tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמעצב פנים התנסה פנטון בתכנון סביבות שלמות, המדגימות עיצוב רדיקלי המושפעות מסגנון הפופ ארט הפסיכדלי.
סביבות אלו כללו שילוב של חומרים שונים, קווים מעוגלים ודגמים צבעוניים.
דגם מרכזי שעיצב כלל שימוש בעיגולים דקורטיביים והופיע על גבי טפטים ובדים במבחר חללים ציבוריים כגון מלונות.
בין הסביבות הידועות שעיצב היה חלל ארגון הטקסטיל הגרמני (Deutscher Textilverband; 1966) במינכן, שעוצב בעזרת בדים וכורסאות המסודרות בגריד.
בשנת 1998 זכה פנטון באות כבוד (knight's cross of the Dannebrog order) מידי מלכת דנמרק.
ורנר פיימן הוא פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כקנצלר אוסטריה בשנים 2016-2008.
פיימן נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1960.
בין השנים 1985 ל-1988 היה יועץ בבנק Zentralsparkasse שהיום הוא בנק אוסטריה, ולאחר שפרש הפך לדירקטור ב-Viennese Tenants' counselling.
פיימן כיהן בין השנים 1985 ל-1994 כיו"ר הנוער הסוציאליסטי בעיר וינה (Sozialistische Jugend Wien).
ראשית דרכו בממשלת אוסטריה החלה בתפקידו כשר התחבורה, החדשנות והטכנולוגיה בקבינט של הקנצלר אלפרד גוזנבאואר.
ביוני 2008 עמד בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית לבחירות.
כראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט האוסטרי התבקש על ידי נשיא אוסטריה, היינץ פישר, להרכיב ממשלה והפך לקנצלר ב-2 בדצמבר 2008.
ממשלתו הראשונה של פיימן התאפיינה, בעיקר בענייני פנים, במגוון רחב של חקיקה שהתמקדה בביצוע רפורמות בתחומים כגון חינוך וביטחון סוציאלי.
ממשלתו של פיימן הראשונה סיימה את מלוא הקדנציה שלה ובעת ההליכה לבחירות כלליות לפרלמנט האוסטרי ב-2013 - זכתה מפלגתו של פיימן, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, להיות פעם נוספת המפלגה הגדולה בפרלמנט.
לאחר משא ומתן אינטנסיבי עם עמיתיו ממפלגת העם השמרנית בראשותו של מיכאל שפינדלגר הצליח פיימן להקים ממשלת אחדות לאומית, פעם נוספת, ולהישבע אמונים לקדנציה שנייה כקנצלר אוסטריה.
במאי 2016, מספר משברים פוליטיים פנימיים ובמרכזם ההפסד של מפלגתו (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית) בבחירות לנשיאות המדינה במהלך אפריל 2016 (ושל השותפה הקואליציונית שלו עם מועמדה שלה) הובילו להבעת אי אמון כלפי פיימן מצד מספר חברים במפלגתו.
אז התפטר מתפקידו כקנצלר אוסטריה וכיו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
פיימן הוא קתולי, נשוי ואב לשני ילדים.
ורנר פורסמן היה רופא גרמני אשר זכה בפרס נובל לרפואה בשנת 1956 (יחד עם אנדרה פרדריק קורנאן ודיקינסון וו.
ריצ'רדס) על שפיתח הליך המאפשר ביצוע צנתור לב.
בשנת 1929, תחת אילחוש מקומי, הוא החדיר צנתר לזרועו ותוך סיכון חייו העבירו דרך וריד עד לתוך ליבו.
פורסמן נולד בברלין ב-29 באוגוסט 1904. לאחר סיום לימודי תיכון התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת ברלין ועבר את בחינות מקצוע הרפואה בשנת 1928.
פורסמן שיער כי ניתן להחדיר צנתר ישירות לחלל הלב ולהשתמש בו לשימושים שונים כגון החדרת תרופות ישירות ללב, הזרקת חומר ניגודי ומדידת לחץ דם תוך-לבבי.
החשש באותם ימים היה שהחדרת צנתר לחלל הלב עלולה להיות קטלנית.
כדי להוכיח כי השערתו ישימה הוא החליט לבצע ניסוי רפואי על גופו.
בשנת 1929, בעודו עובד בעיר אברסוואלד, הוא ביצע את צינתור הלב האנושי הראשון.
הוא התעלם מסירובו של מנהל המחלקה בה עבד ושכנע אחות חדר ניתוח, בשם גרדה דיטזן, שהייתה אחראית לאספקת כלים סטרילים לסייע לו.
האחות הסכימה, אולם התנתה זאת בכך שהוא יבצע את הניסוי על גופה ולא על עצמו.
אולם פורסמן, קשר את האחות לשולחן חדר הניתוח ועשה עצמו נותן לה הרדמה מקומית וחותך את זרועה, בשעה שביצע את ההליך על עצמו.
הוא אילחש את זרועו באזור המרפק והחדיר צנתר המשמש לניקוז שלפוחית השתן אל תוך וריד שטחי העובר בקדמת המרפק והנקרא Median cubital vein כשהוא דוחף את הצנתר כ-30 ס"מ לתוכו.
רק בשלב זה שחרר את האחות הכפותה, אשר הבינה כי הוא איננו מבצע את הניסוי על גופה, וביקש ממנה לטלפן למחלקת הרנטגן.
הם הלכו יחד ברגל למחלקת הרנטגן אשר הייתה קומה אחת מתחת לחדר בו שהו ושם, תחת שיקוף בפלואורוסקופ דחף את הצנתר כ-30 ס"מ נוספים לתוך חלל בלב.
מצב זה של הצנתר תועד בצילום רנטגן בו נראה הצנתר בתוך הפרוזדור הימני בלב.
הרופא הראשי של בית החולים באברסוואלד נרעש בתחילה ממעשהו של פורסמן, אך לאחר שראה את צילום הרנטגן הבין
את גודל התגלית והוא התיר לפורסמן לבצע צינתור לב נוסף על חולה סופנית אשר מצבה השתפר לאחר שפורסמן החדיר תרופה לגופה בדרך זו.
הפעם בוצע הצינתור ללא צורך בשיקוף לאחר שפורסמן אמד את המרחק הדרוש להחדרת הצנתר ללב.
פורסמן שלח את תיאור הניסוי ותוצאותיו לירחון הגרמני Klinische Wochenschrif (מילולית: רפואה קלינית; שמו היום: Journal of Molecular Medicine).
לאחר הניסוי בעידודו של הרופא הראשי בבית החולים באברסוואלד המשיך פורסמן בהתמחות בכירורגיה, במשרה ללא שכר, בבית החולים שאריטה בברלין תחת הנחיית המנתח הנודע פרדיננד זאורברוך.
אולם, ב-5 בנובמבר 1929, מיד לאחר שפורסם מאמרו בירחון הרפואי, פרסום שזכה להד תקשורתי, הוא פוטר לאלתר ממשרתו על ידי זאוארבוך.
על פי גרסה אחת אמר לו זאוארבוך: "אתה ודאי שאינך יכול להתחיל דרכך בכירורגיה בדרך כזו".
הוא שב לאברסוואלד להשלמת התמחותו ושם ביצע ניסויים בבעלי חיים לשיקוף חלל הלב תוך שימוש בחומר ניגודי ואף המשיך לבצע ניסויים בצינתור לב על גופו, סך הכל ביצע תשעה צינתורי לב עצמיים.
בזכות מחקריו הוא נחשב לאחד מאבות תחום הקרדיולוגיה בכלל וקרדיולוגיה פולשנית בפרט.
בשנת 1931, לאחר שרכש לעצמו שם ומעמד, הוא הוזמן על ידי זאוארבוך לשוב לשאריטה ושהה שם במשך שנה לפני שפוטר שוב משלא עמד בציפיות לפרסומים מדעיים.
בשנת 1932 עבר לעבוד כמנתח בבית חולים בעיר מיינץ, שם פגש את אשתו, רופאה אף היא, והתחתן בשנת 1933. בני הזוג שבו לברלין ופורסמן החל בהתמחות באורולוגיה.
פורסמן היה חבר המפלגה הנאצית בין השנים 1932–1945. בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא, היה רופא צבאי בחזית המזרחית ובצפון ובתום המלחמה היה תקופה קצרה במחנה שבויים.
לאחר המלחמה הוא מצא את משפחתו בכפר קטן ביער השחור ונשאר שם כשלוש שנים כרופא כללי.
לאחר מכן הוא לא מצא משרה כמנתח בבית חולים ושב לעבוד כאורולוג בבאד קרויצנאך (Bad Kreuznach).
הוא כמעט נואש מרצונו לקדם את תחום צינתור הלב, אולם להפתעתו הוזמן לתת את הרצאת הפתיחה של החברה הגרמנית למחקר קרדיולוגי ובשנת 1954 הוענקה לו מדליית לייבניץ מטעם האקדמיה הגרמנית למדעים.
עם זאת הוא כשל בניסיונו לקבל משרת פרופסור באוניברסיטת מיינץ כיוון שלא השלים את עבודת הדוקטורט והאוניברסיטה סברה שהענקת המשרה עשויה לפגוע ביוקרת האוניברסיטה.
בחודש אוקטובר 1956 הוא התבשר כי הוענק לו פרס נובל לרפואה.
לאחר הענקת הפרס, העניקה לו אוניברסיטת מיינץ משרת פרופסור של כבוד לכירורגיה.
ניסיונותיו לקבל משרה טובה יותר כשלו.
עם פרישתו שב ליער השחור.
לפורסמן ואשתו נולדו שישה ילדים.
הוא נפטר ב-1 ביוני 1979 לאחר התקף לב.
וֶרְסְטָה (רבים: ורסטאות) היא יחידת מידה לאורך, שהייתה בשימוש באימפריה הרוסית.
השימוש בוורסטה כיחידת מידת מרחק הופסק בשנת 1918 עם מעבר לשיטה מטרית.
ורנר פרירס הוא איש הבונדסוור ומאז 10 בדצמבר רמטכ"ל המפקדה העליונה של בעלות הברית באירופה.
