tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיסור חל על כל אדם טמא מעם ישראל, שלא יאכל בשר שראוי להקריבו על גבי המזבח, כגון קרבן או מנחה.
זמן האיסור הוא רק מעת שהבשר ניתן להקרבה או לאכילה בפועל, כגון שזרקו את הדם וכעת ניתן לאוכלו או להקריבו למזבח.
לכן, קרבן שיש לו מתירין, כגון שלמים שצריך לזרוק את הדם לפני שאפשר לאכול מהם, או עולה שצריך לזרוק את הדם כדי שיהיה מותר להקטירה על המזבח - האוכל מבשרם חייב כרת רק אם אכל לאחר תהליך זרקית הדם.
אם מדובר בדבר שאין לו מתירין, כגון קומץ או לבונה של מנחה, שהם בעצמן אלו שמוקטרים על המזבח ולא צריכים שיעשו פעולה אחרת כדי להתיר אותם - האיסור חל מעת שהניח את המנחה עם הקומץ והלבונה בכלי קודש, שמקדש את המונח בו.
נחלקו התנאים האם עונש כרת שנאמר על טמא שאוכל קודש, חל גם כאשר הטמא אוכל קרבן טמא: דעת חכמים שאף טמא שאכל קודש טמא - חייב כרת, ואילו רבי יוסי הגלילי סובר שהוא פטור.
בתלמוד התבאר שגם רבי יוסי הגלילי מודה במקרה שאם האדם נטמא בזמן שהקרבן היה עדיין טהור, שהוא עונש כרת אף אם אכל את הקורבן רק לאחר שהקרבן נטמא.
רק במקרה שהקרבן נטמא קודם לאדם, סבור רבי יוסי הגילילי שאין עונש כרת על פי הכלל 'אין איסור חל על איסור'.
הרמב"ם והסמ"ג פסקו כדעת חכמים, שבכל מקרה חל איסור כרת על טמא שאוכל קודש.
הרמב"ם למד מהכתוב "וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו" שעונש הכרת הוא דווקא למי שכל טומאתו עליו, ולכן 'טבול יום' - אדם שטבל ודינו להמתין על שתשקע השמש להיטהר לגמרי - אף שגם הוא אסור מהתורה לאכול קדשים, הוא אינו נענש בחיוב כרת.
הראב"ד לעומתו סובר שגם טבול יום חייב כרת אם אכל קודש.
איסור לקיחת כופר כתחליף לעונש הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות לפיה אין לקחת כופר מרוצח תמורת המתתו או מרוצח בשגגה תמורת הגלייתו.
ספר החינוך כתב בטעם המצווה שאם תהיה אפשרות לקחת כופר, הרי שהעשירים יוכלו להרוג ולשלם כופר והמצב יגיע לאנרכיה.
עוד טעם כתב הרמב"ם: נפשו של הנרצח אינה שייכת ליורשיו, ואין להם זכות לקחת בעבורה כופר.
נחלקו מוני המצוות בשאלה כמה מצוות נמנות בפסוקים אלו:
לדעת רס"ג, ר' שלמה אבן גבירול, ור' יצחק הברצלוני יש כאן איסור אחד של לקיחת כופר לנפש רוצח.
רס"ג הולך בהתאם לשיטתו בפירוש הפסוקים שבו הסביר שמדובר ברוצח במזיד שאסור לקבל שום חלופה למוות - לא ממון ולא גלות.
לדעת רמב"ם וספר החינוך יש כאן שתי מצוות - 1. איסור לקיחת כופר לרוצח במזיד.
2. איסור לקיחת כופר לרוצח בשגגה.
בה"ג לא מונה כאן שום מצווה.
מסביר בדעתו ר"י פערלא שהוא לא קורא את המילים "ולא תיקחו" כאיסור, אלא כשלילה או תיאור מצב, כלומר - הרוצח אינו נפטר מעונשו באמצעות ממון.
אפילו אם גואל הדם מוכן לפטור את הרוצח בעד הכופר, בית הדין אינו רשאי לפוטרו.
מצווה זו היא בין בגברים ובין בנשים.
מי שלקח כופר עבר על לאו ומוסיף ספר החינוך שעונשו גדול מאוד מכיוון שזו סיבה לרציחות עתידיות וחוסר זהירויות נוספות שיביאו לרצח בשגגה.
מצווה זו אינה נוהגת בימינו, משום שאין בתי דין שדנים בדיני נפשות.
וְהָאָרֶץ לֹא תִמָּכֵר לִצְמִתֻת היא מצוות לא תעשה שאוסרת על יהודי למכור שטחי אדמה בארץ ישראל במכירה מוחלטת לעולם.
האיסור הוא הן על המוכר והן על הקונה.
הרמב"ם, ספר החינוך והסמ"ג מנו מצווה זו במניין המצוות.
לפי רש"י האיסור הוא על הלוקח שאינו מחזיר את הקרקע בשנת היובל למוכר.
קק"ל, על בסיס מצווה זו, דאגה לכך שהארץ לא תימכר לצמיתות.
קק"ל רכשה קרקעות בארץ ישראל (במימון תרומות והלוואות שנאספו בעיקר מיהודי העולם), והחכירה את הקרקעות ליהודים בלבד ובתנאי שיהודים בלבד יעבדו את הקרקע, כאשר הקרקע עצמה נשארת קניין לעם היהודי.
'הסעיפים היהודיים' בתקנון קק"ל עוגנו בחוק יסוד: מקרקעי ישראל.
אסור למכור את אדמת ארץ ישראל שנתחלקה לשבטים לצמיתות.
האיסור נוהג רק בזמן שהיובל נוהג.
גדר המצווה ומי עובר על האיסור
נמכר השטח לצמיתות, לשיטת הרמב"ם המוכר והקונה עוברים על מצוות לא תעשה, ומעשיהם אינם מועילים, ולכן תחזור השדה לבעליה בשנת היובל.
לדעת הרמב"ן נלמד מכאן גם האיסור למכור או לתת שטחי אדמה מארץ ישראל לגוי:
הראי"ה קוק מבאר שלשיטה זו ההבחנה בין לא תחנם לבין "והארץ לא תימכר לצמיתות" היא שלא תחנם אוסר גם מכירה זמנית לגוי עובד עבודה זרה, ואילו "לא תימכר לצמיתות" אוסר מכירה קבועה לכל גוי, ואפילו לגר תושב.
לשיטת רש"י האיסור הוא על הלוקח כאשר הוא מעכב את השדה ואינו מחזירו בשנת היובל.
כמו במרבית מצוות לא תעשה, אין חילוק באיסור זה בין גברים לנשים.
בספר החינוך כתב שלדעת הרמב"ם, כאשר המוכר והקונה עשו מעשה במכירה עונשם הוא מלקות.
ואילו לדעת הרמב"ן אינו לוקה.
לעומת זאת המשנה למלך כתב שהרמב"ם לא מנה מצווה זו במניין המצוות שלוקים עליהם, וכן לפי הכלל שכל שמעשיו אינם מועילים אינו לוקה.
איסור החזרה למצרים הוא איסור הלכתי הקובע כי, לאחר יציאת מצרים אין ליהודים לשוב לדור במצרים עוד.
הרמב"ם קובע בספר המצוות כי המצווה היא לאו דאורייתא וכך משמע גם בחינוך.
בהקשר לדיני המלך אומרת התורה:
מתוך דברי הפסוק בנוגע להלכות המלך, למדנו על איסור נוסף (מלבד האיסור על רבוי סוסים), על החזרה מצרימה: "לֹא תֹסִפוּן לָשׁוּב בַּדֶּרֶךְ הַזֶּה עוֹד".
במכילתא מוזכרים שני פסוקים נוספים:
יהדות מצרים לאחר יציאת מצרים
אף שלכאורה האיסור מפורש, מוצאים אזכורים במקורות קדומים המעידים על קהילה יהודית במצרים, ונמנה להלן כמה מהן.
ידוע על קהילות שהתקיימו באזור אלפנטין שבמצרים, ומאוחר יותר באלכסנדריה, שם התיישבו יהודים רבים לאחר חורבן הבית הראשון.
הגמרא מזכירה את מקדש חוניו, שהיו בנו של שמעון הצדיק, שנבנה לשם ה' באלכסנדריה.
יוסיפון, שאף הוא מזכיר את עניין המקדש, כותב שהוא עמד למשך 343 שנה.
גם בתיאורים מאוחרים יותר אנו מוצאים קהילות ותלמידי חכמים במצרים.
אולי המפורסם שבהם הוא הרמב"ם, ויש שתרצו שייתכן שהרמב"ם היה מוכרח לעמוד שם מפני שהיה רופא למלך מצרים.
גם רב סעדיה גאון נולד במצרים, ומאוחר יותר היגר לבבל, שם חי את עיקר חייו.
הרדב"ז, היה הרב הראשי של מצרים למשך ארבעים שנה, עד שעלה לירושלים ובסוף ימיו עבר לצפת.
בגניזת קהיר קיימים מסמכים המעניקים לנו תמונת מצב של חיים יהודיים במצרים ברצף לאורך מאות רבות.
קהילות גדולות המשיכו להתקיים בה עד לשנת 1950 (תש"ט), אז גורשו כמעט כל היהודים, ומרביתם עלו למדינת ישראל.
מפרשים שונים דנו במגבלות על האיסור לשבת במצרים כדי ליישב את מנהג ישראל שגרו במצרים לאורך הדורות, על אף האיסור:
יש אומרים שאחרי שסנחריב בלבל את האומות, ואין המצרים במקוריים במקומם, הותר האישור לפי שסוברים שהאיסור הוא לדור עם האומה המצרית ולא על ארץ מצריים.
יש האומרים שהאיסור הוא לא לדורות אלא רק צווי לשעתו לפי שהיו אז שטופי זימה
יש אומרים שרק באותה דרך, כלומר מארץ ישראל למצרים אסור לחזור אבל משאר ארצות מותר.
יש אומרים שרק בזמן שישראל על אדמתם חל האיסור ולא בזמן הגלות שנדחים בכל קצוות הארץ, ולכן למצריים ולכל חוץ לארץ דין שווה.
יש אומרים שאם אין דעתו להשתקע שם אין בכך איסור.
ונראה שהאיסור תלוי במקום, היינו "ארץ מצרים".
