tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האופרה הראשונה שלו, "אבן האודם" (Der Rubin) משנת 1893, הייתה פנטזיה אוריינטלית; "הנסיעה" (Die Abreise) מ-1898, שביססה את מעמדו כמלחין אופרות בגרמניה, הייתה קומדיה משפחתית בת מערכה אחת; "קין" (1900) נכתבה על בסיס הסיפור התנ"כי; ואחת האופרות האחרונות שלו, "הגולם", עסקה בסיפור הגולם מפראג.
בנובמבר 2007 בוצעה בדויטשה אופר ברלין.
לדברי הביוגרף יו מקדונלד, היא "מהווה חוליה מקשרת בין הוריזמו האיטלקי לאופרה הגרמנית האקספרסיוניסטית", אף כי המרקמים התזמורתיים מזכירים שפה וגנרית יותר.
עוד הצלחה בימתית הייתה אופרה קומית בשם "חליל סולו" ב-1905. יצירותיו המצליחות ביותר של ד'אלבר לתזמורת הן קונצ'רטו לצ'לו (1899), סימפוניה, שתי רביעיות מיתרים ושני קונצ'רטי לפסנתר.
"גם אם לא הצטיין במקוריות כמלחין...
היה לו חוש מובהק לנכונות דרמטית וכל משאבי הטכניקה הסימפונית לתת לו ביטוי, וכך יכול היה לקצור הצלחה בכל כך הרבה סגנונות".
ד'אלבר ערך הוצאות ביקורתיות לפרטיטורות של בטהובן ובאך, עיבד יצירות עוגב של באך לפסנתר וכתב קדנצות לקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן.
ב-1907 החליף את יוזף יואכים כמנהל בית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין, תפקיד שהקנה לו השפעה נרחבת על החינוך המוזיקלי בגרמניה.
כמו כן החזיק במשרת הממונה על המוזיקה בחצר ויימאר.
בין ידידיו של ד'אלבר היו ריכרד שטראוס, הנס פפיצנר, אנגלברט הומפרדינק, איגנץ ואגהלטר וגרהרט האופטמן, המחזאי.
הוא נישא שש פעמים והביא לעולם שמונה ילדים.
אשתו הראשונה הייתה לואיז סלינגרה.
השנייה, משנת 1892 עד 1895, הייתה הפסנתרנית, הזמרת והמלחינה הוונצואלית טרסה קארניו, שגם היא הרבתה בנישואים והייתה מבוגרת בלא מעט שנים מד'אלבר.
בני הזוג היו נושא להלצה מפורסמת: "בוא מהר!
הילדים שלי והילדים שלך שוב רבים עם הילדים שלנו!" את השנינה הזו מייחסים, מכל מקום, גם לאחרים.
נשותיו הבאות היו המצו-סופרן הרמינה פינק, שהייתה הראשונה לשיר בתפקיד המכשפה ב"הנזל וגרטל" של הומפרדינק; השחקנית אידה פולדה; פרידריקה (פריצי) יאונר; והילדה פלס.
בת-זוגו האחרונה הייתה פילגשו וירג'יניה זאנטי.
ב-1914 עבר ד'אלבר לציריך והיה לאזרח שווייץ.
הוא מת בשנת 1932, בן 69, בריגה, לטביה, לשם נסע לצורך גירושין מאשתו השישית.
בשבועות שקדמו למותו יצאו עיתוני ריגה בהתקפה על ד'אלבר בנושא חייו האישיים.
ד'אלבר נקבר בבית קברות הנשקף אל אגם לוגאנו במורקוטה, שווייץ.
מארי-אז'ן-מלכיור, ויקונט דה ווֹגוּאֵה היה דיפלומט, פוליטיקאי, ארכאולוג וסופר צרפתי.
לאחר שירות בצבא הצרפתי במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הצטרף למשרד החוץ של הרפובליקה הצרפתית השלישית ושירת כדיפלומט בטורקיה ומצרים.
לאחר פרישתו בשנת 1882, שימש כנציג מחוז ארדש לאספה הלאומית הצרפתית.
הוא החל לפרסם את מחקריו המדעיים והתרשמותו מהלבנט בכתב העת הצרפתי "כתבים משני עולמות" (צרפתית: Revue des deux mondes).
בשנת 1888 הוא היה לחבר באקדמיה הצרפתית.
אז'ן גוסנס היה מנצח וכנר צרפתי.
הוא נולד בבורדו ולמד בברוז' ובקונסרבטואר של בריסל.
בשנת 1873 נסע עם אביו, אז'ן גוסנס האב לאנגליה.
שנים אחדות עבד בלהקת האופרה של קארל רוזה ככנר, פסנתרן חזרות ועוזר למנצח, בהדרכת אביו, ואחר, בשנת 1891, נכנס ללמוד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
אחרי שניצח על להקות אופרה אחרות חזר גוסנס אל להקת קארל רוזה וכיהן שם עד 1915 כמנצח ראשי.
הוא ניצח על חלק מעונת האופרה של סר תומאס ביצ'ם בתיאטרון הוד מלכותו ב-1917. ב-1926 הצטרף ללהקת האופרה הבריטית הלאומית כמנצח.
גוסנס נשא לאישה זמרת מלהקת קארל רוזה, אני קוק, שהייתה בתו של זמר הבס הנודע, ט.
ילדיהם, מוזיקאים כולם, היו המלחין והמנצח סר יוג'ין גוסנס, הנבלניות מארי גוסנס (1894 - 1991) וסידוני גוסנס, אדולף גוסנס (1896 - 1916), המנגן בקרן יער והאבובן לאון גוסנס.
אז'ן גוסנס היה מנצח בלגי.
בילדותו למד מוזיקה בכנסיית נוטר דאם בברוז' ואחר בקונסרבטואר בעיר זו.
בגיל ארבע-עשרה התקבל לקונסרבטואר של בריסל, שם למד הלחנה.
גוסנס ניצח גם על "מופע אופראי מיוחד" של "פינאפור" בקריסטל פאלאס ב-6 ביולי 1878.
גחוסנס התפרסם כמנהל מוזיקלי של להקת האופרה "קארל רוזה", שם ניצח על ההצגה האנגלית הראשונה של טנהויזר מאת ריכרד וגנר בשנת 1882 בליברפול.
הוא היה למנצח הראשי של "קארל רוזה" ב-1889 וב-1892 ניצח על "בת הגדוד" בהצגה מלכותית לפני המלכה ויקטוריה בארמון בלמורל.
אז'ן גוסנס היה אביו של המנצח והכנר אז'ן גוסנס הבן וסבם של המנצח והמלחין סר יוג'ין גוסנס, הנבלנית סידוני גוסנס והכנר לאון גוסנס.
בראשית שנות ה-90' של המאה ה-19 עבר גוסנס לליברפול, שם ייסד את "מקהלת הגברים של גוסנס", כיהן כנגן עוגב ומנצח מקהלה בכנסיית סנט אן הקתולית ולימד שירה.
גנרל אז'ן אנטואן דזירֶה מיטלהאוזר היה קצין צרפתי ששימש כמפקד צבאות צרפת בלבנט עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
מיטלהאוזר נולד בצרפת, וסיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1894. את הקריירה שלו התחיל כקצין זוטר בזמן המערכה במרוקו, ולאחר מכן השתתף במשלחת הצרפתית הצבאית שהתערבה במהפכה המקסיקנית בשנת 1910.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת בגדודים צפון-אפריקנים שונים שנלחמו בחזית המערב.
הוא נפצע קשה בשנת 1915, ובסך הכל נפצע חמש פעמים.
את המלחמה סיים בדרגת קולונל, כשהוא מפקד על בריגדת רגלים.
במסגרת ההסכמים שסיימו את מלחמת העולם הראשונה, סוכם על יציאת משלחת צבאית צרפתית לסיוע להקמת צבא צ'כוסלובקיה.
בשנת 1919 יצא מיטלהאוזר לצ'כוסלובקיה כחבר המשלחת, שהייתה תחת פיקודו של הגנרל מוריס פלה (Maurice Pellé).
במסגרת זו השתתף בלחימה במלחמה כנגד הונגריה בה היו מעורבים גם גייסות צרפתים בפיקודו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה.
בינואר 1921 החליף את פלה בפיקוד על צבא צ'כוסלובקיה.
ב-1925 שב מיטלהאוזר לצרפת, והמשיך בעלייה בסולם הפיקוד והדרגות.
ב-1937 העניק לו נשיא הרפובליקה אלבר לברן את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
ב-1938 פרש משירות צבאי, אך נקרא שוב לשרת כראש המשלחת הצבאית של צרפת לפולין.
לאחר מכן הושם במאגר הקצינים במילואים.
ב-1940 שירת שוב לתקופה קצרה כראש המשלחת הצבאית של צרפת להולנד.
ב-17 במאי 1940 נקרא הגנרל מקסים וייגאן, מפקד הכוחות הצרפתים במזרח התיכון, לשוב לצרפת, על מנת לקבל שם את הפיקוד על הצבא הצרפתי לאחר פיטוריו של הגנרל מוריס גמלאן, שכשל בשלביה הראשונים של המערכה על צרפת.
מיטלהאוזר הגיע למלא את מקומו.
מיטלהאוזר מונה כמפקד צבא הלבאנט, מפקד כל הכוחות הצרפתים בסוריה ובלבנון שהיו תחת מנדט צרפתי, ואף של הכוחות הצרפתים שהיו מוצבים בבלקן.
הוא עבד בצוותא עם הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכוחות הבריטים במזרח התיכון.
כאשר הגיע מיטלהאוזר למזרח התיכון, עמדו כבר צבאות צרפת בצרפת גופא בפני התמוטטות מוחלטת ותבוסה צבאית ניצחת, אך כוחות הצבא הצרפתי במזרח התיכון היו עדיין רבי כוח, לא ניזוקו, לא היו מעורבים בלחימה פעילה, ויכלו לשמש להמשך הלחימה גם לאחר נפילת צרפת.
בתחילה דחק מיטלהאוזר במפקדיו בצרפת כי יורו לו להמשיך ולהילחם, ואף שלח מברק ברוח זו לנשיא הרפובליקה לברן.
הבריטים קיבלו את ההצהרה, באומרם כי למיטב הבנתם אין פירושה כי אם ייעשה ניסיון גרמני או איטלקי לכבוש את סוריה ולבנון, לא ייתקל ניסיון זה בהתנגדות.
