tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר עמדו לעצור את הרכב בכדי להיחלץ לעזרתה, צפו בה עולה על הגדה, כשחולצתה ומכנסי הג'ינס שלבשה קרועים לגזרים.
משהסירו את המחסום שסתם את פיה, הזדהתה בפניהם בתור ננסי, ונאבקה לומר מנשימה לנשימה כי חברתה, ולס, עדיין בתוך היער.
להקלתה של טרוטר, הודיעו לה השוטרים כי נהג משאית גילה את ולס מדשדשת בין העצים לכיוון הכביש המהיר, כארבעים וחמש דקות קודם לכן, וכעת היא שוהה בבטחה בתחנת המשטרה.
טרוטר נלקחה לתחנת המשטרה, שם מסרה יחד עם ולס את גרסתה לאירועים שחוו.
השתיים סיפרו כיצד הצליחו להיחלץ מכבליהן לאחר שהתחככו כנגדם, והסירו באופן חלקי את המחסומים מפיותיהן בעזרת שיניהן, תוך כדי שהתאמצו לשמור על איזון ולא ליפול משורשי העץ עליהן עמדו, פן היו נחנקות למוות.
שתי הנערות מסרו עדות מפורטת בנוגע לחוטף ולרכב בו נסע, בטרם זיהו את שייפר באופן רשמי.
אף על פי ששייפר התעקש בתוקף על כך שבסך הכל הגזים במאמציו ללמד את שתיהן שיעור על הסכנות הכרוכות בנסיעה בחברת אנשים זרים, סיפורו לא זכה לאמון רב, והוא פוטר ממשרתו והושם במעצר.
קראודר הורה לפקודיו להגיש נגדו כתב אישום בגין כליאת שווא ותקיפה בנסיבות מחמירות.
כעבור שבועיים, שוחרר שייפר בערבות עצמית של כ-15 אלף דולרים, ולפיכך נותר חופשי עד למשפטו, שנקבע לנובמבר 1972. הוא שב לבית אותו שכר עם אשתו בסטיוארט.
דין והוריה לא שמו לב לשינויים בהתנהגותו, והאמינו לטענתו כי רק ניסה ללמד את הנערות לקח.
בזמן שהמתין למשפטו התפרנס מעבודות כפיים שונות בקוויק צ'ק.
ב-27 בספטמבר 1972, חטף שייפר את סוזן קרול פלייס בת השבע עשרה ואת ג'ורג'יה מרי ג'סופ בת השש עשרה.
השלושה הכירו במרכז לחינוך מבוגרים בפורט לודרדייל, כאשר שייפר הציג את עצמו בתור ג'רי שפרד, וטען כי הגיע מקולורדו, לשם התכוון לשוב לשם לאחר טיול קצר שתכנן לערוך במקסיקו.
הוא ככל הנראה העמיד פנים כאילו גילה עניין במשיכתה של ג'סופ לגלגול נשמות ותפיסה על חושית, בנוסף לאהבתה של פלייס למוזיקה, בניסיון למצוא חן בעיניהן.
בצהרי היום בו נראו שתיהן לאחרונה, הגיעה אמה של פלייס, לוסיל, לביתם, בכדי למצוא את בתה מסדרת את חדרה, בזמן שג'סופ ושייפר ישבו לצדה.
הן הציגו אותו בפניה, ופלייס אמרה לאמה כי הן מתכוונות .
אף על פי שאמה נותרה חשדנית, הבטיח לה שייפר כי כוונותיו טובות.
אולם היא נותרה לא משוכנעת ורשמה את מספר רכב ה 1969 שלו על דף.
פלייס גמרה אומר בליבה לעזוב, והבטיחה לאמה בדמעות כי תלך רק לזמן קצר, ותשמור איתה על קשר.
שתי הנערות יצאו מהבית יחד עם שייפר בסביבות השעה 08:45 בערב.
כעבור ארבעה ימים בהם לא שמעה דבר מפלייס, יצרה לוסיל קשר עם אמה של ג'סופ, שירלי, רק כדי להודיע לה כי בתה ברחה מביתם ב-27 בספטמבר, וכי לא שמעה מאף אחת מהן מאז.
שתי הנערות דווחו כנעדרות במשטרת .
לוסיל מסרה לחוקרים את מספר הרכב שרשמה, בנוסף לתיאור פיזי של האדם שבחברתו הנערות עזבו.
לוחית הרישוי שויכה לרכב מדגם שונה לחלוטין אשר נמצא בבעלות תושב מסנט פטרסבורג אשר לא דמה בשום צורה לג'רי שפרד, והחזיק באליבי מוצק לתאריכים בהם נעלמו הנערות.
לאחר שהאדם היחיד שענה לשם ג'רי שפרד והתגורר בפורט לודרדייל הוסר מרשימת החשודים בגין חוסר התאמה, הפך מקרה היעלמותן של הנערות לתיק לא פתור.
מרי אליס בריסקולינה בת הארבע עשרה ואלזי לינה פרמר בת השלוש עשרה נעלמו בדרכן למסעדת דרכים על , לאחר שעזבו את האכסניה בה שהו בעיירה , ב-26 באוקטובר 1972, פחות מחודש לאחר היעלמותן של פלייס וג'סופ.
בראשית 1973 נמצאו גופותיהן תחת סבך צמחייה, לא הרחק מ, סמוך ל.
כל אחת מהגופות אותרה בנפרד, אולם רגליהן היו פתוחות לרווחה.
בריסקולינה הוכתה קשות בראשה ואחת המהלומות אשר ניפצה את גולגולתה ככל הנראה הובילה למותה.
כמה מציפורניה נתלשו לחלוטין מאצבעותיה, דבר העשוי להצביע על המאבק הפראי שניהלה נגד רוצחה.
פרמר מתה גם היא כתוצאה מחבטה בראשה.
תשאול מקביל של חבריה של בריסקולינה חשף כי היא ופרמר נהגו לבקר באכסניה בלודרדייל-ליד-הים לעיתים קרובות, שם שכר בן זוגה של אחותה הגדולה של בריסקולינה חדר.
כמו כן, גילו החוקרים כי אדם בשם גרי שפרד היה מוכר לבריסקולינה.
שפרד, אדם שמספר אנשים זיהו אותו כשייפר, טען כי היה שוטר לשעבר במשטרת וילטון מנורס.
כעבור שלושה חודשים נעלמו שתי צעירות נוספות.
ב-11 בינואר 1973, קולט מרי גודאינף וברברה אן וילקוקס בנות התשע עשרה, היו בדרכן לפלורידה מסו סיטי, איווה, ונראו לאחרונה ב, מיסיסיפי.
באותה העת, המתין שייפר לפתיחת משפטו בגין חטיפתן של ולס וטרוטר, והסתובב בחופשיות.
נודע כי ביצע שיחת טלפון לטווח רחוק מסידר רפידס, איווה, לביתו בפלורידה, זמן קצר לפני היעלמותן, וייתכן כי שלושתם נפגשו כאשר שב לפלורידה.
עצמותיהן התגלו לצד ארגז תפוזים שניצב בסמוך לעץ גדול ביער, בינואר 1977. שני הקורבנות נקשרו לעץ בעזרת תיל ונתלו ממנו, בזמן שהרוצח עמד או ישב על הארגז.
בדצמבר 1972 נפתח משפטו של שייפר בגין חטיפתן של ולס וטרוטר.
לאחר שחתם על הסדר טיעון עליו המליץ לו בחום עורך דינו לקבל, הודה באשמה בגין סעיף אחד של תקיפה בנסיבות מחמירות, ונגזרה עליו שנת מאסר אחת, עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר שישה חודשים, ועונש נוסף של שלוש שנות מאסר על תנאי.
עם הקראת גזר הדין, ב-22 בדצמבר, אמר השופט ד.
סמית' לשייפר, ; כמו כן, התיר לו לדחות את תחילת מאסרו עד לאחר החגים, והוא החל לרצות את עונשו בבית הכלא של מחוז מרטין ב-15 בינואר 1973. כאשר עזב את בית המשפט ביום הקראת גזר הדין, ציין בפני העיתונאים שנכחו במקום: .
במרץ 1973 נתקלה לוסיל פלייס במכתב מאת ג'רי שפרד בחדר השינה של בתה, ונסעה לכתובת המוען שהייתה רשומה עליו: שדרות מרטין 333, פלורידה.
שם גילתה מאחראי הבניין כי שפרד רשם את דירתו על שמו האמיתי, ג'רארד שייפר, וכי נכלא לאחרונה בגין חטיפה וניסיון לרצח של שתי נערות.
בזמן שלוסיל ובעלה נסעו מסביב לשכונה, היא לפתע הבינה כי ככל הנראה רשמו החוקרים את מספר לוחית הרישוי שמסרה באופן שגוי, כך ששויכה ל ולא למחוז מרטין, היות שמרבית הלוחיות שראתה באותו הזמן התחילו במספר 42 ולא 4 בלבד.
לאחר שהודיעה על כך למשטרה, גילו החוקרים כי הרכב היה למעשה מדגם דטסון ובצבע כחול-ירוק, והשתייך לאדם בשם ג'רארד שייפר, אשר התגורר בשדרות מרטין 333.
כאשר תוחקר, הכחיש שייפר כי פגש אי פעם את פלייס או את הוריה, אף על פי שלוסיל הצליחה לזהות אותו באופן ברור בתור ג'רי שפרד באמצעות תמונה שנמסרה לה, מהתקופה בה עבד במשטרת וילטון מנורס.
כעבור חודש, מצאו אב ובנו אשר חיפשו אחר פחיות אלומיניום ביער, שאריות של שתי גופות רקובות, מפוזרות בתוך בור שנחפר בין העצים ומסביב לו, באוק המוק פארק, פורט סנט לוסי, פלורידה.
עומקו של הקבר המאולתר היה שישים ותשעה סנטימטרים לערך.
הזירה כולה נמצאה במרחק של כשישים וחמישה מטרים מדרך העפר הקרובה ביותר, ובמרחק של פחות מעשרה קילומטרים מהמקום בו החזיק שייפר בוולס וטרוטר בקיץ הקודם.
על גזע עץ סמוך התגלו סימני שריטה עמוקים, אליו ככל הנראה נקשר גופן של הנערות.
אחת הגופות עדיין הייתה לבושה בגזרי ג'ינס כחולים עם סמל הדמויות וייל אי.
