציה קולוניאלית אחת המכונה אפריקה המשוונית הצרפתית.
בתחילה, השכירה ממשלת צרפת חלקים נרחבים עבור חברות אירופאיות ואילצה את האוכלוסייה המקומית לאסוף גומי טבעי, לצוד עורות שנהב ובעלי חיים ולעבוד במטעים.
עקב ניצול כפוי של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, החלו תושבי מרכז אפריקה למרוד בתחילת המאה ה-20. זה הוביל למרד קונגו-וורה (1928–1931).
עד מהרה דוכא המרד על ידי ממשלת צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה היוו חיילים מרכז אפריקאים חלק מהצבא הקולוניאלי הצרפתי הגדול (Troupes coloniales) ונלחמו למען צרפת החופשית והשתתפו בשחרור פריז.
באוקטובר 1940 הגיע הגנרל שארל דה גול לבנגי לבקר את המושל פייר מארי דה סן מארט ולסקור את הכוחות.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, צרפת אימצה חוקה חדשה בשנת 1946 והעניקה אזרחות צרפתית מלאה לתושבי אובאנגי-שארי והתירה להקים אספות מקומיות במסגרת האיחוד הצרפתי החדש.
בדצמבר 1958 הפך הכומר הקתולי לשעבר ברתלמי בוגנדה לראש ממשלת טריטוריית אובנגי-שרי.
במרץ 1959 נהרג בוגנדה כשמטוסו התפוצץ והוחלף על ידי בן דודו דויד דאקו.
ב-13 באוגוסט 1960, אובנגי-שארי קיבלה את עצמאותה מצרפת ושינתה את שמה לרפובליקה המרכז-אפריקאית ודייוויד דקו הפך לנשיא הראשון במדינה.
בדצמבר 1965 הושקה הפיכה נגד הנשיא דקו המכונה הפיכת סן סילבסטר (בסיוע צרפת) ומפקד הצבא ז'אן-בדל בוקאסה הכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה.
בשנת 1975 השתתף נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן בפסגת צרפת–אפריקה שהתקיימה בבנגי.
הנשיא ד'אסטן היה ידוע כמי שביקר במדינה מספר פעמים והשתתף במסעות ציד עם בוקאסה.
בדצמבר 1976 הכריז הנשיא בוקאסה על עצמו כקיסר הרפובליקה המרכז אפריקאית והכתרתו הסתכמה בכ-20 מיליון דולר, שהיה שווה לתוצר של המדינה במשך שנה שלמה.
ממשלת צרפת שילמה עבור הכתרת הקיסר.
עקב דיכוי נרחב, התעללות בזכויות אדם וטענות לקניבליזם ברפובליקה על ידי הקיסר בוקאסה, צרפת סילקה את בוקאסה מהשלטון במהלך מבצע ברקודה כאשר הקיסר היה בביקור רשמי בלוב.
דייוויד דאקו הוחזר לתפקיד נשיא הרפובליקה ולבוקאסה הוצע מאוחר יותר מקלט בצרפת.
באוקטובר 1979, העיתון הצרפתי, לה קנאר אנשנה, ניהל מאמר לפיו הנשיא ד'אסטן קיבל שני יהלומים בזמן כהונתו כשר האוצר ב-1973 על ידי בוקאסה.
השערורייה נודעה כפרשת היהלומים (Affaire des diamants).
במשך 19 השנים הבאות, צרפת התערבה בפוליטיקה במרכז אפריקה על ידי תמיכה והדחת נשיאי מרכז אפריקה.
בשנת 1997, נשיא מרכז אפריקה, אנז'-פליקס פאטאס, ניהל משא ומתן על הסכמי בנגי כדי להביא לסיום הסכסוך שהתנהל בשנות התשעים בין הממשלה לכוחות המורדים.
כתוצאה מההסכמים, צרפת סגרה את בסיסה הצבאי בבואר בשנת 1998.
במרץ 2009 הוצבו כוחות צרפתיים בבנגי לאחר דיווחים כי מורדים משתלטים על הבירה כדי להדיח את הנשיא פרנסואה בוזיזה מהשלטון.
בשנת 2012 פרצה מלחמת אזרחים ברפובליקה המרכז אפריקאית כאשר בעיקר המורדים המוסלמים המכונים סלקה סילקו את הנשיא בוזיזה מהשלטון בשנת 2013, והכתירו את מישל ג'וטודיה כנשיא.