מספר מאנשיו של מיטלהאוזר סירבו להיכנע ולהסכים לשביתת הנשק.
מפקד הכוחות בחלב, קולונל אדגאר דה לרמינא ארגן בחשאי את יציאתם של אנשי צבא צרפתים מסוריה ולבנון לארץ ישראל.
הגנרל ויוול שפיקד על הכוחות הבריטים במזרח התיכון סירב לשתף פעולה עם יזמה זו, והחזיר את אלו שהצליחו לעבור את הגבול וכך התגלו פעולותיו של דה לרמינא על ידי מיטלהאוזר, והוא הורה לכלוא את דה לרמינא בדמשק.
דה לרמינא נכלא, אך נמלט, והיה לאחד ממנהיגי צבא צרפת החופשית.
ב-3 ביולי 1940 התפטר מיטלהאוזר מתפקידו ושב לצרפת.
מחליפו בלבנט היה גנרל פרנסואה-מארי-ז'אק פוז'ר.
ב-1942 הופיע שמו ברשימת העדים במשפט ריום אותו ניהלה ממשלת צרפת של וישי כמשפט תעמולה נגד ראשי הרפובליקה הצרפתית השלישית בניסיון להציגם כאשמים במלחמה.
אז'ן גלה או מרסל אז'ן אמיל גלה היה פיזיולוג ואנדוקרינולוג צרפתי, פרופסור בקולז' דה פראנס בפריז.
הוכיח את חשיבות התפקוד הפיזיולוגי של יותרת התריס.
אז'ן גלה נולד ב-1857 באפינאל במחוז ווז' שבצרפת.
הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת מונפלייה ובמקביל למד ספרות.
את לימודי הספרות סיים בהצטיינות באוניברסיטת נאנסי ב-1877 ואחר כך נרשם לפקולטה לרפואה.
שם למד פיזיולוגיה אצל אנרי-אטיין בוני (Beaunis).
עבודת הגמר שלו לתואר דוקטור ברפואה בשנת 1881 הייתה מחקר ניסויי על מצב הדופק התרדמני בעת עבודה אינטלקטואלית.
בהמשך גלה השתלם במעבדתו של אטיין ז'ול מארה בקולז' דה פראנס פריז.
הוא התמנה למדריך ואחר כך למרצה בפקולטה לרפואה בפריז, והיה מדריך לפיזיולוגיה כללית במוזיאון הלאומי לטבע.
ב-1908 התמנה לפרופסור לביולוגיה כללית בקולז' דה פראנס.
גלה נבחר לחבר האקדמיה הלאומית לרפואה וכיהן כיושב ראש שלה.
כמו כן היה מזכירה הכללי של החברה לביולוגיה.
מחקריו עסקו במגוון רחב של תחומים מן הפיזולוגיה הניסויית, ביניהם חקר הסוכרת הניסויית, חקר הרעלנים של החידקים ומחקרים פרמקולוגיים.
חלק חשוב מעבודתו הוקדשה לתחום האנדוקרינולוגיה.
בעקבות שארל בראון-סקאר וארסן ד'ארסונוואל עשה גלה כמה תגליות בתחום זה:
בשנת 1890 גילה את חשיבותן של ה"אונות הלוואי" (accessory lobules) של בלוטת התריס או בשמם הסופי - בלוטות הפאראתירואיד, ארבע בלוטות אנדוקריניות סמוכות לבלוטת התריס, או צמודות לצד האחורי שלה שנתגלו עוד בשנת 1880 (על ידי סאנדסטרם) אך תפקידם לא היה ברור.
גלה מצא שסיבת הטטניה הקטלנית - כיווצים שרירים בלתי פוסקים ופרכוסים קלוניים - אחרי ניתוחי בלוטת המגן הייתה כריתת הבלוטות הקטנות האלה.
הוא הוכיח שהסרת בלוטות יותרת התריס אצל חיות מעבדה עלולה לגרום למותן בגלל טטניה.
בעקבות תגלית זו, בלוטות הפאראתירואיד או יותרת התריס כונו לפעמים "בלוטת גלה".
גלה גילה כי ברקמת בלוטת התריס יש כמויות גדולות בהרבה של יוד מאשר ביותרת התריס.
כמו כן מצא שהסרת בלוטת התריס גורמת להפרעה במטבוליזם של היוד.
הוא השתמש בתמציות של בלוטת המגן בטיפול במיקסדם, מחלה אנדוקרינית שנוצרה עקב אי ספיקה של בלוטת המגן.
בשנים 1897-1892 התנהל פולמוס מדעי בין אז'ן גלה ובין ופיזיולוג ווטרינר צעיר בשם מוסי (Moussu) לגבי הספציפיות של תפקודי בלוטת התריס ושל בלוטות יותרת התריס.
בשנת 1897 גלה סיווג את החומרים שכונו בשנת 1905 הורמונים על ידי סטארלינג, ושהוא עצמו קרא להם "הַרמוזונים".
גלה הגדיר בעבודתו "ארבעה שיעורים על הפרשות פנימיות" מהם הקריטריונים של הגדרת הורמון:
2. ספציפיות הבלוטה המפרישה אותו.
3. ספציפיות פעילותו של החומר שהופרש.
מחקרו על הרעילות של נסיוב הצלופח שימש להסברת ההמוליזה, פעילות הנוגדנים והחיסון.
יחד עם שארל רישה (איתו התיידד עוד בימי הלימודים בנאנסי) ערך את כתב העת "Journal de physiologie et de pathologie générale" (ז'ורנל לפיזיולוגיה
אז'ן גלה היה נשוי לאלבה פיראֶק.
פרס אוזיריס של המכון של צרפת
חבר ויושב ראש האקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת
1920 - חבר לשם כבוד של האקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה
אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת אביר
עיטור מסדר הכתר של בלגיה, בדרגת קצין
כיכר בעיר הולדתו אפינאל קיבלה את שמו.
Traité de physiologie (ספר לימוד מקיף לפיזיולוגיה)
אז'ן אדין פוטייה , משורר ואנרכיסט מהפכני צרפתי, הידוע כמחבר המנון האינטרנציונל בגרסתו המקורית הצרפתית.
עבד כמעצב בדים ואף היה חבר הסינדיקט של מעצבי הבדים שהצטרף לאינטרנאציונל הראשון.
השתתף במהפכת אביב העמים ב-1848 ולאחר מכן בקרבות בתקופת המצור על פריז.
בחודש מרץ 1871 נבחר אז'ן פוטייה כחבר מועצת עיריית פריז - הקומונה הפריזאית (הממשלה הסוציאליסטית אשר שלטה בפריז לאחר התבוסה לממלכת פרוסיה) כנציב הרובע שלו וכחלק מנציבות השירותים האזרחיים.
במהלך התקופה בה היה חבר בקומונה, הוא כתב את השיר הסוציאליסטי "האינטרנציונל", אשר נכתב לכבוד הקומונה ולשם ייצוג השקפתה.
שיר זה הוכרז כהמנון הסתדרות הפועלים הבינלאומית (האינטרנציונל הראשון) בשנותיה האחרונות (1871 - 1876).
השיר זכה לפרסום נרחב לאחר ששימש כהמנון ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית עד שנת 1944.
15 שנים לאחר תבוסת הקומונה, כתב פוטייה שיר נוסף לזכרם :
תרגום מילולי (מבוסס על תרגום מילולי לאנגלית) המקור בצרפתית'''הם הרגו אותה עם רוביהם,
לאחר תקופת הקומונה נדון פוטייה למוות וברח לגלות - תחילה לאנגליה ואחרי כן לארצות הברית.
בין השנים 1873–1880 חי בניו יורק שם הצטרף למסדר הבונים החופשיים ולתנועה הסוציאליסטית בארצות הברית וניסה לארגן סיוע לגולים מהקומונה.
ב-1880 שב לפריז בעקבות החנינה הכללית ללוחמי הקומונה.
הוא המשיך לפרסם פואמות וחיבורים, אך נותר בלתי מוכר ועני, ולבסוף ומת בחוסר כל.
מעט לאחר מותו פרסמו חבריו אסופה משיריו המהפכניים.
כמו רבים מחבריו אנשי הקומונה, נקבר בפר לשז בפריז.
אז'ן דה בוארנה היה בנו המאומץ, אך לא יורש העצר הקיסרי, של נפוליאון בונפרטה, בנה של ז'וזפין דה בוארנה.
אז'ן נולד ב-3 בספטמבר 1781 בפריז, לאלכסנדר דה בוארנה ולז'וזפין דה בוארנה.
אביו הוצא להורג בזמן שלטון הטרור בצרפת, ואמו התחתנה לאחר מכן עם נפוליאון בונפרטה.
אז'ן התלווה לאביו המאמץ במסעו לאיטליה ולמסעו לארץ ישראל.
במהלך המצור על עכו נפצע וחזר לפריז.
לאחר מכן סייע לו במהלך הפיכת 18 בברימר, וכאשר הפך נפוליאון לקונסול הראשון מונה בוארנה לקפטן ולחם בכמה קרבות בהם קרב מרנגו שבו לקח חלק חשוב.
ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
נפוליאון העניק לו במהלך שלטונו את התארים נסיך צרפת, נסיך ונציה והדוכס הגדול של פרנקפורט.
הוא פיקד על גיס איטלקי גדול במסגרת הגרנד ארמה ולקח חלק בקרב בורודינו, לאחר הנסיגה ממוסקבה הצליח להימלט חזרה לגרמניה.
לאחר מכן גייס צבא חדש ויצא איתו לדכא התמרדויות בגרמניה.
לאחר קרב לייפציג ונפילתו של נפוליאון, קיבל אז'ן מקלט במינכן אצל חמיו מלך בוואריה, בזכות אשתו אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
בשנת 1817 העניק לו חמיו את התארים "דוכס לויכטנברג" ו"נסיך אייכשטדט".
ב-21 בפברואר 1824 מת אז'ן במינכן, ובנו אוגיסט דה בוארנה ירש את תאריו.
ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ז'וזפין מלויכטנברג (1807–1876), התחתנה עם אוסקר הראשון, מלך שוודיה
אמלי מלויכטנברג (1812–1873), התחתנה עם פדרו הראשון, קיסר ברזיל
אז'ן למורל, ובתוארו הרשמי אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר היה אציל מבית לינייה , בית אצולה בלגי, וחסיד אומות העולם.
