tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט יצא לאקרנים שנתיים מאוחר יותר בשנת 2015 ושינה את שמו ל"סוף עידן התמימות".
במקביל הייתה מועמדת באותה שנה בקטגוריית שחקנית-משנה על סרט קומדיית הריגול של הבמאי עמנואל נקש "כידון" בכיכובה של בר רפאלי.
בשנת 2014 שיחקה בסרטם הקצר של גיא נתיב וארז תדמור "אלוהים יקר" לצידו של ליאור אשכנזי.
התארחה באחד מן הפרקים של סדרת המתח האמריקאית "הרודן" ברשת Fox.
בשנת 2015 גילמה את ויקטוריה אברבנאל בסרט "תפוחים מן המדבר" על פי המחזה של סביון ליברכט.
אל הסרט הצטלמה בתחילת 2013, והייתה מועמדת בפעם הרביעית לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 2014.
בשנת 2016 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת המתח המצליחה "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10.
בשנים 2017–2018 גילמה את תפקידה של הלנה בסדרת הטלוויזיה "כדברא" ששודרה בניקלודיאון (בשנת 2017) ובטין ניק (בשנים 2018–2019) ב-yes.
בשנת 2019 השתתפה במיני-סדרה של נטפליקס "אלי".
החל מאוקטובר 2019 משתתפת בסדרת הדרמה של קשת 12, "ביום שהאדמה רעדה" בתפקיד עמנואל.
באותה שנה שיחקה בסרט המלחמה האמריקאי "ג'ארהד: חוק השבות", שצולם בחלקו בישראל לצדם של רוברט פטריק ואמורי נולסקו והישראלים יעל איתן, אורי פפר וצחי הלוי.
בדצמבר משחקת בסרט הסוסיתא של הרצל בתפקיד יפה.
בנוסף השתתפה בסרט "תמרות עשן" של הבמאית החרדית דינה פרלשטיין לצד דניאל גל ואולין הגואל.
החל ממרץ 2020 משחקת בסדרה "הדבר הגדול המיוחד" שמשודרת בכאן 11, בתפקיד מלכה כהן.
בספטמבר 2021 קיבלה את פרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים בחיפה על משחקה בסרט "הבית ברחוב פין".
בשנת 2022 שיחקה בסרט של הבמאי ארז תדמור "בחורים טובים" וגילמה את אילנה, אימה של נחמי (ליאנה עיון).
בנוסף הופיעה באותה שנה בסדרה בוגד, דרמת-מתח של הוט ושיחקה בסרט "שער הפרחים" של חיים בוזגלו.
בשנת 2023 שיחקה את התפקיד הראשי של הכלה מארי בסרט שבע ברכות.
מארי נולדה לאם מרובת הילדים, וגדלה אצל אחותה של האם חשוכת הילדים.
האם עשתה זאת כדי להגן על אחותה, הביאה מבנותיה לאחותה שאין לה ילדים כדי שלא תגורש מבעלה.
על משחקה בסרט זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
עוד בשנה זו שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העתיד שכתב וביים נעם קפלן.
היא גילמה את ד"ר נורית בלוך, חוקרת באוניברסיטה העברית שפיתחה אלגוריתם שיודע לחזות פעולות טרור עתידניות, אך האלגוריתם נכשל, צעירה פלסטינית רצחה את שר החלל והתיירות.
בסדרת פגישות אינטנסיביות נדרשת נורית להבין מה יש בעבר של הרוצחת שלא זוהה ע"י האלגוריתם ובכך נאלצת להבין משהו מהותי על עתידה שלה.
על תפקידה בסרט זכתה למועמדות לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2024, אמסלם שיחקה את דמותה של מרים הנביאה בסדרה הדוקו-דרמה, "התורה כולה: סיפורו של משה", שעלתה לאוויר בנטפליקס.
בשנת 2025-2026, אמסלם שיחקה את דמותה של צופיה סדרת טלוויזיה ישראלית מסוג דרמה בלשית.
רצח בים המלח בתור עו"ד של שרה ושיחקה בסרט "חשבונות שמיים".
ב-2003 שיחקה בהצגה "מעשה נורא" שכתב דני הורוביץ וביים טובי דיקמן ועלתה בפסטיבל Smallבמה באוניברסיטת תל אביב; בהצגה "חמורים" מאת טיטוס מאקיוס פלאוטוס שביים משה קליף ועלתה בפסטיבל עכו.
באותה שנה שיחקה בהצגה "מעשה רב פנים או מעשה במלך ענו" שביימו ברוך ברנר וסמי סמיר ועלתה בתיאטרון המעבדה.
המשיכה לשחק בהצגה גם שנה אחרי זה.
בשנת 2004 שיחקה בהצגה "קידמה" שכתב וביים טובי דיקמן ועלתה בפסטיבל עכו.
בשנת 2005 שיחקה בהצגה "110 ועשר פעימות בדקה" שכתבה אורית קימל וביים שלומי ליברמן, ועלתה בזירה הבין תחומית בירושלים; ובהצגה "דג בבטן" שביימה לילך דקל-אבנרי ועלתה בתיאטרון תמונע.
בשנת 2007 שיחקה בהצגה "דולי סיטי" שביים טובי דיקמן ועלתה בזירה הבין תחומית ובתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2008 שיחקה בהצגה "המיטב שבאדם" שביים טובי דיקמן בתיאטרון דימונה.
בשנת 2009 שיחקה בהצגת היחיד "קשורה" שביים עידן זילברשטיין ועלתה בתיאטרון תמונע.
הייתה ממקימי תיאטרון מעבדת תרבות דימונה.
אמסלם הייתה מועמדת 9 פעמים לפרס אופיר, וזכתה 3 פעמים על תפקידיה כשחקנית בסרטים "אחותי היפה", "הבית ברחוב פין" ו"שבע ברכות" ופעם נוספת כתסריטאית על האחרון.
2005 – שחקנית משנה הטובה ביותר (ג'נאם ג'נאם)
2009 – שחקנית ראשית הטובה ביותר (שבע דקות בגן עדן)
2009 – שחקנית משנה הטובה ביותר (לבנון)
2013 – שחקנית ראשית הטובה ביותר (סוף עידן התמימות)
2013 – שחקנית משנה הטובה ביותר (כידון)
2014 – שחקנית משנה הטובה ביותר (תפוחים מן המדבר)
2011 – שחקנית משנה הטובה ביותר (אחותי היפה)
2021 – שחקנית משנה הטובה היותר (הבית ברחוב פין)
2023 – שחקנית ראשית הטובה ביותר (שבע ברכות)
2023 – התסריט הטוב ביותר (שבע ברכות, ביחד עם אלינור סלע)
אמסלם נשואה לשי נידם, גרוש ואב לבן, מסעדן לשעבר, אותו הכירה בהודו ולהם שני בנים משותפים.
ריימונד תומאס אודיירנו היה גנרל אמריקאי, שירת כראש מטה צבא ארצות הברית.
אודיירנו גדל בעיירה רוקוויי שבניו ג'רזי.
בשנת 1976 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא.
אודיירנו עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני תותחנים.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה באגד הארטילריה ה-56. הוא השלים מספר תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד סוללה בגדוד ה-1 שבאגד הארטילריה ה-73 וכקצין המבצעים של הגדוד.
במלחמת המפרץ שירת כקצין האג"ם של הגדוד ה-2 באגד הארטילריה ה-3, ולאחר מכן בתפקיד זהה בדיוויזיית השריון ה-3. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 2 באגד הארטילריה ה-8 של דיוויזיית החי"ר ה-7 וכמפקד הסיוע הארטילרי של דיוויזיית הפרשים הראשונה.
בתפקידו הבא שימש כעוזר מפקד דיוויזיית השריון ה-3. במלחמת עיראק פיקד אודיירנו על דיוויזיית החי"ר ה-4, בין היתר במבצע ללכידת סדאם חוסיין.
שימש מפקד הקורפוס ה-3 וב-2008 מונה למפקד הכוחות בעיראק.
בשנים 2009–2011 פיקד על פיקוד הכוחות השלובים של ארצות הברית.
בשנת 2011 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית ושימש בתפקיד זה עד לפרישתו מהצבא בשנת 2015.
נפטר ב-8 באוקטובר 2021 ממחלת הסרטן.
ריימונד אאומן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת השוער.
כינויו של אאומן הוא "באלו" על שם דמותו של באלו הדוב מספר הג'ונגל.
אאומן שיחק בבאיירן מינכן החל משנת 1982, תחילה כשוער מחליף לז'אן-מרי פפאף, והחל משנת 1984 תפס את עמדת השוער הראשון עד שנפצע, ופפאף חזר להיות השוער הראשון, עד שפרש בשנת 1988. פרישה זו סללה לאאומן את הדרך לעמדת השוער הראשון באופן בלעדי, והוא הפך לאחד השוערים הטובים בגרמניה.
עם באיירן מינכן זכה אאומן בשש אליפויות הבונדסליגה ופעמיים בגביע הגרמני.
אאומן צבר 216 הופעות במדי באיירן מינכן ב-12 עונות, ושימש כקפטן הקבוצה בין השנים 1991-1994, לאחר פרישתו של קלאוס אאוגנטאלר ממשחק פעיל.
בשנת 1994 עבר אאומן לבשיקטש לעונה אחת וסייע לה לזכות באליפות, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לאאומן 4 הופעות בנבחרת גרמניה.
אאומן השתייך לסגל הנבחרת הגרמנית שזכתה במונדיאל 1990, אך לא שיחק בו.
אאומן מועסק כיום כקואודינטור של מועדון האוהדים של באיירן מינכן.
אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל: 1994/95
ריימונד דה לרוש או הברונית דה לרוש, שם במקור: אליס דרוש הייתה טייסת ומהנדסת צרפתייה, והאישה הראשונה בעולם שקיבלה רישיון טיס, ב-8 במרץ 1910. נהרגה בהתרסקות מטוס בגיל 36.
