tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היישוב נוסד על ידי קפטן ג'ון סמית' ו-107 מתיישבים שהגיעו איתו.
הייתה זו הצלחה ראשונה להתיישבות באמריקה, לאחר שורה של כישלונות ובראשם ההתיישבות האבודה באי רואנוק הסמוך, שם אבדה קהילה שלמה ולא נודע מה עלה בגורלה.
בינואר 1608 הגיעו עוד 100 מתיישבים, אך הבתים עלו באש ואת החורף נאלצו המתיישבים לעבור ללא מחסות ושרדו רק הודות לסיוע שהגישו להם אמריקאים ילידים (אינדיאנים) מקומיים, שאחת מהן היא פוקהונטס שהתפרסמה כתוצאה מעלילה רומנטית לפיה מנעה את אביה הצ'יף מלערוף את ראשו של סמית'.
סמית' יצא לתור את החוף במטרה לאתר מקורות מזון ולשרטט מפות.
באותה עת החלו התקלויות אלימות ראשונות עם האינדיאנים על רקע ניסיונם של המתיישבים לברא אדמות לצורך חקלאות.
למושלי המושבה התמנו תומאס גייטס וסר תומאס דייל.
החורף של 1610 היה כה קשה עד כי מתוך ה-500 נותרו רק 150 איש, והם ביקשו לנטוש את המושבה.
ג'יימס סקולקרפט שרמן היה סגן נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
קודם לתפקיד זה כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק וכראש עירייה.
שרמן נולד ביוטיקה שבניו יורק, בנם של העסקן הפוליטי ריצ'רד שרמן ומרי לבית שרמן.
הוא התחנך בבתי ספר פרטיים ובשנת 1878 סיים לימודים בקולג' המילטון.
לאחר מכן הוא למד משפטים ובשנת 1880 הוסמך לעריכת דין.
שרמן עסק בתחום כשכיר בעיר הולדתו, לצד כהונתו כנשיא חברת ההשקעות "Utica Trust & Deposit Co." וחברת "New Hartford Canning Co.".
בשנת 1884 נבחר שרמן לראש עיריית יוטיקה ובשנים 1887–1891 הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1891 הוא הפסיד בהתמודדותו מחדש לתפקיד, אך הוא שב לכהן בבית הנבחרים בשנת 1893 וכהונתו נמשכה עד ל-1909. שנים ספורות כיהן שרמן כיו"ר הוועדה לטיפול בענייני האינדיאנים.
בשנת 1898 הוא היה בין המועמדים לתפקיד יו"ר בית הנבחרים, אך בחר לקבל על עצמו מינוי מטעם נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי וכיהן בתפקיד בכיר בנמל ניו יורק.
בתפקיד זה הוא החזיק זמן קצר בלבד לאור מחאת התושבים במחוז בחירתו.
בשנת 1908 התמודד שרמן לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, תחת המועמד לנשיאות ויליאם הווארד טאפט.
הוא כיהן בתפקידו בשנים 1909–1912 והציג מועמדותו לכהונה נוספת, אך נפטר ימים ספורים טרם יום הבחירות.
סר ג'יימס ת'ורנהיל היה צייר אנגלי שהתמחה בציורי סצנות היסטוריות, ופעל בתקופה שבה הבארוק האיטלקי היה דומיננטי.
ת'ורנהיל היה בנו של וולטר ת'ורנהיל מוורהאם ומארי, בתו הבכורה של קולונל ויליאם סידנהאם, מושל ויימות'.
ב-1689 הוא התמחה אצל תומאס היימור (1660–1720), שהיה מומחה בציור דקורטיבי לא-פיגורטיבי.
הוא למד גם אצל אנטוניו וריו ולואי לגר, שהיו ציירים דקורטיביים בולטים שעבדו באותה תקופה באנגליה.
ב-1696 הוא השלים את ההתמחות שלו וב-1704 הפך לחבר חופשי באגודת הציירים-צבעים של לונדון.
החל מ-1707 הוא עבד בהצלחה עבור המעמד החברתי הגבוה של אנגליה כצייר היסטוריה.
ביוני 1718 מינה אותו ג'ורג' הראשון לצייר החצר, ובמרץ 1720 ל-Serjeant Painter.
באותה שנה היה לרב-אומן באגודת הצבעים וב-1723 לעמית בחברה המלכותית.
בין 1722 ל-1734 הוא אף כיהן בפרלמנט הבריטי.
ב-2 במאי 1720 העניק לו המלך תואר אבירות.
ת'ורנהיל קישט את החלק הפנימי של הארמונות שבהם עבד עם ציורים בקנה-מידה גדול.
הדמויות בציורי הקיר הללו מוצגות בתנוחות אידיאליזציה ורטוריקה.
קישוטי התקרה והאולם הצבוע בבית החולים של גריניץ' (1707–1727), המתארות את ירושת הכתר בין המונרכים האנגלים, מתקופת ויליאם ומרי ועד ג'ורג' הראשון.
שמונה הסצנות בסגנון הגריזאי הצרפתי, המתארות את חייו של פאולוס ונמצאות בקופולה של קתדרלת סנט פול (1716–1719).
התקרה של האולם הגדול בארמון בלנהיים, שצוירה ב-1716 ומתארת את ניצחונו של הדוכס הראשון ממרלבורו בקרב בלנהיים במסגרת מלחמת הירושה הספרדית.
בדורסט, מקום הולדתו, הוא קישט את המסך שמאחורי המזבח בכנסיית סנט מרי עם ציור של הסעודה האחרונה.
בנוסף לכך הוא צייר במקום מספר דיוקנאות.
ב-1718 הוא רכש בית גדול בכיכר קובנט גארדן, וב-1725 בנה את בית ת'ורנהיל בדרום סטולברידג', ליד סטרמינסטר ניוטון שבדורסט.
ככל הנראה הוא תכנן את הבית בעצמו בסגנון הפלדיאני.
ב-1711 היה ת'ורנהיל לאחד מ-12 הדירקטורים הראשונים באקדמיה של סר גודפרי נלר, ששכנה ברחוב גרייט קווין בלונדון.
ב-1716 הוא החליף את נלר בתפקיד המנהל, והחזיק במשרה זו עד 1720. לאחר מכן הקים בעצמו בית ספר לציור בקובנט גארדן, אך בית הספר נסגר תוך זמן קצר.
באוקטובר 1720 פתחו לואיס צ'רון וג'ון ואנרבנק אקדמיה נוספת, בבית תפילה פרסביטריאני ששכן ליד כנסיית סנט מרטין בשדות שברחוב סנט מרטין ליין.
האקדמיה הזו הצליחה להתקיים במשך שנים אחדות לפני שנסגרה.
אחד מהתלמידים היה ויליאם הוגארת', שהחל ללמוד במקום ב-1720. בנובמבר 1724 ניסה ת'ורנהיל להקים אקדמיה חופשית בפעם השנייה, הפעם בביתו שבקובנט גארדן.
ניסיון זה היה מוצלח, וככל הנראה הוגארת' למד במקום כבר מיום הקמתו.
ב-23 במרץ 1729 נישא הוגארת' לג'יין, בתו של ת'ורנהיל.
ת'ורנהיל לא הוזמן לבצע עבודות גדולות בשלהי חייו, והחל להעתיק בהמפטון קורט את שטיחי הקיר של רפאל.
מלבד ארבעה העתקים בגודל מלא, שהושלמו ב-1731, הוא יצר 162 העתקים בקנה מידה מוקטן של ראשים, ידיים ורגליים, והתכוון לפרסם אותם בדפוס על מנת שישמשו סטודנטים לאמנות.
אולם, מותו הותיר את העבודה בלתי גמורה.
ההעתקים המקוריים שלו שמורים כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.
ג'יימס פינלי רנסון השלישי היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
בשנים 1993–1997 למד רנסון בבית הספר שניצר לאמנות וטכנולוגיה במרילנד.
את קריירת המשחק שלו החל רנסון בשנת 2001 בסרט הקומי "האסטרונאוט האמריקני".
תפקידיו הבולטים של רנסון היו זיגי סאבאטקה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "הסמויה", קורפורל ג'וש ריי במיני-סדרה "דור מזוין" וטייט בסרטו של לארי קלארק "קן פארק".
בשנת 2011 שיחק במותחן האקשן "בן של אף אחד" לצד אל פצ'ינו וצ'נינג טייטום.
בספטמבר 2019 גילם את אדי קספברק בסרט האימה "זה: חלק 2".
במאי 2021 כתב רנסון בחשבון האינסטגרם שלו כי בשנת 1992 עבר תקיפה מינית מצד המורה שלו למתמטיקה.
הוא דיווח על ההאשמות למשטרת מחוז בלטימור במרץ 2020, אך לאחר חקירה הוחלט שלא להגיש כתב אישום.
לפי המשטרה, מערכת בתי הספר של מחוז בלטימור עודכנה בדבר ההאשמות; גורמים במערכת החינוך אישרו שקיבלו דיווח על "בעיה", אך סירבו לפרט אילו צעדים ננקטו.
ב-19 בדצמבר 2025 התאבד רנסון בתלייה.
ג'יימסון היא מזקקה לוויסקי אירי המייצרת את המותג ג'יימסון לסוגיו השונים על ידי זיקוק והלתתה של שעורה.
החברה הוקמה בשנת 1780 ומראשית המאה התשע-עשרה ועד היום נמצאת בראש טבלת מכירות הויסקי האירי בעולם.
חברת ג'יימסון עברה מספר גלגולים וכיום היא חלק מ"קבוצת המזקקים האיריים" וחלק מהתאגיד "פארנו ריקר" מה שהביא לשיווקו של ג'יימסון בכל העולם.
ויסקי ג'יימסון הופק לראשונה על ידי ג'ון ג'יימסון, סקוטי שהיגר לדבלין, בירת אירלנד, שהייתה אז המקום בו היו מספר מזקקות הוויסקי הגדול בעולם.
בדבלין התחתן בנו של ג'ון עם ביתו של ג'ון שטיין, אשר היה בעליה של מזקקה ברח' באו (Dublin's Bow Street).
ב-1780, לאחר שרכש ג'ון האב את המזקקה ושינה את שמה לג'יימסון החל לייצר את הוויסקי.