אז'ן השני נולד ב-10 באוגוסט 1893 בבראילפון, והיה בנם הבכור של ארנסט, נסיך לינייה העשירי ודיאן דה קוסה-בריסאק (de Cossé-Brissac).
הוא למד פילוסופיה, הוכשר כדיפלומט וסיים את לימודיו בהצטיינות.
הוא נשלח לבוקרשט, פריז, מדריד, לונדון ווושינגטון הבירה.
בשנת 1917 נישא לפיליפין דה נואייה (de Noailles), ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
עם מות אביו בשנת 1937, הפך אז'ן לנסיך אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר.
מעורבותו בפעילות הצלה בתקופת השואה
בעת כיבוש בלגיה בידי הגרמנים בשנת 1940 לחם אז'ן בצבא הבלגי.
לאחר שפורקה בלגיה מנשקה עבדו אז'ן ואשתו בסיוע חומרי לנזקקים במדינה.
הם הפכו את טירת בלל (Château de Belœil) שבמערב בלגיה למקום מקלט לילדים יהודים, בהם בלגים וכן זרים.
איז'ן ואשתו דאגו לחינוכם של הילדים והקנו להם טיפול רפואי ככל שנדרש.
אז'ן היה בן דודו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים, וכך התאפשר לו לזמן את רופאו האישי של המלך בכל עת שנדרשו לכך הילדים החולים שתחת חסותו.
לאחר המלחמה היה אז'ן השני שגריר בלגיה בהודו ובספרד.
ב-26 ביוני 1960 מת אז'ן בבלאיל, ובנו בודואן, נסיך לינייה השנים עשר ירש את תאריו.
בשנת 1975 העניק יד ושם לאז'ן השני לבית לינייה את אות חסידי אומות העולם.
ב-28 בפברואר 1917 התחתן אז'ן עם פיליפין דה נואייה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יולנדה, נסיכת לינייה (נולדה ב-1923), התחתנה עם קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה
אטיין אז'ן סיסרי היה צייר, מאייר, חרט ומעצב תפאורות תיאטרון צרפתי.
אביו היה צייר ומעצב תפאורות, פייר-לוק-שארל סיסרי.
הוא היה גם נכדו של הצייר ז'אן-בטיסט איזבה, ואח של אמו היה הצייר אז'ן איזבה.
את השיעורים הראשונים שלו קיבל מאביו ומדודו והושפע מאסכולת ברביזון כשהיה עדיין צעיר.
הוא החליט להתמחות בנופים והיה בין האמנים הראשונים שעבדו בבורון-מרלוטה, שם התיישב בשנת 1849.
התערוכה הראשונה שלו בסלון פריז הייתה בשנת 1851. בשנה שלאחר מכן הוענקה לו מדליה.
הוא היה גם צייר בצבעי מים וגם צילם לאלבומי ליטוגרפיות, שעובדו בצורה רומנטית כדי להציג את הסצנות באופן יותר מציאותי.
אחד האלבומים הפופולריים ביותר שלו נערך בעקבות נסיעות שערך לאלפים והפירנאים: Les Pyrénées dessinées d'après nature et lithographiées ו- La Suisse et la Savoie, על סמך צילומים של הצלם פרדריק מארטן, שצולמו בשנים 1859–1865.
מאוחר יותר, הוא היה אחד האמנים שהשתתפו בהמחשת כתבי המסע של הסופר והמחזאי הברון טיילור והסופר שארל נודייה, שנאספו בנסיעותיהם דרך נופי בריטני.
כמה מיצירותיו נעשו בצפון אפריקה, וזכו למוניטין כאוריינטליסטיים.
כאביו, הוא גם יצר תפאורות לתיאטרון וכמה עבודות דקורטיביות, במיוחד בשאטו דה מונטמורט.
אז'ן לואי גבריאל איזבה היה צייר וליטוגרף צרפתי בסגנון רומנטי.
הוא נולד לז'אן-בטיסט איזבה, צייר ידוע שנהנה מחסותה של המשפחה הקיסרית.
בנעוריו הוא רצה להיות ימאי, אבל אביו התעקש שילמד ציור, שונה מהמצב הרגיל בו המשפחה בדרך כלל התנגדה לקריירה אמנותית לטובת מקצוע מעשי יותר.
לאחר שלמד עם אביו והעתיק את ציורי המאסטרים הישנים במוזיאון הלובר, בשנת 1824 עבר לנורמנדי ואחרי שנה שלח כמה ציורי נוף לסלון בפריז, לתערוכה הרשמית הראשונה שלו.
בשנת 1831 הוא נבחר ללוות שליחות דיפלומטית למרוקו, בהובלתו של הדיפלומט דה מורנאי, אך הוא סירב בנימוס.
הוא בדיוק חזר מנסיעה לאלג'יר, שם צייר סצנות מבצעיות של חיל הים המלכותי, וחשש שהמצב שם עדיין לא יציב לשהייה ממושכת.
במקומו נסע חברו, הצייר אז'ן דלקרואה, שיצר למעלה ממאה יצירות שנחשבות כיום לקלאסיקה של אוריינטליזם.
אולם זמן קצר אחר כך, איזבה הפך לצייר חצר של המלך לואי-פיליפ, וקיבל תואר אביר בלגיון הכבוד בשנת 1832.
אחד מציוריו הידועים ביותר נעשה בתקופה זו (1840) המתאר את החזרת שרידי גופת נפוליאון בונפרטה מסנט הלנה על סיפון האונייה בל-פול.
איזבה העדיף לצייר ציורים היסטוריים, סצנות ז'אנר ונופים, אך גם ביצע ציורים רבים המתארים סערות בים וספינות.
אולי הדבר משקף את תוכניות הקריירה המסוכלות שלו.
במהלך נסיעה באנגליה, היה ידוע שהוא למד את יצירותיו של ויליאם טרנר.
הוא היה מיומן במיוחד בהצגת דקויות בצבעים כהים יותר, קרוב לגוונים של אפור.
הוא לקח סטודנטים באופן קבוע.
כולל אז'ן בודן, קלרה מונטלבה, יוהאן ברתולד ג'ונגקינד ודורנד-ברגר.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא הפך מצייר ימי לצייר של סצנות היסטוריות, בדרך כלל בעלות אופי אלים, כמו טבח, קרב ושוד.
אז'ן ז'וזף ורבוקהובן היה צייר בלגי, שנולד בוורנטון במערב פלנדריה.
הוא היה צייר, פסל, וליטוגרף של בעלי חיים, נופים ודיוקנאות.
אז'ן ורבוקהובן למד אצל אביו, ברטלמי ורבוקהובן, פסל.
אז'ן ורבוקהובן היה אחיו הבכור של הצייר הימי צ'ארלס לואי ורבוקהובן (1802–1889), דודו של הצייר לואי ורבוקהובן (1827–1884) וסבה של הציירת מרגריט ורבוקהובן (1865–1949).
בשנת 1816 עבד אצל וויטורון בגנט.
הוא זכה למוניטין רב והיה חבר באקדמיות של בריסל, גנט, אנטוורפן, סנט פטרסבורג ואמסטרדם.
ורבוקהובן היה צייר בעלי חיים מצוין ונראה כי יחד עם תלמידיו היה החוליה האחרונה למסורת ציור עם שורשים עמוקים במאה ה-17, שקשרה בין תצפית על הטבע, וחקר קומפוזיציה אידיאלית של המציאות.
כמו המאסטרים הישנים, הוא השיג את הצבע הכחול לשמים על ידי טחינת לפיס לזולי.
הוא היה אמן פורה וקפדן מאוד בהכנותיו: מאות סקיצות ומחקרים הופקו בשטח, שהרכיבו אלמנטים שונים כמו פיסות פאזל.
הוא היה זריז מאוד, ואמנים רבים קראו לו להעשיר את יצירותיהם בכמה מחיותיו ודמויותיו.
בשנים 1841 ו-1842 ביקר באיטליה, שווייץ וסקוטלנד.
ההשראה שלו נותרה זהה והטכניקה שלו לא השתנתה, אך מחברותיו התמלאו כעת בשרטוטים של נופים שונים.
היופי שבוקע מציוריו מסתיר מדי פעם את הכישרון הבסיסי של ורבוקהובן לציור: בעבודות ההכנה מפורטות, ברישומים, בליטוגרפיות ובתחריטים שלו.
גם דיוקנאותיו, נושאיו ההיסטוריים ופסליו זוכו לתשומת לב רבה.
הוא מילא תפקיד חשוב במהפכה הבלגית בשנת 1830 ומונה על ידי הממשלה הזמנית למנכ"ל המוזיאונים לאמנויות יפות בבריסל.
עד סוף ימיו הוא היה חבר בוועדת המוזיאונים המלכותיים לאמנויות וכאשר המלך לאופולד הראשון יצר את הקטגוריה של אומנויות יפות באקדמיה בשנת 1848, הוא היה במועצה המייעצת.
ורבוקהובן היה מעורב גם בפוליטיקה המקומית.
בין השנים 1861–1867 הוא היה סגן ראש העירייה של מועצת שארביק, בריסל.
כמו רבים מעמיתיו, גם ורבוקהובן היה ב"בונים החופשיים".
הוא הצטרף אליהם בבריסל בשנת 1834 עם אחיו צ'ארלס לואי, צייר ימי ידוע.
זמן קצר לאחר שהצטרף, הוא הציע להקים מוזיאון לבונים החופשיים.
הוא היה קשור מאוד לרעיונות הפילוסופיים שלהם, ומשנת 1834 ובשיטתיות לאחר 1850 הוסיף לחתימתו את הסמל של "הבונים החופשיים".
אז'ן ורבוקהובן נפטר בבריסל, בשנת 1881.
אז'ן מאנה היה צייר צרפתי.
הוא לא זכה למוניטין הגבוה של אחיו הבכור אדואר מאנה או אשתו ברת מוריזו, והקדיש הרבה ממאמציו לתמוך בקריירה של אשתו.
מאנה היה האמצעי בין שלושת בניו של אוגוסט מאנה, פקיד במשרד המשפטים הצרפתי.
הוא נולד בפריז, 22 חודשים אחרי אחיו הבכור אדואר בינואר 1832, ו-16 חודשים לפני אחיו הצעיר גוסטב במרץ 1835. הוא נקרא על שם אמו יוג'ני-דזירה (לבית פורנייה).