קויוטי ורוד ראנר מסדרת לוני טונס, ואילו הגופה השנייה הייתה עירומה לחלוטין.
ערמת בגדים נוספת שהשתייכה לקורבנות, נמצאה בתוך סבך צמחייה קרוב.
חתיכות מהגופות נתלשו בידי חיות בר ופוזרו בכל עבר.
שתי הנערות נקשרו לעצים בטרם נרצחו, כאשר עמודי השדרה שלהן נקטעו באזור החוליות המותניות וחוליות הצוואר.
מספר עצמות נחתכו לחלוטין בעזרת סכין או מצ'טה.
לאחר מותן נכרתו ראשיהן, ועצמות הלסת שלהן נשברו בכמה מקומות.
סדרת השאריות אשר הרכיבו את אחת הגופות, שזוהתה מאוחר יותר כשייכת לפלייס, נורתה בלסתה על ידי אקדח בעל קליבר בקוטר 22 מ"מ.
כמו כן, חתיכות של קליפת עץ בניאן, שנמצאו בסביבת הקבר, הצביעו על כך שאחת הנערות או שתיהן נתלו מאותו הגזע די זמן בכדי להשאיר עליהן סימנים לפני שמתו.
נחרטו על הקליפה, ושורשי העץ נשאו סימני חיתוך עמוקים, אשר ככל הנראה בוצעו בעזרת סכין, מצ'טה או גרזן, והכילו סיבי בד.
הגופות נלקחו למכון לרפואה משפטית במחוז דייד, שם זיהה אותן דוקטור ריצ'רד סווירון כשייכות לפלייס וג'סופ, באמצעות השוואת הממצאים לצילומים דנטליים וצילומי רנטגן של שברים אשר החלימו זה מכבר.
זמן מה לאחר מכן נודע הדבר לשייפר, אשר ביקש ייצוג משפטי מהסנגוריה הציבורית.
עורך הדין שמונה עבורו היה אלטון שוורץ.המיקום בו התגלו הגופות, בנוסף לקווי הדמיון במודוס אופרנדי של שיטת החטיפה והרצח ביחס לפשעיו הקודמים של שייפר, סייעו לכוחות המשטרה במחוזות ברוארד ומרטין להשיג את צווי החיפוש שביקשו עבור ביתו ורכבו של שייפר, וכן לביתה של אמו.
בחיפוש שנערך בבית אמו של שייפר, נמצאו בתוך ארון נעול בחדר השינה, כשלוש מאות דפים, שבהם כתב לאורך מספר שנים סיפורי זוועה המלווים בציורים גרפיים.
בסיפוריו תיאר שייפר חטיפות, השפלות, אונס והוצאות להורג של מספר נערות ונשים צעירות, אליהן התייחס באופן שגרתי בתור זונות, פרוצות או יצאניות, בנוסף לשתיים ספציפיות אשר ענו לשמות בלינדה וקרמן, וכן אישה לא מזוהה נוספת אשר נתלתה במקום לא ידוע סמוך ל.
חלק מהמעשיות תיארו כיצד הכריח שייפר את קורבנותיו לשתות משקאות שונים, לרוב יין או בירה, בזמן שעמדו על קצות אצבעותיהן, כאשר מסביב לצווארן נקשר חבל תלייה, כך שיכל לצפות בהן משתינות על עצמן בטרם נחנקו למוות.
לעיתים קרובות שב שייפר לזירות הפשע, שבועות או חודשים לאחר שביצע את הרציחות, בכדי לקיים מעשי נקרופיליה עם הגופות המבותרות, או על מנת לעקור את שיניהן.
כמו כן, חושפים כתביו את העניין הרב שגילה בשיטות היסטוריות של עינויים והוצאה להורג, ואת העונג שהפיק מצפייה בנשים, הנתונות תחת מצבי לחץ, משתינות או עושות את צרכיהן על עצמן, לפני ובזמן תלייתן.
כמו כן, נמצאו אחד עשר אקדחים, שקים מלאי תחמושת, שלושה עשר סכיני ציד, גלילי חבל, וערימות של מגזיני פורנו רך, עליהם צייר שייפר ציורים שונים, כך שעתה הציגו נשים קשורות הנתלות מעצים או מגיליוטינות שונות, חלקן נושאות פצעי יריות, בזמן שהן מטילות את מימיהן.
בנוסף, נמצאו שלושים ושבע תמונות פולארויד בשחור-לבן, המציגות נשים שנתלו או שגופן הושחת, בדרך כלל לצד עצי תה, אשר עשויים היו להימצא ב, פלורידה.
חלק מהתמונות הציגו את שייפר לבוש בבגדי נשים ומדמה את תלייתו העצמית מעץ, כאשר צואה מרוחה על ישבנו.
בין ניירותיו של שייפר נמצא מכתב מ-20 ביולי 1971, מאדם אלמוני מ, ויקטוריה, אוסטרליה, עמו נפגש כאשר טיילו שניהם במרוקו בקיץ 1970. המכתב הכיל תמונות פולארויד נוספות של אליו הגיעו שניהם, ממש לאחר שנערך בו .
חלק מהתמונות הציגו נשים שאיבריהן הפנימיים נשפכו החוצה, לאחר שגופן בותר בעזרת סכינים וגרזנים.
בתוך קופסת תמרוקים מוזהבת, מצאו החוקרים תכשיטים, דרכונים ופריטי לבוש השייכים למספר נערות ונשים צעירות.
על אף שבעליהן של חלק מהחפצים מעולם לא נמצאו, רבים מהם שויכו לנשים צעירות אשר דווחו כנעדרות בשנים קודמות.
ב-6 באפריל נערך חיפוש בביתו של שייפר במחוז מרטין, בו נמצאו פחות ראיות פיזיות מאשר בברוארד.
אולם החוקרים נתקלו בשתי שיניים אנושיות, אשר אוחסנו בקפסולת פלסטיק בתוך חדר השינה הראשי, בנוסף לציפית כרית מוכתמת בדם אשר נשטפה באופן יסודי, וכן במספר סכינים וכלי נשק.
על אף הפצרותיו, מסר גיסו של שייפר את הארנק לידי המשטרה.
עד ל-12 במאי אספו חוקרי התיק מספיק ראיות נסיבתיות, על מנת לקשור את שייפר לתשעה מקרי רצח והיעלמויות לא פתורות שהתרחשו בין השנים 1969–1973. באותו החודש, פרסם עיתון מקומי רשימה של עשרים ושמונה נשים מתות או נעדרות, אשר האמונה הרווחת באותה העת סברה כי גורלן נגזר בידי שייפר.
מרביתן הגיעו מפלורידה, למעט שתיים שהגיעו מוירג'יניה המערבית ואיווה.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-14 במאי, אמר החוקר הראשי לם ברמלי ג'וניור כי , היה זה התיק הקשה ביותר בו נתקל מעודו.
ב-18 במאי הואשם שייפר בשני סעיפי רצח מדרגה ראשונה של פלייס וג'סופ.
הוא נעצר עד לתום ההליכים ללא אפשרות לשחרור בערבות, ונלקח ל ב, על מנת לעבור הערכה פסיכיאטרית בת שלושים ימים, בטרם הושב לבית הכלא המחוזי של ב-20 ביוני.
תוצאות הבדיקה גילו כי הוא סבל מפרנויה, פסיכוזה וסטייה מינית חמורה, מצב רפואי אשר הגדיר אותו בתור , אולם בעת ובעונה אחת החשיב אותו לכשיר בכדי לעמוד למשפט.
בשימוע שנערך בבית משפט לערעורים ב-21 ביוני, שכנע התובע המחוזי רוברט סטון את השופט סיירוס פייפר טרוברידג' כי שייפר היה שפוי, ובשל כך כשיר להישפט.
שייפר טען בתוקף לחפותו, ואמר כי ההאשמות נגדו .
הוא סיפר לאחד העיתונאים שנכחו במקום כי היה בטוח ומשוכנע שינוקה מכל מאשמה.
ב-17 בספטמבר 1973 נפתח משפטו של שייפר במחוז סנט לוסי.
השופט שנבחר עבורו היה סיירוס פייפר טרוברידג'.
צוות התביעה הורכב מהתובע המחוזי, רוברט סטון, וכמו כן מעורכי הדין פיליפ שיילר, ריצ'רד פורדי ואנתוני יאנג.
הגנתו של שייפר הורכבה מהסנגור הציבורי אלטון שוורץ, יחד עם עורכי הדין ברוס קולטון וג'יימס ברקר.
מאחר שבאותה העת הכריז על עונש המוות כאמצעי לא חוקתי אשר לא יתקיים בין גבולות המדינה, ביקשה התביעה לגזור מאסר עולם על שייפר.
הוא המשיך לטעון לחפותו בפני האישומים, ושמר על התנהגות מרוחקת ואדישה לכל אורך ההליכים המשפטיים.
לעיתים בהה בקרירות לכיוון עדי התביעה בזמן שדיברו, או חייך לעבר העיתונאים שנכחו באולם כאשר אחד העדים מטעם ההגנה עלה לדבר בדוכן.
אף על פי ששייפר העיד בשימוע הקדם משפטי שנערך והכחיש כל מעורבות במקרי הרצח של פלייס וג'סופ, בנוסף לכך שטען כי אינו זוכר היכן שהה בתאריכים בהם נחטפו ונרצחו, נמנע מלהעיד במשפט עצמו בהתאם לייעוץ שקיבל מעורכי דינו.
בהצהרת הפתיחה שמסר התובע סטון לחבר המושבעים ב-19 בספטמבר, פרס את טענתה הראשית של התביעה כי הראיות הפיזיות והנסיבתיות אשר עמדו להיחשף בקרוב, בנוסף לעדויות הרבות שנאספו, ימחישו באופן ברור את אשמתו של שייפר בכל הנוגע לרציחתן של פלייס וג'סופ.
כמו כן, אמר כי המדינה ציפתה מהמושבעים להשיב פסק דין של .
בתום הצהרת התביעה, ביקש עורך דינו של שייפר, שוורץ, לדחות את הצהרת הפתיחה של ההגנה עד לאחר שתסיים התביעה להציג את כל ראיותיה ועדויותיה.
בקשתו התקבלה ללא כל התנגדות מצד התביעה.
העדים הראשונים אשר עלו להעיד מטעם התביעה היו האב והבן אשר גילו את גופותיהן המבותרות של פלייס וג'סופ באוק המוק פארק.
