tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על היחסים ביניהם ניתן ללמוד מלשונותיהם בפנייתם אחד לשני; ר"י בכור שור כותב לרבנו תם: .
ורבנו תם קרא לו: .
בפרשנות הפשט שלו הושפע מבני מקומו בדור הקודם, ר"י קרא ורשב"ם, אך נראה שלא למד אצל אחד מהם, מאחר שאינו מזכיר שהם רבותיו בצטטו אותם.
ר"י בכור שור השתתף בפולמוסים שונים בין יהודים לנוצרים, פולמוסים שאותם כפו הנוצרים על הנתינים היהודים.
לצורך כך גייס ריב"ש את הידע וההבנה החודרת שלו בהבנת פסוקי המקרא, שלרוב הם אלו שעמדו במרכז הדיונים.
יש המשערים כי ידע לטינית, לאור הערתו בפירושו לתהילים על "הטעות שטעה ירומא בתרגום הפסוק"; השערה זו מסתברת, שכן לצרכים פולמוסיים ודאי נחוץ היה לו לעיין בכתבי הנוצרים ולדעת מה להשיב עליהם.
ניכר כי חש על בשרו את צרותיה של הגלות.
יש ששיערו שאחת מסליחותיו מקוננת על מיתת קדושי העיר בריי בשנת תתקנ"א (1191).
בנוסף עולה דבר זה מן החרוזים ששיבץ בפירושו לתורה בין כל פרשה לפרשה, שכמעט בכולם משתקפת כמיהה לגאולה ואיבה עזה לגויים הרודפים את עם ישראל.
כך, למשל, כתב בסוף פרשת ויחי:
כן משלב ר"י בכור שור בפירושיו דברי ניחומים ועידוד לעם הסובל, ואף חישוב הקץ, דברים המעידים על המצוקה והסבל שחווה העם בתקופתו.
היו שכתבו שפיוטיו וחרוזיו מהווים הד לרדיפות היהודים בצרפת לאחר עלייתו של המלך פיליפ אוגוסט בשנת 1180, עד לגירושם הסופי מן הארץ.
באותה תקופה מוכר חכם בשם ר' אברהם בר' יוסף מאורליאנ"ש, וככל הנראה מדובר בבנו.
בכור שור כתב פירוש רציף לתורה, בערך בשנת 1170, אשר נשתמר בכתב יד יחיד בעולם, ונדפס עד היום בכמה מהדורות.
כן נותרו בקובצי מאסף שונים ציטוטים נוספים מפירושיו לתורה, וכן מפירוש לספר תהילים.
ככל הנראה יש לעובדה כי פירש דווקא את ספר תהילים מלבד התורה קשר הדוק עם פעולתו הענפה בתחום הפולמוס היהודי-נוצרי, באשר רבים הפירושים הכריסטולוגיים לספר זה.
בכור שור נחשב כפרשן העומד בין בעלי הפשט הקיצוניים לבין בעלי התוספות שפירושיהם דרשניים יותר.
בפירושיו מצטיין בכור שור במקוריות רבה, כאשר פן מובהק בה הוא הפרשנות הפסיכולוגית, הכוללת ירידה לעומק נפשן של הדמויות הפועלות, וכן הסברה על פי הבנת הריאליה.
מאפיינים מובהקים נוספים הם פרשנויות אנטי-נוצריות לא מעטות, לימוד זכות על האבות, נטייה לרציונליזציה של נסים ולהרחקה מביטויים המגשימים את האל, וכן מתן טעמים הגיוניים למצוות.
שני מאפיינים אחרונים אלה הם מסממניה הבולטים של הפרשנות הספרדית דווקא, והוא מן הראשונים בקרב פרשני צרפת שהלכו בדרך זו (אם כי נראה שקדמו בכך ר"י קרא).
כאמור, מצטיין פירושו של בכור שור במקוריות רבה.
דוגמה לפירוש מעין זה היא על הפסוק :
כך עונה בכור שור על שאלה שקל שלא לשים אליה לב: מדוע נשלחה עם הצאן הבת הצעירה רחל – על ידי הסבר המופיע בפסוק עצמו, ועל ידי ירידה לחוות את הכתוב, שבה חש הפרשן באופן פיזי את רכות עיניה של לאה, המקשה עליה ללכת כנגד הרוח.
לדעת פוזננסקי (ואחריו נמשכו חוקרים אחרים), "יש אצלו גם פירושים מוזרים ורחוקים מן הפשט ומן האמת, וגם זה מפאת שאיפותו היתרה להיות מקורי ולפרש פירושים שלא נמצאו אצל זולתו", אולם מעיון בדוגמות שהביא לכך נראה שהדברים אינם כה חריפים (כך לדוגמה הפירוש לבראשית יג, ט הוא בעצם הרחבה וביאור לרש"י).
אחד ממאפייניו העיקריים ומחידושיו הבולטים של בכור שור הוא תחום הפרשנות הפסיכולוגית.
בפירושיו הוא מנסה להתחקות אחרי הלך-מחשבותיהן של הנפשות הפועלות, ובכך להסביר את המקרא באור אחר.
כך, למשל, הסביר מדוע עשה אהרן לבני ישראל בחטא העגל את העגל (בבקשו מהם לפרוק את נזמי הזהב שלהם לצורך כך).
זאת, לפי פרשנותו הקודמת, כי בני ישראל לא ביקשו אלא מנהיג, בחושבם כי משה מת ():
פרשנות זו, מלבד המאפיין הפסיכולוגי שלה, יש בה גם ממד מובהק של לימוד זכות על האבות (במקרה זה, על אהרן, שעשה את העגל); וראו להלן.
פירוש פסיכולוגי נוסף, המשתלב עם שאיפתו למתן טעם הגיוני למצוות, הוא בהסבר למצוות הקורבנות ():
מאפיין נוסף של פירושיו של בכור שור הוא הנטייה לפרש פירושים על דרך הריאליה.
גם הסתכלות זו, כקודמתה, מראה על העמקה בכתובים כמציאות חיה, מעבר למילים הכתובות בטקסט.
כך למשל פירש מדוע לא היה ראובן ליד הבור שבו היה יוסף כאשר מכרו אותו האחים, על אף שהיה עמם קודם לכן:
פירוש נוסף, המשלב פרשנות פסיכולוגית עם פרשנות על דרך המציאות, הוא ביאורו מדוע לא ביקש פרעה לבטל את מכת הכינים ()
פירושיו הסתמכו על המציאות שהכיר בזמנו, ומטבע הדברים פרשנות מעין זו אינה קולעת בהכרח לפשטם של הדברים, מחמת מרחק הזמן והמקום.
דוגמה לפירוש מעין זה היא לפסוק , שבו מפרש בכור שור שיש נעל גם על היד (כפפה), והיא הנעל שנתן בעז לגואל במגילת רות:
כחלק מדרכו הרציונליסטית, נוטה בכור שור לפרש כתובים שנראים כמתארים תופעות על-טבעיות, בצורה טבעית.
כך, למשל, הוא כותב על הפיכתה של אשת לוט לנציב מלח כאשר הסתכלה אחורה בעת הפיכת סדום ועמורה.
ללוט נאמר בתחילה , ולאחר מכן נאמר .
רצף העניינים מטה את הדעת לכך שיש בעיה מאגית-מיסטית בהסתכלות בסדום ההפוכה, שעליה בא העונש בהיהפכות לנציב מלח.
אולם לא כך פירש בכור שור:
הצהרה עקרונית בדבר הצמצום בנסים עד למינימום ניתן למצוא בפירושו למכת השחין ():
וכן מבאר בכור שור בפסוק המדבר על המתקת מי מרה, שבו ה' מורה למשה להשליך עץ אל המים כדי להמתיקם ():
מקרה מעניין הוא בפסוק "ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך, לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כ"ג, יט), שסופו נדרש על ידי חז"ל כאיסור אכילת בשר בחלב.
בכור שור פירש אחרת לגמרי:
פירוש זה מפתיע, בפרט על רקע פירושו של ראב"ע במקום, היוצא נמרצות נגד פירוש כזה, שהיה שגור בפי הקראים.
ונראה כי במקום זה לא נמנע בכור שור לפרש אחרת מחז"ל, כיוון שישנם עוד מופעים של המצווה, ואם יופקע מקום אחד לטובת הפשט וההקשר, לא יופקע האיסור בכללותו.
יצוין שבהמשך לפירוש זה יש פירוש המחזיר את הפסוק לדברי חז"ל, אם כי לא ברור אם הוא משל בכור שור או משל מעתיק מאוחר:
בהמשך שם מופיעים עוד שני משפטים, המסיימים במילה 'הגה"ה'.
אך נראה (שלא כמהדיר הפירוש במהדורת מוסד הרב קוק, י' נבו) כי הקטע המצוטט לעיל הוא של בכור שור עצמו, על פי סגנונו, וכן על פי ההקשר ('לפי הפשט' לעומת 'והאמת' – כפי שנהג בנוגע לגילוח הלויים).
ואם אכן כך הדברים, הרי ששוב הדגיש את עליונות פירוש חז"ל ('האמת') על 'הפשט'.
ואכן, כך שיער גם ש' ברוכי (במאמרו במגדים מ', עמ' 91).
בכור שור אינו מרבה לציין את מקורותיו, אף כי הוא מזכיר כמה חכמים בחיבורו.
פירושים רבים שלו דומים לפירושי של ראב"ע, אך אין לדעת אם הכיר את פירושיו.
בכור שור מביא לא מעט את תרגום אונקלוס, שאותו הוא מביא כסיוע לדעתו או כדי לחלוק עליו.
נבו זיהה שיטה בצורות ההבאה השונות של התרגום:
כאשר בכור שור מביע דעה מסוימת, שלה ניתן למצוא סימוכין גם מדברי התרגום, הרי הוא מפרש את הפסוק ומוסיף את דברי התרגום כלשונם.
בפרט הוא עושה זאת כאשר יש בכך סיוע לדעתו נגד רש"י.
כאשר לדעתו של בכור שור יש סימוכין במקרא עצמו, מסתפק בכור שור בציון העובדה ש"כך תרגם אונקלוס", ללא ציטוט דבריו.
כן הוא עושה זאת כאשר הוא משתמש בדברי המתרגם, אך מרחיבם, מפתחם או מוסרם בלשון ברורה יותר.
לעיתים הוא דוחה את דברי התרגום, ולמרות זאת מביא אותו.
