tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בן עלי היה ידוע בכתיבתו הרהוטה, וכתב מכתבים רבים אל קהילות מצרים והמזרח התיכון.
במכתבים אלו תיאר את ההתגלות האלוהית (בדמות אל חאכם) וקרא לאנשים רבים לבוא לאמץ ולהצטרף לדת החדשה - דת הדרוזים.
לחמזה בן-עלי מיוחס חיבורם של איגרות 35-5 באיגרות החוכמה, כתב הקודש הדרוזי.
נחמיה (חַמִי) דורון (נולד ב-16 באוקטובר 1956) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת שינוי בכנסת ה-16, ראש האופוזיציה בעיריית ראשון לציון, ראש הוועדה קרואה בטייבה וציר בקונגרס הציוני.
חמי דורון נולד בעיר ראשון לציון ליואל ולאסתר דורון.
משפחת אמו הגיעה לראשון לציון בשנת 1906 ומאז נשארו רוב בני המשפחה ביישוב זה.
למד בגימנסיה הריאלית ושירת בצה"ל במסגרת חיל החינוך.
בעל תואר ראשון ותואר שני במשפטים מהמכללה למינהל.
פועל כאיש עסקים, ובין היתר היה בעל משרד ביטוח בראשון לציון.
מאז שנת 2012 פועל כעורך דין מן המניין, ועוסק בתחום המשפט המנהלי והציבורי, בתחום דיני השלטון המקומי.
כיהן כחבר מועצת העיר ראשון לציון ברשימת "ראשון 2000" העצמאית בין השנים 2003-1993 ועמד בראש האופוזיציה קרוב ל-10 שנים.
בתקופה זו שיתף פעולה עם חבר המועצה, דב צור, שלימים יבחר לראשות העיר בתמיכת דורון.
ב-1994 שימש ציר בקונגרס הציוני וחבר בוועד הפועל הציוני.
בבחירות לכנסת השתים עשרה מוקם במקום ה-14 ברשימה, ובבחירות לכנסת השלוש עשרה במקום העשירי ברשימה, אך לא נבחר לכנסת.
נמנה עם המתפלגים ממפלגת צומת עם סיעת יעוד, ובהמשך הצטרף ל"מפלגת שינוי".
לקראת בחירות לכנסת החמש עשרה מוקם במקום ה-14 ברשימת "שינוי" ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת השש עשרה נבחר לכנסת מטעם "שינוי", ובעקבות זאת חדל לכהן כחבר מועצת ראשון לציון.
הוא כיהן מטעם שינוי כסגן יושב ראש הכנסת.
בסיעת "שינוי" נחשב בהשקפת עולמו באגף הימני של הסיעה.
לאחר התפצלות הסיעה בראשית 2006, פרש יחד עם ח"כ אברהם פורז וח"כים נוספים שהקימו את מפלגת חץ.
לאחר מספר ימים התפלג שוב, וביחד עם אליעזר זנדברג הקים סיעה שנקראה "הבית הלאומי", אשר התמזגה לאחר מכן לתוך סיעת הליכוד.
חמי דורון הופיע במקום ה-117 הסמלי ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת השבע עשרה.
ב-2007 הקים את "תנועת הדרך הישר - תנועה למינהל תקין ברשויות", תנועה חוץ-פרלמנטרית שמטרתה להילחם בשחיתות בשלטון המקומי.
במהלך שנת 2008 הירצה ולימד במסגרת תוכנית מיוחדת המשותפת למשרד הפנים ולאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, להכשרת חברי מועצה.
מטרת התוכנית הייתה להכשיר בדואים תושבי המועצה האזורית אבו בסמה כחברי ועדים מקומיים וכחברי מועצה.
ב-28 באוגוסט 2008 מונה על ידי שר הפנים מאיר שטרית ליו"ר הוועדה הקרואה בטייבה עקב התפטרותו של היו"ר הקודם שלמה טוויזר, שבתורו התמנה לתפקיד בשל הדחת ראש העירייה עבד אל-חכים חאג' יחיא על ידי שר הפנים רוני בר-און.
במסגרת תפקיד זה, ניסה דורון לגבות ארנונה מכל תושבי העיר ועקב זה קיבל איומים על חייו.
דורון לא הסתדר עם כונס הנכסים ובמאי 2009 ביקש כונס הנכסים לפטר גם את דורון ובעקבות שימוע במשרד הפנים הוא פוטר בספטמבר 2009.
ב-2008 התמודד בפריימריז לרשימת הליכוד בבחירות לכנסת השמונה עשרה והוצב במקום ה-58 ברשימה שזכתה ב-27 מנדטים.
בבחירות לראשות עיריית ראשון לציון בשנת 2008 פעל דורון בתחילה עם דב צור, אולם לפני הבחירות התגלעה מחלוקת בין השניים ודורון פרש מפעילות פוליטית.
במהלך שנת 2012–2013 לימד דורון במסגרת המרכז ללימודים אקדמאיים באור יהודה, קורס "משפט עסקי" במסגרת בית הספר למנהל עסקים.
כמו כן מרצה בתחום ניגוד העניינים לגופים ציבוריים וגופים שונים.
בשנת 2013 שב דורון לזירה בראשון לציון והתמודד מול ראש העיר המכהן, דב צור, על ראשות העיר.
דורון טען שצור לא הוציא לפועל את המדיניות עליה הצהירו ולמענה פעלו ביחד במשך שנים במועצת העיר ביחד.
בהיותו חבר מועצת עיריית ראשון לציון פנה מספר פעמים לבג"ץ כנגד פעולות של העירייה.
בשנת 1997 פנה לבג"ץ כנגד מינוי סגן רביעי לראש עיריית ראשון לציון, מינוי שנעשה שבוע לפני שהחוק שאיפשר את המינוי נכנס לתוקפו, והביא לביטול המינוי.
פנייה נוספת שלו לבג"ץ באותה שנה נמשכה על ידו בהמלצת השופטים.
בשנת 1998 פנה לבג"ץ בעניין חלוקת כספי תמיכות ומשך את העתירה לאחר שהעירייה קבעה קריטריונים לחלוקת כספי תמיכות ונפסקו לזכותו הוצאות.
בשנת 1999 עתר לבג"ץ ביחד עם דב צור כנגד ניסיון של העירייה להעניק ערבות להלוואה למחלקת הכדורסל של מכבי ראשון לציון שלא דרך מדיניות התמיכות הרגילה והצליח למנוע את הענקת הערבות.
בשנת 2001 עתר כנגד העברת כספים לוועד עובדים בלא שנתמלאו התנאים הנדרשים לכך.
בשנת 2003 פנה לבג"ץ כנגד סעיף בחוק שהתיר ליו"ר ההסתדרות הכללית החדשה, והסתדרות העובדים הלאומית לכהן במקביל כחברי הכנסת, אך עתירתו נדחתה בנימוק שמדובר בעניינה של הכנסת ולא של בית המשפט.
דורון שימש כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת המשנה לחקיקה ביטחונית, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים.
היה חבר בשדולות למנהל תקין ברשויות המקומיות, לקידום היחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם, בשדולה לפורום מזרח התיכון של הכנסת ובשדולה למען איכות הסביבה.
על פעילותו למען איכות הסביבה קיבל תעודת "יקיר הסביבה" מתנועת אדם טבע ודין בשנת 2005. כמו כן עמד בראש השדולה למען פארק אריאל שרון בכנסת.
היה יו"ר אגודת הידידות הבין פרלמנטרית ישראל-תאילנד.
בין החוקים שהעביר חוק המחייב הקמת ועדת חינוך בכל עירייה, חוק המאפשר לחברי מועצת רשות מקומית לקבל תנאים מינימליים לפעילותם הציבורית, חוק האוסר התקשרות בין חבר מועצת עיר לעירייה בה כיהן, וכן חיוב סגני ראשי הרשות בהגשת הצהרת הון עם כניסתם לתפקיד ועם עזיבתם אותו.
יזם הצעת חוק שנועדה לאסור על בתי ספר להתנות את המשך לימודיו של תלמיד הסובל מהפרעת קשב בהסכמת הוריו לתת לו ריטלין אך הליכי החקיקה של הצעה זו לא הושלמו.
"חמוש במשקפיים" הוא אלבום האולפן ה-18 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1980.
זהו שיתוף הפעולה השלישי של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר האלבומים המצליחים "בדשא אצל אביגדור" ו"סע לאט" מראשית שנות ה-70.
את שירי האלבום הלחין גבריאלוב, למעט השיר "ילדי ההפקר" שהלחין מחדש יוני רכטר, ובוצע קודם לכן כשיר בבלט "אגדה בחולות", של להקת המחול "ענבל", לו הלחין רכטר את המוזיקה (לשיר "ילדי ההפקר" היה לחן קודם, עממי-רוסי), והשירים "תל אביב, גדות הירקון, 1950", "סן פרנסיסקו על המים" ו"עצים" שהלחין שלום חנוך.
הלחן של גבריאלוב לשיר "הכניסיני תחת כנפך" היה גם לחן חדש שנכתב עבור האלבום, וקדמו לו הלחן העממי והישן (ששרה נחמה הנדל ואחריה גם ריטה) והלחן של נורית הירש (ששרו יהורם גאון, שלישיית המעפיל ואבנר גדסי).
את השיר "תוף בודד" הקליט איינשטיין גם בגרסה רוקיסטית, שיצאה בתקליט שדרים שנה לאחר יציאת האלבום יחד עם עיבוד דומה לשיר "קפה טורקי".
איינשטיין חיבר את המילים לארבעה משירי האלבום, ואת מילות שאר השירים חיברו נתן אלתרמן, חיים נחמן ביאליק ולאה גולדברג.
כל השירים באלבום עובדו על ידי מיקי גבריאלוב, למעט "ילדי ההפקר" שעובד על ידי יוני רכטר, "סן פרנסיסקו על המים" שעובד על ידי אילן מוכיח, ו"תל אביב, גדות הירקון, 1950" שעובד על ידי אילן מוכיח.