מאידך, הפסוק בפרשת בשלח מדבר על העם המצרי- "אֲשֶׁר רְאִיתֶם אֶת מִצְרַיִם הַיּוֹם לֹא תֹסִפוּ לִרְאֹתָם עוֹד עַד עוֹלָם", ולכאורה הוא גדר נפרד, שיש איסור לשהות עם העם המצרי ואולי אפילו אינו
בארץ מצרים, ובפרט שהעניין בפסוק מתרחש בים-סוף ומדבר בלשון הווה (היום), אשר אינו במצרים.
מפשט הפסוקים יוצא שהם שני איסורים, עם גדרים נפרדים, אחד על העם המצרי ואחד על ארץ מצרים, ובכל אחד מהם לבדו עוברים באיסור.
ייתכן אף לפרש שהאיסור אינו חל אלא אם מתקיימים שני התנאים, ואם יחסר אחד מהם, כגון ארץ מצרים כשאין העם המצרי נמצא שם, או קבוצה מהעם המצרי שנמצאים במקום אחר אין בכך איסור.
וכך משמע מהמכילתא שמביאה בפשטות את שלושת הפסוקים "בג' מקומות הוזהרו ישראל" ונראה שהוא איסור אחד עם כמה גדרים.
כתב הרמב"ם (מלכים ה'): "מותר לחזור לארץ מצרים לסחורה ולפרקמטיא, ולכבוש ארצות אחרות, ואין אסור אלא להשתקע שם, ואין לוקין על לאו זה, שבעת הכניסה מותר הוא, ואם יחשב לישב ולהשתקע שם אין בו מעשה".
והקשה המנחת חינוך למה לא ילקה על לאו זה, אם בשעת הליכתו חשב להשתקע?
וצריך לומר, שאין האיסור תלוי במעשה ההליכה אלא במחשבת ההשתקעות, ולכן נחשב כלאו שאין בו מעשה.
מדברי הרמב"ם ייתכן ליישב השאלה הגדולה המתבקשת, איך ישב הרמב"ם עצמו במצרים?
ייתכן שבתחילה הלך לשם שלא על מנת להשתקע, אלא שהוצרך להישאר שם מסיבות שונות, וכל הזמן ששהה שם ברציפות, לא היה בדעתו להשתקע, וציפה לזמן שיוכל לצאת משם.
הרמב"ם מסיים את דברים בהלכות מלכים: "אבל מותר ללכת בה על צד הסחורה או לעבור לארץ אחרת.
ובביאור אמרו בירושלמי (סוף פרק חלק): לישיבה אי אתה חוזר, אבל אתה חוזר לסחורה ולפרקמטיא ולכבוש הארץ".
ההקשר התורני המוזכר לריבוי סוסים עבור מלך ישראל, קשה אף על הירושלמי.
לכאורה מדובר בהקשר עסקי, של רכישת סוסים עבור המלכות?
רש"י, בפירושו בספר דברים, מזכיר את רכישת הסוסים במצרים, אולם בפירושו למסכת סנהדרין כותב ש"הסוסים באים ממצרים לארץ ישראל, וצריך לשלוח שלוחים לקנות לו סוסים, ועוברים בלא תוסיפו לראותם עוד עד עולם".
אך כאמור, לפי הירושלמי, נראה שאין בכך כל איסור, כיון שהדבר נעשה לשם סחורה.
והיו לו [=לשלמה המלך] שם הסוחרים עומדים במצרים קונים הסוסים כולם ושולחים אל אדוניהם כרצונו".
בשו"ת חיים שאל מציע יישוב נוסף, לפיו אמנם מותר לרדת מצרימה לצורך עסקים, אך הדבר נכון רק בנוגע לעסקיו של האדם עצמו, שכן בהיותו טרוד בעסקיו לא יהא האדם נגרר אחר תועבות מצרים.
בניגוד לכך, כאשר אדם יורד למצרים עבור עסקי אחרים (ולא עסקי עצמו), אינו טרוד כל כך בעניין העסקים, והוא עשוי להימשך אחר תועבות הארץ.
בכך יש אפוא איסור על ירידה למצרים כדי להשיג סוסים עבור המלך.
כיון שירד למצרים לצורך עסקים (בהיתר), כתב הרדב"ז ששוב לא יהיה איסור מלא מן התורה על המשך השהייה במצרים, גם אם ישתקע שם.
הוא מוסיף שאמנם גם בכך יש איסור, אך לא הקפידו עליו מפאת הצורך להתפרנס, שלא היה אפשרי במקומות אחרים.
בתורה ישנו איסור על צאצאי עמונים ומואבים לבוא בקהל ה', כלומר להינשא לבת ישראל, אף אם התגיירו.
האיסור וטעמו הובאו ב: הנימוק לאיסור הוא בכך שעמים אלו סירבו להעניק אוכל ומים לבני ישראל כאשר היו בדרכם לארץ כנען , וכן משום ששכרו את בלעם בן בעור לקלל את בני ישראל .
הסבר נוסף נעוץ בכך שעמון ומואב נהגו בכפיות טובה: אברהם אבינו סיכן את חייו כדי להציל את לוט השבוי, ואילו צאצאי לוט אפילו לא קידמו בלחם ובמים את צאצאי אברהם.
האומנם לא קידמו המואבים את ישראל בלחם ובמים?
אמנם, ב נאמר שהמואבים מכרו לעם ישראל אוכל בכסף: .
ליישוב סתירה זו נדרשו רבים ממפרשי המקרא: לדעת רשב"ם, חזקוני ורלב"ג, המואבים שמכרו לחם ומים לבני ישראל היו תושבי העיר ער בלבד, כלומר מיעוט של העם המואבי, ושאר המואבים לא קידמו את ישראל בלחם ובמים.
לדעת רבי אברהם אבן עזרא ורבנו בחיי, המואבים לא מכרו לישראל אוכל ומים אלא רק אפשרו להם לעבור בתחומי ארצם.
לדעת רמב"ן, אכן הנימוק "על דבר אשר לא קדמו אתכם בלחם ובמים" מתייחס לעמונים בלבד, ואילו הנימוק לאיסור חיתון עם מואבים הוא "אשר שכר עליך את בלעם בן בעור".
נישואין עם עמון ומואב במקרא
במקרא ישנם כמה מקרים ידועים של נישואין עם עמונים ומואבים (בעיקר עם עמוניות ומואביות, אשר לפי חז"ל האיסור לא תקף לגביהן כדלקמן).
מחלון וכליון נשאו נשים מואביות, ערפה ורות, ולאחר בואה לבית לחם נשא בועז את רות.
חז"ל מסבירים שסירובו של הגואל לשאת את רות נבע מחשש מאיסור נישואים למואביות.
מנישואי בועז ורות יצאה שושלת דוד המלך.
גם בנו של דוד, שלמה, נשא נשים מעמים שונים, בהן מואביות ועמוניות, ואף בנו שמלך אחריו, רחבעם היה בנה של נעמה העמונית.
בספר עזרא מסופר כי בתקופת שיבת ציון היו רבים מושבים שנישאו בנישואי תערובת עם עמים שונים, בהם גם עם העמונים והמואבים.
עזרא מתאבל ונאבק בתופעה, וקורא לגירוש הנשים הנוכריות מעם ישראל.
מתואר כי לאחר הקריאה בספר התורה נחשפו שבי ציון לאיסור נשיאת עמונים ומואבים, ומבדלים את הבוכרים והזרים שהתערבו בעם ישראל.
על פי המתואר שם, הקרבה לעמונים הייתה נחלתם של האליטות, וייתכן שאף אלישיב בן יהויקים הכהן, שנאמר עליו כי היה "קרוב לטוביה", בא בקשרי חיתון עם עמונים.
על פי מסורת חז"ל, האיסור חל רק על צאצאי עמון ומואב ממין זכר, אולם לא על נקבות.
דין זה נלמד מדרשת פסוקים "עמוני – ולא עמונית; מואבי – ולא מואבית".
אמנם, הכלל ההלכתי קובע כי אין הבדל בין גברים לנשים לעניין מצוות לא תעשה, אך באיסור זה התורה עצמה נימקה את האיסור בכך שעמון ומואב לא קידמו את עם ישראל בלחם ובמים, והואיל והגברים הם אלו שאמורים לקדם בלחם ובמים ולא הנשים – האיסור חל רק עליהם
לפי חז"ל, דואג האדומי פקפק בכשרותו של דוד המלך להיות מלך ולבוא בקהל, מכיוון שהיה נינהּ של רות המואביה, עד שעמשא בן יתר הכריז: .
בדור שאחר חורבן בית המקדש השני התעוררה שאלת תקפות האיסור.
הדיון התעורר ביום מינוי רבי אלעזר בן עזריה בישיבה ("בו ביום"), שהתאפיין בכך שלא נותרה בו אף שאלה לא פתורה.
אחת מהשאלות שנשאלה בבית המדרש ביבנה באותו יום הייתה שאלתו של יהודה גר עמוני, האם הוא מותר לבוא בקהל.
רבן גמליאל סבר שהאיסור תקף ולכן יהודה גר עמוני אסור להינשא ליהודייה, ואילו רבי יהושע סבר שלאחר שסנחריב מלך אשור "בלבל האומות" כלומר הגלה את עמי האזור מארצותיהם במהלך מסעו בלבנט, אזי יושבי עמון ומואב אינם צאצאיהם הגנאלוגיים של עמון ומואב המקראיים, ולכן יהודה מותר לבוא בקהל.
דעתו של רבי יהושע התקבלה להלכה.
לכן, הגם שבאופן תאורטי האיסור עודנו תקף, באופן מעשי הוא לא חל, כי אי אפשר לזהות היום מי הם צאצאי עמון ומואב.
זהותו ההלכתית של גוי נקבעת על פי אביו.
לכן, עמוני או מואבי שנשא אשה נכרייה מעם אחר, צאצאיהם נחשבים עמונים, והזכרים אסורים להתחתן עם ישראליות, אך עמונית או מואבית שנשאו נכרי מעם אחר - צאצאיהם נחשבים לבני העם האחר ומותרים לישראלים לאחר גיור.
לאחר גיור, הייחוס נקבע על פי פגמי האם והאב יחד, ולכן גר עמוני או מואבי שנשא גיורת מצרית או אדומית (שעליהם חל איסור ביאה בקהל לשלושה דורות, בין על זכרים ובין על נקבות), בנם אסור לעולם כדין עמוני ומואבי ובתם אסורה לשלושה דורות כדין מצרי ואדומי.
בת ישראל שנישה לגר עמוני או מואבי חרף האיסור, נאסרת להינשא לכהן לאחר מות בעלה העמוני או המואבי אך
אם נולדת להם בת היא מותרת להינשא לישראלים ולכהנים, כדין בת עמון ומואב.
