tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב מוהליבר תמך ביוזמתו של בנימין זאב הרצל והעריך את ספרו מדינת היהודים; במכתבו להרצל פנה אליו במילים: "האיש המצוין ומאוד נעלה".
הרצל מצידו הכיר בערך פעולותיו של הרב מוהליבר להצלחת הציונות וראה ערך גדול בשיתוף הפעולה עמו.
הרצל אף ציין כי הוא רואה בעצמו כמי שממשיך את דרכו של הרב מוהליבר.
אך עקב חולשתו, נבצר ממנו להשתתף בקונגרס הציוני ה-1 שהתכנס בבזל ב-1897. אך, הוא פעל רבות למען הקונגרס ולהצלחתו, ואכן כמעט מחצית מסך צירי הקונגרס היו יהודי רוסיה.
הרב מוהליבר אף שלח איגרת לבאי הקונגרס יחד עם נכדו, יוסף מוהליבר, ובה ביטא את עיקרי השקפתו.
מכתב זה הוקרא במלואו על ידי אהרן קמינקא במעמד הפתיחה של הקונגרס.
דברי המכתב עשו רושם רב על הנאספים, תורגמו לכמה שפות והופצו באלפי עותקים.
בסוף דבריו הביע התנגדות גדולה לדעות הרבנים במערב אירופה, שטענו שהתנועה הציונית סותרת את האמונה בביאת המשיח.
הרב מוהליבר נפטר בשנת תרנ"ח (1898) ונקבר בעירו ביאליסטוק.
ימים אחדים לפני פטירתו קיבל מכתב מהרצל, בו נקרא לפרסם ברבים פנייה לכל העם להשקיע כספים בבנק שתכנן קונגרס התנועה הציונית להקים.
הרב חיבר כרוז נלהב למען קריאה זו, אך יומיים לפני חתימתו על כרוז זה, נפטר הרב.
הרב קוק הספידו במילים: "גדול וגבור", "מצד אחד רב גאון גדול מלא תורה ומעשים טובים, מחמיר על עצמו במילי דחסידותא, ומצד השני נפש רעננה מלאה עוז וחיים וצופה צפייה עמוקה לתשועתם של ישראל".
על שמו נקראו קיבוץ גן שמואל.
לאחר פטירתו נידב גיסו יעקב הינדין שטח של חמישים דונם מנחלותיו באזור חדרה לנטיעת פרדס אתרוגים על שם הרב מוהליבר, ושטח זה שימש היסוד של גן שמואל.
כמו כן נקראו על שמו של הרב מוהליבר רחובות רבים בישראל.
ישיבת בני עקיבא בחדרה קרויה "בית שמואל" על שמו.
בעבר נקרא על שמו בית ספר ברחוב מוהליבר בבני-ברק, אשר בשנת 2000 אוחד עם בית ספר אחר בעיר ופועל כיום תחת השם "נעם מוהליבר".
ארכיונו האישי של הרב מוהליבר, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
קבר הרב מוהליבר במזכרת בתיה
לאחר פטירתו הקימה קהילת ביאליסטוק אוהל על קברו.
האוהל נותץ בשנות מלחמת העולם השנייה.
בג' כסלו תשנ"ב 1991 הועלו עצמותיו לארץ ישראל ונטמנו בבית העלמין במזכרת בתיה בסמוך לקברות מייסדי המושבה.
על ציון הקבר הוקם אוהל במתכונת האוהל הישן בביאליסטוק.
מוזיאון הרב מוהליבר ממוקם במבנה עתיק מסוף המאה ה-19 במפגש הרחובות רוטשילד והרב מוהליבר במזכרת בתיה.
במוזיאון מיצג אור-קולי הסוקר ציוני דרך בתולדות חיבת ציון ובחייו של הרב מוהליבר, תוך שימת דגש על משנתו החינוכית והציונית.
הרב מוהליבר כתב חיבורים רבים.
רוב כתבי היד אבדו ב-1906 בפרעות בביאליסטוק.
שרידים מכתביו יצאו לאור בשם: חקרי הלכה ושו"ת בשנת תש"ד על ידי מוסד הרב קוק
ובהרחבה בשנת תש"מ 1980, בשם שו"ת מהר"ש מוהליבר ובראשו מבוא מאת הרב מימון.
שמואל מוהליבר, מטרת נסיעתי לארצנו הקדושה, בתוך: שיבת ציון, קֹבץ מאמרי גאוני הדור בשבח ישוב ארץ ישראל, (עורך: אברהם יעקב סלוצקי), ורשה תר"ס-1900.
אחותו של הרב מוהליבר, רוזה רבקה, הייתה אשת הגביר והעסקן יעקב הינדין.
נכדו, בן בנו, שלמה מוהליבר, היה ד"ר יוסף מוהליבר, מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
שמואל מֶסְטֶצְ'קִין (1908 – 2 ביוני 2004) היה אדריכל ישראלי, בוגר לימודי ארכיטקטורה בבאוהאוס והאדריכל הראשי של הקיבוץ הארצי משנות ה-40 עד לשנות ה-70. היה לאחד האדריכלים המשפיעים בתנועה הקיבוצית ומראשוני מתכנני "הסגנון הבינלאומי" בארץ ישראל.
איש תנועת העבודה, ממייסדי תנועת הנוער העובד, ממתכנני "חומה ומגדל" ומייסד בית הספר המקצועי הראשון בארץ ישראל, כיום מכללת מקס פיין-עמל.
מסטצ'קין נולד בשנת 1908 בעיר ואסילקיב שבאוקראינה, ובשנת 1923 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
מסטצ'קין חי ופעל בתל אביב עד מותו בגיל 96, בבית שאותו תכנן בכיכר הבימה.
הקמת הנוער העובד ולימודיו בבאוהאוס
לאחר שעלה עם משפחתו לארץ ישראל, החל ללמוד בבית הספר המקצועי של תנועת המזרחי, "תלמוד תורה" שבנווה שלום, תל אביב.
מסטצ'קין למד במגמת המתכת בבית הספר, ובמקביל ללימודיו עסק יחד עם ישראל גלילי ומשה פלמן בהתארגנות קבוצת נערים פועלים בעידודו של המחנך דוד כהן.
יחד הקימו את תנועת הנוער העובד, שמסטצ'קין היה ממייסדיה.
על אף ניסיונותיו של ברל כצנלסון לקדם את מסטצ'קין לעמדות הנהגה בתנועה הקיבוצית, הוא בחר בלימודים המקצועיים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס בדסאו שבגרמניה, שם למד בין השנים 1930-1933. מסטצ'קין סיפר כי במבחן הקבלה לבית הספר שנערך לו הוא נדרש להפוך יריעת בד גס למשהו שימושי.
הוא קלע מהיריעה חבל עליו אמר שבו יתלה את עצמו אם לא יתקבל.
בבאוהאוס למד תחת הנהלתו של מיס ון דר רוהה וכתלמידיהם של וסילי קנדינסקי וג'וזף אלברס, אולם לימים פעל מסטצ'קין תחת השפעת תורתו של הנס מאייר, מנהלו השני של בית הספר שסולק מתפקידו בשנת 1930, השנה בה החל מסטצ'קין את לימודיו במוסד.
מאייר דגל באדריכלות סוציאליסטית הפועלת מתוך תפיסת תיקון חברתי-כלכלי.
אג'נדה זו הייתה המשך ישיר לפועלו של מסטצ'קין בנוער העובד ושירתה אותו לאחר מכן בפועלו בתכנון הקיבוצי בישראל.
תחילת דרכו המקצועית בארץ ישראל
עם שובו ארצה בשנת 1934 עבד במשרדו של האדריכל יוסף נויפלד, ובשנת 1937 פתח את משרדו הפרטי.
בין הפרויקטים הראשונים שתכנן היו מבני ציבור בקיבוצים נען, אשדות יעקב ורמת הכובש.
אחד המבנים הבולטים אותם תכנן מסטצ'קין בתקופה זו הוא מבנה מגורים ברחוב רופין, הקרוי "בית קרייתי" (ע"ש מזמין הפרויקט: אחיו של מסטצ'קין - מרדכי קרייתי).
מבנה זה הוא מהביטויים הראשונים של סגנון הבנייה הבינלאומי בתל אביב: הטיח הלבן, האופקיות השלטת, הצורות הנקיות, חלונות זכוכית ורטיקלים המסמנים את חדרי המדרגות.
החידוש שהכניס מסטצ'קין במבנה זה היה השימוש בסימטריה מוחלטת, דבר שנחשב עד לאותה העת כאלמנט שעבר זמנו.
בשנת 1939 הצטרף לשורות ההגנה, במחלקת מפות במטה הפלמ"ח וכעוזרו האישי של האלוף והאדריכל יוחנן רטנר.
מסטצ'קין עסק בתכנות גדרות הגנה ומבני שמירה עבור הפלמ"ח.
פעמיים קודם להצטרפותו לפלמ"ח תכנן עבור מחנות הנוער העובד מגדל צופי.
הראשון, בשנת 1928 נבנה במחנה התנועה בכפר הנוער בן שמן, והיה זה שכיוון אותו ללימודיו בבאוהאוס.
המגדל השני תוכנן ונבנה בשנת 1934 לאחר שובו מהלימודים, היה למעשה שכלול של הראשון, ונבנה במחנה הנוער העובד הרי הכרמל.
תכנון המגדל ובנייתו בכרמל הרשימו את חבר תל-עמל דאז שלמה גור, שהגה את רעיון חומה ומגדל על בסיס המגדל של מסטצ'קין.
52 יישובים של ההתיישבות העובדת הוקמו במסגרת מבצעי חומה ומגדל.
פועלו בצוות התכנון של תוכנית חומה ומגדל היה שיתוף הפעולה הראשון עם שלמה גור, שלימים הטיל על מסטצ'קין תכנון חלקים בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
בשנת 1943 הוקמה המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי על ידי ישראל פיינמסר ומסטצ'קין מונה לתפקיד האדריכל הראשי של המחלקה מיומה הראשון.
מימיו הראשונים במחלקה הטכנית ועד לשנות ה-80 תכנן תוכניות מתאר ובינוי לכ-60 קיבוצים ברחבי הארץ ובהם יגור, גזית, מזרע, מרחביה, עין דור ועין המפרץ.
