tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במספר מאמרים שפרסמה, הראתה כי בעקבות תנועת עין קטנות המתרחשות בעת פיקסציה (מיקוד מבט) הנקראות מיקרוסקדות, הפעילות המוחית מראה חוסר יציבות הנוגד את התפישה הראייתית של שדה ראייה יציב בזמן תנועות עיניים.
נכון לשנת 2021, פרסמה סלובין מעל 40 מאמרים והנחתה כ-20 סטודנטים למאסטר ודוקטורט.
+ שנה פרס/הוקרה 1989 מלגת קיץ למצוינות של מחלקת המיקרוביולוגיה, בית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
1991 פרס רקטור, הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית.
1996 פרס המחקר לשנת 1996, על שם מקס פרוצ'ובניק, עבור המדור לביולוגיה.
על ידי העמותה הישראלית לגרונטולוגיה.
1997 מלגה פוסט-דוקטורט של בית הספר פיינברג, מכון ויצמן.
2004 מלגת אלון למדענים צעירים מצטיינים 2007 פרס "Leon and Maria Taubenblatt" למצוינות במחקר רפואי 2011 50 הנשים המשפיעות, ליידי גלובס 2012 פרס הנשיא למחקר המוח, אוניברסיטת בר-אילן 2017 50 הנשים המשפיעות, ליידי גלובס.
סלובין נישאה לצביקה סלובין בשנת 1991 ולהם שתי בנות.
חמדת הוא דמות ספרותית המופיעה באחדים מסיפוריו של שמואל יוסף עגנון, והגישה המקובלת בקרב חוקרי הספרות היא שחמדת הוא בן דמותו של עגנון עצמו.
חמדת הוא גיבור הסיפור "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר", ולא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון.
לפי סיפור זה חמדת "איש צעיר בעל כשרון היה; לפחות, האמינו בזה אבותיו התמימים, בשעה שהיו קוראים מדי שבת בשבתו אחרי שנת מנוחה של צהרים את שיריו וספוריו, שהיו הולכים ונדפסים בעיתונים." חמדת עזב את עירו ו"בא טריסטה והפליג משם באניה ליפו."
חמדת הוא גם גיבור הסיפור "גבעת החול" (שבגרסתו הראשונה, שפורסמה בעיתון "הפועל הצעיר" ב-1911, נקרא "תשרי", בשנת 1920 פורסם בשם "גבעת החול", ובשם זה נקרא גם בגרסתו הסופית מ-1931).
חמדת גר לבדו בדירתו שבנווה צדק.
הסיפור, שעלילתו מתארת שנה אחת בחיי חמדת, עוסק ביחסיו של חמדת עם יעל חיות ובמחסום הכתיבה ממנו הוא סובל.
בסיפור הקצר "לילות", שפורסם בשנת 1913, חמדת הוא המספר, המציג את מחשבותיו ורגשותיו.
ברומן "תמול שלשום", שיצא לאור בסוף 1945, חמדת הוא אחד מידידיו של גיבור הרומן, יצחק קומר, ביפו.
הרומן מתאר את מקום מגוריו של חמדת:
עוד מתאר הרומן את נסיבות עלייתו של חמדת מגליציה לארץ ישראל: "חמדת ויצחק שניהם בני גיל אחד, והיו צריכים לעמוד לבחינת הצבא.
נשתמטו ועלו לארץ ישראל, ביום אחד בשתי ספינות."
תיאור נרחב של חמדת ניתן בסיפור האוטוביוגרפי "חמדת" שפורסם לראשונה בשנת ה'תש"ז ונכלל בקובץ "מעצמי אל עצמי".
בפתח הסיפור מתואר חמדת: "חמדת הוא בחור בן טובים, כבן שמונה עשרה.
בזה לא סיימנו כל שבחיו של חמדת.
מעלה אחרת יש בו, שהאלקים פייט את לשונו.
מעלה אחרת יש בו, שנפשו דבוקה בלשוננו הקדושה והוא עושה בה שירים."
הסיפור "אצל חמדת", שפורסם לראשונה ב"לוח הארץ" בשנת ה'תש"ג ונכלל אחר כך בקובץ "סמוך ונראה", עוסק אף הוא באדם ששמו חמדת, אך בניגוד לסיפורים הקודמים, שבהם חמדת הוא צעיר המתגורר ביפו, בסיפור זה חמדת הוא חזן זקן שהמספר מגיע לבקרו ביאס בערב יום הכיפורים.
בשנת 1922 נולד בנו של עגנון, שלום מרדכי, שנקרא כך על שם אביו של עגנון, אך אסתר, אשתו של עגנון העדיפה את הכינוי "חמדת", גיבור הסיפור "גבעת החול", ולימים הפך זה לשמו הרשמי של הבן.
ההתנחלות חמדת, שבצפון בקעת הירדן, קרויה על שמו של חמדת.
שמו העברי של נחל פיראן, היוצא מחמדת מזרחה, הוא נחל חמדת.
חמודות קטנות הוא סרט נעורים אמריקאי משנת 1980 בבימויו של רונלד מקסוול, עם טאטום אוניל, כריסטי מקניקול, מאט דילון וארמנד אסנטה בתפקידים הראשיים.
קריסטי מקניקול הייתה מועמדת לפרס האמן הצעיר .
זה סרטה הראשון של סינת'יה ניקסון והיא מגלמת בו נערה היפית.
העלילה מתרחשת במחנה קיץ לבנות בג'ורג'יה.
אנג'ל ברייט (כריסטי מקניקול) היא בת לאם יחידנית בשכונת מצוקה באטלנטה, מעשנת סיגריות, מתנהגת כטומבוי וחובטת בנער שמטריד אותה מינית.
פריס ויטני (טאטום אוניל) היא בת להורים עשירים פרודים, גרה בווילה מפוארת ומתנהגת בנימוס כיאה למעמדה.
שתיהן מגיעות למחנה קיץ, אנג'ל מוסעת על ידי אמה ופריס מוסעת במכונית רולס רויס על ידי נהג המשפחה.
כבר באוטובוס הן מתחילות לריב ומחליפות מהלומות.
במחנה הן משוכנות זו ליד זו.
בחדר האוכל אנג'ל זורקת על פריס אוכל והיא מחזירה בחזרה ומתפתחת קטטה גדולה בין כל הבנות.
אנג'ל נכנסת לאוטובוס התלמידות ונוהגת בו עד לדוכן למכירה אוטומטית של קונדומים והבנות מפצחות אותו ולוקחות את הקונדומים.
סינדר (כריסטה אריקסון) מציעה תחרות בין פריס לאנג'ל על מי שתיהפך קודם לאישה (איבוד בתולים).
פריס בוחרת במדריך גארי (ארמנד אסנטה).
היא "מתלבשת" עליו ורוצה להיות כמו יוליה ב"רומיאו ויוליה".
היא מגיעה בלילה לחדרו אך גארי המבוגר מסביר לה שהיא קטינה ושיהיה מוכן להמשיך את היחסים ביניהם כשימלאו לה 21. פריס חוזרת לבנות ונותנת להם את ההרגשה שהיא "עשתה את זה".
אנג'ל בוחרת לעשות זאת עם נער בשם רנדי (מאט דילון) שנמצא במחנה בנים סמוך.
בפעם הראשונה היא מהססת והוא עוזב אבל בפעם השנייה הם מקיימים יחסים והיא מרגישה שמגע מיני אינו משהו טכני כפי שחשבה אלא כרוך ברגשות.
היא מודיעה לבנות "שלא עשתה את זה".
בסוף התקופה הן נפגשות ומתוודות אחת בפני השנייה ובפרידה הן מבטיחות להמשיך להיות חברות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותכריסטי מקניקולאנג'ל ברייטטאטום אונילפריס וויטנימאט דילוןרנדי אדמסארמנד אסנטהגארי קלהאןסינת'יה ניקסוןסנשיין ווקרכריסטה אריקסוןסינדר קרלסוןאלכסה קניןדנה
חמדי פתחי עבד אל-חאלים עבד אל-פתאח הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הקשר באל-אהלי מליגת העל המצרית ובנבחרת מצרים.
ב-14 באוקטובר 2019, פתחי רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מצרים בניצחון 0–1 על נבחרת בוטסואנה, כאשר כבר במשחק זה הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת.
חמדת הוא סרט דרמת אימה פסיכולוגי אמריקאי משנת 1998 בבימויו של ג'ונתן דמי ובכיכובם של אופרה וינפרי, דני גלובר וטנדי ניוטון.
הסרט מבוסס על הרומן באותו שם של טוני מוריסון משנת 1987. העלילה מתמקדת בשפחה משוחררת לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, הנרדפת על ידי כוחות על טבעיים (פולטרגייסט) וביקורה של בתה שעברה גלגול נשמות.
זה היה הסרט הראשון שהופק על ידי הארפו הפקות.
הסרט קיבל מועמדות לאוסקר עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר עבור קולין אטווד.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות, וגם דני גלובר וקימברלי אליס זכו לשבחים על ביצועיהם.
סת' (אופרה וינפרי) היא שפחה לשעבר המתגוררת בפאתי סינסינטי, אוהיו זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים.
פולטרגייסט כועס המתגורר בבית המשפחה מטיל אימה עליה ועל שלושת ילדיה, וגורם לשניים מהם לברוח לנצח.
שמונה שנים מאוחר יותר, סת' חיה לבדה עם בתה, דנבר.
פול די (דני גלובר), חבר ותיק מהבית, המטע שממנו נמלטה סת' שנים קודם לכן, מוצא את ביתה ומרחיק את הרוח הזועמת השוכנת בו.
לאחר מכן, הוא מציע להישאר וסת' מגיבה בחיוב.
זמן קצר לאחר שפול די עובר לגור איתה בביתה, צעירה נקייה בשם "חמדת" (טנדי ניוטון), שנראה שיש לה עיכוב קוגניטיבי, מוצאת את דרכה לחצר של סת', וסת' לוקחת אותה פנימה.
דנבר שמח בהתחלה שחמדת נמצאת בסביבה, אבל לומד שהיא בתה של סת' שעברה גלגול נשמות.
אף על פי כן, הוא בוחר שלא לספר לסת' את מוצאה של חמדת.
לילה אחד, חמדת, מודעת לכך שפול די לא מחבב אותה, משתקת אותו בקסם, ואונסת אותו.
הוא מחליט לספר לסת' מה קרה, אבל במקום זאת מבקש ממנה ללדת איתו תינוק.