נראה שהוא עושה זאת מפאת משקלו הגדול של התרגום, ומתוך הכרה בלגיטימיות של פרשנויות שונות למקרא.
פירושי רש"י מובאים לרוב אצל בכור שור, בציון שמו או בסתם.
לדעת נבו (שם, עמ' 12), לרוב לא רואה בכור שור צורך להזכיר את שמו של רש"י, מאחר שכמו שאר פרשני צפון צרפת, גדל על פירושיו והם נהפכו לחלק טבעי מהסתכלותו הפרשנית.
כאשר הוא אכן מציין את שמו של רש"י, לעיתים הדבר בא כדי למצוא לו סיוע בפירוש המנוגד לדעתם של חז"ל.
לא תמיד מסכים בכור שור עם פירושי רש"י שהוא מביא; לעיתים הוא דוחה אותם בצורה מנומקת או רק מביע הסתייגות.
לדעת נבו (שם), עצם הציטוט מדברי רש"י מחזק את הסברה שאין הוא דוחה את דבריו אלא רק מציע פירוש מסתבר יותר.
כאשר בכור שור דוחה את דברי רש"י, לרוב הוא רואה צורך לעצמו להסביר ולנמק מדוע אין הוא מקבל אותם.
על אף שהוא מזכיר את רשב"ם בשמו רק פעמיים, הרי שזיקתו של בכור שור לרשב"ם היא גדולה, ופירושים רבים מזכירים את פירושיו; גם כללים רבים שטבע רשב"ם מוזכרים אצל בכור שור בסתם.
לעיתים הוא דוחה את דבריו, ללא הזכרת שמו, אף בביטויים קשים, כגון "והוא בדאות בעיני" (בראשית כ"ה, לד; וכיוצא בזה שם ל"ז, כח), או אף במתקפה חריפה על פירוש אלגורי למצוות, המצוי גם אצל רשב"ם .
לא ידוע האם הכיר בכור שור את ראב"ע, על אף שהלה קיים קשרים עם פרשני צרפת, ואף התגורר זמן מה בעיר רואן שבצפון צרפת.
שמו של ראב"ע אינו מוזכר בפירושי בכור שור, אך פירושים רבים שלו דומים לפירושי ראב"ע.
עם זאת, אין בכך הוכחה מוחלטת, שכן מסתבר הדבר שפרשנים המנסים לכוון אל הפשט, בפרט כאשר הם חיים באותה תקופה ובאותו אזור, יכוונו אל אותו פירוש.
בכור שור היה נודע מאוד בתקופתו, והשפיע לא מעט על פירושים שנכתבו באזור צרפת לאחר זמנו.
בקובצי בעלי התוספות לתורה, ובספרי מאסף כגון "הדר זקנים", "מנחת יהודה" ועוד, מופיעים פירושים רבים משלו.
גם הפרשן הנודע חזקוני, שפירושו מהווה אוסף אקלקטי של מיטב פשטני ימי הביניים, מביא לא מעט מפירושיו של בכור שור, ואולי אף יותר מכל פרשן אחר שהביא.
פירושיו של בכור שור הוזכרו גם בספרות התוספות, וכן בספרות הפוסקים, כגון בספר אור זרוע (ח"א ד ע"א), ובמרדכי (שבועות סוף פרק ג).
החכם בן המאה ה-15 רבי משה אבן דאנון, הזכיר בחרוז שלו שני פרשנים יוצאי צרפת, שרק אותם הוא מעריך:
השפעתו כפולמוסן אנטי-נוצרי הייתה מכרעת אף היא.
ספרי פולמוס שחוברו לאחר זמנו, כגון הספר 'יוסף המקנא', הביאו טיעונים רבים בשמו, וייתכן שעצם פעולתו הפולמוסית השפיעה על חיבור ספרים אלו.
עם זאת, במהלך השנים הוא הלך ונשכח, ועדות לכך מהווה גם עצם העובדה שאך כתב יד יחיד של פירושו נשתמר.
רבים מחידושיו הפרשניים מיוחסים בטעות לחזקוני, אשר כאמור נטל אותם ממנו; אלא שגורלו של החזקוני שפר עליו בזמננו, כאשר נדפס על הדף במהדורה הפופולרית של מקראות גדולות לתורה של מוסד הרב קוק - תורת חיים, ובכור שור לא זכה להימנות על הפרשנים המובאים שם.
רק בשנים האחרונות הייתה עדנה מחודשת לבכור שור, כאשר הודפס במהדורת מקראות גדולות הכתר של אוניברסיטת בר-אילן .
ועם זאת, עדיין אין פרשן זה מוכר היטב בקרב ציבור לומדי התורה.
מלבד פירושו לתורה שבידינו, נשתמרו פירושים נוספים של בכור שור, בעיקר בקובצי פירוש של בעלי התוספות לתורה ובספרי מאסף נוספים, כגון "מושב זקנים", "דעת זקנים" "הדר זקנים", "פענח רזא", "מנחת יהודה", בפירושי חזקוני, ועוד.
כן מופיעים פירושים בשמו בתוספות על הגמרא.
בחלק מן המקומות הפירושים מקבילים למופיע לפנינו, ובחלקם מובאים פירושים שאינם כתובים בפירוש לתורה שבידינו.
בקבצים אלה מופיעים לפעמים גם ייחוסים מוטעים, ועל כן יש להשתמש בהם בזהירות.
באחד הקבצים מובא קטע מפירוש שכתב לתהילים, ובו פרשנות אנטי-נוצרית.
פירוש זה לא הגיע לידינו.
הפירוש לתורה שכתב בכור שור נשתמר בכתב יד יחיד בעולם (כת"י מינכן 52; אמנם ישנם עוד שני כתבי יד של פירושים המייחסים עצמם לבכור שור, אך מקובל שאין הם שלו).
כתב יד זה משנת ה'ש"ט (1549) הועתק מאות שנים לאחר שנכתב הפירוש, ויש בו (מעצם היותו כתב יד יחיד) בעיות ייחודיות המקשות על זיהוי דבריו המדויקים של בכור שור.
בכתב היד שלפנינו, מופיעה פעמים רבות המילה 'הגה"ה', אשר ההנחה היא שהיא מציינת את סופן של הערות שהוספו לפירוש.
לא ברור האם הערות אלו הן של בכור שור עצמו או של מעתיק קדמון, או שחלקם כאלו וחלקם כאלו.
בהיעדר סימון ברור של תחילת ההערות, לא תמיד ברור היכן הן מתחילות.
לעיתים אף יש ספק אם המילה 'הגה"ה' מסמנת את תחילת התוספת או את סופה.
כך ישנם קטעים שלמים בפירוש אשר זיהוים מסופק, האם הם של בכור שור או של מעתיק אלמוני.
בנוסף, מופיע בפירוש לעיתים המילה 'מצאתי' שגם לגביו נטען שייתכן שהוא מציין תוספות מאוחרות.
מהדורות שונות התמודדו בדרכים שונות עם ההגהות.
חלק מהמהדורות סימנו את ההגהות בסוגריים, חלקם הסירו אותם מהטקסט, וחלקם השאירו אותם בטקסט.
מהדורות מודפסות של פירושו לתורה
לפירושו של בכור שור לתורה יצאו כמה מהדורות מודפסות, שהתבססו על כתב היד היחיד הקיים.
בתחילה נדפסו חלקים של הפירוש על ידי מהדירים שונים בתקופות שונות.
חלק ראשון הודפס בשנת 1856, בתקופה בה החלו לצאת לאור פירושים מכתבי יד, על ידי אהרן ילינק.
חלק זה כלל את הפירוש על בראשית ושמות.
כל אלה כונסו יחד במהדורת צילום בהוצאת 'מקור' תשל"ח (1978).
מהדורה נוספת נדפסה בידי הרב ח"י איסר גד, בשנים תשט"ז-תש"ך (1956–1960), ובה הושלם גם החלק של ספר דברים שלא הודפס עד אז.
מהדורה משוכללת ומוערת נדפסה בשנת תשנ"ד (1994) בידי יהושפט נבו, בהוצאת מוסד הרב קוק.
מהדורה מדעית מודפסת של הפרוש על כל התורה יצאה במסגרת מפעל מקראות גדולות הכתר, המהדיר והעורך המדעי: מנחם כהן, בהוצאת אונ' בר-אילן.
כמו כן הפרוש נמצא גם במהדורה המקוונת של מקראות גדולות הכתר.
דרכן של המהדורות השונות ביחס להגהות בפירוש
סקירה מקיפה על דרכן של המהדורות בנוגע להגהות בפירוש בכור שור, הובאה על ידי ש' ברוכי במאמרו במגדים.
א' ילינק נקט בדרך לא-אחידה.
לעיתים כתב בסוגריים את כל ההגהה (לפי דעתו), ולעיתים רק את המילה 'הגה"ה' (או אף אותה לא).
מ' הלוי לא ציין את תחילתה של ההגהה לדעתו.
מ"א ברגר לא סימן את ההגהות בגוף הפירוש, אך לרוב ציין בהערות את דעתו בנוגע לגבולות ההגהה.
אצל נוימן, צוויג ו-ולטר אין הגהות רבות ועל כן קשה למצוא שיטה אחידה, וכן אמורים הדברים לגבי מהדורת גד (שלרוב הלך בעקבות קודמיו).
לעומת כל אלה, נקט נבו בדרך אחרת: לרוב הפריד בין ההגהות (לפי דעתו בתיחומן) לגוף הטקסט, והכניסן להערות; עם זאת, לא עשה זאת תמיד, בפרט במקרים בהם היה מסופק בגבולותיהן של ההגהות.
במהדורת מקראות גדולות הכתר לא קיבלו את חידושו של נבו וציינו רק את המילה 'הגה"ה' בסוף הפירוש, ובכך הותירו לקורא לבחור את גבולות ההגהה בעצמו.
על דרכו של נבו, להפריד את ההגהות מן הטקסט, מתח ש' ברוכי ביקורת, מכמה טעמים: ראשית, ייתכן שחלק מההגהות הן של המחבר; הורדתן לחלק ההערות כמוה כקביעה מוחלטת שאין הן שלו.
שנית, גבולות ההגהה אינם ברורים תמיד, וחילוק בין גוף הפירוש להערות קובע מסמרות בצורה מטעה.
שלישית, ייתכן שהמילה הגה"ה מתייחסת דווקא לנאמר בהמשך, וכך 'מקצץ' המהדיר פירוש שהוא במובהק של המחבר.