כעבור 30 שנה הפכה מזקקת ג'יימסון למזקקה השנייה בגודלה באירלנד.
ב-1966 חברה ג'יימסון לשתי מזקקות נוספות, ג'ון פאוורס וקורק דילסטילרס, ויחד ייסדו את "קבוצת המזקקים האיריים" (Irish Distillers Group) לאחר מכן עברה פעילות המזקקה מדבלין למזקקת מידלטון (Midleton), בעיר קורק בדרום אירלנד, ומאז ועד היום מיוצרים בקבוקי הויסקי לכל העולם בעיר זו.
בשנת 1988 נרכשה קבוצת המזקקים האיריים על ידי התאגיד "פרנו ריקאר" וג'יימסון קיבל תאוצה שיווקית ברחבי העולם.
כך שכיום זהו הוויסקי האירי הנמכר ביותר בעולם.
ג'יימסון הוא ויסקי מסוג בלנדד (מורכב מערבוב של מספר סוגי ויסקי, בדרך כלל מחביות שונות), המופק בעיקר משעורה, מתערובות של לתת (דגנים אשר עברו תהליך של הלתתה, המכונה בלועזית מאלט) ומדגנים שלא עברו הלתתה.
בטעמו של הויסקי מורגש שמלבד השעורה מרכיבים אותו דגנים נוספים, מה שנותן ייחוד לוויסקי זה.
ייבוש הלתת נעשה בתנורים סגורים, דבר המבטיח טעם מיוחד וטבעי ללא עשן.
הויסקי עובר שלושה זיקוקים, והיישון נעשה בעיקרו בחביות עץ אלון אמריקאיות.
ג'יימסון (הגרסה הרגילה, המוכרת ביותר לציבור הרחב) - 40% אלכוהול בויסקי אשר זוקק שלוש פעמים.
צבעו זהוב קש והוא מתאפיין במתיקות רכה המאוזנת על ידי ניחוחות פירותיים.
טעמו אינו מורכב יחסית וקל לבלוטות הטעם וסיומת עדינה ויבשה המתובלת בטעם העץ של החבית.
קרסטד 10 (Crested ten)- ויסקי זה הוא הויסקי העממי ביותר לאחר מותג ג'יימסון הרגיל.
טעמו מתקתק הרבה יותר ואניני טעם טוענים שטעמו פשוט אך הסיומת שלו חזקה הרבה יותר מאשר זו של הג'יימסון הרגיל.
ג'יימסון 12 בשתי גרסאות: הגרסה המוכרת בשם ג'יימסון 1780 - ויסקי בעל צבע כהה יחסית.
בלנד של וויסקים המיושנים במשך לפחות 12 שנים המציג גוף מלא ומתובל וסיומת מתקתקה והמזכירה מעט בורבון (תוצאה של היישון בחביות שרי).
שימוש באחוז גבוה של מאלט ויישון ארוך גורמים לויסקי להיות עם טעם עדין הרבה יותר.
הגרסה הפחות מוכרת אשר משווקת בצורה מוגבלת היא ה-Jameson 12 - Special Reserve - גם היא בעלת צבע כהה יותר ובה עורבבו סוגי ויסקי שיושנו בחביות עתיקות יותר.
ג'יימסון גולד (גרסת הזהב) - ויסקי עם צבע הדומה לצבע הזהב.
בלנד של סוגי ויסקי שיושנו לפחות 10 שנים בחבית מסוגים שונים.
טעמו של המאלט בולט מאוד במותג זה.
ג'יימסון 18 - ויסקי במהדורה מוגבלת של יותר מ 2,000 חביות בשנה.
זהו ויסקי יוקרתי שכמעט ואינו ניתן להשגה בישראל.
מותגים נוספים שנוצרו במהלך השנים הם: רדברסט (Redbreast) וספיישל רזרב "רדיו 100 השנים", אשר נוצר בהוקרה לאיטלקי גוליילמו מרקוני, ממציא הרדיו, אשר אימו הייתה אירית ובת למשפחת ג'יימסון.
1988: קבוצת 'פרנו-ריקר' רוכשת את הזכויות לשיווק הוויסקי, דבר שהביא להפצתו בקנה מידה בינלאומי חסר תקדים.
1995: מכירות ג'יימסון עלו ל-10 מיליון בקבוקים, והחברה נכנסה לרשימת 100 המותגים החשובים בעולם.
2004: ג'יימסון מוגדרת כחברת הויסקי עם הצמיחה המהירה ביותר בעולם.
ג'יימס ריצ'רד דייקרז היה קצין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות צרפת המהפכנית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. הוא היה בן לשושלת נכבדה של קצינים ימיים שהגיע לדרגת תת-אדמירל, אך זכור בעיקר בשל הקרב נגד הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בו הוכנעה אונייתו, אה"מ "גרייר", ונפלה לידי האויב.
דייקרז נולד בלואסטופט ב-2 באוגוסט 1788 לקפטן (לימים תת-אדמירל) ג'יימס ריצ'רד דייקרז ולרעייתו אלינור בלנדפורד פירס.
אחיו הבכור של ג'יימס, ברינגטון דייקרז, הגיע לדרגת פוסט קפטן, ודודם ריצ'רד דייקרז נעשה תת-אדמירל.
בן דודו של ריצ'רד, סידני דייקרז, התקדם במהלך הקריירה הימית שלו עד דרגת אדמירל ושימש הלורד הראשון של האדמירליות.
ג'יימס ריצ'רד דייקרז הצטרף לצי המלכותי ב-1796 בגיל שמונה, ושירת כשוליית קצינים (first class volunteer) באונייתו של אביו, אה"מ "סְקֶפְּטֶר" (64 תותחים).
אונייתו הבאה הייתה הפריגטה "בודיסאה" (38 תותחים) בפיקודו של קפטן ג'ון מייטלנד שהוצבה בתעלה האנגלית.
ב-24 ביולי 1803, בחופי פרול, הבחינו הצופים ב"בודיסאה" בשתי אוניות צרפתיות: "דוּגֶה טְרוּאָה" (74 תותחים) והפריגטה "גרייר" (38 תותחים).
מייטלנד החליט לבדוק אם האוניות הצרפתיות חמושות בחֶסֶר (en flûte) ומשמשות כמובלות חיילים, התקרב אליהן ופתח בירי.
הצרפתים השיבו אש, כשהם מגלים כי הם חמושים ומצוותים במלואם, ומייטלנד ניתק מגע והתרחק.
התנהל מרדף, אך האוניות הצרפתיות לא יכלו להשיג את האונייה הבריטית.
היה זה המפגש הראשון של דייקרז עם "גֶּרייר", אונייה שהוא עתיד לפקד עליה תחת דגל בריטי.
אחר כך עבר דייקרז אל איי הודו המערבית, שם פיקד אביו על תחנת הצי בג'מייקה.
הוא שירת זמן מה כלפטננט דגל (שָׁלִישׁ) באוניות "תִ'יסְיוּס" ו"הֶרְקְיוּל" קודם שקיבל את הפיקוד הראשון שלו על הבריג-סלופ "אֶלְק" (18 תותחים).
במהלך פיקודו לכדה האונייה את הסקונר הצרפתי (3 תותחים) "דוֹפִין", 71 איש, ליד סנטו דומינגו ב-14 בפברואר 1807. אחר כך נפגש עם קפטן פ' וייז מאה"מ "מֶדִיאֶטוֹר", ושתי האוניות שטו אל סמנה כשתוכניתם לתקוף את מצודת הנמל שנודע כמקום מחסה והצטיידות לפריבטירים צרפתיים.
לאחר הרעשה משך ארבע שעות מתותחי שתי האוניות נחתו מלחיהן בחוף וכבשו את המצודה.
אבדות הבריטים היו שני הרוגים ו-16 פצועים.
בדצמבר 1807 שב דייקרז לאנגליה, אך מאחר שלא נמצאה אונייה מתאימה לפיקודו, הושם בעתודה במחצית השכר.
צפון אמריקה והפיקוד על אה"מ "גרייר"
השייטת של ברוק כללה את אוניית הקו אה"מ "אפריקה" (64 תותחים) והפריגטות "שֶׁנוֹן", "אֵייאוֹלֶס", "בלווידרה" ו"גרייר".
אונייתו של דייקרז ניתקה לזמן קצר מהשייטת של ברוק, ובעודה שבה אל אחיותיה, נתקלה ב-17 באוגוסט 1812 בפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" בפיקודו של אייזק האל.
דייקרז סבר בטעות, כי האוניות שנמצאו בסמוך הן אוניות השייטת האמריקנית בפיקוד רודג'רס, בעוד שלאמיתו של דבר היו אלו אוניות השייטת של ברוק, ועל כן החמיץ את ההזדמנות לתקוף את "קונסטיטושן".
אוניותיו של ברוק פתחו במרדף אחר "קונסטיטושן", אך היא הצליחה לחמוק מהן.
דייקרז נשאר עם ברוק והצטרף אליו באוגוסט לליווי שיירה שפניה אל הליפקס, שלאחריה נותרה אונייתו בנמל לשם תיקונים והצטיידות.
בשעות אחר הצהריים של 19 באוגוסט 1812 יצרה "גרייר" מגע עם "קונסטיטושן".
דייקרז התכונן לקרב ושתי האוניות התקרבו אחת אל השנייה והחליפו מטחי דופן משך זמן מה.
המרחק ביניהן הלך והצטמצם, ולאחר חילופי אש מטווח קרוב נפגע והתמוטט התורן האחורי של "גרייר".
"קונסטיטושן" ניצלה זאת כדי להמטיר פעמים אחדות אש אורכית על יריבתה קודם שנצמדה אליה.
זמן קצר לאחר מכן איבדה "גרייר" את תרניה הראשי והקדמי ונותרה משותקת תנועה.
דייקרז נפצע במהלך הקרב בגבו מכדור מוּסְקֶט, אך סירב לעזוב את הסיפון.
"קונסטיטיושן" ניתקה מגע, ובעודה מתרחקת כדי לתקן את נזקיה, ניסה דייקרז להתקין מפרשי עראי.
הניסיון לא צלח, "קונסטיטושן" שבה לתקוף, ודייקרז ירה בתותח בכיוון הנגדי ל"קונסטיטושן".
