tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנתו האחרונה של הנשיא ברטלט בתפקיד נסקרת אך לא באופן בולט.
מנהל התקשורת, טובי זיגלר, מודה שהוא הדליף לתקשורת את הפרטים על מעבורת החלל, והוא מפוטר מתפקידו, עוזב את הבית הלבן, וצפוי לבלות מספר שנים בכלא.
אולם בפרק המסיים את הסדרה מחליט הנשיא ברטלט להעניק חנינה לטובי.
בתוך כך, הוחלט כי זו תהיה העונה האחרונה של הסדרה, שתסתיים עם ההשבעה של הנבחר לנשיאות ארצות הברית, מאט סנטוס.
זהותו של הנבחר הייתה שנויה במחלוקת בין התסריטאים, והבחירה לוותה בחילוקי דעות רבים.
בסופו של דבר הוחלט, לאחר שהשחקן ג'ון ספנסר נפטר, לבחור בסנטוס כמנצח.
הסדרה העסיקה צוות שחקנים רחב כדי למלא את התפקידים הרבים המעורבים בעבודה היומיומית של השלטון הפדרלי.
הנשיא, הגברת הראשונה, הצוות הבכיר של הנשיא ויועציו הם התפקידים המרכזיים והבסיסיים שבסדרה.
מספר דמויות משניות מופיעות לסירוגין ומשלימות את העלילה שלרוב נסבה סביב השחקנים המרכזיים.
כל אחד מהשחקנים המרכזיים הרוויח בסביבות 75,000 דולר לפרק, בעוד ששכרו של שין טיפס לסכום של 300,000 דולר.
רוב לאו נהנה גם הוא ממשכורת בת שש ספרות, בסביבות מאה אלף דולר, משום שדמותו יועדה במקור לתפוס תפקיד מרכזי יותר.
ההבדלים במשכורות הצוות גרמו לשחקנים ג'אני, שיף, ספנסר וויטפורד לנהל פולמוסים ציבוריים בנוגע לחוזים שלהם.
במהלך המשא-ומתן על החוזים בשנת 2001, חברת ההפקה האחים וורנר איימה לתבוע אותם בגין הפרת חוזה.
למרות זאת, בזכות העובדה שהתאחדו וניהלו מאבק משותף, הם הצליחו לשכנע את האולפן להכפיל את משכורותיהם.
ג'ון ספנסר, ששיחק את ליאו מקגרי, נפטר מהתקף לב ב-16 בדצמבר 2005 - כשנה לאחר שדמותו בסדרה כמעט מתה מהתקף לב.
בפרק הראשון של הסדרה ששודר לאחר מותו של ספנסר, "שותפים למירוץ", מרטין שין הופיע בהודעה מוקלטת ובה הביע את צערו על מותו של ספנסר בשם צוות הסדרה.
בסדרה עצמה, דמותו של ספנסר מתה בפרק "יום הבחירות", ששודר במאי 2006.
בתחילה, שחקנים שונים היו אמורים להיות מלוהקים לדמויות מסוימות.
בראדלי ויטפורד העיד בראיון עמו (המופיע באריזת הדי.וי.די של העונה הראשונה) שבמקור הוא לוהק לתפקיד של סאם, על אף שהוא רצה את התפקיד של ג'וש - דמות שאהרון סורקין כתב במיוחד בשבילו.
באותו ראיון, ג'נל מולוני אמרה שבמקור היא נבחנה על התפקיד של סי.ג'יי, והדמות שאותה שיחקה לבסוף, דונה, לא הייתה אמורה להיות דמות מרכזית בסדרה.
שחקנים אחרים שנלקחו בחשבון הם אלן אלדה וסידני פואטייה לתפקיד הנשיא, ג'אד הירש לתפקיד ליאו, יוג'ין לוי לטובי, וסי-סי-אייץ' פאונדר לסי.ג'יי.
הסדרה התפתחה מהסרט "הנשיא מאוהב" (במקור: "The American President") משנת 1995, שאהרון סורקין כתב לו את התסריט.
מספר נקודות שלא פותחו בסרט עודדו את סורקין ליצור את "הבית הלבן".
סורקין התכוון לבנות עלילה סביב סאם סיבורן, סגן מנהל התקשורת בבית הלבן, כשדמותו של הנשיא לא מופיעה כלל או מופיעה לעיתים רחוקות.
עם הזמן, סורקין הגדיל עוד ועוד את תפקידו של הנשיא בעלילה, והדמות שלו תפסה יותר מקום בסדרה.
דמותו של הנשיא ברטלט, שהזכירה לקהל את הנשיא קלינטון, הפכה ליותר ויותר מרכזית בסדרה, ותפקידו של רוב לאו, ששיחק את סיבורן, הצטמצם.
זו אחת הסיבות לעזיבתו של לאו באמצע העונה הרביעית.
בארבע העונות הראשונות כתב סורקין כמעט כל פרק בסדרה, כשהוא משתמש באותם רעיונות ודמויות מעבודה קודמת שלו, הסדרה "ספורט באוויר".
בסוף העונה הרביעית סורקין עזב את הסדרה בשל בעיות אישיות, כולל מעצר מתוקשר בגין החזקת סמים לא-חוקיים.
צופים רבים של הסדרה כעסו בגלל השינוי בכותבים, אך צופים אלו המשיכו לצפות בסדרה, שבאותם ימים זכתה לנתונים של שמונה מיליון צופים לפרק בממוצע.
רשת NBC הודיעה כי רוב לאו ישוב לגלם את סיבורן בפרקים האחרונים של הסדרה, וכך אכן היה בפרקים המסכמים של העונה השביעית, כאשר ג'וש ליימן גייס אותו מחדש לעבוד בבית הלבן, הפעם בתור סגן ראש הסגל.
הבית הלבן מציעה הצצה לסדרי העבודה הפנימיים בבית החזק ביותר באמריקה, ומתוך כך התכנים שבה, נטייתה הפוליטית, איכותה הטלוויזיונית והלגיטימיות שלה עוררו עניין נרחב בקרב המבקרים.
הבית הלבן לא מציגה בדיוק מוחלט את הבית הלבן האמיתי, אך למרות זאת מספר מעובדי הבית הלבן לשעבר מסכימים כי הסדרה "תופסת את ההרגשה (בבית הלבן)."
די די מאיירס, דוברת הבית הלבן לשעבר, והסוקר המקצועי פטריק קאדל שימשו כיועצים לסדרה מעת התחלתה, ועזרו לכותבים ולשחקנים להציג את הבית הלבן מדויק ככל האפשר.
עוד עובדים לשעבר בבית הלבן שימשו כיועצים לתקופה קצרה, למשל פגי נונן וג'ן ספרלינג.
סרט תיעודי מיוחד ששודר בעונתה השלישית של הסדרה השווה את הבית הלבן הטלוויזיוני לבית הלבן האמיתי.
מספר רב של אנשים שעבדו בבית הלבן בעבר שיבחו את הסדרה על הדיוק הרב שבה.
אנשים אלו כללו את היועץ דייוויד גרגן, הדוברת די די מאיירס, מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, ראש הצוות ליאון פאנטה, סגן ראש הצוות קארל רוב, ונשיאים לשעבר כדוגמת ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר וביל קלינטון.
בשעה שרוב המבקרים שיבחו את הסדרה על התסריט שלה ואת כותביה, אחרים טענו שהיא אופטימית בצורה לא-מציאותית.
במאמרו "האגף המערבי והאגף המערבי", המחבר מיירון לוין הסכים עם הדברים לעיל, ועוד הצהיר כי הסדרה "מציגה זווית ראייה חדשה, חיובית וחיונית של השירות הציבורי, ותיקון בריא לסטראוטיפ האנטי-וושינגטוני והציניות הציבורית."
במאמרה "הבית הלבן [הסדרה] ככלי פדגוגי", הפרופסורית למדע המדינה ד"ר ביברס מאוניברסיטת קליפורניה כותבת כי "למרות שמטרות הסדרה היו למטרות רווחים כספיים ובידור, הבית הלבן מציגה גם פוטנציאל חינוכי גדול." הבית הלבן, לפי דעתה, העניקה עומק רב יותר לתהליך הפוליטי מכפי שהוצג בדרך כלל בתוכנית מסוג פגוש את העיתונות ופופוליטיקה.
למרות זאת הזהירה ביברס כי יש גם חיסרון במהלך זה, מכיוון שפעמים רבות מציגה הסדרה אנשים עם דעות שונות מדעותיהם הדמוקרטיות והליברליות של הדמויות הראשיות בסדרה כ"אנשים רעים" לעיני הצופים, בעלי מאפיינים לא סימפתיים.
סדרת טלוויזיה גרמנית "לשכת הקנצלר" מבוססת על סדרה זו.
הנשיא האמיתי האחרון שקיים בעולמה של הסדרה הוא ריצ'רד ניקסון (נעדרים הנשיאים פורד, קרטר, רייגן, בוש האב, קלינטון ובוש הבן).
בעולמה של הסדרה, לאחר הנשיא ניקסון כיהנו הנשיאים ד.
וייר ניומן (דמוקרט שכיהן כהונה אחת) ואוון לסיטר המנוח (רפובליקני שכיהן שתי כהונות).
לא ידוע על נשיאים נוספים שכיהנו בין ניקסון לברטלט.
לא ברור מי הנשיא האחרון שכיהן לפני ברטלט ואם הוא היה ניומן או לסיטר.
עם זאת, מוזכר כי ליאו מק'גרי כיהן כשר העבודה בממשל שקדם לזה שברטלט החליף, מה שרומז שבין הממשל בו שימש מקג'רי כשר העבודה לבין ממשל ברטלט התקיים ממשל רפובליקני בן ארבע שנים.
בנוסף, בעונה הרביעית הסדרה מספקת הצצה לתקופה שלאחר הזכייה של ברטלט בבחירות הראשונות לנשיאות אך מספר ימים לפני השבעתו לנשיא.
שם, במהלך סיור שעורך אחד מעובדי הבית הלבן בממשל הקודם לדונה מוס, עולה שבראש הממשל היוצא עומד נשיא רפובליקני.
בנוסף, בעונה הראשונה, שופט בית המשפט העליון מספר לברטלט שהוא מעוניין לפרוש מכס השיפוט מזה חמש שנים, אבל חיכה ל"דמוקרט".
