tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדסיים (שם מדעי: .Myrtaceae Juss) משפחה של עצים או שיחים, ירוקי-עד, בדרך כלל ארומטיים ונפוצים באזורים טרופיים, משפחת ההדסיים מונה 130 סוגים ו-6,537 מינים, הנפוצים בעיקר באזורים הטרופיים של אמריקה ואוסטרליה בעיקר להוציא הדס מצוי שהוא צמח ים-תיכוני הגדל בר בישראל.
למשפחה זו ערך כלכלי רב כעצי פרי, כצמחי גינון וייעור, כמקור לעץ תעשייתי ובתעשיית התמרוקים.
לישראל הוכנסו עצי פרי או נוי, גינון או יעור.
למשל, אוקלמו פיג'ואה, פיטנגו, וגויאבה כעצי פרי וגינון; מיני מללויקה (Melaleuca), שתפרחתם עשויה בצורת אשכול הדומה למברשת בקבוקים, נפוצים מאוד בגינות נוי פרטיות וציבוריות.
קָלִיסְטֶמוֹן (Callistemon) נחשב כיום לשם נרדף למללויקה.
מין תרבותי חשוב נוסף הוא צמח הקרוי עץ הציפורן (Syzygium aromaticum) המשויך לסוג סיזיגיון.
מינים מסוג סיזיגיון הוכנסו לישראל כעצי גינון כמו העצים סיזיגיון מכבדי או סיזיגיון סמית, עצים לא נפוצים.
מיני אקליפטוס במיוחד אקליפטוס המקור (Eucalyptus camuldalensis) שהוכנס לישראל למטרות ייעור ונטיעת שדרות שוברות-רוח לאורך כבישים מהווה חלק נכבד מנוף הצומח בישראל.
בהמשך הוכנסו לארץ מיני אקליפטוס נוספים למטרות נוי וגיוון היער.
עצים או שיחים, ירוקי עד.
כל חלקי הצמחים, בדרך כלל בעלים, בענפים דקים וצעירים, לרבות בפרחים ובפירות יש מכלי הפרשה כדוריים, המלאים שמנים אֶתֶרִיִּים.
בהדס ובאקליפטוס השמן האתרי מיוצר ונאגר גם בשערות בלוטיות אפידרמליות (Trichomes Glandular), דהיינו על פני האֶפִּידֶרְמִיס של איברי הצמח.
בדרך כלל השיפה המובילה מוצרי הטמעה היא חיצונית לעצה בגבעול.
למיני הדסיים מצוי גם שיפה נוספת פנימית לעצה כלפי מרכז הגבעול המכונה שיפה פנימית (intraxylary phloem).
הלוואים נעדרים או שהם קטנים ונושרים בשלב מוקדם.
העלים פשוטים, לרוב תמימים, בדרך כלל גלדניים, על פי רוב נגדיים, ולפעמים מסורגים או ערוכים בשלשלות או בדור מדומה; הטרף עם עורקים משניים מנוצים (יוצאים מצדי העורק הראשי), או עם עורקים שיוצאים מנקודה משותפת שבבסיס העלה, ואז לרוב העורקים צמודים לשפת העלה ועוברים פחות או יותר במקביל אליה.
הטרף זרוע בנקודות בלוטיות שקופות למחצה.
התפרחות יוצאות מחיק העלה או מקצה הענף, והן מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, אבל הן מסודרות באופנים שונים, מתפרחות פשוטות עד מורכבות, מפרח בודד בציר ועד מספר רב של פרחים.
הפרחים - על פי רוב נכונים, בעלי עטיף כפול ודו-מיניים, לפעמים הם חד-מיניים מחמת ניוון (האיבר הזכרי והנקבי מתפתחים בכל הפרחים, אבל אחד מהם מתנוון ונותר עקר) ולכן לפעמים הם פוליגמיים (הפרטים נושאים פרחים חד-מיניים ודו-מיניים גם יחד).
צינור הפרח משתייר, והוא בדרך כלל מאוחה בשחלה ומתמשך מעליה ונלווה אליה במהלך התפתחותה.
אונות הגביע לרוב 4 או 5 (למשל בהדס מצוי) או יותר לעיתים רחוקות 3 או נעדרים לחלוטין.
הם מפורדים או מאוחים למכסה פקע הפרח (בלעז קליפטרה, operculate,calyptra) כמו כן, אונות הגביע חופפות או צמודות אחת לשנייה או מתפצלות באופן לא סדיר.
עלי הכותרת לרוב 4 או 5 או לעיתים רחוקות 6 או נעדרים לחלוטין.
הם נעוצים בשולי המצעית ומרפדים את צינור הגביע וחופפים או צמודים ונוגעים אחת בשנייה, אך לא מאוחים, או שהם מאוחים במכסה פקע הפריחה, ולפעמים מאוגדים, אך לא מאוחים ויוצרים מעין מכסה.
האבקנים - בדרך כלל בולטים מאוד ומרובים ולעיתים רחוקות רק 4 או 5 או 10. הם ערוכים זקופים בדור אחד או במספר דורים בהיקף המצעית, ובפקע הפריחה הם מכופפים או מקופלים לשתיים.
הזירים מופרדים או מאוחים בבסיסם לצינור קצר או ל-4-5 צרורות כנגד עלי הכותרת; המאבקים מורכבים משתי לשכות, כאשר הזירים מקובעים היטב לבסיס המאבקים או לגבם.
לשחרור גרגרי האבקה נפתחים המאבקים לכל אורכם בסדקים ולעיתים רחוקות בנקבים בקצה העליון שלהם.
רקמת החיבור של המאבק מסתיימת בדרך כלל בבלוטה קודקודית אחת או יותר.
השחלה - תחתית, תחתית למחצה, או לעיתים רחוקות יותר עילית.
השחלה מורכבת מ-2 שחלילים מאוחים או יותר, ומאחת או הרבה מגורות, לפעמים ישנן מחיצות לא שלמות.
השליות בדרך כלל זוויתיות או לעיתים רחוקות דופניות; בכל מגורה ביצית אחת או רבות; בהמשך השחלה עמוד עלי אחד (נעדר בסוג אחד) ובראשו צלקת אחת.
הפרי הוא הלקט, או ענבה, או ענבה הדמויה לבית גלעין או בית גלעין הפרי עם זרע אחד או זרעים מרובים.
הזרעים ללא אֶנְדּוֹסְפֵּרְם או אנדוספרם דליל ודק; קליפת הזרע סחוסי או קרומי דק, לפעמים נעדר; העובר ישר או מעוקל.
באופן מסורתי, מחולקת המשפחה הגדולה לשתי תת-משפחות:
הדסים (Myrtoideae) שמרכזה באמריקה, פירותיהם בשרניים (ענבה או בית גלעין) עליהם נגדיים ושלמים;
לפטוֹספרמונים (Leptospermoideae), הכוללת צמחים בעלי פירות יבשים (הלקטים) ועלים מסורגים או ספירליים.
חלוקה זו נחקרה על ידי בוטנאים ולאחרונה (2001) נמצאו עדויות גנטיות למיני הדסים עם זיקה ללפטוספרמונים, דבר המעמיד חלוקה מסורתית זו בסימן שאלה.
אוגניה, הכולל את המין 'אוגניית הציפורן' הוא הצמח ממנו מופק תבלין הציפורן
איגניה, הכוללת את השיח פיטנגו
פסידיום, הכולל את צמח הגויאבה
הדפס פלטינום הוא סוג של הדפס מונוכרומטי המיוצר בתהליך צילומי כימי, במהלכו הדמות נוצרת על פני הנייר על ידי שכבה של פלטינה.
סוג הדפס זה מאופיין בטווח גוונים ארוך במיוחד, עומק ופרוט הצללים, ועמידות יוצאת דופן לאורך זמן.
אדולף פרדיננד גהלן (Adolf Ferdinand Gehlen) היה הראשון שתיעד בשנת 1804 השפעה של אור על מלחי פלטינה, לאחר ששם לב לשנוי צבעם לאחר חשיפה לקרניים אולטרה סגולות (UV).
ב-1831, יוהאן וולפגנג דובריינר צפה בפירוק של אוקסלט ברזלי כתגובה לחשיפה לקרני UV, וכייל את הרגישות של מלחי פלטינה לקרינה אולטרה סגולה.
בשנת 1832, ג'ון הרשל דיווח לאגודה הבריטית באוקספורד שתמיסת פלטינה בתערובת של חומצות הידרוכלוריות וחנקניות מגיבה לחשיפה לאור ביצירת משקע צהוב.
במשך שנות ה-40 של המאה ה-19 ביצע רוברט הנט (Robert Hunt) ניסויים בניירות מצופים בפלטינום כלוריד, ואף הצליח לייצר תמונה כשפיתח נייר מצופה חשוף לאור בתמיסת מלחי כספית.
