tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
BAIC Group (שם מלא באנגלית: Beijing Automotive Industry Holding Co) היא אחת מ-5 יצרני הרכב הגדולים בסין ובסיסה בבייג'ינג.
בשנת 2014 במפעלי הקבוצה נבנו מעל ל-2 מיליון מכוניות.
בשנת 1953 בבייג'ינג הוקם מפעל לייצור חלקי מכוניות שהחל משנת 1958 נקרא Beijing Automobile Works.
בשנת 1984 החל ייצור מכוניות תוך שיתוף פעולה עם אמריקן מוטורס על ידי חברת בת Beijing Jeep Corporation.
בשנת 2002 החלה לפעול חברת בת נוספת לייצור מכוניות יונדאי.
בשנת 2013 החברה רכשה 70% של יצרן מיניבוסים Changhe.
החברה פועלת כיום במספר חבות בת עיקריות:
BAIC Motor - נוסדה בשנת 2010 וממוקמת בבייגין ומתרכזת בייצור מכוניות נוסעים.
Beijing Automobile Works - נוסדה בשנת 1953 בבייג'ינג ומתרכזת בייצור רכבי שטח אזרחים וצבאים, מיניבוסים ומשאיות.
Foton Motor Group - נוסדה בשנת 1996 בבייגין.
מייצרת אוטובוסים, רכבי שטח, משאיות וציוד חקלאי
Changhe - נוסדה בשנת 1969 בצזינדנצ'ז'ן ומייצרת משאיות, מיניוואנים ומיניבוסים.
BAIC Yinxiang - נוסדה בשנת 2010 בצ'ונגצ'ינג ומייצרת מכוניות נוסעים
BAE סוללות GmbH היא יצרנית סוללות, שבסיסה בברלין שבגרמניה.
היא מייצרת סוללות לציוד טלקומוניקציה, סוללות למתקני אנרגיה סולארית, סוללות למערכות היברידיות, סוללות למערכות ביתיות, סוללות למלגזות וסוללות למשאיות תעשייתיות.
BAE סיסטמס הוק הוא מטוס אימון וקרב סילוני דו-מושבי, שפותח במקור בבריטניה על ידי הוקר סידלי בשנות ה-70 (כיום מיוצר על ידי BAE סיסטמס) ונמצא בשירות במספר מדינות סביב העולם, בין היתר בחיל האוויר המלכותי וחיל האוויר ההודי.
על בסיס ההוק פותח המקדונל דאגלס T-45 גושהוק המשמש את צי ארצות הברית ומטוס הקרב הקל הרב-משימתי הוק 200 המשמש בין היתר את חילות האוויר של אינדונזיה ומלזיה.
ברוב חיילות האוויר משמש ההוק כמטוס אימון והכשרה מתקדם, באופן מצומצם יותר משמשים מספר דגמי ההוק בתור מטוסי קרב קלים רב-משימתיים המהווים חלופה זולה בהרבה למטוסי הקרב הנפוצים.
הוק T1: דגם האימון הראשון שנכנס לשירות חיל האוויר המלכותי ב-1976.
הוק T1A: דגם שיועד להחליף את ההוקר האנטר ביחידות החימוש הטקטי וכלל נקודות עגינה לטילים וחימושים שונים, דגם זה משמש את החצים האדומים.
הוק 50: דגם היצוא הבסיסי של ההוק שכלל יכולות תקיפה מוגבלות.
הוק 51: דגם ההוק שנכנס לשירות חיל האוויר הפיני בתחילת שנות ה-80.
הוק 52: הדגם שנכנס לשירות חיל האוויר של קניה.
הוק 53: הדגם שנכנס לשירות חיל האוויר המלזי בתחילת שנות ה-80.
הוק 60: דגם יצוא משודרג הכולל מנוע רולס רויס אדור 861, עם ביצועים משופרים ויכולות נשיאת חימוש מוגברות.
המקדונל דאגלס T-45 גושהוק מבוסס על דגם זה.
הוק 66: הדגם שנכנס לשירות חיל האוויר של שווייץ בסוף שנות ה-80.
הוק 67: דגם שפותח עבור חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה הכולל אף מוארך (בדומה להוק 100).
הוק 100: שדרוג נוסף לדגם היצוא עם ביצועי טיסה ומכוונים משופרים ושדרוג יכולות נשיאת החימוש, נכנס לשימוש במספר מדינות במהלך תחילת שנות ה-90.
הוק 102: דגם שנכנס לשירות חיל האוויר של איחוד האמירויות.
הוק CT-115: דגם שנכנס לשירות חיל האוויר המלכותי הקנדי.
הוק 127: דגם שפותח בשיתוף פעולה עם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בתחילת שנות ה-2000 כמטוס אימון מתקדם.
הוק AJT: דגם מטוס אימון סילוני משופר (Advanced Jet Trainer) שפותח בתחילת שנות ה-2000, כולל מנוע רולס רויס אדור 951 משופר ומכוונים מודרניים כולל מסכי LCD.
ההוק 200 הוא מטוס קרב קל רב-משימתי שפותח על בסיס ההוק למטרת יצוא.
בנוסף, עוצב גם דגם ההוק 205 עבור חיל האוויר המלכותי הסעודי, אך הוא לא נכנס לשירות.
מלבד מנוע משופר, ציוד תקשורת, ניווט ומכ"ם משודרג, ההוק 200 פותח עם יכולת רבה יותר לנשיאת חימוש.
הוא כולל שבע נקודות לחיבור חימוש: 2 נקודות מתחת לכל כנף, נקודה אחת מתחת לגוף המטוס ועוד נקודה בקצה כל כנף.
בין היתר הוא יכול לשאת עד 3 מכלי דלק נתיקים להגברת טווח הטיסה שלו, מערכת תצפית חיצונית, משגר רקטות (SNEB או CRV7), טילי אוויר-אוויר (כגון AIM-9 סיידוויינדר), טילי אוויר-קרקע (כגון AGM-65 מאבריק) וטילים נגד ספינות (כגון סי איגל).
בנוסף יכול ההוק 200 לשאת פצצות מסוגים שונים (בהם ה-MK-83 וה-MK-82) ומערכות נישאות נוספות כגון מכ"ם AN/APG-66 ועדשות אינפרה-אדום מרקוני.
במחצית השנייה של שנות ה-70, צי ארצות הברית חיפש חלופה למטוסי האימון הסילונים ששימשו אותו דאז, ה-T-2 באקאיי והדאגלס A-4 סקייהוק.
צוות בריטי-אמריקאי הציע דגם מותאם לצורכי הצי שהתבסס על ההוק 60 ולאחר בחינת מספר הצעות, בדצמבר 1981, נבחר ההוק ונכנס לייצור בארצות הברית תחת רישיון על ידי חברת מקדונל דאגלס תחת השם T-45 גושהוק (Goshawk; נץ גדול).
- חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מפעיל 33 מטוסי הוק 127 בשתי טייסות אימון.
- חיל האוויר של איחוד האמירויות מפעיל 18 מטוסי הוק מדגמי 61, 63 ו-102 בשתי טייסות אימון.
- חיל האוויר האינדונזי מפעיל 38 מטוסי הוק מדגמי 53, 109 ו-209 בשתי טייסות.
- חיל האוויר המלכותי של בחריין מפעיל שישה מטוסי הוק 129 בטייסת מס' 5.
- חיל האוויר הדרום-אפריקאי מפעיל 24 מטוסי הוק 120 בטייסת ההכשרה מס' 85.
- חיל האוויר ההודי מפעיל 106 מטוסי הוק 132 בבסיס האימון וההכשרה בידאר.
חיל הים ההודי מפעיל 17 מטוסי הוק 132 נוספים.
- חיל האוויר המלכותי מפעיל 81 מטוסי הוק T1 ועוד 28 מטוסי הוק T2 בשתי טייסות הכשרה בבסיס חיל האוויר ואלי, בנוסף לטייסת האימון 100, "החצים האדומים" ויחידות אימון נוספות.
הצי המלכותי הבריטי מפעיל 17 מטוסי הוק T1 בטייסת מס' 736 של זרוע האוויר.
- חיל האוויר של כווית מפעיל עשרה מטוסי הוק 64 בטייסת האימון 12.
- חיל האוויר המלכותי המלזי מפעיל 19 מטוסי הוק מדגמי 108 ו-208 בטייסת מס' 6 "קקרה" וטייסת מס' 15 "פנתר".
- חיל האוויר המלכותי של עומאן מפעיל 15 מטוסי הוק מדגמי 103 ו-203 ועוד שני מטוסי הוק 166 המשרתים בטייסת מס' 6.
- חיל האוויר המלכותי הסעודי מפעיל 45 מטוסי הוק 65 בשלוש טייסות.
- חיל האוויר הפיני מפעיל 31 מטוסי הוק מדגמי 51, 51A ו-66 בטייסת הקרב 41 ובצוות האווירובטי "נצי חצות" (Midnight Hawks).
- חיל האוויר המלכותי הקנדי מפעיל 17 מטוסי הוק CT-155 בשתי טייסות אימון.
B2B או (Business-to-business) במדינות מסוימות נכתב גם BtoB ובעברית: עסק לעסקים הוא מצב שבו עסק מבצע עסקאות מסחריות או מייעד את עיקר פעילותו לטובת מסחר עם עסקים אחרים.
מודל זה זה קורה בדרך כלל כאשר:
עסק מייצר חומרים המשתמשים לתהליך ייצור של עסקים אחרים (למשל, מכירת חומרי גלם לחברות כמו מכירת מלח למייצרי מזון).
עסק שזקוק לשירותיו של אחר מסיבות תפעוליות (למשל, יצרן מזון המעסיק משרד רואי חשבון כדי לבקר את הניהול הכספי שלו).
עסק מוכר מחדש סחורות ושירותים המיוצרים על ידי אחרים (למשל, קמעונאי שקונה את המוצר הסופי מיצרן המזון).
B2B מנוגד לרוב למושג B2C (מעסק לצרכן).
ובמסחר מסוג זה לשני הצדדים יש בדרך כלל כוח משא ומתן דומה, וגם כאשר אין להם, כל צד בדרך כלל מערב צוות מקצועי ויועצים משפטיים במשא ומתן על התנאים, בעוד B2C מעוצב בדרך כלל בצורה המכונה בתיאוריות כלכליות כמערכת יחסית אסימטרית.
ההבדל העיקרי בין B2B ל-B2C הוא שהראשון מתייחס לעסקת מסחר בין יצרן לקמעונאי, והשני הוא הקמעונאי המספק סחורה לצרכן.
