tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, ב-Uthal, אופרה המתרחשת ברמות סקוטלנד, הוציא את הכינורות מן התזמורת והחליף אותם בצלילים הכהים יותר של הויולות, לתוספת גוון מקומי.
היצירות העיקריות של מאול בשנות ה-90' של המאה ה-18 היו "אפרוזין", "סטראטוניס", "מלידור ופרוזין" ו"אריודנט".
האופרה "אריודנט" עוסקת באותו סיפור של להט יצרים וקנאה כמו האופרה של הנדל באותו שם (אריודנטה), משנת 1735. כמו ברבות מן האופרות האחרות שלו, מאול עושה כאן שימוש בתחבולה מבנית הקרויה "מוטיב זיכרון", נושא מוזיקלי המתקשר עם דמות או רעיון מסוים באופרה.
תחבולה זו מקדימה את ה"לייטמוטיב", שיופיע בדרמות המוזיקליות של וגנר.
ב"אריודנט" משמש מוטיב הזיכרון ל"זעקת הזעם", ביטוי לרגשות קנאה.
בסביבות 1800 החלה הפופולריות של דרמות סוערות כאלה לדעוך, ואת מקומן באופנה תפסה ה"אופרה קומיק" הקלילה יותר של מלחינים כמו בואלדייה.
נוסף לכך אמר למאול חברו, נפוליאון, שהוא מעדיף סגנון קומי יותר ופחות רציני באופרה.
כקורסיקאי בא נפוליאון מרקע תרבותי איטלקי ואהב את האופרה בופה של מלחינים כמו פאיזיילו וצ'ימרוזה.
מאול נענה ב"הכעסן", קומדיה בת מערכה אחת, שהוצגה בבכורה שלה כאופרה של המלחין האיטלקי "פיורלי" ב-1801. כשהתבררה כהצלחה מיידית, חשף מאול את התעלול.
מאול המשיך גם לחבר יצירות כבדות משקל.
"ז'וזף", המבוססת על הסיפור התנכ"י של יוסף ואחיו, היא המפורסמת ביותר בין האופרות המאוחרות, אבל הצלחתה בצרפת לא ארכה הרבה.
בגרמניה, לעומת זאת, רכשה מעריצים רבים לאורך המאה ה-19, ביניהם וגנר.
סימפוניה בדו מז'ור (1797, רק חלקים שרדו)
סימפוניה מס' 5 (1810, רק הפרק הראשון שרד)
אטיין דה לה בואסי (; 1 בנובמבר 1530 – 18 באוגוסט 1563) היה סופר ופילוסוף צרפתי.
לה בואסי נולד בעיר סרלה לה קנדה במחוז דורדון בחבל אקיטן שבדרום-מערב צרפת.
כבן למשפחת משפטנים, הוא גדל בחברה בורגנית, ואף למד משפטים באוניברסיטה של העיר אורליאן.
הוא פיתח נטייה לפילולוגיה של לשונות העת העתיקה (יוונית ולטינית).
תרגם לצרפתית את יצירותיהם של פלוטרכוס ושל ורגיליוס, וכתב 29 סונטות אהבה.
אולם, כיצירתו החשובה נחשבת "מסה על עבדות מרצון".
בינואר 1553 התקבל לה בואסי כחבר המועצה המשפטית של בורדו (שם פגש במישל דה מונטן, מחבר ספר "המסות").
ב-13 בדצמבר של אותה שנה נתמנה לתפקיד יועץ בחצרו של מלך צרפת.
ב-1560 הוסמך על ידי מישל ל'אופיטאל, ראש לשכת המלך, לנהל משא ומתן במטרה להביא להסכמה בין הפרוטסטנטים לבין הקתולים בצרפת.
בחיבורו "על ההשתעבדות מרצון" תקף לה בואסי את המונרכיה האבסולוטית ואת העריצות.
במסה זו טען שכוחם של עריצים נובע מהסכמתם של הנשלטים.
לדעתו, הפתרון הוא לחדול מלשתף פעולה עם העריץ.
המסה נכתבה תחת הרושם של דיכוי אכזרי של התקוממות בבורדו.
ב-1539 ניסה המלך פרנסואה הראשון לאחד את מס המלח ברחבי צרפת.
לשם כך הטיל מס מלח על אזור הגבול של צרפת עם ספרד, שבו מס זה לא היה קיים.
הדבר גרם להתקוממות ב-1548, שדוכאה באכזריות על ידי אן דה מונמורנסי, המפקד העליון של צבא צרפת.
מישל דה מונטן התרשם מאוד ממסה זו והיכרותו עם לה בואסי הפכה לידידות שהונצחה במסה של מונטן "על הידידות".
כעבור ארבע מאות שנה, תיאר אליאס קנטי דמות של שליט פראנואידי - בדומה למסה של לה בואסי - ביצירת המופת שלו: "ההמון והכוח" (1960).
אטיין דה לה בואסי נפטר לאחר שנדבק במחלת הדבר שפקדה את בורדו וסביבותיה ב-1563.
בהכשרתו היה מארה רופא והתמחה בעיקר בפיזיולוגיה.
מארה היה ממייסדי הביומכניקה ונחשב בתקופתו למדען שידו בכול; למחקריו נודעה השפעה על תחומים רבים, ביניהם קרדיולוגיה, תעופה, מכניקה ופיזיולוגיה.
עם זאת, מארה מוכר בעיקר הודות למחקר ופיתוח של מכשור מדעי ויישומים מדעיים של צילום, קולנוע והנפשה.
לניסוייו ולטכניקות שהמציא הייתה השפעה גדולה על התפתחות הסינמטוגרפיה.
מארה היה חבר בקולז' דה פראנס ובאקדמיה הצרפתית למדעים.
מארה נולד בעיר בון (Beaune) שבחבל בורגון.
הוא היה בנם היחיד של מרי-ז'וזפין ברנאר וקלוד מארה, מנהל משק ביקב המפורסם של בושאר ובנו (Bouchard Père et Fils).
אמו רצתה שבנה יהיה כומר, ואילו אביו שאף שיהיה לרופא.
מארה הצעיר לא הראה עניין או התלהבות באף אחד מתחומים אלו, אלא דווקא במכונות ובמכניקה.
הוא התבלט כגאון מכני, וכבר כילד בנה ושכלל מכונות מורכבות, וייצר לחבריו צעצועים ממוכנים מכל הבא ליד.
את לימודיו החל בשנת 1838 בקולֶז' מוֹנז' (Monge).
מארה היה תלמיד מצטיין וזכה בפרסים רבים, למרות נטייתו לחלום בהקיץ.
בשנת 1848 עבר ללמוד בדיז'ון, שם קיבל תעודת בגרות (baccalauréat) עם ציון לשבח.
למרות רצונו להמשיך ללימודים גבוהים באקול פוליטקניק, נעתר לרצון אביו והחל ללמוד רפואה בפריז בשנת 1849. גם בלימודי הרפואה הצטיין מארה, והפתיע את מוריו ואת עמיתיו לספסל הלימודים בגישתו המקורית למחקר הרפואי, וביישום יכולותיו המכניות וההנדסיות בתחום המחקר.
מארה עסק בעיקר בתחום הקרדיולוגיה ובחקר מחזור הדם, ויכולותיו וגישתו המכניסטית הביאו לתוצאות מידיות ודרמטיות.
הוא החל לפרסם מחקרים עוד בטרם סיים את הכשרתו כרופא.
עבודת התזה שלו עסקה בחקר "מחזור הדם במצב נורמלי ופתולוגי", והוא הגן עליה בהצלחה ב-4 במרץ 1859, בהיותו בן 29.
ואולם, מארה נכשל במבחן האַגרֶגסיון (agrégation, מבחן תחרותי שעל-פיו נקבע מי יקבל משרות הוראה במערכת החינוך הציבורי) ולפיכך לא יכול היה לקבל משרת הוראה בפקולטות לרפואה.
אי לכך, פתח קליניקה צנועה בפריז, אך גם בה לא צלחה דרכו, ועל אף שניסה במשך שנים למלא אחר ציפיות אביו, נטש לבסוף את הרפואה ופנה לקריירה אקדמית ומחקרית.
מסלול זה הוביל אותו לבסוף לחידושים מדעיים רבים ולזכייה באותות הכבוד הגבוהים ביותר בחברה הצרפתית.
מארה בחר במחקר פיזיולוגי של התנועה, שאותה החשיב כמאפיין המרכזי של החיים.
מחקריו בתנועה בפרט ובפיזיולוגיה בכלל תרמו לשדה שהיה בחיתוליו עד אותה עת: המצאה ופיתוח של מכשירים ליצירת ייצוג גרפי של תנועות בתוך הגוף.
בעזרת המכשירים שהמציא הרכיב מארה מחדש, באופן אנליטי, את התנועה, ויצר שפה חדשה לייצוג זמן ותנועה.
מארה כונן מערכת גרפית שהפכה למקור מכשירים גרפיים דוגמת הקרדיוגרף (מכשיר הרושם אלקטרוקרדיוגרם), אוסצילוסקופ, אנצפלוגרף (הרושם אלקטרואנצפלוגרם) וכדומה, שעליהם נסמכת הרפואה המודרנית גם במאה ה-21.
כשהחל מארה את מחקרו לא היו בנמצא כמעט מכשירים ששימשו למחקר פיזיולוגי, והיו רק משרות מחקר מעטות בתחום.
לכן היה על מארה להקים בעצמו את מעבדתו ולהמציא את כליו.
את מכשיריו הראשונים פיתח עוד כסטודנט.
כך, בשנת 1859, פיתח רושם דופק בשם ספיגמוגרף (sphygmogaph), שאומץ על ידי רופאים מומחים והקנה למארה יוקרה ותנאים להמשיך לבנות את מעבדתו.
המעבדה מוקמה תחילה ברחוב קיווייה (Rue Cuvier) ואחר-כך ברחוב דה ל'אנסיֶין קומדי (Rue de l'Ancienne Comédie) מספר 14, בבית שהיה שייך בעבר למולייר.
המעבדה חולקה לכמה אגפים: אגף פיתוח מכשירים, אגף למחקר יישומי בעזרת המכשירים, אולם הרצאות ועוד.
הצלם פליקס נדאר, שביקר במעבדה, תיאר את מארה מוקף "בסדר מופתי יפהפה ...
בינות מכונות ומכשירים מדעיים מכל הסוגים, מהם קלאסיים או כאלו שהגה אך אתמול - כלים חדשים עבור מדע חדש".
