tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתוכנית מתקבלים מדי שנה עד חמישה עשר תלמידים בעלי ציון סכם גבוה במיוחד בבגרות וב (720 ומעלה).
בנוסף, נדרשים המועמדים להגיש חיבור אישי ולעבור לראיון אצל ראש התוכנית.
מלגת שכר-לימוד: כל סטודנט המתקבל לתוכנית מקבל מלגת שכר לימוד מלאה לשנה א'.
קבלת מלגה לשנה ב' ו ג' מותנת בעמידה בקריטריונים של הצטיינות (ממוצע ציונים 86 לפחות).
מלגת מצטיינים לתואר השני: בוגרי התוכנית הממשיכים ללימודי מוסמך באוניברסיטת חיפה כתלמיד מן המניין (למעט בתוכניות סגורות) ובמסלול א' (עם תזה), יהיו זכאים למלגת לימודים בגובה של עד 75% משכ"ל למשך שנתיים, ובתנאי שלא עברה יותר משנה ממועד קבלת התואר הראשון (המימון הוא לתואר אחד בלבד במסלול א').
בדצמבר 2011 הוקם "מועדון בוגרים" של תוכנית המצטיינים אשר נועד לחזק את הקשר בין בוגרי התוכנית אשר רבים מהם מחזיקים בתפקידי מפתח במגזר הציבורי והפרטי בישראל ובמוסדות אקדמיים נחשבים ברחבי העולם, וכן לשמר את הזיקה שלהם לאוניברסיטת חיפה ולמנהיגים העתידיים של התוכנית.
בנוסף, בוגרים רבים של התוכנית הפכו למרצים בכירים באקדמיה בישראל ובאוניברסיטאות נבחרות בחו"ל.
ביניהם, פרופ' יצחק ויסמן, ראש המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה, פרופ' ניר אביאלי, ראש תוכנית המצטיינים באוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' אמיר גולדשטיין מתל-חי, אוניברסיטת קרית שמונה בגליל וד"ר יעל אברהמי, ראש החוג למקרא במכללה האקדמית לחינוך "אורנים".
תוכנית הספר הכחול הייתה חזונו של נורי א-סעיד ראש ממשלת עיראק אותו העלה על הכתב בשנת 1943 וכוון בעיקר לבריטים, ובו בדומה לתוכנית סוריה הגדולה של עבדאללה הראשון אמיר הממלכה הירדנית ההאשמית, הציעה לאחד את כל אזור הסהר הפורה תחת קונפדרציה בהובלת עיראק שתושביה הם שיקבעו את אופי השלטון בה.
בניגוד לעבדאללה, שהתעלם בתוכניתו ממעמד היהודים, הציע נורי א-סעיד ליהודים אוטונומיה במחוזות מסוימים בקונפדרציה, בדומה לאוטונומיה שהוענקה למרונים בהר הלבנון בשנת 1864 ובה בעת הייתה עיראק לקיצונית במדינות ערב ביחסה ליישוב ומדינת ישראל.
ביולי 1947 נקרתה בדרכו של נורי סעיד ההזדמנות להגשים את חלום 'סוריה הגדולה' במסגרת תוכנית קלייטון של הבריטים לבלימת שאיפות ההתפשטות הסובייטיות במזרח התיכון באמצעות סיכול תוכנית החלוקה.
הבריטים יעדו לעיראקים את הובלת קואליציית הפלישה הערבית הראשונה לארץ ישראל, תוך הבטחה לחימוש שתי דיוויזיות עיראקיות במסגרת הסכם הגנה אנגלו-עיראקי שנודע בשמו הסכם פורטסמות (1948).
מרד בגדאד (1948) בהובלת התנועה הקומוניסטית העיראקית, רבים מחבריה יהודים, בתמיכה פעילה של ברית המועצות הביא לנפילת שלטונו של נורי סעיד ולסיכול תוכנית הפלישה הראשונה.
במאי 1948, שגרה עיראק דיוויזיה לארץ ישראל כחלק מהמאמץ של מדינות ערב לחסל את מדינת ישראל.
עיראק לא חתמה על הסכם שביתת נשק עם ישראל בתום מלחמת הקוממיות, שלחה חילות משלוח במלחמות ששת הימים ויום כיפור ושגרה טילים לשטח ישראל במלחמת המפרץ הראשונה, כך עד סוף שלטונו של סאדם חוסיין.
תוכנית וַלֵב נוסחה על ידי הכלכלן הסובייטי ממוצא בולגרי ופורסמה לראשונה בספר השנה 2/1964 של אוניברסיטת מוסקבה תחת השם "בעיות הפיתוח הכלכלי של מחוזות הדנובה ברומניה, בולגריה וברית המועצות".
שנת 1957 הייתה קשה מאוד עבור הגוש הקומוניסטי, זה היה מיד לאחר המרד ההונגרי ודיכויו ותקופת הטיהורים בהנהגת ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות האחרות.
בנקודת זמן זו סבלה ברית המועצות ממשבר חריף בחקלאות של אוקראינה ואף על פי שהיא התחרתה בהצלחה עם ארצות הברית על כיבוש החלל, המצב בחקלאות אילץ אותה להתחיל לייבא חיטה מקנדה ובשר מארגנטינה.
ההנהגה הסובייטית חיפשה פתרון טוב יותר.
יורי אנדרופוב התמנה ב-1957 להיות ראש המנגנון לקשר ולפיקוח בין ברית המועצות ובין ארצות הגוש הקומוניסטי.
במסגרת תפקיד זה יזם אנדרופוב, באוקטובר 1957, התייעצות בין המפלגות הקומוניסטיות ומפלגות הפועלים של ארצות הגוש הקומוניסטי במטרה לייצור מנגנון הנהגה אפקטיבי וב-1960 הפיק את דוקטרינת ההתמחות הכלכלית של הארצות השונות.
בכינוס קומקון, שנערך במוסקבה ביוני 1962, המשלחת הפולנית הציעה (לפי בקשה של ניקיטה חרושצ'וב, אשר העדיף שההצעה לא תבוא ישירות מברית המועצות) לעסוק בהתמחות הכלכלית של המדינות בגוש הקומוניסטי.
באותו מעמד התקבל המסמך הקרוי "עקרונות הבסיס בחלוקה הבינלאומית של העבודה", שנוסח על ידי אמיל בוריסוביץ' ולב.
תוכנית חלוקת ההתמחות הכלכלית של המדינות ייעדה את מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה וברית המועצות לעסוק בתעשייה בעוד שרומניה, הונגריה ובולגריה יעסקו בחקלאות ופולין תעסוק גם בתעשייה וגם בחקלאות.
מאחורי תוכנית זו הסתמן עתיד אפשרי של הפיכת הגוש הקומוניסטי למדינה אחת, עתיד שהפחיד את ההנהגה הרומנית.
בביקור של יורי אנדרופוב בבוקרשט, באפריל 1963, כשניסה לקדם את תוכניות האיחוד הכלכלי מול ההנהגה הרומנית, ניסה להרגיע את שומעיו באומרו שנושא יצירת המדינה היחידה לא אקטואלי, אך עוד יבוא היום לכך.
גאורגיו-דז' היה תקיף בהתנגדותו וניקולאה צ'אושסקו ואלכסנדרו ברלדאנו אף יותר ממנו.
אמיל בודנראש ציטט דברים של חרושצ'וב, כדי לנמק את ההתנגדות.
ב-1964 פרסם ולב תוכנית שנועדה לקבץ שטח חקלאי שיכלול 12,000 קילומטרים רבועים משטחי ברית המועצות (אזורים המצוים כעת באוקראינה וברפובליקת מולדובה), 38,000 קילומטרים רבועים משטחי בולגריה וכ-100,000 קילומטרים רבועים משטחי רומניה לשם תכנון וניהול מרכזי.
בולגריה נתנה את הסכמתה, אולם רומניה התנגדה בתוקף.
הנציג הקבוע של רומניה בקומקון, אלכסנדרו ברלדאנו טען כבר בפברואר 1963 למען המשך התיעוש של רומניה והכלכלן הרומני קוסטין מורג'סקו תקף בצורה חריפה את תוכנית ולב במאמר, שפורסם בכתב העת הרומני, Viața economică (החיים הכלכליים).
ההנהגה הרומנית החליטה לפרסם את המחלוקת, כדי לשתף את העם בידוע לה ופרסמה את תוכנית ולב בצירוף התגובות הרומניות.
מאות אלפי הגליונות של כתב העת הכלכלי נחטפו על ידי הקוראים.
שליט רומניה הקומוניסטית עד מותו ב-1965, גאורגה גאורגיו-דז', חשש מפני תהליך הדה-סטליניזציה, שהוביל ניקיטה חרושצ'וב ויצא לידי חובה על ידי האשמת יריביו, אנה פאוקר, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו בסטליניזם, לאחר שלפני כן האשים אותם בסטייה מהקו הסטליניסטי והדיח אותם על רקע זה.
גאורגיו-דז', שהמשיך לקיים ברומניה משטר סטליניסטי, חשש מהדחה ביוזמה מכיוון ברית המועצות הלא סטליניסטית, לכן החליט להוביל להתרחקות מסוימת ממנה ולחיזוק עצמאות רומניה.
במסגרת זו חודשו יחסי החוץ של רומניה עם סין ועם יוגוסלביה, שהיו מסוכסכות עם ברית המועצות, ניתנה חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים ברומניה והסתמן קו פוליטי לאומי, שהתקבל בשמחה על ידי הרומנים.
החלטות ועידת המפלגה הקומוניסטית הרומנית
באפריל 1964 התכנסה ועידת המפלגה הקומוניסטית הרומנית וקיבלה, לפי הכוונתו של גאורגיו-דז', החלטות בנושא היחסים עם המדינות הקומוניסטיות האחרות והמפלגות הקומוניסטיות האחרות.
לפי החלטות אלה היחסים צריכים להיות שוויוניים וצריכה להישמר עצמאות המדינות השונות וכך הדבר גם לגבי המפלגות הקומוניסטיות, אין מפלגת אם ומפלגת בת, כל המפלגות שוות.
החלטות אלה פורסמו בביטאון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, Scînteia.
החלטות אלה כונו בציבור ובתקשורת בשם "הכרזת העצמאות של רומניה" ובגלל מותו של גאורגיו-דז' כעבור שנה, בנסיבות לא לגמרי ברורות, כונו גם בשם "צוואתו של גאורגיו-דז'".