לאחר הדחתו של בוזיזה, קבוצת מורדים נוצרים המכונה אנטי-בלקה מרדה בשלטון ובנתינים מוסלמים במדינה.
סלקה וכוחות הממשלה נלחמו נגד אנטי-בלקה וכוונו לאזרחים נוצרים במדינה.
כתוצאה מהסכסוך הדתי והאתני ברפובליקה, חזרה צרפת לרפובליקה כדי לעצור את שפיכת הדם על ידי פריסת 1,000 חיילים וכלי רכב משוריינים למדינה כדי לשמור על השלום במבצע סנגאריס .
נשיא צרפת פרנסואה הולנד ביקר את החיילים הצרפתים ברפובליקה בדצמבר 2013. הכוחות נשארו שם עד 2016. הנשיא הולנד חזר לרפובליקה במאי 2016 כדי לפקח על הרחקת הכוחות הצרפתיים מהמדינה שהסתיימה באוקטובר 2016 ונפגש עם הנשיא החדש, פוסטאן-ארקאנז' טואדרה.
בשנת 2014 תרמה צרפת 170 מיליון אירו בסיוע לרפובליקה.
כספי סיוע אלה ששולמו עבור סיוע אזרחי בנוסף להוצאות צבאיות, סיוע הומניטרי, תמיכה בתהליך הבחירות, תמיכה בסוף המשבר וממשל דמוקרטי במדינה.
בוועידת התורמים בבריסל ב-17 בנובמבר 2016 הודיעה צרפת על סיוע של 85 מיליון אירו במשך שלוש שנים, כולל 15 מיליון אירו עבור קרן "Bêkou".
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין הרפובליקה המרכז אפריקאית לצרפת ב-50 מיליון דולר.
חברות רב לאומיות צרפתיות כמו אייר פראנס ואורנג' פועלות ברפובליקה המרכז אפריקאית.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז
צרפת מחזיקה ברפובליקה המרכז-אפריקאית שגרירות בבנגי.
יחסי הרפובליקה של קונגו–יוון הם היחסים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הרפובליקה ההלנית.
ליוון יש קונסוליית כבוד בברזוויל, בירת הרפובליקה של קונגו.
ראש הקונסוליה הוא מר ניקוס פריס, איש עסקים מקומי והאזרח היווני היחיד שנותר במדינה.
האינטרסים של יוון ברפובליקה של קונגו מיוצגים בשגרירות היוונית בקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יוון העניקה מלגות לסטודנטים מהרפובליקה של קונגו על מנת לבצע את לימודיהם באוניברסיטאות יווניות ובבתי ספר צבאיים.
היחסים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה היו היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה.
מאפריל 2014 עד ספטמבר 2022, היא הציגה את עצמה כמדינה עצמאית, והיא נתפסה באופן נרחב כמדינת בובות של רוסיה על ידי הקהילה הבינלאומית.
ב-21 בפברואר 2022 הכירה הפדרציה הרוסית ברפובליקה העממית של דונייצק.
ב-30 בספטמבר באותה השנה, סופחה הרפובליקה באופן רשמי על ידי רוסיה יחד עם אזורים נוספים.
בסוף המאה ה-19, כאשר האימפריה הרוסית ראתה באוקראינה מקור לחומרי גלם ויישמה מדיניות של קולוניאליזם, דונבאס פותחה לאזור תעשייה על ידי תכנון מכוון.
למעשה, הפחם בדונבאס התגלה לפני זמן רב, בשנת 1721, אך היעדר תנאי תחבורה וטכנולוגיה הותירו את האזור ללא פיתוח תעשייתי.
בשנות ה-60 וה-70 של אותה המאה, במהלך ההתפתחות המהירה של הקפיטליזם תחת הצאר אלכסנדר השני, הפכו הברזל והפחם מדונבאס לספק עיקרי של רוסיה, וכך זרמו מתיישבים רוסים אל דונבאס.
בשנת 1917 התרחשה המהפכה הבולשביקית ברחבי רוסיה, הרפובליקה העממית של אוקראינה הפכה לעצמאית.
מלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה ואוקראינה נקלעה למלחמת אזרחים רצינית.