ברוכי הציע, מצדו, דרך אחרת לההדרת פירוש בכור שור, על ידי הבדלה גרפית בין הפירוש להגהות (הדפסת ההגהות באות קטנה יותר), והערה על השיקולים בקביעת תיחומן של ההגהות במדור ההערות.
רבנו יוסף בכור שור נחשב גם כפרשן תלמוד חשוב, ושמו נזכר בתוספות לש"ס כמה פעמים.
שמו נזכר גם, כאמור, בכמה שאלות שהפנה אל רבנו תם ושהובאו ב'ספר הישר'.
עם זאת, עיקר פועלו היה בתחום המקרא, ומההבאות הספורות שלו בתחום התלמוד אין לעמוד על שיטה כלשהי בצורה ברורה.
בכור שור כתב כמה פיוטים וסליחות, וכאמור אף שילב חרוזים בין הפרשות בפירושו לתורה.
על דרכו כפייטן כתב א"א אורבך (בעלי התוספות, עמ' 140):
בין סליחותיו הוא הפיוט אדון מועד כתקח (המוכר גם כפיוט "מרובים צורכי עמך", לפי הפתיח של חציו השני של הפיוט, שנאמר בהזדמנויות שונות כפיוט נפרד), שבו אין קריאות נקמה כנגד האומות הצרות לישראל.
בסוף סליחה זו חתום באקרוסטיכון "יוסף בר יצחק", הוא ר' יוסף מאורליאנס, שכאמור זהה כנראה לר' יוסף בכור שור.
הפיוט קבוע בכל מנהגי אשכנז בסליחות לערב ראש השנה, ולפי מנהג אשכנז המזרחי הוא נאמר גם בתפילת נעילה ביום הכיפורים.
ישנן קהילות האומרות בחלק מהמקרים רק את חלקו השני של הפיוט, "מרובים צורכי עמך".
הרב יוסף בא-גד (בוגרד) (נולד ב-10 בפברואר 1932, ג' באדר א' ה'תרצ"ב) הוא מייסד הישיבה התיכונית "נחל יצחק" בנחלים וחבר הכנסת בכנסת ה-13.
נולד במושבה מוצא תחתית בג' באדר א' ה'תרצ"ב (1932).
הוא נכדו של ירחמיאל שטיינברג, ה"מוכתר" של מוצא, בן דוד של הרב אליעזר בוגרד ובן דוד מדרגה שנייה של אורה הרצוג אשת נשיא המדינה חיים הרצוג וסוזי רעייתו של אבא אבן.
למד בצעירותו בישיבת כפר הרוא"ה, ישיבת היישוב החדש וישיבת חברון.
שירת בנח"ל ובתום שירותו הצבאי למד הוראה בסמינר מזרחי בירושלים.
למד באוניברסיטת בר-אילן וסיים תואר שני בתנ"ך וחינוך.
בשנת 1955 ייסד את ישיבת נחלים כמנהל ולא כראש ישיבה, ובמהלך השנים הפך לראש הישיבה ועמד בראשה עד לשנת 2004. כמו כן הוסמך לרבנות.
החל משנת 2004 הפסיק לכהן כראש ישיבה והחל מ-2005 הוא משמש כנשיא הישיבה.
הרב בא-גד היה חבר הכנסת מטעם סיעת מולדת בכנסת ה-13, ונחשב לאחד הח"כים הבולטים בכנסת, בין השאר בזכות גימיקים שבהם ביקש להסב תשומת לב למסריו בנושאים של דת, חברה ופוליטיקה.
במהלך המושב התפצל מסיעתו והקים סיעת יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 הקים מפלגה בשם "מורשת אבות" שלא עברה את אחוז החסימה.
בא-גד ביקש להשתתף בבחירות לכנסת ה-15 אך פרש מהמירוץ זמן קצר לפני הבחירות וקרא לתומכיו לתת את קולותיהם למפד"ל.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על ספריו אוגדן הסוגיות ונחלי לימוד.
בנובמבר 2005 הודיע רשם העמותות כי בעמותות שניהל בא-גד בישיבת נחלים נתגלו אי-סדרים כספיים חמורים, לרבות העברת כספי העמותות לו ולבני משפחתו.
ב-1 ביולי 2007 הורשע, במסגרת הסדר טיעון, בעבירות של זיוף בנסיבות מחמירות ובניסיון לקבל דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לאחר שהואשם בזיוף חתימות של אזרחים לשם הגשת רשימה של תומכים בעלי זכות בחירה כמועמד לראשות הממשלה.
במסגרת הסדר טיעון זה, נגזרו עליו שישה חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות, ובנוסף שנת מאסר על-תנאי וקנס בסך 25 אלף שקל.
בשנת 2013 הוענק לו תואר יקיר העיר פתח תקווה.
הרב בא-גד למד אצל הרב אברהם קרול ופיתח שיטת לימוד שהתבססה על שיעורי מורו.
שיטתו יושמה בעיקר בישיבתו והיא ידועה כשיטת "ש"ס בש"ס" או "שיטת הסוגיות".
השיטה כוללת לימוד עם ש"ס בבלי וירושלמי (בהתאם לדברי הרב אברהם יצחק הכהן קוק באגרות הראי"ה חלק א' איגרת ג').
הלימוד הוא באופן של לימוד לפי סוגיות (ולא לימוד לפי סדר הדפים כפי שמקובל בישיבות), כאשר נושאים רבים בהקשר של תורה ומדע.
הלימוד כולל הצלבת מקורות מידע ממקורות נוספים.
חיבר ספרים בעיקר בתחום שיטת הלימוד אותה פיתח ובתחומי תורה ומדע.
בשנת תש"ל הוא המליץ להעתיק מרכיבים מהשיטה החינוכית בישיבות התיכוניות שנחשבו להצלחה אל בתי הספר הדתיים.
קביעת אישיות תורנית כמחנך הכיתה
שילוב הרגש והשכל בפעולות כמו ביקור בישיבות ובהתיישבות דתית, והשתתפות באירועים דתיים
נשוי לרבקה (לבית זוסמן-די ליאון) והם מתגוררים בפתח תקווה.
חתנו הוא הרב יגאל לרר.
נכדו הוא הרב צבי בא-גד, ר"מ בישיבה התיכונית "חדוות התורה" בירושלים.
אחת מנכדותיו היא הראפרית רינת גוטמן .
אוגדן הסוגיות – סדרת חוברות על סוגיות מתוך התלמוד הבבלי.
שערי לימוד – נושאים שונים ביהדות.
הספר יצא ב-15 מהדורות (נכון ל-2019), החל מהמהדורה החמישית תחת שמות משתנים: "נחלי לימוד", "נחלי האשכולות", "נחלי יוסף", "יוסיף נחלה", "נחלי בא-גד", "נחלי בא גד המורחב" ו"מבחר בא-גד".
בא גד לפניני הגרא"ק – פירוש על מסכת סנהדרין מאת הרב קרול.
את הפירוש ערך בא-גד (שני חלקים) חלק א' חלק ב'
יוסף הכהן בּוּדְקוֹ (בכתיב יידי: בודקאָ; בלועזית: Budko; 27 באוגוסט 1888 – 16 ביולי 1940), צייר, גרפיקאי ואמן יהודי, יליד פולין.
שימש כמנהלו של בית הספר לאמנות "בצלאל החדש" לאחר פתיחתו בשנת 1935.
יוסף (במקור יוסק) בודקו נולד בפלונסק שבפולין בשנת 1888. אביו היה בעל מאפייה, יהודי מסורתי ומשכיל, מראשוני "חובבי ציון" בפלונסק.
כנער למד בחדר ובישיבות שצ'צ'ין, מיר ולומז'ה.
בהיותו בן שבע-עשרה עבר להתגורר בווילנה, על מנת ללמוד בבית הספר המקומי לציור.
לאחר חמש שנות לימוד, עבר בודקו לברלין בירת גרמניה.
החל משנת 1912 למד אצל הגרפיקאי והצייר היהודי הנודע הרמן שטרוק.
בעקבות לימודיו בברלין החליט להתמקד בעיקר בחיתוכי עץ ובציור, ויצר שורה ארוכה של תחריטים, חיתוכי עץ ורישומים.
מאוחר יותר, ובפרט לאחר עלייתו לארץ-ישראל, צייר גם בצבעי שמן על בד.
נושאי יצירותיו שאובים ברובם מחיי היהודים בארצות הגולה, מחייה של העיירה היהודית בימי חג וימי חול, מתולדות עם ישראל ומן המקרא, אך חלק מהם גם ציורים לא-מציאותיים ועיטורים ליצירות בספרות העברית הרגילה.
מתרומותיו החשובות לאמנות היהודית הן האילוסטרציות לספרים וכוללות, בין השאר, תחריטים להגדה של פסח (1916-1917), חיתוכי עץ לתיאור מאורעות בתנ"ך (1920), ועיטורים ליצירותיהם של ארנו נאדל (1920), ש"י עגנון, ביאליק (1923), שמואל לוין (1924), יצירת "כתב (גופן) בודקו" ועוד ועוד.
כן תרם תרומה חשובה בתחום איורי תווי ספר (אקס ליבריס) עבריים, אשר בהם השתדל לנצל את האפשרויות הקישוטיות הגנוזות באות העברית.
על חיתוכי העץ הנודעים שלו, שזכו לתהילה בעולם היהודי, נמנים: "חזון העצמות היבשות" (1920), "מעיינים בגמרא" (1923), "לא יברח איש כמוני", "קול ברמה נשמע" ועוד ועוד.
ב-10 ביולי 1933 עלה בודקו לארץ ישראל באניה "מרטה-וושינגטון", ושנתיים לאחר מכן, משנפתח בית הספר לאמנויות 'בצלאל החדש' בירושלים, כיהן בודקו כמנהל המוסד עד יום מותו.
בודקו נפטר בירושלים ביולי 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
כחודש לאחר מכן, נערכה לזכרו בבית הנכות בצלאל תערוכה מקפת שאצר מרדכי נרקיס בה הוצגו 239 מיצירותיו.
באוקטובר אותה שנה נדדה התערוכה למוזיאון תל אביב לאמנות.
יוסף בּוּסֶל (3 ביולי 1891, כ"ז בסיוון תרנ"א – 30 ביולי 1919, ג' באב תרע"ט) היה מנהיג פועלים וממייסדי קבוצת דגניה.
