tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העורב נחשב לעוף בעל אינטליגנציה גבוהה, הוא בעל יכולת למידה וכן בעל יכולת ספירה מוגבלת.
העורב האפור הוא מונוגמי פעמים רבות, ולעיתים חי בלהקות.
הקינים נבנים על ידי שני בני הזוג, במשך 8–10 ימים וממוקמים לרוב על עצים גבוהים, עם העדפה לאקליפטוס.
הנקבה מטילה 3–4 ביצים ירקרקות, ושני בני הזוג דוגרים עליהן במשך 24–29 ימים, עד לבקיעתן.
עד לשנת 2002 נחשב העורב האפור כתת-מין של עורב נבלות, מכיוון שבאזורים בהם חיים שני המינים, הם מתרבים ביניהם.
אך הצאצאים פחות מותאמים לסביבה מאשר המין הטהור, ולכן הוחלט להפריד את המינים.
בישראל מוגדר העורב האפור כמזיק, בשל הנזקים שהוא גורם לחקלאות ולמיני עופות אחרים.
פקחי רשות הטבע והגנים לוכדים וממיתים אלפי עורבים כל שנה.
נכון לשנת 2020, עורב אפור היה העוף השכיח בתפוצתו בישראל; סמוך אחריו בראש רשימת המינים הנפוצים הופיעו דרור הבית, מיינה מצויה, צוצלת, יונת הבית ובולבול ממושקף.
מספירה שנערכה בתחילת 2025 עולה שהעורב האפור הוא עדיין הציפור הנפוצה בישראל, לאחר שהופיעה ב-61.7% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית.
עור התוף מורכב משלוש שכבות: המשך העור של תעלת השמע החיצונית- אפיתל קשקשי, שכבה רירית המתנפחת כאשר האוזן מודלקת- אפיתל נשימתי, ושכבה העשויה שתי וערב ותפקידה לכווץ את עור התוף- סיבי קולגן.
צורתו של קרום התוף כחרוט שטוח, קוטרו כ-8 מ"מ ועוביו קטן מחצי מ"מ.
הוא דק ומתוח כראש תוף, ומכאן שמו, ורוטט כאשר גלי הקול, שעברו דרך תעלת השמע, פוגעים בו.
תדירות התנודות הללו כתדירות גלי האוויר המכים בו.
נקב או קרע בעור התוף יכולים להוביל ללקות שמיעה.
עור ברווז או סימור שיער (Cutis Anserina), הוא מצב בו בלוטות השיער שבעור, אשר נמצאות בבסיס של שערות הגוף, מתנפחות לזמן קצר באופן לא רצוני.
הדבר קורה בתנאי קור (במצב קדם-היפותרמיה) או כאשר מתנסים בפחד עז, לרוב בנוסף לצמרמורת ובמצבי ורגעי התרגשות כמו עוררות מינית.
עור הברווז נוצר כאשר שרירים קטנטנים בבסיס כל שערה, מתכווצים וגורמים לשיער להזדקף.
הרפלקס נוצר על ידי מערכת העצבים הסימפתטית, אשר בדרך כלל אחראית לתגובת הילחם או ברח בגוף.
עור ברווז אצל בני אדם הוא תוצאה של התכווצות שרירי זוקפי השיער התורמים לחימום הגוף במידה מסוימת.
לרפלקס שני שימושיים עיקריים אצל יונקים:
הרפלקס גורם לשערות לסמור וכך יוצר אשליה שבעל החיים גדול יותר מכפי שהוא באמת, וזו במטרה להרתיע את הגורם המאיים.
במצב של קור, הרפלקס לוכד שכבה של אוויר קרוב לעור, ושכבה זו משמשת כמבודד טבעי, ועוזרת לשמור על חום הגוף של היונק.
בנוסף ישנה סברה מדעית המצביעה על כך שעור הברווז הוא שריד אבולוציוני פרהיסטורי מהתקופה בה זקף האדם הקדמון את שערות גופו לשמירה על חום גופו.
סימור שערותיו עיבה את נפחם ויצר שכבת בידוד מהקור.
בחלוף הזמן האדם איבד אט אט את שערותיו העבותות אך השרירים הקטנים המתכווצים שבבסיסם נותרו עד ימינו.
לעיתים ניתן לחוש בעור ברווז וצמרמורות לא בעקבות קור או פחד עז, אלא כתוצאה ממצבים או סיטואציות אינטנסיביות או מרגשות, למשל בעת האזנה למוזיקה או קול רדיופוני.
לעיתים עור ברווז קורה בלי סיבה נראית לעין.
המונח "עור ברווז" שאול מהביטוי הגרמני "עור אווז" (Gänsehaut), שנובע מהדמיון של העור המצטמרר לעורו של אווז שנוצותיו נמרטו כדי לבשלו, או בעודו חי כדי למלא בהן שמיכות פוך.
נוצות האווז צומחות מנקבוביות באפידרמיס הדומות לזקיקי שיער אנושיים.
כשתולשים נוצות של ברווז, לעור שלו יש בליטות במקום שבו היו הנוצות, והגבשושיות הללו מזכירות את התופעה האנושית.
רוב העופות האחרים חולקים את אותה תכונה אנטומית.
שפות אחרות לעיתים משתמשות במיני ציפורים ובעלי חיים אחרים.
לדוגמה, תרנגולת או עוף משמשים בווייטנאמית, קוריאנית, יפנית, פינית, הולנדית, לוקסמבורגית, צרפתית, ספרדית ופורטוגזית.
אווז משמש באנגלית, גרמנית, יוונית, איטלקית, שוודית, דנית, נורווגית, פולנית וצ'כית.
באוקראינית ורוסית למשל המילה מתארת דווקא נמלים (כנראה בגלל התחושה הנלווית שדומה לנמלים שזוחלות על העור).
עור ברווז עלול להתרחש בסביבה עם מזג האוויר קר.
כאשר הטמפרטורה נמוכה, שריר הפילי הארקטור, המחוברים לכל זקיקי השיער, מתכווצים.
הכיווץ גורם לזקיקי השיער לעמוד ישר.
התאוריה הנפוצה גורסת כי המטרה של הרפלקס הוא לסייע בבידוד תרמי של העור.
הקשר בין רגש עוצמתי לבין אור ברווז אינו ברור.
תופעה זו עלולה להתרחש במצבים של תבהלה ויראה.
עור ברווז הוא תסמין נפוץ אצל אנשים הנגמלים מאופיואידים, קבוצת תרכובות הנקשרות לקולטני האופיואיד במערכת העצבים ובמקומות אחרים בגוף.
עור ברווז עלול להוות תסמין למספר מחלות נוירולוגיות, כגון אפילפסיה של האונה הרקתית, היפר-רפלקסיה אוטונומית וגידולים מוחיים מסוימים.
עוקץ הוא איבר בגופם של חלק ממיני בעלי־החיים, המשמש לדקירת בעלי חיים אחרים ולהחדרת ארס אל גופם.
מרבית בעלי העוקץ הם פרוקי-רגליים, לדוגמה דבורים, צרעות, נמלים, נדלים ועקרבים, אך גם אצל מספר חולייתנים כמו הברווזן, ואצל דגים מסוימים כמו הטריגונים, העוקצנוניים והאבנוניים.
ליצורים רכים כמו מדוזות וצרעות ים ישנם איברים דמויי עוקץ בעלי תאים צורבים.
הארס פעיל מאוד והורג מיד זבובים וחרקים קטנים.
לנדן צמודים שתי מחטים משוננות העוזרות לחדירתו.
הדבורה מתה כעבור מספר רגעים.
כאשר הנדן נקרע הארס המחובר לו נשאר בגוף הנעקץ.
כאשר הדבורה עוקצת, דבורים אחרות חשות בריח של הארס והוא מזרז אותן להמשיך לעקוץ במקום העקיצה הקודם או בסביבה שלו.
כל העקרבים (בני סדרת העקרבאים) נושאים עוקץ בולט בפרק האחרון של הבטן האחורית הצרה דמוית ה"זנב".
פרק העוקץ בא מיד לאחר שלפוחית העוקץ שנושאת את הארס.
ארס העקרב נועד לשתק ולעיתים גם להמית את הטרף שלו ובכך להקל על הציד ועל האכילה.
הארס של חלק מהעקרבים מסוכן גם לאדם והארסיים שבהם יכולים אף להמיתו.
העקצן הצהוב, שחי בישראל, נחשב לאחד העקרבים הארסיים והמסוכנים ביותר בעולם, ועקיצתו יכולה לקטול גם בני אדם.
ב-2011 הרשות האמריקנית לתרופות ומזון (FDA) אישרה טיפול בשם Anascorp לטיפול בעקיצות עקרב.
עורב הוא האלבום השני של יובל גורביץ'.
האלבום יצא בשנת 2007 בהוצאת הלייבל אירסיי מבית האוזן השלישית ובהפקתו המוזיקלית של ספי אפרתי.
באלבום עשרה שירים ורצועת בונוס.
הטקסטים והלחנים של רוב השירים נכתבו על ידי יובל גורביץ', השיר "חול" נכתב על ידי חן קליין ורצועת הבונוס "פעם ב", הולחנה והוקלטה על ידי יגאל כרמל.
השיר "חולף עובר" יצא כסינגל והוא מושמע בתחנות הרדיו השונות.
בדיסק ניגנו חברי "המדור לחיפוש קרובים: אסף אנגל (תופים), דרור גלוברמן (קלידים ושירה), טל מרקוס (באס ושירה) ורועי צעדי (גיטרה חשמלית), וכן דודי כהן ורון בונקר (שהיו חברים בו בעבר) ודני אברג'ל (חבר להקת טיפקס), ששימש כטכנאי הקלטה.
עורב הוא קבוצת כוכבים קטנה בשמי הדרום שנכללה כבר ברשימת 48 הקבוצות של תלמי.
הקבוצה נמצאת בסמוך לקבוצות נחש מים וגביע שקשורות אליה היסטורית.
α בעורב הוא כוכב לבן צהבהב במרחק של כ-48 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 4. הכוכב נקרא גם "אל-כיבה" - בערבית "האוהל".
למרות סימונו באות היוונית α הוא רק הכוכב החמישי בבהירותו בקבוצה.
β בעורב (קראז) הוא ענק צהוב במרחק של כ-140 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 2.8. זהו הכוכב השני בבהירותו בקבוצה.