במקביל, הכריזו הבולשביקים בדונבאס, בהשפעת מהפכת אוקטובר, על רפובליקה בסגנון סובייטי.
בפברואר 1918, חברו הקרוב של יוסיף סטלין, ארטיום, ייסד את הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג (DKRSR).
בשל קשריה עם הבולשביקים, רפובליקת דונצק התכוונה להפוך לחלק מרוסיה הסובייטית, אך לנין האמין כי "יש להגדיל את שיעור מעמד הפועלים באוקראינה, אחרת יהיה קשה לשנות את המדינה החקלאית".
לכן הבקשה נדחתה, והרפובליקה הורשתה להפסיק את קיומה ולהסתפח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שהייתה אמורה אז, להיווסד בקרוב, ורפובליקת דונצק התפרקה, חודש לאחר הקמתה.
בשנת 2013 פרצה באוקראינה תנועה פרו-אירופאית.
גורמים פרו-רוסים בדונצק לא היו מרוצים ממדיניות שלטונות קייב כלפי האיחוד האירופי וערכו משאל עם על מעמד דונבאס במאי 2014. למרות שאף מדינה לא הכירה בלגיטימיות של משאל העם, הפרלמנט של דונצק הכריז על עצמאות בהתבסס על תוצאות המשאל, התנתק מאוקראינה והקים את הרפובליקה העממית של דונצק.
ממשלת אוקראינה האמינה שהדבר בוצע על ידי רוסיה, אז היא שלחה חיילים לאזור דונבאס, והסכסוך האוקראיני-רוסי פרץ.
ואז, בתיווך של צרפת וגרמניה, חתמו רוסיה ואוקראינה על הסכם מינסק.
ממשלת אוקראינה מעניקה אוטונומיה מיוחדת לשני האזורים במזרח.
כתנאי, רפובליקת דונצק הסכימה להפסקת אש, אך היא כבר הפכה לעצמאית בפועל.
ביולי 2021 פרסם הקרמלין מאמר מאת נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין שבו התייחס פוטין לרפובליקה הסובייטית של דונייצק-קריבוי רוג וטען כי העברת דונצק על ידי לנין לשטחה של אוקראינה היא טעות היסטורית.
היסטוריונים מערביים ואוקראיניים תיארו תפיסה זו כאימפריאליזם.
הכרה וכינון יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית
ב-16 בפברואר 2022 התקבלה בדומה הרוסית החלטה הקוראת להכיר בהקדם האפשרי ברפובליקות העממיות של דונצק ולוגנסק.
ב-20 בפברואר כינס פוטין ישיבת מועצת הביטחון בטלוויזיה בשידור חי, וביקש מהשרים להביע את דעתם אם להכיר בשתי הרפובליקות בדונבאס.
ב-21 בפברואר, נשיא רפובליקת דונייצק דניס פושילין ורפובליקת לוגנסק חתמו על מסמך בקרמלין.
הפדרציה הרוסית מכירה ברפובליקה העממית של דונצק, ושני הצדדים ממשיכים לדון בהסכם הגנה צבאי.
לאחר ההכרה, פוטין הצהיר בפומבי כי מאחר שהוא הכיר בדונבאס, אין צורך להמשיך ולעמוד בהסכם מינסק.
ב-30 בספטמבר 2022, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הכריז על סיפוח הרפובליקה יחד עם הרפובליקה העממית של לוהנסק, מחוז זפוריז'יה ומחוז חרסון, על כך חתם נשיא רוסיה עצמו וראשי האזורים הבדלניים, כולל דניס פושילין.
מסמכים שהונפקו על ידי הרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק תקפים ברוסיה מאז 2017. זה איפשר לתושבים לעבוד, לטייל או ללמוד ברוסיה.
היחסים בין הרפובליקה העממית של דונצק לרוסיה היו בדרך כלל הדוקים.
אוקראינה האשימה את רוסיה בסיוע לרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק במלחמותיהם עם אוקראינה; רוסיה הכחישה זאת.
רוסיה הנפיקה 600,000 דרכונים לתושבי הרפובליקות מאז 2019. אוקראינה גם טוענת שרוסיה משלמת פנסיה לתושבי הרפובליקות (אוקראינה הפסיקה את תשלומי הפנסיה לאחר 2014).