מיקי גבריאלוב: גיטרה אקוסטית, קולות רקע
מורדי פרבר: גיטרות, סולו גיטרה חשמלית ב"הכניסיני תחת כנפך" ו"היא יושבה לחלון", קולות רקע
גרי אקשטיין: גיטרות, קולות רקע
שלום חנוך: לחנים וגיטרה ב"סן פרנסיסקו על המים", "עצים" ו"תל אביב, גדות הירקון, 1950", קולות רקע
אלי מגן: גיטרה בס, קונטרה בס
אילן מוכיח: פסנתר, קלידים, סקסופון
אלון הלל: תופים, כלי הקשה
אהרון קמינסקי: תופים, כלי הקשה
פטר ורטהיימר,ירוסלב יעקובוביץ ומורטון קם: סקסופונים
יהודית רביץ ודפנה ארמוני: קולות רקע
יושי שדה: עוזר טכנאי הקלטה, קולות רקע
יעקב מורנו וטומי פרידמן: טכנאי הקלטה ומיקס
חמורו של משיח הוא ביטוי ציורי אגדתי המשמש לעיתים כחלק מתיאורו של המשיח בבואו לגאול את העולם באחרית הימים.
מקור האמירה הוא בדברי זכריה הנביא:
ה"מלך" המוזכר בפסוק זה נדרש בספרות חז"ל כמכוון למשיח.
לפי פרשנות המקרא, החמור הוא הניגוד לסוס המלחמה המופיע בפסוק הבא בזכריה "וְהִכְרַתִּי-רֶכֶב מֵאֶפְרַיִם, וְסוּס מִירוּשָׁלִַם, וְנִכְרְתָה קֶשֶׁת מִלְחָמָה, וְדִבֶּר שָׁלוֹם לַגּוֹיִם; וּמָשְׁלוֹ מִיָּם עַד-יָם, וּמִנָּהָר עַד-אַפְסֵי-אָרֶץ" כלומר: המשיח יהיה איש שלום ולא יבוא כשהוא רכוב על בהמת מלחמה.
בתלמוד במסכת סנהדרין מוצגת משמעות הופעה זו בצורה אחרת:
כלומר הופעת משיח עני כבנבואת זכריה תהיה אם לא נהיה ראויים לביאת משיח מפוארת "עם ענני שמיא" המתוארת בספר דניאל.
בדיון בפסוק זה בתלמוד הבבלי (סנהדרין צח, א) מסופר על שאפור מלך פרס, שליגלג על האמונה שהמשיח יבוא על חמור באומרו: "אמריתו משיח על חמרא אתי, אישדר ליה סוסיא ברקא דאית לי" (אתם אומרים שהמשיח יבוא על חמור?
[אם כן] אשלח לו סוס מהיר שיש ברשותי).
בתשובה ללגלוגו של המלך, עונה החכם שמואל (לפי הגרסה המקורית): האם יש לך "כאר הזר גוני?" כלומר: האם יש לך חמור ("חאר" בפרסית) בעל אלף ("הזר") צבעים?
[כלומר אין לך חמור שלו כל כך הרבה גוונים.
אין לך בע"ח ייחודי כזה]
במסורת העממית מצוי שאומרים שהחמור יהיה לבן, אם כי כנראה מדובר בשיבוש של הבנת המקור הנ"ל, בו תואר החמור בחלק מהגרסאות בתור "בר חיור גוני" ותרגמו את המילה חיור בתור לבן, מאחר שבהקשרים שונים בגמרא משתמשים במילה חיור במשמעות של לבן.
חמורו של משיח כמטאפורה ל'חומריות'
במדרש שבפרקי דרבי אליעזר (פרק ל"א) מוצגת הופעת המשיח כרוכב על חמור כהופעה שלכתחילה, כשם שאברהם ומשה מתוארים במקרא כמי שרכבו על חמור.
המהר"ל מפרש את הקביעה הזאת בכך שהחמור מסמל עולם חומרי שריק מדעת ומחוכמה, שקיים בתקופת שלושת האישים הללו – אברהם, משה ומשיח – ה"רוכבים" על החמור ומנהיגים אותו רק בכוח חוכמתם.
את העניות של המשיח הוא מפרש כהנהגה שאיננה בכוח הזרוע והכפייה כמו אצל השליטים הרגילים, ואת הרכיבה על החמור הוא מפרש כהנהגה בכוח החוכמה בלבד, שהמלכים יתמסרו לו מרצונם החופשי (מהר"ל, דרוש על המצוות).
גם בספרות הדרוש החסידית החמור הוא סימבול, ששורשו מדפוס הפעולה המשיחי שאינו נלחם בגשמיות העולם אלא רותמו לקדושה, כלומר הרכיבה על החמור היא רכיבתו-משילתו של המשיח על החומר-חמור.
בברית החדשה (מרקוס יא, 11-1 ומקבילות) מסופר שכאשר התקרב ישו להר הזיתים, שלח שניים מתלמידיו לכפר קרוב, למצוא שם חמור שאיש לא ישב עליו מעולם.
לאחר שתלמידיו הביאו לו את החמור הוא רוכב עליו לתוך ירושלים, בעוד ההמון יוצא לקראתו בכפות תמרים, וקורא "הושע נא!
בכך, על פי הברית החדשה, התקיימה נבואתו של זכריה.
המאורע מצוין כל שנה אצל הנוצרים, בחג הקרוי יום ראשון של הדקלים, הנחגג ביום ראשון שלפני הפסחא.
לאגדה יש הד גם באסלאם: מסופר שלפני הגעתו של המהדי (גואל העולם) יופיע דג'אל (סופיאני) - משיח השקר והרשע, ולפי אחת המסורות הדג'אל ירכב על חמור לבן בעל צעדי ענק.
המשורר שאול טשרניחובסקי הפך את אתונו הלבנה של המשיח לגיבורת שירו "שָׁלֹשׁ אֲתוֹנוֹת", שם היא מוצגת מול האתון החומה (המסמנת את הנצרות) והאתון השחורה (המסמנת את האסלאם).
בשנת 1998 פורסם על ידי העיתונאי ספי רכלבסקי ספר בשם "חמורו של משיח", אשר גורס לטענתו כי במשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והשקפת תלמידיו, מייצגים החילונים, את עולם החומר.
כאשר הם מכשיר בידי האל והם נועדו להקים את המדינה היהודית ולהניע את תהליך הגאולה, אך לאחר שהמדינה תוקם, יידרשו החילונים לפנות את מקומם לציבור הדתי אשר מיועד להנהיג את המדינה.
לפי אנלוגיה זו, החילונים הם "החמור" בעוד הציבור הדתי אשר נועד לתפוס את מקומו הם מעין "משיח" קולקטיבי.
הספר עורר מחלוקת בקרב הציבור הישראלי ובעקבות כך החל הביטוי לשמש לעיתים כמייצג דוקטרינה בשיח הפוליטי-דתי.
חמור הזהב (לטינית: Asinus aureus) או המטמורפוזות (Metamorphoses) הוא רומן קומי מאת לוקיוס אפוליוס.
הוא נכתב במחצית השנייה של המאה השנייה לספירה והוא הרומן היחיד בשפה הלטינית הקלאסית ששרד במלואו מאותה תקופה.
החיבור כתוב בגוף ראשון ומגולל את סיפורו של לוקיוס, בן טובים מקורינתוס, אשר בעת ביקורו בתסליה שביוון, עיר שהייתה ידועה כמרכז מאגי, מנסה את כוחו בכישוף.
כתוצאה משימוש לא אחראי בשיקוי הלא נכון, הופך לוקיוס לחמור.
בדמותו החדשה הוא עובר תלאות וייסורים עד שהוא מצליח, בעזרתה של האלה המצרית איזיס, להשיב לעצמו את דמותו האנושית.
הרומן משלב אלמנטים רבים מן המיתולוגיה הגרקו-רומית ומהתרבות העממית בת התקופה.
סיפור המסגרת הוא רומן פיקרסקי, שעיקרו התגלגלות של הגיבור מהרפתקה להרפקה, ובהיותו חמור מבעלים אחד למשנהו.
מאפיין מרכזי של הרומן הוא סיפורים עממיים (או עממיים כביכול) השזורים בו, אותם שומע לוקיוס, או מצטט מקורות אחרים.
הספיור הארוך ביותר מסוג זה הוא אמור ופסיכה, רוב הסיפורים קצרים הרבה יותר ומשולבים בהם מקרי פשע ואלימות, צורות שונות של הוצאה להורג ויחסי מין.
חלק מהסיפורים משלבים אלמנטים של חקירות משפטיות ושופכים אור על ההתנהלות המשפטית הרומית ועל חיי היום יום באזור ובתקופה.
ה"מטמורפוזות" של אפוליוס מבוסס על מקור יווני, שלא השתמר.
עם זאת, קיים עיבוד אחר של אותו מקור, "לוקיוס או החמור", שנכתב בשפה היוונית בערך באותה תקופה, ויוחס, כפי הנראה בטעות, ללוקיאנוס מסאמוסאטה.
שני החיבורים דומים בתוכנם, אך זה של אפוליוס כולל שתי תוספות:
סיפור התערבותה של איזיס למען לוקיוס.
הרומן היה נפוץ ביותר וכולל בתוכו מספר אלמנטים ספרותיים המופיעים בספרות העולם.
תיאור חוויות מוכרות תוך כדי הזרה של נקודת המבט של המספר, לוקיוס, תחילה כזר ולאחר מכן כחמור, מזכיר את אופן התיאור במסעות גוליבר
בתחילת הסיפור תוקף לוקיוס נאדות יין, כאשר הוא חושב אותם לשודדים, אירוע דומה מתרחש בדון קישוט
ב"אמור ופסיכה" יש מוטיבים דומים לסיפור "היפה והחיה" (התאהבות בשד מאיים שכולא למעשה את פסיכה בארמונו) ו"סינדרלה" (האחיות הרעות)
השימוש ברעל מזויף, שהוא למעשה סם שינה המדמה מוות, מופיע באחד הסיפורים וייתכן שהיווה השראה לתעלול ספרותי דומה ב"רומיאו ויוליה"
ייתכן שתצונת ההתאהבות של אשה בחמור השפיעה על "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר
(תורגם מאנגלית, על פי העיבוד של רוברט גרייבס.)
תל אביב, הוצאת קתרזיס, 2021.
חמי וולוצקי (נולד בשנת 1953), הוא רוכב אופניים בעבר, 5 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1971 - 1975).
וולוצקי בן קיבוץ רמת דוד התאמן בקבוצת הפועל המקומית.