γ בעורב (ג'יינה) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
זהו ענק כחול במרחק של כ-165 שנות אור ועם בהירות מדרגה 2.6.
δ בעורב (אלגורב) הוא כוכב זוגי במרחק של כ-90 שנות אור ומורכב מכוכב כחול עם בהירות מדרגה 3.1 עם בן זוג עמום בדרגת בהירות 8, הניתן לצפייה בטלסקופ חובבים.
ε בעורב (מינקר) הוא ענק כתום במרחק של כ-300 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.
הקבוצה זוהתה במיתולוגיה היוונית עם העורב שסיפר לאפולו על בגידתה של קורוניס - אחת מאהובותיו.
אפולו שלא האמין לעורב הפך את צבעו מלבן לשחור, אך לאחר שנוכח באמיתות דבריו הפך אותו לעוף קדוש.
על פי אגדה אחרת, אפולו שלח עורב עם גביע להביא לו מים מהנהר, אך העורב התמהמה בדרכו וכשהבין שהוא מאחר ועתיד להיענש, הביא לאפולו נחש מים שכביכול מנע ממנו את הגישה לנהר.
עור מסתורי הוא סרט דרמה אמריקאי-הולנדי משנת 2004, בבימויו של הבמאי האמריקאי גרג אראקי.
הסרט מבוסס על רומן משנת 1996 באותו השם מאת סקוט היים, אשר היה שותפו של אראקי לכתיבת התסריט לסרט.
זהו סרטו השמיני של אראקי, והקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2004.
עלילת הסרט מתארת את סיפורם של שני ילדים בגיל טרום גיל ההתבגרות, שעברו התעללות מינית מצד מאמן הבייסבול שלהם, וכיצד התעללות מינית זו השפיעה בדרכים שונות על חייהם הבוגרים: האחד הפך לפזיז והרפתקן-מינית, בעוד השני נסוג לתוך פנטזיה של חטיפה על ידי חייזרים.
בשנת 1980, בהיותם ילדים בני שמונה בעיר קטנה בקנזס, עברו ניל מק'קורמיק (ג'וזף גורדון-לוויט) ובריאן לאקי (בריידי קורבט) התעללות מינית מצד מאמן הבייסבול שלהם (ביל סייג').
ניל, אשר כבר בגיל צעיר הראה סימנים בדבר היותו הומוסקסואל, מפרש את ההתעללות של המאמן כטקס חניכה לתוך המיניות.
הוא גדל להיות כפייתי מבחינה מינית ונמשך בעיקר לגברים בגיל העמידה.
בסופו של דבר, ניל נסחף ומתדרדר לפשע ולזנות.
בריאן הגיב להתעללות על ידי פיתוח אמנזיה פסיכוגנית ושכח את האירועים.
בשנים הרבות שלאחר מכן סבל מדימום מהאף ומהרטבה במיטה.
בשנות העשרה לחייו בריאן הופך ל"חנון", ובשל אישיותו הסגורה הוא נתפס על ידי אחרים כא-מיני.
זכרונות מוזרים ומטרידים חוזרים אליו בחלומותיו, וגורמים לו לחשוב כי אולי נחטף על ידי חייזרים בילדותו.
בגיל 19, בעודו מנסה לפענח את זכרונותיו המבלבלים, מוצא בריאן צילום של קבוצת הבייסבול בה נטל חלק כילד.
הוא מזהה בתמונה את ניל כמי שמופיע בחלומותיו הביזאריים.
בסיומו של הסרט נפגשים שני הגברים הצעירים, לראשונה מזה למעלה מעשור, וחושפים זה בפני זה את סודם המשותף.
ג'וזף גורדון לוויט - ניל מק'קורמיק
בריידי קורבט - בריאן לאקי
מרי לין רייסקוב - אוולין
אליזבת שו - גב' מק'קורמיק
מספר צעדים ננקטו על מנת למנוע חשיפת הילדים שמשחקים בסרט להיבטים המיניים של סיפור ההתעללות והניצול.
בעוד שההורים שלהם קיבלו לסקירה את התסריט כולו, הנערים קיבלו תסריטים נפרדים שכללו רק את הפעילויות שהם יבצעו, ומערכות היחסים בין דמויות אחרות לדמויות שלהם הוסברו להם בצורה תמימה.
כל ההתעללות המינית המתוארת בסרט בה מעורבים ילדים משתמעת ולא מוצגת באופן ישיר.
סצנות הפיתוי והניצול צולמו כך שכל אחד מן השחקנים מצטלם לבד, ורק לאחר מכן נערכו הקטעים יחד, כך שהילדים לא ראו ולא שמעו את השחקן המגלם את הדמות המפתה.
לאורך הסרט נעשה שימוש במקומות שונים בטכניקת צילום זו.
2004 - פרס השופטים - פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברגן
2006 - פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר - פסטיבל הקולנוע הקווירי של איסלנד
עור הוא סרט טלוויזיה ישראלי, בבימויו של רם לוי, ששודר במרץ 2005 בשידורי קשת, המבוסס על הספר "עור".
ענת (אסי לוי) היא אם חד הורית, אמה של נטלי (מור פולנוהר), שעובדת במועדון לילה בתור חשפנית כדי להתפרנס.
בשנה אחת רבת תהפוכות היא מעורבת בפרשת רצח בלתי מפוענח שהסעירה את בורסת היהלומים.
סוחר היהלומים, יעקב (יורם חטב), עורך מסיבת רווקות, ומציע לענת לעבוד בתור פקידה אצלו במשרד.
לאחר זמן מה יעקב מכניס למשרדו שותף ושמו מוטי (אלון אבוטבול).
ענת נופלת בקסמיו ומתאהבת בו.
לאחר מכן היא מוצאת את עצמה בשלל אירועים קשים עד למעורבותה במקרה רצח.
שחקנ/יתדמות אסי לוי ענת אלון אבוטבול מוטי יורם חטב יעקב מור פולנוהר נטלי רפי תבור
עור בהיר הוא עור בעל גוון בהיר המופיע באופן טבעי המאופיין בפיגמנטציה נמוכה של אומלנין ואשר נפוץ באזורים גאוגרפיים בעלי קרינת UV נמוכה.
עור בהיר נפוץ ביותר באירופה ובמזרח אסיה.
אנשים בעלי פיגמנטציה של עור בהיר נקראים לעיתים "לבנים" או "צהובים", אולם המשמעות של שימוש במילים אלו משתנה כאשר פעמים שמשמעותו השתייכות לקבוצה אתנית ולאו דווקא לגוון העור.
אנשים בעלי עור בהיר קולטים ויטמין D לתהליכים פיזיים כגון ייצור קלציום, בכמויות גדולות יותר מאשר בעלי עור כהה בשל תכונות המסייעות לקליטת קרינה אולטרא-סגולית.
לעומת זאת בעלי עור בהיר החיים בסביבות קו המשווה נתונים לסיכון גבוה יותר של מחסור בחומצה פולית וכתוצאה מכך לנזק ב DNA, פגמי לידה וסוגים שונים של סרטן ובפרט סרטן העור.
באופן היסטורי, אוכלוסיות המאופיינות באחוז גבוה של בעלי עור בהיר היו נפוצות באזורים המרוחקים מקו המשווה, כגון: קנדה, מונגוליה, רוסיה, סקנדינביה, וחלקים גדולים מאירופה.
בתקופות מאוחרות, עקב הגברה ביכולות שינוע והגירה מאסיבית, בעלי עור בהיר מצויים בכל רחבי העולם ואף באזורים טרופיים.
מלנין הוא נגזרת של חומצת האמינו טירוזין.
אומלנין מגן על רקמות ועל ה DNA מנזק הנגרם על ידי חשיפה לקרינה אולטרא-סגולה והוא מיוצר על יד מלנוציטים (melanocytes), תאים הנמצאים בחלק התחתון ביותר של האפידרמיס.
המלנין מיוצר בתא מוקף ממברנה הנקרא מלנוציט.
לאנשים בעלי עור טבעי בהיר יש פיזור דליל של אומלנין והקרוב הבהיר יותר שלו הפאומלנין.
ריכוז הפאומלנין משתנה באופן קיצוני בין אוכלוסיות וכן בין פרט לפרט, אך הוא נפוץ יחסית באוכלוסיות מזרח אסייתיות, אצל ילידים אמריקאים, ואצל צפון אירופאים בעלי שיער אדום.
אצל אנשים שונים, ללא תלות בצבע העור, יש כמות זהה של מלנוציטים בחלקים מקבילים של העור (אולם משתנה בין חלקים שונים של העור אצל אותו האדם), אולם החלקים האורגניים המכילים פיגמנטים, הנקראים מלנוזומים, קטנים יותר וכן מועטים יותר אצל בעלי עור בהיר.
אצל אנשים בעלי עור בהיר ביותר, העור מקבל את צבעו בעיקר מהרקמה התכלת-לבנה המחברת בין הדרמיס וההמוגלובין אשר בכדוריות הדם הזורמות בנימים של הדרמיס.
הצבע הקשור להמוגלובין שבמחזור הדם, הופך בולט יותר, בעיקר בפנים, כאשר עורקיקים מתרחבים ומתמלאים דם כתוצאה מפעילות גופנית מאומצת או גירוי סימפטטי של מערכת העצבים (כגון במצב של בושה או כעס).
עד 50% מקרינת UVA יכולה לחדור לעומק הדרמיס אצל אנשים בעלי עור בהיר עם שכבה דלילה של פיגמנט מלנין להגנה.
עור עדין, שיער אדום ונמשים קשורים לכמויות גבוהות של פאומלנין ונמוכות של אומלנין.
פנוטיפ (Phenotype) זה נוצר על ידי מוטציית-חוסר-תפקוד בגן הקולטן מלנוקטורטין 1 (MC1R).
אולם, וריאציות ברצף גנטי של MC1R בלבד בעלות השפעה משמעותית על פיגמנטציה באוכלוסיות בהן שיער אדום ועור עדין נפוצים.
שינויים גנטיים כאלו משפיעים בעיקר על הגברת סינתזה של אומלנין על חשבון פאומלנין, אולם הדבר בעל השפעה נמוכה על החזרת האור מן העור, בין קבוצות אתניות שונות.
תרבית תאית של תאי עור בהיר עם קרטינוציטים מעלים את הפצת המאפיינים של עור בהיר.
נמשים מופיעים בעיקר אצל אנשים עם פיגמנטציה נמוכה של העור.
