tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מי ראוי לעיקר תהילת הניצחון, ולינגטון או הפרוסים?
שאלות אלו וסוגיות נוספות הנוגעות להחלטות של ביכלר, של ולינגטון ושל נפוליאון במהלך המערכה עמדו במרכז המחקר האסטרטגי של ההוגה הצבאי הפרוסי קרל פון קלאוזביץ, "מערכת 1815: סקירה אסטרטגית של המערכה" (Feldzug von 1815: Strategische Uebersicht des Feldzugs von 1815) שיצא לאור ב-1827 לערך.
מחקר זה היה האחרון שפרסם קלאוזביץ בסדר גודל כזה והוא נחשב לדוגמה הטובה ביותר של מחקריו.
במחקר זה משך קלאוזביץ את תשומת הלב למטה של ולינגטון שהניע את הדוכס לכתוב מאמר על המערכה (בנוסף לדוח הרשמי שלו שנכתב לאחר הקרב), "המזכר על קרב ווטרלו", שפורסם ב-1842. בעוד שוולינגטון היה חלוק על קלאוזביץ בכמה נקודות, המצביא הפרוסי מחל לוולינגטון על ההאשמות כנגדו על ידי כמה לאומנים גרמניים.
חילופי הדעות הללו בין שני המצביאים התפרסמו בבריטניה במהלך המאה ה-19. בכל אופן, נראה היה שההיסטוריונים הבריטים שכתבו החל מ-1914 התעלמו באופן שיטתי מהמזכר של ולינגטון, דבר מוזר בהתחשב בכך שזה היה אחד משני הפרסומים היחידים שלו.
לרוע המזל, ההסבר לכך הוא ככל הנראה שהמזכר משך תשומת לב מרובה מדי לתפקידם המכריע של הגרמנים בניצחונו של ולינגטון, עובדה שוולינגטון עצמו הכיר בה ברצון, אך גרמה למבוכה על רקע העוינות בין גרמניה לבריטניה במאה ה-20.
שובו של ולינגטון לחיים הפוליטיים אירע ב-26 בדצמבר 1818, כאשר הוא מונה למנהל הכללי של החימוש (Master-General of the Ordnance) בממשלת המפלגה הטורית של הלורד ליברפול.
ב-9 באוקטובר 1819 הוא מונה גם לתפקיד מושל מצודת פלימות' (Governor of Plymouth).
ב-22 בינואר 1827 הוא מונה למפקד העליון של הצבא הבריטי וב-5 בפברואר אותה שנה לתפקיד נציב מצודת לונדון.
יחד עם רוברט פיל הפך ולינגטון בהדרגה להיות אחד החברים המשפיעים במפלגה הטורית וב-1828 הוא התפטר מתפקידו כמפקד העליון של הצבא ונבחר להיות ראש ממשלת בריטניה.
במהלך שבעת החודשים הראשונים בכהונתו כראש הממשלה הוא בחר שלא להתגורר במעון הרשמי ברחוב דאונינג 10, שכן הוא מצא אותו קטן מדי.
בסופו של דבר הוא עבר להתגורר שם רק בגלל השיפוצים הנרחבים שבוצעו בביתו הפרטי, בית אפסלי.
במהלך תקופה זו הוא סייע מאוד בהקמתו של קינגז קולג' בלונדון.
ב-20 בינואר 1829 קיבל ולינגטון תואר של לורד חמשת הנמלים.
תקופת כהונתו הראשונה של ולינגטון כראש הממשלה עמדה בסימן האמנציפציה לקתולים: הענקת זכויות אזרח כמעט מלאות לקתולים בבריטניה ובאירלנד.
שינוי זה הונע בעקבות הניצחון הגורף בבחירות הביניים של התומך האירי באמנציפציה, דניאל או'קונל, שנבחר אף על פי שמבחינה חוקית הוא לא היה יכול לשבת בפרלמנט.
בבית הלורדים, כשהוא ניצב לפני אופוזיציה תקיפה, דיבר ולינגטון בעד האמנציפציה הקתולית, ועל פי כמה מקורות הוא נשא את אחד הנאומים הטובים ביותר בקריירה שלו.
ולינגטון נולד באירלנד וכך הייתה לו היכרות מסוימת עם התרעומת של הקהילות הקתוליות שם.
כמזכיר ראשי, הוא פעל כדי שחוקי העונשים יאכפו במתינות רבה ככל האפשר.
ב-1811 ניתן לחיילים קתולים חופש הפולחן ו-18 שנה לאחר מכן עבר "חוק ההקלה על הקתולים" (Roman Catholic Relief Act 1829) ברוב של 105 קולות.
טורים רבים הצביעו נגד החוק והוא עבר רק בעזרתם של ויגים.
ולינגטון איים להתפטר מתפקידו כראש הממשלה אם המלך ג'ורג' הרביעי לא ייתן את ההסכמה המלכותית לחוק.
הרוזן מוינצ'ילסי האשים את ולינגטון ב"כוונה חתרנית לפגוע בחירויות שלנו והכנסת אפיפיוריות לכל מחלקה של המדינה".
ולינגטון הגיב מידית וקרא לוינצ'ילסי לקיים דו-קרב.
ב-21 במרץ 1829 נפגשו השניים בפארק באטרסי.
כאשר הגיע העת לירות, כיוון ולינגטון את נשקו כלפי וינצ'ילסי והלה לא הרים את אקדחו.
ולינגטון ירה לימינו של יריבו.
קיימים דיווחים שונים על פיהם הוא החטיא בכוונה.
ולינגטון טען שזו הייתה כוונתו.
וינצ'ילסי לא ירה וככל הנראה הייתה זו כוונתו עוד לפני קיום הדו-קרב.
הכבוד של השניים ניצל ווינצ'ילסי כתב לוולינגטון מכתב התנצלות.
הכינוי "דוכס הברזל" (Iron Duke) מקורו בתקופה הזאת, כאשר הוא חווה מידה רבה של חוסר אהדה אישית ופוליטית.
נראה היה שהשימוש התכוף שנעשה בכינוי הזה בעיתון Freeman's Journal ביוני 1830 התייחס לרצונו הפוליטי הנחוש, בנוסף לחוסר שביעות הרצון של העורכים האירים של העיתון מוולינגטון.
מעונו האישי של ולינגטון, בית אפסלי, היה מטרה להמוני מפגינים ב-27 באפריל 1831 ושוב ב-12 באוקטובר אותה שנה, שהשאירו אחריהם חלונות מנופצים.
ביוני 1832 הותקנו במקום תריסי ברזל כדי למנוע נזקים שעלולים היו להיגרם מזעם ההמון על דחיית חוק הרפורמה, שוולינגטון התנגד קשות לקבלתו.
בקיץ ובסתיו של אותה שנה שטף גל מהומות את הממלכה.
הוויגים היו מחוץ לממשלה במשך רוב השנים מאז שנות השבעים של המאה ה-18 וראו את המהומות על רקע חוק הרפורמה כאמצעי לשובם לשלטון.
ולינגטון דבק במדיניות של התנגדות לרפורמה ולהרחבת זכות הבחירה וכתוצאה מכך הוא הפסיד בהצעת אי-אמון ב-15 בנובמבר 1830.
הוויגים הגישו להצבעה את חוק הרפורמה של 1832 בעוד שוולינגטון והטורים מנעו את העברתו.
הויגים לא יכלו להגיש את החוק להצבעה בקריאה שנייה בבית הנבחרים והחוק נפל.
בחירות נערכו בתגובה לכך והוויגים שבו לשלטון ברוב מוחץ.
החוק הוגש פעם שנייה ועבר בבית הנבחרים, אך נפל בבית הלורדים שהיה בו רוב טורי.
גל נוסף של מהומות כמעט ושטף את בריטניה.
באותה עת, זכה ולינגטון ליחס עוין מההמון שהתאסף בטקס פתיחת קו הרכבת בין ליברפול למנצ'סטר.
ב-1832 נפלה ממשלת הוויגים ולוולינגטון הייתה אפשרות להרכיב ממשלה טורית, בשל הסתערות לקוחות על בנק אנגליה.
מצב זה לא הותיר למלך ויליאם הרביעי כל ברירה, אלא להשיב את הלורד גריי לתפקיד ראש הממשלה.
בסופו של דבר החוק עבר בבית הלורדים לאחר שהמלך איים להעניק שפע של תוארי אצולה לאישים מהמפלגה הוויגית שיטו את הכף בבית הלורדים, אם החוק לא יאושר על ידו.
ולינגטון מעולם לא השלים עם אישורו של החוק.
כאשר התכנס הפרלמנט בפעם הראשונה לאחר קיום בחירות על פי זכות הבחירה המורחבת שנקבע בחוק, דווח שהוא אמר: "מעולם לא ראיתי כל כך הרבה כובעים רעים בצורה כה מזעזעת בכל ימי חיי".
במהלך דיון על הצעת החוק להסרת המגבלות האזרחיות ליהודים, ולינגטון, שהתנגד להצעת החוק, הצהיר בדיון שנערך בפרלמנט ב-1833: "...
זוהי ארץ נוצרית והחקיקה בה נוצרית וההשפעה של צעד זה תהיה להסיר את המצב המוזר הזה".
כמון כן הוא ציין: "אני לא רואה כל הצדקה לקבל את החוק ולפיכך אצביע נגדו".
הצעת החוק נפלה ברוב של 104 מתנגדים מול 54 תומכים.
בהדרגה תפס רוברט פיל את מקומו של ולינגטון כמנהיג מפלגת הטורים ובאותה עת הפכה מפלגת הטורים להיות המפלגה השמרנית.
כאשר שבו השמרנים לשלטון ב-1834, דחה ולינגטון את ההצעה לכהן כראש הממשלה ותחתיו נבחר פיל.
אף על פי כן, פיל היה באיטליה בשלושת השבועות שבין נובמבר לדצמבר אותה שנה וולינגטון כיהן כממלא מקומו ולקח על עצמו את תחומי האחריות של ראש הממשלה ושל רוב שאר תפקידי השרים.