נוסף על כך, תכנן 24 חדרי אוכל בקיבוצים, אולמות תרבות וספורט, מוסדות חינוך, בתי מגורים ומבני משק.
מסטצ'קין תכנן עבור הקיבוץ הארצי גם מחוץ לתחומי הקיבוץ, בין השאר את בית הקיבוץ הארצי (כיום: בית התנועה הקיבוצית) שהתאפיין בשילוב מרובה של יצירות אמנות בבניין ובראשן קיר הקרמיקה הגדול שיצר משה סעידי ונקרא מלחמה ושלום.
כמו כן תכנן בתי הנוער העובד בתל אביב, ירושלים וחיפה, קמפוס סמינר הקיבוצים, מדרשת שדה בוקר, מרכז הספורט בקמפוס גבעת רם "מוזיאון בית היוצר" בעין בוקק, את המבנים המוקדמים ב ועוד.
בסוף שנות השישים החל לעבוד עם בנו, האדריכל יוסי מסטצ'קין על מספר פרויקטים משותפים ובראשם מבני ציבור בקיבוץ עין גדי ו"משכן ברנר וחבריו" (בית הנוער העובד והלומד) ברחוב קיבוץ גלויות בתל אביב.
בשנת 1928 יזם והקים את "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין", שהפך לבית הספר המקצועי הראשון בישראל, מכללת מקס פיין.
לימים המכללה צמחה לרשת החינוך עמל.
כיום פועלים במסגרת עמל 120 בתי ספר ומוסדות חינוך.
משנות ה-50 היה פעיל באגודת האדריכלים, ושימש כיו"ר האגודה בין השנים 1959-1963.
בשנת 1980 היה הראשון לקבל את אות יקיר האדריכלים, ובשנת 2001 קיבלת תעודת הוקרה על מפעל חייו מטעם עמותת האדריכלים.
לאורך שנות עבודתו תכנן מבנים רבים ומגוונים, על פי תפיסתו את עקרונות תנועת העבודה.
מסטצ'קין היה אחד האדריכלים הפורים ביותר בתולדות התנועה הקיבוצית וראה בשיח עם הקהילה השיתופית שלב הכרחי בתכנון: "מחוץ לכל התיאוריות יש דבר יסודי והוא הרצון של האדם לחיות בנוחיות.
האדריכל, שבידו האמצעים, מבטא את רצונו של האדם הפרטי...יש צורך לגשת לתכנון באופן המבוסס במיוחדת על מציאת היחס הנכון בין הפרט והחברה".
בתכנונו נמנע מתכנון אלמנטים דקורטיביים וראוותניים, על פי תפיסת התכנון שלמד בבאוהאוס, ושילב מערכות מתקדמות לאותה התקופה במבנים שתכנן, דוגמת הגג הנפתח בחדר האוכל של קיבוץ מזרע ומערכות של מחיצות שתכנן כך שיוכלו להתאים לפרוגרמות שונות של חדר האוכל הקיבוצי.
החל משנות ה-50, עם תחילתה של אופנת הברוטליזם, אימץ את השימוש בבטון חשוף תוך שילוב העמקה של השימוש בחומרים מקומיים, דוגמת שימוש באבנים המקומיות בנווה זוהר ובאמפיתיאטרון בגבעת רם.
כאדריכל הנמנע משימוש במוטיבים דקורטיביים שאינם פונקציונליים, הרבה לשתף פעולה עם אמנים ואדריכלי נוף, דוגמת ליפא יהלום שתכנן את הגן לתוכנית המתאר של מסטצ'קין בקיבוץ המעפיל.
הוא ביקש לתכנן יישובים ומבנים שישתלבו בנוף המקומי ולא ישברו אותו.
הוא נודע באמרתו כי "בית שסיים את תפקידו - צריך להיעלם".
נפטר ב-2 ביוני 2004. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג ספדה לו בעיתון הארץ: "ההערכה הפומבית שזכה לה בחייו פחותה בהרבה מהמורשת האדריכלית שהותיר.
הוא נותר מודרניסט מאמין - סוציאליסט ואיש צנוע במלוא מובן המלה - גם בשנים שבהן שלטו בתחום האדריכלות בישראל ובעולם זרמים ואופנות אחרות.
משיחות אתו היה אפשר ללמוד כי לא ייחס חשיבות רבה לשימור מבנים, לרבות יצירותיו הוא.
בניינים ישנים, אמר בהחלטיות, יש להרוס ולבנות תחתם בניינים חדשים וטובים יותר לרווחת הכלל".
ארכיון מסטצ'קין נמצא בארכיון יד יערי (ארכיון השומר הצעיר) בגבעת חביבה.
רבי שמואל בן ר' אורי שרגא פייבוש מפיורדא היה רבן של שידלוב ופיורדא.
נודע בעיקר בזכות חיבורו בית שמואל, מ"נושאי הכלים" לחלק אבן העזר בשולחן ערוך.
נולד בווידיסלב, פולין באמצע המאה השבע עשרה.
למד בישיבת קרקוב (קראקא), אצל רבי יהושע השל בן רבי יעקב, ואחרי פטירתו אצל רבי אריה לייב בן רבי זכריה מנדל, שלקח אותו כחתן לבתו.
גיסיו, היו רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים ורבי שאול בן רבי השיל מקראקא שנשאו את אחיות אשתו.
בתו נישאה לרבי אורי פייבוש המבורגר, שכיהן מאוחר יותר כרבה הראשי הראשון של בריטניה.
יש אומרים שבתחילה שימש כרב ברבנות שידלוב, פולין, ושם חיבר את ספרו "בית שמואל", ולפי מקור אחר היה אז דרשן ו"מגיד מישרים" בלבוב, אך יש מפקפקים בכך שכיהן ברבנות בתקופה זו.
בשנת ה'תנ"א (1691) התקבל למשרת אב"ד ומרא דאתרא בפיורדא, והוא הגיע אליה בחורף ה'תנ"ב.
בפיורדא היה גם ראש הישיבה.
בקהילה זו כיהן כשלוש שנים.
בשנת ה'תנ"ד (1694) עזב את פיורדא לשידלוב והתמנה שם כמרא דאתרא.
ישנן השערות שונות מדוע עזב את פיורדא, אם בשל געגועים לפולין ארץ מולדתו, או בשל סכסוכים שונים שהיו אז בפיורדא.
כיהן בשידלוב עד פטירתו, ונקבר בשידלוב.
את המהדורה המקורית (מהדורא קמא) של החיבור הדפיס רבי שמואל בדירנפורט בשנת ה'תמ"ט (~1689).
לאחר שהגיע לפיורדא עבר על חיבורו "בית שמואל" פעם נוספת, יחד עם תלמידיו בישיבת פיורדא, ואז הודפס החיבור מחדש במהדורא בתרא עם תיקונים רבים (פיורדא, תנ"ד).
החיבור, במהדורתו השנייה, הודפס יחד עם פירושו של רבי משה לימא "חלקת מחוקק", בשם המשותף "אפי רברבי", ומאז מודפס במרבית מהדורות שולחן ערוך.
חתנו רבי אורי פייבוש המבורגר בהקדמתו לספר אורים ותומים מתפלל שה' יזכה אותו להוציא את ספרו של חמיו על יורה דעה.
שמואל מורה (22 בדצמבר 1932 - 22 בספטמבר 2017) היה פרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל במזרחנות לשנת התשנ"ט 1999. פרופסור מורה כתב בערבית, עברית ואנגלית.
נולד כסמי מועלם בבגדאד שבעיראק, וגדל בה.
הדמות שהותירה עליו את חותמה יותר מכל על חייו הייתה של סבו הרב, חכם יחזקאל מאיר בן מעלם רחמים בן אברהם שלום (1939-1865, מחבר הספר "ליקוטי אמרי א-ל" בשבעה כרכים).
בגיל 13 הצטרף יחד עם אחיו ריימונד למחתרת הציונית בעיראק ללימוד עברית, אך לא היו פעילים בה.
בשנים 1948–1950 למד בבית הספר התיכון היהודי בבגדאד "שמאש" במגמה ראלית-מתמטית וזכה בבית ספרו בתחרות ספורים קצרים ובמדליית האגרוף.
בגיל 16 החל לפרסם שירים בעיתוני בגדאד " אל-עיראק אל-יום, "אל-כרך", "אל-נבאא'".
עלה לישראל ב-1951 בנפרד, אחרי ששלושת אחיו עלו קודם לכן, הבכור, יעקב, עלה ראשון כדי ללמוד באוניברסיטה העברית, רימונד ומרדכי שהיו מתחת לגיל הגיוס צורפו למשפחות עולים, ורק לאחר מכן עלתה אמו עם אחותו הצעירה גלאדיס.
בתחילה שהתה משפחתו במחנה העולים "שער העלייה" והוא עבד עם אחיו ריימונד, שקבלו אוהל במעברת סקייה (כיום אור יהודה) בבניין, כשאחיו והוא שצברו סכום מספיק להרשמה באוניברסיטה העברית עברו לירושלים להצטרף לאם המשפחה שעלתה עם הבת הצעירה וללמוד יחד עם אחיהם הבכור יעקב.
במהלך שירותו הצבאי למד לימודי ערב בבית הספר למשפט וכלכלה בתל אביב.
עשה את חוק לימודיו לתואר ראשון בחוג לשפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בזמן החדש באוניברסיטה העברית (1958), תואר שני בחוג לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם (1961).
עבודת המאסטר שלו נערכה בהנחייתו של פרופסור דוד איילון והיא עסקה בחיבורים של ההיסטוריון המצרי עבד א-רחמן אל-ג'ברתי (1825-1753).
מורה גילה אוטוגרפים של ספריו ההיסטוריים ואת הראשון משלושת כתביו אלו ועליו כתב את העבודה בציון מעולה.
הוא השלים את כתיבת הדוקטורט בבית הספר ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטת לונדון.
בשנים 1962–1965. עבודת הדוקטורט שלו נסובה על: "שירה סטרופית, חרוז לבן, שירה בפרוזה ושירה חופשית בספרות ערבית מודרנית" והוגשה לסנט אוניברסיטת לונדון בשנת 1965. העבודה נכתבה בהדרכת פרופסור רוברט סרג'נט הבריטי, מר דוד קאוון וד"ר ואליד עראפאת.
