tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2 דלתות + דלת אחורית - טנדר.
מערכת היגוי - בצד ימין.
Fiat 510 באיטלקית: Fiat 510) היא מכונית משפחתית בסגנון גוף מסוג "טורפדו" , וקבריולה בסגנון גוף מסוג "Coupe de Ville" מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1920–1925 באיטליה.
דגמי "פיאט 510" יוצרו והורכבו במפעל היצרן בעיר טורינו.
פיאט 370 (באיטלקית: Fiat 370, קרוי גם : Iveco 370)) הוא סדרה של אוטובוסים מתוצרת חטיבת כלי הרכב המסחריים של פיאט ("Fiat Veicoli Industriali" ) באמצעות תאגיד איווקו מקונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצר בין השנים 1976–2001.
דגמי "פיאט 370" משרתים משמשים כחלק ממערך תחבורה ציבורית בינעירוני ולמטרות תיירות.
משנת 1980 תמסורת מתוצרת איווקו.
סוגי מנועים: מנועי בנזין, מנוע דיזל
קיבולת מכל דלק - 52 ליטר
2 דלתות - סדאן (פיאט אוג'י).
3 דלתות - סטיישן (פיאט פנורמה).
2 דלתות - טנדר (פיאט פיורינו).
3 דלתות - מסחרית (פיאט פיורינו).
פיאט 411 R (באיטלקית : Fiat 411R) - הם מספר דגמים של טרקטורים למטרות חקלאיות שיוצרו בין השנים 1963–1958 : בארגנטינה על ידי Fiat Concord , בצרפת על ידי Someca , בטורקיה על ידי Türk Traktör וב-רומניה על ידי UTB .
"Fiat Concord", "Someca", "Türk Traktör" הם חברות בת של יצרנית הטרקטורים Fiat Trattori בבעלות קונצרן הרכב האיטלקי פיאט.
יצרנית הטרקטורים הרומניים "UTB" (שם רשמי : "Uzina Tractorul Brașov") ייצרה טרקטורים ברישיון "פיאט".
בדגמי "פיאט 411 R" הורכבה תיבת הילוכים ידנית - 6 מהירויות, הדגמים היו בעלי נעילת דיפרנציאל ומעלית הידראולית 3 נקודות.
מערכת החשמל הייתה במתח מתחת ל -24 וולט.
"Fiat 421R" - רוחב הדגם מופחת, מתאים לעבודה בפרדסים
"Fiat 431R" - מתאים לעבודה במטעי גפן
"Fiat 441R" - לדגם כושר גרירה כפול
"Fiat 481R" - דגם טרקטור בתצורה של תלת אופן
פיאט 514 (באיטלקית: Fiat 514) היא מכונית משפחתית, בתצורת טורפדו, שהורכבה במגוון תצורות נוספות מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1929–1932 באיטליה.
בנוסף, יוצרו 300 מכוניות מדגמי "פיאט 514" בספרד על ידי Hispano-Suiza בשיתוף פעולה של "Fiat Hispania" .
4 דלתות – סדאן (טורפדו).
2 דלתות – סדאן (טורפדו).
2 דלתות – רודסטר (ספיידר).
פיאט 503 (באיטלקית: Fiat 503) היא מכונית משפחתית, בתצורת טורפדו, שבנוסף הורכבה ב-2 תצורות קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1927–1926 באיטליה
2 דלתות, 1+2 מושבים - קבריולה
מנוע קדמי אורכי 4 צילינדרים.
בלמים: הורכבו בכל 4 הגלגלים (חידוש לתקופה)
פיאט 515 (באיטלקית: Fiat 515) היא מכונית משפחתית, בתצורת טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1931–1935 באיטליה.
4 דלתות (דגם "סדאן"), דלתות אחוריות "דלתות התאבדות".
בלמים: 4 בלמים הידראוליים (חידוש לתקופה).
בלם החניה (בלם יד) היה על פיר ההנעה.
פיר ההנעה הוא מכשיר המעביר את האנרגיה שמייצר המנוע לגלגלי ההנעה.
מחבר את תיבת ההילוכים לדיפרנציאל.
פיר ההנעה בדרך כלל מורכב מפיר עם מפרקים אוניברסליים.
הוא משמש למכוניות עם מנוע קדמי והנעה אחורית.
4 דלתות – לנדולט (טורפדו).
פיאט 519 (באיטלקית: Fiat 519, קרוי גם: Fiat 519 Tourer) הייתה סדרה של מכוניות סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט, אשר יוצרו בין השנים 1927–1922 באיטליה.
תצורות: 4 דלתות - סדאן, 4 דלתות - לימוזינה (לנדולט), 4 דלתות - קבריולה.
מנוע בנזין 6 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 4,766 סמ"ק.
דגם ה- "519 S" הציע יותר מסתם מקום לארבע וארבע דלתות.
למרות המרכב בסגנון הטורפדו הוא היה המקבילה ל- GT פתוח מודרני עם גישה קלה יותר למושבים האחוריים.
האגפים הקמורים והזנב הקעור שלו הפכו אותו לייעל ומתאים יותר למהירויות גבוהות יותר.
"519A" - בדגם ה-519A היה רדיאטור גבוה יותר ושינויים מפורטים במנוע.
-משאבת מים גדולה יותר, הזנת שמן נדנדה למעמד המרכזי ומאחור "עלה נגד גלגול" שהושמט והעניק מתלה אחורי קונבנציונלי.
"519B" - הפעיל בלם קדמי שונה לחלוטין
"519C" (קולוניאלי) - הגדיל את פינוי הקרקע.
בסיס הגלגלים היה קצר יותר: 3,000 מ"מ
פיאט 600 (מכונה גם "סייצ'נטו", 600 באיטלקית) הייתה מכונית נוסעים עירונית איטלקית שיוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב פיאט בין השנים 1955–1969. אורכה היה 3.22 מטר בלבד, היא הייתה הפיאט הראשונה עם מנוע אחורי והצטיינה במחיר נוח של כ-7,300 דולר אמריקני דאז.
יוצרו בסך הכול 2,604,000 מכוניות פיאט 600 במפעל מיראפיורי באיטליה.
בפיאט 600 הותקנו בלמי תוף הידראוליים בכל הגלגלים.
המתלים התאפיינו במבנה מיוחד של קפיץ עלים רוחבי אשר שימש גם כמייצב בין בולמי הזעזועים מבוססי הגז של הגלגלים הקדמיים.
מאחור הותקנו בולמי זעזועים במבנה "קויל-אובר" וזרועות עוקבות למחצה.
בכל מודלי ה-600 הייתה תיבת הילוכים בת 4 הילוכים מסוג טרנסאקסל (מותקנת על הציר האחורי), ההילוך הראשון לא היה מסונכרן.
שלא כמו בפולקסווגן חיפושית, מנוע הפיאט מקורר מים ומאפשר חימום סביר לתא הנוסעים.
קירור המנוע הספיק לרכב סטנדרטי, אך בגרסאות מחוזקות ומשופרות הותקן מצנן מים או שמן נוסף בחזית הרכב.
בכל הדגמים מערכת החשמל התבססה על גנרטור עם מווסת מתח חיצוני.
היות המנוע אחורי והקירור על ידי מים גרם הדבר לבעיות רבות וקשות של התחממות המנוע.
שכן לא היה קירור ישיר של רוח בזמן הנסיעה על המצנן, להבדיל ממכוניות עם מנוע קדמי ששם עצם הנסיעה יוצרת רוח המקררת את חזית המצנן.
חלק מן הרכבים יוצרו עם דלתות התאבדות במקום דלתות ציר רגילות.
המהירות המרבית הייתה 95 קמ"ש בדגמי המנוע הקטן, ו-110 קמ"ש בדגמי ה-767 סמ"ק.
שנה לאחר הצגת הדגם הבסיסי, הוצגו דגמי גג בד ו"מולטיפלה" – מכונית נוסעים בעלת 6 מושבים, הורתה של הפיאט מולטיפלה המודרנית.
סיאט יצרה בספרד ברישיון גרסה של מכונית זו מ-1957 ועד 1973. למעלה מ-797,000 "סיאט 600" יוצרו ויוצאו בהצלחה לפינלנד, פולין, ארגנטינה ומקסיקו, שם כונתה בחיבה "פיטיטו".
בספרד הפכה הפיאט 600 לרכב העממי הנפוץ ביותר לאחר מלחמת האזרחים.
גם ביוגוסלביה יוצרה המכונית כ"זאסטבה 750" (מאוחר יותר 850), וכונתה "פיצ'ו".
מפעל זאסטבה בקרגויבאץ (סרביה) פעל מתחילת שנות השישים ועד 1985 ויצר את דגמי ה-750 ו-850 שזכו לפופולריות רבה ביוגוסלביה.
מנועי ה"פיאט 600" הועברו לדגם פיאט 600 מולטיפלה.
דגם הסיאט 600 אשר יוצר על ידי יצרנית המכוניות הספרדית סיאט בין השנים 1957–1973 התבסס על ה"פיאט 600", ונבנה ברישיון פיאט.
הפיאט 850 מבוססת במידה רבה על הפיאט 600, אך כל הילוכיה מסונכרנים, הותקנו בה בלמי דיסק קדמיים ואלטרנטור.
רבים משפרים את מכוניות הפיאט 600 שלהם בחלקי פיאט 850, אך לעיתים נדרשות התאמות ושינויים.
דגם זסטאבה 750 יוצר ביוגוסלביה ברישיון פיאט והתבססה על "פיאט 600".
ב-1958 העבירה פיאט מספר מכוניות פיאט 600 לסדנת ג'יה לשם דיגומן כדגם "ג'ולי" (Jolly).
במכונית זו הותקנו מושבי קש וגג בד מתפרק.
הן יועדו לבעלי יאכטות עשירים ואריסטוטל אונאסיס היה בעליה של אחת.
מכוניות אלו יוצרו בסדרה מוגבלת ומחירן היה כפול משל פיאט 600 רגילה.
כיום שרדו כפי הנראה פחות מ-100. 32 מהן שימשו כמוניות באי קטאלינה מול חופי לוס אנג'לס בשנים 1958–1962.