בשנת 1880 העביר שוב את מעבדתו לשדרות דֶלֶסֶר (Boulevard Delessert) שברובע השישה-עשר היוקרתי של פריז, ורכש בנוסף וילה בפאתי נאפולי, שם עבד בחודשי החורף.
חידושיו והמצאותיו העלו את קרנו בקרב רופאים ומדענים, ומארה זכה להכרת הממסד המדעי.
בשנת 1867 התמנה לאסיסטנט של פייר פֶלוּרנס (Pierre Flourens), פרופסור בקולז' דה פראנס, ולאחר מותו באותה שנה, נבחר מארה להחליפו ומונה לראש הקתדרה לחקר הטבע של גופים מאורגנים.
בשנת 1872 נבחר לאקדמיה לרפואה, ובשנת 1878 נבחר לאקדמיה למדעים.
ב-1882 הקימה עיריית פריז מרכז פיזיולוגי עבורו ביער בולון.
בשנת 1884 נבחר לראשות האגודה לניווט אווירי, וב-1893 לראש החברה הצרפתית לצילום (Société Française de Photographie).
בשנת 1895 נבחר לראשות האקדמיה למדעים, וב-1900 לראש האקדמיה לרפואה.
ב-1896 זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
מארה נחשב לאדם נעים הליכות, ידיד נאמן לחבריו, לאדם סקרן ורגיש.
עם זאת, לא היסס למרוד במוסכמות, למשל כשיצא נגד מנהגו של מורהו, קלוד ברנאר (Bernard), לבצע ניסויים בבעלי חיים.
רק מעט ידוע על חייו הפרטיים של מארה, משום שהוא ציווה להשמיד את כל מסמכיו האישיים עם מותו.
עם זאת, ידוע שהיו לו שני ילדים לא-חוקיים, בן ובת, מנשים שונות.
בתו, פרנצ'סקה, הייתה לו בת לוויה נאמנה, ובזרועותיה נפטר ב-15 במאי 1904. על מותו התאבלו רבים בעולם המדעי ברחבי העולם.
נשיא הרפובליקה הצרפתית השלישית, רמון פואנקרה ספד לו, כעשור לאחר מותו: .
עם תלמידיו נמנה האנדוקרינולוג והפיזיולוג אז'ן גלה.
על שמו של מארה נקרא המכון שבו עבד ביער בולון, וכן רחוב ברובע העשרים של פריז.
מארה היה בין המדענים הראשונים שחקרו את תנועתם של יצורים חיים ואת תנועתם של חומרים.
הוא האמין שאין צורך בפיתוח מערך חוקים ייחודי להבנת פעולת גופים חיים: "חוקי המכניקה", כתב, "ישימים לתנועה החיה".
מארה חקר את מחזור הדם בגוף, את פעימות הלב, את הנשימה, את פעולת השרירים, ואת הדרך שבה נע הגוף באופן מקיף.
יותר מכל שאף מארה להפוך את עולמנו לנראה לעין; רק כך, האמין, ניתן יהיה למדוד אותו, ורק דרך מדידתו ניתן יהיה להכירו.
החל משנות החמישים של המאה ה-19 החל לבנות ולהמציא מכשירים גרפיים שונים לצורך רישום שינויים שהתחוללו בגוף, מכשירים שפעלו, לדעתו, על בסיס אותם עקרונות לפיהם פעלו הגופים אותם בדק.
מכשירי הרישום הללו אפשרו לו לעקוב ולפקח אחרי תנועות נסתרות בתוך הגוף, ולהפוך אותן לרישומים שניתן לפענחם, שאותם כינה "שפת החיים עצמם".
המכשירים הורכבו מממברנות, מצינורות גומי, ממחטים ומצילינדרים.
לתפיסתו של מארה, ניתן להבין את הגוף עצמו כמכשיר הדומה למנגנונים שבנה, כלומר, כמערכת של צינורות, משאבות, מנופים, שסתומים וגלגלות, המסודרים כך שינצלו אנרגיה באופן יעיל.
על אף שהם נראים פשוטים לבני ימינו, מכשירים אלו אפשרו רישום מדויק ראשון של הדופק, הנשימה והתכווצויות השרירים.
המכשירים תרגמו תנועות שונות לביטויים גרפיים רציפים, דוגמת קו העולה ויורד עם כל פעימת לב.
העקומות המפותלות שנוצרו במכשירים אלו הביעו באופן פיזי את משך התרחשות התנועה, ואפשרו למארה לבחון את היחסים בין זמן לחלל, שהם מרכיביה של כל תנועה.
בעזרת מנגנונים מתווכים אלו רגע התנועה לא היה עוד רגע מבודד וחולף, אלא הפך לרציף ומתועד.
בעזרת מכשיר מיוגרף (myograph) הצליח מארה לשדר ולרשום את תנועות השרירים של צפרדע על גבי גליל מושחר.
מארה ציין בפרסום המחקר עד כמה נדהם מתוצאות הרישום, משום שהתנועות "היו כה מהירות עד שלא ניתן להבחין בהן בעין, וכדי להעריך כהלכה את מאפייניהן, חובה להיעזר במנגנונים מיוחדים.
רק מנגנוני רישום יכולים לספק צורך זה, שכן הם מוסרים בצורה אמינה את כל שלבי התנועה שמועברים אליהם..."
מכשיריו של מארה הראו באופן גרפי פעולות ותנועות שקשה היה לראותם בעין בלתי מזוינת, ולעיתים תנועות שכלל לא היו נגישות לחושים.
במקרה השני, אמצעי הרישום אינם משפרים את הראייה האנושית, אלא מייצרים מידע בעל מעמד עצמאי - כלומר, מידע שלא ניתן להעריכו בנפרד ממכשיר הרישום, ולהשוות אותו לידע קודם שמקורו בראייה או במישוש.
חוסר התאמה זה בין המידע שהפיק לבין החושים האנושיים הביא את מארה לתפוס את מכשיריו כ"חושים חדשים": "לא רק שמכשירים אלו נועדו לעיתים להחליף את הצופה, ובמקרים אלו לבצע את תפקידם בעליונות שאין עליה עוררין; אלא יש להם תחום משל עצמם בו דבר לא יכול למלא את מקומם.
כשהעין מפסיקה לראות, האוזן לשמוע, המגע לחוש, או כשחושינו נותנים לנו מראות שגויים, מכשירים אלו הם כמו חושים חדשים בעלי דיוק מעורר השתאות".
ואולם, מארה נתקל במהרה במגבלות השיטה הגרפית שלו: היא לא הייתה יכולה לספק את כל המידע שנזקק לו לניתוח מלא של היחסים המורכבים והרבים של גוף בתנועה.
מכשיריו דרשו מגע פיזי ישיר עם האובייקט שאת תנועותיו רשמו, ומגע זה שינה, עיוות ואף ביטל חלק מהתנועות שעניינו אותו, במיוחד את תנועות הכנף של ציפור במעופה.
כאשר התוודע לשיטות צילום התנועה שפיתח מויברידג', הבין שהצילום הוא הכלי המתאים לרבים ממחקריו.
מארה אימץ את תחום אנימציית הצילום ופיתח אותה לכדי תחום מחקר נפרד בשנות השמונים של המאה ה-19, "כרונופוטוגרפיה" (כרונוס - זמן ביוונית, פוטוגרפיה - צילום; כלומר, צילום זמן).
החידוש המהפכני היה תיעוד שלבי התנועה השונים על-פני משטח אחד.
גילוי הצילום ככלי לחקר התנועה
מארה החל להשתמש במצלמה ככלי מרכזי בניסוייו בעקבות הצלם האנגלו-אמריקאי אדוארד מויברידג', שבעצמו החל את מחקרי הצילום שלו בהשפעת עבודתו המדעית של מארה.
מארה לא התעניין במיוחד בצילום עד שראה ב-14 בדצמבר 1878, בשבועון המדע הפופולרי "La Nature", את המאמר "דהירת הסוס מיוצגת באמצעות צילום מהיר".
במאמר נכללו תמונותיו של מויברידג', שהציגו סדרת תצלומים של סוסים מדלגים ודוהרים.
מויברידג' עבד כצלם בחוות הסוסים של לילנד סטנפורד משנת 1872. סטנפורד שאף לפתור את חידת דהירת הסוס, ולהוכיח כי ישנו רגע בו כל פרסותיו ניתקות מהקרקע בעת דהירתו.
לאחר שקרא את מאמרו של מארה בנושא, שתמך בעמדתו, החליט סטנפורד לפתח מנגנון צילום שייצור עדות מצולמת לרגע שבו כל רגלי הסוס באוויר.
מויברידג' נרתם לפרויקט, וביוני 1878 הם הצליחו לפתח מתקן חדשני: סוללת מצלמות שהוצבה לאורך מסלול הדהירה, ותנועת הסוס גרמה להפעלתה, בעזרת מנגנון אלקטרוני.
התוצאה הייתה תריסר תמונות שהציגו את מגוון שלבי תנועת הסוס, ואימתה את ההשערה האינדוקטיבית של מארה.
כשראה מארה את רצף התמונות של מויברידג' בעיתון, הבין מיד שהצילום יכול לשמש להרחבת השיטות הגרפיות שלו.
המדען הצרפתי התקשה לרשום בעזרת מכשיריו את תנועתן של ציפורים, משום שמכשיריו דרשו מגע פיזי עם אובייקט המחקר, ומגע זה הפריע לתנועת הציפורים.
בנוסף, המגע באובייקט המחקר איפשר למבקריו לטעון שמכשירי הרישום שלו משנים את תנועת האובייקט, במקום לתעד את תנועתו הטבעית.
מארה כתב למויברידג' מכתב מעל דפי La Nature, בירך אותו על הישגו ושאל אם יוכל לעזור לו עם מצלמותיו בפתרון שאלות שמטרידות אותו בקשר למעוף ציפורים.
מויברידג' השיב למארה שצילום ציפורים יהיה משימה קשה, אך הוא ינסה לעשות כמיטב יכולתו.
מויברידג' המשיך לפתח את מחקריו בארצות הברית, ובין שני האישים נותק הקשר לזמן מה.
לאחר שלוש שנים, בסתיו 1881, בעת שמארה עסק במחקרי התעופה שלו, הגיע מויברידג' לאירופה לסדרת הרצאות על תצלומיו.
