tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויטני היה בין מייסדיה של תורת הסינגולריות, החוקרת יריעות סינגולריות: הכללה של יריעות רגילות, במסגרתה היריעה יכולה לכלול נקודות סינגולריות.
עבודתו עסקה בין השאר בהרחבת תוצאות מתחום האנליזה של יריעות, כגון משפט סטוקס, ליריעות אלו.
פרט לכך, תרם רבות לתאוריה של אגדים וקטוריים, יריעות מרוכבת, אנליזה ממשית, ולתחומים נוספים.
על שמו נקראה תיאורמה בתחום איזומורפיזם של גרפים.
בנוסף לעבודתו כמתמטיקאי מקצועי, ויטני היה מעורב מאוד בתחום החינוך המתמטי, במיוחד בגיל בית הספר היסודי.
הוא בילה שנים רבות מחייו בכיתות לימוד, הן בתור מורה והן בתור צופה מהצד המביט על תהליך ההוראה.
כך למשל, באחת הפעמים בילה ארבעה חודשים תמימים בתור מורה לתלמידי כיתה ז', כשהוא מכין אותם לקראת לימודי האלגברה.
כמו כן נהג להעביר קורסי קיץ בנושא הוראה למורים, והעביר הרצאות רבות בנושא החינוך המתמטי ברחבי ארצות הברית ואף ברחבי העולם.
הוא שם לעצמו למטרה להפחית את חרדת המתמטיקה, שבעיניו הרחיקה ילדים רבים מהתחום.
הוא האמין שיש לקשר את המתמטיקה לנושאים מחיי הילדים, והתנגד להרגילם ללמוד בעזרת שינון.
הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו (בבוסנית: Jevrejski Srednji Teoloski Seminar U Sarajevu) היה מוסד לימודי ייחודי שפעל במתכונת של ישיבה תיכונית בעיר סרייבו אשר בממלכת יוגוסלביה בין 1928–1941 והכשיר רבנים, ממלאי מקום לרבנים, חזנים, מורים ושוחטים מקרב קהילות יהדות יוגוסלביה אשכנזים וספרדים.
במבנה פעל בית כנסת בו נוהלו תפילות הן בנוסח הספרדים והן בנוסח אשכנז תוך שירת חזנות ומקהלה.
התקופה האוסטרו-הונגרית הייתה תקופה של שינוי ופריחה בחיי הקהילה הספרדית בסרייבו.
השינוי הוביל לעימות בין הדור הצעיר שבניו יצאו ללימודים גבוהים בעיקר בווינה לבין הדור הוותיק והשמרני.
בתקופה קצרה של שלושה עשורים התחולל שינוי מהותי בחיי הקהילה הספרדית, שלא חל בכל התקופה הארוכה בת מאות השנים בה שלטו העות'מאנים בסרייבו.
בתקופה העות'מאנית התבסס חינוך ילדי הקהילה על המֶלְדָארִי.
הלימודים נוהלו בלאדינו והתבססו על שינון.
ב-1910 הוכפפו המלדארים למשרד החינוך האוסטרו-הונגרי ולתוכנית הלימוד הוכנסו תכנים כלליים בנוסף לתכני הדת.
שובם לעיר של רבנים מקרב הקהילה שרכשו השכלה בבית המדרש לרבנים בווינה כגון מוריץ לוי ויעקב מאסטרו עוררה טלטלה בממסד הרבני והובילה לחילופי דורות גם בתוכו.
ב-1913 עזב את סרייבו הרב אברהם מרקאדו רומנו מראשי הממסד הרבני "הישן" ועלה לארץ ישראל.
ב-1917 התמנה ד"ר מוריץ לוי לרב הראשי של יהודי סרייבו.
לוי סיים את בית המדרש לרבנים בווינה ורכש תואר דוקטור באוניברסיטת וינה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים עברו יהודי יוגוסלביה תהליך חילון מהיר.
לא הייתה מערכת השכלה גבוהה בתחומי יהדות וצעירי הקהילה פנו בהמוניהם להשכלה כללית.
כן היה חוסר במערכת להכשרת בעלי תפקידים קהילתיים כגון חזנים ומורים, ובכלל זה מחסור בספרי לימוד.
הקהילות השונות נאלצו לפנות לבעלי תפקידים מחוץ ליוגוסלביה ואלו הועסקו בעלויות גבוהות מאוד.
ב-1921 הוקמה בסרייבו עמותת "דגל התורה" ובה למדו בחברותא צעירים משכילים מקרב הקהילה, והיא נתמכה כלכלית על ידה.
ב-1923 הגישו ד"ר מוריץ לוי וחברי העמותה לאגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה הצעה להקים סמינר תאולוגי בעיר, שיקבל תלמידים מכל רחבי יוגוסלביה ויכשיר אותם לתפקידי רב, חזן, שוחט וממלא מקום רב.
הוצעה תוכנית ארבע שנתית שכללה תוכני לימוד אוניברסליים ולימודי יהדות.
ההצעה אושרה והוקמה ועדה לבחינת יישום ההצעה.
ב-16 באוקטובר 1928 נפתח הסמינר.
בכל מחזור למדו 20 תלמידים.
המחזור הראשון היה ארבע שנתי, והחל מהמחזור השני הייתה תוכנית הלימוד חמש שנתית וכללה שנת התמחות בתפקידים הקהילתיים השונים והסמכה לתפקיד.
אף מוסד אחר ביוגוסלביה לא הציע תוכני יהדות מתקדמים כמו הסמינר בסרייבו.
הסמינר שכן במבנה הממוקם ברחוב צ'מלושה בסרייבו.
המבנה כלל כיתות לימוד ופנימייה בת מספר חדרים.
בקומה הראשונה שכן בית הכנסת שפעל במקום קודם לכן וסופח לסמינר כחלק ממנו.
מתחת לבית הכנסת במרתף שכן אולם ספורט של תנועת הנוער "בר כוכבא" ובו התקיימו שיעורי החינוך הגופני בסמינר.
המתקן פעל עד אפריל 1941, עת נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית.
התוכנית הארבע שנתית כללה את תוכני הלימודים: עברית, סרבו-קרואטית, גרמנית או צרפתית, תנ"ך, תלמוד, קודקס שולחן ערוך, מדרש, היסטוריה של עם ישראל, פדגוגיה, גאוגרפיה, היסטוריה כללית, חינוך גופני, מוזיקה וחזנות.
התפילות ופרקי החזנות נלמדו בנוסח הספרדים ובנוסח אשכנז.
הסמינר היה תחת פיקוח של המשרד לענייני דתות של ממלכת יוגוסלביה, ותוקצב על ידי ממשלת יוגוסלביה בתקציב שנתי של 20,000 דינרים יוגוסלביים וכן על ידי אגוד הקהילות היהודיות.
ניתנה גם תמיכה אישית של קהילות ספציפיות באמצעות מלגות לימודים לתלמידים מבני הקהילה.
לרקטור המוסד מונה ד"ר מוריץ לוי אשר לימד גם היסטוריה של עם ישראל ונביאים.
בסגל ההוראה נמנו ד"ר הינקו אורבך שלימד תנ"ך וקודקס שולחן ערוך, יעקב מאסטרו שכונה "המורה", בוגר בית המדרש לרבנים בווינה שלימד עברית ותנ"ך, ד"ר פראניו פוליאנץ (בסרבו קרואטית: Franjo Poljanec) שלימד סרבו-קרואטית, ד"ר אברהם פאפו שלימד גרמנית, וד"ר אלברט סוּזין שלימד מוזיקה.
התלמידים מחוץ לסרייבו התגוררו בפנימייה שבסמינר, והתלמידים מסרייבו התגוררו בביתם בעיר.
במחזור הראשון 1928–1932 למדו תלמידים מסרייבו, בלגרד, ביטולה, טראווניק, ספליט, צ'ורוג, סובוטיצה וסטארה פאזובה.
מבין תלמידי מחזור זה ניתן למנות את הרב פרופסור סולומון גאון, לימים מרצה בישיבה יוניברסיטי ומשה קסורלה לימים הרב הראשי של טולוז.
השנה האחרונה כללה התמחות בתפקידים השונים ובמסגרתה בוצעו גם סמיכה לרבנות או הסמכה להוראה.
במחזור זה למדו תלמידים מסרייבו, בלגרד, נובי פאזאר, פרישטינה, ביטולה, קוטינה, סנטה, שטיפ, וינקובצי, זאגרב, ספליט וממלכת אתיופיה.
מבין תלמידי המחזור ניתם למנות את צדיק דאנון לימים הרב הראשי ליהודי יוגוסלביה, צבי הלפגוט ומנגיסטו סנבטו בן קהילת ביתא ישראל מגונדר.
למחזור שהחל ב-1938 ואמור היה להסתיים ב-1943, למדו תלמידים מסרייבו, בלגרד, שטיפ, נובי פאזאר, אוסייק, ווקובאר, ביילובאר, אולובו וסובוטיצה.
הקשר עם קהילת ביתא ישראל
ב-1931 הגיע לבלגרד מגונדר סנבטו מנגיסטו בן קהילת ביתא ישראל, אחד מתלמידיו של יעקב פייטלוביץ'.
אחיו יצחק מנגיסטו למד באותה העת באירופה.
סנבטו ענד על צווארו לוחית ועליה מוטבע שמו של יצחק אלקלעי הרב הראשי של יהודי יוגוסלביה.
סנבטו הובא על ידי בני הקהילה לרב אלקלעי ומסר לו מכתב מיעקב פייטלוביץ' ובו הסבר שסנבטו הוא יהודי מגונדר ובקשה שישלח ללימודים בסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו.
לצורך לימודיו היה עליו ללמוד סרבו-קרואטית ובמהלך השנה למד את השפה ומתואר כי שלט בה היטב.
ב-1932 הגיע ללימודים בסמינר בסרייבו.
הוא תואר כתלמיד מצטיין, אתלט, ומקובל בקרב חבריו.
יהודי סרייבו כינו אותו שבתאי בן שבתאי ופרסו את חסותם עליו.
במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה נכבשה ממלכת אתיופיה על ידי איטליה הפשיסטית וסנבטו התייצב בקונסוליה האיטלקית בסרייבו והצהיר על נאמנות לשלטון החדש, עניין שעורר עימות מול חבריו לכיתה שאהדו את היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
סנבטו מנגיסטו סיים את לימודיו בהצטיינות, הוסמך כמורה למקצועות היהדות וב-1937 שב לאתיופיה.
