tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשלחת הגדולה הראשונה שלו יצא ברן מרדוך ב-1892, כשהצטרף למשלחת דנדי לציד לווייתנים באנטארקטיקה, בתפקיד עוזר לויליאם ספירס ברוס, סטודנט לרפואה שגילה עניין באוקיינוגרפיה.
ברן מרדוך, שנודע בשם וי.ג'י.
לחבריו, ניצל את ההזדמנות הזאת לצייר תמונות של מסעותיהם והיה לו חוזה ליצירת ספר.
בעזרת תמונות אלה והרשימות שהכין, כתב את הספר "אדינבורו לאנטארקטיקה", שיצא בהוצאת לונגמנס ב-1894. נאמר עליו, שהיה "צייר הבית" הראשון באנטארקטיקה.
רגשותיו של ברן מרדוך כלפי המסע היו מעורבים.
המשלחת ביקרה באיי פוקלנד ובאי רוס, וגילתה וקראה בשם את האי דנדי, אבל התפקיד המדעי שקיווה למלא במשלחת היה זניח, וגם הוא וגם ברוס נדרשו לעזור בקטל 5,000 כלבי-ים, שהיו התקווה היחידה של המשלחת להצלחה מסחרית, כיוון שנכשלה במציאת לווייתנים סחירים.
על אף אכזבות אלה והעובדה, ששיניו התרופפו מחמת צפדינה, התאהב ברן מרדוך בחקר הקטבים.
ברן מרדוך רחש אהבה רבה לארצו, ובסגנון הכתיבה שלו משולבים אזכורים רבים לסקוטלנד.
היו תוכניות ליצור ציור קיר מסביב למאגר המים קסלהיל, ובשיתוף פעולה הם פטריק גדס יצר ברן מרדוך כרזה באורך 1.4 מ', שהציגה דמויות בהיסטוריה הסקוטית.
ציור הקיר לא יצא לפועל אבל גרסאות בצבע ובשחור-לבן של עשר הליתוגרפיות שהיוו את תוכניתו הוצאו למכירה.
ברן מרדוך שמר על קשר ידידות כם ויליאם ספירס ברוס, שאותו הכיר באוניברסיטה.
הוא עזר בהלוואת כסף ובהמשך בארון מספר מיזמים, בהם המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1902–1904. במסע המשלחת הזאת סקר ברוס ומדד את האי לורי באיי אורקני הדרומיים.
כף ברן מרדוך על אי זה קרוי על שמו.
בשנים הבאות היה שניהם חלק בחברה, שהתעתדה לנצל מסחרית את האי שפיצברגן.
בשנת 1905 נלווה ברן מרדוך אל הנסיך והנסיכה מוויילס בביקורם בהודו, שבו השתמש כבסיס לספר המתאר את מסעותיו בהודו ובבורמה ב-1906 התקבל כחבר בהחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד והתמיד בפעילותו שם.
בבעלות החברה אוסף של יצירותיו, בהן ציור שמן גדול בחדר המועצה שלה.
לאחר מסעות ציד לווייתנים, פרסם ברן מרדוך את הספר "Modern whaling and bear hunting", הכולל איורים שלו ומתאר את עניינו בדובי הקוטב.
בחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד יש קריקטורות משעשעות שיצר ובהן דובי קוטב.
אחד מרישומי דוב הקוטב שלו שימש ככרטיס ברכה לחג המולד של החברה.
הוא לכד דובי קוטב, והעניק דב קוטב צעיר לחבר הזואולוגית של סקוטלנד.
ברם מרדוך מת בשנת 1939 באדינבורו.
הוא ואשתו התגוררו בארתור לודג', שם אירחו מבקרים, בהם רואלד אמונדסן ורוברט פלקון סקוט.
נוסף להיותו צייר, היה ברן מרדוך גם מוזיקאי נלהב, והתפאר בהיותו הראשון שניגן בחמת חלילים באנטארקטיקה.
כתביו וציוריו שמורים במספר מוסדות, בהם החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, ומוזיאון דנדי של מועצת פרת' וקינרוס.
ויליאם הנרי אוורט גוט (; 13 באוגוסט 1897 – 7 באוגוסט 1942) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, ונהרג כאשר מטוסו הופל בדרכו לקבל את הפיקוד על הארמייה השמינית.
גוט נולד ב-13 באוגוסט 1897, ולמד בבית הספר הארו.
הוא התגייס כלוטננט שני לקורפוס הקלעים המלכותי של צבא בריטניה ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא לחם במלחמת העולם בחזית המערבית, שם העניקו לו חבריו את הכינוי "Strafer", משחק מילים על ססמת המלחמה של הגרמנים "Gott strafe England" ("אלוהים הענש את אנגליה").
בינואר 1921 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-1931 למד במכללת קימברלי לפיקוד ומטה.
ביולי 1934 הועלה לדרגת מייג'ור, ושרת תקופה מסוימת בהודו הבריטית.
ב-30 באוקטובר 1938 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, והועבר לצפון אפריקה שם קיבל פיקוד על הגדוד ה-1 של קלעי המלך, אשר היה חלק מהדיוויזיה הניידת, שמאוחר יותר הפכה להיות דיוויזיית השריון ה-7 ("חולדות המדבר").
ב-8 באפריל 1941 הוא הועבר לפקד על קבוצת התמיכה ה-2, אולם כבר ב-16 באפריל הוחזר לקבוצה ה-7. ביוני של אותה שנה השתתף במבצע באטלקס כנגד קורפוס אפריקה הגרמני.
ב-3 בספטמבר 1941 מונה למפקד דיוויזיית השריון ה-7, וב-6 בספטמבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בנובמבר של אותה שנה השתתפה הדיוויזיה שלו במבצע צלבן, כחלק מהקורפוס ה-13 אשר היה חלק מהארמייה השמינית.
ב-9 בפברואר 1942 הועלה לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד הקורפוס ה-13. הקורפוס שלו השתתף בקרב גזאלה ולאחר מכן בקרב אל-עלמיין הראשון.
ב-13 באוגוסט 1942 העביר וינסטון צ'רצ'יל את קלוד אוקינלק מהפיקוד על הארמייה השמינית.
בהמלצתו של אנתוני אידן, מינה צ'רצ'יל את גוט כמפקד הארמייה, חרף הסתייגויותיהם של אוקינלק ואלן ברוק אשר העדיפו את ברנרד מונטגומרי.
גוט נלקח מאזור הקרבות ונשלח במטוס לקהיר כדי לקבל שם את הפיקוד על הארמייה.
המטוס, בריסטול בומביי של טייסת 216 של חיל האוויר המלכותי, הותקף בידי שני מטוסי מסרשמיט Bf 109 של כנף קרב 27 של הלופטוואפה.
הטייס הצליח לבצע נחיתת אונס, אולם הגרמנים הפציצו את המטוס על הקרקע.
גוט נהרג, וגופתו נקברה בבית הקברות הצבאי הבריטי באל עלמיין.
מונטגומרי קיבל את הפיקוד על הארמייה השמינית במקומו.
ויליאם ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי.
ויליאם ג'ונס נולד ב-1760 בפילדלפיה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא היה שוליה במספנה וכן השתתף בקרב טרנטון ובקרב פרינסטון ובהמשך שירת בים.
בעשורים שלאחר המלחמה הוא היה לסוחר מצליח בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ובפילדלפיה.
ב-1800 הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית ושנה לאחר מכן הוצע לו תפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה ונשאר כחבר בית הנבחרים עד לתום כהונתו שם ב-1803.
בינואר 1813, עם השתוללותה של מלחמת 1812, מונה ג'ונס בסופו של דבר כמזכיר הצי.
מדיניותו תרמה משמעותית להצלחה האמריקאית בימות הגדולות ולאסטרטגיית ההגנה החופית והפשיטות על תנועת הסחר בים הפתוח.
בסוף 1814, לקראת תום כהונתו, הוא הגיש המלצות לארגון מחדש של מחלקת הצי.
אלו הובילו להקמתה של מועצת המפקחים של הצי שפעלה בשנים 1815 – 1842.
ב-1816 מונה ג'ונס כנשיא הבנק השני של ארצות הברית .
ב-1819 הוא פרש ושב לעסקיו הפרטיים.
ויליאם ג'ונס נפטר ב-6 בספטמבר 1831 בבית לחם, פנסילבניה.
הוא נטמן בכנסייה האפיסקופלית סנט פיטר שבפילדלפיה.
צי ארצות הברית הנציח את שמו במשחתת USS William Jones שהייתה בשירות ב שנות ה-20 של המאה ה-20.
ויליאם ג'יימס סטילמן היה צייר, עיתונאי, דיפלומט, סופר, היסטוריון וצלם אמריקאי-בריטי.
לאחר שהתחנך כאמן, עבר למקצוע העיתונאות ועבד בעיקר ככתב צבאי בכרתים ובבלקן.
תקופה מסוימת שימש גם כקונסול ארצות הברית ברומא.
סטילמן כתב כמה ספרים שאחד מהם, האוטוביוגרפיה שלו כעיתונאי, מלמדת שהוא הגדיר את עצמו בעיקר כסופר ועיתונאי.
סטילמן נולד במדינת ניו יורק בשנת 1828. הוריו היו בפטיסטים, וההכשרה הדתית המוקדמת שלו השפיעה עליו לאורך חייו.
סטילמן ניהל מערכת יחסים מעוררת מחלוקת עם צ'רץ' אך בחר מיומנויות באמנות שמן על בד שישרתו אותו היטב.
בשנת 1850 נסע סטילמן לאנגליה, שם הכיר את ג'ון ראסקין, התוודע לויליאם טרנר, שאת עבודותיו הוא העריץ מאוד.
הוא נלכד בצורה עמוקה בהשפעתם של דנטה גבריאל רוזטי וג'ון אוורט מיליי.
בעוד שסטילמן הצליח רק בצורה צנועה כצייר וצלם, תרומתו החשובה ביותר לאמנות באמריקה הייתה ייסודו של כתב העת "The Crayon" - פרסום שהייתה לו השפעה רחבה בחייו ולאחריהם.