הוא ניפגש עם מארה, שהזמין אותו לפתוח את סדרת ההרצאות במעונו, ב-26 בספטמבר, בפני אנשי מדע ותרבות מובילים.
מויברידג' הציג את תצלומיו באמצעות מכשיר הזופרקסיסקופ שפיתח - מעין מקרן שהנפיש את תצלומיו והציג אותם כתמונות נעות - וזכה לתשואות הנוכחים.
מארה התאכזב לגלות שבקשתו לתצלום תנועת ציפורים לא נענתה בהצלחה.
מויברידג' הביא איתו תמונה של קבוצת ציפורים עפות שהייתה מטושטשת מדי ולא הציגה את רצף תנועות הכנף.
מארה פנה לפיתוח מנגנוני צילום משל עצמו ושכלולם.
במהרה הוא הבחין בבעייתיות שבשיטת הצילום של מויברידג': כדי למסור תנועה בצורה מדויקת היה על הצילום להראות "את היחסים שמתקיימים בכל רגע בין המרחק שנקלט והזמן שחולף", דבר שסוללת המצלמות של מויברידג' לא אפשרה.
לאחר שהתוודע לתצלומיו של מויברידג' ולמגרעותיהם, פנה מארה לבנות מצלמה שתציין את הזמן שחלף במקביל לתמונה של תנועת העצם.
תוך חמישה חודשים הציג את ה-fusil photographique (רובה הצילום) שלו בפני האקדמיה למדעים בפריז.
אז'ן וזל תיאר את רובה הצילום של מארה בשבועון "La Nature", ב-22 במרץ 1879: "ההדק עובד בדומה לרובה, אך במקום להכות בפטיש, הוא פועל על תריס מלבני שחלון מעגלי נוקב במרכזו".
"קנה הרובה מורכב מצינור המכיל עדשת מצלמה", הסביר מארה בעת שהציג את המצאתו בפני האקדמיה למדעים; "בגב, מוצמד היטב, מונח גליל אחורי רחב המכיל מנגנון של שעון.
כאשר לוחצים על ההדק של הרובה מתחיל המנגנון לפעול, ומניע את כל חלקי המתקן.
ציר מרכזי, שמסתובב כתריסר סיבובים בשנייה, מניע את כל חלקי האביזר.
החלק החשוב ביותר הוא דיסק אטום שמנוקב חלונות צרים.
הדיסק פועל כתריס ומאפשר חדירת אור מהעדשה שתים עשרה פעמים בשנייה, במהירות של 1/720 השנייה כל פעם".
מאחורי התריס הונח לוח צילום בצורת עיגול או מתומן, שהסתובב בקצב קבוע.
בעת הצילום הוטבעו ברציפות תריסר תמונות בשולי הלוח.
מלבד המכניזם המחוכם של הרובה הושגה החשיפה המהירה הודות לרגישות הגבוהה של לוחות ג'לטין ברומיד הכסף ששווקו אז.
לוחות יבשים אלו נמכרו לראשונה באופן מסחרי בשנת 1880, וזמינותם גרמה לגל של ניסויים בצילום מהיר ובצילום מדעי של תנועה.
למרות הצלחתו לא היה מארה שבע רצון ממצלמת הרובה, משום שהתצלומים שהפיקה היו מעטים וקטנים מדי, ולעיתים קשים להבחנה.
כמו כן, התגלו בעיות טכניות רבות ודחופות במתקן.
עם זאת, רובה הצילום סיפק רישום תנועה שונה מהותית מאלה שסיפקו מכשירי הרישום הגרפיים שפיתח קודם לכן.
הרישומים הגרפיים לא יצרו תמונות של התנועות שאותן תיעדו, אלא ביטוי גרפי (לרוב קו) נמשך של תנועה, על-פני פרק זמן מוגדר מראש.
המצלמה, לעומת זאת, רשמה בתמונות את הצורה החיצונית של התנועה.
המצלמה אמנם לא דרשה מגע עם העצם המצולם, אך זאת במחיר קיטוע התנועה ואובדן הייצוג הרציף, הנמשך וה"נוזלי" שלה.
על אף שמצלמת הרובה היוותה פריצת דרך חשובה, היא עדיין לא סיפקה את התוצאה שלה קיווה.
מצלמת כרונופוטוגרפיה שבה לוח קבוע
נוכח אכזבתו מ"רובה הצילום" פיתח מארה מצלמת כרונופוטוגרפיה שונה, שבה לוח צילום קבוע (ולא מסתובב כמו ברובה הצילום).
מארה הציג אותה לעמיתיו באקדמיה למדעים אחרי שלושה חודשים, ב-3 ביולי 1882. מנגנון זה הורכב ממצלמה רגילה ששונתה קלות וצוידה בדיסק שסובב בעזרת מנוע קפיץ.
בדיסק נפער חלון שתפקד כתריס, וניתן היה להגדילו או להקטינו כדי להתאים את זמן החשיפה לעוצמת האור.
בזמן הצילום נמצאה העדשה מול הדיסק המסתובב; כאשר עצם נע מול רקע כהה, מיקומו היה שונה בכל פעם שחלון התריס המסתובב חשף את לוח הצילום, כך שדמותו נקלטה בכל פעם במקום אחר על הלוח, ונוצר רצף של דמויות סמוכות האחת לשנייה על פני אותו הלוח.
כאשר התריס הוקטן וסיבוב הדיסק היה איטי, התקבלו הדמויות רחוקות זו מזו על גבי לוח הצילום.
כאשר התריס הוגדל והסיבוב היה מהיר, התקבלו דמויות קרובות או חופפות זו על זו.
מארה הפעיל מצלמה זו בתחנה הפיזיולוגית שנבנתה לכבודו בפארק דה פראנס שביער בולון.
הוא כיסה בבד קטיפה שחור את קירותיו ותקרתו של האנגר בתחנה.
אדם לבוש בלבן ומואר באור שמש ישיר הלך, רץ או קפץ, וכל שלבי תנועתו נרשמו על לוח הצילום.
כך צילם מארה גם ציפורים במעופן.
ואולם, מארה עדיין לא היה מרוצה: תנועות רבות מדי נותרו לא נגישות למחקר הכרונופוטוגרפי; תנועות מסוימות, איטיות מדי, יצרו רק תמונות מטושטשות וקשות לפענוח או לניתוח.
בנוסף, בשיטת צילום זו היה עדיין פגם מרכזי: החלל והזמן, שני המאפיינים העיקריים של התנועה, לא יכלו להימסר בהדגשה זהה.
"מהלכו הבא היה לפעול נגד היכולת הפנימית של המצלמה לשעתק את כל הפריטים הנראים לעין", מציינת חוקרת הצילום, מרתה בראון, "שכן בדיוק גודש הפרטים שהוקפאו על ידי מצלמתו של מארי הם שהאפילו על מה שביקש לראות – את הביטוי הנקי של התנועה.
מארה נדרש לגבור על שכפול התנועה של המצלמה הדומה לראייה הנורמלית.
הפעם שינה את העצם, ולא את המצלמה, ומחק את החפיפות המטרידות".
בדצמבר 1882 ביקש מארה מעוזרו, ז'ורז' דמניי (Demenÿ, לימים צלם כרונופוטוגרפיה בזכות עצמו), לקנות עבור המעבדה "שתי תלבושות צמודות לגוף, הדומות לאלו שלובשים ליצנים, האחת לבנה והשנייה שחורה, עם כפפות ונעליים ללא עקבים".
מארה הלביש את המצולמים בתלבושת הקטיפה השחורה, ועליה סימן את מפרקי הגוף ואבריו בקווים ובנקודות זוהרים.
הואיל והמצולם היה לבוש בשחור, תנועתו בזמן הצילום כמעט ולא נראתה על הרקע השחור; לעומת זאת, הקווים והנקודות הזוהרים שצוירו על הבגד החזירו אור רב, יצרו תמונה על גבי לוח הצילום, והפיקו כך "מסלול שלדים" או "מסלול מקלות" גרפי, שרשם את התנועה בצורה מופשטת וטהורה.
הסרת רישום העור והבשר חשפה לבסוף את החלקים הנעים של מכונת הגוף, ויצרה דימוי צילומי חסר תקדים.
ניסויים אלו הולידו את הכרונופוטוגרפיה הגאומטרית של הלוח הקבוע.
במשך כמה שנים ערכו מארה ודמני ניסויים רבים בהאנגר זה.
גברים, אתלטים ומגוון בעלי חיים צולמו בשיטה הכרונופוטוגרפית.
בשונה מעמיתו מויברידג', שהרבה לצלם נשים עירומות במסגרת עבודתו, צילם מארה אך ורק גברים, משום שראה בגבר את הארכיטיפ של הגוף האנושי.
תמונות אלו של מארה זכו לפרסום ב-"La Nature" ובעיתונים אחרים, והשפיעו רבות על סגנונות עתידיים באמנות המודרנית.
בסביבות סתיו 1888, שיפר מארה את מתקנו באופן ניכר.
ב-29 באוקטובר הציג בפני האקדמיה הצרפתית למדעים את סרט הכרונופוטוגרפיה הראשון שלו שהודפס על נייר: "יש לי הכבוד להציג סרט של נייר רגיש לאור, שעליו התקבלה סדרת תצלומים, בקצב של עשרים תמונות בשנייה".
מארה יצר סרטים קצרים רבים.
היו אלה סרטים בהילוך מהיר (60 תמונות בשנייה) ובאיכות מעולה: בקולנוע בהילוך איטי הוא הגיע כמעט לשלמות.
מחקריו אודות הדרך לרשום ולהציג תמונות של תנועה תרמו להמצאת הקולנוע.
עם זאת, כאשר הוצג הסינמטוגרף של האחים לומייר ב-28 בדצמבר 1895 במרתף ה"גראן קפה" שבבולבאר דה קפוצ'ין שבפריז, הצלחת המתקן הייתה עצומה ותרומתו היסודית של מארה נשכחה למשך כמה עשורים.
אין בכך כדי להפחית מתרומתו המהותית של מארה כממציאה של שיטת צילום הכרונופוטוגרפיה על גבי לוח מקובע, צורת ייצוג שהשפעותיה ניכרות גם במאה ה-21 בתחומי האמנות, הפרסום והמדע.
מארה קיווה לאחד בין תחומי האנטומיה והפיזיולוגיה.
כדי לפענח טוב יותר את תצלומי הכרונופוטוגרפיה שיצר, אותם השווה לתמונות אנטומיות של גולגולות, מפרקים ושרירים מאותו המין.