בממשלתו הראשונה של פיל, שכיהנה בין השנים 1834 – 1835, שימש ולינגטון כשר החוץ ובממשלת פיל השנייה, שכיהנה בין השנים 1841 – 1846 הוא שימש כשר בלי תיק וכמנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים.
הוא גם מונה מחדש כמפקד העליון של הצבא הבריטי ב-15 באוגוסט 1842 בעקבות התפטרותו של הלורד היל.
עם שובו משליחותו הצבאית בהנובר ב-1805 קיבל ולינגטון חדשות טובות.
הודות לתוארו החדש ולמעמדו, נאותה משפחתה של קיטי פקנהאם להסכים לנישואיו איתה.
השניים נישאו בדבלין ב-10 באפריל 1806. מערכת הנישואין לא הייתה משביעת רצון והשניים בילו בנפרד כמה שנים כאשר ולינגטון שהה מעבר לים במשימותיו הצבאיות.
קיטי הייתה מדוכאת בשעה שוולינגטון חיפש אחר בנות זוג אחרות.
אף על פי כן, מנישואין אלו נולדו שני בנים, ארתור, שנולד ב-1812 וצ'ארלס, שנולד ב-1813. בני הזוג חיו בנפרד רוב הזמן והתגוררו בחדרים נפרדים באותו בית.
אחיה של קיטי, אדוארד "נד" פקנהאם, שירת תחת גיסו במהלך מלחמת חצי האי ויחסו של ולינגטון כלפיו סייע להסיר את הקשיים ביחסיו עם קיטי, עד נפילתו של נד בקרב ניו אורלינס במלחמת 1812.
ב-1846 פרש ולינגטון מן החיים הפוליטיים, אף על פי שהוא נותר בתפקיד המפקד העליון וב-1848 הוא שב לתקופה קצרה לאור הזרקורים כאשר הוא סייע לארגן כוח צבאי להגנת לונדון במהלך אביב העמים.
המפלגה השמרנית הייתה חלוקה בשאלת ביטול חוקי הדגן ב-1846, כשוולינגטון ורוב חברי הממשלה לשעבר עדיין הביעו את תמיכתם בפיל, אך רוב חברי הפרלמנט, בהנהגתו של הלורד דרבי, תמכו בעמדה הפרוטקציוניסטית.
בראשית 1852, ולינגטון, שסבל אז מכובד שמיעה, הקנה לממשלתו של דרבי את הכינוי "מי?
Who), כאשר רשימת השרים חסרי הניסיון הוקראה בבית הלורדים.
ב-1850 מונה ולינגטון לשומר הראשי של הייד פארק ושל פארק סנט ג'יימס.
ב-1806 הוא גם מונה לקולונל הכבוד של הרגימנט ה-33, שבו צמחה הקריירה הצבאית שלו ולימים נקרא על שמו, "רגימנט הדוכס מוולינגטון" (Duke of Wellington's Regiment) עד לפירוקו ב-2006. ב-1827 הוא מונה לקולונל של משמר הגרנדירים.
קיטי מתה מסרטן ב-1831. למרות יחסיהם שבדרך כלל היו לא מאושרים, וחייהם בפירוד למעשה, סופר שוולינגטון התאבל על מותה.
נחמתו הייתה שלאחר "מחצית חייהם בהם הם חיו יחדיו, הם הגיעו להבנה הדדית בסופו של דבר".
את הנחמה על נישואיו הלא מאושרים הוא מצא בידידות החמה עם הסופרת הרייט ארבת'נוט, רעיית עמיתו, הדיפלומט צ'ארלס ארבת'נוט.
מותה של הרייט ממגפת הכולרה של 1834 היה מכה קשה לוולינגטון במידה שווה לזו של בעלה.
שני האלמנים בילו יחדיו את שנותיהם האחרונות בבית אפסלי.
ולינגטון קיים ידידות הדוקה עם הנדבנית אנג'לה בורדט-קוטס שהייתה צעירה ממנו בשנים רבות.
הדוכס מוולינגטון מת בטירת וולמר (Walmer Castle) שבעיירה דיל שבמחוז קנט ב-14 בספטמבר 1852. טירה זו הייתה מקום מגוריו כלורד חמשת הנמלים.
נאמר עליו שהיה זה מקום המגורים המועדף עליו.
באותו בוקר מצאו אותו במצב בריאותי קשה.
הוא קיבל סיוע בקימה מהמיטה הצבאית שלו, אותה מיטה ששימשה אותו לכל אורך הקריירה הצבאית שלו, והושב על כיסא, עליו הוא מצא את מותו.
הסיבה למותו תועדה כתופעות לוואי של שבץ מוחי ששיאו היה בסדרה של פירכוסים אפילפטיים.
ולינגטון היה בן 83 במותו.
אף על פי שבימי חיו הוא תיעב נסיעה ברכבות (לאחר שהוא היה עד למותו של ויליאם הסקיסון, אחד מהקורבנות הראשונים של תאונת רכבת), גופתו נלקחה ברכבת ללונדון, שם נערכה לו הלוויה ממלכתית.
ההלוויה נערכה ב-18 בנובמבר 1852. הטקס המה אדם וב"אודה על מותו של הדוכס מוולינגטון" (Ode on the Death of the Duke of Wellington), שנכתב על ידי המשורר אלפרד טניסון חולקו לו שבחים.
גופתו של ולינגטון הושמה בסרקופג עשוי לוקסוליאניט (סוג נדיר של גרניט) והוא נטמן בקתדרלת סנט פול, בסמוך לקברו של הלורד נלסון.
מצבת ארד הוקמה על ידי הפסל אלפרד סטיבנס ועליה נחקקו שתי כתובות: "האמת עוקרת את הלשון מפיו של השקר" ו"הגבורה רומסת את הפחדנות".
סטיבנס לא זכה לראות את יצירתו מוצבת במקומה מתחת לאחת הקשתות הגדולות של הקתדרלה.
ארון הקבורה של ולינגטון עוטר בדגלים שנעשו לטקס ההלוויה שלו.
בתחילה היה שם דגל אחד שהגיע מפרוסיה ושהוסר במהלך מלחמת העולם הראשונה ומעולם לא הוחזר למקומו.
במהלך הלוויה נישא "הדגל הגדול" על ידי גנרל סר ג'יימס צ'ארלס צ'טרטון ממשמר הדרגונים הרביעי על פי הוראתה של המלכה ויקטוריה.
רוב רובו של הספר "תיאור ביוגרפי של הקריירה הפוליטית והצבאית של הדוכס מוולינגטון המנוח", שנכתב על ידי בעל העיתון ג'וזף דרו, מלא בתיאורים בני התקופה של מותו, טקס האשכבה וטקס ההלוויה של ולינגטון.
לאחר מותו היו העיתונים האנגלים והאירים חלוקים בשאלה אם ולינגטון נולד כאירי או כאנגלי.
ב-2002 הוא דורג על ידי הBBC כמספר 15 ברשימת 100 הבריטים הגדולים.
ולינגטון תמיד נהג להשכים קום.
לדבריו הוא "לא היה מסוגל לשכב במיטה".
בתקופת שירותו הצבאי ואף לאחר שובו ב-1815 אל החיים האזרחיים הוא נהג תמיד לישון במיטת שדה ובכך הוא שיקף את חוסר יחסו לחיי הנוחות.
מיטה זו מוצגת עד היום בטירת וולמר.
גנרל מיגל דה אלבה הלין על כך שוולינגטון אמר לעיתים קרובות שהצבא צועד עם שחר ואוכל בשר קר, עד כי שני המשפטים הללו הטילו עליו אימה.
בהיותו בשדה המערכה הוא נהג לא לאכול דבר בין ארוחת הבוקר לבין ארוחת הערב.
במהלך הנסיגה לפורטוגל ב-1811, הוא התקיים על בשר קר ולחם, לייאושם של אנשי המטה שלו שסעדו איתו.
עם זאת, הוא נודע בשל איכות היין שהוא שתה והגיש, ולעיתים קרובות שתה בקבוק יין שלם בארוחת הערב (כמות שלא הייתה חריגה ביחס לנהוג באותם ימים).
ולינגטון הביע את רגשותיו בפומבי לעיתים נדירות ולרוב הוא התנשא על אלו הכפופים אליו או על בעלי מעמד נמוך משלו (שלמעשה היו רוב הסובבים אותו).
אף על פי כן, דה אלבה היה עד למקרה שאירע זמן קצר לפני קרב סלמנקה.
ולינגטון סעד את ליבו בשוק עוף תוך כדי שהוא צופה במשקפת בתמרוני הצבא הצרפתי.
הוא הבחין בהרחבה יתרה של האגף השמאלי של הצרפתים ועלה בדעתו שהוא יוכל לשגר לשם מתקפה מוצלחת.
הוא זרק את שוק העוף באוויר וצעק בצרפתית: "!Les français sont perdus" (הצרפתים אבודים).
לאחר קרב טולוז הביא לו אחד משלישיו את החדשות על התפטרותו של נפוליאון וולינגטון התפרץ לערב ריקודי פלמנקו מאולתר, כשהוא מרקד סביב על עקביו ומקיש באצבעותיו.
על פי ההיסטוריון הצבאי צ'ארלס דלטון, לאחר קרב קשה בספרד, העיר קצין צעיר הערה, "אני הולך לסעוד עם ולינגטון הערב", ואת המשפט הזה שמע ולינגטון שעבר שם במקרה רכוב על סוסו.
"אמור לפחות את הקידומת 'מר' לפני שמי" אמר ולינגטון.
"אדוני הלורד" השיב הקצין, "אנו לא אומרים 'מר קיסר', או 'מר אלכסנדר', אז למה שנאמר 'מר ולינגטון'?"
ארשת הפנים חמורת הסבר שלו ומשמעת הברזל שהנהיג היו ידועות.
נאמר עליו שהוא לא היה שבע רצון מחיילים שהריעו לעיתים קרובות מדי כאמצעי להבעת דעה.
אף על פי כן, לוולינגטון היה אכפת מחייליו.
הוא סירב לנהל מרדף אחר הצרפתים לאחר קרבות פורטו וסלמנקה, עקב כך שהוא צפה מחיר בלתי נמנע שצבאו ישלם במהלך רדיפה אחר האויב דרך שטח קשה.
