tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1923 כוננה טורקיה יחסים דיפלומטיים לראשונה עם איראן.
באיראן יש 12 עד 21 מיליון דוברי טורקית, בעיקר באזורים הצפוניים של המדינה.
עם זאת, ביחסים בין המדינות שררה מתיחות בשנת 1979, בעקבות המהפכה האסלאמית שהתרחשה באיראן, אשר במסגרתה עלה לשלטון במדינה שלטון אנטי-מערבי.
טורקיה הביעה לעיתים רבות באופן פומבי את חשדותיה לגבי סיוע שאיראן מעניקה כביכול למחתרת הכורדית.
עם זאת, היחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות השתפרו באופן בשנים האחרונות.
כיום, איראן וטורקיה משתפות פעולה במגוון רחב של תחומים אשר נע ממלחמה במחתרת הכורדית עד לסחר בסמים, וכמו כן קידום היציבות בעיראק ובאסיה התיכונה.
בין שתי המדינות שוררים יחסים כלכליים ענפים.
שתי המדינות הן חלק מהארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ושניהם היו פעם בני ברית בגדאד.
טורקיה מקבלת מספר לא מבוטל של תיירים מאיראן בכל שנה, ואילו איראן היא אחת מספקיות הגז הטבעי הגדולות לטורקיה.
חברות בנייה טורקיות מבצעות פרויקטים חשובים באיראן, כגון שדה התעופה הבינלאומי החדש בטהראן.
היחסים בין סוריה לטורקיה מתוחים מזה כבר זמן רב, למרות הקשרים הכלכליים הענפים בין המדינות.
בין המדינות ישנם סכסוכי גבול רבים וסכסוכי מים, במיוחד סביב נהר הפרת אשר מוצאו בטורקיה והמשכו בסוריה.
סכסוך גבולות נוסף בין המדינות היה סביב חבל האטיי.
אזור זה נכלל במנדט הצרפתי על סוריה והיה אמור להיות חלק מן המדינה הסורית, אולם בשנת 1938 הכריז החבל, שרוב אוכלוסייתו הייתה טורקית, על התנתקות המנדט והקמת מדינת האטיי.
ב-1939 סופח המדינה לטורקיה, אולם סוריה לא הכירה בכך והאזור היה מקור למתיחות בין שתי המדינות.
בשנת 2004 הודיע נשיא סוריה בשאר אל-אסד באופן רשמי כי סוריה ויתרה על דרישותיה בהאטיי.
בנוסף, תמכה סוריה במוצהר במחתרת הכורדית, הפועלת נגד טורקיה ונגד השלטון הטורקי.
מאז אוקטובר 1998 ניכר שיפור משמעותי ביחסים בין המדינות.
בין השאר, בעקבות גירוש מנהיג המחתרת הכורדית שישבו בטורקיה, על ידי השלטונות הסוריים, והסכמי הסחר האחרונים שנחתמו בין המדינות.
בנוסף לכל אלה, לאחרונה התקיימו תמרונים צבאיים משותפים בין המדינות.
ב-1 בינואר 1996 הצטרפה טורקיה לאיחוד המכס של האיחוד האירופי, דבר זה מאפשר לסחורות לנסוע בין טורקיה לבין מדינות האיחוד האירופי, ללא מגבלות מכס.
טורקיה הגישה לראשונה בקשה להצטרפות לאיחוד האירופי כבר ב-14 באפריל 1987. בוועדת הלסינקי של המועצה האירופית בשנת 1999 קיבלה טורקיה מעמד של מדינה מועמדת לכניסה לאיחוד.
ומאז אוקטובר 2005 היא מנהלת משא ומתן להצטרפות לאיחוד.
דברים רבים מעכבים את כניסתה של טורקיה לאיחוד האירופי, בין השאר מדובר בסכסוך שלה עם קפריסין (שהיא חברה באיחוד).
בנוסף לטענת האיחוד, על טורקיה לבצע רפורמות משמעותיות במערכת הפוליטית הטורקית, ובמיוחד בתחום זכויות האדם.
הממשל הנוכחי של טורקיה טוען שהצטרפות טורקית לאיחוד האירופי עומדת בראש סדר העדיפויות שלו, בשל כך, הממשל החל בחבילות רפורמות באמצעות הפרלמנט שנועדו להכפיף בהדרגה את טורקיה לסטנדרטים המקובלים של האיחוד האירופי.
שורשי ההיסטוריה של יחסי טורקיה והיהודים מסתעפים עד לתקופת האימפריה העות'מאנית, שקלטה רבים ממגורשי ספרד.
השתלטות הטורקים הצעירים על האימפריה, כמו גם תחילת היישוב היהודי, ערערו את היחסים עם האימפריה ולוו במתיחות של התנועה הציונית עם האימפריה, אולם לאחר הקמת טורקיה המודרנית נעלמו מתחים אלו.
טורקיה שימשה כמפלט לפליטים יהודים שברחו מרדיפות הנאצים בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, תוך ניצול מעמדה כמדינה נייטרלית בזמן מלחמת העולם השנייה.
טורקיה הייתה המדינה המוסלמית הראשונה שהכירה במדינת ישראל.
שיתוף הפעולה המדיני והצבאי שבין טורקיה לישראל החל בתיווך אמריקני, מדינה ששתי מדינות אלו הן בעלות בריתה במזרח התיכון.
לאחר מינויו של רג'פ טאיפ ארדואן לראש ממשלת טורקיה בשנת 2003 נוצרה מתיחות בין טורקיה לישראל, לאחר שארדואן נקט גישה ביקורתית כלפי ישראל ביחס לסוגיה הפלסטינית, והציג תפיסה הנוטה לתמוך בעמדות הפלסטינים.
חרף הצינון ביחסי המדינות מאז עלייתה לשלטון של "מפלגת הצדק והפיתוח" בטורקיה, בשנת 2006 הגדיר משרד החוץ את היחסים עם טורקיה כ"מושלמים".
ביקורו של מנהיג חמאס ח'אלד משעל בטורקיה, בפברואר 2006, הרע את המצב.
גורמים דיפלומטיים בישראל השוו את הביקור לביקור רשמי של אג'לאן (מנהיג המחתרת הכורדית האסור) בישראל.
בטורקיה דחו את ההשוואה והגדירו אותה כ"בלתי אחראית ושגויה".
בשנת 2008 תקף ארדואן בחריפות את ישראל על מבצע עופרת יצוקה.
בתחילת המבצע כינה אותו "פשע נגד האנושות", וכעבור ימים אחדים הוסיף: "ישראל עושה מעשים לא אנושיים ברצועת עזה, שיגרמו לה להשמיד עצמה".
ימים אחדים לאחר החלטת מועצת הביטחון על הפסקת אש קרא להרחיק את ישראל מהאו"ם, כל עוד אינה נשמעת להחלטה.
בכנס בדאבוס, לאחר שנשיא מדינת ישראל שמעון פרס, הגן בנאומו על עמדת ישראל, נטש ארדואן בזעם את הבמה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה גם התקיימו במדינה הפגנות רבות כנגד ישראל, כולל במהלך משחקיהן של קבוצות ספורט ישראליות ונציגים ישראליים המשחקים בטורקיה.
התדרדרות נוספת ביחסים חלה באוקטובר 2009, עם החלטת טורקיה לבטל את השתתפות ישראל בתרגיל האווירי אנטוליאן איגל.
בינואר 2010 חל משבר נוסף ביחסי המדינות, לאחר שארדואן המשיך בביקורתו החריפה כלפי מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים ולבנון, וקבל על העדר הביקורת העולמית על מדיניות הגרעין של ישראל, ביחס לביקורת על הפיתוח הגרעיני באיראן.
במקביל, התלוננה ישראל רשמית על שידורן בטורקיה של סדרות טלוויזיה בעלות טונים אנטישמיים ומסרים אנטי-ישראליים בוטים.
כתגובה, השפיל סגן שר החוץ, דני אילון במכוון את שגריר טורקיה בישראל לעיני המצלמות.
בעקבות זעמה של טורקיה וביקורת קשה מתוך משרד החוץ וגורמים בכירים במערכת הפוליטית, נאלץ אילון להתנצל.
בשנת 2010 חלה הידרדרות נוספת ביחסים בין שתי המדינות, בעקבות אירועי המשט לעזה, אותו הוביל ארגון טורקי, ונוצר המשבר הדיפלומטי החמור ביותר מאז כינון היחסים בין המדינות.
טורקיה החזירה את שגרירה מתל אביב לאנקרה, בוטלו משחקי ידידות בין שתי המדינות, וברחובות הערים בשתי המדינות התקיימו הפגנות כנגד המדינה השנייה.
ארדואן כינה את פעולות ישראל - בהם נהרגו תשעה אזרחים טורקים שתקפו חיילים - כ"פיראטיות" ואיים כי "אם אתם - ישראל - רוצים את טורקיה כאויב, היא תהיה אויב חזק וקשה".
למרות זאת, ב-2 בדצמבר 2010 שלחה טורקיה 2 מטוסי כיבוי כדי לעזור לכוחות הכיבוי בישראל לכבות את השרפה בכרמל.
ארדואן טען, שהסיוע ניתן "מתוך מניעים הומניטריים וחובה אסלאמית", ושטרם הגיע הזמן לשיפור ביחסי שתי המדינות - עד אשר ישראל תתנצל ותפצה את נפגעי המשט.
לישראל ולטורקיה קשרים צבאיים הדוקים שבאים לידי ביטוי בין היתר בתמרונים ימיים משותפים לחיל הים הישראלי והטורקי ואימונים אוויריים משותפים לחיל האוויר הישראלי והטורקי בתרגיל האנטוליאן איגל.
בנוסף, תעשיות הנשק הישראליות ייצאו אמצעי לחימה שונים לטורקיה והשביחו אמצעי לחימה קיימים שלה.
