tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים פול מחפש בדירתו של מייקל רמזים שיובילו אותו למקום הימצאו של מייקל.
פול מוצא תמונה של מייקל עם אחותו ליד בית מסוים.
צוות משטרה פושט על אותו בית, אך אינו מוצא את מייקל וקייסי.
בזמן החשכה ג'ורדן מחליטה לנסוע לשם בעצמה.
בשטח מחוץ לבית היא שומעת צליל, אשר דומה לצליל, שנשמע בסיום שיחת הטלפון האחרונה עם קייסי.
היא הולכת בעקבות הצליל, שנוצר ממתכת הקשורה לדגל בחצר.
בסביבת הדגל היא מגלה שישנו פתח עם סולם למרתף, ובטעות מפילה בטעות את הפלאפון שלה לשם.
היא מחליטה לרדת לשם מבלי לדווח על כך לאף אחד.
במרתף, ג'ורדן מעלעלת באלבומי תמונות, ומגלה שלמייקל הייתה אחות בעלת שיער בלונדיני, אשר חלתה בסרטן.
בזמן המחלה היא הקריחה, ולבסוף נפטרה.
בהמשך, ג'ורדן מבחינה בחדר בראש מלאכותי ועליו שיער בלונדיני ארוך.
מייקל נכנס לפתע לחדר, וג'ורדן מוצאת מחסה בארון הבגדים.
בזמן שהייתו בחדר, מייקל מתייחס לראש המלאכותי כאל אחותו שנפטרה ומביע עצב, הוא מסיר את השיער מהראש המלאכותי, ואז ניתן לראות כי השיער מחובר לריקמת קרקפת אנושית.
מייקל מביע מורת רוח ותסכול תוך כדי שהוא מחבק את השיער, והוא מבין שהשיער שאותו קירקף אינו יכול להשיב את אחותו לחייו.
לפיכך ניתן לומר, כי מייקל היה קשור באופן רגשי לאחותו, ומכיוון שלא יכול היה להתגבר על התקרחותה ופטירתה עקב מחלתה, נגרמה לו טראומה נפשית עקב המקרה של אחותו.
כדי להתמודד עם האובדן והטראומה שנוצרה, הוא למעשה היה חוטף נערות בעלות שיער בלונדיני, מקרקף את השיער שלהן, ושם אותו על הראש המלאכותי.
ג'ורדן עוקבת אחרי מייקל למקום הימצאהּ של קייסי.
בעוד שמייקל מתכנן לקרקף את קייסי ג'ורדן תוקפת אותו בהפתעה, והיא מצליחה לשחרר אותה.
הן מצליחות להימלט ממייקל ולשתק אותו.
כשהן יוצאת מהמרתף ג'ורדן רוצה להתקשר למוקד, אך קייסי משכנעת אותה לקשור את מייקל, ולהשאירו במרתף בחזקת נעדר.
שם השחקן שם הדמות תפקיד הדמות האלי ברי ג'ורדן טרנר מוקדנית ב-911. אביגייל ברסלין קייסי וולסון חטופה מייקל אקלונד מייקל פורסטר אדם החוטף נערות בלונדיניות צעירות
גבעת "חמוטל", בערבית: אבו וקפה (חלקה המערבי) וכת'יב עיפן (חלקה המזרחי), היה שם קוד של צה"ל במפת סיריוס לרכס חולי באורך של כ-5 ק"מ וברוחב של כ-1 ק"מ, הנמצא במערב חצי האי סיני, מערבית למחנה טסה, כ-14 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
רכס זה עמד במוקד של קרבות רבים במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הקרבות בין צה"ל לצבא המצרי על "חמוטל" נמשכו כמעט מתחילת המערכה בסיני ועד קרוב לסיומה.
חזית הדרום במלחמת יום הכיפורים נפתחה ב-6 באוקטובר 1973 במבצע באדר של הצבא המצרי שהצליח במבצע מתוכנן היטב לצלוח את תעלת סואץ, להשתלט תוך שעות מועטות על רוב מרחב קו בר-לב, להקים מספר ראשי גשר לאורך תעלת סואץ ולהעביר דרכם כוחות חי"ר ושריון בהיקף גדול.
בשלב זה, העדיף הצבא המצרי להתארגן ולבסס את אחיזתו בגדה המזרחית של תעלת סואץ ולא חתר להתקדמות מהירה מזרחה.
אזור רכס "חמוטל" הוחזק מפתיחת המלחמה על ידי חטיבת השריון הסדירה 14, שהחזיקה את התעלה לפני פרוץ המלחמה.
חטיבות המילואים של צה"ל שגויסו בבהילות, החלו להגיע לקו החזית בסיני רק למחרת, במהלך 7 באוקטובר.
אזור הקרבות הוא המרחב שנמצא כ-20-10 קילומטרים ממערב למחנה טסה שבו שכנו מפקדות ישראליות וגופי תחזוקה ורפואה.
סביב ל"חמוטל" היו רכסים נוספים ונקודות בעלות חשיבות שהיוו יעד לשני הצבאות וניטשו עליהם קרבות:
אזור "חלוץ" (שם במפת קוד סיריוס, בערבית: כת'יב אל-כתירה) – כ-3 ק"מ צפונית מערבית ל"חמוטל", נמצא ממזרח לציר החת"ם.
תעוז "נוזל" שלא אויש על ידי צה"ל.
– נמצא כ-5 ק"מ צפונית מערבית ל"חמוטל".
אזור "ציונה" (שם במפת קוד סיריוס) – כ-1.5 ק"מ ממזרח ל"חמוטל", על ציר "טליסמן" לכיוון טסה.
אזור "מכשיר" (שם במפת קוד סיריוס, בערבית: כת'יב אל-חיל), רכס בכיוון כללי צפון דרום, מצוי כ-2 ק"מ מדרום ל"חמוטל" ונמצא ממזרח לציר החת"ם.
על ציר החת"ם, ממערב ל"מכשיר", היה תעוז "טלוויזיה" שלא אויש על ידי צה"ל בתחילת המלחמה.
אזור "חמדיה" (שם במפת קוד סיריוס) – רכס חולי השולט מצפון על צומת הכבישים "עכביש" -"פוטון" ועל הכבישים הסמוכים לצומת.
מדרום מערב: מתחם "מיסורי" (שם במפת קוד סיריוס) – מתחם רחב הנמצא בין תעוז "טלוויזיה" ובין ציר "לקסיקון" הסמוך לתעלת סואץ.
ברוב חלקיה של הגדה המזרחית של תעלת סואץ הקרקע היא חולית.
בחלק המרכזי-צפוני היא עבירה לנגמ"שים ולטנקים אך קשה מאוד עד בלתי אפשרית למעבר זחל"מים.
חלקים גדולים מהשטח הם מישוריים או בעלי מבנה גבעי מתון ביותר.
אזור "חמוטל" – רכס חולי, המורכב ממספר דיונות גדולות היוצרות רכס בכיוון כללי מזרח-מערב כשבצידו המערבי, באופן כללי הגבוה יותר (110 מטר), מצוי קפל קרקע המהווה כעין מחסה.
הרכס שולט על צומת הכבישים "טליסמן" -"פוטון" הנמצא בחלקו המזרחי של הרכס.
הכביש חוצה את הרכס במעין אוכף.
המדרון המזרחי הוא חולי ותלול יחסית וניתן לעלות עליו רק עם טנקים או נגמ"שים וגם זאת בקושי.
ממזרח לכביש יש נקודה גבוהה, כת'יב עיפן שגובהה 115 מטר.
חלקו המערבי סמוך יחסית לתעלת סואץ ושולט על כל המרחב עד התעלה, כולל המרחב שבכיוון צפון מערב.
הגבעה היא חלק מ"קו" גבעות הנמשך בגזרה המרכזית בסיני, מדרום לצפון, בטווח של כ-10 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
ב-1973 היה קיים בגזרת הלחימה הקרובה כביש עיקרי אחד בכיוון צפון-דרום - כביש החת"ם (חיל תותחנים) - ציר המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלה וכונה במפת סיריוס "פוטון" חלק גדול הכביש נסלל על קו הגבעות.
קטעו של כביש החת"ם הנמצא צפונית לציר טליסמן כונה "חזיזית" במפת הקוד הצה"לית.
מטסה בכיוון מערב - צפון מערב בכיוון אסמאעיליה, עבר ציר "טליסמן" (שם במפת קוד סיריוס).
צומת הכבישים "טליסמן"-"פוטון" נמצא על חלקו המזרחי של אזור "חמוטל", נקודה המדגישה את חשיבות הרכס.
גבול הגזרה בין האוגדות היו הגבעות שמצפון לכביש טסה-איסמעיליה - ציר "טליסמן".
אוגדה 143 בפיקוד אריאל שרון כללה שלוש חטיבות שריון שכולן היו מעורבות באזור הלחימה המדובר:
חטיבה 14 בפיקוד אמנון רשף - חטיבה סדירה שכללה טנקי מגח.
חטיבה 421 בפיקוד חיים ארז - חטיבת מילואים שכללה טנקי M48A3 פטון ("מגח 3").
חטיבה 600 בפיקוד טוביה רביב - חטיבת מילואים שכללה טנקי M60A1 פטון ("מגח 6ב").
חטיבה 274 בפיקוד יואל גונן - חטיבת מילואים שכללה טנקי טירן, הצטרפה ללחימה באזור ב-13 באוקטובר הייתה תחת פיקוד כוח מאולתר בפיקוד דב תמרי (סגן מפקד אוגדה 162) שכלל גם את חטיבה 11 (חטיבה ממוכנת) בגזרה הצפונית.
ב-15 באוקטובר עבר הכוח לפיקודו של ששון יצחקי וכלל גם את חטיבה 204 (חטיבה ממוכנת) וחטיבה מרחבית 275.
אזור "חמוטל" נכלל בגזרת הארמייה השנייה והיה באזור התפר בין הדיוויזיה המצרית השנייה בצפון והדיוויזיית המצרית ה-16 בדרום.
הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד בריגדיר גנרל עמיד חסן אבו סעדה, נלחמה מצפון ל"חמוטל".
דיוויזיה 16, בפיקוד בריגדיר גנרל עבד ראב אל-נבי חאפז, כללה שלוש חטיבות (כל חטיבה כללה גם גדוד טנקים): כמו כן, חוזקה דיוויזיה 16 על ידי חטיבת השריון 23.
