tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1962 התקיימו הבחירות, ובהן זכה חואן בוֹש.
נטייתו השמאלית, ורצונו בחלוקת קרקעות ובהלאמה של נכסים זרים, וניסיונותיו להכפיף את הצבא לפיקוח אזרחי, הביאו לעוינות כלפיו מצדם של כת הקצינים, ההיררכיה הכנסייתית הקתולית, והמעמדות הגבוהים, שחששו מהפכתה של הרפובליקה הדומיניקנית ל"קובה שנייה".
בוש הודח בהפיכה צבאית ימנית בספטמבר 1963, ויצא לגלות בפוארטו ריקו.
לאחר הדחת בוש עמד באופן פורמלי בראש המדינה טריומווירט אזרחי, שיצר דיקטטורה דה פקטו ודונלד ריד קברל כיהן כנשיא.
ב-24 באפריל 1965, כאשר קצינים תומכי רפורמות, ואזרחים תומכי בוש, שקראו לעצמם "אנשי החוקה", הביאו להפיכה וכבשו את הארמון הלאומי.
כוחות הצבא, בהנהגת הקולונל אליאס ווסין אי ווסין, שכינו עצמם "לויאליסטים", הגיבו מיד והסתערו על הארמון בטנקים ובמטוסים.
ב-28 באפריל נחתו כוחות צבא ארצות הברית על אדמת האי, לכאורה לבקשת הלויאליסטים, ובתואנה שעליהם להגן על אזרחי ארצות הברית ועל זרים אחרים.
בסופו של דבר נחתו באי עשרים ושלושה אלף חיילים, במבצע שכונה "מבצע השבת הכוח" (Operation Power Pack).
לתקופה קצרה השלטון הועבר לאיש צבא פרנסיסקו קמאניו דניו.
בלאגר, שנבחר לתקופות כהונה רבות ובלתי רצופות, הביא לחקיקת חוקה, הקים בתי ספר בקנה מידה רחב וכונן מערכת רפואה ציבורית.
השינויים הובילו לצמיחה כלכלית, אך גם להגדלה של הפער בין העניים לעשירים.
מאפיין נוסף של תקופת שלטונו הייתה שמירת טבע, שלעיתים נאכפה באכזריות אך הצילה את יערות המדינה מגורלם של יערות האיטי הסמוכה.
הבחירות בתקופה זו היו אירוע אלים, והממשלה עשתה כל שניתן כדי להשפיע על תוצאותיהן.
ב-1996 נבחר לנשיא לאונל פרננדס ממפלגת השחרור הדומיניקנית (Partido de la Liberación Dominicana).
פרננדס, שגדל וחונך בארצות הברית, השיג 51% מהקולות לאחר שכרת ברית עם בלאגר.
פרננדס הפריט תעשיות מפתח שהוחזקו בידי המדינה.
הוא זכה לשבחים על שסיים עשורים של בידוד ושיפר את הקשרים עם המדינות הקאריביות האחרות, אך רבים גינו אותו על כך שלא ניסה להילחם בעוני ובשחיתות.
באוגוסט 2000 נבחר איפוליטו מחייה לנשיא, על רקע אי שביעות הרצון מתעריפי החשמל הגבוהים לאחר שפרננדס הפריט את חברת החשמל הלאומית.
בתקופת כהונתו של מחייה עלתה האינפלציה והפסו סבל מחוסר יציבות.
במאי 2004 נערכו בחירות נוספות, ופרננדס שב לכס הנשיאות.
פרננדס נקט באמצעי חירום לחיזוק הפסו וליציאת המדינה מהמשבר הכלכלי.
בחצי הראשון של 2006 נהנתה המדינה משיעור צמיחה של 11.7%, והפסו התחזק מאוד.
במהלך שלושת העשורים האחרונים הפכו התרומות מדומיניקנים החיים בארצות הברית למרכיב חשוב בכלכלת הרפובליקה.
בין 1990 ל-2000 הכפילה אוכלוסיית הדומיניקנים בארצות הברית את עצמה, מחצי מיליון איש ללמעלה ממיליון, מהם נולדו שני שלישים ברפובליקה הדומיניקנית עצמה.
חצי מכל האמריקנים הדומיניקנים חיים בניו יורק.
בעשור האחרון הפכה הרפובליקה הדומיניקנית למקור הגדול ביותר להגירה לעיר ניו יורק, והעיר מהווה כיום את הריכוז העירוני הגדול ביותר של דומיניקנים מחוץ לסנטו דומינגו.
הדומיניקנים החיים מחוץ לרפובליקה העבירו לקרוביהם החיים עדיין במולדתם סכום שנתי של למעלה משלושה מיליארד דולר.
ב-1997 קיבלה הרפובליקה חוק חדש, שלפיו יוכלו דומיניקנים הגרים מחוץ למדינה לשמור על אזרחותם ולהצביע בבחירות לנשיאות.
הנהנה המרכזי מחוק זה היה לאונל פרננדס, שגדל בניו יורק.
הדומיניקנים שלחו כוח צבאי לקואליציה הבינלאומית שלחמה במלחמת עיראק, כחלק מהכוח הספרדי והלטינו-אמריקני שכונה "בריגדת פלוס-אולטרה".
ב-2004 השיב הנשיא פרננדס את שלוש מאות החיילים לביתם.
בבחירות הפנימיות במפלגת השחרור הדומינקנית גבר הנשיא המכהן פרננדס על דנילו מדינה שכיהן בעבר כמזכיר המדינה הדומיניקנית, ובהמשך ניצח גם בבחירות לנשיאות לאחר שזכה לכ-54% מהקולות וגבר על המועמד מיגל ורגס מ-Partido Revolucionario Dominicano.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2012 נבחר דנילו מדינה.
בתקופתו גורשו מהרפובליקה הדומיניקנית עשרות אלפי בני האיטי אשר לא קיבלו מעמד של תושבות קבע.
לאחר הגעתם של הספרדים אל האי היספניולה, הכחדת תושביו המקוריים, בני עם הטאינו, והחלפתם במתיישבים אירופים ובעבדיהם האפריקנים, תהליך שהושלם עד לאמצע המאה ה-16, החלה במהלך המאה ה-17 תקופה של התגבשות שתי זהויות חברתיות נפרדות על אדמת האי.
האיטי, שתרבותה צרפתית ואפריקנית, שנוסדה במרידת עבדים בסוף המאה ה-18, והרפובליקה הדומיניקנית ששמרה על התרבות והשפה הספרדית.
מאבקה של הרפובליקה הדומיניקנית לעצמאות נמשך דרך תקופות של כיבוש צרפתי, וכיבוש על ידי האיטי, תוך התגבשות זהותם של הדומיניקנים כחברה נפרדת, עד למרידה שהביאה לעצמאות האי ב-1844.
בעוד שגידול קנה הסוכר הגדיל באופן משמעותי את רווחיה של ספרד מהשליטה באי, מספר גדול של עבדים נמלטו אל ההרים, ומהם אל פנים האי בדרכים שהיו כמעט בלתי עבירות, והקימו שם קהילות שכונו "cimarrónes" (מילולית - "חיות בר").
כבר בשנות ה-30 של המאה ה-16 הפכו קהילות אלו לקהילות עצמאיות, שנמנעו ככל הניתן ממגע עם הספרדים, ואשר הטילו מוראן על פנים הארץ, הרחק מהיישובים הספרדים.
הספרדים הקפידו לנוע באותה התקופה רק בדרכים מאובטחות שהובילו אל המטעים, וגם זאת בחבורות גדולות ומזוינות.
בשנים אלו ביססה ספרד את שליטתה באזורים נרחבים ביבשת אמריקה.
המסע בין אמריקה וספרד ארך בין שישה לשמונה שבועות, והאיים הקאריביים הפכו לנקודה מרכזית להצטיידות והתארגנות למסע הטרנס-אטלנטי.
כתוצאה מהשלל הרב שעבר בנתיבי הסחר החדשים, הפך הים הקאריבי בשנות ה-40 של המאה ה-16 למקום בו פעלו כנופיות של שודדי ים אנגלים, צרפתים והולנדים.
בתקופה זו נהגו ממשלות של המעצמות האירופיות לצייד ימאים ב"מכתבי הסמכה", (Letters of marque) המתירים להם לשדוד כל אונייה השייכת לכל מעצמה אחרת.
הרפתקנים אלו כונו פריבטיר או קורסר , והים הקריבי היה לשדה מקובל לפעילותם.
בשל פעילות שודדי ים אלה, נאלצו הספרדים ב-1541 להקיף את סנטו דומינגו בחומה בצורה.
הוואנה שהייתה ממוקמת במקום נוח יותר מבחינת התנועה הימית, בשל מיקומה יחסית לזרם הגולף הפכה לנקודת ההתארגנות וההצטיידות הראשית של השיירות.
הדבר הביא להרס המסחר בקנה הסוכר שמקורו בהיספניולה.
ב-1564 הרסה רעידת אדמה שתי ערים ראשיות באי, סנטיאגו דה לוס קביירוס, וקונספסיון דה לה ואגה.
עם כיבוש היבשת האמריקנית על ידי האירופים, הלכה ופחתה חשיבותה של היספניולה.
רוב המתיישבים הספרדים העדיפו את העושר שמצאו במקסיקו ופרו.
בעוד שמתיישבים חדשים לא הגיעו לאי, החקלאות הדלדלה, עבדים חדשים לא יובאו עוד, והמתיישבים הוותיקים, עבדיהם, וקהילות העבדים המשוחררים חיו בעליבות ובעוני.
פרט לעיר סנטו דומינגו, שם נשמרה מידה מסוימת של שלטון החוק, היו הנמלים הדומיניקנים מקור להברחות, ששימשו, בנוסף לגידול בהמות הבית, מקור המחייה העיקרי של שוכני האי.
ב-1586 כבש הפרייבטיר האנגלי סיר פרנסיס דרייק את סנטו דומינגו, וגבה כופר נאה על מנת להשיבה לשלטון ספרד.
ב-1605 התקיפה ספרד, שלא הייתה מרוצה מהעובדה שהאי הפך למקור לסחר בלתי מורשה בין המושבות ובין עצמן, ואף בין המושבות ובין מעצמות אירופיות אחרות, אזורים נרחבים בצפון ומערב האי, והכריחה את יושביהם להתיישב קרוב יותר לעיר סנטו דומינגו.