ריימונד דה לרוש נולדה בשם אליס דרוש בשנת 1882 בפריז, צרפת.
בבגרותה היא גילתה עניין במכוניות ובאופנועים.
בצעירותה, החלה בקריירת משחק והשתמשה בשם הבמה ריימונד דה לרוש – שם אותו החליטה לאמץ לשארית חייה.
לעולם התעופה היא נחשפה כאשר לאון דלגרנז' , אמן שאיתו ניהלה רומן, עשה הסבה והחל לעסוק במטוסים.
בשנת 1908, חזתה דה לרוש בטיסת ראווה של האחים רייט שהתקיימה בלה מאן שבצרפת.
דה לרוש כבר ראתה בעברה מטוס של אלברטו סנטוס דימון, אולם הפעם היא קיבלה הזדמנות לעלות על מטוס כנוסעת והחוויה גרמה לה להרגיש כי עתידה בעולם התעופה.
ב-29 באוקטובר 1909, דלגרנז' הכיר לה את חלוץ התעופה, צ'ארלס וואזן , והיא ביקשה ממנו שילמד אותה לטוס.
וואזן, שהוקסם מרצונה, נענה לבקשתה והשניים הפכו לחברים קרובים.
וואזן לימד את דה לרוש לטוס על מטוס שאותו ייצר בעצמו שנקרא 'וואזן דו-כנפי' .
במטוס הוואזן לא היה מקום למדריך ולתלמיד משום שהיה בו מושב אחד בלבד.
שיעורי הטיסה נערכו כאשר התלמידים יושבים במושב מאחורי ההגה והמדריך צועק להם הוראות מהקרקע.
בתרגולים הראשונים, המדריך ביקש מדה לרוש להסיע את המטוס בשדה ובשום אופן לא להמריא איתו.
ב-22 באוקטובר 1909, לאחר מספר שיעורים, הרגישה דה לרוש מספיק בטוחה, ובניגוד להוראות המפורשות של וואזן להישאר על הקרקע, היא משכה את המצערת, האיצה במסלול והמריאה לגובה של 4.5 מטרים.
לאחר מספר רגעים, נחתה ברכות על הקרקע.
בכך הפכה דה לרוש לאישה הראשונה בהיסטוריה שהטיסה מטוס.
המטוסים בראשיתו של עולם התעופה היו מסוכנים מאוד, ודה לרוש עברה מספר תאונות.
חודשיים וחצי לאחר טיסתה הראשונה, עברה דה לרוש את התאונה הראשונה שלה כאשר במהלך הנחיתה, זנב המטוס התחכך בעץ והמטוס התרסק.
היא סבלה מזעזוע מוח ומשבר בעצם הבריח.
לאחר שהחלימה, חזרה דה לרוש לעולם התעופה, הצטרפה לוואזן למשלחות טיסה ברחבי העולם וצברה ניסיון רב.
ב-8 במרץ 1910, בגיל 24, הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה הנפיקה לה רישיון טיסה ובכך הפכה לאישה הראשונה בעולם שקיבלה רישיון טיס.
כאישה הראשונה להחזיק רישיון טיס, דה לרוש התקבלה בברכה לאליטה המצומצמת של חלוצי התעופה, והשתתפה בטיסות ראווה רבות ברחבי אירופה ובצפון אפריקה.
בסיקורי התקשורת, דה לרוש זכתה לכינוי 'הברונית' זאת על אף שאין לה ייחוס אריסטוקרטי.
היא נהנתה מהתואר הזה ששירת אותה ואת התדמית שלה בטיסות הראווה.
מעמדה כברונית הגיע לשיאו כשהשתתפה בטיסת ראווה שנערכה בסנקט פטרבורג רוסיה מול קיסר רוסיה, ניקולאי השני.
לאחר מפגן התעופה, פנה אליה הקיסר בתואר 'הברונית' ושיבח אותה על אומץ ליבה.
ב-8 ביולי 1910, ארבעה חודשים לאחר שקיבלה את רישיון הטייס, עברה דה לרוש תאונה נוספת כאשר במהלך טיסה בריימס, המטוס הזדקר, צנח מגובה של 50 מטרים והתרסק.
דה לרוש, שנפצעה קשות, נגררה מתוך ההריסות חסרת הכרה ומעטים חשבו שהיא תשרוד.
לאחר שיקום ארוך שעצר את פעילותה במשך כמעט שנתיים, היא חזרה לטוס.
ב-26 בספטמבר 1912 היא נסעה לבקר את וואזן ברון.
שניהם נסעו במכוניתו של וואזן ועברו תאונת דרכים קשה כאשר המכונית התנגשה במכונית אחרת.
וואזן נהרג במקום לאחר שמכוניתו התגלגלה עליו.
דה לרוש נפצעה קשה ועברה שיקום במשך מספר חודשים.
ב-25 בנובמבר 1913 היא זכתה ב-Femina Cup כאשר טסה ברציפות 4 שעות, וקבעה שיא עולם לנשים טייסות כאשר טסה למרחק של 323 קילומטר (הזכייה הקודמת הייתה של אלן דוטריו עבור טיסה של כשעתיים וחצי בשנת 1910)).
טיסה זו הסתיימה עקב תקלות מכניות.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאסר על הנשים בצרפת לטוס.
דה לרוש ביקשה להתגייס ולשרת כטייסת אולם הצבא הצרפתי סירב בטענה כי הדבר מסוכן מידי לנשים.
היא התנדבה לשירות הצבאי בתפקיד נהגת צבאית ובמהלך שירותה הסיעה קצינים בקו החזית, לעיתים תחת אש ארטילריה.
בשנת 1919, עם סיום מלחמת העולם הראשונה, דה לרוש שבה לעולם התעופה וקבעה שיא עולם נוסף לנשים כשהטיסה את מטוסה לגובה של 4,785 מטר.
היה לה ידע רב בהנדסת מטוסים והיא רצתה להיות טייסת מבחן מקצוענית ולבחון מטוסים חדשים.
הזדמנות זו נקרתה בדרכה ב-18 ביולי 1919, כאשר קולגה הזמין אותה לשמש כטייסת משנה בטיסת מבחן שהוא התכוון לערוך למטוס חדש מדגם Caudron בשדה התעופה לה קרוטואה (Le Crotoy).
דה לרוש הסכימה ברצון וביום טיסת המבחן הפכה לאישה טייסת המבחן הראשונה בעולם.
במהלך הנחיתה נכנס לפתע המטוס לסחרור, צלל למטה והתרסק.
דה לרוש מתה במקום והטייס הראשי מת בדרכו לבית החולים.
פסל לזכרה מוצב בנמל התעופה לה בורז'ה.
לה פוסט, שירות הדואר הצרפתי, הנפיק בול לזכרה.
ריימונד אוסקר "טאבי" בארטון היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-4 בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה, ובכלל זה בחוף יוטה במהלך הנחיתה בנורמנדי.
בארטון נולד ב-22 באוגוסט 1889 בגרנדה, קולורדו, ובשנת 1912 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד בארטון על הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-8, ולאחר מכן שהה כחיל כיבוש בגרמניה עד לשנת 1923, ובכך היה לכוח האחרון שעזב את גרמניה.
ב-27 בדצמבר 1944 עזב בארטון את תפקידו עקב בעיות רפואיות, ובשנת 1946 שוחרר מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר בארטון באוגוסטה, ג'ורג'יה, וב-27 בפברואר 1963 מת בביתו בגיל 73.
דניאל ריילי קיאו היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
קיאו ידועה בעיקר בשיתופי הפעולה שלה עם הבמאי סטיבן סודרברג, היא הופיעה בסרטיו "מג'יק מייק" (2012) ו"לוגאן לאקי" (2017), וכן כיכבה ב-2016 בעונתה הראשונה של סדרת האנתולוגיה "מאהבת בתשלום מראש" בהפקת סודרברג המבוססת על סרטו "חברה בתשלום", והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה בסדרה.
קיאו מופיעה בסרטים עצמאיים רבים, הידוע בהם הוא סרטה של אנדריאה ארנולד "אמריקן האני" מ-2016 עבורו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט.
קיאו נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, בתם של הזמרת ליסה מארי פרסלי ושל המוזיקאי היהודי דני קיאו.
נכדתם הבכורה של הזמר אלביס פרסלי ורעייתו השחקנית פריסילה פרסלי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 6, ולאחר מכן הזמר מייקל ג'קסון היה אביה-החורג בשנים 1994–1996 כשהיה נשוי לאמה.
בשנים 2002–2004 הייתה אמה נשואה בשלישית לשחקן הקולנוע ניקולס קייג'.
לה אח (שנפטר בגיל 27), ושתי אחיות-למחצה תאומות מנישואיה הרביעים של אמה לגיטריסט מייקל לוקווד .
ב-2010 הופיעה קיאו בתפקידה הראשון בסרט "הנמלטות" המגולל את סיפורה של להקת רוק משנות ה-70 באותו שם,The Runaways.
קיאו שיחקה בתפקיד מארי קארי, אחותה של סולנית הלהקה שרי קארי, אותה גילמה דקוטה פנינג.
בסרט הופיעו גם קריסטן סטיוארט וטאטום אוניל.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס והוא זכה לביקורות חיוביות.
בספטמבר 2011 הצטרפה קיאו לצילומי סרטו של סטיבן סודרברג "מג'יק מייק" העוסק בלהקת חשפנים בגילומם של צ'אנינג טאטום, מת'יו מקונוהי ואלכס פטיפר; קיאו גילמה את נורה, חשפנית צעירה.
הסרט יצא לאקרנים ביוני 2012.
ב-2015 הופיעה קיאו בתפקיד משנה בסרט "מקס הזועם: כביש הזעם", הפרק הרביעי בסדרת מקס הזועם.
