tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה הוא עבר השתלמות בברית המועצות בבית הספר לטיסה בסיס ליפצק.
ביום הראשון לפלישה לפולין התקשר ישונק לשגרירות הגרמנית במוסקבה וביקש מהם להודיע לרוסים שתחנת הרדיו במינסק תזהה את עצמה כל הזמן כדי שהטייסים הגרמנים יוכלו לנווט את מטוסיהם למטרות בפולין.
לאחר נפילת פולין ולאור הצלחתו של הלופטוואפה עוטר ישונק ב-27 באוקטובר 1939 בצלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר הצלחת הלופטוופה בקרב על צרפת, הועלה ישונק ב-19 באוגוסט 1940, לדרגת גנרל חיל האוויר.
למרות כישלון הלופטוואפה בקרב על בריטניה, הועלה ישונק לדרגת גנרל-אוברסט ב-1 במרץ 1942.
היטלר חיבב את ישונק ולפעמים היה דן איתו על הלופטוופה תוך עקיפת הרמן גרינג.
כוכבו של ישונק דעך לאחר כישלון הלופטוואפה בקרב סטלינגרד לאחר שהוא וגרינג הבטיחו להיטלר שהלופטוואפה יוכל להטיס אספקה לארמייה השישית הנצורה בסטלינגרד.
ישונק התאבד ביריה במאורת הזאב ב-18 באוגוסט 1943.
הנס חיים פִּין (Hans Chaim Pinn; 16 בנובמבר 1916 – 30 במאי 1978) היה צלם עיתונות ישראלי, מחלוצי צילום העיתונות בישראל.
צילם במשך קרוב לארבעים שנה עבור סוכנות AP ועיתונים שונים.
צילומיו מאופיינים בשדה ראייה רחב של האירועים אותם תיעד, תוך ראייה מושכלת עם אמירה.
פין נולד בסתיו 1916 בברלין בירת גרמניה.
ב-1931, בהיותו בן חמש עשרה, החל למכור תצלומים לעיתונים ולסוכנות הידיעות AP.
בשנת 1933 למד צילום בסדנאות של בית הספר באוהאוס, למד אצל ג'ון הארטפילד והושפע מעבודתו של אריך סלומון.
בנוסף, למד נגרות ועיצוב פנים.
ב-1938 עלה לארץ ישראל באשרת תייר.
בשנת 1942, במלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת במחלקת צילום ומיפוי.
ב-1945, לאחר שחרורו, החל לעסוק בצילום חדשות והיה אחד הצלמים הראשונים שמכרו את תצלומיהם לעיתוני הארץ וחו"ל.
בשנות הארבעים צילם אירועים בולטים בתחום המאבק וההעפלה.
באותה תקופה היה חבר ב"הגנה" ואיש יחידת המיפוי שלה.
פין עבד עד מותו כצלם לעיתונים שונים, בהם "ידיעות אחרונות" ו"לאשה".
בשנים 1982–1984 הוצגה תערוכה מיצירותיו, "צלם ותקופתו", תחילה במוזיאון תל אביב לאמנות ובהמשך כתערוכה נודדת במסגרת אמנות לעם.
פין נפטר בכ"ג באייר תשל"ח (מאי 1978) לאחר מחלה ממושכת, בגיל 61, ונטמן בבית העלמין הישן בהרצליה.
במותו הותיר את אשתו סוזי ובנותיו.
בתו, נורית אביב, היא צלמת קולנוע.
כבר בילדותה הייתה מעורבת בעבודתו, סייעה לו בפיתוח תמונות וצילמה בעצמה.
אלמנתו סוזי, שעבדה לצדו וארגנה את הארכיון שלו, תרמה את ארכיון התצלומים שלו ללשכת העיתונות הממשלתית, והוא שמור בה כחלק מאוסף התצלומים הלאומי.
ליל כ"ט בנובמבר - צילום נדיר שמתאר את ההתרגשות והשמחה בכיכר מגן דוד בתל אביב מיד לאחר היוודע תוצאות ההצבעה.
כל הצלמים האחרים צילמו את השמחה שפרצה בארץ למחרת לאור היום.
הכרזת המדינה - צילום המבטא את עוצמת המעמד הממלכתי, שבו הונצח שולחן הנשיאות במלואו על כל יושביו, ומרבית חברי מועצת העם, ככל שהעדשה תפסה, שישבו על במת הכבוד.
הנס פין הורשה לצלם את האירוע לכמה רגעים אף שלא היה מוזמן אליו כצלם הרשמי.
הוא עמד לפני דלת הכניסה לאולם וצילם את האירוע בפלאש, דבר שעורר מבוכה רבה באולם ההכרזה.
אלטלנה - צילום המראה את הטרגדיה כרגע שבו החיים ממשיכים לזרום כרגיל.
אדם יושב על הספסל מול הים וקורא עיתון, ואנשים צופים באניה הבוערת, חסרי אונים, וממשיכים בשלהם.
הנס יואכים מרסיי היה טייס קרב בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף הפלות שנודע בכינוי "כוכב אפריקה" עם 158 הפלות (רובם הגדול כנגד מטוסי חיל האוויר המלכותי בצפון אפריקה).
לאורך שירותו, השיג מרסיי את התואר "אלוף ביום אחד" (הפלה של חמישה או יותר מטוסי אויב ביום אחד) שמונה פעמים סך הכל.
הוא נחשב לטייס שהפיל את המספר הרב ביותר של מטוסי אויב ביום אחד לאחר שהפיל 17 מטוסים ב-1 בספטמבר 1942, ובנוסף הוא נחשב לאלוף ההפלות המוצלח ביותר כנגד צבאות בעלות הברית (רוב אלופי ההפלות הגרמנים השיגו את מרב הפלותיהם כנגד חיל האוויר הסובייטי).
הוא היה מבין רק 27 חיילים וקצינים שעוטרו בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
נטען כי על אף שירותו בצבא הנאצי לא אימץ את האידאולוגיה הנאצית ואף בז לה.
מרסיי התגייס ללופטוואפה בשנת 1938 והוכשר כטייס קרב על מטוס Bf 109. הוא סיים את הכשרתו בזמן להשתתף בלחימה בקרב על בריטניה במסגרת הכנף המעורבת 2 (LG 2).
בתקופה זו נודע כחייל בעייתי ולא ממושמע, אך עם זאת הצליח להפיל שבעה מטוסי אויב בין סוף אוגוסט לסוף ספטמבר 1940. בתחילת אוקטובר הוא הועבר לטייסת 3 בכנף קרב 52, שם מפקדיו לא הצליחו להשתלט על התנהגותו הפזיזה וחסרת האחריות והוא הועבר לכנף 27.
לאחר שירות קצר ביוגוסלביה, כנף 27 נשלחה לצפון אפריקה באפריל 1941. עם הגעת הכנף לצפון אפריקה, בהמלצתם של מפקדיו שזיהו בו פוטנציאל רב, החל מרסיי באימון עצמי כדי להעלות את יכולותיו בקרב.
מרסיי חיזק את שרירי הבטן והרגליים כדי להתמודד עם כוחות ג'י רבים, הוא לא לבש משקפי שמש כדי להתאקלם לאור השמש במדבר, הוא החל לשתות חלב במקום אלכוהול והקפיד לקרוא תמיד את דו"חות המודיעין אודות תנועות בעלות הברית בזירה כדי להכיר מקרוב את אויביו.
מעבר לכך הוא פיתח טקטיקת תקיפה כנגד מבנה הגנתי של האויב; הוא היה צולל או נוסק לכיוון מרכז מבנה המטוסים ותוך ביצוע פניה חדה היה יורה צרור בן כשתי שניות ומשמיד מטוס אחד, לאחר מכן היה שובר למעלה או למטה ומתרחק מהמבנה.
בזמנו הפנוי היה מתאמן בירי מהיר תוך כדי פניה כנגד מטרות קרקעיות, בנוסף היה מתאמן בטיסת צלילה ושבירה חדה מעלה.
אימוניו העצמיים הרבים לצד הטקטיקה שפיתח הובילו לתוצאות מוצלחות מאוד כנגד מטוסי חיל האוויר המלכותי, כבר בשבוע הראשון שלו בצפון אפריקה הפיל ארבעה מטוסים (שלושה הוריקנים ובריסטול בלנהיים אחד).
שיא ההפלות שלו הגיע במהלך שלושת הימים הראשונים של ספטמבר 1942, כאשר הפיל 27 מטוסי אויב; 17 במהלך שלוש משימות ב-1 בספטמבר, 5 במהלך שתי משימות ב-2 בספטמבר ו-5 במהלך שתי משימות ב-3 בספטמבר.
בכל אחד מהימים האלו הוא נחשב ל"אלוף ביום אחד" תואר הניתן לטייס שמפיל חמישה מטוסי אויב או יותר ביום אחד.
עד לסוף חודש ספטמבר הפיל מרסיי 26 מטוסים נוספים, מה שהביא אותו להפלתו ה-158 והאחרונה ב-26 בספטמבר (באותו היום הפיל שישה ספיטפיירים והוריקן אחד).
על הישגיו בתחילת ספטמבר הוענק למרסיי עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, הוא היה הרביעי עד אותה העת שזכה בעיטור זה ואחד מבין 27 שזכו בו לאורך כל המלחמה.
ב-30 בספטמבר מרסיי והטייסת בפיקודו ליוו טיסה של מפציצי Ju 87, הם נתקלו בכוחות אויב אך לא נכנסו איתם לעימות.
הייתה זו הטיסה הראשונה של הטייסת במטוסי Bf 109 מדגם G-2Trop החדיש, בטיסה חזרה מהמשימה תא הטיס של מרסיי התמלא בעשן מהמנוע כתוצאה מתקלה, אך הוא המשיך לטוס בליווי פקודיו אל עבר אזורים בשליטה גרמנית.
מרגע שהוא זיהה שהוא כבר לא מאחורי קווי האויב הוא דיווח בקשר שהוא חייב לנטוש, הוא סובב את מטוסו כלפי מטה ופתח את החופה (לפי הנוהל במקרה זה).