קיבל הכשרה בחינוך באוניברסיטת המבורג.
ב-1974 התגייס לצבא ולמד טיסה.
ב-1978 הוכשר כטייס מסוקים ושירת בחיל האוויר הגרמני כטייס מסוקים משנת 1979 עד 1980 לאחר מכן עבר לפיקוד 1 של הלופטוואפה והוסיף וכיהן שם עד 1982 כקצין ראשי לתפעול והדרכה לאחר מכן הועבר למיניסטר הטייסת 101 עד 1983.
ב-1987 סיים קורס במכללת צוות בהמבורג ב-1992 קיבל תפקיד במטה המשותף של הכוחות המזוינים שבו כיהן עד 1997. ב-1994 הוצב בבגדאד במסגרת משימה של האו"ם לפקח על השמדת הטילים של סדאם חוסיין.
ב-1995 יצא למשימה שמטרתה הייתה חילוץ והגשת עזרה רפואית לפקחי האו"ם יחד אתו פיקד על המשימה הנס פטר פון קירשבאך.
תמך בסיוע הגרמני לפלישה לאפגניסטן ובתקופות מסוימות פיקד על שלושה רבעים מהחיילים הגרמנים שהוצבו שם.
ב-2003 פיקד על החטיבה הרב לאומית של קאבול.
בשנים 2010-2012 כיהן בתפקיד של "Inspector of the Army" (החליף את ברונו קרסדורף בשנת 2012).
ב-10 בדצמבר 2012 מונה לרמטכ"ל כוחות בעלות הברית באירופה.
ורנר מלדרס היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות עם 101 הפלות מאושרות, בין האייסים המובילים בתחילת מלחמת העולם השנייה.
מלדרס היה טייס קרב מבטיח וכוכב עולה בלופטוואפה, הוא היה הטייס הראשון בהיסטוריית התעופה להשיג 100 הפלות והוא היה מבין 27 חיילים בלבד לקבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
הוא נהרג בהתרסקות מטוס נוסעים מעל שמי פולין.
מלדרס התגייס ללופטוואפה בגיל 21 בשנת 1934, הוא הוסמך כטייס ובשנת 1938 התנדב לשרת בלגיון הקונדור במסגרת מלחמת האזרחים הספרדית.
במהלך מלחמת האזרחים הפיל 18 מטוסי אויב, מה שהפך אותו לאחד מאלופי ההפלות הראשונים של הלופטוואפה הצעיר.
בתקופה זו שירת בטייסת 3 של כנף קרב 88 בפיקודו של אדולף גאלאנד.
בדצמבר 1938 שב מלדרס לגרמניה והוצב בלהק 1 של כנף קרב 133, בנוסף הוא קיבל תפקיד מטה באגף הקרב של משרד התעופה, שם הוא השתתף בפיתוח טקטיקות לחימה אוויריות.
במרץ 1939 קיבל מלדרס את הפיקוד על טייסת 1 בכנף קרב 133 שבהמשך שונה שמה לכנף קרב 53. עם תחילת המלחמה בספטמבר 1939, הוצבה הטייסת בפיקודו של מלדרס בחזית המערבית לאורך הגבול בין צרפת לגרמניה במטרה להגן על שמי גרמניה במקרה של תקיפה אווירית של צרפת או בריטניה.
ב-19 בספטמבר הוא הפיל מטוס קרטיס P-36 צרפתי וזכה כך בצלב הברזל (דרגה שנייה).
406, שני מטוסי קרטיס P-36 הוק וארבעה מטוסי הוקר הוריקן).
עם פרוץ הקרב על בריטניה ביולי 1940, מונה מלדרס ב-19 ביולי למפקד כנף קרב 51 והוא הועלה לדרגת מיור.
הכנף הוצבה באותה עת במנחת סינט-אינגלוורט בפה-דה-קאלה וב-28 ביולי מלדרס לקח חלק בקרב האוויר הראשון שלו בגזרה כנגד מטוסי טייסת 41, במהלכו מטוסו נפגע והוא נפצע מרסיסים ברגלו.
פציעתו מנעה ממנו לחזור לחזית למשך כחודש, אך הוא חזר לפיקוד הכנף כדי לקחת חלק במבצע נשר ('אדלרטאג') ב-13 באוגוסט שמטרתו הייתה הבסת חיל האוויר המלכותי והשגת עליונות אווירית (כהכנה למבצע ארי-הים המתוכנן).
היום הראשון לתחילת המבצע שהיה גם למשמעותי ביותר, כונה 'יום הנשר' וכלל תקיפה אווירית נרחבת כנגד מטרות בבריטניה ולחימה כנגד הכוחות האוויריים.
לקראת סוף אוגוסט 1940, חזר מלדרס לשירות מלא לאחר החלמתו והוא שב לקרבות האוויר הקשים כנגד חיל האוויר המלכותי.
ב-20 בספטמבר הוא הפיל בקרב מעל דרום-מזרח אנגליה שני מטוסי ספיטפייר (מטייסת 92), מה שהביא את מספר ההפלות הכולל שלו לכדי 40 ועל כך עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
הוא היה הטייס הגרמני הראשון במלחמה להשיג 40 הפלות, הוא היה גם לחייל השני סך הכל מתחילת המלחמה שעוטר בצלב האבירים עם עלי אלון, אותו הוא קיבל באופן רשמי על ידי היטלר ב-23 בספטמבר.
ב-25 באוקטובר הגיע מלדרס לכדי 50 הפלות, על כך הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
בתקופה זו חלה בשפעת מה שמנע ממנו לטוס במשך מספר שבועות, לאחר ששב לטוס ב-1 בדצמבר הוא השיג את הפלתו ה-55 ולאחר מכן הוא יצא לחופשה של מספר שבועות במערב אוסטריה.
לקראת סוף פברואר 1941, לאחר ששב לחזית הגיע מלדרס לכדי 60 הפלות, מספר שעלה ל-68 כשהכנף שלו יצאה מחזית הלחימה בצרפת להתארגנות.
מתחילת שירותו בלופטוואפה, טס מלדרס ב-238 טיסות מבצעיות בנוסף ל-71 טיסות תצפית, במהלכן הוא השתתף ב-70 קרבות אוויר והפיל כאמור 68 מטוסי אויב סך הכל.
החזית המזרחית ומפקד ענף מטוסי הקרב
ביוני 1941 הועברה כנף 51 בפיקודו של מלדרס, יחד עם חלק נכבד מיחידות הורמאכט, לגבול ברית המועצות בהכנה למבצע ברברוסה.
ביום הלחימה הראשון ב-22 ביוני, ורנר הפיל שלושה מפציצי טופולב SB ומטוס קרב קרטיס P-36 הוק סובייטיים, על כך הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
מלדרס היה החייל השני שזכה בעיטור זה, לאחר שחברו אדולף גאלאנד מפקד כנף קרב 26, זכה בו יום לפני כן.
ב-30 ביוני הפך מלדרס לאלוף ההפלות המוצלח ביותר כאשר הפיל חמישה מטוסי אויב והגיע כך לכדי 82 הפלות, שתיים יותר משיא ההפלות שקבע מנפרד פון ריכטהופן (שהגיע ל-80 הפלות במהלך מלחמת העולם הראשונה).
ב-12 ביולי 1941, טייסי כנף 51 תחת פיקודו של מלדרס, הגיעו לכדי 1,200 הפלות מתחילת המלחמה בהן 500 רק מתחילת מבצע ברברוסה (במהלך כשלושה שבועות).
ב-15 ביולי, השיג מלדרס את הפלתו ה-100 וה-101, על כך הוא הפך לחייל הראשון מבין 27 חיילים סך הכל שעוטרו בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ב-20 ביולי הוא הועלה לדרגת אוברסט ונאסר עליו להשתתף בקרבות אוויר משום דרגתו ומעמדו בצבא, משום כך הועבר לתפקיד זמני במשרד התעופה של הרייך בברלין ובתחילת אוגוסט מונה למפקד ענף מטוסי הקרב במשרד התעופה.
בתפקיד זה נדרש מלדרס לפעול לפיתוח וזיקוק הטקטיקות והדוקטרינות של יחידות מטוסי הקרב בלופטוואפה, הוא המשיך לפקד בפועל על כנף 51 ואף לטוס טיסות מבצעיות, למרות שנאסר עליו לעשות כן.
ב-22 בנובמבר 1941, מלדרס היה נוסע בטיסה בין חצי האי קרים לגרמניה כדי להשתתף בהלווייתו של ארנסט אודט.
במהלך הטיסה נקלע מטוס ההיינקל He 111 לסופת רעמים והטייס ניסה לנחות במנחת בברסלאו, אך במהלך ניסיון הנחיתה המטוס התרסק ומלדרס יחד עם הטיס ומהנדס הטיסה נהרגו.
ורנר קמפף , היה מפקד שריון בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
קמפף נולד ב-9 במרץ 1886 בקניגסברג.
הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ב-1905, ושירת ברגימנט הרגלים ה-149. במלחמת העולם הראשונה נלחם בחזית המערבית, וסיים אותה בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף קמפף לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, קודם קמפף במהירות, ובאוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-4.
עם פרוץ המלחמה מונה קמפף למפקד דיוויזיית הפאנצר קמפף - דיוויזיית פאנצר מאולתרת, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-1, במסגרת הארמייה השלישית בפיקוד גאורג פון קיכלר.
ב-12 באוקטובר 1939 מונה קמפף למפקד הדיוויזיה הקלה ה-1, ששבוע לאחר מכן הפכה לדיוויזיית הפאנצר ה-6, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת, במסגרת הקורפוס הממונע ה-41 בפיקוד גאורג הנס ריינהרדט.
בינואר 1941 מונה קמפף למפקד הקורפוס הממונע ה-48, וב-1 באפריל הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות דרום, ונטל חלק בקרבות קייב ואומן.
במהלך מתקפת הקיץ ב-1942 פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וכבש את פרבריה הדרומיים של סטלינגרד.
