tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא יוצר כחלק מסדרת הרובוטים המכופפים (Bending), שתפקידם לכופף קורות פלדה על מנת לייצר תאי התאבדות, תאים אשר נראים כמו תאי טלפון רגילים אך בניגוד להם, המשתמש מוצא את מותו בתום השימוש.
שמו של בנדר הוא למעשה חצי בדיחה, כאשר בפרק אחד הוא טוען ששמו האמצעי זה "כיפוף"(Bending), כלומר הוא מומחה בדבר.
לאחר מכן הוא מוסיף ששמו המלא הוא למעשה בנדר בנדינג רודריגז (שם משפחה מקסיקני נפוץ).
בפרק Lethal Inspection (פרק 6 עונה 6) למעשה מתגלים פרטים נוספים על עברו של בנדר ומתגלה כי בניגוד לרובוטים אחרים בנדר הוא בן תמותה בשל טעות שנעשתה בפס הייצור והוא הורכב בלי יחידת גיבוי ולכן אם גופו נהרס אישיותו אינה יכולה לרדת לגוף חדש (הסבר שסופק על ידי פרופסור פארנזווארת').
לאחר מרדף אחרי מפקח פס הייצור שלו (Inspector #5) בעוד שהוא מלא זעם על המפקח שנתן לו להיוולד בלי יחידת גיבוי (מה שסותר את הכרטיס שקיבל ממנו בשהורכב שמאשר כי הוא "מושלם" לדבריו של בנדר) בעזרתו של הרמס בנדר מקבל הסתכלות חדשה על החיים ומפסיק לכעוס על המפקח.
בסוף הפרק למעשה מתגלה כי הרמס הוא מפקח מספר 5 וכי הוא אישר את הרכבתו של בנדר כי ריחם עליו ואינו רצה לשלוח אותו למגרש הגרוטאות ולמעשה לאחר מקרה זה הוא התפטר מחברת "מאמ" ועבר לעבוד בפלאנט אקספרס.
לבנדר מעט מאוד ערכי מוסר או צניעות, והוא גס במיוחד (בסרט "Bender's big score", כאשר ה"רמאים" מחקו את הזיכרון, נאמר כי נמחקו 50 טרה בייט של פורנו).
הוא מקלל, אוהב לריב, מעשן בכפייתיות, שותה ומהמר.
הוא גם חסר טאקט לחלוטין, ומרבה להעליב ולפגוע באנשי "פלאנט אקספרס", או באנשים בכלל.
למרות זאת, לבנדר יש את היכולת להרגיש (למרות שהוא טוען שהוא לא יכול).
הוא נעלב ובורח כאשר הצוות מעליב את כישורי הבישול הנוראיים שלו, הוא חווה לעיתים קרובות זעם, וסימפתיה כשמדובר בחברו הטוב ביותר, פיליפ ג'יי פריי.
למרות שהוא לא משדר כך תמיד, בנדר מתעב את רוב בני האדם ורוצה להשמידם בסתר.
הוא מתנגד לשעבוד הרובוטים וניצולם ויותר מפעם אחת מתחבר עם אחיו הרובוטים כנגד בני האדם.
באחד מהפרקים מגלה בנדר שיש לו רובוט מקביל, פלקסו, שזהה לו מבחינה חיצונית אך בעל מגנט קטן בצורת זקן תיש על הסנטר (בפרק פארודיה על ספוק הרשע ממסע בין כוכבים).
בהתחלה מתייחס הצוות לפלקסו כגרסה המרושעת של בנדר, אך לאחר מכן מסתבר כי למעשה, בנדר הוא הרשע.
למרות שתפקידו המיועד של בנדר הוא כיפוף קורות ברזל, הוא יותר משמש כמסייע בחברת "פלאנט אקספרס", ולרוב מצטרף לפריי ולילה במשלוחיהם בגלקסיה.
במהלך הסדרה בנדר הופך לטבח החברה, ומגלה במהרה כי אין לו שום כישרון ושאנשי הצוות נמנעים בכל מחיר מבישוליו.
או אז הוא בורח ופוגש את השף הלמוט ספארגל, שף אגדי שירד מגדולתו שהיום מבשל פשטידות מנעליים עבור הומלסים.
ספארגל מלמד את בנדר את רזי הבישול בסדרת משימות, והופך אותו לטבח מקצועי (למרות שבישולו של בנדר הורג בסופו של דבר את ספארגל).
הוא מעניק לו מרכיב סודי.
בנדר מוכיח את עצמו כשף כאשר מנצח את השף אלזר, ומגלה את המרכיב הסודי של ספארגל לשיפור כל מנה - מים, לכאורה כדי להוכיח על בנדר את אפקט הפלצבו.
אחר כך מסתבר שהמים מהולים בכמה טיפות LSD.
לבנדר היו עבודות צד נוספות - סרסור, שדכן, איש מאפיה, עובד בחברת הקפאה קריוגנית, סופר גיבור, ואף הצטרף לסיבוב הופעות עם הזמר בק.
בֶּנוֹ אלְקַן (גרמנית: Benno Elkan; 2 בדצמבר 1877 – 10 בינואר 1960) היה פסל יהודי-גרמני-בריטי, אמן הפיסול במתכת, הידוע במיוחד בדיוקנאותיהם של מנהיגים ואישים שעיצב, באנדרטאות ומצבות שפיסל, וכן ביצירת מנורת הכנסת.
אלקן נולד בדוֹרְטְמוּנְד שבגרמניה למשפחה יהודית.
לאחר שהשלים את השכלתו בגימנסיה שבעירו, למד ציור במינכן ובקרלסרוהה.
ב-1900 היה אלקן אחד מ-17 האבות המייסדים של "המועדון היהודי" באיירן מינכן.
ב-1903 החליט להקדיש עצמו לפיסול.
ב-1905 עבר לפריז, שם החל לעבוד כפסל, אם כי לא הצטרף לאף אחת מהתנועות האמנותיות שפרחו בעיר באותה התקופה.
ב-1906 הציג תערוכת יחיד ראשונה בעירו, דורטמונד.
בין 1908 ל-1911 חי ברומא, שם הושפע מהסגנון העתיק, ואף עבד מעט באבן.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין אספקה בפולין, אך לאחר שלקה בחולירע, הועבר לתפקיד עורפי בפרנקפורט.
מ-1919 שהה בפרנקפורט ושם יצר פסלים ואנדרטאות לזכר חללי המלחמה, בעלי מסר פציפיסטי ואנטי-מיליטריסטי.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, יצא לגלות באנגליה, עקב מוצאו היהודי ודעותיו.
בלונדון זכה לשם ולתהילה כפסל, ואף עוטר בתואר אצולה.
מ-1956 חלה הידרדרות במצב בריאותו, ובשנת 1960 נפטר בלונדון.
לבקשתו נשרפה גופתו, ואפרו פוזר בישראל.
מורשתו האמנותית של אלקן כוללת פסלי ברונזה ואבן גדולים, וכן דיוקנאות של אישים מפורסמים כווינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, חיים ויצמן, ולטר רתנאו וגוסטב מאהלר.
אלקן היה נשוי לפסנתרנית הדוויג יהודית איינשטיין, אחותו של הסופר והאמן ; לשניהם נולדו בת בשם אורסולה ובן בשם וולף.
בשנת 1950, כשנה וחצי לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פנה הלורד אדווין סמואל, בנו של הרברט סמואל, שהיה הנציב העליון הבריטי הראשון של ארץ ישראל, לבנו אלקן, וביקש ממנו ליצור פסל ברונזה בצורת מנורה, כדי להעניקה כשי למדינת ישראל הצעירה.
מטרת השי הייתה "לבטא את הערצת הפרלמנט הבריטי ואת ידידותו החמה הנמשכת למדינת ישראל החדשה, לממשלתה, לעמה, ומעל לכול – לכנסת שלה".
אלקן היה אמן ידוע באנגליה, ובעל ניסיון עשיר בעבודה בברונזה, לאחר שיצר כמה מנורות, ובמיוחד זו של כנסיית וסטמינסטר שבלונדון.
אלקן השקיע שש שנים מחייו ביצירת המנורה, בעיקר בתחום העיוני, שכן ביקש ליצור מנורה ייחודית, שתספר את תולדות עם ישראל במשך אלפי שנות היסטוריה.
בנו אקמן (Beno Eckmann; 31 במרץ 1917 – 25 בנובמבר 2008) היה מתמטיקאי שווייצרי, שנודע בעיקר בזכות התרומות שלו לטופולוגיה אלגברית ולאלגברה הומולוגית.
אקמן סיים אם לימודי הדוקטורט ב-ETH בציריך בשנת 1942, תחת הנחייתו של היינץ הופף.
הוא כיהן מספר שנים כפרופסור חבר באוניברסיטה של לוזאן, וחזר ל-ETH, שם נשאר עד פרישתו בשנת 1984. ב-1964 ייסד את המכון למתמטיקה בשווייץ, שאותו ניהל ב-20 השנים הבאות.
אקמן הנחה 60 תלמידי דוקטורט.
ביוגרפיה באתר של אוניברסיטת St.
בנה ביתך היא מדיניות ממשלתית בישראל שבבסיסה הקצאת קרקעות לבנייה של בתים פרטיים צמודי-קרקע, לפי תכנון פרטי של המשתכן.
במהלך שנות ה-50 הייתה עיקר הבנייה הציבורית בישראל בנייה אחידה.
במושבים נבנו עבור המשתכנים בתים אחידים, וכך גם בשכונות צמודי קרקע של הערים, דוגמת שכונת קפלן בכפר סבא.
בעת הקמת ערד, הוחלט על שיטה חדשה על פיה הובטחו מגרשים תמורת דמי פיתוח בלבד וניתן למתיישבים לבנות את בתיהם כראות עיניהם.
לתוכנית זאת של משרד השיכון הודבק הכינוי "בנה ביתך".
בשנת 1967 שווקו מגרשים נוספים בערד על פי אותה תוכנית.
בשנת 1968 הונהגה תוכנית דומה בשכונת גבעת המבתר שבירושלים.
ביוני 1974 התמנה אברהם עופר לשר השיכון והוא אימץ את שיטת "בנה ביתך" באופן נרחב.
תוכניות לשיווק מגרשים בשיטת בנה ביתך עלו לגבי עיירות הפיתוח בדרום, בבית שאן, ביבנה, בקצרין, באופירה, בפוריה עילית, במעלות ובאשקלון.