מינואר שנת 1966 הוא שימש כמרצה בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, עמד בראש החוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית (1979–1982).
היה מרצה באוניברסיטת חיפה ופרופסור אורח באוניברסיטת בר-אילן, שניהם במשרה חלקית.
בשנת 1983 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן.
שהה בשבתונים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מרילנד שבארצות הברית, ואוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת אוקספורד (יארינגטון), אוניברסיטת קיימברידג' (חבר בקליר הול), אדינבורו, מנצ'סטר, בון, בוח'ום שבגרמניה ועוד.
השתתף ברוב הקונגרסים המזרחנים באירופה, ובאמריקה הצפונית והדרומית.
קבל הפרסים הבאים: פרס פרחי (ללימודי ערבית באוניברסיטה העברית), פרס סינטור (האוניברסיטה העברית), פרס המועצה הבריטית (1962–1963), פרס ידידי האוניברסיטה העברית בלונדון (1963–1965), מלגת ממשלת צרפת ((CNRS (1977), מלגת חילופי חוקרים עם ממשלת גרמניה (DAAD 1979, 1982), מלגת קרן גרמניה-ישראל (GIF) (1), מלגת האקדמיה הישראלית.
היה חבר מערכת של כתב העת Studies in Arabic and Islamic Culture, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן והיה חבר מערכת של כתב העת "אל-כרמל" (al-Karmil) בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
כתב את רוב הערכים של התיאטרון הערבי והערכים על סופרים ומשוררים באנציקלופדיה של הספרות הערבית
כתב את רוב הערכים על הספרות הערבית החדשה באנציקלופדיה של האסלאם (Ecnyclopaedia of Islam), והציע את הערכים החדשים על סופרים יהודים מארצות ערב.
פרט לכך פרסם שירים, סיפורים קצרים ומחזה, ועבד על האוטוביוגרפיה שלו, שחלקים ממנה (34 פרקים) נמצאים כעת במרשתת האינטרנט Elaph בלונדון ובמינכן
זיכרונותיו פורסמו בבגדאד בשנת 2010 תחת הכותר: The Jews of Iraq, Memories and Sadness.
מורה עבד גם על עיבוד זיכרונותיו, והם יראו אור בידי הוצאת כול שי בחיפה.
היה ממייסדי אגודת המשוררים בשפה הערבית בשנת 1956, אותה ייסד מישל חדאד מנצרת.
ייסד את אגודת האקדמאים יוצאי עיראק ב-1980, במסגרת זאת ערך והוציא לאור 34 ספרים שונים בעברית של אקדמאים יוצאי עיראק בערבית, עברית ואנגלית.
היה ממייסדי אגודת לעידוד המחקר, הספרות והאמנות - אח"י, מיסודם של יוצאי עיראק בישראל (1979-1977), ב-1975 ייסד וכיהן מאז כיושב ראש האגודה לידידות ישראל פינלנד בירושלים ומטה-יהודה.
ב-1982 נבחר כחבר לכל החיים בקלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג'.
שימש כנשיא של כבוד של בית החולים משגב לדך בשנים 1997–2000, ומשנת 2006 היה חבר בחבר הנאמנים של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
אחיו הבכור יעקב היה כלכלן בכיר בבנק ישראל, ואחר כך פרופסור באוניברסיטת בלפסט באירלנד.
אח אחר שלו, ריימונד, הוא פרופסור לפיזיקה מולקולרית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אחיו מרדכי הוא צייר ידוע הגר בפריז.
אחותו אספרנס כהן, היא סופרת הכותבת בעברית, ואחות שנייה, גלדיס אגסי, היא משוררת.
שמואל מורה נפטר ב-22 בספטמבר 2017. הותיר אחריו אישה, קארינה, בן, בת, ובן מנישואים קודמים.
הנושא העיקרי של מחקריו של שמואל מורה הוא הספרות הערבית, ובייחוד השירה הערבית המודרנית על כל גווניה.
כלומר הצורות והז'אנרים החדשים של השירה הערבית שהתפתחה בהשפעת השירה המערבית.
הוא חקר את הרומן והסיפור הקצר, והדרמה היהודית בשפה הערבית מראשית המאה ה-19. חקר את ההיסטוריה של התיאטרון הערבי מראשית האסלאם ועד למאה ה-19. הוא חקר גם סופרים, משוררים ועיתונאים בעולם הערבי, וכתב כמאה ביוגרפיות של יהודים מארצות ערב באנציקלופדיות וכתבי עת.
חקר את התיאטרון היהודי בעולם הערבי.
את הספרות הערבית בישראל וביוגרפיות וביבליוגרפיות של הספרות הערבית המודרנית.
כמו כן פרסם מהדורה מתוקנת ומבוארת של כתביו של ההיסטוריון הערבי אל-ג'ברתי (4 כרכי היסטוריה וארבעה כבכי מפתחות עם מילון מונחים), וכן ספר מבוא באנגלית על פועלו ותקופתו של אל-ג'ברתי.
מורה כתב כ-17 ספרים ולמעלה מ-250 מאמרים בעברית ובאנגלית, ביניהם מאמרים שתורגמו לערבית וגם לפינית, לדנית ולגרמנית.
על־כן, לא ניתן להגדיר את הקוראן כשירה, כי חוקרי הפרוזודיה הערבים מגדירים אותו כפסוקים קוראניים שהורדו מהשמיים עם סיומות דומות (אאיאת מפצלאת), לכן לא קראו לסיומות הללו חריזה פרוזאית () ולא חריזה פיוטית (קאפיה).
מורה בודק כיצד התפתחה שירה בפרוזה בהשפעת ספרות המערב, בעוד שהערבים בדרך כלל מקפידים על הגדרות השירה כדיבור במשקל וחריזה.
כמו כן הוא חוקר איך התפתחה השירה החופשית בערבית.
בשביל המשכיל הערבי, שירה חופשית המחקה את השירה האירופית היא בתים בעלי מספר רגליים בלתי קבוע עם סדר חריזה בלתי קבוע.
עוד לפני פרסום ספר זה פרסם מורה שני מאמרים על שירה חופשית
בכתב העת המזרחני של אוניברסיטת לונדון
הדוקטור סעד מצלוח מאוניברסיטת קהיר הכליל אותם בספר בערבית שראה אור ב־1969, וציטט בהקדמה לספר אמרה מפי הנביא מוחמד כי מותר למוסלמי להשתמש בכל דברי חוכמה טובה של לא־מוסלמי.
הוא הוסיף בהקדמה שהתעלם מאזהרתם של חבריו שלא יתרגם חוקר ישראלי, אולם הוא עמד על כך "כדי שיראה לערבים איך הישראלים יודעים על השירה הערבית יותר טוב מהם, וכשהערבים יכתבו באותה רמה, אז יהיו להם סיכויים לנצח אותם".
דברי הימים של אלג'ברתי בשבעת החודשים הראשונים לכיבוש הצרפתי של מצרים
ספר זה Al-Jabarti's Chronicle of the First Seven Months of the French Ocuupation of Egypt ראה אור בהוצאת בריל שבליידן ב-1975. זהו טקסט ותרגום אנגלי של מורה המתאר את שבעת החודשים הראשונים של כיבוש נפוליון את מצרים.
הספר פורסם במדורה שנייה עבור סמינר בינלאומי שנתן באוניברסיטאות של ארצות הברית וקנדה בעת ועונה אחת, בנושא: "כיצד תיארו הנתינים המקומיים את האימפריאליזם המערבי.
תיאטרון חי וספרות דרמטית בתרבות הערבית של ימי הביניים
ספר זה Live Theater and Dramatic Literature in the Medieval Arab World ראה אור באנגלית בשנת 1992 והוא תורגם על ידי האקדמיה לאמנות ותרגומים במצרים.
הספר מראה שהיה מעין תיאטרון ערבי חי בימי הביניים ולא רק תיאטרון של צלליות ותיאטרון של בובות כפי שכל החוקרים הגרמניים ושאר החוקרים האירופאים שהערבים הלכו בעקבותיהם ללא בדיקה יסודית, סברו עד אז, כגון הגרמנים ג'ורג' יעקב, רייך, הורוביץ, פרוואר וכו'.
מורה מראה בספרו כי החוקרים לא הבינו את המונחים השונים של התיאטרון, שבמקצועות אחרים יש להם משמעות אחרת לגמרי.
הוא מתאר את התיאטרון שהיה משחק של ליצני חצר הח'ליפים שהיה להם פטרון ורצו לבדר את השליטים.
מצד שני היה גם תיאטרון של העולם התחתון.
הייתה להם בעיקר ספרות בעל פה ומדוברת היות שהיה אסור עליהם להעלות על הכתב דברים בתחום הדת ודברים רציניים, כי זוהי שפה קדושה.
מצד שני המשמעות של המונחים של התיאטרון השתנתה עם הזמן מאז עלייתו של מחמד נביא האסלאם.
המונח "חיכאיה" במשמעות "חיקוי" בערבית, קיבל משמעות של "סיפור".
לכן השתמשו במקומו במונח "אח'יאל" במשמעות משחק ע" שחקן חי.
בערבית המשמעות המקובלת של המילה תיאטרון היא "צל" או "דמות".
אולם המשמעות הראשונית שלה הייתה משחק ולכן כשבא תיאטרון הצללים מהמזרח הרחוק, הוסיפו לו הערבים את המילה "צל".
בצורה זו הפך המונח "ח'יאל" מונח המורה על משחק תיאטרון.
ט'ל (צל) בערבית הוא צל של דמות.
החוקרים לא הבינו, לדעת מורה, שהמונח "ח'יאל" היה בראשית באסלאם במשמעות של משחק, הם חשבו שמשמעותו זה צל.
מורה הציג פתרון לבעיה זו בהביאו דוגמאות מהספרות הערבית הקלאסית ומכתבי-יד שלא הובאו לדפוס עד אז, והוכיח שהמונח "ח'יאל" מובא במשמעות של משחק.
בדרך זו הוא הפריך את כל מה שאמרו המזרחנים והחוקרים הערבים החדשים לפני כן.
