tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הוא היה מועמד מפלגת האיסור לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1916. בבחירות אלו הוא נחל תבוסה, כאשר הוא ושותפו למרוץ, אירה לנדרית', זכו ב-221,030 קולות בלבד, כ-1.2 אחוזים מכלל הקולות.
באפריל 1920 ייצג הנלי בתיק "הוק נגד סמית'" , שהיה עתירה נגד התיקון ה-18 לחוקה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
התיק התבסס על האמונה שהתיקון לחוקה איבד מתוקפו לאחר שאוהיו ביטלה את האשרור שלו על ידיה לאחר קיום משאל עם.
בתיק זה נפסקה בסופו של דבר החלטה פה אחד ב-1 ביוני 1920, שקבעה שהאיסור על צריכת אלכוהול תקף ושאוהיו לא יכלה לשנות את החלטתה לאחר שתהליך האשרור של התיקון כבר הסתיים בכל המדינות.
פרנק הנלי נהרג ב-1 באוגוסט 1920 בתאונה בין רכבת למכונית ליד דניסון, אוהיו, בעת שעשה במסע הרצאות למען האיסור על שתייה.
הוא נטמן בבית הקברות הילסייד, ליד ויליאמספורט, אינדיאנה.
הנלי זכור כרפורמטור מסתורי וכדון קישוט שנאבק למען האיסור על שתייה.
הוא נותר אחד מהמושלים השנויים ביותר במחלוקת של אינדיאנה.
פרנק הול היה צייר בריטי, שהתמחה בציורים בריאליזם החברתי של הציור הוויקטוריאני.
הוא גם היה צייר דיוקנאות, בעיקר מהסוג הרשמי של גברים מכובדים ומבוגרים, כולל בני משפחת המלוכה.
הוא מת בשנות ה-40 המוקדמות לחייו, מה שייחסו כמה מבני דורו לעבודת יתר, מכיוון שהיה עסוק מאוד בעשרים השנים האחרונות לחייו.
המוניטין שלו ירד במידה ניכרת לאחר מותו, והתערוכה בגלריה ווטס ב-2013 והקטלוג שלה היו תשומת הלב הראשונה כזו שקיבל במשך מאה שנה.
הול נולד בלונדון למשפחה של חרטים ידועים, בהיותו בנו של פרנסיס הול, וכן אחיינו של ויליאם הול (הבן) ונכדו של ויליאם הול האב.
הוא התחנך בעיקר בבית הספר האוניברסיטאי.
הוא נכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית ב-1860, והתקדם במהירות.
הוא זכה במדליות כסף וזהב, וערך את הופעת הבכורה שלו כמציג ב-1864 עם "דיוקן" ו"התנתק מהכנסייה", "מלקט שרכים" (1865); "המבחן" (1866); "ההחלמה".
ב-1869 הוא גויס כאמן על ידי חרט העץ והרפורמטור החברתי ויליאם לוסון תומאס, לעבודה בעיתון החדש של תומאס, The Graphic.
מעריצי הול כללו את וינסנט ואן גוך, שבמכתבים לאחיו תיאו ולחברו אנתון ואן רפרד הביע את הערצתו להול.
בזמן שגר בלונדון ואן גוך חתך ואסף בקפידה את ההדפסים של הול שפורסמו ב-The Graphic.
בשנת 1886, הוא הפיק דיוקן של מילאיס כעבודת הדיפלומה שלו, אך בריאותו התדרדרה במהירות והוא מת בהמפסטד, צפון לונדון, ב-31 ביולי 1888.
הוא קבור בצד המערבי של בית הקברות הייגייט ואליו הצטרפה אשתו אנני לורה ב-10 ביוני 1931, שמתה בגיל 86 בביתם בהמפסטד.
Frank Holl: Emerging from the Shadows הייתה תערוכה ב-2013 בגלריה ווטס בסארי, אנגליה, שכללה 14 ציורים של האמן.
עם זאת, רבים מציוריו של הול אבדו; חשיבותם כמייצגים של ריאליזם חברתי מבטיחה שישמרו על ערכם.
הול היה מוצף בהזמנות, שהוא לא סירב, וכנראה מת מהמתח הרב שהיה מצוי בו.
הדיוקנאות העיקריים של הול כוללים דמויות של לורד רוברטס, שצוירו עבור המלכה ויקטוריה (1882); הנסיך מוויילס (1882–83); לורד דופרין, הדוכס מקליבלנד (1885); לורד אוברסטון, ג'ון ברייט, מר גלדסטון, ג'וזף צ'מברלין, ג'ון טניאל, ארל ספנסר, ויסקונט קרנברוק ועוד עשרות אחרים.
פרנק מארי דיקסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-40 בשנים 1939–1943. הוא נודע בעיקר בשל תהליך הארגון מחדש של ממשלת המינדה שהוא חולל ובשל הרפורמה באופן חישוב מיסי הרכוש.
פרנק דיקסון נולד באוקלנד, קליפורניה כבנם של הכומר פרנק דיקסון ולאורה דיקסון.
את רוב תקופת ילדותו בילה דיקסון בווירג'יניה והתחנך בבתי ספר בווירג'יניה ובוושינגטון הבירה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר המכין פיליפס אקסטר (כיום אקדמיית פיליפס אקסטר ), ולאחר מכן למד באוניברסיטת קולומביה.
ב-1916 הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
את הקריירה המשפטית שלו החל דיקסון בברמינגהאם, אלבמה במשרד עורכי הדין של קפטן פרנסיס וייט.
זמן קצר לאחר מכן הוא נשא לאישה את ג'ולייט פרי, ולזוג נולדו בן ובת.
הקריירה המשפטית של דיקסון נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא התגייס בהתנדבות לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
כקצין בדרגת לוטננט משנה הוא הוצב בגף הטיס הצרפתי כסייר אוויר וכמקלען.
ביולי 1918 הוא נפצע כאשר מטוסו הופל מעל סואסון, צרפת, ובשל כך נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו.
ממשלת צרפת העניקה לדיקסון את צלב המלחמה עם עלי דקל.
כמו כן, הוענק לו תואר אביר לגיון הכבוד והוא קודם לדרגת מייג'ור.
בשובו לברמינגהאם פתח דיקסון משרד עורכי דין בשם "באוורס ודיקסון", והיה לעורך דין מצליח שעסק בעיקר בדיני תאגידים.
בנקודת זמן זו הוא היה גם למפקד ב והיה מעורב בפעילויות למען ותיקי המלחמה.
ב-1934 עשה דיקסון את ניסיונו הראשון להיבחר כמושל אלבמה, אך נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי ביב גרייבס.
ב-1938 הוא ניצח בקלות את גרייבס ונבחר כמושל אלבמה ה-40.
לפני שהושבע כמושל, בילה דיקסון זמן רב בהכנות לתפקיד.
הוא נפגש עם ביב גרייבס, עם מומחים למנהל ציבורי, ועם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כדי לקבל עצות וידע בנוגע לתוכניותיו לשינוי ממשלת אלבמה.
כמושל, שאף דיקסון לייעל את ממשלת המדינה.
הוא ביטל 27 סוכנויות ממשלתיות במדינה באמצעות מיזוג תפקידיהן בתוך מחלקות הממשל.
הסוכנויות שמלכתחילה נוהלו על ידי ועדות, הושמו תחת ניהולו של בעל תפקיד שדיווח ישירות למושל.
באופן זה הפך דיקסון את משרת המושל לריכוזית.
הוא סיים את העסקתם של כל העובדי המדינה שהתקבלו לעבודה לאחר מועד השבעתו.
הוא גם נתן הוראה שתופסק עבודתו של כל עובד שלא היו לו תפקידים מסוימים.
הוא קידם את פרישתם של מורים מהמערכת ואת חקיקתו של חוק עבודת המורים.
הוא גם הקים את מערכת השירות הציבורי המדינתית שנדרשה להעסיק עובדים בהתבסס על כישוריהם.
דיקסון בילה זמן רב בביצוע רפורמה בשיטת הערכת הנכסים לצורכי מס רכוש.
הוא האמין שמועצות ההערכה למס הרכוש שמונו על ידי המחוזות העריכו את שווי הרכוש בכוונה בהערכת חסר.
מצב זה הוביל בתורו לתמיכה בלתי מדויקת של המחוזות בבתי הספר ובשירותים המוניציפליים.
באמצעות הרפורמה שלו דחף דיקסון הצעת חוק שדרשה שמועצות ההערכה יוחלפו במועצות של שלושה אנשים שמונו על ידי המושל.
הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה לקראת תום כהונתו של דיקסון כמושל, הובילה לכך שהישגיו רק התרבו.
הוא פיקח על הארגון מחדש לטובת המלחמה של הרציפים בנמל מוביל, וכתוצאה מכך חלה עלייה של 400 אחוזים בהיקף תעבורת הסחורות.
כלכלת אלבמה שגשגה כאשר תעשיית בניית ותיקון הספינות פרחה במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה פיקח דיקסון על אירועים הקשורים אליה.
חיילים בריטים התאמנו בארצות הברית כחלק מהסכם השאל-החכר.
לעיתים, הלכו חיילים אלו לעולמם באלבמה.
בשל מדיניות הצבא הבריטי שחייליו יטמנו בבתי קברות בארץ בה הם מתו, הקצה דיקסון אזורי קבורה מיוחדים לטייסים בריטים שמתו באלבמה בבית הקברות אוקווד אנקס שבמונטגומרי.
בבית הקברות הוקצה להם שטח קבורה שעליו התנוסס דגל הממלכה המאוחדת.
הקברים תוחזקו על ידי נשות מונטגומרי שהיו חברות במועדני הגנים המאוחדים.
ב-11 בנובמבר 1941 ארגן דיקסון מצעד גדול לכבוד יום שביתת הנשק.