חיל האוויר הישראלי מבצע חלק מאימוני הטייסות שלו בטורקיה עקב הצורך במרחקים גדולים, במהלך שנת 2009 התערערו היחסים הצבאיים של טורקיה וישראל כאשר ביטלה טורקיה את האימון המשותף עם חיל האוויר הישראלי.
טענה ישראלית נוספת הייתה שטורקיה מבקשת להוות את חלק הארי של הכוח הרב-לאומי בלבנון, משום שאין היא בוטחת במדינות מוסלמיות אחרות, דוגמת בנגלדש ומלזיה.
טורקיה חברה בארגונים בינלאומיים רבים:
מאז הקמתה, ידעו יחסי החוץ של ארצות הברית עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים.
בשנותיה הראשונות, נחשבה ארצות הברית למדינה ממוצעת ומטה, ולא הרבתה להתערב בענייני העולם, כל עוד הדברים לא נגעו לה במישרין, אך לאורך הזמן ארצות הברית עלתה לדרגת מעצמה (כיום היא נחשבת למעצמת העל היחידה בעולם), והגבירה משמעותית את מידת התערבותה בענייני העולם.
מחלקת המדינה של ארצות הברית אשר בראשה עומד מזכיר המדינה, אחראית על ניהול יחסי החוץ של ארצות הברית.
ארצות הברית היא מדינה מפותחת השלישית בגודל אוכלוסייתה ובשטחה מכל העולם, המעצמה בעלת התוצר המקומי הגולמי השני בגובהו בעולם (אחרי הרפובליקה העממית של סין) והמעצמה הצבאית הגדולה בעולם.
כמו כן היא ממוקמת במקום ה-16 בין מדינות העולם בבחינת התמ"ג לנפש ומקום 17 בעולם במדד הפיתוח האנושי.
ארצות הברית היא גם אחת מחמש חברות הקבע של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות והיא בעלת השפעה רבה על ארגון הסחר העולמי ועל ארגונים הפועלים מטעם האומות המאוחדות.
לארצות הברית יחסים מיוחדים עם אוסטרליה, האיחוד האירופי, הודו, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, טאיוואן, יוון, יפן, ישראל, מרוקו, ערב הסעודית, צרפת וקנדה.
היחסים בין רוסיה לארצות הברית ידעו עליות ומורדות רבות מאז כינונם.
לראשונה כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ב-1807, אולם יש המייחסים את כינון היחסים בין שתי המדינות ל-1698, כאשר האימפריה הרוסית כוננה יחסים עם המושבה האמריקנית פנסילבניה, שהייתה למדינה בארצות הברית, כעבור פחות מעשור.
לאחר מהפכת פברואר ב-1917, ארצות הברית הכירה בברית המועצות רק ב-1933, כשבמהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות היו לבעלות ברית במאבקן כנגד גרמניה הנאצית.
עם סיום המלחמה, התגלע סכסוך בין המעצמות, סכסוך שמעולם לא גלש לעימות חזיתי ולכן כונה המלחמה הקרה, סכסוך שהשפיע על הפוליטיקה העולמית עד לקראת סוף המאה ה-20.
נכון ל-2011 היחסים בין ארצות הברית לפדרציה הרוסית מתפתחים בתחומים כמו מלחמה בטרור, מחקר בתחום החלל ומניעת הפצת נשק גרעיני.
למרות זאת המתיחות בין המדינות לא הופרו עד ימינו, והמתיחות והחשדות ההדדיים בין המדינות נשארו.
רוסיה רואה את ארצות הברית כאיום על ההגמוניה שלה במזרח אירופה ומרכז אסיה.
נכון לשנת 2016 מוטלות על רוסיה סנקציות כלכליות בשל התנגדות המערב בראשות ארצות הברית לסיפוח הרוסי של קרים בשנת 2014. עקב כך נפגעה קשות הכלכלה הרוסית.
לאורך רוב ההיסטוריה, האמריקאים הגדירו את יחסיהם עם סין לא כיחסי איבה, אך גם לא כיחסי ברית.
נכון ל-2011, ארצות הברית היא הכלכלה הגדולה בעולם, וסין היא השנייה.
מומחים מעריכים שבעוד מספר עשורים, סין תיקח לארצות הברית את הבכורה בנושא זה.
כמו כן, סין היא המדינה השנייה הגדולה בעולם מבחינת אוכלוסייה, וארצות הברית ממוקמת במקום השלישי בתחום זה (הודו תופסת את המקום הראשון).
בנוסף לכך, ארצות הברית וסין הן המדינות שצורכות את כמות כלי הרכב הגדולה בעולם, ואת כמות הנפט הגדולה בעולם; לזה יש להוסיף את זה ששתי מדינות אלו הן המזהמות ביותר בעולם, מבחינת פליטת גזי חממה.
היחסים הדיפלומטיים בין סין לארצות הברית היו יציבים בדרך כלל לאורך ההיסטוריה, מלבד מספר תקופות של מתיחות, בעיקר לאחר התפרקותה של ברית המועצות, אשר במסגרת זאת ארצות הברית הפכה למעצמת-העל היחידה בעולם.
ישנם גם מחלוקות בין המדינות בנושא זכויות האדם בסין ובנושא מעמדה המדיני של טאיוואן.
יחסי ארצות הברית–הודו נחשבים יחסי המסחר הגדולים ביותר של ארצות הברית (חוץ מסין העממית).
ב-2009 נפגש ברק אובמה עם נשיא הודו מאנמוהאן סינג ואמר:" כי יחסי ארצות הברית-הודו הם מהמשמעותיים במאה ה-21".
אובמה טוען שארצות הברית לא יכולה להתערב ביחסי הודו–פקיסטן.
בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת הם מכונים היחסים המיוחדים והם היחסים הקרובים ביותר הקיימים בין שתי מדינות בכלל, ובין מעצמות בפרט.
ארצות הברית ובריטניה פועלות בשיתוף פעולה צבאי ומודיעיני מלא (או כמעט מלא) ולמרות היחסים ביניהן ידעו ימי משבר הן עדיין המדינות הקרובות בעולם.
היחסים האלו החלו לאחר מלחמת העולם השנייה בה נלחמו ארצות הברית ובריטניה לצד בעלות הברית והיו שתי המעצמות הדמוקרטיות היחידות.
אף על פי שהמדינות נלחמו לא פעם וארצות הברית קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת היחסים הקרובים אינם מפתיעים בגלל הקרבה האתנית (האוכלוסייה אנגלו-סקסית) ובגלל הקרבה התרבותית.
למרות הסתייגויות של חוגים מסוימים בממשל האמריקאי, הכיר נשיא ארצות הברית הארי טרומן בישראל, כ-11 דקות לאחר קום המדינה.
אחת הסיבות לכך הייתה פגישתו עם חיים ויצמן כמה חודשים קודם לכן.
המדינה השנייה שהכירה בישראל הייתה ברית המועצות.
כיום ארצות הברית נחשבת ל"ידידה הגדולה" של ישראל.
ארצות הברית מצהירה מפעם לפעם כי היא ערבה לקיומה ולביטחונה של המדינה ואף משתמשת פעמים רבות בזכות הווטו שלה כנציגה קבועה במועצת הביטחון כדי למנוע החלטות הפוגעות בישראל.
בתחילת שנות ה-2000, עם התפרצות האינתיפאדה השנייה, כשהביקורת נגד ישראל על פעילותה ביהודה ושומרון וחבל עזה גברה בכל העולם ובייחוד באירופה, עלה בארצות הברית מעמדה של ישראל בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת עיראק.
ממשלות ישראל נוהגות לתאם את עמדותיהם עם ארצות הברית, ולפחות לקבל הסכמה שבשתיקה למעשיהם.
כאשר מתגלות מחלוקות, כמו בנושא ההתנחלויות, ממשלת ישראל שואפת שהמחלוקת לא תעיב על עתיד היחסים בין המדינות.
הנשיאים, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש ודונלד טראמפ נחשבו לנשיאים אוהבי-ישראל ביותר.
ביל קלינטון התפרסם ביחסו החם ליצחק רבין, ולאחר רצח יצחק רבין נפרד ממנו בעברית במילים "שלום, חבר".
משנות השבעים, ארצות הברית מסייעת לישראל בסכומי כסף גדולים.
חלק מהסיוע ביטחוני וחלקו אזרחי.
מרבית הנשק המתוחכם שצה"ל משתמש בו הוא נשק אמריקני.
בארצות הברית קיים לובי יהודי חזק שמסייע לקידום האינטרסים של מדינת ישראל אצל חברי הקונגרס של ארצות הברית, ומתבסס על הקהילה היהודית הגדולה והעשירה בארצות הברית.
בין ארצות הברית והממלכה הירדנית ההאשמית קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2014, אשר באים לידי ביטוי במסגרת סיוע אמריקאי שוטף לירדן בתחומי הביטחון והכלכלה.
במקביל, שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מסייע בשימור האינטרסים האמריקאיים במזרח התיכון.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות בעמאן, וירדן מחזיקה בשגרירות בוושינגטון די.
בחמש השנים האחרונות ישנה הרעה ניכרת ביחסים בין המדינות, בעיקר בשל מלחמת המפרץ השנייה שניהלה ארצות הברית בשטחה של עיראק.
ב-15 באוגוסט דיווח ה-Financial Times כי הנשיא אובמה העביר מסר לטורקים בו נאמר, כי אם לא ישנו את יחסם לישראל, עלול הדבר לפגוע בביצוע עסקאות ביטחוניות, בינם לבין ארצות הברית.
דובר הבית הלבן הבהיר כי אמנם התקיימה שיחה בנושא בין אובמה לארדואן, אך אין מדובר בהצבת אוליטימטום.
בשנת 1989 קיבלה מצרים מעמד של בעלת ברית עיקרית של ארצות הברית שאינה חברה בנאט"ו (Major non NATA Ally), יחד עם ישראל ומדינות נוספות.
יחסי ארצות הברית–בחריין הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית של אמריקה ובין ממלכת בחריין.
