tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה ברוסניקינה בשתי מדליות זהב בתחרות זוגות ובתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה יפן בשנת 2001 זכתה ברוסניקינה במדליית זהב בתחרות ליחידות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2003 זכתה ברוסניקינה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ברוסניקינה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה ברוסניקינה מספורט תחרותי והחלה להנחות תוכניות טלוויזיה.
בשנת 2009 היא החלה לשפוט בתחרויות ופעילה באיגוד הספורט הרוסי.
אולגה (עלקא חיינה) חנקין לבית (י"ז בטבת תרי"ב, 9 בינואר 1852, בלארוס – ט"ו בניסן תש"ב, 2 באפריל 1942, תל אביב), אשת העלייה הראשונה, מיילדת ידועה בראשית ההתיישבות הציונית בתקופת היישוב העברי בארץ ישראל.
הייתה שותפה לרכישת קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל, שידועה בהיסטוריה הציונית כ"גאולת האדמות", יחד עם בן זוגה יהושע חנקין.
השכונה גבעת אולגה בעיר חדרה, וכן מחלף אולגה הסמוך, נקראים על שמה.
אולגה חנקין נולדה בשנת 1852 בלהוייסק, עיירה קטנה 38 קילומטר מצפון-מזרח למינסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו).
בת בכורה למאיר ושפרה בלקינד.
למדה תורה ועברית ב"חדר" של אביה.
ידעה לצטט את התנ"ך בעל פה.
עוד בגיל צעיר החליטה לעבור לעיר סנט פטרבורג ברוסיה וללמוד שם את מקצוע המיילדות.
מכיוון שיהודים יכלו לגור בעיר רק בתנאי שמקצועם נחשב חיוני על ידי השלטון, למדה טלגרפיה ועבדה בתחנת הרכבת של סנט פטרבורג ובכך סייעה כלכלית למשפחתה.
בעבודתה בתחנת הרכבת פגשה מהנדס ממוצא רוסי, בעזרתו השיגה את ההיתר המיוחד למגורים בסנט-פטרבורג.
הוא עזר לה גם להתקבל ללימודי המיילדות, והיא הייתה לתלמידה העברייה הראשונה בלימודים אלו.
מהנדס זה הפך לאהובה למספר שנים.
קשר אהבתם ניתק בשל החלטתה לעלות לארץ ישראל.
בתקופת מגוריה בסנט-פטרסבורג עבדה במוסד שהוקם על ידי נשים ממשפחת הצאר, שמטרתו לעזור לבנות האצולה אשר ילדו מחוץ לנישואין.
בתקופה מסוימת התגוררו אצלה אחיה, שמשון ופניה, לימים, פניה פיינברג, אמם של שושנה פיינברג, אבשלום פיינברג וצילה פיינברג שוהם.
ביתה הפך מקום מפגש לסטודנטים מהפכניים, כותבים והוגים שהיו פעילים בתנועת חובבי ציון.
חברי משפחת בלקינד, במיוחד אחיה ואחותה של אולגה חנקין, ישראל ופניה, נמנו עם מייסדי תנועת ביל"ו, קבוצת סטודנטים מאוניברסיטת חרקוב וידידיהם ששמו לעצמם למטרה להקים תנועה חלוצית לאומית, לעלות לארץ ישראל ולהקים יישוב חקלאי שיתופי שישמש דוגמה בעבור הבאים אחריהם.
הם נחשבים לקבוצה הציונית-סוציאליסטית הראשונה, בשל ניסיונותיהם בחיי שיתוף וקומונה ומאבקם בפקידי הברון רוטשילד, דבר שיצר חילוקי דעות קשים בינם לבין רוב תושבי המושבות האחרות בתקופתם.
אולגה חנקין הצטרפה לפגישות חברי התנועה וגם לפגישות של פעילי תנועת ההשכלה ופעילי חובבי ציון.
ישראל בלקינד עלה לפלשתינה בקיץ 1882, פניה עלתה חודשיים אחריו וחנקין נשארה בסנט-פטרבורג כדי לסיים את לימודיה והתכוננה לעלות לארץ ישראל אחריהם.
בתקופת לימודיה המשיכה להחזיק ברעיון הציוני.
לאחר שעלו אחיה לארץ ישראל כתבה לקבוצת הביל"ויים הראשונה:
באותם ימים פרסמה מאמרים ומכתבים ב"מליץ", עיתון תנועת ההשכלה היהודית, במכתב ששלחה למערכת ופורסם לרגל יציאת הגיליון האלף של העיתון, כתבה:
השאיפה לחיות בארץ ישראל הייתה משותפת לכל בני משפחתה.
בשנת 1883 כתב לה אביה, שהתגורר אז במוהילב, שיר על מקומה המרכזי בביל"ו ובמשפחת בלקינד:
עלייתה לארץ ישראל ופועלה במרד האיכרים בראשון לציון
בשנת 1886 כתב מאיר בלקינד לבתו אולגה חנקין בבקשה שתיסע לארץ ישראל כדי לעזור לאחותה פניה שעתידה הייתה ללדת.
חנקין עלתה כאשר היא משאירה מאחוריה את אהובה ואת עבודתה.
במשפחתה מספרים כי הייתה אומרת על החלטה זו כי "ארץ ישראל יקרה יותר".
נסעה לארץ ישראל והגיעה למושבה ראשון לציון, שם התיישבו אחיה וחבריה ויילדה את בתה הבכורה של פניה פיינברג, שושנה.
זמן קצר אחרי שהגיעה לראשון לציון השתתפה במאבקם של האיכרים במושבה.
באותם ימים פרץ המרד השני של איכרי ראשון לציון בפקידי הברון, בו התנגדו לכוונות הפקידים להופכם מאיכרים לשכירים.
הברון שהה אז בביקורו הראשון בארץ ישראל בלוויית אשתו אדלאיד ואולגה חנקין שהייתה חברה במשלחת שכללה שלוש נשים שפנו אל הברונית, ביקשה שתעזור בהדחת אוסוביאצקי, הפקיד הראשי במושבה, מתפקידו, במטרה להרגיע את הרוחות.
הן הצליחו בכך, למחרת סולק הפקיד מתפקידו.
במהלך מאורעות אלו הכירה את יהושע חנקין אשר משפחתו נמנתה עם המתיישבים הראשונים של עין הקורא (עיון קרא) ועם מייסדי ראשון לציון.
נישואין וחיים משותפים חשוכי ילדים
אולגה בלקינד ויהושע חנקין התחתנו במושבה גדרה בשנת 1888 ולאחר שנה עברו לגור בשכונת עג'מי ביפו, קרוב לביתם של ההורים של יהושע, יהודה-לייב ושרה חנקין.
אולגה חנקין, שתוארה בתור אישה "בעלת שכל ובעלת מרץ", הייתה מבוגרת מבעלה ב-12 שנה.
רבים הביעו חשש שמערכת היחסים של הצעיר בן העשרים וארבע והמיילדת בת השלושים ושש לא תאריך ימים.
במשפחתו של יהושע הביעו התנגדות עמוקה לנישואין, אך הם דבקו באהבתם.
כגואל אדמות א"י, הרבה יהושע לשהות מחוץ לבית.
הוא יצא לחפש קרקעות מתאימות לקנייה ולשכנע יהודים להשקיע ברכישתן.
היא הייתה שותפה לקידום תוכניותיו ארוכות הטווח שנחשבו לאבן יסוד בהתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בנוסף, קשריה החברתיים והמקצועיים סייעו לו ליצור תשתית לקידום פרויקט "גאולת האדמות" בארץ ישראל.
כך, בעוד הוא נוסע ממקום למקום בניסיונות לרכוש קרקעות לצורכי חברות וקבוצות יהודים שרצו להתיישב בפלשתינה, היא יילדה תינוקות.
שמה נודע בקרב הערבים העשירים באזור יפו, אפנדים, שייחים וראשי חמולות בדואיים שגרו מדרום לעיר.
בשלהי שנות השמונים של המאה ה-19. איש עדיין לא האמין ביכולותיו של יהושע בגאולת האדמות, אבל סמכו על אשתו.
היא נהגה על חמור לבן, בין אוהלי הבדואים וברחובות יפו.
צילומים מהתקופה מראים שהחזיקה שוט בשעת רכיבתה, כדי להגן על עצמה.
כעבור מספר שנות עבודה כמיילדת ביפו וסביבתה הצטרפה אליה אחותה הצעירה סוניה בלקינד כרופאת הנשים הראשונה ביישוב היהודי.
אולגה עודדה את סוניה ללימודים אלו ואף תמכה בה כלכלית למימושם.
לאחר מספר שנות נישואין התברר לבני הזוג כי אינם יכולים להביא ילדים לעולם.
הם נועצו ברופאים ומרפאים אך דבר לא עזר.
כך נבצר מהאישה אשר כל ימיה יילדה נשים אחרות ועמדה לצדן כשהביאו ילדים לעולם, ללדת ולגדל ילדים ביולוגיים שלה.
בספרו אנשי האדמה, מספר משה סמילנסקי כיצד במהלך לידת בנו של ערבי נוצרי עשיר מיפו, בעל אדמות מדרום לעיר, שמעה אולגה חנקין כי ישנם 10,000 דונם המוצעים למכירה בנחל דורן.
היא סיפרה זאת ליהושע חנקין וכך הם יצרו קשר עם המוכר.
בשנת 1890 חתם יהושע חנקין את העסקה הראשונה שלו.
הוא עשה זאת תוך סיכון הונו האישי וכספים שגייס ממשפחתו.
הסיכון הפך עד מהרה להצלחה, עם בואם של רוכשי האדמות היהודים שחיפשו חלקת אדמה לעצמם.
עוד באותה השנה, נוסדה על אדמות אלו המושבה רחובות.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 יצאה לפועל רכישת אדמות חצ'ירה, היום חדרה.
אדמות אלו נקנו עבור נציגי אגודות חובבי ציון בליטא, מאלקסוט שבקובנה, בריגה ובווילנה.