ההנהגה הרומנית לא הסתפקה בפרסום התנגדותה, היא התחילה לאותת לסובייטים שאפשר לעלות נושאי מחלוקת נוספים - פורסם ברומנית ספר של קרל מרקס בשם "רישומים על אודות הרומנים", ספר בו מרקס הביע דעות על תושבי בסרביה, ביטל את הטענה שיש שפה מולדובנית וטען שתושבי בסרביה הם רומנים לכל דבר.
פרסום הספר רמז על ייתכנותו של פולמוס אפשרי נוסף על אודות קו הגבול בין רומניה ובין ברית המועצות.
ההתנגדות התקיפה של ההנהגה הרומנית גרמה להנהגה סובייטית לסגת מהתוכנית וניטרלה למעשה את התפקיד של קומקון.
ב-3 ביוני 1964 כתב העת של אוניברסיטת מוסקבה, בו פורסמה תוכנית ולב, נלקח מנקודות המכירה והועלם.
במפגש עם השגריר הסיני, ב-9 ביולי 1964, הגדיר יון גאורגה מאורר את תוכנית ולב, כתוכנית לפירוק רומניה.
ב-11 ביולי ניקולאי פודגורני גינה את העובדה שתוכנית ולב נוצלה על ידי שלטונות רומניה, כדי לטעון לקיומם של תביעות שיש כביכול לברית המועצות כנגד הריבונות, הטריטוריה והעושר של רומניה.
לחיזוק דבריו התייחס פודגורני לתפוצה הגדולה כל כך של כתב העת הכלכלי, שגינה את התוכנית ולסירוב העיתונות הרומנית המרכזית לפרסם מאמר, שהופיע באיזבסטיה וביקר את תוכנית ולב.
פודגורני הוסיף שתוכנית ולב אינה תוכנית אינטליגנטית ואינה משקפת את העמדה הרשמית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויחסיה עם הארצות הקומוניסטיות האחרות.
תוכנית השלום של טראמפ, הידועה גם כ"עסקת המאה" הייתה תוכנית הכוללת הצעה לפתרון הסכסוך הישראלי–פלסטיני, הקמת מדינה פלסטינית, הסכם שלום והכרה דו צדדית שגובשה על ידי ממשל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בכהונתו הראשונה.
פרטי התוכנית פורסמו בבית הלבן ב־28 בינואר 2020 במעמד הנשיא דונלד טראמפ וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
זמן קצר לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, העניק דונלד טראמפ ריאיון לעיתון הניו יורק טיימס, ובו אמר, בין השאר: .
כמו כן אמר שבכוונתו לשלב את חתנו ג'ארד קושנר בצוות המשא ומתן.
בכלי התקשורת כינו את היוזמה "עסקת המאה", כשמו של סרט קומי משנת 1983, ובו חבורה של סוחרי נשק מנסה למכור כלי נשק בשם "Peacemaker" לדיקטטורה באמריקה הדרומית, ושם זה הפך לכינויה של התוכנית.
בספטמבר 2017 השתמש נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בביטוי "עסקת המאה", לאחר פגישה עם טראמפ בעצרת הכללית של האו"ם.
עבאס אמר על תוכניתו של טראמפ: "היא מעידה על רצינותו של כבוד הנשיא, ששואף להשיג את עסקת המאה במזרח התיכון במהלך השנה או החודשים הקרובים."
ב־22 במאי 2018 דווח בערוץ 10 כי צוות של אנשי טראמפ, המורכב מג'ייסון דב גרינבלט, ג'ארד קושנר ודייוויד פרידמן סיים לעבוד על הצעת ההסכם בין ישראל לפלסטינים.
פרסום התוכנית התעכב בגלל חודש הרמדאן.
כמו כן פורסם כי שני הצדדים הסתייגו מהתוכנית.
נמסר כי הפלסטינים הגישו מספר יוזמות בינלאומיות עוקפות משא ומתן, וממשלת ישראל הביעה חוסר נכונות לוויתורים מדיניים.
ביולי 2018 פורסמו חלקים מהתוכנית, הכוללת הסדרה ברצועת עזה כשלב ראשון.
ב"ישראל היום" פורסם כי ערב הסעודית, ירדן, מצרים ואיחוד האמירויות הערביות תומכות ביוזמה.
התוכנית להסדרת מציאות החיים בעזה כללה הסכם רגיעה ארוך טווח בין ישראל לפלגים הפלסטינים, בתיווך ארצות ערב, וכן פרויקטים כלכליים לשיקום הרצועה, ואפשרות למעבר סחורות לעזה דרך נמל בקפריסין.
לקראת אוגוסט 2018 דעכו הדיווחים בכלי התקשורת אודות התוכנית, וגם טראמפ נמנע מלהזכירה.
צוות המשא ומתן כונה "אנשים חסרי כל ניסיון מדיני, נעדרים ידע דיפלומטי וחפים מכל התנסות בתחום של משא ומתן מדיני".
לפי הפרסומים, ההצעה הראשונית של התוכנית זכתה לתמיכת הפלסטינים וערב הסעודית, אך הם תבעו שישראל תצהיר מראש שתקיים את מחויבויותיה לצעדים המוצעים בתוכנית.
ממשלת ישראל התנגדה לכך, והתוכנית נגנזה.
לאחר מכן הוכנה תוכנית חלופית, המכונה "התוכנית האידאולוגית", בסיועו של השגריר רון דרמר.
תוכנית זו נטתה לחלוטין לצידה של ישראל והתעלמה מתביעות הפלסטינים.
עבדאללה השני, מלך ירדן טס לוושינגטון לפגישה לא מתוכננת עם הנשיא טראמפ כדי להביע את התנגדותו הנחרצת לתוכנית.
התוכנית קיבלה בתחילה את תמיכת ערב הסעודית, אך גם זו הסירה את תמיכתה לאחר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל והעתקת שגרירות ארצות הברית לירושלים.
ב־11 בפברואר 2019 דווח ב"פוקס ניוז" כי צוות השלום האמריקני השלים את עבודתו על טיוטה שנייה של התוכנית, ומסר אותה לידי דונלד טראמפ.
הטיוטה מתפרשת על פני כ־200 עמודים.
בכירים בממשל טראמפ אמרו שהתוכנית לא תפורסם לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת, ב־9 באפריל.
פורסם כי עיקרי התוכנית הם:
חיבור בין יהודה ושומרון לרצועת עזה (דרך כביש, מסילת רכבת או כדומה).
תוקם מדינה פלסטינית בכ־70 אחוזים משטחי יהודה ושומרון.
שטחי C ברובם יועברו לריבונות ישראלית, שטחי B ושטחי A יועברו לריבונות פלסטינית.
רוב מוחלט של ההתנחלויות ייכללו בריבונות ישראלית.
חמש עשרה התנחלויות מבודדות מחוץ לגושי ההתיישבות לא יורחבו, ויהיו מובלעות ישראליות.
ירושלים תוסדר מבחינת הריבונות באופן הבא:
ירושלים המאוחדת תהיה בריבונות ישראל כולל השכונות והחלקים המרכזיים של מזרח ירושלים וכן כל העיר העתיקה.
ריבונות פלסטינית תחול בשכונות קצה במזרח ירושלים מעבר לגדר ההפרדה בלבד ונוכחות סמלית באתרים הקדושים.
המקומות הקדושים בירושלים יישארו בריבונות ישראל אך ייתכן בניהול משותף עם הפלסטינים, ירדן ואולי עם מדינות נוספות.
ב־28 בפברואר 2019 פרסם קושנר פרטים מהתוכנית.
לדבריו, זוהי תוכנית מפורטת ומעמיקה שתתמקד בשרטוט גבולות ופתרון סוגיות הסדר הקבע, וישראל תזכה לתמורה כדי שתוכל לבצע את הוויתורים הנדרשים.
הוא הוסיף: "הצלחנו לשמור על פרטי העסקה חסויים כדי למנוע התחמקות של פוליטיקאים".
גם טראמפ התייחס לתוכנית, ואמר שהיא תפורסם לאחר הבחירות בישראל.
הוא אמר: "אומרים שזה דיל בלתי אפשרי; אני אשמח לקדם את זה ונראה מה יקרה [...] אני חושב שיש לנו סיכוי טוב לשלום בין ישראל והפלסטינים".
בוועידת איפא"ק במרץ 2019, התייחס השגריר דייוויד פרידמן לתוכנית השלום, שלדבריו תשמר את שליטתה של ישראל ביהודה ושומרון, בבקעת הירדן ובירושלים: "מדוע ממשל טראמפ צריך לסכן את כל הרצון הטוב שלו בניסיון חסר תוחלת להשיג שלום ולחפש פתרון שישים קץ לסכסוך שנראה אינסופי?
[...] האם נוכל להשאיר החלטה כזו לממשל שלא יבין את צרכיה של ישראל לשמר את השליטה הביטחונית ביהודה ושומרון ואת נוכחות הקבע בבקעת הירדן?
האם נוכל להשאיר זאת לממשל שלא יכיר בכך שתחת ריבונות ישראלית הפכה ירושלים לראשונה מזה 2,000 שנה לעיר דינמית ומשגשגת הפתוחה לחלוטין למתפללים מכל שלוש הדתות האברהמיות?"
ב־12 במאי 2019 פרסם עמית סגל בחדשות 12 שממשל ארצות הברית צפוי להכיר בסיפוח יהודה ושומרון, מתוך ההבנה שההתנחלויות יישארו בידי ישראל.
מנגד, בספטמבר 2025 דיווח האתר האמריקני "פוליטיקו", כי טראמפ הבטיח למנהיגי מדינות ערב כי לא יאפשר לישראל לספח את הגדה המערבית.
ב־19 במאי 2019 הציג הממשל האמריקני את חלקה הראשון של תוכנית השלום במזרח התיכון, שיכלול "סדנה" כלכלית לעידוד השקעות הון ביהודה ושומרון וברצועת עזה, במטרה לשפר את הכלכלה הפלסטינית.
הסדנה תתקיים בבחריין ב־25 וב־26 ביוני, בהשתתפות שרי האוצר של מדינות האזור שאליהם יצטרפו בכירים במערכת הכלכלית העולמית.