פקיסטן שיחקה תפקיד מכריע בהסדרת ביקורו של ריצ'רד ניקסון ברפובליקה העממית של סין ב-1972, שהוביל לנורמליזציה ביחסי ארצות הברית-סין.
למרות הרעה ביחסים בעקבות עליית מפלגת העם הפקיסטנית לשלטון בהנהגת זולפיקר עלי בהוטו, היחסים השתפרו במהירות והתהדקו במהלך מבצע ציקלון בשנות ה-80 של המאה ה-20, אשר הופנה נגד ההתפשטות הסובייטית במרכז ודרום אסיה, בידי מימון והדרכת מוסלמים מוג'אהדינים באפגניסטן כדי שילחמו בברית המועצות.
יתר על כן, כתוצאה מהאירוע של ריימונד אלן דייוויס בלאהור, המבצע של ארצות הברית באבוטאבאד (שהוביל למותו של אוסמה בן-לאדן) ובעקבות זאת לתקיפות נאט"ו בפקיסטן, נעשו היחסים בין שתי המדינות מתוחים יותר ויותר בשנים האחרונות המאופיינים בחוסר אמון.
כיום לארצות הברית ולתוניסיה יחסים טובים מאוד.
לאחר ניתוק היחסים בין ארצות הברית לקובה, שהחל ב-1961, בעיצומה של המלחמה הקרה, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין קובה.
ב-17 בדצמבר 2014 הודיעו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה ונשיא קובה, ראול קסטרו, על תחילתו של תהליך של הסדרת היחסים בין שתי המדינות, שכונה על ידי התקשורת "ההפשרה הקובנית" .
ארצות הברית וקובה חידשו רשמית את יחסיהן בחודשי הקיץ של 2015, לראשונה מאז ימי המלחמה הקרה.
כיום מבוססים היחסים בין המדינות על קשרים מסחריים וכולל שיתוף פעולה בתחומי הרפואה, חקלאות, איכות הסביבה וטכנולוגיות בתחומים שונים, כמו כן מקיים צבא ארצות הברית קשרים צבאיים עם הכוחות המזוינים של ארגנטינה.
ארצות הברית חברה בארגונים בין-לאומיים רבים:
יחסי החוץ של דרום סודאן הם יחסים בינלאומיים בין דרום סודאן לבין מדינות ריבוניות וארגונים בינלאומיים.
היחסים החלו עם הכרזתה של דרום סודאן כמדינה ב-9 ביולי 2011.
הזכות המיידית של דרום סודאן העצמאית, הייתה לכונן יחסים בינלאומיים.
היא שאפה לפתח יחסים במיוחד עם העולם המערבי, מדינות אפריקאיות נוספות וארצות ערב.
מאז הכרזת העצמאות, מחפשת דרום סודאן דרך לזנוח את תלותה בסודאן.
סודאן (יחד עם מצרים, גרמניה וקניה) הכירה בדרום סודאן כמדינה עצמאית כבר ב-8 ביולי 2011, יממה קודם הכרזת העצמאות הרשמית.
ביום ההכרזה, 9 ביולי 2011 הודיעו 54 מדינות וסהרה המערבית שהן מכירות בדרום סודאן כמדינה, כולל כל החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם.
ב-13 ביולי 2011, התקבלה דרום סודאן, פה אחד, כחברה באו"ם.
ערך מורחב – יחסי דרום סודאן–סודאן
הסכסוך נגרם על ידי שטחי גבול עתירי נפט, כמו גם מחלוקות על תשלום מעבר נפט מדרום סודאן לסודאן, שם מתרכז זיקוק נפט.
ישנה בעיה בין המדינות בתיחום הגבול: מחוז אביי בווראבה, בקורדופן הדרומית ואזור קפיה קומי בדרום דארפור הם שטחים שנויים במחלוקת.באוגוסט 2012 הסכימו המדינות לסיים את הסכסוך באמצעות קביעת אגרות עבור מעבר חומרי גלם.
דרום סודאן והמדינה הסמוכה אוגנדה נהנים מקשרים תרבותיים, פוליטיים וכלכליים חזקים יחסית.
קשרי דרום סודאן-מצרים חזקים מאוד.
מצרים תומכת בדרום סודאן ואף שלחה לה משלוח סיוע הומניטרי בזמן המלחמה.
קשרי ישראל-דרום סודאן החלו עוד במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, כאשר ישראל, בעקבות יחסיה העכורים עם שכנותיה הערביים-מוסלמים תמכה בדרום הנוצרי.
ב-12 באוגוסט 2025 פורסם כי ישראל במגעים עם דרום סודאן, במטרה להעביר אלפי תושבים מרצועת עזה אליה, ובכך לממש את תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה.
ארצות הברית שדרגה את הקונסוליה שלה בדרום סודאן לשגרירות ב-9 ביולי 2011, וכך גם צרפת.
סודאן הודיעה כי היא מתכננת לפתוח שגרירות בג'ובה, בעוד שמצרים הודיעה שהיא מתכננת לשדרג את הקונסוליה בג'ובה לשגרירות.
ב-16 בספטמבר 2011, שגריריהן של בריטניה ונורווגיה הגישו את כתב אמנתם, והיו לשגרירים הראשונים שעושים זאת.
כתבי האמנה של שגרירי סין, גרמניה וקניה הוגשו ב-15 בנובמבר 2011.
לפי פקידי הממשל ההודי, תשדרג ניו דלהי את הקונסוליה שלה לשגרירות בג'ובה ותמנה שגריר.
דרום סודאן התקבלה כחברה או בתהליכים כדי להתקבל ל-Common Market for Eastern and Southern Africa, חבר העמים הבריטי, קרן המטבע הבינלאומית, Intergovernmental Authority on Development, הבנק העולמי ואף עשויה להיות חברת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי למרות שרוב האוכלוסייה במדינה נוצרית.
ארגון בינלאומי סטטוס האיחוד האפריקאי האיחוד האפריקאי קיבל את דרום סודאן כמדינה חברה 54 במספר ב-27 ביולי 2011. הליגה הערבית הליגה הערבית מעוניינת בהצטרפותה של דרום סודאן.
מנגד, רוב אוכלוסייתה אינה ערבית וקיימת אופוזיציה חזקה שמונעת את ההצטרפות.
הקהילייה המזרח-אפריקנית כל המדינות בקהילייה אישרו את הצטרפות דרום סודאן.
הוועד האולימפי הבינלאומי האומות המאוחדות ב-14 ביולי 2011 הפכה דרום סודאן למדינה ה-193 החברה באו"ם.
בין המדינות החברות באיחוד האירופי יש מידה רבה של אינטגרציה.
יחד עם זאת, הריבונות בנושאים שונים, לדוגמה יחסי החוץ, עודנה נתונה במידה בידי הממשלות החברות באיחוד.
מאחר שהאיחוד האירופי יכול להגביר את השפעתו הכוללת כגוש מאוחד, לעיתים מנסים לפעול כך, בעיקר בנושאי סחר ואנרגיה.
מכיוון שהאיחוד האירופי אינו מדינה (לאור אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים של שנת 1961), אין לאיחוד את הזכות לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים או לשלוח משלחות דיפלומטיות למדינות שאינן חברות באיחוד האירופי.
למרות זאת, שירות פעילות החוץ האירופי (ה-EEAS ) מעמיד מספר גדול מאוד של משלחות במדינות שונות בעולם, תחת האפשרות שניתנת לו לפי המשפט הבינלאומי לפעול במסגרת אמנות החתומות ומאושרות על ידי המדינה הריבונית בה מבקש האיחוד האירופי לפעול.
סטייה מהתחומים המוגדרים באמנה שאותן אישרה המדינה הריבונית, נחשבת לפגיעה בריבונות המדינה בה המשלחות פועלות וכפגיעה במשפט הבינלאומי, ומהווה עילה לתביעת האיחוד האירופי בבית הדין הבינלאומי לצדק.
יחסי החוץ של האיחוד האירופי נידונים דרך מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (ה-CFSP ) והחלטות המועצה האירופית, כאשר החלטות בנוגע לסחר הכלכלי מתקבלות על ידי הנציבות האירופית.
על הגופים הנ"ל ממונה הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
ניתן היתר למדינות לשתף פעולה במצבים ביטחוניים אך באופן מוגבל ובתחומי המדיניות המשותפת לביטחון והגנה (ה-CSDP ).
הרשות העליונה של קהילת הפחם והפלדה האירופית שקדמה לאיחוד האירופי פתחה את מפגשה הראשון בשנת 1955 בלונדון והחלה לצבור כח ותמיכה בקרב המדינות האירופאיות כמו מארצות הברית, עד שהתגבשה לתצורתה היום כאיחוד האירופי.
הרעיון שעמד מאחורי יצירת האיחוד היה ליצור מקור כח שישמש את כלל מדינות האיחוד, אם כי כח שולי למול ארצות הברית.
האיחוד הוקם ב-25 במאי 1957 וחוקיו נקבעו לפי אמנות.
כשכל מדינה שביקשה להצטרף לאיחוד חתמה עליו בתורה באופן עצמאי וקיבלה על עצמה את ריבונות האיחוד האירופי.
האמנות עצמן, בהתייחס לזכויות אדם, מאוד כלליות ולא קובעות כללים מדויקים פרט להכרח בביטול השימוש בעונש מוות, וזאת על מנת לאפשר את הצטרפותן של כמה שיותר מדינות לאיחוד.
המטרה העיקרית של האיחוד היא לאזן בין כלכלות המדינות החברות בה, כשהאיחוד הוא בעיקרו רעיון תרבותי וכלכלי, אך עם פוטנציאל ליותר מזה, שכן האיחוד טרם גיבש את כלל הקווים בקשר ליכולותיו ופעולותיו.
על מנת להגיע להכרעה בנושא מסוים יש צורך בהסכמה של כמעט 70% מכל חברי קונגרס האיחוד האירופי.
היוצא מהכלל הוא בתחום מדיניות החוץ ושליחת הצבא והחיילים.