יוסף בוסל נולד בשנת 1891 בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ' באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס).
למד בישיבה, שבה היה תלמיד מצטיין, והתכונן לקראת הסמכה לרבנות.
נתפס לרעיון הציוני, ללימוד השפה העברית ולפעילות בתנועת הנוער הציוני "התחייה".
בוסל שאף להיות חקלאי בארץ ישראל, ולצורך הכשרה חקלאית יצא לעבוד אצל איכר יהודי בפלך חרסון.
בשנת 1908 עזבו בוסל וחברתו חיותה גבזה את עיירתם ונסעו דרך אודסה לארץ ישראל באנייה של צליינים נוצרים רוסים ליפו.
הם היו מראשוני היהודים בעיירה שעלו לישראל.
בארץ ישראל עבד בחקלאות בפתח תקווה וברחובות.
בסוף שנת 1908 עבר לגליל כדי לעבוד בחוות כנרת עם קבוצה של חברים מהעיר רומני שבאוקראינה ("הקומונה הרומנאית").
יוסף הצטרף לחבריו בחוות כנרת שפעלה בהנהלת האגרונום משה ברמן.
בשנת 1910 הסתכסכה הקבוצה עם ברמן, עברה לחדרה לצורך הכשרה חקלאית וייסדה את הקומונה החדרתית.
יוסף בוסל בלט במנהיגותו ובהשפעתו על החברים.
בסתיו באותה השנה, נקראה הקבוצה על ידי ארתור רופין להתיישב באדמת אום ג'וני.
בשנת 1910 עלו חברי הקבוצה, שמנתה עשרה חברים ושתי חברות, בראשותו של יוסף בוסל, על אדמות אום ג'וני, וקראו למקום דגניה.
יוסף היה זה שהודיע למשרד הארצישראלי על שם היישוב דגניה, שנקרא כך על שם חמשת הדגנים שבעמק.
יוסף היה גזבר, מנהל חשבונות, בא כח הקבוצה והמנהיג הרוחני שלה.
בתום השנה הראשונה בדגניה, התעורר ויכוח בין אנשי החבורה בנושא המשך דרכם.
היו חברים שחשבו שמשימתם כקבוצת כיבוש בדגניה הושלמה ועליהם לצאת למשימות כיבוש נוספות של אדמות לאום, בעבודה ובשמירה, בארץ ישראל, זאת לפי התפיסה המסורתית של מחנה פועלים שאין יעודם של הפועלים התיישבות של קבע.
ליוסף בוסל הייתה גישה שונה והוא חשב לאחד את הפועלים עם הקרקע על ידי התיישבות קבע והפסקת הנדידה ממקום למקום.
עם הקמתה של דגניה נוצרה דרך חדשה של התיישבות היא הקבוצה, מתכונת המבוססת על עקרונות של עבודה עצמית, של ניהול עצמי, של עבודת אדמה, של שותפות ושל קרבה הדוקה בין החברים.
הקמת דגניה נתנה משמעות והתוותה דרך חדשה לתנועת הפועלים בארץ ישראל.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עסק יוסף בטיפול בפליטי המלחמה שהגיעו לגליל ולצמח לאחר גירוש היהודים מתל אביב ומיפו הוא הקים בתי יתומים בסג'רה ובמנחמיה.
יוסף לחם לשוויון החברות בעבודה בקבוצה ולחלוקת נטל עבודות הבית גם בין החברים.
היה בין הראשונים שדגלו ברעיון החינוך המשותף בקיבוץ.
יוסף בוסל התחתן עם חברתו חיותה בשנת 1915. בשנת 1919 נולדה בתם הדסה.
בקיץ שנת 1919, מספר חודשים לאחר הולדת בתו, כשחזר בשיט מטבריה לדגניה, התהפכה הסירה שבה שט, ובוסל טבע למוות בכנרת.
יוסף חיים ברנר הספיד אותו במילים: "איש, אשר היה סמל החיוב, סמל הבניה, יסוד שביסוד".
על שמו בית בוסל בצפת, שתוכנן בשנות ה-60 על ידי האדריכל יעקב רכטר וששימש כבית הבראה (כיום המבנה משמש את המכללה האקדמית צפת ) ורחובות בקריית חיים, בנתניה ובחולון.
נכדו הוא יוסי ורדי שהיה ראש מועצה אזורית עמק הירדן.
נינו הוא מואב ורדי, עורך חדשות החוץ של כאן 11.
רבי יוסף באב"ד (לעיתים: באבאט; כ"ד באלול ה'תקס"א, 2 בספטמבר 1801 – כ"ד באלול תרל"ד, 6 בספטמבר 1874) היה רב ופוסק בגליציה.
נודע בעיקר בזכות ספרו המונומנטלי "מנחת חינוך".
נולד בעיר פשוורסק שבגליציה לרב העיר רבי משה.
סבו היה רבי יהושע העשיל באב"ד רבה של טרנופול בעל שו"ת "ספר יהושע" מנעוריו התבלט בהתמדתו בתורה וכשרונותיו.
היה נשוי בנישואין ראשונים לאחותו של רבי חיים הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז.
לאחר פטירתה נשא את בתו של רבי דוד הגר מזבלטוב (בנו של רבי מנחם מנדל מקוסוב).
כיהן ברבנות בערים הוסקוב (הסמוכה לפשמישל), זברז', סניאטין והורודנקה, ובשנת 1857 (ה'תרי"ז) התמנה לרב בטרנופול, העיר בה כיהן סבו רבי יהושע העשיל - בה כיהן עד סוף ימיו.
רבי יוסף היה מקורב מאוד לאדמו"רי החסידות בגליציה, ובעיקר לגיסו (מזיווג ראשון), רבי חיים הלברשטאם, איתו אף למד תקופה ארוכה.
רבי יוסף היה חסיד של רבי נפתלי מרופשיץ אך נסע גם לשאר צדיקים כמו רבי שמעון מירוסלב והשר שלום מבעלז.
היה גם חברו הקרוב של רבי יוסף שאול נתנזון.
נפטר בתאריך העברי בו נולד, כ"ד באלול ה'תרל"ד, 1874. הותיר אחריו שבעה ילדים, מהם תלמידי חכמים שכהנו ברבנות.
אחרי פטירתו מילא את מקומו בטרנופול בנו, ר' שמעון באב"ד, שפרסם הגהות לספרו של אביו (נפ' ה'תרס"ט) ולאחריו בנו של רבי שמעון, רבי יהושע השיל.
בן נוסף של רבי יוסף היה רבי משה שכיהן ברבנות סניאטין.
התפרסם בעיקר בזכות ספרו החשוב "מנחת חינוך", שהוא ביאור על "ספר החינוך".
"מנחת חינוך" אינו רק פירוש על ספר החינוך, אלא בעיקר הרחבה למדנית של הנושאים הנידונים בו והבאת מקורותיהם.
הספר נדפס פעמים רבות בצירוף לספר החינוך ובפני עצמו.
במהדורת הרמב"ם שבהוצאת שבתי פרנקל פורסמו הערותיו על הרמב"ם.
כמו כן נדפסו מכתב יד שני חיבורים קצרים שלו: משפט שלום על שולחן ערוך חושן משפט (עד סימן כ"ח), וחידושים על הרי"ף למסכת ברכות.
רבי חיים יצחק דוד ווייץ, מחבר הסדרה "ליקוטי חיים" על התורה, על הש"ס ועל השולחן ערוך.
רבי יעקב קאפיל לנדמן בעל "השיב לב אבות" ו"תולדות יעקב" על תהילים.
יוסף בולוף (ביידיש: בולאָוו; באנגלית: Joseph Buloff; בפולנית: Józef Bulow ;1899, וילנה – 27 בפברואר 1985, מנהטן, ניו יורק) היה שחקן, במאי ומפיק יהודי שפרסומו העיקרי היה כאמן תיאטרון יידיש וקולנוע יידיש, אך הופיע גם באנגלית על בימות ברודוויי וביותר משלושים סרטים.
נולד בווילנה בשנת 1899 והיה מבכירי השחקנים של 'הלהקה הווילנאית' עוד בתחילת דרכה.
בולוף נישא לליובה קדישזון, בתו של מייסד הלהקה, לייב קדישזון, ב-1925 בבוקרשט.
השתתף בסרטו של זיגמונט טורקוב "תקיעת כף" על פי מחזהו של פרץ הירשביין, סרט שבו נטלו חלק גדולי הבמה היידיש של אותם הימים, כגון: אידה קמינסקה, רחל לאה קמינסקה וזיגמונט טורקוב.
בשנת 1927 היגר לארצות הברית יחד עם רעייתו והשתתף שם בלמעלה ממאתיים וחמישים הצגות ביידיש.
שיתף פעולה עם התיאטרון היידי האמנותי (Yiddish Art Theater) של מוריס שוורץ.
בשנת 1936 החל להופיע בברודוויי והחל משנת 1940 הופיע בסרטים הוליוודים רבים (אחד הנודעים שבהם הוא "אלימות בשכונות העוני", בכיכובו של פול ניומן)..
בולוף הופיע באחד הסרטים הראשונים שהופקו ביידיש בארצות הברית, "אהבת הסנדלר".
סייר רבות במדינות דרום אמריקה ובעיקר בארגנטינה.
במספר הופעות שערך בישראל הופיע יחד עם השחקן היידי יעקב אלפרין.
ב-1957 שיחק בסרט "גרבי משי" של קול פורטר.
בשנות ה-50 ושנות ה-60 בולוף הופיע בקביעות בישראל, בעיקר בהפקות שהעלה קודם בניו יורק:
ב-1958 העלה בישראל את המחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר, אותו גם תרגם וביים, ואת המחזה "יומנה של אנה פרנק".
ב-1961 כיכב בהפקה של "טוביה החולב", בשם "טוביה ושבע בנותיו", בתיאטרון היידי בניו יורק, שגם הופיעה בישראל באולם "הבימה".
ב-1962 העלה 3 מערכנים של 3 מערכוני אנטון צ'כוב.
ב-1963 ביים ושיחק במחזה בשם "האיש מפקיסטן".
ב-1969 נעשה ניסיון, שלא יצא לפועל, להקים איתו בישראל תיאטרון יידי.
בשנת 1974 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
יוסף בולוף נפטר בפברואר 1985 בניו יורק.
בתו היא השחקנית ברברה בולוף.
