tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2 באפריל 2005 הוא מונה לנשיא התאחדות הכדורגל ברוב של 96 מתוך 99 חברי ההנהלה ובתקופתו גדל תקציב ההתאחדות והוא זה שפעל למנות את חוס הידינק למאמן נבחרת רוסיה בכדורגל.
ב-2006 נבחר לחבר הוועדה הטכנית והפיתוח של פיפ"א (Technical and Development Committee).
ב-12 במאי 2008 בתקופת ממשלת פוטין השנייה הוקם משרד הספורט, התיירות והנוער ומוטקו מונה לשר הממונה.
ביולי 2015 ראש הוועדה האולימפית של רוסיה, אלכסנדר ז'וקוב וראש סגל הקרמלין סרגיי איבנוב הציעו את ויטאלי מוטקו כמועמד ליושב ראש התאחדות הכדורגל הרוסית והוא נבחר בספטמבר 2015 לתקופת כהונה של שנה.
ב-24 בספטמבר 2016 נבחר שוב לתקופת כהונה בת 4 שנים, ברם בדצמבר 2017 הודיע כי ישהה את פעילותו בהתאחדות ולממלא מקומו מונה מנכ"ל ההתאחדות, אלכסנדר אלאייב.
ויטאלי מוטקו ספג ביקורת על התנהלות מושחתת או לא מקצועית; בזמן אולימפיאדת ונקובר (2010) הוא התלווה לנבחרת הרוסית.
מאוחר יותר לשכת החשבון הרוסית, האחראית לפיקוח על התקציב וההוצאות הכספיות של המדינה, ביקרה את ההוצאות המופרזות של 97 ארוחות בזמן שהנבחרת שהתה בקנדה במשך 20 יום בלבד כשעלות הארוחות הגיעו לכדי 4,500 דולרים.
על פי הדו"ח מטעמה, עלות שהות לילית בודדת של השר הגיעה לסכום של 1,499 דולרים ללילה.
בריאיון לעיתון "ודומוסטי" הגיב מוטקו: "מדוע אלה שרוצים להאשים אותי אינם מתעניינים בהוצאותיו הכספיות של שר הספורט הצרפתי?"
ב-9 בנובמבר 2015 ועדה עצמאית של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט האשימה את מוטקו במעורבות בשיטת סימום מאורגנת של ספורטאים רוסים.
ראש הוועדה, דיק פאוהד טען כי בלתי אפשרי עבור מוטקו לא להיות מודע לכך.
ואם היה מודע לכך סימן שהיה מעורב בעניין.
הסוכנות אף ביקרה את ההשפעה שהייתה למוטקו על הסוכנות הרוסית נגד סמים בספורט (RUSADA), שאמורה להיות סוכנות עצמאית הפועלת הרחק מהשפעת הממשלה.
ויטאלי נשוי לטטיאנה איוואנובנה ולזוג 2 בנות: ילנה (ילידת 1977) ומריה (ילידת 1985).
ויטבסק (בבלארוסית: ФК Віцебск) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר ויטבסק.
נוסד בשנת 1960 ומתמודד בליגת העל הבלארוסית.
התואר היחיד שלו הוא זכייה בגביע הבלארוסי בעונת 1998.
ויטבסק באירופה עונה טורניר שלב יריבה משחק בית משחק חוץ תוצאה1998/99גביע מחזיקות הגביעמוקדמות לבסקי סופיה1:11:82:91999גביע אינטרטוטוסיבוב ראשון ורג'ין ורטקס1:22:23:42019/20הליגה האירופיתשלב המוקדמות הראשון קופס2:01:13:1
ויטאלי קונסטנטינוביץ' קאלוייב הוא רוצח מורשע, אדריכל לשעבר וסגן שר הבינוי של צפון אוסטיה-אלניה.
משפחתו נהרגה בהתנגשות טיסה 2937 בשקיריאן איירליינס, עם טיסת המטען 611 של DHL מעל איברלינגן, גרמניה, ב-1 ביולי 2002. קאלוייב ראה בפיטר נילסן, ששימש כבקר התנועה האווירית בליל ההתנגשות כאחראי העיקרי לאסון, ובשנת 2004 הוא נסע לעיר השווייצרית קלוטן ורצח את נילסן, לאחר שהאחרון פרש מעבודתו כבקר התנועה האווירית.
ב-2016, הוענק לו העיטור הגבוה ביותר שמוענק על ידי ממשלת אוסטיה, מדליית התהילה, שמוענקת על ההישגים הגבוהים ביותר, לשיפור תנאי החיים של תושבי האזור, חינוך הדור הצעיר ושמירה על החוק והסדר.
ויטאלי איבד את רעייתו סבטלנה קאלוייבה ושני ילדיו קונסטנטין בן ה-10 ודיאנה בת ה-4.
יורי קאלוייב, אחיו של ויטאלי, סיפר שאחיו סבל מהתמוטטות עצבים בעקבות אובדן משפחתו.
ויטאלי השתתף בחיפוש הגופות ומצא שרשרת פנינים שבורה שהייתה שייכת לבתו, דיאנה.
בהמשך גם מצא את גופתה אשר הייתה שלמה לאחר שהעצים בלמו את נפילתה לקרקע.
גופתה של רעייתו סבטלנה נחתה בשדה תירס בעוד גופתו של קונסטנטין נפלה על האספלט מול תחנת אוטובוס באיברלינגן.
קאלוייב בילה את השנה הראשונה שלאחר התאונה בבנייה מתמשכת של קברי משפחתו ובניית פינת הנצחה עבורם בביתו.
בטקס האזכרה במלאת שנה לטרגדיה, שאל קאלוייב את ראש חברת Skyguide בנוגע לאפשרות לפגוש את הבקר האחראי לאסון, אבל לא קיבל תשובה.
קאלוייב החליט לאחר מכן לשכור במוסקבה את שירותיו של חוקר פרטי כדי למצוא את כתובת מגוריו של נילסן מחוץ ציריך, בטרם נסע לביתו של הפקח לשעבר בעיר בקלוטן.
בשעות אחר הצהריים של ה-24 בפברואר 2004,קאלוייב יצא לביתו של נילסן.
אחד השכנים הבחין בקאלוייב ושאל מה רצונו.
קאלוייב נופף בפיסת נייר עם שמו של נילסן עליה.
השכן הצביע על הדלת הקדמית של נילסן, אבל במקום לדפוק, קאלוייב ישב והמתין בגינה.
נילסן, שחי בשווייץ מאז 1995, זיהה את הפורץ, יצא החוצה ושאל אותו מה רצונו.
ילדיו התלוו אליו לתוך הגינה גם כן, אך אשתו ניסתה לקרוא אליהם חזרה; היא הייתה עדיין בפנים כאשר היא שמעה "סוג של צעקה".
נילסן נדקר 12 פעמים ומת מפצעיו כמה דקות לאחר מכן בנוכחות אשתו ושלושת ילדיו.
במענה לשאלות השופט, קאלוייב אמר שהתרסקות המטוס מעל אגם קונסטנץ סיימה את חייו.
הוא אמר שילדיו היו הצעירים ביותר על טיסת 2937, לכן לא היה לו צורך לזהות את הגופות.
הוא אמר שהוא היה הרוס מאובדן משפחתו: "אני חי בבית הקברות במשך כמעט שנתיים, יושב מאחורי קבריהם".
קאלוייב הציג מסמך שקיבל ממשרד עורכי דין בהמבורג מ-11 בנובמבר 2003 שהכיל הסכם שבו חברת Skyguide הציעה לו 60,000 פרנקים כפיצוי על מות אשתו ו-50,000 פרנקים על מות כל אחד משני ילדים.
בתמורה, Skyguide ביקשה מקאלוייב למשוך את כל טענותיו כלפי החברה.
המסמך הרתיח אותו; הוא החליט לפגוש את מנהל החברה אלן רוסייה (Russier) ואת נילסן באופן אישי.
"הוא כנראה לא ציפה לכך שיצטרך להגיב להשלכות מעשיו," אמר קאלוייב.
אז הראיתי לו כמה תמונות של הילדים שלי ואמרתי: 'הם היו ילדיי.
מה היית מרגיש אם היית רואה את הילדים שלך בתוך ארונות?' זעמתי על היוזמה של Skyguide להתמקח על ילדים מתים." קאלוייב רצה שנילסן יתנצל על מות בני משפחתו.
"הוא הכה אותי על היד, כשהחזקתי את המעטפה עם התמונות של הילדים שלי.
אני רק זוכר שהייתה לי תחושה מאוד מטרידה, כאילו גופות ילדיי התהפכו בקברם", הוא אמר.
ב-26 באוקטובר 2005, קאלוייב הורשע ברצח ונידון לשמונה שנות מאסר בכלא.
ב-2007 שוחרר על ידי בית המשפט, אך התביעה ערערה על ההחלטה.
ב-23 באוגוסט 2007, קיבל בית המשפט את הערעור וקאלוייב נשאר בכלא.
ב-8 בנובמבר 2007, שוחרר מהכלא, בשל מצבו הנפשי.
בחזרתו הביתה לצפון אוסטיה ולעיר ולדיקווקז, הוא פגש בהמונים נלהבים שהריעו לו כגיבור.
חברי תנועת הנוער נאשי עמדו לצדו ואמרו לו: "אתה גבר אמיתי." "קאלוייב הוא גיבור.
אשמות כמו אלה בגרימת ההתנגשות האווירית לעיתים קרובות נותרים ללא עונש.
עונש קיצוני כזה הוא הדרך היחידה לגרום להם לשאת באחריות על מעשיהם", אמר ויטאלי יוסקו, חבר רוסי בארגון המוקדש לעזור לקרובי משפחה של אסונות אוויר.
רוסים רבים היו שותפים לרגש זה, האמינו שהוא ביצע "מעשה גבורה כשנקם את מות משפחתו." התגובה החיובית ברוסיה באה בניגוד לביקורת השלילית משווייץ.
הממשלה השווייצרית ביקשה מקאלוייב להחזיר את עלויות הכליאה בסך 157,000 דולרים.
כאשר הוא נסע לגרמניה כדי להשתתף ביום השנה העשירי לאסון, הוא נעצר על ידי השלטונות הגרמניים, בשל בקשת השלטונות השווייצרים.
הקונסול הרוסי מחה על מעצרו בידי הרשויות והגרמנים שחררו אותו לאחר שדיפלומטים רוסים הסכימו להתלוות אליו.