תרומתם של היהודים לתיאטרון הערבי של המאה ה-19
כתב מורה ביחד עם דוקטור פיליפ סאדג'רוב מאוניברסיטת מנצ'סטר והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1996. הם הצביעו על הקשר ההדוק בין מחזאים יהודים-ספרדים כותבי עברית באמסטרדם לבין מחזאים יהודים בצפון אפריקה.
הם גילו שהמחזה הראשון שהודפס בליתוגראף בשפה הערבית היה של אברהם דנינוס מאלג'יר בשנת 1847. לפני כן סברו החוקרים כי ראשון המחזאים הערבים היה ערבי-נוצרי מביירות בשנת 1848 בספר מובאת הטענה כי מחזה זה היה עיבוד של קומדיות של מולייר הצרפתי.
נוסף לכך הביאו בספר מחזות נוספים שנכתבו על ידי האחים אנטון ואליאס שחייבר מבית הספר תפארת ישראל בבירות, ביניהם עיבוד של מולייר ועיבוד של המחזה נתן החכם של לסינג.
על העלילות של סופרים אירופים בנו שני האחים עלילה יהודית דידקטית לחנך את התלמידים היהודים של בית הספר.
בספר הם הביאו את העלילה המקראית של עקידת יצחק שהפכו את עקידת יצחק והלבישו אותה במגמה חילונית דידקטית.
העקידה שביכול היא שההורים היהודיים מסכימים לשלוח את הבנים שלהם ללמוד בערים אחרות, הסבל והגעגועים הם נחשבו באותם הימים כהקרבה משני הצדדים בשביל הרצון להתקדם בלימודים, לעודד את ההורים לשלוח את ילדיהם לארצות או לערים אחרות ולרכוש השכלה גבוהה.
ספר הזרים, גרפיטי ערבי בן ימי הביניים בנושא הנוסטלגיה
Attributed to Abu 'l-Faraj al-Isfahani תרגם שמואל מורה ביחד עם פרופסור פטרישה קרון מהמכון למחקר מתקדם בפרינסטון והוא ראה אור בפרינסטון בשנת 2000 ותורגם גם לשפה הדנית.
הספר הוא בנושא נוסטלגיה בספרות הערבית של ימי הביניים והוא הספר הראשון שתורגם לאנגלית בנושא זה בשירה ובאנקדוטות.
זהו ספרו של אבו אל-פרג' אל-איצפהאני, מחבר שיעי מימי הביניים, שהיה היסטוריון של הספרות הערבית.
אל-איצפהאני כתב על גרפיטי שכתבו זרים על קירות של עצים, בניינים, מבצרים, ופונדקים.
הם כתבו על געגועיהם, אמונתם, משמעות הנדודים ומשמעות החיים והנוסטלגיה למולדת.
מורה עמד מאז ראשית שנות התשעים בראש מפעל מטעם האוניברסיטה העברית, העוסק בספר ההיסטוריה של מצרים מסוף המאה ה-17 ועד 1821 מאת ההיסטוריון המצרי עבד אל-רחמן אל-ג'ברתי (1753-1825).
המהדורה המדעית של הספר ראתה ראה בשנת 2014 והיא כוללת חמישה כרכים: ארבעה כרכי טקסט וכרך אינדקס רחב היקף (האינדקס כולל מונחים מדעיים, צבאיים, גאוגרפיים, דתיים, ספרותיים, אישים ומקומות).
מורה ערך את הספר על-פי כתב היד של המחבר אותו גילה לראשונה (את כל כתבי היד שנכתבו ביד המחבר).
הספר הופיע כבר בשבע מהדורות לפחות אבל כולם מעתיקים מהמהדורה של 1879/80. זו הפעם הראשונה שמוציאים את חיבורו הגדול של אל-ג'ברתי לפי כתב היד של המחבר עצמו.
אל-ג'ברתי העסיק מעתיקים והוא היה עובר על העותקים שלהם.
מורה הוציא לאור מהדורה מתוקנת, אותה הוא משווה עם המהדורה המצרית המודפסת (הוצאת בולאק) ומצביע על טעויות שנפלו, על ההשמטות, התוספות שבשוליים, ועל הקריאה ועל טעויות התעתיק שלהם מכיוון שהמעתיקים לא ידעו לקרוא נכון את כתבי היד, ולא הבינו את המשמעויות של המונחים שנשכחו בינתיים.
המעתיקים העדיפו להשתמש בתעתיק של גרסאות קלות על פני הגרסאות הכבדות.
כדוגמה לכך המילה "תמרוקים" שהיא גרסה קשה, מוסבת ל"תפנוקים", שהיא גרסה קלה.
המהדורה המדעית יצאה לאור בחסות הקרן על שם מקס שלזינגר שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תחת הכותרת: The Marvelous Chronicles: Biographies and Events.
חבורי יהודים בלשון הערבית 1863-1973; ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית, תשל"ד.
יוצרים ויצירות בספרות הערבית בישראל 1986-1948 / שמואל מורה, מחמוד עבאסי.
שפרעם: המועצה הציבורית לתרבות ולאומנות - המדור לתרבות ערבית, 1987.
מחקרים בתולדות יהודי עיראק ובתרבותם; אור יהודה: מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, תשמ"א 1981-תשנ"א 1991.
האילן והענף: הספרות הערבית החדשה ויצירתם הספרותית הערבית של יוצאי עיראק / שמואל מורה; ליקטה וערכה אולגה ברמסון ; ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ז 1997
ביבליוגרפיה של ספרים וכתבי-עת בערבית שהופיעו בישראל 1948-1972 / ליקט וערך שמואל מורה.
ירושלים: מרכז הר הצופים לחקר ערביי ארץ-ישראל ויחסי ישראל-ערב, תשל"ד 1974.
סכסוך ערב-ישראל בראי הספרות הערבית / יהושפט הרכבי, יהושע פורת, שמואל מורה ירושלים: מוסד ון ליר, 1975
על החוף שמנגד: מבחר סיפורים מצריים מודרניים / עריכה ותרגום: מנחם מילסון ושמואל מורה; ירושלים: עידנים, תש"מ 1980 ירושלים
שנאת יהודים ופרעות בעיראק: קובץ מחקרים ותעודות / בעריכת שמואל מורה וצבי יהודה; אור-יהודה: מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, תשנ"ב 1992
שמואל מיזס היה שחמטאי יהודי-גרמני.
נולד בשנת תר"א לאביו רבי שלמה יהושע הכהן, תלמיד חכם וסוחר.
מיזס היה אחיו של ודודו של ז'ק מיזס.
למד רפואה באוניברסיטה של וורצלב והיה אחד מתלמידי השחמט של אדולף אנדרסן.
בשנת 1867 הפסיד לו בדו-קרב 4.5-0.5 והתמודד לעיתים קרובות מול יוהנס צוקרטורט ויעקב רוזנס.
השתתף בוורוצלב 1863 - ניצחונו על אדולף אנדרסן
השתתף בוורוצלב 1865 - ניצחונו על אדולף אנדרסן
השתתף בלייפציג 1869 - ניצחונו על יוהנס מינקוויץ .
ניצח באד אמס 1871 וחלק מקום ראשון עם אדולף אנדרסן בתחרות לייפציג באותה שנה.
הפסיד בדו-קרב ליוהנס מינקויץ' 5.5-3.5 בלייפציג 1872. אחד מניצחונותיו בדו-קרב .
שמואל (שמוליק) אליעזר מאיר (ג' בתמוז תשי"ד, 4 ביולי 1954 – כ"ב בכסלו תשנ"ז, 3 בדצמבר 1996) היה סגן ראש עיריית ירושלים מטעם המפד"ל.
שמואל מאיר נולד ב-1954 בעיר בני ברק למשפחה שהייתה מצאצאי מייסדי העיר.
בן משפחתו היה ראש עיריית בני ברק יצחק מאיר.
בצעירותו למד בישיבת ירושלים לצעירים והיה פעיל בתנועת הנוער עזרא.
את שירותו הצבאי עשה במסגרת סיירת גולני.
לאחר שחרורו למד בישיבת מרכז הרב ועבד בהדרכה.
לאחר לימודיו האקדמיים החל לכהן כמנהל אולפנת צביה בירושלים.
תחת ניהולו התרחבה האולפנה ופתחה סניפים נוספים בעפולה, הרצליה ובית שמש.
בבחירות למועצת עיריית ירושלים בשנת 1989 עמד מאיר בראש רשימת המפד"ל.
תחילה כיהן כחבר מועצה ומאוחר יותר כסגן ראש העיר ומחזיק תיק הכספים.
במסגרת תפקידו יצר קשרי חברות עם רבים מאנשי המועצה, בהם גם כאלו הרחוקים מהשקפת עולמו הפוליטית כטדי קולק, ארנן יקותיאלי ואהוד אולמרט.
אולמרט המשיך לשמור על הקשרים המיוחדים עם משפחת מאיר גם לאחר מותו.
מאיר היה פעיל בפיתוח ההתיישבות היהודית במזרח העיר.
כדי לקדם פעילות זאת הקים גוף בשם "הפורום למען ירושלים" שכלל גופים שונים שעסקו בנושא זה.
ב-1992 הקים אוהל מחאה מול בניין האוריינט האוס במסגרת מאבקו בפעילות אש"ף בירושלים.
היה שותף ליוזמות שונות שנועדו ליצור רצף התיישבות יהודית מצפון העיר ועד לדרומה, בהם: הרחבת שכונת פסגת זאב, בניית טיילת בדרך העופל שלמרגלות הר הזיתים, עבודות לפיתוח עמק יהושפט, בנייה באזור שער הפרחים, פיתוח מנהרות הכותל, שיקום בית כנסת החורבה, בניית שכונת הר חומה ושכונת מעלה הזיתים.
למאיר ולארנן יקותיאלי היה חלק בחשיפת מעשיו הפליליים של אריה דרעי שכיהן כשר הפנים.
בכ"ב בכסלו תשנ"ז (1996) נהרג מאיר בתאונת דרכים סמוך לאדם והובא למנוחות בהר הזיתים.
לאחר מותו הוא הונצח בכמה אתרים בעיר.
על שמו נקראה שכונת חומת שמואל ("הר חומה").