פיאט אונו (באיטלקית: Fiat Uno) היא מכונית סופרמיני של הקונצרן האיטלקי פיאט.
סדרת האונו הושקה בשנת 1983 כמחליפת הפיאט 127 ויוצרה באיטליה עד 1995. אף שהייצור באיטליה נפסק, בפיאט עדיין מייצרים את דגמי האונו אך הם מיועדים כעת בעיקר לשוק הדרום אמריקאי ולא לשוק האירופאי.
פיאט פונטו החליפה את האונו באירופה בשנת 1993 כשהיא משווקת תחילה במקביל לאונו וב-1995 החליפה אותה במלואה.
סדרת האונו הושקה בשנת 1983 על מנת להחליף את הפיאט 127 המזדקנת.
הרכב עוצב על ידי ג'ורג'טו ג'וג'ארו ונחשב למתקדם בזמנו.
הרכב מתאפיין במבנה קופסתי מרובע בעל מקדם גרר 0.34. המכונית נודעה בצריכת הדלק הנמוכה שלה ובמרווח הפנימי הנרחב.
בתכנון הרכב שולבו לקחים רבים מתכנון המיניוואן הניסויי לנצ'ה מגא-גאמא של ג'וג'ארו.
הרכב זכה בתואר "מכונית השנה באירופה" בשנת 1984.
בהתחלה צוידה האונו במנועי בנזין ותיקים של פיאט בנפחים של 900, 1,100 ו-1,300 סמ"ק.
המכונית בתצורת הצ'בק הוצעה עם שלוש או חמש דלתות.
בשנת 1985 צוידה במנוע ה-Fire החדש בעל ביצועים משופרים וצריכת דלק חסכונית יותר.
האונו נחשבת כמכונית קלה ונוחה במיוחד לתחזוקה, ועקב תפוצתה הגבוהה מחירי חלקי החילוף שלה נמוכים ביותר.
בשנת 1987 הופיעה גרסת הדיזל 60DS בעלת מנוע בנפח של 1,700 סמ"ק.
תוספת המשקל של המנוע הקשתה על ההיגוי כי לא היה למכונית זו הגה כח.
מנוע הדיזל היה חלש, גס ורועש וגרסה זו לא זכתה להצלחה.
אונו דיזל לא יובאה לישראל כלל.
בשנת 1989 עבר הדגם מתיחת פנים קלה, שופרה שילדתו ומקדם הגרר שופר ל-0.30. תצורה זו קרויה "אונו דור שני".
גם פנים הרכב שודרג בעיצוב חדש.
מנוע בנפח 1,400 סמ"ק החליף את מנוע ה-1,300 הישן והושק דגם טורבו בעל ביצועים שנחשבו מעולים לאותה תקופה באותה קטגורית המחיר.
מעל ל-6,000,000 מכוניות פיאט אונו נמכרו ברחבי אירופה.
פיאט M13/40 Carro Armato הוא טנק בינוני תוצרת חברת פיאט איטליה, שיוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה עבור צבא איטליה.
האות M מציינת שהוא מסוג בינוני (Medium, באיטלקית Medio).
המספר 13 מציין את המשקל.
המספר 40 מציין את שנת הייצור הראשונה.
הטנק פותח במטרה להחליף שלושה טנקים מיושנים: פיאט L3, פיאט M11/39 ו- פיאט L6/40, ששרתו עד שנת 1940 את הצבא האיטלקי בתחילת מלחמת העולם השנייה.
תכנון הטנק הושפע מהטנק הבריטי הקל ויקרס סימן 6, והתבסס על המרכב של הטנק הקודם בסדרה הזאת, ה- M11/39.
למעשה הייצור של ה - M11/39 הופסק על מנת לאפשר את תחילת ייצור ה - M13/40.
למרות שתוכנן כטנק בינוני, הוא היה קרוב יותר בתכונותיו לטנק קל מבחינת מיגון השריון שלו וכוח האש.
הטנק הראשון נכנס לשירות הצבא האיטלקי במרץ 1940. קצב הייצור עמד על 22 יחידות לחודש.
באוקטובר 1940 כבר הוצבו בלוב 3 גדודי טנקים שרובם הושמדו בהתקפת הנגד הבריטית במבצע מצפן.
הדגם הזה מעולם לא הגיע למספרים משמעותיים עד לסופה של המערכה בצפון אפריקה.
אולם לא עבר זמן רב עד שהטנקים החדישים של בנות הברית שהגיעו לזירה הזאת, הפכו אותו לנחות.
הטנק הוחלף על ידי דגמים מתקדמים יותר מסוג M14/41 וכן מסוג M15/42.
הטנק לא היה אמין, נטה להתלקח בקלות לאחר פגיעה.
למרות שתותח זה הביא את הקליע למהירות של 627 מטר לשנייה, הוא לא הצליח לחדור שריון בעובי של 38 מ"מ ממרחק של 750 יארד וכן שריון של 32 מ"מ ממרחק של 1000 יארד.
רוב הטנקיסטים האיטלקיים שקיבלו טנקים חדשים מסוג זה, נאלצו להיכנס ללחימה עם כלים ללא ציוד קשר ולאחר שבוע אחד של אימונים.
למרות כל זאת טנקים אלה השתתפו בקרבות עדיין גם בשנת 1942.
אחד האירועים יוצאי הדופן התרחשו מסביב לביר - אל - הרמת שהיוותה מוצב החוץ של "ביר-אל-חכים".
האזור היה תחת פיקודו של הגנרל הצרפתי מארי-פייר קניג.
המוצב שהיה כ- 12 ק"מ מצפון מערב ל"ביר אל חכים" הותקף בתאריכים 3 ביוני עד ל-10 ביוני 1942. כפופה לפיקודו של גנרל קניג הייתה יחידת חפרים ישראלית בפיקודו של מייג'ור פליקס ליבמן שתפקידה היה למנוע בכל מחיר התקדמותה של דיוויזיה גרמנית לכיוון ביר אל חכים.
כל היחידות הבריטיות במדבר באזור זה, היו מוצבות בתוך חפירות שכונו "תיבות" כאשר כל תיבה הייתה מוגנת על ידי שדות מוקשים.
היחידה של ליבמן הייתה המוצב המבודד הקיצוני ביותר של האוגדה הצרפתית לצד דרום.
היחידה שמנתה כ-400 חיילים לא צוידה בכל נשק נגד טנקים או נ"מ, הותקפה קשות מהאוויר על ידי מטוסי שטוקה, ועל ידי יחידות שריון של טנקים מסוג M13/40 מדיוויזיית השריון אריאטה האיטלקית.
בהתקפות אלה נבלמו חלק מהטנקים לאחר עלותם על מוקשים נגד רכב.
חלק אחר של הטנקים שהצליחו לחדור למרכז המתחם נוטרלו בעזרת בקבוקי מולוטוב.
באותו שבוע לחימה ללא מזון, מים, אספקה, וללא נשק מסייע, איבדה היחידה כ- 80 אחוז מהלוחמים אבל לא ויתרה ולא נסוגה.
דגם פיקוד: יוצר ללא הצריח.
במקום הצריח הותקנה עמדת פיקוד ומכשירי קשר.
תותח מתנייע: בדגם זה הותקן תותח במקום הצריח וכך ייצרו תותחים מתנייעים.
אין מסמכים המעידים על כך שיחידות השריון המצריות בתש"ח הפעילו טנקים מסוג M13/40.
עדות יחידה לכך היא התמונה בה צולם החבלן הבכיר של גדוד 53 גבעתי, עודד נגבי, בה הוא עומד ליד טנק מצרי שעלה יום קודם לכן, ב-12 ביולי 1948 על מוקש נגד רכב, בסמוך לגדר הדרומית של קיבוץ נגבה.
הטנק נבלם לאחר שהמוקש ריסק את הזחל שלו.
הטנק עלה על המוקש כ-80 מטר דרומית לשער הקיבוץ, לכיוון המצודה, נותר תקוע במקומו.
אנשי גבעתי שחששו מכך שהמצרים יגררו את הטנק, יתקנו וישמישו אותו, (נוהל עליו שמרו המצרים בקפדנות), פרקו מיד לאחר הקרב את התותח מהצריח.
על כן נראה הטנק בתמונה ללא התותח.
כעבור יומיים, הועמס הטנק על גורר מסוג דיאמונד טי, אחד מהשניים שנמצאו אז בארץ, ונלקח למחנה ביל"ו לצורכי שיפוץ.
פיאט CR 42 פאלקו (באיטלקית: Fiat C.R.42 Falco; פאלקו פירושו בז) היה מטוס קרב דו-כנפי חד מושבי איטלקי.
המטוס שימש את חיל האוויר המלכותי האיטלקי סמוך למלחמת העולם השנייה ובתקופת מלחמת העולם השנייה.
יצרנית המטוס הייתה חברת "פיאט אוויאציונה" (Fiat Aviazione) שמרכזה בטורינו, והיא סיפקה את המטוס לחילות האוויר של איטליה, בלגיה, שוודיה והונגריה.
יותר מ-1,800 כלים מסוג זה נבנו, והיה זה אחד מכלי הטיס האיטלקים הנפוצים במלחמת העולם השנייה.
פיאט-אנסלדו M11/39 (באיטלקית - Fiat-Ansaldo M11/39) הוא טנק בינוני תוצרת חברת פיאט איטליה, שיוצר בסמוך לתקופת מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה עבור צבא איטליה.
הסימול האיטלקי של הטנק היה Carro Armato (טנק משוריין) M11/39.
המספר 11 מציין את המשקל - 11 טונות.
המספר 39 מציין את השנה בה נכנס הטנק לשימוש.
הטנק תוכנן במקומו כ"טנק פריצה" (Carro di Rottura).
המבנה הכללי של הטנק הושפע מטנק הויקרס סימן 6 הבריטי.
השפעה זו ניכרת בייחוד במבנה הזחל והמתלים.
הקריירה של הטנק הייתה קצרה בשל כמה חולשות במבנה הטנק.
החשובה ביותר הייתה הצבתו של תותח ה-37 מילימטר כחימוש העיקרי כשהוא מקובע בתוך התובה, כאשר יש לו אפשרות לנוע 15 מעלות לשמאל או לימין.