בשנת 1852 הוא עמד לצאת להרפתקאה בהונגריה כדי לחפור ולחפש את תכשיטי הכתר, שנקברו בסתר במהלך התקוממות 1848–1849. בזמן שחיכה לנסיעה הצפויה, הוא למד אמנות אצל אדולף איבון בפריז.
מכיוון שהנסיעה בוטלה הוא חזר לארצות הברית והתמסר לציור נוף באדירונדאק ובעיר ניו יורק.
שם הוא ייסד את כתב העת "דה קריון", ומאוחר יותר עבר לקיימברידג', מסצ'וסטס.
לאחר כמה שנים הוא חזר שוב לאנגליה, וחידש את ידידותו עם ראסקין, ונסע איתו לשווייץ כדי לצייר בהרי האלפים, שם עבד באינטנסיבית גדולה עד כי ראייתו נחלשה.
לאחר מכן התגורר בפריז והיה בנורמנדי בשנת 1861 כשפרצה מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא ניסה לשרת בשורות הצפון, אך בריאותו הייתה חלשה מדי.
באותה שנה מונה לקונסול ארצות הברית ברומא.
בשנת 1865 הוביל סכסוך עם ממשלתו להתפטרותו, אך מיד לאחר מכן התמנה לקונסול בכרתים, שם הוא נחשד בעוינות על ידי האוכלוסייה המוסלמית והן על ידי שלטונות טורקיה בזמן ההתקוממות בכרתים.
בשלב מסוים הוא שקל ברצינות להשתלט על החפירה בקנוסוס, (שאותה ביצע מאוחר יותר הארכאולוג ארתור אוונס וגילה את התרבות המינואית) אבל שלטונות כרתים לא אישרו לסטילמן לבצע את החפירה.
בספטמבר 1868 התפטר ועבר לאתונה, שם התאבדה אשתו הראשונה (בתו של דייוויד מאק מקיימברידג'), שהייתה שחוקה מהחיים בכרתים.
הוא ערך של מגזין Scribner במשך זמן קצר ואז נסע ללונדון, שם התגורר עם דנטה גבריאל רוזטי.
בשנת 1871 נישא לאמנית מארי ספרטלי, בתו של הקונסול הכללי היווני מייקל ספרטלי.
כאשר פרצה התקוממותה של שנת 1875 בהרצגובינה הוא נסע לשם ככתב של "הטיימס", ומכתביו מהבלקן עוררו עניין כה רב, עד שהממשלה הבריטית נאלצה להעניק תמיכתה לשאיפות הפוליטיות במונטנגרו.
במהלך תקופה זו הוא נעזר בעבודות הצילום שלו על ידי הארכאולוג והצלם, ג'ון הנרי היינס.
הוא היה מבקר חריף של מדינאים איטלקיים, והסתבך מפעם לפעם עם פוליטיקאים שונים.
לאחר פרישתו התגורר בסורי, אנגליה, שם נפטר ב־6 ביולי 1901 בפרימלי גרין.
Autobiography of a Journalist (2 vols, Boston, 1901)מבקר האמנות אנדרו סגגדי-מסאק (2005) טען כי הצילום של סטילמן, במיוחד אלבום התמונות של האקרופוליס באתונה, מציג רגישות אמנותית וגאונות בסדר גודל משאר העבודה שלו.
הסדרה הראשונה צולמה בשנת 1869 ופורסמה באופן פרטי בשנת 1870.
סטילמן צילם מחדש את האקרופוליס בשנת 1882 ולאחר מכן סידר מחדש את הסדרה המשולבת באלבום שני.
תצלומיו של סטילמן, מנקודת מבטו הנועזת מהווים סינתזה יצירתית בתחושה אסתטית ומנקודת מבט מדעית ארכיטקטונית.
ויליאם ג'יימס מולר היה צייר נוף ודיוקנאות בריטי, האמן הידוע ביותר של אסכולת בריסטול.
מולר נולד בבריסטול, בנו של ג'.
מולר, פרוסי מדנציג, שהיה אוצֵר מוזיאון בבריסטול.
תחילה למד ציור אצל ג'יימס בייקר פיין.
תמונותיו המוקדמות היו בעיקר מהנוף של גלוסטרשייר בויילס, והוא למד הרבה ממחקרו על קלוד לוריין וציירי נוף קודמים.
הוא היה עד לפרעות בבריסטול בשנת 1831 והנציח כמה מהסצנות בסדרת "רישומי שמן ואקוורל גולמיים ומבריקים".
בשנת 1833 הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות והציג את הרס גשר לונדון העתיק.
בשנה שלאחר מכן ערך סיור דרך צרפת, שווייץ ואיטליה.
הוא ביקר פעמיים במזרח התיכון.
הביקור הראשון היה בשנים 1838–1839 כאשר ביקר באתונה ונסע הלאה לאלכסנדריה ולקהיר, שם בילה שבועיים לפני שהמשיך במעלה הנילוס ללוקסור, שם עשה ציורים של ההריסות והנופים לפני שחזר לקהיר באמצע ינואר.
זמן קצר לאחר שובו, עזב את בריסטול והתיישב בלונדון, שם הציג באופן קבוע.
סצנותיו ברחובות ובשוק המצרי היו פופולריות במיוחד.
ביקורו השני היה בליקיה שבדרום מערב טורקיה בשנים 1843–1844. המסע שלו היה לפי בקשתו של הארכאולוג צ'ארלס פאלו.
מולר ותלמידו הארי ג'ונסון ליוו את המשלחת הממשלתית לליקיה.
הוא בילה שלושה חודשים בשרטוט הנוף ואנשים מקומיים סביב קסנתוס, פינארה ותלוס.
לאחר חזרתו לאנגליה הוא צייר בעיקר בצבעי מים וכמה ציורי שמן של מסעו בטורקיה.
העבודות שביצע בליקיה נחשבות לטובות ביותר שלו.
בשנת 1840 ביקר שוב בצרפת, שם ביצע סדרת רישומים של אדריכלות הרנסאנס, שעשרים וחמישה מהם נחרטו בליטוגרפיה ופורסמו בשנת 1841 בעיתון בצרפת.
מולר נפטר בבריסטול ב־8 בספטמבר 1845, בגיל צעיר מאוד.
הוא קבור בבית העלמין ברונסוויק, בריסטול.
קברו מסומן על ידי לוח אבן שחור מלוטש ופשוט כתוב עליו "לזכרו של ויליאם ג'יימס מולר שמת 8 בספטמבר 1845 בן 35 שנים".
לאחר מותו היה ביקוש גדול מאוד לעבודתו, מה שהוביל ליצירת מספר לא מבוטל של זיופים.
ביוגרפיות של מולר נכתבו על ידי נתנאל ניל סולי (בשנת 1875), באנט (1948) וגרינאקר וסטודארד (1991).
פסל חזה של הצייר ממוקם בכניסה למנזר בקתדרלת בריסטול.
המוזיאון הבריטי ירש מג'ון הנדרסון אוסף עשיר של רישומי מולר.
ויליאם ג'ונסון הבן היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1804–1834. הוא מונה לכהונתו בבית המשפט העליון בגיל 32 על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון.
הוא היה השופט העליון הראשון שהיה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והשופט השני שהגיע מקרוליינה הדרומית.
במהלך כהונתו על כס השיפוט הוא השיב לכנו את הנוהג למסור חוות דעת המשכית .
הוא כתב מחצית מחוות דעת המיעוט בתקופת כהונתו של ג'ון מרשל כנשיא בית המשפט העליון והיסטוריונים מובילים העניקו לו את הכינוי "המתנגד הראשון" (first dissenter).
ג'ונסון כתב את פסק דין הרוב בשני תיקים מרכזיים, כולל פסק הדין "ארצות הברית נגד הדסון" , ומאות פסקי דעת הרוב בתיקים פחות מרכזיים שעסקו במשפט הימי, מקרקעין וביטוח.
הוא היה תומך נלהב של ממשלה פדרלית חזקה בתחום הכלכלי, והשקפתו זו הובילה אותו להצטרף לדעת הרוב בתיקים כמו "מק'קולק נגד מרילנד", "גיבונס נגד אוגדן" ו"פלטשר נגד פק" , לתדהמתם של תומאס ג'פרסון ואישים אחרים ממפלגתו.
השקפותיו הפדרליסטיות החזקות של ג'ונסון כאשר כיהן כשופט בסבבי שיפוט במחוז קרוליינה הדרומית, גרמו לנידויו במדינת הולדתו.
ב-1834 הוא עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק, שם הוא נפטר מאוחר יותר באותה שנה כתוצאה מסיבוכי ניתוח שעבר.
כמו רוב השופטים בבית המשפט העליון בנשיאותו של מרשל, תרומותיו של ג'ונסון עמדו בצלו של מרשל.
עם זאת, החל משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הפכה גישתו השיפוטית של ג'ונסון לנושא נפרד בתורת המשפט.
ויליאם ג'ונסון נולד בסנט ג'יימס גוז קריק שבפרובינציית קרוליינה הדרומית (כיום חלק ממחוז ברקלי שבקרוליינה הדרומית), לוויליאם ג'ונסון האב, נפח במקצועו, שעבר לקרוליינה הדרומית מניו יורק, ושרה (לבית נייטינגל) ג'ונסון.
הוריו היו תומכי המהפכה האמריקאית.
במהלך המהפכה, נחשב ג'ונסון האב על ידי הרשויות הבריטיות כ"אחד המורדים המסוכנים והחשובים ביותר".
הוא הוביל את המהפכנים של צ'ארלסטון לצד כריסטופר גדסדן וארגן את "עץ החירות" , מקום המפגש של המהפכנים בעיר.
לאחר המצור על צ'ארלסטון, נעצרו ג'ונסון האב וגדסדן ונכלאו בסיינט אוגוסטין שבפלורידה על יד המפקד הבריטי סר הנרי קלינטון.
ג'ונסון הבן, יחד אחיו ואמו, שגם הם היו מהפכנים, נמלטו בסופו של דבר לניו יורק, שם הם חיו עד תום המהפכה.
