tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפוצתו היא לאורך אמריקה הטרופית שבין ארגנטינה לפלורידה כולל באיים שונים והוא שוכן בין שיחיות לאזורים פתוחים אך נמנע מיערות גשם עבותים, מה שרם לו להרוויח מבירוא יערות בסביבתו.
העוף פעיל במשך היום והוא אוכל כל הניזון מפירות, חרקים כמו טרמיטים, פרוקי-רגליים שונים, ביצים, גוזלים, צפרדעים וזוחלים קטנים.
לעיתים הם נמצאים על חיות רועות כדי להסיר מהם טפילים ביחסי הדדיות.
"אני שייך לעם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו.
השיר יצא לאור ב-4 באפריל 2023.
ריבו כתב את השיר כשהיה בגיל 16 ותכנן להפיצו באלבום הבכורה שלו תוכו רצוף אהבה.
הוא קישר אותו לסכסוך בחברה הישראלית.
פזמון השיר, "מה נשתנה העם שלי מכל העמים", מבוסס על הלחן העממי של מה נשתנה.
לא פורסם וידאו קליפ מלא לשיר.
ריבו פרסם בערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, ב-4 באפריל 2023, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לאוגוסט 2025 הסרטון ביוטיוב זכה ל-4 מיליון צפיות.
עיצוב האותיות בעטיפה ובקליפ משלב גופנים של סמלילי עיתונים שונים בישראל.
הסמלים של העיתונים בעטיפה הם:
אנִיבַּלֶה קַרַאצִ'י (באיטלקית: Annibale Carracci; 3 בנובמבר 1560 – 15 ביולי 1609) היה צייר בארוק ומורה לציור איטלקי שפעל בבולוניה, ואחר כך ברומא.
יחד עם אחיו ובן דודו היה אניבלה מהאבות המייסדים של סוגה מובילה של סגנון הבארוק, ששאל מסגנונות מצפון ומדרום לעיר הולדתם כאחד, ושאף לחזור אל המונומנטליות הקלאסית, אך הוסיף דינמיות חיונית יותר.
ציירים שעבדו תחת אניבלה בגלריה של ארמון פארנזה היו עתידים להיות בעלי השפעה רבה על הציור ברומא במשך עשרות שנים.
אניבלה קראצ'י נולד בבולוניה, וככל הנראה התלמד לראשונה בתוך משפחתו.
בשנת 1582, פתחו אניבלה, אחיו אגוסטינו ובן דודו לודוביקו קראצ'י סטודיו לציירים, שנקרא בהתחלה על ידי חלק "אקדמיה דאי דזידרוס" (Accademia dei Desiderosi - "האקדמיה לבעלי הרצון") ולאחר מכן (Accademia degli Incamminati, מתקדמים; פשוטו כמשמעו "של אלה שפותחים דרך חדשה").
האקדמיה דלי אינקאמינאטי, שנחשבה ל"בית הספר הגדול הראשון לאמנות המבוסס על רישום חיים", הייתה המודל לבתי ספר לאמנות מאוחרים יותר ברחבי אירופה.
בני משפחת קראצ'י שמו דגש על השרטוט הליניארי הפלורנטיני הטיפוסי, כפי שהדגימו רפאל ואנדריאה דל סרטו, אבל גם התעניינו בצבעים העזים ובשוליים המעורפלים יותר של חפצים שנגזרו מהציירים הוונציאנים, בעיקר בעבודותיו של צייר השמן הוונציאני טיציאן, שאניבלה ואגוסטינו הכירו במהלך מסעותיהם ברחבי איטליה בשנים 1580–81 בהוראת לודוביקו, הקראצ'י המבוגר מביניהם.
האקלקטיות הזו הייתה אמורה להפוך לתכונה המגדירה של האמנים של אסכולת הבארוק של או .
ביצירות מוקדמות רבות מבולוניה מאת בני משפחת קראצ'י, קשה להבחין בין התרומות האישיות של כל אחד מהם.
לדוגמה, ציורי הקיר על סיפורו של יאסון עבור פאלאצו פאבה בבולוניה (בערך 1583–84) חתומים "קראצ'י", מה שמרמז שכולם תרמו.
בשנת 1585 השלים אניבלה יצירת קישוט מזבח של "טבילת ישו" עבור כנסיית בבולוניה.
בשנת 1587 הוא צייר את "עליית מרים השמימה" לכנסיית סן רוקו (San Rocco) ברג'ו אמיליה.
בשנים 1587–88, ידוע כי אניבלה נסע לפארמה ולאחר מכן לוונציה, שם הצטרף לאחיו אגוסטינו.
מ-1589 עד 1592 השלימו שלושת בני משפחת קראצ'י את ציורי הקיר על "ייסוד רומא" עבור בבולוניה.
עד 1593, אניבלה השלים יצירת קישוט מזבח, "הבתולה על כס המלכות עם יוחנן הקדוש וקתרינה הקדושה", בשיתוף עם .
הציור "תחיית ישו" מתוארך גם הוא לשנת 1593. בשנת 1592, הוא צייר את "עליית מרים השמימה" עבור קפלת בונאסוני בסן פרנצ'סקו.
במהלך השנים 1593–94, כל שלושת בני משפחת קראצ'י עבדו על ציורי קיר ב בבולוניה.
בהתבסס על כמות ואיכות ציורי הקיר של בני משפחת קראצ'י בבולוניה, המליץ על אניבלה לאחיו, הקרדינל , שביקש לקשט את הפיאנו נובילה של ארמון פארנזה ברומא.
בנובמבר-דצמבר 1595, נסעו אניבלה ואגוסטינו לרומא כדי להתחיל לקשט את האולם בסיפורים על הרקולס, מכיוון שהוא הכיל את הפסל העתיק היווני-רומי המפורסם של השרירי.
אניבלה פיתח בינתיים מאות סקיצות הכנה לעבודה המרכזית, שבהן הוביל צוות שצייר ציורי קיר על תקרת הסלון הגדול עם "" החילוני של , או כפי שתיאר זאת הביוגרף , "אהבת האדם נשלטה על ידי אהבה שמימית".
אף על פי שהתקרה עשירה להפליא באלמנטים היוצרים אשליות, הנרטיבים ממוסגרים בקלאסיקה המאופקת של עיטור הרנסאנס העליון, שואב השראה, אך מיידית ואינטימית יותר, מתקרת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו, כמו גם מציורי הקיר של הוותיקן ווילה פארנזינה של רפאל.
עבודתו תעורר מאוחר יותר את הזרם של אשליה ואנרגיה בארוקית שיופיעו בציורי הקיר הגדולים של פייטרו דה קורטונה, , ובעשורים מאוחרים יותר וג'ובאני בטיסטה גאולי.
לאורך המאות ה-17 וה-18, נחשבה תקרת פאלאצו פארנזה ליצירת המופת ללא תחרות של ציור פרסקו לתקופתה.
הציורים לא נתפסו רק כספר דפוסים של עיצוב דמות הרואי, אלא גם כמודל של הליך טכני; מאות רישומי ההכנה של אניבלה לתקרה הפכו לשלב בסיסי בחיבור כל ציור היסטורי שאפתני.
המבקר מהמאה ה-17, , שיבח בסקר שלו הקרוי "Idea" את קראצ'י כמופת של הציירים האיטלקיים, אשר טיפח "רנסאנס" למסורת הגדולה של רפאל ומיכלאנג'לו.
מצד שני, בעודו מודה בכישרונותיו של קאראווג'ו כצייר, בלורי הצטער על הסגנון הנטורליסטי-מוגזם שלו, אם לא את המוסר והפרסונה הסוערים שלו.
לפיכך הוא ראה את סגנונו באותה מורת רוח קודרת.
הציירים נתבקשו לתאר את אידיאל היופי האפלטוני, לא פרוצות רומאיות.
עם זאת, הפטרונים והתלמידים של קראצ'י וקראווג'ו לא השתייכו כולם למחנות בלתי ניתנים לפיוס.
פטרונים בני אותה תקופה, כמו המרקיז , גילו ששניהם הראו מצוינות במניירה ובדוגמנות.
במאה ה-21, המבקרים העריכו מאוד את מיתוס המורד של קאראווג'ו, ולעיתים קרובות התעלמו מההשפעה העמוקה על האמנות שהייתה לקראצ'י.
קאראווג'ו כמעט ולא צייר ציורי פרסקו, שנחשבו כמבחן לכושרו של צייר גדול.
מצד שני, היצירות הטובות ביותר של קראצ'י הן בפרסקו.
לפיכך, בדי הקנבס הקודרים של קאראווג'ו, עם רקע החורבן, מתאימים להיות מוצגים מאחורי מזבחות, ולא על קירות או תקרות מוארים היטב כמו זה בפארנזה.
ההיסטוריון רודולף ויטקובר הופתע מכך שקרדינל פארנזה הקיף את עצמו בציורי קיר של נושאים שטופי זימה, המעידים על "הרפיה ניכרת של המוסר הקונטרה-רפורמטורי".
בחירה נושאית זו מעידה כי ייתכן שקראצ'י היה מרדני יותר ביחס לתשוקה הדתית החגיגית של בדים של קאראווג'ו.
ויטקובר כתב כי "ציורי הקיר של קראצ'י מעבירים את הרושם של שמחת חיים אדירה, פריחה חדשה של חיוניות ושל אנרגיה שהודחקה מזמן".
במאה ה-21, רוב אניני הטעם העולים לרגל ל בסנטה מריה דל פופולו מתעלמים מ"עליית הבתולה השמימה", קישוט המזבח של קראצ'י (1600–1601) ומתמקדים ביצירות של קאראווג'ו באגפים.
מאלף להשוות את העלייה השמימה של קראצ'י עם של קאראווג'ו.
בקרב בני זמנו המוקדמים, קראצ'י היה חדשן.
הוא החיה מחדש את אוצר המילים החזותי של ציורי הפרסקו של מיכלאנג'לו, והציב נוף ציורי חי, שרירי ומבריק, שבהדרגה הפכו אותו לפגום בסבך המנייריזם.