אומנם, תמונות אלא לא היו יציבות ונעלמו לאחר זמן מה.
Burnett) היה ראשון שאימץ את הניסויים הקודמים כדי ליצור תהליך מבוקר ליצירת תצלומים.
ניסיונותיו עם פלטינה אומנם לא צלחו, אבל הדפסי אורניום שפותחו בתמיסת כסף חנקתי וקובעו באמוניה היו מוצלחים ביותר.
ברנט קרא להדפסים אלו "פלדיוטייפ" (Palladiotype).
תהליך יצירת הדפס פלטינום בצורתו העכשווית הומצא ב-1872 על ידי ווליאם וויליס (William Willis), שחיפש דרך ליצור הדפסים יציבים בתהליך ידידותי למשתמש.
התהליך של וויליס כלל חשיפה של נייר מצופה באוקסלט ברזלי לאור המכיל קרני UV, ופיתוחו תוך חימום בפוטסיום אוקסלט, שהפך מלחי פלטינה לפלטינה מתכתית.
לוויליס הוענקו כמה פטנטים על פיתוחיו, והוא ייסד חברה מסחרית ראשונה לייצור ניירות פלטינום, "פלטינוטייפ קומפני" (The Platinotype Company).
בשנת 1892 וויליס המציא תהליך פיתוח שלא דרש חימום, וכתוצאה תהליך הדפס הפלטינום רכש במהירות הכרה כשיטה נגישה וקלה למימוש שהובילה לתוצאות איכותיות.
בתחילת המאה ה-20 ניירות פלטינום יוצרו בצורה מסחרית (אפילו על ידי חברת קודאק) נמכרו באירופה ובארצות הברית, והיו פופולריים הודות לעושר הגוונים והיציבות לאורך זמן.
בהמשך המאה תהליך הדפס פלטינום ירד בפופולריות שלו והוחלף על ידי הדפס כסף – בעיקר בגלל עליית מחיר הפלטינה, והעובדה שעקב הצורך בחשיפה לקרינה אולטרה סגולה, התהליך אינו מאפשר הגדלה ישירה מנגטיב, אלא רק הדפסי מגע (שגודלם כגודל הנגטיב).
כיום לא ניתן לרכוש ניירות פלטינום מסחריים, אך חומרים מוכנים לייצור עצמי ניתנים להשגה אצל ספקים אחדים.
התהליך מבוסס על העובדה שמלחי מתכות מסוימים עוברים למצב מתכתי לאחר חשיפה לקרני UV.
תהליך הפיתוח מוביל להפיכת מלחי פלטינום לפלטינום מתכתית, ועודפי המלחים נשטפים בתהליך הקיבוע.
התוצאה היא דמות עמידה ביותר: אורך חיי ההדפס הוא כאורך חיי נייר הבסיס.
חומרים הבונים את הדימוי רגישים לאור UV בלבד ורגישותם נמוכה מאוד כך שזמני החשיפה הנדרשים הם ארוכים (5 - 30 דקות בהתאם לעוצמת התאורה).
לכן תהליך ההגדלה כפי שמקובל בהדפס כסף איננו אפשרי מבחינה טכנית.
הדפסי פלטינום נעשים בהדפסת מגע, בה הנגטיב מוצמד לנייר הצילום בזמן החשיפה – בדרך כלל באמצעות מסגרת מיוחדת.
החשיפות יכולות להיעשות בשמש או במתקן UV מיוחד.
יש מספר שיטות להכנת האמולסיה ובחלקן המתכת נוצרת כבר בשלב החשיפה לאור ולכן אין צורך בשלב פיתוח נוסף בדומה להדפסות כסף.
אחר כך ההדפסה עוברת שלב קיבוע שבו נשטפים כל החומרים שלא התפתחו ולבסוף שטיפה.
הדפס פלטינום ידוע כבעל יכולת שחזור טווח הגוונים העשיר ביותר, הרבה מעבר לזה של הדפס כסף.
אזורים השחורים בדמות הם עמוקים מאוד, ועשירים בפרטים.
עושר גוונים זה, בחלקו הניכר, הוא תוצאה של תהליך המיסוך העצמי (self-masking) הקורה בזמן החשיפה: באזורים שנחשפו לאור נוצר מסנן שמאט את קצב החשיפה ומונע חשיפת יתר.
גוני ההדפס יכולים להשתנות מקרים לחמים, והם מבוקרים על ידי גורמים כגון סוג וטמפרטורת המפתח, או תוספות לחומרים הרגישים לאור.
הר הדסון (בספרדית: Cerro Hudson) הוא הר געש שכבתי בדרום צ'ילה, שבו התרחשה אחת ההתפרצויות געשיות הגדולות ביותר של המאה ה-20. ההר עצמו מכוסה בקרחון.
בפסגת ההר יש קלדרה גדולה שנוצרה מהתפרצות עתיקה.
פעילות געשית מודרנית מתרחשת בתוך הקלדרה.
הר הדסון קרוי על שמו של פרנסיסקו הדסון, הידרוגרף של הצי הצ'יליאני במאה ה-19.
הר הגעש הדסון שוכן כ-15 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט ו-137 קילומטרים דרומית לעיר קויאיקה, דרומית לעיירה פוארטו אייסן (Puerto Aisén) וצפונית לשדה הקרח הצפוני (Campo de Hielo Norte) במחוז אייסן של צ'ילה.
הר הדסון משתרע על שטח של 300 קמ"ר, גובהו 1,905 מטרים ובפסגתו קלדרה שקוטרה עשרה קילומטרים המכוסה שלג עד.
מי הפשרת השלגים מתנקזים בפרצה בשפה הצפון מערבית של הקלדרה, והם המקור למפולות הבוץ במורד הנהר ריו דה לוס ומלס (Río de Los Huemeles).
צפונית להר הגעש יש שני חרוטי אפר, וחרוטי אפר נוספים מצויים על המדרונות הצפון-מערביים והדרום-מזרחיים.
הר מהווה מקור לנהר איבאנייס.
הר הדסון הוא הר הגעש הדרומי ביותר בהרי האנדים של צ'ילה שפעילותו מיוחסת להפחתה של לוח נסקה מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
משערים כי מדד ההתפרצות הגעשית (המסומן בקיצור כ-VEI) של התפרצויות געשיות גדולות שהתרחשו בהר הדסון סביב השנים 4750 לפנה"ס ו-1890 לפנה"ס היה 6. התפרצויות אלו אחראיות, קרוב לוודאי, להיווצרות הקלדרה.
ההתפרצות של 4750 לפנה"ס השמידה ככל הנראה קבוצות גדולות של התושבים הקדמונים שחיו במרכז פטגוניה ואולי אפילו את כולם, על פי הממצאים שנתגלו באתר הארכאולוגי של לוס טולדוס (Los Toldos).
בתקופה המודרנית היו בהר התפרצויות מתונות ב-1891 וב-1971, והתפרצות גדולה מאוד ב-1991.
לפני 1970 היה ידע מועט מאוד על ההר.
ב-1970 החלה התפרצות געשית שולית שהמסה חלקים מהקרחון, באוגוסט-ספטמבר 1971 זוהתה התפרצות מתונה (מדד התפרצות 3) בחלקה הצפון מערבי של הקלדרה שהעיפה אפר געשי לאוויר, וגרמה להתפתחות להארים מהמסת חלק גדול מהקרחון.
הלהארים גרמו למותם של חמישה אנשים, ורבים נוספים פונו מהאזור.
ההתפרצות שהתחוללה בין אוגוסט לאוקטובר 1991 הייתה התפרצות פליניאנית שעוצמתה 5 במדד ההתפרצות הגעשית, שבה נפלטה טפרה בנפח גולמי של 4.3 קילומטרים מעוקבים (מקביל ל-2.7 קילומטרים מעוקבים של סלע מוצק).
חלקים מהקרחון נמסו וזרמו במורד ההר כזרמי בוץ.
איש לא נפגע בהתפרצות זו בשל ריחוקו של ההר ממקומות יישוב, אבל אלפי אנשים פונו מהאזורים הסמוכים.
אפר נשר על צ'ילה, ארגנטינה כמו גם על איי פוקלנד.
בנוסף לאפר, נפלטו כמויות גדולות של גז געשי, בעיקר גופרית דו-חמצנית.
אלו תרמו לגזים שכבר היו באטמוספירה מההתפרצות הגדולה עוד יותר של הר הגעש פינטובו מוקדם יותר באותה שנה וסייעו לתופעת ההתקררות העולמית בשנים שבאו אחר כך.