משום העשן הוא לא שם לב שהמטוס למעשה נוסק ומהירותו גבוהה מדי (כ-400 קמ"ש), כך כשהוא נטש גופו פגע בזנב המטוס והוא איבד הכרה, כתוצאה מכך הוא לא פתח את מצנחו וצנח ארצה אל מותו.
מותו של מרסיי ביחד עם שני אלופי הפלות נוספים מהכנף שנהרגו שלושה שבועות לפני כן, היה למכה קשה למורל חיילי הכנף.
טייסות הכנף הועברו אל מחוץ לאפריקה למשך חודש של התאוששות.
מרסיי הוכר על ידי הגרמנים כמו גם בעלות הברית כטייס מאוד מוכשר ומסוכן, מותו ללא ספק השפיע על הביטחון של הגרמנים באוויר ואולי אף הגבירה את המורל של טייסי בעלות הברית.
מרסיי נקבר תחילה בדרנה ובהמשך הועברה גופתו לגן זיכרון שהוקם לזכרו בטוברוק.
בניסיון להחזיר את ביטחונם של הטייסים בכנף, מפקד הכנף אדוארד ניומן החליט לקרוא לטייסת 3 "טייסת מרסיי".
בחודשים שלאחר מותו, הוקמה פירמידה לזכרו של מרסיי במקום בו הוא צנח אל מותו.
פירמידה זו נהרסה במשך השנים וב-1989 אדוארד ניומן ועוד ניצולים מהכנף הקימו בעזרת השלטונות המצריים פירמידה נוספת, אשר ניצבת שם עד ימינו.
זנב מטוס ה-Bf 109F-4 של מרסיי (עם סימון 151 הפלות) הוענק למשפחתו לאחר מותו, בשנות ה-70 הזנב נתרם למוזיאון התעופה הגרמני בברלין, שם הוא מוצג לצד מעיל הטיסה שלו.
בשנת 1957 יצא לאור הסרט הגרמני "כוכב אפריקה" (Der Stern von Afrika) בבימויו של אלפרד וידרמן, כאשר השחקן יואכים הנסן שיחק את דמותו של מרסיי.
ב-24 באוקטובר 1975 שונה שם מחנה חיל האוויר הגרמני ביוטרסן (במדינת שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה) ל-"מחנה מרסיי" לזכרו.
הנס זקס מראשוני הפסיכואנליטיקאים, חבר בוועדת השישה של זיגמונד פרויד החל מ-1912 וחבר אישי קרוב של פרויד, שתיאר אותו כמי שאמונו בו הוא בלתי מוגבל על אף שההיכרות ביניהם קצרה.
זקס היה בנם של עורך הדין סמואל זקס והרמינה לבית הלר.
בראשית דרכו עבד גם הנס עצמו כעורך דין, אך אחרי ששמע את הרצאותיו של זיגמונד פרויד באוניברסיטה, הצטרף ב-1910 לחברה הפסיכואנליטית הווינאית.
כבר בשנה שלאחר מכן הציג מאמר בקונגרס השנתי של החברה.
ב-1912 החל לערוך את הביטאון Imago, שעסק בשימושים לא רפואיים של פסיכואנליזה.
לאחר שלא גויס לצבא בשל קוצר ראייה סייע לפרויד בתקופת מלחמת העולם הראשונה בהפקת ביטאונים פסיכואנליטיים.
ב-1919 נטש סופית את עיסוקו בעריכת דין ועבר לעבוד כמטפל.
ב-1920 העביר את הקליניקה שלו מווינה לברלין, וב-1932 עבר לבוסטון.
גם לאחר המעבר לארצות הברית נשאר בקשר עם פרויד.
זקס פרסם מאמרים חשובים שעסקו בחלומות (1912) ובחלומות בהקיץ (1920).
עוד פרסם מאמרים על קליגולה, על הסופר אגו הנשי ועל הקשר שבין קולנוע ופסיכואנליזה.
ב-1939 ייסד ביחד עם פרויד את הביטאון American Imago, העוסק בתפקיד של הפסיכואנליזה בתרבות, בספרות ובתאוריה החברתית בת זמננו.
גנרל הנס יורדן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
יורדן נולד ב-27 בדצמבר 1892 בשויירן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-93 (אנהלט).
במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הרגימנט בחזית המערבית, ובאוגוסט 1914 נפצע בקרב.
באביב 1915 חזר יורדן לחזית ולחם במסגרת רגימנט המילואים ה-264, ובמרץ 1916 נפצע שוב.
לאחר החלמתו חזר יורדן לרגימנט המילואים ה-264, וב-18 באוגוסט 1916 קודם לדרגת אובר לוטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף יורדן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1926 מונה יורדן למפקד פלוגה 4 (מקלעים) ברגימנט הרגלים ה-6, וב-1 באוקטובר 1930 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הפרשים ה-5 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1931 מונה למדריך בבית הספר לחי"ר בדרזדן, וב-1 ביולי 1933 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-45, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ההוא.
ב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת ההדרכה C בבית הספר הצבאי במינכן.
ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת ההדרכה B בבית הספר הצבאי וינר נוישטאדט.
עם פרוץ המלחמה היה יורדן מפקד חטיבת ההדרכה B בבית הספר הצבאי וינר נוישטאדט, ובשל כך לא השתתף במהלך המערכה בפולין.
ב-1 בנובמבר 1939 מונה יורדן למפקד רגימנט הרגלים ה-49, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, ועל פעולותיו קיבל ב-5 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם יורדן עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-13 בדצמבר 1941 מונה יורדן למפקד הדיוויזיה ה-7 שהייתה חלק מהקורפוס ה-7 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עמה בבלימת מתקפת הנגד הרוסית.
ב-16 בינואר 1942 קיבל יורדן על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 באפריל 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה יורדן לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-6, שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 בינואר 1943 הועלה יורדן לדרגת גנרל חיל הרגלים, והוביל את הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים ברז'ב ובויטבסק, ועל כך קיבל ב-23 בדצמבר 1943 את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-20 באפריל 1944 קיבל יורדן על פעולותיו בקרבות תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 במאי 1944 מונה למפקד הארמייה התשיעית.
ב-22 ביוני 1944 הותקפה הארמייה על ידי הרוסים במסגרת מבצע בגרטיון וכמעט הושמדה, ובשל כך הודח יורדן ב-26 ביוני מתפקידו.
במרץ 1945 מונה יורדן לתפקיד פיקודי בקבוצת ארמיות C, ובאפריל מונה למפקד הכוחות בטירול.
בתחילת מאי 1945 נכנע יורדן לכוחות האמריקניים ונלקח בשבי.
יורדן שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר יורדן במינכן עד למותו ב-20 באפריל 1975.
יוהאנס פרנסיסקוס "הנס" ואן ברויקלן (בהולנדית: Johannes Franciscus "Hans" van Breukelen; נולד ב-4 באוקטובר 1956 באוטרכט) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת השוער.
ואן ברויקלן שיחק במהלך הקריירה באוטרכט ובנוטינגהאם פורסט, ומשם עבר לפ.ס.וו.
איינדהובן, במדיה זכה בשש אליפויות ושלושה גביעים.
הוא היה לחלק משמעותי בזכייתה של הקבוצה בגביע אירופה לאלופות לראשונה בהיסטוריה שלה, כשבמהלך דו-קרב בעיטות עונשין במשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון, עצר את הפנדל המכריע.
לזכותו 73 הופעות במדי נבחרת הולנד, עמה זכה כשוער ראשון ביורו 1988, שם עצר פנדל במשחק הגמר מול .
מלבד טורניר זה ייצג ואן ברויקלן את הנבחרת בשתי אליפויות אירופה נוספות ובמונדיאל 1990.
לאחר פרישתו, במקביל להיותו יזם בפרויקטים שונים מחוץ לעולם הכדורגל, שימש ואן ברויקלן בין היתר כמנהלה המקצועי של אוטרכט, והחל משנת 2010 הוא משמש כחבר דירקטוריון בקבוצת פ.ס.וו.
ואן ברויקלן החל לשחק בגיל שמונה בקבוצת הנוער של BVC, הפועלת סמוך לעיר הולדתו אוטרכט.
ב-1974, כשהיה בן 17 בלבד, כבר היה לחלק מקבוצת הבוגרים של המועדון, ומספר חודשים אחר כך עבר לקבוצת אוטרכט מהליגה הבכירה, שם החל את דרכו בקבוצת המילואים של המועדון.
עד מהרה הוא קודם לקבוצה הראשונה של אוטרכט כשוער שלישי, ורשם את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדיה ב-20 במרץ 1977, בהפסד החוץ 3:0 לספרטה רוטרדם.
הייתה זו הופעתו היחידה בליגה באותה העונה.
החל מעונת היה ואן ברויקלן לשוער הראשון של הקבוצה.
בעונת סיימה אוטרכט במקום השלישי בטבלה, ובכך שברה את שיא המועדון.
עונה אחת אחר כך, הגיעו ואן ברויקלן ואוטרכט עד לגמר הגביע ההולנדי, אך הפסידו את התואר לא.ז.
בסיום אותה עונה נקלעה אוטרכט לקשיים כלכליים שהובילו אותה לסף פשיטת רגל, ובמועדון הוחלט למכור את ואן ברויקלן, אחד מכוכבי הקבוצה, כדי לשפר את המצב הכלכלי בקבוצה.
בהיעדר סיכום על מכירתו, פתח ואן ברויקלן את עונת באוטרכט ואף רשם שתי הופעות ליגה, אך בספטמבר 1982 נמצאה לבסוף הרוכשת, נוטינגהאם פורסט מהליגה הראשונה של הפוטבול ליג באנגליה, ששילמה עבור ואן ברויקלן סכום שהוערך בכ-200 אלף ליש"ט.
בסך הכול רשם ואן ברויקלן 142 הופעות ליגה במדי אוטרכט.