איסור פרסום הוא איסור המוטל על הציבור, ובפרט על אמצעי התקשורת, לפרסום מידע מסוים.
האיסור מתנגש בעקרונות של חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת, ולכן הוא חל רק על מידע שפרסומו עלול לפגוע באינטרסים של הציבור, כגון פגיעה בחקירה משטרתית או פגיעה בביטחון המדינה, או מידע שפרסומו עלול לפגוע באדם מסוים, כגון פגיעה בשמו הטוב או סיכון חייו.
איסור פרסום מיושם בשתי דרכים:
איסור כולל על פרסום מידע מסוג מסוים.
איסור מסוג זה נקבע בחקיקה או בתקנות שהותקנו מכוחה.
איסור על פרסום מידע הנוגע לפרשה מסוימת.
איסור כזה מוטל בצו איסור פרסום (בראשי תיבות צא"פ), שהוא צו המוצא על ידי הגורם שהוסמך לכך: בית המשפט, ובישראל גם על-ידי הצנזורה הצבאית.
המונח צו איסור פרסום מתייחס בדרך כלל רק לצו שהוציא בית משפט.
באחדים מחוקי מדינת ישראל נקבע איסור פרסום לנושאים מסוימים:
קובע איסור פרסום כללי בתחומים הבאים:
פרטים הנוגעים לדיון שהתנהל בבית משפט בדלתיים סגורות וכן תצלום שצולם בבית המשפט.
לבית המשפט נתונה סמכות להתיר פרסום פרטים אלה.
שם קטין שלא מלאו לו שמונה עשרה שנים והוא נאשם או עד במשפט פלילי, או מתלונן או ניזוק במשפט בשל עבירה לפי סעיפים 345 עד 358, סעיף 360 וסעיפים 208 עד 214 לחוק העונשין, תשל"ז-1977, תמונתו, מענו או פרטים אחרים העשויים להביא לזיהויו של הקטין.
בינואר 2012 נקבע בתיקון לחוק בתי המשפט, כי לא יתפרסם שמו של חשוד שטרם הוגש נגדו כתב אישום, במשך 48 שעות מתחילת מועד החקירה.
קובע מאסר שנה אחת על אלה:
סעיפים אחדים בחוק העונשין עוסקים באיסור פרסום:
: "המפרסם דבר מתוך מטרה להסית לגזענות, דינו – מאסר חמש שנים".
: "המוסר מידע או המפרסם פרסום על מתן שירות של מעשה זנות, כשנותן השירות הוא קטין, דינו – מאסר חמש שנים".
המפרסם פרסום בדבר מתן שירותי זנות, כשנותן השירות אינו קטין, דינו - מאסר שלוש שנים או קנס כאמור , ואם נעברה העבירה על ידי תאגיד - כפל הקנס האמור".
: המפרסם ברבים שמו של אדם או של כל דבר שיש בו כדי לזהות אדם כמי שנפגע בעבירת מין, דינו – מאסר שנה (אלא אם אדם זה נתן בפני בית משפט את הסכמתו לפרסום זה).
לחוק חקירת סיבות מוות, תשי"ח-1958 קובע: "רשאי השופט החוקר לאסור כל פרסום של הליך בחקירת סיבת מוות, שהתנהלה בפומבי, ורשאי הוא להתיר פרסום בדבר חקירה בסיבת מוות שהתנהלה בדלתיים סגורות; המפרסם דבר על חקירה בסיבת מוות בניגוד לאיסור או בלי היתר לפי סעיף זה, דינו – מאסר שישה חדשים".
לחוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), התשס"ב-2002 קובע: "המפרסם תיעוד חזותי או קולי של חקירה, כולו או חלקו, בלא רשות בית משפט, דינו – מאסר שנה".
לחוק שירות נתוני אשראי, התשס"ב-2002 קובע: "לא יפרסם אדם נתוני אשראי שהתקבלו מבעל רישיון שירות נתוני אשראי לפי חוק זה".
צו ההגנה (שעת חירום) (הגשת ספרים לביקורת מוקדמת ואיסור פרסום), תשל"ב-1972 אוסר פרסומו של ספר הנוגע לביטחון המדינה, כל עוד לא הוגש לצנזור, או שהוגש לו ועדיין לא נתקבלו הוראותיו, או שנתקבלו הוראותיו ולא קוימו.
חוק הגנת הפרטיות קובע כי פרסום במזיד של מידע שהושג בדרך של פגיעה בפרטיות ופרסום במזיד של עניין הנוגע לצנעת חייו האישיים של אדם, או למצב בריאותו, או להתנהגותו ברשות היחיד עונשם מאסר חמש שנים (וכן הם בגדר עוולה אזרחית).
לחוק שירות הביטחון הכללי קובע: "כללים, הוראות השירות, נוהלי השירות וזהות עובדי השירות והפועלים מטעמו, בעבר או בהווה, וכן פרטים אחרים בנוגע לשירות שייקבעו בתקנות, הם חסויים וגילוים או פרסומם אסור".
ראש הממשלה רשאי להתיר פרסום מידע האסור לפרסום לפי סעיף זה, והוא האציל סמכותו זו לצנזורה הצבאית.
קובעת שהצנזור רשאי לאסור פרסום, אם לדעתו הדבר יפגע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
בית המשפט מוציא צו איסור פרסום, בהתאם לבקשה המוגשת לו, בפרשה מסוימת.
בעת הוצאת הצו שוקל בית המשפט את נימוקיהם של מבקשי הצו אל מול העקרונות של חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת.
לעיתים הצו הוא גורף, ואוסר פרסום כל פרט הנוגע לפרשה (כולל, לעיתים, עצם קיומו של הצו), ולעיתים הוא מפרט את המותר בפרסום ואת האסור בפרסום.
עם הוצאתו נשלח הצו למערכות כלי התקשורת העיקריים.
מסמיך את בית המשפט להוציא צו איסור פרסום על:
דיוני בית המשפט, במידה שהוא רואה צורך בכך לשם הגנה על ביטחונו של בעל דין, עד או אדם אחר ששמו הוזכר בדיון או לשם מניעת פגיעה חמורה בפרטיות של אחד מהם או לשם מניעת פגיעה בפרטיותו של אדם עם מוגבלות שכלית או של אדם עם מוגבלות נפשית.
שמו של חשוד שטרם הוגש נגדו כתב אישום, או פרט אחר מפרטי החקירה, אם הדבר עלול לפגוע בחקירה שעל פי דין.
שמו של חשוד שטרם הוגש נגדו כתב אישום או פרט אחר מפרטי החקירה, אם ראה כי הדבר עלול לגרום לחשוד נזק חמור ובית המשפט סבר כי יש להעדיף את מניעת הנזק על פני העניין הציבורי שבפרסום.
חרף הקושי באכיפה יעילה של איסור הפרסום, האיסור נאכף במקומות שבהם ניתן לאכוף אותו.
אמצעי התקשורת הגדולים מצייתים במידה רבה לאיסורים שנקבעו בחוק, וכאשר מדובר בצו איסור פרסום שהוציא בית משפט, הם נלחמים בו בדרך הפתוחה בפניהם - פנייה לבית המשפט על מנת שיתיר את הפרסום.
ערעורים על איסורי פרסום שהטילה הצנזורה הצבאית מגיעים רק לעיתים רחוקות לבתי המשפט, והם נידונים במגעים ישירים בין מערכות כלי התקשורת לצנזורה או מול ועדת ערעורים מיוחדת המכונה "ועדת השלושה".
בנסיבות אלה מתקיימים בבתי משפט בישראל פעמים רבות דיונים בבקשות להתרת פרסום.
בדיון מסוג זה, שעסק בבקשה לביטול צו איסור פרסום על זהותן של שתי חשודות במתן טובות הנאה בפרשת מינויי שופטים תמורת שוחד, קבע השופט יצחק עמית: "מצאתי להבחין בין שתי המשיבות, ולקבל את הבקשה ככל שהיא נוגעת למשיבה 1, בשל מעמדה הציבורי כשופטת מכהנת.
לא כך לגבי המשיבה 2, שהיא אדם פרטי לכל דבר ועניין, כך שמול הנזק החמור שבפרסום לא עומד עניין ציבורי בפרסום זהותה."
קושי באכיפה יעילה של האיסור
במקרים רבים דולף המידע כלפיו הוצא איסור הפרסום לרשת האינטרנט למרות איסור הפרסום, או שהמידע מתפרסם בהרחבה עוד טרם הטלת איסור הפרסום.
דבר נוסף המקשה על אכיפת הצווים באינטרנט הוא שהצו מחייב רק את מי שלו נמסר כדין.
כך נוצר מצב בו האתרים הגדולים שמקבלים את צווי איסור הפרסום לא יכולים לפרסם את המידע, אך צו איסור הפרסום אינו תקף על אתרים קטנים או אנשים פרטיים.
פרסום הצו ברבים משמעו למעשה הוא פרסום המידע שהצו ניסה למנוע את פרסומו מלכתחילה, ולכן אינו ישים.
קושי מסוג אחר נובע מהגלובליזציה של המידע.
איסור פרסום תקף רק במדינה שבה הוטל (ולעיתים גם מחוצה לה, על אזרחיה של אותה מדינה).
הקלות שבה ניתן לגשת למידע ממדינה למדינה באמצעות רשת האינטרנט מאפשרת את פרסום המידע מחוצה לה, על ידי אמצעי תקשורת שאיסור הפרסום אינו מחייב אותם, הנצפה על ידי אזרחי המדינה בה חל איסור הפרסום.
למדינה שבה הוטל איסור הפרסום אין דרך להטיל סנקציות מכוח חוק על המפרסם, וסנקציות אחרות, כגון הגבלת פעילותו של אותו אמצעי תקשורת במדינה, בעייתיות ביותר.
בישראל הפרו צוי איסור פרסום, בין היתר, הבלוגרים משה הלוי ועומרי חיון, וכן אתר רוטר.נט.
בעת חקירתה של הדוגמנית בר רפאלי ברשות המיסים נאסר תחילה פרסום שמה, אך אתרי חדשות פעלו בדרכים שונות לעקוף את האיסור: אתר החדשות הכלכליות "ביזפורטל" כלל בידיעה על החקירה אקרוסטיכון של שמה, ובאתרים אחרים צוין שמה בתגיות המלוות את הידיעה.