בשנת 1970 זכה וולוצקי במקום שני באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש אחרי ראובן כינורי ולפני ינון בנין.
בשנת 1971 זכה וולוצקי בפעם הראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש וב-4 השנים שלאחר מכן, הוא הגן על תוארו זה.
חמזה יונס (ערבית: حمزة يونس; נולד ב-16 באפריל 1986) הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת החלוץ.
באוגוסט , יונס חתם באטואל דו סאהל ל-3 שנים.
בפברואר , חתם בפטרולול פלוישט לאחר שהמעבר לאסטרה ג'יורג'יו לא צלח.
בשנה הראשונה שלו במועדון הבקיע 12 שערים.
עונה לאחר מכן זכה עם המועדון בגביע הרומני.
ב-28 בינואר 2014 יונס חתם בבוטב פלובדיב הבולגרית לשלוש שנים תמורת תשלום שלא פורסם.
ב-23 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד לודוגורץ ראזגרד בו הוא הבקיע פעמיים בתיקו 2-2.
בחודש אוגוסט חתם בלודוגורץ ראזגרד.
כעבור עונה אחת הושאל לטרקטור סאזי.
בינואר הצטרף לקונקורדיה קיאז'נה, אך כעבור זמן קצר הצטרף לסקודה קסנתי.
בקיץ יונס חתם בארזורומספור ובינואר חתם באל-אהלי.
ב-20 ביולי 2018 יונס חתם באריס סלוניקי.
ב-28 במאי 2014, יונס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, בניצחון 0-1 נגד .
הוא השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2015.
חמי בן נון (נולד ב-26 ביולי 1952) הוא חוקר רב-תחומי במשפט הישראלי, במדע המדינה ובמדעי הרוח, וראש המגמה ללימודי חברה ורוח בבית הספר ללימודים רב תחומיים במכון הטכנולוגי חולון.
לשעבר, פרופסור חבר במרכז האקדמי שערי משפט.
לשעבר, נשיא הפדרציה לבוררות ויו"ר ועדת ההיגוי הציבורית שלה.
חמי בן נון נולד וגדל ביפו עד כיתה ח', התחיל ללמוד בכיתה ט' בבית הספר התיכון עירוני ז' ביפו, אבל אז עבר עם משפחתו לבת ים, שם למד בבית ספר תיכון "חשמונאים".
בצה"ל שירת בנח"ל ובמילואים באגף התכנון.
היה חבר קיבוץ שריד עד גיל שלושים, אז עבר לתל אביב.
ב-1981 הגה ראשון את רעיון ההכנה לבחינות פסיכומטריות והקים ביחד עם ארנן יקותיאלי את מכון "קידום".
ניהל במשותף את המכון, הדריך בו, כתב חומרי לימוד עבור הקורסים ואף חלק מהספר הראשון של קידום שראה אור בשנת 1982. במשך השנים יצאו עוד מהדורות בהן השתתף בכתיבה.
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ומתמטיקה מן האוניברסיטה העברית בירושלים (1977-1974) ובוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1984-1981).
חבר לשכת עורכי הדין החל משנת 1986. בוגר תואר שני (1990) ושלישי (1998) בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת המאסטר: 'מרי אזרחי', והיא נכתבה בהדרכת פרופ' יוסף אגסי.
נושא עבודת הדוקטור: 'אחריות אזרחית', והיא נכתבה בהדרכת פרופ' יוסף אגסי ופרופ' גדעון דורון.
בהרצאותיו ובכתביו הוא מציין חמישה מורים שהשפיעו רבות על מהלך חייו האקדמיים: פרופ' יוסף אגסי, פרופ' ישעיהו ליבוביץ, פרופ' משה כספי, פרופ' שלמה גיורא שוהם ופרופ' עמוס טברסקי.
לכל אחד מארבעת הראשונים הקדיש ספר או שניים שכתב או ערך ולעמוס טברסקי הקדיש מאמר רחב היקף על הטיות קוגניטיביות.
מתגורר ביפו, גרוש ואב לארבעה ילדים.
בן נון עומד בראש המגמה ללימודי חברה, רוח ומעורבות חברתית בבית הספר ללימודים רב תחומיים במכון הטכנולוגי חולון (HIT).
היה פרופסור חבר במרכז האקדמי "שערי משפט" משנת 2013, ומרצה שם החל משנת 2001; יצא לגמלאות בשנת 2019. היה מרצה מן החוץ במכללת "כרמל" בחיפה, בה נבחר בשנת 2012 למרצה מצטיין.
לימד כמרצה מן החוץ באוניברסיטאות ובמכללות: אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, המרכז הבינתחומי והמכללה למינהל.
שימש דירקטור בחברות ציבוריות, היה במשך שנים רבות עמית מחקר במכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי (ICT), היה חבר בוועדות של לשכת עורכי הדין, לשעבר חבר הוועדה הבוחנת (בחינות הלשכה), חבר בפורום המרצים לאתיקה מקצועית וחבר בפורום המרצים לסדר דין אזרחי.
מחקרו של בן נון נוגע בתחום הפרוצדורה האזרחית ובעיקר בסדר הדין האזרחי.
הוא כתב על פשרה לפי סעיף 79א לחוק בתי המשפט, על משפט חוזר אזרחי ופלילי, על מעמדם של צדדים בהליך המשפטי, על בקשות למתן הוראות, על תובענות יצוגיות.
כל אחד ממחקרים אלה הפך למאמר שהתפרסם בכתבי עת משפטיים.
בפרט כתב שלוש מהדורות של ספרו הידוע והמצוטט "הערעור האזרחי", שהוא מחקר עב כרס העוסק בכל היבטיו של הערעור בדין האזרחי.
מחקרו של בן נון משתרע על תחום קבלת ההחלטות בכלל ויישומו בתחום המשפט בפרט.
הוא עוסק בטקטיקות ואסטרטגיות הכרעה של המשתתפים בהליך המשפטי; בפסיכולוגיה של קבלת ההחלטות; בהטיות הקוגניטיביות מבית מדרשם של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן (כתב מאמר רחב היקף הסוקר תחום זה לאורכו ולרוחבו בהתייחס בעיקר לשופטים).
הוא חוקר זיכרון ותפיסה אצל בעלי דין; לאחרונה הוא חוקר את תחום חוכמת ההמונים במשפט וכן היבטים התנהגותיים בעבודת הדירקטוריון ובקבוצות אחרות.
כתב מאמר שהתפרסם בספר המוקדש ליובל התשעים של יוסף אגסי, המאחד את מחקרו בתחום הציות לחוק עם מחקרו בתחום ההטיות הקוגניטיביות.
המאמר מחבר שני שדות חקר הזרים זה לזה – סוגיית הציות לחוק במדינה הדמוקרטית (הבנת מהותם של המרי האזרחי והאחריות האזרחית) ופגמים בחשיבה (הבנת תפקידן של ההטיות הקוגניטיביות במסגרת קבלת החלטות).
ההנחה הבסיסית של המאמר היא כי ממשלים משתמשים בטקטיקות שונות על מנת להצמית מחאה ולמנוע מאזרחים לממש את אחריותם האזרחית.
לצד המאבק של הממשלים במחאות, במישורים הקלאסיים של האינדיבידום והקולקטיב, יש מישור שלישי שחשיבותו רבה והוא מישור הפגמים הקוגניטיביים אותו עשוי הממשל לאמץ במסגרת מלחמתו במחאה ובמוחים.
מחקרו של בן נון בתחום זה מקיף את כללי הדין המשמעתי וסוגיות של חיסיון וניגוד עניינים.
עוד הוא דן בהתנהגותם של עורכי דין באולמות המשפט.
המאמר, המבוסס על מחקר אמפירי, עוסק בהתנהגות עורכי דין באולמות המשפט וביחסם של השופטים להתנהגויות מכבידות של עורכי דין.
כתיבה בתחומי דת ומדינה, פילוסופיה של המדע, חינוך וקרימינולוגיה
– 'הפרדת דת ומדינה' בהגותם של ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי") וכן מאמרים וספרים נוספים.
ספר אותו כתב בן-נון ביחד עם טל חבקין, ראה אור במהדורה שלישית בשנת 2013 ומחזיק 1200 עמודים.
הערעור בהליכים מיוחדים: הוצאה לפועל, בית משפט לענייני משפחה, בית משפט לעניינים מנהליים ובתי דין מנהליים; ד"ר ערן טאוסיג כתב לספר זה פרק שדן בערעור בהליך התובענה הייצוגית על רקע מסגרת תאורטית כללית להליך זה.
בספר גם השוואה לשיטות משפט דומות (בעיקר בארצות הברית ובבריטניה).
הספר משמש את העוסקים בליטיגציה האזרחית ושופטים ורשמים רבים - ובפרט שופטי בית המשפט העליון - מרבים לצטט אותו בפסקי הדין שלהם.
ספר העוסק במחאה למיניה בדגש על המרי האזרחי.
לדעת בן נון האדם שמבצע מרי אזרחי חש שעקרונות היסוד של הדמוקרטיה מתערערים עקב חקיקה או מדיניות של השלטון ומחליט להפר את החוק כדי לסייע לדמוקרטיה להגן על עצמה ולהביא לשינוי החקיקה או המדיניות.
הספר מתמקד בשאלה אם יש תנאים או נסיבות שבהם יש זכות למרי אזרחי – ואם יש כאלה, מהם.
הספר מהווה מורה דרך המאפיין את דרכי המחאה במדינה הדמוקרטית ובפרט את המרי האזרחי.
הספר רואה במרי האזרחי כלי פרשני המותח את גבולות הדמוקרטיה ומבהירם.
בן נון מבקש כי המחאה החברתית, על אף אי חוקיותה, תתנהל ללא שפיכות דמים אך בעקביות בנחישות ובעוצמה.
יש בספר התייחסות למנהיגי המחאה ותכליתו להשיב את המדינה הדמוקרטית לידי בעליה החוקיים - העם.
הספר עוסק גם באיומים על המחאה ובדרכים להתמודד עמם.
ישעיהו ליבוביץ כתב פתח דבר למהדורה הראשונה של הספר שראתה אור בשנת 1992. הספר ראה אור במהדורה שנייה מעודכנת ומורחבת בהוצאת רסלינג בשנת 2014. פתח הדבר של ליבוביץ הוסף למהדורה זו.