גם האוזון התדלדל, כאשר החור באוזון מעל אנטארקטיקה גדל בשנים 1992 ו-1993 לממדים הגדולים ביותר שנמדדו מעולם.
בשל התפרצות פינטובו באותה שנה לא זכתה ההתפרצות הגעשית הגדולה של הר הדסון לתשומת לב רבה.
ב-26 באוקטובר הכריז השירות הגאולוגי של צ'ילה (SERNAGEOMIN), מצב חירום אדום.
המשרד האחראי לטפל במצבי חירום (Onemi ראשי תיבות של Oficina Nacional de Emergencia del Ministerio del Interior) פינה מעל למאה תושבים מהאזורים הסמוכים.
בטיסה מעל להר התגלה ענן קיטור וגז שהכיל מעט מאוד אפר שהגיע לגובה בין קילומטר ל-4 קילומטרים.
לא אובחנה בינתיים פליטת לבה.
הדסון הוק (במקור: Hudson Hawk) הוא סרט שוד-קומי אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל להמן.
בסרט מככב ברוס ויליס, אשר היה שותף לכתיבת הסיפור, בתפקיד הדסון הוק.
עוד משתתפים בסרט: דני איילו, אנדי מקדואל, ג'יימס קובורן, סנדרה ברנרד, ריצ'רד אי.
גרנט, ויליאם קונרד, דייוויד קרוזו, לוריין טאוסינט ופרנק סטלון.
הדסון הוק נמנה עם ז'אנר הלייב אקשן.
זהו ז'אנר שעושה שימוש תכוף בהומור סלפסטיק ואפקטים קוליים, אשר מעצימים את ההומור הסוריאליסטי הבולט בסרט.
העלילה מבוססת על מוטיבים כגון תאוריות קשר, אגודות סתרים, תעלומות היסטוריות ועוד.
מוטיב עלילתי חוזר בסרט הוא ביצוע של שירים, על ידי הדסון הוק (ברוס ויליס) ושותפו טומי (דני איילו), אשר שרים במקביל אך בנפרד, כדי לסנכרן את מעלליהם.
הדואטים של ויליס-איילו - "Swinging on a Star" של בינג קרוסבי ו-"Side by Side" של פול אנקה - נכללים בפסקול הרשמי של הסרט.
אדי הוקינס, הידוע יותר בכינויו הדסון הוק (ברוס ויליס), הוא מומחה בפריצה לכספות, המנסה לחגוג את יומו הראשון של שחרורו על תנאי ממאסר עם קפוצ'ינו.
אך בטרם הוא מצליח לשתות את כוס הקפה שלו, הוא נסחט על ידי גורמים שונים לבצע מספר מעשי שוד, ביחד עם שותפו לפשע - טומי "5-טון" מסינה (דני איילו).
בין הגורמים השונים שמנסים לסחוט אותו: קצין המבחן שלו, שני אחים מאפיונרים מניוארק וסוכן לשעבר של ה-CIA - ג'ורג' קפלן (ג'יימס קובורן), המלווה בארבעה סוכנים להם שמות קוד כשמות ממתקים מפורסמים: באטרפינגר (אנדרו בריניארסקי), קיט קט (דייוויד קרוזו), אלמונד ג'וי (לוריין טאוסינט) וסניקרס (דונלד פאטריק הארווי).
הוק מגלה כי מאחורי מעשי השוד השונים עומדים מינרווה ודרווין מייפלאואר (סנדרה ברנרד וריצ'רד אי.
גרנט), זוג אמריקאים העומדים בראש תאגיד הממוקם ברומא, ואשר ביחד עם משרתם אלפרד (דונלד ברטון), הם מנסים לשחזר את בנייתה של "La Macchina dell'Oro" - מכונה אשר ככל הנראה הומצאה על ידי לאונרדו דה וינצ'י, ואשר מסוגלת להפוך עופרת לזהב.
לצורך סיכול מזימתם - חוברת אל הוק אנה ברגלי (אנדי מקדואל) - אוצרת אמנות בוותיקן המתמחה ביצירותיו של דה וינצ'י, אשר נחטפת אל טירתו של דה וינצ'י, שם בונים הזוג מייפלאואר את המכונה.
הוק וטומי יוצאים למקום על מנת להצילה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותברוס ויליסאדי הוקינס/הדסון הוקדני איילוטוני "5-טון" מסינהאנדי מקדואלאנה ברגלינזירה מהוותיקןג'יימס קובורןג'ורג' קפלןCIAסנדרה ברנרדמינרווה מייפלאואראשתו של דרוויןריצ'רד אי.
גרנטדרווין מייפלאוארבעלה של מינרווהדונלד ברטוןאלפרדמשרתאנדרו בריניארסקיבאטרפינגרCIAדייוויד קרוזוקיט קטCIAלוריין טאוסינטאלמונד ג'ויCIAדונלד פאטריק הארוויסניקרסCIAסטיבן מ.
מרטיןאוקדאגלס בריאן מרטיןאיגלאונרדו צ'ימינוקרדינל בוותיקןפרנק סטלוןסיזר מריואחיו של אנתוניקרמיין זוזרהאנתוני מריואחיו של סיזראמילי אביפאטיויליאם קונרדקריינות
הסרט קיבל ביקורות שליליות מאוד ולציון 22% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 32 ביקורות.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי פטל הזהב, וזכה בשלושה מתוכם.
הדפדפן הגנומי של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז (UCSC) הוא אתר אינטרנט אינטראקטיבי המציע גישה לרצפי מידע גנטי של מגוון מינים חסרי חוליות ובעלי חוליות ולמודלים גדולים של אורגניזמים.
כמו כן מכיל אוסף גדול של הסברים וקישורים מתאימים.
הדפדפן הוא מערכת כלים מבוססי רשת שנכתבו בקוד פתוח על MySQL (מערכת לניהול מסדי נתונים) בשביל לאפשר יכולות ויזואליות מהירות, אבחון מהיר וחיפוש מידע ברמות שונות.
האתר נבנה ומנוהל על ידי ג'ים קנט, בוגר אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ועל ידי דייוויד האסלר, פרופסור למדעי המחשב ולהנדסה ביו-מולקולרית.
הדפדפן הגנומי התחיל את דרכו כמקור להפצה של תוצריו הראשונים של פרויקט הגנום האנושי.
האתר ממומן על ידי המכון הרפואי ע"ש הווארד היוז ועל ידי המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי (NHGRI - אחד ממכוני מחקר הבריאות הלאומיים של ארצות הברית).
הדפדפן אִפשר הצגה גרפית של הטיוטה הראשונית לארגון כרומוזומאלי באופן מלא של רצף הגנום האנושי.
כיום, הדפדפן משמש גנטיקאים, ביולוגים מולקולריים ורופאים, ובין היתר גם סטודנטים ומורים לאבולוציה שנדרשים לגישה למידע גנומי.
בשנים שמאז השקתו, הדפדפן הגנומי הורחב על מנת להכיל רצפים גנומים של כל המינים כבעלי החוליות ושל מינים חסרי חוליות נבחרים שלהם כיסוי רצפים גנומי נרחב.
כיסוי נחוץ כדי לאפשר חפיפה בין מקטעים גנומים מרוצפים המאפשר בנייה נכונה של אזורים מתמשכים גדולים יותר בגנום.
רצפים גנומים עם כיסוי נמוך יותר מופיעים במספר מסלולים (tracks) בחלק מהדפדפנים האחרים, אך האופי המקוטע של רצפים אלו הופך אותם ללא מתאימים לדפדפנים אשר מאופיינים באופן מלא (fully featured browsers).
המינים המצויים בדפדפני גנומים המאופיינים באופן מלא מוצגים בטבלה הבאה:
נגיפים חסרי חוליותשניוני פה מיתרניים לא יונקים יונקים לא פרימטים פרימטיםאבולה 11 מיני דרוזופילהאזמלון (Branchiostoma lanceolatum) תרנגולת עכבר אדם 2 מיני אנופלסCiona intestinalis דג זברה חולדה שימפנזה honey beeקיפוד ים (Strongylocentrotus purpuratus) לטאת Anolis carolinensis קביה (שרקן) אורנגוטנג C.
כמות המידע הגדולה שהצטברה בספרות על מערכות ביולוגיות דורשת לאסוף ולעבד את המידע על ידי שימוש בכלים ביואינפורמטיים.
התבנית הבסיסית להצגה היא להראות את הרצף הגנומי בצורה אופקית ולהראות ייצוגים גרפיים של המיקומים של ה־mRNA, חיזוי גנים ועוד.
בלוקים של צבע לאורך הצירים מראים את מיקומם של מערכי סוגי המידע המגוונים.