כשלסטמפ פייד, עמיתו לעבודה של פול די שמכיר אותו שנים רבות, נודע על תוכניותיו של פול די להקים משפחה עם סת', הוא שולף גזיר עיתון עם סת' ומספר את סיפורה לפול די האנאלפבית.
לפני שנים, סת' נאנסה על ידי אחייניו של מורה בית הספר, הבעלים של הבית בו גרה.
היא התלוננה בפני גברת גארנר, גיסתו, שהתעמתה איתו.
כנקמה, מורה בית הספר ואחייניו הכו באכזריות את סת', והשאירו "עץ" של צלקות קלואיד על גבה.
בהריון עם בנה הרביעי, סת תכננה לברוח.
ילדיה האחרים נשלחו מוקדם יותר לחיות עם בייבי סוגס, חמותה, אבל סת' נשארה מאחור כדי לחפש את בעלה, האלי.
היא הותקפה בזמן שחיפשה אחריו ברפת.
אחייניה של המורה החזיקו אותה, אנסו אותה ולקחו בכוח את חלב האם שלה.
כשהאלי לא הופיע, סת' ברחה לבד.
היא נפגשה עם איימי דנבר, ילדה לבנה שטיפלה בפציעותיה וילדה את ילדה, שהיא קראה על שמה.
סת' הגיעה בסופו של דבר לביתה של בייבי סוגס, אבל האושר הראשוני שלה היה קצר מועד כאשר המורה הגיעה לתבוע את סת' וילדיה.
מתוך ייאוש, סת' שיספה את גרונה של בתה הגדולה, וניסתה להרוג את ילדיה האחרים.
סטמפ פייד הצליחה לעצור אותה והמורה הנגעל עזב.
סת' נעצרת לפרק זמן לא ידוע, ומאוחר יותר מתגלה שהיא ניצלה מתלייה על ידי משפחת בודווין הידועה מסינסינטי, שהכירה את בייבי סגס.
פול די נחרד מהגילוי ולפתע מבין את מקורו של הפולטרגייסט ומתעמת עם סת'.
היא מצדיקה את עצמה באופן לא מתנצל, ומתעקשת שעדיף שילדיה ימותו מאשר יחיו כמשועבדים.
פול די עוזב זמן קצר לאחר מכן במחאה.
לאחר מכן, סת' מבינה שחמדת היא הגלגול של בתה המתה.
סת' מתמוגגת אך אחוזה רגשות אשם.
היא מפנקת את חמדת במתנות רבות תוך שהיא מזניחה את דנבר.
חמדת נתקפת התקף זעם הרסני ונוכחותה המרושעת גורמת לתנאי החיים בבית להידרדר.
הנשים חיות במצוקה וסת' אינה מסוגלת לעבוד, לאחר שהתרוקנה פיזית ונפשית בגלל האופי של חמדת.
דנבר נהיית מדוכאת, אך בהשראת זיכרון האמון של סבתה בה, היא אוזרת את האומץ לחפש עבודה.
ברגע שדנבר מקבלת עבודה עם בני הזוג בודווינס, נשים מהכנסייה המקומית מבקרים אצל סת' כדי לבצע גירוש שדים.
הם עושים זאת בחלקן מתוך אשמה; שנים קודם לכן, הן לא הזהירו את סת' מהגעתו הקרבה של המורה.
הם מנחמים את המשפחה, מתפללים ושרים בקול כאשר המעסיק החדש של דנבר מגיע לאסוף אותה לעבודה.
סת' רואה אותו, וזה מזכיר לה את הגעתו של המורה.
היא תוקפת אותו עם דורקן קרח, אך מוכנעת על ידי דנבר והנשים.
במהלך המהומה, חמדת נעלמת לחלוטין וסת', משוחררת מאחיזתה של חמדת, מרותקת למיטה לצמיתות.
כמה חודשים לאחר מכן, פול די פוגש את דנבר בשוק.
היא הפכה לאישה צעירה בטוחה ובוגרת.
בהגיעו לסת' הוא מוצא אותה סובלת מבעיה עמוקה.
הוא מבטיח לסת' שהוא ודנבר ידאגו לה כעת.
היא אומרת לו שהיא לא רואה את הטעם, שכן חמדת, "הדבר הכי טוב" שלה, נעלם.
פול די לא מסכים ואומר לסת' שהיא עצמה היא הדבר הכי טוב שלה.
דני גלובר בתור פול די.
ביה ריצ'רדס בתור Baby Suggs
ליסה גיי המילטון בתור סת' הצעירה
ג'ייסון רוברדס בתור מר בודווין
אלברט הול בתור חותמת בתשלום
טרייסי וולטר בתור לוכד העבדים
Jude Ciccolella בתור מורה בבית ספר
ווס בנטלי בתור אחיינו של המורה
אירמה פ' הול בתור אלה
דורותי לאב קואטס בתור M.
בי ריצ'רדס - בייבי סוגס
עוד טרם קיבלה טוני מוריסון פרס פוליצר עבור חמדת, אופרה וינפרי רכשה את הזכויות על הרומן ב-1987; העיבוד לקולנוע התרחש רק עשור לאחר מכן.
היה קונפליקט על קרדיט התסריט עם אקוסואה בוסיה שדרשה קרדיט בלעדי ואמרה שאדם ברוקס וריצ'רד לגראבונז קיבלו יותר מדי.
סצנות רחוב צולמו בשכונות העיר העתיקה ומנאיונק של פילדלפיה.
כמה סצנות אחרות צולמו על במה במרכז האזרחי של העיר שלא היה בשימוש (ולאחר מכן שנהרס).
הצילומים התרחשו גם בצד הצפוני של נהר שוילקיל בתוך הפארק הלאומי ההיסטורי ואלי פורג' במחוז מונטגומרי, פנסילבניה, ובמוזיאון לנדיס ואלי בלנקסטר, פנסילבניה.
חמדת לא התקרב להחזיר את התקציב של 80 מיליון דולר שהושקע בו.
הוא הכניס רק 8,165,551 דולר בסוף השבוע הפותח שלו, במקום ה-5. אופרה ווינפרי פרסמה בתקשורת כי היא אכלה 14 קילוגרם של מקרוני וגבינה כשהודיעו לה בשבת שלאחר פתיחת הסרט ש"קיבלנו מכות ממשהו שנקרא צ'אקי".
היא גם טענה שהכישלון של חמדת בקופות היה הרגע הגרוע ביותר בקריירה שלה והביא לכך שהיא סבלה מדיכאון רציני.
"זו הייתה הפעם היחידה בחיי שהייתי בדיכאון, וזיהיתי שאני (הייתי) בדיכאון כי עשיתי מספיק תוכניות (על הנושא).
'אה, זה מה שאנשים בדיכאון בטח מרגישים"."
הבמאי ג'ונתן דמי הגיב: "חמדת הופיע בבתי הקולנוע רק ארבעה שבועות.
הסרט הרוויח 22 מיליון דולר, אני חושב שזה הרבה כסף.
הסיבה היחידה שהוא עזב את בתי הקולנוע אחרי חודש הייתה בגלל שתאגיד דיסני שהוציא את הסרט רצה את כל התיאטראות שהקרינו את חמדת שבהם הוא הצליח ל"נער המים" של אדם סנדלר.
אז אמרו לנו שהם הולכים להחזיר אותנו בסוף השנה, והם לא החזירו.
הוא היה בעשירייה הראשונה כל התקופה".
הסרט נשאר בבתי הקולנוע בעונת החגים ועד 27 בדצמבר 1998 הכניס 22,746,521 דולר.
הסרט חזר מאוחר יותר לבתי הקולנוע למשך שבועיים במרץ 1999, והכניס 110,000 דולר נוספים.
הוא כבר לא היה רשום ב-10 המובילים בטבלת הקופות עד סוף השבוע של 6–8 בנובמבר ועד אז ירד לדרגה של 12 בטבלה.
באתר אגרגטור הביקורות Rotten Tomatoes, לחמדת מוקצה כרגע דירוג "טרי" של 72% על סמך 127 ביקורות מבקרים, עם דירוג ממוצע של 7.5 מתוך 10. הקונצנזוס של האתר קובע, "עיבוד קולנועי עוצמתי, רגשי ומצליח לרומן המקורי".
יש לו ציון ממוצע משוקלל של 57 מתוך 100 ב-Metacritic מבוסס על 24 ביקורות מבקרים, מה שמציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "C+" בסולם A+ עד F.
מבקר הקולנוע רוג'ר אברט העניק לסרט 3½ כוכבים מתוך 4, שיבח את צוות השחקנים ואת המשקל הרגשי של קווי העלילה.
הוא כתב שהנרטיב הלא ליניארי שלו "מתפתל בעבר ובהווה, דרך זיכרון והזיה, נותן לנו רסיסי אירועים שאנו נדרשים לחבר יחד.
זה לא סרט שקל לעקוב אחריו...
המורכבות היא לא פשוט מכשיר סגנוני; הוא בנוי מהזיכרונות של סת', והאלה שבבסיסם כל כך כואבים, עד שהמוח שלה מקיף אותם בזהירות, מפחד לגעת."
בהשוואה של הסרט והרומן לנובלה של הנרי ג'יימס "תור הבורג", הוא ציין את השימוש באלמנטים על טבעיים "כדי לגעת ברגשות עמוקים" וכן היעדר מכוון של הסבר סופי.
הוא הוסיף, "גילויי הרוח באים מתוך טירוף ואינם צריכים לעקוב אחר אג'נדות הגיוניות.
זהו הישג יוצא דופן ואמיץ עבור דמי והמפיקה והכוכבת שלו, וינפרי, להתמודד חזיתית עם החומר הקשה הזה ולא לנסות להטות אותו לתוך צורה נגישה יותר, פחות מעוררת".
הוא גם הביע את הדעה שחלק מהקהל "לא יאהב את זה - ימצא את זה מבלבל או מפותל מדי.
וזה לא מספק סוג של עילוי קל בסוף שהם עשויים לצפות.
הסיפור הטראגי של סת' הוא מהסוג שבו רק הסוף הטוב הוא שזה נגמר".
