tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באגן הקרפטים זוהו קברים של הדורות הראשונים של הכובשים ההונגרים, אולם בערבות מצפון לים השחור נחשפו פחות מעשרה בתי קברות היכולים להיחשב להונגרים.
מרבית בתי הקברות ההונגרים הקדומים כללו 25 או 30 קברים, אך קברים בודדים היו מאוד שכיחים.
גברים (ולפעמים גם נשים וילדים) נקברו ביחד עם חלקי גופות של סוסים או עם רתמות וחפצים אחרים המסמלים סוסים.
הקברים הכילו גם חגורות מקושטות בכסף, ילקוטי צד מצוידים בלוחיות מתכת, ארכופים בצורת אגס ועיבודי מתכת אחרים.
רבים מחפצים אלה מוצאים את המקבילים שלהם הקרובים בתרבות סלטובו-מאיאקי הרב-אתנית שבערבות שמצפון לים השחור.
מרביתם של בתי הקברות ממפנה המאות ה-9 וה-10 התרכזו באזור טיסה העליונה ובמישורים לאורך הנהרות ראבה
למשל בטרצל, טיסבזדד, נאסוואד (נסוואדי, כיום בסלובקיה) וגיימרה.
בתי קברות קטנים מוקדמים יותר נחשפו בקלוז', מארושגומבאש (גמבאש) ובאתרים אחרים בטרנסילבניה.
כמה עשורים אחרי הפלישה ההונגרית התפשטה בכל רחבי אגן הקרפטים התרבות הקרויה ביילו ברדו, סינתזה חדשה של תרבויות מוקדמות יותר, והמאופיינת על ידי תכשיטים מיוחדים, לרבות עגילים בצורת S.
בקברים של תרבות ביילו ברדו אין ממצאים ארכאולוגיים הקשורים לסוסים.
האתרים המוקדמים ביותר מסוג "ביילו ברדו" תוארכו בעזרת מטבעות שנמצאו בהם מתקופת מלכותו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס מאמצע המאה ה-10. בתי קברות מוקדמים של בני תרבות זו נמצאו בחפירות בברמנד וצ'ונגרד בהונגריה, בדווין (דוון) ובבשנוב (ז'יטבאבשנה) בסלובקיה, בוורשנד (גיולה-ורשאנד) ומולדובנשט (וארפאלווה) ברומניה ובווקובאר וקלושטאר פודרבסקי (גורבונוק) בקרואטיה.
אגן הקרפטים לפני הגעת המדיארים
באזור פרחה בימי קדם תרבות מרשימה של תקופת הברונזה שנחרבה באמצע האלף השלישי לפנה"ס על ידי שבטי פרשים שבאו מהערבות.
הוא יושב במרוצת מאות השנים על ידי קלטים, רומים ואחר כך על ידי עמים נודדים כמו גותים, הונים, גפידים, אווארים, סלאבים ואחרים
חלקים ממנו יושבו על ידי קלטים ובמאה הראשונה אחה"ס האזור נכבש על ידי הרומים.
הם חילקו אותו בין שתי פרובינקיות אימפריאליות: פאנוניה ודאקיה.
במאה הרביעית הגותים גרשו את הרומים ומאוחר יותר מלך ההונים, אטילה הפך אותו לגרעין האימפריה הרופפת שלו.
אחריו האזור היה למרכז ממלכתם של הגפידים, והאווארים.
התיישבו בו גם בולגרים, גרמנים וסלאבים.
החל מהשנים 560 נמצא אגן הקרפטים בשליטת האווארים, עם דובר שפה טורקית קדומה.
בהגיעם לאזור, הם הכניעו את הגפידים הגרמאנים ששלטו בשטחים ממזרח לנהר טיסה וכפו עליהם את שלטונם.
הגפידים שרדו עד למחצית השנייה של שנות ה-800, כפי שמעידה כרוניקת "התנצרותם של הבווארים והקאריטים" בקטעים המספרים על העמים שחיו בפאנוניה התחתית סביב שנת 870 (קרישטו).
האווארים היו מגדלי סוסים נוודים.
אולם בתי הקברות הגדולים שלהם ששימשו שלושה עד ארבעה דורות ומספר יישוביהם שגדל והלך מעיד על העברתם לדרך חיים מיושבת החל משנות ה-700. (קונטלר, קורטה).
ממלכתם - ה"קגנות" - נהרסה בשנים 791–795 על ידי קרל הגדול (שפיש, צפלוביץ, בולחזי) שכבש את טרנסדנוביה ("עבר לדנובה") וסיפח אותה לאימפריה שלו (מאקאי).
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באותם היישובים הכפריים מימי הביניים המוקדמים בבאלאטון מדיארוד, נמשקר ואתרים אחרים בטרנסדנוביה, מוכיחים שאפיוניהם העיקריים לא השתנו אחרי נפילת הקגנות האווארית.
באזורי הספר לשעבר הופיעו יישובים חדשים עם בתי קברות שהתאפיינו בחפצים אנלוגיים באופן מובהק לאלה שבבווריה, בולגריה, קרואטיה, ורבייה וארצות אחרות באותה תקופה.
בז'אלאסאבאר נחפר משק שהוגן על ידי קירות עשויי עץ בניין.
קבוצות אוואריות ששרדו יחד עם קגנים שלהם הותקפו תכופות על ידי לוחמים סלאבים.
ואז פנו לקרל הגדול וביקשו להתנחל בשטח שבין סומבטהיי ולפטרונל-קרנונטום בפאנוניה.
כרוניקת "התנצרות הבווארים והקרינטים" מציינת את האווארים בין העמים שבסביבות שנת 870 נמצאו תחת חסותה המשפטית של ארכידיוקסה הקתולית בזלצבורג.
(רונה-טאש).לפח פוהל, שימור הזהות האווארית אחרי התרסקות המוסדות והאכזבה הגדולה מהמסורות שלהם הפך לבלתי אפשרי.
מספר גדול של ממצאים ארכאולוגיים בטרנסדנוביה מבססות הנחות על קיומה עדיין של אוכלוסייה אווארית באגן הקרפטים בערוב המאה ה-10. הממצאים רומזים כי מדובר בנוכחות אווארית מאוחרת משמעותית במישור ההונגרי הגדול, אם כי קשה לקבוע את עיתויים המדויק.
צא'רטר שהוצא בשנת 860 על ידי המלך לואי הגרמני בנוגע למנזר (אבאציה) מאטזה מעיד על נוכחות עם אסיאתי בשם "אונוגורים" (רונה-טאש) באזור.
הצ'ארטר מתייחס ל"מארק"(אזור ספר) של הוואנגארים (marcha uuangariorum), הנמצא באזורים המערביים ביותר של אגן הקרפטים.
הכינוי "ואנגאר" מזכיר את הגרסה הסלאבית של השם "אונוגורים".
לפי התאוריה של בלה מיקלוש סקה, התיאור המפורט של ההונגרים במקורות המערביים בני הזמן וההתערבות ההונגרית המידית במלחמות המקומיות נותן להניח כי ההונגרים כבר חיו בשטחים המזרחיים של אגן הקרפטים עוד מאמצע המאה ה-9. (זקה).
באשר למיקומם הנכון של היישובים ההונגרים המוקדמים, הגאוגרף הערבי אל-ג'ייחאני (קטעים בלבד מספרו שרדו בכתבים של מחברים מוסלמים אחרים) (אנגל) ממקם אותם בשנות ה-870 באזור בין נהר [[דון (נהר){דון]] לדנובה.
לפי סקה, הדנובה של אל-ג'ייהאני היא אזור הדנובה האמצעית., ולא זה של הדנובה התחתית כפי ששוער, וזאת מפני שאל-ג'ייהאני מציין את שבט המוראבים הנוצרי כשיכניהם המערביים של המדיארים.
על בסיס הכרוניקות ההונגריות הקיימות, ניתן לראות בבירור כי קיימות יותר מרשימה אחת (לפעמים מורחבת) של העמים שחיו באגן הקרפטים בעת הפלישה ההונגרית.
אנונימוס, למשל, כותב כי הוא אוכלס על ידי "סלאבים, בולגרים, ולאכים ורועי הרומים" (מג'ארו, ג'ורג'סקו), אבל מאוחר יותר הוא מתייחס לעם הנקרא "כוזר" ולסקלרים.
באופן דומה, שימון קזאי מזכיר תחילה את "הסלאבים, הגרמנים, המוראבים והוולאכים" (מג'ארו) אולם מאוחר יותר מציין שגם הסקלרים חיו באזור.
השטחים שסופחו לאימפריה הפרנקית נמשלו תחילה על ידי קציני מלכות ונכבדים מקומיים (בולוס).
בסביבות שנת 840 קיבל נסיך סלאבי בשם פריבינה אחוזות רחבות ידיים לאורך נהר זאלה.
הוא הוביל התנחלות באחוזותיו והקים את שאלאוואר (מוזאבורג),מבצר ששכן באזור ביצתי.
מוגן בהתחלה על ידי חומות עץ, מתחם זה (רונה טאש) הפך למרכז מנהלי.
הוא חושק בסוף המאה ה-9 בחומות מאבן יבשה.
בתוך ומוץ ליישוב נתגלו 4 כנסיות המוקפות בבתי קברות.
לפחות אחת מהן הייתה בשימוש עד למאה ה-11. (סקה)
פריבינה נהרג בשנת 861 בקרבות נגד המוראבים, ובנו קוצל ירש את אחוזותיו.
אחרי קוצל, הנכסים עברו בירושה בסביבות 876 לארנולף מקרינתיה, בן מחוץ לנישואים של קרלומן הבווארי, מלך פרנקיה המזרחית.
תחת שלטונו התערבו כוחות מורביים בסכסוך המכונה "המלחמה הווילהמינית" ובשנים 882–884, כעדות "השנתונים מפולדה", זרעו הרס ממזרח לראב (ראבה).
מוראביה קמה בשנות ה-820 (שפיס, צפלוביץ',בולכאזי) תחת השליט הידוע הראשון שלה, מוימיר הראשון (רונה-טאש).
יורשו, רסטיסלב פיתח את כוחה הצבאי של המדינה.
הוא תמך במיסיון הנוצרי של האחים הביזנטים קיריל ומתוד (קונסטנטינוס ומתודיוס) תוך ניסיון להשיג עצמאות מפרנקיה המזרחית.
מוראביה הגיעה לשיא עוצמתה תחת השלטון של סטופלוק הראשון (קונטלר) (870 - 894) שהרחיב את גבולותיה לכל הכיוונים.