הפעם היחידה בה הוא הביע בפומבי צער הייתה לאחר ההסתערות על בדחוס.
הוא בכה למראה הבריטים ששכבו הרוגים בפרצה לחומות העיר.
בהקשר זה, נראה היה שהאיגרת המפורסמת שהוא שיגר לאחר קרב ויטוריה, בה הוא כינה אותם "חלאת המין האנושי", נכתבה על רקע האכזבה שלו מהם על הפרת המשמעת והזעם שהוא חש כלפיהם.
הוא הביע את צערו באופן גלוי בלילה שלאחר קרב ווטרלו בפני רופאו האישי ומאוחר יותר בפני משפחתו.
בשל אי רצונו לקבל ברכות על ניצחונו, הוא פרץ בבכי.
רוח הלחימה שלו נעלמה למראה המחיר הגבוה בנפש של הקרב.
באופן מקרי, מראהו החיצוני של הולמן היה דומה מאוד לזה של נפוליאון.
בעקבות מקרה, שכמפקח הכללי של החימוש, הוא היה קרוב למקרה של פיצוץ עז, החל ולינגטון לסבול מחרשות ובעיות נוספות באוזניו.
ב-1822 הוא עבר ניתוח לשיפור השמיעה באוזנו השמאלית.
תוצאת הניתוח הייתה שהוא איבד לחלוטין את השמיעה באוזן זו.
נטען שהוא לא היה במיטבו לאחר מכן.
לוולינגטון היה "תיאבון מיני נמרץ" והוא קיים הרבה פרשיות אהבים במהלך נישואיו לקיטי.
במשך עשרות שנים הוא נהנה מחברתן של נשים אינטלקטואליות ומושכות, במיוחד לאחר קרב ווטרלו ובתקופה בה הוא כיהן בתפקיד השגריר בפריז.
העיתונות הבריטית נהגה ללגלג על צד זה באישיותו.
ב-1824, נוצר קשר מחודש עם אחת מהנשים הללו, כאשר הוא קיבל מכתב ממוציא לאור בו הוא הציע לוולינגטון להימנע מפרסום זיכרונות עסיסיים פרי עטה של אחת מפילגשותיו, הארייט וילסון, בתמורה להסדר כספי.
נאמר שהדוכס החזיר את המכתב לשולחו לאחר ששרבט עליו את המשפט "פרסם ולך לעזאזל" ("Publish and be damned").
אף על פי כן, ההיסטוריון כריסטופר היברט ציין שהמכתב נמצא בין ניירותיו של ולינגטון ללא שום דבר כתוב עליו.
סביר להניח שוולינגטון כן השיב למכתב, והטון במכתב נוסף של אותו מוציא לאור, שצוטט על ידי ההיסטוריונית אליזבת לונגפורד, מרמז על כך שוולינגטון סירב להיות קורבן לסחיטה.
הוא היה אדם מעשי ונהג לדבר בתמציתיות.
ב-1851 התגלה שדרורים רבים התעופפו בתוך ארמון הבדולח זמן קצר לפני פתיחת התערוכה הגדולה.
עצתו למלכה ויקטוריה הייתה "ניצים, גברתי".
ולינגטון תואר רבות כגנרל בעל גישה הגנתית, אף על פי כן, רבים מהקרבות בהם הוא השתתף, אולי רובם, היו קרבות התקפיים, אך ברוב הקרבות שהוא ניהל במלחמת חצי האי, בהם הוא זכה לתהילתו, לא היה לכוחותיו את העדיפות המספרית כדי לנהל קרב התקפה.
הכינוי "דוכס הברזל" (The Iron Duke) היה במקור בשימוש בהתייחס לנחישותו הפוליטית העקבית ולא לשום אירוע מסוים.
במקרים רבים מופיע כינוי זה בכתובים בהקשר מזלזל.
סביר להניח שכינוי זה החל להיות בשימוש נפוץ לאחר התקרית ב-1832, כאשר הותקנו תריסי ברזל על חלונות בית אפסלי כדי למנוע את שבירתם על ידי ההמון הזועם.
הכינוי החל להיות פופולרי בהדרגה בקריקטורות שפורסמו במגזין ההומור פאנץ' בשנים 1844 – 1845.
בבלדות פופולריות שפורסמו באותה תקופה הוא כונה "חטטן" (Nosey) או "החטטן הזקן" (Old Nosey).
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה כינה את ולינגטון "הכובש של כובש העולם" , כשחלקו השני של הכינוי, "כובש העולם" התייחס לנפוליאון.
קצינים שהיו כפופים אליו נהגו לכנות אותו "הגנדרן" (The Beau), שכן הוא היה לבוש בהידור.
חיילי הכוחות הספרדיים שלחמו לצדו כינו אותו "העיט", בעוד שהחיילים הפורטוגזים כינו אותו "דורו דורו" על שם הנהר דורו שאותו הוא חצה בפורטו ב-1809.
את הכינוי Beau Douro (הגנדרן מדורו), מצא ולינגטון משעשע כאשר הוא שמע אותו מפי קולונל ממשמר קולדסטרים.
הכינוי "הגנרל הספואי" היה בשימוש על ידי נפוליאון שכיוון ללעוג לשירותו של ולינגטון בהודו, ובאופן ציבורי הוא ראה בו יריב בלתי ראוי.
כינוי זה פורסם בעיתון הצרפתי Le Moniteur Universel כצעד תעמולתי.
הדוכס מוולינגטון: ולסלי קיבל את התואר 'דוכס' ב-11 במאי 1814, השם ולינגטון הוצע על ידי אחיו ויליאם משום קרבתו לשם משפחתם 'ולסלי'.
לפני קבלת תואר הדוכס, קיבל ולסלי את התארים; 'המרקיז דורו' (11 במאי 1814), 'המרקיז מוולינגטון' (3 באוקטובר 1814), 'הרוזן מוולינגטון' (28 בפברואר 1812), 'הוויקונט מטלברה ומוולינגטון' (4 בספטמבר 1809), 'הברון דורו מווליגטון' (4 בספטמבר 1809).
נסיך ווטרלו: ולסלי קיבל את התואר נסיכות ווטרלו ("פרינס ואן וטרלו") מידי הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (הולנד) ב-18 ביולי 1815, לאחר הניצחון בקרב ווטרלו.
דוכס הניצחון: ולסלי קיבל את תואר הדוכסות ("דוקו דה ויטוריה") ב-18 בדצמבר 1812 מידי ממלכת פורטוגל.
המרקיז של טורס וודרס: ולסלי קיבל את תואר המרקיזות ("מרקז דה טורס וודרס") מידי ממלכת פורטוגל באוגוסט 1812.
הדוכס של סיודד רודריגו: ולסלי תואר דוכסות מדרגה ראשונה ("דוקו דה סיודד רודריגו") מידי ספרד ינואר 1812.
הרוזן של וימירו: ולסלי קיבל את תואר הרוזנות ("קונדה דה וימירו") לאחר הניצחון בקרב וימירו, מידי ממלכת פורטוגל ב-18 באוקטובר 1811.
מלבד הדרגות שקיבל בצבא הבריטי, צבאות נוספים שהיו בעלות בריתה של בריטניה בתקופות שונות של המערכה כנגד נפולאון, העניקו לוולסלי דרגות ודרגות כבוד שונות.
ברוב המקרים היה ולסלי מפקד הכוחות בפועל ולכן פיקד גם על יחידות צבא של בעלות בריתו (לדוגמה בקרב ווטרלו כאשר פיקד על הכוח כולו).
בין המדינות שהעניקו לו דרגה ניתן למנות את הנובר (פילדמרשל), הולנד (פילדמרשל), פורטוגל (מרשל-גנרל), ממלכת פרוסיה (פילדמרשל), האימפריה הרוסית (פלדמרשל) וממלכת ספרד (קפטן גנרל).
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט
לורד וורדן של חמשת נמלים
מדליית הזהב הצבאית (9 אבזמים) חבר המועצה המלכותית של בריטניה ואירלנד
אביר מסדר גיזת הזהב (ספרד) אביר הצלב הגדול של מסדר המגדל והחרב (פורטוגל)
מפקד של מסדר החרב (שוודיה)
אביר הצלב הגדול של מסדר הגואלפים (הנובר)
אביר הצלב הגדול של מסדר ויליאם הצבאי (הולנד) עיטור גאורגי הקדוש מדרגה ראשונה (רוסיה)
אביר הצלב הגדול של מסדר העיט השחור (פרוסיה)
אביר הצלב הגדול של מסדר מריה תרזה (אוסטריה)
בירת ניו זילנד, ולינגטון, נקראה כך על שמו של ולסלי.
ישנו מחוז 'ולינגטון' בניו סאות' ויילס, אוסטרליה; מחוז 'ולינגטון' באוסטרליה המערבית ומחוז בעל אותו שם בדרום אונטריו, קנדה, כולם על שם ולסלי.
בדרום אונטריו ישנה גם עיירה בשם, כמו גם עיירה בשם 'ולינגטון' בונקובר, קנדה וכ-113 ק"מ צפונית ממנו גם הר בעל אותו השם על שמו של ולסלי.
בטמיל נאדו, דרום הודו, ישנה עיירה גם בשם 'ולינגטון' על שם הדוכס ובה אנדרטה לזכרו.
בנוסף, בערים רבות ברחבי האימפריה הבריטית לשעבר ישנם רחובות ומקומות על שמו של ולסלי.
בית אפסלי אשר היה ביתו של ולסלי בפינה של הייד פארק, לונדון, הפך למוזיאון לזכרו.
בין החפצים אשר היו של הדוכס, מוצגים גם פרטי אומנות רבים שהיו חלק מהאוסף הפרטי של ולסלי.
קיימת סברה כי המאכל בקר ולינגטון נקרא על שם הדוכס.
שמו של ולסלי ניתן לסוג מגפיים "מגפי ולינגטון" (Wellington boot או בכינויים; wellies) לאחר שביקש שייוצרו עבורו מגפיים מיוחדות.