ואן ברויקלן הוחתם בנוטיגהאם על ידי המאמן בריאן קלאף כשוער ראשון במקומו של פיטר שילטון שעזב את הקבוצה.
לאחר 13 הופעות ליגה במדי הקבוצה, נפצע ואן ברויקלן ונאלץ להיעדר מהמגרשים במשך ארבעה חודשים.
לאחר שהתאושש מהפציעה חזר לעמדת השוער הראשון וסייע לקבוצה לסיים את העונה במקום החמישי, שהוביל אותה להשתתפות בגביע אופ"א.
בעונת רשם ואן ברויקלן 36 הופעות ליגה, ושמר 11 פעמים על רשת נקייה בדרך למקום השלישי בליגה, שש נקודות בלבד מתחת לאלופה ליברפול.
באותה עונה הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר גביע אופ"א, תוך שהיא מדיחה בין היתר את פ.ס.וו.
איינדהובן, סלטיק ושטורם גראץ, עד שנעצרה על ידי אנדרלכט.
על אף היכולת האישית והקבוצתית הטובה באנגליה ובמסגרת האירופית, נקלעו ואן ברויקלן והקבוצה לוויכוחים עקב זימוניו התכופים לסגל נבחרת הולנד.
ואן ברויקלן, שלא רצה לוותר על מקומו בין הקורות בנבחרת, החליט לעזוב את אנגליה בתום שתי עונות בלבד.
לקראת עונת , חזר ואן ברויקלן למולדתו וחתם בקבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן, מהקבוצות המובילות בליגה ההולנדית.
לאחר שכשלה לזכות בתארים בעונת הבכורה של ואן ברויקלן, השיגה איינדהובן את תואר האליפות במשך שתי העונות הבאות, במה שהיו לתאריו הראשונים של ואן ברויקלן בקריירה.
בעונת , על אף שזכה בתואר שוער העונה בהולנד בפעם הראשונה בה חולק תואר זה, היה מעורב ואן ברויקלן בטעות שזכתה בהולנד לשם "הדשא של ואן ברויקלן".
היה זה בדקת הסיום במשחקה של איינדהובן מול פיינורד.
ואן ברויקלן, שאחז בכדור, הקפיץ אותו על הדשא, אך הכדור פגע במהמורה על המשטח, שינה את כיוונו ונותר על המשטח.
ואן ברויקלן מיהר לקלוט אותו בידיו בשנית, אך מכיוון שאסור לשוער להשתלט בידיו על כדור שכבר היה בשליטתו והונח על הדשא, פסק השופט על בעיטה חופשית לזכותה של פיינורד מתוך הרחבה.
את הכדור החופשי הפכה פיינורד לשער שוויון, והמשחק הסתיים בשוויון 1:1.
ואן ברויקלן עבר תקופה לא קלה בעקבות התקרית, בה זכה ללעג מצד הקהל והתקשורת במדינה, אך הצליח להתאושש לקראת עונת , שהייתה לשיא הקריירה המקצועית שלו.
באותה עונה, תחת המאמן החדש חוס הידינק, זכתה פ.ס.וו באליפות השלישית ברציפות, שהביאת את ואן ברויקלן לזכייה שנייה ברציפות בתואר שוער העונה בהולנד.
במקביל, השלימה הקבוצה זכייה בטרבל, כשגברה בגמר הגביע על רודה, ולראשונה בתולדותיה זכתה בגביע אירופה לאלופות.
במהלך העונה האירופית הדיחה הקבוצה את גלאטסראיי, ראפיד וינה, בורדו וריאל מדריד, והגיעה למשחק הגמר שם פגשה את בנפיקה ליסבון.
ואן ברויקלן שמר על רשת נקייה במהלך כל המשחק, שהסתיים בשוויון 0-0 לאחר הארכה ועבר להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין.
ואן ברויקלן היה לגיבור הזכייה כשהדף את הפנדל השישי של בנפיקה, אותו בעט אנטוניו ולושו, והביא לזכייתה של קבוצתו בתואר.
עונה אחר כך זכתה פ.ס.וו בדאבל המקומי פעם נוספת, והשלימה ארבע זכיות ברציפות בתואר האליפות.
ואן ברויקלן הוסיף להיות השוער הראשון של הקבוצה עד לסיום עונת , וזכה עמה בשתי אליפויות ובגביע נוספים.
עונתו האחרונה בקבוצה התאפיינה במספר תקריות, כשבין היתר הוא נקנס על ידי המועדון בעקבות ביקורת ציבורית שהשמיע כנגד התנהגותו של חברו לקבוצה, החלוץ הברזילאי רומאריו, וכן החמיץ משחק חשוב עבור המועדון מול אייאקס אמסטרדם בעקבות צבירת שלושה כרטיסים צהובים על עבירות שוליות.
לקראת סיום העונה, כשפרישתו עמדה על הפרק, קיווה ואן ברויקלן לקבל את תפקיד המנהל המקצועי בקבוצה, אך היא בחרה בפרנק ארנסן לתפקיד.
לאחר מכן, ביקש ואן ברויקלן לשמש כשוער המשנה בעונה הבאה, אך גם לכך סירבה הקבוצה.
ואן ברויקלן זכה להצעה מאייאקס לשמש כשוער המשנה שלה, אך סירב לה ובחר לפרוש ממשחק פעיל בגיל 38. ואן ברויקלן שיחק במדי פ.ס.וו במשך עשר עונות, במהלכן רשם 308 הופעות ליגה, 37 הופעות בגביע ו-46 הופעות במסגרות האירופיות, והיה ארבע פעמים לשוער העונה בהולנד.
ב-6 באוקטובר 1994 התקיים משחק ראווה לכבודו של ואן ברויקלן, בו הורכבה מחדש קבוצת פ.ס.וו שזכתה בגביע אירופה ב-1988. היא התמודדה במחצית הראשונה של המשחק מול כוכבי הזכייה של ביורו 1988, ובמחצית השנייה מול קבוצה שהורכבה מכוכביה הגדולים של פ.ס.וו בכל הזמנים.
ואן ברויקלן רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד ב-11 באוקטובר 1980, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 1-1. מספר חודשים קודם לכן, עוד בטרם ערך הופעה אחת במדי הנבחרת, זומן ואן ברויקלן לסגל הנבחרת לקראת יורו 1980 כשוער מחליף, אך לא נטל חלק במשחקים.
ואן ברויקלן היה חלק מהנבחרת בטורנירי מוקדמות מונדיאל 1982, מוקדמות יורו 1984 ומוקדמות מונדיאל 1986, אך שלושתם הסתיימו בכישלון הנבחרת להעפיל לטורניר גדול.
במהלך מוקדמות יורו 1988, בהם הושב רינוס מיכלס לתפקיד המאמן, שיחק ואן ברויקלן בשבעה מתוך שמונת משחקיה של הנבחרת, וספג רק שער אחד.
הולנד העפילה, ללא הפסדים, לטורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית, וחזרה לטורניר גדול לראשונה מזה שמונה שנים.
ואן ברויקלן זומן על ידי מיכלס כשוער ראשון לטורניר, שנפתח בהפסד 1:0 ל בשלב הבתים.
הולנד הצליחה לחזור ולנצח את 3:1 ואת 1:0 כדי להתקדם לשלב חצי הגמר, שם פגשו את , מארחת הטורניר.
הולנד הצליחה לגבור על גרמניה 2:1, והגיעה לגמר היורו שם פגשה את ברית המועצות, לה הפסידה בפתיחת הטורניר.
במשחק הגמר גברה הולנד על ברית המועצות בתוצאה 2:0, לאחר שבדקות הסיום גרם ואן ברויקלן לפנדל לזכות ברית המועצות, אך הציל את הבעיטה של איגור בלאנוב ושמר על רשת נקייה.
הולנד זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה, ובזכות יכולתו בטורניר זכה ואן ברויקלן במקום בנבחרת הטורניר, לצד חבריו לנבחרת רונאלד קומאן, פרנק רייקארד, יאן ואוטרס, רוד חוליט ומרקו ואן באסטן.
ואן ברויקלן והולנד הצליחו להעפיל למונדיאל 1990 באיטליה, וחזרו לטורניר מונדיאל לראשונה מאז ההפסד בגמר מונדיאל 1978. ואן ברויקלן זומן לסגל כשוער הראשון של נבחרתו, ופתח בכל משחקיה במהלך הטורניר.
הולנד סיימה את הטורניר, שהוגדר על ידי ואן ברויקלן כנקודת השפל בקריירה שלו, ללא ניצחון.
הם צברו שלוש תוצאות תיקו בשלב הבתים והצליחו להעפיל לשמינית הגמר מהמקום השלישי בבית.
בשלב שמינית הגמר פגשה הולנד את גרמניה המערבית.
בדקה ה-20 למשחק, התנגש רודי פלר הגרמני בוואן ברויקלן, שבתגובה התעמת איתו קולנית.
במגרש התפתחה תגרה בין הצדדים, במהלכה הורחקו פלר ורייקארד בכרטיס אדום, לאחר שלא נרגעו גם לאחר שליפת כרטיס צהוב לעברם.
בסיום גברו הגרמנים על ההולנדים בתוצאה 2:1, והולנד סיימה את דרכה בטורניר.
הטורניר הבינלאומי האחרון של ואן ברויקלן בנבחרת היה טורניר יורו 1992 בשוודיה.
ואן ברויקלן עמד בשער הנבחרת בכל משחקיה בטורניר, אליו הגיעה הולנד כאלופת אירופה המכהנת.
בשלב הבתים סיימה הולנד ראשונה בבית, לאחר ניצחון 1:0 על , שוויון 0:0 מול , וניצחון מרשים של 3:1 על , בטורניר הראשון שלה כנבחרת מאוחדת.
הולנד הגיעה לחצי הגמר שם פגשה את .
לאחר שוויון 2:2 בתום הארכה, ניגשו הקבוצות להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין.
ואן ברויקלן לא הצליח לעצור אף אחת מחמש הבעיטות של שחקני דנמרק, והחמצה אחת של ואן באסטן העניקה לדנמרק את המקום בגמר.