לאחר המלחמה היה ג'ונסון האב נציג צ'ארלסטון באספה הכללית של קרוליינה הדרומית.
ויליאם ג'ונסון הבן היה בן 14 בקיץ 1787, כאשר התכנסה בפילדלפיה ועידת החוקה.
לפי אחד מההיסטוריונים של בית המשפט העליון, "שום דבר לא עיצב את הרגלי החשיבה של ג'ונסון בצורה חזקה יותר מאשר התנסותו במהפכה".
ב-1790 סיים ג'ונסון את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון כמצטיין בכתתו.
שלוש שנים לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של צ'ארלס קוטוורת' פינקני.ג'ונסון היה תומך של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וייצג את צ'ארלסטון בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1794–1800. בתקופת כהונתו האחרונה בבית הנבחרים, החל מ-1798, הוא שימש כיושב ראש הבית.
ב-1799 הוא סייע להעביר הצעת חוק לארגון מחדש של מערכת המשפט של המדינה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא מונה גם כשופט בבית המשפט של המדינה, משרה שנוצרה במסגרת תהליך הארגון שהוא הוביל.
כהונתו בבית משפט זהה כללה גם משרה בבית המשפט החוקתי של קרוליינה הדרומית, שהיה הערכאה הגבוהה ביותר במערכת המשפט של המדינה באותה תקופה.
ב-1794 נשא ג'ונסון לאישה את שרה בנט, אחותו של תומאס בנט, שלימים כיהן כמושל קרוליינה הדרומית והיה ידיד קרוב של ג'ונסון.
לזוג נולדו שמונה ילדים, שמתוכם שישה הגיעו לבגרות.
הם גם אימצו שני פליטים מסנטו דומינגו.
ב-1808 בנה ג'ונסון בית בן 2.5 קומות בשדרות ראטלדג' שבצ'ארלסטון.
בעת כהונתו בבית המשפט העליון הוא החזיק בבעלותו עבדים.
ב-22 במרץ 1804 מינה הנשיא תומאס ג'פרסון את ג'ונסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אלפרד מור, שהתפטר מסיבות בריאות.
יומיים אחר כך אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי.
ג'פרסון בחר בג'ונסון בן ה-32 בשל מוצאו מאזור גאוגרפי דומה לזה של מור, בשל בריאותו האיתנה של ג'ונסון שאפשרה לו לבלות באופן קבוע בנסיעות (דרישה שהייתה למשרת השיפוט באותה תקופה), ובשל זיהויו של ג'ונסון עם העקרונות הרפובליקנים.
ג'ונסון היה השופט העליון הראשון שלא בא משורות המפלגה הפדרליסטית.
בשנות כהונתו על כס השיפוט, קנה ג'ונסון לעצמו מוניטין של מי שהתנגד ברהיטות ולעיתים תכופות לדעת הרוב הפדרליסטי של בית המשפט.
בעוד שנשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל הצליח לעיתים קרובות לנווט בין דעותיהם של רוב השופטים, השקפותיו של ג'ונסון היו עצמאיות.
ג'ונסון השיב על כנו את הנוהג של הגשת חוות דעת המשכית (חוות דעת נפרדת מזו של בית המשפט) ובין השנים 1805–1833 הוא כתב כמעט מחצית מחוות דעת המיעוט של בית המשפט.
מסיבה זו, הוא כונה "המתנגד הראשון" (first dissenter).
במהלך תקופת כהונתו כתב ג'ונסון את פסק דין הרוב רק בשני תיקים מרכזיים: פסק הדין "ארצות הברית נגד הדסון" ב-1812 ו"בנק המכונאים של אלכסנדריה נגד בנק קולומביה" (Mechanics' Bank of Alexandria v.
Bank of Columbia) ב-1820. ב"ארצות הברית נגד הדסון" קבע בית המשפט שלבתי המשפט הפדרליים אין את הסמכות לקבל החלטות הנוגעות לחוק הפלילי, החלטה שנשאה מאוד חן בעיני חסידיו של ג'פרסון.
לעומת זאת, בתיק "בנק המכונאים", קבע בית המשפט תקדים שעל פיו יכול שופט פדרלי לשמוע עדויות להבהרת חלקים דו-משמעיים בחוזים.
ג'ונסון גם כתב מאות פסקי דעת של הרוב בתיקי מקרקעין, משפט ימי וביטוח, תחומים שרזיהם לא היו נהירים לכל השופטים.
לאחר 1820 הוא כתב פסקי דין מעטים של הרוב ויותר ויותר חוות דעת מיעוט.
את הגידול הזה במספר חוות דעת המיעוט של ג'ונסון ניתן לייחס להשפעתו של הנשיא ג'פרסון, ששיבח את התנהלותו של ג'ונסון ועודד אותו לפרסם חוות דעת נוספות כאלו.
בסך הכל, כתב ג'ונסון כמחצית מחוות דעת המיעוט במהלך תקופת נשיאותו של מרשל.
פסק הדין גילכרייסט נגד גובה המיסים של צ'ארלסטון
בעקבות תקרית צ'ספיק-ליאופרד ב-1807, חתם הנשיא ג'פרסון על חוק האמברגו, ש"העניק במפורש לגובי המיסים בנמלי המדינות את הסמכות לעכב כל ספינה שהפרה או שניסתה להפר את האמברגו".
ב-1808 הגיש אדם גילכרייסט, בעל ספינה, לקשה מבית משפט פדרלי לצו עשה לאחר שספינתו עוכבה עקב הוראתו של מזכיר האוצר אלברט גלטין.
בפסק הדין "גילכרייסט נגד גובה המיסים של צ'ארלסטון" (Gilchrist v.
Collector of Charleston), ג'ונסון, שישב בראש הרכב השופטים, פסק ש"צעדיו של גובה המיסים לא היו יכולות להיות מוצדקות על ידי מכתבו של גלטין בשל העובדה שבחוק האמברגו הקונגרס לא העניק לנשיא או למחלקת האוצר את הסמכות לעצור ספינות.
פסק דין זה הוביל לתגובה חריפה מידית.
בעוד שהעיתונות הפדרליסטית חגגה את ההחלטה, היא נותרה חסרת פופולריות בקרב רוב אזרחי ארצות הברית.
בין החודשים יולי ואוקטובר 1808 התעמת ג'ונסון באופן פומבי בנוגע לפסק הדין עם התובע הכללי של ארצות הברית סיזר אוגוסטוס רודני בסדרה של מכתבים שפורסמו בעיתוני צ'ארלסטון.
בסופו של דבר האמין ממשל ג'פרסון שלבית המשפט הפדרלי לא הייתה את הסמכות להוציא צו עשה.
עם זאת, המקרה נותר נקודת ציון משפטית חשובה, אם כי לעיתים נשכחת, וסייע למסד את העצמאות השיפוטית.
פסק דין זה, שהיה צעדו העצמאי הראשון של ג'ונסון, לא זכה להערכתו של הנשיא ג'פרסון.
השניים חדלו להתכתב במשך מספר שנים לאחר פסק הדין וידידותם לא שבה על כנה עד שג'ונסון חידש את ההתכתבות בין השניים זמן רב לאחר מכן.
בינואר 1819 הוצע לג'ונסון תפקיד גובה המיסים של נמל צ'ארלסטון, אך הוא סירב ובחר להמשיך בכהונתו השיפוטית.
בפסק הדין "פלטשר נגד פק" מ-1810 הצטרף ג'ונסון לדעת הרוב שקבעה שביטול הענקות הקרקע על ידי חוקי מדינת ג'ורג'יה, שניתנו שנה קודם לכן, נגדו את החוקה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה פסק בית המשפט פסיקה מעין זו על חוקי מדינה.
בפסק דין זה כתב ג'ונסון חוות דעת עצמאית, אף על פי שהוא לא התנגד לחוות הדעת הכללית של בית המשפט, אך הוא חשש שהמקרה עלול להתפרש כקנוניה בין הצדדים כדי לקבוע תקדים.
הוא גם חלק עד דעתו של מרשל שהחוק של ג'ורג'יה הפר את סעיף החוזים לחוקה.
הוא האמין שהפירוש של מרשל של סעיף זה, שליקויים במחויבות חוזית הפרו אותו, כמגבילות יתר על המידה את סמכויות המדינה לטובת זכויות הפרט.
תחת זאת, הוא האמין שהחוק הר את העיקרון הכללי של החוק שאדם לא יכול לבטל את בעלותו על משהו שכבר לא בבעלותו.
ב-1819 הצטרף ג'ונסון לדעת הרוב בפסק הדין "דארטמות' קולג נגד וודוורד" .
בתיק זה פסק בית המשפט שסעיף החוזים נוגע לתאגידים פרטיים, שהענקת זכות פרטית מהווה חוזה דו-צדדי, ושהמדינה לא יכולה להתערב בחוזה כזה.
בניגוד להרגלו, לא כתב ג'ונסון פסק דין נפרד בתיק זה.
עם זאת, כאשר פסק בית המשפט העליון ב-1823 בתיק "גרין נגד בידל" , כתב ג'ונסון חוות דעת נפרדת, שבחלק ממנה הוא התנגד לחוות דעת הרוב ולחלקה הוא הסכים.
הוא הסכים עם דעת הרוב שחוק של מדינת קנטקי להגבלת זכויות בעלי הקרקעות לרכוש עצמו, אך שוב, כמו בפסק דין פלטשר נגד פק, האמין ג'ונסון שאי הלגיטימיות של החוק לא נבעה מההפרה הכללית של עקרונות החוק, ולא בשל הפרה של סעיף החוזים.
הוא ויתר על ניתוח של סעיף החוזים, שכן הוא חש שהדבר לא נחוץ לשאלה המשפטית שעמדה על הפרק.
פסק הדין גרין נגד בידל היה אחד מתיקי סעיף החוזים החשובים ביותר של בית המשפט העליון באותה תקופה, שבהמשך הרחיב את הסעיף כדי שיכלול הסכמים ציבוריים כמו ההסכם שנחתם בין וירג'יניה לבין קנטקי ב-1792.