לאחר המהפך, התגבר השימוש בתוכניות "בנה ביתך", במיוחד בגליל, במסגרת הניסיון למשוך אוכלוסייה יהודית לגליל.
בסוף 1977 עלה רעיון של "מגרש בחיסכון", תוכנית חיסכון לרכישת מגרש, במטרה לעודד את מכירת המגרשים.
השר גדעון פת הצהיר בשנת 1978 שבכוונת משרד השיכון לשווק 1840 מגרשים בשיטת בנה ביתך כדי להאבק בעליית מחירי הדיור.
מגרשים לבנה ביתך שווקו גם בלוד.
מטרת הפרויקט הוגדרה בשלושה מישורים: מניעת עזיבת אוכלוסייה חזקה מעיירות פיתוח, משיכת אוכלוסייה חזקה ומבוססת אליהן ועידוד הפרטת הבנייה בארץ.
הביצוע כלל הקצאת מגרשים זולים לבנייה פרטית, על ידי קבלן בניין פרטי ולפי תוכנית אישית של המשתכן.
אחוז מסוים מן המגרשים הוקצה לתושבי היישוב או שהוגדרה להם עדיפות ברכישת מגרשים ובקבלת מענקים והלוואות.
בניית "בנה ביתך" היא השיטה המועדפת על הישראלים ושימשה את משרד השיכון ואת רשות מקרקעי ישראל בעיקר במקרים בהם אף שיטת שיווק אחרת לא הצליחה.
בשכונות בנה ביתך עיצבו המשתכנים את הבית כאוות נפשם, בעזרת קבלני משנה ואדריכלים.
על התוצאה עלתה ביקורת שהבנייה סבלה מיצירת עיצוב-יתר, ומבנים מצועצעים ושונים מאוד זה מזה, דבר שהקנה תחושה של "קקפוניה" ואקלקטיות.
המתנגדים העדיפו על כן שכונות שלמות שהוקמו באופן אחיד על ידי קבלנים או למצער שכונות בהם הקבלנים הציעו לרוכשים לבחור מתוך מספר מצומצם של דגמי-מעטפת (אשר עיצוב הפנים בתוכן ניתן לשינוי באמצעות קירות בנויים או קירות גבס) שיצרו תמונה סטנדרטית יותר לשכונה.
בנו ארבל (20 בינואר 1939 - 9 באפריל 2013) היה מתמטיקאי והיסטוריון של המתמטיקה, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
עסק רבות בחינוך מתמטי וריכז במשך שנים רבות את החוגים למתמטיקה במכללות לחינוך, בית ברל וסמינר הקיבוצים ולימד בהם.
הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בוקרשט.
עלה לישראל בשנת 1961 והמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר ראשון במתמטיקה-פיזיקה ב-1963. סיים תואר שני במתמטיקה באפריל 1965 בהדרכתו של פרופ' אריה דבורצקי.
התגייס לצה"ל במאי 1965 ושירת בחיל האוויר.
סיים את עבודת הדוקטורט בשנת 1987 באוניברסיטת תל אביב בהדרכתו של פרופ' מרצל הרצוג.
נושא הדוקטורט: "אסטרטגיות אלמנטריות לפתרון בעיות ומחקר מתמטי".
לימד באוניברסיטת תל אביב, מכללת סמינר הקיבוצים, מכללת בית ברל ובמכללה האקדמית תל אביב יפו.
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כראש התוכנית לתלמידים צעירים (תלמידי בית ספר תיכון) מצטיינים הלומדים במקביל לבית הספר גם לימודי מתמטיקה או מדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2013 קיבל תעודת הוקרה על מפעל חיים מדקאן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב על פועלו.
ארבל היה נשוי ליוהנה, ואב לשניים.
הוא נקבר בקבורה אזרחית בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
אוניברסיטת תל אביב הקימה תוכנית להנצחתו.
התוכנית מאפשרת לתלמידי חטיבות ביניים ותיכון ללמוד קורסים אקדמיים לתואר ראשון בבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל- אביב.
בעיות נבחרות במתמטיקה אלמנטרית, 1982
אסטרטגיות לפתרון בעיות מתמטיות, האוניברסיטה הפתוחה (שני כרכים), 1990
בעיות עם עקרון (דיריכלה) ורעיון (הצביעה).
הזמנה לפתרון בעיות מתמטיות (שלושה חלקים א, ב,ג) 1996, 1997
קיצור תולדות המתמטיקה, מכון מופ"ת, 2005. לקריאה מקוונת באתר של מכון מופ"ת
מתמטיקאים ואירועים גדולים בתולדות המתמטיקה, מכון מופ"ת, 2009. לקריאה מקוונת באתר של מכון מופ"ת
ברנהרד (בנו) גיטר (8 במאי 1919 – 6 בדצמבר 2004) היה איש עסקים ישראלי, מייסד קונצרן כלל ויועץ אישי לשלושה שרי אוצר.
גיטר נולד בשנת 1919 באמסטרדם, בן לחנה (ג'ני) ונתן גיטר, משפחה שהיגרה מפולין ועשתה את הונה בעסקי עורות ופרוות.
הוא סיים בהולנד לימודי תיכון ולימודי הכשרה מקצועית ובשנת 1938 הצטרף לעסק המשפחתי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בעת שהחל החיסול הסופי של יהדות הולנד, נמלטו בנו גיטר, אחיו שמעון ויעקב והאם ג'ני, מהולנד דרך בלגיה, צרפת וספרד, והצליחו להגיע לארגנטינה אל אב המשפחה, נתן גיטר, שנתקע שם בראשית 1940 בנסיעת עסקים.
בארגנטינה הצטרף לעסקי התעשייה והמסחר המשפחתיים.
בשנת 1954 עלתה משפחת גיטר לישראל והייתה מעורבת בהשקעות בתחומים שונים בהם תיירות ומסחר.
בשנת 1959 ייסד את הבנק לפיתוח ולמשכנתאות בשותפות עם בנק דיסקונט.
גיטר שימש כיו"ר חבר המנהלים של חברת דלק ושל מפעלי נייר אמריקאיים בחדרה וסגן יו"ר בנק לפתוח התעשייה בישראל.
גיטר היה המייסד של קונצרן כלל ושימש כנשיאו הראשון.
גיטר הוביל את כלל להיות חברה ההשקעות הגדולה ביותר בארץ בתחומי התעשייה, היצוא, המסחר והנדל"ן.
גיטר כיהן כיו"ר הוועד המנהל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה.
גיטר שימש כיועץ אישי של שרי האוצר פנחס ספיר, שמחה ארליך ויגאל הורוביץ.
בשנת 1986 ייסד גיטר יחד עם אהרון דוברת את חברת ישא"ל - חברת השקעות ישראל-אמריקה הלטינית.
החברה רכשה נדל"ן וקרקעות, בין השאר קרקעות במתחם הקאנטרי קלאב ליד מחלף גלילות.
גיטר פעל גם בתחומי הפילנתרופיה, במיוחד בנושא ההשכלה הגבוהה.
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, הטכניון ומכון ויצמן.
בשנת 1979 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ובשנת 1990 נבחר ליו"ר חבר הנאמנים הבינלאומי של האוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד למותו.
הוא הקים את "קרן נתן בן שמשון" (הקרויה על שם אביו) אשר מעניקה מלגות למחקר לסטודנטים ולבניית מבנים רבים בתחומי החינוך, התרבות, הרפואה והרווחה.
בשנת 2000 הוענק לו תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
בתו, אריאלה גיטר, נפטרה בשנת 1972, כשהיא בת ארבע עשרה.
הוא הנציח את זכרה על ידי העמדת תרומה גדולה להקמת בית אריאלה, הספרייה הציבורית הגדולה של תל אביב.
בשנת 1997 יצא בהוצאת שוקן ספרו האוטוביוגרפי "סיפור חיים (אוטוביוגרפיה)" (בשיתוף עם הסופרת יהודית רותם).
גיטר התגורר בצפון תל אביב.
אחיו, שמעון גיטר, היה פרופסור לרפואה ומהמייסדים של הפקולטה לרפואה ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
בַּנְדַר עַבָּאס () היא בירת מחוז הורמוזגאן בדרום-מזרח איראן ועיר הנמל החשובה שלה, העיר שוכנת על שפת מצר הורמוז שבמפרץ הפרסי כ-1,052 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טהראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר 526,648 בני אדם.
העיר נוסדה בתקופת שלטונו של דריווש הראשון, (בין 586 ו-522 לפני הספירה).
לאחר שכבש אלכסנדר הגדול את העיר מהממלכה האחמנית ב-334 לפנה"ס, העיר נקראה "הורמירזד" (Hormirzad).
בשנת 1507 הקימו הפורטוגזים נמל בעיר, והם קראו לה "גמרון".
בשנת 1514 כבש עבאס שאה הראשון את העיר, הוא שיקם את הנמל בסיוע חברת הודו המזרחית הבריטית, ובנדר עבאס הפכה למרכז חשוב ליצוא המשי האיראני.
ב-1740 הייתה העיר בשליטת הערבים, וב-1780 בשליטת מנהיגי מאסקט (עומאן), אולם בשנת 1868 ירד מעמדה של עומאן והעיר שבה לשלטון פרסי.
כיום משמשת העיר כמרכז יבוא וייצוא, בעיקר לסוראט (הודו).
אלפי תיירים מבקרים מדי שנה בעיר ובאי הסמוך לה קשם.
נמל בנדר עבאס מהווה מרכיב חשוב בכלכלה המקומית, דרכו מייצאים בין היתר: טבק, תמרים, פירות הדר, שימורי טונה, וכלי חרס.
ליד הנמל נמצאים הבסיסים הראשיים של חיל הים האיראני ושל חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית.
בשנת 2010 פורסם כי חברה גרמנית חתמה על חוזה לשיפוץ הנמל, אולם החוזה בוטל בעקבות לחץ ישראלי על ממשלת גרמניה.
ישראל טענה כי משלוחי נשק רבים לחמאס וחזבאללה, יוצאים מבנדר עבאס.
הנמל הוא חלק של המסדרון הצפוני דרומי.
ב-19 במאי 2020 פורסם בתקשורת כי ישראל ביצעה מתקפת סייבר ששיתקה את הנמל לשלושה ימים, כתגובה על מתקפת סיבר על מתקני התפלת מים ומערכת הביוב של ישראל קודם לכן.