את הכנס יובילו יועצו הבכיר וחתנו של הנשיא טראמפ, ג'ארד קושנר, מזכיר האוצר של ארצות הברית סטיבן מנושין והשליח המיוחד למזרח התיכון ג'ייסון גרינבלט.
בתחילה, בכירים בממשל טראמפ אמרו שהתוכנית לא תפורסם לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת, והקמת הממשלה החדשה.
מאוחר יותר ציינו בממשל טראמפ כי התוכנית לא תפורסם לפני הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, שיתקיימו לאחר שנה נוספת.
ב־27 בינואר 2020 הזמין הנשיא טראמפ את ראש הממשלה בנימין נתניהו ויו"ר כחול לבן בני גנץ להתארח בבית הלבן, כדי לדון איתם בפרטי התוכנית בשלמותה.
ההכרזה נערכה בבית הלבן ב־28 בינואר 2020 בשעה 12:00 לפי שעון ארצות הברית, ובה נחשפו פרטי התוכנית.
הכרה אמריקנית בהתיישבות הישראלית ביהודה, השומרון והבקעה המזרחית
הכפלת הטריטוריה הפלסטינית והקמת שגרירות אמריקנית בבירת "המדינה הפלסטינית העתידית" שבמזרח ירושלים
הסכמה ישראלית להקפאה בת ארבע שנים בשטח המיועד למדינה הפלסטינית העתידית
שמירה על הסטטוס קוו בעיר העתיקה ובהר הבית שבירושלים – בריבונות ישראלית
הרחבה של 20% של רצועת עזה, באזור חולות חלוצה ופתחת ניצנה
קיומן של מובלעות ישראליות ב־15 יישובים, המונים (נכון ל־2020) כ־15 אלף איש.
הכרה בירושלים המאוחדת כבירת ישראל
יוסרו כל הגבלות הבנייה בסופו של דבר
בסה"כ: תוחל הריבונות על 30% משטחי יהודה ושומרון, יסופחו בקעת הירדן, צפון ים המלח וההתנחלויות
מענק של 50 מיליארד דולר ל"מדינה הפלסטינית החדשה";
ישראל תתחייב לשחרר אסירים ועצירים פלסטינים המוחזקים במעצר מנהלי בבתי הכלא שבישראל וקובעת כי כל האסירים המשוחררים יקבלו אזרחות במדינה הפלסטינית העתידית;
חיבור בין רצועת עזה ליהודה ושומרון דרך מנהרה תת־קרקעית בדומה לעקרון המעבר הבטוח;
התוכנית קוראת למימון של 1.5 מיליארד דולר בריבית נמוכה ועוד 500 מיליון דולר במענקים למען פיתוח אטרקציות ולקידום השטחים הפלסטיניים;
שיפור אספקת המים לשתייה וטיפול במי שפכים;
שיבה של פליטים ערבים–פלסטינים ל"מדינה העתידית הפלסטינית" וקרן פיצויים נדיבה, ללא שיבה לתוך ישראל.
התנאים להקמת מדינה פלסטינית ב־70% משטחי איו"ש וב־120% ברצועת עזה:
פירוק חמאס מנשקו ופירוז רצועת עזה
ויתור על זכות השיבה אל שטחי מדינת ישראל
הכרה בגבולותיה החדשים של ישראל
הסכמה לשליטה צבאית ממערב לירדן
הפסקת ההסתה במערכת החינוך הפלסטינית
בנימין נתניהו תמך בתוכנית ופרסם מאמר המפרט את סיבותיו.
לאחר הצגת התוכנית, הודיע נתניהו כי ישראל תצביע בממשלה על ספוח בקעת הירדן וכל הישובים הישראליים ביהודה ושומרון, אך ההצבעה בוטלה בדרישת ג'ארד קושנר.
ישראל וארצות הברית הקימו ועדה שתפקידה למפות את השטח כך שבהמשך השטחים שישראל תספח לא יהיו על חשבון המדינה הפלסטינית העתידית.
הוועדה המשותפת החלה בעבודת המיפוי שלה אך היא נכנסה להקפאה בשל משבר הקורונה.
ב־28 במאי, פרסמה שגרירות ארצות הברית בישראל אזהרת מסע ליו"ש ברקע הסיפוח: "אלימות יכולה לפרוץ בכל רגע".
ב־29 בינואר 2020 הודיע בני גנץ שיביא לאישור הכנסת את תוכנית המאה של דונלד טראמפ.
ההסכם הקואליציוני בין מפלגת כחול לבן והליכוד התייחס למימוש תוכנית המאה ולהחלת ריבונות בזמן ממשלת ישראל השלושים וחמש.
הראשון ביולי נקבע כמועד אפשרי לתחילת ביצוע הסיפוח.
ב־17 במאי, אמר שר החוץ גבי אשכנזי כי ישראל עומדת בפני "הזדמנויות אזוריות משמעותיות, ובראשן יוזמת השלום של הנשיא טראמפ".
הוא הוסיף כי הוא "רואה בתוכנית אבן דרך משמעותית".
אשכנזי ציין בטקס חילופי שרי החוץ כי התוכנית האמריקאית "תקודם באחריות ובתיאום עם ארצות הברית, תוך שמירה על הסכמי השלום והאינטרסים האסטרטגיים של מדינת ישראל".
ב־1 בפברואר 2020 נערכה בתל אביב הפגנה נגד התוכנית שאורגנה על ידי ארגון "שלום עכשיו" וארגוני שמאל ישראלי נוספים.
במסמך העמדה שהוציאו ב"שלום עכשיו" נטען שהתוכנית אינה באמת תוכנית שלום כי היא חד צדדית, מאפשרת סיפוח של כ־30% מהגדה ללא משא ומתן, ומשאירה לפלסטינים מדינה מחוררת ומפוצלת.
מדינה שלא תוכל להיות עצמאית ותהיה נתונה לשליטה ביטחונית ישראלית.
חוקר הסכסוך הישראלי–פלסטיני שאול אריאלי, טוען שעסקת המאה מחזירה את ישראל אחורה אל לפני התהליך המדיני, והיא פוגעת בהישגים שהושגו בתהליך השלום מהסכמי אוסלו ב־1993 ועד ועידת אנאפוליס ב־2008.
גם בקרב ההנהגה הערבית בישראל התוכנית התקבלה בדחייה.
יו"ר תע"ל חבר הכנסת אחמד טיבי ציין שהוא מתנגד לעסקה.
תושבים ערבים במשולש ובנגב המערבי הביעו ביקורת על חילופי השטחים המוצעים.
בציונות הדתית הובעה התנגדות לתוכנית, בהם קונגרס הרבנים "פיקוח נפש" המאגד כארבע מאות רבנים ישראלים.
כמו כן הרבנים שמואל אליהו, אליקים לבנון יוסף גערליצקי, דוב ליאור, יהושע שמידט וישראל אריאל.
ב־10 ביוני התקיימה הפגנה של חסידי חב"ד ופעילי ימין בכניסה לירושלים נגד תוכנית המאה.
דניאלה וייס ותנועת תנועת "נחלה" פתחו בקמפיין נגד התוכנית.
גם מפלגת עוצמה יהודית הביעה התנגדות חריפה לתוכנית.
ב־13 במאי, מועצת יש"ע התכנסה לישיבה, בה הציגה את "מסמך הקווים האדומים".
אחרי דיון והצבעה הוחלט להתנגד לכל הכרה או הסכמה מכל סוג שהוא, להקמתה של מדינה פלסטינית; להקפאת יישובים או להגבלות בנייה בשום יישוב וכן – למפה בה יהיו יישובים מבודדים במובלעות שיפגעו בהתפתחותם העתידית.
בעקבות כך, יצאה מועצת יש"ע בקמפיין תקשורתי נרחב למען הסיפוח אך לא לפי המפה המופיעה במתווה טראמפ תחת הכותרת "DO IT RIGHT – ריבונות עושים בצורה נכונה".
ביוני הייתה הפגנה שארגנה תנועת "דרכנו" נגד סיפוח במסגרת התוכנית.
נימוקיה היו כלכליים בין היתר: "לא לסיפוח.
במפלגות ימינה וישראל ביתנו תמכו בעסקה אך התנגדו להקמת מדינה פלסטינית.
נפתלי בנט קרא לפרסום לפני הבחירות ואילו אביגדור ליברמן טען שזו התערבות אמריקאית בבחירות.
שגריר ארצות הברית בישראל בממשל טראמפ, דייוויד פרידמן, תיאר את הסיבות לסיכול הריבונות הישראלית ביו"ש לתפיסתו, בספרו "פטיש" שפורסם בשנת 2022. הוא טען כי "ליברמן ובנט חברו לגנץ בתקיעת מקלות בגלגלי תוכנית המאה, בניסיון למנוע מנתניהו הישג אלקטורלי".
אמיר אשל שהיה באותה עת עוזרו של בני גנץ לענייני התוכנית, טען בראיון כי הוא היה האדם שהשפיע מאחרי הקלעים על ג'ארד קושנר לבטל את יוזמת הסיפוח בטענה שהצעד יקריס את התוכנית.
דקות אחרי שטקס הצגת הסכם בבית הלבן הסתיים פרידמן אמר בתדרוך לכתבים כי ישראל יכולה להתקדם מיד עם סיפוח חלקים ביו"ש.
אלא שפרידמן לא היה מתואם עם הבית הלבן.
נאומו של נתניהו בטקס בבית הלבן בו הכריז כי הוא רוצה לספח חלקים מהגדה המערבית הרגיז מאוד את טראמפ.
בכיר לשעבר בבית הלבן אמר כי נתניהו "הפך את הנשיא לעציץ כשנתן נאום בחירות בבית הלבן במקום להושיט יד לשלום לפלסטינים".
כשהטקס הסתיים ונתניהו עזב את הבית הלבן טראמפ היה עצבני.
הוא פנה ליועציו וצעק: "מה זה היה לעזאזל?".
כמה שעות לאחר מכן כאשר נתניהו הודיע בתדרוך לכתבים שהוא מתכוון להביא לאישור הממשלה את מהלך הסיפוח בתוך חמישה ימים, מה שהרגיז את טראמפ.
טראמפ אמר על כך מאוחר יותר: "כשנתניהו אמר בואו ניקח את כל השטח ונתחיל לבנות עליו נדל"ן בכל מקום...אני כעסתי מאוד ואני עצרתי את זה בגלל שנתניהו הלך רחוק מדי.