מארה הכין סדרת רישומים שהראו סוס בעת דהירה, ראשית עם בשר ועור, ואחר-כך כשלד.
מארה למד וצילם תמונות כרונופוטוגרפיות של סוסים, ציפורים, כבשים, חמורים, פילים, דגים, צבים, יצורים מיקרוסקופיים, רכיכות, חרקים וכדומה.
יש המכנים את מפעלו זה "גן החיות המונפש של מארה".
בנוסף ערך מארה את המחקר המפורסם שהוכיח כי חתולים נופלים תמיד על רגליהם.
הוא ערך ניסויים דומים עם תרנגולות וכלבים וגילה שלהם יכולת כמעט זהה.
בעזרת הצילום חקר גם את תנועת הגוף האנושי.
בשנת 1890 פרסם מארה את ספרו החשוב "מעוף הציפורים" (Le Vol des Oiseau) שהיה מאויר בתצלומים, תרשימים ואיורים רבים.
בנוסף, יצר פסלים מדויקים להפליא של מגוון ציפורים במעופן.
בשנת 1894 פרסם את מחקרו החשוב "התנועה" (Le Mouvement).
לקראת סוף חייו חזר מארה לחקור תנועה של צורות מופשטות, כגון כדור נופל.
עבודתו הגדולה האחרונה הייתה בחינה וצילום של נתיבי עשן.
בשנת 1901 הצליח לבנות מכונת עשן בעלת 58 נתיבי עשן.
הייתה זו אחת ממנהרות הרוח האווירודינמית הראשונות בעולם.
מכשור, מציאות וראייה במחקרי הצילום של מארה
אחד המאפיינים המרכזיים במחקרי הצילום של מארה הוא שאין להם מקבילה בראייה האנושית והם גם חסרי תקדימים ויזואליים, בהיעדר מכשירי רישום אחרים שיכלו לערוב למידע שתצלומיו הפיקו.
במובן זה, תצלומיו אינם משעתקים מידע קיים, אלא מייצרים את המידע שהם מתעדים.
כך נוצר קשר מורכב בין התצלום לבין המציאות אותה הוא כביכול מראה.
הדמיון למציאות אינו נמדד עוד ביחס לרשמי החושים והראייה, אלא במידת מה, נגד הראייה הבלתי אמצעית.
מהרגע בו חצה הצילום את סף הראייה, תצלומים הפכו ליותר מאשר תמונות – הם הפכו למידע (data), וככאלו, המידע שבתצלומים אינו נגזר מהשוואתם למציאות, אלא לתצלומים אחרים.
יתרה מזו, לאורך מחקריו טען מארה שמצלמותיו מבצעות בעצמן חלק ממטלות ה"חשיבה" שהיו עד כה מנת חלקו של המדען: "הקשיים עליהם נדרשו גלילאו או אטווד להתגבר כדי לקבוע את חוקיהם יחסכו בעתיד בכל המקרים המקבילים עבור אלו שישתמשו בכרונופוטוגרפיה למטרותיהם".
ובמקום אחר טוען כי "מספר גדול של בעיות מכניות שפתרונן בעזרת חישוב יהיה לעיתים קשה מאוד להשגה ימצאו את פתרונן דרך יישום הכרונופוטוגרפיה בתנאים מאוד פשוטים" זאת משום ש: "הכרונופוטוגרפיה מספקת מבחינה ניסיונית את הפתרונות לבעיות שלעיתים קרובות קשה מאוד לפתור בעזרת חישוב".
אי לכך, מסיק חוקר עבודתו של מארה, ג'וש אלנבוגן: "בהליכים של מארה, הצילום בו זמנית מייצר מידע שאין לו חלק בראייה שלנו, וכן ממלא חלקית את מקומה של עבודת המדען באספקת עיבוד סיסטמי של המידע.
[...] מכשיריו של מארה חדלים מלהיות כמו עוד חוש אנושי, והופכים לחושים שרואים במונחים של חוק"
מארה ספג ביקורת קשה בנוגע לפן זה של שימושו בצילום מהפילוסוף והלוגיקן צ'ארלס סנדרס פֶּרְס, שתרגם לאנגלית את "היסטוריה של הכרונופוטוגרפיה" שכתב מארה, ואגב כך כתב עליו: "זוהי שטות שלא ניתן להגות!
כאילו יכולה הייתה להיות סיטואציה אנלוגית לזו של גלילאו!
האם המצלמה עומדת לספק לנו אינטליגנציה וגאונות?
האין זה סימן להתדרדרותה של צרפת?
האדם הזה חבר במכון [הצרפתי]!
איני רוצה לדעת דבר נוסף אודות שרלטן זה"
מחקרי הכרונופוטוגרפיה של מארה היו צעד מרכזי ומהותי בהמצאת הקולנוע.
הוא היה הראשון להשתמש במצלמה בודדת כדי להפיק תצלומים על רצועה של סרט רגיש לאור בזמן אמת, מהר מספיק כדי ליצור מחדש אשליית תנועה עבור יותר מצופה אחד בו זמנית.
ואולם, כפי שמציינת מרתה בראון במחקרה על מארה, "לא היה לו כל עניין ביצירת אשליה של תנועה, או כל אשליה אחרת, ותעשיית הראווה הגדולה שאנו קוראים לו סרט הקולנוע הושתתה על המוכנות של אלפי בני אדם לשלם עבור התענוג שגורמות האשליות.
כך שהיסטוריה אמיתית של הקולנוע חייב לכלול יותר מאשר ההיסטוריה של ההמצאות הטכנולוגיות והמדעיות שסיפקו את החומרים הבסיסיים של הקולנוע.
עם זאת, מארה היה תורם חיוני, גם אם בלי שהתכוון לכך, להיסטוריה בכללית של התמונות הנעות: המכשירים שפותחו במעבדתו מהוות את הבסיס הטכנולוגי של הקולנוע המסחרי".
המידע ושיטות המחקר של מארה אומצו על ידי חלוצים בתחומי ידע רבים, והביאו לעיתים לתוצאות משמעותיות.
מחקריו על תעופת הציפורים היו בעלי חשיבות לייסוד התעופה באירופה ואמריקה, ובמיוחד עבור ניסוייהם של האחים רייט.
תיאורי התנועה האנושית של מארה עומדים בבסיס המדעי של תוכניות אימון גופני של חיילים ואתלטים.
הטכניקות הגרפיות, הכרונופוטוגרפיות והסינמטוגרפיות של מארה אומצו ופותחו בידי פיזיולוגים ופסיכולוגים במטרה ליצור את ניהול העבודה המדעי, שהוביל למהפכה בתפיסת מושג הוצאת העבודה לפועל.
בתחום ניהול התעשייה המדעי, אמצעי פירוק ומדידת התנועה האנושית של מארה שימשו בארצות הברית להגברת השליטה על התפוקה והיעילות של כוח העבודה.
ולבסוף, מצלמת התנועה שפיתח הייתה גורם מפתח בכינון תעשיית התמונות הנעות.
השפעתו של מארה הורגשה במהרה גם בשדה האמנות.
כבר בתקופת חייו ציירים ופסלים אקדמיים התייחסו לדימוייו (ולאלו של מויברידג') כמקור סמכותי לייצוג בני אדם וחיות בתנועה.
פחות מעשור לאחר מותו, תמונותיו הועתקו ישירות או זכו להד ברור בעבודותיהם של ציירי אוונגרד רבים.
ניתן לאתר את השפעתו של מארה, למשל, בציור "עירום יורד במדרגות" של מרסל דושאן משנת 1912, בו מנסה האמן לתאר את יחסי החלל והזמן על הבד.
גם האמנים הפוטוריסטים האיטלקיים נשענו על תמונותיו של מארה כבסיס לתיאור דו־ממדי של תחושת זמן ודינאמיות.
689 - 719 (כולל תמונות כרונופוטוגרפיה רבים שצילם מארה)
317-340 (סקירה באנגלית על ניסוייו של מארה בכרונופוטוגרפיה)
אטיין השני, רוזן בלואה היה אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
אטיין השני היה בנם של תאובאלד השלישי, רוזן בלואה (שבעמק הלואר בצרפת) ושל גארסין דו מיין.
בערך ב-1080 הוא נשא לאישה בעיר שארטר את אדלה מנורמנדי, בתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה.
עם קריאת האפיפיור אורבנוס השני לאצילי אירופה להתגייס למסע צלב נגד הסלג'וקים (27 בנובמבר 1095), הצטרף אטיין השני לכוחות שיצאו לדרך בסתיו של 1096. הוא פיקד על חלק מהכוח הצרפתי ביחד עם רובר השני, דוכס נורמנדיה, וחנה בחורף בדרום איטליה.
ב-14 במאי 1097 הוא נפגש בקונסטנטינופול עם מנהיגי מסע הצלב האחרים.
איש לא היה בטוח איזה תפקיד ימלא אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במסע הצלב.
הצלבנים ציפו כי ייקח לידיו את הפיקוד הראשי, אך הוא התחמק בטענה שעליו להישאר בעיר הבירה.
הוא דרש מן הצלבנים שיישבעו לו שבועת אמונים פיאודלית, והבטחה בשבועה שיקבל לידיו כל שעל אדמה שייכבש מידי המוסלמים.
אטיין השני, כמו מנהיגים אחרים של מסע הצלב, הסכים לתנאים אלה ונשבע אמונים לקיסר כווסאל, אך אחרים, ובהם גוטפריד מבויון, טנקרד, נסיך הגליל, ורמון הרביעי, רוזן טולוז, הערימו קשיים.
לבסוף, נשלחו הכוחות כל אחד בנפרד באוניות שחצו את מצר הבוספורוס, וביוני 1097 התרכזו מול ניקאה וכבשו אותה מידי הסלג'וקים.
אטיין השני היווה חלק מכוח זה, בפיקודו של בוהמון (לימים בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה), אשר כלל נורמנים מאיטליה ומצרפת ושעליו נמנה גם רובר מפלנדריה.
באביב 1098 נבחר אטיין השני למפקד הראשי של כוחות הצלבנים, אך בגלל קשיי המצור הממושך על אנטיוכיה, ואולי גם בשל מצב בריאותו הרופף, שב לצרפת כדי להימלט ממה שחשב למוות בטוח.