בעוד שמיכלאנג'לו יכול היה לכופף ולעוות את הגוף לכל נקודות המבט האפשריות, קראצ'י בציורי הפרסקו של פארנזה הראה כיצד הוא יכול לרקוד.
גבולות ה"תקרה", המרחבים הרחבים של הקירות שיש לצייר בפרסקו, יהיו, במשך העשורים הבאים, גדושים בזוהר המונומנטלי של חסידי קראצ'י, ולא חסידיו של קאראווג'ו.
במאה שאחרי מותו, ספגו קראצ'י ואמנות הבארוק בכלל ביקורת (אם כי במידה פחותה מברניני וקורטונה) מצד מבקרים נאו-קלאסיים כמו וינקלמן ואף מאוחר יותר מצד ג'ון ראסקין המתחסד, כמו גם מעריציו של קאראווג'ו.
מקראצ'י נחסך הביזוי בחלקו משום שהוא נתפס כחקיין של רפאל הנערץ מאוד, ובשל ציורי הפרסקו של פארנזה, בשל נושאים הראויים כמו אלה של המיתולוגיה העתיקה.
ב-8 ביולי 1595, אניבלה השלים את הציור של "רוכוס הקדוש נותן נדבות", כעת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן.
יצירות מאוחרות ומשמעותיות אחרות שצייר קראצ'י ברומא כוללות את "דומינה קוו ואדיס (?Domine quo vadis – בלטינית "אדוני לאן אתה הולך"?) (בערך 1602), החושף חסכון בולט בהרכב הדמויות וכוח ודיוק של מחוות שהשפיעו על ניקולא פוסן ודרכו על שפת המחווה בציור.
קראצ'י היה אקלקטי להפליא בנושאים שבחר בציור נופים, סצנות מחיי היומיום ודיוקנאות, כולל סדרה של דיוקנאות עצמיים לאורך הדורות.
הוא היה אחד הציירים האיטלקים הראשונים שציירו על קנבס שבו הנוף קיבל עדיפות על פני הדמויות, כמו "הבריחה למצרים" המופתי שלו; זוהי סוגה שאותה המשיכו אחריו (התלמיד האהוב עליו) וקלוד לורן.
לאמנותו של קראצ'י היה גם צד פחות רשמי שמתגלה בקריקטורות שלו (בדרך כלל מיוחסת לזכותו המצאת הסוגה) ובציורי חיי היומיום המוקדמים שלו, אשר יוצאי דופן בהתבוננות התוססת והטיפול החופשי שלהם ובציורו "אוכל השעועית".
הוא מתואר על ידי ביוגרפים כחסר תשומת לב ללבוש ואובססיבי לעבודה: יש שינויים רבים בתיאורו בדיוקנאות העצמיים שלו (כמו זה בגלריה הלאומית בפארמה).
לא ברור כמה עבודה השלים אניבלה קראצ'י לאחר שסיים את הגלריה הגדולה בארמון פארנזה.
בשנת 1606, אניבלה חתם על "המדונה של הקערה".
עם זאת, במכתב מאפריל 1606, הקרדינל אודוארדו פארנזה קונן ש"מצב רוח מלנכולי כבד" מנע מאניבלה לצייר עבורו.
במהלך שנת 1607, אניבלה לא הצליח להשלים הזמנה ליצירת "הולדת ישו" לדוכס מולדנה של מודנה.
יש הערה משנת 1608, שבה אניבלה קובע לתלמיד שהוא יבלה לפחות שעתיים ביום בסטודיו שלו.
יש מעט תיעוד מהאיש או מהתקופה להסביר מדוע המכחול שלו השתתק.
אניבלה מת בשנת 1609 ונקבר, על פי רצונו, ליד רפאל בפנתאון של רומא.
זהו מדד להישגיו שאמנים מגוונים כמו ברניני, פוסן ורובנס שיבחו את עבודתו.
רבים מעוזריו או תלמידיו בפרויקטים בארמון פארנזה ובקפלת אררה שבכנסיית גבירתנו של הלב הקדוש עתידים להפוך לאמנים בולטים בעשורים הבאים, כולל , , , , גווידו רני, ואחרים.
המסורת של ציור הרנסאנס האיטלקי ואמני הרנסאנס הבוגרים כמו רפאל, מיכלאנג'לו, אנטוניו דה קורג'ו, טיציאן ופאולו ורונזה הם כולם ציירים שהייתה להם השפעה ניכרת על עבודתם של בני משפחת קראצ'י, בשימוש שלהם בצבעים.
הם הניחו את היסודות להולדתו של ציור הבארוק.
הסגנון המנייריסטי העקר הקודם זכה להתאוששות כעת בציור הבארוק בתחילת המאה השש עשרה, והצליח בסינתזה מקורית של אסכולות רבות.
ציוריו של אניבלה קראצ'י קיבלו השראה מהציור הוונציאני, ובמיוחד מציוריו של פאולו ורונזה.
היצירה המדגימה זאת היא "המדונה המוכתרת עם מתי הקדוש", יצירה שנעשתה עבור רג'ו אמיליה, וכעת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן, ו"הנישואים המיסטיים של קתרינה הקדושה מאלכסנדריה" (בערך 1575), כיום בגלריית האקדמיה בוונציה.
אניגמה הוא פרויקט מוזיקלי גרמני שנוסד בשנת 1990 על ידי המוזיקאי והמפיק הרומני-גרמני מיכאל קרצו.
קרצו הוציא מספר אלבומי סולו, שיתף פעולה עם אמנים שונים והפיק אלבומים עבור אשתו, זמרת הפופ הגרמנייה סנדרה, לפני שהגה רעיון של פרויקט מסוגת וורלדביט והעידן החדש.
הוא הקליט את אלבום האולפן הראשון של אניגמה, (1990), עם תרומות של דייוויד פירסטיין ופרנק פיטרסון.
האלבום נותר המצליח ביותר של אניגמה, ובו נכלל הלהיט הבין-לאומי "", שנמכר ב-12 מיליון עותקים.
לדבריו, ההשראה ליצירת הפרויקט הגיעה מחזונו ליצור סוג של מוזיקה שלא צייתה ל"חוקים וההרגלים הישנים" והציגה צורת ביטוי אמנותית חדשה עם מרכיבים מיסטיים וניסיוניים.
חברי אניגמה המשיכו לפעול אחרי עם סדרת אלבומים שכללה מספר מוזיקאים ומפיקים שעבדו עם קרצו.
הראשון היה (1993), ששילב השפעות שבטיות ואתניות ונמכר בלמעלה משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם, ואחריו (1996), ששילב את המזמורים הגרגוריאניים שמזכירים את האלבום הראשון עם רובדי הצלילים הבין-תרבותיים הדומיננטיים המצויים בשני.
האלבום הרביעי (2000) סטה קלות מהנושאים הקודמים של מוזיקת העולם לכיוון של מוזיקה אלקטרונית כבדה יותר.
סטייה זו הגיעה לשיאה עם (2003), האלבום החמישי וכללה שירי פופ בזה השישי, (2006).
(2008) יצא בעקבותיהם וכלל תערובת של אלמנטים קלאסיים ומודרניים, החל ממזמורים אתניים ועד השפעות ראפ ודאבסטפ.
האלבום השמיני, , יצא בנובמבר 2016.
האלבומים והשירים של אניגמה נמכרו בלמעלה משמונה וחצי מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, לפי אישורים שפורסמו על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
ברחבי העולם קיבלו התקליטים למעלה מ-100 תוארי זהב ופלטינה עם מכירות של למעלה מ-75 מיליון עותקים בסך הכול.
הפרויקט זכה גם לשתי מועמדויות לפרס גראמי.
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, המוזיקאי והמפיק הגרמני יליד רומניה מיכאל קרצו שיתף פעולה עם כמה מוזיקאים, הפיק אלבומים שהוקלטו על ידי אשתו באותה העת, זמרת הפופ הגרמנייה סנדרה, והוציא אלבומי סולו בשמו, בהוצאת חברות התקליטים וירג'ין ופולידור רקורדס.
חלקם זכו להצלחה מסחרית באירופה.
ב-1988 נישאו קרצו וסנדרה ועברו לאי הספרדי איביזה.
אולפן הקלטות ביתי בשם א.ר.ט.
נבנה בהמשך לכך, וקרצו החל לעבוד על פרויקט מוזיקלי חדש, בעל גוון וורלדביט בשילוב העידן החדש בשם אניגמה (Enigma), עם דייוויד פירסטיין ופרנק פיטרסון.
קרצו סגר עסקה עם ממבו מיוזיק ממינכן כדי לטפל בניהול וההוצאה לאור של אניגמה.
האלבום הראשון של אניגמה, , הוקלט תוך שמונה חודשים ושילב מזמורים גרגוריאניים עם מוזיקה אטמוספירית ונגיעות דאנס.
הוא השתמש בעבר במזמור גרגוריאני בקטע הפתיחה של "Everlasting Love" של סנדרה מ-1987. קרצו רצה להשמיט את שמו מהערות האלבום כדי שהמאזין יוכל להעלות פרשנויות בנוגע למי שעומד מאחורי יצירתו.
לטענתו, חברי ההנהלה סירבו להאמין לבקשתו, אך ציין שזה נחל הצלחה בדיעבד.
קרצו הציג את עצמו בתור "קורלי אם.
עם יציאתו לשווקים בדצמבר 1990, זכה להצלחה מסחרית בלתי צפויה, בסיוע הסינגל המוביל "", שיצא חודש קודם לכן והגיע למקום הראשון בעשרים-וארבע מדינות בסך הכול.
האלבום דורג בעשירייה הפותחת בעשר מדינות, כולל הממלכה המאוחדת, והגיע בשיאו למקום השישי במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית, שם הוא נמכר בלמעלה מארבעה מיליון עותקים ושהה במצעד במשך יותר מ-150 שבועות בסך הכול.
האלבום קיבל למעלה מ-50 תוארי פלטינה ברחבי העולם, ובכך הפך פרויקט אניגמה למצליח ביותר בחברת התקליטים וירג'ין באותה העת.
