tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד לואיס, כל הנגנים שלקחו חלק בביצוע השיר (כולל מלכה) השתתפו בהרכב Avishai Cohen Eastern Unit שהופיע ברחבי העולם עם השקת האלבום.
בהפקה המוזיקלית השתתפו עם כהן לני בן בשט ורפי קריספין.
דרור יקרא הוא פיוט שנכתב על ידי דונש בן לברט במאה העשירית, ונפוץ בלחנים שונים, כשהרווח שבהם הוא לחן תימני עממי שעל בסיסו העיבוד לשיר באלבום.
העיבוד משלב סגנון ההולם מוזיקה מזרח-תיכונית אתנית, כשבולט בו העוד בביצועו של עמוס הופמן, עם מאפיינים ניכרים של מוזיקה מודרנית מערבית, כשבולטת בו המקלדת האלקטרונית בביצועו של כהן, שגם ניגן בשיר על גיטרה בס.
לני בן בשט השתתף בביצוע השיר עם כלי הקשה, וכן השתתף עם כהן בעיבוד וההפקה המוזיקלית.
אל הציפור הוא שיר שנכתב על ידי חיים נחמן ביאליק בשנת 1890, ונפוץ בלחנים רבים, כשאחד מהמוכרים שבהם הוא לחן יידי עממי שעל בסיסו העיבוד לשיר באלבום.
מקור ההשראה העיקרי לעיבוד של כהן הוא הביצוע של הזמרת נחמה הנדל.
אל הביצוע נחשף תחילה דרך ביצוע אחר של הנדל, לשיר אני מאמין ("שחקי שחקי"), שעורר בו רגשות עזים והוביל אותו ליצירת עיבוד אינסטרומנטלי שנכלל באלבום Continuo (ושוחרר גם כסינגל).
באותו אלבום של הנדל נחשף כהן גם לביצוע שלה לשיר אל הציפור.
למרות השוני הרב בין הביצועים של שניהם, שאל כהן עקרונות מההרמוניה בעיבוד של הביצוע של הנדל.
לכך הוסיף מוטיבים ממוזיקת הפלמנקו.
הביצוע באלבום נשען על שלישיית הפסנתר של כהן; כהן, מאסטרו וג'וליאנה, ואליהם מצטרף על קחון איתמר דוארי.
השיר מתחיל בשירה בליווי קונטרבס בקשת בלבד.
לאחר מכן מצטרף פסנתר, ובהמשך תוך יצירת מתח ובנייה מתונה של תחושת הקצב נוספות מחיאות כפיים בקצב פלמנקו, לקראת השיא שבו הנגינה בקונטרבס עוברת לפריטה, ומצטרפים כלי ההקשה.
עיבוד דומה נכלל גם באלבומו הבינלאומי הבא של כהן, Aurora, תחת השם El Hatzipor.
כהן נגע בשיר בהקשרים אינסטרומנטליים עוד לפני האלבום שעות רגישות.
הביצוע של כהן זכה לאהדה רבה ובאותה תקופה נהג כהן לבצע ולשיר את השיר בעברית בהופעות ברחבי העולם במסגרת ההדרנים.
אחת הפעמים הייתה בהופעת טריו בנובמבר 2007 בפסטיבל הג'אז בקייב, והוקלטה באלבום ההופעה Night of Magic, תחת השם To the Bird.
סִי קָאנָמָיָה הוא שיר מקורי לאלבום שהולחן ונכתב על ידי כהן בשפת ג'יבריש.
כהן תיאר את השיר בתור "הומאז' לשפת המוזיקה, שהיא החשובה מכל השפות".
מבחינה זו, השיר מהווה – בתוך אלבום הכולל שירים מתומללים בלבד – חזרה למוזיקה אינסטרומנטלית המאפיינת את הקריירה של כהן, שכן הקול האנושי וההגאים המופקים באמצעותו אינם אלא משמשים ככלי נגינה בשירות היצירה המוזיקלית שהם נוטלים בה חלק.
זהו שיר בסגנון אפריקאי מבחינת המקצב וסגנון השפה.
לצד כהן על קונטרבס השתתפו חברי הטריו (מאסטרו וג'וליאנה), דוארי, סאלם, נגן הטרומבון יונתן וולצ'וק, ונגן הטרומבון סטיב דייוויס שהשתתף בשלושת אלבומיו הראשונים של כהן, Admama, Devotion ו-Colors.
צעדי הוא שיר מקורי לאלבום שהולחן ונכתב על ידי כהן, ושוחרר ב-2009 כסינגל.
את השיר שר כהן עם הזמרת דין דין אביב.
בעיבוד וההפקה המוזיקלית השתתף עם כהן לני בן בשט, שגם ניגן בביצוע על פסנתר חשמלי (פנדר רודס).
כהן ניגן על גיטרה בס ופסנתר.
עוד השתתפו בביצוע ג'וליאנה על תופים, שפלן על גיטרה, וכן זוהר פרסקו ואילן קצ'קה על כלי הקשה.
Puncha Puncha הוא שיר לאדינו המבוצע באלבום על ידי אמו של אבישי, אורה כהן.
זהו השיר היחיד באלבום שאינו מבוצע בשירתו שלו.
את שירתה של אורה כהן מלווה רביעיית מיתרים המורכבת משלוש ויולות וצ'לו (לעומת הצורה הנפוצה של שני כינורות, ויולה וצ'לו) בניצוחו של עומר מאיר ולבר.
נגני הויולה הם אבשלום שריד, טל אייזנברג ופבל לוין, ונגנית הצ'לו היא מאיה בלזיצמן.
במהלך השנים שבהן החלה העבודה על האלבום שעות רגישות, הקליט כהן אלבום פרטי עבור משפחתו שלא פורסם לציבור, והורכב משירי לאדינו בביצוע שירתה של אמו, כשהוא מלווה אותה בנגינה.
כהן נחשף לשירי לאדינו שונים בילדותו כשאמו נהגה לשיר אותם.
מלבד Yo M'enamori D'un Ayre (תחת השם Linda De Mi Corazon) באלבום Devotion, מאז האלבום שעות רגישות המשיך לתת לשירי הלאדינו שגדל עליהם ביטוי ביצירתו.
מילות השיר בשפת המקור ותרגום חופשי לעברית תחת השם "דוקרת, דוקרת השושנה" נכללות בהערות האלבום.
לימים שר כהן בעצמו את השיר במסגרת סבב ההופעות Avishai Cohen With Strings (בסביבות 2013).
במקביל לאלבום שעות רגישות, ראה אור מוקדם יותר באותה שנה (2008) אלבומו הבינלאומי Gently Disturbed ובו עיבוד אינסטרומנטלי של השיר עבור שלישיית פסנתר (שלישיית ג'אז).
אבישי כהן – שירה, קונטרבס, גיטרה בס, פסנתר, קלידים, פנדר רודס
דין דין אביב – שירה
לני בן בשט – קלידים, פנדר רודס, תופים, כלי הקשה
רע בר נס – תופים
איתמר דוארי – כלי הקשה, קחון
אילן קצ'קה – כלי הקשה
אדם שפלן – גיטרה אקוסטית
אייל הלר – גיטרה אקוסטית
גיל לואיס – גיטרה חשמלית
אילן סאלם – חליל צד, חליל אלט
אלברטו פינטון – חליל צד
מופע ההשקה של האלבום אירע באוגוסט 2008 בתל אביב.
הרכב הנגנים של מופע ההשקה התבסס על מבחר מצומצם מכלל הנגנים הרבים שלקחו חלק באלבום, הרכב שנודע מחוץ לישראל בשם Avishai Cohen Eastern Unit (בתרגום חופשי: "היחידה המזרחית של אבישי כהן").
ההרכב Avishai Cohen Eastern Unit הוקם בפברואר 2008. במרכזו של ההרכב נמצא הטריו של אבישי כהן: אבישי כהן על בס (קונטרבס וגיטרה בס), שי מאסטרו על פסנתר ומארק ג'וליאנה על תופים.
הטריו, שאיתו בלבד הוציא כהן אלבום נוסף באותה שנה בשם Gently Disturbed, משמש כגרעין ההרכב המורחב כפי ששימש כגרעינם של הרכבים מורחבים באלבומיו הקודמים של כהן מאז At Home.
אליו נוספו חמישה מוזיקאים שכולם השתתפו בשיר הכותרת של האלבום, שעות רגישות: קרן מלכה כזמרת ליווי, איתמר דוארי על כלי הקשה, אייל הלר על גיטרה, אילן סאלם על חליל צד, ועודד מאיר על טרומבון.
לעיתים הצטרף להרכב רע בר נס על כלי הקשה.
הרכב ה-Eastern Unit יועד להופיע ברחבי העולם במופע שמתבסס בעיקר על המקורות שמופיעים באלבום שעות רגישות, באופן המותאם לקהל הג'אז העולמי.
סבב ההופעות של ההרכב התקיים ב-2008 ברחבי העולם ובמסגרת פסטיבלי ג'אז שונים באירופה.
ההופעות ברחבי העולם כללו שירים בעברית, אך גם בלאדינו ובספרדית, ובאופי יותר אקוסטי מהעיבודים באלבום.
כהן הציג בפני הקהל את המופע כ"פרויקט שורשים" של ההרכב.
ההופעות, לרבות השירים העבריים, זכו לאהדה רבה גם בקרב הקהל מחוץ לישראל.
הפרויקט Avishai Cohen Eastern Unit היווה למעשה את הבסיס לאלבומו הבא והבינלאומי של כהן, Aurora.
רבים משירי Aurora הוצגו במהלך המופע.
הרכב המופע של האלבום Aurora שהופיע במהלך 2009, ונודע בשם Aurora Band או Aurora Quintet, הוא צמצום של הרכב ה-Eastern Unit עם צירופו של עמוס הופמן (כהן, מאסטרו, דוארי, מלכה והופמן).
הסינגלים ששוחררו מתוכו, ובמיוחד שובי אליי ואהבה חדשה, הפכו ללהיטים בתחנות הרדיו הישראלי וזכו לחשיפה רבה.
למרות היותו של כהן מן הדמויות הידועות ביותר בג'אז המודרני העולמי, בקרב הקהל הישראלי לא זכה לחשיפה בהיקף דומה.
המעבר שעשה כהן במסגרת האלבום למוזיקה פופולרית הוביל לחשיפה משמעותית של כהן לשאר הקהל הישראלי שאינו מצוי בג'אז המודרני.