ב-21 בפברואר 2022, הכירה רוסיה בעצמאותה של הרפובליקה העממית לוהנסק ושל הרפובליקה העממית של דונצק השכנה, אם כי טענה בעבר שהכרה במדינות תהווה הפרה של הסכמי מינסק.
מסמכים ודרכונים שהונפקו על ידי הרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק תקפים ברוסיה מאז 2017. זה איפשר לתושבי הרפובליקות לעבוד, לטייל או ללמוד ברוסיה.
ראש המדינה, לאוניד פסצ'ניק עשה עסקה עם רוסיה לפינוי אזרחים לחלקים הדרומיים של רוסיה.
מאז רוסיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של לוהנסק, שני הצדדים חתמו על הסכם ידידות, שיתוף פעולה, סיוע צבאי ועזרה הדדית.
רוסיה חילקה יותר מ-600,000 דרכונים רוסיים לאזרחי הרפובליקות וגיבתה את המורדים ברובים וארטילריה.
רוסיה הכירה גם באזורים אחרים שבשליטת אוקראינה כחלק משטחן של הישויות הבדלניות (מחוזות דונצק ולוהנסק).
רוסיה גם הורתה לחיילים לשרת כשומרי שלום באזורים שבידי הבדלנים בדונבאס.
היחסים היו חזקים בין שתי המדינות, עד 30 בספטמבר, אז רוסיה סיפחה את הרפובליקה (יחד עם הרפובליקה העממית של דונצק ומחוזות נוספים) ובכך חדלה הישות להיות עצמאית.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–סין הם היחסים הבילטרליים של הרפובליקה המרכז-אפריקאית והרפובליקה העממית של סין.
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה המרכז-אפריקאית כוננו ב-29 בספטמבר 1964, כאשר ממשלת הרפובליקה המרכז-אפריקאית ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין.
לאחר כינון היחסים ב-1964, כאשר ז'אן-בדל בוקאסה עלה לשלטון ב-1966, הוא החזיר את ההכרה של המדינה לטאיוואן, וניתק את הקשרים הדיפלומטיים עם הממשלה בבייג'ינג, שנמשכו עד למהפך של בוקאסה וביקורו בבייג'ינג ב-1976. הרפובליקה המרכז-אפריקאית החזירה את ההכרה שלה לטאיפיי ב-1991 תחת הנשיא אנדרה-דיודונה קולינגבה.
יורשו של קולינגבה, אנז' פטאסה, החזיר את ההכרה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית לרפובליקה העממית של סין ב-1998, שנשארה ב-2017. מאז 1998, סין העבירה סיוע חוץ רב לרפובליקה המרכז-אפריקאית, כולל רופאים ומהנדסים אזרחיים.
הסחר בין סין לרפובליקה המרכז-אפריקאית גדל בשנות ה-2000, ונשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית, פרנסואה בוזיזה, קרא להשקעות סיניות נוספות במדינה ב-2009.
שגרירות סין בבנגי השעתה זמנית את פעילותה בשנת 2013 לאחר נפילת הנשיא בוזיזה ומלחמת האזרחים שלאחר מכן, אך החל משנת 2016 היא נפתחה מחדש.
הרפובליקה המרכז אפריקאית הייתה אחת מ-53 מדינות, שביוני 2020 תמכו בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג באו"ם.
מאז הפורום הראשון לשיתוף פעולה סין –אפריקה בשנת 2000, ממשלת סין העבירה 152 מיליון דולר בסיוע לפיתוח לרפובליקה המרכז-אפריקאית.
מספר פרויקטי סיוע סיניים גדולים ברפובליקה המרכז אפריקאית כוללים:
הלוואה של 67.4 מיליון דולר מ-Exim Bank of China להתקנת רשתות תיקונים וסלולר במדינה.
בניית אצטדיון של 20,000 מושבים בבנגי במימון ממשלת סין.
ביטול חובות של 11.4 מיליון דולר לסין.
מדריכים סיניים הכשירו את חברי כוחות הביטחון הפנימיים של הרפובליקה המרכז אפריקאית, כגון המשטרה והמשמר הנשיאותי, בשנת 2018.
יחסי הרפובליקה העממית של דונצק ושל קוריאה הצפונית היו היחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין הרפובליקה העממית של דונצק ובין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית).
קוריאה הצפונית הכירה לראשונה בדונצק ב-2022, המדינה השלישית לעשות כך (אחרי רוסיה וסוריה).