חברי הכנסת נהנים מחסינות פרלמנטרית ביחס לדברים שהם אומרים במסגרת תפקידם.
פעמים אחדות ניצלו חברי כנסת חסינות זו לשם פרסום מידע שלגביו הוצא צו איסור פרסום:
בשנת 2010 הוצא צו איסור פרסום על זהותו של האסיר בן זיגייר, על עצם כליאתו, על החשדות בגינם הוא כלוא וכן על כל פרט אחר הקשור בפרשה, לרבות עצם קיומו של צו איסור הפרסום עצמו.
צו זה הוצא לבקשת פרקליטות המדינה ולא הוגבל בזמן.
בעקבות דיווחים בתקשורת האוסטרלית, ובמהלך דיון שגרתי במליאת הכנסת שהתקיים ביום חשיפת הפרשה, הפנו חברי הכנסת דב חנין, זהבה גלאון ואחמד טיבי שאילתות לשר המשפטים יעקב נאמן הקשורות לפרשה, ובכך היו לגורמים הישראלים הרשמיים הראשונים להתייחס אליה, על אף צו איסור הפרסום ותחת חסינותם הפרלמנטרית.
השאילתות נשאלו בזמן דיון ששודר בערוץ הכנסת וחשפו בפעם הראשונה את הפרשה בתקשורת הישראלית.
הפרוטוקולים ותמלילי השאלות של חברי הכנסת פורסמו לאחר מכן באתר הכנסת, על אף בקשות של גורמי ביטחון מיו"ר הכנסת הזמני בנימין בן אליעזר להטיל עליהם חיסיון, ובכך התאפשר לכלי התקשורת באותו היום לצטט את שאלותיהם של חברי הכנסת.
בנובמבר 2019 הציג שר המשפטים, אמיר אוחנה, בעת שדיבר במליאת הכנסת, מידע שלגביו הוצא צו איסור פרסום בעניין חקירתו של עד המדינה ניר חפץ.
בתגובה לביקורת על צעד זה נמסר מטעם השר אוחנה כי "השר חזר אך ורק על דברים שפורסמו כבר, ולא חידש דבר".
חפץ תבע לדין את אוחנה על דבריו אלה, ותביעתו נדחתה בנימוק שדברי השר חוסים תחת חסינות, אך השופטת מתחה ביקורת על אוחנה על שהפר צו איסור פרסום.
היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, הבהיר כי: "תכנון מראש של התבטאות המהווה עבירה, לא חוסה תחת החסינות, וניתן כעיקרון להעמיד חבר כנסת לדין בגינה, כמו כל אדם אחר.
בכלל זה, פרסום מתוכנן של עניינים סודיים שפרסומם מהווה עבירה, בין במליאת הכנסת ובוועדות ובין בתקשורת או בכל מסגרת אחרת, אינו חוסה תחת החסינות וחבר הכנסת עלול להיחקר ולעמוד לדין בגינו.".
בינואר 2025 זומנה ח"כ טלי גוטליב לחקירה במשטרה בשל חשיפת שמו של עובד שב"כ, אך נמנעה מלהתייצב בטענה כי חוק החסינות מתיר לה לפרסם.
איסור ערלה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לאכול ואף ליהנות מפירות עצי הפרי בשלוש השנים הראשונות לנטיעתם.
איסורים אלה חלים על פירות העץ בלבד, ולא על עץ סרק או על עץ פרי שניטע לשימוש בענפיו ולא בפירותיו.
רש"י מפרש שכל לשון ערלה הוא אטום.
וזה הכוונה ששלש שנים יהיה לכם ערלים - אטום ומכוסה ומובדל מלאכלו.
המלבי"ם פירש שכל דבר שהוא מיותר ומסתיר תחתיו דבר, נקרא בשם ערלה.
כאמור, איסור תורה חל על הפירות הגדלים בשלוש השנים הראשונות של העץ.
אולם, שלוש השנים הללו נמנות לפי שנות העולם ולא שנות הפרי - כלומר כאשר אדם שותל עץ ומגיע ראש השנה, הרי שמונים כבר שנה אחת ובראש השנה הבא ימנו שנתיים וכן הלאה.
ובלבד שלפני ראש השנה עברו לפחות שבועיים לקליטת הנטיעה בקרקע ועוד 30 יום נוספים.
היום האחרון בשנה שבו אפשר לנטוע עץ כך שהתקופה הקצרה עד ראש השנה תחשב שנה שלמה הוא ט"ו באב, והשותל ביום זה יוכל להסתפק במניין של שנתיים ו44 יום בלבד.
עם זאת, על פי ההלכה כל הפירות החונטים עד ט"ו בשבט נחשבים כשייכים לשנה שעברה, ולכן הפירות מפסיקים להיות אסורים מדין ערלה רק בט"ו בשבט שאחרי השנה השלישית.
מנין השנים מתחיל מהנטיעה בקרקע של יחור או גרעין או אפילו עץ שלם.
כך שעץ זקן אם יעקר וישוב וינטע, הפירות החדשים שיגדלו, יהיו ערלה.
ערלה היא מהמצוות התלויות בארץ, שבדרך כלל חלות רק בארץ ישראל.
המשנה במסכת קידושין קובעת כי בניגוד לשאר מצוות אלו, הערלה נוהגת גם בחוץ לארץ.
במשנה בערלה מבואר כי דין זה הוא הלכה למשה מסיני (לפי פירוש ר' יוחנן בתלמודים), וכן מובא בספרא.
בתוספתא מובאת שיטה אחרת, לפיה אין איסור ערלה בחוצה לארץ כלל - ואף ערלה ודאית מותרת הן באכילה והן בהנאה.
דעה זו מובאת בשם רבי אליעזר בן הורקנוס, זאת בניגוד למשנה בקידושין בה משתמע שר' אליעזר מסכים לכך שערלה נוהגת בחו"ל.
לשיטה זו יש הד גם בתלמוד הבבלי
המשנה בערלה מבארת שספק ערלה בחוצה לארץ מותר, ובתלמודים מבואר שכך ניתנה ההלכה למשה מסיני.
לפי הזוהר, בחג העצרת נידונין בני ישראל אם שמרו איסור ערלה כפי שורת הדין וכפי המובא בספר הזוהר, קיים ממונה שמימי בשם "גזר דינא" לפרוע ממרפי שמירת האיסור כפי הדרוש.
איסור ערלה נוהג רק בעץ ולא בירק כמו שכתוב "ונטעתם כל עץ מאכל וערלתם ערלתו את פריו", ומכאן למדנו שאינו נוהג בירק.
נתנו הגדרות שונות על מנת להגדיר את ההבדל בין ירק לאילן, כיום מקובל להגדיר שאילן הוא צמח רב שנתי וירק הוא חד שנתי.
בין היתר דנו פוסקים רבים בשאלה האם יש דין ערלה בחציל ובבננה, ונקטו בדרך כלל שאין בהם משום ערלה.
לעומת זאת לגבי פטל, פפאיה, פסיפלורה ועוד, דינם נותר שנוי במחלוקת.
מהפסוק "ונטעתם כל עץ מאכל" נלמד שדווקא עץ מאכל חייב בערלה אך אין חיוב ערלה בעצי סרק.
כמו כן אין איסור ערלה בעצים, אף אם הם עצי מאכל, אם נשתלו שלא לשם אכילה אלא למטרות אחרות, כגון: גידור שדות או שימוש בענפיהם.
לפי פסק השולחן ערוך הדבר תקף רק אם מצורת הנטיעה או הגידול ניכר שמטרת הנטיעה לא הייתה אכילת הפירות.
מהפסוק "וערלתם ערלתו את פריו" למדנו שאיסור ערלה חל רק על הפירות של עצי מאכל, ולא על חלקים אחרים מהעץ אף אם הם ראויים לאכילה (כגון עלי גפנים).
עם זאת קליפות וחלקים אחרים הטפלים לפרי אסורים אף הם.
הפירות שצמחו בשלוש השנים הללו אסורים לחלוטין ונאסר ליהנות מהם ומצוה לקוברם או לשורפם, ויש שנהגו להסיר הפרחים מהעץ קודם שיעשו פרי כדי להימנע מאיסור ערלה.
על הפירות שצמחו בשנה הרביעית חל דין נטע רבעי.
מכיוון שאיסור ערלה הוא איסור הנאה, אסור לעשות קומפוסט (זבל אורגני) מפירות ערלה.
בדומה לתוצרת של כלאי הכרם, מדאורייתא, דין פירות ערלה שנתערבו בפירות מותרים (תערובת מסוג 'יבש ביבש') שווה לדין שאר מאכלים אסורים, ובטלים ברוב.
וכך במקרה שנתערבו פירות ערלה בתבשיל, או מיץ פירות ערלה במשקה של היתר (תערובת מסוג 'לח בלח') - התערובת מותרת, אלא אם כן האיסור נתן טעם בהיתר.
אך חז"ל החמירו בתערובת של איסור ערלה, וקבעו שהתערובת מותרת רק אם יש יחס של 1:200 לטובת ההיתר.
לדעת הרמב"ם ובעלי התוספות, רק בתערובת מסוג מין במינו, חלה חומרה זו, אבל לא בתערובת מסוג מין בשאינו מינו.
אך לדעת רש"י, נצרך יחס של 1:200, בכל מצב בו הערלה עוד מעורבת עם ההיתר, בין בתערובת מין במינו ובין בתערובת מין בשאינו מינו.
הסיבה שהחמירו חכמים בערלה ובכלאי הכרם שלא יתבטלו בפחות מיחס של 1:200, היא איסור ההנאה שלהן, אף שלא החמירו כך לגבי איסורי הנאה אחרים, כגון בשר בחלב.
מכיוון שערלה אסורה בהנאה, אוסרת היא את כל תערובתה בהנאה, ולא באכילה בלבד.
אך פרטי הדין תלויים במחלוקת ראשונים הנוגעת לתערובות איסורי הנאה באופן כללי: לדעת הראב"ד והרשב"א, בתערובת מסוג 'יבש ביבש' אף שערלה אוסרת תערובתה באכילה כל עוד אין יחס של 1:200 לטובת ההיתר, אין היא אוסרת את הכל בהנאה אלא אם כן מדובר בדבר חשוב, כגון 'דבר שבמניין'.
לעומת דעה זו, כתב הר"ן שבכל מקום שערלה אוסרת תערובתה באכילה, אוסרת היא אותה גם בהנאה.