מקרה בו יש צורך בהסכמה כוללת של כלל חברי האיחוד- קונצנזוס (או אי-התנגדות), דבר המקשה על קיום ההצבעות ועל ההגעה להכרעות והסכמות.
זאת בנוסף לכפילות העניינים הצבאיים עם נאט"ו, המחייבת השקעה שנתית של 2% מה-GDP של כל מדינה על הצבא.
בנוסף לפי חוקי האיחוד האירופי אסור לאיחוד האירופי או למדינות החברות בה, להתערב או לפגוע בריבונות של מדינה אחרת, בין אם חברה באיחוד או לא.
כמו כן אסור על האיחוד לפעול במדינה מסוימת ולהכניס אליה צבא ללא הסכמה והזמנה מטעם הגורם הריבון של השטח.
ב-1 בינואר 2010 כחלק מהתהליך הקמת שירות פעילות החוץ האירופי וחזון אמנת ליסבון, משלחות הנציבות האירופיות לשעבר שינו את שמן למשלחות האיחוד האירופי, ועד סוף החודש 54 המשלחות (שסומנו ב- † - ברשימת השגרירויות של האיחוד) והומרו לשגרירויות.
משלחות משודרגות אלו לקחו על עצמן את תפקיד התיאום בין השגרירויות הלאומיות וייצוגן הכולל.
דבר שגרם לחלק מהמדינות הקטנות יותר להחליט על סגירת שגרירותיהן בחלק מהמדינות, ולפעול בלעדית דרך נציגויות האיחוד האירופי במקום.
לשגרירויות המדינות החברות באיחוד האירופי משימות משלהן, בנוסף למשימות הליבה של שגרירויות האיחוד עצמו.
אמנת האיחוד האירופי לשנת 1992 מגדירה את העקרונות המנחים של מדיניות החוץ של האיחוד האירופי ופעולותיו.
תחת עקרונות אליו מטרות האיחוד האירופי הן:
להגן על הערכים, האינטרסים הבסיסיים, הביטחון, העצמאות ועל שלמות האיחוד האירופי.
לאחד ולתמוך בדמוקרטיה, בשלטון החוק, זכויות אדם ועקרונות המשפט הבינלאומי.
לשמור על שלום, למנוע סכסוכים ולחזק את הביטחון הבינלאומי, בהתאם למטרות ועקרונות מגילת האומות המאוחדות.
יחד עם עקרונות הסכמי הלסינקי ומטרות מגילת פריז, כולל אלו הנוגעים לגבולות החיצוניים.
קידום הפיתוח הכלכלי, החברתי והסביבתי של המדינות המתפתחות, כשהמטרה העיקרית היא מיגור העוני.
עידוד לשילוב כלל המדינות בכלכלה העולמית, לרבות באמצעות ביטול הדרגתי של ההגבלות על הסחר הבינלאומי.
לעזור לפתח אמצעים בינלאומיים לשימור ושיפור איכות הסביבה והניהול בר הקיימא של משאבי הטבע העולמיים, על מנת להבטיח פיתוח בר קיימא.
לסייע לאוכלוסיות, מדינות ואזורי עימות בהן התרחשו אסונות מעשה אדם או טבע.
לקדם מערכת בינלאומית חזקה המבוססת על שיתוף פעולה רב-צדדי וממשל גלובלי טוב.
האיחוד האירופי פועל ודוחף במדינות העולם השונות לקידום ואימוץ נורמות ורגולציות שפותחו מטעם האיחוד, תוך שימוש בעוצמה רכה.
האיחוד פועל להגברת השפעתו ביתר מדינות העולם ובמיוחד מדינות העולם השלישי, באמצעות הענקת מענקים כספיים.
כל מדינה המשתייכת לאיחוד חייבת להעביר לאיחוד 0.7% מה-GDP שלה לצורך קידום מטרות האיחוד ומימונו.
לאיחוד האירופי אין השפעה אמיתית ואפקטיבית מבחינה פוליטית, עיקר פועלה מתבצע באמצעות סנקציות.
לכן ישנם גורמים באיחוד הפועלים לשם הגברת כוחו הצבאי של האיחוד.
זאת על מנת ליצור אמינות לאיומים, דבר שיגרום לגורמים שונים להקשיב להם יותר.
כלומר, שבמידה והסנקציות לא יעבדו יהיו לכך השלכות רציניות.
כחלק מניסיון פיתוח העוצמה הקשה של האיחוד, האיחוד האירופי יצר חייל איחוד משותף, הכולל קבוצות קרב של חיילים, מטוסי קרב, מטוסי הובלה ועוד בעלי יכולת ניידות, היכולים להישלח לרחבי העולם בנקודות זמן קצרות.
עיקר פעילויות החוץ הקשורים בביטחון של האיחוד האירופי המתבצעים תחת משימות ה-EASS (אסטרטגית הביטחון האירופאי) ו-CSDP (ביטחון והגנה), שתחת שירות פעילות החוץ האירופי.
ה-CSDP נוסד לאחר מלחמת עיראק, בו מדינות איחוד התקשו לגבש חזית אסטרטגית אחידה בנושא.
חמשת האיומים המרכזיים נגדה ה-EASS פועלת הם: (1) טרור.
(2) הפצת נשק להשמדה המונית.
אירופה שואפת להתחרות במטבע הדולר, כיום חלק נכבד מהסחר בשוק הבינלאומי מתבצע באמצעות האירו, ואף כרבע מעתודות המטבע של סין הם באירו .
האיחוד מתמקד בעיקר בפיתוח מדינות ה-ACP , זאת מכמה סיבות: (1) הסכם הפיתוח הקיים בין צרפת למדינות שבעבר היו תחת חסותה הקולוניאלית.
(2) רצון בריטי לתקן את עוולות האימפריאליזם, כמו הרחבת האיחוד האירופי).
3) - הרצון הגלובלי של האיחוד.
(4) רעיון חדש לפיתוח –(Innovative approach to development) – בתקופת המלחמה הקרה השיטה עלתה כחלק מהרצון שהדמוקרטיה תגבר על הקומוניזם.
(5) מאפיין של הדחיפה האנגלו-צרפתית: תיקון דרכם הקולוניאלית.
שיטת המדיניות העיקרית בה משתמשת האיחוד האירופי לצורך פיתוח מדינות ה-ACP הן: Sysmin - הבטחה לקנות ממדינות ה-ACP מוצרים מסוימים במחיר מינימום מובטח לטובתן וה-Stabex - מימון מפצה.
עניין המעלה ביקורת שכן תחת אסטרטגיות פיתוח אלו, האסטרטגיות בעצם משמרות את המצב הקיים ולא מעודדות פיתוח או פיתחת שווקים חדשים במדינות אלו, שכן אין תמריץ לפיתוח, גיוון בכלכלה ותחרותיות.
דבר המוביל לסטגנציה בכלכלות המקומיות, ואף מטיב יותר לכיוון ההפוך; לטובת המשקיעים הזרים האירופאים.
בנוסף, מעודד שחיתות, תלות כלכלית באירופה, ירידה בסחר, חוסר השפעה על העוני, שותפות חלשה בה אירופה היא הקובעת, חוסר תמריץ לפתח את שוק הייצוא, יישום חלש של עקרונות מיגור העוני.
החל משנת 1993 האיחוד הוריד רבות ממטרותיו ופעולותיו ב-ACP בהתאם לזמנים, שכן תחת חוקי הWTO החדשים נדרש עדכון בעקרונות הסכמי ה-ACP, תוך התחשבות בעיקרון עקרון המדינה המועדפת.
כישלונו, אי נכונותו או קשייו של האיחוד האירופאי בפיתוח מדינות ה-ACP , בהם למדינות הדומיננטיות והמצליחות ביותר באיחוד יש חלק משמעותי במצבן הקיים;על רקע רצון האיחוד להגביר את השפעתו הפוליטית בעולם, הביא את האיחוד להיכנס לנבכי הסכסוך הישראלי-ערבי-פלסטיני.
שכן עד היום עיקר השפעת האיחוד נסב סביב הנושא הכלכלי, ופחות המדיני-פוליטי; כשהשתלבות בפתרון הסכסוך נתפס בעיני האיחוד כאמצעי לקידום מעמדו באזור וכן בעולם.
מבחינה רשמית האיחוד האירופי רואה בפתרון הסכסוך כעדיפות אסטרטגית, כמו מפתח לפתרון כל יתר הבעיות והקונפליקטים הקיימים כיום במזרח התיכון.
בשנים האחרונות האיחוד עבר לשימוש בעוצמה רכה, תוך שילוב אלמנטים של סנקציות כלכליות נגד ישראל.
דוגמה לשימוש האיחוד האירופי בכוח קשה דמוי עוצמה רכה; הוא סירובו של האיחוד האירופי לשחרר את כלל המסמכים המשמעותיים הקשורים לתהליך מימון האיחוד האירופי ארגוני הNGO העוסקים בסוגיות ערביות-ישראליות, הכוללים שמות ותפקידי פקידים מעורבים.
בטענה כי מידע שכזה מהווה סוד מדינה מסווג ורגיש ביותר.
פעילות לצורך שיפור תדמית האיחוד האירופי כלפי חוץ
כשם שהאיחוד האירופי פועל רבות לחקר ושיפור תדמיתו במדינות האיחוד עצמן, האיחוד האירופי פועל רבות לצורך קידום ושיפור תדמיתו ביתר מדינות עולם; ובעשותו כך משקיע מימון ומשאבים רבים.
האיחוד האירופי מפנה תשומת לב מיוחדת לאזור האסייתי, הנתפס ככוח עולה.
כשבאוניברסיטת קנטרברי שבניו זילנד, אף נפתחה מחלקה מיוחדת לחקר תדמית האיחוד האירופי, המספק ייעוץ ושירותים לאיחוד האירופי.
בנוסף, לצורך שיפור תדמיתו, האיחוד האירופי עוסק רבות בנדבנות ומייחצן את פועלו.