ב-26 באפריל 2025 אירע פיצוץ בנמל שגרם לנפגעים רבים.
העיר מקושרת באמצעות מערכת כבישים לשיראז, כרמאן, זאהדאן ושירג'אן.
כמו כן בקרבת העיר ממוקם נמל התעופה הבין-לאומי בנדר עבאס המשמש יעדים באיראן ובאיחוד האמירויות הערביות.
מועדון הכדורסל המתמחה בנדרימה (בטורקית: Bandırma Basketbol İhtisas Kulübü; עד 2019 נודעה בשם באנוויט, בטורקית: Banvit) הייתה קבוצת כדורסל טורקית מהעיר בנדירמה, הקבוצה התפרקה בשנת 2020 בשל בעיות כלכליות.
הקבוצה הוקמה בשנת 1994 והעפילה לראשונה לליגה הבכירה בסיום עונת 2003/04. בעונת 2006/07 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע הטורקי, בו הפסידה לקבוצת אפס פילזן.
בעונת 2011/12 הפסידה שוב בגמר הגביע לקבוצת בשיקטש.
בעונות 2005/06, 2010/11, 2011/12 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף של הליגה הטורקית, ובעונת 2012/13 העפילה לגמר הפלייאוף, אך הפסידה 4-1 בסדרת הגמר לגלאטסראיי.
בעונת 2016/17 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בתואר כשניצחה את אפס פילזן בגמר הגביע הטורקי.
הקבוצה השתתפה בגביעי אירופה השונים החל מעונת 2004/05. בין היתר ביורוקאפ צ'לנג', יורוצ'לנג' וביורוקאפ.
בתחילת עונת 2011/12 העפילה הקבוצה לשלב הבתים של היורוקאפ דרך שלב המוקדמות הקשה.
בשנת 2020 הקבוצה התפרקה בשל בעיות כלכליות.
בנו הלאל היו קונפדרציית שבטים בדואים שנדדו במהלך ימי הביניים לצפון אפריקה והשתקעו בה.
שבטי בנו הלאל במקורם מאזורי החג'אז והנג'ד בחצי האי ערב.
במאה ה-10 הם לקחו חלק במרד הכושל של הקרמטים נגד בית עבאס, וכתוצאה מכך נאלצו לנדוד לאזור מצרים והתיישבו במצרים העליונה (דרום מצרים).
מסע הנדידה של קונפדרציית שבטים גדולה היה בעל השלכות רבות על הדמוגרפיה של הלבנט, וגרם לשבטים אחרים, קטנים יותר, לנדוד כדי לא לעמוד בדרכם.
במאה ה-11 בנו הלל נשלחו ממצרים למגרב על ידי השושלת הפאטמית כדי להילחם בזירידים מאזור תוניסיה, שמרדו בפאטמים ונטשו את השיעה.
ביחד עם בני הלאל נשלחה גם קונפדרציית שבטים בדואים נוספת, הבנו סלים.
נדידתם של בני הלאל ובני סלים למגרב והלחימה לאורך הדרך הטילה חורבן והרס על ארצות האזור.
ערים חשובות, כגון קירואן, נחרבו עד יסוד על ידיהם.
מוסלמי בן התקופה כתב כך על חורבן קירואן:
הגירתם של בנו הלאל למגרב הייתה בעלת השלכות דמוגרפיות, מדיניות, כלכליות ולשוניות רבות שחלקן הותירו את חותמן עד היום.
נדידת בנו הלאל הייתה גל ההגירה המשמעותי ביותר של ערבים למגרב, ולפניו האוכלוסייה של ארצות צפון אפריקה הייתה מורכבת בעיקר מבני הקבוצה האתנית ברברים, תושביה הילידים של צפון אפריקה.
הגירתם של הבנו הלאל תרמה לתהליך הערביזציה האתנית והתרבותית של האוכלוסייה הצפון אפריקאית.
מבחינה לשונית, הגירתה של אוכלוסייה בדואית גדולה הביאה להשפעות של הדיאלקט הערבי החג'אזי על הדיאלקטים הערביים הצפון-אפריקאים.
מבחינה כלכלית ופוליטית, בנו הלאל הצליחו להפיל את השושלת הזירידית, והחורבן שנגרם על ידיהם למערכת החקלאות המקומית הביא רבים באזור לאמץ דרך חיים נוודית או נוודית למחצה.
סיפור נדידתם של הבנו הלאל נשמר בין השאר במסורת אוראלית הקרויה "תע'יבת בני הלאל" שעברה מדור לדור בעל פה והועלתה על הכתב רק בדורות האחרונים.
ב-2003 המסורת האוראלית הזו, שיר מחורז ארוך הכולל סיפורים על הנדידה, הוגדרה על ידי אונסק"ו כאחת מ"יצירות המופת האוראליות ולא-מוחשיות של האנושות".
בנדלרבלוק הוא מבנה גדול ברובע טירגרטן, לאורך תעלת לנדוור בברלין.
במלחמת העולם השנייה הייתה בו מפקדת קשר ה-20 ביולי ובסיומה - המפקדה של גנרל הלמוט ויידלינג, המפקד האחרון של ברלין במלחמה זו.
הוא נבנה בשנים 1911–1914 בסגנון ניאו קלאסי ושימש כמפקדת הצי הקיסרי הגרמני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמפקדת הרייכסווהר.
בתקופה הנאצית נוספו אגפים למבנה ושוכנו בו משרדים של ה-OKH, OKW והאבווהר.
במקום הייתה גם מפקדת "צבא המילואים" בפיקודו של גנרל פרידריך פרום שסביבו התארגנה קבוצת קצינים בפיקודו של קלאוס שנק פון שטאופנברג במטרה לחסל את אדולף היטלר כדי לסיים את המלחמה.
בבנדרבלוק הייתה זירת הדרמה העיקרית של כישלון קשר העשרים ביולי.
בחצר המבנה הוצאו להורג שטאופנברג, סרן ורנר פון האפטן, גנרל פרידריך אולבריכט ו-אוברסט אלברכט מרץ פון קירנהיים.
בתוך המבנה הוצא להורג קודם לכן גנרל לודוויג בק לאחר שנכשל בשני ניסיונות להתאבד על ידי ירייה בראשו.
בימים האחרונים של הקרב על ברלין בחר מפקד ברלין האחרון גנרל הלמוט ויידלינג בבנדלרבלוק בגלל חוזק הבית והמרתפים התת-קרקעיים המוגנים שבו וגם בגלל קרבתו ללשכת קנצלר הרייך שם יצא ב-2 במאי 1945 לפגישה עם גנרל וסילי צ'ויקוב וחתם על כניעת ברלין ללא תנאי.
כיום נמצאים בבניין משרדי משרד ההגנה הפדרלי של גרמניה.
ב-יולי 1955 שונה שם הרחוב בו נמצא הבניין מ-בנדלרשטראסה ל-שטאופנברגשטראסה.
בחצר המבנה הוסרטה סצנת ההוצאה להורג בסרט מבצע ואלקירי.
במקום נערכים טקסי אזכרה ממלכתיים מדי ה-20 ביולי ומונחים זרי פרחים ליד לוחית הזיכרון.
ב-1980 נפתח בבנין "מוזיאון ההתנגדות הגרמנית לנאציזם" ובו פרטים על קבוצות גרמנים שהתנגדו לנאצים כמו קבוצת הוורד הלבן, קבוצת קשר ה-20 ביולי, הכומר מרטין נימלר וקבוצת "הכנסייה המוֹדָה" ועוד.
ב-14 בפברואר 2018 נחנך מחדש אתר ההנצחה הגיבורים השקטים לאחר שהועבר למתחם אתר ההנצחה להתנגדות הגרמנית, במקום.
כאן עומד לרשות אתר ההנצחה שטח תצוגה רחב יותר, שאִפשר את הרחבת התערוכה.
בֶּנוּ (Bennu, Benu) הוא שמו של עוף החול, כפי שהוא מופיע במיתולוגיה המצרית.
הבנו נחשב אצל המצרים הקדומים ציפור קודש של הליופוליס וסמל לידת השמש.
בהירוגליף המצרית הבנו מסמל את בה (ba) או בתקופה מאוחרת יותר את נשמתו של האל רע מפני שבדומה לעוף החול, היה האל עולה בלהבות מדי ערב בשקיעה וקם לתחייה מחדש עם שחר.
במיתולוגיה המצרית קיימות גרסאות שונות לסיפור הבריאה של הבנו.
על פי, אחת מהם, אתום ברא את ה"בנו".
על פי גרסה אחרת, בנו ברא את עצמו מהאש ששרפה עץ קדוש בתחומי בית המקדש של רע.
הרודוטוס מזכיר את הציפור ביצירתו היסטוריה.
על אף שהשם הנפוץ של הציפור הוא בנו, השם המקורי נהגה ב"בנן" בידי המצרים, מילולית "לזרוח" וקשור לסיפור המבול של הנילוס, תחיית המתים, והשמש.
הבנו התקשר להצפה של הנילוס, עוד מימי התוהו ובוהו, בתחילת הבריאה.
הוא נחשב ליצור הראשון שעמד על הגבעה הקדמונית, בנבן (benben) שהתפרצה ממי הבריאה והואר לראשונה באמצעות האל אתום.
לכן, הוא נקשר לנילוס ולהצפות העונתיות שמתרחשות בו בחודשי יוני עד ספטמבר.
בשפה היוונית העתיקה נקרא עוף החול בשם Φοῖνιξ, 'פוינִיקְס'.
ייתכן ושם העם הפיניקי נגזר משמה של ציפור זו.
בנדריל הוא שם מותג של תרופת אנטי-היסטמין (תרופה לאלרגיה) המשווקת כתרופת מדף, של החברה "ג'ונסון אנד ג'ונסון" - חברת הבת של "McNeil Consumer Healthcare".
בארצות הברית וקנדה, מוצרי בנדריל מכילים את הדור הראשון של תרופת האנטי-היסטמין דיפנהידראמין, לעיתים בשילוב תרופות נוספות.
בארצות אחרות נמכרים תחת שם זה שילובים שונים של תרופות, עם או בלי דיפנהידראמין.
לפני שנת 2007, בנדריל שווקה על ידי פייזר תעשיות בריאות.