ספר מקביל, רחב בהרבה וכולל שער העוסק בקבוצות וביחידים שביצעו הפרות חוק "אידאולוגיות" בישראל בשם "Civil Disobedience - The Israeli Experience" יצא לאור בהוצאת Paragon House האמריקאית בפברואר 2015.
ספר המבוסס על סדרה של שיחות שהתקיימו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1993 שאותן הנחה בן נון.
הספר מוקדש לזכרו של ישעיהו ליבוביץ שנפטר טרם צאתו של הספר לאור.
המבוא שהקדים בן נון לספר מציג את הגותם של ליבוביץ ואגסי בסוגיית הרציונליות.
ששר רואה בבן נון "תלמיד מובהק של ליבוביץ" (עמ' 235).
במקביל יצא באותה עת ספר נוסף בעריכתו המהווה אף הוא דיאלוג שהתקיים ברדיו (האוניברסיטה המשודרת) בין הפרופסורים ליבוביץ ואגסי: הספר "שיחות על הפילוסופיה של המדע" המהווה ביטויו של דיאלוג מפרה ונוקב בין השניים בשאלות יסוד בפילוסופיה, במדע ובפילוסופיה של המדע, יצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
המאמר מראה כיצד שופטים, האמורים להיות מומחים במשפט, לוקים בהטיות קוגניטיביות.
השופט נדרש לשיפוט מהיר ומכיוון שלא עומד בידו זמן מספיק כדי לעבד את המידע הרב, הוא משתמש ב"כללי אצבע" המובילים להטיות קוגניטיביות.
המאמר מציג את ההטיות הקלאסיות, רובן פרי מחקריהם של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, ולצידן העלה בן נון דוגמאות אפשריות להטיות שיפוטיות.
במאמר הראה בן-נון כיצד ניתן לצמצם את ההטיות על ידי מודעות עצמית, סיפוק אמצעי התבוננות, הכרת ההטיות השונות והמחקרים שנעשו עליהן, ביאור כללי ההסתברות והסטטיסטיקה והכרתם וכן הכרת המקורות לטעויות בשיקול הדעת.
המאמר בוחן את סעיף 79א לחוק בתי המשפט – אחת משבע דרכי פשרה הקיימות במשפט הישראלי.
הוא בודק את משמעות המונח 'פשרה', את הליך הפשרה, גבולותיה, כדאיותה, סיכוניה ותנאיה.
דן ביחסי עורך-דין ולקוח בזיקה לפשרה, ובהרחבה, בפרקטיקת הערעור – על מה ניתן לערער במסגרת פסק דין שניתן על בסיס סעיף 79א דנן ומהם סיכויי הערעור עליו.
המאמר מדגיש שלושה היבטים: מהותה של פשרה ספציפית זו כהסכמה משולשת שבין הצדדים ובית המשפט, עיתוי השימוש בהסכמה זו והיחס שבין ציפיות הצדדים לבין עילות הערעור על פסק דין שניתן לפי סעיף 79א.
המאמר סוקר את המשפט החוזר בדין הפלילי ובוחן את הסיבות לקיומו של משפט חוזר.
סרבנות 'אידאולוגית' בראי בתי המשפט
המאמר דן בהפרות חוק שנעשות על ידי אזרחים שמקבלים את החוק מבחינה עקרונית, אבל סבורים הוא פוגע במצפונם או מגבה מדיניות פסולה.
בעוד שדעת הקהל חלוקה בדעותיה לגבי תופעת הסרבנות, הרי שבית המשפט אינו מתייחס לכוונת המבצע, כי אם לעצם ההפרה.
המאמר עוסק בתופעת הסרבנות בבתי המשפט האזרחיים והצבאיים בישראל.
לדעת מחבר המאמר קיימת נטייה של בתי המשפט לשמש כ"מחנך" בסוגיות פוליטיות, אבל זה אינו מתפקידם (לדידו של בן נון תפקיד בתי המשפט להכריע בדין ולא לעסוק בחינוך).
המחבר סבור כי לעיתים ישנה תועלת מסוימת בהפרת חוק מטעמים אידאולוגיים, שכן הדבר נובע מפעילותם של אזרחים אחראים אוהדי הדמוקרטיה ויש לדון בכך במישור הפוליטי ולא במישור המשפטי.
המאמר עוסק בין היתר בפרשת זונשיין, במכתב השמיניסטים, בפרשת השמיניסטים, בפרשת יונתן בן ארצי, בפרשת ליאורה מילוא וכן בהפרות חוק במהלך פינוי יישובים ובמסגרת תוכנית ההתנתקות.
הכול שפיט – קריסה תחת הניירת
המאמר דן בפיגור בכתיבת פסקי הדין של מערכת המשפט בישראל.
הוא מתייחס להתאבדותו של השופט מוריס בן עטר, שנקלע למצוקה אחרי שלא הצליח לעמוד בקצב הטיפול בתיקים שניתנו לו ובמתן פסקי הדין.
בן נון מפנה אצבע מאשימה אל עורכי הדין שמעמיסים על בתי המשפט עודף ניירת שרובה מיותרת ומציע שבתי המשפט יענישו את עורכי הדין הנוהגים כך בחומרה רבה.
הוא סבור שפגיעה בכיסם של עורכי דין ובעלי דין תקטין באופן ניכר את העומסים על מערכת בתי המשפט.
'הפרדת דת ומדינה' בהגותם של ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי
ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי סברו שיש להפריד את הדת מהמדינה – כל אחד מטעמיו שלו.
לייבוביץ סבר כי מצב שבו הממסד הדתי כפוף לממסד החילוני מביא להשחתת הדת ומונע חינוך דתי והשפעה דתית על הציבור.
לדעתו דווקא ההפרדה תביא למהפכה רעיונית שתשפיע על המדינה והחברה ותגביר את הישרדותו של העם היהודי.
אגסי סבר שההפרדה חיונית לבניית מדינת לאום וכי היא תנאי לחיים תקינים ושוויוניים של חברה מודרנית ומתקדמת.
חמי בן נון, מגבלות השכל - על מחשבה מדע ואמונה - ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי משוחחים, כתר, 1997.
חמי בן נון ואיריס גוטפרוינד, הערעור האזרחי, מחשבות, 1997.
חמי בן נון, הערעור האזרחי (מהדורה שנייה מורחבת ומעודכנת), ע.ד.
חמי בן נון וטל חבקין, הערעור האזרחי (מהדורה שלישית מורחבת ומעודכנת), נבו, 2012
חמי בן נון, מרי אזרחי (מהדורה מחודשת), רסלינג, 2014.
יעקובי יובל, בן נון חמי, שגב ליאורה, יקותיאלי ארנן, הכנה לבחינות פסיכומטריות, קידום, 1982 (במשך השנים יצאו עוד כ-20 מהדורות בהן השתתף בן נון בכתיבה).
ליאורה שגב יקותיאלי, שיפור תהליכי חשיבה, קידום,1987 (בן נון השתתף בעריכה, בייעוץ ובכתיבה).
פוליטיקה, גיליון 46, נובמבר 1992 (מוקדש לשפה העברית).
בן נון היה עורך שותף.
ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי שיחות על הפילוסופיה של המדע, בן נון ערך, הקדים מבוא ושכתב את הספר שיצא בהוצאת משרד הביטחון/האוניברסיטה המשודרת, 1996.
המאה העשרים (אנציקלופדיה מתורגמת של הוצאת גינס, שיצאה בעברית בהוצאת כתר, 1999. בן נון כתב ערכים וערך מדורים.
יוסף אגסי, מכתבים לאחותי, ידיעות אחרונות, 2000. בן נון ערך את המהדורה המחודשת של הספר.
ראובן ניר, משיכה, כנרת, 2000. בן נון ערך את הספר והקדים לו מבוא.
ברוך גרוס, דרכי במשפט, הוצאת המחבר, 2002. בן נון ערך את הספר.
חמי בן נון (עורך שותף עם יחיאל בהט), בכור היצירה – יובל ליצירתו של שלמה גיורא שוהם, הוצאת המרכז האקדמי שערי משפט, 2005. בספר זה הקדים בן נון מבוא.
התובענה היצוגית, חוברת נושא של כתב העת שערי משפט, אוגוסט 2005.
חמי בן נון (עורך), התבנות – הילד, המבוגר ותרבות מתחדשת מעולמות היצירה של תלמידיו וחבריו של משה כספי, שערי משפט, 2010. בספר זה שלו שני כרכים הקדים בן נון מבוא.
דעיכת הרוח – ספר יובל התשעים לכבוד שלמה גיורא שוהם, הוצאת אדרא, 2019. הספר כולל הקדמה שכתב בן נון.
חמזה בארי הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת הקשר בוויילה בולקלוב ובנבחרת גמביה.
בארי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה בליגה הבכירה בגמביה, והפך במהרה לאחד מהכישרונות הבולטים במדינתו.
ב-10 ביוני 2012, עוד בטרם חגג את יום הולדתו ה-18, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בהפסד 1–2 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
בקיץ הגיע בארי למלטה וחתם בוולטה מליגת העל המלטזית .
ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–1 נגד מוסטה.
שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו, בהפסד 2–3 נגד פאולה היברניאנס.
בתום עונת זכה עם המועדון בדאבל ובתואר "ספורטאי השנה בגמביה".
בקיץ 2014 ביקשה חטאפה מהליגה הבכירה בספרד להשאילו, אולם לבסוף נפלה העסקה עקב סירובה של ולטה למעבר.
בעונת סיימה קבוצתו במקום השני בליגה המלטזית, וחמזה הבקיע 12 שערים בכל המסגרות וזכה בתואר "השחקן הצעיר של השנה במלטה".
בקיץ 2015 הגיע בארי לישראל ונבחן בקבוצת מכבי חיפה, אך לבסוף חתם במכבי נתניה.
ב-16 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר פתח בהרכב בניצחון 2–0 נגד הפועל באר שבע במסגרת גביע הטוטו וכבש את שערו הראשון בישראל.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב הקבוצה בהפסד 0–1 למכבי פתח תקווה.
ב-12 בספטמבר 2015 כבש את שערו הראשון בליגת העל, במשחק מול הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד שהסתיים בתיקו 1–1.
ב-3 בפברואר 2016 חתם בארי עד תום העונה בהפועל תל אביב.