בארצו, בצפון אוסטיה, קאלוייב מונה לסגן שר הבינוי של הרפובליקה.
הוא החזיק בתפקיד עד 15 בינואר 2016, כאשר פרש לפנסיה ובאותה שנה, ביום הולדתו השישים, הוענק לו העיטור הגבוה ביותר מטעם הממשלה המקומית, מדליית "אודות תהילת אוסטיה", שמוענקת על ההישגים הגבוהים ביותר, לשיפור תנאי החיים של תושבי האזור, על חינוך הדור הצעיר ושמירה על החוק והסדר.
בשנת 2018 נישא שוב לאישה בשם אירינה.
בדצמבר 2018 לשניים נולדו תאומים, בן ובת.
ב-2017 יצא בארצות הברית הסרט טיסה 112 המבוסס על האירועים עם ארנולד שוורצנגר המגלם את הדמות המבוססת במידה רבה על קאלוייב.
ברוסיה ייצא ב-2018 הסרט בלתי נסלח עם דמיטרי נאגייב בתפקיד קאלוייב
קאלוייב גולם על ידי השחקן קרשימיר בוסילייבאץ' בפרק "התנגשות קטלנית" בסדרה של ערוץ דיסקברי, תעופה בחקירה.
ויט הרטפורד הוא במאי תיאטרון, מפיק ושחקן אמריקאי.
סמית' נולד ב-2 בנובמבר 1978 בפרובו שביוטה.
הוא משחק עוד מילדותו מאז 1985, אז שיחק לראשונה בסדרה "The Twilight Zone".
בשנה שאחריה השתתף לראשונה בסרט האימה: "Poltergeist II: The Other Side" בתור איש של קיין.
שנה לאחר מכן השתתף בסרט "Rampage" של ויליאם פרידקין.
ב-1988 שיחק בסדרה קגני ולייסי בתור בובי גורבל.
כמו כן שיחק בסרט הדרמה הקומי חופים של גארי מרשל.
שנה לאחר מכן שיחק בסדרה הקומית "Mr.
Belvedere" ובאותה שנה שיחק בסרט האימה סיוט ברחוב אלם 5: ילד החלומות בתור הילד ג'ייקוב ג'ונסון.
ב-1990 השתתף בסדרה צער גידול בנות בתור וולטר ברמן.
אותה שנה דיבב את ארני בסדרת האנימציה עולם סחרחר של באלו הדוב ודיבב בסדרה עלילות טייני טון.
בשנה שלאחר מכן שיחק בקומדיה השחורה "משפחת אדמס".
שנה לאחר מכן שיחק בסרט האימה "Mikey" את בן אוונס ודיבב בסדרת האנימציה בת הים הקטנה.
ב-1993 שיחק בסרט המדע הבדיוני של סטיבן ספילברג פארק היורה בתור ילד המתנדב באתר החפירה של ד"ר אלן גרנט (סם ניל).
שנה לאחר מכן דיבב בסדרה באטמן: איש העטלף את בילי, גור כלב הים.
בשנה שלאחר מכן דיבב בסרט האנימציה המסע לעמק החלומות 3.
בשנת 2000 שיחק במד טי.וי את בילי.
לאורך השנים הוא הופיע פחות אך המשיך להופיע בכמה סדרות כמו: מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים מ-2008, הסדרות הקומיות Glee ואיך פגשתי את אמא מ-2009 והסדרות בניחוש חוקר ולגדל את הופ מ-2011.
ב-2014 הפיק את הסרט "The Perfect 46" וגם שיחק בו בתור הגנטיקאי ג'סי דרדן.
על תפקידו בסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר ל-2014.
בנוסף למשחק הוא ייסד עם הבמאי ריאן דרסט חברת סרטים בשם " Sneak Attack", אשר הפיצו מגוון סרטים באמריקה ואירופה.
כיום הוא בעיקר מביים מחזות תיאטרון.
ויטאלי מיכאילוביץ' ז'ולובוב (באוקראינית: Віталій Михайлович Жолобов; ) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא אוקראיני שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
ויטאלי ז'ולובוב נולד בכפר במחוז חרסון למשפחת איכרים.
בשנת 1959 הוא סיים מכון למהנדסים בתחום גז ונפט בבאקו וגויס לחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1976 ויטאלי ז'ולובוב ביצע את הטיסה על סיפון חללית סויוז 21 (בוריס וולינוב היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 5 והחלה הביצוע תוכנית ניסויים.
הטיסה הופסקה לאחר 49 ימים בעקבות המצב הבריאותי של ז'ולובוב ועבר סטרס פסיכולוגי לאחר מספר תקלות בתחנת החלל.
בשנת 1988 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים ועבר להתגורר לקייב.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עבד בתעשיית הנפט הסובייטית באזור טיומן.
לאחר התפרקות ברית המועצות ויטאלי ז'ולובוב עבר לאוקראינה וכיהן במספר תפקידים.
בשנת 1994 הוא נבחר לראש המועצה של מחוז חרסון וכיהן בתפקיד עד לשנת 1996. לאחר סיום תפקיד זה ויטאלי ז'ולובוב מונה ליושב ראש סוכנות חקר החלל של אוקראינה וכיהן בתפקיד זה כחצי שנה.
מחוז משנה ויטבסק (בבלארוסית: Віцебскі раён; ברוסית: Витебский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ויטבסק, אם כי היא עצמה לא כלולה בו.
יש בו שני יישובים עירוניים, ינוביצ'י וסוראז', ויתר האוכלוסייה מתגוררת בכפרים.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ויטבסק 40,552 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה וב-2018 נמנו במחוז המשנה 37,051 בני אדם.
ויטאלי ויקטורוביץ' ציהנקוב (באוקראינית: Віталій Вікторович Циганков; נולד ב-13 באוגוסט 1973) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת השוער.
ציהנקוב נולד בעיר ויניצה שבאוקראינה הסובייטית וגדל במחלקת הנוער של ניבה ויניצה.
בעונת 1991–1992 החל לשחק בקבוצת הבוגרים בליגת העל האוקראינית.
בהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת "סקאלה" מהעיר סטרי בליגה השנייה.
בעונות 1992–1994 חזר לשחק בקבוצתו ניבה ויניצה והעפיל איתה לליגה הבכירה והמשיך עוד עונה אחת.
בעונת 1995–1996 הגיע לישראל ושיחק תחילה במכבי עכו מהליגה הארצית וסיים איתה במקום השישי.
בעונת 1996–1997 שיחק במכבי עירוני אשדוד והעפיל איתה מהליגה הארצית לליגה הלאומית.
בעונת 1997–1998 התחיל בקבוצת הפועל טייבה והמשך עבר למכבי כפר כנא בליגה הארצית.
בעונת 1998–1999 שיחק במכבי אחי נצרת בליגה השנייה.
לאחר מכן חזר לאוקראינה ושיחק בקבוצת חובבים מהעיר מוהיליב-פודילסקי.
בעונת 2002–2003 שיחק במכבי עירוני קריית אתא בליגה הארצית.
לאחר עונה אחת בהפועל עפולה (איתה העפיל לליגה א'), עבר להפועל עכו מהליגה הלאומית וסיים איתה במקום השלישי.
בהמשך שיחק שנתיים בהפועל ג'דיידה-מכר ובסיום עונת 2008–2009 פרש ממשחק וחזר למולדתו.
מאז 2012 משמש ציהנקוב כמאמן שוערים בדינמו קייב.
בנו ויקטור ציהנקוב, הוא כיום כדורגלן ז'ירונה ונבחרת אוקראינה.
ויט ידליצ'קה (בצ'כית: Vít Jedlička; נולד ב-6 בספטמבר 1983) הוא פוליטיקאי, פובליציסט ואקטיביסט צ'כי.
ידליצ'קה כיהן בעבר כיו"ר מפלגת האזרחים החופשיים הצ'כית במחוז הראדץ קראלובה והוא המייסד והמנכ"ל של אתר החדשות Reformy.cz, "רפורמי.צ'.".
ב-13 באפריל 2015 ייסד את המדינה לכאורה "הרפובליקה החופשית של ליברלנד" ונעשה לנשיאה הראשון.
ידליצ'קה נולד בשנת 1983 בעיר הראדץ קראלובה.
בילדותו, אביו של ידליצ'קה פוטר מעבודתו במכון למידות ולמשקלות בפראג בעקבות סירובו להירשם למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה אשר השליטה דיקטטורה באותם ימים בצ'כוסלובקיה, ונשלח לעבוד כמכונאי.
בין השנים 2006 ל-2009 כיהן ידליצ'קה כמנכ"ל HKfree.org, רשת תקשורת נתונים אינטרנטית קהילתית שמטרתה לחבר בין תושבי עירו, הראדץ קראלובה.
בין השנים 2009 ל-2014 כיהן כיו"ר האזורי של "מפלגת האזרחים החופשיים הצ'כית" במחוז הראדץ קראלובה.
בשנת 2011 ייסד את אתר החדשות Reformy.cz, בעל השקפות ליברטריאניות מובהקות.
ב-13 באפריל 2015 הכריז ויט ידליצ'קה על הקמת הרפובליקה החופשית של ליברלנד על מה שהוא ראה כאזור טרה נוליוס המכונה גורנייה סיגה על גדת נהר הדנובה בין סרביה לקרואטיה.
ועדת ההקמה שמינה ידליצ'קה בחרה בו כנשיא באותו יום.
אספה תיבחר ברגע שהיא תימצא לנכון על ידי הממשלה הזמנית.
ב-2008 השלים ידליצ'קה תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת פראג לכלכלה ועסקים.
ב-2014 השלים תואר שני במדע המדינה ממכון CEVRO בפראג.
משנת 2001 היה ויט ידליצ'קה חבר במפלגה האזרחית הדמוקרטית הצ'כית (ODS), מאז 2009 הוא חבר במפלגת האזרחים החופשיים.
ידליצ'קה רואה את עצמו כליברטריאן בעל השקפות ליברליות על התערבות מדינתית קטנה ככל האפשר.
מאז 2015 חבר בארגון הבינלאומי לקניין וחופש.
השקפותיו דומות לאלה של הפוליטיקאי האמריקאי רון פול.
הוא תיאר את עצמו כאנרכו-קפיטליסט המושפע מבסטייה.