לצד הביקורות האוהדות, הובעו גם ביקורות שליליות על התפנית שעשה כהן לעבר השירה והמוזיקה הפופולרית, בעיקר בקרב מעריצים שחששו שהסגנון החדש מסמן את עזיבת הג'אז והמוזיקה האינסטרומנטלית מצד כהן, או אף מעיד על מגמת "התמסחרות".
כהן ביקש להפיג את החששות לגבי עזיבתו את מוזיקת הג'אז, חששות שאכן התבדו עם המשך פעילותו והוצאת אלבומי הג'אז שלו בשנים שלאחר מכן.
לדבריו, הוא הופתע מאוד מההצלחה של שיריו בישראל ונוכחותם במצעדי הפזמונים, שכן סוג הפופולריות הזה שונה מן המוכר לו בעולם הג'אז, והדגיש שאינו רואה במוזיקת הג'אז נעלה על מוזיקה פופולרית, וההצלחה של שיריו מחמיאה לו מאוד.
עוד אמר (על שובי אליי): .
ביקורות אחרות נגעו ליכולותיו הווקאליות כזמר.
כהן מצדו, לצד תיאוריו את התהליך שהוביל אותו לשירה, הצהיר שאינו רואה בעצמו זמר אלא "מוזיקאי ששר".
שעות רגישות זכה להצלחה מסחרית, ובמרץ 2013, לאחר מכירת 20,000 עותקים, קיבל מעמד אלבום זהב.
לאחר הצלחת האלבום בישראל, הצלחת סיבובי ההופעות העולמיים במסגרת Avishai Cohen Eastern Unit והצלחת האלבום הבינלאומי Aurora שכלל הרבה מן המשותף לשעות רגישות, ב-2012 שוחרר האלבום להפצה באירופה תחת השם "Sensitive Hours".
כמה מהשירים שהוקלטו לראשונה באלבום הפכו לחלק מהרפרטואר של כהן בהופעותיו גם שלא במסגרת מופעי ה-Eastern Unit או מופעי Aurora.
שירים כמו "אהבה חדשה", "אל הציפור", "שובי אליי" ו"שלום עליכם" הפכו לבחירה רווחת של כהן במסגרת ההדרנים של הופעותיו ברחבי העולם, גם שנים אחר כך (בעיקר בישראל אך גם מחוצה לה), כולל מופעי הטריו, וזכו לתשואות הקהל.
שְׂעִיר הָאֶשְׁחָר (שם מדעי: Satyrium spini, שם קודם: כחליל האשחר) הוא פרפר יום המשתייך למשפחת הכחליליים.
הסוג Satyrium נקרא על שם הסטירים מהמיתולוגיה היוונית בשל אזור מגורי הפרפר ביערות ובחורשים בדומה לסטירים המיתולוגיים.
שם המין spini רומז לצמח הפונדקאי של הפרפר באירופה - שזיף הבר Prunus spinosa.
הפרפר מעופף בראשית האביב, בחודשים מאי-יוני, בקרבת הצמח הפונדקאי שלו אשחר ארץ ישראלי, באזורי יער וחורש הרריים.
שעיר האשחר בולט במעופו המהיר.
תפוצתו: ברחבי אירופה - מפורטוגל במערב, צרפת, איטליה ועד ליוון והבלקן במזרח (למעט בריטניה וחלקיה הצפוניים של אירופה), בלבנון, ישראל וטורקיה, עיראק, איראן, עד הרי אורל באסיה.
בישראל ניתן לראותו בהרי ירושלים, בכרמל ובמורדות הגליל.
שעיר האשחר מעופף לעיתים קרובות ליד שעיר האלון.
הנקבה מטילה את הביצים על ענפי האשחר.
הביצים נכנסות לדיאפאוזה של עשרה חודשים.
הזחלים בוקעים עם ראשית האביב, בחודש מרץ.
ראש הזחל שחור, גופו ירוק וכולל בצדדיו שני פסים בהירים.
מתגלם על האשחר, צבעו חום כהה עם אזורים בהירים.
תקופת הגולם בין 14 יום ל-21 ימים.
שְׂעִיר הָאַלּוֹן (שם קודם: כחליל האלון, שם מדעי: Satyrium ilicis) הוא פרפר יום המשתייך למשפחת הכחליליים.
הפרפר מעופף מחודש מאי ועד סוף יוני, בקרבת הצמחים הפונדקאים שלו - מיני אלוניים באזורי יער וחורש הרריים.
בישראל מעופף תת-המין: Satyrium ilicis bischoffi במגדיר של פרפרי ארץ ישראל מאת דובי בנימיני מופיע בשם: Nordmannia ilicis bischoffi.
שם הסוג Satyrium על שם הסטירים מהמיתולוגיה היוונית בשל אזור מגורי הפרפר ביערות ובחורשים בדומה לסטירים המיתולוגיים.
שם המין ilicis רומז לצמח הפונדקאי של הפרפר באירופה - אלון הגלעין (Quercus ilex).
חלקן התחתון של כנפיו בצבע חום ומעוטר בפס לבן לכל אורכו, בקצה הכנף התחתון ישנם כתמים כתומים.
הכנף בחלקה התחתון מסתיימת בזנבות כמעין מחושים מדומים, זאת כדי להשלות טורפים פוטנציאלים אשר ינסו לתפוס חלק זה של הפרפר - זה האחרון ינוס במהרה ויינצל, לא פעם תוך אובדן חלק מכנפו.
תפוצתו: ברחבי אירופה - שוודיה ואסטוניה בצפון, מפורטוגל במערב, צרפת, איטליה ועד ליוון והבלקן במזרח (למעט בריטניה וחלקיה הצפוניים יותר של אירופה), בלבנון, ישראל וטורקיה.
בישראל ניתן לראותו בהר החרמון, ברמת הגולן, בכרמל, בגליל ובהרי ירושלים המהווים גבול תפוצתו הדרומי.
שעיר האלון מעופף לעיתים קרובות ליד שעיר האשחר.
הנקבה מטילה את הביצים על ענפיי האלון.
הביצים נכנסות לדיאפאוזה של כעשרה חודשים.
מתגלם על ענפי האלון, צבעו חום כהה.
שעורה כלואה, ידועה גם בשם כלזיון , אשר משמעו ביוונית "ברד קטן", היא ציסטה באזור העפעף הנגרמת כתוצאה מסתימה בבלוטת שומן.
הכלזיון נמצא בדרך כלל באמצע העפעף, בצבע אדום, ואינו כואב.
בדרך כלל הוא גדל בהדרגתיות במהלך מספר שבועות.
כלזיון עשוי להתרחש בעקבות שעורה או נובע משמנים מוקשים אשר חוסמים את הבלוטה.
הבלוטה החסומה היא בדרך כלל בלוטת מייבומיאן , אך היא יכולה להיות גם בלוטת זייס .
השעורה והצלוליטיס עשויים להופיע באופן דומה.
השעורה, עם זאת, בדרך כלל פתאומית יותר בהופעתה, כואבת, ומתרחשת בקצה העפעף.
גם צלוליטיס בדרך כלל כואב.
הטיפול מתחיל בדרך כלל בקומפרסים חמים.
במקרה והוא לא יהיה יעיל, ניתן לנסות הזרקת סטרואידים לתוך הנגע.
במקרה והוא גדול, ייתכן שיהיה מומלץ לחתוך ולנקז.
אף על פי שהמחלה נפוצה, שכיחותה המדויקת של התופעה אינה ידועה.
ציסטה של שעורה כלואה או מייבומיאן עלולה להיות לפעמים מאובחנת בטעות כשעורה.
אנטיביוטיקה אקטואלית - טיפות עיניים או משחה - (למשל, כלורמפניקול או חומצת פוסיד) משמשת לעיתים כטיפול ראשוני לדלקת חריפה, אך אחרת היא בעלת ערך קטן בטיפול בכלזיון.
הכלזיון לעיתים קרובות נעלם ללא טיפול נוסף תוך כמה חודשים, וכמעט הכל ייספג שוב תוך שנתיים.
מרפא שעשוי להקל באמצעות הנחת תחבושת חמה על העין הפגועה במשך כ־15 דקות, 4 פעמים ביום.
זה בעצם מנקז ומרפא על ידי ריכוך השמן המוקשה אשר חוסם את התעלה.
אם הכלזיון ממשיך לגדול או שאינו מתייצב תוך כמה חודשים, הטיפול האפשרי הוא הזרקת סטרואידים לנגעים הקטנים, וניתוח הסרה - בהרדמה מקומית - לנגעים הגדולים.
בדרך כלל התהליך נעשה מתחת לעפעף על מנת למנוע צלקת על העור.
אך אם הכלזיון ממוקם ישירות מתחת לרקמות החיצוניות של העפעף, מומלץ לכרות מלמעלה, כדי למנוע נזק מיותר בעפעף עצמו.
ההאפידרמיס של העפעף בדרך כלל מתוקן היטב, מבלי להשאיר שום צלקת גלויה.
תהליך הכריתה משתנה בהתאם למרקם הכלזיון: בעוד שניתן להסיר חומר נוזלי בקלות בחדירה מינימלית, על ידי ניקוב הכלזיון והפעלת לחץ על הרקמה שמסביב, חומר מוקשה בדרך כלל מחייב חתך גדול יותר, אשר יכול להיות מגורד.
כל חומר שרידי צריך לעבור מטבוליזם בתהליך הריפוי שלאחר מכן, אשר מתבצע בדרך כלל בעזרת מכשיר רגיל של חום יבש.
כריתה של כלזיון גדול עלולה לגרום לשטף דם גלוי סביב העפעף, אשר יפוג תוך שלושה או ארבעה ימים, ואילו הנפיחות יכולה להימשך זמן רב יותר.
כריתת הכלזיון מתבצעת במרפאת חוץ, ובדרך כלל אינה נמשכת יותר מחמש עשרה דקות.
עם זאת, בשל סיכונים של זיהום ושל נזק חמור לעפעף, הליך זה צריך להתבצע על ידי רופא מקצועי בלבד.
כלזיון עלול לחזור על עצמו, ואז בדרך כלל מתבצעת ביופסיה כדי לשלול אפשרות של גידול.
ניתוח כלזיון מתבצע בדרך כלל על ידי רופא עיניים.
סוג זה של ניתוח הוא הליך פשוט שמתבצע בדרך כלל תוך יום אחד, והאדם אינו צריך להישאר בבית החולים להמשך טיפול רפואי.
ניתוח להסרת כלזיון מבוצע בהרדמה מקומית או כללית.