משלחת בת חמישה שליחים מטעם אגודות אלה שיצאה לקנות אדמות בארץ ישראל קנתה בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין את אדמות חדרה בשנת 1891, מהאפנדי סלים ח'ורי, שהקרקע הייתה בבעלותו.
היקף הרכישה היה 30,000 דונם.
הייתה זו רכישת הקרקע הגדולה ביותר להתיישבות בארץ ישראל עד אז.
יהושע חנקין התחייב לייבש את כל הביצות שבאדמות אלה והוחלט שהכסף עבור הקרקעות וגם שטרי המכר על הקרקע (קושאנים) יופקדו עד הייבוש בידי זאב טיומקין, איש חובבי ציון.
עניינים אלו הסתבכו, התברר כי ייבוש הביצות קשה לביצוע ומדיניות השלטון הע'ותמאני לא אפשרה את מימושה הפורמלי של העסקה.
בנוסף, חלו המתיישבים בקדחת, שגרמה לאבדות בנפש וייאוש רב.
בשנת 1891 קמה המושבה חדרה.
אולגה חנקין הייתה זו שבחרה את החברים בכוח החלוץ להתיישבות ובחרה בארבעה חלוצים ששילוב יכולותיהם היה נראה לה מתאים ביותר למשימה זו.
קשיי הקדחת, ייבוש הביצות ומריבות על האדמות, המשיכו להטריד את המתיישבים עוד מספר שנים.
היא עמדה לצד בן זוגה וסייעה למתיישבים בעמידתם מול קשיים רבים אלו.
אולגה חנקין מחלצת את "גואל האדמות" מחובותיו
זאב טיומקין, מהנדס וחבר נאמן של חובבי ציון שהכיר את אולגה חנקין עוד מילדותה ברוסיה, הגיע לארץ ישראל בשנת 1891 כדי לארגן רכישת קרקעות בעבור קבוצות שרצו ליישב יהודים.
הוא מינה את יהושע חנקין כסוכן הראשי של חובבי ציון, מינוי שקידם מאוד את הקריירה שלו.
בזמן שחנקין קנה אדמות בעמק יזרעאל, עמק חפר והגליל, פרץ משבר: מצד אחד, התעורר ביקוש מוגבר לקניית קרקע ומצד שני, ספסרות בעסקאות והגבלות השלטון הע'ותמאני לא אפשרו להוציא את העסקאות לפועל.
בעקבות המשבר עזב טיומקין את ישראל והשאיר את יהושע חסר כל.
העסקאות בוטלו ונושים חיפשו אחריו.
יהושע חנקין נחלץ מחובות אלה בזכות אולגה אשתו, שהמשיכה בעבודתה כמיילדת ביפו.
עם הקמתו של המשרד הארצישראלי בשנת 1907 והקמת חברת הכשרת היישוב, התרחבו עסקי קניית הקרקעות של משפחת חנקין ומכירתן.
בזכות שליטתו בערבית, בקיאותו בחוק העות'מאני ובתרבות הערבית בפלשתינה ובעיקר בזכות קשריו הענפים עם בעלי אדמות, הוזמן יהושע חנקין להצטרף לפעילות המשרד.
בחירתה להצטרף לבעלה וגילוי מודעות פמיניסטית
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה גורש יהושע חנקין לטורקיה.
אולגה חנקין, הצטרפה אליו אף על פי שלא חויבה לכך.
הם נשארו שם במשך כל תקופת המלחמה.
ב-7 בספטמבר 1918 חזרו לארץ ישראל, קודם לחדרה ואז לתל אביב.
באוקטובר 1918 קיבלה דרכון מממשלת המנדט הבריטי בפלשתינה-א"י.
באותם ימים כתבה מכתב לעיריית תל אביב בדבר שמות הרחובות בעיר, המלמד על תפיסותיה המגדריות:
עם חזרתם לארץ ישראל חדלה לעבוד כמיילדת.
מספרים עליה במשפחה כי הייתה "ראש השבט" בדאגתה לכולם.
עודדה את הצעירים במשפחה שיצאו ללמוד, בעיקר את הבנות במשפחה.
בהזדקנותה, בזמן שההצלחות של יהושע הלכו ורבו, הוא גאל שש מאות אלפי דונמים ברחבי פלשתינה-א"י, היא נשכחה.
כשמלאו לו שבעים וחמש נקרא על שמו מוזיאון במושב כפר יהושע, שנקרא גם הוא על שמו.
אולגה חנקין נפטרה בביתה בתל אביב בשנת 1942. היא נקברה באחוזת קבר שיהושע חנקין הכין בעבור שניהם על צלע הר הגלבוע, מעל מעין חרוד, נקודת ראשית ההתיישבות בעמק חרוד.
חנקין התאבל עמוקות על אולגה שהייתה חברת נפשו והייתה שותפה בכל מעשי ידיו.
שנה אחר שנה הוא ביקר בקברה, ביחד עם ילדי עמק יזרעאל והמורים שלהם.
כך תיארו נשות ויצו מחדרה את אולגה, במכתב הניחומים ששלחו ליהושע:
על שמה של אולגה חנקין נקראת השכונה גבעת אולגה בעיר חדרה.
נקראת על שם הבית שיהושע בנה לעצמו ולאשתו במצוק הכורכר מעל מפרץ בנימין, דרומית לנחל חדרה.
הבית עדיין עומד, בפינת חלקת האדמה שחנקין רכש בשנת 1891 עבור קבוצות הרכישה שהקימו את חדרה.
הבית צופה על אדמות השפלה שרכש חנקין בשנות ה-20 ו-30 של המאה ה-20. היום פועל שם בית הקפה "בית חנקין".
אחוזת הקבר של בני הזוג חנקין ניצבת מעל מעין חרוד שבעמק יזרעאל, לידה בית שבנה יהושע לאולגה באחרית ימיהם, בית שמעולם לא גרו בו, והיום פועל בו מוזיאון חנקין.
אולגה ארסניבנה אוליניק הייתה פרופסורית למתמטיקה, אחת מהמתמטיקאיות הבולטות במאה העשרים.
נחשבת כמי שתרמה רבות בתחומי הגאומטריה האלגברית, משוואות דיפרנציאליות חלקיות, הבעיה ה-16 של הילברט ונושאים אחרים.
אליניק זכתה בפרסים רבים, ובהם הפרס הממלכתי של ברית המועצות בשנת 1988, בזכות סדרת מחקריה בנושא בעיות גבול ערך עבור מפעילי דיפרנציאלי והיישומים שלהן בפיזיקה מתמטית.
אולגה אוליניק נולדה במטוסיב, אוקראינה לאנה ביטרוונה וארסיני איבאנוביק אוליניק.
היא בילתה את ילדותה באוקראינה.
בשנת 1942 סיימה אולגה אוליניק את לימודיה בתיכון, ונרשמה לאוניברסיטת פרם, בפקולטה למתמטיקה ומדעי המכניקה.
בשנת 1944 היא התחילה ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטה ב-1947. בשנת 1950 היא השלימה התואר השני, ובשנת 1954 השלימה דוקטורט בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות, בהדרכתו של פרופסור איבאן גירגוביש ביטרובסקי.
בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20 נישאה אוליניק לליב אלקסביש שודוב.
לזוג נולד בן עם פיגור שכלי, דבר שגרם לאוליניק הרבה דאגה ומאמץ בחייה.
תחומי המחקר המרכזיים שאוליניק עסקה בהם נוגעים לגאומטריה אלגברית, משוואות דיפרנציאליות חלקיות ופיזיקה מתמטית.
אוליניק נחשבת לאחת מהדמויות שהשפיעו ביותר על התאוריה הכללית של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, המתארות את אופן הפעולה של נוזלים, גזים, גמישות, אלקטרומגנטיות, והפיזיקה הקוונטית.
מסקנות מחקריה בתחום המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות מיושמות יושמו בתחומים כגון תורת גבול שכבתית ואלסטיות.
אוליניק התעניינה בבעיות יישומיות, וכחלק מכך פיתחה תאוריות מתמטיות עבור סינון שאינו נייח של נוזלים וגזים.
פרס צ'בוטרב 1952- מחקרה על משוואות אליפטיות עם פרמטר קטן הנגזר הגבוהה ביותר.
פרס לומונוסוב 1964- מחקר על המאפיינים אסימפטוטי של פתרונות של בעיות של פיזיקה מתמטית.
בשנת 1985 הוענק לה תואר של כבוד המדען של הפדרציה הרוסית עבור הישגיה במחקר ובהוראה.
בשנת 1995 הוענק מסדר כבוד של נשיא הפדרציה הרוסית.
בשנת 1996 נשאה את הרצאת נתר.
אוליניק נפטרה ב-13 באוקטובר 2001 מסרטן.
עמיתיה העידו כי הייתה אדם כריזמטי ובעלת יחסי אנוש מעולים.
אולגה יורייבנה גולודץ היא כלכלנית ופוליטיקאית רוסייה.
כיהנה כסגנית ראש ממשלת רוסיה מ-2012 עד 2020 בממשלת מדבדב השנייה.
בדצמבר 2018 מונתה ליושבת ראש הוועדה המארגנת של אוניברסיאדת קרסנויארסק (2019).
אולגה גולודץ נולדה ב-1 ביוני 1962 במוסקבה (שהייתה בשטח רוסיה הסובייטית), בירת ברית המועצות.
היא סיימה את לימודיה הגבוהים ב-1984 כאשר הייתה לבוגרת אוניברסיטה (תואר ראשון) בכלכלה באוניברסיטת מוסקבה.
גולודץ החלה את הקריירה שלה כחוקרת במכון מחקר ופיתוח באקדמיה הרוסית למדעים, שם עבדה שם מ-1984 עד 1997. לאחר מכן היא הפכה מנהל בקרן "Reformugol".
היא הייתה כסמנכ"ל משאבי אנוש ומדיניות חברתית בנורילסק-ניקל מ-1999 ועד 2001 ולאחר מכן חזרה לתפקיד זה ב-2002 עד 2008.
בשנת 2001, מונתה גולודץ להיות סגנית מושל אזור טאימיר (אזור אוטונומי במחוז קרסנויארסק) לעניינים חברתיים.