עיצוב התלבושות הטוב ביותר: קולין אטווד (מועמדת)
השחקנית המבטיחה ביותר: קימברלי אליז (זוכה)
שחקנית המשנה הטובה ביותר: קימברלי אליז (מועמדת)
הצילום הטוב ביותר: טאק פוג'ימוטו (מועמד)
שחקן מצטיין בסרט קולנוע: דני גלובר (זוכה)
שחקנית מצטיינת בסרט קולנוע: אופרה ווינפרי (מועמדת)
שחקנית משנה מצטיינת בסרט קולנוע: בי ריצ'רדס (מועמדת)
שחקנית משנה מצטיינת בסרט קולנוע: קימברלי אליז (מועמדת)
שחקנית משנה מצטיינת בסרט קולנוע: תנדי ניוטון (מועמדת)
חמוטל קריינר (נולדה ב-1963) היא פרופסור חבר לפסיכולוגיה במחלקה למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי רופין.
במחקריה היא עוסקת בקשר שבין שפה לחשיבה, ובוחנת תופעות כמו הדיבור הפנימי, הפרוזודיה בשפה, רב-לשוניות והטיות קוגניטיביות בשיפוטים וקבלת החלטות.
קריינר נולדה בקיבוץ אורים, בתם של עמנואל (עמי) וסנפירה פינס (לבית שמידע, אחותו של הבוטנאי אבי שמידע).
בשנת 1972 עברה משפחתה לכפר סבא, שם סיימה את לימודיה בתיכון כצנלסון.
את לימודיה האקדמיים סיימה באוניברסיטת חיפה, שם קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובצרפתית (1990), תואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית (1996) ותואר דוקטור בפסיכולוגיה קוגניטיבית (2005).
עבודת התיזה שלה, אשר עסקה בקשר בין פרוזודיה ותחביר בקריאה התבססה על ניתוח אקוסטי של קריאה בקול, וזכתה להצטיינות יתירה על חדשנותה.
בעבודת הדוקטורט שלה המשיכה קריינר לחקור את תרומתה של הפרוזודיה להבנת הנקרא ובפרט לעיבוד התחבירי והסמנטי של המשפט.
לאחר סיום הדוקטורט, נסעה לפוסט דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד (2004–2006).
בסיום התקופה זכתה בשיתוף עם עמיתים במענק מחקר מטעם קרן המחקר הבריטית ESRC ונשארה עוד שנה כעמיתת מחקר במחלקה לפסיכולוגיה בגלאזגו.
בהמשך, קיבלה משרת מחקר בבית הספר לפילוסופיה, פסיכולוגיה ושפה באוניברסיטת אדינבורו (2007–2009).
במסגרת עבודתה שם זכתה במענק מחקר נוסף מקרן המחקר הבריטית ESRC.
בשנים אלה ביססה קריינר את מומחיותה בשיטות מחקר המבוססות על תנועות עיניים ורישום הפעילות החשמלית במוח (אלקטרואנצפלוגרם EEG אא"ג) בחקר תהליכי קריאה.
בשלהי 2010 חזרה לישראל והצטרפה כחברת סגל במחלקה למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי רופין.
שם הקימה את המעבדה לקוגניציה לשונית במטרה לפתח את המחקר האמפירי המבוסס על שיטות מחקר קוגניטיביות התנהגותיות בפסיכו-בלשנות.
עם הצטרפותה למחלקה למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי רופין, הייתה קריינר שותפה להקמת תוכנית המצטיינים "אלונים" של המחלקה.
קריינר מלמדת קורסים בתחומי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, תפיסה, זיכרון ושפה תוך דגש על ההיבטים היישומיים של תחומים אלה בענפים הקשורים למערכות מידע, וחוויית משתמש.
היא אף הקימה את ההתמחות בפסיכולוגיה יישומית, כיהנה כראש מסלול פסיכולוגיה וכראש המחלקה למדעי ההתנהגות.
בנוסף לתפקידיה במוסד, קריינר פעילה גם בקהילה האקדמית הרחבה.
היא שימשה כעורכת מדעית לתרגום העברי של ספרו של סטיבן פינקר "הלוח החלק", משמשת כמעריכה אד-הוק עבור כתבי עת מדעיים, קרנות מחקר כגון הקרן הלאומית למדע (ISF) וקרן המדע הדו-לאומית ישראל-ארצות הברית (BSF).
קריינר חברת הנהלה באגודה הישראלית לאוריינות ושפה.
כחלק מפעילותה הציבורית התנדבה קריינר במיזם "עִבְּרָאנִיָּאת" שמטרתו לקדם את יכולת השיחה בעברית בקרב ילדים ונוער מהחברה הערבית בישראל.
מחקריה של קריינר בוחנים את הקשרים המורכבים בין שפה, קוגניציה ותהליכים פסיכולוגיים שונים.
במסגרת המעבדה לקוגניציה לשונית, היא חוקרת שלושה תחומים: בתחום הדיבור הפנימי, מחקריה בוחנים את תפקיד הפרוזודיה (אינטונציה, קצב, הטעמה) בעיבוד שפה, והובילו לפיתוח מודל תאורטי חדשני הרואה בדיבור פנימי סימולציה חושית של השפה המשמשת כלי מרכזי בזכירה, ארגון מידע וויסות רגשי.
בתחום הרב-לשוניות מחקריה של קריינר בוחנים כיצד ניסיון לשוני מצטבר והקשר מיידי משפיעים על היכולות של דוברים דו- ורב-לשוניים ועל השימוש שלהם בשפה, כיצד משפיעה שפת מורשת על הישגים לימודיים וכיצד משפיעה הגירה על תהליכי ניוון שפה.
בתחום קבלת ההחלטות מחקריה מראים כיצד מסגור מילולי של מידע (למשל במונחים של הצלחה מול כישלון) יוצר הטיות בשיפוט, ומדגישים את תרומתם של קשב, זיכרון ושפה לתופעה זו.
במחקריה של קריינר נעשה שימוש במגוון גדול של שיטות מחקר נוירו-קוגניטיביות המבוססות על מדדים התנהגותיים ונוירו-פיזיולוגיים כגון ניתוח אקוסטי של דיבור, תנועות עיניים, שינויים במתח שרירים (אלקטרומיוגרפיה sEMG).
1996 – פרס הצטיינות עבור עבודת MA מאוניברסיטת חיפה.
1998 – פרוזודיית הקריאה ככלי דיאגנוסטי להערכת התפתחות מיומנות הקריאה (משרד החינוך, ישראל; בשיתוף עם אשר קוריאט)
2006 – עיבוד מידע מגדרי בהבנת הנקרא בשמות עצם בעלי סימון מין לקסיקלי לעומת שמות עצם סטריאוטיפיים (המועצה למחקר כלכלי וחברתי ESRC, בריטניה; בשיתוף עם Simon Garrod & Klaus Kessler)
2009 – בניית מסד נתוני תנועות עיניים של קוראים מבוגרים עם דיסלקסיה בקריאת קורפוס טקסט מנותח (המועצה למחקר כלכלי וחברתי ESRC, בריטניה; בשיתוף עם Richard Shilcock)
2010 – מענק לציוד מעבדה למדען חוזר (משרד הקליטה, ישראל).
2014-2018 – החלפת שפות בקרב רב-לשוניים: ההשפעה של חשיפה קצרה לשפה אחרת על תהליכי עיבוד בשפת המטרה (הקרן הלאומית למדע ISF, ישראל; בשיתוף עם תמר דגני).
2019-2021 – היבטים נוירולוגיים והתנהגותיים של ניוון שפת-אם לאחר שינוי הדומיננטיות השפתית (הקרן הרוסית למדע RSF, רוסיה; בשיתוף עם אנדרי מיאצ'יקוב, יורי שטירוב ועוד.)
2021-2025 – דיבור פנימי כשפה מגולמת: תרומתה של פרוזודיה סמויה להבנה וניבוי של שפה (הקרן הלאומית למדע ISF, ישראל; בשיתוף עם זוהר אבייתר)
תפקידה של הפרוזודיה בתהליך הקריאה.
בספרן הערוך של ארם ד.
ירושלים: האוניברסיטה העברית דפוס מאגנס.
חמוטל קריינר נשואה לרענן (רני) קריינר ואם לשלושה.
חמוטל זרם קסטל (נולדה ב-21 בינואר 1986) היא מלהקת קולנוע וטלוויזיה, זוכת פרסי האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית ליהוק על הסדרה "ילד רע".
עברה בצעירותה עם משפחתה לשוהם, ולמדה שם במגמת קולנוע בתיכון שוהם.
שירתה בצבא כקצינת מודיעין בפיקוד צפון.
בשנת 2012 סיימה תואר ראשון בחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר לימודיה, החלה קסטל לעסוק בתפקידים שונים בהפקות קולנוע ובליהוק ניצבים.
הסרט הראשון אותו ליהקה היה את לי לילה בשנת 2014 של הבמאי אסף קורמן.
לאחר מכן, החלה ללהק במגוון סרטים, סדרות והפקות ישראליות.
בשנת 2017 הייתה מועמדת לפרס אופיר על ליהוק הסרט פוקסטרוט.
בשנת 2022 הייתה לה מועמדות כפולה לפרס אופיר, על ליהוק הסרטים קריוקי והדרך לאילת.
בשנת 2024 התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנה זו גם הייתה מלהקת הקאסט הישראלי בהפקה הבינלאומית של הסרט "מרים" ששודר בהמשך בנטפליקס.
בשנת 2024 הייתה מועמדת לפרס אופיר על הליהוק בסרט קרוב אלי.
בשנת 2025 זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית ליהוק בסדרה עלילתית על הסדרה ילד רע.
מגישה יחד עם קרן אלרום פודקאסט בשם "המלהקות".
קסטל נכדתו של במאי התיאטרון שמואל בונים.
מתגוררת בשוהם, נשואה, אמא לשתי בנות.
+סרטהפקהבמאיתפקידשנהיונהחיליק מיכאליניר ברגמןליהוק ניצבים2014את לי לילהחיים מקלברגאסף קורמןליהוק, ע.
אישית לבמאי, ניהול תסריט2015פרינססקינן אלדרטלי שלום עזרע.
אישית לבמאי וניהול תסריט2015פלאפל אטומידרור שאולדרור שאולניהול תסריט2015גאליס קונקטרענן גרשוניאסף קורמןע.
הופק על ידי טדי הפקותהגר בן אשרליהוק2024אינדלאנדל קבדה, אורי וייסברוד.אסף קורמןליהוק2024מכולתגאודמוסיובל שניליהוק2024כיסופיםלייטסטריםקרן נחמדליהוק2024כביש הסרגלתותים הפקותמיה דרייפוסליהוק2024חמצןBaryo Film TV Productions, זואה פילמס בע"מנטעלי בראוןליהוק2025
חמדי כנען היה פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כראש עיריית שכם בשנים 1963–1969.