האל חשב כי זהו ניסיון לאותת על כניעה ופקד להוריד סירה ולשלוח לוטננט אל האונייה הבריטית.
כשעלה הקצין על סיפונה ושאל אם מוכנה "גרייר" להיכנע, השיב קפטן דייקרז: "ובכן, אדוני, אינני יודע.
התורן האחורי שלנו קרס, התרנים הקדמי והראשי שלנו קרסו – אני חושב שבדרך כלל היית אומר שכבר נכנענו."
דייקרז הועלה אל סיפונה של "קונסטיטושן", שם מסר את חרבו לידי האל.
הקפטן האמריקני סירב לקבלה באומרו, כי אינו יכול לקבל את חרבו של אדם שנלחם באומץ לב רב כל כך.
כמו כן פקד להשיב לדייקרז את ספר התנ"ך של אמו.
מאחר שלא ניתן היה להשיט את "גרייר", היא הוטבעה בעזרת חומר נפץ.
דייקרז שהה בשבי זמן קצר, אך הוחלף ושב להליפקס, שם עמד בפני בית דין צבאי, כמקובל אז במקרים של אובדן אונייה.
הוא טען להגנתו, כי "גרייר" נבנתה בצרפת ועל כן לא הייתה חסונה כמו האוניות הבריטיות; עוד הוסיף, כי האונייה הייתה רקובה ובדרכה לשיפוצים בהליפקס, וכי קריסת התורן האחורי, ששיתקה את "גרייר" כבר בתחילת הקרב, נגרמה בשל ריקבון העץ יותר מאשר נזקי הקרב.
איש לא טען כי דייקרז ואנשיו לא עשו כל שביכולתם, או כי דייקרז טעה כשהחליט לתקוף את "קונסטיטושן", והוא נוקה מכל אשמה לאובדן האונייה.
הוא קיבל מענק מן הקרן הפטריוטית של לויד'ס כפיצוי על פציעתו.
דייקרז הוסיף לשרת בצי לאחר זיכויו, ומונה ב-23 ביולי 1814 למפקדה של הפריגטה "טייבר" (38 תותחים).
הוא פיקד על האונייה בתחנות הצי בקורק, ניופאונדלנד ובתעלה האנגלית עד 18 בספטמבר 1818. ב-8 במרץ 1815 לכד את "ליאו", פריבטיר אמריקני נושא 3 תותחים בפיקוד קפטן ג'ורג' קוגשל.
ב-28 באוקטובר 1833 נמסר לו הפיקוד על אה"מ "אדינבורו", אוניית קו מדרגה שלישית (74 תותחים), עליה פיקד עד 1837.
ב-28 ביוני 1838 קודם לדרגת סגן אדמירל, ב-9 באוגוסט 1845 קיבל את הפיקוד על תחנת הצי בכף התקווה הטובה.
היה זה התפקיד המבצעי האחרון אותו מילא.
ב-20 במרץ 1848 קודם לדרגת תת-אדמירל.
דייקרז נישא לאיזבלה-בויד, אחותו של קצין הצבא והפוליטיקאי סר אדולפוס דרלימפל, ב-25 באפריל 1810. היא מתה ב-11 באפריל 1828. אחד מבניו, שנקרא גם הוא ג'יימס ריצ'רד דייקרז, מת במוזמביק בגיל 37 ב-14 בפברואר 1848 בעודו מפקד על הסלופ אה"מ "נימרוד".
בן אחר, יו דרלימפל דייקרז, מת בים בגיל 21 ב-11 ביולי 1835 תוך כדי שירותו כלפטננט ברגימנט הרגלים ה-67. הם ואביהם מונצחים על לוח בכנסיית הקהילה בטֶטְבְּרִי בגלוסטרשייר.
ג'יימס ריצ'רד דייקרז מת בקטיספילד לודג', סמוך לפיירהם, המפשייר, ב-4 בדצמבר 1853 בגיל 65. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחתו בטטברי.
ויליאם ג'יימס רימר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא יהודי.
נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית.
אביו הוא פרליקט ובן למהגרים יהודים מרוסיה/אוקראינה (שם משפחתם המקורי היה "רמרמן"), ואמו פקידת מדינה והיא נוצרייה וילידת-אנגליה.
את תפקידו הראשון עשה ראמר בשנת 1979 בסרט הקאלט של וולטר היל "לוחמים" בתור חבר כנופיה בשם אייאקס.
ב-1983 זכה ראמר לתפקיד גדול בקומדיית הפשע "48 שעות" בתור העבריין המורשע אלברט גנץ.
ב-1984 הופיע ראמר בדרמת הפשע של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה" בתפקיד בוס הפשע היהודי גרמני דאטץ' שולץ.
ב-1986 התפרסם ראמר בעיבוד הקולנועי לרומן "שבט דוב המערות" בתפקיד קרב מנהיג שבט הניאנדרטלים המאמץ את הצעירה עיילה (דריל האנה).
ב-1989 שיחק בדרמת הפשע של גאס ואן סנט "דראגסטור קאובוי" ובקומדיה "קבוצת החלומות".
ב-1990 שיחק ראמר בסרט האימה "מעשיות מהצד האפל" ככוכב העלילה השלישית האמן פרסטון.
ב-1991 שיחק ראמר בעיבוד הקולנועי לספר הרפתקאות "פנג הלבן" בתפקיד סמית' האדון של הכלב פנג המאמן אותו להיות כלב קרבות, בנוסף השתתף בסרט המדע הבדיוני "וודלוק".
ב-1994 שיחק ראמר בקומדיות "איש הרנסאנס" בתפקיד קפטן טום מורדוך ו"נס ברחוב 34" ובמותחן "מצמוץ" בתור הבלש תומאס ריידגלי.
ב-1995 השתתף בדרמה הקומית "גברים בצד" בתפקיד משנה לצידן של מרי-לואיז פארקר ווופי גולדברג ובסרט הפעולה "השופט".
ב-1996 שיחק ראמר בסרט אמנויות הלחימה המצליח של ז'אן-קלוד ואן דאם "התקווה לניצחון" בתפקיד אלוף האגרוף האמריקאי מקסי דיווין המאמן את הלוחם כריסטופר דובואה.
כמו כן השתתף בסרט גיבורי העל הכושל "הפנטום" בתור שכיר החרב קוויל.
ב-1997 שיחק ראמר בסרט הפעולה "מורטל קומבט 2" שם גילם את דמותו של לורד ריידן.
בשנת 2000 השתתף במותחן האימה של רוברט זמקיס "האמת שמתחת לפני השטח" בתפקיד וורדן בעלה של מרי פאור (מירנדה אוטו).
ב-2001 החל ראמר את תפקידו בן 12 הפרקים בסדרה המפורסמת "סקס והעיר הגדולה" בתור ריצ'רד רייט החבר הטייקון של סמנתה ג'ונס (קים קטרל).
ב-2002 הופיע בסרט הפעולה "מהיר ועצבני 2" בתפקיד סוכן המכס מרקהאם ובעונה הרביעית של סדרת הדרמה "משמרת שלישית" בתפקיד בלש משטרת ניו יורק מאדג'נסקי.
ב-2004 שיחק ראמר בקומדיה "איזו מין שכנה" בתפקיד מפיק סרטי הפורנו הוגו פוש, בהפקה הצבאית "אייק: הספירה לאחור" בתפקיד גנרל צבא ארצות הברית עומר בראדלי בחודשים שלפני הפלישה לנורמנדי ובתפקיד קטן בסרט "בלייד: טריניטי".
בשנת 2006 החל ראמר לשחק בסדר הפופולרית "דקסטר" בתפקיד השוטר המוערך הארי מורגן ממשטרת מיאמי ואביו המאמץ של .
ב-2007 דיבב לאנגלית בסרט האנימציה המצליח "רטטוי" את הטבח לארוס.
ב-2009 השתתף בהפקת האימה של מייקל ביי "התאום".
ב-2010 השתתף בקומדיית הפשע "רד" בתפקיד גבריאל זינגר מרשימת החיסול.
ב-2011 דיבב בשובר הקופות "רובוטריקים 3: אפלת הירח" את הרובוטריק סיידסווייפ ושיחק בסרט גיבורי העל "X-מן: ההתחלה".
ב-2012 שיחק ראמר במערבון "ג'אנגו ללא מעצורים" של קוונטין טרנטינו בתפקיד אייס ספיק המחזיק בעבד השחור ג'אנגו (ג'יימי פוקס) בתחילת הסרט.
ב-2023 הופיע בסרט אופנהיימר בתפקיד הנרי סטימסון.
נשוי לאטסוקו רימר, ואב לבן ולבת.
זה: ברוכים הבאים לדרי (2025)
ג'יימס רותמן הוא ביוכימאי יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת ייל.
רותמן עומד גם בראש המחלקה לביולוגיה תאית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה ומנהל המכון לננוביולוגיה בקמפוס המערבי של ייל.
בשנת 2013 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, עבור מחקרו על תנועת בועיות, יחד עם רנדי שקמן (Randy Schekman) ותומאס סודהוף (Thomas C.
כמו כן הוא זכה ב-2002 בפרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה.
רותמן נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית.
ב-1971 קיבל רותמן תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת ייל וב-1976 עשה דוקטורט בכימיה ביולוגית באוניברסיטת הרווארד.
מאוחר יותר עשה את הבתר-דוקטורט שלו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בנושא גליקוזילציה של חלבונים ממברנליים.
ב-1978 החל את המחקר על בועיות במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד.
בשנות ה-80 וה-90 הוא חקר את התעבורה של בועיות בתאים של יונקים.
בין השנים 1988–1991 עבר לאוניברסיטת פרינסטון.
הוא קיבל בתחילת דרכו תמיכה מה-NIH.
מאוחר יותר עבר לניו יורק והקים את המחלקות לביולוגיה תאית ולביופיזיקה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג, שם שימש גם כסגן נשיא.
ב-2003 הפך לפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קולומביה ועמד בראש המרכז לביולוגיה-כימית.
ב-2008 הוא עבר לאוניברסיטת ייל.
מחקרו של רותמן עוסק בדרך בה בועיות מגיעות למיקום הנכון בממברנת התא ואיפה ומתי תוכנן משוחרר.