השטח הגרעיני של מוראביה נמצא באזורי נהר מורבה הצפונית, בשטחן של הרפובליקה הצ'כית ושל סלובקיה של ימינו.
עם זאת קונסנטינוס פרופירוגניטוס מיקם את מוראביה הגדולה אישם באזור ממעבר לבלגרד ולסירמיום.
דיווחיו תומכים בתאוריות החלופיות לגבי מיקום מוראביה הגדולה.
למשל קרישטו ושנגה הציעו שהכיו שתי מורביות - אחת צפונית והשנייה - דרומית.
(קרישטו) בעוד בובה, בולוס ואגרס טוענים שהשטח הגרעיני של מוראביה היה באזור מורבה הגדולה, כלומר נהר מורבה הדרומי, בסרביה של ימינו.
קיומה של ממלכה מורבית דרומית אינו נתמך בממצאים ארכאולוגיים, בעוד שביצורים שנחשפו במיקולציצה, ברצלב פוהאנסקו ובאזורים אחרים מצפון לחדנובה האמצעית מצביעים של קיומו של מרכז כוח באותם האזורים.
בנוסף לפרנקיה המזרחית ולמוראביה, המעצמה השלישית שהייתה מעורבת באגן הקרפטים בשנות ה-800 הייתה האימפריה הבולגרית הראשונה.
לקסיקון ביזנטי מן המאה ה-10 המאוחרת, הידוע בשם "סודה" מוסר שהחאן קרום של בולגריה תקף את האווארים בסביבות שנת 803 מכיוון דרום-מזרח.
השנתונים הפרנקיים המלכותיים מספרים שה"אבודריטים" שחיו ב"דאקיה שעל הדנובה" (קרוב לוודאי לאורך החלק התחתי של נהר טיסה) ביקשו בשנת 824 את עזרת הפרנקים נגד הבולגרים.
כוחות בולגרים פשטו גם לפאנוניה וגרשו משם ראשי שבטים סלאביים ומינו במקומם מושלים בולגרים.
כתובת בפרובאדיה מזכירה מנהיג צבאי בולגרי בשם אונגאוונאיס שטבע בטיסה באותה תקופה.
התעצמות כוחה של מוראביה הביאה בשנות ה-860 לידי התקרבות בין בולגריה ולפרנקיה המזרחית.
למשל, מלך ארנולף של פרנקיה המזרחית שלח בשנת 892 משלחת אל הבולגרים על מנת "לחדש את השלום כקודם ולבקש מהם שלא לספק מלח למוראבים.
בקשה אחרונה זו רומזת כי דרך המלח שחיברה את מכרות המלח בקרפטים המזרחיים עם מוראביה נמצאה באותם ימים בשליטת הבולגרים.
במקום סבטופלוק הראשון של מוראביה ובמקום שמות של שליטים אחרים הידועים ממקורות בני זמנם, מציין הכרוניקן האלמוני של בלה הרביעי ב"מעשי ההונגרים" שמות אישים ומדינות שלא הוזכרו על ידי כרוניקנים אחרים שחיו בסוף המאה ה-9. (פיין).
הוא מזכיר, למשל, את מנומורוט, ששכן בטירתו בביהריה (ביהור) (בפרטיום לשעבר, בימינו ברומניה), את זובור, "דוכס ניטרה, בחסד דוכס הצ'כים" ואת ג'לו, "ולאכי אחד" ששלט בטרנסילבניה.
בתקופת פלישת ההונגרים, בשלהי המאה ה-9, השטח אוכלס, לדברי היסטוריונים הונגרים, על ידי אוכלוסייה לא גדולה של סלאבים (כ-200,000?).
הפרשים ההונגרים החמושים בקשתות בסגנון מרכז אסייתי, הביסו מהר את הסלאבים המקומיים, שחלקם הפכו לעבדים וחלקם התמזגו איתם.
יש משערים כי בפלישה לאגן הקרפטי לקחו חלק - לפי המסורת - שבעה שבטים מדיארים, שאליהם הצטרפו שבט קבארי ועוד שבטים קטנים נוספים.
יש מחברים המשערים כי מספר הפולשים היה בערך 400,000.
לפי המסורת, ראשי השבטים המדיארים בחרו מנהיג בשם ארפאד ונשבעו לו אמונים על ידי שתייה מגביע עם דם.
הם אף הכירו בזכות צאצאיו של ארפאד לרשת את התפקיד.
יש סבורים כי המדיארים הכירו את האזור שפלשו אליו עוד מהשנים 892–894 כששכירי חרב מקרבם השתתפו במלחמת המלך הפרנקי ארנולף מ"פרנקיה המזרחית" נגד הקניאז של מוראביה.
גורם שסייע בידם בכיבוש שטחי פאנוניה היה התפרקות הדוכסות המוראבית של סבטופלוק אחרי מותו של קניאז זה וסכסוך הירושה בין בניו.
בערך בשנים 500–800 ההונגרים היגרו מאזור הרי האורל אל אזור שמצפון לים השחור
בסביבות שנת 670 בערבות שבאזור הזה התחוללו מהפכים רבים.
לא ברור עם ההונגרים (מדיארים) היו ביחס של קונפדרציה עם השבטים האונוגורים, שהיו בולגרים-טורקים ומשמעות שמם "עשרת השבטים", או שהיו בני חסות של אותם השבטים.
לא יודעים גם כמה זמן נמשך הדו-קיום בין ההונגרים ובין האונוגורים.
יש מעריכים כי לפחות מאתיים שנה.
מאותה תקופה שרדו בשפה ההונגרית כמאתיים מילים ממקור טורקי-בולגרי.
בשם "אונוגורים" ככל הנראה מקור השם "הונגרים" ו"הונגריה" שבו נקראו המדיארים בפי העמים באירופה.
בין המאה 7–10 הכוזרים שלטו באזור הים הכספי ואחר כך בערבות שבין הדון ובין הדנייפר.
הם כבשו גם את חצי האי קרים.
אחרי מות החאן קובראט חמשת בניו נאבקו ביניהם על הירושה, מה שפיצל את כוחותיהם ואפשר לכוזרים ולהונגרים להשתלט על השטחים שהיו נחלתם.
הכוזרים השתלטו בעיקר על החלק המזרחי, בעוד ההונגרים, עדיין בחסות הכוזרים, כבשו את החלק המערבי.
אחת מהארצות שבהם התיישבו הונגרים נקראה לבדיה, ואחרת, יותר מזרחה, נקראה אטלקז.
בסביבות שנת 850 הן היו כבר עצמאיות ביחס לאימפריה הכוזרית.
הבולגרים התפצלו לכמה קבוצות: הבולגרים של הוולגה בראשותו של קוטראג פנו צפונית-מזרחית אל גדות הנהר וולגה.
קבוצה אחרת בראשות החאן אספרוך פנו דרומית-מערבית אל אזור הדנובה התחתית, ונקראה ה"בולגרים של הדנובה", ושבטים בולגרים נוספים בהנהגתו של החאן קובר חדרו לאגן הקרפטים כבני חסות של אימפריית האוורים.
ייתכן כי לשבטים הבולגרים שהיגרו צפונה הצטרפו גם קבוצות של הונגרים.
מפני שבשנת 1235, כשהאח יוליאנוס ביקר בבולגריה שעל הוולגה, מצא בקרבתה אזור שהוא קרא לו בלטינית "מאגנה הונגריה", כלומר "הונגריה הגדולה", שבו חיו שבטים דוברי שפה קרובה להונגרית.
"בשנת 922 הכרוניקן הערבי אבן פדלאן קרא להם "בשקירים".
ייתכן גם שהם הגיעו לשם מאוחר יותר, אחרי תבוסת הכוזרים על ידי הערבים בשנת 737.
גבולות האזור "אטלקז" שבשליטת ההונגרים אינם ודאיים.
יש משערים כי הוא נמצא איפשהו בין הדנייפר ובין הדנובה.
שלוש תאוריות לפחות מנסות להסביר את סיבות פלישת ההונגרים לפאנוניה.
אחת מהן טוענת כי היה זה מבצע צבאי מתוכנן, שבא אחרי פשיטות קודמות, במטרה מוצהרת לכבוש מולדת חדשה.
השקפה זו מיוצגת על ידי באקאי ופאדאני, מסתמכת על הכרוניקה של אנונימוס ועל כרוניקות הונגריות מאוחרות יותר.
תאוריה מנוגדת טוענת כי ההונגרים נהדפו על ידי מתקפה משותפת של הפצ'נגים והבולגרים.
מי שתמך בתאוריה זו היה טוט ואחרים, שהסתמכו בעיקר על השנתונים (אנאלים) של פולדה, על רגינו מפרים ועל קונסטנטינוס פורפירוגטוס המעידים כולם על סכסוך בין ההונגרים לקואליציה פצ'נגית-בולגרית ועל נסיגת ההונגרים מהערבות שמצפון לים השחור.
תאוריה שלישית מציעה שההונגרים ביקשו מזה עשורים לפלוש מערבה והמתקפה הפצ'נגית-בולגרית האיצה את החלטתם לנטוש את הערבות הפונטיות.
לפי רונה-טאש למשל, העובדה שהמדיארים הצליחו, למרות סדרה של אירועים אומללים, להתמודד ולהראות נכונות להתקדם בעודם הם מותקפים על ידי הפצ'ניגים.
אחרי פסק זמן שארך אחת עשרה שנים שבו המדיארים לאגן הקרפטים בשנת 892. הם באו כדי לסייע לארנולף, מלך פרנקיה המזרחית נגד סבטופלוק הראשון, מלך מוראביה.
וידוקינד מקורבי וליוטפרנד מקרמונה גינו שניהם את המלך הפרנקי על הריסת קווי ההגנה שנבנו לאורך גבולות האימפריה, שאפשרה להונגרים, בתוך עשור, לתקוף את פרנקיה המזרחית
מקור מאוחר יותר, אוונטינוס הוסיף כי קורסן קוסאלה, "מלך ההונגרים", ציין כי אנשיו ייאבקו במוראבים אך ורק עם תינתנה להם האדמות שיכבשו".
בהתאם, המשיך אוונטינוס, השתלטו המדיארים ב-893 על "שתי הדאקיות משני צדי הנהר טיסה, ממזרח לנהר דנובה וגרם.
הכרוניקות ההונגריות מציינות כולן כי בשעת התקרבות ההונגרים, נמצאו הסקלרים כבר באגן הקרפטים.