כמו כן, בעונה השישית ליאו מק'גרי אומר שהרפובליקנים "לא היו בעמדת כוח כבר שמונה שנים", ובוועידת המפלגה הרפובליקנית הקהל מריע "שמונה (שנים) זה מספיק", ובכך מבהירים שלפני ברטלט כיהן נשיא רפובליקני.
הבחירות הנשיאותיות שבסדרה מתרחשות בשנים 2002 ו-2006, ובכך מאחרות בשנתיים את הבחירות האמיתיות בארצות הברית (שהתרחשו ב-1996, 2000, 2004 וכן הלאה).
הבית המעופף (ביפנית: タイム教室トンデラハウスの大冒険, באנגלית: The Flying House) היא סדרת אנימה יפנית בת 52 פרקים שנוצרה בשיתוף בין רשת הטלוויזיה הנוצרית CBN בארצות הברית וחברת ההפקות היפנית טאטסונוקו לטלוויזיה בשנת 1982.
הסדרה נוצרה בעקבות ההצלחה של הסדרה סופרבוק, והראתה באופן כרונולוגי את האירועים מתוך ספר הברית החדשה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בדיבוב לאנגלית עם כתוביות בערבית, בתחילה בשנות השמונים ובשידורים חוזרים לאורך כל השנים.
הסדרה מתחילה כאשר שלושה ילדים משחקים מחבואים ביער, כאשר אחד הילדים, ג'סטין קייסי, מסיים לספור ומתחיל לחפש את ידידיו אנג'לה וקורקי רוברטס.
בעודו ג'סטין מחפש אחר חבריו ביער, מתחילה סערה.
ג'סטין מצליח לאתר את שני ידידיו לפני שהגשם מתחיל לרדת, והשלושה מחפשים יחד מחסה מהגשם.
לבסוף הם מוצאים בית אשר ממוקם בתוך היער, אותו הילדים לא ראו מעולם בעבר.
לאחר שאף אחד אינו פותח לילדים את הדלת, הילדים נכנסים לבית.
במבט ראשון נראה כי הבית נטוש, עד אשר הם מגלים רובוט בשם SIR (ראשי תיבות של Solar Ion Robot) ואת הבעלים של הבית, פרופסור האמפרי באמבל אשר מציג בפני הילדים את יצירתו הגדולה ביותר, מכונת זמן.
בעודם בתוך הבית, פרופסור באמבל מנסה לגרום למכונת הזמן לפעול בעזרת הטסת עפיפון הקשור לבית אשר גורם למכת הברק לשלוח את כל הבית לעבר.
מכת הברק משפיעה גם על אישיותו של SIR.
הילדים והפרופסור אינם מבינים בהתחלה עד כמה רחוק הבית חזר בזמן בשל טעות בחישוב של פרופסור באמבל אשר העבירה אותם 2,000 שנה אחורה בזמן ובמימד לארץ ישראל לתקופת הברית החדשה.
במהלך הסדרה הילדים לקחו חלק באירועים מתוך ספר הברית החדשה ופגשו את ישו.
ג'סטין קייסי (Justin Casey) - הגיבור הראשי של הסדרה.
ג'סטין הוא ילד סקרן והרפתקן שמצטרף להרפתקאות בבית המעופף.
אנג'י רוברטס (Angie Roberts) - חברתו הטובה ביותר של ג'סטין אשר מצטרפת להרפתקאות בבית המעופף.
אנג'י היא אחותו הגדולה של קורקי.
קורווין "קורקי" רוברטס (Corkey Roberts) - אחיה הצעיר של אנג'י אשר מצטרף גם הוא להרפתקאות בבית המעופף.
- העוזר הרובוטי של פרופסור באמבל אשר מסייע לקבוצה במהלך הרפתקאותיה.
פרופסור המפרי באמבל (Professor Humphrey Bumble) - הממציא האקסצנטרי אשר יצר את הבית המעופף.
הפרופסור מסייע להוביל את הילדים לצפות באירועים תנ"כיים בולטים, ומקפיד תמיד להסביר לילדים על המשמעות ההיסטורית והדתית של כל אחד מאותם האירועים.
הבית הלבן של רוסיה הוא מושב הממשלה הרוסית.
המבנה הגדול, אשר נחנך בשנת 1981, מתנשא לגובה 119 מטרים ונושא בימינו את הכיתוב "בית הממשלה של הפדרציה הרוסית" (Дом Правительства Российской Федерации) על בסיסו.
נבנה במקור על ידי הממשל הסובייטי והכיל את "קונגרס המועצות" שהיה הגוף השלטוני הגבוה ביותר ואת "הסובייט העליון" – הגוף המחוקק הגבוה ביותר בברית המועצות.
ב-3 באוקטובר 1993, הבניין היה במרכז העימות במהלך המשבר החוקתי ברוסיה, ואף הותקף בארטילריה על ידי כוחות הנאמנים לנשיא בוריס ילצין.
ההתקפה הסבה נזק כבד למבנה.
הבניין שופץ במהלך שנת 1994 בסכום עתק של כ-300 מיליון דולר, סכום גבוה יותר משהוצא באותה השנה על ידי הממשל הרוסי בתחומי מחקר אקדמי ותוכניות פיתוח, בקנה מידה כלל ארצי.
הבית-התחתון של הפרלמנט הנבחר משנת 1994, חזר לשאת את השם מהתקופה הצארית, דומה ועבר לבניין ממשל המרוחק מספר מאות מטרים מהקרמלין של מוסקבה.
הבית הלבן מאכלס כיום את הקבינט הרוסי, המוכר בשמו הרוסי כ"פְרָבִיטֶלְסְטְבוֹ", קרי, "ממשלה".
בספטמבר 2020 ממשלת רוסיה הודיעה על כוונתה לשפץ את המבנה, לאחר שהוכרז כי המבנה נמצא במצב מסוכן.
השיפוצים צפויים להימשך עד שנת 2023, כאשר מחצית מעובדי הבית הלבן יעברו לבניין הקומיסריון העממי לענייני לאום בסמטת טרובניקובסקויה במוסקבה, המשמש את המשרד לפיתוח כלכלי.
הבית הלאומי הייתה סיעה קצרת ימים שפעלה בכנסת ה-16.
בינואר 2006, לקראת הבחירות לכנסת ה-17, נוצר פילוג במפלגת שינוי ו-11 חברים בסיעה פרשו והקימו את "הסיעה החילונית" (מפלגת חץ).
שניים מתוך הפורשים - חברי הכנסת אליעזר זנדברג וחמי דורון פרשו ממפלגת חץ והקימו את סיעת "הבית הלאומי".
הסיעה לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-17 אלא התמזגה לתוך מפלגת הליכוד.
דורון וזנדברג הוצבו במקומות הסמליים ה-117 וה-118, בהתאמה, ברשימת הליכוד לכנסת.
הבית הלאומי הוא ארגון שהוקם במטרה לתעל את הכוחות הפועלים נגד תוכנית ההתנתקות למטרות ממוקדות בשטח.
התנועה פעלה באמצעות הפצת כרזות שקראו להמונים לבצע פעילויות שונות, חלקן בניגוד לחוק, כדי לעכב ולמנוע את תוכנית ההתנתקות.
בראש הארגון עומדים שי מלכה ואריאל ונגרובר, שהואשמו בהמרדה והועמדו לדין בבית משפט השלום בירושלים וזוכו מחמת הגנה מן הצדק, בשל אכיפה בררנית מצד הפרקליטות נגדם.
בפסק דין בערעור לבית המשפט המחוזי בוטלה ההחלטה לזכותם מחמת הגנה מן הצדק והם הורשעו בהמרדה.
בקשת רשות ערעור על קביעה זאת נדחתה במרץ 2009 כמוקדמת מכיוון שההליכים לא הסתיימו.
ארגון משמרות מחאה ביותר מ-100 צמתים ברחבי הארץ.
קריאה באמצעות כרוז לחסום כבישים ברחבי הארץ תחת הכותרת "ניסוי כלים" בתאריך 16 במאי 2005. לכרוז נענו כ-3000 אנשים, רובם בני נוער, אשר חסמו יותר מ-20 צירים ברחבי הארץ.
קריאה באמצעות כרוז לפרק את עיר האוהלים שהקים צה"ל בסמוך לרצועת עזה, תוך צעדת ההמונים לגוש קטיף.
הוצאת חוברת המפרטת את דרכי ההתנגדות והמאבק בתוכנית ההתנתקות בשם "כך עוצרים את העקירה".
"הבית המשוגע" הוא כינויו של בית מגורים משותף הנמצא ברחוב הירקון בתל אביב, מעבר לכביש הבניין שוכן גן העצמאות וקרוב לכיכר אתרים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ליאון גנייבה והמהנדס יעקב חי, בנייתו הסתיימה ב-1989. מאז הקמתו נחשב הבניין ל"קוריוז" אדריכלי בעיר.
הבניין, שסגנונו שונה בתכלית מכל מבנה אחר בארץ ובתל אביב בפרט, נבנה בהשראת מבני מגורים שתכנן אנטוני גאודי בברצלונה בסגנונו הייחודי כגון קאזה מילה או בית באליו.
מבנים אלו מתאפיינים בצורות עקמומיות ופיסוליות הלקוחות מעולם הטבע ומזכירות צמחייה, שלדים או חלקים מגוף האדם.
בדומה למבנים של גאודי, גם הבית המשוגע כולל חלקים אשר לא ניתן לבנותם על פי תוכניות מקובלות אלא מצריכות עבודת פיסול בבניין עצמו.
עם זאת, הבית המשוגע הוא למעשה בניין בעל שלד בטון מזוין פשוט עם חלוקה ברורה לדירות ומרפסות אליו הוצמדו אלמנטים העשויים מג'י אר סי (Glass fiber Reinforced Cement-G.R.C) (תערובת מלט מזוין בסיבי זכוכית עמיד בעל יכולות עיצוב גמישות, קל משקל ונוח להתקנה) היוצרים את העיצוב של רכיבים דינמיים באופן מלאכותי.
שבירת הצורה אינה מוחלטת והמבנה נראה כמו קוביית בטון הלובשת בגדים קרועים.
מבני המגורים של גאודי נבנו כעקמומיים כחלק מתפישת הבנייה שלהם - רוב הקימורים הם חלק ממבנה הבניינים וקישוטיהם הססגוניים נראים כצומחים מתוך הבניין באופן טבעי.
מודל של הבית המשוגע מוצג יחד עם מבנים תל אביביים מפורסמים נוספים במיני ישראל.
הבניין המשוגע נבנה על ידי חברת משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות בע"מ.