צבע הנמשים משתנה בין כהה מאוד לבין גוון חום בהיר והם מפוזרים באקראי על העור.
לנטיגו סולארי, הוא סוג נוסף של נמשים, שמופיע אצל אנשים ללא קשר לצבע עורם.
אנשים עם עור בהיר ביותר (מסוגים I ו II) מייצרים כמות מועטה של מלנין במלנוציטים ויכולתם לייצר מלנין בהשפעת קרינת UV נמוכה מאוד או חסרה.
עובדה זו משפיעה של כוויות שמש תכופות יותר, ונזק רב יותר ובלתי נראה הנגרם לרקמה ול DNA הנמצא תחת העור.
נזקים אלו עלולים לגרום להזדקנות מואצת ולסרטן העור.
אנשים עם פיגמנטציה מתונה יותר (מסוגים III ו IV) יכולים לייצר מלנין בעור כתוצאה מקרינת UV.
שיזוף ריגל דחוי יותר עקב השהות הלוקחת למלנין "לטפס" במעלה האפידרמיס.
עורב אפור-צוואר (שם מדעי: Picathartes oreas) הוא מין של ציפור שיר גדולה ממשפחת הפיקטרטיים (Picathartidae) המצוי רק ביערות אפריקה המערבית.
ישנו מין נוסף אחד בלבד בסוג, עורב קירח-ראש.
מין זה כמו קרובו מצוי בסכנה בטבע.
למרות שמו הוא כלל אינו קשור למשפחת העורביים.
הוא דומה לקרובו במראהו אך בעל עורף אדום עם צוואר לבן וראש שחור בעל לחיים לבנות ומקור ארוך ושחור.
הבטן לבנה והכנפיים והזנב שחורים והרגליים ארוכות וגבוהות ועוזרות לעורב לנוע במהירות על קרקע היער.
הראש חשוף מנוצות כמעט לגמרי עם צידי מקור כחולים בוהקים וחזה בצבע צהוב לימון.
הוא מצוי ביערות מערב אפריקה בניגריה, קמרון, גינאה המשוונית, דרום מערב גבון והאי ביאוקו.
הוא משוטט על קרקע יערות הגשם ומחפש פירות וזרעים וחרקים שונים, בייחוד חרקים הבורחים מנמלי לוחמה והוא מעופף בין השיחים והענפים הנמוכים ביחידות או בזוג ורק לעיתים נדירות בקבוצות גדולות יותר.
עורב זה הוא מונוגומי ומטיל ביצים על בסיס מוצק בקן אותו הוא מכין מבוץ מתקשה.
הגוזלים הבוקעים מתבגרים ועוזבים כעבור חודש בקן.
המין מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב כריתת יערות וציד, ותוכניות שימור רבות הוכנו עבור מין זה.
הוא נחשב לעוף פופולרי מבינת התצפיתנים של מערב אפריקה וכן סמל לתיירות אקולוגית באזורו.
עוקצנוניים (שם מדעי: Gasterosteiformes) הם סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר בעלי עוקצים על סנפיריהם וגופם ומכאן שמם.
דגים אלה בעלי עצמות סחוסיות מעט וסנפיריהם בעלי קוצים ועוקצים.
רבים מדגים אלה שטוחים בצורתם.
הם חיים במים רדודים, מתוקים או מלוחים ומסתתרים בין הצמחים או הסלעים.
חלק מדגים אלה מזכירים בצורתם סוסוני ים ובייחוד האבובוניים (Syngnathinae), והם אכן קרובים רחוקים שלהם ובעבר היו חלק מסדרת האבובונאים.
הם קרובים גם לסדרות עקרבנונאים ודקראים וכולם שייכים לעל-סדרת Acanthopterygii.
דגים אלה קטנים ביותר באורך 4-22 ס"מ.
בשל גודלם הקטן הם מסתתרים תמיד מסכנות, בין עלי עשבים או סלעים, וחלקם מוסווים היטב.
משפחה עוקצניים (Gasterosteidae) - בה 5 סוגים
משפחה Indostomidae - בה סוג אחד
משפחה פֵּגָסוּסִיִּים (Pegasidae) - בה 2 סוגים
עוקצניים (שם מדעי: Gasterosteidae) היא משפחת דגים מסדרת העוקצנוניים החיים ממים מתוקים ועד למי האוקיינוס באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית.
המין הגדול ביותר במשפחה הוא Spinachia spinachia שאורכו מגיע עד 22 ס"מ ואחריו המין עוקצן תלת-קוצי (Gasterosteus aculeatus) שאורכו מגיע עד 8 ס"מ אך נפוץ יותר באורך 3–4 ס"מ.
העוקצניים הם בעלי עוקצים בולטים בכל גופם למעט סנפירי הזנב והזנב עצמו ומכך נגזרת שמם, העוקצניים הם בעלי ראש גדול עם עיניים גדולות, שפתיים רחבות הפונות קדימה וסנפירי חזה קטנים.
הם טריטוריאליים מאוד ותוקפים את כל מי שמסיג את גבולם.
הזכרים בונים קן לנקבות בין עשבי המים ובתוכו הנקבות מטילות ביצים ומותירות את הזכר לטפל בביצים עד לבקיעתן.
הם טורפים יצורים קטנים לרבות חרקים, סרטנונים ודגים צעירים.
חלק מדגים אלה הם דגי נוי מבוקשים.
עורב אמריקאי (שם מדעי: Corvus brachyrhynchos) הוא מין של עורב החי לאורכה של אמריקה הצפונית והוא מבין העורביים הנפוצים בה.
בצורתו העורב מזכיר את העורב השחור הגדול ממנו.
זכרי העורב גדולים יותר מהנקבות.
כמו עורבים אחרים הוא בעל כסות נוצות שחורה ומקור מגודל וארוך.
עורבים החיים בטבע יכולים לחיות 7-8 שנים בעוד בשבי הם חיים עד 30 שנה.
הוא חי בין החופים של האוקיינוס האטלנטי כולל סן-פייר ומיקלון ועד לחוף האוקיינוס השקט מדרום קנדה לצפון מקסיקו.
העורב מותאם במיוחד לחיים ביערות ובטונדרה הקרה.
הוא עוף אינטליגנטי ואוכל-כול המחפש אפשרויות לגוון את תפריטו בכל מזון אפשרי.
הוא אוכל זרעים, אגוזים, חרקים, נבלות, מזון אנושי, צפרדעים, עכברים, ביצים, גוזלים ועוד.
הוא יאכל גם מתחנות האכלה.
העורבים הם עופות מונוגמיים הדואגים יחד לגידול הצאצאים ולהגנה מפני אויבים.
הם בונים קן גדול על עץ ומגדלים בו עד 15 גוזלים במשך כמה מחזורי רבייה.
כל חמש שנים הם בונים קן חדש.
המינים עורב דגים (Corvus ossifragus) ועורב נבלות (Corvus corone) הופרדו ממין זה.
עורב אלסקה (שם מדעי: Corvus caurinus) הוא מין של עורב ממשפחת העורביים החי רק באלסקה ובסביבתה.
עורב זה הוא קרוב של העורב האמריקאי החי קצת יותר דרומה ובעבר נחשב לתת-מין שלו, אך הוא קטן יותר ובעל צבעים בהירים יותר.
הוא בעל כסות נוצות חומה כהה במקום שחורה ובעל זנב, מקור וכפות רגליים קצרים יותר מהעורב האמריקאי.
העורב בעל ראייה טובה, רגליים ארוכות בעלות טפרים בקציהם וזנב ארוך.
כמו רוב העורבים הוא אוכל-כול מנצל הזדמנויות.
מזון חשוב עבורו הוא יצורי ים כמו סרטנים, צדפות ודגים שהוחפו.
הוא אוכל גם נבלות ומתלווה לציידים גדולים הצדים באזור.
עורב זה מצוי ביערות המחטניים ובחופים של אלסקה, קולומביה הבריטית ומדרים עד וושינגטון.
העורב יימצא גם בערים שונות.
עורב היה מתקן תקיפה ימי רומי.
הוא הורכב ממעין גשר, אשר לכד את ספינת היריב כאשר זו הייתה קרובה, ואפשר לחיל הרגלים הרומי לעלות ולהשתלט על הספינה.
פוליביוס מיטיב לתאר את מתקן ה"עורב" בספרי ההיסטוריה וכותב כך:
במאה השלישית לפנה"ס, רומא לא הייתה מעצמה ימית, וכמעט ולא היה לה ניסיון בלוחמה הימית.
לפני המלחמה הפונית הראשונה בשנת 264 לפנה"ס, לרפובליקה הרומית לא הייתה מערכה צבאית מחוץ לחצי האי האפניני (באיטלקית: Penisola italiana).
כוחו של צבא הרפובליקה הרומית היה בלוחמה יבשתית, ונכסיו העיקריים היו המשמעת והאומץ של החיילים הרומאים.
עם כניסתה של הרפובליקה הרומית למלחמה הפונית הראשונה כנגד קרתגו נוצר צורך בצי גדול ומודרני, אשר יצליח לעמוד כנגד הצי הקרתגי ויכולת התמרון שלו.
השימוש בו החל לראשונה כשהרומאים היו במלחמה עם קרתגו במלחמה הפונית הראשונה, ולא היה להם צי ימי משוכלל וחדשני דיו כדי להתמודד עם ספינות הצי הקרתגי החזקות והמהירות.
הרעיון המרכזי מאחורי המתקן היה ההבנה שהצי הקרתגי מהיר ובעל יכולת תמרון טובה הרבה יותר וניסיון רב יותר מאשר הצי הרומי הרעוע והאיטי, אבל לרומא היה יתרון, יתרונה של רומא היה חיל הרגלים שלה.
לכן על ידי השימוש ב"עורב", הצי הרומי יכול היה לנטרל את יכולת הניווט של הספינות הקרתגניות ובכך לאפשר לחיל הרגלים הרומאי לעלות ולהשתלט על ספינות האויב.
בזכות ה"עורב" הרומאים ניצחו במספר קרבות כמו מילאי, טינדאריס ואקנומוס.
למרות כל יתרונותיו, ל"עורב" היה חיסרון משמעותי: לא היה ניתן להשתמש בו בים סוער מאחר שצריך ששתי הספינות יהיו יציבות יחסית אחרת הגשר היה מתנתק או אפילו קורס.
לכן, כאשר הופעל העורב בתנאים קשים, הוא הפך לחסר תועלת כנשק טקטי.
