tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המצב הפוליטי במזרח טימור עצמו חייב פעילות מהירה כי ביולי 1975 נקבע בליסבון שכוחות פורטוגל ייסוגו סופית ממזרח טימור באוקטובר 1978 אחרי עריכת בחירות חופשיות במושבה.
בבחירות המוניציפליות ביולי 1975 - הבחירות החופשיות היחידות שהתקיימו במזרח טימור עד למועד זה, זכתה תנועת פרטילין ב-55% מהקולות, ניצחון שדרבן את צבא אינדונזיה לפעול במהירות על מנת למנוע פגיעה קשה במפלגת ה-UDT.
מנהיגי ה-UDT זומנו לפגישה עם מפקדי צבא אינדונזיה וב-11 באוגוסט 1975 הם ביצעו הפיכה בבירה דילי שמטרתה הייתה לקחת את השלטון מיידי הפורטוגזים ולעצור את התעצמותה של תנועת פרטילין.
ההפיכה נכשלה כישלון חרוץ כי חיילים טימורזים בצבא פורטוגל במושבה, תומכי פרטילין, התערבו ותוך מספר שבועות הבריחו את שארית כוחות ה-UDT מעבר לגבול לתוך אינדונזיה.
השילוב של כוחות מאומנים יחסית ונשק חדיש איפשר לפלינטיל להתנגד לחדירות צבא אינדונזיה לשטח מזרח טימור, חדירות שהחלו לקראת סוף 1975 ונמשכו עד לפלישה ב-7 בדצמבר 1975.
פלישת צבא אינדונזיה החלה ביום 7 בדצמבר 1975 אחרי שנדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד ומזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה ביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר.
צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית.
מתחילת הפלישה גילו כוחות הצבא האינדונזי העדר תיאום ויכולת והמבצע, שככל הנראה היה הגדול בהיקפו שבוצע על ידי צבא אינדונזיה, חשף את חולשותיהן של יחידות העילית השונות שהשתתפו בלחימה.
מספר האבדות האינדונזיות אינו ידוע אך הערכות מדברות על 16,000 חיילים.
שלטונות אינדונזיה עשו את כל שביכולתם על מנת למנוע את פרסום היקף האבדות וטענו שהכוחות היחידים שפעלו במזרח טימור היו כוחות מתנדבים שתמכו במתנגדי תנועת פרטילין.
האבדות האזרחיות נאמדו בכ-2,000 הרוגים בימים הראשונים כאשר כוחות אינדונזיה ביצעו מעשה טבח וביזה חסרי רסן בעיר הבירה דילי.
למרות הכוחות הרבים שהפעיל צבא אינדונזיה בפלישה, לקח להם כ-3 שבועות עד שהשלימו את כיבוש עיר הבירה בלבד.
העדר יכולת צבאית והתנגדות קשה של כוחות פרטילין ריתקו את הכוחות האינדונזים ברצועת חוף צרה למשך כשנתיים, עד מאי 1978. רק אז גייסו כוחות נוספים והתחילו לפעול נגד בסיסי כוחות פרטילין שברחו להרים.
במהלך 1977 ו-1978, באווירה של אדישות בינלאומית כלפי הסכסוך ועל רקע של עליות מחירי הנפט שתרמו רבות לקופת השלטון האינדונזי, הצליח צבא אינדונזיה להצטייד בנשק ובמטוסים חדישים.
בעזרת הנשק החדיש, תגבור נוסף של כוחות הקרקע והפצצות מתמשכות מהאוויר, הצליחו הכוחות האינדונזים להכניע את ההתנגדות של כוחות פרטילין.
עם תפיסתו (והריגתו) של מנהיג פרטילין ניקולס לובטו ב-31 בדצמבר 1978 הסתיימה למעשה ההתנגדות המזוינת של אוכלוסיית מזרח טימור כנגד הפולשים האינדונזים.
במשך כל תקופת הפלישה הפעיל צבא אינדונזיה אלימות יוצאת דופן כלפי האוכלוסייה האזרחית של מזרח טימור ומלבד ביצוע של מעשי טבח רבים, עינויים של עצורים ואחזקתם במחנות ריכוז ואונס נשים, חיילים שדדו, בזזו ורוקנו את כל הרכוש מהחלק המזרחי של האי.
עם השלמת הכיבוש בסוף 1978, סיפוח מזרח טימור והפיכתה למחוז באינדונזיה באופן רשמי, החל השלטון בג'קרטה במאמץ למחוק את מוקדי ההתנגדות הבודדים שנותרו.
במהלך הפעילות הנ"ל הועברו מאות אלפי תושבים ממושביהם בהרים לאזורים נמוכים יותר, למחנות מעבר.
כתוצאה מהוצאת האוכלוסייה מהאזורים החקלאיים (שלא עובדו), נגרם רעב כבד במזרח טימור שהוביל בהמשך לתמותה גבוהה במחנות המעבר.
על פי הערכות שונות מתו או נהרגו בטימור בין 1975, מועד הפלישה האינדונזית, ל-1981, מועד ספירת האוכלוסין האינדונזית, בין רבע לשליש מהאוכלוסייה המקורית שעמדה על כ-700,000 תושבים, אחד משיעורי התמותה הגבוהים ביותר בסכסוך כלשהו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מאמצי ממשלת אינדונזיה להעביר את האוכלוסייה המקומית לאזורים שונים באי, היא התחילה לנייד למזרח טימור מתיישבים מאינדונזיה עצמה, מתיישבים שקיבלו לרשותם אדמות שהתושבים המקוריים אולצו לנטוש.
כמו כן הועברו פקידים רבים לאי על מנת לאייש את התפקידים השונים בשלטון המקומי.
הממשלה בג'קרטה הבינה שדרך אפשרית להתמודד עם התנגדות האוכלוסייה המקומית לכיבוש היא שילוב של פיתוח כלכלי וחינוך מחדש, תוך ניסיון למחוק את המקורות והמסורת המקומית על ידי איסור לימוד השפות המקומיות (טטון ופורטוגזית) והשלטת תוכנית לימודים באינדונזית.
על מנת לקדם מטרה זו הושקעו במזרח טימור כספים רבים (בין 1976 ל-1992 הושקעו כ-750 מיליון דולר אמריקאי לטובת פיתוח אזורי) והוקמה מערכת חינוך ענפה שעלתה בקלות על המערכת העלובה שפורטוגל השאירה מאחוריה.
למרות זאת, החלק הגדול של הפיתוח נועד לצורכי כוחות הכיבוש ולא לצרכים של האוכלוסייה האזרחית שמצבה המשיך להיות רע בתחומי הבריאות, החינוך ובמיוחד התעסוקה.
האינדונזים הבינו שמצבה הרעוע של האוכלוסייה המקומית, במוקדם או במאוחר, יגרום לתסיסה חברתית אך עד סוף שנות ה-80 הבנה זו לא גרמה לשינוי במדיניות הכיבוש.
ממשלת אינדונזיה לא קראה את המפה, לא במזרח טימור ולא מחוצה לה כאשר סיום המלחמה הקרה שינה את התייחסותן של מדינות המערב למתרחש באזור.
נושא זכויות האדם החל להיכנס לשיקולי ארצות הברית ומדינות אירופה וכיבוש מזרח טימור חזר לכותרות, בין היתר על רקע מאמצים גדולים של הכנסייה הקתולית.
הכנסייה ומנהיגה בטימור, הבישוף בלו (Belo) הוו חלק מרכזי בהתנגדות האוכלוסייה המקומית במזרח טימור לכיבוש האינדונזי.
תשומת הלב הגוברת של המערב עודדה את האוכלוסייה המקומית לפעול ביתר שאת נגד הכיבוש, גם באמצעות התאגדות אזרחית.
פעילות זו הובילה למספר אירועים קשים בהם צבא אינדונזיה פגע קשות במפגינים לא חמושים כאשר הבולט ביניהם היה הטבח בדילי בנובמבר 1991 במהלכו נהרגו כ-300 אזרחים.
בגין נוכחותם של כתבים מערביים זכה אירוע זה לכיסוי תקשורתי רחב בעולם שפגע קשות בתדמיתה של ממשלת אינדונזיה שהואשמה באלימות הפרועה של חייליה.
החל מאירוע זה המצב לא חזר לסדרו - ההתנגדות המקומית הלא חמושה הלכה והתחזקה ומדי פעם גרמה לאירועים קשים כאשר כוחות הכיבוש פעלו ללא רסן.
התמיכה בהתנגדות מבחוץ המשיכה לעלות, הסקור התקשורתי גם הוא התרחב והפעלת הלחצים על אינדונזיה הלכה וגברה.
למרות כל סימני האזהרה המשיך שלטונו של סוהארטו בג'קרטה עד שנת 1996 להימנע מביצוע צעדים של ממש על מנת להענות לצרכים ולדרישות האוכלוסייה המקומית ולדרישות החוק הבינ"ל.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החמירה השחיתות של שלטון סוהארטו ושל משפחתו, וגרמה להתנגדות הולכת וגוברת של תנועות האופוזיציה באינדונזיה גופא.
בקיץ 1996 נקטו גורמי השלטון במהלכים אלימים נגד תנועות אופוזיציה שונות, מהלכים שהגבירו עוד יותר את התסיסה בציבור נגד השלטון.
במהלך 1997 פרץ משבר כלכלי בדרום-מזרח אסיה כאשר המטבעות במספר מדינות איבדו עשרות אחוזים מערכם.
כלכלת אינדונזיה נפגעה קשה במיוחד ובסערה שנוצרה, סוהארטו, שלכל אורך שלטונו לא היה מוכן לוותר על מזרח טימור, התפטר במאי 1998. יורשו של סוהארטו, יוסוף חביבי, ניסה להתחמק מנסיגה ממזרח טימור אך על רקע ההחלשות של אינדונזיה בעקבות המשבר הכלכלי ותחת לחץ בינלאומי כבד, הסכים למשאל עם בטריטוריה השנויה במחלוקת.