במצעד השתתפו 7,000 איש, כולל חיילים מכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, תזמורות צבאיות, 3,000 קדטים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית וכמה מאות קדטים של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
העיתון Montgomery Advertiser העיר שאף על פי שאלפים עמדו לאורך מסלול המצעד, רוב הצופים לא הריעו ונותרו שקטים עד שהקדטים הבריטים עברו על פניהם.
בנקודת זמן זו, הקהל אכן הריע.
דיקסון גם ארגן ופיקח על מפגן גדול של האגודה למען החייל האמריקאית (USO) במונטגומרי.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1943, שב דיקסון לעיסוקו בעריכת דין ופתח בברינגהאם משרד בשם "באוורס, דיקסון, דאן ומקדואל".
הוא ביצע פעולות שדלנות עבור מטרות שמרניות בבית המחוקקים של אלבמה.
הוא בילה זמן רב בשדלנות לטובת חוק הזכות לעבוד.
ב-1948 הוא שימש באופן זמני כיושב הראש של ועידת מפלגת זכויות המדינות שהעמידה את סטרום ת'ורמונד ואת פילדינג רייט כמועמדיהם לנשיאות על פניהם של ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
פרנק דיקסון נפטר בברמינגהאם ב-11 באוקטובר 1965. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
פרנק וייט היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית השמיני בשנים 1901–1905. לפני כהונתו כמושל, כיהן וייט כחבר בית הנבחרים והסנאט של מדינתו, ולאחריה כיהן בתפקיד .
פרנק וייט נולד בכפר סטילמן ואלי שבאילינוי כבנם של גושוע ולוסי אן (לבית בראון) וייט.
אביו היה נציג בוועידת החוקה הראשונה של ויסקונסין ב-1846 וחבר בבית הנבחרים של אילינוי.
ב-1880 קיבל וייט תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת הרכבות שיקגו-מילווקי-סנט פול.
ב-1882 הוא עבר מסיבות בלתי ברורות לטריטוריית דקוטה.
ככל הנראה הוא עבר לשם כדי להשגיח על קרקעות שאביו רכש שם ליד ואלי סיטי, על פי בקשתו, או שהוא רכש אותם בעצמו.
על כל פנים, כאשר היה בוואלי סיטי, הכיר וייט את אלזי האדלי, ילידת אינדיאנה ומורה למתמטיקה בבית הספר המקומי.
ב-1894 נישאו השניים באינדיאנפוליס, ונולד להם בן אחד.
וייט החל לגלות עניין בפוליטיקה, וב-1890 נבחר כנציג מחוז הבחירה ה-15 בבית הנבחרים של דקוטה הצפונית.
הוא כיהן בו תקופת כהונה אחת בלבד, ואז נבחר ב-1892 לסנאט המדינתי.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בסנאט ב-1896, אך התפטר כדי להתגייס כמייג'ור ברגימנט הרגלים המתנדבים הראשון של דקוטה הצפונית ולחם במלחמת ארצות הברית-ספרד.
ב-30 ביולי 1898 הגיע וייט לפיליפינים, והשתתף בכיבוש מנילה ב-13 באוגוסט.
במשך כל תקופת שירותו במלחמה, השתתף וייט ביותר מעשרים קרבות, היה מפקד מוערך, ועל גבורתו בשדה הקרב הוענק לו כוכב הכסף.
ב-1899 שב וייט לארצות הברית, ורכש אדמה ליד ליצ'וויל שבדקוטה הצפונית.
ב-1900 הוא פתח משרד לעסקי מקרקעין וביטוח.
באותה שנה הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל דקוטה הצפונית, ובבחירות הכלליות שנערכו בסתיו הוא נבחר לתפקיד.
ב-1902 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל יושמו רפורמות נדרשות רבות.
סכומי כסף גדולים שנועדו למימון מערכת החינוך לא נשאו ריבית, ווייט החליט להשקיע אותם באיגרות חוב ובהלוואות לחקלאים, וכך נשא הסכום ריבית.
במהלך תקופת ממשלו נפדו איגרות החוב הראשונות של המדינה.
בזכות התמרונים הפיננסיים שלו, נמחק חוב מדינתי של 223,000 דולר.
ב-1905 החליט וייט שלא להתמודד שוב על משרה פוליטית ולשוב לעסקיו הפרטיים.
הוא הקים את חברת הביטוח לשרפות מידלווסט, ושימש כנשיאה עד 1913 כאשר היא התמזגה עם חברה אחרת.
ב-1914 הוא הקים את חברת ההלוואות והנאמנות מידלווסט, ושימש כנשיאה עד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס וייט שוב, הפעם בדרגת קולונל.
הוא פיקד על רגימנט המשמר הלאומי השני של דקוטה הצפונית, שבהמשך מוזג לדיוויזיית הרגלים ה-41. ב-1918 הוא נשלח לצרפת, אך בשל גילו לא הוצב לתפקיד קרבי.
עם תום המלחמה שב וייט לתפקידו בחברת ההלוואות והנאמנות מידלווסט.
ב-1921 הוא מונה שוב לתפקיד ציבורי בתור על פי בקשתו של הנשיא וורן הרדינג.
כאשר היה קלווין קולידג' לנשיא ב-1924, הוא ביקש מווייט להישאר בתפקידו, והוא כיהן בו עד להתפטרותו במאי 1928, אז הוא היה לנשיא תאגיד ביטוח המשכנתאות הדרומי בצ'טנוגה, טנסי.
פרנק וייט נפטר בוושינגטון די.
ב-23 במרץ 1940. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בטקס צבאי מלא.
פרנק לי הו היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר המדינה החמישי של ויומינג בשנים 1911–1919, ומתוקף תפקידו זה, כיהן כמושל ויומינג העשירי בשנים 1917–1919 במקומו של ג'ון קנדריק, כאשר זה התפטר כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית.
פרנק הו נולד ליד העיר לקסינגטון, מיזורי כבנם של ג'ורג' וושינגטון הו, שלימים שירת בצבא הקונפדרציה תחת פיקודו של סטרלינג פרייס, ושל פרנסס פרל פרייס.
הוא גדל בחווה המשפחתית, וב-1875 נשא לאישה את אוגוסטה קמפ, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
אוגוסטה נפטרה ב-1898, ושנה לאחר מכן נשא הו את אידה מייסון כריסטי, ויחד איתה הביא לעולם ארבעה ילדים.
הו למד משפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי הדין של ג'ון ס.
הוא לא השלים את לימודיו והפנה את תשומת ליבו לעיסוק במסחר.
ב-1884 הוא סיים לימודים בקולג' לעסקים של שאו בקנזס סיטי.
בשנה שלאחר מכן הוא עבר למונטנה, ופנה לעסקיי בקר.
ב-1895 הוא עבר להתגורר בעיר קודי שבוויומינג, שם הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה.
הו היה בקשרים עם ויליאם פ.
קודי (באפלו ביל), וסייע בהקמת העיר קודי בוויומינג.
ב-1901, לאחר הקמת העיר, הוא התמודד בבחירות למשרת ראש העיר הראשון וניצח את ג'ורג' ט.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כראש העיר, הוא גם כיהן כשופט בשנים 1902–1903. ב-1905 הוא נבחר בפעם השנייה כראש העיר וכיהן בתפקיד עד 1909.
בבחירות של 1910 היה הו מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מזכיר המדינה של ויומינג, ניצח בבחירות הכלליות והיה הדמוקרט הראשון שכיהן במשרה.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1914, כשבשתי מערכות הבחירות הוא ניצח בהפרש קולות קל.
ב-26 בפברואר 1917, כאשר המושל ג'ון קנדריק התפטר מתפקידו לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית, הושבע הו כמושל ויומינג, וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של קנדריק ב-6 בינואר 1919. ב-1918 הוא ביקש להיבחר כמושל בזכות עצמו, אך הובס על ידי מועמד המפלגה הרפובליקנית, רוברט קארי.
כמושל שכיהן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, דאג הו לגיוס המשמר הלאומי של ויומינג לשירות פדרלי, מינה את המועצה של ויומינג להגנה לאומית, ומינה אחראים על הגיוס.
הוא תמך בחוק היובש במהלך תהליך אישורו של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, כתב ל-37 מושלים וביקש מהם לתמוך גם בתיקון, וקיבל את תמיכתם של 16 מהם.
ב-19 בינואר 1918, נמצא בנו של הו, כריסטי, מת לאחר שסירתו התהפכה באגם לינדנמייר ב-16 בינואר.
לאחר תום כהונתו כמושל וכמזכיר המדינה, פנה הו לעסקי הנפט בטקסס.
ב-1931 הוא היה מעורב בכריית זהב, ופתח משרדים בדנוור, קולורדו כדי לקדם את פיתוח פעולות הכרייה במחוז סן חואן.
ב-1935 הוא שב לקודי, וב-1938 סבל מנפילה בה נשבר הירך שלו, אך מאוחר יותר הוא החלים.
פרנק הו נפטר במלון אירמה שבקודי ב-3 באפריל 1941, בגיל 86, לאחר שסבל ממחלה במשך שנתיים.
האוטוביוגרפיה שהוא כתב ב-1939 פורסמה כסדרת מאמרים בעיתון מקומי בחודשים שלאחר מותו.
פרנק היסקוק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וגם כסנאטור אמריקאי מניו יורק.
בסך הכל שירת את ניו יורק בקונגרס של ארצות הברית מ-1877 עד 1893.
היסקוק נולד בפומפי, מחוז אונונדאגה, ניו יורק, ב-6 בספטמבר 1834. הוא סיים את לימודיו באקדמיית פומפי ולמד משפטים עם אחיו ל.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1855 והחל לעסוק בכך בטולי, מחוז אונונדאגה, ניו יורק.
האריס היסקוק ופרנק היסקוק היו המייסדים של חברת סירקיוז הידועה כיום בשם Hiscock & Barclay.
בנוסף לעיסוק בעריכת דין, היסקוק השתלב בפוליטיקה, בתחילה כדמוקרטי נגד עבדות, ולאחר מכן כחבר במפלגת האדמה החופשית.