בנוסף, משקל נוסף על חרטום הספינה עלול גם לסכן את יכולות הניווט של הספינה; חסרונות אלו גרמו לרומא לאבד כמעט שני ציים שלמים במהלך סערות בשנת 255 ו-249 לפני הספירה.
הפסדים אלו עשויים להיות תשובה לשאלה מדוע רומא נטשה את עיצוב ה"עורב" והפסיקה להכליל אותו בעיצוב הספינה לאורך השנים.
אולם ניתוח שונה מעלה כי המשקל המוסף לא איים על יציבות הספינה.
בונבאקר, לשעבר פרופסור לאדריכלות ימית באוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט העריך כי משקל ה"עורב" לא עלה על יותר מטון אחד וכי זהו משקל שהדו-חתריות הרומאיות יותר מיכולות להתמודד איתו כשהגשר הורם.
לא משנה מהן הסיבות, נראה שרומא הפסיקה את השימוש ב"עורב" בסוף המלחמה הפונית הראשונה.
כשצוותי הספינות הרומאיות נעשו יותר ויותר מנוסים, טקטיקות הלחימה הימיות של רומא גם כן השתפרו; ובהתאם לכך שכיחות השימוש ב"עורב" פחתה.
ה"עורב" אינו מוזכר במקורות של התקופה לאחר קרב אקנומוס, וכנראה קרב אייגוסה שסיים את המלחמה בשנת 241 לפנה"ס נוצח בלעדיו.
עד שנת 36 לפנה"ס בקרב נאולוכוס הצי הרומי השתמש בסוג אחר של מכשיר כדי להקל על התקפות הכוללות העלאת חיילים לספינות אויב, מערכת צלצל וכננת המכונה הרפקס .
עור מלאכותי, המכונה גם עור סינתטי, הוא חומר המיועד להחליף עור בריפודים, ביגוד, הנעלה, ושימושים אחרים בהם רצוי גימור דמוי עור, אך החומר בפועל הוא יקר מדי או לא מתאים.
עור מלאכותי משווק תחת שמות רבים, ביניהם "דמוי עור", "עור טבעוני", "עור PU".
שיטות רבות ושונות לייצור חיקוי עור פותחו.
אחת המוקדמות שבהן הייתה פרסשטוף (Presstoff).
הוא הומצא בגרמניה של המאה ה־19, ועשוי מעיסת נייר מרובדת ומטופחת במיוחד.
הוא השיג את השימוש הרחב ביותר בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה במקום עור, שבתנאי מלחמה נקצב.
ניתן היה להשתמש בפרסטוף כמעט בכל דבר שממולא בדרך כלל על ידי עור, למעט פריטים כמו הנעלה שנחשפו שוב ושוב ללבוש גמיש או לחות.
בתנאים אלה פרסטוף נוטה לאבד את ההתלכדות.
פורומריקה (Poromerics) מיוצרת מציפוי פלסטי (בדרך כלל פוליאוריתן) בשכבת בסיס סיבית (בדרך כלל פוליאסטר).
המונח פורומריק נטבע על ידי חברת דופונט כנגזרת של המונחים נקבובי ופולימרי.
החומר הפורמרי הראשון היה קורפאם של דופונט (DuPont's Corfam) שהוצג בשנת 1963 בתערוכת הנעליים של שיקגו.
קורפאם היה מוקד העניין של ביתן דופונט ביריד העולמי של ניו יורק ב־1964. לאחר שהוצאו מיליוני דולרים בשיווק המוצר ליצרני נעליים, דופונט משך את קורפאם מהשוק בשנת 1971 ומכר את הזכויות לחברה בפולין.
Leatherette (חיקוי עור – imitation leather) מיוצר גם על ידי כיסוי בסיס בד בפלסטיק.
הבד יכול להיות עשוי מסיבים טבעיים או סינתטיים אשר מכוסה בשכבת פוליוויניל כלוריד רכה (PVC).
העור Leatherette משמש בכריכת ספרים והיה נפוץ על כיסויי המצלמות של המאה העשרים.
עור השעם (Cork leather) הוא חלופה מסיבים טבעיים העשויה מקליפת עצי אלון השעם שנדחסו, בדומה לפרסטוף.
שיטת תסיסה לייצור קולגן, הכימיקל העיקרי בעור אמיתי, נמצאת בפיתוח.
בנוסף, מפתחים גם עור מתרביות רקמה.
ייצור ה־PVC המשמש לייצור עורות מלאכותיים רבים דורש חומר המכונה פתלט כדי להפוך אותו לגמיש ורך.
PVC דורש נפט וכמויות אנרגיה גדולות ובכך הופך אותו לסמוך על דלקים מאובנים.
בתהליך הייצור מיוצרים תוצרי לוואי מסרטנים, דיוקסינים, הרעילים לבני אדם ובעלי חיים.
דיוקסינים נשארים בסביבה זמן רב לאחר ייצור ה־PVC.
כאשר PVC מגיע למזבלה הוא לא מתפרק כמו עור אמיתי ויכול לשחרר כימיקלים מסוכנים למים ואדמה.
פוליאוריתן פופולרי כיום לשימוש מאשר PVC.
פותחו גם תחליפי עור מפטריות, מקקטוסים, מבננות ומאננס.
חלק מהחומרים המוצהרים כצמחיים משלבים בתוכם פלסטיק.
עור מלאכותי משמש לרוב בבדי בגדים, ריפוד רהיטים ושימושים לרכב.
חיסרון אחד של עור מלאכותי מצופה פלסטיק הוא שהוא אינו נקבובי ואינו מאפשר אוויר לעבור דרכו; לפיכך, זיעה יכולה להצטבר אם היא משמשת לבגדים, כיסויי מושב מכונית וכו'.
אחד היתרונות העיקריים שלו, בעיקר במכוניות, הוא שהוא דורש תחזוקה מועטה בהשוואה לעור, ואינו נסדק או דוהה בקלות.
קלרינו (Clarino): מיוצר על ידי חברת Kuraray Co.
פבריקואיד (Fabrikoid): מותג דופונט, בד כותנה מצופה ניטרוצלולוזה.
לוריקה (Lorica): תוצרת לוריקה סוד, בית חרושת איטלקי לעורות.
MB-Tex: בשימוש של מרצדס בנץ.
נאוגאהייד (Naugahyde): מותג אמריקאי שהוצג על ידי Uniroyal.
קירצה (Kirza): צורה רוסית שפותחה בשנות השלושים המורכבת מבד כותנה, לטקס ורוזין.
פיניאטקס (Piñatex): עשוי מעלי אננס.
פגורו (Paguro): עשוי מגומי ממוחזר.
MuSkin: עשוי מפטריות המטופלות ללא כימיות כדי להפוך לעמידות במים.
קנטלה (Kantala): חברת סרי לנקן המתמחה בעור המיוצר מצמח האנה (צמח אגבה).
עור תנין הוא חומר גלם המשמש בתעשיית האופנה לייצור מוצרי יוקרה, בעיקר תיקי יד, נעליים, חגורות, ארנקים וריפוד רהיטים.
עור תנין עשוי מעור של תנין.
זהו עור אקזוטי-מהווה פחות מ-1% מתפוקת העור העולמית, ודורש רמה גבוהה של ידע ומיומנות להפקתו.
מוצרים מעור תנין נחשבים יוקרתיים, ונמכרים על ידי מותגי אופנה עילית כהרמס, מואט הנסי-לואי ויטון וגוצ'י.
עור תנין הוא חומר גלם יקר בשל המספר המוגבל של תנינים, גודלם הקטן יחסית, ומיעוט העוסקים בגידול תנינים ועיבוד עורם.
בנוסף, לאחר עיבודו נחשב עור התנין כאסתטי במיוחד.
לייצור עור תנין נעשה שימוש במגוון מיני תנינים, בהם תנין הים, תנין היאור, קיימן ממושקף ותנין ג'ונסטון.
לעורות של סוגי תנינים שונים ערך משתנה: עורו של תנין הים הוא המבוקש ביותר ונחשב לאיכותי ביותר, ולפיכך היקר ביותר.
עורו של הקיימן, הזמין יותר לתעשייה, זול יותר.
עלות העורות נגזרת גם מהשימושים האפשריים שלהם.
תניני מים מתוקים מגינאה החדשה ידועים בעורם הניתן לעיבוד לעובי מתאים לתפירת בגדים, ואילו חוזקו של עור תנין היאור מייעד אותו למוצרים כחגורות ונעליים.
צרכנים רבים של מוצרי עור תנין מודעים להבדלים בין עורות תנינים שונים, ולא יהיו מוכנים לשלם עבור מוצר מעור קיימן את אותו המחיר אותו ישלמו עבור מוצר מעור תנין ים.
הצגת מוצר כעשוי מעור יוקרתי יותר היא הונאה.
העור הוא החלק היקר ביותר בתנין.
עלותו של העור נקבעת על פי שני פרמטרים: גודלו ואיכותו.
גודל העור על פי רוחבו, הנמדד בין שתי קוביות השריון הצידיות השלישיות מאחורי הרגליים הקדמיות.
איכות העור מחולקת ל-3 דרגות, כאשר בדרגה הראשונה נמצא עור טרי, גמיש ולח, ללא שאריות בשר או שומן, ברוחב מעל 30 ס"מ לתניני מים מתוקים ומעל 35 ס"מ לתנין ים.
העור צריך להיות שלם, ללא חתכים או נקבים באזור הבטן או הזנב.
הדרגות הבאות נקבעות לפי כמות הליקויים שנמצאים בעור.
הפרש המחיר בין כל דרגה לדרגה הוא 25%, ומחיר עור איכותי מגיע (2020) ל-15 דולר אמריקני לס"מ, כך שעור תנין מהדרגה הראשונה ברוחב 40 ס"מ עולה כ-600$, אך די בפגם אחד על מנת שמחירו ירד ל-450$.
השימוש שעושים בני האדם במוצרים שמקורם בתנינים עתיק יומין.
בראשיתו, עיקר ציד תנינים היה כמקור לבשר ולשימושים רפואיים.
בנוסף, ניצודו תנינים כאשר סיכנו בני אדם וחיות משק.
עד ל התקיים ציד ספורדי בלבד של תנינים לשימוש בעורם.
עלייתה של תעשיית עורות התנין
במאה ה-19 החל ביקוש מסחרי למוצרי תנין.