תחת אילוצי זמן קשים ותוך חשש כבד לאלימות מצד צבא אינדונזיה התקיים המשאל בסופו של דבר בסיוע כוחות או"ם בלתי חמושים, ב-30 באוגוסט 1999. במשאל השתתפו 98% מבעלי זכות ההצבעה ומעל 80% תמכו בעצמאות ושללו כל אוטונומיה תחת שלטון אינדונזי.
מיד אחרי פרסום התוצאה, כפי שהיה צפוי על ידי גורמים בינלאומיים שונים מראש, פרצו מהומות קשות באי ובמשך שבועיים, קבוצות חמושות אינדונזיות, מתנגדי הפירוד, השמידו את התשתית האזרחית של מזרח טימור כמעט כליל, הרגו בין אלף לאלפיים אזרחים, פצעו רבבות והבריחו המונים לאזורים נידחים באי.
בעקבות פרוץ המהומות התארגן כוח התערבות בינלאומית (INTERFET) בהובלת אוסטרליה, הופעל לחץ בינלאומי כבד על אינדונזיה לאשר לכוח לפעול ובאישור מועצת הביטחון של האו"ם פשטו הכוחות על האי באמצע ספטמבר 1999 ותוך זמן קצר וכמעט ללא אבדות, החזירו את הסדר על כנו ואפשרו את מימוש תוצאות המשאל.
אחרי שנתיים של שלטון זמני ברשות האו"ם, הוכרז בדילי הבירה, ב-20 במאי 2002, על עצמאות מדינת מזרח טימור כאשר לנשיא הראשון נבחר שננה גוסמאו, שהוביל את ההתנגדות לכיבוש האינדונזי במשך 24 שנה.
כשהצטרפה מזרח טימור כחברה ה-191 באו"ם ב-27 בספטמבר 2002, החליטה המדינה ששמה הרשמי יהיה שמה בפורטוגזית - טימור לאסטה - ולא שמה באנגלית או בטטום, שפת המקום.
ההיסטוריה של ממלכת ירושלים התחילה בכיבוש ירושלים על ידי משתתפי מסע הצלב הראשון בקיץ 1099, הממלכה ששלטה בירושלים נכבשה ב-1187, אולם נוכחות הצלבנים בארץ ישראל נמתחה לאורך מאתיים שנה עד להכחדתה על ידי צבא האימפריה הממלוכית בכיבוש עכו בשנת 1291.
תקופה זו, המתועדת היטב יחסית לתיאור ההיסטורי של ארץ ישראל בימי הביניים, סוערת, רבת אירועים ובעלת חשיבות וזיקה לאירועים בני ימינו.
ההיסטוריה של ממלכת ירושלים היא מסכת אינטנסיבית ואלימה במיוחד, גם על רקע ההיסטוריה של ארץ ישראל.
מערכות צבאיות נועזות, כיבושים, ומפלות אירעו מדי שנה וכמעט ללא מנוחה או הפוגה.
בנוסף לכך הפנו הצלבנים חלק נכבד מתשומת לבם למערכת תככים ומזימות פנימיים שכללו מעשי בגידה, רצח וניאוף.
למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה ממלכת ירושלים לבסס עצמה ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם שנזקק לכל כוחו על מנת להתמודד ולבסוף להכחיד את המדינה הצלבנית.
בתקופת ממלכת ירושלים יצאה ארץ ישראל מהרצף ההיסטורי של שליטת אימפריות אל שליטתה של המדינה הצלבנית כממלכה עצמאית שירושלים בירתה.
אירוע היסטורי קצר חיים זה היה בעל השפעה שאין להפריז בחשיבותה על ההיסטוריה של המזרח הקרוב, ההיסטוריה של אירופה, התאולוגיה של הנצרות, המחשבה המדינית, המשפטית והצבאית.
מונחי יסוד ואירועים מרכזיים בהיסטוריה של ממלכת ירושלים משמשים גם היום כמושגי מפתח בפוליטיקה ובשיח הציבורי.
המחקר ההיסטורי של ממלכת ירושלים נמשך לאורך המאות האחרונות והיה מוקד לחילוקי דעות בהתאם לחוקר ולתקופה.
ההיסטוריה של ממלכת ירושלים נחלקת באופן גס לשני פרקים: הממלכה הראשונה, שהתקיימה מכיבוש ירושלים עד לאובדנה לאחר קרב קרני חיטין; והממלכה השנייה שבירתה עכו, שקמה לאחר מסע הצלב השלישי ונחרבה עם כיבוש העיר על ידי הממלוכים.
במקביל לחלוקה זו קיימת חלוקת משנה על פי מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל ותקופות שלטונם של המלכים הצלבניים.
לאחר שלוש שנים של קרבות בלתי פוסקים הגיע הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון אל שערי ארץ הקודש וייסד את הנסיכויות הצלבניות הראשונות על חוף סוריה, הישגים אלו עמדו בצל סכסוכים פנימיים על שטחים, שלל וכבוד שפרצו בין הנסיכים המובילים את מסע הצלב.
סכסוכים אלו הובילו חלק מהצבא ומנהיגיו - רמון הרביעי, רוזן טולוז, ובני בריתו רובר השני, דוכס נורמנדיה, טנקרד, נסיך הגליל וגוטפריד מבויון - לצעוד לכיוון ירושלים.
ב-16 במאי 1099 יצא הצבא הצלבני מטריפולי והחל במסע מזורז לאורך מישור החוף ודרך המלך ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים שבדרך.
ב-19 במאי חלפו הצלבנים על פני העיר ביירות וב-23 במאי על פני העיר צור.
בסמוך לקיסריה חנה הצבא הצלבני והתפנה לחגוג את חג השבועות הלטיני, פנטקוסט, ומשם המשיך אל תוך הארץ והשתלט ללא קרב על העיר רמלה.
ערי החוף מביירות ועד יפו לא הותקפו בשלב זה, אבל התושבים הערבים וחיילות המצב הקטנים של יפו, רמלה ולוד ברחו מפחד הצלבנים.
הצלבנים הקימו בעיר רמלה, היושבת על הדרך בין ירושלים למישור החוף ובה הכנסייה של ג'ורג הקדוש, דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") בעלת אופי ייחודי – שילוב של יחידת מנהל דתית עם סמכויות צבאיות.
משם המשיכו במסע מזורז אל ירושלים.
רבים מהצלבנים האמינו כי כיבוש ירושלים הגשמית יביא בסיכומו של דבר לאיחוד עם ירושלים השמימית ויצירת גן עדן נוצרי.
מחדל של השליטים הפטמים של ארץ ישראל איפשר לצלבנים לנהל מסע של 300 קילומטר מטריפולי לירושלים ללא התנגדות וללא ניסיון לחסום את דרכו של הצבא בנקודות האסטרטגיות הפרושות לאורך הדרך.
הכוחות הצלבנים נעו לירושלים בדרך הרומאית, לאחר שחצו את עמק איילון, עלו לעיר דרך נבי סמואל.
חיל המצב הפאטימי, שכללו אלפים ספורים, העדיף לסגת ולהתבצר בירושלים שהייתה מוקפת חומה.
תחת האיום של מתקפת נגד פטמית ממצרים, וללא יכולת לכיבוש מיידי של כל הארץ מחמת מחסור בכוח אדם ומשאבים, ללא הגיון צבאי ושיקולים לוגיסטיים, הטילו הצלבנים את כל כובד משקלם אל המטרה העיקרית של מסעם כשהם מונעים על ידי קנאות דתית ואמונה עיוורת כי ההשגחה העליונה מדריכה את דרכם.
ב-15 ביולי 1099, לאחר מצור בן 5 שבועות פרצו הצלבנים לירושלים.
הם נתקלו בהתנגדות מאורגנת מועטה בלבד.
ירושלים נכבשה ותושביה נטבחו או נמכרו לעבדות.
העיר ואוצרות כיפת הסלע נבזזו.
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלניסי מספר שיהודי העיר ברחו לבית הכנסת ושם נשרפו חיים על ידי הצלבנים.
היהודים שניצלו מהטבח, נפדו על ידי בני עמם בארץ ובתפוצות.
רבות נכתב על הטבח שערכו הצלבנים בתושבי ירושלים ולמרות ההבדלים במספרים המצוטטים של הנרצחים, אין ספק כי מדובר באירוע ברוטאלי.
הטבח בירושלים, שלא חרג מהשקפת העולם הצלבנית וההתנהגות מקובלת בעולם הנוצרי של ימי הביניים, קשר בין קנאות דתית ואמונה עיוורת עם תורת לחימה ברברית ושאיפה אנוכית להשגת רווח אישי.
השקפות - לכאורה מנוגדות אלו - השתלבו יפה באותו זמן ומקום בעולם הצלבני.
עם כיבוש ירושלים על ידי צבאות הצלבנים נוסדה ממלכת ירושלים - ממלכה אירופית על אדמת אסיה שבאופייה הייתה צרפת שמעבר לים (צרפתית: Outremer) וקומץ הצלבנים שכונו 'פרנקים', החל לבנות את המדינה הנוצרית-חילונית החדשה בחסות הצלב האמיתי וכנסיית הקבר כסמליה העיקריים.
תולדות הממלכה הראשונה מחולקים באופן סכימתי לתקופות משנה:
מקרב אשקלון עד לשנת 1110, תקופה בה התנהלה ממלכת ירושלים בנפרד מהנסיכויות הצפוניות וניהלה מדיניות של התפשטות אגרסיבית שיצרה רצף טריטוריאלי עליו תיבנה הממלכה.