היכולת להראות את המגוון הרחב הזה של סוגי המידע על ציר יחיד (coordinate axis) הופך את הדפדפן לכלי שימושי לאינטגרציה אנכית של המידע.
כדי למצוא גן או אזור גנומי, המשתמש יכול להקליד את שם הגן (BRCA1), או את מספר הגישה של ה־RNA, את השם הקטלוגי של אזור גנומי לפי קונטיגים (contig) (20p13 – פס 13 בזרוע הקצרה של כרומוזום 20) או את המיקום הכרומוזומאלי (chr17:38,450,000-38,531,000).
הצגת המידע בפורמט גרפי מאפשר לדפדפן להציג לינק גישה למידע מפורט של כל סוג מידע (אנוטציה).
עמוד הפרטים על גן של UCSC Genes track מספק מספר רב יותר של קישורים למידע יותר ספציפי על הגן ממקורות מידע רבים אחרים, כמו Online Mendelian Inheritance in Man (OMIM) ו-SwissPort.
תוכנת הדפדפן הגנומי מעוצבת לצורך הצגת מידע מורכב ורב, על כן נועד לפעול במהירות.
על ידי 55 מיליון RNAs מהמאגר GenBank ל-81 גנומים מאורגנים (הרבה מ-46 המינים שרוצפו יש להם יותר מגרסת ארגון אחת), הדפדפן מאפשר גישה מיידית להצלבת כל RNA לכל מין שרוצף.
צירוף של סוגים רבים של נתונים יאפשר לחוקרים להציג בדיוק את השילוב של הנתונים שיענו על שאלות ספציפיות שירצו לשאול.
בנוסף, פלט תמונת PDF או כיתוב פונקציונליים שאפשר להוציא מהדפדפן על ידי "צילום" המידע המוצג מאפשר לחוקרים לפרסם את המידע במאמרים אקדמיים.
מאפיין ייחודי ושימושי שמבדיל בין הדפדפן הגנומי של UCSC מדפדפנים אחרים הוא שינוי של התצוגה באופן רציף תוך כדי עבודה לפי הצורך.
הרצף יכול להופיע בכל גודל שהוא, מרמת הבסיס הבודד ועד הצגה של כרומוזום שלם (כרומוזום 1 באדם = 245 מיליון בסיסים) תוך שילוב של הצגה מלאה של מסלולי מידע קשורים(tracks).
חוקרים יכולים להציג גן בודדת אקסון בודד או פס (בנד) כרומוזומלי יחיד, המציג עשרות או מאות גנים תוך שילוב עם קישורי מידע (אנוטאציות) רבים אחרים.
תכונה נוחה של הוזזה ומיקוד הקיים בדפדפן מאפשר למשתמש לבחור כל אזור בגנום, להציגו ולהרחיב אותו לכדי הצגה של מסך מלא.
ניתן לחוקרים להשתמש בדפדפן כדי להציג מידע משלהם דרך הכלי של יצירת מסלול משלהם, Custom Tracks tool.
כלי זה מאפשר למשתמש להעלות קבצים עם המידע שצבר במחקרו ולראות את המידע ולהציגו בהקשר של הגנום בכללותו עם כל ה-tracks האחרים הקיימים כבר בדפדפן.
כמו כן, בשימוש בכלי Table Browser, המשתמש יכול לשלוף מידע ספציפי שמעניין אותו הקיים בדפדפן (למשל, לראות/ לקבל קובץ המכיל רק את ה-SNPs שמשנים חומצה אמינית ברצף החלבון), ולהצליב מידע בין נתונים הקיימים כבר בדפדפן לבין המידע שלו ולראות את זה בדפדפן כ-Custom Track.
כל הצגה בדפדפן שיוצר המשתמש ניתן לשתף עם משתמשים אחרים ולשמור את המידע דרך הכלי של Saved Sessions tool.
בדפדפן יש גם מסלולים רבים אחרים אשר מחולקים לפי קטגוריות שונות, ומובאים ממקורות רבים.
המסלולים כוללים תצוגת חיזוי גנים, מודיפיקציות על היסטונים, מתילציות בגנום, מיקומים של CpG islands, אתרי קישור של פקטורי שעתוק מכמה מקורות לפי חיזויים חישוביים או בעקבות ניסויי chIP, מיקום נוקלאוזומים ו-DNaseI hypersensitivity, מקורות מידע מהספרות, השוואות בין גרסת הגנום ההומני כיום לבין הגרסה של האדם הניאנדרטלי ועוד.
בין היתר, החל להתווסף מידע רב עקב פרויקט ה-ENCODE, פרויקט כלל עולמי שמטרתו לאפיין אלמנטים שונים בגנומים שונים בין היתר של ה-C.elegans, של תסיסנית המחקר ושל האדם הכוללים אלמנטים מרמת ה-DNA ועד זיהוי מיפוי נוקלאוזומים ואינטראקציות כרומוזומאליות.
קישורים רבים למידע שנאגר עקב הפרויקט אפשר לראות כמסלולים שנוספו בדפדפן הגנומי ומסומן לידם סמל בצבע שחור-אפור הנראה כסימנים < ו- > אחד על השני.
סוגים רבים של מידע על שונות מוצגים ונמצאים בדפדפן גם כן.
לדוגמה, כל ההקשרים והתוכן הקיימים במאגר המידע dbSNP מ-NCBI הממופים בגנום ההומני, של העכבר ושל עוד מינים קיימים בדפדפן.
מערך מידע זה נובע מפרויקט אלף הגנומים (1000 genome project), ברגע שהם מפרסמים ב-dbSNP.
עוד סוגי מידע על שונות אחרים כוללים שונות סמפר החזרות של רצפים חוזרניים בגנום (CNV) ותדירויות האללים של גנים באוכלוסיית האדם בעולם המובאים לדפדפן מפרויקט ה-HapMap.
הדפדפן הגנומי מציע מידע ייחודי על השוואת גנומיים לרוב המינים שמצויים בדפדפן.
מערכי ההשוואה מוצגים בצורה גרפים של יחסים וקשרים אבולוציוניים בין המינים.
אופן תצוגה זה הופך לכלי שימושי לחוקר, היכול להראות אזורים של שימור בין קבוצות של מינים ועל סמך זה, לעשות ניסוי לאלמנטים פונקציונליים בגנום, גם באזורים שלא ידועים, ולהראות בצורה חזקה אבולוציה של מינים.
דרך ה-44 מסלולים להשוואה על הגנום ההומני מראה בבירור שככל שהולכים אחורה באבולוציה הרצף פחות נשמר, אך אזורים חשובים ופונקציונלים של הגנום (אקסונים ואתרי בקרה) שמורים מאוד גם במינים רחוקים מהאדם.
אתר ה-UCSC מכיל בתוכו גם סט כלים המאפשר לעשות אנליזות ועיבודים שונים לגנום, באופן פשוט.
ממשק משתמש גרפי המאפשר להוציא ממנו את המידע הגולמי המוצג בדפדפן.
BLAT - כלי לבדיקת התאמת רצפים בגנומים שונים.
כלי זה גם שימושי למציאה פשוטה של רצפים בתוך מקטע של רצף מאסיבי (למשל הגנום ההומני) מתוך כל אחד מהגנומים המאופיינים בדפדפן.
lifeOver - כלי המשתמש בהתאמה כלל גנומית כדי לאפשר מעבר של רצפים מגרסה אחת של גנום מסוים לאחרת או בין גנומים של מינים שונים.
Genome Graphs - כלי שמאפשר למשתמש לראות את כל הכרומוזומים בבת אחד ולהציג תוצאות ממחקרים כלל גנומיים (GWAS).
Gene Sorter - כלי המציג גנים המקובצים לקבוצות לפי פרמטרים ללא קשר למיקום הגנומי שלהם, כמו למשל על פי דפוס ביטוי בקרמה מסוימת.
יצירת קישורים לגיליון נתונים לתצוגת UCSC Genome Browser
משתמשים רבים של הדפדפן הזה אוספים מידע משלהם בגיליון נתונים ב-Excel, יכולים ליצור קישור לדפדפן תוך שימוש במידע שבגיליון נתונים.
לדוגמה, לגנטיקאי קליני יש רשימות של אזורים גנומיים מחולים המכילים מחיקות והוספות בגנום, שנקבעו על ידי comparative genomic hybridization (CGH).
אזורים אלה יכולים להוות מקור מידע להצגה בדפדפן לכל אחד שש לו גישה ברגע שיעלה אותם כגיליון נתונים לדפדפן.
שימוש זהיר בהעתקת והעברת המידע מה-Excel יכול לאפשר הגעה לקישור לגיליונות המידע ללא צורך בשינוי נוסף.