פעולה זו הביאה למותם של מעל לחצי מהמגורשים אשר מתו מרעב וממחלות.
שודדי ים אנגלים וצרפתים, שכונו באקנירים (Buccaneers) ניצלו את ריכוזם של הספרדים בפינה אחת של האי, והשתלטו על האי הסמוך טורטוגה ב-1629. צרפת הפכה את טורטוגה למושבה צרפתית רשמית ב-1640 ומשם החלה בפשיטות ובהתיישבות בחופה הצפוני של היספניולה עצמה.
ב-1655 ניסה האדמירל האנגלי ויליאם פן לכבוש את סנטו דומינגו בפקודת אוליבר קרומוול.
לאחר שהצי האנגלי נתקל בהתנגדות כבדה, החליט פן לכבוש את ג'מאיקה ולא את סנטו דומינגו.
בשנת 1697 הגיעו המעצמות האירופיות להסכמה המכונה הסכם רייסוויק, לאחר סיום מלחמת הברית הגדולה במסגרתה נלחמה הליגה של אוגסבורג, שכללה את ספרד, הולנד, אנגליה ואוסטריה כנגד צרפת.
על פי תנאי ההסכם הועבר השליש המערבי של היספניולה, שהיה ממילא בהשפעה צרפתית, לידיה של צרפת.
בשנת 1700 החליף בית בורבון את בית הבסבורג בספרד והחל ברפורמות כלכליות שהחלו לפתח את הסחר בסנטו דומינגו.
השליטה הקשיחה של הכתר במסחר במושבות הוקלה, והמגבלות על הסחר עם המושבות האחרות הוקלו אף הן.
ה"Flotas" האחרונות יצאו מן האי בשנת 1737. שיטת המונופול של הכתר בנמלים הופסקה מעט לאחר מכן.
עם זאת נותר השטח הספרדי בהיספניולה עני ומוזנח יחסית לשגשוגו של השטח הצרפתי, אשר הפך למושבה המשגשגת ביותר בעולם החדש באותה התקופה.
הנמל הצרפתי הפך לשוק העיקרי למוצרים שיוצרו בסנטו דומינגו.
תהליך זה, בו שגשג האזור הצרפתי באי, בעוד שהאזור הספרדי התנוון והלך, ניתן להסבר בכך שלספרד הייתה אימפריית ענק שכללה את רוב האמריקות.
עיקר עושרה היה במכרות הכסף במקסיקו ובפוטוסי, ומטעי סוכר היו גם במקומות אחרים.
לא הייתה סיבה להשקעה ספרדית דווקא בהיספניולה.
לצרפתים, שנכסיהם באזורים הראויים לגידול מטעים היו מוגבלים ביותר, הייתה סיבה טובה ואינטרס חיוני להשקעות שכאלו.
כתוצאה מחוסר כדאיות כלכלית זו ויתרה ספרד ב-1795 על חלקה בהיספניולה לטובת צרפת במסגרת הסכם אירופי בין מספר מעצמות שכונה שלום בזל.
תהליך הכיבוש על ידי האיטי
בתוך שנים ספורות נמלטו המשפחות העירוניות והעשירות באי, ולקחו עמן את המנהלנים האירופים.
מגדלי הבקר הכפריים, המכונים "hateros", נותרו באי, על אף שאיבדו את השוק העיקרי לתוצרתם.
ספרד ראתה בחוסר השקט הפוליטי באי הזדמנות להשיב את כולו לידיה, ובברית של נוחות עם יריביה האנגלים ניסתה לכבוש את האי, אך הובסה בידי מנהיג העבדים לוברטיר, ב-1798. ב-24 בינואר 1801 כבש לוברטיר את סנטו דומינגו, לאחר שביצר את שליטתו המלאה בהאיטי.
עד לאותה עת פעל לוברטיר בשמה של הרפובליקה הצרפתית, אולם, לאחר עליית נפוליון לשלטון, התעלם לוברטיר מהוראותיו, וכבש גם את אזור סנטו דומינגו, שבו הייתה עדיין העבדות נהוגה.
החוקה העניקה ללוברטיר כוח אבסולוטי כמעט באי היספניולה, והוא ניסה לעצב את האי בדמותו.
הנצרות הקתולית הייתה לדת המדינה, ועקרונות מהפכניים רבים זכו לסייגים.
החמור מכל היה כי לא התמנה כל פקיד צרפתי לשלוט באי, שכן לוברטיר ראה עצמו כצרפתי לכל דבר.
נפוליון לא ידע מה יעשה בשליט החדש.
על אף שצבאו של לקלרק זכה להצלחה התחלתית, ואף הצליח לאסור את לוברטיר ולשלחו באזיקים לצרפת, המשיכה ההתנגדות לצבא הצרפתי בכל עוז במהלך השנים 1802 ו-1803. המנהיג השחור ז'אן ז'אק דסאלין, קיסר האיטי ועמו המנהיג המולאטי אלכסנדר פטיון, המשיכו במאבק.
בשנת 1803 תקפה מחלת הקדחת הצהובה את הצרפתים, והרגה רבים מהם, ובהם מפקדם לקלרק.
העבדות כוננה מחדש, ורבים מן המתיישבים הספרדים הוותיקים שנמלטו בשנות המהפכה ההאיטית שבו.
הצרפתים החזיקו מעמד בחציו המזרחי של האי, עד שהתקוממות של התושבים שהיו ממוצא ספרדי הביאה לתבוסתם בקרב פאלו אינסנדו ב-7 בנובמבר 1808 ולכניעתם הסופית מספר חודשים לאחר מכן.
לאחר מצור קצר נפלה סנטו דומינגו לידי המתמרדים ב-9 ביולי 1809, וזאת לאחר סיוע שהתקבל מהצי המלכותי הבריטי.
השלטונות הספרדים גילו עניין מועט במושבה החדשה שנפלה לידיהם.
התקופה שבאה לאחר מכן מכונה בתולדות הרפובליקה הדומיניקנית "La España Boba" - ספרד האווילית.
משפחות החוואים הגדולות הפכו לשליטות באזורי דרום מזרח האי, ולא היו כפופות לשלטון מרכזי כלשהו.
חוזה פריז עליו הוסכם בין המעצמות האירופיות ב-30 במאי 1814, לאחר תבוסת נפוליון, החזיר את חלקה המזרחי של היספניולה באופן רשמי לשלטון ספרד.
על מנת לסלק את איום הפלישה הצרפתית, חתם בואייה ב-11 ביולי 1825 על התחייבות לפיה תשלם האיטי לצרפת סכום של 150 מיליון פרנק בתוך חמש שנים, ובתמורה תכיר צרפת בהאיטי כמדינה ריבונית.
על אף שסכום זה הופחת בשנת 1838 ל-60 מיליון פרנק, עדיין היה מדובר בהתחייבות כבדה, שהאי העני ומוכה המלחמות לא יכול היה לעמוד בה.
כלכלת האי נסוגה לכלכלה חקלאית בסיסית, ושיטת הפרמאז' הפאודלית למחצה, שהונהגה על ידי דסאלין, בה כל אדם כשיר חויב לעבוד במטעים כצמית, נותרה בתוקף על אף רצונו של בואייה להכריתה.
על מנת לנסות ולשפר את המצב הנהיג בואייה רפורמה אגררית מקפת, לפי תוכנית שתוכננה ונזנחה עוד בימיה הראשונים של המהפכה.
המטעים הגדולים חולקו ליחידות קטנות יותר, ותושבי הכפרים הוצמדו ליחידות חקלאיות קטנות, להן ניתנו מכסות ייצור.
ליישום שיטה זו הופקעו אחוזות רבות במזרח האי, ונעשו מאמצים לכפות ייצורם של מוצרים הניתנים לייצוא.
מאמצים אלו אך הובילו לביסוסה של זהות דומיניקנית נפרדת מזו של בני האיטי ב"שפה, גזע, דת ומנהגים".
עם זאת, בתקופה זו חדל לחלוטין מוסד העבדות שזוהה עד עתה עם חלקו המזרחי של האי.
חוקתה של האיטי אסרה על התושבים ממוצא אירופי להיות בעלים של מקרקעין, והמשפחות הוותיקות, בעלות האדמות, נושלו בכוח מרכושן.
חלקן היגרו לקובה, פוארטו ריקו או רפובליקת קולומביה הגדולה, וזאת לרוב בעידוד ממשלת האיטי, שהפקיעה את האדמות שנותרו מאחור.
האוניברסיטה של סנטו דומינגו, המוסד האוניברסיטאי העתיק ביותר בעולם החדש, שנוסדה עוד בשנת 1538, איבדה הן את תלמידיה והן את מרציה, וסגרה את שעריה.
על מנת לשלם את החוב הלאומי לצרפת, הוטלו על תושבי סנטו דומינגו מיסים כבדים.
הממשלה הענייה לא הייתה מסוגלת לספק פרנסה לכוחות הכיבוש ששהו בחלקו המזרחי של האי, ואלה חיו ממה שהצליחו להחרים מהאוכלוסייה, לרוב בכוח.
ניסיונות לחלוקה מחדש של האדמה היו מנוגדים למשטר המקרקעין הקהילתי (Terrenos comuneros) שקם באי עם עליית החוואות, בשל הצורך לחלק את אדמת האי באופן שיעניק לכל חלקת אדמה מקצת מהערבות, היערות, הנחלים, מטעי הדקלים והחלקות החקלאיות, שרק צירוף של כולם ביחד הביא ליכולת להשתמש באדמה באופן יעיל לחקלאות.
אשר הביאה, בשנת 1844 להכרזה על עצמאות הרפובליקה הדומיניקנית.
כיבוש הרפובליקה הדומיניקנית על ידי האיטי מתואר בהיסטוריוגרפיה הלאומית ובתרבות העממית הדומיניקנית כתקופה של שלטון חיצוני אכזרי, במהלכו נוצרה תנועה לשחרור לאומי, שהביאה לקבלת עצמאות.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1844, לא הצליחו אנשי הרפובליקה הדומיניקנית ליצור שיטת ממשל יציבה, או כלכלה יציבה.
הרפובליקה נעה בין שני קטבים.
מחד - שלטונם של רודנים צבאיים, אם לתקופות ארוכות, ואם למספר שבועות, שהוחלפו לרוב במרידה חמושה.
מאידך, ניסיונות הסתפחות למעצמות זרות, אם באירופה ואם ארצות הברית.