האוטוביוגרפיה שלו, 'מכיכר השוק הישן', יצאה לאור בתרגום עברי בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1986. בשנת 1995 ראתה אור גם בגרסה היידית ('פון אלטן מארקפלאץ'), בהוצאת י"ל פרץ.
באשי נולד בעיראק בשנת 1934 ועלה לארץ בשנת 1952. הוא למד לתואר ראשון במחלקה ללימודי המזרח ולשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במגמה לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי הדוקטורט למד באוניברסיטת סורבון בפריז.
במהלך שנות עבודתו שילב פרופ' באשי בין פעילות מחקרית אקדמית לבין מעורבות והשפעה על מערכת החינוך תוך מתן דגש לקידום אזורי ספר וצמצום פערים.
בשנים 1961–1965 ניהל באשי את המחלקה להשתלמות מורים במשרד החינוך.
במסגרת זו הרחיב בצורה משמעותית את היקף ותכני השתלמויות המורים, יזם פעילות מקיפה להסמכת אלפי מורים שלימדו ללא הסמכה, יזם את הקרן להשתלמויות המורים, הוביל לאיתור מורים מצטיינים אשר למדו במשך שנתיים לתואר ראשון בתוכנית מואצת חינוך באוניברסיטה העברית במטרה להכשירם לתפקידים מרכזיים במערכת החינוך.
בשנת 1968 הוביל באשי את הקמת בית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים.
בשנת 1971 הקים יחד עם פרופ' משה כספי את בית הספר הניסויי בירושלים ובשנת 1976 חבר לפרופ' משה כספי ולפרופ' צבי לם בהקמת מכון חפ"ן – מכון להכשרת מחנכים בחינוך הפתוח הפועל כיום במכללת דוד ילין בירושלים.
באשי שימש כמדען הראשי של משרד החינוך והתרבות בשנים 1981–1993. במסגרת תפקיד זה היה מעורב מאוד בקביעת המדיניות החינוכית של משרד החינוך.
בתקופת כהונתו הקים את מערך מבחני המשוב הארציים שבדקו, מדי שנה, את הישגי התלמידים בבתי הספר היסודיים בהבנת הנקרא ובחשבון.
ממצאי המבחנים פורסמו, תוך שיוך הישגי התלמידים לעשירוני הטיפוח שלהם (השכבות הסוציו-אקונומיות שאליהן השתייכו).
מטרת מבחנים אלו הייתה בדיקה שוטפת של הישגי התלמידים ורמת בתי הספר בנושאים אלו.
בעקבות המשוב הגה והוביל באשי את רעיון ההתערבויות החינוכיות לשיפור וייעול ההישגים הלימודיים בבתי הספר.
ההתערבות החינוכית הראשונה הייתה במושב שריגים ולאחריה הקיפה את בתי הספר היסודיים בקרית מלאכי ושדרות.
בעקבות התערבויות אלו יזם את פרויקט ההתערבות המקיף פרויקט שלושים היישובים במסגרתו הוביל את ההתערבות ברמלה, לוד ועפולה.
בנוסף הוביל פרויקט התערבות בדלית אל כרמל ובעוספייה ופרויקט נוסף בבתי ספר יסודיים במזרח ירושלים.
ממצאי המחקר שליווה את ההתערבויות הוביל את באשי לקדם חיזוק של כוח הוראה מקומי בישובי הפריפריה על ידי פתיחת כיתות סמינר לנשים מקומיות שלא השלימו את השכלתן במסגרת "הזדמנות שנייה".
באשי היה חבר בהנהלת מכון ון ליר בירושלים, במסגרתו יזם פרויקטים חינוכיים רחבי-היקף והקים את "המרכז הארצי למשוב בחינוך".
בשנת 1994 הקים ביחד עם ד"ר זהבה שש ואבינעם ברוג את חברת "מח 10" העוסקת בהערכה ומישוב של תוכניות חינוכיות.
בחברת "מח 10" הוביל בין היתר את המחקרים הבאים:
בשנת 1997 ביצע באשי מחקר עבור קרן קרב.
מחקר זה בדק את הפוטנציאל האמפירי של תוכנית קרב למעורבות בחינוך.
ממצאי המחקר היוו בסיס לתכנון הכיוון האסטרטגי בפיתוח והבניית התוכנית תוך הדגשת חלקה בכל הקשור לתרבות, אקלים ורמת בתי הספר המשתתפים בתוכנית.
באשי הוביל מחקר להערכת פרויקט תגלית.
בנוסף למחקר היה מעורב באשי גם בקביעת המטרות והמסגרת הרעיונית שעמדו בבסיס התוכנית.
באשי היה פרופסור חבר בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
מחקריו של באשי הקיפו קשת נרחבת של תחומים.
ביניהם ניתן להצביע על מחקרי הערכה אשר בחנו הישגים במערכת החינוך, ועל מחקרים סוציולוגיים חינוכיים הבוחנים היבטים חברתיים שונים של מגזרים בחברה הישראלית.
מחקר שבחן את ההשפעות של נישואי קרובים במגזר הערבי על היכולות הקוגניטיביות פורסם במגזין Nature בשנת 1977.
בשנת 1977 היה שותף למחקר הראשון שבחן את הישגי התלמידים במגזר היהודי במערכת החינוך מחקר זה פורסם תחת הכותרת "הערכת ההישגים החינוכיים בבית הספר היסודי בישראל".
בשנת תש"ם זכתה עבודה זו בפרס ירושלים לחינוך ולתרבות ע"ש דוד ילין.
מאוחר יותר עמד בראש מחקר דומה שנערך במגזר הערבי שפורסם תחת הכותרת "ההישגים הלימודים של בית הספר היסודי הערבי בישראל, דו"ח מחקר" - יוסף באשי, סורל קאהן, דן דניאל דייוויס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1983.
הצעה לרפורמה במבנה הפיקוח וההדרכה, מוגשת למשרד החינוך והתרבות – א.
הערכת ההישגים החינוכיים בבית הספר היסודי בישראל - א.
באשי (האוניברסיטה העברית בירושלים בית הספר לחינוך, 1977)
השפעת ההרכב העדתי של הכיתה על הדימוי העצמי של התלמידים – יוסף באשי (מגמות, כרך כ"ג מס' 4–5 תשל"ח 1977)
הכשרת עובדים בכירים הצעה מוגשת למשרד החינוך והתרבות – י.
הישגי החינוך של בית הספר היסודי בישראל, מחקר הערכה – א.
באשי, (האוניברסיטה העברית, ירושלים, תש"ם הוצאת מגנס תשמ"א, 1981
ההישגים הלימודיים של בית הספר היסודי הערבי בישראל - יוסף באשי, סורל קהאן, דניאל דייוויס (האוניברסיטה העברית ירושלים, 1981)
1984–1988 פרויקט ההתערבות החינוכית בקרית מלאכי ובשדרות - יוסף באשי (מכון ון-ליר, ד"וחות 1–5)
רב ממדיותו של המפגש הבין תרבותי בישראל – יוסף באשי (להכיר עמים קרובים, מוסד ון-ליר ירושלים, 1985)
מגמות במדיניות החינוך בישראל - יוסף באשי, (אוניברסיטת חיפה, 1986)
עקרונות פעולה של תוכנית התערבות לייעול בתי ספר – יוסף באשי (מכון ון-ליר 1988)
שיקולים בהקמת מערכת משוב במערכת החינוך בישראל – יוסף באשי, זהבה שש (בתוך בי"ס לחינוך תשמ"ה, עמ' 45–56, 1989)
הכשרת מורים – הצעה לניסוי – יוסף באשי (מכון ון-ליר, 1989)
ייעול בתי ספר – בין תאוריה למעשה דפוס התערבות ותוצאותיו – יוסף באשי (מכון ון-ליר בירושלים, 1989)
מאמר בערך חינוך בכרך על מדינת ישראל, 1991
דילמות בהכשרת כוח אדם – יוסף באשי, (חינוך והכשרה, הסוכנות היהודית, 2004)
מערכת החינוך הערבית בישראל והצעות לשיפור – יוסף באשי (תדפיס מתוך הערבים אזרחי ישראל לקראת המאה העשרים ואחת, המזרח החדש ל"ז, 1995)
הפרויקט ההוליסטי בעפולה, דו"ח מסכם תשנ"ה – תשנ"ח יוסף באשי, זהבה שש, עידית טבק, ירושלים ספטמבר 1998
המלצות על התחומים ודרכי הפעולה של בית הספר להשתלמות עובדי הוראה בכירים – י.
הפוטנציאל של תוכנית קרב בתרבות החינוך בישראל – פרופ' י.
ברין (מח מערכות חינוך 1997)
סקר בתי ספר יסודיים: ממצאים נבחרים ושאלת האחאים המבוגרים יותר כמחנכים – ד.
באשי (טיפוח נוער במצוקה וחינוך בפנימיה עמודים 169–182)
תוצאות מבחני ההישגים בהבנת הנקרא ובחשבון בכיתות ד ו-ה, יוני 1991, תשנ"א (המרכז הארצי למשוב בחינוך)
הצעה לקווי היסוד של מדיניות החינוך בעשור הקרוב – יוסף באשי, 1991
הפרויקט ההוליסטי ברמלה ולוד, דו"ח מסכם תשנ"ו – תשנ"ח, פרופ י.
המשוב הארצי למערכת החינוך, אזרחות ואקלים אזרחי, כתה ח – ז.
תל אביב חזון של עיר מרכזית ותרבותית: תוכנית עבודה – שלב החזון האנליטי בתחום החינוך - י.
דילמות בהכשרת כוח אדם – יוסף באשי (חינוך והכשרה, הסוכנות היהודית, 2004)
תרומת מערכת החינוך לחוסנה של מדינת ישראל: מיצוי הפוטנציאל האישי של הלומדים תוך חתירה ליתר שוויון בחינוך – פרופ' יוסף באשי (אופקים חדשים גיליון 16, עמודים 532–542, 2005)
יוסף בוכמן הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-גרמני ממוצא פולני.
בוכמן נולד בעיר לודז' בפולין (1930) כבנם הרביעי של אליעזר ושרה בוכמן ולו ארבע אחיות.
אביו מת בגטו בשנת 1942. הוא שרד את השואה כילד בגטו לודז' ובמחנות השמדה שונים, בין היתר מחנה ההשמדה אושוויץ וברגן בלזן.
