tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנה שלאחר מכן הוא נוצח בבחירות כאשר ניסה להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1874, בחרו בו חבריו לבית הנבחרים כשופט במחוז רוקינגהאם, אך הוא ראה בתפקיד זה כמשמעמם וחד-גוני, ושב לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי כאשר תמה תקופת כהונתו על כס השיפוט בת שש השנים.
לאחר כמה שנים בעריכת דין ובסיוע לכמה מועמדים דמוקרטים שמרנים, התמודד אופרול ב-1883 מול חבר בית הנבחרים של ארצות הברית המכהן, ג'ון פול (לשעבר התובע של מחוז רוקינגהאם וחבר הסנאט המדינתי שהתמודד מטעם "מפלגת המתאמים מחדש" ), על מושב הקונגרס מטעם מחוז הבחירה השביעי של וירג'יניה.
ספירת הקולות הראשונית הראתה שאופרול נוצח בהפרש של 200 קולות מתוך 24,000 במרוץ בו התמודדו שלושה מועמדים.
אך בסופו של דבר הוא ערער על התוצאות וזכה במושב.
בשנים הבאות נבחר אופרול חמש פעמים לתקופות כהונה נוספות וכיהן בסך הכול כעשר שנים.
מנגד, נבחר פול כשופט פדרלי מחוזי.
הקריירה של אופרול בבית הנבחרים עברה ברובה ללא אירועים מיוחדים ראויים לציון, אם כי הוא זכה במוניטין כמי שקידם צעדים לטובתה של וירג'יניה וכמי שתמך בנשיא הדמוקרטי גרובר קליבלנד.
לאחר שפעמיים לא עלה בידו להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל וירג'יניה, היה אופרול נחוש בדעתו לנצח בבחירות של 1893. בתמיכה ברחבי המדינה של המנגנון של המפלגה הדמוקרטית שהובל על ידי הסנאטור תומאס ס.
מרטין, זכה אופרול בקלות במועמדות.
הרפובליקנים החליטו שלא להתמודד בבחירות אלו, כך שיריבו היחידי של אופרול היה מועמד המפלגה הפופוליסטית אדמונד ר.
קוק , שאותו הוא ניצח לאחר שזכה ב-59.71 אחוזים מהקולות.
בבחירות הפיק אופרול תועלת מהחשש מהפופוליזם ומהשוויון לאפרו-אמריקאים, וכך הוא ניצח ברוב הגדול ביותר שזכה בו מי מכל מושלי וירג'יניה לדורותיהם.
המחצית הראשונה של תקופת כהונתו של אופרול כמושל עמדה בסימן רצונו לנקוט בצעדים חזקים כדי לשמור על החוק ועל הסדר במדינה.
הוא שיגר כוחות צבא כדי להגן על הכורים שלא השתתפו בשביתות וכדי לשמור על השקט במהלך שביתת כורים וכדי לגרש את הצועדים המוחים של "צבא קוקסי" אל מחוץ למדינה.
על אף השקפתו הפומבית כאיש העליונות הלבנה, הוא הזדרז גם לשלוח כוחות כדי לדכא את אלימות ההמון וכדי למנוע מעשי לינץ'.
צעדיו עם כך נטרלו מצבים קשים, ובאופן כללי הוא נותר מושל פופולרי עד לסוף שנת 1895.
ב-1896, שהייתה שנת בחירות לנשיאות, סוגיית הבסיס הדו-מתכתי וסוגיית ההטבעה החופשית של מטבעות הכסף בלטו מאוד בקרב הפוליטיקאים הדמוקרטים, וגרמו לניכור כלפיהם מצדו של אופרול, שתמיד אהד באדיקות את תקן הזהב.
סוגיית הכסף הגיעה לשיאה עם בחירתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד הדמוקרטים בבחירות לנשיאות של 1896. אופרול היה לאחד האישים בקבוצה קטנה של דמוקרטים בווירג'יניה שתמכו בתקן הזהב והתנגדו למועמדותו של ברייאן.
עמדה זו ערערה את הפופולריות של אופרול ואת התמיכה הפוליטית בו וגרמה לכך שהוא הפך לברווז צולע ללא כל הישגים פוליטיים משמעותיים לשארית תקופת כהונתו כמושל.
למעשה, התנגדותו של אופרול לסוגיית הכסף הובילה לפרישתו מהחיים הפוליטיים.
בתקופה בה החלים אופרול מפציעותיו מהמלחמה באנטרפרייז שבמיסיסיפי, הכיר אופרול את אנני הנד, שאותה הוא נשא לאישה בפברואר 1865, לפני ששב לשירות פעיל.
לאחר מותה של אנני, נישא אופרול בשנית ב-1881 לג'ני ויקליף נייט, ואיתה הוא הביא לעולם ארבעה ילדים נוספים.
אף על פי שאופרול ניסה לחדש את עיסוקו בעריכת דין, הוא נאלץ להתמודד עם בעיות בריאות קשות, שרבות מהן נבעו מפציעותיו במלחמה.
ב-1904 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "ארבעים שנות שירות פעיל", שיצא לאור זמן קצר לפני מותו.
צ'ארלס טריפלט אופרול נפטר בריצ'מונד ב-22 בספטמבר 1905. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבעיר.
צ'ארלס אלן מאריי הוא סוציולוג אמריקני ואיש מדעי המדינה שהתפרסם בגלל עבודותיו, חלקן שנויות במחלוקת וכאלו שחוללו סערות ציבוריות.
הוא חוקר במכון המחקר השמרני AEI שמושבו בוושינגטון די.
כמה מספריו הפכו לאבן דרך בחשיבה השמרנית המודרנית, ובהם מתקדמים לאחור, עקומת הפעמון ומתפרקים.
בין השאר תוקף מאריי את מדינת הרווחה, טוען כי אינטליגנציה מנבאת טוב יותר מפרמטרים אחרים היבטים רבים בחיי האדם, כמו רמת הכנסה, ביצועים בעבודה, היריון מחוץ לנישואים ופשע, ומציע כי הבדלים ברמת מנת המשכל בין גזעים שונים נובעים מגנטיקה, השקפה שהביאה עליו מתקפות רבות וביקורת.
מאריי נולד ב-8 בינואר 1943 בניוטון, איווה, למשפחה רפובליקנית ממוצא סקוטי-אירי.
הוא בנם של פרנסס ב' (לבית פטריק) ואלן ב' מאריי, מנהל בחברת מאיטג.
כנער, הוא ביצע מעשי קונדס, תמך בדעות אקטיביסטיות כדי להכעיס את הוריו ובמקרה מסוים גם עזר לשרוף צלב שהוא וחבריו העמידו ליד תחנת משטרה.
במהלך השנים טען מאריי כי בזכות מבחן SAT הצליח להגיע לאוניברסיטת הרווארד.
עם זאת, במאמר ב-2012 בניו יורק טיימס, טען מאריי נגד המבחן ותפקידו בקבלה לקולג', משום שהוא "הפך לסמל של פריבילגיה חדשה למעמד העליון, שכן אנשים מניחים (גם אם בטעות) שציונים גבוהים נרכשים באמצעות תוכניות הכנה למבחנים יקרים של בתי ספר פרטיים".
ב-1965 קיבל מאריי תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד ותואר דוקטור במדעי המדינה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1974.
ב-1965 הצטרף מאריי לחיל השלום בתאילנד ושהה שם במשך שש שנים.
בתאילנד התאהב במורה לשפה, בתו של איש עסקים תאילנדי עשיר, ונישא לה.
ב-1968 הוא סיים את תפקידו בחיל השלום, ונותר בתאילנד לעבוד במסגרת מחקר חסוי שנעשה בשיתוף עם ה־CIA ועם צבא ארצות הברית.
עבודתו של מאריי בחיל השלום והמחקר שביצע לאחר מכן בתאילנד הובילו אותו לבחירת נושא עבודת הדוקטורט שלו במדעי המדינה ב-MIT, שבה טען נגד התערבות ביורוקרטית בחייהם של תושבי כפר תאילנדים.
לאחר 14 שנות נישואין, התגרש מאריי מאשתו הראשונה ואחרי שלוש שנים התחתן עם קתרין בליי קוקס, שהפכה בהמשך לחברה בקהילה קווייקרית.
מאריי עצמו מגדיר את עצמו אגנוסטיקן והוא טוען כי לא סביר בעיניו להיות אתאיסט.
ב-1989, כתבו בני הזוג יחד ספר על תוכנית אפולו.
הם מתגוררים במחוז פרדריק, מרילנד.
עם שובו לארצות הברית, המשיך מאריי בעבודתו המחקרית ב-, אחד הגדולים מבין ארגוני המחקר הפרטיים בתחום מדעי החברה.
מ-1974 עד 1981, מאריי עבד ב-AIR ופיקח על הערכות בתחומי החינוך העירוני, שירותי הרווחה, מעונות יום, היריון בגיל ההתבגרות, שירותים לקשישים ומשפט פלילי.
מ-1981 עד 1990, היה מאריי עמית מחקר ב, שם כתב את מתקדמים לאחור, ספר שהשפיע רבות על הדיון על הרפורמה ברווחה ב-1996. ב-1990 הוא הצטרף כעמית במכון השמרני AEI ופרסם מאמרים באופן תדיר בפאבליק אינטרסט, כתב עת לפוליטיקה ותרבות שמרנית.
במרץ 2009 הוא קיבל את אות הכבוד הגבוה ביותר של AEI, פרס אירווינג קריסטול.
כמו כן, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרנסיסקו מרוקין בגואטמלה.
מאריי קיבל גם מענקים מ השמרנית לתמיכה במחקרים שלו.
מאריי טוען בספרו מתקדמים לאחור: מדיניות חברתית בארצות הברית, 1950-1980 שיצא לאור בשנת 1984, שתוכניות רווחה חברתיות פוגעות למעשה בחברה כולה, כמו גם באנשים שתוכניות אלו מנסות לעזור להם.
הוא מגיע למסקנה כי יש לבטל את התוכניות הללו.
מאריי מציע שלושה "חוקים" לתוכניות חברתיות שיוכיחו את התזה שלו:
"חוק הבחירה הבלתי מושלמת": כל הגדרה אובייקטיבית של זכאות לתוכנית חברתית כלכלית, תגרום להחרגה בלתי רציונלית של אנשים מסוימים.