ידליצ'קה הוא אירוסקפט ומתנגד לסוציאליזם.
ויטלי ולדאסוביץ' גרצ'וב , הידוע בשם הבמה ויטאס , הוא זמר ושחקן רוסי-אוקראיני ממוצא יהודי יליד לטביה.
סגנונו המוזיקלי האקלקטי משלב אלמנטים של מוזיקת טכנו, מחול, קלאסית, אופרה, ג'אז ומוזיקה עממית.
השירים "Opera #2" ו-"The 7th Element" זכו לפופולריות ברשתות החברתיות, מה שהיווה חלק ניכר מההכרה שלו ברחבי העולם.
ויטלי ולדאסוביץ' גרצ'וב נולד בדאוגבפילס שבלטביה, וגדל באודסה שבאוקראינה.
סבו מצד אביו, ארקדי דוידוביץ מרנצמן, היה ממוצא יהודי אשכנזי וסבתו מצד אביו הייתה ממוצא לטבי.
הוא גילה עניין במוזיקה מגיל צעיר.
הוא למד לנגן על אקורדיון בגיל 5. השיר הראשון שהלחין אי פעם היה "גשם בטביליסי", שנכתב כשהיה בן 6. בגיל 12 מספר השירים שהלחין הגיע ל-1000. הוא למד בבית הספר לאמנויות באודסה בגיל 7, והופיע בהפקות תיאטרון שונות כנער.
ויטאס הגיע לפרסום ברוסיה בדצמבר 2000 עם השיר "Opera #2".
בשנת 2001 הוציא את השיר "The 7th Element", שבהמשך הפך לפופולרי באינטרנט.
בפברואר 2001 ערך ויטאס את הקונצרט הראשון שלו, ""Opera #...", באולם הקונצרטים "רוסיה" במוסקבה, ויצא לסיבוב ההופעות הראשון שלו שהסתיים בתחילת 2003.
ויטאס קיבל הזמנה של לוסיו דלה , המלחין שיצר את "קרסו" , לבצע את השיר הזה יחד עם בקונצרט "סן רמו במוסקבה" בארמון הקרמלין הממלכתי בשנת 2003. דלה הזמין אז את ויטאס להגיע רומא שישתתף בחזרות של "טוסקה", גרסה מודרנית לאופרה של פוצ'יני.
לאחר מות אמו בשנת 2001, הוציא ויטאס שני אלבומים, "שירי אמי" ו"אמא".
"שירי אמי" כלל שירים רוסיים קלאסיים הנחשבים לעיתים ל"מאגרי הזהב" של מוזיקת הפופ הרוסית.
בנובמבר 2003 יצא ויטאס לסיבוב ההופעות השני שלו, "שירי אמי" באולם הקונצרטים ברוסיה במוסקבה.
בהשוואה לאופי הרהוט של סיבוב ההופעות הקודם שלו "פילוסופיית הנס", "שירי אמי" היה שמרני יותר, בהסתמך על שירים רוסיים קלאסיים.
בין השנים 2004–2006 המשיכה הנהלת ויטאס ומרכז ההפקה "פודובקין", בסיבוב ההופעות "שירי אמי" ברוסיה, ארצות הברית, גרמניה, קזחסטן, ישראל ובמדינות הבלטיות.
בנוסף לקריירת הזמר שלו, ויטאס גם כיכב בסדרת טלוויזיה בשם "נבלה אהובה" , בה גילם זמר פופ בעל קול גבוה במיוחד.
הוא גם כיכב בקומדיה בשם "יום משוגע".
ביוני 2015, הקליפ של ויטאס מ-2001, "The 7th Element", הפך לפופולרי ברחבי העולם לאחר שהסרטון שלו פורסם ב-רדיט.
ויטאס היה ידוע כמי שלא חושף את חייו האישיים וסירב לעיתים קרובות להתראיין בנושא.
הוא התחתן עם זוגתו סבטלנה בשנת 2006, ויש להם בת ובן.
בשנת 2007, בהופעתו בתוכנית הטלוויזיה הרוסית "כולם בבית", דן ויטאס בהיסטוריה האישית שלו, כמו גם בהתפתחותו כאמן.
בינואר 2012 התראיינו ויטאס ומשפחתו בתוכנית "תנו להם לדבר" (אז בהנחיית אנדריי מלאכוב).
במרץ 2012 הופיע ויטאס פעם נוספת בתוכנית "תנו להם לדבר" כדי להתעמת עם טענותיו של אדם שטען שהוא אביו הביולוגי.
לאחר תגובות נגד מצד חבריו ומשפחתו של ויטאס והודאת האיש בשקר, תוצאות ה-DNA הוכיחו שהוא לא אביו של ויטאס.
כמפגן סליחה למשפחתו של האיש, ויטאס שר ורקד עם אמו של האיש.
ויטאס נעצר ב-10 במאי 2013 בגין פגיעה ברוכב אופניים כאשר נהג במכוניתו.
ערוצי הטלוויזיה הרוסיים דיווחו רבות על התאונה.
ערוצי טלוויזיה אלה ואחרים הציגו את רישיון הנהיגה של ויטאס עם נתוניו האישיים, שהוצגו בפני עיתונאים על ידי שוטר.
האירוע התרחש צפונית-מזרחית למוסקבה, ליד מרכז התערוכות VVC.
רוכב האופניים לא נפצע והמשיך לצלם את המקום עם המשטרה לאחר מכן.
הסרטון מתאר את ויטאס לא מגולח המוחזק על ידי הרשויות.
הופעותיו שתוכננו בסין באותה שנה בוטלו.
שנה סרט תפקיד2002ממזר אהוב**2005יום משוגע** 2009 מולאן גוד 2011 The Founding of a Party גריגורי וויטינסקי2012לילה להיות כוכבבתפקיד עצמו
ויטאן סולימאן (באינדונזית: Witan Sulaeman; נולד ב-8 באוקטובר 2001 בפאלו שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סניצה מליגת העל הפולנית ובנבחרת אינדונזיה.
ב-17 באוגוסט 2019 חתם סולימאן על חוזה מקצועני ראשון ביוגיאקרטה מהליגה האינדונזית השנייה.
ב-12 בפברואר 2020 חתם סולימאן על חוזה לשלוש עונות בוחצי בראדניק סורדוליצ'ה מליגת העל הסרבית.
ב-13 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לראדינצ'קי ניש במסגרת המחזור ה-29 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך סולימאן חמש הופעות ליגה במועדון.
ב-1 בספטמבר 2021 חתם סולימאן על חוזה לשתי עונות בלכיה גדנסק מליגת העל הפולנית.
ב-25 במאי 2021 ערך סולימאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בהפסד 3-2 לנבחרת אפגניסטן במשחק ידידות.
ויטאלה דה בולוניה (באיטלקית: Vitale da Bologna; 1309 בקירוב – 1360), הידוע גם בשם ויטאלה די איימו דה קוואלי (Vitale degli Equi), היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס המוקדם.
יצירתו של ויטאלה מהווה דוגמה לאסכולת הציור מן המאה ה-14 בבולוניה, עיר הולדתו והמקום בו היה מרכז פעילותו.
בין יצירותיו הידועות הציור "סן ג'ורג' והדרקון", הנמצא כיום בהגלריה הלאומית בבולוניה.
עבודות ששרדו בבולוניה כוללות פוליפטיך משנת 1353 בכנסיית סן סלבטורה וחלקי פרסקו בכנסיית סנטה מריה דיי סרבי .
ויטאלה היה פעיל גם בפומפוזה, שם צייר את ציורי הקיר באפסיס הכנסייה של מנזר פומפוסה, ובפרארה, שם יצר קבוצת פסלים שאבדו עבור קתדרלת פרארה וכן ציור מזבח, הנמצא כיום במוזיאוני הוותיקן.
ובאודינה עבד בשירות הפטריארכיה של אקוויליה .
בין היתר צייר מחזור פרסקאות בקפלה הראשית של הקתדרלה, כמו גם ציורי-קיר בקפלת האחווה של ניקולס הקדוש.
התיעוד האחרון אודותיו הוא בבולוניה משנת 1359. נהוג לקבוע את מותו בדצמבר של אותה שנה או בתחילת שנת 1360.
ויטאוטאס יונאס ז'וקאס (בליטאית: Jonas Vytautas Žukas; נולד ב-1 ביוני 1962) הוא לוטננט גנרל ליטאי בדימוס.
שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של ליטא בין השנים 2014–2019.
ז'וקאס נולד בקובנה ב-1 ביוני 1962. בין 1985–1991 למד בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת וילנה.
לאחר שליטא הכריזה על עצמאותה מברית המועצות, ז'וקאס הצטרף למחלקת ההגנה הלאומית, גוף זמני שבהמשך הפך למשרד ההגנה הלאומית.
לאחר מכן הוא התגייס לצבא ליטא.
בין 1992-1994 הוא למד באקדמיית הבונדסוור בהמבורג.
ב-2001 הוא מונה לנספח הצבאי הליטאי בברלין.
פרט לגרמניה, תחומי אחריותו כללו גם את אוסטריה, הולנד ולוקסמבורג.
ב-2004 הוא מונה למפקד פיקוד ההכשרה של צבא ליטא.
בין 2006–2007 הוא למד במכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
ב-23 באפריל 2008 הוא מונה למפקד כוחות היבשה של ליטא.
ב-6 באוגוסט 2012 הוא נשלח לבריסל, ומונה לנציג ליטא בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי.
ב-24 ביולי 2014 הוא חזר לליטא ומונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא סיים את הקדנציה שלו ב-25 ביולי 2019. עם פרישתו, הוא מונה ליועצו הצבאי של נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה.
כעבור מספר חודשים בלבד בתפקיד, הוא פרש לחיים פרטיים.
ויטאל מנואל אנסימבה הוא כדורגלן קונגולזי-אנגולי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקלרמון פוט.
אנסימבה שיחק בקבוצות המילואים של ז'ירונדן דה בורדו וגנגאן, ולאחר מכן שיחק בקבוצת ליסון מהליגה הצרפתית השלישית.
ב-20 ביולי 2015 חתם בבורק-פרונה מליגת המשנה הצרפתית, במדיה ערך 92 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
בחודש יולי 2018 חתם בקלרמון פוט מליגת המשנה הצרפתית, ובעונת 2021/22 שיחק עם המועדון בליגת העל הצרפתית.