לאחר סיום לימודיו בסמינר בסרייבו כתב סנבטו מכתב ליעקב פייטלוביץ' ובו הודה לו על שהוציא אותו מעבדות רוחנית לחירות רוחנית.
בית הכנסת שבתוך הסמינר (Il kal de los Mudus)
הקמת בית הכנסת וראשית פעולתו
ב-1900 הגיע לסרייבו הרב והחזן אברהם קאפון וחולל שינוי בחיי הקהילה הספרדית.
קאפון היה רב-לשוני ובעל השכלה בספרות בעברית ובמוזיקה בנוסף להשכלתו הרבנית.
ב-1903 מונה על ידי הקהילה לרב ולחזן בית כנסת חדש שהוקם במרכז העיר.
אירוע זה גרם למהומה רבתית בקרב הקהילה, זקני הקהילה החרימו את המקום, ובשיאו של העימות ב-1910 פוטר הרב קאפון ממשרתו בקהילה.
מספר שנים מאוחר יותר הגיע למקום הרב שבתאי ג'אין וכיהן כגבאי וממלא מקום רב בית כנסת.
גם הרב ג'אין נקלע לעימות עם ראשי הקהילה הספרדית על רקע גישותיו הליברליות ולבסוף פוטר באמתלה שהוא אינו בקיא מספיק בתנ"ך.
בהמשך, ועד 1927 כיהן כרב בית הכנסת מרדכי אלטרץ.
לאחר הקמת הסמינר הפך בית הכנסת חלק אינטגרלי ממנו.
חלונות בית הכנסת פנו לסמטה פנימית ולא לרחוב הראשי (צ'מלושה).
המבנה היה צנוע וכלל אולם תפילה, עזרת נשים אשר שכנה בצידו המזרחי, באותו המפלס והובדלה מאולם התפילה על ידי מעקה עץ.
ארון הקודש שכן בצידו המערבי של החדר.
בית הכנסת נפתח לקהל מתפללים מחוץ לסגל המוסד ותלמידיו רק בחגי ישראל ומועדיו.
בשאר הימים שימש בית הכנסת את תלמידי המוסד במהלך לימודי הדת והחזנות.
בעת מלחמת העולם השנייה לאחר הפלישה ליוגוסלביה, פסק השימוש במקום.
הסמינר להכשרת מורות בבית ג'אלה הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה האורתודוקסית הקיסרית בשנת 1890 בכפר הערבי-נוצרי בית ג'אלא (כיום בתחום הרשות הפלסטינית).
הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים של החברה הרוסית הקיסרית בארץ ישראל ובסוריה.
בוגרי סמינר לימדו דת, ערבית, חשבון, גאוגרפיה, היסטוריה ומלאכה, וכן רוסית.
בשנת 1866 ראש המשלחת הכנסייתית הרוסית, הארכימנדריט אנטונין (קפוסטין) בשם דרגומן יעקוב חאלב קנה שני מגרשים בכפר הערבי בית ג'אלה.
באתר דאכרה (1.32 דונם) על חשבון הקיסרית מריה אלכסנדרובנה נבנה בניין בית ספר בן שתי קומות לבנות.
בית הספר הרוסי הראשון לילדים ערבים, שהוקם בשנת 1858 על ידי המורה י.
בודרובאיה, הקמתו עוררה חוסר שביעות רצון אצל הפטריארכיה היוונית.
מאוחר יותר, בית הספר הפך לגימנסיה הראשונה לבנות במזרח התיכון.
מרפאת חוץ הוקמה בסמוך לבית הספר בכספיו של א.
פוטיאטינה, בתו של האדמירל והדיפלומט א.
בשנת 1880 נסגר בית הספר על ידי האב אנטונין בשל מחסור בכספים.
בשנת 1886 נתרם האתר, יחד עם בית הספר, לידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית.
בשנת 1890 החברה פתחה שם סמינר למורות, על פי דגם בית המדרש לגננות, שפעל בעיר נצרת מאז 1886. הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים, שעד 1900 מספרם עמד על בערך 70 (כעשרת אלפים תלמידים).
בשנת 1896 הועבר האתר לידי ממשלת רוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הומלץ לראש הסמינר מ.נ.
טרפזניקובה לסגור את בית המדרש ובית הספר.
אך עד מהרה היא חזרה לבית ג'אלה, למרות הסכנה שאיימה עליה.
יחד איתה חזרה האחות א.
וורונינסקיה, ומאוחר יותר, המורה מ.
עם זאת, בקיץ 1915 נכנסו כוחות טורקיים לבית ג'אלה וכל הבניינים - בית הספר, הסמינר ותחנת האמבולנסים - הוחרמו והוסבו לצריף חיילים ומרפאה.
מאז 1917 נוהל האתר על ידי הכנסייה.
בשנת 1978, נמכר לרשויות העירייה בבית לחם.
בנייני הסמינר ובית ספר לא השתמרו.
המרפא הפכה לבית מוזיאון בית ג'אלה של המאות ה-19 עד ה-20.
תלמידי הסמינר למדו טורקית, אנגלית וצרפתית, יסודות מדעי הרוח והטכנולוגיה.
עד שנת 1914, קצת יותר ממאה מורות ומורים קיבלו תעודות (יחד עם בוגרי בית הספר למורים בנצרת).
תוכניות לבתי ספר וסמינרים חוברו, כמו גם נבחנו, על ידי ערבים רוסים, כמו א.
הסמינר להכשרת מורים בנצרת הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית בנצרת ב-3 בספטמבר 1886.
הסמינר למורים בנצרת הוקם כחלק מהתפתחותה של החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית משנת 1882 עד 1914 בסוריה וארץ ישראל, שימש כבית הארחה גברי ותוכנן עבור 35 תלמידים.
לסמינר הנצרת לא היה בניין קבע, החברה נאלצה לשכור מבנה נפרד בן שתי קומות ברובע המוסלמי בנצרת (כיום בית סיף א-דין זועבי).
ראש הסמינר במשך זמן רב היה יליד דמשק, אלכסנדר גברילוביץ' קזמה (1860–1935).
על פי הדיווח מנסיעתו של ד.
איסטומין משנת 1895 או 1896, קזמה היה מפקח מוסדות החינוך של החברה בגליל.
בקומה התחתונה של הבניין היה: חדר אוכל משותף, חדרי שינה, משרד של ראש הסמינר, מטבח ומזווה, בקומה השנייה: שיעורים, חדר מורים, משרד פיקוח וחדר מיוחד, בו היו כלים ללימודי פיזיקה, אנטומיה ואוסף בוטני קטן.
הסמינרים לימדו: ערבית, טורקית, יוונית ורוסית, וכן דת, חשבון, גאומטריה, היסטוריה, גאוגרפיה, רוסית ופדגוגיה.
בנוסף, לימדו הסמינרים שירי כנסייה ושירי עם רוסיים וערבים.
לאחר מותו של מזכיר החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית, ו.
חיטרובו, הסמינר נקרא על שמו - "הסמינר למורים בנצרת על שם וסילי ניקולאייביץ' חיטרובו".
בית הספר הפסיק להתקיים עקב לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואז עם המהפכה ברוסיה בשנת 1917, כאשר המימון לפעילות בית הספר של החברה נפסק לחלוטין.
הבניין נמצא בבעלות פרטית של משפחה מנצרת - סיף א-דין זועבי.
הסמוראית כחולת העין היא מיני סדרת פעולה מונפשת אמריקאית־צרפתית למבוגרים, שנוצרה על ידי הזוג הנשוי מייקל גרין ואמבר נויזומי.
שמונת פרקי העונה הראשונה הוזרמו ב-3 בנובמבר 2023 בשירות הסטרימינג נטפליקס.
עונה שנייה של הסדרה צפויה בשנת 2026.
ביפן, במהלך תקופת אדו, סמוראית חצי־יפנית וחצי־לבנה, שנחשבת למפלצת במולדתה בשל מוצאה המעורב, מבקשת לנקום באביה ולחסל את הגברים הלבנים שנשארו במדינה באופן בלתי חוקי במהלך הסאקוקו, אז נסגרו שערי יפן לזרים.
קנת בראנה - אבייג'ה פאולר
קארי־הירוייקי טאגטווה - יצרן החרבות
מינג-נה ון - מאדאם קאג'י
גידי ווטנבה - צ'יבא ועוד
אמבר נויזומי - מספר דמויות משנה
הסדרה התקבלה בקרב הקהל והמבקרים בצורה חיובית במיוחד; אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח כי 100% מהמבקרים שסקר ו-96% מהמדרגים באתר נתנו לה ציון חיובי.
אתר הביקורות Metacritic דירג אותה בציון 88 מתוך 100 במדד המבקרים בהתבסס על שש ביקורות שנסקרו.
רבקה ניקולסון ב הבריטי, דירגה את הסדרה עם ארבעה כוכבים (מתוך חמישה) וכתבה כי "גם אם אתם לרוב לא חובבי אנימציה, ההרכב של הסמוראית כחולת העין צריך לגרום לכם לשנות את דעתכם...זהו בידור קולנועי חכם וכיף וזה כיף נורא".
בעברית, היללו המבקרים את הסדרה; ניב הדס, במדור 'עין עצלה' במוסף 'גלריה' של הארץ, שיבח את הסדרה וכתב כי "היא אחד הדברים הכי טובים שראיתי השנה, בנטפליקס ובכלל...לא רק העלילה של האפוס ההיסטורי, אלא גם אופן המסירה החכם, האלגנטי והווירטואוזי שלה.
הפלאשבקים מנומקים ולא גחמתיים, הדיאלוגים והיחסים בין הדמויות נובעים מהאופי המובחן שלהן ולא משרתים באוטומטיות את הנרטיב, והטוויסטים אפקטיביים אך לא סנסציוניים-מלודרמטיים".
עידו (ידו) ישעיהו בוואלה, כתב כי למרות ש"על פניו השלד העלילתי הוא כזה שכבר ראינו מספיק פעמים בעבר..הכסות ב"הסמוראית כחולת העין" נפלאה מהמסד ועד לטפחות, החל מהקונפליקטים הפנימיים בזהותה האתנית והמגדרית של הגיבורה, דרך הדמויות שמלוות אותה לסירוגין לאורך חייה, וכלה בזמן ובמקום ההתרחשות".