וכל ניסיון למנוע את התופעה יוביל להרחבה מתמדת של בסיס הזכאים.
"חוק התגמולים הבלתי מכוונים": כל תוכנית הכוללת העברה חברתית מעלה את הערך הנקי של הימצאות במצב שהביא מלכתחילה את הזכאות לאותה העברה.
למשל, זכאות לדמי אבטלה – תעלה את ערכה של האבטלה.
"חוק הנזק נטו": ככל שהסיכוי שההתנהגות הלא רצויה תשתנה מרצון קטן והולך, כך גדל הסיכוי שהתוכנית לגרימת השינוי תגרום נטו נזק.
שיצא לאור ב-1994 הוא רב מכר שנוי במחלוקת שצ'ארלס מאריי כתב עם עמיתו, פרופסור מאוניברסיטת הרווארד.
שם הספר מגיע מההתפלגות הנורמלית בצורת פעמון של ציוני IQ בחברה האנושית.
התזה המרכזית של הספר מניחה שבחברה האמריקאית במאה ה-20, האינטליגנציה הפכה למנבא טוב יותר של גורמים רבים בחיי האדם, כולל הכנסה, ביצועים בעבודה, היריון ללא נישואין והידרדרות לפשע מאשר מצבם הסוציו-אקונומי או רמת ההשכלה של ההורים, למשל.
הספר גם טען כי בעלי אינטליגנציה גבוהה ("האליטה הקוגניטיבית") נפרדים חברתית מבעלי אינטליגנציה ממוצעת ומטה, וכי הדבר מהווה מגמה חברתית מסוכנת.
הוא גם הזהיר מפני מיזוג של "האליטה הקוגניטיבית" עם "אליטת העושר", שתהפוך למבודדת יותר ויותר ועלולה להוביל למדינה אוטוריטארית.
לאחר פרסומו, אקדמאים רבים מתחו ביקורת על הספר, ובעיקר על קביעותיו בהקשר של גזע ו-IQ.
באירוע מפורסם במכללה בוורמונט שובשה הרצאה של מאריי על ידי סטודנטים שמחו נגדו.
בין הביקורות על הספר היו עבודותיהם של הביולוג האבולוציוני סטיבן ג'יי גולד בספרו אין מידה לאדם משנת 1996, אוסף מאמרים מ-81 מחברים בשם וספרים נוספים.
מרבית המבקרים התמקדו בטיעון השנוי ביותר במחלוקת של הספר - הקישור בין גזע ואינטליגנציה, ובמיוחד ההשערה שההבדלים בביצועים במבחני IQ ממוצעים בין קבוצות גזעיות נובעים לפחות חלקית כתוצאה מהבדלים גנטיים.
מחקרים בגנטיקה הובילו להפרכתו של הרעיון וכיום הוא נחשב בלתי מקובל.
ביקורת נמתחה גם בעקבות העובדה שאחת המממנות של הספר הייתה שעוסקת במחקר מדעי של תורשה והואשמה בעבר בקידום דעות של עליונות לבנה ובתמיכה בגזענות מדעית.
ברב המכר שלו שיצא לאור בשנת 2012 מתאר מאריי מגמות כלכליות שונות בין אמריקאים לבנים עניים למעמדות העליונים בחצי המאה לאחר מותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הוא מתמקד באמריקאים לבנים כדי לטעון שהשפל הכלכלי באותה תקופה לא נחווה רק על ידי מיעוטים.
לטענתו, המתח המעמדי חילק את האמריקנים הלבנים לשתי שכבות מובחנות ומופרדות מאוד.
לפי מאריי, ה'מעמד הנמוך' החדש (הלבן) הוא פחות חרוץ, מחזיק בסיכוי נמוך יותר להתחתן ולגדל ילדים במשפחה דו-הורית ונוטה לניתוק חברתי ופוליטי.
גם כאן ספג מאריי ביקורת, בעיקר על בחירת התקופה הספציפית לקיום המחקר.
מאריי כתב מאמרי דעה עבור שורה ארוכה של מגזינים וכלי תקשורת נחשבים, ובהם ניו ריפבליק, הניו יורק טיימס, וול סטריט ג'ורנל, נשיונל ריוויו, וושינגטון פוסט, קומנטרי ופאבליק אינטרסט.
בין השאר, הוא טען בגיליון אפריל 2007 של קומנטרי על הממוצע האינטליגנטי הגבוה של העם היהודי וטען כי זו הוכחה להיותם של היהודים 'העם הנבחר'.
בראיון אחר קבע כי "זאת עובדה אמפירית שיהודים אשכנזים נמצאים באחוזון ה-75% העליון של האייקיו".
לאורך השנים הוא נקרא להעיד בסוגיות שונות בפני ועדות בית הנבחרים והסנאט, וייעץ לבכירים בממשלים רפובליקניים בארצות הברית ולפקידים שמרניים בבריטניה, במדינות שונות במזרח אירופה ולארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
בעברית יצא לאור ספרו מתקדמים לאחור: כיצד מדיניות רווחה פוגעת בעניים?
מבקריו, בעיקר מחוגי השמאל האקדמי, תקפו אותו ותיארו אותו כקיצוני וגזען.
הוא מרבה להביע דעות בשלל נושאים, ובהם השכלה, כלכלה, הפלות וגזע.
מאריי מתח ביקורת על חוק , וטען כי הוא "הציב מטרה שהייתה נטולת קשר עם המציאות...
הקונגרס של ארצות הברית, שפעל ברוב דו-מפלגתי גדול, על פי דרישתו של הנשיא, חוקק שכל הילדים יהיו מעל הממוצע".
הוא רואה בחוק דוגמה ל"רומנטיקה חינוכית [אשר] מבקשת יותר מדי מתלמידים בתחתית היכולת האינטלקטואלית, מבקשת את הדברים הלא נכונים מאלו שבאמצע, ומבקשת מעט מדי מאלו שבראש".
בתגובה כתב מאריי בשנת 2008 את הספר ובמרכזו הציב 'ארבע אמיתות חינוכיות': הכרה ביכולת שונה, הבנה שחצי מהתלמידים הם מתחת לממוצע, הכרה בעובדה שיותר מדי תלמידים הולכים לקולג' ושעתידה של ארצות הברית תלוי באופן בו יתחנכו בעלי כישורים אקדמיים.
מאריי ציין כי הוא מאמין שהממשלה מפעילה יותר מדי רגולציה, ותמך באי ציות לתקנות לא צודקות.
הוא תומך בחוקי מס פשוטים וקלים להבנה ובצמצום הטבות ממשלתיות.
במקום לחלק הקצבות משתנות, הוא מציע להבטיח רף של הכנסה בסיסית קבועה לכל אדם.
מאריי התבטא ביחס להפלות: "זה רצח, אבל לפעמים רצח מוצדק".
לדבריו, הפלה אמורה להיות לגיטימית במצבים מסוימים, למשל כאשר האישה נמצאת בסיכון או כשיש נזק חמור למוחו של העובר.
עם זאת, מאריי סבור שהשמרנים צריכים להתמקד פחות במאבק בהפלות ולבחור נושאי דגל חברתיים אחרים.
בספרו עקומת הפעמון בפרקים 13 ו-14 מתייחס מאריי בהרחבה לקשר בין גזע ואינטליגנציה, קשר שהקונצנזוס המדעי חולק עליו.
המרכז המשפטי לדרום העני תייג את מאריי בעקבות הספר כ'לאומן לבן' וטען כי רעיונותיו נובעים מאאוגנטיקה.
עם זאת, אקדמאים רבים נחלצו להגנתו של מאריי, ובהם ג'יימס פלין, סם האריס ואחרים.
צ'ארלס לאונרד אירבי היה קצין של הצי המלכותי ששירת במהלך המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. בין השנים 1816–1818 הוא ערך סיור באירופה ובמזרח התיכון ובכלל זה ברחבי ארץ הקודש.
אירבי נולד ב־9 באוקטובר 1789 והיה בנו השישי של , אציל, איש חצר המלוכה ובעל קרקעות ואחיו של , קפטן בצי הבריטי.
הוא הצטרף לצי המלכותי הבריטי במאי 1801, ולאחר ששירת בים הצפוני ובים התיכון, בכף התקווה הטובה, בכיבוש מונטווידאו ב־1807 ובמפרץ ביסקאיה – הועלה לדרגת לוטננט ב־13 באוקטובר 1808. בהמשך השתתף בפלישה לאי דה פראנס (מאוריציוס), ולאחר מכן שירת מול חופי אמריקה הצפונית.
ב-7 ביוני 1814 מונה למפקד הספינה HMS Thames וב-8 בינואר 1815 השתתף בקרב ניו אורלינס.
עקב בריאות לקויה נאלץ אירבי לפרוש מהפיקוד במאי 1815. בקיץ 1816 יצא מבריטניה בלוויית ידידו הוותיק, קצין הצי James Mangles, במטרה לערוך מסע ביבשת אירופה.
המסע הורחב גם למזרח התיכון.
עלו במעלה נהר הנילוס ויחד עם החוקרים ג'ובאני בלזוני האיטלקי והנרי הנרי ויליאם ביצ'י הבריטי, חקרו את מקדשי אבו סימבל.
ממצרים הם עברו ללבנון וסיירו בבעלבכ ובשמורות ארזי הלבנון ומשם לעיר חלב, שם פגשו את הפוליטיקאי, תייר והחוקר הבריטי ויחד סיירו ברחבי סוריה, מסע נדיר באותם ימים לאירופאים.
מעכו הפליגו בספינת מפרשים לקונסטנטינופול, אך בעקבות מחלת דיזנטריה עצרו בקפריסין לקבלת טיפול רפואי.
באמצע דצמבר 1818 הפליגו למרסיי, והגיעו ליעדם, לאחר מסע שארך 76 ימים.
באוגוסט 1826 חזר אירבי לשרת בחיל הים ומונה למפקד HMS Pelican, ספינת מלחמה קלה, שפעלה במזרח הים התיכון לדיכוי תופעת הפיראטיות.