היא שימשה כסגנית ראש עיריית מוסקבה לענייני חינוך ובריאות מ-3 בדצמבר 2010 עד 21 במאי 2012. באותו זמן היא הייתה חברה במועצת עיריית מוסקבה.
לאחר הבחירות לנשיאות רוסיה 2012 והקמת ממשלת מדבדב הראשונה, מונתה גולודץ יחד עם עוד שרים שרים לכהן כסגנית ראש ממשלת רוסיה.
גולודץ אמונה על עניינים סוציאליים ברוסיה.
גולודץ היא הראשונה בתולדות ההיסטוריה של הפדרציה הרוסית לכהן כסגנית ראש ממשלת רוסיה לענייני חברה וסוציאליזם.
גולודץ ממשיכה לכהן בתפקידה גם לאחר כינון ממשלת מדבדב השנייה והיא כיהנה כסגנית ראש הממשלה לענייני תרבות וספורט, עד ינואר 2020 עת הוקמה ממשלת מישוסטין.
אולגה גוטמחר (וסילייב) (נולדה ב-9 בפברואר 1987) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן בינלאומי לנשים.
חברת נבחרת הנשים של ישראל משנת 2003 ומאמנת שחמט.
גדלה באשדוד ולמדה בתיכון מקיף א' בעיר.
במסגרת העתודה האקדמית למדה הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב ושירתה בצה"ל כמהנדסת חשמל.
לומדת תואר שני בהנדסת מערכות במכללת אפקה.
השיגה דרגת אמן בינלאומי לנשים בשנת 2004. כיהנה כיושבת ראש ועדת הנשים באיגוד הישראלי לשחמט.
נכון ל-2017 היא מייצגת את מועדון אשדוד בליגה הארצית.
1998 - זכתה בסגנות אליפות ישראל לנערות עד גיל 14, בגיל 11, לאחר שצברה 8 נקודות מ-9 אפשריות.
1998 - זכתה באליפות ישראל בשח-אקטיבי לבנות עד גיל 14, לאחר שצברה 6 נקודות מ-7 אפשריות.
2002 - זכתה בסגנות אליפות ישראל לנערות עד גיל 20 לאחר שצברה 4 נקודות מ-6 אפשריות.
2002 - זכתה בסגנות אליפות ישראל לנשים, בגיל 15, לאחר שצברה 6.5 נקודות מ-9 אפשריות.
2003 - סיימה במקום שלישי באליפות ישראל עד גיל 16 (בנים ובנות), לאחר שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות.
2003 - זכתה באליפות ישראל לנערות, לאחר שצברה 5.5 נקודות מ-6 אפשריות.
2008 - זכתה לראשונה באליפות ישראל לנשים כאשר צברה את מספר הנקודות הרב ביותר בין הנשים (3.5 נקודות מ-9 אפשריות) באליפות ישראל לגברים ונשים, שנערכה בחיפה
2013 - הייתה שותפה לניצחון היסטורי של נבחרת ישראל על נבחרת רוסיה במסגרת אליפות אירופה לנשים, שנערכה בוורשה, שבפולין, כאשר סיימה בתיקו עם רב-אמן לנשים, אולגה גיריה.
2013 - זכתה בשנית באליפות ישראל לנשים, שנערכה בעכו, כאשר צברה 7 נקודות מ-9 נקודות אפשריות.
2014 - זכתה בשלישית באליפות ישראל לנשים, שנערכה בבאר שבע, כאשר צברה 8.5 נקודות מ-9 נקודות אפשריות.
אולג אלכסנדרוביץ' שאטוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
ייצג את נבחרת רוסיה במונדיאל 2014 וביורו 2016.
ב־2024 מונה לממלא מקום מאמן ראשי של אורל.
לאחר מינוי מאמן קבוע לקבוצה הפך לעוזר מאמן.
שאטוב החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל אורל.
הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2007 קודם לקבוצה הבוגרת.
בשנת 2011 עבר לקבוצת אנז'י מחצ'קלה.
לאחר עונה אחת באנז'י עבר לזניט סנקט פטרבורג.
בפברואר 2018 הושאל למשך עונה אחת בקבוצת קרסנודאר.
את שערו הראשון במדי קרסנודאר הבקיע במשחק הניצחון של קרסנודאר נגד קבוצתו הקודמת, זניט, ב-7 באפריל 2018. ביולי 2018 חזר לזניט וביולי 2020 מונה לקפטן הקבוצה, באופן זמני, במשחקה של זניט נגד רוסטוב במחזור 30 של עונת 2019/2020.
ביולי 2020 עבר לקבוצת רובין קאזאן שבהדרכת לאוניד סלוצקי.
את שער הבכורה במדי קאזאן ערך במשחק המחזור התשיעי נגד רוטור וולגוגרד כשהבקיע בעיטת עונשין, בספטמבר 2020. בנובמבר 2021 שוחרר מהקבוצה.
בפברואר 2022 חזר לאורל, במדיה שיחק עד לפרישתו ממשחק כשנה לאחר מכן.
שאטוב החל את קריירת האימון שלו במועדון בו גדל, כשצורף לצוות האימון של מועדון הכדורגל אורל ביוני 2024 ושימש כעוזר מאמן.
בנובמבר 2024 מונה למאמן הקבוצה.
בשנת 2010 זומן שאטוב לנבחרת הצעירה של רוסיה, שיחק במדיה 15 משחקים והבקיע 4 שערים.
בנבחרת הלאומית של רוסיה שיחק שאטוב מאז פברואר 2013. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול , הוא נכנס כשחקן מחליף בדקה 46 והבקיע שער בדקה 66. שאטוב היה בסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 2014, השתתף בכל שלושת משחקי הנבחרת בטורניר.
הוא זומן גם ליורו 2016 והשתתף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
אולג רומנישין (באוקראינית: Олег Романишин; נולד ב-10 בינואר 1952, לבוב) הוא שחמטאי סובייטי ואוקראיני בדרגת רב-אמן.
בשנת אליפות העולם 1995 הגיע לרבע הגמר.
רומנישין נולד בלבוב, אז בתחומי ברית המועצות, כיום באוקראינה.
בשנת 1973 הוא זכה באליפות אירופה בשחמט לנוער.
בשנת 1975 רומנישין סיים במקום השני באליפות ברית המועצות.
בשנת 1976 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד
במהלך הקריירה רומנישין ניצח בתחרויות רבות.
באליפות העולם בשחמט 1995 הוא הודח ברבע הגמר על ידי וישוואנתן אנאנד.
אולג רומנישין הוא בוגר אוניברסיטת לבוב בתחום פילולוגיה.
רומנישין נחשב למומחה בהגנה נימצו-הודית.
בין השנים 1978 ל-2000 השתתף אולג רומנישין ב-6 אולימפיאדות שחמט:
אולגה, נסיכת יוון ודנמרק הייתה נכדתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואשתו של פאבלה, נסיך יוגוסלביה.
אולגה נולדה ב-11 ביוני 1903 באתונה שבממלכת יוון.
אביה היה ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק ואמה הייתה ילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
סבא שלה מצד האבא היה גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
סבא רבא שלה מצד אביה היה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ומצד אמה היה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
היא בת דודה שנייה של פיליפ, דוכס אדינבורו, והנסיך אדוארד, דוכס קנט הוא אחיין שלה.
בילדותה, היא הייתה בקשר הדוק עם משפחות המלוכה של האימפריה הרוסית ודנמרק.
חרף מוצאה המיוחס, משפחתה לא הייתה עשירה, וב-1917 נאלצה לצאת לגלות כאשר דודה קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון ויתר על מלכותו לטובת בנו אלכסנדרוס.
המשפחה חיה חיי עוני בפריז.
הנסיכה אולגה התארסה בתחילה לנסיך פרדריק, נסיך הכתר הדני (שמאוחר יותר נקרא פרדריק הרביעי), בשנת 1922. אולם נישאה לבסוף ב-22 באוקטובר 1923 לפאבלה, נסיך יוגוסלביה משושלת קרדורדביץ' (Karađorđević) בנם של ארסן, נסיך יוגוסלביה ואאורורה פבלובנה דמידובה.
החתונה נערכה בבלגרד, בהשתתפות הנסיך ג'ורג', דוכס יורק, אשר היה שושבינו של פאבלה.
ב-9 באוקטובר 1934, לאחר רציחתו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ובהתאם לצוואתו, מונה פאבלה ליושב ראש מועצת עוצרי המלוכה ולשליט בפועל של ממלכת יוגוסלביה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה יוגוסלביה על נייטרליות מדינית, אך ככל שהורע מצבן של בעלות הברית, ובעיקר לאחר כיבוש צרפת, נטתה המדיניות היוגוסלבית לכיוון מדינות הציר.
ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי ויומיים לאחר מכן פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית.
פאבלה, מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו ופטר השני הוכתר כמלך יוגוסלביה.
פאבלה ומשפחתו הוגלו לקניה והושמו במעצר בית עד תום המלחמה.
בראשית אפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
מאולגה נשללו כל תאריה היוגוסלביים, ולאחר שיוון הפכה לרפובליקה ב-1975 היא איבדה גם את תאריה היווניים ונותרה רק עם אלו הדניים.
לאחר המלחמה היא ומשפחתה עברו לפריז.
בעלה מת בפריז ב-1976, ונקבר בלוזאן שבשווייץ.
אולגה חיה עד 16 באוקטובר 1997 ונקברה לצד בעלה.
ב-2012 הועברו עצמותיהם לקבורה באחוזת אופלאנץ, הסמוכה לטופולה שבסרביה.
אולגה ילדה שלושה ילדים לפאבלה, נסיך יוגוסלביה:
אלכסנדר (2016-1924), נסיך יוגוסלביה, אשר נישא בתחילה לנסיכה מריה פיה מבית סבוי (Princess Maria Pia of Savoy) ב-12 בפברואר 1955 והתגרש ממנה בשנת 1967. בנישואים אלו נולדו לו 4 ילדים.
אלכסנדר התחתן בשנית לנסיכה ברברה מנסיכות ליכטנשטיין ב-2 בנובמבר 1973. בנישואים אלו נולד לו בן אחד.
