tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוצאת שן חולה הגורמת לצער גדול, אם הצער גורם לכך שחלה ממנו כל גופו מותר לומר לגוי להוציאו, אך לפי הדעה ש"מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה", מכיוון שאין הוא צריך להוצאת השן, מותר לעשות זאת גם אם לא חלה כל גופו.
מְלֶאכֶת הַזּוֹרֶה היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ועיקרה הוא זריית התבואה כלפי מעלה לאחר הדישה, על מנת להיעזר ברוח להפרדה בין גרגרי התבואה (הכבדים יותר) למוץ, הקש וקני החיטים (הקלים יותר, ועפים ברוח).
מעורבות כח אחר בדיני שבת מול דיני נזיקין
מלאכה זו מיוחדת בכך שלמרות שהיא נעשית בשותפות כוח נוסף, הרוח, נחשב האדם לעושה המלאכה הבלעדי מבחינת הלכות שבת.
עיקרון זה מנוגד לעקרון בדיני נזיקין, שם נזק שנגרם על ידי פעולת האדם יחד עם מעורבות כח נוסף נחשבת לגרמא בנזיקין, ובתנאי שהמזיק עצמו נוצר באופן עצמאי ללא שותפות אחרת.
ההסבר לכך מפורש בדברי רב אשי ש, שלגבי הלכות שבת החשיבות היא בכך שהמלאכה נעשתה כפי שתוכננה על ידי האדם, גם כשמעורבים בה כוחות נוספים כדוגמת הרוח.
הלוקח תבואה בחפניו וזרקו לרוח כדי להפריח את המוץ, או אם לקח בידיו ונפח ברוח פיו להפריח מהגרגרים מוץ או עפר הרי אלו תולדות זורה.
אין לזרוק תבואה לעופות ממקום גבוה, כך שהגרגרים נופלים לפני העופות, והמוץ עף ברוח, משום שזו מלאכת זורה.
רש"י שם מפרש: "מזרה - ספריינ"ש (- spray) בלע"ז".
למרות זאת, קיים חילוק בין מרקד לבורר וזורה, בכך שמלאכת מרקד היא דווקא מלאכה הנעשית על ידי כלי, זורה הוא דווקא על ידי רוח, ובורר הוא אפילו ביד, וזה החילוק המעשי בין שלוש המלאכות.
במסכת שבת קובעת המשנה כי אסור לברור את שמרי היין מתוך היין בשבת, דין זה נלמד ברמז מדברי המשנה: .
המשנה קובעת כי בשבת אסור להשתמש בכלי "משמרת" העשוי לברור את שמרי היין מתוך היין, אלא אם כן המשמרת תלויה ועומדת שאז מותר לתת לתוכה שמרים ולסנן, כי אין דרך משמר בכך, אך אסור לקחת את הכלי ביד ולסנן.
בתלמוד, נחלקו רבה ורבי זירא מה הוא איסור מלאכת משמר.
למשמר יש נקודות דמיון למרקד, אך היא שונה ממנה.
אף על פי ששתיהן נעשות על ידי כלי שבורר את האוכל מהפסולת, שונה משמר שמרי יין ממרקד את הקמח מתוך הפסולת, שבזה האחרון האוכל נותר בכלי והפסולת הדקה נופלת מבין הנקבים, ואילו במשמר שמרי היין העבים נותרים בכלי והיין הצלול נשפך אל עבר הכלי המונח למטה.
רבה אומר כי פעולת משמר היא עבירה על מלאכת בורר מכיוון שהיא דומה לזו יותר מאשר ל"מרקד", כי "מה דרכו של בורר?
אף הכא נמי אוכל מלמעלה ופסולת מלמטה".
לפי רש"י כולם מודים שניתן להתרות ב"משמר" משום מלאכת מרקד, והמחלוקת היא רק האם ניתן להתרות בו גם משום מלאכת בורר.
אך רבינו חננאל סבור שהמחלוקת היא קוטבית, וכל אחד מהם סובר שניתן להתרות בו רק משום מלאכה אחת.
הרמב"ם פוסק להלכה שמשמר חייב משום בורר או מרקד, כלומר שניתן אכן לחייבו משום כל אחת מהשתיים, משום ששתיהן מהותן שווה.
כל מלאכת בורר הנעשית על ידי כלי היא איסור מלאכת מרקד.
מכיוון שכך, התחבטו הפוסקים האם מותר לערות משקה תה מתוך כלי שיש מסננת בפיו שמטרתו למנוע חדירת עלי התה לתוך הכוס.
נחלקו הפוסקים בזה, יש שסבורים שמדובר באיסור, ויש שסברו שמותר מכיוון שאפשר לשתות את עלי התה ואינם נחשבים לפסולת גמורה, וראיה לכך שאם נכנסו לתוך פיו אין הדרך לפולטם אלא לבלוע אותם, ולכן גם אם משום צלילות המים בוררים אותם, אין הם נחשבים לפסולת כלל.
מְלֶאכֶת זּוֹרֵעַ היא אחת מל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת.
עניינה זריעה, שתילה וכל פעולה המסייעת באופן ישיר לגידול של צמח.
כמו כל שאר המלאכות, מלאכה זו מוגדרת כאב מלאכה בשל חלקה בבניית המשכן: היו זורעים צמחים שמהם הפיקו צבע לצביעת יריעות המשכן, וצמחים להכנת קטורת הסמים ושמן המשחה.
הגדרת המלאכה היא כל פעולה המביאה לגידול צמחים או מסייעת לכך.
בלשון התלמוד הירושלמי: בניגוד לרוב המלאכות, בהן יש שיעור מיוחד כדי לעבור על האיסור, בזריעה אין שיעור, אלא הזורע כלשהו, כלומר אפילו רק זרע אחד חייב.
ולא רק הזורע, אלא כל העושה פעולה כלשהי המביאה לזריעת האילן, כמו הזומר את האילן כדי שיצמח.
השקאת צמחים ועצים בשבת, וכן השריית חיטים ושעורים וזרעים אחרים במים, פעולה הגורמת להם לצמוח, הם תולדות זורע, וגם בהם החיוב הוא בכל שהוא, כלומר: גם השקיה מועטת נחשבת להשקיה.
מובא בשולחן ערוך שאין ליטול ידיים מעל עשבים, משום שמשקה אותם בכך.
גזרו חז"ל שלא לשאוב מים בגלגל במקום שנוהגים לזרוע בו (משאבת מים ידנית או ממונעת על ידי בהמה) בשבת.
הפוסקים מתלבטים בשאלה, האם אדם שזרע צמח במטרה להותירו שם, והוציאו מיד - לפני שהספיק לצמוח או להשריש בקרקע, האם הוא חייב.
זריעה בעציץ הנקוב בתחתיתו כדי שורש קטן, נחשבת לזריעה שכן עציץ כזה יונק מהקרקע.
זריעה בעציץ שאינו נקוב, נתונה במחלוקת בין הפוסקים.
מְלֶאכֶת הַצּוֹבֵעַ היא אחת מל"ט מלאכות שבת.
כמו כל הל"ט מלאכות, כל מלאכה שהייתה נעשית במשכן אסור לעשותה בשבת.
במשכן היו צובעים חוטי צמר לצורך הכנת יריעות המשכן.
הגדרת המלאכה היא צביעת חוט שאורכו ארבעה טפחים לפחות, או לחלופין צביעת דבר שאפשר לטוות ממנו חוט כזה.
צביעה נחשבת כאשר הצבע הוא צבע המתקיים לאורך זמן רב, אבל צבע שאינו מתקיים כגון העברת מברשת צביעה על ברזל או על נחושת אינה נחשבת לצביעה.
כך גם יש אומרים שאם הדבר שנצבע הוא דבר שאינו עומד להתקיים, אין הדבר נחשב לצביעה.
דוגמה בת-זמננו לכך היא כאשר נשפך על שולחן השבת מיץ ענבים או משקה צבעוני אחר, וכאשר מנגבים אותו במפיונים, הם נצבעים בצבע אדום.
על פי רוב הפוסקים, דבר זה אינו נחשב לצביעה.
לעומת זאת, אם אדם מנגב את היין במגבת אדומה, הוא נחשב לצובע למרות שהוא לא מעוניין לצבוע את המגבת, שכן על ידי צבע היין מתחזק צבעה האדום של המגבת.
ניגוב היין שנשפך על ידי מגבות אחרות, שאינן בצבע אדום, נחשב לפי פוסקים רבים כצובע למרות שהצבע הנצבע מנוגד לצבע המגבת, ולפי פוסקים אחרים הדבר מותר.
המשנה ברורה מתיר את הדבר בשעת הדחק.
אסור לאישה לצבוע את פניה בשבת, או אפילו חלק מהם כמו עור השפתיים, ואף אסור לה להעביר על פניה דברים שדרכם לצבוע גם אם אין כוונתה לכך.
אך איסור זה אינו אלא מדברי חכמים, כי מהתורה אין צביעה על עור האדם.
כיום יש מיני איפור המותרים בשבת, כגון פודרה, צללית אבקתית ועוד.
אסור לשים לק (גם שקוף).
להלכה נפסק בשולחן ערוך כי "אין צביעה באוכלים".
לדוגמה, מותר לערבב בשבת במאכל תבלין כגון כורכום, המשנה את צבעו.
בעניין צביעה במשקין, כגון נתינת יין אדום בכוס יין לבן (ועל יד כך שינוי צבעו לאדום), נחלקו הפוסקים: הרמ"א הקל בעניין, פוסקים אחרים כגון הבן איש חי החמירו.
הרב עובדיה פסק להלכה שניתן להקל, אך חתם כי המחמיר (כגון המערבב יינות על ידי מזיגת היין האדום תחילה ורק לאחריו הלבן) תבוא עליו ברכה.
מְלֶאכֶת הַצָּד (במקורות "מלאכת צידה") היא אחת מהמלאכות שהיו נעשות במשכן, ולכן היא נחשבת לאחת מל"ט אבות מלאכה בשבת.
במשכן היו צדים תחשים וחלזונות לצורך יריעות המשכן.
ישנם שני סוגים של צידה: צידה האסורה מהתורה.
צידה האסורה מהתורה: פעולה המכניסה את בעל החי ממצב שבו הוא יכול להימלט, למצב שממנו הוא אינו יכול להימלט יותר, ותופסו אינו צריך לעשות פעולה נוספת כדי לתפסו.