המוצר הראשון לו היה ביקוש מסחרי היה שומן תנין, בו נעשה שימוש לשימון מנועים.
הביקוש לעורות תנינים גדל משמעותית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, עת שימשו חומר גלם מוערך לייצור מגפיים, ומייד אחר כך בשנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר המוצרים מעור תנין הפכו אופנתיים.
העלייה בביקוש בשנים אלו הובילה לציד תנינים מוגבר בארצות הברית, שלא הצליח לספק את הביקוש.
כתוצאה מכך התפשט ציד התנינים בשל עורם גם למקסיקו ולמדינות מרכז אמריקה אחרות.
בראשית המאה ה-20 המשיך הביקוש לעורות תנינים לגדול, ובשנות ה-30 החלו לצוד תנינים גם בצפונה של דרום אמריקה, אפריקה ואסיה, שם תפס הציד המסחרי תאוצה מובהקת אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 וה-60 הגיע המסחר בעורות תנין לשיאו, כאשר מדי שנה נסחרו 5–10 מיליון עורות.
עיקר המסחר התבסס על ציד הקיימן בדרום אמריקה.
המודל בתעשיית עור התנין מתחילתה היה של ניצול המשאב להפקת רווחים בטווח הקצר, והוביל להידלדלות המשאבים והפיכת המשך ההפקה ללא כדאית.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 17 מתוך 26 מיני תנינאים היו על סף הכחדה עקב ציד יתר.
בשנות ה-60, תוך המשך ציד התנינים, התעוררה מודעות לפגיעה האנושה באוכלוסייתם, ובשנת 1967 הוכרזו מיני תנינים רבים כבסכנת הכחדה, אך ציד בלתי חוקי נמשך עד לתחילת שנות ה-70. ארצות הברית הטילה מגבלות כבדות ואף אסרה לחלוטין סחר במוצרי תנינים.
כתוצאה מכך התאוששה בהדרגה אוכלוסיית התנינים.
הרגולציה הכבדה בענף הובילה להתפתחות חוות התנינים הראשונות, אשר אפשרו הפקת מוצרים מתנינים מבלי לפגוע באוכלוסייתם שבטבע.
בפלורידה, צמחה תעשיית עור התנין בעשור של שנות ה-80 מתפוקה של פחות מ-100,000 רגל עור תנין לשנה בתחילת העשור, למעל 700,000 רגל בסופו ובשנות ה-90 המשיכה לצמוח.
גידול תעשייתי של תנינים מתבצע בחוות (Ranch) ובמשקי (Farm) תנינים.
חוות התנינים אוספות ביצי תנינים בטבע ומגדלות את התנינים שבוקעים מהן, בעוד שמשקי תנינים מרביעים תנינים ומפיקים ביצים חדשות בעצמם.
בעוד שבטבע קצב הגדילה של תנינים הוא כ-30 ס"מ בשנה, בתנאים מבוקרים התנינים גדלים בקצב של עד 120 ס"מ בשנה.
התנינים נטבחים לאחר כשנה עד שלוש שנים מבקיעתם.
הרגולציה בענף והפיכת הסחר לחוקי הייתה למנוע חזק לשימור התנינים.
במאמר מ-1983 נטען למשל כי תמריצים כלכליים הם הסיכוי טוב ביותר להציל את האליגטור הסיני מהכחדה.
עוֹרֵב אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Corvus corone) הוא מין של עורב שחור נוצות החי באזור הפלארקטי, בעיקר בחלקים הצפון-מערביים של אירופה ובמזרח אסיה.
הוא תואר ב-1758 בידי החוקר השוודי קארולוס לינאוס שנתן לו את שמו המדעי מלטינית: "korōnē" פירושו: עורב.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של עורב אפור בעל גוונים כהים, אך כיום נחשב למין עצמאי.
עורב זה בעל נוצות שחורות לאורך גופו בדומה לקרובו הגדול, עורב שחור.
אורכו הממוצע 48 עד 52 סנטימטרים, בעל מוטת כנפיים של 84 עד 100 סנטימטרים ומשקלו כ-400 עד 600 גרם בממוצע, כך שהוא קטן יותר מהעורב השחור (הנחשב לגדול שבציפורי השיר).
העורבים פעילים במשך כל העונות ובחורפים הם מתקהלים יחדיו כדי לשמור על החום.
הם לא חוששים מהאדם ולעיתים מסתקרנים ומתקרבים לאנשים המאכילים אותם, או מתחרים בעופות כמו שחפיים או ברווזיים על מזון.
הם אוכלי כל אך הם ניזונים לרוב מנבלות, מה שנתן להם את שמם.
הם מתבססים על נבלות בעיקר בחורף, אז נעלמים רוב סוגי המזון הרגילים.
קבוצת עורבים תתגודד ותתקיף כל טורף המגיח לעברה, בייחוד כשמדובר בזוג עם גוזלים.
פרטים בודדים של עורבים פגיעים יותר למתקפה של עופות דורסים חזקים כמו עיט זהוב, אוח מצוי, בז נודד, עיטם או נץ גדול וכן יונקים כמו שועלים, כלבים או חתולים.
עוקץ פלדה היא פצצת מרגמה (פצמ"ר) מונחית תוצרת אלביט מערכות, שנמצאת בשימוש בצה"ל במרגמות 120 מ"מ "קשת" ו"חנית" שבשירות חיל הרגלים.
הפצמ"ר בעל הנחיה כפולה: הנחיית לייזר והנחיית GPS.
"עוקץ פלדה" היא ארטילריה של צה"ל ברמת הגדוד שתאפשר לגדודי החי"ר פגיעה מדויקת במטרות איכות, כולל במטרות בתוך שטח בנוי, תוך הפחתת הסיכון לפגיעה בבלתי מעורבים.
פיתוח "עוקץ פלדה" החל בתעש מערכות ב-2011 והמשיך באלביט מערכות אחרי שרכשה את תעש מערכות.
ב-14 במרץ 2021 סיימה "עוקץ פלדה" סדרת ניסויים מוצלחים שחתמו את שלב הפיתוח והגדירו אותה כמוכנה למסירה לצה"ל.
צה"ל הצטייד ב"עוקץ פלדה" במהלך 2021–2022 וצוותים בפלוגות חשיפה-תקיפה מפעילים את הפצמ"ר.
השימוש המבצעי הראשון ב"עוקץ פלדה" נעשה במלחמת חרבות ברזל, כאשר יחידת מגלן השמידה באמצעותה עמדה של חמאס.
עד 22 באוקטובר נעשה בה שימוש שש פעמים ברצועת עזה ושבע פעמים בחזית הלבנונית במהלך המלחמה.
ב-29 ביולי 2024 הודיע משרד הביטחון כי הוא רוכש פצצות מרגמה מסוג "עוקץ פלדה" בעלות 815 מיליון ש"ח.
עוקצנית היא עשב רב-שנתי ממשפחת הוורדיים שגדל בתנאי אחו לח.
במקור מאירופה ומערב אסיה, אך הופץ גם לצפון אמריקה.
גבעולי העוקצנית אדמדמים או לפעמים סגלגליים, ישרים ומגיעים לגובה 1–2 מטר.
העלים חלקים וכהים מצד אחד ופרוותיים ובהירים מהצד השני.
תפרחת צביר פרחים קטנים ועדינים בצבע שמנת עם 5 עלי כותרת בעלי ריח מתקתק ונעים הפורחת מתחילת הקיץ עד תחילת הסתיו.
העוקצנית בעלת תכונות ארומטיות נעימות ולכן משולבת לתיבול יינות, בירות, ריבות, חליטות ובשמים.
מהשורש ניתן ליצור צבע שחור.
בשל תכונות רפואיות הרבות העוקצנית היא רכיב בתרופות מסורתיות והומאופתיות.
חליטה של הפרחים משמשת ברפואה העממית לטיפול בראומטיזם, שיגדון, דלקות וחום.
הרכבה הכימי כולל חומצה סליצילית, פלבונואידים, גליקוזיד, שמנים אתריים וטאנין.
בשנת 1897 פליקס הופמן סינתז לראשונה גרסה רפואית יציבה ושימושית של חומצה אצטילסליצילית (ASA) מהעוקצנית, גרסה זו גרמה לפחות תופעות לוואי עיכוליות מחומצה סליצילית טהורה והיום מוכרת בשם אספירין.
בשפות אירופיות העוקצנית מכונה "מלכת האחו" וגם "Meadowsweet".
עוקף מלמעלה הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי הישראלי מוקי, אשר יצא לאור ב-27 בפברואר 2005, בהוצאת חברות התקליטים שבק מיוזיק ו-NMC.
את שירי האלבום כתב מוקי עצמו והלחין והפיק פילוני, שהפיק גם את אלבום הבכורה שלו, "שמע ישראל".
מתוך האלבום הצליחו שיר הנושא "עוקף מלמעלה" והשיר "אלוהים", שהתברגו במצעדים השנתיים של רשת ג' וגלגלצ.
האלבום זיכה את מוקי בפרס אקו"ם למחבר השנה.
עֹקֶץ-עַקְרָב שָׂעִיר (Heliotropium hirsutissimum Weber) הוא צמח עשבוני חד-שנתי, מזרח ים-תיכוני ממשפחת הזיפניים, שגדל בשדות ומקומות נטושים כמעט בכל ישראל ונפוץ בעיקר באדמות כבדות בצפון ובמרכז הארץ.
מין זה מתנשא לגובה של 40 עד 45 ס"מ, עליו וגבעוליו ירוקים כהים ומכוסים בשערות ארוכות ורכות, זקופות ומפושקות באורכים שונים.
פרחיו נישאים בצפיפות על תפרחת עקרבית ארוכה בשני טורים ברורים שצמודים האחד לשני.
צבע הפרחים לבן עם כתם צהוב גדול (בשונה מעוקץ-עקרב אירופי או מעוקץ-עקרב שרוע שפרחיהם עם כתם צהוב קטן) שמשתנה לחום לאחר ההפריה.
הגבעולים גליליים ומכוסים בשערות מפושקות.
העלים מסורגים על פי רוב, חסרי לוואים, פשוטים, תמימים, דמויי ביצה ואורכם גדול לכל היותר פי 2 מרוחבם.
הטרפים בעלי עורקים בולטים בצדם העליון.
התפרחות הן סיומות חד-בדיות, חסרות חפים ומכונות עקרביות.