לירון רודיק במגזין טיים אאוט, כתב ש"הסדרה הכי טובה כיום בנטפליקס...כל דמות בסיפור הזה עוברת תהליך שלם ומעניין" וכינה אותה "חגיגה מופתית לעיניים".
הסנאט הרומי היה גוף שלטוני שפעל ברומא העתיקה, תחילה כגוף מייעץ למלך וכשזה הודח הפך הסנאט לגוף המרכזי במדינה וכך הוא פעל עד ימי הרפובליקה המאוחרת.
בתקופת הרפובליקה המאוחרת, סמכותו החלה להתערער עד שלבסוף, הפך לגוף נטול עוצמה פוליטית עצמאית, כפוף לקיסר הרומי.
לפי המסורת, הסנאט נוסד על ידי רומולוס, המייסד המיתולוגי של רומא ומלכה הראשון, כמועצה מייעצת של 100 ראשי משפחות פטריקיות, שנקראו פאטרס ("אבות").
מקור השם במילה הלטינית senex, שפירושה "אדם זקן", וממנה המילה Senatus – מועצת זקנים.
מאוחר יותר, עם ייסוד הרפובליקה הרומית, לוקיוס יוניוס ברוטוס הגדיל את מספר הסנאטורים לשלוש מאות (לפי האגדה), שנקראו גם קונסקריפטי (אנשים מגויסים), שכן ברוטוס גייס אותם.
לפיכך, חברי הסנאט כונו פאטרס קונסקריפטי.
חלק מהמצורפים לסנאט היו פלבאים ובכך התאפשרה גם להם גישה למוסדות השלטון.
בתקופת הרפובליקה הסנאט היה הגוף החזק במדינה.
גוף זה הקצה פרובינקיות למגיסטראטים, ניהל את ענייני החוץ של המדינה, שלט על הכספים הציבוריים ונהנה מיוקרה רבה שאפשרה לו לפקח על אסיפות העם.
מצב זה נמשך עד הטריבונאט של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס בשנת 133 לפנה"ס.
גרקכוס היה הראשון שערער על סמכותו המסורתית של הסנאט על ידי התעלמות ממנו ופנייה ישירה לאסיפות העם.
מעשיו של גרקכוס הביאו לבסוף להתהוות שתי סיעות בפוליטיקה הרומית, הפופולריים שהעדיפו לפעול דרך אסיפות העם ויריביהם האופטימאטים שהעדיפו את סמכותו המסורתית של הסנאט.
היריבות בין שתי הסיעות הביאה אסון על רומא וגרמה לפריצתן של מלחמות אזרחים עקובות מדם.
לוקיוס קורנליוס סולה ניסה לשקם את כוחו של הסנאט בזמן כהונתו כדיקטטור על ידי קיצוץ בסמכויות המגיסטראטים והגדלת מספר חברי הסנאט.
לכאורה השינויים הגדילו את כוחו של הסנאט אולם בפועל התיקונים של סולה שרדו רק זמן קצר אחרי מותו היות שהחברים החדשים שנכנסו בזמן שלטונו, חסרו את המסורת והיכולת הפוליטית לשלוט ביעילות כפי שקודמיהם שלטו בעבר.
יתרה מזאת, החוויה המעצבת של חייהם הייתה מלחמת האזרחים, חוויה שהם השתדלו לעשות הכל שלא תחזור על עצמה ולכן היו פגיעים לסחטנותם של מצביאים כריזמטיים.
יוליוס קיסר שינה את אופי החברות בסנאט בתקופה שבה היה דיקטטור.
הוא הגדיל את מספר החברים והושיב שם אזרחים רומאים רבים ממוצא לטיני ואיטלקי (בניגוד לרומאי), יחד עם תומכים נאמנים שהוכיחו את יכולתם במלחמות האזרחים.
הוא זילזל בסנאט והפך אותו לחותמת גומי להחלטות שלו ושל יועציו.
חברי הסנאט המשיכו ליטול חלק בפוליטיקה הרומאית, אך לעולם לא הגיע הסנאט כגוף למעמדו בעבר, אף על פי שחבריו עדיין היו האליטה של החברה הרומית.
הסנאטורים נקראו vir clarissimus כלומר "נודעים לתהילה".
מעמד הסנאטורים המשיך להדרדר באימפריה המאוחרת היות שלא מונו עוד לפיקודים צבאיים והמרכז השלטוני עצמו עבר מן העיר רומא.
אף על פי כן, הסנאט שרד עד סופה של האימפריה המערבית ואף מעבר לכך, למרות שהוא כבר הפך לזהה בחשיבותו למועצה העירונית של העיר רומא.
בו בזמן נוסד סנאט נפרד על ידי קונסטנטינוס בקונסטנטינופול, ששרד בשמו, אם לא בחשיבותו למשך מאות שנים.
הסמכות החוקית התגלמה בעם הרומאי, דרך אספת הקנטוריות (קומיטיה קנטוריאטה), אספת השבטים (קומיטיה פופולי טריבוטה), ואספת הפלבס (קונסיליום פלביס).
עד שנת 287 לפנה"ס הסנאט היה רשאי לאשר או לפסול חוקים של האסיפות.
לאחר מכן הסנאט לא שימש כגוף מחוקק, ודעת הסנאט הייתה רק הצעה כיצד לנהוג, ולא חוק בפני עצמו.
החקיקה למעשה הייתה באספות הרומאיות האחרות, שפעלו על פי ההמלצות של הסנאט וגם בחרו את המגיסטראטים של המדינה.
אף על פי כן, לסנאט היה תפקיד משמעותי בפוליטיקה הרומאית.
כהתגלמות של רומא, הסנאט היה הגוף הרשמי ששלח וקיבל שגרירים כנציג העיר, מינה פקידים רשמיים לניהול הקרקעות הציבוריות – כולל מושלים מחוזיים שניהלו מלחמות וחילקו תקציבים ציבוריים.
מקור כוחו של הסנאט לא נבע מסמכויותיהם (potestas) של חבריו אלא מיוקרתם (auctoritas) של חבריו.
כמו האספה הקנטוריות והשבטית, אך שלא כמועצת הפלבס, הסנאט פעל תחת הגבלות דתיות מסוימות.
הוא יכול להתכנס רק במקדש – בדרך כלל בקוריה הוסטיליה (אם כי טקסי תחילת השנה היו במקדש יופיטר אופטימוס מקסימוס, ואסיפות בענייני מלחמה – במקדש בלונה).
לפני כל ישיבה נערכה תפילה והוקרב קרבן.
הסנאט יכול היה לשבת רק מהזריחה עד השקיעה, ונאסר עליו להיפגש בשעת מושב של אחת האסיפות האחרות.
להלכה, חולק הממשל ברומא הרפובליקאית בין הסנאט, אספת הפלבס והמגיסטראטים, כאשר רק העם (ה-populus) הוא הריבון האמיתי, ושני האחרים הם גופים שכוחם נובע מהעברת הסמכות אליהם על-ידי העם.
ברומא לא התקיימה הפרדת רשויות כמשמעה היום, ואספת העם עסקה בנושאי חקיקה, הצבעה, בחירות ומינויים בו-זמנית.
גם המגיסטראטים נהנו מסמכויות ביצוע ושיפוט בו-זמנית, ואילו הסנאט הוגבל לתפקיד הגות וייעוץ, ללא סמכות לחוקק חוקים.
בתקופת המלוכה היו בסנאט 100 חברים שמונו על ידי המלך.
עם הקמת הרפובליקה הגוף גדל ל-300 חברים בערך, אשר מונו על ידי הקונסולים.
בשנים 316–312 לפנה"ס סמכות המינוי עברה לקנסורים.
בדיקטטורה של לוקיוס קורנליוס סולה מספר החברים הוגדל ל-600. בימי הדיקטטורה של יוליוס קיסר גדל מספר החברים לסביבות האלף.
אוגוסטוס החזיר את המספר ל-600, אולם בתקופת הקיסרות הוא הוגדל שוב עד שבתחילת המאה השלישית לספירה הוא מנה כ-800–900 חברים.
לסנאטור מסולק הייתה אפשרות לחזור להיות חבר הסנאט אם הוא כיהן לאחר מכן כמגיסטראט.
בזמן הטריבונאט של פובליוס קלודיוס פולכר חוקק חוק שמחייב את הקנסורים להעמיד למשפט את חבר הסנאט החשוד, ובכך הוגבלה סמכותם לסלק אישים מן הסנאט.
לרוב, כל המגיסטראטים – קוואיסטורים, אידילים, פראיטורים, טריבוני הפלבאים וקונסולים – התקבלו לסנאט אוטומטית לאחר סיום כהונתם, אך לא כל הסנאטורים היו חייבים לכהן קודם לכן כמגיסטראטים.
מגיסטראטים לשעבר, שסיימו את תפקידם לאחר הלקטיו, הורשו לשבת בסנאט כחברים חסרי זכות הצבעה עד עריכת הלקטיו הבא.
בהדרגה הוגבלה זכותם של הקנסורים בהרכבת רשימת הסנאט.
חוק מהמאה השנייה לפנה"ס קבע שהם חייבים למנות את טריבוני הפלבס לסנאט, ולאחר הרפורמות של סולה נקבע שכל הקוואיסטורים לשעבר (שמעתה כללו 20 כל שנה) ימונו אוטומטית לסנאטורים, וצעד זה רוקן במידה רבה את סמכויות הקנסורים להרכיב את הלקטיו.
בכירותם של הסנאטורים סווגה על ידי המשרה הבכירה ביותר שכיהנו בה, החל מקונסול.
אלה שלא היו כונו "senatores pedarii" ("סנאטורים רגליים", מקור שמם נבע מן העובדה שלא לכולם היו מקומות ישיבה בשעת התכנסות הסנאט) ולא הורשו לדבר.
במקרה שסנאטור נפטר במהלך כהונתו, הוא לא הוחלף עד עריכת רשימת הסנאט מחדש על ידי הקנסורים.
הרכבת רשימת הסנאטורים נעשתה על פי סדר בכירותם של המגיסטראטים.
הקונסולים וטריבוני הפלבס היו רשאים לכנס את הסנאט ולנהל את הישיבה, ה"פרינקפס סנאטוס" היה זקן הסנאטורים ובעל היוקרה הרבה ביותר מביניהם.