גיולה קרישטו סבור כי אוונטינוס והמסורת ההיסטורית ההונגרית מצביעים כי בהתחלה שבטים נספחים של הקונפדרציה השבטית המדיארית כבשו את השטחים המזרחיים של אגן הקרפתים.
הם טוענים כי "אגדת הסוס הלבן" שבכרוניקות ההונגריות שומרת את זיכרון ההסכם שחתמו ההונגרים עם סבטופלוק לפי המנהגים הפאגאנים.
ספרי השנים של פולדה מספרים שבשנת 894 חצו המדיארים את הדנובה לפאנוניה והרגו במכה אחת גברים ונשים קשישות וגררו איתם את הנשים הצעירות כמו פרות כדי להשביע את תשוקותיהם, והפכו את כל האזור "לשממה".
אף על פי שהכרוניקן מספר על מתקפה הונגרית זאת אחרי הפיסקה שבה ציין את מותו של סבטופלוק הראשון, גיירפי, קרישטו, רונה-טאש והיסטוריונים אחרים משערים שההונגרים פלשו בפאנוניה בברית עם המלך המורבי.
האגדה מספרת שההונגרים רכשו לעצמם את מולדתם החדשה באגן הקרפטים - מהמלך סבטופלוק תמורת סוס לבן, על רתמותיו, עם אוכף מוזהב וכליות.
אסמאעיל אבן אחמד, אמיר ח'וראסאן, פשט על "ארץ הטורקים" בשנת 893. מאוחר יותר גרם לתנועה חדשה של עמים אשר אחד אחד פלשו לאדמות שכניהם המערביים בערבות אירואסיה.
אל-מסעודי חיבר באופן ברור את התנועה מערבה של הפצ'נגים והמדיארים (או ההונגרים) לקרבות קודמים בין שבטים טורקיים, כמו האוע'וז.
פורפירוגניטוס כותב על התקפה משותפת של הכוזרים והאוע'וז שאילצה את הפצ'נגים לחצות את נהר הוולגה מתישהו בין 893 ל-902 (כנראה בסביבות 894).
מערכת היחסים בין האימפריה הבולגרית הראשונה לאימפריה הביזנטית הידרדרה בשנת 894, משום שלאו השישי, קיסר האימפריה הביזנטית, אילץ את הסוחרים הבולגרים לעזוב את קונסטנטינופול ולהתיישב בסלוניקי.
לאחר מכן פלש הצאר סימאון הראשון מבולגריה לשטחים ביזנטיים והביס כוחות קיסריים קטנים.
הביזנטים פנו אל ההונגרים ושכרו אותם במטרה להילחם בבולגרים.
ניקטס סקלרוס, השליח הביזנטי, כרת ברית עם מנהיגיהם, אראפד וקורסן (קוסאן) וספינות ביזנטיות העבירו לוחמים הונגרים על פני הדנובה התחתונה.
ההונגרים פלשו לבולגריה, אילצו את הצאר לברוח למבצר דריסטרה (כיום סיליסטרה) ובזזו את פרסלאב.
במקביל למתקפה ההונגרית מהצפון פלשו הביזנטים לבולגריה מדרום.
סימאון שלח שליחים לאימפריה הביזנטית והציע הפסקת אש.
במקביל, הוא שלח שגרירים לפצ'נגים כדי להסית אותם נגד ההונגרים.
הוא הצליח והפצ'נגים פרצו לשטחים הונגריים ממזרח, ואילצו את הלוחמים ההונגרים לסגת מבולגריה.
הבולגרים, על פי קונסטנטינוס פורפירוגניטוס, תקפו את ההונגרים.
הם ספגו תבוסה מוחצת מידי הצבא הבולגרי.
הפצ'נגים הרסו את מקומות המגורים של ההונגרים.
הם נאלצו לנדוד מערבה, ולהתיישב בפאנוניה.
תאריך הפלישה ההונגרית משתנה בהתאם למקור.
המועד המוקדם הוא שנת 677 (לפי כרוניקה מהמאה ה-14), בעוד אנונימוס מספק את המועד המאוחר (שנת 902).
מקורות עכשוויים מצביעים על כך שהפלישה באה בעקבות המלחמה בין הבולגרים לביזנטים בשנת 894. גם המסלול שעברו ברחבי הקרפטים שנוי במחלוקת.
אנונימוס ושימון קזאי טענו שהמדיארים הפולשים חצו את המעברים הצפון-מזרחיים, בעוד שהכרוניקה המאוירת כותבת על הגעתם לטרנסילבניה.
היסטוריונים רומנים מאמינים לדיווח המופיע ב"גסטה הוּנגרוֹרוּם", תיאור היסטורי מהמאה ה-12. על פי דיווח זה, בזמן הכיבוש ההונגרי התקיימו בטרנסילבניה ובאזורים הסמוכים כמה מדינות קטנות.
על פי הגסטה כוחותיהם של הדוכסים "ג'לו" (Gelu), "גלאד", ו"מנומורוט" הובסו על ידי המדיארים.
היסטוריונים הונגרים טוענים כי קיומם של מנהיגים אלה מוטל בספק.
רגינו מפרום קבע כי ההונגרים "הסתובבו במישור הפאנוני והאווארי והשיגו את מזונם היומי על ידי צייד ודייג" לאחר הגעתם לאגן הקרפטים.
אין אזכור לפעילות ההונגרים באותן שנים.
האירוע הבא שתועד בקשר למדיארים הוא הפשיטה שלהם לאיטליה בשנים 899 ו-900. הם ניצחו את הכוחות המוקומיים ב-2 בספטמבר בנהר ברנטה ובזזו את אזור ורצ'לי ומודנה בחורף, אך הדוג'ה של ונציה, פייטרו טריבונו, ניצח אותם בוונציה ב-29 ביוני 900. הם עזבו את איטליה כשנודע להם שארנולף מת בסוף שנת 899.
מותו של הקיסר שחרר את ההונגרים מבריתם עם פרנקיה המזרחית.
בדרכם חזרה מאיטליה הרחיבו את שלטונם בפאנוניה.
יתר על כן, על פי ליוטפראנד מקרמונה, ההונגרים "תבעו לעצמם את אומת המוראבים, שהכניע המלך ארנולף בעזרת כוחם" בהכתרת בנו של ארנולף, לודוויג הילד בשנת 900. לפי ספרי השנים של גרדו, ההונגרים הביסו את המוראבים לאחר נסיגתם מאיטליה.
יוהנס אוונטינוס טען שלאחר מכן המוראבים וההונגרים כרתו ברית לצורך פלישה לדוכסות בוואריה אבל ספרי השנים של פולדה בני התקופה מתייחסים רק להונגרים המגיעים לנהר אניסוס , יובל דרומי של הדנובה, הנמצא בשטח אוסטריה של ימינו.
חלק מהם חצו את הדנובה ובזזו את השטחים שעל הגדה הצפונית של הנהר, אך לואיטפולד מבוואריה אסף כוחות והביס אותם בין פסאו לקרמס אן דר דונאו ב-20 בנובמבר 900. הוא היה בעל מבצר איתן שהוקם נגדם לדי נהר אניסוס.
אף על פי כן, ההונגרים הפכו לאדוני אגן הקרפטים על ידי כיבוש פאנוניה.
בשנת 901 ערך המלך לודוויג פגישה עם שליחים מוראבים כדי לדון בצעדים נוספים נגד ההונגרים.
המוראבים הציעו הסכם שלום בין מוראביה לפרנקיה המזרחית, אחרי שההונגרים בזזו את ארצם.
באפריל הובסו כוחות הונגריים שפלשו לקרינתיה ואוונטינוס תיאר שהייתה באותה שנה תבוסה נוספת של ההונגרים על נהר פישה (בשטח אוסטריה תחתית של ימינו) בידי לואיטפולד המארקגראף.
המועד שבו מוראביה חדלה להתקיים אינו בטוח, מכיוון שאין הוכחות ברורות לא על "קיומה של מוראביה כמדינה" לאחר שנת 902 (לפי ויקטור ספיניי ) או על נפילתה.
הערה קצרה ב"ספרי השנים האלמנים" מסנט גאלן (Annales Alamannici) מתייחסת ל"מלחמה עם ההונגרים במוראביה" בשנת 902, שבמהלכה "הארץ נכנעה" אבל הטקסט אינו חד משמעי.
לחלופין, מקור אחר מתייחס לשוקי המוראבים בשנת 905. לפי חיי נחום, ההונגרים כבשו את מוראביה, והוסיפו כי המוראבים ש"לא נלכדו על ידי ההונגרים, רצו לבולגרים".
קונסטנטינוס פורפירוגנטוס גם מקשר את סופה של מוראביה בכיבוש על ידי המדיארים.
הרס המרכזים והמצודות העירוניות מראשית ימי הביניים בכמה מקומות בסלובקיה המודרנית מתוארך לתקופה בסביבות 900.
לדברי אנונימוס, שלא כתב על מורביה, ההונגרים פלשו לאזור ניטרה (בשטח סלובקיה של ימינו) והביסו והרגו את זובור, שליט מקומי.
לאחר מכן, כבשו ההונגרים תחילה את פאנוניה מה"רומאים" ולאחר מכן נלחמו עם גלאד וצבאו המורכב מבולגרים, רומנים ופצ'נגים מבאנאט.
הוא נאלץ לוותר על כמה עיירות מהדוכסות שלו.
לבסוף, אנונימוס כותב על הסכם בין ההונגרים למנומורוט, הקובע כי בתו של השליט המקומי תינתן בנישואין לבנו של ארפאד, זולטא.
אירוע חשוב בעקבות כיבוש האגן הקרפטים, רצח קורסן, תועד בספרי השנים של מנזר סנט גאלן ומנזר איינזידלן וגם ב-Annales Alamannici.
הראשון מציב את האירוע בשנת 902, ואילו האחרים מתארכים אותו בשנת 904. שלושתם מציינים פה אחד כי הבווארים הזמינו את המנהיג ההונגרי לארוחת ערב בתואנה של משא ומתן על הסכם שלום ורצחו אותו בבגידה.
היסטוריונים הונגרים אחרים טוענים כי ההנהגה הכפולה על ההונגרים הסתיימה במותו של קורסן.
ההונגרים פלשו לאיטליה בשנת 904 הם הגיעו כבעלי בריתו של המלך ברנגר הראשון נגד יריבו, המלך לואי העיוור ההונגרים החריבו את האזורים שנכבשו קודם לכן על ידי לואי לאורך נהר הפו, מה שהבטיח את ניצחונו של ברנגר.