לאחר המלחמה עבר לפרנקפורט למחנה עקורים במטרה להגר לארצות הברית, אך נשאר לגור בעיר.
בשנת 1962 בנה את גורד השחקים הראשון בעיר פרנקפורט, אחר כך בנה גם את בניין "של" ואת מגדלי התאומים של הדויטשה בנק.
בשנת 1971 נכנס לראשונה לעסקי נדל"ן בישראל, כשניסה לקנות את מלון הילטון תל אביב, אך העסקה לבסוף לא יצאה לפעול.
במקום זאת רכש את מלון "ולידור" בהרצליה יחד עם דוד שרף, שותפו לעסקים מפרנקפורט.
השניים השקיעו במשך השנים בעוד שורה של נכסי נדל"ן בישראל.
ביולי 1989 התמודד במכרז לרכישת מתחם הדולפינריום בתל אביב במסגרת הליך כינוס נכסים של המיזם.
הוא הציע את הסכום הגבוה ביותר, 4.5 מיליון דולר, וזכה במכרז.
שלושה חודשים לאחר שרכש את המתחם, התפרסם כי עיריית תל אביב מבקשת לשנות את תוכנית המתאר של המתחם ולהתיר בנייה למלונאות ומסחר, אף על פי שקודם לכן סרבה לאפשר את הגדלת אחוזי הבנייה במקום.
בוכמן החל לקדם תוכנית חדשה למתחם לבניית מלון בן 30 קומות, בתוך המים מול המתחם, בתכנון האדריכל משה ספדיה, אך התוכנית לא קיבלה אישור.
לאחר שהמתחם עמוד מוזנח ונטוש ברובו במשך שנים רבות, בינואר 2003 חתמו בוכמן, מינהל מקרקעי ישראל ועיריית תל אביב על עסקה לחילופי קרקע.
בתמורה לוויתור על שטח הדולפינריום שגודלו 18.5 דונם, היה אמור לקבל שטח חלופי של 12 דונם ברחוב הרברט סמואל, עם אישור בנייה לשני בניינים, האחד למגורים ובו כ-220 דירות, והשני למלונאות.
מימוש העסקה התעכב במשך כ-15 שנים, עקב התנגדויות שהגישו התנועה לאיכות השלטון בשיתוף אדם טבע ודין שבמרכזם היה היקף זכויות הבנייה שיקבל במגרש החלופי בתמורה לפינוי.
הם טענו כי עבור פינוי הנכס שמוערך לדעתם בשווי של 42 מיליון ש"ח, הוא יקבל זכויות נדל"ן עצומות המוערכות בשווי 1.3 מיליארד ש"ח.
עיריית תל אביב נכנעה ללחצים של ארגונים אלו ובהסכמה עם בוכמן בוטלה העסקה, ובשנת 2015 מכר בוכמן את מתחם הדולפינריום ב־200 מיליון ש"ח.
בדצמבר 1991 רכש את חברת "הסנה השקעות" חברת בת של הסנה, חברה ישראלית לביטוח שבבעלותה היו שלושה מבני משרדים.
בשנת 2007 רכשה חברת רוגובין-תדהר את חברת הנדל"ן בוכמן-שרף שבבעלותו.
בוכמן נמנה עם גדולי התורמים למדינת ישראל.
בין תרומותיו נמנות תרומות נכבדות לפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב, לבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, לבית החולים ליולדות ע"ש בוכמן בבית החולים תל השומר ולאגף ע"ש בוכמן בבית החולים איכילוב.
ב-1986 תרם כסף להקמת מזרקת אש ומים בכיכר צינה דיזנגוף.
בגרמניה תרם כסף להקמת "מכון בוכמן לביולוגיה מולקולרית" ב (Buchmann Institute for Molecular Life Sciences) באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בוכמן זכה בתוארי כבוד רבים ובהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. כמו כן הוענק לו אות מיוחד מאת נשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן, לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, כהוקרה על מסירותו יוצאת הדופן למדינה.
בוכמן מכהן כסגן נשיא חבר הנאמנים הבינלאומי של אוניברסיטת תל אביב.
במשך 18 שנים היה בזוגיות עם גילה לוי, שנולדה בתל אביב, ובנערותה עברה משפחתה לגרמניה.
היא הכירה את בוכמן שעבדה כמזכירה שלו.
ביוני 1975, היא הייתה קורבן לשוד הגדול ביותר שבוצע בישראל עד אז, כאשר תכשיטים שערכם 10 מיליון ל"י נשדדו ממנה בצאתה מבנק בהרצליה.
בוכמן הציע לתת חצי מיליון ל"י למי שימסור מידע על השוד.
אחר כך נשא לאשה את ברקת בוכמן.
קרובת משפחתו היא השחקנית יעל קיוויקו.
הרב יוסף אשר בוקסבוים (ב' בתמוז תש"ג, 5 ביולי 1943 - י' באדר תשס"ז, 28 בפברואר 2007) היה סופר, חוקר ועורך תורני, מייסד ומנהל מכון ירושלים.
בוקסבוים נולד בירושלים לד"ר מרדכי בוקסבוים ולרבקה, בתו של ירחמיאל אמדורסקי.
אביו, יליד פאפה בהונגריה, היה שותף למהפכה הקומוניסטית ההונגרית ומעוזריו הקרובים של מחולל המהפכה בלה קון.
בבחרותו למד יוסף בוקסבוים בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
בהיותו בישיבת קול תורה התקרב לראש הישיבה הרב שלמה זלמן אוירבך, שלימים נהיה מורה דרכו גם בפעילותו התורנית-ספרותית.
כבר בנעוריו נמשך בוקסבוים אל עולם הספרות התורנית והוא רכש ידע רב בתחום הביבליוגרפיה, ההיסטוריה ותולדות ישראל.
בנוסף לכך, ניחן הרב בוקסבוים בכושר כתיבה ועריכה, וכבר בבחרותו פרסם בעיתונות החרדית ובכתבי עת שונים מאמרים על גדולי ישראל ויצירותיהם.
בשנת תשכ"ז (1967) נישא למלכה פינס משווייץ ולזוג נולדו שישה בנים.
אחותו הבכורה רות היא אלמנתו של השופט פרופ' מנחם אלון.
כשנה לאחר חתונתו החל לערוך ביחד עם הרב משה הרשלר את הכרך הראשון של "אוצר מפרשי התלמוד" - מפעל מונמנטלי שבו מרוכזת תחת קורת גג אחת בעריכה תמציתית כל הספרות הפרשנית על התלמוד, הפזורה באלפי ספרים.
עם הזמן צירפו אליהם עוד אברכים תלמידי חכמים, והרב בוקסבוים החל בגיוס מימון להקמת "מכון ירושלים".
במקביל החל לההדיר כתבי יד עתיקים של גדולי ישראל.
בין השאר ערך והוציא לאור את שו"ת מהרי"ט צהלון, שו"ת ר"נ טרייביטש ועוד.
בולטים במיוחד פרקי המבוא שכתב לספרים שהוציא לאור.
בסך הכל כתב כמאה וחמישים פרקי מבוא, חלקם הם יצירות ספרותיות בפני עצמן.
בפרקי המבוא מרצה בוקסבוים את ההיסטוריה של מחברי הספרים הקדמונים ומנתח את תורתם ושיטתם.
הרב בוקסבוים יזם הוצאתם של ספרי זיכרון לגדולי הרבנים, בהם הרב יחזקאל אברמסקי, הרב חיים שמואלביץ, הרב יצחק הוטנר ועוד.
במשך קרוב לארבעים שנה ערך בוקסבוים את הקובץ התורני "מוריה", שקנה את מעמדו כאחד הקבצים התורניים החשובים.
הוא אף פרסם ב"מוריה" רשימות ומאמרים תחת שמות-עט שונים, ובהם יוסף תאשור (תרגום השם "בוקסבוים" הוא העץ 'תאשור').
בתחילת הדרך היה בוקסבוים סר לבתיהם של גדולי התורה ומבקש מהם להמציא לידו מחידושי תורתם על מנת לפרסמם בקובץ "מוריה".
בין הכותבים הקבועים בקובצי "מוריה" היו הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יחזקאל אברמסקי.
עד לדורו של בוקסבוים, רוב רובם של חוקרי כתבי היד ומהדירי הספרים התורניים באו מתחום האקדמיה (אנשי חכמת ישראל), ושאיפתו של בוקסבוים הייתה להחזיר את המחקר התורני לידי תלמידי חכמים הבאים מתוך עולם התורה.
לדעתו, יש הבדל מהותי בין עריכה הנעשית בראייה אקדמית-מחקרית והתעניינות בצדדים טכניים-היסטוריים בלבד לבין עריכה הנעשית מתוך הכרה אמיתית של תוכן הדברים וחשיבותם של כותביהם, גדולי ישראל הקדמונים.
ואכן הרב בוקסבוים והמכון התורני שהקים אחראים במידה רבה לשינוי המגמה שחל בדור האחרון בתחום המחקר התורני.
עריכתו של בוקסבוים נחשבה מקצועית גם בעיניים מדעיות, הן בזיהוי ופענוח מדוקדקים של כתב היד, הן בעריכת הטקסט, בחשיפת כל המקורות, ציון הערות, מקבילות וכדומה.
במומחיותו הפך למדריכם של עורכים תורניים שבאו מעולם הישיבות.
תחת הדרכתו נערכו למעלה מאלף ספרים ויצירות תורניות, ובספרים רבים אחרים מובעת לו הוקרה על עזרתו באחד מהיבטי הוצאת הספר לאור.
במסגרת "מכון ירושלים" הקים הרב בוקסבוים מפעלים שונים המחולקים לפי האזורים הגאוגרפיים של מקום מגורי גדולי התורה: "מפעל מורשת יהדות הונגריה", "מפעל חכמי פולין", "מפעל חכמי אשכנז", "אור המזרח" – להוצאת כתבי רבני ספרד וצפון אפריקה, "תורת גאוני ליטא", ועוד.
בכל אחד מהמפעלים הללו יצאו לאור עשרות ספרים תורניים של גדולי הדורות, רבים מהם ניצלו מתהום הנשייה.
הרב בוקסבוים הקים מחלקה מיוחדת לההדרת תורת רבני עדות המזרח בשם "אור המזרח".
לנשיא המכון מונה הרב עובדיה יוסף, ומנהלו היה הרב אברהם יוסף, בן הרב עובדיה.