בסך הכל ערך 120 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
בעונות 2022/23 ו-2023/24 שיחק במדי ז'ירונדן דה בורדו במסגרת ליגת המשנה הצרפתית, וערך 57 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-22 באוגוסט 2024 חתם אנסימבה לשנתיים במכבי חיפה מליגת העל לשנתיים.
ב-23 ביוני 2025 שוחרר מהמועדון.
באוקטובר שב לשחק בקלרמון פוט.
ב-4 באוקטובר 2016 ערך אנסימבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בהפסד 1-0 לנבחרת קניה במשחק ידידות.
ויטאס גרולייטיס היה טניסאי מאמן טניס אמריקאי ממוצא ליטאי.
גרולייטיס זכה בגראנד סלאם בתחרות אליפות אוסטרליה הפתוחה 1977 (דצמבר).
ויטאס גרולייטיס נולד בברוקלין למשפחה ממוצא ליטאי.
לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד שנה באוניברסיטת קולומביה ופרש לטובת קריירה בטניס.
ויטאס גרולייטיס החל קריירה מקצועית בשנת 1971.הצלחתו הגדולה בתחרויות הגברים היה ניצחון באליפות אוסטרליה הפתוחה 1977 (דצמבר).
בנוסף לכך הוא הפסיד בגמר אליפות צרפת הפתוחה 1980 לביורן בורג והפסיד בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה 1979 לג'ון מקנרו.
בתחרויות זוגות גברים גרולייטיס ניצח באליפות וימבלדון 1975.
במהלך הקריירה גרולייטיס זכה בגביע דייוויס כחבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
בשנת 1985 הזוג גרולייטיס/בובי ריגס שיחקו נגד הזוג מרטינה נברטילובה/פם שרייבר והפסידו במשחק כפול.
גרולייטיס פרש מהשתתפות בתחרויות בשנת 1986 והיה פרשן טניס בטלוויזיה.
למשך תקופה קצרה גרולייטיס היה מאמן של פיט סמפרס.
בספטמבר 1994 גרולייטיס ביקר אצל חברים.
בלילה הוא נפטר מהרעלת פחמן חד-חמצני שנפלט מתנור שהותקן באופן לא תקין.
ויטאוטס לנדסברגיס (; ( נולד ב-18 באוקטובר 1932) הוא פוליטיקאי, מוזיקולוג וסופר ליטאי.
היה בין מיסדי התנועה לעצמאות ליטא בסוף שנות ה-80 בברית המועצות.
לאחר כינון ליטא העצמאית היה ליושב הראש הראשון של הפרלמנט של ליטא.
הוא מילא את התפקיד במשך כמה חודשים בשנת 1992 ולאחר מכן בשנים 1996- 2000.
אביו, ויטאוטס לנסברגיס-ז'מקליס, היה ארכיטקט ופעיל פוליטי בליטא בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
האב היה ממוצא גרמני, צאצא של מהגרים מוסטפאליה שהתיישבו בליטא בסוף המאה ה-16. אמו, אונה לנדסברגיינה, הייתה רופאת עיניים.
במהלך הכיבוש הגרמני של ליטא סייעה אמו בהצלת יהודים ועל כך הוקרה כחסיד אומות העולם.
אחיו הגדול, גבריאלוס, היה פעיל במחתרת אנטי-נאצית, נעצר על ידי הגסטפו ונכלא במחנה ריכוז בגרמניה.
ויטאוטאס לנדסברגיס סיים בית ספר תיכון ובית ספר מוזיקלי בקובנה.
בשנים 1950 - 1955 למד מוזיקולוגיה באקדמיה ליטאית למוזיקה ותיאטרון בווילנה.
לאחר מכן עבד כמרצה בבית ספר למוזיקה בווילנה ולאחר מכן באוניברסיטה הפדגוגית בווילנה.
בשנת 1969 סיים דוקטורט שעסק ביצירותיו של המלחין הליטאי מיקולאיוס קונסטנטינס צ'יורליוניס.
משנת 1974 - מרצה למוזיקולוגיה בקונסרבטוריון של וילנה, משנת 1979 - פרופסר של הקונסרבטריון.
כתב מספר ספרים שעסקו בחייו ויצירותי של המלחינים מיקולאיוס קונסטנטינס צ'יורליוניס וצ'סלאב סוסנובסקי.
משנת 1988 התחיל לעסוק בפוליטיקה.
הוא יסד את התנועה הלאומית הליטאית סאיודיס, אשר פעלה תחילה ככוח מוביל ליישום מדיניות פרסטרויקה בליטא הסובייטית.
בשנת 1989 נבחר לוועידת נציגי העם של ברית המועצות.
בשנת 1990 יחד עם פוליטיקאים נוספים חתם על אמנה לעצמאות ליטא.
הוא הוביל את התמודדות של ליטא כנגד הנהגת ברית המועצות במהלך מאורעות ינואר 1991. לאחר כינון ליטא העצמאית כיהן כיושב ראש הפרלמנט הזמני של ליטא עד לבחירות בנובמבר 1992.
בשנת 1993 יסד עם חבריו מתנועת סאיודיס (תנועה לעצמאות ליטא מברית המועצות) את מפלגת איחוד המולדת.
הוא נבחר ליושב ראש המפלגה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2003. בבחירות לפרלמנט בשנת 1996 הוביל את המפלגה לניצחון מוחץ - המפלגה זכתה ב־70 מתוך 141 מושבים בפרלמנט והקימה קואליציה שולטת.
ויטאוטאס לנדסברגיס נבחר ליושב ראש הפרלמנט.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לבחירות בשנת 2000. בשנת 1997 ניסה להתמודד בבחירות לנשיאות של ליטא, אך הגיע למקום השלישי בלבד.
בבחירות של שנת 2000 נחלה מפלגתו מפלה קשה וירדה מ-70 ל-9 מנדטים.
בשל כך פרס לאנסברגיס מהפרלמנט.
בשנת 2004 נבחר לאנדסברגיס לפרלמנט האירופי.
הוא היה חבר בו עד לשנת 2014. במהלך כהונתו בפרלמנט האירופי ניסה לקדם חקיקה שתאסור על שימוש בסמלים קומוניסטיים במדינות האיחוד האירופי בדומה לאיסור השימוש בסמלים נאצים.
החקיקה נכשלה בשל הלחץ של רוסיה.
בתום כהונתו בפרלמנט האירופי פרש מהחיים הפוליטיים.
ויטוס יוהנסן ברינג (בדנית: Vitus Jonassen Bering, ברוסית גם: Иван Иванович Беринг – איוואן איוואנוביץ' ברינג; 5 באוגוסט 1681 – 19 בדצמבר 1741) היה יורד ים דני שפעל בשירות רוסיה.
על שמו נקראים מצר ברינג המפריד בין אסיה לאמריקה הצפונית, ים ברינג שמדרום לו, האי ברינג – הגדול באיי קומנדור (שאף הם נקראים על שמו של ה"קומנדור" ויטוס ברינג שגילה אותם ב-1741) שבים ברינג, ממזרח לחצי האי קמצ'טקה ועוד.
ויטוס ברינג נולד בהורסנס שבדנמרק באוגוסט 1681. בשנת 1703 התנדב לצי הרוסי הקיסרי ושירת בצי הבלטי.
בשנת 1724 מונה לראש משלחת מחקר שהייתה צריכה לצאת דרך היבשה לחצי האי קמצ'טקה שבצפון מזרח סיביר, משם לרדת אל הים ולחפש את הגשר שחיבר (כך האמינו) בין אמריקה הצפונית לאסיה.
מסעו של ברינג נמשך זמן רב, יותר משלוש שנים.
כשהגיע ברינג עם משלחתו לקמצ'טקה, הוא בנה ספינה, ובשנת 1728 שט בה לכיוון צפון מזרח ואחר כך צפונה, ועבר במצר שמפריד בין אסיה לאמריקה הצפונית שנקרא כיום על שמו (אף על פי שהתגלה כבר קודם על ידי מגלה אחר).
מסע זה הוכיח שאסיה ואמריקה הצפונית אינן מחוברות, אך הוא לא היה מודע לגודל התגלית, משום שהערפל מנע ממנו לראות יבשה מצד זה או זה.
בשנת 1730 חזר ברינג לסנקט פטרסבורג שברוסיה, דיווח שלא עלה בידו לברר אם אסיה ואמריקה מחוברות או מופרדות, והכין עוד משלחת, שעימה התכוון לצאת לכיוון אלסקה.
הקיסרית הרוסית אנה הורתה לו לצאת למסע שני בסיביר.
המשלחת הצפונית הגדולה (1733–1742) הייתה פרויקט מחקר בקנה מידה גדול, עם כמעט 1,000 משתתפים, שנחלקו לשבע משלחות נפרדות שכל אחת נוהלה בנפרד.
המטרה הכוללת הייתה למפות את הגבולות המזרחיים של סיביר ואת קו החוף של צפון אמריקה, וכן לתעד את הבוטניקה, האתנוגרפיה והאסטרונומיה של האזורים.
לאחר עוד מסע יבשתי מפרך, הגיע ברינג בפעם השנייה בחייו לחצי האי קמצ'טקה במזרח סיביר.
הפעם היה לו צוות גדול יותר, שכלל גם את המדען הגרמני גאורג וילהלם סטלר, שגילה מספר תגליות בוטניות וזואולוגיות במהלך המסע.
יום אחד ראה ברינג רכס הרים גבוה וחוף מפורץ, ובכך גילה את אלסקה שביבשת אמריקה.
הוא לא הגיע לאלסקה בגלל מזג האוויר הקשה, שגרם לרבים מאנשי צוותו לחלות.
הים הסוער הדף את ספינתו מערבה לחופי קמצ'טקה, ושם, באי הנושא כיום את שמו, מת ב-19 בדצמבר 1741.
ויטוס דיינה (Vitus Diena), או "מחול ויטוס הקדוש", היה פסטיבל שנחוג בימי הביניים בצפון ומרכז אירופה (לטביה, גרמניה וכו') כל שנה ב-15 ביוני לפי הלוח הגרגוריאני כדי לציין את היום האחרון של שתילת השתילים.
גשם ביום זה היה אמור להיות סימן ליבול טוב, כמו גם הופעתם של דבורים או זבובים.