התרופה סונתזה לראשונה על ידי ג'ורג' ריבשל, והוצעה לצריכה במרשם כבר בשנת 1946.
בנדריל מכיל סוג אנטי-היסטמין אחד מתוך מיני סוגים, ומשמש להקלה קצרת טווח בסימפטומים של אלרגיות רב שנתיות, ועונתיות.
התרופה ניתנת לרוב בבליעה, או ספיגה דרך העור.
בארצות הברית וקנדה, מוצרי בנדריל מכילים את הדור הראשון של תרופת האנטי-היסטמין דיפנהידראמין.
בבריטניה, בנדריל כולל את הדור השני של תרופות אנטי-היסטמין, אשר אינן גורמות לישנוניות (אקריבסטין), ובעלות השפעה של 8 שעות, או סוג נוסף בעל השפעה ליום שלם (סטיריזין).
באוסטרליה וניו זילנד, התרופה משווקת על ידי ג'ונסון אנד ג'ונסון פסיפיק כתרופה לשיעול, אשר אינה מכילה אנטי-היסטמין כלל.
כל 5 מ"ל בנדריל (להקלה על שיעול ליחתי וגודש באף) מכיל 100 מ"ג חומר אקספקטורנטי ו 30 מ"ג פסאודואפדרין הידרוכלוריד כמרכיב פעיל עיקרי.
הנוסחה המקורית של בנדריל כשירה גם לשימוש בכלבים וחתולים, וניתנת במרשם על ידי וטרינרים, כדי להקל על חיות אלו בתסמיני אלרגיה ובחילות.
דיפנהידרמין נמנה בין החומרים האסורים בזמביה, ולתיירים נאמר לא להביא תרופה זו למדינה.
מספר תיירים מאמריקה נעצרו על ידי ועדת אכיפת הסמים של זמביה, על החזקת בנדריל ותרופות מדף אחרות המכילות דיפנהידרמין.
בֶּנוּ (שם מלא: 101955 בנו; באנגלית: 101955 Bennu) הוא אסטרואיד קרוב ארץ הנמנה עם קבוצת אסטרואידי אפולו.
הקפה אחת שלו סביב השמש אורכת כ-436 ימים (1.2 שנים) וקוטרו הממוצע הוא כ-492 מטר.
בנו נבחר על ידי נאס"א ליעד המחקר של משימת אוסיריס-רקס, גשושית ששוגרה לחלל ב-8 בספטמבר 2016 ונכנסה למסלול סביבו בדצמבר 2018. ב־21 באוקטובר 2020 שלחה הגשושית זרוע רובוטית לפני השטח של האסטרואיד ואספה בהצלחה דגימה מהרגולית שלו (הסלעים והאבק שנמצאים על פני שטחו).
הדגימה שבה לכדור הארץ באמצעות קפסולה (בדומה לגשושית סטארדאסט) ב-24 בספטמבר 2023, לשם ניתוח הרכבה.
המשימה נועדה לחקור את הרכבם של אסטרואידים, מתוך כוונה ללמוד מכך על היווצרות מערכת השמש, מכיוון שאסטרואידים מהווים מעין "קפסולת זמן" מאותה תקופה שכן הם לא עברו שינויים גאולוגיים.
בנו נבחר גם מכיוון שהוא אסטרואיד מסוג C, העשירים בפחמן, אלמנט מרכזי בתרכובות אורגניות החיוניות לקיום חיים.
מולקולות אורגניות, כגון חומצת אמינו, נמצאו בעבר במטאוריטים ובדגימות משביטים, דבר המצביע על כך שחומרים מסוימים הנחוצים לחיים יכולים להיווצר בחלל החיצון.
האסטרואיד בנו נחשב לבעל סיכון גבוה יחסית להתנגשות עם כדור הארץ.
מסלולו של האסטרואיד בנו מביא אותו למרחק של 0.002 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ כל 6 שנים.
התקופה שבה סיכונו נחשב לגבוה היא בין השנים 2175 ו-2196, אז חושבה ההסתברות המצטברת להתנגשות עם כדור הארץ ל-0.037%.
עקב מסוכנותו האפשרית של האסטרואיד, בשל העובדה שסכנת ההתנגשות היא רק בעוד 150 שנים ויותר, הוא עדיין לא קיבל דירוג בסולם טורינו.
משימת אוסיריס-רקס נועדה לחקור את מאפייניו הפיזיקליים והכימיים של האסטרואיד, מידע מהותי עבור משימה עתידית אופציונלית למניעת התנגשות.
המשימה נועדה גם לבחון את השפעת אפקט ירקובסקי על מסלול האסטרואיד, אפקט הנובע מקרינה תרמית שפולט האסטרואיד.
האסטרואיד התגלה ב-11 בספטמבר 1999 על ידי מיזם לינקולן לחקר אסטרואידים קרובי ארץ (LINEAR), וקוד הזיהוי שניתן לו היה 1999 RQ36 עם המספר הסידורי 101955. השם "בנו" נבחר ב-2013 במסגרת תחרות שנקראה "!Name that Asteroid" במסגרתה הציעו שמות יותר מ-8,000 סטודנטים ותלמידים ברחבי העולם.
השם, שהוצע על ידי מייקל פוזיו, ילד מצפון קרולינה.
האסטרואיד נקרא על שמו של עוף החול בנו מהמיתולוגיה המצרית.
פוזיו בחר בשם כי ראה דמיון בין הזרוע הרובוטית של אוסיריס-רקס, שבאמצעותה תאסוף דגימה מהאסטרואיד, לבין דמותו של בנו, המתוארת לעיתים כאנפה אפורה.
בשנת 2023, השיבה הגישושית אוסיריס-רקס דגימות מהאסטרואיד לכדור הארץ.
בינואר 2025 פורסם כי זוהה מגוון רחב של תרכובות אורגניות עשירות בפחמן וחנקן בדגימות שהוחזרו מבנו, כולל 14 מתוך 20 חומצות האמינו המרכיבות חלבונים באורגניזמים על פני כדור הארץ, וכן את כל חמשת בסיסי הנוקליאוטידים (אדנין, תימין, אורציל, ציטוזין וגואנין) שהם אבני הבניין של ה-DNA וה-RNA.
בנה של אפרודיטה היא להקת רוק מתקדם יוונית, שהוקמה בשנת 1967 על ידי אמן הסינתיסייזרים ואנגליס, הסולן דמיס רוסוס שהיה גם בסיסט, המתופף לוקאס סידראס והגיטריסט סילבר קולוריס.
הלהקה ידועה בין השאר בסינגל הבכורה המצליח שלה "Rain and Tears" אשר התבסס על הקאנון של פכלבל, שזכה להצלחה מסחרית משמעותית ברחבי אירופה וגם בישראל.
הלהקה התפרקה בשנת 1971, לפני צאת אלבומם האחרון "666".
לאחר פירוקה של להקת הפורמינקס, חבר ואנגליס לדמיס רוסוס כדי להקים להקה חדשה במקום זו הקודמת.
המתופף לוקאס סידראס נמנה בין מקימי הלהקה.
החבר הרביעי, סילבר קולוריס, הצטרף מאוחר יותר.
הם הקליטו את סינגל הבכורה שלהם, Rain and Tears, שזכה להצלחה מסחרית משמעותית.
סילבר קולוריס הצטרף מאוחר יותר משום שנשאר ביוון לשירות צבאי חובה.
זמן לא רב לאחר שהוציאו את הסינגל המפורסם, הוציאו את אלבומם הראשון "End of the World".
ב-1970 התחילה הלהקה לעבוד על אלבום קונספט חדש: 666. הלהקה התחילה לעבוד על האלבום שקיבל גוון עמוק של רוק מתקדם, אך ככל שעבר הזמן התברר יותר ויותר כי ואנגליס נהנה יותר מעבודת סולו.
ב-1971, כשנה לפני צאתו הרשמית של האלבום, התפרקה להקת בנה של אפרודיטה וחבריה המשיכו בקריירות סולו.
בישראל בלטו להיטיהם "It's Five O'Clock" (השעה חמש) שצעד במצעדי הפזמונים בקיץ 1970 ו-"Spring summer winter and fall (אביב, קיץ, חורף וסתיו) שצעד בתחילת 1971. רק מאוחר יותר התפרסם בישראל להיטם הראשון, "Rain and Tears".
בנדקמפ היא חברה פרטית המספקת ממשק מקוון למוזיקאים, המאפשר להם לחלוק ולמכור מוזיקה.
החברה נוסדה ב-2008, ופופולרית בקרב מוזיקאים עצמאיים, גם בישראל.
החברה לוקחת עמלה על מכירת מוזיקה מן המוזיקאים.
מוזיקאים אשר נרשמים לאתר מקבלים אתר-מיקרו, באמצעותו הם יכולים לשתף את המוזיקה שלהם בחינם, או בתשלום.
האתר גובה עמלה של 15% מהאמנים (עמלה שיורדת לרמה של 10% כאשר מכירת האמן עוברות את סף $5,000).
בנדקמפ הודיעה בתחילת 2015, שאמנים הרוויחו דרך האתר, ממכירת מוזיקה, סך של 100 מיליון דולר.
האתר נוסד בשנת 2008 באוקלנד, קליפורניה על ידי אית'ן דיימונד לאחר שנכנס לאתר של להקה שאהב, ניסה לרכוש עותק דיגיטלי של האלבום שלה, אך לאחר ששילם שום קובץ לא ירד למחשב.
דיימונד חשב שמוזיקאים לא צריכים להתעסק עם בעיות טכניות מסוג זה, וגייס כמה חברים כדי להקים אתר שיאפשר למוזיקאים להפיץ ולמכור מוזיקה בצורה דיגיטלית בקלות ובפשטות.
כחודש לאחר השקת האתר כבר היו רשומים בו 1,300 אמנים שהעלו 4,300 קטעי אודיו.
תחילה סופק השירות בחינם אך מ-2010 החל לגבות 10–15 אחוז מסכום המכירות שמבצעים האמנים הרשומים בה (עמלה שהיא עדיין נמוכה ביותר יחסית לשירותים מתחרים).
ציון דרך בפעילות האתר היה הצטרפותה לשירות של המוזיקאית ואמנית הפרפורמנס אמנדה פאלמר.
פאלמר עזבה ב-2010 את חברת התקליטים שלה, והתחילה למכור את האלבומים שלה דרך בנדקמפ.