ב-1 בפברואר 1943 לאחר תקופת המתנה בעתודת המילואים, מונה קמפף למפקד פלגת הארמייה קמפף, ונלחם עימה בקרב חרקוב השלישי.
ביולי 1943 השתתפה פלגת הארמייה שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מקבוצת ארמיות דרום שפעלה בגזרה הדרומית.
לאחר כישלון המבצע פוטר קמפף מתפקידו כשעיר לעזאזל, ונשלח לעתודת המילואים.
במאי 1944 מונה קמפף למפקד הכוחות באוסטלנד, אך באוגוסט שוב פוטר מתפקידו.
באביב 1945 נשלח כנציג ה־OKW לפיקוד המערבי, ובאפריל 1945 נלכד בכיס הרוהר ונפל בשבי האמריקאי.
קמפף שוחרר מהשבי ב-1947, והתגורר בבאד הרצבורג עד למותו ב-6 בינואר 1964.
גנרל ורנר קיניץ , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
קיניץ נולד ב-3 ביוני 1885 בהמבורג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס קיניץ לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-64 (ברנדנבורג ה-8 - גנרל-פלדמרשל הנסיך קרל וילהלם מפרוסיה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד פלוגה ברגימנט.
בסוף שנת 1915 מונה לקצין מטה במטה הכללי, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-21. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר קיניץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1925 הועלה קיניץ לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר.
ב-1 ביולי 1929 מונה למפקד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-18, וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באפריל 1932 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-15, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הביצורים בשטוטגרט.
ב-1 במרץ 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-24, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-17.
ב-23 בינואר 1942 פרש קיניץ מתפקידו, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד המחוז הצבאי השני בשטטין.
בינואר 1945 פרש קיניץ לביתו, וב-22 באפריל 1945 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית בסוף המלחמה, נלקח קיניץ בשבי בעלות הברית.
קיניץ שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קיניץ בהמבורג, עד למותו ב-31 בדצמבר 1959.
במתמטיקה, וֶרְסוֹר הוא איבר מנורמה 1 באלגברת הקווטרניונים של המילטון.
לוורסורים קשר הדוק לסיבובים של המרחב התלת־ממדי ויש להם שימושים רבים בגאומטריה חישובית.
ורסורים הוגדרו לראשונה על ידי ויליאם רואן המילטון.
שמם בא מהשורש היווני ורסרי שפרושו לסובב.
כל קווטרניון ניתן לכתוב בצורה כאשר הם מספרים ממשיים.
אוסף הקווטרניונים המדומים הוא מרחב וקטורי תלת־ממדי.
אם הוא ורסור ו- הוא קווטרניון מדומה אז הקווטרניון גם הוא מדומה וההעתקה היא סיבוב במרחב התלת־ממדי של קווטרניונים מדומים.
באופן מפורש, אם כותבים ורסור בצורה
, כאשר הוא קווטרניון מדומה מנורמה 1 ו-, אז הסיבוב שמתאים ל- הוא הסיבוב בזווית סביב הציר .
כל סיבוב במרחב מתקבל משני ורסורים בדיוק כי הסיבוב שמתאים לורסור שווה לסיבוב שמתאים לורסור .
תכונה חשובה היא שהרכבת הסיבובים שמתאימים לוורסורים היא הסיבוב שמתאים למכפלה .
אוסף הוורסורים הוא חבורת לי קומפקטית פשוטה ופשוטת קשר.
חבורה זה היא האיבר היחיד המשותף לשלוש הסדרות האינסופיות של חבורות לי קומפקטיות פשוטות ופשוטות קשר, סדרת חבורות הספין, סדרת החבורות היוניטריות המיוחדות הקומפקטיות, וסדרת החבורות הסימפלקטיות הקומפקטיות.
אפשר לסמן אותה, לכן, בכל אחד מהסימונים , , .
ההעתקה שמתאימה לכל ורסור סיבוב היא הומומורפיזם שהוא כיסוי כפול.
מכיוון שאוסף הוורסורים הוא, טופולוגית, ספירה תלת־ממדית, נובע שחבורת הסיבובים הומיאומורפית למרחב הפרויקטיבי התלת־ממדי.
יש גם גרסה של אלגברת הקווטרניונים של המילטון עבור תבנית לורנץ על המרחב התלת־ממדי.
הוורסורים באלגברה זו מתאימים לטרנספורמציות לורנץ.
ורסואה (צרפתית: Versoix) היא עיר בקנטון ז'נבה שבשווייץ, מצפון לעיר ז'נבה, על גדות אגם ז'נבה.
העיר נמצאת על גדות אגם ז'נבה, בגבולו הצפוני של קנטון ז'נבה, צמוד לקנטון וו.
בשטח העיר עובר ונשפך לאגם נהר קטן ששמו כשם העיר, ומקורו בהרי היורה.
יערות מכסים אחוז ניכר משטח העיר, והם מקושרים ליערות הגדולים של רכס הרי היורה וקנטון וו, זאת כתוצאה של מדיניות טיפוח ושימור ארוכת שנים.
בשטח העיר עוברת אוטוסטראדה המקשרת את העיר לז'נבה מדרום ולקנטון וו ולוזאן מצפון.
בעיר שתי תחנות רכבת המחברות אותה למערכת הרכבות השווייצרית ומשרתות אותה לכיוונים הנ"ל, ובנוסף שני קווי אוטובוס מקשרים את העיר לז'נבה.
על גדות האגם נמצאים כמה נמלים ומעגנים, וקווי שיט של "החברה להפלגה על אגם ז'נבה" מקשרים את העיר לערי החוף החשובות בשווייץ ובצרפת.
העיר הוקמה לראשונה בשנת 1257. העיר החליפה ידיים מספר פעמים והיוותה מוקד לסכסוכים בין שליטים מקומיים שונים .
בתחילת המאה ה-18 נערכות תוכניות לבניית העיר החדשה, מצפון לקיימת, כדי להציב אלטרנטיבה צרפתית שתתחרה בז'נבה.
לקראת סוף המאה, לאחר סחבת ארוכה ומותם של היוזמים, ננטשות התוכניות והבניה נפסקת.
בשנת 1815, עם קריסת שלטונו של נפוליאון באזור, ובמסגרת ההצטרפות של ז'נבה לקונפדרציה ההלווטית - שווייץ, סופחה העיר יחד עם חמש ערים סמוכות לרפובליקת ז'נבה.
סיפוח זה נבע מדרישת שווייץ לגבול משותף של קנטון ז'נבה עם קנטון וו הסמוך.
החל מאמצע המאה ה-20 חוותה העיר התפתחות מואצת - העיר החדשה המתוכננת, כולל הנמל, נבנתה מצפון לעיר הישנה, תוך שילוב עקרונות התכנון המודרניסטי עם התוכנית מן המאה ה-18. מספר תושבי העיר עלה בחדות ובשנת 2000 עבר את ה-10,000.
להלן גרף המתאר את התפתחות האוכלוסייה:
תזמורת העיר, הכוללת כ-40 נגנים, מקיימת בעיר גם בית ספר למוזיקה, בהנהגת מוזיקאים מקצועיים.
מדי שנה מארגנת העירייה פסטיבל בירה בעזרתו נאסף כסף שמועבר לתמיכה בתרבות ובטובת הילד.
בעיר שוכנים מאז המאה ה-19 שני יצרני שוקולד, ומאז 2005 מתקיים כל שנה פסטיבל שוקולד, המאגד יצרני שוקולד קטנים מכל האזור לתצוגת פסלי שוקולד.
ורנר קולמאייר היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הוא שיחק את רוב הקריירה שלו בקבוצת פ.צ.
קייזרסלאוטרן וזכה עם גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
קולמאייר נולד ב-19 באפריל 1924 בקייזרסלאוטרן שבגרמניה.
הוא היה חלק מגרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1954. בסך הכל שיחק 22 משחקים עבורה.
בגמר מונדיאל 1954 עצר קולמאייר בעיטה מקו השער שבעט זולטן צ'יבור, וגרמניה המערבית ניצחה 2–3 בסיום.
בקריירת המועדונים שיחק בקבוצת פ.צ.
קייזרסלאוטרן בין השנים 1941–1957. בקריירה שלו שיחק בעמדת המגן השמאלי.
קייזרסלאוטרן קולמאייר זכה באליפות גרמניה בשנים 1951 ו-1953. באחד ממשחקיו האחרונים עבור גרמניה המערבית, קולמאייר התמודד עם סטנלי מתיוס בוומבלי ב-1 בדצמבר 1954, במשחק ידידות בינלאומי בין אנגליה למערב גרמניה.
בעוד שלא היה יכול היה לעצור את מתיוס, קולמאייר היה גאה בכך שהוא מעולם לא איבד את קור רוחו בכך שלא ביצע אפילו עבירה אחת עליו.
גישה זו של הגינות העריך מאמן גרמניה, זפ הרברגר, כמו גם את הביטחון והאמינות ההגנתית של קולמאייר.
קייזרסלאוטרן עד שנת 1957. לאחר פרישתו סבל מניתוק משלושת ילדיו עקב גירושין וכן מאלכוהוליזם ועוני.
הוא חי ברווחה זמן מה, לפני שלקח עבודה כשוער עבור מו"ל בעיתון במיינץ.
לבסוף נפטר קולמאייר ב-26 במרץ 1974 בגיל 49.
ורנר מייקל בלומנטל הוא איש עסקים, כלכלן ופוליטיקאי יהודי אמריקאי יליד גרמניה, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר בשנים 1977–1979.
ב-1939, בגיל 13, נמלט בלומנטל מגרמניה הנאצית עם משפחתו, והעביר את שנות מלחמת העולם השנייה בגטו שאנגחאי הכבושה בידי היפנים עד 1947. לאחר מכן הוא הגיע לסן פרנסיסקו, שם עבד בעבודות מזדמנות שונות כדי לממן את השכלתו.
הוא למד בקולג', ובסופו של דבר סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת פרינסטון עם תארים בכלכלה בינלאומית.