עד לנפילת רוזנות אדסה ומסע הצלב השני, תקופה של התנחלות וכיבוש במהלכם נוצרו גבולות מדינת ממלכת ירושלים נכבשו הערים העיקריות בארץ ישראל מידי בעליהן המוסלמים וגבולות הממלכה נקבעו.
תקופת התבססות והתנחלות, שעיקרה בימי פולק מאנז'ו במהלכן נבנו ברחבי הארץ מבצרים מגדלים וכנסיות.
עיקר הפעילות של ממלכת ירושלים מתרכז לאורך הגבולות הצפוניים ובצמוד לנסיכויות הצלבניות.
התאוששות העולם המוסלמי וגיבוש רעיון הג'יהד כנגד המדינה הנוצרית.
הסבת מרכז הכובד של האסטרטגיה הצלבנית כנגד מצרים בימי שלטונם של בלדווין השלישי ואמלריך הראשון.
התפוררות פנימית של הממלכה ואיחוד כוחות האסלאם בראשות צלאח א-דין שהביאו להעלמות ממלכת ירושלים במהלומה אחת ויחידה של קרב קרני חיטין.
ביום ה-17 ביולי 1099, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים.
הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמד במרכז העימות המחודש.
לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גוטפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש (Advocatus Sancti Sepulchri) וזאת לאור התנגדות נציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני.
ביום 18 ביולי 1100, מת גוטפריד מבויון בנסיבות לא ברורות ונקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
הממלכה נשארה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית - כלומר בשלטון הכנסייה ונציגי הכס הקדוש, לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם.
אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, טַנְקְרֶד דה הוטויל יצא לאחר כיבוש ירושלים במסע מלחמה וכיבוש אל אזור הגליל בו היו רוב היישובים חסרי הגנה או ביצורים.
הוא כבש ללא התנגדות את בית שאן ולאחריה את טבריה ובהינף חרב אחד ייסד את נסיכות הגליל.
לאחר מכן חצה בלווית כוח זעום של 80 אבירים את נהר הירדן כבש את רמת הגולן והגיע להסכם עם שליטי דמשק על חלוקת ההכנסות מהשטחים העשירים שממזרח לכנרת.
זמן קצר לאחר בחירתו של גוטפריד מבויון הגיע לחופי הארץ נציג האפיפיור דיימברט בישוף העיר פיזה והונח בסיס לפטריארכיה הלטינית של ירושלים.
היחסים בין שני כוחות שלטוניים אלו התגבשו מיד לאחר כיבוש ירושלים.
ביום 2 בפברואר 1100 מסר גוטפריד מבויון לפטריארך הלטיני של ירושלים רבע מהעיר יפו ובפסחא של אותה שנה מסר לידיו את העיר ירושלים תמורת הבטחה לחלוקה בשלל מכיבושים עתידיים, אך גוטפריד מבויון, עתה מגן הקבר הקדוש, נפטר זמן קצר לאחר מכן וההסכמים לא התממשו.
ראש הכנסייה הסתפק בשליטה ברובע הפטריארך בו שכנה כנסיית הקבר.
רובע זה היה אוטונומי והיה - פרוצדורלית - לסניורה פיאודלית עצמאית בראשות הכנסייה - בתוך הסניורה המלכותית ירושלים.
הקמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים סימנה את ההתנתקות מסע הצלב מהפטריארכיה היוונית שהייתה "בעלת הבית" בעיר ובביזנטיון וסימנה את הרחקתה של הנצרות האורתודוקסית ממרכזי הכוח הצלבניים.
ביום 12 באוגוסט, לאחר איסוף של כל הלוחמים החל הצבא הצלבני במסע לכיוון אשקלון במטרה לפגוש במצרים.
משניתן היה לראות את המחנה המצרי -שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם.
מבלי לנהל מגננה יעילה התמוטט הצבא המצרי והחל במנוסה חסרת סדר כאשר החיילים מנסים לברוח אל עבר אשקלון ומבלי שחיל הפרשים המצרי מצליח להשתתף בקרב.
תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה- הוכרע.
הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל, ממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
בלדווין הראשון, מלך ירושלים ירש ממלכה קטנה חסרת רצף טריטוריאלי האוחזת בגב ההר‚ ובקטע מאזור שפלת החוף קומץ מבצרים בטריטוריה עוינת‚ צבא קטן של אבירים חסרי משמעת ואוצר מדינה ריק ממשאבים.
ביולי 1100 ערכו מתקפה צבאית על היישוב העירוני בחיפה.
על מנת לכבוש את העיר טנקרד, נסיך הגליל הביא לאזור חיפה כוחות רבים הן בים והן ביבשה.
כוחות הימיָה שנעו בכ-200 כלי שיט אל חיפה, הגיעו מהרפובליקה של ונציה.
התושבים היהודים הצטרפו אל חיל המצב הפאטימי הקטן.
כאשר חזרה הסתערות הצלבנים, עמדו היהודים והמוסלמים "בפניהם בגבורה ללא הפוגה".
לאחר הפוגה, חזרו הכובשים הצלבנים והפעילו כוחות מסתערים איתנים.
ולאחר כ-27 ימי מצור, נפל "מבצר חיפה" כשמו העברי, או Castellum Caiphas כשמה הלטיני, בידי הכובשים הצלבנים.
חלק מהתושבים נמלטו אל קיסריה ועכו, שאר התושבים, שלא הספיקו להימלט, נרצחו בידי הצלבנים.
בשנת 1101‚ דחקו הצלבנים את רגלי הפטאמים בארץ הקודש וכבשו את עיר הנמל אפולוניה ביום 29 באפריל לאחר מצור קצר של שלושה ימים.
עם כיבוש ארסוף פנו הצלבנים בסיוע צי גנואזי לכיבוש קיסריה, לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר בהתקפה על החומות ביום ה-17 במאי אוכלוסיית העיר שנמלטה למסגד נטבחה.
מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז בישופות קיסריה.
התבוסות בקרבות רמלה הביא את הפטימים למצב של תשישות וקיפאון שאפשר לבלדווין להפנות את משאביו ומרצו לכיבוש שאר ערי החוף ובשנת 1110 נכבשו ביירות וצידון ובכך הושלם השלב הראשון של כיבוש מישור החוף ומפעל התבססות הטריטוריאלי של ממלכת ירושלים ונקבעו גבולותיה.
השלב הבא בהיסטוריה של ממלכת ירושלים נקשר באופן בל ינתק בהיסטוריה של המדינות הצלבניות הצפוניות.
פעולות של הצלבנים כנגד שיירות מסחר מוסלמיות עודדו יצירת קואליציה מוסלמית בפיקודו של שרף אדאולה מודוד שליט מוסול שביחד עם האמירים הסלג'וקים בני אורתוק תקף את ממלכת ירושלים מצפון.
השיא של התקפות אלו הגיע במאי 1113 בעימות בין שני הצבאות בצפון ליד צנברה ובסופו הובס צבא ירושלים, אך הצלבנים הצליחו לסגת לכוון טבריה.
הצבא הצלבני מחוזק בגדודים של הנסיכויות הצלבניות תפס עמדה על גבעה מערבית לטבריה ומיד הוקף על ידי הצבא המוסלמי בצורה דומה לאירועי קרב קרני חיטין.
הצבא הצלבני של הממלכה רותק למקום אחד ואיבדו שליטה בארץ.
גדודים מוסלמיים בזזו ערים ונקודות יישוב צלבניות ואיכרים מוסלמים מרדו.
אך הצבא המוסלמי לא הצליח לתרגם את יתרונם לקרב השמדה ולאחר 26 ימים הסיר את המצור והחל לנוע לכוון בית שאן בעוד הצבא הצלבני נע במסלול מקביל - חוסם ומגביל את תנועת המוסלמים.
במצב זה נסוג הצבא המוסלמי צפונה והתפזר.
אירוע זה העלה לבמת הסכסוך את רעיון הג'יהאד והאחדות המוסלמית והראה את חולשת הצלבנים מחוץ להגנת מבצריהם.
בסתיו 1115 ערך בלדווין מסע כיבושים נועז באזור עבר הירדן.
הוא יצא בראש צבא בן מאתיים פרשים וכארבע מאות חיילים רגלים וצעד עד ובנה את מבצר מונראל או בשמו קראק דה מונראל.
בשנה שלאחר מכן כבש בולדווין במסע נועז עוד יותר ובראשות 60 פרשים את עקבה לחופי מפרץ אילת, תוך שהוא משיג שליטה על הדרך הימית והיבשתית מחצי האי ערב למצרים, נתיב ששימש כעורק מסחרי וכציר חשוב של עולי רגל למכה ומייסד את נסיכות עבר הירדן הצלבנית.
הקואליציה המוסלמית הצפונית שהתפרקה עם מות מודוד חזרה והתאחדה תחת בורסוק הסלג'וקי שמסעו אל סוריה נתקל בקואליציה צלבנית בראשות רוג'ר נסיך אנטיוכיה, עם צבאות סורים של שליטי חלב ודמשק.
הצבא הצלבני נפגש עם הצבא הסלג'וקי בתל דנית ביום 15 בספטמבר 1115 והנחיל למוסלמים מפלה מוחצת שבעקבותיה הצליחו הצלבנים להטיל מוראם ומרותם על חלב, שייזר וחומס.
בשנת 1118 יצא בלדווין למסע הנועז ביותר - תקיפת מצרים תוך חציית מדבר סיני מתוך מטרה לדחוף את האיום המוסלמי-מצרי והפיכת המדבר לאזור חיץ.
באביב 1118 יצא הצבא הצלבני שמנה 216 אבירים וכ 400 חיילים רגלים חצה את המדבר באחד עשר יום והופיע מול חומות העיר פלוסיום עיר בדלתה של הנילוס על גבולה המזרחי של מצרים, כבש בזז ושרף את העיר.