אם שני הקונסולים לא היו נמצאים (משום שהיו בדרך כלל בשדה הקרב), המגיסטראט הבכיר ביותר בעיר, בדרך כלל הפראיטור אורבנוס, היה מכנס את הסנאט מתוקף סמכותו כממלא מקום הקונסול.
על הסנאטורים הוטלו מספר הגבלות: נאסר עליהם לעזוב את איטליה (אלא אם היו בשליחות המדינה) ובעתות חירום אף את העיר רומא.
הם היו חייבים להחזיק בית ברומא ולהתגורר בו לפחות חלק מן השנה, ונאסר עליהם להשתתף במסחר בקנה מידה גדול (אף על פי שכנראה הגבלה זאת מעולם לא נשמרה בפועל).
לכל הסנאטורים הייתה הזכות לענוד טבעת סנאטורית (שבתחילה הייתה עשויה מברזל, ומאוחר יותר מזהב), ו"טוניקה קלאבה", גלימה לבנה עם פס ארגמן ברוחב 13 סנטימטר ("לאטוס קלאבוס") על הכתף הימנית.
סנאטור שהחזיק באחת ממשרות הממשל בעיר לבש טוגה לבנה עם שפה ארגמנית רחבה.
כל הסנאטורים נעלו נעלי עור סגורות.
לא הייתה הגבלה על הדיון, והנוהג הקרוי היום "פיליבסטר" היה תרגיל ידוע.
ההצבעה נערכה בעל פה או בהצבעה בידיים בנושאים פחותי חשיבות, אך הצעות רשמיות וחשובות הוחלטו על ידי חלוקה של הבית (הצבעה ברגליים) – התומכים בדעה אחת הלכו לצד אחד של הבית, המתנגדים להם – לצד שני, ומספר האנשים בכל קבוצה נספר.
בדרך יכלו לנאום רק הסנאטורים הבכירים.
מגיסטראט מכהן שהיה גם חבר סנאט איבד את זכות ההצבעה שלו במהלך כהונתו והיא שבה לו רק עם סיומה, טריבוני הפלבס השתתפו בישיבות והיו יכולים להטיל וטו בכל עת.
בסנאט היה נהוג המושג של קוורום ונקבע שהחלטות חשובות לא יתקבלו אלא אם כן שליש מחברי הסנאט יהיו נוכחים.
הסנאט היה רשאי להתכנס רק לפי הוראה של מגיסטראט בעל אימפריום או של טריבון הפלבס, בדרך כלל הישיבות נערכו בקוריה או במקרים מסוימים באחד המקדשים אולם לא הייתה הגבלה למקום כינוס מסוים והסנאט יכול לקיים את ישיבותיו בכל מקום בתחום הפומריום (שטח העיר המקודש).
הסנאט התכנס מהבוקר עד שקיעת החמה (דיונים בלילה היו אסורים) עם הפסקה קטנה מהדיונים בצהריים.
השהייה בסנאט לא הייתה נוחה ומלבד השעות הארוכות של הדיונים הסנאטורים נאלצו לשבת על ספסלי עץ לא נוחים ומזג האוויר בבניין עצמו נטה להיות לא נעים.
כל החלטות הסנאט (senatus consultum) נכתבו ונשמרו בארכיון (אף על פי שהפרוצדורה המדויקת של השמירה לא ידועה).
במהלך הקונסולאט הראשון של יוליוס קיסר בשנת 59 לפנה"ס החלו לפרסם את החלטות הסנאט בציבור הרחב אבל אוגוסטוס ביטל את התקנה הזאת.
הֶסֶן היא אחת מ-16 המדינות המהוות את גרמניה.
מבחינת שטחה נמצאת הסן במקום השביעי בגרמניה עם 21,114 קמ"ר; במספר תושביה היא נמצאת במקום החמישי, עם כ-6.1 מיליון.
בירת המדינה היא ויסבאדן, ובה 270,000 תושבים, אך העיר הגדולה בה היא פרנקפורט על נהר מיין, העיר החמישית בגודלה בגרמניה.
שתי ערים אלו, ועוד כמה נוספות (גיסן, אוֹפְנְבּך, דרמשטאדט), וֵצְלַר ומיינץ (בירת מדינת ריינלנד-פפאלץ הסמוכה) מהוות את , האזור המטרופוליטני השני בגודלו בגרמניה (אחרי חבל הרוהר).
האזור קרוי על שמם של שני הנהרות העיקריים הזורמים בו, וחיים בו כ-5.5 מיליון איש.
רוב תושבי המדינה חיים במטרופולין, ולפיכך שטחים נרחבים רבים בהסן מאופיינים בדלילות אוכלוסין.
שליש משטח המדינה נמצא בשימוש חקלאי.
ערים ידועות נוספות בהסן הן פוּלדָה, לימבּוּרג, מרבּוּרג וקאסל.
המדינה שוכנת בלב גרמניה, גובלת בשש מדינות אחרות.
הסן נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה מצירוף של כמה מחוזות היסטוריים.
בתקופת ההתאוששות מהמלחמה עמדה המדינה בחזית הכלכלה הגרמנית, ותרמה רבות לשיקום גרמניה.
ברבות מעריה הקטנות של הסן קיימות אוניברסיטאות, חלקן מהידועות שבגרמניה; מספרן יחסית לגודל האוכלוסייה גדול מזה של מדינות אחרות בגרמניה.
ראש ממשלת הסן החל מ-2010 הוא פולקר בופייה (Volker Bouffier) מה-CDU (המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית).
הסן היא המדינה היחידה בגרמניה שבחוקה שלה קיים עדיין עונש מוות.
העונש איננו מופעל משום שלפי חוקת גרמניה, הגוברת על חוקת המדינה, עונש המוות אסור.
המיתון הכלכלי הפוקד את גרמניה בעשור האחרון פגע בהסן בצורה קלה יחסית.
שיעור האבטלה (כ-10% בשנת 2006) נמוך מהממוצע הגרמני, ואוכלוסיית המדינה גדלה לאיטה, בניגוד למגמה ברוב אזורי גרמניה, שם האוכלוסייה מתכווצת.
במרץ 2020 התאבד שר הכלכלה תומאס שפר על רקע המשבר הכלכלי לאור מגפת הקורונה.
הסן נותרה אלמונית יחסית לתיירים מחוץ לארץ, אך עריה הקטנות מפורסמות בכל גרמניה: במושבת האומנים של דרמשטאדט ניתן לראות את אדריכלות האר-נובו מבכל עיר אחרת בגרמניה; מארבורג ולימבורג, שתיהן שוכנות לגדות נהר הלאהן (Lahn), יובלו הרומנטי של הריין, ידועות במרכזיהן העתיקים, שנשתמרו היטב מאז ימי הביניים.
פרנקפורט, אחת הערים החשובות בגרמניה ובאירופה, אינה ידועה לרבים כעיר תיירותית, אך בכל זאת יש לה רבות להציע בתחום זה (קתדרלה מרשימה וריכוז בניינים עתיקים לגדות נהר המיין, בין השאר).
לאלה וורסט יש מעמד גאוגרפי מוגן בהסן.
הסמקה היא מצב טבעי ונפוץ למדי שבו כלי הדם שבאזור הלחיים מתרחבים באופן לא רצוני, והלחיים "מקבלות" צבע ורוד-אדמדם.
ההסמקה נפוצה כשמרגישים מבוכה, כעס, התרגשות או בושה, אם כי לפעמים מזוהה עם התאהבות או עם רגשות רומנטיים כלשהם.
כשהסמקה מופיעה ללא סיבה "מספיק טובה" זה עלול להיות סימפטום של חרדה חברתית.
הסמקה נגרמת גם מפעילות גופנית: כשחום הגוף נהיה גבוה, מערכת ההובלה מזרימה דם ללחיים, כדי לצנן את הגוף.
פחד מהסמקה נקרא אריתרופוביה – מהמילים היווניות ερυθρός, אדום, ו- φοβία, פחד; מילולית "פחד מאדמומיות".
הסמל האבוד הוא מותחן שנכתב על ידי הסופר האמריקני דן בראון.
השלישי בסדרת הספרים של בראון שגיבורה הוא חוקר הסמלים רוברט לנגדון.
הספר עוסק בעיקר בארגון הבונים החופשיים ועוקב אחר הרפתקאותיו של לנגדון בוושינגטון הבירה.
ביום צאתו לאור נמכרו יותר ממיליון עותקים של הספר והוא הפך באופן מידי לרב מכר.
במשך ששת השבועות הראשונים לאחר צאתו לאור עיטר הסמל האבוד את המקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
נכון לינואר 2013, כשלוש שנים לאחר צאתו, היו ברחבי העולם 30 מיליון עותקים מודפסים של הספר, בעשרות שפות שונות.
קו העלילה העיקרי של הספר נמתח לאורך לילה אחד ועוקב אחר דרכו של חוקר הסמלים רוברט לנגדון בוושינגטון הבירה, תוך מאמציו לפענח חידה מסתורית עתיקת יומין במטרה להציל את חברו פיטר סולומון.
בראשית הספר לנגדון מקבל הזמנה להעביר הרצאה בבניין הקפיטול.
בתומו חושב לנגדון כי הוזמן על ידי פיטר סולומון – חבר קרוב, בכיר בבונים החופשיים ובעל הון רב העומד בראשות מכון הסמית'סוניאן.
לבקשתו לכאורה של פיטר הוא מביא עימו לוושינגטון גם חבילה קטנה ואטומה שפיטר ביקש ממנו בעבר לשמור עליה.
כאשר לנגדון מגיע לבניין הקפיטול הוא מגלה כי אולם הפסלים הלאומי בו היה אמור להעביר את ההרצאה ריק.
לתדהמתו הוא מגלה כי ברוטונדה של הקפיטול הונחה יד אדם כרותה אותה זיהה כשייכת לחברו פיטר.
עד מהרה התברר לו כי הוא הובא לוושינגטון במרמה, ומי שהזמינו הוא אדם מסתורי המכונה "מלאך", אשר חטף את פיטר.
מלאך יוצר קשר עם לנגדון ומספר לו כי זימן אותו לוושינגטון על מנת שיסייע לו לפענח סוד קדום הקשור בארגון הבונים החופשיים בדבר פירמידה מסתורית המוחבאת בעיר, אחרת פיטר יירצח.