לרפובליקה העממית של דונצק מעולם לא הייתה שגרירות בקוריאה הצפונית, ולקוריאה הצפונית מעולם לא הייתה שגרירות בדונצק.
היחסים נוהלו על ידי השגרירויות של שתי המדינות ברוסיה.
קוריאה הצפונית לראשונה הכירה בעצמאותן של הרפובליקה העממית של דונצק וברפובליקה העממית של לוגנסק ב-13 ביולי 2022, מספר חודשים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כתגובה, אוקראינה הפסיקה את יחסיה עם קוריאה הצפונית באותו היום.
ב-29 ביולי, נפגש שגריר קוריאה הצפונית לרוסיה סין הונג צ'ול (Sin Hong Chol) עם שליחת דונצק לרוסיה, אולגה מאקיבה.
השניים שוחחו על שיתוף כלכלי בין המדינות.
לרפובליקה העממית של דונצק לא הייתה שגרירות בקוריאה הצפונית, והיחסים נוהלו על ידי שליח דונצק לרוסיה.
לקוריאה הצפונית לא הייתה שגרירות ברפובליקה העממית של דונצק, והיחסים נוהלו על ידי שליח קוריאה הצפונית לרוסיה.
יחסי הרשות הפלסטינית–סין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרשות הפלסטינית.
לסין ולפלסטינים היסטוריה ארוכה של יחסים, שהחלו בתמיכתו של מאו דזה-דונג בתנועות שחרור לאומי בעולם השלישי.
אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים בסין, הוקמה הרפובליקה העממית של סין, בראשות מאו דזה-דונג.
סין הכירה במדינת ישראל, אך ב-1955 הכריזה על הכרתה ב"זכויות של העם הפלסטיני" ועברה לתמוך במדינות ערב.
במהלך שנות השישים סין תמכה, הן במילים והן במעשים, בהרס ישראל והחלפתה במדינה ערבית פלסטינית, כמו גם ביאסר ערפאת ובאש"ף.
סין שמרה על יחסים טובים גם עם פת"ח, בתור מפלגה בפני עצמה ולא רק כחלק מאש"ף.
המפלגה הקומוניסטית בראשות מאו דזה-דונג תמכה במספר ארגוני טרור פלסטיניים, ביניהם החזית העממית לשחרור פלסטין החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
סין המשיכה לתמוך בפלסטינים לאחר שהתקבלה לאו"ם ב-1971, ושגרירות פלסטינית אף נפתחה בבייג'ינג ב-1974. סין הצביעה בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהשוותה את הציונות לגזענות ב-1975. (ההחלטה בוטלה ב-1991 בהצבעה חוזרת, כשסין נעדרת מההצבעה).
לאחר מותו של מאו דזה-דונג ב-1976, התחלפה הנהגת המפלגה.
דנג שיאופינג, המנהיג החדש, החליט לצמצם את התמיכה בארגוני טרור פלסטיניים, ובהמשך אף תמך בהסכמי קמפ דייוויד.
עם זאת סין עדיין תומכת בפלסטינים, ותמיכתה בהכרזת העצמאות הפלסטינית, שניתנה על ידי ערפאת באלג'יר ב-1988, בתוקף עד היום.
סין ממשיכה לתמוך בטענות הפלסטינים גם היום, אם כי באופן מצומצם יותר.
תחת הנהגתם של יורשי דנג, סין מנהלת יחסים דיפלומטיים מלאים הן עם ישראל והן עם ארצות ערב.
תחת הנהגתם של ג'יאנג דזה-מין וחו ג'ינטאו, סין תמכה בתהליך השלום במזרח התיכון ובהסכמי אוסלו.
גם יאסר ערפאת וגם יורשו, מחמוד עבאס (אבו מאזן), ביקרו בסין מספר פעמים.
לאחר ניצחון חמאס בבחירות לפרלמנט הרשות הפלסטינית ב-2006, סין סירבה להגדירו כארגון טרור והתייחסה אליו בתור 'נציג נבחר של העם הפלסטיני'.
שר החוץ של הרשות הפלסטינית מחמוד א-זהאר, ששימש בתפקידו מטעם חמאס, הוזמן על ידי ממשלת סין להשתתף בכנס שיתוף פעולה סיני-ערבי.