מצוות ערלה היא מהמצוות שנקראות חוקים, כלומר מצוות שנתנו מלמעלה ללא הסבר, כגון פרה אדומה (בניגוד לעדות ומשפטים), אך עם זאת ישנם ניסיונות להסבירם.
הרמב"ם במורה הנבוכים מבאר שמטרת איסור ערלה הוא להוציא מדעת עובדי עבודה זרה שהיו נוהגים פולחנים שונים בפירות האילנות בשלש השנים הראשונות לגידולם.
הרמב"ן על התורה מביא שני טעמים לאיסור.
הטעם הראשון הוא שראוי שנכבד את ה' מראשית תבואת הפירות, אך בשלש השנים הראשונות הפירות דלים ואינם ראויים לכבד בהם את ה'.
לכן ממתינים שלש שנים, בשנה הרביעית הפירות הם נטע רבעי והם מובאים לפני ה', ורק מהשנה החמישית והלאה הפירות נתונים להנאת האדם.
הטעם השני הוא שבשנים הראשונות הפירות מזיקים לבריאות.
בעל התניא מסביר את איסור ערלה על פי הקבלה שהיא משלוש הקליפות הטמאות לגמרי שאין להם עלייה לקדושה לעולם.
בתורת הגימטריא של רבי יעקב אבוחצירא, האיסור של ערלה שייכת לחלקו של הנחש הקדמוני.
המקובל רבי יוסף ג'יקטיליה האריך בספרו שערי אורה לתת טעם קבלי לאיסור אכילת פרי ערלה וקושרו לעניין חטא עץ הדעת; .
הרב סורוצקין מבסס קישור זה (בין עורלה לחטא האדם הראשון) על מדרש חז"ל ויקרא רבה כה ב "דרש רבי יהודה בן פזי: מי יגלה עפר מעיניך, אדם הראשון, שלא יכולת לעמוד על צוויך שעה אחת, והרי בניך ממתינין לערלה ג' שנים!
א"ר הונא: כד שמע בר קפרא כך, אמר יפה דרש ר' יהודה בן אחותי, הה"ד "וכי תבאו אל הארץ ונטעתם כל עץ מאכל"."
איסור עשיית פסל ביהדות כולל שתי מצוות לא תעשה מהתורה: איסור עשייה או קניה של פסל עבור עצמו, ואיסור עשיית פסל בידיו, אפילו עבור אחרים.
האיסור הראשון הוא הדיבר השני בעשרת הדיברות.
מטרת איסורים אלו להרחיק את האדם מעבודת אלילים.
מלבד איסורים אלו, מצווה התורה גם שלא להשתחוות לפסלים ולא להרשות את קיומם בארץ ישראל.
עם זאת, במשנה קיימת הבחנה בין עשיית פסלים ובין החזקתם, כאשר יש המאשרים להחחזיק בפסלים שאינם קשורים לעבודה זרה, ואפילו תמונות של גרמי השמים לצרכים לימודיים, כל עוד לא מדובר בפסל תל ממדי שלם של דמות אדם.
המצווה הראשונה נלמדת מהפסוק בספר שמות: .
איסור זה מופיע מיד לאחר האיסור הראשון במקרא על עבודה זרה בכללותה.
חכמים הבינו איסור זה כאיסור עשייה של פסל עבור עצמו, ואפילו כשהעשייה נעשית על ידי אדם אחר.
לאחר איסור עשיית פסל, מופיע איסור השתחוויה לעבודה זרה ואיסור השתתפות במנהגי עבודה זרה.
המצווה השנייה נלמדת מהפסוק בספר ויקרא: .
חכמים הסבירו שאיסור זה כולל עשיית פסל בידיו, ואפילו עבור אחרים.
העבירה נעשית עוד במהלך בניית הפסל, אף-על-פי שהוא עדיין אינו פסל של עבודה זרה.
מכיוון שכך, הראשונים סוברים שעל כל פעולה של בניית הפסל אדם צריך לקבל עונש מלקות בנפרד.
לפי הרמב"ם הטור והשולחן ערוך, אסור לאדם לבנות פסל, הן לעצמו והן לאחרים.
מחלוקת נוספת היא, האם יש ללמוד מפסוק זה רק איסור עשיית פסל או גם איסור קניית פסל.
לצד האיסור על עשיית פסל, הדיבר השני אוסר גם "וְכָל תְּמוּנָה".
חז"ל הבחינו בין צורה תלת־ממדית, היינו פסל, ובין צורה דו־ממדית, היינו ציור.
לפי חלק מהפרשנים, תמונה אסורה היא תבליט, ואילו ציור דו-ממדי מותר, ויש בין הראשונים שקבעו שרק ציורים שנועדו לעבודה זרה אסורים.
ואכן, בכ-120 בתי כנסת מהמאות הראשונות לספירה, כגון זה שבבית אלפא, זה שבנערן, זה שבציפורי ואחרים, התגלו פסיפסים המכילים ציורים של בעלי חיים, בני אדם, גלגל המזלות ודמויות של אלים יווניים כגון דיוניסוס והליוס, לצד סמלים יהודיים כגון שופר, לולב ומנורת שבעת הקנים, ולעיתים לצד שמותיהם של שלושת האבות.
על פי התלמוד הירושלמי, חכמים התפשרו עם התופעה של ציורים ופסיפסים, ולא התנגדו אלא לציורים של השמש, הירח ו"צורת הדרקון".
על פי המקרא, הוצבו בתקופות שונות מספר פסלים בבית המקדש הראשון.
בתיאור המקראי של מקדש שלמה נכתב כי בקודש הקודשים של המקדש הוצבו שני כרובים, פסלי זהב גדולים של מלאכים או של יצורים מכונפים, שתמונתם הייתה מפותחת על דלתות ההיכל ועל קירות המקדש.
לפי המתואר בספר שמות, פסלי כרובים ניצבו גם על מכסה הזהב של ארון הקודש, ותמונתם הייתה רקומה על הפרוכת.
בספר מלכים ב' מסופר כי המלך חזקיהו, במסגרת הרפורמה הדתית שלו, הרס את פסל נחש הנחושת שהכין משה רבנו במדבר, ואשר בני ישראל המשיכו לסגוד לו במשך דורות רבים.
בנו של חזקיהו, המלך מנשה, הכניס את פסל האשרה לבית המקדש ובנה בחצרותיו מזבחות של עבודה זרה.
בהמשך מסופר כי נכדו של מנשה, המלך יאשיהו, הוציא את הפסל וניתץ את המזבחות במסגרת הרפורמה הדתית שלו.
איסור ריבית בדת הוא איסור הקיים בדתות שונות על מתן או קבלת תמורה על הלוואה, במקרים מסוימים או באופן גורף.
ביהדות זהו איסור הלכתי מדאורייתא, למעט באופן שהלווה או המלווה אינם יהודים, או במקרה של היתר עסקה, שהופך, לפי המצדדים בשימוש בו, את הריבית לרווח.
בנצרות נאסרה הלוואה בריבית כל עוד המלווה הוא נוצרי והעוסקים בעסקאות שכאלו נחשבים לפחותי-עם ולקיחת הריבית נחשבה כשפלות מוסרית, דבר שגרם למלכים נוצריים באירופה של ימי הביניים לחייב יהודים לגבות ריבית, דבר שהיה בעוכרם של היהודים והאיץ אם לא גרם, לא אחת, לפוגרומים.
בדת האסלאם נאסרה הריבית בצורה גורפת וישנן מדינות אסלאמיות אשר הרשויות המחוקקות בהן פועלת ליישם בנקאות אסלאמית שכמעט אין בה ריבית או שבשאיפה לא תהיה בה ריבית כלל.
איסור ריבית על פי ההלכה היהודית מתייחס הן לקבלת ריבית והן לנתינתה, בין יהודים.
ריבית נקראת בתורה "נֶשֶׁך" או "מרבית", והתורה מזהירה מפניה בכמה מקומות:
הלוואה בריבית אסורה על פי היהדות גם למלווה וגם ללווה.
המלווה עובר על שישה לאווים; חמישה המוזכרים כאן וכן על איסור "וְלִפְנֵי עִוֵּר, לֹא תִתֵּן מִכְשֹׁל".
הלווה עובר על שני לאווים בלבד: א).
הערב, העדים והסופר שכותב את שטר ההלוואה עוברים על "לֹא תְשִׂימוּן עָלָיו נֶשֶׁךְ".
הסרסור וכל מי שמסייע בכל צורה שהיא ללווה או למלווה עוברים על "וְלִפְנֵי עִוֵּר, לֹא תִתֵּן מִכְשֹׁל".
לנכרי אין איסור ריבית על פי התורה, ומותר ליהודי להלוות בריבית לנכרי.
יש סוברים שקיימת מצווה להלוות לנכרים בריבית.
בארצות הנצרות והאסלאם מקצוע ההלוואה בריבית זוהה עם היהודים, בשל האיסור הגורף של דתות אלו על עיסוק במקצוע זה.
הזיהוי של היהודים עם ההלוואה בריבית הוליד סטריאוטיפ אנטישמי של היהודים כחמדנים וקמצנים.
כך למשל המחזה 'הסוחר מוונציה' של שייקספיר עוסק ביחסים עסקיים בין סוחר איטלקי לבין יהודי המתפרנס מהלוואה בריבית בשם שיילוק.
היהודי מוצג במחזה כקמצן ותככן הדורש את ליטרת הבשר של הסוחר אם יאחר בתשלום חובו.
היתר עסקה הוא קונסטרוקציה הלכתית המאפשרת מתן הלוואה בריבית במסגרת ההלכה היהודית במקרים של הלוואה בעלת אופי עסקי.
ההיתר מתייחס לריבית כהסכם חלוקת רווחים של שותפים.
לפי פוסקים רבים, אסור להשתמש בהיתר זה למטרות צרכניות.
הריבית נקראת בערבית ריבא (ربا), ואסורה על פי חוקי דת האסלאם.
קיימות דעות שונות ביחס לפרשנות הדתית של איסור ה"ריבא".
הפרשנות המקובלת בבנקאות האסלאמית המודרנית היא שכל סוג של ריבית נחשב כריבא.
הגישה הפשטנית היא שרק כאשר ערך החזר ההלוואה עודף על ערך ההלוואה, הדבר נחשב לריבא.
כאשר החלו לייצר מטבעות ממתכות זולות, המשפטנים המוסלמים סברו שהחזר חוב בסכום גבוה מההלוואה לא נחשב לריבא, משום שהם התמקדו בערך האמיתי של הכסף (הנקבע על ידי המשקל בלבד), ולא בערכו המספרי.