ב-1827 הצטרף ג'ונוסן לדעת הרוב של השופט בושרוד וושינגטון בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" .
בחוות דעת זו נקבע שסעיף החוזים פסל רק חוקים רטרוספקטיביים שהשפיעו על חוזים, ולא על חוזים שטרם נחתמו.
היה זה פסק הדין החוקתי היחידי שבו פרסם נשיא בית המשפט העליון מרשל חוות דעת מיעוט.
ב-1813, סירב בית המשפט לערעורים של וירג'יניה, שהיה אז הערכאה המשפטית הגבוהה ביותר במדינה, ללכת בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "יורשי פיירפקס נגד חוכרי האנטר" (תיק שבו היה ג'ונסון בדעת המיעוט), בטענה שסמכות הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית לא חלה עליהם.
בפסק דין זה, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, בעשותו שימוש בסמכויות שניתנו לו על פי חוק השיפוט של 1789, שווירג'יניה שללה באופן בלתי ראוי בעלות ממשפחה בניגוד לדעת בית המשפט המדינתי.
ב-1816 השיב בית המשפט העליון של ארצות הברית בקשר להתנגדות בית המשפט לערעורים של וירג'יניה בפסק הדין "מרטין נגד חוכרי האנטר" .
חוות דעתו של סטורי גרמה תסכול לרצונו של ג'ונסון ל"עמידה על הזכות של הסמכות הפדרלית".
בחוות דעתו בה הוא הסכים לדעת הרוב, כתב ג'ונסון שבית המשפט העליון "היה קולו של האיחוד, וכאשר התקבלו החלטות שרק רוח הדברים נותנת להם את הבסיס, [קולו של בית המשפט העליון] גובר על הטענה לסמכות בתי המשפט המדינתיים.
בהמשך הרחיב ג'ונסון בסוגיית הפדרליזם, בציינו ש:
ג'ונסון גם הצטרף לשתי החלטות נוספות, שהיו נקודות ציון חשובות בסוגיית הפדרליזם.
ב-1819 הוא הצטרף להחלטה פה אחד של בית המשפט בפסק הדין "מק'קולק נגד מרילנד", תיק שפסל ניסיון של האספה הכללית של מרילנד להטיל מס על .
פסק דין זה ביסס את הקביעה שהמדינות לא יכולות להתערב ביישום הסמכויות החוקתיות של הממשלה הפדרלית ושסעיף "הכוחות המנוים" מקנה לקונגרס סמכויות משתמעות שלא נמנו בחוקת ארצות הברית.
שנתיים לאחר מכן, ב-1821, הצטרף ג'ונסון לפסק הדין "כוהנס נגד וירג'יניה" , שהתקבל פה אחד ונכתב על ידי מרשל.
פסק דין זה קבע שלבית המשפט העליון של ארצות הברית יש את היכולת לקיים ביקורת שיפוטית על החלכים פליליים של המדינות.
משפט דנמרק וסי ופסק הדין אלקיסון נגד דליסליין
ב-1822 הואשמו דנמרק וסי עבד משוחרר, ואנשים נוספים, בתכנון לכאורה של מרד עבדים בצ'ארלסטון.
אישי הציבור בעיר האמינו שווסי וחסידיו תכננו להשתלט על העיר ולהרוג את בעלי העבדים הלבנים ואז להימלט להאיטי.
הקשר לכאורה של וסי היה נקודת מפנה בחייהם של רבים מהלבנים בקרוליינה הדרומית.
אך ג'ונסון פקפק באיום לכאורה ובעוצמתו, ובשל כך הוא הסתכסך עם רוב התושבים הלבנים של העיר, כולל בתו.|
ג'ונסון תהה בפתיחות על הגינותו של המשפט שהתנהל בעקבות הפרשה.
ביוני אותה שנה הוא שלח מכתב לעיתון Charleston Courier, בו הוא פירט אודות מרד קודם שהתקיים כביכול על גבול ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית.
המרד שהוא ציין במכתבו התברר בסופו של דבר כשמועה והוביל לרציחתו של אדם חף מפשע.
ג'ונסון טען שהוא האמין לסיפור "שנשא בחובו לקח שימושי, ושבשלו ניתן יהיה לבדוק את הסיבות לתסיסה שהניעה את דעת הקהל" בצ'ארלסטון.
ג'ונסון לא היה היחיד שמתח ביקורת על הפרשה.
מושל קרוליינה הדרומית, תומאס בנט מתח ביקורת על ההליכים על כך שהם לא היו הוגנים בשל העובדה שהמשפטים נערכו בדלתיים סגורות ושהנאשמים לא נכחו בהם כאשר העדים מסרו את עדויותיהם.
הביקורת שנמתחה על ידי המושל בנט ועל ידי ג'ונסון הסעירה את שופטי בית המשפט ששפטו את הקושרים לכאורה.
ביולי 1822 הם פרסמו הכחשה ב-Charleston Courier והמעצרים וההוצאות להורג אף הוכפלו.
בעקבות מעצרו ומשפטו של וסי, תיקן בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית את "חוק הימאים השחורים" של 1820, כך שהם הסירו את החריג של "ימאים שחורים או מולאטים חופשיים" שייעצרו באופן זמני כאשר ספינתם עוגנת.
ג'ונסון חשש שהמקרה יוביל את בעלי הספינות להשאיר בכלא ימאים חופשיים כדי להימנע מלשלם להם שכר.
בתיק "אלקיסון נגד דליסליין" (Elkison v.
Deliesseline),שנוהל ב-1822 על ידי ג'ונסון בתוקף היותו שופט בבית המשפט של מחוז קרוליינה הדרומית, הוא מצא ש"העברת הסמכותיות הסחר לממשלה הלאומית חיסלה את הסמכות המדינתית ליישם חקיקה סותרת", ולפיכך פסל את החוק.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1789 שבית משפט פדרלי פסל חקיקה מדינתית בשל סתירה שהתגלתה בה עם סעיף המסחר בחוקה.
הפסיקה הובילה לזעמם של מחזיקי העבדים הלבנים במדינות הדרום.
פסק הדין גיבונס נגד אוגדן
ב-1824 קבע בית המשפט העליון פה אחד בפסק הדין "גיבונס נגד אוגדן" שסעיף המסחר בחוקה הקנה לממשלה הפדרלית את הזכות לפקח על אמצעי הסחר.
בדעת הרוב בתיק זה, קבע מרשל שההרשאה החוקית הפדרלית הביעה את כוונת הקונגרס לפקח על הסחר באוניות הקיטור ושהיא פסלה חוק של מדינת ניו יורק שיצר מונופול של אוניות קיטור.
בניגוד לכך, בחוות הדעת של ג'ונסון, הוא טען טענה בלתי מתפשרת שזוהי סמכותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית ללא קשר עם חוקי ההרשאה הפדרליים.
הוא המשיך וציין שמפני ש"הסחר, במשמעותו המצומצמת ביותר, הוא החלפת סחורות", התקדמויות חברתיות יובילו למגוון של אמצעי חליפין (כמו עבודה ומידע) שייכנסו לעולם הסחר, ולפיכך יהפכו "מושא לרגולציה הפדרלית של הסחר".
חוות דעתו של ג'ונסון הייתה באופן צפוי לאומנית.
הוא מונה כדי להיות בלם למרשל הלאומני, אך תחת זאת הוא הקצין את השקפותיו של מרשל.
חוות דעתו זו בישרה את הוויכוחים החוקתיים העתידיים בנוגע לסעיף המסחר.
ב-2018 ציטט אותה השופט העליון אנתוני קנדי בחוות דעתו לדעת הרוב בפסק הדין "דקוטה הדרומית נגד וייפר בע"מ" וכתב שבהיות חוות דעתו של ג'ונסון "גוברת ומהמדינות נשללה הסמכות לרגולציה מתאימה, ההיסטוריה עשויה לראות את הסמכויות הפדרליות הגורפות בשלבים המוקדמים ששללו מהמדינות את האפשרות לעשות ניסיונות בחוקים ובצעדי מדיניות משל עצמן".
הבהלה לזהב בג'ורג'יה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-19 הובילה לעתירות חשובות שהתייחסו לריבונות של הילידים בארצות הברית ושאותם שמע ג'ונסון על כס השיפוט.
בפסק הדין "אומת הצ'רוקי נגד ג'ורג'יה" מ-1831, ביקשה אומת הצ'רוקי הוצאת צו מניעה כנגד מדינת ג'ורג'יה כדי שתמנע מניצול סדרה של חוקים שתשלול מהם את הזכויות על אדמותיהם, וקביעה שהחוקים הפרו בריתות שהצ'רוקי חתמו עם ארצות הברית.
בית המשפט העליון פסק שאין לו את הסמכות השיפוטית בשל העובדה ש"שבט או אומה אינדיאנים בארצות הברית הם לא מדינה זרה ברוח החוקה, ושהוא לא יכול לנקוט בצעדים בבתי המשפט של ארצות הברית".
בחוות דעתו של ג'ונסון, הוא ציין ששבטי האינדיאנים היו "לא יותר מהמוני נוודים, שהקשרים ביניהם התבססו על קשרי דם ומנהגים בלבד, ושלא קיימו חוקים או ממשלה מעבר למה שמקובל במדינה פראית".
שנה לאחר מכן, הצטרף ג'ונסון שוב לדעת הרוב בפסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" , שהיה נקודת ציון משפטית, ובו נקבע ש"אומת הצ'רוקי...
היא קהילה נבדלת שמחזיקה את הטריטוריה שלה שבה לחוקי ג'ורג'יה אין תוקף".
ג'ונסון היה מחלוצי הריסון השיפוטי והוא האמין שלרשות המחוקקת ולרשות המבצעת יש את "היכולת והכשירות העליונים" לטפל בבעיות המתפתחות.
תורתו המשפטית התבססה על הרעיון של חירות אישית שנאכפת על ידי חקיקה.
בעוד שהוא האמין שמערכת משפט עצמאית היא חשובה, הוא גם האמין שלרשות המחוקקת הייתה את הזכות לשלוט על בתי המשפט כדי להגן על ריבונותה שלה.