כן נקראים על שמו בית הכנסת של עיריית ירושלים בכיכר ספרא, הטיילת בשכונת פסגת זאב, ומבנה פנימייה בישיבת נתיב מאיר.
אשתו הייתה רות פיק בתו של ד"ר פנחס פיק, מעורכי האנציקלופדיה העברית, וחנה פיק-גוסלר, חברתה של אנה פרנק.
אחד מהם, אבי מאיר, הוא מנכ"ל משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות.
רבי שמואל מקארוב (-י"ד באייר תק"פ, 1820) היה אדמו"ר חסידי בדור הרביעי לחסידות.
היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי יעקב יצחק מלובלין.
רבי שמואל התגורר בניישטאט הסמוכה לקרקוב.
בפעם הראשונה שנסע לרבי אלימלך מליזענסק, במשך כמה שבועות, כל פעם שהתקרב לרבי אלימלך אמר לו הרבי שיש ממנו ריח נבילה.
כשהבין שכוונתו למידת הגאווה והחל לתקן חטא זה, החל רבי אלימלך לקרבו.
בערב שבת שאחר כך הגיע כפרי לרבי אלימלך ואמר לו שאין לו כסף לחתן את בתו.
רבי אלימלך אמר לו לחתנה עם שואב המים שלו.
רבי אלימלך קרא לרבי שמואל לבוא עמו לחתונה, העביר על עיניו את מטפחתו והראה לו שאש מלהטת סביב הרוקדים.
מאז החל לקרבו ובהמשך אף כיהן כבעל תפילה אצלו בימים הנוראים.
אחר פטירת רבי אלימלך החל לנסוע לתלמידו של רבי אלימלך, החוזה מלובלין.
באותה תקופה עבר מניישטאט לסוקולוב שבגאליציה לכהן שם כרב.
אחר פטירת החוזה מלובלין בשנת תקע"ה (1815), החל לשמש באדמו"רות בקארוב ובוונגרוב.
חיבר קונטרס בשם שיר לחסידים על דרך החסידות, בצורת שיר.
בנו רבי דוד גרנטשטיין מקארוב-פראגה כיהן אחריו לחלק מהחסידים.
היה תלמידם של החוזה מלובלין ושל אביו.
היה נוסע כאדמו"ר לרבי אורי מסטרליסק ולרבי שמחה בונם מפשיסחא.
(הסופר ר' יחיאל גרנטשטיין היה נינו).
בן נוסף היה רבי שלמה, שהיה חסיד קוז'ניץ.
נכדו, רבי דוד נחמן, שהיה חסיד קוצק, עלה לארץ ישראל בשנות התר"כ, נשא את מרת שיינדיל נחמה בת הרב אברהם אליעזר מושלי, והוא אבי משפחת קירשנבוים הירושלמית.
רבי יצחק מוונגרוב (היה גם תלמידו של החוזה מלובלין) נפטר בתק"פ, שנת פטירת רבו.
רבי יחזקאל מקוזמיר (גם תלמידו של רבי יצחק מוונגרוב, לפי המסורת בחסידות מודז'יץ, שניהם הועידו את רבי יחזקאל לממשיך).
היה גם אצל החוזה מלובלין ונסע גם לרבי שמחה בונם מפשיסחא.
שימש כאדמו"ר בשענה, פלונסק וניישטאט.
רבי נתן ממקאווא (חתן רבי חיים חייקל מאמדור).
רבי נח מקארוב (י"ד באייר תקנ"ד-כ"ו בתמוז תרט"ו) מצעירי תלמידיו של החוזה מלובלין והיה גם אצל רבי יצחק משה עזריאל מבלזיץ.
התמנה לאדמו"ר בשנת תר"א אך נסע לרבי מנחם מנדל מקוצק.
חיבר את הספר 'קב חן' (ברסלא, תרט"ו).
רבי מתתיהו מקוסוב (-תרי"א) בן הרב נחמן מאוז'ריאן.
היה גם תלמידו של החוזה מלובלין.
כיהן כאדמו"ר אך נסע לאדמו"רים מפשיסחא וקוצק והיה מחשובי החסידים שם.
שמואל מִלינקי (1919 – נובמבר 1978) היה איש כוחות הביטחון הישראליים.
כמפקד גדוד במשמר הגבול נודע בשל חלקו בטבח כפר קאסם, שבעטיו נדון ל-14 שנות מאסר, מהן ריצה שלוש שנים וארבעה חודשי מאסר בלבד.
מלינקי נולד בשנת 1919 בפולין.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל עם אביו ולמד בגימנסיה בלפור בחיפה.
לאחר תום לימודיו עבר לקיבוץ שפיים, שבו התגוררה אחותו.
בימי המרד הערבי הגדול התגייס ל"הגנה" ובהמשך התגייס לצבא הבריטי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שירת ביחידה המיוחדת של "ההגנה" בחיפה, כסגנו של יהודה קופל וכמפקד היחידה.
לקראת פתיחת מבצע סיני שירת מלינקי כמפקד גדוד 2 של משמר הגבול במשולש, בדרגת רב-סרן.
הוא קיבל הוראה להטיל עוצר על כפרי המיעוטים במשולש, והורה לפקודיו לנהוג ביד קשה ולהרוג את מפירי העוצר.
על אף שברוב המקומות חייליו נמנעו מירי על ערבים שחזרו מהעבודה לאחר שעת העוצר, בכפר קאסם החיילים ירו למוות בערבים רבים שהגיעו מהשדות וכלל לא היו מודעים להטלת העוצר, אירוע שנודע כטבח כפר קאסם.
כאשר נודע למלינקי על כמות ההרוגים בכפר קאסם הוא הורה לנצור את האש והביע פליאה על שהטבח אירע.
עדויות שהובאו במהלך המשפט טענו שמלינקי הורה שלאחר כניסת העוצר לתוקפו ב-17:00, "כל מי שיימצא מחוץ לביתו יירה וייהרג", ולשאלה על היחס לנשים וילדים השיב: "הפקודה הוסברה ואין צורך בפירושים מיוחדים", ולשאלה על האנשים מחוץ לכפר אמר שדינם כדין האחרים ושלא יהיו סנטימנטים.
מלינקי גם אמר שאם יהיו מספר הרוגים זה טוב ויעזור להם במשימות הבאות.
מלינקי גם אמר שהוא לא רוצה רצח וכל מי שיבצע משהו בתוך ביתו של ערבי יחשב לו הדבר לרצח.
מספר עדים טענו שהפקודות של מלינקי היו ברורות ביותר ושטבח כפר קאסם היה תוצאה של הפקודות שלו.
לעומת זאת, כאשר מלינקי העיד בבית המשפט הוא טען שפקודותיו כוונו לכך שיש לירות רק במפירי עוצר מעוררי חשד וכי לא אמר "לירות על מנת להרוג" וכי רישום משפט זה בפקודה מקורו בטעות.
מלינקי טען שהמפקדים שהרשו לערבים לחזור לבתיהם לאחר הכנס העוצר לתוקפו הם אלו שמלאו נכון את הפקודות וכי השוטרים בכפר קאסם לא הבינו נכון את הפקודות.
לטענת סניגורו, העובדה שרוב פקודיו לא ירו בתושבי כפר קאסם שחזרו מהעבודה מעידה על הפירוש הנכון של פקודותיו.
מלינקי גם העיד במשפטו כי בתדריך שקיבל ממפקד החטיבה, יששכר שדמי, בעניין הדרך לנהוג במי שיפר את העוצר השתמש זה בביטויים "בלי סנטימנטים, בלי מעצרים, אללה ירחמו", אותם העביר אחר כך מלינקי לחייליו.
הוא טען שהסתייג מביצוע הפקודה אך לא רצה לשנות מהפקודה שקיבל.
באוקטובר 1958, תשעה חודשים לאחר תום המשפט, הוקרא פסק הדין בו הורשע מלינקי ברציחתם של תושבי כפר קאסם, ונדון ל-17 שנות מאסר, העונש החמור ביותר שהוטל על נאשמי הטבח.
בתחילת פברואר 1959 נפתח הדיון בערעור של הנאשמים על פסק הדין.
בתחילת אפריל 1959 אישרה ערכאת הערעור את ההרשעה, אך הורידה את העונש שהוטל על מלינקי ל-14 שנות מאסר.
זמן קצר לאחר גזר הדין החליט הרמטכ"ל חיים לסקוב להמתיק את עונשם של שלושת מורשעי כפר קאסם שנותרו במאסר: עונשו של מלינקי הופחת ל-10 שנים.
בנובמבר 1959 הנשיא יצחק בן-צבי הפחית מעונשו של מלינקי והעמיד אותו על 7 שנים בלבד.
במרץ 1960 הוא שוחרר מהכלא, לאחר 40 חודשי מאסר, עקב בריאותו הלקויה.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, השיב לו את דרגתו הצבאית ואמר לו שהצדק עוד יופיע.
מליניקי עצמו הרגיש קרבן של המערכת וסבר שהוא נשא את העונש שהיה צריך להיות מוטל על צה"ל.
לאחר שחרורו מהכלא שירת מלינקי במשך שנים כקצין ביטחון בקריה למחקר גרעיני - נגב והשתחרר ב-1964 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר מלחמת ששת הימים הקים בסיוע משרד הביטחון תחנת דלק בבסיס רפידים.
בהמשך עבר לנתניה, בה נפטר מהתקף לב בשנת 1978. נקבר בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה .
הותיר אישה, שלוש בנות ובן.
שמואל מליקה (1 בינואר 1947 – 16 באוגוסט 2011) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת השוער במספר קבוצות בליגה הראשונה בישראל ובנבחרת ישראל.
אביו מאיר מליקה היה שוער בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
בניו, ירון ומאיר מליקה היו שחקנים בליגת העל.
מאיר היה חלוץ במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל, וירון היה שוער במכבי תל אביב.
מליקה החל את דרכו בנוער של מכבי תל אביב בגיל 11, ובגיל 16 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בפתיחת עונת 1965/1966 עבר לבני יהודה תל אביב כשוער ראשי, וזומן לנבחרת הנוער של ישראל, איתה השתתף וזכה בגביע אסיה לנוער.