תקופה קצרה של שלטון ספרדי הסתיימה במפח נפש לדומיניקנים ולספרדים בשנת 1863. אחריה גברה השפעתה של ארצות הברית.
החוב החיצוני העצום שצברה הרפובליקה, שאוצרותיה החקלאיים הטבעיים, כקנה סוכר וטבק, בוזבזו על ידי שליטים מושחתים ותאבי בצע, הביא להתערבות הולכת וגוברת של ארצות הברית, שחששה מהתערבות מעצמות אירופיות זרות בשטח השפעה אמריקני על פי דוקטרינת מונרו.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, כאשר היה ביכולתה של ארצות הברית לממש את הדוקטרינה, ולהתערב בנעשה אצל שכניה, התגברה המעורבות האמריקנית בפוליטיקה ובכלכלה הדומיניקנית, והפכה ב-1916 לכיבוש צבאי, שנמשך עד לשנת 1924.
שטחו המזרחי של האי היספניולה, המיושב במתיישבים שתרבותם ספרדית, היה נתון בחציה הראשון של המאה ה-19 לכיבוש על ידי הרפובליקה שקמה בחציו המערבי של האי, בעלת התרבות הצרפתית והאפריקנית, האיטי, שנשלטה על ידי הגנרל ז'אן-פייר בואייה.
חואן-פאבלו דוארטה, ראמון מטיאס מייה ופרנסיסקו דל רוסריו סנצ'ס התכוונו לחבור לתנועות האיטיות המתנגדות לשלטונו של בואייה, ולהכריז על עצמאות מזרח האי.
במקביל לאנשי הטריניטריה פעל בּוּאֶנָאוֶונְטוּרָה בָּאֵס, סוחר עשיר במהוגני ממחוז אזואה, וציר לבית המחוקקים של האיטי, על מנת לתאם עם הצרפתים את הפיכתה של סנטו דומינגו לפרוטקטורט.
באס יהיה נשיאה של הרפובליקה הדומיניקנית מספר פעמים, וינסה שוב ושוב לספח את ארצו למדינות שונות בעולם.
אל הטריניטריה חבר פדרו סנטנה, חוואי עשיר מאל סייבו שלרשותו עמד צבא פרטי של צמיתים.
משהגיעה הידיעה על הכרזת עצמאותה של הרפובליקה הדומיניקנית לאוזניו של הנשיא אראר, הוא הגיב באופן מיידי.
אראר שב למציאות כאוטית בהאיטי, כאשר במהלך ניסיונו לכבוש את הרפובליקה הדומיניקנית נאסף צבא מורדים באזורי הספר שבדרום האיטי.
המורדים, הידועים כ"פיקטס" (piquets) על שם הכידונים הארוכים שנשאו עמם, כינו עצמם "L'Armée Souffrante", צבא הדרום.
בעוד אראר נאבק עם המורדים מדרום, קם צבא מורדים חדש בצפון, שאיגד את מתנגדי אראר מתוך ממשלתו עצמה.
אראר המובס יצא לגלות בג'מייקה.
השנתיים הבאות בתולדות האיטי היו רצופות בהפיכות צבאיות ומרידות, והמדינה לא הצליחה לגייס כוחות מספיקים לכבוש מחדש את מזרח האי, וכך התאפשר לרפובליקה הדומיניקנית לבסס את עצמאותה.
חוקתה הראשונה של הרפובליקה הדומיניקנית התקבלה ב-6 בנובמבר 1844. החוקה אימצה משטר נשיאותי, והייתה באופן עקרוני מסמך ליברלי, להוציא את סעיף 210 אותו כפה פדרו סנטנה על האספה המכוננת, לפיו נבחר סנטנה לדיקטטור כל עוד נמשכת מלחמתה של הרפובליקה לעצמאות.
סמכויות אלו שניתנו לסנטנה אמנם סייעו לו בניצחון במלחמה, אך גם שימשו אותו ככלי לרדיפת אויביו הפוליטיים, הגלייתם והוצאתם להורג.
אחד הגולים המפורסמים היה חואן-פבלו דוארטה.
כיום זכור במיוחד יחסו של סנטנה למריה טרינידד סנצ'ס, אחותו של פרנסיסקו דל רוסריו סנצ'ס.
סנצ'ס הייתה בין תופרות הדגל הראשון של הרפובליקה, והייתה ידועה כפטריוטית.
סנטנה עצר אותה, עינה אותה, ודן אותה למוות, בשל "סירובה להסגיר את הקושרים כנגד הרפובליקה".
בדיוק שנה לאחר הכרזת העצמאות, ב-27 בפברואר 1845 הוצאה סנצ'ס למוות בידי כיתת יורים.
כיום היא נחשבת לאחת מגיבורות הרפובליקה.
במהלך העשור הראשון לעצמאות הרפובליקה, ניסתה האיטי לפלוש לשטחה של הרפובליקה הדומיניקנית חמש פעמים, בשנים 1844, 1845, 1849, 1853 ו-1855 עד 1856. על אף שכל המתקפות הללו נהדפו, השתמש סנטנה באיום התמידי מצד האיטי כאמתלה להמשך שלטונו הדיקטטורי.
לאליטה הדומיניקנית של בעלי האחוזות, הסוחרים והכמרים, הייתה הסכנה של אובדן העצמאות לטובת האיטי, שנהנתה מיתרון ברור בכוח אדם, סכנה קיומית.
הרעיון של הסתפחות למעצמה זרה, נראה מפתה.
במהלך העשורים הבאים, התקיימו מגעים עם בריטניה, צרפת, ארצות הברית וספרד, בהם הוצע מפרץ סמנה שמימיו עמוקים כפיתוי למעצמה שתסכים להגן על הרפובליקה ולהכריז עליה כפרוטקטורט, אך מגעים אלו לא עלו יפה.
מערכת הדרכים ברפובליקה הייתה משובשת, מה שהביא להתפתחות נפרדת של האזורים השונים במדינה.
בדרום, התאפיינה הכלכלה בחוואות בקר, במיוחד באזורי הערבות שבדרום מזרח המדינה, וכן בגידול עץ המהגוני, ומסחר בסוגי עץ נוספים.
אזור זה שמר על מערכת חברתית של יחסי פטרון-קליינט, כאשר היחידה הבסיסית הייתה ה"אסיינדה" (hacienda), האחוזה.
ופרט לבעלי האחוזה הייתה רמת החיים של רוב התושבים בסיסית בלבד.
סנטנה הסתכסך עם חוואי הסיבאו, והעשיר את עצמו ואת תומכיו על חשבונם, באמצעות מערכת של הדפסת כספים חסרי ערך, ששימשה אותו לקנות את היבול בשבריר מערכו האמיתי.
ב-1848 הביא מצב דברים זה להתפטרותו, והוא הוחלף על ידי סגנו, מנואל חימנס.
לאחר שפלישה נוספת של האיטי הביאה להחזרתו לתפקיד מפקד הצבא ב-1849, ניצל סנטנה את ההזדמנות, ועלה בראש כוחותיו על סנטו דומינגו, על מנת להדיח את חימנס.
לדרישתו נבחר בואנאוונטורה באס לנשיא, אך באס סירב לשמש בובה של סנטנה, וניסה להדיחו מהפיקוד על הצבא.
ב-1853 נבחר סנטנה לנשיא לתקופת כהונה שנייה, וגירש את באס לגלות.
שלוש שנים לאחר מכן, לאחר שהדף את הפלישה האחרונה של האיטי, ניהל סנטנה משא ומתן על החכרת חלק ממפרץ סמנה לחברה מארצות הברית.
כשנודע הדבר התעורר גל של רגשות לאומיים, והעם דרש את התפטרותו של סנטנה.
באס שב מהגלות וקיבל לידיו את הנשיאות.
באס המשיך במנהגו של סנטנה, של הדפסת מטבע מקומי, רכישת יבולי הטבק באמצעותו ומכירתם לאירופאים.
מגדלי הטבק, שנהרסו כלכלית בעוד שאוצרו של באס עצמו תפח, השיבו את סנטנה מגלותו, על מנת שיוביל מרידה כנגד באס.
לאחר שנה של מלחמת אזרחים, הצליח סנטנה לכבוש את סנטו דומינגו ולהכריז על עצמו כנשיא, ב-7 ביולי 1857.
סנטנה ירש מדינה פושטת רגל על סף ההתמוטטות.
לאחר שנכשל בניסיונותיו לספח את המדינה לארצות הברית או לספרד, יצר סנטנה מגעים דרך מושל קובה עם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, על מנת לשוב ולהפוך את המדינה למושבה ספרדית.
מלחמת האזרחים האמריקנית מנעה מארצות הברית ליישם את דוקטרינת מונרו, לפיה לא תינתן דריסת רגל למעצמות אירופה במדינות העולם החדש.
בה בשעה, ראש הממשלה הספרדי באותה העת, דון לאופולדו או'דונל, תמך בהתרחבות קולוניאלית, וניהל מערכה להשתלטות על מרוקו.
מבחינתם של הספרדים הם שבו והשתלטו על מושבה סוררת שהייתה בעבר בשליטתם, ותושביה אירופאים בלתי מתורבתים, מסטיסוס (בני תערובת), מולאטים פראיים, ושחורים נחותים.
המלחמה החלה בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס, בה הקימו המורדים ממשלה זמנית.
חיילים ספרדים הצליחו לכבוש את העיר, אך המורדים נמלטו להרים שבגבול האיטי.
נשיא האיטי פאבר ז'פראר סיפק למורדים נשק והגנה, ואף שלח כוחות של המשמר הנשיאותי שיילחמו לצידם.
המגבלות על הסחר, האפליה של אוכלוסיית המסטיסים והמולאטים, שהיוותה רוב באוכלוסייה, השמועות כי בכוונת ספרד להשיב את העבדות, ומסע תעמולה כנגד זוגיות ללא נישואין שניהלו הספרדים, מנהג שהיה מקובל ופופולרי, סייעו למרידה.
על אף שהספרדים הסיקו כי המשך שלטונם באי הוא בזבוז של כוח אדם ומשאבים, לא נהנו המורדים ממסגרת פוליטית מאורגנת שתאפשר להם להשתלט על האי.
הנשיא הראשון של הממשלה הזמנית, חוסה אנטוניו סלסדו הודח על ידי הגנרל גספאר פולאנקו בספטמבר 1864. פולאנקו עצמו הודח שלושה חודשים לאחר מכן על ידי הגנרל אנטוניו פימנטל.