כנען נולד בשכם למשפחת סוחרים.
סיים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בבית הספר הלאומי א-נג'אח ובבית הספר אל-בורג' בשכם.
הוא הצטרף בצעירותו לתנועה הלאומית הפלסטינית ובמאבק נגד הקולוניאליזם הבריטי.
החל לעבוד מיד לאחר סיום לימודיו בתיכון מסיבות כלכליות, בעקבות מות אביו וחובות שצברה משפחתו.
בתחילה ניהל את עסקיו של גיסו, אחמד שקאע, ולאחר מכן הקים חנות משלו למסחר בתבואה ונפט בשכם.
עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, עבר עם משפחתו לעמאן, שם רכש חנות בשוק הסוכר ויצר קשרים עסקיים הדוקים עם סוחרים רבים בדמשק ובביירות.
בשנת 1945 חזר לעיר הולדתו שכם ורכש חווה של כ-1,000 דונם באזור פארעה אל-ג'יפתליק בבקעת הירדן, שם עסק בגידול פירות וירקות.
הוא גם הביא לשכם את הטכניקה של ייצור סבון איכותי משמן בעל תכולת כלורופיל גבוהה, המופק מרסק זיתים.
במהלך המרד הערבי הגדול של 1936, הוא נעצר ונכלא לזמן קצר בכלא סרפנד.
בשנת 1953 הוא נבחר ללשכת המסחר והתעשייה הראשונה בשכם.
הוא שירת בוועדת ההגנה של שכם בין השנים 1947 ל-1949. הוא השתתף בוועידת שכם ב-27 בדצמבר 1948, והיה חלק מהמשלחת שנפגשה עם המלך עבדאללה בן חוסיין כדי לדון בהחלטות הוועידה בנוגע לאחדות בין הגדה המערבית והמזרחית.
הוא נבחר ללשכת המסחר והתעשייה הראשונה בשכם בשנת 1953 ונבחר מחדש בשנת 1957 לקדנציה שנייה, וכיהן כמזכיר הלשכה.
שמו עלה לגדולה לאחר מלחמת יוני 1967 כאחד המנהיגים המקומיים בשטחים הפלסטיניים הכבושים, והוא גם תרם להחזרתם של מספר עקורים, במיוחד אלה שעקרו מקלקיליה.
הוא חלק על ממשלת ירדן על ניהול הסיוע לערים ולרשויות המקומיות בשטחים הכבושים, והסכסוך הסתיים עם התפטרותו הסופית במרץ 1969.
כנען התעניין בספרות ערבית, תרגם ספרות עולם, עיתונים ומגזינים, והוא שלט באנגלית בזכות קשריו עם הקונסול האנגלי בשכם, האקט-פין.
כנען היה שמרן שתמך במונרכיה חוקתית, מה שהוביל ליחסים קרובים עם וספי א-תל.
לעומת זאת, הוא התנגד לפופוליזם של חאג' אמין אל-חוסייני ותומכיו, וראה בו סכנה, כמו גם לפופוליזם גמאל עבד אל נאצר והתעמולן שלו אחמד סעיד.
עם זאת, הוא לא היה דוגמתי בנטיותיו הפוליטיות, שכן התייחס באופן חיובי לשייכותם של בניו טאהר ובאסיל למפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית.
חמדי כנען, מועצת העיר, ודמויות בולטות בעיר מילאו תפקיד משמעותי בעידוד אנשים להישאר במולדתם ובמניעת הגירתם, דבר שהביא להשלכות אסטרטגיות על מהלך הסכסוך הישראלי-ערבי.
חמדי כנען הוביל קמפיין, בתמיכת קונסולים ממדינות זרות בירושלים ובמדינות אחרות, כדי להקל על חזרתם של עקורי קלקיליה, שבתיהם נהרסו על ידי כוחות ישראליים, כמו גם כמה תושבי טול כרם וענבתא שהתפזרו לכניסה המערבית של שכם ולסביבת מחנה הפליטים בלאטה.
קמפיין זה אפשר לתושבי קלקיליה ולאחרים לחזור לבתיהם ושיקום רשתות החשמל והמים בקלקיליה.
הוא גם מילא תפקיד מרכזי בקמפיין לפתיחת בתי הספר מחדש בשכם במהלך שנת הלימודים הראשונה לאחר הכיבוש של 1967–1968, בשיתוף פעולה עם מועצת העיר, ד"ר קדרי טוקאן, חכמת אל-מסרי, רושדי שאהין ודמויות בולטות אחרות בעיר.
הוא נפטר במרץ 1981 בעיר שכם ונקבר שם.
בנו, טאהר כנען, היה יועץ לנשיא הרשות יאסר ערפאת.
הוא פרסם את הביוגרפיה של אביו בספר שפורסם על ידי המרכז הערבי למחקר ומדיניות תחת הכותרת "משהו חולף: שכם תחת כיבוש (יוני 1967 - מרץ 1969): זיכרונותיו ומסמכים של חמדי כנען".
חמור (שם מדעי: Asinus) הוא תת-סוג בסוג סוס שבמשפחת הסוסיים בו כלולים שלושה מינים חיים: הערוד, הפרא והקיאנג.
חמור הבית הוא תת-מין המבוית במין ערוד.
החמורים הם בעלי דמיון לסוס הרמכי, אך גם בעלי מאפיינים חיצוניים השונים ממנו – ראשם גדול יותר, אוזניהם ארוכות יותר ("אוזני חמור"), והם בעלי רעמת שיער דלילה יותר.
בעוד הסוס צוהל, החמורים נוערים.
כמו סוסיים אחרים, גם החמורים יכולים להזדווג עם סוס או עם זברה,
אך אז נולד יצור כלאיים כמו פרד או זברואיד – בעל חיים עקר שאינו מסוגל להמליט צאצאים.
בעברית קרויים נקבת החמור אָתון, וצאצא החמור הצעיר קרוי עַיִר.
קולו של החמור מכונה – נעירה.
תחת התת-סוג חמור ממוינים המינים והתת-מינים הבאים:
פרא סורי (Equus hemionus hemippus) – נכחד בשנות העשרים של המאה העשרים
חמור בר יוקון – (Equus lambei) נכחד
פרא קב-רגליים – (Equus calobatus) נכחד
פרא גמדי – (Equus tau) נכחד
חמור זוכה בתרבויות אחדות ליחס שלילי והוא מהווה משל לטיפשות, עקשנות ותמימות אווילית, הגם שבפועל מדובר בבעל חיים ידידותי, נבון וחיובי.
סיבה אפשרית לכך היא מקומו השלילי של החמור בתרבויות קדומות, למשל בתרבות המצרית הקדומה שתארה את היהודים כעובדים לחמור.
חָמוֹס המכונה גם חמוֹס הבית (שם מדעי: Mustela putorius furo; מספר מיני סמוריים דומים מכונים אף הם בשם "חמוס") הוא תת-מין של סמור שבוית כנראה מהחמוס המבאיש.
אורך הזכרים יכול להגיע במקרים נדירים למטר מקצה האף עד קצה הזנב.
החמוס הוא קרניבור מובהק, כלומר הוא תלוי באספקת מזון מהחי.
בעבר היה החמוס נפוץ בתור חיית ציד באירופה ששימשה ללכידת עכברים, חולדות ומכרסמים אחרים, בזכות גופו הארוך והצר, המאפשר לו כניסה למחילותיהם.
כיום הוא נפוץ יותר כחיית מחמד, אם כי ציד מכרסמים וחרקים בעזרת חמוסים נמשך עדיין בצפון אנגליה ובמקומות אחרים בעולם.
מעמדו של החמוס כמשמיד מכרסמים וכחיית בית השתרש באירופה של ימי הביניים מכיוון שחתולים נחשבו אז על ידי הכנסייה כבני לוויה של מכשפות ועובדי שטן.
מאוחר יותר תפס החתול את מקומו של החמוס.
תוחלת החיים הממוצעת של חמוס היא 5–8 שנים, אך יש שנמצא תוחלת חיים שנעה בין 8 ל-12 שנים.
החמוסים נוטים לישון הרבה, בין 18–20 שעות ביממה, ופעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובערבים.
החמוס בעל גוף מוארך וגמיש, מצטיין בגמישות תנועתו.
רגליו קצרות ובכל אחת מהן חמש אצבעות.
פרוותם של החמוסים לרוב צפופה ורכה.
הפרווה משתנה בעונות השנה, כאשר במהלך החורף היא הופכת לבהירה, ארוכה ומלאה, בעוד שבקיץ נושרת הפרווה והופכת דוקרנית יותר, ולעיתים נוצרות קרחות בגוף החמוסים, בעיקר בקצה הזנב.
ישנם גוונים שונים לפרווה: חום, שחור, לבקן, בלונדיני ועוד.
למרבית החמוסים יש פרווה קצרה יחסית, אך קיימים חמוסי "אנגורה" בעלי פרווה ארוכה, שהם תוצאה של מוטציה חדה ונדירה יחסית בקרב החמוסים המבויתים.
מאחר שהחמוסים אוכלי בשר הם נדרשים למערכת שיניים בהתאם.
מלתעותיהם מפותחות מאוד ומספר שיניהם 28–38.
במסמכים היסטוריים יווניים משנת 450 לפנה"ס לערך נזכר החמוס, וכמו כן הוא נזכר במסמכים רומיים כמשמש לציד ארנבות ומכרסמים כגון חולדות, עכברושים ועוד.
התקשורת בין הפרטים מבוססת במידה רבה מאוד על חוש הריח.
לחמוס בלוטות ריח באזור פי הטבעת, שבהן הוא משתמש בעת סכנה או לצורך סימון שטח.
ריחו של החמוס נובע גם מהפרשות הנובעות מזקיקי השיער, כך שהניתוח להסרת הבלוטות האנליות (שאינו מקובל בישראל) אינו פתרון יעיל לעידון ריחו של החמוס.
עיקור או סירוס של החמוס, לעומת זאת, מפחית משמעותית את הפרשת הריח.
נקבות החמוס מתייחמות פעמיים בשנה, החל מגיל שישה חודשים בערך ולרוב באביב הראשון לחייהן.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית באותו הגיל על פי רוב.
את נקבות החמוס מומלץ לעקר טרם הייחום הראשון, מכיוון שלעיתים נקבות חמוס שלא התעברו במהלך הייחום לא יוצאות מייחום ומפתחות הרעלת אסטרוגן ואנמיה מאובדן דם.