התאמה אישית של הקישורים מה- Excel
התכנים של התמונה לעיל (cell G22 בגיליון נתונים עדכני) הם כדלקמן:
דוגמה זו מצתיגה איך ליצור קישור שפועל על tracks ספציפיים הקשורים לעניין מסוים.
במקרה זה, שלושה מסלולים (tracks) מופיעים באופן מפורש:
כל מסלול (track) נראה באופן של "pack" בקישור שלמעלה:
כל מסלול שנפתח יישאר פתוח ויוצג כאשר חלון חדש של הדפדפן נפתח מאותו מחשב.
מסלול חדש יכול להיות מוסף תוך שימוש ב-tableName ובאפשרויות התצוגה הקיימות לו.
אפשר פשוט להוסיף לאחר ה-url תוספת של תצוגה תוך שימוש באופן הרישום של tableName=, קשור לקישור על ידי &.
הדרך הקלה ביותר ללמוד את השם של הטבלה שבבסיס המסלול היא לעבור ללחוץ על שם המסלול בדפדפן ולקרוא את התיאור והקישור הקיימים בתחתית דף הדפדפן הטבלה מוצגת ב-url כך:
אופציות התצוגה לכל מסלול הם: hide, dense, squish, pack, full.
קישורים ישירים לדפדפן יכולים להיווצר על ידי יצירת ה-URL.
לדוגמה, אם רוצים ליצור קישור ישיר לדף המידע של הגן SIRT1 למשל, הידוע גם כדף hgGene, לגרסה hg19 של הגנום ההומני, צריך ליצור את ה-URL הבא כאשר "db=" מוקצה למאגר המידע ממנו נשלוף את הדף ושאליו נגיע בקישור ו- "hgg_gene=" מוקצה לגן עצמו:
באופן דומה, קישור ישיר למאגר המידע בגרסת hg19 עבור מיקום הגן SIRT1 יכול להיעשות על ידי knownCanonical database, מאגר מידע שלפעמים מכיל את האיזופורם הכי ארוך של הגן ביחס לקבוצת הגנים המצויים ב-UCSC:
לצורך אלה שמעלים מסלולים בעצמם, קישור ישיר יכול להיפתח בדפדפן ולהציג את המידע על ידי יצירת הפורמט הבא כאשר משתמשים בביטוי "hubUrl" המוקצה למיקום אינטרנטי של הקובץ בתור קובץ טקסט:
בסיס הקוד של הדפדפן הגנומי של UCSC פתוח גם לשימושים לא מסחריים, וזה נעשה בעיקר על ידי קבוצות מחקר מקומיות הרוצות לראות את המידע שברשותן בדפדפן כדי לעבוד באופן נוח יותר עם כלים שהדפדפן מציע ללא שקבוצות מחקר אחרות יראו אותו.
הדפדפן של UCSC מוצג גם בכמה מיקומים כלל עולמיים באינטרנט.
הקוד של הדפדפן ניתן לשימוש גם בתצוגת נפרדות למשל על ידי דפדפנים אחרים כגון, UCSC Malaria Genome Browser וה-Archaea Browser.
הדסה רלב"ג (נולדה באב תש"ו 1946) היא פעילה פוליטית חרדית.
רלב"ג נולדה באב תש"ו בישראל לשלום ושרה אפשטיין.
אביה שלום היה המנהל של ישיבת מאה שערים.
נשואה לרב יצחק רלב"ג, חבר מועצת הרבנות הראשית ולשעבר יו"ר המועצה הדתית ירושלים.
הקימה את המכון להנדסה רפואית ומכשור רפואי בבית החולים הדסה עין כרם.
רלב"ג שימשה חברת הנהלה בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומשתייכת לחבר הנאמנים של המכללה להנדסה בירושלים.
היא שימשה שתי קדנציות חברה במועצת הכבלים והלוויין, תפקיד שאליו מונתה על ידי אהוד אולמרט והוארך בקדנציה נוספת על ידי דליה איציק ובקדנציה זאת נלחמה נגד החזרת ערוץ פלייבוי למסך.
בתשע"ג התפרסמה במגזין נשים מבית מקור ראשון ברשימת 20 הנשים החרדיות המשפיעות ביותר.
בתה ציפורה נשואה לרב דוד לאו, לשעבר הרב הראשי לישראל ורב העיר מודיעין.
בנה הרב מרדכי הוא דיין וראב"ד בית הדין הרבני האזורי ירושלים, ובנה הרב אהרן הוא ר"מ בישיבת חברון.
הדפסה במיקרו מגע היא סוג של ליתוגרפיה רכה להדפסה מולקולארית על פני מצע באמצעות גלופה רכה העשויה מ-Polydimethylsiloxane (או בקיצור PDMS) הפועלת כחותמת.
החותמת PDMS מוצפת בחומר המולקולארי ולאחר מכן מוצמדת למצע.
המגע של תבנית ה-PDMS עם המצע בתהליך של החתמה מטביעה את תבנית הגלופה על פני שטח המצע באמצעות החומר המולקולרי המקיים תהליך של הרכבה עצמית בבואו במגע עם פני השטח.
לאחר ההחתמה מתקבלת תבנית ברזולוציה של ננומטרים בודדים על פני המצע.
המאפיינים האלסטיים של החותמת העשויה מ-PDMS מאפשרים החתמה גם על פני מצעים שאינם שטוחים.
שילוב של שיטות הדפסה הידועות זה עשרות שנים, המבוססות על החתמת תבנית על מצע, עם שיטות פוטוליתוגרפיות המאפשרות יצירת תחריטים וגלופות ברזולוציה גבוהה יצרו את הבסיס לשיטות חדשניות כמו הדפסה במיקרו מגע.
שיטה של הדפסה במיקרו מגע הוצגה על ידי ג'ורג' מ.
וייטסיידס ואמית קומר (Amit Kumar) באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 באוניברסיטת הרווארד.
בעקבות האמצאה שלהם התפתחו שיטות מגוונות של ליתוגרפיה רכה.
שיטת ההדפסה במיקרו מגע היא בעלת כמה שלבים:
בניית גלופת מקור - המסטר
בנייה של גלופת מקור הנקראת "מסטר", מתבצעת בתהליך של פוטו-ליתוגרפיה רגילה, כאשר מקרנים קרני UV דרך מסכה שבה מוטבעת התבנית הרצויה.
בדרך כלל יוצרים את גלופת המקור על מצע של פרוסת צורן (סיליקון), אך כל חומר בעל מבנה גבישי מסודר מתאים.
בסוף של התהליך גלופת המקור מנוקה.
יצירה של גלופה רכה מ-PDMS, חותמת
יוצקים את תערובת ה-PDMS על המסטר הנמצא במכל.
בתערובת PDMS בדרך כלל נמצאים: אלסטומר סיליקון , גורם מצמד להקשחת ה-PDMS, וזרז מפלטינה.
היחסים בתערובת משתנים בהתאם לסוג יישום.
מייבשים היציקה בטמפרטורות גבוהות כדי ליצור פולימר מוצק עם מאפיינים אלסטיות.
את גלופת ה-PDMS מקלפים וחותכים בהתאם לגודל רצוי.
התבנית שמתקבלת היא תשליל טופוגרפי למסטר, תבליטים על ה-PDMS מתקבלות במקומות שהיו בקעות במסטר והפוך.
דיותת גלופת ה-PDMS מכילה תערובת על בסיס חומר מולקולארי המורכב משרשרות פחמניות בעלי קבוצות תיוליות (Thiol).
הגלופה מוטבלת בחומר או מכוסה בו, בהתאם לסוג שיטת יישום.
בגלל תכונות הידרופוביות של PDMS התערובת מפעפעת לתוך ה-PDMS ולא נמצאת רק על שטח פניו.
נוכחות של התערובת בתוך ה-PDMS מתפקדת כמאגר לחומר ומאפשרת הטבעה רב פעמית.
רק לאחר שכל התערובת תפעפע פנימה ושטח פנים של המסטר יתייבשו ניתן להשתמש בו.
בתהליך פשוט של מגע ישיר, גלופת ה-PDMS נוגעת פיזית במצע והתערובת המולקולארית מוטבעת על פני המצע.
למרות שכל ה-PDMS ספוג בתערובת רק התבליטים נוגעים במצע כתלות בתכנון המסטר.
בזמן ההטבעה שרשרות הפחמן של תערובת מקיימים תהליך של הרכבה עצמית עם שטח פנים של המצע כאשר הקבוצות התיוליות נקשרות אל פני שטח המצע.
תהליך זה נמשך בין 40 ל-60 שניות ובסופו מתקבל הדפס בעל שכבה בעובי מולקולרי של החומר על המצע.
ישנה טכניקה נוספת להטבלת בשיטת גלגול.