הבית הלבן הקטן של הארי ס.
טרומן הוא מבנה הממוקם במתחם טרומן בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית.
המבנה שימש את נשיא ארצות הברית הארי טרומן כבית חורף.
טרומן שהה במבנה כ-175 ימים מתוך תקופת כהונתו (11 ביקורים).
בעת שנבנה המבנה, בשנת 1890, הוא ניצב על קו החוף.
המבנה הוקם בשטח בסיס הצוללות של צי ארצות הברית שבמקום, עבור מפקד הבסיס וסגנו - וכלל שתי דירות דו-קומתיות עבור משפחת המפקד וסגנו, הצמודות זו לזו.
בשנת 1911 ייבשו את חוף הים כדי להרחיב את שטח גן הבית.
לאחר מכן נבנה על השטח מבנה נוסף, המסתיר מהבית את קו החוף.
נשיא ארצות הברית הראשון שביקר באתר היה ויליאם הווארד טאפט בדצמבר 1912. טאפט הגיע לקי וסט באמצעות מסילת הרכבת מעבר לים של פאלגלר בדרכו לסקור את בניית תעלת פנמה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר במבנה תומאס אדיסון במהלך עבודתו עבור הצי.
אדיסון פיתח 41 סוגי כלי נשק בעת שהותו במקום.
בנובמבר 1946, לאחר 19 חודשי כהונה של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית, הוא הגיע למצב של תשישות פיזית ונפשית.
רופאו, וולאס גראהם (Wallace Graham), הציע חופשה באזור טרופי.
טרומן הגיע למבנה בנובמבר 1946, שב לחופשה נוספת במרץ 1947, ולאחר מכן פעמיים בכל שנה (בחודשים נובמבר-דצמבר, ושוב בפברואר-מרץ).
טרומן שהה 175 ימים מתוך תקופת נשיאותו בבית הלבן הקטן שבקי וסט.
בשנת 1947 נערכו בבית הלבן הקטן פגישות שהביאו להקמת משרד ההגנה של ארצות הברית - פגישות שזכו לכינוי "הבנות קי וסט" (the Key West Accords).
בעת שטרומן שהה בבית הלבן הקטן, התארחו אצלו חברי הממשלה, חברי בית המשפט העליון, וכן מבקרים ממדינות זרות, אשר יצאו לדיג עם טרומן, ובילו את הערבים במשחקי פוקר על שולחן מיוחד שנבנה על ידי נגרי הצי עבור הנשיא (שולחן עץ שמגירותיו עשויות מתרמילי תותחים).
הנשיא הפך ליקיר העיר קי וסט, ושמו של רחוב דיויז'ן (Division Street) שונה ל"שדרות טרומן" לכבודו לאחר בחירתו המחודשת של טרומן בשנת 1948.
לאחר שטרומן סיים את כהונתו שב לבקר בקי וסט, אולם התגורר במבנים אחרים.
בשנת 1956 נפש במבנה הנשיא דווייט אייזנהאואר לצורכי הבראה מהתקף לב שעבר.
במרץ 1961 נערכה במבנה ועידת פסגה בין הנשיא ג'ון קנדי לבין הרולד מקמילן, ראש ממשלת בריטניה.
קנדי ביקר במבנה פעם נוספת בשנת 1962 בעקבות משבר הטילים בקובה.
במרץ 1974 פורק בסיס הצוללות של הצי באזור, בשל המעבר מצוללות דיזל לצוללות גרעיניות.
באותה שנה, ב-12 בפברואר הוכרז המבנה כמבנה היסטורי בעל חשיבות לאומית ונרשם במרשם המקומות ההיסטוריים הלאומי של ארצות הברית.
ב-1 בינואר 1987 הועבר המבנה למשמרת מדינת פלורידה והוגדר כמוזיאון.
כמיליון דולרים הושקעו בשחזור המבנה, וכיום הוא מציג את הרהיטים שהיו בו בשנת 1949 עת נפש בו טרומן.
באפריל 2001 נערכה במבנה ועידת פסגה במסגרת שיחות השלום שנערכו בין נשיא ארמניה רוברט קוכארייאן לבין נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב בתיווך מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול.
הבית הירוק הוא כינויו של מבנה ברחוב ג'ורג' וייז בתל אביב, במתחם אוניברסיטת תל אביב.
מקורו של הכינוי בצבעם הירקרק של קירות הבית.
הבית הוקם בשנות ה-80 של המאה ה-19 בכפר שייח' מוניס, על ידי אברהים אבו כחיל, בן למשפחת בידאס.
בכפר התגוררו משפחות אמידות, ובדומה לשאר בתי הכפר, גם הבית הירוק, בן שלוש הקומות, נבנה בפאר רב, הכולל ארקדה וקשתות.
בתקופת המנדט הבריטי הוסבה קומת הקרקע לצורכי מסחר, ושתי הקומות העליונות המשיכו לשמש למגורים.
במרץ 1948 נכבש הכפר שייח' מוניס בידי כוחות ההגנה, ותושביו נטשו אותו.
בתקופה זו השתכנה בבית מפקדת הלח"י.
אנשי הלח"י התכוונו להקים במקום יישוב יהודי בשם כפר יאיר (על שם אברהם שטרן (יאיר)), אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
לאחר הקמת מדינת ישראל, שימש הבית הירוק מקום מגורים זמני לעולים חדשים ולחיילים.
דייריו הראשונים היו מתנדבי חוץ לארץ שהקימו ב-1949 את מושב כפר דניאל.
עם הקמתה של אוניברסיטת תל אביב בשנת 1964 נכלל המבנה בשטח שהועבר לרשותה.
בשנת 1991 שופץ הבית הירוק, בתכנונו של האדריכל האיטלקי קמילו מנפרדי.
חלקים ניכרים מהבניין נהרסו, וכיום נותר על תילו רק האגף המזרחי.
לאחר השיפוץ החלו לפעול בו, מועדון לסגל האוניברסיטה, מסעדה, אולם אירועים ואולם כנסים.
הבית הירוק הוא אחד מהבתים הבודדים של שייח' מוניס שעודם עומדים על תילם.
הבית הירוק הוא כינויו של בית בעל קירות ירקרקים השוכן ברחוב יפת 91 בשכונת עג'מי ביפו, במפגש הרחובות יפת ושבטי ישראל (צומת חאג' כחיל).
הבית מאופיין בסגנון אר דקו, ותקרותיו מעוטרות בציורים.
הבית נבנה ב-1934 עבור שייח' עלי, סוחר בדים ופרדסן יפואי.
במהלך מלחמת העצמאות נטש השייח' את יפו, והבית נתפס בידי צה"ל, ששיכן בו את מחלקת המודיעין (לימים אגף המודיעין) בראשותו של איסר בארי.
עד לראשית שנת 2022, שימש המבנה וסביבתו כבית הדין הצבאי של מחוזות מרכז, מטכ"ל, חיל האוויר ופיקוד העורף.
בנוסף, המקום שימש את יחידות הפרקליטות הצבאית: פרקליטות מרכז, מטכ"ל, פיקוד העורף וחיל האוויר, פרקליטות עריקים, פרקליטות תעבורה, וכן הסנגוריה הצבאית המחוזית בה משרתים קציני הפרקליטות הצבאית.
בינואר 2022, הועברו כלל בתי הדין הצבאיים המחוזיים ויחידות התביעה והסנגוריה הצבאית, למעט התביעה הצבאית באיו"ש ופרקליטות מבצעים, מבסיס זה וכן מבסיס קסטינה ומבסיס חיפה, לבסיס הקריה המשפטית שליד מחנה בית ליד, בסמוך לכלא הצבאי נווה צדק.
הבית הסיני הוא ביתן גן בפארק סנסוסי שבפוטסדאם.
פרידריך הגדול הורה לבנות את הביתן במרחק של כ-700 מטרים מארמון הקיץ סנסוסי, על מנת לקשט את גן הפרחים והירקות שלו.
פרידריך ביסס את הבית הסיני על המייסון דו טרפלה, שהוא ביתן גן שנבנה ב-1738 באדמות הארמון שבעיירה הצרפתית לונוויל.
מבנה זה הוקם עבור דוכס לורן סטניסלב לשצ'ינסקי, לשעבר מלך פולין, שבעת גלותו התגורר בצרפת.
דוגמה של אחד התצריבים של המייסון הייתה ברשותו של פרידריך הגדול.
משך הבנייה הארוך של הבניין, כתשע שנים, מיוחס למלחמת שבע השנים שבמהלכה נפגעה הכלכלה הפרוסית.
רק לאחר סיום המלחמה ב-1763 רוהטו החדרים של הביתן.
הבניין היה מיועד הן למטרות נוי והן כמקום לעריכת אירועים חברתיים קטנים, ופרידריך הגדול הורה לבנות מטבח סיני במרחק מטרים אחדים דרומית-מזרחית לביתן.
לאחר עבודות המרה שבוצעו במקום ב-1789 הפכו החלונות המשושים לשריד היחיד למורשת האוריינטלית של הביתן.
שנים אחדות לאחר מכן נבנה בית הדרקון בצורה של פגודה סינית על הקצה הצפוני של פארק סנסוסי, בקרבת הקלאוסברג שעליו נבנה הבלוודרה.
מבנה זה היה ניסיונו של פרידריך הגדול לפעול בהתאם לאופנה הסינית של המאה ה-18, שהחלה בצרפת לפני שהתפשטה לאנגליה, גרמניה ורוסיה.
אופנה זו כללה שימוש באלמנטים אדריכליים שרווחו בסין באותה תקופה, וסימלו את חיי הנינוחות הסיניים שהיו דומים לאידיאל של חצרות המלוכה באירופה.
הבית הסיני בנוי בצורה של טרפויל.
המבנה המרכזי והעגול מכיל שלושה חדרי קבינט (סוג של חדר פרטי) שבהם חללים רחבים.
החלונות המעוגלים והחלונות הצרפתיים כמעט ונוגעים ברצפה, כך שאור רב חודר לתוך הביתן.
תקרת הנחושת נתמכת באזור הפתוח על ידי ארבעה עמודי אבן חול מצופים, שנוצרו על ידי הפסל השווייצרי יוהאן מלכיור קאמבלי, שעבד אצל פרידריך הגדול החל מ-1746. בראש כיפת הקופולה המעטרת את הגג ניצב פסל סיני עם מטרייה פתוחה.