היסקוק הפך לרפובליקני כאשר המפלגה נוסדה בשנות ה-50 של המאה ה-19, ושימש כתובע מחוז של מחוז אונונדגה בין השנים 1860 ל-1863. הוא היה חבר בוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1867, כאשר נבחר למלא את המקום הפנוי שנגרם על ידי מות אחיו.
בבחירות 1872 תמך היסקוק במועמד הרפובליקני הליברלי הוראס גרילי לנשיאות, ובשנת 1876 הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
הוא נבחר כחבר בית הנבחרים לקונגרס ה-45 ולארבעת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-4 במרץ 1877 ועד 3 במרץ 1887. הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים להקצאות בקונגרס (הקונגרס ה-47).
הוא נבחר מחדש ב-1886 לתקופת כהונה שהתחילה ב-4 במרץ 1887, אך התפטר כדי לקבל את מושב הסנאט של ארצות הברית אליו נבחר בינואר 1887.
היסקוק נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, כשהביס את הנציגים המכהנים וורנר מילר ואת לוי פ.
מורטון באספת הבחירה הרפובליקנית ואת הדמוקרט סמית' מ.
ויד בהצבעה של בית המחוקקים המלא.
היסקוק כיהן מ-4 במרץ 1887 עד 3 במרץ 1893, והיה יושב ראש הוועדה לארגון, התנהגות והוצאות של מחלקות ניהוליות (הקונגרסים ה-51 וה-52).
היסקוק נכשל בניסיונו להיבחר מחדש.
לאחר שעזב את הסנאט, הוא חזר לעסוק במשפטים בסירקיוז.
הוא מת בסירקיוז ב-18 ביוני 1914, מאפופלקס.
הוא נקבר בבית הקברות אוקווד.
פרנק היסקוק ואשתו גידלו גם את האחיין פרנק ה.
היסקוק בעקבות מותו של אביו ל.
דונובן הוא קצין בדרגת גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית המשרת כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
דונובן סיים ב-1988 תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת טואוסון, הוא בעל תואר שני באסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית ותואר שני בלימודים צבאיים ממכללת הפיקוד ומטה של הנחתים.
שירת במפקד כוח אבטחה ולוחמה בטרור של הנחתים בכרתים, מפקד מחלקת סיור, מפקד פלוגת הכשרות וסגן מפקד Det One (פלגת המבצעים המיוחדים).
בשנים 2006-2008 פיקד על הגדוד השני ברגימנט הראשון של דיוויזיית הנחתים הראשונה.
בשנים 2009–2011 הוצב באגף המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים.
ב-2011 מונה למפקד יחידת המשלוח ה-24 של הנחתים.
שירת בבמטות המשולבים כראש תא תיאום איומים בין-אזוריים.
ב-2016 מונה למפקד חטיבת המשלוח החמישית של הנחתים, ושימש מפקד כוח המשימה 51 של הצי החמישי בבחריין, האחראי על המבצעים האמפיביים בזירת המזרח התיכון.
בשנים 2018–2020 שימש עוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
באוגוסט 2020 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השנייה ובדצמבר 2022 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
בפברואר 2026 מונה למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית בדרגת גנרל.
במהלך שירותו עוטר בכוכב הכסף על גבורתו בלחימה וכן בעיטור מסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת על תרומתו לשיתוף הפעולה הצבאי בין ארצות הברית וצרפת.
דונובן נשוי לקים ואב לשניים.
פרנק הנרי קוני היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה התשיעי ממרץ 1933 ועד למותו בשלהי 1935. טרם כהונתו כיהן כסגן המושל ה-11 של מונטנה במשך כחודשיים בראשית שנת 1933.
קוני נולד בעיר נורווד שבפרובינציה אונטריו בקנדה.
הוא למד בבתי ספר קתוליים, אך השכלתו הייתה מוגבלת.
בגיל 14 נשר מלימודיו התיכוניים והחל לעבוד כשליח במכולת.
לזמן קצר עבד עם אביו בעסק המשתלות המשפחתי.
ביולי 1891 היגרה משפחת קוני לביוט שבמונטנה, ופרנק הצעיר החל לעבוד במכולת.
לאחר מכן מצא עבודה במחלקה הסיטונאית של חברת "Davidson Grocery".
בשנת 1894 ייסד יחד עם אחיו, הווארד קוני, את חברת "Cooney Brothers", שלימים התאגדה תחת השם "Cooney Brokerage Company".
החברה המשיכה להתרחב וכללה גם אחזקות בתחומי החקלאות והמשק החי.
בין השנים 1898–1900 כיהן כמנהל הציבורי של מחוז סילבר בואו שבמונטנה.
ב-27 בדצמבר 1899 נישא קוני לאמה מיי פוינדקסטר קוני, ולשניים נולדו שישה ילדים: פרנסיס ה., ג'ון פיליפ, מרי מרגרט, וולטר פוינדקסטר, והתאומים וירג'יניה אליזבת' וטיילר תומפסון.
בשנת 1932 נבחר קוני לסגן מושל מונטנה וכיהן בתפקיד עד 13 במרץ 1933, אז התמנה למושל המדינה בעקבות התפטרותו של ג'ון אריקסון.
אריקסון התפטר במטרה לאפשר לקוני למנות אותו אל הסנאט של ארצות הברית, לאחר מותו הפתאומי של הסנאטור תומאס וולש.
בתפקידו כמושל הוביל קוני רפורמה בחוקי האלכוהול של המדינה וייסד תוכנית לשימור מים.
בעודו מכהן כמושל, קוני נפטר מאי-ספיקת לב ב-15 בדצמבר 1935, והוחלף על ידי סגנו אלמר הולט.
הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבמיזולה.
נכדו, מייק קוני, נבחר אף הוא לסגן מושל מונטנה בשנת 2016 והתמודד לתפקיד המושל בבחירות 2020.
פרנק הרפורד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם וירג'יניה המערבית.
הרפורד נולד ב-4 ביולי 1825 ליד וורנטון שבמחוז פוקוויר, וירג'יניה, סיים לימודים קדם-אקדמאיים ובשנת 1845 השלים את לימודיו באוניברסיטת מקנדרי שבאילינוי.
הרפורד למד משפטים, הוסמך כעורך דין בווירג'יניה ועסק במקצוע.
בשנת 1849 עבר לקליפורניה במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה, וכיהן כתובע מחוזי של מחוז סקרמנטו בין השנים 1855 ל-1857.
בהמשך עבר לווירג'יניה המערבית ונבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-42, ה-43 וה-44 וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1871 עד 31 בינואר 1877, אז התפטר מתפקידו.
במהלך כהונתו כחבר בית הנבחרים, כיהן כיו"ר ועדת המסחר (הקונגרס ה-44).
ב-26 בינואר 1877 נבחר הרפורד לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של אלן טיילור קפרטון, אך לא הצליח להתמנות לתפקיד עד שהתפטר מכהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן מ-31 בינואר 1877 עד 3 במרץ 1881. כסנאטור, כיהן כיו"ר הוועדה למכרות וכרייה (הקונגרס ה-46).
לאחר סיום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין, עד מותו ביוניון שבווירג'יניה המערבית ב-21 בדצמבר 1891. הוא נקבר בבית הקברות גרין היל.
פרנק הינמן ווסקי היה נציג מחוז אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1906–1907.
ווסקִי נולד ב-20 באפריל 1875 בלייק סיטי שבמדינת מינסוטה, ולמד בבתי הספר הציבוריים של מיניאפוליס.
בפברואר 1898 עבר לאלסקה והשתקע בעיר נום.
הוא עסק בכרייה ושימש כנשיא של חברת כרייה.
בנוסף לכך היה דירקטור בבנק ובחברת הוצאה לאור, שניהם בעיר נום.
הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-59 והיה הנציג הראשון של אלסקה.
הוא כיהן מ-14 באוגוסט 1906 ועד 3 במרץ 1907. הוא לא התמודד מחדש בבחירות של 1906. לאחר כהונתו עסק בחיפוש אחר מינרלים באלסקה ועבד כסוחר חפצי נוי בשנים 1911–1955. בין השנים 1915–1918 שימש כנציב של ארצות הברית בפורטונה לדג', אלסקה.
בשנת 1956 עבר להתגורר באוקוויל שבמדינת וושינגטון.
הוא נפטר שם ב-18 בינואר 1964 ונקבר בבית העלמין שלטון בעיר שלטון, וושינגטון.
פרנק וינסנט זאפה (Frank Vincent Zappa; 21 בדצמבר 1940 – 4 בדצמבר 1993) היה מלחין, גיטריסט וזמר אמריקאי סיציליאני.
רבות מיצירותיו הן סאטירות פוליטיות נוקבות, מלאות בהומור שחור, עם דגש על הממסד והממשל האמריקני.
על כך זכה לביקורות נוקבות מארגונים רבים ולמעמד שנוי במחלוקת.
זאפה היה מוזיקאי חלוצי אשר שילב בין סגנונות רבים, בהם בלוז, רוק, ג'אז ומוזיקה קלאסית ומודרנית.
אף על פי שמעולם לא זכה להצלחה אדירה מבחינה כלכלית, זכו אלבומיו למעמד פולחני בקרב מעריציו הרבים, בהם אמנים ידועים כגון ג'ימי הנדריקס, הביטלס ובמיוחד ג'ון לנון, שטען שהאלבום "Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band" הושפע בצורה משמעותית מיצירותיו של זאפה.
זאפה נולד בבולטימור, מרילנד ב-21 בדצמבר 1940. אביו היה כימאי ומתמטיקאי, שעבד בתעשייה הצבאית, ובשל עבודתו נהגה המשפחה לנדוד לעיתים קרובות.