לרוב, הניתוח בהרדמה כללית נעשה בניתוח ילדים כדי לוודא שהם נשארים יציבים כדי למנוע פגיעה בעין.
משתמשים בהרדמה מקומית בניתוח מבוגרים, והיא מתבצעת באמצעות זריקה קטנה לתוך העפעף.
ניתן למזער את חוסר הנוחות הנובע מהזריקה בעזרת קרם הרדמה, אשר מורחים אותו באופן מקומי.
ניתן להסיר את הכלזיון בשתי דרכים, בהתאם לגודל של הציסטה.
את הכלזיון הקטן יחסית מסירים באמצעות חתך קטן בחלק האחורי של העפעף.
המנתח או המנתחת מרימים את העפעף ובכך הם יכולים לגשת לחלק האחורי של פני השטח שלו ולעשות חתך של כ־3 מ"מ בחלק העליון של הכלזיון.
לאחר מכן הגוש מוסר, ומפעילים לחץ במשך כמה דקות כדי לעצור את הנטיפה שעלולה להתרחש כתוצאה מהתהליך.
ניתוח של כלזיון קטן אינו מחייב תפרים, מפני שהחתך נמצא בחלק האחורי של העפעף ולכן לא ניתן לראות אותו, והתוצאה הקוסמטית מעולה.
הכלזיון הגדול מוסר באמצעות חתך על פני העפעף.
הכלזיון הגדול יותר דוחף בדרך כלל את העור של העפעף, ולכן הרופאים מעדיפים להוציא אותו בדרך זו.
בדרך כלל, החתך אינו גדול יותר מ-3 מ"מ והוא נעשה בחלק העליון של הכלזיון.
הגוש מוסר ואז מפעילים לחץ על החתך כדי למנוע נטיפת דם.
סוג ניתוח זה צריכים לסגור עם תפרים עדינים מאוד.
הם בקושי נראים לעין ובדרך כלל הם יוסרו תוך שבוע לאחר הניתוח שבוצע.
אף על פי שהכלזיון הוא לעיתים רחוקות מסוכן, מקובל לשלוח את הכלזיון או חלק ממנו למעבדה לבצע סינון לסרטן.
כאשר שוקלים ניתוח כלזיון, חולים הנוטלים אספירין או כל תרופה אחרת לדילול דם, מומלץ להפסיק לנטול אותם שבוע לפני ההליך מפני שהם עשויים להוביל לדימום בלתי נשלט.
ישנם מספר בדיקות הנעשות לפני הניתוח על מנת לוודא שהחולה במצב טוב לעבור את הניתוח.
במקרים נדירים, המטופלים נשארים לשמירת לילה בבית החולים לאחר ניתוח הכלזיון.
זה כולל מקרים שבהם אירעו סיבוכים בניתוח, והמטופל צריך להיות תחת פיקוח הדוק.
עם זאת, ברוב המקרים, המטופלים יכולים לחזור הביתה אחרי שהניתוח מסתיים.
תהליך ההחלמה הוא קל ודי מהר.
רוב המטופלים חווים אי נוחות קטנה מאוד בעין, אשר ניתן לשלוט בה בקלות על ידי נטילת תרופות לשיכוך כאבים.
בכל מקרה, ממליצים למטופלים להימנע מכניסת מים לתוך העיניים במשך 10 ימים לאחר הניתוח.
הם יכולים לשטוף, לרחוץ, או להתקלח, אבל הם חייבים להיות זהירים על מנת לשמור על האזור נקי ויבש.
איפור ניתן לשים אחרי חודש לפחות לאחר הניתוח.
ממליצים לחולים לא לשים עדשות מגע בעין המפגועה לפחות שמונה שבועות על מנת למנוע זיהומים וסיבוכים פוטנציאליים.
בדרך כלל, המטופלים מקבלים טיפות עיניים כדי למנוע זיהום ונפיחות בעיניים, ותרופות משככי כאבים כדי לעזור להם להתמודד עם כאבים ואי נוחות באזור העפעף והעין.
אחד יכול להשתמש פרצטמול (אצטאמינופן) במקום אספירין כדי לשלוט בכאב.
כמו כן, לאחר הניתוח, משתמשים במרפד ומגן פלסטיק על מנת להפעיל לחץ על העין כדי למנוע דליפת דם לאחר הניתוח; ניתן להסיר אותו 6 עד 8 שעות לאחר הניתוח.
אנשים שעוברים ניתוח כלזיון מתבקשים בדרך כלל לבקר את מנתח העין למעקב אחרי שלושה עד ארבעה שבועות לאחר השלמת הניתוח.
הם יכולים לנהוג יום אחרי הניתוח והם יכולים לחזור לעבודה תוך יום אחד או יומיים.
ניתוח כלזיון הוא הליך בטוח וסיבוכים מתרחשים לעיתים רחוקות מאוד.
כמו כן, סיבוכים חמורים הדורשים ניתוח נוסף הם גם מאוד נדירים.
הסיבוכים הפוטנציאליים הם זיהום, דימום, או חזרת הופעת הכלזיון.
כלזיון גדול יכול לגרום לאסטיגמציה בשל לחץ על הקרנית.
החולים שמבצעים ניתוח לייזר בעיניים אשר כרוך בעיצוב הקרנית על ידי שריפת חלקים ממנה והיחלשות המבנה שלה, עלולה להיות להם נטייה לעיוות צורת הקרנית בשל כלזיון קטן.
סיבוכים כולל היפופיגמנטציה עלולים להתרחש עם הזרקת סטרואידים.
חזרת הכלזיון באותו אזור עשוי לפעמים להיות תסמין לקרצינומה של תאי חלב, אם כי רק לעיתים נדירות.
לפעמים, כמוצא אחרון, הניתוח מבוצע.
העפעף מוזרק עם הרדמה מקומית, שמים על העפעף מלחציים, ולאחר מכן העפעף מתהפך.
מבצעים חתך בחלק הפנימי של העפעף, והכלזיון מנוקז ומגורד עם מגרד .
הצלקת בחלק העליון של העפעף יכולה לגרום לאי נוחות אצל חלק מהחולים אשר מרגישים את הצלקת כשממצמצים.
כאשר ניתוחים הם פולשניים, ומזיקים לרקמות בריאות (למשל, משאיר מאחוריהם צלקת ברקמה או אפילו גורמים לבלפריטיס), בהינתן אפשרויות אחרות, טיפול פחות פולשני הוא תמיד מועדף.
באופן דומה, הכלזיון עלול לחזור על עצמו כאשר לעין יש נטייה לכך, והתערבות כירורגית כל פעם אינה אפשרית.
לכן הניתוח צריך להיחשב רק כמוצא אחרון, ולהיות מבוצע כמה שפחות כ־5% מכל חולי הכלזיון.
חסימת בלוטות מייבומיאן עשוי להיות מטופל גם עם מגבות חמות, אשר מרככות את השמנים שעל הבלוטה.
שעיר משורטט (שם מדעי: Otus brucei) הוא מין של דורס לילה מהסוג שעיר, המצוי בישראל.
משמעות שמו המדעי הוא "ציציות באוזניים" או "אוזניים שעירות", שכן גופו שעיר במיוחד.
מוצאו ברחבי אסיה ובין השאר בישראל.
מסת השעיר המשורטט היא כ-95 גרם ואורך גופו 19–22 ס"מ (בערך באורך של מרצפת סטנדרטית).
השעיר המשורטט נראה כמו ינשוף כיס קטן ופרוותי.
גופו מכוסה בשרטוט אורכי על גבו ובטנו.
לבושו בהיר ובגוון חולי, בעיקר בפנים ופס כתפו הוא בצבע בז', כלומר, אין לו הגוון החלודי ופסי הרוחב הלבנים המאפיינים את השעיר המצוי.
גודלו של השעיר המשורטט עולה על גודל השעיר המצוי רק במעט, באופן שכמעט ואינו ניכר בשדה.
אף על פי שקיימת חפיפה רבה בין שני המינים על גבי חלקים נרחבים מאזורי התפוצה שלהם, ניתן להבחין בין השעיר המצוי לשעיר המשורטט על פי כמה מאפיינים עיקריים:
נוצות האצבע הקדמית השמאלית ארוכות מהותית מאלו של השעיר המצוי וציפורן האצבע האחורית של השעיר המשורטט ארוכה בממוצע מזו של שעיר מצוי.
כמו כן, נמצא שיחס כנף הזנב של שעיר משורטט נמוך מזה של שעיר מצוי.
על אף המידע הרב המצוי בספרות באשר לזיהוי פרטים בוגרים, קיים מידע מצומצם ביותר אודות זיהוי גוזלים ופרחונים, ביניהם:
1. אצבע קדמית שמאלית מנוצה האופן ניכר.
2. הגוון הכללי של הגוזלים חולי בהיר בניגוד לגוון אפור חום של גוזלי השעיר המצוי.
3. המצח והחזה בעלי פספוס רוחב בהשוואה לפספוס אורך בגוזלי השעיר המצוי.
4. לגוזלי השעיר המשורטט גבות בהירות לעומת גבות כהות לגוזלי השעיר המצוי.
5. לגוזלי השעיר המשורטט צבע עין צהוב כהה לעומת צהוב בהיר יותר בשעיר המצוי.
השעיר המשורטט דוגר בקביעות באזורים מדבריים ממזרח טורקיה מזרחה דרך עיראק, טורקמניסטן, אפגניסטן עד לקזחסטן.
מין זה מתאפיין בנדידה חלקית והוא חורף קבוע במזרח התיכון, הודו וחצי האי ערב.
השעיר המשורטט חורף וחולף נדיר בישראל, בעיקר בנחלים עם עצי שיטה הנשפכים לערבה ובהרי אילת, וכן הוא מקנן בשטחי צפון ים המלח.
השעיר המשורטט אינו נודד למרחקים ארוכים.
עם זאת, לא קיים אומדן אמיתי של האוכלוסייה העולמית, וגם לא ידוע על טרנדים או איומים, ולכן היא מסווגת כיציבה.
חלק מהאוכלוסייה העולמית יציבה וחלק נודדת, אך היחסים ביניהם אינם ברורים.
קולו של השעיר המשורטט שונה מקולו של השעיר המצוי, וזהו כנראה אמצעי הזיהוי הטוב ביותר בעיקר באזורי הקינון.
קולו של השעיר המשורטט חלש ועמוק, לעומת קולות השעיר המצוי הרמים והצעקניים.
בדרך כלל שעיר משורטט מטיל ביצים בסביבות השבוע השלישי של אפריל.