ההפסד לדנמרק סימן את סיום הקריירה הבינלאומית של ואן ברויקלן, והיה משחקו האחרון במדי הולנד, לאחר 73 הופעות במדי הנבחרת.
במהלך מונדיאל 1990, במשחק שלב הבתים מול אנגליה, הגיע ואן ברויקלן ל-54 הופעות במדי הנבחרת ושבר את שיא ההופעות לשוער במדי הולנד – שיא שנשבר 13 שנים אחר כך, עם הופעתו ה-74 של אדווין ואן דר סאר.
מאז פרישתו ממשחק, שימש ואן ברויקלן בתפקידים שונים בתוך ומחוץ לעולם הכדורגל.
בין 1994 ל-1997 היה לסגן נשיא חברת "בריקום", ובכל התקופה חיפש את דרכו חזרה לעולם הכדורגל, ואף דחה הצעה מצד טוונטה להצטרף אליה כמנהל מקצועי.
ב-1997 מונה ואן ברויקלן לתפקיד המנהל המקצועי של אוטרכט, בה החל את הקריירה הבוגרת.
על אף שחתם על חוזה ללא הגבלת זמן בינואר 2000, עזב ואן ברויקלן את תפקידו מספר חודשים אחר כך, לאחר שהרגיש כי אינו זוכה לגיבוי מצד הנהלת הקבוצה.
ואן ברויקלן שב לתפקידו כיזם, וייסד בשנת 200 את חברת "HvB ניהול", שהתמחתה במתן אימונים והרצאות לעסקים, ובהמשך הקים שתי חברות נוספות.
במקביל, עבר ואן ברויקלן הכשרות בתחום הכדורגל ובאוקטובר 2001 קיבל תעודת אימון שאפשרה לו להתמנות כעוזר מאמן בקבוצות מקצועניות וכמאמן קבוצות חובבניות.
הוא הוסיף להתקדם בתחום העסקי, ובשנת 2005 שימש כמנהל בחברת "ספורט וטכנולוגיות" ההולנדית, המתמחה בשילוב טכנולוגיות בעולם הספורט.
החל מיולי 2010, משמש ואן ברויקלן כחבר דירקטוריון בקבוצתו לשעבר פ.ס.וו.
נבחרת הטורניר של יורו 1988
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאוטרכטארדיוויזיה106032034034033020נוטינגהאם פורסטהליגה הראשונה של הפוטבול ליג250360פ.ס.וו.
הנס טילקובסקי היה כדורגלן גרמני, ששיחק בבורוסיה דורטמונד, באיינטרכט פרנקפורט ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת השוער.
הוא החל את קריירת הבוגרים שלו בווסטפאליה הרנה בשנת 1955, ושותף במדי הקבוצה ב-219 משחקי ליגה.
בשנת 1963 עבר טילקובסקי לבורוסיה דורטמונד, בה נחל הצלחות רבות.
בשנת 1965 זכה טילקובסקי עם דורטמונד בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2:0 בגמר על אלמניה אאכן.
זכייה זו העניקה לבורוסיה דורטמונד את הכרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1965/1966. בורוסיה דורטמונד המשיכה במפעל זה עד לזכייה.
במשחק הגמר ניצחה בורוסיה דורטמונד בתוצאה 2:1 את ליברפול, לאחר הארכה.
טילקובסקי שיחק במשחק זה 120 דקות.
באותה עונה, סיימה בורוסיה דורטמונד במקום השני בבונדסליגה אחרי מינכן 1860 שזכתה באליפות.
טילקובסקי ספג בעונה זו 36 שערים בלבד ב-34 משחקי ליגה, כמות שהייתה הנמוכה ביותר מבין כל שוערי הבונדסליגה באותה עונה.
טילקובסקי נבחר לכדורגלן השנה בגרמניה לשנת 1965 בגין הצטיינותו באותה תקופה.
בשנת 1967, בתום 4 עונות בבורוסיה דורטמונד בהן צבר 81 הופעות ליגה, עבר טילקובסקי לאיינטרכט פרנקפורט.
בפרנקפורט שיחק טילקובסקי שלוש עונות, בהן הופיע 40 פעמים, ופרש בשנת 1970.
טילקובסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1957. בשנת 1962 נסע טילקובסקי עם הנבחרת למונדיאל 1962 שנערך בצ'ילה, אך לא שותף באף משחק, ושימש גיבוי מהספסל לוולפגנג פאהריאן.
במונדיאל 1966 שנערך באנגליה טילקובסקי הפך לשוער ראשון, והיה השחקן המבוגר ביותר בסגל הגרמני לאותו מונדיאל, כאשר היה בן 31. טילקובסקי עמד בשער בכל המשחקים, לרבות משחק הגמר, בו הפסידה נבחרת גרמניה המערבית בתוצאה 4:2 לאחר הארכה לנבחרת אנגליה.
בשנת 1967 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת.
טילקובסקי התנסה באימון במהלך שנות ה-70. הוא אימן את ורדר ברמן, מינכן 1860, נירנברג, פ.צ.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1966
הנס-אוטו וולקה היה אתלט גרמני.
אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן אירופה בהדיפת כדור ברזל.
לאחר שנהרג על ידי הפרטיזנים ערכו חייליו טבח בתושבי חאטין (כפר ליד מינסק) .
וולקה נולד בביסקופיץ, ורמיה-מזוריה, פולין.
באליפות אירופה הראשונה באתלטיקה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1934 סיים וולקה במקום שמיני בתוצאה של 14.67 מטר.
בתחרות שנערכה בונסדורף ביוני 1936 קבע וולקה בהדיפת כדור ברזל שיא אירופה חדש של 16.54 מטר.
באולימפיאדת ברלין (1936) הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 16.20 מטר, לפני סולו ברלונד מפינלנד (16.12 מטר) ובן ארצו גרהרד שטק (15.66 מטר).
שבוע לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בפרנקפורט הוא שיפר את שיאו וקבע שיא אירופה חדש של 16.60 מטר.
בשנת 1937 הוא זכה באליפות בריטניה בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.39 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1938 זכה וולקה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.52 מטר, אחרי אלכסנדר קריק מאסטוניה (15.83 מטר) וגרהרד שטק (15.59 מטר).
במלחמת העולם השנייה, היה האופטמן במשטרת הביטחון (מקביל לקפטן) ופיקד על גדוד שצורף לוואפן אס אס.
ב-22 במרץ 1943, הותקפה שיירה גרמנית על ידי פרטיזנים סובייטים ליד הכפר קוזירי במרחק 6 ק"מ מחאטין, והרגה ארבעה שוטרים של הגדוד ובין ההרוגים היה וולקה, מפקד הגדוד.
חיילים מהחטיבה הגיעו לחאטין שמנה 156 תושבים וערכו בתושבי הכפר טבח.
בטבח נשרפו, נורו ונחנקו 147 אנשים, כולל 75 ילדים מתחת לגיל 16. הכפר נבזז ונשרף עד היסוד.
הנס הרטמן היה קצין בוורמכט, עורך דין וחסיד אומות העולם מגרמניה.
הרטמן למד בפרנקפורט, הנובר, גטינגן ומרבורג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה הרטמן בעל דרגת האופטמן בוורמכט (מקביל לסרן).
הוא היה אחד מהקצינים ביחידת התחבורה הצבאית 547, יחידת תיקונים באזור לבוב.
מאות יהודים הועסקו ביחידה זו בתיקוני טנקים, כלי רכב משוריינים וכלי רכב אחרים שהובאו מהחזית לתיקונים.
בפברואר 1942 הופרדו וולף גולדברג ובנו אברהם בן ה-19 מיתר משפחתם שהייתה כלואה בגטו לבוב ונשלחו למחנה ינובסקה.
אשתו של וולף, גיטל, עזבה את הגטו תוך סיכון חייה, הסתובבה ברחובות לבוב ופנתה לקצינים גרמנים בבקשה לשחרר את אביה ואת בנה מהמחנה, שהיה ידוע לשמצה בשיעורי ההישרדות הנמוכים שבו.
הרטמן היה היחיד שהקשיב לה.
הוא רשם את פרטיהם של בעלה ובנה וניסה לשחררם מינובסקה למרות התנגדותו של מפקד המחנה, פריץ גבאואר (Fritz Gebauer).
לבסוף הסיע מכונית אל פתח המחנה, התעמת עם השומרים והעלה את וולף ואברהם גולדברג אל מכוניתו.
כשהיו שוב בגטו ביקשו השניים להביע הוקרתם להרטמן על ידי מתנה יקרה.
הוא סירב לקבלה בטענה שזה החפץ היקר היחיד שברשותם.
האס אס חקר את הפרשה ובתור עונש שלח את הרטמן ליחידת תיקונים של רומל בצפון אפריקה.
לאחר המלחמה עבד הרטמן במנהל סניף דואר בעיירת הולדתו, וולפראטסהאוזן.
אברהם גולדברג חידש את הקשר עמו, היגר לישראל ב-1949 והיה בקשר עם הרטמן עד מותו של הרטמן ב-1970.
בשנת 1963 הכיר יד ושם בהנס הרטמן בתור חסיד אומות העולם.
הנס תורדור פטורסון הפסטין (באיסלנדית: Hannes Þórður Pétursson Hafstein; 4 בדצמבר 1861 – 13 בדצמבר 1922) היה פוליטיקאי ומשורר איסלנדי.
ב-1904 הוא היה לאיסלנדי הראשון שמונה להיות השר לענייני איסלנד בממשלת דנמרק, ושלא כמו קודמו בתפקיד, פטר אדלר אלברטי, שהיה דני, היה הפסטין מחויב כלפי האלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי.
הפסטין נולד בחווה בעמק הורגרדלור שבצפון איסלנד.
הוריו היו פטור הפסטין, מושל צפון ומזרח איסלנד וכריסטיאנה גונרסדוטיר הפסטין, אחותו של יושב ראש הבנק הראשון של בנק איסלנד, טריגבי גונרסון.