בנוסף גרה משפחתו של זאפה בסמוך למפעלים שבהם עבד אביו שהכילו לרוב גז חרדל, שהשפיע על בריאותו של זאפה הצעיר, שסבל בילדותו מאסתמה, כאבי אוזניים ובעיות בסינוסים.
בעקבות מצבו הבריאותי של זאפה עזבה המשפחה את מרילנד והחוף המזרחי ועברה לאזור קליפורניה.
זאפה התחיל להתעניין במוזיקה בסביבות גיל 12. הוא למד לתופף והתחיל לצבור אוסף תקליטוני R&B.
העניין של זאפה במוזיקה קלאסית מודרנית התחיל לאחר שקרא במגזין על תקליט ובו מבחר יצירות של המלחין אדגר וארז; הכתבה תיארה את המוזיקה של וארז כ"ערבוביה מוזרה של תופים ורעשים לא נעימים אחרים".
לאחר שחיפש במשך שנה הצליח זאפה להשיג עותק של התקליט, וכך החלה חיבתו לווארז ולמלחינים קלאסיים מודרניים אחרים כמו איגור סטרוינסקי ואנטון וברן.
בנוסף למוזיקה קלאסית מודרנית נהג זאפה להאזין ללהקות דו-וופ, ג'אז מודרני ובלוז.
לכבוד יום הולדתו ה-15 קיבל זאפה מתנה: שיחת חוץ לגיבורו אדגר וארז; אך וארז היה באירופה באותו הזמן, וזאפה שוחח עם אשתו של המלחין.
מאוחר יותר הוא קיבל מכתב מווארז שמודה לו על התעניינותו ומזמין אותו לבוא לבקר אותו בניו יורק.
פגישה ביניהם לא יצאה אל הפועל, אבל זאפה מסגר ותלה את המכתב שקיבל ושמר עליו עד יום מותו.
כאשר למד בבית ספר תיכון בלנקסטר (קליפורניה), פגש זאפה את דון ואן ולאייט (שמאוחר יותר אימץ את שם הבמה קפטן ביפהארט).
הם הפכו לחברים קרובים בזכות עניין משותף בתקליטי R&B, והמשיכו להשפיע ולשתף פעולה מוזיקלית לאורך הקריירות שלהם.
זאפה גם פיתח עניין בגיטרה, וב-1957 קיבל את הגיטרה הראשונה שלו.
בתחילת דרכו השפיעו עליו בין היתר ג'וני "גיטר" ווטסון והאולינג וולף.
העניין של זאפה בהלחנה ועיבוד גדל בשנות התיכון האחרונות שלו.
בשנתו האחרונה הוא כתב ועיבד יצירות אוונגרדיות וניצח במסגרת תזמורת בית הספר.
בשנת 1959 עזב את הבית והתחיל ללמוד בקולג', שם פגש את קת'רין ג'יי "קיי" שרמן.
הם התחתנו בדצמבר 1960, לאחר שנשר מהקולג' אחרי סמסטר אחד בלבד.
במשך תקופה קצרה עבד במכירות מדלת אל דלת ובחברות פרסום, אך במהרה נטש עבודות אלו וניסה להתפרנס כמוזיקאי ומלחין.
אחת העבודות הרווחיות שלו בתקופה זו הייתה הלחנת פסקול לשני סרטים דלי תקציב, The World's Greatest Sinner (1962) ו-Run Home Slow, שהוזמן על ידי אחד המורים לשעבר של זאפה מהתיכון (1965).
בתקופה זו התקיימה גם הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של זאפה, ב-1963, בתוכנית האירוח הפופולרית "המופע של סטיב אלן"; זאפה הופיע לבדו, כשכלי הנגינה שלו הוא אופניים הפוכים על גבם, מהם הוציא זאפה שלל צלילים תוך שימוש בגלגל ככלי הקשה ובכידון ככלי נשיפה, בין השאר.
באותה תקופה זאפה כתב והפיק שירים לאמנים מקומיים בשיתוף פעולה עם ריי קולינס (שהצטרף בהמשך ללהקתו של זאפה) והמפיק פול באף.
בבעלותו של פול באף היה אולפן הקלטות אותו בנה בעצמו; ב-1964, לאחר התפרקות נישואיו של זאפה, עבר זאפה לעבוד באולפן הקלטות זה.
הוא למד על הקלטה והתנסה במגוון מניפולציות על סרטי הקלטה ואובר-דאבינג.
בהמשך אותה שנה קנה זאפה את האולפן מבאף ושינה את שמו ל"סטודיו Z".
הסטודיו הוזמן להקלטות לעיתים רחוקות, וזאפה התפרנס בעיקר כגיטריסט בהרכב שהופיע בברים.
בשנת 1965 פנה לזאפה שוטר סמוי ממחלק המוסר בהצעה להקליט לו קלטת אודיו מינית למסיבת רווקים לכאורה.
זאפה וידידתו זייפו הקלטה אירוטית, וכשהתכוון למסור את ההקלטה הוא נעצר והמשטרה פשטה על כל חומרי ההקלטה בסטודיו.
זאפה הואשם ב"קשירת קשר לביצוע פורנוגרפיה".
הוא נידון לשישה חודשי מאסר על תנאי, מתוכם 10 ימים בפועל.
לאחר עשרה ימים בכלא הוא שוחרר, וגילה שהסטודיו מיועד להריסה.
הוא הצליח לחלץ משם את חפציו ועבר ללוס אנג'לס.
סוף שנות ה-60 - תחילת הקריירה
לאחר שעבר ללוס אנג'לס הצטרף כגיטריסט בלהקת R&B מקומית.
במהרה הפך לדומיננטי בלהקה ושכנע את חבריה לנגן חומר מקורי שלו במטרה להשיג חוזה הקלטות.
הלהקה שינתה את שמה ל"האימהות" (The Mothers) ועוררה עניין בסצנת הרוק המחתרתי של לוס אנג'לס.
בתחילת שנת 1966, ראה אותה בהופעה טום וילסון, מפיק מוזיקלי שעבד עם סיימון וגרפונקל ובוב דילן.
וילסון החתים את הלהקה לחוזה הקלטות עם ורב רקורדס, שנודעה כחברת תקליטי ג'אז שניסתה לכוון לקהל רחב יחסית.
החברה דרשה לשנות את שם הלהקה מפני שבסלנג השם הוא קיצור לקללה "Motherfucker".
חברי הלהקה שינו את שמם ל"אימהות ההמצאה" (The Mothers of Invention).
ביחד עם וילסון כמפיק, הקליטה הלהקה בשנת 1966 את אלבום הבכורה !Freak Out, שהוא אלבום הרוק הכפול השני בהיסטוריה אחרי Blonde on Blonde של בוב דילן, שיצא מספר שבועות קודם לכן.
סגנון האלבום היה עירוב של שירי רוק, דו-וופ, וקטעי סאונד-קולאז' אוונגרדיים (בעיקר הקטע הסוגר של האלבום, "Return of the Son of Monster Magnet", שאורכו 12 דקות).
מילות השירים באלבום שיבחו נון-קונפרמיזם, זילזול ברשויות ושילבו אלמנטים דאדאיסטים.
לאחר יציאת האלבום פגש זאפה את אדלייד גייל סלואטמן.
ב-1967 הם התחתנו ונשארו יחד עד סוף חייו של זאפה; נולדו להם ארבעה ילדים: מון-יוניט (שזכתה לפרודיה על שמה בסרט הראשון בסדרת "אוסטין פאוורס"), דוויזל, אהמט (על שם מייסד "אטלנטיק רקורדס", אהמט ארטגון) ודיווה.
בנובמבר 1966 הקליטו זאפה ולהקתו את האלבום השני, Absolutely Free.
האלבום כלל יותר קטעים כליים שבוצעו על ידי חברי הלהקה והתמקד בשירים שהגדירו את סגנון ההלחנה של זאפה באמצעות החדרת שינויים פתאומיים וקצביים לשירים שנבנו מסגנונות שונים.
הטקסטים באלבום נהיו ביקורתיים וסאטיריים יותר וביקרו את הצביעות והשמרנות של החברה האמריקנית.
באותה שנה הוציא זאפה אלבום תחת שמו בשם Lumpy Gravy, אלבום אינסטרומנטלי ברובו אשר שילב סגנונות מגוונים כמו מוזיק קונקרט ומוזיקת גלישה.
במהלך שנת 1967 עבר זאפה ביחד עם אשתו ולהקתו לגור בניו יורק, לאחר שחתמו על חוזה הופעות במועדון הגאריק.
ההופעות שלהם הפכו לשילוב של מופעי אלתורים המציגים את הכישורים האישיים של הלהקה, וגם ביצועים הדוקים למוזיקה של זאפה.
במהלך אותה תקופה הקליטה הלהקה אלבום שנחשב לשיא של הלהקה בשנות ה-60 המאוחרות, We're Only in It for the Money, שיצא ב-1968. באלבום הופיעו כמה מעריכות האודיו וההפקות היצירתיות ביותר שנשמעו עד אז במוזיקת הפופ.
בחלק מהשירים יש סאטירה אכזרית על תרבות ההיפים של שנות ה-60. עטיפת האלבום הייתה פרודיה על עטיפת האלבום של הביטלס, Sgt.
זאפה ולהקתו הוציאו אלבום נוסף ב-1968 בשם Cruising with Ruben & the Jets.
האלבום שונה לחלוטין מקודמו, כיאה לרוחו האקלקטית של זאפה, והוא מורכב משירי דו-וופ בלבד.
בניו יורק, זאפה השתמש יותר בעריכת סרטי הקלטה ככלי לקומפוזיציה.
דוגמה בולטת לכך היא באלבום הכפול Uncle Meat (1969), שבו הרצועה "King Kong" נערכה מהקלטות מאולפנים שונים ומהופעות חיות שונות.
במהלך שנת 1969 החליט פרנק זאפה לפרק את להקת "אימהות ההמצאה", בעיקר בגלל סיבות כלכליות: זאפה תמך בתשעת חברי הלהקה בעצמו מתמלוגי השירים, בין אם הם ניגנו ובין אם לא.