בעקבות הצלחת , קיבל קרצו הצעה ממפיק להלחין את הפסקול המלא לסרט הקולנוע "סליבר" (1993), אך הוא אינו יכול היה למלא את הבקשה במלואה, במקום זאת הוא הלחין עבורו את הסינגלים: "Carly's Song" ו-"Carly's Loneliness" שנעשה שימוש בסרט.
הראשון עובד מחדש ל-"Age of Loneliness" בשנת 1993. קרצו לא הצליח לתרום יותר לפסקול שכן רצה להשקיע את זמנו בעבודה על האלבום השני של אניגמה.
The Cross of Changes הוקלט בשנת 1993. התקופה הארוכה בין יציאת הראשון לשני נבעה בחלקה מהתיישנות החוזה עם וירג'ין – מנהלו של קרצו שכח לחדש אותו והדבר הוביל לעיכוב התהליכים.
בסופו של דבר, הוחלט לחתום על עסקה אחרת במסגרתה יוצא קרצו חמישה אלבומים בסך הכול.
קרצו שימר את מרבית האלמנטים מהאלבום הראשון, אך הצהיר כי: .
במסגרת האלבום, נעשה שימוש בדגימות רבות, כולל משירים של ג'נסיס, בלאק סבאת', ואנגליס ו-U2. כמו כן, נעשה מאמץ מודע להפחית את כמות המזמורים הגרגוריאניים ששולבו באלבום.
קרצו ביסס חלק ניכר ממילותיו על מושגים מעולם הנומרולוגיה, וקרא ספרים בנושא.
The Cross of Changes פורסם בדצמבר 1993, והגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת ולמקום התשיעי בארצות הברית.
הראשון מביניהם הפך ללהיט שדורג בעשירייה הפותחת בשתים-עשרה מדינות בסך הכול; הוא קיבל את תואר הזהב בארצות הברית מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) על מכירות של למעלה מחצי מיליון עותקים במדינה.
The Cross of Changes נמכר בלמעלה משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם.
הרעיון של קרצו באלבום זה היה לבסס אותו על שני האלבומים הקודמים כך שיכיל את אותם האלמנטים – מזמורים גרגוריאניים ושבטיים למיניהם.
אף על פי שהאלבום זכה להצלחה, הוא לא הצליח להגיע להישגים ולפופולריות שזקף לזכותו האלבום הראשון.
במקור היו אמורים לצאת שלושה סינגלים מהאלבום, אך יציאת האחרון שבהם ("The Roundabout") בוטלה בשנת 1998 מסיבות לא ברורות (בין הסינגלים יצא "T.N.T.
for the Brain" שזכה להצלחה בישראל).
נמכר בלמעלה ממיליון עותקים בארצות הברית, קיבל את תואר הזהב בממלכה המאוחדת ושתי מועמדויות לפרס גראמי: אחת על עטיפתו והשנייה בתור "אלבום העידן החדש הטוב ביותר".
לאחר יציאת האלבום, קרצו הצהיר שמספר אלבומים מזויפים של אניגמה הופצו לשוק והדבר עורר סערה.
יציאתו של The Screen Behind the Mirror בשנת 2000 כללה דגימות מתוך "כרמינה בוראנה" מאת המלחין קרל אורף בארבע רצועות באלבום.
לעומת אלבומים קודמים הופחת באלבום זה השימוש במזמורים גרגוריאניים, אך עדיין נעשה שימוש בחלילי השאקוהאצ'י ואלמנטים מסורתיים נוספים של הפרויקט.
באלבום זה השתתפו הזמרים רות'-אן בויל (מלהקת אוליב) ואנדרו דונלדס לראשונה בפרויקט אניגמה.
לאחר הביקורות הפושרות על האלבום השלישי, אלבום זה זכה לשבחים אצל המעריצים והמבקרים.
לכבוד יציאת אלבום האוסף הוא ארגן מופע אורות בפלנטריום שבעיר מינכן, גרמניה.
האלבום החמישי, Voyageur, שיצא ב-2003, נחשב לשינוי תדמית כולל של הפרויקט.
חלילי השאקוהאצ'י המפורסמים, המזמורים האתניים והגרגוריאנים וכל הטכניקות הייחודיות לאניגמה הוסרו לגמרי מהאלבום.
לציון חמש-עשרה שנות פעילות, הושק מארז תקליטורים במהדורה מוגבלת בשם , עם עטיפה בהשראת ציוריו של לאונרדו דה וינצ'י, חוברת נלווית ומספר תקליטורים: כל האלבומים הקודמים, DVD בשם Remember the Future ותקליטור בלעדי בשם The Dusted Variations, שכלל גרסאות צ'יל-אאוט של כמה מהלהיטים הגדולים של הפרויקט.
כל השירים שונים מהמקור ובהם נעשה שימוש בכלי הקשה מינימליים.
תקליטור זה הכיל גם את גרסת הסינגל של "Hello and Welcome", שיצא מאוחר יותר כסינגל.
ב-28 באוגוסט 2005, הנהלת אניגמה, קרוקודייל מיוזיק, הודיעה על יציאתו של "Hello and Welcome" כסינגל רשמי.
הוא פורסם בגרמניה ב-10 במרץ 2006.
ב-26 בספטמבר 2006, האלבום השישי של אניגמה, A Posteriori, פורסם ברחבי העולם, וכלל גרסה חדשה של "Hello and Welcome" והשיר החדש "Goodbye Milky Way".
מהדורת ה-DVD של A Posteriori פורסמה ב-16 בדצמבר 2006, וכללה תמונות קליידוסקופ בסנכרון עם המוזיקה המחודשת שהוקלטה.
A Posteriori קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום העידן החדש הטוב ביותר", המועמדות השנייה של אניגמה בקטגוריה זו לאחר משנת 1996. בסוף מרץ 2007, פורסם אלבום רמיקס בשם "פרייבט לאונג'" שנוצר עבור A Posteriori; הוא הועלה לחנות המוזיקה של אייטונס.
אלבום זה כלל שתים-עשרה רצועות רמיקס חדשות מהאלבום, שנעשו על ידי אמנים כמו בוקה ג'וניור ודי ג'יי טוקאדיסקו.
חלק מהרצועות הללו היו זמינות בעבר בגרסתו המקורית של A Posteriori באייטונס ובמהדורת ה-DVD שהוזכרה קודם לכן.
בשנת 2008, יצא האלבום השביעי של הפרויקט, Seven Lives Many Faces, בו שילב קרצו בשיריו אלמנטים מודרניים עם מוזיקה קלאסית, ובחלק מהשירים באלבום השתתפה זמרת ספרדייה-קטלונית בשם מרגריטה רו, כיוון שזה חיבב את הקול ומהמבטא הקטלאני שלה, משהו שהוסיף לאלבום שוני וייחוד.
הסינגל המוביל מתוך האלבום, "La Puerta del Cielo / Seven Lives", בעל שילוב של אלמנטים מודרניים וקלאסיים גם כן.
The Platinum Collection, אוסף של שלושה תקליטורים, פורסם ב-27 בנובמבר 2009 בגרמניה וב-9 בפברואר 2010 ברחבי העולם.
התקליטור הראשון מכיל את הלהיטים של אניגמה.
התקליטור השני מכיל רמיקסים והתקליטור השלישי הוא אוסף של "רצועות אבודות", ניסויים מוזיקליים שמעולם לא הוקלטו או יצאו לפני כן.
ב-5 באוקטובר 2010, לציון יום השנה העשרים לאלבום הראשון , החל פרויקט "השיר החברתי של אניגמה" ("Enigma's Social Song").
המעריצים של אניגמה התבקשו לצלם קטע שירה שיחובר לשיר חדש של הפרויקט.
לאחר מכן התבקש הציבור להצביע, ובהמשך נודע שהזוכה היא הזמרת הלטבית פוקס לימה (אליס קטנר) עם קטע השירה "Fei mea".
שלושת המתחרים שלה, מארק ג'ושוע מברזיל, ג'יי ספרינג מספרד, ורסה סרה מליטא, הקליטו חלקים חשובים נוספים בשירה כמו הגשר המוזיקלי, קטע הליווי והפזמון של הגרסה הסופית של הסינגל.
המעריצים השפיעו גם על שלבים נוספים בתהליך יצירת השיר באמצעות הצבעה על כלי הנגינה בהם ייעשה שימוש, כמו גם הסגנון המוזיקלי עצמו שיאפיין אותו.
המיקס הסופי של הסינגל בשם "" פורסם ב-15 בדצמבר 2010. הוא הפך לשיר הראשון שנוצר אי-פעם עבור המעריצים ועל ידי המעריצים דרך האינטרנט.
באוגוסט 2016, אלבום האולפן השמיני של אניגמה, The Fall of a Rebel Angel, תוארך לצאת ב-11 בנובמבר 2016. הוא כולל השתתפות של מוזיקאים כדוגמת הזמר-יוצר הברזילאי מארק ג'ושר, הזמרת האינדונזית אנגון, נאנוק וצמד האלקטרו-פופ האנגלי אקווילו.
שני סינגלים מהאלבום יצאו, "" בהשתתפות אנגון, ו-"Amen" בהשתתפות אקווילו.
במאי 2018, יצאו מהדורות תקליטים צבעוניות בהוצאה מוגבלת של כל הקטלוג של אניגמה, The Colors of Enigma – The Vinyl Series.
המהדורה כוללת עטיפות חדשות ומיקס מחודש שנעשו באמצעות הקלטות המאסטר המקוריות.
במהלך 2019 ועד 2020, שלושת הסולנים של אניגמה – אנדרו דונלדס, אנג'ל אקס ופוקס לימה – יצאו לסיבוב הופעות עולמי בשם "Original Enigma Voices".
זוהי הפעם הראשונה שבה המוזיקה של אניגמה בוצעה בשידור חי.
קרצו הקליט את חמשת אלבומי האולפן הראשונים של אניגמה באולפני א.ר.ט.
– אולפן הקלטות ביתי הממוקם באי הספרדי איביזה.
מ-1988 עד 2001, קרצו גר בסנטה אולאריה דה ריו, ולאחר מכן, מ-2001 עד 2008, עבר לגור בווילה ליד סנט אנטוני, שם האולפן עוצב מחדש ונבנה בשנית על ידי גינטר וגנר וברנד סטבר.