ב־2 ביולי 1827 הוא מונה למפקד הספינה HMS Ariadne ו, אך המשיך לפקד על הפליקן עד סוף ספטמבר.
לאחר קרב נאווארינו ביוון מינה אותו האדמירל סר אדוארד קודרינגטון להשיט את ספינת הקרב HMS Genoa חזרה לאנגליה, לאחר שמפקדה, נהרג.
אירבי השיט את הספינה והגיע לפלימות' בינואר 1828 ובכך תם שירותו הצבאי.
אירבי התחתן ב-1825 עם פרנסס, אחותו של חברו ג'יימס מנגלס, והיו להם ילדים.
הוא נפטר ב-3 דצמבר 1845 בעיר טורקי.
צ'ארלס ג'יימס יוז הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
יוז נולד ב-16 בפברואר 1853 בעיר קינגסטון שבמיזורי, למד בבתי הספר הציבוריים, וב־1871 השלים את לימודיו בקולג' בריצ'מונד שבמיזורי.
בשנת 1873 השלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1877, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר ריצ'מונד.
בשנת 1879 עבר לדנוור שבקולורדו.
בבחירות לנשיאות של 1900 שימש כאלקטור בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במקביל עסק בהוראה כפרופסור לדיני כרייה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דנוור וכן באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1909 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו עד פטירתו בדנוור ב־11 בינואר 1911. הוא נטמן בבית העלמין פיירמאונט בעיר.
צ'ארלס טייט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה וכשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז אלבמה, בבית המשפט המחוזי הצפוני של אלבמה ובבית המשפט המחוזי הדרומי של אלבמה.
טייט נולד ב־1 בפברואר 1768 ליד העיר הנובר שבמושבת וירג'יניה, אמריקה הבריטית.
בשנת 1783 עבר עם הוריו לג'ורג'יה, שם התיישבו ליד העיר פיטרסבורג.
הוא השלים לימודים קדם-אקדמאיים ולמד באקדמיית וילקס שבוושינגטון, ג'ורג'יה, בין השנים 1786–1787, ולאחר מכן במכללת קוקסברי באבינגדון, מרילנד, בשנת 1788.
בין השנים 1789–1794 שימש כפרופסור לצרפתית במכללת קוקסברי.
בשנת 1795 למד משפטים באופן עצמאי והוסמך כעורך דין במדינת ג'ורג'יה.
באותה שנה החל לכהן כרקטור ופרופסור באקדמיית ריצ'מונד שבאוגוסטה, תפקיד בו כיהן עד 1798.
לאחר מכן עסק בעריכת דין פרטית במחוז אלברט ובלקסינגטון, ג'ורג'יה, בשנים 1798–1803. הוא היה גם בעל עבדים.
בין השנים 1803–1809 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה במחוז השיפוטי המערבי.
טייט נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון מילדג' שהתפטר – והוא ניצח בהפרש של קול אחד בלבד.
הוא נבחר מחדש בשנת 1813 וכיהן מ־27 בנובמבר 1809 עד 3 במרץ 1819. במהלך כהונתו שימש יו"ר ועדת הסנאט לענייני הצי בשני קונגרסים עוקבים (ה־14 וה־15).
לאחר פרישתו מהסנאט עבר בשנת 1819 למחוז וילקוקס שבמדינת אלבמה.
ב־10 במאי 1820 מינה אותו הנשיא ג'יימס מונרו לשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז אלבמה, בתפקיד חדש שנוצר באותה שנה.
מינויו אושר על ידי הסנאט והוא קיבל את כתב המינוי ב־13 במאי 1820.
ב־10 במרץ 1824 הועבר מתוקף חוק לתפקיד כפול – כשופט הן בבית המשפט המחוזי הצפוני של אלבמה והן בבית המשפט המחוזי הדרומי של אלבמה.
כהונתו הסתיימה ב־1 בפברואר 1826 עם התפטרותו.
בשנת 1827 נבחר טייט כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
לאחר פרישתו מהמערכת המשפטית עסק בגידול כותנה כבעל מטעים באזור קלייבורן, אלבמה.
בשנת 1828 דחה הצעה לשמש שליח דיפלומטי לבריטניה.
טייט נפטר ב־7 1835 ליד קלייבורן ונקבר בבית העלמין דריי פורקס שבאחוזתו במחוז וילקוקס.
צ'ארלס טילינגהאסט ג'יימס היה מהנדס ייעוץ בתחום הייצור, אחד התומכים הראשונים במפעלי קיטור (במיוחד מפעלי כותנה), וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת רוד איילנד בשנים 1851–1857.
ג'יימס נולד בווסט גריניץ' שברוד איילנד ב־15 בספטמבר 1805, והיה בנם של סילאס ג'יימס ופיבי טילינגהאסט ג'יימס.
אביו היה שופט מקומי, ומשפחת טילינגהאסט הייתה משפחה ותיקה ומכובדת בניו אינגלנד.
הוא נישא ללוסינדה ווייט ג'יימס, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
ג'יימס רכש ידע נרחב במתמטיקה ומכניקה בעיקר בכוחות עצמו, ובשנת 1838 קיבל תואר שני של כבוד מאוניברסיטת בראון.
הוא התעניין במיוחד במכונות טקסטיל.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 עבד בטחנות קטנות בעמק קוויניבוג בקונטיקט, ובהמשך פיקח על הקמת טחנות באזור פרובידנס.
שמו הלך לפניו עד שב־1834 הזמין אותו סמואל סלייטר לשפץ את טחנת Steam Cotton Manufacturing Company — הטחנה האמריקאית הגדולה הראשונה שפעלה באמצעות קיטור.
העבודה הזו גרמה לו להבין את הפוטנציאל של טחנות קיטור, והוא הפך למהנדס מוביל ותומך בהן, בעיקר בעיירות חוף ובדרום ארצות הברית.
ג'יימס הצליח לתכנן ולקדם טחנות קיטור בעיירות נמל קטנות, שלא היה להן ניסיון בהפעלת טחנות נרחבות והיו זקוקות למומחיותו בתכנון מפעלים ובחירת ציוד.
ג'יימס חקר את היצרנים והציוד הטובים ביותר, והציוד שהמליץ עליו כלל: מפרידי כותנה, כרטיסים למיון ראשוני, ראשי מתיחה, מסגרות מתיחה של Providence Machine, כרטיסי גימור מתוצרת Mason, ומכונות טוויה ואריגה.
הוא קידם בניית טחנות קיטור בערי נמל שאיבדו פעילות מסחרית בעקבות ריכוז המסחר בנמלים גדולים כמו בוסטון — תהליך שנגרם על ידי תעלות, מסילות ברזל וצמיחת הספינות הגדולות.
טחנות אלה היו יכולות לקבל פחם וכותנה ישירות מהאוניות, ולייצא שוב את תוצרתן דרך הנמל המקומי.
בין השנים 1839–1846 היה ג'יימס בעלים של מחצית מבית Brewster–Coffin בניובריפורט, מסצ'וסטס, ובתקופה זו עבד על מספר טחנות קיטור באזור.
בין הטחנות שקידם בניובריפורט היו Bartlett Mill, טחנת James Steam Mill (נבנתה ב־1843 עם 17,000 פלכים), ו־Globe Steam Mill (מאוחר יותר Peabody Mill) שנבנתה ב־1846 עם 12,200 פלכים.
הוא קידם טחנות נוספות בפורטסמות' שבניו המפשייר, בטחנת Naumkeag בסיילם, בטחנת Essex, ובטחנת Conestoga בלנקסטר, פנסילבניה.
מאוחר יותר היה שותף מרכזי בהקמת טחנת Graniteville בקרוליינה הדרומית, יחד עם ויליאם גרג.
בשלב כלשהו בשנות ה־40 קיבל דרגת מייג'ור גנרל במיליציה של רוד איילנד.
ג'יימס נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית ב־1850. הוא עמד בראש ועדת הסנאט לפטנטים ולמשרד הפטנטים, ובראש ועדת מבני הציבור, ותמך במכסי מגן.
הוא לא רץ לכהונה נוספת ועזב את הסנאט ב־1857, כנראה עקב קשיים כלכליים.
ג'יימס פיתח סדרה של פגזים מוקדמים לתותחים מחורקים, וכן מערכת חריקה לתותחים, ששימשה את צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
הנשק שנחשב ביותר כנושא את שמו הוא תותח בקוטר 3.8 אינץ' (97 מ"מ), הידוע כ"תותח ג'יימס 14 פאונד", שבדרך כלל יוצר מברונזה; זה היה כלי הנשק היחיד שתוכנן כולו על ידי ג'יימס וזכה לשימוש נרחב.
פרט לחומר שממנו יוצר, הוא דמה מאוד לתותח הברזל המחושל מסוג Ordnance בקוטר 3 אינץ', שהיה נפוץ יותר.
מערכת החריקה שפיתח שימשה להסב תותחים חלקי קדח מתקופת קדם המלחמה — כמו תותחי 6 פאונד M1841 — לתותחים מחורקים.
כלי נשק כבדים עם מערכת החריקה שלו, יחד עם תותחי פארוט, שימשו בהפגזת פורט פולסקי באפריל 1862 — ככל הנראה תרומתו החשובה ביותר למלחמה.
לאחר מכן שימשה הצלחת התקיפה להצדקת הפסקת בניית מבצרים עשויי אבן ולעידוד בניית מבצרי עפר.
ב־16 באוקטובר 1862, במהלך הדגמה של פגז בסאג הרבור שבלונג איילנד, ניסה עובד לפרק מכסה מפגז — הפגז התפוצץ, והרג את העובד ופצע את ג'יימס אנושות.
לאחר מותו הופסק רוב הייצור של כלי הנשק שלו, ותחמושתו הוחלפה בהדרגה בתחמושת מסוג Hotchkiss.
למעלה מ־150 תותחי "ג'יימס" במשקל 14 פאונד שרדו, ורבים מהם נמצאים בפארק הלאומי שילה שבטנסי.
גם תותחים כבדים נוספים עם החריקה שלו עדיין קיימים.
דיוקן של ג'יימס נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית, ופסל ראש שלו מוצג ב־Smithsonian American Art Museum, שניהם בוושינגטון די.