בדצמבר 2014, החלה בנדקמפ לספק שירות גם לחברות מוזיקה (ולא רק למוזיקאים), ובעקבות כך חברות מוזיקה עצמאיות החלו לעבוד דרך האתר.
משנת 2019 ואילך הצטרפו חברות תקליטים רבות לשירות והציעו קטלוגים נרחבים של מוזיקאים ידועים, בהם פיטר גבריאל, ביורק, אפקס טווין ורדיוהד.
בנו גרינפלדר (1883–1955) היה רופא ילדים ישראלי, הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים הדסה (1925–1952).
גרינפלדר נולד בשאטס בוהמיה, בצ'כיה אשר הייתה חלק מאוסטרו-הונגריה.
בשנת 1903 עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה על שם לאופולד במינכן, יצא לווינה ללמוד בבית המדרש לרבנים.
חסר היה לו הידע הבסיסי וגרינפלדר נאלץ להפסיק את לימודיו.
בין השנים 1904–1911 למד רפואה באוניברסיטת וירצברג, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת וינה.
לאחר סיום לימודיו גרינפלדר התמחה 3 שנים ברפואת ילדים במחלקתו של הפרופ' היינריך פינקלשטיין.
בקיץ 1914, מספר שבועות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקר גרינפלדר בארץ ישראל והיה מעורב בשלבים הראשונים לארגון תחנות לאמהות ולתינוקתיהן.
במלחמת העולם הראשונה היה רופא צבאי ושירת בחזית צרפת.
בשנת 1916 גרינפלדר קיבל אות הצטיינות גבוה על טיפול בפצועים תחת אש.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר גרינפלדר לברלין והיה ממונה על בית החולים לילדים עזובים.
בשנת 1919 עלה לארץ-ישראל עם רעייתו טראוטה (לבית שייער) שהייתה פסנתרנית.
גרינפלדר עבד בהדסה, כרופא בכיר בתפקיד של ממונה על מחלקת הילדים.
בשנת 1925 נתמנה למנהל מחלקת הילדים בהדסה.
במקביל היה עוזר מנהלי מחלקת הילדים בבתי החולים הדסה בתל אביב והדסה בצפת.
גרינפלדר קיבל תואר פרופסור חבר עם פתיחת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
היה הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית.
גרינפלדר פרסם כ-120 עבודות מחקר.
גרינפלדר פרסם מספר ספרים ברפואת ילדים בשפות : בעברית, יידיש וערבית.
מתלמידותיו : ד"ר הלן סולובייצ'יק.
בשנת 1952 פרש גרינפלדר לגמלאות.
גרינפלדר נפטר ב-1955 ונקבר בהר המנוחות.
הניח אישה טראוטה, פסנתרנית אשר הופיעה בקונצרטים לקהל הרחב, בעיקר למטרות צדקה ושלושה ילדים.
גרינפלדר תיאר החזר הנושא את שמו: רפלקס GRUNFELDER.
סימן זה עוזר בקביעת דלקת באוזן התיכונה : הפעלת לחץ בזווית מרפס האחורית - לטרלית בגולגולת הילד גוררת הופעת רפלקס בבינסקי.
גרינפלדר פרסם את מסקנותיו בנושא "רפלקס גרינפלדר" במאמר רפואי : "על חזיון הבוהן הגדולה <GR .Z .PH> והרפלקס של גרינפלדר <G.R> בדלקת האוזן התיכונית ובליקויים בבקעת הגולגולת האחורית" תרפ"ג, תל אביב, מוציא לאור לא ידוע
"מורה דרך לטיפול בתינוקות" ספרית בית-הבריאות של ההסתדרות מדיצינית "הדסה" על שם לינה ונתן שטראוס, ירושלים, תל אביב : אמנות, 1931
"מורה דרך לטיפול בתינוקות" - ספרית בית הבריאות של ההסתדרות מדיצינית הדסה על שם נתן ולינה שטראוס, תש"ח, 1947, ירושלים : עבר
"הטפול בילד הבריא והחולה בארץ ישראל", תש"ה, 1944, ירושלים : עבר
"מורה דרך לאם ולמטפלת" (בהשתתפות רחל גרינפלדר רסיס), 1953, ירושלים, ר.
וועג-ווייזער פאר יונגע מוטערס / פון בענא גרינפעלדער ; מיט דער באטייליגונג פון רחל גרינפעלדער רסיס, (איבערזעצט פון אהרן צפנת), גרינפלדר, בנו, צפנת אהרן, גרינפלדר-רסיס, רחל, ירושלים : ר' מס (1952)
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י.
גרינפלדר (ירושלים): אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה פדיאטרית (31 במאי)
בנהא היא עיר בצפון-מזרח מצרים ובירת מחוז אל-קליוביה.
בנהא נחשבת למרכז תחבורתי חשוב בדלתא של הנילוס ונמצאת במרחק 45 ק"מ צפונית לבירה קהיר.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 187,469 בני אדם.
בשנת 1976 הוקמה בבנהא אוניברסיטה אשר הפכה פרטית בשנת 2005. בכל שנה לומדים באוניברסיטה כ-60,000 סטודנטים.
הפקולטה ברפואה עוזרת לנהל את שני בתי החולים בעיר.
בנדר בן סולטאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד הוא בן למשפחת בית סעוד, משפחת המלוכה השלטת בסעודיה.
בנדר נולד לסולטאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד, יורש העצר של ערב הסעודית, במרץ 1949 בטאיף.
למרות זאת, נטען כי התאריך הוקדם על מנת שיוכל להתגייס לחיל האוויר הסעודי.
בנדר נולד לכזריאן (Khiziran), שהייתה משרתת בבית המלוכה הסעודי.
בתחילה סירבה משפחת המלוכה להכיר בו ובנדר גדל בשנותיו הראשונות מחוץ למשפחת המלוכה.
רק כשהגיע בנדר לגיל שמונה ב־1957 הכירה בו המשפחה.
בנדר שירת בחיל האוויר הסעודי עד ל־1968, ולאחר מכן למד תואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
ב־1978 מונה בנדר כשליח מיוחד מטעם ח'אלד, מלך ערב הסעודית.
ב־1982 מונה בנדר לציר צבאי בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית, וב־1983 מונה לשגריר, תפקיד בו החזיק במשך יותר משני עשורים, עד ל־2005.
לאחר שסיים את תפקידו כשגריר, היה יושב ראש המועצה לביטחון לאומי של ערב הסעודית עד לסגירתה ב־29 בינואר 2015, והיה ראש סוכנות הביון של ערב הסעודית משנת 2012 עד 2014. ב־1 ביולי 2014 מונה לשליח המיוחד של המלך עבדאללה עד 29 בינואר 2015.
באוקטובר 2020 יצא בביקורת פומבית נגד הנהגת הפלסטינים לדורותיה על רקע חתימת הסכמי אברהם לנרמול היחסים בין איחוד האמירויות, בחריין וישראל בתמיכת סעודיה.
בנדר נישא להיפאא אל-פייסל אאל סעוד , בתו של פייסל, מלך ערב הסעודית, ולהם שמונה ילדים.
אחת מהם, רימה בינת בנדר אאל סעוד, מונתה ב־2019 כשגרירת ערב הסעודית בארצות הברית.
בנדר: ההתחלה הוא סרט קומדיה־הרפתקאות ופעולה משנת 2021, בבימויו של איגור זייצב, המהווה פריקוול לסרט שנים עשר הכיסאות, שהוקדש לדמותו של אוסטאפ בנדר-זדונייסקי.
מככבים בו סרגיי בזרוקוב בתפקיד איברהים בנדר, וארם ורדבניאן בתפקיד אוסיפ זדונייסקי.
הסרט מתרחש בשנת 1919. אידיאליסט צעיר בשם אוסיפ נתקל ברמאי טורקי, איברהים בנדר, שכמו אוסיפ חותר למצוא ממצא מלכותי.
אוסיפ לומד מאיברהים חנופה, הטעיה, סחיטה וכוח אכזרי, מתאהב בזרה יפהפייה קטלנית והופך לאוסטאפ בנדר האגדי.
הסרט שוחרר לאקרנים ב־24 ביוני 2021. הוא הראשון בטרילוגיה הכוללת גם את בנדר: זהב האימפריה ובנדר: ההונאה האחרונה.
שנת 1919. שברי האימפריה הרוסית בוערים באש מלחמת האזרחים.
בעודו במוסקבה הקרה, לב טרוצקי רוכש נשק מזרים עכורים, בדרום המחניק פועלים נוכלים בצורה צנועה יותר, אך גם מקסימה יותר.
נוכל אחד שכזה, איברהים, נידון למוות, אך ברגע האחרון הוא נמלט מכלאו, קופץ לרכב וממהר על רכבת קיטור לאודסה.
שם, בקברט קטן, עובד אוסיפ, צעיר עם עיניים בוערות ולשון חדה, כקומיקאי רגיל.
הוא מעולם לא הכיר את אביו, ואמו מתבדחת על הדימוי התמים וללא רבב וממהרת לאסוף את בנה — הם עומדים להפליג לאיסטנבול.
אך אוסטפ אינו זקוק לחוף הטורקי, ובקרוב הוא יחד עם אברהים בנדר, אביו כביכול, יצוד אחר מוט יקר שהיה שייך פעם לצאר ניקולאי עצמו.
כאשר גם קומיסרים אדומים, מתנגדי מהפכה לבנים ופושעים מקומיים מעוניינים גם בשריד יקר הערך...
סרגיי בזרוקוב — איברהים בנדר
הסרט צולם על ידי חברת Sreda, שבבעלות אלכסנדר צקאלו, בהזמנת ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. בנדר: ההתחלה הוא החלק הראשון בסדרה בת 3 סרטים, הסרט השני נקרא "בנדר: זהב האימפריה" והשלישי "בנדר: ההונאה האחרונה".
ההנחה היא כי בהמשך תופק סדרה טלוויזיונית על אוסטאפ בנדר.
באיזבסטיה כינו את 'בנדר: ההתחלה' "סרט מרתק ומביש." עם זאת, צוין כי הסרט שונה מהותית מהעיבודים הקולנועיים של אילף ופטרוב ונראה כמו חיקוי של סרטי "שודדי הקאריביים"; בזרוקוב משחזר כאן את דמותו של ג'ק ספארו, בעוד דמותו של ורדבניאן נראית חיוורת אף יותר מדמותו של אורלנדו בלום סרטים הללו.