לרוע מזלו הצלבנים הצליחו לכבוש את אנטיוכיה (2 ביוני 1098) ואת ירושלים (15 ביולי 1099) - מה שפגע במוניטין שלו.
אשתו אדלה, שנפגעה מהתנהגותו זו, שכנעה אותו לשוב לארץ הקודש.
מאוחר יותר ב-1099 האפיפיור פסקליס השני איים לנדות את האצילים שלא מילאו את שבועתם לצאת למסע הצלב ואת אלה ששבו לארצותיהם מבלי להגיע לירושלים, ובהם אטיין השני.
באביב 1101 הוא יצא לארץ ישראל בחברת אצילים אחרים, וב-19 במאי 1102 נהרג בקרב רמלה.
אף נפוצו שמועות כי נפל בידי המוסלמים, ואלה ערפו את ראשו.
מכתביו מלאי ההתלהבות מארץ ישראל לאשתו אדלה מהווים מקור חשוב בדבר השתלשלות המאורעות של מסע הצלב הראשון.
אטיין ז'ופרואה סנט-אילר היה זואולוג צרפתי, מחשובי התורמים לאנטומיה ההשוואתית, מייסד ענף הטרטולוגיה, בן פלוגתא של הזואולוג ז'ורז' קיווייה.
בהיותו כבן 20 התמנה לפרופסור במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז כאחראי על תחום הזואולוגיה.
עבד עם ז'אן-בטיסט דה לאמארק, והיה ממגיני תאוריית הלאמארקיזם.
ב-1798, לאחר כיבוש מצרים בידי נפוליאון היה חבר במשלחת של 151 מדענים, מהנדסים ואומנים למצרים לחקור את עתיקותיה (יחד עמו נסע גם בין השאר ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה, ואחרים).
בינואר 1802 שב לפריז, ובספטמבר 1807 נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
שנה מאוחר יותר נשלח על ידי נפוליאון לפורטוגל לרכוש ממוזיאונים שם אוספים, למרות התנגדות הבריטים לכך.
כהוקרה למאמציו, קיבל מנפוליאון את אות לגיון הכבוד.
בין השנים 1809 - 1841 כיהן סנט-אילר כפרופסור בפקולטה למדעים בפריז.
במהלך כהונתו סיכם בשנים 1818–1822 את עבודתו בספר "Philosophie anatomique, 2 vol", ובכך יניח את יסודות שעליהם יתפתח ענף האנטומיה ההשוואתית, והשפיע בין השאר גם על התפתחות האמבריולוגיה.
מחקריו על עוברים סיפקו ראיות חשובות להשערתו בדבר אחדות ההרכב האורגני בקרב כלל החולייתנים.
לאחר שניסה בשנות ה-30 של המאה ה-19 ליישם את החוקים שהגדיר גם על חסרי החוליות, הדבר הוביל למחלוקת קשה בקרב המדענים בני התקופה, והיה בין הגורמים ליצירת כמה אסכולות מדעיות סותרות בגישתם של חוקרים לבעלי החיים בכלל ולאבולוציה בפרט.
שלא כמו דרווין שהציג את מנגנון הברירה הטבעית, סנט-אילר האמין כי הסביבה הטבעית גורמת לגילוי הפוטנציאל הטבעי הקיים למעשה כבר בגוף החי.
ארנסט מאייר קרא לתאוריה "ג'ופריזם", על שמו של ז'ופרואה.
בכך שונה תפיסתו של סנט-אילר מהלאמארקיזם, המאמינה כי שינוי בהתנהגות גורם לשינוי בגוף החי ובתורשה.
אך תאוריה זו נדחתה במהרה, וכיום אינה מקובלת על איש במדע המודרני.
סנט-אילר האמין גם כי ייתכנו שינויים פתאומיים מהירים בעקבות לחץ סביבתי, ולא בהכרח שינוי איטי ועקבי.
סנט-אילר היה דאיסט, כלומר מאמין בקיום האל, אך לא האמין בניסים ובהתגלות האל ביקום.
בשל כך לא ראה סתירה בתאוריית התפתחות המינים כפי שהבינה.
כבר ב-1831 שיער סנט-אילר כי ציפורים הם צאצאי זוחלים.
בשנת 1841 נאלץ לפרוש מתפקידו בפקולטה למדעים בעקבות מצבו הרפואי.
בנו, איזידור ז'ופרואה סנט-אילר, מילא את מקומו בתפקיד.
על שמו של סנט-אילר נקרא מין של נמרון בדרום אמריקה נמרון ג'ופרי.
אטיין בונו דה קונדיאק היה פילוסוף ואפיסטמולוג צרפתי שחקר את תחום הפסיכולוגיה והפילוסופיה של הנפש.
בחלק מחייו קונדיאק היה אב של המנזר מירו (Mureau).
קונדיאק נולד בגרנובל במשפחה של משפטנים.
היה ילד חלש מבחינה פיזית ובעל ראייה לקויה, ולכן התפתחותו האינטלקטואלית הייתה איטית מאוד, עד כדי כך שמספרים כי בגיל 12 עדיין לא ידע לקרוא.
ואכן המשפחה החשיבה אותו לבעל פיגור שכלי.
חינוכו התחיל רק בשנות העשרה תחת השגחתו של כומר מקומי.
אחר כך, בעקבות מות אביו, עבר לגור וללמוד בבית אחיו ז'אן בונו, שנודע כאדון או ה"אבאטה" (אב מנזר) דה מאבלי, בעיר ליון.
הצליח במשך הזמן להשלים את החסר ונשלח בהמשך, בדומה לאחיו הגדול ז'אן, ללמוד לימודי כמורה בפריז.
למד בסמינר של המנזר סן סולפיס (1733-1740 ובסורבון.
הוסמך ככומר בשנת 1740. למרות שלבש גלימת כומר כל חייו, ואף נהפך ל"אבאטה" (ראש מנזר) של מירו (Mureau), התחייבויותיו הכנסייתיות של קונדיאק היו במידה רבה רשמיות בלבד.
קונדיאק בילה כמה שנים בפריז כאיש ספרות, תקופה שבה פקד את החוג של דני דידרו.
בפריז קישר קונדיאק יחסי ידידות ארוכת ימים גם עם רוסו שעבד זמן מה כמורה במשפחת אחיו הבכור של קונדיאק בליון.
הודות לזהירותו הטבעית ולאיפוקו, יחסיו עם פילוסופים שלא הלכו בתלם, לא פגעו בשמו בפני הממסד.
פרסומיו באותן השנים הביאו בשנת 1749 לבחירתו לחבר באקדמיה הפרוסית למדעים.
בשנת 1758 שלחה אותו החצר המלכותית לפארמה על מנת לחנך את הדוכס היתום, אז בן 7, נכדו של המלך לואי החמישה-העשר
בשובו מאיטליה לפריז בשנת 1768, נבחר לאקדמיה הצרפתית.
בניגוד לדעה הרווחת שהשתתף רק בישיבה אחת של המוסד, פקד אותו באופן פעיל ותדיר עד שנתיים לפני מותו.
אמנם ב-1753 הפסיק לגור בפריז והתיישב באחוזה קטנה הקרויה פלוקס, אותה קנה בסביבות בוז'אנסי.
את רוב הזמן הקדיש לחשיבה וכתיבה פילוסופית.
קונדיאק נפטר באחוזתו בשנת 1780.
1767 - 1773 Cours d'études - (קורס לימודים) - ב13 כרכים (נועד לדוכס הצעיר של פארמה)
1798 - Langue des calculs (שפת החישובים) (חיבור לא גמור)
אטיולוגיה של הפרעת קשב היא חקר הסיבות, הגורמים והמקורות להפרעת הקשב.
הפרעת קשב היא הפרעה נוירו-ביולוגית מורכבת.
בהתאם לכך, ישנם מספר גורמים שהשילוב יכול להוביל להפרעת קשב ולהשפיע אופן הביטוי של התסמינים עבור אדם מסוים.
משום שהפרעת קשב היא הפרעה נוירו התפתחותית, האטיולוגיה של הפרעת קשב במבוגרים אינה שונה מזו שבילדים, למרות שיכול להיות שוני מסוים באופן הביטוי שלה בגילאים שונים.
בעוד שהמקור לתסמינים של הפרעת קשב הוא נוירולוגי-רפואי, עקב השלכתה על התפקוד בתחומי חיים רבים חוקרים אותם גם פסיכולוגים, אנשי חינוך ומדענים אחרים.
נוירולוגיה - מוח ומערכת העצבים
מערכת הקשב האנושית מופעלת על ידי רשת של תאי עצב והיא כוללת אזורים אנטומיים רבים בעלי תפקידים שונים.
הגורם הבסיסי להפרעת קשב הוא נוירו-ביולוגי ומבוסס על שינויים קטנים במבנה המוח ובתפקודו.
נמצא הבדל נוירולוגי מובהק בין מוחות של אנשים הסובלים מהפרעת קשב למוחות של אנשים ללא הפרעת קשב.
קיימים יחסי גומלין מורכבים בין האזורים השונים האחראים על יכולת הקשב במוח וזו אחת הסיבות לכך שאנשים הסובלים מהפרעות קשב מראים תסמינים שונים בטווח רחב.
בעקבות זאת הועלתה השערה לקיומם של תתי-סוגים של הפרעת קשב עם רמות חומרה שונות של תסמינים דומים, אשר נגרמות מליקוי במערכות מוחיות שונות.
בנוסף, תפקודים ניהוליים שהפגיעה בהם היא מאפיין מרכזי של הפרעת קשב, הם יכולת אינטגרטיבית גבוהה של המוח הקדמי המערבת יותר מאזור מוחי, גן או חומר עצבי בודד.
כתוצאה מכך בכל סוג של פגיעה בתפקודים אלו יכולים להיות מעורבים גורמים מרובים.
הפרעת קשב מקושרת לתפקוד לקוי של מוליכים עצביים, המשמשים להעברת מסרים בין תאי העצב במערכת העצבים באמצעות תהליך של העברה סינפטית.
המוליך העצבי העיקרי המעורב בהפרעת קשב הוא דופמין.
שיווי המשקל בין פעילות הדופמין לבין פעילות המוליכים העצביים סרוטונין ונוראדרנלין, נחשבת לגורם משמעותי בהבנת האטיולוגיה של ההפרעה.
לדופמין יש תפקיד מרכזי באפנון של יחס אות לרעש במערכת העצבים, המשפיע על רמת התנודתיות והקיבולת של המערכת הנוירו-קוגניטיבית.