הפסל נוצר מנחושת על ידי פרידריך יורי, לפי עיצוב של הפסל בנימין גיסה.
האור חודר לתוך החדר המרכזי דרך פתחי חלון סגלגלים בקופולה, בדומה למה שמתרחש בחלונות שבחזית המבנה.
פסלי אבן החול המצופים הניצבים למרגלות העמודים הוצמדו במקור לקירות החדרים, ונוצרו בסדנאות של הפסלים יוהאן גוטליב היימילר ויוהאן פטר בנקרט.
תושבים מהאזור של פוטסדאם עמדו כדוגמנים עבור הפעילויות של אכילה, שתייה וניגון מוזיקה, מה שמסביר את המאפיינים האירופיים של הפסלים.
קיר החדר המעגלי המרכזי, אליו ניתן להיכנס מהצד הצפוני של המבנה, מכוסה בשיש סטוקו.
מעל החלונות הצרפתיים יש תבליטי קופים עם כלים מוזיקליים, ואילו החללים שבין החלונות מצופים בזהב ומכילים כלי חרסינה ופמוטי קיר.
בצד הפנימי של הקופולה תלויה נברשת מקושטת בפאר רב.
ציורי התקרה שבאזור ההיקפי העליון של החדר הם עבודתו של תומאס הובר, וככל הנראה הם צוירו ב-1756. הובר צבע גם את התקרה של החדרים הריקים בחלק החיצוני של המבנה.
המודל העיצובי של פנים הביתן היה מבוסס על תוכניות של האמן הצרפתי בלז ניקולא לה סור, שלימד באותה תקופה באקדמיה לאמנויות שבברלין.
ציורי התקרה מתארים אנשים אוריינטליים מאחורי מעקה, חלקם מביטים לתוך החדר, ואחרים משוחחים זה עם זה.
הם מוקפים בתוכים, קופים ובודהות היושבים על כנים.
הקירות בין החדר המרכזי והחדרים המשניים הצמודים אליו מקושטים בטפטי משי צבעוניים עם תבניות פרחים, שנחשבו באותה תקופה לסוג קישוט יוקרתי.
ניתן לראות בפנים הביתן דוגמה לכך שפרידריך הגדול העדיף להשתמש בפנים הבניינים שלו בחומרים היקרים ביותר שיוצרו על ידי מפעלי המשי הפרוסיים.
חתיכות קטנות מציפוי הקיר הזה שימשו כדגם עבור עבודות השחזור שבוצעו בין 1990 ל-1993.
הבית הלבן בלילה או הבית הלבן לעת לילה הוא ציור שמן על בד, מעשה ידי הצייר הפוסט-אימפרסיוניסטי ההולנדי וינסנט ואן גוך.
היצירה צוירה שישה שבועות לפני מותו של האמן, ב-16 ביוני 1890 בערב, בעיר אובר-סור-אואז, הסמוכה לפריז.
בתמונה מופיע בית צבוע לבן, בשעות הערב, שמעליו כוכב בהיר.
בשל התאריך בו צוירה התמונה, האסטרונומים דונלד אולסן וראסל דושר מאוניברסיטת מדינת טקסס זיהו את הכוכב ככוכב הלכת נוגה שהיה בהיר בשמי הערב ביוני 1890, וקבעו כי היצירה צוירה בשעה 8 בערב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעלמה היצירה, ונחשבה לאבודה.
בעקבות התפרקות ברית המועצות התגלתה היצירה במוזיאון הארמיטאז'.
ככל הנראה, היא הגיעה אל המוזיאון לאחר שנבזזה על ידי חיילי הצבא האדום בתום מלחמת העולם השנייה.
הבית הכחול (בקוריאנית: 청와대 (צ'ונגוואדאי) - "הבית עם רעפי הגג הכחולים") בסיאול הוא מעונו ומשרדו הרשמי של נשיא קוריאה הדרומית.
האחוזה, השוכנת במרכזה של העיר, על מורדותיו הדרומיים של הר פוקהנסאן (북한산), משתרעת על-פני שטח של כ-250 דונם וכוללת מספר מבנים בסגנון קוריאני מסורתי, וחלקם משלבים השפעות מודרניות.
במקום מספר מבנים המשמשים כמשרדו של הנשיא, וכמעונו הרשמי, בית ההארחה הרשמי, לשכת העיתונאות וכן מבני מנהלה.הבניין כולל מבנה מרכזי בן שתי קומות ומשני צדדיו שני אגפי משנה.
גגו של המבנה המרכזי עשוי מ-150,000 רעפים כחולים.
ייתכן שהאחוזה ניצבת במקום בו עמד ארמון עתיק שנבנה ב-1068, שנה לאחר שסיאול הייתה לאחת משלוש בירותיה של .
הארמון במקום, שנודע בשם "קיונגמודאי" (경무대), הארמון נשרף בפלישות הידיושי 1592-1598 ונבנה מחדש רק בסוף המאה ה-19. שימש לטקסים ולאימונים צבאיים עד כיבוש קוריאה בידי יפן בשנת 1910. ב-1869 שכנו באחוזה חמישה ביתנים, וב-1905 נוסף להם ביתן שישי.
לאחר הכיבוש היפני נהרסו רוב המבנים במקום, והיפנים הקימו ב"קיונגמודאי" את משכנו של המושל הכללי של קוריאה.
המבנה שימש אותו גם למגורים וגם כמשרדו הרשמי.
עם כניסתו לתפקיד בשנת 1960, הנשיא השני יון פה-סון (כיהן 1960–1962) שינה את שמו ל"צ'אונג וא דאה" (Cheong Wa Dae), כנראה בניסיון להתנער מהקונוטציות של משטר סמכותני שדבק בשמו הקודם.
שמות חלופיים, בהם "Hwaryeongdae", הוצעו אך לבסוף נבחר "Cheong Wa Dae".
עם עלייתו לשלטון של הנשיא השלישי, פארק צ'ונג-הי (כיהן 1962–1979) בעקבות הפיכה צבאית, הועלתה הצעה לשנות את צבע גגות המבנה לצהוב – מתוך טענה שצבע זה יוקרתי יותר – אך פארק דחה זאת.
בתקופתו חולקה המעטפת המבנית של הבית לשני חלקים: קומה ראשונה כמשרד הנשיא, וקומה שנייה למגורי משפחתו.
עם השנים, בשל היותו מבנה ישן וצר, עבר שיפוץ מקיף בתקופת כהונתו של פארק.
בינואר 1968, חוליית מחבלים מצפון קוריאה ניסתה להתנקש בנשיא פארק בפשיטה נועזת שכונתה "פשיטת הבית הכחול", ונהדפה סמוך מאוד למתחם.
בעימות נהרגו 28 צפון קוריאנים, 26 דרום קוריאנים וארבעה אמריקנים.
ב־26 באוקטובר 1979, נרצח הנשיא פארק על ידי ראש סוכנות הביון הקוריאנית (KCIA), קים ג'ה-גיו, בבית מסתור בתוך מתחם המעון.
גם הנשיאים צ'וי קיו-הא וצ'ון דו-הוואן השתמשו בבניין הן למגורים והן למשרד.
בתקופת כהונת רו טה-וו נבנה מבנה משרדים חדש, מעון רשמי חדש ומרכז עיתונות בשם צ'ונצ'ו-גוואן (Chunchu-gwan).
המבנה המרכזי החדש נחנך באפריל 1991, ובעקבות הקמת ועדת מומחים בת 22 חברים בספטמבר של אותה שנה – הושלמה הקמתו של המתחם במתכונתו הנוכחית.
בשנת 1993, בתקופת הנשיא קים יונג-סם, נהרס המבנה המקורי שהוקם על ידי היפנים.
הנשיא רו מו-היון ניסה לשנות את מבנה המשרד לשם עידוד קשר עם הצוות – אך נכשל.
באותה עת שופץ המקלט לשעת חירום שנבנה בידי פארק בשנת 1975, והוסב לבונקר ניהולי של מרכז ניהול המשברים הלאומי.
המוניטין של צ'אונג וא דאה כסמל לסמכות יתר נשיאותית, הוביל נשיאים שונים לנסות להעביר את משרד ומעון הנשיא.קים יונג-סם היה הראשון שניסה לממש העברה כסימן ניתוק מהעבר הצבאי.
הוא הבטיח להעביר את משרדו למתחם הממשלה בסיאול ליד שער גוואנגהוואמון, אך לא הצליח בכך.
תחתיו נפתחו לציבור הכביש שלפני הבית הכחול והר אינוואנגסן, וכן נהרסו 12 בתי מסתור בסמוך ונבנה פארק ציבורי – גן מוגונגהואה.
קים דה-ג'ונג קידם תוכנית למעבר למתחמים הממשלתיים בסיאול וגוואצ'און, אך ביטל את התוכנית בשל שיקולי ביטחון ועלות.
תחת זאת, נפתח לציבור ארמון צ'ילגונג שבתחומי המתחם והורחבה גישת הציבור לצ'אונג וא דאה.
הממשל של רו מו-היון ניסה להעביר את כלל משרדי הממשלה (לרבות צ'אונג וא דאה) לעיר החדשה סג'ונג, אך נכשל לאחר שבית המשפט החוקתי פסק כי החוק להקמת בירה חדשה אינו חוקתי.
בהמשך, נפתחו לציבור שער שִינְמוּן (הצפוני של ארמון גיונגבוק) ודרך בוקאקסנסונג.
גם בתקופת לי מיונג-באק נשקלה העברת משרד המזכירות ומחלקת הביטחון, אך הדבר נגנז בשל עלויות ואי קבלת אישור מהאספה הלאומית.
הנשיא מון ג'ה-אין הציע במהלך הבחירות להעביר את המשרד לנקודת סמוך לגוואנגהוואמון, אך עם כניסתו לתפקיד – נסוג מהרעיון מטעמי עלות וביטחון.
תחת זאת, נפתחו לציבור הדרך שלפני הבית הכחול ודרך חומת בוקאקסאן, שהיו פתוחים קודם לכן באופן זמני.
2022–2025: הפיכת הבית הכחול לפארק ציבורי
ב־20 במרץ 2022 הודיע הנשיא הנבחר יון סוק-יול כי ייכנס לתפקידו ב־10 במאי באותו בניין של משרד ההגנה הלאומי במחוז יונגסאן שבסיאול, ושהבית הכחול ייפתח לציבור כפארק.