אליזבת, נסיכת יוגוסלביה (נולדה ב-1936).
אליזבת נישאה בתחילה להווארד אוקסנברג (Howard Oxenberg) ב-21 בינואר 1961, והתגרשה בשנת 1966. מנישואים אלו נולדו לה שני ילדים:
קתרין אוקסנברג (נולדה ב-1961), שנישאה תחילה לרוברט אוונס, במאי, ולאחר מכן לקספר ואן דין, מפיק ושחקן.
קתרין היא שחקנית והופיעה בסדרת הטלוויזיה "שושלת" בתפקיד אמנדה קרינגטון.
כריסטינה אוקסנברג (נולדה ב-1962), שנישאה לדמיאן אלווס, צייר.
אליזבת נישאה בשנית לניל בלפור, בנקאי, ב-23 בספטמבר 1969, והם התגרשו בשנת 1978. בנישואים אלו נולד לה בן אחד: ניקולס אוגוסטוס בלפור (נולד ב-1970).
אליזבת נישאה בשלישית למנואל אולואה אליאס ב-28 בפברואר 1987, שנפטר ב-1992. לא היו להם ילדים.
אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (; 13 ביוני 1882 – 24 בנובמבר 1960) הייתה בתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחותו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
נולדה ב-13 ביוני 1882 בארמון פטרהוף, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ולדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
לידתה הוכרזה במטח כבוד של 101 התותחים במבצר פטרופבלובסקיה, ומטחים דומים בכל רחבי האימפריה הרוסית.
כבר מינקותה, היא הופקדה בידי מטפלת בריטית.
מכיוון שהמשפחה הקיסרית הרוסית הייתה יעד מועדף עבור מתנקשים, אולגה ואחיה לא התחנכו בסנקט פטרבורג אלא בארמון גאטצ'ינה מחוץ לעיר.
ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר.
הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם.
כאשר הם לא היו עסוקים בדבר מה אחר, היה עליהם להכין מעשי רקמה שנמכרו באירועי צדקה שונים.
אולגה עזבה את הארמון בפעם הראשונה ב-1888 במהלך ביקור בקווקז עם משפחתה.
הביקור הסתיים בצורה עגומה בשל תאונת רכבת שממנה ניצלו אולגה ואחיה רק תודות לאומץ לבו של אביהם.
אולגה הצטיינה בהיסטוריה, גאוגרפיה, אנגלית, צרפתית וציור.
היא הייתה קרובה במיוחד לאביה.
ב-9 בנובמבר 1894 מת אלכסנדר השלישי במפתיע, ואחיה של אולגה ניקולאי עלה לשלטון כניקולאי השני, קיסר רוסיה.
מאוחר יותר העידה אולגה שסברה כבר אז כי ניקולאי אינו מוכן למלוכה.
חרף העובדה שהגיעה לבגרות כבר בשנת 1899, הופעתה הציבורית הראשונה הייתה רק בשנת 1900. היא שנאה את החוויה ומאוחר יותר תיארה בפני הביוגרף שלה ש"הרגשתי כמו חיה בכלוב, אשר נחשפה לפני הציבור לראשונה"..
היא מונתה למפקדת הרשמית של רגימנט ההוסרים ה-12, אשר התפרסם בשל חלקו במלחמת רוסיה–צרפת (1812).
באותה שנה היא פגשה לראשונה בן-דוד רחוק שלה פטר אלכסנדרוביץ', דוכס אולדנבורג.
בנם של אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג ואוגניה מקסימיליאנובה, נסיכת לוכטנברג.
שנה לאחר מכן הציע לה פטר נישואים.
אולגה סיפרה מאוחר יותר: "הייתי כל כך בהלם עד שכל מה שיכולתי לומר היה 'תודה'".
אולם הנישואים כשלו עוד בטרם החלו.
הם נישאו ב-9 באוגוסט 1901, ולאחר מכן נסע הזוג הצעיר לארמון אולדנבורג.
פטר הלך למועדון הימורים וחזר למחרת בבוקר, ואולגה בילתה את ליל כלולותיה לבדה, בוכה בחדרה.
פטר גילה עניין מועט באשתו הטרייה, ולא טרח כלל לממש את נישואיו.
אולגה חשדה שהוא נדחף להינשא לה בידי אמו השאפתנית.
אוגניה מצדה ניסתה לפצות את אולגה ולקשור עמה קשרי ידידות.
היא העניקה לה מתנות רבות, שכללו גם נזר שהעניק נפוליאון בונפרטה לז'וזפין דה בוארנה.
כמה שבועות לאחר החתונה נסע הזוג לביאריץ שבצרפת ומשם הפליגו לסורנטו שבאיטליה בספינה אנגלית שהושאלה מאדוארד השביעי.
עם חזרתם לרוסיה התיישבו בני הזוג באחוזה העתיקה של באריאטינסקי בת ה-200 חדרים.
לאולגה היה בנוסף לכך ארמון פרטי משלה שנקרא ה"אולגינו".
היא השתמשה בכספה כדי לסייע לנזקקים וסבסדה בתי ספר ובתי חולים.
היא עצמה למדה רפואה ועברה הכשרה בעזרה ראשונה.
לאולגה היו יחסים חמים במיוחד עם אחיה מיכאיל.
הוא הרגיש בבדידותה ובאומללותה, ובאפריל 1903 הציג בפניה את קצין הפרשים ניקולאי קוליקובסקי.
אולגה וקוליקובסקי החלו להתכתב בקביעות, ובאותה שנה התעמתה אולגה עם בעלה ודרשה גט.
פטר סרב, אולם מיכאיל ניצל את תפקידיו בצבא כדי להציב את קוליקובסקי בעמדות שבהן יוכל להיות בקשר עם אולגה.
בהמשך החלה אולגה להתגורר בארמון צארסקויה סלו לצד אחיה הצאר ניקולאי ומשפחתו.
היא הייתה קרובה מאוד לארבע בנותיו של הצאר, ונהגה לצאת עמן למסיבות ואירועים חברתיים.
היא נקשרה במיוחד לצעירת הבנות אנסטסיה אשר אותה נהגה לכנות בחיבה "ילדה".
דרך גיסתה אלכסנדרה, נסיכת הסן, התוודעה אולגה לנזיר המסתורי רספוטין אשר נטען שחונן בכוחות על-טבעיים.
בניגוד לשאר משפחתה, אולגה לא התרשמה כלל מרספוטין, אולם לא מתחה עליו ביקורת ציבורית.
על יחסיה החמים עם מיכאיל העיב רומן של מיכאיל עם אחת מנערותיה - אלכסנדרה דינה קוסיקובסקאיה.
מיכאיל רצה להתחתן עם דינה בסתר, אולם ניקולאי סירב לאשר זאת ואף כלא את דינה.
מאוחר יותר ברח מיכאיל לווינה יחד עם אשה אחרת - נטליה שרמטייבסקיה.
ניקולאי הזועם סירב לאשר לו לחזור לרוסיה.
אירועים אלו העציבו מאוד את אולגה.
היא תמכה בביצוע רפורמות ליברליות באימפריה, וכן במינויו של ראש הממשלה הליברלי פיוטר סטוליפין.
לאחר שגיסתה שקעה בדיכאון בעקבות מחלתו של הצארביץ' אלכסיי, מילאה אולגה את מקומה כצארינה וליוותה את אחיה לכל האירועים הציבוריים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבדה אולגה יחד עם רבות מבנות משפחתה כאחות בצלב האדום קרוב מאוד לקווי האויב.
עם התקדמות מעצמות המרכז היא נשלחה חזרה לקייב.
לשמחתה, ניקולאי התיר למיכאיל לשוב מגלותו.
ב-1916 ביטל ניקולאי את נישואיה של אולגה לפטר, והתיר לה להינשא לקוליקובסקי שכעת החזיק בדרגת קולונל.
טקס הנישואים היה מצומצם מאוד, והשתתפו בו רק הקיסרית, אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ארבעה קצינים חבריו של קוליקובסקי ושתי חברות של אולגה מהצלב האדום.
ב-1917 הודח ניקולאי במהלך מהפכת פברואר, ורבים מבני בית רומנוב הושמו במעצר בית.
אולגה נמלטה לחצי האי קרים יחד עם אחותה הגדולה קסניה.
ב-12 באוגוסט נולד בנה הראשון טיג'ון ניקולאייביץ'.
בעקבות מהפכת אוקטובר הושמה עם משפחתה במעצר בית.
הם היו מבודדים משאר המשפחה הקיסרית, ולא ידעו דבר על גורלם.
בפברואר 1918 הועברה המשפחה למעצר בארמון דולבר שם היו כלואים כבר ניקולאי ניקולאייביץ' הבן ופיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
על כולם הוצא גזר דין מוות בידי הבולשביקים, אולם ביצועו התעכב בשל סכסוכים בין הבולשביקים ביאלטה לבולשביקים בסבסטופול.
בעקבות מבצע אגרוף במרץ של אותה שנה, נכבש האזור בידי מעצמות המרכז, והשומרים הבולשביקים הוחלפו בחיילי צבא הקיסרות הגרמנית.
בנובמבר נודע לגרמנים שארצם הפסידה במלחמה, והם עזבו את האזור מותירים את בני רומנוב לנפשם.
כוחות של מדינות ההסכמה בתמיכת הצבא הלבן תפסו את הנמלים בחצי האי קרים כדי לאפשר לבני רומנוב להימלט.
הקיסרית האלמנה מריה פיודורבנה פונתה לדנמרק בידי הספינה הבריטית "מרלבורו" שנשלחה במיוחד בידי ג'ורג' החמישי.
אולם אולגה ובעלה סירבו לנטוש את רוסיה, ועברו יחד עם בנם לקווקז - אזור שנשלט בידי הצבא הלבן.
אחד משומרי הראש הקיסריים, טימופי יאטיק, הוביל אותם לנומובינסקיה, עיר הולדתו.
הם שכרו בית בן חמישה חדרים שם הולידו את בנם השני והאחרון, גאורגי, ב-23 באפריל 1919. ניסיונם לחיות חיים שקטים לא צלח.