בשיטה זו מגלגלים את הגלופה בצורת גליל על פני שטח מצע שטוחים, או להפך מגלגלים מצע עגול על פני גלופה שטוחה.
יתרונות של הדפסה במיקרו מגע
תהליך ההטבעה פשוט ולא דורש לחצים גבוהים או טמפרטורות גבוהות.
ניתן לבצעה תהליך בטמפרטורת החדר.
לחץ הצמדה נמוך, פחות מ-.
מכיוון שחותמת עשויה מחומר אלסטי ניתן להשתמש בה על פני שטח גדול כמו פרוסת סיליקון בקוטר של עד 300 מילימטר.
בשיטות דומות בהם משתמשים בחותמות קשיחות גודל ההדפסה הוא עד 25x25 מילימטר.
דיוק גבוה – רזולוציית הדפסה עד 50 ננומטר על פני כל שטח מצע.
אין צורך בחדר נקי (חדר נקי נדרש רק לייצור גלופת המקור בתהליך של פוטוליתוגרפיה).
אפשרת הטבעה רב פעמית עם חותמת יחידה בלי לחזור לדיותה ובלאי מזערי של החותמת.
שיטה פשוטה, זולה וחסכונית להדפסה מולקולארית ברזולוציה של ננומטרים.
יתרונות של השיטה, הדפסה במיקרו מגע, מאפשרים שימוש בשיטה זו במעבדות קטנות, אוניברסיטאות ומרכזי פיתוח.
בהתאם לסוג מצע וסוג דיו בשיטת זו משתמשים ביישומים שונים, כגון:
שימוש בשיטת הדפסת מיקרו מגע להדפסת מעגלים חשמליים בממדים ננומטרים.
שימושי בשלבי פיתוח ותכנון ביצועי המעגלים.
השיטה כלכלית גם עבור הדפסה של מספר קטן של מצעים.
הדפס בממדים קטנים מאוד, מגודל של תאים, מאפשרים יצירת מבנים ננומטרים שישמשו להנדסת רקמות או פיתוח שבבי DNA לזיהוי וסריקת הגנום.
מהירות השיטה וצריכה מועטה של חומרי גלם מהווים יתרון משמעותי לשיטה זו ביישומים אלה.
בשיטה זו חוקרים גם את האינטראקציה של תאים עם חומרים שונים בממדים מולקולריים על פני מצע, תחום מחקר שמתאפשר רק בעקבות שיטה הדפסה במיקרו מגע.
שיטה של הדפסה במיקרו מגע מתאימה ליישומים של הדפסת מיקרו מכונות, MEMS.
עבור יישומים אלה משתמשים בתערובת אלקאן-תיול עם ריכוז של מתכות כמו נחושת, פלדיום, כסף או זהב כאשר האלקאן-תיול מהווה את דיותת גלופת ה-PDMS.
בעת מגע שלאלקאן-תיול עם המצע של מתכת יוצרת מגע קשוח וחזק עם המצע בתבנית שתוכננה במסטר (גלופת המקור), הדבר שמאפשר ייצור תבנית חדה במיוחד וברזולוציה גבוהה.
תכונה זו מאוד הכרחית לבניה של מיקרו מכונות בגלל מספר גדול של החזרות הנדרש לקבלת תבנית סופית תלת־ממדית באמצעות ריבוד השכבות, כך שכל שכבה חדשה מרובדת על שכבה שמתחתיה.
הדסון מוהוק (נולד בשם רוס בריצ'רד ב-11 בפברואר 1986) הוא מפיק מוזיקלי ו-דיג'יי מגלאזגו, סקוטלנד, אשר מזוהה עם הלייבל לאקי מי היה המתמודד הצעיר ביותר מהממלכה המאוחדת שהעפיל לגמר תחרות ה-DMC.
הופעותיו הראשונות היו בחסות תחנת הרדיו של אוניברסיטת גלאזגו, סאבסיטי , בין היתר הופיע בערבי "טרנטייבל סיינס" בשם DJ Mayhem.
בריצ'רד הפך ל"הדסון מוהוק" לאחר שראה את השם חרוט על פסל במסדרון המעונות.
בשנת 2009, הד'סון מוהוק הוחתם בווארפ רקורדס, זאת למרות רפרטואר דליל של קטעים שלו ששוחררו באופן רשמי עד כה.
למעשה, רוב הקטעים שלו היו טארקים לא רשמיים ומיקסים שהופצו באינטרנט.
הקטע הראשון ששחרר באופן רשמי וקיבל תשומת לב משמעותית נקרא "Spotted" ונכנס לאוסף Beat Dimensions, Vol.
1, דבר שהוביל לפרסום הקטע "Free Mo" באוסף Choices, Vol.
!Ooops בלייבל לאקי מי/וויירבלוק, שהפך במהרה לסנסציה בסצנת מוזיקת האנדרגראונד.
בשנת 2009, הוא תרם קאבר לשיר של Jimi Tenor לאוסף (Warp20 (Recreated.
בשנת 2012, החל המפיק הסקוטי לעבוד על סדרת שיתופי פעולה עם קניה וסט, דבר שהוביל למספר אזכורים בקרדיט ההפקה על האלבום Cruel Summer.
ב-17 בינואר 2013 הוכרזה באופן רשמי החתמתו של הדסון מוהוק בלייבל GOOD Music בתור מפיק.
בתאריך ה-3 באוגוסט 2012 הדסון מוהוק הופיע במועדון הבלוק (The Block) בתל אביב.
סגנונו מושפע מאוד מכישוריו על הפטיפונים, הוא קיבל שבחים על גישתו מוחצת הז'אנרים, שבה הוא מצליח לתמרן סגנונות מוזיקה שונים ומחבר ביניהם באופן מעורר השראה.
בנוסף לעבודתו כאמן סולו, הדסון מוהוק שיתף פעולה עם מייק סלוט בתור הרלדס אוף צ'יינג', בו שחרר סדרת תקליטים בלייבל All City Records.
הוא שימש כדיג'יי/מפיק בהרכב ההיפ הופ Surface EMP.
הפיק את אלבום הבכורה של הלהקה Egyptian Hip Hop ששוחרר באוגוסט 2010.
הקטע "100hm" הופיע במשחק GTA V.
ב-2008, במסגרת סיבוב ההופעות הראשון של הלייבל לאקי מי בצפון אמריקה, הוא הכיר את האמן Lunice ויחד איתו הקים את ההרכב TNGHT.
To the World – קניה וסט בהשתתפות אר.
הדפנדנסיות הפדרליות של ונצואלה (בספרדית: Las Dependencias Federales de Venezuela) הן ישות פדרלית בוונצואלה.
הישות כוללת את מרבית האיים של ונצואלה בים הקריבי (למעט האיים הכלולים במדינת נואבה אספרטה וכן עוד כ-90 איים קטנים המסונפים למדינות השונות) הכלולים ב-12 קבוצות.
האיים מיושבים בדלילות ומתגוררים בהם באופן קבע 2,155 תושבים (נכון ל-2011), וכן עוד כמה מאות דייגים הבאים לשם בעונת הדיג.
ב-8 בנובמבר 1777 הוציא קרלוס השלישי, מלך ספרד צו מלכותי לפיו האיים בשליטת ספרד בדרום הים הקריבי יהיו בתחום השיפוט של הקפיטניה חנרל של ונצואלה, היחידה המנהלית הקולוניאלית של ספרד באזור ונצואלה של היום.
לאחר מלחמת העצמאות של ונצואלה בשנות ה-20 של המאה ה-19 אזור ונצואלה, כמו גם האיים, הפך לחלק מרפובליקת קולומביה הגדולה.
לאחר שוונצואלה הפכה למדינה עצמאית ב-1830 האיים עברו לשליטתה.
ב-30 במאי 1845 נחתם הסכם שלום וידידות בין ספרד וונצואלה אשר בעקבותיו איזבלה השנייה, מלכת ספרד, הכירה רשמית בעצמאות ונצואלה ובכך שכל האיים שהיו שייכים לקפיטניה חנרל של ונצואלה שייכים כעת לוונצואלה העצמאית.
לאחר שבאמצע המאה ה-19 ארצות הברית החלה לכרות גואנו באיסלה דה אבס, ונצואלה החלה לתבוע מארצות הברית את הריבונות על האי.
ארצות הברית הכירה בכך באופן רשמי ב-1861. הולנד תבעה לבעלות על האיים, אך היא הכירה בבעלות ונצואלה עליהם באופן רשמי ב-1865 לאחר בוררות בינלאומית.