בהיקף הכולל, ממוצע תרומות המדינות החברות באיחוד האירופי, נמצא במקום הראשון ביחס ליתר מדינות העולם, גם ביחס לארצות הברית.
יחסי החוץ של הכס הקדוש הם יחסיה של הישות הריבונית של הכנסייה הקתולית בראשות האפיפיור עם מדינות וגופים בינלאומיים אחרים.
קריית הוותיקן היא הטריטוריה הבלעדית של הכס הקדוש מאז חתימת ההסכמים הלטרניים, אולם היחסים דיפלומטיים עם הכס הקדוש אינם תלויים בטריטוריה.
הכס הקדוש מכיר ומקיים יחסים דיפלומטיים בדרג כלשהו עם כל המדינות החברות באומות המאוחדות למעט סין (הכס הקדוש מכיר רק בטאיוואן), קוריאה הצפונית, בהוטן והאיים המלדיביים.
בנוסף, מקיים הכס הקדוש יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית, בה הוא מכיר בתור מדינה פלסטינית.
הכס הקדוש איננו חבר האומות המאוחדות ולא הגיש מועמדות לחברות, אך הוא בעל סטטוס של "משקיף קבוע".
האחראי על יחסי החוץ של הכס הקדוש הוא הקרדינל מזכיר המדינה.
הכנסייה הקתולית פעלה כישות ריבונית עוד מימי הביניים.
החל מ-435 שיגר הכס הקדוש שליחים אפיפיוריים (לגאטים - Legatus Pontificius או אפוקריסיאריוס) לחצר האימפריה הביזנטית בקונסטנטינופול (במקביל שהו בחצר הקיסר אפוקריסיארי (נציגים) של ההגמונים של קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים) המשרה הפכה למשרה רשמית רק בתקופתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בין שנת 756 לשנת 1870 קיים הכס הקדוש עצמאות ריבונית בטריטוריה של מדינת האפיפיור והאפיפיור החל לפעול במקביל כרועה רוחני וכראש מדינה פוליטית.
המנהג לשלוח נציגים לחצרות שליטים חילוניים הלך והתפתח במהלך המאה ה-11 ובמהלך המאה ה-14 החלו השליטים לשלוח לרומא שגריר קבוע.
השגריר האפיפיורי הקבוע הראשון (נונציו) נשלח ב-1500 לרפובליקה של ונציה על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי.
בראשית המאה ה-16 יצר האפיפיור לאו העשירי את תפקידו של מזכיר המדינה על מנת לתאם את פעילותם של השליחים האפיפיוריים ברחבי העולם.
בהמשך עלה בהתמדה מספרם של השגרירים האפיפיוריים.
נוסף על תפקידם כנציגיו המדיניים של הכס הקדוש נלווה לתפקיד הנונציו מרכיב של בקרה ופיקוח על התנהלותו של הממסד הקתולי המקומי.
עד חתימת שלום וסטפאליה ב-1648 היה מספר השגרירים האפיפיוריים בעלייה, אולם מאז חלה ירידה מתמדת בכוח סמכותו של הכס הקדוש ובמעמדו הפוליטי.
עד ל-1793 ירד מספרם של השגרירים האפיפיוריים לשניים בלבד, דבר שהוביל לרפורמה במזכירות המדינה על מנת להתמודד עם העולם המשתנה.
עם זאת, ב-1805 שלחה לראשונה ממלכה פרוטסטנטית, פרוסיה, שגריר קבוע לוותיקן.
אחת מהשלכותיו של קונגרס וינה (1815) היה הסדרת כינונם של יחסים דיפלומטיים בין מדינות ובפרט, קביעת סדר הבכירות הטקסי של השגרירים.
כך נקבע שהנונציו יהיה בכיר חברי הסגל הדיפלומטי ("ראש הסגל הדיפלומטי") במדינות הקתוליות.
גם לאחר ביטולה של הטריטוריה של מדינת האפיפיור ב-1870, המשיך החוק הבינלאומי לראות בכס הקדוש ישות ריבונית וכס הקדוש קיים קשרים דיפלומטיים נמרצים ועשירים עם המעצמות הראשיות של אירופה (רוסיה, פרוסיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית וצרפת).
הסכם קשירת הקשרים הדיפלומטיים בין הכס הקדוש לבין מדינה חילונית נקרא קונקורדט.
בשל רגש אנטי-קתולי עז בארצות הברית לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לכס הקדוש.
נציגים אפיפיוריים שנשלחו, בהיתר הממשלות, לקהילות הקתוליות ברבות ממדינות העולם לצרכים דתיים, שימשו לעיתים כזרוע דיפלומטית-מדינית להעברת מסרים.
בסוף המאה ה-19 הסכימו מדינות אירופה לראות את האפיפיור כמתווך ובורר בסכסוכים מדיניים-טריטואירליים, כך למשל שימש האפיפיור לאו השלושה-עשר כבורר בין גרמניה לספרד בסוגיית השייכות של איי קרוליין.
בשנת 1914 כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים בין הכס הקדוש לממלכה המאוחדת.
בעת מלחמת העולם הראשונה ניסה קרל הראשון, קיסר אוסטריה לנצל את יחסיו של הכס הקדוש עם המדינות השונות על מנת להשיג הסכם שלום.
בשנת 1929 נחתמו ההסכמים הלטרניים בין הכס הקדוש לאיטליה הפאשיסטית, אשר הבטיחו את קיומה הריבוני של קריית הוותיקן.
באותה תקופה פעל מזכיר המדינה הקרדינל פייטרו גאספארי לרקימת קשרים דיפלומטיים בין הכס הקדוש לבין המדינות החדשות שנוצרו באירופה לאחר חוזה ורסאי, בפרט במזרח אירופה.
ב-1933 חתם מזכיר המדינה הקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים פיוס השנים עשר) על קונקורדט הרייך, שהסדיר את יחסי הכס הקדוש עם גרמניה הנאצית.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובפרט לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי, קשר הכס הקדוש קשרים דיפלומטיים עם רוב מדינות העולם.
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, שנחתמה ב-1964 עיגנה את מעמדו של הנונציו כשגריר לכל דבר והכירה במנהג הקדימות שניתן לו בסדר הטקסי של הסגל הדיפלומטי.
לוותיקן יחסים דיפלומטיים מלאים עם 181 מדינות.
כמו כן הכס הקדוש נמצא במעמד של חבר או משקיף בשלל ארגונים בינלאומיים.
הכס הקדוש מקיים יחסי הכרה רשמית ללא יחסים דיפלומטיים מלאים עם ערב הסעודית, אפגניסטן, סומליה, ברוניי ועומאן.
לכס הקדוש משלחות אפיפיוריות במסגרת קישור לקהילות הקתוליות ללא סמכות מדינית במדינות שהוזכרו לעיל וכן בירושלים והרשות הפלסטינית, איחוד האמירויות הערביות, קומורו, האיים האנטילים, וייטנאם, טובאלו, לאוס, מאוריטניה, מיאנמר, סהרה המערבית וקוסובו.
ההסכם הדיפלומטי האחרון שנחתם הוא עם עומאן (2023).
ברומא נמצאות 85 נציגויות זרות שראשיהן מגישים כתב האמנה לכס הקדוש.
נציגויות אלה נפרדות מהנציגות הדיפלומטית הרשמית של אותה מדינה לאיטליה.
יחסי חוץ של קריית הוותיקן
הגוף הריבוני המקיים יחסים דיפלומטיים עם ממשלות זרות הוא הכס הקדוש.
עם זאת, בנושאים בעלי משמעות טריטוריאלית מובהקת, קריית הוותיקן חברה בארגוני שיתוף פעולה בינלאומיים כגון ארגון הטלקומוניקציה האירופי (CEPT), איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, האינטרפול ואיגוד הדואר העולמי.
האחראי על יחסים אלה הוא מנהל קריית הוותיקן.
יחסי החוץ של ליכטנשטיין נשלטים על ידי איחוד המכס שלה עם שווייץ (ועד מלחמת העולם הראשונה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית).
איחוד זה גם הוביל לחברותה באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) בשנת 1991, ובניגוד לשווייץ (שם האזרחים דחו חברות במשאל עם), ליכטנשטיין היא חלק מהאזור הכלכלי האירופי.
ליכטנשטיין התקבלה לאו"ם בשנת 1990, והיא חברה גם בארגונים השונים שלו מלבד אונסק"ו.
ליכטנשטיין תבעה פעמיים בבית הדין הבינלאומי לצדק, בפרשת נוטבוהם נגד גואטמלה בשנות ה-50 ובתביעה של רכוש אמנותי של בית ליכטנשטיין נגד גרמניה בשנת 2005, ובשני המקרים הפסידה בתביעתה.
לליכטנשטיין יש שגרירים באוסטריה, בבלגיה, בגרמניה, בוותיקן, בשווייץ ובארצות הברית, יחד עם מספר שליחים לארגונים בינלאומיים.
על פי הסכם משנת 1919 בין ליכטנשטיין ושווייץ, שגרירי שווייץ מוסמכים לייצג את ליכטנשטיין במדינות ובמצבים דיפלומטיים, אלא אם כן ליכטנשטיין תבחר לשלוח שגריר משלה.
מלבד הוותיקן, ליכטנשטיין היא המדינה היחידה בעולם שאין בתחומה אף שגרירות.
עם זאת, ישנם כמה קונסוליות כבוד בנסיכות, ורובם ממוקמים בעיר הבירה ואדוץ.
עם זאת, חלקם נמצאים בערים שאן, שלנברג וטריזן.
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות נכונו לראשונה בסוף אפריל 1992, כאשר רפאל גביר, שגריר ישראל בשווייץ הגיש לנסיך ליכטנשטיין את כתב האמנתו.
ליכטנשטיין הצטרפה להסכם הסחר החופשי האירופי באפריל 1992 כך שהיה לה צורך לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם כמה מדינות מערביות.
ליכטנשטיין החליטה לכלול את ישראל בין מדינות אלו.