הצבא הלבן הובס, והצבא האדום התקדם לעבר הקווקז.
אולגה ובעלה נמלטו בנובמבר 1919 לביתו של הקונסול הדני תומאס שיט, אשר בישר להם כי שאר בני משפחת רומנוב מצאו מקלט בדנמרק.
לאחר שהות קצרה במעונו של הקונסול, הם הועברו למחנה פליטים באי ליד איסטנבול, שם נאלצה בתו של הצאר לשעבר לחלוק שלושה חדרים יחד עם 11 אנשים נוספים פרט לבעלה ושני בניה.
כעבור שבועיים הם פונו לבלגרד, וביקרו אצל אלכסנדר, נסיך הכתר היוגוסלבי.
אלכסנדר הציע להם אזרחות יוגוסלבית, אולם הם דחו את ההצעה בשל בקשת אמה של אולגה, מריה פיודורבנה, שבתה תגור עמה בקופנהגן.
ב-1920 עברו אולגה ומשפחתה להתגורר בארמון אמלינבורג בקופנהגן.
אולגה שימשה כמזכירתה בפועל של אמה, וזאת למרות סירובה של האם להכיר בנישואיה לקוליקובסקי.
אמה נפטרה ב-1928. בחלקה בכספי הירושה קנתה אולגה חווה בה התגוררה עם משפחתה.
החווה הפכה למרכז הקהילה המלוכנית הרוסית, ואולגה עצמה עמדה בקשר עם בני אצולה רוסיים גולים ועם קצינים לשעבר של צבא האימפריה הרוסית.
כמו כן היא גם שמרה על קשר מסוים עם משפחת המלוכה הדנית.
ב-9 באפריל 1940 נכבשה דנמרק בידי גרמניה הנאצית והארץ כולה החלה לסבול מקיצוב במזון.
שני בניה של אולגה שימשו כקצינים בצבא המלכותי הדני, ולפיכך הוחזקו במשך חודשיים כשבויי מלחמה בידי הוורמאכט.
חרף העובדה שאולגה עצמה התנגדה לנאצים ולצבא השחרור הרוסי, שני בניה היו חדורים בלהט לנקום בבולשביקים, ולפיכך התגייסו לגייסות החופשיים הדנים ולחמו לצד הגרמנים בחזית המזרחית.
ב-4 במאי 1945 נכנעו הכוחות הגרמניים בדנמרק לכוחות הצבא הבריטי בפיקודו של ברנרד מונטגומרי.
אולגה ניסתה לפנות אל ממשלת דנמרק ואל כוחות הכיבוש הבריטיים בבקשה לסייע בשיפור מצבם הכלכלי של הגולים הרוסיים בדנמרק, אולם בקשותיה לא נענו.
ממשלת ברית המועצות פנתה אל ממשלת דנמרק בדרישה להסגיר את אולגה ובניה באשמת שיתוף פעולה עם הנאצים.
ממשלת דנמרק דחתה את הבקשה, אולם אולגה חששה מחטיפה ולפיכך החליטה לעבור עם משפחתה לקנדה.
המשפחה התגוררה בתחילה בטורונטו, ולאחר מכן קנתה חווה ליד אונטריו.
ב-1952 הפכה החווה לנטל על אולגה ומשפחתה.
הם כבר היו מבוגרים וילדיהם נעשו עצמאיים.
בסופו של דבר הם מכרו את החווה ועברו להתגורר בבית בן חמישה חדרים בפרבר של קוקסוויל.
היא זכתה לביקורים נכבדים רבים.
מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ביקרה אותה ב-1954. לואי מאונטבאטן ביקר אותה ב-1959, ומאוחר יותר באותה שנה ביקרו אצלה אליזבת השנייה, מלכת בריטניה ובעלה פיליפ, דוכס אדינבורו.
ב-1958 חלה בעלה והיה משותק כמעט, והיא נאלצה למכור חלק מתכשיטיה כדי לממן את הטיפולים שלו.
הוא מת באותה שנה, והיא חלתה ואושפזה בעצמה.
נראה שהיא לא שמעה על מותה של אחותה קסניה באפריל 1960, כיוון שמחלתה החמירה בהדרגה וב-1 בנובמבר של אותה שנה היא נכנסה לתרדמת.
היא נפטרה ב-24 בנובמבר בגיל 78.
אולג ריאבצ'וק (ברומנית: Oleg Reabciuk; נולד ב-16 בינואר 1998) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת המגן השמאלי בספרטק מוסקבה ובנבחרת מולדובה.
ריאבצ'וק נולד במולדובה וכשהיה בן 4 היגר עם משפחתו לפורטוגל.
ריאבצ'וק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בלננסש ובגיל 18 הצטרף לזו של פורטו.
בעונת הגיע איתה לרבע גמר ליגת האלופות לנוער.
בעונת הצטרף לקבוצת המילואים המשחקת בליגה השנייה בפורטוגל.
בעונה זו שיחק 15 משחקים וכבש 4 שערים.
ב-12 ביולי 2019 חתם בפאסוש די פריירה.
ב-1 בינואר 2021 חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית לארבע וחצי שנים.
ב-7 באוגוסט 2023 חתם בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית.
לזכותו של ריאבצ'וק שתי הופעות במדי נבחרת הנוער של מולדובה.
ב-27 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 ל.
אולג גאורגייביץ' קונונוב (בבלארוסית: Алег Георгіевіч Конанаў; נולד ב-23 במרץ 1966 בקורסק) הוא כדורגלן עבר סובייטי ובלארוסי ומאמן כדורגל בהווה.
קונונוב החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1983 כאשר שיחת כקשר בקבוצת איסקרה סמולנסק.
בשנת 1986, חתם בקבוצת דנייפר מוהילב, מהליגה הבלארוסית.
בשנת 1989, חתם בקבוצת זוריה לוהנסק, מהליגה האוקראינית.
בסוף אותה שנה, חזר לליגה הבלארוסית וחתם בקבוצת ויטבסק.
בשנת 1993, חתם בקבוצת לוקומוטיב ויטבסק.
בשנת 1994, חתם בקבוצת דווינה ויטבסק.
בשנת 1995, חתם בקבוצת רוך חוז'וב, מהליגה הפולנית.
בשנת 1996, חתם בקבוצת נפטן נובופולוצ'ק.
בשנת 1998, חתם בקבוצת טורפדו מינסק ובסוף אותה העונה נבחר לשחקן השנה בליגה הבלארוסית.
בשנת 2000, פרש ממשחק פעיל והחל לעבוד כעוזר מאמן בטורפדו מינסק, לוקומוטיב מינסק ושריף טירספול.
קונונוב החל בקריירת אימון כאשר מונה למאמן בקבוצת רפטי לבוב מליגת העל האוקראינית.
בשנת 2012, מונה למאמן בקבוצת סבסטופול מחצי האי קרים.
בשנת 2013, מונה למאמן בקבוצת קרסנודר מליגת העל הרוסית.
כאשר אימן את קרסנודר, העפילה הקבוצה לשלב הבתים בליגה האירופית, אך לא זכתה בתואר מקומי ולמרות זאת זכה בתואר מאמן השנה ברוסיה בעונת 2015.
בשנת 2017, מונה למאמן בקבוצת אחמט גרוזני, אך פוטר לאחר מספר משחקים.
בשנת 2018, מונה למאמן בקבוצת ארסנל טולה ומספר חודשים לאחר מכן מונה למאמן בקבוצת ספרטק מוסקבה אך פוטר לאחר הדחה במשחקי המוקדמות של הליגה האירופית.
בחודש פברואר 2020, מונה למאמן בקבוצת ריגה מליגת העל הלטבית וזכה עמה באליפות כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה.
בנובמבר של אותה שנה עזב את ריגה מסיבות אישיות.
מיוני 2022 עד ינואר 2023 אימן שוב את ארסנל טולה.
אולגה איגורבנה בוזובה היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה רוסייה.
ידועה בשל הנחיית תוכניות הריאליטי "בית-2" בערוץ TNT, שלפני כן השתתפה בה כמתמודדת.
אולגה איגורבנה בוזובה נולדה ב-20 בינואר 1986 בלנינגרד במשפחתו של חייל, איגור דמיטרייביץ' בוזוב ורופאת השיניים אירינה אלכסנדרובנה בוזובה.
סבתה של אולגה, אלה טימופייבנה (נולדה ב-1938), גרה בקלייפדה.
בשנת 2002 סיימה את בית הספר מספר 631 בסנקט פטרבורג והתקבלה לפקולטה לגאוגרפיה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם סיימה את לימודיה בשנת 2008.
היא התקבלה לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "בית-2" בשנת 2004, כשהייתה בת 18. ארבע שנים השתתפה בפרויקט כאשר על פי תוצאות הקהל שהצביע היא הוכרה כמשתתפת הטובה ביותר בתולדות פרויקט הטלוויזיה הזה.
בשנת 2007, דמויות שעווה של המשתתפים הפופולריים ביותר של "בית-2" אולגה בוזובה ורומן טרטיאקוב הופיעו במוזיאון השעווה במוסקבה.
במשך ארבע שנות השתתפות בתוכנית, היא כתבה שני ספרים, "רומן עם בוזובה" ו"מעשה בסיכה: טיפים מבלונדינית מסוגננת".
בשנים 2005–2006 אירחה יחד עם רומן טרטיאקוב את תוכנית האירוח "רומן עם בוזובה" בתוכנית לנוער בערוץ TNT.
רדיו פופסה הזמין אותם לערוך תוכניות אירוח משלהם ברדיו בכל יום שבת עם אותו שם - "רומן עם בוזובה".
מספטמבר 2007 הפכה למנחת הטור שלה "זהירות, סטייליסטיות!" בתוכנית "בוקר ב-TNT".
אולגה בוזובה שימשה גם כמנחת תוכנית הטלוויזיה המובילה במשחק המחשב "לייבל שחור".
בשנת 2007 היא הייתה מנחת תחרות היופי הבינלאומית השביעית מיס הרדיו הרוסי 2007.