ב-22 באוגוסט 1871, הוכרזו כל האיים של ונצואלה למעט מרגריטה, קובגואה, קוצ'ה (האיים המרכיבים את נואבה אספרטה) ואיסלה דה אבס כשייכים לטריטוריה פדרלית חדשה "קולון" על ידי נשיא ונצואלה אנטוניו גוסמאן בלנקו.
ב-4 ביולי 1895, בתקופת נשיאותו של חואקין קרספו, גם איסלה דה אבס הוסף לטריטוריה.
ב-16 במאי 1905 הנשיא סיפריאנו קסטרו החליט לצרף את האי קוצ'ה לטריטוריה ולהפוך את העיירה סן פדרו דה קוצ'ה שבאי לבירת הטריטוריה.
ראשי מדינת נואבה אספרטה לא הסכימו למצב ובסופו של דבר האי חזר אל המדינה וכן כל הטריטוריה פורקה והאיים עברו לשליטה ישירה של הממשלה במסגרת הדפנדנסיות הפדרליות.
בעשורים שלאחר מכן היו ניסיונות של בריטניה וקולומביה לתבוע בעלות על איסלה דה פטוס וארכיפלג לוס מונחס בהתאמה, אך בסופו של דבר הם הכירו בבעלותה של ונצואלה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ונצואלה חתמה על הסכמים עם ארצות הברית, הולנד וצרפת שהסדירו את גבולותיה הימיים עם המדינות האלו.
ב-2011, עבר חוק בוונצואלה לפיו יחל תהליך שבו יאורגנו הדפנדסיות בטריטוריות איים (territorios insulares) ובמחוזות משניים (distritos menores).
הטריטוריה הראשונה והיחידה עד כה, טריטוריית האיים פרנסיסקו דה מירנדה, נוסדה בהמשך 2011 והיא כוללת את ארכיפלג לאס אבס, ארכיפלג לוס רוקס והאי איסלה לה אורצ'ילה.
ראשיתו של ההדפס הישראלי הוא בדפוס העברי הארץ-ישראלי מן המחצית השנייה של המאה ה-19. התחום כולל שימוש בטכניקות הדפס שונות כגון חיתוך עץ, תצריב, הדפס אבן ועוד.
עם זאת התפתחות ההדפס האמנותי בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל איננה יכולה להיתרגם לציר התפתחותי רציף, כי אם למסורות המקיימות ביניהן יחסים של השפעות הדדיות לצד ביטויים של ניתוק והתעלמות, שנגרמו הן על ידי השפעות אמנותיות שונות והן על ידי התפתחות האמצעים הטכנולוגיים.
ההדפס וראשית הדפוס בארץ ישראל
את ראשית תחום ההדפס המודרני בארץ ישראל ניתן למצוא במחצית השנייה של המאה ה-19, אז הוקמו בירושלים כמה בתי דפוס שעסקו בהדפסת טקסטים ובהם שולבו דימויים אמנותיים שונים.
בית הדפוס העברי הראשון הוקם על ידי ישראל ב"ק בצפת ב-1833 אך נהרס שם במרד הדרוזים, שוקם על ידו ונהרס שוב ברעש האדמה בצפת.
ב-1841 הוקם מחדש בירושלים בסיוע ישראל יפה (המדפיס מקאפוסט) אשר הביא עמו לארץ גם כן מכונת דפוס
שנהרסה בהתקפה על שיירתו וביחד הצליחו לשחזר משתי המכונות ההרוסות מכונה אחת.
ב"ק עבד עם מכבשים וכלים ליציקת אותיות שהביא עמו מאירופה.
המכבש הראשון היה מכבש דמוי שולחן עשוי עץ, שפלטת מתכת כבדה שהונחה על הנייר יצרה את פעולת ההדפסה.
בשנת 1842 קיבל ב"ק את מכבש הדפוס "משאת משה ויהודית" מידי משה מונטפיורי, ששטח משטח ההדפסה שלו היה באורך של 85 ס"מ וברוחב של 57 ס"מ.
הספר הראשון שהדפיס ב"ק בירושלים היה "סדר עבודת הקודש" מאת חיים יוסף דוד אזולאי.
עמוד השער שלו מעוטר בדגם היברידי שנוצר בטכניקת פיתוח-העץ.
במרכז התיאור דימוי של שער בעל שני עמודים בסגנון איוני, הנושאים אפריז דקורטיבי ועליו עלי אקנטוס.
סביב השער יצר בק מסגרת עיטורית ובה דגמים צמחיים.
במקביל פעלו בירושלים בתי דפוס נוצריים כגון "דפוס סנט ג'יימס" הארמני, שנוסד ב-1833, בית הדפוס הפרנציסקני, שהחל לפעול בשנת 1846 בניהולו של סבסטיאן פרטשנר, בית הדפוס של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהוקם בשנת 1853 ובית דפוס נוסף, פרוטסטנטי, שהוקם בשנת 1885 במתחם בית היתומים שנלר.
העיסוק המרכזי של בתי הדפוס היה הדפסת טקסטים בטכניקה של דפוס בלט.
אולם בסדר הדפוס שולבו לעיתים איורים שונים.
היו אלו איורים שנוצרו בטכניקה של פיתוח עץ או פיתוח מתכת והיו מוגבלים בגודל ההדפס.
חלק הארי של העיטורים הוקדש לעמוד השער של הספר.
עמוד זה כלל לרוב מסגרת עיטורית שנוצרה מלוח הדפס או דימוי של ארץ-הקודש.
בנוסף, יצרו בתי הדפוס עוד מגוון של דברי דפוס כגון תעודות מעוטרות, לוחות "מזרח" ועוד.
בתי הדפוס יצרו בעצמם חלק מן הגלופות, בעוד חלק אחר הוזמן מאמנים עצמאיים.
אברהם לייב מונזון, לדוגמה, יצר כמה מן הגלופות עבור בית הדפוס שלו, בעוד אחרות נוצרו על ידי אמנים כמאיר רוזין.
בלוח "שיוויתי" שנוצר על ידי שמעון ישראל שיין, לדוגמה, שולבו שלוש גלופות (לוחות הדפס) המכילים תיאורים של הכותל המערבי, קבר רחל וקברי מלכי בית דוד עם ציור ידני ועם הטבעה ידנית של חותמות המכילות עיטורים שונים.
במקרים רבים נעשה שימוש חוזר באיורים אלו עבור דברי דפוס שונים ואף הועברו בין בתי דפוס שונים.
השימוש הראשון בטכניקת הדפס אבן (ליתוגרפיה) בארץ ישראל נעשה על ידי בדפוס סלומון, שהוקם על ידי יואל משה סלומון ומיכל הכהן, אשר למדו את הטכניקה בקניגסברג.
כבר בעת לימודיהם הדפיסו הכהן וסלומון חוברת ליתוגרפית בשם "מזבח אבנים", ובה פרטו את תהליך יצירת הדפס האבן.
לפני כן אמנים שונים הדפיסו הדפיס אבן בבתי דפוס שונים בעולם.
שמואל שולמאן, לדוגמה, הדפיס בשנת 1884 עבודות בבית הדפוס "פאטהא ליטהא-גראפיע" שבביירות.
ההחלטה של בעלי "דפוס סלומון" לייבא את הטכניקה לארץ ישראל נבעה, כנראה, מן הרצון לשמש כאלטרנטיבה לבית הדפוס של ב"ק, שהיה במשך כ-20 שנים מונופול בתחום ההדפס היהודי.
אחת העבודות הראשונות של בית הדפוס הייתה ה"שושנתא" (1862), שהיוותה גרסה מקומית של עיטור דקורטיבי שנשאב מן המסורת האירופית.
לצד התיאורים שולבו בהדפס תצלומים מעובדים של מקומות כגון יד אבשלום, מגדל דוד, הכותל המערבי ועוד.
בית דפוס נוסף שהיה ידוע ביצירותיו האמנותיות היה דפוס א.ל.
מונזון, שהחל את פעילותו בשנת 1892. בית הדפוס החל לפעול עם מכבש יד ובשנת 1894 הביא מאירופה מכונה אוטומטית שיכלה להפיק כ-1,000 עמודים לשעה.
חלק מרכזי בעבודת בית הדפוס עשה שימוש בטכניקת הדפס האבן.
בין היתר יצר הדפסים, בגודל של עד חצי גיליון (50x70 ס"מ), מעבודותיהם של אמנים כרוזין, משה בן יצחק מזרחי ואחרים.
בעבודותיהם החלו לעשות שימוש גם בתצלומים בטכניקה ליתוגרפית, כשהם ממשיכים לשבצם במסגרת של המסורת היהודית.
התצלומים הועברו אל האבן הליתוגרפית בתהליך שכלל שימוש בגלופה צרובה ונייר העברה ("דקלקומניה פפיר"; באנגלית: Decalcomania).