המלך המנצח אפשר להונגרים לבזוז את כל העיירות שתמכו בשלטון יריבו, והסכים לשלם להם מס שנתי של כ-375 ק"ג של כסף.
ספרי השנים של מנזר סנט גאלן מתארים קרב "הרה אסון" שנערך נגד ההונגרים בברצאלאושפורץ ב-4 ביולי 907. בקרב זה נהרגו כמה נסיכים-בישופים.
מקורות אחרים מוסיפים כי גם לואיטפולד המארקגראף ו-19 רוזנים בוואריים מתו בקרב.
רוב ההיסטוריונים זיהו את ברצאלאושפורץ כפרסבורג, אך כמה חוקרים זיהו אותה במוזבורג , מבצרו של הוסאל ברסלב (שליט האזור שבין נהרות דראווה וסאווה) ליד נהר הזלה שבפאנוניה.
ניצחון ההונגרים מנע מפרנקיה המזרחית להרחיב את שטחה מזרחה בעשורים הבאים ופתח את הדרך להונגרים לבזוז באופן חופשי שטחים עצומים של אותה ממלכה.
בשנת 1896, תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית התקיימו ברחבי הונגריה ובבירתה, בודפשט, חגיגות האלף ל"כיבוש המולדת" המדיארית.
התימניאדה, או בשמה הרשמי פסטיבל ים סוף, היא פסטיבל הזמר הים תיכוני הגדול בישראל, המתקיים אחת לשנה בסוף אוגוסט באילת.
במהלך ארבעה ימים מופיעים בה אמנים וזמרים של מוזיקה ים תיכונית עם שיריהם, כמו גם מוזיקה מקורית אותנטית.
לתימניאדה אורחים של קבע, עמודי תווך שמספקים לו את ההנמקה האתנית, השורשית והמסורתית.
שני הבולטים בהם הם ציון גולן וברכה כהן, שניהם בין הזמרים התימנים הבולטים, נאמנים לשפה, לניגון ולתרבות של בית אבא, ועיקר תרומתם הוא בשימור השירה בלשון הערבית תימנית.
מופע התימניאדה הראשון התקיים בחול המועד סוכות תשמ"ז - אוקטובר 1986 במרכז הנופש וייסגל בעיר רחובות, בהפקתו של נריה עוזרי מבעלי חברת "דיוואן הפקות".
בין הזמרים שהופיעו בו היו זוהר ארגוב, שימי תבורי, חיים משה, אבנר גדסי, ציון גולן, משה גיאת, ג'קי מקייטן, חופני כהן, אורי שבח ועוד.
מלבד המוזיקה התימנית התאפיין המופע בביתנים המציעים אוכל תימני, הוויי ופולקלור לפי התרבות והמסורת התימנית.
ביומו הראשון של המופע כיבדו את האירוע בנוכחותם שני ראשי ממשלת הרוטציה של הכנסת האחת עשרה בבחירות 1984 - שמעון פרס ויצחק שמיר.
מופע התימניאדה השני התקיים בחול המועד סוכות תשמ"ח - אוקטובר 1987 בפארק אפק.
כמה ימים קודם הפסטיבל, יצאו כנגדו רבני העדה התימנית בחריפות, וקראו לבני העדה שלא להשתתף ב"מופע התועבה שמבזה את המסורת הקדושה של יהדות תימן".
ואכן הפסטיבל באותה שנה היה דל ומאכזב.
בשנים שלאחר מכן נראה שהתימניאדה התנהלה באופן מסורתי ותרבותי יחסית, והצלחתה גדלה משנה לשנה.
התיישבות-ים הוא הרעיון של יצירת יישובי קבע בלב ים, מחוץ לשטחה של מדינה קיימת.
רוב צורות ההתיישבות שהוצעו עד כה היו ספינות מותאמות, אסדות קידוח נפט, מתקני נ"מ נטושים, או בניית אי צף.
טרם נוצרה בשיטה זו מדינה שהוכרה כמדינה ריבונית, אף על פי שנסיכות סילנד, שהיא מיקרו-מדינה שנויה במחלוקת אשר נוצרה בבסיס ימי נטוש ליד סאפוק, אנגליה.
הדבר הקרוב ביותר להתיישבות-ים שנבנה נכון לעכשיו הן ספינות גדולות הנקראות לפעמים "ערים-צפות", או קטנות הנקראות "איים-צפים".
מחוץ למים הכלכליים של מדינה, שהם אזור כלכלי בלעדי שמדינה יכולה לתבוע לעצמה לפי חוק הים.
הים אינו נתון לשיפוטה של אף מדינה.
דוגמאות ארגונים המנצלים אפשרות זו הם "נשים על גלים", המאפשר הפלות לנשים ממדינות בהן אלה אינן חוקיות, ותחנות רדיו הנמצאות במים בינלאומיים.
בדומה לאלה, ינצלו התיישבויות ים את העדר החוקים והתקנות מחוץ למדינות, ויבחרו מבין מגוון רחב שיטות ארגון וחוק אפשריות אחרות, כגון זו שנכתבה על ידי Las Portadas.
"כשתהפוך התיישבות ים לבת-קיימא, מעבר בין שיטת ממשל אחת לשנייה תהיה פשוט הפלגה מהאחת לשנייה, אפילו בלי לעזוב את הבית".
אמר פטרי פרידמן בכנס ה-Seasteading השנתי הראשון.
מכון ההתיישבות בים נוסד על ידי ויין גרמליך ופטרי פרידמן, נכדו של זוכה פרס נובל הכלכלן מילטון פרידמן, ב-15 באפריל 2008. הארגון נוסד על מנת להקל את הקמתן של קהילות אוטונומיות וניידות על מצע ימי והפועלות במים בינלאומיים.
מאמרו של גרמליך מ-1998 "SeaSteading – Homesteading on the High Seas" מתווה את הרעיון של התיישבות בת ביצוע מבחינה כלכלית, ומשך את תשומת לבו של פרידמן עם הצעה לפרויקט קטן-היקף.
השניים החלו עובדים יחד ופרסמו את ספרם המשותף הראשון ב-2001, שבחן היבטים נוספים של התיישבות ים כמו דגלי-נוחות וניהול אשפה.
הפרויקט קיבל חשיפה תקשורתית רחבה ב-2008 לאחר שהובא לידיעת מייסד פייפאל פיטר ת'יל, ולאחר שזה תרם לו חצי מיליון דולר ודיבר בשבחו במאמריו.
אחד מראשיו של המכון המשיך לימים לייסד את "בלוסיד" מיזם התיישבות הים המסחרי הראשון.
באביב 2013, השיק המכון את "פרויקט העיר הצפה", המשלב את רעיון התיישבות הים עם רעיון ערי-הסטארטאפ.
בכך שהוא ששואף להקים עיר צפה בתוככי מדינה קיימת.
היסטורית, התעניין המכון במים בינלאומיים בתור שיטה ליצור תחרות בין-ממשלתית.
אולם, כעת הם מחפשים מדינה מארחת משיקולים הנדסיים, שיקולי מרחק מהיבשה וגישה לשירותים רחוקים, ומשיקולי הכרה בינלאומית למסגרת וביטחון.
המכון גייס 27,082$ בקמפיין גיוס אינטרנטי מ-291 תורמים שונים והזמין מחברת Deltasync לתכנן קונספט לעיר צפה.
המכון אוסף מידע מדיירים פוטנציאליים בעיר דרך סקר באתר "Floating city".
האיים הצפים של בני האורו
הספינות של נשים על גלים
תחנות רדיו פיראטיות העוגנות במים בינלאומיים ומשדרות למאזינים בחוף
התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן כללה ארבעה יישובים חקלאיים אשר הוקמו על ידי בהאים שמוצאם מאיראן, במזרח הכנרת ועמק הירדן.
התיישבות זו ראשיתה בשנת 1882 והסתיימה בשנת 1951.
על פי הסכם ניוקומב-פולה - הגבול המנדטורי הבינלאומי 1923 והחלטת החלוקה היו אל-סמרה, נוקייב ואום ג'וני בתחום המדינה היהודית.
צבי אילן טוען שהודות לכפרים הבהאים, כלול האזור שמדרום מזרח לכנרת, בתחום מדינת ישראל.
בשנת 1923, נקבעו הגבולות בין המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי.
הוחלט כי כל הגולן יישאר בתחום הצרפתי-סורי.
אך מכיוון שבמזרח הכנרת נמצאו שני יישובים בהאים ומרכז הקהילה הבהאית היה בחיפה, נקבע הגבול הבין-לאומי כך שהאדמות שלהם בנוקייב ובא-סמרה יישארו בתחום ארץ ישראל.
בהסכם שביתת הנשק עם סוריה בתום מלחמת העצמאות נכללו אל-סמרה ונוקייב בתוך שטח המפורז הדרומי.
א-סמרה הוקם במזרח הכנרת, באזור קיבוץ האון של ימינו.
על פי מסורת בהאית מקומית, שטח האדמה נרכש בשנת 1882, וזהו שטח האדמה הראשון שנרכש במרחב זה.
גוטליב שומאכר כותב בשנת 1887, שבכפר מתגוררים 32 מוסלמים ו-4 פרסים.
בסיור נוסף בשנת 1913 הוא כותב שהיישוב שייך לעבאס אפנדי (בנו של בהא אללה), והוא כולל 40 בקתות ומעט מבני ציבור.
התושבים עוסקים בגידול ירקות, אך בשטח קטן בלבד.
אדמות א-סמרה חולקו בין בהא אללה לבין מירזא מוסא (שכונה בשם אקא-י-קלם).
בשנת 1942 החל משא ומתן בין קק"ל לבין הבהאים, על רכישת אדמות הכפר.
הנימוק העיקרי לחשיבות הרכישה, היה יצירת רציפות קרקעית בין עין גב המבודדת והמנותקת ליישובי עמק הירדן.
תהליך הרכישה של חלק מהאדמות, הסתיים לאחר מלחמת העצמאות.
קיבוץ האון הוקם על אדמות הכפר בקיץ 1949. ביום 4 באפריל 1951 נרצחו שבעה שוטרים ישראליים ליד הכפר הסורי אל-חמה.
בתגובה הופצצו מהאוויר בתי הכפרים א-סמרה ואל-חמה.
בעקבות ההפצצה, תושבי א-סמרה נמלטו לתאופיק שבסוריה.