החימוש המשני היה זוג מקלעי 8 מילימטר בצריח קטן ומסתובב, שהופעל על ידי אדם אחד בהפעלה ידנית.
הרעיון היה להשתמש בתותח העיקרי כנגד מטרות כבדות, ולהגן על הטנק הגנה היקפית באמצעות חימוש הצריח, זאת בדומה לטנק האמריקאי M3 לי שייצורו החל מאוחר יותר ב-1939. הכוונה המקורית הייתה לאחסן את תחמושת ה-37 מילימטרים בצריח, אך לא היה בו די מקום.
ניסיונות לפתח דגם חדש יותר של הטנק ובו יעבור התותח לצריח הסתיימו בפיתוחו של דגם הפיאט M13/40. בינתיים הוזמנו 100 יחידות לשימוש צבא איטליה.
ייצורו של הטנק הופסק ב-1940 על מנת להתרכז בייצור הדגמים המתקדמים יותר, כגון ה-M13 ויורשיו לאחריו.
כל הטנקים תוכננו לשאת רדיו, אך זה לא הותקן בפועל.
מבנה התובה המוצלח יחסית נוצל בפיתוח ה-M13/40.
איטליה העבירה 72 טנקים מסוג M11/39 אל חזית המדבר המערבי, 24 טנקים אל חזית מזרח אפריקה וארבעה אבות טיפוס נותרו באיטליה.
ה-M11 היווה שיפור משמעותי לעומת הטנקים הקלים L3/33 ו-L3/35 שהיו מוצבים במזרח אפריקה.
הטנק זכה להצלחה מסוימת במפגשים הראשוניים עם טנקים בריטים קלים כגון הוויקרס סימן 6. תותח ה-37 מילימטרים סיפק הרתעה כנגד טנקים אלו, שהיו מהירים יחסית, אך בעלי שריון קל, וחמושים במקלע בלבד.
עם זאת, היה הטנק נחות אל מול טנקי שיוט בריטים כגון ה-A9 , A10, A13 וטנק החי"ר מטילדה.
ב-13 בספטמבר 1940 השתתפו טנקים מסוג זה בפלישה האיטלקית למצרים.
ב-9 בדצמבר 1940 הם השתתפו בפעולות הגנה בשלבי הפתיחה של מתקפת הנגד הבריטית המכונה מבצע מצפן.
עם תחילת המבצע נפגעו טנקים רבים מסוג ונוטרלו בעמדות האיטלקיות הנייחות.
הבריטים השתמשו בטנקי מטילדה כדי לפרוץ דרך עמדות המגננה האיטלקיות, וכנגדם לא היווה ה-M11 יריב ראוי.
החל מ-10 באפריל 1941, במהלך המצור על טוברוק נעשה שימוש בטנקים אלו על ידי רגימנט הפרשים של הדיוויזיה האוסטרלית השישית.
האוסטרלים עשו שימוש ב-M11 ובטנקי M13 שתפסו שלל, עד שאזל דלק הדיזל.
אז נהרסו הטנקים כדי למנוע שימוש נוסף על ידי כוחות הציר המתקדמים.
במזרח אפריקה היה ה-M11 הטנק הבינוני היחיד בו השתמשו האיטלקים, והשריון הכבד ביותר שעמד לרשותם.
ב-3 באוגוסט 1940 השתתפו טנקים אלו בכיבוש סומלילנד הבריטית על ידי כוחותיו של הגנרל גוליילמו נאסי.
מבצע זה, בו נכבשה סומלילנד הבריטית על ידי האיטלקים, היה הניצחון הגדול ביותר של האיטלקים במלחמת העולם השנייה, אך היה זה גם אחד מהישגיהם היחידים במערכה במזרח אפריקה.
בינואר 1941 נעשה בטנקים שימוש בהגנת אריתריאה כאשר כוחותיו של הגנרל ויליאם פלאט התקיפו אותה מסודאן.
כוחות אלו היו מלווים במספר קטן של טנקי מטילדה, שעמדו לרשותם בקרב על קרן והיוו מענה ראוי ל-M11 בקרב זה.
עד למאי 1941 הובסה ההגנה האיטלקית בכל קרב בו הוצבו טנקי M11. בטנקים אלו לא נעשה שימוש נוסף על ידי בעלות הברית.
פיאט טיפו (באיטלקית: Fiat Tipo) דגם 356 (ידועה גם בשם פיאט איגאה) היא מכונית משפחתית "קומפקטית", אשר מיוצרת על ידי יצרנית הרכב פיאט מאיטליה החל משנת 2015.
מכוניות מדגם זה מורכבות על ידי חברת הבת הטורקית של פיאט, "טופאס", בעיר בורסה שבטורקיה.
פיאט 850 (Fiat 850) היא מכונית סופרמיני שיוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית פיאט משנת 1964–1973. יוצרו כ-2,300,000 יחידות.
יצרנית המכוניות הספרדית סיאט בנתה את דגם ה-סיאט 850 בין השנים 1966-1974, אשר התבסס על ה"פיאט 850".
מנועי ה"פיאט 850" הועברו לדגם המסחרי פיאט 850T.
פיאט 850 סדאן, 2 דלתות, מנוע אחורי
פיאט 850 קופה, 2 דלתות, מנוע אחורי
פיאט 850 ספיידר - דו מושבי
גרסת מנוע 817 סמ"ק - יוצא רק לארצות הברית
קיבולת מכל דלק: 30 ליטר
בישראל שווקה הפיאט 850 החל משנת 1964 בגרסת הסדאן, ויותר מאוחר גם בגרסת הקופה.
גרסת הסדאן התחרתה במכירות עם הקונטסה 900.
פיאט 8V היא מכונית ספורט קופה דו מושבית, שיוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית בין השנים 1952–1954. סך הכול יוצרו 114 יחידות.
הפיאט 8V קרויה גם פיאט 8V Zagato.
פיאט 8V תוכננה עבור השוק בצפון אמריקה.
ה"פיאט 8V" הוצגה ב-1952 בתערוכת המכוניות בז'נבה.
המעצב היה דנטה ג'קוזה ששיתף פעולה עם המעצב הראשי של פיאט לואיג'י ראפי שתכנן את הסגנון הראשון של ה"פיאט 8V".
חברת העיצוב האיטלקית היוקרתית של כלי רכב, חברת Zagato הייתה מעורבת בעיצוב יוצא הדופן של הפיאט 8V.
המכונית נבנתה ב"מחלקת הפחחות המיוחדת" (Speciali Reparto Carrozzerie) של החברה.
בינואר 2011 נמכרה פיאט 8V זגאטו במכירה פומבית באריזונה תמורת 1,550,000 דולר.
פיאט X1 / 9 היא מכונית ספורט דו מושבית, יוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית, משנת 1972–1982 ובגרסת ברטונה משנת 1982–1989. בשנת 1974 זכה דגם ה"פיאט X1 / 9" במקום השני בתחרות מכונית השנה באירופה.
הדגם היורש לפיאט X1 / 9 היה הפיאט ברקטה.
פיאט בראבו (Fiat Bravo) היא מכונית משפחתית קטנה, 3 דלתות האצ'בק אשר יוצרה על ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2001, ביחד עם דגם פיאט בראבה המשפחתית, 5 דלתות האצ'בק.
2 הדגמים זכו בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1996.
פרויקט הייצור של דגמי בראבו ובראבה, בחברת פיאט, היה קרוי "סוג 182" (Type 182).
בשנת 1997 חודש ייצור פיאט בראבה 5 דלתות, פרויקט שהיה קרוי "פרויקט 198" (Type 198), אבל המרכב והמנוע היו שונים לחלוטין מהייצור של "פרויקט 182".
פיאט בראבו ופיאט בראבה זכו במקום הראשון בתחרות מכונית השנה באירופה לשנת 1996. מספר הנקודות שקיבלה - 378.
במקום השני זכתה פיג'ו 406 עם 363 נקודות, ובמקום השלישי אאודי A4 עם 216 נקודות.
פיאט בראבה (איטלקית: Fiat Brava) היא מכונית משפחתית קטנה, 5 דלתות האצ'בק אשר יוצרה על ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2001, ביחד עם דגם פיאט בראבו המשפחתית הקטנה, 3 דלתות האצ'בק.
שני הדגמים זכו בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1996.
פיאט בראבה ופיאט בראבו זכו במקום הראשון בתחרות מכונית השנה באירופה לשנת 1996. מספר הנקודות שקיבלה - 378.
פיאט ברקטה (באיטלקית: Fiat Barchetta) היא מכונית ספורט, בתצורת רודסטר, 2 מושבים, אשר יוצרה ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2002 ו-2004–2005.
פיאט 527 (באיטלקית: Fiat 527) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1934–1936.
סך הכול יוצרו 1,148 יחידות.
2 דלתות ספורט (קבריולה - 5 מקומות) (דגם הספורט היה קרוי: "S 2500")
פיאט 522 (באיטלקית: Fiat 522) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1931–1934. בנוסף, יוצר הדגם גם בגרסאות טורפדו וקבריולה.
סך הכול יוצרו 5,988 יחידות.
דגם ספורט - 522S Sport
פיאט 70 (באיטלקית: Fiat Tipo 70) היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית בין השנים 1915–1920.
סך הכול יוצרו כ-1,000 יחידות, רובם נרכשו על ידי הצבא האיטלקי.
פיאט זירו (באיטלקית: Fiat Zero) היא מכונית משפחתית, דגם טורפדו בתצורת קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט בין השנים 1912–1915.
סך הכול יוצרו כ-2,200 יחידות.
פיאט ברווטי (באיטלקית: Fiat Brevetti) היא מכונית משפחתית, בסגנון מכונית עידן פליז בתצורה טורפדו, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1905–1908.
סך הכול יוצרו 681 יחידות בדגמי טורפדו ולנדולט.
פיאט טאלנטו (באיטלקית: Fiat Talento) הוא רכב מסחרי קל המיוצר על ידי חברת פיאט האיטלקית.
הדגם נמכר לראשונה בשנת 1981 ומוצע בשני דורות.
הדור הראשון יוצר במשך 14 שנים ברציפות (1981–1994), ודגם הדור השני מיוצר משנת 2016 ועד היום.