הוא חקר את המנגנונים באמצעותם הבועיות מתאחות עם אזור המטרה בממברנה.
הוא מצא את החלבונים שעוזרים לבועיות להינעץ בממברנה, ולאחר מכן להתאחות איתה.
כמות החלבונים שקשורים לאותן בועיות ומבצעים בפועל את תהליך הנעיצה הוא רב, וכך מתאפשרת הספציפיות של הנעיצה בממברנה.
בין היתר פיתח רותמן שיטה אין ויטרו בה משתמשים בתאים שעברו פירוק (lysates) למדידה של ההובלה מהגולג'י.
לתנועת הבועיות יש תפקידים פיזיולוגיים רבים, ובהם חלוקת תא, תקשורת בין-תאית ובפרט בין תאי עצב, הוצאה של הורמונים ועוד.
יש קשר בין פגמים בתהליכים אלה לבין מחלות שונות, ובהן סוכרת ומחלות זיהומיות שונות.
רותמן גם פיענח מעבר של חומרים בין מדורים שונים בתא באמצעות הבועיות, תהליך שאף לו יש חשיבות רבה לצורך הבנת המנגנון שבו משתחררים חומרים, ובהם נוירוטרנסמיטרים, חלבונים והורמונים מהתא ובהכנסה של חומרים לתא.
רותמן הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) מאז 1993 ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1994.
סר ג'יימסון אדמס היה מגלה ארצות, שיצא לאנטארקטיקה עם משלחת נמרוד, המשלחת הראשונה שהנהיג ארנסט שקלטון בניסיון שלא צלח להגיע אל הקוטב הדרומי.
אף על פי כן, ג'יימסון היה אחד מן הארבעה, שהגיעו אל רמת הקוטב בפעם הראשונה מאז ומעולם, ובכך התוו את הדרך אל הקוטב.
ב-9 בינואר 1909 הגיעה הקבוצה אל קצה הדרום ב-, בסך הכל 155 ק"מ מן הקוטב הדרומי, אז נאלצו לשוב על עקבותיהם בגלל המחסור במזון והחשש, שמוות ברעב ובקור ימצא אותם לפני שיוכלו להגיע אל מצבור אספקה.
אדמס נולד בריפינגדייל, לינקולנשייר, בן לרופא ונגד לרב חובל בצי ההודי.
בגיל 13 ברח מבית הספר והצטרף לצי הסוחר.
ב-1902 היה לתת-לייטננט בכוחות המילואים של הצי המלכותי, ובהגיעו לדרגת לייטננט היה אחד האחרונים שקיבלו תעודת רב חובל בספינות מפרש.
על אף הישגיו, ויתר עלך קריירה מבטיחה בצי כדי להצטרף לארנסט שלקטון כסגנו במשלחת נמרוד.
בשובו מאנטארקטיקה בשנת 1909, נכנס לשירות אזרחי, שם התמנה כעבור שנה לראש המחלקה הצפון-מזרחית של האגף לחילופי תעסוקה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא לחזור אל הצי המלכותי כשליש לאדמירל הוד, בפיקוד על משמר דובר.
אז, לאחר פרק זמן של עבודה מיוחדת במשרד החימוש, הוצב בפלנדריה לפקד על סוללת תותחים במצור ימי.
פציעת-ראש קשה חייבה את החזרתו לאנגליה ב-1917, והוא עוטר באות מסדר השירות המצוין ובצלב המלחמה (Croix de Guerre) הצרפתי על שירותיו.
אחרי המלחמה, חזר אל משרד העבודה כמפקח על המחלקה הצפון-מזרחית, ואת זמנו הפנוי הקדיש בעיקר לעזרה במועדוני נוער.
הוא עזב את השירות בשנת 1935 והיה למזכיר קרן היובל לנוער של המלך ג'ורג' החמישי.
במשרה זו נשאר, פרט לעוד תקופת שירות מצטיין במלחמת העולם השנייה, עד לפרישתו ב-1948, אז עוטר בתואר אבירות.
למעשה, מעולם לא הפסיק לעבוד; לאחר פרישתו היה למזכיר כבוד של המגבית למען בית החולים לקצינים של המלך אדוארד השביעי, שם המשיך לעבוד עד מותו בשנת 1962.
בחברה המתאימה, נטה אדמס להתבטא בלשון משולחת-רסן, ומוסכמות החברה לא התריעו אותו מעולם מדיבור גלוי לב.
הוא העדיף שהכל, משוערים עד למשפחת המלוכה, יכירו אותו פשוט בשם "החובל".
בנובמבר 2008, 100 שנים לאחר יציאת משלחת נמרוד לדרך, יצא אחד מניניו של "החובל", הנרי אדמס, מ"צריף שקלטון" עם עוד שני חברים במשלחת יובל המאה למשלחת שקלטון להשלים את מלוא 1280 הקילומטרים אל הקוטב הדרומי בצעידה רגלית, כשהם גוררים אחריהם את מזחלותיהם ללא סיוע.
בינואר 2009 הצטרף עוד נין של "החובל", דייוויד קורנל, למשלחת בקצה הדרום , להשלים את 155 הק"מ האחרונים של העסק המשפחתי הלא-גמור.
ג'יימס תורנטון הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד החקלאי ג'ון ברטון באופרת הסבון הוותיקה "אמרדייל" בה השתתף בשנים 2009 עד 2012.
תורנטון נולד בעיר ברדפורד שבאנגליה.
הוא שיחק בסדרות טלוויזיה וסרטים כמו "דייוויד קופרפילד" עיבוד לרומן מאת דיקנס, אופרת הסבון "אמרדייל", סדרת הדרמה "האגמים", הסדרה "כובע אדום" בכיכובה של טמזין אאותווייט, סרט הקולנוע "בין ענקים" ובעונה השלישית של הסדרה "סטלה".
בדצמבר 2003 התחתן תורנטון עם השחקנית ג'ואנה פייג'.
ארבע שנים לפני כן הם הופיעו יחד בעיבוד של ה-BBC לרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס.
הוא בתפקיד חם פגוטי והיא בתפקיד דורה ספנלו.
לבני הזוג יש שלושה ילדים, בת ושני בנים.
ב-13 בפברואר 2010 נפגע תורנטון בתאונת דרכים בנסיעה ללונדון.
כותבי הסדרה "אמרדייל" נאלצו לשכתב את הסצנות בהשתתפותו כדי להתאים אותן למצבו.
ג'יימס גרובר ת'רבר היה סופר הומוריסטן, מחזאי, עיתונאי, מאייר וקריקטוריסט אמריקאי.
נודע בעיקר הודות לקריקטורות ולסיפורים הקצרים שפרסם במגזין "ניו יורקר" (כמו "The Catbird Seat") ובעיתונים אחרים, שנקבצו בספרים רבים.
היה אחד ההומוריסטנים המפורסמים של תקופתו ששיקף בסיפוריו את התסכולים והחריגויות המצחיקים של האנשים הרגילים.
יחד עם עמיתו וידידו אליוט ניוג'נט הוא כתב את קומדיית הברודוויי "The Male Animal".
קומדיה זו עובדה לסרט שבו כיכבו הנרי פונדה ואוליביה דה הבילנד.
גם סיפורו הקצר "חייו הסודיים של וולטר מיטי" עובד פעמיים לסרט: ב-חייו הסודיים של וולטר מיטי ב-1947 וב-2013.
ת'רבר נולד בקולומבוס שבאוהיו בשנת 1894. אביו, צ'ארלס ליאנדר ת'רבר, היה פקיד שעבד לעיתים מזומנות וגם כפעיל פוליטי שהיו לו יומרות להיות עורך דין או שחקן תיאטרון.
האם, מרי אגנס "מיימי", לבית פישר, הייתה אישה אקסצנטרית וחומדת לצון.
לדברי הסופר היא הייתה "שחקנית קומדיה מלידה" ו"אחד הכישרונות הקומיים הטובים שהכיר אי פעם".
היא אהבה מתיחות ונתנה השראה לסיפורי בנה.
פעם העמידה פנים שהיא נכה מרותקת לכיסא גלגלים, פנתה למרפא אמוני ואחרי הטיפול קפצה על רגליה ו"הבריאה".
ת'רבר בילה את ילדותו ואת נעוריו בבית הוריו בקולומבוס.
היו לו שני אחים, ויליאם ורוברט.
בשלב מסוים, כשעבד האב כמזכיר של חבר קונגרס, עברה המשפחה לגור בווירג'יניה.
שם, בגיל 7 בזמן ששיחק עם אחיו את סיפורו של וילהלם טל איבד ת'רבר את עינו השמאלית עקב פגיעה של חץ.
מאוחר יותר החמיר מצב ראייתו גם בעינו הימנית עד לעיוורון כמעט מוחלט.
ליקוי הראייה החמור מנע ממנו להשתלב בפעילויות ספורט ואחרות בילדות.
עם זאת הוא גילה כישורים יצירתיים שמצאו ביטוי בכתיבתו.
מנקודת מבט רפואית שיער הנוירולוג וילאיאנור ס.
רמצ'נדרן שסבל ת'רבר מסוג כלשהו של תסמונת שארל בונה שבה ליקוי הראייה גורם לנטייה להזיות חזותיות מורכבות וכי אלו יכלו להסביר משהו מדמיונו הפראי של הסופר כפי שבא לידי ביטוי בסיפורו "The Admiral on the Wheel" ("האדמירל על הגלגל")
אחרי שמעבידו של אביו הפסיד בבחירות, חזרה משפחת ת'רבר לביתה בקולומבוס.
אחרי שלמד בבתי ספר ציבוריים וסיים ב-1913 בהצטיינות את התיכון, בשנים 1913–1917 למד ת'רבר באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
הוא עזב את הלימודים בשנת 1918 ללא תעודה מכיוון שעל רקע ליקוי הראייה שלו התקשה להשתתף בתוכנית קורס הקצינים במילואים שהייתה חובה.
עם זאת הוא רכש בשנות לימודיו ידע ספרותי רחב.
אחרי מותו, בשנת 1995 העניקה לו אוניברסיטת אוהיו כפיצוי מאוחר את התואר דוקטור לשם כבוד.