הנרתיק אצל נקבות מיוחמות מוגדל מאוד והייחום ניכר עליהן.
אם נקבת חמוס לא מעוקרת נשארת בייחום במשך יותר משלושה שבועות, יש לעקרה או להוציאה מייחום באמצעות טיפול הורמונלי הניתן בהזרקה.
התזונה הטבעית של חמוסים כוללת מכרסמים קטנים, חרקים, עופות, זוחלים קטנים, נחשים, קיפודים, ארנבים, ולעיתים אפילו ביצים.
הם טורפים לא בררנים והם יאכלו את הטרף שלהם במלואו, כולל העצמות.
חמוסים בשבי ניזונים משילוב של מוצרי בשר שכוללים עופות, מכרסמים קטנים, בשר בקר, טלה, חזיר וחיות משק אחרות, בשילוב של כופתיות מיוחדות לחמוסים שהרכבן התזונתי הוא בין 28%–32% חלבון מן החי ו-15%–20% שומן מן החי.
חמוסים לא מסוגלים לעכל בקלות פחמימות מורכבות, ולכן אינם יכולים לאכול דגנים וירקות.
למרות שחמוסים מסוגלים לעכל פירות, הם לא מועילים להם ואפילו מזיקים, ועדיף להם להימנע מהם.
חמוסים אוכלים בין 5%–7% ממשקל גופם ביום בהרבה ארוחות קטנות.
מכיוון שמערכת העיכול שלהם קצרה וקצב חילוף החומרים שלהם גבוה, הם צדים וניזונים מספר פעמים ביום, ונוטים לאגור מזון.
חמוצית (שם מדעי: Vaccinium Oxycoccos, שם נוסף בעברית: קַפְטָה) היא מין צמח ממשפחת האברשיים, קרוב משפחה לאוכמנית, הצומח בטבע בביצות כבול חומציות באזורים הקרירים בחצי הכדור הצפוני.
הכינוי חמוציות מתייחס בדרך כלל לפרי הצמח, המופק ברובו בגידול מסחרי.
צמח החמוצית הוא בן-שיח ירוק עד נמוך (בדרך כלל פחות מ-10 ס"מ), בעל גבעולים דקים וקשיחים ועלים קטנים.
הפרחים בצבע ורוד כהה עם עלי כותרת קטנים, שעמודי העלי והאבקנים חשופים ובולטים מתוכם.
הפרי ענבה מדומה, גדול מהעלים וצבעו לבן עד להבשלה, אז הוא הופך אדום.
חמוציות נאכלו על ידי תושבי ארצות הצפון ועדיין נחשבות לפרי בר פופולרי בסקנדינביה ורוסיה.
בסקוטלנד היה נפוץ איסופן מהבר, אך עם צמצום אזורי הצמיחה הטבעיים שלהן הן הפכו נדירות.
הילידים באמריקה הצפונית אכלו את החמוציות, וייתכן שהם שהכירו אותן למתיישבים האנגלים במסצ'וסטס בראשית המאה ה-17, שהפכו אותם לאחד המרכיבים בסעודת חג ההודיה.
כיום נעשה רוב גידול החמוציות באמריקה הצפונית בשדות חפורים ומוקפים סוללה המאפשרת את הצפתם במים.
עם הבשלת הפרי מציפים את השדות, מנערים את השיחים ואוספים את הפירות הצפים על פני המים.
חמוציות נאכלות בדרך כלל כלפתן פירות או רוטב חמוציות.
הן משמשות גם באפיית מאפינס ועוגיות, אך לא מקובל לאכול אותן בנפרד כמו אוכמניות, פטל או תותים.
חריג לכך הן החמוציות המיובשות, ששמן המקובל בארצות הברית נגזר משם המותג "קרייזינס" (craisins; הלחם של cranberry ו-raisin), שמרקמן דומה לזה של צימוקים אך טעמן חמוץ יותר ונאכלות כפי שהן.
מרבית החמוציות המיובשות מומתקות בתהליך הייצור כדי לטשטש את חמיצותן הטבעית.
בישראל נמכרים שני מיני חמוציות מיובשות: חמוציות זרש (Berberis vulgaris), קטנות, חמוצות ובעלות חיי מדף קצרים יותר; וחמוציות גדולות ומתוקות יותר.
ניתן להשיג גם מיץ חמוציות, שהוא בדרך כלל מומתק ומעורב במיצי פירות אחרים כמו מיץ תפוחים.
למיץ מיוחסות תכונות רפואיות הקשורות בהפחתת סיכוי לדלקת בדרכי השתן ומניעת התפשטותה של קנדידה מערכתית.
כמו כן יש המשתמשים בחמוציות במקרים של שיתוק עמוד השדרה.
מיץ חמוציות הוא מרכיב בקוקטיילים כגון סי בריז, סקס על החוף, קוסמופוליטן.
חמולת ברגותי היא חמולה ערבית.
רוב בני החמולה מתגוררים בנפת רמאללה ואל-בירה.
כמה מבני המשפחה הם דמויות בולטות בספרות ובפוליטיקה הפלסטינית.
מספר בני משפחה התפרסמו בשל מעורבותם בטרור הפלסטיני.
איאד ברגותי (נולד 1980 בנצרת ומתגורר בחיפה), סופר, מתרגם ועורך המשמש כעורך המשנה של סדרת "מכתוב" לתרגום ספרות ערבית לעברית במכון ון ליר.
בשיר ברגותי (1931–2000), עיתונאי ופעיל קומוניסטי.
ועד ברגותי, מהכפר סורדא, טרוריסט, העצור בחשד למעורבות בפיגוע הירי בצומת עפרה ב-10 בדצמבר 2018.
חאדר אל-עלם (1928–2014), פעיל קומוניסטי, שר התעשייה בממשלה הראשונה של הרשות הפלסטינית.
מוחמד ברגותי, שר העבודה לשעבר של הרשות הפלסטינית.
מוסטפא ברגותי (נולד 1954), פוליטיקאי ורופא פלסטיני.
מרואן ברגותי (נולד ב-1958), טרוריסט ומנהיג פלסטיני, יושב בכלא הישראלי על מעורבותו בטרור.
נאא'ל ברגותי, טרוריסט, אח של עומר (אבו עאסף) ברגותי, נשפט למאסר עולם על רצח ישראלי ב-1978, אחד ממנהיגי החמאס (איש פת"ח בעברו), שוחרר בעסקת שליט, נעצר שוב אחרי פחות משלוש שנים, שב לרצות את עונשו, האסיר הביטחוני הפלסטיני הוותיק ביותר בכלא הישראלי.
סאלח ברגותי (יליד 1989), טרוריסט, בן של עומר (אבו עאסף) ברגותי ואח של עאסם ברגותי.
מעורב בפיגוע הירי בצומת עפרה ב-10 בדצמבר 2018. חוסל על ידי כח ימ"מ תוך ניסיון הימלטות ממעצר.
סמיח אל-ברגותי (1925–2008), סופר, פעיל קומוניסטי, מומחה בייצור שמן זית.
עאסם ברגותי, מהכפר כובאר, טרוריסט, בן של עומר (אבו עאסף) ברגותי ואח של סאלח ברגותי.
עבד אל-ג'אבר אל-ברגותי, מפקד בני זייד במהלך מרד הפלאחים (1834).
עבדאללה ברגותי (נולד ב-1972), טרוריסט, מפקד בזרוע הצבאית של החמאס גדודי עז א-דין אל-קסאם, אשר נשפט ל-67 מאסרי עולם על חלקו בתכנון פיגועי תופת רבים בהם נרצחו עשרות ישראלים במהלך האינתיפאדה השנייה.
עומר ברגותי (יליד 1964), פעיל BDS.
עומר ברגותי (אבו עאסף), טרוריסט, אח של נאא'ל ברגותי, בכיר החמאס מהכפר כובאר, נשפט למאסר עולם על רצח ישראלי ב-1978, שוחרר בעסקת ג'יבריל, מאז יצא ונכנס שוב לכלא.
תמים אל-ברגותי (נולד ב-1977), משורר ומומחה למדעי המדינה, בנו של מוריד ברגותי.
חמוס סיבירי (שם מדעי: Mustela sibirica), הידוע גם בכינויים חמוס הרים סיבירי, קולינסקי וחמוס הימלאיה בשפות שונות, הוא טורף קטן בעל פרווה בגוון אדמדם ממשפחת הסמוריים.
מפרוותו של החמוס הסיבירי מייצרים מברשות ומכחולים משיער רך, הקרויים מכחולי קולינסקי או מכחולי צובל.
זאת על אף שהצובל שייך לסוג אחר ממשפחת הסמוריים, הקרוי דלק.
חמולת מַסַארְווה היא אחת המשפחות הגדולות בישראל.
שמה של החמולה משמר את מוצאה המצרי.
גם לעלייה ברמת החיים של ערביי הארץ הייתה השפעה רבה על הפלאחים המצרים מאזור הדלתה שסבלו מעוני רב ומצפיפות.
המהגרים המצרים התפזרו בכל רחבי הארץ, אולם בעיקר התרכזו בין טולכרם לעזה.
וריאנטים נפוצים של שם החמולה
הווריאנטים הנפוצים של שם החמולה הם: מסראווה, מסארוה, מצארוה, מצראווה ומסארווה, ויש גם וריאנטים נוספים.
הווריאנטים שייכים לחמולה ואינם מהווים משפחות נפרדות.
פלג שמהווה חלק מהחמולה ולא נחשב למשפחה נפרדת הוא פלג משפחת מצרי או מסרי, שמהווה חלק נכבד מהחמולה, מעצם השייכות למוצא המצרי המשותף ובמקרים רבים קרבת דם.
חמולת מסארווה מונה כיום, לפי הערכות שונות, יותר מ-40 אלף איש בווריאנטים שונים של השם.
חמולה זו מתאפיינת בכך שהיא מורכבת ממאות משפחות, חלקן גדולות וחלקן קטנות, וכולן ממוצא מצרי.
בני החמולה מתגוררים בנצרת, חיפה, ויפו ובמרבית היישובים הערבים בישראל ומרוכזים בעיקר באזור המשולש, ביישובים טייבה (שבהּ היא החמולה הגדולה בעיר) – טירה, באקה אל גרביה, כפר קרע (החמולה הגדולה בעיר), אום אל פחם, ערערה ועארה (החמולה הגדולה בכפר).