אני לא הייתי שמח מזה בכלל".
הנהגת הפלסטינים דחתה מספר פעמים את התוכנית.
לאחר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל הכריזה ההנהגה הפלסטינית שארצות הברית אינה מתווכת הוגנת בסכסוך, ושהם מסרבים לשתף פעולה עם ממשל טראמפ בגיבוש העסקה.
בתגובה הורה טראמפ על קיצוץ מסיבי בתמיכת ארצות הברית בשורת ארגונים המסייעים לפלסטינים, בהם אונר"א, וכן קיצץ בתמיכה בבתי חולים במזרח ירושלים.
בספטמבר 2018 פרסם נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, מסמך בו נטען כי שינוי המדיניות של טראמפ בנושא הסכסוך הישראלי–פלסטיני פוגע בעיקרון פתרון שתי המדינות.
ב־1 בפברואר 2020, בתום כינוס החירום של הליגה הערבית, יצאה הצהרה כי מדינות ערב מדגישות את מרכזיותה של הסוגיה הפלסטינית, לצד עצם היותה של ירושלים המזרחית הכבושה ערבית, ובירת פלסטין.
למדינת פלסטין יש זכות על כל האדמות הכבושות משנת 1967, בכלל זה מזרח ירושלים והמרחב הימי של האזור הזה כולל גם משאבי הטבע והגבולות עם מדינות שכנות".
ב־19 במאי, בשל כוונות סיפוח, עצר אבו מאזן את שיתוף הפעולה הביטחוני והאזרחי עם ישראל.
באותו היום, הודיעה הרשות הפלסטינית באופן רשמי לראשי ה־CIA כי היא מפסיקה את הסכמי הביטחון שנחתמו בינה לבין ארצות הברית.
מאז שהרש"פ ניתקה את קשריה עם הממשל האמריקני נותר בין שני הצדדים צינור קשר אחד בלבד – בין ה־CIA לבין המודיעין הכללי הפלסטיני.
למרות זאת התקיימו מפגשים בדרגי השטח בלבד מתוך חשש להסלמה ביטחונית ולצורך הסדרת תנועות פועלים פלסטינים לישראל.
כעבור כחצי שנה, חודש התיאום הביטחוני והאזרחי על היבחרו של ג'ו ביידן לנשיא ארצות הברית.
האיחוד האירופי מסר לישראל לאחר פרסום הטיוטה הראשונה כי מדינות אירופה יתנגדו לכל יוזמה אמריקאית שלא יהיו שותפים לה.
לאחר פרסום הטיוטה השנייה הצהירו צרפת, הולנד, פולין, שוודיה, בריטניה, בלגיה, גרמניה ואיטליה לפיה כל הצעה שלא תכלול את גבולות הקו הירוק וחלוקת ירושלים אינה בת ביצוע.
הן הדגישו כי ההסכם חייב לכלול את ירושלים כבירתן של שתי המדינות, התחשבות בצרכים הביטחוניים של שני הצדדים, סיום הכיבוש הישראלי ומימוש השאיפה הפלסטינית לריבונות.
לאחר פרסום התוכנית הסופית דחה אותה האיחוד האירופי פה אחד והזהיר מפני סיפוח.
שר החוץ של האיחוד האירופי, ז'וזפ בורל, הבהיר כי "החוק הבינלאומי הוא אבן יסוד של כל הסדר.
אנו קוראים לישראל להימנע מכל החלטה חד־צדדית שתביא לסיפוח שטח פלסטיני כבוש כלשהו".
משרד החוץ של גרמניה הביע תמיכה בהודעתו של בורל, ומסרה כי "אנו מצטרפים בברכות לממשלה החדשה בישראל, ותומכים באופן מלא בהצהרת הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ".
שר החוץ הצרפתי ז'אן איב לה דריאן אמר ב־20 במאי כי צרפת פועלת יחד עם מדינות אירופאיות נוספות על תוכנית פעולה כדי למנוע מישראל לבצע מהלכי סיפוח חלקי.
כבר משלב הטיוטות רוסיה התנגדה לתוכנית.
שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, תקף אותה ואמר כי הדרך להתקדם תלויה בצדדים המעורבים בלבד ולא בשחקנים חיצוניים עם אינטרסים.
הוא הוסיף כי הוא "מוטרד מכך שהתוכנית אינה כוללת הקמת מדינה פלסטינית שבירתה מזרח ירושלים".
בשיחה עם שר החוץ גבי אשכנזי אמר מקבילו הרוסי סרגיי לברוב כי גם רוסיה מתנגדת לסיפוח ישראלי בגדה המערבית.
גם בארצות הברית, כל המתמודדים הדמוקרטים לנשיאות מתחו ביקורת על תוכנית המאה.
ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון ברך על התוכנית.
בהמשך פרסמו ברזיל, סעודיה, צרפת, פולין, קולומביה, איחוד האמירויות ומרוקו את תמיכתן בתוכנית, מצרים טענה שיש לבחון ולחזור למשא ומתן, רוסיה, ירדן, חזבאללה ואיראן, וטורקיה התנגדו.
ב־3 בפברואר קרא הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ל־57 המדינות החברות בו לא לשתף פעולה עם יישום התוכנית.
בפברואר 2025 בראשית כהונתו השנייה של הנשיא טראמפ הכריז כי בעקבות המלחמה רצועת עזה אינה ראויה עוד למגורי אדם, ובמסיבת עיתונאים שכינס באותו החודש יחד עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הכריז על תוכנית טרנספר לתושבי עזה.
כשנשאל לגבי עסקת המאה השיב: .
ואנס התנגדות לתוכנית סיפוח יהודה ושומרון לישראל, והבהירו כי היא לא תמומש.
תוכנית השלבים הגלובלית מקארטינג לפורמולה 1 היא תוכנית שפותחה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) במטרה לסייע לנהגים להתקדם בצורה מסודרת מקארטינג לפורמולה 1. התוכנית החלה לפעול בשנת 2014 עם היצירה של הקטגוריה פורמולה 4 ופתיחת אליפות פורמולה 4 האיטלקית.
התוכנית מייצרת סדרה של תחרויות המאפשרות לנהגים להתחרות בקטגוריות מזינות (Feeder) ולהתקדם באופן ליניארי.
השלב הראשון בתוכנית הוא קטגוריית הפורמולה 4, המיועדת לנהגים מגיל 15 ומעלה.
הפורמולה 4 בנוי כאליפויות לאומית, כשכל אליפות מתקיימת במדינה מסוימת.
למרות האופי הלאומי, ישנן אליפויות הכוללות מספר מדינות כמו אליפות הפורמולה 4 SMP הכוללת את רוסיה, אסטוניה, פינלנד והולנד.
כל המכוניות והמנועים באליפויות השונות הן בעלות מפרט זהה, כך שנהגים יכולים להתחרות באליפויות שונות ללא צורך לבצע התאמות לכל תחרות.
השלב השני בתוכנית הוא קטגוריית הפורמולה 3. בקטגוריה זאת מתקיימות אליפויות אזוריות.
נכון לשנת 2019 ישנן 3 אליפויות: אירופה, אסיה וצפון אמריקה.
בשנת 2019 השיקה FIA את אליפות העולם בקטגוריה, שהחליפה את אליפות ה-GP3.
פורמולה 2 היא השלב האחרון לפני הפורמולה 1. בשנת 2017 נוסדה אליפות הפורמולה 2 כאליפות עולם והחליפה את אליפות ה-GP2. נהגים לא מחויבים להשתתף באליפות הפורמולה 2 על מנת להתחרות בפורמולה 1, אך לאליפות זאת יש משקל גדול בצבירת הנקודות הנדרשת לרישיון-על.
אליפות הפורמולה 1 היא הרמה הגבוהה ביותר של תוכנית השלבים ונחשבת לאליפות היוקרתית של מרוצי מכוניות גלגל-פתוח.
תוכנית הרעב (der Hungerplan; der Backe-Plan) הייתה תוכנית שפיתחה גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה להחרמת מזון מברית המועצות ולהעניקו לחיילים ואזרחים גרמנים.
התוכנית כללה את מותם ברעב של מיליוני סלאבים "נחותים גזעית" בעקבות מבצע ברברוסה במהלכו כבשו הגרמנים שטחים נרחבים מברית המועצות .
הנחת היסוד העומדת מאחורי תוכנית הרעב הייתה שגרמניה אינה מייצרת לעצמה את אספקת המזון, וכדי לאפשר את המלחמה ולהמשיך במורל הביתי הדרוש לה כדי להשיג את האוכל מארצות כבושות בכל מחיר.
מדובר ברעב מהונדס, שתוכנן ויושם כחלק ממדיניות מוסדרת.
תוכנית זו פותחה בשלב התכנון לפלישת הוורמאכט (כוחות הצבא הגרמני) התכנית איפשרה הפניית משאבי המזון אוקראינים ממרכז רוסיה וצפונה לטובת הצבא הפולש והאוכלוסייה בגרמניה.
התוכנית הביאה למותם של מיליוני אנשים ותוארה כאמצעי לרצח המוני במספר מסמכים, ביניהם מסמך הידוע בשם "הירוקה של גרינג", בו מצוטט מספר מקרי מוות ברוסיה "20 עד 30 מיליון" כתוצאה מ"פעולות צבאיות ומשברים באספקת מזון".
אדריכל תוכנית הרעב היה הרברט בקה.
יחד עם אחרים, כמו היינריך הימלר, הוביל בקה קואליציה של מדינאים נאצים, שנועדה להבטיח את אספקת המזון של גרמניה.
ייתכן שהוחלט על תוכנית הרעב כמעט ברגע שהיטלר הודיע על כוונתו לפלוש לברית המועצות בדצמבר 1940. אין ספק שעד 2 במאי 1941 זה היה בשלבי תכנון מתקדמים והיה נתון לדיון בין כל משרדי המדינה הנאצים הגדולים ולמשרד הכלכלה של האוברקומנדו דר וורמכאט (OKW) בראשות הגנרל גאורג תומאס.
חוסר יכולתה של מערך הרכבות הרוסיות, חוסר היכולת של התחבורה בכבישים ומחסור בדלק, גרמו לכך שצבא גרמניה ייאלץ להאכיל את עצמו על ידי מגורים בשטחים שנכבשו באזורים המערביים של ברית המועצות.