ב-1880 הוא סיים את לימודי התיכון וב-1886 הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת קופנהגן.
ב-1 בפברואר 1904 הוא מונה להיות השר לענייני איסלנד ושימש בתפקיד זה עד 31 במרץ 1909. לאחר מכן הוא שימש כמנהל הכללי של בנק איסלנד.
ב-1912 הוא נבחר להיות נשיא האלת'ינגי קודם לקבלת המינוי לתפקיד השר לענייני איסלנד בפעם השנייה מה-24 ביולי 1912 עד 21 ביולי 1914, אז הוא התמנה שוב להיות המנהל הכללי של הבנק.
ב-1917 הוא נאלץ לוותר על תפקידיו הציבוריים עקב בריאותו הרופפת.
הנס הפסטין מת ברייקיאוויק ב-13 בדצמבר 1922. ב-1931 הוסר ברייקיאוויק הלוט על פסל בדמותו, של הפסל איינר יונסון שגם פיסל את התבליטים על קבריהם של הפסטין ושל רעייתו.
הנס הרצוג היה איש צבא שווייצרי, אשר היה אחד מארבעת האנשים היחידים בהיסטוריה שקיבלו דרגת גנרל בצבא שווייץ.
הרצוג נולד ב-28 באוקטובר 1819 באראו שבשווייץ.
הוא למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת ז'נבה, אולם לאחר מכן החל לעבוד כסוחר בעסק של אביו.
ב-1839 התגייס לצבא שווייץ במסגרת גיוס חובה, ולאחר מכן עבר לשירות קבע.
הוא שרת בכוחות הארטילריה, וב-1847 השתתף במלחמת הזונדרבונד.
ב-1860 כבר מונה למפקד כל כוחות הארטילריה בצבא שווייץ.
בתפקידו זה הוא ארגן מחדש את חיל הארטילריה, ואף השפיע רבות על ארגונם של חילות אחרים.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ביולי 1870, גבר בשווייץ החשש שהמלחמה תגלוש לשטחה.
לפיכך, הצבא גויס על הגבול, והרצוג מונה למפקדו העליון.
במסגרת זו הוא הועלה לדרגת גנרל.
לקראת סופה המלחמה אכן גלשה לשווייץ, כאשר ארמיית המזרח הצרפתית אשר כללה 87,000 חיילים בפיקודו של שארל דניס בורבאקי נמלטה לשווייץ מאימת הפרוסים.
הרצוג החל להזיז את כוחותיו לכיוונם.
בורבאקי חשש שעומדים להסגיר את אנשיו לפרוסים, וניסה להתאבד, אולם נכשל בכך.
הרצוג הגיע להסכם עם מחליפו, יוסטין קלינצ'ט על פיו החיילים הצרפתים יניחו את נשקם ויפוזרו בקנטונים שונים.
עמותות שונות קמו בשווייץ במטרה לסייע לחיילים הצרפתים.
עם סיום המלחמה במרץ 1871, הוחזרו הצרפתים חזרה למולדתם.
לאחר סיום המלחמה, חזר הרצוג לתפקידו הקודם כמפקד הארטילריה, והוא נותר בתפקיד זה עד מותו בעיר הולדתו אראו ב-2 בפברואר 1894. הוא היה בן 74 במותו.
הנס יואכים שפס היה פילוסוף וחוקר דתות יהודי-גרמני.
היה ממנהיגי היהודים הצעירים בגרמניה בשנות השלושים.
הנס-יואכים שפס נולד וגדל בברלין, גרמניה.
כשהיה סטודנט למדעי המדינה בשנות השלושים הקים את Der deutsche Vortrupp Gefolgschaft deutscher Juden (חיל החלוץ היהודי של היהודים הגרמנים).
בשיאו היו בארגון 150 משתתפים.
מטרת הארגון הייתה להיות תנועה פוליטית המייצגת את היהודים בעלי זיקה לתרבות הגרמנית אך תוך שמירה על ציביון דתי.
אנשי הארגון לא האמינו שגרמניה תלך בדרכי הנאציזם אלא תפעל לשילוב של היהודים בחברה.
בשנת 1935 סגר הגסטפו את הארגון.
בשנת 1938, כשבעה שבועות לאחר ליל הבדולח, ברח שפס לשוודיה.
הוריו נשלחו לטרזיינשטט ב-4 ביוני 1942. אביו נפטר כשישה חודשים לאחר מכן במחנה, ואמו נרצחה באושוויץ.
הוא חזר לגרמניה בסתיו 1946.
לאחר המלחמה קרא להקמת משטר מלוכני בגרמניה.
שפס נפטר ב-8 ביולי 1980, בארלנגן, גרמניה.
שפס האמין בשילוב היהודים בחברה הגרמנית תוך שמירה על זהותם יהודית.
הוא חשב שהיהודים הם חלק מהחברה הגרמנית ומתאפיינים רק בדתם.
הוא הגדיר את עצמו כיהודי פרוסי שמרן והתנגד לציונות בטענה שהיא ביטוי להתבוללות, שכן שאיפתה של הציונות היא שהיהודים יהיו ככל העמים.
בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה, יזם והכין תוכנית מפורטת לחידוש השלטון המלוכני בפרוסיה.
תוכנית זו זכתה לסיקור נרחב אך לא התממשה.
הוא סבר שההקשר המקראי בו נאמר האיסור הוא רק לגבי פולחן אלילי של משכב זכור ולא אקט מיני רגיל.
לכן טען שאין כל בעיה בהומוסקסואליות ואף היה מהתומכים הנלהבים לביטול החוק האוסר על הומוסקסואליות בגרמניה.
הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן היה סופר גרמני.
הוא ידוע בעיקר בזכות הרומן הפיקרסקי שלו "ההרפתקן סימפליציסימוס התם" ובשל סדרת "Simplizianische Schriften".
גרימלהאוזן נולד בגלנהאוזן למשפחת אצולה מרוששת מהכפר גרימלסהאוזן שבתורינגיה, על גדות נהר הוורה, שעברה לגלנהאוזן במאה ה-16. גלנהאוזן הייתה אז עיר קיסרית חופשית פרוטסטנטית בשטחהּ של מדינת הסן בת ימינו.
סבו של גרימלסהאוזן, אופה ובעל פונדק, ויתר על תואר האצולה שלו ב-1592. אביו, יוהאן כריסטוף, מת כשהיה גרימלסהאוזן בן ארבע או חמש.
אמו האלמנה נישאה שנית זמן לא רב לאחר מכן ועברה לביתו של בעלה החדש בפרנקפורט על המיין, אך גרימלסהאוזן נשאר בגלנהאוזן, גדל אצל סבו ולמד בבית הספר הלטיני בעיר.
העיר נכבשה ונהרסה בידי הכוחות הקיסריים, תומכי הכנסייה הקתולית, וכך קרה שנית בינואר 1635. חלק גדול מהאוכלוסייה, כולל כנראה גרימלסהאוזן, עבר למבצר הנאו הסמוך שבשליטת ג'יימס רמזי והצבא השוודי-לותרני.
ישנם מספר מקורות שמרמזים לכך ששימש נער תמיכה במצור על מגדבורג והיה חלק מגדוד דרגון קיסרי בווסטפאליה, אך לא שימש חייל מן המניין בשל גילו הצעיר.
ב-1639, והוא בן 17 או 18, היה ללוחם פעיל ברגימנט שבפיקוד הנס ריינהרד פון שאואנבורג (Hans Reinhard von Schauenburg).
בהמשך החל לשמש לבלר בפיקוד הרגימנט, וב-1648 היה מזכיר הרגימנט של יוהאן בורקארד פון אלטר (Johann Burkard von Elter) בווסרבורג שעל האין .
ב-1649 סיים את שירותו הצבאי.
סביב תקופה זו היה לקתולי, וב-30 באוגוסט 1649 נישא באופנבורג על פי המסורת הקתולית.
הכלה, קתרינה הנינגר (Catharina Henninger), הייתה בתו של קצין.
בתעודת הנישואין מופיע שמו בתוספת תואר האצולה "פון", שעליו ויתר סבו.
הם התיישבו בגייסבאך (Gaisbach), כיום בבאדן-וירטמברג, שם עבד גרימלסהאוזן בשנים 1649–1661 כמנהל אחוזה ושטחים חקלאיים עבור רוזן שאואנבורג.
בין 1656 ל-1658 עבד גם כמנהל פונדק בגייסבאך.
מ-1662 ועד 1665 היה מנהל אחוזה באולנבורג (Ullenburg) הסמוכה.
לאחר ניסיון נוסף כמנהל פונדק, בשנת 1667 התמנה לשופט (Schultheiß) בעיר רנכן שבבאדן, בשירותו של פרנץ אגון פון פירסטנברג , בישוף שטרסבורג.
עם קבלת המינוי הזה, הוא התמסר לעיסוקים ספרותיים.
המינוי כלל שמירה על הסדר הציבורי, על השיפוט ועל איסוף המיסים באזור.
ב-1673 פתח המלך הצרפתי לואי הארבעה עשר, בתמיכת מעסיקו של גרימלסהאוזן, בישוף שטרסבורג, מערכה נוספת במלחמת הולנד–צרפת כנגד חיילי האימפריה הרומית הקדושה בריין העליון.
גם רנכן וסביבותיה נפגעו מהמלחמה, וגרימלסהאוזן שב ככל הנראה לשירות צבאי.
יהי רצון שתנוח נשמתו הקדושה בשלום על משכבה".
אשתו קתרינה נפטרה ב-23 במרץ 1683. נולדו להם עשרה ילדים.
יצירתו של גרימלהאוזן מושפעת מאוד מקודמיו בסוגות הספרות האוטופית וספרות המסעות, וסדרת "Simplicissimus" זכתה לקהל קוראים גדול יותר מכל רומן אחר מהמאה השבע-עשרה.
הספר ההרפתקן סימפליציסימוס התם יצא לאור בעברית בתרגומו של עדו אברבאיה (הוצאת מאגנס, 2022).