כך למשל, הכנסת דג לתוך כוס מים, ציד צבי ממקום שבו הוא משוחרר לתוך חדר קטן (אינו מחוסר צידה).
כמו כן מהתורה חייבים רק על צידת בעל חיים שצדים אותו מכיוון שהוא שווה ערך בעודו ניצוד ומשתמשים בו לצורך אישי או למכירה, בשעה שצדים אותו לצורך זה.
אך צידת בעל חיים שהדרך לצודו אינו אלא על מנת שלא יזיק אין חייבים עליו.
וכן אם מטרתו בצידה זו אינה אלא למנוע היזק וכדומה פטורים על צידה זו אף אם בדרך כלל צידת בעל חיים זה היא לצורך אישי או למכירה.
צידה האסורה מתקנת חכמים: פעולה המכניסה את בעל החי למקום סגור ומגודר שאינו יכול להימלט משם, אך המקום גדול דיו באופן שאם האדם ירצה לתפוס את בעל החי בידיו יצטרך לעשות פעולה נוספת ותחבולות על מנת לתופסו (מחוסר צידה).
וכן צידת בעל חיים שצדים אותו למנוע היזק וכדומה אסורה מתקנת חכמים.
ציד זבובים אינו נחשב למלאכה מהתורה, מכיוון שאין בהם כל צורך אישי ואין תפיסתם אלא למנוע היזק.
פסק זה של המשנה ברורה, מיוסד על כך שהאיסור לתפוס זבוב כאשר הוא אינו מתכוון לכך אך ברור שהדבר יעשה, מושג הידוע בהלכה כפסיק רישיה.
אחד הנידונים המצויים בפוסקים, היא במלאכת צידה.
הט"ז מתיר לסגור תיבה שייתכן שיש בה זבובים, כי הדבר לא נחשב "פסיק רישיה", מכיוון שספק פסיק רישיה הוא כל מקרה שבו התוצאה אינה מוכרחת, ואם כן מקרה זה לא נחשב ל"פסיק רישיה", שמשמעותה - תוצאה ודאית, ולמרות הספק הוא מצד אי ידיעת האדם, המעשה מוכרח מצד עצמו.
אך המשנה ברורה מחדש שייתכן שסברא זו של הט"ז היא באיסור מדרבנן, שכן ספק מדרבנן - הוא לקולא, אך כאשר מדובר במלאכה מהתורה יש להחמיר מספק, את פסקו זה הוא מביא בשם רבי עקיבא איגר.
האם יש בעלי חיים שאין איסור כלל לצוד אותם
הרי"ד כותב שחומט האמור בתורה, שמבואר במשנה שחייבים על צידתו, אינו שבלול.
נימוקו הוא משום שאם כך לא יכול להיות ששייך בו צידה, שהרי השבלול זז לאט מאוד.
וכך פסק הרב שלמה זלמן אוירבך.
אולם, הרב אלחנן סמט כתב שדעת רש"י ורס"ג ששייכת צידה גם בבעלי חיים איטיים.
לדעת הרב יוסף שלום אלישיב והרב קרליץ עשוי להיות בכך איסור תורה, ואילו לדעת הרב שמואל הלוי ואזנר צידתם אסורה מדברי חכמים בלבד.
כל פעולה שיש בה משום ציד, גם בעקיפין כמו גם הכאת בעל חיים ופציעתו, באופן שאינו יכול להימלט מפאת חולשתו, נחשבת כצידה.
השולחן ערוך פוסק שחיות ועופות המתגוררים בקרבת בני אדם כגון אווזים ותרנגולים, וחוזרים מעצמם לבית בעל הבית ומזונם מוטל על בעל הבית, אין בהם משום צידה, וזאת אם בעלי החיים לא מרדו ואינם בורחים מבעל הבית.
הרמ"א חולק עליו וסובר שאסור מדברי חכמים לתופסם, גם אם עושה זאת מחשש שיגָנבו, וכן פוסק המשנה ברורה.
אולם בבהמות מבויתות לגמרי כגון פרות וכבשים כולם מסכימים שלא שייך איסור צידה, אלא אם כן מרדו בבעליהם.
וכן בימינו בכלב מבוית לא שייך איסור צידה.
לכן, אפילו אם הכלוב היה פתוח, והעופות נמצאים בתוך הכלוב, יש להזהר שלא לסגור את הכלוב.
בעלי חיים שנקנו ועדיין לא התרגלו לבוא לבית בעליהם, הכנסתם לבית היא בכלל מלאכת צידה, מכיוון שמחוסרים צידה ואינן ניצודים ועומדים מאליהם כמו בעלי החיים הבאים מאליהם לביתם.
מְלֶאכֶת חוֹרֵשׁ היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת.
עניינה הרפיית הקרקע, עיבוד הקרקע, יפויהּ והכשרתה לזריעה.
כמו כל מלאכות שבת, חרישה נחשבת למלאכה בגלל חלקה בהקמת המשכן כמתואר במקרא: היו חורשים את הקרקע כדי לגדל בה צמחים להכנת סממני הקטורת ושמן המשחה, וצבעים צמחיים לצביעת יריעות המשכן.
מתולדותיה של המלאכה, חפירת בור (שלא בתוך בניין), סיקול שדה מאבנים וכל פעולה המכשירה את הקרקע לזריעה.
פעולות אלו נחשבות לתולדותיה של מלאכת חורש, שכן כמו שחרישה מכשירה את הקרקע לזריעת הצמחים, גם הן מכשירות את פני הקרקע לזריעה - בעקיפין.
כוונת המלאכה המקורית היא להשתמש בבור הנוצר, ולא בעפר.
החופר על מנת להשתמש בעפר, זוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה, ונחלקו בה חכמים האם היא מדאורייתא או מדרבנן.
איסורים נוספים דרבנן הנובעים ממלאכה זו: עשיית צרכים בשדה חרוש, משחק בגולות באזור שאינו מרוצף.
לפי הסברו של רש"י, במסכת ביצה, חלוקים שני תנאים לפי שיטתו של רבי יהודה, האם מותר לגרור עגלת תינוק בשבת, שכן במצב רגיל, כאשר גלגלי העגלה עובדים באופן תקין, הם אינן גורמים לחרישה אלא לכבישת העפר.
ההבדל בין חרישה לכבישה, הוא שחרישה היא גרימת חריץ בקרקע על ידי סילוק העפר לצדדים, ואילו כבישה היא כבישת העפר פנימה.
לפי דעה אחת, יש לחשוש שמא גלגלי העגלה יפסיקו את פעולתם דבר שיגרור לחרישה, ולפי דעה שנייה אין לחשוש לכך.
לפי הסבר תוספות מדובר בעגלה המיועדת ללימוד הליכה לילדים קטנים, יש לה שלושה גלגלים, הילד הולך תוך כדי אחיזה בעגלה, וכך לומד ללכת.
ההלכה נפסקה כרבי שמעון שאין לחשוש שמא גלגלי העגלה יעשו חריץ בקרקע.
גם לפי רבי שמעון, אסור להוביל תינוק בעגלה כבדה שידוע שגלגליה יעשו חריץ בקרקע.
ההלכה פסקה כי גם השוואת גומות נכללת במלאכות האסורות לעשייה בשבת.
חכמים אף גזרו, שאדם המפנה את חפציו האצורים במחסן, בשבת, גם באופן המותר לו - למשל אם הוא צריך את המקום בו נמצאים החפצים לשם קיום מצווה, למשל לצורך מצוות הכנסת אורחים או לימוד התורה, לא יפנה את כל האוצר, שמא יבוא להשוות גומות.
כך גם גזרו חז"ל, שאדם שהתלכלכו נעליו בבוץ או בטיט יקנח את נעליו בקיר ולא בקרקע שמא יבא להשוות גומות.
חכמים אסרו אף עשיית צרכים בשדה חרוש, שמא ישכח ויטול רגב אדמה לכסות את צרכיו משחק בגולות באזור שאינו מרוצף.
דוגמה לאיסור השוואת גומות היא אדם שירק מפיו רוק שהפריע לו.
חז"ל אסרו על אדם זה לשפשף את הרוק בקרקע באופן רגיל לאחר שירק, ורק דרך הילוכו, באופן שאינו משפשף במיחד את הרוק, כך שלא שייך חשש שמא יבוא להשוות גומות, מותר לו לדרוס את הרוק.
הַמַּכֶּה בַפַּטִּישׁ היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת.
המלאכה מכונה על שם פעולת שימוש בפטיש לביצוע מלאכה.
כאשר אומן מסיים ייצור של כלי, הוא מכה הכאות אחרונות על הכלי, כדי לעגל, או להרחיב, לקצר או לרבע את הכלי כמתוכנן.
חז"ל ביארו את המושג כביצוע כל פעולה שמהווה סיום תהליך של הכנת דבר־מה - "גְמַר מלאכה".
לעיתים תיקון חפץ (מתקן מנא), נחשב כתולדה של מלאכת מכה בפטיש.
מלאכה זו, ביסודה, מורכבת משתי פעולות: הגבהת הפטיש להכות והמכה עצמה שהיא כאשר הפטיש הורד על האבן.
נחלקו החכמים האם מכה בפטיש היא פעולת ההורדה לבד, או שגם פעולת הגבהת הפטיש היא כזו, לפי הגישה המקובלת המלאכה היא רק הורדת הפטיש על הסדן, ולפי רבי יוסי היא מורכבת משתי פעולות שונות.
כלי מוכן שממתין לכך שיציירו עליו כדי להשתמש בו, הציור עליו אסור משום מלאכת מכה בפטיש, וגם שרטוט חלק מהציור, הוא בכלל המלאכה.
פתיחת פקק בקבוק שתייה בשבת, יש הסבורים כי יש איסור לפותחו בשבת משום מכה בפטיש שכן על ידי פתיחתו, מכשירים את הפקק והופכים אותו לכלי; שכן עד הפתיחה הוא היה מחובר לטבעת שמנעה ממנו לשמש כפקק, ורק על ידי הפתיחה הוא משמש כפקק.
אולם יש מתירים לפתוח פקקים בשבת, מהם הרבנים עובדיה יוסף וישראל יעקב פישר לשיטתם הפקק נחשב לכלי כבר לפני פתיחתו למרות הטבעת המהדקת אותו.
ואילו הרב שלמה זלמן אוירבך אסר זאת, אם כי הוא סייג את דבריו, והתיר לפתוח את הבקבוק אם משליכים מיד לאחר הפתיחה את הפקק לאשפה, שכן במקרה כזה פותח הבקבוק "מצהיר" במעשיו כי הוא אינו משתמש בפקק כבכלי.