עם זאת, חלק מחברי הלהקה המשיכו לנגן עם זאפה בשנים שלאחר מכן.
הקלטות עם הלהקה שנותרו מתקופה זו נאספו לשני אלבומים שיצאו בשנת 1970: Weasels Ripped My Flesh ו-Burnt Weeny Sandwich.
לאחר שפירק את הלהקה, זאפה הוציא את אחד אלבומי הסולו המוערכים ביותר שלו, Hot Rats (1969).
האלבום מציג לראשונה נגינה מרובה של זאפה בגיטרה, ואחת מיצירותיו הידועות של זאפה: "Peaches en Regalia".
באלבום השתתפו נגני ג'אז, בלוז ו-R&B מפורסמים וגם קפטן ביפהארט בהופעת אורח (ששר ברצועה הלא-כליית היחידה באלבום, "Willie the Pimp").
בשנת 1970 הקים זאפה גרסה חדשה של להקת "האימהות" (ומאז ואילך הוא זנח את השימוש בתוספת "ההמצאה").
ההרכב החדש כלל את שני זמרי להקת "הצבים" הידועים בכינוי "פלו ואדי", ומספר נגנים נוספים.
הלהקה החדשה הופיעה באלבום Chunga's Revenge (1970).
ב-1971 זאפה הפיק וביים את הסרט "200 מוטלים" (), וחברי הלהקה הופיעו בסרט וניגנו בפסקול.
בנוסף השתתפו בסרט זה גם התזמורת הפילהרמונית המלכותית, רינגו סטאר, תיאודור ביקל וקית' מון.
הסרט עסק באופן רופף בחוויית החיים בדרכים כמוזיקאי רוק.
לאחר יציאת הסרט, יצאה הלהקה למסעי הופעות, שהביאו להוצאת שני אלבומי הופעות חיות: Fillmore East - June 1971 (הופעה חיה בפילמור איסט) ו-Just Another Band From L.A.
בדצמבר 1971 קרו שני אסונות לפרנק זאפה.
בעת הופעה בקזינו של העיר מונטרה בשווייץ, הציוד של הלהקה נהרס כאשר זיקוק שהוצת על ידי איש בקהל הצית אש ששרפה את הקזינו.
המקרה הונצח בשירם של להקת דיפ פרפל "Smoke On The Water".
לאחר שבוע של הפסקה, "האימהות" הופיעו בלונדון עם ציוד מושכר.
במהלך ההדרן, איש מתוך הקהל דחף את זאפה מהבמה לתוך בור תזמורת בעל רצפת בטון.
זאפה סבל משברים חמורים, פגיעת ראש ופציעות בגב, ברגל ובצוואר.
הוא נאלץ להשתמש בכיסא גלגלים במשך תקופה ממושכת, והפסיק להופיע למשך יותר מחצי שנה.
במהלך שנת 1972 הוציא זאפה שני אלבומי סולו ג'אזיים במקצת, Waka/Jawaka ו-The Grand Wazoo.
לאחר שחזר ללכת בכוחות עצמו, הרכיב זאפה גרסה חדשה ללהקת "האמהות", איתם הקליט בשנת 1973 שניים מאלבומיו המצליחים ביותר, Over-Nite Sensation ו-Apostrophe (').
האחרון הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד.
בשנים 5–1974 המשיך זאפה להוציא אלבומים: Roxy & Elsewhere, One Size Fits All ו-Bongo Fury; האחרון הוא שיתוף פעולה עם ידידו הוותיק קפטן ביפהראט.
בשנת 1976 הסתיימה מערכת היחסים העסקית של זאפה עם מנהלו הוותיק הרב כהן.
מכיוון שהיה מנוע מלהוציא את אלבומו החדש Zoot Allures בחברת התקליטים המשותפת שלו עם כהן, הוציא זאפה את האלבום ישירות דרך חברת וורנר מיוזיק גרופ.
בשנת 1977 סיים זאפה לעבוד על פרויקט נוסף שלו, Läther, אלבום מרובע שהכיל את כל האספקטים של הסגנון המוזיקלי של זאפה - שירי רוק, יצירות תזמורתיות, קטעים אינסטרומנטליים מורכבים, ונגינת גיטרה מלאת דיסטורשן.
וורנר סירבו להוציא את הפרויקט כאלבום מרובע; זאפה השיג חוזה עם חברה אחרת, אך וורנר מנעו את יציאת האלבום בטענה שיש להם זכויות על ההקלטות.
בגלל התסבוכת המשפטית עם הרב כהן וורנר, נאלץ זאפה להימנע מהוצאת אלבומים בשנת 1977, והוא התרכז בעיקר בהופעות כמקור הכנסה.
בשנת 1978 הוציא זאפה את Zappa in New York, הכולל את הקטע הכלי "The Black Page", קטע הידוע במורכבותו הריתמית.
בהמשך אותה שנה ובשנת 1979 יצאו שלושה אלבומים בשמו של זאפה, אך בניגוד להסכמתו, על ידי חברת וורנר: Studio Tan, Sleep Dirt ו-Orchestral Favorites.
בהמשך שנת 1979 התביעות של זאפה הגיעו להכרעה משפטית, וזאפה הקים חברת תקליטים משלו בשם "זאפה רקורדס".
במסגרתה הוא הוציא בשנת 1979 שניים מאלבומיו המפורסמים ביותר.
האחרון עורר את זעמה של "הליגה נגד השמצה", שניסתה למנוע את שידורו ברדיו בטענה שהוא אנטישמי.
בנוסף יצא האלבום המשולש Joe's Garage, אופרת רוק סאטירית העוסקת בדיכוי חופש הביטוי והמוזיקה, בהשראה חלקית מהמהפכה האיראנית - יצירה שהפכה לבלתי חוקית באיראן
אחרי שבילה את רוב שנת 1980 בסיבובי הופעות, הוציא זאפה בשנת 1981 את Tinsel Town Rebellion.
באלבום משתתף לראשונה סטיב ואי, שהיה אז בן טיפוחיו של זאפה.
באותה שנה הוציא זאפה אלבום כפול בשם You Are What You Is, אשר הוקלט ברובו באולפן הביתי שלו.
האלבום כלל בעיקר שירי רוק סאטיריים המכוונים אל מתבגרים, ועסקו גם בתקשורת ובצביעות דתית ופוליטית (אז כבר היה זאפה אתאיסט מוצהר).
באותה שנה הוציא זאפה אלבום שיצא בשלושה חלקים נפרדים, בשם Shut Up 'N Play Yer Guitar, שכלל בעיקר קטעים עם נגינת סולו של זאפה על גיטרה חשמלית.
בשנת 1982 הוציא זאפה את אלבומו Ship Arriving Too Late to Save a Drowning Witch, אשר כלל את הסינגל המצליח ביותר שלו (והיחיד שהגיע ל-40 הראשונים במצעד הבילבורד), "Valley Girl".
השיר לועג לאופן הדיבור של נערות מעמק סן פרננדו, באמצעות חיקוי דיבורן על ידי בתו בת העשרה של זאפה, מון יוניט, שהשתתפה בשיר.
בשנת 1983 הוציא זאפה שני אלבומים שונים מבחינה סגנונית, המייצגים שני עולמות מוזיקליים שונים בהם עסק זאפה בשנות ה-80. הראשון היה The Man from Utopia, אלבום אקלקטי בעיקר בסגנון רוק.
1, שהכיל יצירות תזמורתיות של זאפה בביצוע התזמורת הסימפונית של לונדון; החלק השני יצא מאוחר יותר, בשנת 1987.
בשנת 1984 המשיך להתעסק עם מוזיקה תזמורתית כאשר הוציא את אלבומו Boulez Conducts Zappa: The Perfect Stranger, אשר מכיל יצירות של זאפה בניצוחו של פייר בולז, ויצירות בביצוע סינקלוויר.
סינקלוויר הוא סינתיסייזר דיגיטלי, סאמפלר ותחנת עבודה מוזיקלית אשר איפשר לזאפה לבצע יצירות מוזיקליות מורכבות וקשות לביצוע אנושי, ואשר שימש את זאפה ככלי להלחנה החל משנות ה-80 ואילך.
באותה שנה הוציא זאפה אלבום קלאסי בשם Francesco Zappa, שהכיל יצירות של המלחין פרנצ'סקו זאפה מהמאה ה-18 (אין קשר משפחתי ידוע), בביצוע סינקלוויר.
במהלך אותה שנה הוציא זאפה אלבום משולש ושאפתני בשם Thing-Fish.
האלבום הוא בסגנון הצגה מברודוויי אשר עוסק בתרחיש "מה אם" דיסטופי המערב פמיניזם, הומוסקסואליות, ייצור והפצה של וירוס האיידס, ופרויקט אאוגניקה המנוהל על ידי הממשל האמריקאי.
באותה שנה הוציא זאפה את Them or Us, אלבום כפול של קטעי אולפן ומוזיקה חיה ערוכים יחד.
בסביבות שנת 1986 עסק זאפה בפרויקט של הוצאה מחודשת של כל אלבומיו משנות ה-60 ואילך בפורמט הדיגיטלי החדש, CD.
באותה שנה הוציא זאפה את אלבומו Jazz from Hell, אשר זיכה אותו בפרס גראמי עבור "ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר".
האלבום הוא ברובו יצירות אינסטרומנטליות אשר מבוצעות על ידי סינקלוויר.
סיבוב ההופעות האחרון בפורמט של להקת רוק-ג'אז של זאפה, היה בשנת 1988. ההופעות כללו הרכב של 12 נגנים ורפרטואר של מעל 100 שירים, ונוסף מספר גרסאות כיסוי לקטעים מפורסמים, כגון הבולרו של ראוול ו-"Stairway to Heaven" של לד זפלין.