בעבר יוחסה לו היצירה "Der fliegende Wandersmann nach dem Mond", תרגום של "L'Homme dans la Lune" מאת ז'אן בודואה , כשלעצמו תרגום של הספר "The Man in the Moone" מאת פרנסיס גודווין , אך לדעת חוקרים עכשוויים לא הוא חיבר את הספר.
הוא כתב, עם זאת, נספח למהדורה משנת 1667 של אותו תרגום.
"Der fliegende Wandersman" נכלל בקובצי יצירותיו, ללא הנספח.
בשנת 1668 פרסם גרימלהאוזן את "Der abenteuerliche Simplicissimus", שכונה "אחד הרומנים הגרמניים הגדולים ביותר של המאה ה-17".
הוא עיצב את הסיפור ברומן זה על פי הרומנים הפיקרסקים של ספרד, שכבר היו ידועים בגרמניה.
הספר התפרש כאוטוביוגרפיה של המחבר; הוא מתחיל בילדותו של גיבורו, ומתאר את הרפתקאותיו במהלך אירועי מלחמת שלושים השנים.
הפירוט המחוספס שבו מוצגות תמונות אלו הפכו את הספר למסמך חשוב בתקופתו.
עם זאת, החלקים המאוחרים של הספר רוויים מדי באלגוריות, ולבסוף הופכים לסיפור בסגנון רובינזון קרוזו.
ההיסטוריון רוברט ארגאנג (Ergang) טוען כי "האירועים הקשורים ברומן "Simplicissimus" יכולים בקושי רב להיות אוטוביוגרפיים, שכן [גרימלסהאוזן] חי קיום שליו בעיירות ובכפרים שקטים בשולי היער השחור, והחומר ששילב בעבודתו לא נלקח מניסיון ממשי, אלא הושאל מהעבר, נאסף משמועות או נוצר בידי דמיון חי".
"Der abenteuerliche Simplicissimus" השאיל את שמו לשבועון הגרמני הסאטירי "זימפליציסימוס", שפורסם בין השנים 1894–1944 ו-1954–1967.
בין העבודות האחרות של גרימלהאוזן ניתן למצוא את מה שמכונה "Simplizianische Schriften":
הספר שימש השראה למחזה של ברטולט ברכט, "אמא קוראז' וילדיה".
הנס כריסטיאן אנדרסן הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1952 בבימויו של צ'ארלס וידור, עם דני קיי בתפקיד הראשי.
התסריט של מוס הארט מבוסס על סיפור של מיילס קולוני.
כפי שנכתב בהתחלת הסרט "זה לא סרט ביוגרפי על הנס כריסטיאן אנדרסן אלא סרט דמיוני (סיפור פיות) על אדם שאהב לספר "סיפורי פיות".
סיפוריו של אנדרסון מסופרים בסרט על ידי שירים כמו "טמבולינה", "בגדי המלך החדשים", "הברווזון המכוער" והבלט "בת הים הקטנה".
בסרט מופיעה רקדנית הבלט הצרפתייה זיזי ז'נמייר.
היא רוקדת את בת הים הקטנה ביחד עם בעלה לעתיד הרקדן והכוריאוגרף רולאן פטי.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר – צילום, עיצוב אמנותי, תלבושות, פסקול מוזיקלי, סאונד ושיר מקורי (טמבולינה).
דני קיי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 1983 העניקה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק לקיי תואר אבירות על גילומו של הנס כריסטיאן אנדרסן בסרט זה.
בעיירה אודנסה יושבים הילדים סביב הסנדלר הנס (דני קיי) ומקשיבים לסיפוריו.
הפעם הוא מספר להם בשיר על בגדי המלך החדשים.
מנהל בית הספר מנסה לשווא בצלצול פעמון בידו להודיע לתלמידים להיכנס לבית הספר.
ליד הנס יושב הנער פיטר (ג'וזף וולש) שהנס הוציא אותו מבית יתומים כדי ללמד אותו להיות סנדלר.
המנהל נותן אולטימטום לראש העיירה שיחליט את מי להשאיר בעיירה, אותו או את הנס.
יש אזרחים שדווקא אוהבים את סיפוריו של הנס אבל ההחלטה נופלת לגרש אותו.
פיטר שומע זאת וכדי לא לבייש את הנס הוא משכנע אותו לצאת לקופנהגן ולעבוד שם כסנדלר.
הנס משתכנע צועד ושר בדרכו לנמל ובדרך מצטרף אליו פיטר.
הם שרים בספינה את "קופנהגן הנפלאה".
בשוק של קופנהגן עולה הנס על אנדרטת המלך ומציג בשיר את כישוריו כסנדלר.
הוא מושלך לכלא על ביזיון המלך.
דרך אשנב בתא הוא רואה ילדה, מצייר על אגודלו פרצוף ושר לה את "טמבולינה" (אצבעונית).
פיטר מסתובב בינתיים בעיר ליד תיאטרון הבלט המלכותי ושומע שיחה של מנהל להקת הרקדנים, נילס (פארלי גריינג'ר) הדורש כי יש לתקן את נעלי הבלט של הבלרינה דורו (זיזי ז'נמר) אחרת לא תופיע.
פיטר מציע את הנס והם משחררים אותו מהכלא.
הנס מגיע לתיאטרון, רואה ריקוד של דורו (לצלילי הפתיחה רוזמונדה של שוברט) ונשבה בקסמה.
הוא נוכח בוויכוח בו סוטר נילס לדורו ומסתבר לו שהיא אשתו.
הנס מסתגר בחדר וכותב כל הלילה את אגדת "בת הים הקטנה".
פיטר נוטל את הדף, מתחיל לקרוא אותו והדף מתעופף ברוח לתוך התיאטרון, שם רואים אותו נילס ודורו.
הטקסט מוצא חן בעיניהם והם מחליטים לחבר בלט לסיפור.
הנס שבוי בקסמה של דורו ועל רקע זה רב איתו פיטר והם נפרדים.
בינתיים מסתובב הנס בעיר, רואה ילד עם קרחת שחבריו מנדים אותו מחברתם ושר לו על "הברווזון המכוער".
הילד שמח ומספר לאביו שהוא עורך העיתון של קופנהגן.
הוא מזמין את הנס למערכת ומראה לו את הסיפור בעיתון תחת השם "הנס כריסטיאן אנדרסן".
התיאטרון המלכותי הדני שב לקופנהגן מסיור הופעות.
הם מעלים את "בת הים הקטנה" לפי סיפורו של הנס.
הנס רוצה להיכנס ולפגוש את דורו לפני ההופעה אך נילס מונע ממנו ונועל אותו בחדר.
למחרת נפרד הנס משניהם וחוזר לאודנסה.
בדרך מצטרף אליו פיטר והם משלימים.
לבסוף – הנס כבר מפורסם, הוא יושב עם הילדים וכל תושבי העיירה כולל המנהל וראש העיירה וכולם שרים איתו את שיריו המפורסמים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדני קייהנס כריסטיאן אנדרסןסנדלר ומספר סיפוריםג'וזף (ג'ואי) וולשפיטרהשוליה של הנסזיזי ז'נמיירדורורקדנית בלט (בלרינה)פארלי גריינג'רנילסבעלה של דורוג'ון בראוןמנהל בית ספרג'ון קוואלןראש העיר רולאן פטירקדן בלט
הנס וֶר היה פילולוג גרמני ומרצה בדרגת פרופסור באוניברסיטאות גרייפסוואלד ומינסטר שבגרמניה.
הנס ור חיבר את מילון הערבית הספרותית המודרנית שפורסם בשנת 1952 בגרמנית ובשנת 1960 באנגלית, לאחר שתורגם ונערך על ידי הבלשן האמריקאי .
ור נולד בעיר לייפציג שבגרמניה בשנת 1909, ועקב שיתוק ילדים בו לקה, לא היה מסוגל להזיז את ידו הימנית.
מוגבלותו זו הניעה אותו ללמוד ולחקור שפות, כגון סינית, שפות רומאניות ואגיפטולוגיה.
ואולם השפה ששבתה את ליבו הייתה השפה הערבית, ובשלהי שנות השלושים הוא החל לכתוב את החיבור שעתיד להפוך למפעל חייו, מילון הערבית הספרותית המודרנית, מילון ערבי-גרמני מדעי לשפה הערבית הספרותית.
בשנת 1940 הצטרף ור לשורות המפלגה הנאצית, ופרויקט המילון הפך ממומן ומוכוון על ידי המחלקה לענייני המזרח של משרד החוץ בברלין.
המשרד התעניין במילונו של ור במטרה לבדוק את איכות התרגום לערבית של ספרו של אדולף היטלר, Mein Kampf, לאחר ששגריר גרמניה בעיראק, פריץ גרובה, הציע למשרד בברלין לפרסם מהדורה רשמית של הספר בשפה זו, בהשמטת חלקים אותם קהל היעד עלול לפרש כפוגעניים או מעליבים.
במסגרת המפעל סרקו ור וחברי צוות המילון עיתונים ערביים רבים ממצרים, מסוריה, מארץ-ישראל ומעיראק וכן ספרות ערבית מודרנית וליקטו ממנה מילים, ניבים וביטויים.
על צוות המילון נמנו עמיתו של ור משכבר הימים, ד"ר הנס יעקובי, בן לאב יהודי, וד"ר הדוויג קליין, מזרחנית יהודייה.
יעקובי גויס לשורות הצבא בשנת 1943 ועד מהרה נעלמו עקבותיו, ואילו קליין נעצרה על ידי הגסטאפו, נכלאה בגטו ונשלחה עם משפחתה למחנה ההשמדה באושוויץ, שם נרצחה ביולי 1942.
ור השלים את העבודה על המילון בשנת 1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, אך עקב תהליך הדה-נאציפיקציה וסילוקו ממשרת ההוראה, עוכב הפרסום בשבע שנים, והמילון יצא לאור בשנת 1952. במילון זה הופיעה לראשונה מערכת תעתיק חדשה מערבית לאותיות לטיניות, הקרויה על שמו (אנ').