מספר הרופאים, עורכי הדין, השופטים, אנשי העסקים, פרופסורים, רואי החשבון, הנדסאים, מהנדסים ועוד בעלי השכלה במשפחת מסארווה מגיע ליותר מ-5,500 איש, ויותר מאלף סטודנטים לרפואה ולמשפטים.
יישובים בהם מהווה החמולה רוב
כפר קרע 50% מכלל התושבים.
עו"ד שועאע מסארווה מנצור (ראש עיריית טייבה לשעבר) – עורך דין, בין ראשוני עורכי הדין בעיר טייבה, התפרסם במספר תיקים.
כיהן כראש עיריית טייבה משנת 2015 עד 2024.
עלאא מסארווה – שופט בבית משפט המחוזי בתל אביב
עבד-אלמועז מסארווה - סמנכ"ל חברת נטפים, בוגר הטכניון בהנדסת מכונות ובעל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב, על שמו מספר פטנטים.
דעאא מסארווה – היא שחיינית ערבייה-ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ישראל (2005–2007) ושיאנית ישראל במשחה ל-50 מטר חזה.
מוחמד מסארווה – שופט בית משפט השלום חדרה בדימוס, מראשוני עורכי הדין במשולש הצפוני, בשנים 1989-1987 עבד כקונסול כללי - ראש נציגות דיפלומטית בארצות הברית, אטלנטה ג'ורג'יה.
רידא מסארווה – סגן נשיא חברת אינטל העולמית, אחראי על הנדסת הבינוי של כל מפעלי השבבים של החברה בעולם.
ריאד מסארוה – מנהל אמנותי לשעבר של תיאטרון אל-מידאן בחיפה.
פאלח חביב מסארווה – עיתונאי ואיש תקשורת.
מגיש תוכנית האקטואליה השבועית "סייאסי", תוכנית הדגל של ערוץ "מכאן".
כתב ופרשן פוליטי-מפלגתי ברדיו וערוץ "מכאן 33 ".
בוגר תואר ראשון בתקשורת, ותואר שני בתקשורת פוליטית מאוניברסיטת תל - אביב ובוגר לימודי אסטרטגיה מפקולטת הניהול ע"ש קולר אוניברסיטת תל - אביב, ובעל תעודת הוראה (מורה בכיר) בתקשורת ממכללת סמינר הקיבוצים.
ג'לאל מסארווה - שחקן קולנוע.
סמאח סאבר מסארווה - שופטת בבתי משפט השלום במחוז ירושלים.
ד"ר מראם מסארווה - מומחית לחינוך לגיל הרך וחוקרת בתחומים שמשיקים למגדר דת ולאום בחברה הפלסטינית.
דיקנית הפקולטה לחינוך במכללת אלקאסמי, מרצה וחוקרת במכללת דוויד ילין, ומנהלת התכנית ליישוב סכסוכים ולימודי שלום, ע"ש אחמד חג'אזי - נווה שלום, בשיתוף עם אוניברסיטת מסצ'וסטס בוסטון.
ד"ר מסארווה סברי - רופא בכיר, מומחה בכירורגיה אורתופדית - מרכז רפואי מאיר, כפר סבא
חמור אירופי (שם מדעי: Equus hydruntinus) הוא מין נכחד של הסוג סוס מהפליסטוקן התיכון והעליון שתחום מחייתו היה באירואסיה.
העדות הראשונה לקיומו מופיעה במאובנים מלפני 300,000 שנים, וככל הנראה הוא נכחד בהולוקן.
בפליסטוקן העליון הייתה תפוצתו נרחבת במערב אירואסיה מהמזרח התיכון לאירופה, בייחוד לאורך חופי הים התיכון.
מאובנים של החמור האירופי נמצאו בסיציליה, טורקיה, ספרד, צרפת ופורטוגל.
במזרח השתרע תחום מחייתו לפחות עד הוולגה ואיראן, בצפון הוא הגיע כמעט עד הים הצפוני בגרמניה.
מבחינה מורפולוגית היה החמור האירופי שונה מהערוד והפרא בייחוד על פי שיניו הטוחנות ונחיריו הקצרים יחסית.
מיקומו הטקסונומי טרם נקבע סופית, אך מחקר גנטי ומורפולגי מצביע כי היה קרוב משפחה של הפרא.
חמוס השלגים או חמוס גמדי (שם מדעי: Mustela nivalis) הוא המין הקטן ביותר מבין כל היונקים בסדרת הטורפים.
חמוס השלגים נפוץ באזורים האקולוגיים הפלארקטי והנארקטי שבחצי הכדור הצפוני ובכללם אלסקה, קנדה, צפון ארצות הברית, בריטניה הגדולה, אירופה הקונטיננטלית, צפון אסיה, צפון אפריקה והארכיפלג היפני.
בנוסף, חמוס השלגים הובא לאיים האזוריים, סאו טומה וניו זילנד על ידי האדם.
ייתכן ומין זה קיים באזור החרמון, שכן ידוע על קיומו בלבנון, ונמצאו מאובנים של מין זה באזורים שונים בארץ ישראל.
כמו כן, הזואולוג הנרי בייקר טריסטראם, טען שהחמוס מצוי בישראל.
למרות זאת, מלבד דיווח זה ומאובנים, אין שום ראיות לכך שחמוס השלגים מצוי בישראל כיום.
אם הוא אכן קיים בארץ, בניגוד לחמוס השלגים שבאזורים הצפוניים יותר של העולם, חמוס השלגים הישראלי וודאי לרוב נותר עם פרווה חומה בעונת החורף, שלא מתחלפת לצבע לבן, כמו החמוסים בלבנון ובטורקיה.
גופו של חמוס השלגים ארוך ורזה מכוסה בפרווה תחתונה קצרה ושערות מגן ארוכות יותר.
בקיץ צבע פרוותו בחלקיו העליונים חום עשיר, וחלקיו התחתונים לבנים.
בחורף, באזורים הצפוניים המושלגים, לעיתים קרובות הפרווה לבנה לחלוטין, בעוד שבאזורים דרומיים הפרווה נותרת חומה.
ראשו של חמוס השלגים צר ולו עיניים שחורות ואוזניים עגולות.
יש לו רגליים קצרות ובכפות רגליו חמש אצבעות עם טופרים חדים.
הזכרים גדולים מהנקבות: האורך הכולל של זכרים: 18–25 ס"מ; נקבות: 16.5–18 ס"מ.
ניתן להבדיל בין חמוס השלגים להרמין על פי גודל גופו הקטן של החמוס וזנבו הקצר שחסר צבע שחור בקצהו.
חָמוֹס מַבְאִישׁ או סמור בר אירופי (שם מדעי: Mustela putorius) הוא מין יונק ממשפחת הסמוריים הנפוץ ברוב יבשת אירופה.
מראהו הוא חום כהה, בטנו בצבע צהוב בהיר ויש לו זנב ארוך ורגלים קצרות.
משקל הנקבות בערך 700 גרם ומשקל הזכרים 1.7 קילוגרם, סמור הבר האירופי גדול יחסית לסמורים אחרים אך הוא קטן מהלוטרה.
התת-מין חמוס הבית בוית ממין זה לפני כ-3,000 שנה.
לרוב סמור הבר האירופאי הוא פוליאנדרי, אך הנקבות מתנהגות לעיתים בצורה פוליגינית.
תת מין טקסונום תיאור תפוצה שמות נוספיםMustela p.
putoriusליניאוס, 1758גדול מהתת-מין mosquensisבעל פרווה כהה ומבריקה יותר מערב רוסיה האירופית, מערב בלארוס,מערב אוקראינה, מרכז ומערב אירופהflavicans (de Sélys Longchamps, 1839)
חמולת קַוָואסמֶה היא חמולה פלסטינית מחברון.
האב המייסד שאליו מתייחסים בני החמולה הוא הסייד אבו אל-קאסם אל-ג'ונייד אל-בגדאדי מעיראק.
החמולה עברה במשך השנים הקצנה ואחד הפלגים שלה שולט בחמאס בחברון, שמהווה פלג אופוזיציה רדיקלי בתוך ארגון הטרור חמאס כשרבים מבני החמולה נוטלים חלק בפעילות הטרור.
מחישובים שונים שנערכו על ידי ארגון הצלה יהודה ושומרון נרצחו על ידי מחבלים מחמולת קוואסמה כ-104 יהודים, ונפצעו מאות.
פעילי טרור ידועים מחמולת קוואסמה הם:
עווד ח'ליל אל-קוואסמה – הוביל את המתקפה על ימין משה במלחמת העצמאות בפברואר 1948
מחמוד עמדאן סלים קוואסמה – מחבל מתאבד שביצע את הפיגוע בקו 37 בחיפה
חאזם קוואסמה – ביצע פיגוע ירי בקריית ארבע.
פואד קוואסמה – מחבל מתאבד שביצע את הפיגוע בכיכר גרוס בחברון
חמזה קוואסמה – רצח את נתנאל עוזרי.
מוחסן קוואסמה – ביצע פיגוע ביישוב נגוהות.
ראאד מיסכ קוואסמה – מחבל מתאבד שביצע את הפיגוע בקו 2 בירושלים
עבדאללה קוואסמה – ראש חמאס בחברון.
באסל קוואסמה – ראש חמאס בחברון אחרי מותו של אחמד באדר.
נהרג בידי צה"ל בספטמבר 2003
אחמד עבד קוואסמה – מחבל מתאבד, אחד מאלה שביצעו את פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע
עימאד קוואסמה – בכיר חמאס בחברון, היה המוח מאחורי פיגוע ההתאבדות הכפול בבאר שבע (נעצר ב-2004 על ידי יחידת אגוז).
השתחרר בעסקת החטופים לסיום מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2025.
איוב אל-קוואסמה – בכיר חמאס בחברון (נעצר ב-2014 על ידי יחידת דובדבן)
מואַיֶיד קוואסמה – מאסר עולם, שוחרר בעסקת שליט נהרג במבצע חרבות ברזל ברצועת עזה
עאמר קוואסמה – מאסר עולם, היה כלוא מ-1988, שוחרר בעסקת שליט
מחמוד קוואסמה – 20 שנות מאסר, שוחרר בעסקת שליט.
נעצר על ידי צה"ל במבצע ניתוח מקומי בבית החולים שיפא במהלך מלחמת חרבות ברזל.
השתחרר בשנית בעסקת החטופים לסיום מלחמת חרבות ברזל.