מסקנותיה נערכו במפגש ב-2 במאי 1941 בין מזכירי הקבע האחראים לתכנון הלוגיסטי לפלישת ברית המועצות, כמו גם בעלי תפקידים אחרים במפלגה הנאצית, בכירים וקצינים צבאיים.
1.) המלחמה יכולה להימשך רק אם הוורמאכט יזין עצמו מרוסיה בשנה השלישית למלחמה.
2.) אם ניקח את מה שנצטרך למען המדינה, אין ספק שעשרות מיליונים ימותו ברעב.
פרוטוקול הישיבה מדגים את התכנון הגרמני לכיבוש ברית המועצות.
נראה שהייתה החלטה מכוונת על חייהם או מותם של חלקים נרחבים מהאוכלוסייה המקומית כפיתוח הגיוני, בלתי נמנע.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-23 במאי 1941, הופיעו הנחיות למדיניות כלכלית לפלישה הקרובה שהופקו על ידי המחלקה החקלאית של הנס-יואכים ריקה במטה הכלכלי במזרח, שהייתה אחראית ישירות לניצול הכלכלי והחקלאי של השטחים הסובייטים שייכבשו:
עשרות מיליוני אנשים רבים במדינה זו יהפכו למיותרים וימותו או ייאלצו להגר לסיביר.
ניסיונות להציל את האוכלוסייה שם ממוות באמצעות רעב על ידי השגת עודפים מאזור האדמה השחורה [...] מונעים את האפשרות של גרמניה להחזיק מעמד עד תום המלחמה.
עודפי התבואה שנתפסו מאוקראינה הצטיינו באופן בולט במיוחד בחזון גרמניה "מספקת את עצמה".
היטלר עצמו הצהיר באוגוסט 1939 שגרמניה זקוקה "לאוקראינה, כדי שאיש לא יוכל להרעיב אותנו כמו במלחמה האחרונה." (הכוונה למלחמת העולם הראשונה): עם זאת, אוקראינה לא ייצרה מספיק תבואה לייצוא כדי לפתור את בעיותיה של גרמניה.
הקטנת העודפים החקלאיים באוקראינה לצורך הזנת הרייך קראה ל:
השמדת התפיסה של המשטר הגרמני כאוכלוסייה מיותרת (יהודים, אוכלוסיית הערים הגדולות באוקראינה כמו קייב שלא קיבלה כלל אספקה)
הפחתה קיצונית של המנות שהוקצו לאוקראינים בערים הנותרות
הפחתה במזון שצורכת אוכלוסיית החקלאים
בדיון בתוכנית ציין בק '"עודף אוכלוסייה" ברוסיה של כ-20 עד 30 מיליון בני אדם.
אם אוכלוסייה מנותקת ממזון, ניתן להשתמש במזון כדי להאכיל הן את הצבא הגרמני הפולש והן את האוכלוסייה הגרמנית עצמה.
התיעוש יצר חברה עירונית גדולה בברית המועצות.
תוכניתו של בקה חזתה שאוכלוסייה זו, המונה מיליונים רבים, תנותק מאספקת המזון שלה ובכך תשחרר את המזון המיוצר בברית המועצות כיום לרשות גרמניה.
כתוצאה מכך, צפוי סבל רב בקרב האוכלוסייה הסובייטית הילידית, כאשר עשרות מיליוני צפויים למות במהלך השנה הראשונה לכיבוש הגרמני.
הרעב היה אמור להיות חלק בלתי נפרד מהמערכה של הצבא הגרמני.
תכנון הרעב קדם לפלישה והפך למעשה למצב חיוני בה.
המתכננים הגרמנים האמינו שההתקפה על ברית המועצות אינה יכולה להצליח בלעדי תוכנית זו.
על פי דבריו של גסין גרהארד, גורמי החקלאות הגרמניים ראו בתוכנית הרעב פתרון הן למשבר המזון האירופי (דהיינו מחסור במזון עבור גרמניה) והן כשיטה להשמדת האוכלוסייה הסובייטית 'הלא רצויה'.
תוכנית הרעב גרמה למותם של מיליוני אזרחים בשטחים הכבושים בברית המועצות.
ההיסטוריון טימותי סניידר מעריך ש"4.2 מיליון אזרחים סובייטים (ברובם רוסים, בלארוסים ואוקראינים) הורעבו על ידי הכובשים הגרמנים בשנים 1941-1944." בין הקורבנות היו יהודים רבים, שהנאצים הכריחו לסגור בגטאות, ושבויי מלחמה סובייטים, שתנועתם נשלטה בקלות רבה על ידי הגרמנים ובכך ניתקו בקלות מאספקת המזון.
על יהודים, למשל, נאסר לרכוש ביצים, חמאה, חלב, בשר או פרי.
מה שמכונה "מנות" ליהודים במינסק ובערים אחרות בשליטת קבוצת ארמיות מרכז היו לא יותר מ-420 קלוריות ליום.
עשרות אלפי יהודים מתו מרעב ומסיבות הקשורות לרעב בחורף 1941-1942.
הנתונים המהימנים ביותר לגבי שיעור המוות בקרב שבויי מלחמה סובייטים בשבי הגרמני מגלים כי 3.3 מיליון מתו מכלל 5.7 מיליון שנלכדו בין יוני 1941 לפברואר 1945, באופן ישיר או עקיף ביותר כתוצאה מהרעבה ותת תזונה.
מתוך 3.3 מיליון אלה, 2 מיליון כבר מתו בתחילת פברואר 1942. המספר העצום של מקרי המוות היה תוצאה של מדיניות רעב מכוונת שכוונה נגד שבויי מלחמה סובייטים.
צוותי התכנון הגרמניים חשבו על הכיבוש וכך נאלצו להאכיל עד שני מיליון אסירים במהלך שמונת השבועות הראשונים של המלחמה, כלומר בערך אותו מספר כמו במהלך המערכה ב-1940 נגד צרפת וארצות השפלה.
מספר השבויים הצרפתיים, בלגים והולנדים שמתו בשבי הגרמני, לעומת זאת, היה נמוך ביותר בהשוואה למספר מקרי המוות בקרב שבויי מלחמה סובייטים.
חרף שיעור התמותה הגבוה בקרב שבויי מלחמה סובייטים, שהיוו את הקבוצה העיקרית של קורבנות תוכנית הרעב, התוכנית לא יושמה מעולם עד תומה בשל כישלונה הסופי של המערכה הצבאית הגרמנית.
עם זאת, כפי שההיסטוריון אלכס ג'יי קיי מבהיר, "מה שאנו מתעסקים בו כאן הוא התוכנית לרצח המוני שלא היה כדוגמתו בהיסטוריה המודרנית".
פרט למקרים בודדים, הגרמנים היו חסרי כוח אדם לאכיפת 'מצור האוכל' על הערים הסובייטיות; הם גם לא יכלו להחרים את כל המזון למטרותיהם.
עם זאת, הגרמנים הצליחו להשלים משמעותית את מלאי התבואה שלהם, בעיקר ממאגרים באוקראינה הפורייה וניתוק הסובייטים מהם, מה שהוביל לרעב משמעותי בשטחים הסובייטים (בצורה הקיצונית ביותר הדבר ניכר בלנינגרד, שהוקפה על ידי כוחות גרמנים ובה מתו כמיליון איש).
הגרמנים גם ניסו להרעיב את קייב וחרקוב באוקראינה הכבושה.
במהלך הכיבוש הגרמני, כ-80,000 תושבי חרקוב מתו מרעב.
המחסור במזון תרם גם לרעב של עובדי כפייה ואסירי מחנות ריכוז בגרמניה.
רעב בשטחים אחרים שנכבשו על ידי גרמניה
תוכנית הרעב שהופנתה נגד אוכלוסיית הערים הסובייטיות הייתה ייחודית - הנאצים לא גיבשו שום תוכנית מתוכננת אחרת נגד תושבי כל שטח אחר שנכבש על ידי גרמניה.
עם זאת, הרעב אכן השפיע על חלקים אחרים באירופה הכבושה, כולל יוון (יותר מ-300,000 יוונים מתו מרעב במהלך הרעב הגדול) ופולין (גנרלגוברנמן).
שלא כמו בברית המועצות, בפולין סבלה האוכלוסייה היהודית בגטאות (במיוחד בגטו ורשה) בצורה קשה ביותר, אם כי גם פולנים אתניים התמודדו עם עלייה ברמות רעב.
ראול הילברג העריך ש"בכל פולין הכבושה מתו 500,000 עד 600,000 יהודים בגטאות ובמחנות עבודה", בין השאר בגלל רעב.
בתחילת 1943 העריך הנס פרנק, מושל פולין הגרמנית, כי שלושה מיליון פולנים יתמודדו ברעב כתוצאה מהתכנית.
באוגוסט נותקה בירת פולין ורשה לחלוטין ממשלוחי התבואה.
רק התפוקה מעל הממוצע ב-1943 והחזית המזרחית שהתמוטטה בשנת 1944 הצילו את הפולנים מרעב.
מערב אירופה הייתה במקום השלישי ברשימה הגרמנית לתעדוף מחדש של אוכל.
מזון נשלח לגרמניה גם מצרפת ומשטחים כבושים אחרים במערב, אם כי המערב מעולם לא היה נתון ברעב דומה לזה שחווה המזרח.
כ-22,000 אנשים מתו במהלך הרעב ההולנדי של 1944 כתוצאת מאמברגו שהוטל על ידי הגרמנים על הובלת מזון לתוך המדינה.
באמצע 1941 המיעוט הגרמני בפולין קיבל 2,613 קלוריות ליום, בעוד שהפולנים קיבלו 699 קלוריות ויהודים בגטו קיבלו רק 184 קלוריות.
המנה היהודית סיפקה רק 7.5 אחוזים מהצרכים היומיומיים האנושיים; מנות פולניות רק 26 אחוז.
רק המנות שהוקצו לגרמנים מילאו את מלוא הצרכים של צריכת הקלוריות היומית שלהם.
תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק החלה בשנת 1962, ועיקרה היה בקידום ניסיונותיה לחקור ולפתח נשק ביולוגי, כימי, גרעיני וטילים מדויקים.
התוכנית גדלה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, תחת משטרו של סדאם חוסיין, ועיראק אף השתמשה בחלק מהנשק שפיתחה במהלך מלחמת איראן–עיראק.