ב-B2B יש אנשי עסקים משני הצדדים, ולעיתים גם מספר מקבלי החלטות או מאשרים ומשתמשים, בעוד שב-B2C יש בדרך כלל איש עסקים אחד וצרכן או משתמש אחד.
במקרה הראשון, ההחלטה נמשכת על ידי צורך (כי העסק השני זקוק לה), ובמקרה השני, מדובר בציפיות ולא בצרכים.
B2B מתרכז בבדרך כלל במכירה של מוצרים גולמיים עבור חברה אחרת, אבל B2C מתמקד בייצור מוצר מוגמר עבור צרכנים.
עסקת B2B כרוכה בניהול חוזי מיקור ישיר, הכולל משא ומתן על תנאים הקובעים מחירים וגורמים שונים נוספים כגון תמחור מבוסס נפח, העדפות ספק ולוגיסטיקה וכו'.
עסקת B2C ברורה יותר, יש לה ניהול חוזי מקורות נקודתיים שמציע תעריף קמעונאי אחיד עבור כל פריט שנמכר.
הזמן גם שונה מכיוון של-B2B יש תהליך איטי יותר מ-B2C שמסתיים בפרקי זמן קצרים יותר (שיכולים להיות דקות או ימים).
בB2B, מכיוון שבדרך כלל מדובר בסכומים גדולים יותר בפרקי זמן ארוכים יותר, בדרך כלל יש עלויות גבוהות יותר מאשר B2C, המורכב מעסקאות מהירות ויומיות.
ב-B2B, המוניטין של המותג תלוי ביחסים האישיים בין העסקים.
מצד שני, ב-B2C, המוניטין של העסק ניזון לרוב באמצעות פרסום ותקשורת.
יחד עם זאת, חיוני להבין שעל אף השוני ואפשרויות האוטומציה המלאה בתהליכי המכירה והרכש, הרי שבסוף שני התהליכים מוגדרים בתהליכי בין אנשים (P2P).
על אף התפישה הרווחת, הרי שמסחר b2b גדול לאין שיעור ממסחר לפרטיים (b2c ואף c2c), ולמשל היקף האיקומרס העסקי, גדול פי 5 מהיקף האיקומרס הצרכני.
B2B אנכי מכוון בדרך כלל לייצור או לעסקים.
ניתן לחלק אותו לשני כיוונים: במעלה הזרם ובמורד הזרם.
יצרנים או קמעונאים מסחריים יכולים לקיים יחסי אספקה עם ספקים במעלה הזרם, כולל יצרנים, וליצור קשרי מכירה.
כדוגמה, Dell עובדת עם ספקים במעלה הזרם של שבבי מעגל משולבים ומעגלים מודפסים למחשבים (PCB).
אתר B2B אנכי יכול להיות דומה לחנות המקוונת של הארגון.
באמצעות האתר, החברה יכולה לקדם את מוצריה בצורה נמרצת, יעילה ומקיפה יותר מה שמעשיר את העסקאות שכן הם עוזרים ללקוחותיהם להבין היטב את המוצרים שלהם.
לחלופין, ניתן ליצור את האתר לעסקים, שבו המוכר מפרסם את מוצריו כדי לקדם ולהרחיב עסקאות.
B2B אופקי הוא דפוס העסקאות לשוק מסחר הביניים.
היא מרכזת עסקאות דומות של תעשיות שונות למקום אחד, שכן היא מספקת הזדמנות מסחר עבור הרוכש והספק, בדרך כלל מערבות חברות שאינן מחזיקות במוצרים ואינן מוכרות את המוצרים.
זוהי רק פלטפורמה להפגיש בין מוכרים ורוכשים באינטרנט.
הפלטפורמות הטובות יותר מסייעות לקונים למצוא בקלות מידע על המוכרים והמידע הרלוונטי על המוצרים דרך האתר.
B2B2C פירושו "עסק-לעסק-לצרכן" ולפי אתר TechTarget, מטרת המינוח היא "להרחיב את מודל הB2B כך שיכלול מסחר אלקטרוני ישיר לצרכנים" באופן מקביל (D2C).
B2B2C שואפת "ליצור מערכת יחסים מועילה הדדית בין ספקי סחורות ושירותים וקמעונאים מקוונים".
לפי Lomate ו-Ramachandran, מודל זה מאפשר ליצרנים ויבואנים (ה-B הראשון ב-B2B2C) להפיץ, להתחבר, להבין ולשרת גם את לקוחות ומשתמשי הקצה שלהם ("C"), מבלי לערער את רשתות המכירות וההפצה הסיטונאיות שלהם, כולל מוכרים מקוונים (ה-B השני), או אי הכללתם מהמשך מעורבות הלקוחות.
B2B2C אינו מתקיים רק אונליין, וגם חנויות מותג או נקודות שירות של יצרן/יבואן/מפיץ, הפועלות לצד או במקביל לנקודות שירות ומכירה לעסקים, מוגדרות תחת המונח הליניארי הכפול.
כמו כן, לעיתים קרובות שהמונח מתאר יבואנים או יצרנים, המפיצים באופן סיטונאי (B), רק ללקוחות קמעונאים (B), אשר מוכרים לצרכנים ולמשתמשים הסופיים (C) את הסחורה, חלקי החילוף, חומרי הגלם או השירותים.
ה-B השני משמעו שלב ביניים מתווך ולא שלב סופי, וה-C הוא היעד הסופי ולא ערוץ נוסף ומקביל.
בהתאמה, גם פלטפורמות מרקט פלייס - אם דיגיטליות כגון אתרי חנויות אונליין ואם פיזיות כמו מרכזי מסחר - מוגדרות כמרחבי B2B2C.
B2C (ראשי תיבות של business-to-consumer בעברית: עסק לצרכן) נקרא גם ישירות לצרכן (DTC) הוא מודל עסקי של מכירת מוצרים מעסק ישירות ללקוחות.
מודל עוקף קמעונאי צד שלישי, סיטונאים או מתווכים אחר בין עסקים לצרכנים.
כיום, מכירות ישירות לצרכן מבוצעות במקרים רבים באופן מקוון.
עם זאת, מותגים ישירות לצרכן עשויים גם להפעיל שטחי קמעונאות פיזיים כהשלמה לפלטפורמת המסחר האלקטרוני העיקרית שלהם.
ההפך ממודל זה הוא מודל B2B
B2C הפך לפופולרי מאוד במהלך בועת הדוט-קום של סוף שנות ה-90, כאשר היא שימשה בעיקר להתייחסות לקמעונאים מקוונים שמכרו מוצרים ושירותים לצרכנים דרך האינטרנט.
מודל עסקי זה היווה כמודל המרכזי לפני המהפכה התחבורית והחשמלית המודרניים כאשר אנשים צרכו מעסקים מקומיים בשל המרחק הגאוגרפי והתחרות העסקית הייתה מוגבלת יותר.
ככל שאמצעי תחבורה חדשים המשיכו להופיע (סירות קיטור, רכבות, רכבים ומטוסים), הצרכנים זכו לגישה למגוון רחב יותר של ספקי סחורות ושירותים, מה שהגביר את התחרות העסקית והצריך מתווכים רבים יותר.
הופעת האינטרנט הגבירה את הגישה לסוגים רבים ושונים של סחורות ושירותים, ותחרות מוגברת גרמה לכך שעסקים נאלצו להשקיע מאמצים נוספים כדי לזכות ולשמור על לקוחות.
מודל B2C נהנה מעלויות נמוכות יותר בהשוואה לקמעונאות פיזית, מכיוון שהוא הפחית את מספר המרכיבים העסקיים השונים כמו עובדים, עלות רכישה, דיוור, השכרה או הקמת חנות פיזית.
בנוסף, המודל מאפשר לחברות קטנות יותר להתחרות בחברות גדולות ומצליחות במונחים של מחיר, זמינות המוצרים ואיכות מכיוון שהעלויות נמוכות יותר.
הסיכונים העיקריים בתחום הB2C, בדגש על זה המקוון הם סיכוני סייבר ודרישות שרשרת אספקה, הוא מטיל על העסק משימות שבמודלים אחרים מוטלים על סיטונאים וקמעונאים, כגון משלוח, תיוג ואבטחת סייבר.
המודל העסקי הישיר לצרכן מטיל את כל הנטל של שרשרת האספקה על הפירמה עצמה ובמקום למכור רק למפיצים מעטים, המוצרים חייבים להיות מסופקים ללקוחות בודדים רבים.
B90, או Nuclear Depth Strike Bomb ובקיצור NDSB הייתה פצצת מימן אמריקאית שתוכננה במעבדה הלאומיות לורנס ליברמור באמצע שנות ה-80 עד סוף שנות ה-80 ובוטלה לפני הכניסה לשירות הצבאי עקב סיום המלחמה הקרה.
עיצוב ה-B90 נועד לשימוש כנשק מטוס ימי, לשימוש כפצצת עומק גרעינית וכפצצת תקיפה יבשתית.
הוא נועד להחליף את הפצצה הגרעינית B57 ששימשה את חיל הים.
תכנון פצצת B90 נכנס להנדסת פיתוח שלב 3 וקיבל את הקוד המספרי ביוני 1988.
ה-B90 הייתה בקוטר 34 סנטימטרים ובאורך של 3 מטרים, ומשקלה עמד על 350 ק"ג.
העצמה של ה-B90 תוארה כשקולה ל 200 קילוטון של TNT.
תוכנית ה-B90 בוטלה בספטמבר 1991 יחד עם ראשי הנפץ הגרעיניים W89 ו-W91 ודגמי טילי AGM-131 SRAM II ו-SRAM-T.
לא נבנו דגמי ייצור של B90, אם כי ייתכן שיחידות בדיקה נבנו; ניסויי הנשק הגרעיני של ארצות הברית נמשכו עד 1992.
(Baddest of Them All)" הוא סינגל של התקליטנים הבריטים אלייזה רוז ואינטרפלאנטרי קרימינאל .
הסינגל, שיצא ב-15 ביוני 2022 בהוצאות חברות התקליטים וורנר רקורדס ו-One House, נכתב והופק על ידי רוז ואינטרפלאנטרי קרימינאל.
בשיר קיימת דגימה מגרסת LL W:Love RC Mix של השיר "Let the Beat Hit 'Em" של ליסה ליסה וקאלט ג'אם .
לאחר שהופיע תחילה בפסטיבל גלסטונברי, הסינגל זכה לפופולריות באפליקציית טיקטוק.