זוהי מערכת התעתיק המקובלת כיום במחקר האקדמי בנושא.
בראש המילון מופיעה הקדמה באורך של כ־10 עמודים, בה מתאר ור את ההיסטוריה של הלשון הערבית הספרותית וכן סוקר את אופן השימוש במילונו.
בחלק התודות המופיע בהקדמה הוא אכן מזכיר את שני עמיתיו היהודים אך ללא התייחסות לגורלם המר.
עורך מהדורות המילון בגרמנית הוא המילונאי והמזרחן לורנץ קרופיטש (גר') (יליד 1946) מאוניברסיטת גראץ, ושל המהדורות בשפה האנגלית ג'יימס מילטון קואן מאוניברסיטת קורנל, בלשן אמריקאי דובר גרמנית, שיצר קשר עם ור לאחר שה־ACLS, המועצה האמריקאית של האגודות המדעיות, הכירה באיכותו של המילון.
בשנת 1960 התפרסמה המהדורה הראשונה בשפה האנגלית.
בשנת 1979 פורסמה המהדורה הרביעית של המילון, לה נוספו כ־200 עמודים חדשים לעומת המהדורות הקודמות.
מהדורה זו היא האחרונה שפורסמה בשפה האנגלית, והאחרונה שראתה אור בימי חייהם של ור וקואן.
המילון מתפרסם בבית ההוצאה לאור הגרמני הרסוביץ.
המהדורה החמישית, בגרמנית בלבד, התפרסמה בשנת 1995. בחודש נובמבר 2020 פורסמה המהדורה השישית והאחרונה של המילון, גם היא בגרמנית בלבד.
הנס לודוויג כץ היה צייר אקספרסיוניסטי וגרפיקאי יהודי-גרמני.
כץ נולד בקרלסרוהה בשנת 1892. בשנת 1912 ביקר בסטודיו של אנרי מאטיס במשך כמה שבועות.
בין השנים 1913–1918 למד אמנות, תחילה באקדמיה בקרלסרוהה, ולאחר מכן במינכן.
הוא התחתן ועבר לפרנקפורט, שם פרסם בשנת 1920 את ה-"Danse macabre", סדרת ליטוגרפיות אקספרסיוניסטיות אשר רמזו למהפכה הגרמנית בשנים 1918–1919. יצירתו של כץ, התרכזה בציור דיוקנאות, נוף עירוני, וכן ציורי טבע דומם.
בשנת 1923, כשנקלע לבעיות כלכליות, הפך כץ לשותף בחברת סיוד וצביעה, שם עבד עד 1936. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, היה מעורב בארגון "יודישר קולטורבונד", פדרציה תרבותית של יהודי גרמניה ששכרה אלפי אמנים, מוזיקאים ושחקנים שפוטרו ממוסדות גרמנים.
בשנת 1934 נפטרה אשתו ובשנה שלאחר מכן החל בהכנות להקמת יישוב יהודי אוטונומי ביוגוסלביה.
התוכניות בוטלו, ולכן בשנת 1936 היגר לדרום אפריקה.
לאחר שעזב את גרמניה, הוקיעו הנאצים בפומבי את הדיוקן האקספרסיוניסטי של גוסטב לנדאואר, הנחשב לאחד הטובים ביותר של כץ, ואת אמנותו כאמנות מנוונת.
בדרום אפריקה התרכז כץ בציור נופים, אך לא זכה להצלחה רבה.
הוא נפטר ביוהנסבורג בשנת 1940.
הנס כריסטיאן סוון הנסן (בדנית: Hans Christian Svane Hansen; 8 בנובמבר 1906 - 19 בפברואר 1960) היה פוליטיקאי דני, שכיהן כראש ממשלת דנמרק ושר החוץ בשנים 1955–1960.
נבחר לפולקטינג בשנת 1936. כיהן כשר החוץ בממשלתו של הנס הדטופט ונתפש כיורש טבעי לאחר מותו של הדטופט ב-29 בינואר 1955. כראש ממשלה הנסן חיזק את מדיניות הרווחה הדנית שכללה הגדלת קצבאות וחיזוק מערכת החינוך.
הנסן נפטר מסרטן במהלך תפקידו ב-19 בפברואר 1960 בקופנהגן.
הוא היה ראש ממשלת דנמרק השני ברצף שמת במהלך כהונתו.
הנס יורגן גארד (בדנית: Hans Jørgen Garde; 22 בינואר 1939 - 3 באוגוסט 1996) היה אדמירל דני אשר שימש לתקופה קצרה כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק.
גארד נולד בפרדריקסברג ב-22 בינואר 1939. הוא התחנך בבית הספר של קתדרלת ארהוס.
ב-1961 הוא התגייס לצי המלכותי הדני, ובמקביל לשירותו הצבאי למד באוניברסיטת ארהוס ובאוניברסיטת קופנהגן, וכן בקורסים מיוחדים בארצות הברית ובבריטניה.
ב-1988 הוא מונה לראש הפיקוד המבצעי של הצי, וב-1989 מונה לראש מטה ההגנה.
ב-31 במרץ 1996 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), אולם הקדנציה שלו נגדעה בצורה טרגית כעבור ארבעה חודשים בלבד.
ב-3 באוגוסט 1996 מטוס הגולפסטרים 3 שהטיס אותו ואת אשתו לביקור באיי פארו, התרסק ליד נמל התעופה ואוגר.
כל תשעת נוסעי המטוס נהרגו.
הנס היינריך לאמרס היה משפטן ופוליטיקאי גרמני, חבר במפלגה הנאצית ובשוצשטאפל, מבכירי מעגלו הפנימי של אדולף היטלר, אשר בלט בכהונתו כראש לשכת קנצלר הרייך בגרמניה הנאצית בין השנים 1933–1945. במהלך משפט המיניסטריונים נמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, ונידון לעשרים שנות מאסר.
הנס לאמרס נולד ב, , באותה העת בקיסרות הגרמנית, וכיום בפולין, ב-27 במאי 1879. אביו היה מנתח וטרינרי.
מעט מאוד ידוע על שנותיו המוקדמות, למעט כי לאחר שסיים את חוק לימודיו פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת ורוצלב ומאוחר יותר באוניברסיטת היידלברג.
בעת שהותו בוורוצלב הצטרף לאיגוד התלמידים , ולאחר שעבר את בחינותיו האקדמיות ב-1901, התגייס לצבא הפרוסי כמתנדב, לתקופת שירות בת שנה.
כעבור שלוש שנים, ב-1904, סיים את הדוקטורט שלו, ועם מעבר הבחינות המדיניות החל לעבוד כ, מעין תפקיד זמני עבור שופטים מתמחים.
רק לאחר שמונה שנים, ב-1912, מונה לשופט בעל קביעות לכל החיים, בבית הדין המחוזי של ביטום.
ב-29 באפריל 1913 נישא לאלפריד טפל בגליביצה, ולשניים נולדו שתי בנות, ב-1914 וב-1918.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לאמרס לצבא הקיסרות הגרמנית, והפך לקצין זוטר בגדוד החי"ר ה-51 בקורפוס השישי.
במהלך שירותו נפצע ואיבד את עינו הימנית.
לאחר החלמתו הועבר לאובר אוסט, ומונה לתפקיד עורפי של ראש המדור הכלכלי.
בהמשך קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה.
בתום המלחמה הצטרף למפלגת העם הלאומית הגרמנית והחל לעבוד כעורך דין, ובשנתיים הבאות מונה למשרות בכירות שונות במשרד הפנים הגרמני, תחילה כ, ומאוחר יותר כ, ככל הנראה הודות לעזרתו של .
נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא חיבבו את לאמרס בשל שנאתו לרפובליקת ויימאר, והפוליטיקאי אף נזף בו באופן רשמי בעקבות מאמר שפרסם, אשר לדבריו .
קודמו של סברינג, , השקיע את מאמציו בהרחקתו של לאמרס מדרכם של קידומים נוספים, ובכך אולי תרם למשיכתו לזרם הנציונל-סוציאליסטי.
לאמרס התקדם במהרה בשורות המפלגה הנאצית וזכה להצלחה רבה.
לאחר הצטרפותו מונה לראש המחלקה המשטרתית, ועם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הפך למזכיר המדינה, ומאוחר יותר לראש לשכת קנצלר הרייך.
בספטמבר אותה שנה הצטרף לשורות השוצשטאפל, ובאוקטובר עזר להנס פרנק לייסד את .
בהמלצתו של שר הפנים וילהלם פריק, הפך לאמרס בחלוף הזמן לקצין הקישור המרכזי שתיאם בין כל המשרדים הממשלתיים בגרמניה הנאצית.
היטלר נהג להתייעץ עמו לעיתים קרובות בכל הנוגע לעניינים שנגעו לחוק, ואף מינה אותו ב-1 בדצמבר 1937 לשר בלי תיק בקבינט שלו.
מעט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-30 באוגוסט 1939, הורה היטלר על מינויו של לאמרס לאחד מששת חברי , אשר נועדה לשמש כקבינט המלחמה.
תפקידו החדש העניק לו גישה למסמכים אשר נגעו לענייני הביטחון הלאומי ומדיניות הפנים של גרמניה הנאצית, אפילו בטרם הגיעו לידיו של היטלר.לדעת היסטוריונים, מרכוז הכוח הרב שהצטבר בלשכת קנצלר הרייך, ובייחוד בידי האדם אשר עמד בראשה, קרי לאמרס, הפך אותו ל.
מנקודת מבטם של מרבית השרים בממשלה, כל הוראותיו של לאמרס כאילו הגיעו מפיו של היטלר בכבודו ובעצמו, אשר היווה בעיניהם את הסמכות הבלתי מעורערת של המדינה.
ניתן לומר כי תפקידו של לאמרס היה, הלכה למעשה, תרגום הוראותיו של היטלר, אשר היו ברובן ספונטניות, לשפה פרקטית איתה היה ניתן לכתוב ולנסח מסמכים וצווים רשמיים, אשר יכלו לעבור דרך הצינורות המקובלים ובכך לצאת לפועל.