לאורך שנות ה-90, לאחר פיקוח צמוד על עיראק מצד האו"ם, התוכנית הצטמצמה עד שבוטלה באופן סופי.
בין סוף שנות ה-50 לתחילת שנות ה-80, עיראק פעלה להשגת נשק גרעיני לשימוש צבאי.
התוכנית החלה עוד לפני כניסתו של סדאם חוסיין לתפקידו, הושהתה לאחר הפצצת שני מתקני הגרעין באוסיראק על ידי ישראל במבצע אופרה, התעצמה במהלך מלחמת איראן–עיראק ולבסוף נעצרה בשנת 1991.
ב-7 באוגוסט 1959 חתמו ברית המועצות ועיראק על הסכם בו התחייבה ברית המועצות להקים מתקן גרעיני ולכונן תוכנית גרעין כחלק משיתוף הפעולה בין המדינות.
בשנת 1968, בנו הסובייטים מתקן מחקר גרעיני מסוג IRT-2000, בצירוף מתקנים אחרים שיכלו לשמש להפקת חומרים רדיואקטיביים במרכז המחקר "א-תווית'ה", בקרבת בגדאד.
בשנת 1975 פנה סדאם חוסיין לסובייטים בבקשה לבניית מתקן גרעיני מתקדם יותר.
הסובייטים הסכימו, בתנאי שהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תפקח על המתקן, אך סדאם סירב לכך.
תשע שנים לאחר מכן הוחלפה ליבת הכור הרוסי והחלפתה חייבה אספקת אורניום מועשר ברמה גבוהה בהרבה, עם זאת, ברית המועצות הפעילה פיקוח צמוד על הכור, ומנעה העברת טכנולוגיות לפיתוח נשק גרעיני.
בשל כך, החליטו העיראקים לנטוש תוכנית זו.
עיראק נעזרה במגוון רחב של חברות וממשלות בשנות ה-70 וה-80 על מנת לקדם את תוכנית הנשק הכימי שלה, כאשר המרכזי שבהן היה פרויקט 922. התוכנית הוגדרה כהצלחה, והיו לה מגוון שימושים במהלך מלחמת איראן–עיראק.
בשנות ה-80, הכירה עיראק בגרמניה המזרחית, וחתמה איתה על הסכמי העברת נפט בתמורה לאספקת אמצעי לחימה שונים.
ככל הנראה הסכמים אילו הובילו חברות גרמניות לסייע לעיראק בבניית מתקנים שונים באזור אל-מות'נא בדרום עיראק, כדוגמת מעבדות, מבני מנהלה ובונקרים.
כמו כן, חברות גרמניות נוספות סיפקו לעיראק כ-1,027 טונות של חומרים שאפשרו יצור של גז חרדל, סארין, טבון ועוד.
חומרים אילו לבדם אפשרו לעיראק לייצר מעל 210 קילו של נשק כימי לאורך אותו עשור.
המפעל באל-מות'נא, המוזכר לעיל, נודע בתור פרויקט 922, ומבחינת עיראק היה מתקן המחקר, הפיתוח והייצור הראשי לנשק כימי.
האתר פעל באופן רציף בין השנים 1983–1991 והפיק אלפי טונות של חומרים כימיים שונים, כנראה בפסקה לעיל.
המפעל נהרס כמעט כולו במהלך מלחמת המפרץ, ובשנים 1992–1994 פעלה הוועדה המיוחדת של האו"ם לעיראק (אונסקו"ם), לסלק את שאריות החומרים הכימיים שנותרו בו.
את התוכנית לנשק ביולוגי יזם סדאם חוסיין בתחילת שנות ה-80, אף על פי שעיראק חתמה על אמנת הנשק הביולוגי בשנת 1972. התוכנית נחשפה (ביחד עם התוכנית לנשק כימי) רק לאחר מלחמת המפרץ.
בראשית שנות ה-80, סיפקו מספר חברות גרמניות שונות לעיראק ציוד המאפשר יצור רעלנים ביולוגיים שונים, זאת בנוסף למספר זנים של חומר ביולוגי שסופקו לה על ידי צרפת.
כמו כן, הארגון לבקרת מחלות האמריקאי שלח לעיראק מספר רב של דגימות ביולוגיות לצורך פיתוח חיסונים, אך אלה יכולים היו גם לשמש מצע לגידול חומרי לחימה ביולוגיים.
שיתופי הפעולה האלה נתנו לעיראק קרקע פורייה דיה על מנת להתחיל את דרכה בפיתוח נשק ביולוגי לצרכים התקפיים.
עדויות ראשונות לייצור הנשק הביולוגי בעיראק הגיעו בשנת 1989, בה החל מתקן אל-חוכּום בייצור המוני של אנתרקס בדרגת נשק ובסופו של דבר ייצר 8,000 ליטר ומעלה (נתון זה מבוסס רק על הכמויות שעליהן הצהירה עיראק עצמה מאוחר יותר).
כמו כן, עיראק הודתה רשמית כי עבדה עם כמה מינים של פתוגן חיידקי, וכמה סוגי וירוסים.
ב-1995 חשפה אונסקו"ם כי בסך הכל ייצרה עיראק כחצי מיליון ליטרים של חומרים ביולוגיים לצורכי לחימה.
לעיראק היו תוכניות לכלי נשק נוספים להשמדה המונית, שהעיקרי מביניהם היה פרויקט בבל (תותח העל).
מדובר בפגז ארטילריה לטווח ארוך, שהיה מסוגל להגיע למרחק של עד 4,000 קילומטר.
עם זאת, ניסיון הפיתוח של נשק זה על ידי עיראק סוכל, ככל הנראה על ידי המוסד.
גם אמצעי זה מהווה נשק להשמדה המונית, והיה מאפשר לעיראקים יכולת תקיפה נרחבת.
חומרי לחימה כימיים שימשו רבות את עיראק במתקפותיה נגד איראן במהלך מלחמת איראן–עיראק.
כבר בנובמבר 1980, חודשיים לאחר תחילת המלחמה, הגיע הדיווח הראשון על שימוש בחומרי לחימה כימיים מצד עיראק.
בסך הכל, ידוע על כ-32,000 הרוגים מהצד האיראני על ידי סוגים שונים של נשק כימי ומעל 100,000 נפגעים.
אף על פי שאין הוכחות ברורות לשימוש בנשק ביולוגי מצד עיראק במלחמה, ישנן כמה עדויות שיכולות להצביע על כך.
דבר זה מצביע על כך שצבא עיראק חיסן לפחות חלק מחייליו בפני אותן מחלות אשר מאפיינות נשק ביולוגי.
בכך, אף על פי שעדויות אילו אינן חד משמעיות, הן יכולות להצביע על שימוש עיראקי בנשק ביולוגי בזמן המלחמה.
לאחר הפלישה לכווית בשנת 1990, קמה הוועדה המיוחדת של האו"ם לעיראק (אונסקו"ם), במטרה לפקח על מתקנים עיראקים לייצור ואחסנת אמצעי לחימה, כמו גם להוביל לפירוק מתקנים שבהם מאוחסן נשק בלתי חוקי.
כל זאת לווה בהצהרה כי הסנקציות על עיראק יוותרו על כנם עד שהאו"ם יווכח לדעת כי תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק בוטלה ומנהיגי המדינה יאפשרו לגופי הפיקוח מרחב פעולה.
עוד לפני הקמת הגוף המדובר, כלל התוכניות להשמדה המונית של עיראק היו נתונות למעקב הדוק של סוכנויות מודיעיניות שונות, דוגמת ה־CIA, המוסד וכיוצא בכך.
דבר זה התבטא בפעולות צבאיות כנגד אותן תוכניות (מבצע שועל המדבר, מבצע אופרה ומבצעים נוספים).
במהלך השנים 1991–1996, לקחה הוועדה חלק פעיל בנטרול התוכנית העיראקית להשגת נשק להשמדה המונית.
השמדת כלי הנשק והמתקנים הנלווים התבצעה בעיקר על ידי גורמים עיראקיים, אך בפיקוח מתמיד על ידי אונסקו"ם וסבא"א.
המסמכים מארכיוני הוועדה בניו יורק מוכיחים כי פעולתם של פקחי האו"ם הוכיחה את עצמם כמוצלחת בפינוי ופירוק חומרים גרעיניים ומתקנים נוספים, כמו גם של טילים אסורים וכלי נשק כימיים.
עדויות נוספות מראות כי הוועדה עצמה הייתה הגורם המרכזי שהצליח לבטל את התוכניות להשגת נשק להשמדה המונית על ידי עיראק.
ניתן לראות כצד לאורך השנים חשפו הפקחים מספר רב של מתקנים שונים, כמו גם הובילה פעילות הוועדה להתקנת מערכות פיקוח שונות על המפעלים של עיראק, בכך מנעה מהם להגיע לנשק נוסף מלבד אלה שכבר השמידה.
בשנת 1998 סילקה עיראק את פקחים הוועדה משטחה, על רקע האשמות שארצות הברית השתמשה במשאבי הוועדה כדי לרגל אחר הצבא העיראקי והוועדה התפרקה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 2003, העלתה ארצות הברית טענה בדבר הימצאות של נשק להשמדה המונית בידי משטרו של סדאם חוסיין, טענה זו הייתה הסיבה העיקרית לתחילת פלישתה של ארצות הברית לעיראק, שהחלה באותה השנה.
עם זאת, לאחר שיותר מרבע מיליון חיילים סרקו את המדינה למעלה משבע שנים, לא נמצאה כל הוכחה לקיומו של נשק להשמדה המונית בעיראק, ועל כן החיפושים אחר נשק כזה הופסקו.
עדויות שונות שנמסרו בשנים שלאחר הפלישה לימדו כי המידע המודיעיני שהוביל לפלישה היה שגוי ואף שקרי.
קצין CIA הודה כי היו מספר שיבושים ושקרים שנועדו לקדם את המלחמה ושמטרתם הייתה להפיל את שלטונו של סדאם חוסיין.
עד שנת 1998 פורקה עיראק מנשקה ביסודיות – 90%–95% מכלי הנשק להשמדה המונית של עיראק נוטרלו באופן מוחלט, במידה רבה בזכות הפיקוח ההדוק של האו"ם על המתקנים השונים בעיראק.
לבסוף, בשנת 2009, הפכה עיראק "החדשה", קרי לא תחת משטרו של סדאם חוסיין, למדינה חברה באמנת הנשק הכימי, והשרידים האחרונים לנשק להשמדה המונית של עיראק, חומרי לחימה כימיים באתר אל-מות'נא, הושמדו ב-2018.