ויטוס הקדוש היה על פי האמונה הנוצרית קדוש נוצרי מסיציליה שבאיטליה שמת מות קדושים בשנת 303 בהיותו ילד או נער.
יום ויטוס הקדוש נחוג ב-15 ביוני לפי הלוח הגרגוריאני וב-28 ביוני לפי הלוח היוליאני.
שמו "ויטוס" מתרגם מלטינית כ"חיוני" (מלשון "חי").
הוא אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים, שהתפילה אליהם נחשבת בכנסייה הקתולית ליעילה באופן יוצא דופן.
על פי האמונה הנוצרית, ויטוס הקדוש עבר עינויים והוצא להורג בשנת 303 לספירה על ידי הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס, כתוצאה מסירובו לוותר על אמונתו הנוצרית.
הסיפורים אודות מותו של ויטוס הקדוש משתנים במקצת, אך גרסאות רבות מתארות עינויים קשים, ביניהם:
הלקאה: ויטוס הוכה קשות בשוטים.
כליאת בכלוב עם אריה: ויטוס הושלך לכלוב עם אריה רעב, אך האריה סירב לפגוע בו.
רתיחה בקדרה: ויטוס הוטל לתוך קדרה רותחת של שמן, אך שרד בנס.
עריפת ראש: לבסוף, ויטוס עבר עריפת ראש.
ויטוס נחשב לקדוש המגן של שחקנים, קומיקאים, רקדנים, וחולים באפילפסיה.
כמו כן הוא מגן מברק, מהתקפות של בעלי חיים, ומשינה מוגזמת.
ויטוס הוא גם הקדוש של בוהמיה (על שמו קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג), העיר רייקה שבקרואטיה, והעיר פוריו (Forio) בקמפניה שבאיטליה.
בימי הביניים חגגו אנשים במרכז אירופה ובצפונה (בגרמניה, בלטביה וכדומה) את סעודת ויטוס הקדוש עם מחול ויטוס הקדוש.
"מחול ויטוס הקדוש" הוא גם השם שהוענק ברפואה לתסמין הכוריאה, הפרעה עצבית שמתבטאת בעוויתות ובתנועות בלתי רצוניות.
ויטוריה, ששמה המלא הוא ויטוריה-גאסטייס (בספרדית: Vitoria-Gasteiz) היא עיר בצפון ספרד, בירת אזור אלאבה (Álava) שבתוך האוטונומיה הבסקית הספרדית.
אוכלוסייתה מונה מעל 200,000 תושבים, נכון לשנת 2004. השפה המדוברת בה היא הבסקית.
בניגוד לשתי הערים המרכזיות הנוספות בחבל הבסקים: בילבאו וסן סבסטיאן, ויטוריה מוקפת הרים ואינה בעלת גישה לים.
העיר משמשת מרכז פוליטי ואדמיניסטרטיבי לחבל ומקום מושבה של הממשלה הבסקית.
העיר נוסדה בשנת 1181 על ידי סאנצ'ו השישי מלך נווארה, ובשנת 1200 נכבשה על ידי המלך אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
ויטוריה מדורגת כעיר השנייה בספרד מבחינת איכות החיים, בנוסף למספר גדול של פארקים והקפדה על איכות הסביבה.
בוויטוריה קיימות תעשיות יוקרתיות, כדוגמת מפעל המכוניות מרצדס-בנץ.
העיר מפורסמת בפסטיבל הג'אז המתקיים בה בחודש אוגוסט בכל שנה.
בנוסף היא מפורסמת גם בקבוצת הכדורסל שלה, סאסקי בסקוניה, שהגיעה מספר פעמים למקומות עליונים ("פיינל פור") במשחקי היורוליג.
כמו כן, ידועה העיר בקבוצת הכדורגל דפורטיבו אלאבס, המשחקת כיום בליגה הראשונה.
הייתה בעיר קהילה ענפה עד גירוש יהודי ספרד ב-1492, שבעקבותיו הועבר בית העלמין לרשות השלטון בתמורה לכך שלא יבנה ולא יחפור בשטח.
רבים מהיהודים עקרו אז לבאיון הקרובה שבדרום צרפת, והסיכום נשמר במשך 460 שנים, עד שב-1952 נעתרו צאצאיהם לבקשת תושבי החבל הבסקי לאפשר לבנות בבית העלמין - בתנאי שהעצמות מהקברים ייאספו למצבה שתספר את סיפורה של הקהילה הנכחדת.
עד היום עומדת המצבה הזו ב'חודימנדי' (הר היהודים).
היהודי האחרון שהתגורר בוויטוריה היה הרופא הפרטי של שליטי האזור, ובמסגרת הגירוש ב-1492 הוא התבקש לעזוב כמו כל בני העם.
השלטונות פנו לממלכה וביקשו שלא יגורש, והוא אכן נשאר כאן עד יומו האחרון.
שאר היהודים ברחו או המירו את דתם.
כך שרבים מתושבי המקום, אף שאינם מודעים לכך, הם צאצאים של יהודים מומרים (בשימוש במושג מומרים יש להתייחס לספרד / בשימוש במושג אנוסים יש להתייחס לפורטוגל).
כיום כמעט שלא חיים יהודים בעיר.
ויטולד רומן לוטוסלבסקי (בפולנית: Witold Roman Lutosławski, נהגה Lutoswavski – "לוטוסוואבסקי"; 25 בינואר 1913 – 7 בפברואר 1994) היה מלחין, פסנתרן ומנצח פולני.
לוטוסלבסקי היה מחשובי המלחינים באירופה במאה ה-20 ומן המוזיקאים הבולטים בפולין בשלושת העשורים האחרונים לחייו.
בתקופת חייו קיבל מספר רב של פרסים ואותות כבוד בינלאומיים, בהם "מסדר הנשר הלבן", אות הכבוד הגבוה ביותר של פולין.
ויטולד לוטוסלבסקי למד פסנתר והלחנה בוורשה.
יצירותיו המוקדמות – בדומה למוזיקה של רבים ממלחיני המאות ה-19 וה-20 – מושפעות מן המוזיקה העממית הפולנית.
סגנונו מציג קשת רחבה של מרקמים אטמוספיריים עשירים.
הוא החל לפתח טכניקות חיבור אופייניות משלו בסוף שנות ה-50. המוזיקה שלו מתקופה זו ואילך עושה שימוש בשיטותיו לבניית הרמוניות מקבוצה קטנה של מרווחים.
היא משתמשת גם בתהליכים אליאטוריים, שיש בהם יסוד של מקריות בתיאום הרתמי בין התפקידים.
עם יצירותיו הבולטות נמנות הסימפוניה השלישית (מתוך ארבע שחיבר), רביעיית מיתרים, שבעה קונצ'רטי, שהידועים בהם קונצ'רטו לצ'לו וקונצ'רטו לתזמורת, ומחזורי שירים.
לוטוסלבסקי קנה לו שם בניצוח על יצירותיו הוא.
הוריו של לוטוסלבסקי באו שניהם ממשפחות של אצולה כפרית פולנית.
למשפחתו היו אחוזות באזור דרוזדובו.
אביו, יוזף, היה מעורב בענייני המפלגה הלאומית הדמוקרטית של פולין ומשפחת לוטוסלבסקי עמדה בקשרים קרובים עם מייסד המפלגה, רומן דמובסקי (שמו האמצעי של ויטולד לוטוסלבסקי היה רומן).
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה פולין מחולקת בהתאם לקונגרס וינה מ-1815 וורשה הייתה חלק מרוסיה הצארית.
ויטולד רומן לוטוסלבסקי נולד בוורשה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 נמלטה משפחת לוטוסלבסקי מזרחה, אל מוסקבה, מפני הכוחות הפרוסיים במלחמתם עם רוסיה.
אביו היה פעיל פוליטית בארגון כוחות פולניים לקראת פעולה אפשרית לשחרור פולין.
רוסיה האימפריאלית הייתה אמורה לערוב לביטחונה של מדינה פולנית חדשה, אך אז, בשנת 1917, באה מהפכת פברואר שאילצה את הצאר להתפטר, ואחריה מהפכת אוקטובר, שהעלתה ממשלה סובייטית חדשה וזו כרתה ברית שלום עם גרמניה.
פעילותו של האב יוזף הייתה לצנינים בעיני הבולשביקים.
הוא נאסר יחד עם אחיו, ומשפחת לוטוסלבסקי לא יכלה לחזור הביתה, אם כי הקרבות בחזית המזרחית פסקו.
האחים נשלחו לכלא במוסקבה והוצאו להורג ללא משפט ב-1918.
אחרי המלחמה חזרה המשפחה לוורשה וויטולד בן השש החל בשיעורי פסנתר.
בשנת 1924 נכנס לגימנסיה ובמקביל המשיך בשיעורי הפסנתר.
ביצוע של הסימפוניה השלישית של קרול שימנובסקי השפיע עליו עמוקות.
בשנת 1926 החל ללמוד כינור ובשנת 1927 נכנס כסטודנט בהיקף לא מלא לקונסרבטוריון של ורשה, שם היה שימנובסקי הן פרופסור והן מנהל.
לוטוסלבסקי החל להלחין, אבל לא הצליח לעמוד בעומס הלימודים בבית הספר ובקונסרבטוריון, ועל כן הפסיק את לימודי המוזיקה.
ב-1931 נרשם לאוניברסיטה של ורשה ללימודי מתמטיקה ונכנס רשמית לשיעורי ההלחנה בקונסרבטוריון.
מורו, ויטולד מליז'בסקי, היה תלמיד של ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
בשנת 1933 ויתר על המתמטיקה והכינור כדי להתרכז בפסנתר ובהלחנה.
הוא קיבל דיפלומה לנגינה בפסנתר מן הקונסרבטוריון בשנת 1936, אחרי שהגיש תוכנית וירטואוזית, שכללה טוקאטה של שומאן ואת הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של בטהובן.
בשנת 1937 קיבל דיפלומה בהלחנה מאותו מוסד.
במלחמת העולם השנייה שירת לוטוסלבסקי כאתת ואלחוטן.
המלחמה שמה קץ לכוונותיו לנסוע לפריז להשתלם עוד במוזיקה.
הוא נשלח עם יחידת הקשר לקרקוב וכעבור זמן קצר נפל בשבי הגרמני, אך הצליח להימלט בזמן הצעידה אל מחנה השבויים והלך ברגל עד ורשה, מרחק 400 קילומטרים.