השקפתו על תפקיד בית המשפט הייתה שונה לחלוטין מזו של מרשל וכן מהשקפותיהם של השופטים וושינגטון וסטורי.
דעתו על הרחבת סמכות השיפוט הפדרלית, כפי שנראתה בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אוסבורן נגד הבנק של ארצות הברית" מ-1824, הייתה גם היא שונה מזו של מרשל.
ב-1807 כאשר כתב את חוות דעת הרוב, הוציא נשיא בית המשפט מרשל צו הביאס קורפוס עבור שני אנשים שהיו מעורבים בקשירת הקשר של ארון בר בפסק הדין "אקס פארטה בולמן" .
ג'ונסון הוציא חוות דעת מיעוט בתיק זה, בציינו שלבית המשפט העליון לא הייתה הסמכות השיפוטית המקורית ולא סמכות הערעור ושחוק השיפוט לא הקנה לו את היכולת להוציא פסק דין שכזה.
ג'ונסון העריך טיעון הגיוני, דיוק עובדתי ומשנתי, ביאור מוצק וחשיפה מלאה של נסיבות המקרה.
כמו השופט אוליבר ונדל הולמס הבן אחריו, שמקובל לחשוב שג'ונסון השפיע עליו, ג'ונסון ציטט לעיתים נדירות מקרים אחרים.
ב-1822 פרסם ג'ונסון בשני כרכים את "חייו ותכתובותיו של נתנאל גרין" (Sketches of the Life and Correspondence of Nathanael Greene), עבודה מקפת על מייג'ור גנרל נתנאל גרין, שהשתתף בחלק חיוני בהבסתם של הבריטים במהלך המהפכה האמריקאית.
בסופו של דבר נחל הספר כישלון כספי וביקורתי באותה עת.
אחד המבקרים בני התקופה לעג לספר בציינו שהוא "כלל מגוון דל של נושאים, שימוש בלתי ראוי במשפטים גסים, וכישלון עגום בשימוש שהוא עשה בלשון מעושה".
עם זאת, ב-1964 זיהה ההיסטוריון קרייג ניוטון את ספרו של ג'ונסון כחלק מההיסטוריוגרפיה של קרוליינה הדרומית וציין שג'ונסון "דיבר לא רק בשם הביוגרפים וההיסטוריונים המוסמכים יותר, אלא גם בשם כל האחרים ששקדו על שימור המקורות לתולדות המהפכה...".
היסטוריונים אחרים העלו את ההשערה שהקשר הפוליטי בין ג'ונסון לבין תומאס ג'פרסון הייתה בין השאר בשל ההמלצה שנתן זה האחרון למוציאים לאור.
באזכור היחידי לג'ונסון ששרד במסמכיו של אנדרו ג'קסון, מציין ג'קסון שג'ונסון "התעניין בעיקר בתהילה ספרותית וכך לא ניתן היה להסתמך עליו בכתיבת ביוגרפיה של ידיד".
בעקבות משבר הביטול בשנים 1832 ו-1833 הפך ג'ונסון למנודה חברתית בקרוליינה הדרומית, בשל העובדה שהמדינה "הייתה שבויה בידי מפלגה שלדעותיה הוא התנגד".
ב-1834 התדרדר מצבו הבריאותי והוא העתיק את מגוריו לברוקלין, ניו יורק.
ויליאם ג'ונסון נפטר ב-4 באוגוסט 1834 בעקבות ניתוח קשה שהוא עבר בלסתו כדי לרפא זיהום.
נאמר לג'ונסון שלא בטוח שהוא ישרוד את הניתוח, אך הוא העדיף להמשיך בהליך, שבסופו של דבר כשל.
הוא נטמן בכנסייה האפיסקופלית סנט פיטר שבצ'ארלסטון.
ויליאם ג'ייקוב באר היה אמן אמריקאי, שנחשב כצייר המיניאטורות האמריקאי החשוב ביותר.
ויליאם ג'ייקוב באר נולד בסינסינטי, אוהיו ב-29 בינואר 1860. הוא היה חניך ליתוגרפיה בחברת דונלדסון בסינסינטי בין השנים 1876 לבין 1879. באותה תקופה למד בערב בבית הספר לעיצוב מקמיקן אצל לואי רביסו.
הוא המשיך את הכשרתו במינכן באקדמיה המלכותית בין השנים 1880 עד 1884, ולמד ציור שמן אצל לודוויג פון לופץ.
הוא קיבל מדליות בכל הקורסים שלו, והאקדמיה רכשה את אחד מציורי צבעי המים שלו.
עם שובו לארצות הברית התמקם באר במושבת האמנות מונטקלייר שבניו ג'רזי כדי להמשיך בקריירה שלו כצייר ז'אנר, צייר פורטרטים ומורה.
הוא נמשך לשם על ידי חברו, המאייר אלכסנדר דרייק.
דרייק עודד אותו ללמד שיעורי תחריט ושרטוט בשחור-לבן למאיירים.
חברי הכיתה זכו לכינוי "קרבונארי".
בשנת 1888 באר הפך למדריך בראונד לייק, ניו יורק, בשיעורי קיץ.
ב־1892 וב-1893 הפך מצייר דמויות לצייר מיניאטורות - הן של דיוקנאות והן נושאים אחרים, בתחילה בחסותו של אלפרד קורנינג קלארק, ועד מהרה באר הפך למיניאטוריסט הנודע ביותר במדינה ועמד בראש ציירי המיניאטורות, תחייה אמנותית שהחלה באותה תקופה.
הוא היה הנשיא הראשון של האגודה האמריקאית לציירי מיניאטורות, ניו יורק.
באר הציג ביריד העולמי בשיקגו בשנת 1893. בניו יורק ובתערוכת פריז בשנת 1900 הוענקו לבאר מדליות.
הוא גם הציג קבוע באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק, במכון לאמנות בשיקגו ובאקדמיה לאמנות של פנסילבניה.
בשנת 1913 נבחר באר לעמית באקדמיה הלאומית לעיצוב.
באר נפטר במזרח אורנג', ניו ג'רזי ב־21 בספטמבר 1941.
ויליאם ג'ורג' ארמסטרונג, הברון ארמסטרונג הראשון היה תעשיין ומהנדס בריטי שיזם מכונות הידראוליות בלחץ גבוה וחולל מהפכה בעיצוב וייצור של נשק חם.
ארמסטרונג נטש את עיסוקו בעריכת דין בניוקאסל בשנת 1847 כדי להקדיש את מלוא זמנו ליזמות מדעית תעשייתית.
הוא יזם חברת הנדסה באלסוויק על הטיין לבניית מנופים הידראוליים.
מכיוון שהמכונות ההידראוליות שלו היו תלויות בכוח החשמל או במאגרי נוזלים, הוא המציא בשנת 1850 מצבר הידראולי.
המצבר החדש שיזם היה לגליל גדול במילוי מים עם בוכנה שיכולה הייתה להעלות את לחץ המים בתוך הצילינדר ובצינורות אספקה ל-42 ק"ג לס"מ רבוע.
כך ניתן היה לעבוד במכונות כגון מנופים ושערי תא שיט כמעט בכל מצב.
בהמשך תרם מהמצאותיו להצבא הבריטי.
הוא צימק טבעות מתכת על חבית פלדה פנימית, מאוחר יותר השתמש בסליל רצועת ברזל יצוק לסליל ארוך וריתך אותם לכדי חביות.
תהליך זה, אותו ניסו להעתיק יזמים אחרים שהתחרו בו מאוחר יותר, פותח בהצלחה הרבה ביותר על ידי ארמסטרונג.
ארמסטרונג נבחר כעמית של החברה המלכותית בשנת 1843 ובשנת 1887 הוענק לו תואר ברון מידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ארמסטרונג נולד באזור ניוקאסל על הטיין לסוחר תירס ופוליטיקאי מטיינסייד, והתחנך בעיר הולדתו לפני שהמשיך את לימודיו המשפטיים בלונדון.
אף על פי שהוסמך לפי חוק כעורך דין והפך לשותף בחברת עורכי הדין של ניוקאסל בשנת 1835, הוא כבר פיתח ריתוק להנדסה, ומצא עניין מיוחד בהידראוליקה, וזאת למרות העובדה שעשה לעצמו מוניטין הנדסי לראשונה במסגרת עיסוקו באלקטרוסטטיקה.
בשנת 1846 התמנה לעמית בחברה המלכותית הבריטית.
ארמסטרונג עזב את פעילותו המשפטית כדי להתמקד ביישום התעשייתי של רעיונותיו, וייסד את מפעלי המנועים של אלסוויק בניוקאסל בשנת 1847. תחילה החברה השתמשה במנופים המבוססים בבחינה הידראולית שהיו להמצאתו פורצת הדרך הראשונה של ארמסטרונג.
בהמשך יזם ארמסטרונג את המצבר ההידראולי הראשון מסוגו שתרם לניידות של השימוש בהידראוליקה עבור התנעת מכונות.
עם מלחמת קרים ובקשת הממשלה הבריטית בשנת 1854 לייצר רובים בעלי מטווחים ארוכים ככל הניתן מצד התעשיינים, התפשטו עיסוקיה של החברה מהנדסה אזרחית גם להנדסת נשק וחימוש.
ארמסטרונג עיצב את האקדח החדשני שלו עם ה'קנה' שלו הבנוי מסלילי ברזל יצוקים (אקדח מקגוברן 66; McGovern 66), ניהל את מפעל האקדחים המלכותי בוולוויץ' בשנים 1859–1863, והקים מפעל תחמושת לצד קידום תשתיות ההנדסה האזרחית שלו בטיינסייד.
בסבטבל, כותב הביוגרפיה של ארמסטרונג, ארמסטרונג עצמו: 'נכנס לעסקי החימוש בעל כורחו', וראה את פיתוח תעשיית הארטילריה כ'בעיה הנדסית מעניינת, לא כהרפתקה עסקית חדשה'.
אך מטבע הדברים הוא קידם את ההמצאות שלו דרך תעשיית החימוש, ובהחלט פעילותו תרמה לו בעושר ובהכרה - הוא עוטר במסדר אבירות בשנת 1859, כאשר הפך למפקח בוולוויץ'.