משהוברר כי המלך נמצא על ערש דווי נסוג הצבא הצלבני.
בדרך חזרה, בסמוך לאל עריש נפטר בלדווין ביום 2 באפריל 1118 וזכרו נשתמר בשמה של ימת ברדוויל.
קרבות רמלה הוא שם המתאר סדרה של עימותים צבאיים שנערכו סביב העיר רמלה בין צבא ממלכת ירושלים לצבא מצרים הפטימית.
קרבות אלו שנערכו בעשור הראשון של המאה ה-12, היו הניסיון המצרי העיקרי להשיב לאחור את הגלגל של מסע הצלב הראשון, כיבוש ירושלים ולהרוס את המדינה הצלבנית.
ההיסטוריוגרפיה מונה שלושה קרבות עיקריים ובמקביל נערכו מספר עימותים בהיקף קטן יותר באזור בין יבנה- רמלה - לוד ויפו.
בכל אחד מהעימותים העיקריים נמתחה היכולת הצבאית של ממלכת ירושלים עד לקצה ועיקר כוחה הצבאי הושקע במאמץ - והימור להדוף את הכוחות המצרים.
בספטמבר 1101 התחולל קרב רמלה הראשון.
הצבא המצרי שגודלו מוערך ב-10,000 חיילים פלש לארץ ישראל דרך אשקלון וחנה מול רמלה.
הצבא הצלבני בפיקוד בלדווין הראשון שמנה כ-260 פרשים וכ-900 חיילים רגלים התחלק ל-5 גדודים ותקף את הצבא המצרי תוך ניצול גורם ההפתעה.
בקרב פנים אל פנים אכזרי נהדף הצבא המצרי וברח בבהלה אל אשקלון בעוד הצבא הצלבני מזנב בבורחים עד לגבולות העיר.
במאי 1102 התחולל קרב רמלה השני.
צבא מצרי ובו כ-20,000 לוחמים יצא מאשקלון לכוון לוד כבש את העיר ושרף את כנסייתה.
המלך הצלבני בלדווין הראשון יצא מירושלים בראש 500 חיילים בלבד בחשבו כי הוא עתיד לעמוד מול כוח פשיטה קטן יחסית.
בקרב הראשון נהרגו ונשבו רוב האבירים הצלבניים והשאר בראשות המלך ברחו אל רמלה.
בלילה ברח המלך מתוך העיר רמלה והגיע לארסוף.
באותו זמן פנו המצרים מלוד והטילו מצור יבשתי וימי על יפו.
המלך הצלבני הצליח לאסוף כוחות משאר ערי הממלכה ובהגעת צי נוצרי עם עולי רגל פרץ מתוך העיר הנצורה והביס את הצבא המצרי.
קרב רמלה השלישי התרחש ביום 27 באוגוסט 1105 במישור בין יבנה (איבלין) לרמלה בין צבא צלבני שמנה כ-500 פרשים וכאלפיים חיילים רגלים ומולו צבא מוסלמי מאוחד של מצרים שמנה כחמשת אלפים פרשים ומספר לא ברור של חיילים רגלים מסודאן וכ-1300 פרשים רכובים מדמשק.
הקרב נמשך לאורך כל היום, כשלחימה אכזרית ופרועה גובה קורבנות קשים משני הצדדים.
בסיכומו של דבר לא יכלו המוסלמים להתקפות האבירים הצלבניים וברחו משדה הקרב, המצרים לכיוון אשקלון וצבא דמשק נסוג צפונה לכיוון דמשק.
ביום 14 באפריל 1118 הוכתר בלדווין מבורק כבלדווין השני, מלך ירושלים.
האחרון למלכים הצלבנים שבאו לארץ הקודש עם גייסות מסע הצלב הראשון.
צירוף מקרים פוליטי הניח בידיו את העוצרות על אנטיוכיה וסניור של רוזנות אדסה.
חלק מתקופת מלכותו היה בלדווין השני בבחינת נפקד מאחר שהיה בשבי המוסלמי בין השנים 1123 עד 1125, בעוד המדינה נמצאת תחת שלטון עוצר.
אירוע זה שהיה מכניס נסיכות מוסלמית למצב של כאוס מוחלט, לא גרם לזעזוע פוליטי של ממש בממלכת ירושלים והוכיח את יציבותה וחוסנה.
מלכה החדש של ירושלים בלדווין השני יצא לפגוש את המוסלמים בתל דנית ועצרו את הצבא הסלג'וקי.
בסדרת קרבות קשים שנמשכו לאורך 4 שנים עד ל-1123, המצביעים יותר מכל על יכולתם המופלאה של הצלבנים להתאושש ממפלות שלכאורה נראות אנושות ולהפוך את הקערה על פיה, הצליח בלדווין להחזיק את השטחים שאבדו ומותו של אלגאזי פיזר את סכנת הג'יהאד המחודש.
במהלך חודש מאי 1123 יצא צבא מצרי מבסיסו שבאשקלון וכיתר את עיר הנמל יפו מתוך תקווה שהעדרו של המלך הצלבני תוציא את רוח הלחימה מהמפרשים הנוצריים.
אסטאש גרנייה, עוצר ממלכת ירושלים ואדון קיסריה וצידון, גייס את צבא הממלכה שעצם ריכוזו בקאקון הספיקה לגרום נסיגה מצרית לאזור יבנה.
בקרב שהתרחש ביום 29 במאי נחלו המצרים תבוסה מכרעת שלמעשה שיתקה את הצבא המצרי.
תקיפה מקבילה של צי ונציאני בן 300 ספינות השמידה את הצי המצרי והפקיעה לתקופה ארוכה את העליונות המוסלמית על הים.
הזדמנות זו הביאה להטלת מצור על צור שהחל בפברואר 1124 ונמשך חמישה חודשים.
משנכזבה תקוות הנצורים לקבלת עזרה מבחוץ הם נכנעו בתנאי שיינתן להם לעזוב את העיר והצלבנים חילקו את שלל העיר עם הוונציאנים.
לאחר שהצלבנים קיבלו - ללא קרב - את השליטה על מבצר הבניאס הסתמן סופית הגבול הצפוני של ממלכת ירושלים.
הוא נקבר בכנסיית הקבר בירושלים וקברו השתמר שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808.
לאחר שנואש מלצפות לבן זכר שירש את מקומו, הכריז המלך בלדווין כי בתו הבכורה מליסנדה תירש אותו לכשימות, ובשנת 1129 העניק לה את התואר "בת המלך ויורשת העצר של ממלכת ירושלים" (filia regis et regni Jerosolimitani haeres).
ברצונו לחזק את שלטונה העתידי החליט בלדווין טרם מותו להשיא את בתו לפולק מאנז'ו.
הפגנת כוח צבאי ומצור על יפו שכנעו את הווסל הבוגדני לקבל את מרותו של פולק.
אירועים אלו היו אבני הדרך הראשונות בהתגבשות מעמד האצולה של ממלכת ירושלים ככוח אופוזיציוני וכבד משקל בשליטה על ממלכת ירושלים.
תהליך ההתבצרות דרש את רוב משאבי הממלכה, ריתק כוחות גדולים, ומנע מבצעים צבאיים נרחבים.
תקופת שלטונו של פולק מאנז'ו עמדה בסימן עלייתו של עמאד א-דין זֶנגִי איש צבא סלג'וקי ששירת את האמירים העיראקיים שנלחמו תחת דגל האסלאם כנגד הצלבנים וידוע כמי שריכז את כוחות האסלאם למלחמה בצלבנים ובישר את דרכי הפעולה של יורשיו נור א-דין וצלאח א-דין.
לאחר ביסוס מעמדו בסוריה יצא זנגי לסדרת מסעות מלחמה שנגסו בשטחן של המדינות הצלבניות הצפוניות מבלי שצבא ממלכת ירושלים יבוא לעזרה.
בשלב זה ביקש שליט דמשק מועיין א-דין אונור את עזרת ממלכת ירושלים במאבקו מול זנגי.
צבא ממלכת ירושלים יצא לשחרר את דמשק מהמצור של צבא זנגי בשנת 1140. הצבא הסלג'וקי של זנגי נסוג מסוריה - לתמיד, ובני הברית המוסלמית נוצרית צרו וכבשו את הבניאס שהועברה לצלבנים.
גורם נוסף שבחש באירועים לאורך החוף הסורי היה האימפריה הביזנטית, ששליטיה ראו את האזור כשטח מחיה טבעי ואת נסיכות אנטיוכיה כבעלת חובת נאמנות לאימפריה.
הקיסר הביזנטי יוחנן השני קומננוס, אחד הגדולים בהיסטוריה של האימפריה ואיש צבא מובהק, הצליח בסדרה של מערכות להחזיר לאימפריה שטחים אבודים באסיה ואירופה.
בשנת 1137 יצא הקיסר למסע דרומה, כבש את ארמניה ושם את העיר אנטיוכיה תחת מצור.
במשא ומתן שנכפה על הצלבנים הוכר הקיסר כשליט העליון באנטיוכיה, דגל הקיסרות הונף על מבצר העיר ובאביב 1138 יצאו הביזנטים והצלבנים למסע משותף כנגד חלב שנסתיים באכזבה ובנסיגה בעוד צבאו של זנגי מחזיר את המצב לקדמותו.
בשנת 1142 חזר הצבא הביזנטי ושם את אנטיוכיה תחת מצור לאור סירוב אציליה לעמוד בהתחייבויות כלפי הקיסר.
בקשתו של יוחנן קומנינוס מפולק לבקר בכנסיית הקבר קיבלה אישור בתנאי שהמלך יבוא ללא צבאו.