הנקבה מטילה בתוך נקרת עץ או בקן גמור 4–6 ביצים, ותקופת הדגירה נמשכת כ-26–28 ימים.
כעבור כ-26 ימים מיום הבקיעה הפרחונים עוזבים את הקן.
כלומר, תחילת הקינון היא באמצע אפריל, הבקיעה בין אמצע מאי לתחילת יוני, והפריחה מהקן היא בסוף יוני.
מזונו של השעיר המשורטט דומה לשל השעיר המצוי ומורכב בעיקר מחרקים ופרוקי רגליים שונים, ולעיתים רחוקות גם מציפורי שיר ומכרסמים קטנים.
שעיר הוא שם תנכ"י ולרוב הוא מופיע בהקשר של תיש (במדבר ט"ו) ולעיתים במשמעות של ינשוף (ישעיה, י"ג).
גם אז מפרשים את השם בשל הדמיון לשעיר עיזים בריקוד ובריבוי הנוצות.
שעיר סוניה (שם מדעי: Otus sunia) הוא מין של שעיר ממשפחת הינשופיים החי במזרח אסיה ובדרום-מזרח אסיה בטווח שבין רוסיה לתאילנד.
השעיר בעל נוצות אפורות-בהירות מסורטטות בחום לאורך הבטן, החזה והראש והכנפיים, הגב העורף חומים או כתומים עם שרטוטים אפורים עד לבנים בקצוות.
הראש גדול עם עיניים צהובות קדמיות המותאמות לראיית לילה והמקור קצר וכהה.
לשעיר זה ציצות קטנות יחסית ואינם זקופות.
מסביב לראש צווארון גדול ואפור עם קצוות שחורים ליד פרצוף השמע.
השעיר מצוי ביערות רחבי עלים, יערות נשירים ויערות גשם בין רוסיה לתאילנד ולאורך תת-היבשת ההודית.
הוא מצוי גם בכמה איים כמו באינדונזיה ומלזיה, הפיליפינים, יפן וסחלין.
הוא מסתתר בין עלוות העצים ויוצא בלילה.
השעיר מאזין מהענף לטרף בעזרת אוזניו הגדולות ועט עליו בחרישיות מהענף.
טרפו כולל מכרסמים קטנים, עופות קטנים, עטלפים, זוחלים כמו שממיות, עכבישים וחרקים גדולים.
שעיר זה אינו מכין קן אלא מחפש נקרות עצים או קנים מוכנים, במקרים רבים של סיטיים.
בקן הנקבה מטילה 3–6 ביצים ושומרת עליהם עד הבקיעה מטורפים כמו נחשים ונמיות התרים אחרי הביצים.
ישעיה (שעיה) סגל (7 במאי 1951 – 6 ביוני 2017) היה עיתונאי, צלם עיתונות ויועץ תקשורת ישראלי.
היה יועצם של ראשי ממשלת ישראל אריאל שרון ובנימין נתניהו.
סגל נולד בארצות הברית, בנם של יצחק (אירוינג) ועליזה (פלורה) סגל.
סבו, הרב יוסף סגל, היה חתנו של הרב יעקב משה ספיר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כרבה הראשון של נס ציונה.
לאחר מכן ירדה המשפחה לארצות הברית, ובנו יצחק כיהן בה כרב.
גם הבן השני, הרב זאב סגל, כיהן כרב בניו יורק.
בשנת 1961 עלתה משפחתו לישראל, והתיישבה בכפר סבא.
בין השנים 1974–1985 היה כתב וצלם בעיתון "מעריב".
בשנת 1974 פתח יחד עם צלמי העיתונות חנניה הרמן ושמואל רחמני את סוכנות הצילום "24+", שפעלה עד 1977.
ב-6 באוקטובר 1981 שהה במצרים בזמן רצח סאדאת, והיה העיתונאי הראשון שערך ראיון עם יורשו חוסני מובארכ.
לאחר שפרש מ"מעריב", באמצע שנות ה-80, פתח משרד עצמאי לייעוץ אסטרטגי ויחסי ציבור.
בין היתר היה יועץ של יצחק תשובה ושל קבוצת דלק שבשליטתו.
בשנת 2010 התלוננה תנועת אומ"ץ על סגל שהוא פועל בניגוד עניינים חמור בסוגיית תמלוגי הגז, זאת בשל פעילותו של כיועצו של נתניהו ושל יצחק תשובה במקביל.
החל משנת 1996 עבד כדוברו ויועצו של אריאל שרון, תחילה כשהיה שר התשתיות, ואחר כך כשהיה ראש הממשלה.
לאחר מכן היה יועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושל רעייתו שרה נתניהו ונחשב לאיש סודם.
הוא החל לכתוב ספר על קשריו עם בני משפחת נתניהו, יחד עם העיתונאית מזל מועלם, אולם הספר לא יצא לאור.
בשנת 2005 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על העסקתו של סגל במשך שנה וחצי כיועץ אסטרטגי לשר האוצר, בנימין נתניהו, בלי שנחתם עמו חוזה העסקה, ובלי שנציב שירות המדינה התבקש, וממילא גם לא אישר, את העסקתו כיועץ.
וגם לא נבחן חשש לניגוד עניינים בנוגע להעסקתו.
בעקבות הבדיקה הודיע נתניהו כי הפסיק להיעזר בסגל.
במרץ 2010, מבקר המדינה בדק את מעורבותו של סגל ברשות השידור.
לאחר שלמבקר המדינה הגיעה תלונה, לפיה סגל פעל להדחתו של מרדכי שקלאר, מנכ"ל רשות השידור ופעל לקידומו של יוני בן מנחם לתפקיד מנכ"ל הרשות במקומו של שקלאר.
בינואר 2017, מסר עדות ביחידת להב 433 בתיק 1000. במהלך עדותו סיפר סגל על הדינמיקה המורכבת שהיה לו עם הזוג נתניהו, כולל מתנות אשר הוא עצמו העניק לזוג ובמיוחד לשרה נתניהו.
בעדות סיפר סגל כי מעולם לא קיבל תמורה כספית מהליכוד, ואף הועסק בלי חוזה, תוך הבטחות של נתניהו עצמו לסגל כי ימלא תפקידים בכירים, אשר התבררו לטענת סגל כשקרים והונאות.
לאור פטירתו של סגל, העדות לא נשמעה בבית המשפט, אך נחשפה באפריל 2021 בתוכנית המקור.
בשנתו האחרונה נאבק במחלת הסרטן.
נפטר ממחלתו ב-5 ביוני 2017 בבית החולים תל השומר, בגיל ששים ושש.
היה לו בן אחד מנישואיו הראשונים, ושניים יחד עם רעייתו השנייה, שרה.
בן דודו הוא פרופסור חיים סוקניק.
שעיר קפריסיאי (שם מדעי: Otus cyprius) הוא דורס לילה ממשפחת הינשופיים, אנדמי לקפריסין.
ישנם חוקרים שסוברים שזהו תת-מין של השעיר המצוי.
הוא דומה לו בממדיו (אורך של 19 עד 21 ס"מ לערך) ובצבע נוצותיו האפורות-מסורטטות.
כמו שאר השעירים הוא בעל נוצות המתאימות לצבע קליפת העצים, עליהם הוא יושב.
שעיר זה מצוי לרוב בחורשי אורנים טבעיים, בייחוד מהמין אורן קפריסאי (Pinus brutia).
השעיר הקפריסאי לא מצוי בסכנה בטבע, אם כי האנדמיות שלו עלולה לסכן אותו בעתיד.
השעיר קפריסיאי טרם הוכר באתר IUCN כמין נפרד ונחשב לתת-מין של השעיר המצוי.
שעיר ערבי (שם מדעי: Otus pamelae) הוא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים ומהסוג שעיר המצוי בטבע רק בחצי האי ערב בערב הסעודית, עומאן ובתימן.
האוכלוסייה של שעיר זה קטנה מאוד.
לא כל החוקרים מסכימים על סיווגו של השעיר ומסווגים אותו כתת-מין של שעיר אפריקאי (Otus senegalensis) או שעיר משורטט, אף שיש מספר הבדלים בצבע הנוצות.
השעיר לא נצפה הרבה בטבע ולא ידוע עליו הרבה.
אורכו 18 סנטימטירם ומשקלו 62 עד 71 גרם בממוצע.
הוא בעל נוצות בצבע חום עד קרם-אפור בחלקו העליון ומנוקד בכתמים לאורך החזה והבטן.
הראש רחב עם עיניים צהובות והמקור אפרפר עם קצה שחור.
לשעיר "ציצות אוזניים" קטנות מצידי הראש והם מעט כהות יותר משאר הראש.
השעיר חי בטבע באזורים צחיחים עד מדבריות, לרוב סביב עצי דקל או עצים דומים וכן בין סלעים, בהם הוא נח.
הוא נפוץ גם בכמה הרים כמו הרי עסיר.
השעיר הוא פעיל לילה הניזון בעיקר חרקים גדולים כמו חיפושיות, חגבים ועוד אך גם מחולייתנים שהוא תופס.
שעות עבודה הוא פרק הזמן שבו עומד העובד לרשות העבודה, לרבות הפסקות קצרות ומוסכמות שהעובד זכאי להן להחלפת כוח, בין אם במקום העבודה עצמו או במקום אחר שהעובד נדרש להימצא בו על פי דרישת המעסיק.
מדינות רבות מסדירות את שעות העבודה בחוק ובנהלים שונים, בהם נקבעים זמני מנוחה יומיים מינימליים, חגים שנתיים, מספר ימי עבודה בשבוע ומספר שעות עבודה מרבי בשבוע.
שעות העבודה משתנות על פי אחוז משרה ומקום העבודה וההסכמים בו.
שעות עבודה סטנדרטיות הן מספר השעות המותר בחוק שבהן אפשר לעבוד ביום, בשבוע, בחודש או בשנה.
המעסיק מחויב לשלם שכר גבוה יותר עבור שעות נוספות מעבר לשעות עבודה סטנדרטיות.
שעות העבודה הרגילות במדינות ברחבי העולם הן סביב 40 עד 44 שעות בשבוע.
בשנים האחרונות מתקיים במיוחד במדינות אירופה, שיח ער על צמצום שעות עבודה שבועיות או ימי עבודה בשבוע וחלק מן המדינות אף יישמו קיצור זה בהוראות שעה לתקופה קצובה או לתקופת ניסיון.