אנדרטת ולינגטון בלונדון - פסל אכילס מברונזה בפארק ליין (נחנך 1822).
קשת ולינגטון בלונדון - קשת ניצחון בפינת הייד פארק (נחנך 1830).
פסל ולינגטון באלדרשוט - פסל של ולינגטון רכוב על סוסו, במקור הוצב בראש קשת ולינגטון (נחנך 1846).
אנדרטת ולינגטון בדבלין - אובליסק בפניקס פארק (נחנך 1861).
הסרט הבריטי ההיסטורי "דוכס הברזל" (1934) בבימויו של ויקטור סביל, מתמקד בוולסלי בתיאורו את המערכות נגד הצרפתים בפיקודו, כאשר השיא הוא בקרב ווטרלו.
ולסלי מתואר בסרט "ווטרלו" (1970) בבימויו של סרגי בונדרחוק על ידי השחקן כריסטופר פלאמר.
בשני פרקים מסדרת הקומדיה הבריטית "בלקאדר" מופיע ולסלי, המתואר על ידי השחקן סטיבן פריי.
סטיבן פריי משחק את דמות ולסלי גם בסרט "סבוטאג'!" (2000) המתאר את קרב ווטרלו.
בסרט "ויקטוריה הצעירה" (2009), השחקן ג'וליאן גלובר משחק את דמות הדוכס.
סדרת ספרי "שארפ" (Sharpe) הופקו גם למיני סדרה המתארת את המעורבות הבריטית בהודו, המערכה בחצי האי האיברי וקרב ווטרלו.
ולסלי מתואר בסדרה זאת על ידי השחקנים היו פרייז'ר ודוויד טרוטון.
בסדרת ספרי "שארפ" של הסופר ברנרד קורנוול מופיע ולסלי ברוב הספרים.
פרנסיסקו דה גויה צייר את הדוכס בשנת 1812, בשלבים האחרונים של המערכה בחצי-האי האיברי, כאשר ולסלי היה במדריד.
דיוקנים רבים נוספים נעשו על דמותו של ולסלי על ידי ציירים רבים, בהם: תומאס לורנס, ג'ורג' דיווי, ג'ורג' הייטר ורוברט הום.
לודוויג ואן בטהובן כתב את היצירה "ניצחון וולינגטון" , או "קרב ויטוריה", אופוס 91[1], הנכתבה לציון ניצחון וולינגטון על ז'וזף בונפרטה בקרב ויטוריה בספרד, ב-1813.
סר ארתור גרנפל ווקופ הנציב העליון הבריטי הרביעי של ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל ועבר הירדן (נובמבר 1931 - מרץ 1938).
ארתור ווקופ נולד למשפחת אצולה בריטית בשנת 1874. הוא למד בבית ספר ברפטון ובשנת 1893 התגייס לרגימנט ארגייל וסת'רלנד של ההיילנד (Argyll and Sutherland Highlanders).
הוא לחם במלחמת הבורים השנייה ונפצע קשה בשנת 1899 במאחרספונטיין.
בשנים 1903–1914 שירת בהודו הבריטית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב בחזית צרפת בלוס.
בשנת 1916 הועבר עם גדודו לעיראק.
ווקופ נפצע בקרב ולאחר מכן התמנה כמפקד גדוד והמשיך בלחימה.
בשנת 1923 היה חבר מטעם הצבא בנציגות להתיישבות באוסטרליה ובניו זילנד, ובשנים 1924–1926 הוצב בגרמניה כראש ועדת הפיקוח הבריטית על אזור ברלין.
על תקופת כהונתו זו נמסר בהארץ בעת מינויו לנציב עליון בארץ ישראל:
בשנים 1927–1929 שירת בבריטניה כמפקד הדיוויזיה ה-44 ובשנים 1929–1931 שירת כמפקד בצפון אירלנד.
ביולי 1931 נבחר לנציב העליון על ארץ ישראל ובתחילת אוגוסט 1931 הוא צוין כאביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
הוא נכנס לתפקיד ב-20 בנובמבר 1931. בתחילת 1936 פורסם שכהונתו תוארך בחמש שנים נוספות.
בתקופתו של ווקופ גדלה העלייה בשיעור ניכר, כאשר ווקופ הנהיג מדיניות של הנפקת סרטיפיקטים רבים במה שנחשב למקסימום יכולת הקליטה של הארץ.
בתקופת כהונתו התרחשה העלייה החמישית, שבה יותר מהוכפל מספר היהודים בארץ ישראל והיא הביאה להתפתחות כלכלית ותרבותית רבה ביישוב.
בתקופת כהונתו של ווקופ כנציב העליון, עלו לארץ ישראל 217,667 יהודים.
ווקופ קשר קשרים עם ראשי היישוב ועם מנהיגי ערביי ארץ ישראל.
תמיכתו בעלייה נבעה מהכרתו כי עלייתם של היהודים לארץ ישראל תורמת להתפתחות הכלכלה בארץ.
ווקופ יזם עבודות ציבוריות והנדסיות שהביאו לקידומה של ארץ ישראל.
במהלך כהונתו של ווקופ, בשנת 1936, החלו מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, שהיו התקפה על היישוב ומרד כלפי השלטון הבריטי.
ווקופ ביקש לסיים את המרד במשא ומתן עם הערבים ומנע ממפקד המשטרה רוי ספייסר מלהשתמש באמצעי ענישה חריפים נגד האוכלוסייה הערבית.
בה בעת, ווקופ התנגד להשעיית העלייה, ואמר שלא ניתן להצדיק צעד כזה, לא מבחינה כלכלית ולא מבחינה פוליטית.
במשך זמן רב הוא מנע את גירושו של המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני בטענה שהוא אינו כה קיצוני כמו שאומרים עליו ולאור הערכתו שבמשך השנים 1931–1935 הוא היה יותר מועיל ממזיק, וכן מתוך רצון שלא לתת למרד אופי דתי.
גם לאחר רצח לואיס אנדרוס, המושל הבריטי של הגליל, וההחלטה לעצור את המופתי, מנע ווקופ את מעצרו בהר הבית ובכך איפשר לו להתחמק ממעצר.
גישתו זו של ווקופ ספגה ביקורת מצד ועדת פיל אשר חייבה הפעלת כוח נגד אוכלוסייה שאינה מוכנה לשתף פעולה במיגור הכנופיות{{הערה|David Anderson, David Killingray, Policing and decolonisation: politics, nationalism, and the police, 1917-65, pages 66-68|כיוון=שמאל}}.
עם זאת, קבע ווקופ עונשי מינימום על עבירות של נשיאת נשק, אולם זקן השופטים מייקל מקדונל, אשר לפי המסורת הדמוקרטית הבריטית לא היה תלוי ברשות המבצעת, הנחה את השופטים שלא להחמיר בעונשם של ערבים שפגעו ביהודים.
לאחר ששר המושבות הבריטי אמר שווקופ איבד את אמון היהודים והערבים גם יחד, וכי הוא ויתר על הביטחון של הקצינים הבריטים בארץ ישראל, הוחלף ווקופ בתחילת מרץ 1938 בטענה של בריאות לקויה.
במקומו מונה כנציב עליון הרולד מקמייקל.
בתחילת 1943 פורסם ספר על האסלאם שכלל פרק שכתב על ארץ ישראל.
בפרק הוא תמך במדיניות הספר הלבן בארץ ישראל.
ארתור ווקופ נפטר בפתאומיות כשנפל במדרגות מועדון צבאי בלונדון בספטמבר 1947.
ווקופ נחשב לנציב העליון האהוד ביותר על היישוב ועל התנועה הציונית.
דוד בן-גוריון כינה אותו "הטוב שבנציבים".
היהודים הזמינו את ווקופ לאירועים חשובים כפתיחת יריד המזרח, והבטיחו לקרוא על שמו את אחד הגשרים על הירקון.
גם כיכר העצמאות בנתניה נקראה על שמו לאות הוקרה על סיועו להתפתחות נתניה.
"היישוב יזכור למנוח סר ארתור ווקופ את עשרים ריבוא היהודים שעלו לארץ בתקופת שלטונו ובעזרתו.
לא נשכח את עמדתו החיובית להתיישבות החקלאית העברית ופיתוחה של תל אביב ולרישיון לפתח בה נמל; את יחסו אל מוסדות התרבות שלנו כגון הבימה, התזמורת ועוד".
במהלך כהונתו של ווקופ היחס כלפיו ביישוב היהודי היה פחות נלהב.
משה בילינסון כתב עליו בפברואר 1936: .
בחוגי הרוויזיוניסטים, לעומת זאת, לעגו להתרפסות של ההנהגה הציונית בפני ווקופ ונהגו לכנות את ווקופ בלעג "נציבנו הטוב".
הם בקרו את ווקופ על שנמנע מלהזכיר את "הבית הלאומי" היהודי בדבריו וטענו שהתגברות העלייה בימיו לא הייתה תלויה בו, וכי הוא אף עשה צעדים להצר את העלייה של בעלי הון ומקצועות חופשיים.
ווקופ הואשם בהתערבות בפוליטיקה הפנימית בין הימין והשמאל בתנועה הציונית, אב"א אחימאיר ממנהיגי ברית הבריונים כינה אותו , ואף הגדיל והאשים את ווקופ כי היה מודע מראש, ובמשתמע נתן יד, לרצח ארלוזורוב.
מינויו של ווקופ נחשב מלכתחילה כצעד שנועד לבוא לקראת הציונים ולהקהות את התוצאות של הספר הלבן של פאספילד.
בן-גוריון כתב שראש ממשלת בריטניה, רמזי מקדונלד, שנחשב אוהד הציונות, אמר לו שהוא הולך לדאוג ל"פירוש" חדש לספר הלבן שיבטל את תוכנו השלילי וכי ימונה נציב עליון חדש, ווקופ, אשר יעמוד לימין העלייה וההתיישבות.
בעת מינויו לא נשמעה ביקורת על המינוי בקרב ההנהגה הציונית, למעט על כך שלא התייעצו בהם לפני ההודעה על המינוי.
עיקר הביקורת על ווקופ בקרב היישוב היהודי עד המרד הערבי הגדול נוגע לתמיכתו בהקמת מועצה מחוקקת.