שניהם שחזרו את ממצאיהם, את הדברים שראו ואת מעשיהם מיד לאחר מכן, קרי דיווח לרשויות.
מיד לאחר מכן, עלה לדוכן העדים לוטננט פטריק דובאל ממשרד השריף של מחוז סנט לוסי, אשר תיאר את זירת הפשע, את הראיות שנאספו, ואת הקבר אליו הושלכו הקורבנות.
כמו כן, הוסיף כי החוסר בסחיפה שהתקיים מסביב לקבר העיד על כך שהוא נחפר שוב לפחות פעמיים.
הוריה של פלייס הגיעו גם הם להעיד באותו היום, וזיהו את שייפר בתור האדם אשר ראו בחברת בתם לפני היעלמותה.
על אף ניסיונות ההגנה לפגוע באמינותם, שניהם הצהירו שהיו בטוחים לחלוטין כי שייפר היה אותו אדם אשר ביקר בביתם.
כמו כן, זיהו הוריה ואחותה הצעירה של ג'סופ, שריל, את ארנק הזמש אשר נמצא ברשות אשתו של שייפר, כארנקה של ג'סופ.
בימים הבאים נמסרה עדותו של פקיד בית משפט מחוזי, אשר טען כי רכבו של שייפר נרשם על כתובת מגוריו במחוז מרטין, כחודש לפני הרציחות, ובכך הוכיח כי לוחית הרישוי שרשמה אמה של פלייס אכן הייתה תואמת לשלו.
בהמשך עלה לדוכן העדים לוטננט דייוויד יורצ'וק, אשר תיאר את החיפוש שנערך בבית אמו של שייפר באפריל 1973, ואת הראיות שנמצאו במקום.
דוקטור ריצ'רד סווירון מסר בעדותו מידע על הנתיחות שלאחר המוות שנערכו בגופות הקורבנות, ועל תהליך הזיהוי הרשמי שבוצע בהתאם לצילומי רנטגן של השיניים, ושל עצמות שנשברו בעבר.
כאשר תושאל בידי ההגנה, התעקש כי כלי הנשק ממנו נורה הקליע שפגע בלסתה התחתונה של פלייס, היה בעל קליבר בקוטר 22 מ"מ ולא 25 מ"מ, כפי שהציע הסנגור.
רופא נוסף בשם דוקטור ג'וזף דייוויס, אשר עבד בשירות מחוז דייד, פירט בעדותו על קשירת הקורבנות בטרם רציחתם, השחתת וביתור גופותיהם, ואין ספור סימני החיתוך שנחרטו על עצמותיהם.
ננסי טרוטר ופאולה ולס הגיעו להעיד בהמשך בנוגע לחטיפתן.
טרוטר שחזרה בפני בית המשפט מספר דברים ששייפר אמר בפניה, לאחר שקשר אותה לעץ ברוש; לדבריה, סיפר לה שהוא מסוגל לחפור בור באדמה, בו יקבור אותה ואת ולס, כך שאף אחד לעולם לא ימצא אותן.
לעדותן צורף סרט קצר המציג את קשירתן של הנערות, בשחזור שבוצע בידי המשטרה; ראייה זו נמסרה מידי שוורץ, אשר היה להוט להציג לחבר המושבעים כי לא נגרם אף נזק לנערות.
בין הראיות שהוצגו מטעם התביעה בפני חבר המושבעים היו קליפות העץ אליהן נקשרו הנערות שנרצחו, אשר הצביעו על כך ששתיהן היו תלויות מהעץ למשך תקופת זמן ארוכה מספיק על מנת להשאיר עליהן סימנים עמוקים, בטרם נרצחו.
כמו כן, הוצגו שורשי העץ עליהם הוכרחו פלייס וג'סופ לאזן את עצמן בכדי להימנע מחנק, בזמן שהיו נתונות לעינויים.
מיקרואנליסט בשם הרולד ניוט העיד כי סיבי הבד שנמצאו בין השורשים התאימו באופן מדויק לאחד מפריטי הלבוש שנמצאו בזירת הפשע, וכי סיבי הקנבוס שנמצאו בתוך קליפת העץ היו ככל הנראה שייכים לחבל שאיתו נקשרו הנערות.
לאחר שהציגה התביעה את ראייתה האחרונה ואת התסריט שנמצא בבית אמו של שייפר, בו תיאר כיצד יש להוציא להורג כראוי נשים, הכריז סטון כי התביעה סיימה להציג את תיקה.
שוורץ עתר מיד לזיכויו של שייפר מכל ההאשמות, מאחר שלדבריו, התביעה לא הצליחה להוכיח את אשמתו של הנאשם מאחר שכל הראיות שהוצגו היו נסיבתיות בלבד.
בית המשפט דחה את עתירתו.
אסטרטגיית ההגנה התמקדה במציאת חולשות בדברי העדים וערעור אמינותם, בייחוד בנוגע לזיהויו של שייפר, להנחה כי שתי הנרצחות לא נראו יותר בחיים לאחר 27 בספטמבר 1972 ולטענה כי הקבר נחפר פעמיים נוספות רק לאחר שהחל שייפר לרצות את עונשו בגין חטיפתן של ולס וטרוטר.
מספר עדים, ביניהם אשתו ואחותו של שייפר, העידו בנוגע לתכונותיו הפיזיות ואופן לבושו, בצורה שהציגה שוני רב מהתיאור שנמסר בידי הוריה של פלייס.
עדות נוספת שנמסרה לטובתו הגיעה מפיו של אדוארד האריס, שותף לציד עמו נפגש בעבר, אשר הצהיר כי תמיד הסתובב רק עם ארנק זמש הדומה לזה שזוהה בידי הוריה ואחותה של ג'סופ כשייך לה.
אחד העדים האחרונים מטעם ההגנה היה נציג תחנת המים של פורט פירס, אשר העיד בנוגע למצב המשקעים ומזג האוויר באוק המוק פארק בין החודשים ספטמבר 1972 לאפריל 1973. בתשאול נגדי, טען כי המידע שמסר נוגע רק לסביבה הקרובה לזירת הפשע, אולם לא בהכרח לזירת הפשע עצמה.
לאחר שהעדים האחרונים מטעם ההגנה סיימו לומר את דבריהם, מסרו שני הצדדים את נאומי הסיום שלהם בפני חבר המושבעים, ולכל אחד מהם הוקצבו שעתיים לשם כך.
פיליפ שיילר מצוות התביעה מסר את נאומו ראשון, כנהוג במערכת המשפט האמריקאית.
ראשית, ציין כי התאריך סימל את יום השנה להיעלמותן של פלייס וג'סופ, בטרם החל לפרוס את טיעוניו השונים, אשר נגעו לזיהויו של שייפר באמצעות לוחית הרישוי של רכבו, לראיות הפיזיות שלכאורה קשרו אותו לקורבנות, ולפריטים שנמצאו בשני החיפושים שנערכו במקומות מגוריו.
לסיכום, טען, כי כל הראיות שהוצגו הוכיחו כי , את אשמתו של שייפר ברציחות.
כאשר התייחס לקווי הדמיון שבין חטיפתן של ולס וטרוטר לבין הרציחות של פלייס וג'סופ, הצביע על השוני הבולט היחיד שהתקיים בין השניים, שהוא, לדבריו, .
הוא סיים את נאומו עם רמיזה לחוקת ארצות הברית, והסביר כי שייפר זכה למשפט הוגן וייצוג משפטי הולם, וכי נטל ההוכחה נח על התביעה.
כאשר עבר לעסוק בפלייס וג'סופ, הבחין כי שייפר של הנערות, אלא פעל בתור בזמן שעינה ורצח אותן.
שוורץ ניצל את נאומו בכדי לנסות ולפגוע באמינותן של מרבית הראיות והעדויות שהוצגו בידי התביעה.
הוא פטר את עדותה של לוסיל פלייס בדבר זיהוי לוחית הרישוי של שייפר כלא מדויקת, בטרם כינה את התאריך בו הנערות נרצחו כהשערה בלבד.
לדבריו, הרציחות האמיתיות לא יכלו להתרחש לפני 15 בינואר 1973, או בכל מקרה, בתאריך אחר בו שייפר שהה מחוץ למדינה, או בין כותלי הכלא.
בכל הנוגע לפריטים השונים שנמצאו בביתו, הציג בתגובה את עדויות בני משפחתו של שייפר, אשר טענו כי הפריטים היו בבעלותו של שייפר עצמו.
בכל הנוגע לקבר אליו הושלכו גופותיהן של פלייס וג'סופ, טען שוורץ כי הוא נחפר מחדש לאחר מאסרו של שייפר ב-15 בינואר, כך שהאדם האחראי לכך מוכרח להיות גם הרוצח.
על מנת לתמוך בטענות הללו, הזכיר את העדות של נציג תחנת המים, אשר הצביעה על המחסור במשקעים שנמדד באתר הקבורה, וזאת על אף כמעט חמישים סנטימטרים של גשם אשר נמצאו במקומות אחרים בסביבה הקרובה, בטווח התאריכים שבין היעלמות הנערות לבין מציאת גופותיהן.
נאום ההגנה תם בטענה כי התביעה נכשלה להוכיח את אשמתו של שייפר מעבר לכל ספק סביר.
תוך מתן דגש על הנחת חפותו מפשע של שייפר, הצהיר שוורץ במשפטיו האחרונים, .
בטרם סיים את דבריו, ביקש מחבר המושבעים לקבוע חפות מפשע.
ב-26 בספטמבר מסר רוברט סטון את נאום הסגירה שלו.
הוא פתח בסתירת טענותיו של שוורץ בכל הנוגע לציור הראיות הנסיבתיות של התביעה כבלתי מספיקות להרשעתו של הנאשם, בנוסף לביטול הטענה כי התביעה ניסתה להוכיח את אשמתו של שייפר על סמך קווי הדמיון שבין חטיפתן של ולס וטרוטר לבין רציחתן של פלייס וג'סופ בלבד.
לאחר מכן, הסביר כי תיק התביעה נבנה הן מראיות פיזיות והן מראיות נסיבתיות, אשר כולן מצביעות יחדיו על אשמתו של שייפר.