למעשה, הדופמין חיוני לשליטה על הפעילות הקוגניטיבית בקליפת המוח הקדם-מצחית.
בהתאם לכך, יש לו תפקיד מרכזי בתפקודים קוגניטיביים, בפעילות של זיכרון העבודה ובתפקודים ניהוליים.
לדופמין יש גם תפקיד מרכזי במערכת החיזוק.
הוא מתפקד כמתווך בתהליך העברת אות החיזוק במוח.
הפרעת קשב כרוכה בפגיעה בוויסות (דיסרגולציה) של מערכות הדופמין במוח.
פעילות המוליך העצבי דופמין במרווח הבין-תאי (סינפסה) שבמוחם של אנשים עם הפרעת קשב, נמוכה מזו האופיינית למוח אדם נורמלי.
הנמכה זו יכולה לנבוע מהובלה תוך תאית לקויה אל הסינפסה, משום שהקולטנים (רצפטורים) שלו פגומים, או כיוון שהפירוק שלו מהיר מדי.
הסרת הדופמין מהמרווח הבין תאי מערבת את נשא הדופמין ואת האנזים COMT, אשר הגנים המכילים את הקידוד שלהם מקושרים להפרעת קשב (כפי שיוצג בהמשך).
נשא הדופמין DAT מקושר לזמינות הדופמין בסטריאטום ולגמישות מחשבתית.
במקביל, האנזים COMT, משפיע על זמינות הדומפין בקליפת המוח הקדם מצחית.
זאת משום שה - COMT מפרק תרכובות אורגניות מסוג קטכולאמין בנוזל החוץ-תאי והוא המנגנון החשוב ביותר לפירוק הדופמין בקליפת המוח הקדם-מצחית.
תרופות מעוררות, כמו ריטלין, המגרות שחרור דופמין ונוראפינפרין, מביאות להקלה בתסמינים של הפרעת קשב.
נמצא שמתילפנידאט (החומר הפעיל בריטלין) משפר את יכולת דיכוי התגובה אצל אנשים עם הפרעת קשב.
חומר זה משמש כאגוניסט התומך בפעולת המוליך העצבי דופמין בתהליך ההעברה הסינפטית.
תהליך זה מאפשר את התקשורת התקינה של תאי עצב במערכת העצבים.
המתילפנידאט מגביר את השפעתו של הדופמין בכך שהוא מעכב את הספיגה החוזרת של מהסינפסה, ובכך מאפשר לו להשפיע על תא המטרה במשך זמן רב יותר.
מלבד זאת, התגלה שזיהום חמור במהלך ההריון של החומר הקסכלורובנזן (Hexachlorobenzene) שידוע כמפריע לפעילות הדופמין, מתאים סטטיסטית להגברת שכיחות הפרעת הקשב, וגורם לתסמינים הדומים להפרעה זו בחיות מעבדה.
המחקר מקשר את מערכת הסרטונין לפן האימפולסיבי של הפרעת קשב, אך עדיין לא ידוע על כך מספיק.
ישנו מגוון של אבנורמליות אנטומית במוחם של אנשים עם הפרעת קשב.
התסמינים המרכזים של הפרעת קשב מקושרים לאזורים מוחיים ספציפיים כמו: האונה המצחית וקליפת המוח הקדם-מצחית, יחד עם החיבורים שלהן לגרעיני הבסיס ולסטריאטום והיחסים שלהם עם המוח הקטן.
באופן כללי נראה שהפרעת קשב מקושרת לפגיעה במנגנונים המוחיים המעורבים בתפקודים ניהוליים.
בהתאם לכך, הנמכה בתפקודים הניהוליים היא מאפיין מרכזי של הפרעת קשב.
הפרעת קשב מקושרת לירידה של 3%-4% בנפח, אשר נראתה לאורך אזורים שונים במוח.
כמו כן, נמצא שלאנשים עם הפרעת קשב נפח ושטח פנים קטנים יותר של ההמיספרה הימנית ושל האונות הקדמיות.
המוח אינו סימטרי; צדו הימני גדול בדרך כלל מצדו השמאלי.
בקרב הלוקים בהפרעת קשב, צדו הימני של המוח קטן בממוצע ב-5.2% מזה של אנשים אשר לא אובחנו כלוקים בהפרעה.
השוני המבני באונות הקדמיות מלווה גם בשוני מובהק סטטיסטית בפעילות הדופמין שבהן.
בחלקי מוח אחרים בהם נבדק שוני זה מהנורמה, טרם נתגלתה מובהקות.
ישנם הבדלים בנפח של אזורים השייכים למערכת המזולימבית של ילדים עם הפרעת קשב בהשוואה לקבוצת ביקורת.
בנוסף, במוחם של מבוגרים שסובלים מהתסמינים, המטבוליזם של הגלוקוז באזור מסוים של האונה המצחית של המוח הוא אטי יותר.
המטבוליזם האיטי הזה מביא לתת-פעילות באותם אזורים של המוח שקשורים לקשב ולשליטה מוטורית.
שוני זה מייחד גם תהליכי הזדקנות בקרב נשים עם ADHD.
פרט לגרעין הזנבי (Caudate nucleus), התהליכים ההתפתחותיים הבסיסיים של הפרעת קשב בילדות המאוחרת ובהתבגרות הם בריאים ותקינים מיסודם, כך שהסימפטומים הנוירופסיכיאטריים כנראה משקפים פגיעה או אבנורמליות קבועה ומוקדמת יותר.
לא רק זאת, אלא שהתרומה הגנטית להופעת הסימפטומים של הפרעת קשב מסבירה 70%-95% מהשונות באוכלוסייה זו והיא הגבוהה ביותר ביחס להפרעות אחרות.
הפרעת קשב נפוצה יותר בקרובים מדרגה ראשונה לעומת האוכלוסייה הכללית.
משום כך ישנם מקרים רבים שבהם יותר מחבר משפחה אחד סובל מהפרעה זו.
למעשה, הסיכון לאח או לאחות של אדם עם הפרעת קשב להיות גם עם הפרעת קשב, גבוה פי שניים לעומת האוכלוסייה הכללית.
האופי הגנטי של הפרעת קשב הופך אותה לרב דורית.
כתוצאה מכך, לרוב הילדים המאובחנים בהפרעת קשב יש הורה או קרוב משפחה אחר בעל הפרעת קשב.
ההסתברות שלהורים הביולוגיים של ילדים עם הפרעת קשב יש גם הפרעת קשב, גבוהה מהסתברות זו לגבי הורים מאמצים.
איתור גנים המעורבים בהפרעת קשב
הבסיס הגנטי של הפרעת קשב מערב כנראה מספר גנים, אשר לכל אחד מהם יש השפעה עצמאית קטנה.
הפרעת קשב מקושרת לשונות בגנים של קולטני הדופמין.
בין הגנים הנחקרים נמצא הגן לקולטני דופמין DRD4 ו-DRD5.
האלל 7R של DRD4 אותר כמצביע על סיכון להפרעת קשב.
הגן DAT1 מכיל את הקידוד הגנטי לנשא הדופמין.
וריאציות בגן זה מקושרות להפרעת קשב.
בהתאם לכך, פגמים בגן DAT1 מפריעים לפעילות הדופמין ומקושרים אל אופן ההשפעה של תרופות מסוג מתילפנידאט, אשר נמצאו יעילות בהקלת תסמיני ההפרעה.
עם זאת, השונות בגן DAT1 אינה מסבירה את כל התסמינים האפשריים של הפרעת קשב.
הגן DAT1 אומנם מקושר להיפראקטיביות ואימפולסיביות, אך לא לפגיעה בתפקודי הקשב.
בהתאם לכך, ייתכן שהוא יכול להסביר חלק מההבדלים בין תתי הסוגים של הפרעת קשב על פי ה-DSM: חוסר קשב מול היפראקטיביות ואימפולסיביות (למידע נוסף ראו אבחון הפרעת קשב).
וריאציות גנטיות של הגן DAT מקושרות לשונות בין אישית בזמינות של נשא הדופמין ושל זמינות הדופמין בסטריאטום.
גנים של האנזים שמפרק את הדופמין
נמצא קשר גם בין הפרעת קשב לאללים שונים של גן ה-COMT, שהוא אנזים שמפרק תרכובות אורגניות מסוג קטכולאמין (כמו דופמין) בנוזל החוץ-תאי.
הביטוי של נטיות תורשתיות מושפע מיחסי הגומלין עם הסביבה.
בהתאם לכך, המבנה השלם של הפרעת קשב מושפע מתגובות פסיכולוגיות וחברתיות.
זאת משום שהמקורות והגורמים הראשוניים של הפרעת הקשב אומנם קובעים את אופי וחומרת הלקות, אך הם אינם הגורם היחידי המשפיע על הפרוגנוזה.
על כן, לסביבה כגורם תיווך יכולה להיות השפעה על רמת התפקוד, ההישגים ואיכות החיים של אדם בעל הפרעת קשב.
מכאן שאין זה סביר שדפוסי התנהגות משפחתיים בילדות המוקדמת יכולים ליצור הפרעת קשב, אך הם יכולים להשפיע על מהלכה ועל הופעתן של בעיות משניות.
בנוסף, חלק מהתחלואה הנלווית להפרעת קשב מושפעת מאוד מגורמים סביבתיים.
במקרים אלו השפעת הסביבה על מהלכה של הפרעת הקשב תהיה עוצמתית יותר.
מכיוון שמדובר בהפרעה התפתחותית אשר באה לידי ביטוי בגיל צעיר, ישנה משמעות רבה לסביבה של האדם בגילאי הילדות.
המערכות המרכזיות העוטפות את הילד הן המשפחה, מערכת החינוך (הגן ובית הספר) והחברה.
על מנת לאפשר לילד בעל הפרעת קשב להשתמש בכוחותיו ולמזער את היסודות הפוגעים של ההפרעה, כל אחת מהמערכות הללו צריכה להיות בעלת ידע, ולגלות הבנה, הכלה ותמיכה.
לא נמצא קשר ישיר בין תזונה להפרעת קשב, כך שבמדינות מפותחות שאין בהן חסך תזונתי משמעותי, אין משמעות מיוחדת לדיאטה הספציפית של הילד בהקשר זה.
כמו כן, למרות הניסיונות שנעשו למציאת טיפול תזונתי להפרעת קשב, לא הוכח כל קשר בין תזונה זו או אחרת לשיפור אפשרי בהפרעה.