התפרחת מכונה "עקרבית" בשל היותה כפופה ומגולגלת כסליל לפני הפריחה, והצד הפנימי שלו חסר פרחים.
ועל כן, הפריחה מתקדמת מתחתית התפרחת לקראת ראשה, ובמילים אחרות הפרחים העליונים הם החדשים יותר, ולעיתים ניתן לראות בבסיס הגבעול פירות.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת, נכונים, וקוטרם 3 עד 5 מ"מ.
הפרחים דמויי מסמר, לרוב יושבים (ללא פטוטרות) בצפיפות על גבעול התפרחת ואינם מלווים חפים או עלים, צבעם לבן עם כתם צהוב גדול, שמכסה יותר ממחצית אוגן הכותרת.
הכתם הצהוב משתנה לחום לאחר ההפריה.
עלי הגביע או השיניים 5, מפורדים ואורכם כאורך צינור הכותרת.
הגביע משתייר, כרגיל מתפרה, כלומר גדל ומתרחב עם הבשלת הפרי.
עלי הכותרת 5, מאוחים ועשויים בדמות מסמר.
לוע הכותרת מכוסה צפופות בשערות מפושקות.
אבל היא אינה בעלת קשקשים ובין אונות הכותרת אין שיניים זקופות וערוכות לסירוגין עם האונות.
צינור הכותרת שעיר מבפנים ובעל צלעות אורך שעירות, כל צלע מסתיימת בשן שעירה.
האבקנים 5, מעורים בצינור הכותרת וקבועים מתחת לאמצע צינור הכותרת.
המאבקים חבויים בתוך צינור הכותרת או בולטים מתוכו במקצת.
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה ומחולקת על ידי מחיצות מדומות ל-4 מגורות.
מספר הביציות במגורה 1 או 2.
עמוד השחלה יושב בראש השחלה.
הצלקת דמוית חרוט (קונוס), מורחבת בבסיסה ואורכה שווה לרוחבה או קטן מרוחבה.
הפרי נפרד כרגיל ל-4 פרודות.
לפעמים הפרודות מאוחות שתיים שתיים או כל ארבעתן זו לזו.
העלווה קיימת מתחילת נובמבר ועד סוף אפריל.
פרי בשל מתחילת יוני והפצת הפרי מסתיימת באמצע נובמבר.
התפוצה העולמית משתרעת במזרח הים התיכון: קפריסין, האיים במזרח הים האגאי, כריתים, מרכז ודרום יוון, טורקיה, סוריה, לבנון, ישראל ירדן מצרים ולוב.
הוא גדל בעיקר באזורים הסוב-טרופיים ועל קרקעות כבדות.
בישראל מין זה גדל כמעט בכל חבליה: בחלב הים-תיכוני, בערבות, בבתות ספר ובמדבריות.
עוקץ-עקרב שעיר נפוץ בבקעת חולה, בגלבוע ובשפלה; מצוי בגולן, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בעמק עכו, בשרון, בדרום מישור החוף, בשומרון, בערבות הירדן, בהרי יהודה ובצפון הנגב; נדיר בגליל העליון, במדבר יהודה ובהר הנגב; ונדיר מאוד בבקעת ים המלח, בעמון ובאדום.
עֹקֶץ-עַקְרָב אֵירוֹפִּי (שם מדעי: .Heliotropium europaeum L) הוא צמח עשבוני חד-שנתי קטן וירוק כהה ממשפחת הזיפניים, שגדל בבתות, צידי דרכים, קרקעות כבדות (לא רק) ובתי גידול מופרעים מהגולן בצפון ישראל עד צפון הנגב.
מין זה מתנשא כדי 30 ס"מ, עליו וגבעוליו מכוסים בשערות קצרות, הדוקות ורכות, זקופות ושוות באורכן.
פרחיו הקטנטנים נישאים בצפיפות בשני טורים ברורים שלא צמודים זה לזה על גבעול תפרחת קצר.
צבעם של הפרחים לבן עם כתם צהוב קטן (בשונה מעוקץ-עקרב שעיר שפרחיו עם כתם צהוב גדול ובולט שמשתנה לחום לאחר ההפריה).
הסוג עוקץ-עקרב כולל צמחים נמוכים יחסית, בעלי פרח דמוי-מסמר.
עוקץ-עקרב אירופי הוא המין השכיח ביותר בחבל הים-תיכוני של ישראל, עוקץ-עקרב שעיר הוא המין הדומה לו, אך פחות נפוץ.
עוקץ-עקרב אירופי הוא צמח עשבוני קטן ומסועף שמתנשא כדי 30 ס"מ.
הגבעולים ירוקים (לא מלבינים) גליליים ומכוסים בשערות קצרות, היוצאות מתוך יבלות קטנות.
העלים ירוקים, מסורגים על פי רוב, חסרי לוואים, פשוטים, תמימים, דמויי ביצה ואורכם גדול לכל היותר פי 2 מרוחבם.
העלים, כמו הגבעולים, מכוסים בשערות הדוקות, היוצאות מתוך יבלות קטנות.
הטרפים בעלי עורקים בולטים בצדם העליון, וצידם התחתון של העלים מכוסה יבלות זעירות ירקרקות (יש צורך במגדלת).
התפרחות הן מסוג מסוימת חד-בדית, חסרות חפים ומכונות עקרביות.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת, נכונים, וקוטרם כ-2 מ"מ.
הפרחים דמויי מסמר, לרוב יושבים (ללא פטוטרות) בצפיפות על גבעול התפרחת ואינם מלווים חפים או עלים, צבעם לבן עם כתם צהוב קטנטן.
הגביע ארוך כאורך צינור הכותרת או קצר ממנו במקצת.
עלי הגביע 5, מפורדים ואורכם כאורך צינור הכותרת.
הגביע נשאר על הגבעול גם לאחר שנשרו מעליו פרודות הפרי בשונה מעוקץ-עקרב אפור שהגביעים שלו ניתקים יחד עם הפרודות.
המאבקים חבויים בתוך צינור הכותרת או בולטים מתוכו במקצת ואינם מסתיימים בחוד כפוף (כמו עוקץ עקרב אפור).
עמוד השחלה יושב בראש השחלה, קצר בהרבה מהצלקת (בשונה מעוקץ עקרב שרוע שעמוד השחלה שלו ארוך מהצלקת).
הצלקת דמוית חרוט (קונוס), מורחבת בבסיסה ואורכה גדול מרוחבה.
הפרי נפרד כרגיל ל-4 פרודות קטנות דמויות ביצה או בעלות 3 מקצועות (בשונה מעוקץ-עקרב שרוע שהפרי שלו בעל פרודה אחת).
הגביע נשאר זמן מה על הגבעול לאחר שנשרו ממנו הפרודות בשונה מעוקץ-עקרב שרוע שהגביע נושר יחד עם הפרי.
העלווה קיימת מסוף מרץ ועד תחילת נובמבר.
פרי בשל מתחילת יוני והפצת הפרי מסתיימת באמצע דצמבר.
עוקץ-עקרב גדל בבתות, בצידי דרכים, בקרקעות כבדות, אך לא רק, בבתי גידול מופרים בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי-גידול טבעיים.
עוקץ-עקרב אירופי גדל בעיקר באזורים סוב-טרופיים, ותפוצתו העולמית משתרעת במקרונזיה ומאירופה עד המזרח התיכון, הודו וחצי האי ערב.
בישראל מין זה גדל כמעט בכל חבליה: בחבל הים-תיכוני, בערבות, בבתות ספר ובמדבריות, ותפוצתו חופפת את תפוצת עוקץ-עקרב שעיר.
עוקץ-עקרב אירופי נפוץ בבקעת חולה, בגלבוע ובשפלה; מצוי בגולן, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בעמק עכו, בשרון, בדרום מישור החוף, בשומרון, בערבות הירדן, בהרי יהודה ובצפון הנגב; נדיר בגליל העליון, במדבר יהודה ובהר הנגב; ונדיר מאוד בבקעת ים המלח, בעמון ובאדום.
עוקצן תלת-קוצי (שם מדעי: Gasterosteus aculeatus) הוא מין של דג גרם ממשפחת העוקצניים החי במקווי מים מתוקים ובמי ים לאורך חצי הכדור הצפוני.
מרבית האוכלוסיות נמצאות בארצות הברית ודרום קנדה ובאירופה אך גם במזרח אסיה.
המין תואר ב-1758 בידי החוקר קארולוס לינאוס.
מזהים כיום 3 תת-מינים שלו:
העוקצן הוא דג נפוץ במימי האגמים והבריכות באירופה והוא מהמינים הגדולים במשפחתו, באורך ממוצע של 3–4 ס"מ אף שהוא יכול להגיע גם לאורך 8 ס"מ.
כשמו הוא מכוסה בקוצים לאורך גופו, מהגב ועד הזנב.
אזור החזה והזימים אינו מכיל קוצים אך מוגן בידי מעטה נוקשה של לוחיות, כשל צב או ארמדיל.
הוא בעל ראש גדול עם עיניים בולטות ולסתות משורבבות וארוכות העוזרות לו לינוק טרף בשאיבה.
אף ששני הזוויגים דומים בגודל הזכרים צבעוניים יותר.
בעוד הנקבות בעלות גוון אפור-זית עד ירקרק עם בטן כסופה ולעיתים מנומרת בחום, הזכרים בעונת הרבייה נצבעים באדום בוהק בחלק התחתון של ראשם ובטנם, העיניים מכחילות והגב וסנפירי הגב מכחילים מעט.
גם הנקבות מפתחות בעונת הרבייה גרון ורוד.
ישנם מקרים בהם אוכלוסיית דגים שלמה בעלת גוונים שחורים או לבנים לגמרי.
העוקצן חי לרוב בחופים, מקווי מים מתוקים ובמים מליחים כמו שפכי נהרות ולרוב מעדיף מים זורמים עם צמחי מים גבוהים בהם הוא יכול להסתתר.
הוא מתרחק מאזורי מים קפואים אך גם ממים חמימים מדי.
דג זה הוא ניזון קרקעי האוכל לרוב זחלי חרקים כמו ימשושיים, שטצדאים ושאר סרטנאים קטנים וכן ניזון מפלנקטון הן באגמים והן בים.
הוא ניזון גם מטרף יבשתי שנפל למים כמו זבובים וגם אוכל ביצי דגים, צעירי דגים ואיננו בוחל אף בקניבליזם.