אחיו נפל בידי הרוסים ומת לאחר מכן במחנה עבודה.
כדי להשתכר למחייתו, הצטרף לוטוסלבסקי ללהקת נגנים שהופיע בקברטים עם נעימות מחול פופולריות.
במקביל יצר גם דואו עם ידידו ועמיתו, המלחין אנדז'יי פאנופניק ויחד הופיעו בבארים של ורשה.
הרפרטואר שלהם הקיף קשת רחבה של יצירות בעיבודים שלהם עצמם, ביניהן הגרסה הראשונה של לוטוסלבסקי ל"ווריאציות על נושא של ניקולו פאגאניני", עיבוד מקורי מאוד של הקפריס ה-24 לכינור סולו של פאגאניני.
מתוך התרסה, ניגנו לפעמים אפילו מוזיקה פולנית אסורה.
ההאזנה בבתי קפה הייתה האפשרות היחידה של אזרחי פולין תחת הכיבוש הגרמני לשמוע מוזיקה חיה; קונצרטים לא היו בגדר האפשר, משום שכוחות הכיבוש אסרו על צורה של התכנסות מאורגנת.
אמו של לוטוסלבסקי נמצאה במזרח פולין עם פרוץ המלחמה, אך ידידים הבריחו אותו לוורשה.
המלחין ואמו עזבו את ורשה ממש לפני המרד של 1944 ולקחו איתם רק מעט פרטיטורות וסקיצות – שאר המוזיקה אבד בהריסות העיר, כמו גם נחלות המשפחה בדרוזדובו.
מכל 200 היצירות שלוטוסלבסקי ופאנופניק יצרו לדואו הפסנתר שלהם, נותרו רק וריאציות פאגאניני של לוטוסלבסקי.
הוא חזר לוורשה החרבה אחרי חתימת ההסכם הפולני-סובייטי באפריל 1945.
אחרי המלחמה עבד לוטוסלבסקי על הסימפוניה הראשונה שלו, שאת הסקיצות שלה הצליח להציל מוורשה.
הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-1948. לפרנסת משפחתו גם חיבר מוזיקה, שהגדיר "פונקציונלית", כמו "סוויטת ורשה", (שנכתבה ללוות סרט אילם המתאר את שיקום העיר), קובץ "מזמורים פולניים" ותרגילים לפסנתר בשם "נעימות עממיות".
ב-1946 נבחר לוטוסלבסקי למזכיר וגזבר איגוד המלחינים הפולנים, שאך זה נוסד.
באותה שנה נשא לאישה את מריה דנוטה בוגוסלבסקה, סטודנטית לאדריכלות.
לוטוסלבסקי פגש את אחיה, הסופר סטניסלב דיגאט לפני המלחמה ושניהם, סטניסלב ומריה, האזינו למופעי דואו הפסנתרנים בתקופת המלחמה.
הנישואים עלו יפה וכישורי השרטוט של מריה הביאו תועלת רבה למלחין: היא הייתה למעתיקה שלו ופתרה כמה מאתגרי התיווי של יצירותיו המאוחרות.
ב-1947 הוביל האקלים הסטאליניסטי לדיכוי, באמצעות מפלגת הפועלים השלטת, של מוזיקה בניב פולני מובהק, לרבות המוזיקה של שופן.
הצנזורה הזו על אמנות, שמקורה היה, בסופו של דבר, בסטלין עצמו, הייתה שכיחה במידה זו או אחרת בכל הגוש המזרחי וקיבלה חיזוק בצווי ז'דאנוב מ-1948. מלחינים נדרשו לכתוב מוזיקה בהתאם לעקרונות הריאליזם הסוציאליסטי.
ב-1948 עבר האיגוד לידי מוזיקאים, שהיו מוכנים לפעול על פי הקו המנחה של המפלגה בעניינים מוזיקליים, ולוטוסלבסקי פרש מן הוועדה.
הוא התנגד ללא פשרות לרעיונות הריאליזם הסוציאליסטי.
הסימפוניה הראשונה שלו הוגדרה "פורמליסטית", דהיינו, מוזיקה שנועדה לאליטות בלבד, והוא מצא עצמו דחוי ומנודה על ידי השלטונות הסובייטיים, מצב שעמד בעינו כל תקופת שלטונם של ניקיטה חרושצ'וב, ליאוניד ברז'נייב, יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו.
ב-1954 דחף אקלים הדיכוי המוזיקלי את ידידו אנדז'יי פאנופניק לערוק לבריטניה.
על רקע זה, שמח לוטוסלבסקי לחבר יצירות, שהיה בהן צורך חברתי, אבל ב-1954 זכתה עבודתו, למגינת לבו של המלחין, בפרס ראש הממשלה על קובץ של שירי ילדים.
כדבריו, "...על החיבורים הפונקציונליים האלה שלי זיכו אותי השלטונות בעיטור כבוד...
הבנתי, שמה שאני עושה איננו סתם כתיבת קטעי מוזיקה חסרי חשיבות לפרנסתי, אלא שקידה על מלאכת אמנות יוצרת, בעיני העולם החיצון."
ה"קונצ'רטו לתזמורת" שלו, כבד המשקל והמקורי משנת 1954, הוא שביסס את מעמדו של לוטוסלבסקי כמלחין חשוב של מוזיקה אמנותית.
היצירה זיכתה את המלחין בשני פרסים ממשלתיים בשנה שלאחריה.
מות סטלין ב-1953 הביא הרפיה מסוימת בטוטליטריות התרבותית ברוסיה ובמדינות הלוויין שלה.
בשנת 1956 הובילו אירועים פוליטיים להפשרה מסוימת באקלים המוזיקלי ואז גם נוסד פסטיבל הסתיו של ורשה למוזיקה בת זמננו.
הפסטיבל, שנועד תחילה להתקיים פעם בשנתיים, מתקיים מאז 1958 פעם בשנה (מלבד בעת הממשל הצבאי של 1982, כשאיגוד המלחינים סירב, כגילוי מחאה, לארגן אותו).
מאפיין אחר של טכניקת ההלחנה שלו, שהיה לסימן ההיכר של לוטוסלבסקי, התבטא בהכנסת אקראיות לסינכרוניזציה המדויקת של תפקידים שונים בהרכב המוזיקלי של "משחקים ונציאניים".
טכניקות ההרמוניה והזמן הללו הופיעו בכל יצירה שכתב מאז ואילך והיו לחלק בלתי נפרד מסגנונו.
בשנים 63–1957 התרחק לוטוסלבסקי מן הסגנון הרציני בדרך כלל של יצירותיו והחל לחבר מוזיקה קלה בשם העט "דרביד".
יצירות אלה, בעיקר ריקודים - ואלסים, טנגו ופוקס-טרוט איטי לקול ופסנתר, כתובות בסוגה של שירי שחקנים פולנים.
מקומן במכלול יצירתו של לוטוסלבסקי איננו חריג כל כך בהתחשב בהופעותיו הוא בנגינת מוזיקה של קברטים בתקופת המלחמה ולאור קשריו באמצעות נישואים לזמרת הקברט הפולנייה קאלינה ידרוזיק (שהייתה גיסתה של אשתו).
בשנת 1963 נענה לוטוסלבסקי להזמנת הביאנלה למוזיקה של זגרב בכתיבת "שלוש פואמות של אנרי מישו" למקהלה ותזמורת.
הייתה זו היצירה הראשונה שכתב לפי הזמנה מחוץ לגבולות פולין והיא העצימה עוד יותר את המוניטין הבינלאומיים שלו.
עוד זיכתה אותו בפרס ממלכתי למוזיקה, השני במספר (שאותו קיבל הפעם ללא הערות ציניות).
עכשיו קיבל לוטוסלבסקי היתר לפרסום בינלאומי של יצירותיו בהוצאת המוזיקה צ'סטר, שהייתה אז חלק מבית ההוצאה האנסן.
ברביעיית המיתרים שלו משנת 1964 פתר לוטוסלבסקי (או נכון יותר, אשתו, דנוטה) את בעיית התיווי לאי-סינכרוניזציה בין תפקידים שהכניס ביצירותיו.
במקור יצר לוטוסלבסקי רק את ארבעת התפקידים האינסטרומנטליים ונמנע מלקשור אותם יחדיו בפרטיטורה מלאה מתוך חשש, שישתמע מכך שהוא רוצה נגינה בו-זמנית של תווים בטורים אנכיים, כמו ברישום תווים קונבנציונלי של מוזיקה להרכב קלאסי.
דנוטה פתרה בעיה זו בחיתוך התפקידים והדבקתם יחד בתיבות (שלוטוסלבסקי כינה "ניידות"), עם הוראות לסימון בשעת הביצוע לנגנים להתקדם אל הניידת הבאה.
במוזיקה התזמורתית שלו, לא התעורר קושי רב כל כך, משום שההוראות איך ומתי להתקדם ניתנות על ידי המנצח.
רביעיית המיתרים בוצעה לראשונה בסטוקהולם ב-1965, ובהמשך אותה שנה היה הביצוע הראשון של מחזור השירים Paroles tissées.
את הכותרת המקוצרת הזאת הציע המשורר ז'או פרנסואה שאברון, שפרסם במקור את השירים בשם Quatre tapisseries pour la Châtelaine de Vergi.
מחזור השירים הוקדש לטנור פיטר פירס שביצע אותו לראשונה בפסטיבל אלדבורו בניצוח המלחין.
את פסטיבל אלדבורו ייסד וארגן בנג'מין בריטן ולוטוסלבסקי קשר עמו ידידות רבת שנים.
זמן קצר אחר כך החל לוטוסלבסקי לעבוד על הסימפוניה השנייה שלו, שזכתה לשני ביצועי בכורה: פייר בולז ניצח על הפרק השני, "ישיר", בשנת 1966, וכאשר הסתיים הפרק הראשון, "הססני" בשנת 1967, ניצח המלחין על ביצוע שלם בקטוביץ.
הסימפוניה השנייה שונה מאוד במבנה מסימפוניה קלאסית קונבנציונלית, אבל לוטוסלבסקי השתמש בכל חידושיו הטכניים עד אותה נקודה לבניית יצירה דרמטית בקנה מידה גדול ראויה לשמה.
ב-1968 זיכתה היצירה את לוטוסלבסקי בפרס ראשון מאת חבר השופטים הבינלאומי של מלחינים מטעם יונסקו, הפרס השלישי מסוג זה שקיבל, אישור לעליה המתמדת במעמדו הבינלאומי.