מאז דצמבר 2008, מנחה את תוכנית הריאליטי "בית-2" ושימשה כעורכת הראשית במגזין "עולם הריאליטי-שואו.
בשנים האחרונות היא השתתפה בצילומי תוכניות ערוץ TNT אחרות, כמו "קוסמופוליטן.
גרסת הווידאו", "מתקפת הליצנים", "ילד-רובוט", "מונית", "קרב המדיומים" והיא הוזמנה שוב ושוב להתארח בתוכניות טלוויזיה של ערוצי טלוויזיה אחרים - כמו הערוץ הראשון, רוסיה-1, Muz-TV, MTV Russia, NTV ואחרים.
באוגוסט 2008 היא ערכה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית בסדרת הטלוויזיה "יוניבר" ברשת TNT בתפקיד מכרה של אדוארד "קוזי" קוזמין.
מאז נובמבר 2008 החלה את קריירת הסולו שלה כמוזיקאית, בסיור ברוסיה ובמדינות השכנות.
שיריה הופיעו באלבום "כוכבי בית 2. חוקי האהבה".
בשנת 2009, כחלק מהפופולריות של תנועת ההתנדבות, היא הייתה המובילה והמשתתפת בקמפיין הרכבות המיוחד "רכבת הנוער" בחסות משרד הספורט, התיירות ומדיניות הנוער של הפדרציה הרוסית.
על פי תוצאות שנת 2009, הוכרה כאחת משלושת מנחי הטלוויזיה הטובים במדינה (לפי KP.
היא הוציאה כמה קולקציות ביגוד בשילוב עם המותג C&C.
בשנת 2012, היא השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים " (בהפקת ערוץ הטלוויזיה "רוסיה -1"), עם אנדריי קרפוב כשותף לריקוד.
מנובמבר עד דצמבר 2017 היא הייתה אחת המנחות בתוכניות היומיות המובילות "Baboon Riot" בערוץ הראשון.
ב-22 במרץ 2018 אולגה בוזובה החלה להוציא בלוגים קבועים בערוץ היוטיוב שלה, שם היא מדברת על איך היא חיה, מה היא חושבת, לאן היא הולכת, מה היא אוכלת.
ב-4 באפריל 2018, אולגה בוזובה הודיעה במהלך מסיבת עיתונאים על השקת מטבע סקריפט משלה בשם "Buzkoin", אותה היא וצוותה הקימו בפלטפורמת Buzar.
ב-10 ביוני 2018 אולגה בוזובה פתחה מסעדה בשם BUZ.Food, הממוקם במוסקבה, שדרות צבטנוי, 2. ב-2 בספטמבר 2018, אולגה פתחה מסעדה שנייה במוסקבה.
בן זוגה בעסקי המסעדות הוא קארן מלקוניאן.
ביולי 2018, אולגה בוזובה הייתה במקום השישי בדירוג "פורבס" של 50 כוכבי ספורט והשואו-ביזנס".
ב-26 באוגוסט 2018, המופע "להתחתן עם בוזובה" החל בערוץ TNT.
באותה שנה יצאה התוכנית "בורודינה נגד בוזובה".
מאז 2011 החלה בפעילות מוזיקלית.
הסינגל הראשון היה השיר "אל תשכח", שבוצע בדואט עם הראפר T-killah.
בנוסף לשירה, היא עסקה בתקליטנות.
בשנת 2016 הוציאה את שיר הסולו הראשון שלה "לצלילי הנשיקות", אשר ביומיים הראשונים הגיע למקום הראשון במצעד iTunes ברוסיה.
ב-6 באוקטובר 2017, היא הציגה את אלבום אולפן הבכורה שלה, "לצלילי הנשיקות".
בחודש יולי 2018 היא הופיעה ב-VK FEST בסנקט פטרבורג.
ב-26 ביוני 2012 היא נישאה לשחקן הכדורגל דמיטרי טרסוב.
אולג ניקולאביץ' קוז'מיאקו (רוסית: Оле́г Никола́евич Кожемя́ко ; נולד ב-17 במרץ 1962, צ'רניגובקה, מחוז המשנה צ'רניגוב, פרימוריה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי רוסי, המכהן כמושל פרימוריה מ-26 בספטמבר 2018.
קודם לכן כיהן כמושל מחוז סחלין מ-25 במרץ 2015 עד 26 בספטמבר 2018 וכמושל מחוז אמור מ-16 באוקטובר 2008 ועד 25 במרץ 2015. את הקריירה שלו כמושל מחוזי החל בעת שמונה למושל המחוז האוטונומי קוריאסקי ב-9 במרץ 2005 ושימש בתפקיד עד 1 ביולי 2007.
אולג קוז'מיאקו הוא המושל היחיד ברוסיה שעמד בראש למעלה משלושה מחוזות בפדרציה הרוסית.
אולגה בוזננסקה (בפולנית: Olga Boznańska; 15 באפריל 1865 – 26 באוקטובר 1940) הייתה ציירת פולנית והייתה קשורה סגנונית לאימפרסיוניזם הצרפתי.
היא הייתה בתם של המהנדס אדם נובינה בוזננסקי ואשתו הצרפתייה בשם אוגניה מונדאן.
אביה של בוזנסקה סיים את לימודיו בפוליטכניקום הווינאי, אמה התעניינה באמנות, היא ציירה את עצמה.
אולגה בוזנסקה למדה ציור כבר מגיל צעיר.
היא למדה ציור אצל אנטוני פיוטרובסקי, קז'ימייז' פוכוולסקי, ולאחר מכן בקורסי הציור של אדריאן ברניצקי.
בשנת 1886 עזבה להמשך לימודיה במינכן.
כאישה, היא לא התקבלה לאקדמיה לאמנויות יפות, ולכן למדה בבתי הספר הפרטיים של קרל קריכלדורף ווילהלם דורר במינכן.
בשנת 1896 היא ויתרה על מורים ושכרה סטודיו משלה.
באותה שנה הציגה את ציוריה בפריז לראשונה.
באותה תקופה היא החלה להציג את עבודותיה במינכן, ורשה, ברלין ווינה.
שנתיים אחר כך הגיעו ההצלחות הראשונות.
היא קיבלה מדליית זהב עבור פורטרט של הצייר פאוול נאואן מהארכידוכס צ'ארלס לודוויק בווינה, וציון לשבח בלונדון עבור דיוקנה של העלמה מרי ברם.
בשנת 1896, חבר השופטים של "סוסייט דה בוז-ארטס" הפריסאי קיבל את ציוריה לתערוכה.
לאחר הצלחות אלה הוצעה לה קתדרת הציור במחלקת נשים בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, שאותה דחתה.
באותה שנה היא הייתה חברה באגודת האומנים הפולנים "אגודת שטוקה".
באותה שנה היא ארגנה את תערוכתה הראשונה בשנת 1900, בתערוכה בגלריה החדשה בלונדון, קיבלה מדליית זהב.
היא קיבלה הצטיינות בתערוכה העולמית בפריז.
באותה שנה נותקו מערכות היחסים הארוכות שלה עם הצייר יוזף צ'איקובסקי.
בשנת 1901 הציגה לראשונה בפיטסבורג.
ממשלת צרפת קנתה מציוריה ודיוקן של מיס דיגט לאוסף האמנות הממלכתי.
היא לימדה באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר.
שנה אחר כך העניק לה מכון קרנגי בפיטסבורג מדליית כסף.
בשנת 1912 בתערוכה בפיטסבורג, יחד עם קלוד מונה ואוגוסט רנואר, ייצגה את צרפת.
באמסטרדם היא זכתה במדליית כסף בתערוכה בינלאומית.
בשנת 1914 הציע לה בית הספר לאמנויות יפות בורשה את תפקיד הפרופסור.
בשנת 1923 היא ייצגה שוב את בית הספר הצרפתי בפיטסבורג בקרב אמנים כמו פייר בונארד ומוריס דניס.
היו לה פחות ופחות הזמנות לדיוקנאות, מקור ההכנסה העיקרי שלה היה שכר הדירה מבית דירות בקרקוב.
בשנת 1932 הגיעה לקרקוב בפעם האחרונה.
בשנת 1937, בתערוכה העולמית בפריס, קיבלה את הגרנד פרי.
בביאנלה בוונציה בשנת 1938, היא מכרה חמישה ציורים, כולל דיוקנה של מאדאם דיגט, שנרכשה על ידי המלך האיטלקי.
זו הייתה ההצלחה האחרונה שלה.
שנתיים לאחר מכן ב-1940, היא נפטרה.
אחד הרחובות בקיילצה נקרא על שמה.
אולגה ויזינגר-פלוריאן הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אוסטרית, בעיקר של נופים ודומם פרחים.
ויזינגר-פלוריאן נולדה וחיה כל חייה בווינה.
היא החלה בשיעורי אמנות פרטיים בגיל 19. מתוסכלת מהתקדמותה ואיכות ההדרכה, עקבה אחר משאלות הוריה והתאמנה כפסנתרנית קונצרטים עם יוליוס אפשטיין.
בין השנים 1868 עד 1873 היא זכתה להצלחה מסוימת כפסנתרנית, עד שפציעה ביד אילצה את פרישתה מהפסנתר.
בגיל 30 חזרה ויזינגר-פלוריאן לציור, והקדישה את עצמה לחלוטין לחדר העבודה שלה.
היא למדה תחילה אצל אוגוסט שפר ואחר כך אצל אמיל יקוב שינדלר.
כשהייתה בת 35 נכללה בתערוכה של אגודת האמנות הווינאית.
היא הייתה אחת מתשע הנשים היחידות שהתבקשו לתרום ל- Die österreichisch-Ungarische, אנציקלופדיה בת 24 חלקים על הארצות והעמים של האימפריה האוסטרו-הונגרית - מבין שאר הנשים, ויזינגר-פלוריאן הייתה האוסטרית היחידה.
משנת 1881 היא הציגה באופן קבוע ציורים בתערוכות השנתיות שהוצגו בבית האמן ובהמשך הוצגה לעיתים קרובות בתערוכות בווינה.
העבודה שהציגה בתערוכות הבינלאומיות בפריז ובשיקגו זכתה לשבחים ברחבי העולם.