בסקר שערך גוטליב שומאכר בשנים 1888-1886, הוא מזכיר את כפר נוקייב, ככפר קטן ועלוב במזרח הכנרת (אזור עין גב של ימינו) ובו חמש בקתות ומתגוררים בו 20 מוסלמים.
בספר "הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר הירדן", מסופר שבשנת 1888, התקיימה התמודדות בין תושבי בני יהודה לבין הפרסי, לרכישת אדמות באזור.
מכאן, שהאדמה במקום נרכשה כנראה לאחר ביקורו של שומאכר בשנת 1886. בשולי הכפר הוקמה חווה חקלאית שנוהלה על ידי מירזא מוחמד קולי, אחיו למחצה של בהא אללה.
שומאכר סייר באזור שוב בשנת 1899 וכתב שבמקום נבנו מחסן ושתי בקתות לתושבים הפרסים ולידם נטוע בוסתן המושקה במי ואדי פיק.
בשנת 1913 סייר שומאכר באזור, פעם נוספת, וכתב שיש במקום שלוש בקתות, גן ירק וארבעה גנים.
השטח שייך לעבאס אפנדי ונטועים בו מטעי: אפרסקים, תפוחים, רימונים, תאנים, תפוזים ולימונים, המושקים על ידי מימי ואדי פיק.
המטעים נראים נפלא על רקע השטח הצחיח שסביב הכנרת.
את הפירות והירקות שלחו ברכבת מצמח לחיפה ולדמשק.
בשנת 1936 רכשה הכשרת הישוב 9,450 דונם, שהיוו חלק מאדמות הבהאים.
בשנת 1937 הוקם קיבוץ עין גב, והחווה של הבהאים נמצאה בתוך שדות הקיבוץ.
במהלך השנים התקיימו יחסי שכנות טובים בין הקיבוץ לשכניו הבהאים.
בזמן מלחמת העצמאות הועברו התושבים הבהאים לחיפה.
מרבית מבני החווה נהרסו, ובשנת 2015 נשארה רק בקתה אחת ששופצה לצורכי עובדי הבננות.
בנוקייב היה בית קברות בהאי שהיה בתחום הקיבוץ.
בשנת 1985 הועברו הקברים לבית קברות חדש שהוקם למרגלות הר סוסיתא.
במהלך המאה ה-19 התפתח הכפר מדרום לכנרת, באזור הדגניות של ימינו.
בשנת 1887 התגוררו במקום 65 איש.
המישור מסביב לכפר הוא כולו אדמה הניתנת לעיבוד, וגידלו בה בעיקר חיטה ושעורה.
בעמק הצמוד לנהר הירדן, שנקרא הזור, גידלו בהשקיה מטעים וירקות.
אדמות הכפר נרכשו על ידי הבהאים בין השנים 1887-1882, כאשר חלקם היו בבעלות מירזא מוסא והחלק האחר בבעלות בהא אללה.
מג'יד אל-דין ירש את מירזא מוסא ו-עבד אל-בהאא' ירש את בהא אללה.
מכיוון שמג'יד אל-דין תמך במוחמד עלי, שהיה במאבק על הנהגת התנועה כנגד עבד אל-בהאא', לא היה קשר בין שתי חלקות האדמה הבהאיות בכפר אום ג'וני.
שניהם עיבדו את השטח על ידי אריסים ערביים.
בשנת 1903, מג'יד אל-דין מכר את השטח שלו כ-3,200 דונם, ועל אדמה זו הוקם קיבוץ דגניה א'.
יתרת השטח, שהייתה בבעלותו של עבד אל-בהאא', נמכרה לקרן הקיימת, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
על האדמות האלה הוקמו הקיבוצים דגניה ב', בית זרע וחלק מאפיקים.
מג'יד אל-דין המשיך להתגורר במקום עד ליום מותו.
היה לו בוסתן ליד הירדן ובו עצי פרי ועצי נוי ופרחים, וכן פינת רחצה על שפת הירדן.
הוא קיים קשרים טובים עם חברי דגניה א' שהוזמנו אליו ושמעו ממנו על עיקרי הדת הבהאית
במקום הנקרא עדסייה היו התנחלויות חקלאיות במשך 2,500 השנים האחרונות, ואולי גם מוקדם יותר.
המיקום במפגש הנהרות ירדן וירמוך, גרם להיותו צומת דרכים לסוחרים, שיירות וצבאות כובשים.
כפר זה היה היחיד מארבעת היישובים, שרוב אוכלוסייתו הייתה בהאית.
הכפר נמצא בשטח ממלכת ירדן.
אדמות הכפר נרכשו על ידי עבד אל-בהאא' בשנת 1901 מידי השייח' הבדואי Fayyad-un Shamdien שהיה בעל האדמות.
רכישת הקרקע נבעה מהצורך בתוספת אדמה חקלאית שתהווה מקור לאספקת מזון למשפחתו של עבד אל-בהאא'.
היות שחלק מהאדמות שנרכשו בימי בהא אללה הוחזקו בידי תומכיו של מחמד עלי, נותרו שטחים מצומצמים בלבד בידי תומכי עבד אל-בהאא'.
עבד אל-בהאא' קבע כי הוא הקדיש את כל שטח עדסייה לבהא אללה, ואין להעביר את הזכויות על האדמה למתיישבים הבהאים.
אחרי מלחמת 1948 השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו.
בעקבות הרפורמה החקלאית בשנת 1962, קרקעות הבהאים הועברו לחקלאים אחרים, ומרביתם עזבו את המקום וכך למעשה הסתיימה התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ובעמק הירדן.
השטח היה מכוסה בצמחייה טבעית, כולל עצים ושיחים קוצניים (סידריה).
הכנת הקרקע לעיבוד חקלאי הייתה משימה קשה.
בתחילה נשלחו שני חקלאים בהאים לטפל באדמת עדסייה, אך התנכלויות השכנים הערבים ומעשי שוד של התוצרת החקלאית, גרמו לעזיבתם אחרי שלוש שנים.
לאחר מכן, האדמה הוחכרה לסוחר הנוצרי סורסוק.
סורסוק בנה את בית ההארחה הראשון ביישוב, אך לא החזיק מעמד יותר משנתיים.
עובדיו הצליחו לטפל בשטח קטן בלבד, וגם בשטח זה היבול היה מועט ורוב היבול נשדד.
שלב שני בהתפתחות היישוב היה בשנת 1907. עבד אל-בהאא' פנה לעצרת הרוחנית של הבהאים בטהראן, וביקש לשלוח חקלאים בהאים כדי שיתיישבו במקום.
המתיישבים החדשים הגיעו מכפרים באזור העיר יזד ורובם היה מתושבי הכפר Mahdiyabad.
במהלך השנים הבאות, עד 1913, הגיעו עוד משפחות להתיישב במקום.
עבד אל-בהאא' הבטיח לאנשיו שיש במקום אספקת מים, אדמה פורייה, מזג אוויר חמים ושפע של שמש, ועודד עולי רגל נוספים שהגיעו אליו לחיפה, ללכת ולחיות בעדסייה.
אבל החקלאים נתקלו בהתחלה בקשיים רבים.
הם לא ידעו את שפת תושבי האזור ולא ידעו להתמודד מולם.
אבל, עבד אל-בהאא' עודד אותם והמריץ אותם לעשות את המיטב.
דבריו של המנהיג היו מקור השראה ועידוד לחקלאים וגרמו להם להשקיע מאמצים גדולים כדי לייצר יותר יבולים.
בזמן השלטון העות'מאני היו קשיים רבים שנבעו מיחס השלטונות ומיסים כבדים שהוטלו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
אבל בזמן המנדט הבריטי, המצב הכללי השתפר.
לא כל אדמות עדסייה נרכשו על ידי הבהאים ולכן בכפר התגוררו גם חקלאים ערבים שגידלו בעיקר חיטה ושעורה וכן גידלו בעלי חיים.
כמו כן, ערבים הועסקו במקום בעבודות זמניות, בעיקר בעונות הקטיף השונות.
לאור החשיבות של המקום, עבד אל-בהאא' הגיע לביקורים רבים ונשאר להתארח במקום.
כמו כן, הגיעו למקום בהאים אחרים שהגיעו להתרשם מהיישוב והתארחו בו.
עבד אל-בהאא' היה נותן עצות חקלאיות מועילות וכן ייעץ לאנשיו על טיפוח חיי החברה של הקהילה והמליץ לקיים קשרי ידידות עם השכנים הערבים.
בחודש יולי 1917, מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה, וירדו מעט גשמים באותה שנה והיבול היה דל, האספקה החקלאית הייתה מצומצמת והיה חשש לרעב בערים הגדולות.
עבד אל-בהאא' הגיע לעדסייה וביקש לשלוח חיטה לתושבים הרעבים בחיפה ועכו.
החקלאים הבהאים נתנו את כל התוצרת שהייתה להם, וגם נסעו לכפרים השכנים וקנו מכספם כל תוצרת חקלאית, ושלחו את הסחורה בשיירות שכללו 200 גמלים.
לאחר פטירתו של עבד אל-בהאא' בשנת 1921, הנהיג את הקהילה שוגי אפנדי, עד למותו בשנת 1957. המנהיג החדש, שם דגש על הקמת תשתיות פיתוח, ביסוס וחיזוק הממשל הבהאי, קידום חיי הקהילה והקמת מבנים חברתיים כמו בית הספר ו"בית תפילה בהאי".
הוא המליץ לחקלאים לשלוח את בניהם ובנותיהם ללמוד חקלאות כדי שיפתחו ויקדמו את החקלאות.
ביישוב הוקמו ועדות חקלאיות שיזמו תוכניות של מחזורי זרעים, סוגי הגידולים ופיתוח משק החי.
בשדות היישוב גידלו ירקות, מטעים של עצי פרי ומטעי בננות, וממשלת ירדן התגאתה ביישוב הזה ושלחה אליו אורחים ונציגים כדי ללמוד ולהתרשם מהשיטות והטכניקות החדישות שיושמו בעדסייה.
אספקת המים: בשטחים שהלכו וגדלו נשתלו ירקות ועצי פרי, ונדרשה אספקה סדירה של מים להשקיית השדות.
החקלאים הבהאים בנו סכרים מאבנים, כדי להטות את מי הירמוך אל החוות החקלאיות.
החקלאים השתתפו בהקמת הסכר ואחר כך בתחזוקתו בפעולות ניקוי התעלות מפסולת, באופן קבוע.