מרואן קוואסמה – פעיל בחמאס בחברון, השתתף בחטיפת וברצח שלושת הנערים ביוני 2014. נהרג על ידי כוחות צה"ל ב-23 בספטמבר 2014 בחברון.
מחמד עלי קואסמה – אחיו של חוסאם קוואסמה, נעצר על ידי צה"ל ושב"כ בנובמבר 2015, תכנן ביחד עם עוד שלושה פלסטינים לבצע פיגוע ירי לעבר כביש 35.
חוסאם קוואסמה – פעיל בחמאס בחברון, פיקד על מבצעי פיגוע החטיפה ורצח שלושת הנערים ביוני 2014. הוא נעצר בענאתא על ידי כוח ימ"מ בעקבות מידע שהתקבל מהשב"כ, ונידון לשלושה מאסרי עולם.
עבד אל-קאדר קוואסמה – בנו של עבדאללה קוואסאמה, ביצע את פיגוע הירי במחסום המנהרות ב-16 בנובמבר 2023. נהרג במהלך הפיגוע.
חאתם קוואסמה – ביצע פיגוע משולב של ירי ודריסה בשכונת רוממה בירושלים, בערב חג הפסח, 22 באפריל 2024.
פהד קוואסמה שימש כראש עיריית חברון מ-1976 עד גירושו ללבנון ב-1980, בעקבות הפיגוע בבית הדסה.
הוא נרצח בירדן ב-31 בדצמבר 1984, על ידי גורם לא מזוהה.
ישראל לא אישרה לקבור אותו בחברון עירו.
ב-21 ביוני 2003 נהרג עבדאללה קוואסמה, ראש חמאס בחברון, מירי של הימ"מ לאחר שהתנגד למעצר.
הפלסטינים טענו שמסתערבים ירו בו כשיצא ממסגד בחברון.
יורשו בתפקיד, אחמד באדר, נהרג ב-9 בספטמבר 2003. הוא הוחלף בידי באסל קוואסמה, שנהרג בפעולה צבאית של צה"ל אחרי שאותר על ידי השב"כ.
הוא התבצר בבית פלסטיני, אחרי שגירש את תושביו באיומי נשק קל.
אחרי שסירב להיכנע וירה על החיילים שצרו על הבית, טנק ירה פגז, וכשגם זה לא עזר הובא למקום דחפור D9N משוריין שהרס את הבית על באסל.
ב-31 באוגוסט 2004 אחמד עבד קוואסמה ביצע פיגוע התאבדות בבאר שבע שבו נרצחו 16 אזרחים ישראלים.
הוא נשלח על ידי קרובו, ויורשו של באסל, עימאד קוואסמה.
ב-13 באוקטובר 2004 נעצר עימאד קוואסמה על ידי צה"ל בעקבות מידע מודעיני שהתקבל מהשב"כ.
עימאד נכנע לאחר שדחפור D9R משוריין החל להרוס את הבית בו התבצר.
ב-2011 עצר השב"כ 13 תאי טרור של חמאס שעמדו להוציא פיגוע, בין המחבלים שנעצרו נמנו שלושה מחמולת קוואסמה.
מחבלים מחמולת קוואסמה יזמו והשתתפו בחטיפת ורצח שלושת הנערים ביוני 2014. על החטיפה פיקד חוסאם קוואסמה ואת החטיפה עצמה ביצעו מרואן קוואסמה ועאמר אבו עיישה.
חוסאם נעצר בענאתא על ידי כוח ימ"מ בעקבות מידע שהתקבל מהשב"כ, ונידון לשלושה מאסרי עולם.
מרואן ואבו עיישה נהרגו בידי צה"ל והימ"מ בנוהל סיר לחץ ב-23 בספטמבר 2014 בחברון.
במהלך אירועי אוקטובר 2015 נהרג פאדי עווד קוואסמה על ידי אזרח חמוש בחברון, לאחר שניסה לדקור יהודים.
עומר אל-קוואסמה, נורה על ידי חיילי צה"ל בשנת 2011, בעת שישן בביתו אשר בשכונת א-שייח' בחברון.
הירי בוצע בעקבות זיהויו כוואאֶ'ל אל-ביטאר, פעיל חמאס אשר שוחרר מהכלא של הרשות הפלסטינית יום לפני כן והיה לשכנו של קוואסמה.
בהודעה שפרסם דובר צה"ל נאמר כי הירי בוצע בעקבות תנועה מחשידה שביצע קוואסמה וגרמה לחייל לחוש בסכנת חיים.
דובר צה"ל הביע צער על מותו של עומר אל-קוואסמה אך הדגיש כי הירי נעשה על פי הוראות הפתיחה באש.
עם זאת החליט אלוף הפיקוד שלא להאריך את שירות הקבע של אחד משני החיילים שירו באל-קוואסמה.
חמוס שחור-רגל (שם מדעי: Mustela nigripes) הוא מין סמור צפון אמריקאי קטן, החי במחילות.
הוא מצוי בסכנת הכחדה ונותרו רק כ-1,000 פרטים בוגרים שלו, בכמה אזורים בדקוטה הדרומית, אריזונה וויומינג.
מזון: מזונו העיקרי, המהווה 91% מהתזונה, הוא נובחניות, אותן הוא הורג במחילות.
שאר המזון מורכב מנברנים, עכברי בית, עכבר חגבים, סנאיי קרקע, ארנבות הרים וכמה עופות.
יש לו גוף צר וארוך המאפשר לו לנוע בקלות בתוך מחילות.
אזור מחיה: בעיקר במחילות של נובחניות בערבות עשב הקרויות "פרריה" בארצות הברית.
חמולת מַחַ֫'אמְרַה היא אחת החמולות בעיר הפלסטינית יטא ואחת מהחמולות הגדולות בדרום הר חברון.
הפירוש שניתן לשם מח'אמרה הוא "עושי היין", פעולה האסורה באסלאם על פי פירוש מקובל.
אך יש המזהים את השם כנגזר משמו של אחד מאבות המשפחה הקדומים בשם מֻחֵ֫'ימֶר.
ההיסטוריון גרשון בר-כוכבא טוען כי כתובת ממלוכית משנת 1394, מתקופת הסולטן ברקוק, שנחשפה במערת המכפלה בחברון, מעידה על כך כי יהודי חברון עסקו בייצור יין והם החזיקו בתי מלאכה ויקב לייצורו.
על פי הכתובת אסר עליהם הסולטן להמשיך בפעילות זו אך פטר אותם מתשלומי מיסי-חסות לשלטון המוסלמי.
כידוע, ייצור ושתיית יין אסורים על המוסלמים על פי דתם ומי שעסק בכך בהכרח לא היה מוסלמי.
"אל מח'אמרה" מחזיקה במסורת שלפיה מוצאה משבט יהודי מח'ייבר שגורש על ידי מוחמד מחצי האי ערב.
יצחק בן-צבי שחקר בתולדות עם ישראל וארץ ישראל (ומי שלימים היה נשיא מדינת ישראל השני), ביקר במקום וניסה לעמוד בין השאר על שורשי מסורת זו.
לדעתו, מוצא שלוש מתוך שש החמולות שמרכיבות את העיר יטא הוא יהודי, והן נקראות על שם אביהן הקדום – "מֻחֵ֫'ימֶר", אשר עלה מן המדבר עם בני שבטו וכבש את הכפר, כנראה במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה.
בין השאר נמצא כי החמולה נוהגת בשבוע מסוים בימי החורף, קרוב למועד בו חל חג החנוכה, לצאת אל בית בפאתי הכפר ולהדליק שם נרות.
זקני החמולה שמרו על עוד כמה מנהגים יהודיים.
הם גם לא אוכלים בשר גמלים, כמנהג היהודים.
הכפר יטא היה הכפר הפלסטיני הראשון ביהודה ושומרון שחובר לתשתיות המים והחשמל בידי הממשל הצבאי של מדינת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
הדבר היה בשל משלחת בראשות זקן השבט מן הכפר שהציגה חנוכייה עתיקה למושל הצבאי הישראלי בהר חברון, כעדות למוצאם היהודי של המח'אמרה.
הדבר לא הוביל ליחסים קרובים עם בני החמולה והם נטו לחבור לגורמים עוינים למדינת ישראל.
שמם של חלק מבני החמולה נקשר לפעילויות טרור והשתייכות לתנזים באיו"ש ולחמאס, ובהיתקלות עם כוחות צה"ל והשב"כ, לדוגמה המחבל הפלסטיני ח'אלד מח'אמרה ששוחרר בעסקת שליט והתחייב לא לחזור לטרור.
ב-8 ביוני 2016 ביצעו שניים מבני החמולה, ח'אלד מח'אמרה ומוחמד מח'אמרה, פיגוע ירי במתחם שרונה בתל אביב, שבמהלכו הם רצחו ארבעה בני אדם.
מעטים מתוכם התגיירו ועברו לגור ביישובים רחוקים מכפרם ובמדינת ישראל.
בשנת 1969 הבחין צבי אילן, בדרום מזרח העיר, באבן בצורת קונכייה משובצת במשקוף מבנה ושיער שמקורה בבית כנסת.
בשנת 1986 סקר צוות של קצין מטה לארכאולוגיה את הכפר וגילה חלקי מבנה ציבורי שהוא בית כנסת או כנסייה.
צבי אילן המשיך בבדיקה ויחד עם דוד עמית גילה משקוף ועליו חריטת מנורת שבעת הקנים.
בשנת 1988 גילה דוד עמית משקוף בעל שתי מנורות רוזטה מעל פתחו של בית ישן.
בכך אישש את קיומו של בית כנסת במקום מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
במבנה שרדו קירות אבני גזית, שמקורן בבית כנסת.
לא הובחן באפסיס במבנה ולכן אין לשער שמדובר בכנסייה.
בכפר נמצאו עוד שרידים המעידים על קיום יישוב יהודי: חלקי כרכוב ומשקוף, עמוד סורג, עמודים בחתך לב, האופייניים לבתי כנסת.
צבי אילן מעלה את האפשרות כי החמולה בכפר המכונה "מאסלמה" דהיינו המאוסלמים וכן "מחמארה" – האדומים, שלגביהן יש מסורות שייחסו להם מוצא יהודי ומנהגים יהודים, אוסלמו בתקופה הכיבוש הערבי.
"אם הדבר נכון, ייתכן שהם צאצאי היהודים שהשתמשו בבית הכנסת".
חמור הוא דמות בדיונית של חמור המופיע בספר "שרק!" ובסדרת סרטי "שרק".