תוכנית וואזן היה רעיון לבנייה מחדש של מרכז פריז, שתוכננה על ידי האדריכל הצרפתי-שווייצרי לה קורבוזיה בשנת 1925. הפיתוח מחדש תוכנן להחליף אזור גדול במרכז פריז, על הגדה הימנית של נהר הסן.
אף על פי שהרעיון מעולם לא יושם, הפרויקט הוא אחד מהידועים ביותר של לה קורבוזיה, ועקרונותיו היוו השראה לתוכניות רבות אחרות ברחבי העולם.
ב-1922 הציג לה קורבוזיה את "העיר בת זמננו" בסלון הסתיו; התוכנית הציגה קונספט אורבני אוטופי שנועד לאכלס שלושה מיליון תושבים בסדרה של גורדי שחקים.
בעקבות התערוכה, לה קורבוזיה המשיך לעבוד על הפרויקט, ופיתח את התוכנית מקונספט לא ספציפי לאתר להצעה קונקרטית.
הצעה זו ניתנה בחסות ידידו, בונה המטוסים והמכוניות האוונגרד גבריאל וואזן, שהאסתטיקה העיצובית המתקדמת שלו זכתה להערצה על ידי לה קורבוזיה.
המוטיבציה של לה קורבוזיה לפתח את תוכנית וואזן נוסדה מתוך תסכולים מהעיצוב העירוני של פריז.
בעוד שאנשי המעמד הגבוה באזורים עירוניים רבים עברו לפרברים, התושבים הבורגנים של פריז בסוף המאה ה-19 נשארו ברובם במרכז העיר.
נדחפים על ידי עליית מחירי הקרקע, עזבו הפריזאים העניים יותר לערי פחונים בפאתי העיר.
ההפרדה הכלכלית החריפה בעקבות שיפוץ העיר של ז'ורז'-אז'ן אוסמן, שהפריד בין שכונות עשירות ועניות עם שדרות רחבות.
בתוך השכונות העניות של פריז, התפרצו מחלות קשות - שהוחמרו על ידי תנאי תברואה לקויים.
שחפת, במיוחד, הייתה מרוכזת מאוד בשכונות העוני של העיר.
תוכנית וואזן כללה 18 גורדי שחקים זהים, שהיו פרוסים באופן שווה על פני מישור פתוח של כבישים, מדרכות ופארקים.
גורדי שחקים אלה היו נצמדים ל"מודל לה קורבוזיאן" של יחידת מגורים, מרחב מחיה ועבודה מקיף והשראה מוקדמת לברוטליזם.
הפיתוח העירוני הכיל 78,000 תושבים על פני שטח של 260 דונם.
בניגוד גמור לשטח העירוני הצפוף שהתכוונה התוכנית להחליף, רק 12% משטחה של תוכנית וואזן אמור היה להיבנות.
מתוך השטח הבנוי, 49% חולקו למגורים, בעוד שהשאר 51% היוו את כל יתר השימושים בשטח.
כשליש מהשטח הפתוח היה שמור לשימוש כלי רכב, והשאר היה להולכי רגל בלבד.
לה קורבוזייה פיתח את הצעתו לתוכנית וואזן בניגוד מפורש לאזורים עירוניים צפופים כמו מרכז העיר ניו יורק, שאותו תיאר כ"סיוט".
ההצעה הכילה כבישים רחבים יותר כדי להתאים לתנועת מכוניות וצמצום מספר הכרכרות הרתומות לסוסים.
כבישים אלה ישולבו עם שבילים להולכי רגל עטורי עצים, שיהיו מוקפים בגורדי השחקים באוויר הפתוח מעל קו העצים.
שבילים אלה יובילו בהדרגה אל הבניינים, שהכילו בתי קפה, חנויות ומשרדים בקומת הקרקע.
חללי המגורים בקומות הנ"ל תוארו כ"מעונות".
בסופו של דבר, תוכנית וואזן נדחתה על ידי עיריית פריז, מכיוון שהיא נראתה קיצונית מדי.
אף על פי שלא ברור אם הציבור הרחב תמך בתוכנית, לה קורבוזיה כן קידם את רעיונותיו באמצעות מניפסטים וכתבי עת, שנקראו בהרחבה על ידי תעשיינים והאוונגרד של אותה תקופה.
בנוסף, לה קורבוזיה הציג את תוכניותיו בתערוכות בינלאומיות, והפיץ את השפעת עקרונות התוכנית ברחבי העולם.
תוכנית וואזן הייתה הראשונה מבין ההצעות של לה קורבוזיה, ועקרונותיה היו עיקריים בהפצת האורבניזם המודרניסטי ברחבי העולם.
במיוחד, הפתיחות והדלילות היחסית של השטח הבנוי המוצעים בתוכנית והשימוש במגדלי מגורים היו נוהגים שהועתקו במקומות רבים.
מחנה הריכוז דראנסי שנבנה בדראנסי - פרוור של פריז - מחקה מקרוב את טכניקות התכנון של תוכנית וואזן.
בנוסף, רובע העסקים לה דפאנס של פריז שאב השראה מתוכנית וואזן, עם הבסיס של לוח הבטון שלו מאפיין דומה במיוחד לתוכנית של לה קורבוזיה.
תוכניות אלה התעוררו בהקשר של תנופת הבנייה בתקופה שלאחר המלחמה באירופה, שנמשכה בערך בין 1945–1980. במהלך תקופה זו, הפיתוח העירוני הואץ במהירות על ידי הגירה כפרית והגירה ממושבות לשעבר אל תוך העיר.
הפשטות והקיבולת הגבוהה של מגדלי מגורים מודרניסטיים הפכו אותם למתאימים להתפתחות המהירה הזו, וכתוצאה מכך הם נפוצים בפרברי פריז הרבים.
עקרונות אלה סוכמו באמנת אתונה משנת 1947, אשר פעלה כמסכת לתכנון עירוני פונקציונלי ומודרניסטי.
מבחינה בינלאומית, תוכניות רבות הושפעו מתוכנית וואזן ומאמנת אתונה.
לתוכנית הייתה השפעה משמעותית בבירה ברזיליה שנבנתה בצורה ייעודית ומתוכננת מראש, כמו גם בשיכון Lekkumerend בלייוורדן, הולנד, ששאב השראה מעקרונות אמנת אתונה.
תוכנית הפשרה הייתה הסכם בין חזית פוליסריו למרוקו לגבי משאל עם שיהווה ביטוי להגדרה עצמית של תושבי סהרה המערבית.
תוצאות משאל העם היו אמורות להכריע בין עצמאות מלאה של חבל הארץ לבין השתלבות בממלכת מרוקו.
התוכנית הביאה להפסקת אש שעדיין נשמרת, ולהקמת כוח שמירת השלום של האו"ם MINURSO במטרה לפקח עליה ולארגן את משאל העם, שמעולם לא יצא לפועל.
אזור הסהרה המערבית נחשב למולדתם של הסהראווים, שהפכו לנתינים ספרדיים כאשר ספרד כבשה את האזור בשנת 1884. מעורבותו של האו"ם בחבל הארץ החלה ב-16 בדצמבר 1965, לאחר שהעצרת הכללית קיבלה החלטה לדה-קולוניזציה של השטח הספרדי לשעבר.
מלך מרוקו חסן השני דחה את הדרישה לעצמאות לסהרה המערבית כבר ב-1975, למרות פסיקת בית הדין הבינלאומי לפיה למרוקו אין זיקה חוקית לאזור.
עם זאת, ניתן לייחס זיקה של ממלכת מרוקו לאזור עוד מתקופת ההתפשטות האסלאמית במאה ה-9. באוקטובר 1975 הורה המלך חסן על פלישה לסהרה המערבית, וארצות הברית לחצה על ספרד לסגת ממנה.
אחרי הנסיגה הספרדית מהסהרה המערבית ב-1976, החלה מחלוקת מתמשכת בין תושבי חבל הארץ לבין מרוקו.
בנובמבר 1975 כוחות מרוקאיים בהוראת המלך חסן הובילו 350,000 אזרחים לסהרה המערבית במטרה "להחזיק בשטח עבור מרוקו" במה שנודע כ"המצעד הירוק".
לאחר המצעד חילקה ספרד את השטח בין מרוקו למאוריטניה.
חזית פוליסריו הוקמה על ידי הסהראווים בשנת 1973, במטרה להיאבק למען עצמאותה של סהרה המערבית.
היא נתמכה על ידי אלג'יריה, והובילה לכך שמאוריטניה ויתרה על תביעתה לשטחי סהרה המערבית בשנת 1978. באוגוסט 1979 חתמה מאוריטניה על הסכם שלום עם פוליסריו, אך לאחר נסיגת הכוחות המאורטיניים משטחי סהרה המערבית השתלטה מרוקו על שטחים אלה.
חזית פוליסריו המשיכה לנהל מלחמת גרילה נגד צבא מרוקו עד להפסקת האש בשנת 1991. במהלך 35 שנות הלחימה "נעקרו מעל 100,000 סהראווים מהאזור".
מעורבותו של האו"ם בסכסוך גברה ב-1976, ושלוש שנים לאחר מכן גם ארגון אחדות אפריקה (OAU) הפך לאחד הגורמים המתווכים בתוכנית הפשרה.
האו"ם וה-OAU הציגו בסוף שנות ה-80 תוכנית וניהלו עליה משא ומתן עם הצדדים במשך כחמש שנים.
ב-20 ביולי הסכים המלך חסן למשאל עם "להגדרה עצמית" של תושבי סהרה המערבית, ולאחר שיוחלט מי הם בעלי זכות ההצבעה במשאל העם, הם יצביעו אם יהיו עצמאיים או יהפכו לחלק ממרוקו.
הפוליסריו קיווה שתוכנית הפשרה תביא ל"תוצאה דומה להסכמי אוויאן".
משאל העם היה אמור להתקיים ב-1992, אך מעולם לא יצא לפועל, מכיוון ששני הצדדים לא הסכימו בסוגיית בעלי זכות ההצבעה.
האו"ם דיווח כי התוכנית הפכה ל"משחק סכום אפס" שבו כל צד הרגיש כי ניצחון הוא הכרחי והפסד יגרור נזקים גדולים.