מחזור זרעים: כדי למנוע ניצול יתר של הקרקע והקטנת היבולים כתוצאה מכך, הנהיגו שיטה שבה בכל עונה החליפו את סוגי הגידולים.
למשל: חיטה, עדשים, גריסים, חומוס, תירס.
לדישון האדמה השתמשו בגללים של בעלי חיים שטופחו בחוות.
עבודה בצוותים: בדרך כלל החקלאים נוהגים לעבוד בנפרד, כל אחד בחלקת האדמה הפרטית שלו.
הבהאים עבדו בקבוצות של שלושה חקלאים שעבדו יחד כצוות, כך שהתקיימה עזרה הדדית, וגם היה יותר ביטחון מפני שודדים ובעלי חיים.
מטעים: עבד אל-בהאא' עודד את החקלאים להקים מטעים, כמו: ענבים, פרי הדר, בננות, תפוחים, אגסים, דובדבנים, רימונים וחבושים; התוצרת של המטעים נמכרה במחירים גבוהים בהרבה לעומת מוצרים אחרים.
הבהאים היו הראשונים שגידלו בננות באזור הזה של המזרח התיכון.
מתיישבי הכפר הביאו מאיראן לארץ את החציל מהזן "חציל פרסי", שהייתה לו הצלחה שיווקית.
בעלי חיים: החקלאים גידלו מגוון רחב של בעלי חיים: תרנגולות, תרנגולי הודו, יונים, עזים, כבשים, פרות לחליבה.
חלב הפרות נצרך כחלב טרי, ואילו חלב העיזים והכבשים שימש לייצור גבינה, יוגורט וחמאה.
מרבית מוצרי החלב שימשו לצריכה עצמית והעודפים נמכרו לערבים מהכפרים הסמוכים.
פיתוח התשתיות: תשתיות הוכנו כדי לתמוך בעבודת החקלאים ובהמשך הוקמו מוסדות כלכליים, חברתיים, מנהליים ורוחניים עבור הרווחה הכוללת של אנשי הקהילה.
שווקים: חלק מהיבול היה מיועד למשק הבית של עבד אל-בהאא' בחיפה.
בשנים הראשונות היבול היה נמוך יחסית והיו רק מעט עודפי תוצרת חקלאית, אשר נמכרו בשווקים של הכפרים הסמוכים.
בהמשך, התפוקות גדלו, והחקלאים שיווקו בעיקר חצילים ועגבניות אשר נארזו בכפר ונשלחו ברכבות מצמח לחיפה או מצמח לדמשק.
כאשר היה לחקלאים מחסור במזומנים, הם קיבלו מימון מסוחרים, אשר קנו מראש את הסחורה.
עם התפתחות היישוב, המטעים נתנו פרי, והתוצרת נארזה והובלה לערים הגדולות באמצעות הרכבת.
מקורות מי השתייה: היו שני מעיינות שהפיקו מי שתייה נקיים לשימוש תושבי הכפר.
בשלב מאוחר יותר, רוב המשפחות חפרו בארות בחצרות בתיהם, ושאבו מים בעזרת משאבת יד, וכך חסכו את הצורך בהליכה המייגעת הלוך ושוב אל המעיינות.
סילוק הפסולת: בכפר השתמשו בשיטה שהייתה נפוצה באותה תקופה.
בכל חצר נחפר בור, שבתחתיתו הונחו אבנים כתושות וחצץ.
הפסולת המסיסה נספגה באדמה והפסולת המוצקה נשארה מעל אבני החצץ.
הבורות היו מכוסים לגמרי משיקולי היגיינה וכן שיקולי בטיחות.
תחבורה: מערכת התחבורה חיונית בכל עונות הגידול החקלאי, אך בעיקר בזמן הקטיף או הקציר.
בתחילה, לא היו אמצעי תחבורה, והחקלאים נאלצו לקחת את התוצרת אל הכפרים השכנים ולמכור אותה במחיר נמוך מאוד.
בהמשך, הם שכרו חמורים והובילו באמצעותם את התוצרת לצמח, בדרך שנמשכה שעתיים ויותר.
בשוק של צמח הם יכלו לקבל מחירים גבוהים יותר.
עם הגידול בכמויות התוצרת החקלאית, התחילו להשתמש בעגלות אשר נמשכו על ידי זוג פרדות, וכך הובילו את התוצרת לצמח או לטבריה, ומשם נשלחה התוצרת לשווקים גדולים של ערים גדולות.
השכלה: לפני מלחמת העולם הראשונה וגם בזמן המנדט הבריטי, עד מלחמת העולם השנייה, לא התקיימה מערכת חינוך פורמלי בממלכת ירדן.
ברבת עמון ובערים גדולות נוספות, התקיימה מערכת חינוך שהופעלה על ידי יוזמות אישיות ולא כלליות.
לכן, החינוך של ילדי הבהאים התקיים בבתי התושבים.
עבד אל-בהאא' נתן הוראות והמלצות להקנות מידע חינוכי לצעירים.
לכן, לאם המשפחה היה תפקיד משמעותי בהקניית החינוך לילדים.
כמו כן, הוקמו כיתות שבהן למדו קרוא וכתוב בשעות הערב.
בשיעורים אלה השתתפו בהאים צעירים ומבוגרים, ללא קשר לגיל שלהם.
בשלב מאוחר יותר הוקם בית ספר לגילאים 16-5 ובו חולקו התלמידים לכיתות בהתאם לקבוצת הגיל שלהם.
בנוסף, הוענקו שיעורים פרטיים בערבים, כדי לסייע לתלמידים לשפר את הישגיהם.
שוגי אפנדי הדגיש את הצורך בלימוד ערבית, כדי שיוכלו להיות בקשר ידידותי עם תושבי הסביבה.
חלק ניכר מתוכנית הלימודים התבסס על חומרים שהובאו מאיראן וכתובים בשפה הפרסית.
הבנות למדו בכיתות נפרדות מהבנים.
נושאי הלימוד העיקריים היו: פרסית, ערבית, אנגלית, חוקים בהאיים, גאוגרפיה, היסטוריה, מתמטיקה ומדעים.
בכל כיתה היו בין 7 ל-12 תלמידים, ובסך הכול למדו בבית הספר 50-40 תלמידים.
בשנת 1933, מחלקת החינוך של המנדט הבריטי, רשמה את בית הספר בעדסייה באופן רשמי כמוסד חינוכי פורמלי.
בריאות: בשלבים המוקדמים לא התקיימה במקום מערכת בריאות, וכל משפחה דאגה להיגיינה ולבריאות המשפחה.
כאשר התרופות הביתיות לא עזרו, נסעו לצמח לבדיקה רפואית, ובמקרים מסובכים נסעו לטבריה, שבה היו רופאים וגם בתי חולים.
בעדסייה התגוררה אישה שהייתה מיילדת במקצועה, ועזרה לנשים בעת הלידה.
אנרגיה: בשנים הראשונות השתמשו בעצים ובצמחים יבשים כדי להדליק אש לבישול ולחימום הבית.
כאשר השתפרה מערכת התחבורה, אחד התושבים רכש מכלית נפט והמשפחות אחסנו את הנפט במכלים גדולים והשתמשו בו לחימום וגם לתאורה באמצעות מנורת נפט.
הנפט שימש גם כדלק לטרקטורים.
בשלב מאוחר יותר, במהלך מלחמת העולם השנייה, נרכש גנרטור לייצור חשמל למוסדות הכלליים ולמשקי הבית.
בעיות ביטחון: התושבים במקום הותקפו לעיתים על ידי שודדים.
באחת הפעמים, כל התושבים נמלטו מהמקום ונסעו לחיפה לביתו של עבד אל-בהאא'.
לאחר שנרגעו, הצליח עבד אל-בהאא' לשכנע אותם לחזור והוא ביקש מהמושל המקומי להגן על הבהאים ובני משפחותיהם.
היו עוד מספר התקפות על היישוב, ובהן נשדדו כל כלי הבית והציוד האישי ולפעמים, השודדים עקרו גם את דלתות הבתים.
השודדים גנבו גם בעלי חיים ותוצרת חקלאית.
היו גם התקפות של זאבים שחיו באזור הכפרי.
הקמת בית התפילה Hazirat Ul: בימיו של עבד אל-בהאא' החלו הפעולות להקמתו, אך בנייתו הסתיימה בשנת 1931.
היישובים שהיו בתחומי מדינת ישראל
בשלושת היישובים הראשונים: א-סמרה, נוקייב ואום ג'וני, ישבה רק קבוצה מצומצמת של בהאים, ועיקר העבודה התבצע על ידי אריסים ערביים.
אדמות אום ג'וני וחלק מאדמות א-סמרה ונוקייב, נמכר לגורמי התיישבות יהודיים.
במלחמת העצמאות הועברו הבהאים מנוקייב לחיפה.
הכפר א-סמרה נעזב אחרי הפגזה ישראלית בשנת 1951. עקב פינוי אדמות נוקייב ועזיבת א-סמרה, הבהאים קיבלו פיצוי ואדמות חלופיות, בגליל המערבי.
אחרי מלחמת העצמאות השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו.
בשנת 1962, ממשלת ירדן יזמה רפורמה קרקעית.
במסגרת הרפורמה, נקבע שהזכאות על ייצור חקלאי ובעלות על הקרקע, ניתנת לבעלי הקרקעות שעובדים באדמתם ומעוניינים להמשיך לעבד אותה.
אולם, שוגי אפנדי טען שהאדמה שייכת לקהילה ומוקדשת לבהא אללה, ולכן אסור למתיישבים הבהאים לקחת את האדמה הזאת לעצמם.
לכן, הם לא קיבלו את הצעת הממשלה לקבלת זכאות על הקרקע.
כתוצאה מכך, חולקה האדמה לחקלאים אחרים.
החקלאים הבהאים עזבו את עדסייה ליישובים אחרים בירדן או למדינות אחרות.
חלק מהם נשלח על ידי הקהילה, להפיץ את הדת הבהאית ברחבי העולם.
מספר מועט של בהאים נשאר במקום, ושכר שדות ומטעים מהבעלים החדשים, כך שהם נשארו כחקלאים ביישוב, אך לא פגעו בהוראות של שוגי אפנדי.
בשנת 1974, נותר מהקהילה הבהאית המשגשגת רק בית התפילה Hazirat Ul ובית הקברות הבהאי.
התיישבות על מאדים הוא מושג המתייחס להתיישבות בני אדם על פני כוכב הלכת מאדים.