לישראל אין כלל נציגות בליכטנשטיין, ולכן שגרירות ישראל בברן שבשווייץ אמונה על טיפול בענייני ליכטנשטיין.
לליכנטשטיין אין נציגות דיפלומטית בישראל.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה האשימה צ'כוסלובקיה את פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין כי הרוויח מהסכמים שחתם עם הנאצים בתקופת הכיבוש של צ'כוסלובקיה, ורכש נדל"ן ברחבי המדינה.
בשנת 1948 הוקם בצ'כוסלובקיה משטר קומוניסטי, ובעקבות כך החרימו פקידי הממשל את נכסיו של נסיך ליכטנשטיין.
בתגובה ניתקה ליכטנשטיין את יחסיה עם פראג, ובעקבות כך ניתקה אף צ'כוסלובקיה את יחסיה עם ליכטנשטיין ואסרה על תושבי הנסיכות להיכנס לשטחה.
ב-13 ביולי 2009, שרי החוץ של צ'כיה וליכטנשטיין, חתמו על הסכם לכינון יחסים, כשלושה חודשים לאחר מכן חידשה גם סלובקיה את קשריה עם ליכטנשטיין, אך בסלובקיה מיהרו להבהיר כי ההסכם אינו מעיד על הכרה בתביעות הנדל"ניות של ליכטנשטיין.
בשנת 1993 כוננו יחסים בין ליכטנשטיין לקוריאה הדרומית.
ליכטנשטיין חברה באו"ם, במועצת אירופה, הבנק האירופי, אפט"א, סבא"א, אינטרפול, הוועד האולימפי הבינלאומי, ועוד שלל ארגונים בינלאומיים.
ליכטנשטיין מעולם לא הייתה חברה בחבר הלאומים, משום שבקשתה להצטרף לארגון נדחתה בשנת 1920 בשל גודלה.
בעת הקמת ברית המועצות בשנת 1922, רוב הממשלות בעולם התייחסו לשלטון הסובייטי כמוקצה בשל תמיכתו בקומוניזם, ולכן רוב המדינות נמנעו ממתן הכרה דיפלומטית.
פחות מרבע מאה לאחר מכן, לא רק שהיו לברית המועצות יחסים רשמיים עם רוב אומות העולם, אלא שהיא גם התקדמה למעמד של מעצמת-על.
עד 1945, ברית המועצות—חברה מייסדת של האו"ם—הפכה להיות אחת מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון, מעמד שנתן לה זכות וטו על החלטות מועצת הביטחון.
במהלך המלחמה הקרה, ברית המועצות חתרה, במקביל לארצות הברית, לצבור השפעה גאופוליטית; תחרות זו באה לידי ביטוי במספר רב של הסכמים ואמנות העוסקות בבריתות צבאיות, הסכמי סחר ומלחמות באמצעות שליח.
ברית המועצות הייתה ביחסים קרובים עם המדינות הסוציאליסטיות שהוקמו בשטחים שנכבשו על ידה במלחמת העולם השנייה, שאפשרו ליצור ארגוני שיתוף פעולה צבאיים וכלכליים.
יחד עם זאת, ב-1948 היחסים הדיפלומטיים עם יוגוסלביה הורעו על רקע חוסר אמון הדדי בין ראשי המדינות.
התערערות דומה של יחסים אירעה עם אלבניה ב-1955 בשל שינויי המדיניות שנוצרו כחלק מתהליך הדה-סטליניזציה.
לאורך המלחמה הקרה היו נקודות חיכוך שונות בין ברית המועצות לארצות הברית.
בשנת 1962, המתיחות הגיעה לשיא של כל הזמנים במהלך משבר הטילים בקובה, בו טילים סובייטים הוצבו על אדמת קובה בטווח ירי אל ארצות הברית.
בדיעבד, סיטואציה זו הייתה הנקודה שבה היה הסיכון הגבוה ביותר להידרדרות למלחמה גרעינית.
לאחר פתרון המשבר, יחסי ארצות הברית-ברית המועצות נרגעו בהדרגה עד שנות ה-70.
ב-1978, הפיכה באפגניסטן הביאה לשלטון ממשלה סוציאליסטית אשר בין מאבקי כוח פנימיים והתערבות זרה, ביקשה מברית המועצות השכנה לשלוח סיוע צבאי.
התערבות ברית המועצות התפרשה כפלישה עוינת בעיני ארצות הברית ובעלות בריתה, אשר מימנו את מתנגדי המהפכנים, המוג'אהדין, וכך הובילו לחזרת פעולות האיבה, אשר החריפו מאוד בשנים הבאות.
הפלישה לאפגניסטן הובילה להטלת חרם מצד מדינות המערב על אולימפיאדת מוסקבה.
כאשר מיכאיל גורבצ'וב הפך ב-1985 למנהיג ברית-המועצות, הוא שאף לבנות מחדש את ברית המועצות לפי המודל הסקנדינבי למדינה סוציאל-דמוקרטית מערבית, וכך ליצור כלכלת מגזר פרטי.
הוא הוציא את הכוחות הסובייטיים מאפגניסטן, והחל במדיניות של אי התערבות בענייניהן הפנימיים של המדינות הגרורות של ברית המועצות באירופה (דוקטרינת סינטרה).
צעדים אלו התקבלו באהדה על ידי ארצות הברית, דבר שהביא לסיום המלחמה הקרה ומאידך להתפרקות ברית המועצות ב-1991.
משרד החוץ הוביל את מדיניות החוץ הסובייטית.
אנדריי גרומיקו שימש כשר החוץ הסובייטי במשך כמעט שלושים שנה (1957-1985).
כיום, רוסיה נמצאת במספר ארגונים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, כגון: חבר המדינות.
מאז עצמאותה של כווית מהממלכה המאוחדת ב-17 ביוני 1961, קיימה כווית יחסי חוץ טובים עם רוב המדינות, ובעיקר עם מדינות מהעולם הערבי.
עתודות הנפט הגדולות שלה מעניקות לה קול בולט בפורומים כלכליים גלובליים וארגונים כמו OPEC.
כווית היא בעלת מדיניות חוץ ייחודית המאופיינת בנייטרליות.
היחסים המתוחים של כווית עם עיראק השכנה, היוו את עיקר מדיניות החוץ שלה משנות השמונים המאוחרות ואילך.
בעיית החוץ הגדולה הראשונה שלה התקיימה כאשר עיראק טענה שהטריטוריה של כווית שייכת לריבונותה.
עיראק איימה בפלישה צבאית לכווית, אך נסוגה מכך בעקבות תגובתה המיידית של בריטניה, שבאה בעקבות בקשתו של אמיר כווית.
כווית העלתה את עניינה בפני האו"ם, ושמרה בהצלחה על ריבונותה.
הכוחות הבריטיים הוחלפו מאוחר יותר על ידי חיילים ממדינות הליגה הערבית, אולם בשנת 1963 פינו החיילים את המדינה, על פי בקשת כווית.
ב-2 באוגוסט 1990, פלשה עיראק וכבשה את כווית.
בעקבות מאמציו של פהד, מלך ערב הסעודית, אשר ביקש סיוע מארצות הברית, התאספה קואליציה רב לאומית, ובהכוונת האו"ם יזמה הקואליציה פעולה צבאית נגד עיראק לשחרור כווית.
מדינות ערב, ובמיוחד חמש החברות האחרות של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (ערב הסעודית, בחריין, קטר, עומאן ואיחוד האמירויות הערביות), מצרים וסוריה, תמכו בכווית על ידי שליחת כוחות ללחימה עם הקואליציה.
מדינות אירופיות רבות (אף מהגוש המזרחי) שלחו כוחות, ציוד ו/או תמיכה כספית, ואלו הפלסטינים ששהו בכווית תמכו בסדאם חוסיין ואף רצו לספח שטח כוותי עשיר במשאבים ולבצע רצח עם באנשי כווית.
לאחר השחרור, כווית כיוונה את המאמצים הדיפלומטיים שלה בעיקר כלפי מדינות שהשתתפו בקואליציה הרב-צדדית.
יש לציין, כי רבים ממדינות אלו קיבלו תפקידים מרכזיים בשיקום כווית.
לעומת זאת, יחסי כווית עם המדינות שתמכו בעיראק, ובהן ירדן, סודאן, תימן וקובה, הפכו למתוחים.
מאז סיומה של מלחמת המפרץ, כווית עשתה מאמצים רבים על מנת שיהיו לה בעלי ברית ברחבי העולם, ובעיקר חברי מועצת הביטחון של האו"ם.
בנוסף לארצות הברית, נחתמו הסדרים ביטחוניים עם רוסיה, בריטניה וצרפת.
קשרים הדוקים עם חברים מרכזיים אחרים בקואליציה של מלחמת המפרץ, בהם מצרים וסוריה, נמשכו גם הם.
מדיניות החוץ של כווית מושפעת כבר זמן מה על ידי תלותה הכלכלית בנפט וגז טבעי.
כאומה מתפתחת, התעשייה המקומית אינה מספיקה כדי לתמוך בה באופן עצמאי.
כתוצאה מכך, כווית מפנה תשומת לב רבה לתעשיית הנפט והגז הטבעי.
עם פרוץ המלחמה עם עיראק, תפסה כווית עמדות פרו אמריקאיות, ומכיוון שספגה את עיקר נזקי המלחמה, היא תמכה ברשות הזמנית הקואליציונית, תוך שימת דגש על בקרת גבולות קפדנית על ידי צבא ארצות הברית.
בנוסף, לכווית יש גם יחסים טובים עם איראן.
בנובמבר 1994, קיבלה עיראק באופן רשמי את גבולותיה עם כווית על פי החלטות האו"ם, אשר פורטו בהחלטות 687, 773 ו-883 של מועצת הביטחון של האו"ם.
אולם, השלום בין המדינות הסתיים באופן רשמי, לאחר ששעיראק תבעה את כווית ואיימה לכבוש את האי בוביאן והאי וורבה.