זאת למרות מחאת ארצות הברית וישראל, ותוך קבלת תשבחות מיושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן.
לאחר מבצע עופרת יצוקה, דובר משרד החוץ הסיני טען שעל שני הצדדים לפתור את הבעיות בדיאלוג, וגינה את השימוש בכוח צבאי דרך לפתרון סכסוכים.
לאחר ההשתלטות על המשט לעזה, דובר משרד החוץ הסיני גינה את ישראל, וטען שהיא צריכה ליישם ברצינות את החלטות מועצת הביטחון ולשפר את המצב ברצועת עזה על ידי הקלת המצור עליה.
במהלך מבצע עמוד ענן, בנובמבר 2012, דובר משרד החוץ הסיני הביעה "דאגה" לגבי העימות וקרא לשני הצדדים, ולישראל במיוחד, להפגין ריסון ולהימנע מפגיעה באזרחים.
ב-29 בנובמבר 2012, סין הצביעה בעד החלטת 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, שהעניקה ל"פלסטין" (למעשה הרשות הפלסטינית) מעמד של מדינה משקיפה באו"ם.
במהלך מבצע צוק איתן, דובר משרד החוץ הסיני אמר ש"אנחנו סבורים ששימוש בכוח ואלימות כתגובה לאלימות לא יעזור לפתור בעיות אלא [רק] יגדיל את השנאה.
אנו מפצירים בצדדים הקשורים לזכור את התמונה הרחבה יותר של שלום וחיי האנשים, ליישם הפסקת אש מיידית, לדבוק בדרך של שיחות שלום ולשאוף לחידוש מוקדם [ככל האפשר] של שיחות [שלום]".
בתחילת 2016, נשיא סין שי ג'ינפינג אישר מחדש את תמיכת סין ב"הקמת מדינה פלסטינית שבירתה מזרח ירושלים" בפגישה עם הליגה הערבית.
שי הכריז גם על סיוע של 50 מיליון יואן (7.6 מיליון דולר) להקמת לוחות סולאריים לייצור חשמל ב"שטחים הפלסטיניים".
שר החוץ הסיני וואנג יי אמר באפריל 2017, במהלך פגישה עם שר החוץ של הרשות הפלסטינית, שהיעדר "מדינה [פלסטינית] עצמאית עם ריבונות מלאה" הוא "אי צדק נוראי".
וואנג המשיך וציין שסין תומכת במאמצים הפלסטיניים להקים מדינה פלסטינית בגבולות שלפני מלחמת ששת הימים, שבירתה היא מזרח ירושלים.
ביוני 2023 ביקר בסין יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן ונפגש עם נשיא סין שי ג'יפינג, השניים שוחחו על ההתפתחויות האחרונות בזירה הפלסטינית וכן בנושאים אזוריים ובינלאומיים.
יחסי הרפובליקה של קונגו–צרפת הם מערכת היחסים הנוכחית וההיסטורית בין הרפובליקה של קונגו לבין הרפובליקה הצרפתית צרפת מחזיקה בשגרירות בברזוויל וקונסוליה בפואנט נואר, ואילו הרפובליקה של קונגו מחזיקה בשגרירות בפריז.
צרפת שלטה בעבר ברפובליקה של קונגו שהייתה במעמד של מושבה בין שנות ה-80 של המאה ה-19 עד להכרזת העצמאות של הרפובליקה של קונגו בשנת 1960. בעקבות קריסת הגוש הקומוניסטי העולמי, צרפת הפכה לשותפת הסחר הגדולה ביותר של הרפובליקה של קונגו.
האזור הידוע כיום בשם הרפובליקה של קונגו היה תחת ריבונות צרפתית בשנות ה-80 של המאה ה-19. פייר סאבגנאן דה בראזה, שהקים את האימפריה הצרפתית, התחרה עם סוכני אגודת קונגו הבינלאומית של המלך הבלגי ליאופולד (לימים הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) על השליטה באגן נהר קונגו.
בין 1882 ל-1891 נחתמו חוזים עם כל השליטים המקומיים העיקריים על הגדה הימנית של הנהר, והשיתו על אדמותיהם חסות צרפת.
ב-1908 ארגנה צרפת את אפריקה המשוונית הצרפתית (AEF), הכוללת את מושבותיה של קונגו התיכונה (קונגו המודרנית), גבון, צ'אד ואובאנגואי-צ'ארי (הרפובליקה המרכז אפריקאית).