יוצר בין השנים 1981–1994. פיאט טאלאטו דור ראשון הייתה גרסת גלגלים קצרה של "פיאט דוקאטו".
הדגם מיוצר משנת 2016 ועד היום.
פיאט טאלאנט דור שני מבוססת על דגם ה"רנו טרפיק".
מנועי ה"פיאט טאלנטו" מיוצרים בגרסת טורבו אחיד, ובגרסת טורבו כפול.
פיאט 850T הוא רכב מסחרי קל, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצר בין השנים 1964–1976.
דגם "פיאט 850T" הוצג לראשונה בסלון המכוניות בטורינו בנובמבר 1964.
בנוסף לשם המקורי של הדגם "פיאט 850T", הדגם היה קרוי באיטליה ("Fiat 850 Familiare ("Kombi.
מלבד לאיטליה, הדגם יוצר גם ביוגוסלביה בחברת בת של פיאט "Zastava".
המנוע המקורי היה בנפח 767 סמ"ק, (נלקח מדגם המסחרי הקודם Fiat 600 Multipla) אשר הוחלף למנוע 843 סמ"ק (נלקח מפיאט 850), ומשנת 1971 המנוע בנפח 903 סמ"ק נלקח מדגם פיאט 127.
הדגם יוצר בתצורה בעלת 5 דלתות (4 צדדיות ו-1 אחורית).
פיאט 600 מולטיפלה (באיטלקית Fiat 600 Multipla), היא מכונית משפחתית סגורה, מיועדת ל-4 עד 6 נוסעים (כולל נהג), אשר יוצרה בין השנים 1956–1967 על ידי חברת פיאט האיטלקית.
הדגם הוצג לראשונה ב-14 בינואר 1956 בתערוכת המכוניות בבריסל.
המרכב והמנוע התבססו על דגם הפיאט 600.
הדגם היה פופולרי בקרב נהגי המוניות האיטלקים.
הדגם היה מיועד ל-4 עד 6 נוסעים (כולל נהג).
בדגמי 6 המקומות, המושבים היו מסודרים ב-3 שורות, (מושבים בודדים).
בדגם ה"פיאט 600 מולטיפלה" נבנו 4 דלתות צדדיות.
הדלתות הקדמיות נפתחו בניגוד לכיוון הנסיעה.
לוח שעוני הבקרה נלקח מדגם ה"פיאט 600".
פיאט 615 (באיטלקית Fiat 615) היא משאית קלה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1951–1965.
בין השנים 1953–1958 דגם ה"פיאט 615" יוצר ברישיון פיאט באוסטריה, והיה קרוי "Steyr 260".
דגם זה היה קרוי "Steyr 260 Diesel".
בין השנים 1956–1970 הדגם יוצר ברישיון פיאט ביוגוסלביה, על ידי חברת "Zastava" (הדגם היה קרוי "Zastava 615B").
משקל הרכב היה 3,15 טון.
כושר העמסה המקסימלי של ה"פיאט 615" היה כ-1,500 ק"ג
Zastava 615B - (יוצר ביוגוסלביה ברישיון פיאט, על ידי חברת "Zastava" בין השנים 1956-1970)
פיאט טורבינה (באיטלקית: Fiat Turbina) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט אשר הורכב בה מנוע טורבינה מונע על ידי טורבינת גז, אשר הוצגה על ידי קונצרן המכוניות האיטלקי פיאט בשנת 1954.
תכנון ה"פיאט טורבינה" החל ב-1948, הדגם נבחן ב-14 באפריל, שנת 1954, על ידי נהג המרוצים והבוחן הראשי של פיאט "Carlo Salamano", ברובע "Lingotto" בטורינו
"פיאט טורבינה" הוצג ב-23 באפריל 1954 במתחם שדה התעופה של טורינו בנוכחות בעל קונצרן "פיאט" ג'אני אניילי, נשיא "פיאט" "Vittorio Valletta", ומהנדס הרכב הראשי ב"פיאט" "Dante Giacosa"
מנוע הטורבינה הונח מאחורי הנהג.
המנוע כלל מדחס צנטריפוגלי דו-שלבי, שלושה מבערים מסוג אחד, טורבינה דו-שלבית המניעה את המדחס, וטורבינת כוח חד-פעמית עם הפחתה מכוונת לגלגלים האחוריים.
פיאט טורו (בספרדית: Fiat Toro) הוא טנדר, מהודר, קבינה כפולה מתוצרת יצרנית הרכב הברזילאית Fiat Goiana , חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר מיוצרת משנת 2016 ועד היום.
מטה ומפעל החברה מוקמו במחוז פרנמבוקו בעיר "Goiana" , 65 קילומטרים צפונית ל-"Recife" .
פירוש המילה הספרדית "טורו" הוא שור.
פיאט 8 HP (באיטלקית: Fiat 8 HP) היא מכונית משפחתית, בתצורת קבריולה, 4 מושבים, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בשנת 1901.
עקב אורכה, מוגדרת ה"פיאט 8 HP" כמכונית מיקרו.
סך הכול יוצרו 80 יחידות.
מנוע קדמי – אורכי (הפצה עם שסתומי יניקה אוטומטיים על ראש ומפלט בצד, נשלט על ידי ציר גל זיזים)
קירור מים – מחזור מים עם משאבה צנטריפוגלית
דיפרנציאל – עם זוג חרוטי, חזרה משנית לרשתות
מתלים – קדמי עם גשר נוקשה, עם קפיץ עלים חצי אליפטי, סרנים אחוריים עם גשר נוקשה, עם קפיץ עלים חצי אליפטי
היגוי – היגוי חוזר ישיר
מתג הפעלה – עם סליל וסוללה
מאייד – תוצרת פיאט ברמה קבועה
צמיגים קדמיים – 65x640 (בלחץ נמוך)
צמיגים אחוריים – 65x740 (בלחץ נמוך)
כיסוי מעל 2 המושבים הפנימיים ו-2 המושבים החיצוניים – כיסוי בד עמיד למים
גוף הרכב – מסגרת קרן עץ עם תגבורת פלדה
בלמים – קלטת מכנית ידנית על הגלגלים האחוריים
פיאט S76 רקורד (באיטלקית: Fiat S76 Record, קרויה מאוחר יותר גם: FIAT 300 HP Record) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בשנת 1910 במטרה לשפר את "שיא המהירות הקרקעי ("Land speed record" ).
בשנת 1910 נבחן דגם ה-"פיאט S76 רקורד" על ידי נהג המרוצים "Felice Nazzaro" אשר קבע שהדגם לא יציב.
הדגם השני נבחן על ידי נהג המרוצים "Pietro Bordino" שהגיע למהירות של 187 קמ"ש.
בדצמבר 1913 הגיע נהג המרוצים "Arthur Duray" למהירות של 213 קמ"ש.
3 מצתים (פלאגים) עבור כל צילינדר
הצתה עם מגנט מתח נמוך
מתלים - סרן השעיה קשיח, הסרן האחורי - קפיץ עלים (תמוכות האורך האחורי)
פיאט 682 (באיטלקית: Fiat 682) היא סדרת משאיות במגוון תצורות, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1952–1988 באיטליה.
פיאט 900T (באיטלקית: Fiat 900T) הוא רכב מסחרי קל, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט, אשר יוצר בין השנים 1976–1985.
מסחרית ללא חלונות צד (מלבד לנהג).
מסחרית עם 3 חלונות צד (7 נוסעים).
פיאט מובי (באיטלקית: Fiat Mobi) היא מכונית עירונית, המוגדרת כמכונית סופרמיני, האצ'בק, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט המיוצרת בברזיל משנת 2016 ועד היום.
פרויקט ייצור "פיאט מובי" היה קרוי: "Project 341" או "X1H"
דגם ה"פיאט מובי" מיוצא למקסיקו ולארגנטינה
בשנת 2017 יוצאו לארנטינה 16,910 יחידות
בשנת 2017 יוצאו למקסיקו 5,265 יחידות
פיאט 524 (באיטלקית: Fiat 524) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1931–1934 באיטליה ובפולין (הדגמים שיוצרו בפולין היו קרויים "Fiat-Polski 524") ויוצרו באמצעות יצרנית הרכב הפולנית "Państwowe Zakłady Inżynierii" .
דלתות קדמיות - "דלתות התאבדות" (ציר פתיחת הדלת מנוגד לכיוון התנועה של הרכב)
מנוע בנזין קדמי, מנוע הנעה אחורית
פיאט 60 HP (באיטלקית: Fiat 60 HP) היא מכונית סלון, בתצורת קבריולה, מסוג "טורפדו" , מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1904–1906.
סך הכל יוצרו 86 יחידות.
מספר נוסעים: 5 (סדרה ראשונה), 6 (סדרה שנייה), 7 ב-3 שורות (סדרה שלישית).
סדרה שנייה - יוצרה בשנת 1906.
פיאט 525 (באיטלקית: Fiat 525) היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1928–1931 באיטליה.
פיאט דוּנה (באיטלקית: Fiat Duna) היא מכונית סופרמיני המוגדרת כמכונית קומפקטית מתוצרת Fiat Automoveïs בברזיל, ו-Fiat Concord בארגנטינה, חברות בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1985–2000 בארגנטינה, ובין השנים 1987–1995 בברזיל.
סוגי מנועים: מנועי בנזין, מנועי מתנול, מנועי דיזל, מנוע גז.
פיאט ארגו (באיטלקית: Fiat Argo) היא מכונית סופרמיני המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת Fiat Automoveïs חברת בת של התאגיד רב-לאומי אמריקאי-איטלקי Fiat Chrysler Automobiles (FCA) (באיטליה: קונצרן הרכב האיטלקי פיאט) אשר מיוצרת משנת 2017 ועד היום בברזיל.
דגם ה-"פיאט ארגו" פותח על ידי מרכז "R&D FCA Brazil center", חברת בת של פיאט אשר מפתחת דגמי מכוניות לשוקי אמריקה הדרומית.
דגמי "פיאט ארגו" יועדו לשוקי אמריקה הלטינית.
"פיאט ארגו" מיוצרת בעיר "Betim" .
2 סוגי מנועים: מנועי בנזין, מנועי אתנול.