ההופעות הונצחו באלבומים Broadway the Hard Way (בעיקר חומר חדש עם דגש פוליטי), The Best Band You Never Heard in Your Life (שירים ישנים וגרסאות כיסוי) ו-Make a Jazz Noise Here (בעיקר קטעים כליים ואוונגרד).
רוב הפרויקטים של זאפה נעצרו אחרי שהוא אובחן כחולה בסרטן ערמונית סופני.
הסרטן התפשט ללא ידיעתו במשך עשר שנים ונחשב בלתי ניתן להסרה.
לאחר האבחון, הקדיש זאפה את רוב האנרגיה שלו לכתיבת יצירות תזמורתיות ויצירות לסינקלוויר.
בשנת 1991 נבחר זאפה לאחד מתוך ארבעה מלחינים אשר יצירותיהם בוצעו בפסטיבל פרנקפורט ב-1992 (האחרים היו ג'ון קייג', קרלהיינץ שטוקהאוזן ואלכסנדר קנייפל).
הרכב קאמרי גרמני בשם "אנסמבל מודרן" פנה לזאפה במטרה לבצע את יצירותיו בפסטיבל.
בקונצרט הראשון שנערך ניצח זאפה על התזמורת במספר קטעים וקיבל תשואות למשך 20 דקות.
זאפה לא יכול היה להיות נוכח בכל הקונצרטים האחרים שנערכו, מפאת מחלתו.
אלו היו הופעותיו הפומביות האחרונות.
קטעים מתוך הקונצרטים הללו הופיעו באלבומים The Yellow Shark שיצא ב-1993 (שהיה אלבומו האחרון שהוציא במהלך חייו), ו-Everything Is Healing Nicely שיצא לאחר מותו, בשנת 1999. לקראת מותו סיים זאפה יצירת סינקלוויר גדולה בשם Civilization, Phaze III שיצאה כאלבום לאחר מותו, בשנת 1994.
פרנק זאפה נפטר ב-4 בדצמבר 1993 בביתו, מסרטן הערמונית ממנו סבל, כשלצידו אשתו וילדיו.
הוא נקבר למחרת בטקס פרטי בקבר לא מסומן בבית העלמין בווסטווד, לוס אנג'לס.
ב-6 בדצמבר הודיעה משפחתו לציבור ש"המלחין פרנק זאפה עזב למסע ההופעות הסופי שלו קצת לפני 6 בערב ביום שבת".
כבר עם אלבומו הראשון "!Freak Out" ניתן לראות את ניצני הסאטירה של זאפה, כאשר למעט כמה יצירות, האלבום בנוי כולו משירי אהבה בנליים ברוח התקופה (אותם תיעב זאפה), כאשר כל שיר הוא בעצם פרודיה לסגנון זה.
עם הזמן התאפיין זאפה בסאטירה חברתית כללית ומגוונת יותר, שהייתה תמיד חריגה ביחס לתקופה.
זאפה השתמש בצלילים "משונים" יותר, שינויי קצב רבים ומפתיעים יותר ועשה שימוש בסגנונות מוזיקליים מגוונים יותר, כולל רית'ם אנד בלוז, מוזיקה אטונלית, מוזיקה מודרנית, רוק מתקדם, פופ, פיוז'ן, פאנק, מוזיקת בארים ועוד.
לעיתים קרובות עשה זאת תוך עירוב מספר סגנונות, מלודיות ומקצבים שונים באותו שיר (השיר Brown Shoes Don't Make It הוא דוגמה קיצונית ביותר לכך).
Absolutely Free הוא האלבום הראשון מתוך רבים, בהם יצר זאפה קולאז' מוזיקלי ורעיוני בין השירים ואף בתוכם.
הוא החל להכניס ביצירותיו ציטוטים מיצירות קלאסיות (של סטרווינסקי, הולסט, בולז, וארז) ומיצירות אחרות (כמו השיר "לואי לואי" בביצוע Kingsmen, שירים של ה-Bee Gees ועוד).
בהמשך הלחין יצירות מובנות יותר, בהן חלק מהשירים מאורגנים בטרילוגיות ("Duke of prunes", "Call any vegetable") או במבנים מורכבים יותר, כמו אופרת רוק ואף הלחין אלבומי קונספט (כמו Joe's Garage).
עם הזמן הרחיב זאפה גם את אופי התזמור של הלחנתו ובכך הפכה המוזיקה שלו לצבעונית עוד יותר, וכללה כלי נגינה רבים, כמו כלי קשת, כלי נשיפה מעץ (woodwinds), כלי נשיפה ממתכת (Brass), כלי הקשה כרומטיים וקלידים מסוגים שונים.
לקראת סוף הקריירה המוזיקלית שלו כתב זאפה יצירות לתזמורת שלמה, הידועה שבהן נקראת The Yellow Shark.
זאפה נודע בהופעות והצהרות פרובוקטיביות שנבעו מהשקפת עולם ביקורתית, אותה לא נרתע לבטא בהזדמנויות רבות.
את רוב חיצי הביקורת שלו הפנה כלפי התרבות האמריקנית בה חי, על רבדיה השונים ותת-התרבויות שבה (תרבות ההיפים, תרבות הרוק, תרבות הצריכה ועוד).
כך ניתן לראות למשל באלבום "Absolutely Free", אשר כבר בכותרתו, המזכירה הכרזות על פרסים ומבצעי מכירות ניתן לראות ביקורת על תרבות הצריכה האמריקנית.
זאפה גם היה אחד הדוברים הבולטים בעד חופש הביטוי באמנות וכנגד כל סוגי הצנזורה.
לאורך הקריירה המוזיקלית שלו, ניגן זאפה עם מספר הרכבים שחלקו את השם "Mothers of Invention" בווריאציות שונות.
זאפה הלחין, עיבד, הפיק, ניצח וניגן בגיטרה חשמלית.
מגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום ה-45 ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים".פרנק זאפה השאיר אחריו אלבומים רבים (מעל 70 אלבומי אולפן) ומורשת - הן מוזיקלית והן תרבותית.
כמעט כל האמנים שעימם עבד זאפה התפרסמו לאחר העבודה איתו ולא לפניה.
יוצאי דופן יחידים הם הווארד קיילן ומארק וולמן, יוצאי להקת ה-Turtles שכינו את עצמם "פלו ואדי" והצטרפו לזאפה לתקופה קצרה שבין 1970 ל-1972, והכנר-קלידן אדי ג'ובסון, שליווה את זאפה בראשית שנות השמונים של המאה ה-20, אחרי שכבר הופיע עם הלהקות UK, ג'ת'רו טאל, רוקסי מיוזיק ואחרות.
בין האמנים שהקריירה שלהם זינקה לאחר עבודה עם זאפה ניתן למנות את קלידן הג'אז ג'ורג' דיוק, כנר הג'אז ז'אן לוק פונטי, המתופף לשעבר של ג'נסיס צ'סטר תומפסון, גיטריסט הרוק האינסטרומנטלי סטיב ואי, הזמר והיוצר דון ואן וליט ("קפטן ביפהארט"), והוויבראפוניסטית רות אנדרווד והמתופפים ויני קוליוטה וטרי בוזיו.
הלהקה החובבנית השאגס זכתה להכרה עולמית לאחר שזאפה הודיע כי אלבומם הוא התקליט השלישי האהוב עליו בכל הזמנים.
בשנת 1995 הוצב בווילנה בירת ליטא הפסל הראשון של פרנק זאפה, אשר פוסל בידי קונסטנטינאס בוגדנאס, שהתמחה קודם לכן בפיסול פרוטומות של לנין.
בספטמבר 2010 נחנך בבולטימור, עיר הולדתו של זאפה, רחוב על שמו, Frank Zappa Way.
פסל דיוקן של זאפה הוצב ברחוב.
רשת מועדוני המוזיקה הישראלית "זאפה" נקראת על שמו.
פרנק ג'יימס למפארד הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדות הקשר המרכזי והקשר ההתקפי, המשמש כיום כמאמנה של קובנטרי סיטי מהצ'מפיונשיפ.
לאחר שהחל את הקריירה בווסטהאם יונייטד הגיע למפארד לצ'לסי ב-2001, והיה בורג חשוב בזכייתה בגביע האלופות, שלוש אליפויות של הפרמייר ליג (בשנים 2005, 2006 ו-2010), בארבעה גביעים אנגליים ובשני גביעי הפוטבול ליג, והפך למלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
למפארד הוא הקשר בעל מספר השערים הגבוה ביותר בתולדות הפרמייר ליג, ומדורג במקום החמישי בין כלל השחקנים.
בנוסף, מדורג במקום גבוה בדירוג הבישולים של הליגה.
ב- עבר לניו יורק סיטי מליגת ה-MLS, שם שיחק עד פרישתו ב-, עם תקופת השאלה למנצ'סטר סיטי.
למפארד, אשר בזכות הישגיו נחשב לאחד מטובי שחקני הקישור בעולם בתקופתו, נבחר לכדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות העיתונאים ב-2005, ובאותה שנה זכה במקום השני בבחירת כדור הזהב ובעולם.
לזכותו של למפארד 106 הופעות במדי נבחרת אנגליה עמה השתתף בשלושה גביעי עולם וביורו 2004.
למפארד נולד בסולסברי, והחל את הקריירה שלו בווסטהאם יונייטד - המועדון בו שיחק בעבר גם אביו, פרנק למפארד, ככדורגלן.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של המועדון ביולי 1994, וכעבור שנה קודם לסגל הקבוצה הבוגרת וחתם על חוזה מקצועני בווסטהאם.
באוקטובר 1995 הושאל למפארד לקבוצת סוונסי סיטי מהליגה השנייה של הפוטבול ליג.
למפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בסוונסי סיטי בניצחון 0–2 על ברדפורד סיטי ואת שערו הראשון בקריירת הבוגרים הבקיע נגד ברייטון אנד הוב אלביון, ושיחק בסך הכול תשע פעמים בליגה במדי סוונסי.