ב-1967 גם קיבל לוטוסלבסקי את פרס זונינג, אות הכבוד המוזיקלי הגבוה ביותר של דנמרק.
הסימפוניה השנייה, ה"ספר לתזמורת", והקונצ'רטו לצ'לו שבא בעקבותיה, חוברו בתקופה טראומטית במיוחד בחיי לוטוסלבסקי.
אמו מתה בשנת 1967 ובשנים שבין 1967 ל-1970 שרר אי-שקט ניכר בפולין.
סיבתו הייתה נעוצה בתחילה בדיכוי הפקת התיאטרון Dziady, שהצית גל של מחאות בקיץ; אחר, ב-1968, בא השימוש בצבא פולין לדיכוי הרפורמות הליברליות באביב של פראג בצ'כוסלובקיה ובהמשך השביתה במספנות של גדנסק ב-1970, שהשלטונות הפסיקו באלימות – שני האירועים חוללו מתח פוליטי וחברתי משמעותי בפולין.
לוטוסלבסקי לא תמך במשטר הסובייטי ואפשר לראות באירועים אלה סיבות לעלייה בהתנגדות, שבאה לביטוי ביצירתו, בייחוד בקונצ'רטו לצ'לו מ-1968 – 1970 לרוסטרופוביץ' והאגודה הפילהרמונית המלכותית.
זאת ועוד, התנגדותו של רוסטרופוביץ' עצמו למשטר הסובייטי ברוסיה הגיעה אותו זמן לשיאה (זמן קצר אחר כך הצהיר על תמיכתו במתנגד השלטון אלכסנדר סולז'ניצין).
לוטוסלבסקי עצמו לא היה שותף לדעה, שלהשפעות אלה הייתה השפעה ישירה על המוזיקה שלו, אף כי הכיר בפלישתן אל עולמו היוצר, במידה ידועה.
בכל מקרה, הקונצ'רטו לצ'לו זכה להצלחה רבה וזיכה הן את לוטוסלבסקי והן את רוסטרופוביץ' באותות כבוד.
בשנת 1973 האזין לוטוסלבסקי לרסיטל של דיטריך פישר-דיסקאו וסביאטוסלב ריכטר בוורשה, וזה עורר בו השראה לכתיבת שיר רחב-יריעה לתזמורת בשם "מרחבי השינה" Les espaces du sommeil.
היצירה הזו, Mi-Parti (מונח צרפתי שאפשר לתרגם בערך כ"מחולק לשני חלקים שווים אך שונים"), ויצירה קצרה לצ'לו לכבוד יום הולדתו השבעים של פאול זאכר, המשיכו להעסיק את לוטוסלבסקי, ותוך כדי כך שקד על תוכניות לסימפוניה שלישית ועל יצירת קונצ'רטנטה לאבובן היינץ הוליגר.
יצירות מאוחרות אלה התגלו כקשות להשלמה, כיוון שלוטוסלבסקי השתדל לשלב יתר זרימה בעולם הצלילים שלו.
הקונצ'רטו הכפול לאבוב, נבל ותזמורת קאמרית – בהזמנת פאול זאכר – הסתיימה לבסוף ב-1980 והסימפוניה השלישית ב-1983.
במהלך התקופה הזו, התחוללו עוד תהפוכות בפולין: בשנת 1978 נבחר יוחנן פאולוס השני לאפיפיור והיה לסמל לאומי בעל חשיבות בינלאומית; בשנת 1980 הוקמה התנועה רבת-ההשפעה סולידריות בהנהגת לך ואלנסה; ובשנת 1981 הכריז גנרל וויצ'ך ירוזלסקי ממשל צבאי בפולין.
מ-1981 עד 1989 דחה לוטוסלבסקי את כל ההצעות לפעילות מקצועית בפולין, כמחוות הזדהות עם החרמת האמנים.
הוא סירב להיכנס למשרד התרבות לפגוש מישהו מן השרים והקפיד שלא להצטלם בחברתם.
בשנת 1983 שלח הקלטה מן הביצוע הראשון של הסימפוניה השלישית שלו בשיקגו לגדנסק, כדי שישמיעוה לשובתים בכנסייה המקומית, מחוות תמיכה שהובנה בשני הצדדים.
ב-1983 זכה בפרס סולידריות והיה, כך אומרים, גאה בו יותר מבכל אות כבוד אחר שקיבל.
הסימפוניה השלישית זיכתה את לוטוסלבסקי בפרס גרומייה הראשון מאת האוניברסיטה של לואיסוויל, קנטקי.
חשיבותו של הפרס נעוצה לא רק ביוקרתו – המועמדים האחרים היו אליוט קרטר ומייקל טיפט – אלא בממדי המענק הכספי (אז $150,000).
כוונת המענק היא להסיר מן המקבלים דאגות פיננסיות לתקופה, שתאפשר להם להתרכז ביצירה רצינית.
במחוות אלטרואיזם הכריז לוטוסלבסקי, כי ישתמש בסכום להקמת קרן מלגות, שתאפשר למלחינים פולנים צעירים ללמוד מחוץ לארצם; לוטוסלבסקי הורה גם להעביר את שכרו מן התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו על Chain 3 לאותה קרן מלגות.
מאמצע שנות ה-80 מצא לוטוסלבסקי דרכים לפשט את סגנונו בלי לוותר על החירויות, שהשיג בטכניקות ששימשו אותו עד אז.
הוא חיבר שלוש יצירות בשם "שרשרת" (Łańcuch), שם המתייחס לאופן הרכבתה של המוזיקה מגדילים נוגדים, הנקלעים זה בזה כמו חוליות שרשרת.
"שרשרת 2" נכתבה בשביל אן-סופי מוטר (לפי הזמנת פאול זאכר), ובשבילה גם תזמר את ה"פרטיטה" לכינור ופסנתר שכתב זמן מה לפני כן להוספת אינטרלוד מקשר, כך שכאשר הם מנוגנים יחדיו, הפרטיטה, האינטרלוד ו"שרשרת 2" מהווים את יצירתו הארוכה ביותר.
בשנת 1987 קיבל לוטוסלבסקי את מדליית הזהב של "אגודת הפילהרמונית המלכותית" מידי מייקל טיפט, בשעת קונצרט, שבו ניצח לוטוסלבסקי על הסימפוניה השלישית שלו; באותה שנה גם חגגו את יצירתו בפסטיבל האדרספילד למוזיקה בת ימינו.
כמו כן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות ברחבי העולם, ביניהן אוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופה זו עמד לוטוסלבסקי בכתיבת הקונצ'רטו שחלו לפסנתר בשביל כריסטיאן צימרמן, בהזמנת פסטיבל זלצבורג.
הוא תכנן לכתוב קונצ'רטו לפסנתר מאז 1938, כמי שהיה בצעירותו פסנתרן וירטואוז.
יצירה זו היא שציינה את שובו אל דוכן המנצחים בפולין בשנת 1988, לאחר שיחות מהותיות, שהוסדרו בין הממשלה לאופוזיציה.
בסביבות 1990 עבד לוטוסלבסקי גם על סימפוניה רביעית ועל מחזור השירים התזמורתי Chantefleurs et chantefables לסופרן.
מחזור השירים בוצע לראשונה בקונצרט בסדרת הפרומס בלונדון ב-1991. הסימפוניה הרביעית בוצעה לראשונה ב-1993 בלוס אנג'לס.
בין לבין, ולאחר שהביע תחילה אי-רצון, קיבל עליו לוטוסלבסקי את כס הנשיאות ב"מועצת התרבות הפולנית", שהוקמה מחדש לאחר הרפורמות של 1989, שהיו תוצאה של התמיכה המוחלטת כמעט בתנועת סולידריות בבחירות של אותה שנה וסיומו של השלטון הקומוניסטי בפולין.
בשנת 1993 המשיך לוטוסלבסקי בסדר הזמנים העמוס שלו, נסע לאנגליה, גרמניה ויפן והעלה על הכתב סקיצות לקונצ'רטו לכינור, אבל בדצמבר היה ברור שמחלת הסרטן פגעה בו ולאחר ניתוח, נחלש המלחין במהירות ומת ב-7 בפברואר 1994. שבועות ספורים קודם לכן ניתן לו אות הכבוד הגבוה ביותר של פולין, "מסדר הנשר הלבן".
הוא היה השני שקיבל אות זה מאז נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין.
קדם לו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ויטוריה (בפורטוגזית: Vitória) היא בירת מדינת אספיריטו סאנטו שבברזיל.
ויטוריה שוכנת על אי קטן במפרץ שבו נפגשים מספר נהרות עם הים.
בשטח המטרופולין, הכולל בנוסף לאי את אזורי המגורים הסמוכים לאי ביבשת עצמה (הערים וילה וליה, ויאנה, סרה וקריאסיקה) יש 1,612,885 תושבים (נכון ל-2005) והיא ה-14 בגודלה בברזיל.
גובהה הממוצע של העיר הוא 3 מטרים בלבד מעל פני הים.
ב-1998 דירג האו"ם את ויטוריה כבירה הרביעית בברזיל באיכות החיים, על סמך דירוג הערים מבחינת בריאות, חינוך ופרויקטים לשיפור חברתי.
עם זאת, ויטוריה מדורגת במקום גרוע מבחינת אלימות ופשיעה.
שיעורי הרצח בוויטוריה ובאזורי הסביבה הם מן הגבוהים בברזיל.
כלכלתה של ויטוריה מבוססת במידה רבה על תעשייה, אך היא גם עיר נמל חשובה ובה 3 נמלים.
ככזו, לוויטוריה חשיבות רבה לאזור בייצוא מוצרים מקומיים (הן חקלאיים והן תעשייתיים).
מישור חשוב נוסף בכלכלה הוא שוק הדיור, שאותו ניתן לראות בקלות דרך רבי הקומות הרבים למגורים.
ויטוריה הוקמה על האי ב-1551 זמן קצר לאחר בואו של וסקו פרננדס קוטיניו לוילה וליה שם יישב מתיישבים לראשונה.
עד מהרה נוספו לאי תושבים רבים כשגברה הסכנה ביבשת.