בעקבות הפולמוס, מיוצרים במקומות רבים בקבוקים מיוחדים בהם הפקק הוא ללא רשת המחברת אותו לבקבוק, כך שמותר לפתוח אותו בשבת.
אף פתיחת קופסאות שימורים אסורה בשבת, אם מתכוננים להשתמש בה שימוש חוזר.
האיסור היה קיים יותר בעבר שהיו משתמשים בקופסאות השימורים שימוש חוזר לאחסון חפצים קטנים.
כיום שעל פי רוב זורקים את הקופסאות שימורים לאחר השימוש יש המתירים מהם הרב שלמה זלמן אוירבך שלדעתו קופסת שימורים נחשבת לכלי גם בהיותה סגורה, ושימושה החדש לאחסון האוכל לאחר פתיחתה, נחשב לשימוש ארעי.
מאידך פוסקים אחרים אוסרים לפתוח גם אם מתכוננים לזרוק לאחר השימוש הראשוני מכיוון שעל ידי הפתיחה נהפכה הקופסה לכלי אחסון (ולפני כן לא הייתה ראויה לכלום כי הייתה אטומה לחלוטין).
עם זאת גם לדעת המחמירים רוב הפוסקים אומרים שניתן לפותחן אם עושים חור בצד השני כך שעל פי רוב לא משתמשים בקופסה שוב וכן מותר לפתוח אם מקלקלים את הקופסה שאי אפשר להשאיר בה את המאכל
חז"ל גזרו שלא לבצע פעולות שונות שעלולות להביא את האדם ליצרת כלים, שיש בה איסור מכה בפטיש:
אסור לנגן בכלי נגינה בשבת או להשמיע קול פעמון, להשמיע קול קצב, או למחוא כפיים, מחשש שמא יתקן כלי נגינה.
בעלי התוספות סבורים כי איסור זה אינו נוהג במציאות שבה אנשים לא בקיאים בייצור כלי שיר, דבריהם הובאו ברמ"א
אסור לשחות בשבת בים או בנהר, (לטבול במים מותר) מחשש שמא יתקן מצוף לשוט בו.
בבריכה שסביבה שפה, פעולת השחיה מותרת.
חיתוך והתאמת פריט לגודל הרצוי, לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך אסור בשבת מדרבנן משום מכה בפטיש, בין הדברים ניתן למנות חיתוך נייר טואלט, מגבת נייר, חוט דנטלי ונייר כסף.
יש הסוברים שהאיסור מהתורה (ההבדל בין גישות אלו יהיה במקרים של כבוד הבריות).
הברקת כלי כסף, לדעת הרמב"ם נאסר בשבת משום שדומה למתקן כלי וגזירה משום מכה בפטיש .
רש"י סבור כי האיסור רק באופן שהניקוי משייף את כלי הכסף, והאיסור מהתורה משום מלאכת 'ממחק'.
בפוסקים דנו במקרים דומים כמו ניקוי כלים בצמר פלדה, הסרת חלודה מכלים, הברקת כלי זכוכית ועוד.
ה"מכה בפטיש" משמש גם כביטוי שבזכות משהו מסוים הדבר הסתיים, כלומר במקרה שאדם הגיע וזרק משפט באמצע הרחוב והמשפט הזה גרם ללכת ולקנות מוצר מסוים, אז אומרים שהאמירה של אותו אדם הייתה ה"מכה בפטיש" של כל המכירה.
מְלֶאכֶת הַמְּנַפֵּץ היא אחת מל"ט מלאכות שבת, שהיו נהוגות במשכן ואסורות בשבת.
היו מנפצים חוטים לצורך הכנת החוטים ששימשו לצורך יריעות המשכן.
אחר שמלבנים צמר חובטים אותו במקלות עד שהחוטים נפרדים זה מזה.
באופן דומה פירש באבני נזר שמנפץ היא הפרדת הסיבים ביד זה מזה, וכך היא גם שיטת רש"י.
שיטת הרמב"ם הוא שמלאכת המנפץ הוא הכאת הצמר במקלות, ויש שביארו את דבריו שעיקר מטרת פעולה זו הוא לפורר את החומר הצמחי שהפך אחר הליבון לפריך, כי הצמר החי מכיל כמות גדולה של חומר צמחי כגון גבעולים וקוצים מסורבלים בתוך סיביו.
לפי שיטת הרמב"ם לא ניתן להחשיב מלאכה זו כמלאכת מפרק, שכן לשיטת הרמב"ם מלאכה זו אינו אלא כשמפרק שני דברים שהם יחד מטבעם, אבל הקוצים בצמר אינם גדלים עם הצמר.
שיטת המאירי היא, שמלאכת המנפץ, היא מלאכה שאותה עושים במהלך ייצור קדירה (סיר), שאותה היו מכינים על ידי מסרקות של ברזל.
ככל הנראה גם הרמב"ם מודה שגם זו היא בכלל מלאכת מנפץ אלא שכל אחד ואחד נקט אופן אחר.
יש שכתבו שסירוק פאה נכרית בשבת, היא בכלל חשש של איסור מלאכת מנפץ.
מְלֶאכֶת הַטּוֹוֶה היא אחת מל"ט מלאכות שבת, כמו שאר המלאכות היא מלאכה אותה עשו במשכן, בה טוו את סיבי הצמר עד שעשו ממנו חוט, שמוכן לטווייה במלאכת המשכן.
טווייה היא התהליך בו נשזרים סיבים לכדי חוטים.
לפי שיטת הרמב"ם, גם עשיית לבד, היא תולדת טווה.
הראב"ד מפרש את המונח "לבד" כצמר מלובן ומנופץ ששוטחים אותו על גבי בגד, ושכבה על שכבה עד שנעשה עבה, מרטיבים במים.
אחר כך מקפלים עליו בגד אחד, עד שנמצא בגד מלמעלה ומלמטה וביניהם שכבה של מוך עבה.
על פי הראב"ד פעולה זו אינה מלאכת טווה, הוא חולק על הרמב"ם וסבור שפעולה זו היא תולדה של מלאכת בונה.
גם העושה לבד פעולתו דומה כי הוא מאחז ומקשר סיבי צמר זה בזה עד שנעשים יריעה.
אופן אחיזת הסיבים זה בזה והתקשרותם בעשיית לבד על ידי דחיסה שונה מאשר בעשיית החוט, שם הסיבים מתקשרים ומתאחזים כי האדם סובב ומגלגל אותם זה עם זה.
תוצר הטווייה הוא חוט ותוצר הלבד הוא יריעה.
לפי זה, ייתכן כי אין למעשה מחלוקת בין הראב"ד והרמב"ם.
מְלֶאכֶת הַמֵּסֵךְ היא אחת מל"ט מלאכות שבת, והיא סידור חוטי השתי לצורך האריגה כדי שיוכל אחר כך לארוג עליהם את חוטי הערב (מלאכת אורג), מלאכה זו הייתה במשכן כאחד משלבי ההכנה של חוטי יריעות המשכן.
שיעור המלאכה הוא שיכין חוטים ברוחב שתי אצבעות.
תולדת המלאכה הוא המכה על החוטים כדי לישרם שיהיו מוכנים לאריגה.
סידור חוטים כשלעצמו אינו נחשב למלאכה, מהות המלאכה היא רק סידור החוטים לצורך מלאכת האריגה, ולכן אם אדם יכין חוטים למטרה אחרת, למשל כדי לייבשם, הוא לא יעבור על איסור מלאכה זו, שכן במקרה כזה אין שם "מיסך" על הפעולה.
מלאכת משרטט היא אחת מל"ט מלאכות שבת.
מהות המלאכה היא חריתה ושריטה (שרטוט) על קלף או נייר לצורך כתיבה או חיתוך עור.
במשכן היו משרטטים על יריעות המשכן בשלבי הכנתם כדי לסמן את המקום המיועד לחיתוך.
שיעור המלאכה היא בשרטוט שיש בו כדי לכתוב לפחות שתי אותיות.
שרטוט שלא לצורך כתיבה או חיתוך עור אינו נחשב בכלל המלאכה, שכן מהות מלאכה זו היא רק הכנה למלאכה שאחריה, וכל שהוא משרטט שלא לצורך או רק לסימון עצמי שאינו משמש להכנת מלאכה, אינו עובר על איסור מלאכה זו.
בעבר, נהוג היה לסרוג ולארוג בטכניקה, שבה הניחו שורות של חוטים זה לצד זה, כשראש כל אחד מהחוטים מחובר לכלי שנקרא "בית ניר", ושימש ליישור החוטים שלא יתפזרו.
לאחר מכן העמידו שורה אחרת של חוטים בכיוון הנגדי, וארגו אותם יחד.
לפי שיטת רש"י מלאכת עשיית בתי שתי נירין, היא הכנסת שתי חוטין, לתוך מקומם בכלי האריגה.
לפי שיטת הרמב"ם ורבי מנחם המאירי מלאכה זו, היא עשיית נפה או כברה או סל או סבכה או סריגת מיטה בחבלים.
כוונתם, לכאורה, היא, שכאשר החל העושה לעשות את הכלי, ויצר בו שני חורים שנוצרו כתוצאה מסריגת השתי והערב, הוא עבר על איסור זה.
אך גדולי פרשני הרמב"ם, פירשו שגם כוונת הרמב"ם היא כרש"י.
מְלֶאכֶת הַמַּבְעִיר היא אחת מל"ט מלאכות שבת, ומהותה הדלקת אש בשבת.
ככל ל"ט המלאכות, גם מלאכה זו אסורה מכיוון שהייתה נעשית במשכן.
אב המלאכה במשכן היה הבערת אש לצורך יציקת כלי המשכן והאדנים, ולצורך בישול הסממנים.
הגדרת המלאכה היא הדלקת אש או הגדלתה.
למרות שעשייתה בעבודת המשכן הביאה להכללתה בל"ט אבות המלאכה ממילא, מלאכה זו נאסרת בתורה באופן מפורש:
חז"ל נחלקו, לשם מה נכפל פסוק זה ונכתב למרות שמלאכה זו אסורה במילא.
יש שאמרו, שפסוק זה "לחלק יצאת", כלומר לחלק ולומר שכל מלאכה נחשבת לחילול שבת באופן עצמאי, ולכן אדם שעבר על כל ל"ט מלאכות שבת חייב להביא קרבן חטאת על כל אחת ואחת, אם נעשה בשוגג.