בפברואר 1865 כינסו המורדים אספה לאומית, וחוקקו חוקה חדשה, אך הממשלה לא הצליחה להטיל את סמכותה על שטח המדינה.
מנהיגים מקומיים, הקרויים קאודיוס (caudillos) היו בעלי השליטה בפועל, ונהנו מעצמאות מלאה.
כאשר עזבו הספרדים את אדמת האי, הייתה הרפובליקה הדומיניקנית במצב של הרס מוחלט.
רוב הערים היו לעיי חורבות, והשליטה בשטח הרפובליקה התחלקה בין מספר תריסרי קאודיוס מקומיים.
ב-14 השנים שבין הנסיגה הספרדית לשנת 1879 היו עשרים וארבעה שינויים בממשלת האי, ולפחות חמישים התקוממויות צבאיות.
המפלגה האדומה (Partido Rojo) שייצגה את חוואי הבקר בעלי הלטיפונדיות בדרום, מייצאי המהגוני, ואת הפועלים העירוניים ובעלי המלאכה מסנטו דומינגו, ואשר בראשה עמד בואנאוונטורה באס, שהמשיך במאמציו לספח את הרפובליקה למעצמה זרה כלשהי.
המפלגה הכחולה (Partido Azul) ייצגה את מגדלי הטבק והסוחרים מעמק הסיבאו ופוארטו פלאטה, והייתה לאומנית וליברלית במצעה.
הצבא היה מועט במספרו לעומת אין ספור המיליציות הפרטיות שהחזיקו הקאודיוס, שמינו את עצמם למושלי מחוזות, וגייסו לשורות המיליציות הפרטיות שלהם חוואים עניים ועובדים שכירי יום חסרי אדמה.
מספר חודשים לאחר עזיבת הספרדים, באוקטובר 1865 התגבש בבירה סנטו דומינגו שלטון בראשותו של בואנאוונטורה באס.
ממשלו של באס לא היה יציב, והופל בתוך מספר שבועות.
גרנט, בו מכר את הרפובליקה הדומיניקנית לארצות הברית תמורת מאה וחמישים מיליון דולר.
ויליאם הנרי סיוארד, מזכיר המדינה של ארצות הברית קיווה כי יוכל להשתמש בנמל המים העמוקים בסמנה כבסיס לצי ארצות הברית.
שליטים זמניים באו והלכו, לעיתים הודחו במרידה צבאית, ושבו מספר חודשים או שבועות לאחר מכן על כידוני תומכיהם.
ב-1879 עלה לשלטון הגנרל גרגוריו לופרון, ששלט ברפובליקה מעיירת מוצאו סן פליפה דה פוארטו פלאטה.
שגשוג ביבולי הטבק, והסכמי סחר טובים עם גרמניה הביאו לאי רווחה כלכלית מסוימת.
לופרון הביא לחקיקת חוקה חדשה שקבעה מגבלה בת שנתיים לכהונת הנשיא, וביטלה את המערכת הפורמלית למחצה של שוחד לפקידי ציבור.
לופרון יזם את הצבת מסילת הרכבת הראשונה ברפובליקה, שחיברה את העיר קונספסיון דה לה וגה עם נמל סנאצ'ס במפרץ סמנה.
המרידה הקובנית בהנהגת מנואל דה סספדס, המכונה "מלחמת עשר השנים", הביאה להגירה של מגדלי קנה הסוכר הקובנים אל שטח הרפובליקה הדומיניקנית.
מגדלי הסוכר הקובנים, שאיבדו את אדמותיהם ועבדיהם במרידה, התיישבו בדרום מזרח מישור החוף, ובסיוע ממשלתו של לופרון, בנו את טחנות הסוכר המכניות הראשונות על אדמת הרפובליקה.
שגשוגה של תעשייה זו הביא לרפובליקה זרם של מהגרים גרמנים, איטלקים, פוארטו-ריקנים ובני ארצות הברית, שיצרו גרעין של בורגנות סוכר, ויצרו קשרי נישואין עם האליטות הוותיקות של האי.
המחסור הכלל עולמי בסוכר לו הביאה המרידה בקובה אפשר לרפובליקה הדומיניקנית להפוך ליצואנית הסוכר המובילה בעולם.
עובדים אלו, שהיו שחורים דוברי אנגלית כונו על ידי הדומיניקנים בשם הגנאי "קוקולו", וזכו ליחס גזעני ומתנשא, אך רובם נותרו כתושבי קבע באי.
עם עליית אצולת הסוכר החדש, עלה שליט חדש, יוליסס ארו, הידוע בכינוי "ליליס", אשר הביא לרפובליקה יציבות חסרת תקדים, באמצעות שלטונו הסמכותני והחזק שנמשך לאורך שני עשורים.
בנו של אב מהאיטי ואם מהאי סיינט תומאס, שבאיי הבתולה האמריקאים, היה ליליס שונה בצבע עורו השחור משאר מנהיגי הרפובליקה עד אז (פרט לגרגוריו לופרון).
ליליס החל את הקריירה בשירותו של לופרון, ולאחר מכן הפך לנציגו בסנטו דומינגו.
הוא שימש כנשיא בין השנים 1882–1883, 1887 ו- 1889–1899. בין תקופות כהונתו שירתו נשיאי בובה, שאך סייעו לו לייצב את שלטונו.
ארו הרכיב את ממשלותיו מ"אדומים" ומ"כחולים" כאחד, יצר רשת של מרגלים ששלטה במדינה והצליחה למחוץ כל התארגנות אופוזיציונית.
ובשילוב של השאה וטרור הצליח לקעקע את יסודות השיטה המפלגתית ששררה עד אז ברפובליקה.
בה בעת הצליחה ממשלתו בקידום פרויקטים חשובים וביצירת תשתיות בסיסיות שחסרו באי.
הצבא עבר תהליך של מודרניזציה, החשמל הגיע לבתי סנטו דומינגו, שירותי הטלפון והטלגרף החלו את פעולתם באי, גשר הוצב מעל לנהר אוזאמה, והושלמה בניית מסילת הרכבת בין סנטיאגו דה לוס קביירוס וסן פליפה דה פוארטו פלאטה, שמומנה על ידי הון שהגיע מהולנד.
מדיניותו הכלכלית דאגה להעשרתו האישית, אך גם לקיום המערכת הכלכלית המקובלת של שוחד, ותשלומים לאנשי הצבא ולאצולת הסוכר.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-19 ירד מחיר הסוכר בירידה חדה.
כאשר הנושה העיקרי של ליליס, חברת ווסטנדורפ, שמושבה באמסטרדם, פשטה את הרגל ב-1893, לא היסס ליליס למשכן את רווחי הסוכר העתידיים לחברה מניו יורק בשם "החברה לפיתוח סן דומינגו".
(SDIC)), שרכשה את חברת ווסטנדורפ, השתלטה על חוזי מסילת הברזל שהיו שייכים להולנדים, ועל חובה של הרפובליקה לחברה, וזאת בתמורה לשתי הלוואות שניתנו לרפובליקה, האחת בגובה של 1.2 מיליון דולר והשנייה בגובה של שני מיליון דולר.
כאשר החוב החיצוני הכבד הקשה על התשלומים שהניעו את המנגנון הפוליטי של ליליס, החל ליליס ללוות בסתר מה-SDIC, ממגדלי הסוכר ומסוחרים מקומיים.
ליליס הדפיס חמישה מיליוני פסות, והרס למעשה את מעמד הסוחרים הדומיניקני.
ב-1899 הביא קשר של יצרני הטבק מעמק הסיבאו לרציחתו של ליליס.
עם מותו היה החוב הלאומי בגודל של 34 מיליוני דולרים, פי חמישה עשר מהתקציב השנתי של הרפובליקה כולה.
במשך מספר שנים הדיחו נאמניו של ואסקס, הקרויים "אוראסטיסטאס" את נאמניו של חימנס הקרויים "חימניסטאס", ושורה של נשיאים לשעה תפסו את השלטון, רק על מנת להיות מודחים בתוך חודשים ספורים.
כאשר ברור היה כי המדינה אינה מתפקדת, שלחו צרפת, גרמניה והולנד ספינות מלחמה לסנטו דומינגו על מנת להגן על אזרחיהן הנמצאים שם.
תיאודור רוזוולט שלא רצה התערבות אירופית בחצי הכדור המערבי, יזם את "תיקון רוזוולט" לדוקטרינת מונרו, שהצדיקה התערבות אמריקנית בענייני המדינות במרכז אמריקה ובאיים הקריביים, במידה ואלו שוקעות בחובות לגורמים אירופים.
דוקטרינת מונרו, כשניתנה, הייתה אך הכרזה, שכן לארצות הברית לא הייתה את היכולת לאכוף אותה.
התנאים השתנו ב-1898 לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, כאשר איבדה ספרד את מושבותיה באמריקה.
רק אז יכלה ארצות הברית להתערב בצורה ישירה יותר באזור, והדוגמה הבולטת לכך היא המעורבות האמריקנית בקובה.
בינואר 1905, לפי מדיניות זו, השתלטה ארצות הברית בהסכמת הממשלה הדומיניקנית על הכלכלה הדומיניקנית.
לאחר שנתיים פחת החוב החיצוני מ-40 מיליון דולר, ל-17 מיליון דולר.
שהצליח להביא ליציבות פוליטית וצמיחה כלכלית מחודשת.
ההשקעות האמריקניות בתעשיית הסוכר סייעו לייצוב הכלכלה.
4 מיליוני הפסות שבאוצר המדינה, אותן חסך קאסרס במאמץ רב בוזבזו בתוך תקופה קצרה על דיכוי סדרת מרידות.
ויקטוריה הכריח את הקונגרס לבחור בדודו, אלדאיו ויקטוריה כנשיא, אך עד מהרה הוא הודח ובמקומו הוצב הארכיבישוף אדולפו נואל.
נואל התפטר לאחר ארבעה חודשים, והוחלף בידי איש ה"אוראסיסטאס" חוסה בורדאס ואלדס.
ב-1913 חזר ואסקס עצמו מגלותו בפוארטו ריקו, אך ואלדס סירב להשיב לידיו את השלטון.
ואסקס החל במרידה מזוינת שנמשכה חודשים רבים.
ב-1914 הציב נשיא ארצות הברית וודרו וילסון אולטימטום לצדדים לחדול ממעשי האיבה ולהסכים על נשיא חדש, או שנשיא כזה ייכפה עליהם על ידי ארצות הברית.