הסרט יצא במאי 2015 וזכה לביקורות חיוביות ולמספר מועמדויות לפרסי אוסקר, ביניהן מועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר.
ב-2016 הופיעה קיאו בתפקיד הראשי ככריסטין ריד בסדרה "מאהבת בתשלום מראש" של רשת Starz, המבוססת על סרטו של סטיבן סודרברג "חברה בתשלום".
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, וקיאו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
עוד באותה שנה הופיעה קיאו בסרטה של אנדריאה ארנולד "אמריקן האני", לצדו של שיה לה-באף.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים.
קיאו קיבלה שבחים על תפקידה בסרט והייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית משנה.
ב-2017 הופיעה קיאו בסרטו של סטיבן סודרברג "לוגאן לאקי" בתפקיד מלי לוגאן, לצידם של צ'נינג טייטום, אדם דרייבר ודניאל קרייג, בסרט "התגלית", בדרמה "אנחנו לא שייכים לכאן", ובמותחן האימה של טריי אדוארד שולץ "זה מגיע בלילה", לצידו של ג'ואל אדגרטון.
ב-2018 הופיעה בסרטו של לארס פון טרייר "הבית שג'ק בנה" וכן השתתפה בסרט "תעלומה בסילבר לייק", במותחן "בחשכת הליל", ובדרמה של HBO "פטרנו" בכיכובו של אל פצ'ינו.
בשנת 2019 שיחקה בסרט המסתורין "ציפור רעידת האדמה" לצדה של אליסיה ויקנדר.
בשנת 2020 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "השטן כל הזמן" בנטפליקס, ובסרט האימה "האכסניה", לצד ג'יידן ליברהר.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "זולה".
בשנת 2024 כיכבה במיני-סדרה של הולו,"מתחת לגשר" (אנ'), דרמת פשע המבוססת על הספר באותו שם מאת רבקה גודפרי (אנ') ועוקב אחר רצח רינה וירק שם גילמה קיאו את גודפרי.
בפברואר 2015 נישאה לפעלולן בן סמית'-פיטרסן, אותו פגשה על סט "מקס הזועם: כביש הזעם".
באוגוסט 2022, נולדה בתם טופלו בהליך פונדקאות.
+שנהסדרהתפקידהערות2016מאהבת בתשלום מראשכריסטין רידתפקיד ראשי; 13 פרקים2018ריברדייללורי לייקפרק: "Chapter Forty-Two: The Man in Black"פטרנושרה גנים (אנ')סרט טלוויזיה של HBO2021Callsרוזדיבוב; פרק: "The Beginning"2022 - הווהרשימת החיסוללורין ריסתפקיד ראשי; 8 פרקים2023דייזי ג'ונס והסיקסדייזי ג'ונסתפקיד ראשי; 10 פרקים2024מתחת לגשר (אנ')רבקה גודפרי (אנ')מיני-סדרה
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב2017השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיהמאהבת בתשלום מראש2024דייזי ג'ונס והסיקספרס גרייסי2017שחקנית בתפקיד ראשי - סרט טלוויזיה או מיני-סדרהמאהבת בתשלום מראשפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024שיר מקורי – סרט עצמאי"The Creatures of Nature" ("Sasquatch Sunset")
ריימונד אליין הייתה שחקנית צרפתייה.
בתחרות היופי הבינלאומית שנערכה בטקסס היא ייצגה את צרפת, שם משכה את תשומת הלב של התקשורת, בתחרות היא הייתה במקום השני והפסדה בתחרות הביא לביקורת כלפי שיפוט התחרות.
היא שימשה כשופטת בתחרות מיס צרפת.
ב-1934 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Iris perdue et retrouvée".
ב-1937 גילמה את אז'ני דה מונטיז'ו בסרט הקומדייה ההיסטורית "Les Perles de la couronne" (פנינת הכתר) המבוסס על יצירה של סשה גיטרי, היא גילמה את דמות זו גם בסרט "La Valse de Paris" שבויים על ידי מרסל אשאר.
ב-1939 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Entente cordiale" העוסק בתקרית פשודה.
ב-1974 שיחקה בפרק של הסדרה "Le tribunal de l'impossible" ששודרה בערוץ הטלוויזיה הציבורי "ORTF".
ב-1955 פגשה את אדית פיאף בניו יורק והיא הזמינה אותה להצטרף להופעותיה, היא חיה בארצות הברית עד 1981, אז חזרה לצרפת.
היא נישאה למלחין אלק סיניאבין.
ריימונד אטפלד (בהולנדית: Raymond Atteveld; נולד ב-8 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת המגן ומאמן בהווה.
אטפלד התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של הארלם.
ב-2 בדצמבר 1989, אטפלד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד קובנטרי סיטי.
בשנת הושאל לווסטהאם יונייטד והפך לכדורגלן ההולנדי הראשון במועדון.
ב-22 בפברואר 1992, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לשפילד ונסדיי.
בהמשך הקריירה שיחק בבריסטול סיטי, ורכם, רודה, ויטסה ארנהיים, חרונינגן ודן האג.
את קריירת האימון של אטפלד, התחיל כעוזר מאמן בדן האג ורודה.
ב-17 באפריל 2009, אטפלד חזר לדן האג ומונה למנהל המקצועי של המועדון, וכיהן בתפקיד זה עונה אחת.
בפברואר , מונה למאמנה של א.א.ל.
לימסול מליגת העל הקפריסאית, אך עזב אחרי שישה מחזורים.
בקיץ של אותה שנה, חזר ללימסול כמנג'ר באקדמיה.
בהמשך הקריירה שלו, אטפלד שימש כמנג'ר גם במחלקות הנוער של בננטס ירוואן, קאיראט אלמטי ומכבי תל אביב.
בקיץ , חזר למשרת המאמן והצטרף לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית.
ב-13 ביולי 2020, סיכם במכבי נתניה מליגת העל.
ב-3 במאי 2021 האריך את חוזהו במועדון בעונה נוספת, זאת על אף שהקבוצה סיימה בעונת בפלייאוף התחתון.
הקבוצה פתחת את עונת 2021/2022 בצורה חלשה ולאחר ארבעה מחזורים דורגה במקום האחרון, ללא ניצחון.
בנובמבר 2021 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, אולם לאחר שבעה משחקים בהם הקבוצה השיגה נקודה אחת בלבד, בנוסף להדחה מגביע המדינה מול מכבי שעריים מליגה א', פוטר אטפלד מתפקידו.
בקיץ הצטרף לצוות המקצועי של זוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית כעוזר מאמנו של פטריק ואן לוון.
ריימונד ארתור דארט היה אנטומיסט ואנתרופולוג אוסטרלי - דרום אפריקאי, שתרם תרומה חשובה בחקר האבולוציה של המין האנושי.
דארט חקר בשנת 1924 גולגולת מאובנת וזיהה אותה כשייכת להומינין שלא היה מוכר עד אז, וקרוב מאוד למין האנושי.
הוא קרא לו אוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
הגולגולת נתגלתה בטאונג במחוז צפון-מערב בצפונה של דרום אפריקה והיא נודעה כגולגולת של "הילד מטאונג".
ריימונד ארתור דארט נולד בשנת 1893 בטוונג (Toowong), פרבר של העיר בריזבן, בקווינסלנד, אוסטרליה, כחמישי מבין תשעת הילדים והבן היחיד של הוריו.
אביו, סמואל דארט, היה חוואי וסוחר יליד קווינסלנד, ואימו אלייזה אן לבית ברימבלקום (Brimblecombe), הייתה ילידת ניו סאות' ויילס.
דארט נולד בעיצומם של שיטפונות בריזבין, שפגעו בבית ההורים ובחנותם.
למשפחה היה משק חלב קטן ליד ליידליי וחנות בטוונג.
דארט למד בילדותו בבתי ספר ציבוריים בטוונג ובבלנהיים ובשנים 1906–1909 למד בעזרת מלגה בבית הספר התיכון (grammar school) באיפסוויץ'.
כנער שאף להיות רופא מיסיונר בסין ורצה ללמוד רפואה באוניברסיטת סידני, אולם אביו סבר שעליו לנצל את המלגה שקיבל ללימודי מדעים באוניברסיטת קווינסלנד.
דארט נמנה בשנת 1911 עם המחזור הראשון של הסטודנטים באוניברסיטת קווינסלנד בה למד גאולוגיה אצל הנרי קזלי ריצ'רדס וזואולוגיה, ובשנת 1913 סיים תואר הראשון במדעים.
בשנת 1914 זכה להיות הסטודנט הראשון שסיים את אוניברסיטת קווינסלנד בהצטיינות.
בשנת 1916 סיים בהצטיינות תואר השני בביולוגיה
אחר כך למד גם רפואה באוניברסיטת סידני, והשלים תואר ראשון ברפואה ותואר שני בכירורגיה (1917) ועשה סטאז' במכללת סנט אנדרוס של אוניברסיטת סידני.
ב־1917 כיהן כסגן מנהל במכללה.
בשנת 1927 קיבל תואר דוקטור לרפואה MD.
המנטור שלו באוניברסיטת סידני היה האנטומיסט ג'יימס תומאס וילסון.
בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה שירת דארט בצבא אוסטרליה כקצין רפואה בבית החולים המלכותי "הנסיך אלפרד" בסידני ובהמשך כקפטן בחיל הרפואה וכרופא צבאי באנגליה ובצרפת.
אחרי המלחמה, לבקשת גרפטון אליוט סמית, אנטומיסט ואנתרופולוג אוסטרלי, התמנה דארט כמדריך בכיר לאנטומיה ביוניברסיטי קולג' בלונדון.
בשנים 1920–1921 יצא דארט עם מלגה מטעם קרן רוקפלר לשנת מחקר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס במדינת מיזורי.