ישנה דעה אחרת האומרת כי "הבערה ללאו יצאת", כלומר התורה כפלה פסוק זה כדי לומר לך שהבערה אינה אב מלאכה, אלא איסור לאו כמשתמע מהלשון "לא תבערו".
בין שתי הדעות יש חילוק להלכה, בהלכות יום טוב.
האיסורים שאסורים ביום טוב, הם רק איסורי שבת שנחשבים למלאכה, שכן התורה אמרה "לא תעשו כל מלאכה" על יום טוב, ולכן אם הבערה נחשבת לאיסור לאו, היא מותרת ביום טוב, אם כי אין להתירה שלא לצורך.
לעומתם, לדעת רבי ישמעאל הפסוק מלמד על כך שאין לבצע עונש מוות, בשבת, לדעת הרמב"ם איסור זה נמנה אף בתרי"ג מצוות
הדלקת נורת להט בשבת נחשבת להבערה.
גם הדלקת נורה פלואורסצנטית אסורה באותה חומרה כיוון שהיא מכילה חוטי להט בקצותיה.
לעומתן, נורת לד אינה מכילה חוט להט והדלקתה אינה נחשבת הבערה, אך אסורה מדרבנן ככל שימוש בחשמל בשבת.
מְלֶאכֶת הַמַּפְשִׁיט היא אחת מל"ט מלאכות שבת.
ככל הל"ט מלאכות, אב המלאכה נלמד ממלאכת המשכן, שלצורך הכנתו היו מפשיטים את העורות מהאילים ומהתחשים.
הגדרת המלאכה היא הפשטת עור מבעל חיים לאחר מותו.
הרמב"ם פסק כי מלאכה זו היא רק בשיעור הפשטת עור שניתן לעשות ממנו קמיע, אבל פחות מכך אין איסור כלל מהתורה, אפילו מדין חצי שיעור.
מְלֶאכֶת הַמְּכַבֶּה היא אחת מל"ט מלאכות שבת.
אב המלאכה במשכן היה כיבוי האש כדי לשמור את הפחמים לשימוש חוזר לצורך צירוף הזהב והכסף שהיה במשכן.
הגדרת המלאכה היא הפסקת תהליך הבעירה או הקטנת להבה, כאשר התכלית היא הכנת פחמים.
לפי חלק מהפוסקים כיבוי שלא למטרת הכנת פחמים אסור מדרבנן, כיוון שזוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה, אך לפי הרמב"ם ופוסקים נוספים אחרים מלאכה שאינה צריכה לגופה אסורה מהתורה.
מלאכת כיבוי הוא לא רק מעשה כיבוי מוחלט של אש, אלא גם טלטול נר - מלבד איסור המוקצה שבו, עשוי לגרום לנר להכבות מעט, והוא אסור מהתורה.
במקרה ויש שרפה בבית, התירו חז"ל לומר "כל המכבה אינו מפסיד", אף על פי שיש בכך רמז שהוא קורא לגוי לכבות וכן רמיזה על כך שהוא יקבל את שכרו לאחר השבת על פעולותיו.
ליהודי עצמו מותר להציל רק מזון שלוש סעודות, שכן חששו שאם יתירו לו להציל את כל ממונו ולהתעסק בשרפה יותר מדי, הוא ישכח ומתוך בהלה - יסייע בפעולות הכיבוי, האסורות בשבת.
במקום שיש חשש ממשי לסכנת חיים, מותר לכבות את האש, ככל העבירות בתורה שהותרו משום מצוות פיקוח נפש, חוץ משלוש עברות החמורות שהם עבודה זרה, גילוי עריות, ושפיכות דמים.
הפוסקים דנים האם כיבוי הוא מהמלאכות המותרות ביום טוב, שכן קשה למצוא פעולה בהכנת אוכל הכרוכה בכיבוי.
במסכת ביצה הגמרא אומרת כי מותר לצלות בשר על הגחלים, לפי רש"י - הפירוש הוא, שאף על פי שהדבר כרוך בכיבוי והבערה כאחד, שהרי כאשר שמים את הבשר על גחלי האש, האש נכבה מעט ורק לאחר מכן מתלקח.
יש ראשונים הסבורים שאכן הכנת אוכל זו כרוכה בכיבוי גחלים.
אך יש ראשונים ובראשם הרי"ף הסבורים שמלאכה זו אינה נחשבת לכיבוי, שכן על ידי פעולה זו מובערת האש ביתר שאת בסופו של דבר, ולכן אף על פי שתחילת הפעולה היא בכיבוי רגעי, אין כיבוי כזה נחשב לכיבוי.
הפוסקים מפרשים, שלפי דברי הרי"ף, הותרה מלאכה זו לצורך אוכל נפש, אף על פי שאין זה בגדר "אוכל נפש" שהותרה ביום טוב, מכיוון שאין בשר על גחלים דרוש לכל אדם רק למפונקים הרגילים בו.
מְלֶאכֶת הַפּוֹצֵעַ היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, שמהותה היא סתירת אריגה.
ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, שבמהלך הקמתו היו "סותרים" את הבד הארוג במקרה והאריגה לא עלתה יפה.
מלאכה זו הופכית למלאכת אורג.
קיימת מחלוקת בין הרמב"ם לראב"ד כיצד נעשה אב מלאכת הפוצע.
לפי הרמב"ם, הראב"ד משיג על הרמב"ם, וסובר שמלאכת פוצע היא על דברי הרמב"ם טוען הראב"ד שאין זו מלאכת פוצע אלא מלאכת קורע.
המגיד משנה מצדד בדעת הרמב"ם, וטוען שפירושו של הראב"ד הוא מלאכת מכה בפטיש.
החיוב על מלאכת פוצע הוא רק אם הפציעה נעשית בדרך תיקון ולא קלקול, ולכן הפוצע על מנת להרוס את הבד או הבגד אינו עובר על המלאכה מדאורייתא (אך דבר זה אסור מדרבנן, כדין מקלקל).
בכל פעולה הנעשית לפרק את האריג לצורך פעולת תיקון, כנטילת חוט מבגד על מנת לתקנו, יש משום מלאכת פוצע.
גם בהתרת קליעת צמות בפאה נכרית (כאשר הצמה עומדת דרך קבע) יש איסור דאורייתא של מלאכת פוצע.
מלאכת יד (handicraft) פירושה ייצור בעבודת יד, עם או בלי סיוע של כלי עבודה.
המונח "מלאכת יד" מתאר אופני ייצור של פריטים וחפצים בידי אומן (Craftsman) שלמד את המלאכה או בידי חובב.
מלאכת היד נקראת גם אומנות (לעיתים, להבדיל מ"אמנות", art).
שלא כייצור תעשייתי, רבות ממסורות העשייה ביד הן מסורות קדומות שעברו מדור לדור, מהורים לילדיהם או מבעלי המלאכה – שלעיתים התאגדו בגילדות – לשוליותיהם.
בעברית מוכרים בהקשר זה ביטויים "מעשה ידי אמן" (על יסוד ), "מלאכת מחשבת" ו"עבודת כפיים".
המילה מלאכה נגזרה מהשורש "לאך" שפירושו נשתמר בערבית ובאתיופית ומובנו "שלח", ונשאר בעברית בביטוי "משלח יד" (דב' טו,י.).
ההתייחסות לפריטים שיוצרו ביד רלוונטית בייחוד מאז המהפכה התעשייתית, שכללה שינוי דרמטי באפשרויות הייצור, ובכלל זה האצה וייצור מהיר של עותקים רבים.
באנגלית יש למילה קראפט הרבה מובנים תרבותיים, במאה ה-16 היא שמשה גם לתיאור חוזק, כוח, וגם לכושר אינטלקטואלי או לכשרון כלשהו וגם שימשה כמילת גנאי או זלזול למעשי רמאות.
כמו כן היא שמשה לתיאור לאמנות של כתות או למעשי כישוף.
במילון Webster`s Deluxe Unabridged Dictionary המילה קראפט מתוארת אמנות, עורמה, ככשרון, ככשרון לעבודה בידיים, כמלאכת יד.
בספר the Story of CRAFT The Craftsman`s Role in Society כותב היסטוריון האמנות אדוארד לוסי-סמית (Edward Lucie-Smith) שהוא מחלק את ההיסטוריה של המלאכה לשלושה שלבים.
בתחילה הייתה תקופה שבה הכל היה מלאכה, כל אופני היצירה בידיים בין אם היו שימושיים, טקסיים או רק קישוטיים [ולעיתים אי אפשר להבחין בין השימושים הללו], בערך מתקופת הרנסאנס והלאה מתחילים להפריד בין הרעיון של מלאכה לבין אמנות יפה, שהתחילה לקבל מעמד חשוב יותר מאשר יצירת חפצים שימושיים המוגדרים כמלאכה.
עם המהפכה התעשייתית מתחילה הפרדה מעמדית בין מה שנוצר בתעשייה למה שנוצר בידיים, שלעיתים התחילו להתייחס אליו כאילו הוא נחות מהמוצר התעשייתי.
הייצור הידני מניב מוצר סופי ייחודי.
פירוש הדבר אינו בהכרח מוצר באיכות גבוהה או נמוכה יותר מאשר זו של מוצר בייצור המוני.
עם זאת, במקרים מסוימים יש בייחודיותו של התוצר נזק.
בספר "המכונה ששינתה את העולם", לדוגמה, וומאק, ג'ונס ורוס מספרים כי מכוניות מוקדמות נוצרו במלאכה יד – ומכיוון שכל רכב היה ייחודי, את חלקי החילוף עבורו היה צורך לייצר מאפס או לכל הפחות להתאימם לרכב ספציפי.
הופעתם של הייצור ההמוני ושל חלקי חילוף סטנדרטיים, לעומת זאת, הבטיחה תאימות של חלקים למגוון דגמי רכב.
רבים מייחסים חסרונות לייצור המוני בהשוואה לייצור ביד, וגורסים כי איכות הייצור ההמוני עלולה להיות נמוכה מזו של הייצור הידני.
בהקשר זה נטבע הביטוי ייצור רזה: פרקטיקה שתכליתה לשחזר את האיכות של ייצור ידני ואף להתעלות עליה, ולתקן את חוסר היעילות של ייצור המוני באמצעות סילוק חלקים מיותרים.