האחים אדואר ואז'ן למדו שיעורי פסנתר אצל סוזן לנהוף משנת 1849, שבסופו של דבר היא התחתנה עם אדואר בשנת 1863.
הוא שירת בצבא הצרפתי, ואז למד משפטים, אך לא הלך בעקבות אביו.
הוא נסע עם אדואר לאיטליה בשנת 1853 כדי ללמוד ציור בפירנצה, ונציה ורומא.
ברת מוריזו, אשתו פיתחה מערכת יחסים קרובה עם אדואר מאנה משנת 1868, אך הם לא יכלו לממש את אהבתם.
במקום זאת, היא התחתנה עם אז'ן בפאסי ב־22 בדצמבר 1874 (ייתכן והיו אלה נישואי נוחות).
מתנת החתונה שלהם מאת אדגר דגה הייתה דיוקנו של אז'ן מאנה.
נולדה להם בת אחת, ג'ולי מאנה, שנולדה ב-14 בנובמבר 1878.
מאנה צויר על ידי אחיו בציוריו בין היתר בשנת 1862 בציור "מוזיקה בגני הטווילרי", וכנראה היה זה שדגמן את הדמות הגברית המופיעה בציור ארוחת בוקר על הדשא משנת 1863 או אולי האח גוסטב מאנה.
הוא צויר גם מספר פעמים על ידי אשתו.
כמו אחיו אדואר, גם לאז'ן הייתה אהדה פוליטית רפובליקנית.
בשנת 1889 הוא פרסם רומן אוטוביוגרפי למחצה, "קורבנות!".
הוא סבל מבריאות משנת 1891 ומת בפריז בשנה שלאחר מכן.
הוא הותיר אחריו את אשתו ובתו.
מוריזו עצמה נפטרה בשנת 1895. אחיו הגדול אדואר נפטר בשנת 1883 ואחיו הצעיר גוסטב בשנת 1884.
אז'ן דיקר היה צייר גרמני-רוסי מבית הספר לציור בדיסלדורף.
אחותו ותלמידתו הייתה הציירת מאריה דיקר.
הם הגיעו ממשפחה גרמנית-בלטית מאזור הים הבלטי.
הוא קיבל שיעורי רישום ראשונים מהשרטט והליטוגרף פרידריך סיגיסמונד שטרן (Friedrich Sigismund Stern) .
בין השנים 1858–1862 הוא למד באקדמיה בסנט פטרסבורג, שם למד לראשונה פיסול אצל דייוויד ינסן (1816–1902) ואז פנה לציור נוף.
הוא סייר באירופה במענק נסיעות של שש שנים.
הוא נסע לקרלסרוהה, שם לקח שיעורים מקרל פרידריך לסינג ולמינכן.
בשנת 1864 התיישב בדיסלדורף ובשנת 1872 הוא החליף את אוסולד אשנבאך כמורה לציור נוף באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ונשאר שם במשך 44 שנים.
ב־14 באפריל 1874 הוא נישא לרגינה שנאלוך בדיסלדורף.
ב־1879/80 שהה במושבת הציירים בהסן.
בנסיעות לימודיות הוא ביקר בהולנד, בלגיה, צרפת ואיטליה.
לציוריו דיקר העדיף את הנוף הצפוני של גרמניה, במיוחד את הים הצפוני והבלטי.
שם שהה לעיתים קרובות עם חברו קרל אירמר והתלמידים בכיתת הציור שלו.
מרבית תמונותיו מראות את הים מהחוף.
בשל ריבוי הסטודנטים שהלכו בעקבותיו בתפיסת האמנות הנטורליסטית שלו, דיקר נחשב למייסד "סגנון דיקר" בציור הנוף של דיסלדורף.
דיקר היה חבר באקדמיות לאמנות בסנט פטרסבורג, ברלין, סטוקהולם ואגודות צבעי המים בסנט פטרסבורג, וינה ובריסל, וכן היה חבר באיגוד אמני דיסלדורף, אגודת האמנים של דיסלדורף מלכסטן ומועדון התחריט של דיסלדורף.
אז'ן בוש היה צייר בלגי, ואחיה הצעיר של הציירת אנה בוש.
נולד בדור החמישי של משפחת בוש, שושלת עשירה של יצרני חרסינה וקרמיקה שעדיין פעילה תחת חברת "וילרוי אנד בוש".
אז'ן בוש נרשם לאטלייה הפרטי של לאון בונה בפריז, בשנת 1879. מ-1882, כאשר בונה סגר את האטלייה שלו, הוא למד באטלייה של פרננד קורמה.
בשנת 1888, בוש הוצג בפני וינסנט ואן גוך.
בשנת 1892 הוא התיישב במונטיון לא הרחק מפריז.
בשנת 1909, הוא התחתן עם אן-מארי לאוני קרוספונד (?
–1933), ובשנת 1910 הם עברו לבית שלהם "La Grimpette" שם גרו שניהם עד מותם.
בוש תמך באמנים בעלי כישרון, אך ללא כסף, כולל אמיל ברנאר, אותו פגש באטלייה קורמה, ופול גוגן.
הוא גם החליף עבודות עם ואן גוך.
כך לאט לאט נוצר אצלו אוסף חשוב של אמנות מודרנית.
כמו אחותו אנה בוש הוציא חלק גדול מההון מעסקיו של ויקטור בוש על קידום אמנים אחרים.
הם קנו תמונות מאמנים מובילים בני זמנם, שרובם היו גם חברים שלהם.
עם מותו של אז'ן בוש ב-1941, הוא הוריש ללובר את "המשורר" ציור של ואן גוך את דיוקנו של אז'ן בוש.
כיום ניתן לראות את הציור במוזיאון ד'אורסה.
חלק מהאוסף שלו נקנה על ידי אחיינו לויטווין פון בוש, כחלק מרעיון ליצור מוזיאון לאנה אז'ן בוש.
אז'ן סיברד היה אקדמאי בלגי, צייר רומנטי מאוחר שיצר פורטרטים, ציורי היסטוריה, סצנות ז'אנר וציורים מזרחיים.
הוא ידוע בעיקר כמורה לציור באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן שהסכסוך בינו לבין וינסנט ואן גוך הוביל לכך שואן גוך עזב את האקדמיה באנטוורפן לאחר שלושה חודשי לימוד בלבד.
אז'ן סיברד נולד באנטוורפן שם למד באקדמיה של אנטוורפן בהדרכת אדוארד דו ז'רדן, פולידור בופו, ואן לריוס וניקז דה קייזר.
הוא זכה בפרס רומא (מקום שני) בשנת 1873. משנת 1874, החל סיברד להציג בהצלחה בכל הסלונים הבלגיים החשובים.
הוא היה צייר פורטרטים מצליח והפך לצייר המלכותי הרשמי.
סיברד מונה לפרופסור באקדמיה באנטוורפן ב-1883. וינסנט ואן גוך החל להשתתף בשיעורי רישום לפי דגמי גבס באקדמיה באנטוורפן ב-18 בינואר 1886. באותה העת ואן גוך הסתבך במהירות עם צ'ארלס ורלט, מנהל האקדמיה ומורה של כיתת ציור, בגלל סגנון הציור הלא שגרתי שלו.
ואן גוך גם התעמת עם המדריך של כיתת הרישום פרנץ וינק.
ואן גוך החל להשתתף בשיעורי רישום לאחר שהשעור ניתן על ידי סיברד.
עד מהרה נקלעו סיברד וואן גוך לעימות כאשר האחרון לא נענה לדרישתו של סיברד שהרישומים יבטאו את קווי המתאר ויתרכזו בדמות.
כאשר ואן גוך נדרש לצייר את ונוס במהלך שיעור ציור, הוא הפיק את פלג הגוף העליון העירום של איכרה פלמית.
סיברד ראה בכך התרסה נגד ההדרכה האמנותית שלו וביצע תיקונים ברישום של ואן גוך בעיפרון שלו בצורה כה נמרצת עד שקרע את הנייר.
אז ואן גוך עזב בזעם אלים וצעק לעבר סיברד: 'ברור שאתה לא יודע איך היא אישה צעירה, לעזאזל!
לאישה חייבים להיות ירכיים, ישבן, אגן שבו היא יכולה לשאת תינוק!' לפי כמה דיווחים זו הייתה הפעם האחרונה שבה ואן גוך השתתף בשיעורים באקדמיה והוא עזב מאוחר יותר לפריז.
ב-31 במרץ 1886, שהיה כחודש לאחר העימות עם סיברד, החליטו מורי האקדמיה ש-17 תלמידים, כולל ואן גוך, צריכים לחזור על השנה.
אז'ן סיברד היה נציג טיפוסי של הסגנון הרומנטי המאוחר כפי שפותח בבלגיה על ידי תלמידים ומורים באקדמיה באנטוורפן.
במיוחד, השפעתו של הנריק לייס נותרה בולטת באקדמיה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, בסגנון כמו גם בנושא.
המורים באקדמיה עודדו את תלמידיהם לצייר במדויק ולהיצמד לפלטה הקודרת האופיינית לציור האקדמי של המאה ה-19. הקונפליקט בין סיברד לואן גוך נתפס בצורה הטובה ביותר כקונפליקט בין השקפתו הבלתי שגרתית של ואן גוך על האמנות לבין ההשקפה האקדמית שמייצגת סיברד.
כנציג טיפוסי של המסורת האקדמית של האקדמיה של אנטוורפן, צייר סיברד נושאים כמו סצנות ז'אנר, לעיתים קרובות בעלות אופי סנטימנטלי, סיפורים מההיסטוריה האמנותית הלאומית המפוארת או היסטוריים בינלאומיים.
אירועים כמו מרטין לותר שתרגם את התנ"ך.
הסצנות ההיסטוריות התרחשו בדרך כלל במאה ה-16 וה-17, בתקופה שבה אנטוורפן נהנתה מתקופת השגשוג התרבותי והמסחרי שלה.
סיפורים מפאוסט של גתה היו גם נושא שחזר ביצירתו סיברד יצר עוד ציורי היסטוריה עם נושאים תנ"כיים כמו "הנביא נתן נוזף בדוד המלך".
סיברד צייר יצירות מזרחיות רבות.
אלה מתארים לעיתים קרובות נשים ברומא או בהרמון כגון הציור "התכשיטים שבהרמון".
הציור האחרון שיקף גם את העניין העכשווי בנושא ההרמון והמזרחנות.
אז'ן פננסיה היה מדינאי צרפתי שכיהן בפרלמנט הצרפתי ובתפקיד שר במספר מממשלות צרפת.