באוקטובר 1914 שב חימנס לשלטון, אך מצא עצמו עומד בפני דרישות אמריקניות חדשות, לרבות מינוי ממונה אמריקני על העבודות הציבוריות, מינוי יועץ כלכלי אמריקני, ויצירת כוח צבאי חדש שיהיה נתון לפיקוד קצינים אמריקנים.
הקונגרס הדומיניקני דחה דרישות אלה שלוש פעמים, והחל בהליכי הדחה כנגד חימנס שלא יכל לעמוד בלחץ האמריקני.
תקדים זה שימש כאיום על הרפובליקה הדומיניקנית בטיפול דומה אם לא תיענה לדרישות ארצות הברית.
באפריל 1916 הודח חימנס בהפיכה על ידי שר המלחמה שלו, דסידריו אריאס, והדבר שימש לארצות הברית עילה לכיבוש הרפובליקה הדומיניקנית.
ב-15 במאי 1916 נחתו אנשי חיל הנחתים של ארצות הברית בחוף סנטו דומינגו, והחלו את תקופת הכיבוש האמריקני שנמשכה שמונה שנים.
עוד בטרם נחתו האמריקנים על חופה של סנטו דומינגו, התפטר חימנס מתפקיד הנשיא, בו עדיין החזיק באופן רשמי, בסרבו להחזיק בשלטון "שהושג בכדורי הרובה של זרים".
במהלך החודשים הבאים ניהלו האמריקאים מסע מלחמה קצר בו הכריעו את כוחותיו של אריאס, וכבשו את מעוזו בסנטיאגו עם תחילת חודש יולי.
עוד באותו חודש בחר הקונגרס הדומיניקני בדוקטור פרנסיסקו אנריקס קרווחל, יהודי ממוצא ספרדי ומאנשי חימנס, לנשיא, ובכך הוא היה ליהודי הראשון (ועד כה היחידי) שכיהן כנשיא הרפובליקה הדומיניקנית.
אולם אנריקס סירב לציית להוראות האמריקנים והתפטר מתפקידו בנובמבר 1916, כארבעה חודשים בלבד לאחר בחירתו.
לאחר התפטרותו של אנריקס הכריז הנשיא וודרו וילסון על ממשל צבאי אמריקני שחל בשטח הרפובליקה הדומיניקנית, ומינה את סגן האדמירל הארי שפרד נאפ להיות למושל צבאי של הרפובליקה.
למרות השיפורים הרבים שבוצעו במדינתם, התנגדו רוב הדומיניקנים לאבדן עצמאותם לזרים, שלא דיברו בשפתם, ומשנכשלו בניסיונם לזכות בתמיכה של מנהיגים מוכרים, אכפו חוקי צנזורה קשוחים וכלאו את מתנגדיהם הפוליטיים.
ב-1920 חקקו השלטונות האמריקנים את חוק רישום המקרקעין, שהכרית את השיטה העתיקה של הרישום הקהילתי "terrenos comuneros" ונישל מאדמתם אלפי חקלאים שלא הייתה להם הזכות הרשמית לעבד את האדמות עליהם ישבו, כמו גם העניק זכויות מקרקעין נרחבות לחברות הסוכר הגדולות.
בדרום מזרח המדינה, יצרו החקלאים המנושלים כנופיות מזוינות שנקראו "גאוויירוס" (gavilleros) ובאזור מאטו מאיור ואל סייבו נמשכה הלחימה כל עוד נמשך הכיבוש האמריקני.
בכל זמן נתון נלחמו המארינס כנגד כתריסר "קאודיוס" מקומיים, שלרשות של כל אחד מהם עמדה כנופיה של כמה מאות אנשים.
לוחמי הגרילה היו בעלי עליונות שנבעה מהכרות עמוקה עם פני השטח ותמיכת האוכלוסייה המקומית.
עם זאת, יריבויות פנימיות הובילו לעיתים לקרבות בין הקאודיוס ובין עצמם, ואף לשיתוף פעולה עם השלטונות.
הפער התרבותי בין החקלאים העניים ובין יושבי הערים מנע את התפשטות מלחמת הגרילה אל התנועות הלאומניות של בני המעמד הבינוני.
בעמק סן חואן, ליד הגבול עם האיטי, התרכזו מאמינים בוודו בהנהגת אדם בשם ליבוריו.
אלו הצטרפו למורדים ההאיטים המכונים "קאקוס" (cacos), שלחמו אף הם כנגד כיבושה של האיטי על ידי ארצות הברית.
עד לסיומו בשנת 1922 היה הישגו העיקרי של הכיבוש האמריקני יצירת כוח משטרה אחיד, בו השתמשו המארינס להילחם כנגד לוחמי הגרילה.
לאחר נסיגת האמריקנים שימשה משטרה לאומית זו ככלי העיקרי לעלייתו של הרודן רפאל טרוחיו.
מלחמת העולם הראשונה הרסה את מגדלי הסוכר באירופה והביאה לעליה חסרת תקדים במחירי הסוכר.
אך לאחר המלחמה התאוששה תעשיית הסוכר האירופית, הן באירופה, והן בעולם כולו.
בסוף שנת 1921 עלה פאונד של סוכר רק שני דולר.
משבר זה הביא לפשיטת רגל של רבים מיצרני הסוכר הגדולים ואפשר לתאגידים אמריקנים גדולים להשתלט על תעשיית הסוכר ברפובליקה.
עד 1921 נותרו ברפובליקה רק 21 אחוזות גדולות, בשטח כולל של 2,100 קמ"ר.
מאלו, שתים עשרה אחוזות היו בבעלות חברות אמריקניות, ואלו השתרעו על פני 81% מן השטח.
בעוד שבעבר, משקיעים זרים שהגיעו על מנת לגדל סוכר, השתלבו בחברה הדומיניקנית, נותרו התאגידים האמריקנים כגוף זר.
כאשר ירדו מחירי הסוכר, החלו התאגידים להסתמך על כוח עבודה זול שהגיע מהאיטי.
הממשל הצבאי סייע להם בכך.
בעוד שהמנהיגים מן העבר, חימנס וואסקס, ביקשו משרות וכיבודים מהשלטון הזר, התמוטטות מחירי הסוכר הביאה לירידה באהדה לשלטון הזר בקרב המעטים שעוד תמכו בו.
ארגונים לאומיים לשחרור קמו בכל רחבי המדינה, ואף מחוצה לה, והונהגו בידי גולים מקובה ופוארטו ריקו, ואף קיבלו סיוע ממתנגדי הכיבוש בארצות הברית עצמה.
בשנת 1922 הגיע עורך דין דומיניקני בשם פרנסיסקו פיינדו לוושינגטון והחל במשא ומתן עם אנשי הקונגרס שהפך ל"תוכנית פיינדו - יוז".
בשנת 1924 עזבו כוחות הכיבוש האמריקנים את אדמת הרפובליקה הדומיניקנית.
בתוך שנים ספורות השתלט על המדינה הרודן רפאל לאונידס טרוחיו, והנהיג בה משטר רודני שדיכא את זכויות האדם, טבח במיעוט ההאיטי, והנהיג פולחן אישיות.
שלטונו של טרוחיו היה יציב, לא מעט בשל תמיכתו בארצות הברית באופן עקבי, במהלך מלחמת העולם השנייה, והמלחמה הקרה שבאה בעקבותיה.
בסופו של דבר הגדיש טרוחיו את הסאה, ורדיפתו אחר מתנגדי המשטר ורציחתם גם מחוץ לגבולות המדינה, הביאה לגינוי בינלאומי.
קציני צבא שחששו מאובדן התמיכה האמריקנית, ומכך ששיטות הדיכוי האכזריות שבהן נקט יביאו לתגובת יתר ולכינון משטר קומוניסטי, התנקשו בחייו של טרוחיו ב-1961. השנים שלאחר מכן היו רצופות באי יציבות שלטונית.
הנשיא הנבחר חואן בוש סולק במהפכה צבאית, וניסיונו לשוב ולקחת את השלטון לידיו ב-1965 הביא להתערבות נוספת של ארצות הברית, ולפלישה צבאית אמריקנית לאי, המכונה "מבצע השבת הכוח".
עד לשנת 1996 שלט באי באופן בלתי רציף הנשיא האזרחי חואקין בלאגר, אך שלטונו היה רצוף בטענות על אלימות כלפי האופוזיציה, וזיופי בחירות.
ב-1996 העביר בלאגר את השלטון לנשיא לאונל פרננדס שניצח בבחירות, וזאת לאחר ששלט ברפובליקה באופן בלתי רציף בין 1965 ל-1996 עם הפסקה בין 1978 ל-1986. השנים האחרונות בתולדות הרפובליקה הן שנים של יציבות שלטונית וכלכלית יחסית, ושל שלטון דמוקרטי.
גל הגירה לארצות הברית ובמיוחד לניו יורק הביא ליצירת פזורה דומיניקנית משפיעה, המזרימה לרפובליקה זרם של הכנסות ומייצבת את כלכלתה.
עם נסיגתם הסופית של האמריקנים ב-1924 נבחר באופן דמוקרטי לנשיאות הפוליטיקאי הוותיק אורסיו ואסקס.
במאמץ לשמור על כוחו עבור תומכיו, האריך ואסקס ב-1927 את כהונתו מארבע לשש שנים.
הבסיס החוקתי לצעד זה היה שנוי במחלוקת.
על אף שהארכת הכהונה אושרה על ידי הקונגרס, היא הייתה מנוגדת לכאורה לחוקה שהתקבלה בשנת 1924, אותה חוקה עצמה שוואסקס נשבע לה אמונים.
עם בואו של השפל הגדול ירדו מחיר הסוכר שהיה הגידול העיקרי שעליו התבססה כלכלת הרפובליקה, לשפל חסר תקדים, פחות מדולר אמריקני אחד לפאונד של סוכר.
על אף שהבחירות נועדו להתקיים במאי 1930 הארכת מועד כהונתו של ואסקס הביאה לספק האם תהיינה אלו בחירות הוגנות וחופשיות.
בפברואר 1930 חתם עורך דין מהעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס בשם רפאל אסטרייה אורנייה (Rafael Estrella Ureña) על הסכם תמיכה בשלטונו עם טרוחיו, מפקדו של המשמר הלאומי הדומיניקני (Guardia Nacional Dominicana), כוח המשטרה הכלל דומיניקני שהקים שלטון הכיבוש האמריקני.