ווקופ הצהיר בשנת 1932, בהופעה בפני ועדת המנדטים של חבר הלאומים, שהכוונה להקים מועצה מחוקקת עבור תושבי ארץ ישראל, שהופיעה בספר הלבן של פאספילד, לא נזנחה, למורת רוחה של המחנה הציוני, שכן היהודים היו מיעוט בארץ ישראל.
אך מכיוון שהרעיון לא קודם בפועל נושא זה לא הובלט בהערכה כלפיו.
רעיון המועצה המחוקקת עלה שוב בסוף שנת 1935, אך בלחצו של חיים ויצמן נדחה על ידי הפרלמנט הבריטי ובית הלורדים.
לכבוד סיום כהונתו כנציב, נתן ווקופ סביל מודרני כמתנת פרידה לתושבי ירושלים.
הסביל נקרא על שמו - סביל ווקופ ונמצא מול תחנת הרכבת הישנה בירושלים.
ארתור ויליאם טדר, ברון טדר הראשון היה מרשל של חיל האוויר המלכותי.
מפקד הזירה האווירית בים התיכון, סגן המפקד העליון במבצע אוברלורד ומפקד חיל האוויר המלכותי בשנים 1946–1949.
ארתור טדר נולד במזקקת הויסקי גלנגוין שמצפון לגלאזגו, סקוטלנד בשנת 1890. החל את שירותו הצבאי בשנת 1913 כאיש חיל הרגלים, ובהמשך, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל משנת 1916, עבר לשרת בגיס התעופה המלכותי (שקדם לחיל האוויר המלכותי) בצרפת ובמצרים.
לאחר שמילא תפקידי סיור והפצצה, מונה למפקד טייסת.
לאחר סיום המלחמה מילא משרות בכירות בחיל האוויר המלכותי (RAF) ובמיניסטריון התעופה הבריטי.
לפני מלחמת העולם השנייה מונה למפקד כוחות האוויר במזרח הרחוק.
טדר מילא תפקיד מכריע בהסרת המצור על טוברוק ב"מבצע צלבן" (Operation Crusader).
לאחר שורה של ניצחונות וכישלונות בקרבות נגד קורפוס אפריקה של גנרל ארווין רומל, הגיע שיאו של הסיוע האווירי שנתן חיל האוויר בפיקודו של טדר לכוחות הלוחמים ברומל, עם הניצחון ב-3 בנובמבר 1942 בקרב אל עלמיין השני.
לטדר היה גם תפקיד נכבד בסילוק הצבא הגרמני מתוניסיה, במסגרת המערכה בתוניסיה ב-1943.
בשנת 1943 היה טדר, שהועלה לדרגת מרשל של חיל האוויר, מעורב בתכנון מבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה, ולאחר מכן התמנה לסגן ראש כוחות הפלישה של בעלות הברית, שהתכוננו לנחות באירופה הכבושה, בפיקודו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, ועסק בתכנון המערכה האווירית של הפלישה לנורמנדי, שהתבצעה ב-6 ביוני 1944.
לקראת תום המלחמה נשלח טדר לברית המועצות לפגישה עם יוסיף סטלין לבקש את סיוע הסובייטים לפעול באמצעות מהלכי תקיפה בחזית המזרחית, להקלת העומס על בעלות הברית המערביות שהיו בלחץ בעת הקרב על הבליטה שנערך בדצמבר 1944 ובינואר 1945.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית בטקס הכניעה הרשמי בריימס ב-7 במאי 1945, עמדו הסובייטים על כך שיערך טקס כניעה נוסף בנוכחותם.
הטקס הנוסף נערך ב-8 במאי 1945 בברלין.
בטקס זה ייצג טדר את הגנרל אייזנהאואר, וחתם כנציגו על מסמכי הכניעה.
לאחר תום המלחמה עמד טדר, אשר במהלך המלחמה הוענק לו תואר אצולה, בשנים 1946–1949 בראש מטה חיל האוויר ובראש המשלחת האווירית הבריטית בוושינגטון.
בשנת 1950 פרש משירותו הצבאי והתמנה לעמוד בראש אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1966 כתב את ספר זיכרונותיו.
ארתור טדר נפטר בשנת 1967.
ארתור הרדן היה ביוכימאי בריטי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1929, בו זכה במשותף עם האנס פון אוילר-שלפין "על מחקריהם בתחום תסיסת הסוכר ואנזימי תסיסה".
הרדן נולד לאלברט טיס הרדן ואלייזה מק'ליסטר.
הוא התחנך בבית ספר פרטי, ובקולג' טטנהול, סטפורדשייר.
משם המשיך לאוונס קולג' באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1882, וסיים לימודיו ב-1885. ב-1886 קיבל את מלגת דלטון בכימיה ובילה שנה בעבודה לצד אוטו פישר בארלנגן.
הוא שב למנצ'סטר כמרצה ומדגים, ונשאר בה עד 1897, אז התמנה לכימאי במכון הבריטי לרפואה מונעת (לימים - מכון ליסטר), שהוקם זה לא מכבר.
ב-1907 התמנה לראש מחלקת הביוכימיה, ומילא תפקיד זה עד פרישתו ב-1930 (על אף שהמשיך בעבודתו המדעית במכון גם לאחר פרישתו).
ב-1912 קיבל תואר פרופסור לכימיה באוניברסיטת לונדון.
במנצ'סטר חקר הרדן את השפעת האור על תרכובות פחמן דו-חמצני וכלור, וכאשר הצטרף למכון יישם את שיטותיו לחקר תופעות ביולוגיות כמו הפעולה הכימית של בקטריות ותסיסה כוהלית.
הוא בחן את תוצאי הפירוק של גלוקוזה ואת הכימיה של השמרים, ופרסם סדרת מאמרים אודות הוויטמינים האנטיסקוביוטיק והאנטיניוריטיק (ידועים כיום בשמות ויטמין C וויטמין B1, בהתאמה).
הרדן קיבל תואר אבירות ב-1926, וקיבל מספר תוארי דוקטור לשם כבוד.
הוא היה חבר בחברה המלכותית, וקיבל את מדליית דייווי ב-1935.
הארדן ערך במשותף עם ו.
בייליס את ה-"Biochemical Journal" מ-1913 עד 1938, וכתב מספר ספרים מקצועיים:
הרדן היה נשוי, אך לא היו לו ילדים.
אשתו, ג'ורג'ינה סידני ברידג', לה נישא ב-1900, נפטרה ב-1928, והרדן נפטר בביתו בבורן אנד, בקינגהאמשייר ב-1940.
ארתור זייס-אינקווארט היה משפטן אוסטרי, מושל אוסטריה והולנד, ופושע מלחמה נאצי.
היה אחראי לפשעי מלחמה רבים בפולין ובהולנד.
זייס-אינקווארט נולד בסטונארוב שבמוראביה, באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא עבר עם הוריו לווינה בשנת 1907 ולמד משפטים באוניברסיטת וינה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרי, ושירת כקצין ברוסיה, ברומניה ובאיטליה.
הוא קיבל מספר עיטורים על גבורה במלחמה, שבה נפצע ב-1917, ולאחר המלחמה השלים את לימודי המשפטים.
בשנת 1921 ייסד משרד עצמאי לעריכת דין.
כעורך דין מצליח הוזמן, בשנת 1933, לשרת בממשלתו של הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס.
לאחר רצח דולפוס הפך ל"יועץ המדינה" משנת 1937 בממשלתו של הקנצלר קורט שושניג.
בשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית, ואף שהרחיק עצמו מהם, לאחר שהמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק באוסטריה בשנת 1933, חידש את חברותו בה בשנת 1936. כאוסטרים רבים תמך באיחוד עם גרמניה, ומסיבה זו תמך במפלגה הנאצית האוסטרית, כפי שהעיד במשפטו בנירנברג, אם כי טען כי הסתייג ממעשיהם הפרועים.
בתקופה זו היה במעמד המוזר של איש אמונם של הקנצלר שושניג והנשיא וילהלם מיקלָס, תוך שהוא חותר, יחד עם בכירי הנאצים בגרמניה, תחת עצם קיומה של המדינה האוסטרית.
בחודש פברואר 1938, בפגישה בין אדולף היטלר לבין הקנצלר האוסטרי קורט שושניג, הסכים שושניג למינויו של זייס-אינקוורט לשר הפנים והממונה על המשטרה והביטחון, כדי למנוע את ה"אנשלוס" – איחודה של אוסטריה (ארץ הולדתו של הפיהרר) עם גרמניה.
זייס-אינקווארט יצא לפגוש את היטלר בברלין במה שנתפס כהבלטת כפיפותה של אוסטריה לגרמניה.
זייס-אינקווארט פעל כמי שגורס כי יש לפעול בהדרגה לאיחוד עם גרמניה, ובהתאם לכך הסכים להמשך האיסורים על הפגנות של הנאצים האוסטרים, והצהיר שינקוט את כל האמצעים נגדם אם יפרו את הסדר.
כן טען שטרם הגיעה השעה לביטול שוויון הזכויות של יהודי אוסטריה.
לאחר התפטרותו של שושניג תחת לחץ צבאי גרמני כבד, ולמרות ניסיונות של הנשיא מיקלס לדחות את הקץ, מונה זייס-אינקווארט לקנצלר, בראש קבינט שהיה מורכב כולו מנאצים.
תוכניתו של היטלר הייתה כי לאחר מינויו של זייס-אינקווארט, יזמין הקנצלר החדש את הכוחות הגרמניים לעשות סדר במדינה, על מנת "למנוע שפיכות דמים", וכך תינתן הלגיטימציה הבין-לאומית הדרושה לביצוע ה"אנשלוס".
למחרת, ב-12 במרץ 1938, נפגש זייס-אינקווארט עם היטלר בלינץ, עיר נעוריו של היטלר, והכריז על ביטול עצמאותה של אוסטריה.
ב-13 במרץ חתם זייס-אינקווארט על חוק המאחד את גרמניה עם אוסטריה (הנשיא מיקלס סירב לחתום על חוק זה, ולפיכך חתם עליו זייס-אינקווארט אף שלא היה מוסמך לכך), ומעשה האנשלוס תם ונשלם מבחינה רשמית.