אחרי שובו לאנגליה עבד דארט עוד 18 חדשים ביוניברסיטי קולג' בלונדון.
בעידודם של אליוט סמית' ושל סר ארתור קית', בשנת 1922 הסכים לקבל משרת פרופסור בחוג החדש לאנטומיה שהוקם באוניברסיטת ויטוואטרסרנד ביוהנסבורג בדרום אפריקה.
הוא סייע שם בהקמת בית ספר לפואריקולטורה (רפואת תינוקות), ענף של רפואת הילדים, ובשנים 1925–1943 שימש לדקאן שלו.
בשנת 1924 גילה דארט שרידים של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ראשון, מין הומינין בעל קרבה לבני האדם.
בעקבות פיצוץ בעיירה טאונג שבפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה נחשפה מערה מלאת ברקציות, גולגולת של "קוף", ומספר מאובנים של קופים ושפנאים (Hyrax).
דה ברוין התרשם מהממצאים ובנובמבר 1924 הסב אליהם את תשומת ליבו של מנהל חברת ליימוורקס, א.א.ספירס.
הפרופסור רוברט בארנס יאנג מחברת בקסטון ליימוורקס, שלח לדארט שני ארגזי מאובנים שנתגלו במערה.
גרסה אחרת של סיפור התגלית מופיע בספר האוטוביוגרפי שפרסם דארט יחד עם דניס קרייג.
בספר דארט התוודה כי לסטודנטית הראשונה שלו והמתרגלת ג'וזפין סלמונס, היה חלק מכריע בתגלית.
היא הראתה לו את הגולגולת המאובנת של "בבון" שנמצאה בביתו של א.ג.אייזוד (E.G.Izod), מנהל חברת נורת'רן ליים ובעל מחצבה בטאונג.
הגולגולת שימשה כקישוט על אדן האח שבבית.
סלמונס הביאה לדארט את הגולגולת כדי שיתרשם וכך הניעה את שרשרת האירועים שהובילו לתגלית "גולגולת הילד מטאונג".
בשנים מאוחרות יותר ג'וזפין סלמונס נישאה לססיל ג'קסון, פרופסור לאנטומיה במכון הווטרינרי אונדרסטפורט של אוניברסיטת פרטוריה.
בחקירתו את המאובנים הבחין דארט מיד שממדי הגולגולת של הילד גדולים מדי מכדי להיות של בבון או שימפנזה ושהם שייכים למין של אדם מוקדם.{{הערה| 1982 R.Dart Adventures with the Missing Link}}
ארתור קית' סבר שהגולגולת של ה"ילד מטאונג" שייכת לסוג של קוף ולא לאחד מאבות האדם הקדמון.
לעומת זאת מחקריו של רוברט ברום גילו הוכחות נוספות על קיומו של האוסטרופיתקוס אפריקנוס ואישרו את התאוריה של דארט.
גם חוקר נוסף, וילפירד לה גרו קלארק תמך בה.
בשנת 1947 הודה ארתור קית' ש"דארט צדק ואני טעיתי".
המחזאי, התסריטאי וכתב המדע רוברט ארדרי עשה פרסום לתגלית במאמר שכתב במגזין "ד'ה ריפורטר" ושפורסם גם ב"סייאנס דייג'סט" ומאוחר יותר סיפר עליה בסדרת ארבעת הספרים שלו Nature of Man Series.
עם זאת, כמה מדעותיו של דארט לא התקבלו - למשל תאוריית הקוף הרצחני.
דעותיו הושפעו באופן ברור על ידי כמה ממוריו, במיוחד גפטון אליוט סמית'.
דארט הציע את רעיון המקור האבולוציוני הדואלי של הניאוקורטקס.
בזמן פעילותו המדעית באפריקה בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא חקר את מבנה המוחות של זוחלים.
והבחין בניאוקורטקס פרימורדיאלי, המבנה העתיק ביותר היכול להיחשב ל"ניאוקורטקס" אצל זוחל.
בשנת 1956 הוקם לכבודו באוניברסיטת ויטווטרסראנד המכון לחקר האדם באפריקה.
דארט ניהל את בית הספר לאנטומיה של אוניברסיטת ויטווטרסראנד עד שנת 1958, ושיתף פעולה עם פיליפ טוביאס (2012-1925) שהמשיך את דרכו בחקר ערש האנושות ואתרים פלאואנתרופולוגיים אחרים.
טוביאס היה יורשו כמנהל בית הספר לאנטומיה.
בגיל 73 חילק דארט את זמנו בין דרום אפריקה ולבין ה"מכונים למיצוי הפוטנציאל של האדם", ארגון שהוקם על ידי גלן דומן.
למשך עשרים השנים הבאות פעל בשיתוף פעולה עם הארגון שטיפל בילדים נפגעי ראש, מכיוון שבנו, גאלן דארט נפגע מבחינה מוטורית בלידתו בשנת 1941.
ב-3 בספטמבר 1921 בוודס הול, פלמות' (Falmouth), מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית, התחתן דארט בטקס קונגרגציונלי עם המדריכה לאנטומיה דורה טיירי (Tyree), אישה גרושה.
הם התגרשו בשנת 1934. בשנת 1936 ביוהנסבורג, דרום אפריקה, נשא דארט לאישה את מרג'ורי פרו (Frew), ספרנית ראשית באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
מנישואים אלה נולדו לו בת, דיאנה אליזבת ובן, גאלן אלכסנדר.
1930 - חבר בחברה המלכותית של דרום אפריקה
1957 - מדליית הקרן וייקינג למחקר אנתרופולוגי (ארצות הברית)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת נטל (1956) ושל אוניברסיטת ויטווטרסטרנד (1965)
1964 - במכון לחקר האדם האפריקני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ויטוואטרסרנד נחנכה סדרה של הרצאות שנתיות לזכרו של ריימונד דארט (Memorial Lecture)
מדינת פלאו הנפיקה בול דואר עם תמונתו של ריימונד דארט
ריימונד דנסל גארי היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-15, הראשון מבין מושלי אוקלהומה שנולד בה לאחר קבלתה כמדינה בארצות הברית.
גארי נולד בדרום אוקלהומה והיה חבר הסנאט המדינתי ב-1941, תפקיד בו הוא כיהן עד תחילת כהונתו כמושל ב-1955. אחד מהישגיו היה ההוראה על ביטול ההפרדה הגזעית בחדרי השירותים בבניין הקפיטול המדינתי.
הוא גם הכריז על כוונתו לדאוג לכך שהמדינה תציית לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1954, שהכריז על ההפרדה הגזעית במערכת החינוך הציבורית כסותרת את החוקה.
ריימונד גארי נולד בחווה ששכנה בין העיירות מדיל וקינגסטון שבאוקלהומה.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים וב-1927 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של מדיל.
ב-1928 נשא גארי לאישה את אמה מיי פרסר, ולזוג נולדו שני ילדים.
לאחר חמש שנות הוראה ולימודים בקולג' המדינתי הדרום-מזרחי בשנים 1928–1932, הוא קיבל תואר בוגר במדעים.
לאחר מכן הוא נבחר כמפקח הראשי על בתי הספר של מחוז מרשל ושימש בתפקיד ארבע שנים.
ב-1936 הקים גארי חברה לייצור ריהוט למשרדים ולבתי ספר.
ב-1946 הוא רכש את חברת הנפט והגז של קינגסטון, שינה את שמה לחברת הנפט סונר, והיה לנשיאה.
הוא גם רכש חווה בשטח של 120 אקרים ליד קינגסטון, שבהמשך גדל שטחה למאות אקרים.
בשנים 1941–1955 היה גארי חבר הסנאט של אוקלהומה.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת ההקצבות וכנשיא הזמני של הסנאט.
ב-1955 הושבע גארי כמושל אוקלהומה.
כמושל, עלה בידו לקבל את תמיכת בית המחוקקים של המדינה, במיוחד בנוגע להצעות התקציב שלו, שלא כללו העלאת מיסים או העלאות משמעותיות בהוצאות המדינה.
הוא גם הוביל מהלכים לשיפור מערכת הכבישים המדינתית, במיוחד הכבישים הראשיים שחצו את המדינה לאורכה ולרוחבה והכבישים המהירים שקישרו בין שתי הערים הגדולות במדינה, אוקלהומה סיטי וטולסה.
במהלך תקופת כהונתו פיקחה מחלקת התחבורה של אוקלהומה על המאמצים לשיפור מערכת הכבישים המדינתית, כולל כביש 40 ממזרח למערב וכביש 35 מצפון לדרום.
אחד מצעדיו הראשונים של גארי כמושל הייתה להורות על הסרת השלטים "ללבנים בלבד" ו"לצבעונים בלבד" בחדרי השירותים של הקפיטול המדינתי.
בשידור רדיו לכל תושבי המדינה הוא אמר: "אני סמוך ובטוח שהתנגדות לסמכותו של בית המשפט העליון לא תעלה על הדעת.
מועצות החינוך שעלולות להיות לא בטוחות בנכונותם של רעיונות כאלו, ימצאות את עצמן לבדן.
ברור שמדינת אוקלהומה לא יכולה להגן על צעדים שכאלו".
כחלק ממאמצים אלו הצליח גארי להעביר תיקון לחוקת המדינה ששלל מימון מבתי ספר נפרדים לשחורים וללבנים.
דווח שהוא אמר, "אתם יודעים, זה הדבר הנכון לעשותו.
כולנו ילדי האל, וזה מה שנעשה".
ריימונד גרי נפטר במדיל ב-11 בדצמבר 1993. הוא נטמן בבית הקברות וודברי פורסט שבעיירה.
על שמו נקראו אגם ריימונד גרי והפארק המדינתי ריימונד גארי שבמחוז צ'וקאטאו שבאוקלהומה.
על שמו קרוי גם אולם באוניברסיטה למדעים ואומנויות שבאוקלהומה.