ויזינגר-פלוריאן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
האמנית, שהייתה פעילה גם בתנועות הנשים של המעמד הבינוני באותה תקופה, זכתה להצטיינות ופרסים רבים.
ניתן לייחס את הציורים המוקדמים של ויזינגר-פלוריאן למה שמכונה אימפרסיוניזם אוסטרי.
בציורי הנוף שלה אימצה את גישתו של שינדלר לטבע.
המוטיבים שהשתמשה בהם, כמו נוף של שדרות עצים, גנים ושדות, הזכירו מאוד את עבודתו של המורה שלה.
לאחר שנפרדה משינדלר בשנת 1884 הלכה בדרכה.
תפיסת הנופים שלה נעשתה מציאותית יותר.
עבודתה המאוחרת בולטת בצבעים מגוונים, עם השפעה ניכרת של אקספרסיוניזם.
עם תמונות נוף ופרחים שכבר היו צבעים בסגנון אקספרסיוניסטי בשנות ה-90 של המאה ה-19, היא הקדימה את זמנה שנים.
למרות תחילת דרכה המאוחרת כציירת, ויזינגר-פלוריאן נהנתה מהכרה בווינה.
עבודותיה נכללו בתערוכת City of Women אמניות בווינה בין השנים 1900–1938.
אולגה אנישנקו הייתה מורה לשפה הרוסית מבלארוס, חסידת אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודיה ממוות בידי הנאצים.
אולגה אנישנקו התגוררה ברצ'יצה, מחוז משנה של מחוז הומל, בבלארוס, עם בעלה ובנה, אולג ז'לזינסקי.
בשנת 1933 נשלח בעלה לגולאג הסובייטי, שם נספה.
באוקטובר 1941, כמה חודשים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, דפקה על דלת ביתה של אולגה, תלמידתה לשעבר מריה רייכלינה, שהייתה יתומה יהודיה בת 19. אולגה הזמינה את מריה לשהות בביתה, ובמשך שבעת החודשים שלאחר מכן טיפלה בה והעניקה לה מחסה.
בעקבות מצבה הכלכלי הקשה של אולגה, היא נאלצה למכור את כל רכושה.
על המצב הכלכלי הקשה התווסף הפחד מהלשנה של אחד משכניה, שחשד כי היא מחביאה מישהו בביתה.
סיבות אלו הובילו להחלטתה של מריה רייכלינה לעזוב ולהצטרף לקבוצת פרטיזנים סובייטים, שהייתה קרויה על שמו של מיכאיל פרונזה והייתה חלק מיחידת פרטיזנים גדולה בשם חטיבת וורושילוב.
עם סיום המלחמה, מריה רייכלינה חזרה אל רצ'יצה על מנת להביע את תודתה לאולגה, שהייתה עבורה כאמא שנייה.
כעבור זמן עברה מריה לגור במוסקבה, אך שמרה על קשר מכתבים עם מצילתה במשך שנים רבות.
ב-8 בספטמבר 1997, הוכרה אולגה אנישנקו כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם.
שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
אולג דמיטרייביץ' קונוננקו (נולד ב-21 ביוני 1964, טורקמניסטן) הוא קוסמונאוט רוסי שנולד בטורקמניסטן הסובייטית שהיה אז חלק של ברית המועצות.
הוא טס לתחנת החלל הבינלאומית מספר פעמים.
נכון לינואר 2024 הוא שהה בחלל כ-1,110 ימים וביצע 7 פעולות חוץ רכביות באורך כולל של כ-44 שעות.
אולג קונוננקו נולד ב-21 ביוני 1964 בצ'רדז'ו, שברפובליקה הטורקמנית (כיום טורקמניסטן) למשפחה פשוטה.
אביו דמיטרי איוואנוביץ' קונוננקו עבד כנהג בחברת הובלות משא, ואמו טאיסיה סטפנובנה צ'ורקובה הייתה מפעילת תקשורת בשדה התעופה טורקמנבט.
קונוננקו סיים את בית הספר התיכון מספר 15 בעיר טורקמנבאט והמשפחה הייתה דוברת טורקמנית.
קונוננקו למד בבית ספר מיוחד לכדורעף, היה חבר בנבחרת הנוער של טורקמניסטן.
הוא נשוי לטטיאנה מיכאילובנה קונוננקו (לבית יורייבה).
יש להם בן, אנדריי אולגוביץ' קונוננקו, ובת אליסה אולגובנה קונוננקו.
לאחר הלימודים אולג קונוננקו לא הצליח להתקבל למכון התעופה חרקוב בפעם הראשונה.
הוא חזר לביתו, עבד במשך שנה בחנות הכלים של מוסך התעופה בשדה התעופה טורקמנבט.
קונוננקו סיים את לימודיו במכון התעופה על שם ניקולאי ז'וקובסקי בחרקוב בשנת 1988 כמהנדס מכונות.
לאחר סיום לימודיו עבד קונוננקו במרכז הטילים והחלל פרוגרס בקויבישב, החל כמהנדס והתקדם עד למהנדס תכנון ראשי.
אחריותו כללה תכנון מערכות, ניתוח ופיתוח מערכות חשמל לחלליות.
ב-29 במרץ 1996 נבחר אולג כמועמד לטוס לחלל ומיוני 1996 עד מרץ 1998 עבר הכשרה במרכז ההדרכה לקוסמונאוטים על שם גגארין וב-20 במרץ 1998 הוענק לו תואר קוסמונאוט מבחן.
על ידי ועדת ההסמכה הבין-משרדית.
באוקטובר 1998 החל להתאמן כחלק מקבוצת הקוסמונאוטים שנבחרה לטוס לתוכנית תחנת החלל הבינלאומית.
מדצמבר 2001 ועד אפריל 2002 הוכשר קונוננקו כמהנדס טיסות גיבוי לחללית סויוז TM-34 כצוות טיסה שלישי לתחנת החלל הבינלאומית.
ממרץ 2002, ועד פברואר 2004, הוכשר כמהנדס טיסה בסויוז TMA ובצוותים הראשיים של משלחת 9 ושל משלחת 11. ממרץ 2004 עד מרץ 2006 התאמן כחלק מקבוצת הקוסמונאוטים שנבחרה לתחנת החלל.
במרץ 2006 החל קונוננקו להתאמן כמהנדס טיסה ברכב סויוז TMA-12 וצוות משלחת 17.
קונוננקו היה מהנדס טיסה הן במשלחת מס' 17 לתחנת החלל הבינלאומית והן במשימת סויוז TMA-12 שהטיסו אותו לשם.
הצוות שוגר ב-8 באפריל 2008 ונחת ב-24 באוקטובר 2008 בכדור הארץ.
קונוננקו שהה 199 יום בחלל.
קונוננקו חזר לכדור הארץ עם מפקד משלחת 17 סרגיי וולקוב וטייס החלל ריצ'רד גריוט (ששוגר על סיפון סויוז TMA-13 ב-12 באוקטובר 2008 עם צוות משלחת 18).
ב-21 בדצמבר 2011 שוגר קונוננקו יחד עם אנדרה קויפרס ודונלד פטיט אל תחנת החלל הבינלאומית כדי להצטרף לצוות משלחת מס' 30 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא וחבריו לצוות, הגיעו לתחנת החלל ב-23 בדצמבר בחללית סויוז TMA-03M.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא מונה למפקד משלחת מס' 31 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא חזר לכדור הארץ ב-1 ביולי 2012 לאחר שהייה בחלל במשך 192 ימים.
ב-22 ביולי 2015 שוגר קונוננקו לתחנת החלל הבינלאומית כמפקד חללות סויוז TMA-17M, יחד עם האסטרונאוט מנאס"א קג'ל לינדגרן וקימיה יואי מהסוכנות היפנית לחקר החלל (JAXA).
הם שהו 5 חודשים בתחנת החלל הבינלאומית כחברי משלחת 44 ו45. השלישייה חזרה לכדור הארץ בנחיתה נדירה בלילה ב-11 בדצמבר 2015, כאשר הסויוז TMA-17M שלהם נחת בשלום.
קונוננקו בילה 142 יום בחלל במשימתו השלישית.
ביוני 2020 הודיע קונוננקו כי הוא צפוי לחזור לתחנת החלל הבינלאומית בסוף 2022, יחד עם אנה קיקינה.
בסופו של דבר הוא שוגר לחלל בספטמבר 2023 בחללית סויוז MS-24 וחזר לכדור הארץ בספטמבר 2024. קונוננקו היה מפקד הטיסה.
הם הצטרפו למשלחת מס' 69 ובהמשך הוא היה מפקד במשלחת 70 ו-71. במהלך טיסה זו הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 12 שעות.
אולגה אנטולייבנה ז'קולינה הייתה ציירת סובייטית ידועה ואחת ממפעילות תיאטרון בובות הסובייטיות המפורסמות.
אולגה ז'קולינה נולדה בשנת 1900 במשפחה אצילה.
במקור היא קיבלה חינוך לאמנות בסטודיו הפרטי של האמן הרוסי המפורסם קונסטנטין יואן, שם למדה עד 1917.
בשנים 1918–1921 למדה באולפני האמנות החופשית של קונסטנטין קורובין.
ב-1921 היא גורשה מסדנאות האמנות בשל מוצאה הלא פרולטארי.
פעילות יצירתית רצינית של האמנית החלה בתחילת שנות העשרים.
בשנות ה-20 השתתפה ז'קולינה בפעילות אגודת "צבע האש", שהיו בה גם פיודור בוגורודסקי, מסטיסלב דובוז'ינסקי, קוזמה פטרוב-וודקין, ואמנים מרכזיים אחרים באותה תקופה.
ב-1930 היא נודעה בזכות התפאורה להצגה "קומדיה טריוויאלית לאנשים רציניים" מאת אוסקר ויילד עבור סניף של תיאטרון מאלי.
לאחר מכן, היא עבדה במשך כמעט עשרים שנה כאמנית תיאטרון הבובות של בית החלוצים במוסקבה.
בשנות ה-50 היא הפכה לחברה באיגוד האמנים במוסקבה.