לאחר סיום בית הספר הוא למד בסורבון וסיים את לימודי הדוקטורט במשפטים בשנת 1897. הוא חזר לעיר הולדותו לנבחר לראש העיר.
פננסיה היה חבר במפלגה הרדיקלית.
אז'ן פננסיה פעמיים כיהן כשר המשפטים של צרפת במהלך שנת 1933 ו-1934, כל פעם תחת ראש ממשלה אדואר דאלאדיה.
בפעם השנייה ממשלה בה הוא כיהן נפלה לאחר 10 ימים בלבד.
תקופה מסוימת הוא היה סגן ראש ממשלה ראשון של צרפת.
פננסיה עזב את הפוליטיקה בשנת 1936 לאחר שלא הצליח להיבחר מחדש לסנאט.
על פעילותו בתחום הציבורי הוא התקבל ללגיון הכבוד.
אז'ן דה חרף (בהולנדית: Eugène De Greef; 31 באוגוסט 1900 – 14 בנובמבר 1995) היה גנרל בלגי אשר שימש כשר ההגנה של בלגיה בין 1950–1954.
דה חרף נולד בהאלה ב-31 באוגוסט 1900 למשפחה ולונית.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית ולאחר מכן התגייס לחיל ההנדסה הקרבית.
באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד גדוד התובלה ה-4. הוא השתתף בקרב על בלגיה, ולאחר כניעת הצבא הבלגי במאי 1940 נלקח בשבי לגרמניה.
באוקטובר של אותה שנה הוא שוחרר, חזר לבלגיה והצטרף למחתרת הבלגית.
בשנים שלאחר המלחמה שרת במשרד ההגנה ובאקדמיה הצבאית המלכותית.
ב-1950 נבחר לתפקיד שר ההגנה.
הוא היה איש הצבא האחרון שמילא תפקיד זה.
מאז ועד ימינו התפקיד הוא פוליטי.
בתקופת כהונתו כשר ההגנה, הייתה בלגיה מעורבת במלחמת קוריאה.
גם בנו של חרף התנדב לשרת בחיל המתנדבים בקוריאה.
כמו כן, חרף ייצג את בלגיה במהלך המשא ומתן להקמת נאט"ו.
ב-1954 הוא סיים את תפקידו כשר ההגנה וחזר לצבא בדרגת גנרל מאיור.
מאוחר יותר הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
לרגל פרישתו העניק לו בודואן, מלך הבלגים תואר אצולה של ברון.
אז'ן דלונקל ( 20 ביוני 1890 – 17 בינואר 1944) היה פוליטיקאי ומנהיג פאשיסטי צרפתי שייסד את הארגון "הוועדה הסודית לפעולה מהפכנית" (CSAR), הידוע יותר בשם לה קגול.
הוא הפך למשתף פעולה נאצי בולט במהלך מלחמת העולם השנייה.
כאשר היה ספק האם גרמניה תנצח לקראת סוף המלחמה נכנס למגע עם ההתנגדות הגרמנית.
בעקבות כך הוא נרצח על ידי סוכני המודיעין של המפלגה הנאצית.
אנטואן אוקטב אז'ן דלונקל נולד ב-20 ביוני 1890 בחבל ברטאן, צרפת.
הוריו היו אנטואן צ'ארלס לואיס דלונקל ואנה אנג' מארי ני גרוסטי.
אביו של אז'ן היה הקפטן של אוניית הספנות הטרנס-אטלנטית הצרפתית .
בשנת 1898 בהיותו בן בגיל 43 הוא השיט את הספינה כאשר היא נפגעה בטעות בערפל סמיך מול ניופאונדלנד על ידי ספינת המפרש אשר הורידה מהירות בשל הערפל בעוד La Bourgogne שטה במהירות גבוהה.
בתאונה זו היו הרוגים רבים.
נטען כי לאחר ההתנגשות, חלק מהקצינים על ספינת הקיטור לא ביצעו את חובתם למזער את אובדן החיים, וחלק מאנשי הצוות או קבוצת מלחים שהיו נוסעי מחלקת ההיגוי נאבקו להציל את עצמם על חשבון הנוסעים האחרים.
למרות הנסיבות הקשות, הקפטן דלונקל עשה כמיטב יכולתו לארגן חילוץ אך סירב לעזוב את הגשר, וירד עם ספינתו אל הים.
באותו זמן היה אז'ן בן 8.
אז'ן היה בוגר אקול פוליטכניק, ועבד כמהנדס ימי עבור הצי הצרפתי.
הוא התחתן עם מרצדס קאהייר ב-4 בפברואר 1918 בפריז.
דלונקל שירת כקצין ארטילריה בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל קו החזית של שמפאן, שם נפצע.
ב-16 ביוני 1920 הפך לאביר וקיבל את עיטור לגיון הכבוד.
בשנת 1940 בעקבות כניעת צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני שלאחר מכן,הקים דלונקל את .
ה-MSR הייתה תנועה סוציאליסטית בעלת אג'נדה רדיקלית שהתיישרה עם החזון של פיליפ פטן למען "מדינה צרפתית" כפי שהייתה צרפת של וישי.
ארגונו של דלונקל אימץ את המדיניות השמרנית והריאקציונרית של פטן, ותמך במאמצי משטר וישי לעצב מחדש את החברה הצרפתית.
אף על פי ש"התיישר" בתחילה עם קבוצות פשיסטיות ואולטרה-לאומיות דומות, יחסיו של דלונקל עם משתפי פעולה אחרים היו סוערים.
ב-1941 הוא שיתף פעולה עם קצין האס-אס האנס זומר בתכנון התקפות על בתי כנסת פריזאים זומר ודלונקל שאבו השראה מליל הבדולח.
עם זאת, הברית שלו עם העצרת הלאומית העממית (RNP) בראשות מרסל דאט הייתה קצרת מועד.
הסכסוכים עם דאט הגיעו לשיאם בגירוש של דלונקל מה-RNP במאי 1942.
ב-1942 החלו לצוץ ספקות לגבי הניצחון גרמני אצל דלונקל.
הוא הצטרף לצוות החשאי של אדמירל פרנסואה דרלן ופעל כסוכן כאשר יצר קשרים עם האבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני, בראשותו של וילהלם קנריס.
במהרה פעולתיו הפכו אותו למטרה של הגסטפו.
באוגוסט 1943, דלונקל נעצר, נחקר ונעצר למשך חודש.
פעילותו החשאית של דלונקל הובילה בסופו של דבר למותו.
ב-17 בינואר 1944 פשטו סוכני אס דה על ביתו.
דלונקל מת בקרב יריות במהלך הפשיטה, שסימן את סופה של מעורבותו השנויה במחלוקת במלחמת העולם השנייה.
אֵזֵ'ן בְּלוֹךְ היה פיזיקאי צרפתי-יהודי.
בלוך נולד בסולץ-או-רן שבאלזס-לורן בקיסרות הגרמנית.
אביו היה תעשיין בתחום הטקסטיל, ולאחר שמכר את בית החרושת שלו באלזס השתקע בפריז במטרה להעניק לשני בניו, לאון ואז'ן, חינוך צרפתי.
בלוך למד פיזיקה באקול נורמל סופרייר בין השנים 1897 ל-1900, תחת ידיהם של ז'ול ויול, מרסל בריוון ואנרי אברהם, וכן בפקולטה למדעים באוניברסיטת פריז, שם השתתף בקורסים של גבריאל ליפמן ואדמון בוטי ולבסוף קיבל תארים בפיזיקה ובמדעי המתמטיקה ב-1899.
לאחר שהשיג את הציון הגבוה ביותר במבחני ההסמכה להוראה (Agrégation), החל ללמד במעבדת הפיזיקה באקול נורמל סופרייר, במקביל להשלמת הדוקטורט שלו בפיזיקה על היינון בפוספורסצנציה.
את התואר קיבל מהפקולטה למדעים שבאוניברסיטת פריז ב-1904.
בשנת 1906 הפך בלוך למרצה לפיזיקה בכיתה המיוחדת למתמטיקה שבבית הספר התיכון סן-לואי בפריז, שם לימד במשך 11 שנים.
בנוסף להוראה, ערך גם מחקר במעבדת הפיזיקה של אקול נורמל סופרייר על האפקט הפוטואלקטרי ועל ספקטרוסקופיה.
ב-1908 השלים בלוך את המחקרים הקשורים בתזת הדוקטורט, והקדיש את זמן המחקר שלו לחקר האפקט הפוטואלקטרי.
בניגוד לפיליפ לנארד, בלוך הבין את חשיבות ההבחנה בין צבעים שונים, או אורכי הגל של האור, להבדיל משימוש באור לבן.
ניסוייו סייעו באישוש הפרשנות של אלברט איינשטיין מ-1905.
בשנת 1925 פיתח את הספקטרוגרף הראשון שבו רשת ריק קעורה ומחזירה, ושעבד בתחום העל-סגול הקיצוני עד אורכי גל של עד 20 ננומטר.
טבלאות אורכי הגל שנרשמו בעזרת מנגנון זה על 30 יסודות כימיים, ומגוון היונים הטעונים שלהם, עודן בשימוש.
בשנת 1940 פוטר בלוך מעבודתו כמרצה בעקבות חוק מעמד היהודים של משטר וישי, והוא נאלץ לעזוב את האקול נורמל סופרייר .
החליף אותו בתפקיד ז'ורז ברואה.
בלוך נמלט בחשאי לצרפת החופשית, ועבד במעבדה באוניברסיטת ליון.
העסקתו הפכה רשמית בשנת 1941 כמינוי מטעם המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי שהוקם באותה העת.
כאשר הצבא הגרמני פלש לתחומי צרפת החופשית ב-1942, ניסה בלוך להימלט לשווייץ ללא הצלחה, והוא הסתתר בזהות בדויה בהרי סבויה.
הוא נמצא על ידי הגסטפו באלוואר ב-24 בינואר 1944 ונעצר.
הוא גורש מתחנת בוביני בשיירה מס' 69 ב-7 במרץ 1944 ונרצח במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
על שמו, יחד עם אנרי אברהם וז'ורז' ברואה, ניתן פרס שלושת הפיזיקאים מטעם אקול נורמל סופרייר.
בנז'מין אז'ן פישל היה צייר צרפתי ממוצא יהודי.