מלבד פעילותו הרבה בתחומי המחקר והיצירה התורנית, עסק הרב בוקסבוים בתחומים נוספים של העשייה הציבורית.
הוא היה חבר בהנהלות ומועצות רבות של מוסדות חינוך, ארגוני צדקה וחסד ומפעלי מחקר שונים.
לפני מספר שנים נקרא לעמוד במשך שנה בראש הוועדה הקרואה של המועצה הדתית בירושלים.
יוסף שלמה בודנהיימר (1941 – 14 באוגוסט 2024) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור לאלקטרואופטיקה, נשיא ורקטור המרכז האקדמי לב.
בודנהיימר נולד ב-1941 בקיימברידג' שבאנגליה, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שמונה.
למד בישיבת קול תורה ובישיבת מרכז הרב.
בעצתו של פרופ' זאב לב העדיף להישאר בישראל וללמוד פיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים על פני לימודים בארצות הברית, שם קיבל מספר מלגות לימודים.
תחת הנחייתו של לב קיבל בודנהיימר תואר דוקטור בשנת 1971. נושא הדוקטורט היה חקירת פרוצן באמצעות פיזור ראמאן.
עבודת הפוסט-דוקטורט של בודנהיימר עסקה בתחום סטרומטריית לייזר בקינגס קולג', אוניברסיטת לונדון.
מחקרו זה הצליח לגלות שני מעברי פאזה חדשים, ופיתח טכניקה ספקטרומטרית חדשה.
במהלך שבתון בשנת 1978–1979 במעבדות המחקר של קודאק, כחוקר-אורח הלא-אמריקאי הראשון, ביצע עבודה חלוצית בתחום הווידאו-דיסק.
עם ייסוד המרכז האקדמי לב (בשמו דאז – בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים), הצטרף למחלקה לאלקטרואופטיקה, ומונה לראש המחלקה בשנת 1982. בהמשך קיבל תואר פרופסור מן המניין, ובשנת 1989 התמנה לרקטור המוסד.
משנת 1993 עד 2009 כיהן כנשיא המרכז (הכהונה הארוכה ביותר בתולדות המוסד).
פרופ' בודנהיימר פרסם יותר מ-80 מאמרים בספרות המקצועית, והוא מחזיק ב-11 פטנטים בתחומי האלקטרו-אופטיקה.
הוא שימש כיועץ לחברות היי-טק רבות בישראל ובארצות הברית ומכהן כחבר בוועדות מדעיות ולאומיות שונות.
בשנת 2019 זכה בפרס "יקיר ירושלים" על תרומתו למדע בישראל ועל הכשרתם האקדמית והמקצועית של אוכלוסיות מגוונות ושילובם במעגל התעסוקה בישראל.
בודנהיימר הלך לעולמו ב-14 באוגוסט 2024 כשהוא בן 83. הלווייתו התקיימה באותו יום בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
תחת הנהגתו נוסדו קמפוסים ותוכניות נוספות במוסד וביניהם:
תוכניות לציבור החרדי המאפשרות השתלבותו בכוח העבודה הישראלי
תוכנית לימודי הנדסה לבני העדה האתיופית.
בודנהיימר היה נשוי לרחל, ולהם שמונה ילדים.
בנו, דוקטור גלעד בודנהיימר, הוא ראש אגף שירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות .
ניהל בעבר את תחום בריאות הנפש במכבי.
ביתו, נורית שוורצפוקס, נשואה לדן שוורצפוקס, סגן מנהל המרכז הרפואי סורוקה, משיא משואת יום העצמאות ה-76 למדינת ישראל.
הרב יוסף ביגון (תרס"א, 1901 – תמוז תש"ב, 1942) היה איש תנועת המוסר ואיש חינוך יהודי ליטאי שפעל בפולין.
כיהן כמשגיח בישיבת עץ חיים בהיידה שבבלגיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד בישיבת רמיילס שבווילנה, בשנות ה-20 למד בישיבת גרודנה ובישיבת מיר, והיה מתלמידי המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
בשנות ה-30 עבר להתגורר בוורשה והיה פעיל מאוד בתחום החינוך היהודי והתורני בעיר.
במשך תקופה התגורר בקרקוב, ואף בה המשיך בפעילותו החינוכית והמוסרית.
בקרקוב לימדה אשתו, חנה לבית גרוספלד, בסמינר למורות "בית יעקב".
וגם הוא היה פעיל בסמינר הזה, וברשת החינוך של "בית יעקב" בפולין כולה.
היה בקשר קרוב עם האדמו"ר רבי משה'ניו פרידמן מבויאן-קראקא.
באותה תקופה העלה על הכתב, ביידיש, תוכנית הצלה רוחנית חינוכית לנוער היהודי בזמננו והפיץ אותה במטרה לעודד נדיבים יהודים בארצות הברית לממנה.
לימים היא יצאה כחיבור בעברית, תחת השם "עינא פקיחא" - "הבו גודל", בעריכתו ותרגומו של תלמידו אליהו כי טוב.
ראש ישיבת עץ חיים בהיידה שבבלגיה, הרב שרגא פייבל שפירא, הזמינו לכהן כמשגיח בישיבתו.
במשך תקופה הוא שהה בישיבה ומסר שיחות מוסר לתלמידים.
בשנת 1934 ההדיר והוציא לאור את ספרו של הרמח"ל "דרך השם", והוסיף עליו את פירושו "אור הדרך" וכן "שבילי הדרך" – מקבילות משאר ספרי הרמח"ל.
בשנת 1936 הוציא לאור את "ילקוט ידיעות האמת" בשני חלקים, הכוללים כמה מספרי הרמח"ל.
נספה במחנה ההשמדה אושוויץ, בתחילת חודש תמוז תש"ב (1942).
יוסף "ביי" מויאל (1843, תר"ג – 7 באוגוסט 1914, ט"ו באב תרע"ד) היה סוחר מצליח וממנהיגי עדת המערביים ביישוב היהודי ביפו, האחראי לגאולת אדמות רבות באזור תל אביב של ימינו, בהם באזור שכונת מחנה יוסף הקרויה על שמו.
היה מיזמי בנייתו של מגדל השעון וכיכר השעון ביפו.
יוסף מויאל נולד ברבאט שבמרוקו בשנת 1843. אביו היה אהרן מויאל, סוחר עשיר ממנהיגי קהילת יהודי רבאט, ואמו הייתה סעדה לבית עמיאל.
יוסף קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה ברבאט, וכמו כן השתלם בשפות זרות.
בשנת 1860 מכרה המשפחה את רכושה במרוקו ועלתה לארץ ישראל.
לאחר שלוש שנות מגורים בחיפה, המשפחה התיישבה סופית ביפו ורכשה בה מספר חנויות ובתי מגורים.
יוסף נשא לאישה את שמחה, בתו של הרב משה פרדו, הרב הראשי של יהודי אלכסנדריה.
לאחר פטירתו של אביו ירש וניהל בהצלחה את הון המשפחה, ועסק במסחר בשמן ותבואות.
הוא היה הבולט שבמנהיגי עדת המערביים (כינוי ליהודים יוצאי המגרב) ביפו, שבתקופה זאת נמנו עמה רוב יהודי העיר, וכן היה בין האישים הבולטים ביפו בקרב יהודים ולא-יהודים כאחד.
הוא ניהל קשרים טובים עם השלטונות העות'מאניים ועם נציגי המעצמות הזרות.
בשנת תרל"ד הוא מונה לסגן קונסול ספרד ביפו, והיה כנראה בין היהודים הראשונים במשרה מסוג זה עבור ממשלת ספרד מאז גירוש ספרד.
הוא קיבל מממשלת ספרד את אותות הכבוד "קארלוס השלישי" ו"איזבלה קתוליקה", וכנראה היה גם ראשון היהודים בקבלת אותות אלה.
לאחר שהתפטר משירות ספרד נתמנה לקונסול פרס ביפו, והממשל העות'מאני נתן לו את התואר "ביי" ואת אות הכבוד "מסדר המג'ידיה" דרגה ג'.
הוא ניצל את קשריו הטובים עם השלטון כדי להתערב לטובת עלייה יהודית לארץ ישראל.
הוא הקים בית כנסת ויזם הקמת מבנים ומוסדות שונים ביפו, כולל כיכר השעון ומגדל השעון המפורסמים של יפו.
ביחד עם אהרון שלוש וחיים אמזלג, הוא היה אחראי לגאולת אדמות רבות באזור תל אביב של ימינו, כולל השכונות נווה צדק, נווה שלום, חלק ממחנה יהודה ושכונת אהרן.
הוא לבדו היה אחראי לרכישת האדמות של שכונות מחנה ישראל ומחנה יוסף (הקרויה על שמו) וכן חלק משכונת כרם התימנים.
הוא נפטר ביפו ב-7 באוגוסט 1914.
היו לו ארבעה ילדים מאשתו הראשונה, בהם ד"ר שמעון מויאל ועו"ד דוד מויאל, מסעודה וסולטנה.
לאחר פטירתה הוא נשא לאישה את רחל לבית רג ונס, ולהם חמישה ילדים נוספים: נסים, אברהם, אהרן, משה ואסתר.
היו לו שלושה אחים, בהם אברהם מויאל, נציג תנועת "חובבי ציון" בארץ ישראל.
הרב יוסף ברוך בלומנפלד (י"א בניסן תר"נ, 1 באפריל 1890 – כ"ג באב תשכ"ו, 9 בספטמבר 1966) היה רב בפולין ולאחר מכן אב"ד בתל אביב-יפו.
נולד בשידלוב שבפולין, בנו של הרב שמואל יעקב בלומנפלד, שהיה אב"ד בשידלוב.
לאחר נישואיו כיהן כרבה של העיירה קרולבסקה-היטה.
בשנת 1931 עלה לישראל והתיישב בתל אביב.
תחילה כיהן כדיין בעיר ולאחר מכן כאב"ד.
מסר שיעור יומי בכולל "כתר תורה" בתל אביב.
בשנת 1952 היגר לארצות הברית, ממנה חזר לישראל בשנת 1959. בתקופת שהותו שם הדפיס את ספרו.
הרב בלומנפלד הוציא את הספר "כפתור ופרח" של אשתורי הפרחי, עם פירושיו והערותיו, בשם "גן יוסף".
כמו כן ההדיר את הספר "מקח וממכר" של רב האי גאון, אך לא הספיק להוציאו לאור.