בעונת 1967/1968 זכה מליקה בגביע המדינה במדי בני יהודה, ובאותה עונה רשם שתי הופעות בנבחרת ישראל, מתוכן אחת במשחקים האולימפיים 1968. בעונת 1972/1973 חזר למכבי תל אביב.
בעונת 1975/1976 עבר מליקה להפועל חולון מהליגה השנייה, ונשאר במדי הקבוצה 4 עונות.
בעונת 1979/1980 חזר מליקה לליגה הראשונה כשוער הפועל ראשון לציון, שם נשאר שנתיים עד שפרש.
למליקה שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות נגד , ונגד במשחקים האולימפיים 1968.
לאחר שפרש מקריירת המשחק, המשיך מליקה בהפועל ראשון לציון כמאמן השוערים של הקבוצה הבוגרת וכל מחלקות הנוער.
לאחר מכן עבר למכבי תל אביב שם היה 10 שנים כמאמן נערים ומאמן שוערי מחלקות הנוער.
בתקופתו במכבי זכה ב-7 אליפויות וגביע אחד עם הקבוצות השונות.
לקראת עונת 1993/1994 עבר מליקה לאמן את מחלקת הנוער של בית"ר תל אביב.
בעונת 1995/1996 עבר מליקה למחלקת הנוער של הפועל רמת גן, שם אימן עד יומו האחרון, למעט הפסקה בתחילת שנות האלפיים.
ב-16 באוגוסט 2011 נהרג מליקה בתאונת אופנוע.
שמואל (סמי) מוריה (7 באוקטובר 1924 – 27 באוקטובר 2019) היה ממונה על העלייה הבלתי ליגאלית של המחתרת הציונית בעיראק ולאחר מכן איש שירות הביטחון הכללי ו"המוסד" בישראל.
שמואל מוריה נולד בבצרה בשנת 1924 כסמי מועלם.
הוא החל בפעילות ציונית בעיראק כאיש המחתרת הציונית-חלוצית.
היה מראשי סניף המחתרת בבצרה, מילא בה תפקידי הדרכה וארגון ונתמנה לרכז ועדת העלייה בבצרה ולאחר מכן בבגדאד.
היה ממקימי זרוע ארגון "ההגנה" בבצרה והיה חבר מפקדתה בעיר.
באוגוסט 1947 היה פעיל בארגונו של מבצע ההעפלה האווירי הראשון מעיראק לארץ ישראל, שנקרא "מבצע מייקלברג", בו נחת בשדות המושבה יבנאל מטוס תובלה עמוס עולים מעיראק, לאחר שהצליח לחמוק, תוך סיכון רב, מהעיראקים ומהבריטים.
באותה שנה הוביל לארץ ישראל שיירה של 77 עולים במשאיות דרך המדבר מבגדאד ועד בית הערבה.
היה זה המשלוח הגדול ביותר בהיסטוריה של עלייה ב' (ההעפלה הבלתי-לגאלית) הן בדרך המדבר והן בדרך האוויר.
מבצע זה לא התקבל בהתלהבות על ידי המוסד לעלייה ב' וע"י השליחים שהיו אז בבגדאד.
הוא שב לעיראק במרץ 1948 כדי להמשיך בשליחותו להעלאת יהודים לארץ, כאשר התחוללה כבר מלחמת העצמאות.
בסוף אותה שנה הגיע לאיראן לפעול בה כשליח עלייה, ועלה סופית לישראל באוגוסט 1949.
בשנת 1950 יצא בשליחות המוסד לעלייה ב' לסוריה וללבנון כדי לבדוק את אפשרות עלייתם של יהודי המקום לישראל.
הוא התרשם כי מרבית היהודים אינם מעוניינים בעלייה וכי רמת החיים שלהם גבוהה ולא נשקפת להם סכנה.
לאור זאת ובשל קשיי הקליטה בארץ באותה תקופה המליץ שלא לפעול באותו שלב לעלייתם.
בשנות המדינה הראשונות הצטרף לשב"כ ובשנת 1952 הקים בו, בהוראת איסר הראל, את יחידת המסתערבים.
איסר הראל ביקש ממנו כי תהיה זו יחידה של צעירים שייטמעו באוכלוסייה הערבית כסוכנים רדומים, ויחיו בקרבה לאורך זמן, לשם הפעלתם בעתיד, לכשיידרש הדבר.
שמואל מוריה גייס ליחידה כמה עשרות צעירים, רובם עולים חדשים, שעלו לארץ ממדינות ערב.
הכשרתם של הסוכנים נמשכה כשנה וחצי.
הם התאמנו והתגוררו בבסיס הדרכה ברמלה ונשלחו לעבודה במפעלים שונים בארץ בהם עבדו פועלים ערבים, על מנת ללמוד את הניב הערבי שבפיהם ואת דרכי התנהגותם.
בתום שנה וחצי של הכשרה הוחדרו המסתערבים, בזהותם החדשה, לישובי הערבים והבדואים בישראל.
שניים מהם נישאו לנשים ערביות בלא שהן היו מודעות לזהותם האמיתית של בעליהן.
על פי בקשת השב"כ הקים הרב הראשי לצה"ל, האלוף שלמה גורן, בית דין בהרכב שלושה רבנים בראשותו יחד עם הרב גד נבון והרב מרדכי פירון, שהציעו לנשים להתגייר בהליך מהיר.
לא כל הנשים הסכימו לכך והתעוררה בעיית יהדותם של הילדים שנולדו לזוגות המעורבים, האם יוכרו כיהודים או כמוסלמים.
לבסוף פסקו שלושת הרבנים, כי אף על פי שלפי ההלכה דתם של הילדים נקבעת לפי דת האם, הרי שלאור הנסיבות המיוחדות של המקרה, שבו נולדו הילדים כתוצאה משליחות ביטחונית של אביהם היהודי, יש לראותם כיהודים, ללא צורך בהליך גיור.
בנובמבר 1955 יצא מוריה בשליחות "המוסד" לגרמניה כדי להביא לארץ את אולריך שנפט, גרמני ששירת בואפן אס אס, אשר הגיע לישראל בזהות בדויה של יהודי ואף שירת כקצין בצה"ל.
שנפט עזב את הארץ בשנת 1954, כאשר בשל חשדות שהתעוררו בקשר לזהותו סולק מצה"ל, הוא הגיע מאיטליה לקהיר ומכר את סודות צה"ל לקציני מודיעין מצריים, והללו הציעו לו לחזור לישראל, לנסות להתגייס שוב לצבא הקבע ולפעול עבורם בתשלום כסוכן סמוי.
בהמשך התגלגל שוב לגרמניה ובעקבות מכתב הלשנה ששלח בעלה של אישה נשואה עמה ניהל שנפט פרשיית אהבים, נתגלה לשב"כ דבר בגידתו והוחלט להביאו לארץ ולהעמידו לדין.
מוריה בא לגרמניה בזהות של קצין צבא עיראקי, יצר בערמה קשר עם שנפט, נתן לו להבין שהוא קצין עיראקי כששמט מידיו, כאילו במקרה, תצלום שלו במדי קצין עיראקי.
ככזה עודד מוריה את שנפט לשוב לישראל בזהות חדשה כדי לשמש כסוכן של המודיעין העיראקי.
שנפט נפל במלכודת, שב לישראל, נאסר ונשפט לשבע שנות מאסר.
כשפרש מוריה, בראשית שנות ה-70, לאחר שנות שירות ביטחוני רבות, הוא היה בתפקיד ראש המחלקה שעסקה בריגול נגדי ובמלחמה בפח"ע.
בשנות עבודתו רכש השכלה משפטית ולאחר פרישתו פתח משרד לעריכת דין .
שולמית מוריה נפטרה ביולי 2013. שולמית הגיעה לארץ ישראל מבגדד באוגוסט 1947 במבצע מייקלברג, ומייד גויסה לתחנת השידור בערבית של "ההגנה" כשהבריטים עדיין היו בארץ.
העריכה בוצעה ב"בית האדום" והשידור בוצע מדירה ברח' ריינס 5 ת"א ולאחר מכן מבית עיריית תל אביב.
עם הקמת המדינה הוקם השידור בערבית ועבר לירושלים.
לכן התפטרה ועברה לעבוד בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
ביוני 1962 הצטרפה עם שלושת הילדים לבעלה לפריז שם שירת כראש השלוחה של "המוסד".
ביולי 1967 חזרה כל המשפחה מפריז.
שולמית הצטרפה לעבודה ב"מוסד" עד יציאתה לגמלאות.
שמואל מוריה נפטר ב-27 באוקטובר 2019 והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
שמואל מורן (נולד ב-13 בספטמבר 1958) הוא עורך דין מומחה בדיני משפחה וירושה, מייסד ומנהל משרד עורכי דין הנושא את שמו.
נולד וגדל בחולון בשנת 1958, בוגר תיכון קוגל.
סיים לימודי תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979. עבד במשך מספר שנים כעובד סוציאלי קליני, בתפקידי טיפול, הדרכה ובניהול מערכת.
במקביל לעבודתו כעובד סוציאלי, למד לימודי משפטים ובשנת 1985 קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במשך שנות עבודתו כעורך דין צבר ידע וניסיון מקצועי רב בתחום דיני המשפחה והירושה.
השילוב שבין העבודה הסוציאלית לעריכת הדין, הקנו לו מומחיות מיוחדת ומגוונת בתחום המשמורת, יישוב סכסוכים בהסכמה, הגירה וחטיפת ילדים ובסוגיות בינלאומיות מורכבות בדיני משפחה.
עורך דין מורן משמש זה שנים כמרצה מן החוץ בבית הספר לעבודה סוציאלית וכן מלמד בקביעות בקורסים של פקידי סעד במסגרת משרד הרווחה, לימד בקורסי גישור שונים, וכן מרצה במסגרת השתלמויות של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1986 הקים משרד עצמאי בתל אביב העוסק בליטיגציה בבתי משפט, בגישור, בבוררות, ובמגוון רחב של תיקים בדיני המשפחה והירושה בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2016 זכה בפסק דין תקדימי בבית המשפט העליון אשר הורה על ביטול אימוץ קטין והחזרתו לאביו הביולוגי אשר כלל לא היה מודע לקיומו.