כביש 66, בקטע בו הוא עובר בעיר קלינטון שבאוקלהומה, קרוי שדרות גארי.
בימים שלאחר מותו, אמר עליו המושל הרפובליקני הנרי בלמון, "הוא הוביל את המדינה בתחילת התקופה של ביטול ההפרדה הגזעית וביטל אותה בהצלחה בבתי הספר שלנו ללא שום צעדי אלימות או סיבוכים שהיו מנת חלקן של רבות ממדינות הדרום".
ריימונד גויס הוא פילוסוף פוליטי ומומחה לחקר הפילוסופיה המערבית של המאה ה-19 וה-20, פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג'.
גויס התפרסם בזכות: סקירת התאוריה הביקורתית בחיבורו המוקדם The Idea of a Critical Theory; חקר הריאליזם הפוליטי בפילוסופיה הפוליטית האנגלופונית (כולל בספרו Philosophy and Real Politics); ומגוון של חיבורים עצמאיים אודות: ניטשה, אסתטיקה, קונטקסטואליזם (contextualism), פנומנולוגיה, היסטוריה של הרעיונות, תרבות ופילוסופיה עתיקה.
גויס נולד באוונסוויל, ארצות הברית למשפחה ממעמד הפועלים.
הוא התחנך באוניברסיטת קולומביה (תואר ראשון בהצטיינות ב-1966, ודוקטורט ב-1971).
עבודת הגמר בדוקטורט שלו נכתבה בהנחייתו של רוברט דנון קאמינג .
גויס הושפע מאוד מסידני מורגנבשר במהלך לימודיו באוניברסיטה.
גויס לימד באוניברסיטאות האמריקאיות פרינסטון, קולומביה ושיקגו, ובגרמניות בהיידלברג ופרייבורג לפני שהתקבל כמרצה בקיימברידג' ב-1993. בשנת 2000 הוא הפך לאזרח בריטי.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה הבריטית בשנת 2011.
גויס ליווה את עבודתם של מספר חוקרים בולטים הפועלים בהיסטוריה של הפילוסופיה הקונטיננטלית, הפילוסופיה החברתית והפוליטית ובפילוסופיה של האמנות.
בין תלמידיו ניתן למנות את נשיא המרכז המשפטי לדרום העני לשעבר, ג'יי ריצ'רד כהן .
עד כה פרסם גויס 16 ספרי פילוסופיה, מתוכם ארבעה אסופות חיבורים.
הוא גם ערך במשותף שתי מהדורות ביקורתיות של יצירותיו של ניטשה, "הולדת הטרגדיה" וכתבים מוקדמים.
גויס גם פרסם שני אוספי תרגומים של שירה מטקסטים יווניים עתיקים, לטיניים וגרמנית גבוהה עתיקה.
אלסדייר מקינטאייר כתב את הדברים הבאים על גויס:איש מבין הפילוסופים המוסריים והפוליטיים העכשוויים לא כותב חיבורים טובים יותר מריימונד גויס.
הפרוזה שלו חדה, אלגנטית וצלולה.
ובכך שהוא מזמין אותנו לשקול מחדש את מה שעד כה קיבלנו כמובן מאליו, הוא מעמיד בסימן שאלה לא רק תזה פילוסופית מסוימת זו או אחרת, אלא כמה מהפרויקטים הגדולים יותר שבהם אנו עוסקים.
לעיתים קרובות גויס עושה זאת בחסכונות יוצאת דופן, תחילה גורם לנו להפוך את השאלות שלו לשלנו, ואז לגלות כמה קשה לענות עליהן.
תומסון ג'וניור היה אנימטור וקומיקסאי אמריקאי שבילה את רוב הקריירה שלו בעבודה על סרטים ודמויות של חברת וולט דיסני.
הוא ביים שישה סרטים קצרים של דיסני כולל "השנים הטובות" ו"שעת המוזיקה".
תומסון החל את הקריירה שלו בשנת 1930 באולפן הכושל של רומר גריי.
ב-1935 הוא הצטרף ללאון שלזינגר הפקות (כיום של האחים וורנר) בתור אנימטור.
בזמן שהותו שם הוא עבד על סרטים מצוירים של סדרת "מרי מלודיס" והתמקד בדמותו של פורקי פיג.
בשנה שלאחר מכן תומסון החל לעבוד בוולט דיסני הפקות.
תחילה עבד כאנימטור על סרטים קצרים של "מיקי מאוס", "סימפוניות טיפשיות" ודונלד דאק.
הוא גם עבד על הסרט באורך מלא "שלגיה ושבעת הגמדים" (1937) והמקטע "שוליית הקוסם" מתוך הסרט "פנטסיה" (1940).
לאחר עבודתו בסרט "פנטסיה", תומסון עבר למחלקת הסיפורים שם הפך לתסריטאי ובמאי.
הוא גם קיבל קרדיטים על הסיפורים של "מרוץ סוסים" (1948) ו"דוד דאק" (1951).
(באחרון שם משפחתו כתוב באופן שגוי "תומפסון").
בשנת 1950 תומסון עבר לתחום הקומיקס.
הוא עבד בחברת ההפקה Western Publishing מ-1950 עד 1953 ואייר עבורם מספר ספרי קומיקס שונים.
עבודתו כללה בעיקר קומיקס של דיסני בהשתתפות הדמויות מיקי מאוס, דונלד דאק, פלוטו, צ'יפ ודייל, סבתא דאק וז'אק וגאס.
הוא גם אייר קומיקס של וודי הנקר.
לאורך שנות ה-50, תומסון אייר רצועות קומיקס עבור אולפני דיסני, כולל קומיקס המבוסס על הסרט "שירת הדרום" משנת 1946 ורצועת הקומיקס היומית של מיקי מאוס.
תומסון חזר להנפשה בשנת 1957 ועבד עבור וולטר לאנץ הפקות עד שנת 1959.
ריים פורד הוא אתלט ג'מייקני המתחרה בריצת 100 מטר, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (בודפשט 2023) במרוץ שליחים 4x100 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית ארד במרוץ שליחים 4x100 מטר ביחד עם אקים בלייק, רוהאן ווטסון ואובליק סוויל בתוצאה של 37.76 שניות, אחרי ארצות הברית (37.38 שניות) ואיטליה (37.62 שניות).
בנוסף, סיים במקום שמיני בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.08 שניות.
בשלב חצי הגמר קבע שיא אישי חדש של 9.95 שניות.
ריילנד פלטשר היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הלאומית הרפובליקנית, המפלגה הוויגית, מפלגת החירות, מפלגת שאינם יודעים דבר, מפלגת האדמה החופשית, והמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל ורמונט ה-20 בשנים 1854–1856, לאחר מכן ועד 1858 כמושל ורמונט ה-24, ולבסוף כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1861–1863.
ריילנד פלטשר נולד בעיירה קבנדיש שבוורמונט, כבנם של ד"ר אסף פלטשר ושל סאלי (לבית גרין) פלטשר.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים ועבד בחווה של אביו.
הוא למד באוניברסיטת נורוויץ', במקביל לימד בבית ספר, וב-1824 סיים את לימודיו.
ב-1817 הצטרף פלטשר למיליציה של ורמונט.
כבר בהתחלה הוא קודם לדרגת סמל, המשיך להתקדם בסולם הדרגות.
ב-1826 הוא קודם לדרגת מייג'ור וב-1828 לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1830 קודם פלטשר לדרגת קולונל והיה למפקד הרגימנט השלישי של הבריגדה השנייה של הדיוויזיה הראשונה.
ב-1835 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ולתפקיד מפקד הבריגדה, ושירת בתפקיד זה עד התפטרותו ב-1836.
פלטשר היה הבעלים והמפעיל של החווה המשפחתית, ששימשה לגידול סוסים ובקר.
במהלך הקריירה שלו הוא היה פעיל באגודות החקלאיות של מחוז וינדזור ושל ורמונט, וקיבל פרסים על ביצועי חוותו.
פלטשר היה מתנגד בולט לעבדות ותמך בחוק היובש, וכאשר התנועה לביטול העבדות צמחה משנות ה-30 ועד שנות ה-50 של המאה ה-19, הוא שינה את זיקתו הפוליטית מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית, אל המפלגה הוויגית, אל מפלגת החירות , אל מפלגת שאינם יודעים דבר, אל מפלגת האדמה החופשית , ולבסוף אל המפלגה הרפובליקנית.
פלטשר היה מנהיג של האגודה לחוק היובש של ורמונט, ושל האגודה המקומית נגד העבדות, ונודע כפעיל במסגרת מסילת הרכבת המחתרתית.
כאיש מפלגת שאינם יודעים דבר, הוא התנגד להגירה ההמונית לארצות הברית, בטענה ש"מהגרים הביאו עמם את 'המחלה הממארת [של] המונרכיה והרודנות, של הקתוליות והנאו-פגאניזם הגרמאני...
אשר נותרו ללא מעצורים ויסחפו את חרויותינו היקרות ביותר ואת המוסדות היקרים לנו'".
החל משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 של המאה ה-19, נבחר פלטשר לעיתים קרובות כנציג לוועידות המחוזיות והמדינתיות של המפלגות שאליהן השתייך, והיה חבר בוועדות המחוזיות והמדינתיות שלהן.
בנוסף הוא התמודד ללא הצלחה על מגוון של משרות ציבוריות, כולל כחבר הסנאט של ורמונט וכחבר בחבר האלקטורים.
מועמדויותיו הבלתי מוצלחות הגבירו את המודעות הציבורית לתנועה נגד העבדות והגבירו את ההכרה הציבורית והמוניטין שלו.
ב-1851 התמודד פלטשר ללא הצלחה מטעם מפלגת האדמה החופשית על משרת סגן מושל ורמונט.