כך למשל בצרפת הונהג בשנת 2000 שבוע עבודה של 35 שעות בשבוע, אך עקב תלונות המעסיקים הוא עומד על 40 שעות בשבוע, בגרמניה 35 שעות עבודה בשבוע לפועלים לתקופת ניסיון, בשוודיה 30 שעות עבודה בשבוע לתקופה קצובה ועוד.
בחלק מן המדינות יש ניסיון לעבור לשבוע עבודה בן ארבעה ימי עבודה.
מנגד יש מדינות בהן עובד מחויב לעבוד שעות עבודה רבות ביום או בשבוע אם כי חלקן בתשלום נוסף.
דוגמה לכך היא דרום קוריאה בה מונהג שבוע עבודה של 52 שעות מתוכן 16 שעות נוספות.
מאז שנות השישים, שוררת הסכמה בקרב אנתרופולוגים, היסטוריונים וסוציולוגים כי חברות ציידים-לקטים מוקדמים נהנו מזמן פנוי רב יותר מזה שעומד לרשות עובדים בימנו.
לִי שחקר את בני שבט ה'קּהוּ' (Kung!) – הידועים גם בשמם 'בושמנים' – במדבר קלהארי באפריקה הדרומית מצא שנדרשות להם בין 12 ל-19 שעות בשבוע כדי לאסוף את כל המזון הדרוש להם.
מחקרים שנערכו בשנות ה-70 בחנו את שבט ה-Machiguenga באמזונאס העליון ואת שבט ה-Kayapo בצפון ברזיל.
מחקרים אלה הרחיבו את הגדרת העבודה מעבר לפעילויות איסוף ציד גרידא, אך הממוצע הכולל בחברות הציידים-לקטים שנחקר עדיין היה מתחת ל-4.86 שעות ביום, בעוד שהמקסימום היה מתחת ל-8 שעות.
התפיסה הכללית עדיין מתיישבת עם הקונצנזוס האקדמי לפיו ציידים-לקטים עבדו הרבה פחות מבני האדם המודרניים.
המהפכה התעשייתית אפשרה לפלח גדול יותר באוכלוסייה לעבוד כל השנה, ללא קשר לעונה ותאורה מלאכותית אפשרה לעבוד יותר מדי יום.
איכרים ופועלים חקלאיים עברו מאזורים כפריים לעבוד במפעלים עירוניים, וזמן העבודה במהלך השנה גדל משמעותית.
במהלך המאה ה-20, שעות העבודה התקצרו בכמעט מחצית, בין היתר בגלל עליית השכר הנגרמת על ידי צמיחה כלכלית מחודשת ותחרות על עובדים מיומנים.
זאת לאחר מאבקים של איגודים מקצועיים וחקיקה פרוגרסיבית.
שבוע העבודה, ברוב העולם המתועש, צנח בהתמדה, לכ-40 שעות לאחר מלחמת העולם השנייה.
שעות העבודה בכלכלות מתועשות בכל העולם יורדות בהתמדה.
באמצע שנות האלפיים, הולנד הייתה המדינה הראשונה בעולם המתועש, עם שבוע ממוצע של כ־29 שעות עבודה בשבוע.
השיח העולמי בנושא "איזון בית-עבודה" רלוונטי מאוד לנושא שעות עבודה.
הגישה המודרנית בוחנת שיטות שיאפשרו לעובדים להתקדם ולהצליח בשוק העבודה מבלי שייאלצו לעבוד שעות עבודה רבות מאוד ולשלם בשל כך מחירים משפחתיים או אישיים גבוהים.
מדינת ישראל שותפה לאמנות הבינלאומיות בדבר זכאות העובדים לשעות עבודה סבירות והוגנות.
בישראל חוק שעות עבודה ומנוחה מסדיר את הזמנים שבהם מותר למעביד להעביד את העובד, את זכות העובד למנוחה שבועית ואת הגמול שיש לשלם עבור עבודה נוספת.
החוק קובע זמני מנוחה יומיים מינימליים, חגים שנתיים, מספר ימי עבודה בשבוע ומספר שעות עבודה מרבי בשבוע.
גם בישראל זמן העבודה משתנה על פי אחוז משרה ועל פי אופי ומקום העבודה.
בחוק נקבע כי שבוע עבודה לא יעלה על 45 שעות שבועיות.
עם זאת, צו הרחבה בדבר קיצור שבוע העבודה במשק, אשר פורסם ביום 19.3.2018, קובע כי החל מיום 1.4.2018, שבוע עבודה לא יעלה על 42 שעות עבודה.
עד למועד פרסום הצו, שבוע העבודה עמד על 43 שעות בהתאם להוראות צו הרחבה להסכם מסגרת משנת 2000. במגזר הציבורי, שבוע העבודה קוצר ל-41 שעות החל מיום 1.10.2023, ויקוצר עוד ל-40 שעות החל מיום 1.9.2024. זאת מכוח הסכם המסגרת במגזר הציבורי מיום 17.7.2023.
שבוע עבודה מתחיל ביום א' ומסתיים במוצאי שבת בחצות ולא יעלה על 42 שעות שבועיות לעובדים במשרה מלאה.
בערבי חג וביום לפני המנוחה השבועית (לעובדים 6 ימי עבודה בשבוע), יום עבודה יקוצר.
היקף המשרה של עובדים במשרה חלקית יחושב בהתאמה לפי 42 שעות שבועיות או 182 שעות חודשיות.
לעובדים 5 ימי עבודה בשבוע
במהלך 4 ימים בשבוע יחושב יום עבודה לפי 8.6 שעות (8 שעות ו-36 דקות) וכל זמן עבודה נוסף יחשב שעות נוספות.
במהלך יום אחד קבוע בשבוע, על פי בחירת המעסיק, יופחת אורך יום העבודה בשעה אחת ויחושב לפי 7.6 שעות (7 שעות ו-36 דקות) וזמן עבודה נוסף יחשב שעות נוספות.
השעות שצוינו אינן כוללות הפסקה, אלא אם כן הוסכם אחרת בין המעסיק לעובדים.
לעובדים 6 ימי עבודה בשבוע
יום עבודה מלא לא יעלה על 8 שעות עבודה רגילות וכל זמן עבודה נוסף יחשב כשעות נוספות.
עבודת לילה היא משמרת שלפחות שעתיים מתוכה הן בין השעות 22:00 ל-06:00. יום עבודה מלא לעובד במשמרת לילה יהיה 7 שעות רגילות וכל זמן עבודה נוסף יחשב כשעות נוספות.
שבוע העבודה של עובד המועסק בעבודת לילה לא יעלה על 58 שעות, כולל שעות נוספות.
שעלבים (המוזכרת גם כ"שַׁעֲלַבִּין") היא עיר מקראית.
בתקופת השׁוֹפְטִים הָאֱמֹרִים המשיכו לשבת "בְּהַר חֶרֶס בְּאַיָּלוֹן וּבְשַׁעַלְבִים" ובני דָן נאלצו בשל כך לנדוד אחר כך צפונה:
בני ישראל בכל זאת התיישבו בסופו של דבר בשַׁעַלְבִים, וכך נזכר "אֶלְיַחְבָּא הַשַּׁעַלְבֹנִי" בין גיבורי דָוִד, ושַׁעַלְבִים נכללה בנציבות השנייה של הממלכה המאוחדת בימי שְׁלֹמֹה (יחד עם בֵּית-שֶׁמֶשׁ ואַיָּלוֹן):
שַׁעַלְבִים נזכרת כאמור מספר פעמים במקרא ביחד עם אַיָּלוֹן, ולכן מקובל הזיהוי שלה עם התל עליו שכן בעבר הכפר הערבי סלבית (כיום קיבוץ שַׁעַלְבִים), אשר שימר ע"פ המשוער את שם העיר המקראית, ואשר שוכן כ-4.5 ק"מ מצפון-מערב לתל איילון.
היישוב נזכר בצורה "סעלב", כמקום מוצאה של אישה ושמה מרים ברת יעקוב, בשטר יהודי הכתוב ארמית ממדבר יהודה, המתוארך לשנת 140 לספירה.
אוסביוס מזכיר את העיר "סעלבה" שהתקיימה בימיו באוֹנוֹמַסְטִיקוֹן (ספר גאוגרפי של ארץ ישראל מהתקופה הביזנטית) מבלי לציין את מקומה, והירונימוס מזכיר את העיר "Selebi" שבנחלת דן.
בגבעה של סַלְבִּית נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה הקדומה, ולאורך כל תקופות המקרא, כולל התקופה הכנענית, הישראלית (ברזל), תקופת שיבת ציון (הפרסית), ההלניסטית, וגם מתקופות מאוחרות יותר.
הממצאים כוללים חרסים רבים וכלי צור, מטבעות, בורות פעמון, מערות מסתור וקבורה, גתות חצובות ושרידי מבנה ופסיפס של בית כנסת שומרוני מהמאות ה-4–5 לספירה .
שעיפורה (בערבית شعيفورة) או ג'עיפורה (جعيفورة) הוא סלט מהמטבח הסורי.
הסלט לרוב מורכב מגבינת שנקליש, עגבניות קצוצות, בצל ושמן זית.
המנה ידועה גם בשם bāzarkān (بازركان), ולפעמים נקראת פשוט סלט שנקליש (سلطة شنكليش).
הוא עשוי לכלול מלפפון, פלפל ירוק, גזר, פטרוזיליה או נענע, קצוצים דק.
מוגש כמתאבן לארוחת בוקר או ערב, במסעדות בבניאס, טרטוס או לטקיה, ובכפרים אחרים באזור החוף של סוריה.
במהלך המאה ה-20 אוכלס מחדש אזור החוף ומרכז סוריה (חומס, חמה וסלמיה), והתושבים החדשים הביאו עמם את הסלט והגבינה.
שעלת היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק Bordetella pertusis, השייך למערכת החיידקים הארגמניים.
בשפת היום-יום ניתן הכינוי שעלת לכל שיעול ממושך ואינטנסיבי.
שימוש זה מבלבל בין המחלה הספציפית (שעלת) והתסמין (שיעול), אשר קיים במחלות רבות אחרות.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה מחלת השעלת גורם לתחלואה של מיליוני ילדים בעולם וגורם משמעותי בתמותת תינוקות, לפיכך שויכה למחלות המכונות "מחלות ילדים".
מאז שהוחלט לחסן באופן שיגרתי כנגד שעלת, נצפתה ירידה דרמטית בתחלואה ובתמותה מהמחלה.