לנוכח מציאת היד הכרותה ברוטונדה מגיעים למקום טרנט אנדרסון, מפקד משטרת הקפיטול ואינואה סאטו, בכירה בארגון ה-CIA.
לנגדון פונה אליהם בדבר שיחת הטלפון המאיימת שקיבל ממלאך, וסאטו טוענת בפניו כי האדם המסתורי מהווה איום על הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
היא מפרטת כי לכידתו של מלאך דחופה וחשובה יותר מהצלתו של פיטר.
השלושה בוחנים את היד הכרותה ולנגדון מגלה כי טבוע בה רמז המוביל אל חדר ספציפי במעמקי הקריפטה של הקפיטול.
לנגדון, סאטו ואנדרסון יורדים אל הקריפטה של הקפיטול ומגיעים לחדר בו הם מוצאים אביזרי פולחן וסמלים של הבונים החופשיים, כמו גם פירמידת אבן קטנה, עליה מגולפת כתובת מסתורית.
במקביל צפתה סאטו בצילום הרנטגן מהבידוק הביטחוני של חפציו של לנגדון וגילתה כי הוא מחזיק פירמידה קטנה יותר בחבילה הנמצאת בתיקו.
סאטו, זועמת על זה שלנגדון לא חשף את דבר הפירמידה הקטנה שבתיקו, מתעמתת עם לנגדון אשר מסביר כי לא ידע מה יש בחבילה.
סאטו, מסרבת להאמין לו, מכוונת אקדח אל לנגדון ודורשת לעצור אותו אך במפתיע אדם נוסף שירד לקריפטה תוקף אותה ואת אנדרסון, ומחלץ את לנגדון מבניין הקפיטול.
האדם הזה הוא וורן בלאמי, אחראי המנהלה של בניין הקפיטול, בונה חופשי בעצמו וחבר קרוב של פיטר.
לנגדון ובלאמי נמלטים במעבר תת-קרקעי סודי אל בניין ג'פרסון, האגף העיקרי של ספריית הקונגרס.
במקביל לקו העלילה של רוברט לנגדון בבניין הקפיטול, נפרסים שני קווי עלילה נוספים.
האחד מנקודת מבטה של ד"ר קתרין סולומון, אחותו של פיטר סולומון.
קתרין היא מדענית מבריקה מהמכון למדעים נואטיים ועורכת מחקרים פורצי דרך בפאראפסיכולוגיה אשר להשקפתה ולדעתו של פיטר עשויים לשנות את תפיסת המין האנושי את המדע והאמונה.
את מחקריה היא עורכת במשך שנים במעבדה מתקדמת השוכנת במתמ"ס, מרכז התמיכה של מוזיאון הסמית'סוניאן היושב בסמוך לוושינגטון.
קו עלילה נוסף מתחקה אחרי "מלאך", האדם המסתורי אשר חטף את פיטר ויצר קשר עם לנגדון בתחילת הספר.
מלאך לא רק יוצר קשר עם לנגדון, אלא גם עם קתרין.
הוא מתחזה לרופאו האישי של פיטר ומסתנן כך אל המתמ"ס, שם הוא רוצח את טריש דאן, העוזרת של קתרין.
הוא תוקף את קתרין אך זו מצליחה להימלט ממנו.
לאחר מכן הוא מפוצץ את המעבדה שלה במטרה למנוע מתוצאות מחקריה להתממש.
מניעיו וזהותו האמיתית של מלאך אינן ידועות תחילה.
אך באמצע הספר, במספר פלשבקים של פיטר, קתרין ומלאך מתבאר העבר הסבוך של משפחת סולומון ומלאך עצמו.
לפני שנים בנו של פיטר, זאכרי, זכה לכספים רבים מההון של המשפחה ולצערו של אביו סירב להצטרף לבונים החופשיים.
אביו הציע לו לשמור על פירמידה מסתורית בה חבוי כוח עצום, אך זאכרי הפגין חוסר עניין.
במקום זאת עזב לאירופה של ניהל חיי הוללות עד שנעצר ונכלא בטורקיה בגין הברחת סמים.
פיטר טס לטורקיה על מנת לפעול לשחרור בנו, שם הציע לו מנהל בית הכלא לקבל שוחד בתמורה לשחרור הבן.
פיטר סירב מתוך כוונה לחנך את בנו כי אי אפשר לקנות בכסף כל דבר, והמתין להסגרתו של זאכרי לארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן נודע בחדשות כי זאכרי נרצח.
החשודים המרכזיים היו מנהל בית הכלא ואנדרוס, לכאורה שותפו לתא של זאכרי.
נטען כי אנדרוס רצח את זאכרי ויחד עם מנהל בית הכלא הם גנבו את כספו הרב ונמלטו ליוון.
מאוחר יותר אנדרוס רצח את מנהל בית הכלא וניכס את כל הכסף לעצמו.
אנדרוס חי מספר שנים באיי יוון בעושר רב, אך מאס כעבור זמן מחייו והחל לחפש אחר משמעות.
הוא אימץ את השם "מלאך", ופיתח אובססיה לבונים החופשיים ולפירמידה אותה הם מסתירים, עליה שמע לכאורה מזאכרי בכלא הטורקי.
הוא יצא לארצות הברית לאחוזת משפחת פיטר, שם הרג את אמו של פיטר וניסה להשיג את הפירמידה.
הוא נורה לבסוף על ידי פיטר, אך שרד, נמלט ועבר להתגורר בניו יורק.
הוא החל לקעקע על כל גופו שורה של קעקועים בעלי סמליות מיסטית, כמו עמודי יכין ובועז על שתי רגליו ועוף חול אימתני על חזהו.
לאור הכישלון בגנבת הפירמידה מפיטר, החליט להסתנן לבונים החופשיים כחבר מן המניין על מנת לשים ידו על סודות המסדר.
עד מהרה הוא הגיע לדרגה הבכירה ביותר בארגון, אך התאכזב לגלות כי עדיין הפירמידה ורבים מהסודות של האחווה מוסתרים ממנו.
לאחר שנמלטה מידו של מלאך, קתרין יצרה קשר עם לנגדון ונפגשה איתו ועם וורן בלאמי בספריית הקונגרס.
בספרייה קתרין ובלאמי לוחצים על לנגדון לפעול לפענח את הפירמידה עבור מלאך במטרה להציל את פיטר, אך לפתע סוכנים חמושים של ה-CIA פרצו אל המקום.
השלושה בורחים על מרתפי אחסון תת-קרקעיים שמתחת לחדרי הקריאה.
בעוד הסוכנים דולקים אחריהם, לנגדון וקתרין עם הפירמידה נכנסים למסוע המוביל אותם אל בניין אדמס, האגף המזרחי של הספרייה.
בלאמי נשאר על מנת לחפות על בריחתם במסוע ונתפס על ידי סוכני ה-CIA.
לנגדון וקתרין יצאו מבניין אדמס ועשו דרכם אל הקתדרלה הלאומית, שם הבטיח להם בלאמי שיזכו להגנה.
בלאמי הובל לגן הבוטני של ארצות הברית, שם אינואה סאטו חקרה אותו וניסתה לגלות ממנו לאן נמלטו לנגדון וקתרין.
תחילה בלאמי נמנע משיתוף פעולה אך לבסוף משתכנע כי סאטו אינה עובדת יחד עם מלאך אלא נגדו.
בלאמי חושף את המקום אליו נמלטו, ובסביבת הקתדרלה לנגדון וקתרין נתפסים.
סאטו אשר מגיעה למקום הסבירה להם כי יש לתפוס את מלאך בדחיפות היות שבכוונתו לחשוף שורה של סרטונים פנימיים המתעדים דמויות מפתח מהממשל האמריקני לוקחות חלק בטקסי פולחן שונים.
לנגדון עורך פיענוח ראשוני של הפירמידה ומגלה כי לכאורה היא מצביעה על כיכר פרנקלין .
בלאמי מתקשר אל מלאך וקובע להיפגש איתו בכיכר, שם ידריך אותו אל המקום הספציפי אליו מצביעה הפירמידה, שם טמונה לכאורה "חכמת כל הדורות".
בהמתנה לבואו של מלאך, הוצבו בכיכר סוכנים חמושים שתכננו לתפוס אותו.
במקביל לנגדון וקתרין יחד עם סוכן CIA עשו דרכם לקאלורמה הייטס , שם סברו כי פיטר מוחזק.
בהגיעם למקום גילו כי מלאך לא התפתה להגיע לכיכר פרנקלין אלא נשאר בדירתו.
הוא רוצח את הסוכן ושובה את קתרין ולנגדון.
הוא מכניס את לנגדון אל מכל חסך חושי ומאיים להטביע אותו אם לא ישלים את פיענוח הפירמידה.
לנגדון משתף פעולה ומכווין את מלאך אל בית המקדש , היכל של הבונים החופשיים מצפון לבית הלבן.
מלאך לוקח עימו את פיטר ונוסע לשם.
כשהתברר לסאטו כי מלאך לא מגיע לכיכר פרנקלין היא שלחה את כוחותיה לקאלורמה הייטס ושחררה את לנגדון וקתרין ומשם הם עשו את דרכם לבית המקדש.
שם בינתיים גילה מלאך לפיטר כי הוא בעצם בנו, זאכרי.
הוא ביקש מאביו פיטר להקריב אותו באמצעות הריגתו בסכין גדולה שהביא לו, כמעין שחזור של עקדת יצחק אשר אמור להביא להפיכתו לישות אלוהית.
מלאך נשכב על מזבח האבן שבמרכז האולם ופיטר מניף את הסכין, אך לפתע כוחות CIA פורצים לאולם.
במקביל באמצעות פעימה אלקטרומגנטית מצליח ה-CIA לשבש את תוכניתו של מלאך להפיץ את הסרטונים הפנימיים.
קתרין, לנגדון ופיטר מתאחדים, ופיטר לוקח את לנגדון אל אנדרטת וושינגטון, המקום האמיתי אליו מכוונת הפירמידה.
במרכז עלילת הספר מפענח רוברט לנגדון חידה מסתורית עתיקה.
בספר מובאת אגדה לפיה הבונים החופשיים הטמינו במיקום סודי בוושינגטון את "חכמת כל הדורות" או "המיסטריות העתיקות".
מסופר כי הארגון החביא פירמידה קטנה אשר באמצעות פיענוח הצפנים בה תוביל אל המיקום הסודי.