העוקצן נטרף בידי מספר אוכלי דגים כמו עופות מים, לוטרות ובעיקר דגים אחרים כמו טרוטה וזאבי נהרות.
כשדגים כאלה מתקרבים אליו לעיתים קבוצת העוקצנונים תנסה להדוף את הטורף באמצעות כוחם המשותף, מה שירתיע אותו אם כי הם צריכים לעשות זאת יחדיו כדי שלא ייטרפו.
עור חזיר מטוגן הוא מאכל העשוי עור חזיר מטוגן או אפוי.
המאכל נאכל כמו שהוא, וכבסיס או כמרכיב במאכלים אחרים.
העור המטוגן יכול להיות עם שיכבת שומן בעוביים שונים צמודה אליו, או מנוקה לחלוטין מהשומן.
המאכל המתקבל הוא עור שומני פריך או מתפצפץ.
הגרסה הביתית היא לרוב מצוואר חזיר, הסאלו לשומן נחתך לקוביות אחידות ומונחת בקלחת ברזל, קלחת או סיר בגודל המתאים לכמות המעובדת, ומבושל או מטוגן היטב על אש נמוכה, עד להמסת השומן.
להמשך ההכנה קיימות גרסאות שונות - בחלקן מתווספים מים, או שינוי בעוצמת האש או משך הטיגון.
ההבדלים בתוצאה בין גרסה לגרסה מתבטאים בפריכות ובצבע של המאכל.
לאחר שהתקרר נשמרי המאכל במקום יבש וקריר.
אפשר לאכול את גלדי השומן אפויים טרי, בעודם חמים, עם לחם טרי, בצל סגול ובירה (במיוחד באקלים הקר של החורף).
ניתן לטחון אותם לממרח למריחה על כריכים, אפשר להוסיף למרק ולכופתאות תפוחי אדמה.
לדוגמה, רפרפת טחונה (מלוחה), כלומר קרם רפרפת, ממלאת תפקיד חשוב בגסטרונומיה הסלובנית.
העור האנושי הוא המעטה החיצוני של הגוף והוא האיבר הגדול ביותר בגוף האדם.
העור מורכב מעד שבע שכבות של רקמה אקטודרמית המגנות על השרירים, העצמות, הרצועות והאיברים הפנימיים.
עור האדם דומה לעור של רוב היונקים האחרים, ויש לו דמיון רב לעור החזיר.
אף על פי שכמעט כל עור האדם מכוסה בזקיקי שיער, הוא יכול להיראות חסר שיער.
ישנם שני סוגים כלליים של עור: עור שעיר ועור חלק (חסר שיער).
העור ממלא תפקיד חשוב בחיסון ובהגנה על הגוף מפני פתוגנים ואובדן יתר של מים.
תפקידים נוספים שלו הם בידוד, ויסות של הטמפרטורה, תחושה, סינתזה של ויטמין D, והגנה על ויטמין B פולאטים.
עור שנפגע באופן קשה ינסה להחלים על ידי יצירת רקמת צלקת.
זו לעיתים קרובות נראית עם צבע שונה וחסרת פיגמנטציה.
צבע העור מושפע ממלנין ומשתנה בין אוכלוסיות שונות ובנוסף סוג העור יכול להשתנות מיבש ללא יבש ומשמנוני ללא שמנוני.
עובי כל שכבה של העור משתנה בהתאם לאזור הגוף, והוא מסווג בהתבסס על עובי שכבות האפידרמיס והדרמיס.
העור החסר שיער, הנמצא בכפות הידיים וכפות הרגליים, הוא העבה ביותר מכיוון שהאפידרמיס מכיל שכבה נוספת, הסטרטום לוצידום.
הגב העליון נחשב לעבה ביותר בהתבסס על עובי הדרמיס, אך הוא נחשב ל"עור דק" היסטולוגית מכיוון שעובי האפידרמיס חסר בשכבת הסטרטום לוצידום והוא דק יותר מאשר עור חסר שיער.
שכבות האפידרמיס כוללות את הבסאלה (החלק העמוק ביותר של האפידרמיס), ספינוסום, גרנולוסום, לוצידום, קורניאום (החלק החיצוני ביותר של האפידרמיס).
קרטינוציטים: הם התאים השולטים באפידרמיס ומקורם בשכבה הבסילית.
הם מייצרים קרטין ואחראים על הקמת מחסום המים של האפידרמיס על ידי ייצור והפרשת ליפידים.
מלנוציטים: מקורם בתאי קרסט העצבים והם מייצרים את המלנין, האחראי על צבע העור.
קרינת UVB מעודדת הפרשת מלנין המשמשת כקרם הגנה טבעי נגד קרינת UV.
תאי דנדריטי: תאים דנדריטיים המהווים את קו ההגנה הראשון של העור ומשחקים תפקיד חשוב בהצגת אנטיגנים.
תאי מרקל: תאים עגלגלים מותאמים של האפידרמיס הנמצאים בסטרטום בסאלה, משמשים כחיישנים מכניים למגע קל.
מחוברת לאפידרמיס ברמת הממברנה הבסיסית ומורכבת משתי שכבות של רקמת חיבור, השכבה הפפילרית והשכבה הרטיקולרית, שמתמזגות זו בזו ללא הפרדה ברורה.
היא מכילה את בלוטות הזיעה, השיער, זקיקי השיער, שרירים, חיישנים חושיים וכלי דם.
היא השכבה העמוקה ביותר של העור וכוללת לוביות שומן יחד עם חלק מהתוספות העוריות כמו זקיקי השיער, חיישנים חושיים וכלי דם.
העור מתפקד כמחסום למים, חדירת מיקרואורגניזמים, טראומה מכנית וכימית, ונזק מקרינת UV.
הוא משמש גם כאתר ההגנה החיסונית הראשונה באמצעות תאי לנגרהנס באפידרמיס, המהווים חלק ממערכת החיסון האדפטיבית.
העור שומר על הומאוסטזיס של הגוף על ידי רגולציה של הטמפרטורה ואובדן מים, תוך כדי כך הוא מתפקד גם כגוף אנדוקריני ואקסוקריני.
התפקודים האנדוקריניים כוללים את ייצור ויטמין D בקרטינוציטים, שאחראים על המרת 7-דהידרוכולסטרול באפידרמיס לוויטמין D בעזרת אור השמש.
התפקודים האקסוקריניים של העור מתבצעים דרך בלוטות הזיעה והשומן.
תפקיד נוסף של העור הוא החוש למגע, חום, קור וכאב, באמצעות פעולת הנוצפצים.
המראה הכללי, הטורגור ותכונות נוספות מספקות הצצה לבריאות הכללית של הגוף.
עֹקֶץ-עַקְרָב (שם מדעי: Heliotropium) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, שעירים או מחוספסים, קוסמופוליטי ממשפחת הזיפניים.
הסוג כולל 255 מינים מהם 13 מינים בישראל וסביבתה.
מינים אחדים של עוקץ-עקרב ידועים כצמחי נוי תרבותיים, למשל עוקץ-עקרב שיחני (Heliotropium arborescens) שמוצאו מערב דרום אמריקה (בוליביה, פרו וקולומביה).
עוקץ-עקרב ביצני אינו שייך לסוג עוקץ-עקרב אלא לסוג Euploca, אי-לכך מספר המינים הוא 13 ו-לא 14 כמופיע בספרות.
השם המדעי הלטיני של הסוג Heliotropium משמעותו "פונה לשמש".
ביוונית, המילה "helios" משמעותה "שמש", ומשמעות המילה "trepein" היא "לפנות".
בפועל, הפרחים ולא התפרחת פונים לשמש.
השם העברי "עוקץ העקרב" שניתן לסוג מופיע לראשונה בחוברת של אפרים רובינוביץ' "שמות צמחי ארץ ישראל שנתחדשו או שנתבררו", שראה אור בשנת תרע"ז (בסעיף 111).
השם ניתן במילון "ילקוט הצמחים" (בסעיף 520) משנת 1930, בהסתמך על הכתוב ב וב.
השם אושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 438 ונקבע סופית ללא ה' הידיעה – עוקץ-עקרב.
הגבעולים גלילים (עגולים בחתך רוחב).
העלים מסורגים וחסרי לוואים, ועל פי רוב בעלי עורקים בולטים בצדם העליון.
התפרחות עקרביות חד-צדדיות (במינים מדבריים גבעול התפרחת ישר על פי רוב ואינו מסתלסל בקצהו בצורת זנב של עקרב).
תפרחות עקרביות חד-צדדיות הן תפרחות סיומיות חד-בדיות, שפרחיהן על צד אחד של ציר התפרחת.
התפרחות אינן מלוות בחפים, ואף הפרחים אינם מלווים בחפים או עלים (לפחות ברובה הגדול של התפרחת).
הפרחים על פי רוב יושבים (ללא עוקץ) או כמעט יושבים בתפרחות שמסודרים לאורך קצות הגבעולים.
הפרחים קטנים, דו-מיניים ובעלי שחלה עילית.
הפרחים נכונים, מאוחי עלי כותרת בבסיסם, שצבעם לבן עם כתם צהוב במרכזם או צהובים ונושרים כיחידה אחת.
הגביע בעל 5 עלים צרים, מפורדים, והוא משתייר, דהיינו הוא גדל ומתרחב עם הבשלת הפרי.
הכותרת נכונה, בעלת 5 עלי כותרת מאוחים ועשויים בדמות מסמר או משפך (צינור שמסתיים באוגן של 5 אונות.
כל האונות שוות זו לזו בגודלן ובצורתן ולפעמים יש שן אחת בין כל שתי אונות.
לוע הכותרת חסרת קשקשים קטנים מבפנים (בשונה מסניפטון).
האבקנים 5, קבועים על צינור הכותרת ואינם ערוכים מול עלי הכותרת, הזירים קצרים מאוד, המאבקים חבויים בתוך צינור הכותרת או בולטים מתוכה במקצת.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה, ושתי מגורות.
כל מגורה מתחלקת לשתי מגורות על ידי מחיצה מדומה.
עמוד השחלה יושב בראש השחלה, הצלקת מורחבת בבסיסה, דמוית חרוט או מרצע.
הפרי מפרדת העשוי כרגיל מ-4 פרודות נפרדות יבשות חד-זרעיות, לפעמים הפרודות מאוחות שתיים שתיים או כל ארבעתן יחד, ולפעמים חלק מהן מתנוון.
הפרודות הנפרדות יושבות בתוך גביע משתייר, וביניהם מצויה השחלה.