בינואר 1996 הוא שב לווסטהאם ושיחק לראשונה במדי הקבוצה במהלך אותו חודש, נגד קובנטרי סיטי, אולם עד לסיום העונה המשיך בעיקר כשחקן ספסל.
בעונה הבאה, , שבר למפארד את רגלו במשחק מול אסטון וילה בחודש מרץ, מה שהוביל להשבתתו ממשחק עד לסיום העונה לאחר שהשתתף ב-13 משחקים בלבד.
רק בעונה שלאחר מכן הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בווסטהאם, במשחק בו ניצחה קבוצתו את בארנסלי.
בעונת עשה למפארד את פריצתו הגדולה - הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב וסטהאם ושותף בכל משחקיה של הקבוצה, שסיימה במקום החמישי בפרמייר ליג ובכך העפילה להשתתפות במפעלים האירופיים.
בעונת היה למפארד מלך השערים של וסטהאם עם 14 שערים בכל המסגרות, שהיוו את המספר העונתי הגבוה ביותר עבורו בתקופתו בקבוצה.
הוא גם הבקיע באותה עונה לראשונה במסגרת הטורנירים האירופיים בהם השתתפה הקבוצה, גביע האינטרטוטו וגביע אופ"א.
לאחר מכירת חברו לקבוצה ריו פרדיננד ללידס יונייטד בנוסף לעזיבתו של המאמן הארי רדנאפ ב-2001, הביע למפארד אף הוא את רצונו לעבור לקבוצה אחרת.
על אף שזכה להתעניינות גם מצידה של אסטון וילה, הועבר למפארד באותה שנה לצ'לסי, ששילמה תמורתו 11 מיליון לירות שטרלינג.
למפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בצ'לסי באוגוסט 2001, במשחק נגד ניוקאסל יונייטד.
פתיחתו בצ'לסי הייתה לא מוצלחת, כשכבר בספטמבר אותה שנה הוא נקנס על ידי ראשי הקבוצה יחד עם שלושה שחקנים נוספים, שנתפסו מתפרעים במהלך היותם במסיבה.
למפארד והשחקנים האחרים הטרידו תיירים אמריקאים בבית המלון הית'רואו, יום אחד בלבד לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
למרות זאת, למפארד השתתף בכל משחקיה של צ'לסי בליגה באותה עונה והבקיע שבעה שערים בכל המסגרות.
בעונת הוא המשיך ושמר על קצב הבקעה דומה כאשר הבקיע שמונה שערים, וסייע לצ'לסי לסיים במקום הרביעי בפרמייר ליג.
במהלך עונת הצטיין למפארד במיוחד, כאשר זכה בתואר שחקן החודש בפרמייר ליג בספטמבר 2003 (ובתואר שחקן החודש מטעם האוהדים באנגליה בחודש אוקטובר).
הוא סייע לצ'לסי לסיים במקום השני בפרמייר ליג, אחרי ארסנל שסיימה עונה שלמה ללא הפסד, ובעצמו נכלל בנבחרת העונה בליגה האנגלית לאחר שהגיע לראשונה בקריירה שלו לכמות של עשרה שערי ליגה.
הוא הבקיע גם ארבעה שערים במסגרת ליגת האלופות והעפיל עם צ'לסי עד לחצי הגמר.
בשלב חצי הגמר נגד א.ס.
מונקו הוא הבקיע שער, שלא מנע את הפסדה של קבוצתו 3–5 בסיכום שני המפגשים.
בעונת שותף בפעם השלישית ברציפות בכל 38 המשחקים של קבוצתו בליגה.
הוא הבקיע 13 שערי ליגה ו-19 שערים בכל המסגרות, והוביל את הליגה כולה מבחינת כמות הבישולים שלו עם 16 כאלו.
למפארד היה מהשחקנים המובילים בצ'לסי, שזכתה באליפות אנגליה הראשונה שלה מזה 50 שנה, ואף כבש את שני השערים בניצחון 0–2 על בולטון וונדררס שהבטיח לקבוצה את האליפות.
הוא זכה עם צ'לסי גם בגביע הפוטבול ליג, והעפיל עמה עד לחצי גמר ליגת האלופות שם הודחה על ידי ליברפול.
הוא זכה בסיום העונה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות העיתונאים ונכלל גם בנבחרת העונה, ובנוסף סיים במקום השני בבחירות לפרסי כדור הזהב וכדורגלן השנה בעולם בסוף שנת 2005.
למפארד העמיד שיא קריירה חדש של 16 שערי ליגה בעונת , וקבע את שיא השערים לעונה אחת לשחקן קישור במסגרת הפרמייר ליג.
הוא היה הכובש המצטיין של צ'לסי בעונה זו.
במהלך אותה עונה הגיע למפארד לרצף של 164 משחקי פרמייר ליג בהם השתתף, שיא המשחקים הרצופים בליגה זו בכל הזמנים (חמישה משחקים יותר מדייוויד ג'יימס).
רצף זה נקטע במשחק מול מנצ'סטר סיטי, ממנו נעדר בעקבות מחלה.
בעקבות יכולתו הטובה של למפארד הצהיר מאמנו בצ'לסי, ז'וזה מוריניו, כי הוא השחקן הטוב ביותר בעולם.
למפארד סייע לצ'לסי לזכות באליפות שנייה ברציפות של הפרמייר ליג, אך בליגת האלופות הודחה הקבוצה כבר בשלב שמינית הגמר על ידי ברצלונה.
בשל פציעותיו של חברו הוותיק לקבוצה ג'ון טרי, כיהן למפארד במשך חלקים גדולים מעונת כקפטן של צ'לסי.
באותה עונה הוא הבקיע את שערו ה-77 במדי הקבוצה, ובכך שבר את שיאו של דניס ויזה והפך לקשר בעל מספר השערים הגבוה בתולדות המועדון.
על אף שצ'לסי איבדה את האליפות למנצ'סטר יונייטד, היא זכתה בגביע האנגלי ובגביע הפוטבול ליג, והעפילה גם לחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה בשנית על ידי ליברפול.
למפארד סיים את העונה עם 21 שערים בכל המסגרות, ובהם שישה שערים במסגרת הגביע האנגלי, כשבין היתר נבחר לשחקן הסיבוב בטורניר לאחר שכבש צמד נגד טוטנהאם הוטספר ברבע הגמר, ובישל את שער הניצחון לדידייה דרוגבה במשחק הגמר.
בעונת שיחק למפארד ב-24 משחקי ליגה בלבד בשל פציעות שעבר.
למרות זאת, הוא כבש עשרה שערים בליגה ו-20 בכל המסגרות - ממוצע של חצי שער למשחק.
בפברואר 2008 הפך לשחקן השמיני בתולדות צ'לסי שמגיע ל-100 שערים, כאשר כבש בניצחון על האדרספילד טאון בגביע האנגלי.
באותה שנה הוא סייע לצ'לסי לסיים במקום השני בפרמייר ליג ולהעפיל לגמר גביע הפוטבול ליג, וכן להגיע להישג השיא בתולדות המועדון - העפלה לגמר ליגת האלופות.
הוא כבש שער בהארכה שהוביל את קבוצתו לניצחון על ליברפול בחצי הגמר, ובמשחק הגמר מול מנצ'סטר יונייטד כבש שער שוויון, מה שלא מנע את הפסדה של צ'לסי בדו-קרב בעיטות עונשין.
לאחר אותה עונה זכה למפארד בפרס קשר העונה בליגת האלופות מטעם אופ"א.
בעונת , תחת המאמן החדש לואיס פליפה סקולארי ומאוחר יותר חוס הידינק, הוא הבקיע 12 שערי ליגה והוסיף עשרה בישולים, ונבחר בפעם השלישית בקריירה לשחקן העונה של צ'לסי, לאחר שזכה בתואר זה גם ב-2004 וב-2005. בהישג נמוך ביחס לעונות הקודמות, סיים למפארד עם קבוצתו במקום השלישי בליגה.
בחצי גמר ליגת האלופות הודחה צ'לסי על ידי ברצלונה; לאחר תיקו 0-0 במשחק הראשון היה למפארד מעורב בשער יתרון של מייקל אסיין בגומלין, אך ברצלונה עלתה לאחר שער של אנדרס אינייסטה בתוך תוספת הזמן.
הוא הבקיע את שער הניצחון של צ'לסי בגמר הגביע האנגלי מול אברטון, שהיה התואר היחיד בו זכתה באותה עונה.
בסיום שנת 2009 הועמד למפארד שנה שישית ברציפות לפרס כדורגלן השנה בעולם, אך שוב לא זכה בו.
בדצמבר אותה שנה הוא נבחר לשחקן המצטיין בפרמייר ליג בעשור הראשון של המאה ה-21, על ידי איגוד הסטטיסטיקות הרשמיות של הליגה.
בעונת הגיע למפארד לשיא אישי חדש מבחינת הבקעות שערים: הוא הבקיע 22 שערי ליגה מתוך 27 בכל המסגרות, ובנוסף סיים בפעם השנייה כמלך הבישולים של הפרמייר ליג עם 17 בישולים.
הוא זכה עם צ'לסי באליפות הפרמייר ליג השלישית שלו באותה עונה, לאחר מאבק צמוד שהוכרע בניצחון 0–8 על ויגאן את'לטיק במחזור האחרון, והיה שותף ל"דאבל" הראשון בתולדותיה לאחר ניצחון על פורטסמות' בגמר הגביע האנגלי.
למפארד זכה בפרס ההוקרה של ה-FWA לשנת 2010, בשל תרומתו הרבה לכדורגל האנגלי.
ב-11 במאי 2013 שבר למפארד את שיא הכיבושים לשחקן צ'לסי אי פעם, עם 203 שערים במועדון.
ארבעה ימים אחר כך זכה עם צ'לסי בליגה האירופית, לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
מנצ'סטר סיטי וניו יורק סיטי
ב-4 ביוני 2014 עזב למפארד את צ'לסי לאחר 13 שנה בקבוצה.