לאמרס היה בין הבכירים הראשונים שפתחו את מכתביהם הרשמיים עם הביטוי , אשר הפך תחילה לברכת השלום הרשמית בין עובדי השירות האזרחי, ובחלוף הזמן צבר פופולריות כה רבה ברחבי הרייך, עד שהשמטתו הייתה עלולה למשוך תשומת לב וחשד מצד הגסטפו.
התקדמותו המהירה של לאמרס בשורות השוצשטאפל ראויה לציון.
אוברפיהרר, וכעבור פחות משנתיים, ב-20 באפריל 1935, קודם לדרגת האס.
לאחר כמעט שלוש שנים, ב-30 בינואר 1938, קיבל את דרגת האס.
גרופנפיהרר, וב-20 באפריל 1940, הוענקה לו דרגתו הסופית והאחרונה, אס.
מינואר 1943 החל לשמש כנשיא קבינט המלחמה, לפחות בכל פעם שהיטלר נעדר ממנו.
הוא החזיק בהשפעה אדירה על הפיהרר, ויחד עם מרטין בורמן, שלט כמעט בכל דרכי הגישה לאוזניו.
בעקבות משבר כוח האדם שהתהווה בגרמניה בראשית 1943 כתוצאה מהמלחמה, הסכים היטלר להקים ועדה שתכיל שלושה נציגים מטעם המדינה, המפלגה והצבא, וזאת בניסיון למרכז את השליטה בכלכלה.
שלושת החברים שנבחרו היו הנס לאמרס, וילהלם קייטל, ומרטין בורמן, ככל הנראה מפני שצייתו באמונה עיוורת לכל פקודותיו של הפיהרר, ולא איימו על מעמדו בשום צורה.
בחלוף הזמן הפכו סמכויותיו של לאמרס לחסרות משמעות, בעיקר בשל התבוסות הרבות שספגה גרמניה במלחמה, אך גם בשל השפעתו הגוברת של מרטין בורמן על היטלר, שאיבד את אמונו בו בהדרגה.
בימיה האחרונים של גרמניה הנאצית נעצר לאמרס בידי חיילי השוצשטאפל באשמת השתתפות במזימתו, לכאורה, של הרמן גרינג, לחטיפת השלטון מידיו של היטלר.
מספר ימים קודם לכן, ב-23 באפריל, עם התהדקות האחיזה הסובייטית על ברלין, התייעץ גרינג עם גנרל הלופטוואפה קארל קולר ועם לאמרס.
שלושתם הסכימו כי גרינג היה יורשו המיועד של היטלר, וכי היה עליו לפעול במקומו במקרה שיאבד את כשירותו, דבר שגרינג טען שכבר התרחש, כאשר בחר היטלר להישאר בפיהררבונקר ולא להימלט מברלין, החלטה שהעמידה אותו בפני מוות ודאי.
בשל כך, שלח גרינג מברק ללשכתו של היטלר, בו כתב כי ינטול את השלטון מידיו אם לא יקבל הוראה אחרת עד לסוף אותו יום.
היטלר הגיב בזעם והורה לעצור אותו יחד עם כל קציניו, וכן את לאמרס, אשר הושם במעצר בית ב.
בימים הבאים נעצר לאמרס בידי הכוחות האמריקאים ונלקח ל ב, לוקסמבורג, בו הוחזקו אסירים נאצים רבים.
אשתו, אלפריד, התאבדה באותה העת, וכעבור יומיים גם אחת מבנותיו, אילזה.
בחקירותיו סייע לבאר את היחסים הפוליטיים שהתקיימו בצמרת השלטון הנאצי.
הדעה הרווחת סברה כי היטלר שלט ביד נוקשה על הבכירים האריסטוקרטים שישבו תחתיו, אולם המציאות הייתה שונה.
לדבריו של לאמרס, מתנות יקרות ערך כגון אחוזות ורכבים הוענקו לקצינים ולגנרלים שונים, לרבות ריינהרד היידריך, היינץ גודריאן, ואחרים, בתמורה למסירותם.
במשפטי נירנברג שימש לאמרס כעד, ובמשפטים הנוספים, שבמסגרתם נערך משפט המיניסטריונים, נשפט בעצמו.
הוא הודה כי הכיר את פקודת הפתרון הסופי, אשר לטענתו נמסרה להיידריך מידיו של גרינג, אך הכחיש את מעורבותו בביצועה.
על אף כן נמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, ונידון לעשרים שנות מאסר.
בהמשך הופחת עונשו לעשר שנות מאסר בידי הנציב העליון של הכוחות האמריקאים, , ובתאריך מסוים בין 1951 ל-1954, הוא שוחרר לחופשי מבית הסוהר לנדסברג.
ב-4 בינואר 1962 מת בדיסלדורף ונקבר בברכטסגאדן, באותה חלקה בה נקברו אשתו ובתו.
צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה
בפרק הראשון של העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה תעלומות רצח נאציות, "אחייניתו של היטלר", גילם השחקן מארק כריסטופר קולינס את דמותו של הנס לאמרס.
בסרט הפתרון הסופי מ-2001 בבימויו של הוזכר שמו של הנס לאמרס בידי קנת בראנה, אשר גילם את דמותו של ריינהרד היידריך, כאשר פנה אל דוקטור פרידריך וילהלם קריצינגר, נציגו של לאמרס מלשכת קנצלר הרייך.
הנס טרופש (7 באוקטובר 1889 - 8 באוקטובר 1935) היה כימאי שפיתח, יחד עם פרנץ פישר, את תהליך פישר-טרופש.
טרופש נולד בבוהמיה, שבאותה תקופה הייתה חלק מאוסטריה-הונגריה וכיום היא חלק מצ'כיה.
הוא למד באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטה הטכנית הגרמנית בפראג מ-1907 עד 1913. הוא קיבל את הדוקטורט שלו על עבודתו עם הנס מאייר.
בשנים 1916–1917 עבד עבד במפעל לצביעה במילהיים, ולאחר מכן במשך כמה חודשים במכון מקס פלאנק לחקר הפחם.
מ-1917 עד 1920, טרופש עבד במזקקת זפת של חברת Rütgers בנידראו.
הוא חזר למכון מקס פלאנק לחקר הפחם ב-1920, ונשאר שם עד 1928. במכון הוא עבד גם עם פרנץ פישר וגם עם אוטו רולן.
בתקופה זו הוא המציא את תהליך פישר-טרופש.
בשנת 1928, טרופה התמנה לפרופסור במכון החדש לחקר פחם בפראג.
ב-1931 קיבל משרה בארצות הברית במעבדות של 'מוצרי נפט אוניברסליים' ובמכון הטכנולוגי לשריון בשיקגו.
עקב מחלה קשה חזר טרופש לגרמניה ב-1935. הוא נפטר, זמן קצר לאחר חזרתו לגרמניה, בבית חולים בעיר אסן.
הנס לאופולד מאייר (גרמנית: Hans Leopold Meyer; 31 במרץ 1871 - 28 בנובמבר 1942) היה כימאי יהודי אוסטרי.
מאייר למד באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה , באוניברסיטת וינה לטכנולוגיה ובאוניברסיטת היידלברג.
הוא סיים את הדוקטורט שלו ב-1894. הוא שימש כמרצה באוניברסיטת וינה לטכנולוגיה, וכפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג.
הוא היה חבר באקדמיה לאופולדינה.
הוא קיבל את פרס ליבן ב-1905, שבע שנים לפני שאחיו הצעיר, סטפן מאייר, קיבל את הפרס ב-1913. הוא נהרג במחנה הריכוז טרזינשטט בסוף 1942.
הנס וינקלר היה גרמני וחבר בקבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה" בגרמניה הנאצית.
הנס וינקלר נולד למשפחה סוציאל-דמוקרטית.
מ-1925 או 1926 הוא עבד בבית המשפט המחוזי בלוקנוואלדה.
הוא התחתן עם פרידה קלן (Klaehn), וילדיהם הורסט ורות נולדו ב-1929 וב-1931.
בנובמבר 1933 נאלץ וינקלר לתעד חקירות של חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) שעונו.
הוא היה בקשר עם משפחתו של גינתר סמואל, ידיד יהודי, וכך היה עד לתנאי החיים המעיקים של היהודים ולייאושם.
בסוף 1941, כשבני זוג ביקשו ממנו עזרה שלא יכול היה לספק, החל לחפש בעלי ברית.
הוא ביקש כסף ותרומות מזון מאנשי עסקים ועצמאים.
באוגוסט 1943 החביא צעיר יהודי שהתגורר בדירת שני החדרים הקטנה של בני הזוג במשך כמעט שנה.
הוא בנה רשת בלוקנוואלדה שהסתירה בכל עת שישה עד עשרה יהודים.
בספטמבר 1943 נפגש וינקלר עם ורנר שארף, יהודי שנמלט מטרזיינשטט.
הם חיפשו תמיכה מחברים ומכרים.
הוקמה קבוצת ההתנגדות "קהילה לשלום ובנייה" שפעלה בין יוני 1943 לאוקטובר 1944.
הקבוצה סיפקה ליהודים המסתתרים מזון, כסף ומחסה.
חברי הקבוצה גנבו וזייפו דרכונים.
ב-1944 הקבוצה כתבה והפיצה שלושה עלונים הקוראים להתנגדות פסיבית נגד הנאצים, להניח את נשקם כדי לסיים את המלחמה ו"לשים קץ לשקרים ולרצח של הנאצים".
כשכתבו את העלונים, הם גם רצו לתאר שליחות.
לכן נתנו לקבוצה את השם "קהילה לשלום ובנייה".
הקבוצה אספה כתובות, מספרי טלפונים והספדים של חיילים שנפלו.
הם השליכו מכתבים עם עלונים לתיבות דואר בערים שונות כדי לא למשוך את תשומת הלב ללוקנוואלדה.
כל עלון הכיל קריאה לשלוח עותקים לאנשים אחרים.
העלונים היו בתפוצה של עד 3,500 עותקים.