ארבעה ימים לאחר מכן כבר פתח בהרכב הקבוצה, במשחק הדרבי מול מכבי תל אביב שהסתיים בתיקו 1–1, ובסך הכל עד תום עונת 2015/2016 ערך 12 הופעות במדי הפועל תל אביב.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם בארי בהיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית, ובעונתו הראשונה במועדון כבש שלושה שערים ב-27 הופעות ליגה.
בסיום העונה האריך את חוזהו בשלוש שנים נוספות, ובעונת כבש שני שערים ב-31 הופעות.
באפריל בארי הצטרף לקבוצת המילואים של לוס אנג'לס גלאקסי.
אחיו הוא הכדורגלן אבובאקר בארי.
חמורבי הראשון (באכדית חֿמּוּרַפִּי) או בצורה האמורית המקורית של שמו עמורפִא (; מלך בין השנים 1750–1764 לפנה"ס לערך על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השלישי בשושלת ממלכת ימחד, שמרכזה היה בעיר חלב.
הוא ירש את אביו ירים-ליאם הראשון.
עמורפיא היה בנו של המלך ירים־ליאם הראשון, אמו הייתה המלכה הרעיה גשרה.
אחותו הייתה המלכה שיבתו, שנישאה לזמרי-ליאם מלך מרי והייתה אשתו הראשית.
מתוך הלוחות בכתב יתדות שנמצאו בארכיון מרי, ידוע גם שמו של המזכיר הפרטי שלו, סין־אבושו.
הוא החל להופיע בטקסטים שנמצאו במרי רק לאחר שירש את תפקיד המלך, לאחר מות אביו בשנת 1764 לפנה"ס.
ירים-לים הראשון השאיר אחריו ממלכה בשיא כוחה, שהפכה את עמורפיא הראשון לאחד המלכים החזקים בתקופתו.
הוא כונה בכתובות "המלך הגדול", כינוי המצביע על מעמדה של ימחד בתקופתו.
לא היו איומים על ממלכתו.
אביו כרת בריתות עם בבל ואשנונה, וגם הפסיק את האיום מכיוונה של ממלכת קטנה מדרום.
תקופת מלכותו הייתה שקטה ושלווה, וימחד הצליחה לשמור על יחסים טובים עם רוב שכנותיה.
כנראה שבתקופתו הפכה כרכמיש למדינה לקוחה של ימחד.
בתחילת שלטונו שלח עמורפיא הראשון כוחות צבא לעמורפיא (חמורבי) מלך בבל כנגד שיווה-פאלאר-הופאק, מלך עילם שפלש לבבל.
אמות-פי-אל מלך קטנה ניסה לכרות ברית עם מלך עילם, אבל זמרי-ליאם מלך מרי, שהיה מלך וסאל של ימחד וגיסו של עמורפיא הראשון, הזהיר אותו ושליחי עילם נתפסו על הגבול כשניסו לחזור לעילם.
לאחר הניצחון על עילם, שוב שלח לעמורפיא (חמורבי) מלך בבל כוחות צבא, כדי לסייע לו כנגד לרסה, ששכנה מדרומה.
ממלכת ימחד הייתה במעמד זהה לממלכת בבל.
היותה של מרי ממלכה וסאלית של ימחד, סייעה לסחר בין דרום מסופוטמיה לאזורי הים התיכון.
ימחד ישבה על דרכי המסחר הבינלאומיים והתפרנסה מכך.
מרי, שמיקומה היה על אמצע הדרך, סייעה לה בכך שהגנה על השירות.
כחלק ממערכת היחסים ביניהם, שלח עמורפיא 10,000 חיילים לסייע זמרי-ליאם.
מעמדה של ימחד כממלכה חזקה בא לידי ביטוי במכתב ששלח עמורפיא הראשון זמרי־ליאם, בו הוא כתב: .
התכתובת והמגעים בין אוגרית ומרי נעשו דרך ימחד.
לאחר שעמורפיא כבש את מרי בשנת 1761 לפנה"ס והרס אותה בשנת 1759 לפנה"ס, פסקה הברית של ימחד עם עמורפיא (חמורבי) מבבל.
בבל לא תקפה את ימחד והיחסים הכלכליים בין ימחד ובבל המשיכו, אבל הרס מרי השפיע השפעה שלילית על הסחר, שהפך מסוכן יותר בהיעדר הגנתה של מרי על השיירות.
עמורפיא העניק לבנו ירים־ליאם את העיר אירידו.
הוא היה מלך לקוח של ימחד, שהפך בתקופה מאוחרת יותר למלך אללחֿ.
עמורפיא מת בשנת 1750 לפנה"ס ויורשו היה בנו אבה-אל הראשון.
בן נוסף בשם נכוסה מוזכר בלוחות שנמצאו באללחֿ כבעל תפקיד בכיר בחצר המלוכה בעיר.
חמורבי השני (מלך בין השנים 1625–1600 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) או בצורה האמורית המקורית של שמו עמורפִא () היה המלך התשיעי בממלכת ימחֿד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב.
הוא ירש את אביו, המלך ירים־ליאם השלישי.
בתקופת מלוכתו, עמדה ימחֿד בפני איום גדול מאוד בעקבות עלית כוחה של הממלכה החתית.
האיום הגדול הקודם על ימחֿד, התרחש כ-150 שנה לפני כן, בתקופתו של שמשי־הדו הראשון.
חתושילי הראשון כבש בתקופת אביו, ירים־ליאם השלישי, מספר ערים חוריות שהיו בנות בריתה של ימחֿד.
ממלכת ימחֿד כמעט ולא מוזכרת בדיווחיו.
החתיתולוג טרבור ברייס הניח שחתושילי עשה מספר ניסיונות לשים מצור על חלב, אבל העיר הייתה מוקפת בחומות מסיביות עם מאגרי מזון גדולים.
כל זה יכול היה להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושילי הראשון.
ברייס העלה את ההשערה שחתושילי נפצע בניסיון האחרון שלו לכבוש את העיר, בתקופת שלטונו של חמורבי השני, פציעה שהביאה למותו בשנת 1620 לפנה"ס.
השערה זאת מתבססת על טקסט חתי מאוחר יותר, האומר: .
למרות שחלב לא נכבשה, מסע המלחמה של חתושילי הראשון החליש את ימחֿד.
מלכה הפסיק להיקרא בתכתובות "המלך הגדול".
במשך כשני עשורים, הצליח חמורבי השני, בעזרת בעלי בריתו החורים, לעמוד במספר קרבות כנגד החתים, תוך שהוא הורג את בנו יורש העצר של חתושליש הראשון.
חלק מהטקסטים מציינים מצביא בשם זוקרסי, שהיה המפקד של צבא חלב והוביל את המאבק כנגד הפלישות של החתים.
לפני מותו, בחר חתושילי את נכדו הצעיר, מורשילי הראשון, לרשת אותו.
לאחר שמורשילי הראשון הגיע לבגרות, הוא השלים את המלאכה: הוא תקף את חלב וכבש אותה, ובכך נקם את מותו של חתושילי הראשון.
הוא הרס את העיר לאחר הכיבוש, הגלה חלק מתושביה והעביר את רכושה לעיר חתושה.
סביב שנת 1600 לפנה"ס, הפסיקה ממלכת ימחֿד להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב.
הטקסטים החתיים מציינים שמלך חלב נשבה ועשה כפרה למלך מורשילי הראשון.
הטקסטים לא מציינים מהי אותה כפרה, ומה היה גורלו לאחר שנשבה.
לאחר שמורשילי השני נרצח, החלה בממלכה החתית תקופה של אנרכיה.
מלכי חלב ניצלו מצב זה, בנו אותה מחדש והרחיבו את הממלכה.
לכס המלוכה עלה הנסיך שרה־אל, שהיה כנראה בנו של ירים־ליאם השלישי.
אבל ימחֿד לא חזרה יותר למעמדה הקודם.
הכיבושים של חתושילי הראשון ומורשילי הראשון שינו את המפה הגאופוליטית במסופוטמיה וסוריה: הממלכות האמוריות הגדולות נפלו, ואת מקומן תפסו החורים בצפון מסופוטמיה והכשים בבבל, שהביאו בסופו של דבר לכיבושה של חלב על ידי ממלכת מיתני בשנת 1525 לפנה"ס.
חלק מהחוקרים טוענים, שהיה עוד מלך בשם חמורבי, שמלך תקופה קצרה בין ירכבתום לירים־ליאם השלישי, וכי חמורבי שבתקופתו חלב נכבשה, הוא למעשה חמורבי השלישי.
חמזה עלי אל-ח'טיב היה ילד סורי בן 13 אשר נעצר בידי כוחות צבא סוריה עקב השתתפותו בהפגנה נגד הממשלה, ב-29 באפריל 2011, שהתקיימה בעיר דרעא בשלבים הראשונים של המהומות בסוריה.
כחודש לאחר מכן נמסרה לידי משפחתו גופתו החבולה ועליה סימני כוויות, שלושה פצעי ירי, וכן איבר מין כרות.
המשפחה פרסמה בציבור תמונות של הגופה, וכן סרטון וידאו, מה שהוביל למחאות נרחבות בכל רחבי סוריה, ואף שימש זרז להתגברות המחאות ולהסלמת ההתקוממות העממית נגד משטרו של בשאר אל-אסד.
חמזה התגורר יחד עם הוריו בכפר אל-ג'יזה שבמחוז דרעא בסוריה.
ב-29 באפריל 2011 הוא הצטרף אל בני משפחתו בעצרת המונית שהתקיימה בעיר דרעא, במטרה לשבור את המצור שהוטל מטעם צבא סוריה על המתקוממים בעיר.
זמן קצר לאחר הגעת בני המשפחה לעצרת, ועקב נסיבות שאינן ברורות לחלוטין, פתחו כוחות צבא באש על המשתתפים בעצרת, ובמהומה שנוצרה, חמזה, יחד עם משתתפים נוספים, נעלם, ובני משפחתו לא היו מודעים בתחילה לגורלו.
ב-25 במאי נמסרה גופתו לבני משפחתו בידי השלטונות.
סרטון וידאו של גופת חמזה, אשר צולם כמה ימים לאחר פטירתו, העיד כי חמזה עבר התעללות בידי חיילי המשטר, בעודו בחיים או לאחר מותו.