לדוגמה: אפשר היה לשלם תמורת הלוואה של 1000 דינר - 1050 דינר, באם משקלם המצטבר זהה (מטבעות שונים מאותה תוצרת לא היו במשקל זהה).
עם זאת, שערי הריבית המודרניים (שעוסקים בערך המספרי בלבד ולא במשקל) אסורים לפי כל הדעות באסלאם.
בשנת 1983, לאחר המהפכה האיראנית, חוקק באיראן חוק בנקאות ללא ריבית (בפרסית: ﻗﺎﻧﻮﻥ ﻋﻤﻠﻴﺎﺕ ﺑﺎﻧﮑﻲ ﺑﺪﻭﻥ ﺭﺑﺎ (ﺑﻬﺮﻩ)), שבהתאם לחוקי השריעה אוסר על הבנקים באיראן לגבות ריבית, אבל מתיר להם לשלם ריבית על פיקדונות.
הנצרות למדה מן התנ"ך כי איסור לקיחת ריבית הוא איסור כוללני ללא אפשרות להיתר עסקה, וחל על כל הלוואה, כולל הלוואות מסחריות.
אשר על כן, לקיחת ריבית נחשבה כשפלות מוסרית.
בספרו של דנטה הקומדיה האלוהית, החוטאים בהלוואה בריבית מוצאים את עצמם במעגל השביעי בגיהנום ונמצאים במדבר חול רותח שעליו יורד גשם של אש.
על פי הנצרות, התנ"ך אוסר את הריבית רק על המלווה ולא על הלווה.
על פי דת ההינדואיזם אסורה לקיחת ריבית בכל אופן.
איסור ספיחין הוא תקנת חכמים האוסרת לאכול ירקות חד שנתיים משנת השמיטה.
לדעת הרמב"ם זו גזירה, וטעמה הוא שמא יזרעו בשמיטה.
הספיחין הם גידולים שצמחו מעצמם.
זאת בשל זרעים הנופלים בשעת הקצירה, ונזרעים בקרקע מעצמם ללא כוונת מכוון.
בשנה שאחרי כן, הם עולים מאליהם, ומסתפחים לתבואת השנה החדשה.
את המונח ספיחין הגדיר פרשן המשנה ר' עובדיה מברטנורא:
לדעת ר' יונה אבן ג'נאח - שפח בערבית לשפוך, מה שנשפך ונושר בשעת הקציר.
לדעת ר' אברהם אבן עזרא - הגדילה הנוספת מעבר לגדילה הרגילה.
לדעת הרמב"ן - (בדומה לדעת ר' אברהם אבן עזרא) מלשון תוספת מה שנוסף על הקציר של הקיץ כמו 'ונספחו על בית יעקב' (נאמר על הגרים), כלומר יבול נוסף מעבר לקציר הרגיל והמתוכנן.
ישנה מחלוקת בין רבי עקיבא לחכמים לגבי שורש איסור ספיחין.
רבי עקיבא סובר שאיסור זה נובע מן התורה שנאמר: "את ספיח קצירך לא תקצור" ועל כן תוקפו - מדאורייתא, ואילו חכמים לומדים זאת רק כאסמכתא בעלמא ולכן זוהי גזירת חכמים כאשר לפי דין תורה מותר לאכול את הספיחין, והם קדושים בקדושת שביעית שנאמר "והייתה שבת הארץ לכם לאכלה" ().
איסור ספיחין נגזר ביחס לתבואה, ירקות או פרחים המיועדים לריח.
האיסור המתייחס לגידולים שגדלו בשנת השמיטה, גם אם לא זרעו אותם בשמיטה, חל רק במקרים הבאים:
השדה שבו גדלו הספיחין הוא שדה שבו רגילים לזרוע, ולא שדה שבו לא רגילים לזרוע.
האיסור חל על גידולי שביעית, אך לא על צמחים שגדלו כבר בשנה השישית.
מה נחשב גידול של שנה שישית:
הדבר נמדד על פי מצבו של הצמח בראש השנה של שנת השמיטה.
יש טוענים שמספיקה תחילת גידולו של הצמח.
יש טוענים שמספיקה השרשה שלו.
יש אומרים שהצמח צריך להגיע לחיוב מעשרות.
יש אומרים שהצמח צריך להגיע ל-1/3 גִידולו.
על פי הרמב"ן: ירקות שרֹב גִידוּלם בשישית מותרים (וחייבים בתרומות ומעשרות), מכיוון שאין חשש שנזרע בשמיטה.
ישנה דעה שהצמח צריך להיות מחובר לקרקע, מכיוון שהזמן הקובע לגביו הוא הלקיטה (רמב"ם).
על מה האיסור אינו חל
כמובן שהאיסור אינו חל לגבי על פירות האילן (גידולים רב שנתיים).
אלה אינם נותנים פירות בשנה שנוטעים אותם, ומשום כך לא גזרו בהם על איסור ספיחים, שכן לא חוששים שמישהו יטע אילן בשמיטה למכור פירותיו באותו שנה.
ירק שגדל בשדה נכרי אינו אסור באיסור ספיחים כיוון שלא גזרו על הנכרים.
גידולי שדה שבני אדם אינם רגילים לזרוע או לגדל בשדותיהם, כי מכיוון שכך והואיל ומחירם זול אין חשש שעוברי עבירה יזרעו אותם בשמיטה (רמב"ם).
ישנם גם מקומות שלא גזרו בהם על איסור ספיחים: מקומות שלא כבשום עולי בבל, עבר הירדן וגידולים בבית.
לכל הדעות איסור ספיחין מתייחס לאכילת הספיחין.
לגבי לקיטת הספיחין ישנן שלוש דעות אם היא אסורה או מותרת:
רק לקיטה על מנת לאכול אסורה.
רש"י מחדש וטוען שאיסור ספיחין חל רק מזמן הביעור.
בעלי התוספות חולקים עליו ומקשים עליו קושיות רבות (אך הם טוענים שרבנן סוברים כשיטת רש"י).
להלכה נפסק על פי רֹוב הפוסקים שחשש ספיחין מתחיל מהשנה השביעית (מזמן שיש אפשרות שהירקות נזרעו בשביעית), ועד השנה השמינית (מזמן שבטוח שהירקות נזרעו בשמינית).
4 השדות: ב נמנו 4 שדות שבהם הזריעה מזיקה לבעל השדה, ולכן אנו בטוחים שהוא לא זרע אלא התבואה גדלה מעצמה: שדה בור, שדה ניר, שדה כרם ושדה זרע.
על פי העיקרון הזה אפשר להוסיף שדות שלא רִווחי לזרוע שם, זריעת תבואה לא רווחית שכנראה גדלה מעצמה, ועוד.
שדה ענק וגלוי: אין חשש לכאורה שזְרעה בסתר, וכנראה זו תבואה שגדלה מעצמה.
שדה שנזרעה בשישית למניעת כיבוש ערבי: אם האדם מראה שזרע זריעה לא כלכלית (בזמן, במיקום וכדומה), החזו"א מתיר את תבואתה.
גינה ביתית: שאין רגילים לזרוע שם, וידוע לו שהתבואה גדלה מעצמה.
(וכן יש התרים ב'חצר', על הגג, מצעים מנותקים, עציצים וכדומה).
החזון איש מתיר זריעה מוקדמת (לפני ראש השנה), והצמחים שינבטו בגשמים של מרחשוון או כסליו לא יהיו אסורים באיסור ספיחין.
ההסבר להיתרו: בחקלאות יש סדר של זריעה, ויש "מחזור זרעים".
כלומר, שדה שבשנה מסוימת זרעו בו חיטה, בשנה שלאחריה לא יזרעו בו חיטה, אלא צמח אחר, כדי למנוע דלדול של הקרקע.
לכן הציע החזון איש, לזרוע לפני ראש השנה צמח שאינו מתאים לשדה לפי "מחזור זרעים", ואז יחשבו שדות אלה לשדות שאין רגילים לגדל בהם את אותו הצמח, לכן לא יחול על הצמחים שיגדלו שם איסור ספיחין.
בפתרון זה כמה בעיות טכניות, כגון שהזרעים יכולים לנבוט מוקדם מדי ולנבול מחוסר מים, וכן כמות היבול עלולה לרדת בגלל נביטה מוקדמת.
על מנת למנוע בעיה זו נעשים ניסיונות לעכב את הנביטה, כגון: כיסוי הזרעים בפלסטיק.
בהלכה היהודית איסור משכב זכר או משכב זכור הוא מצוות לא תעשה, אחת מתוך מתוך תרי"ג מצוות, המפורשת כאיסור לקיים יחסי מין אנאליים בין גברים.
איסור זה אינו מתייחס ליחסים בין נשים, או ליחסים בין גבר לבין טומטום ואנדרוגינוס.
איסור זה נחשב כחלק מאיסורי עריות.
מקור האיסור מפורש בספר ויקרא: .
חכמים למדו כי צורת הרבים במונח "משכבי אישה" מרמזת כי יש באישה יותר מסוג משכב אחד, וזה שאסור הוא זה המוגדר בהלכה כ"שלא כדרכה" (של אישה), דהיינו יחסי מין אנאליים.
עונשם של שני הגברים שקיימו את המשכב מפורש בהמשך ספר ויקרא: .
בזמן הסנהדרין, העונש על העובר על איסור זה במזיד בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו הוא מיתת בית דין בסקילה:
העובר בשוגג (כגון שהתבלבל ולא ידע על מי בא) חיב חטאת.
איסור משכב זכר נחשב כגילוי עריות, שהוא אחד משלושת האיסורים שחל עליהם דין ייהרג ואל יעבור.
בטרמינולוגיה המודרנית מבדילים בין הפעולה הפרקטית של יחסי מין בין בני אותו המין, משיכה מינית הומוסקסואלית, ומערכות יחסים (במובנן המודרני).
איסור התורה לשכב "אֶת זָכָר" "מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה" מפורש כאיסור על יחסי מין אנאליים בין שני גברים.
משום שמשכב הזכר עומד בהשוואה למשכב אישה, אותם דינים חלים לגבי שני סוגי המשכב כדי לקבוע מה נחשב לביאה.
על כן גם מגע מיני ראשוני (העראה) יכול להיחשב לביאה.
לדעת הרמב"ם ורוב הראשונים, ישנו איסור על יחסי חיבה (כגון חיבוק ונישוק כאוהבים) והן על כל סוג של יחסי מין ללא חדירה בין שני גברים, משום איסור קרבה לעריות שהוא מדאורייתא ולדעת חלק מהראשונים מדרבנן, וגם משום שפיכת זרע לבטלה.