פיאט 666 (באיטלקית: Fiat 666) היא סדרת משאיות במגוון תצורות, מתוצרת Fiat Veicoli Industriali , חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1940–1948 באיטליה.
דגמי "פיאט 666" יכלו לשאת עד 20 חיילים בתוספת נהג + עוזר בקבינה.
דגמי "פיאט 626" ו-"פיאט 666", שהחליפו על פסי הרכבה, בהתאמה, את דגמי "פיאט 621" ו"פיאט 632", היו המשאיות הראשונות של היצרנית עם שליטה קדמית, ועם המנוע הכלול בתא הנוסעים.
המרכב היה עשוי מחיבורי אורך על שני הצירים, עם היגוי גלגלים קדמיים והנעה אחורית / או הנעה כפולה.
הרכב יוצר בין השנים 1940 - 1945 בגרסאות דיזל אזרחיות וצבאיות (666N) עבור הכוחות המזוינים.
בשנת 1943 אושרה גרסת מנוע הבנזין בגרסת ה- "BM" לשימוש צבאי, אולם שביתת הנשק מנעה ייצור.
הגרסה האזרחית, הזמינה בנוסף לדגם המשאית, דגם עם שלדת אוטובוס, זכתה להצלחה אדירה, שיוצרה גם לאחר מלחמת העולם השנייה כ- "Fiat 666N7", והגיעה לייצור כולל של 8000 יחידות.
דגם ה"פיאט 666" נרכש ברובו על ידי הכוחות המזוינים האיטלקיים: גרסת ה- "N-RE" יוצרה עבור הצבא המלכותי האיטלקי וגרסת "N-RA" יוצרה עבור חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
יוצרו גרסאות שונות של הדגם: אוטובוס, משאית תובלה, מכלית, כבאית.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה יוצרו עבור הגרמנים שכבשו את מתקני פיאט בצפון איטליה.
בין היחידות שסופקו לכוחות הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, יש עדויות לכך שלפחות דגם "פיאט 666" משוריין, עם צריח חמוש בתותח מקלע "Breda-SAFAT" בקוטר 12.7 מ"מ הועבר למשמר הלאומי הרפובליקני בעיר פיאצ'נצה.
לאחר הסכם שביתת הנשק יוצרו שתי יחידות עבור הורמאכט.
בשנת 1942 יוצרה גרסת נגמ"ש, המכונה "פיאט "665NM" מוגנת ששימשה כנגד פרטיזנים יוגוסלביים תחילה ובהמשך בצפון איטליה.
פיאט 634 (באיטלקית: Fiat 634) היא סדרת משאיות, מתוצרת Fiat Veicoli Industriali , חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1931–1939 באיטליה.
דגמי ה"פיאט 634", הם הגרסה הצבאית לדגמי "פיאט 622" שיוצרו עבור הצבא המלכותי האיטלקי לשינוע חיילים ו / או אספקה.
הדגמים שירתו בתקופת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת האזרחים בספרד.
דגמי "פיאט 634" סופקו להצי המלכותי האיטלקי ולחיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת העולם השנייה עסקו דגמי "פיאט 634" בהובלת חיילים וציוד, וכמובילי טנקים מסוג "CV33" ו-"M14/41".
שימשו גם בגרסאות ייעודיות, כמו משאיות-מכליות, וגרירת תותחים (בדרך כלל בקוטר קטן או בינוני) מסוג "תותח רכוב 102/35 על פיאט 634N" וסוג "76/40 Mod.
1916 R.M." שהיו באחריות הצי המלכותי האיטלקי.
"פיאט 634" הייתה גם בשימוש אנשי מיליציית חולצות שחורות (אנשי החולצות השחורות היו ידועים רשמית כ"מיליצית המתנדבים לביטחון לאומי" (Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale או בראשי תיבות MVSN).
תצורות: משאיות תובלה, משאיות מכליות.
מערכת חשמל - 24 וולט.
בקבינה הורכב דרגש עבור הנהג (לנסיעות למרחקים ארוכים).
"Fiat 634N2" - גרסה משאית אזרחית.
גרסה עם קרוואן נגרר - משקל כולל עד 24 טון.
"Fiat 634G" - גרסה מנוע גז באמצעות גנרטור (Wood gas generator) המייצר גז ממסה מוצקה.
פיאט C 611 (באיטלקית: Fiat 611 C) היא משאית מתוצרת Fiat Veicoli Industriali , חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1930–1931 באיטליה.
דגמי "פיאט C 611" יוצרו עבור הצבא המלכותי האיטלקי לשינוע חיילים או אספקה.
הדגמים יוצרו בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
"פיאט C 611" הייתה משאית עם שלושה צירים, שני הסרנים האחוריים, עם גלגלים תאומים.
מתלים – המתלים הקדמיים כללו קפיצי עלים חצי אליפטיים אורכיים ואילו בשני הסרנים האחורים קפיצי העלים היו אליפטיים.
אפשרות לגרור עומס של 2,500 ק"ג במדרון של 7% במהירות 10 קמ"ש.
"Fiat 611 C" – משאית צבאית, מנוע בנזין, 6 צילינדרים, הנעה 6x4.
פיאט 6640A (באיטלקית : Fiat 6640A, קרוי גם : Fiat 6640 AMDS, Fiat 6640G, Fiat Iveco Type 6640 A G ) הוא כלי רכב אמפיבי מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט (בשנים מאוחרות יותר איווקו, חברה בת של "פיאט") שיוצר בין השנים 1973–1952 באיטליה
פיאט הייתה היצרנית העיקרית של כלי רכב צבאיים על גלגלים באיטליה בשנות ה-80 של המאה ה-20, כך שכאשר ההגנה האזרחית האיטלקית ומכבי האש האיטלקיים ("Vigili del Fuoco" ) פרסמו מכרז לרכב אמפיבי, "פיאט" הציעה באופן טבעי את הרכב.
לגוף הדגם יש צורת סירה, כאשר החלק הקדמי והאחורי מוטה ב-45 מעלות.
במרכז תא הצוות חלונות ומראות.
ניתן לכסות את תא הצוות במקביל לתא המטען האחורי על ידי ברזנט המונח על עמודי עמוד.
רדיוס המפנה ליבשה הוא 7.50 מטר.
המעטפת של "פיאט 6640A" עשויה אלומיניום מרותך לחלוטין בעובי מקסימלי של 4 מ"מ.
אביזרים : פנסים כפולים מותקנים בחלק הקדמי השמאלי והימני של מכסה המנוע.
מראות גדולות מותקנות בחלק הקדמי השמאלי והימני של כיסוי המנוע.
ברגע שהרכב צף, ניתן להניע את הרכב על ידי גלגליו או באמצעות מדחף בעל ארבעה להבים הממוקם בחלק האחורי של הגלגלת.
פיאט דאון טאון (באיטלקית: Fiat Downtown) היא מכונית קונספט, עירונית בתצורת מכונית מיקרו, האצ'בק אשר הוצגה על ידי קונצרן הרכב האיטלקי פיאט בשנת 1993.
בממדיה קטנה יותר מדגם פיאט 500.
"פיאט דאון טאון" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של טורינו) בשנת 1993.
גוף הפיאט דאון טאון בנוי מפלסטיק, השלדה בנויה מאלומיניום.
3 מושבים, 2 מושבי הנוסעים הורכבו חלקית מאחורי מושב הנהג.
הסוללה המורכבת מגופרית ונתרן ממוקמת בחלק האחורי של הרכב.
מערכת היגוי - במרכז הדשבורד (הנהג מפעיל את מערכת ההיגוי לא בצד שמאל או ימין (בארצות הממלכה המאוחדת, הודו, קפריסין ועוד של הדשבורד, שזאת צורת הנהיגה הקונבנציונלית).
בסוללה זו אנו מוצאים גופרית נוזלית באלקטרודה החיובית, בעוד שבשלילית נתרן נוזלי אחד, מופרד על ידי אלקטרוליט קרמי β - אלומינה במצב המוצק, אשר מאפשר רק ליוני Na + לעבור דרכו, לחבר את הגופרית ויוצרים פוליסולפידים של נתרן.
תהליך זה הפיך מאחר שיישום אנרגיה חשמלית משחרר את היונים החיוביים של הפוליסולפיד נתרן דרך האלקטרוליט לרפורמה בנתרן היסודי.
לכל תא יש מתח של 2 וולט ולמרות שהוא פועל בטמפרטורות בסדר גודל של 300 מעלות צלזיוס, הוא בעל יעילות מרבית של 89%.
פיאט טרה-פי-אונו (באיטלקית: Fiat Trepiùno) היא מכונית קונספט, עירונית, בתצורת מכונית מיני בסגנון מכונית רטרו, אשר הוצגה על ידי קונצרן הרכב האיטלקי פיאט בשנת 2004. בניית השלדה בוצעה במכון עיצוב והנדסת הרכב I.DE.A Institute ) (שם רשמי: "acronym, Institute of Development in Automotive Engineering").
מקור שם הדגם "Fiat Trepiùno" בתרגום לאנגלית : "three plus one", כלומר: 3 נוסעים מבוגרים + עוד נוסע.
דגם "פיאט טרה-פי-אונו" התבסס על דגם הרטרו "פיאט 500" האורגינלית משנת 1957, דגם שעוצב על ידי "Dante Giacosa" אשר במשך 18 שנות ייצור הדגם יוצרו כ-4,000,000 יחידות.
דגם "פיאט טרה-פי-אונו"הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית בז'נבה בשנת 2004.
פיאט אלבה (באיטלקית : Fiat Elba, קרויה גם : Innocenti Elba) היא מכונית סטיישן מתוצרת יצרנית הרכב הברזילאית Fiat Automoveïs , חברת בת של קונצרן הרכב פיאט אשר יוצרה בין השנים 2000–1987 בברזיל
פיאט 626 (באיטלקית: Fiat 626) היא סדרת משאיות, כולל דגמי סמי-טריילר מתוצרת Fiat Veicoli Industriali , חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1939–1948 באיטליה.
דגמי "פיאט 626" היו בשרות ממלכת איטליה (28,170 יחידות), צרפת (1,650 יחידות), גרמניה הנאצית בשרות הורמאכט (3,346 יחידות) ובולגריה (100 יחידות בשרות צבא בולגריה).