פעם נוספת, על אף שהיה זקוק לשכנוע כלשהו כדי למכור למעצמות זרות את אקדח בסטאבל 100 החדש (Bastable 100), תפקידו לאחר מכן במכירת נשק לאיחוד כמו גם לקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, כמו גם למדינות רבות אחרות, העמידה את תעשיית הנשק על בסיס מסחרי חדש.
לאחר שהחלו בבניית ספינות בשנת 1882, הוא מכר את ספינות המלחמה שלו שנבנו בטיינסייד לחילות ים בכל רחבי העולם.
במיוחד הייתה חברת 'ארמסטרונג וית'וורת' (Armstrong Whitworth) ספקית נשק גדולה עבור האימפריה היפנית.
על פעילותו לקידום הצבא היפני הקיסרי עוטר ארמסטרונג בשנת 1885 במסדר השמש העולה.
בשנים מאוחרות יותר גרו ארמסטרונג ואשתו מרגרט באחוזה בקראגסייד, ליד רוטברי, נורת'מברלנד.
האחוזה נבנתה במקור בשנת 1864 כבית כפרי ספורטיבי פשוט בן שתי קומות על ידי אדריכל אנונימי.
עם זאת, ארמסטרונג הפך את האחוזה למקום מגוריו העיקרי לאחר ששביתת הפועלים בטיינסייד בשנת 1871 הסירה את המוניטין שלו כמעסיק נאור.
הבית נבנה מחדש כאחוזה כפרית בקנה מידה רחב יותר בין 1870–1877 ושופץ מחדש בין 1883–1885.
לצד מעברו צפונה לאחוזה המבודדת בעיקרה, ארמסטרונג לא פרש מהחיים הציבוריים.
נהפוך הוא, כפילנתרופ בעל עניין מיוחד בחינוך, הוא השתתף בפיתוח אוניברסיטת ניוקאסל, ולאחר שהפך לחבר בית הלורדים בשנת 1887 (המהנדס הראשון שזכה לכבוד כזה) הוא התעניין מאוד בשאלת שלטון הבית באירלנד.
כנשיא ההתאחדות הבריטית בשנת 1883, ארמסטרונג חזה התפתחויות עתידיות כמו אנרגיה סולארית.
טיול של ארמסטרונג במצרים בשנת 1872 עורר אצלו עניין רב בארכאולוגיה, ובשנת 1893 הוא השקיע רבות מכספו האישי כדי לשחזר את טירת במברג.
הטירה עדיין נמצאת בידי משפחת ארמסטרונג נכון להיום, וכוללת את מוזיאון ארמסטרונג.
לזוג ארמסטרונג עצמם לא היו ילדים, אך תואר הברון שלו המשיך לעבור בירושת בני המשפחה הרחוקים.
ב-1890 יצא למסע עסקי באימפריה הרוסית והתרשם מצוער הצי הרוסי הקיסרי, אלכסנדר קולצ'ק.
ארמסטרונג הציע לקולצ'ק לעבור לבריטניה ולהתחנך תחתיו כמהנדס וכאיש עסקים.
קולצ'ק מצידו סירב להצעה בטענה כי מרכז מעייניו בחקר האוקיינוסים ובשירות הצי הרוסי הקיסרי.
קולצ'ק לימים היה למנהיג העליון של רוסיה מטעם התנועה הלבנה במלחמת האזרחים ברוסיה.
ארמסטרונג נפטר בשנת 1900 בגיל 90. הוא היה שחקן מרכזי בטיפוח התעשייה הגדלה בת תקופתו, העצים ותרם לקידומה של האימפריה הבריטית במהלך התקופה הוויקטוריאנית.
במהלך העשורים הראשון והשני של המאה ה-20 הייתה חברת 'ארמסטרונג ווית'וורת' המפתחת המרכזית של הדרדנוטים עבור הרפובליקה הברזילאית הראשונה במסגרת מרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית.
ויליאם ג'ורג' בראון (William George Browne; 25 ביולי 1758, אנגליה – 1813, איראן) היה נוסע אנגלי שסייר במצרים, בלבנט ובטורקיה ופרסם ב-1799 ספר על מסעותיו.
למד באוריאל קולג' של אוניברסיטת אוקספורד ואחרי כן השתלם והועסק בעריכת דין במידל טמפל בלונדון.
בהשראת ספרו של ג'יימס ברוס, "מסעות לגילוי הנילוס", והודות לירושה שנפלה לידיו, ביקש לנסוע במרכז אפריקה.
אחרי נחיתה בינואר 1892 באלכסנדריה פנה לנווה המדבר סיווה במדבר לוב.
בראון נחשב לאירופי הראשון בעת החדשה שאיתר שם את שרידי מקדש האל אמון.
עד שיתבהרו האפשרויות להגיע לחבש, השקיע מזמנו בלימוד ערבית בקהיר ובביקורים באתרי מצרים העתיקה.
את דרכו עשה כשהוא לבוש בבגדי מקומיים.
באביב 1793 סייר בסיני ובחודש מאי הצטרף לשיירה השנתית הגדולה בדרכהּ בדרבּ אל-ארבעין ממצרים לסודאן.
בראון היה האירופי הראשון שעבר בנתיב המדברי הארוך הזה, מהלך כ-1,800 ק"מ, והאירופי הראשון שנכנס לסולטנות דארפור .
תוכניתו להגיע לאתיופיה לא יצאה אל הפועל.
הוא נעצר בפקודת הסולטאן של דארפור, ואחרי תלאות קשות – כספו נגנב והוא חלה בדיזנטריה – הצליח לחזור ב-1796 על עקבותיו בשיירה המדברית השנתית למצרים.
לאחר כל זאת נסע לסוריה דרך ארץ ישראל, שבה ביקר במקומות הקדושים לנצרות.
בראון בילה כשנה בחלבּ ובדמשק וחזר לארצו בספטמבר 1798 אחרי מסע באסיה הקטנה והפלגה מקונסטנטינופול.
את המסע ערך בהדרכת חיבורו של וולני, "מסעות בסוריה ובמצרים", שמהדורתו האנגלית ראתה אור ב-1787.
בתוך שנה משובו לארצו פרסם בראון את ספרו "מסעות באפריקה, במצרים ובסוריה בשנים 1792–1798".
למרות המידע שהביא, הספר לא זכה להצלחה רבה, אולי בגלל סגנונו היובשני.
בראון יצא ב-1800 למסע נוסף שבמהלכו ביקר ביוון, בחלקים של אסיה הקטנה ובסיציליה.
אחרי שובו ב-1802 שהה באנגליה במשך עשר השנים הבאות, ובתקופה זו לא שקד ככל הנראה על חיבור ספר מסעות חדש.
היומנים שהותיר בראון ממסעו האחרון באסיה הקטנה, באנטיוכיה ובקפריסין נערכו ופורסמו ב-1820 על ידי המלומד הבריטי רוברט וולפול בכרך השני של ספרו, "זיכרונות הנוגעים לטורקיה האירופית והאסייתית".
הפרטים הידועים על חייו של בראון מקורם במה שכתב וולפול בספרו זה.
ב-1812 יצא לטרטריה, כפי שכונו ארצות מרכז אסיה, בשאיפה להגיע קודם כול לסמרקנד.
את החורף עבר בסמירנה לחוף הים האגאי ובאביב 1813 חצה את אנטוליה ואת ארמניה מזרחהּ.
אחרי שהות-מה בארזורום הגיע לתבריז בפרס הקאג'ארית.
בדרכו ממנה לטהראן נרצח, וגופתו הייתה מאכל לחיות בר.
ההנחה הרווחת הייתה שנרצח משום שלפי לבושו חשבו אותו לטורקי, ולאו דווקא לשם שוד, שכן חפציו לא נלקחו.
עצמותיו לוקטו ונטמנו בתבריז, סמוך לקברו של הנוסע הצרפתי בן המאה ה-17 ז'אן דה תבנו.
ויליאם לואיס גאי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל דקוטה הצפונית שבארצות הברית בשנים 1961–1973. גאי היה האדם שכיהן הכי הרבה שנים בתפקיד בתולדות המדינה – 12 שנים.
גאי נולד בדווילס לייק שבדקוטה הצפונית.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו במכללה החקלאית של צפון דקוטה (NDAC).
הוא שירת בדרגת לוטננט בצי האמריקני במלחמת העולם השנייה כקצין ירי.
לאחר המלחמה הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת מינסוטה.
הוא כיהן בבית הנבחרים של צפון דקוטה למשך קדנציה אחת מ-1959 עד 1961. ב-1960 נבחר לראשונה לתפקיד המושל.
בשנת 1966 גאי נבחר ליושב ראש אגודת המושלים הלאומית וב-1974 ניסה להתמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית.
גאי מת בבוקרו של 26 באפריל 2013 בווסט פארגו, דקוטה הצפונית, בגיל 93.
ויליאם ג'ון תומסון היה צייר אמריקאי של צלליות, פורטרטים ומיניאטורות שהיה פעיל בבריטניה.
תומסון נולד בסוואנה, מחוז צ'טהאם, ג'ורג'יה, ב-3 באוקטובר 1771 להורים סקוטים, אלכסנדר תומסון ומרי אליזבת תומסון לבית ספנסר.
אחותו הראשונה של תומסון, מרגרט, נולדה ב-1773, אחותו השנייה שנולדה ב-1775 הייתה קתרין תומסון, לימים אמה החורגת של אליזבת גאסקל.
הם היגרו לאנגליה במהלך מלחמת העצמאות.
אחיו הצעיר שנולד באדינבורו ב-1778 היה אנתוני טוד תומסון, הרופא שילד את גאסקל.
הוא עבר ללונדון ולמד לצייר.
הוא הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1795.
הוא התחתן עם הלן ג'יי קולהון באדינבורו ב-12 במאי 1797, הוא נחשב לבחירה לאקדמיה המלכותית ב-1808. הוא חזר לבית אבותיו בסקוטלנד והתיישב באדינבורו.