בתום לימודיו, בשנים 1920-1918 הוא עבד כמפענח מסרים טלגרפיים קודם במשרד החוץ בוושינגטון, ואחר כך בשנת 1918 נשלח לעבוד בשגרירות ארצות הברית בפריז ובהמשך היה כתב של אחד העיתונים משיקגו בבירת צרפת.
בשובו לקולומבוס בשנים 1921–1924 היה כתב של העיתון "קולומבוס דיספץ'".
בתוקף תפקיד זה הוא חיבר מאמרי רוויו על ספרים, סרטים ומחזות במדור שבועי שנקרא "Credos and Curios".
שם שניתן לימים לאוסף מיצירותיו.
ת'רבר חזר גם לפריז כדי לכתוב כתבות ל"שיקגו טריביון" ולעיתונים אחרים.
הוא שכר בתקופת לימודיו את הבית בשדרות ג'פרסון 77 בקולומבוס, שהפך ל"ת'רבר האוס" בשנת 1984.
בשנת 1925 עבר ת'רבר לגור בגריניץ' וילג' בניו יורק, כשהועסק ככתב של "ניו יורק איבנינג פוסט".
ב-1927, בעזרת ידידו אלוין ברוקס וייט הוא הצטרף בין השנים 1927–1933 כעורך לצוות המגזין "ניו יורקר" ותרם להצלחתו.
אחרי שבשנת 1930 גילה וייט כמה מציוריו של ת'רבר בתוך פח אשפה ופרסם אותם, התחיל ת'רבר לתרום למגזין גם כסופר וגם כקריקטוריסט.
וייט מילא כמה מרישומיו של ת'רבר בדיו כדי להתאים אותם לדפוס אך מאוחר יותר הצטער על כך.
ת'רבר כתב וצייר ב"ניו יורקר" עד שנות ה-1950, אולם אחרי 1933 כ"פרי לנסר" ונסע יותר לחו"ל.
סיפוריו הקצרים, מאמריו, המשלים וההומורסקות וגם איוריו והקריקטורות שצייר הטביעו את חותמם על תדמיתו של המגזין.
בהמשך פנה לכתיבה ספרותית, אישית מאוד, שסגנונה קשה להגדרה, ומתקרב לזה של הסופרים הצרפתים אלכסנדר ויאלאט ובוריס ויאן.
בתחילת שנות ה-1940 בגלל החמרה מצב ראייתו נאלץ להכתיב את מאמריו ב"ניו יורקר" דבר שהכעיס אותו מאוד והפך אותו למריר נפש ובספריו באו לפעמים יותר לידי ביטוי רגשות מיזנתרופיים ועוינות לנשים.
ב-1939 פרסם את Last Flower ושיתף פעולה עם וייט בכתיבת מחזה - The Male Animal שהפך ללהיט ב-1940. באותה שנה נאלץ לעבור סדרת ניתוחים בעין בגין ירוד וטרכומה.
ב-1951 התעוור לחלוטין וצייר את ציורו האחרון.
גם אחרי שהתעוור כליל נשאר פעיל כסופר ונכח תכופות בהצגות תיאטרון.
בשנת 1922 התחתן ת'רבר עם אלתיאה אדמס אך כפי שכתב מאוחר יותר לידיד, נישואים אלה הפכו ל"קשר מקסים, מצוין ופוגע".
בני הזוג חיו במחוז פרפילד, קונטיקט, יחד עם בתם רוזמרי שנולדה בשנת 1931, והתגרשו במאי 1935. ביוני 1935 נשא ת'רבר לאישה את הלן ויזמר (1986-1902)
על אף נכותו עשרים שנותיו האחרונות היו לא פחות עטורות הצלחה מקצועית וחומרית.
סיפורים שלו, כמו The Secret Life of Walter Mitty" "חייו הסודיים של וולטר מיטי" (1947) הפכו בסיס לסרטי קולנוע,
בשנת 1961 הפכה התנהגותו למשונה ובלתי צפויה.
אחרי מסיבה אצל נואל קאוורד נשלח בחזרה למלון אלגונקין בשש לקראת בוקר.
וב-4 באוקטובר אובחן עם קריש דם במוח ועבר ניתוח חירום, עם שינויים תכופים בהכרתו.
הניתוח נראה תחילה מוצלח אולם כעבור שבועות אחדים, ב-2 בנובמבר 1961 הוא נפטר עקב סיבוכים של דלקת ריאות.
רופאיו גילו בנתיחה שלאחר המוות כי סבל מהסתיידות עורקים מוחית עם כמה אוטמים קטנים.
דבריו האחרונים, פרט למילה "אלהים", היו לפי עדות אשתו "יברך האל.."ולעזאזל "
ת'רבר הובא לקבורה בבית הקברות גרין לון בקולומבוס.
רבים מסיפוריו הקצרים הם זיכרונות הומוריסטיים מעורבבים בדמיונות מחייו עצמו, אך הוא כתב גם חומר אפל יותר, כמו סיפור הרצח והטירוף "The Whip-Poor-Will".
סיפוריו הקצרים הידועים ביותר הם "The Dog That Bit People" ו-"The Night the Bed Fell" שנכללו בקובץ My Life and Hard Times שציין פריצת דרך בדרכו הספרותית.
הקובץ The Middle-Aged Man on the Flying Trapeze כולל סיפורים קצרים הושפעו על ידי משבר גרושיו ופורסם בשנת גירושיו ונישואיו מחדש.
סיפורו You Could Look It Up משנת 1941 מספר על אדם מבוגר שקומתו הייתה 90 ס"מ שהובא לשחק במשחק בייסבול.
סיפור זה, אמרו שהסיפור נתן השראה ליוזמתו של ביל ויק, הבעלים האקסצנטרי של קבוצת הבייסבול סנט לואיס ברואנס שהכניס בשנת 1951 את אדי גדל, ננס שגובהו היה מטר, למשחק בייסבול של הקבוצה.
ויק סיפר שלא משם בא הרעיון אבל הוא כן הכיר את סיפורו של ת'רבר.
ת'רבר כתב גם 75 משלים, שחלקם פורסמו ב"ניו יורקר" (1939) ונאספו בקבצים המאוירים Fables for Our Time & Famous Poems Illustrated
משלים אלה היו סיפורים קצרים שגיבוריהם בעלי חיים אנתרופומורפיים .
The Little Girl and the Wolf, גרסה שלו ל"כיפה אדומה") ושהסתיימו במוסר השכל קצר.
משלו המפורסם ביותר, שכל גיבוריו היו בני אדם וחד-קרן אחד שלא דיבר.
משליו של ת'רבר הם סאטיריים ומוסרי השכל שלו היו אמרות כנף ועצות לקורא, הם הסבירו את "מורכבות החיים על ידי תיאור העולם כמקום לא בטוח, שמעט הוראות שימוש מהימנות הולמות אותו".
ת'רבר חיבר גם כמה ספרי אגדות כמו The White Deer (1945) The 13 Clocks (1950)
(The Wonderful O (1957. האחרון אויר על ידי מרק סיימונט.
ת'רבר כתב גם מסות הומוריסטיות רבות.
אחד הנושאים שהעסיקו אותו במיוחד לקראת סוף חייו היה השפה האנגלית.
את סיפוריו הקצרים ואת מסותיו היה נהוג ב"ניו יורקר" וגם בפי המחבר לסווג כ- "casuals"
ת'רבר כתב גם ספר ביוגרפיה על עורך ניו יורקר, הרולד רוס, תחת הכותרת "My Years with Ross" (1958).
בשנים 1947–1948 כתב סדרת מאמרים על תופעת "אופרת הסבון", שהתייחסו לכל היבט שלה, לרבות התסריטאים, המפיקים, הספונסורים, השחקנים והקהל.
הוא פרסם אותה מחדש בכותרת Soapland "סופלנד" באנתולוגיית The Beast in Me and Other Animals (1948),
היה אחד המחקרים המעמיקים הראשונים על תופעת התרבות הפופולרית הטלוויזיונית.
לגבי האמונה בדתית פיתח ת'רבר גיזה אגנוסטית
ת'רבר נודע לא רק בכתיבתו אלא גם בציוריו הסוריאליסטיים הפשוטים ובקריקטורות שצייר.
עודד אותו התחום הזה חברו א.ב.
וייט, שהתרשם מהסטנדרד הגבוה על אמנותו.
ת'רבר צייר שש עטיפות ואיורים רבים של "ניו יורקר" שהפכו ל"קלאסיקה".
החל מ-1931 הקריקטורות של תר'בר מצאו את מקומם בדפי המגזין "ניו יורקר".
דמויות מסוגננות של בעלי חיים מוזרים- לווייתנים, אריות ים, טיגריסים, וגם של גברים מודאגים, נשים נחושות, וציורי כלבים למיניהם אכלסו רבים מספריו.
קשיי הראייה שהלכו וגברו דרשו ממנו לשנות את הרגלי הציור.
התחיל להשתמש בדפי נייר גדולים מאוד, בעפרון שחור עבה או בגיר לבן על גבי נייר שחור (אז הציורים צולמו ועברו הפיכת צבע בפרסום).האופי המיוחד של ציוריו שיקף את השקפתו המיוחדת על החיים.
הוא סיפר פעם שאמרו לו שהם נראים כאילו צוירו מתחת למים.
דורותי פארקר, שהייתה ידידה שלו, טענה שנראים כמו "עוגות שלא נאפו היטב".
ציורו האחרון שפורסם ב-9 ביולי 1951 היה דיוקן עצמי שצויר בעפרון צהוב על נייר שחור.
הוא הופיע על עטיפת המגזין "טיים".
הוא שימש בעטיפת ה"Thurber Album" בשנת 1952.
1960 - פרס טוני מיוחד על עיבוד ספרו Thurber's Carnival
1995 -(אחרי מותו) דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת המדינה של אוהיו
1997 הוקם פרס ת'רבר להומור אמריקאי
2008 -סיפורו, "A Sort of Genius" (שפורסם ב"ניו יורקר") נבחר על ידי ההוצאה לאור The Library of America באנתולוגיית הסיפורים החשובים ביותר ב-200 שנה של הספרות הבלשית האמריקאית
שניים מהבתים בהם התגורר -"בתי ת'רבר" - בית ילדותו באוהיו וביתו בסנפורד-קרטיס במחוז פרפילד, קונטיקט, הוכרו כבניינים היסטוריים.