במהלך הקריירה שלו היה היה פעיל הן בתחום העסקי והן בשירות הציבורי.
לפני שמונה לתפקיד בקבינט של הנשיא הנבחר קרטר, היה בלומנטל למנהל עסקי מצליח והחזיק במשרות בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
כאיש ממשלו של קרטר, הוא סייע להוביל את המדיניות הכלכלית ולקח חלק בחידוש הקשרים עם סין.
לאחר התפטרותו הוא היה ליושב הראש והמנהל הכללי של חברת ייצור החומרה "בורוז קורפוריישן" , שהתמזגה והפכה לחברת "יוניסיס" .
לאחר מכן הוא שימש 17 שנים כמנהל המוזיאון היהודי בברלין המשוחזר.
בלומנטל פרסם את הספרים "החומה הבלתי נראית" (The Invisible Wall, יצא לאור ב-1998) ו"מגלות לוושינגטון: זכרונות מנהיג במאה העשרים" (From Exile to Washington: A Memoir of Leadership in the Twentieth Century, יצא לאור ב-2013).
ורנר מיכאל בלומנטל נולד באורניינבורג שברפובליקת ויימאר (כיום במדינת ברנדנבורג שבגרמניה), לרוז ואלרי (לבית מרקט) ואוואלד בלומנטל.
משפחתו הייתה משפחה יהודית ממעמד כלכלי צנוע שבבעלותה הייתה חנות בגדים.
אבות אבותיו חיו באורניינבורג מאז המאה ה-16. לאחר חקיקתם של חוקי נירנברג של המפלגה הנאצית ב-1935, חשו בני המשפחה חשש לחייהם והבינו שעליהם להמלט מגרמניה.
בלומנטל זכר את ליל הבדולח, סדרה של התקפות מתואמות נגד היהודים ורכושם שהתרחשה בכל רחבי גרמניה ב-9 בנובמבר 1938.
אנשי הגסטפו התפרצו לבית משפחת בלומנטל בבוקרו של אחד הימים ב-1938 ועצרו את האב מבלי לציין שום סיבה.
אביו של בלומנטל נלקח לבוכנוואלד, אחד ממחנות העבודה הגדולים ביותר בגרמניה, שבו נרצחו בסופו של דבר כ-56,000 איש, רובם יהודים.
אמו של בלומנטל מכרה בחופזה את רכוש המשפחה והצליחה להשיג את שחרורו של בעלה.
לא הייתה להם ברירה אלא למכור את חנות הבגדים שהייתה בבעלותם שנים רבות למנהלת החנות תמורת "שום דבר למעשה", אמרה אחותו הגדולה של בלונמטל, סטפני.
היא נזכרה, "אימי בכתה - לא כל כך בגלל האובדן, אלא בשל התחושה של חוסר ההגינות של זה, שמישהי שהכשרנו לעבודה, ויכלה לפנות נגדנו, יכלה להשיג משהו שעבדנו עבורו כל כך קשה, עבור שום דבר".
בכסף המועט שנותר להם, רכשה אמו של בלומנטל כרטיסי נסיעה לשאנגחאי שבסין, עיר נמל חופשית שלא נדרשה אשרה כדי להיכנס אליה.
המשפחה נמלטה מגרמניה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 על סיפון אוניית משא שנשאה נוסעים.
הם לקחו עמם רק חפצים חיוניים, ולא הורשו לקחת עמם שום סכום של כסף.
בלומנטל נזכר במסע: "מנאפולי הפלגנו דרך פורט סעיד, סואץ, עדן, בומביי, קולומבו, סינגפור, והונג קונג.
כל אחד מהנמלים הללו היה חלק מהאימפריה הבריטית, ובאף אחד מהם לא הותרה כניסת פליטים יהודים".
עם הגעתם צופה מהם להישאר לזמן קצר בלבד, בהנחה שהם יוכלו להמשיך לארץ בטוחה יותר.
עם הצטרפות יפן למלחמת העולם השנייה ב-1942 השתלטה יפן על האזורים הבינלאומיים בשאנגחאי, וב-1943 הורו לפליטים שהגיעו לעיר לאחר 1973 לעבור לגטו שאנגחאי, בו שהו יחד עם 20,000 פליטים יהודים אחרים במשך שמונה השנים הבאות.
בלומנטל חווה עוני כבד ורעב בעת שהותו בגטו, ולעיתים קרובות ראה גוויות ברחובות.
"זה היה בור שופכין", הוא אמר.
הוא הצליח להשיג עבודת ניקיון במפעל כימי והרוויח סכום של דולר אחד לשבוע, ששימש לקניית אוכל למשפחה.
לימודיו של בלונמטל התנהלו באופן אקראי, ולחץ ההישרדות גרם להוריו להתגרש.
אף על פי כן, הוא הצליח ללמוד אנגלית בתקופה הקצרה בה למד בבית ספר בריטי, ולמד לדבר מעט סינית, צרפתית ופורטוגזית במהלך תקופות אחרות שם.
עם תום המערכה באסיה בקיץ 1945, נכנסו כוחות אמריקאים לשאנגחאי.
בלומנטל מצא עבודה כעוזר מחסנאי עבור חיל האוויר של ארצות הברית, שבה הוא הפיק תועלת מידיעת השפות שלו.
ב-1947, לאחר מאמצים רבים שלו ושל אחותו להשיג אשרה לקנדה, הם קיבלו בסופו של דבר אשרה לארצות הברית.
הם עשו את דרכם לסן פרנסיסקו, שם הם לא הכירו אף אחד, וברשותם היו רק 200 דולר.
כשהשכלתו מוגבלת, וכשכעת היה פליט חסר אזרחות, הוא עשה כמיטב יכולתו להפוך את עצמו לאדם מן השורה:
עבודתו הראשונה של בלומנטל במשרה מלאה הייתה כפקיד גביה ב"חברת הביסקוויטים הלאומית" בשכר של 40 דולר לשבוע.
בהמשך הוא החל ללמוד בקולג' העירוני של סן פרנסיסקו ופרנס את עצמו בעבודה במשרה חלקית, כולל כנהג משאית, מפעיל מעלית בלילה, מנקה שולחנות במסעדה וכרטיסן בקולנוע.
הוא גם עבד בבית חרושת לשעווה, שם הוא מילא "כוסות נייר קטנות בשעווה" מחצות הלילה ועד 8 בבוקר.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא סיים ב-1951 את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה בינלאומית.
שם הוא גם הכיר ונשא לאישה באותה שנה את מרגרט איילין פולי.
ב-1952 היה בלומנטל לאזרח ארצות הברית.
באותה תקופה הוצעה לו מלגת לימודים בבית הספר ללימודים בינלאומיים וציבוריים של אוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי.
ב-1953 הוא סיים שם לימודי תואר שני בלימודים מנהל ציבורי וב-1956 הוא סיים לימודי תואר דוקטור בכלכלה.
נושא התזה של בלומנטל היה "ניהול יחסי העבודה בתעשיית הפלדה הגרמנית, 1954-1947".
לפרנסתם, עבדה רעייתו כמזכירה ובלומנטל לימד כלכלה בפרינסטון בשנים 1954–1957. הוא גם עבד כבורר ביחסי עבודה עבור מדינת ניו ג'רזי בשנים 1955–1957.
ב-1957 סיים בלומנטל את עבודתו בפרינסטון והחל לעבוד בחברת Crown cork לייצור פקקים לבקבוקים, שם הוא המשיך לעבוד עד 1961 והתקדם עד לדרגת סגן נשיא ומנהל החברה.
ב-1961 היה בלומנטל כבר חבר רשום במפלגה הדמוקרטית.
בעקבות השבעתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, שם הוצעה לו משרה על ידי הדיפלומט ג'ורג' בול כסגן עוזר מזכיר המדינה לעניינים כלכליים ועסקיים.
הוא קיבל את ההצעה ועבד במחלקת המדינה עד 1967 כיועץ לענייני סחר לנשיא קנדי, ולאחר רציחתו, כיועץ לנשיא לינדון ג'ונסון.
הנשיא ג'ונסון העניק לבלומנטל מעמד של שגריר כדי שישמש כנושא והנותן הראשי מטעם ארצות הברית בסיבוב קנדי של שיחות גאט"ט, בז'נבה, שנחשב כמשא ומתן הרב צדדי המשמעותי ביותר בעולם.
שר המסחר של קנדה תיאר את בלומנטל כנושא ונותן קשוח, תיאור שבלומנטל ראה כאירוני: "אם הם היו מתירים לי להיכנס לארצם ב-1945, ייתכן שהייתי עובד עבורם עכשיו".
ב-1967 עזב בלומנטל את השירות הממשלתי כדי להצטרף לחברת בנדיקס , חברה לייצור והנדסה בהתמחות בחלקי חילוף לרכבים, אלקטרוניקה וחלל.
לאחר חמש שנים הוא מונה ליושב הראש והמנהל הכללי שלה והמשיך לעבוד בחברה עשר שנים נוספות.
כאשר הוא החל לעמוד בראש החברה היא נחשבה בוול סטריט כחברה מקרטעת.
לאחר חמש שנים בהם הוא שימש כיושב ראש החברה, היא כמעט והכפילה את מכירותיה לכמעט 3 מיליארד דולר, וב-1976 דירגה אותה דן אנד ברדסטריט כ"אחת מתוך חמש החברות הטובות בארצות הברית".
באותה תקופה מינה הנשיא הנבחר החדש ג'ימי קרטר את בלומנטל כמזכיר האוצר, תפקיד בו הוא כיהן מינואר 1977 ועד אוגוסט 1979. בתחילה רצה סיירוס ואנס שבלומנטל יהיה סגנו כאשר הוא מונה כמזכיר המדינה, אך קרטר החליט שהוא מעדיף את בלומנטל כמזכיר האוצר.
מינויו של בלומנטל אושר פה אחד בסנאט.
ביוני אותה שנה יצא בלומנטל למטה הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) בפריז לוועידה השנתית שלו, כשהנושא המרכזי על סדר היום נגע לשאלה כיצד מעצמות המערב צריכות לנהל את ההתאוששות האיטית לאחר המיתון העמוק של 1974–1975.