כמו כן, השיר הופיע בראש מצעד הסינגלים הבריטי למשך כשבועיים, כסינגל ה-1,400 שהגיע למעמד זה, וכן כסינגל הראשון מאז 2000 ("It Feels So Good" של סוניק) שבו תקליטנית הופיעה בראש המצעד.
בנוסף לכך, השיר היה מועמד בפרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית סינגל בריטי.
נכון למרץ 2025, השיר, בגרסתו המקוצרת, הושמע למעלה מ-384 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-43 מיליון פעמים ביוטיוב, ואילו השיר בגרסתו המלאה, הושמע למעלה מ-52 מיליון פעמים בספוטיפיי.
(TBC) TSR-2 היה מטוס תקיפה על-קולי שייצורו בוטל.
המטוס תוכנן על ידי תאגיד המטוסים הבריטי (BAC).
המטוס היה בפיתוח בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עבור חיל האוויר המלכותי (RAF); שמו, "TSR-2" בא מקיצור המילים Tactical Strike and Reconnaissance, Mach 2.
הדרישה המבצעית שפורסמה בנובמבר 1956, הייתה למטוס שיחליף את האינגליש אלקטריק קנברה עם יכולת לשגר אמל"ח רגיל וגם נשק גרעיני טקטי, יוכל לחדור לשטח עוין ומוגן בגובה נמוך ובמהירות גבוהה מאוד, ולתקוף מטרות גם בעורף האויב.
משימה נוספת הייתה לסיור ואיסוף מודיעין על ידי שימוש במכ"ם, צילום ומודיעין אותות.
ב-1 בינואר 1959 קיבל הפרויקט אישור רשמי וב-27 בספטמבר 1964, טייס הניסוי רולנד בימונט ביצע את טיסת הבכורה של המטוס.
ניסויי טיסה של אב הטיפוס הצביעו על כך שהמטוס לא יוכל לעמוד במפרטי התכנון המחמירים המקוריים שלו ובהתאם, צומצמו הדרישות.
ההחלטה לבטל את תוכנית TSR-2 נבעה מהתייקרות העלויות ומאי הסכמה בין סוכנויות הביטחון השונות על צורכי ההגנה העתידיים של בריטניה.
בהמשך הוחלט לרכוש את מטוס הג'נרל דיינמיקס F-111 ארדוורק במקומו.
גם החלטה זו בוטלה מאוחר יותר.
מבחינה מבצעית, את התפקידים שיועדו ל-TSR-2 תפסו מטוסים אחרים, כגון הבלקברן בקניר והמקדונל דגלס F-4 פנטום.
בסופו של דבר, הפאנאוויה טורנדו, הקטן יותר, פותח והוצג במהלך שנות ה-80 כדי לעמוד בדרישות דומות באופן כללי לאלו של ה-TSR-2.
הפריסה הנרחבת של טילי הקרקע-אוויר (SAM) הראשונים של ברית המועצות בסוף שנות ה-50 היוותה איום משמעותי לצי מטוסי האינגליש קנברה או מטוסים אחרים שיועדו לגובה רב כמו סדרת מפציצי ה-V הבריטיים או מטוסי הבואינג B-52 סטרטופורטרס האמריקאיים.
המטוס הראשון שהופל על ידי טיל הקרקע-אוויר הסובייטי S-75 "דווינה" (שם נאט"ו "SA-2 Guideline") היה RB-57 של טאייוואן שהופל בשנת 1959.
הפתרון היה לטוס נמוך יותר ובכך להחמק מגילוי מכ"מי.
הקנברה תוכנן לטיסה בגובה בינוני עד גבוה ולא התאים לטיסה רציפה ונמוכה.
בשנת 1955, החלה עבודת מטה להגדרת מפציץ קל חדש שיחליף את הקנברה.
הדרישה הראשונית הסתכמה במטוס עם טווח של 2,000 מיל ימי (3,700 קילומטרים) ובמהירות מאך 1.5, ו-600 מיל ימי (1,100 קילומטרים) בגובה נמוך.
למטוס נדרש צוות של שניים מהם אחד יהיה מפעיל ציוד הניווט והתקיפה המתקדם.
מטען החימוש היה אמור להיות ארבע פצצות של 1,000 ליברות (450 קילוגרם).
הדרישה המבצעית פורסמה רשמית בנובמבר 1956 והועברה ליצרני מטוסים שונים במרץ 1957. הדרישה המבצעית הייתה שאפתנית לרמת הטכנולוגיה של אותה תקופה, והצביעה על הצורך במטוס על-קולי לכל מזג אוויר שיכול לשגר נשק גרעיני לטווח ארוך, לפעול בגובה רב במאך 2 או בגובה נמוך במאך 1.2, עם אפשרות להמראה ונחיתה קצרה.
שיגור נשק גרעיני טקטי בגובה נמוך בכל מזג אוויר, ביום ובלילה
צילום בגובה בינוני (יום) ובגובה נמוך (יום ולילה)
איסוף מודיעין אותות בכל מזג אוויר
שיגור נשק גרעיני טקטי יום ולילה בגבהים בינוניים באמצעות הפצצה עיוורת במידת הצורך
יכולת תקיפת מטרות קרקע בנשק קונבנציונלי
גובה נמוך הוגדר כפחות מ-1,000 רגל (300 מ') עם מהירות התקפה בגובה פני הים של מאך 0.95. טווח הפעולה היה אמור להיות והמראה ונחיתה על מסלולי המראה של לא יותר מ-3,000 רגל (910 מ').
ה-TSR-2 היה אמור להיות מסוגל לפעול בגובה נמוך מאוד, מעל הקרקע במאך 1.1.
בעוד מפרט זה נלמד על ידי יצרנים שונים, צצה סערה פוליטית ראשונה, כאשר שר ההגנה דאנקן סנדיס הצהיר בספר הלבן של משרד ההגנה משנת 1957 כי עידן הלחימה המאוישת הגיע לסיומו וכי טילים בליסטיים הם כלי הנשק של העתיד.
נקודת מבט זו נידונה על ידי תעשיית התעופה ובתוך משרד ההגנה במשך שנים.
קצינים בכירים ב-RAF טענו נגד הנחת יסוד זו, תוך שהם קובעים את חשיבות הניידות, והתקווה שה-TSR-2 יכול לא רק להחליף את מפציצי הקנברה, אלא פוטנציאלית את כל כוח מפציצים ה-V.
בנוסף לוויכוח על הצורך במטוסים מאוישים, בספטמבר 1957, הודיע משרד האספקה לראשי חברות התעופה כי ההצעות שיתקבלו יהיו אלו שיוגשו מצוותים המורכבים ממספר חברות.
בבריטניה היו כמה חברות לייצור מטוסים מתחרות והממשלה התכוונה לטפח שיתוף פעולה בין חברות ולעודד מיזוגים.
עניין פוליטי נוסף היה חוסר האמון ההדדי בין הכוחות השונים.
הצי המלכותי המשיך עם הפעלת מטוסי ה-Buccaneer וככל נראה נטה לשדרג אותם.
ראש מטה ההגנה ולורד הים לשעבר, לורד מאונטבאטן, היה תומך נאמן של ה-Buccaneer, וטען שניתן לרכוש חמישה מטוסים כאלו במחיר של TSR-2 בודד.
יריב פוליטי נוסף של פרויקט TSR-2 היה סר סולי צוקרמן, שהיה באותה תקופה היועץ המדעי הראשי של משרד ההגנה.
צוקרמן לא ראה את היתרון בהישג טכנולוגי בריטי ותמך ברכישת ציוד צבאי מארצות הברית.
חברת התעופה אינגליש אלקטריק והוקר איירקראפט כבר קיבלו מספר איתותים ממשרד האוויר על תחילת תהליך רשמי, אך יצרנים גדולים אחרים הגישו את הצעותיהם:
בלקבורן הציעה את מטוס B.103A, שהיה למעשה B.103/NA.39 (בוקאניר) משודרג.
חברת דה הבילנד השיקה גרסה משודרגת של דה הבילנד סי ויקסן, ה"DH.110 Tactical Bomber", ששונתה כדי להגדיל את מכל הדלק באמצעות הארכת גוף המטוס.
כמו כן, היא הוסיפה גרסה משודרגת של מנועי רולס-רויס אייבון, פליטת אוויר ממדפי הכנפיים ונקודת חיבור למנוע רקטי מתחת לגוף המטוס, הכל כדי לשפר את ביצועי ההמראה.
ויקרס-ארמסטרונגס / סופרמרין הציעו את ה-565, השדרוג של הסופרמרין סמיטר.
הוקר הציגו את ה-P.1121, פיתוח של הוקר האנטר שהסתמך על מכלים נתיקים כדי לעמוד בדרישות הטווח.
הגשות מוקדמות אלו נבדקו במאי 1957 וכולן הציגו ביצועים נמוכים בהרבה מהדרישות.
הביצועים העל-קוליים של כל העיצובים הללו היו מוגבלים מאוד, במיוחד טווח הטיסה במהירות זו.
דרישה מבצעית נוספת פורסמה מול שמונה חברות שהוזמנו להגיש מועמדות, מה שהוביל לשלוש עשרה הגשות.
קיום הדרישה המבצעית נחשף לציבור בדצמבר 1958 בהצהרה לבית הנבחרים.
תחת לחץ של משרד האוצר, בחן משרד האוויר דרכים לשלב את הצעות הפרויקט השונות, וב-1 בינואר 1959 הודיע שר האספקה כי ה-TSR-2 ייבנה על ידי ויקרס-ארמסטרונג בשיתוף פעולה עם אינגליש אלקטריק.
ב-1 בינואר 1959, הפרויקט קיבל אור ירוק רשמי.
פרופילי טיסות מתוכננים נכון ל-3 בדצמבר 1963 :
ה-TSR-2 היה אמור להיות מצויד גם ביחידת סיור בתא הנשק, שכללה יחידת סריקה אופטית שנבנתה על ידי EMI, שלוש מצלמות ומכ"ם צידי (SLR) כדי לבצע את רוב משימות הסיור שלו.
בניגוד ליחידות סריקה מודרניות המשתמשות בדימות תרמי, מכ"ם ה-TSR-2 עשה שימוש בהדמיה של אור יום או במקור אור מלאכותי כדי להאיר את הקרקע לצורך סיור לילי.
יכולת נשיאה של נשק גרעיני טקטי צוינה בתחילת פרויקט TSR-2. מהר מאוד התברר כי פצצת הרד-בירד הקיימת אינה מתאימה לנשיאה חיצונית במהירויות על-קוליות, בשל מגבלות בטיחות ותמרון וכמו כן תפוקת הפצצה לא תהיה מספקת עבור המטרות שהוגדרו.