חלק מהבעיה ברישום הבוחרים היה היעדר הסכמה בין פוליסריו ומרוקו לגבי מי יכול לטעון למוצא אתני מהסהרה ולמי יש לאפשר להצביע במשאל העם.
מרוקו נקטה בגישה מרחיבה של הקריטריונים לזכאות כך שתכלול גם "אנשים בעלי זיקה מוטלת בספק לסהרה המערבית", וכן "השפיעה בצורה לא נאותה על מנהיגי שבטים סהראווים בשטחי סהרה המערבית שבשליטת מרוקו".
לטענת פוליסריו מרוקו ראתה קבוצות שבטיות כזכאיות על אף שלא הייתה להן זיקה לסהרה המערבית.
האו"ם שלח 373 שומרי שלום לאזור כדי לסייע באימות זהות המצביעים בסהרה המערבית, ובמקביל המלך חסן העביר 37,000 בני אדם ממרוקו לסהרה המערבית כדי שיוכלו להירשם כמצביעים, דבר ש"העלה את חמתם של אנשי הפוליסריו וזעזע את שומרי השלום".
פוליסריו תמכו בהגבלת הבוחרים לאלה שנרשמו כתושבי סהרה המערבית במפקד האוכלוסין הספרדי שנערך ב-1974, מכיוו שהאמינו כי כך תתקבל במשאל החלטה על עצמאות.
במהלך רישום הבוחרים נתקלו אנשי האו"ם בקשיים משני הצדדים - ממשלת מרוקו אסרה על תושבי הסהרה המערבית ליצור קשר עם זרים מצד אחד, ופוליסריו הפסיקו את שיתוף הפעולה מצידם בשל ספקות ביושרה של MINURSO מצד שני.
התהליך הגיע למבוי סתום ב-1995, ולאחר הערכה מחודשת של המצב בידי מועצת הביטחון של האו"ם הנחה מזכ"ל האו"ם כי כוחות שמירת השלום יצאו מחבל הארץ, ותהליך רישום הבוחרים יושעה.
הניסיון האחרון להתניע את התהליך נעשה ב-1996 על ידי השליח המיוחד בפועל של מזכ"ל האו"ם לאזור, אריק ג'נסן, אך ללא הצלחה.
בשנת 1997, מזכיר המדינה לשעבר של ארצות הברית, ג'יימס בייקר, מונה כשליח האו"ם על ידי מזכ"ל האו"ם החדש, קופי אנאן.
בייקר בחן את ההצעות הקודמות שהועלו ונועץ עם הצדדים המעורבים.
ביחד עם צ'סטר א' קרוקר וג'ון בולטון, הוא ניהל שיחות פרטיות עם פוליסריו ומרוקו, עם אלג'יריה ומאוריטניה כמשקיפות.
בסופו של דבר, השיחות, שעסקו ב"סוגיות הפליטים, צמצום כוחותיה של מרוקו, שבויי מלחמה ושבויים פוליטיים", לצד הסכמה על ההתנהלות ברישום הבוחרים, הובילו להסכם יוסטון.
רישום הבוחרים החל שוב ב-3 בדצמבר 1997, ומשאל העם היה אמור להתקיים עד 1998. עם זאת, בשל סירובה של מרוקו לקבל את תוצאות המפקד, והסבירות הנמוכה שתקבל תוצאות משאל עם על סמך הבוחרים שהוצעו, השעה מזכ"ל האו"ם את תוכנית הפשרה.
המלך חסן הלך לעולמו ב-1999 ובמקומו עלה לשלטון מוחמד השישי, ש"חזר בתוקף על תביעתה של מרוקו לאזור".
באותה שנה עלה לשלטון באלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, שתמך בעצמאותה של סהרה המערבית.
השליח המיוחד של מזכ"ל האו"ם ג'יימס בייקר ניסה להציע פתרונות נוספים במסגרת תוכנית בייקר הראשונה ב-2001, שהתקבלה על ידי מרוקו אך נדחתה על ידי אלג'יריה וחזית פוליסריו.
ב-2003 תוכנית בייקר השנייה נדחתה על ידי מרוקו אך התקבלה על ידי אלג'יריה וחזית פוליסריו.
ביוני 2004 התפטר בייקר מתפקידו כשליח האו"ם לסהרה המערבית.
בשנת 2006 הציגה מרוקו תוכנית לאוטונומיה של העם הסהראווי תחת שלטון מרוקאי, אך גם תוכנית זו נדחתה.
תוכנית הפלישה היפנית לאוסטרליה במלחמת העולם השנייה התרתחשה בתחילת 1942, כאשר מספר גורמים בצי הקיסרי היפני הציעו לפלוש ליבשת אוסטרליה.
להצעות התנגדו גורמים בצבא וצידד בהם ראש הממשלה הידקי טוג'ו, שסבר שההצעה לא ריאלית, בהינתן הגאוגרפיה של אוסטרליה והעובדה שקיימות בה הגנות חזקות.
במקום זאת, אימצו היפנים מדיניות של בידוד אוסטרליה על ידי כיבוש שטחים בדרום האוקיינוס השקט.
המשך ההתקדמות נבלמה בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי שנערכו במאי וביוני 1942, ומכאן ואילך משאבי היפנים הופנו לבלימת התקדמות בעלות הברית.
כל זאת קרה למרות קרב מפרץ מילן, שהיה הראשון בו היפנים ספגו תבוסה מבריגדה אוסטרלית ובמערכה על שביל קוקודה בסוף 1942, אז הצליחו האוסטרלים למנוע מהיפנים להגיע לפורט מורסבי, בירת פפואה.
העובדה שהערים דרווין וברום ספגו הפצצות אוויריות מספר פעמים, ופעילות צוללות יפניות בנמל סידני גרמו לאמריקאים ולאוסטרלים לחשוב שהיפנים שוקלים לפלוש ליבשת עצמה.
סברה זו תמכה בתכנון קו בריסביין, קו ביצורים שתוכנן לעמוד בפני פלישה יפנית מצפון.
ההיסטוריון ד"ר פיטר סטנלי, ששימש כהיסטוריון של אנדרטת המלחמה באוסטרליה קבע שהצבא היפני פטר את הרעיון כ"קשקוש", מתוך הבנה שכל כוח שיישלח דרומה יחליש את ההגנות מפני ברית המועצות.
מעבר לכך, גם המטה הראשי של הצי פסל את התוכנית שכן לא היה ביכולתו להעמיד את המשאבים שנדרשו לפלישה.
לאחר נפילת סינגפור בפברואר 1942 נוצרה בהלה באוסטרליה מפני האפשרות של פלישה יפנית, מה שגרם להגדלת ההשקעות בצבא ולחיזוק הקשר עם ארצות הברית.
הצלחת היפנים בחודשים הראשונים אחרי ההתקפה בפרל הארבור הביאה גורמים בצי להציע פלישה לאוסטרליה.
בדצמבר 1941 הציעו היפנים להוסיף את הפלישה לאוסטרליה ל"שלב השני" של המלחמה, לאחר כיבוש דרום-מזרח אסיה.
את ההצעה קידם בעיקר קפטן סאטושי טומיוקה, ראש מדור התכנון של המטה הכללי של הצי, בטענה שסביר שארצות הברית תשתמש באוסטרליה כבסיס לפתיחת התקפה בדרום מזרח אסיה.
במפקדת הצי טענו שהפלישה יכולה להתרחש באמצעות כוח קטן יחסית, שכן האזור המיועד באוסטרליה היה מוגן קלות ומרוחק ממוקדי האוכלוסייה המרכזיים.
עם זאת, בצי לא הייתה תמימות דעים בנוגע לפלישה, ואיסורוקו יממוטו התנגד לה.
הצבא התנגד להצעה בטענה כי אינה ישימה.
מוקד פעילות הצבא היה בהגנה על הכיבושים ופלישה לאוסטרליה הייתה מרחיבה יתר על המידה את קווי ההגנה.
יתרה מכך, הצבא לא הסכים להפנות למשימה את כמות החיילים הגדולה שנדרשה בשל החשש מכניסת ברית המועצות למלחמה ובשל הרצון לשמור על האפשרות לפלוש לסיביר.
גם ראש הממשלה, הידקי טוג'ו התנגד לפלישה.
במקום זאת, הוא העדיף לנתק את התקשורת בין אוסטרליה לארצות הברית, ובכך לאלצה להיכנע.
בריאיון האחרון שלו לפני שהוצא להורג אמר טוג'ו:
בנאומים בפני הדיאט ב-12 בינואר וב-16 בפברואר 1942, אמר טוג'ו כי בכוונת יפן "לסלק את המושבות הבריטיות בהונג קונג ובחצי האי המלאי משום שהן 'בסיסי הרשע ששימשו נגד מזרח אסיה' ולהפוך את המקומות האלו למבצרים להגנה על מזרח אסיה.
בורמה והפיליפינים יקבלו עצמאות אם ישתפו פעולה עם יפן; איי הודו המזרחיים ההולנדיים ואוסטרליה ירוסקו אם יתנגדו; אולם אם הן יכירו בכוונות האמיתיות של יפן הן יקבלו סיוע בקידום רווחתן ופיתוחן".
חישובי הצבא והצי בנוגע לגודל הכוח הדרוש לפלישה לאוסטרליה היו שונים מאוד ויצרו פתח לדיונים רבים.
בדצמבר 1941 חישב הצי שכוח של שלוש דיוויזיות (45–60 אלף חיילים) יהיה מספיק כדי להשתלט ולהחזיק בחופים הצפוניים של אוסטרליה.
לעומתו, הצבא טען כי יידרשו לכך לפחות עשר דיוויזיות (150–250 אלף חיילים).
עוד מצא הצבא ששינוע כמות כזו של חיילים תדרוש בין 1.5 ל-2 מיליון טון משלוח, מה שהיה מצריך עיכוב אוניות סוחר.
כוח הפלישה הזה היה גדול מהכוח ששימש כולו לכיבושים בדרום-מזרח אסיה.
הצבא גם דחה את טענת הצי להגביל את הפלישה ליצירת מובלעות בחופי אוסטרליה, בשל ההתקפות הנגדיות הצפויות על העמדות היפניות.
עקב הניסיון בסין האמינו בצבא שהמטרה המוצהרת צריכה להיות כיבוש כל היבשת האוסטרלית, דבר שהיה מעל ומעבר ליכולות היפניות באותה עת.