בלומנטל נפגש לראשונה עם קרטר ב-1975, בפגישה של ועד השלישייה ביפן.
לאחר מכן הזמין אותו קרטר לביתו ביודעו על כישרונתיו כמנהל עסקי ואיש משא ומתן מצליח, והוא ידע שבלומנטל ייתן לו ייעוץ כלכלי מבוסס.
בלומנטל נזכר בימים אלו, "רשימת אנשי העסקים של המפלגה הדמוקרטית אינה ארוכה יותר מדי".
בהסכמתו לקבל את התפקיד, ירדה הכנסתו מ-473,000 דולר ל-66,000 דולר לשנה.
הוא גם השתעשע מהאירוניה של קריאת כותרת עיתון גרמני, "ברלינאי יהיה מזכיר האוצר החדש של קרטר".
בכל אופן, כמזכיר האוצר הוא מעולם לא נעשה חבר "החוג הפנימי" של קרטר, ותחומי האחריות שלו מעולם לא הובהרו עד תומם, כותב ההיסטוריון ברטון אירה קאופמן.
אף על פי שהוא היה ליושב ראש קבוצת המדיניות הכלכלית (EPG) של קרטר, והיה לפקיד המדיניות הכלכלית הבכיר של קרטר, הוא עדיין לא היה יכול למפות את המדיניות הכלכלית או להיות מוכר כדובר הראשי של הממשל בענייני הכלכלה.
הוא עמד על כך שהוא יחלוק את התפקיד עם הקרובים יותר אל הנשיא, מה שגרם למבוכה בקרב אלה שצפו במתרחש מבחוץ ולהחלשת יעילותו של בלומנטל.
בלומנטל לקח חלק פעיל במאבק באינפלציה, שעלתה מ-7% בתחילת 1978 ל-11% עד לסתיו של אותה שנה.
בקיץ 1979 הגיע שיעור האינפליה ל-14% ושיעור האבטלה בכמה ערים הגיע לכמעט 25%.
רוב הנתונים הללו היו קשורים להעלאת מחירי הנפט על ידי אופ"ק.
באותה התקופה היה הדולר למטרה לאחת מהספקולציות המוניטריות הגדולות ביותר בהיסטוריה שבוצעה על ידי מדינות כמו גרמניה ויפן, שערך המטבעות שלהן עלה באופן מהיר בהשוואה לדולר.
בפברואר 1979 ייצג בלומנטל את ארצות הברית בביקור הראשון של חבר קבינט אמריקאי בסין בעקבת ההכרה הרשמית של ארצות הברית בממשלתה הקומוניסטית.
עד לאותה עת, רוב המומחים האמריקאים לענייני סין מעולם לא ביקרו בה, והאירוע היה כה ראוי לפרסום, עד שעשרים עיתונאים התלוו לבלומנטל ולצוותו.
השנים בהן חי בלומנטל בשאנגחאי נחשבו לגורם חשוב בהחלטת ההנהגה הסינית להזמינו לביקור במקום נציג של מחלקת המדינה.
מסעו של בלומנטל היה מוצלח, מציין הביוגרף ברנרד כץ.
בלומנטל שב לסין בחודש שלאחר מכן לפתיחת שגרירות ארצות הברית שם.
בלומנטל עשה שימוש בחלק מנאומו, חלקו הניכר בסינית, כדי להעביר למנהיגות הסינית את דאגתה של ארצות הברית בנוגע לפלישה הסינית לווייטנאם שבוע קודם לכן.
הוא ביקש מהם להסיג את כוחותיהם "מוקדם ככל האפשר", שכן הפלישה נשאה בחובה "סכנה למלחמות רחבות יותר".
הסינים התרשמו במיוחד מנאומו של בלומנטל ואף על פי שהשפעת הנאום לא הייתה ידועה, נסוגו הכוחות הסינים שבועות מספר לאחר ביקורו.
ביולי 1979 התווה הנשיא קרטר את הצעדים לטיפול במשבר הכלכלי והאנרגטי של האומה, ובאותה עת הוא ביקש מחברי הקבינט שלו, כולל בלומנטל, להתפטר.
23 אנשי ממשל בכירים נוספים פוטרו גם הם.
לאחר התפטרותו הצטרף בלומנטל ב-1980 ל"בורוז קורפוריישן" כסגן יושב ראש החברה, ושנה לאחר מכן הוא היה ליושב הראש שלה.
לאחר מיזוג החברה עם "תאגיד ספרי" היא הייתה ב-1986 לתאגיד יוניסיס , ובלומנטל היה ליושב הראש והמנהל הכללי שלו.
הוא המשיך לעבוד ביוניסיס עד 1990, אז התפטר לאחר כמה שנים של הפסדים כדי להיות שותף בלאזרד , בנק השקעות בניו יורק.
כשעמד לרשותו יותר זמן חופשי, הוא לימד כלכלה בפרינסטון.
ב-2008 נבחר בלומנטל כנציג לוועידת המפלגה הדמוקרטית ותמך במועמדותו של ברק אובמה.
באפריל 2016 היה בלומנטל אחד משמונה מזכירי האוצר לשעבר שקראו לממלכה המאוחדת להישאר חברה באיחוד האירופי לקראת משאל העם של יוני אותה שנה.
ב-1997 היה בלומנטל למנהל המייסד של המוזיאון היהודי בברלין.
עבודתו שם החלה בדצמבר אותה שנה, כאשר הוא קיבל על עצמו את הזמנתה של עיריית ברלין להיות הנשיא והמנהל הכללי של המוזיאון.
המוזיאון נוסד מלכתחילה ב-1933, אך ב-1938 נסגר על ידי המשטר הנאצי.
המוזיאון המשוחזר כולל תצוגות המתעדות אלפיים שנים של ההיסטוריה של יהדות גרמניה, שהייתה טרגית בזמנים מסוימים, כולל השואה, והוא המוזיאון היהודי הגדול ביותר באירופה.
בלומנטל המשיך לנהל את המוזיאון עד 2014. השלמת בניית המוזיאון ופתיחתו ב-2001 נזקפו לזכותו של בלומנטל.
המיזם משך תשומת לב משמעותית בגרמניה ומחוצה לה.
ב-1999 וב-2006 הוענקו לבלומנטל מדליות מטעם ממשלת גרמניה עבור פועלו.
מנישואיו הראשונים נולדו לבלומנטל שלוש בנות: אן, ג'יל וג'יין.
כיום הוא מתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי עם רעייתו ברברה, שאיתה הוא הביא לעולם בן אחד, מייקל.
ורנר שארף היה יהודי-גרמני, שהיה חבר בתנועת ההתנגדות למשטר הנאצי.
הוא הוצא להורג במחנה הריכוז זקסנהאוזן בגלל פעילותו ב"קהילה לשלום ובנייה" (גרמנית: "Gemeinschaft für Frieden und Aufbau"), שהקים יחד עם הנס וינקלר.
ורנר שארף נולד למשפחה יהודית בפוזנן (אז חלק של האימפריה הגרמנית) בשנת 1912. המשפחה עברה לברלין בשנת 1918. לאחר מותו של אביו בשנת 1929, התחיל שארף ללמוד אלקטרוניקה כדי לטפל באמו ובשני אחיו הקטנים.
בשנת 1938 הוא התחתן עם גרטרוד ויסמן.
השניים תכננו להגר מגרמניה אך תוכניתם לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1941 החל שארף לעבוד כחשמלאי בבית כנסת בלווצובשטראסה בברלין-מואביט, אשר שימש כאתר גירוש משנת 1942 על ידי האס אס.
כחשמלאי, מותר היה לשארף לנוע בחופשיות בתוך אתר הגירוש ולעזוב אותו בכל עת.
הוא השתמש בהיתר התנועה שלו להברחת מסרים, אוכל ובגדים מקרובי המשפחה של העצורים לאתר הגירוש בקנה מידה גדול.
בזכות עבודתה של בת זוגו החדשה, פנסיה גרין, שעבדה כמזכירה במשרד הרישום של הקהילה היהודית ואחראית על כתיבת רשימות הגירוש, הוא גם הצליח להזהיר רבים מחבריו ומכריו מפני גירושים קרובים.
כאשר שאר חברי הקהילה גורשו בקיץ 1943, שארף ברח והצטרף למחתרת ב-10 ביוני 1943. כעבור ארבעה שבועות, ב-14 ביולי, עצר אותו הגסטפו והוא גורש לגטו טרזיינשטט.
אולם הוא לא נשאר זמן רב ונמלט ב-7 בספטמבר יחד עם פנסיה גרין.
יעדו היה כתובתו של חבר בתנועת ההתנגדות הנס וינקלר, שהומלץ לו בטרזינשטט כמחבוא אפשרי בברלין.
ורנר שארף היה מלא רעיונות כיצד לעודד באופן פעיל אזרחים אחרים להתנגדות פסיבית נגד הנאצים, אך הוא נזקק לאנשים שיעזרו לו.
כששמע וינקלר על תוכניותיו של שארף, הוא היה מוכן מיד להשתתף.
יחד עם גונטר סמואל ואריך שוורץ, וינקלר כבר הפעיל קבוצת התנגדות רופפת עוד לפני פרוץ המלחמה כדי לעזור להציל יהודים מגירוש.
קבוצת ההתנגדות נודעה מאוחר יותר כ"קהילה לשלום ובניה" .
עבודתו בבית המשפט המחוזי נתנה לווינקלר אפשרות לארגן דרכונים מזויפים ולהנפיק תעודות פטירה של יהודים שהוסתרו במקומות שלו ושל חבריו.
היו לו גם חברים ומכרים רבים שהיו מוכנים לספק תלושי מזון ולינה.
שארף הפך בהדרגה לראש הארגון שהורכב בעיקר מחברים ומכרים שלו ושל ווינקלר, מתנגדי המשטר הנאצי, ואזרחים בעלי השקפה דומה מברלין-ודינג, ברלין-מיטה וברלין-קרויצברג.