בשנת 1959, הופצה דרישה לייצור יורש לפצצת רד בירד – "פצצת קילוטון משופרת" עבור ה-TSR-2.
בתאריך 9 ביולי 1962 נקבע כי כל כלי הנשק הגרעיניים הטקטיים העתידיים יוגבלו לתפוקה של 10 kt.
חיל האוויר המלכותי הבריטי פרסם בהתאם לכך מפרט חדש עם אפשרות להתאים אותו מאוחר יותר לתפוקה גבוהה יותר, במקרה של הסרת ההגבלה הפוליטית.
לאחר ביטול ה-TSR-2, חיל האוויר המלכותי הבריטי מילא בסופו של דבר את דרישת התקיפה הטקטית באמצעות מטוסי מקדונל F-4 פנטום II עם נשק גרעיני אמריקאי, אך המשיכו בניסיונותיהם להסיר את מגבלת ה-10KT.
האספקות לחיל האוויר המלכותי החלו בסוף 1971 לפריסה על מטוסי Buccaneers של חיל האוויר המלכותי הגרמני, שנה לאחר אספקות לצי המלכותי.
אישור לנשק טקטי בעל תפוקה גבוהה התקבל לבסוף בשנת 1970, ובשנת 1975 היה לחיל האוויר המלכותי את האמל"ח WE.177C, שהיה נשק דומה מאוד למה שתכננו עבור ה-TSR-2 בשנת 1959.
לאורך שנת 1959, אינגליש אלקטריק (EE) וויקרס עבדו על שילוב הטוב משני העיצובים כדי להציע עיצוב משותף במטרה שלהצליח ולבצע טיסת בכורה עד 1963, ובמקביל עבדו על מיזוג החברות תחת חסות תאגיד המטוסים הבריטי.
ה-TSR-2 נועד להיות מונע על ידי שני מנועי טורבו-סילון עם מבער אחורי של בריסטול-סידלי אולימפוס, גרסאות מתקדמות של אלו ששימשו באוורו וולקן.
מנוע זה פותח לאחר מכן והותקן במטוסי הקונקורד.
העיצוב כלל כנף דלתא עליונה ולה קצוות הפונים כלפי מטה וזנב גדול.
על פני הקצה האחורי של הכנף הותקנה מערכת זרימת אוויר מהמנועים כדי להשיג את דרישת ההמראה והנחיתה הקצרות.
בעיצובים מאוחרים יותר הושג הדבר באמצעות כנפיים עם גאומטריה משתנה המורכבת יותר מבחינה טכנית.
לא הותקנו מאזנות, ובמקום זאת השליטה בגלגול יושמה על ידי תנועה דיפרנציאלית של משטחי הזנב.
המטוס כלל אוויוניקה מתוחכמת לניווט ולביצוע משימות, אשר התבררה גם כאחת הסיבות לעלויות המסחררות של הפרויקט.
מאפיינים מסוימים, כגון מכ"ם צופה קדימה (FLR) ומכ"ם צופה צד לקביעת ניווט, הפכו נפוצים במטוסים צבאיים רק שנים לאחר מכן.
מאפיינים אלה אפשרו מערכת טייס אוטומטי חדשנית אשר, בתורה, אפשרה גיחות מעקב פני שטח לטווח ארוך, שכן עומס העבודה של הצוות ותשומת הלב של הטייס צומצמו במידה ניכרת.
במימוש התכנון היו בעיות רבות.
חלק מהיצרנים התורמים הועסקו ישירות על ידי הממשלה ולא דרך BAC, מה שהוביל לקשיי תקשורת וחריגות נוספות של עלויות.
הציוד, תחום שבו ל-BAC הייתה אוטונומיה, יסופק על ידי המשרד הממשלתי מ"קבלנים נלווים", אם כי הציוד יתוכנן ויסופק על ידי BAC.
ההוצאה הכוללת של כספים הפכה אותו לפרויקט המטוסים היקר ביותר בבריטניה עד אז.
שלא כמו בפרויקטים דומים, לא היו אמורים להיות אבות טיפוס למטוס.
במקום זאת הייתה אמורה להיות קבוצת פיתוח של תשעה שלדות מטוסים, שייבנו באמצעות ג'יגים לייצור מכני.
ארבע שנים לאחר תחילת הפרויקט, שלדות המטוסים הראשונות הפכו למעשה לאבות טיפוס לכל דבר, כשהן מציגות רצף של הנמכת דרישות המפרט.
למרות העלויות המאמירות, שני המטוסים הראשונים בסדרת הפיתוח הושלמו.
טייס הניסוי רולנד בימונט ביצע לבסוף את הטיסה הראשונה ממכון הניסויים למטוסים וחימוש (A&AEE) בבוסקומב דאון, וילטשייר, ב-27 בספטמבר 1964.
רק בטיסת הניסוי העשירית הצליח מנגנון כן הנסע להתקפל בהצלחה אך בעיות רטט חמורות בנחיתה נמשכו לאורך כל תוכנית ניסויי הטיסה.
טיסת הניסוי העל-קולית הראשונה הייתה בטיסה מס' 14. במהלך הטיסה, המטוס השיג מאך 1. לאחר מכן, הטייס התניע את המבער האחורי, מכיוון שמשאבת הדלק לחימום של המנוע השני הייתה לא-תקינה, וכתוצאה מכך המטוס האיץ הרחק ממטוס האינגליש לייטנינג העוקב שנאלץ בעקבות זאת להפעיל את שני המבערים שלו להדביק את הפער.
במשך תקופה של שישה חודשים נערכו בסך הכל 24 טיסות ניסוי.
רוב האלקטרוניקה המורכבת לא הותקנה במטוס הראשון, כך שטיסות אלו התמקדו כולן בתכונות הטיסה הבסיסיות של המטוס, אשר, לדברי טייסי הניסוי המעורבים, היו יוצאות דופן.
מהירויות מאך 1.12 וטיסות נמוכות עד 200 רגל הושגו מעל הרי הפניין.
עם זאת, בעיית רעידות בתחתית המרכב נמשכו, ורק בטיסות האחרונות, כאשר XR219 צויד בתמוכה נוספת על כן הנחיתה המורכב ממילא, חלה הפחתה משמעותית בהן.
טיסת הניסוי האחרונה נערכה ב-31 במרץ 1965.
העלויות האמירו, דבר שהוביל לחששות הן ברמות ההנהלה הבכירות של החברה והן בממשלה, מה עוד שהמטוס לא עמד ברבות מהדרישות שנקבעו בדרישה המבצעית כגון מרחק המראה וטווח טיסה.
לחיסכון בעלויות, הוסכם על מפרט מופחת, בעיקר צמצום טווח הטיסה ל-, המהירות המרבית למאך 1.75 ומסלול ההמראה גדל מ-550 מטר ל-915 מטרים.
בשנות ה-60, צבא ארצות הברית פיתח את ה-F-111 כמחליפו של F-105 ת'אנדרצ'יף, מטוס קרב-מפציץ מהיר שתוכנן בשנות ה-50 עם תא פנימי לנשק גרעיני.
למרות התעניינות מסוימת ב-TSR-2 מצד אוסטרליה עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF), בשנת 1963 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF) בחר לרכוש את ה-F-111, לאחר שהוצעו לו מחיר ולוח זמנים טובים יותר לאספקה.
אף על פי כן, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי נאלץ להמתין 10 שנים לפני שה-F-111 היה מוכן להיכנס לשירות, ובשלב זה עלות התוכנית הצפויה שולשה.
גם חיל האוויר המלכותי נתבקש לשקול את ה-F-111 כחלופה למטוס.
בתגובה להצעות לביטול הפרויקט, עובדי BAC קיימו צעדת מחאה, וממשלת הלייבור החדשה, שעלתה לשלטון בשנת 1964, פרסמה הכחשות נחרצות.
עם זאת, בשתי ישיבות קבינט שנערכו ב-1 באפריל 1965, הוחלט לבטל את ה-TSR-2 בנימוק של העלות הצפויה, ובמקום זאת להשיג הסכם אופציה לרכישת עד 110 מטוסי F-111 ללא התחייבות מיידית לרכישה.
החלטה זו הוכרזה בנאום התקציב ב-6 באפריל 1965. טיסת הבכורה של מטוס הסדרה השנייה של הפיתוח, XR220, הייתה אמורה להתבצע ביום ההכרזה, אך בעקבות תאונה בעת העברת גוף המטוס, יחד עם ההכרזה על ביטול הפרויקט, היא מעולם לא קרתה.
בסופו של דבר, רק האב טיפוס הראשון, XR219, המריא אי פעם לאוויר.
שבוע לאחר מכן, שר האוצר הגן על ההחלטה בדיון בבית הנבחרים, באומרו כי ה-F-111 יהיה זול יותר.
לאחר מכן ניתנה הוראה להשמיד ולשרוף את כל השלדות הקיימות.
סר סידני קאם, מהנדס אווירונאוטיקה ומתכנן ה־Hacker Hurricane, אמר על ה-TSR-2: "לכל המטוסים המודרניים יש ארבעה ממדים: מוטת אורך, גובה ופוליטיקה.
TSR-2 פשוט עשה נכון את שלושת הראשונים."
כלי העבודה, הג'יגים ורבים מחלקי המטוסים של ה-TSR-2 נגרטו בברוקלנדס תוך שישה חודשים מביטול המטוס.
שתי שלדות מטוס שרדו בסופו של דבר: ה-XR220 השלם במוזיאון חיל האוויר המלכותי במידלנדס, XR222 במוזיאון המלחמה האימפריאלי דאקספורד.
גוף המטוס היחיד שטס אי פעם, XR219, יחד עם ה-XR221 המוגמר וה- XR223 שהושלם חלקית שימשו כמטרות לבדיקת פגיעות בגוף המטוס והמערכות המודרניות לירי ורסיסים.
כל שאר השלדות וחלקי המטוסים נגרטו.
XR220 (X-02) מוצג במוזיאון חיל האוויר המלכותי בקוספורד
XR222 (X-04) מוצג במוזיאון המלחמה האימפריאלי דאקספורד
תא הטייס מוצג במוזיאון ברוקלנדס
מנועי בריסטול סידלי אולימפוס 22R-320 – 2 מוצגים במוזיאון התעופה גטוויק
BBC (ראשי תיבות של British Broadcasting Corporation, "תאגיד השידור הבריטי") הוא תאגיד השידור הציבורי בבריטניה.
ה-BBC מפיק תוכניות, סדרות וסרטים באנגלית.