מלאכת יד בקנה מידה קהילתי
מלאכת יד היא חלק מהכלכלה הבלתי פורמלית בערים רבות, כמו איסטנבול, שם כלכלת המלאכה הבלתי פורמלית מהווה מקור הכנסה חיוני לבעלי המלאכה הטורקים.
בעלי המלאכה תלויים מאוד באינטראקציות חברתיות, ובהדרכה מילולית אשר מביאה לשינויים בסחורות המיוצרות בהתאם לצורכי הלקוח.
לעיתים קרובות, כלכלת המלאכה מורכבת משכונות של בעלי מלאכה, שבאמצעותן נבנית קהילה על בסיס פעילות המלאכה הקיימת באזור.
מוצרי מלאכה ביתיים רבים, כגון כלי חרס מתקופת מומון בקוריאה, נרכשו בסחר חליפין כדי לספק את צורכי הבית.
שינויים בכלכלות המלאכה התרחשו לעיתים קרובות במקביל לשינויים בארגון משק הבית ותמורות חברתיות, כמו בקוריאה בתקופת המומון המוקדמת עד תקופת המומון התיכונה.
בהתחשב בכך שהייצור במלאכת יד מצריך ידע מקצועי אישי של שיטות הייצור מאדם מנוסה במלאכה זו, הקשר בין אנשי מקצוע בולט מאוד בקהילות מלאכה.
מלאכות יד רבות דורשות ידע טכני מתקדם, ולכן יש צורך בהתמחות במשרה מלאה כדי לרכוש את המיומנויות הנדרשות בצורה של סדנאות, או הדרכה מילולית מעשית.
האינטראקציה המילולית בין מורה לתלמיד מעודדת קשרים חברתיים חזקים, מה שמוביל בסופו של דבר לקהילות מלוכדות, האופייניות לקהילות מלאכה מודרניות.
כלכלות מלאכה קשורות מאוד לסביבה.
ישנם כלכלנים המתחמים במחקר כיצד מוצרים ניידים הם חלק בלתי נפרד מהיחסים החברתיים של קהילה, ומקשרים קבוצות של אנשים יחד באמצעות יצירת פריטים מוחשיים.
מקומות שבהם מתקיימת פעילות כלכלית של מלאכת יד מצביעים על קשר בין ארגון סוציו-פוליטי ומורכבות חברתית.
קהילות מסוג זה הן לעיתים קרובות מלוכדות, עם קשרים חזקים לתוצרים המיוצרים ונמכרים, וגם כבוד הדדי לעמיתים סוחרים בשוק.
שינוי האקלים ומגפת הקורונה כמעודדי מלאכת יד
במשך הדורות היו עליות וירידות בעניין במלאכות היד, בשלהי המאה העשרים התפתחה מודעות לשינויי האקלים, כשעיקר הנזק בא מהתעשיות השונות ביניהן אחת המזיקות ביותר היא תעשיית הטקסטיל.
התגובה החברתית הייתה שאנשים רבים התחילו שוב לתקן בגדים, או לקנות בגדים מיד שנייה.
בתחילת 2020 התפשטה בעולם מגפת הקורונה, שכדי למנוע את התפשטותה נסגרו אנשים בכל הארצות בבתיהם.
אנשים שנצרכו לביגוד חדש התחילו למחזר טקסטילים שונים לבגדים.
כמו כן אנשים שהשתעממו בבתים התחילו ליצור כל מיני דברים ביד, כדי להעביר את זמני הבידוד.
פרופסור ג'ניפר ואי (Jennifer Way) מאוניברסיטת צפון טקסס, כותבת שבמשך ההיסטוריה אנשים תמיד פנו לעסוק במלאכות היד, כאמצעי להפגת מתחים להרגשה טובה, ושמירת מסורות בזמנים של משברים.
יהודים רבים עסקו במשך הדורות במלאכות יד.
בס' אבות פ"ב כתוב "כל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה וגוררת עוון".
רש"י היה בעל יקב וייצר יינות.
רבי יהושע בן חנניה התפרנס מייצור ומכירה של פחמים או מחטים.
ר' יוסי היה עושה רשתות לדגים (ירושלמי ברכות ל"ד ע"ב).
ר' אבין היה נגר (שבת כ"ג ע"ב).
שמעון הפקולי היה סורק צמר ופשתן (מגילה י"ז ע"ב).
אבא בן זימנא היה חייט (ירושלמי סנהדרין ט"ז ע"ב).
מקצועות המלאכה אפשרו לאנשים להשתכר גם תוך נדודים מארץ לארץ.
היותם בעלי מלאכה, ניכר למשל בשמות משפחה, שניידר – חייט (בגרמנית), קלירמאקר – עושה בגדים (בהולנדית), טישלר – נגר (בגרמנית) שטריקר – סורגת (בגרמנית), טישלר – נגר (בגרמנית).
בגניזה של קהיר נמצאו תקנות ומסמכים, שהיה מצופה מנשים נשואות שתעבודנה בעבודה כלשהי נוסף על חובותיה במשק בית.
בין המקצועות המותרים טוויה, אריגת משי, מלמדות שהכשירו נערות באומנות הרקמה והתפירה.
לרוב המשכורת הייתה מועברת לידי הבעל, אך בכתובות נכתב לעיתים שאסור על הבעל לנכס לעצמו את רווחי אשתו מ"עבודה וטוויה".
בזמן השואה, היו יהודים שבזכות היותם בעלי מלאכה, הצליחו להאריך את חייהם, וחלקם אף ניצלו ממוות, בגלל שהמלאכות נדרשו לגרמנים.
רגינה שפרינגר (Regina Springer), שהייתה פליטה מגרמניה בהולנד, כותבת בספרה "Our Families The Way It Was" שהיא פתחה באמסטרדם, כיתות להוראת תפירה, גזרנות, ושינויי בגדים.
כיוון שכולם רצו מקצוע שיעזור להם להאריך את חייהם תחת שלטון הגרמנים.
הביקוש היה כה גדול שהיא פתחה קורסים בבקרים ואחרי הצהרים ואפילו פתחה כתה מיוחדת לבנות גיל העשרה, היא מזכירה כמה שמות של תלמידות.
כיון שמלאכת היד היא מרכיב חשוב בחיי אנשים רבים, אפשר למצוא ביטויים שונים אמנותיים או ספרותיים המתייחסים לאנשים העוסקים בה.
חיים נחמן ביאליק כתב את "שיר העבודה והמלאכה" בה הוא מודה עליהן כמספקות את צורכי האנשים.
את השיר הלחין נחום נרדי.
בשנת 1970 יצא לאור הספר "בוטיק בבית" שבו המחברת שולמית הרטל כתבה הצעות ל-"100 עבודות-יד נוספות לבנות הנעורים".
את הספר איירה אלישבע נדל-לנדאו.
הספר "סבתא סורגת" שכתב אורי אורלב ואיירה אורה איתן, מספר על סבתא שמגיעה לעיר קטנה שמביאה עמה רק זוג מסרגות ומקל נדודים.
בעזרת המסרגות היא יוצרת לעצמה בגדים, בית ואפילו נכדים.
הספר מהלל את מלאכת היד שבאמצעותה אנשים יכולים ליצור ולשפר את חייהם.
מלאני רייצס קליין (30 במרץ 1882 – 22 בספטמבר 1960) הייתה פסיכואנליטיקאית ופסיכותרפיסטית אוסטרית-יהודייה.
ממפתחי הגישה הקלייניאנית, תאוריית יחסי אובייקט והטיפול במשחק.
מלאני קליין נולדה למשפחה יהודית, בת זקונים מבין ארבעה ילדים, למוריס שהיה רופא, ולליבוסה, ובילתה חלק גדול מראשית חייה בווינה.
קליין החלה את האנליזה הראשונה שלה בשנת 1914 אצל תלמידו של זיגמונד פרויד, שנדור פרנצי, בבודפשט.
בשנת 1921 הוזמנה קליין לברלין, שם עברה אנליזה קצרה אצל קרל אברהם לפני מותו הפתאומי בשנת 1925. בשנת 1926 עברה ללונדון לאחר שהוזמנה על ידי ארנסט ג'ונס – נשיא החברה הפסיכואנליטית הבריטית – שם היא המשיכה את פעילותה עד ליום מותה.
קליין עסקה בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית ופיתחה את תאוריית יחסי אובייקט ואת הטיפול במשחק ונודעה לה השפעה רבה על הפסיכואנליזה.
ראשיתה של גישת יחסי האובייקט קשורה בשמה של מלאני קליין, שבחרה להתמסר לטיפול פסיכואנליטי בילדים.
הכוונה הראשונית של קליין הייתה להרחיב את המודל של פרויד לחוויות המוקדמות ביותר של החיים, תוך הדגשת עולמו הפנימי של הפעוט בשנתו הראשונה (בדומה לאריקסון שהרחיב את התאוריה של פרויד "קדימה" עד לזקנה).
אולם בפועל פיתחה קליין מודל חדש של הבנת האישיות, שהיה שונה מהותית מזה של פרויד הן מבחינה תאורטית והן מבחינת הפרקטיקה הטיפולית.
בקצרה, ניתן לומר שהיא שינתה את התאוריה הפרוידיאנית שראתה את נפש האדם כמוכוונת על ידי יצרים לטובת תאוריה של יחסים.
בדומה לפרויד, היא שמה במרכז גישתה את הדחפים, אך הדגישה את דחף התוקפנות (יצר המוות), בניגוד לפרויד שהתייחס הן למין והן לתוקפנות.
נוסף על כך, בגישתה של קליין יש חשיבות רבה לפנטזיות של התינוק.
לדעתה, התינוק יוצר החל מלידתו יחסי-אובייקט, הן במציאות והן בפנטזיה.
החוויות במציאות משפיעות על הפנטזיות ומושפעות מהן.
הפנטזיה, על-פי קליין, איננה משמשת לתינוק לצורך בריחה מן המציאות, אלא היא מתרחשת במקביל לתפיסת המציאות וקיימים יחסי גומלין מתמידים ביניהן.
היריבות בין מלאני קליין לתלמידיו של פרויד החלה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20. קליין האמינה כי בטיפול פסיכותרפויטי בילדים ניתן להשתמש במשחק כבסיס לפירוש האנליטי במקום בשיטת האסוציאציות החופשיות.
עמדה זו הייתה מנוגדת לזו של אנה פרויד, שטענה כי האני החלש והבלתי מפותח של הילד אינו מסוגל להתמודד עם פירושים עמוקים, והעדיפה לטפל בילדים בגישה כמו-חינוכית.