בתחילת עלילת הספר מוצא לנגדון פירמידת אבן קטנה בחדר נטוש באחד ממרתפי קריפטת הקפיטול.
הפירמידה נמצאה קטומה, כלומר חסרת החלק העליון שלה.
על ראשה היו חרוטים בטבלה של ארבע שורות של ארבע אותיות 16 תווים אשר כללו צורות הנדסיות פשוטות.
באמצעות שימוש בצופן המאסוני המיר לנגדון את 16 התווים לצירוף של 16 אותיות.
עם זאת 16 האותיות ניראו כצירוף אותיות חסר משמעות.
בהמשך מוצאים בחבילת עץ קטנה את ראש הפירמידה – פירמידת זהב קטנה אשר משלימה את פירמידת האבן חסרת הראש.
על הפירמידה היו חרוט המשפט "The secret hides within The Order", הסוד מתחבא בתוך הסדר (או המסדר).
כמו 16 האותיות, גם משפט זה נראה תחילת כחסר פשר של ממש.
בהמשך נחשף כי על קופסת העץ חרוטה הכתובת "AD 1514".
תחילה היה נראה כי הסימון AD מייצג שנה לספירה, כלומר שנת 1514. אך מאוחר יותר התברר כי האותיות AD מייצגות את ראשי התיבות של שמו של איש האשכולות הגרמני אלברכט דירר, ו-1514 מייצג את היצירה המפורסמת אותה פרסם בשנה זאת, היצירה מלנכוליה-I.
במלנכוליה מוצג ריבוע קסם בן 16 ספרות בו כיאה לריבוע קסם כל שורה, עמודה ואלכסון שווים לאותו הסכום, 34 במקרה הזה.
לאחר שלנגדון סידר מחדש את טבלת 16 האותיות לפי סדר המספרים של ריבוע הקסם של דירר, התקבל המשפט "Jeova Santcus Unus", אל אמיתי אחד בלטינית.
על אף שכעת 16 האותיות קיבלו משמעות, לא היה ברור איך הן מסייעות להבין על איזה מיקום סודי מצביעה הפירמידה.
לבסוף לנגדון וקתרין הבינו כי המשפט מצביע על אייזק ניוטון, אשר חתם כמה מעבודותיו במשפט זה, אשר מהווה גם אנגרמה של שמו בלטינית.
"הכל מתגלה במעלה ה-33" לפי הספר הוא לכאורה משפט המעיד כי בדרגה ה-33 בבונים החופשיים מתגלים סודות הארגון הכמוסים.
בפרשנות משלהם, לנגדון וקתרין מחליטים להרתיח את הפירמידה במים ל-33 מעלות במעלות ניוטון.
לאחר שעשו זאת, נחשף כיתוב חדש על פירמידת הזהב: "Eight Franklin Square" (כיכר פרנקלין 8, או ריבוע פרנקלין 8) המשלים את המשפט שהיה חרוט על פירמידת האבן ("The secret hides within The Order").
משכך חשבו כי הפירמידה מצביעה על כתובת מגורים בכיכר פרנקלין , אשר שם נמצא המיקום הסודי.
עם זאת, כתובת כזאת לא קיימת בכיכר, אשר סביבו עומדים רק שבעה מבנים.
בהמשך, לאחר ההרתחה ל-33 מעלות, גילו כי בתחתית הפירמידה מופיעה טבלה של 64 סמלים ממגוון רחב של תרבויות, לכאורה חסרי כל קשר אפשרי.
מאוחר יותר לנגדון וקתרין הבינו כי המשפט "Eight Franklin Square" רומז כי הצעד הבא בפיענוח החידה הוא שיש לסדר את 64 הסמלים מחדש לפי ריבוע קסם ייחודי שיצר המדינאי והמדען האמריקני בנג'מין פרנקלין.
לאחר הסידור רשת סמלים יצרה מעין צורת פירמידה מורכבת, בה נוצרו שתי כתובות: באופן מפורש הופיעה המילה היוונית "Ηερεδομ", הרדום, ובאופן רמוז הופיעה צמד המילים הלטיני "Laus Deo", השבח לאל.
שני הביטויים הצביעו על שני מיקומים שונים בוושינגטון, שניהם בעלי גג בצורת פירמידה: בית המקדש (המכונה הרדום בפי הבונים החופשיים) ואנדרטת וושינגטון (אשר על ראשה חרוטה הכתובת Laus Deo).
בסוף עלילת הספר מגלה פיטר סולומון ללנגדון כי באבן הפינה של אנדרטת וושינגטון הטמינו אנשי הבונים החופשיים עותק של הביבליה – הברית הישנה והחדשה.
לפי הספר אלו מהווים את "המיסטריות העתיקות" של הבונים החופשיים, ולפי הארגון הבנה אמיתית של המסרים החבויים בתנ"ך ובברית החדשה היא המפתח לחכמה.
יצירות אומנות בולטות המוזכרות בספר
בספר, כבכל ספריו של בראון, מוזכרות יצירות אומנות שונות המשחקות תפקיד בעלילת הספר וזוכת לפרשנויות שונות.
יצירה בולטת ראשונה היא האפותאוזה של וושינגטון (The Apotheosis of Washington) – ציור קיר ענק שצויר על ידי האמן היווני-איטלקי קונסטנטינו ברומידי (Constantino Brumidi) בשנת 1865 ומעטר את הצד הפנימי של כיפת הרוטונדה של הקפיטול.
הציור עמוס האלגוריות, בגובה 55 מטר מרצפת הרוטונדה, משתרע על 433.3 מטר רבוע.
הציור מתאר את האפותאוזה , כלומר הפיכתו לאל, של ג'ורג' וושינגטון.
בציור וושינגטון מוקף בדמויות מיתולגיות שונות, ולידו ישובות אלת החירות ואלת הניצחון.
האפותאוזה באה לידי ביטוי בספר בניסיונו של מלאך לזכות בכוח אלוהי.
לנגדון מסביר בספר כי "המיסטריות העתיקות" אותן שומרים לכאורה הבונים החופשיים בסוד "הן מעין הוראות הפעלה למיצוי כוחו הלטנטי של המוח האנושי...
כביכול כיצירה המבטאת רעיון דומה לאפותאוזה, זוכה גם לציון הפסל המלכת וושינגטון (Enthroned Washington).
פסל שיש המתנשא לגובה 3.5 מטר המציג את ג'ורג' וושינגטון על בסיס פסל זאוס באולימפיה בדמותו האלוהית של זאוס.
הפסל נוצר על ידי הפסל האמריקני הורציו גרינאו (Horatio Greenough) לרגל שנת הולדתו המאה של וושינגטון.
הפסל הושלם בשנת 1840 והוצב תחילה ברוטונדה של הקפיטול.
כיום הוא מוצב במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית בעיר.
לקראת סוף הספר ליצירה מלנכוליה (Melencolia-I) שיצר האמן הגרמני אלברכט דירר בשנת 1514 עומד תפקיד חשוב בפיענוח חידת הפירמידה.
התחריט הוא רב חידתיות, ביטויים סימבוליים ואלמנטים מתמטיים-גאומטריים מורכבים, ונחשב לאחת היצירות שזכו למספר הרב ביותר של ניתוחים, דיונים ופרשנויות.
בספר קובע לנגדון כי היצירה מתארת את "מאבקה של האנושות להבין את המיסטריות העתיקות".
הדמות המכונפת מייצגת לכאורה את "בן האנוש הגאון" שעל אף שהוא שרוי בקידמה ומוקף בסמלי הבינה האנושית הוא "עדיין אינו מסוגל להגיע לנאורות".
התחריט מייצג אפוא את "ניסיונו הכושל של המין האנושי להפוך את הבינה האנושית לכוח אלוהי".
פרופ' רוברט לנגדון: חוקר סמלים מאוניברסיטת הרווארד, גיבור הספרים צופן דה וינצ'י ומלאכים ושדים (ומאוחר יותר גם התופת ומקור).
פיטר סלומון: חברו ומורהו הרוחני של לנגדון, בכיר באחוות הבונים החופשיים וראש מכון הסמית'סוניאן.
"מלאך": אדם מסותרי שחטף את פיטר ומנסה לשים את ידו על סודות הבונים החופשיים.
ד"ר קתרין סלומון: אחותו של פיטר, מדענית פורצת דרך מטעם המכון למדעים נואטיים.
רל"ש אינואה סאטו: ראש ארגון פנימי ב-CIA.
טריש דאן: מנתחת מטא-מערכות במעבדתה של קתרין סלומון.
וורן בלאמי: אדריכל הקפיטול, חברו של פיטר סלומון ואחיו לבונים החופשיים של פיטר סלומון.
האב קולין גאלוויי: כומר הקתדרלה הלאומית של וושינגטון, חברו ואחיו לבונים החופשיים של פיטר סלומון.
הספר תורגם לעברית על ידי גיא הרלינג, ומכיל 587 עמודים, והוצא לאור על ידי מודן בשנת 2010.
סרטי קולומביה, אשר הפיקו גם את העיבודים הקולנועים לספרים הקודמים בסדרה, הודיעו על הפקת עיבוד קולנועי לספר.
בסרט, אשר טרם החלה הפקתו, צפוי לככב טום הנקס, כוכב הסרטים הקודמים, וכן הבמאי של אלו, רון הווארד, צפוי לשמש גם בסרט זה.
דן בראון צפוי לקחת חלק בכתיבת התסריט.
ביולי 2013 אולפני סוני הכריזו שבמקום עיבוד לספר "הסמל האבוד" הם יפיקו עיבוד קולנועי לספר "התופת" שייצא לאקרנים ב-14 באוקטובר 2016, עם דייוויד קויפ כתסריטאי, רון הווארד כבמאי וטום הנקס שיככב בתפקיד רוברט לנגדון.
במאי 2021, שירות הסטרימינג Peacock הכריז כי הספר עובד לסדרה בשם "הסמל האבוד".
הסמלים הלאומיים של ישראל הם הסמלים הרשמיים של מדינת ישראל, בהם נעשה שימוש בישראל ובעולם לצורך ייצוג מדינת ישראל ותושביה.
דגל לאומי – דגל ישראל
דגל מדינת ישראל הוא הדגל הרשמי של מדינת ישראל, אשר מייצג את המדינה, ריבונותה, מוסדותיה ואזרחיה, הן בישראל והן בעולם.