הוא פיתח רעיונות חדשים כיצד להפיץ הודעות שרשרת ועלוני התנגדות וכיצד לגייס תומכים חדשים.
יחד עם וינקלר הוא ארגן את ההפצה הרחבה של העלונים שלהם, בהם הם באו בפנייה ועודדו חשיבה עצמאית והתנגדות למלחמה.
יתר על כן, הם סיפקו מקלט ל-6–10 יהודים נרדפים בכל עת.
שארף ווינקלר אף יצרו קשר עם תושבי אסיר מחנה המלחמה סטלאג III-A בלוקנוואלדה, ככל הנראה במטרה להשיג גישה בסופו של דבר למחסן הצבאי.
זה היה חלומו של שארף לשחרר את היהודים האחרונים שנכלאו בכלא ובמחנה המעצר בבית החולים היהודי בברלין.
רבים, ובעיקר אשתו של הנס וינקלר, חשבו שהארגון מתנהג בפזיזות מדי.
חברת הקבוצה הילדה ברומברג אכן נעצרה באפריל 1944 לאחר הלשנה של אלמנתו של מוכר הספרים שהוצא להורג אוגוסט בונאס ג'וניור.
אף על פי שברומברג לא חשפה את שאר חברי הקבוצה ואף הצליחה להוליך את שולל הגסטפו, הם בסופו של דבר איתרו את הקבוצה ועצרו את ורנר שארף ב-14 באוקטובר 1944. שארף הובא לכלא באלכסנדרפלאץ, נחקר ועונה באכזריות.
זמן קצר לאחר מכן נעצרו גם וינקלר וחברים רבים בארגון.
בסוף 1944 הועבר שארף למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
הוא הוצא להורג ב-16 במרץ 1945. פנסיה גרין הוצאה להורג גם במחנה הריכוז.
רבים מחברי הקהילה האחרים שרדו את המלחמה.
ורסיטי הוא קיצור מקובל למונח "צוותי אוניברסיטה".
המשמעות שונה בהתאם לאזור, אך בדרך כלל קשורה לפעילות ספורטיבית.
בבריטניה, קבוצת אוניברסיטאות או מועדון אוניברסיטאי מתייחס לקבוצות המשתתפות במשחקי אוניברסיטאות בספורט או בתחרויות אחרות בין אוניברסיטאות יריבות.
המונח התייחס במקור אך ורק לצוותים בחסות האוניברסיטה, ומתוארך לשנות ה-40 של המאה ה-19.
בשפה הסקוטית העכשווית המונח ורסיטי לרוב ניתן להחלפה עם האוניברסיטה בהקשרים שאינם קשורים לפעילות ספורטיבית.
בארצות הברית ובקנדה, קבוצות אוניברסיטאות הן קבוצות האתלטיקה העיקריות המייצגות מכללה, אוניברסיטה, תיכון או בית ספר תיכון אחר.
קבוצות כאלה מתחרות מול קבוצות דומות במוסדות חינוך תואמים.
קבוצות של קבוצות ספורט של אוניברסיטאות מאורגנות לרוב בכנסים אתלטיים, שהם קבוצות של קבוצות שמשחקות אחת את השנייה באופן קבוע במהלך עונת אתלטיקה נתונה.
כהכרה ברמת הביצועים הגבוהה שלהם, ספורטאים בקבוצות אוניברסיטאות מקבלים לעיתים קרובות מכתבי אוניברסיטה.
הם מנוגדים לספורט המועדונים של המוסד.
ההבדל העיקרי בין אוניברסיטת ספורט למועדונים הוא המקור לכספים שהוקצו.
צוותי ורסיטי מקבלים תמיכה כספית, ציוד ומתקנים מתקציבי מחלקת האתלטיקה במכללות ובאוניברסיטאות.
אוניברסיטאות מקצות לעיתים קרובות תקציבי ספורט מועדונים באמצעות מחלקות לחיי סטודנטים בדומה למועדונים אחרים בקמפוס.
מכיוון שספורט מועדוני עולה יותר ממועדונים אחרים, על ספורטאי סטודנטים במועדון לשלם על מנת לשחק ולעסוק גם במאמצי גיוס תרומות לקבוצות כדי לשלם עבור זמן המתקנים, ציוד והוצאות קבוצתיות אחרות.
ברמות שונות של ספורט מכללות, ספורטאי סטודנטים באוניברסיטאות זכאים למלגות על בסיס כישורי אתלט בלבד או באופן חלקי.
ניתן להשוות בין ורסיטי לרמת ה- ג'וניור ורסיטי (JV), אשר בדרך כלל מיועדת לשכבות פחות מנוסות, וגם עם ענפי ספורט פנים (IM), שעבורם הקבוצות נמצאות באותו בית ספר (פירוש המילה intramural).
שחקני JV ו- IM יוכלו אולי לעלות לרמת אוניברסיטה על ידי ביצועים טובים.
בהולנד, ורסיטי הוא מרוץ החתירה הוותיק והיוקרתי ביותר.
הוא נערך לראשונה בשנת 1878, והתחיל כמקבילה הולנדית למרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג'.
בדרום אפריקה ובחלק ממדינות חבר העמים נוספים לרוב משתמשים במקום המילה אוניברסיטה, בהקשרים שאינם קשורים לפעילות ספורטיבית.
ורנר מור ווייט היה צייר נוף ודיוקן אמריקאי.
ווייט נולד במחוז לוננבורג, וירג'יניה לתומאס ואליס ווייט.
אביו, תומאס וורד ווייט, היה כומר פרסביטריאני במלחמת האזרחים האמריקאית, ומאוחר יותר כיהן כנשיא מכללת רידוויל לנשים ומכללת גרינסבורו לנשים בדרום קרוליינה.
ווייט למד בעזרת מורה פרטי ובגיל שבע עשרה נכנס לאוניברסיטה בקלארקסוויל, טנסי כדי ללמוד אמנות.
ווייט סיים את לימודיו בשנת 1884 והפך אמן במשרה מלאה בפלורידה.
היערות והביצות של צפון פלורידה ודרום ג'ורג'יה היו הנושא של רבות מיצירותיו המוקדמות של ווייט תוך שהוא פיתח את העניין והמיומנות שלו בציור נוף.
בשנת 1885 הפנה ווייט את תשומת ליבו לציור פורטרטים כשפתח סטודיו במובייל, אלבמה.
בהיותו במובייל צייר דיוקנאות של כמה מהאנשים המשפיעים ביותר בדרום, כולל הדיוקן האחרון של ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה לשעבר.
בתו של ג'פרסון דייוויס, וויני דייוויס, למדה בגרמניה ובצרפת והמליצה לווייט לנסוע לאירופה כדי להמשיך ללמוד אמנות.
בשנת 1887, ווייט קיבל את עצתה ועבר לאירופה כדי להמשיך בלימודי האמנות.
הוא למד בפריז במשך ארבע שנים, ובילה שלוש שנים נוספות בנסיעות וציור בערים אירופיות אחרות, כולל בריסל, אנטוורפן, רוטרדם ועוד.
ווייט חזר לארצות הברית בשנת 1895 ובילה את תשע השנים הבאות בחיים ועבודה בטקסס.
במשך כמה שנים נסע וצייר את דרכו בעיירות בעיקר בדרום מזרח טקסס ובדרום מערב לואיזיאנה.
בתקופה זו דיווח ה"יוסטון פוסט" כי בהיותו בגלווסטון, הוא" השלים תמונה מצוינת בשמן המתארת את ויליאם ג'יי בריאן בצייד ברווזים והמבקרים שיבחו אותה כיצירת אמנות של ממש."
בשנת 1897, ווייט עבר לסן אנטוניו שם הקים סטודיו בפארק סן פדרו ומשך תשומת לב.
אבות העיר סן אנטוניו העניקו לווייט את המשימה לציור על אלמו שהוענק לנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי וגברת מקינלי במהלך ביקורם בעיר בשנת 1901. ווייט זכה להכרה ציבורית משמעותית בעקבות הציור.
המקור של הציור נמסר לנשיא מקינלי, והליתוגרפיה של התמונה נתלתה במאות בתי ספר ציבוריים ברחבי טקסס.
בהמשך צייר עותק של הציור שתלוי היום במוזיאון אלאמו.
בשנת 1902 הוענקה לווייט על ידי ועדת הירידים העולמית בטקסס משימה לצייר סדרה של שנים עשר ציורי שמן גדולים, שייצגו את משאבי הטבע והתעשיות של טקסס, כדי לקשט את ביתן טקסס בתערוכת הרכש של לואיזיאנה בשנת 1904 (הידועה גם בשם התערוכה העולמית של סנט לואיס).
הסצנות כללו ייצוגים אמנותיים של שדות נפט, שדות חקלאיים, מטעי פקאן, מחצבות גרניט ועוד.
רק אחד מציורי אלה קיים, האחרים כנראה נהרסו בשריפה בסטודיו שלו בסנט לואיס בשנת 1915. הפנורמה ששרדה- הנמל בגלווסטון נתרמה לספרייה הציבורית ביוסטון על ידי אלמנתו של ווייט, מרטי בוטון ווייט, לאחר מותו.
עבודתו של ווייט בסנט לואיס
ווייט עבר לסנט לואיס, מיזורי, עם אשתו החדשה, מרטי בוטון ווייט, בשנת 1904 כדי לאצור את ביתן טקסס בתערוכה העולמית.
הפנורמות של ווייט ייצגו את טקסס בתערוכה, אבל נכללו גם יצירות של אמנים ידועים אחרים מטקסס, כמו אלה של אליזבת ניי, פומפאו קופיני ו"נפילת אלאמו" של רוברט ג'נקינס אנדרדונק.
ווייט זכה לשבחים ביריד, כולל פרס ראשון על טבע דומם שכותרתו סל האפרסקים בפרדס האהבה בג'קסונוויל.
לאחר סגירת היריד, הוא החליט להישאר בסנט לואיס וקנה בית ליד מרכז הירידים בפרבר ריצ'מונד הייטס.
ווייט בילה את שארית חייו בעיקר בסנט לואיס.