תותח מחורק במשקל 14 פאונד, שבו השתמש בניסויים ב־Napatree Point שברוד איילנד, נמצא באוסף של Newport Artillery Company.
צ'ארלס וורן ליפיט היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-44 בשנים 1895–1897.
צ'ארלס ליפיט נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של הנרי ליפיט ושל מרי אן בלץ'.
אביו היה מושל רוד איילנד בשנים 1875–1877, ואחיו, הנרי פרדריק ליפיט, היה סנאטור מטעמה בשנים 1911–1917. ליפיט למד באוניברסיטת בראון, ובהמשך היה מעורב בעסקי ייצור הכותנה והצמר של אביו.
ליפיט שירת כשליש צבאי, בדרגת קולונל, של אביו, בעת שזה כיהן כמושל.
ב-1895 נבחר ליפיט כמושל רוד איילנד ה-44 מטעם המפלגה הרפובליקנית לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' ל.
בשני מסעות הבחירות, ליפיט, שתמך באינטרסים של התעשייה האמריקנית ובסדר החברתי, דחף לקיום מכסי הגנה ולרישוי על מכירת משקאות אלכוהוליים.
בעת כהונתו כמושל, הונחה אבן הפינה לבית המדינה של מדינת רוד איילנד החדש, במשאל עם שהתקיים לתיקון חוקת רוד איילנד לא אישר ציבור הבוחרים הצעה לקיום בחירות דו-שנתיות, נוצרה משרת נציב ארכיון המדינה, הוקמה ועדה לבחינת חוקת המדינה, לנשים נשואות הותר להיות צד בחוזים, והונהג השימוש בשיטת ברטיון לזיהוי פלילי.
בבחירות לנשיאות של 1896 הוא היה מועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך לא נבחר.
ב-1896 הצטרף ליפיט לאגודת רוד איילנד של בני המהפכה האמריקאית, ובשנים 1908–1909 שימש כנשיאה.
ב-1897 הוא התקבל כחבר בחברת סיסינסטי בזכות היותו צאצא של קפטן צ'ארלס ליפיט ששירת ברגימנט של ריצ'מונד במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בניו, קולונל צ'ארלס וורן ליפיט הבן, וגורטון תאייר ליפיט, היו גם הם חברים בחברה.
צ'ארלס הבן היה לחבר לאחר מות אביו, ושימש כנשיא הכללי של החברה בשנים 1965–1968, וגורטון היה לחבר לאחר מותו אחיו ב-1970. לאחר מותו של גורטון ב-1978, עבר "המושב" של המשפחה בחברה לדודנם פרדיריק לפיט, שהחזיק בו עד למותו ב-2005.
ב-1899 בנה ליפיט טירה גדולה בנויה לבנים ליד חוף ביילי שבניופורט, שנקראה The Breakwater, אך הייתה ידועה בציבור כ"טירת ליפיט".
לאחר מותו, הרס בנו צ'ארלס הבן את הטירה ומכר את הקרקע.
ב-1926 נבנה על יסודות הטירה מעון שנקרא The Waves, שתוכנן על ידי האדריכל הידוע ג'ון ראסל פופ כמעון הקיץ שלו, ובסוף המאה ה-20 הוסב לבית דירות.
לבנים מטירת ליפיט ניתן לראות במי הים שליד המקום בו היא ניצבה.
ב-1886 נשא ליפיט לאישה את מרגרט ברברה פרנום.
לשניים נולדו שישה ילדים, מתוכם שלושה הגיעו לבגרות.
בנו הבכור, צ'ארלס וורן ליפיט הבן, שירת כסמל ברגימנט ארטילריית השדה ה-103 במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו ב-1921. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בדרגת קולונל בכוחות המילואים, והמשיך בשירות עד 1966. הוא ניהל קריירה עסקית בניו יורק.
בנו, צ'ארלס וורן ליפיט השלישי, היה קפטן בחיל האוויר של ארצות הברית ומת בעת שירותו הפעיל ב-1968.
בן אחר שלו, אלכסנדר פרנום ליפיט, למד בהרווארד בשנים 1916–1917. באוגוסט 1917 הוא התגייס לצבא ארצות הברית, ושירת כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-166 של הדיוויזיה ה-42. במלחמת העולם הראשונה הוענק לו צלב השירות המצוין.
הוא נפצע בעת שירותו, ונשלח לארצות הברית, שם הוא נפטר ב-1918. פארק ליפיט בפרובידנס מוקדש לזכרו.
צ'ארלס ליפיט נפטר ביורקטאון שבמדינת ניו יורק ב-4 באפריל 1924. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
אולם ליפיט שבחצר המרכזית של קמפוס אוניברסיטת רוד איילנד, קרוי על שמו.
צ'ארלס ויליאם טובי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ניו המפשייר ה־62 בשנים 1929–1931 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר.
טובי נולד ב-22 ביולי 1880 ברוקסברי שבמסצ'וסטס, והיה בנם של ויליאם טובי, רואה חשבון, ושל אלן הול פרקר טובי.
אביו עבר ממדינת מיין למסצ'וסטס בשנות ה-60 של המאה ה-19. לטובי הייתה השכלה פורמלית מצומצמת יחסית: הוא למד במשך ארבע שנים בבית הספר Roxbury Latin School והשתייך למחזור 1897, אך נאלץ להפסיק את לימודיו לפני סיום הלימודים בגלל קשיים כלכליים במשפחה.
עם זאת, היה לו ידע מעמיק בכתבי הקודש, שאותו רכש מאמו, שהייתה בפטיסטית אדוקה.
בשל כך, נאומיו התאפיינו תמיד בשפע של ציטוטים מן המקרא ואזכורים מן הספרות הקלאסית.
ב־4 ביוני 1902 נישא טובי לפרנסליה לובט.
שנה לאחר מכן החלו השניים לבלות את חודשי הקיץ בעיירה טמפל שבניו המפשייר, בחווה ישנה שרכשו.
במשך כמה שנים נהג טובי לנסוע בקיץ לבוסטון, שם עבד כפקיד בחברות ביטוח ובנקאות שונות.
בשנת 1911 החליט לעבור לטמפל ולהפוך לחקלאי במשרה מלאה.
הוא עסק בגידול עופות והגדיר את עצמו כחקלאי עד סוף ימיו, אף שב־1916 עבר למנצ'סטר שבניו המפשייר כדי לשוב לקריירה כסוכן איגרות חוב.
ארבעת ילדיו נולדו בטמפל, וטובי שמר עליה תמיד כמקום מגוריו הרשמי.
טובי כיהן כחבר בוועד בית הספר המקומי ובמועצת הנבחרים של טמפל.
בשנת 1914 נבחר לבית הנבחרים של ניו המפשייר כנציג המפלגה הפרוגרסיבית.
הוא היה ידיד ותלמיד פוליטי של הרפובליקני הפרוגרסיבי , מושל ניו המפשייר לשעבר.
הפרוגרסיביות במדינה התאפיינה בניסיון לדמוקרטיזציה של תהליכי הממשל, בהעמקת ההוגנות בניהול הציבורי ובהתמודדות עם אינטרסים כלכליים רבי עוצמה, כגון חברת הרכבות Boston and Maine.
חריצותו של טובי, שנינותו ושיקול דעתו המעשי הובילו להצלחות פוליטיות.
הוא כיהן שלוש כהונות לא רצופות בבית הנבחרים של ניו המפשייר, ובשנים 1919–1920 שימש כיושב ראש הבית, לאחר שנחל ניצחון משמעותי על מועמד הסיעה הוותיקה.
לאחר בחירות 1914 שב טובי למפלגה הרפובליקנית.
ניסיונו בעסקי האג"ח, יחד עם המוניטין והקשרים הפוליטיים שצבר, הובילו למינויו כיו"ר הלוואות החירות של ניו המפשייר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר, כחבר במינהל המזון של ניו המפשייר, הכיר את הרברט הובר, אשר יחד עם באס וצ'ארלס אוונס יוז השפיעו רבות על תפיסותיו הפוליטיות.
בשנת 1924 נבחר טובי לסנאט של ניו המפשייר, וכיהן כנשיאו בתקופת כהונתו של המושל הפרוגרסיבי .
בשנת 1928, למרות התנגדות חריפה בפריימריז מצד הזרם השמרני בהנהגת ג'ורג' מוזס, נבחר למושל ניו המפשייר.
במהלך השנתיים הראשונות של השפל הגדול המשיך בגישה פרוגרסיבית לניהול הממשל והמשיך בתוכנית סלילת הכבישים, אך בדומה לנשיא הרברט הובר נקט מדיניות של הידוק תקציבי לנוכח המשבר הכלכלי.
טובי לא התמודד לכהונה נוספת בשנת 1930, בין היתר בשל קשיים כלכליים אישיים.
עם זאת, בשנת 1932 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר מחדש בשנים 1934 ו־1936. הוא תמך בצעדי הסיוע הראשונים של הניו דיל, אך הפך בהדרגה למבקר חריף של פרנקלין דלאנו רוזוולט, התנגד לניסיונות לארגון מחדש של הכלכלה והביע דאגה עמוקה מהתרחבות סמכויות הרשות המבצעת.
בשנת 1938 הצטרף לסטיילס ברידג'ס, בן טיפוחיו של באס ומנהל מסע הבחירות שלו ב־1928, בסנאט של ארצות הברית.
בסנאט נמנה טובי עם גוש הבדלנים שהתנגד למדיניות הנייטרליות וההיערכות של ממשל רוזוולט.
הוא האשים יצרני אמצעי לחימה בכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הוא חבר לג'רלד ניי, צ'ארלס לינדברג וארגון America First, ולעיתים כלל בדבריו גם רמזים אנטישמיים.
בס ובינלאומיים אחרים מקרב בעלי בריתו לשעבר ניתקו עמו קשר על רקע זה, ובידודו גבר כאשר הפך סטיילס ברידג'ס לדובר המרכזי של מחנה ההיערכות.
לאחר המתקפה על פרל הארבור תמך טובי במלחמה, אם כי בהתלהבות מוגבלת.
שיקולים פוליטיים ופילוסופיים גם יחד הובילו אותו עד 1944 לעמדה בינלאומית יותר.