בשלב מאוחר יותר הייתה מעורבת גם דיוויזיית השריון ה-21, בפיקוד בריגדיר גנרל איברהים עוראבי, חצתה את תעלת סואץ ב-12 באוקטובר, בגל השני של הצליחה המצרית והצטרפה לדיוויזיה 16. היא כללה שלוש חטיבות:
חטיבת שריון 14 פעלה מהתחלה עם דיו' 16, 1 הצטרפה מאוחר
דיוויזיות החי"ר המצריות שחצו את התעלה ב-6 באוקטובר הורכבו מ-3 חטיבות חי"ר (לעיתים, אחת מהחטיבות הייתה חטיבת חי"ר ממוכן) ותוגברו זמנית על ידי חטיבת שריון שהשתייכה לדיוויזיה שבעתודה.
כל אחת מחטיבות החי"ר כללה גדוד שריון אורגני.
כך שלמעשה היו בדיוויזיה כ-200 טנקים.
הקרב הראשון ב-8 באוקטובר - כיבוש "חמוטל" על ידי הצבא המצרי
בבוקר יום מתקפת הנגד האוגדתית ב-8 באוקטובר, שימשה חטיבה 500 כעתודה בעורף החטיבות הישראליות שפעלו בגזרה הצפונית בסמוך לתעלת סואץ.
בעת שגונן הורה לשרון לצאת למסע דרומה, השאירה אוגדת שרון את גדוד סיור 87 להחזיק את אזורי "חמדיה" ו"כישוף" הנמצאים מדרום ל"חמוטל" ו"מכשיר", בסמוך לצומת "עכביש" – "פוטון", אך לא השאירה כוח דומה על "חמוטל".
לאחר המלחמה היו הוויכוחים על חוסר התיאום וחוסר הסיוע בין שרון ואדן באזור זה אחד מהנושאים שעמדו במוקד "מלחמת הגנרלים", וגם בדיוני ועדת אגרנט.
את מקומם של גדודי חטיבה 14 שהחלה במסעה דרומה תפסו בשעה 11:00 שניים מגדודי חטיבה 500: גדוד 433 תפס את מתחם "נוזל" וגדוד 429 את "חמוטל".
באותה עת, על פי תוכנית מצרית סדורה שאמרה כי ב-8 באוקטובר על הדיוויזיות שבחזית להתקדם לקו 10-12 ק"מ מהתעלה (כביש החת"ם), התקדמו יחידות של דיוויזיית החי"ר 16 המצרית ותפסו את עמדות "מיסורי", "טלוויזיה", "מכשיר" ו"חמוטל".
את "חמוטל" ומכשיר" תפסה חטיבה ממוכנת מתוגברת בגדוד טנקים.
במהלך התקדמות זו, או במהלך הקרבות שבהמשך אותו יום, נפצע עמיד (תא"ל) עאדל יוסרי – מפקד חטיבה 112 חי"ר מדיוויזיה 16 חי"ר המצרית ואיבד את רגלו.
בזמן ההתקפה המצרית על "חמוטל" הגן על הגבעה כוח של 8 טנקים מגדוד 429 (מחטיבה 500), שתפס את המתחם בשעה 11:00, ונתקל בשעות צהריים המאוחרות בירי טנקים וארטילריה.
מג"ד 429 העריך כי מדובר בכוח של כ-50 טנקים ו-2,000 חיילי חי"ר ולאחר שנפגעו 2 טנקים ישראלים, החליט בשעה 15:00 לסגת מהגבעה ולהתארגן מחדש להתקפה בכוח גדול יותר.
הקרב השני ב-8 באוקטובר - התקפת גדודים 429 ו-198
לקראת התקיפה המתוכננת אחר הצהריים, חוזקה חטיבה 500 בגדוד 198 מחטיבה 460. גדוד 198 הסדיר עבר יומיים קשים של לחימה בשני ימי המלחמה הראשונים וכלל באותה עת 13 או 14 טנקים בלבד.
תוכנית ההתקפה הייתה שגדוד 429 (בפיקוד דן ספיר) וגדוד 198 (בפיקוד עמיר יפה) יתקפו מצפון וגדוד 433 (בפיקוד נחום זקן) יחפה ממזרח.
אריה קרן, מפקד חטיבה 500, תיאר את ההכנות לקרב: "כשקבענו את תוכנית המתקפה האמנו שזו גבעה חשופה, שהמצרים השתלטו עליה רק בצהריים, ועדיין לא הספיקו להתחפר.
האמנתי שזה יהיה כמו במלחמת ששת הימים.
בדיוק כמו כל הצבא, עלינו על הגבעה בלי חיפוי של ארטילריה או של חיל האוויר."
ההתקפה הישראלית החלה בערך ב-17:00. גדוד 198, שהגיע מהצפון תוך איגוף מזרחי, לא הצליח ליצור קשר עם חטיבה 500 וזיהה בטעות את גבעת "מכשיר" הדרומית כ"חמוטל" והסתער עליה.
גדוד 429 החל את ההסתערות על "חמוטל" אך מיד נפגעו מספר טנקים ישראלים מטילי נ"ט ולהסתערות הסופית יצא דן ספיר, מג"ד 429, בראש ארבעה טנקים בלבד.
הטנק שלו ספג פגיעת פגז מצרי והוא נהרג.
שאר הכוח של גדוד 429 נסוג.
בינתיים זיהה מג"ד 198 את טעותו לאחר שחודש הקשר עם מפקדת חטיבה 500. הוא שלח שני טנקים לכיוון "חמוטל" והמשיך להילחם על רכס "מכשיר" שגם עליו היו כוחות גדולים של חי"ר ושריון מצרים.
קיימת טענה כי אמנם גדוד 198 זיהה בטעות את "מכשיר" כ"חמוטל", אך בדרכו דרומה עלה למעשה על מרכז רכס "חמוטל" והכוח של גדוד 198 ש"נשלח" לחמוטל היה למעשה כוח החיפוי שהשאיר ב"חמוטל" מפקד גדוד 198 לפני שיצא להתקפה דרומה על "מכשיר".
שני הטנקים מגדוד 198 שעלו על "חמוטל", פגשו בדרכם את הטנקים הנסוגים של גדוד 429, ועל הגבעה ראו אנשי צוות ישראלים שהטנקים שלהם נפגעו.
הם ניהלו אש מול טנקים מצרים ופגעו במספר טנקים.
לאחר שנורתה עליהם אש נ"ט ולאחר שחיפו על כוחות הגדוד שלהם שניסו לכבוש את "מכשיר" (ללא הצלחה) הם נסוגו מזרחה.
הקרב השלישי ב-8 באוקטובר - התקפה ראשונה של חטיבה 421
בעת שאוגדה 143 שבה ממסע הסרק שלה דרומה, פקד מפקד האוגדה, אריאל שרון על חטיבה 421 (בפיקוד חיים ארז) להתקיף ולכבוש את "חמוטל" ועל חטיבה 600 (בפיקוד טוביה רביב) להתקיף ולכבוש את "מכשיר".
קיימת טענה שארז וקצין המבצעים החטיבתי שלו נפגשו ב"ציונה" (מזרחית ל"חמוטל") עם מפקד וקצין המבצעים של חטיבה 500 ווידאו שכל הטנקים של חטיבה 500 ירדו מהגבעה.
ארז הורה לגדוד 257 (בפיקוד שמעון בן שושן) לתקוף מצפון ולגדודים 264 (בפיקוד גיורא לב) ו-599 (בפיקוד עמי מורג) לחפות ממזרח.
גדוד 257 ספג ארטילריה ופגיעות מירי נ"ט ארוך טווח מ"מכשיר" (שלא נכבש על ידי חטיבה 600).
בתחילת המלחמה חסרו הטנקים של חטיבה 421 את מקלע המפקד עקב שינויים שנעשו בהם ערב המלחמה, ובחלק מיחידות החטיבה לא היו מקלעים כלל, וצוותי הטנקים התקשו מאוד בלחימה מול חיילי החי"ר המצרים.
הגדוד נסוג לפי הוראת המח"ט והותיר טנק פגוע ואת אנשי צוותו ההרוגים על הגבעה.
קרב 9 באוקטובר - התקפה שנייה של חטיבה 421
לאחר כישלון מתקפת הנגד ב-8 באוקטובר, הוחלט בפיקוד דרום להפסיק את הפעילות ההתקפית של צה"ל בגזרת הדרום ולבסס קו הגנה שיתמקד בבלימת התקדמות המצרים.
למרות פקודה מפורשת זו, החליט מפקד אוגדה 143, אריאל שרון, להוציא התקפות על "חמוטל" ועל "מכשיר".
כיבוש "חמוטל" הוטל על חטיבה 421 וכיבוש "מכשיר" על חטיבה 600. שרון מצא צידוק לחריגתו מהפקודות בכך ש"חמוטל" ו"מכשיר" היו המאחזים המזרחיים ביותר של המצרים בגזרה המרכזית והצפונית בסיני והניסיון לכיבושן היה בבחינת "ישור" קו ההגנה.
צידוק נוסף לתקיפה היה שבמידה וההתקפה הייתה מצליחה, ניתן היה לשפר בצורה משמעותית את הסיכוי לחלץ את אנשי מעוז "פורקן" שמול איסמעיליה.
נראה כי חיילי החי"ר המצרים הספיקו להתחפר ערב הקרב במערך חפוז, בשוחות אישיות ללא תעלות קשר.
הטנקים המצרים התמקמו רובם בעמדות חפורות.
חלק גדול מקו ההגנה המצרי על "חמוטל" היה באוכף שבצדו המערבי של הרכס.
על פי תוכנית ההתקפה הישראלית, גדוד 599 (בפיקוד עמי מורג) אמור היה לחפות ממזרח וגדודים 264 (בפיקוד גיורא לב) ו-257 (בפיקוד שמעון בן שושן) היו אמורים לנוע באיגוף ימני ולתקוף את "חמוטל" מצפון.
התנועה להתקפה הישראלית החלה ב-04:30 והעלייה על הרכס החלה ב-05:00. לפי מקור אחר, החלה ההתקפה הישראלית בסביבות השעה 06:00 לרשות החטיבה עמד כוח של מרגמות 120 מ"מ בפיקוד עודד צ'ופ שירה על היעד, אך כנראה ללא השפעה רבה על מהלך הקרב.
הגדוד שהוביל את האיגוף, גדוד 264, לא זיהה את מקום תחילת ההסתערות המתוכנן והמשיך בדרכו מערבה לאורך השיפולים הצפון מערביים של הרכס עוד כ-2-3 ק"מ.
מפקדו שם לב לנסיגת חיילי חי"ר מצרי מהאזור אליו הגיע מערבה, והציע בקשר למפקד החטיבה להמשיך ולהתקדם מערבה.
מפקד החטיבה פקד עליו לחזור ולעלות על השיפוליים הצפון-מערביים של הגבעה.