במאי 2022, בעקבות הוראה רשמית שיצאה לאחר כניסתו לתפקיד, הוסב הבית הכחול לפארק ציבורי ונפתח לביקורי קהל – לראשונה בתולדותיו מאז 1948 – עם תקרה יומית של עד 39,000 מבקרים.
המבקרים יכולים לחזות במופעים תרבותיים, לצאת לסיורים מודרכים וליהנות משבילי הליכה שמובילים להר בוגאקסאן – הרקע הנופי של הבית הכחול.
ממשלת קוריאה הדרומית הקצתה 36 מיליארד וון (כ-29.5 מיליון דולר) מקרן הרזרבה הממשלתית לשם ביצוע המעבר.
עם זאת, המהלך עורר ביקורת נרחבת מצד גורמים במשרד ההגנה, אשר התריעו מפני השפעות אפשריות על ביטחון לאומי, עלויות גבוהות, הגברת הפעילות הגרעינית בצפון קוריאה ואתגרי התאוששות כלכלית שלאחר מגפת הקורונה.
סקר שנערך באותה עת העלה כי 58% מהציבור התנגדו למהלך.
2024–הווה: שיקום הבית הכחול כמשרד נשיאותי
בדצמבר 2024, לאחר הדחתו של הנשיא יון סוק-יול, גברו הקריאות להשיב את הבית הכחול לשימושו המקורי כמשרד ומעון נשיא.
חבר הפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית, קים ביונג-ג'ו (גנרל בדימוס), טען כי משרדי יונגסאן אינם מתאימים לתפקודו של מוסד הנשיאות.
ראש עיריית דאגו השמרני, הונג ג'ון-פיו, הצהיר כי מעברו של הנשיא מהמקום ההיסטורי פגע במעמדו הסמלי והפוליטי ו"ביטל את הכריזמה הנשיאותית מהרגע הראשון".
לדבריו, "הבית הכחול, בדומה לבית הלבן בארצות הברית, הוא סמל לאומי של קוריאה".
סקר משותף של שלושת גופי השידור המרכזיים בקוריאה הדרומית – KBS, MBC ו־SBS – שפורסם ביוני 2025 העלה כי 58.2% מהציבור תומכים בכך שנשיא קוריאה הדרומית הבא יחזור לכהן בבית הכחול.
לאחר השבעתו באותו חודש, הכריז הנשיא לי ג'ה-מיון כי יישאר זמנית במשרדי יונגסאן, עד אשר יושלם תהליך החזרת מוסד הנשיאות לבית הכחול.
ב-5 ביוני 2025 לאחר השבעתו הודיע הנשיא הנכנס לי ג'ה-מיונג כי בחודשים הקרובים יחזור הבית הכחול לשמש כמעון העבודה והמגורים שלללו כנשיא.
משרד הנשיאות הודיע כי תהליך החזרה לבית הכחול צפוי להימשך מספר חודשים, בשל הצורך בשיפוצים והתאמות מבניות.
תהליך המעבר צפוי להימשך עד שישה חודשים.
האבטחה של הבית הכחול מופקדת בידי שירות האבטחה הנשיאותי (Presidential Security Service).
בנוסף, שלוש יחידות כפופות לסוכנות המשטרה המטרופולינית של סיאול משתתפות באבטחת המתחם: גדוד המשמר ה־101, גדוד המשמר ה־202 ויחידת המשמר ה־22. גדוד 101 מופקד על האבטחה הפנימית בתוך הבית הכחול, בעוד שגדוד 202 מופקד על האבטחה החיצונית של המתחם.
יחידת המשמר ה־22 מלווה את הנשיא באירועים רשמיים מחוץ לבית הכחול.
בתוך מסגרת הארגון הצבאי, צוות האבטחה הראשון (First Security Team) המשתייך לפיקוד הביטחון של הבירה (Capital Security Command) אחראי על האבטחה ההיקפית והחיצונית.
תחת פיקודו פועלים שני גדודים, טייסת סיוע קרבי, טייסת משוריינת ויחידת נ"מ.
הצוות הוקם באמצעות מיזוג של יחידות המשמר ה־30 וה־33 שפעלו בעבר.
סך כוח האדם בפיקוד מוערך בכ־2,000 חיילים.
הבית הלבן הקטן הוא כינויו של בית מגורים בעיירה וורם ספרינגס במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, אשר שימש את נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בתקופת כהונתו כנשיא.
רוזוולט גם שהה בו בעת שנפטר בפתאומיות ב-12 באפריל 1945. כיום משמש המבנה כמוזיאון.
רוזוולט ביקר בעיירה וורם ספרינגס לראשונה בשנת 1924, בשל מעיין חם שהתקיים בה.
שלוש שנים קודם לכן לקה בשיתוק חלקי עקב מחלת הפוליו, והתברר שטבילה במרחצאות חמים יכולה להקל על סבלו.
הוא קנה את אתר הנופש בו נמצא המעיין ושטח של כ-7 קילומטרים מרובעים סביבו.
ב-1932, לאחר שנבחר לנשיא, הזמין הקמת בית מגורים עבורו באתר.
הבית נבנה מעץ אורן מקומי והכיל שישה חדרים - חדר שינה לרוזוולט וחדרי שינה לאשתו אלינור ולמזכירו האישי, חדר כניסה, חדר מגורים ומטבח.
הבית הכיל גם מרפסת שמש.
בקרבת המבנה נבנו שלושה מבנים נוספים - בית הארחה לאורחי המקום, מבנה לשימוש אנשי הצוות של המקום ומבנה למגורי ג'ורג'יה וילקינס, שמשפחתה הייתה בעליו המקוריים של המקום.
הבית הפך לבית הנופש (Retreat) של רוזוולט במשך כל שנות נשיאותו וזכה לכינוי "הבית הלבן הקטן".
רוזוולט ביקר בבית בסך הכול 16 פעמים כנשיא ושהה בו בכל פעם שבועיים עד שלושה שבועות.
הביקורים התפרסו על כל שנות נשיאותו למעט שנת 1942, שבה היה עסוק מדי בניהול הפעולות המלחמתיות של ארצו לאחר כניסתה למלחמת העולם השנייה.
יש סברה שהוא הרבה להשתמש בבית משום שתחביב הנופש העיקרי שלו - שיט בים - נעשה למסוכן מדי בשנות המלחמה.
באותן שנים הוצבו ליד הבית חיילים מבסיס פורט בנינג כדי לאבטח אותו.
ביקורו האחרון של רוזוולט בבית החל ב-30 במרץ 1945. אלו שראוהו שם סברו שהוא נראה חולה וחלש.
ב-12 באפריל ישב בבית לציור דיוקנו על ידי הציירת אליזבת שומטוף (Elizabeth Shoumatoff), כאשר נתקף בשבץ מוחי.
הוא הועבר לחדר השינה שלו ונפטר שם לאחר שעתיים.
רכושו של רוזוולט באתר הבית הלבן הקטן, למעט ביתה של וילקינס, הועבר בירושה לקרן ג'ורג'יה וורם ספרינגס.
ב-1948 נפתח האתר לביקור הציבור.
הוא עבר שימור כדי שייראה ככל האפשר כפי שנראה בעת מותו של רוזוולט.
כיום הוא מנוהל כאתר היסטורי מדינתי על ידי מדינת ג'ורג'יה.
המוצגים באתר כוללים בין השאר את הדיוקן הבלתי גמור שציירה שומטוף בעת מות הנשיא, דיוקן אחר שציירה בהמשך, ומכונית פורד וכרכרה שהיו שייכים לו.
אתר הנופש המקורי שהתקיים באחוזתו של רוזוולט משמש כיום את מכון השיקום על שם רוזוולט.
נשיאי ארצות הברית קנדי (ב-1960) וקרטר (ב-1976) השתמשו באתר לצורך מסעות הבחירות שלהם לנשיאות.
קרטר גם השיק שם את קמפיין הבחירות שלו.
העתק של הבית הלבן הקטן נבנה בעיר אטלנטה עבור המוזיקאי גרהם ג'קסון, שהרבה להופיע בפני רוזוולט בעת ששהה בג'ורג'יה.
הבית המצויר, מכונה גם "בית עפיה", שבתחומי המועצה המקומית שלומי היה ביתה של עפיה זכריה (או בשמה העברי: עפרה זכריה), שעלתה מתימן והפכה אותו ליצירת אמנות ייחודית,.
לאחר פטירתה בשנת 2002 הפך לאתר תיירות הנמצא בתהליכי שימור.
עפייה נולדה בתחילת המאה ה-20, בעיר לאודר בדרום תימן.
הוריה השיאו אותה בגיל 10 כדי שלא תיחטף לנישואין על ידי מוסלמים בתימן.
בשנת 1950, עלתה לישראל עם בעלה, שהיה צורף ועם ששת ילדיה והופנתה למעברה בשלומי.
כעבור חודשים ספורים עברה המשפחה לבית קבע באחד מהמבנים הנטושים של הכפר הערבי בסה.
היה זה בית גדול מידות עם בוסתן סביבו.
בשנת 1980 נאלצה לעזוב את ביתה ולהעתיק מגוריה אל דירת עמידר, ברחוב נתן אלבז בעיירה שלומי.
בהיותה בת כ-80, והיא אלמנה לאחר פטירת בעלה, הרגישה עפיה בדידות וריקנות אותן הפיגה בעזרת תחביב הציור והעיטור על הקירות.
מעבר מגוריה אל דירה קטנה וצפופה פתח בפניה פרק חדש.
היא חזרה לצייר כפי שציירה בתימן בהיותה נערה צעירה.
בבדידותה היא החלה לצייר על קירות ביתה מבלי שאף אחד הבחין בכך.
זכריה כיסתה את כל קירות הבית בציוריה.
אחרי שציירה על כל הקירות החלה לצייר על התקרה.
כדי להגיע לתקרה היא טיפסה על השולחן עליו הניחה כיסא.
קטע מהתקרה לא נצבע - עדות לתאונה שקרתה לה.
היא נפלה ונחבלה קשות והפסיקה לצייר על התקרה, והחלה לצייר על בובות.
על הבובות אותן רכשה בשוק בעכו היא ציירה ויצקה את דמותה־שלה – מוטיבים נשיים תימניים מסורתיים, עיניים מאופרות בשחור, ושיער קלוע לשתי צמות.
עפיה נחשבת לאמנית ישראלית מזרחית.
אחרי פטירתה בשלומי בשנת 2002 מועצת שלומי לקחה את הבית תחת חסותה והוא הפך לאתר תיירות הפתוח למבקרים.