מול אתגר פוליטי מצד מחנה באס ומחנה ברידג'ס ופרנק נוקס, ביקש וקיבל מינוי כציר לוועידת האו"ם המוניטרית והפיננסית בברטון וודס שבניו המפשייר.
הוא הגן על קרן המטבע הבין-לאומית, אך עדיין דחה את מה שכינה 'אנשי העולם האחד', כלומר מחנה ונדל וילקי במפלגתו.
בימים שלאחר התקיפה היפנית על פרל הארבור נמתחה עליו ביקורת מצד סנאטורים אחרים בשל חשיפת פרטים מסווגים על היקף הנזק לצי, אך טובי טען כי לציבור הזכות לדעת את האמת.
בשנת 1948 קרא להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
טובי חבר לסנאטורים ויין מורס וג'ורג' אייקן בהתנגדות להנהגת רוברט טאפט בקרב הרפובליקנים בסנאט, ותמך בנשיא הארי טרומן במספר הצבעות חשובות בקונגרס ה־80. מחלתה ומותה של אשתו בשנת 1947 הגבילו את מעורבותו בדיון על תוכנית מרשל, אך בשלב זה כבר היה תומך מובהק בתלות הדדית בין מדינות.
ב־26 במאי 1948 נישא ללורטה קפל רבנהורסט.
לאחר מותה נישא לליליאן קרומפטון בשנת 1952.
באותה שנה תמך בבחירתו של דווייט אייזנהאואר לנשיאות.
הוא היה מתנגד מוקדם של הסנאטור ג'וזף מקארתי, ונבחר מחדש אף מול אתגר בהובלת ברידג'ס, שטען כי הוא רך מדי כלפי הקומוניזם.
הכרה לאומית נוספת קיבל בזכות השתתפותו בשימועים הטלוויזיוניים בפרשת הפשע המאורגן, הידועים כ'שימועי קיפובר'.
טובי היה בשיא הקריירה שלו כאשר נפטר ב-24 ביולי 1953 באופן פתאומי מקריש כלילי בבית החולים של הצי בבת'סדה, מרילנד.
הוא נטמן בבית הקברות מילר בטמפל, ניו המפשייר.
הפוליטיקה של טובי תוארה לעיתים כליברלית, לעיתים כשמרנית ולעיתים כפרוגרסיבית, אך אף אחד מן המונחים הללו אינו מתאר אותה במלואה.
לאומיות שקטה ולא תוקפנית ואמונה עמוקה בכבוד האדם עמדו בבסיס ערכיו.
עם זאת, עמדותיו השתנו בהתאם לנסיבות, להבנות חדשות של אחריות ממשלתית ולתפיסות משתנות של תפקידה הבין־לאומי של ארצות הברית.
הוא לא תמיד עמד לצד הרוב.
בהספד שפרסם הניו יורק טיימס צוין כי
צ'ארלס סטיוארט פרנל מדינאי אירי, אשר קידם את מטרת "שלטון הבית" לאירלנד, ונחשב לאחד ממבשרי העצמאות האירית.
"מלכה הבלתי מוכתר של אירלנד" כפי שעתיד היה פרנל להיקרא, נולד במחוז ויקלו, למשפחה ממעמד בעלי האחוזות הכפריים האירים.
הוא היה הבן השלישי (והילד השביעי) לג'ון הנרי פרנל, בעל אחוזות פרוטסטנטי, ולאשתו האמריקאית דליה סטיוארט, בתו של קפטן צ'ארלס סטיוארט, קצין בצי האמריקני בימי המלחמה עם אנגליה בשנים 1812–1815. ניתן לומר שפרנל ינק את השנאה לאנגלים עם חלב אימו.
על אף שהיה שייך לכנסייה של אירלנד, אשר אנשיה תמכו באיחוד עם אנגליה, ועל אף קרבת דם רחוקה למשפחת המלוכה האנגלית, ולמשפחות אצולה אנגלו-איריות, היה פרנל עתיד להשיג את תהילתו כמנהיגה של הדרישה לעצמאות העם האירי מן האנגלים.
פרנל הצעיר למד בקולג' מגדלנה, בקיימברידג', והמשיך לקבלת משרה של מושל במחוזו, ויקלו.
בשנת 1875 נבחר בבחירות הביניים לבית הנבחרים הבריטי מטעמה מפלגת "שלטון הבית" במחוז מית'.
מפלגה זו נוצרה על ידי המנהיג אייזיק באט כמה שנים לפני כן, והתמודדה זו הפעם הראשונה בבחירות.
באט היה מתון בהשקפתו, וסבר כי את שלטון הבית (ניהול ענייני אירלנד על ידי פרלמנט אירי, תוך כפיפות למונרכיה האנגלית) ניתן להשיג בדרכי מאבק פרלמנטריות ומשפטיות מקובלות.
בשנת 1874 התמודדה מפלגת "שלטון הבית" בבחירות לראשונה, וזכתה ב-59 מושבים בפרלמנט, מתוך 100 המושבים המוקצים לאירלנד.
אך המפלגה לא הייתה בשלב זה מפלגה מאוחדת אלא קואליציה אד הוק של גורמים שונים, החל מבעלי אחוזות פרוטסטנטים מתונים, וכלה בקיצוניים שקראו כמעט בגלוי למאבק מזוין.
בין אלו התבלט פרנל כמנהיג וכמארגן.
פרנל החל להנהיג שיטות אשר נשענו על העובדה כי עבודת הפרלמנט האנגלי נשענה על המנהג ולא על תקנון כתוב.
הוא החל בפיליבסטרים, נאומים בני שעות על גבי שעות, שנועדו לשבש את עבודת הפרלמנט, כאשר לא היה בידו של איש לעצרו, שכן לא היה כל מנהג שנגע לסיום נאום בטרם זמנו.
שיטותיו של פרנל היו לעיתים על גבול החוקיות.
בשנת 1880 ארגן פרנל, במסגרת מאבק ליגת הקרקעות, את החרם המאורגן הראשון בהיסטוריה של אנגליה המודרנית כנגד סוחר קרקעות בשם צ'ארלס קנינגהם בויקוט, אשר הוחרם על ידי כל הסובבים אותו, ומאז המילה לחרם בשפה האנגלית היא "בויקוט".
הדיון בדבר קבלת החוק היה שיאו של פרנל כפרלמנטר.
הבית ישב במשך 41 שעות רצופות, שכן פרנל העלה אל דוכן הנואמים דובר אחר דובר מטעם מפלגתו, והדיון הסתיים רק כשנקטע בצורה מלאכותית על ידי יושב ראש הבית, בניגוד למנהג.
בשנת 1886 נשא מאבקו של פרנל פרי, כאשר ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלאדסטון, בכהונתו השלישית, השתכנע, כתוצאה ממעלליו הפוליטיים של פרנל, לתמוך ב"שלטון הבית".
ב-8 באפריל 1886 הובאה הצעת החוק אל הפרלמנט, וגרמה לפיצול במפלגתו של גלאדסטון, המפלגה הליברלית.
על אף שגלאדסטון תמך בהצעה במלוא כובד משקלו, נפלה ההצעה בהצבעה על הקריאה השנייה.
בינתיים, מצא פרנל עצמו מואשם בידי העיתון "טיימס" בתמיכה ברצח של השר לענייני אירלנד הלורד פרדריק קבנדיש, ותת השר לענייני אירלנד, ט.ה.
ברק, אשר נדקרו בשנת 1882 בעת שטיילו בפניקס פארק בדבלין.
מכתבים פורסמו שהראו כי פרנל היה שותף למזימת הרצח.
פרנל הגיש תביעת דיבה, וכן התקיימה חקירה, ושני ההליכים זיכו את פרנל מכל אשמה.
בפברואר 1890 הסתבר כי המכתבים היו זיוף שנוצר על ידי עיתונאי אנטי-פרנלי בשם ריצ'רד פיגוט, אשר התאבד משנחשף הזיוף.
היה זה שיאה של הקריירה של פרנל.
הבחירות עמדו בפתח, ונראה כי עתה, משטוהר שמו, ומשממשלתו השמרנית של הלורד סוליסבורי נראתה ככושלת ומכשילה, דבר לא ימנע את שובה של הקואליציה פרנל - גלאדסטון לשלטון, ומתן שלטון הבית לאירלנד.
בסביבות 1890 חי פרנל מזה שנים מספר עם קתרין (קיטי) אושיי, אשר הייתה באופן רשמי אשתו של קפטיין ווילי אושיי, חבר הפרלמנט מסיעתו של פרנל.
כמה מילדיה של הגב' אושיי היו ילדיו של פרנל.
הקפטיין הסכין עם המצב במשך שנים, שכן חיכה לירושתה של דודה זקנה שאמורה הייתה ליפול בחיקה של הגב' אושיי, אך משחלפו השנים והדודה סירבה למות מצא הקפטיין אושיי לנכון, דווקא בעיתוי לא נוח זה, להגיש תביעת גירושין כנגד אשתו, ולזמן את פרנל להעיד.
התפוצצות הפרשה הביאה לכך שגלאדסטון, איש המוסר, הכריז כי לא ישתף פעולה עם המפלגה הפרלמנטרית האירית כל עוד עומד בראשה פרנל.
פרנל סירב לפרוש, ומפלגתו התפצלה.
כאשר במהלך עצרת מפלגתית נאם פרנל כנגד התערבותו של גלאדסטון בענייניה הפנימיים של המפלגה, ושאל "מיהו מנהיג המפלגה?" נענה על ידי חבר הפרלמנט השנון טים הילי בשאלה "ומיהי הפילגש של המפלגה?".
פרנל הודח ממנהיגות המפלגה, וניהל מסע ארוך ומריר על מנת לשוב למעמדו משכבר.
הוא נישא לקיטי אושיי ב-25 ביוני 1891, לאחר שזו אכן התגרשה, אך מת לפתע בביתם בברייטון ב-6 באוקטובר, כפי הנראה מלחץ האירועים.
למרות שהיה אנגליקני, נטמן בבית הקברות גלאסנווין בדבלין, שם קבורים גדולי האומה האירית.
על מצבתו מילה אחת – "פרנל".
ב-1895, 4 שנים לאחר מותו, כתב תיאודור הרצל ביומנו: "אני אהיה פרנל של היהודים".
צ'ארלס מילס מנסון היה פושע אמריקאי שעמד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בראש קבוצת מעריצים צעירים שנודעה בכינוי "משפחת מנסון".
חסידיו רצחו תשעה אנשים בארבעה אתרים שונים על פני תקופה של חמישה שבועות בקיץ 1969. מנסון הועמד לדין והורשע ברצח מדרגה ראשונה ובקשירת קשר לרצח שבעה אנשים.
נגזר עליו גזר דין מוות שהומר למאסר עולם.
הוא ריצה עונש זה עד מותו, בנובמבר 2017.
מנסון נולד ב-12 בנובמבר 1934, בסינסינטי אוהיו, לקת'לין מדוקס בת ה-16 (מחוץ לנישואין).
את שם המשפחה מנסון קיבל מוויליאם מנסון, לו נישאה האם לאחר שנולד.
מנסון מתאר ילדות לא יציבה לצד אימו, שנהגה לשתות לשוכרה לעיתים קרובות.
מנסון אף טען כי אימו מכרה אותו פעם למלצרית עבור כוס בירה.
לאחר שאימו ואחיה הורשעו בשוד מזוין ונשלחו למאסר, עבר מנסון לחזקת סבו וסבתו מצד אימו, ומאוחר יותר לדודתו ודודו שם קיבל חינוך דתי נוקשה.
בשנת 1949 נעצר לראשונה ומאז שלח ידו בגניבה, הונאה וסרסרות, בגינם נעצר, הורשע ונכלא במתקני כליאה שונים.
במרץ 1967, כשהוא בן 33 שוחרר מנסון מהכלא לאחר שריצה עשר שנות מאסר בשל הפרת תנאי שחרורו ממאסר קודם, שידול לזנות וזיוף המחאה בנקאית.
לפני שחרורו התחנן בפני הנהלת הכלא להישאר, בטענה ש"זהו ביתו".
לאחר השחרור הצטרף לקומונה היפית בסן פרנסיסקו, שם החלה "משפחתו" להתגבש סביבו.
"המשפחה" התנהלה ככת לכל דבר ועניין וחבריה הלכו בעקבות מנהיגה צ'ארלס מנסון בעיניים עצומות.
בהשראתו השתמשו חברי "המשפחה" בסמים קשים ודגלו ברעיונות של שנאת זרים.
מנסון חיבב במיוחד את להקת הביטלס, ובמיוחד אהב את שירם "Helter Skelter" שהיווה עבורו השראה לעודד את מעריציו לרצוח "לבנים".
מנסון "חזה" כי בשנת 1969 יתקוממו השחורים בארצות הברית כנגד הממסד הלבן, ויבצעו מעשי רצח כנגד לבנים בפרברי לוס אנג'לס.
עוד חזה מנסון, כי מעשי הרצח יציתו מלחמה גזעית, שבה ינצחו השחורים והלבנים יחוסלו.
כיוון שהשחורים הם בעלי מנטליות של עבדים, לא יהיה בכוחם לשלוט והם ייאלצו לפנות למנסון ו"משפחתו" לסייע להם.
באופן זה, סבר מנסון, יהפוך לשליט ארצות הברית (והעולם).
הרצח הראשון שמנסון הורה לבצע נערך בקיץ 1969. הקורבן היה המוזיקאי גארי הינמן (Gary Hinman), שהיה מכר של "המשפחה" ואף סיפק לה סמים.
שלושה מחברי "המשפחה" הגיעו לביתו של הינמן עינו אותו ודרשו ממנו כסף בטענה שסיפק להם סמים באיכות ירודה.
בהמשך מנסון הגיע למקום, השתתף בהתעללות ואף כרת את אוזנו של הינמן.
מנסון הורה לאחד מחסידיו "אתה יודע מה יש לעשות" והלה רצח את הינמן בנוכחותו.
הרוצח הותיר על הקיר טביעת דם בצורת כפת נמר, מתוך כוונה להפליל את תנועת הפנתרים השחורים.
הרוצח נתפס על ידי שוטרים במכוניתו של הינמן כשבגדיו מכוסים בכתמי דם.
"המשפחה" ביצעה מעשי רצח נוספים, הידועים שבהם הוא רציחתה של השחקנית שרון טייט, אשתו של במאי הקולנוע רומן פולנסקי, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה, ושל בני הזוג לנו ורוזמרי לאביאנקה (LaBianca).
את הרציחות עצמן ביצעו מעריציו: צ'ארלס "טקס" ווטסון, סוזאן אטקינס (Atkins), פטרישה קרנווינקל (Krenwinkel), ולינדה קאסאביאן (Kasabian).
פרשיות הרצח זיעזעו קשות את ארצות הברית והכו גלים ברחבי העולם.
מנסון הורשע ברצח, על אף שלא ביצע את המעשים בפועל.
בית המשפט גזר על מנסון גזר דין מוות, אולם בשל ביטול זמני של עונש המוות על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה באותה העת, הומר עונשו במאסר עולם.
מנסון היה מועמד לשחרור על-תנאי בשנת 2007, אך לא הגיע לשימוע ונאלץ לחכות לשימוע נוסף בעניינו, שנערך בשנת 2012. מנסון החליט להיעדר גם משימוע זה.
במהלך המשפט ולאחריו, הפכו שמו ותמונתו של מנסון חלק מתרבות הפופ האמריקנית, כסמל לרוע מוחלט, ונעשה בהם שימוש על ידי אומנים רבים, בעיקר מוזיקאים, שהידוע בהם הוא מרילין מנסון.
טרם הרציחות, ניהל מנסון קשרים חברתיים עם מוזיקאים ידועים, בהם דניס וילסון מלהקת "הביץ' בויז", ואף ניסה לקדם קריירה מוזיקלית בעצמו.
הסרט "היו זמנים בהוליווד" של הבמאי קוונטין טרנטינו עוסק באופן חלקי במנסון ופשעיו.
סדרת הטלוויזיה אקווריוס ששודרה בין השנים 2015–2016 בנטפליקס היא דוקודרמה שמתעדת את פעילותו של מנסון בהרחבה.
הוטצ'אנד באונאני גורומוך שארל סובראג' שנודע בכינוי רוצח הביקיני הוא רוצח סדרתי שפעל בעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20 בתאילנד, הודו ונפאל.
שארל סובראג' נולד בווייטנאם וגדל בצרפת.
בשנים 1975-1977 הוא הסתובב בתאילנד, הודו ונפאל וחיפש תיירים מערביים.
הוא נהג להציג עצמו כסוחר באבני חן יקרות וכך פיתה צעירים מערביים להגיע לדירתו.
שם, בעזרת שותפתו הקנדית (שהייתה בעלת ידע ברוקחות) ועם עוד פושע הודי, סימם אותם וגרם להם לחלות.
לאחר שרצח את קורבנותיו נהג להציתם, ולאמץ לעצמו את זהותם תוך זיוף דרכוניהם, דבר שהקשה על החוקרים לאתרו.
קורבנותיו היו ממדינות שונות באירופה, אחד מהם היה סטודנט ישראלי בשם אבוני ג'ייקוב.
לאחר מצוד נרחב שניהל אחריו האינטרפול נתפס סובראג' בהודו ונידון ל-12 שנות מאסר.
שותפתו, מארי אנדרה לקלר, נאסרה יחד עימו ונידונה ל-8 שנות מאסר על חלקה בפשעים (היא מתה ב-1984 מסרטן).
לאחר 10 שנים בכלא ההודי ברח סובראג' מהכלא, תוך כדי שסימם את הסוהרים בעזרת סוכריות שהכילו סם הרדמה.
לאחר זמן מה נתפס שוב ונשפט לעשר שנות מאסר נוספות בגלל הבריחה.
ממשלת הודו סירבה להסגירו לתאילנד כל עוד לא סיים לרצות את מלוא עונשו, ולכן סובראג' מעולם לא נשפט על פשעיו בתאילנד, כי בעת שחרורו חלה עליהם התיישנות.
לאחר שחרורו ביקר סובראג' בצרפת, אולם כששב לנפאל נעצר, נשפט ונידון למאסר עולם.
ב-2021 יצאה סדרת הטלוויזיה הבריטית הנחש, המבוססת על הפשעים שביצע סובראג'.
ב-24 בדצמבר 2022 שוחרר סובראג' מהכלא הנפאלי, שנה לפני מועד השחרור המתוכנן, לאחר שריצה 19 שנה, בעקבות התנהגות טובה ומצבו הבריאותי.
צ'ארלס (צ'ארלי) מינגוס היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי.
נגן קונטרבס, מלחין ומוביל הרכבים, בנוסף לכך, הוא ניגן גם בפסנתר, בגיטרה בס ובשירה.
ידוע במחאתו כנגד הפרדה גזעית.
מינגוס נולד בבסיס צבאי בנוגלס, אריזונה, לצ'ארלס מינגוס האב והארייט מינגוס, שנפטרה בטרם מלאו לו שנתיים.
הוא גדל בשכונת וואטס (Watts) בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בגיל מוקדם גילה חיבה לג'אז, ובמיוחד למוזיקה של דיוק אלינגטון.
בשל מוצאו המעורב (אביו היה בן לאם שוודית ואב אפרו-אמריקאי ואמו הייתה ממוצא סיני ואפרו-אמריקאי) לא מצא את מקומו החברתי.
כפי שהעיד על עצמו, תמיד היה "לא מספיק שחור, או לא מספיק לבן".
הוא החל ללמוד נגינה בטרומבון בגיל שש, ולאחר מכן עבר לצ'לו.
בתיכון החליף בעידוד חבריו את הצ'לו בקונטרבס, שהציע הזדמנויות עבודה בתחום הג'אז.
מוריו לבס היו רד קאלנדר והרמן ריינשאגן (Herman Rheinshagen), נגן הקונטרבס הראשון בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
כמו כן, למד קומפוזיציה עם צ'ארלס ריס.
כבר בנעוריו כתב יצירות בעלות אופי חדשני; רבות מהן קרובות לז'אנר הזרם השלישי.
חלקן הוקלטו לראשונה ב-1960, כעשרים שנה אחרי שכתב אותן, בניצוחו של גונתר שולר.