נפטר בשנת 1966, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
הרב יוסף ביטון הוא רב אמריקאי יליד ארגנטינה, רבה הראשי לשעבר של אורוגוואי.
נולד בארגנטינה להורים ילידי ארגנטינה ממוצא סורי ומרוקאי.
נסמך לרבנות ולהוראה בידי הרב עובדיה יוסף במסגרת הרבנות הראשית לישראל.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים בישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת אמורי, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת בר-אילן.
לאחר למעלה מ-25 שנות רבנות כרב קהילה בבואנוס איירס.
במונטווידאו ובגרייט נק שבניו יורק, הוא מכהן כרבה של קהילת "אהל דוד ושלמה" במנהטן ביץ' , ניו יורק.
ביטון כתב מספר ספרים, אתר האינטרנט שלו מקיים קהילת קוראים באמצעות "דואר אלקטרוני יומי" הנשלח לקרוב ל-50,000 קוראים, רובם על המהדורה הספרדית.
הרב יוסף בוכריץ (1885–1949) היה דיין ומורה צדק ברובע חארה צגירה שבג'רבה שבתוניסיה, ואב בית דין ורב העיר זרזיס שבדרום תוניסיה.
נולד בחארה צגירה, הרובע הקטן של ג'רבה בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) לרב אברהם בוכריץ, אביו היה מנכבדי הקהילה, וחבר בחברה קדישא המקומית, שעסק לפרנסתו במכירת סדקית.
בצעירותו למד אצל הרב דוד הכהן גדישא, לצד הרב חיים חורי.
לאחר שאביו ביקש כי יסייע לו בפרנסת המשפחה, נאלץ להיעדר מלימודיו ברוב ימי השבוע מלבד ימי חמישי ושישי, ולצאת לעבוד כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
הרב מעתוק עתוגי הכהן, שחפץ כי יחזור ללמוד תורה, עשה עם אביו הסכם, לפיו בנו יחזור ללמוד תורה, ופרנסת המשפחה תסופק על ידי עשרה מפרנסי העיר, מדי שבוע.
לבסוף התברר כי הרב עתוגי היה זה שסייע בפרנסת המשפחה, ולא פרנסי העיר.
בהמשך למד אצל הרב משה זקן מאזוז, רבה של ג'רבה, ולימים שימש כעוזרו.
בסיום לימודיו אצל הרב מאזוז, נסע לתוניס הבירה, כדי ללמוד אצל הרב שלמה דאנה.
בשנת 1915 (ה'תרע"ה) החל לשמש כדיין וכמורה צדק ברובע היהודי חארה צגירה שבג'רבה.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עבר לכהן כאב בית דין, כמורה צדק וכרב העיר זרזיס שבדרום תוניסיה, לאחר שקודמו בתפקיד, הרב שלום הכהן, עלה לארץ ישראל.
בתפקידו כרב שימש במשך כ-30 שנים, עד לפטירתו.
ב-25 באוגוסט 1979 (ראש חודש אלול ה'תשל"ט) הועלו עצמותיו לקבורה בישראל, בהר הזיתים.
נכדו, הרב ציון בוכריס (בוכריץ) הוא מחבר הספר "פלאי פלאות" חיי יוסף, המספר על חייו וחידושיו של הרב יוסף בוכריץ זצוק"ל.
תלמידיו: הרב משה דריהם, הרב בנימין מקיקץ דידי, מחבר הספר "תולדות יצחק", הרב סאסי הכהן מחבר הספרים "פרוכת המסך" ו"מדרשו של שם ועבר" והרב כמוס סופר, רב המושב עלמה.
יוסף בוכריץ - אחד מצאצאיו הגדולים הוא איש מפורסם ועושה חסד לאין חקר בעיר ראשון לציון
הוא גם השם שלו ממש כמו סבא הרב.
ניסים כלפון מנהל בית הספר פלא יועץ באשקלון וחבר בעיריית אשקלון ואשתו רבקה היא נינתו.
ושמר קשר משפחתי עם רבי כלפון משה הכהן הכהן רבה של תוניס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
יוסף לקח - דרושים וחידושים על התורה, חלק א' - ג'רבה תשי"א, חלק ב' ג'רבה תשט"ז
זיכרון יוסף - חידושים ושו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך
זכות יוסף - דרושים לשבתות, נתיבות תשל"ז
ברכת יוסף - דרושים, חלק א' ברכיה, תשס"ח
רבי יוסף בירדוגו (ה'תקס"ב, 1802 - ט"ז בכסלו ה'תרי"ד, 1853), היה רב ואב בית הדין במקנס שבמרוקו, ומחבר ספרים.
נולד לרב יהודה בירדוגו, נכדו של ר' יהודה בירדוגו הראשון (מחבר "מים עמוקים"), בשנת ה'תקס"ב (1802) בעיר מקנס, שבמרוקו.
נודע בהתמדתו בתורה ובמשך שנים רבות הסתגר בבית המדרש הסמוך לביתו ועסק בלימוד ובהוראת התורה.
בשנת תקע"ט (1819), בהיותו בן שבע עשרה, חיבר ביאור למשנה תורה לרמב"ם וחידושים על התלמוד שנקראו בשם 'טוב עין'.
בשנת תקפ"א (1821), בהיותו בן תשע-עשרה, כתב חוות דעת הלכתית לרבי עמור אביטבול בשאלה הועסקת בדבר שעבוד נכסים.
בשנת ה'ת"ר (1840) החל לשמש כדיין בבית דינו של רבי יעקב בירדוגו, ובשנת ה'תר"ג (1843), כשנה לאחר פטירתו של הרב יעקב בירדוגו, התמנה לאב בית-הדין, בכך הפך למנהיגה הרוחני של העיר.
בשנת תר"ח (1848) בעקבות עלילה הטילו השלטונות על הקהילה היהודית במקנס קנס כבד.
כדי לאלצה למהר לפרוע הקנס, אסרו את רבני העיר - הרב יוסף בירדוגו והרב חיים טולידאנו במאסר בעיר פאס.
הרב חיים טולידאנו נפטר במאסר בתאריך י"ד בתמוז תר"ח.
אולם הרב בירדוגו שרד את תקופת המאסר, ושוחרר ממאסרו לאחר ששולם הקנס.
רבי יוסף בירדוגו לא האריך ימים ונפטר בגיל 52, בליל שבת, ביום ט"ז כסלו תרי"ד (1853).
העמיד תלמידים רבים ובהם רבי שלום משאש הזקן ורבי אברהם חסין.
רבי יוסף, חיבר ספרים בכל מקצועות היהדות.
חידושים לתנ"ך ולתלמוד, ביאורים לרמב"ם ולארבע חלקי השולחן ערוך, דרושים והגות, מונוגרפיות הלכתיות ושאלות ותשובות.
חלק גדול מיצירתו, חיבר כספרות עזר לרבנים ודיינים ערוכה לפי א-ב של הנושאים::
'ראש יוסף' - חיבור על הרא"ם.
'שורש ישי' - על כללים
'זר זהב' - כללי הש"ס
'צאן יוסף' - על אורח חיים
'יד יוסף' - על יורה דעה
'עדות ביהוסף' - אבן העזר
'כתונת פסים' - על חושן משפט
'נשמת יוסף' - על המשנה
'כתונת יוסף' - שו"ת בענייני ממונות
הגהות מהריב"ן - קיצור דינים הלכה למעשה
'קודש קדשים' - על שיר השירים
מכל ספריו, רק שניים יצאו לאור, והם: 'כתונת יוסף', 'דברי יוסף'.
רבי יוסף בירדוגו (ה'תקצ"א 1831 - ט"ו טבת ה'תר"ן 7 בינואר 1890) כיהן כאב בית דין, דיין וראש ישיבה בעיר רבאט שמרוקו.
שושלת זו ("בירדוגו") ידועה במרוקו בערים מקנס ורבאט, כבר מהמאה השבע עשרה.
עיקר השושלת פעלה בעיר מקנס, אך אביו של רבי יוסף (הנוכחי) היגר לרבאט, ובכך השושלת התקיימה גם שם.
נולד לרבי אלישע בירדוגו שהיה דיין ומורה צדק בעיר רבאט לה היגר מעיר נעוריו ומשפחתו, מקנס.
רבי אלישע היגר עם כמה תלמידים, ככל הנראה כתוצאה מפטירת כמה מתלמידיו בחג השבועות.
כאשר חזרה לביתם, בירך אותה רבי אלישע שכשם שהארת לנו ללמוד תורה, כך תזכי לבן שיאיר את עיני ישראל בתורתו.
כאשר שמע זאת בעל הבית נתן לו את ביתו לרבי אלישע, וכך נולד הרב יוסף.
רבי יוסף בירדוגו לימד תורה לרבים, וכנראה שאף החדיר לרבים את חשיבות לימוד התלמוד.
בין תלמידיו הגדולים נמנים הרב דוד צבאח, והרב חיים יקותיאל בירדוגו, רבני מרוקו ובפרט רבני עירו התכתבו איתו בפסקי דין, והתיידדו עימו.
היה ידוע כמעיין בלימוד הגמרא, וכפי שהעיד עליו גיסו רבי מסעוד צבאח במכתבו לבנו: .
וכן העיד עליו רבי רפאל אנקווה הרב הראשי למרוקו הראשון, והרב דוד צבאח במכתב שבספרו 'שושנים לדוד': .
רבי יוסף נודע בין חכמי דורו כמעמיק וחריף.
רבי יוסף הטביע את חותמו בכמה וכמה פסקי דין בכל ארבעת חלקי השולחן ערוך, שעליו הסתמכו: הרב חיים יקותיאל בירדוגו, הרב דוד צבאח, הרב יעקב בירדוגו (עדות ביעקב), והרב רפאל אנקווה ועוד.
דומה שרבי יוסף התמנה לדיין בסביבות שנת ה'תר"ל, מכיוון שהתאריך הקדום שהשתמר בתשובותיו הוא מחורף תר"ל.
עם התמנותו כדיין לא הפסיק ללמד בישיבה.
כיהן כדיין עם רבי יששכר אצארף ורבי אברהם צבע.
כאשר רבי אברהם משמש כאב בית הדין.
לאחר פטירת רבי אברהם צבע, כיהן כאב בית דין ברבאט, בסביבות ה'תר"ן.
התקין תקנות בעירו, היה ידוע כבקי בדיני טריפות, כמו כן נמנה מבין 'מסדרי הגיטין'.