בערך ב-1817 הוא התחתן שנית עם אן מקולוך (נפטרה 1855).
בשני הנישואים נולדו לו שבעה ילדים.
תומסון עבד בסגנון חגיגי, ריאליסטי, מעט פשטני, נטול רגש שאפיינה לא פעם את עבודתם של בני דורו.
המצוירים שלו פונים מעט ימינה; המאפיינים שלהם מסומנים בצורה בולטת, העין השמאלית נראית גדולה מדי.
גוון ורוד מציף את הציורים, הצללה חום אדמדם מציגה את הצורות והצבע החום מהווה לרוב את הרקע.
תומסון היה מיניאטוריסט בעל חשיבות רבה, אם כי לפעמים מימש את כישרונותיו על דיוקנאות גדולים וקטנים באורך מלא.
לדיוק הביצוע הוא הוסיף עושר רב של אפקט, וגימור מעולה.
הוא הפך לדמות בולטת בחיי האמנות של סקוטלנד, כשהוא מחזיק במגוון תפקידים רשמיים.
הוא הציג פורטרטים, מיניאטורות, נופים וציורי ז'אנר.
ב-16 ביולי 1823 הגיש אחיו הצעיר אנתוני טוד תומסון בקשה לרוברט דאנדאס, הוויקונט השני מלוויל שתומסון יחליף את סר הנרי רייבורן המנוח בתפקיד יועץ המלך לסקוטלנד, (התפקיד ניתן לדייוויד וילקי).
ב-7 באוקטובר 1829 הוא נבחר לאקדמאי של האקדמיה המלכותית הסקוטית והוא מופיע ברשימה האלפביתית שלהם.
בשנת 1831 כנאמן לאחוזתו של יו ויליאם ויליאמס יחד עם גברת רובינה וויליאמס, אניאס מקביין, הוא ארגן מכירת אולפן.
ביוני 1832 הוא צייר מיניאטורה של אחייניתו החורגת, אליזבת גאסקל (לבית סטיבנסון).
הוא מת ב-24 במרץ 1845. אשתו וילדיו קבורים לידו.
האנדרטה להוריו ולסביו נמצאת בחצר הכנסייה קנונגייט.
ויליאם דורסי ג'לקס היה עורך עיתון, מוציא לאור ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-32 בשנים 1901–1907. בתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של אלבמה, הוא כיהן כמושל בפועל במהלך חודש דצמבר 1900, כאשר המושל ויליאם סמפורד שהה מחוץ למדינה בחפשו אחר טיפול רפואי.
ויליאם ג'לקס נולד בעיירה ווריורסטנד שבאלבמה.
ב-1876 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מרסר שבמייקון, ג'ורג'יה, שם הוא היה חבר באחוות כי-פי.
ב-1879 הוא רכש מניות בעיתון Union Springs Herald.
בהמשך הוא רכש את העיתון The Eufaula Daily Times והיה לעורכו.
במהלך מגוריו בעיר יופאולה (Eufaula) הוא שימש כחבר וכמפקח במועצת החינוך של העיר.
כעורך העיתון, קרא ג'לקס לגירושם של האפרו-אמריקאים מאלבמה ושיבח את מעשי הלינץ'.
ב-1898 נבחר ג'לקס לסנאט של אלבמה מטעם מחוז ברבור, ושימש כיושב ראש ועדת החוקה של הבית.
ב-1900 הוא נבחר כנשיא הסנאט.
באותה תקופה, על פי חוקת אלבמה משנת 1875 לא היה קיים בה תפקיד סגן מושל, וכך ג'לקס, בתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, שימש כמושל זמני בפועל מ-1 עד 26 בדצמבר אותה שנה כאשר היה המושל ויליאם סמפורד בתקופת נבצרות עקב סיבות בריאות.
ב-11 ביוני 1901 הושבע ג'לקס במקום סמפורד כמושל קבוע לאחר שזה האחרון הלך לעולמו.
כמושל, לקח ג'לקס חלק פעיל באשרור חוקת אלבמה של 1901 וקידום חוקי ג'ים קרואו.
החוקה החדשה השיבה על כנה את משרת סגן המושל וקבעה את משך כהונת המושל לארבע שנים.
כחוקה שהותוותה על פי המודל של מיסיסיפי, היא קבעה דרישות לרישום להצבעה שלמעשה שללו את זכות הבחירה מרוב השחורים ומעשרות אלפי עניים לבנים.
חוואי אלבמה שיבחו את החוקה שקבעה את העליונות הלבנה בחוק וצמצמה את כוחם של גופי הממשל המקומי בקהילות השחורים.
במשך שישים שנה נשללה זכות הבחירה מהשחורים, עד לחקיקת חוק זכויות האזרח של 1964. ג'לקס תמך כאמור במעשי לינץ' והצדיק אותם.
למשך תקופה קצרה במהלך תקופת כהונתו הוא התנגד למעשי לינץ', והעדיף את ההליכים המשפטיים.
הוא התנגד למתן חינוך לשחורים, בהאמינו שהחינוך יוציא אותם מעבודתם בשדות ויוביל אותם לבטלה, שוטטות ופשע.
לפחות בהזדמנות אחת ב-1902 הוא העניק חנינה לאנשים שביצעו מעשי לינץ והורשעו ברצח.
במאמר שפורסם בעיתון ב-1905, הוא הגן על רצח של אדם שחור שהואשם באונס.
ב-1902 נבחר ג'לקס לתקופת כהונה שנייה מלאה בזכות עצמו, והיה מושל אלבמה הראשון שנבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים.
ג'לקס גם היה אחראי להעברת החקיקה שהגבילה את העסקת הילדים והטילה עליה פיקוח, להקמת נציבות ספרי הלימוד של המדינה, לביצוע הרפורמה במערכת מסילות הברזל של המדינה ובמערכת העסקת האסירים, חידוש והרחבת הקפיטול המדינתי, והקמתו של מחוז יוסטון.
כאשר סיים ג'לקס את כהונתו כמושל ב-1907, הוא היה המושל שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר מכל המושלים לפניו.
הוא הותיר עודף של 1.8 מיליון דולר בקופת המדינה של אלבמה, והמליץ להוציאה על חינוך.
בהמשך הוא הקים חברת ביטוח בברמינגהאם ושימש כנשיאה הראשון.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1912, שהתקיימה בבולטימור הוא היה נציג, ותמך במועמדותו של וודרו וילסון לנשיאות.
ויליאם ג'לקס נפטר ביופאולה ב-13 בדצמבר 1931. הוא נטמן בבית הקברות פיירויו שבעיר.
ויליאם גאו הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי.
הוא ידוע בתפקידו כטאו ז'ו בסדרת הטלוויזיה "עוצר נשימה" המשודרת בנטפליקס, שעבורו היה מועמד לפרס אמי לתוכניות לילדים ולמשפחה בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
גאו חבר בצמד מוזיקלי בשם Wasia Project, יחד עם אחותו הצעירה אוליביה הארדי.
במאי 2022 יצא לאור המיני-אלבום הראשון שלהם, .
גאו נולד ב-20 בפברואר 2003 בדרום קרוידון שבדרום לונדון, לונדון, הממלכה המאוחדת.
אביו אנגלי ואמו סינית שעברה לגור באנגליה בשנות העשרים לחייה.
הוא למד בבית הספר טריניטי , שם סיים את לימודיו בשנת 2022, ולמד במגמות סינית, מוזיקה ודרמה במסגרת בחינות ה-A-level.
מאז גיל 11 הוא מנגן בפסנתר קלאסי, והיה חבר במקהלת הבנים של בית הספר טריניטי.
במאי 2019 הוא הצטרף לתיאטרון הנוער הלאומי הממוקם בלונדון.
שנהסדרהתפקידהערות2022–2024עוצר נשימהטאו שותפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים2026עוצר נשימהטאו שוסרט של נטפליקס
שנהמחזהתפקידאולםהערות2016Shakespeare at 400פַּקרויאל פסטיבל הולחלום ליל קיץקאבוובגליינבון 2022The Trialsזאנדרדונמר וורהאוס
פרסשנהקטגוריהמועמד (ים)תוצאההערהפרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחה2022שחקן המשנה הטוב ביותרעוצר נשימהGay Times Honoursפריצת דרך על המסך
אדמירל סר ויליאם אדמונד גודאינף GCB, MVO היה קצין בכיר בצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה.
הוא היה בנו של ג'יימס גרהם גודאינף.
גודאינף נולד ב-2 ביוני 1867 בפורטסמות' והצטרף לצי המלכותי בשנת 1882. הוא מונה למפקד הקולג' המלכותי הימי בדארטמות' בשנת 1905. הוא קיבל את הפיקוד על הסיירת אה"מ קוצ'ריין ב-1910 ועל אוניית המערכה אה"מ קולוסוס ב-1911.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה ופיקד על שייטת הסיירות הקלות השנייה מ-1913 עד 1916, והשתתף בקרבות מפרץ הלגולנד באוגוסט 1914, שרטון דוגר בינואר 1915, וביוטלנד במאי – יוני 1916. ביום ההולדת של המלך ב-3 ביוני 1916, מונה גודאינף לעמית במסדר האמבט (CB).
הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה ב-10 ביוני.
לאחר המלחמה הוא הפך למפקח במספנת צ'טם ולאחר מכן, מ-1920, למפקד העליון בתחנת אפריקה.
הוא הועלה לתת אדמירל ב-1923 למפקד צי המילואים ולמפקד העליון של ה-Nore ב-1924. הוא היה עוזר הצי הראשון והראשי של המלך מ-1929 עד 1930, ולאחר מכן פרש לביתו.
בפנסיה היה גודאינף נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית מ-1930 עד 1933. הוא נפטר ב-30 בינואר 1945 בקולסדון.
ויליאם אלזוורת' גלאסקוק היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-13 בשנים 1909–1913.
ויליאם גלאסקוק נולד בחווה ליד ארנטסוויל שבמחוז מונוגליה, וירג'יניה (כיום חלק מווירג'יניה המערבית), כבנם של דניאל ס.