כתוצאה מכך, רעיונותיה של קליין לא זכו לתמיכה בזמן שהותה בברלין.
ההצלחה של קליין בבריטניה יצרה פיצול בעולם הפסיכואנליטי בין "האסכולה הלונדונית" ובין "האסכולה הווינאית".
כאשר פרויד ובתו ברחו ב-1938 מגרמניה הנאצית ללונדון, התפצלה החברה הפסיכואנליטית הבריטית לשלוש קבוצות: קבוצת פסיכולוגיית האני שבראשה עמדה אנה פרויד, קבוצת הקלייניאניים והקבוצה העצמאית.
פיצול זה נמשך עד היום, אם כי יש תאורטיקנים שניסו לגשר בין האסכולות השונות.
קליין מחלקת את השנה הראשונה בחיי התינוק לשתי עמדות פסיכולוגיות אותן כינתה "פוזיציות".
פוזיציה היא דרך של ארגון פסיכולוגי, יש לה צורה אופיינית של חרדות, מנגנוני הגנה ויחסי אובייקט.
אמנם קליין מחלקת את השנה הראשונה לשתי פוזיציות, כאשר התינוק עובר מאחת לשנייה תוך התפתחות וצמיחה, אך שתי הפוזיציות ממשיכות ללוות את האדם לאורך כל החיים כולל בחייו הבוגרים.
בראשית חייו, התינוק עדיין לא יכול לתפוס את האם (האובייקט) כדמות שלמה, והוא מתייחס רק לחלקים ממנה - השד: כל עוד האובייקט מספק לילד חלב והרגעה הוא נחשב ל"טוב", אך כשהשד מתרוקן הוא נחשב ל"רע", הוא מתסכל את הילד ונראה לו כמסוכן.
התינוק לא תופס שזה אותו שד ברגעים שונים והוא מפצל בין שני צדדים של האם.
מנגנון הגנה זה נקרא פיצול (Split) והוא טיפוסי לפוזיציה הסכיזואידית-פרנואידית על פי קליין.
קליין קיבלה את רעיונותיו של פרויד בדבר מאבקי הכוחות בין אינסטינקט החיים והמוות וסברה שהתינוק נתון במאבק זה עוד מימיו הראשונים ונאלץ להתמודד עם החרדה שהם יוצרים.
לכן הוא מנסה להפטר מהם.
הוא משליך את יצר המוות שלו כלפי חוץ במנגנון ההשלכה ומייחס לסביבתו, ולאמו ושדיה בפרט, כוונות הרסניות, וכך הם נחווים כמאיימים ורודפים.
קליין מתארת את הפוזיציה הסכיזואידית כחלק מחוויית הילד עד גיל 6 חודשים.
לאחר מכן, בעקבות תהליכי הבשלה טבעיים מתחזקים אצל הילד הכוחות הליבידינליים כך שהוא נעשה פחות מאוים על ידי דחפיו התוקפניים.
במצב זה, הוא מסוגל לחוות את האם, ודרכה את העולם, בצורה שלמה יותר כך שהתלות בפיצול כמנגנון הגנה יורדת, התפתחות המאפשרת מעבר לפוזיציה הדיכאונית.
לפי קליין, מתוך העמדה הסכיזו פרנואידית מתפתחת צרות העין.
צרות העין (envy) מייצגת את ההרגשה שהאדם רוצה את מה שיש לאחר, מה שכרוך במשאלת הרס.
יצר הרכושנות שמאפיין צרות עין עלול להחריף תחושות חמדנות ולהקצין אותן - "אם אין לי מה שיש לאחר, אני צריך להרוס את האובייקט, אחרת אני לא יכול לחיות עם עצמי, ולא יכול לנסות למצוא את זה במקום אחר".
כשתינוק עובר יותר חוויות טובות מאשר רעות, ותופס את אמו כשלמה, הוא תופס שגם החוויות הטובות וגם הרעות מקורן באותה אם.
אך עם זאת, הוא מבין שיש לו רגשות שנאה ואהבה כאחת כלפי האם - שעכשיו כבר נתפסת כאובייקט שלם ולא חלקי.
אז חרד התינוק שמא הכוחות ההרסניים שלו יגרמו לו לפגוע באם, וכך יאבד את צדדיה הטובים, שכה נחוצים לו.
זוהי חרדה הייחודית לעמדה הדיכאונית.
האישיות הבריאה תתמודד עם חרדה זו על ידי "תיקון" שיש בו ממש – מה שאומר שהוא מסוגל לחיות בשלום עם הצדדים האוהבים והתוקפניים של עצמו, דבר שיהווה בסיס מוצק ליחסים מוצלחים עם הזולת.
מלאני מאריים תאני פראש , הידועה בשם מלאני פרס, היא דוגמנית, שחקנית ומוזיקאית ישראלית-גרמנייה.
מלאני מאריים תאני פראש נולדה בברלין המערבית, לאם יהודייה ילידת-ישראל, ולאב נוצרי-גרמני.
הוריה נפרדו ב-1974 כשהייתה בת 3 והיא נשארה עם אביה.
ב-1986 בגיל 15, לאחר קשיים עם אביה בעקבות נישואיו השניים, היא עלתה לישראל כדי להיות עם אמה.
סיפרה שהיו לה קשיי קליטה כי לא ידעה עברית.
היא הייתה במרכז קליטה בנצרת עילית ולאחר מכן גם באולפן במקביל ללימודי התיכון, אך ב-1987 בגיל 16 נשרה מבית הספר ועברה לתל אביב-יפו.
בתחילה, עבדה במלצרות ובניקיון, עד שהחלה לדגמן ב-1989. השתתפה בתחרות היופי "הפנים של שנות השמונים", אך לא-זכתה.
שם משפחתה הגרמני פראש (Frasch), עוברת לפרס, בעצתה של סוכנת הליהוק הישראלית שלה באותה עת.
פרס הובילה לאורך השנים מסעות פרסום של חברות ישראליות, ביניהן: "הוניגמן", "קסטרו", "מחלבות יטבתה", "גלי", ו"בוניטה".
באפריל 2009, לאחר שש עונות שבהן שימשה כפרזנטורית במסעות הפרסום של מותג ההלבשה "הוניגמן", הצטרפה לשורת מעצביו.
היא השיקה קולקציה אישית תחת השם "Melanie Peres for Honigman", שנמכרה בחנויות הרשת של המותג כחלק מקולקציית אביב-קיץ 2009.
בשנת 2014, לאחר הפסקה של ארבע שנים חזרה לדגמן, כיכבה במסע פרסום של מעצבת התכשיטים טובי פרבר, והייתה פרזנטורית של מותג האופנה של המעצבות עינב והדס צוקר.
בשנת 2001 שיחקה לראשונה בדרמה הטלוויזיונית של HOT3, "אבאל'ה", בתפקיד הנשי הראשי, לצד שמיל בן-ארי וישי גולן.
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הפשע של שי כנות בערוץ 10, "תיק סגור", לצד דני גבע ועמוס לביא.
באותה שנה שיחקה בסדרת הדרמה "הבורגנים" בערוץ 2.
בשנת 2004 גילמה את ליב בסרטו של ערן ריקליס, "הכלה הסורית", לצד קלרה ח'ורי, אורי גבריאל ומכרם ח'ורי.
הסרט זכה במספר פרסים ונרכש להפצה גם באירופה.
בשנת 2005 גילמה את שירה אלדר בסדרת אופרת הסבון בערוץ HOT3, "טלנובלה בע"מ", לצד טלי שרון, יעל בר-זוהר ועפר שכטר.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הקומית של "החברים של נאור" בערוץ 10.
בשנת 2007 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "מסכים" בתפקיד קורדולה.
באותה שנה החלה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "פרשת השבוע" ב-HOT3, לצד רונית אלקבץ וקרן מור.
בשנת 2009 גילמה את אסיה בסדרת הדרמה של ערוץ 2, "תיבת נח", לצד מארק איווניר, אורי גבריאל ויעל אבקסיס.
ושבה לשחק בעונה השלישית של "פרשת השבוע" ב-HOT3. ושיחקה בסרטו אריאל טלפלר "בשמים אחרים", שם גילמה את איזבלה.
בשנת 2010 גילמה את נעמי בסרט הקולנוע של איתן צור "התפרצות X" לצד יוסי פולק, אורנה פורת ורמי הויברגר.
בשנת 2012 גילמה את דניאל במיני-סדרה "שביתה" ששודרה ב-yes.
בשנת 2006, שרה דואט עם יהלי סובול בשם "לרוץ מהר", כחלק מהפרויקט "30" של שגיא צורף ואלעד כהן, והשתתפה במופע שעלה כחלק מהפרויקט.
בפברואר 2014 הוציאה פרס סינגל בשם "You Say", במסגרת "פרויקט 30", לו כתבה את המילים ושגיא צורף הלחין.
בשנת 2019 ביצעה את השיר "אי" שהלחינה תמר אייזנמן לפרויקט "אי במערבולת: שרות זלדה".
הייתה במערכות יחסים עם אסי דומב ועידו רוזנבלום.
בשנים 2008–2023 הייתה פרס נשואה לשחקן איתי טיראן.
השניים אף התגוררו יחדיו בגרמניה.
פרס הייתה ידועה כתומכת מוצהרת של מפלגת העבודה.
מלאני ריצ'רדס גריפית' היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת לשני פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על כיכובה בסרטים "נערה עובדת" (1988) ו"לא פראייר של אף אחד" (1994).
גריפית' נולדה בניו יורק שבארצות הברית.
הוריה הם השחקנים טיפי הדרן ופיטר גריפית'.
מוצאו של אביה הוא וולשי, בעוד שמוצאה של אמה הוא שוודי, נורווגי וגרמני.
הוריה נפרדו כשהייתה בת שנתיים, ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס עם אמה.
היא העבירה את שנות ילדותה בין ביתו של אביה בניו יורק לביתה של אמה בקליפורניה.
כבר בגיל תשעה חודשים הופיעה בפרסומת, וכילדה שיחקה בתפקידים משניים במספר סרטים, אך הפסיקה לשחק, מאחר שאמרה שהייתה ביישנית קיצונית.
היא הופיעה בסרט "מארני" של אלפרד היצ'קוק (1964) בסצנת פלאשבק המתארת את דמותה של אמה כילדה צעירה.