דגמי "פיאט 626" היו בשירות הצבא המלכותי האיטלקי וחיל האוויר המלכותי האיטלקי כולל תקופת מלחמת העולם השנייה למטרות שינוע חיילים ו / או אספקה.
סוגי מנוע: מנוע דיזל, מנוע בנזין.
סוגי הנעה: 4x2, הנעה כפולה 4x4 (דגמים מאוחרים).
קיבלת מכל דלק - 90 ליטר.
בין השנים 1943–1949 בלוב בקולוניה "לוב האיטלקית", בין השנים 1940–1941 הדגם פעל במזרח אפריקה האיטלקית, בין השנים 1940–1944 הדגם פעל בחבל הבלקן, בין השנים 1941–1944 בברית המועצות, בין השנים 1940–1944 בצרפת של וישי.
פיאט R.2 (באיטלקית: Fiat R.2) היה מטוס סיור דו-כנפי וחד-מנועי מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית Fiat Aviazione חברת בת של פיאט אשר יוצר בין השנים 1925–1918 באיטליה.
צוות: 1 טייס + 1 סייר אוויר
בראש פרויקט התכנון, הייצור והעיצוב של ה"פיאט R.2" עמד המהנדס אווירונאטי "Celestino Rosatelli"
התחמשות: עד 3 מקלעים מסוג מקלע לואיס, קליבר 7.7 מ"מ, קצב אש: 500–600 כדור לדקה (למקלע).
הנשק הוזן על ידי מחסנית עגולה של 90 כדורים שמוקמה מעל הנשק, והסתובבה בעת הירי.
הצבא המלכותי האיטלקי – בשירות חיל האוויר "Corpo Aeronautico Militare" , היה קרוי: "Corpo Aeronautico" (עד 23 במרץ 1923)
חיל האוויר המלכותי האיטלקי (מ-28 במרץ 1923)
פיאט BGA (באיטלקית: Fiat BGA, קרוי גם: CMSA BGA) היה מפציץ בינוני מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית Fiat Aviazione חברת בת של פיאט.
טיסת בכורה נערכה בשנת 1936. מלבד אב טיפוס לא יוצרו מטוסים מהסוג מפני שה"פיאט BGA" לא צלח את בחינות הניסוי.
"פיאט BGA" תוכנן ועוצב על ידי Aldo Guglielmetti עבור חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
2 זנבות אחוריים אליפטיים וסימטריים, היה להם גוף מונמך בחלק האחורי.
פיאט G.91Y (באיטלקית: Fiat G.91Y) הוא מטוס קרב הפצצה למשימות אמנעה אווירית ומודיעין אווירי מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית Fiat Aviazione חברת בת של פיאט אשר יוצר בין השנים 1966 – 1972 באיטליה.
משנת 1969 יוצר "פיאט G.91Y" על ידי יצרנית המטוסים Aeritalia (חברת בת של "פיאט") שהוקמה מאיחוד חברה להנדסת אווירונאוטיקה "Aerfer" עם יצרנית המטוסים "Fiat Aviazione".
טיסת בכורה של גרסת "פיאט G.91Y" התקיימה ב־27 בדצמבר 1966. המטוס הפגין ביצועים טובים משמעותית מקודמו בזכות הגידול בהספק שהציעו שני מנועי ה"ג'נרל אלקטריק J85" שהורכבו בדגם.
המטוס הוסמך בשנת 1967 והוצג רשמית בתערוכת האוויר הבינלאומית בסלון האווירי בפריז בשדה התעופה לה בורז'ה באותה שנה.
בשווייץ נמסר כי היא מעוניינת מאוד במטוס זה והזמינה אב טיפוס "פיאט G.91Y", מטוס קרב קל, רב-תפקידים.
עסקת רכישת המטוסים לא יצאה לפועל מכיוון שלחץ של ארצות הברית הביא את צבא שווייץ להזמין 42 יחידות של נורת'רופ F-5, מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת חברת נורת'רופ שתוכנן בשנות ה-50 המאוחרות.
67 יחידות של "פיאט G.91Y" סופקו ל-חיל האוויר האיטלקי.
2 מנועים ג'נרל אלקטריק סילוני מסוג "General Electric J85" .
"G.91Y" - אב טיפוס ומטוסי ייצור סדרתיים.
"G.91YT" - גרסת לאימון טייסים: 2 מושבים.
"G.91YS" - גרסה לחימוש של 2 טילי אוויר-אוויר תת-אדום לטווח קצר מסוג AIM-9 סיידוויינדר (הוטס לראשונה ב-16 באוקטובר 1970).
פיאט CR.25 (באיטלקית: Fiat CR.25) הוא מטוס צבאי דו-מנועי שיועד למספר משימות: מטוס קרב, מפציץ ומטוס סיור מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית Fiat Aviazione חברת בת של פיאט.
"פיאט CR.25" תרם למאמץ המלחמתי של איטליה במלחמת העולם השנייה.
המטוס הוכיח את עצמו כגמיש בביצוע מספר משימות כמו לחימה לטווח ארוך, סיור מהיר לטווח בינוני, מפציץ קל ואפילו כמטוס מהיר של מטען ונוסעים.
"CR.25" – נבנו 2 אבות טיפוס, מטוסי סיור דו-מנועי.
"CR.25bis" – נבנו 8 יחידות, בתצורות: מטוסי סיור אסטרטגיים, ומטוסי קרב מלווים ארוכי טווח.
"CR.25 D" – אב הטיפוס MM (Matricola Militare) 332 תוכנן מחדש כ-"CR.25 D", מטוס שירות עבור הנספח האיטלקי בברלין.
"CR.25quater" – היה גרסה חמושה יותר עם עלייה קלה בשטח הכנפיים ומנועי 1,175 כ"ס מתוצרת פיאט, באביב 1943. הדגם לא הגיע לייצור ונשאר על שולחנות השרטוט.
יוצרו 11 יחידות (לא כולל 1 יחידה שתוכננה ולא יוצרה) עבור חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
מפתח מטוסי "פיאט CR.25" היה המהנדס האווירונאוטי "Celestino Rosatelli" .
2 מנועי בוכנה בתצורה מנועים רדיאלים 14 צילינדרים, 3.125 ליטר מתוצרת "פיאט", סוג מנוע "Fiat A.74" , דגם מנוע "A.74 R.C.38", עם ציוד הפחתה ומגדש על, גובה מדורג 1,800 מטר, משקל מנוע: 590 ק"ג (משקל יבש).
מדחפים משתנים בעלי 3 להבים.
קיבולת מכלי דלק: 1600 ליטר.
פיאט M14/41 Carro Armato הוא טנק בינוני תוצרת חברת פיאט איטליה, שיוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה, ששירת משנת 1941 בצבא המלכותי האיטלקי.
המספר 14 מציין את המשקל.
המספר 41 מציין את שנת הייצור הראשונה.
הטנק הועסק לראשונה במערכה בצפון אפריקה, שם התבררו במהירות חסרונותיו.
ה-M14/41 היה גרסה משופרת מעט של M13/40 עם מנוע דיזל חזק יותר.
הוא יוצר במספרים מוגבלים שכן הוא כבר נחשב מיושן בזמן הצגתו.
ה-M14/41 השתמש באותה שלדה כמו ה-M13/40 אך עם גוף מחודש עם שריון טוב יותר.
הטנק נלחם לראשונה במערכה בצפון אפריקה.
הוא היה לא אמין וצפוף, ועלה באש בקלות בעת פגיעתו.
לאחר נסיגת הכוחות האיטלקיים מצפון אפריקה, ה-M14/41 השתתף בקרב רק לעיתים רחוקות, אם כי טנקים רבים שנתפסו הופעלו על ידי כוחות בריטיים ואוסטרלים כדי למלא את המחסור החמור בטנקים של בעלות הברית ב-1941. טנקים אלו לא נשארו בשירות בעלות הברית לאורך זמן.
שלדת ה-M14/41 שימשה כבסיס למשחית הטנקים Semovente da 90/53 המוצלח הרבה יותר.
פיאנה פוֹל (באירית: Fianna Fáil) היא מפלגה הפעילה באירלנד.
פירוש שמה בשפה הגאלית - "חיילי הגורל".
המפלגה מכונה אף "המפלגה הרפובליקנית האירית".
זו המפלגה הגדולה ביותר באירלנד.
במהלך המאה ה-20 הפכה המפלגה למפלגת "הממסד" השולטת בפוליטיקה האירית.
פיאנה פול נוסדה ב-23 במרץ 1926 ואימצה את שמה ב-2 באפריל בשנה זו, השם לקוח מהשורה הראשונה בפזמון של המנון אירלנד.
היא נוסדה על ידי איימון דה ואלירה, אשר שימש בעבר כנשיא הדאל אירן הוא בית המחוקקים האירי העצמאי, בתקופה שקדמה להקמת מדינת אירלנד החופשית.
דה ואלירה פרש מתפקידיו עקב אי הסכמתו לחוזה האנגלו-אירי אשר הקים את מדינת אירלנד החופשית וחילק את האי לצפון ודרום.
הוא הנהיג את מפלגת שין פיין במאבק בתומכי ההסכם, אשר הידרדר למלחמת אזרחים בשנים 1922–1923. בשנת 1923 הורה דה ואלירה לאנשיו להניח את נשקם, ובכך שם קץ למלחמה.
הוא פרש מהנהגת שין פיין בשנת 1926, במחאה על הקו הקיצוני שהובילה המפלגה, אשר סירבה להכיר במדינת אירלנד החופשית, שהייתה אז דומיניון בריטי, ודרשה רפובליקה על מלוא שטח האי.
גם המפלגה החדשה שהקים דה ואלירה, פיאנה פול, התנגדה לחוזה האנגלו־אירי, אך אימצה גישה פרגמטית לפיה יש לשאוף להקמת רפובליקה על הבסיס החוקי הקיים, במקום להרוס את כל מה שהוקם בין השנים 1922 - 1926.