בשנת 2021 היצירות הוחזרו לנכדיה כשהנם היורשים החוקיים והבלעדיים של הבית.
יהדות תימן רכשה את הבית לאחר שיצא למכרז מעמידר.
הבית היהודי – האיחוד הלאומי הייתה סיעה ימנית ישראלית שכיהנה בכנסת העשרים ושתיים ומורכבת משתי מפלגות – הבית היהודי והאיחוד הלאומי – אשר התמודדו יחדיו ברשימת ימינה, בראשות איילת שקד, בבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
הרשימה קיבלה 7 מנדטים ושבוע לאחר כינון הכנסת ה-22 התפצלה הסיעה לשתי סיעות: הימין החדש ו"הבית היהודי – האיחוד הלאומי".
בראשות הבית היהודי – האיחוד הלאומי, עמדו הרב רפי פרץ ובצלאל סמוטריץ'.
הקשר בין מפלגות הבית היהודי והאיחוד הלאומי החל במרץ 1999 בעקבות פרישתם של חלק מחברי הכנסת של המפד"ל (המפלגה שהפכה בהמשך למפלגת הבית היהודי) והקמת מפלגת תקומה.
המפלגות התמודדו לראשונה במשותף במסגרת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל שהתמודדה ב-2006 והפכה ב-2008 לסיעת "הבית היהודי" שנועדה להכיל את כל מרכיבי הרשימה, אך ניסיון זה כשל תוך זמן קצר ותקומה התמודדה ב-2009 במסגרת האיחוד הלאומי בעוד מפד"ל רצה באופן עצמאי בתור "הבית היהודי – מפד"ל החדשה".
בבחירות 2013 ו-2015 התמודדו המפלגות (שנקראו כעת באופן רשמי "הבית היהודי" ו"האיחוד הלאומי – תקומה") במשותף במסגרת רשימת הבית היהודי.
בבחירות לכנסת ה-21 במרץ 2019 התמודדו 2 המפלגות במשותף פעם נוספת וביחד עם מפלגת עוצמה יהודית התמודדו ברשימה שנקראה איחוד מפלגות הימין.
ב-29 ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הסכימו הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה, שחתמו כבר ב-2 ביולי על הסכם לריצה משותפת, על התמודדות ברשימה משותפת עם מפלגת הימין החדש ברשימה שנקראה בסופו של דבר ימינה לשם התמודדות בבחירות לכנסת ה-22, כשאיילת שקד מהימין החדש הוצבה בראש הרשימה.
הרשימה רצה כ"בלוק טכני" מתוך הסכמה לפיצול הסיעה המשותפת לאחר הבחירות.
הרשימה קיבלה בבחירות 7 מנדטים, מהם 3 לימין החדש, שניים לבית היהודי ושניים לאיחוד הלאומי-תקומה.
לאחר כינוס הכנסת נפתלי בנט, רפי פרץ ובצלאל סמוטריץ' (אך לא איילת שקד) החליטו לפצל את הסיעה למרכיביה אך להשאיר את "האיחוד הלאומי" ו"הבית היהודי" יחד, כאשר כמה גורמים במפלגות אלה קראו לאיחוד סופי של שתיהן.
ב-10 באוקטובר 2019 אישרה הוועדה המסדרת של הכנסת את פיצול הסיעה לשני מרכיביה.
בראשות הבית היהודי עמד רפי פרץ ובראש האיחוד הלאומי – תקומה עמד בצלאל סמוטריץ.
היו ניסיונות מצד פעילים משתי המפלגות לאיחוד מלא וגם יוזמה לקיום פריימריז פתוחים בציונות הדתית.
בבחירות שהתקיימו באפריל 2019 רצו יחד עם מפלגת עוצמה יהודית תחת השם "איחוד מפלגות הימין".
בבחירות ספטמבר 2019 רצו יחד ב"בלוק טכני" עם הימין החדש תחת השם "ימינה" כאשר זמן קצר לאחר הבחירות התפצלה הסיעה המשותפת לסיעת הבית היהודי – האיחוד הלאומי וסיעת הימין החדש.
מאוחר יותר, מרכז האיחוד הלאומי אישר גם הוא את האיחוד עם הבית היהודי ופתיחת משא ומתן לכניסה לרשימה.
אף על פי שמרכזי שתי המפלגות אישרו את איחוד הסיעה למפלגה אחת ואת הריצה עם עוצמה יהודית, הרשימה התפרקה לבסוף בעקבות החלטת המחנה הלאומי לרוץ שוב עם הימין החדש ברשימת ימינה.
האיחוד לא קרה, והבית היהודי ביטל את ההסכם עם עוצמה יהודית והצטרף אף הוא לימינה.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-22הבית היהודי: רפי פרץ, מוטי יוגב
האיחוד הלאומי – תקומה: בצלאל סמוטריץ', אופיר סופרהתפצלה מרשימת ימינה שקיבלה 7 מנדטים
הבית הלבן הוא כינוי שניתן בתקופת מלחמת העצמאות על ידי לוחמי ארגון ההגנה בחולון למבנה גבוה אשר ניצב במרומי הגבעה של שכונת תל א-ריש הערבית.
מן המבנה, שהשקיף על כל שכונות העיר חולון, נורתה אש מקלעים בלתי פוסקת לעבר בתי התושבים.
ב-17 בינואר 1948 הצליחו לוחמי ההגנה לפוצץ את המבנה ולפגוע משמעותית באיום של יפו הערבית על חולון.
הקמת עמדות צליפה לעבר בתי העיר חולון
עם פרוץ מלחמת העצמאות עבר קו החזית בין חולון ובין יפו בתווך שבין שכונת גרין היהודית ובין הכפר תל א-ריש הערבי.
הערבים הקימו מספר עמדות, אשר נבנו בנקודות ששלטו על בתי העיר היהודית.
שתי העמדות העיקריות הוקמו באתר "החירבה" ששכן במזרח תל א-ריש, על גבול שכונת גרין, וב"בית הלבן", בית בן שלוש קומות שניצב במרכז הכפר בנקודה הגבוהה ביותר בתל א-ריש, עליו הוצב מקלע מסוג שפנדאו.
בנוסף נורתה אש גם מעמדות ירי מאולתרות, דוגמת צלף ערבי שירה מראש עץ תמר וחוסל בצרור של תת-מקלע 'לואיסגן' בידי משה תם.
ב-12 בדצמבר 1947 החלו הלוחמים הערבים להטריד באש את תושבי חולון, ובתגובה התקיפו אנשי ההגנה ב-14 לחודש את העמדות הערביות.
חוליה של שבעה אנשי הגנה הצליחה לכבוש ולפוצץ את עמדת "החירבה", אולם המשך ההתקפה אל בין בתי הכפר תל א-ריש נכשלה.
עמדת המקלע הערבית שהוצבה על גג "הבית הלבן" המשיכה לגבות קורבנות מתושבי חולון היהודית.
רב-סרן אלכס צ'רנוביץ (צור), מפקד חזית חמש, תיאר את עוצמת הבעיה שהיווה הבית הלבן מנקודת מבטם של מגיני חולון:
במחצית חודש דצמבר 1947 הגיע לחולון לוחם בשם יעקב נונברג, אשר כונה בשם "יענקלה החבלן".
לאחר שעסק בהנחת מוקשים לאורך גבול העיר חולון, שכנע את מפקדי ההגנה במקום בצורך לצאת אל שטח האויב ולפוצץ את העמדות השולטות על העיר.
בעקבות היוזמה שהעלה יצאה ב-24 בדצמבר 1947 המתקפה הראשונה כנגד עמדת "החירבה", והצלחתה שכנעה את מפקדי העיר לצאת למבצע גדול יותר על מנת לפוצץ את "הבית הלבן".
יומיים לפני מועד הפשיטה יצאה מחולון חוליה בת שישה לוחמים לפעולת סיור שנועדה לבדוק את דרכי ההגעה לבית הלבן.
החוליה יצאה בשעת החשיכה, והקיפה דרך חולות הדרום את היישוב הערבי על מנת להגיע אליו מכיוון מערב.
אחד מחברי החוליה תיאר את הדרך אותה עשו הלוחמים במהלך פעולת הסיור:
מפקד הסיור הורה ללוחמים לתפוס מחסה, והוא טיפס לראש העץ על מנת לצפות לעבר הבית הלבן.
שניים מן הלוחמים אבטחו את הדרך דרכה הגיעו למקום, ושלושת האחרים שכבו בין השיחים שלמרגלות עץ השקמה.
לפתע הופיע במקום פטרול שכלל שלושה לוחמים ערבים, אשר לא הבחין בלוחמים השוכבים בדממה.
אחד הלוחמים הערבים עמד למרגלות העץ והטיל את מימיו על הלוחם היהודי ששכב למרגלותיו מבלי שהבחין בו.
לוחמי ההגנה הצליחו לסגת ללא כל פגע ולחזור לגבולות העיר חולון עם המידע שצברו במהלך הסיור.
מידע זה אפשר להשלים את אחרוני הפרטים שנדרשו לצורך תכנון הפעולה לפיצוץ הבית הלבן.
במוצאי שבת, 17 בינואר 1948, יצאה מחולון "הפלוגה המיוחדת" שהורכבה מיחידה מוגברת של לוחמי חטיבת גבעתי.
החיילים עשו דרכם במסלול העוקף שאותר על ידי הסיור המקדים, תוך שהם עוברים בשטחי הפרדסים שהיו נטועים בשולי שכונת תל א-ריש.
היחידה כללה שלושה כוחות מסתערים וכוח של חבלנים נושאי חומר נפץ.
"יענקלה החבלן" תיאר את השלב בפעולה בו פוצץ הבית הלבן:
רב-סרן אלכס צ'רנוביץ, מפקד חזית חמש, תיאר את רגשותיהם של אנשי ההגנה שהמתינו במפקדה בחולון לתוצאות הפשיטה על הבית הלבן:
זו הייתה הפעם הראשונה בה הוצמד לכל אחד מן הכוחות המסתערים חובש עם תרמיל חובשים ואלונקה מתקפלת.
בחולון הוקמו תחנת איסוף פצועים שאוישה בשני רופאים ושתי אחיות, וחדר ניתוח עם ציוד מלא, כולל רופא חירורג.
אמבולנס מיוחד הוכן על מנת לפנות פצועים קשה לבית החולים בתל אביב.