אטיין דבל (Etienne Debel; איזגם (Izegem), בלגיה, 21 בנובמבר 1931 – ישראל, 19 במאי 1993) היה שחקן, במאי תיאטרון, טלוויזיה וסרטים, מעצב במה, תפאורן, מתרגם ובעל גלריה דבל בירושלים.
נולד בעיר איזגם, בחלק הפלמי של בלגיה.
למד בבית ספר קתולי והוריו ייעדו אותו להיות כומר.
בגיל 16, בתמיכת כומר-מורה שהבין לרוחו ושכנע את הוריו, עבר ללמוד תיאטרון בעיר גנט וסיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון באנטוורפן בהצטיינות יתרה.
שיחק שם זמן מה בתיאטרון בתפקידים ראשיים.
בגיל 23 יסד בבריסל תיאטרון משלו, Het Vlaamse Schouwtoneel.
את התיאטרון מימן מכספו הפרטי.
אטיין דבל הושפע מאוד מרעיונותיו של ז'אן וילאר שיסד אז בצרפת את "התיאטרון הלאומי העממי" (TNPׁ) וכמוהו דגל בהבאת התיאטרון אל מחוץ לעיר הגדולה.
בטנדר עבר עם שחקניו ממקום למקום בפלנדריה.
לקראת כל הצגה הוציא לאור חוברת בשם "דיאלוג" (Dialoog).
אחרי ההצגות התקיימו דיונים עם הקהל.
הרפרטואר שלו כלל מחזות קלסיים מיוון ועד שייקספיר וקלייסט אך גם מחזות בני זמנו שנכתבו על ידי סופרים בלגיים או אחרים.
הוא נאלץ לסגור את התיאטרון בשנת 1962 מטעמים כלכליים ועבר לעבוד כבמאי בטלוויזיה הבלגית בשפה הפלמית.
ב-1958 הכיר בבריסל את רות קופל כאשר עבדה בשגרירות ישראל שם, הם התחילו בקשר אך היא חזרה לישראל.
לאחר התכתבות של מספר שנים החליט לבוא לישראל, התגייר והתחתן עם רות ב-1964.
ב-1963, לאחר שעבר לישראל הוזמן על ידי "הבימה" לביים את "כל אדם והאמת שלו" של פירנדלו עם חנה רובינא.
באותה שנה ביים שם גם את "המלך נוטה למות" של אז'ן יונסקו עם נחום בוכמן.
דליה רביקוביץ', אז מבקרת התיאטרון של "למרחב", כתבה: "הבמאי אטיין דבל, גילה בעבודתו תפיסה מיוחדת במינה..המצטיינת בתבונה ובדקות הבחנה, ההופכות את בימויו ליצירת־מופת עצמאית.
כשירד המסך האחרון, הצטערתי שלא צמחו לי עוד שני זוגות ידיים להריע לבמאי כערכו".
ב-1964 קיים הזוג דבל מגעים עם ראש עיריית באר שבע, אליהו נאווי, על הקמת תיאטרון בעיר.
על אף שהצליחו לגייס תרומות מיהלומן בלגי, ועל אף טקס השקה שבו השתתפה חנה רובינא, התוכנית לא יצאה אל הפועל.
באותו שנה גם עבד עם דן אלמגור על תרגום "קומדיה של טעויות" של שייקספיר בשביל "הבימה", לציון מאתיים שנה למות המחזאי.
ההצגה רצה יותר ממאתיים פעמים.
הוא ביים גם שני מחזות בתיאטרון תיאטרון אהל ("שווייק במלחמת העולם השנייה" מאת ברטולט ברכט, עם מאיר מרגלית בתפקיד שווייק, ו"אמנדה" מאת יונסקו).
כמו כן ביים בשנות ה-60 של המאה ה-20 סרטים למרכז ההסברה הישראלי: "צפת" ו"תכשיטים בישראל".
היה במאי בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ביים תכסיתים בקול ישראל, והקים תיאטרון אוניברסיטאי ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-7).
ב-1970, לאחר שקיבל אזרחות ישראלית, התגייס לשירות חובה מקוצר בצה"ל ושירת ביחידת נ"מ.
ב-1971 ביים ב"הבימה" את המחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי, אולם אחר כך פרש מעיסוק בתיאטרון ויחד עם אשתו רות ייסד וניהל את "גלריה דבל" בעין כרם (1973-1990).
ב-1989 חזר לתיאטרון וביים את המחזה "לורנצ'אצ'יו" מאת אלפרד דה־מיסה, עם תלמידי שנה ג' של סטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-1993 הלך לעולמו ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
השאיר אחריו שני בנים, גיורא ויונתן ושני נכדים, עדי וליאור.
בעשר השנים האחרונות לחייו חקר את דמותה של הנסיכה החשמונאית ברניקי שהציתה את דמיונו.
קרא בשמה לפרקי זכרונות שכתב וגם למחזה שכלל בתוכו קטעים של סופרים אנגליים וצרפתיים.
המחזה תורגם לעברית בידי רות דבל.
ביוזמתו של פרופ' יהודה מוראלי, המחזה "ברניקי" (עוזרת- במאי: לי עברון) הועלה בפסטיבל התיאטרון של האוניברסיטה העברית ב-1993, מיד לאחר מותו של אטיין דבל.
ארכיון אטיין דבל נתרם על ידי משפחתו למוזיאון וארכיון התיאטרון על שם גור באוניברסיטה העברית בירושלים.
הספרייה שלו, שבה היו יותר מאלף ספרים חשובים (רובם בלועזית) על תיאטרון, פילוסופיה, סוציולוגיה ועוד נתרמה על ידי המשפחה, על פי בקשתו המפורשת של אטיין דבל, לבית-ספר לתיאטרון.
באמצעות הקרן לירושלים הועברו הספרים לבית-הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
הארכיון על פעילותו בבלגיה נתרם למוזיאון לתרבות פלמית באנטוורפן.
אטיין דקרו היה שחקן תיאטרון ופנטומימאי צרפתי.
אטיין דקרו למד בבית הספר של ז'אק קופו שליד תיאטרון וייה-קולומבייה בפריז.
בתום לימודיו התקבל ללהקה של שארל דולן, שבה שיחק במשך שנים רבות.
עבד גם תחת בימויים של אנטונן ארטו ולואי ז'ובה והשתתף בכמה מסרטיהם של מרסל קרנה וז'אק פרוור.
העניין הרב והולך שלו בשפת הגוף ויכולות הביטוי שלה הביא אותו להפסיק את פעילותו כשחקן תיאטרון מקצועי כדי להקדיש את עצמו כולו לאמנות התנועה.
עוד כתלמיד של שארל דולן התחיל דקרו להתעניין בתורה חדשה של הפנטומימה ובהמשך פיתח סגנון אישי, מקורי, של תנועה.
סגנונו המוקדם כ"הפנטומימאי דמוי-פסל" (Mime statuaire) הזכיר את פסלי רודן.
מאוחר יותר הוא יצר צורות ביטוי פלסטיות יותר שהוא קרא להן "פנטומימאי של הגוף" (Mime corporeal).
כתאורטיקאי ביסס דקרו את אימוניו הגופניים חלקם על ממה שרקדנים מודרניים קראו "בידודים" (Isolations), שבהם חלקי גוף נעים לפי רצף מוכתב מראש, וחלקם על הפיזיקה של הפיצוי הנדרשת לשמור על שיווי המשקל של הגוף כשמרכז הכובד שלו נטה הצדה.
דקרו ביקש לגייס סטודנטים אחרים ללהקת פנטומימה אך נענה בשלילה.
כשנסגר תיאטרון וייה-קולומביה בשנת 1924, לימד דקרו בבית הספר למשחק של מורו, שארל דולן – ה"אטלייה".
הגיע לשם גם ז'אן-לואי בארו.
בשיתוף פעולה בן שנתיים בין דקרו ובין תלמידו הראשון, בארו, הצליחו השניים למצוא טכניקה אמנותית חדשה שדקרו כינה אותה "פנטומימת הגוף הדרמטית".
בארו ודקרו יצרו קטעים שונים של פנטומימה של הגוף שנועדו לפנטומימאי יחיד או לצמד אמנים.
החל משנות ה-1940 הקים דקרו בפריז סטודיו משלו, שאליו נהרו כדי להשתלם אמנים רבים מכל העולם.
דקרו הוזמן לאחר מכן ללמד במוסדות שונים לדרמה כמו תיאטרון פיקולו של ג'ורג'ו סטרלר ואולפן השחקנים בניו יורק.
הוא הגיע לניו יורק בסביבות שנת 1957 ולימד שם כיתות בוקר וערב בסטודיו שב השדרה השמינית ובשדרת חמישים וחמש
ובסופו של דבר הקים להקה משלו "The Mime Theatre" שערכה בשנות ה-1950 סיורים ברחבי ארצות הברית.
תלמידיו התחייבו להתמסר ימים שלמים לחזרות שקדמו למופעי התיאטרון הנ"ל.
עם התלמידים של דקרו באותה תקופה נמנו סטרלינג ג'נסון, סוניה סוונסון, מרג'ורי וו'קר (ששם משפחתה בלידה היה אופלטקה) וג'ואל ווקר, שלימד בתקופה שדקרו חזר לפריז.
בשובו לפריז בשנת 1962, דקרו פתח את בית הספר שלו בבולון-ביאנקור, שבו לימד כמעט עד יום מותו.
מאות רבות של תלמידים עברו דרך בית ספר זה ודור חדש של פנטומימאים המשיכו את חיפושיו.
האמנות שפיתח דקרו בשנים הללו הייתה שונה לחלוטין מזאת שנודעה כפנטומימה מסורתית.
הוא לא פיתח אמנות של שתיקה, אלא אמנות אמיתית של תנועה דרמטית.
כתוצאה מכך, לבסוף אמנותו המהפכנית נחשבת תכופות לפנטומימה "קלאסית".
תרומתו העיקרית של דקרו הייתה הצורה האמנותית, הרפרטואר והטכניקה של פנטומימה של הגוף.
הוא עבד גם כשחקן, למשל יחד עם בארו ב"ילדי גן-העדן, שבו גילם את אנסלם דבירו, אביו של ז'אן גספאר דבירו, אותו גילם ז'אן-לואי בארו.
כשפתח דקרו את בית הספר שלו לפנטומימה בשנת 1941 הוא פיתח טכניקה שתתמוך ביצירותיו האמנותיות.