בנוסף לו גם שירותי מידע בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט.
קיימים מספר ערוצי BBC – לדוגמה BBC WORLD, BBC 3 וכן BBC 4. לכל ערוץ יש תחום משלו.
BBC 4 ידוע בתוכניותיו התיעודיות, בעוד תוכניות הטבע, המדע והתרבות של ה-BBC זכו למוניטין של איכות מן המעלה הראשונה.
"השירות העולמי" (World Service) של ה-BBC משדר משדרי רדיו ב-43 שפות לכל העולם.
השידור העברי של ה-BBC מלונדון, התקיים בשנים 1949 עד 1968.
"השירות העולמי" ממומן בעיקר על ידי אגרת טלוויזיה שמשלמים אזרחי בריטניה, בדומה לאגרת הרדיו והטלוויזיה שהייתה נהוגה בישראל עד 2015. הערוץ משדר באמצעות משדרי רדיו המפוזרים בעולם בטריטוריות בריטיות או בעלות הקשר בריטי ומשמש כשופר תקשורתי לממשלה הבריטית ברחבי העולם.
עד אפריל 2015 הערוץ שידר לרחבי המזרח התיכון באמצעות משדר רב עוצמה של כ-200KW, שהיה בכפר זיגי, שבפאתי לימסול, קפריסין, והיה נקלט היטב בישראל בגלים בינוניים בתדר 1323 AM.
לאחר הפסקת פעילותו של משדר זה, ניתן להאזין לשידורי הערוץ באמצעות האינטרנט או שידורי הלוויין.
"השירות העולמי" משדר גם שידורי חדשות בטלוויזיה 24 שעות ביממה.
השידורים נקלטים היטב באמצעות צלחות לוויין, ומועברים בישראל באמצעות חברות הכבלים והלוויין.
בחודש יוני 2025 הושק שירות חדשות חדש בשפה הפולנית בשם BBC News Polska.
בישראל שודר ערוץ באנגלית בשם BBC Entertainment (לשעבר BBC Prime), עד שנת 2018, ב-HOT וב-yes.
הערוץ הקרין תוכניות בידור וסדרות דרמה מצליחות עם כתוביות בעברית.
ישנו גם ערוץ חדשות באנגלית בשם BBC World News ששודר בעבר ב-HOT וב-yes.
תאגיד השידור הבריטי (BBC) הוא שירות השידור הציבורי של בריטניה.
בשנים 1941 ועד 2012 היה המטה המרכזי של התאגיד ממוקם בבוש האוס (Bush House) בלונדון ואז הועברה הפעילות ל-Broadcating House בסיטי של וסטמינסטר, לונדון.
התאגיד מעסיק כ-23,000 עובדים, ומבחינת מספר עובדיו, הוא נחשב לתאגיד השידור הציבורי הגדול בעולם.
התאגיד אחראי בעיקר על מתן שירותי שידור ציבורי בבריטניה, איי התעלה והאי מאן.
מבחינת התקציב, התאגיד הוא שירות שידור אוטונומי הפועל במסגרת תקציב הממלכה המאוחדת , ופעילותו ממומנת בעיקר על ידי אגרת רדיו וטלוויזיה שנתיים, המוטלים על כל משקי הבית בבריטניה.
מחוץ לבריטניה, שירות השידור העולמי של ה-BBC מסופק באמצעות תחנות ממסר ברחבי העולם.
ה-BBC בבעלות פרטית היה לארגון השידור הלאומי הראשון בעולם, ונוסד ב-18 באוקטובר 1922 בשם "חברת השידור הבריטי בע"מ".
החברה המקורית נוסדה בשנת 1922 על ידי קבוצה של שש חברות תקשורת, כדי לשדר שידורי רדיו ניסיוניים.
השידור הראשון היה ב-14 בנובמבר של אותה שנה, מתחנת 2LO, הממוקמת בבית מרקוני, לונדון.
כדי לייצג את מטרתו ואת ערכיו, אימץ התאגיד את סמל "מגן כוחות הלוחמים", כולל את המוטו "עם ידבר אל עם לשלום", המוטו מיוחס בדרך כלל כמחווה לג'ון מונטגיו רנדל, מנהל לשעבר של וינצ'סטר קולג', והחבר הראשון בחבר הנאמנים של ה-BBC.
ב-2 בנובמבר 1936 נוסד ערוץ הטלוויזיה הראשון של BBC, שנקרא BBC one, ועד היום הוא הערוץ הנצפה ביותר בבריטניה.
תחרות ל-BBC הוצגה בשנת 1955 על ידי ITV, רשת טלוויזיה מסחרית אשר פעלה באופן עצמאי.
עם זאת, המונופול על שירותי ה-BBC ברדיו נמשך לתוך שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 2022 הוחלט שרשת השידור הציבורית תבטל את אגרת הטלוויזיה עד 2027. כך היא תיאלץ למצוא מקורות מימון אחרים.
התוכנית הממשלתית שהוכרזה כללה הקפאה של האגרה בשנתיים הקרובות.
ל-BBC מספר חברות בת המהווים גם כערוצי הטלוויזיה הנוספים שלה.
BBC One – אחד מערוצי הדגל של רשת השידור BBC בבריטניה.
הערוץ עלה ב-2 בנובמבר 1936 כשירות הטלוויזיוני של רשת BBC, והיה שירות הטלוויזיה הראשון בעל רזולציית תמונה גבוהה.
לאחר מכן שונה שמו ל-BBC TV, עד יציאתו של הערוץ BBC2 ב-1964. לאחר מכן שמו שונה חזרה ל-BBC One.
התקציב השנתי של הערוץ נכון ל-2012/2011 הוא 1,166.6 מיליון לירות שטרלינג.
התקציב ממומן על ידי התושבים באמצעות אגרת רדיו והטלוויזיה, ולכן הערוץ משדר באופן רציף ללא פרסומות.
נכון לרבעון 4 של 2017 BBC1 הוא הנצפה ביותר בבריטניה.
BBC1 היה הערוץ הראשון של BBC שהחל בשידורים מקבילים בטכנולוגיית HD, ב-3 בנובמבר 2010. ב-2008 הודיעה הנהלת הערוץ כי השיגה את היעד שהציבה לעצמה, לשדר את כל תוכניותיה עם כתוביות למען צופים לקויי שמיעה.
חמש התוכניות הנצפות ביותר בערוץ ב-2010 היו "איסטאנדרס", משחק הכדורגל בין אנגליה לגרמניה במונדיאל 2010; ועוד.
BBC Two – ערוץ טלוויזיה אשר הוקם כחלק של מערכת BBC.
הערוץ ממומן מאגרת הרדיו והטלוויזיה ובשידורים אלו אין פרסומות.
הערוץ הוקם בשנת 1964 כערוץ טלוויזיה השלישי הפועל בבריטניה.
בין התוכניות הראשונות ששודרו בערוץ הייתה סדרת טלוויזיה "ההגדה לבית פורסייט".
ביולי 1967 הערוץ החל בשידורי צבע כאשר שידר תחרויות אליפות וימבלדון 1967. בערוץ BBC 2 משודרות תוכניות חינוך ותוכניות למשפחה.
במשך שנים רבות שודרו תוכניות BBC Schools עד שבשנת 2010 הועברו לערוץ נפרד.
בשנת 1996 החלו שידורי תוכנית "Gaytime TV", התוכנית הראשונה של ה-BBC שפונה ישירות לקהילת הלהט"ב.
החל משנת 2013 הערוץ משדר שיטת HDTV.
BBC Three – ערוץ טלוויזיה.
BBC Four – ערוץ טלוויזיה הפועל משנת 2021.
BBC News – ערוץ טלוויזיה המשמש כערוץ חדשות ואקטואליה בבריטניה.
BBC Parliament – ערוץ טלוויזיה המשדר תוכניות של הפרלמנט הבריטי.
BBC HD – ערוץ טלוויזיה המשדר תכנים בינלאומיים באמצעות איכות HD.
CBBC – ערוץ טלוויזיה בריטי חינוכי המיועד לילדים בני 6 עד 12, פועל כל יום בין השעות 7:00 ל-19:00 ומהווה ערוץ-אח של CBeebies.
CBeebies – ערוץ טלוויזיה המיועד לגילאי 6 ומטה הפועל כל יום בין השעות 6:00 ל-19:00. מהווה ערוץ-אח ל-CBBC ושייך גם הוא ל-BBC4.
משרדי ה-BBC במזרח התיכון שוכנים בגן הטכנולוגי מלחה שבירושלים.
בין ה-BBC לגופי שלטון בישראל שררו בעשורים האחרונים לא פעם יחסים מתוחים, וה-BBC הואשם על ידיהן בנקיטת עמדה פרו-פלסטינית או פרו-ערבית ואנטי-ישראלית.
בדצמבר 2021, ברשימת הגופים האנטישמיים של מרכז ויזנטל היה ה-BBC במקום השלישי, כאשר קודמים לו רק איראן והחמאס.
מנגד, גורמים פרו-פלסטיניים האשימו את ה-BBC בהטיה לטובת ישראל.
איתן גלבוע מצטט במאמר שלוש סקירות שהתפרסמו בין השנים 2002–2004 מהם עולה כי ה-BBC נקט בגישה לא פרופורציונלית בכיסוי הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובנקיטת עמדה אנטי-ישראלית ופרו-פלסטינית.
כן נמצאו אי-דיוקים וחוסר אובייקטיביות.
ב-2011 נערך ניתוח סיקור ה-BBC את מבצע עופרת יצוקה והיחס בסיקור לישראל ולחמאס.
מהסקירה עולה כי סיקור ה-BBC את ישראל היה ב-85 אחוז מהמקרים באופן שלילי, 15 אחוז נייטרלי.
בשעה שהפלסטינים לא מוצגים כטרוריסטים אלא כ"קיצונים" או "חמושים" ורציחות ישראלים על ידי פלסטינים מוצגים כהריגות.
ביולי 2012, בדף המייצג את ישראל באתר ה-BBC שנוצר עבור האולימפיאדה לא נרשמה לישראל עיר בירה ותמונת חייל ישראלי מתעמת עם פלסטיני פורסמה כמייצגת את המדינה.
התמונה המייצגת את ישראל הוחלפה רק לאחר פניית לשכת ראש הממשלה.
ביוני 2012 התנצל מנכ"ל ה-BBC על החלטת עורכי החדשות של הרשת שלא לסקר את הפיגוע באיתמר.