בין הסימנים נצפו שברים בעצמות, פצעי ירי, כוויות, פגיעה באיבר מינו וכן סימני התעללות באמצעות שוקר חשמלי.
הסרטון של גופת חמזה שודר בפומבי ברשת אל-ג'זירה, והדבר הוביל להתפרצות זעם מטעם סורים רבים, הן על גבי רשת האינטרנט והן במסגרת שורה של הפגנות מקומיות ברחבי סוריה.
בהמשך נטען כי הפגנות אלו, יחד עם אירועים נוספים, שימשו כנקודת מפנה והובילו להידרדרות המהומות למלחמת אזרחים בהיקף מלא נגד המשטר הסורי.
במקביל, חמזה עצמו הפך במידה רבה כסמל להתקוממות כנגד המשטר.
בתאריך 31 במאי 2011, מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון התייחסה למותו של חמזה כנקודת מפנה בהתקוממות הסורית, וציינה כי מותו סימל עבור סורים רבים התנערות מלאה מכל כוונה של המשטר הסורי להגיע לעמק השווה מול תושבי סוריה.
סיפורו של חמזה אף תואר בהרחבה במסגרת דו"ח מטעם ארגון אמנסטי, שהתייחס להפרות זכויות אדם מצד המשטר הסורי.
הדו"ח פורסם בסוף חודש אוגוסט 2011.
חַמְזַה אִבְּן עַבְּד אלמֻטַלִב (569-625) היה דודו של מוחמד מייסד האסלאם, וצחאבי מבני לווייתו של מוחמד.
נהרג בקרב אוחוד בין תומכי מוחמד לשבט קורייש.
חמזה נולד לעבד אל-מוטלב אבן האשם, מבני שבט קורייש שהתגורר במכה, ולהאלה, אחת משש נשותיו.
אחיו למחצה של חמזה, עבדאללה, היה אביו של מוחמד.
בזמן ההוא, הנביא מוחמד לא היה בעיה גדולה עבור שבט קורייש, למרות שהוא החל למשוך את תשומת לבם בעודו קורא בשקט לאנשים אל האסלאם.
כמו כן, היו אנשים מבין הלא מאמינים שאהבו את הנביא מוחמד וכיבדו אותו.
הם גם רצו להצהיר על האמונה בו וללכת אחריו, אך פחדו מהתוצאות החברתיות של זה.
ביניהם, היה דודו של הנביא, חַמְזַה אִבְּן עַבְּד אלמֻטַלִב.
חַמְזַה היה מודע לגדולתו של האחיין שלו, ולאמת שהוא הביא.
יום אחד, חַמְזַה הלך אל הכעבה, שהם הוא פגש כמה מנכבדי קורייש.
הוא ישב איתם, והקשיב להם, והבין שהם מדברים על מוחמד.
חמזה ראה בפעם הראשונה שהם מאוד מודאגים בנוגע לכך שהאחיין שלו קורא לאנשים אל האסלאם.
לפני זה, הם לא כל כך התייחסו לזה, או לפחות העמידו פנים שלא אכפת להם, אך באותו היום הפנים שלהם נראו זעופים, כועסים ואגרסיביים.
חמזה צחק ואמר להם שהם מגזימים.
אבו ג'הל אמר לחבריו שחמזה יודע הכי טוב את הסכנה שבמעשיו של אחיינו, ורק מעמיד פנים שאין בכך סכנה כדי שהם יהיו שאננים ואחיינו, מוחמד, ישתלט עליהם.
יום אחד הגיע, וחמזה יצא מביתו לעבר המדבר, נושא בידו את החץ והקשת שלו, על מנת להתאמן על הספורט שהוא כה אהב: ציד אריות.
הוא העביר את רוב היום שם, ולקראת הערב החל לשוב לביתו.
בדרכו לביתו, הוא עבר בכעבה, כרגיל, על מנת להקיף אותה.
בקרבת הכעבה, ראתה אותו אישה אשר קראה לו ואמרה לו "לא ראית מה אבו ג'הל עשה לאחיין שלך?!
כאשר הוא ראה את מוחמד יושב, הוא הכה אותו וגידף אותו ואיים עליו!".
חמזה הקשיב לדברים שהיא תיארה, ואז פנה במהירות לעבר הכעבה, בתקווה למצוא שם את אבו ג'הל.
הוא החליט שאם הוא לא ימצא אותו ליד הכעבה, הוא ימשיך לחפש אותו בכל מקום עד שהוא ימצא אותו.
ברגע שהוא הגיע אל הכעבה, הוא ראה את אבו ג'הל יושב בחצר, בין אצילי קורייש.
חמזה החל להתקרב אל אבו ג'הל ברוגע, וכשהגיע אליו, הכה אותו בראש באמצעות הקשת שלו.
הוא הכה אותו כל כך חזק, עד שאבו ג'הל נפצע והחל לדמם.
להפתעת כולם, צעק חמזה "אתה מעז להעליב את מוחמד, בעוד שאני חסיד של הדת שלו ואומר את אשר הוא אומר?
תכה אותי אם אתה יכול!".
ברגע אחד, כולם שכחו בנוגע לאבו ג'הל, ונדהמו למשמע החדשות בנוגע להתאסלמותו של חמזה.
חמזה קיבל את האסלאם, והצהיר בפה מלא את אשר הסתיר בליבו במשך זמן כה רב.
לאחר כמה ימים, חמזה הלך אל מוחמד, וסיפר לו שהוא קיבל את האסלאם.
הנביא התפלל שאללה ישמור את ליבו של חמזה יציב באסלאם.
חמזה הפך לשומר החזק של הנביא מוחמד, ושל המוסלמים.
כאשר אבו ג'הל ראה שחמזה אכן בין המוסלמים, הוא הבין שהמלחמה קרובה ובלתי נמנעת.
לכן, הוא החל לתמוך במזימות של קורייש נגד הנביא וחבריו.
הוא רצה להתחיל מלחמת אזרחים, על מנת להקל מעל לבו את הכעס והשנאה.
חמזה, כמובן שלא יכול היה למנוע את כל הנזק לבדו, אך כניסתו לסלאם הייתה מגן למוסלמים, ומקור השראה להרבה שבטים שרצו להיכנס לאסלאם.
מאז שהוא אימץ את האסלאם, חמזה הקדיש את כל חייו וכוחו לאללה ולדת שלו, עד כדי כך שהנביא כינה אותו "האריה של אללה ושל שליחו".
המערכה הצבאית הראשונה שהמוסלמים יזמו נגד אויביהם הייתה תחת פיקודו של חמזה.
הדגל הראשון שהנביא מסר למישהו, היה לחמזה.
במערכת בדר, כאשר נפגשו שני המחנות (המוסלמים ועובדי האלילים), חמזה חולל פלאים.
אבו סופיאן חזר עם צבא קורייש המובס למכה, בעודו שבור לב על נפילתם של טובי חבריו, שהיו אויבי האסלאם, וביניהם גם אבו ג'הל.
אך שבט קורייש לא היה מוכן לקבל את ההפסד בכזאת קלות.
הם החלו להכין מחדש את הצבא, ולרכז את כל הכוחות במטרה לנקום את מות יקיריהם.
הם ממש התעקשו להמשיך במלחמה.
בקרב אוחוד, כל קורייש התאספו ביחד עם שאר בני בריתם מהשבטים הערביים האחרים, שוב תחת הנהגתו של אבו סופיאן.
שבט קורייש שמו על הכוונת שלהם בקרב הזה שני אנשים עיקריים: הנביא, וחמזה.
thumb|left|200px|קברו של חמזה ליד הר אוחוד
לפני צאתם למלחמה, הם בחרו את האדם שיהיה אחראי על ההתנקשות בחמזה.
היה זה עבד חבשי, בעל יכולות אדירות בזריקת רומח, ותפקידו היחיד בקרב היה להרוג את חמזה במכת רומח.
הם הורו לו לא להתעסק באף אדם אחר מלבד חמזה, לא משנה מה יהיו הנסיבות בשדה הקרב.
בתמורה להריגתו של חמזה, הובטח לעבד הזה חירותו.
העבד, ששמו היה ווחשי בן חרב, היה בבעלותו של אדם אשר דודו נהרג במערכת בדר.
אז אותו האיש אמר לווחשי "תהרוג את חמזה, ואשחרר אותך".
לאחר מכן, שלחו את ווחשי להינד, אשתו של אבו סופיאן, על מנת שהיא תיתן לו עוד מוטיבציה להרוג את חמזה, מפני שהיא איבדה את אביה, דודה, אחיה ובנה, וזה שהיה מאחורי מותם היה חמזה.
מהסיבה הזאת, הינד הייתה הכי נלהבת מכל שבט קוריש להתחיל במלחמה.
כל מה שהיא רצתה היה ראשו של חמזה, ויהיה אשר יהיה המחיר.
במשך ימים שלמים לפני תחילת הקרב, הינד הייתה עושה שטיפת מוח לווחשי, מעוררת בליבו את הזעם כלפי חמזה, ועוזרת לו להתכונן להתנקשות בו.
הינד הבטיחה לווחשי, שאם הוא יהרוג את חמזה, היא תעניק לו במתנה את התכשיטים הכי יקרים שלה.
זה הפך להיות ברור לכולם שהמלחמה היא למעשה תוכנית התנקשות בחמזה.
שני הצבאות נפגשו, וקרב אוחוד יצא לדרך.
חמזה היה בלבו של שדה הקרב, לבוש בחליפת הקרב המסורתית שלו.
הוא נע על פני כל שדה הקרוב, מפיל את אויביו בזה אחר זה.
היה נראה לרגע שהמוות ממש נתון לפיקודו.
המוסלמים עמדו לזכות בניצחון, והצבא המובס של שבט קורייש שוב החל לסגת, כפי שעשה במערכת בדר.
הקשתים המוסלמים החלו לנטוש את עמדותיהם שעל ההר, בניגוד מוחלט להוראות של הנביא מוחמד, והחלו לאסוף את השלל משדה הקרב.
אם הם לא היו נוטשים את העמדות שלהם, הקרב היה מסתיים כמפלה אדירה לשבט קורייש.
אך בגלל שהקשתים נטשו את עמדותיהם, הפרשים של שבט קורייש זיהו את ההזדמנות, והוציאו מתקפת פתע כנגד המוסלמים.