עבודה זו השפיעה על אמנים כמו בארו, מרסל מרסו, רנה בזינה, שייקה אופיר, ניסן נתיב, תומאס לייבהרט, ג'ואל ווקר ודניאל שטיין, אף על פי שכל אחד הלך לאחר מכן לדרכו.
מעט אמנים מקרב תלמידי דקרו המשיכו ללמד ולפתח את אמנות ה"פנטומימה של הגוף" כפי שהומצאה על ידי מורם.
תלמידים של דקרו הקימו אחר כך בית ספר ולהקות משלהם בספרד, איטליה, בלגיה ובאנגליה.
הם לקחו את הסגנון לכיוונים חדשים ויצרו מפגשים בין הרקע הטכני והאמנותי של עצמם ובין אלו של אמנים אחרים.
דקרו כונה "אבי הפנטומימה המודרנית", אם כי הוא יצר למעשה סגנון אישי של פנטומימה של הגוף.
דקרו עצמו היה מיחס את האבהות על הפנטומימה המודרנית לז'אק קופו, בעוד הכריז שהוא רק גידל את הילד.
פרט לסגנון של דקרו, היו ועדיין קיימים סגנונות אחרים של פנטומימה מודרנית שאינם קשורים לזה שלו.
בנוסף לתרומתו כמורה, השפעתו של דקרו על בארו ועל מרסו יצרו תנופה בלתי רגילה לאמנות הפנטומימה בצרפת, ממנה נפוצה בעולם.
יצירתו ממשיכה למשוך ולתת השראה לפנטומימאים גם בימינו.
דקרו נחשב בין היתר לממציא הליכת הירח שנעשתה פופולרית הודות למייקל ג'קסון.
אטיו (במאורית: Atiu או Enuamanu – "ארץ הציפורים") הוא אי השוכן במרחק 187 ק"מ מצפון-מזרח לררוטונגה.
בקבוצה הדרומית של איי קוק.
אטיו הוא אי געשי שהתרומם המוקף בשונית אלמוגים הבולטת לגובה של 6 מטרים מעל פני הים.
השונית יוצרת טבעת ברוחב 1.5 ק"מ סביב לאי.
הסחיפה בצדה הפנימי של הטבעת יצרה מדרון דיפ ברוחב של כ-30 מטרים לתוך האדמה הפורייה שבהדרגה התרוממה לגבעה שטוחה מרכזית בגובה של 70 מטרים.
כמו רוב איי הקבוצה הדרומית של איי קוק, לאטיו יש לגונה קטנה ושטוחה.
כפיצוי על כך, חופיו ציוריים וחוליים ואבן הגיר של שונית האלמוגים משופעת במערות נטיפים.
שטח האי הוא מחצית משטחו של ררטונגה.
באדמת הביצות השטוחה שוכנים מטעי קולקס קדמוני (טארו) וניתן לראות שם את אגם טה רוטו (Te Roto).
באזור פורה זה גדלים גם בננות, הדרים, פפאיה, עץ הלחם וקוקוס.
תושבי אטיו רואים בטנגרואה, אל הים הפולינזי, את אביהם הקדמון.
שמו הקדום של האי היה אנאומאנו (Enuamanu) שמשמעותו היא "אי החרקים והחיות", אם כי לגבי החרקים קיימת מחלוקת.
תושבי האי הסיקו מכך שהוא לא היה מיושב לפני הגעתם.
הם קראו לעצמם "תולעי אנאומאנו" מתוך הכוונה שהם נולדו באי והם קיוו להיקבר בו.
בעבר היה באי מנהג שהיה מקובל גם אצל המאורים של ניו זילנד לקבור שיליה של תינוק שנולד מתחת לעץ שאך נשתל.
זהו המקור לאמרה המקומית: "מעפר באנו ולעפר נשוב".
תושבי אטיו היו עם של לוחמים ולפני הגעתם של המיסיונרים הם עסקו במלחמות כנגד שכניהם באיים מיטיארו ומאוקה (Mauke), טבחו בהם ואף אכלו מבשרם.
האירופאי הראשון שהגיע לאטיו היה ג'יימס קוק שחלף ליד האי ב-31 במרץ 1777 ועשה ניסיונות ליצור קשר עם תושבי המקום במשך כמה ימים.
רוב ההתיישבות באטיו מרוכזת על הגבעה המרכזית של האי.
ב-12 במרץ 2003 מנתה אוכלוסיית האי 571 תושבים בחמישה כפרים.
הכנסייה הנוצרית של איי קוק - הייתה הארגון הדתי הראשון שהוקם באטיו ב-1823 על ידי החברה המיסיונרית של לונדון.
בשנים שלאחר מכן היא קיבלה את שמה הנוכחי.
המיסיונרים הראשונים ומבקרים אחרים באטיו ציינו את בניין הכנסייה הראשון של האי שהוקם מיד לאחר הגעת הנצרות וניתן לראות אותו מהים כאשר מתקרבים לאי.
כיום ידועה הכנסייה במזמורים ההרמוניים העתיקים שלה.
המתפללים בכנסייה, גברים ונשים, נדרשים להגיע בלבוש צנוע.
הכנסייה הקתולית של אנטוני הקדוש – ב-1894 האב ברנרד קאנסטיין (Bernard Canstanie) מטהיטי הביא את הנצרות הקתולית לאיי קוק.
זמן קצר לאחר מכן אומצה הדת הקתולית בקרב כמה מתושבי אטיו.
ב-1904 נבנתה הכנסייה הקתולית של אטיו הפעילה עד היום.
בית הכומר נבנה על ידי הקהילה.
כיום נותרו באטיו פחות מ-200 מאמינים קתולים.
הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי – הובאה לאטיו ב-1926 על ידי מורה בשם צ'אפמן.
הכנסייה הראשונה נבנתה בשנה לאחר מכן ושופצה ב-1959. בשנת 2002 נבנתה כנסייה חדשה במקום זו הישנה בכספי תרומות מחו"ל.
לאטיו יש היסטוריה ארוכה של גידול קפה.
המיסיונרים הכניסו את גידול הקפה לאי בצורה מסחרית בראשית המאה ה-19. ב-1865 היצוא השנתי של קפה מאיי קוק הסתכם בעלות של 30,000 לירות שטרלינג.
מנהיגי האי שלטו על הקרקע ומרבית הפדיון ממכירת יבול הקפה הגיע אליהם.
פשוטי העם ראו מעט מהרווחים, אם בכלל, בתמורה לעבודתם.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19, סבל ענף גידול הקפה ברורטונגה מכימשון שהשפיע לרעה על הצמחים.
ייצור הקפה צנח והיה צורך להסתמך יותר על היבולים באיים אטיו, מאוקה (Mauke) ומנגאיה (Mangaia).
מלחמות העולם גרמו לירידה נוספת ביצוא ובסופו של דבר להפסקתו המוחלטת.
בשנות החמישים של המאה ה-20 חודש גידול הקפה באיי קוק.
היבול היה מיוצא לניו זילנד שם הוא עובד ושווק.
הממשלה משכה את ידיה מהענף והשאירה את המטעים בידי בעלי הקרקעות.
התמורה העלובה שקיבלו החקלאים ממכירה הקפה גרמה להם לעבור לייצור לצרכים עצמיים בלבד.
על העצים במטעים השתלטו צמחים מטפסים.
בשנת 1984 חודש שוב יצור הקפה על ידי חברה גרמנית שהקימה מפעל באטיו.
נכון לשנת 2012 המפעל מחזיק 390 דונם של מטעים ומייצר 4.5 טונות של פולים קלויים בשנה.
אטיין דמרטו היה אתלט קנדי, אלוף זריקת משקולות באולימפיאדת סנט לואיס (1904).
דמרטו נולד בבוצ'רוויל, קוויבק, והיה חבר מועדון האתלטיקה במונטריאול, והיה אחד המתמודדים המובילים בזריקת משקולות במשקל של 25.4 קילוגרם (56 ליברות), שכיום כבר אינה ספורט אולימפי.
ב-1902 הוא הביס את ג'ון פלנגן, שובר שיא העולם, וזכה באליפות הAAU האמריקאית.
כדי להתחרות באולימפיאדה, דמרטו, שהיה שוטר במשטרת מונטריאול, נאלץ לבקש אישור היעדרות מעבודה על מנת שיוכל לטוס לסנט לואיס, אך הממונה עליו סירב לאשר לו.
למרות זאת הוא החליט לטוס, דבר שגרם לפיטוריו.
באולימפיאדה זריקתו הראשונה הייתה למרחק של 10.46 מטרים (34 רגל ו-4 אינצ'ים), רגל יותר מפלנגן שזרק (רק) 10.16 מטר.
דמרטו זכה לקבלת פנים של גיבור כשחזר למונטריאול כמנצח, והוחזר לתפקידו כשוטר.
שנה לאחר מכן הוא מת, ככל הנראה כתוצאה מטיפואיד.
מחוז עירוני (district), פארק וזירת ספורט במונטריאול נקראו על שמו.
מרכז אטיין דמרטו שימש למשחקי כדורסל באולימפיאדת מונטריאול (1976).
המחוז העירוני דה-אטיין דמרטו הוא חלק מרובע הרוזמונט-לה פטיט-פטרי .
יש הטוענים כי ניצחונו של דמרטו הוא האליפות האולימפית הראשונה בה ניצח קנדי.
אולם האלוף ג'ורג' אורטון מאולימפיאדת פריז (1900), שאמנם רץ עבור אוניברסיטה אמריקאית, היה גם הוא קנדי.
אטיוס טוליוס אופידוס היה מצביא וולסקי שחי על פי ההשערות באזור המאה ה-6 לפנה"ס.
אופידיוס הנהיג את הוולסקים במהלך מלחמת קוריולאנוס, ועל פי פלוטרכוס היה אחראי רציחתו של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס.
מעט מאוד ידוע אודות חייו המוקדמים.
פלוטרכוס, המשמש כמקור עיקרי לחייו, כותב שהוא היה ממשפחה וולסקית מיוחסת ועשירה מהעיר אנטיום (Antium).
הולסקים היו עם שחי בחצי האי האפניני בטרם השתלטו עליו הרומאים.
פלוטרכוס מספר על טולוס ש"בגלל עושרו, אומץ ליבו וייחוס משפחתו היו כל הוולסקים רואים אותו כמין מלך".