צוין גם דמיון הסרט עם סרט ההרפתקאות הסובייטי "כתר האימפריה הרוסית" מ־1971.
בנדר: זהב האימפריה הוא סרט עלילתי רוסי, סרט המשך לסרט "בנדר: ההתחלה".
את התפקידים הראשיים גילמו סרגיי בזרוקוב וארם וארדבניאן.
הסרט הוקרן בבכורה ב-15 ביולי 2021. לסרט יש סרט המשך בשם בנדר: ההונאה האחרונה.
הדמויות הראשיות של הסרט הן שני נוכלים, אוסיפ זדונייסקי ואיברהים בנדר.
הסרט צולם על ידי חברת Sreda שבבעלות אלכסנדר צקאלו בשיתוף פעולה עם ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. את הסרט ביים איגור זייצב, כשהקרנת הבכורה תתקיים ב-29 ביולי 2021.
בנדר: ההונאה האחרונה הוא סרט עלילתי רוסי, סרט ההמשך של בנדר: זהב האימפריה.
את התפקידים הראשיים גילמו סרגיי בזרוקוב וארם ורדוואניאן.
הסרט יוקרן בבכורה בשנת 2021.
הדמויות הראשיות של הסרט הן שני נוכלים, אוסיה זדונאיסקי ואיברהים בנדר.
הם ממשיכים לחפש את "המוט היקר של רומיאנצב" במערבולת המטורפת של אירועי מלחמת האזרחים בדרום רוסיה של שנת 1919. שנת 1919, רוסיה הסובייטית.
שמועה מגיעה לאברהים בנדר כי דבר בעל ערך רב מוסתר בארון של איש עשיר שאך זה נקבר לאחרונה: מוט עשוי זהב טהור מתקופת יקטרינה הגדולה, שערכו מוערך בכמה מיליונים.
איברהים בנדר ואוסיה זדוניסקי הפכו מפורסמים מדי - הם מבוקשים על ידי המשטרה של שתי מדינות: רוסיה וטורקיה.
במרדף אחר מוט הזהב של הרוזן רומיאנצב, הם יצטרכו להתחפש לאמני קרקס, טרוריסטים ואפילו שתי גברות הנוסעות על ספינה, אם ובת.
כך מגיעים אוסיה ובנדר לטורקיה.
בינתיים, אמו של אוסטאפ מוצאת את עצמה בציפורניו של קראולי הקודר, שמתייחס לאורחיו העשירים כמהגרות עניות פתיות.
בצירוף מקרים מדהים, מוט הזהב מגיע לאוצר של קראולי.
המצוד אחר התכשיט יסתיים בטירה מרושעת מימי הביניים.
סרגיי בזרוקוב - איברהים בנדר
ארם ורדבניאן - אוסיה זדונאיסקי
ניקיטה קולורגרי - מישקה יפונצ'יק
טיסיה וילקובה - אווה מכולסקאיה
יוליה רוטברג - מאדאם סוקולוביץ '''
אולגה סוטולובה - אמו של אוסטאפ גאריק חרלמוב - ווליאדיס, הבעלים של המסעדה ארטיום טקצ'נקו - אמטיסטוב ג'וליה מקרובה - סופי פאבל דרוויאנקו - נסטור מאכנו יורי קולוקולניקוב - קוטובסקי ורה ברז'נבה - שודדת''
הסרט צולם על ידי חברת Sreda בבעלות אלכסנדר צקאלו ובשיתוף פעולה עם ערוץ טלוויזיה רוסיה-1.
הסרט יצא לצפייה ב-5 בנובמבר 2021 בשרתי Kinopoisk.ru, Premier ו-ivi.ru.
ההנחה היא שבעקבות הסרטים "בנדר: זהב האימפריה", "בנדר: ההתחלה" ו"בנדר: ההונאה האחרונה" תופק סדרה על אוסטפ בנדר.
בנדר הוא שמה של סדרת סרטי הרפתקאות בבימויו של איגור זייצב, בהפקת חברת ההפקות Sreda.
סדרת הסרטים מגוללת את סיפור מקורותיו של אוסטפ בנדר.
את התפקיד הראשי גילם סרגיי בזרוקוב.
זהו הסרט הראשון בטרילוגיה, והוא מספר את סיפור מקורו של אוסטפ בנדר.
זהו סרט המשך ל"בנדר: ההתחלה".
זהו הסרט החותם של הטרילוגיה.
דמות סרטים ההתחלה זהב האימפריה ההונאה האחרונה 2021 2021 2021 אוסטפ בנדר ארם וארדבניאן איברהים בנדר סרגיי בזרוקוב נסטור מכנו פאבל דרביאנקו
בנדר למפונג (באינדונזית: Bandar Lampung; בניב מקומי: - "קוטאק בנדרלמפונג"; בעבר בהולנדית: Oosthaven, מילולית: "נמל מזרחי") היא עיר הבירה של מחוז למפונג בקצה הדרומי של האי סומטרה שבאינדונזיה.
העיר משתרעת על פני כ-300 קמ"ר על שפת מצר סונדה במרחק של כ-200 ק"מ מצפון-מערב לבירה ג'קרטה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.166 מיליון תושבים והיא העיר השלישית בגודלה בסומטרה, אחרי מדן ופלמבאנג.
עד שנת 1983 העיר נקראה טנג'ונגקרנג-טלוקבטונג.
בנדר למפונג מחולקת ל-13 רבעים:
, בנפת דרום למפונג השכנה, משרת את העיר.
ניתן להגיע לשדה התעופה באמצעות תחבורה ציבורית, כגון אוטובוס ומיניבוס.
לבנדר למפונג יש מספר חלופות לתחבורה בכבישים.
הפופולרי ביותר הוא מיניבוס בשם אנגקוט, קיצור מ"אנגקוטן קוטה" (מילולית: "תחבורה עירונית").
הם משרתים קווים ברחבי העיר, המופעלים באופן פרטי ובזול.
בדרך כלל, אנגקוט מכסה אזור מסוים בין טנג'ונגקרנג (לב בנדר למפונג) לבין אזור עירוני.
נכון לעכשיו, מסלולים מכוסים הם טנג'ונג קרנג-גארונטאנג, טנג'ונג קרנג-טלוק בטונג, טנג'ונג קרנג-ראג'אבאסה, טנג'ונג קרנג-סוקאראמה, טנג'ונג קרנג-לאנגקאפורה ועוד רבים.
משרד התחבורה בנדרלמפונג הודיע כי באוקטובר 2011 ישרת שניים מתוך שבעה מסלולים שתוכננו באמצעות תחבורה מהירה באוטובוס - מתחם הדיור ראג'אבאסה-סוקאראג'ה וסוקאראג'ה-קורפרי בסוקאראמה.
תחנת הרכבת טנג'ונג קרנג בבנדר למפונג היא התחנה הסופית של שירות הרכבת מפלמבאנג, אם כי מסילת הרכבת נמשכת כל הדרך עד לנמל פאנג'אנג ולנקודת פריקת הפחם טאראהאן.
רכבות מהירות רבות מקשרות בין עיר זו לפאלמבאנג, כולל לימקס סריוויג'איה וראג'אבאסה אקספרס.
בנה קראצ'ון (במקור ברנאט קלרמן, בהונגרית: Karácsony Benő; אלבה יוליה, 7 בספטמבר 1888 – אושוויץ, קיץ 1944) סופר יהודי-הונגרי מטרנסילבניה.
ברנאט קלרמן נולד במשפחה יהודית.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון בעיר הולדתו, אך את תעודת הבגרות קיבל בקולוז'וואר (1906).
הוא החל את לימודיו באקדמיה למשפטים של אוראדיה, אך אביו, החייט, לא יכול היה עוד לפרנס אותו, ולכן סיים תואר במשפטים באקדמיה רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בינתיים שירת בחזית, נפצע, טופל בבית החולים בטימישוארה, ואחר כך נשלח שוב לחזית וחזר הביתה ב-1919.
הוא השתקע בקלוז' בתחילת שנות ה-30 ופתח משרד עורכי דין עצמאי; הוא גם המשיך את עיסוקו המשפטי גם כסופר ידוע במשך כמעט עשרים שנה.
הוא גורש למחנה ההשמדה אושוויץ ב-1944, והנציונל-סוציאליזם נטל שם את חייו.
כסטודנט למשפטים ערך שבועון עוקצני בעיר אלבה יוליה שבו מתח ביקורת חריפה על המינהל הציבורי של המחוז.
סיפוריו הקצרים הראשונים הופיעו בעיתון אחר (1908–1909) תחת שם משפחתו המקורי.
קראצ'ון משך לראשונה את תשומת הלב הציבור הספרותי (1920) בנובלה "לפתן המלונים" שהופיע בכתב העת "זריחה" (Napkelet).
זמן קצר לאחר מכן, התיאטראות של טרגו מורש וקלוז' הציגו את מחזהו "אחרי גירושין", ולאחר מכן הופיע ב"אגודת ידידי הספר הטרנסילבנית" עם כרך של סיפורים קצרים (בלדת האביב, 1925).
הוא עדיין לא היה נוכח בהקמת "קהילת הליקון" (קהילת הכותבים החופשיים של סופרים ומשוררים הונגרים בטרנסילבניה), אך מאוחר יותר נעשה מעורב בעבודתה של קהילת הכותבים ועד 1942 והשתתף בקביעות בפגישות בטרגו מורש.
רומנים אחרים שלו התפרסמו על ידי הגילדה הטרנסילבנית לאמנויות יפות, בעוד שיצירתו "בשבילי הרוגע", פורסמה ב-1946 לאחר מותו בהשגחת ה-(JBA (Jewish Business Association
הרומנים שלו מאופיינים לא כל כך באפוס אלא בסובייקטיביות.
וידויים אירוניים-ליריים של הרומנים הללו, שבערך כולם משקפים אותה בעיה, הסביבה ברובה זהה, הגיבורים דומים, כך שאחת מיצירותיו יכולה להיחשב כהמשך של השנייה.
אנו מבחינים גם בהבדלים: המבט על "המסע על הנהר האפור" פחות עליז מזה של הרומנים הקודמים, והוא חורג ממסלולי הביטחון ככל שהוא מרמז על סולידריות עם הכוחות הנלחמים למען חברה אנושית יותר, מעבר להתנגדות המוסרת לחברה הבורגנית.