ב-1852 הוא התמודד ללא הצלחה מטעם מפלגה זו על מושב מחוז הקונגרס השני של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1854 הוא התמודד שוב על משרת סגן המושל מטעם קואליציה שכללה את הוויגים, את מפלגת האדמה החופשית ואת מפלגת החירות, והפעם עלה בידו להיבחר.
שנה לאחר מכן הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת בתפקיד.
ב-1856 נבחר פלטשר כמושל ורמונט ה-24 וכיהן בתפקיד שנתיים.
הוא תמך במעבר לבחירות דו-שנתיות במקום בחירות חד-שנתיות למשרת המושל, והיה פעיל ללא לאות לטובת המטרות של ביטול העבדות וקידום חוק היובש.
לאחר שב-1857 עלה בית המדינה של מדינת ורמונט באש, הוא כינס מושב מיוחד של בית המחוקקים לתכנון הבניין מחדש.
ב-1858 הוא גייס את המיליציה של ורמונט לאימונים בפעם הראשונה מאז מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
פעילות אימונים זו הוכיחה את עצמה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר תום כהונתו כמושל, כיהן פלטשר בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1861–1863, ובבחירות לנשיאות של 1864 היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-1829 נשא פלטשר לאישה את מרי מאי, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הוא היה אחיו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממסצ'וסטס ריצ'רד פלטשר, ואביו של הנרי א.
פלטשר, ששירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים, כחבר הסנאט של ורמונט וכסגן מושל ורמונט.
ריילנד פלטשר נפטר בקבנדיש ב-19 בדצמבר 1885. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
ריימאנה דאו הוא כדורגלן קומורי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית ובנבחרת קומורו.
דאו גדל במחלקות הנוער של FC ספטם, מריניאן ז'יניאק ו-SC אייר בל, ובשנת 2021 עבר לאולימפיק מרסיי והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-18 באפריל 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון על בנפיקה ליסבון במסגרת שלב רבע הגמר של הליגה האירופית לעונת 2023/2024. ב-21 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בתיקו 2-2 נגד טולוז במסגרת המחזור ה-30 לעונת 2023/2024.
ב-17 באוקטובר 2023 ערך דאו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו, בניצחון 1–2 על נבחרת כף ורדה במשחק ידידות.
ריימונד ארל בולדווין היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט וכמושל קונטיקט ה־72 וה־74.
בולדווין נולד ב-31 באוגוסט 1893 בעיר ריי שבניו יורק, בנם של לוסיאן ארל בולדווין ושרה אמילי (טיילר) בולדווין.
משפחתו עברה למידלטאון, קונטיקט, שם למד בבתי ספר ציבוריים.
בשנת 1916 סיים לימודים באוניברסיטת וסליאן, ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת ייל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצי ארצות הברית, עבר קורס קצינים, הוסמך כקצון בפברואר 1918 וקודם לדרגת לוטננט (דרגה זוטרה) בספטמבר אותה שנה.
הוא השתחרר מהצי באוגוסט 1919 וחזר ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, אותם סיים בשנת 1921. באותה שנה הוסמך לעריכת דין ועסק במקצוע בניו הייבן ובברידג'פורט.
ב־29 ביוני 1922 נישא לאדית לינדהולם, ולזוג נולדו שלושה בנים.
בשנים 1927–1930 שימש כתובע בבית המשפט העירוני של סטרטפורד, ובשנים 1931–1933 כיהן כשופט באותו בית משפט.
במקביל כיהן כחבר בית הנבחרים של קונטיקט בשנים 1931–1933, ובשנת 1933 שימש כמנהיג סיעת הרוב.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין, וכיהן גם כיו"ר המפלגה הרפובליקנית בעיירה סטרטפורד.
בולדווין נבחר למושל קונטיקט בשנת 1938, כחלק מגל ניצחון רפובליקני רחב, על בסיס מצע שמרני שכלל איזון התקציב, סיוע ממשלתי לעסקים פרטיים והפחתת מיסים.
בתקופת כהונתו קיצץ באופן חד בתקציב המדינה והוביל ליצירת עודף תקציבי.
הוא הפסיד בבחירות של 1940, אך נבחר מחדש לתפקיד המושל בשנים 1942 ו־1944.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקח על מערך מורכב של הגנה אזרחית ושירותים כלל־מדינתיים בעורף, ותכנן תוכניות מקיפות להסבת מפעלי התעשייה הצבאית של קונטיקט לכלכלה אזרחית לאחר המלחמה.
בין הישגיו נמנים חיסול הגירעון התקציבי ללא העלאת מיסים, ייזום תוכניות הכשרה מקצועית, הקמת ועדה בין־גזעית, ורפורמה במערכת בתי המשפט הזוטרים.
בולדווין נבחר לסנאט של ארצות הברית בניצחון הרפובליקני הגדול של 1946. הוא כיהן מסוף 1946 ועד דצמבר 1949. בסנאט פעל כנציג האינטרסים של עסקים קטנים, ותמך במדיניות של צמצום רגולציה ממשלתית, למעט הגברת הפיקוח על איגודי עובדים באמצעות חוק טאפט–הרטלי.
כיו"ר ועדת משנה של ועדת הכוחות המזוינים היה מעורב בעימות ממושך ומתוקשר עם הסנאטור ג'וזף מקארתי, שטען כי בולדווין טייח פרשה מתקופת המלחמה הקשורה להעמדת חיילים גרמנים לדין בפרשת טבח מלמדי.
המחלוקת הציבורית המתמשכת הביאה את בולדווין להתפטר מהסנאט בדצמבר 1949, כדי להתמנות לשופט במדינה.
בשנת 1949 מונה לשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט, ובשנת 1959 מונה לנשיא בית המשפט, תפקיד שבו כיהן עד פרישתו בשנת 1963. בשנת 1965 עמד בראש הוועידה החוקתית של קונטיקט.
בולדווין נפטר בפיירפילד שבקונטיקט, ב־4 באוקטובר 1986, ונקבר בבית העלמין אינדיאן היל במידלטאון.
על שמו נקראו מוזיאון ההיסטוריה של קונטיקט בספריית המדינה, גשר ריימונד א' בולדווין הנושא את כביש I-95 מעל נהר קונטיקט, בית המשפט של מחוז מידלסקס במידלטאון, וכן מרכז קהילתי לגיל השלישי בסטרטפורד.
ריימונד ת'ורנטון צ'נדלר היה סופר בלשי ותסריטאי אמריקאי.
צ'נדלר נולד בשיקגו להורים ממוצא אנגלי-אירי.
אביו היה אלכוהוליסט ואב מתעלל.
לאחר גירושי הוריו, נדד כילד עם אמו לאנגליה, ומשם לצרפת, לגרמניה ושוב לאנגליה.
בלונדון מימן דודו (אחי האם), שהיה עורך דין מצליח, את לימודיו של צ'נדלר בפנימייה התיכונית הפרטית .
במשך תקופה מסוימת מצא את פרנסתו בשירות הצי הבריטי בתור מחסנאי, עד 1912, אז החליט להגר שוב לארצות הברית, ארץ מולדתו.
במלחמת העולם הראשונה התגייס צ'נדלר לחיל המשלוח הקנדי ולחם בשורות חטיבת הרגלים "גורדון היילנדרס" בחזית צרפת.
גם בארצות הברית לא עלה בידו להתפרסם ולהצליח בתחום הספרות, לכן עבד בתחומים אחרים, ובייחוד בעסקי הנפט.
בעסקי הנפט, הוא הגיע לעמדות ניהול בכירות מאוד, בשלב מסוים הוא היה נשיאן של 3 חברות, ומנהלן של שמונה.
זמן מועט לאחר שמתה אימו של צ'נדלר, הוא התחתן בשנת 1924 עם אהובתו, סיסי פסקל, שחקנית ודוגמנית לשעבר, שהייתה מבוגרת ממנו ב-17 שנה.
כיוון שאשתו הייתה חולנית, צ'נדלר שקע לדיכאון והתמכר לאלכוהול ולהתהוללויות עם נשים.
רק כאשר פוטר מעבודתו ב-1932, החל להתפרנס מכתיבת סיפורים במגזינים שונים, ובהם "המסכה השחורה" (Black Mask), מגזין מוביל של ספרות פשע.
הרומן הראשון שלו, "השינה הגדולה" יצא לאור בשנת 1939. במהלך חייו כתב עוד שישה רומנים, שחלקם עובדו לקולנוע, ועבד בהוליווד כתסריטאי וככותב דיאלוגים.
בשנות חייו האחרונות התגורר בעיר , קליפורניה.
צ'נדלר עבד זמן מה בהוליווד, עם במאים כבילי ויילדר ואלפרד היצ'קוק.
הוא פרסם גם כמה מאמרים מבריקים בכתב-העת הנחשב האטלנטיק, לרבות המסה המכוננת "האמנות הפשוטה של רצח".
לסגנון ספרותי זה הייתה מקבילה קולנועית בסוגה של הקולנוע האפל (Film Noir).
ואכן, ספריו שהוסרטו היו בסוגה קולנועית זו.
המפרי בוגרט העתיק לקולנוע בנאמנות את דמותו של פיליפ מרלו והפך להיות מזוהה עם דמות זו.
הוא זכה להערצת עמיתיו הסופרים, יצירותיו נלמדות במיטב האוניברסיטאות, והוא נחשב אחד מטובי כותבי הפרוזה של המאה העשרים.
צ'נדלר נתן למרלו שפה אופיינית לו שהשפיעה רבות על כותבים עד ימינו גם במקומות רחוקים מארץ המקור.
ארבעת הסיפורים הקצרים הנ"ל יצאו לאור בעברית באסופה בשם "צרות הן המקצוע שלי" בהוצאת מעריב שנת 2004. תרגם מאנגלית דניאל מזרחי.