בישראל וסביבתה גדלים בר 13 מינים, מהם 7 חד-שנתיים ו-6 בני שיח.
לכולם פרחים לבנים מלבד עוקץ-עקרב צהוב ולעוקץ-עקרב מדברי שפרחיו בשני צבעים על אותו הצמח: פרחים לבנים לצידם של פרחים צהובים.
כולם שעירים ולא בשרניים מלבד עוקץ-עקרב בשרני שהוא צמח גר אמריקאי.
מתוך 6 בני שיח, שלושה מהם צמחי מדבר קיצוני מובהקים: עוקץ-עקרב מדברי, עוקץ-עקרב גלוני (לשניהם עלים צרים) ועוקץ-עקרב ים-המלח, שלפעמים חולקים את אותו בית גידול.
הרביעי, עוקץ-עקרב עגול-עלים מצוי בכל הארץ, אך לא במדבר הקיצוני, החמישי, עוקץ-עקרב צהוב הוא צמח חולות נודדים במדבר.
השישי, עוקץ-עקרב בשרני הוא בן שיח נדיר מאוד, בשרני וקירח, שבית גידולו רק בעמק עכו וחוף הגליל על קרקעות מלוחות וחולות מיוצבים בחוף הים.
מתוך 7 מיני עוקץ-עקרב החד-שנתיים שלושה מהם נדירים: עוקץ-עקרב ארם-צובא, עוקץ-עקרב שעיר-פרי, עוקץ-עקרב בשרני.
לכל אחד מהשלושה סימן היכר ברור: לע"ע ארם צובא יש שן זקופה בין כל שתי אונות כותרת מעוגלות ועלים צרים.
לע"ע שעיר-פרי יש פרי שעיר.
לע"ע בשרני יש גבעול ועלים בשרניים.
ארבעת המינים האחרים, קיציים, לעיתים חולקים אותו בית גידול: עוקץ-עקרב שעיר, עוקץ-עקרב אירופי, עוקץ-עקרב שרוע ועוקץ-עקרב אפור.
לכל אחד מהם שעירות שונה, ואונות הכותרת מעוגלות מלבד לעוקץ-עקרב אפור שאונות הכותרת שלו משולשות-מחודדות עד קהות (אבל לא מעוגלות).
עוקץ-עקרב ביצני אינו שייך לסוג עוקץ-עקרב אלא לסוג Euploca.
עוקץ-עקרב אירופי (Heliotropium europaeum) הוא צמח עשבוני חד-שנתי מצוי שגדל בבתות, צידי דרכים, קרקעות כבדים (לא רק) ובתי גידול מופרעים מהגולן בצפון ישראל עד צפון הנגב.
הפריחה מסוף אפריל עד תחילת נובמבר.
עוקץ-עקרב אפור (Heliotropium bovei) הוא צמח עשבוני חד-שנתי ים-תיכוני מצוי, שגובהו 30 עד 50 ס"מ, מסועף מבסיסו.
הוא מאפיר במקצת, וכולו מכוסה שערות לבנבנות קצרות והדוקות.
הוא מצוי בשדות מעובדים, במקומות נטושים, בצדי דרכים ובקרקעות כבדות במרכז וצפון הארץ.
הגבעולים גליליים ועדינים, שרועים עד זקופים והם מסתעפים מבסיסם ומתפצלים לאורכם לגבעולים משניים.
העלים מסורגים, פשוטים, נישאים על פטוטרות.
הטרפים דמויי ביצה או אליפטיים, קהים או מעט מחודדים בקודקודם, שפתם אינה גלית.
הטרפים מכוסים שערות אפורות, קצרות צפופות והדוקות המקנות לצמח גוון אפרפר (אבל לא מכסיף כמו בעוקץ-עקרב עגול-עלים).
השערות אינן יוצאות מתוך יבלות (בשונה מעוקץ-עקרב אירופי).
העורקים שקועים על פני הטרף ובולטים בצדו התחתון.
התפרחות העקרביות מרובות פרחים וארוכות מאד.
לעיתים קרובות התפרחות מסודרות במזלג בראשי הגבעולים.
ציר התפרחת מתארך עם ההתבגרות והרווחים בין הגביעים המבשילים גדלים.
תפרחת שסיימה לפרוח עשויה להגיע לאורך של יותר מ-20 ס"מ.
הפרחים יושבים כמעט יושבים (העוקצים קצרים) על ציר התפרחת, מרוחקים למדי זה מזה, ערוכים בשורה אחת מסורגת קלות.
הפרחים דמויי משפך, בולטים רק במעט מהגביע, קוטרם 4 מ"מ בערך, צבעם לבן ובמרכזם בפתח צינור הכותרת יש כתם צהוב.
הגביע זיפני ומחולק ל-5 אונות צרות, דמוי אזמל ומחודדות בקודקודן.
ואורכו 4 מ"מ והוא ארוך כאורך צינור הכותרת או מעט יותר.
לעיתים קרובות הגביע משתייר על ציר התפרחת לאחר ההבשלה ובגביע המתפרה יש 2 עד 4 פרודות זעירות.
הכותרת בעל 5 אונות שאינן פרושות, אורכה 5 מ"מ, קירחת מבפנים, אונות הכותרת משולשות-מחודדות עד קהות (אבל לא מעוגלות כעוקץ-עקרב אירופי), חודיהן ישרים ופונים החוצה ממרכז הפרח.
האונות הלבנות, שעירות בשטחן הפונה אל החוץ וקירחות בשטחן הפנימי, לעיתים מצויה שן זעירה בין האונות.
אורך צינור הכותרת כאורך אונות האוגן.
האבקנים 5, גדולים וקבועים בחלק התחתון של צינור הכותרת (לא במרכזה כמינים אחרים).
המאבקים מסתיימים בחוד (בשונה מעוקץ-עקרב אירופי שמאבקיו אינם מסתיימים בחוד).
עמוד השחלה קצר מאוד, נושא צלקת חרוטית מורחבת בבסיסה וארוכה, אורך הצלקת גדול מרוחבה, והיא שעירה בקצה.
הפרי נפרד ל-4 פרודות זעירות, מחודדות, מקומטות-מגובששות, שעירות מעט או קירחות, שעטופות בגביע משתייר.
בין הפרודות הבשלות בולטת צלקת חרוטית טיפוסית.
הגביע ניתק מהגבעול יחד עם הפרודות בשונה מעוקץ-עקרב אירופי ועוקץ-עקרב עגול עלים, שהגביע שלהם נשאר על הציר התפרחת, גם לאחר שנשרו מעליו הפרודות.
הפריחה מסוף מרץ עד תחילת אוקטובר.
עֹקֶץ-עַקְרַב אֲרַם-צוֹבָא (Heliotropium myosotoides Banks & Sol) הוא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר, קייצי עדין ונמוך (גובה עד 20 ס"מ) ובעל גבעול זקוף הגדל בעיקר במחשופי סלעי גיר (נארי) בחבל הים-תיכוני ולא במדבר.
הצמח כולו מאפיר ומכוסה זיפים קשים זקופים וצפופים.
העלים צרים, קשים ודמויי אזמל תמימים ולא גלוניים, כסותם זיפנית (בשונה ממינים אחרים שעליהם מכוסים משערות עדינות.
הפרח קטן (3 מ"מ), לבן, עם כתם צהוב עז קטן בלוע הכותרת.
אונות הכותרת מעוגלות, וישנה שן מחודדת זקופה, שניצבת לאוגן הכותרת, בין כל 2 אונות.
שיניים אלה ייחודיות רק לעוקץ-עקרב ארם-צובא מבין כל המינים של עוקץ-עקרב בישראל (סימן היכר מובהק).
בראש הצלקת יש מכחול של שערות.
תפוצתו העולמית של עוקץ-עקרב ארם-צובא משתרעת בארצות מזרח הים התיכון.
מדרום מזרח טורקיה לעיראק לסוריה ולבנון ולישראל.
הוא נפוץ בארץ בעיקר באזורי ההרים מצפון עד דרום בעיקר גדל בכיסי-קרקע במשטחים של סלע סלעי גיר (נארי) בחבל הים תיכוני (לא במדבר).
עוקץ-עקרב ארם-צובא פורח דווקא בקיץ, מסוף אפריל עד אמצע אוקטובר.
עוקץ-עקרב ביצני (שם מדעי: Euploca ovalifolia, שם נרדף: Heliotropium ovalifolium) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או בן שיח נדיר מאוד.
עוקץ-עקרב ביצני מצוי במתחם מצומצם בתוך מאגרי שיקוע מנשה, כ-2 ק"מ מזרחית לאור עקיבא (8 ק"מ צפונית לחדרה).
הוא מעדיף קרקעות חוליות-לחות או בוציות.
מין זה עדין, זיפני-מלבין, שרוע עד זקוף, גובהו בארץ כ-25 ס"מ.
העלים דמויי ביצה או דמויי אליפסה, מסתיימים בחוד פתאומי ומכוסים בשערות הדוקות.
הפרי בעל ארבע פרודות מכוסות מבחוץ בזיפים הדוקים.
הפריחה מסוף יוני עד סוף נובמבר.
עוקץ-עקרב בשרני (Heliotropium curassavicum) הוא בן שיח נדיר מאוד.
הוא היחיד מבני סוגו הגדלים בר בישראל שהוא קירח לחלוטין או בשרני וגם גר.
מוצאו של עוקץ-עקרב בשרני מאמריקה ומאוסטרליה משם התפשט לאירופה, אסיה הקטנה וצפון אפריקה, דרום אפריקה הודו ומערב ההימלאיה ועוד.
בישראל הוא גדל רק בעמק עכו וחוף הגליל על קרקעות מלוחות וחולות מיוצבים בחוף הים.
הגבעולים עבים, בשרניים, מכחילים, מסועפים מעט, ובתנאים טובים הגבעולים מזדקפים עד זקופים ומגיעים לגובה של עד 50 ס"מ.
העלים מסורגים, פשוטים, בשרניים חסרי פטוטרות ודמוי סרגל.
הטרפים תמים, קודקודם קהה והעורק הראשי שלהם ניכר בקושי.
התפרחות נישאות בראשי הגבעולים ולעיתים יש בראש הגבעול מזלג תפרחות.
התפרחות העקרביות נושאות לאורך צירם פרחים לבנים שערוכים בצפיפות, בשתי שורות מקבילות (בדומה לעוקץ-עקרב אירופי).