הפרשים של שבט קורייש החלו לטבוח את המוסלמים, ולמרות המוסלמים ניסו לאסוף את כוחותיהם, המתקפה הייתה אלימה מדי, וקורייש המשיכו לקצור אותם.
חמזה, שראה את המתרחש, הכפיל את מאמצו.
חמזה הניף את חרבו לכל עבר, בעוד ווחשי צופה בו מהצד, ממתין לרגע הנכון.
בשלב מסוים, חמזה היה יציב על הכוונת של ווחשי, אשר השליח לעברו את הרומח שלו.
הרומח חדר לגבו של חמזה, ויצא מהצד השני.
חמזה הבין מהיכן הגיעה התקיפה, ובשארית כוחותיו הוא ניסה להגיע אל ווחשי, אך לא הצליח, ולבסוף הוא קרס, התמוטט ומת.
ווחשי התקרב אל הגופה, שלף ממנה את הרומח שלו, ושב אל המחנה, שם הוא זכה במה שהובטח לו: חירות ותכשיטים.
קורייש גייסו את כל משאבי האנוש שלהם ואת כל המשאבים שלהם על מנת לחסל את חמזה, אך מותו לא הספיק להם.
הינד, אשתו של אבו סופיאן, הורתה לווחשי להביא לה את הכבד של חמזה, והוא נענה להוראתה האכזרית.
ווחשי עקר את הכבד של חמזה, והביא אותו להינד, אשר החלה לאכול אותו, בתקווה שזה יסיר את השנאה מהלב לה, אך הכבד היה קשה מדי לשיניים שלה, אז היא ירקה אותו.
לאחר שהסתיים הקרב, הנביא הלך לסרוק את שדה הקרב, ולראות את אלו ששילמו בחייהם.
בין הגופות, הוא ראה את גופתו המבותרת של דודו היקר, חמזה.
הוא לא האמין שעובדי האלילים אכזריים עד כדי כך שהם מסוגלים לרטש גופות בצורה כל כך אכזרית.
הזמן עבר חלף לו, וגם ווחשי נכנס לאסלאם.
כאשר הנביא ראה שווחשי התאסלם, הוא אמר לו "תגיד לי, כיצד הרגת את חמזה?".
לאחר שווחשי סיפר לו, הנביא אמר לו "אבוי לך, תסתלק פה ולעולם אל תראה לי את הפרצוף שלך שוב".
חמזה בן אוסאמה בן מוחמד בן עוואד בן לאדן שהיה ידוע יותר כחמזה בן לאדן, היה פעיל אל-קאעידה סעודי ובנו של הטרוריסט אוסאמה בן לאדן.
חמזה היה בנם של אוסאמה בן לאדן וח'אריה סבר הסעודית.
סבו היה מוחמד בן לאדן, שהיה מקים חברת הנייה קבוצת בן לאדן.
בקטעי וידאו שצולמו במחוז גאזני בנובמבר 2001, נראה חמזה וכמה מאחיו עובדים לצד כוחות הטליבאן.
במרץ 2003 נטען כי חמזה ואחיו, סעד בן לאדן, נפצעו ונלכדו בריבט שבאפגניסטן, אולם התברר כי אין זה נכון.
סרטון שצולם ב-2005 מתעד מקרה בו לקח חמזה חלק בהתקפה של אל-קאעידה על כוחות הביטחון הפקיסטנים באזור השבטים הדרומי של וושיריסטן, בין אפגניסטן לפקיסטן.
בספטמבר 2007 דווח שהוא נמצא שוב באזור השבטים אשר בין אפגניסטן לפקיסטן ולקח חלק מרכזי בהנהגת כוחות אל-קאעידה באזור.
ביולי 2008 פורסם בעיתון הסאן תרגום של שיר שנכתב על ידי חמזה אשר פורסם במקור באתר אינטרנט איסלאמי קיצוני.
בשיר כתב חמזה "להאיץ את חורבן אמריקה, בריטניה, צרפת ודנמרק".
בשנת 2007 היה חמזה בן לאדן מעורב בהתנקשות בראש ממשלת פקיסטן לשעבר בנזיר בוטו.
עם זאת, על פי חקירת דובר אל-קאעידה לשעבר סולימאן אבו גית', חמזה היה במעצר בית באיראן כאשר בוטו נרצחה ולא שוחרר עד 2010.
הפשיטה האמריקנית באבוטאבאד במאי 2011
אביו ואחיו חאלד חוסלו ב-2 במאי 2011 במבצע חנית נפטון על ידי יחידת הקומנדו האמריקאית "אריות הים".
ח'אריה היא אחת משלוש נשותיו של בן לאדן שחיו איתו במתחם באבוטאבאד כאשר חוסל בפשיטה ב-2 במאי 2011. חקירת נשותיו של אוסמה בן לאדן על ידי המודיעין הפקיסטני לאחר הפשיטה על המתחם בו הם גרו באבוטאבאד חשפה שחמזה היה היחיד שלא נכח בעת הפשיטה.
חמזה לא היה בין ההרוגים או הפצועים בפשיטה.
במכתב שנמצא בפשיטה אשר נכתב על ידי אוסאמה בן לאדן ומוען ל"רמטכ"ל" של אל-קאעידה עטייה עבד אל-רחמן, מציין בן לאדן את רצונו שחמזה יתחנך בקטר כאיש דת על מנת שיוכל "להפריך את כל החשדות על הג'יהאד".
מאותו המכתב עולה, שחמזה לא נמלט מן הפשיטה כי הוא לא היה נוכח באבוטאבאד.
מכתבים אחרים שנלקחו מהמתחם אישרו גם כן שאוסאמה ככל הנראה התכוון שחמזה יהיה יורשו, בעקבות חיסולו של אחיו הבכור של חמזה סאאד בשנת 2009 על ידי מזל"ט אמריקני.
ב-14 באוגוסט 2015 חמזה פרסם מסר באודיו בפעם הראשונה.
הוא קרא לתומכי אל-קאעידה בקאבול, בבגדד, וברצועת עזה לקחת חלק במלחמת קודש נגד מטרות בוושינגטון, בלונדון, בפריז ובתל אביב.
ב-11 במאי 2016 דווח כי פרסם מסר באודיו שהתמקד בפלסטינים ובמלחמת האזרחים הסורית.
לדבריו, "המהפכה הסורית המבורכת" העלתה את הסיכוי "לשחרר" את ירושלים.
"האומה האסלאמית צריכה להתמקד בג'יהאד באל-שאם (סוריה) ...
ולאחד את שורות המג'אהדין", אמר.
"אין עוד תירוץ למי שמתעקש על חלוקה וסכסוכים כעת שכל העולם פועל נגד המוסלמים".
ביולי 2016 דווח בתקשורת שחמזה הוציא מסר אודיו בו הוא איים על ארצות הברית בפעולות נקם על חיסולו של אביו.
בנאום שנמשך 21 דקות הוא אמר: "נמשיך להכות אותכם ולהתקיף אתכם בארצכם ובחו"ל כתגובה על דיכוי פלסטין, אפגניסטן, סוריה, עיראק, תימן, סומליה ושאר האדמות המוסלמיות שלא שרדו את הדיכוי".
"באשר לנקמת האומה האסלאמית על השיח' אוסאמה, אללה ירחם עליו, אין זו נקמה על אוסאמה האדם אלא נקמה עבור מי שמגן על האסלאם".
במאי 2017 פורסם מסר אודיו של חמזה בא-סאהב בו הוא קורא לבצע מתקפות טרור נגד מטרות מערביות.
במאי 2017 הוצא סרטון ובו הוא קורא לחסידיו לתקוף יהודים, אמריקאים, מערביים, ורוסים על ידי ביצוע פיגועי טרור בכל אמצעי אפשרי.
לאור השפעתו הגוברת בתוך אל-קאעידה בינואר 2017 חמזה סווג על ידי ארצות הברית כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
בכך הוא צורף לרשימה שחורה שמטרתה להגביל את תנועתו ויכולותיו הכלכליות.
ב-28 בפברואר 2019 מחלקת המדינה האמריקנית הציעה פרס של עד מיליון דולרים עבור מידע שיוביל למקום המסתור של חמזה בן לאדן.
ב-1 במרץ 2019 הודיעה ערב הסעודית שאזרחותו של חמזה בן לאדן נשללה ממנו.
ביולי 2019 פורסם כי חוסל במבצע חיסול אמריקאי בין שנת 2017 ל-2019. בספטמבר 2019 אישר הנשיא האמריקאי, דונלד טראמפ כי הוא אכן חוסל בידי ארצות הברית.
חמזה התחתן עם בתו של עבדאללה אחמד עבדאללה כשהיה בן 17.
באוגוסט 2018 ציטט עיתון הגרדיאן את דודיו של חמזה אשר ציינו שחמזה התחתן עם בתו של מוחמד עטא אשר היה אחד ממבצעי פיגועי 11 בספטמבר.
אף על פי כן, אחיו של חמזה, עומאר בן לאדן, הכחיש את הטענה.
כפיר ארצי (נולד ב-12 באפריל 1975), ידוע בשם הבמה חמי, הוא זמר, ראפר, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי.
בשנת 1992, בעיר יבנה, הקים את להקת ההיפ הופ "The Floating Fat Man", ששינתה את שמה לאחר זמן קצר ל"שב"ק ס'".
ב-1995 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "שבק ס".
מהאלבום הצליח השיר "מכופף הבננות", שהגיע למקום ה-21 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
לאחר הקלטת האלבום, בשנת 1996, עזבו חמי ומירו את הלהקה.
בשנת 1997 יצא אלבומם השני של שב"ק ס', "בעטיפה של ממתק", בו השתתף חמי רק בשיר "לבקש את הקש".
ב-2000 חזרו חמי ומירו ללהקה, על מנת להקליט את אלבומה השלישי, "כנען 2000".
זמן מה לאחר מכן, הקימו חמי ומירו את ההרכב "חלוצי החלל".
בשנת 2002 הוציאו את אלבומם היחיד.
האלבום שילב בין היפ-הופ לפאנק.
חמזה-ביי (בטורקית: Hamza Bey; נהרג בשנת 1462) היה מנהיג צבאי עות'מאני, ששירת את הסולטנים מהמט הראשון, מוראט השני ומהמט השני.
היה אחיו של הווזיר הגדול למהמט הראשון, אמסיילה באיזיד פאשה.