כאשר פנה להתייחס לכל העדים אשר הופיעו בבית המשפט, פתח בהגנה על עדותה של לוסיל פלייס, והדגיש את תפקידה החשוב בכל המקרה, מאחר שעל ידי כך שרשמה את מספר לוחית הרישוי של שייפר, הצליחה לקשר אותו לרציחות.
כמו כן, הזכיר את ארנק הזמש שזוהה בידי אמה, אחותה וחבריה של ג'סופ, בטרם התייחס לעדים מטעם ההגנה, כולם בני משפחתו של שייפר, אשר סיפרו כי הארנק היה בבעלותו קודם לרציחות.
לאחר מכן, הזכיר את עדותה של תרזה דין, אשתו של שייפר, אשר העידה בפני בית המשפט כי בעלה נתן לה את הארנק כמתנה בנובמבר 1972, וכי מעולם לא ראתה אותו לפני כן.
כאשר התייחס לבדיקות הבליסטיות אשר חשפו כי אף אחד מכלי הנשק שנלקחו מביתו של שייפר לא התאימו לתרמיל הקליע בקוטר 22 מ"מ שנמצא בזירת הפשע, הזכיר סטון את עדות גיסו של שייפר, שאמר כי שייפר החזיק באקדח בעל קוטר דומה אותו כינה , אשר לא נמצא בין חפציו.
בעודו מרים את אחד הדפים שנמצאו בין ניירותיו של שייפר, שכותרתו הייתה , הצהיר סטון, .
לסיכום, חזר סטון לאחת מאמירותיו של שותפו לצוות התביעה, שיילר, אותה אמר בנאום הסיום הראשון.
לדבריו, שימש שייפר הן כתובע, שופט ומוציא להורג.
סטון ביקש לצרף תוספת אחרונה, ואמר: .
סטון סיים את דבריו ואמר שהראיות שהונחו לפני חבר המושבעים סותרות את טענות ההגנה לחפותו של שייפר, והפציר בהם למסור פסק דין של אשמה.
בתום נאומי הסיום, דן חבר המושבעים בדבר גורלו של שייפר, בשעה 03:45 בצהריים.
לאחר יותר מ-5 שעות, שבו המושבעים לבית המשפט עם שני פסקי דין של אשמה ברצח מדרגה הראשונה, שעליהם הכריז השופט טרוברידג' בשעה 11:05 בערב.
עם קבלת פסק הדין טען שייפר שוב לחפותו, ואמר לעיתונאים כי, .
ב-3 באוקטובר נפתחו דיונים אחרונים בנוגע לעונשו.
צוות ההגנה טען בתוקף כי שייפר צריך להישלח לאשפוז כפוי, בהתאם ל מ-1971, בעוד שצוות התביעה ביקש עבורו מאסר עולם בבית הסוהר המדיני של פלורידה.
למחרת, נידון שייפר לשני מאסרי עולם, אותם היה אמור לרצות במקביל.
כאשר נשאל אם ירצה לומר דברים נוספים לפני השמעת גזר הדין, טען לחפותו, וביקש להישלח לבית חולים פסיכיאטרים, ולא לכלא.
אמה של פלייס הביעה את שביעות רצונה מכך ששייפר נידון למאסר עולם ולא לעונש מוות, וסיפרה לעיתונאים כי: .
בשנים הראשונות למאסרו, המשיך שייפר לטעון לחפותו בנוגע לרציחותיהן של פלייס וג'סופ, והכחיש את מעורבותו במקרי רצח והיעלמויות אחרים.
הוא התעקש כי הופלל בידי מה שכינה , רשויות חוק מושחתות, ועורך הדין שלו, אלטון שוורץ, אשר התחתן עם אשתו השנייה, תרזה דין, ב-21 בדצמבר 1973. על אף שהמשיך לטעון כי מעולם לא פגש את הנערות, כינה אותן לעיתים קרובות בתור מכורות להרואין, מודיעות משטרתיות, ומופקרות.
כמו כן, קילל את הוריהן מספר פעמים.
לאורך מאסרו, פיתח שייפר מוניטין של אסיר אדיש ושתלטן, הנחשד כמודיע שעבד לטובת הרשויות בתמורה לפריווילגיות.
בשנות מאסרו הראשונות הושם בבידוד, לאחר שנתפס מפר את תקנות הדואר של בית הסוהר יותר מפעם אחת, לעיתים בניסיון לשכנע אזרחים חופשיים לשלוח לו פריטי הלבשה תחתונה של נשים.
את מרבית זמנו העביר בשליחת מכתבים, ובפיתוח , אותה כינה .
הוא תיאר את הסוגה שהמציא ככזו אשר אינה מפארת אלימות, אלא מאפשרת לקוראים אותה לראות ולהבין מעשי רצח ונקרופיליה באור אמיתי יותר.
אף על פי שטען כי כתביו היו בדיוניים לחלוטין, מספר חוקרים מאמינים שרבים מהם ממחישים את הרציחות והתקיפות שביצע לאורך השנים.
ב-1983 הועבר שייפר לבית הסוהר אבון פארק, בו סייע לרשויות החוק להשיג ראיות מוצקות, על מנת להבטיח את הרשעתו של הפדופיל מרווין אריק קרוס, אשר הפעיל רשת לפורנוגרפיית ילדים מתוך כותלי בית הסוהר.
המידע שסיפק סייע גם להרשעתם של שני נאשמים מסיטאל ולוס אנג'לס, לכידתן של אלפי תמונות לא נאותות של ילדים אשר הוחרמו בארבע מדינות שונות, העברתו של קרוס לבית הסוהר המדיני של פלורידה והשמתו בבידוד.
שייפר עצמו הוחזר לאותו מוסד כליאה באוגוסט 1985.
במשך השנים, הגיש שייפר מספר בזמן מאסרו.
אחת התביעות, אותה הגיש ב-1993 נגד מחבר ספרי הפשע האמיתי פטריק קנדריק, עסקה במכתב ששלח לו בו העמיד פנים כי הוא תלמיד מכללה המבקש ממנו ייעוץ בנוגע להתגברות על תחושת הפחד שחש בכל פעם שעמד לפגוש את שהאמונה הרווחת הייתה כי הוא .
בתגובה למכתבו, השיב קנדריק בקצרה כי לא הייתה בנמצא כל סיבה לפחד משייפר, אותו תיאר כ.
בתגובה, הגיש נגדו שייפר תביעת דיבה על סך כ-500 אלף דולר.
התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט בהסכם משותף, בו הסכים קנדריק למסור לשייפר עותק של קטע מכתב ידו אשר הכיל את רשימת קורבנותיו האפשריים, בנוסף לאלו שלפי מחקרו לא יכלו להירצח בידיו.
כמו כן, תבע שייפר את מחברי ספרי הפשע האמיתי , , ו, ואף את סוכן הבולשת לשעבר , לאחר שתיארו אותו כרוצח סדרתי בעבודותיהם.
סונדרה לונדון, בת זוגו של שייפר מתקופת לימודיהם בתיכון, ראיינה אותו מספר פעמים לאחר הרשעתו, ולבסוף הפכה לשותפה בקריירה שלו כסופר, תחת הסוגה שהמציא: סיפורת הרצח.
מאוחר יותר, פרסמה לונדון קובץ סיפורים וציורים הנקרא על שם הסוגה, שיצא לאור ב-1990. ספר נוסף: "מעבר לסיפורת הרצח", פורסם כעבור שנתיים.
המעשיות המתוארות בשני הספרים מאופיינות בתיאורים גרפיים ארוכים של עינויים אלימים כלפי נשים צעירות, המסתיימים ברציחתן והטלת מומים בגופן, בדרך כלל מנקודת מבטו של הרוצח, המוצג כמעט תמיד בתור שוטר מושחת.
שייפר המשיך להתעקש בתוקף שהסיפורים שכתב היו בדיוניים לחלוטין וכי החל לכתוב סיפורת מאותו הסוג במהלך שנות ה-60. לדבריו, שאב את ההשראה למעשיותיו לאחר שצפה בסרט הגור "", בבימויו של הרשל גורדון לואיס מ-1963. על אף כן, רשויות החוק ראו את סיפוריו כתיאורים מעורפלים של פשעיו האמיתיים.
במכתבים פרטיים ששלח לעורך דינו, הודה שייפר שהשערות אלו היו למעשה נכונות, ואף כתב כי אחד הסיפורים, שדי הרצח, תיאר את רציחתן של בריסקולינה ופרמר.
גרסה מתוקנת של ספרו, אשר פורסמה לאחר מותו, הציגה מספר סיפורים ומאמרים משני הספרים הראשונים, יחד עם קובץ מכתבים שכתב ללונדון, בהם נטל את האחריות על רציחתן של עשרות נערות ונשים צעירות.
כמו כן, הזכיר את הרוצח הסדרתי טד בנדי, אותו כינה טירו (קרי טירון או חייל צעיר), אשר לדבריו, העריץ אותו וקינא בו בעת ובעונה אחת.
שייפר האשים את בנדי בכך שהעתיק את פשעיו וניסה לחקות אותו.
לונדון הבחינה כי בזמן ששלחו מכתבים זה לזה, טען שייפר לחפותו בפני הציבור ואיים לתבוע את כל מי שתייג אותו כרוצח סדרתי.
במכתב אחד שקיבלה, כתב שייפר כי החל לרצוח נשים ב-1965, כאשר היה בן תשע עשרה.
במכתב אחר, נטל אחריות על היעלמותן של שתי תלמידות בית ספר בדצמבר 1969, ונדי סטיבנסון בת השמונה ופגי ראן בת התשע.
לפי הכתוב, חטף אותן שייפר בפומפנו ביץ' ואכל את גופותיהן.
אולם מבחינה רשמית, המשיך להכחיש כל קשר למעורבות במקרה.
שיתוף הפעולה בין לונדון לשייפר תם ב-1991, זמן מה לאחר שהכחישה באופן פומבי את טענותיו כי לא היה יותר מאשר , שכעת עסק בכתיבת ספרות זוועתית.
לאחר שגילה שייפר על מעשיה, איים לכאורה על חייה.
אחת מהתביעות הרבות שהגיש הופנתה נגדה והאשימה כי הגדירה אותו כרוצח סדרתי בפורמט כתוב.
כתב ההגנה שהגישה לונדון כנגד ההאשמות הכיל חמש מאות צילומים של מכתבים מפלילים אשר נכתבו בכתב ידו של שייפר.
לאחר שראה את הראיות, דחה השופט את תביעתו של שייפר.