בסוף שנות ה-50 ז'קולינה עובדת על הזמנות ציורים שקיבלה מהמדינה - סדרת נופים סובייטים, ובשנות ה-60 עבדה על "מחזור ולדאי", שהוקדש לכפר הרוסי.
במהלך חייה ציירה כ-200 יצירות.
אביה היה אגרונום מחוזי והוחרם על ידי השלטון בהמשך חייו.
האח הגדול סרגיי היה פרופסור לפסיכולוגיה.
האח הצעיר ליאו היה מדען ומהנדס מפורסם, מחברם של מאות מאמרים מדעיים.
ליאו עבד עם סרגיי קורוליוב.
אולגה אלקלעי (בסרבית: Олга Алкалај; 23 בנובמבר 1907 – 15 במרץ 1942) הייתה עורכת דין יהודייה, פעילה למען זכויות נשים וחברה בפרטיזנים היוגוסלביים בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
אולגה אלקלעי נולדה ב-23 בנובמבר 1907 בבלגרד, סרביה.
עורכת דין שנולדה לאחת המשפחות הספרדיות הוותיקות והמכובדות בבלגרד.
בזמן שלמדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת בלגרד, היא הייתה פעילה בתנועת הסטודנטים המהפכנית והפכה לחברה במפלגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (LCY) בשנת 1937. היא ביקשה למזג אג'נדות סוציאליסטיות ופמיניסטיות, וסייעה לייסד את מדור הנוער של תנועת הנשים בבלגרד.
כמו כן, בהוראת המפלגה, היא כיהנה גם במערכת של העיתון הפמיניסטי Žena danas (האישה של היום).
לאחר שעברה את מבחן לשכת עורכי הדין בתחילת שנות ה-30, היא פתחה משרד בעריכת דין בבית הוריה, כשהיא הגנה על חברי המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית בבית המשפט.
בסוף 1940 היא נבחרה כחברה בוועדה המקומית הזמנית של המפלגה הקומוניסטית בבלגרד ושימשה גם כמזכירת המפלגה באזור.
גם כקומוניסטית וגם כיהודיה, היא מצאה את עצמה במצב רעוע בסרביה הכבושה בידי הנאצים, אך היא המשיכה במעורבותה בעבודה בלתי חוקית תוך שימוש בזהות בדויה.
בדצמבר 1941 היא נעצרה, עונתה ונשלחה למחנה הריכוז סַיְימישטֶה (Sajmište), מחנה הריכוז היהודי.
זמן קצר לאחר מכן, היא נרצחה במשאית גז ב-15 במרץ 1942.
בעיר בלגרד קיים רחוב על שמה.
אולגה גסטי (בהונגרית: Geszti Olga; דיולה, 15 באוקטובר 1910 – בודפשט, 1 בפברואר 1980) הייתה דוקטור לרפואה (MD), המטולוגית, רדיוביולוגית, יהודייה-הונגרייה, דוקטורנטית בתחום מדעי הרפואה (ל-PHD) (1969), בתו של יוז'ף גסטי.
גסטי פרסמה עשרות מאמרים על מחקריה הרבים בהונגרית באנגלית ובגרמנית.
אולגה גסטי נולדה במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף גסטי (1878–1945), רופא ריאות, פרופסור באוניברסיטה, ושל מרגיט סאנטו (1882–1956), רופאת ריאות גם היא.
אולגה השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון לבנות בעיר דברצן, שם עברה את בחינת הבגרות בתוצאות מצוינות ב-1928. היא המשיכה את לימודיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אישטוואן טיסה בדברצן (כיום שמה אוניברסיטת דברצן).
בשנת 1934 הוסמכה כדוקטור לרפואה.
לאחר מכן עבדה במכונים שונים, בתי חולים ומרפאות.
בשנת 1943 קיבלה הסמכה מקצועית ברפואת מעבדה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהודייה, עבדה בעיקר בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' בבודפשט של הקהילה היהודית של פשט (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי), וכן פעלה גם בבית החולים ראדיום של אטווש לוראנד (Eötvös Loránd Rádium Kórház) ובבית החולים רוקוש הקדוש (Szent Rókus) בבודפשט.
בין 1945 לבין 1948 עבדה שוב בדברצן כרופאת קופת חולים (SZTK) וכן כרופאת מעבדה ראשית.
בשנים 1948–1949, הייתה רופאה ראשית של קופת החולים בצ'פל (רובע 21 של בודפשט).
בין השנים 1949–1954 הייתה קצינת רפואה בשירות הבריאות של צבא העם ההונגרי וראש מחלקת המעבדה של המכון לאספקת דם בדרגת רב-סרן.
מאוקטובר 1954 שהתה בבייג'ינג במשך ארבע שנים בשל שליחותו של בעלה, שם שירתה בבית החולים העממי של בייג'ינג ובבית החולים לידידות סינית-סובייטית.
לאחר שחזרה הביתה, היא הייתה הרופאה הראשית ומנהלת המעבדה של בית חולים ארפאד באויפשט של המכון המרכזי לחקר רדיוביולוגיה.
משנת 1963 היא הייתה הפרופסור הקליני של המעבדה לרדיוביולוגיה של מכון המחקר הלאומי על שם פרדריק ג'וליוט-קירי לרדיוביולוגיה ובריאות קרינה, וכן קצינת הרפואה הראשית במעבדת המחקר מטעם הצבא.
לאחר שלושים ושמונה שנות פעילות רפואית, פרשה באוגוסט 1972 בדרגת סגן אלוף.
בעלה (משנת 1937) היה קארוי קובאץ' מהנדס כימי, המהנדס הראשי של מפעל התרופות דברצן (לימים מפעל טבע), ולאחר מכן הדובר הראשי של המשרד לסחר החוץ.
אולגה גסטי עסקה בהיבטים ההמטולוגיים של ביולוגית הקרינה, (רדיוביולוגיה), בעיקר בבעיות אבחון של מחלת קרינה חריפה הנגרמת על ידי קרינה מייננת, חקירת הפתומניזם של נגעים שנגרמו מקרינה וחקירת ההשפעה המשתנת של תרכובות הגנה מקרינה.
היא פיתחה הליכי אבחון פשוטים ומהירים ובטוחים, שעל בסיסם ניתן היה לקבוע גם את עובדת פגיעת הקרינה וגם את חומרתה, גם במקרה של פגיעות קרינה המוניות.
תחומי המחקר שלו כוללים: בעיות קרישת דם, הליכי שימור דם, בדיקת מחלות הדורשות החלפת דם.
אבחון מעבדה של הלם טראומטי (רופא צבאי, 1951)
השפעת רמת הפארין בדם ושינויים איכותיים בפיברינוגן על טסיות דם.
עם ארווין קובאץ' וקלמן נול.
- תפקידן של הפרעות קרישת דם בפתוגנזה של דיאתזיס (diathesis) דימומיות.
על מצבי קרישת דם של חולי לוקמיה.
סטנדרטים המטולוגיים בצבא העם ההונגרי.
על העלייה של נוגדי פקקת.
עם ארווין קובאץ' (סקירה רפואית צבאית, 1954)
נתונים לאטיולוגיה ולקליניקה של מקרים של אקזמה סבוריאה הקשורה לאנמיה מקרוציטית - תסמונת סטריקר - הלבייזן (Stryker-Halbeisen syndrome).
מחקרים על הפרעות קרישת דם בלפטוספירוזיס ניסיוני .
(כתב העת הרפואי הסיני, 1957)
נתונים ניסויים על ההשפעה מנטרלת הפארין של סידן במתן תוך ורידי.
השפעת סידן תוך ורידי על היפרפרינמיה בעקבות הקרנת רנטגן של הגוף כולו.
נתונים על השפעת הקרנת רנטגן על אריתרופואיזיס.
עם אריקה מאנדי ולאסלו סטאנייק.
קביעת נפח דם בניסויים בבעלי חיים עם איזוטופים רדיואקטיביים.
תפקידה של פעילות קטלאז בדם בנזק בקרינה אריתרוציטים.
אבחון וטיפול במחלת קרינה חריפה.
קריטריונים ביולוגיים להסתברות להישרדות בארנבות שצולמו ברנטגן.
אבחון של מחלת קרינה חריפה על בסיס שינויים כמותיים ואיכותיים במרכיבי הצורה של הדם.
איבן רודה : טיפול קרינתי כללי.
תרגם את המאמר של אולגה גסטי לאנגלית.
עיטור למען שירות למדינה (דרג זהב, 1960)
אולג קוטוב הוא קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד של מספר משלחות לתחנת החלל הבין-לאומית.
אולג קוטוב נולד בסימפרופול שבאוקראינה הסובייטית למשפחת קצין.
הוא סיים לימודי בית ספר במוסקבה.
בשנת 1988 הוא סיים לימודי רפואה באקדמיה לרפואה צבאית בלנינגרד.
לאחר הלימודים הוא עבד כרופא במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא עסק בהיבטים רפואיים של הכנת צוותים לטיסות לחלל.
בינואר 1996 קוטוב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
במקביל הוא למד בבית ספר לטייסים של חיל האוויר הסובייטי וקיבל הסמכה "טייס-מהנדס".
באפריל 2007 קוטוב טס לחלל בחללית סויוז TMA-10 בפיקוד של פיודור יורצ'יחין עם חברי משלחת מס' 15 לתחנת החלל הבין-לאומית שהגיעו איתה לתחנת החלל.
במהלך שהות בתחנת החלל הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-11 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ באותה חללית לאחר 196 ימים בחלל.
בשנת 2009 קוטוב היה מפקד טיסה סויוז TMA-17. בטיסה זו לתחנת החלל הגיעו חברי משלחת מס' 22 לתחנת החלל הבין-לאומית (מפקד המשלחת היה ג'פרי ויליאמס).
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא נכלל במשלחת מס' 23 לתחנת החלל הבין-לאומית כמפקד המשלחת.
במהלך שהות בתחנת החלל קוטוב ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-6 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 163 ימים בחלל.
בשנת 2010 הוא קיבל תואר שלישי על עבודתו בחקר השפעת שהייה בחלל על הבריאות.