הוא פתח סטודיו בעיר ועבד כאמן וכתב מיוחד לעיתון סנט לואיס גלוב.
ווייט צייר עבור נשיא ארצות הברית השלישי בשנת 1909 ציור שמן גדול של צי סירות הקיטור שהנשיא ויליאם הווארד טאפט ופמלייתו השתמשו בסיור בנהר מיסיסיפי מסנט לואיס לניו אורלינס.
מאוחר יותר הוענק הציור לטאפט על ידי לשכת המסחר בסנט לואיס, וכעת הוא שוכן במוזיאון המרינרים בניופורט ניוז, וירג'יניה.
בתקופת סנט לואיס, ווייט המשיך לצייר סצנות ימיות וצייד, אך היה ידוע בעיקר בזכות תיאוריו של עצי פרי פורחים.
עצי התפוח ליד ביתו בסנט לואיס הפכו לאחד המוטיבים החביבים עליו.
ציוריו של ווייט הופצו על ידי גלריות בסנט לואיס, שיקגו, ניו יורק ובוסטון, וקטלוגים מיוחדים הופקו למכירות בטקסס, שם הוא נשאר פופולרי.
ב־30 באוגוסט 1923 נפטר ורנר ווייט מהתקף לב בניו יורק, בעת שהשתתף בסעודה לכבודו.
ורנר קייזר היה אגיפטולוג גרמני.
לאחר שירותו הצבאי למד אגיפטולוגיה וארכאולוגיה פרהיסטורית באוניברסיטת מינכן וזכה בתואר דוקטור.
כדוקטור היה מרצה באוניברסיטת היידלברג.
בפברואר 1962 מונה למנהל המוזיאון המצרי שבברלין המערבית.
באוקטובר 1967 נפתח המבנה החדש של המוזיאון, במקום שבו שכנו "מבני שטילר", מגורי המשמר האישי של קיסר גרמניה, מול ארמון שרלוטנבורג.
מדצמבר 1967 עד 1989 הוא היה המנהל הראשון של מחלקת קהיר במכון הארכאולוגי הגרמני .
במסגרת מחקרו, הניח קייזר בסיס לכרונולוגיה במעבר בין התקופה הקדם-שושלתית לראשית תקופת המלוכה במצרים.
מחקריו פתחו את הדלת לחפירות חדשות, בפרט בדלתא של הנילוס, וכך סייעו לפיתוח המחקר על תקופה זו של ההיסטוריה המצרית העתיקה.
בפרט, החפירות ביב נובעות באופן ישיר ממחקריו של קייזר.
בנוסף עסק בהיבטים אמנותיים של ההיסטוריה, בעיקר בפיסול, וכן באורבניזם.
קייזר היה חבר בהתכתבות באקדמיה הבווארית למדעים ואמנויות (1984) ובאקדמיה למדעים ולאמנויות של גטינגן (1991).
הוא היה חבר מלא במכון הארכאולוגי הגרמני, במכון האוסטרי לארכאולוגיה ובמכון ד'אז'יפט .
הוא קיבל כמה פרסים, כולל הצלב הכבוד הגדול של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
ורסאמה חסן חוסיין הוא כדורגלן ג'יבוטי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ארטה/סולאר ובנבחרת ג'יבוטי.
חסן נולד בג'יבוטי, ובשנת 2007 הצטרף למחלקת הנוער של סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
בשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של ראסינג גנק, בה שיחק במשך ארבע שנים.
ב-2 בינואר 2019 חתם חסן על חוזה לשתי עונות בסרינג מהליגה הבלגית השלישית, במדיה ערך שבע הופעות במשך שתי העונות.
ב-8 באוקטובר 2020 חתם חסן בסרד מליגת העל הסלובקית.
הוא לא זכה לשחק במדי המועדון.
ב-6 באוגוסט 2021 חתם חסן בסלימה וונדררס מליגת העל המלטזית.
ב-4 בספטמבר 2019 ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'יבוטי, בניצחון 2-1 על נבחרת אסוואטיני במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-6 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 4-2 לנבחרת ניז'ר, גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ורנר פון יאנובסקי היה מרגל נאצי שנשבה בתקופת מלחמת העולם השנייה שהיה הסוכן הכפול הראשון של משטרת הפרשים הקנדית.
בשל מאבקי כוח בין סוכנויות הביון הקנדיות והבריטיות במהלך מלחמת העולם השנייה וחוסר הניסיון של משטרת הפרשים במבצעי ריגול, המבצע להפעלתו הוגדר ככישלון וייתכן ששימש כסוכן משולש.
יאנובסקי סיפק מעט מידע מודיעיני משמעותי לבעלות הברית: סוכני אבווהר לא נעצרו ולא נתפסו צוללות גרמניות, למרות שיתוף הפעולה שלו לכאורה.
תוך שנה המבצע הופסק ויאנובסקי נשלח לכלא בבריטניה.
ינובסקי ירד מהצוללת הגרמנית U-518 במפרץ צ'אלור, ארבעה קילומטרים מערבית לניו קרלייל, קוויבק, בסביבות השעה 5 בבוקר, ב-9 בנובמבר 1942. יעדו היה מונטריאול, לאחר שעצר תחילה בניו קרלייל כדי שיוכל לקחת את הרכבת הראשונה היוצאת.
הוא החביא את מדיו באקדח והתלבש בבגדים אזרחיים לפני שפנה למלון המקומי.
בשעה 6:30 בבוקר, תחת הכינוי ויליאם ברנטון, יאנובסקי עשה צ'ק-אין במלון ניו קרלייל וביקש חדר עם אמבטיה.
בנו של בעל המלון, ארל אננט ג'וניור, חשד בו, עקב חוסר התאמה לסיפורו של המרגל הגרמני.
האיש אמר שהוא לקח את האוטובוס באותו בוקר לפני שהלך למלון, אבל האוטובוס לא עבר דרך ניו קרלייל באותו יום, וגם אם כן, הוא היה מוריד אותו במלון.
אננט גם שם לב שהוא מדבר אנגלית במבטא פריזאי, לבגדיו היה סגנון אירופאי ושהוא שילם עבור הסיגריות שלו בשטר דולר קנדי מיושן שלא היה במחזור די הרבה זמן.
גם לזר היה ריח מוזר; הוא השתמש בגפרורים בלגיים שלא נשאו את החותם הממשלתי הקנדי שהוחל על קופסאות גפרורים באותה תקופה.
פחות משלוש שעות לאחר הגעתו ולפני שאננט הספיק לאשר את חשדותיו, שילם הזר את החשבון שלו ועשה את דרכו לתחנת הרכבת שם שתה קפה בזמן שהמתין לרכבת הבאה.
אננט עקב אחריו לתחנה, התיישב לידו והציע כמה סיגריות.
פון יאנובסקי הדליק את הסיגריה באמצעות אותם גפרורים בלגיים שהיו לו במלון.
אננט חשדן עוד יותר והתריע בפני השוטר אלפונס דוצ'נו ממשטרת מחוז קוויבק, שעלה על קרון הרכבת בדיוק ביציאה מהתחנה.
דוצ'נו עצר את יאנובסקי, שטען שהוא ויליאם ברנטון, מוכר רדיו מטורונטו.
הוא דבק בסיפור הזה עד שהשוטר ביקש לחפש בתיקים שלו; יאנובסקי אמר מיד לדוצ'נו, "לא יהיה צורך לחפש את המזוודות שלי.
אני קצין גרמני שמשרת את ארצו כפי שאתה משרת את שלך." בדיקה של חפציו האישיים של פון יאנובסקי עם מעצרו גילתה שהוא נשא בידו משדר רדיו חזק, בין היתר.
הוא הסכים להפוך לסוכן כפול ולעבוד במשטרת הפרשים המלכותית הקנדית.
הוא שלח מידע מקודד לגרמנים במשך שנה וקיבל מידע על ארגון צבאי סודי.
עם זאת, התברר כתרומתו למבצעי הביון הקנדיים הייתה מזערית, אם בכלל.
לאחר לכידתו וחקירתו, ניסה הצבא הקנדי לאתר את הצוללת הגרמנית שבה הגיע יאנובסקי.
למרות חיפוש נרחב במפרץ צ'אלור, הן ספינת המלחמה HMCS ברלינגטון והן מטוסי חיל האוויר המלכותי הקנדי לא הצליחו לאתר את U-518. בסוף אוגוסט 1943 נשלח יאנובסקי לאנגליה, שם נכלא במחנה 020. הוא נשאר שם למשך כל ימי המלחמה.
הוא הוחזר למחנה המעצר באזור הבריטי של גרמניה ביולי 1945.
הוא שוחרר ב-1947. ליאנובסקי לא היה בית לחזור אליו, שכן אלנשטיין ורוב פרוסיה המזרחית סופחו לפולין ואוכלוסייתה גורשה.
בסופו של דבר הוא מצא עבודה כמתורגמן ובשנות ה-60 עבד עבור הצי הגרמני.
יאנובסקי מת בספרד בשנת 1978.
ורסו ספרים היא הוצאת ספרים שמאלנית המבוססת בלונדון ובניו יורק, שנוסדה ב-1970 על ידי סגל ה"ניו לפט רוויו" (דו־ירחון אקדמי בריטי).
שינוי שם, מיתוג מחדש וסמליל
ורסו ספרים, אשר נוסדה במקור כ"ספרי השמאל החדש".
השם "ורסו" מתייחס למושג הטכני לדף שמאלי של ספר.
השם הוא גם משחר מילים הקשור למדיניות הפוליטית שלו, שמזכירה את המונח הלטיני "Vice Versa" בעברית - "היפוכו של דבר".
ב-1970, ורסו ספרים התחילה כמהדורה.
היא נוסדה כהוצאה של ספרי עיון בנושאי פוליטיקה בין־לאומית, בהתמקדות על מחברים כמו טארק עלי, פול פיירבאנד, ואדוארד סעיד .
עם זאת, ורסו ספרים הוציאה לאור גם כמה ספרי קריאה במשך השנים.