התביעות שהגיש נגד וילסון וניוטון נדחו גם הן, לאחר שלונדון העבירה להם את ראיותיה.
שייפר נדקר למוות על רצפת תאו בידי אסיר אחר ב-3 בדצמבר 1995. הוא נדקר ארבעים פעמים בראשו, בפניו, בצווארו ובגופו, גרונו שוסף, עינו הימנית רוטשה, וכמה מצלעותיו נשברו.
גופתו התגלתה לאחר שאחד האסירים בבית הסוהר הודיע לסגל הסוהרים על מותו.
הגרסה שנמסרה מטעם בית הסוהר ומשרד התובע המחוזי, גרסה כי האסיר וינסנט פאוסטינו ריברה בן השלושים ושתיים, רצח את שייפר על רקע ויכוח שניהלו השניים יומיים לפני כן, בנוגע למי מהם יקבל את כוס המים החמים האחרונה שנותרה בידיהם.
ב-1999 הורשע ריברה ברצח של שייפר, ונידון לחמישים ושלוש שנים ועשרה חודשי מאסר, אשר צורפו באופן מצטבר למאסר העולם, ועשרים שנות המאסר שכבר ריצה, בגין רצח כפול שביצע בטמפה ב-1990. ריברה מעולם לא הודה ברצח או חשף את מניעיו.
האמונה הרווחה היא ששייפר נרצח מאחר ששימש כמודיע בבית הסוהר.
היות שבשנה שקדמה לרצח שלו נהגו האסירים להשליך עליו צואת אדם, ואף הציתו את תאו פעמיים.
מספר דיווחים חשפו כי קצין המודיעין שהפעיל אותו אישר כי הרצח נבע כתוצאה ישירה של הדלפותיו, בייחוד לאחר שהעביר לרשויות מידע מסווג בדבר אסיר בעל מוניטין וכוח רב, ששהה בין כותלי בית הסוהר באותה העת.
לאחר ששמעה על מותו של שייפר, סיפרה אמה של ג'ורג'יה ג'סופ לעיתונות כי תמיד ראתה את הרצח של שייפר כמקרה של צדק איטי, והוסיפה: .
סיירוס טרוברידג', השופט במשפטו של שייפר, אמר כי: .
בזמן מותו של שייפר, חוקרים ממחוז ברוארד הכינו נגדו תיק חדש עם אישומי רצח נוספים בגין שלושה מקרי רצח לא פתורים, במידה מסוימת, על מנת להבטיח כי לעולם לא יהיה אדם חופשי שוב.
שריף רוברט קראודר, אשר שימש כממונה על שייפר לאורך ארבעה שבועות ביולי 1972, נזכר במקרה בו חטף את ולס וטרוטר, ואמר כי: .
אחד מעמיתיו של קראודר טען כי: .
לא קיים קונצנזוס ודאי או מוחלט בנוגע לשאלה מתי או איפה החל שייפר לרצוח.
כפי שאמר בעצמו מתוך כותלי בית הסוהר ב-1995, המספר האמיתי של קורבנותיו לעולם לא יתגלה.
בזמן מאסרו, נהג לעודד השערות שונות בנוגע למספר הנשים שרצח, ובאותה נשימה, גם הכחיש את כל ההאשמות נגדו, וטען כי הניירות שנמצאו בביתה של אמו היו בדיוניים.
מחבר הפשע האמיתי פטריק קנדריק, טען כי לדעתו החל שייפר לבצע את רציחותיו ב-1969, ואמד את מספר קורבנותיו בכאחד עשר, אף על פי שהאמונה הרווחת היא ששייפר רצח לכל היותר עשרים ושמונה נשים.
רשימת הקורבנות המקורית שפורסמה בעיתון מקומי בפלורידה ב-1973, הכילה שבעה שמות של גברים, שחפציהם האישיים נמצאו בבית אמו של שייפר, והכילה שמות נוספים של אנשים, אשר מאוחר יותר התגלו בחיים.
2 באוקטובר: ננסי אליין לייכנר בת העשרים ואחת ופמלה אן נאטר בת העשרים, נראו לאחרונה בחיים בזמן שטיילו בשמורת אלכסנדר ספרינגס ביער הלאומי אוקאלה.
אף על פי שהרשויות האמינו תחילה כי השתיים טבעו למוות, שייפר התוודה מאוחר יותר כי רצח אותן.
8 בספטמבר: לי פרל היינליין בונדיס בת העשרים וארבע הייתה נשואה טרייה, אשר עבדה כמלצרית, והכירה את שייפר מאז צעירותה.
היא השאירה מכתב שיועד לבעלה, בו הסבירה כי התכוונה לנסוע למיאמי ולשוב באותו הערב.
מאוחר יותר, טען שייפר בפני חוקר פרטי כי בונדיס התקשרה אליו ביום היעלמותה וביקשה שייקח אותה לנמל התעופה הבין-לאומי מיאמי, אך לא ניסתה ליצור עמו קשר שוב.
גולגולתה נמצאה באתר בנייה בפאלם ביץ' באפריל 1978, עם שלושה חורים של כדורי אקדח בתוכה.
18 בדצמבר: קרמן מרי הלוק בת העשרים ושתיים נעלמה לאחר שהודיעה לאחותה על כוונתה להיפגש עם מורה מהמכללה הקהילתית של ברוארד, אשר הציע לסייע לה בקבלה לעבודה ממשלתית.
היא נראתה לאחרונה בעודה לובשת שמלת שיפון שחורה.
אחד הסיפורים שכתב שייפר לפני שנעצר עסק בתלייתה של נערה בעלת שיער ערמוני, אשר לבשה שמלת שיפון שחורה.
שתיים משיניה של הלוק נמצאו בביתו של שייפר, בנוסף לסיכת תלתן קטנה אשר הייתה בבעלותה.
29 בדצמבר: ונדי סטיבנסון בת השמונה ופגי ראן בת התשע נראו לאחרונה בפומפאנו ביץ' על ידי קרוביהם, כאשר הלכו לכיוון מגרש חניה על מנת לקנות גביעי גלידה.
מספר שנים לאחר הרשעתו, שלח שייפר מכתב לבת זוגו, בו התוודה כי רצח את שתיהן.
מספר חוקרים הטילו ספק באותנטיות של ההודאה, מאחר שהאדם האחרון שראה את שתי הילדות, אשר היו לבושות בבגדי הים שלהן, אמר כי הן נמצאו באותה העת בחברת אדם, אשר תיאורו הפיזי אינו דמה כלל לזה של שייפר.
18 בינואר: מארד אלן מלאריק בת התשע עשרה וקארן לין פרל בת השמונה עשרה, סטודנטיות ב, נראו לאחרונה עוזבות תיאטרון ב.
ב-16 באפריל נמצאו גופותיהן בנפרד מראשיהן הערופים.
אסיר בעל היסטוריה ארוכה של חקירות שקריות מסר הודאה באורך שלושים וחמישה עמודים, מלאה בטעויות עובדתיות, בה תיאר כיצד רצח את שתיהן ב-1976, אולם דבריו מוטלים בספק.
הראיות הקושרות את שייפר לרציחות הן נסיבתיות בלבד, והוא נוקה מכל אשמה ב-1982.
4 בינואר: בלינדה האצ'נס בת העשרים ושתיים, נשואה ואם לילדה בת עשרה חודשים, עבדה כמלצרית וכזונה של אנשי המעמד הגבוה.
האצ'נס ושייפר יצאו יחד במשך תקופה קצרה, לאחר שהתקבל למשטרת מחוז ברוארד.
היא נראתה לאחרונה כאשר נכנסה לרכב דטסון כחול שחנה מחוץ לביתה.
המשטרה מצאה את ספר הטלפונים שלה, אשר הכיל את השם ג'רי שפרד, תחת כתובת מקום מגוריו של שייפר.
29 בפברואר: דבורה סו לואו בת השלוש עשרה נראתה לאחרונה בדרכה לבית הספר החטיבתי ריקארדס.
ספריה נמצאו מאוחר יותר בתוך פח אשפה, לא רחוק מביתה.
בני משפחתה מאמינים כי שייפר, אשר עבד יחד עם אביה ואף ביקר בביתם, היה מעורב בהיעלמותה.
טיילור בת העשרים הייתה תושבת העיר וילטון מנורס.
ב-19 במרץ 1972 נעצרה בידי שייפר, כאשר עדיין עבד כשוטר, בגין נהיגה במהירות מופרזת, ולאחר מכן נעלמו עקבותיה.
11 באוגוסט: לאונרד ג'וזף מסאר בן הארבעים ושש היה בעל בית קפה שגופתו כרותת הידיים התגלתה קבורה באי האצ'ינסון ב-3 בינואר 1973, לא הרחק מהמקום אליו חטף שייפר את ולס וטרוטר.
לא נמצאו ראיות ישירות הקושרות את שייפר לרצח, או לצורך העניין, לכל רצח של גבר אחר.
אולם נודע כי התייחס למותו של מסאר בהתכתבויותיו לאחר הרשעתו.
31 באוגוסט (בקירוב): אליזבת רנה וילט בת העשרים ושתיים, תושבת פאייטוויל, ארקנסו, נסעה לפלורידה לכבוד .
הפעם האחרונה בה יצרה קשר עם אמה החורגת הייתה דרך מכתב מ-30 באוגוסט, אותו שלחה ממיאמי ביץ', בו כתבה כי התכוונה לשוב לארקנסו בקרוב.
26 באוקטובר: מרי אליס בריסקולינה בת הארבע עשרה ואלסי לינה פרמר בת השלוש עשרה נעלמו בזמן שהיו בדרכן למסעדה.
גופותיהן ערופות הראש נמצאו בידי פועלי בניין, קבורות במרחק של מאה ושמונים מטרים זו מזו, ב-15 וב-17 בפברואר 1973. שרשרת זהב ייחודית ותליון של מרים, אם ישו, אשר היו שייכים לבריסקולינה, נמצאו מאוחר יותר בקופסת התכשיטים של שייפר.
23 בדצמבר (בקירוב): סוזן גייל פול בת החמש עשרה דווחה כנעדרת על ידי משפחתה, זמן קצר לפני חג המולד של 1972. ב-16 ביוני 1974 נמצאו שאריות חלקיות של עצמותיה, כשהן קשורות לעץ מנגרוב באזור ביצתי ב.