ברזוויל נבחרה כבירה הפדרלית של אפריקה המשוונית הצרפתית.
הפיתוח כלכלי במהלך 50 השנים הראשונות של השלטון הקולוניאלי בקונגו התמקד בהפקת משאבים טבעיים על ידי חברות פרטיות.
בשנים 1924-1934 נבנתה רכבת קונגו-אושן (CFCO) במחיר אנושי ופיננסי ניכר, שפתחה את הדרך לצמיחת נמל האוקיינוס של פואנט-נואר וערים לאורך תוואי הדרך.
קונגו נהנתה מההרחבה שלאחר המלחמה של ההוצאות הניהוליות והמנהליות הקולוניאליות כתוצאה ממיקומה הגאוגרפי המרכזי בתוך אפריקה המשוונית הצרפתית והבירה הפדרלית בברזוויל.
חוק הקאדר (Loi Cadre) משנת 1956 הסתיים בהצבעה כפולה והעניק זכות ממשל עצמי חלקי עבור השטחים הבודדים בחו"ל.
היריבויות האתניות יצרו אז מאבקים חריפים בין המפלגות הקונגוליות המתעוררות והציתו מהומות קשות בברזוויל ב-1959. לאחר משאל 1959, שאושר בחוקה הצרפתית החדשה, התפרקה אפריקה המשוונית הצרפתית.
ארבע המושבות שהשתייכו לה הפכו לחברות אוטונומיות של הקהילה הצרפתית, ומרכז קונגו הוחלף ברפובליקה של קונגו.
עצמאות רשמית ניתנה באוגוסט 1960.
לאחר מתן העצמאות קיימו צרפת וקונגו מערכת יחסים ממושכת אך מאופקת, וצרפת הציעה מגוון רחב של סיוע תרבותי, חינוכי וכלכלי.
המרכיב העיקרי ביחסים בין צרפת לקונגו היה ההשקעות המוצלחות ביותר של מגזר הנפט של חברת הנפט הצרפתית Elf-Aquitaine (הנקראת כיום Total), שנכנסה לקונגו ב-1968 והיא המשיכה לגדול.
צרפת היא כיום השותפה החיצונית הכלכלית העיקרית של קונגו, התורמת סכומים משמעותיים של סיוע כלכלי, תוך כדי משחק בתפקיד בעל השפעה רבה.
בשנת 2009 הגיע היקף הייצוא מקונגו לצרפת ל-9%, במקום השלישי בהיקף היצוא; קונגו ייבאה גם כ-21% מצרפת, מדובר באחוז הגבוה ביותר מכל מדינה אחרת.
יחסי הרפובליקה של קונגו–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קונגו לבין הפדרציה הרוסית.
לרפובליקה של קונגו יש שגרירות במוסקבה ולרוסיה שגרירות ברפובליקה של קונגו.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות (ב-16 במרץ 1964), המטרה הראשונית הייתה לספק בסיס משפטי מוצק לשיתוף פעולה דו-צדדי.
באותה תקופה הוסכם על למעלה מ-80 הסכמים ופרוטוקולים, כולל הסכם ידידות ושיתוף פעולה, הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי, שיתוף פעולה כלכלי וטכני, על סחר ועל הקמת ועדה דו-צדדית מעורבת בנושא כלכלי, שיתוף פעולה מדעי, טכנולוגי ומסחר.
במהלך נשיאותו של הנשיא הפרו-מערבי פסקל ליסבואה (1992-1997), היקף היחסים הבילטראליים החל לרדת באופן משמעותי.
בשנת 1997 חזר דניס סאסו-נגואסו לתפקיד ראש המדינה וקרא לחידוש שיתוף הפעולה הרב-צדדי עם רוסיה בכל התחומים.
במרץ 2000 חודשו ההתייעצויות הבין-משרדיות, שהתקיימו בספטמבר 2001 במוסקבה, שם נחתם פרוטוקול על התייעצויות בין משרדי החוץ.
הסיבוב הבא של התייעצויות רוסיות קונגולזיות ביחסים בין שתי המדינות התקיים באוגוסט 2010 בברזוויל.
במהלך שיחותיו של אדאדה עם סרגיי לברוב, הם דנו בין היתר על המדינה ועל סיכויי היחסים הבילטראליים, וסוגיית הסכסוכים ביבשת אפריקה.