"השינה הגדולה" – הרומן הראשון של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1939. הספר יצא בעברית בהוצאת כתר שנת 2005. תרגם מאנגלית דוד חנוך.
ספר זה יצא לאור לראשונה תחת השם "מסתרי משפחת סטרנווד" בספריית מועדון הבולשת/הוצאת מצפן, 1960. תרגם מאנגלית: מנחם בן אשר.
"היי שלום יפתי" – הרומן השני של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1940. הספר יצא בעברית פעם ראשונה בשנת 1979 תחת השם "שלום אהובתי" בהוצאת מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור בתרגומו של משה רון ופעם שנייה בשם "היי שלום יפתי" בהוצאת בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1999, באותו תרגום מאנגלית של משה רון.
"The High Window" – הרומן השלישי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1940. נכון לשנת 2025 לא תורגם לעברית.
"האחות הקטנה" – הרומן החמישי של צ'נדלר יצא לאור בשנת 1949. הספר יצא בעברית בהוצאת זמורה ביתן שנת 1987. תרגם מאנגלית ראובן לסמן.
"The Simple Art of Murder" – אסופת סיפורים קצרים פרי עטו של ריימונד צ'נדלר אשר יצאה לאור בשנת 1950. הספר יצא לאור כאשר המאמר על כתיבת סיפורי מתח "האומנות הפשוטה של רצח" משמש כפתיח לאסופת סיפורים קצרים.
בין השאר מופעים בה הסיפורים: "צרות הן המקצוע שלי" ו"דגי זהב".
פארקר, יוצרו של דמות הבלש הפרטי ספנסר, נבחר על ידי בעלי העיזבון הספרותי של צ'נדלר להשלימו.
נכון לשנת 2025 לא תורגם לעברית.
"The Pencil" – סיפור קצר, האחרון פרי עטו של צ'נדלר, נכתב בשנת 1959. הסיפור הוא היחיד שנכתב במקור כסיפור קצר על פיליפ מרלו, ולא שוכתב לאחר הופעת "השינה הגדולה".
ריימונד צ'נדלר, "אני אחכה", בתוך הקובץ: שולמית לפיד ודרור משעני (עורכים), 16 סיפורים מאת סופרי המתח הגדולים בעולם, הוצאת אחוזת בית, 2024.
כמו כן, כתב צ'נדלר תסריטים לסרטים "הדליה הכחולה" ו"שיפוי כפול", והיה בשניהם מועמד לפרס אוסקר.
ג'ק בלאק (שם העט של הסופר האירי ג'ון באנוויל), הבלונדינית שחורת העיניים: תעלומה של פיליפ מארלו, תל אביב, עם עובד, 2016. הספר נכתב בהזמנת עיזבון הסופר ריימונד צ'נדלר.
ריימונד קארבר (; 25 במאי 1938 - 2 באוגוסט 1988) היה סופר ומשורר אמריקאי מן החשובים והידועים במאה העשרים, אמן בכתיבת סיפורים קצרים.
קארבר נולד בקלצקני, אורגון, למשפחה ממעמד הפועלים.
בגיל 19 נישא ריימונד למרי אן, שהייתה אז בת 16, ועד מהרה נולדו לזוג שני ילדים.
קארבר עבד בעבודות מזדמנות, לעיתים כפועל במנסרה לצד אביו, על מנת לפרנס את משפחתו.
בשנת 1958 החל ללמוד בקולג' בצ'יקו, קליפורניה.
הוא הושפע מאוד מכתיבתו של ג'ון צ'יבר והחל לפרסם סיפורים קצרים ושירים בעיתונים נחשבים כ"אסקווייר" ו"הניו יורקר".
כמו צ'יבר, גם קארבר המלנכולי התמכר לאלכוהול והדבר גרם לשורה של אשפוזים ופרידות מאשתו.
חיי נישואיו היו סוערים ביותר.
על אף כישרונו המוכח לא הצליח להיחלץ ממצוקה כלכלית ולהתבסס והתמכרותו לאלכוהול דחפה אותו להרס עצמי כמו גם למסעות למקומות שונים בעולם (בין היתר גרה משפחת קארבר שנה וחצי בשכונת רמת אביב בתל אביב בין ינואר 1968 למאי 1969 לאחר שאשתו של קארבר קיבלה מלגה ללימודים מאוניברסיטת תל אביב).
בשנת 1977 חל לפתע שינוי לטובה בחייו של קארבר.
קובץ סיפוריו "התואיל להיות בשקט, בבקשה?" זכה לפרסום ולהכרה ובגיל 37 לפתע יכול היה ליהנות מתשלום תמלוגים מהמו"ל שלו ולמקדמה על חשבון ספרו הבא.
הוא הפסיק לשתות ולאחר שאשתו עזבה אותו סופית הכיר את המשוררת טס גאלאגר שהפכה לאשתו השנייה.
השנים שלאחר מכן היו שנים מאושרות, פוריות ויצירתיות בחייו.
קארבר נפטר בגיל 50 בשנת 1988 ממחלת סרטן הריאה.
קארבר נחשב לאמן הסיפור הקצר.
בספריו ובשיריו מתאר קארבר לרוב מצבים מחיי היום יום של מעמד הפועלים האמריקני.
הסיפורים נקראים בתחושה של אינטימיות, כאילו המדובר בחבר טוב המשתף את הקורא במחשבותיו האינטימיות, ובמקרים אשר קרו לו.
גדולתו היא ביכולת לרגש בקטעים קצרים, בתיאור של מצב או הלך רוח, במספר מילים מצומצם.
הוא הושפע רבות מאנטון צ'כוב.
בספרו "שירים" הוא כותב קטע פרוזה קצר על חשיפתו לשירה.
בשנות העשרה שלו, בעת שביצע משלוח לאיש קשיש אחד, נחשף בספרייה הענפה שלו למגזין שירה.
מאותו יום הוא כתב, הוא חש כי משהו גדול קרה, וכך התחיל החינוך שלו.
רק לאחר 28 או יותר שנים, הוא אזר אומץ לשלוח גם את שיריו למגזין "שירה", שכבר בגיליון הבא אחריו פורסמו כבר שישה משיריו של קארבר.
סיפוריו הקצרים של קארבר היוו את הבסיס לסרטו של הבמאי רוברט אלטמן "תמונות קצרות" 1993. תשעת הסיפורים והשיר "לימונדה" ששימשו כבסיס לסרט קובצו גם לספר בשם זהה (Short cuts) עם הקדמת הבמאי.
בסרט בירדמן שיצא לאור בשנת 2014 נסובה העלילה על שחקן-במאי המתמודד עם העלאת מחזה בברודוויי המבוסס על הספר על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה.
דבר קטן וטוב, הוצאת כתר.
על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה, עם עובד.
אף אחד לא אמר שום דבר, עם עובד.
שירים - ריימונד קארבר, מודן.
על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה, תרגם מאנגלית: משה רון, הוצאת מודן, 2023.
ריימונד אמס ספרואנס היה אדמירל בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ספרואנס פיקד על כוחות ימיים של צי ארצות הברית בשניים מהקרבות החשובים ביותר במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט, קרב מידוויי וקרב ים הפיליפינים.
קרב מידווי היה הקרב הראשון במלחמה בו ניצחה ארצות הברית ניצחון חד משמעי, ויש הרואים בו נקודת מפנה במלחמה.
ההיסטוריון הרשמי של צי ארצות הברית תיאר את תפקודו של ספרואנס בקרב כ"נהדר", וקבע כי ספרואנס יצא מן הקרב כ"אחד האדמירלים הגדולים ביותר בהיסטוריה הימית של ארצות הברית".
לאחר המלחמה שימש ספרואנס כמפקד מכללת המלחמה של הצי, ומאוחר יותר שימש כשגריר ארצות הברית בפיליפינים.
הוריו היו אלכסנדר ואני ספרואנס.
אביו היה אדם שתקן ומסוגר, ומי שגדלו את ריימונד הצעיר היו אמו ושלוש דודותיו הרווקות.
הוריו עברו לאינדיאנפוליס, אינדיאנה, שם סיים את לימודיו התיכוניים.
ספרואנס היה נער ביישן, שהראה כישרון בכתיבת שירה, אך הוא בחר להמשיך לקריירה ימית וללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית, אנאפוליס, בה סיים את לימודיו ב-1906.
הוא שירת על אוניית המערכה איווה עד יולי 1907, ולאחר מכן עבר לאוניית המערכה מינסוטה, עליה שירת במהלך הקפת כדור הארץ של הצי הלבן הגדול.
באפריל 1909 התייצב ללימודים בהנדסת חשמל בחברת ג'נרל אלקטריק.
במאי 1910 שב לתקופת שירות נוספת בים, הפעם על אוניית המערכה קונטיקט, ובאוקטובר 1911 מונה לקצין החשמל הבכיר על אוניית המערכה סינסינטי.
במרץ 1913 מונה לפקד על המשחתת ביינבריג', אחת המשחתות הראשונות בצי ארצות הברית.
ב-1914 שב לתפקיד יבשתי ומונה כעוזר למפקח על המכונות במספנות ניופורט ניוז, בווירג'יניה.
במחצית הראשונה של 1916 היה ספרואנס חלק מהצוות שהכין את אוניית המערכה החדשה פנסילבניה, ולאחר השקתה וכניסתה לשירות שירת על סיפונה.
בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה מונה כעוזר קצין המכונות במספנת הצי בניו יורק.
בנוסף התמנה לתפקידים זמניים בלונדון ובאדינבורו, שם עסק בנושאים הקשורים בבקרת ירי.
בתום המלחמה התמנה לסגן מפקד אוניית הנוסעים אגממנון, אוניית נוסעים גרמנית (שנקראה לפני כן א/ק קייזר וילהלם) שהוחרמה על ידי צי ארצות הברית ושימשה להחזרת חיילי צבא ארצות הברית לארצם.