עצמותיה זוהו רק במאי 2022, בעזרת שימוש בגנאלוגיה גנטית.
נסיבות היעלמותה הובילו את הרשויות לשקול את האפשרות כי שייפר עשוי היה לרצוח אותה, שכן הוא שוחרר ממעצרו יום אחד לפני שנעלמה.
11 בינואר: קולט מרי גודאינף וברברה אן וליקוקס בנות התשע עשרה, תושבות סדאר רפידס, איווה, נעלמו לאחר שעזבו את סו סיטי ויצאו לכיוון פלורידה, מספר ימים לפני ששייפר החל לרצות את עונש המאסר שקיבל עבור חטיפתן של ולס וטרוטר.
חפצים אישיים אשר היו בבעלותן נמצאו מאוחר יותר בביתו של שייפר.
בינואר 1977 התגלו גופותיהן הקשורות לאורך תעלה במחוז סנט לוסי, וזוהו בעזרת צילומי רנטגן דנטליים ב-8 בינואר 1978. חלקה העליון של גולגולתה של גודאינף מעולם לא נמצא.
בסדרת הפשע הדוקומנטרית "נישואים עם סודות", הופיע פרק שעסק בחייו של שייפר והרציחות שביצע, הפרק השישי בעונה השנייה, אשר שודר ב-2017.
בסדרת הפשע הדוקומנטרית "שוטרים רוצחים: ג'רארד שייפר", אשר הוזמן בידי חברת ההפקה וההפצה , הופיע פרק שעסק ברציחותיו של שייפר, הפרק השמיני בעונה הראשונה, אשר שודר ב-26 בפברואר 2017.
ג'ראר אלון (לעיתים מאוית שמו הפרטי כ"ז'ראר"; נולד ב-4 ביוני 1949) הוא אמן ישראלי-צרפתי הפעיל בתחומי הצילום, הקולנוע וההולוגרפיה.
נודע בתרומתו לשינויים החשובים שחלו בשדה הצילום הישראלי החל מאמצע שנות ה-70 ועד היום.
לאורך הקריירה שלו שילב בין מדיומים חזותיים שונים, בשדה הצילום המסחרי והאמנותי בישראל.
אלון נולד בקזבלנקה לאב ממוצא מרוקאי, מהנדס–קונסטרוקטור, ולאם צרפתייה שנולדה באלג'יריה, עקרת בית.
ב-1956 עקרה המשפחה ממרוקו לאלג'יריה והצטרפה למשפחת האם.
בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה עקרה המשפחה לפריז בשנת 1963, והשתקעה שם.
אלון למד ספרות, בלשנות ותיאטרון באוניברסיטת ליל שבצרפת.
במקביל, אלון עבד כצלם תיאטרון, כשחקן וכעוזר במאי בקולנוע ובטלוויזיה הצרפתית.
אלון עלה לישראל בינואר 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בתחילת 1975, החל את דרכו המקצועית בישראל כצלם הבית של CBS ומונה לצלם הבית של התיאטרון הלאומי "הבימה".
בשנת 1978, מונה לצלם הבית של מגזין האופנה "מוניטין".
צילומים שביצע במסגרת תפקידים אלה הפכו ליצירות אמנות בפני עצמן.
ב־1982 אלון פרסם את אלבום הצילומים הראשון שלו, שנקרא "הגדה של פסח", וזכה בפרס הצילום הצעיר על שם ז'ראר לוי במוזיאון ישראל.
בשנת 1985 אלון נסע למונטריאול שבקנדה על מנת להקים את Trilone Inc, חברה המתמחה בהולוגרפיה, שם תיפקד כאומן חזותי ומנהל מחקר ופיתוח.
בין השנים 1985–1987 פיתח מצלמה הולוגרפית אוטומטית לדיוקנאות ורשם עליה פטנט.
כמו כן, יצר פרויקטים הולוגרפיים בינלאומיים, בהם הולוגרמה לבית האופנה מריטה ופרנסואה ז'ירבו, שהייתה אז הגדולה בעולם (120×120 ס"מ).
בשנת 1993, עם שובו לישראל, הציג אלון תערוכת מולטימדיה בשם "פרדוקס החלום החומרי", שהתבססה על עבודות הולוגרפיות והקרנות וידאו, באוצרות משותפת עם מאירה יגיד-חיימוביץ' בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו של מוזיאון תל אביב לאמנות.
באותה העת מונה חזרה לתפקיד צלם הבית של התיאטרון הלאומי הבימה.
בין השנים 1999–2017, שימש מרצה לצילום ב"בצלאל", במחלקה לתקשורת חזותית.
כמו כן, לימד ב"קמרה-אובסקורה" בין השנים 2000–2001 ובמכון הטכנולוגי חולון, בין 2000–2002.
ב-2022 מוצגת תערוכת רטרוספקטיבה על עבודותיו במוזיאון אשדוד לאמנות.
בשנות ה-70 שימש אלון כצלם הבית בחברת התקליטים CBS.
תפקיד זה איפשר לו לעצב ולצלם את עטיפות תקליטים של זמרים וזמרות ישראלים וליישם טכניקות צילום חדשות של צילום מבוים.
בין עטיפות האלבומים שצילם הייתה עטיפת האלבום "קסם מולדת" של יהורם גאון.
בצילום לקח אלון את יהורם גאון לשדה קציר בשעות הבוקר המוקדמות כשהוא מביט אל האופק, ידו על מותנו כשעליו מונח ג'קט ברישול קל - ייצוג הישראלי החדש כפי שאלון ניסה להציג אל מול המציאות שנכנס אליה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בהמשך, צילם להקות רוק ישראליות, כגון "להקת תמוז" ו"תיסלם", וזמרים כגון עפרה חזה, מאיר אריאל, אריק איינשטיין, מתי כספי, רמי פורטיס וצביקה פיק.
צילום עטיפת התקליט של להקת תיסלם שיצא לאור ב-1981, בו נראית אישה ערומה הפונה אל חברי הלהקה כשעל ראשה אנטנה וגבה מופנה אל הצופה, עורר מחלוקת בקרב הזרם הפמיניסטי.
אלון שאב השראה לעבודה זו מהיצירה "ארוחת בוקר על הדשא" (1863) של אדואר מאנה, בה נראים שני גברים לבושים יושבים על הדשא לפיקניק כשלצידם יושבת אישה עירומה.
בשנת 2021, לקראת חידוש האלבום, עלו שאלות בנוגע לעירום האישה והוחלט להלבישה באמצעות פוטושופ כחלק מתנועת ה-Me Too, בניגוד לדעתו המקצועית של אלון.
צילום עטיפת התקליט הראשון של רמי פורטיס שואב השראה מהאמן פרנסיסקו דה גויה, ביצירתו "שלושה במאי 1808", בו מתוארת סצנה של הוצאה להורג.
בשנת 1974 החל אלון לעבוד כצלם הבית של תיאטרון הלאומי הבימה.
לאורך השנים, אלון עבד עם מרבית התיאטראות הישראליים, כגון: תיאטרון הקאמרי, החאן הירושלמי, תיאטרון חיפה ותיאטרון היידישפיל.
מבחר רחב מצילומי התיאטרון של אלון נרכשו על ידי הארכיון של אוסף היודאיקה בספריית אוניברסיטת הרווארד.
אלון יצר מספר עבודות וידאו ארט שלקחו חלק בהצגות תיאטרון ובגלריות, כגון: קדיש לנעמי גינזברג, מותו של סוכן, זוגיות ומאמי.
במקביל לעבודתו המסחרית, יצר אלון עבודות אומנות אישיות.
כמהגר, תצלומיו קשורים הדוקות לנושאים של זהות ולחיפוש אחר אינדיבידואליות בכור ההיתוך הישראלי של תרבויות ושפות.
אחד המאפיינים הבולטים בעבודותיו הוא העיסוק וההשפעה על התרבות הישראלית, בשני הערוצים שפעל.
על פועלו של ג'ראר כתב האוצר ניסן פרז: "התמחותו של אלון בצילום לתיאטרון, שבו עסק באופן נרחב לאורך הקריירה האמנותית והמסחרית שלו, עשתה אותו רב–אמן בבימוי תמונות.
למעשה, מאז ראשית הדרך, רבות מעבודותיו מתאפיינות במיזנסצנות צילומיות מורכבות, המעודכנות בכל החידושים בשדה.
חידושיו בכל תחום ותחום, הָחֵל בתצלומיו המסחריים וכלה בפרויקטים מיסטיים אישיים, נסמכים על הבְניה מיודעת של מרכיבי הסצנה, שנהרסים לאחר שהושלם תיעודה הצילומי.
מה שנותר הוא אם כן "זיכרון חזותי" המקובע בדימוי הסופי, שנותן חיים וצורה למושגים מופשטים ".
ב-1975 השתתף אלון לראשונה בישראל בתערוכה קבוצתית, "בעדשה של צלמים עולים", שהוצגה בצוותא בתל אביב, והמחישה את נקודת המבט של מספר צלמים-עולים חדשים והמתח בין הזרות למקומיות או הארצישראליות החדשה.
ב־1984 יצר אלון את "בראשית", פרויקט צילומי גדול, אשר הוצג במספר גלריות בעולם.
סדרה נוספת שיצר, "סמלים" (postcards from Israel), מבטאת את אתגר ההיטמעות בחברה הישראלית כעולה חדש, מהגר.
בסדרה ישנן מספר יצירות המציגות את סמלי הישראליות המובהקים בעיניו של אלון, בליווי טקסטים עם שיבושים ושגיאות כתיב מכוונים, כדי לבטא את חוסר ההשתלבות המלאה.
כמו כן, בשנת 1993 הציג את תערוכת המולטימדיה "פרדוקס החלום החומרי", שהתבססה על עבודות הולוגרפיות והקרנות וידאו, באוצרות משותפת עם מאירה יגיד-חיימוביץ' במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2004 יצר אלון את הסרט התיעודי "החגורה של נעמי", המספר את סיפורה של בתו נעמי שנולדה עם תסמונת ויליאמס, תסמונת גנטית נדירה ומגבילה, המלווה בעקמת מסכנת חיים, המצריכה ממנה לעטות חגורה אורתופדית במשך 23 שעות ביממה.
בסרט מתעד אלון את מסעה של בתו בדרך לניתוח שיסיר ממנה את החגורה.