שני האלבומים A Posteriori ו-Seven Lives Many Faces הוקלטו באולפן הקלטות דיגיטלי נייד בשם "אלכימאי" ("Alchemist").
ב-2010 נבנתה גרסה מחודשת של אולפן ההקלטות הדיגיטלי ושמו חודש ל"מרלין" ("Merlin").
השיר "" היה ליצירה הראשונה שהוקלטה באולפן המחודש; השיר יצא לאור בשנת 2010.
בשנת 1991 נתבע מיכאל קרצו בידי מקהלת מינכן "קפלה ענתיקה" וחברת התקליטים שלה, פולידור גרמניה, בגין הפרת "זכות האישיות" שלה וזאת, בשל עיוות בדגימות המשמשות ב-"" ו-"" .
הדגימות נלקחו מהאלבום (1976) של המקהלה; בעוד שהיצירות המוזיקליות היו ברשות הציבור, הקלטות המקהלה הייתה מוגנת בזכויות יוצרים.
החוק האירופי הכיר גם בזכויות מוסריות (droit moral) ביצירות.
במסגרת פרויקט אניגמה מוציאים בדרך כלל שירים קצביים המאופיינים במוזיקת וורלדביט והעידן החדש.
הפרויקט המוזיקלי הוגדר כניסיוני מאוד, המשלב לרוב אלמנטים מסוגות מוזיקליות אחרות כמו אווירה, פופ או רוק.
מיכאל קרצו אמר באירוע שאלות ותשובות שהוא .
האלבום הראשון של אניגמה, , משלב מזמורים גרגוריאניים, וצלילים דתיים עם שימוש בסינת'ים בעלי אווירה, כלי נגינה שתוארו בתור "היפנוטיים" וקצב המושפע מדאנס, יחד עם אלמנטים של פופ ומוזיקת אווירה.
הכול בליווי לחישות בשפה הצרפתית והתנשפויות שתוארו בתור "אירוטיות", שסופקו על ידי סנדרה.
The Cross of Changes, אלבום האולפן השני של אניגמה, מחליף את סגנון המזמורים הגרגוריאניים שאפיינו את וכלל בעיקר מוזיקה אתנית ומזמורים בשפת הסנסקריט.
האלבום הוא משלב מוזיקת אווירה ורוחניות בדומה ל-, אך כולל פעימות מפותחות יותר, ומילים על אהבה ומודעות עצמית.
ההצלחה הבין-לאומית של אניגמה עם הייתה לזו שסללה את דרכים של מספר פרויקטים מוזיקליים אחרים העוקבים אחר סגנונות וגישות שיווק דומות, במיוחד השימוש במונח "פרויקט" בניגוד ללהקה כדי לכנות את עצמם, והתווית "מוזיקה חידתית", שנועדה להעסיק את המאזינים במחשבות ותהיות וזאת, תוך סיווג המוזיקה עצמה לזו המשתייכת לעידן החדש.
קרצו ציין את להקת הרוק המתקדם יס כהשפעה עיקרית.
זמן קצר לאחר העבודה עם מיכאל קרצו על האלבום הראשון של אניגמה, המפיק הגרמני פרנק פיטרסון עזב את הפרויקט כדי להתמקד בגרגוריאן, להקה גרמנית שמבצעת בעיקר גרסאות כיסוי לשירי פופ ורוק מודרניים עם שירה וכלים סימפוניים דמויי גרגוריאניים.
כמו כן, הפרויקט המוזיקלי הצרפתי Era עושה שימוש במזמורים גרגוריאניים עם עיבודי פופ רוק והוא גם מושווה לעיתים קרובות בהיקפו לאניגמה.
פרויקטים אלקטרוניים נוספים שלעיתים קרובות מושווים לאניגמה הם ההרכב המוזיקלי הצרפתי דיפ פורסט, הצמד הקנדי דליריום , הפרויקט הדני Achillea (נוצר על ידי המפיק השותף והגיטריסט האורח של אניגמה, ינס גאד), והפרויקט הגרמני שילר .
גם הפרויקט המוזיקלי שינובו שהוציא את להיט העידן החדש "After of My Life" ביסס את מעמדו על אניגמה.
מיקס בשם "Indilla Enigma" המשלב את המלודיות של הפרויקט ביחד עם השיר "Mini World" של הזמרת הצרפתייה אינדילה זכה להצלחה בשנת 2024, כאשר צבר למעלה ממיליון צפיות ביוטיוב בתוך חודש – מספר מיקסים נוספים צברו מאות אלפי צפיות.
מיכאל קרצו – מוזיקה, מילים, שירה, הפקה, עיבודים, תכנות, הנדסה (1990–הווה)
אניאטוז'ה (בספרדית: Añatuya) היא עיר בפרובינציית סנטיאגו דל אסטרו בארגנטינה והעיר הראשית בנפת טבואדה.
העיר שוכנת בדרום-מזרח הפרובינציה ממזרח לנהר סלאדו, כ-150 ק"מ מבירת הפרובינציה סנטיאגו דל אסטרו.
העיר הוקמה ב-5 ביולי 1912 על ידי מנואל טבואדה.
העיר משמשת כמושבה של דיוקסיית אניאטוז'ה של הכנסייה הקתולית.
לפי מפקד משנת 2010 התגוררו בה באותה העת 23,236 תושבים.
אניוס רופוס היה נציב יהודה מטעם האימפריה הרומית בין השנים 12 עד 15 לספירת הנוצרים.
אניוס רופוס היה רומאי בן למעמד הפרשים, אשר מונה על ידי אוגוסטוס לנציב יהודה בשנת 12 לספירה.
לא ידוע לנו דבר על תקופת שלטונו אולם ניתן לשער שמכוון שיוסף בן מתתיהו לא מוסר על עוולות שנעשו על ידיו או מרד שפרץ בתקופת שלטונו שהוא שלט במתינות ולא התגרה בנתיניו היהודים.
אולם, הרב יקותיאל יהודה גרינוואלד, בספרו לתולדות הסנהדרין בישראל, מתייחס אליו ביחד עם שאר הנציבים במילים: "כולם היו רשעים ואכזריים".
לאחר מותו של אוגוסטוס הוחלף אניוס רופוס בידי גראטוס על ידי טיבריוס בשנת 15 לספירה, במסגרת מדיניותו של טיבריוס למנות את נאמניו לתפקידי מפתח.
אניו מוריקונה (באיטלקית: Ennio Morricone; 10 בנובמבר 1928 – 6 ביולי 2020) היה מלחין ומנצח איטלקי, במהלך הקריירה שלו הלחין מוזיקה ליותר מ-400 פסקולים ויותר ממאה יצירות קלאסיות.
זכה בפרס אוסקר לשם כבוד (2006) על מפעל חיים, ובפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (2015), מתוך שש מועמדויות.
הוא זכה בשלושה פרסי גראמי, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שישה פרסים של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, שני פרסים של האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס אריה הזהב ופרס פולאר למוזיקה.
70 מהסרטים שיצר להם פסקול זכו בפרסים.
היצירות המוכרות שלו כוללות את: "האקסטזה של זהב", "Se telefonando", "איש עם מפוחית", "הנה לך", "Chi Mai", "האבוב של גבריאל" ו-"E Più Ti Penso".
הוא השפיע על אמנים רבים כולל הנס צימר, דיינג'ר מאוס, דייר סטרייטס, מיוז, מטליקה, שדות הנפילים ורדיוהד.
נולד ברומא לליברה רידולפי ולמריו מוריקונה, במשפחה בת חמישה ילדים.
לאמו הייתה חנות בדים קטנה ואביו עבד כנגן חצוצרה בהרכבים שונים.
אביו לימד אותו לקרוא תווים ולנגן במספר כלים.
הוא החל בלימודי נגינה בחצוצרה ב וסיים אותם בהצלחה ב-1946.
מוריקונה התפרסם בעיקר בשל פסקולים שכתב לסרטים.
הוא כתב מוזיקה ליותר מ-500 סרטים וסדרות טלוויזיה, בהם כ-30 מערבונים.
מוריקונה זכה בתהילת עולם על המנגינה שהלחין לסרט "הטוב, הרע והמכוער" בבימויו של סרג'ו לאונה (1966).
בשנים שלאחר מכן הוא זכור בשל המוזיקה שהלחין לסרט "המיסיון" (שם הסרט תורגם בשעתו לעברית כ"המשימה") משנת 1986 בכיכובם של רוברט דה נירו וליאם ניסן, כשהמנגינה הבולטת ביותר היא "האבוב של גבריאל", שזכה לגרסאות כיסוי ווקאליות ואינסטרומנטליות רבות.
"ימים ברקיע" בבימויו של טרנס מאליק, "זאב" בבימויו של מייק ניקולס, "הבלתי משוחדים" בבימויו של בריאן דה פלמה, "סינמה פרדיסו" בבימויו של ג'וזפה טורנאטורה ו"הדבר" בבימויו של ג'ון קרפנטר.
הבמאי קוונטין טרנטינו נוהג לשלב מנגינות של מוריקונה בחלק מסרטיו, אם כי המנגינות נלקחו מפסקולים קודמים ולא נכתבו במיוחד לסרטיו.
ברם, עבור סרטו השמיני של טרנטינו, "שמונת השנואים" (2015), הלחין מוריקונה את הפסקול.
ב-2007 קיבל פרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו למוזיקה בקולנוע.
הוא היה המלחין השני בהיסטוריה של טקסי האוסקר שקיבל פרס על מפעל חיים.
ב-2016 קיבל פרס אוסקר נוסף, על הפסקול שהלחין לסרטו של טרנטינו, "שמונת השנואים" ובכך היה לזוכה המבוגר ביותר שזכה בפרס אוסקר.
באוקטובר 1956 נישא למרי טרוויה, אותה פגש ב-1950. לשניים נולדו שלושה בנים ובת.
רעייתו כתבה מילים למספר פסקולים שהלחין.
בנו אנדראה גם הוא מלחין ומנצח.
בנו ג'ובאני הוא קולנוען המתגורר בניו יורק.
אניו מוריקונה נפטר ב-6 ביולי 2020.