פישל נולד בפריז, בנם של מואיז מאייר (משה מאיר) פישל, סוחר יהודי יליד יאשי, רומניה.
אמו, לילי אביגיל, הייתה בתם של סלומון סאזיאס, סוחר יהודי מאביניון, ואמילי לאה, בת למשפחת לוי מבורדו.
אחותה של אביגיל, אסתר קרוליין, הייתה אשתו של הפדגוג הצרפתי היהודי פרופסור דוד לוי אלוורס (David Lévi Alvarès).
בשנת 1841 החל ללמוד בבית הספר לאמנויות יפות (École des beaux-arts de Paris), שם היה תלמידם של פול דלארוש ומישל מרטין דרולינג (Michel Martin Drölling).
בשנת 1849 הציג לראשונה ב"סלון" בפריז.
מאז המשיך להציג מיצירותיו ב"סלון" מדי שנה, עד שנתו האחרונה.
בשנים 1857 ו-1869 זכה במדליה על ציוריו שהציג ב"סלון".
בשנת 1856 נישא לראשונה למרגריט לאוטנשלנגר.
בין תלמידיו נמנית הציירת היהודייה ז'אן סמסון (Jeanne Sarah Samson), שהציגה לראשונה ב"סלון" בשנת 1869. לימים פישל נשא אותה לאישה.
פישל צייר בעיקר ציורי ז'אנר.
הוא צייר אנקדוטות מעודנות בסגנון הציירים ההולנדים מהמאות ה-17 וה-18. הוא הושפע מהצייר ארנסט מייזוניר (Ernest Meissonier).
בין יצירותיו הידועות: "סוף ארוחת הערב", "פסטיבל בשנת 1776", "לכידת מרגל", "הזמרים הנודדים", "ביקור בוקר", "ההגעה לפונדק", "מועצת המלחמה", "סצנת פונדק" ואחרות.
הוא גם יצר ציורי היסטוריה: "ליל 24 באוגוסט 1572" ו"ייסוד האקדמיה הצרפתית".
צייר גם דיוקנאות של נשות החברה.
ביניהן: מאדאם לור קאיו (1854), ומאדאם פלמיר בורדייה (1870).
בשנת 1870 קיבל תואר אביר לגיון הכבוד.
פישל מת בשנת 1895 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
רבים מציוריו נמצאים בגלריות ובאוספים פרטיים.
שניים מציוריו, "הכנר" שצויר בשנת 1871 ו"מחכה לקהל" שצויר בשנת 1881, נמצאים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות של ניו יורק.
ציורים שלו מצויים גם באוסף המלכותי בבריטניה, במוזיאון אמסטרדם ובמוזיאון וולטרס לאמנות בבולטימור.
אזבסט (מיוונית: ἄσβεστος: אַ - "לא" וזבֵסט - "בעיר") הוא שם לקבוצה של חומרים סיביים שמקורם בסלעים הבנויים ממינרלים סיליקטיים של מגנזיום ו/או ברזל הידרידי.
האזבסט נוצר בטבע בצורות רבות.
האזבסט מנוצל על ידי כרייתו ממכרות של סלעי אזבסט.
כריזוטיל, מספר CAS 12001-29-5, סוג של המינרל סרפנטין.
אזבסט הכריזוטיל הוא סוג האזבסט הנפוץ ביותר בשימוש התעשייתי בארצות הברית.
ישנן עדויות אשר מציינות שסוג זה של אזבסט איננו מזיק כאשר חלקיקיו נשאפים.
מנגד, ישנן עדויות אשר מציינות שסוג זה של אזבסט רעיל אך במידה פחותה ביחס לסוגי אזבסט אחרים.
נוסחתו הכימית של הכריזוטיל היא Mg3(Si2O5)(OH)4.
אמוסיט, בעל מספר CAS של [12172-73-5], הוא שם מסחרי למינרל גרונריט מקבוצת האמפיבול הנכרה בדרום אפריקה ושם זה מורכב מראשי תיבות של "מכרות האזבסט של דרום אפריקה" (Asbestos Mines of South Africa) הנותן את השם אמוסיט.
אחת מהנוסחאות שניתנו לתיאור תכולת האמוסיט היא Fe7Si8O22(OH)2.
ריבקיט, בעל מספר CAS של [12001-28-4], הידוע גם תחת השם קרוקידוליט, הוא סוג של אמפיבול הנכרה במכרות באפריקה ובאוסטרליה.
סיבי האזבסט הכחול נחשבים בעיני רבים כסוג הרעיל והמסוכן ביותר מבין סוגי האזבסט.
נוסחה כימית אחת הניתנת לקרוקידוליט היא Na2Fe2+3Fe3+2Si8O22(OH)2
אזבסט אקטינוליט הנקרא גם סמאראגדיט, מספר CAS של [77536-66-4] ונוסחה של Ca2(Mg,Fe)5Si8O22(OH)2.
סוגים אלו שכיחים פחות בתעשייה מאשר הסוגים האחרים אך עדיין יכולים להימצא במספר רב של בניינים כמבודדי חום.
אזבסט בעל סיבים עדינים במיוחד נקרא לפעמים גם "אמיאנתוס".
כריזוטיל נמצא בטבע בדרך כלל בצורת סיבים רכים ופריכים (דבר הגורם לסכנה הגדולה ליצירת "אבק אזבסט").
צורות אחרות של אזבסט אמפיבולי יכולות, במקרים מסוימים, גם להופיע בטבע כסיבים רכים ופריכים, אך כמה סוגים כגון האמוסיט קשיחים יותר בצורתם הטבעית.
האזבסט האמפיבולי בעיקר נמצא בטבע, בצורה בטוחה יותר, שאיננה סיבית.
סוגי האזבסט האמפיבולי נחשבים ליותר מסוכנים מאשר סוגי האזבסט שאיננו אמפיבולי (למשל, אזבסט לבן), בגלל תכונותיהם של סוגי האזבסט האמפיבולי לשהות ממושכת בריאות ואי היכולת של הגוף לנקות את חלקיקי האזבסט הללו.
סוגים רבים של סיבי אזבסט אשר נשברו לפיסות קטנות, פולטים "אבק אזבסט".
לאבק האזבסט מיוחסת רשימה ארוכה של מחלות ריאה הכוללות את מחלת האזבסטוזיס וסרטן הריאה וזאת, בגלל שאיפה של חלקיקי האבק הקטנים אל תוך הריאות.
שימושיו הרבים של האזבסט בתעשייה ובבנייה נאסרו בגלל סכנות אלו במדינות רבות, בהן ישראל.
בשנים האחרונות מסולקים לוחות האזבסט מבתי ספר, ממחנות צבא ומקומות נוספים בהם נעשה בו שימוש רב בעבר.
פיסות שלמות של אזבסט אינן מהוות סכנה אלא רק שבירה של לוחות הגורמת להיווצרות אבק.
כל סוגי האזבסט הסיביים מורכבים מסיבים מעורבבים בעלי רוחב של פחות ממיקרומטר אחד ובעלי אורך גדול.
עמידותו של האזבסט לאש, חום ומים נוצלה לאורך ההיסטוריה למספר נרחב של מטרות, והשימוש פחת משהתגלתה השפעתו המזיקה של האזבסט על הבריאות:
סיבי האזבסט שימשו כאריג לבגדי קבורה בתקופת מצרים העתיקה וגם למפת השולחן של קרל הגדול כאשר, לפי האגדה, קרל זרק את מפתו לתוך האש כדי לנקותה.
כאשר נעשה באזבסט שימוש להגנה כנגד אש וחום, סיבי האזבסט לרוב עורבבו עם בטון או שולבו בסיבי בד.
האזבסט שימש לרוב במנגנוני בלמים וגם בסוגי אטמים בגלל עמידותו לחום.
מסיבי האזבסט מייצרים גם בידוד לחוטי חשמל.
אזבסט משמש לייצור בגדים חסיני-אש ומוצרי בנייה שונים, משום שהוא אינו חדיר למים, אינו מוליך חשמל ומבודד חום היטב.
בשנות החמישים, עם העלייה הגדולה לישראל, נעשה שימוש רב באזבסט מעורב בבטון לבניין בשל חוזקו, תכונותיו ומחירו הזול.
חפצים אשר היו עשויים מאזבסט בעבר, נחשבו לכל-כך יקרים וחשובים עד שהוחזקו בקפידה רבה כל כך, כאילו היו עשויים מזהב.
מלכים וקיסרים אחדים יכלו להרשות לעצמם יוקרה גדולה בהחזקת מפיות ומפות עשויות אזבסט.
סוחרי עתיקות אחדים מאמינים כי בתרבויות העתיקות היו מכינים כיסויי אזבסט ואיתם היו מכסים את מלכיהם המתים ושורפים את גופותיהם, כדי לשמר רק את אפרם ולמנוע את אפר מלכיהם להיות מעורבב עם אפר העץ או חומרים בעירים אחרים המשמשים לבניית מכלי קבורה, אשר אם היו מכסים אותם בהם.
אחרים משערים שבני האדם הקדמונים היו משתמשים באזבסט ליצירת פתיליות ללפידים שאינן מתכלות.
בתרבויות מאוחרות יותר, ידוע בוודאות שהאזבסט שימש ליצירת הפתיליות.
למרות שכאשר האזבסט בא במגע עם העור הוא גורם לעקצוצו, בספרות העתיקה מצוין שהאזבסט נרשם כתרופה למחלות עור ובמיוחד לעקצוץ העור.
סיבי אזבסט נמצאו בעבר במנגנוני המעצורים של מכוניות וגם בנעליים המבודדות חום.
באמצע שנות ה-90, רוב מנגנוני המעצורים אשר היו עשויים מאזבסט הוחלפו במעצורים העשויים מקבלר (המשמש גם ליצירת אפודי מגן).
אזבסט לבן הוא סוג של אזבסט הנגזר מקבוצת הסרפנטין.
בארצות הברית, האזבסט הלבן הוא הסוג הכי שכיח בתעשייה.
האזבסט הלבן יכול להימצא במגוון רחב של חומרי גלם, אשר חלקם כוללים:
אריחי ויניל - (פולי ויניל כלוריד (C2H3Cl)n)
אזבסט האמוסיט והקרוקידוליט (אזבסט חום ואזבסט כחול, ראו סוגי אזבסט וסיביו) נכללו במגוון רחב של מוצרים עד תחילת שנות ה-80.