הסרט הוקרן בערוץ 8 (הוט) ובמספר פסטיבלים בינלאומיים.
בשנת 2006 יצר את מיצב הווידאו "רסיסים", אשר הוצג במוזיאון ישראל.
ב־2007 אלון כתב, ביים והפיק את הסרט "שברים 2006-1990", שהשתתף בפסטיבל Visions du Réel בשווייץ.
בשנת 2019 יצר אלון סדרת צילומים דיגיטליים, "עננים מארץ הקודש", המאזכרים סגנון תיעודי-אנתרופולוגי – ציורים של ארץ ישראל בראשית המאה ה-19 המזכירים הדפסי תחריט, עשויים בטכניקת צילום דיגיטלית ומשלבים הומור ציני.
הצילומים מייצגים בין היתר גם סוגיות פוליטיות ודתיות.
סרט תיעודי העוקב אחר אישה צעירה עם תסמונת ווליאמס.
אלון נשוי להנרייט, מאפרת במקצועה.
חי ופועל בתל אביב-יפו ולו בן ושתי בנות.
1982 פרס ז'ראר לוי לעידוד היצירה בצילום מטעם מוזיאון ישראל, ירושלים
2004 פרס חבר השופטים בפסטיבל FIPADoc בביאריץ, צרפת, על סרטו "החגורה של נעמי"
1969 - צילומים, גלריה Le Grand Godet, ליל, צרפת
1970 - צילומים, גלריה Théâtre du Lambrequin, ליל, צרפת
1972 - צילומים, גלריה Théâtre du Lambrequin, ליל, צרפת
1982 - הגדה של פסח, התיאטרון הלאומי הבימה, תל אביב
1985 - הגדה של פסח, מוזיאון חיפה
1991 - הספינה "אגוז": תקופתה ונסיעתה האחרונה, אנדרטה הולוגרפית, Grand Rabbinat du Québec, קנדה
1992 - Holographic food display, פרויקט עבור ממשלת ססקצ'ואן, קנדה
1993 - La Genése, מיצב הולוגרפי-צילומי, פסטיבל Images du Futur, מונטריאול, קנדה
1993 - פרדוקס החלום החומרי, פיתוח קונספט התערוכה ואוצרות: מאירה יגיד חיימוביץ, ג'ראר אלון; מיצבי מולטי מדיה: ג'ראר אלון; מוזיאון תל אביב
2021 - עננים מארץ הקודש, פסטיבל בשחור לבן, תיאטרון ירושלים
2021 - מיצבי וידאו, פסטיבל בשחור לבן, תיאטרון ירושלים
2022 - ג'ראר אלון, רטרוספקטיבה אוצר: ערן ליטוין, מוזיאון לאמנות אשדוד
1975 - בעדשה של צלמים עולים, גלריית צוותא, תל אביב
1980 - צילומים, בית האומנים, תל אביב
1982 - צילומים, פסטיבל עכו
1982 - עשר המכות, מוזיאון ישראל, ירושלים
1983 - שורשים, מרכז הקונגרסים הישראלי, תל אביב
1983 - צלמים מצלמים מחו"ל, תערוכה נודדת, ישראל
1989 - לפי הזמנה: צילום מסחרי בישראל היום, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991 - צילומים, גלריה S Grover, מונטריאול
1999 - הבזקי זוהר: צילום אופנה בראי המאה, המוזיאון לצילום ע"ש אלי למברגר, תל-חי
2000 - מראה מקום: מאה שנות צילום בארץ ישראל, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
2003 - כן תעשה לך: תחיית היהדות באמנות הישראלית, זמן לאמנות – מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב
2007 - התחברות, צלמים ישראלים מגיבים, מוזיאון ישראל, ירושלים
2011 - רואים רוקנ'רול – המימד הוויזואלי של הרוק הישראלי, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2013 - בעיניים זרות: הגירה, צילום והמאה ה-20, מוזיאון ישראל, ירושלים
2014 - שימור הזיכרון האינטלקטואלי דרך הצילום, פסטיבל הצילום הבינלאומי, ראשון לציון
2015 - DRIVE -IN, מוזיאון אשדוד לאמנות
2018 - קריות שדרות: צלילי מקום, שנות ה-70 – שנות ה-90, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
1974 -קשת: משפחה חוזרת, פילם 16 מ"מ שחור–לבן, 26 דקות, הטלוויזיה הישראלית
1995 -ירושלים ואמניה (Jérusalem et ses artistes) פילם 16 מ"מ שחור–לבן, 26 דקות, הטלוויזיה הצרפתית, ערוץ 5
2004 - החגורה של נעמי, וידאו צבע, 57:32 דקות, ערוץ ;8 פסטיבלים: JFF, FIPA, Visions du Réel ועוד
2006 - רסיסים, מיצב וידאו צבע, 18 דקות, מוזיאון ישראל
2021 - ללא כותרת, מיצב וידאו, 12 דקות; פסטיבל בשחור–לבן, תיאטרון ירושלים
2021 - שמלה שחורה, וידאו שחור–לבן, 20 דקות; פסטיבל בשחור–לבן, תיאטרון ירושלים
2022 - יומן לילה, וידאו צבע, 22 דקות; פרויקט ציפור
1976 - קדיש לנעמי גינזברג, הקרנת מולטימדיה רב–ערוצית, הבימה; בימוי ההצגה: חנן שניר, בהשתתפות ליא קניג
2000 - קדיש לנעמי גינזברג, וידאו שחור–לבן, הבימה; בימוי ההצגה: חנן שניר, בהשתתפות גילה אלמגור
2000 - מונולוגים מהוואגינה, וידאו צבע, הבימה; בימוי ההצגה: דדי ברון
2001 - זוגיות, וידאו צבע, הבימה; בימוי ההצגה: אילן רונן
2002 - מאמי, וידאו צבע, הבימה; בימוי ההצגה: הלל מיטלפונקט
2003 - מותו של סוכן, וידאו שחור–לבן, הבימה; בימוי ההצגה: רוני פינקוביץ
2014 - זרעים של שתיקה, וידאו שחור–לבן, הבימה; בימוי ההצגה: משה קפטן
2018 - אפר ואבק, וידאו צבע, מרכז עינב, תל–אביב; בימוי ההצגה: אבישי בן–גל
2019 - לזרוס, וידאו צבע, מרכז עינב, תל–אביב; בימוי ההצגה: אבישי בן–גל
ג'ראס אייזיאה ווקר הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA.
ווקר שיחק כדורסל בתיכון בפנסילבניה, ולאחר מכן עבר לשחק באקדמיית "IMG Basketball".
לאחר שהעמיד ממוצעים של 16.7 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק, נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן של 2022. לאחר שדחה הצעות מהאוניברסיטאות אלבמה ואובורן, בחר ווקר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוסטון.
בדראפט 2023, נבחר ווקר בבחירה השמינית על ידי הוויזארדס.
באותו הלילה הועבר בטרייד לפייסרס על הבחירה לפניו, בילאל קוליבאלי, שעשה את הדרך ההפוכה לוושינגטון הבירה.
ג'רג' אאואר (בהונגרית: Auer György; בודפשט, ארז'בטווארוש, 26 באוגוסט 1888 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 25 באפריל 1958) היה דוקטור למשפטים, משפטן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, נשיא מועצת הקוריה (בית המשפט העליון של הונגריה) בשנים 1948-1945.
ג'רג' אאואר נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ אאואר (1852–1938), עובד בנק, סגן המנהל הכללי של בנק האשראי הממלכתי ההונגרי, ושל הרמינה לאצקו (1865–1945).
סבו מצד אמו, מור ליפוט לאצקו, היה תכשיטן.
הוא השלים את לימודי התיכון שלו בבית הספר התיכון הראשי המלכותי הממלכתי של רובע 5. בבודפשט (1899–1905), ולאחר מכן קיבל דוקטורט במשפטים ב-1911 בסיום לימודיו כסטודנט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בינתיים למד גם באוניברסיטאות ברלין ובאוניברסיטת לייפציג.
באפריל 1911 מונה כמתמחה בשכר בבית המשפט המלכותי המחוזי של בודפשט.
ב-21 בדצמבר 1913 הועבר לבית הדין הפלילי המלכותי של בודפשט.
בין 1917 לבין 1940 שירת במשרד התובע הכללי המלכותי של בודפשט ובמשרד התובע הכללי של הונגריה.
בשנת 1928, באוניברסיטת פץ', קיבל הסמכה להוראה באוניברסיטה בתחום חוקי סדר הדין הפלילי.
ב-1938 הוכרה עבודתו בתואר פרופסור באוניברסיטה.
מיולי 1944 היה נשיא מועצת היהודים המומרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא היה התובע הראשי של בודפשט, ועד 1948 היה נשיא בית המשפט העליון של הונגריה (מועצת הקורייה).
הוא עסק במשפט הפלילי ובמשפט הפרוצדורלי בגישה פוזיטיביסטית.
הפרשנות שכתב עם לאסלו מנדלני על חוק סדר הדין הפלילי ה-1896הייתה עבודה רבת השפעה בתקופתה.
התזות המשפטיות שלו פורסמו :
Magyar Jogi Szemle (הסקירה המשפטית ההונגרית)
אשתו הייתה אדית פיק (1897–?), בתם של הוגו פיק ושל סידוניה וייל, עמה התחתן ב-1921 בטרזווארוש, בודפשט.
כללי חוק סדר הדין הפלילי האפקטיבי.
ספריית החלטות המשפט הפלילי (בודפשט, 1948–1949)
כללים מהותיים וצורניים של החוק הפלילי בתוקף.(בודפשט, 1949)
ג'רארד מרטין לנגראו (בספרדית: Gerard Martín Langreo הידוע בכינויו ג'רארד מאלדיני; נולד ב-26 בפברואר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בברצלונה מהלה ליגה.
מרטין נולד באספוייֶס דה לובריגאט שבמחוז ברצלונה, קטלוניה, ובגיל 5 עבר עם משפחתו לסנט אנדראו דה לה בארקה בגיל 5. הוא שיחק כדורגל במחלקות הנוער של EF פרפורמנס, סנט גבריאל וקורנייה.
בשנים 2021–2023 שיחק במדי הקבוצה הבוגרת של קורנייה בפרימרה דיוויסיון RFEF, הליגה השלישית במבנה ליגות הכדורגל בספרד.