ההוצאה צברה הכרה מוקדמת על ידי תרגומיה של ספרים על ידי הוגים אירופאיים, במיוחד כאלו מאסכולת פרנקפורט.
הכותר הכי נמכר של ורסו ספרים הוא האוטוביוגרפיה של ריגוברטה מנצ'ו, שזכתה בפרס נובל ב-1992.
כותרי ורסו ספרים מפוזרים בארצות הברית על ידי בית ההוצאה לאור רנדום האוס.
ההוצאה ידועה בכך שהיא מארחת אירועים רבים בארצות הברית ואירופה, שמתמקדים בפוליטיקה רדיקלית והיסטוריה.
עד 2020, ורסו ספרים הוציאה לאור יותר מ-1,800 כותרים.
ורסאי היא סדרת דרמה תקופתית צרפתית, המתרחשת במהלך בניית ארמון ורסאי בתקופת שלטונו של לואי ה-14, שעלתה לשידור ב-16 בנובמבר 2015 בערוץ "" בצרפת, ובערוץ "Super Channel" בקנדה.
ב-17 באפריל 2018, דווח על ידי "וראייטי" על סיום הסדרה לאחר שלוש עונות.
לאחר הפרונד בשנת 1667, האצולה הצרפתית מתחילה להתריס נגד משטר המלוכה.
כתוצאה מכך, מחליט המלך הצעיר לואי ה-14 להעביר את מקום מגוריו משאטו דה סן ז'רמן-אן-לאי שליד פריז אל בקתת הציד לשעבר של אביו הסמוך לכפר ורסאי כאמצעי לכפות את כניעתם.
בעוד לואי משפץ ומרחיב את ארמונו החדש, האצילים – שנעקרו מסביבתם הרגילה אך נאלצו ללוות את המלך – מסתבכים בתככים משלהם ההולכים ונהיים יותר ויותר מסוכנים.
ג'ורג' בלגדן – לואי הארבעה עשר, מלך צרפת
אלכסנדר ולהוס – פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של המלך.
טייג רוניאן – פביאן מרקל, מפקד המשטרה של המלך.
סטיוארט באומן – אלכסנדר בונטמפס, פקיד המלך.
אמירה קאזאר – ביאטריס, מאדאם דה קלרמון
אוון ויליאמס – שבלייה דה לוריין, מאהבו של הדוכס מאורליאן.
נעמי שמידט – הנרייטה אן , אשתו הראשונה של פיליפ.
אנה ברוסטר – פרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן, פילגשו האהובה ביותר על המלך.
שרה וינטר – לואיז דה לוואלייר
סוזן קלמנט – מאדאם אגאתה
קתרין ווקר – מאדאם סקרון / מאדאם דה מנטנון
אליסה לסובסקי – מריה תרסה, מלכת צרפת
מדיסון ג'איזאני – סופי דה קלרמון, בתה של ביאטריס ולימים הדוכסית דה קאסל.
ג'סיקה קלארק – אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ , אשתו השנייה של פיליפ.
פיפ טורנס – הדוכס דה קאסל
הארי האדן-פטון – גסטון דה פואה
גרטה סקאצ'י – מדלן דה פואה
ליזי ברושר – קלודין מאסו, מיילדת שהופכת לרופאת המלך.
סטיב קומין – ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר.
דומיניק בלאן – אן מאוסטריה, אם המלך.
ג'ו שרידן – פרנסואה-מישל לה טליה, המרקיז דה לובואה
ג'פרי בייטמן – ז'אק-בנין בוסואה
קן בונז – הקרדינל לטו
טיירי הארקור – אנדרה לה נוטר
אלכסיס מיכאליק – לואי דה רוהן-שאבוט
ג'ורג' ובסטר – ויליאם מאונרז'
מארק רנדל – תומא בומונט
נד דנהי – האב אטיין
ג'יימס ג'וינט – האב פסקל
מתיו מקנולטי – גיום, סנדלר המשרת בצבא תחת פיליפ.
ג'ני פלאט – ז'אן, אחותו של גיום.
הסדרה נוצרה על ידי התסריטאים הבריטים סיימון מירן ודייוויד ולסטנקרופט; שניהם בעלי ניסיון בהוליווד.
סדרה זו נחשבת לסדרת הטלוויזיה הצרפתית היקרה ביותר בכל הזמנים, עם תקציב של 30 מיליון אירו (כ-33 מיליון דולר) רק עבור עונתה הראשונה.
עוד טרם שידורה, הסדרה חודשה לעונה שנייה, שצילומיה החלו בפברואר 2016; ועלילתה התחילה ארבע שנים לאחר אירועי העונה הראשונה.
ב-14 בספטמבר 2016, אישר המפיק קלוד שלי כי הסדרה חודשה לעונה שלישית, שצילומיה יחלו באפריל 2017. ב-11 במאי 2017, פרסם חשבון האינסטגרם הרשמי של שאטו דה וו-לה-ויקונט תמונות מתוך צילומי העונה השלישית.
ב-17 באפריל 2018, נמסר על ידי "וראייטי" כי עונתה השלישית של הסדרה, תהיה גם עונתה האחרונה
הסדרה עלתה לראשונה ב-16 בנובמבר 2015 בערוץ ", בצרפת ובערוץ "Super Channel" בקנדה, במאי 2016 בערוץ "BBC Two" בבריטניה, וב-1 באוקטובר 2016 בערוץ "Ovation" בארצות הברית.
שירות "The Movie Network" נתן גישה מוקדמת לכל העונה השנייה כבר באוקטובר 2016, טרם מועד השידור בשנת 2017 הסדרה נשארה בשלוחה האנגלית של "Super Channel" עד למאי 2016 אך הוסרה ממנה בדצמבר 2016, לאחר שרשת "TMN" העלתה את פרקי העונה השנייה מוקדם מהצפוי.
מנגד, היה באפשרותה של השלוחה הצרפתית של הערוץ לשדר את הסדרה עד ל-8 בנובמבר 2020. ששת פרקיה הראשונים של העונה הראשונה שודרו בערוץ "City" בין 4 בינואר ל-25 בפברואר.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-27 במרץ 2017 בצרפת, וב-21 באפריל 2017 בבריטניה.
בשלב מסוים לאחר סיום שידור העונה הראשונה, איבדה "Super Channel" את זכויות השידור הקנדיות של הסדרה.
לאחר מכן, "The Movie Network" קנתה את זכויות ההפצה והחלה לשדר את העונה הראשונה בשידורים חוזרים.
באפריל 2016, רכשה "נטפליקס" את זכויות הפצת הסדרה.
"נטפליקס" הפיצה את עונתה השלישית והאחרונה של הסדרה ב-2 באפריל 2019.
ורנר קרייפה היה גנרל חיל טייסי הקרב בלופטוואפה הגרמני במלחמת העולם השנייה.
קרייפה נולד ב-12 באפריל 1904 בהנובר, כבן של רופא, ולאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה ב-1922, הצטרף לרגימנט הארטילריה השישי של הרייכסווהר כצוער.
בתקופתו בבית הספר למלחמה במינכן, הוא השתתף בצעדת היטלר על הפלדהרנהאלה.
בשנת 1928 עזב זמנית את הצבא כדי להשלים אימונים בבית ספר לטיסה סודי של הרייכסווהר בליפטסק, רוסיה.
קרייפה מילא תפקידי מטה שונים עד לחורף 1939/1940, אז נבחר לתפקיד שטח.
הוא הצטרף ל-Kampfgeschwader 2 (כנף מפציצים 2) ופיקד על הטייסת ה-III שלו במהלך הקרב על צרפת והקרב על בלגיה.
ביוני 1940 חזר לתפקידי מטה שונים.
בדצמבר 1941 הועלה לתפקיד ראש המטה של קורפוס האוויר הראשון (I.
ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור, וביולי 1943 מונה למפקד יחידות הכשרת הטייסים של הלופטוואפה.
ב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובאוגוסט 1944 מונה לתפקיד ממלא מקום ראש המטה הכללי של הלופטוואפה לאחר מותו של גינטר קורטן בקשר ה-20 ביולי והועלה לדרגת גנרל חיל טייסי הקרב.
בשל חוסר שביעות רצון מהמנהיגות של הרמן גרינג בלופטוואפה, אדולף היטלר רצה להחליף אותו ברוברט ריטר פון גריים.
מכיוון שלא הצליח לשכנע את גריים לקבל את התפקיד, היטלר אילץ את גרינג לפטר את קרייפה, ולהחליף אותו באופן זמני ב-19 בספטמבר 1944 בקרל קולר המטופש, שקיבל את התפקיד באופן רשמי ב-12 בנובמבר.
עם זאת, קולר לא הצליח לבצע רפורמה בלופטוואפה, אשר נוהל בצורה לא נכונה על ידי גרינג ואיבד את העליונות האווירית מעל שמי אירופה.
בינואר 1945 הוא ארגן את המאמץ הלוגיסטי וההכנה למתקפה הגדולה האחרונה של הלופטוואפה, מבצע בודנפלטה ב-1 בינואר 1945. קרייפה המשיך בתפקידי מטה עד שנכנע לבעלות הברית המערביות במאי 1945.
בשנת 1951 הוכנס למשרד התחבורה הפדרלי על ידי השר הנס-כריסטוף זיבוהם כראש המחלקה, שם עמד בראש מחלקת התעופה כמנהל שרים בין השנים 1953 ל-1967. במקביל, מ-1955 היה סגן יו"ר מועצת הפיקוח של לופטהנזה.
בשנת 1956 כתב קרייפה ספר על המלחמה ועל תפקידו של הלופטוואפה שכותרתו, "ההחלטה הקטלנית: שישה קרבות מכריעים של מלחמת העולם השנייה מנקודת מבטם של המנוצחים".
קרייפה מת ב-7 בספטמבר 1967 בביתו בבאדנוויילר.
ורנר שטמן היה אתלט יהודי-גרמני, זוכה שתי מדליות ארד ב (1935) בריצת 200 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.
שטמן התאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין.
בתחרות שנערכה בברלין ב-2 בספטמבר 1934 הוא קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.8 שניות.
בנוסף הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר.