tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נודע בתיאור הראשון של תסמונת הרכס הזוויתי השמאלי (תסמונת גרסטמן) ובתיאור - יחד עם שיינקר ושטרויסלר - של הפרעה נוירולוגית נדירה, בעלת אטיולוגיה פריונית המוכרת החל משנת 1989 כתסמונת גרסטמן-שטרויסלר-שיינקר.
יוזף גרסטמן נולד ביולי 1887 בעיר לבוב, אז למברג, בירת ממלכת גליציה ולודומריה שבמסגרת הכתר האוסטרי (ציסליתניה) באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא היה בנם של יואכים גרסטמן ושל ברטה, לבית צוקר.
למד בגימנסיה התיכונית הקיסרית-ממלכתית מס.
2 בלבוב וסיים בחינות בגרות בשנת 1907.
אחר כך למד רפואה באוניברסיטת וינה בשנים 1907–1912 וקיבל בה ב-29 בנובמבר 1912 את התואר דוקטור ברפואה.
בשנים 1912–1914 עבד סטאז'ר והשתלמות במחלקה הרפואית ב' של בית החולים הכללי בווינה.
בימי מלחמת העולם הראשונה הצטיין גרסטמן בשירותו הצבאי כקצין רפואה בחזית האיטלקית ובבית החולים הצבאי נוירופסיכיאטרי Reservehospital באינסברוק.
בשובו לווינה עבד בשנים 1918–1930 בקליניקה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה של יוליוס וגנר-יאורג
בשנת 1921 עבר מבחני "הביליטציה" והתמנה למרצה בכיר ובשנת 1929 התמנה כפרופסור שלא מן המניין.
ב-1930 ירש את מקומו של אמיל רדליך כמנהל בית החולים לעצבים מריה תרזיה שלסל ( Nervenheilanstalt Maria-Theresien-Schlössel) בווינה.
באותה תקופה התגורר ברחוב קוך (Kochgasse) 5.
בשנת 1920 התחתן עם מרתה שרה לבית שטיין, מן העיר פלזן.
בשנת 1938 אחרי האנשלוס בגלל היותו יהודי ב-22 באפריל פוטר גרסטמן מתפקידיו כפרופסור וכרופא ראשי ונאלץ להימלט מאוסטריה יחד עם אשתו ועם ידידו ועמיתו למקצוע אוטו מרבורג, והיגר על האונייה Cunard White Star RMS Aquitania דרך נמל סאות'המפטון לניו יורק.
הגיע לניו יורק ב-14 ביוני 1938
גרסטמן נמנה עם 47 מדעי המוח בנמלטו מהרייך השלישי בשנים 1939-1933.
בארצות הברית עבד גרסטמן החל מאוקטובר 1939 ללא תשלום מספר חדשים בבית החולים הפרסביטריאני ונדרבילט בניו יורק ובדצמבר 1939 הוכרה הכשרתו הרשמית כרופא.
עבד בהמשך בבית החולים ספרינגפילה בסייקסוויל, מדינת מרילנד.
בשנים 1941-1940 עבד כעוזר מחקר וכיועץ נוירולוג בבית החולים סנט אליזבת בוושינגטון.
ב-1941 עבר לניו יורק ועבד כעוזר מחקר במכון הנוירולוגי של ניו יורק ו בשנים 1941–1946 כנוירו-פסיכיאטר בבית החולים גולדווטר ואחר כך ב Postgraduate Hospital בניו יורק - עד שנת 1949. ב-1 בספטמבר 1943 קיבל את האזרחות האמריקאית.
במשך השנים, אחרי הכרתו כמומחה, עבד במרפאתו הפרטית ב־240 Central Park South בניו יורק
ולא קיבל יותר תפקידים ניהוליים.
אחרי מלחמת העולם השנייה רכושו שהופקע על ידי הנאצים הוחזר בשנת 1948.
עם זאת רק לאחר עוד 13 שנה, בשנת 1955, הוחזר לו על ידי הרשויות האוסטריות תואר הדוקטור שנשלל לו על ידי הנאצים בשנת 1942 מסיבות "גזע".
התקבל כחבר לשם כבוד באיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי וכמו כן, כחבר באקדמיה לנוירולוגיה של ארצות הברית, חבר באיגוד באמריקאי לפסיכופתולוגיה, בחברה לפסיכותרפיה, בחברת פירקה ובאגדות רודולף וירכו.
גרסטמן נפטר במרץ 1969 בדירתו בניו יורק.
על שמו נקראו תסמונת גרסטמן ותסמונת גרסטמן-שטרויסלר -שיינקר.
בשנת 1918 פרסם גרסטמן מקרה של אגנוזיית מגע חד צדדית, טהורה, שהופיע אצל חייל רגלי בן 34 עם פצע ירי בראשו ונזק הרכס המדיאלי ובחלק התחתון של האונה הקודקודית.
הפצוע לא היה מסוגל לזהות חפצים כשמישש אותם בידו השמאלית, על אף שימור קליפת המוח הסומטו-סנסורית.
בשנת 1924 פרסם גרסטמן את הראשון מתוך מחקריו על מה שידוע כיום כתסמונת העורק הזוויתי, תסמונת גרסטמן או תסמונת גרסטמן-באדאל (השם האחרון הוא בשימוש נדיר, בעיקר בספרות הצרפתית.
התיאור המוקדם על ידי ז'ול באדאל נחשב בלתי מדויק).
לפי גרסטמן, התסמונת הזאת מתאפיינת באגנוזיה של האצבעות, אגרפיה, אי הבחנה בין ימין לשמאל, אקלקוליה או דיסקלקוליה.
בספטמבר 1930 הציג את תגליתו בכנס ה-20 של החברה הגרמנית לנוירולוגיה בדרזדן.
גרסטמן עצמו לא היה משוכנע שהתסמונת שתיאר היא יחידה נוסולוגית נפרדת.
נוירולוגים, בני דורו ומאוחרים יותר, הטילו ספק בקיומה של התסמונת, והצביעו, למשל, על הנדירות הסטטיסטית של התרחשותם של כל ארבעת מאפייניה בו זמנית.
עם זאת קיימת הסכמה כללית לגבי משמעות ארבעת התסמינים של התסמונת לגבי נזקים באונה הרקתית.
בשנת 1930 המליץ גרסטמן על וריאציה למבחן רומברג, הידועה כ"מבחן גרסטמן": נטייה להתהפכות אחרי כמה כיפופים ויישורים של פלג הגוף העליון עם עיניים עצומות וכפות רגליים צמודות, מצביעה על אטקסיה צרבלרית.
יחד עם וגנר-יאורג עסק גרסטמן בטיפול שיתוק כללי מתקדם (שלב של העגבת של מערכת העצבים) באמצעות הדבקת אותם החולים במלריה.
בשנת 1927 קיבל וגנר-יאורג על כך פרס נובל לרפואה.
וגנר-יאורג כתב פתח-דבר למנונוגרפיה שכתב גרסטמן על הנושא:
"הטיפול על ידי מלריה אצל חולי השיתוק המתקדם".
ב-18 ביוני 1935 יחד עם איליה שיינקר ועם ארנסט שטרויסלר, הציג גרסטמן בכנס בווינה של החברה לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה
מקרה של מחלה, הידוע כיום למחלת גרסטמן-שטרויסלר-שיינקר והיא נחשבת למחלת פריונים.
מוקדם יותר, במרץ 1928 במפגש של החברה הווינאית לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה הציג גרסטמן מקרה של צעיר "העלמה H" בת 25, מאותה המשפחה, שסבלה מהפרעות בשיווי המשקל, בהליכה ועם שינויים בהתנהגות.
הוא מצא בה תסמין לא רגיל: כאשר הראש פנה באופן פסיבי או פעיל לצדדים, זרועות המטופלת הזדקפו ישר קדימה והיד הייתה תמיד יותר גבוהה מהצד הנגדי מאשר הכיוון אליו הופנה הראש.
בשנת 1942 תיאר גרסטמן הפרעה נדירה בתדמית הגוף, שהוא קרא לה "סומטופרפרניה" (somatoparafrenia).
בשני מקרים של נזק בצד הימני של המוח, עם תסמינים ידועים של אנסוגנוזיה של ליקויים מוטוריים וסומטוסנזוריים הוא תיאר מחשבות שוא שנגעו בחלק השמאלי של הגוף - והתייחסו למודעות ל"בעלות" על אותו חלק של הגוף.
הוא הבדיל אבחנה מבדלת בין ה"סומטופרפרניה" הנ"ל ל"אוטוסומטואגנוזיה" (אוטוסומטואמנזיה) - חוסר מודעות אגנוסטי או אמנסטי לחלקי גוף, התעלמות מנוכחותם לבין חוויית אי קיומם.
לפי גרסטמן הסומטופרפרניה התאפיינה בתסמינים "חיוביים", פרודוקטיביים: "מחשבות שוא או עיוותים תפיסתיים וקונפבולציות או מחשבות שוא הנוגעות לחצי הנגוע בגוף או גפיים".
סוגיות נוספות שבהן התמקד גרסטמן היו הפרעות מוחיות במחלת הכפיון (אפילפסיה), בפיגור השכלי, שיתוק מוחין, סכיזופרניה, אסטראוגנוזיה, הפרעות סנזוריות והפרעות בשיווי המשקל אחרי פציעות ירי בראש.
יחד עם אוטון קאודרס חקר הפרעות פסיכיאטריות אצל ילדים חולים בדלקת מוח, יחד עם שילדר חקר הפרעות בכתיבה (מיקרוגרפיה) אצל חולי אפאזיה, יחד עם שטרויסלר - קורלציות קליניות ופתולוגיות באנצפלומייליטיס וטרשת נפוצה.
עם תלמידיו של גרסטמן נמנה ויקטור פרנקל.
מונחים רפואיים הקרויים על שמו
תסמונת גרסטמן- או תסמונת הפיתול הזוויתי
חבר בחברה לנוירולוגיה ופסיכיאטריה של רוסריו, ארגנטינה
יוזף גאוכל היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
גאוכל נולד ב-11 בספטמבר 1916 בקובלנץ שבגרמניה, שם גם נפטר.
לאורך כל הקריירה שיחק במועדון טוס נוינדורף מעיר הולדתו עימה זכה פעמיים ב-1943 ו-1944 באליפות אזור גיוליגה מוסלאנד, שנוצרה לאחר פירוק אליפות גאוליגה מיטלריין ב-1941.
במדים הלאומיים כבש 13 שערים ב-16 הופעות עבור הנבחרת הגרמנית.
גאוכל עזר לה להעפיל למונדיאל 1938 כשהוא כובש צמד במוקדמות נגד אסטוניה בניצחון 1–4. בטורניר עצמו כבש בשמינית הגמר נגד שווייץ בתיקו 1–1, ובמשחק החוזר הם הפסידו להם וגרמניה סיימה את דרכה בטורניר.
גאוכל נפטר ב-21 במרץ 1963 כתוצאה מהתקף לב.
בסמוך לאצטדיון אוברוורת', אצטדיונה של טוס נוינדורף איתה היה מזוהה, יש רחוב על שמו לזכר אחד השחקנים הטובים ביותר של המועדון והעיר.
יוזף זמאן (בצ'כית: Josef Zeman; 23 בינואר 1915 – 3 במאי 1999) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
זמאן נולד ב-23 בינואר 1915 באימפריה האוסטרו-הונגרית של אז.
את הקריירה התחיל ב-SK צ'סקה בודייוביצה לפני שעבר ל-SK פלזן בשנת 1936. זמאן לא היה יכול להישאר שם זמן רב ולאחר כמה חודשים חתם בספרטה פראג.
הוא זכה עימה פעמיים באליפות ובעונת 1937/38 סיים במקום השני במלכות השערים של הליגה.
הוא סבל מפציעה בברך לזמן ממושך ולכן עזב אותה ל-SK פרדוביס בעונת 1943/44. לאחר מלחמת העולם השנייה שיחק בכמה קבוצות נוספות לפני שסיים את הקריירה בקדנציה שנייה ב-SK צ'סקה בודייוביצה.
במדי נבחרת צ'כוסלובקיה עשה את הופעת הבכורה ב-1 בדצמבר 1937 בהפסד 5–4 לאנגליה.
זמאן היה שותף במונדיאל 1938, וכבש את אחד משלושת שערי הנבחרת בהארכה נגד הולנד בשמינית הגמר.
משחק זה היה גם לאחרון שלו.
יוזף הָאלֶר פון הַלֶּנְבּוּרְג (בפולנית: Józef Haller von Hallenburg; 13 באוגוסט 1873 – 4 ביוני 1960) היה מצביא פולני ששירת בצבא הרפובליקה הפולנית השנייה כלוטננט גנרל.
במקור הוא היה מפקד בתוך הצבא האוסטרו-הונגרי, אך עם עליית הלאומיות ונפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, הצטרף האלר אל יוזף פילסודסקי ומאבקו לעצמאות פולין.
במסגרת מאבק זה לחם האלר במלחמת פולין–אוקראינה ובמלחמה הפולנית-סובייטית.
יוזף האלר היה ילדם השלישי של הנריק האלר (1831–1888) ואולגה האלר לבית אצולת טרטר.
משפחתו, אף על פי שלא הייתה עשירה במיוחד, השתייכה למדינה הפולנית הכבושה.
מסורות פטריוטיות חזקות הוקירו ואווירת דתיות חלחלה בחיי משפחתו.
בשנת 1880 עברה המשפחה ללבוב שם סיים יוזף גימנסיה בה גרמנית הייתה שפת ההוראה.
הוא המשיך את לימודיו בבתי ספר צבאיים בקושיצה.
לאחר סיום לימודיו למד בפקולטה לארטילריה באקדמיה הצבאית טכנית בווינה בין השנים 1892–1895. ב-18 באוגוסט 1895 עלה יוזף לדרגת לוטננט שני בצבא האוסטרו-הונגרי, שם המשיך לשרת במשך שש עשרה שנים.
בדצמבר 1911 השלים האלר את תפקידו הצבאי הפעיל.
בשל מצבו הבריאותי, לאחר שהגיע לדרגת קפטן הוא עבר לכוחות המילואים.
לאחר מכן ניהל חווה חקלאית השייכת לחותנו ועבד באגודת איכרים.
הוא היה פעיל באגודת העצמאות הפולנית "סולוו" (Sokół), אשר בשנת 1912 החלה לנהל פעילויות צבאיות בצורה רחבה יותר וקיבלה תמיכה רבה בגליציה.
האלר ארגן תרגילים וקורסים צבאיים, והכין תקנות אימונים צבאיות לחברי האגודה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס יוזף האלר לצבא האוסטרי, אך כבר ב-13 באוגוסט 1914 הוא קיבל אישור להצטרף לפלוגת ההתנדבות הפולניות בלבוב.
הוא עבד במרץ על שיפור הארגון וההכשרה של המתנדבים.
הלגיון הפולני נלחם נגד האימפריה הרוסית בשטח ממלכת פולין וגליציה.
האלר פיקד תחילה על גדוד מתנדבים לפני שנכנס לתפקיד מפקד גדוד החיל רגלים של הלגיון השלישי.
בסתיו 1914 ובתחילת 1915 לחמו היחידות הצבאית שלו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ומנעו את דריסת הרגל הרוסית בממלכת הונגריה.
במאי 1915 עבר יוזף האלר תאונת דרכים קשה ועבר טיפול רפואי במשך עשרה חודשים.
ביולי 1916 הוא הפך למפקד הבריגדה השנייה של הלגיון הפולני, שלחמה אז בוואליניה.
האלר נשאר נאמן לבית הבסבורג עד פברואר 1918, כאשר המשא ומתן על חוזה השלום של ברסט-ליטובסק פורסם על ידי העיתונות.
חלק מהוראותיו נתפסו כבגידה בפולין על ידי אוסטריה ופגיעה באינטרסים הלאומיים של פולין.
ב-15 בפברואר 1918, בתגובה למשא ומתן על האמנה, הוביל האלר את הבריגדה השנייה של הלגיון הפולני ופרץ את קו החזית האוסטרית-רוסית בממלכת פולין, ובסופו של דבר הצטרף לכוחות הצבא הפולני ברוסיה המהפכנית.
באביב 1918 השתלט האלר על כוחות הצבא של החיל הפולני השני ברפובליקה העממית של אוקראינה.
הפיקוד הגרמני אשר באותה העת הסדיר את מזרח אירופה תחת השפעתו ניסה לפרק מערך זה, דבר אשר הוביל לקרב קניוב ב-11 במאי, שם לאחר לחימה של יום נגמרה התחמושת והכוחות הפולניים נכנעו.
האלר נמנע ממאסר וב-3 ביולי 1918 נסע דרך מורמנסק אל הרפובליקה הצרפתית השלישית.
צבא פולני הוקם מטעם מדינות ההסכמה על פי צו של ה-4 ביוני 1917 מאת נשיא הרפובליקה הצרפתית, ריימונד פואנקרה.
חיילים גויסו מהקהילה הפולנית בארצות הברית וממחנות שבויים בממלכת איטליה ובצרפת.
ב-4 באוקטובר 1918 התמנה האלר למפקד הצבא הפולני בצרפת, המכונה לעיתים קרובות "הצבא הכחול" (בשל צבע המדים שלהם).
הוא קיבל עם תפקיד זה את דרגת הגנרל.
פעולה זאת קישרה בין פולין למדינות ההסכמה.
סיום המלחמה לא עצר את הקמת צבא זה לתוך צבא פרו-עצמאות פולנית, שהורכב עד מהרה מכ-70,000 חיילים, חמושים ומאובזרים היטב.
באפריל ובמאי 1919 הם נשלחו לפולין, שם לקחו חלק בקרב להבטחת גבולות המדינה הפולנית המשוחזרת.
"הצבא הכחול" היה ההישג הגדול ביותר של האלר וצבר לו פופולריות בחברה הפולנית.
לאחר שובו אל הרפובליקה הפולנית השנייה, כעת מדינה הנלחמת לעצמאות, הועברו האלר וחייליו לגליציה המזרחית, בקו החזית הפולני-אוקראיני.
האלר קיבל את הפיקוד על החזית במלחמת פולין–אוקראינה באוקטובר.
לאחר מכן הוא שאף להבטיח את פומרניה, השטח שהוענק לפולין על פי הוראות חוזה ורסאי.
ב-10 בפברואר 1920 ערכו האלר וחבריו הקצינים טקס סמלי של "חתונת" פולין והים הבלטי.
במהלך המתקפה הבולשביקית בשנת 1920, "הגנרל הכחול" כפי שנודע השתתף באופן פעיל בהגנת המדינה.
הוא מונה למפקח הכללי של צבא המתנדבים, אותו עזר להקים.
לאחר מכן פיקד על קו החזית הצפון-מזרחי והגן על הבירה ורשה.
בתקופת שבין שתי מלחמות העולם מילא האלר מספר תפקידים חברתיים ופוליטיים שונים ללא הצלחה גדולה.
הוא ננזף בהפיכתו של יוזף פילסודסקי במאי שנת 1926 וכתוצאה מכך עזב את הצבא.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עסק בפעילות של מפלגות פוליטיות באופוזיציה למשטר פילסודסקי והטריומווירט שירש אותו תחת אדוורד רידז-שמיגלי, איגנצי מושצ'יצקי ויוזף בק.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הצליח לפלס את דרכו לצרפת, ואז לבריטניה הגדולה.
הוא היה שר חינוך במשך שנתיים בממשלת הגלות של ולדיסלב שיקורסקי.
לאחר המלחמה נותר יוזף האלר בגלות בלונדון (בעוד פולין הייתה מדינת חסות של ברית המועצות בתור הרפובליקה העממית הפולנית) שם נפטר ב-4 ביוני 1960. לאחר קריסת הקומוניזם וסיום המלחמה הקרה קברו הוחזר לפולין, שם הוא נשמר בכנסיית חיל המצב של סט.
הוא זכור כגנרל הבולט של "הצבא הכחול" ואחד הגיבורים שנלחמו למען עצמאות פולין.
יוזף מריאן חלמונסקי (בפולנית: Józef Chełmoński; 7 בנובמבר 1849 – 6 באפריל 1914) היה צייר פולני של בית הספר הריאליסטי עם שורשים בהקשר ההיסטורי והחברתי של התקופה הרומנטית המאוחרת בפולין המחולקת.
הוא מפורסם בציורים מונומנטליים, המוצגים בגלריה הלאומית לאמנות בקרקוב ובוורשה.
ולדיסלב שלבינסקי היה קרוב משפחתו.
חלמונסקי נולד בכפר בוצ'קי ליד לוביץ' שבמרכז פולין הקונגרסאית בשליטת הצבא הרוסי.
המורה הראשון שלו לציור היה אביו יוזף אדם (בעל משק קטן ומנהל הכפר בוצ'קי).
אמו הייתה איזאבלה לבית סוסקובסקה.
לאחר שסיים תיכון בוורשה, למד יוזף בכיתת רישום בוורשה (1867–1871) ולקח שיעורים פרטיים מוויצ'ך גרסון.
הוא עבד עם ציירים פולנים שהתאספו סביב יוזף ברנדט ומקסימיליאן ג'ירימסקי.
בשנים 1872 ו- 1874 ביקר חלמונסקי בשטחים הפולניים (פולין, כמדינה עצמאית, לא הייתה קיימת בתקופה זו), בהרי הטטרה ובאוקראינה.
ציוריו הראשונים נעשו בהשפעת גרסון.
העבודות שבאו בעקבותיה היו נופים וכפרים.
בשנת 1875 נסע חלמונסקי לפריז, שם הציג תערוכות חשובות רבות והתפרסם בעולם האמנות.
עם הזמנות רבות, הרמה האמנותית של ציוריו פחתה.
בין השנים 1878–1887 ביקר חלמונסקי בפולין, וינה וונציה.
בשנת 1887 שב לפולין ובשנת 1889 התיישב בכפר קוקלובקה זרצ'נה.
מגע עם מולדתו וטבעה הם אלמנטים המתגלים ביצירות האמנות שלו, מאותה תקופה הם האהובים ביותר.
חלמונסקי ייצג את המגמה באמנות בשם "ציור פטריוטי פולני".
הוא נפטר בקוקלובקה ליד גרודז'יסק מזובייצקי בשנת 1914.
יוזף גולר היה צייר זכוכית וגרפיקאי גרמני.
לאחר התמחות כצייר זכוכית במכון לאמנות, השתתף יוסף גולר בקורסי ערב בבית הספר לאמנות שימושית במינכן.
בין השנים 1887 עד 1890 הועסק בסדנת זכוכית לאמנות בזיטאו.
לאחר מכן הוא השתלט על הניהול האמנותי של המכון לציור זכוכית אורבן בדרזדן (לימים הפך לאורבן וגולר).
בשנת 1905 השתתף גולר בתחרות על עיצוב פרסום יחד עם לודוויג סטולברק ואוטו הנקל.
העיצוב שלו הומלץ על ידי השופטים לרכישה תמורת 200 מארק.
משנת 1909 היה כפרופסור, ועמד בראש החוג לציור זכוכית בבית הספר לאמנויות יישומיות בדרזדן, שם היו אוטו גריבל ואוסקר פריץ בייר בין תלמידיו המפורסמים ביותר.
מאוחר יותר הוא גם פנה יותר לעיצוב ואיור ספרים ולעיצוב כרזות והיה המורה של פרידריך קורט פידלר.
גולר נחשב לנציג חשוב של אר נובו.
בסקסוניה הוא יצר ויטראז'ים רבים לחלונות בבית העירייה, בתי ספר, כנסיות ותחנות רכבת, כגון האולם של התחנה המרכזית בלייפציג, [5] וארבעה חלונות למשרד הרישום של בית העירייה בנירנברג.
יש גם עבודה שלו בעיריית רדבול.
בדרזדן ובסביבתו עבד בעיקר עבור כנסיות: כנסיית חיל המצב של סנט מרטין, כנסיית לותר רדבול, כמו גם עבור בית הכנסת בגורליץ.
חלונות הארמון הקיסרי שנחרב עוצב מחדש, חלונות זכוכית עם גלגל המזלות בבית הספר לושוויץ ועיצוב מחודש של מבואת האופרה סמפר משנת 1912. הוא גם ביצע עבודות לגן החיות של דרזדן ובבית העירייה החדש.
כמו כן עיצב את התערוכה הגדולה בדרזדן.
גולר יצר את הפסיפס של ישו, בכניסה לכנסיית ישו בישופסוורדה בשנת 1907 יחד עם וילרוי ובוך.
בקמניץ נשתמרו עבודות במרתף המועצה, ציור בכחוס בחדר השתייה ועבודות בבית הספר התיכון קמניץ-זיגמר ובכנסיית צ'מניץ-אובה.
הוא תכנן את חלון התקרה בספרייה של טירת ולדנבורג.
כאמן גרפי, וכליתוגרף היו המומחיות שלו.
כרזות הקריקטורה שלו, שנמצאות כעת במוזיאון לאמנות דקורטיבית בפראג, מזכירות בעיצובן את אדמונד אדל.
בשנותיו המאוחרות הוא חזר ושוב לציורי שמן בתערוכות אמנות בדרזדן בגלריה לאמנות בבניין ליפיוס על ברוהל.
יוזף וולף היה אמן גרמני, שהתמחה באיור בעלי חיים וצמחים.
הוא עבר למוזיאון הבריטי בשנת 1848 והפך למאייר המועדף על חוקרים וחוקרי טבע כולל דייוויד ליווינגסטון, אלפרד ראסל וואלאס והנרי ולטר בייטס.
יוזף היה בנו הראשון של איכר, אנטון וולף, ונולד במורז, ליד מונסטרמייפלד, אז בפרוסיה הריינית, לא הרחק מנהר המוזל, באזור הרי אייפל.
במקור הוא נקרא מתיאס אך מאוחר יותר נקרא בשם יוזף.
בילדותו למד באדיקות על חיי ציפורים ובעלי חיים, והראה יכולת יוצאת דופן בשרטוט יצורים חיים.
הוא גילה כישרון מוקדם לאמנות באמצעות חיתוך צלליות נייר של ציפורים ובעלי חיים שהדביק על חלונות.
הוא הכין לעצמו מברשות ציור וצייר איורים של ציפורים שגידל או מצא ליד ביתו.
הוא התעניין במיוחד בעופות דורסים, ושקל לעסוק באמנות כקריירה אך הבין בגיל שש עשרה שהוא זקוק להכשרה נוספת כדי להיות מקצועי.
בתמיכת אביו הוא למד בחברת ליטוגרפיה בקובלנץ.
כאן הוא מצא את ספר האוריתולוגיה המאויר הראשון שלו.
הוא חזר לביתו לאחר שלוש שנות התמחות, ולמשך תקופה מסוימת נכנס לעבודה זמנית אצל ראש הכפר.
וולף נסע לפרנקפורט והציג את עצמו כליטוגרף בפני האוריתולוג אדוארד רופל.
רופל רק התחיל לעבוד על ציפורי חבש והוא עודד את וולף לעבוד אצלו בעזרת מגורים בפרנקפורט או בדרמשטאדט, שם הציע וולף לעבוד אצל יוהאן יאקוב קופ.
וולף עבר לדרמשטאדט אך המשיך לעבוד על "הציפורים של צפון-מזרח אפריקה" של רופל.
קופ התרשם מיכולותיו ולקח את אחד מספרי הסקיצות של וולף לפגישה בליידן כדי להראות להרמן שלגל במוזיאון הטבע בליידן.
שלגל הזמין מיד את וולף לעבוד על סדרה של "ציורים מפוארים של עופות דורסים בגודל טבעי" אשר ביססו את המוניטין של וולף באירופה.
בגיל 20 וולף היה אמור להצטרף לצבא, אך הצליח להתחמק מהגיוס, וחזר לדרמשטאדט, לעבוד על איורי ציפורים והצטרף לבית ספר לאמנויות בו עבד על דיוקנאות, נופים והעתקת עבודות בגלריה דרמשטאדט.
הוא היה צופה נלהב בעופות בר.
בשנת 1847 הוא עזב את דרמשטאדט כדי להצטרף לאקדמיה באנטוורפן כדי ללמוד את טכניקות ציור השמן ההולנדיות.
בסביבות הזמן הזה הוא הוזמן ללונדון כדי לצייר סוגי ציפורים לספרו של ג'ורג' רוברט גריי.
וולף נסע ללונדון ב-20 במרץ 1848 ונפגש עם דייוויד ויליאם מיטשל, מאייר חובב בעצמו ומזכיר החברה הזואולוגית בלונדון.
מיטשל הציג אותו בפני ניקולאס טריבנר מ-Longmans publishing.
למחרת כבר אמור היה לעבוד על איורי הספר של גריי.
בזמן שעבד בחדר החרקים של המוזיאון הבריטי, הוא פגש חוקרי טבע אחרים.
הוא היה חבר של ויליאם ראסל, שהביא את סר אדווין לנדסייר ואת הדוכס מארגיל לראות את יצירותיו של וולף.
הדוכס הפך במהרה לפטרונו והוא הוצג גם בפני הדוכס מווסטמינסטר.
ציוריו של וולף זכו להערכה גם על ידי האחווה הפרה-רפאליטית של לונדון.
וולף הפך במהרה למאייר הנבחר של כל הספרים שפורסמו על ידי הרפתקנים חוזרים כמו דייוויד ליווינגסטון, אלפרד ראסל וואלאס והנרי וולטר בייטס (למשל ספרו של בייטס משנת 1863 על נהר האמזונס).
כשצ'ארלס דרווין החל במחקר על התנהגות והבעות של בעלי חיים, הוא הוצג על ידי מפקח גן החיות, על היכולות של וולף להמחיש פרטים זעירים של בעלי חיים בפעולה.
דרווין ביקש מוולף להכין כמה איורים מצילומים ובעלי חיים חיים בגן הזואולוגי.
וולף החזיק בדעותיו לגבי מהימנות התצפיות של אחרים ואף הטיל ספק בפרשנותו של דרווין על הבעות בפניו של קוף - כ"צחוק".
דרווין ביקר אותו במספר הזדמנויות.
וולף העריך את דרווין על היותו נגיש מאוד, מישהו שאפילו "ילד יכול לדבר איתו".
יכולותיו של וולף זכו לשבחים רבים גם בחייו.
וולף ביסס את אמנות חיות הבר כז'אנר ותצפיתו על ציפורים חיות אפשרה לו לייצר איורים בעמדות מדויקות ומציאותיות מאוד.
מדי פעם הוא היה חוזר מטיול ומפיק רישומים מדויקים מאוד מהזיכרון.
הוא הקפיד מאוד על התבוננותו בדפוסי נוצות.
הזואולוג אלפרד ניוטון כינה אותו "הגדול מבין כל ציירי בעלי החיים", ואילו לנדסייר אמר כי וולף ודאי היה ציפור לפני שהפך לאיש.
וולף עשה רישומים רבים בעט ובפחם, כמו גם ליטוגרפיות עבור חברות מדעיות כמו האגודה הזואולוגית של לונדון.
כן יצר מספר גדול מאוד של איורים לספרים על היסטוריה טבעית וטיולים שפורסמו ממדינות שונות.
והצליח במידה ניכרת גם כצייר.
וולף נפטר בלונדון, כשהוא מוקף בעופות המחמד שלו.
הוא נקבר בבית העלמין של הייטגייט איסט.
יוזף מיכאל הרטינגר היה עורך דין גרמני, שעבד בשלטונות מדינת בוואריה בשנים האחרונות של רפובליקת ויימאר עם עליית הנאצים לשלטון.
הרטינגר חקר כמה מקרי מוות לא טבעיים במחנה הריכוז דכאו ליד מינכן, יחד עם עמיתו הבוחן הרפואי, מוריץ פלאם (שנעלם ב-1934 וככל הנראה נרצח על ידי האס אס) וגילה את מדיניות האס אס של הוצאות להורג שיטתיות והתאבדויות מזויפות במחנה.
תוך סיכון רב לביטחונו האישי, הוציא הארטינגר כתב אישום נגד רשויות המחנה ובניגוד להוראת הממונה עליו, קארל וינטרסברגר.
ברם, חקירותיו הגיעו למבוי סתום כאשר זרועות המשטר הנאצי השתיקו את החקירה.
יוסף מיכאל הרטינגר נולד ב-14 בספטמבר 1893 בכפר פרטולצהופן, בוואריה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן, מינכן והועסק כפרקליט במשרד המשפטים הבווארי ושירת בתחילה במחוז מינכן I (המרכזי) ובהמשך במינכן II (הגבולות החיצוניים).
מאחר שהגיע ממשפחה עם מסורת צבאית חזקה, הרטינגר נשר מלימודי המכללה באוגוסט 1914 כדי להתגייס לגדוד הארטילריה העשירי של בוואריה תחת הקורפוס השלישי המלכותי של בוואריה.
לאחר שנתיים של הכשרה, הוא נשלח לחזית המערבית כקצין זוטר, במישור הווז', בוורדן ובפלנדריה בשנת 1917, שם הוענק לו צלב הברזל.
בספטמבר 1917 הוא הועבר לחיל התותחנים הבווארית השישי ובפברואר 1918 הועלה לדרגת סמל שלישי.
לאחר כמה הצלחות במתקפת האביב הגרמני של 1918, גדוד הארטילריה הבווארי הששי חצה את הסום והואשם בהחלשת ההגנות הבריטיות סביב וילרס-ברטונו.
הגדוד הושמד, אולם תחת מטח של ארבע שעות מצד התותחים הבריטיים.
להרטינגר הוענק צלב הכשרון הצבאי של בוואריה ולאחר מכן הועלה לדרגת סגן והתחייב לשלוש שנות שירות צבאי נוספות.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918, פורק חיל הבוואריה המלכותי ונקלט ברייכסווהר.
לימודי משפט בתקופת בין המלחמות וקריירה, 1918–1931
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918, הרטינגר חזר הביתה כדי למצוא את בוואריה במצב של כאוס פוליטי.
כמו אצל ותיקי מלחמה רבים מרקע ממעמד הביניים, הוא הצטרף לפרייקורפ באופוזיציה עם הרפובליקה הסובייטית של מינכן, אך בתחילת 1919 עזב את המיליציה, התפטר מחברותו ברייכסווהר (והפסיד תשלום חודשי מובטח) ונרשם ללימודים מחדש כסטודנט לחוג למשפטים באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן.
אף על פי שחי בעוני במשך רוב זמנו באוניברסיטה, הרטינגר הצטיין בלימודיו והוסמך ביוני 1924. העסקתו הראשונה הייתה בכלא אמברג, שם העניק ייעוץ משפטי בנושאים פליליים ובענייני הכלא.
לאחר ששימש כעוזרו של סגן התובע בפסאו, הוא מונה לבית המשפט האזרחי בתחום השיפוט של מינכן I, שם הקים מוניטין כמתנגד לרדיקליות הימנית המתעוררת במשך שש שנים.
במרץ 1931 הועלה הרטינגר מעוזר התובע במינכן I לסגן התובע במינכן II.
בעקבות צו שרפת הרייכסטאג להגנת העם והמדינה, החלו הנאצים להתחרות ביריביהם הפוליטיים (אנשי KPD ו-SDP) ולכלוא אותם במחנות ריכוז.
אחד המחנות הראשונים שנפתחו היה דכאו, שבו היו העצורים מאובטחים על ידי 70 אנשי משטרת בוואריה.
כמפקד המשטרה בבוואריה, דאג היינריך הימלר לשחרר בהדרגה את המשטרה מחובה זו על ידי הכנסת צבא פרטי משלו שהוקם במסגרת המפלגה הנאצית, האס אס.
ב-12 במרץ, יום לאחר הגעת האס אס למקום, קיבל משרד עורכי הדין דיווח על ארבעה הרוגים בקרב אוכלוסיית הכלא.
מאחר שהיה צורך לחקור כל מוות במשמורת המדינה (למעט מסיבות טבעיות), יוזף הרטינגר והבוחן הרפואי מוריץ פלאם נשלחו למחנה הריכוז דכאו לחקור דיווח על ארבעה אסירים שנהרגו בעת ניסיון בריחה.
מפקד המחנה הילמר וקרלה הראה להם את המקום בו נורו ארבעת האסירים בעת שניסו להימלט ליער ומאוחר יותר אל הסככה בה נערמו שלוש הגופות על הרצפה.
הרטינגר האשים את הסוהרים על הטיפול הלא מכובד בגופות לפני שהוא וד"ר פלאם החלו לזהותם ולבחון אותם.
הם ציינו במהירות שכל האסירים ההרוגים (רודולף בנאריו, ארנסט גולדמן, ארתור קאהן) היו יהודים ונורו בבסיס הגולגולת.
אחיו השני של קאהן, ארווין, שרד את הירי בעת הבריחה אך כעבור ארבעה ימים מת כשהוא תחת שמירת האס אס בבית החולים.
מבלי לערער על השומרים בנקודות אלו, החוקרים חזרו במשך מספר ימים כדי לתעד בקפידה את הראיות, כשפלאם ביצע נתיחות על ארבעת האסירים.
הרטינגר ופלאם ציינו סתירות רבות בין הפציעות בגופות לבין דיווחי שומרי המחנה על מקרי המוות.
בכל ביקור היו להם יותר ויותר מקרי מוות לחקור, כמו המקרה של סבסטיאן נפזגר, שומר המחנה, שלכאורה התאבד.
הנתיחה הראתה כי גבו היה חבול קשות לכל רוחב וראיות לדימום פנימי.
לכאורה הוא ניסה לתלות את עצמו ברצועות הרגל התותבת שלו וכשזו נכשלה, הוא חתך את פרקי כף היד שלו כל כך עמוק שחדר לעצם.
נתיחת הגופה של עורך הדין אלפרד שטראוס, שנורה גם הוא בניסיון להימלט, העלתה שהוא מת מכדור בצוואר לאחר שסבל מהתקפות פיזיות קשות שנבעו מכך שהוכה למוות.
גבו היה מכוסה קרעים ועכוזיו חבושים כדי להסתיר חתך עמוק.
במשך מספר חודשים השניים גילו עדויות ברורות לרצח וערכו תיק אישום נגד הילמר וקרלה, מפקד האס אס של דכאו, ד"ר ורנר נירנברג רופא המחנה ויוסף מוצבאואר, המנהל הראשי של המחנה (Kanzleiobersekretär).
במאי 1933 הציג הרטינגר את התיק בפני הממונה עליו, התובע של מדינת בוואריה, קארל וינטרסברגר.
כתמיכה ראשונית בחקירה, וינטרסברגר נרתע מלהגיש את כתב האישום שהתקבל למשרד המשפטים, מאחר שזה היה יותר ויותר תחת השפעת האס אס.
וינטרסברגר בחר להיות פתוח לגבי החקירה עם צוות מחנה דכאו ועם פוליטיקאים.
וינטרסברגר סירב לחתום על כתב האישום והציע להרטינגר להגישו בעצמו.
ביוני 1933 צמצם הרטינגר את היקף התיק לארבעה מקרים ברורים ביותר.
יוהאן קנטשוסטר הואשם ברצח אלפרד שטראוס.
קרל אהמן הואשם ברצח לאונרד האוסמן.
לא ניתן היה לזהות את רוצחי לואי שלוס וסבסטיאן נפצזר ולכן הוגשו כתבי אישום נגד וקרלה, נירנברג ומוצבאואר בגין רצח ושיבוש חקירה.
וינטרסברגר חתם עליו, לאחר שהודיע על כך קודם לראש האס אס היינריך הימלר.
ההריגות בדכאו נעצרו לפתע (באופן זמני) למשך מספר חודשים, וקרלה הועבר לשטוטגרט ובמקומו הובא תאיודור אייקה לפקד על המחנה.
כתב האישום והראיות הקשורות אליו הגיעו למשרדו של שר המשפטים של בוואריה, האנס פרנק, אך יורטו על ידי המושל אדולף וגנר וננעלו בשולחן רק כדי להתגלות על ידי צבא ארצות הברית, אך כבר לאחר המלחמה.
גם הרטינגר וגם ווינטרסברגר הועברו לתפקידים פרובינציאליים.
בשנת 1934 מונה ווינטרסברגר לנשיא בית הדין האזורי הגבוה בעיר במברג.
הרטינגר הועבר תחילה למינכן I ואז לתפקיד באמברג.
פלאם לא הועסק עוד כבוחן רפואי והוא שרד שני ניסיונות בחייו לפני מותו בבית חולים לחולי נפש באותה שנה.
החיים שלאחר המלחמה ומאוחר יותר
בשנת 1946 התיקים החסרים של הרטינגר התגלו על ידי צבא ארצות הברית במשרד המשפטים בבוואריה ושימשו כראיות במשפטים של בכירים נאצים בבית הדין נירנברג בשנת 1947. העדויות שנאספו ותועדו על ידי פלאם במסגרת כתב האישום של הרטינגר הבטיחו כי יושגו הרשעות של נאצים בכירים כמו אוסוולד פוהל.
התנהגותו של וינטרסברגר מתועדת בראיות שלו ממשפט פוהל.
אף על פי ששלושת הצדדים הנאשמים ששמם מופיע בכתב האישום המקורי של הרטינגר כבר היו מתים, בכתב האישום הוזכרו גם "אנשים לא ידועים" שייתכן שפעלו מטעמם ואחד המשתתפים האכזריים ביותר שלהם, הנס שטיינברנר עדיין היה בחיים.
על בסיס כתב האישום המקורי של הרטינגר הואשם שטיינברנר ברצח לואי שלוס (ובראיות חדשות מכמה אסירי דכאו לשעבר) ברציחתם של וילהלם ארון וקרל לרברגר.
במשפטו של שטיינברנר בשנת 1952 הגיע חבר המושבעים לפסקי הדין הבאים: רצח שלוס: לא אשם, תקיפה חמורה של שלוס: אשם (עונש של שנתיים מאסר), רצח לרברגר אשם אך בכפייה ממפקדו (עונש של 10 שנים), רצח ארון: אשם (עונש מאסר עולם).
מתאו בכלא לנדסברג בשנת 1962 הקליד שטיינברנר מכתב וידוי בן 8 עמודים, ששלח באמצעות רשויות הכלא להרטינגר.
הוא אמר להרטינגר שהוא עצמו היה מוצא להורג בשנת 1933 אלמלא היו מעורבים אישים בכירים בעלי עוצמה.
במאי 1963 הועבר שטיינברנר מהכלא בלנדסברג על הלך לבית אבות בברכטסגאדן, שם מאוחר יותר תלה את עצמו.
התוכניות הראשוניות של בעלות הברית לדה-נאציפיקציה של גרמניה בשנת 1945 דוללו כאשר התמודדו עם יצירת מדינה גרמנית מתפקדת.
בניגוד לווינטרסברגר, הרטינגר לא הצטרף למפלגה הנאצית לפני המלחמה, אך עד 1945 למעלה מ-90% מעורכי הדין וכל השופטים היו חברי המפלגה.
הצורך בניהול מערכת המשפט ניצחה את עקרון הדה-נאציפיקציה במיוחד כאשר היא הופקדה בידי מדינה גרמנית חדשה.
כך שבמערכת המשפט הגרמנית שלאחר המלחמה, הרטינגר עדיין נאלץ להתמודד עם אישים רבים שהיו נאצים נלהבים.
המסמך הידוע לשמצה שנודע בכינוי Braunbuch שפרסמה גרמניה המזרחית הציג פירוט של כל בעלי התפקידים ברפובליקה הפדרלית של גרמניה שהיו בעבר נאצים ופושעי מלחמה.
במהדורת 1968 מופיע יוסף הרטינגר כראש מועצה בית המשפט הצבאי לשעבר של "Höheres Kommando LX" (חטיבת תקשורת של הוורמאכט).
עם זאת, התיעוד בארכיון המדינה של בוואריה, מראה שהוא עבד כמנהל בית המשפט המחוזי ("לנדריכטסדירקטור") בעיירה אמברג משנת 1936 ועד סוף המלחמה בשנת 1945.
כמו כל עורך דין גרמני, הרטינגר הגיע לשימוע דה-נאציפיקציה (Spruchkammerverfaren) בשנת 1948 ושובץ לתפקידו באמברג.
בשנים 1954–1958 עבר הרטינגר לעבוד בשירות התביעה הפדרלי הממשלתי ("Bundesanwalt beim Bundesgerichtshof") שהוקם בקרלסרוהה.
מ-9 בדצמבר 1958 כיהן כמזכיר ראשי במשרד המשפטים בבוואריה עד לפרישתו ב-5 בדצמבר 1966.
הרטינגר השלים כתיבת זיכרונותיו ב-4 בפברואר 1984. הוא נפטר כעבור 6 חודשים.
דמותו הוצגה לראשונה בסרט "ששת החודשים הראשונים בשלטון", הפרק השני של הסדרה התיעודית של ה-BBC עלייתם של הנאצים משנת 2019. הוא גולם על ידי כריסטופאס קוואליאוסקאס.
הפרק מתאר את חקירת הרציחות בדכאו כשהיה סגן תובע המדינה של בוואריה.
יוּזֶף וְלָדִיסְלָב וָלָאשְׁצִ'יק (בשם מלא בפולנית: Józef Władysław Walaszczyk; 13 בנובמבר 1919 – 20 ביוני 2022) היה איש עסקים פולני וחסיד אומות העולם.
ולאשצ'יק נולד בצ'נסטוחובה למשפחה אמידה.
אמו הייתה אחות, ואביו היה עיתונאי.
בשנת 1927 נפטר אביו במהלך ביקור בארצות הברית, ובעקבות מותו מצבה הכלכלי של המשפחה החמיר.
האם והילדים עברו מוורשה, שם התגוררו, לרילסק, שם היה בן דודה לודוויק אוקצקי, בעל אחוזה ובית חרושת לקמח תפוחי אדמה.
ולאשצ'יק המשיך את לימודיו בצ'נסטוכובה, אלכסנדרוב קויאבסקי, לוביץ' ופיוטרקוב טריבונלסקי.
הוא סיים את בית הספר התיכון למסחר בוורשה.
לאחר סיום לימודיו התגורר בדירת סטודיו ברחוב קרוצ'ה 34, שם עסק במסחר.
את חופשותיו בילה בעיירה רילסק, שם למד לנהל את האחוזה.
בשנת 1938 הצטרף למפלגה הלאומית, אותה עזב בגלל גילויי אנטישמיות.
לאחר פלישת הנאצים לפולין ב-1 בספטמבר 1939 גויס ולאשצ'יק ונשלח לעיר ברסט שבמזרח פולין.
בזכות ידיעותיו בשפה הגרמנית, הוא מונה למנהל המפעל וכמנהל האחוזה ברילסק.
בשנת 1941 ביקש ממנו אחד מחבריו להעסיק ארבעים יהודים מהגטו ברווה מזובייצקה.
הוא נאלץ לשחד את ראש ארגון העבודה המקומי על מנת להעסיק שלושים יהודים.
ואלאשצ'יק נדרש לשחד את הפקידות אחת לשבועיים.
עם זאת, לאחר שנה, ראש ארגון העבודה משך את הסכמתו, וולאשצ'יק ביקש מעובדיו להסתיר את עובדיו היהודים במקרה שהגרמנים יופיעו.
כשהיה בדרכו למשרדו, הופיעו באחוזה קצינים גרמנים עם משאיות.
זוג יהודים שלא הסתתרו נעצרו והועברו לגטו לודז'.
השאר הוסתרו ושרדו את המלחמה.
בשנת 1940 או באביב 1941 הציל ולאשצ'יק את אהובתו, אירנה פרונט, שהייתה יהודייה.
לאחר שכמעט נתפסו בחדרם במלון.
הוא שיכן אותה בדירתו ברחוב קרוצ'ה והם ארגנו חתונה מזויפת.
בסוף אוקטובר 1941 נעצרה פרונט יחד עם קבוצה של 20 מכרים יהודים.
הוא שיחד את השוטרים ושחרר את העצורים.
ולאשצ'יק מכר את דירתו לאחר שהבין כי היא לא מקום בטוח למסתור, וקנה דירה נוספת ברחוב אמילי פלאטר 17. מלבד פרונט, הסתתרו בדירה שתי נשים נוספות.
ולאשצ'יק שיתף פעולה גם עם תנועת ההתנגדות הפולנית ועזר לחבריו היהודים החיים בגטו ורשה.
הוא סיפק להם מזון, תרופות ומסמכים מזויפים.
כשפרץ מרד ורשה ב-1944, הצליח ולאשצ'יק להעביר את פרונט ואת שתי הנשים אל מחוץ לוורשה.
בינואר 1945 הוא ופרונט חזרו לוורשה ושהו שם עד סוף המלחמה.
ולאשצ'יק ופרונט עברו לקרקוב, שם הקים עסקים חדשים, כולל קו היסעים מקרקוב לקטוביץ.
למרות שהם נפרדו, פרונט וולאשצ'יק נשארו ביחסים טובים.
בסביבות 1950 התחתן ולאשצ'יק עם אליסיה יאסטרז'בסקה, אותה הכיר בקרקוב.
בשנת 1951 היא ילדה את בנם רישארד.
לאחר גירושיו נישא ולאשצ'יק לברברה ונולד להם בן, סלובומיר.
בשנת 2002, בהמלצת פרונט, האישה שהציל, הוענקה לו על ידי יד ושם מדליית חסיד אומות העולם.
הוא היה פעיל בהתאחדות חסידי אומות העולם מפולין מאז אוגוסט 2008 ועד למותו וכיהן כסגן נשיא הארגון.
בשנת 2009 הוא היה בין נציגי חסידי אומות עולם מפולין שביקרו בארצות הברית, ונפגשו עם הנשיא ברק אובמה.
באותה שנה התפרסמו זיכרונותיו "Przywracanie pamięci" ("שחזור זיכרון").
יוזף ילינק (נולד ב-30 בדצמבר 1966) הוא כדורסלן צ'כי ומאמן כדורסל צ'כי.
כדורסלן צ'כי דויד ילינק הוא בנו.
דויד ילינק נולד בקוטנה הורה.
הוא שיחק שנים רבות במועדון "ברנו".
בנוסף לכך הוא היה פעמיים אלוף צ'כיה כאשר שיחק בקבוצות אחרות (1996, 1999).
הוא שיחק מספר פעמים במסגרות אירופאיות בעקבות זכיית קבוצתו באליפות.
יוזף ילינק נכלל מספר פעמים בנבחרת הליגה ו-6 פעמים היה הקלע המצטיין של העונה.
בשנים 1991-1993 הוא שיחק באוסטריה וזכה באליפות המדינה.
יוזף ילינק היה חבר בנבחרת צ'כוסלובקיה בכדורסל במשך שנים.
בשנת 1987 הוא זכה איתה במקום השמיני באליפות אירופה.
לאחר סיום קריירה כדורסלן הוא חזר לברנו והחל בקריירת מאמן עד לשנת 2010.
יוזף גנץ היה מעצב רכב יהודי-הונגרי-גרמני יליד בודפשט, הונגריה ואבי מכונית ה"חיפושית".
יוזף גנץ נולד ב-1898 למשפחה יהודית שהתגוררה בבודפשט, הבירה השנייה של האימפריה האסטרו-הונגרית.
אביו היה הוגו מרקוס גנץ (1862–1922) ממיינץ בגרמניה, שעבד כסופר פוליטי וספרותי ועיתונאי ב"פרנקפורטר צייטונג".
יוזף גנץ הוקסם מהטכנולוגיה עוד מגיל צעיר.
המשפחה עברה מבודפשט לווינה, ולאחר מכן עברה שוב ב-1916 לפרנקפורט בגרמניה וקיבלה אזרחות גרמנית.
ביולי 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס גנץ מרצונו לצבא הגרמני ולחם בצי הגרמני.
לאחר המלחמה, בשנת 1918 חידש יוזף גנץ את לימודי הנדסת המכונות ב-Technische Hochschule Wien.
לאחר שלושה סמסטרים עבר לאוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1927. במהלך תקופה זו עלה במוחו הרעיון לבנות מכונית קטנה במחיר של אופנוע.
בשנת 1923, כסטודנט צעיר להנדסת מכונות, ערך גנץ את רישומי הרכב הראשונים שלו למכונית להמונים.
זו הייתה מכונית קטנה וקלת משקל בנוסח ה-Rumpler Tropfenwagen עם מנוע רכוב באמצע, מתלי גלגלים עצמאיים, סרנים מתנדנדים וגוף אווירודינמי.
בהיעדר מימון לבניית אב הטיפוס, הוא החל לפרסם מאמרים על עיצוב מכוניות מתקדם במגזינים שונים, וזמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1927, התמנה לעורך הראשי החדש של Klein-Motor-Sport .
הוא השתמש במגזין זה כפלטפורמה לביקורת על מכוניות כבדות, לא בטיחותיות ומיושנות, ולקידום של עיצוב חדשני ותפיסת המכונית שלו כמיועדת לכלל האוכלוסייה בגרמניה.
המגזין צבר מוניטין והשפעה, ובינואר 1929 שונה שמו ל"מוטור-קריטיק" .
אחד הכותבים למגזין היה Béla Barényi , בעת שהיה סטודנט להנדסה.
החברות נלחמו נגד "מוטור-קריטיק" בתביעות משפטיות, בקמפיינים של השמצות וחרם פרסומי.
הפרסום למגזין וליוזף גנץ גדל.
בשנת 1929 החל יוזף גנץ ליצור קשר עם יצרניות האופנועים הגרמניות צונדאפ, Ardie ו-DKW לשיתוף פעולה לבניית אב טיפוס למכונית קטנה.
התוצרים היו אב-טיפוס ראשון, הארדי-גנץ, שנבנה בארדי ב-1930 ואב טיפוס שני שהושלם באדלר במאי 1931, שזכה לכינוי Maikäfer ("חיפושית מאי", שם חיבה לחיפושית האירופית הנפוצה, "Melolontha melolontha").
החדשות על אבות הטיפוס התפשטו בתעשייה.
יוזף גנץ הוצב כמהנדס יועץ בדיימלר-בנץ וב.מ.וו.
שם היה מעורב בפיתוח הדגמים הראשונים עם מתלי גלגלים עצמאיים: מרצדס בנץ 170 ו-ב.מ.וו 3/20 (Automobilkonstruktion München 1).
החברה הראשונה שבנתה מכונית על פי הפטנטים הרבים של יוסף גנץ הייתה Standard Fahrzeugfabrik, שהציגה את דגם ה-Standard Superior שלה ב- בברלין בפברואר 1933. הוא כלל שלדה צינורית, מנוע מותקן באמצע, ומתלי גלגלים עצמאיים עם סרנים מתנדנדים מאחור.
כשאדולף היטלר עלה לשלטון והתמנה לקנצלר הוא גילה עניין בעיצוב ובמחיר המכירה הנמוך של 1,590 רייכסמארק.
בחסות הממשלה האנטישמית החדשה של המשטר הנאצי יוזף גנץ היה יעד לאויביו מתעשיית הרכב, שהתנגדו לדברים שנכתבו ב"מוטור-קריטיק".
מנהל פולקסווגן לאחר המלחמה, היינריך נורדהוף , אמר מאוחר יותר כי "יוזף גנץ תקף במוטור-קריטיק את חברות הרכב הוותיקות והמבוססות באירוניה נושכת ובשכנוע נלהב של מיסיונר".
לאחר שחדשות על התוצאות שהושגו עם אבות הטיפוס Ardie-Ganz ו-Adler Maikäfer הגיעו לצונדאפ, החברה פנתה לפרדיננד פורשה בספטמבר 1931 כדי שיפתח את "Auto für Jedermann" - "מכונית לכל אדם".
פורשה העדיף את מנוע 4 הצילינדרים השטוח, כפי שנוסה גם על ידי דיימלר-בנץ בפיקוחו של גנץ כמעט שנה קודם לכן, אבל צונדאפ העדיפה מנוע רדיאלי 5 צילינדרים מקורר מים.
ב-1932 פעלו שלושה אבות טיפוס.
כל המכוניות הללו אבדו במהלך המלחמה.
האחרונה בהן נהרסה בהפצצה על שטוטגרט ב-1945.
גנץ נעצר על ידי הגסטפו במאי 1933 בתואנות מזויפות של סחיטה של תעשיית הרכב.
בסופו של דבר הוא שוחרר.
הוא נמלט מגרמניה ביוני 1934 - החודש שבו הטיל אדולף היטלר על פרדיננד פורשה לעצב מכונית לייצור המוני במחיר לצרכן של 1,000 רייכסמרק.
לאחר תקופה קצרה בליכטנשטיין, התיישב גנץ בשווייץ, שם החל בפרויקט רכב שווייצרי בתמיכת הממשלה.
אבות הטיפוס הראשונים של המכונית השווייצרית נבנו בשנים 1937 ו-1938 ותוכניות נוצרו לייצור המוני בתוך מפעל חדש.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, גנץ שוב היה תחת איום מצד הגסטפו ופקידי ממשל שווייצריים, שטענו כי פרויקט הרכב השווייצרי היה שלהם.
לאחר המלחמה, מספר קטן של מכוניות שווייצריות נבנו על ידי חברת הרכב ראפיד.
גנץ הגיש תביעה משפטית נגד השווייצרים.
לאחר חמש שנים של מאבק משפטי, עזב גנץ את שווייץ ב-1949 והשתקע בצרפת.
בצרפת הוא עבד על מכונית קטנה חדשה, אבל כבר לא יכול היה להתחרות בפולקסווגן.
הוא התגורר במגדלי אדג'ווטר, סנט קילדה, מלבורן.
ועבד במשך מספר שנים בג'נרל מוטורס - הולדן.
בראשית שנות ה-60 סבל מבעיות בריאות לאחר סדרה של התקפי לב.
בשנת 1965 ביקשה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה את רשות ממשלת אוסטרליה להעניק ליוזף גנץ את צלב הקצין של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
ממשלת אוסטרליה דחתה את הבקשה, על פי התקנות שהיו קיימות באותה תקופה ביחס לפרסים זרים לאזרחים אוסטרלים.
יוזף גנץ נפטר ב-1967 באלמוניות באוסטרליה.
יוזף הירטרייטר היה מפקד אס אס ששירת במחנה ההשמדה טרבלינקה במהלך מבצע ריינהרד בתקופת השואה בפולין.
ביולי 1946 נעצר על ידי רשויות הכיבוש הצבאי האמריקאי והודה בכך שעבד בטרבלינקה.
ב-1951 הורשע בהריגת 10 אנשים, רובם ילדים בני שנה או שנתיים, ונידון למאסר עולם.
הוא שוחרר מהכלא ב-1977 ומת מספר חודשים לאחר מכן בבית קשישים בפרנקפורט.
לאחר לימודיו עבד כפועל בניין.
ב-1 באוגוסט 1932 הפך לחבר במפלגה הנאצית ובאס אה.
כשנה לאחר הפלישה לפולין, באוקטובר 1940, הוצב במרכז האותנסיה בהדמר, שם עבד במטבח.
ארבעה שבועות לאחר מכן נשלח חזרה להדמר, ולאחר מכן לברלין, משם העביר אותו כריסטיאן וירט ללובלין בפולין הכבושה.
שם קיבל דרגת אס אס שארפיהרר (SS Sharführer) ונשלח למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מאוקטובר 1942 עד אוקטובר 1943 שירת באזור הקליטה (Auffanglager) של מחנה 2. הוא פיקח על נשים עירומות והכניס אותן לתאי הגז.
מאוחר יותר שירת במחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר סגירת טרבלינקה באוקטובר 1943, הועבר הירטרייטר לאיטליה, שם הצטרף ליחידה משטרתית לדיכוי פרטיזנים.
המפקד שלו בטרבלינקה, פרנץ שטנגל, עבר לשם כדי להקים את מרכז ההרג ריזיירה די סן סאבה בטריאסטה.
הירטרייטר נעצר על ידי צבא ארצות הברית ביולי 1946 בשל שירותו במתקן הרצח בהדמר.
פקידים אמריקאים לא הצליחו להוכיח קשר של הירטרייטר להדמר, אבל הוא הודה שעבד במחנה מלקיניה.
הוא נשלח למחנה מעצר בדרמשטאדט בספטמבר.
חקירה חשפה את מלקיניה כמחנה ההשמדה טרבלינקה.
משלא הצליח להצמיד מעשי זוועה ספציפיים להירטרייטר, בית משפט לדה-נאציפיקציה גזר עליו 10 שנים במחנה עבודה ב-1948. בשנת 1949 הואשם הירטרייטר ברצח לאחר שתובע ממערב גרמניה קרא על משפט הדה-נאציפיקציה שלו בכתבה בעיתון והחליט לנהל חקירה משלו.
הירטרייטר נשפט על ידי בית משפט בפרנקפורט.
הושמעה עדותו של אסיר טרבלינקה ישעיהו (סבק, שייע) ורשבסקי, שניצל בבור קבורה כשהוא פצוע, וחמק בחסות הלילה, ועדותו של עד שני, אברהם בומבה.
במרץ 1951 נמצא הירטרייטר אשם ב-10 סעיפי רצח ונידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
בית המשפט קבע כי הרג לפחות 10 בני אדם, רובם ילדים בני שנה עד שנתיים, במהלך הורדת המשולחים מהקרונות, בעיקר על ידי אחיזת רגליהם וניפוץ ראשם בקירות קרונות."בית המשפט רואה כמוכח שהירטרייטר הרג מיוזמתו לפחות עשרה בני אדם, בהם ילדים קטנים.
בנוסף, חבר המושבעים קבע את השתתפותו של הירטרייטר ברצח אנשים בגז במהלך שירותו בטרבלינקה.
לא ניתן היה להוכיח שהוא היה מעורב ישירות בתהליך ההרג באזור המוות, אך מעשיו בקשר להתפשטות הקורבנות היו אחראים חלקית להריגתם.
הירטרייטר גם רצה להרוג את היהודים בעצמו ולכן פעל כשותף ולא רק זאת.
התנהגותו בטרבלינקה מאפשרת להגיע רק למסקנה שהוא הבין את האידאולוגיה שהובילה להקמת טרבלינקה, כלומר ההשקפה שיהודים הם אויבים נחותים של העם, שהשמדתם בלתי נמנעת.
הוא הפך השקפה זו לשלו וחשב שהריגת היהודים היא נכונה.
בכך ביצע הירטרייטר מאפייני רצח לפי סעיף החוק § 211 StGB הן בקשר להשתתפותו בהרג ההמוני והן במעשיו האישיים.
ראשית, סבור בית המשפט שהרצח מאפיין 'מניעים בסיסיים אחרים', שכן השמדת אנשים אך ורק מתוך כדאיות אידאולוגית ומתוך ידיעת חפותם יש לסווג כבזוי במיוחד.
בנוסף, פעל הירטרייטר באכזריות ובערמומיות, במיוחד כשהוא עצמו עזר להונות את הקורבנות בטרבלינקה בדבר גורלם על ידי פיקוח על ההתפשטות.
בכך ביצע הירטריטר מאפייני רצח לפי סעיף החוק § 211 StGB הן בקשר להשתתפותו בהרג ההמוני והן במעשיו האישיים."הירטרייטר שוחרר מהכלא ב-1977 עקב מחלה.
הוא מת מספר חודשים לאחר מכן בבית קשישים בפרנקפורט.
יוזף טוכיניה (בסלובקית: Jozef Tuchyňa; 11 בנובמבר 1941 - 9 בנובמבר 2019) היה גנרל ופוליטיקאי סלובקי כיהן כשר הפנים של סלובקיה בין השנים 1992–1994. לאחר מכן כיהן כראש המטה הכללי הסלובקי בין השנים 1994–1998.
טוכיניה נולד בקראסנה וס ב-11 בנובמבר 1941. הוא למד במכללה להנדסה בברטיסלבה וב-1963 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה בדרגת לוטננט.
ב-1964 הוא מונה למפקד מחלקה ולאחר מכן למפקד פלוגה.
בין 1974-1977 למד באקדמיה הצבאית בברנו.
בין 1977-1982 שרת כקצין מטה במפקדת דיוויזיית הטנקים ה-13. בשנים 1982–1984 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה.
לאחר מכן הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הטנקים ה-13, ובהמשך למפקד הדיוויזיה.
ב-1988 הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי המזרחי, וב-2 בנובמבר 1990 הפך למפקד המחוז.
בתחילת 1992 פרש מהשירות הצבאי.
ב-24 ביוני 1992 ראש ממשלת סלובקיה ולדימיר מצ'יאר מינה את טוכיניה לשר הפנים בממשלתו.
הוא המשיך לכהן בתפקיד גם לאחר שסלובקיה התנתקה סופית מצ'כיה והפכה למדינה עצמאית.
הוא כיהן בתפקיד עד 15 במרץ 1994, אז הודחה ממשלתו של ולדימיר מצ'יאר וכל שרי הממשלה פוטרו מתפקידם.
יוזף טוכיניה התגייס לצבא הסלובקי שהוקם ומונה לראש המטה הכללי של הצבא הסלובקי.
הוא כיהן בתפקיד עד 19 באוגוסט 1998.
טוכיניה נפטר בפיישטיאני ב-9 בנובמבר 2019.
יוזף זבונאז' (בפולנית: Jozef Zwonarz) (11 במרץ 1899 – 23 בנובמבר 1984) ופרנצ'סקה זבונאז' (בפולנית: Zwonarz Franziska, נפטרה ב-1971) הם זוג פולנים חסידי אומות העולם שהצילו יהודים בשואה.
יוזף זבונאז', שנולד ב-11 במרץ 1899 בסטניסלב, היה נפח פולני-קתולי ממוצא הונגרי.
יוזף גדל בבודפשט, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
כאשר פולין זכתה לעצמאותה ב-1918, הצטרף לצבא הפולני ולקח חלק פעיל במלחמת פולין-ברית המועצות ב-1920. בין המלחמות התגורר בלסקו שבפולין, שם עבד כמכונאי והיה מוכר בקהילה המקומית, במיוחד לאחר שהצטרף ב-1923 כשחקן לקבוצת הכדורגל המקומית סנוביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הצטרף יוזף למחתרת הפולנית, וסייע בהצלת יהודים יחד עם אשתו פרנצ'סקה.
ביולי 1942, ד"ר נתן וולך ואשתו יפה פנו אל יוזף ופרנצ'סקה בבקשה להציל את בתם בת השלוש וחצי.
למרות שבני הזוג היו אז כבר הורים לחמישה ילדים, החליטו להיענות בחיוב.
יוזף גם מצא מקום מסתור עבור בתם של נתן ויפה וולך במרתף הבית של יאן ומגדה קקול.
ב-16 בדצמבר 1942, לאחר שהזוג וולך שרדו בנס הוצאה להורג המונית במחנה זאסלאב, הם נמלטו מהאזור וביקשו שוב את עזרתם של יוזף ופרנצ'יסקה.
באומץ ותוך סיכון עצמי, יוזף הכין מקום מסתור תת-קרקעי שאותו כינה "הקבר" מתחת לסדנה בה עבד, שהייתה ממוקמת בין מטה הגסטאפו למשטרה הגרמנית, מול המשטרה האוקראינית.
במקלט הצפוף וצר המידות, הסתיר חמישה יהודים במשך למעלה משנתיים, כשהוא מספק להם מזון ואף התקין עבורם חיבור לחשמל באופן מוסווה.
כל זאת עשה למרות מצבו הכלכלי הקשה.
חודש לפני שחרור פולין, פצצה נפלה על הסדנה של יוזף כאשר הצבא הרוסי התקדם אל האזור.
ההפגזות של הרוסים אילצו אותו להעביר את היהודים למרתף ביתו.
שם שהו שישה שבועות נוספים עד לשחרור העיר בידי הצבא האדום.
לאחר סיום המלחמה המשיכו יוזף ופרנצ'סקה להתגורר בלסקו עד יום מותם.
תושבי העיירה התנכלו להם ואף הטילו עליהם חרם בשל מעשי ההצלה.
יוזף מעולם לא הביע חרטה והיה גאה במעשיו.
בני הזוג מעולם לא ביקשו תמורה וגם כשהציעו הניצולים ליוזף לשלם תמורה, הוא סירב.
במקום זאת, נתן להם את פריטי הערך האחרונים שהיו לו, שעון יד ושטר של 10 דולר כעזרה כדי שיוכלו להתחיל את חייהם מחדש.
הקשרים בין הניצולים ליוזף ופרנצ'סקה נשארו טובים והדוקים לאחר המלחמה.
פרנצ'יסקה נפטרה ב-1971 ויוזף נפטר ב-23 בנובמבר 1984 בעיירה לסקו שבפולין.
יוזף ופרנצ'סקה זבונאז' הוכרו כחסידי אומות העולם ב-26 בספטמבר 1967, ביחד עם יאן קקול, בעקבות עדותו של ניצול השואה ד"ר נתן וולך.
ב-3 בנובמבר 1980 קיבלו תעודת כבוד מהוועדה לציון חסידי אומות העולם.
יוזף ופרנצ'סקה זבונאז' מוזכרים בספרה של ניצולת השואה יפה וולך.
יוֹזֶף וִיקְטוֹר פוֹן שֶׁפֶל היה משורר וסופר גרמני.
הרומן שלו "אקהרד" (Ekkehard, 1855) הפך לאחד הרומנים הגרמניים הפופולריים ביותר במאה ה-19.
אביו, מיור בדימוס בצבא באדן, היה מהנדס אזרחי וחבר בוועדה לוויסות נהר הריין; אימו, יוזפין קרדרר, בתו של סוחר עשיר מ, הייתה אישה בעלת יכולות אינטלקטואליות רבות ומזג רומנטי.
שפל הצעיר התחנך בליצאום בקרלסרוהה ולאחר מכן (1843–1847) באוניברסיטאות מינכן, היידלברג וברלין.
לאחר שעבר את בחינת המדינה לקבלה לשירות המשפטי, קיבל תואר דוקטור למשפטים ובמשך ארבע שנים (1848–1852) מילא תפקיד רשמי בעיר .
כאן כתב את הפואמה האפית שלו "החצוצרן מזקינגן" (Der Trompeter von Säkkingen) (1853), סיפור רומנטי והומוריסטי שזכה מיד לפופולריות יוצאת דופן.
הוא הגיע ליותר מ-250 מהדורות ועובד לאופרה על ידי ב-1884. לאחר מכן יצא שפל למסע לאיטליה.
כשחזר הביתה ב-1853, מצא את הוריו מודאגים יותר מתמיד שימשיך בקריירה המשפטית שלו.
אך ב-1854, ראייה לקויה הפכה אותו לבלתי כשיר; הוא פרש משירות הממשלה ועבר להתגורר בהיידלברג, מתוך כוונה להכין את עצמו למשרת הוראה בסגל האוניברסיטה.
לימודיו, עם זאת, הופרעו על ידי מחלת עיניים, ובחיפוש אחר בריאות נסע לשווייץ והתגורר ליד ימת קונסטנץ, ושם פיתח את תוכנית הרומן ההיסטורי המפורסם שלו "אקהרד" (Ekkehard) (1855); (תרגום לאנגלית מאת סופי דלפס, לייפציג, 1872).
חלק מעבודה זו שימש מאוחר יותר את מקס ברוך כליברטו לקנטטה שלו "מסע הנורמנים" (Normannenzug).
את הרעיונות הראשונים ליצירה זו קיבל מ"" (Monumenta Germaniae Historica).
"אקהרד" היה כמעט פופולרי כמו "החצוצרן מזקינגן".
שפל שב לאחר מכן להיידלברג, ופרסם את "גאודיאמוס, שירים מהקרוב ומהרחוק" (Gaudeamus, Lieder aus dem Engeren und Weiteren) (1868), אוסף שירים עליזים והומוריסטיים, שנושאיהם לקוחים בחלקם מאגדות עם גרמניות ובחלקם מנושאים היסטוריים.
בשירים אלו המחבר מציג את עצמו כסטודנט קל-לב, ידיד היין והשיר; הצלחתם חסרת תקדים בספרות גרמנית עודדה מחקים רבים.
דוגמה אחת היא "בלווייתן השחור באשקלון" (Im schwarzen Walfisch zu Askalon) שבו המילים משקפות תמיכה בפריקת העול הבכחנלית של חיי הסטודנטים.
השיר מתאר "אשורית עתיקה" עם כמה התייחסויות לקלאסיקה ולחשבון הגדול שהוצג בכתב יתדות על גבי שש לבנים.
עם זאת, החוגג נאלץ להודות שהשאיר את כספו כבר בפונדק בנינוה ונבעט החוצה.
באופן אופייני לשפל, השיר מכיל תערובת אנכרוניסטית של תקופות ועידנים שונים ומושגים פרודיים על המדע העכשווי.
חייו של שפל היו רצופים אכזבות: המהפכה הגרמנית של 1848 שלא צלחה, וחיזוריו הלא מוצלחים אחרי אמה היים ב-1851. הוא אף השתמש במדעי הטבע כדי ללעוג לסביבה הפוליטית, כפי שהוא לועג להגל בשיר הגואנו שלו, או התייחס למהלך הזמן בשיר האיכתיוזאורוס שלו.
בעקיפין, שפל טבע את הביטוי "" לתקופה שלפני 1848, שכן שניים משיריו של שפל, "שלוות ערב של בידרמן" (Biedermanns Abendgemütlichkeit) ו"קינת בומלמאייר" (Bummelmaiers Klage), המבוססים על שירת המורה והמשורר , שפורסמו ב-1848, שימשו בסאטירות מאוחרות יותר על הבורגנות הזעירה הריאקציונרית.
במשך שנתיים (1857–1859) שפל שימש כספרן בספריית , בדונאושינגן.
אך הוא ויתר על תפקידו ב-1850, ביקר את ב שעל ימת קונסטנץ, ושהה זמן מה עם קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך בווארטבורג שבתורינגיה.
לאחר מכן, התיישב בקרלסרוהה, נישא ב-1864 לקרולינה פון מַלְצֶן, וב-1872 פרש לווילה שלו "זהלדה" ליד שבחלקו התחתון של אגם קונסטנץ.
לרגל היובל שלו (1876), שנחגג בכל רחבי גרמניה, הוענק לו תואר אצולה תורשתי על ידי הדוכס הגדול של באדן.
הוא נפטר בקרלסרוהה ב-9 באפריל 1886.
ב-1891 ייסד (1844–1893) את "שפלבונד" (Scheffelbund) ב (כיום קרלסרוהה), האגודה הספרותית הגדולה ביותר בגרמניה ובה כ-7,000 חברים.
"פרס שפל" מוקדש לתלמידים מצטיינים.
קיימות אנדרטאות שונות לזכר שפל, וכן רחובות ושמות מקומות על שמו.
ארכיון שפל נמצא בחלקו ב"שפלבונד" ובחלקו ב.
יצירותיו, למעט אלו שכבר הוזכרו, הן:
"כל כתביו" (Gesammelte Werke) של שפל יצאו לאור בשישה כרכים (1907).
יוזף מֶנְגֶלֶה היה פושע מלחמה נאצי ורופא בגרמניה הנאצית, שביצע בתקופת השואה פשעים נגד האנושות, בהם ניסויים רפואיים באוכלוסיות שונות, בין היתר אוכלוסיות היהודים והצוענים באירופה.
אחת מסדרות הניסויים המפורסמות שלו היא ניסויי מנגלה בתאומים שבוצעו בעיקר בתאומים זהים.
הוא היה בין המחליטים מי מבין אסירי המחנה יושמד מיד בתאי הגזים ומי יזכה לפרק זמן נוסף של עבודת כפייה ועינויים קשים, וזאת בתנועה קלה של ידו ימינה או שמאלה.
לפי הערכות, הוא אחראי למותם של מאות אלפי יהודים.
אף על פי שלא היה דמות בכירה במפלגה הנאצית, הניסויים שביצע מנגלה במחנה הריכוז והשמדה אושוויץ, אשר היו ידועים באכזריותם ובניגודם הגמור לאתיקה הרפואית ולמוסר האנושי, הפכו את מנגלה לאחת הדמויות הזכורות לשמצה במהלך השואה.
מנגלה, שכינויו בפי ידידיו היה "בפו", נודע לעולם בשם "מלאך המוות מאושוויץ" .
לאחר כניעת גרמניה הנאצית בתום מלחמת העולם השנייה הצליח מנגלה להימלט לאמריקה הדרומית.
חרף המאמצים להביאו לדין, הוא לא נתפס, וככל הנראה טבע למוות לאחר שלקה בשבץ מוחי בשנת 1979 מול חופי ברזיל בעת ששחה בים.
מנגלה נולד בעיר גינצבורג (Günzburg) שבבוואריה, הבכור מבין שלושת בניו של קרל מנגלה (1881–1959), יצרן מכונות חקלאיות, ואשתו ואלבורגה.
למנגלה היו שני אחים צעירים יותר, קרל ואלויס.
ב־1932, בגיל 21, הצטרף מנגלה לארגון ה"שטאלהלם" (קסדת הפלדה), ארגון פארא-צבאי בעל נטייה ימנית שמרנית.
בשנת 1933 צורף ה"שטאלהלם" לארגון הנאצי אס אה.
בשנה זו פרש מנגלה מן הארגון עקב בעיות בריאות.
מנגלה למד רפואה ואנתרופולוגיה באוניברסיטאות במינכן, וינה ובון.
ב-1935 קיבל דוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת מינכן.
נושא עבודת הדוקטורט שלו מעיד על הכיוון לו הקדיש את הקריירה שלו – "מחקר גזעי מורפולוגי של הלסת התחתונה בקרב ארבע קבוצות גזע".
בינואר 1937 הוא נעשה עוזרו של ד"ר אוטמר פרייהר פון פרשוהר במוסד לביולוגיה תורשתית ו"היגיינה גזעית" בפרנקפורט.
פון פרשוהר היה מדען מוביל, שהיה ידוע במיוחד בשל המחקר שלו בגנטיקה, וגילה עניין מיוחד בתאומים.
כתוצאה מכך פיתח כנראה מנגלה את המשיכה שלו למחקרי תאומים, שליוותה אותו לאורך כל חייו.
הוא היה גם תלמידם של תיאודור מוליסון ואויגן פישר, שהיו מעורבים בניסויים רפואיים שבוצעו על שבט הררו בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
ב־1938 הצטרף מנגלה למפלגה הנאצית, ואל ארגון האס אס, שבו שירת והתאמן באימונים צבאיים.
ב־1940 הצטרף ליחידת מילואים צבאית רפואית, ובשלוש השנים הבאות שירת בדיוויזיית הפאנצר אס אס החמישית ועוטר בשורותיה בצלב הברזל דרגה ראשונה.
ב־1942 נפצע מנגלה בעת ששירת בחזית הרוסית, והוכרז כבלתי כשיר לשירות קרבי.
בשלב זה החזיק בדרגת אוברשטורמפיהרר (המקבילה לדרגת קפיטן בצבא הגרמני).
לאחר שהחלים מפציעתו נשלח אל מחנה ההשמדה אושוויץ.
ב־30 במאי 1943 מונה לרופאו של "מחנה הצוענים" BIIE במתחם אושוויץ בירקנאו, אך בספטמבר 1944 חוסל חלק זה של המחנה, וכל יושביו הושמדו בגז.
לאחר מכן מונה מנגלה לרופא המחנה הראשי באושוויץ II בירקנאו.
בניגוד לדעה הרווחת, לא היה מנגלה הרופא הראשי באושוויץ – תפקיד זה מילא איש האס אס אדוארד וירטס.
עם זאת, ההשמדה בוצעה במחנה משנה זה, ולכן היה למנגלה חלק מכריע בפעולות ההשמדה.
בפברואר 1944 הוענק לו צלב ההצטיינות במלחמה מדרגה שנייה עם חרבות.
בדברי ההמלצה שכתב אדוארד וירטס נאמר, בין היתר: "בתור אנתרופולוג ניצל בשקדנות רבה את הזמן הפנוי המועט שנותר לו כדי להוסיף וללמוד.
לשם כך השתמש בחומר המדעי שעמד לרשותו במסגרת תפקידיו הרשמיים, ובעבודתו תרם תרומה רבת ערך למדע האנתרופולוגיה".
בתקופת שהותו באושוויץ רכש מנגלה את שמו כאחד הפושעים הנאצים הנוראים ביותר, ואת כינויו "מלאך המוות".
כאשר הגיעו קרונות הרכבת אל מחנה אושוויץ II בירקנאו, היה מנגלה ממתין על הרציף על מנת לבחור מי יישלח לעבודת פרך, מי יוקצה לניסויים רפואיים אכזריים, ומי יומת.
לפי עדויות ניצולים בסגל הרפואי, מנגלה, בניגוד לרופאים אחרים, אהב מאוד לבצע את הסלקציה מעל ומעבר לתורנות שלו.
מנגלה גילה עניין מיוחד במחקרי תאומים.
משנת 1943 בחר בתאומים שהגיעו למחנה ושיכן אותם במבנה מיוחד שהוקם לשם כך.
הוא ערך בקורבנותיו, תאומים וגמדים בני שנתיים ומעלה, בדיקות קליניות, בדיקות דם, צילומי רנטגן, מדידות אנתרופולוגיות ושרטוטים משווים בין זוגות תאומים.
הוא גם הזריק להם חומרים שונים או טפטף חומרים כימיים שונים לעיניהם, כנראה כדי לשנות את צבען.
אחר כך רצח אותם במו ידיו בהזרקת כלורופורם לליבם, כדי לערוך בדיקות פתולוגיות משוות באבריהם הפנימיים.
מנגלה ערך ניסויים רבים גם בתחום מחלות זיהומיות (טיפוס ושחפת) במטרה לבדוק את עמידתם של בני גזעים שונים במחלות הללו.
לצורך זה השתמש בתאומים צוענים.
ישנן עדויות לכך שמנגלה עשה ניסויים מזוויעים בילדים ללא שום תכלית רפואית.
בין הנבדקים שעוררו את עניינו הייתה משפחת אוביץ שכללה גמדים ובעלי גובה ממוצע.
הוא סיפק חומר למחקריה של קארין מגנוסן.
ב-18 בינואר 1945 נמלט מאושוויץ אל מחנה גרוס-רוזן.