Many Moons, 1943 -(המון ירחים) איורים מאת לואיס סלובודקין
The 13 Clocks, 1950 13 שעונים - איורים מאת מרק סימונט
The Wonderful O, 1957 ( O המופלא - איורים מאת מרק סימונט
The Years With Ross, 1959 - ספר ביוגרפי על העורך של "ניו יורקר", הרולד רוס
1939 - The Male Animal 1940 (נכתב עם השחקן אליוט ניוג'נט, חבר ילדות) -הפך ללהיט בברודוויי
A Thurber Carnival 1960 קרנבל ת'רבר - גרסה בימתית של ספרו משנת 1945 "The Thurber Carnival" - מבוסס על מבחר סיפורים קצרים וכיתובי ציורים,.
ת'רבר הגשים אז חלום ארוך ימים לשחק על במה מקצועית והופיע במערכון "File and Forget" - על העיבוד זכה ת'רבר בפרס טוני מיוחד
עוד ירח - תרגומה של רימונה די-נור ל-Many Moons, עם האיורים של לואיס סלובודקין שזכו במדליית קולדקוט, בהוצאת זמורה-ביתן
הנסיכה שרצתה את הירח - עיבוד של הספר מאת עשי ויינשטיין, איורים:טובית אוריאל, הוצאת "קריאה"
בת המלכה והירח - הצגת ילדים לפי הספר מאת ג'יל בן-דוד ונילי ויסברג-גפנן - בתיאטרון הקרון בירושלים - 2018
13 שעונים (Clocks 13) 13 האורלוגין, תרגמה לעברית: אריאלה דים, ציירה: רחל פלוגה-אליאור, הוצאת שוקן 1976
הילדה הקטנה והזאב - גרסה חדשה לכיפה אדומה - בתרגום יחיעם פדן
עיבודים לסרטי קולנוע וטלוויזיה ותוכניות טלוויזיה
1942 - The Male Animal - לפי המחזה בעל אותו השם, בכיכובם של הנרי פונדה, אוליביה דה הבילנד וג' קרסון
1947 -The Secret Life of Walter Mitty (חייו הסודיים של וולטר מיטי) - גרסה קולנועית של הבמאי נורמן מקלאוד לפי סיפורו הקצר של ת'רבר, בכיכובו של דני קיי בתפקיד הראשי
1975 - עיבוד לסרט מצויר בשם "חייו הסודיים של ואלדו קיטי"
2013 גרסה נוספת בבימויו של בן סטילר - עם בן סטילר, כריסטין ויג, אדם סקוט
1951 - פרויקט UPA של סרט מצויר בשם Men, Women and Dogs (גברים, נשים וכלבים) מבוסס על יצירותיו - בסופו של דבר יצא לפועל רק הסרט המצויר The Unicorn in the Garden (1953)
1961 - The Secret Life of James Thurber" תוכנית טלוויזיה במסגרת The Dupont Show with June Alyson ' - עם אדולף מנז'ו בתפקיד של פיץ', אורסון בין בתפקיד של ג'ון וסו רנדל כאלן מונרו.
1970-1969 -My World and Welcome to It סדרת טלוויזיה, מבוססת על כתבי ת'רבר וחייו.
שיחק בו ויליאם וינדום בתפקיד של ג'יימס ת'רבר עצמו.
הסדרה כללה גם קטעי סרטים מצוירים לצד שחקנים בשר ודם.
היא זכתה בפרס אמי כסדרה הקומית הטובה ביותר.
גם וינדום זכה בפרס אמי משלו.
הוא המשיך אחר כך לשחק בחומר לקוח ביצירותיו וחייו של ת'רבר גם במופע מונולוג.
1972 -The War Between Men and Women עיבוד קולנועי, עם השחקן ג'ק למון, המסתיים בגרסה מצוירת שליצירתו האנטי-מלחמתית הקלאסית של ת'רבר The Last Flower
בסיום שידורי יום השישי של התוכנית Countdown with Keith Obermann קרא המנחה קיית' אוברמן, קטעים מסיפוריו של ת'רבר והוא קרא לשידורים אלה "Fridays with Thurber" (ימי שישי עם ת'רבר)
פודקסט וידאו של נורם מקדונלד כלל פרק שבו השחקן לארי מילר סיפר שאמנותו הקומית הושפעה הכי הרבה על ידי יצירותיו של ת'רבר
האהבה עיוורת היא בעברית- מילים:דן אלמגור, לחן:יעקב הולנדר - בוצע על ידי אילי גורליצקי
ג'יימס רנוויק ברוואורט היה אמן אמריקאי, הידוע בנופיו שצוירו בסגנון אסכולת נהר הדסון.
ברוואורט נולד ביונקרס, ניו יורק למשפחה עשירה עם היסטוריה של מעורבות באומנות ובארכיטקטורה.
את ילדותו העביר באזור הברונקס, שבזמנו היה בעיקר אזור כפרי.
בהמשך למסורת המשפחתית, לקח ג'יימס את לימודי האדריכלות בשנת 1850 עם בן דודו ג'יימס רנוויק, ג'וניור, מעצב קתדרלת סנט פטריק, ניו יורק והמכון הסמיתסוני בוושינגטון הבירה.
הוא זכה בתעודה באדריכלות מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1854, אך בשלב מסוים בשנות ה-50 של המאה ה-19 העניין שלו עבר לציור מסורתי.
ברוואורט הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1856 ונבחר כחבר עמית שם בשנת 1861.
נופיו של ברוואורט בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 מציגים את הסימנים הסגנוניים של אסכולת נהר ההדסון: נוף בתיאור ריאלי ופרטים רבים, עם דגש על אור.
הנושאים המועדפים עליו היו הגבעות, השדות והנהרות של מחוז רוקלנד ווסטצ'סטר בניו יורק, ונהר הפירינגטון בקונטיקט, אם כי הוא נסע רחוק יותר כדי לתפוס את השטח ההררי והחופי של ניו אינגלנד.
ציורים בפורמט לרוחב אצלו רבים מאוד.
מה שאיפשר לו להדגיש את ההיבטים השלווים, האופקיים יותר של סצנה כדרך האסכולה.
בשנת 1861 נבחר ברווארט לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לחבר מן המניין בשנת 1863.
1873 סימנה נקודת מפנה בקריירה של ג'יימס.
לאחר מות אשתו הראשונה התחתן עם מארי לואיז בסקום, אמנית מוכשרת בבית הספר הלאומי לאקדמיה.
הוא גם מכר מכירה פומבית של כל תכולת הסטודיו שלו - למעלה מ-150 נופים, כולל יצירות שהשיג מחבריו האמנים אלכסנדר הלוויג וויאנט, ויליאם הארט, ג'רווי מקנטיי וג'ורג' איננס.
אז הוא ואשתו החדשה נסעו לאירופה.
ברווארט התבסס בפירנצה, איטליה עם אמנים אמריקאים אחרים, אך נסע רבות באירופה.
כמו רוב האמנים באותה תקופה, הוא רשם נופים והאנשים בהם הוא פגש, אסף חומר לציורים חדשים.
הוא ללא ספק השתתף בתערוכות של אמנים אירופאים.
ייתכן כי ברוואורט נחשף לאנשי אסכולת ברביזון בתקופה זו.
כשחזר לאמריקה בשנת 1880 לאחר היעדרותו הממושכת, החל סגנונו של ברוואורט להשתנות.
עבודותיו הפכו חשוכות יותר וצבועות בצורה רופפת יותר, בדגש על מצב רוח וצל, ברוח אסכולת ברביזון - התפתחות אומנותית ששיקפה את המגמה הכללית באמנות האמריקאית כאשר אסכולת נהר ההדסון ירדה בפופולריות.
הוא צייר גם בצבעי מים, מדיום שחברו הטוב ועמיתו האמן סמואל קולמן דגל באמריקה.
ברוואורט בנה את ביתו ביונקרס, ניו יורק, והמשיך לצייר בשנות העשרה של המאה העשרים, לאחר שזנח את סגנון אסכולת נהר הדסון.
הוא עזר בהקמת האיגוד לאמנות יונקרס בשנותיו האחרונות.
ברוואורט נפטר בביתו בשנת 1918.
יחסית לאמנים אחרים של אסכולת נהר הדסון בתקופתו, עבודותיו של ג'יימס רנוויק ברווארט פחות ידועות.
עם זאת, השילוב בין יכולת טכנית לאומנות שהציג בשיא תקופת אסכולת נהר הדסון, נחשב לאחת הדוגמאות הטובות ביותר באותו שלב של ציור נוף אמריקאי.
ג'יימסטאון היא סדרת דרמה בריטית, שכתב ביל גלאגר, ובהפקת Carnival Films וחברת NBCUniversal הפקות, שהפיקו את הסדרה "אחוזת דאונטון".
העלילה מתרחשת בשנת 1619, כשהמתיישבים האנגלים הראשונים מקימים קהילה בעולם החדש.
בין המגיעים החדשים ישנה קבוצה של נשים שנועדו להיות רעיות לגברים בג'יימסטאון, בהן שלוש נשים נמרצות מאנגליה.
שידור הבכורה של הסדרה בערוץ Sky One בממלכה המאוחדת היה במאי 2017. עוד לפני שידור הבכורה הזמינה רשת סקיי עונה שנייה לסדרה.
בפברואר 2018 החל שידור העונה השנייה.
ב-23 במרץ 2018 הוכרז על הפקת עונה שלישית ואחרונה לסדרה.
בשנת 1619, שתים עשרה שנה אחרי שנוסדרה המושבה ג'יימסטאון בשנת 1607, מגיעות נשים מאנגליה המחויבות להינשא לגברים ששילמו עבור הסעתן.
שלוש מהנשים, ג'וסלין, וריטי ואליס, יודעות רק מעט על מה שמצפה להן בעתיד.
המושל החדש, סר ג'ורג' יארדלי, ואשתו מגיעים אף הם ומגלים שניהול המקום אינו פשוט, כשהמזכיר של החברה מנסה לערער על סמכותו.