בשנת 2021 יצא הסרט הדוקו "אניו" בביומו ג'וזפה טורנאטורה (במאי הסרט סינמה פריסו), שעוסק בדמותו והשפעתו של אניו מוריקנה.
מוריקונה מכר יותר מ-70 מיליון תקליטים ברחבי העולם במהלך הקריירה שלו שנפרשה על פני שבעה עשורים.
בשנת 1971 קיבל את תקליט הזהב הראשון שלו (דיסקו ד'אורו) עבור מכירת 1,000,000 תקליטים באיטליה ו"טארגה ד'אורו" עבור מכירות עולמיות של 22 מיליון.
אניטה ברוקנר הייתה סופרת יהודייה-אנגלייה, מומחית לתולדות האמנות.
ברוקנר נולדה בלונדון, ורכשה את השכלתה בקינגס קולג' לונדון.
בשנת 1967 הייתה לאישה הראשונה שקיבלה פרופסורה של סלייד באוניברסיטת קיימברידג'.
מאז שנת 1977 היא חברה במכון קורטו לאמנות.
עם זאת, מאז זכייתה בשנת 1984 בפרס בוקר על ספרה מלון האגם, היא נודעה יותר כסופרת, והיא פרסמה רומן אחד מדי שנה בממוצע.
עיקר הסיפורת שלה מתרחש בלונדון, ומופיעות בה לעיתים קרובות דמויות ממוצא יהודי, כמוה.
יצירותיה חוקרות את ניכורה של דמות, על פי רוב נשית, שחייה השקטים, הבודדים רצופי דלות, אומללות ואהבות נכזבות.
לעיתים קרובות משווים את סגנון כתיבתה לסגנונם של ג'יין אוסטן ושל הנרי ג'יימס.
חיים קצרים Brief Lives 1990, הוצאת אורעם 1992, תרגמה עדית הראל
ידידה מאנגליה A Friend from England 1987, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1993, תרגמה ליאורה הרציג
משפחה וידידים Family and Friends 1985, הוצאת אורעם 1986, תרגמה אריאלה אנדרסן
לצאת אל החיים A Start in life 1981, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1988, תרגמה אילנה דן
מלון האגם Hotel du Lac 1984, זוכה פרס בוקר, הוצאת לדורי 1984, תרגמה שלומית קדם
אניה בוקשטיין היא שחקנית, זמרת ומדבבת ישראלית.
בוקשטיין נולדה במוסקבה שבברית המועצות (כיום ברוסיה) למשפחה יהודית כבת יחידה לאם קלינאית תקשורת ולאב נוירו-אונקולוג, ועלתה לישראל עם משפחתה בעת שהייתה בת שמונה, בשנת 1990.
בילדותה למדה בבית הספר לאמנויות בתל אביב במגמת דרמה.
באותה תקופה זכתה לקבל תפקיד בסרט קולנוע "ארץ חדשה" בשנת 1994. בנערותה למדה בתיכון לאמנויות תלמה ילין שבגבעתיים במגמת תיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת חיל האוויר.
בשנת 1998 שיחקה בתיאטרון בהצגת הילדים "צב צב המלך".
לאחר שירותה הצבאי, ב-2002, שיחקה בהצגה "בעלת הארמון" (על פי לאה גולדברג) בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
בשנת 2004 החלה גם לשחק בהצגה הדרמטית "מלחמה" ב"תיאטרון הבימה".
על משחקה ב"מלחמה" זכתה ב"פרס התיאטרון הישראלי", כשחקנית המבטיחה של השנה.
בחנוכה 2007 שיחקה במחזמר "נרניה" במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
ב-2008 שיחקה במחזמר "אוליבר!" של תיאטרון בית ליסין.
ב-2010 גילמה את השחקנית והזמרת חיה בהצגה גטו בתיאטרון הקאמרי.
ב-2013 שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "צלילי המוזיקה" שעלה במשכן לאמנויות הבמה, בתפקיד מריה האומנת, לצד רוני דלומי, ענת עצמון ודינה דורון.
בחנוכה 2016 גילמה את בל במחזמר "היפה והחיה" לצד עוז זהבי במשכן לאמנויות הבמה.
בחנוכה 2017 גילמה את מריה במחזמר צלילי המוזיקה.
בשנת 2020 החלה לשחק במחזמר "לא רק בלונדינית" בתפקיד אל וודס.
ב-1994, כשהייתה בת 12, גילמה את אנה, הדמות הראשית בסרט הקולנוע "ארץ חדשה" של הבמאית אורנה בן דור, לצד שולי רנד ואתי אנקרי.
ב-2003 שיחקה בסרט הקולנוע של דובר קוסאשווילי "מתנה משמיים", והתארחה כזמרת ליווי בהופעותיו של תומר יוסף.
ב-2005 גילמה את אנה, התפקיד הראשי בסרטו של שמואל הספרי "שושלת שוורץ" לצד יהודה לוי ומרים זוהר.
באותה שנה אף שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הנוער "ראש גדול" בערוץ הילדים למנויי Yes בתפקיד אנסטסיה.
ב-2006 הצטרפה לקאסט של העונה השלישית של סדרת הדרמה-יומית-מוזיקלית "השיר שלנו" ששודרה ב-Yes, לצד רן דנקר, נינט טייב ואושרי כהן בתפקיד תמרה וייס, מתנחלת אשר מצטרפת ללהקה צבאית.
באותה שנה שיחקה בסרטו של צחי גראד "תנועה מגונה" בתפקיד ארקדיה.
ב-2007 גילמה את נעמי הס, הדמות הראשית בסרטו של אבי נשר, "הסודות" ועל תפקידה הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס אופיר באחת מקטגוריות המשחק, וכן בטקס "אנשי השנה" שנערך ב-6 בספטמבר 2007 זכתה בפרס "אשת השנה בקולנוע" על משחקה בסרט "הסודות".
ב-2009 שבה לעונה השנייה של הסדרה "מסכים" ב-Yes Stars ישראלי.
ב-2010 גילמה את עדי הטניסאית בסרט האימה הראשון שהופק בישראל, "כלבת", בבימוים של נבות פפושדו ואהרון קשלס, שם שיחקה לצד ליאור אשכנזי, רן דנקר, עפר שכטר ועוד.
ב-2011 שיחקה בתפקיד אורח את דמותה של סילבי כנאפו בעונה השלישית של הסדרה הקומית "החברים של נאור" שביים וכתב נאור ציון.
מאוחר יותר באותו עשור חזרה בוקשטיין לשחק את סילבי, הפעם בסדרה "עממיות", שגם היא נכתבה ובוימה על ידי נאור ציון.
באותה שנה שיחקה בסרט הקצר "על מרתה לעוף" בבימויה של מעיין ריף.
ב-2012 שיחקה בסרט הרוסי "המנצח" בבימויו של פאבל לונגין, לצידה של לוסי דובינצ'יק.
באותה שנה שיחקה גם בסרט מסע באירופה.
ב-2013 שיחקה בסרט הקצר "במקום אחר" שביימה, כתבה והפיקה מיכל זילברמן.
לצד אניה שיחקו בסרט גם מעיין בלום, יאנה גור, אלדד פריבס, עלי סלימאן ומולי שולמן.
באוקטובר אותה שנה שבה לגלם את אירנה קובלובה בעונה הרביעית והאחרונה של "הבורר" ב-HOT3. בדצמבר של אותה שנה השתתפה בתפקיד ראשי בסדרת הילדים "עולם הבובות של גלי" ששודרה בחינוכית, לצד איתי שור ויובל סגל.
בקולנוע, שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "חברים מצרפת" בכיכובה של הזמרת סוקו.
ב-2014 שיחקה בתפקיד רחלי לב ארי בסרט הסטודנטים "תובעת" שביימה שירי נבו פרידנטל.
החל מ-2015, משחקת בוקשטיין בסדרה המתח "כפולים" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 בה היא מגלמת את דמותה של אסיה ברנדיץ', גננת המואשמת במעורבות בפרשיית ריגול בינלאומית ובחטיפתו של שר הביטחון האיראני בעת ביקורו במוסקבה.
באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בתפקיד עצמה בסדרה הדרמה קומית "החדש של עומרי גורדון" בכיכובו של עידו רוזנבלום שגם יצר, כתב וביים, ושודרה בערוץ 2, קשת.
באותה שנה שימשה כשופטת אורחת בתוכנית המציאות "X פקטור" בעונה השנייה לצידו של רמי פורטיס.
ב-2016 שיחקה בפרק אחד בעונה השישית של "משחקי הכס" ברשת HBO האמריקאית, בו היא גילמה את קינברה.
באותה שנה, גילמה את נעמי שריד בסרטו של איתן ענר "לב שקט מאוד" לצד אורי גוטליב ועירית קפלן.
על משחקה בסרט הייתה מועמדת בפעם השלישית לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ב-2017 שיחקה בפרק אחד בסדרה האמריקאית "גאון" של נשיונל ג'יאוגרפיק בו גילמה את מרגריטה קוננקובה, בכיכובו של ג'פרי ראש כאלברט איינשטיין.
באותה שנה שיחקה בסרט הקצר היה שווה כל שקל.
ב-2018 שיחקה בסרט הקומדיה הישראלי "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה".
ב-2019 השתתפה בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" בערוץ 12. באותה שנה היא החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "המדובב" בתפקיד סופי כץ.
ב-2020 השתתפה בסדרה PPS של Yes.
במרץ 2022 השתתפה בסדרה "דור אחד וחצי", העוסקת בעולים מברית המועצות בשנות ה-90 של המאה ה-20, בהפקת כאן 11.
בספטמבר 2022 שיחקה בתפקיד ראשי, של התובעת רעות, בסרט "כל מה שאני יכולה" בבימוי של שירי נבו פרידנטל.
בסוף דצמבר 2022 חזרה לשחק את סופי כץ בסדרה המדובב.
בשנת 2023 שיחקה בעונתה הרביעית של סדרת המדע בדיוני האמריקאית "עבור כל האנושות" מבית אפל TV פלוס, בדמותה של טטיאנה וולקובה.
בשנת 2024 שיחקה בסרט "הפילגש" בבימויה של מעיין ריף.