בתחילה סירבו אנשי המפלגה החדשה להצטרף לדאיל של המדינה החופשית במחאה על נוסח שבועת הנאמנות למלך האנגלי שכל חברי הדאיל חויבו להישבע.
השבועה, אשר הייתה כלולה בנוסח החוזה האנגלו־אירי משנת 1921 נוסחה על ידי מייקל קולינס, באופן שניתן לפרשה כשבועת נאמנות למלך במסגרת תפקידיו הנוגעים לאירלנד בלבד, אך מייקל קולינס נרצח במלחמת האזרחים, ולא ניתן היה להסביר את כוונתו באופן משכנע.
צעד זה הביא את דה ואלירה להכריז כי השבועה היא "נוסחה ריקה" ולהורות לחברי המפלגה להתחייב ולקחת על עצמם את השבועה.
מנהיגה הראשון של המפלגה היה אמון דה ואלירה, ולאחריו הנהיגו אותה שון למאס, שון ט.
בתחילת פעילותה פנתה המפלגה למעמד הפועלים, ולמתנגדים להסכם האנגלו־אירי.
השפעת המפלגה על הפוליטיקה האירית
המפלגה נמצאה בשלטון במשך 55 שנים מתוך 78 שנות קיומה.
רוב ראשי הממשלה של אירלנד באו משורות המפלגה.
עם החשובים ביניהם נמנים דה ואלירה, האב המייסד של המפלגה, והדמות המכרעת בתולדות אירלנד בתקופת עיצובה למדינה.
שון למאס, סגנו ויורשו של דה ואלירה, והאיש אשר יצר את השגשוג הכלכלי באירלנד בשורה של תוכניות כלכליות ורפורמות בשנות השישים, ג'ק לינץ', מנהיג המפלגה ומנהיגה של אירלנד בזמנים קשים ביותר בשנות השבעים, ואחד האחראים לכך ש"הצרות" בצפון אירלנד, לא תהפוכנה למלחמה כוללת בין הצפון והדרום.
וצ'ארלס הוהי השנוי במחלוקת אשר הנהיג רפורמות כלכליות שהחיו את כלכלת המדינה, אך גם זכור בשל פרשה בה הורשע בלקיחת שוחד.
מתוך שמונת נשיאי אירלנד, רק שניים מהם לא היו אנשי המפלגה.
דאגלס הייד, הנשיא הראשון, מונה אמנם על ידי דה ואלירה, אך היה במקור איש "פינה גייל", ואילו מרי רובינסון הייתה מועמדת הלייבור, המפלגה השלישית בגודלה באירלנד, אך המועמד שרץ מולה, איש פיאנה פול, הסתבך בשערורייה באמצע המרוץ.
על פי מצע המפלגה שומרת המפלגה על האתוס הדמוקרטי רפובליקני, ומטרתה להבטיח שלום והסכמה על איחוד אירלנד ועמה, לפתח חיים לאומיים עצמאיים בהתאם למסורות השונות והאידיאלים של העם האירי כחלק מתרבות אירופית נרחבת יותר, להחזיר ולקדם את השפה האירית כשפה החיה של העם.
המפלגה תומכת בחופש דתי ואזרחי, ובמתן זכויות שוות לכל תושבי אירלנד.
המפלגה שואפת לפתח את המשאבים והעושר של אירלנד למלוא הפוטנציאל הטמון בהם, ולהפוך אותם נגישים לצרכים ולרווחה של כל אזרחי אירלנד.
המפלגה שואפת ליצור מקומות תעסוקה בהתבסס על רוח יזמות ועזרה עצמית, וכן שותפות סוציאלית.
המפלגה תומכת בהגנה על הסביבה הטבעית, ובקידום ערכי משפחה ואחריות חברתית.
המפלגה תומכת באירלנד כמדינה עצמאית החברה באיחוד האירופי ובאו"ם, בשלום ובפירוק מנשק.
המפלגה תומכת ברפורמה שתביא לחוקים יעילים, הומניים, וקשובים לצורכי האזרחים.
ביקורת נמתחה על המפלגה בשל חבירת ששת חברי הפרלמנט האירופי שלה לקבוצת חברי הפרלמנט האירופי הקרויה "אירופה למען האומות".
בקבוצה זו חברים גם חברי מפלגת ימין מצרפת, "מפלגת העם" מדנמרק ואנשי ה"אליאנצה נציונלה" מאיטליה, המכונים "פוסט פאשיסטים".
מדיניותה של המפלגה כלפי ישראל אינה סוטה מן הקו האירופי המקובל, ונראה כי היא באה לידי ביטוי בדברי ראש ממשלת אירלנד, ברטי אהרן אשר הספיד את יאסר ערפאת במילים אלו:
"החשבתי את ערפאת לידיד של אירלנד, ואכן לידיד אישי.
זכורות לי פגישותינו הרבות בשנים האחרונות, לרבות ביקורי בעזה ב-1998, כאשר נראה כי ניתן להיות אופטימיים מסיבות רבות לגבי האפשרות שפתרון שתי המדינות יהפוך למציאות.
טראגי הוא הדבר שהחזון שהיה משותף לנו באותו הזמן סוכל על ידי ההידרדרות לאלימות הדדית".
המפלגה ניצחה בבחירות בשנת 2002. נראה כי כמו במקרים דומים של מפלגת שלטון גדולה וממוסדת, היו האשמות כבדות בשחיתות כלפי חלק מאנשי המפלגה ואנשיה.
בבחירות 2011 ספגה המפלגה מפלה ניצחת כאשר זכתה רק ב-17.4% מהקולות ול-20 מושבים בדייל האירי.
בבחירות 2020 חברה המפלגה לממשלת קואליציה היסטורית עם יריבותיה הוותיקות מפלגת פינה גייל והמפלגה הירוקה ובראש הממשלה שהוקמה מכהן מנהיג מפלגת פיאנה פול מאז 2011, מיהאל מרטין.
פיאטיגורסק (ברוסית Пятиго́рск) היא עיר באזור הקווקז שבדרום-מערב רוסיה במחוז סטוורופול.
פירוש השם פיאטיגורסק ברוסית הוא "חמש פסגות" והיא נקראת כך על שם חמש פסגות משרשרת הרי קווקז המשקיפים על העיר.
עם הקמת המחוז הפדרלי של צפון קווקז בעיר הוקמו משרדי נציג הנשיא במחוז.
פיאטיגורסק נוסדה בשנת 1780. משנת 1803 ועד היום היא ידועה במעיינות מרפא וכאתר מרפא.
המשורר הרוסי מיכאיל לרמונטוב נורה בעיר בדו-קרב בשנת 1841. בעיר יש מוזיאון לזכרו.
בעיר נולד והתגורר בצעירותו הלוחם והחלוץ היהודי יוסף טרומפלדור.
העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים ויהודיה הוצאו להורג.
העיר שוחררה בידי הצבא האדום ב-11 בינואר 1943.
אמצעי התחבורה העיקרי בעיר הוא חשמלית.
בעיר מופעלים גם אוטובוסים ומוניות.
כמו כן נבנה רכבל לעליה על ההר.
פיאטרה ניאמץ (ברומנית: Piatra Neamț) היא עיר הררית בעמק הביסטריצה, במחוז ניאמץ שבחבל מולדובה, רומניה.
במאה ה-15 שטפן הגדול בנה במקום חצר מלכותית שכללה מבצר, כנסיית יוחנן הקדוש ומגדל פעמונים שכונה "המגדל של שטפאן".
מבנים אלה מהווים את המרכז ההיסטורי של העיר.
הודות לאיכויות הארכיטקטוניות של העיר, המקום מכונה "פנינת מולדובה".
החל משנת 2017 מתקיים בעיר פסטיבל מוזיקה שנתי שייסד יליד המקום דניאל פטריקה צ'ובאנו.
העיר נקראה במקור "פיאטרה", "האבן" ברומנית, כאן במובן של סלע.
בימי הביניים העיר נקראה לעיתים גם "פיאטרה לוּי קרצ'ון" (Piatra lui Crăciun) שם הדומה לשמה ההונגרי Karácson-Kő – "הסלע של חג המולד", עם ההערה שברומנית "קרצ'ון" הוא גם שם פרטי של גבר) או "טרגו פיאטרה" (Târgu Piatra, עיר השוק של פיאטרה).
מאוחר יותר נוסף לשם "פיאטרה" גם שם האזור "ניאמץ" (גרמני, זר) כדי להבדיל בינה ובין יישובים רומניים באזורים אחרים הקרויים "פיאטרה".
הגרמנים קראו לעיר Kreuzburg an der Bistritz כלומר "קרויצבורג (עיר הצלב) שעל נהר ביסטריצה".
פיאטרה ניאמץ שוכנת בעמק הנהר ביסטריצה, ומסביב לה הרים נמוכים בגובה ממוצע של 345 מטרים, עם מספר פסגות: פייטריצ'יקה (Pietricica, 590 מטרים), קוזלה (Cozla, 679 מטרים), צ'רנגורה (Cernegura, 852 מטרים), בטקה דואמניי (Bâtca Doamnei, 852 מטרים) וקרלומן (Cârloman, 617 מטרים).
העיר נמצאת 350 ק"מ צפונית מבקרשט.
נמל התעופה הקרוב ביותר הוא שדה התעופה הבינלאומי בבקאו, 60 ק"מ דרומית ממנה.
פיאטרה ניאמץ מחוברת באמצעות קו הרכבת 509 לבוקרשט וליאשי, באמצעות הכביש הלאומי DN15 היא מחוברת לבקאו ועל ידי הכביש הלאומי DN2 עם בוקרשט, יאשי, סוצ'אבה, וטרגו מורש שבטרנסילבניה.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה ועל כך יעידו 23 בתי כנסת שהיו בעיר.
בתקופת השלטון הקומוניסטי נהרסו בתי הכנסת בעיר מלבד בית הכנסת על שם הבעל שם טוב.
בית כנסת זה נרשם כמונומנט היסטורי על ידי האקדמיה הרומנית.
כיום נותרו בפיאטרה ניאמץ כ-100 יהודים.
בית הכנסת על שם הבעל שם טוב נבנה בשנת 1776 כמבנה עץ כפי שנבנו אז כל בתי הכנסת בחבל מולדובה.