בחורף 1143, בטרם נסתיים המשא ומתן, נפטר הקיסר מפצעים שנגרמו במהלך מסע ציד והצבא הביזנטי נסוג ממצור אנטיוכיה ומכוונתו להטיל מרות על ממלכת ירושלים.
בשנת 1143 יצא הזוג המלכותי של ירושלים לחופשת סתיו בעכו.
במהלך מסע ציד מעד סוסו של פולק, והוא נפל מגבו ונחבל קשות בראשו.
הוא הובהל לעכו ושם מת מפצעיו.
הוא נקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות ו"מבצר" צלבני שהגן על גבולן הצפוני של מדינות הצלבנים.
מבודדת ומוקפת באמירויות מוסלמיות בהיותה "עמדה קדמית" סבלה הנסיכות מזעם ההתקפות המוסלמיות שהביאו להרס חיי הכלכלה ולהגירת אוכלוסייה.
בנובמבר 1144 הופיע זנגי בראשות צבאו מול חומות אדסה וצר על העיר.
ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של זנגי אל תוך העיר ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה.
כך נפלה בידי האסלאם הבירה של הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים.
ההלם והזעזוע על נפילת המדינה הצלבנית הם שהולידו את מסע הצלב השני.
הממלכות הנוצריות התלכדו מחדש תחת כנפי האמונה הנוצרית וצבאותיהם התגייסו לצבא צלבני היוצא להשיב את הגלגל לאחור.
מסע הצלב השני יצא מצרפת ומגרמניה, בעקבות כיבוש נסיכות אדסה, אל ארץ ישראל ונערך בין השנים 1147 – 1149. ההכנות והתעמולה למסע החלו בשנת 1145 ונוהלו בעיקר על ידי הכומר ברנאר מקלרבו.
תעמולה זו לוותה בפרעות ובגזירות נגד האוכלוסייה היהודית אולם פרעות אלו היו מתונות ביחס לפרעות שליוו את מסע הצלב הראשון וברנאר מקלרבו פעל להפסקתם.
בשנת 1147 יצא מסע הצלב לדרכו מאירופה ועבר דרך קונסטנטינופול.
בסדרת קרבות שנערכו באסיה הקטנה נגד כוחות טורקים וסלג'וקים נהרגו רוב משתתפי מסע הצלב ורק שרידים ממנו הגיעו דרך הים לחופי ארץ הקודש.
בהגיעם לארץ עלו צלבני מסע הצלב על דמשק והטילו מצור על העיר – שנכשל כישלון מחפיר.
באביב 1149 יצאו אחרוני האבירים האירופאים מארץ הקודש.
מסע הצלב השני לארץ הקודש נסתיים בכישלון מוחלט.
בזבוז של משאבים אנושיים כסף ורכוש לא הצליחו להחזיר את אדסה ולא שיפרו במעט את מצבה של ממלכת ירושלים.
הזעזוע מהכישלון והשבר האידאולוגי יביאו לכך שמסע הצלב הבא ייצא מאירופה רק לאחר קרב קרני חיטין והתמוטטותה המוחלטת של ממלכת ירושלים.
קרעים נוצרו בין אבירי הממלכה הירושלמית לאבירי אירופה ובין הכנסייה למאמינים.
לאחר מותו של פולק בתאונת ציד בשנת 1143 היה בנו בלדווין השלישי, מלך ירושלים בן שלוש עשרה בלבד.
סמכויות השלטון ניתנו בידי המלכה כעוצרת שזכתה לתמיכת כל הכפופים לה, הן בתחום הצבאי, בתחום הדתי ובתחום האזרחי.
בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-12 התדרדרו היחסים בין המלכה והמלך בנה עד שבשנת 1152 פנה בלדווין לפטריארך הירושלמי בבקשה להמליכו כמלך יחיד בכנסיית הקבר, אולם הפטריארך סירב לעשות כך.
כתגובה לסירוב יצא בלדווין לתהלוכת הכתרה עצמית ברחובות ירושלים, כשלראשו זר עלי דפנה.
תוכנית לחלוקת השלטון בממלכת ירושלים נדחתה על ידי בלדווין ובמהלך צבאי מהיר הוא תפס את המרכזים האסטרטגיים בממלכה בעוד מליסנדה ובנה הצעיר אמלריך מוצאים מקלט במצודת ירושלים.
בהתערבות הכנסייה הגיעו הצדדים להסכם לפיו המלכה ופמלייתה יעברו לעיר שכם, שם תשלוט מליסנדה עד יום מותה, ואילו בלדווין מצידו התחייב שלא לצאת נגדה יותר לעולם.
בשנת 1153 נערך פיוס בין בלדווין ומליסנדה והחל משנת 1154 שותפה מליסנדה במרביתם של תהליכי קבלת ההחלטות בממלכה והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים.
בשנת 1161 חוותה מליסנדה ככל הנראה שבץ מוחי ונפטרה ב-11 בספטמבר של אותה השנה.
מליסנדה נקברה לצד אימה בקבר מרים שם מצוי קברה עד היום.
עשר השנים שלאחר מסע הצלב השני סימנו את המפנה בגורל ממלכת ירושלים.
במהלך תקופה זו השתנה מאזן הכוחות בלבנט.
ממלכת ירושלים התרוקנה מכוח החיות שאפיין אותה, מאידך גיסא האיחוד של הכוחות המוסלמיים סביב הממלכה יצר שינוי של המומנטום ששבר את התוכניות האסטרטגיות הצלבניות והעביר את היוזמה לצד המוסלמי.
השינוי העיקרי בהיסטוריה של ממלכת ירושלים שלאחר מסע הצלב השני הוא שינוי מרכז הכובד ותשומת הלב הצלבנית מסוריה המוסלמית - לאור חשיבותן ההולכת ופוחתת של הנסיכויות הצלבניות הצפוניות שהוריד באופן דרסטי את משקלן הפוליטי ושקיעת מצרים הפטאמית שיצרה ואקום שמשך את בלדווין השלישי וביתר שאת את יורשו אמאלריך הראשון.
כיבוש או שליטה במצרים הפך למטרה של המדיניות הצלבנית ובמקביל למטרה של השליטים המוסלמיים של עיראק וסוריה - הראש והראשון להם - מחמוד אבן עמאד א-דין זנגי הידוע בשם נור א-דין -בנו השני של עמאד א-דין זנגי.
משהוכרע המאבק על מצרים לטובת המוסלמים נחרץ גורלה של ממלכת ירושלים.
נור א-דין יצא מחלב שנמסרה לשלטונו לאחר מות אביו ובסדרה של מהלכים צבאיים, תוך ניצול התעוררות דתית מוסלמית וכוח הזרוע הצליח לאחד את סוריה.
כיבושה המוחלט של סוריה ובראשה דמשק בשנת 1154, היו הצעדים שדחקו את הצלבנים ולמעשה הכריעו את המערכה הפוליטית בצפון הממלכה.
מול מהלך זה ניסה בלדווין השלישי בראייה מרחיקת לכת ליצור חזית נוצרית אחידה שבסיסה הצבא הביזנטי בשיתוף עם המדינות הצלבניות וארמניה מתוך כוונה לפרק את טבעת החנק סביב ממלכת ירושלים.
בספטמבר 1158 נישא בלדווין לתיאודורה קומננה נסיכה ביזנטית בת 13 שקיבלה כמתנת חתונה את עכו בעוד האימפריה הביזנטית מקבל הכרה במעמדה ותביעותיה באנטיוכיה.
הקיסר הביזנטי נשא לאישה את מריה מאנטיוכיה בדצמבר 1161, וחיזק את קשריו עם ממלכת ירושלים מחד ואת תביעתו לשלטון בנסיכות אנטיוכיה.
תוכנית זו עלתה על שרטון משהוברר כי לאימפריה הביזנטית חישובים פוליטיים שונים שהובילו אותה לברית עם נור א-דין בעצמו, מתוך תקווה כי הוא ישמש כמשקל נגד לאיום הסלג'וקי באסיה הקטנה ויבלום את שאיפות הצלבנים בסוריה.
בלדווין השלישי מת, ככל הנראה בביירות, במהלך חודש פברואר 1162. לדברי ההיסטוריון הצלבני ויליאם מצור הוא הורעל על ידי רופא נוצרי-יווני.
אשתו תיאודורה בת ה-16 פרשה מחצר המלוכה ועברה לעכו.
לזוג לא היו ילדים, ועל כיסא המלוכה עלה אחיו של בלדווין – אמלריך רוזן יפו ואשקלון.
אמלריך היה נשוי לאגנס מקורטניי, ועם עלותו לכס המלוכה נפרד ממנה, אף על פי שהיו להם במשותף בן ובת: בלדווין וסיבילה.
בשנת 1167 הוא נשא לאישה את מריה קומננה, אחיינית מדרגה שנייה של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון ממנה נולדה לו בתו איזבל.
באותה תקופה הטיל אמלריך על ויליאם מצור, הארכיבישוף של העיר צור, את מלאכת כתיבת ההיסטוריה של ממלכת הצלבנים.
המאבקים בין מליסנדה לבלדווין השלישי, ולאחר מכן נישואיו של אמלריך לנסיכה ביזנטית במקום אשתו אגנס, הביאו ליצירת סיעת אצילים מקומית הידועה גם כסיעת הברונים.
סיעה זו התגבשה סביב משפחות אצולה מבוססות שהלכו וצברו כוח פוליטי וממון.
בראשן עמדה משפחת איבלין, שקשרי נישואים ונכסיה הרבים הקנו לה השפעה כבירה בחצר המלוכה וסמכות גדולה בתוך השטחים שבשליטתם, שהלכו ודמו למדינות בתוך ממלכת ירושלים.
מנגד נוצרה סיעה שידועה כסיעת החצר שהתרכזה סביב חצר המלוכה.