בשנת 2018 זכה בפסק דין תקדימי אשר עסק בקביעת המועד להערכת שווי אופציות בלתי סחירות לצורך חלוקתן בין בני זוג אגב גירושין.
בשנת 2021 זכה בפסק דין תקדימי אשר קבע כי אין מקום להכיר בחובתו המשפטית של אדם לגלות לבן זוגו האחר, טרם הנישואין, את נטיותיו או העדפותיו המיניות.
בסוף אותה שנה זכה בתביעה על פי אמנת האג (החזרת ילדים חטופים) להשבת קטין לאיטליה, הניצול היחידי מאסון הרכבל של סטרזה–מוטורונה, אשר נחטף על ידי סבו לישראל.
בשנת 2024 זכה בתביעה להעביר תינוקת בת שנתיים מההורים המגדלים להוריה הגנטיים בפרשה שנודעה בשם מחדל החלפת העוברים באסותא.
מורן נשוי לעורכת הדין יהודית מייזלס והוא אב לחמישה.
עו"ד מורן מילא שורה של תפקידים ציבוריים:
יו"ר ועדת החקיקה –ילדים ונוער, בלשכת עורכי הדין.
חבר ב"ועדת רוטלוי"- ועדה שכונן שר המשפטים בראשות השופטת סביונה רוטלוי, אשר עסקה בבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט ויישומם בחקיקה.
כחבר הוועדה כתב מסמך יסודי ומנומק הקורא לביטול מוחלט של חזקת הגיל הרך, בהיותה מנוגדת לטובת הילד ולעקרון השוויון.
נציג לשכת עורכי הדין וחבר ב"ועדת שנהב" אשר המליצה על שינויי חקיקה בתחום דיני המשפחה
נציג לשכת עורכי הדין ב"ועדת שניט" שפרסמה ב-2012 את מסקנותיה בסוגיית האחריות ההורית ולתיקוני חקיקה שונים בתחום דיני המשפחה, לרבות בהתייחס לביטול "חזקת הגיל הרך".
שנים לאחר חברותו בוועדה פרסמם תכנים הקוראים לשימור חזקת הגיל הרך, בטענה שאינה מנוגדת לשוויון.
שמואל מורן ביחד עם אלון עמירן והדרה בר, הגירה וחטיפת ילדים: הבטים משפטיים ופסיכולוגיים, הוצאת נבו, 2003.
שמואל מורן ביחד עם אלון עמירן, "אדם לאדם - אדם", הון משפחתי, כרך ב' מספר 2, הוצאת רונן, יוני 2017
שמואל מיכל הכהן מֶלניק (י"ד באייר תרמ"ה, אפריל 1885 – כ"ז באייר תש"ג, 1 ביוני 1943) היה אמן, צייר, צייר קיר וצייר שלטים בירושלים.
מלניק נולד ב-1885 בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בנם של אסתר לאה (בת יעקב טכורש) וצבי יצחק מלניק, חרש ברזל.
את מלאכת הציור החל ללמוד בבית המלאכה של אביו שם עבדו אמנים שונים.
כשהיה בן עשרים נסע לווינה, שם למד את מקצוע הציור העיטורי ועסק בציורי קיר וצביעה.
בשנת תרס"ח עלה לארץ ישראל והתיישב ביישוב הישן בירושלים.
שם לא נזקקו למלאכת מחשבת, ולפיכך החל לעסוק בציור שלטים.
בשנת 1908 החל ללמוד בבית הספר לאמנויות "בצלאל" והיה לאחד מתלמידי המחזורים הראשונים.
לאחר מכן הקים יחד עם האמן מאיר רוזין את "בית מלאכה אמנותי הארצישראלי הראשון" בירושלים, שבו הציעו "ציור בתים ובתי תפילה, ציור שלטים על בד, עץ ופח, בניית במות וקישוטן, אותיות בולטות, תמונות מארץ ישראל, יציקה בגבס וקישוטים עבור בתי צילום".
אולם השותפות בין השניים לא שרדה זמן רב.
מלניק הוזמן מספר פעמים לצייר בארמונות ובבתי אמידים בירדן, בשנת 1913 צייר תקרות וקירות בבית יהודיוף המכונה גם הארמון, בשכונת הבוכרים בירושלים, ב-1915 צייר ציורי קיר ועיטורי עמודים במסגד אל-אקצא על הר הבית בירושלים, בין השנים 1926-1933 צייר ציורי קיר ותקרות בבניין ימק"א בירושלים ובמלון פאלאס בירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי התפרסם כצייר תפאורות תיאטרון ואופרה (האופרה הארצישראלית) בשנת 1913 ייסד יחד עם ידידיו מנחם גולדפרב וישראל שאוולנסקי את "אגודת ציירים וצובעים".
במשך שנות פעילותו היה פעיל מרכזי ב"ארגון בעלי מלאכה בירושלים" ואף פרסם מאמרים בירחון המקצועי "המלאכה" וכן בעיתונות מקצועית בישראל ובגרמניה.
בין שאר פעולותיו היה גם כתיבת מילון גרמני-עברי למקצועות הצבע, ובו מאות מונחים אשר לא היה להם תקדים בשפה העברית.
מלניק היה בין יוזמי ובוני שכונת 'בניין ומלאכה', (היום חלק משכונת ארנונה בירושלים), שם בנה את ביתו ושם נפטר.
מלניק נפטר בירושלים בכ"ז באייר תש"ג (1943), בתום מחלה ממושכת, בן 58 במותו.
רבי שמואל בן שלמה מִפָלַייזָא, הנקרא רבינו שמואל משַּׁאטוֹ טְיֶירְי, היה מבעלי התוספות בממלכת צרפת במאה ה-13. כינויו בצרפתית היה שִׂיר מוֹרֶל (או: מוֹרִיאֵל, מוֹרְיֶיל) ובשם זה הוא מכונה לעיתים קרובות גם בספרות הרבנית.
חי בשאטו טיירי ופאלז .
היה תלמידם של רבי יהודה שירליאון, רבי ברוך בעל התרומה ורבי שלמה מדרויש, ומתלמידיו היו רבי פרץ בן אליהו ומהר"ם מרוטנבורג.
בשנת 1240 נאלץ להשתתף יחד עם רבי יחיאל מפריז וחכמים נוספים בוויכוח פומבי מול ניקולס דונין, ויכוח המכונה משפט פריז.
בעקבות הוויכוח נשרף התלמוד בשנת 1242 ברחבי צרפת, ור' שמואל נאלץ לכתוב את חיבוריו ללא ספרים.
הוא מתאונן על כך באחת מתשובותיו בדברים הבאים: "אזל רוחי ותש כחי ואור עיני אין אתי, מחמת המציק אשר גברה ידו עלינו ומחמד עינינו לקח ואין בידינו ספר להשכיל ולהבין".
ממשפחתו ידועים שני נכדיו שחיברו פירושים לתורה הראשון הוא רבי חיים מפלייזא שפירושו עודנו מצוי בכתב יד והוא מזכיר בו את פירושי סבו והשני רבי יצחק בן יהודה הלוי מחבר הפירוש "פענח רזא".
חיבורו הידוע ביותר הוא פירושו לפיוט לשבת הגדול אלהי הרוחות לכל בשר של רבי יוסף טוב עלם שנדפס בחלקו בספר אור זרוע ולאחרונה בשלמותו על פי כתבי יד.
כמו כן חיבר תוספות לכמה מסכתות ומהן הגיעו לידינו תוספותיו למסכת עבודה זרה מעובדות על ידי תלמידו רבינו פרץ והם התוספות הנדפסות בדפי התלמוד.
מספר תשובות שלו מובאות על ידי מהר"ם מרוטנבורג והמרדכי וכן מקובל ליחס לו את הסימן "קדש ורחץ" המופיע בהגדה של פסח.
שמואל בן סעדיה אבן מוֹטוֹט (בכתבי יד: מטוט; חי במחצית השנייה של המאה ה-14) היה פרשן המקרא, מגדולי מפרשי ה"אבן עזרא".
מעתיק ומתרגם בן יהדות ספרד.
מוטוט חי ופעל בגוודלחרה שבספרד וכנראה שגם נולד בעיר.
מלבד פירושו על ה"אבן עזרא" שנדפס בשם "מגילת סתרים" בוונציה (1554) ושוב בקיצור עם פרשנים נוספים בשם "מרגליות טובה" באמסטרדם (1722), כתב מוטוט פירוש שלם למקרא המצוי בספריית אוניברסיטת קיימברידג' ובו נראה כי עסק בקבלה ופירושיו נוטים לדעת הרמב"ן במקרים שבהן היא סותרת לדעת ה"אבן עזרא".
בספריית הבודליאנה ישנו כתב יד של פירוש קבלי למקרא של מוטוט ששרד ממנו רק החלק על ספר שמות.
מפירושו על התפילות לפי הקבלה "ספר תהלות אדוני" נדפס קיצור, בתוך פירוש התפילות של רבי מנחם רקנאטי בקושטא (1543).
כתב היד המלא של הפירוש נמצא בספריית הבודליאנה.
ספר נוסף שלו שזכה לתפוצה בכתבי יד אך לא נדפס הוא פירוש לספר יצירה בשם "משובב נתיבות" הכולל שלושה חלקים ומשלב בפירושו פילוסופיה ואסטרונומיה עם קבלה.
כמעתיק ומתרגם, העתיק את הספר "אל עקידה אל רפיעה" של רבי אברהם אבן דאוד, לבקשת רבי יצחק בר ששת, וכינה אותו בעברית בשם "האמונה הנישאה".
הספר מוכר בשמו "האמונה הרמה", פרי תרגומו של רבי שלמה אבן לביא שהתקבל יותר.
מהנוסח של מוטוט לספר זה שרד רק עותק אחד, ולדעת משה שטיינשניידר יש לו חשיבות לצורך ביקורת השוואתית של המהדורה המקובלת.
שמואל "שמוליק" מלול (נולד ב-3 באפריל 1993) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
מלול התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
ב-15 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-4 נגד בני יהודה תל אביב.
לאחר עונה ראשונה בבוגרים של פתח תקווה שכללה 15 משחקים בהרכב, חתם בבית"ר ירושלים כמחליף לדושאן מטוביץ'.