השימוש בכל סוגי האזבסט הנכללים בקבוצת האמפיבול נאסר באמצע שנות ה-80 בעקבות פרסום מסקנות מחקרים בנושא השימוש בחומר.
המוצרים שבהם היה נוכח אזבסט מקבוצת אמפיבול הם:
אטימת קירות, מבנים ותקרות על ידי אריחים בצפיפות נמוכה;
לוחות וצינורות העשויים מבטון-אזבסט או "אטרניט" להעברת חיווט חשמלי;
אטמים נוגדי אש, חום, וחומרים כימיים מסוימים (כלומר, דלתות חירום וכדומה).
אזבסט נישא באוויר ולפעמים גם מרחף במי השתייה, הכוללים מים ממקורות טבעיים (מים מינרליים).
מחקרים הראו שאנשים החיים באוכלוסייה עירונית רגילה יכולים לשאת אלפים עד מאות-אלפים של סיבי אזבסט בכל גרם של רקמת ריאה, כלומר, מיליוני סיבי אזבסט ועשרות-אלפי גופים של אזבסט בריאותיו של אדם ממוצע.
ארגון EPA האמריקאי קבע תקן של כמות אזבסט במים.
התקן עומד כיום על עד 7 מיליון סיבים ארוכים (ארוכים או שווים ל-5 מיקרומטר - µm) לכל ליטר.
ארגון OSHA (משרד הבטיחות והבריאות בתעסוקה, Occupational Safety and Health Administration) קבע תקן של עד 100,000 סיבי אזבסט הקצרים מ-5 מיקרומטר לכל מטר רבוע של אוויר במקום עבודה בעל משמרות של שמונה שעות ו-40 שעות עבודה שבועיות.
רוב חלקיקי האזבסט הנישאים באוויר ושיכולים להיכנס למערכת הנשימה אינם נראים על ידי העין האנושית, מהסיבה הפשוטה שגודלם אינו עולה על 20 מיקרומטר ועוביים אינו עולה על 0.01 מיקרומטר (10 ננומטר).
לשם השוואה, עובי שערה אנושית נע בין 17 עד 181 מיקרומטר.
סיבי האזבסט אשר נמצאים בריאות מתגבשים ליצירת סיבים גדולים יותר של אזבסט, זאת מכיוון שבאופן טבעי, כאשר סיבי האזבסט - העשויים אותו מונומר - מתקררים ומתגבשים, מתגבשים הסיבים זה עם זה ליצירת פולימר גדול יותר עם תאי יחידה קריסטלים רבים יותר.
קריסטלים אלו נוטים להשתנות כאשר הם באים במגע עם פני שטח מסוימים ומשתנים לצורת פני השטח.
כאשר מופעל כוח מסוים על הגביש, הגביש נוטה להישבר בחזרה לצורותיו הקטנות, ובכך ליצור מאות סיבים קטנים ודקים יותר מאשר לפני תהליך הגיבוש.
בעקבות תהליך זה, נעשים סיבי האזבסט קטנים וקלים יותר, וכך הם נכנסים למערכת הנשימה ביתר קלות וגורמים לחשיפה חוץ גופית ולבעיות רפואיות.
סיבי האזבסט יעצרו במקום מסוים (בריאות, בקנה הנשימה ומחוץ לגוף), אך הם יכולים לנוע שנית בעקבות רוחות או תנועה.
סיב האזבסט איננו נוטה להתמקם במקום אחד בנקודת שחרורו מהסיב העיקרי, ועשוי, בסופו של דבר, להתפרס לכל המקומות הנגישים בבניין, ואפילו למקומות אשר אינם בנויים ממוצרים העשויים מאזבסט.
כל מכה קטנה או נזק למוצר מצוי המכיל אזבסט יכולה לשחרר מיליוני ואפילו מיליארדי של סיבי אזבסט מיקרוסקופיים לסביבה המיידית.
תכונות מוצרי האזבסט אשר מכילים סיבי אזבסט שבירים גורמות גם למגע יד קל להיות מספיק כדי לשבור חלק מהסיבים.
בעקבות זאת, חומרים בהם נמצאים סיבי אזבסט הם מקור לחשש סביבתי, בגלל היותם רגישים כל-כך לנזק.
בדרך כלל, המוצרים העשויים מסיבי אזבסט נתונים ללחץ ומגע חזקים יותר ממגע כף יד.
מוצרים אשר עשויים מאזבסט שאינו סיבי משחררים אף הם חלקיקי אזבסט אל הסביבה.
מחלות הנגרמות על ידי אזבסט
עוד בשנת 1898, דיווח מפקח המפעלים הראשי של בריטניה לפרלמנט הבריטי בדו"ח השנתי שלו על "השפעותיו המרושעות של אבק אזבסט".
הוא דיווח גם את "טבעם החד כמו זכוכית של החלקיקים" כאשר האזבסט נישא באוויר בכל כמות שהיא, "נמצא להוות מפגע בריאותי, כמו שניתן היה לצפות".
בשנת 1906, ועדה פרלמנטרית בריטית אישרה את מקרה המוות הראשון כתוצאה מחשיפה לאזבסט במפעלים בבריטניה והמליצה על אימוץ תקנים חדשים כגון אוורור יעיל וטוב יותר ואמצעי בטיחות אחרים.
בשנת 1918, חברת ביטוח אמריקאית פתחה במחקר שהראה מתאם בין תוחלת חיים קצרה לבין עבודה בתעשיית האזבסט בארצות הברית.
בשנת 1926, ועדת תאונות העבודה התעשייתיות של מסצ'וסטס בדקה את המקרה המוצלח הראשון של תביעת פיצויים בגין מחלת אזבסט.
מספר ניכר של פציעות אזבסט נגרמו מחשיפה לאזבסט במספנות בזמן בניית אוניות למלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בעיות הבריאות הנגרמות מאזבסט מתחילות כאשר חלקיק האזבסט משתחרר מצבר האזבסט ונישא באוויר ונשאף אל תוך הריאות.
בגלל הגודל המזערי של אותם סיבים, ריאות האדם אינן יכולות להוציא את הסיב וכך נוצרת הצטברות החלקיקים בריאה.
המחלות המיוחסות לחשיפה לאזבסט כוללות את המחלות:
אזבסטוזיס - מחלת ריאה שנמצאה לראשונה בעובדי מספנה, האזבסטוזיס נגרם כתוצאה מצלקות על גבי רקמת הריאה שנגרמות בגלל ניסיון גוף האדם להפטר מחלקיק האזבסט על ידי מסיסותו בחומצה, אף שדרך פעולה זו אינה עוזרת.
הרקמה המצולקת נעשית מקיפה ורבה במידה שבסופו של דבר, גורמת לנזק בלתי הפיך לריאה והפסקת פעולותיה.
למחלת האזבסטוזיס לוקח בין 10–30 שנה להתפתח בגוף האדם.
מסותליאומה - הוא סוג של סרטן הנגרם ביותר מחצי מהמקרים בגלל היסטוריה של חשיפה לאזבסט.
סרטן המסותליאומה מתפתח באזור חלל החזה או חלל הקרביים או באזור הלב.
חוקרים מאמינים שהמסותליאומה נגרמת מספר של יוני חמצן, רדיקלים ופרוקסידים שאלו הם חומרים מחמצנים או ROS שנוצרים על ידי סיבי האזבסט.
חשיפה לאזבסט קשורה ללפחות 50% מהחולים המפתחים מסותליאומה ממארת.
שיא מספר מקרי המסותליאומה שמתפתחים בגוף האדם נוצרים כ־35–45 שנה אחרי החשיפה לאזבסט.
זמן ההישרדות הממוצע למסותליאומה ממארת הוא 11 חודשים.
סרטן - סרטן בית הקול משויך לחשיפה לאזבסט.
מספר מחקרים מציעים שחשיפה לאזבסט משויך לעלייה מועטה בסיכון לסרטן הקיבה והבטן, הלוע והמעי הגס
ארגון הסביבה האמריקאי - "הצוות הסביבתי" (Environmental Working Group), מעריך שבארצות הברית בלבד, מתים מדי שנה כ-9,000 אנשים כתוצאה ממחלות הקשורות קשר ישיר לחשיפה לאזבסט כגון אזבסטוזיס, מסותליאומה, סרטן הריאות כתוצאה מאזבסט וסרטן מערכת העיכול.
יבלות אזבסט - מחלה זו מתפתחת כאשר הסיבים החדים של האזבסט נכנסים אל תוך העור והתוצאה מזכירה מראה של יבלת.
pleural plaques - סיבי דיסקרטיים של אזבסט עם העשוי מסידן נכנסים אל תוך הריאות אינן גורמות לגידולים ממאירים.
ניתן לראות את ריכוזי סיבים אלו בצילום קרני רנטגן.
diffuse pleural thickening - דומה למקרים הנזכרים למעלה ויכולה לפעמים להיות קשורה להתפתחות אזבסטוזיס.
בדרך כלל מופיעה המחלה ללא סימפטומים, אך אם המחלה בהיקף גדול יכול להגרם נזק לריאה.
הדיון המשפטי לגבי האזבסט היה לדיון הארוך, היקר והמזיק ביותר בהיסטוריית ארצות הברית, הכולל יותר מ-6,000 נאשמים ו-600,000 תובעים.
מומחים העריכו ב־2006 שאחוז האנשים אשר יחלו במחלות אזבסט יעלה, ככל הנראה, במהלך העשור הבא לאחר מכן.
חשבים מעריכים שעלותה הכוללת של הדיון המשפטי בנושא אזבסט לבדו בארצות הברית יגיע לבסוף ל-200 מיליארד דולר.
בשל שכיחותו של האזבסט בחומרי בנייה עד הופעת התקנות, התרחש במקומות רבים בעולם תהליך סילוק המוני של אזבסט מבתים, דבר שעלה למדינות סכום כסף רב.
נפחו הגדול של הנטל שנגרם על ידי האזבסט הרתיע את התעשיינים ואת המבטחים.
מספר השיטות הרב לתביעות פיצויים היה למקור למספר רב מאוד של תיקים משפטיים וניסיונות של הממשלה לגבש פתרונות לגבי התיקים המתהווים והעתידים.
עד תחילת שנות ה-80, בניינים רבים בעולם הכילו אזבסט בחומרי בנייתם כדי למנוע התפשטות אש במקרה של שרפה, מניעת מעבר חום מחוץ לבית בימי קיץ ומספר רחב של שימושים עם מבחר מוצרים.