ב-24 ביולי 2014 חתם בניו יורק סיטי מליגת ה-MLS, אך כעבור עשרה ימים הושאל לעונה לקבוצת האם של המועדון מנצ'סטר סיטי.
ב-21 בספטמבר 2014 כבש למפארד את שער הבכורה שלו במדי הסיטי, במשחק ליגה מול קבוצתו הקודמת, צ'לסי, שהסתיים בתוצאה 1-1 וקיבל תשואות ומחיאות כפיים מהקהל המקומי בסטמפורד ברידג'.
למפארד כבש שמונה שערים ב-38 הופעות בעונתו היחידה בסיטי.
בקיץ 2015 עבר למפארד רשמית לניו יורק סיטי, וכבש את שערו הראשון בקבוצה ב-16 בספטמבר 2015 בניצחון על טורונטו.
בסך הכול כבש 15 שערים בשנתיים בהן שיחק בקבוצה.
ב-2 בפברואר 2017 הודיע למפארד על פרישה ממשחק פעיל.
למפארד זומן לראשונה על ידי פיטר טיילור לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 בנובמבר 1997, וערך את הופעת הבכורה שלו מול הנבחרת המקבילה של יוון.
הוא שיחק בנבחרת הצעירה עד יוני 2000, וסיים את תקופתו בנבחרת זו בתור הכובש השלישי המוביל שלה בכל הזמנים עם תשעה שערים, כשרק השחקנים אלן שירר ופרנסיס ג'פרס הבקיעו יותר ממנו.
למפארד שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של אנגליה באוקטובר 1999, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה.
בתחילת דרכו למפארד לא היה שחקן קבע בסגל הנבחרת - הוא לא זומן על ידי מאמניה לטורנירי יורו 2000 ומונדיאל 2002, ואת שערו הראשון הבקיע רק באוגוסט 2003, מול נבחרת קרואטיה.
למפארד השתתף בטורניר הבינלאומי הראשון שלו עם הנבחרת ביורו 2004, והבקיע שלושה שערים בארבעה משחקים בהם השתתף.
בשלב רבע הגמר נגד נבחרת פורטוגל הוא הבקיע שער שהשווה את התוצאה ל-2-2, אך נבחרתו הודחה לאחר הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין.
למפארד נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר מטעם אופ"א.
לאחר פרישתו של פול סקולס ממשחק בנבחרת, הפך למפארד לשחקן קבוע בסגלה, ונבחר על ידי האוהדים לשחקן השנה של נבחרת אנגליה ב-2004 וב-2005. במונדיאל 2006 שותף למפארד בכל דקות המשחק של נבחרתו, אך לא הבקיע אף שער.
אנגליה הודחה פעם נוספת על ידי פורטוגל ברבע הגמר, וגם במקרה זה הפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין.
על אף יכולת טובה שהפגין באותה עת במדי צ'לסי, למפארד הבקיע רק שער אחד במסגרת מוקדמות יורו 2008, ואנגליה לא הצליחה להעפיל לטורניר.
אחת מהסיבות לכישלון הייתה התיאום הלוקה-בחסר בין למפארד לסטיבן ג'רארד בחוליית הקישור של הנבחרת.
לאחר קרוב לשנתיים בהן לא הבקיע במדי הנבחרת, הבקיע למפארד שער במשחק ידידות מול נבחרת סלובקיה במרץ 2009, ובנוסף בישל שער לוויין רוני.
השער של למפארד היה ה-500 שהבקיעה נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי.
תחת המאמן פאביו קאפלו סייע למפארד לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2010, ואף הבקיע צמד שערים בניצחון 1–5 על קרואטיה שהבטיח את ההעפלה.
במונדיאל עצמו, עם זאת, הציג למפארד יכולת מאכזבת יחד עם הנבחרת כולה.
אנגליה הודחה לאחר הפסד 1–4 לנבחרת גרמניה בשמינית הגמר, כאשר שער חוקי של למפארד נפסל על ידי השופט בטענה שהכדור לא עבר את קו השער.
ב-26 באוגוסט 2014 הודיע למפארד על פרישה מהנבחרת.
ב-31 במאי 2018 מונה למאמנה של דרבי קאונטי מליגת הצ'מפיונשיפ, קבוצתו הראשונה כמאמן.
ב-4 ביולי 2019 מונה למאמן צ'לסי, שהוא נחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
באותו קיץ צ'לסי ספגה עונש העברות מפיפ"א, אך על אף זאת סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה והשיגה את הכרטיס לליגת האלופות.
הקבוצה הפסידה בגמר הגביע האנגלי באותה עונה לארסנל, והודחה בשמינית גמר ליגת האלופות מול באיירן מינכן.
ב-25 בינואר 2021 פוטר למפארד מצ'לסי.
ב-31 בינואר 2022 מונה למאמנה של אברטון מהליגה הבכירה באנגליה.
ב-23 בינואר 2023 פוטר מתפקידו.
ב-6 באפריל 2023, לאחר פיטוריו של גרהאם פוטר, מונה למאמנהּ הזמני של צ'לסי עד לתום עונת 2022/2023.
ב-28 בנובמבר 2024 מונה למאמנה של קובנטרי סיטי מהצ'מפיונשיפ.
תחתיו סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה לפלייאוף העלייה.
היא שיחקה בפלייאוף מול סנדרלנד לה נכנעה 3-2 בסיכום שני המשחקים ולא הצליחה להעפיל לפרמייר ליג.
מאמן החודש בפרמייר ליג: אוקטובר 2019
פרנק לויד רייט היה אחד האדריכלים החשובים ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
רייט נולד בעיירה חקלאית – ריצ'לאנד סנטר, ויסקונסין, ארצות הברית.
בילדותו שיחק הרבה בקוביות פרובל (מתנה מאימו); בזכרונותיו הוא מציין את ההשפעה שהייתה לקוביות אלה על גישתו לתכנון – רבים מהמבנים שהוא תכנן מתייחדים בבהירות הגאומטרית שלהם.
בבגרותו, אימץ את עקרונות היוניטריאניזם והטרנסצנדנטיות (וב־1905 תכנן את "יוניטי טמפל" באוק פארק, אילינוי).
רייט החל את לימודיו הגבוהים ב־1885 בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת ויסקונסין, שם היה חבר באחווה ΦΔΘ (פי דלתא תטא).
במקביל ללימודיו הוא עבד תחת אלן קונובר, קבלן מקומי ופרופסור להנדסת בניין.
ב־1887, עזב רייט את האוניברסיטה ללא קבלת תואר (אם כי הוא קיבל דוקטורט לאמנויות לשם כבוד ב־1955) ועבר לשיקגו, שם הצטרף למשרד האדריכלים של ג'וזף לימן סילסבי.
תוך שנה, הוא עזב את סילסבי על מנת לעבוד עבור אדלר וסאליבאן.
לאדריכל לואיס סאליבאן הייתה השפעה רבה על הסגנון שפיתח לעצמו רייט כמו גם על אסכולת שיקגו כולה.
מ־1890, קיבל רייט את כל התכנונים למגורים במשרד.
ב־1893, לאחר ריב עם מעסיקיו על רקע עבודות שרייט קיבל מחוץ למשרד, עזב את אדלר וסאליבאן ופתח משרד משלו באוק פארק, אילינוי.
עד שנת 1901 תכנן רייט כחמישים פרויקטים, כולל בתים רבים בעיר מגוריו.
בין 1901 ל־1911, תכנן מבנים למגורים שכונו בתי הערבה (prairie houses) - בתים נמוכים וגדולים עם גגות שאינם בולטים, קווי שמים נקיים, ארובות נמוכות ומרפסות, כשהוא משתמש בחומרים טבעיים.
הבתים נקראו כך מכיוון שתכנון זה היה אמור להתאים לשטח שסביב שיקגו.
לרייט גם היה תפקיד מרכזי בפיתוח רעיונות "תוכניות פתוחה" לעיצוב פנים במגורים, כאשר הוא החשיב את החלל הפנימי כחלק החשוב ביותר בתכנון המבנה.
הוא האמין כי האנושיות היא דבר מרכזי ביותר בתכנון.
את רוב הדוגמאות לגישה הזו ניתן למצוא בבאפלו, ניו יורק, תוצאה של החברות בין רייט לבין מנהל בחברת הסבון לרקין, דרווין מרטין.
ב־1902 חברת לרקין החליטה לבנות מבנה מנהלי חדש.
רייט הגיע לבופאלו ותכנן לא רק את המבנה המנהלי עבור החברה, אלא גם שלושה בתים של המנהלים עצמם, בית ג'ורג' ברטון, בית דרווין ד.
ב־1910, החלה יצירתו של רייט להתפרסם גם באירופה עם פרסומו של הווסמות' פורטפוליו.
רייט תכנן קומפלקס מגורים-סטודיו לעצמו, שנקרא טלייסין (Taliesin — על שם משורר ולשי בן המאה ה-6, שפירוש שמו "מצח זוהר"), שנבנה ליד ספרינג גרין, ויסקונסין, ב-1911. הקומפלקס הורכב ממבנה נמוך בן קומה אחת בצורת האות U, שצפה בצד אחד על אגם ובצד השני על הסטודיו של רייט.
טלייסין הושמד פעמיים בשרפות; המבנה הקיים מאז 1925 קרוי טלייסין 3. בפעם הראשונה בה נשרף נספו בשריפה שבעה אנשים, כולל מאהבתו של רייט, מאמא בורת'וויק, ושני ילדיה מבעלה אדווין צ'ייני.
רייט ביקר ביפן, לראשונה ב־1905, ובאירופה (1909), ופתח משרד בטוקיו ב־1915. בשנות ה-30 תכנן רייט את בית החורף שלו באריזונה, לו הוא קרא טלייסין וסט; בית זה, כמו הרבה מיצירותיו האדריכליות, משתלב אורגנית עם הנוף שסביבו.