בשנת 2021 הודיעה BBC על פיטוריה של העיתונאית טלה חלאווה לאחר שנתגלה שבשנת 2014, בעת מבצע צוק איתן, פרסמה פוסט בטוויטר בו כתבה שהישראלים גרועים מהנאצים והצדיקה את אדולף היטלר והשואה.
לאחר שפוטרה, חלאווה התנצלה על אמירותיה, הסבירה שלא חשבה לפני שפרסמה את הפוסט, אך המשיכה לטעון שהושתקה בידי תומכי ישראל.
ב-4 ביולי 2023 ראש הממשלה נפתלי בנט התראיין ל-BBC כדי להסביר את ישראל במבצע בית וגן בג'נין ואמר שכל ההרוגים הפלסטינים היו מחבלים חמושים.
במהלך הראיון אמרה המגישה, אנג'נה גדג'יל, ש"חיילי צה"ל שמחים להרוג ילדים".
המגישה ו-BBC ספגו גינויים רבים על אמירתה, כולל מצד ארגון הגג של יהדות בריטניה שדרש ממנכ"ל ה-BBC התנצלות.
ה-BBC פרסמו התנצלות וגדג'יל סגרה את חשבון הטוויטר שלה בעקבות הביקורת נגדה.
ב-5 בפברואר 2024 עיתונאית בכירה ב-BBC, דון קוואבה, פוטרה על רקע פוסטים אנטישמיים והכחשת שואה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שהחלה באוקטובר 2023 הייתה BBC קשורה למספר מקרים של הפצת מידע כוזב ביחס למלחמה.
ב-17 באוקטובר התרחש פיצוץ בסמוך לבית החולים הערבי אל-אהלי בעיר עזה.
לאחר פגישה עם מנהל חטיבת החדשות הודיע ארגון הגג של יהדות בריטניה כי ה-BBC יפסיק להתייחס לחמאס בתור "חמושים" ויוגדר כמי שממשלות בריטניה וארצות הברית מגדירות כארגון טרור.
כשבוע לאחר טבח שבעה באוקטובר התקבלו במערכת ה-BBC אלפי מכתבי תלונות אודות הטיה בדיווחים.
במחציתם נטען כי יש בדיווחים הטיה לטובת ישראל, ובמחציתם נטען כי יש בהם הטיה לטובת הפלסטינים.
ב-15 בנובמבר נכנסו כוחות צה"ל לבית החולים שיפא, כשבמקביל אישרה ארצות הברית שמתחתיו יש מפקדה של חמאס.
ב-BBC כתבת הערוץ דיווחה שבצה"ל אמרו שהם מכוונים לצוותים רפואיים ודוברי ערבית, כשבפועל צוותים רפואיים ודוברי ערבית נכנסו ביחד עם כוחות צה"ל לבית החולים.
לאחר מספר שעות שחררה הרשת התנצלות.
בנובמבר 2023 פורסם מכתב ששלחו שמונה כתבים מה-BBC לרשת אל-ג'זירה, ובו טענות להטיה מובנית לטובת ישראל.
במכתב נטען שה-BBC מתאר באופן אנושי יותר את הקורבנות ישראלים בהשוואה לפלסטינים, ומשמיט הקשרים היסטוריים בסיקורים.
לדבריהם, ה-BBC משמיט פרטים ונמנע מעיסוק ביקורתי בסיקור הצד הישראלי.
ב-9 בינואר 2024 פרסם ה-BBC התנצלות על ידיעה לא-מאומתת שפרסם ובה טען שצה"ל הוציא להורג 137 אזרחים.
בהתנצלות נכתב שמקור הידיעה הוא טענת חמאס והיא לא אומתה.
בפברואר 2024, במסגרת דיון שהתקיים בפרלמנט הבריטי, העלו מספר חברי פרלמנט טענות לגבי ההטייה של ה-BBC, אשר לדבריהם הוביל לזינוק באנטישמיות ברחבי העולם, לאחר דיווחים מוטעים של ערוץ החדשות, בשל גישתו האנטישמית והאנטי-ישראלית, וטענו כי מדיניות BBC מהווה "שותפות למסע הדיסאינפורמציה המתוזמר היטב של חמאס".
באפריל 2024 נחשפו ציוצים ופוסטים אנטישמיים ופרו-נאציים ברשתות החברתיות של פרילנסרים פלסטינים שעבדו עבור ה-BBC.
אחד הכתבים, עזתי שהופיע בקביעות במהלך מלחמת חרבות ברזל, אף כתב "נשרוף את היהודים כמו שהיטלר עשה".
בנובמבר 2024, פורסם כי למעלה מ-230 אנשי תקשורת, בהם למעלה מ-100 עובדי BBC, האשימו את התאגיד בהטיה פרו-ישראלית.
המכתב שעליו חתומים קרא ל-BBC ליישם שורת התחייבויות עריכתיות, ובהן "הדגשה שישראל אינה מאפשרת לעיתונאים זרים גישה לרצועה; הבהרה כאשר אין די ראיות לגיבוי טענות ישראליות; ציון ברור בכותרות כאשר ישראל היא המבצעת; הכללת הקשר היסטורי קבוע מלפני אוקטובר 2023; ואתגור נחרץ של נציגי ממשלת ישראל והצבא בכל הראיונות".
בתחילת הלחימה, סירבה הרשת לכנות את מחבלי החמאס "מחבלים" וקראה להם "מיליטנטים" (כלומר, לוחמי מיליציה).
בראיון לאלעד שמחיוף, דייוויד ג'ורדן חבר הנהלת ה-BBC אמר שהערוץ אינו מכנה טרוריסט אף אדם במטרה להציג את האירועים בצורה אובייקטיבית.
בעקבות הביקורת הציבורית הודיעה הרשת כי תחל לכנות את ארגון החמאס "ארגון טרור שהוצא מחוץ לחוק על ידי ממשלת בריטניה ואחרים".
בפברואר 2025 שדרה ה-BBC סרט סרט דוקומנטרי בשם "עזה: כיצד לשרוד אזור מלחמה", בהפקת חברת Hoyo.
הסרט מתאר את מצב הילדים בעזה בעקבות המלחמה עם ישראל והמרואיין המרכזי בסרט היה בן של בכיר בחמאס, פרט והקשר שלא צוין בסרט.
לפי "הטלגרף" ועמותת קאמרה, במספר קטעים במהלך הסרט התרגום מערבית לאנגלית שונה, המילה "ג'יהאד" הושמטה לחלוטין ובמקום "יהודים" נכתב "ישראלים".
בנוסף, עיתונאי עצמאי בשם דייוויד קולייר, טען, שאחד מהמפיקים הוא פעיל פלסטיני התומך בטבח שבעה באוקטובר, וכי חלקים רבים מהסרט היו מבוימים.
ה-BBC התנצלה ומהנהלת הרשת נמסר כי בשלב זה התוכנית לא תהיה זמינה עד לבחינה מחודשת.
ב-27 בפברואר פרסמה ה-BBC התנצלות והודתה ששידור הסרט היה כשל עיתונאי חמור שפגע במוניטין ובאמינות של הרשת.
כמו כן היא טענה שבמסגרת הפקתו לא הועברו כספים לגורמים בחמאס.
שרת התרבות הבריטית ליסה ננדי התבטאה כי זהו כישלון קטסטרופלי של הערוץ, והלורד ואישי ממשל נוספים הבהירו כי הממשל הבריטי החליט כבר בשנת 2021 כי , ופעולה זו של טרנס נוגדת את החלטות הממשל הבריטי.
ביוני 2025, בניתוח של 3,873 מאמרים ו-32,092 קטעי שידור על ידי המרכז לניטור מדיה של המועצה המוסלמית של בריטניה (CFMM), נטען כי סיקור המלחמה של ה-BBC "מוטה באופן שיטתי נגד פלסטינים".
על פי התחקיר, ה-BBC נתן למותם של ישראלים פי 33 יותר סיקור מאשר למותם של פלסטינים, ומגישי BBC קידמו את הפרספקטיבה הישראלית בתדירות גבוהה פי 11 מאשר את הפרספקטיבה הפלסטינית.
בנובמבר 2025 התפטרו טים דייווי, מנכ"ל BBC, ודברה טרנס, ראש מחלקת החדשות, בעקבות תחקיר של "הטלגרף", שבו בין היתר עוסק בהטייה כנגד ישראל בסיקור הממלחמה בעזה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התוכנית "ארץ נהדרת" הוציאה מספר מערכונים בשפה האנגלית, בהם כתבי BBC מוצגים באור נלעג, כאשר הם מביעים עמדה פרו-פלסטינית ומתעקשים לסלף עובדות.
מערכון ראשון, שם ללעג את הסיקור החד-צדדי נגד ישראל ובפרט על הדיווח השגוי על הפיצוץ בבית החולים הערבי אל-אהלי, בו הואשמה ישראל.
מערכון זה זכה לתהודה גם בבריטניה ונהפך לוויראלי.
ב-14 בנובמבר פרסמה "ארץ נהדרת" מערכון נוסף שלועג ל-BBC שבו המגישה רייצ'ל (ליאת הר לב) מראיינת באופן אוהד ביותר את יחיא סנוואר (אלי פיניש) ובין השאר מאשימה תינוק ישראלי שנחטף בידי חמאס ובוכה ברקע בעינויים של מניעת שינה נגד סנוואר המחזיק בו.
בתום הריאיון מפנה רייצ'ל לפינה "רגע בהיסטוריה" של ה-BBC ושם, לצד תמונות ממלחמת העולם השנייה, נשמעת הקריינות: "ב-1944 וינסטון צ'רצ'יל חסר הלב סירב להפסקת אש והמשיך את רצח העם של גרמניה הנאצית - מה שהפך את הגרמנים לקורבנות - ואת בריטניה לפושעת מלחמה".
גם מערכון זה הפך לוויראלי וזכה למיליוני צפיות.
פרשת הריאיון עם הנסיכה דיאנה
ב-20 בנובמבר 1995 שודר בתוכנית "פנורמה" בערוץ BBC One ריאיון שקיים מרטין בשיר עם דיאנה, הנסיכה מוויילס, כשנה אחרי גירושיה מהנסיך צ'ארלס.
23 מיליון צופים ראו את הריאיון שבו דיברה הנסיכה בגילוי לב על הרומן שניהל בזמנו בעלה עם קמילה פרקר (לימים, המלכה רעיה, אשת המלך צ'ארלס השלישי), ואמרה: "בנישואים האלה היו שלושה אנשים, והיה קצת צפוף".