עם צעדת המורדים לסנטו דומינגו הורה ואסקז לטרוחיו לעצור אותם בכוח, אך טרוחיו הורה לחייליו להישאר בקסרקטיניהם.
ואסקס הזקן והחולה יצא לגלות, ואסטרייה הוכרז כנשיא זמני.
במאי התקיימו הבחירות, ובהן זכה טרוחיו לרוב של 95% מכלל המצביעים.
טרוחיו לא היסס להשתמש בצבא על מנת להפחיד את מתנגדיו ואת האחראים על טוהר הבחירות.
לאחר השבעתו באוגוסט, לבקשתו, הכריז הקונגרס הדומיניקני על פתיחתו של "עידן טרוחיו".
רפאל לאונידס טרוחיו שלט באי באופן מוחלט, בשלטון שהיה תערובת של ייצוב ושיפור המצב הכלכלי (שיפור ממנו נהנו בעיקר המקורבים לשלטון), ודיכוי אכזרי של זכויות האדם.
טרוחיו התייחס למפלגתו "המפלגה הדומיניקנית" (Partido Dominicano) כאל חותמת גומי להכרעותיו.
המקור האמיתי של כוחו היה "המשמר הלאומי", אותו הגדיל וחימש, והעניק לו תפקיד מרכזי במערכת השליטה באוכלוסיית האי.
כאשר פירק חיל הנחתים האמריקאי את הכנופיות המקומיות מנשקן, חיסלו האמריקנים את המקור העיקרי לאופוזיציה אפשרית לשלטון המרכזי, והעניקו לכוח המשטרה המרכזי שיצרו מונופול על הכוח ברפובליקה.
משטרו של טרוחיו הפך את המשמר הלאומי לאחד מהכוחות הצבאיים הגדולים והחמושים באמריקה הלטינית.
עד 1940 הייתה ההוצאה לצורכי צבא 21% מהתקציב הלאומי.
כל האזרחים נדרשות לשאת תעודות זהות ו"אישורי התנהגות טובה" מאת המשטרה החשאית.
כאשר נפגעה סנטו דומינגו בסופת הוריקן בשנת 1930, ולמעלה מ-3,000 תושבים נהרגו, בנה מחדש את האזורים שנחרבו והעניק לעיר את השם "סיודאד טרוחיו" (Ciudad Trujillo - עיר טרוחיו).
הוא גם העניק להר הגבוה במדינה, פיקו דוארטה, אשר נקרא על שם אחד האבות המייסדים של האומה, חואן-פבלו דוארטה, את השם "פיקו טרוחיו".
למעלה מ-1,800 פסלים של טרוחיו הוצבו במקומות ציבוריים, ובכל מקום בו בוצעה עבודה ציבורית הוצב שלט בו הכיתוב "עידן טרוחיו, מיטיב המולדת".
כאשר בעלי מטעי הסוכר הגדולים פנו להאיטי בחיפוש אחר כוח עבודה זול, הביא הדבר להתיישבות של בני האיטי רבים ברפובליקה.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1920 על ידי הממשל הצבאי האמריקני, היו בשטח הרפובליקה 28,258 תושבי קבע מהאיטי.
ב-1935 עלה מספרם ל-52,657. ב-1937 הורה טרוחיו על טבח של בין 17,000 ל-36,000 מתושבים אלה, בתואנה של תמיכתה של האיטי בגולים דומיניקנים מתנגדי המשטר.
רציחתם של עשרות אלפי האיטים לא חמושים החיים באזורי הגבול שבין האיטי והרפובליקה הדומיניקנית ספגה ביקורת בינלאומית הרצח נבע ממדיניות של טרוחיו ל"דומיניקניזציה של אזורי הגבול".
שמות של אזורים, כפרים וערים לאורך הגבול שונו מקריאולית וצרפתית לספרדית, הוודו נאסר והוצא אל מחוץ לחוק, והוצבו מכסות קשיחות לאחוזי העובדים הזרים שיכלו החברות להעסיק, כאשר שהייתם של ההאיטיים בתחומי הרפובליקה לאחר עונת קטיף הסוכר נאסרה.
אף על פי שטרוחיו ניסה לחקות את הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הוא קיבל בברכה את זרם הפליטים מן הרפובליקה הספרדית השנייה שהגיע בעקבות מלחמת האזרחים בספרד.
ארגון ה"ג'וינט" הורשה לפעול בשטחה של המדינה, ולקדם את יישובם של הפליטים מאירופה.
מלחמת העולם השנייה סיכלה נכונות זו, ובפועל נקלטו כ-600 יהודים ברפובליקה.
רובם שוכנו בכפר בשם סוסאו, שם הועסקו בחקלאות.
יהודים רבים נצלו בזכות העובדה שהחזיקו באשרת יציאה אל הרפובליקה הדומיניקנית, ומספרם מוערך בין 5,000 ל-10,000. אין לדעת מהו שהביא את טרוחיו לפעולה זו, אם הרצון לשאת חן בעיני ארצות הברית, או מדיניות של "הלבנה" (blanquismo) של האוכלוסייה באמצעות עידוד הגירה מאירופה.
כחלק מ"מדיניות השכן הטוב" של ארצות הברית כלפי מדינות אמריקה הלטינית בשנות משטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, חתמה ארצות הברית אמנה עם טרוחיו שביטלה את השליטה האמריקנית במכס הדומיניקני.
כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות המתקפה על פרל הארבור הכריז טרוחיו מלחמה על מדינות הציר, על אף שהביע את הערצתו לאדולף היטלר ובניטו מוסוליני בגלוי.
הכרזת מלחמה זו לא לוותה בכל צעד מעשי.
בניגוד למדינות כברזיל ששלחו כוחות ללחימה באירופה, הסתפקה הרפובליקה הדומיניקנית בהקפאת נכסי מדינות הציר שהוחזקו ברפובליקה.
במהלך המלחמה הקרה שמר על קשרים טובים עם ארצות הברית והכריז כי הוא המתנגד החריף בעולם לקומוניזם, והפך לנשיא הראשון באמריקה הלטינית שחתם על ברית הגנה הדדית עם ארצות הברית.
בעת מותו צבר הון אישי של קרוב לשמונה מאות מיליון דולר.
הוא ומשפחתו היו בעלי למעלה מחצי האדמה הניתנת לעיבוד, 2,800 קילומטרים מרובעים, והעסקים שבבעלותו ניהלו 80% מהפעילות המסחרית בבירת הרפובליקה.
טרוחיו ניצל את הרגשות הלאומיים כדי לרכוש לעצמו נתח נכבד מתעשיית הסוכר שהייתה עד אז בידיים אמריקניות.
כן החזיק במונופול על המלח האורז, החלב, הבטון, הטבק, הקפה ותחום הביטוח.
טרוחיו היה בעליהם של שני בנקים גדולים, מספר מלונות, שירותי נמל, קו אווירי וחברת ספנות.
ממשכורתם של עובדי המדינה נוכו עשרה אחוזים לטובתו, לכאורה כתרומה למפלגתו.
כן נהג לדרוש חלקים מרווחים שהושגו באמצעות זנות.
במהלך תקופה זו הפכה "סיודאד טרוחיו" ממרכז מינהלי למרכז הלאומי לספנות ותעשייה, ורוב הדרכים הובילו למפעלים ולמטעים שבבעלות טרוחיו, ונמלים חדשים שימשו לעגינת ספינותיו.
השחיתות שפשתה בכל יצרה שתי בעיות כלכליות קשות.
באוגוסט 1960, ארגון מדינות אמריקה הטיל סנקציות דיפלומטיות על הרפובליקה הדומיניקנית כתוצאה ממעורבותו של טרוחיו בניסיון לרצוח את נשיא ונצואלה רומולו בטאנקור.
בנו, רמפריס טרוחיו השתלט על המדינה, אך הודח על ידי שני דודיו, שרצו להביא לרפורמות ולהקלה במשטר הרודני.
בנובמבר 1961 נמלטה משפחת טרוחיו לגלות בצרפת, והשלטון בפועל נמסר לנשיא חואקין בלאגר ששימש כנשיא בובה עוד בימי שלטונו של טרוחיו, ונותר בתפקיד הנשיא אף לאחר מותו.
בדצמבר 1962 התקיימו הבחירות, ובהן זכה חואן בוש, איש אקדמיה ומשורר שייסד את מפלגת האופוזיציה "Partido Revolucionario Dominicano" (המפלגה המהפכנית הדומיניקנית), כאשר שהה בגלות בימי טרוחיו.
נטייתו השמאלית, ורצונו בחלוקת קרקעות, הלאמה של נכסים זרים, וניסיונות להכפיף את הצבא לפיקוח אזרחי, הביאו לעוינות כלפיו מצידם של כת הקצינים, ההיררכיה הכנסייתית הקתולית, והמעמדות הגבוהים.
שחששו מהפיכתה של הרפובליקה הדומיניקנית ל"קובה שנייה".
לאחר הדחת בוש עמד באופן פורמלי בראש המדינה טריומווירט אזרחי, שיצר דיקטטורה דה פקטו עד ל-24 באפריל 1965, כאשר קצינים תומכי רפורמות, ואזרחים תומכי בוש, שקראו לעצמם "אנשי החוקה", הביאו להפיכה, וכבשו את הארמון הלאומי.
באופן מיידי, כוחות הצבא, בהנהגת הקולונל אליאס ווסין אי ווסין, שכינו עצמם "לויאליסטים", הגיבו בתגובת נגד והסתערו על הארמון בטנקים ובמטוסים.
ב-28 באפריל, נחתו כוחות צבא ארצות הברית על אדמת האי, לכאורה לבקשת הלויאליסטים, ובתואנה שעליהם להגן על אזרחי ארצות הברית וזרים אחרים, בכינוי "מבצע חבילת כוח" (Operation Power Pack).
עשרים ושלושה אלף חיילים נחתו בסופו של דבר באי.
ביוני 1966 חואקין בלאגר, מנהיג המפלגה הרפורמיסטית (שנקראה עתה המפלגה הסוציאל-נוצרית הרפורמיסטית - PRSC) נבחר לנשיא, ונבחר שוב במאי 1970 ובמאי 1974, בשתי הפעמים לאחר שמפלגות האופוזיציה העיקריות משכו את מועמדיהן בשלב מאוחר במסע הבחירות בשל הרמה הגבוהה של אלימות שהפגינו תומכי הממשלה.