סיעה זו הורכבה מאנשי החצר ומשכבת אצילים מאירופה שנוכחותם שימשה את החצר במאבקה לשמירת כוחה.
אצילי הארץ התרכזו סביב מריה קומננה ובתה איזבל כיורשת לגיטימית של בלדווין הרביעי, בעוד אגנס מרכזת את סיעת החצר סביב בתה סיבילה כיורשת לגיטימית מטעם סיעת החצר.
סיעות אלו יחברו למסדרים הצבאיים ולבסיסי כוח פוליטי נוספים במדינה ובעיקר הכנסייה ומועצת האצילים.
בסיכומו של דבר יתגבשו שתי סיעות יריבות בממלכת ירושלים שכל אחת שואפת לתפוס ולהחזיק בשלטון - תהליך שיגיע לשיאו עם מותו של בלדווין השלישי ובעת מלכותו של בלדווין הרביעי.
עלייתו לשלטון של הילד בלדווין החמישי יביא את ניהול הממלכה לידי סיעת החצר ויעמיקו את היריבות בין סיעות האצולה שבעת המלחמה מול צלאח א-דין יביאו לידי ביטוי וידגישו את נקודות התורפה של ממלכת ירושלים וימנעו איחוד של השורות מול האיום.
אשקלון שכונתה על ידי המוסלמים "ארוסתה של סוריה" - תמיד קוץ בצידה של ממלכת ירושלים - הציבה בעיה טקטית ואסטרטגית בפני הצלבנים.
כפתרון טקטי בנו הצלבנים טבעת מבצרים מסביב לאשקלון.
ב-25 בינואר 1153 עלה צבא ממלכת ירושלים על אשקלון ושם עליה מצור, לצורך כיבוש העיר נאספו כל הכוחות הצבאיים של ממלכת ירושלים כולל המסדרים הצבאיים וכן אצילים בעלי קרקעות וראשי כנסיות למרות זאת היה מספר הלוחמים בחיל המצב המצרי לפחות כמספר התוקפים אם לא למעלה מזה, וברשותם מאגרי מזון גדולים.
לאורך החודשים שנמשכו התנהלו התקפות והתנגשויות ללא הפסקה אך מבלי שהצלבנים מצליחים לפרוץ אל תוך העיר.לבסוף, ביום ה-19 באוגוסט, נפרצו חומות העיר ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה.
בשלב זה איבדו אנשי העיר תקווה וב-22 באוגוסט ביקשו המגינים להיכנע תמורת ההבטחה כי יינתן להם לצאת למצרים.
אשקלון הפכה לעיר צלבנית וארץ ישראל כולה הייתה בשליטת הצלבנים – ללא מובלעות מוסלמיות.
במקביל לעלייתו לשלטון של אמלריך הגיע לשיאו תהליך התפוררות המשטר במצרים.
הח'ליף הפטאמי האחרון - ילד בן 9 איבד את השליטה פקידיו הבכירים רבו על הבכורה, וסירבו לשלם את דמי החסות ששולמו לממלכת ירושלים לאחר כיבוש אשקלון ובשנת 1163 יצא אמלריך למסע כיבוש ראשון אך פתיחה של סכרי הנילוס והצפת הדלתה הביאו לנסיגה צלבנית זמנית.
אל החלל נשאב נור א-דין שנדחף, ללא התלהבות, לפעולה צבאית במצרים על ידי המצביא אסד א-דין שירכוה שנכנס למצרים עם בן אחיו צלאח א-דין, הצבאות הסורי וצבא פולש צלבני שנכנס למצרים בעקבותיו נפגשו מול חומות בלביס שבדלתא.
על מנת לחלץ את צבאו הנצור במצרים כבש נור א-דין את מבצר חראם השייך לנסיכות אנטיוכיה ולאחר מכן את מבצר הבניאס ואילץ את אמלריך לבוא במשא ומתן על פינוי הדדי של מצרים.
המסע השני למצרים נסתיים ללא רווח צלבני והוציא מיד ממלכת ירושלים מאחזים אסטרטגיים בצפון.
בתחילת 1167 יצא שירכוה בחזרה למצרים ובעקבותיו - הצבא הצלבני במסע שתוכנן בדקדוק ומומן על ידי מס על נכסי הדלא ניידי של אזרחי ממלכת ירושלים ובהבטחה של הווזיר המצרי שַאוַור לתשלום פרס כספי גבוה ומס קבוע לממלכת ירושלים עבור חילוץ מצרים השיעית מכיבוש על ידי צבא סוני-סורי.
הצבאות נפגשו לקרב חסר הכרעה ולאחריו נסוג הצבא הסורי לאלכסנדריה.
לאחר מצור של שלושה חודשים הגיעו הצדדים להסכמה על נסיגה משותפת ממצרים.
אמלריך חזר עם סכום גדול של כסף ונציב צלבני בקהיר פיקח על תשלום המס השנתי בעוד חיל מצב צלבני שומר על שערי העיר.
בשנת 1168 יצא אמלריך למסע רביעי למצרים מתוך כוונה להפוך את מצרים למדינת חסות בשלטון צלבני מלא, את המהלך הובילו האבירים של מסדר ההוספיטלרים שראו בחולשת מצרים הזדמנות לרווח כספי.
בסוף חודש אוקטובר 1168 ריכז המלך אמלריך את הצבא הצלבני באשקלון ולאחר מסע של עשרה ימים הגיע הצבא הצלבני אל חומות בלביס.
לאחר מצור של 3 ימים נכבשה ונשדדה העיר ותושביה נרצחו.
הצבא הצלבני מתוגבר בכוחות מצרים ברשות אמירים אויבי הווזיר צעד אל קהיר.
כתוצאה מפאניקה שאחזה בו הורה שאוור לשרוף את פוּסְטָט העיר העתיקה של קהיר שבערה במשך 54 ימים בעוד תושביה נמלטים על נפשם.
המשא ומתן עם הווזיר נקלע למבוי סתום בעוד צבא סורי גדול עושה דרכו אל מצרים.
תחת איום כיתור מצד הסורים והמצרים נסוגו הצלבנים לבלביס ומשם חזרו בינואר לארץ ישראל.
הרפתקאה זו רוששה את האוצר הירושלמי ודחפה את מצרים לשליטה סורית ישירה של שירכוה כנציבו של נור א-דין.
ביום 23 במרץ 1169 מת שירכוה ואת מקומו תפס צלאח א-דין.
על רקע זה נערך המסע האחרון של אמלריך למצרים אותו מגדיר פרופסור פראוור כ "ניסיון אחרון של יאוש לשנות את פני המציאות" בשילוב עם צי ביזנטי גדול יצאו הצלבנים למצרים וכבשו את העיר טאניס ביום 27 בדצמבר 1169 ושמו את העיר המבוצרת דמיאט במצור.
לאחר חודשיים של קרבות וחילוקי דעות בין הביזנטים לצלבנים הגיע אמלריך להסכם עם מגיני העיר על נסיגת הצלבנים תמורת תשלום.
מסכת העימותים הצלבנים - מוסלמים במצרים הסתיימה במהפך שלטוני, השושלת הפאטמית - שיעית ירדה מבמת ההיסטוריה וצאלח א- דין ייסד את השושלת האיובית.
בשלב זה התמקד צלאח א-דין בביסוס שלטונו בשתי חזיתות: אחת פנימית- מצרית בה הוא התמודד מול אופוזיציה שיעית וכוחות מקומיים שהתנגדו למהפך השלטוני שבא מבחוץ.
ושנייה מול אדונו נור א-דין.
במשך תקופה זו ירדה הפעילות המוסלמית מול ממלכת ירושלים בעוד עיקר תשומת הלב התמקד בעימות המתקרב בין סוריה למצרים.
צלאח א-דין שמר על אש העימות ובנה מוניטין של אביר האסלאם אך נמנע מלפגוע אנושות בממלכת ירושלים.
בחודש דצמבר 1170 יצא צלאח א-דין למסע מלחמה ראשון כנגד ממלכת ירושלים ולאחר סדרת התנגשויות ללא הכרעה בעזה ומבצר דרום נסוג הצבא המצרי וחזר והופיע באילת וכבש את אי האלמוגים בעזרת ספינות מתקפלות שהובאו ממצרים.
במשך ארבע השנים שלאחר מכן התקיף צלאח א-דין את המבצרים הצלבניים בעבר הירדן בסדרה של מסעות מלחמה במהלכם נמנעו הצדדים הניצים מקרב מכריע וצלאח א-דין נמנע משיתוף פעולה עם נור א-דין.
עבור צלאח א-דין שימשה ממלכת ירושלים כמדינת חיץ בינו לבין נור א-דין ובשלב זה קיומה היה בעל ערך אסטרטגי.
ממלכת ירושלים פעלה מאחורי הקלעים על מנת לערער את שלטונו של צלאח א-דין.
הצלבנים השתמשו בשירותיהם של כת החשישיון (חשאשינים) וקושרים מהמשטר הפאטאמי-שיעי שצעדיהם תואמו על ידי שגריר צלבני שנשלח לחצר צלאח א-דין.
באפריל 1174 נחשפו הקושרים והוצאו להורג, וביום ה-15 במאי מת נור א-דין והותיר את הזירה המוסלמית פתוחה.
השבר בין מצרים לסוריה הפך למוחלט, וצלאח א-דין הפך לשליט עצמאי שאינו מקבל מרות חיצונית ופועל להשתלט על נכסי אדונו המת.
מעתה הפכה ממלכת ירושלים מנכס אסטרטגי לכלי לאיחוד העולם המוסלמי - תחת שלטון בית איוב והמלחמה בכופרים שימשה כעילה לכיבוש סוריה עיראק ואיחודן עם מצרים.