נעמי בטריק – ג'וסלין וודבריג', נישאת לרשם החברה סמואל קאסטל
סופי ראנדל – אליס קט, נערה כפרית, מיועדת להינשא להנרי שארו, אבל היא מתחתנת עם אחיו סיילס שארו
ניב וולש – וריטי ברידג'ס –מיועדת להינשא למרדית' ראטר, אבל למעשה השניים לא מתחתנים
מקס ביזלי – הנרי שארו, האח הבכור של משפחת שארו
גווילם לי – סמואל קאסטל, הרשם של חברת וירג'יניה של לונדון בג'יימסטאון (עונה ראשונה)
ג'ייסון פלמינג – סר ג'ורג' ירדלי, המושל מטעם חברת וירג'יניה של לונדון
קלייר קוקס – טמפרנס פלאוורדיו, ליידי יארדלי, אשתו של סר ג'ורג' יארדלי
דין לנוקס קלי – מרדית' ראטר, בעל המסבאה בג'יימסטאון
שון דולי – הכומר מיקלמאס ויטאקר (עונה ראשונה)
סטיוארט מרטין – סיילס שארו, הבן השני בן שלושת האחים למשפחת שארו
סטיבן וודינגטון – המרשל של ג'יימסטאון
מאט סטוקו – ג'יימס ריד, הנפח של היישוב
ברן גורמן – ניקולאס פארלו, מזכיר חברת וירג'יניה של לונדון בג'יימסטאון
לוק רוסקל – האח הצעיר במשפחת שארו
בן סטאר – ד"ר כריסטופר פריסטלי, רופא / מנתח / רוקח
טוני פיטס – אדגר מסינג'ר, בעל מטעי טבק במושבה (עונות ראשונה ושנייה)
פטסי פראן – מרסי מירטל, משרתת של סמואל קאסטל ושל אשתו ג'וסלין
קלאני קוויפו – צ'אקרו, אינדיאני ילידי, שמתווך בין המתיישבים ובין שבט הפמונקי
ראול טרוחילו – אפצ'נקנו, צ'יף / מלך שבט הפמונקי
אבובכר סלים – לוחם אנגולי מממלכת קונגו שנשבה ונמכר לעבדות על ידי הפורטוגזים, אבל נלכד אחר כך בידי האנגלים (עונות שנייה ושלישית)
אביולה אוגונביי – מריה, אישה אנגולית ממלכת קונגו, נשואה עם ילדים שנמכרה לעבדות על ידי הפורטוגזים, ונלכדה אחר כך בידי האנגלים (עונות שנייה ושלישית)
רייצ'ל קולוול – וינגאנוסקה, אחותו של צ'אקרו, מתחתנת עם הנרי שארו (עונות שנייה ושלישית)
בן בט – וילמוס קרבטרי, סוחר מסתורי שמגיע מאנגליה, שמניעיו אינם ידועים (עונה שלישית)
הארי גרסבי – טמלין אפלדיי, אחד הנערים שנשלחו מאנגליה כדי לעבוד בשדות (עונה שלישית)
רוב הסדרה צולמה בוורטסקסה (Vértesacsa) שבהונגריה.
ג'יימס שארפלס היה צייר פורטרטים אנגלי, שעבר לארצות הברית בשנת 1794. לראשונה הציג באקדמיה המלכותית בשנת 1779.
ג'יימס נועד לראשונה להיות איש דת קתולית, אך בחר להיות אמן.
ג'יימס שארפלס עמד בראש משפחת אמני פורטרטים מצליחים, כולל אשתו השלישית אלן שארפלס, לה נישא אחרי ששתי נשותיו הקודמות נפטרו קודם.
נולדו לו ארבעה ילדים: ג'ורג' מאשתו הראשונה; פליקס תומאס שארפלס מנישואיו השניים; וג'יימס שארפלס ג'וניור (בערך 1788–1839) והבת רולינדה שארפלס (1793–1838) מאלן אשתו השלישית.
פליקס, ג'יימס ג'וניור ורולינדה הצטרפו למפעל היצירה המשפחתי בגילאים 17, 15 ו-13 בהתאמה.
לפני שהתחתן עם אלן וואלאס, ג'יימס היה פעיל בבריסטול, ליברפול ובאת', שם לימד רישום.
המשפחה עזבה לארצות הברית בשנת 1796, אך על פי יומניה של אלן, ספינתם נתפסה על ידי הצרפתים, ובמשך שבעה חודשים בילתה המשפחה בברסט, ליד שרבור.
לבסוף כשנחת בניו יורק, הפך ג'יימס לפופולרי בזכות הדיוקנאות הקטנים שלו בפסטל ובמיניאטורות שלו.
בין השנים 1796–1801 עבד בעיקר בפילדלפיה ובניו יורק, ובעיקר בציורי דיוקן.
המשפחה נסעה ברחבי אזור ניו אינגלנד כציירי פורטרטים נודדים, חיפשה עבודה ויצרה עותקים זולים מדיוקנאות המקור שעשו מדמויות פופולריות וידועות, כמו ג'ורג' וושינגטון וג'יימס מדיסון.
משפחת שארפלס בנתה מוניטין של ציירי דיוקנאות מדויקים וגם צברה הון צנוע.
כחלופה קיימא לדיוקנאות צבעי השמן הגדולים של גילברט סטיוארט וג'ונתן טרומבול, תרמו הפסטלים הקטנים שלהם שיוצרו בקנה מידה גדול, לתעשיית הפורטרטים הפדרלית הגדלה.
לאחר שנתקלו בבעיות בשכירות ביתם בבאת' בשנת 1801, חזרה משפחת שארפלס לאנגליה.
המלחמה בין צרפת לבריטניה עיכבה את חזרת המשפחה לארצות הברית.
פליקס וג'יימס חזרו בשנת 1806, והוריהם ואחותם רולינדה נסעו אחריהם בשנת 1809. לאחר מותו של ג'יימס שארפלס בהתקף לב במהלך חורף קר במיוחד בשנת 1811, חזרה המשפחה לאנגליה.
רק פליקס בחר להישאר בארצות הברית.
ג'יימס שארפלס ביסס את הקריירה שלו באמריקה בשנת 1794 בכך שהציע ליצור דיוקנאות של פוליטיקאים מקומיים ולאומיים.
לאחר מכן השתמש בדיוקנאות המקוריים כדי להראותם כדוגמאות ללקוחות חדשים או ליצור עותקים של המקור.
במהלך תקופה זו, עותקים של דיוקנאות של אנשים מפורסמים היו פופולריים, אף שהתחרות בין האמנים הייתה אינטנסיבית, ורבים נאלצו לנסוע על מנת למצוא לקוחות.
גיימס שארפלס השתמש לעיתים קרובות בפיזיוגנוטרס (א' ) כלי עזר מכני להעתקת ציור או שרטוט בצורה מדויקת (כמו פאנטוגרף או פוליגרף העתקות) .
את המקור שמר ג'יימס באוסף האישי שלו.
לאחר מכן הוא היה מכין את העתקים הרבים למכירה נוספת.
הוא גם צייר דיוקנאות פסטל בגודל חזה (שלושת רבעי גוף) עם מגע עדין ומדויק.
לוח הצבעים שלו היה בעיקר שחור, לבן ואפור.
הגוף היה מעוצב בגווני עור והרקעים היו בדרך כלל כחולים.
"עמוד התווך של עסקיו של שארפלס היה יצירת העתקים מדיוקן ציור ממשי שהוא עשה מוושינגטון, בדיוק כמו שגילברט סטיוארט הכין העתקים בשמן של דיוקנו של הנשיא הראשון." שארפלס גבה 15 דולר לציור פרופיל ו-25 דולר תמורת נוף מלא.
הנושאים של שרפלס כללו את ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, הסטר תראל, ג'וזף פריסטלי, ג'יימס מדיסון, דולי מדיסון וג'ון אדמס.
בני משפחתו של שארפלס השתתפו כולם בשכפול הדיוקנאות המקוריים, מה שלעיתים הקשה על הבחנה בין המקור לשכפול.
לאו ג'יימס ריינווטר היה פיזיקאי אמריקאי, שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1975 עם בן מוטלסון ואגה בוהר על "על גילוי הקשר בין תנועה קולקטיבית ותנועת חלקיקים בגרעין האטום, ופיתוח התאוריה של גרעין האטום בהתבסס על קשר זה".
היה ממובילי פרויקט מנהטן בזמן מלחמת העולם השנייה.
ריינווטר גם תרם באופן משמעותי להבנת קרני רנטגן והיה חבר בוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
ריינווטר היה עמית באקדמיה הלאומית למדעים, Institute of Electrical and Electronics Engineers ובאגודה האופטית של אמריקה.
ליאו ג'יימס ריינווטר נולד ב-9 בדצמבר 1917 במזרח איידהו.
הוא מעולם לא השתמש בשמו הראשון, ותמיד נקרא בשמו השני.
אביו של ריינווטר נפטר כשהיה בן 10 מן השפעת הספרדית.
בשנים שלאחר מכן ריינווטר עבר עם אמו ואחיו לקליפורניה.
בתיכון הוא הצטיין במתמטיקה, כימיה ופיזיקה והתקבל למכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא סיים את התואר הראשון בשנת 1939. לאחר מכן החל ללמוד את התואר השני באוניברסיטת קולומביה.
בתקופה זו למד אצל המדענים אנריקו פרמי ואדוארד טלר.
בשנת 1941 סיים ריינווטר את התואר השני.
בשנת 1942 התחתן ונולדו לו כשלושה ילדים, כשהצעירה שבהם נפטרה בגיל תשע מלוקמיה.
תקופה זו ריינווטר גם עבד בפרויקט מנהטן.
בשנת 1946 הוענק לריינווטר תואר דוקטור.
בשנת 1949 הוא החל לפתח את התיאוריה כי (בניגוד למה שהאמינו אז) לא כל גרעיני האטום הם כדוריים.
בשנת 1975 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה.
ריינווטר נפטר ב-31 במאי 1986 בניו יורק.
ג'יימס תומפסון הרביעי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בהפועל חיפה.
תומפסון שיחק ארבע עונות באוניברסיטת מזרח מישיגן, כשבעונתו האחרונה הוא העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 11.0 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק.