לפני החיסון היו פי 800 מקרי שעלת בהשוואה לתקופה בה ניתן החיסון.
בשנים האחרונות חלה עליה בתחלואה משעלת שגורמיה הם:
עליה באבחנת המחלה (לפי טענה זו לא השתנה מספר החולים)
עליה בתחלואת מבוגרים אשר חוסנו בעבר אך בהיעדר חיסון כנדרש של האוכלוסייה המבוגרת, נצפית ירידה ברמת הנוגדנים בגופם.
החיסון אינו נמצא בסל התרופות למבוגרים בישראל (שאינן נשים הרות).
זמן הדגירה של המחלה הוא בין שבוע לשלושה שבועות.
השלב הראשון של המחלה, "השלב הקטרלי", מתאפיין בהפרשה מוגברת של נזלת והפרשה מהעיניים.
בשלב זה השיעול עדיין לא בולט וקשה לאבחן את השעלת.
החולה נראה "מצונן" והוא עלול, בלי ידיעה על מחלתו, להדביק רבים.
המשך המחלה, הפוגעת בעיקר בתינוקות ובילדים קטנים, מאופיינת בהתקפים פתאומיים של שיעול רצוף הנגמרים בשאיפה שורקנית כאשר החולה שואף אוויר.
תופעה זו נקראת באנגלית Whooping, ומכאן שמה האנגלי.
מאפיינים נוספים לשעלת בילדים הם האדמת הפנים בזמן שיעול, הפסקות נשימה, ושיעול המביא להקאה חוזרת.
המחלה עלולה לפגוע גם באנשים אשר חוסנו בעבר כנגד שעלת אם כי במקרה זה יהיו התסמינים לרוב קלים יותר.
שעלת עלולה לגרום לסיבוכים, בהם: דלקת ריאות, פרכוסים, דימומים במוח, קרע סרעפת, דימום במערכת העיכול, שבירת צלעות ובריחת שתן.
המחלה מסוכנת במיוחד לתינוקות בני פחות משלושה חודשים.
בספירת הדם אופייני למצוא אחוז גבוה של לימפוציטים.
סרולוגיה לחיידק השעלת - המצאות נוגדנים מסוג IgM או IgA אופייניים לזיהום בשלב החריף.
נוגדנים אלו עולים גם בתגובה לחיסון, כך שבתקופה הסמוכה לחיסון, המצאות נוגדנים לא מאשרת זיהום.
נוגדנים מסוג IgG מצביעים על זיהום בעבר או מצב של חיסון.
בדיקת PCR לשעלת: בדיקה זו בודקת הימצאות DNA של חיידק השעלת, והיא הבדיקה הרגישה ביותר להימצאות זיהום.
בדיקה זו אינה סטנדרטית עדיין, ואינה נכללת בסל הבריאות בישראל.
חיידק השעלת נכנס ומתרבה בתוך תאי הגוף בדרכי הנשימה.
טיפול יעיל דורש אנטיביוטיקה המסוגלת לחדור לתוך התא.
הטיפול המקובל הוא באנטיביוטיקה ממשפחת המקרולידים כדוגמת אריתרומיצין הניתן למשך שבועיים, או אזיטרומיצין (אזניל) הניתן למשך 5 ימים.
יש חשיבות לסיים את מלוא הטיפול גם בכל בני הבית של החולה בין אם הם חולים בשעלת או אם אין להם תסמינים של המחלה וזאת בשל אחוז ההדבקה הגבוה של המחלה.
גם לאחר טיפול אנטיביוטי מלא, עלול החולה להמשיך להשתעל למשך מספר שבועות בשל נזק שנגרם לדרכי הנשימה, וזאת למרות שהחיידקים בגופו הושמדו.
מאז שהורכב חיסון למחלה ירדו אחוזי התמותה ממנה בכלל מדינות העולם וכיום היא כמעט ואינה קטלנית במדינות המערב.
עם זאת, ישנם מקרי מוות של תינוקות משעלת בעולם המערבי בכלל ובישראל בפרט.
חיסון צלולרי (whole-cell): היה החיסון המקובל לשימוש עד לפני מספר שנים.
לחיסון זה, הבנוי על חיידקים מומתים, מספר תופעות לוואי:
עליית חום תוך 24 שעות ממתן החיסון.
חוסר שקט חולף ומתבטא בבכי אצל תינוקות.
יוחסה לחיסון פגיעה נדירה במערכת העצבים המרכזית.
הנושא שנוי במחלוקת, ועם זאת מחמת הספק נמנעו מחיסון כנגד שעלת בילדים הידועים כסובלים ממחלה פרוגרסיבית (מתדרדרת) של מערכת העצבים.
חיסון א-צלולרי (acellular): הוא החיסון המקובל כיום והוא ניתן בישראל.
הוא מבוסס על רעלן השעלת (Pertussis toxin) וחלבונים המצויים על פני החיידק.
יתרונו בפחות תופעות לוואי, אם כי גם הוא לא מומלץ לילדים עם מחלות נוירולוגיות פרוגרסיביות (מחלות כגון שיתוק מוחין, לדוגמה, אינן פרוגרסיביות).
החיסון ניתן בגילאים: חודשיים, ארבעה חודשים, חצי שנה ושנה, והחל משנת 2005 גם בגיל שש שנים.
משרד הבריאות ממליץ לנשים בהריון להתחסן בשליש האחרון של ההריון כדי להגן על התינוק בחודשיים הראשונים של החיים, אשר בהם המחלה עלולה להיות קטלנית.
החיסון עצמו אינו עובר את השליה.
האם מפתחת נוגדנים אשר פועלים כנגד שעלת והנוגדנים הם שעוברים את השליה.
הוכח כי ההגנה שמספק חיסון האם בהריון מפני מחלה קשה של תינוק היא כ-90%.
חיסון שעלת לנשים בהריון הוכנס לסל הבריאות בישראל והוא ניתן להן בחינם.
תופעות הלוואי שה-CDC פרסם עבור חיסוני ה Tdap שניתנים בהריון הן: כאב מקומי, אדמומיות, נפיחות במקום הזריקה, עליית חום, כאבי ראש, הרגשת חולשה ובחילה, הקאות, שלשול וכאבי בטן, במקרה של תופעות לוואי חמורות יותר ה-CDC ממליץ לפנות לטיפול רפואי והצוות הרפואי אמור להגיש את המידע ב- VARES.
מקרי מוות של תינוקות בישראל
בחורף 2014–2015 חלו תינוקות רבים בישראל בשעלת ומספר תינוקות נפטרו מהמחלה.
בשנת 2015, דווח על התפרצות מחלת השעלת באזור ירושלים, אשר גרמה למותם של 3 תינוקות.
מאות תושבים חלו, מתוכם 58 תינוקות מתחת לגיל שנה.
עקב המצב, החיסון כנגד שעלת הוקדם לגיל שישה שבועות (במקום 8 במצב רגיל) וכן זמן ההמתנה בין החיסון למנות הבאות קוצר ל-4 שבועות (במקום 8), במטרה לבנות את ההגנה אצל התינוקות מוקדם יותר ולהגן עליהם מפני המחלה.
בינואר 2024, דווח על מקרה מוות של תינוק בן כחודשיים באזור ירושלים, שנפטר מהמחלה.
אמו לא התחסנה בזמן ההריון.
שער האשפות , הוא אחד משערי ירושלים, השוכן בחומה הדרומית של העיר העתיקה סמוך לכותל המערבי.
הוא נבנה במחצית המאה ה-16 במסגרת שיקום חומות העיר בידי הסולטאן הטורקי סולימאן הראשון.
השער נקרא בערבית בשם 'באב אל-מע'ארבה' (שער המרוקאים) על שם השכונה המוסלמית-מוגרבית ששכנה בסמוך לו בתוך העיר עד שפונתה מיד אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, או 'באב אל-סילואן' (שער סילוואן, כפר השילוח) על שם הכפר הסמוך מחוץ לחומה.
לפני מלחמת השחרור והתפנות הרובע היהודי בעיר העתיקה מיושביו, יהודי הרובע היהודי קראו לו 'שער דוד'.
עד היום ירושלמים ותיקים וצאצאי תושבי הרובע היהודי שנאלצו להתפנות ממנו, קוראים לשער זה,' שער דוד'.
'שער דוד' או שער האשפות משמש היום לכניסת אוטובוסים לאזור הכותל, וליציאת כלי רכב מאזור הרובע היהודי.
השם 'שער האשפות' מופיע כבר בתנ"ך בספר נחמיה, כשמו של אחד השערים בחומת העיר בימי שיבת ציון:
כמו כן, הוא מוזכר פעם אחת במשנה:
יש הסוברים כי דרך שער זה הוצאו האפר והאשפה מבית המקדש לנחל קדרון, ומכאן שמו.
כפרשנות מאוחרת לשמו של השער מסופרת אגדה כי בתקופה הביזנטית השליכו הנוצרים באזור השער ועל הר הבית אשפה רבה, כדי למנוע מיהודים להתפלל במקום.
אולם (מלבד זאת ששם השער הוא קדום יותר) אין עדויות להפיכת המקום למזבלה בתקופה הביזנטית.
אברהם משה לונץ כתב בספרו מורה דרך בארץ ישראל וסוריה, בשנת 1890:
שער האשפות שוכן בנקודה הנמוכה ביותר בדרום-מזרח העיר העתיקה, סמוך למקום בו מתנקז הגיא המרכזי אל מחוץ לעיר ומתחבר לנחל קדרון.
לאורך השנים היה זה האזור המוזנח והעני ביותר בעיר, ששימש כנראה כבר בתקופת בית שני כמקום בעלי מלאכה ומגדלי צאן, ובתקופה הצלבנית כמקום מושבם של הבורסקאים.
בשלהי המאה ה-16 התיישבו בתוך העיר סמוך לשער מוסלמים יוצאי צפון אפריקה, שהגיעו בעיקר ממרוקו.
הם הובאו לירושלים ביוזמתו של השייח' אבו מדיין, שהקים עבורם את המתחם עליו נבנתה לימים רחבת הכותל המערבי, כחלק מהקדש (וקף), שכדוגמתו הקים באותה עת גם בעין כרם.
השכונה נקראה בשם 'שכונת המוגרבים', ובינה לבין שער האשפות נותר מרחב גדול למדי, נטוש ומלא אשפה וסחף.
במאה ה-19 נוקה השטח מעט, ונשתלו בו שיחי צבר.
בין שיחים אלה נמתחה דרך עפר צרה, שהובילה את הנכנסים בשער אל שכונת המוגרבים.