מפקד גדוד 599 שהאזין לקשר וסבר על פי תיאור מג"ד 264 שהגבעה כמעט ריקה מכוחות מצריים, הציע שהוא יתקוף במקביל מדרום מזרח.
הצעתו נתקבלה ועל גדוד 257 הוטל להישאר בחיפוי.
עם תחילת הקרב הצליח גדוד 264 לכבוש את החלק הצפון מערבי של הרכס, בו היה חי"ר מצרי פרוס בשורות חפורות של עמדות אישיות.
הגדוד צפה מערבה וניהל אש לכיוון מערב מול חי"ר וטנקים מצרים בטווח רחוק.
בשלב מאוחר יותר חיפה הגדוד באש על כוח של חטיבה 14 הישראלית שחילץ על גבי טנק אחד כ-30 חיילי צה"ל שהצליחו לחמוק ממעוז "פורקן" הנצור.
מאוחר יותר חילץ פצועים – צנחנים ישראלים שנמלטו מתעוז באזור והתגלגלו במקרה לגבעת הקרב.
גדוד 257 שבחיפוי ספג ארטילריה, אש נ"ט ומספר כלים שלו נפגעו.
הוא עסק בחלקו הראשון של הקרב בחילוץ פצועים – בין היתר צנחנים נוספים מהכוח שאנשיו חולצו על ידי גדוד 264. בחלקו השני של הקרב חיפה על גדוד 599 וסייע בחילוץ נפגעיו.
גדוד 599 תקף מדרום ונע, ללא בעיות בתחילה, עד קצהו הדרום מערבי של הרכס ומפקדו דיווח כי היעד בידו.
מיד עם הדיווח הישראלי, פתחו המצרים באש חזקה על ידי חיילי חי"ר מחופרים ופגעו גם בטנק המג"ד.
שלוש הפלוגות של גדוד 599 ביצעו, כל אחת בתורה, הסתערויות על החי"ר המצרי תוך ניסיונות דריסה, ירי בנשק אישי (בהיעדר מקלעי מפקד) וזריקת רימונים.
אולם, החיילים המצרים לא נשברו והמשיכו בירי נגד טנקים.
במקביל גם נפתחה אש טנקים מצרית על הכוח הישראלי ובקרב השריון פגע הכוח הישראלי במספר טנקים מצרים.
בתוך זמן קצר נפגעו טנקים רבים בגדוד 599 והיו לכוח הישראלי נפגעים רבים, כולל כל מפקדי הפלוגות.
נראה כי חלק מהפגיעות בטנקים של גדוד 599 היו גם מטילי נ"ט ארוך טווח שנורו מאזור "מכשיר" לאחר שרוב הטנקים הישראלים נפגעו, ניתנה לכוח הישראלי פקודת נסיגה.
כל הטנקים הכשירים גררו טנקים פגועים.מתחקיר עצמאי שנערך כ-40 שנים אחרי הקרב, עולה כי גדוד 599 טעה בזיהוי היעד ובמקום לתקוף את חלקו הדרומי של רכס "חמוטל", תקף למעשה את חלקו הצפוני של רכס "מכשיר" ושלדות הטנקים שלו שנפגעו במהלך ההסתערות וננטשו, נותרו בפתחת ציר "פוטון" המצויה בין שני הרכסים.
מתוך 26 הטנקים של הגדוד נפגעו 19-20 טנקים, שלושה מהם נותרו בשטח הלחימה.
על פי עדויות לוחמי סיירת שקד שסרקו את העמדות המצריות למחרת, אבדות המצרים בקרב שמול גדוד 599 בחלק הדרום-מערבי של "חמוטל" היו לפחות 200 הרוגים.
גדוד 198 (בפיקוד עמיר יפה) מחטיבה 500 ישב סמוך לטסה.
בעקבות קרבות הימים הראשונים עמדה מצבת הטנקים של הגדוד על 9 טנקים בלבד.
כחלק ממאמץ חטיבתי שהתנהל מצפון לחמוטל, באזור "חלוץ" ו"נוזל", נע גדוד 198 בסביבות השעה 15.00 על ציר "טליסמן" לכיוון מערב ותפס את רכס חמוטל.
גדוד 198 עלה על חלקו הדרום-מזרחי של הרכס ומצא שם מספר טנקי מג"ח שרופים של אוגדה 143 ונגמ"ש פגוע ובו חיילי חרמ"ש ישראלים שנותרו על הגבעה מהקרב שהתרחש בבוקר אותו יום.
הגדוד החל לירות לכיוון דרום-מערב ונבחנה אפשרות להגיע לטנקי הגדוד שנפגעו מול "מכשיר" ביום הקודם (8 באוקטובר) במטרה לאתר נעדרים ולגרור את הטנקים אך בשל חוסר כוחות לחיפוי הוחלט לזנוח את הרעיון.
עם חשכה ירדו הטנקים הישראלים מ"חמוטל" ושבו לחניון לילה סדור באזור טסה.
אי ההיאחזות הישראלית ב"חמוטל", למרות שהייתה הזדמנות לכך, נבע כנראה מהיות הרכס בתפר שבין אוגדת שרון לאוגדת אדן.
בין הכוחות השכנים שרר חוסר תיאום מוחלט.
מספר שעות לאחר שהתקפה חטיבתית ישראלית נהדפה וגבתה מחיר כבד מאוגדת שרון, עלה כוח ישראלי מצומצם והשתלט על חלק מהגבעה, אך נראה שנסוג עקב ייחוס משקל מועט לשליטתו ברכס.
באותו אחר הצהריים ב-9 באוקטובר, במקביל להשתלטות הזמנית והקצרה של גדוד 198 על שוליו הצפוניים של רכס "חמוטל", תקף גדוד 410 מחטיבה 600 את רכס "מכשיר".
ההתקפה, שהתבצעה בפועל בפתחת "פוטון" שבין "חמוטל" ו"מכשיר", נבלמה על ידי חי"ר מצרי.
לכוח הישראלי נפגעו 5 טנקים, 9 הרוגים ו-4 שבויים.
אור ל-10 באוקטובר, ב-04:00, יצא כוח מגדוד 257 (חטיבה 421) במטרה לחפש נעדרים ישראלים בטנקים שנותרו על "חמוטל".
הכוח מנה 5 טנקים, כולל טנק מ"פ וטנק המג"ד, 3 זחל"מים של סיירת שקד ונגמ"ש של הרופא וקצין הדת.
פלוגה נוספת מהגדוד שימשה כחיפוי.
הכוח הישראלי עלה על הגבעה דרך ציר "טליסמן" ואחרי שכמעט חצה צפונה את הרכס, ירד מהכביש והחל לטפס מערבה במדרון.
מעט לפני שהגיע לשטח מישורי נפתחה עליו אש נ"ט מצרית ובתוך דקה נפגעו 3 טנקים ישראלים.
באחד מהטנקים שנפגעו, החל נהג הטנק, שכנראה היה בהלם כתוצאה מהפגיעה, לנסוע עם הטנק אל עבר קווי המצרים.
הוא חצה את כל המתחם מערבה ללא שנפגע פעם נוספת וכשהתעשת הצליח לחבור, לאחר מסע של 15 ק"מ, לכוח ישראלי אחר.
שאר הכוח הישראלי נסוג לאחר שאיתר (קודם להתקלות) שתי גופות של נעדרים.
לכוח הישראלי היה הרוג אחד וחמישה פצועים.
שלושה טנקים נפגעו, אחד מהם נותר על הגבעה.
בעת שהכוח הישראלי נסוג פתחה הארטילריה הישראלית בהרעשה על העמדות המצריות ולפי דיווחים ישראלים הביא ירי זה למנוסה המונית של המצרים מעמדותיהם.
עוד קודם להיתקלות זו, עלה רעיון במפקדת אוגדה 143 לנסות ולכבוש את הגבעה בהתקפה של כוח החרמ"ש החטיבתי.
לטענת שמשי, רעיון זה נזנח עקב גילם הגבוה יחסית של אנשי החרמ"ש.
בעיה נוספת בשיתוף כוח החרמ"ש נבעה מעבירות נמוכה של הזחל"מים עליהם נעו הלוחמים במדרונות החוליים.
לאחר ההיתקלות ב-10 באוקטובר, הורה שרון למפקד חטיבה 421 לכבוש את "חמוטל" בקרב נוסף.
אולם, ארז שכנע אותו כי יש לכך טעם רק כחלק ממתקפה כוללת באזור.
ב-11 באוקטובר איתר מסוק צה"לי שבו טס דב תמרי, סגן מפקד אוגדה 162, כוח שריון מצרי קטן המתקדם באזור חולי צפונית ל"חמוטל" וממערב ל"חגית".
אל עבר הכוח המצרי יצא כוח טנקים מגדוד 599 ובקרב שהתפתח נפגעו 5 טנקים מצרים.
מתקפת השריון המצרית ב-14 באוקטובר
עד בוקר 14 באוקטובר נאחזו שני הצדדים בעמדותיהם והתארגנו לקראת המשך הלחימה.
בבוקר 14 באוקטובר כחלק ממתקפת השריון המצרית באותו יום, נעה מזרחה חטיבת שריון 14 של הצבא המצרי, שהשתייכה במקור לדיוויזיה 21 (שחצתה את תעלת סואץ מזרחה ב-12 באוקטובר) אך תגברה את דיוויזיה 16 מתחילת הקרבות.
הכוח המצרי נע מדרום לציר "טליסמן"" בכיוון מזרח, כשמטרתו השתלטות על מרחב טסה.
לכוחות צה"ל היה מידע על התקיפה המתוכננת והם נערכו בעמדות הגנה.
חטיבה 421 פרסה באזור "ציונה" ו"חגית" את גדוד 264 ומפקדת החטיבה.
בשלב הראשון הפעילו המצרים ריכוך ארטילרי וקיצרו טווחים בעזרת המיסוך שנוצר כתוצאה מההפגזה.
בצורה זו הגיעו הטנקים המצריים הקדמיים עד קו העמדות הישראלי.
בשלב זה נשלח גדוד 257 צפונה, לרכס שמצפון ל"טליסמן" וניהל אש מהאגף.
לגדוד 257 נפגע טנק אחד ומפקד הטנק נהרג.
הכוח המצרי פעל בשני מאמצים חטיבתיים: החטיבה הצפונית נפרשה מאזור "חמוטל" ו"ציונה" דרומה, בפתחה שבין "חמוטל" ו"מכשיר" וחטיבה מצרית שנייה (חטיבת שריון מס' 1) תקפה מול חטיבה 14 באזור "מכשיר".
בקרב שנמשך כשעתיים נפגעו, להערכת הצד הישראלי, כ-50 טנקים מצרים.