שיקולים אחרים, כדוגמת התקפות מצד סוחרים הולנדים וצרפתיים, בחיפוש קנה סוכר, תרמו אף הם לבחירה של אי זה כבית למתיישבים.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, ויטוריה נראתה עדיין כעיר אגררית נחשלת.
הבירה המסחרית של אספיריטו סאנטו באותה העת הייתה קשואיירו דה איטפמירין, אשר הייתה מקושרת בעיקר לריו דה ז'ניירו, ועל כן הפיתוח הכלכלי של קשואיירו דה איטפמירין סייע בפיתוח ריו זה ז'ניירו ולא של ויטוריה.
רק לאחר הקמת הרפובליקה הישנה ב-1889, פעלו המושלים של אספיריטו סאנטו לפתח את ויטוריה ולהביא למודרניזציה בעיר.
ב-1892 עלה מוניז פריירה לשלטון, בו החזיק במשך שתי כהונות שכל אחת מהן בת ארבע שנים.
בהנהגתו החלו בסלילת כבישים, בתכנון פיתוח העיר, ובקבלת הלוואה של 700 מיליון פרנקים צרפתיים לבניית חיבור רכבת לקשואיירו דה איטפמירין.
פריירה חשב על הפניית יצוא והכנסות דרך הבירה, וכך לקדם את צמיחתה.
ב-1894 הראתה העיר סימני צמיחה שנבעו בעיקר מפעילות נרחבת של נמל ויטוריה, ומהמחירים הגבוהים של הקפה, שהיה מוצר הייצוא העיקרי של המדינה באותה העת.
הכסף שנכנס בפעילות כלכלית זו דרבן את המודרניזציה של העיר.
ב-1908 היה ז'רונימו מונטיירו למושל המדינה והמשיך בפיתוח האורבני.
במהלך תקופתו בתפקיד עלתה ויטוריה על קשואיירו דה איטפמירין כמרכז מסחרי.
עובדה זו נתמכה בסיום בניית קו הרכבת שקישר בין שתי הערים ב-1911 ובשיפור במתקני הנמל.
במהלך תקופה זו נבנו מיזמים רבים כדוגמת הקמת בתי ספר, פארק מוסקוסו, בית החולים סנטה קאסה דה מיסריקורדיה ובית הקברות סנטו אנטוניו.
מונטיירו היה אחראי גם על מיזמים נוספים כדוגמת יצירת ארכיון ציבורי, ספריית המדינה ומוזיאון המדינה.
ויטולְד פילֶצְקי (בפולנית: Witold Pilecki; 13 במאי 1901 – 25 במאי 1948) היה חייל ברפובליקה השנייה של פולין, שהקים את המחתרת "הצבא הפולני הסודי" (Tajna Armia Polska) והיה חבר בארמייה קריובה.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה האדם היחיד שהתנדב להיכלא במחנה הריכוז אושוויץ.
במהלך שהותו באושוויץ ארגן התנגדות של אסירים, וכבר ב־1940 מסר מידע לבעלות הברית המערביות על הזוועות המתרחשות במחנות של גרמניה הנאצית.
הוא נמלט מאושוויץ ב־1943, והשתתף במרד ורשה (אוגוסט - אוקטובר 1944).
ב־1948 הוצא פילצקי להורג על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
ויטולד פילצקי נולד ב־13 במאי 1901 באולונטס, סמוך לימת לדוגה בקרליה שברוסיה, שם יושבה משפחתו בידי רשויות האימפריה הרוסית לאחר דיכוי מרד ינואר הפולני ב־1863–1864. סבו, יוזף פילצקי, בילה שבע שנים בגלות בסיביר על חלקו במרידה.
ב־1910 עבר פילצקי עם משפחתו לווילנה (כיום בליטא), שם השלים את לימודיו בבית ספר למסחר והצטרף לתנועת הצופים בפולין (ZHP) בתקופה בה הארגון היה סודי.
ב־1916 עבר לאוראל שברוסיה, שם ייסד שבט צופים מקומי.
ב־1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצטרף פילצקי ליחידות ההגנה העצמית הפולניות באזור וילנה, ותחת הגנרל ולדיסלב וייטקה סייע באיסוף כלי נשק ובפירוז הכוחות הגרמניים המאוכזבים שנסוגו.
לאחר מכן נטל חלק במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1920, ותחת פיקודו של יז'י דברובסקי פיקד על כיתת צופי ZHP.
כאשר פלשו הבולשביקים לגזרה שלו בחזית, ניהלה יחידתו במהלך זמן מה מלחמת פרטיזנים מעבר לקווי האויב.
פילצקי הצטרף מאוחר יותר לצבא הפולני, וכחלק מיחידת פרשים לחם בהגנת גרודנו (כיום הורדנה בבלארוס).
ב־5 באוגוסט 1920 הצטרף לגדוד האולנים ה־211, לחם בקרב ההיסטורי על ורשה וביער רודניקי (Puszcza Rudnicka), ונטל חלק בשחרור וילנה.
על גבורתו זכה פעמיים בעיטור "צלב הגבורה".
לאחר סיומה של המלחמה הפולנית-סובייטית ב־1921 עם הסכם ריגה, עבר פילצקי את מבחני הסיום של בית הספר הגבוה בווילנה, וב־1926 השתחרר מהצבא.
בתקופה שבין מלחמות העולם עבד בחווה של משפחתו בכפר סוקורצה.
לזוג נולדו שני ילדים בווילנה: אנדריי (16 בינואר 1932) וסופיה (14 במרץ 1933).
ב־26 באוגוסט 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס פילצקי והצטרף לאחד הצבאות הפולניים כמפקד מחלקת פרשים.
יחידתו השתתפה בלחימה קשה במסגרת המערכה בפולין נגד הכוחות הגרמניים המתקדמים, וספגה אבדות משמעותיות בנפש.
מחלקתו של פילצקי נסוגה לכיוון דרום-מזרח, לעבר לבוב (כיום באוקראינה), ומחלקתו שולבה בתוך דיוויזיית הרגלים 41 שהוקמה זה מכבר.
בעת המערכה בספטמבר השמידו פילצקי ואנשיו שבעה טנקים והפילו שני מטוסים גרמניים.
ב־17 בספטמבר, לאחר שברית המועצות פלשה לפולין המזרחית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פורקה הדיוויזיה של פילצקי והוא חזר לוורשה ביחד עם מפקדו יאן ולודרקייביץ' (Jan Włodarkiewicz).
ב־9 בנובמבר 1939 הקימו פילצקי ומפקדו את "הצבא הפולני הסודי" (Tajna Armia Polska - TAP), מראשוני המחתרות בפולין.
פילצקי היה למפקד הארגון והרחיב אותו מעבר לגבולות ורשה אל שיידלצה, ראדום, לובלין וערים גדולות אחרות בפולין.
ב־1940 נכללו בשורות ה-TAP כ-8,000 איש (למעלה ממחציתם חיילים קרביים חמושים), ובידי הארגון היו כ-20 מקלעים ומספר רובים נגד טנקים.
בהמשך התאחד הארגון עם ארמייה קריובה, והיה לגרעין יחידת ואכלז' (Wachlarz).
ב־1940 הציג פילצקי לממונה עליו תוכנית שכללה חדירה למחנה אושוויץ, איסוף מודיעין על המחנה מבפנים וארגון התנגדות של אסירים.
עד אז מעט היה ידוע על אופן הפעלת המחנה בידי הגרמנים, והוא נחשב מתקן כליאה גדול, ולא מחנה השמדה.
הממונה עליו אישר את התוכנית, וסיפק לו תעודת זהות בדויה על שם "תומש סרפינסקי" (Tomasz Serafiński).
ב־19 בספטמבר 1940 הסתובב פילצקי במכוון ברחוב בוורשה בזמן מצוד של הגרמנים, ונתפס על ידיהם יחד עם 2,000 חפים מפשע (בהם ולדיסלב ברטושבסקי).
אחרי יומיים של עינויים בחסות הוורמאכט נשלחו העצורים לאושוויץ, וזרועו של פילצקי קועקעה במספר האסיר 4859.
באושוויץ עבד ביחידות שונות של עובדי כפייה ושרד דלקת ריאות.
בה בעת, עסק בארגון של איחוד מחתרתי של ארגונים צבאיים Związek Organizacji Wojskowych - ZOW .
משימותיו של הארגון היו להעלות את מורל האסירים, לספק להם חדשות מהעולם שמחוץ למחנה, לחלק תוספת ביגוד ומזון לחברים בארגון ולהקים רשתות מודיעין.
כן עסקה המחתרת באימון פלוגות להשתלטות על המחנה במקרה של מתקפה מטעם ארמייה קריובה, הצנחת תחמושת, או הצנחה של בריגדת הצנחנים העצמאית הפולנית הראשונה, שבסיסה היה בבריטניה.
ב־1941 גדל ה-ZOW באופן ממשי.
הארגון החזיק בבית משפט מחתרתי משלו ובקווי אספקה חיצוניים.
בעזרת אזרחים שגרו בסמוך קיבל הארגון בקביעות אספקה רפואית, וסיפק למחתרת הפולנית מידע יקר ערך על המחנה ועל פעילות הגרמנים בו.
מספר ארגונים קטנים שפעלו באושוויץ התאחדו עם ZOW.
בסתיו 1941 הועבר קולונל יאן קארץ' למחנה ההשמדה בירקנאו הסמוך שאך הוקם, שם המשיך לארגן את מבנה הארגון.
האסירים הרכיבו מקלט רדיו, אותו החביאו בבית החולים שבמחנה.
מאוקטובר 1940 שלח ZOW דיווחים לוורשה, וממרץ 1941 נשלחו הדיווחים דרך המחתרת הפולנית לממשלה בלונדון.
דיווחים אלו שימשו כמקור המידע העיקרי על אושוויץ עבור בעלות הברית המערביות.
פילצקי קיווה שבעלות הברית המערביות ישלחו כלי נשק או חיילים לתוך המחנה, או שבארמייה קריובה יארגנו עזרה מבחוץ, אך ב־1943 הוא הבין שלא קיימות תוכנית לשחרור המחנה.
בינתיים הכפיל הגסטאפו את מאמציו לגירוש חברי ZOW, והצליח בהריגת חברי ארגונים שונים.
פילצקי החליט לברוח מהמחנה, בתקווה שהוא עצמו יצליח לשכנע את ארמייה קריובה שהובלת מתקפה שתביא לשחרור המחנה היא פעולה הגיונית ואפשרית.