"אוסטריה", הכריז החוק החדש, "היא מחוז של הרייך הגרמני".
צורף לרייכסטאג הגרמני יחד עם צירים נוספים מאוסטריה.
המחוז החדש, שכונה "אוסטמרק", נותר תחת שלטונו של זייס-אינקווארט, כשארנסט קלטנברונר, איש האס אס הברוטלי, כראש המיניסטריום שלו.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה לפתרון "השאלה היהודית".
זייס-אינקווארט קיבל דרגת כבוד באס-אס, ובמאי 1939 מונה לשר בלי תיק בממשלת הרייך הגרמני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה זייס-אינקווארט למושל דרום פולין, אך בטרם הספיק להיכנס לתפקידו, הוקם הגנרלגוברנמן, יחידת המינהל המדינית שהקימו הגרמנים בשטחי פולין שלא סופחו לרייך עצמו.
זייס-אינקווארט מונה לסגנו של מושל הגנרלגוברנמן הנס פרנק.
תחת שלטונם היו שנים עשר מיליון איש, ובהם מיליון ושמונה מאות אלף יהודים.
בתפקידו היה זייס-אינקווארט אחראי להתחלת "הפתרון הסופי" – החרמת רכוש יהודי, גירוש היהודים לגטאות, והפעלת צעדים קשים נגד כלל האוכלוסייה.
בפברואר 1940 הצהיר כי בוצעו הוצאות להורג המוניות של מי שפעל נגד השלטון הגרמני.
במאי 1940, לאחר כיבוש ארצות השפלה, מונה זייס-אינקווארט למושל הולנד ותחתיו הנס במקר כמושל אמסטרדם.
הוא תמך במפלגה הנאצית ההולנדית והתיר לאנשיה להקים מיליציה מזוינת משלהם.
מפלגות פוליטיות אחרות נאסרו, ורבים מעובדי המדינה נאסרו.
הממשל במדינה היה נתון לשרירות לבו של זייס-אינקווארט עצמו.
בין היתר גבה "מס כיבוש" בסך 50 מיליון מרק לחודש.
כ-530,000 הולנדים עבדו עבור הגרמנים, מהם 250,000 נשלחו לעבודות כפייה בגרמניה עצמה.
הוא פיתח שיטות להילחם ב"טרור", ובמאי 1943, כאשר פרצה שביתה כללית באמסטרדם, בארנהם ובהילברסום, שפט את מנהיגי השובתים בבית דין צבאי והטיל על האוכלוסייה קנס קולקטיבי של 18 מיליון גילדן הולנדי.
עד סיום הכיבוש היה זייס-אינקווארט אחראי להוצאה להורג באופן "חוקי" של כ-800 איש, אם כי בפועל היו עד 3,500 קורבנות.
מיולי 1944 נמסרו רוב סמכויותיו למפקד הצבאי של הולנד ולגסטפו.
עם כניסתו לתפקידו בהולנד פיטר את כל היהודים משירות המדינה ומעמדות מפתח בתקשורת ובכלכלה, הכריז על רישום היהודים, ויצר גטו באמסטרדם.
ממאה וארבעים האלף שנרשמו כיהודים בהולנד, שרדו רק 13,500.
ב-25 בפברואר 1942 הכריזו ההולנדים על שביתה כללית בתביעה להפסיק את הפעולות נגד היהודים.
בנאום פומבי ב-12 במרץ העמיד זייס-אינקווארט את העם ההולנדי בפני הברירה – אהדה ליהודים או שיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש.
בהולנד היו שלושה מחנות ריכוז – פיכט, אמרספורט, ו"מחנה המעבר" וסטרבורק.
המחנות פיכט ואמרספורט שימשו כמחנות ריכוז לעבודות כפייה, אך בסופו של דבר נשלחו אנשי המחנות לווסטרבורק, ומשם נשלחו במהרה ברכבות להשמדה במזרח.
כמאה אלף מיהודי הולנד עברו במחנה וסטרבורק בדרכם להשמדה.
בשנת 1941 נשלחו ראשוני היהודים למאוטהאוזן ולבוכנוואלד, אך החל מיולי 1942 נשלחו להשמדה בסוביבור, אושוויץ, טרזיינשטט וברגן-בלזן.
חלקו של זייס-אינקווארט בפעולות אלו היה מכריע.
כאשר התקדמו בעלות הברית אל עבר הולנד, הורה היטלר על הפעלת תוכנית "אדמה חרוכה", שכללה הריסת נמלים בהולנד, והצפת חלק ניכר מהמדינה.
התוצאות היו הרות אסון – רעב ברוב המדינה, שגבה כשלושים אלף קורבנות הולנדים.
בצוואתו הורה היטלר למנות את זייס-אינקווארט לשר החוץ בממשלה החדשה, אך קרל דניץ, שמונה לנשיא גרמניה, התעלם מהוראתו של היטלר ולא מינה את זייס-אינקווארט לממשלת פלנסבורג, ככל הנראה בגלל רצונו למצוא חן בעיני בעלות הברית שיסתייגו מפושע מלחמה מסדר הגודל של זייס-אינקווארט.
עם התקדמות כוחות בעלות הברית אל תוך הולנד, באפריל 1945, נמלט זייס-אינקווארט מהולנד.
הוא נתפס לאחר המלחמה בהמבורג.
הוא הועמד לדין במשפטי נירנברג והואשם בקשירת קשר לביצוע פשעים נגד השלום, תכנון וייזום מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
במשפט, הוא היה היחיד מבין הנאשמים שלא התנער מהיטלר.
הוא טען שלא ביקש להרוג את היהודים אלא רק לגרש אותם מאירופה בהיותם אויביה הכלכליים של גרמניה.
זייס-אינקווארט נמצא אשם בכל ארבעת סעיפי האישום פרט לקשירת הקשר, ונידון למוות בתלייה.
הוא פנה בבקשת חנינה ואף ביקש את התערבותה של וילהלמינה, מלכת הולנד, אך בקשתו נדחתה.
הוא הוצא להורג בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946, האחרון מבין המוצאים להורג.
בדרכו לגרדום אמר: "אני מקווה כי ההוצאה הזאת להורג תהיה הפעולה האחרונה בטרגדיה של מלחמת העולם השנייה, ואני מקווה כי האסון הזה ישרה תבונה על העם".
ארתור ויילי היה חוקר מזרח אסיה, סינולוג, מתרגם ומשורר אנגלי ממוצא יהודי.
נודע בעבור תרגומיו המופתיים לשירה וספרות סינית ויפנית ולפילוסופיה סינית קלאסית, תרגומים שהשפיעו על הסינולוגיה המערבית ועל השירה האנגלית המודרנית.
נחשב לאחד מגדולי הסינולוגים של המאה ה-20. בעל תואר כבוד של מסדר חבר העמים הבריטי.
ארתור ויילי נולד בטאנברידג' ווילס, קנט שבאנגליה בשם ארתור דייוויד שלוס, כבן לכלכלן דייוויד פרדריק שלוס.
עקב רגשות אנטי-גרמניים שהתעוררו באנגליה בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוא שינה את שם משפחתו לויילי, שם משפחת סבו מצד אמו, שהיה מלומד יהודי-אנגלי נודע.
ב-1914. ויילי התחנך בבית הספר רוגבי והחל ללמוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1907, שם הוא למד לימודים קלאסיים וקיבל תואר ראשון ב-1910. כן למד בעצמו בקלות צרפתית, גרמנית, וספרדית.
ויילי קיבל עבודה כעוזר גנז של כתבי יד ותדפיסים במוזיאון הבריטי ב-1913. במהלך שהותו שם הוא למד בעצמו סינית ויפנית, באופן חלקי בשביל לסייע לקטלג את הציורים שבאוסף המוזיאון.
הוא עזב את עבודתו במוזיאון ב-1929 על מנת להקדיש עצמו באופן מלא לתרגום ספרות, אולם המשיך להורות בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון.
ב-1918 הוא פגש את בריל דה זואט, מבקרת מחול וסופרת; והם חיו יחדיו עד למותה ב-1962. ב-1966 נשא ארתור ויילי את אליסון רובינסון, בה הוא פגש לראשונה ב-1929. הם חיו בהייגייט בלונדון, היא נהפכה להיות דמות מוכרת בשנים לאחר מכן והאריכה ימים מעבר לגיל מאה.
ויילי חי ברובע בלומסברי שבלונדון ומדי פעם התרועע עם מספר חברים מקבוצת בלומסברי, אליהם הוא התוודע בתקופת לימודיו בקיימברידג'.
הוא היה אחד מהראשונים שזיהו את רונאלד פירבאנק כסופר מוכשר, וביחד עם אוסברט סיטוול כתב את המבוא למהדורה הראשונה של אסופת הסיפורים של פירבאנק.
ויילי נבחר כעמית של כבוד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ב-1945 וקיבל את התואר "מפקד מסדר האימפריה הבריטית" (CBE) ב-1952, את מדליית המלכה לשירה ב-1953, ואת האות "CH" (Order of the Companions of Honour) ב-1956. הוא נפטר בלונדון ונטמן בבית הקברות המפורסם הייגייט (Highgate Cemetery).
ויילי קיבל הפרס את James Tait Black Memorial Prize עבור תרגומו ל"קוף" (Monkey) ותרגומיו לחיבורים הקלאסיים Analects of Confucius (המאמרות) ו-The Way and its Power (Tao Te Ching), (ספר הדרך והסגולה), נחשבים עדיין כמעולים על ידי בני סמכא.
Slauerhoff) השתמש בשירים מתוך Hundred and Seventy Chinese Poems ומתרגומים נוספים על מנת לכתוב את עיבודו לשירה הסינית Yoeng Poe Tsjoeng שראה אור ב-1929.
חרף העובדה שוויילי תרגם טקסטים קלאסיים רבים מסינית ויפנית לאנגלית, בכללם ספרי שירה רבים ומספר ספרי פילוסופיה, הוא מעולם לא נסע למזרח הרחוק.