בזמן שלמדה בבית הספר בהוליווד, גריפית' התקדמה בלימודיה, מה שאפשר לה לדלג על כיתה ולסיים את לימודיה בגיל 16.
בגיל 17 הופיעה בתפקיד משמעותי ראשון בקולנוע, בסרט "Night Moves", שכלל גם סצנות עירום שלה.
בעקבות תדמית זו שנוצרה לה, היא שיחקה בתפקידים דומים בסרטים "Smile" ו-"The Drowning Pool" ב-1975. ב-1977 שיחקה בסרט הישראלי "הגן", לצד שייקה אופיר, וגם סרט זה התפרסם במיוחד בשל הופעתה בו בעירום.
תשומת לב רבה הופנתה אליה כשגילמה שחקנית פורנו בסרט המתח "תעתועי גוף" ב-1984. על תפקידה בסרט זכתה בפרס איגוד המבקרים בקטגוריית שחקנית המשנה.
בעקבותיו קיבלה תפקיד ראשי בסרט "משהו פראי" של הבמאי ג'ונתן דמי, שהפך לקאלט.
ב-1988 צברה פופולריות רבה כשגילמה מזכירה בסרט שובר הקופות "נערה עובדת".
היא זכתה על תפקיד זה בפרס גלובוס הזהב, ולראשונה הייתה מועמדת לפרס האוסקר.
ב-1990 הופיעה במותחן המוערך "במרומי הפסיפיק" , אך בהמשך הופיעה בסרטים שלא זכו לביקורות חיוביות, כגון "מדורת ההבלים" לצידם של ברוס וויליס וטום הנקס, וכן "פרדייס" ו"רק אתמול נולדה", בהם שיחקה לצד בעלה לשעבר, דון ג'ונסון, אליו חזרה מספר שנים לפני כן.
סרטים אחרים בהם שיחקה בתקופה זו, שזכו להערכה, היו "ניצוץ באפלה" ו"זרה בתוכנו" (1992).
ב-1994 שיחקה בסרט "לא פראייר של אף אחד" לצדו של פול ניומן.
ב-1995 שיחקה במיני-סדרת הדרמה התקופתית "בנות הבאפלו" ברשת CBS, בתפקיד של דורה דופרן.
על תפקידה זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט.
ב-1996 שיחקה בסרט "זוגות בהחלפה" לצד אנטוניו בנדרס, שהפך בהמשך לבעלה השלישי.
ב-1998 שיחקה גריפית' בסרטו עטור הכוכבים של וודי אלן, "סלבריטי", וכן בסרט "נולדו לרצח", בו ביצעה את אחד התפקידים המוצלחים ביותר שלה, כאשר גילמה אישה המכורה להרואין.
ב-1999 שיחקה בסרט "טירוף באלבמה", אותו ביים והפיק בעלה בנדרס תחת חברת ההפקות שפתחו, "גרינמון".
בסרט כיכבו גם בנותיהם של בני הזוג, דקוטה וסטלה.
בשנה זו שיחקה גם בסרט הטלוויזיוני של HBO "אר קיי או 281", בה גילמה את השחקנית מריון דייוויס, תפקיד בגינו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
כן ניסתה את כוחה בתיאטרון, כאשר שיחקה בלונדון בהצגה "מונולוגים מהווגינה", לצד קייט בלאנשט.
בשנת 2000 שיחקה בסרט "ססיל בי דימנטד".
ב-2001 שיחקה בסרט הנעורים "פרוצה" בכיכובה של דומיניק סוויין.
ב-2002 עברה לדיבוב בסרט המצויר "סטיוארט ליטל 2".
ב-2003 גילמה את רוקסי הארט במחזמר "שיקגו" בברודוויי, וזכתה לביקורות חיוביות.
בהמשך השתתפה במספר סרטים עצמאיים בין היתר בדרמה האוסטרלית "בלילה שנגמר לנו היום" (2003) לצד דניס הופר.
ב-2005 כיכבה בסדרה "התאומות", שירדה לאחר עונת שידור אחת.
גם הסדרה המוזיקלית "Viva Laughlin" בה הופיעה לצד יו ג'קמן, נכשלה וירדה לאחר שני פרקים בלבד.
ב-2010 השתתפה בהופעת אורח בפרק בסדרה "ניפ/טאק".
ב-2012 דיבבה בסרט "העולם על פי דינו".
בשנת 2013 שיחקה בסרט הדרמה "קרא לי משוגעת", אשר מהווה אוסף של מספר סרטים קצרים.
בסרט שיחקה לצד ג'ניפר הדסון, וביימה אשלי ג'אד.
בשנת 2017 גילמה את מריה בהדור בסרט הדרמה "הפיראטים של סומליה" לצד אל פצ'ינו.
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו.
בגיל 14 הכירה את דון ג'ונסון, שהיה אז בן 22, אחרי ארבע שנים היא ברחה מהוריה והתחתנה איתו, ללא הסכמתם.
הם הסתבכו עם סמים ואלכוהול, רבו, בסוף התגרשו אחרי פחות משנה.
ב-1981 נישאה גריפית' בשנית, לשחקן הקובני-אמריקאי סטיבן באואר, וב-1985 נולד בנם אלכסנדר.
ב-1987 התגרשו בני הזוג, זמן קצר לאחר שביקרו בישראל, וגריפית' הודתה בהמשך שבתקופה זו הייתה מכורה לקוקאין ואלכוהול, שהשפיעו גם על תפקודה בסרט "נערה עובדת" בו שיחקה.
במהלך צילומי הסרט פגשה שוב את בעלה הראשון, דון ג'ונסון, ובסיועו אושפזה וטופלה במוסד גמילה.
ב-1989 נישאו בני הזוג בשנית, ונולדה בתם דקוטה ג'ונסון, שהפכה בבגרותה לשחקנית קולנוע בעצמה.
כעבור שש שנים עזבה גריפית' את ג'ונסון, חזרה אליו, ולבסוף עזבה אותו ב-1996 לטובת השחקן הספרדי אנטוניו בנדרס, אותו הכירה בצילומי הסרט "זוגות בהחלפה".
בנדרס וגריפית' נישאו באותה שנה.
לאחר מכן נולדה בתם סטלה.
ב-2000 נודע כי גריפית' קיעקעה את שמו על זרועה.
ב-2002 קיבלו בני הזוג את "פרס מלאכי סטלה אדלר" על פעילות הצדקה הענפה שלהם.
ב-2015, גריפית' השלימה את תהליך הגירושין מבנדרס לאחר 18 שנות נישואים, בשל "הבדלים שאינם ניתנים לגישור".
מלאני לורן היא שחקנית קולנוע, במאית ותסריטאית יהודייה-צרפתייה.
היא התפרסמה בעיקר בזכות כיכובה בסרט המלחמה הקומי "ממזרים חסרי כבוד" (2009) של קוונטין טרנטינו.
לורן נולדה בפריז שבצרפת, אביה מהעיר ננסי, אמה בת למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא פולני, ויהודית-ספרדית ממוצא תוניסאי.
אימה, אניק, הייתה בלרינה ואביה, פייר לורן, עסק בדיבוב, בין השאר דיבב לשפה הצרפתית את דמותו של נד פלנדרז מסדרת האנימציה "משפחת סימפסון".
סבה גורש מפולין במהלך הכיבוש הנאצי על המקום.
סביה מצד אימה היו עורכי פוסטרים לסרטים.
לורן גדלה ברובע התשיעי של פריז.
היא כיכבה בלא פחות מ-20 סרטים בין השנים 1999 ל-2009, הבולטים שבהם היו הסרטים הצרפתיים המצליחים "ליבי החסיר פעימה" שזכה בפרס באפט"א, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וב-8 פרסי סזאר ו"ימי התהילה" שקיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, זכה בשני פרסי פסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס סזאר.
תפקידה הבולט ביותר בקולנוע הצרפתי היה בשנת 2006 בדרמה הצרפתית "אל תדאג אני בסדר", תפקיד זה זיכה את לורן בפרס סזאר היוקרתי ובפרס לומייר לשחקנית המבטיחה ביותר.
בשנת 2009 נבחרה לורן על ידי הבמאי האמריקאי קוונטין טרנטינו לככב בתור שושנה דרייפוס בסרט דרמת המלחמה "ממזרים חסרי כבוד" בו מככב גם בראד פיט, העוסק בחבורה פיקטיבית של יהודים הנוקמים בנאצים.
בנוסף ב-2009 שיחקה בסרט הקומי-רומנטי "החצי השני" לצד ג'סטין ברת'ה.
ב-2010 שיחקה בקומדיה הרומנטית "בגינרס" עם יואן מקגרגור.
בנוסף באותה שנה, כיכבה בסרט הצרפתי "נקודת איסוף" העוסק בגירוש היהודים מפריז בשואה.
במאי 2011 הנחתה את טקס הפתיחה והסגירה של פסטיבל קאן ובהמשך החודש הוציאה לורן את אלבום הבכורה שלה "En T'Attendant", בנוסף בחודש נובמבר יצא לאקרנים בצרפת סרט אותו לורן ביימה כתבה ובו גם שיחקה בשם "Les Adoptés" ("המאומצים").
ב-2013 כיכבה בסרט המתח האמריקאי "אויב" לצידו של ג'ייק ג'ילנהול.
שיחקה גם בסרט "רכבת לילה לליסבון" עם ג'רמי איירונס.
בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט "האשליה" לצד ג'סי אייזנברג.
במאי 2014 סרטה השני אותו ביימה וכתבה "לנשום" הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן וזכה לשבחים רבים.
הסרט מבוסס באופן רופף על פי ספר צרפתי באותו השם, אשר נכתב על ידי אן-סופי בראסם.
בינואר 2015 הוכרז כי "לנשום" קיבל שתי מועמדויות לפרס סזאר היוקרתי בקטגוריית "השחקנית המבטיחה ביותר" לכוכבות הסרט ז'וזפין לאפי ולו דה לאז'.
ב-2018 ביימה את העיבוד הקולנועי "Galveston" ("הכי רחוק שאפשר"), המבוסס על הספר "גלווסטון" מאת ניק פיזולאטו, ובכיכובם של בן פוסטר ואל פנינג.
ב-2018 יצא לאקרנים הסרט האמריקאי "מבצע פינאלה" בו היא מככבת בתור חנה, לצד אוסקר אייזק וליאור רז.