לצורך זה חזר השימוש ברעיון הג'יהאד שאיפשר איחוד אידאולוגי דתי ורגשי של עולם מוסלמי מפוצל, והפנייתו כנגד ממלכת ירושלים.
עם מות אמלריך הראשון עלה לכתר בשנת 1174 בנו הצעיר בלדווין הרביעי והוא בן 13 ונגוע במחלת הצרעת.
אספת גדולי הממלכה החליטה על הצבת ריימון מטריפולי כעוצר בתמיכת סיעת האצולה המקומית ששלטה בבית הדין העליון.
ריימון שלט בממלכת ירושלים עד לשנת 1176, אז הגיע בלדווין לבגרות ונטל לידיו את מוסרות השלטון בממלכה, ככל הנראה בעזרתם של רנו משטיון והמלכה האם שיחדיו היוו את ציר הכוח של השלטון הלכה למעשה.
אחיזתם במוקדי הכוח מתעצמת עם אחיזתם בכנסייה הלטינית של ירושלים על ידי מינוי הירקליוס מקיסריה כאפטריארך ירושלים.
במחקר על ממלכת ירושלים מציין ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טירמן כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט-בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם.
על מנת להבטיח את השלטון גם לאחר מותו הצפוי של בלדווין הרביעי נישאה סיבילה אחותו של המלך לגי דה ליזיניאן בשנת 1180, בהסכמתו של המלך ובתיווך אימו אגנס מקורטניי, מתוך רצון לשמור על יציבות חוקית בתהליך הירושה של הכתר מול סיעת האבירים המקומית.
ההתנגשות הראשונה בין הצבא הצלבני של בלדווין הרביעי לצלאח א-דין אירעה בשנת 1177 בקרב הידוע כקרב גזר.
שני הצבאות נפגשו באזור תל גזר, ביום 25 בנובמבר.
מלכתחילה היו יחסי הכוחות בלתי אפשריים, מול עשרות אלפי חיילים מצרים עמד צבא נוצרי של מספר מאות לוחמים.
הצלבנים הידקו את שורות הפרשים ותקפו את הצבא המצרי.
מעוצמת ההתקפה נשברו שורות הצבא המצרי לאחר קרב קצר החלו המצרים לברוח לכוון דרום כאשר הצלבנים רודפים בעקבותיהם.
הצבא המצרי הושמד לחלוטין בתבוסה הקשה ביותר שספג צלאח א-דין מאויב נוצרי או מוסלמי.
הצלבנים, מתוך הבנה כי הניצחון לא יביא להקלה בלחץ המוסלמי, חתמו על הסכם שביתת נשק עם צלאח א-דין ופנו לנצל את ההפוגה לביצור נקודות מפתח בממלכה.
ירושלים זכתה לטיפול יסודי בביצוריה, שהוזנחו במהלך השנים ועמדו בחלקם על סף התפוררות.
לצורך ביצוע משימה זו הוטל מס כללי על תושבי המדינה שהכנסותיו קודש לשיקום ביצורי ירושלים.
עד לאותו זמן היה נטל תחזוקת מבני הציבור בעיר מוטל על אוצרו הפרטי (המדולדל) של מלך ירושלים, עתה הוברר לרשויות הממלכה כי אין המלך חייב לממן את ניהול המדינה וביצורי עיר הבירה וכי מימון זה הוא חובה של כל האזרחים.
תפיסה זו הייתה חידוש מהפכני במאה ה-12 גם ביחס למדינות אירופה.
כך תרם הצורך לחזק את ירושלים להלכות המיסוי שישפיעו בעתיד על סדרי המנהל בעולם המערבי.
בשנת 1179 ביצר בלדווין במאמץ וממון רב את מעברות הירדן בגשר בנות יעקב, בנה את מצד עתרת (נקרא גם שסטלה) ומסר אותו למסדר הטמפלרים.
ביום 10 ביוני נפגשו הצלבנים בראשות בלדווין והצבא המוסלמי בעימות הידוע כקרב מרג' עיון בו הובס הצבא הצלבני, בלדווין נמלט משדה הקרב והמוסלמים החריבו את מיצד עתרת.
בשנת 1180 חתמה ממלכת ירושלים על הסכם שלום למשך שנתיים עם צלאח א-דין שאותה ניצל המוסלמי לחיזוק אחיזתו ושליטתו בסוריה בעוד הצלבנים נחלשים ברוח ובחומר.
ההיסטוריון ויליאם מצור הרגיש את הייאוש הפושט בממלכה והחליט להפסיק את כתיבת חיבורו על ההיסטוריה של ממלכת ירושלים בשנת 1184.
שביתת הנשק הופרה עוד בשנת 1181 על ידי רינו משטיון ששדד שיירה מוסלמית וסירב לדרישת בלדווין להחזיר את הגזילה ולשלם פיצוי.
כתגובה ערך צלאח א-דין סדרה של התקפות שכוונו בו זמנית למבצרי הצלבנים בעבר הירדן ולטריטוריות הצלבניות באזור הכנרת.
סדרת התקפות אלו הגיעו ביולי 1182 לשיא ראשון, הצבא של ממלכת ירושלים התרכז בציפורי ועקב אחרי הגדודים המוסלמיים שהשמידו רכוש והרגו באיכרים באזור בקעת הירדן.
באזור המצודה של בלוואר נפגשו הצבאות מתוך מטרה להגיע להכרעה ומתוך רצון של צלאח א-דין להשמיד את צבא הממלכה.
למרות יתרון מוסלמי אדיר במספר החיילים שברו ההתקפות של האבירים הצלבנים את המערך המוסלמי וצלאח א-דין נסוג לדמשק.
בחודש אוגוסט 1182 תקפו המוסלמים את ביירות מצפון וגייס מצרי תקף את עזה.
תגובה צלבנית נמרצת והתגוננות עיקשת של מגיני ביירות הביאו לנסיגה מוסלמית והפסקה במתקפות.
הפוגה זו ניצלו הצלבנים לעריכת מתקפה נועזת שיצאה בשנת 1183 ממצודת כרכ שבשליטת רינו משטיון.
אוניות שחלקיהן הועמסו על גמלים הורכבו בחשאי במפרץ אילת וחלקן ניתק את מבצר גז'ירת פרעון בעוד שאר הצי יוצא ממפרץ אילת ותוקף את הנמלים שבחצי האי הערבי.
במאמץ אדיר הצליחו השליטים האיוביים של מצרים להדביק את הפושטים הצלבניים ולעצור את מסע השוד שזיעזע את העולם האיסלמי ובייש את צלאח א-דין.
טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיבילה מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ביום 20 בנובמבר 1183.
בשנת 1184 יצא צבא מוסלמי גדול ממדים ומכל רחבי האימפריה האיובית החדשה לכבוש את מבצר כרכ.
צבא צלבני פרץ את המצור והכריח את המוסלמים לסגת.
המאמץ המוסלמי הסתיים בבושה ושני הצדדים שהגיעו לאפיסת כוחות הסכימו בשנת 1185 על שביתת נשק לתקופה של 4 שנים.
את הקלפים של הפוליטיקה הצלבנית טרף מותו הפתאומי של בלדווין החמישי באוגוסט 1186.
מותו של בלדווין החמישי עורר לפעולה את סיעת חצר המלוכה, שניצלה את מעמדה החוקי של סיבילה כיורשת חוקית לכתר על מנת לקדם את בעלה גי דה ליזיניאן כטוען לכתר.
מולה עמד ריימון השלישי, שכינס מועצת אצילים בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים.
סיעת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיבילה ממקום גלותם באשקלון.
ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיבילה בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים.
ריימון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה בעוד סיעת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש.
תקופת שלטונו של גי דה ליזיניאן הייתה קצרה, נמהרת ועומדת באופן מוחלט בצל השואה של קרב קרני חיטין.
הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כיוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע.
הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת, לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה.
הם עצרו לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה.
בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'איבלין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט.
קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות, ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.
צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו.
מסגד אל-אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים.
ממלכת ירושלים השנייה שלעיתים נקראת ממלכת עכו קמה מחורבות ממלכת ירושלים במהלך מסע הצלב השלישי אך הייתה שונה מהממלכה הראשונה בכל אספקט.
באופן גס מחולקת ההיסטוריה של הממלכה השנייה ל-3 תקופות עיקריות:
ממסע הצלב השלישי שהתקיים בין השנים 1190–1192, במהלכו הוקמה הממלכה השנייה בגבולות מצומצמים הנשענים על נמלים לאורך מישור החוף, במהלך תקופה זו התמקדו הצלבנים במאמץ לשמור על המעט הקיים עד לאיסוף כוח שיחזיר את גבולות הממלכה לקדמותם.
ממסע הצלב החמישי שנמשך משנת 1217 עד 1221, שסימן את שינוי הכיוון האסטרטגי של המחשבה הצלבנית למלחמת חורמה בסולטנות האיובית של מצרים, תקופה זו נמשכה עד למסע הצלב השביעי.
עליית הממלוכים לשלטון במצרים ואובדן התקווה הצלבנית לקיום ממלכת ירושלים תקופה זו מתאפיינת באנרכיה, אזלת יד, והתפוררות פנימית מול התקפות וכיבושים מוסלמים שלבסוף הביאו את המדינה למותה.
במקביל, תהליכים אדירים שינו את פני המזרח התיכון ואירופה, ודחקו את ממלכת ירושלים לעמדה משנית.
גורם ראשון המופיע על במת ההיסטוריה העולמית היא האימפריה המונגולית ששינתה את פני המזרח התיכון וביחד עם האימפריה הממלוכית החריבו את הנסיכויות האיוביות וצימצמו את שטחה והשפעתה של האימפריה הביזנטית ולבסוף הביאו עליה חורבן.