במבואו ל-The Secret History of the Mongols, הוא כתב שהוא לא שולט בשפות מזרחיות עתיקות רבות, אלא יודע רק סינית ויפנית טוב למדי.
כתב עליו ההיסטוריון ג'ונתן ספנס: "הוא בחר פנינים מהספרות הסינית והיפנית ועשה אותן לשלו.
אף אחד לא עשה דבר כזה קודם לכן, ולא יעשה דבר כזה שוב.
היו הרבה אנשים במערב שידעו סינית או יפנית טוב ממנו, והיו אולי מעטים שידעו סינית ויפנית היטב.
אולם הם לא היו משוררים, ואלה שהיו משוררים טובים יותר מאשר ויילי לא ידעו סינית או יפנית.
התדהמה מתרגומיו לעולם לא תחזור, כי רוב היצירות, שוויילי בחר לתרגם, לא היו מוכרות קודם לכן במערב, לפיכך ההשפעה שלהן הייתה יוצאת דופן".
ארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון (1647 לערך – 14 באפריל 1716), בנו של שופט, אדוארד הרברט, היה פוליטיקאי ואדמירל בצי המלכותי הבריטי בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
הרברט נולד בערך בשנת 1647, ןהצטרף לצי המלכותי בשנת 1663. הוא שירת במלחמות ההולנדיות, ובתפקידי פיקוד שונים בים התיכון.
זכה לקריירה מכובדת בצי ואף נפצע באחד הקרבות.
נאמנותו למלוכה, היחוס המשפחתי ותפקודו כמפקד בצי הקנו להרברט מקום של כבוד בחצר המלכות ואת חיבתו של המלך ג'יימס השני שמינה אותו לאדמירל.
סרובו לתמוך בחוק המבחן הביא להדחתו מכל תפקידיו.
הרברט פנה לנציגי ויליאם הנסיך מאורנג'.
הוא הגיע להאג מחופש לחייל פשוט כדי להיפגש עם ויליאם ולמסור לו מכתב מאצילי אנגליה.
ויליאם כהוקרה מינה אותו למפקד כוח הפלישה שלו במהלך המהפכה המהוללת שאירעה בשנת 1688, ואחרי כן זיכה אותו במשרת ראש צי הבית.
בתקופת שלטונם של ויליאם ומרי כמלכי אנגליה, שירת הרברט כלורד הראשון של הימיה, ומילא תפקיד מרכזי במלחמת תשע השנים בה פיקד על הכוחות האנגלים וההולנדים בקרבות על מפרץ בנטרי ועל החוף הסמוך (Beachy Head).
נסיגתו מפני הכוחות הצרפתים עוררה זעם והביאה לעמדתו למשפט צבאי.
הרברט זוכה במשפט, אך אחרי־כן לא שרת את המלוכה בתפקיד כלשהו.
הרברט נישא פעמיים, אך לא זכה להביא ילדים לעולם ועם מותו, ב-14 באפריל 1716, באה לקיצה גם רוזנות טורינגטון.
הרב אברהם [ארתור] הֶרְצְברג היה רב קונסרבטיבי, פרופסור ליהדות, היסטוריון וממנהיגי יהדות ארצות הברית במאה ה-20.
נולד כאברהם הרצברג בעיירה לוּבַּצ'וֹב (Lubaczów) שבדרום-מזרח פולין ב-9 ביוני 1921. אביו היה צבי אלימלך הרצברג, רב אורתודוקסי מחסידות בעלז.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לארצות הברית, קודם לאוהיו, ואחר כך לבולטימור בה כיהן אביו כרב.
מגיל צעיר הכין את עצמו הרצברג למשרה של רב ולמד תלמוד במקביל ללימודי חול.
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבמרילנד, בהיסטוריה ובשפות שמיות.
הוא למד יהדות בבית המדרש לרבנים באמריקה, המוסד האקדמי העליון של הזרם הקונסרבטיבי, ובשנת 1943 הוסמך על ידם לרבנות.
הוא נישא בשנת 1950 לפיליס קאנון, ולזוג נולדו שתי בנות.
בין השנים 1951 ל-1953 כיהן כרב צבאי בחיל האוויר האמריקני.
הוא התגורר באינגלווד שבניו ג'רזי, שם היה רב של קהילת בבית הכנסת הקונסרבטיבי עמנו-אל משנת 1956 עד לשנת 1985.
בנוסף להיותו רב קהילה, היה אקדמאי מכובד וצבר מוניטין והכרה על ספריו שגוללו את תולדות יהודי ארצות הברית ועל התנועה הציונית.
הוא חיבר עשרות ספרים, מאמרים ומחקרים שעסקו בכל תחומי ההיסטוריה, ההגות והמחשבה של היהדות והציונות, ורבים מספריו מהווים כטקסט יסוד בתחומם.
הרצברג סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה בשנת 1966 מאוניברסיטת קולומביה.
הוא לימד במספר מוסדות, בהם אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ראטגרס, האוניברסיטה העברית בירושלים ובדארטמות' קולג'.
משנת 1991 ועד מותו ב-2006 שימש כפרופסור אורח למדעי הרוח באוניברסיטת ניו יורק.
הרצברג חקר את תופעת האנטישמיות בספרו משנת 1968, שהיה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, "הנאורות הצרפתית והיהודים: מקורות האנטישמיות המודרנית", בו טען כי מקור האנטישמיות מגיע לראשית ימי עידן האורות ולפילוסופים כדוגמת וולטר.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו האחרון, אוטוביוגרפיה אישית השזורה בקורות העם היהודי, הנקרא "יהודי באמריקה, חיי ומאבק של עם על זהותו".
במאמר ביקורת על הספר כתב ג'ייקוב ניוזנר, פרופ' ללימודים יהודיים, "הרצברג הוא האינטלקטואל הבולט ביותר של יהדות ארצות הברית".
הרצברג השתתף במצעד הרבנים באוקטובר 1943 בבירת ארצות הברית וושינגטון בקריאה לכוחות הברית לפעול לעצירת השמדת היהודים באירופה.
כיהן כנשיא הקונגרס היהודי האמריקני בין השנים 1972 ל-1978 ובמקביל כיהן גם בוועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי.
בשנים 1975-1991 היה סגן הנשיא של הקונגרס היהודי העולמי.
הרצברג היה פעיל בהתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והיה בין חשובי היהודים שהתגייסו למטרה זו, והוא אף השתתף במצעד המפורסם של מרטין לותר קינג ב-1963 שבו נאם את הנאום, יש לי חלום.
הרצברג היה ציוני מתחילת דרכו, ובשנת 1947 נסע לארץ ישראל לעזור בהקמתה.
לאחר מלחמת ששת הימים תמך הרצברג בהקמת מדינה פלסטינית, נושא ששם אותו במחלוקת עם רבים בקהילה היהודית, בעת שהנושא היה פחות מקובל מבימינו, אולם לא חשש להביע את דעתו.
הוא תמך בתנועת שלום עכשיו.
הרצברג ביקר את הסתמכות של יהודי ארצות הברית על זכר השואה כמכשיר לביצור תחושת הקהילתיות והזהות היהודית.
הוא קרא למוזיאון השואה האמריקני, "הקתדרלה הלאומית ליהדות של יהודי ארצות הברית".
הוא רצה לראות את הזהות היהודית מבוססת על תכנים נוספים פרט לזכר השואה.
היהודים באמריקה: מפגש רב־תהפוכות בן 400 שנה, תרגום: אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1994
היות יהודי בגולת אמריקה: מסות ורשימות, ירושלים: מוסד ביאליק, הספרייה הציונית, ההסתדרות הציונית, תשמ"א.
הרעיון הציוני: קובץ מדברי ראשונים ואחרונים בצירוף מבוא ורשימות ביוגרפיות (תרגום המבוא: משה רוזן), ירושלים: כתר, תש"ל
ארתור סטנלי וינט היה אתלט ג'מייקני, הוא אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
היה לאתלט הראשון מג'מייקה שזכה במדליית זהב אולימפית.
נודע בשל גובהו הרב בקרב האתלטים - 1.94 מטר.
וינט נולד בפלודן, שבמחוז מנצ'סטר, ילד שני מתוך חמישה ילדים, לג'ון, כומר פרסביטריאני והילדה וינט, מורה.
בהיותו תלמיד תיכון השתתף בתחרויות ריצה למרחקים קצרים, בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה.
בשנת 1937 זכה בתואר אתלט השנה לנוער בג'מייקה.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בפנמה סיטי, פנמה בשנת 1938 זכה וינט בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת 800 מטר (1:56.3 דקות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות.
בשנת 1942 התגייס וינט לחיל האוויר המלכותי.
הוא שרת במסגרת אימונים של חיל האוויר של חבר העמים, בקנדה.
הוא קבע שיא קנדה חדש בריצת 400 מטר.
לאחר מכן, הוא נשלח לבריטניה כטייס לקרבות במלחמת העולם השנייה.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בברנקייה, קולומביה בשנת 1946 זכה וינט ב-3 מדליות זהב, בריצת 400 מטר (48.0 שניות) בריצת 800 מטר (1:54.8 דקות) ובריצת שליחים 4x400 מטר (3:18.0 דקות).
בשנת 1947 השתחרר וינט מהצבא והחל ללמוד רפואה בבית חולים סנט ברתולומיאו שבלונדון בזכות מלגה שקיבל.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה וינט במדליית זהב ובמדליית כסף.
מדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אולימפי חדש של 46.2 שניות, לפני הרב מקנלי חברו לנבחרת (46.4 שניות) ומל וייטפילד מארצות הברית (46.9 שניות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.5 דקות, אחרי וייטפילד (1:49.2 דקות) ומרסל הנסן מצרפת (1:49.8 דקות).
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת שליחים 4x400 מטר, אך הרביעייה הג'מייקנית שהייתה מועמדת לניצחון לא סיימה את הריצה לאחר שמתח שריר.