מוצרי האזבסט לרוב נצקים אל תוך קירות, אל תוך המרחב המקיף את צנרת הבית ומספר מקומות קטנים אחרים כדי להגן מפני אש על המקומות אשר אליהם מתקשים הכבאים להגיע.
מוצרים לתמיכה מבנים נכללו גם ברשימת המוצרים הכוללים אזבסט כגון לוחות בנייה.
הדרך יחידה להיות בטוחים שבקירות הבניין אין אזבסט היא להשיג דגימה מקיר הבניין הנבדק ולבודקו במעבדה מהימנה.
הסיכון שנגרם מהאזבסט תלוי במיקום האזבסט בבניין.
אם האזבסט הונח במיקום פחות מסוכן, הוא יכול להוות סיכון רק למספר מצומצם של הנוכחים בתוך בניין.
אם סיבי האזבסט אינם ניתקים מהפיסה הגדולה של האזבסט, הם לא יכולים להישאף ובכך לא מהווים סכנה לסובבים.
למרות זאת, כמה שיטות של בנייה עם אזבסט גורמות לסיבים להינשא אל תוך האוויר בהדרגה.
במקרה זה, האזבסט יכול להוות סכנה לעובדים אשר קודחים בקירות הבניין כדי להתקין צנרת וחיווט במסגרת עבודתם.
גם אם אותם עובדים מוגנים מפני שאיפת אזבסט על ידי אמצעי מיגון, עבודתם משחררת את הסיבים לאוויר ושאר תושבי הבית שלא מוגנים יכולים לשאוף את אותם חלקיקים.
עבודות שינוי ובנייה באזורים שבהם נמצאים מוצרי אזבסט, בדרך כלל חייבות לעבור בדיקות ותהליכי ניקוי קפדניים ומחמירים.
אם תהליך הסרת מוצרי האזבסט מהבניין מתקיים כאשר תושבים עדיין גרים בו, נוצר בדרך כלל צורך להעבירם למקום מגורים זמני כדי לבצע את התהליך.
כדי לבצע את תהליך ההיפטרות כהלכה, יש צורך לאטום את החלק שבו מתבצע התהליך כדי שהחלקיקים שמשתחררים אל האוויר לא יזהמו את שאר אזורי הבניין.
כאשר עבודת סילוק מתבצעת בבניין שאין בו דיירים, יש צורך לאטום את הבניין מהחלל החיצוני כדי לא לזהם את האוויר החיצוני עם אזבסט.
דוגמאות למקרי סילוק אזבסט במקומות גדולים כוללות את עבודת סילוק האזבסט בבנין הקמפוס של אוניברסיטת ג'וסיו בפריז, צרפת.
עבודת סילוק זאת ארכה משנת 1996 עד 2005. דוגמה נוספת כוללת את בניין מונפרנאס, גם הוא בפריז.
תחילת עבודת הסילוק התרחשה ב-2005 ונמשכה שלוש שנים, עד שנת 2008.
בניין אשר נבנה עם מוצרים הכוללים אזבסט ומועמד להריסה חייב, קודם להריסה, להיאטם, ותכולת האזבסט שבתוכו, חייבת להיות מסולקת באופן בטיחותי.
סילוק האזבסט מהבניין עלול לדרוש יותר זמן וכסף משאר ההריסה עצמה.
לדוגמה, בניין בית הפרלמנט לשעבר של מזרח גרמניה - "פאלאס דר רֵפובליק" ("Palast der Republik") הופשט מרוב תכולת האזבסט בתוכו בין השנים 1998 עד 2001 לפני שהוא נהרס בשנת 2006. תהליך ההריסה לבדו צפוי היה לעלות בין 20 ל-60 מיליון אירו.
ביקורת על תקנות חרם האזבסט
האנשים אשר מגנים את תקנות אשר יצרו את חרם האזבסט כוללים את עורך האתר Junkscience.com וכותב הטור בערוץ הטלוויזיה האמריקאי Fox News סטיב מילווי ועובדי תעשיית האזבסט.
הם לפעמים טוענים שחרם האזבסט הזיק יותר מאשר הועיל ושתחליפי אזבסט נחותים ממנו.
דוגמה אשר נתנה על ידם לנזק כתוצאה מחרם האזבסט היא התפוצצות המעבורת "צ'לנג'ר", שבה בוני האטמים של המעבורת הוכרחו על ידי ארגון ה-EPA ליצרם ממוצרים נטולי אזבסט, דבר שלפי טענתם גרם לחיכוך גבוה ולהתפוצצות.
למרות זאת, מדענים מציינים שהאטמים על גבי המעבורת דווקא הכילו אזבסט, והתקלה באטמים שגרמה להתפוצצות המעבורת לא נגרמה בגלל אי הימצאות אזבסט.
מילווי טען גם שמגדלי התאומים היו יכולים לשרוד את פגיעת המטוסים בספטמבר 2001, או לפחות להחזיק מעמד יותר זמן - דבר אשר היה נותן לצוותי ההצלה מעט יותר זמן לטפל באירוע, אם לא היו מוציאים חלקים רבים של מוצרי אזבסט בשנים שלפני הפיגוע.
נושא זה לא הוזכר בדו"ח אשר פרסם ארגון הסטנדרטים והטכנולוגיה האמריקאי (National Institute of Standards and Technology) לגבי נפילת מרכז הסחר העולמי.
מומחים רבים מאמינים שלחומרים אשר החליפו את רוב חומרי האזבסט בבניין יש תכונות התנגדות לאש זהות לתכונות האזבסט.
למרבה האירוניה, רוב חומרי האיטום נגד אש שהונחו בבניין כדי למנוע התפשטות שריפות, כולל כל אריחי האזבסט שאולי נשארו, הוסרו במספר רב של אזורים בבניין ברגע התנגשות המטוס ובפיצוצים המשניים.
במפעלים רבים שייצרו מוצרים המבוססים על אזבסט אשר הוכרחו להפסיק את יצורם בעקבות חרם האזבסט, החלו לפתח מוצרים המבוססים על סיבים אורגניים (לעומת סיביו ה-אנאורגאנים של האזבסט, מקור עיקרי לתכונותיו הגורמים להתפתחות מחלות בבני אדם) אשר אמורים להחליף את פעולת האזבסט כחומר העיקרי בתעשייה המשמש למניעת התפשטות שרפה.
מספר שמות של מוצרים כאלו כוללים את השמות אטרניט, אברייט וגם מוצר יותר חדש הנקרא נאטק אשר עשוי מסיבים אורגניים, צמנט פורטלנד (Portland cement) וצורן חמצני - סיליקה (חול).
כיום רווח השימוש באיסכורית כתחליף לגגות אסבסט.
האיסכורית היא לוח פלדה גלית והיא משמשת גגות קלים ולהחלפת גגות אסבסט מכיוון שהיא עמידה, אטומה וניתן להרכיבה בקלות.
רזאלי אסומאני (תעתיק מדויק ע'זאלי עת'מאני בערבית: غزالي عثماني; נולד ב-1 בינואר 1959) הוא נשיא קומורו.
עוסמאני הוא יליד העיר מטסדייה שבאי גרנד קומורו.
משנת 1977 ועד לשנת 1980 התאמן כצנחן באקדמיה הצבאית המלכותית במרוקו.
כשחזר לאיי קומורו הצטרף ל'כוחות המזוינים של איי קומורו', והתקרב לנשיא אחמד עבדאללה.
לאחר מותו של עבדאללה מונה עוסמאני לקצין בכיר ב'צבא ההגנה של איי קומורו' (FCD), שהוקם לאחר עזיבתם של שכירי החרב בשנים 1990-1989.
בשנת 1996 עוסמאני נסע לצרפת לתקופה קצרה של אימונים באקדמיה הצבאית.
בשובו קודם לדרגת קולונל, ומונה לרמטכ"ל הגוף הצבאי החדש שהוקם באיים 'National Army of Development'.
ב-1999 ערך שורה של הפגנות נגד הנשיא טגינדה בן סעיד מסעונד, ולאחר הפיכה צבאית הפך לנשיא האיים.
בינואר 2002 פרש רזאלי, רק כדי להתמודד שוב על תפקיד הנשיאות בבחירות דמוקרטיות.
במאי אותה שונה נבחר רזאלי ברוב סוחף, וכיהן בתפקיד ארבע שנים נוספות עד מאי 2006. החוק באיי קומורו, הקובע שבכל ארבע שנים הנשיא יבחר מאי אחר מבין שלושת האיים המרכיבים את המדינה, לא אפשר לו להתמודד לכהונה שנייה.
במאי 2022 קיבלה אזאלי אסומני את ההצטיינות הקונטיננטלית של גביע אפריקה משגרירות מרוקו בקומורו.
אז'ן שרל קטלן היה מתמטיקאי ולוני, אשר עסק בעיקר בתורת המספרים.
קטלן הגדיר את מספרי קטלן כשניסה למנות את מספר השילושים של מצולעים קמורים.
קטלן נולד בברוז' (אז כחלק מן האימפריה הצרפתית, כיום בלגיה) כבן יחיד לז'וזף קטלן - צורף תכשיטים בשנת 1814. בשנת 1825 נסע לפריז כדי ללמוד מתמטיקה באקול פוליטקניק, שם פגש בשנת 1833 בז'וזף ליוביל.
ב-1834 הוא סולק מן האוניברסיטה ועבר לשאלון-אן-שמפאן שם קיבל משרה לאחר שסיים את לימודיו.
קטלן חזר לאקול פוליטקניק ובעזרתו של ליוביל סיים תואר במתמטיקה בשנת 1841. לאחר מכן עבר לקולג' קרל הגדול כדי ללמד גאומטריה תיאורית.
אל-אזארקה הוא הזרם הרדיקלי ביותר אשר התפלג מכת הח'וארג'.
בני הזרם קרויים על שמו של נאפע בן אל-אזרק אשר חי ומת בעיראק בשנת 688 לספירה.
האזארקה הקימו להם ישות פוליטית בעיר בצרה בדרום עיראק.
מהעיר בצרה ניהלו פשיטות צבאיות נגד הערים הסמוכות והצליחו לכבוש ערים מרכזיות באיראן כגון העיר אהוואז והעיר כרמאן עוד בסוף המאה השביעית לספירה.
בכך הפך אזור ח'וזיסטאן למקום התיישבותם העיקרי עד המאה השמינית כאשר הוכנעו לבסוף על ידי השלטון העבאסי.