בשנת 2025 שיחקה בסדרת הדרמה התקופתית של יס, "הגרמני", בתפקידה של אנה זהבי (לבית אקרבום), ניצולת שואה.
אשתו של אורי (אוליבר מזוצ'י), והאמא של תמר (נאיה בינשטוק) ואיתן (עידו טאקו).
ב-1994 דיבבה את מארי בסרט "חתולים בצמרת" והייתה הקריינית והזמרת בסדרה מיפי (המבוססת על ספריו של דיק ברונה).
ב-2002 דיבבה את ג'יין בסרט הקולנוע "פיטר פן 2: בחזרה לארץ לעולם לא".
בשנים 2003–2006 דיבבה את קלובר בסדרה "טוטלי ספייס".
ב-2003 דיבבה בסדרה המצוירת "הובוס: ספר הקסמים הגדול" ובסדרת הפעוטות "קובידוביות".
ב-2005 דיבבה את סוזן פבנסי בסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" וגם דיבבה את צ'ן בסרט לרדת מהפסים לצד השחקנים תום אבני, אריה צ'רנר ויורם יוספסברג.
בשנים 2004–2006 שימשה כקולה העברי של דפני בלייק בזיכיון "סקובי דו".
ב-2006 הייתה חלק מצוות השחקנים שדיבב את סרט האנימציה הקולנועי "ארתור והמינימונים", שם היא גילמה את תפקידה של סלניה (תפקיד שאותו עשתה במקור הזמרת מדונה).
ב-2007 דיבבה את אוליביסי בסרט "פליקס 2: ארנב הצעצוע ומכונת הזמן".
ב-2013 הוציאה בוקשטיין אלבום ראשון, שנשא את שמה, ובו שמונה שירים שכתבה והלחינה.
את האלבום הפיק ג'וני גולדשטיין, שגם השתתף בהלחנת השיר "יום אחד" מתוכו.
הסינגלים שבלטו מהאלבום הם "יום אחד", "אף אחד" ו"שבע דקות".
ביוני 2017, בשיתוף פעולה נוסף עם הדי ג'יי עופר ניסים, הוציאה סינגל נוסף, "ילד או גבר", שאותו ביצעה לראשונה באירועי הגאווה חודשיים לפני כן.
באוגוסט 2017 שימשה זמרת החימום בהופעת הצ'יינסמוקרס בלייב פארק ראשון לציון.
בספטמבר הוציאה את אלבומה השני, "רוקדת".
ב-25 באוקטובר 2021 הוציאה עם אקו ועם שירי מימון את השיר "בנות".
ב-13 בינואר 2022 הוציאה את השיר "עד שבא הבוקר" עם קליפ מיוחד שצילם בתאילנד בעלה, דותן ויינר.
ב-9 בספטמבר 2024 הוציאה את הסינגל "ילדות גדולות".
ב-19 בדצמבר הוציאה את הסינגל "נשיקה".
בפברואר 2025 הוציאה את אלבומה השלישי, "ילדות גדולות".
בספטמבר 2013 נישאה לדותן ויינר.
באוגוסט 2018 נולדה בתם הבכורה, ובאפריל 2025 נולדה בתם השנייה.
שנהפרויקטתפקידתיאטרוןבמאימחזאיהערות1998צב צב המלךהצגת ילדים2002בעלת הארמוןתיאטרון אנסמבל הרצליהלאה גולדברג2004מלחמהתיאטרון הבימה2007נרניהמשכן לאמנויות הבמה בתל אביבמחזמר2008אוליבר!ננסיתיאטרון בית ליסיןמשה קפטן2010גטוחיהתיאטרון הקאמריעמרי ניצןיהושע סובול2013צלילי המוזיקהמריהמשכן לאמנויות הבמה בתל אביברוג'רס והמרשטייןמחזמר; תפקיד ראשי2016היפה והחיהבל2017צלילי המוזיקהמריהרוג'רס והמרשטיין2020לא רק בלונדיניתאל וודס
אניה גוסטומלסקי (באוקראינית: Анна Гостомельська; נולדה ב-9 ביוני 1981) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל.
ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) ובארבע אליפויות עולם (פוקואוקה 2001, ברצלונה 2003, מונטריאול 2005 ומלבורן 2007).
בעלת מדליית ארד, באליפות אירופה בבריכת 25 מטר (הלסינקי 2006) ומקום רביעי באליפות עולם בבריכת 25 מטר (מנצ'סטר 2008) במשחה ל-50 מטר גב.
גוסטומלסקי נחשבת לשחיינית עם יציאות ופניות חזקות, ולכן הישגיה הבינלאומיים בבריכת 25 מטר (בהן יש יותר פניות) טובים יותר מהישגיה בבריכות אולימפיות.
גוסטומלסקי נולדה וגדלה בקייב שבאוקראינה הסובייטית.
היא עלתה לישראל בגיל 10 כשחיינית שחייה צורנית.
היא שחתה בקבוצת מכבי חיפה.
במשך 12 שנים התאמנה בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, בהדרכתו של לאוניד קאופמן ולאחר מכן עברה לאגודת מכבי קריית ביאליק.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2003 סיימה גוסטומלסקי במקום 21 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.60 דקות, במקום 29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.97 דקות ובמקום 31 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.54 שניות.
במאי 2004 קבעה גוסטומלסקי שיא ישראלי חדש במשחה 50 מטר חופשי, 26.41 שניות, ושיא ישראלי גם במשחה ב-100 מטר חופשי, 56.82 שניות.
גוסטומלסקי השתתפה באולימפיאדת אתונה (2004).
לאתונה הצטרפה גוסטומלסקי ברגע האחרון, לאחר שקיבלה אישור מיוחד מוועדת החריגים של היחידה לספורט הישגי להשתתף במשחקים, זאת לאחר שלא השיגה את הקריטריון האולימפי.
גוסטומלסקי סיימה במקום השלישי במשחה 100 מטר חופשי בתחרות הכנה בינלאומית.
באולימפיאדה היא סיימה במקום ה-28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.06 דקות, במקום ה-32 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.15 שניות ובמקום ה-35 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.72 שניות.
באליפות אירופה לבריכות קצרות, שנערכה בטרייסטה באיטליה, גוסטומלסקי הופיעה בשני גמרים וסיימה במקום השישי בגמר 100 מטר גב ובמקום השמיני בגמר משחה 50 מטר גב.
באליפות ישראל בשחייה, בפברואר 2006, קבעה גוסטומלסקי שיאים ישראלים ב-50 מטר חופשי, 200 מטר חופשי ועם מכבי קריית ביאליק בשליחות.
באליפות העולם בבריכות קצרות בשנחאי, באפריל 2006, סיימה גוסטומלסקי במקום החמישי בגמר משחה 100 מטר גב, מקום רביעי ב-50 מטר גב, 18 מאיות שנייה בלבד הפרידו בין גוסטומלסקי למדליית ארד, עם שיא ישראלי חדש, 27.46 שניות.
באליפות ישראל בשחייה באוגוסט 2007 קבעה גוסטומלסקי שיאים ישראלים חדשים ב-50 מטר חופשי ו-100 מטר גב.
גל נבו השיג שיא ב-200 מ' מעורב אישי.
גוסטומלסקי וגיא ברנע הוכתרו לשחיינים הבולטים.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008 סיימה גוסטומלסקי במקום ה-10 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.86 דקות, במקום ה-12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.62 שניות, במקום ה-19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.17 דקות ובמקום ה-22 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.08 שניות.
בזכות הישגיה אלו היא קבעה את הקריטריון לאולימפיאדת בייג'ינג (2008)
באליפות עולם בבריכת 25 מטר במנצ'סטר, באפריל 2008 הגיעה למקום הרביעי במשחה ל-50 מטר גב[1] ועלתה לגמר 100 מטר פרפר עם שיא ישראלי - 57.91 שניות.
גוסטומלסקי מתגוררת בנתניה עם בעלה ושלושת ילדיה, שני בנים ובת.
היא שימשה כמנכ"לית מועדון השחייה הפועל דולפין נתניה, אלופת המדינה בשחייה (2013).
היא עודנה מתאמנת ומתחרה מטעם המועדון.
מקום שביעי באליפות אירופה בשחייה 2004 - 100 מטר גב בתוצאה של 1:03.35 דקות
מדליית ארד באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) 2006 - 50 מטר גב
'''מקום רביעי באליפות העולם בשחייה 2008 (בריכת 25 מטר) - 50 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 26.84 שניות, 3 מאיות השנייה ממדליית ארד
מקום חמישי באליפות העולם בשחייה 2008 (בריכת 25 מטר) - 50 מטר פרפר
מקום שביעי באליפות העולם בשחייה 2008 (בריכת 25 מטר) - 100 מטר פרפר
מקום שמיני באליפות העולם בשחייה 2008 (בריכת 25 מטר) - 100 מטר גב
מקום שמיני באליפות העולם בשחייה 2002 (בריכת 25 מטר) - 200 מטר גב
קרסטין אניטה מריאן אקברג (בשוודית: Kerstin Anita Marianne Ekberg; 29 בספטמבר 1931 – 11 בינואר 2015) הייתה שחקנית ודוגמנית שוודית וסמל מין פופולרי.
אקברג נולדה ב-1931 במאלמה, הייתה הבת הצעירה ביותר והשישית מבין שמונה ילדים.
בהיותה נערה היא עבדה כדוגמנית.
ב-1950, השתתפה אקברג בתחרות מיס מאלמו, היא זכתה והעפילה לתחרות מיס שוודיה וניצחה גם בה.
לבסוף היא טסה לארצות הברית על מנת להתחרות על תואר מיס תבל, אם כי היא לא דיברה אנגלית.
על אף שהיא לא זכתה בתחרות מיס תבל, כאחת משש המתחרות הסופיות היא זכתה בחוזה עם סרטי יוניברסל, כפי שהיו חוקי התחרות באותה עת.
באמריקה פגשה אקברג את הווארד יוז, שבאותה עת הפיק סרטים ורצה שתשנה את אפה, שיניה ושמה (היוז אמר שהשם "אקברג" קשה מדי להגיה).