דמותו של חמור הופיעה לראשונה בשנת 1990 בספר "שרק!", ונוצרה על ידי ויליאם סטייג.
חמור הוא חמור קסום שביכולתו לדבר ולשיר.
עקב יכולות הדיבור המיוחדות שלו, חמור מבוקש על ידי המשטר העירוני, שמחפש אחר יצורים קסומים כדי לכלוא אותם.
במהלך בריחה משומרים, חמור פוגש בעוג ירוק בשם שרק שמגן עליו, חמור מתחיל לראות בו משפחה, מאחר שאין לו משפחה אחרת.
חמור יוצא עם שרק לחלץ את הנסיכה פיונה בהוראת לורד פרקווד, ובמהלך המסע פוגש בדרקונית, והשניים מתאהבים.
חמור ודרקונית נישאים, ובהמשך אף נולדים להם שישה ילדים, פינוט, בננס, פרפיט, איקלר, קוקו ודבי, שהם הכלאה בין דרקון לחמור.
בסדרת סרטי הקולנוע, דובבה דמותו של חמור בגרסה האנגלית על ידי אדי מרפי (למעט בסרט הקצר Scared Shrekless, שבו מרפי לא יכול היה להשתתף והוחלף על ידי חבר סאטרדיי נייט לייב לשעבר דין אדוארדס), ובגרסה העברית על ידי ליאור כלפון.
מגזין "אמפייר" דירג את דמותו של חמור כדמות האנימציה ה-21 הטובה ביותר, מתוך רשימה של 50 דמויות.
בקרב תרבות המעריצים קיימת השערה כי הדמות חמור עשויה להיות התפתחות או גרסה של הדמות למפויק (Lampwick) מתוך הסיפור פינוקיו מאת קרלו קולודי.
לפי השערה זו, חמור הוא למעשה הילד למפויק שהיה חברו של פינוקיו והפך לחמור לאחר ששהה באי התענוגות.
רעיון זה נידון במספר פורומים וקהילות מקוונות, כאשר רבים סבורים שהמראה וההתנהגות של חמור דומים לאלה של למפויק לאחר השינוי שהתחולל בו.
חמור מאופיין החל מהסרט הראשון כפטפטן שנוכחותו עלולה להיות מעיקה.
עם זאת, הוא חברותי, נאמן ובעל קסם אישי - מה שגרם לדרקונית המאיימת להתאהב בו.
הוא מהווה את ה"סייד-קיק" הקומי של סדרת הסרטים, אך גם יודע להיות רציני כשצריך ולתמוך בחבריו - כדוגמת הסצנה בה הוא הופך לראשון שמגלה את סודה של פיונה, מרגיע אותה וגורם לה לקבל את עצמה גם כעוגית.
חמור מאופיין גם כזללן וחובב אוכל, והוא קורא לששת ילדיו החמורים-דרקונים על שם מאכלים ודברי מתיקה.
הוא אב מסור, וכן מרבה לשחק עם ילדיהם של שרק ופיונה ולבקר אותם בביתם.
חמור אוהב לשיר, מה שלעיתים מעצבן את שרק, ולאורך סדרת הסרטים מרבה לשיר שירי רוק-פופ מודרניים (על אף שהעלילה מתרחשת בימי הביניים).
בסרט הרביעי חמור מוצג במציאות האלטרנטיבית שבה שרק מעולם לא נולד.
במציאות זו הוא הופך לבהמת המשא של המכשפות של עוץ לי גוץ לי, אך מצליח לברוח ומתחבר מחדש לשרק.
ביקום זה הוא מוכיח תבונה רבה ומסייע לשרק להבין כיצד יוכל לצאת מהעולם הדיסטופי ולחזור אל חייו האמיתיים.
חמור היה בבעלות אישה זקנה שניסתה למכור אותו למשמר המקומי, שהציע כסף עבור כל חיה קסומה.
האישה הציגה את חמור כבעל יכולות דיבור, אך על מנת שלא יילקח על ידי המשמר, חמור שתק.
האישה ניסתה לגרום לו לדבר ובעת התנגדותו להם נשפכה אבקת קסם על חמור, שהעניקה לו את היכולת לעוף.
חמור החל לעוף, וחשף בפני כולם את יכולות הדיבור שלו, אך לרוע מזלו הקסם התפוגג תוך כמה שניות, והוא נפל על האדמה.
עם נפילתו על האדמה, השומרים רצו לעברו, והוא החל בבריחה.
לאחר ריצה ארוכה, חמור נתקל בעוג ירוק בשם שרק, וזה הגן עליו והבריח את השומרים.
לאחר שהשומרים ברחו, חמור הלך בעקבות שרק, אך זה התעצבן מכך, וניסה להפחידו, אך ללא הצלחה.
שרק הציג בפני חמור את ביתו, ועל אף הגשם החזק שירד והסכנה מפני חזרת השומרים, שרק הורה לחמור להישאר מחוץ לבית, ולא להיכנס אליו.
בבוקר שלמחרת, שרק מצא מחוץ לביתו יצורים קסומים רבים, ואלו סיפרו לו כי הם הגיעו לביתו על מנת לתפוס מחסה מפני הלורד פרקווד, שרוצה לכלוא אותם.
שרק החליט להתעמת עם פרקווד, ויחד עם חמור, לאחר שאף אחד אחר לא רצה להתלוות אליו, הוא יוצא אל טירתו.
בהגיעו אל הטירה, שרק התעמת עם לורד פרקווד, שהציע לו לקבל לרשותו את הביצה בחזרה, נקייה מיצורים קסמים, אם הוא יציל עבורו נסיכה בשם פיונה.
שרק הסכים להצעה, ויצא לכיוון הטירה בה הנסיכה כלואה, כשהוא מלווה בחמור.
בטירה בה הנסיכה כלואה, שרק חיפש אחר הנסיכה, כשחמור נאלץ להתמודד עם דרקון ענק שתקף אותו.
הדרקון התגלה כנקבה, שהתאהבה בחמור, ולקחה אותו לחדר האוצרות שלה.
במקביל, שרק מצא את פיונה, הוציא אותה מהחדר בה היא הייתה כלואה ולאחר מכן שחרר את חמור מידי הדרקונית.
שרק, חמור ופיונה החלו בדרכם חזרה אל טירתו של לורד פרקווד, כשפיונה מנסה להסתיר מהם את הקללה ממנה היא סובלת, בד בבד כשהיא ושרק מתאהבים זו בזה.
בסופו של דבר, השניים מתוודעים לרגשותיהם, ובורחים מלורד פרקווד, שנאכל על ידי הדרקונית, שהתאחדה עם חמור, לאחר שגם הוא התאהב בה.
דרקונית נמצאת במצב רוח עצבני, וחמור לא מבין למה, ולכן הוא השתכן בביתם של שרק ופיונה, בזמן שהם בירח דבש.
כאשר שרק ופיונה חזרו, חמור סיפר להם כי הם הוזמנו לממלכת "הרחק הרחק מכאן" על מנת להתחתן באופן רשמי, היות שפיונה היא נסיכה, מבלי שהוריה יודעים כי היא הפכה לעוג.
בהרחק הרחק מכאן, החתונה משתבשת כאשר אביה של פיונה, המלך הרולד, לא מקבל את הפיכתה לעוג ואת שרק כבעלה, בעוד אימה של פיונה, המלכה ליליאן, גוערת בו להתחשב ברגשות ביתם.
על מנת לרצות את פיונה, שרק מסכים לצאת עם אביה לציד ביערות, ולוקח איתו את חמור.
ביערות, השניים פוגשים בחתול בית בשם החתול במגפיים, שמספר להם כי הוא נשכר על ידי אביה של פיונה להרוג אותם.
שרק סולח לחתול, בתנאי שיצטרף אליהם לברר מדוע אביה של פיונה רוצה להרוג אותו, בעוד חמור מתנגד לכך, וממשיך לחשוד בחתול במגפיים.
חמור, שרק והחתול במגפיים גנבו ממשרדה של הפיה הסנדקית שיקוי יופי, אותו חמור ושרק שותים.
ביום שלמחרת, שרק וחמור מגלים כי השיקוי עבד, כאשר שרק הפך לאדם וחמור הפך לסוס לבן, ובידי שרק עולה המחשבה כי במראה החדש שלו פיונה תאהב אותו יותר, והוא דוהר על חמור בחזרה להרחק הרחק מכאן.
בהרחק הרחק מכאן, שרק מגלה כי פיונה התאהבה במקסים, מתוך מחשבה כי הוא למעשה שרק.
שרק, חמור והחתול במגפיים מנסים לפנות לפיונה, אך נעצרים, ונשלחים לכלא.
בכלא, השלושה מחולצים על ידי שלושת החזירונים, פינוקיו וג'ינג'י, ויוצאים לממלכה, על מנת לעצור את נישואיה של פיונה למקסים.
בממלכה, שרק וחמור עוצרים את נשיקתם של פיונה ומקסים, וגורמים למותה של הפיה הסנדקית, המתגלה כאימו של מקסים, שנאלץ לברוח.
לאחר מכן, פיונה ושרק מתנשקים, ושיקוי היופי פג, מה שגורם לחמור להיות עצוב, אם כי שרק מעודד אותו באומרו כי בשבילו הוא תמיד יהיה סוס יפה תואר.
חמור מופיע יחד עם החתול במגפיים בפני קהל הממלכה, והשניים מתיידדים.
לאחר מכן, דרקונית מופיעה, ומספרת לחמור כי מצב הרוח הזועף שהיה לה נבע מהיריון, ומציגה לו את ששת ילדיו הדרקונים-חמורים: פינוט, בננס, פרפיט, איקלר, קוקו ודבי.
לאחר שהמלך הרולד מת, שרק מוכתר כיורש הבא, אך מכיוון שאינו רוצה לכהן כמלך, הוא יוצא לחפש את יורשו הבא של הרולד, המתגלה כנער בגיל העשרה שמתגורר בממלכה מרוחקת ושמו ארתור.
יחד עם חמור והחתול במגפיים, שרק יוצא להביאו.
לאחר צאתם של שרק, חמור והחתול במגפיים לממלכה המרוחקת, מקסים חוזר, משתלט על הרחק הרחק מכאן, ומציף אותה במכשפות.
בינתיים, שרק, חמור והחתול במגפיים אינם מצליחים לשכנע את ארתור להצטרף אליהם במסעם בחזרה להרחק הרחק מכאן, כשהוא מפקפק באמינות דבריהם.