לאחר שנבלם הניסיון המצרי הראשון, נעשה אחר הצהריים ניסיון התקפה מצרי נוסף, הפעם מכיוון דרום.
כ-30 טנקים מצרים נעו צפונה על ציר "פוטון" (ציר החת"ם) לכיוון "ציונה".
בקו ההגנה ב"ציונה" עמד עתה גדוד 599 לאחר שהחליף את גדוד 264 בעמדות.
ניסיון התקיפה המצרי בגזרת "חמוטל"-"ציונה" היה חלק מתקיפה של 4 טורי שריון דיוויזיוניים שנעו במגמת תקיפה בבוקר 14 באוקטובר לרוחב כל חזית הדרום.
כל ההתקפות המצריות נבלמו על ידי צה"ל ולמצרים נגרמו אבדות קשות.
הנתונים על אבדות המצרים בטנקים ביום זה נתונים במחלוקת ונעים בין 100 טנקים ובין 250 טנקים.
קצין המודיעין של חטיבה 421 העריך את מספר הטנקים המצרים שנפגעו בקרב בגזרת חטיבה 421 בכ-60-50
לאחר קרב זה, הועברה חטיבה 421 לאזור רפידים במטרה להתכונן לצליחה מתוכננת.
עד 19 באוקטובר עמד ב"ציונה", מול "חמוטל", גדוד 429 מחטיבה 500, בפיקוד אריה ארצי
התקפת גדוד 429 ב-19 באוקטובר
ב-15 באוקטובר, עם תחילתו של מבצע אבירי לב לחציית תעלת סואץ על ידי צה"ל, עבר מרכז הכובד של הלחימה בחזית הדרום לפריצת מסדרון הצליחה, והרחבת ראש הגשר הישראלי על שתי גדות התעלה.
רוב יחידותיהן של שתי אוגדות השריון הישראליות 162 ו-143 נלחמו באזור זה ואת האחריות על גזרת הארמייה השנייה בחזית שממזרח לתעלת סואץ קיבל כוח בסדר גודל של אוגדה מוקטנת שנקרא "כוח נמר" ופיקד עליו תת-אלוף ששון יצחקי.
ב-19 באוקטובר הורה פיקוד הדרום לאוגדת שרון להרחיב את פרוזדור הצליחה הישראלי צפונה, על ידי תקיפת ראש הגשר הדרומי של דיוויזיה 16 המצרית.
חטיבה 600 הישראלית תקפה את מתחם "מיסורי" אך נהדפה תוך שספגה אבדות קשות.
חטיבה 274, בפיקוד יואל גונן קיבלה פקודה לתקוף במקביל את ראש הגשר המצרי מכיוון צפון מזרח.
גדוד 429 (בפיקוד אריה ארצי), שהשתייך במקור לחטיבה 500 שלחמה באותה עת בצידה המערבי של תעלת סואץ, הוכפף לחטיבה 274 ועליו הוטלה המשימה לכיבוש "חמוטל".
לאחר ירי ארטילרי ישראלי החל גדוד 429 בהתקפה, אולם הוא נבלם על ידי אש נ"ט מצרית.
הכוח הישראלי נסוג תוך שהוא משאיר על הגבעה 3 טנקים פגועים ומפקד פלוגה שנהרג.
למחרת, עזב גדוד 429 את הגזרה והצטרף אל חטיבת האם שלו ממערב לתעלת סואץ.
התקפת חטיבה 274 ב-21 באוקטובר
מטיסת סיור של צה"ל עלתה מסקנה שאין על "חמוטל" כוחות מצרים משמעותיים, סברה זו הביאה למתן פקודה בבוקר 20 באוקטובר, לחטיבה 274 לכבוש את הרכס.
המשימה הוטלה על גדוד 227 (בפיקוד שלמה פלד).
סגן מפקד הגדוד, יוסי כהן (היה מפקד פלוגה בדרגת סגן שקודם לתפקיד סמג"ד בשל נפגעים רבים בסגל הפיקוד של הגדוד בקרב השריון ב-14 באוקטובר), עמד בראש כוח שכונה "כוח עצלות" וכלל שתי פלוגות טנקים ושתי פלוגות מוקטנות של חרמ"ש רכובות על נגמ"שים וזחל"מים.
אחר הצהריים ב-21 באוקטובר, לאחר ירי ארטילרי ישראלי קצר והפצצה מהאוויר של חיל האוויר הישראלי, החל "כוח עצלות" בהתקפה על "חמוטל" כשכוחות החרמ"ש נעים מקדימה בחיפוי אש הטנקים.
לכוח הישראלי התוקף התברר כי הכוח המצרי לא נטש את הגבעה ומאורגן בה היטב, בעיקר בחלקו המערבי של הרכס.
הכוח המצרי המגן כלל כוח חי"ר גדול שהיה מצויד בנשק נ"ט רב וקיבל סיוע ארטילרי וחיפוי בכינון ישיר מכיוון רכס "מכשיר" שמדרום.
כוח צה"ל ספג נפגעים רבים, בעיקר לוחמי פלוגת החרמ"ש הקדמית (בשם הקשר "סמום") בפיקודן של סרן פרוספר עמר, שהייתה רכובה על נגמ"שים.
פלוגת החרמ"ש השנייה קיבלה פקודה לעלות לרכס ולנסות לחלץ נפגעים בחסות החשכה שהחלה לרדת.
מפקד הכוח הישראלי, יוסי כהן, סירב לפקודות שקיבל להיאחז בעמדות בהן היה מצוי הכוח כיוון שהעריך שהאש מכיוון "מכשיר" חזקה מאוד וסבר שהשארות בעמדות היא בגדר "התאבדות".
לאחר דיונים ארוכים ברשת הקשר עם מפקד החטיבה ועם אלוף הפיקוד (שמואל גונן), הוחלט כי הכוח הישראלי ייסוג, אך יישאר בחלקו הצפון מזרחי של הרכס מחוץ לטווח טילי הנ"ט המצרים.
חילוץ הנפגעים הישראלים נמשך לאורך הלילה.
לצה"ל היו 8 הרוגים ו-20 פצועים בקרב זה.
מפקד החטיבה, יואל גונן, העריך מאוחר יותר כי ניתן היה לכבוש את הגבעה רק עם כוח חי"ר גדול ומיומן יותר.
למרות הכישלון בקרב, היאחזותו של הכוח הישראלי בחלקו המזרחי של הרכס נשארה שרירה עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר.
על פעולתו בקרב, הוענק לאדם צין צל"ש הרמטכ"ל.
התמודדות מערך הנ"ט המצרי עם השריון הישראלי
רוב הקרבות שנערכו על "חמוטל" במלחמת יום הכיפורים היו קרבות של שריון ישראלי מול חי"ר מצרי שהיה מתוגבר בנשק נ"ט ובטנקים.
המצרים ייחסו לעצירת התקפות הנגד של השריון הישראלי חשיבות מכרעת להצלחת מלחמתם.
הם העריכו כי לשריון של צה"ל יש יתרון עליהם בעיקר בנושא קרב התנועה (לטענת שאזלי, לצה"ל היה גם יתרון באיכות הטנקים ובחימוש).
יתרון הבא לידי ביטוי בהתקפות נגד ובקרב תנועה בעומק המערך המצרי.המענה התורתי הסובייטי לבעיה זו היה ביסוס מערך הגנה על גרעין נ"ט חזק ושימוש בכוחות משוריינים וממוכנים גדולים, מתוך מערך ההגנה, להתקדמות ולמגע עם האויב.
המצרים התבססו על הפתרון הסובייטי אך בשינוי משמעותי: מערך ההגנה הדיוויזיוני התבסס כמעט אך ורק על נשק נ"ט שהיה מגוון באופיו והתפרש לכל רוחב ואורך מערך ההגנה.
השריון המצרי שימש רק ככוח מתגבר ולא ככוח המתקדם בחזית ליצירת מגע.
בכל דיוויזיית חי"ר מצרית צולחת היו 72 משגרי סאגר נישאים בידי אדם (3 חיילים מפעילים משגר) בחלוקה של 3 פלוגות נ"ט חטיבתיות וגדוד נ"ט דיוויזיוני.
(זאת לעומת חימוש הדיוויזיות האחרות בהן היו 32 משגרים הנישאים על ידי BRDM.
טילי הסאגר כיסו את טווח 500-3,000 מטר ומטולי ה-RPG כיסו את הטווח הקצר, עד 500 מטר.
בכל כיתת חי"ר תקנית בצבא המצרי היה מטול RPG שתופעל על ידי 2 לוחמים שנשאו גם 5 רקטות.
כך, בגדוד היו 27 מטולים ובדיוויזיה כ-450 מטולים.
בנוסף, תוגברו דיוויזיות החי"ר הצולחות בגדוד קומנדו שנשא 36 מטולי RPG.
לדיוויזיות החי"ר היה גם נשק נ"ט נוסף בדמות תול"רים B-10 ו-B11 (90 תול"רים בדיוויזיה) ותותחי נ"ט בקוטר 85 מ"מ (36 קנים בכל דיוויזיה).
שמעון בן שושן, מפקד גדוד 257 בחטיבה 421, תיאר את הלחימה בריאיון עם אביגדור קהלני: "גם כסגן-אלוף, איש קבע עתיר ניסיון, נכונה לי הפתעה גדולה לנוכח ההיקף העצום של נשק נ"ט שמילא את הזירה.
כוונתך לטילי "סאגר", לתותחים נגד טנקים?
לפי חשבוני, כל חייל שני בצבא המצרי היה מצויד בנשק נ"ט." החוקר דני אשר מסכם: "כמותם המסיבית וצורת פריסתם של כלי הנ"ט במערך הלחימה מבליטים את היות המערך כולו מעין רצף של מגנני נ"ט".
רמטכ"ל צבא מצרים, סעד א-שאזלי, כתב בספרו "חציית התעלה": החידושים העיקריים שהנהגנו לא היו כלי נשק חדשים דווקא.
אפשר שהפעלנו טילים נגד-טנקים ונגד-מטוסים קלי משקל בכמות שעלתה על ציפיותיו של האויב, אך כלי הנשק עצמם היו מוכרים היטב.
חידושינו העיקריים היו בתחום האימונים, הטכניקה ונחישות ההחלטה." בן שושן תיאר את לחימת המצרים בקרב על "חמוטל" ב-9 באוקטובר: "אלו לא היו המצרים שהכרנו מ-67'.
על כל תנועה קטנה של טנק חטפנו ישר סאגר, אר-פי-ג'י או פגז.
כיוונתי את הקנה של הטנק שלי על מצרי חמוש במקלע, אבל הוא לא ברח אלא המשיך לירות על הטנק."