בנוסף, הריבונות על איי קאראח ואיי אום אל מארדים נמצאים במחלוקת בין כווית וערב הסעודית, וכן מתנהל דיון של כווית וערב הסעודית עם איראן על הגבול הימי המשותף בין המדינות, אולם לכווית אין גבול ימי עם עיראק במפרץ הפרסי.
הו צ'י מין סיטי (קונסוליה כללית)
מדינות שכווית לא מכירה בהן אך מבצעת סחר איתן רשאיות לפתוח משרדים כלכלים שלא יחשבו כנציגות דיפלומטית.
שני המשרדים הכלכלים הם בכווית סיטי, מאחר שכל השגרירויות גם הן נמצאות בכווית סיטי.
יחסי החוץ של הרשות הפלסטינית התקיימו מאז הקמתו של אש"ף (הארגון לשחרור פלסטין) ב-1964. בנובמבר 1988 הכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית של אש"ף על עצמאותה של מדינת פלסטין.
ב-1994 ייסד אש"ף את הרשות הפלסטינית, ישות אוטונומית שהיא פחות ממדינה, בעקבות הסכם אוסלו א'.
הוועד הפועל של אש"ף מבצע את תפקידיה של ממשלת מדינת פלסטין.
כיום, אש"ף מחזיק רשת של משרדים במדינות זרות ומייצג את הרשות הפלסטינית בחו"ל.
החל משנת 2011 מתמקד המאמץ הדיפלומטי של אש"ף בקמפיין שנקרא פלסטין 194, שמטרתו להשיג חברות של מדינת פלסטין באומות המאוחדות.
הקמפיין מבקש להשיג הכרה קולקטיבית יעילה למדינה פלסטינית על בסיס גבולות 1967, כאשר ירושלים המזרחית היא בירתה.
הארגון לשחרור פלסטין הוקם בשנת 1964 כארגון פארא-מיליטרי, וביקש לנהל יחסי חוץ עם מדינות וארגונים בינלאומיים מאז אותה תקופה.
בתחילה כונן אש"ף קשרים עם מדינות ערביות וקומוניסטיות.
בשנת 1969 הפך אש"ף לחבר בארגון לשיתוף פעולה איסלאמי.
באוקטובר 1974, הליגה הערבית הגדירה את אש"ף כ"נציגה הלגיטימי הבלעדי של העם הפלסטיני".
מעמדו החדש של אש"ף הוכר על ידי כל מדינות הליגה הערבית למעט ירדן (ירדן הכירה במעמד של אש"ף בשלב מאוחר יותר).
ב-22 בנובמבר 1974 החלטת האו"ם 3236 הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית, ועל הריבונות בפלסטין.
היא גם הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני באו"ם.
בהחלטה 3237 באותו תאריך הוענק לאש"ף מעמד של צופה לא-מדינה באו"ם.
בספטמבר 1976 הפך אש"ף לחבר שאינו ממלכתי של הליגה הערבית, ובאותה שנה הפך לחבר בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
ב-15 בנובמבר 1988, בתמיכה של האינתיפאדה הראשונה, אש"ף הכריז על הקמתה של מדינת פלסטין, אשר הוכרה באופן נרחב על ידי ממשלות זרות רבות, אם כי לעיתים קרובות ההתבטאויות היו בעלי אופי לא חד-משמעי - בזמנים הכוונה לאש"ף או למדינת פלסטין או לאחת הפועלת מטעם זו, או על ידי "פלסטין" הגנרית.
מדינות וארגונים רבים "שדרגו" את הייצוג מאש"ף למדינה החדשה, אם כי בפועל אותם משרדי אש"ף, אנשי צוות ואנשי קשר המשיכו לשמש במשלחות.
בפברואר 1989 במועצת הביטחון של האו"ם, נציג אש"ף טען להכרה מצד 94 מדינות.
מאז, מדינות נוספות הרחיבו את ההכרה בפומבי.
הרשות הפלסטינית הוקמה על ידי אש"ף ב-1994 בעקבות הסכמי אוסלו והסכם הביניים הישראלי-פלסטיני.
הממשלה הישראלית העבירה סמכויות ותחומי אחריות מסוימות של ממשל עצמי לידי הרשות הפלסטינית, אשר הן פועלות למעשה בחלקים של הגדה המערבית, והייתה אמור להיות יעילה ברצועת עזה לפני שהחמאס השתלט עליה.
שר החוץ של הרשות הלאומית הפלסטינית, אשר מאז יולי 2007 הוא ריאד אל-מאלכי, אחראי על קשרי החוץ של הרשות הפלסטינית.
המדינות מקיימות יחסים רשמיים עם ה-PNA באמצעות משרדים באזור השטחים הפלסטיניים, והייצוג של ה-PNA בחו"ל מתבצע על ידי משלחות אש"ף המייצגות אותה שם.
גם אש"ף (המייצג את עצמה, את מדינת פלסטין, או את ה-PNA) וגם הרשות הפלסטינית מקיימים כיום רשת רחבה של יחסים דיפלומטיים, ומשתתפים במספר ארגונים בינלאומיים עם מעמד של מדינה חברה, משקיפה, או משלחת.
הייעוד "פלסטין", שאומץ בשנת 1988 על ידי האו"ם למען אש"ף, משמש כיום גם כהפניה ל-PNA ולמדינת פלסטין על ידי מדינות וארגונים בינלאומיים, במקרים רבים ללא קשר לרמת ההכרה והיחסים יש להם עם כל אחד מהגופים האלה.
נכון לספטמבר 2017, סה"כ ל-148 מדינות יש יחסים דיפלומטיים בדרגות שונות עם אש"ף והרשות הפלסטינית, בנוסף לאיחוד האירופי והמסדר הריבוני הצבאי של מלטה:
לאחר משאל העם על עצמאותה ב-30 באוגוסט 1999, הפכה מזרח טימור למדינה עצמאית ב-20 במאי 2002, והחלה ליצור קשרי חוץ עם שאר הקהילה העולמית.
היחסים עם מדינות ספציפיות ואזורים
איגוד מדינות דרום מזרח אסיה
מזרח טימור היא המדינה היחידה בדרום מזרח אסיה, אשר אינה חברה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN), ואף לא מחזיקה מעמד של מדינה משקיפה באיגוד.
עם זאת, מזרח טימור הביעה כוונה להשיג מעמד זה ב-ASEAN ביולי 2002 ושוב ב-2006. האיגוד הזמין את מזרח טימור לפגישות שרים רבות במסגרת ASEAN כסימן של רצון טוב.
בשנת 2007 חתמה מזרח טימור על חוזה ידידות ושיתוף פעולה עם האיגוד.
אוסטרליה ומזרח טימור הן שכנות בעלות קרבה פוליטי וקשרי מסחר.
מזרח טימור שוכנת כ-610 ק"מ מצפון-מערב לעיר דרווין באוסטרליה.
במשך שנים רבות אוסטרליה תמכה ללא סייג בכיבוש האינדונזי של מזרח טימור, תוך מתן עדיפות למדיניות של שמירה על יחסים טובים עם אינדונזיה.
אולם, מדיניות זו שונתה בסוף 1990, כאשר אוסטרליה החלה לתמוך, יחד עם פורטוגל ומדינות נוספות, בעצמאותה של מזרח טימור.
מאז, לקחה אוסטרליה תפקיד בולט בהיסטוריה של הרפובליקה הצעירה, ואף הובילה כוח צבאי שעזר לייצב את המדינה, לאחר קבלת העצמאות מאינדונזיה ב-1999, וגם לאחר הסכסוך הפנימי ב-2006, ומאז היוותה מקור עיקרי לסיוע.
למרות העבר הטראומתי, היחסים הדיפלומטיים עם אינדונזיה כיום הם טובים מאוד.
אינדונזיה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של מזרח טימור (כ-50% מכלל היבוא, 2005), אלא שעד כה ישנן בעיות בנושא הגבול, ונערכות ועדות ופגישות אודות הנושא.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-23 בדצמבר 2003.
מזרח טימור מחזיקה בשגרירות בוושינגטון, כמו גם משלחת קבועה בניו יורק, באו"ם.
לארצות הברית ישנה תוכנית סיוע דו-צדדית גדולה, $20.6 מיליון דולר ב-2007, והיא אף תורמת כספים כחברה מרכזית במספר סוכנויות רב-צדדיות כגון הבנק לפיתוח אסיה והבנק העולמי.
חיל השלום האמריקאי פעל במזרח טימור מאז 2002, אך הוא השהה את פעילותו במאי 2006 בשל תסיסה וחוסר יציבות.
ברזיל ומזרח טימור שתיהן דוברות פורטוגזית, וביניהן מתקיימים יחסים ידידותיים.
מזרח טימור מחזיקה שגרירות בברזיליה, ואילו ברזיל מחזיקה שגרירות בדילי.
לברזיל ישנה תוכנית שיתוף פעולה עם מזרח טימור, הכוללת מגוון רחב של תחומים, ביניהם מדיניות עבודה, צדק, ביטחון לאומי, תרבות, חקלאות, חינוך, ממשל, ספורט, סביבה ובריאות.
גאורגיה מיוצגת במזרח טימור על ידי השגרירות אשר בג'קרטה.
היחסים בין מזרח טימור והודו החלו בתקופה המודרנית המוקדמת, כאשר הסוחרים ההודים נסעו לאי בחיפוש אחר אלמוגים.
קשרי המסחר גדלו לאחר ההתיישבות הפורטוגזית במזרח טימור ובחלקים מהודו.
הפורטוגזים הקימו בהודו כמה נקודות עם חיל מצב, וכל השטחים הפורטוגזים באסיה, כולל מזרח טימור, נשלטו על ידי המשנה למלך הפורטוגזי בגואה.
מיסיונרים שפעלו בגואה שהגיעו מפורטוגל, הגיעו למזרח טימור בתחילת המאה ה-17, והשפיעו רבות בהפצת הקתוליות במדינה.