נכון לעכשיו, רעיון זה לא מומש, ורגל אדם טרם דרכה על הקרקע של מאדים.
ארגון נאס"א הודיעו כי נקבעה מטרה לשלוח משימה מאוישת למאדים בשנת 2036, והאדם הראשון על כוכב הלכת יהיה אישה.
בנוסף, ישנם גופים לא-ממשלתיים המתכננים נחיתה על כוכב הלכת, דוגמת החברה ההולנדית Mars One (המתכננת לשלוח בני־אדם בשנת 2026) ו־SpaceX.
במקומות שונים בעולם נערכות הדמיות כדי לבחון מבעוד מועד את הבעיות בהתיישבות האדם על מאדים, כשהמרכזי ביניהם מתרחש במדינת יוטה שבארצות הברית.
בישראל ערך ב־2018 ארגון D-MARS הדמיה במכתש רמון כדי לבחון את תפקוד הצוות בבידוד המדמה את הסביבה הגאולוגית במאדים.
מאפייניו של מאדים המקלים או מקשים על התיישבות בו
נטיית ציר הסיבוב של מאדים היא 25.19°, קרוב לנטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ, 23.44°.
כתוצאה מכך, יש עונות במאדים, כפי שיש בכדור הארץ, אך הן אורכות זמן רב יותר.
יממת מאדים אורכת בקירוב 24 שעות ו־40 דקות, קרוב לאורך היממה על פני כדור הארץ.
ישנם מים במאדים, שיוכלו לשמש את המתיישבים.
מאדים הוא כוכב לכת שכן לכדור הארץ, לכן זמן הנסיעה למאדים מכדור הארץ אינו אורך זמן רב מדי מכדי לשלוח בני־אדם למאדים.
הטמפרטורות על מאדים נמוכות בהשוואה לטמפרטורות של כדור הארץ: הן נעות בין 140- מעלות צלזיוס ל־20 מעלות, כאשר הממוצע הוא 63- מעלות.
כוח המשיכה של מאדים שווה ל־38% מכוח המשיכה של כדור הארץ.
האוויר במאדים מכיל 95% פחמן דו־חמצני, 3% חנקן, 1.6% ארגון ו־0.4% של חמצן וגזים נוספים.
הריכוז הגבוה של הפחמן הדו־חמצני והריכוז הנמוך של חמצן הופכים את האוויר במאדים לרעיל עבור צמחים ובעלי־חיים, אולם ניתן להתיישב בעומקו של כוכב הלכת.
הלחץ האטמוספירי במאדים נמוך מכדי שבני־אדם יוכלו לשרוד ללא חליפת לחץ.
ניתן לשפר את התנאים במאדים באמצעות טכנולוגיה מתאימה לתהליכי הארצה, או באמצעות מתקני מגורים שהתנאים בתוכם מותאמים לשהייה של בני־אדם ללא לבוש מיוחד.
בהבט הסוציולוגי והפוליטי יש להתיישבות סוגיות לגבי אופן התנהלותה.
למעשה ההתיישבות עצמה תצטרך להגדיר לעצמה את כללי הניהול העצמי ולא מן הנמנע שלא תהיה כפופה כלל לחוקים הקיימים על פני כדור הארץ.
מארס אוידסיי זיהתה פתחים בסביבת הר הגעש ארסיה מונס, הנמצא קרוב לקו המשווה של מאדים, שעשויים להוות פתחי מערות.
מבנים כאלו ודומים יכולים לשמש כמחסה עבור בני־אדם.
בתחילת שנות האלפיים נערך בנאס"א Caves of Mars Project במטרה למצוא מקומות בהם ייתכן ויש פתחים תת-קרקעיים בהם יוכלו להקים מושבה.
באוקטובר 2022 הוצגו תשע מערות אפשריות להתיישבות על מאדים, שתי סיבות עיקריות למציאת מחסה, והתיישבות ראשונית בתוך מערה הן: קרינת UV (בשל היעדר שכבת אוזון על פני מאדים), והסתתרות מסופות אבק.
מארס אודיסיי איתרה ריכוז גבוה של מים בקטבים, אך גם הוכיחה שכנראה קיימים מים גם בקווי רוחב נמוכים יותר, דבר שהופך את הקטבים למקומות פחות עדיפים ליישוב.
ואליס מארינריס, הקניון הגדול ביותר במאדים ובמערכת השמש, הוא באורך של יותר מ־4,000 ק"מ, רוחב של 200 ק"מ ועומק שעולה על 7.5 ק"מ.
הלחץ האטמוספירי בתחתיתו גבוה מהלחץ על פני השטח.
כדי להקים מושבה שתוכל להכיל בני־אדם לפרק זמן ארוך, יידרש ציוד כדי לספק ולהפיק את צורכיהם של התושבים.
מבני מגורים אשר יספקו לתושבים סביבת מגורים קבועה.
כלים להפקת משאבים - חמצן ומים.
בשלבים מאוחרים יותר יהיה ניתן להפיק משאבים נוספים.
כלים להפקת אנרגיה - כגון לוחות סולאריים, גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי.
מתקני חקלאות - חממות, ביוריאקטורים.
כמו כן, המושבה תזדקק גם למזון.
המשימה מתוכננת לזמן ממושך וככל שהיא תתארך יותר ייווצר מצב שהמושבה תצטרך לגדל יבולים בעצמה.
גידול צמחים יסייע למושבה, שכן נוסף למזון צמחים יכולים גם למחזר חומרי פסולת, לספוג פחמן דו־חמצני, לטהר מים ולייצר חמצן.
קושי בגידול צמחים על מאדים:
טמפרטורה נוחה: הטמפרטורה השוררת על פני המאדים עומדת בממוצע על 63 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ובכך איננה אופטימלית לגידול צמחים.
ייתכן ויהיה צורך בבקרת טמפרטורה (בחממות למשל).
אור (פוטוסינתזה): עוצמת אור השמש המגיעה למאדים היא כמחצית מזו שמגיעה לכדור הארץ.
כיוון שצמחים חייבים אור כדי לשגשג.
נאס"א בוחנת את האפשרות לגדל צמחים תחת נורות LED חסכוניות באורכי גל שיגבירו את יעילות הגדילה.
חומרים מזינים: אחת הבעיות היא שהקרקע של מאדים מכילה כמויות גבוהות של מתכות רעילות כמו עופרת, ארסן, כספית וברזל.
במינונים גבוהים חומרים אלו רעילים לבני האדם.
קרינה: האטמוספירה הדלילה של מאדים, שאינה מסננת קרינה מהשמש כמו האטמוספירה של כדור הארץ.
במאדים חסר גם השדה המגנטי של כדור הארץ המספק הגנה מפני קרינה מהחלל (חגורת ון אלן) – מה שחושף את פני מאדים ואת מי שעליו לקרינה.
כבידה: בעיה נוספת המכבידה על חקלאות על מאדים היא הכבידה.
אחרי הכול, הצמחים מותאמים לגדול בתנאי הכבידה של כדור הארץ.
כוח הכבידה על מאדים הוא כשליש מזה של כדור הארץ, ולכן עלול להיות לא אופטימלי עבורם.
לפי ניסויים שנעשו בתחנת החלל הבינלאומית עולה כי שכשהצמחים גדלים בתת־כבידה עולה צריכת המים שלהם.
חומרים מזינים: צמחים זקוקים לחומרים מזינים (בדומה לתהליך הדישון שנעשה בכדור הארץ).
האטמוספירה במאדים עשירה מאוד בפחמן דו־חמצני, ומהבחינה הזו הצמחים ייהנו כיוון שתהליך הפוטוסינתזה יעיל יותר ככל שעולה ריכוז הפחמן הדו־חמצני ביחס לחמצן.
המושבה, כמו כן, תזדקק לכלים כדי לתקשר עם כדור הארץ.
הטכנולוגיה לתקשורת בין כדור הארץ למאדים, למעשה, כבר קיימת ונמצאת בשימוש; רוברים על פני מאדים מתקשרים עם כדור הארץ על ידי שליחת מסרים ללוויינים הקרובים, שממשיכים לשלוח את המידע לאנטנות על פני כדור הארץ.
למרות זאת, הטכנולוגיה כיום עדיין לא מאפשרת החלפת מסרים בזמן מיידי יחסית, והודעות ממאדים יכולות להגיע לאחר כמה דקות או כמה שעות - תלוי בגודל הקובץ שנשלח.
הזמן שעובר בין שליחת ההודעה ממאדים עד לקבלתה בכדור הארץ ולהפך עשוי להיות קריטי כאשר פורצת בעיה שפתרונה תלוי בתגובה מידית של אחד הצדדים המתקשרים.
המשאבים הזמינים במאדים יוכלו לשמש את המושבה למטרות מסחר עם כדור הארץ, או עם מושבות אחרות בעתיד שיתפתחו לצדה.
אחד מהרעיונות שעלו לבניית מגורים על מאדים הוא שימוש בחומרי המוצא על מאדים, אדמת המקום (בזלת), מים, בתוספת חומר פלסטי, הישמשו להדפסת מבנים, בטכניקה של הדפסה תלת-ממדית.
כדי להקים מושבת מאדים קבועה, שתוכל לאכלס בני־אדם באופן קבוע לפרק זמן ארוך עם שימוש מצומצם בציוד מיוחד, יש לשנות את האקלים כך שיהיה כמה שיותר קרוב לאקלים של כדור הארץ.
במילים אחרות, כדי שקיומה של מושבת קבע על פני המאדים תתאפשר, על מאדים לעבור הארצה.
התיישנות היא תהליך שבו מפסיקים לצרוך מוצר, לדרוש שירות או לקיים מנהג כלשהו, אף על פי שייתכן מצב בו אלה עדיין פועלים ואף מיוצרים כחדשים.
תהליך זה מתקיים על פי רוב כאשר טכנולוגיה חדשה מתקנת את בעיותיה של קודמתה או מייעלת אותה ולכן, המצב הרגיל בסוף אותו תהליך הוא יציאה מכלל שימוש של הטכנולוגיה הקודמת שאין לה דרישה בשוק.
בעקבות השינויים הטכנולוגיים המהירים, פותחו חידושים והמצאות בקצב גובר שנכנסים לכל תחומי החיים.
כתוצאה מכך, עלה קצב הייצור וכלי הייצור רק השתכללו, בנוסף גם העלייה בקצב החיים הביאה לדרישה מוגברת למוצרים חדשים ולחדשנות במוצרים הקיימים תוך שמשאירים מאחור את המוצרים הישנים אשר אינם עוד רלוונטיים עבור הציבור הרחב.