דגל זה הוא בעל רקע לבן, ועליו שני פסים אופקיים בצבע תכלת כהה, וביניהם מגן דוד בגוון זהה.
ראשיתו של הדגל בימי העלייה הראשונה, והוא אומץ כדגלה של התנועה הציונית מיום היווסדה ב-1897. דגל זה הועדף על פני "דגל שבעת הכוכבים" שהציע בנימין זאב הרצל.
"הַתִּקְוָה" הוא המנונה הלאומי של מדינת ישראל, ובעבר המנונה של התנועה הציונית.
ההמנון כולל, בשינויים קלים, את שני הבתים הראשונים משירו של נפתלי הרץ אימבר, אשר חובר בשנת 1878, עת ביקר אימבר בארץ ישראל.
לחנו של השירה הוא לחן עממי מולדבי, אשר הוצמד לו על ידי שמואל כהן.
ההמנון אומץ רשמית בחוק בשנת 1996, אף על פי שהושר כהמנון מאז קום המדינה.
סמל לאומי – סמל מדינת ישראל
סמל מדינת ישראל הוא מגן אשר במרכזו מנורת שבעת הקנים, משני צדיה ענפי זית ובתחתיתו הכיתוב "ישראל".
יש שתי גרסאות של הסמל: באחת מופיעים המנורה, ענפי הזית והמילה "ישראל" בצבע זהוב על רקע כחול עמוק, ובאחרת הם מופיעים בצבע לבן או אפרפר-כסוף על רקע כחול.
הגרסה הראשונה משמשת בדרך-כלל כשסמל המדינה מוצג כשלעצמו, בעוד הגרסה השנייה משמשת בנס הנשיא או כשהסמל מופיע על-גבי דגלונים.
על-גבי מסמכים מוצג הסמל לעיתים קרובות בשחור-לבן (המנורה ויתר האלמנטים לבנים על רקע שחור), ובמוסדות שונים מוצג הסמל כתבליט, בלי הבדל משמעותי בין צבע האלמנטים לצבע הרקע.
את הסמל עיצבו האחים גבריאל ומקסים שמיר, והוא נבחר מבין הצעות רבות שהוגשו לוועדת הסמל והדגל שהקימה מועצת המדינה הזמנית.
הוועדה פרסמה מכרז ובו קראה לתושבי המדינה להציע הצעות לסמל המדינה.
במכרז פורטו המלצות לגבי האלמנטים שייכללו בסמל, אולם הוועדה התחייבה לדון בכל הצעה שתוגש.
מאות הצעות הוגשו לוועדה, ובתהליך ארוך נבחרו שלוש הצעות.
אלה הובאו בפני מועצת המדינה הזמנית.
המועצה החליטה לבחור בהצעה שהגישו האחים שמיר, ביום י"א בשבט ה'תש"ט, 10 בפברואר 1949.
חותם לאומי – חותם מדינת ישראל
חותם מדינת ישראל מוטבע על מסמכים רשמיים של המדינה, בהתאם לחוק חותם המדינה התש"ט-1949 ולתקנות חותם המדינה התשל"ד-1974. החותם הוא עיגול בעל שוליים מסוגננים, במרכזו סמל המדינה מוקף במסגרת של ענפי זית וביניהם מגן דוד, ומתחת לסמל מופיעות המילים "חותם המדינה".
השקל החדש (₪) הוא ההילך החוקי במדינת ישראל.
לשקל החדש יש 4 שטרות: 200, 100, 50, 20 ושמונה מטבעות, מהם שניים הוצאו מהמחזור: 10 אגורות, חצי שקל, וכן 1, 2, 5 ו-10 ש"ח (השניים שהוצאו מהמחזור הם המטבעות בעריך של אגורה אחת ו-5 אגורות).
תיאטרון הבימה הוקם עוד לפני הקמת מדינת ישראל, ב-1917, והוכר כתיאטרון הלאומי של ישראל ב-1958. מבנה התיאטרון ממוקם בתל אביב והוא חבר ב"איחוד תיאטרוני אירופה".
צבעים לאומיים – תכלת ולבן
הצבעים הלאומיים של ישראל הם התכלת והלבן כפי שהם מוצגים בדגל המדינה.
הצבעים הם חלק ממערכת הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל ומהווים סמל בלתי פורמלי, אשר אינו מעוגן בחוק.
למרות העדר החקיקה בנושא, השימוש בצבעים אלו, כהפגנת פטריוטיות, נפוץ בקרב העם ורשויות המדינה כאחד.
מקורם של הצבעים במקרא, והם מופיעים במספר אזכורים, למשל בחיוב להטיל פתיל תכלת בציצית ().
מאחר שצבע התכלת הכהה בדגל דומה מאוד לכחול, רווח הזיהוי של הצבעים כחול ולבן כצבעים הלאומיים של ישראל, לדוגמה בשיר "כחול ולבן".
בישראל, במיוחד בעשורים הראשונים לקיומה, שבהם היה הפלאפל מזון מהיר עיקרי, נתפס הפלאפל כמאכל לאומי, אף על פי שמקורו במצרים, ואף שמעמד זה לא זכה להכרה רשמית כלשהי מעולם.
לפופולריות רבה זוכים גם הבורקס, חומוס והשניצל.
משורר לאומי – חיים נחמן ביאליק
עוד לפני הקמת מדינת ישראל נחשב חיים נחמן ביאליק למשורר הלאומי העברי.
מאז הקמת המדינה נחשב ביאליק למשורר הלאומי של ישראל.
כתביו של ביאליק שיקפו את מעורבותו ופעילותו בענייני העם היהודי בתקופתו, והשפיעו עמוקות על הלך הרוחות וחיי הציבור.
הוא היה ציוני נלהב, השתתף בשני קונגרסים ציוניים והיה ידיד אישי של מנהיגי התקופה.
בין השאר כתב שירת תוכחה וביקורת נגד אוזלת ידם של היהודים בגלות (למשל "אכן חציר העם", "בעיר ההרגה") ושירת עידוד רעיונית ומעשית לפעילות הציונית (למשל "למתנדבים בעם", "מתי מדבר האחרונים").
ביאליק השפיע רבות על התפתחות התרבות היהודית המודרנית והיה ממחדשי השפה העברית – אף הם רכיבים מהותיים באתוס הציוני.
ביאליק הקדיש חלק נכבד מזמנו לענייני הציבור, עד כדי כך שנטבע הביטוי "כל ישראל יש להם חלק בביאליק", ראה בכך חלק מתפקידו ואף גינה אנשי רוח המסתגרים במגדל השן.
לציון חגיגות ה-120 שנה לקרן קיימת לישראל, קק"ל קיימה תחרות לבחירת "העץ הלאומי".
בט"ו בשבט 2021, הוכרז עץ הזית כעץ הלאומי.
הזית הוא אחד משבעת המינים בהם נשתבחה הארץ.
ענף עץ הזית מופיע בסמלים רבים, בראשם סמל מדינת ישראל, שבו ענפי זית משני צדיה של מנורת שבעת הקנים.
היונה הלבנה, השבה אל תיבת נח ונושאת במקורה ענף זית, הופיעה בספר בראשית, סימלה את תום המבול והפכה לימים לסמל לשלום.
גידול הזית בארץ ישראל מוכר עד היום, כבר מימי בית המקדש הראשון, כשפירותיו משמשים להפקת שמן הזית.
ישנם ממצאים ארכאולוגיים רבים לגידול הזית, בין השאר במצדה, תל גזר, ותל דור בחוף הכרמל.
לזית, סגולות בריאותיות מוכחות, ושמן הזית אחד השמנים האיכותיים ביותר, מבחינת טעמו וערכיו התזונתיים.
הוא מסייע בהורדת לחץ הדם, מונע אולקוס, מונע חמצון ומפחית את הסיכון לחלות במחלות סרטן.
הזית העתיק ביותר בישראל, נמצא בכרם זיתים בשפרעם, בסמוך לדרך כורכר, וגילו מוערך בלמעלה מאלף שנים.
בישראל נטועים כיום כ-340 אלף דונם של זיתים, מהם מיוצרים, מדי שנה, למעלה מ-15 אלף טונות של שמן ומעל כ-24 אלף טונות זיתים למאכל.
קק"ל נוטעת ביערותיה, מדי שנה, כ-15 אלף שתילי זית, בנוסף לטיפולה בכ-22 אלף דונם של כרמי זית.
פרח לאומי – כלנית מצויה
במשאל שערכו החברה להגנת הטבע ו-ynet ב-2013 ובו השתתפו עשרות אלפי ישראלים, נבחרה הכלנית (Anemone coronaria) לפרח הלאומי של ישראל.
הכלנית פורחת בשלל צבעים (לבן, סגול-כחול, ורוד ואדום עז) ויוצרת מרבדי פריחה בתקופת החורף.
במקורות היהודיים נקראה גם "שושנת המלך".
הכלנית היא צמח מוגן וקטיפתו אסורה.
ישנם מספר פרחים נוספים המזוהים במיוחד עם ישראל:
שושן צחור – זוהה עם ישראל בתקופת המקרא ובית המקדש.
פרחי שושן צחור היו קבועים במנורת שבעת הקנים וייתכן שצורת עלי הכותרת שלהם היא המקור לסמל המגן דוד.
רקפת מצויה – נבחרה לייצג את ישראל בתערוכה בוטנית בבייג'ינג בשנת 2007.
אירוסי ההיכל – פרחים הדורים, מינים רבים מהם אנדמיים לארץ ישראל.
אירוס מופיע בסמל החברה להגנת הטבע.
כלב לאומי – כלב כנעני
הכלב הכנעני הוא הכלב הגזעי הלאומי היחיד של ישראל.
הגזע הכנעני משתייך לתת משפחה כלבי שפיץ, כפי שמכונים כלבי פאריה.
כלבים אלו הם אחת ממשפחות הכלבים העתיקות ביותר, שנשתמרו אלפי שנים, כשהם שומרים על תכונות בסיסיות ומשתנים במעט בהתאם לתנאי הסביבה, והם היסוד הבסיסי לקשר שבין האדם לכלב.
הגזע הכנעני היה נפוץ מאוד באזורנו, מסיני עד סוריה.
הוא מוכר עוד מימי התנ"ך ומופיע באמנות סלע באתרים ארכאולוגיים בני אלפי שנים.
בעת העתיקה חיו הכלבים ככלבי להקה פראיים.