היא סירבה לשנות את שמה, באומרה שאם היא תהפוך למפורסמת, אנשים ילמדו לבטא את השם, ואם היא לא תהיה מפורסמת, הדבר אינו משנה.
ככוכבת ביוניברסל קיבלה אקברג שיעורים בדרמה, אמנות הנאום, ריקוד, רכיבה על סוסים, וסיף.
אקברג השתמטה מרבים מהשיעורים, והגבילה עצמה לרכיבה על סוסים בגבעות הוליווד.
מאוחר יותר הודתה אקברג שהאולפנים פינקו אותה והיא השתעשעה במקום לנסות להשיג תפקידי סרטים נכבדים יותר.
בזמן שהייתה ביוניברסל, לכדה אקברג את תשומת לבו של הבמאי והצלם האגדי רוס מייר (Russ Meyer), שהוקלט פעמים רבות באומרו שהיא הייתה האישה היפה ביותר שצילם ושהיקף החזה שלה, 40D, היה הרחב ביותר בהיסטוריה של הוליווד, ובכך היא מאפילה על יריבות כמו ג'יין מנספילד והכוכבת הבריטית סברינה.
אקברג גם עוררה את עניינם של כותבי טורי הרכילויות בשל החיים החברתיים הפעילים שניהלה.
היא התרועעה עם אנשים ידועים רבים, וניתן לה הכינוי "הקרחון" בשל התנהגותה המסתורית.
השילוב של חייה הפרטיים הרבגוניים ומראה החיצוני עורר את עניינם של מגזיני רכילות כמו Confidential והסוג החדש של המגזינים לגברים שהיו נפוצים בשנות החמישים וכתוצאה מכך כיכבה תמונתה בעטיפות מגזינים כנערת שער.
בנוסף לכך היא השתתפה במופעי פעלולים פומביים (publicity stunts) שהיו נפוצים באותה תקופה.
סיפור מפורסם עליה ובו היא הודתה, שפעם אחת נפתחה שמלתה לרווחה בלובי של מלון ברקלי הלונדוני, פעלול שאורגן על ידה מבעוד מועד ביחד עם הצלם.
באמצע שנות החמישים אולפנים נוספים הציעו לאקברג עבודה.
אולפני סרטי פרמאונט ופרנק טשלין (Frank Tashlin) ליהקו אותה לסרטים Artists and Models (1955) ו-Hollywood or Bust (1956), בשניהם כיכבו דין מרטין וג'רי לואיס.
שניהם סרטים שהפגינו לראווה את גופה.
אקברג שיחקה גם בסרט המדע הבדיוני משנת 1953 Abbott and Costello Go to Mars.
בוב הופ התלוצץ שהוריה צריכים לקבל פרס נובל בארכיטקטורה היות שהיא יצאה עמו ועם ויליאם הולדן לסיבוב הופעות על מנת לבדר את חיילי ארצות הברית ב-1954. הסיור הוביל אותה לחוזה שחתמה עם חברת ההפקות Batjac Productions של ג'ון ויין.
ויין ליהק אותה לתפקיד קטן בסרט Blood Alley (1955), שם שיחקה אקברג כאישה סינית, תפקיד שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
אולפני RKO נתנו לאקברג את התפקיד הראשי בסרט Back from Eternity.
היא כיכבה לצד רוברט ריאן (Robert Ryan) ורוד שטייגר (Rod Steiger).
אקברג הייתה מושלמת לדמות הפלקטית אותה גילמה, נראה היה שעם הבמאי המוכשר והתפקיד המתאים יהיה לה מה להציע.
בשנת 1955 הגיעה אקברג לרומא על מנת להופיע בסרט מלחמה ושלום, אותו ביים הבמאי ההוליוודי הוותיק ועטור התהילה קינג וידור, כשלצידה כיכבה אודרי הפבורן.
ב-1963 הופיעה במערבון "4 לטקסס" לצידם של פרנק סינטרה ודין מרטין.
תפקידה כסילביה בלה דולצ'ה ויטה
פדריקו פליני העניק לאקברג את תפקידה הגדול ביותר בסרטו לה דולצ'ה ויטה (1960) שבו היא כיכבה בתפקיד נערת החלומות הבלתי מושגת לצידו של מרצ'לו מסטרויאני; ואחרי כן ליהק אותה לסרט Boccaccio '70 מ-1960, סרט בו שיחקה גם סופיה לורן.
פליני ליהק אותה לשני סרטים נוספים: הליצנים (1972) ואינטרויסטה (1987), שם היא שיחקה את עצמה בסצנת איחוד עם מסטרויאני.
לה דוצ'ה ויטה היה הצלחה סנסציונית; אניטה אקברג והסצנה שבה היא משתכשכת במימי מזרקת טרווי ברומא נותר אחד מהקטעים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
אקברג הייתה נשואה בשנים 1956–1959 לשחקן הבריטי אנתוני סטיל.
בשנים 1963–1975 היא הייתה נשואה לריק ואן נוטר; במהלך נישואיהם, היא עברה מספר הפלות, אבל ניסיונותיה להרות עלו בתוהו.
בראיון היא אמרה שהיא רצתה ילד,
שנה אחרי כן היא התבטאה הפוך.
מייחסים לאקברג קשרים רומנטיים עם טיירון פאואר, מרצ'לו מסטרויאני, ארול פלין, יול ברינר, פרנק סינטרה וגרי קופר; היא גם ניהלה רומן בן שלוש שנים עם יושב ראש חברת פיאט ג'אני אניילי (Gianni Agnelli).
אקברג עזבה את שוודיה בשנות החמישים המוקדמות וביקרה בשוודיה לאחר מכן רק לעיתים נדירות.
היא נהגה לארח עיתונאים שוודים בביתה שבפרברי רומא וב-2005 השתתפה בתוכנית הרדיו הפופולרית Sommar והתראיינה אודות חייה.
היא הצהירה בראיון שהיא לעולם לא תשוב לחיות בשוודיה עד ליום מותה, אז היא תיקבר שם.(גופתה נשרפה ואפרה הוטמן בסקאנר (Skanör) שבשוודיה).
אקברג אמרה שהעם והתקשורת השוודים אינם מעריכים אותה מספיק; אף על פי כן, אישיותה והופעותיה הרדיופוניות פופולריות בשוודיה.
אניטה או'דיי הייתה זמרת ג'אז בעלת קול אלט.
אחת מהזמרות הבודדות בסגנון ה-Cool Jazz.
היא נודעה בחוש הקצב שלה, בפיסוק (פרייזינג) הייחודי, במנעד רחב וביכולת שירת סקאט ואלתור שהציבו אותה כזמרת הג'אז לבנת העור היחידה בצמרת הג'אז שלאחר תקופת הסווינג.
נולדה כאניטה בל קולטון (Anita Belle Colton) בשיקגו ועזבה את בית הוריה בגיל 14. היא עבדה כרקדנית במועדונים ומדי פעם נקראה לשיר.
בשנת 1934, בת 15 בלבד כבר יצאה לסיבוב הופעות במערב התיכון.
ב-1936 הפכה לזמרת מקצועית בשורת-מקהלה במופעים שהועלו בשיקגו ופגשה את המתופף דון קרטר, שהחל ללמד אותה תאוריה של מוזיקה.
בשנת 1938 שכר אותה בעל מועדון Off Beat ועורך המגזין דאון ביט, קארל קון, לשיר במועדונו, שהיה מקום מפגש חביב על מוזיקאי שיקגו.
שם פגשה את מקס מילר וג'ין קרופה והשתתפה בהופעותיהם.
החל מ-1941 הפכה לזמרת הקבועה בביג בנד של ג'ין קרופה, שם ביצעה את הדואט Let Me Off Uptown עם רוי אלדריג', שהפך ללהיט.
באותה שנה הוכתרה על ידי דאון ביט כ"כוכב העולה של השנה".
ב-1942 נישאה שנית, לקארל הוף.
ב-1943, כאשר נעצר קרופה על שימוש במריחואנה השתלבה או'דיי בתזמורתו של וודי הרמן.
היא פרשה מהלהקה על מנת לפתח קריירת סולו אך באפריל 1944 הצטרפה שוב לביג בנד, לתזמורתו של סטן קנטון.
יחד עם תזמורתו הופיעה בסרט Artistry in Rhythm.
ב-1945 הצטרפה שוב לג'ין קרופה למשך כשנה.
ב-1946 פתחה או'דיי בקריירה של זמרת סולו.
ב-1947 נעצרו היא ובעלה על שימוש במריחואנה והיא נידונה ל-90 יום בכלא.
לאחר שהשתחררה הקליטה עם קאונט בייסי.
תקליט הסולו הראשון שלה (ראשון בסדרה בת 17 תקליטים עד 1962), Anita O'Day Sings Jazz, יצא ב-1952. לאורך שנות החמישים הופיעה והקליטה או'דיי עם הרכבים שונים, שכמעט בכולם נטל חלק המתופף ג'ון פול.
בין שיתופי הפעולה שלה בתקופה זו ניתן למנות את ביצוע ה"סקאט" הסוחף שלה לסטנדרט "ארבעה אחים" של ג'ימי ג'ופרה ולהקתו של וודי הרמן, שיתופי פעולה עם לואי ארמסטרונג, דיינה וושינגטון, אוסקר פיטרסון (שיתוף פעולה שהפיק את תקליטה המצליח ביותר Anita Sings the Most), ג'ורג' שירינג, ת'לוניוס מונק ואחרים.
היא הופיעה במסעי הופעות, בתוכניות טלוויזיה, באירועים ובפסטיבלים שונים והייתה שנייה רק לפרנק סינטרה ואלה פיצג'רלד.
בד בבד עם הצלחתה, שקעה בהתמכרות לסמים, כולל הרואין.
בשנת 1958 הופיעה בפסטיבל הג'אז של ניופורט, וקצרה שבחים רבים.
ההופעה מתועדת בסרט התיעודי שנעשה על הפסטיבל באותה שנה - Jazz On A Summer's Day.
בשנת 1959 הצטרפה למסע הופעות של בני גודמן באירופה במצב נפשי רעוע.