גם בזמן הסנהדרין אין על מעשים אלו עונש מוות אלא ענישה במכת מרדוּת (מלקויות שניתנים בעבירה על איסורי חכמים ושונות באופיין מעונש מלקות מדאורייתא) או לדעות הסוברות שהאיסור הוא מדאורייתא במלקות.
בניגוד לדעת רבי יהודה שהוסיף סייגים על איסורים אלו, ואסר על שני רווקים לישון יחד תחת שמיכה אחת משום ייחוד, חכמים סברו שאין צורך באיסור זה, משום ש"לא נחשדו ישראל על משכב זכור".
רבי יוסף קארו בשולחן ערוך פסק כדעת חכמים, אך כתב שאף על פי כן, .
עם זאת רבים מן האחרונים ובניהם הרב יוסף שלום אלישיב סוברים שאין בזכר איסור קרבה לעריות מצד עצמו.
לדעת הרב קוק גבר בעל נטייה הומוסקסואלית מולדת אינו נחשב כאנוס לעניין האיסור ולא נפטר מהעונש.
למרות שבהלכה היהודית אין עונש על עבירות אלא מגיל 13 ויום אחד, האיסור חל על בני 9 ומעלה שביאתם נחשבת ביאה.
במסכת סנהדרין מופיעה הבחנה בין אדם שנרבע על ידי זכר בהסכמתו, שפסול לעדות, לבין אדם שקיים יחסי מין אסורים עם נשים, שכשר לעדות.
בעלי התוספות הסבירו את ההבחנה בכך שמי שבעל נשים האסורות עליו חטא משום ש"יצרו תוקפו", לעומת מי שהסכים להיבעל על ידי זכר, שאין "יצרו תוקפו כל כך".
משכב זכר שמטבעו אינו מפרה, מפריע לקיום מצוות פרו ורבו ולכן אסור, בדומה להשחתת זרע או מין אורלי.
טעם נוסף הוא הצורך ליצר הבדלה בין הפולחן היהודי לבין עבודת האלילים שהייתה נפוצה בתקופת התגבשות הקאנון היהודי, כשמשכבי זכר היוו חלק מטקסי הפולחן של אלילים מקומיים כגון בעל.
איסור משכב זכר הוא בין שבע מצוות בני נח שלפי חז"ל נצטוו על בני נוח, ולפיכך חלות על כל העמים.
לפי פרשנויות רבניות לתנ"ך, עמים עתיקים רבים עברו על איסור זה, החל מדור המבול, ומצרים.
יש המקשרים משכב זכר לחטאי סדום ועמורה למרות שאין לכך תיאור מפורש בתורה.
בתרבויות יוון ורומא סוגים מסוימים של מערכות יחסים מיניות בין שני גברים היו דבר מקובל.
דברים אלו הניעו את החכמים ביהדות לקבוע כי יש לגויים חזקה להימשך לגברים ואסרו על יהודים להתייחד עם גברים גויים.
לרבני היהדות הקונסרבטיבית דעה מתירנית יותר בנושא מזו של היהדות האורתודוקסית.
דוגמה לכך היא דברי הרב הרשל מאט, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, ולפיהם איסור משכב זכר מופנה רק אל מי שיש להם משיכה טבעית אל בני המין השני ומשום כך הם מצווים על פרייה ורבייה.
הומוסקסואלים, לפי מאט, הם חסרי יצר המשיכה לבני המין השני ועל כן אין טעם למנוע מהם לממש את משיכתם המינית.
גישתו של מאט זכתה לתמיכה גם בקרב רבנים קונסרבטיבים מישראל.
התלמוד הבבלי מונה ארבעה חטאים המביאים לליקוי חמה:
בספר הקבלי שער הגלגולים מופיע העונש הצפוי לעוברים על איסור זה: "הבא על הזכר, יתגלגל בשפן או בארנבת, כפי מה שחטא או בועל נבעל."
לפי פרשנות למסכת ברכות בתלמוד הירושלמי עבירה על איסור משכב זכר היא אחת הסיבות לרעידות אדמה.
פרשנים דתיים אחרים קושרים בין פסוקים בתהילים ("המביט לארץ ותרעד") לבין הומוסקסואליות.
רבנים, חברי כנסת ותנועות דתיות חוזרים על טענה זו במהלך המאה ה-21, ואף משייכים לפעמים רעידות אדמה ספציפיות להומוסקסואליות או למשכב זכר.
תופעה שמעוררת גינוי נרחב בציבור הישראלי שוב ושוב:
בתחילת 2008 חבר הכנסת שלמה בניזרי ממפלגת ש"ס תקף את ההומוסקסואליות באמצעות ציטוט מאותה גמרא
על טענה זו חזר גם אתר "הידברות" בשנת 2014.
הרב משה שטרנבוך, ראש אב בתי הדין ב"עדה החרדית", טען בשנת 2016 כי משכב זכר וגילוי עריות הם הגורמים לרעידת האדמה בנפאל שהרגה 6,000 בני אדם.
בפברואר 2023 הרב הראשי לירושלים, שלמה משה עמאר, טען כי משכב זכר הוא הסיבה לרעש אדמה שהורגש זמן קצר לפני כן בישראל.
וקשר בין דבר זה לבין ניסיונות חקיקה לנישואים של זוגות מאותו המין בישראל.
ביהדות, איסור גילוי עריות הוא איסור על קיום יחסי מין בין אנשים שאינם רשאים לעשות זאת, כגון קיום יחסי מין בין אב לבתו, בין אם לִבנהּ ובין אח לאחות.
איסורי עריות מפורטים בספר ויקרא, בפרשיות אחרי מות וקדושים.
המילה עריות היא לשון רבים של המילה "ערווה" - שפירושה מקום מוסתר וצנוע.
בנוסף נכללים באיסור אם חורגת, כלה, דודה, גיסה, חמות, נכדה ועוד, איסור לשאת אישה ובתה, וכן משכב זכר ומשכב בהמה וכן משכב עם נידה.
איסור זה כולל על פי הרמב"ם 24 מצוות לא תעשה שונות (ספר המצוות - מצווה ש"ל עד מצווה שנ"ג) מתוך כלל 365 מצוות לא תעשה.
חז"ל הרחיבו איסור זה לקרובי משפחה רחוקים יותר כמו סבתא, נינה, כלת הבן ועוד רבים.
גילוי עריות הוא מהחטאים החמורים ביותר – הוא נמנה עם שלוש העברות שהן בגדר "ייהרג ואל יעבור" (שלוש העברות הן: עבודה זרה, גילוי עריות, שפיכות דמים.
על עברות אלו חרב בית המקדש הראשון).
כאמור, משכב זכר הוא אחד מאיסורי העריות ביהדות, ומכאן החומרה שהיהדות רואה בלהט"ב של ימינו.
עם זאת, יש להבחין בין איסורי עריות החמורים לבין איסורי ביאה אחרים שבתורה, כגון איסור זנות (יחסי מין שלא במסגרת הנישואים, עם אשה לא נשואה) או איסור גרושה לכהן (ראה איסורי נישואים לכהן), בהם נאמר יעבור ואל ייהרג.
באיסורי עריות העונש הוא כרת, ובחלק מהמקרים אף מיתת בית דין, והחוטא בשוגג חייב להביא קרבן חטאת.
כמו כן, המקדש אישה שהיא ערוה לו - אין הקידושין תופסים, ואם נולד ולד מקשר כזה - הוא ממזר, שאינו יכול לשאת אלא ממזרת, או חסרת ייחוס אחרת.
לעומת זה באיסורי ביאה אחרים העונש הוא מלקות, השוגג פטור מקרבן, המקדש אישה אסורה - קידושיו חלים, והולד אינו ממזר.
המונח העברי מקורו בתלמוד, המתאר מגוון רחב של יחסי מין אסורים, ובכלל זה יחסי מין בין גבר לאישה הנשואה לגבר אחר, בין גבר לגיסתו (אחות אשתו או אשת אחיו), בין גבר לחמותו ועוד.
מקור הביטוי הוא במקרא באיסור "לגלות ערווה" ().
במקרא עבירה על איסורי עריות מכונה "תועבה" מספר רב של פעמים.
על פי המקרא, המצרים והכנענים הקדומים נהגו לעשות את המעשים הכלולים באיסורי גילוי עריות.
ומי שעובר עליהם מאבד את זכותו המוסרית להיות שייך לארץ ישראל.
חז"ל דורשים את הקשר בין פרשיית עריות לפרשיית קדושים, שהקדושה קיימת כאשר אנשים גודרים את עצמם מעריות, ו"כל מי שהוא גודר עצמו מן הערוה נקרא קדוש".
פירוט איסורי העריות מצוי ב (פרשת אחרי מות).
אלו האיסורים המנויים בפרשה: אם, אשת האב (אם חורגת), אחות – אף מהורה אחד משותף ואף מחוץ לנישואים, נכדה, אחות האב והאם, אשת אחי האב, אשת הבן, אשת האח, בת חורגת, נכדה חורגת, אחות אשתו – כל זמן שאשתו חיה, אשת איש, נידה, משכב זכר ובהמה.
פירוט דומה שבו מפורשים העונשים קיים ב (סוף פרשת קדושים), ובו קיימת חזרה על חלק מאיסורי העריות כמו אשת האב ואשת האח, אחות, כלה ועוד.
בתו לא נזכרת בשתי הרשימות, ונלמדת מכך שאסור לשאת אשה ובתה וכאשר הבת לא נולדה מנישואין נלמד האיסור מקל וחומר מבת בתו.
אפשר לחלק את איסורי עריות לארבעה סוגים שונים:
11 קרובות משפחתו של אדם: אימו, אחותו ובתו, אשת אביו, אשת אחיו ואשת דודו, דודותיו, כלתו ונכדותיו.
7 קרובות משפחת אשתו שנוצרו בשל זיקת הנישואין: אמה, סבותיה, בתה, נכדותיה, ואחותה.
האסור על אחותה חל רק כל זמן שאשתו עדיין בחיים, גם אם הוא גירש אותה, אבל לא אחרי מותה; האיסור על שש הקרובות האחרות חל גם אחרי מותה.
אמנם במקרה של פילגש שלא התקדשה, או קידושין שלא חלו, קרובותיה של האישה מותרות על הגבר (שו"ע אבן העזר טו ל-לא).
איסור של משכב זכר ומשכב בהמה.