באוקטובר 2020 פרסם העיתון "דיילי מייל" שבשיר נקט דרכי זיוף והונאה על מנת להשיג את הראיון, ובין היתר, הוא הראה לאחיה של הנסיכה, הרוזן צ'ארלס ספנסר, מסמכי בנק מזויפים, מהם עלה כביכול שמקורביה של דיאנה קיבלו כספים על מנת "לפקח" עליה.
כמו כן, בשיר שלח לספנסר מכתב בדבר שמועות שלנסיך צ'ארלס היה רומן עם האומנת של שני בניו, ופרטים נוספים שנועדו לתמרץ אותה להתראיין.
לדברי העיתון, בשיר נקט אמצעים אלה מכיוון שבאותה עת חששה דיאנה שהיא תחת מעקב, ושאנשי צוות שלה מדליפים מידע על אודותיה, והמידע המזויף נועד לרכוש את אמונה.
בעקבות הצהרת הרוזן צ'ארלס ספנסר שבשיר "סיפר סיפורי פנטזיות" כדי לזכות באמונה של הנסיכה, הודה ה-BBC שבשיר הציג לספנסר מסמכים מזויפים, ומנכ"ל התאגיד, טים דייווי , שלח לספנסר התנצלות אישית, והתחייב לקיים חקירה בעניין.
ב-13 בנובמבר 2020 הודיע ה-BBC שלאחר בדיקה פנימית, נמצא מזכר בכתב ידה של דיאנה, המאשר שהיא התראיינה מרצונה, ללא השפעה עליה.
דובר בשם התאגיד לא הציג עותק של המזכר ולא אמר היכן הוא נמצא, אך הצהיר שהמסמך יימסר לכל חקירה עצמאית שמטרתה לבדוק כיצד הגיע לידי בשיר.
הרוזן ספנסר הודיע שהבדיקה הפנימית לא מספקת אותו, ודרש לחקור את נסיבות קיום הריאיון.
לטענת בשיר, המידע המזויף לא הגיע ממנו, אלא השמועות שנמסרו לו כעובדות, הגיעו מדיאנה עצמה.
עוד קודם לפרסום המסקנות, ב-14 במאי התפטר בשיר מעבודתו בתאגיד.
בעקבות פרסום הדו"ח של לורד דייסון, תקף הנסיך ויליאם בחריפות את ה-BBC וכשליו, ואמר שהריאיון "תרם באופן משמעותי לפחד, לפרנויה ולבידוד" של אימו בשנותיה הטרגיות האחרונות.
לאור חומרת הפרשה, הודיע אוליבר דאודן, שר המדינה לענייני דיגיטל, תרבות, תקשורת וספורט , שהממשלה תבחן ביצוע רפורמות בצמרת תאגיד BBC.
לורד מייקל גרייד , בעבר יושב ראש דירקטוריון BBC, הביע עמדה שיש לייסד בתאגיד מועצת עורכים בכירים ועצמאיים, והתאגיד צריך לענות על שאלות רבות הנוגעות לאופן שבו בנויה עבודת העיתונאות שלו.
ב-22 במאי 2021 פרסם ה"דיילי מייל" שחושף הפרשה הוא מאט וייסלר, המעצב הגרפי שייצר את המסמכים המזויפים לבקשת מרטין בשיר.
זאת, לאחר שדו"ח השופט דייסון ניקה את וייסלר מכל אשמה, היחיד מכל המעורבים שלא נפגע מהדו"ח, מאחר שבשיר הוליך אותו שולל כאשר ביקש ממנו "לשחזר" מסמכים עבורו, ולא גילה לו את מטרת הבקשה.
לפי המסמכים, הבנק הצהיר כביכול, שהופקדו כספים לחשבונות הבנק של אחראי האבטחה של דיאנה, המזכיר האישי שלה, ושל אחד מעובדיו של אחיה, הרוזן ספנסר, אשר בתורו הסב את תשומת לבה למסמכים, דבר שהגביר את תחושת הפרנויה שלה, ודרבן אותה להתראיין באופן בלעדי אצל בשיר.
וייסלר סיפר ל"דיילי מייל" שבשיר פנה אליו במפתיע, שלושה חודשים אחרי שהוא, וייסלר, עזב את עבודתו ב-BBC ופתח משרד עצמאי עם שותף.
משום שהוא נודע כמי ש"יודע לעשות הכל", התאגיד המשיך לעבוד איתו כפרילנסר.
בשיר הופיע בביתו ערב אחד בשעה תשע, והסביר שהוא רוצה לשחזר עותקים של הפקדות בנקאיות, ששולמו כ"דמי פיקוח".
מכיוון שהיה מדובר בתוכנית טלוויזיה יוקרתית כ"פנורמה", וייסלר נתן אמון בבשיר וקיבל את הסברו שהפרטים חסויים.
על אף זאת, וייסלר ביקש לקבל הנחיות בכתב, כנהוג במשימות מסוג זה, אך בשיר התעקש להשאיר את הדברים בעל-פה.
בשיר שילם לו 250 לירות שטרלינג, ולבקשתו, וייסלר שלח את המסמכים למחרת בבוקר לנמל התעופה לונדון הית'רו, משם תכנן בשיר לטוס ליעד לא ידוע.
חשדותיו של וייסלר התעוררו אחרי שידור הריאיון.
הוא פנה למי שהיה מפיק "פנורמה", מארק קיליק, שהביע דאגה מהמסמכים והבטיח לשוחח "עם האנשים המתאימים".
אחר כך נפגש עם העורך החדש אז של "פנורמה", סטיב יולט, שהגיב בזלזול וחוסר עניין.
בדצמבר 1995, כאשר חזר וייסלר ממסיבת חג המולד של ה-BBC, הוא מצא שדירתו נפרצה, ונגנבו ממנה תקליטוני הפלופי עם המסמכים שהוא יצר עבור בשיר, וחשש שעומדים לעשות אותו שעיר לעזאזל.
הוא פנה אל טים גארדם, מנהל התוכניות השבועיות, שהבטיח לו ש"העניין בשליטה, ויטופל", וביקש ממנו לא לדבר עם התקשורת.
לאחר מכן פנו אליו עיתונאים רבים, והתברר שה-BBC לא רק שלא תמך בו, אלא אף הפיץ תדרוכים תדרוכים נגדו.
כמו כן, ה-BBC ביטל עבודות שהוזמנו אצלו, ואחד מעובדי התאגיד סיפר לו שהצוות שלו מעוניין לעבוד איתו, אך סטיב יולט אסר זאת עליהם.
למעשה, הופצה הוראה שלפיה וייסלר "לעולם לא יעבוד עוד ב-BBC".
וייסלר פנה לבשיר, שהתחייב באוזניו שהמסמכים לא שימשו לצורך השגת הראיון.
לאחר בדיקה שעשה קן מק'קוורי, בכיר בדימוס ב-BBC, נמסר ב-14 ביוני 2021 שהעסקתו מחדש של בשיר ב-2016 נעשתה מכיוון שהוא היה המועמד המתאים ביותר למשרת הכתב לענייני דתות, ולא נועדה לטייח את שערוריית הריאיון עם הנסיכה דיאנה.
פרשת הריאיון של מרטין בשיר עם הנסיכה דיאנה נחשבת לאחד המשברים הגדולים ביותר בהיסטוריה של תאגיד BBC.
טראמפ עצמו גינה בחריפות את ה-BBC, האשים אותם בפייק ניוז.
בדצמבר 2025 הגיש טראמפ תביעה בבית משפט פדרלי בפלורידה ובו דרש מה-BBC פיצויים בסך 10 מיליארד דולר אמריקאי בגין הנזק שנגרם לו.
BASIC היא משפחה של שפות תכנות מפורשות ידידותיות למשתמש וקלות לתכנות אשר זכו לפופולריות רבה עד שנות ה-90.
הגרסה המקורית של BASIC נוצרה על ידי ג'ון ג'י קמני ותומס א' קורץ בדארטמות' קולג' ב-1963. כוונתם הייתה לאפשר לסטודנטים בתחומים שאינם מדעיים להשתמש במחשבים.
שם השפה, BASIC, ראשי תיבות של , מבטא את יעודה כשפה פשוטה ושימושית - זאת בניגוד לרוב המחשבים באותה תקופה, שדרשו כתיבת תוכנה ייעודית להם, שרק מדענים ומתמטיקאים נטו ללמוד.
בנוסף לשפת התכנות, קמני וקורץ פיתחו את מערכת שיתוף הזמן של דארטמות' (DTSS), שאפשרה למספר משתמשים לערוך ולהריץ מספר תוכניות BASIC בו-זמנית על מסופים מרוחקים.
מודל השימוש המרוחק הפך לפופולרי מאוד במערכות מיני-מחשבים כמו PDP-11 ו-Data General Nova בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. Hewlett-Packard ייצרה את HP2000, סדרת מחשבים שפעלו בשיטת זו ושווקו מסוף שנות ה-60 עד שנות ה-80. משחקי וידאו מוקדמים רבים נכתבו במקור באחת הגרסאות של BASIC.
BASIC זכתה לפופולריות רבה עם תפוצתם המסיבית של המחשבים הביתיים כמו אטארי, קומודור, סינקלייר ואחרים שהופיעו בסוף שנות השבעים וקדמו למחשב האישי (PC) של IBM.
למרות קיומו של תקן ANSI, נוצרו ל-BASIC ניבים שונים, שלחלקם כמעט ולא היו פקודות משותפות.
חברת מיקרוסופט הוקמה בשנת 1975 במטרה לפתח מְפָרְשֵׁי BASIC, ומְפָרֵשׁ כזה צורף למערכת ההפעלה MS-DOS שלה (עד גרסה 5 שלה נעשה שימוש בניב GW-BASIC/BASICA, ולאחר מכן ב-QBASIC) וכך נשתמרה הפופולריות של שפת התכנות.
במקביל לפיתוח מערכת ההפעלה חלונות, מיקרוסופט פיתחה את שפת Visual Basic, שהתבססה על התחביר המקובל של BASIC.
שפה זו היא כנראה מְפָרֵשׁ ה-BASIC הנפוץ ביותר בעולם כיום.
בייסיק בהגדרתה המקורית כבר לא נמצאת בשימוש נרחב.
ישנם מספר יישומים יותר מודרניים המתבססים על התחביר המקורי, כמו גרסאות חדשות של Visual Basic, שפת תסריט Visual Basic for Applications (VBA) המשולבת בתוכנות חבילת היישומים Microsoft Office, או שפת תסריט Visual Basic Script המשולבת בדפדפן האינטרנט של מיקרוסופט.