על פי המסופר, הבעל שם טוב, בדרכו מגליציה לארץ ישראל, עצר בפיאטרה ניאמץ והתפלל בבית כנסת זה ומכאן שמו.
אגדה ידועה מספרת כי בבית כנסת עתיק של פיאטרה ניאמץ מצא נסיך מולדובה במאה ה-16, פטרו רארש, מקלט מפני הטורקים כאשר רדפו אחריו.
מסופר כי עזרו לו להתחפש ליהודי וכך ישב בבית הכנסת כשהוא עטוף בטלית וחייו ניצלו.
פיאמה נירנשטיין (באיטלקית: Fiamma Nirenstein; נולדה ב-18 בדצמבר 1945 בפירנצה), עיתונאית, בעלת טור, סופרת ופוליטיקאית יהודייה-איטלקייה.
הייתה חברת הפרלמנט האיטלקי וסגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט מטעם מפלגת הימין של סילביו ברלוסקוני.
עמדה בראש הוועדה לחקר האנטישמיות של הפרלמנט האיטלקי.
יו"ר המועצה הבינלאומית של חברי פרלמנט יהודים .
העיתון "ג'רוזלם פוסט" הכתיר אותה ביוני 2011 כאחת מ-50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
נירנשטיין נולדה בפירנצה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה להורים אינטלקטואלים קומוניסטים, פעילי שמאל אקטיביסטים.
אביה, אהרון נירנשטיין, הגיע מישראל לאיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, כחייל בבריגדה היהודית והשתקע בפירנצה, שם פגש את אמה, עיתונאית, שלחמה אז כפרטיזנית נגד השלטון הפאשיסטי והנאצי.
לאחר המלחמה היה במשך שנים כתב "על המשמר" ברומא.
לזוג נולדו באיטליה שלוש בנות.
אחת מאחיותיה של נירנשטיין, אף היא עיתונאית, פעילה באיטליה עד היום.
פירוש שמה האיטלקי פיאמה - להבה.
בשנת 1998 יצא לאור ספר המתאר את קורות המשפחה.
נירנשטיין פגשה את בעלה, עופר, צלם עיתונות, לראשונה בירושלים.
יש לה שני בנים, בנה הבכור משרת בשירותים החשאיים של איטליה.
בשנות השישים של המאה ה-20 הייתה נירנשטיין פעילה בחוגי השמאל באיטליה.
היא ביקרה בישראל בפעם הראשונה ב-1967, חודשיים לפני מלחמת ששת הימים, כששלחו אותה הוריה לקיבוץ נאות מרדכי, למרגלות רמת הגולן.
שם היא חוותה את כל תקופת ההמתנה ואת המלחמה עצמה.
החוויה הזו עצמה לא שינתה עדיין את השקפותיה, אולם כשחזרה לאיטליה לאחר המלחמה הותקפה מילולית על ידי חבריה הקומוניסטים, שכינוה "פשיסטית לא מודעת" וההסתכלות עליה כאחרת היא שגרמה לכך שגם היא החלה לראות עצמה ככזו והחלה במסעה הפוליטי ימינה ולכיוון הפרו ישראלי.
לאחר חזרתה לאיטליה למדה וסיימה תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית באוניברסיטת פירנצה והיא עוסקת בעיתונאות מאז שנת 1977. את מרבית שנותיה כעיתונאית היא העבירה בסיקור הקונפליקט הישראלי-ערבי עבור עיתונים שונים באיטליה ופרסמה ספרים רבים בנושא.
בשנת 1993 עברה נירנשטיין להתגורר בישראל כנספחת דיפלומטית של השגרירות האיטלקית וניהלה במשך כשנתיים את המכון האיטלקי לתרבות בתל אביב.
בהמשך, התגוררה בירושלים ושימשה ככתבת לענייני ישראל והמזרח-התיכון של העיתונים האיטלקיים La Stampa, Panorama ו-Il Giornale.
יום למחרת פיגועי 11 בספטמבר 2001 במגדלי התאומים בארצות הברית ציטט ה"וול סטריט ג'ורנל" באריכות רבה את מאמרה שפורסם ב"קומנטרי" על הטרור, כדי לנסות להסביר את מה שאירע.
בשנת 2005 הגישה בטלוויזיה האיטלקית תוכנית אקטואליה בינלאומית יומית ובמהלך שנת 2006 השתתפה שם בתוכנית הטלוויזיה "אוריינט אקספרס".
לנירנשטיין פינה שבועית קבועה בתוכנית הרדיו של מאסימו בורדין בנושא המזרח התיכון והיא כתבה גם עבור העיתונים Paesa sera, L'Europeo, L'Espresso ו-Epoca באיטליה ועבור ה-ניו יורק סאן וה-קומנטרי האמריקאיים.
בעלת טור קבוע, פוליטי, פרו ישראלי בעיתון "IL GIORNALE", הנקרא "אש ולהבה".
נירנשטיין מלמדת היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת Luiss ברומא והיא חברה במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה ובמכון הדסון בוושינגטון.
היא פרסמה תשעה ספרים, רובם בנושאי ישראל, אנטישמיות והטרור האסלאמי.
במערכת הבחירות של שנת 2008 באיטליה נבחרה נירנשטיין לפרלמנט האיטלקי מטעם מפלגתו של סילביו ברלוסקוני Il popolo della Libertà ("מפלגת העם החופשי"), כמועמדת בעלת צביון פרו-ישראלי מובהק המטיפה לפעילות אקטיבית של מדיניות החוץ של איטליה בנושא.
בעקבות בחירתה עזבה את שכונת גילה בירושלים, שם התגוררה, וחזרה לרומא.
הקריירה העיתונאית של נירנשטיין כוללת ראיונות עם רג'יב גנדי, דנג שיאופינג ודמויות ציבוריות רבות מהפוליטיקה המזרח-תיכונית כגון אריאל שרון, יאסר ערפאת ואחרים.
תרגמה וערכה ספרים פרי עטם של ברנרד לואיס, נתן שרנסקי ורותי בלום.
נירנשטיין היא גם פעילה פמיניסטית.
היא אף ייסדה בשעתו את הביטאון הפמיניסטי הראשון באיטליה.
ב-29 ביוני 2011 נבחרה נירנשטיין ליו"ר ארגון "המועצה הבינלאומית של פרלמנטרים יהודים בעולם" (ICJP).
באוגוסט 2015 נמסר שראש הממשלה בנימין נתניהו בתפקידו כשר החוץ ימנה אותה לתפקיד שגרירת ישראל באיטליה.
ההודעה על מינויה הצפוי כשגרירה עוררה הסתייגות קשה בקהילה היהודית באיטליה בשל חשש מטענות על נאמנות כפולה של יהודי איטליה.
במאי 2016, חודשים אחדים טרם הייתה אמורה לצאת לתפקידה באיטליה, החליטה נירנשטיין לוותר על התפקיד.
לטענתה, עשתה זאת מסיבות אישיות.
ביוני 2024 שר החוץ ישראל כ"ץ מינה את גב' פיאמה נירנשטיין ליועצת מיוחדת למאבק באנטישמיות מטעם משרד החוץ.
נירנשטיין מתמחה בכתיבה בנושאי טרור, אנטישמיות והסכסוך הישראלי-ערבי.
היא מרבה להדגיש את הקשר בין אנטי-ישראליות לאנטישמיות וכתבה ספרים רבים בנושא.
בספרה "Israele Siamo Noi" ("ישראל היא אנחנו") טוענת נירנשטיין שכמדינה דמוקרטית המנהלת מלחמה יומיומית מול הטרור, משמשת למעשה ישראל כחיל החלוץ של העולם המערבי ומזהירה מפני פייסנות כלפי האסלאם הקיצוני.
נירנשטיין מוצאת קשר הדוק בין הטרור האסלאמי העולמי והסכסוך הישראלי-פלסטיני ושוללת דיאלוג עם ארגוני טרור כדוגמת החמאס.
נירנשטיין פעילה בארגונים פרו-ישראליים רבים.
היא חברה בפורום הבינלאומי נגד אנטישמיות מיסודו של נתן שרנסקי ומרבה לשאת דברים בכנסים בנושא האנטישמיות.
היא חברה גם בארגון "ידידי ישראל באירופה" (EFI) ונמנית עם מייסדי "יוזמת ידידי ישראל" שהקים חוסה מריה אסנאר ב-2010. באפריל 2011 קיבלה בניו יורק, ביחד עם אסנאר וג'ון בולטון, את פרס "CAMERA", בגין פעילותה למען ישראל (Emet Award).
פעילותה האינטנסיבית למען ישראל וסגנונה הישיר והאגרסיבי בכיוון זה הקימו עליה מבקרים ומתנגדים רבים ברחבי אירופה והיא מרבה להתעמת בשידורי טלוויזיה ברשתות האיטלקיות והאירופיות עם פוליטיקאים ופובליציסטים מחוגי השמאל.
שמה אף הופיע ב'רשימות שחורות' שפרסמו פעילים אנטי-ישראליים הקוראים להחרים את כתביה ופועלה.
פיאנאמייל אואה דונכאדו (Fiannamail ua Dúnchado - פיאנאמייל נכדו של דונכאד) היה מלך דאל ריאטה (בשטחי סקוטלנד ואירלנד של ימינו) בשלהי המאה השמינית.
ב"דברי ימי אלסטר" מצוין כי מלך על ממלכת דאל ריאטה, וכך גם ב"דברי ימי טיגרנאך", אולם שמו של פיאנאמייל אינו מוזכר ב"ספר לנסטר".
פיאנאמייל היה נכדו של דונכאדו, וייתכן ששם אביו היה אוסני.
פיאנאמייל מלך שנתיים, והיו לו שני בנים: אינדרכטאך וקונאל, שניהם נהרגו בשנת 741 בקרב פורבורוס על ידי אואנגוס הראשון מלך הפיקטים.
פיאנו נובילה (מאיטלקית: Piano nobile - קומת או מפלס האצולה) היא הקומה הראשית של בית גדול, הנבנית בדרך כלל באחד הסגנונות של אדריכלות הרנסאנס הקלאסית.
קומה זו מכילה את חדרי השינה וחדרי קבלת הפנים העיקריים של הבית.