על פי אברהם אדן, שהיה מפקד גייסות השריון בחלק גדול מהתקופה שבין מלחמת ששת הימים ובין מלחמת יום הכיפורים, הלקח העיקרי שהיה לצה"ל מהעימותים הצבאיים מול מצרים ב-1956 וב-1967 היה: "בסוס עוצמת צבא היבשה על כוח שריון גדול ככל שיתאפשר".
כמו כן, הושם דגש על לחימת טנקים גם ללא הסתייעות במרכיבים משלימים כמו ארטילריה, הנדסה וחרמ"ש.
למרות שבתאוריה הצה"לית הודגש שיתוף הפעולה עם כל המרכיבים, בפועל, התרגל השריון הישראלי לפעול עם טנקים בלבד וסבר כי מול צבאות ערב די בכך.
גישה זו אף הביאה לכך שעם פרוץ המלחמה ניתנה עדיפות לציוות ושינוע הטנקים אל החזית והגעת יחידות הארטילריה, ההנדסה והחרמ"ש לחזית התעכבה כך שבהתקפות הראשונות של צה"ל בחזית המצרית כמעט ולא היה סיוע מצד המרכיבים המשלימים.
המודיעין של צה"ל היה מודע לקיום טיל הסאגר בצבאות מצרים וסוריה ואף הוציא מספר פרסומים אודותיו לפני המלחמה.
פרסומים אלו לא הביאו בצה"ל לשינוי בתפיסת האיום החדש.
לא באגף המודיעין, שהיה אמור לנתח את דרכי הפעולה האפשריות של הצבא המצרי בהינתן קיום טילי נ"ט יעילים ולא בחיל השריון, עליו פיקד מ-1969 אברהם אדן.
ההנחה הצה"לית הייתה שהסתערות ישראלית משוריינת תתקל בחוסר היעילות ובחוסר הנחישות שאפיינו מפגשים קודמים עם נ"ט מצרי - הנחה שהתבדתה במלחמת יום הכיפורים.
אריה קרן, מפקד חטיבה 500, אמר לאחר ניסיון הכיבוש של "חמוטל" שנכשל ב-8 באוקטובר: "לפני הקרב חשבנו שבהסתערות, במכת האש ובהלם השריון נשתק את האויב.
כמו כן, נטען כי מפקדי הטנקים הישראלים לא אומנו לצפות ולאתר חי"ר אויב בטווחים קרובים.
צה"ל סבל בגזרת הדרום ממחסור בחי"ר מיומן שיוכל להתמודד עם חיילי החי"ר המצרים.
אברהם אדן כותב כי החרמ"ש, מבחינת איכות כוח האדם שהיה בו ומבחינת הרק"ם בו עשה שימוש, היה בתחתית סולם העדיפויות של חיל השריון בשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
חלק גדול מיחידות החרמ"ש שהיו אמורות לנוע ליד הטנקים, צוידו בזחל"מים מיושנים שסבלו מכשירות טכנית נמוכה, מיגון גרוע ועבירות נמוכה.
יחידות החי"ר הייעודי, כגון חטיבות הצנחנים, יועדו להתמודדות עם יעדים מבוצרים או מעברים ונקודות בעלי חשיבות קריטית אך לא ללחימה ניידת כפי שמתאפיינת לוחמת השריון.
אדן אף מתאר את שיחתו עם מחליפו בזמן המלחמה כקצין שריון ראשי, מרדכי ציפורי, ב-11 באוקטובר לגבי רשימת בקשות לציוד צבאי שיוטס מארצות הברית, שבה אמר: "רצוני שתדע, שלמרות שנפגעו לנו טנקים רבים, הדבר הדחוף ביותר שאנו זקוקים לו הוא נגמ"שים.
איננו מסוגלים לנצל אפילו את מעט החי"ר שברשותנו בגלל הזחל"מים.
חוץ מזה חשוב מאוד שתבקשו הרבה תחמושת לטנקים נגד החי"ר התוקף, הם בעייתנו העיקרית".
הערה זו מעידה כנראה על אי התאמה בין חימוש הטנקים ובין אופי שדה הקרב בו פעלו.
לעומת זאת, התרגולת של הטנקיסטים הישראלים להתמודדות מול צוות בזוקה בודד תורגלה רבות בשנים שלפני המלחמה ונעשה בה שימוש רב גם בקרבות, אם כי מול מערכי חי"ר רוויים בבזוקות מסוג RPG-7.
בספרו, "חציית התעלה", הקדיש שאזלי ל"יום שלישי, 9 באוקטובר", היום בו נערכו שתי התקפות חטיבתיות משוריינות של צה"ל על "חמוטל" ו"מכשיר", פסקה קצרה בלבד, הנפתחת במילים: "האויב המשיך בעקשנות להקריב את חיי צוותי הטנקים שלו.
הם תקפו ב"מנות קטנות" והמשיכו בטקטיקה של הסתערות חיל הפרשים." אברהם אדן הודה כי "חייבים להודות שלא צפינו את מהלך הצליחה המצרי שהתבסס על חי"ר שבקדמתו הוקמה על ידי קומנדו מצרי מעין חומת נ"ט, באמצעות כל כלי הנ"ט שרוכזו מכל יחידות החי"ר".
החוקר פיליפ קארבר (Phillip A.
Karber), הרחיק עוד יותר וטען כי המהפכה שהביא הנשק האנטי-טנקי במלחמת יום הכיפורים משתווה רק למהפכה שהתרחשה בקרב לאופן ב-1339 בו הצליחו חיילי הרגלים הקלים של הקונפדרציה השווייצרית הישנה להתגבר על האבירים של בית הבסבורג.
קארבר טוען כי בדומה לקרב לאופן, מעבר לחידוש הטקטי שבו הוכחה עליונות ההגנה של חייל הרגלים הקל מול הפרש הכבד והנייד, יש כאן גם "דמוקרטיזציה של הלוחמה" בעלת משמעות פוליטית-חברתית.
הקרבות בנהר מטניקאו (נודעים גם בשם "הקרב השני והשלישי בנהר מטניקאו") היה סדרה של קרבות נפרדים אך קשורים זה לזה בין הצבא היפני הקיסרי לבעלות הברית (בעיקר נחתים אמריקנים) שהתרחשו ב-23–27 בספטמבר וב-7–9 באוקטובר 1942, והיו חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הקרבות נערכו לאורך נהר מטניקאו שבמערב האי גוודלקנל שבאיי שלמה, והיו הקרבות הגדולים ביותר בסדרה של התכתשויות בין היפנים לאמריקנים לאורך נהר זה.
אזור נהר המטניקאו כולל את חצי האי פוינט קרוז, את הכפר קוֹקוּמבּוֹנה, וסדרת רכסים וגיאיות הנמתחים מהחוף אל פנים האי.
בקרב הראשון תקפו שלושה גדודי נחתים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, עמדות יפניות לאורך נהר המטניקאו, במטרה לטהר את האזור מהחיילים הנסוגים מקרב רכס אדסון, ועל מנת למנוע מהיפנים את השימוש באזור להתקפות נגד שדה התעופה.
חיילי הצבא היפני הקיסרי הדפו את הנחתים, ובמהלך הקרב כותרו שלוש פלוגות נחתים, שהצליחו לסגת רק לאחר שקיבלו סיוע ממשחתת ומכוחות משמר החופים.
בקרב השני, שהתרחש שבועיים מאוחר יותר, חצה את המטניקאו כוח נחתים גדול יותר ותקף את היפנים, תוך שהוא מסב להם אבדות רבות.
ההתקפה אילצה את היפנים לנטוש את עמדותיהם לאורך הנהר, ושיבשה את הכנותיהם למתקפה גדולה על קווי האמריקנים אותה תכננו לערוך באוקטובר, והסתיימה בקרב על שדה הנדרסון
לאחר מכן פרס ונדגריפט את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה.
ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה: את חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, שחנתה בפלאו, את רגימנט הרגלים הרביעי, שחנה בפיליפינים, ואת רגימנט הרגלים ה-28, בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, שהיה בדרכו מיפן לגואם.
יחידות אלה החלו עושות דרכן לגוודלקנל, והרגימנט של איצ'יקי הגיע ראשון, כשהאלמנט הראשון של הרגימנט, שכלל 916 חיילים, נחת בטאיבו ב-18 באוגוסט.
ב-21 באוגוסט כמעט והושמד כוח זה לאחר שתקף את קווי הנחתים בנהר אילו בקרב טנרו.
לאור איום המטוסים של כוח אוויר קקטוס במהלך היום, החליט הפיקוד היפני להפסיק לשלוח תגבורות על גבי אוניות תובלה, ותחת זאת החלו משחתות מהירות לעשות דרכן מרבאול לגוודלקנל, בנתיב שיט שכונה "החריץ", במורד איי שלמה במהלך לילה אחד, והיו שבות לרבאול לפנות בוקר לאחר שפרקו את מטענן.
במקביל להגעת הכוחות היפנים לגוודלקנל בסוף אוגוסט ובראשית ספטמבר 1942, עסק ונדגריפט בחיזוק קווי ההגנה סביב מתחם לונגה.
בין 21 באוגוסט ל-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים – בהם גדוד הפושטים של לוטננט קולונל מריט אדסון, וגדוד הצנחנים הראשון – מטולאגי לגוודלקנל, ובכך העלה את מספר הנחתים באי ל-12,500.
בליל 12 בספטמבר התרחש קרב רכס אדסון, במהלכו תקף הכוח העיקרי של קווגוצ'י, שמנה 2,100 חיילים, את הרכס לונגה, השוכן מדרום לשדה הנדרסון.
לאחר מספר התקפות חזיתיות נהדפה ההתקפה במחיר אבדות כבד עבור היפנים, שנסוגו אל הג'ונגל ב-14 בספטמבר.
התקפותיהם של כוחו של אוקה במערב ושל גדוד קומה במזרח נכשלו גם הן במהלך אותם יומיים, וקווגוצ'י הורה לחייליו לצעוד מערבה לעמק נהר המטניקאו כדי לחבור לכוחו של אוקה.
מרבית אנשיו של קווגוצ'י הגיע למטניקאו עד 20 בספטמבר.
לאחר שהתארגנו, פתחו היפנים מיד בהכנות להתקפה מחודשת על שדה הנדרסון.
הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים הרביעי נחת במפרץ קאמימבו שבקצה המערבי של גוודלקנל ב-11 בספטמבר, מאוחר מכדי להשתתף בקרב רכס אדסון.
גיחות ליליות של משחתות הובילו בימים הבאים עוד 280 חיילים וציוד ואספקה.