הוא סיים את הקריירה שלו במכללה במקום הראשון בריבאונדים עם 1,452, כשהוא הוביל את הליגה בריבאונדים בשלוש מארבע העונות בהן שיחק במכללה.
בעונתו הראשונה הוא נבחר לרוקי העונה של המחוז ולחמישייה השנייה, שבתואר הזה זכה שוב בשנים 2017 ו-2019. בשנת 2018 הוא נבחר לחמישייה הראשונה.
בשתי העונות האחרונות שלו הוא נבחר לחמישיית ההגנה של העונה.
בשנת 2019, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם תומפסון בפודרוסה מונטגרנרו מליגת המשנה האיטלקית.
בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 13.4 נקודות ו-9.9 ריבאונדים למשחק, לפני שב-24 בינואר 2020 שוחרר מהקבוצה.
שלושה ימים לאחר מכן תומפסון חתם בסיאול סמסונג ת'אנדר מהליגה הקוריאנית, שם שותף בעשרה משחקים בהם העמיד ממוצעים של 6.5 נקודות ו-4.3 ריבאונדים לפני שמגפת הקורונה עצרה את העונה.
ב-24 באוגוסט 2020, חתם תומפסון בטלקום בון מהליגה הגרמנית.
בקבוצה תומפסון שותף ב-36 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 7.1 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק.
ב-24 ביולי 2021, חתם תומפסון לשנתיים בהפועל חיפה מהליגה הישראלית.
ג'יימס ריד (; נולד ב-31 ביולי 1953) הוא שחקן אמריקאי.
ריד נולד בבאפלו, הוא החל לעסוק במשחק בזמן שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אורגון, אחרי כן החל ללמוד משחק בניו יורק והופיע בברודוויי ובמספר תיאטראות מקומיים, בנוסף ב-1998 סיים תואר בפסיכולוגיה באוניברסיטת פפרדיין שבמאליבו.
ב-1983 הופיע בתפקיד קטן של שוטר בסרט רעם כחול, ב-1984 שיחק בסרט הסלאשר "The Initiation".
מ-1985 עד 1994 שיחק במיני-סדרה הצפון והדרום.
ב-1988 שיחק בסרט הספורט "Eight Men Out", המבוסס על מקרה אמיתי שאירע ב-MLB, באותה שנה שיחק בסרט חופים, הוא גילם את אביה של אל וודס ב-לא רק בלונדינית, ב-2009 שיחק בסרט תהילה.
בטלוויזיה שיחק בין 1982–1983 בסדרת הפשע "רמינגטון סטיל", מ-2001 ועד 2006 שיחק בסדרה מכושפות.
ב-1978 התחתן לראשונה וב-1983 התגרש, ב-1998 התחתן בשנית עם השחקנית וונדי קילבורן .
ג'יימס רוברט תומפסון הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-37 בשנים 1977–1991, תקופת הכהונה הארוכה ביותר מבין אלו של כל מושלי המדינה לדורותיהם.
כעשור לאחר תום כהונתו כמושל שימש תומפסון כחבר הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר.
ג'יימס תומפסון נולד בשיקגו כבנם של אגנס ג'וזפין (לבית סוונסון) וג'יימס רוברט תומפסון האב, רופא במקצועו.
הוא למד באקדמיית נורת' פארק (כיום אוניברסיטת נורת' פארק), באוניברסיטת אילינוי בשיקגו ובאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
ב-1959 הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
טרם היותו מושל, שימש תומפסון כתובע המדינתי במחוז קוק, לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן ומונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כתובע פדרלי במחוז הצפוני של אילינוי.
בתפקיד אחרון זה, בו הוא שימש בראשית שנות ה-70, הוא השיג את הרשעתו של המושל לשעבר אוטו קרנר על כך שהפעיל השפעה פסולה בענף מרוצי הסוסים.
הוא תבע והשיג את הרשעתם של רבים מעוזריו הבכירים של ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי, כשהבולטים מביניהם היו חבר מועצת העיר תומאס קין ופקיד המחוז מאט דאהנר, שנשפטו על מגוון של עבירות שחיתות.
אישים אלו, שהיו אנשי המפתח של דיילי בתחום הפטרונות הפוליטית, היו גם דמויות מרכזיות במנגנון הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית במחוז קוק.
תיקים משפטיים בולטים אלו סייעו לתומפסון במסע הבחירות שלו למשרת המושל ב-1976.
לצערם של רבים, תומפסון היה נטול פניות מפלגתיות במאבקו בשחיתות במחוז קוק ובשיקגו.
לא רק שהוא העמיד לדין בכירים במפלגה הדמוקרטית, אלא גם רפובליקנים בולטים כמו נציב המחוז פלויד פיול והמועמד לשעבר לסנאט של ארצות הברית, ויליאם רנטשלר.
המאבק בפשע המאורגן בשיקגו היה קשה יותר לו ולאנשיו ובתקופה בה הוא שימש בתפקידו היו מעט תיקי תביעה בולטים בתחום זה.
בבחירות של 1976 ניצח תומפסון לאחר שזכה ב-65 אחוזים מקולות הבוחרים בהתמודדות מול מזכיר המדינה המכהן של אילינוי, הדמוקרט מייקל האולט, שניצח בבחירות המקדימות את המושל המכהן, דן ווקר, ונהנה מתמיכתו של ראש עיריית שיקגו ויושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז קוק, ריצ'רד דיילי.
תומפסון היה הראשון והיחיד עד כה מבין המועמדים למשרת מושל אילינוי אי פעם שזכה ביותר מ-3 מיליון קולות.
תקופת כהונתו הראשונה נמשכה שנתיים בלבד, שכן אילינוי העבירה אז את מועד הבחירות למשרת המושל מהשנים בהן נערכו הבחירות לנשיאות ארצות הברית לשנים בהן נערכו בחירות אמצע הכהונה.
ב-1978 נבחר תומפסון לתקופת כהונה מלאה של ארבע שנים לאחר שזכה ב-60 אחוזים מהקולות והביס את מבקר המדינה המכהן מייקל באקאליס.
ב-1982 הוא נבחר בהפרש של 5,074 קולות בלבד כאשר התמודד מול הסנאטור לשעבר עדלי סטיבנסון השלישי.
ב-1986 הייתה צפויה חזרה על התרחיש של הבחירות הקודמות, אך הדמוקרטים ניזוקו קשות כאשר תומכיו של לינדון לרוש זכו במועמדות המפלגה לתפקידי סגן המושל ומזכיר המדינה.
סטיבנסון סירב להתמודד כשותפם למרוץ של תומכיו של לרוש, והקים את מפלגה הסולידריות של אילינוי בתמיכת המערכת הארגונית הסדירה של המפלגה הדמוקרטית.
לאור פיצול זה בשורות הדמוקרטים, עלה בידו של תומפסון להשיג בבחירות הכלליות ניצחון מהיר וברור.
הוא הואשם בהסתרת מצבה התקציבי והכלכלי הרעוע של אילינוי במהלך מסע הבחירות, אך מרגע שנבחר הוא זימן ישיבת חירום של בית המחוקקים המדינתי כדי לטפל במשבר.
ב-12 בנובמבר 1980 הוציא תומפסון צו מושל להקפאת העסקת עובדים חדשים בכל סוכנויות המדינה, המועצות, משרדי הממשלה והוועדות שתחת שליטתו כמושל.
הצו השפיע על כ-60,000 עובדי מדינה.
משרות אלו יכלו להיות מאוישות רק אם המועמדים אושרו קודם לכן על ידי משרד המושל לכוח אדם שהוקם על ידי תומפסון.
על רקע זה הוגשה תביעה ובית המשפט העליון של ארצות הברית פסק בתיק "ראטן נגד המפלגה הרפובליקנית של אילינוי" שצעד זה נגד את חוקת ארצות הברית בשל העובדה שהוא הפר את התיקון הראשון לחוקה בנוגע לעובדי ציבור מהמדרג הנמוך.
ב-1989 הסכים תומפסון להעלות את גמלאות עובדי המדינה באילינוי כולל מורי בתי הספר הציבוריים, בשלושה אחוזים כל שנה בשל עליית יוקר המחיה.
שנים לאחר מכן, בראיון לעיתון כלכלי בשיקגו, אמר תומפסון שהוא לא ידע שעלות צעד זה תגיע ליותר ממיליארד דולר, ואם הוא היה יודע על כך, הוא לא היה חותם על החוק.
בשנים האחרונות ההשפעה המצטברת של העלאה שנתית זו נתפשה כאחד הגורמים העיקריים של משבר הפנסיה הציבורית של אילינוי .
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוזכר שמו של תומפסון כמועמד עתידי לתפקיד הנשיא או סגן הנשיא.
ב-1978 הכריז הוושינגטון פוסט ש"במהלך שנתו הראשונה בתפקיד, המושל ג'יימס ר.
תומפסון עבר מבחן אחד של מועמד בר קיימא לנשיאות כדי להתמודד מול ג'ימי קרטר בבחירות לנשיאות של 1980".
תומפסון לא התמודד, אך דווח שהוא שקל להתמודד כשותפו למרוץ של רונלד רייגן.
דיווח של השיקגו טריביון מ-1988 סיכם שתומפסון היה מאוד מעוניין לכהן כנשיא, אך חש שב-1980 המועד יהיה מוקדם מדי עבורו, ושב-1988 הוא לא היה מצליח להתמודד מול סגן הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לאחר תום כהונתו כמושל הצטרף תומפסון למשרד עורכי הדין משיקגו "וינסטון וסטראון".
הוא שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה בשנים 1991–2006, ויושב הראש והמנהל הכללי של החברה בשנים 1993 - 2006. עד ינואר 2015 הוא היה יושב הראש הבכיר של החברה.
כמנהל הכללי של המשרד, התמקד תומפסון בתחום היחסים עם הממשל ובסוגיות רגולטוריות.
החברה ייצגה בית השאר את חברות התעופה אמריקן איירליינס ויונייטד איירליינס.
"וינסטון וסטראון" היא אותה החברה שייצגה פרו בונו את מושל אילינוי לשעבר ג'ורג' ראיין מול האשמות הממשל הפדרלי בנוגע לשערוריית "הרישיונות לשוחד" במהלך תקופת כהונתו כמושל וכמזכיר המדינה של אילינוי.