תפקידו הבא היה פיקוד על המשחתות ארון ווארד (USS Aaron Ward, DD-132) ופרסיבל (DD-298).
ספרואנס היה אחראי להשקתן ולהכנסתן לשירות של שתי המשחתות הללו, והיה המפקד הראשון של שתיהן.
ספרואנס המשיך בתפקידי פיקוד על משחתות, ובהמשך פיקד על דייל (USS Dale, DD-290; אחד ממפקדיה הקודמים של משחתת זו היה ויליאם הלסי, שמאוחר יותר יהיה אדמירל, ויהיה מפקדו של ספרואנס במלחמת העולם השנייה).
כמחו כן פיקד על המשחתת אוסבורן (DD-295).
לאחר תפקידים אלה למד ספרואנס בקולג' המלחמה הימי בניופורט, רוד איילנד, בקורס למפקדים בכירים.
תפקידו הבא היה במשרד המודיעין הימי, ולאחר מכן שירת כסגן המפקד של אוניית המערכה מיסיסיפי.
הוא שב לקולג' המלחמה הימי ב-1931 כחלק מצוות המדריכים, ושוב שירת בסגל הקולג' בין 1935 ל-1938. בין שני התפקידים הללו היה ספרואנס ראש המטה של מפקד שייטת משחתות.
לאחר תפקידו השני בקולג', ב-1938, שב ספרואנס לאוניית המערכה "מיסיסיפי", הפעם כמפקדה.
ב-1940 התמנה למפקד המחוז הימי העשירי, שמפקדתו הייתה בסאן חואן, בפוארטו ריקו, וביולי 1941 מונה למפקד חזית הים הקריבי, בנוסף לתפקידו כמפקד המחוז העשירי.
ב-17 בספטמבר 1941 הועלה לדרגת אדמירל משנה ומונה למפקד שייטת הסיירות חמישית, שכללה ארבע סיירות כבדות וכמה אוניות סיוע.
זה היה התפקיד שמילא עם כניסת ארצות הברית למלחמה, לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
שייטת הסיירות החמישית צורפה לכוח משימה שאורגן סביב נושאת המטוסים אנטרפרייז, בפיקוד תת-אדמירל ויליאם הלסי.
פעילות כוח המשימה כללה פשיטות "פגע וברח" על איים במערב האוקיינוס השקט שהיו בשליטת יפן.
בפברואר 1942 תקף הכוח את איי גילברט ואיי מרשל, במרץ את האי וייק, ובאפריל המריאו מסיפון נושאת המטוסים (ההורנט) המפציצים שהשתתפו ב"פשיטה של דוליטל".
הפשיטות לא גרמו ליפנים נזק רב, אך היו הכרחיות למוראל בארצות הברית: הן יצרו אווירה של אגרסיביות מצד מפקדים בצי ארצות הברית והקנו למלחים ולקצינים ניסיון קרבי חשוב.
במהלך השבוע השלישי של מאי 1942 גילה מודיעין צי ארצות הברית כי הצי הקיסרי היפני מתכנן לתקוף את אטול מידוויי בתחילת חודש יוני.
המתקפה היפנית הייתה פרי תכנונו של האדמירל היפני איסורוקו יממוטו, ששאף להביא את צי ארצות הברית לקרב מכריע.
בהתקפה על פרל הארבור הוטבע צי אוניות המערכה של ארצות הברית, אך נושאות המטוסים שלא היו בנמל בזמן ההתקפה לא נפגעו.
יממוטו העריך שארצות הברית לא תוכל להבליג על כיבוש מידווי, העלול לסכן את הוואי, וכך ייצא צי ארצות הברית לקרב מכריע, שבו יוכרע ויובס, וכך יובטח ניצחונה של יפן.
מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, אדמירל צ'סטר נימיץ, ידע שעליו ליירט את צי הפלישה היפני, וכי המפתח לניצחון יהיה בפגיעה בנושאות המטוסים היפניות בטרם יצליחו להשמיד את הכוח האווירי באי מידווי.
כאמור, המודיעין האמריקני הצליח לפצח את הקוד היפני ולגלות את תוכנית ההתקפה.
הכוח העיקרי שאמור היה להילחם בצי הפלישה היפני היה אמור להיות כוח המשימה של נושאות המטוסים האמריקניות, בפיקודו של הלסי.
ואולם, יומיים לפני המועד המיועד ליציאה מפרל הארבור אושפז הלסי בשל התקף של מחלת עור.
הלסי המליץ על ספרואנס כמחליפו, אף על פי שלספרואנס לא היה ניסיון כלשהו בלוחמת נושאות מטוסים, ועד אותה תקופה היה, כאמור, מפקד סיירות ומשחתות.
הלסי קיווה שהמטה שלו, שבראשו עמד קפטן מיילס בראונינג יסייע לספרואנס חסר הניסיון.
הכח האמריקני כלל שני כוחות משימה: כוח משימה 16 (Task Force 16), שבמרכזו היו שתי נושאות המטוסים אנטרפרייז והורנט, וכוח משימה 17, שהיה מאורגן סביב נושאת המטוסים יורקטאון.
הפיקוד הכולל על שני כוחות המשימה היה בידי אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שפיקד ישירות על כוח משימה 17 ועל ספרואנס, שהיה מפקד כוח משימה 16. הכוח היפני שמולו ניצב הצי האמריקני היו צי שמרכזו עמדו ארבע נושאות מטוסים, אקאגי, קאגה, היריו וסוריו, בפיקוד אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, וצי פלישה.
במרחק מאות קילומטרים מערבה היה עיקרו של הצי היפני, בפיקודו של יממוטו שהיה על אוניית הדגל שלו, יאמטו.
הקרב החל בבוקרו של יום חמישי, 4 ביוני 1942. מטוס סיור שהמריא ממידווי זיהה את הצי היפני המתקרב, ומטוסים אמריקניים שהמריאו ממידווי החלו בתקיפתו, ונהדפו באבדות כבדות.
נושאות המטוסים היפניות הזניקו מחצית ממטוסי התקיפה שלהן כלפי שדה התעופה במידווי, והצליחו לפגוע קשות בכוח האווירי של המגינים.
הזנקת מחצית מן המטוסים הייתה תורת לחימה מקובלת של הצי היפני, ונועדה לשמור על עתודה למקרה שיהיה צורך בתקיפה נוספת או לתקיפת אוניות אמריקניות, אם יתגלו.
לאחר התקיפה החלו מטוסי גל התקיפה היפני הראשון לחזור לנושאות המטוסים, כשהם עם מעט דלק וחלקם פגועים מאש נ"מ.
מפקד מטוסי התקיפה דיווח לנגומו שיש צורך בתקיפה נוספת כדי לשתק את הגנת האי.
ואולם במקביל זיהה מטוס סיור של אחת הסיירות היפניות את נושאות המטוסים האמריקניות, אם כי הזיהוי היה לא ברור והטעה את הפיקוד היפני.
בפני נגומו עמדה התלבטות גורלית: האם להזניק את מטוסי העתודה לתקיפה שנייה על האי, או לקלוט את המטוסים הנוחתים, לחמש ולתדלק את כולם, ואז להוציא מתקפה של כל הכוח האווירי על האוניות האמריקניות שהתגלו.
מטוסי הצי האמריקני גילו את נושאות המטוסים היפניות כבר בבוקר, ופלטשר הורה לספרואנס לנוע במהירות לכיוונן.
לא היה ברור מתי יהיו בטווח מספיק כדי להמריא לתקיפה, וספרואנס הורה לאפשר לטייסים לנוח עד שיוחלט על ההזנקה.
למרות הלחץ להתחיל את התקיפה, קיבל ספרואנס את עצתו של אחד מן הקצינים הזוטרים והמתין עד שהטווח יהיה נכון.
כאשר העריך ספרואנס שהטווח אפשרי, הורה להתחיל בהמראה, אף על פי שלא התקבלו עדיין הוראות מפלטשר, מתוך הנחה שהן תגענה בתוך זמן קצר (כפי שאכן אירע).
תורת הלחימה של צי ארצות הברית גרסה שמתקפה אווירית צריכה להיות בנויה כך שמפציצי הצלילה יתקפו ראשונים, בחיפוי מטוסי קרב, ותחת מעטה זה יתקפו מפציצי טורפדו, הפגיעים בהרבה.
התארגנות להתקפה כזו חייבה המראה על פי סדר מסוים וטיסה במבנה סדור, אך בשל תקלות שונות במהלך ההמראה, לחץ הזמן וההכרח לתקוף את היפנים ראשונים יצאה כל טייסת לתקיפה ברגע שהתארגנה, ללא גיבוש המבנה המסודר.
כך קרה שהמטוסים הראשונים שהגיעו לתקיפה היו מפציצי הטורפדו האיטיים, שכדי להטיל את הטורפדו שלהם נאלצו לטוס טיסה ישרה ואיטית בגובה נמוך.
בדרך זו היו טרף קל למטוסי הקרב היפניים, הA6M זירו, ורובם הופלו מבלי שגרמו לנזק כלשהו.
ספרואנס העריך שאם יצליח להפתיע את היפנים, העסוקים בתקיפת מידווי ונמצאים תחת מתקפה של המטוסים האמריקניים מן האי, יצליח למנוע מהם להיערך בצורה טובה לקראת מתקפה אפשרית וישיג ניצחון.
ואכן, למרות אובדן מפציצי הטורפדו, השתלם ההימור של ספרואנס: מטוסי הקרב היפניים היו עסוקים בהדיפת מפציצי הטורפדו בגובה נמוך ועל סיפון נושאות המטוסים התנהלה פעילות קדחתנית לקליטת המטוסים שהשתתפו בתקיפת מידווי, חימושם ותדלוקם מחדש לקראת השלב הבא, כך שהסיפונים היו מלאים בחימוש חי וצינורות תדלוק.