ונדגריפט ואנשי מטהו ידעו שקווגוצ'י נסוג מערבית לנהר מטינקאו, ושחיילים יפנים עדיין נמצאים בשטח שבין מתחם לונגה לנהר, שכן ב-17 בספטמבר וב-20 בספטמבר נתקלו סיורי נחתים ביפנים נסוגים מערבה, וחיסלו כמה מהם.
אולם היפנים עדיין שלטו באזור והיוו איום על האגף המערבי של מתחם לונגה.
לפיכך החליט ונדגריפט לשלוח מספר יחידות לסיור אלים לאורך המטניקאו, שתפקידן יהיה לטהר את האזור מעמדות יפניות, ולמנוע מהם את השימוש בנהר כאזור היערכות להתקפה על מתחם ההגנה.
הגורם הראשון שנשלח לסייר באזור היה הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל לואיס "צ'סטי" פולר, שנע לאזור ב-23 בספטמבר.
תוכנית הפעולה קראה לגדוד של פולר לצעוד מערבה ממתחם לונגה, לחצות את הר אוסטן ואת המטניקאו, ולטהר את האזור שבין הנהר לכפר קוקומבונה.
במקביל, יחצה גדוד הפושטים בראשון, בפיקודו של לוטננט קולונל סמואל גריפית', את שפך המטניקאו ויסייר באזור שבין הנהר לקוקומבונה, וצפונית עד טספרונגה, נקודה בחוף הצפוני של גוודלקנל.
באותה עת מנה הכוח הצבאי היפני בגוודלקנל כ-4,000 חיילים, וונדגריפט, שלא ידע על התגבורות היפניות שהגיעו לאי, העריך שמספרם נמוך בהרבה.
קווגוצ'י הורה לאוקה לפרוס את הרגימנט ה-124 שלו לאורך המטניקאו, ואוקה הציב גדוד אחד למרגלות הר אוסטן, בשתי גדות הנהר, ואת שאר הגדודים בעתודה מערבית לו.
הגדוד הראשון של פולר עזב את מתחם לונגה מערבה בבוקר 23 בספטמבר, ובשעות אחר הצהריים של יום המחרת החל לטפס על הר אוסטן.
קרב אש התפתח כשנתקלו יחידותיו של פולר בקבוצת חיילים יפנים מהרגימנט של אוקה, אך עם רדת הלילה נסוגו שני הצדדים וחילופי האש תמו.
בשעה 20:30 ביקש פולר סיוע בפינוי הפצועים, ובתגובה שלח ונדגריפט את הגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי לסייע.
הגדוד השני חבר לפולר למחרת בבוקר, ואפשר לו לשלוח את הפצועים חזרה למתחם לונגה בליווי שלוש פלוגות.
לרשותו עמדו פלוגה אחת מהגדוד שלו והגדוד השני.
בבוקר 26 בספטמבר הגיעו הנחתים לנהר המטניקאו וניסו לחצות אותו על גבי גשר שבנו היפנים, אך נתקלו בהתנגדות מצד עמדות יפניות מעברו השני של הנהר.
לפיכך פנו הנחתים צפונה וצעדו לאורך הגדה המזרחית של הנהר, בחפשם אחר נקודת חצייה נוספת.
ניסיון נוסף לחצות שרטון נהדף על ידי עמדות יפניות בגדה המערבית, והנחתים הגיעו לבסוף לשפך נהר המטניקאו.
באותה עת ניסה גדוד הפושטים לחצות את המטניקאו סמוך לשפכו, אך גם הוא נהדף על ידי עמדות יפניות, ולאחר מכן הצטרף לפולר ולקולונל מריט אדסון, מפקד רגימנט הנחתים החמישי, שקיבל את הפיקוד על המבצע.
תוכנית ההתקפה החדשה של אדסון הכתיבה שגדוד הפושטים והפלוגה של פולר יחצו את הגשר מדרום, ויאגפו את העמדות היפניות מול השרטון שבשפך הנהר, באותה עת שהגדוד השני יחצה אותו.
לאחר שיטהרו את הגדה המערבית, ינחת שארית גדודו של פולר בפוינט קרוז בדרך הים, ויאגף את היפנים ממערב.
כמו כן, יהנו הנחתים מסיוע ארטילרי בדמות תותחי הוביצר 75 מ"מ ו-105 מ"מ, וסיוע מטוסים מכוח האוויר קקטוס.
בבוקר המחרת יצאה ההתקפה לדרך אך הנחתים לא הצליחו להתקדם.
גדוד הפושטים נתקל בהתנגדות קשה ולא הצליח להגיע אל הגשר, מכיוון שבמהלך הלילה חצה כוח אויב את הגשר ואייש עמדות בגדה המערבית.
אש מקלעים ומרגמות ריתקה את הגדוד למקומו, ומפקד הגדוד גריפית' נפצע וקצין המבצעים מייג'ור קנת' ביילי, שקיבל את מדליית הכבוד על פעילותו בקרב רכס אדסון, נהרג.
גם התקדמותו של הגדוד השני נהדפה, והוא נסוג לגדה המזרחית של המטניקאו.
בשל דיווחים מוטעים מגדוד הפושטים, חשב אדסון שהגדוד הצליח לחצות את הנהר, ולכן הורה על ביצוע הנחיתות בפוינט קרוז.
שלוש פלוגות מהגדוד הראשון של פולר נחתו בשעה 11:00 והחלו להתקדם לפנים האי לכיוון גבעה 84, שנמצאה כ-550 מטרים מחוף הנחיתה.
זמן קצר לאחר שהעפילו לראש הגבעה נפתחה עליהם אש נשק קל, מקלעים ומרגמות משני כיוונים שונים, לאחר שחייליו של אוקה שהגנו על הגבעה איגפו אותם.
בהיתקלות הראשונה נהרג מפקד הכוח, מייג'ור אוטו רוג'רס, וקפטן צ'ארלס קלי ארגן את הנחתים למבנה מגננתי.
לנחתים לא היה מכשיר קשר ולכן לא יכלו לקרוא לעזרה, ולכן השתמשו בחולצותיהם הלבנות כדי לאיית את המילה HELP ("הצילו") על הקרקע.
מפציץ צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון ראה את הקריאה ודיווח לאדסון.
פולר צעד מיד לחוף, ועלה על המשחתת "באלארד", שיצאה עם עוד עשר דוברות לחלץ את הגדוד הראשון מפוינט קרוז.
בשלב זה השלימו חייליו של אוקה את הכיתור, ועמדו בין הנחתים והחוף.
לפיכך, אותתה המשחתת לנחתים באמצעות דגלי איתות על כוונתה, והחלה להפגיז את עמדות היפנים מהרכס אל הים, ולמעשה פילסה עבור הנחתים נתיב בטוח אל החוף.
לאחר הפגזה בת 30 דקות החלו הנחתים לסגת אל הדוברות, תוך שהם הודפים את היפנים שהחלו לתקוף אותם מכיוון הרכס, ועד השעה 17:00 הם הגיעו שוב לחוף.
כשהתקרבו הארבות אל החוף כדי לאסוף את הנחתים הנסוגים נחתה עליהם אש נשק קל, מקלעים ומרגמות, והן השיבו אש ממקלעיהן.
אחד מאנשי משמר החופים שאייש את אחד המקלעים – דאגלס מונרו – נהרג תוך כדי ירי, ולאחר מכן קיבל את מדליית הכבוד.
הנחתים עלו על הארבות תוך כדי לחימה, ונסוגו בהצלחה למתחם לונגה.
באותה עת נסוגו גם הגדוד השני וגדוד הפושטים מהמטניקאו ושובו ללונגה.
בסופו של הקרב ספגו האמריקנים 60 הרוגים ו-100 פצועים, באזור הנהר, ונראה שהיפנים ספגו אבדות קלות יותר.
ב-28 בספטמבר הטילה הארמייה ה-17 את מטלת כיבוש גוודלקנל על דיוויזיית הרגלים השנייה, בפיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה.
בסוף ספטמבר ובתחילת אוקטובר 1942 הובילו משחתות יפניות תגבורות לגוודלקנל.
על הגדוד הראשון של הרגימנט הרביעי הוטל לחצות את שפך נהר המטניקאו ב-8 באוקטובר, ועל הגדוד השלישי הוטל לחצות את הנהר דרומית יותר, בפנים האי.
לאחר מכן היה על הגדודים לתפוס עמדות בגדה המערבית, ולהכין עמדות ארטילריה עבור ההתקפה המתוכננת על שדה הנדרסון.
האמריקנים, שכעת היו מודעים לסדר הגודל של הכוח היפני שניצב לפניהם, התכוננו לתקוף בכוחות גדולים יותר, מתוך כוונה לדחוק את היפנים מעמק המטניקאו.
הפעם הטיל ונדגריפט לקרב חמישה גדודים: הגדודים השני והשלישי של רגימנט הנחתים החמישי, הגדודים הראשון והשני של רגימנט הנחתים השביעי, והגדוד הראשון של הרגימנט החמישי, שנועד למשימות צליפה ותצפית, עליו פיקד קולונל ויליאם ויילינג.
על גדודי הרגימנט החמישי הוטל לתקוף את העמדות היפניות בגדה המערבית של המטניקאו, מול השרטון, בעוד שעל שלושת הגדודים הנותרים בכוח הוטל לחצות את הנהר דרומית לשם, בגשר שהקימו היפנים, ואז לפנות צפונה ולדחוק את היפנים אל הים.
הפעם התכונן הפיקוד היטב למבצע, וארגן מראש את הארטילריה ואת הסיוע האווירי.
בבוקר 7 באוקטובר יצאו שני גדודי הרגימנט החמישי ממתחם לונגה ופנו מערבה לנהר המטניקאו.
בשעה 10:00 נתקל הכוח המוביל – הגדוד השלישי של הרגימנט החמישי – בעמדות יפניות מזרחית לנהר, בעת שניסה לחצות את הנהר, אך כוח האש של הנחתים אילץ את המגינים היפנים לסגת לעמדות שהוכנו מראש כ-200 מטרים מזרחית לנהר.
הגדוד השני הצליח לאגף את עמדות היפנים, אך לא הצליח לעקור אותם, אך גם לא אפשר להם לסגת באופן מסודר.
במקביל, הגיעו גדודי הרגימנט השביעי והגדוד של ויילינג לגשר היפני ללא התנגדות וחנו ללילה.
במהלך 8 באוקטובר ירד באזור גשם שוטף שהפך את גדות הנהר לעיסה בוצית, ולפיכך השעה אדסון כל פעילות.
תחת זאת, הורה לפלוגות פושטים שהיו בעתודה, להגיע לשפך המטניקאו ולסייע בכיתור העמדות היפניות שם.