בשנת 1968 כמעט נפטרה כתוצאה מנטילת מנת יתר של הרואין.
בשנת 1972 הקימה חברת תקליטים בשם "תקליטי אמילי".
בשנת 1981 הוציאה אוטוביוגרפיה בשם High Times, Hard Times ובה היא מגוללת את סיפור התמכרותה לסמים.
בשנת 1985, לרגל מלאת חמישים שנה לפעילותה, נערך לכבודה מופע בקרנגי הול בניו יורק.
ב-2006, כשנה וחצי לפני מותה יצא תקליטה הראשון לאחר 13 שנה, !Indestructible.
ב-2007 פתח סרט תיעודי בשם Anita O'Day: The Life of A Jazz Singer, המלווה יום בחייה, את פסטיבל טרייבקה.
בעיצומו של מה שנדמה כ"קמבק", נפטרה או'דיי בשנתה, בגיל 87.
אַניוֹלוֹ בְּרוֹנְזִינוֹ (באיטלקית: Agnolo Bronzino; 17 בנובמבר 1503 – 23 בנובמבר 1572) הוא הכינוי המקובל של אניולו די קוזימו די מריאנו (באיטלקית Agnolo di Cosimo di Mariano) צייר פיורנטיני.
ברונזינו שימש כאמן החצר של קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה וסיפק דוגמאות מן הראשונות בהיסטוריה לציורים משפחתיים של שליטים וציורי ילדים.
אניה רוביק (בפולנית: Anja Rubik; נולדה ב-12 ביוני 1983) היא דוגמנית, פילנתרופית ואשת עסקים פולנייה.
אניה רוביק נולדה בז'שוב, פולין.
ב-1988, כאשר הייתה בת 5, עזבה את פולין עם משפחתה ועברו להתגורר ביוון.
לאחר מכן התגוררו בקנדה ודרום אפריקה.
ב-1992 חזרה המשפחה לפולין לאחר נפילת חומת ברלין.
ב-1999 עברה לפריז כדי להתחיל בקריירת דוגמנות, שם לקחה חלק בשבוע האופנה בפריז.
עד שסיימה את לימודיה התיכוניים, היא דגמנה במהלך חופשות בית הספר בלבד.
היא הופיעה על שערי מגזינים שונים, בכללם ווג גרמניה, ווג פריז, נומרו, ניילון (Nylon), פלייר (Flair), Russh ו-Elle.
היא דגמנה עבור מעצבים כמו ג'יבנשי, קלואה, כריסטיאן דיור, ארמה, ולנטינו גאראווני, גוצ'י, פנדי, מיסוני, ורסצ'ה, דולצ'ה וגבאנה, פראדה, אוסקר דה לה רנטה, שאנל, באלנסיאגה, קלווין קליין, לואי ויטון וראלף לורן.
היא גם דגמנה בגדי אופנה עילית עבור ולנטינו, שאנל ואלי סעב.
היא הופיעה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט לשנת 2009.
ווג פריז כלל אותה בין שלושים הדוגמניות המובילות של שנות האלפיים.
היא כעת מדורגת במקום השלישי, לצידה של לארה סטון, ברשימת חמישים הדוגמניות המובילות, ובמקום ה-23 מתוך 25 ברשימת הדוגמניות המשתכרות את השכר הגבוה ביותר בתעשיית האופנה, לפי האתר models.com.
בשנת 2010 שימשה כמנטורית בתוכנית המציאות בגרסתה בפולנית "הטופ מודל הבאה".
בשנת 2014 החלה להנחות ולשפוט את תוכנית המציאות "פרויקט מסלול" בגרסתה בפולנית.
בשנת 2015 עלתה עונתה השנייה של התכנית, והוכרז כי לא תחזור לעונה שלישית.
רוביק והחבר הוותיק שלה, הדוגמן הסרבי סשה קנייביץ', התארסו ממש לפני חג המולד של 2010 בווינה.
הזוג התחתן ב-16 ביולי 2011 דיה, מיורקה.
באוקטובר 2015 היא אישרה כי נפרדו, ולאחר מכן התגרשו.
משפחתה עדיין מתגוררת בפולין, שם לאניה יש בית.
אנִיהוּ הוא אוסף סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שיצא לאור בשנת 2002. זהו קובץ הסיפורים הרביעי של קרת לאחר צנורות, געגועי לקיסינג'ר והקייטנה של קנלר.
3. נשיקה אחת על הפה במומבסה
5. מעשה אחד טוב ליום
23. תאוריית השיעמום של גור
24. שדיים של בת שמונה-עשרה
מבחר סיפורים קצרים מתוך "אניהו" ויצירות קודמות של קרת עובדו להצגה בשם "אניהו - מסיפורי אתגר קרת".
ההצגה עלתה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בבימויו של רועי נווה ובהשתתפות קרן אור, רון ביטרמן, אבי טיירי, דודו כרמל ואורית נחמיאס.
הקומדיה "אניהו", המבוססת על הסיפור "השמנמן", הועלתה בשנת 2019 בתיאטרון הקאמרי בבימויה של שירילי דשא ובהשתתפותם של אודי רוטשילד, ירדן ברכה/רוני גורנשטיין, אלון דהן, אלי גורנשטיין, איה גרניט שבא, רובי מוסקוביץ, שהם שיינר ונדב אסולין.
אניטה ג'יין בראיינט הייתה זמרת אמריקאית, מלכת יופי ופעילה חברתית נגד זכויות להט"ב.
קריירת השירה שלה נסקה בשנות ה-50 וסוף שנות ה-60 כאשר שיריה הובילו במצעדי הפזמונים בארצות הברית.
היא קיבלה הכרה נרחבת בשנות ה-70 עת הקימה את הארגון "הצילו את ילדינו" עמו היא מזוהה, כחלק מקמפיין בולט שיצא נגד הומוסקסואליות במטרה למנוע חקיקה שתאסור אפליה על רקע נטייה מינית במחוז מיאמי-דייד שבפלורידה.
פעילותה הציבורית בנושא הביאה לבסוף לירידה בפופולריות שלה ולדעיכת קריירת השירה שלה.
בראיינט נולדה בעיר קטנה בשם בארנסדאל (Barnsdall) במחוז אוסאג' שבאוקלהומה, ארצות הברית.
זמן קצר לאחר הולדת אחותה הוריה התגרשו.
אביה הצטרף לצבא ארצות הברית ואמהּ החלה לעבוד והשאירה את הילדות להתגורר באופן זמני אצל סבן וסבתן.
כשבראיינט הייתה בת שנתיים לימדו אותה הסבים לשיר את מזמור הנוצרי הנפוץ, "Jesus Loves Me".
היא שרה לראשונה על הבמה בגיל 6 ביריד מקומי באוקלהומה והמשיכה לשיר מדי פעם בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
כאשר תוכנית הכישרונות של ארתור גודפרי הגיע לעיר בה התגוררה, רשמו אותה הוריה לאודישן, זאת על אף שאביה התנגד לכך בתחילה.
כשהייתה בת 18 זכתה בתחרות "מיס אוקלהומה", תחרות שהזוכה בה מייצגת את המדינה בתחרות מיס אמריקה, ובזו התמודדה שנה לאחר מכן בשנת 1959 וזכתה במקום השני מיד לאחר סיום לימודיה.
במהלך השנים היא החלה להופיע בתוכניות טלוויזיה ברשת הארצית NBC.
בשנת 1960 נישאה בראיינט לבוב גרין, די ג'יי ממיאמי ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
כנוצרייה אדוקה, גירושיה של בראיינט גררו ביקורת מצד קבוצות נוצריות שטענו לצביעות במעשיה לאור ערכי הנישואים הנוצריים האדוקים שהציגה תדיר, ודבריה כנגד "התדרדרות המשפחה" והטפותיה בנושא.
בראיינט הפכה לזמרת פופ מצליחה, ושבעה משיריה נכנסו למצעד "U.S.
ובין השנים 1959 - 1964 היא הוציאה מספר אלבומים בחברות התקליטים קולומביה רקורדס וקרלטון, חלק מהסינגלים מתוכם הגיעו למקומות גבוהים יחסית במצעדי בילבורד.
בשנת 1969 היא מונתה לתפקיד דוברת חברת המיצים "Florida Citrus Commission", הופיעה בפרסומות החברה בטלוויזיה הארצית והפכה מזוהה עמה.
במקביל היא הופיעה בפרסומות לחברות נוספות כגון קוקה-קולה, הולידיי אין, קראפט וטאפרוור.
בראיינט שרה את המנון ארצות הברית בסופרבול בשנת 1969, ואת "מזמור הקרב על הרפובליקה" בטקס הקבורה של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בשנת 1973. במאי 1978 היא התראיינה למגזין פלייבוי.
בשנת 1977 עברה במחוז מיאמי-דייד שבדרום פלורידה תקנה מקומית האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית.
בראיינט, כמובילה של הקואליציה "הצילו את ילדינו", השתתפה בקמפיין מתוקשר שנועד להביא לביטול אותה תקנה.
ב-7 ביוני 1977 הצביעו תושבי דרום פלורידה לביטול התקנה הזו ברוב של 69 אחוזים, אל מול 31 אחוזים בלבד שתמכו בהשארה.
באותה שנה פעלו אניטה בראיינט ו"הצילו את ילדינו" לקידום חוק אחר שעבר בפלורידה ואסר על אימוץ להט"בי.
בשנת 1998 העביר בית המחוקקים של המחוז חוק דומה האוסר אפליה על רקע נטייה מינית, והוא אושר ברוב של 7 מול 6. בשנת 2002 היה ניסיון נוסף של קבוצות נוצריות להביא לביטול של התקנה, ניסיון זה לא צלח.
הצלחתה הפוליטית של בראיינט במאבקה נגד קהילת הלהט"ב עוררה תגובות חריפות בקרב מתנגדיה.
בשנת 1977, למשל, בעת שהופיעה בתוכנית טלוויזיה בדה מוין, הוטחה בפניה עוגת פאי בתור אקט של מחאה.
בראיינט הגיבה באומרה "לפחות היה זה פאי פירות" (באנגלית המילה "פרי" - Fruit, היא מילת סלנג ל"גיי").