בגיל 20, הופיע עם הקלרינטן בארני ביגארד (1942), שנה לאחר מכן ניגן תקופה קצרה עם לואי ארמסטרונג וקיד אורי.
ב-1947 החל לנגן עם הביג בנד של ליונל המפטון, איתה גם הקליט לראשונה יצירות פרי עטו.
ב-1950 עבר לניו יורק וניגן בטריו של נגן הוויברפון רד נורוו עם הגיטריסט טל פרלאו.
בתחילת שנות החמישים ניגן תקופה קצרה בתזמורת של דיוק אלינגטון, אך הסתבך בקטטה עם הטרומבוניסט חואן טיזול והיה למוזיקאי היחיד שפוטר באופן אישי על ידי אלינגטון.
ב-1952 הקים עם מקס רואץ' את חברת התקליטים Debut, בשאיפה לשלוט בהפצת המוזיקה שלו והרווחים ממנה.
ב-1953, לאחר שהבסיסט אוסקר פטיפורד שבר את ידו במשחק בייסבול, החליף אותו מינגוס בהופעה באולם מסיי.
הוא הצטרף לדיזי גילספי, צ'ארלי פארקר, באד פאוול ומקס רואץ' להקלטת הופעה חיה שרבים מחשיבים כאחת מהגדולות בתולדות הג'אז.
מינגוס הקליט מחדש את תפקידי הבס, שלא נשמעו היטב בהקלטה הירודה.
ההקלטה נמכרה דרך חברת Debut, ומקס רואץ' ודיזי גילספי העידו שניהם כי לאורך שנים רבות לא זכו לקבל תמלוגים ממכירת ההקלטה.
על אף שהקליט והפיץ כמה תקליטים באופן עצמאי, בסופו של דבר כשל ניסיון זה.
מינגוס קבע את בסיסו בניו יורק והחל לנגן עם קבוצה בת 8–10 נגנים צעירים, שנקראה "סדנת הג'אז" ( Jazz Workshop), בסדנה התנסו הנגנים באלתור הקרוב לג'אז חופשי ובנגינת קטעים ארוכים במיוחד עם קטעי סולו רבים שנתנו אפשרות לביטוי אישי.
חלק מ"בוגרי" החוויה כינו אותה "אוניברסיטת ג'אז".
ב-1955 יצא תקליטו Mingus at the Bohemia עם מאל ולדרון (פסנתר), מקס רואץ' וחברים אחרים ב"סדנה" ובו הציג כמה לחנים שנהפכו ל"קלאסיקה" שלו ובהם Jump Monk, Percussion Discussion, Work Song, All The Things You C Sharp minor (שהוא עיבוד ל-All the Things You Are של אוסקר המרשטיין וג'רום קרן).
עשור זה נחשב לפורה ביותר של מינגוס, בו הקליט למעלה משלושים תקליטים רשמיים (מספר שאין דומה לו בקריירה של אמן ג'אז כלשהו למעט דיוק אלינגטון) וזאת מבלי למנות עוד לפחות כמספר הזה הקלטות בלתי רשמיות ("בוטלגים") שהוקלטו מן הקהל בהופעות, בעיקר באירופה.
התקליט הגדול הראשון שהוציא כמנהיג להקה ומלחין היה Pithecanthropus Erectus, בחברת "אטלנטיק", יצירה באורך של כ-36 דקות המורכבת מלחן של מינגוס ואלתור המבוסס על הסטנדרט A Foggy Day מאת גרשווין.
היצירה מנוגנת עם הרכב של חמישיית נגנים בעלי שורשים בבלוז ומתארת את הזדקפותו של האדם הזקוף.
תקליט זה זכה להמשך, בשם The Clown, עם הרכב שונה, שכלל את המתופף דני ריצ'מונד.
לאחר הקלטת התקליט הצטרף גם הפסנתרן ג'קי ביירד, ויחד עם מינגוס יצרו השלושה את "עמוד השדרה" של הרכבים משתנים לאורך העשור.
ב-1959 יצא אחד מתקליטיו החשובים ביותר Mingus Ah Um ובו קטעים שהפכו עם השנים לסטנדרטים כ-Goodbye Pork Pie Hat (קטע מחווה ללסטר יאנג) ו-Fables of Faubus (מחאה נגד מושל ארקנסו אורוואל פאובוס שתמך בהפרדה גזעית).
ב-1960 הכיר מינגוס את אורנט קולמן ומחשבותיו אודות האלתור קיבלו משנה תוקף עם יצירתו של זרם הג'אז החופשי, אולם הוא סלד מתחושת ה"ניסוי וטעייה" שהייתה לדעתו בנגינתו של קולמן והעדיף מבנים סדורים יותר בתוכם יתנהל האלתור.
באותה שנה הצטרפו אל מינגוס נגן כלי הנשיפה מעץ אריק דולפי והחצוצרן טד קרסון.
הרביעייה מינגוס, דולפי, ריצ'מונד וקרסון יצרה את אחד האלבומים החשובים ביותר של מינגוס Charles Mingus Presents Charles Mingus הכולל את הקטעים Folk Forms No.
בתחילת התקליט מבקש מינגוס מהקהל לא למחוא כפיים ולא להפריע בשום דרך שהיא לתהליך היצירתי.
ב-1963 הקליט עם הרכב של 11 נגנים, עם חטיבת כלי נשיפה גדולה, את The Black Saint and the Sinner Lady, יצירה לבלט מאת דיוק אלינגטון.
התקליט נחשב על ידי רבים כ"תזמור הטוב ביותר בהיסטוריה של הג'אז" תקליט אלתורי הפסנתר-סולו שלו Mingus Plays Piano הקדים את קונצרט קלן של קית' ג'ארט ביותר מעשור, ביכולת האלתור של קטעים שבין ג'אז למוזיקה קלאסית.
ב-1963 יצא Mingus Mingus Mingus Mingus Mingus, תקליט שהוקלט עם הרכב בן 11–16 נגנים (מספר שונה בכל רצועה) שכלל את השיר הפוליטי Freedom, שאת מילותיו כתב, הכולל משחקי מילים המגנים את הגזענות.
הפתיח, בו מילות השיר מדוקלמות מפיו של מינגוס על רקע פריטה קצבית על מיתרי הקונטרבס, המהום ומחיאות כפיים בסגנון אפריקאי מפי הלהקה, נשמע כגרסה מוקדמת של ראפ.
בשנת 1964 יצא מינגוס עם הרכב שכלל את ריצ'מונד, דולפי, ביירד והסקסופוניסט קליפורד ג'ורדן לסיבוב הופעות ארוך באירופה.
ההקלטות מן קונצרטים בקופנהגן, פריז וברלין בהם התקבל ההרכב בחום רב ובהתלהבות, הן מהקלטות ההופעות החיות המלהיבות ביותר.
המסע המוצלח נקטע ב-28 ביוני עם מותו הפתאומי של אריק דולפי בברלין.
יסודות הסגנון של מינגוס כוללים שימוש במקצבים אפריקאים ושבטיים אחרים (בין היתר מהאיטי), באופן מודגש ובוטה יותר מאלה שהיו נהוגים בבלוז ובגוספל, שינויי קצב במהלך הנגינה, שימוש בטכניקות של קריאה ותגובה מהמוזיקה האפריקאית השבטית ותחרות סולואים שמקורה בג'אם סשנים של מועדוני שיקגו וניו יורק במהלך הפיתוח האלתורי.
הקטעים בהקלטות האולפן ובהופעות הלכו והתארכו וארכו ברובם הרבה מעל עשר דקות.
למרות החופש הרב שנתן לנגניו באלתור, שולטים בקומפוזיציה מבנה וסדר המונהגים על ידו באופן בולט.
אף על פי שניגן עם נגנים מוכשרים ובעלי קריירות עצמאיות ידע מינגוס לרתום אותם לנגינת אנסמבל ולהפיק מהמתח והתחרות ביניהם יצירה מורכבת העונה לתוכנית שהוגדרה מראש.
טכניקה נוספת היא בנייה ב"שכבות" של צליל, כאשר מוזיקאי אחד מתחיל ואחריו מצטרפים בזה אחר זה מוזיקאים נוספים, כל אחד מוסיף שכבת צליל, תוך חזרה על הנושא העיקרי באופן שמייצר מתח.
הדוגמה הבולטת ביותר לטכניקה זו בקטע 'Moanin (1959).
לאחר מותו של דולפי חלה ירידה בפעילותו של מינגוס.
ב-1974 הקליט שני תקליטים בשם Changes ובהם עירב ביקורת חברתית נוקבת על המצב החברתי והפוליטי בארצות הברית (קטע אחד נקרא Free Cell Block F, 'Tis Nazi U.S.A.) יחד עם קטעי מחווה מלודיים לדיוק אלינגטון כ-Orange Was the Color of Her Dress, Then Silk Blue ו-Duke Ellington's Sound of Love.
באמצע שנות השבעים חלה התדרדרות קשה במצבו הגופני והנפשי.
הוא אובחן כלוקה במחלת ALS (מחלת ניוון שרירי), יכולתו לנגן נפגעה והוא אושפז בבית החלמה במקסיקו.
באותה עת יצרה עמו קשר עמוק הזמרת ג'וני מיטשל.
מיטשל תיעדה את שיחותיה עם מינגוס והפיקה תקליט הכולל קטעים משיחות אלה יחד עם ביצועים משלה ללחניו בליווי ג'אקו פסטוריוס, וויין שורטר והרבי הנקוק.
מינגוס נפטר במקסיקו והוא בן 56. לפי צוואתו גופתו נשרפה ואפרו פוזר בנהר הגנגס בהודו.
בשנת 1971 פורסמה האוטוביוגרפיה שכתב בסגנון זרם התודעה, Beneath the Underdog.
לפי האוטוביוגרפיה סבל מינגוס מגיל צעיר מהתעללות מידי אביו, דבר שבא לידי ביטוי בהתנהגות אלימה ותוקפנית שלו-עצמו.
הוא נתקל במהלך הקריירה במחסומים רבים שנבעו ממדיניות ההפרדה הגזעית וסבל מגזענות-רחוב פשוטה.
לפיכך רתם עצמו למאבקים, לעיתים בהתבטאויות שלוחות-רסן וקיצוניות כנגד הגזענות, הטבועה לדידו, ב"אמריקה הלבנה".