בשעה 18:30 קרסו היפנים תחת לחץ הנחתים והחלו לנסות לפרוץ את הכיתור ולחצות את המטניקאו מערבה.
היפנים נתקלו חזיתית בשתי פלוגות פושטים, ובמשך כ-45 ניהלו איתם קרבות מטווח קרוב, תוך שימוש ברימונים, ואפילו קרבות פנים אל פנים, שהסתיימו ב-59 יפנים הרוגים, ו-12 פשוטים הרוגים, לצד 22 פצועים.
בבוקר 9 באוקטובר חידשו הנחתים את התקפתם.
כוחו של ויילינג חצה את המטניקאו ופנה לכיוון צפון תוך שהוא מאבטח את הגדה המערבית.
הגדוד השני של הרגימנט השביעי שצעד אחריו המשיך עוד כחצי קילומטר ואז פנה צפונה בעצמו, והגדוד הראשון של פולר המשיך מערבה ואז פנה צפונה.
מבין שלושה כוחות אלה, הגדוד הראשון היה היחיד שנתקל בהתנגדות יפנית, לאחר שדחק את הגדוד השני של הרגימנט הרביעי היפני לגיא צר.
פולר השתמש בסיוע אווירי וארטילרי כדי לטהר את הגיא, וחייליו חיסלו חיילים יפנים שניסו להימלט באמצעות מקלעים ומרגמות.
בעקבות מידע מודיעיני שהתקבל אודות כוונת היפנים לערוך מתקפה גדולה הגוודלקנל הורה ונדגריפט לכל יחידותיו ממערב למטניקאו לנתק מגע עם האויב ולסגת לגדה המזרחית, לשם הגיעו בשעות הערב.
בקרב זה הסבו הנחתים ליפנים אבדות קשות, וכ-700 מחיילי הרגימנט הרביעי נהרגו.
לעומת זאת, בצד האמריקני רשמו הנחתים 65 הרוגים ו-125 פצועים.
בערב בו הסתיים הקרב, 9 באוקטובר, נחת מפקד הארמייה ה-17 הארוקיצ'י היאקוטאקה בגוודלקנל, והחל לארגן באופן אישי את ההכנות לקראת ההתקפה הגדולה שנקבעה לצאת לפועל לקראת סוף אוקטובר.
לאחר ששמע מפי קווגוצ'י על אבדות הרגימנט הרביעי במהלך הקרב במטניקאו ושמרויאמה הסיג את הדיוויזיה שלו כארבעה קילומטרים מערבה, דיווח היאקוטאקה מיד למטה הכללי הקיסרי בטוקיו ש"המצב בגוודלקנל חמור הרבה יותר משהוערך" וביקש תגבורות נוספות ואספקה.
היאקוטאקה החליט שניסיון לכבוש מחדש את העמדות בגדה המזרחית של הנהר ידרוש חיילים רבים מדי, בעיקר לאור העובדה שהנחתים הקימו עמדות הגנה בגדה זו.
תחת זאת תכנן היאקוטאקה לשלוח את חייליו דרך הג'ונגל כדי לערוך התקפת פתע לילית מדרום לשדה הנדרסון.
מסע זה, דרך הג'ונגל הטרופי הסבוך של גוודלקנל, התיש את חייליו של היאקוטאקה, והיה אחד הגורמים המשפיעים ביותר על תבוסת היפנים בקרב שדה הנדרסון, שנערך ב-23–25 באוקטובר.
כך נודעה לכישלונו של הצבא היפני הקיסרי להחזיק בעמדות בגדה המזרחית של נהר המטניקאו השפעה אסטרטגית על יכולתם של היפנים לכבוש מחדש את גוודלקנל, ותרמה לניצחון הסופי של בעלות הברית בקרב גוודלקנל.
"הקרבות הגדולים של רוסיה" היא מיני-סדרת טלוויזיה, דוקו-דרמה רוסית, שעלתה לשידור במלאת 102 שנה להקמת הצבא האדום, ביום שמצוין כ"חג מגן המולדת" (או, חג הצבא ברוסיה).
פרק הבכורה שודר בערוץ הראשון ב-23 בפברואר 2020.
זוהי סדרה של סרטי דרמה ותעודה על הקרבות הגדולים בתולדות רוסיה.
מרשל מיכאיל קוטוזוב, אדמירל אושקוב, דמיטרי דונסקוי ואלכסנדר נבסקי...
מיהם הגיבורים שנלחמו למען החופש והכבוד של מדינתם?
במחיר של איזה מאמץ הפכה רוסיה למעצמה הגדולה בעולם?
ואיך היא הצליחה להגן על אמונתה, על ערכיה ועל גבולותיה במשך מאות שנים?
הצופה יתחקה אחר ההיסטוריה של יצירת הצי הרוסי, ילמד על המוזרויות של טקטיקות ואסטרטגיות לחימה בתקופות היסטוריות שונות ויראה את מהלך הקרבות ששוחזרו ממקורות היסטוריים.
לאחר שהביס את השוודים באיג'ורה, הדף אלכסנדר נבסקי ניסיון מערבי חדש לכבוש את נובגורוד ופסקוב על הקרח של אגם פיפסי.
לאחר שנהרס הניתוק המוקדם של נובגורודי, אלכסנדר נסוג לקרח אגם פיפסי לקרב מכריע.
עם מכות הפרשים הרוסים מהאגפים האבירים הגרמנים הובסו ונאלצו לברוח.
השימוש בטקטיקות מוכשרות של הנסיך דמיטרי דונסקוי במהלך קרב קוליקובו אפשר להביס את הפרשים הטטריים המפורסמים - אלא שהנסיך הוסט לנהר ונהרג שם.
כתוצאה מהתבוסה של הכוחות העיקריים של אורדת הזהב, היא ספגה מכה אנושה על השליטה הצבאית והפוליטית.
קרב זה נתן דוגמאות רבות לאומץ לבם האנוכי של החיילים הרוסים.
הניצחון המכריע של צבאו של פיוטר הראשון במלחמת הצפון היה במהלך קרב פולטבה, שהייתה התבוסה השלמה של הצבא השוודי של קארל השני.
קרב בורודינו היה הקרב המרכזי בכל המערכה הצבאית בשנת 1812. באותה תקופה הפך הקרב לעקוב מדם ביותר בתולדות המלחמות.
הצבא הצרפתי של הקיסר נפוליאון ספג מכה עוצמתית, ממנה כבר לא הצליח להתאושש וזו הייתה אחת הסיבות לניצחון הסופי של האימפריה הרוסית במלחמה.
הקרבות על שיא החרמון היו סדרה של קרבות בין ישראל לסוריה על שיא החרמון, כחלק ממלחמת ההתשה במובלעת הסורית, ועל רקע המשא והמתן לקראת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
הקרבות החלו ב-6 באפריל 1974, עם כיבוש פסגת החרמון על ידי כוחות סורים.
יומיים לאחר מכן כבש צה"ל את שיא החרמון.
הקרבות על השיא נמשכו עד 31 במאי 1974, עם חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
הר החרמון הוא רכס צר וארוך, ומהווה חלקו הדרומי של רכס הרי מול הלבנון.
כיוונו של רכס החרמון מדרום מערב לצפון מזרח.
שטחו הכולל כ-1,000 קמ"ר שרובם בשטחי סוריה ולבנון, ו-70 קמ"ר משטחו נמצא בשטח ישראל.
פסגת ההר היא בגובה 2,814 מטרים מעל פני הים, ונמצאת על הגבול שבין סוריה ולבנון, כ-14 ק"מ מצפון מזרח למוצבי ההר הישראליים.
הפסגה הגבוהה ביותר בתחומי ישראל עד השתלטות צה"ל על פסגת החרמון (8.12.2024) הייתה כיפה בגובה 2,236 מטרים מעל פני הים, הנמצאת מערבית למצפה שלגים, שגובהו 2,224 מטרים מעל פני הים.
רכסי החרמון הם השלוחה הדרומית של הרי מול הלבנון.
הרים אלה הם קמר ענק שנוצר בתהליכי קימוט והעתקה, כנראה בהשפעת הבקע הסורי-אפריקני.
הסלעים בחרמון הם מתקופות שונות מתקופת היורה.
יומיים לאחר שהסתיימה מלחמת ששת הימים, ביום 12 ביוני 1967, ומשלא הייתה שם כל נוכחות סורית, נתפס ללא קרב על ידי כוח חי"ר מוטס חלק קטן מרכס החרמון (כ-7% מכל הרכס) הנקרא היום שמורת הר חרמון.
כח סיור מחטיבה 3 הגיע לשיא החרמון והניף דגל אך צה"ל לא החזיק במקום והפסגה נותרה בשטח סוריה ולבנון.
המוצב לא היה מוצב מוגן הערוך ללחימה כפי שהיו שאר המוצבים ברמת הגולן, והוא לא היה חלק ממערך ההגנה המרחבי אלא נועד לשמש כאכסניה מבוצרת לכוחות שאיישו אותו.
במלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 נכבש המוצב על ידי הסורים בקרב שהחל ברגעים הראשונים למלחמה והסתיים למחרת היום בשעות לפני הצהריים.
לאחר הפצצה אווירית והפגזה ארטילרית נחתו ארבעה מסוקים שהנחיתו כוח רתק וחסימה מגדוד צנחנים 82 הסורי ממערב למוצב, אליהם חבר ברגל שאר גדוד 82 שהגיע מ"החרמון הסורי".
מקצת הלוחמים הסורים הסתערו על המוצב.
במוצב היו אז 60 חיילים מתוכם רק 14 לוחמים מחטיבת גולני.
כשהתחילה המתקפה התחבאו חלק מחיילי צה"ל ששהו במוצב במחילות הפנימיות של המוצב, כשהסורים שולטים על שטחו העליון.
בלילה שבין 6–7 באוקטובר נחלצו 17 מהחיילים הנצורים במוצב דרך פתח אחורי אך רק 10 חיילים הצליחו להגיע בשלום לקווי ישראל.
בסוף הקרב נמנו לצה"ל 16 הרוגים, 12 פצועים ו-31 חיילים נפלו בשבי.
לאחר כיבוש המוצב תגברו הסורים את כוחותיהם בפלוגת קומנדו נוספת ונערכו להגנה על הרכסים שממערב למוצב החרמון הישראלי.
המתקפה הראשונה של צה"ל להחזיר לשליטתו את מוצב החרמון הייתה ב-8 לחודש, היום השלישי למלחמה, והיא נכשלה.
לאחר כ-7 שעות של לחימה עקובה מדם נאלצו כל הכוחות לסגת.
בקרב זה היו לצה"ל 23 הרוגים ו-55 פצועים.