בנובמבר 1966 נחקקה חוקה, על פי החוקה נבחר הנשיא לתקופת כהונה בת ארבע שנים.
אם התוצאה של הבחירות היא צמודה, יכול להיות סיבוב שני של הצבעה.
כל אזרח בן 18 יכול להצביע.
אזרחים נשואים יכולים להצביע גם אם אינם עדיין בני 18.
בלאגר הוביל את הרפובליקה הדומיניקנית לשינויים מבניים וכלכליים, פתח את כלכלת המדינה להשקעות זרות, והגן על התעשיות המקומיות, ממשלתיות ופרטיות.
מודל זה יצר תוצאות לא משמעיות.
רוב תשע שנותיו של בלאגר היו שנות צמיחה בשיעור ממוצע של 9.4 אחוזים של צמיחת התוצר הלאומי הגולמי בין 1970 ל-1975. יש שדיברו אף על "הנס הדומיניקני".
השקעות זרות וסיוע זר זרמו למדינה.
מחירי הסוכר, שהיה אז התוצר העיקרי של כלכלת המדינה, היו טובים, והתיירות זרמה לאי והכניסה כסף זר.
עם זאת, תוצאות טובות אלו ברמה המאקרו-כלכלית (אשר העידו על התעשרות ממוצעת של אזרחי המדינה) לא לוו בחלוקה ראויה של העושר שנוצר.
קבוצות של מיליונרים שגשגו בתקופת שלטון בלאגר, אך העניים הפכו לעניים יותר, והיו מטרה לדיכוי מצד המדינה.
דרישותיהם הכלכליות גונו כ"קומוניזם", וטופלו ביד קשה על ידי מנגנוני הביטחון של המדינה.
בבחירות בשנת 1978, הובס בלאגר בבחירות לכהונתו הרביעית, והוחלף בידי אנטוניו גוסמן פרננדס, (Antonio Guzmán Fernández) מאנשי מפלגת ה-PRD השמאלית שייסד בוש.
בלאגר הורה לחיילים להסתער על הקלפיות ולהשמיד את פתקי ההצבעה, והכריז על עצמו כמנצח.
נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, סירב להכיר בניצחון זה, ומשעמד בפני האפשרות להישאר ללא התמיכה החיצונית של ארצות הברית, הכריז בלאגר על תבוסתו.
השבעתו של גוסמן ב-16 באוגוסט הייתה הפעם הראשונה בה הועבר השלטון באופן חוקי וללא אלימות מנשיא שנבחר בבחירות חופשיות לנשיא אחר שנבחר אף הוא בבחירות חופשיות.
בסוף שנות השבעים הואטה הצמיחה הכלכלית, ומחירי הסוכר ירדו, בעוד שמחירי הנפט עלו.
האינפלציה הגואה והאבטלה הביאו להגירה שלילית המונית אל מחוץ לרפובליקה, ובעיקר לניו יורק.
בבחירות ב-1982 ניצח סלבדור חורחה בלאנקו ממפלגת PRD, שניצח את המועמדים הנצחיים בוש ובלאגר.
בלאגר שב וניצח בבחירות ב-1986, ונותר בתפקידו עד לשנת 1996. הבחירות ב-1990 היו אלימות, ונטען כי תוצאותיהן זויפו.
הבחירות ב-1994 לוו באלימות רבה כנגד נציגי האופוזיציה.
רוב המשקיפים החיצוניים חשו כי ניצחונות אלו של בלאגר לא היו ראויים.
תחת לחץ אמריקני הסכים בלאגר לערוך בחירות נוספות ב-1996, בהן הוא עצמו לא ישתתף.
באוגוסט 2000 נבחר איש ה-PRD הנוטה למרכז ולשמאל, איפוליטו מחייה לנשיא, על רקע אי שביעות הרצון מתעריפי החשמל הגבוהים לאחר שפרננדס הפריט את חברת החשמל הלאומית.
בתקופת כהונתו של מחייה עלתה האינפלציה והפסו סבל מחוסר יציבות, ופוחת מ-16 פסו לדולר, ל-60 פסו לדולר.
פרננדס נקט באמצעי חירום לחיזוק הפסו ויציאת המדינה מהמשבר הכלכלי.
בחצי הראשון של 2006 נהנתה המדינה משיעור צמיחה של 11.7%, ושער הפסו עמד על 31 פסו לדולר.
במהלך שלושת העשורים האחרונים, התרומות מדומיניקנים החיים בארצות הברית הפכו למרכיב חשוב בכלכלת הרפובליקה.
בין 1990 ל-2000 אוכלוסיית הדומיניקנים בארצות הברית הכפילה את עצמה מחצי מיליון איש ללמעלה ממיליון, שני שלישים מהם נולדו ברפובליקה הדומיניקנית עצמה.
בעשור האחרון הפכה הרפובליקה הדומיניקנית למקור הגדול ביותר להגירה לעיר ניו יורק, וכיום העיר מהווה את הריכוז העירוני הגדול ביותר של דומיניקנים מחוץ לסנטו דומינגו.
ב-1997 קיבלה הרפובליקה חוק חדש לפיו יכלו דומיניקנים הגרים מחוץ למדינה לשמור על אזרחותם ולהצביע בבחירות לנשיאות.
הדומיניקנים שלחו כוח צבאי לקואליציה הבינלאומית שלחמה במלחמת עיראק, כחלק מהכוח הספרדי והלטינו אמריקני שכונה "בריגדת פלוס-אולטרה".
ראשית ההיסטוריה של הרשות הפלסטינית בהתגבשות הזהות הלאומית הפלסטינית בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, על רקע התפתחות היישוב היהודי באזור מחד והתפתחות התנועות הלאומיות הערביות מאידך.
לאחר מלחמת העצמאות (הנכבה על פי הטרמינולוגיה הפלסטינית) נמלטו מרבית התושבים הערבים המקומיים והפכו לפליטים ביהודה ושומרון (תחת שלטון ירדן), ברצועת עזה (תחת שלטון מצרים) ובמדינות ערב נוספות.
בסוף שנות ה-50 החלה לצמוח בקרב הפליטים הנהגה לאומית פלסטינית עם ייסוד הפת"ח ב-1959 ומאוחר יותר עם הקמת אש"ף ב-1964. בעקבות מלחמת ששת הימים וכיבוש יהודה ושומרון ורצועת עזה, עברה האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים אלו לחיות תחת שלטון צבאי ישראלי.
ראשית התנועה הלאומית הפלסטינית הוא בתקופת המנדט הבריטי, במקביל להתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל מחד, והתפתחות התנועות הלאומיות הערביות בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה מאידך.
באמצע שנות השלושים הוקם הוועד הערבי העליון בראשות המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, שהוביל את המרד הערבי כנגד השלטון הבריטי.
הפלסטינים דחו את תוכנית החלוקה של האו"ם ב-1947, ופתחו בשלב א' של מלחמת העצמאות - מלחמת אזרחים מול היישוב העברי.
תבוסתם הביאה לעזיבה או גירוש מספר רב של פלסטינים מארץ ישראל, והיווצרות בעיית הפליטים הפלסטינים, אירועים המכונים הנכבה על ידי הפלסטינים.
הפלסטינים שברחו וגורשו מתחומי ישראל חיו ברובם במחנות פליטים, ולמעט בירדן לא קיבלו אזרחות במקומות מושבם, מתוך גישה שגרסה כי מדינת ישראל היא דבר זמני, שלא יחזיק מעמד עוד זמן רב.
התבוסה במלחמת העצמאות הותירה את הפלסטינים ללא הנהגה עצמאית.
ניסיונות ראשונים לכך החלו עם ייסוד הפת"ח בסוף שנות ה-50. אולם הוא הפך לגורם משמעותי רק בשנות ה-60. ב-1964 הוקם אש"ף, שהיה בתחילתו ארגון בובה של מדינות ערב.
בעקבות מלחמת ששת הימים ישראל כבשה את הגדה המערבית, ורצועת עזה, והפלסטינים באזורים אלה עברו לחיות תחת שלטון צבאי ישראלי.
בתחילת שנות השבעים אש"ף ניסה להשתלט על ירדן, אך המלך חוסיין הביס את אש"ף באירועי ספטמבר השחור.
ב-1974 הוכר אש"ף כנציגו הלגיטימי של העם הפלסטיני על ידי מדינות ערב.
באותה השנה זכה אש"ף להכרה עולמית רחבה, שהתבטאה בהחלטות או"ם שונות.
ב-27 בינואר 1976 הטילה ארצות הברית וטו באו"ם, על הצעה ערבית להכיר בזכות הפלסטינים למדינה.
ב-1978 נחתמו הסכמי קמפ דייוויד, בהם הכירה ישראל בזכות הפלסטינים להשתתף במשא ומתן שידון בעתידם.
אישים פלסטינים שונים סירבו לקבל את הצעת האוטונומיה הישראלית-מצרית.
אחרי שנפתחה מלחמת שלום הגליל, ברחו ראשי אש"ף לתוניסיה, שם נותרו עד ששבו לרשות הפלסטינית.
הפסדה של עיראק במלחמת המפרץ וכן התפוררות ברית המועצות גרמו למיתון בעמדות אש"ף.
ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, לעומת זאת, עדיין סירבה לדבר עם אש"ף, והסכימה לדבר רק עם משלחות פלסטיניות-ירדניות משותפות, וזאת אם בכלל.
ב-1992 ניצח יצחק רבין בבחירות והשמאל כולו זכה לרוב בכנסת לראשונה מאז מהפך 1977.
ב-13 בספטמבר 1993 נחתמו הסכמי אוסלו בין אש"ף וישראל.
ההסכמים היו תוצר של שיחות בין סגן שר החוץ הישראלי יוסף ביילין ונציגי אש"ף באוסלו בירת נורווגיה.
כמו כן החליפו ראש אש"ף יאסר ערפאת וראש ממשלת ישראל יצחק רבין מכתבי הכרה הדדיים - יאסר ערפאת הכיר בשם אש"ף במדינת ישראל, ויצחק רבין הכיר בשם מדינת ישראל באש"ף כארגון המייצג את העם הפלסטיני.
במאי 1994 פינתה ישראל את כוחות צה"ל משטחים ברצועת עזה ומאזור העיר יריחו במסגרת "הסכם עזה ויריחו".
בשטחים שאותם פינה צה"ל הונהג שלטון פלסטיני עצמאי, לראשונה בהיסטוריה.