בגרסאותיה המקוריות (ובמידה פחותה גם כיום), היו שורות הקוד ממוספרות ונעשה שימוש רב בפקודות GOTO, המורות ל לעבור לביצוע שורת קוד אחרת מהשורה העוקבת.
שימוש זה גרם לחוסר מבניות בקוד והקשה על מעקב אחר השתלשלותה והרצתה של התוכנה.
כפי שניתן לראות באתר מיקרוסופט שפות ה־Visual Basic המודרניות הן שפות תכנות מונחה עצמים המאפשרות פיתוח תוכנה בהיקפים גדולים לפי כל כללי הנדסת תוכנה, ויצירת קוד איכותי אשר ניתן לתחזוקה ושינוי מהירים וקלים, כמו בכל שפות התכנות המודרניות האחרות.
בשנת 2008 יצא Microsoft Small Basic המיועד לילדים.
עד אמצע שנות ה־60, היו מחשבים כלים יקרים ביותר שנעשה בהם שימוש רק למטרות מיוחדות כחישובים מדעיים או צבאיים.
מחשבים אלו הפעילו אצווֹת (Batch) הכוללות מספר משימות להרצה בזו אחר זו, והיה לעיתים צורך להמתין זמן רב עד להתפנותו של המחשב.
מסוף שנות ה־60 ואילך הוזילו התפתחויות בתחום האלקטרוניקה את מחירי המחשבים באופן משמעותי, עד כדי כך שכוח החישוב עלה לרוב על הנדרש.
שפות התכנות בעידן הרצת האצווֹת, כמו גם המחשבים שעליהם רצו, תוכננו לרוב עבור מטרה מסוימת כחישובי נוסחאות, עיבוד מידע עסקי או עיבוד תמלילים.
לאור העלות הרבה של כוח מחשוב, נחשבה היעילות (כלומר, זמן ביצוע הקוד) כתכונה החשובה ביותר של שפת תכנות.
לכן, השפות ה"מתמחות" הללו היו לרוב קשות לשימוש ובעלות תחביר ייחודי להן.
עם הוזלת מחירי המחשבים, הופיעה גישת "חלוקת הזמן" (time sharing) מול מחשב מרכזי גדול.
בגישה זו "נפרסה" יכולת העיבוד של המחשב על ציר הזמן ולכל משתמש ניתנו "חלונות" של זמן עיבוד לסירוגין עם משתמשים אחרים.
כיוון שהמחשבים נעשו מהירים מספיק, קיבלו המשתמשים את הרושם כאילו המחשב עומד כולו לרשותם בלעדית.
חלוקת הזמן הוזילה את מחיר השימוש במחשב באופן ניכר, משום שמכונה יחידה יכלה לתמוך בחישוביהם של מאות משתמשים.
שנים מוקדמות - עידן המיני־מחשבים
שפת ה־BASIC המקורית תוכננה ב־1963 על ידי ג'ון קמני ותומאס קורץ, ומומשה בהדרכתם על ידי צוות של סטודנטים במכללת דארטמות', בהם מרי קנת' קלר.
BASIC תוכננה לאפשר לסטודנטים לכתוב תוכניות עבור מערכת חלוקת זמן שנקראה Dartmouth Time-Sharing System.
היא תוכננה להיות מסובכת פחות משפות התכנות שקדמו לה, שכן המשתמשים החדשים, שעשו שימוש במערכות חלוקת זמן, היו על פי רוב בעלי רקע טכני ומתמטי מועט יותר מקהל היעד הוותיק.
ניב זה של BASIC כונה מאוחר יותר Dartmouth BASIC.
שמונה עקרונות עמדו לנגד עיניהם של מתכנני BASIC:
תתאפשר הוספת תכונות מתקדמות, ללא פגיעה בפשטות.
מתן הודעות שגיאה ברורות וידידותיות.
המשתמש לא יידרש להכיר את חומרת המחשב.
חציצה בין מערכת ההפעלה והמשתמש.
השפה התבססה בחלקה על FORTRAN II ובחלקה על ALGOL 60, תוך שהוכנסו בה מספר שינויים כדי להתאימה למערכות חלוקת זמן (אף מערכות אחרות מזאת שפעלה בדארטמות' כגון JOSS ו־CORC ובמידה פחותה יותר LISP).
קדמו לה ניסיונות אחרים לתכנן שפת הוראה בדארטמות' כמו DARSIMCO ב־1956 ו־DOPE ב־1962.
מראשיתה, תמכה BASIC בביצוע פעולות מתמטיות פשוטות ובפעולות על מטריצות.
האפשרות לטפל במחרוזות נוספה במלואה רק ב־1965. BASIC מומשה לראשונה, כשפת מהדר דווקא, על מחשב מרכזי מסוג GE־265 שתמך במספר מסופים.
השפה הייתה יעילה למדי, ועקפה בביצועיה את המימושים FORTRAN II ו־ALGOL 60 שרצו על ה־GE־265.
מתכנני השפה החליטו שהמהדר יהיה זמין לכול ללא תשלום כדי להפיץ את השפה.
הם הרשו שימוש בו בבתי ספר באזור דארטמות' והשקיעו כמות נכבדה של מאמץ לקדם את השפה.
מאמציהם נשאו פרי, ידע של BASIC נעשה נפוץ יחסית.
השפה מומשה על ידי מספר ספקים ונעשתה פופולרית על מיני־מחשבים כסדרת ה־PDP של DEC, וה־Nova של Data General.
לרוב מומשה BASIC בדרך־כלל כשפת מפרש, במקום (או בנוסף על) מהדר.
מספר שנים אחרי הפצתה, הביעו מספר מומחי מחשבים בעלי־שם וביניהם אדסחר דייקסטרה, את דעתם שהשימוש בהצהרות GOTO הנפוצות ב־BASIC ובשפות אחרות הוא הרגל תכנותי מגונה.
בנוסף, מומחים אחרים טענו ש־BASIC איטית מדי (מרבית הגרסאות המפורשות איטיות מהגרסאות המהודרות המקבילות) או פשוטה מדי (גרסאות רבות, במיוחד למחשבים חלשים, לא מימשו תכונות ויכולות חשובות).
גידול מהיר - עידן המחשבים הביתיים
הצגת המחשב הביתי אלטאיר 8800 ב־1975 הזניקה את הפופולריות של בייסיק.
רוב שפות התכנות האחרות דרשו יותר זיכרון (או יותר נפח בכונן הקשיח) ממה שהיה זמין במחשבים הביתיים, ואילו בייסיק יכלה להתמודד עם המגבלות האלו ואף התחשבה באחסון האיטי על טייפ נייר (או יותר מאוחר טייפ של קלטות אודיו, באותה תקופה לא היו כוננים קשיחים למחשבים ביתיים) ובהיעדר עורכי טקסט מתאימים.
לבייסיק היה גם היתרון של פופולריות בקרב המתכנתים הצעירים שגילו עניין במיקרו־מחשבים.
אחד המימושים הראשונים של השפה שהופיעו למכונות ה־8080 כמו האלטאיר היה Tiny BASIC, מימוש פשוט שנכתב במקור על ידי ד"ר לי־צ'ן ואנג, ושהוסב לאלטאיר על ידי דניס אליסון בעקבות בקשתו של בוב אלברכט (שמאוחר יותר הקים את Dr.
התכן של Tiny BASIC וקוד המקור המלא פורסמו ב־1976 בכתב עת זה.
חברות חדשות ניסו ללכת בעקבות ההצלחות של "Micro Instrumentation and Telemtry Systems", "IMSAI", "North Star" ואפל מחשבים, ובכך יצרו תעשיית מחשבים ביתיים; בינתיים בייסיק נהפכה לתוכנה מובנית בכמעט כל המחשבים הביתיים.
מרביתם שווקו עם מפרש בייסיק ב־ROM (זיכרון לקריאה בלבד) ובכך התגברו על בעיית הכוננים שהיו לא זמינים או יקרים מדי.
מהר מאוד היו מיליוני מחשבים שהריצו ניבים של בייסיק ברחבי העולם.
ה־BBC פרסם את BBC BASIC , שפותח עבורם על ידי חברת מחשבי Acorn וכללה מילות מפתח מבניות רבות נוספות וגישה ישירה, מקיפה וגמישה למערכת ההפעלה.
כמו כן היא כללה אסמבלר משולב.
BBC BASIC היה דיאלקט מאוד מוערך, ועבר הסבה ממחשב ה־BBC Micro המקורי ללמעלה מ־30 פלטפורמות אחרות.
בזמן זה שבו חל גידול בשימוש בבייסיק, התפרסמו מגזינים רבים כמו Creative Magazine שכללו בסיסי קוד מקור שלמים למשחקים, כלי־עזר ותוכניות אחרות.
הודות לפשטותה של בייסיק, היה זה קל להקליד את הקוד מהמגזין לתוך המחשב ולהריץ את התוכנה.
מגזינים שונים התפרסמו עם תוכניות למחשבים מסוימים, אך מספר תוכניות בייסיק היו אוניברסליות וניתן היה להשתמש בהם כקלט לכל מחשב שעשה שימוש בבייסיק.
בגרות - עידן המחשבים הביתיים
גרסאות בייסיק חדשות רבות נוצרו בתקופה הזאת.
מיקרוסופט מכרה מספר גרסאות של בייסיק עבור MS-DOS או PC-DOS כולל BASICA, GW-BASIC (גרסה תואמת BASICA שלא דרשה את ה־ROM של IBM), ו־QuickBASIC.
בורלנד, החברה שמכרה את טורבו־פסקל, הוציאה את Turbo BASIC 1.0 ב־1985 (גרסאות חדשות שלה עדיין משווקות על ידי הכותב המקורי תחת השם PowerBASIC).
שפות אלה הכניסו הרחבות רבות לבייסיק המקורי של המחשבים הביתיים, כמו טיפול משופר במחרוזות, תמיכה בגרפיקה, גישה למערכת הקבצים וטיפוסי נתונים נוספים.
חשובים עוד יותר היו האמצעים לתכנות מובנה, כולל מבני בקרה נוספים ושגרות שכללו משתנים מקומיים.
אולם, עד למחצית השנייה של שנות ה־80, מחשבים חדשים היו בעלי יכולת גבוהה בהרבה עם יותר משאבים שעמדו לרשותם.
באותו הזמן, מחשבים הפכו ממכשירים שהיוו תחביב, לכלים ששימשו בעיקר ליישומים שנכתבו על ידי אנשים אחרים, ותכנות נעשה פחות חשוב למרבית המשתמשים.
בייסיק התחילה להיות פחות חשובה, אף שמספר רב של גרסאות עדיין היו זמינות.