באוטוביוגרפיה שלו מפרט מינגוס מעללים מיניים רבים, כולל עם 26 זונות.
מינגוס נישא לחמש נשים, אשר לשתיים מהן היה נשוי זמן מה במקביל.
אמנים רבים מנגנים את המוזיקה של מינגוס והוקמו מספר הרכבים המיועדים לנגינת מינגוס בלבד, בהם Mingus Dynasty ו-Mingus Big Band ואף הרכב שוודי בשם Swedish Mingus Band Siegmund Freud's Mothers.
אלמנתו של מינגוס סו גרהם מינגוס מנהלת את "הסדנה לג'אז" ובה מתחנכים דורות מוזיקאים צעירים ברוחו.
אלביס קוסטלו הקליט לחנים של מינגוס עם תמליל פרי עטו.
בשנות חייו האחרונות כתב מינגוס לחן ליצירה ארוכה (מעל שעתיים) בשם Epitaph (כיתוב על מצבה).
ב-1989 ניצח גונתר שולר על תזמורת בת 30 נגנים שביצעה את היצירה בהופעת בכורה במרכז לינקולן בניו יורק.
בשנת 1971 נבחר מינגוס להכלל בהיכל התהילה של הג'אז, אולם עיקר ההכרה בו הגיעה רק לאחר מותו.
ב-1993 רכשה ספריית הקונגרס את מכלול עיזבונו של מינגוס, כולל דפי תווים, הקלטות ביתיות, מכלול התכתבות, תמונות ועוד, בהכריזה ש"זוהי הרכישה החשובה ביותר שביצעה הספרייה בתחום ההיסטוריה של הג'אז".
ב-1995 הוציאה רשות הדואר האמריקאית בול דואר לזכרו וב-1997 זכה לקבל פרס גראמי על מפעל חייו ואלבומו Mingus Dynasty מ-1959 נבחר להיכלל בהיכל התהילה של גראמי.
צ'ארלס אדווארד מריאם היה איש מדע המדינה וחוקר פוליטי בארצות הברית, מאבותיה של הגישה ההתנהגותית במדע המדינה.
מריאם שימש כשנים רבות כפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו.
עד לתקופתו של מריאם עסק תחום מדע המדינה בעיקר בניתוחם של מוסדות פוליטיים מתוך גישה פורמלית, והמעיט בערכו של המחקר האמפירי.
אמונתו של מריאם הייתה כי בכוחם של תהליכי תיעוש וקידמה מדעית לחזק את ההשתתפות הפוליטית של האזרחים במערכת הפוליטית.
מריאם שילב את המחקר הפוליטי עם ניסיון לעסוק בקריירה פוליטית.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 שימש מריאם במספר ועדות חקירה שחשפו את אי הסדרים הכספיים במפלגה הרפובליקנית בשיקגו.
בכך קנה לו שם הן בעירו שיקגו והן ברמה הלאומית.
כישלונו בבחירות המקדימות לראשות העיר שיקגו בשנת 1919 לא היווה סיום לקריירה הפוליטית שלו, אם כי לאחריו לא ניסה עוד את כוחו בבחירות למשרה פוליטית.
מריאם שימש כיועץ לנשיאים הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט ובתקופת השפל הגדול קידם את אמונתו בכוחה של המערכת הפוליטית ליצור שינוי חברתי בסיסי.
בשנת 1931 פרסם מריאם את מאמרו פורץ הדרך "על מצבו הנוכחי של חקר הפוליטיקה".
הייתה זו תחילתה של אסכולה מחקרית אשר קידמה את גישתו של מריאם במדע המדינה באמצעות הקמת גופים כ"ועדה לחקר מדע החברה" (Social Science Research Committee) ו"המועצה לחקר מדע החברה" (Social Science Research Council) אשר העניקו מלגות ומענקים לחקר מדעי החברה על פי שיטתו המדעית של מריאם.
מריאם ותלמידיו הרולד לאסוול והרולד גוסנל פעלו בשנים הבאות, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה לקידום מחקרים פורצי דרך בשאלות של השתתפות פוליטית ופסיכולוגיה פוליטית.
סר אלן צ'ארלס מקלורין מקקראס היה מנצח אוסטרלי.
מקקראס נולד בשנקטאדי, ניו יורק, ארצות הברית, להורים אוסטרליים, ובגיל צעיר עבר עמם לסידני.
שם למד בקונסרבטוריון והיה לאבובן ראשי בתזמורת הסימפונית של סידני.
בשנת 1946 עבר לאנגליה ומשם נסע ללמוד ניצוח בפראג, אצל ואצלב טאליך.
הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1979.
מקקראס ניצח על רפרטואר רחב, אבל היה קשור במיוחד לאופרות של לאוש יאנאצ'ק - בשנת 1951 ניצח על הבכורה הבריטית של "קטיה קאבאנובה", שנכתבה שלושים שנה קודם לכן.
הוא נודע גם בידע האנציקלופדי שלו באופרות של מוצרט (נאמר עליו, שאם יקרה ופרטיטורות האופרות של מוצרט יאבדו בדרך מן הדרכים, מקקראס יוכל לשחזר אותן מזכרונו בלבד).
הוא הקפיד על פי רוב על ביצוע אותנטי היסטורי של יצירות אלה: בהצגה של נישואי פיגארו בשנת 1965 וידא את הוספת הקישוטים בדרך שמוצרט היה מאשר.
מקקראס גם עיבד מוזיקה מאת ארתור סאליבן לבלט "גבעול האננס", ומוזיקה של ג'וזפה ורדי לבלט "הגברת והשוטה".
צ'ארלס מרטין הול היה ממציא אמריקאי שגילה ב-1886 דרך זולה להפיק אלומיניום מאלומינה (תחמוצת אלומיניום) בעזרת אלקטרוליזה.
השיטה שלו הצליחה להוזיל את מחיר האלומיניום באופן ניכר וגרמה להגברת השימוש במתכת זו.
צ'ארלס מרטין הול נולד בעיר Thompson, אוהיו.
בשנת 1873 משפחתו עברה לאוברלין, אוהיו.
בעיר זו הוא סיים את הקולג' המקומי.
בהשראת הפרופסור לכימיה המקומי הוא החל בניסויים כימיים שונים.
ב-23 בפברואר 1886 הוא הצליח בפעם הראשונה לייצר דוגמאות אלומיניום בעזרת תהליך שפיתח.
לאחר קבלת פטנט הוא עבר לפיטסבורג והקים שם את חברת Alcoa - מהמובילות בייצור אלומיניום גם כיום.
צ'ארלס הנרי סטנלי היה שחמטאי אנגלי-אמריקאי, אלוף השחמט הראשון של ארצות הברית.
בשנת 1839 התמודד סטנלי נגד הווארד סטאונטון בדו-קרב בו נתן לו סטאונטון יתרון של רגלי ומסע.
בהתמודדות הראשונה על תואר אלוף השחמט של ארצות הברית שהתקיימה בשנת 1845 ניצח סטנלי את אז'ן רוסו מניו-אורליאנס וזכה בתואר.
סטנלי הגיע מאנגליה לארצות הברית בשנת 1843, ועבד בניו יורק בשגרירות האנגלית.
לרעיונותיו מאנגליה הייתה השפעה חזקה על השחמט האמריקאי.
אחד מרעיונותיו היה קיום טור קבוע המוקדש לשחמט בעיתונים.
סטנלי החל לכתוב טור כזה בעיתון The Spirit of the Times בשנת 1845 ובשנת 1846 החל בכתיבת הביטאון American Chess Magazine.
לאחר שרבים אחרים חיקו את רעיונו התחרות אילצה את הביטאון להיסגר.
בשנת 1855 ארגן סטנלי את התחרות הראשונה בעולם לפתרון בעיות.
בשנת 1846 פרסם סטנלי את הספר הראשון בארצות הברית על דו-קרב בשחמט, 31 Games of Chess .
בשנת 1857 התמודד סטנלי בדו-קרב מול פול מורפי והפסיד לו בהתמודדות על תואר אלוף ארצות הברית.
הגם שמורפי נתן לו יתרון של רגלי ומסע, מורפי ניצח את סטנלי 1–4.
בשנת 1860 שב סטנלי לאנגליה, שם השיג את המקום השני בהתמודדות הקונגרס הבריטי לשחמט שנערכה בקיימברידג'.
בשנת 1861 ניצח סטנלי בתחרות לידס.
בין השנים 1860–1862 ערך טורי שחמט בעיתונים Manchester Express ו-Guardian.
לאחר מכן חזר שוב לארצות הברית.
בשנת 1868 הפסיד דו-קרב נגד ג'ורג' הנרי מקנזי.
סטנלי סבל עד סוף ימיו מאלכוהוליזם.
את עשרים השנים האחרונות של חייו בילה במוסדות רפואיים שונים.
סטנלי נישא והוליד בת שנקראה פאולינה, על שמו של מורפי.
צ'ארלס מורטרם שטרנברג היה פלאונטולוג וצייד מאובנים אמריקאי-קנדי יהודי, בנו של צייד המאובנים הנודע צ'ארלס הזליוס שטרנברג.
בין המאובנים שאסף ותיאר נמנים פכיריינוזאורוס, ברכילופוזאורוס, פארקוזאור ואדמונטוניה.
נכתב עליו ש"אין מחקר שמפורסם על דינוזאורים קנדים שאין בו ציטוט מדעי של אחד ממאמריו של שטרנברג".
צ'ארלס מורטרם שטרנברג נולד בלורנס, קנזס, למשפחת שטרנברג - משפחה ידועה ומפורסמת של ציידי מאובנים.
שטרנברג עצמו מעולם לא רכש השכלה אקדמית באופן מסודר אלא הסתפק בסיום בית ספר תיכון.
ב-1912 שטרנברג עבר עם אביו ושני אחיו, לוי שטרנברג וג'ורג' פ.
הארבעה החלו לעבוד באלברטה ואספו דינוזאורים עבור "הסקר הגאולוגי של קנדה".
עבודה זו התחרתה במשלחת של המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק שאספה שלדים מאובנים רבים ושלחה אותם מקנדה לארצות הברית.