ב-2004 ביקרה משלחת של חברות בברזוויל עם מועצת הפדרציה של אפריקה.
המשלחת התקבלה על ידי נשיא הסנאט של קזחסטן.
במהלך המשא ומתן נדונה האפשרות להרחבת חילופי הפרלמנט ולהגברת הקשרים בין הפדרציה.
כן התקיימו מפגשים עם פקידי ממשלה אחרים ומנהיגים עסקיים של קונגו.
שיתוף פעולה כלכלי וכלכלי התפתח באופן פעיל עד 1992, בשתי ישיבות של הוועדה הבין-ממשלתית המשותפת.
לאחר תחילת העימות הפנימי במדינה בשנת 1997, יחסי הסחר הבילטראליים הושעו וביוני של אותה שנה בברזוויל הייתה סגורה הנציגות של "אירופלוט".
צעדים חיוביים מסוימים שתוארו בתקופה האחרונה בתחום ייצור הנפט.
אינטרס משותף של שיתוף פעולה במחקר ופיתוח משותף של שדות הנפט בקזחסטן הודגם ביוני 2006, במהלך ביקור ראש המדינה של חברת הנפט הרוסית "Lukoil חו"ל אחזקות".
בשנת 2006 ביקרה בברזוויל משלחת של מטרופול של IFC.
עמותה זו מעוניינת בפרויקטים שונים בתחום הזהב ומתכות בסיס.
בחודש מאי 2010 בברזוויל, התקיים פורום עסקים בהשתתפות אנשי עסקים רוסיים שונים, בהם דנו בדרכים להגברת שיתוף הפעולה בתחומי האנרגיה, התחבורה, הכרייה והפיננסים.
כתוצאה מכך נחתם בפורום המשותף על הסכם שיתוף פעולה בין לשכות המסחר של שתי המדינות, שמטרתו ליצור תנאים נוחים לפיתוח היחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
יחסי הרשות הפלסטינית – ישראל הם היחסים המדיניים והכלכליים שבין ישראל לרשות הפלסטינית בהווה (ועם אש"ף לפני כן).
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להתקיים מפגשים בין ישראל ונציגי אש"ף, אשר בהמשך הובילו לתחילת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שהגיע לשיאו בהסכמי אוסלו ב-1993, כאשר ישראל הכירה באש"ף כארגון המייצג את העם הפלסטיני.
זמן קצר לאחר מכן נוסדה הרשות הפלסטינית, ובמהלך 6 השנים הבאות נוצרה רשת של קשרים כלכליים וביטחוניים עם ישראל.
בשנת 2000 החריפו מאוד היחסים עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, אשר היוותה הסלמה מהירה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
כלכלת ישראל היא כלכלה מודרנית ותחרותית.
נכון ל-2015, התוצר לנפש בישראל עלה על 35 אלף דולרים, ושיעור האבטלה עמד על 5%.
המחסור במשאבי טבע גרר השקעה ופיתוח של ענפים חדשים כמו ענף ההיי-טק שצומח בממדים גדולים, ענף המחשבים והטכנולוגיה, ענף הביוטכנולוגיה הצעיר ותחומים שונים שדורשים חשיבה מופשטת ולאו דווקא חומרי גלם.
ישראל חברה ב-OECD וידועה גם כ"מדינת היזמות".
בשל סיבות היסטוריות הפלסטינים לא הצליחו לייצר מערכת כלכלית עצמאית לחלוטין.
השקעות זרות ישירות ביהודה ושומרון וברצועת עזה כמעט ואינן קיימות.
נכון ל-2019, ישראל מדורגת במקום 22 במדד הפיתוח האנושי של האו"ם מתוך 177 מדינות, בעוד שהרשות הפלסטינית מדורגת במקום ה-119. בנוסף לחקלאות, ההכנסה הכלכלית העיקרית של הפלסטינים מתבססת על סיוע כלכלי מהקהילה הבינלאומית ועל עבודה של פלסטינים בישראל או במקומות אחרים בעולם.
היחסים הפוליטיים בין ישראל לפלסטינים מושרש בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במוקד הסכסוך עומדת בין היתר הדרישה של הפלסטינים להקים מדינה ריבונית על חלק מהטריטוריה שנמצאת כיום בשליטה ישראלית.