מבנה שער האשפות התפתח והשתנה במשך השנים.
השער נבנה על ידי העות'מאנים כפשפש נמוך וצר ברוחב של כמטר וחצי בנקודה הנמוכה ביותר של גיא הטרופיאון.
השער לא כלל בית שער להגנה, והיה גם סגור רוב הזמן.
רוחב השער המקורי נראה בקשת הקטנה, המצויה מעל שער האשפות היום.
במאה ה-19 החלה זליגה של תושבי העיר אל מורדות עיר דוד, בה התפתח הכפר סילואן והכפרים המקיפים אותו.
בעקבות כך נוצר לחץ על השלטון המקומי לפתוח את שער האשפות באופן קבוע, כדי לאפשר מעבר נוח מהעיר העתיקה אל אזור זה של העיר.
ב־1865 נפתח השער באופן רציף, כשבעקבות כך הוקם בית שער בגובה שתי קומות, שהוצמד אל השער מבחוץ, והסתיר בכך את עיטוריו היפים.
היציאה מבית השער הייתה בזווית של 90 מעלות ימינה, וממנה יצא שביל עפר צר והתחבר להר ציון ולסילואן.
ב־1936, בעקבות המרד הערבי הגדול נסגר השער למעבר, על מנת להפוך את הדרך שהגיעה לרובע היהודי מדרום לאורך החומה ומשם המשיכה לכותל המערבי לפתוחה ליהודים בלבד, על מנת לצמצם את החיכוך בין האוכלוסיות.
לאחר תום המרד ב־1939 נפתח השער שוב למעבר, והתנועה הגדולה בו הביאה את הבריטים לפרק את בית השער החיצוני.
ב־1952, תחת השלטון הירדני, הפשפש הצר הורחב מאוד, כדי לאפשר מעבר כלי רכב דרך כביש רחב אל העיר העתיקה.
הירדנים תמכו את הפריצה בקורת בטון רבועה.
על משקוף השער העות'מאני המקורי הופיע עיטור מגן דוד בתוך עיגול, שהיה מקובל באמנות המוסלמית כסמל גאומטרי נפוץ.
הירדנים טשטשו את העיטור, וכיום הוא ניכר אך בקושי.
ב-1980 שיפצה עיריית ירושלים הישראלית את שער האשפות, עקב הצורך לאפשר מעבר לאוטובוסים גדולים יותר.
השער הורחב לארבעה וחצי מטר, וקורת הבטון הכעורה כוסתה בחלקה באבני קירטון צהבהבות, המשוות לפינות השער אופי רך ומעוגל יותר.
בחפירות שנערכו לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967 נחשף ליד שער האשפות מגדל שמירה מוסלמי מהמאה ה־13. המגדל נקבר בחלקו מתחת לחומה העות'מאנית שנבנתה במאה ה־16 וחלק ממנו משמש מסד לחומה.
במסגרת פיתוח האזור בשנות השמונים שולב המגדל במערך הכניסה והיציאה מהעיר העתיקה, כשהוא הופך לשער נוסף בחומה.
בחודשים פברואר-יוני 2011 נערכו פעולות שימור בשער האשפות.
אלו נעשו מטעם רשות העתיקות ובמימון משרד ראש הממשלה והרשות לפיתוח ירושלים, כחלק מפרויקט שימור חומות ירושלים.
שער האריות הוא אחד משערי חומת העיר העתיקה של ירושלים.
הוא קרוי כך בשל תבליטי שני זוגות חיות הטרף משני צדדיו, המזכירים אריות.
יש הטוענים כי מדובר בברדלסים, שנחשבו בטעות לאריות וקיבעו בכך את השם המוכר.
השער נבנה בין השנים 1538–1539, יחד עם שיפוץ ובניית חומות העיר העתיקה על ידי הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון.
בשנת 1865 הוכנס קו טלגרף לעיר העתיקה דרך שער האריות.
בשנת 1913 רבו המקרים בהם ערבים יידו אבנים בסביבות השער על נושאי המטה בהלוויות יהודיות.
בסוף ימי השלטון העות'מאני ובתחילת ימי השלטון הבריטי התקיימה ליד השער תחנת משטרה קטנה.
במלחמת ששת הימים פרצו הצנחנים לעיר העתיקה דרך השער.
זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של ירושלים שצבא פורץ אל העיר מכיוון מזרח (בעוד הכיבושים האחרים היו מצד צפון, הנוח יותר מבחינה טופוגרפית).
במהלך הפריצה נופצו דלתות השער, והן שוקמו לאחר שנתיים, בפברואר 1969.
השער ממוקם בחומה המזרחית בחלקה הצפוני, והוא מוביל אל רחוב "שער האריות" שברובע המוסלמי של העיר העתיקה.
בסמוך לצידו החיצוני של השער שוכן בית קברות מוסלמי.
השער שימש כיציאה הראשית לכיוון הר הזיתים ולבית הקברות היהודי שעליו.
התהלוכה של חגיגות נבי מוסא עברה גם היא דרך שער האריות.
גם בחזרה מנבי מוסא התקיימה תהלוכה משער האריות להר הבית.
השער משמש ככניסה ראשית לעיר העתיקה עבור מוסלמים המבקשים להגיע אל מתחם הר הבית, ועבור צליינים המגיעים אל הויה דולורוזה.
שני זוגות האריות החקוקים על חזית השער, היו סמלו הרלדי של הסולטאן הממלוכי ביברס (1223-1277).
שמו של בַּיְבַּרְס בשפה הקיפצ'קית, שהיא שפת אמו, הוא צירוף המילים בָּאיְ (רב, אדיר, עשיר, אציל) ובַּרְס (פנתר).
משום כך סמלו ההרלדי של ביברס הוא חיה מסוגננת, ככל הנראה טורף ממשפחת החתוליים, יש הטוענים שאלו ברדלסים ויש הטוענים כי אלו אריות.
ככל הנראה תבליטי החתוליים נקבעו בשער בשימוש משני לאחר שנלקחו מאכסנית עולי רגל מוסלמים שהקים ביברס בסמוך למקום ואשר נהרסה.
אגדה עממית קושרת את הופעתם של האריות בשער בחלום מבעית שחלם הסולטאן סולימאן הראשון, ובו נגלו לו אריות כבירים העומדים לטרפו.
לאחר שחזר החלום מספר פעמים, הבין הסולטאן שזהו עונש שעלול לבוא עליו משום שלא טרח לבצר ולמגן את ירושלים כהלכה, ובעקבות כך הוא הזדרז להקים את החומה, וקבע את האריות באחד משעריה, זכר לחלום.
"שער השבטים" שהיה שגור בעיקר בקרב הנוצרים בא לו משיבוש שמו הערבי "أسباط" ("אסבאט").
"שער יהושפט" על שם כך שהוא פונה אל עמק יהושפט שבנחל קדרון המצוי למרגלותיו.
בדומה לשער שכם, קיימת בקרב הנוצרים מסורת בדבר סקילתו של הקדוש מחוץ לשער.
מסורת זו נדדה משער שכם לשער האריות ושוב לשער שכם.
בערבית הוא קרוי גם "باب ستنا مريم" (באב סיתנא מרים, שער גבירתנו מרים, שהייתה אמו של ישו), על שם מקום המרחץ שהקים הסולטן סולימאן הראשון שנמצא מיד אחרי הכניסה לשער מכיוון מערב.
"באב גת שמנא", על-שם גת שמנים שבנחל קידרון, בה נאספו תלמידי ישו
"באב אל ע'ור" (שער הבקעה),
"באב ברכת בני איסראיל", על שם בריכות ישראל הסמוכות.
במאה ה-19 כונה גם בפשטות "שער המזרח".
ממרץ 1976 עד החלפתו בשקל ישן ב-1980, הופיע שער האריות על שטר של 5 לירות.
שעם הוא חומר עצי, נקבובי וגמיש, אשר נמצא בקליפות צמחים כאלון השעם (Quercus suber) ומשמש את האדם למגוון שימושים.
רוב השעם בעולם מופק בפורטוגל.
גמישותו של השעם ואי חדירותו לנוזלים הופכות אותו לחומר מתאים לייצור אטמים, פקקי בקבוקים, ובפרט בקבוקי יין.
ייצור פקקים לבקבוקים צורך כ-60% מכל השעם הנצרך בעולם.
צפיפותו הנמוכה של השעם הופכת אותו למתאים לייצור מצופים לדיג, ויריעות שעם משמשות לריצוף ולייצור לוחות מודעות.
ידוע על שימוש בשעם לכל הפחות לפני כ-2,600 שנה על ידי האטרוסקים באיטליה.
פעילי איכות הסביבה מעודדים את תעשיית השעם, שכן היא מתבססת על מקורות מתחדשים ותוצריה קלים למיחזור.
בניגוד לתעשיות העץ האחרות, תהליך הייצור הייחודי של השעם אינו פוגע בעץ עצמו.
קליפת העץ מתעבה כל שנה בכמה מילימטרים עד שהיא מגיעה לעובי הרצוי (בין 2 ל־5 ס"מ).
כל עץ מקולף רק אחת לעשר שנים, ובין קילוף לקילוף נותנים לעץ להשתקם ולנוח.
עץ השעם חי בסביבות 150 שנים דבר שמאפשר כ־15 קילופים בממוצע במהלך חיי עץ.
הדרישה לשעם הולכת וגדלה שכן נמכרים יותר ויותר בקבוקי יין.
מכיוון שניתן לקצור את קליפת העץ רק כפעם בעשור, מחירו של שעם גמיש מאיכות גבוהה הוא יקר למדי.
יינות זולים משתמשים לרוב בפקקים משעם זול באיכות נמוכה, בפקקי פלסטיק, פקקי מתכת בעלי הברגה או סגרים אחרים אשר גם מונעים את טעם הלוואי הקל של השעם.
פקקים סינתטיים לא מתייבשים ומתכווצים כפקקי השעם, ולכן אין צורך לאחסן את הבקבוקים בשכיבה כדי למנוע את חמצון היין.
לאחר שעץ אלון השעם עובר את גיל עשר, מתים בסוף החורף ובאביב, אחת לכמה שנים, תאי רקמת השכבה החיצונית של הגזע, האפיתל.
במקומם עולים תאים מרקמת תאים משנית אפידרמיס, שכבת העור החיצונית, הגדלה באופן מקביל מסביב לגזע.
התאים החדשים שנוצרים מרחיקים את התאים הקיימים, יוצרים חללים ריקים בינם וגורמים לניוונם.