בשנת 1949 נישא וינט לנורמה דורותיאה מארש בלונדון ובשנת 1951 נולדה בתם הראשונה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה וינט במדליית זהב ובמדליית כסף.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:04.04 דקות, לפני ארצות הברית (3:04.21 דקות) וגרמניה (3:06.78 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.4 דקות, אחרי וייטפילד (1:49.2 דקות) ולפני היינץ הולצהיימר מגרמניה (1:49.7 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.24 שניות.
בשנת 1953 פרש וינט מספורט תחרותי וסיים את לימודי הרפואה שלו.
בשנת 1955 חזר וינט לג'מייקה ושימש כרופא מנתח יחידי במחוז הנובר.
בשנים 1956 ו-1958 נולדו בנותיו, השנייה והשלישית.
בשנת 1958 חזר לאנגליה על מנת להתמחות בכירורגיה.
בשנת 1962 חזר וינט לארצו לחגיגות העצמאות של ג'מייקה.
הוא נשא את הלפיד באצטדיון בטקס הפתיחה של משחקי מרכז אמריקה והקריביים, שנערכו בארצו, מיד לאחר חגיגות העצמאות.
בין השנים 1974–1978 שימש כנציב העליון מתאם בריטניה בג'מייקה ולאחר מכן שגריר ג'מייקה בשוודיה ובדנמרק.
בשנת 1954 זכה וינט בתואר חבר במסדר האימפריה הבריטית על ידי המלכה אליזבת.
בשנת 1977 נכלל וינט בהיכל התהילה של הספורטאים כהי העור בארצות הברית
בשנת 1989 נכלל וינט בהיכל התהילה של ג'מייקה.
בשנת 2003 נכלל וינט בהיכל התהילה של מרכז אמריקה והקריביים.
ארתור זילברגלַייט (Arthur Silbergleit; 22 במאי 1881 – 3 במרץ 1943) היה משורר וסופר יהודי-גרמני.
נספה בשואה במחנה הריכוז אושוויץ.
זילברגלייט נולד בעיר גלייביץ (Gleiwitz; כיום גליביצה, פולין) שבמחוז שלזיה עילית של הקיסרות הגרמנית, בסמוך לגבול הרוסי, בן למשפחה יהודית מסורתית מיוחסת.
אחיו ואחיותיו היו מקס זילברגלייט, סוחר בגלייביץ; הלנה, שנישאה בברסלאו לרב ג'יימס קרקאואר, ושרלוט, שנישאה לסלומון גץ; למעט אביו, שמת מוות טבעי, כל בני משפחתו נספו בשואה, להוציא את בנה של שרלוט, היינץ-צבי גץ, ששרד.
זילברגלייט למד בבית ספר יסודי ממלכתי קתולי בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים השתלמות בבנק "הַיימן" בברסלאו.
שיריו הראשונים היו ליריים, והם לא התרכזו בעולם היהודי של בית הוריו.
הוא הכיר מספר משוררים ממועדון בית הספר לשירה של ברסלאו, שהכיר לו חברו ארווין מגנוס.
בשלהי 1907 עבר לברלין, שם שימש סגן עורך העיתון Ost und West ('מזרח ומערב'), שהיה ירחון מאויר של היהדות המודרנית.
כמשורר העריץ את יצירותיהם של הוגו פון הופמנסתאל ופול ורלן.
אחד מחבריו הטובים היה שטפן צווייג, מתרגם שירתו של ורלן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב כאח ונשלח לאימפריה הרוסית.
במהלך התנדבותו חלה, וחזר לאחר תשעה חודשים מבית החולים לברלין.
באפריל 1918 זכה במדליה מטעם הצלב האדום.
רשמיו מהתקופה מופיעים בכרכים הראשונים של שירתו – Flandern ('פלנדריה') ו-Die Balalaika ('הבללייקה').
בתום המלחמה כתב את מחזור השירים Orpheus ('אורפיאוס'), ובו 600 שירים; המחזור ראה אור במהדורה מיוחדת לראשונה לכבוד יום הולדתו החמישים.
בשנת 1919 הוזמן מטעם מועצת העם בברסלאו להרצות בשלזיה, ובהמשך במספר ערים, בהן ביטום, אופולה ופוזנן.
עבור האגדה Die Magd" ('השושבינה') זכה זילברגלייט בפרס הכבוד של העיר קלן; אגף השירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות העניק לו ב-9 באוקטובר 1931 פרס הוקרה; ובשנת 1931 זכה בפרס הצטיינות מטעם "קרן שילר".
בתחילת שנות ה-30 הכיר זילברגלייט את גרטרוד מיכלר (1884-1979), והם נישאו ב-15 במאי 1933. נישואיו לאישה לא-יהודייה סייעו לו להימנע מחלק מרדיפות היהודים והדיכוי בשנים הראשונות לשלטון הרייך השלישי.
משכורתה הנמוכה של גרטרוד קיימה בקושי את בני הזוג בזמן שזילברגלייט השלים את כתב היד של "Der Leuchter", והוא הצליח בכך הודות לתמיכתו הכספית של ידידו צווייג.
בעקבות הגירתם של כמה מחבריו, החל גם זילברגלייט בתהליך הגירה והגיש תצהיר לממשלת לארצות הברית, אך עזיבתו לא התאפשרה בשל מחלת השחפת שממנה סבל משנת 1936. ניסיון להשיג עבורו אישור מעבר זמני לצרפת נכשל אף הוא.
ב-3 במרץ 1943, בתקופה שבה כבר היה עיוור כמעט לחלוטין, ואף שהיה נשוי ב"נישואי תערובת", נלקח זילברגלייט על ידי הגסטאפו מדירתו ברח' אנסבכר 25 בברלין, ולאחר מאסר בן עשרה ימים נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
ארתור נברטה זנטי (בפורטוגזית: Arthur Nabarrete Zanetti; נולד ב-16 באפריל 1990 בסאו קאטנו דו סול) הוא מתעמל ברזילאי המתמחה בתרגיל הטבעות.
זנטי הוא האלוף האולימפי בתרגיל זה באולימפיאדת לונדון (2012).
זנטי התחרה לראשונה באליפות העולם בהתעמלות בשנת 2007, באליפות שנערכה בשטוטגרט, אך לא הגיע להישגים גבוהים.
בשנת 2009, באליפות שנערכה בלונדון.
העפיל לשלב הגמר מהמקום השמיני, ובגמר סיים במקום הרביעי.
בשנת 2011 זכה במדליית הזהב באוניברסיאדה שנערכה בשנז'ן, והיה למתעמל הברזילאי הראשון שרושם הישג כזה.
בהמשך השנה זכה במדליית הכסף באליפות העולם שנערכה בטוקיו.
בכך רשם תקדים נוסף, כשהיה לברזילאי הראשון שזוכה במדליה בתרגיל הטבעות באליפות העולם.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה זכה במדליית כסף נוספת, וכן היה שותף לזכייתה של נבחרת ברזיל במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת לונדון (2012) רשם זנטי היסטוריה נוספת, כשהיה למתעמל הברזילאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות.
באוניברסיאדה שנערכה ב-2013 בקאזאן שמר על תוארו, וזכה במדליית הזהב בטבעות.
בהמשך השנה זכה באליפות העולם שנערכה באנטוורפן, גם כן בתרגיל הטבעות.
באליפות העולם שנערכה ב-2014 בנאנינג איבד את תוארו לסיני ליו יאנג, אך זכה במדליית הכסף.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו ב-2015 זכה במדליית זהב נוספת בתרגיל הטבעות, וכן היה שותף לזכייתה של נבחרת ברזיל במדליית הכסף.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליה האולימפית השנייה שלו, מדליית הכסף, בתרגיל הטבעות.
ארתור והמינימונים הוא סרט פנטזיה אמריקאי-צרפתי משנת 2006 המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט מבוסס על ספר הילדים "ארתור והמינימונים".
בשנת 1960, ילד בן 10 בשם ארתור גר יחד עם סבתו דייזי בחווה שקטה ונעימה בקונטיקט.
סבו ארצ'יבלד נעדר לזמן רב ואת הוריו, ארתור כמעט שלא ראה.
דייזי מספרת לארתור סיפורים על אודות מסעותיו של ארצ'יבלד באפריקה.
באחד הסיפורים הסבתא מספרת על חברות בין הבוגו מתסלאי הגבוהים והמינימונים הקטנטנים.
לאחר שארצ'יבלד עזר לבוגו מתסלאי, הם והמינימונים נתנו לו אבני אודם כאות תודה על עזרתו.
ארצ'יבלד הובא לביתם של המינימונים וראה שהם חיים בגינה ומגנים על אבני האודם.
ארתור התלהב בעיקר מהתמונה של סלניה, נסיכת המינימונים.
בינתיים, דייזי חייבת לשלם שכר דירה לפקח הבניה ארנסט דווידו, עבור יומיים.
הוא הגיע מהבנק ותכנן לגרש את השניים.
ארתור חשב שאבני האודם יוכלו לעזור לו ולדייזי לשלם את שכר הדירה והלך לחפש רמזים כדי למצוא את סבו האבוד.
הוא פגש בגינה את הבוגו מתסלאי אשר הראו לארתור איך להגיע לארץ המינימונים מתחת לאדמה כך שיהפוך למינימון בעצמו.
מתחת לגינה, כשפגש את המינימונים, ארתור הבין שמלתזאר מאיים עליהם.
זהו יצור קטן אשר מנהל צבא של נקרופוליס מתחת לאדמה וזומם להציף את המינימונים ואת מקום המגורים שלהם.
מלתזאר הושחת על ידי חיפושית עם בנו בשם דארקאס.
ארתור, שהגן על החרב "המלך ארתור", משך את החרב מהסלע והגן על המינימונים מהצבא של מלתזאר.
סיפראט, מנהיג המינימונים שלח את ארתור לנקרופוליס יחד עם הנסיכה סלניה ואחיה הקטן הנסיך בטאמש.
השלישייה הסתכנו על ידי החיילים של מלתזאר מספר פעמים וגילו שמכונת ההשקיה שארתור עשה מקשיות כדי להשקות את הצנונים בשביל סבתו נחתכו על ידי החיילים על מנת להשתמש בהם כצינורות כדי להציף את המינימונים.