הדרישה המועטה לאותו מוצר גורמת לאי-כדאיות כלכלית עבור יצרני המוצר ובכך למעשה הוא כבר לא מיוצר ולכן גם יוצא מכלל שימוש כשאחרון המוצרים הקיימים חדל מלתפקד.
סיבה נוספת הקשורה לתהליך הייצור היא חוסר היכולת להשיג את הרכיבים האלקטרוניים כדי לייצר את המוצר.
זו, למשל, אחת הסיבות להפסקת ייצור מכשיר הוידאו טייפ בשנת 2016. סיבות נוספות ליציאה מכלל שימוש יכולות להיות תרבותיות, חברתיות, פוליטיות (למשל, איסור מצד המדינה לשימוש במוצר מסוים) או דתיות, באופן זה ניתן לקבוע כי גם מוצרים שאינם מבוססי טכנולוגיה חדשנית יכולים להתיישן.
לאורך תקופות רבות בהיסטוריה יש שינויים בשימושים שונים בכלים שונים אשר משתנים לאורך זמן.
התיישנות טכנולוגית מתרחשת כאשר טכנולוגיה חדשה באה במקום הטכנולוגיה שקדמה לה, בין אם רק מדובר בשיפור גרסאות או שמדובר בטכנולוגיה אחרת לחלוטין אשר מיועדת לשימוש דומה אך משופר.
תופעה זו באה לידי ביטוי לאורך ההיסטוריה, כבר לפני כ-5,300 שנה בתקופת הברונזה האדם גילה את תכונות הארד וגרם להתיישנות השימוש בכלים העשויים צור.
כיום עם הקצב המהיר של ההתקדמות הטכנולוגית ישנם אמצעים טכנולוגיים שונים לאותו שימוש שבכל פעם מחליפים את קודמם.
בנוגע לניגון מוזיקה, נוצר תהליך שכל מוצר החליף את קודמו למרות היותן של תקופות חפיפה ותופעות רטרו: תזמורת ← מקול ← קלטת שמע ← תקליטור ← קובץ מחשב לשמע (למשל, MP3) ואמצעים שונים שעדיין במחקר ופיתוח.
ישנם גם רכיבים פנימיים אשר יוצאים מכלל שימוש בעקבות שיפורים טכנולוגיים; לדוגמה, במכונית כיום החליף המשנק האוטומטי את הצורך למשוך פתיל כדי לחמם את המנוע לפני הנסיעה.
מוצר יכול לצאת מכלל שימוש כאשר אין יותר מוצרים שמאפשרים עבודה איתו.
לדוגמה, הווקמן חסר שימוש כשאין קלטות שמע (למעט עבור פונקציית הרדיו).
מוצר יכול לצאת מכלל שימוש כאשר אין יותר חלקי חילוף שיכולים לתקן בעיות בו.
לדוגמה, המחשב החליף את מכונת הכתיבה ולכן לא ניתן יהיה למצוא חלקי חילוף במקרה של תקלה בה ולכן בשלב מסוים לא יהיה ניתן להשתמש בה.
חפץ שהפך ללא שימושי מאחר שהוא משמש אמצעי כלשהו שלו אין כבר שימוש.
לדוגמה, השוט כבר אינו רלוונטי לצורכי תחבורה מאחר שכיום משתמשים במכונית במקום בכרכרה רתומה לסוס.
כאשר המוצר אינו מסוגל כבר לבצע את השימוש שלשמו יועד בעקבות שיפורים טכנולוגיים של הציוד הנלווה.
דוגמה לכך היא מפציץ ישן שלא מסוגל לשאת ולתפעל פצצה מודרנית או אמצעים טכנולוגיים חדשים ללוחמה אווירית.
כאשר מוצר אינו אטרקטיבי מבחינת צו האופנה.
המחוך, לדוגמה, היה באופנה עד תחילה המאה ה-20 ואילו כיום, אף כי מעורבים בכך טעמים פמיניסטיים ובריאותיים, הוא כבר אינו בשימוש.
כאשר לא קיימת דרישה למוצר בשוק, היצרן לא מפעיל קו ייצור לאותו מוצר וכך הוא נעשה יותר ויותר קשה להשגה עד לדעיכתו הסופית.
עם זאת, במקרים מסוימים חוזרת התעניינות במוצר בשל תופעת ה"רטרו".
מדיניות של קציבת אורך חייו של מוצר באופן מלאכותי, כך שהוא יהפוך מיושן - בלתי ניתן לשימוש או לא אופנתי - לאחר תקופה קצובה.
פעולה זו מטרתה הגדלת הצריכה, על ידי קציבת הזמן עד למועד הרכישה הבאה.
הדבר נעשה בין היתר באמצעות יצירת קושי לתיקון אותו מוצר או איסור על העלאתו של מדריך למשתמש לאינטרנט ובכך מקשה היצרן על השימוש בו.
המונח התיישנות דיגיטלית מתייחס לחוסר יכולת לפענח מקור מחשב (קוד או פורמט קובץ) שכבר אינם בשימוש בגלל שדרוג חומרה או שדרוג תוכנה.
גם בתחום האינטרנט, ישנם אתרים אשר נבנו בראשיתו ואינם קריאים בדפדפנים הנוכחיים.
פריטים דיגיטליים חשופים לפגיעה בכושרם בשלושה היבטים:
החומר שעליו מאוחסנים הנתונים (מדיה פיזיים); לדוגמה, תקליטונים שונים שהיו נפוצים בעבר, כמו 8 אינץ', כבר אינם זמינים.
חומרה לפענוח מדיה מיושנת; לדוגמה, כונן תקליטונים כבר אינו קיים מאחר שאין תקליטונים.
תוכנה; ייתכנו קבצים ישנים שלא ניתן להריץ אותם על מערכת הפעלה שקיימת כיום.
התיישנות מהווה פגיעה בזכות הקניין, מאחר שמי שרוכש מוצר אינו יכול לעשות בו שימוש מרגע שהוא מתיישן; במצב זה, למעשה, ישנה דרישה מהצרכן לרכוש מוצר על מנת למלא את הפונקציה שהוא משמש.
מוצרים מתיישנים מהווים פגיעה באיכות הסביבה ומכיוון שהם יוצרים עוד ועוד פסולת בעוד שהם עדיין פועלים.
בעיה נוספת היא דרישה לאותו מוצר לשימושים ספציפיים, אף על פי שכבר נדיר בשוק בעקבות ההתיישנות, לדוגמה דרישת משרד החינוך להבאת דיסקמן לצורכי בחינת בגרות בשפה האנגלית.
מוצרים מיושנים לפעמים גם מבוקשים מתוך רצון לשמר נוסטלגיה, כגון שימוש חוזר במשחקי מחשב ישנים המיועדים למחשבי קומודור 64 או אטארי ואף העברתם לאינטרנט לצורך שימור הפורמט.
מוצרים קיימים גם מוטמנים בתוך קפסולת זמן מתוך ידיעה שבעתיד לא יכירו אותם כי הם יעברו תהליך של התיישנות.
למוצרים מיושנים מסוימים יש יתרון בולט בהיותם פשוטים יותר ולעיתים אף עמידים יותר, לכן למשל בשוק הטלפונים הסלולריים ישנה דרישה בקרב ציבור מסוים דווקא למכשירים הישנים שמנצלים פחות סוללה ופחות חשופים לבעיות של העדר פרטיות.
התייר ממגדלי התאומים הוא כינוי של תמונה מזויפת, שהציגה תייר העומד בקומת התצפית שבראש אחד ממגדלי התאומים בניו יורק, כאשר מאחוריו מגיח כביכול מטוס נוסעים שטס לעבר הבניין, כשחותמת הזמן הדיגיטלית על גבי התמונה מציגה את התאריך של הפיגוע במגדלי התאומים.
לתמונה צורף סיפור מרגש, לפיו מצלמת התייר נמצאה בהריסות, וככל הנראה צולמה רגע לפני ההתנגשות הראשונה במגדלים.
התמונה הופצה לאחר הפיגוע באמצעות דואר אלקטרוני.
בנובמבר 2001 חשף אתר "Wired" את זהותו של "התייר" המופיע בתמונה – פטר גוזלי, סטודנט בן 25 מהונגריה.
לאחר הפיגוע במגדלי התאומים איתר גוזלי תמונה שלו שצולמה במצפה שעל גג אחד המגדלים ארבע שנים לפני הפיגוע.
על גבי התצלום הדביק תמונה של מטוס, ובכך יצר את האשליה כאילו התמונה צולמה שניות לפני התנגשות המטוס במגדל.
אף ששלח את התמונה לקומץ חברים כבדיחה פרטית, הפכה תמונתו לתופעת אינטרנט ועם השנים הפכה למקור לחיקויים ו"ממים" אינטרנטיים.
בהתחשב בסיטואציה, מצלמה סטנדרטית תיהרס לאחר נפילה מגובה רב כל כך.
הטמפרטורות ביום הפיגוע היו גבוהות יחסית ומזג האוויר היה קיצי, אולם "התייר" היה לבוש בבגדים חורפיים וחבש כובע גרב.
מרפסת תצפית הייתה קיימת רק במגדל הדרומי, עם זאת המגדל הצפוני הוא זה שנפגע ראשון.
על כן, לא סביר כי אדם יצטלם בנינוחות לאחר שמטוס פגע במגדל הסמוך זמן קצר קודם לכן.
המטוס שפגע במגדל הדרומי הגיע מכיוון דרום, אך מהתמונה עולה כי המטוס מגיע מכיוון צפון.
המטוס פגע במגדל הדרומי בשעה 9:03, בעוד מרפסת התצפית, בה צולם "התייר" לא הייתה נפתחת למבקרים לפני 9:30 בבוקר.
המטוסים שפגעו במגדלי התאומים היו מדגם בואינג 767s, בעוד המטוס שבתמונה הוא מדגם בואינג 757.
הוכחה ודאית לזיוף ניתנה לאחר שהתגלה כי תמונת המטוס המופיע בתמונה מדגם בואינג 757-223 של חברת "אמריקן איירליינס" צולמה על ידי הצלם ג'ונתן דרבן וזמינה, בין היתר, באתר airliners.net.
בנובמבר 2001 טען איש עסקים ברזילאי בשם חוזה רוברטו פנטדו כי הוא ה"תייר" מהתמונה.