ב-2023 חתם מרטין בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל ברצלונה, שם נחשב ל"אחד משחקני ההגנה המרכזיים".
ב-17 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה עם הקבוצה הבוגרת של ברצלונה, כשהחליף את אלחנדרו באלדה בניצחון על ולנסיה.
ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את רוברט לבנדובסקי בהפסד למונקו במחזור הראשון של עונת .
ב-2 במרץ 2025 כבש את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת, בניצחון 4–0 על ריאל סוסיאדד.
ב-21 במרץ 2025 ערך מרטין את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21 בתיקו 2–2 מול במשחק ידידות.
ב-11 ביוני הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי הנבחרת, כששיחק במחצית הראשונה של הניצחון 3–2 על במשחק הראשון של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2025, אך נפצע והוחלף במחצית.
גֶ'רְג' שאנדוֹר ליגֶטי (בהונגרית: Ligeti György Sándor; 28 במאי 1923 – וינה, 12 ביוני 2006) היה מלחין הונגרי-יהודי-אוסטרי, יליד טרנסילבניה, רומניה.
ליגטי למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ופעל בהונגריה, אחרי המרד ההונגרי של שנת 1956 ערק לאוסטריה והתאזרח באוסטריה בשנת 1967. תקופה ארוכה חי בגרמניה, ואחרי 1989 חזר לאוסטריה וחי שם עד סוף ימיו.
ליגטי נחשב בעיני רבים כאחד מגדולי המלחינים של המאה העשרים.
יצירותיו המוקדמות הושפעו מאוד מיצירתו של בלה בארטוק; יצירותיו המאוחרות הן פחות ליריות ופחות עממיות.
בציבור הרחב הוא ידוע בעיקר בזכות קטעים תזמורתיים שונים המופיעים בסרטיו של סטנלי קובריק: "2001: אודיסיאה בחלל", "הניצוץ" ו"עיניים עצומות לרווחה".
חובבי מוזיקה קלאסית של המאה העשרים מכירים גם יצירות אחרות שלו, כגון האטיודים לפסנתר.
ליגטי נולד בטרנבן (Târnăveni), בחבל טרנסילבניה שברומניה.
העיר נקראה באותה תקופה דיצ'וסנמרטין (Diciosânmartin) ורוב תושביה היו הונגרים.
ליגטי נחשף לראשונה לשפה הרומנית כילד, כשבאחד הימים הקשיב לשיחה בין שוטרים מקומיים דוברי רומנית.
לאחר שעזב את עיר הולדתו לא חזר אליה שוב עד שנות ה-90.
ליגטי החל את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטוריון בקלוז', בירתה ההיסטורית של טרנסילבניה.
לימודיו הופסקו בשנת 1943 כאשר השלטונות ההונגריים (חבל ארץ זה עבר לידי הונגריה בשנת 1940 בהתאם לתכתיב וינה) שלחו אותו לעבודות כפייה.
בשנת 1944 נשלחו הוריו, אחיו ובני משפחה אחרים למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה המשיך ליגטי את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בודפשט וסיים בשנת 1949. הוא למד, בין השאר, אצל פרנץ פרקש וזולטאן קודאי.
הוא שב לרומניה, לעבודת מחקר אתנומוזיקולוגית במוזיקת עם רומנית, אבל אחרי שנה חזר לבודפשט, הפעם כמורה להרמוניה, קונטרפונקט וניתוח מוזיקה.
אולם, הקשרים בין הונגריה למערב נקטעו על ידי הממשלה הקומוניסטית של אותם ימים, וליגטי נאלץ להקשיב בחשאי לשידורי רדיו כדי להישאר מעודכן בהתפתחויות המוזיקליות.
בדצמבר 1956, חודשיים אחרי שההתקוממות ההונגרית דוכאה על ידי הצבא הסובייטי, נמלט לווינה ובשנת 1967 קיבל אזרחות אוסטרית.
באוסטריה התאפשר לו לפגוש דמויות מפתח באוונגארד שממנו היה מנותק בהונגריה.
בין אלה היו המלחינים קרלהיינץ שטוקהאוזן וגוטפריד מיכאל קניג.
שניהם עבדו אז על מוזיקה אלקטרונית פורצת דרך.
ליגטי עבד לצידם באולפן בקלן, ושאב השראה מן הצלילים שיצרו שם.
עם זאת, הוא מיעט ליצור מוזיקה אלקטרונית משלו והתרכז תחת זאת ביצירות אינסטרומנטליות שלמרקמים שבהן יש לעיתים מצלול בעל אופי אלקטרוני.
מאותו זמן ואילך נודעו יצירותיו של ליגטי ברבים וזכו להערכה רבה יותר.
יצירותיו הנודעות ביותר הן אלה שנוצרו בין Apparitions ל-Lontano (כלומר בין השנים 1958–1967), אם כי האופרה שכתב מאוחר יותר
Le Grand Macabre (1978) גם היא מוכרת למדי.
האטיודים לפסנתר שכתב בשנים מאוחרות התפרסמו הודות להקלטות שנעשו על ידי כמה פסנתרנים נודעים.
ליגטי קיבל משרת הוראה בהמבורג בשנת 1973, ופרש ממנה בשנת 1989. בין תלמידיו המלחינה והנבלנית האמריקאית אן לה-ברון, המלחין האמריקאי ג'יימס הורנר והפסנתרנית הגרמנייה רנאטה בירנשטיין.
מאז שנות השמונים סבל מבריאות רעועה.
ליגטי נטה חיבה לגאומטריה הפרקטלית של בנואה מנדלברוט ולכתבי לואיס קרול ודגלאס הופשטטר.
בנו של ליגטי, לוקאס ליגטי, הוא מלחין ונגן כלי הקשה שחי בניו יורק.
יצירותיו המוקדמות של ליגטי הושפעו מאוד משפתו המוזיקלית של בן ארצו בלה בארטוק.
את הקטעים לפסנתר "מוזיקה ריצ'רקטה" (1951–1953) משווים לא פעם לקובץ הקטעים לפסנתר של ברטוק "מיקרוקוסמוס".
הקובץ של ליגטי מכיל אחד-עשר קטעים.
הקטע הראשון משתמש בתו אחד בלבד, לה, באוקטבות שונות.
רק ממש בסוף הקטע מופיע תו שני, רה.
בקטע השני מופיעים שלושה תווים אחרים, וכן הלאה מקטע לקטע, עד שבקטע האחד-עשר מופיעים כל שנים-עשר הטונים של הסולם הכרומטי.
כבר בשלב זה בקריירה שלו נפגע ליגטי מן המשטר הקומוניסטי בהונגריה.
הקטע העשירי של "מוזיקה ריצ'רקטה" נאסר להשמעה על ידי השלטונות משום שנתפס כ"דקדנטי", כנראה בגלל השימוש החופשי במרווחי סקונדה קטנה.
בהגיעו לקלן, החל לכתוב מוזיקה אלקטרונית לצד קרלהיינץ שטוקהאוזן.
הוא הפיק רק שלוש יצירות במדיום הזה,
כולל "גליסנדי" (1957) ו"ארטיקולציה" (1958) לפני שחזר לכתיבה אינסטרומנטלית.
בהמשך המוזיקה שלו הושפעה מהתנסויותיו האלקטרוניות, ורבים מן הצלילים שיצר דמו למרקמים אלקטרוניים.
"רפאים" (Apparitions) שנכתבה בין השנים 1958–1959 הייתה היצירה הראשונה שהעירה את תשומת לב הביקורת אליו, אבל יצירתו הבאה "אטמוספירות" מוכרת יותר היום לאחר שהופיעה, יחד עם מובאות מ"לוקס אטרנה" ו"רקויאם", בפסקול הסרט "2001: אודיסאה בחלל" של סטנלי קובריק.
למעשה, השימוש במוזיקה נעשה על ידי קובריק ללא רשותו של ליגטי.
ליגטי תבע את קובריק על השימוש הלא חוקי, והם הגיעו לפשרה.
"אטמוספירות" (1961) נכתבה לתזמורת גדולה.
היא נתפשת כיצירת מפתח במכלול יצירותיו של ליגטי, כיוון שהיא מציגה חלק גדול מהנושאים שיעסיקו אותו בשנות ה-60. במוזיקה זו הוא מתנער כליל ממלודיה, הרמוניה ומקצבים, ומתרכז אך ורק בגמישות הצליל המופק, טכניקה הידוע בשם מסה צלילית.
היצירה נפתחת במה שהוא בוודאי אחד ממקובצי האקורדים בגדולים ביותר שנכתבו מאז ומעולם – כל הצלילים בסולם הכרומטי בטווח של חמש אוקטבות מנוגנים בבת אחת.
דומה שהיצירה גדלה ומתפתחת מתוך האקורד הראשוני הזה, המאסיבי אך חרישי מאוד, במרקמים משתנים בהתמדה.
ליגטי טבע את המונח "מיקרופוליפוניה" לטכניקה ששימשה אותו ב"אטמוספירות", ב"רפאים" וביצירותיו האחרות באותה תקופה.
וכך הסביר את המיקרופוליפוניה: "הפוליפוניה המורכבת של התפקידים הנפרדים משובצת בזרם מוזיקלי-הרמוני, שבו ההרמוניות אינן משתנות בפתאומיות, אלא מתמזגות זו אל תוך זו; צירוף מרווחים אחד, נבדל בבירור, מיטשטש בהדרגה ומתוך העירפול הזה אפשר להבחין בהיווצרות צירוף מרווחים אחר, ההולך ולובש צורה."
משנות ה-70 ואילך חזר ליגטי לסגנון מלודי יותר, ואף התרכז במקצב.
יצירות כמו "רצף" (1970), "שעונים" ו"עננים" (1972-3), נכתבו לפני ששמע את המוזיקה של סטיב רייך וטרי ריילי בשנת 1972, ובכל זאת, השני בין "שלושה קטעים לשני פסנתרים" שלו, "דיוקן עצמי עם רייך וריילי (ושופן ברקע)" מנציח ומאשר את השפעתם עליו.
הוא גילה עניין גם בהיבטי המקצב של מוזיקה אפריקאית, בייחוד זו של הפיגמים.
באמצע שנות ה-70 כתב את האופרה הראשונה שלו, "לה גראן מאקאבר", יצירה בעלת אופי תיאטרון אבסורד, עם הרבה אזכורים של אחרית הימים.