הודים אף פעלו במזרח טימור כחיילים, ביורוקרטים קולוניאליים, ומיסיונרים, וכמה מהם אף הגיעו למזרח טימור בסוף המאה ה-19 בחיפוש אחר עבודה.
כמו כן, ישנה קהילה קטנה של אזרחים במזרח טימור שמקורם מגואה, ואשר תופסת עמדה בכירה בפוליטיקה ובכלכלה.
הודו הייתה המדינה השנייה שהכירה בעצמאותה של מזרח טימור, ושר המדינה ההודי לענייני חוץ (סגן שר החוץ ההודי) אף הוביל משלחת, אשר ייצגה את הודו בחגיגות יום העצמאות של מזרח טימור במאי 2002, ובנוסף הציג מכתבי הוקרה מהנשיא, ראש הממשלה ושר החוץ.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו רשמית ב-24 בינואר 2003. בעצרת האו"ם ב-2003, ראש ממשלת מזרח טימור הצהיר על תמיכת מדינתו במועמדותה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
הדיפלומטים ההודים קמלש שארמה ואתול קארה שימשו כנציגים המיוחדים של המזכיר הכללי (SRSG) במזרח טימור עד 2004 ו-2009 בהתאמה.
מספר רב של ביקורים בכירים משתי המדינות התרחשו במהלך השנים.
סגן שר הבריאות של מזרח טימור, נטליה ד.
אראוחו ביקר בדלהי על מנת להשתתף בכנס הבינלאומי של רפואה מסורתית עבור מדינות דרום מזרח אסיה בפברואר 2013, והוא הראשון מממשלת מזרח טימור אשר ביקר בהודו.
שרת האוצר אמיליה פיירס ביקרה בהודו במאי 2013 להשתתף במועצת המנהלים של ADB.
הרמני קואלו היה שר החוץ הראשון של מזרח טימור שביקר בהודו.
הוא הגיע למדינה ליומיים ב-27–29 במרץ 2016, נפגש עם שר החוץ סושמה סווראג', ועם שרי המדינה (VKS) הבריאות ההודים.
הפיליפינים היא אחת מן התורמות הגדולות ביותר של האו"ם בסיוע למשימות השלום במזרח טימור, והשתתפה בכך אף לפני שמזרח טימור קיבלה עצמאות מאינדונזיה.
בשל היותם שתי המדינות הקתוליות היחידות באסיה, היחסים עם הפיליפינים נעשו חיוביים מאוד בעת שטימור זכתה להכרה רב-צדדית כמדינה עצמאית.
שתי המדינות מתמקדות כעת ביחסים מסחריים אשר הולכים וגדלים, כמו גם בתרבות וחילופי חינוך.
הפיליפינים היא תומכת מוצהרת של מזרח טימור כחברה ב-ASEAN.
ב-6 ביוני 2013, שתי המדינות חתמו על שלושה הסכמים במנילה בנושאי פיתוח תשתיות, הגנה, חינוך ועוד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביולי 2002.
טורקיה מיוצגת בטימור על ידי שגרירותה בג'קרטה.
היחסים ההדוקים בין מוזמביק ומזרח טימור הם בעלי היסטוריה ארוכה, ונוצרו בתקופה בה שני השטחים היו מושבות פורטוגזיות.
לפני העצמאות, מספר מנהיגים פוליטיים של טימור חיו בגלות במוזמביק, ביניהם הנשיא השני של מזרח טימור, ז'וזה רמוס הורטה, וראש הממשלה לשעבר מרי אלקטירי.
שתי המדינות הן חברות בקהילת המדינות דוברות הפורטוגזית (CPLP).
מזרח טימור מחזיקה בשגרירות במפוטו, בירת מוזמביק.
מלזיה תרמה רבות למשימות השלום של האו"ם במדינה, וביניהן "Operation Astute" במהלך משבר מזרח טימור 2006. מלזיה אף סיפקה סיוע לטימור בתחום פיתוח משאבי אנוש, באמצעות תוכניות הכשרה שונות, וכן במאמצים שונים לפיתוח המדינה.
נכון לעכשיו, מלזיה נחשבת בעיני מזרח טימור, כמודל לפיתוח המדינה שלהם.
מזרח טימור מחזיקה שגרירות בקואלה לומפור , ואילו מלזיה מחזיקה שגרירות בדילי.
סרביה מיוצגת במזרח טימור על ידי השגרירות שלה בג'קרטה.
למזרח טימור יש שגרירות בליסבון ואילו פורטוגל מחזיקה שגרירות בדילי.
מזרח טימור הייתה קולוניה של פורטוגל במשך 400 שנים.
כמושבה פורטוגזית לשעבר, במזרח טימור חלק ניכר מהתושבים דוברים פורטוגזית, והיא אחת משתי השפות הרשמיות של טימור, ועל כן היא חברה מלאה בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.
מ-1986, החלה פורטוגל להפוך את עניין ההגדרה העצמית של מזרח טימור לנדבך מרכזי של מדיניותה הדיפלומטית, בתקופה שבה הכיבוש של מדינה זו על ידי אינדונזיה היה עדיין נושא שנשכח על ידי הקהילה הבינלאומית.
המאמצים הדיפלומטיים של פורטוגל הצליחו להשיג תמיכה בינלאומית הולכת וגוברת, כולל מדינות כגון אוסטרליה וארצות הברית, שתמכו עד אז ללא סייג בכיבוש האינדונזי.
מאמצים אלו הובילו בסופו של דבר למשאל עם ולעצמאותה של מזרח טימור בשנת 2002.
קשרים נוספים כוללים קשרים בין האוניברסיטה הלאומית של מזרח טימור לבין אוניברסיטת קוימברה, וכן בין הכוחות הצבאיים של מזרח טימור ופורטוגל.
כינון היחסים הדיפלומטיים בין מזרח טימור לבין הרפובליקה של קוריאה החל ב-20 במאי 2002.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 ביוני 2002.
רוסיה הייתה אחת המדינות הראשונות אשר הכירה בעצמאות מזרח טימור, והיא אף השתתפה כמעט בכל תוכניות הסיוע של האו"ם, תוך אספקת מזון ואנשי סעד, וכן טייסי תעופה אזרחיים ותחבורה.
לאחר תקרית הירי בז'וזה רמוס הורטה (הנשיא לשעבר של מזרח טימור), הצהיר משרד החוץ הרוסי: "רוסיה מביעה את דאגתה בניסיון ההתנקשות בחייו של נשיא מזרח טימור, ומקווה ליציבות פוליטית, כתנאי בסיסי לפתרון מוצלח לבעיות המורכבות הניצבות בפניה.
למען האינטרסים של חיזוק האחדות הלאומית ולהבטיח פיתוח כלכלי וחברתי במדינה."
רוסיה מיוצגת במזרח טימור דרך השגרירות שלה בג'קרטה, אינדונזיה.
מזרח טימור מוגדרת כמדינה משקיפה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN), הבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח (IBRD), קרן המטבע הבינלאומית (IMF), האומות המאוחדות (האו"ם), הבנק לפיתוח אסיה (ADB), המדינות הבלתי-מזדהות (NAM), וקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית (CPLP).
על אף שמזרח טימור אינה ממוקמת באזור האוקיינוס השקט ולא מהווה מבחינה גאוגרפית חלק מאוקיאניה, היא מחזיקה מעמד של משקיפה בפורום האיים הפסיפיים, והיא אינה מעוניינת לפעול כחברה מלאה או כחברה עמיתה בארגון, שכן היא רוצה להיות חברה מלאה ב-ASEAN.
הוועדה לגבול מזרח טימור-אינדונזיה מתכנסת מדי פעם על מנת לסקור ולתחום את גבולות הארץ; אינדונזיה מחפשת פתרון לנושא פליטי מזרח טימור באינדונזיה.
אוסטרליה, מזרח טימור ואינדונזיה פועלות יחד, כדי לפתור את נושא הגבול הימי והשימוש במשאבי קרקע הים באזור טימור.
יחסי בורונדי עם שכנותיה הושפעו לעיתים קרובות מבעיות ביטחוניות.
מאות אלפי פליטים בורונדיים עברו בזמנים שונים לרואנדה, לטנזניה ולרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וכן מאות אלפי בורונדים נמצאים במדינות שכנות כתוצאה ממלחמת האזרחים המתמשכת.
כמה קבוצות מורדים בורונדינים השתמשו במדינות שכנות כבסיסים לפעולות המורדים.
האמברגו שהוטל על המדינות האזוריות ב-1993, פגע ביחסים הדיפלומטיים עם שכנותיה; היחסים השתפרו מאז השעיית סנקציות אלה ב-1999.
בורונדי היא חברה בארגונים בינלאומיים ואזוריים שונים, ביניהם האו"ם, איחוד מדינות אפריקה, הבנק לפיתוח אפריקה ולה פרנקופוני.
בורונדי היא גם חבר בבית הדין הפלילי הבינלאומי עם הסכם חסינות בין-צדדי להגנה על הצבא האמריקני (כמפורט סעיף 98).
השר השוודי לשילוב ולשוויון מגדרי, ניאמקו סאבוני, נולד בבורונדי.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 במאי 2007.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 במאי 1992.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 בספטמבר 1976.
בורונדי מיוצגת בקפריסין על ידי השגרירות שלה בז'נבה ויש לה קונסוליית כבוד בניקוסיה.
קפריסין מיוצגת בבורונדי באמצעות השגרירות דוחה ויש לה קונסוליית כבוד בבוג'ומבורה.
שתי המדינות חברות מלאות של ארגון לה פרנקופוני.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 במרץ 1993.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים במרץ 1995.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-24 במאי 1993.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 במאי 1993.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 באוגוסט 2012.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 באוגוסט 1968.
בורונדי ורואנדה מסתכסכות וחולקות זו לצד זו את גבולות הנהרות אקניארו וקגרה/ניאברונגו, אשר השתנו מאז 1960, כאשר הגבול היה תחום.