נוסחה שחוזרת על עצמה ביצירותיו היא שלגיבור הרציני יש אלטר אגו קומי.
הדיאלוג בין השניים מנתח בעצם את החברה ברוח הגרוטסקה האנליטית.
התוצאה, לא משנה כמה הומוריסטי הניתוח הזה, היא טרגית.
קראצ'ון מראה בבירור את הנטיות האנטי-אנושיות של הקפיטליזם שכתוצאה מכך ניתן למצוא אנושיות אמיתית רק בקרב קורבנות החברה האזרחית, הנופלים, התמהונים הנסחפים שלו, נמצאים בין הגיבורים הפצועים המכסים את פגיעותם באירוניה הנעלה שלהם, לבין "ליצני חצר".
לאסלו נמט אפיין את שיטת הכתיבה וההצגה של קראצ'ון באופן הבא: "הצליל המתפתל והמפותל של כתיבתו, המהממת והתמיד מפתיעה והבלתי צפויה, ההתעלות המתמדת הזו של הלעג עד דמעות, הניצוץ האינטואיטיבי שובה את רצונו של הקורא, גם ללא רצון, הוא חסר תקדים בספרות ההונגרית.
הרבגוניות הסגנונית והפרדוקסלית הזו שלו הופכת את הסופר לפופולרי כל כך, עד שאחרי 1944 התפרסמה יצירתו כמעט במלואה במהדורה חדשה עם הערכותיהם של כמה וכמה מבקרי ספרות.
"הברווז הקטן והמכוער" הוצג שוב, ועם העיבוד לכתביו כתב גאבור ג'נג'ש מחזה בשם "לעולם לא מאוחר".
אישטוואן פרקש העלה גרסה מומחזת של "צד שטוף שמש" באוראדיה.
נובלות ; Révész, טרגו מורש, 1925 (אגודת ידידי הספרים בטרנסילבניה) גישה מקוונת
רומן, 2-1; גילדת טרנסילבניה לאמנויות יפות, קלוז'-נאפוקה, 1927 גישה מקוונת
בשערי חיים חדשים ; גילדת טרנסילבניה לאמנויות יפות, קלוז'-נאפוקה, 1932 גישה מקוונת
רוֹמָן ; גילדת האמנויות היפות של טרנסילבניה, קלוז', 1936 גישה מקוונת
נסיעה על הנהר האפור ; רוואי, בודפשט, 1940 גישה מקוונת
רוֹמָן ; Józsa Béla Athenaeum, קלוז'-נאפוקה, 1947 גישה מקוונת
סיפורים קצרים ; ספרותית, בוקרשט, 1968 (סופרים הונגריים ברומניה)
נובלות ; בחר והקדמה יאנוש א.
אחר הצהריים של קיץ באלבה יוליה הישנה.
אספו סיפורים קצרים ; הקדמה בלאז' אימרה יוז'ף; קלוטה, קלוז'-נאפוקה, 2006
סיפורים קצרים ;ערך יאנוש א.
גצי; אגודת התרבות מחר, אוראדיה, 2016
בנו היחיד הוא סרט דרמה תנ"כי אמריקאי משנת 2023 שנוצר על ידי דייוויד הלינג.
הסרט מתרחש בעיקר בארץ כנען, ומתרכז בסיפור האבות מ בברית הישנה, כאשר אלוהים אומר לאברהם להקריב את בנו יחידו, יצחק, בהר המוריה.
בסרט מככבים ניקולס מווואד בתפקיד אברהם, שרה סייד בתפקיד שרה, עדן מוסקוביץ' בתפקיד יצחק, ודניאל דה סילבה בתפקיד האל, לצד אוטביו טדי וניקולאי פרז.
הוא עלה לאקרנים בארצות הברית ב-31 במרץ 2023.
בנה אַצֵל (במקור אדלר עד 1897, בהונגרית: Aczél Benő; שמות ספרותיים בדויים שלו: Bernardo Alex, Bálint Both; קולון, 3 באוגוסט 1889 – Ossining, ניו יורק, ארצות הברית , 22 ביולי 1977) היה עורך דין יהודי-הונגרי-אמריקאי, עיתונאי, סופר.
הוא אחיו הצעיר של סופר ספרי הבלש ופשע לאיוש אצל.
לפחות שלושה מספריו הוצאו גם בתל אביב בשנים 1957, 1958, 1961 לאחר עלייתו לישראל.
בנה אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף אדלר (אצל) (קולון, 1861 - בודפשט, 1935), סוחר ושל יאנקה צייצלר (ילידת העיר אגר).
כשהיה ילד המשפחה עברה מניטרה לבודפשט.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל שם את הדוקטורט שלו.
לאחר מבחני לשכת עורכי הדין, פתח משרד עורכי דין בבודפשט ב-1919. משנת 1934, הוא היה העורך של העיתון אשטי קוריר (Esti Kurír).
הרומן שלו "מלכת האש" פורסם תחת השם הבדוי ברנרדו אלכס ב-1936 בסדרת "ספרי המיליונים" של הוצאת זינגר ווולפנר.
ארבעה מהרומנים הבאים שלו פורסמו תחת השם הספרותי הבדוי באלינט בות (Bálint Both) בסדרת רומני הכרך שהוציאה בסך הכל 952 רומנים בסדרה.
בשל האנטישמיות הגואה בממלכת הונגריה, החוקים היהודיים וסכנת המלחמה הוא היגר לארצות הברית ב-1939. שם היה העורך של Amerikai Magyar Népszava (הנפסבה האמריקאי) וגם כותב התכנים והקופירייטר של תחנת הרדיו Voice of America, אך הוא גם פרסם לעיתים קרובות בעיתוני מהגרים רבים אחרים, ולאחר מכן ברדיו אירופה החופשית.
משנת 1957 השתקע בישראל והתגורר בתל אביב.
מאוחר יותר חזר לארצות הברית ומת שם ב-1977.
רעייתו הייתה ד"ר ליוויה גונדה, בתם של ארמין גונדה וברטה פולאצ'ק, אותה נשא ב-25 בינואר 1925 בארז'בטווארוש, בודפשט.
ברנרדו אלכס: מלכת האש, ספר המיליונים 418, הוצאת זינגר ווולפנר, בודפשט, 1936
באלינט בות: סנסציה!, רומני הכרך מספר 531, בודפשט, 1938
באלינט בות: הבעל האמיתי, רומני הכרך מספר 546, בודפשט, 1938; תל אביב, 1961
באלינט בות: שיא העולם של הסקספיל, רומני הכרך מספר 593, בודפשט, 1939; תל אביב, 1957
באלינט בות: פורע החוק של האספלט, רומן קצר, רומני הכרך מספר 620, בודפשט, 1939; תל אביב, 1958
בֶּנוֹ גוּטנברג היה סייסמולוג אמריקאי יליד גרמניה שתרם כמה תרומות חשובות למדע.
הוא היה עמיתו של צ'ארלס ריכטר במכון הטכנולוגי של קליפורניה – קאלטק, ושיתף אתו פעולה בפיתוח סולם ריכטר למדידת הגודל של רעידת אדמה.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בפיזיקה מאוניברסיטת גטינגן ב-1911 בגיל 22 בלבד.
המדריך שלו בדוקטוראט היה אמיל וויכרט , ממציא הסייסמוגרף שנקרא על שמו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גוטנברג בצבא הגרמני כמטאורולוג במערך לוחמת הגז.
גוטנברג מילא תפקידים באוניברסיטת שטרסבורג, שאותם איבד כששטרסבורג הפכה לצרפתית ב-1918. לאחר כמה שנים שבהן נאלץ לקיים את עצמו בניהול מפעל הסבון של אביו, קיבל ב-1926 משרת פרופסור זוטר באוניברסיטת פרנקפורט בשכר נמוך מאוד.
למרות שכבר היה, בשנות ה-20, אחד הסייסמולוגים המובילים בעולם, ובהחלט הסייסמולוג המוביל בגרמניה, הוא עדיין היה תלוי מבחינה כלכלית בתפקידו שבמפעל של אביו; עם זאת, הוא המשיך במחקר שלו בזמנו הפנוי.
ב-1928 נכשל הניסיון להפוך אותו ליורשו של מורו, אמיל וויכרט, בגטינגן.
הרקע היהודי של גוטנברג מילא תפקיד בכך, משום שכבר בשנות ה-20 היו נטיות אנטישמיות חזקות באוניברסיטאות בגרמניה.
מסיבות דומות, הוא גם לא התקבל לפרופסורה בפוטסדאם.
במעבדה הסייסמולוגית בקאלטק הכירו את גוטנברג והישגיו, ולאחר שהשתתף בכמה סיורים שהמעבדה ארגנה באזורי ההעתקה של רעידת האדמה שהרסה את סן פרנסיסקו ב-1906, הוא קיבל הצעה למשרה על ידי יוזם המעבדה, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1923, רוברט מיליקן, וב-1930 הוא הגיע עם משפחתו לקליפורניה.
גוטנברג הפך את המעבדה הסיסמולוגית של המכון הטכנולוגי של קליפורניה למכון הסייסמולוגי המוביל בעולם, במיוחד בשיתוף הפעולה שלו עם צ'ארלס פרנסיס ריכטר.
יחד, הם פיתחו קשר בין גודל סיסמי לאנרגיה, המיוצגת במשוואה זו:
כאשר E היא כמות האנרגיה שהשתחררה במוקד רעידת האדמה מהגלים הסייסמיים (s) ביחידות Erg, ו-M היא מגניטודת רעידת האדמה בסולם ריכטר.
תוצאה מפורסמת נוספת, המכונה חוק גוטנברג-ריכטר, מספקת התפלגות הסתברויות של רעידות אדמה עבור אנרגיה נתונה.
גוטנברג עבד גם על קביעת וכן תכונות אחרות של פנים כדור הארץ.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, חזר לתחום שבו עשה דוקטוראט, והשתמש בנתונים מיקרוסייסמולוגיים כדי לעקוב אחר הוריקנים וטייפונים במערב האוקיינוס השקט.
בשנת 1947 החליף את הארי אוֹ.
ווּד בתפקיד מנהל המעבדה הסייסמולוגית בקאלטק.
שנותיו של גוטנברג בקאלטק התאפיינו בפרודוקטיביות מחקרית יוצאת דופן.