הרחקת התאים המתים מגזע העץ מונע את זיהומו ממיקרואורגניזם כמו "סוברינה" (suberina) המנסים לחדור לרווחים שנוצרים בין התאים החדשים לבין התאים הישנים.
את מלאכת איסוף קליפות גזע העצים משלימים על ידי ניסור מעגלי של הקצה העליון והתחתון של גזע העץ.
את הקליפה עצמה מושכים בכח הזרוע.
לאחר מכן, מורידים במסור ענפים אחדים מתחתית נוף העץ על מנת לזרז את צמיחתה מחדש של קליפת גזע העץ.
כך נשמר הנוף של העץ והוא יכול להמשיך בפעילות הפיזיולוגית שלו ולחדש את הצמיחה של קליפות הגזע.
הקליפות המפורקות מועברות לבתי חרושת ומתייבשות במשך שישה חודשים.
לאחר מכן הן מתבשלות בחום של 120 מעלות.
הקליפות המעובדות עוברות לסוגי שימושים:
אם קליפות העץ מיושרת במידה מספקת, נוצרים לוחות של שעם מקורי בעובי עד 10 ס"מ.
הלוחות נחתכים על ידי תבניות של מכונות אשר יוצרות מהם פקקים לסוגיהם ומוצרים לנוי ולקישוט הבית.
חלקי קליפות אשר נשרו בעת הקילוף או העיבוד ולא עוברים תהליך פירוק מומסים לתערובת המשמשת לייצור מוצרים.
שַׁעַר אֶפְרַיִם הוא מושב באזור השרון.
המושב יושב בסוף אוגוסט 1953 על ידי משפחות מעולי תימן שהגיעו מקריית שמונה.
במושב הוקמו 80 משקים חקלאיים להם הוקצה שטח של 3,000 דונם.
באמצע שנות ה-60 נסללו דרכים פנימיות במושב.
במלחמת ששת הימים סבל המושב מהפגזה, ורוב יבולו אבד.
הרחקת הגבול בעקבות המלחמה לא הביאה הקלה במצב הביטחוני.
מספר חוליות פת"ח פעלו באזור ועול השמירה גדל.
עם זאת, אנשי המושב הרחיבו את שטחי העיבוד שלהם עד הקו הירוק.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 שקע המושב בחובות ונקלע למצוקה כלכלית וחברתית.
בעקבות זאת הוחלט במסגרת הסדר חובות המושבים להפוך את המושב ליישוב קהילתי, תוך השארת כ-30 משקים פעילים במקום.
בתחילת שנות ה-90 יזמו פרנסי המושב פרויקט הרחבה כדי לשקם את המושב.
בניגוד לפרויקטים רגילים בהם ההרחבה כללה הכפלת מספר היחידות במושב, בשער אפרים אושר להקים 350 יחידות דיור בהרחבה, כאשר במושב היו 80 משקים בלבד.
האישור להרחבה חריגה זו ניתן בגלל המקום הרגיש של המושב על גבול הקו הירוק, בין יישובים ערביים, ובמטרה לשקם את המושב ממצבו המדורדר.
התוכנית של הרחבת המושב קרמה עור וגידים ויצאה לפועל באמצע שנות ה-90. 160 מגרשים הוקצו לחברי המושב והשאר הוצעו למכירה החל משנת 1996, במחיר של כ-75,000 דולר למגרש.
רוב השטחים שהוצעו למכירה נרכשו בידי זוגות צעירים ומשפחות צעירות רבות ממעמד סוציואקונומי בינוני-גבוה, שחיפשו איכות חיים גבוהה ואווירה קהילתית.
בתחילת שנת 2000 הורה מינהל מקרקעי ישראל על הפסקת שיווק המגרשים, בטענה, שבמסמכים הרשמיים לגבי ההרחבה הובטח שמחיר מגרש יהיה 38,000 דולר בלבד.
פרנסי היישוב הועמדו לדין בגין אישומים שונים, אך זוכו מרובם לאחר שהשופט קבע שהמנהל היה מודע למחירי השיווק של המגרשים והסכים להם.
בגזר הדין של פרנסי המושב שניתן במרץ 2008 קבע השופט צבי גורפינקל כי "אין מנוס ממסקנה כי במקרה הנוכחי, הכריעה הבירוקרטיה את היוזמה החופשית וניסיון כן לשקם מושב כושל ולהפכו למושב לתפארת, סוכל על ידי הבירוקרטיה במדינת ישראל".
בשנת 2003 מונה מפרק למושב.
לאחר שנקבע, שחברי המושב שילמו דמי פיתוח מופחתים בהשוואה לרוכשי המגרשים, נדרשו חברי המושב להשלים את הסכומים שלא שילמו.
בתאריך 9 באפריל 2018 החליט בית המשפט המחוזי לסיים את הפירוק במושב שער אפרים.
בתאריך 1 ביולי 2018 מונה ועד ממונה בראשות אברהם קטרי על ידי רשם האגודות השיתופיות לתקופה של 12 חודשים.
הוועד החליף את עו"ד איתן ארז בתפקידו כמפרק מפעיל של האגודה.
כיום המושב הוא השני בגודלו ביישובי מועצת לב השרון, ומונה למעלה מאלפיים תושבים.
הוא המושב הגדול ביותר מבחינת מספר הלומדים במערכת החינוך הממלכתית.
בתחומי המושב ניתן למצוא מעון מגילאי 0 עד 3 וגני ילדים.
כמו כן קיימים במושב מבני ציבור דוגמת אולם לפעילויות תרבות, מועדון נוער, חדרי חוגים וסטודיו למחול, גני שעשועים, בתי כנסת, מקווה, ומשרדי הוועד המקומי.
שער אִשְׁתַר (בארמית: ܕܵܪܘܲܐܙܲܐ ܕܥܵܐܫܬܲܪ – דָרְוַאזַא דְעָאשְתַר) שימש כשער השמיני לעיר בבל, שער הכניסה הכחול המפורסם שלה.
השער נקרא על שם האלה אשתר.
השער נבנה, לפי ההערכות, בין השנים 605 לפנה"ס ל-575 לפנה"ס לפקודת המלך נבוכדנצר השני בצידה הצפוני של העיר.
הכניסה לעיר בבל העתיקה הייתה דרך פרוזדור ארוך מוקף חומות מאסיביות משני צידיו כאשר בסופו השער.
הרחוב הראשי בעיר הוביל משער אישתר שנמצא בצפון למקדש אסגילה, המקדש לאל מרדוך.
השער המקורי נחשב אחד שבעת פלאי תבל עד שמקומו נתפס על ידי המגדלור באלכסנדריה.
בתחילת המאה ה-20 גילה הארכאולוג הגרמני רוברט קולְדֶוֶוי (Robert Koldewey) בבבל שרידים מרשימים מהשער.
הוא הועבר לברלין, ונבנה מחדש במוזיאון פרגמון שהוקם בשנת 1910, בסמוך למזבח פרגמון.
משער אשתר במוזיאון נמשך רחוב התהלוכות של בבל שנבנה בשנות מלכותו של נבוכדנצר השני (604–562 לפנה"ס).
רק 250 מטר נחפרו של ידי משלחת גרמנית בשנים 1899–1917. לפי הממצאים שוחזר קטע באורך 30 מטר וברוחב של 8 מטר (הרוחב המקורי היה 20–24 מטר).
ברחוב עברו תהלוכות בחגים השונים, משער אשתר למקדש של האל מרדוך.
הרחוב היה מקושט בשני צדדיו בלבנים עם זיגוג צבעוני ועם תבליטים של אריות, החיה המקודשת של האלה אשתר.
במוזיאון יש דגם של רחוב התהלוכות.
שער ברנדנבורג הוא שער ניצחון ואחד מסמליה החשובים ביותר של גרמניה בכלל וברלין בפרט.
השער ממוקם בפאריזר פלאץ, והוא השער היחיד שנותר מתוך מספר שערים שבעבר שימשו ככניסה ראשית לעיר.
מאז הקמתו (בנייתו הייתה כנראה בין השנים 1788 עד 1791), שימש כמה משטרים כסמל לשלטונם, תוך שינויים רבים בתפקודו ובסמליו החיצוניים.
השער מתנשא לגובה של 26 מטרים, רוחבו 65.5 מטרים ועוביו 11 מטרים.
השער מעוצב בהשראת הפרופילאה, ששימש ככניסה לאקרופוליס באתונה, יוון והיווה חלק מגישה אדריכלית רחבה יותר של הקלאסיציזם שהייתה נפוצה באותה תקופה ושאבה אלמנטים רבים מהתקופה היוונית.
השער כולל 12 עמודים דורים המתנשאים לגובה של 15 מטרים ובקוטר של מטר וחצי, שישה בכל צד, אשר דרכו מתאפשרים חמישה מעברים, אף על פי שבעת פתיחתו הורשה שימוש בשני מעברים בלבד.
כיום השער פתוח להולכי רגל בלבד.
שער ברנדנבורג הוזמן על ידי פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה כסימן לשלום, ונבנה בין השנים 1788–1791 על ידי קארל גוטהארד לאנגהאנס.
על קצהו העליון של השער, הוצבה קוודריגה, מרכבה המובלת על ידי ארבעה סוסים, כאשר אלת הניצחון (ויקטוריה) הנושאת ענף זית רוכבת בה, אך היא נבזזה על ידי נפוליאון בשנת 1806 ונלקחה לפריז לאחר כיבוש ברלין.
הקוודריגה הושבה ב-1814, על ידי קומיסר המלחמה היהודי שמעון קרמסר, אך ענף הזית הוחלף לצלב ברזל.
עם עליית השלטון הנאצי, שימש השער כסמל לכוחם והוא המבנה היחידי ששרד, מלבד האקדמיה לאמנות בכיכר פאריזר עד שנת 1945. השער שופץ לאחר המלחמה, אך ב-13 באוגוסט 1961, עם בניית חומת ברלין, נהפך האזור לשטח סגור.
ב-14 באוגוסט השער נסגר לתנועה ונאסר כל מעבר בין צידה המזרחי לצידה המערבי.
החיילים המזרח גרמניים היו היחידים שיכלו להתקרב לשער.
ב-12 ביוני 1987, נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, נאם בצידה המערבי של החומה לאנשי מערב גרמניה, כאשר למעשה הנאום כוון גם לצידה המזרחי ולאנשיה.
בנאום זה קרא רייגן את קריאתו המפורסמת, "מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!".