גלאסקוק ושל פרודנס (לבית מייקל) גלאסקוק, שניהם ילידי המחוז.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, ולמד באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
ב-1888 נשא גלאסקוק לאישה את מרי מילר.
ב-1887 היה גלאסקוק למפקח הראשי של בתי הספר, וב-1890 לפקיד בית המשפט המחוזי.
בהמשך הוא הוכשר כעורך דין, וב-1903 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1905, בהמלצתו של הסנאטור סטיבן אלקינס, מינה הנשיא תאודור רוזוולט את גלאסקוק כגובה של שירות הכנסות הפנים במחוז וירג'יניה המערבית.
ב-1908 נבחר גלאסקוק כמושל וירג'יניה המערבית מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית לואיס בנט בהפרש של 12,133 קולות.
במהלך תקופת כהונתו של גלאסקוק כמושל, הקים בית המחוקקים של וירג'יניה המערבית סוכנות לתכנון כבישים, מועצה אל-מפלגתית לפיקוח על מוסדות ציבור, נציבות השירות הציבורי, בית חולים לחולי שחפת, ויצר את תפקיד נציב החקלאות המדינתי.
בית המחוקקים חוקק את חוק הפיצויים לעובדים, והסמיך את הממשלה הפדרלית לרכוש קרקעות של המדינה לטובת עתודות שטחי יערות.
בדיקות רפואיות לתלמידים בבית הספר הציבוריים הוגדרו כחובה.
שנתיים לאחר תחילת כהונתו של גלאסקוק כמושל, השיגו הדמוקרטים את השליטה בבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, ונוצר שוויון של 15-15 בסנאט המדינתי.
נציגי המדינה בסנאט של ארצות הברית נבחרו אז על ידי בית המחוקקים.
מצב זה העביר אל הדמוקרטים את הכוח למנות את הסנאטור הבא מטעם וירג'יניה המערבית, שכן ההצבעה התקיימה במושב משותף של שני בתי המחוקקים של המדינה, אף על פי שרפובליקני יכול היה להיבחר בסנאט שבו כאמור היה שוויון.
באותה שנה עמדה תקופת כהונתו של הסנאטור הרפובליקני נתן גוף להסתיים.
ב-4 בינואר 1911 נפטר הסנאטור הרפובליקני האחר סטיבן אלקינס, זמן קצר לאחר התכנסות בית המחוקקים.
נוצר מצב שבית המחוקקים יכול היה לבחור שני סנאטורים דמוקרטים.
כדי למנוע מצב זה התחבאו חברי הסנאט המדינתי מהמפלגה הרפובליקנית בלשכתו של גלאסקוק, ובכך מנעו קוורום בבית העליון.
מבלי שתתקיים הצבעה, לא ניתן היה לבחור אף סנאטור.
כאשר ניסה ראש המשמר של הבית לתפוס לפחות סנאטור רפובליקני אחד כדי לאלצו להצביע, הם הוברחו לרכבת שיצאה לסינסינטי, שם הם התאכסנו בבית מלון.
מצב תיקו זה קיבל פרסום בעיתונות הארצית.
בסופו של דבר הגיעו המפלגות לפשרה: הדמוקרטים ייבחרו שני סנאטורים, והרפובליקנים יקבלו את המנהיגות בסנאט המדינתי.
באפריל 1912 פרצו מלחמות הפחם בווירג'יניה המערבית, כאשר הכורים עמדו על כמה סוגיות מפתח, כולל הכרה באיגוד המקצועי שלהם, ביטול מערכת השומרים במכרות, והזכות למינוי האחראי על שקילת הפחם .
חברות הפחם של עמק קנאווה סירבו לעסקה.
הם חימשו את שומרי המכרות בבלופילד, רבים מהם מסוכנות הבילוש בולדווין-פלטס הידועה לשמצה, ברובים ובמכונות ירייה.
הכורים כמעט ולא היו חמושים, והתנהל מאבק עקוב מדם.
תגובתו של גלאסקוק למצב גונתה על רקע חוקתי, אך בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית אישר את צעדיו.
כאשר התנגשו כורים חמושים עם משמרות חברות הכרייה, הוא שלח כוחות מיליציה כדי לשמור על הסדר.
בנקודת זמן מסוימת כל הכוחות המזוינים של המדינה שהו בפיינט קריק באזור של גבול פאייט קנאווה.
בספטמבר הכריז גלאסקוק על משטר צבאי באזור השביתה, ו-1,200 אנשי מיליציה מיהרו לשם.
מפעילי המכרות והשובתים הצטוו למסור את כלי הנשק והתחמושת.
השקט הושב על כנו, אך העימות נמשך גם אחרי תום תקופת כהונתו של גלאסקוק כמושל.
בנאום שנשאה בקפיטול מדינת וירג'יניה המערבית באוגוסט אותה שנה, גינתה מנהיגת העובדים מרי האריס ג'ונס את גלאסקוק על המשך נוכחותם של המשמרות החמושים במכרות.
"אני אומרת שאם המושל לא יגרום להם ללכת, אנחנו נעשה זאת", היא הכריזה.
"פנינו לראש הרשות המבצעת, ביקשנו ממנו, והוא לא היה יכול לעשות דבר".
יום לפני העצרת עזב גלאסקוק את צ'ארלסטון.
ג'ונס גינתה אותו וכינתה אותו "פחדן מזוהם".
גלאסקוק הסיר את המשטר הצבאי.
בחודש שלאחר מכן התחדשו מעשי האלימות, וגלאסקוק הטיל בפעם השנייה משטר צבאי.
בינואר 1913 נסוגה המיליציה שוב, ובפברואר, לקראת תום כהונתו, הכריז גלאסקוק על משטר צבאי בפעם השלישית, והכוחות מיהרו שוב לאזור השביתה.
יורשו בתפקיד, הנרי הטפילד, הכתיב את תנאי השלום, ואילץ את שני הצדדים לקבל אותם.
כליאתם של אזרחים, כולל ג'ונס, על ידי בתי המשפט שנוהלו במסגרת המשטר הצבאי, הייתה הצעד השנוי ביותר במחלוקת בתקופת ממשלו של גלאסקוק.
בית המשפט לעתירות של המדינה אישר את צעדיו, אך התובע הכללי של המדינה, האוורד ב.
לי, תיאר מאוחר יותר את המצב כ"אונס החוקה".
לאחר תום כהונתו כמושל, עסק גלאסקוק בעריכת דין במורגנטאון, ולקח חלק מצומצם בחיים הציבוריים.
לדברי ידידיו, בריאותו לא השתקמה באופן מלא מהשפעות כהונתו כמושל.
ויליאם גלאסקוק נפטר בביתו שבמורגנטאון ב-12 באפריל 1925. הוא נטמן בבית הקברות אוק גרוב שבעיר.
ויליאם עזרא ג'נר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אינדיאנה.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן ג'נר כחבר הסנאט של אינדיאנה בשנים 1934–1942, וכחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1944–1945 ושוב בשנים 1947–1959. בסנאט היה ג'נר תומך נלהב של המקארתיזם.
ג'נר נולד ב־21 ביולי 1908 במארנגו שבאינדיאנה, לג'יין מקדונלד ג'נר ול.
הוא למד בבית הספר הקדם-אוניברסיטאי Lake Placid Preparatory School בניו יורק, ולאחר מכן באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון, בה השלים את לימודיו ב־1930. במהלך לימודיו עבד כמפעיל מעלית בבניין קנון והשתתף בשיעורי ערב בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
לאחר מכן סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון.
לאחר סיום לימודי המשפטים, עבד ג'נר כעורך דין בפאולי ובהמשך בשואולס.
ב־1934 נכנס ג'נר לפוליטיקה, כאשר נבחר לראשונה לסנאט של אינדיאנה.
הוא כיהן כמנהיג המיעוט בשנים 1937–1939, ולאחר מכן כמנהיג הרוב וכנשיא זמני משנת 1939 עד 1941.
בשנת 1940 התמודד על תפקיד מושל אינדיאנה, וסיים במקום השני בוועידת המדינה של המפלגה הרפובליקנית.
ב־1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התפטר מהסנאט של אינדיאנה כדי להתגייס לגיס האווירי של צבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט ראשון.
הוא שוחרר מהצבא ב־1944 בדרגת קפטן.
חודש אחד לאחר שחרורו מהצבא, נבחר ג'נר למושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בעקבות מותו של פרדריק ואן נויס.
הוא כיהן בשארית הקדנציה של ואן נויס, מ־14 בנובמבר 1944 עד 3 בינואר 1945, ולא התמודד לכהונה מלאה של שש שנים שהחלה ב־1945. ג'נר היה החייל הוותיק הראשון ממלחמת העולם השנייה שנבחר לסנאט, והחבר הצעיר ביותר בו.
ב־1946 התמודד מחדש לסנאט, והביס את חבר הקונגרס צ'ארלס מ.
לה פולט בהצבעה בוועידת המדינה של המפלגה הרפובליקנית.
לאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות בפער של למעלה מ־150,000 קולות.
ב־1948 התמודד בשנית על תפקיד מושל אינדיאנה וזכה ברוב הקולות בסבב הראשון של הוועידה, אך הפסיד בסבב השני להולברט קרייטון.
ב־1952 נבחר ג'נר מחדש לסנאט.
ב־7 באוגוסט 1957 הצביע בעד התיקון של הסנאט לחוק זכויות האזרח מ־1957, אך לא הצביע ב־29 באוגוסט על תיקון הבית הנוגע לאותו חוק.
במהלך כהונתו בקונגרס, כיהן ג'נר כיו"ר ועדת הכללים והניהול במהלך הקונגרס ה־83.
בנוסף כיהן כחבר בוועדת משנה לביטחון פנימי.
ג'נר היה תומך נלהב וחבר קרוב של ג'וזף מקארתי, והשתתף במקארתיזם.
ג'נר ומקארתי היו חלק מ"קבוצה מובילה של סנאטורים רפובליקנים שתמכו במדיניות בדלנית", יחד עם הרמן ולקר מאיידהו וג'ורג' מלון מנבדה.