בין השנים 1931 ו-1939 הוא פרסם יחד עם צ'ארלס ריכטר סדרת מאמרים שכותרתם "על גלים סייסמיים".
מאמרים אלה סיפקו חלק מהמידע הבסיסי על זמני הסעה דרך מספר פאזות סייסמיות – מידע שמספר חוקרים השתמשו בו כדי לגזור מודלים של מהירות הגלים במעטפת כדור הארץ וליבתו.
במהלך תקופה זו, יכולות התצפית של גוטנברג הובילו אותו להסיק על אזור בעל מהירות נמוכה במעטפת העליונה (בעומק של 2,900 ק"מ מתחת לפני השטח), שנחשב מאז לגבול בין המעטפת התחתונה לבין הליבה החיצונית הבסיסית (המניחים שהיא מותכת).
אזור זה נקרא – אי הרציפות על שם גוטנברג .
גוטנברג וריכטר פרסמו בשנות ה-40 את Seismicity of the Earth במספר מהדורות.
הדפוסים הגאוגרפיים של רעידות אדמה שנקבעו בספר זה, סיפקו חלק מהמידע הבסיסי ששימשו מדענים מאוחרים יותר של כדור הארץ, שפיתחו את תאוריית טקטוניקת הלוחות.
גוטנברג וריכטר גם שיתפו פעולה בפיתוח סולמות גודל (מגניטודה) שונים, תוך שימוש בגלים סיסמיים מסוגים שונים, כך שצופים יוכלו לקבוע גודל לרעידות אדמה שיש להן מוקדים רדודים ועמוקים ומתרחשות במרחקים אפיצנטריאלים שונים.
גוטנברג סיכם רבות מהשקפותיו על רעידות אדמה ועל הפיזיקה של המבנה הפנימי של כדור הארץ בספר Physics of the Earth's Interior, שיצא לאור בשנת 1959. בנוסף, פרסם במהלך הקריירה שלו שני ספרים מרכזיים נוספים וכמעט 300 מאמרים מדעיים.
למרות פעילותו המחקרית הבלתי פוסקת והזמן שנדרש לניהול המעבדה הסייסמולוגית, גוטנברג עדיין מצא זמן לקחת חלק בארגונים מקצועיים רבים, ולעיתים קרובות נטל על עצמו תפקיד מנהיגותי.
הוא עמד בראש ועדות ומדורים רבים באיגוד הבין-לאומי לגיאודזיה וגאופיזיקה, כיהן במועצת המנהלים וכנשיא "החברה הסייסמולוגית של אמריקה" , והיה חבר זר באקדמיה דיי לאנס ובחברה המלכותית של ניו זילנד .
בתחילת שנות האלפיים, פרסמו שני מדענים איטלקיים מתחום מדעי כדור הארץ ומתחום הפיזיקה מאמר מדעי, בו הם מציינים שתרומתו של גוטנברג למדע היא במיוחד "התיאור של ערוץ המהירות האסתנוספרית, הגדרת גודל גלי פני השטח וחוק גוטנברג-ריכטר המוזכר לעיל, שכן הם כלי מרכזי עבור סקרי סיכונים סייסמיים והערכתם.
גוטנברג זכה לםרסים ואותות הוקרה רבים.
כולל בחירה לאקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 1950 קיבל גוטנברג את פרס שארל לגראנז' מהאקדמיה המלכותית הבלגית למדע ; ב-1953 את מדליית בואי של האיגוד הגיאופיזי האמריקאי ; בשנת 1956 זכה במדליית וויכרט של ה-Deutsche Geophysikalische Gegelschaft , ובתואר כבוד מאוניברסיטת אופסלה ב-1955.
גוטנברג נשאר מנהל המעבדה הסיסמולוגית עד 1957. הוא פרש מ-Caltech ב-1958 אך המשיך להיות פעיל בכמה ארגונים מקצועיים ובמחקר.
אולם הוא נאלץ להפסיק את עבודתו, כאשר חלה בשפעת חריפה בתחילת 1960. היא התפתחה לדלקת ריאות קטלנית, והוא נפטר מספר ימים לאחר מכן ב-25 בינואר 1960 בגיל 70.
עמיתים שלו ושל ריכטר חשבו בזמנו שגוטנברג קופח בכך, שסולם ריכטר נקרא על שם ריכטר בלבד, ללא צירוף שמו של גוטנברג לסולם.
הסייסמולוגית סוזן הָאף שכתבה את ספר הביוגרפיה של ריכטר, כותבת על כך בספרה, ומגיעה למסקנה שלא בהכרח, ומסבירה את הנסיבות שהביאו לכך.
חייו האישיים של בנו גוטנברג התאפיינו באתגרי ההגירה בתוך המהומה הפוליטית בגרמניה במהלך עליית המשטר הנאצי.
גוטנברג התמודד עם אתגרים בהשגת אשרות בשל ההשפעה הנאצית הגוברת בשנות ה-30. לאחר שעזב את גרמניה לארצות הברית, בנו גוטנברג ורעייתו הרטה סייעו לאנשים שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים במהלך שנות ה-30. בין אלה שהם נתנו חסות היו עמיתים לשעבר, סטודנטים וחברים, כולל פרופסור הלמוט לנדסברג ופרופסור ויקטור קונרד .
אנשים אלה קיבלו תמיכה לחינוך ולצרכים הבסיסיים שלהם, תוך הבטחה שהם לא יהיו תלויים ברווחה או בהלוואות לסטודנטים.
מעורבותה של הרטה גוטנברג התרחבה מעבר לתמיכה כספית; היא מילאה תפקיד מכריע בהנחיית קשרים וסיוע באמצעות ארגונים כמו הקבוצה הקתולית בניו יורק, שסייעה לפרופסור ויקטור קונרד להבטיח את העברתו לארצות הברית.
בנדר-י אנזלי (בפרסית: بندرانزلی) היא עיר לחוף הים הכספי במחוז המרכזי של בפרובינציה גילאן, איראן, המשמשת כבירת תת-המחוז והמחוז.
אנזלי היא עיר עתיקה, שיושבה לראשונה על ידי ה.
בשל מערכת היחסים הנעימה שלהם עם כורש הגדול ושיתוף הפעולה הצבאי שלהם בייסוד האימפריה הפרסית האחמנית, אימצו הקדוסים את השם אנשאן-א פארס שפירושו "אנשי פרס".
מילה זו בפרסית אמצעית היא אנזלאג.
מפרץ אנזלי היה נמל בטוח לאניות מסחר וסירות דיג.
שמו שונה לפהלווי בשנת 1935.
בשנת 1919, עם קריסת הצבא הלבן של הגנרל אנטון דניקין, שמונה עשרה מספינותיו חפשו מקלט באנזלי.
ב-18 במאי 1920, קבוצת תקיפה ימית סובייטית של שלוש עשרה ספינות פתחה במתקפת פתע על אנזלי, וכבשה את חיל המצב הבריטי ואת שמונה עשרה הספינות הרוסיות הלבנות.
בעקבת כך התאפשרה הקמת והמפלגה הקומוניסטית הפרסית.
הרשויות הסובייטיות הכחישו את אחריותם למתקפה, וטענו שמפקד הצי הרוסי המקומי קיבל את ההחלטה על דעת עצמו.
תושבי אנזלי דוברים , ושפות אזריות.
רוב האנזלים הם מאמיני האסלאם השיעי, אם כי קיים מיעוט נוצרי ארמני ניכר.
במפקד האוכלוסין של 2011 מנתה אוכלוסיית העיר 116,664 נפשות ב-38,128 משקי בית.
אנזלי היא אחת הערים החשובות ביותר באיראן מבחינת תיירות, כלכלה ואתלטיקה.
בנדר-י-אנזלי היא העיר דוברת הגילקי הגדולה ביותר בעולם אחרי רשת.
בעיר שכן הנמל הראשון והגדול ביותר בחופיו הדרומיים של הים הכספי.
בנדר-י-אנזלי מורכבת מאי בשם מיאן-פושטה והאדמות הסובבות אותו.
אטרקציות תיירותיות בעיר כוללות מגדל שעון מפורסם, טיילת נמל, לגונה, בניין המכס ובניין העירייה, ארמון מיאן פושטה ומגדל הארמון של נאסר-אל-דין שאה.
אנזלי אירחה את אוניברסיטת הים הכספי למדעי הים עד 1980, אז היא עברה לנושאהר.
לגונת אנזלי מחלקת את נמל אנזלי לשני חלקים.
העיר מחוברת באמצעות שני גשרים לאי בהשתי.
יש בעיר מפעל לעיבוד קוויאר, כמה חורבות עתיקות מהמאה ה-19 ואת בזאר שאנבה הפופולרי.
לבנדר-י-אנזלי יש אקלים סובטרופי גשום, מזג האוויר חם ולח בקיץ וקריר, לח וגשום בחורף.
יש בה את האקלים הגשום ביותר בערי איראן.
מזג האוויר החם והלח מאפשר לאזור לגדל גידולים כמו אורז ותה הדורשים כמויות גדולות מאוד של מים, במיוחד עם המים הנוספים המתנקזים מהרי אלבורז.
מבחינה היסטורית, אנשי אנזלי היו מעורבים בעיקר בסחר בדגים.
גידול אורז וחקלאות הן עבודות מסורתיות אחרות, בעיקר בכפרים המקיפים את העיר.
בנדר-י-אנזלי הוא מרכז לייצור קוויאר.
הכנתו ושיווקו הם מונופול ממשלתי, המנוהל באמצעות חברת הדיג האיראנית תחת שליטת משרד האוצר.
הציבור אינו מורשה להיכנס להאנגרים המקוררים העצומים שבהם מאוחסנים טונות של דגי חדקן, חלקם באורך של עד 3 מטרים.
ענף הספורט הפופולרי ביותר באנזלי הוא כדורגל, הקבוצה המרכזית בעיר היא , המשחקת בליגת העל האיראנית, ובשורותיה שיחקו בין השאר ילידי העיר סעיד עזת-אללהי וג'לאל חוסייני.
בֶּנוּאָה מַנְדֶלְבְּרוֹט היה מתמטיקאי יהודי צרפתי-אמריקאי יליד פולין, הוגה רעיון הפרקטלים.
מנדלברוט נולד בוורשה בירת פולין למשפחה משכילה, בשם בנדיקט.