לא פונו התנחלויות, ולא הועברו לידי הפלסטינים שטחים שבהן שוכנות התנחלויות, אולם הממשלה לא יזמה עוד הקמת התנחלויות חדשות.
ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית החדשה חתמו ביניהן על הסכמים כלכליים (שנקראו הסכמי פריז), וכן הוקמה המשטרה הפלסטינית במטרה לאכוף את הסדר באזורי הרשות.
המשא ומתן עם ישראל נמשך גם אחרי רצח רבין ב-1995, והמשיכו בתהליך בנימין נתניהו ואהוד ברק.
בראשית 1996 נערכו ברשות בחירות ראשונות לתפקיד יושב ראש הרשות ולמועצה המחוקקת הפלסטינית.
בבחירות ניצח יאסר ערפאת ותנועת הפת"ח זכתה ברוב המושבים במועצה.
המשא ומתן התפוצץ בשנת 2000 ופרצה האינתיפאדה השנייה.
בעקבות האינתיפאדה, הורע מאוד מצבה של הרשות, וישראל שבה לשלוט (בפועל) בגדה.
באוקטובר 2004 מת יאסר ערפאת ובמקומו נבחר מחמוד עבאס.
בין דצמבר 2004 לדצמבר 2005 נערכו בחירות לרשויות המקומיות בהם זכה החמאס בהצלחה יחסית.
באוגוסט 2005 בוצעה תוכנית ההתנתקות ופונו ההתנחלויות ברצועת עזה.
מסוף שנות השמונים ואילך גדלה תנועה איסלאמית קיצונית בשם חמאס.
התנועה ביצעה פיגועי טרור רבים לאורך כל שנות התשעים ושנות האלפיים.
ב-25 בינואר 2006 נערכו בחירות ברשות הפלסטינית.
בבחירות ניצח החמאס ב-76 מושבים לעומת 48 מושבים של הפת"ח.
החמאס הרכיב את הממשלה ובראשותה עמד אסמאעיל הנייה, אם כי בעקבות חטיפת החייל גלעד שליט ב-26 ביוני 2006 עצרה ישראל שרים וחברי פרלמנט מטעם החמאס כקלפי מיקוח והוחלט על הקמת ממשלת אחדות או ממשלת טכנוקרטים.
בפועל התארכו המגעים ורק ב-17 במרץ 2007 הושבעה ממשלת אחדות.
בראש הממשלה עומד הניה והיא כוללת נציגים של מרבית המפלגות הפלסטיניות.
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב-15 בדצמבר 2006, ואחרי מספר הפוגות, ב-15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוה, עם עשרות הרוגים - רובם מהפת"ח.
החמאס המשיך להשתלט על רצועת עזה, ובמהלך של 12–14 ביוני 2007 כבש החמאס את כל מחנות תנועת פת"ח ברצועת עזה.
בעקבות ההשתלטות המוחלטת על הרצועה הכריז ב-14 ביוני נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, על פירוק ממשלת האחדות בראשות אסמאעיל הנייה.
היסטוריה של התעופה היא תחום הנפרש על פני למעלה מאלפיים שנה, החל מהמצאת העפיפון בסין כמה מאות לפני הספירה וכלה בכלי טיס מודרניים, כגון המטוס, החללית והרחפן.
חלומו של האדם להמריא אל על הוא חלום עתיק יומין שהחל להתגשם רק בעת החדשה והגיע לידי מימוש בחולות קיטי הוק ב-17 בדצמבר 1903. באותו יום, שנרשם לעד בספרי ההיסטוריה הצליח אורוויל רייט להמריא למשך 12 שניות במטוס אשר בנה עם אחיו וילבור.
אותו תאריך חורפי של תחילת המאה ה-20 היה תחילתו של עידן התעופה הממונעת אך גם לאקורד הסיום של המרוץ לכיבוש השמיים שנמשך אלפי שנים והשתתפו בו אנשי חזון וממציאים לדורותיהם.
כלי התעופה הראשון הוא העפיפון שהומצא בסין במאה החמישית לפני הספירה.
מאוחר יותר ובאופן בלתי תלוי התפתחו בספרד המוסלמית דאונים ומצנחים לשימוש צבאי גם כן.
לאונרדו דה וינצ'י שירטט מספר דגמים של כלי תעופה, אך הוא לא ניסה לבנות בפועל אף אחד מהם.
היו אלה האחים מונגולפייה מצרפת שהצליחו להעלות כדור פורח מאויש לאוויר בשנת 1783. אותה טיסה בכדור הפורח נחשבת לפעם הראשונה בה הצליח האדם לעלות לאוויר במכונה שבנה, אך הכדור הפורח של האחים מונגולפייה היה קל מן האוויר והיה נתון לחסדי הרוח.
לאחר מכן חיפשו ממציאי העולם דרך לשלוט בכלי הטיס במעופם.
הראשון שהצליח בכך היה אוטו ליליינטל הגרמני שפיתח את עקרונות ההיגוי המשמשים מטוסים עד ימינו אנו והדגים אותם על דאון שבנה בשנת 1891. כעת כל שנותר הוא להוסיף לדאון מסוג זה מנוע ולהמריא סוף סוף במכונה הנתונה לשליטתו המוחלטת של הטייס.
אוטו ליליינטל עמל לילות כימים על בנייתו של דאון ממונע, אך באחת מטיסותיו דאונו התרסק וליליינטל לא זכה לראות את חלומו מתגשם.
חלומו של ליליינטל ושל רבים אחרים הוגשם בידי האחים רייט בשנת 1903 כאשר הם המריאו בדאון ממונע במנוע בוכנה אותו בנו בעצמם.
לאחר שנבנה המטוס הראשון התפתחו המטוסים הבאים אחריו בקצב מסחרר, עד שבשנות ה-40 היה ברור כי מנוע הבוכנה היה חלש מדי וכוחו לא עמד בציפיות.
הפתרון נמצא בדמות מנוע הסילון שהמצאתו מסמנת את ראשית עידן התעופה הממונעת המודרנית.
כיום, מטוסי סילון מקשרים בין כל קצווי תבל במהירויות העולות לעיתים על מהירות הקול ונראה כי כמעט ולא מתקבל על הדעת לתאר עולם בלעדיהם.
אך מה שעוד פחות מתקבל על הדעת הוא שמטוסי סילון אלה התפתחו מהמטוס הקטן והשברירי של האחים רייט.
כמיהתו של האדם לטוס באה לו כנראה בעקבות ההתבוננות בציפורים והרצון לחקותן.
הדוגמה המוכרת ביותר לניסיונות אלה היא כנראה הסיפור על דדאלוס ואיקארוס מהמיתולוגיה היוונית בו דדאלוס בנה לעצמו כנפיים מנוצות ושעווה ועף בהצלחה בסיוען.
ניסיונו של האדם לעוף כמו ציפור לעומת זאת נכשל פעם אחר פעם, אך הניסיונות לבנות כנפיים ולקפוץ איתן ממגדלים נמשכו עד למאה השבע-עשרה.
עפיפונים שימשו לפני כ-2,800 שנה בסין.
יש חוקרים הגורסים כי עפיפונים העשויים מעלים הוטסו הרבה יותר מוקדם במה שמכונה כיום סולאווסי, בהתבסס על פירושם לציורי מערות באי מונא מול סולאווסי.
בשנת 549 תועד עפיפון נייר אשר שימש לאיתות לכוחות חילוץ, ומקורות סיניים מימי הביניים מציגים שימושים בעפיפונים למדידת מרחקים, בדיקת רוח, ולהרמת תצפיתנים ולאיתות במבצעים צבאיים.
לפי ההיסטוריון של המדע ג'וזף נידהם, כבר במאה ה-3 לפני הספירה היו ידועות בסין עששיות נייר המרחפות בעזרת אוויר חם.
כמה מאות שנים לאחר מכן, הגנרל זוג'ה ליאנג השתמש בעששיות לצורך הטלת מורא על האויב.
הבלון, שזכה לכינוי "הפנס של קונגמינג", ריחף כשמתחתיו דלקה תמידית מנורת שמן שתפקידה היה לחמם את האוויר.
האויב שראה מעליו באוויר מעין כדור אור מרחף היה משוכנע כי כוחות עליונים באו לעזרת הסינים.
הידיעות אודות השימוש בעפיפונים הגיעו לאירופה על ידי מרקו פולו לקראת סוף המאה ה-13, אך העפיפונים הראשונים הגיעו מיפן ומלזיה בידי ספנים רק במאות ה-16 וה-17. אף על פי שבתחילה הם נחשבו כקוריוז בלבד, במאות ה-18 וה-19 עפיפונים שימשו כאמצעי למחקר מדעי.
ב-425 לפנה"ס בנה הפילוסוף היווני ארכיטס את כלי הטיס הבלתי מאויש הראשון בכל הזמנים – ציפור מכנית שאת האנרגיה להנעת כנפיה סיפק מכניזם בעל קפיץ שהיה מותקן בקיבתה.
הציפור עפה למרחק 200 מטר בערך, ולאחר שכל האנרגיה בקפיץ נוצלה היא נפלה לקרקע.
בתקופת הרנסאנס, שורטטו סקיצות כלי הטיס הרבות ביותר על ידי לאונרדו דה וינצ'י לאחר שעות רבות של התבוננות בציפורים.
הוא תכנן מספר דגמים של מסוקים הממריאים אנכית ומטוסים שהיו אמורים לטוס תוך נפנוף בכנפיהם.
רוב דגמיו של דה וינצ'י לא היו מעשיים, אך דגם אחד נבנה בסוף המאה ה-20 וביצע טיסה מוצלחת.
הניסיונות המוקדמים ביותר עם דאונים היו בספרד של עבאס אבן פירנאס בן המאה ה-9 ושל הנזיר האנגלי אילמר ממלמסברי בן המאה ה-11. ניסיונות אלו הסתיימו בכישלון.
עבאס בנה דאונים בתמיכתו של האמיר עבד אל-רחמן השני.
באחת הפעמים הוא בנה דאון מבד המתוח על קורות עץ והוסיף לו מכשיר דמוי מטרייה.
כאשר ניסה את הדאון שבנה וקפץ מצריח של מסגד, מיאן הדאון לרחף והמכשיר דמוי המטרייה נפתח והאט את נפילתו של איבן פירנאס בצניחה המוצלחת המתועדת הראשונה.