בבית"ר לא הצליח לבסס את מקומו בהרכב הראשון, ובסוף העונה עזב את המועדון.
ב-21 בספטמבר 2016 חזר למכבי פתח תקווה.
ב-8 ביוני 2017 חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית.
שמואל מוזס נאגבקר (1816 – 9 בספטמבר 1904) קצין בכיר, איש דת, יזם, ממנהיגי קהילת "בני ישראל" בהודו והרפתקן.
שמואל נולד בעיר טהנה בשנת 1816, בזמן הראג' הבריטי.
שם אביו היה משה נאגבקר, וידוע שהיו לו מספר אחים.
מקור משפחתו הוא מהכפר היהודי "נאב" בעמק הנסתר (קוקאן פאטי) דרומית למומביי.
בזמן הולדתו הייתה קהילה יהודית מקרב עדתו מבוססת מאוד במאות שנים בעיר טהנה שאיננה רחוקה מבומביי (מומביי).
שמואל גדל בבית יהודי דתי מאוד אשר הדגש בו היה על מסורות בני-ישראל מהודו.
שם משפחתו היה בין ראשוני שמות המשפחה בקרב בני-ישראל מהודו והוא שם עתיק מאוד.
שמואל התגייס לחברה המזרחית בריטית ההודית (מיליציות בריטיות בהודו) לרגימנט ה-10 ב-1 באוקטובר 1832 בגיל 16 בלבד.
את שמונה השנים הראשונות לשירותו הוא העביר בתת-היבשת ההודית.
בשנת 1840 נשלח גדודו לעיר עדן בתימן, שם שירת עד שנת 1844, עת גדודו נשלח שוב להודו להשתתף במלחמת דרום מרהטה (1845-1844).
במלחמה זו, ב-1 בדצמבר 1844, לקח חלק בקרב כנגד המורדים במבצר "פאהאלה", שם כוח בריטי יחד עם גדודו של שמואל שהובל על ידי הגנרל ד'לאמוטה פרץ את החומות וכבש את המבצר.
במסגרת מבצע זה שמואל נפצע קל.
במרד ההודי הגדול (1858-1857) שמואל השתתף בקרבות: קוטהא, פאדון, צ'אנדרי, הסארי, גוואליור, ראווארי, ביג'אפור, קהודאיי, הקרב הגדול בג'האנסי וקהאירה.
על שירותו במלחמה זכה במדליית המרד ההודי הגדול מידי שלטונות הראג'.
תוצאות המרד היו שהשלטון הבריטי שהיה עד אותה עת עקיף דרך החברה המזרחית הבריטית ההודית הפך לישיר, הכתר הבריטי לקח את המושכות לידיו ובכך צבא המיליציות עבר ישירות להיות תחת הכתר הבריטי.
באותה העת כ-50 אחוז מקציני צבא המיליציות היו מקרב קהילת בני ישראל (הודו).
בשנת 1867 נשלח שמואל עם גדודו לממלכת אתיופיה (אביסיניה כפי שנקראה בפי הבריטים) והיווה בין הכוחות החלוצים של הבריטים בהנהגת הברון של מגדלה רוברט נאפייר ונלחמו במלחמת אביסיניה (1868-1867) כנגד תוודרוס השני, קיסר אתיופיה.
שם זכה שמואל במדליה נוספת, מדליית מערכת אתיופיה.
בתאריך 28 בדצמבר 1871 השתחרר משירות בצבא הבריטי בדרגת סובידאר מייג'ור, דרגת הקצונה הבכירה ביותר לקצין שאיננו בריטי, מקבילה למג"ד בכיר.
לאחר שחרורו משירות צבאי פנה שמואל למתן שירותי דת בקהילתו.
בחזרתו לעיר הולדתו טהנה הפך לחזן העיר ופתח בית כנסת בביתו הגדול ולאחר מכן שכר חלקת אדמה שם הקים בית תפילה לקהילה אשר לאחר מכן הפך לבית הכנסת "שערי שמיים" (נקרא לפעמים גם שערי גן-עדן).
שמואל שימש כמפקח בנייה בעת הקמת בית הכנסת שהחל בתאריך 26 במרץ 1878 ואשר בנייתו נסתיימה בתאריך 29 בדצמבר 1879.
יחד עם שמואל אשר תרם את הכסף להקמת בית הכנסת היו חבריו קצינים יוצאי הצבא הבריטי, סובידאר מייג'ור חסקאלג'י ישראל פנקר וסמסון דויד מהדקר.
שמואל נפטר בחודש ספטמבר בשנת 1904 ונקבר בעיר בנגלור, קברו הוא הקבר הראשון בבית העלמין היהודי הגדול, את חלקת בית העלמין תרם מלך מייסור וידידו האישי המהרג'ה (מלך) קרישנה ראג'ה וואדיאר ה-6.
שמואל נישא בראשונה בגיל צעיר וכאשר עבר לשרת בעדן, תימן משפחתו עברה עמו כנהוג בזמני עבר ושם נולד בנו הבכור אברהם שמואל נאגבקר (1843 – 27 בינואר 1919) המהנדס הראשון מקרב "בני ישראל".
יש האומרים שפגש שם באישה יהודייה מקומית והתחתן.
לאחר פטירת אשתו הראשונה התחתן בשנית עם סוזה (שושנה), ממנה נולדו לו 2 ילדים נוספים: ראובן שמואל נאגבקר (09 ביולי 1861 – 1931) מפקח משטרה ידוע מאוד בשל הצלחותיו וציוניו לשבח .
רחל (1865-31.07.1941) אשר התחתנה עם יוסף יצחק דיווקר קמודן מוכאדם צאצאו של שמואל יחזקאל דיווקר.
צאצאיו הרבים של שמואל היו חלוצים בתחומים רבים, הן בתעשיית הקולנוע ההודי והן במקצועות בכירים ברחבי האימפריה הבריטית.
צאצאיו הגיעו לדרגות בכירות בארגון הבונים החופשיים.
הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר הוא צאצאו הישיר דרך בתו של שמואל, רחל.
שמואל מוּנקֶס (יידיש: מונקעס, לעיתים מכונה על שם עיר מוצאו: רֶבּ שמואל קאליסקער.
חי במפנה המאה ה-19) היה מחסידי רבי שניאור זלמן מלאדי.
בספרות ובפולקלור החב"די הוא מתואר כבדחן וגיבור סיפורי-שובבות רבים.
סגנון ההומור שלו מלא בעיקר בסרקזם וביטול עצמי.
על פי המסורת החב"דית, שמואל נולד יתום ונקרא על שם אביו, הוא גם התאלמן בגיל צעיר.
היה אחד מחסידיו הראשונים של רבי שניאור זלמן מלאדי.
מעיר מוצאו, קליסק, עבר מספר תחנות בחייו בערי רוסיה: ליוזנה, פולוצק ולבסוף ביישינקוביץ.
למרות דמותו העממית (מקבילם החב"די של הרשל'ה אוסטרופולר ודומיו), ראו בו בחסידות חב"ד אחד מחשובי החסידים.
הוא מכונה בתואר רֶבּ, וניתנה לבדיחותיו ומעשיותיו פרשנות הגיוגרפית הטומנת בהן עומק וכוונות נסתרות, לעיתים אף רוח הקודש ומעשי מופתים.
חיים מאיר היילמאן, הביוגרף-מטעם של אדמו"רי חב"ד, כתב עליו בספרו 'בית רבי' שיצא לאור בסוף המאה ה-19: .
מהסיפורים שנקשרו אודותיו, מתואר מונקס כאיש עליז ושובב, אך עם זאת בעל הדרת-פנים המעוטר בזקן ארוך, המסתודד תדיר בחצר רבי שניאור זלמן.
לעיתים כשרבי שניאור זלמן נעדר ממשרדו, היה שמואל נכנס למשרד ומתחזה לרבו.
אנשים שבאו להיפקד בעצה או בברכה ולא הכירו את הרבי, טעו לחשוב כי מדובר ברבי עצמו, ושמואל היה מעניק להם ברכה או סגולה בעלת משמעות הומוריסטית.
מונקס שימש כבדחן בחתונת בתו של האדמו"ר האמצעי, שידועה כאחד האירועים המכוננים בחסידות כ"החתונה הגדולה בז'לובין" אשר בה השתתפו סב הכלה רבי שניאור זלמן מלאדי וסב החתן רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ואדמו"רים נוספים.
בחב"ד מפורסם שגם אדמו"רי חסידויות אחרות נאלצו להכיר בערכו: לפי האגדה ביקר פעם רבי שלמה מקרלין אצל בעל התניא בתשעה באב.
שמואל מונקס עסק באותה שעה בזריקת קוצים על הקהל שהיה שקוע באמירת הקינות, וקוץ אחד פגע בזקנו של רבי שלמה.
נענה ואמר: "בגלל אברכים כאלה נחרב בית המקדש!".
למחרת יצאו רבי שלמה ורבי שניאור זלמן לשדה ונפנו לשמע יללת אדם, שמואל מונקס ישב שם בתוך בור מלא יתושים ונמלי אש עוקצניות ואמר קינות, נענה רבי שלמה ואמר: "בזכות אברכים כאלה יבנה בית המקדש!".
על פי המסורת, ר' שמואל מונקס השפיע על בעל התניא להסכים למאסרו במבצר פטרופבלובסקיה ולא להסתתר מיד המשטר (המאסר שהוביל לחג הגאולה החב"די), באומרו שאם הוא רבי, הרי שאין לו ממה לחשוש, ואם לא, אכן ראוי שייאסר על התחזותו לרבי.
החוקר יהושע מונדשיין טען, כי חלק מהסיפורים ששויכו אליו, ככל הנראה לא אירעו.
שמואל מחרובסקי נולד וגדל בתל אביב בשכונת סומייל.
בתחילת שנות ה-50 היה שחקן כדורסל בקבוצת ברית מכבי עתיד.
ב-1960 מונה למנהל קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
בשנים אלה החלה מכבי תל אביב לשחק גם באירופה.
בעת כהונתו בהנהלת הקבוצה זכתה מכבי תל אביב בשני גביעי אירופה לאלופות, פעם אחת בגביע הבין יבשתי, 27 פעמים באליפות המדינה, ו-23 פעמים בגביע המדינה.