גופות של שמונה חללים נותרו באזור הקרבות.
הקרב השני לכיבוש המוצב נערך בין התאריכים 21–22 באוקטובר ונקרא בשם מבצע קינוח.
בלחימה הרואית הצליחו הכוחות ובראשם חיילי גולני לכבוש את המוצב הישראלי במחיר כבד של 56 הרוגים ו-79 פצועים.
במקביל לכיבוש "החרמון הישראלי" התנהל קרב לכיבוש חלקים נוספים מרכס החרמון – החרמון הסורי (2,381 מטר) ומוצב הפיתולים.
הפסגה עצמה – שיא החרמון נתפסה ללא קרב.
הלחימה שם שהתבססה בעיקר על צנחני מילואים שהונחתו ממסוקים, הסתיימה בהצלחה ובמחיר של שני הרוגים לצה"ל.
בסופה החזיק צה"ל במרבית שטחו של החרמון ובכלל זה שיא החרמון.
ב-24 באוקטובר נכנסה הפסקת האש לתוקף.
מיד בסמוך לכיבוש החרמון הסורי התארגנו הסורים בסיוע כוחות עיראקיים לעלות להר להתקפת נגד מכיוון הכפר עִרְנֶה והם נבלמו על ידי חיל האוויר הישראלי.
הסורים אף ביצעו ביום 22 באוקטובר 12 גיחות התקפה על כוחות צה"ל ברכס החרמון מן האוויר.
הכוחות בחרמון הסורי תוגברו ללא הרף באמצעות מסוקים ונערכו למגננה לרבות התבצרות ומיקוש שנעשו על ידי חיל ההנדסה.
ב-1 בנובמבר 1973, בשל סופת שלגים שהחלה ברכסי החרמון, ניתנה הוראה לכוח צנחני המילואים שתפסו את השיא להתפנות ברגל למוצב הפיתולים.
בחודשים מרץ–מאי 1974 עם התבהרות מזג האוויר התגברו התקריות במובלעת הסורית עד כדי מלחמת התשה.
היו כאלף תקריות שכללו בעיקר הפגזות.
עיקר ההתקפות היו על הגזרה שבין הפיתולים לשיא – רכס קדדים – ועל השיא.
בימים הבאים היו ניסיונות חוזרים ונשנים של כוחות קומנדו סוריים להגיע לשיא במסוקים או ברגל והם הוסגו על ידי אש ארטילרית.
ב-6 באפריל הצליחו הסורים לתפוס את השיא והם הופצצו מהאוויר.
ב-8 באפריל טיפס לשיא החרמון כוח של יחידת האלפיניסטים "ארז" כדי להפגין נוכחות, אך לפנות בוקר הוא קיבל פקודה לרדת ברגל מהשיא לפיתולים, תוך כדי כך שהסורים לא מפסיקים להפגיז את אזור הפסגה.
כמה שעות מאוחר יותר הונחתו כוחות קומנדו סוריים במורדות המזרחיים של שיא החרמון.
כיבוש מחדש של שיא החרמון
ב-14 באפריל 1974, הורכב כוח בן 60 לוחמים מיחידת האלפיניסטים ומסיירת מטכ"ל בפיקוד רס"ן עמירם לוין, לכבוש את שיא החרמון.
כל הלילה העפיל הכוח לפסגה, ועם עלות השחר החל לנהל קרב נגד הקומנדו הסורי בתנאי מזג אוויר קשים.
בסופו של דבר נכבש שיא החרמון על ידי לוחמי צה"ל.
כל יחידת האלפיניסטים "ארז" בפיקוד דוד מטק, השתתפה בכיבוש שיא החרמון, לאחר שב-13 באפריל 1974 תקף כוח קומנדו סורי את שיא החרמון המצוי 15 קילומטרים בעומק השטח הסורי ונשלט על ידי צה"ל כחלק מהמובלעת.
במקביל להכנות למבצע החל חיל הנדסה לפרוץ דרך מהפיתולים לשיא.
הכוח ניצל את התקדמות עבודת הצמ"ה במעלה רכס קדדים ויצא בשעה 19:45 מהנקודה אליה הגיע באמצעות נגמ"שים וזחליות "אלפא", בכך נחסך זמן הליכה ומאמץ מהלוחמים.
הכוח התקדם במעלה רכס כשמדי פעם נוחתים פגזי ארטילריה סוריים שככל הנראה כוונה לעבר הצמ"ה של חיל ההנדסה.
אחד הלוחמים נפצע והוא פונה רגלית באלונקה.
הכוח הגיע ליעד הראשון בסמוך לשעה 04:00, באיחור של כשעה מהמתוכנן, כאשר שלושה לוחמים נמצאים במצב של תשישות.
בעוד הם צופים לעבר הפסגה הם נתקלו באש שבאה מכוח קומנדו סורי שהגן על השיא.
במכת האש הראשונה של הסורים נפגעו 9 לוחמים, מהם שניים קשה.
במהלך הקרב אירע ירי דו-צדדי בין חיילי צה"ל.
לבסוף, בחסות ארטילריה סורית הסתלק הקומנדו הסורי מהמקום.
התפתח קרב ארטילרי וגם מטוסי חיל האוויר הישראלי הוזנקו לסייע בשיתוק מקורות הירי הסורי.
בסך הכול נפצעו במהלך הקרב בכל הגזרה 17 לוחמים.
שיא החרמון חזר לידי צה"ל ב-14 באפריל, כארבעה חודשים לאחר שננטש על-ידו.
לימים טען לוין כי הקרב היה אחד החשובים בתולדות מדינת ישראל, אך סיפורו נבלע בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
את פסגת החרמון הפגיזו הסורים כמעט בכל שעות היממה.
התנאים הפיזיים בשיא היו קשים ביותר.
לנוכח ההפגזה המדויקת של הסורים על הכוחות בכלל ועל השיא והפיתולים ועל הציר שביניהם בפרט, העריכו בצה"ל שקצין תצפית קדמי (קת"ק) סורי נמצא בשטחנו ומכוון את אש הסוללות בדייקנות וביעילות.
הלחימה באביב על החזקת שיא החרמון נמשכה מ-14 באפריל 1974 ועד להסכם הפרדת הכוחות ב-31 במאי – חודש וחצי עמוסים בקרבות בתנאים קשים.
ב-15 באפריל הגיעו שלושה דחפורי D9 לשיא החרמון.
בכך נפרצה הדרך לשיא החרמון שאפשרה מעבר של כלי רכב לשיא.
מיד לאחר מכן עלה לשיא כוח מגדוד 17 שתגבר את המוצב.
הדרך הייתה מטווחת וכבר באותו היום נהרג מקטיושה לוחם סיירת גולני שעשה את דרכו באמצעות נגמ"ש מהשיא לפיתולים.
ב-16 באפריל נהרג לוחם סיירת שקד בשיא החרמון, כאשר נפגע מפגז בעת שיצא לתגבר את אחת העמדות.
באותו אירוע נפצע לוחם נוסף מפגיעת רסיס בידו.
ב-17 באפריל תקפו מטוסי חיל האוויר כוח סורי שעסק בפריצת הדרך לשיא מנ"ג 2,682.
ב-18 באפריל תקף כוח סורי את מוצב השיא ונהדף באש צה"ל שכללה גם הפצצות ממטוסי חיל האוויר.
ב-19 באפריל בשעה 19:15 יצא לדרך מבצע "אורלנד 1" שהיה סיור חרש שיצא מהשיא לשטח הסורי בכיוון נ"ג 2,682. לוחם כוח הרתק הלך בטעות אחרי הכוח העיקרי וכשגילה את טעותו חזר לכוח הרתק.
מפקד הרתק פתח לעברו באש והלוחם נפצע.
באותו היום מטוסי חיל האוויר תקפו צמ"ה (ציוד מכני הנדסי) סורי שניסה לפרוץ דרך לכיוון השיא.
אחד ממטוסי הסקייהוק הופל והטייס נהרג וגופתו נותרה בשטח האויב.
בתקיפה אחרת של מטוסי פנטום על סוללות של טילי קרקע-אוויר במורדות החרמון נפגע מטוס פנטום ונפל.
הטייס נהרג, אחרי שצנח, מירי של שוביו אשר גם התעללו בגופתו.
בהמשך התפתח קרב אווירי ושני מטוסי מיג 21 הופלו.
בלילה התנגשו במחניים 2 מסוקי יסעור שחזרו ממשימה בשיא.
אחד מהם הצליח לנחות בשלום ואילו השני התרסק וכל 8 הלוחמים שהיו בו נספו.
הכוח הגיע ליעד אך לא מצא שם סורים.
כמו כן התברר שהכתם שזוהה בתצ"א כנקודת ההתרסקות של הסקייהוק, היה כתם של נפילת פגז או קטיושה וגופתו לא נמצאה.
באותו יום התקבלה החלטה להעמיק את ההתבצרות בשיא החרמון ולאורך הציר אליו ולצורך כך נקבע בין היתר כי קורס מ"כים של חיל ההנדסה יועלה לשיא על ידי נגמ"שים בשעות לילה, כפי שאכן התבצע.
מחשש שהמערה שבשיא בה הסתתרו מרבית הלוחמים תקרוס בגלל ההפגזות המסיביות, הוזעק למקום מהנדס מכרות מתמנע שיבדוק את המצב.
הוא המליץ שלא ליצור פתח נוסף במערה כפתח מילוט, והציע להכניס לתוכה תמוכות מברזל מסוג "רגלי מסקו", שיותר מאשר תמכו בקירות המערה מבפנים, הם הקנו ללוחמים תחושת ביטחון מסוימת.
ב־22 באפריל ניסה כוח קומנדו סורי לכבוש את השיא ונהדף בידי כוח צנחנים מגדוד 202 שאף הרג שני חיילים סורים.
ב-23 באפריל התבצעו שורה של תקיפות על ידי מטוסי חיל האוויר בכל הגזרה.
בליל 23–24 באפריל נפצע קשה אחד הלוחמים מפגיעת פגז ובבוקר הצליחו לפנותו לקבלת טיפול רפואי מהשיא באמצעות נגמ"ש.
ב-24 באפריל התבצעו שורה של תקיפות על ידי מטוסי חיל האוויר בכל הגזרה.
באותו יום נפל בשיא החרמון לוחם גולני, כשהתנדב לצאת מהמערה לאחת העמדות ולשמן את המקלע שהיה שם.
בדרכו לעמדה נשמעה יציאה של פגז סורי וחבריו קראו לו לתפוס מחסה, אך כנראה בשל הרוח החזקה הוא לא שמע את הקריאה והפגז פגע בו ישירות.