הוא הוצא להורג יחד עם פלג של 20,000 חיילים על ידי ולאד המשפד.
מוצאו של חמזה אינו ידוע בוודאות.
אפילו בני דורו העלו גרסאות שונות.
ההיסטוריון דוקה טען שאחיו של חמזה, באיזיד, היה עבד ממוצא אלבני.
סקאלמונטי כתב כי חמזה הוא יווני.
מוסטפא וזי-אפנדי (1764–1831), היסטוריון מאמאסיה, ראה באחיו של חמזה בוסני.
צ'ארלס שייפר הציע כי אביו של חמזה היה פירוז-ביי, סנג'אקביי מאנטליה.
קאסים בייקאל כתב כי חמזה הוא בנו של צ'אלי-ביי מסוים, סאנג'אקביי מגליפולי.
עלי זיה טופאץ', במונוגרפיה שלו על חמזה-ביי, טען ששמו של אביו של חמזה היה סינאן-ביי.
אשיקפאשזאדה ומוסטפא נורי פאשה כתבו שחמזה הוא בן דודו של סקנדרבג מצד אביו.
אוזונארשילי האמין כי חמזה-ביי הוא בנו של רפוש, אחיו של סקנדרבג.
ידוע רק כי אחיו של חמזה היה הווזיר הגדול של אמאסאלי באיזיד פאשה.
בנוגע למוצאו של בייזיד, הוצע שכינויו "אמאסאלי", פירושו "מאמאסיה", שכן הוא נולד בעיר אמסיה.
מסמכי וקף של אימארט מאחיו של חמזה באמסיה מציינים את שם אביו - יאחשי-ביי.
על פי חוסין חוסמדין, מחבר הספר "תולדות אמסיה", יאחשי היה יליד אמסיה וצאצא של האמיר סייפדין סונגור, שמת בתחילת המאה ה-14. מקורותיו של חוסמדין אינם ידועים, אך בעקיפין, השתייכותם של האחים לאחת המשפחות האצילות באזור מאושרת על ידי העובדה שבייזיד מונה לנאמנו של מהמט צ'לבי.
לראשונה מוזכר חמזה-ביי בקשר לקרב אנקרה.
חמזה השתתף בה כחייל בפיקוד אחיו, בייזיד פאשה, ועזר לאחיו לסגת מהקרב ולהציל את מהמט צ'לבי.
בתקופה זו הוא היה צעיר מאוד.
במהלך תקופת בין המלכים נלחם חמזה לצד בייזיד ומהמט צ'לבי.
בשנת 1421, כאשר בייזיד פאשה ניסה ללא הצלחה למנוע ממוסטפא הכוזב לכבוש את אדירנה, הכוחות העות'מאניים הפסידו בקרב.
מוסטפא, בייזיד וחמזה נפלו בשבי.
בייזיד הוצא להורג על פי התעקשותו של בן בריתו של מוסטפא, ג'וניד איזמירוגלו, מכיוון שהיו סכסוכים אישיים ביניהם.
חמזה ניצל "בשל גילו הצעיר", כפי שכתב דוקה.
כאשר חמזה מונה לממונה על אנטוליה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1424, הוא הביס את ג'וניד, כבש את נחלתו ולקח אותו ואת משפחתו.
ג'וניד, בניו ואחיו הוצאו להורג, אולי בהוראת חמזה.
מליקוף טען שהאסירים לא הוצאו להורג על ידי חמזה-ביי, שאותו הציל ג'וניד פעם, אלא על ידי חליל יאחשי, שהיה נשוי לאחייניתו של חמזה ואחותו נהרגה על ידי ג'וניד.
גרסה זו הוצגה לראשונה על ידי ההיסטוריון העות'מאני מהמאה ה-15, מחמד נשרי.
לאחר שהביס את ג'וניד החל חמזה להיקרא "כובש איזמיר".
בשנת 1430 זימן הסולטן את חמזה מאנטוליה לסרס ומינה את חמזה ביי למפקד הצבא והורה לו לכבוש את סלוניקי.
חמזה-ביי הטיל מצור על העיר והורה לשלוח הודעות מחוץ לחומות בעזרת חצים, וקרא לתושבים להיכנע, תוך הבטחה שיחוס על חייהם ורכושם.
לאחר מצור של ארבעים יום כבש חמזה את העיר.
לאחר ברית המילה של בנו הבכור של סולטן, אלאדין, הוא נשלח על ידי סנז'ביי לאמסיה.
חמזה חזר לחצר שלוש שנים לאחר מכן, לאחר שאלאדין נפטר בשנת 1443. הלוויית הנסיך אורגנה גם על ידי חמזה.
בשנת 1453 מונה חמזה ביי למפקד הצי במהלך כיבוש קונסטנטינופול; החלפת סולימאן בלטוגלו לאחר ששלוש גליאות גנואיות וספינת תובלה ביזנטית פרצו את המצור העות'מאני של העיר ב-20 באפריל.
ביום התקיפה, 29 במאי, כוחות חמזה לא הצליחו להשמיד את החומות, אך באופן כללי ההתקפה העות'מאנית הצליחה.
הפולשים החלו לבזוז את העיר, כתוצאה מכך מספר ספינות משוטים וכמה דרומונים עזבו את נמל קונסטנטינופול.
חמזה ביי נכנס לקרן הזהב, שם תקף כמה ספינות יווניות שטרם נמלטו.
חמזה ביי נותר מפקד הצי העות'מאני עד שנת 1456. לאחר כיבוש קונסטנטינופול הוא הופקד על כיבוש איי הים האגאי; אימברוס, למנוס ותאסוס נכנעו לעות'מאנים.
עם זאת, הוא נבלם על ידי ההוספיטלרים מרודוס ולא הצליח לכבוש את שאר הים האגאי והותיר את הכוחות הנוצרים בדרכם מהבירה החדשה לים התיכון.
ואז חמזה היה מונה לנהל את תסליה.
בשנת 1459, בפקודת מחמט, הוא נשלח לפלופונס.
הסיבה למערכה הייתה דאגתו של מהמט בענייניו של עריק מורי, שם האחים דמטריוס פאלאולוגוס ותומאס פליאולוגוס לא יכלו להגיע להסכמה בשום דרך.
חמזה נצטווה להעניש את האחראים.
מושל מוראה טורחאנוגלו עומר ביי, על פי הסולטן, לא יכול היה להתמודד עם המצב, הוא הדוח מתפקידו ונושל מרכושו בתסליה, וחתנו אחמד ביי, שמונה על ידי מושל מוראה במקומו, יחד עם חמזה הגיע לפלופונס.
המבצע שהחל חמזה הסתיים בשנת 1560 על ידי מחמוד פאשה.
בשנת 1462 מונה חמזה לשליט ניקופול.
ולאד המשפד הפסיק לשלם מחווה ומהמט שלח אליו את תומאס קטבולנוס, מזכירו, לדרוש ולאסוף את המיסים.
בראש הצבא, שהופקד על הגנת השליח, יצא חמזה-ביי לוואלכיה.
הוא וצבאו נפלו למארבו על ידי ולאד המשפד (דרקולה) ונפלו בשבי.
יחד עם אנשיו והשליח, חמזה שופד על ידי ולאד, והוא קיבל את הכבוד המפוקפק להיתלה על הכידון גבוה מכולם.
לדברי הלקוקונדיל, מהמט איבד את עשתונותיו מכעס כששמע את הידיעה מפי הווזיר הגדול מחמוד פאשה, שסיפר לו את החדשות.
ברטרנדון דה לה ברוקייר, שביקר באנטוליה בשנת 1432 או 1433, כינה את חמזה אדם "אמיץ מאוד".
לטענתו, הכנסותיו של חמזה היו 50 אלף דוקאטים.
חמזה ביי היה אדם אדוק וצנוע, למרות תפקידיו הגבוהים, הוא מעולם לא היה יהיר ונמנע מהעמדת פנים.
את חלקו בשלל לאחר המלחמות הוא העביר לצדקה, בכל מקומות שירותו הוא בנה מסגדים, מדרסות, מזרקות ועוד.
דמותו גולמה על ידי פרדיננד קינגסלי בסרט "דרקולה: ההתחלה".
"חמור לבן" היא להקת רוק ירושלמית, שהוקמה בסוף 1997 והייתה חלק מגל של רוק ופופ ירושלמי שהופיע בסוף שנות ה-90, וכלל מספר הרכבים שניסו לפרוץ לתודעה הרחבה.
הלהקה הוקמה על ידי הזמר גלעד מילוא, הבסיסט איציק אלון, הגיטריסט זהר מיכאלי והמתופף אייל כהן שהיה אז עולה חדש מקנדה.
לקראת סוף דרכה, הצטרף אליה גם הגיטריסט שאול גרוס.
הלהקה הופיעה כמה פעמים בתל אביב במועדונים "בארבי" ו"לוגוס", והשתתפה פעם אחת בפסטיבל ערד.
"חמור לבן" הופיעה בין השאר בערב להקות ב"פרגוד" עם "בתרי זוזי" ו"קרח תשע", הייתה להקת חימום של מופע יחיד של יובל בנאי בצוללת הצהובה, ואמורה הייתה לחמם הופעה של מאיר אריאל ב"גלסנוסט" שבוטלה ברגע האחרון בלחץ מחאת ארגון הלהט"בים.
החשיפה הרשמית הראשונה שההרכב זכה לה היה בכתבה של אבי גולדברגר (אז כתב לענייני מוזיקת פופ ואחד מהבעלים של הפאב "סטארדסט") לעיתון "כל העיר" שהתבססה על ראיון עם חברי ההרכב בראשית דרכו.
הסגנון המוזיקלי שלה נבע מההשפעות שהביאו חברי ההרכב לחדר החזרות (למשל המתופף אייל כהן והבסיסט איציק אלון באו בין השאר מרקע של מטאל פרוגרסיבי) שהתגבשו לבסוף לכדי סוג של רוק עם נגיעות של פוסט-פאנק.
ללחנים שותפים כל חברי ההרכב, והטקסטים, שעסקו במחאה פוליטית לצד נגיעות בהיבטים אישיים יותר, נכתבו על ידי מילוא ומיכאלי.
הבסיסט איציק אלון תרם גם קולות בכמה שירים.
הלהקה התפרקה בסוף שנת 2000, בין השאר מסיבות כלכליות.