הסרט המתאר את מאמצי המוסד ללכידת קצין האס אס אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
ב-2019 שיחקה בסרט הפעולה "מחתרת השישה" מבית נטפליקס.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אמריקה הקטנה" של שירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
בסוף 2019 פורסם כי לורן תביים את הסרט "הזמיר" המבוסס על הרומן באותו שם מאת כריסטין האנה, ולתפקידים הראשיים לוהקו השחקניות דקוטה פנינג ואל פנינג והוא עתיד לצאת לאקרנים במהלך שנת 2025.
בשנת 2023 שיחקה בסרט של נטפליקס "תעלומת רצח 2" יחד עם אדם סנדלר וג'ניפר אניסטון.
באפריל 2025 פורסם כי לורן הצטרפה לעונה החמישית של הסדרה הישראלית "פאודה" בה תגלם דמות מסתורית, ותופיע בשבעה מתוך תשעת פרקי העונה.
בשנים 2005–2009 לורן הייתה בזוגיות עם השחקן הצרפתי, ז'וליין בויסלייר.
במרץ 2013 חשפה כי היא התחתנה אך סירבה לנקוב בשמו של בן זוגה.
בריאיון לעיתון הבריטי "אינדיפנדנט" אמרה: "הוא היה חבר צוות ואני הייתי שחקנית".
בנם הראשון ליאו נולד בספטמבר 2013. בתם המשותפת מילה נולדה ב-2019. אז גם היגרה המשפחה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
לורן פעילה בתחום איכות הסביבה, ואף הייתה ל"שגרירת אקלים" מטעם הפורום ההומניטרי הגלובלי של קופי אנאן.
היא ביקרה משלחת של גרינפיס להצלת יערות הגשם באינדונזיה.
ב-2012 קריינה בסרט הדוקומנטרי הצרפתי "Surpêche" (המבוסס על הספר "The End of the Line") העוסק בביצוע פעילויות דיג בהיקף מוגזם עד לרמה של סיכון אקולוגי.
היא המשיכה בקמפיינים בנושא זה בצרפת ובאירופה.
+שנהסרטתפקידהערות1999הגשרליזבת'2001Ceci est mon corpsקלרה2002נשיקות צרפתיות קרול2003Snowboarderסיליה2004Une vie à t'attendreנערה במפעלרפסודיית האורז סבינהLe Dernier jourלואיז2005ליבי החסיר פעימה חברה של מינסקוב2006ימים של תהילה מרגריטDikkenekנטשהאל תדאגו, אני בסדר אליס "לילי" טליארפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר
+שנהסדרהתפקידהערות1998Les Malheurs de Sophieמדליין דה פלרווילדיבוב; פרק: "Retour en France"2000Route de nuitפרנצ'סקהסרט טלוויזיה של TF12003Jean Moulin, une affaire françaiseאליס ארגיל הצעירהמיני-סדרה2020אמריקה הקטנה סילבייןפרק: "The Silence"פאודה
מלאני פיליפס היא סופרת, מחזאית, בעלת טור ועיתונאית יהודייה-בריטית נאו-קונסרבטיבית ופרו-ישראלית.
פיליפס נולדה ב-1951 ברובע האמרסמית' שבמערב-מרכז לונדון, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
אביה אלפרד, היה מוכר בגדים והאם מייבל בעלת חנות לממכר בגדי ילדים.
שני ההורים, מהגרים מרוסיה ומפולין, היו בעלי דעות שמאליות מבחינה פוליטית וגם פיליפס החלה את דרכה העיתונאית בשמאל, אף כי בהמשך הפכה בהדרגה יותר ויותר נאו-שמרנית.
פיליפס בוגרת אוניברסיטת אוקספורד בספרות אנגלית, והייתה פעילה מאוד בתקופת לימודיה, בארגוני הסטודנטים.
במרץ 1974, בת 23, נישאה לעיתונאי, כתב משפטי של ה-BBC והעורך המשפטי של הדיילי טלגרף, הסופר היהודי בריטי ג'ושוע רוזנברג, אחרי שהיה חברה במשך שנים.
מאמריה של פיליפס הופיעו בעיתונים רבים, כאשר הבמה והעיתון משתנים בהתאם להתפתחות דעותיה הפוליטיות חברתיות.
היא החלה את דרכה העיתונאית אחרי האוניברסיטה, בעיתון ערב מקומי של מחוז הרטפורדשייר בדרום מזרח אנגליה, Evening Echo.
ב-1976, בעקבות זכייתה בפרס העיתונאי הצעיר של אותה שנה היא התקבלה לעבודה במגזין שמאלי בשם New Society, שם נחשבה לרדיקלית ופמיניסטית.
החל מ-1977 כתבה וערכה ב"גארדיאן", הייתה עורכת החדשות מ-1984 ובעלת טור קבוע משלה החל מ-1987. הקריירה העיתונאית שלה זכתה לזינוק משמעותי עקב "סקופ" שפרסמה סמוך לתחילת עבודתה בגרדיאן, כשגילתה שמהגרות לבריטניה נאלצות לעבור "בדיקת בתולים" בנמל התעופה הית'רו, לפני כניסתן למדינה.
הדבר זכה לכותרות ראשיות, המדיניות שונתה והקריירה העיתונאית שלה נסקה.
לאחר 16 שנות עבודה בגרדיאן עברה ב-1993 ל"אובזרבר" וב-1998 ל"סאנדיי טיימס".
מדצמבר 2001 כתבה בעיקר בעיתון "דיילי מייל" וכיום מופיע הטור שלה בטיימס הלונדוני ובג'רוזלם פוסט.
עוסקת בניתוחים פוליטיים-חברתיים מנקודת מבט שמרנית וכותבת גם ב"ג'ואיש כרוניקל" בנושאים יהודיים.
בנוסף, היא כותבת גם בלוג קבוע, משדרת ברדיו BBC וב-1985 אף הוצג מחזה שכתבה, בשם "בוגדים", על בימות התיאטרון בלונדון.
ב-1982, בעת הפילוג במפלגת הלייבור הבריטית, תמכה פיליפס באגף השמאלי של המפלגה, והביעה התנגדות נחרצת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה אז.
בהדרגה היא הפכה עם השנים יותר ויותר ימנית, עד השלמת המהפך אצלה בשנות התשעים של המאה הקודמת.
עם זאת, גם כיום היא מעדיפה לראות את עצמה מבחינה פוליטית כנאו-קונסרבטיבית ולא שמרנית.
בדומה לבני בריתה הפוליטיים בארצות הברית, היא רואה את עצמה כ"ליברלית, שנחטפה על ידי המציאות" וכ"מגינה על ערכיו הליברליים האמיתיים של המערב נגד הקמים עליו מבפנים".
ספרה האחרון עד כה, "העולם התהפך" (אפריל 2010, הוצאת אנקאונטר), מתאר איך המערב עצמו תורם בהתנהגותו להפסד אפשרי שלו נגד האסלאם הרדיקאלי הנלחם בו.
ספרה הקודם, "לונדוניסטאן" (2006), יצא לאור במקביל בבריטניה ובארצות הברית, הפך בשתיהן לרב-מכר, ומתאר את כניעתה של בריטניה לאסלאם.
פיליפס, כמו גם דניס מק'יואן - הסופר הבריטי-אירי ומעטים נוספים הם בין היחידים בנוף האינטלקטואלי הבריטי המביעים שם דעות פרו ישראליות.
לדעתה של פיליפס, "ישראל מעולם לא הייתה מולדתם של הפלסטינים ולפיכך היא גם מעולם לא נלקחה מהם בכוח.
ההפך הוא הנכון - הפלסטינים הם אלה שניסו ומנסים עד היום לכבוש את המולדת היהודית בכוח, מידי היהודים, בעליה החוקיים.
מבחינה היסטורית, חוקית ומוסרית גם יחד, פלשתינה הייתה והיא מולדתם של היהודים ושלהם בלבד."
במסגרת דעותיה אלו היא מרבה לבקר את ההסברה הישראלית, שאיננה קיימת לדבריה ואינה נלחמת כלל בתעמולה הפלסטינית בדעת הקהל המערב-אירופית, ולכן מפסידה בזירה זו בצורה מוחלטת.
דוגמה להסברה נכונה יותר על פי דרכה של פיליפס ניתן למצוא במאמר התגובה שכתבה לידיעה של "Associated Press" בנוגע לפתיחתו של מלון חמישה כוכבים חדש בעזה, אשר "רק אורחים חסר לו": "מדוע אין בעזה תיירים?
הייתכן שזה נובע מכך שמי ששולט על עזה איננו מעוניין בשלום ובקידום כלכלי?
שהוא הפך את האזור לזירה של טרור פנימי ומלחמה חיצונית ומחזיק את אזרחיו בעוני קבוע כמחסן לטרוריסטים וכמגינים אנושיים?"
פיליפס התנגדה לנשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה, וטענה שהוא מרקסיסט ואיסלאמיסט, ואולי אף מוסלמי בסתר בעצמו.
באשר לאיראן, פיליפס טוענת שמדינה זו מהווה כיום את האיום החמור ביותר על העולם החופשי ותומכת בתקיפה צבאית נגדה.
לדעתה "הברירה איננה בין מלחמה לשלום בין העולם החופשי לאיראן.
מלחמה עם מדינה זו היא כמעט בלתי נמנעת.
הברירה היחידה היא בין מלחמה על פי תנאיה של איראן, לבין מלחמה נגדה על פי תנאי העולם החופשי."
בנושאים נוספים: פיליפס תומכת במלחמה נוקשה בשימוש בסמים ויש לה דעה נחרצת בנושאי הומוסקסואליות וגזע.
לדוגמה, היא מתנגדת לנישואים חד-מיניים ולטיפולי הפריה ללסביות.
במאמר שכתבה ב-28 בנובמבר 2009 היא טוענת שהמלחמה בתופעות אלה היא לא פחות מ"מלחמה להצלת הציוויליזציה".
לדעתה "ערכי המשפחה המסורתיים נמצאים כיום תחת מתקפה רבתי מתמדת של קואליציה של פמיניסטים, פעילי זכויות הומוסקסואלים, עורכי דין העוסקים בגירושין ומרקסיסטים, הסבורים שזוהי הדרך הטובה ביותר להחרבתו של אורח החיים המערבי".
פרס העיתונאי הצעיר - 1976.
פרס אורוול לעיתונות - 1996 (הפרס הבריטי הנחשב ביותר, בגין כתיבה עיתונאית פוליטית).