אירופה הנוצרית נקרעה במאבקים בין הקיסרות הרומית הקדושה לכס הקדוש שהסיטו את כובד המשקל ותשומת הלב הנוצרית והרחיקו את ממלכת ירושלים ומסעי הצלב כביטוי לדבקות והגשמה דתית.
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן, מי שנשא - עדיין את התואר מלך ירושלים משביו בדמשק, ובאביב אותה שנה יצא לכיוון עכו עם גדוד קטן.
ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ 7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליו.
המצור על עכו נמשך עד לשנת 1191, והיה אקורד הפתיחה של מסע הצלב השלישי.
זמן קצר לאחר תחילת המצור הפך המישור של עכו לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה.
במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין.
מסע הצלב השלישי נערך כתגובה לקרב קרני חיטין, כיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאות צלאח א-דין.
מסע זה, השלישי במסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל, יצא מאירופה בשנת 1190 לאחר תקופת התארגנות ארוכה שבמהלכה פרעו הצלבנים ביהודים תושבי אירופה.
מסע הצלב התנהל תחת הפיקוד של שלושת המלכים האירופאיים החשובים של התקופה: קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, פיליפ אוגוסט (השני) מצרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה.
המחנה הגרמני לא זכה להגיע כלל לארץ הקודש.
ביום 20 באפריל 1191 הופיעו לפני חומות העיר כוחות צרפתיים בפיקודו של פיליפ אוגוסט.
תחילה ניסה המלך הצרפתי להכריע את המצור בסדרת התקפות עזות על ביצורי העיר, שלוש התקפות שנערכו בחודש יוני נהדפו בקושי אך במקביל המשיכה הארטילריה הצלבנית להפגיז את חומות העיר שבקיעים, סדקים ואף הרס מאסיבי ניכרו בהן.
ההתקפות נערכו מאחרי חומות עפר מהודק שהפכו את האש היוונית ששימשה את המגינים לחסרת תועלת.
ביום 8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ביום 2 ביולי התמוטטו חלקים מביצורי העיר, התקפה ראשונה על הפרצה נהדפה והתקפות נוספות נערכו מיום 5 ביולי עד ליום 7 ביולי אך ללא הצלחה.
התקפה נוספת ביום 11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולהסכם כניעה.
כיבוש עכו, בדיעבד נקודת השיא של מסע הצלב, הותיר בארץ את ריצ'רד לב הארי כמפקד יחיד של מסע הצלב.
לאחר הצלחה צבאית בקרב ארסוף התקרבו הצלבנים לירושלים אך נסוגו מבלי לנסות לכבוש את העיר - משיקולים טקטיים ופוליטיים שונים.
ההססנות הצלבנית לנצל את ההצלחה איפשרה למוסלמים להתאושש ולפתוח בטקטיקה חדשה של אדמה חרוכה במהלכה נהרסו עשרות מבצרים ונקודות יישוב על מנת למנוע מהצבא הצלבני נקודות אחיזה.
ההרס הגדול ביותר עבר על אשקלון.
עם תום מסע הצלב התבררו ממדי ההרס, אדמה חרוכה שלא הותירה לצלבנים יכולת להתנחל בחלקי הארץ המרוחקים ממישור החוף.
לאחר עימות צבאי נוסף ביפו שהוביל למבוי סתום עבור שני הצדדים נחתם הסכם שלום בין הצלבנים לבין צלאח א-דין ובעקבותיו עזב המלך האנגלי את הארץ.
ביום 22 באוגוסט 1191, יצא הצבא הצלבני מעכו לכוון דרום למסע של כיבוש מחדש של ארץ ישראל כשמטרתו המוצהרת - כיבוש ירושלים.
ביום שבת ה-7 בספטמבר, בסמוך לארסוף החלו המוסלמים לתקוף את הצבא הנוצרי, קשתים מוסלמיים רכובים המטירו חיצים על הצלבנים כשהם מתרכזים במאסף.
ריצ'רד הורה להמשיך בהתקדמות האיטית עד שהתנאים יבשילו להתקפה מוחצת מבלי להפקיר את החיילים הרגלים.
לאחר שכוח מוסלמי תקף ישירות את המאסף פרצו האבירים ההוספיטלרים את השורות והסתערו, כל מערכת הקרב נשברה והפרשים הצלבנים פרצו את שורות הרגלים אל כוון המוסלמים.
היסטוריונים נוצרים מתארים את ריצ'רד דוהר אל כוון המוסלמים הבורחים מפניו ונתיבו זרוע בגופות חיילים מוסלמים, בעוד היסטוריונים מוסלמים מתארים את עוצמת "חומת הברזל" הצלבנית שהשמידה את הגדודים המוסלמיים.
ההתקפה הצלבנית נערכה בשלושה גלים ועם תום ההתקפה השלישית נפוצו המוסלמים לכל עבר.
קרב ארסוף אחד המפלות הקשות של צלאח א-דין פגעה קשה בצבא המוסלמי שברה את רוחו והוציאה ממנו את הנכונות להתמודד שוב בקרב פנים אל פנים עם הצבא הצלבני.
ביום 20 בינואר 1192, הגיעו לחורבות אשקלון גדודים צלבנים והחלו להקים את חורבות ביצוריה.
במהלך עבודת הביצורים נטשו הגדודים הצרפתים שתקופת שירותם תמה והגיעה אליו הידיעה שאחיו ג'ון העוצר מרד נגדו.
המועצה החליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן - איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו שנשא לאישה את יורשת העצר איזבל הראשונה, מלכת ירושלים.
גם תוכנית זו עלתה על שרטון משנרצח קונארד, ולהציל את ממלכת ירושלים מוואקום שלטוני נישאה אלמנתו בנישואי בזק לאנרי השני, רוזן שמפאן.
המסדר היה מעוניין לחזור בו מהרכישה והיו מוכנים להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי.
לאחר מסע הצלב השלישי נתערער מעמד כיסא מלכות ירושלים, ובהיעדר יורש עבר הכתר לנשים - בנות משפחת המלוכה ולבעליהם השונים.
הוא הועיד לתפקיד את ז'אן מבריין .
ז'אן דה בריין קיבל עליו את התפקיד והפליג לארץ הקודש כשבידו מענק כספי נדיב ממלך צרפת בסך 40,000 לירות כסף, סכום שהושווה במענק נוסף על ידי האפיפיור.
מלווה בגדוד אבירים נחת זא'ן דה בריין בעכו ביום 13 בספטמבר 1210 ונתקבל על ידי האוכלוסייה המקומית הצלבנית ואף האוכלוסייה היהודית הקטנה של ממלכת ירושלים, שקיבלה את פניו עם ספר תורה בידם בסמוך לשפך נחל נעמן.
ב-14 בספטמבר 1210 התחתנה מריה עם זא'ן מבריין בעכו.
וביום 3 באוקטובר הוכתר למלך ירושלים.
בתם היחידה של ז'אן דה בריין ומריה ממונפראטרו איזבל השנייה מירושלים נולדה בשנת 1212. מריה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, ככל הנראה מסיבוכים או רעלת הריון.
עם מותה איזבל ירשה את הזכות לכיסא המלוכה של ממלכת ירושלים ואביה זא'ן מלך בשמה כעוצר.
מצבה של הקהילה היהודית הקטנה של ממלכת ירושלים השתפר בזמן מלוכתו של ז'אן דה בריין, ויהודים עלו לארץ הקודש.
מבתי המדרש של בעלי התוספות, מרביתם מחוג תלמידי רש"י באשכנז ובצרפת ומיעוטם באנגליה ובאיטליה, יצאה תנועת העלייה לארץ ישראל הידועה גם בשם "עליית הרבנים מצרפת ומאנגליה".
העולים היהודים זכו, בבואם לארץ לכתב זכויות חתום מ ז'אן דה בריין במעמדו כמלך ירושלים.
בגל הראשון, בין השנים 1211-1209 עלו לארץ ישראל כשלוש מאות תלמידי חכמים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל - הוא "הכהן הגדול, רבנו יונתן הכהן".
מסע הצלב החמישי נמשך משנת 1217 עד 1221 ובמהלכו יצאו גדודי צלבנים אירופיים בניסיון להשלים את כיבוש ארץ ישראל וביסוס ממלכת ירושלים, ניסיון שהחל במסע הצלב השלישי.
במסע צלב זה ניסו הצלבנים לפצות על כישלון מסע הצלב הרביעי שלא הגיע כלל לארץ ישראל, וכיוונו, בתחילתו, את עיקר מאמציהם הצבאיים לארץ הקודש.
למסע היו שני שלבים עיקרים.
בחלק זה של המסע השתתפו בעיקר נוצרים ממדינות אירופאיות קטנות יחסית, כמו דנמרק, הונגריה ואוסטריה.
לאחר התפזרות חלק גדול מהצבא הנוצרי יצאו ז'אן דה בריין וליאופולד מאוסטריה בלווית המסדרים הצבאיים דרומה מעכו לבניית מערכת ביצורים על מישור החוף.
ליאופולד וחברי מסדר ההוספיטלרים החלו בבנית הביצורים של קיסריה שנחרבה לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187. במקביל לשיקום קיסריה החלו חברי מסדר אבירי היכל שלמה בבנית מבצר פרגרינורום בעתלית.
בשלב השני יצא צבא צלבני לכיבוש ערי מפתח במצרים, מתוך תקווה לחלץ את ארץ ישראל משלטון הסולטאן האיובי שישב במצרים.
לאחר מצור ממושך, שארך שנה וחצי, נכבשה העיר דמיאט שבמצרים.
הצעות להסכם שלום, שהועברו על ידי הסולטאן, נדחו על ידי נציג האפיפיור שפיקד על המסע.
לאחר עיכוב גורלי, יצא צבא צלבני לכיוון קהיר.