במהלך השנים חל חיבור בינם לבין נוודי האזור, הבדואים, ושמשו ככלבי עבודה וככלבי שמירה למופת.
מי שהביאה, בעת החדשה, להיכרות עם הגזע הייתה פרופ' רודולפינה מנצל, שהגיעה לארץ ישראל מאוסטריה בשנת 1934, והקימה ארגון של כלבי שירות לטובת "ההגנה".
פרופ' מנצל מצאה כי הכלבים שמוצאם באזור זה הם המתאימים ביותר לשמש ככלבי עבודה משום יכולתם להסתגל לתנאי הסביבה הקשים ולתנאי אקלים קיצוניים, ומשום היותם קלים לאילוף ובעלי תכונות של נאמנות ונכונות לעבודה.
הגזע הוכר על ידי ההתאחדות הישראלית לכלבנות בשנת 1963, על-פי המפרט הקביל הראשון אשר נכתב אודותיו על ידי פרופ' מנצל בשנת 1953. מאז נחשב הכלב הכנעני לגזע הלאומי של ישראל, ובשנת 1966 הוא הוכר גם על ידי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות.
נחש לאומי – צפע מצוי
בספטמבר 2018 החל מיזם לבחירת הנחש הלאומי של ישראל.
למיזם שהוביל קמפיין ארצי: שומרים על זוחלי הארץ חברו גופים מרכזיים בשמירת הטבע בארץ כגון רשות הטבע והגנים, החברה להגנת הטבע, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב ואחרים.
הבחירות נמשכו חודשיים ובמהלכן התבקשו המצביעים לבחור בין 10 נחשים נפוצים בארץ ישראל.
בנובמבר 2018, לאחר שנספרו הקולות, נבחר הצפע המצוי המכונה גם "צפע ארצישראלי".
במסגרת אירועי שנת ה-60 למדינת ישראל, נפתח קמפיין בחירת הציפור הלאומית, כמיזם של החברה להגנת הטבע בהובלת מנהל מרכז הצפרות הישראלי של החברה להגנת הטבע, דן אלון, ומנהל המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון, ד"ר יוסי לשם.
השר להגנת הסביבה גדעון עזרא, ושרת החינוך יולי תמיר, העניקו למיזם את חסותם וכך גם צה"ל.
הפרויקט הוגדר כפרויקט לאומי, ערכי וחינוכי המבקש להטמיע בציבור הרחב סט של ערכים חינוכיים, של שמירת ערכי הטבע של ישראל, בדגש על הציפורים.
נקבעו מספר קריטריונים לבחירת המועמדות לציפור הלאומית:
ציפור המאפיינת את ישראל ואת הישראלים
בשנת 2008 התקיימה הצבעה של הציבור הרחב, כולל במערכת החינוך ובצה"ל, וב-29 במאי 2008 הכריז נשיא המדינה שמעון פרס על הדוכיפת כציפור הלאומית.
פרפר לאומי – כחליל השברק
במסגרת חגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל, נפתח קמפיין בחירת הפרפר הלאומי, כמיזם של אגודת חובבי הפרפרים בישראל, החברה להגנת הטבע, קק"ל, רט"ג ומשרד החינוך, בהובלת לאה ודובי בנימיני.
פרפר כחליל השברק נבחר בין היתר בשל צבעי הדגל (כחול ולבן), שכיחותו בכל הארץ ושניתן לראותו במרבית חודשי השנה.
התקיימה הצבעה פתוחה לכלל הציבור הרחב, כולל במערכת החינוך ובצה"ל, מתוך מספר מצומצם של פרפרים שהועמדו לבחירה.
עקרב לאומי – נבו יריחו
בהצבעה באתר ynet בחודש ספטמבר 2018 נבחר המין נבו יריחו, הגדול שבעקרבי ישראל, להיות העקרב הלאומי.
פטריה לאומית – אורנית נימים
סמית שנערך ב-26 בדצמבר 2024 יזמה מירב הראל, מדריכת ליקוט, קמפיין לבחירת הפטרייה הישראלית בשיתוף עם עמותת פטריות הבר בישראל.
הפטרייה שנבחרה הייתה אורנית נימים, הידועה גם בשם אורנייה.
מיזם בחירת הפטרייה הישראלית, כלל שלושה שלבים: בשלב הראשון, צמצמו מדריכי ליקוט מוסמכים של "עמותת פטריות הבר בישראל" את הרשימה, מ-700 פטריות בר המוכרות בישראל ל-20 בלבד, בפרויקט שנקרא "הפטריה הישראלית".
בשלב השני, צמצמו מדריכים ומלקטים ותיקים את הרשימה לחמישה מיני פטריות: נרתיקנית נאה דביקה, אוזנית הכלך, אחלמית סגולה, נטופה ערבה ואורנית נימים.
בשלב השלישי בחר קהל אוהבי הטבע את אורנית הנימים לפטריה הישראלית.
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, אשר מורכב מבית זה ומן הבית התחתון, האספה הלאומית.
הסנאט, בניגוד לאספה הלאומית, נבחר בבחירות לא ישירות על ידי נבחרי ציבור מחוזיים.
מבנה הסנאט שוכן בלב גני לוקסמבורג, בארמון לוקסמבורג.
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי.
על פי סעיף 24 של חוקת צרפת, הוא נבחר בבחירות עקיפות כדי להבטיח ייצוג בפרלמנט המקומי של קהילות ורשויות מקומיות בצרפת.
בהרכב הנוכחי של הסנאט 348 סנאטורים.
הסנאטורים נבחרים ל-6 שנים ברמת המחוז (שטחה של צרפת מחולק ל-95 מחוזות).
מועצת הבחירות מורכבת מנציגים מקומיים, חברי המחוזות, נציגי מועצות מקומיות, חברי האספה הלאומית ועוד.
יו"ר הסנאט נבחר מבין חבריו לתקופת כהונה בת שלוש שנים.
הוא אחראי על מינוי שלושת חברי המועצה החוקתית של צרפת, ויש לו זכות לערער בפני המועצה החוקתית.
בהיעדר הנשיא מתפקידו, הוא ממלא מקום הנשיא (כפי שאירע בשנת 1969, לאחר התפטרותו של שארל דה גול, וב-1974, לאחר מותו של ז'ורז' פומפידו).
על פי החוקה, נשיא הסנאט הוא האדם השני בחשיבותו במדינה.
כיום, בסנאט ישנן הוועדות הבאות: ועדת התרבות, ועדת הכלכלה, ועדת החוץ, ועדת הביטחון והכוחות המזוינים, ועדת הרווחה, ועדת כספים, ועדת בקרה ותקציב.
בנוסף, החוקה מספקת, במידת הצורך, יכולת להקים על ידי הממשלה או הסנאט ועדות מיוחדות לסקירת חוקים בנושאים ספציפיים.
בסנאט ישנן מספר סיעות, וכל סיעה מחויבת לכלול לפחות 15 סנאטורים.
הפלגים הפוליטיים העיקריים של הסנאט הם: האיחוד למען תנועה עממית, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, הסיעה הקומוניסטית, התנועה הרפובליקנית והתנועה האזרחית, סיעת "איחוד המרכז", סיעת "הדמוקרטים הסוציאליים של האיחוד האירופי" ועוד.
מאז הקמת הרפובליקה החמישית, הסנאט היה ברובו שמרני.
בספטמבר 2011, לראשונה בתולדות הרפובליקה החמישית, זכתה המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית במרב המושבים בסנאט.
ב-1 בנובמבר אותה שנה נבחר ז'אן פייר בל ליו"ר הסנאט והיה לסוציאליסט הראשון שמנהיג את הסנאט מאז הקמת הרפובליקה.
ההסמכה לכהונה (בלטינית ordo) היא אחד משבעת הסקרמנטים הקאנוניים של הנצרות.
סקרמנט הכהונה מסמל את הכניסה לתפקיד בשירות הקהילה הנוצרית, הכנסייה.
סקרמנט ההסמכה מכשיר רועים רוחניים לקהילה, אשר יסייעו למאמינים לקבל את .
בסקרמנט זה עובר אל המוסמך כוח הכהונה, היינו היכולת לבצע את הסקרמנטים בעצמו, על ידי בישוף, המשמש כציר של ישו וכממלא מקום של שנים-עשר השליחים.
מרגע קבלת כוח הכהונה הסקרמנט מסייע להעביר את למאמין גם אם כהן הדת עצמו נגוע בחטא.
המערכת המדעית, "עיקרי הדת הנוצרית, שהיו שנויים במחלוקת בתקופת הרפורמציה," בתוך ה.
פישר, דברי ימי אירופה, כרך ג', ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב, עמ' 197–208.
הסנאט האירי (באירית: Seanad Éireann – שאנד, באנגלית: Senate of Ireland) הוא הבית העליון (יחד עם הדאל אירן, הבית התחתון ונשיא אירלנד) של האירכטס, הרשות המחוקקת של אירלנד.
הוא נקרא בדרך כלל הסנאט או שאנד וחבריו קרויים סנאטורים (באירית: seanadóirí, ביחיד: seanadóir).
שלא כמו הדאל אירן, חבריו לא נבחרים ישירות על ידי אזרחי אירלנד, אלא ממונים במגוון של שיטות.
סמכויותיו חלשות יותר בהשוואה לאלה של הדאל והוא יכול רק לעכב חוקים שהוא לא מסכים עליהם ולא להטיל עליהם וטו.
מאז הקמתו שוכן הסנאט בבית ליינסטר שבדבלין.
בסנאט האירי מכהנים 60 סנאטורים:
11 סנאטורים ממונים על ידי הטישך (ראש ממשלת אירלנד).
6 סנאטורים נבחרים על ידי בוגריהן של שתי אוניברסיטאות:
3 סנאטורים על ידי בוגרי טריניטי קולג' דבלין
3 סנאטורים על ידי בוגרי האוניברסיטה הלאומית של אירלנד
43 סנאטורים נבחרים על ידי חמישה צוותים מקצועיים (Vocational Panels) הכוללים חברים מהדאל אירן, סנאטורים ונציגים של מועצות הערים והמחוזות.
כל אחד מהצוותים אמור לכלול אנשים בעל ידע או ניסיון באחד מחמשת התחומים שכל אחד מהצוותים מתמחה בו.
הצוות המנהלי – מנהל ציבורי ושירותים חברתיים והתנדבותיים.