הפעולה המוצלחת, בה לא נפגע איש מן הלוחמים, סוכמה בדו"ח השירות הרפואי במילים: "היינו 'מחוסרי עבודה', איש לא נפגע והכל עבר בשלום ובהצלחה.
אך ההכנות שעשינו היו גדולות".
פיצוץ 'הבית הלבן' פגע קשות המוראל הכוחות הערבים ביפו.
הייתה זו אחת הפעולות הראשונות בהן הצליחו כוחות ההגנה לחדור ללבו של יישוב ערבי צפוף ולפוצץ מבנה גדול ומבוצר על יושביו.
לא היה שם אפילו רופא ואי אפשר היה להגיש עזרה".
הפעולה המוצלחת לפיצוץ "הבית הלבן" נקראה בשם "פעולת חנן", לזכרו של אשר לחם בחזית תל א-ריש ונהרג בירושלים ב-1 בפברואר 1948.
פיצוץ "הבית הלבן" שיתקה את אש הערבים, אולם בתוך זמן קצר הקימו תושבי תל א-ריש, בסיוע חיילי הצבא עיראקי שהוצבו בכפר, עמדה מבוצרת חדשה (הפילבוקס) במרומי התל וחידשו את המתקפה על חולון.
מבנה "הבית הלבן" אינו קיים עוד, ועל המקום בו עמד בנויה כיום הגימנסיה על שם חיים הרצוג.
מול הכניסה לבית הספר, על חומת הכורכר שהקיפה בעבר בית באר בתל א-ריש, הותקן ביוזמת ארגון יוצאי ההגנה בחולון שלט הנצחה למבנה "הבית הלבן" וללוחמים שסיכנו את נפשם על פיצוצו ועל הגנת העיר חולון.
נוסח הכיתוב על השלט שגוי, והוא מציג בטעות את תאריך הפעולה לחיסול עמדת "החירבה" (מבצע כרמי) במקום את תאריך הפעולה להשמדת הבית הלבן (מבצע חנן).
הבית הכתום שבצהלה הוא מבנה שתוכנן על ידי האדריכל אריק גינזבורג.
המבנה שוכן ברחוב אבישי בשכונת צהלה שבתל אביב.
הפרויקט נחשב למבנה ארכיטקטורי יוצא דופן, והוא הפרויקט הראשון בתכנון אדריכל ישראלי שהוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
הבית נקרא "כתום", אך כיום הבית אינו כתום אלא אפור בהיר.
הבית נצבע על ידי אסתי גינזבורג, בתו של האדריכל, אריק גינזבורג, בעקבות סכסוך על בעלות הבית בין השניים.
לנוכח הצלחתן ופרסומו של הפרויקט, נכתב הספר "מבט מבפנים פנימה: סודות התכנון האדריכלי" העוסק בפיתוחו של הבית הכתום בצהלה ובלקחי הפרויקט.
ההמבנה מבוסס על עקרונות ארכיטקטורה רבים; קירור וחימום פסיביים, ניצול אור יום, הגדלת שטח הגן באמצעות מזעור שטח האדמה שהבית מכסה, מתן ביטוי צורני למהות ולתוכן הבית והשתלבות בסביבה.
מסת הבניין מורכבת משני נפחים; קומת הקרקע היא מנסרה שבסיסה מלבן, אשר הפרופורציות שלו (אורך ורוחב) תואמות את פרופורציות החלקה.
המנסרה ממוקמת בפינה הצפון מערבית של המגרש כך שהצד הקצר שלה מקביל לצד שצר של החלקה, וצדה הארוך מקביל לצד הארוך שלה.
הקומה העליונה היא מנסרה זהה לחלוטין לזאת שמגדירה את חלל קומת הקרקע, למעט מודול אחד.
התיבה העליונה בשלמותה מסובבת בשיעור תשעים מעלות בכיוון השעון ביחס לתיבה התחתונה, ונסוגה לאחור בשיעור של ארבעים מטרים וחצי מהקיר הקדמי של קומת הכניסה.
תכנון המבנה חולק לחמישה שלבים:
הגדרת מטרות התכנון - באיזה דרישות צריך הבניין לעמוד, פונקציונליות, רווחה (קירור, קרינה, חימום, ניצול אור יום ופרטיות) והחוויה.
הדרך - הקונספט המייחד פתרונות לשלב 1 בצורת נפחים, קומפוזיציה ובאופן הצבת הנפחים של החלקה.
טכניקת הבניה החיצונית - קונסטרוקציה (מסגרות), בחירת החומרים היעילים ביותר ליישום צורות ספציפיות שנבחרו.
טכניקת הבניה הפנימית - מילוי, בחירת חומרי הגלם מהם יורכבו הגגות, הקירות, והמדרכים לפי שיטת הקונסטרוקציה שנבחרה בהתאם לחלק הקודם.
מודולריות - הרכבת הבית מאחת-עשרה יחידות נפח זהות (מודולים).
כל יחידת נפח מורכבת משישה רכיבים זהים החוזרים על עצמם בחומר, בצורה, בגודל ובטקסטורה.
כל אחד מששת הרכיבים מיוצר בצורה זהה כמספר יחידות הנפח.
התגבשות צורה מורכבת משני נפחים, שהעליון שבהם בולט בשיעור של ארבעים מטרים וחצי מעבר לתחתון דרשה מהאדריכל לחשוב על חומרים שיוכלו לשאת את המשקל העצמי (משקל החומרים שמהם הוא בנוי) והן את המשקל של התכולה (אנשים, רהיטים וכו').
ככלל משקל התכולה במרבית הבניינים הוא זניח לעומת המשקל העצמי שלהם.
פלדה הוא חומר שאפשר למצוא בו שימושים מגוונים בבניין.
הפלדה מצטיינת ביחס גבוה בין חוזק ומשקל.
באמצעות בניה בפלדה ניתן להשיג חוזק רב באמצעות משקל קטן בהשוואה לחומרים אחרים.
העובדה שחיבור הפלדה וחוסר הבלאי שלה מאפשרת פתרון כדאי הן מבחינה כלכלית והן מבחינת אפשרות הבניה ה"צפה" בעקבות המשקל הנמוך שלה בהשוואה לבנייה מסוגים שונים.
הבית הלבן בח'רבת מעין היה בית ספר של הכפר מעין בתקופה המנדט הבריטי.
הוא נבנה בשנת 1920 על ידי שיח' חסן אבו סיתה.
הכפר ננטש במלחמת העצמאות יחד עם הצבא המצרי שנסוג לעזה.
בתאריך 14 במאי 1948 במלחמת העצמאות, בפשיטה של צה"ל במסגרת מבצע אסף הכפר מעין נכבש והבית הלבן הפך למשלט צבאי.
החל משנת 2000 חבר קיבוץ ניר עוז, חיים פרי וחברים טיפחו את המקום והפכו אותו לגלריה לאמנות ולגן פסלים.
הבית הלבן, נמצא בלב אדמות הפלחה של קיבוץ ניר עוז, בגבול שטחי הפלחה שבין קיבוץ ניר עוז לקיבוץ נירים, שבנגב המערבי הגובלים עם רצועת עזה.
לאחר דיכוי מרד הערבים והדרוזים בשומרון וארץ ישראל, בשנת 1838 אבראהים פאשא היגלה חלקים ממשפחת ג'רר ששלטה החל מהמאה ה-18 בהרי שכם וחברון לאזורים שונים בארץ.
פלג ממשפחת ג'רר, משפחת/שבט אבו סיתה הוגלתה למעין שבצפון הנגב, מזרחית לעבסן, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית מעזה.
חלקים אחרים של המשפחה ג'רר הוגלו לעמקי סנור ודותן.
לאחר שאבראהים פאשאהיגלה את משפחת אבו סיתה מהשומרון למעין, בשלהי התקופה העות'מאנית תוך כדי התיישבות קבע של בדואים בצפון הנגב בין השנים 1882 - 1887 התבסס בכפר מעין השבט אבו סיתה בבתים מלבני בוץ ואוהלים, סביב בארות קדומות שהיו במקום.
הכפר השתרע על מאות דונמים בגזרה המוגדרת בטרפז שבין עין השלושה, תל ג'מה, מגן (שיח' נוראן) ועבסן שברצועת עזה.
כ-20 ק"מ מדרום לעיר עזה.
בצפון מזרח לכפר, ממזרח לתל ג'מה, על גדת נחל הבשור התבסס הכפר אבו בקרה ובדרום מזרח לכפר מעין באזור צומת גבולות התמקם הכפר הגדול אל שועות.
מזרחה מהכפר אל שועות על הגדה השמאלית של נחל בשור הוקם הכפר רואיביה.
באותה תקופה הוקמו עוד שמונה כפרים בחבל הבשור, בשליש האחרון של המאה ה-19 ביוזמת ובעזרת העות'מאנים.
המהנדס והגאוגרף סלמן אבו סיתה מתאר בספרו שבפי משפחת אבו סיתה, הכפר נקרא אל מעין-אבו סיתה.
סלמן אבו סיתה מתאר שאביו שיח' חסן אבו סיתה ובן דודו חפרו בכפר באר בעומק 95 מטר, עד שהגיעו לשכבה עשירה במים.
מעל הבאר הותקנה משאבה המופעלת על ידי מנוע דיזל.
בשנת 1920 אביו גם הקים את בית הספר בכפר מעין.
סביב הכפר באביב, היו שדות חיטה גבוהה מאופק לאופק, כרמים ומטעי שקדים, תמרים תאנים וזיתים.
במלחמת העצמאות בתאריך 14 במאי 1948, בשלב "נטילה היוזמה", למניעת מיקוש הדרכים והתנכלויות ליישובים הצעירים שעלו על הקרקע בעליית 11 הנקודות לנגב.
צה"ל פשט על הכפרים הערבים והצבא המצרי במרחב צפון הנגב, כחלק ממבצע אסף.
תוך כדי התקפות הנגד ונסיגת הצבא המצרי מהאזור לכיוון עזה, הצבא המצרי הרס את בתי הבוץ שהיו בכפר על מנת שלא ישמשו את צה"ל מאוחר יותר.
הבית הלבן העשוי אבן נשאר יחידי לעמוד במרחב הכפר וחיילי צה"ל שכבשו את המקום, התבצרו בו במסגרת משלט עד אפריל 1949. כשחלוץ חברי קיבוץ נירים, שנהרס במלחמת העצמאות הגיעו למקום מגבעות דנגור, הם ראו את החיטה הגבוהה שצמחה במקום ואת באר המים השופעת.