עריות מהתורה מכונות גם "ראשונות לעריות", והן מתמקדות בעיקר בדורו של הגבר ובדור הראשון לפניו והראשון והשני לאחריו, בנוסף יש עריות מדרבנן שנקראות "שניות לעריות" כמו סבתא, וסבתא רבתא ונינה, שרובן הן בדור השני לפניו ובדורות השלישי הרביעי לאחריו (אם כי יש ביניהן גם בדור הראשון).
על פי הרמב"ם ישנן 20 סיווגים כאלו, פירוט שלם נמצא ברמב"ם הלכות אישות א ו.
בשניות לעריות ישנן 8 מחלוקות בין הרמב"ם לפוסקים אחרים לגבי הטווח שלהן.
בדרך כלל הרמב"ם מקל ומגביל את האיסורים עד לטווח מסוים, בשעה שפוסקים אחרים ממשיכים אותם עד סוף כל הדורות, (וכמותם פוסק השולחן ערוך).
כך למשל הרמב"ם פוסק שאיסור נישואין של אדם עם צאצאיו קיים עד נינותיו בלבד, לעומת פוסקים אחרים שסוברים שלאיסור זה אין הפסק עד סוף הדורות, "שאברהם אסור בכל נשי ישראל, ושרה אסורה בכל אנשי ישראל" (שו"ע אבן העזר טו יב).
בדרך כלל נראה שמדובר במחלוקות תאורטיות מכיוון שהמקרים שהם חולקים בהם הם בין גבר לריבעיו, או גבר לסבתא ריבעה.
כל האיסורים חלים גם אם הנישואין שיצרו את הזיקה כבר אינם בתוקף עקב מוות או גירושים.
החריגים הם אשת איש שנתגרשה, שמותרת להינשא לאחר, אחות אשה, שמותרת אם אחותה נפטרה, ואשת אח שנפטר ערירי בלא ילדים, החייבת בייבום (או בחליצה המתירה אותה לשאר העולם) במקרים מסוימים.
על פי ההלכה קידושין אינם תופסים באיסורי עריות מהתורה, ואילו נשים האסורות מדרבנן - קידושין תופסין בהן, ולכן יש לבצע גירושין.
כמו כן, אשה שהיא ספק ערוה - ספק אם חלו קידושיה, ולכן יש לגרשה (שו"ע אבן העזר טו א).
פירוט מלא מצוי במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך.
פירוט מקוצר מצוי למשל בספר "חכמת אדם" לרבי אברהם דנציג.
על פי ראשונים רבים ובכללם הרמב"ם, יש איסור ליהנות מאיסורי עריות באופן מיני, אף ללא קיום יחסים: "האזהרה שהזהרנו מלהתענג באחת מכל העריות ואפילו בלי ביאה, כגון החיבוק והנישוק וכיוצא בהן מפעלות שאדם נהנה בהן".
על פי הדין התלמודי אף מי שהיה נהנה מקרבה מינית עם עריות אף ללא יחסי מין היה לוקה.
איסור ייחוד לכתחילה היה מוקדש לכל האנשים שיש ביניהם קרבה של עריות, אף אם הנשים זקנות או ילדות, להוציא אם עם בנה ואב עם בתו, ורק בהמשך הוא התפתח לאיסור על פנויה וגויה.
היהדות קובעת כי גם לבני עמים אחרים נאסר גילוי עריות; איסור זה הוא אחד משבע מצוות בני נח האוניברסליות.
אמנם כמות האיסורים מצומצמת לשישה והם אם, אשת האב, אחותו מאמו, אשת איש, משכב זכר, ובהמה, וגם הגדרת אשת איש אצל גוי שונה מהגדרתה אצל עם ישראל.
קרובי משפחה שלא נכללים באיסורי עריות הם בני דודים, דוד ואחייניתו, ואחים חורגים.
בקהילת ביתא ישראל אסור היה להתחתן גם עם קרובים רחוקים עד שבעה דורות, אך יש המקילים להתיר חתונות עם שארים במרחק 5–7 דורות.
רבים מהמפרשים דנו בטעמם של איסורי עריות, ובפרט בטעם איסור קרובות, שכן לכאורה "אין לאדם נישואים הגונים כמו שישיא את בתו לבנו הגדול ממנה, וינחילם בנחלתו, ויפרו וירבו בביתו".
הרמב"ם עסק בנושא בהרחבה בספרו מורה נבוכים, וכתב שמטרת איסורים אלה היא לגרום לאדם למעט ביחסי מין "ולהסתפק ממנו במועט שבמועט".
לפיכך, ראתה התורה לאסור על האדם את קרובותיו, שכן הן מצויות עמו בבית, ואם תהיינה מותרות לו - רוב בני האדם ייצרו מערכות יחסים מיניות עם קרובותיהם.
לעומת זאת, לאחר שהתורה אסרה קשרים אלו - התבטלה גם התשוקה לקשר מיני עם הקרובות.
הרמב"ן (שם) טוען שהסבר זה הוא "טעם חלוש מאוד", שכן התורה לא אסרה ריבוי נשים, דבר שאיסורו מתבקש, אם המטרה היא למעט ביחסי מין.
במקום זה, הוא מסביר את טעם האיסור על פי יסודות קבליים.
הרמב"ם מביא טעם נוסף לאיסור הקרובות - "הדאגה לבושת הפנים".
לדעתו, קשר מיני עם קרובות יש בו משום עזות, הן בקשרים בין הורים וצאצאיהם, שהם כמו "שורש וענף", והן בקשרים בין אדם לבין שתי נשים שהן קרובות זו לזו, כמו אשה ובתה.
הוא ממשיך ומפרט מדוע, לפי הסבר זה, האיסור חל גם על הקרובות האחרות.
לגבי איסורי עריות שאינם נובעים מקרבה משפחתית, כותב הרמב"ם כי הם ברורים: איסור משכב זכר ובהמה - פשוט, שכן הוא יוצא מגדר הטבע, וכל מטרתו אינה אלא ההנאה; ולגבי איסור נדה ואשת איש הוא כותב, כי "הוא ברור מכדי לחפש לו טעם".
הראי"ה קוק הולך בדרך שיש בה דמיון מה להסברו השני של הרמב"ם, וכותב כי אהבת הקרובים ואהבת האישה הן שני סוגי אהבות שונות, בעלות מסלולים אחרים, שאסור להן לגעת אחת בשנייה, מפני שכאשר הן מעורבבות, הן מקלקלות ועוצרות זו את זו.
בגילוי עריות אהבת האחוה המשפחתית נפגעת ונדחקת על ידי אהבה רומנטית-אירוטית.
כדוגמה הוא מביא את האיסור לשאת שתי אחיות, שברגע שהן נשואות לאותו אדם ומתחלקות באהבתו הדבר פוגם באחווה שביניהן, והופך את האהבה שביניהן לשנאה.
בתנ"ך מסופר על כמה אנשים שעברו על איסורי עריות.
על לוט מסופר כי שכב עם שתי בנותיו בהיותו שיכור והוליד מהם את עמון ומואב.
על ראובן נאמר ששכב עם בלהה פלגש אביו () (אף שלפרשנות חז"ל רק בלבל את יצועי אביו (בבלי, שבת נה ב)).
כמו כן, התורה מספרת על מקרים נוספים שאירעו לפני מתן תורה, ובהם נעשו נישואים האסורים לפי דיני העריות שבתורה, אך מותרים לבני נח: יעקב נשא שתי אחיות בחייהן, ועמרם אביהם של משה ואהרון נשא את יוכבד דודתו - אחות אביו - לאישה ().
על יהודה מסופר כי שכב בלא יודעין עם תמר כלתו (שאף הוא איסור שנתחדש לאחר מתן תורה) לאחר ששני בניו מתו, והוליד ממנה את זרח ואת פרץ.
על אמנון, בכורו של דוד, מתואר בספר שמואל כי אנס את תמר אחותו.
לפי חלק מהדעות בחז"ל ורש"י, הייתה תמר בתו של דוד המלך מאשת יפת תואר שהיא גויה שבוית מלחמה שהתגיירה מאוחר יותר.
במקרה כזה לפי ההלכה תמר איננה מתייחסת אחר אביה, והיא אחות אבשלום מאמו; על כן תמר הייתה מותרת להינשא לאמנון, כיוון שלא היה אחיה מהבחינה ההלכתית, ולכן היא אומרת .
מקרה נוסף, עליו מסופר בספר שמואל ב, הוא מעשהו של אבשלום בן דוד, ששכב עם עשר פלגשי אביו, על גג בית המלכות לעיני כל ישראל - כדי לבטא את מרידתו המוחלטת בדוד אביו ().
מנגד, על יוסף מסופר כי עמד בניסיון, וסירב לשכב עם אשת אדוניו, באומרו: "ואיך אעשה הרעה הגדולה הזאת, וחטאתי לאלוהים".
בספר היובלים מסופר שקין התחתן עם אחותו אוון.
גם על פי התלמוד, קין נשא את אחותו (שאינה מוזכרת בכתובים) מאחר שהיה בכך צורך לקיום העולם, כאשר לא היו עוד בני אדם מלבדם ().
בהלכה, שבויה היא אשה שנשבתה בידי נכרים, וככזו יש חשש שנאנסה בידיהם, ולכן נאסרה להינשא לכהן מדרבנן.
מדין התורה אין חוששים שאשה נאנסה כל זמן שהאשה מכחישה זאת ואין עדות כנגדה, וזאת מכוח חזקה דמעיקרא, כלומר במצב של חוסר ידיעה ברורה לגבי המציאות (במקרה זה, האם האשה נאנסה או לא) אנו מניחים כי המצב הגופני הקודם נשאר בעינו.
מדרבנן, חוששים שכל אשה שהייתה בשבי בידי גויים נאנסה, כל זמן שאין עדות כי האשה לא נאנסה, וזאת מכיוון שמניחים שרוב הגוים פרוצים בעריות.
מכיוון ששבויה הוא איסור חכמים, הם הקלו והאמינו במקרה זה גם לעדות של אשה, עבד ושפחה, הפסולים לעדות בדרך כלל.
יש להבדיל בין שני מניעים לשבי: שבויה מחמת ממון, שבויה שנשבתה כמשכון על חוב, ונשבתה מכיוון שהחוב לא שולם.
במקרה כזה יש חשש שהאשה נאנסה רק כאשר דבר זה לא יפגע בעצם החוב, אך אם אונס ימנע את החזר החוב, אין חוששים שהאשה נאנסה.