הם החליטו מיידית שיש להעביר את נירים למקום.
בהסכמת המוסדות המיישבים הוחלט שחברי נירים יחליפו את חיילי צה"ל שישבו במשלט.
באפריל-מאי 1949, חברי הקיבוץ התיישבו בבית הלבן וסביבו עד שהקימו את קיבוץ נירים בגבעה הסמוכה שמצפון מערב בתחילת שנת 1950. מאידך היחידה הצבאית שהחזיקה במשלט הבית הלבן עברה לנקודה ההרוסה בגבעות דנגור.
בשנות החמישים ועד שנות השמונים של המאה ה-20, לאחר הקמת קיבוץ נירים, צה"ל שב והתמקם סביב הבית הלבן ששימש נקודת יצאה לפשיטות כנגד הפדאינים ומשלט להגנה על קו הגבול מול חאן יונס, עבסן וחזיאעה שברצועת עזה.
נכון לשנת 2000 מקצת מפליטי הכפר מעין גרים בחאן־יונס, עבסאן וח'רבת חיזעה, שברצועת עזה.
הבית הלבן הפך לגלריה לאומנות ומסביבו גן פסלים.
מעין, מעון, מעונים, אנשי מעון מלבד מעון ביהודה ובראובן מוכרים להיסטוריונים ולארכאולוגים כבר מימי התנ"ך (, ו-).
המעונים או אנשי מעון היו שבט ערבי שישב סמוך לדרום פלשת.
מעין מזוהה גם במפת מידבא בשם הכפר הביזנטי מנואיס.
גם הארכאולוג אבי-יונה זיהה את חורבת מעון עם מנואיס, שבה ישב גדוד פרשים רומי בחלקו המערבי של לימס פלסטינה.
במעין שכן יישוב יהודי בשם מעון בצמוד ליישוב הביזנטי מנואיס המשגשג.
היישוב הגיע לשיאו במאות ה-5 וה-6 לספירה.
בחפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום בשנים 1957–1958 נמצא בית כנסת עתיק מהתקופה הביזנטית ובסמוך לו, הארכאולוגים דר' פרחיה נחשוני וגרגורי סרי שחפרו במקום מאוקטובר 1998 ועד פברואר 1999 חשפו, מנזר ביזנטי.
החוקרים סוברים שהיישוב שגשג כתוצאה מהעובדה ששכן בצומת דרכים סואן.
ממזרח למערב עברו במקום הדרכים מפטרה לעזה ולחאן יונס, מחברון לחאן יונס.
מצפון לדרום עברה בסמוך דרך הים, הדרך מירושלים לרפיח והדרך מעזה לשיבטה ועובדת.
בצומת הדרכים הזאת רכשו השיירות שירותים כגון מים, תבואות, שמן זית, יין, פירות ועוד.
התוצאה המידית של מדיניות זו הייתה, שמדרום לקו עזה-חברון התרוקנו השטחים כליל מיושביהם.
אמנם שיירות מסחר עברו מדי פעם בנגב, אך הדבר לא השפיע כלל על ישובו.
ההתיישבות במקום חזרה בשלהי התקופה העות'מאנית בה עשו העות'מאנים ניסיון להושיב את הנוודים הבדואים ביישובי קבע.
כפי שתואר למעלה, משפחת אבו סיתה היא פלג של משפחת ג'רר המורחבת ששלטה במרחבי שכם וחברון שהתקוממה כנגד אבראהים פאשא, במרד הערבים.
על כן הוגלתה לשולי האימפריה העות'מאנית, שעל גבול המדבר, לצפון הנגב.
פעולה שהשתלבה במסגרת הרפורמה העות'מאנית ליישוב הנוודים הבדואים בישובי קבע.
המהנדס והגאוגרף סלמן אבו סיתה מתאר בספרו את הפסטורליה שהייתה בכפר.
סלמן אבו סיתה, עצמו נולד בשנת 1937 בכפר וכשבגר למד בבאר שבע עד גיל 11. לאחר מלחמת העצמאות כשמשפחתו ברחה לרצועת עזה עם הצבא המצרי, המשיך את לימודיו במצרים.
הוא השלים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת קהיר ואת הפרופסורה שלו בהנדסה אזרחית השלים באוניברסיטת לונדון, בלונדון.
נכון לשנות האלפיים סלמן אבו סיתה ממובילי תנועה החרם כנגד מדינת ישראל ה-BDS בלונדון ובקנדה.
וותיקי קיבוץ נירים שעברו מדנגור לבית הלבן, חיים שילה ("סולו") ואריה שרייבר טוענים, שלפני שהם הגיעו למקום לא היו פה כמעט אנשים.
רובם היו בדואים, ומשפחת אבו סיתה הייתה בכלל משפחת פשע שהתעסקה בפרוטקשן והתנכלה לתושבים באזור.
סלמן אבו סיתה בספרו מציע 2 גרסאות לשם אבו סיתה.
סיתה בערבית ستة זו הספרה 6. אבו סיתה משמעו, אבי השישה.
לדברי סלמן אבו סיתה בספרו, לסבא רבה שלו היו שישה בנים.
גרסה שנייה על פי סלמן אבו סיתה לסבא רבה שלו היו שישה שומרי ראש שהוא אמץ כבניו ומכאן השם אבו סיתה.
הארכאולוג וחוקר הסביבה דן גזית, העלה גרסה נוספת, שהשם נובע מהימים שאבראהים פאשא היגלה מהרי חברון ושכם 6 משפחות/כפרים של משפחת ג'רר המורחבת.
הסבא רבה של סלמן עמד בראש הכפר השישי ועל כן אמץ לעצמו את השם אבו סיתה.
בשנת 1999 התחילו חיים פרי מקיבוץ ניר עוז וחברים נוספים לעבוד במקום, לשפץ את המבנה לנקות את השטח ולהקים גן פסלים סביב הבית הלבן ולהציב בו עבודות פיסול ראשונות.
בגן הפסלים כארבעים עבודות פיסול של אמנים מכל הארץ, ביניהם: דב הלר, מנשה קדישמן, דינה מרחב וראניה עקל.
במקביל, לאחר שיפוץ יסודי של המבנה, הוא החל לשמש כגלריה לציור, צילום ופיסול קטן.
במשך השנים הוצגו עשרות תערוכות של אמנים מכל חלקי הארץ.
הגלריה משמשת גם כבית ראשון לאמנים בראשית דרכם.
ב-7 באוקטובר 2023 פרצה מלחמת חרבות ברזל לאחר ירי מסיבי של רקטות קסם ופגזי מרגמה לעוטף עזה ולמרחב מדינת ישראל, כשבמקביל למטחים המסיביים פרצו וחדרו אלפי מחבלי נוח'בה את המכשול שבין עזה לישראל, טבחו שרפו וחטפו חברים, חברות ילדים וזקנים מהקבוצים שממוקמים בצמוד לגבול.
בטבח שאירע בקיבוץ ניר עוז באותו היום, נהרגו 38 חברים ונחטפו לעזה 72 חברים.
בין החטופים נכלל גם חיים פרי, מייסד גלריית הבית הלבן.
בווידאו שפרסם החמאס נראה חיים פרי מצולם במנהרות החמאס כשהוא בחיים.
ב-3 ביוני 2024 הודיע דובר צה"ל שהוא נהרג במהלך השבי, וגופתו מוחזקת בידי ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה.
אף על פי שגלריית הבית הלבן ממוקמת במרכז האזור שבין ניר עוז לנירים שספג מאות רקטות ופגזי מרגמה שנורו לקבוצים, הגלריה לא נפגעה ולו מרקטה או פגז מרגמה אחד.
הבית הלבן של הקונפדרציה הוא מבנה היסטורי השוכן בשכונת קורט אנד שבריצ'מונד, וירג'יניה.
הבית נבנה ב-1818, והוא היה המעון הרשמי הראשי של הנשיא היחידי של קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס, מאוגוסט 1861 ועד אפריל 1865. הבית נחשב כמקבילה של הקונפדרציה לבית הלבן בוושינגטון הבירה.
הבית הלבן של הקונפדרציה היה בבעלות "אגודת הזיכרון הספרותית של הקונפדרציה" בשנים 1894–2014, ולאחר מכן מוזיאון הקונפדרציה התמזג עם מרכז מלחמת האזרחים האמריקנית.
הישות המאוחדת היא כיום "מוזיאון מלחמת האזרחים האמריקנית".
המוזיאון הפועל במבנה ידוע כבית הלבן של הקונפדרציה.
ב-1960 הוא הוכר כאתר היסטורי לאומי.
במונטגומרי, אלבמה, היה המעון הרשמי הראשון של נשיא הקונפדרציה ומשפחתו.
הבית הלבן השני הוא מבנה מחופה בטיח אפור בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית שנבנה ב-1818 על ידי ג'ון ברוקנברו, שהיה נשיא הבנק של וירג'יניה, ותוכנן על ידי רוברט מילס.
בין השכנים שהתגוררו בקרבת הבית היו נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל, פרקליט ההגנה של ארון בר, עורך הדין ג'ון ויקהאם, והסנאטור בנג'מין ו.
ב-1844 נמכר הבית על ידי משפחת ברוקנברו ועבר בירושה בין משפחות אמידות במהלך התקופה שלפני מלחמת האזרחים, כולל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, ג'יימס סדון.
ערב המלחמה רכש את הבית לואיס דבני קרנשו והוסיף לו קומה שלישית.
הוא מכר אותו לעיריית ריצ'מונד, שהשכירה אותו לממשלת הקונפדרציה כמעון רשמי.
ג'פרסון דייוויס, רעייתו ורינה, וילדיהם עברו להתגורר בבית באוגוסט 1861, והתגוררו בו עד לתום המלחמה.
דייוויס סבל מהתקפים חוזרים של מלריה, כאב עצבי מן העצב המשולש (Trigeminal neuralgia), קטרקט בעינו השמאלית, פציעות ממלחמת ארצות הברית-מקסיקו שמהם לא החלים, ומנדודי שינה.
בשל כך פעלה בקומה השנייה של הבית לשכתו של דייוויס.
היה זה נוהג לא מקובל אז - האגף המערבי של הבית הלבן לא הוסף עד לתקופת נשיאותו של תאודור רוזוולט.
מזכירו האישי של דייוויס, קולונל ברטון הריסון, התגורר אף הוא בבית.
משפחת דייוויס הייתה משפחה צעירה יחסית בעת שעברה להתגורר בבית.