1900–1950: מאירופה לארץ ישראל - ראשית ההדפס האמנותי המודרני
בעוד אנשי היישוב הישן תפסו את האמנות כאומנות דתית המשרתת את הליטורגיה, הרי שבראשית המאה ה-20 הלכה ותפסה האמנות מקום רב יותר בתרבות העברית החדשה.
ביטויים של יהדות החלו לקבל גם משמעות לאומית, בעקבות התרחבות התנועה הציונית באירופה.
האמנים שהגיעו מגרמניה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כשהם כבר אמנים מנוסים ובעלי מעמד בתחום ההדפס, תרמו יותר מכל לפיתוח מדיום זה בארץ-ישראל.
נקודת ציון מרכזית נוספת בהתפתחות תפיסה זו קשורה להקמתו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906.
האמן היהודי הבולט בתחום ההדפס באירופה היה הרמן שטרוק, שהיה קשור אל אמנים אקספרסיוניסטים רבים ואף היה חבר בתנועת "הזֵצֵסְיוֹן הברלינאי", והציג בתערוכותיה באופן עקבי עד שנת 1913. לצד תאורי נוף, הרבה שטרוק לתאר את דיוקנאות ותיאורי ז'אנר של חיי היהודים, בעיקר במזרח-אירופה.
הוא עשה זאת במגוון של טכניקות הדפס כגון הדפס אבן ותצריב.
במשך השנים פרסם כמה קבצים של הדפסים כספר, אולם ספרו הידוע והמצליח של שטרוק "אמנות התחריט" (Die Kunst des Radierens), שיצא בברלין בשנת 1908 בהוצאת פאול קסירר.
הספר תיאר את תהליך הדפסת התחריט, תוך מתן הדגמות ואיורים מאת שטרוק.
בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923. ספר ביסס את פרסומו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס.
גם יעקב שטיינהרדט ויוסף בודקו, שלמדו הדפס אצל שטרוק, הרבו לעסוק בתיאור נושאים מן "שטעטל" לא רק כתיאור אתנוגרפי, כדרכו של שטרוק, אלה כביטוי רוחני.
חלק מן השינוי נבע מהשפעת האקספרסיוניזם על אמנים אלו.
אצל שטיינהרט, לדוגמה, התבטאה השפעה זו באווירה תיאטראלית עשירה בפאתוס ובביטויים גרוטסקיים.
שטיינהרט יצר בין השנים 1907–1935 כ-250 תצריבים, אולם בארץ-ישראל עבר לעבוד במדיום חיתוך עץ, כשהוא משלב בו חלקים עשויים בפיתוח-עץ, הן בשל חוסר האפשרות שלו להפקת תצריבים אלו והן כביטוי להשפעת האור הארצישראלי, שהתבטא בעבודותיו בשימוש בניגודיות בין שחור ולבן, המאפיינת מדיום זה.
לצד יצירותיהם העצמאיות יצרו השניים גם איורים בטכניקות ההדפס השונות עבור פרסומים עבריים שונים שיצאו באירופה באותה עת.
עם הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הגיע לירושלים אפרים משה ליליאן, מן המאיירים הבולטים באירופה.
סגנונו האמנותי נבע מן ה"יוגנדסטיל" האירופי ויצירתו ביטאה את התפיסה הלאומית הציונית המרכזית באותה עת.
ליליאן נהג ליצור גם תצלומים, שעל פיהם היה יוצר את איוריו ואת הדפסיו.
על אף העובדה ששהה בירושלים זמן קצר בלבד, סגנונו השפיע על סגנון העיצוב המרכזי של בצלאל.
בשנת 1909 נפתחה ב"בצלאל" מחלקה להדפס אבן שבראשה עמד אברהם גרשוביץ (גרשוני).
מחלקה זו הדפיסה מספר מצומצם של יצירות אמנות, בעיקר של אמנים כשמואל בן-דוד ויעקב שטארק.
עם זאת איכות ההדפסה הייתה לא טובה ולא התאימה להפקת מהדורות גדולות, בעיקר בשל הציוד הטכני.
שץ עצמו העיד ב-1917 כי בית הספר היה ציוד "לעשות עלים לניסיון", אולם "מכונת-דפוס אין לנו".
בנוסף לניסיונות האמנותיים יצרה המחלקה גם עבודות מסחריות כגון הדפסת ספרי לימוד וחומר אחר כגון קלפי משחק "לוטו" בעיצוב שמואל חרובי.
עיקר היצירה הליתוגרפית בבצלאל כללה הדפסים ריאליסטיים של דיוקנאות ותיאורי ז'אנר, כמו גם מעט עבודות מסחריות.
בשנת 1919 נשלח לווינה ישראל הירשפלד, תלמיד בצלאל בשנים 1915–1917, במטרה ללמוד בצורה מקצועית את מלאכת דפוס האבן.
כל זמן שהותו שם ניהל חליפת מכתבים עם מורי בצלאל כאבל פן, בוריס שץ ואחרים שביקשו ממנו לרכוש מכבש וציוד ליתוגרפי לבצלאל, על אף העובדה שלא שלחו אליו כספים לשם כך.
בשנת 1921 נסע לווינה פן בעצמו ורכש מכבש וציוד נלווה.
על מכבש זה הדפיס פן את סדרת האיורים לתנ"ך שיצר.
הדעות חלוקות בקשר לטכניקת ההדפסה של עבודות אלו.
בעוד פן הצהיר על שימוש בדפוס אבן, אחרים טוענים כי מדובר בסוג של דפוס אופסט, כיוון שאבני ירושלים, שעליהם טען פן כי יצר את העבודות, אינן מתאימות לשמש כבסיס להדפס אבן.
לצד בצלאל הקימו בשנת 1923 זאב רבן ומאיר גור אריה חברה בשם "בית עבודה לעבודות אינדוסטריאליות" ובמסגרתו הוקם "דפוס גרפיקה", שבו הדפיסו כרזות בגודל מצומצם ווהדפסים שונים בסגנון יונגסטיל, רובם בטכניקת הליתוגרפיה.
אמן נוסף שפעל בתחום באופן עצמאי היה יעקב איזנברג, שהדפיס את תחריטים בסדנה שהקים בביתו בירושלים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ניכרת הייתה השפעת האמנות המודרניסטית בקרב מקצת תלמידי בצלאל השונים שהמשיכו את לימודיהם באירופה או נחשפו לאמנות בת התקופה.
היו אלו עבודות שביססו אופוזיציה אמנותית לבית הספר שביטאה את הלך הרוח של תקופת מגדל דוד.
אמנים כנחום גוטמן, ישראל פלדי ואחרים יצרו עבודות אקספרסיביות בתחריט ובעיקר בחיתוך עץ.
מבין עבודות אלו ידועה סדרת ההדפסים "מבקשי אלוהים" (1923), שיצר ראובן רובין, וסדרת ההדפסים "יפו" (1925) של ישראל פלדי.
לתהודה מאוחרת זכתה גם סדרת "טורא אפורה" (1924) שיצר אריה אלואיל באירופה והוצגה בישראל רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל תחום ההדפס לקבל חשיבות רבה יותר בשדה האמנות הארצישראלי.
התפתחות התחום הייתה קשורה קשר הדוק אל העלייה החמישית, במסגרתה הגיעו אל ארץ ישראל ואל ירושלים אמנים רבים.
אמנים אלו, שהגיעו רדופים מארצות מוצאם בגרמניה ואוסטריה, ביקשו להמשיך את רוח המודרניזם האירופית בכלל ואת מורשת תנועות האמנות הגרמניות כגון הבאוהאוס והאקספרסיוניזם בפרט.
בולים שהוציאה קרן קיימת לישראל ציטטו דימויים שנשאבו מאמנים כשטרוק, ליליין, בודקו שטיינהרט ואחרים, ושיקפו את השקפת העולם של יוצרי ההדפס האמנותי, שדימוייו יכלו - באותה עת - לעבור בקלות מאמנות פרטית ללאומית.
פתיחת מוזיאון תל אביב, בשנת 1934, לוותה בהקדשת אחד משני האולמות של "בית דיזנגוף" לעבודות בתחומי ההדפס השונים.
דוגמאות נוספות לחשיבותו הגוברת של התחום ניתן למצוא במאמר שפורסם ב-20 באוקטובר 1935 בעיתון "הארץ" שכותרתו "לשאלת הגרפיקה העברית".
ובהדפסת "מלון למונחי הגרפיקה" שהוציא מרדכי נרקיס בשנת 1937 בהוצאת מוסד ביאליק וועד הלשון העברית.
הוצאת המילון שיקפה את פעילות "בית הנכות בצלאל" בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ואת הצורך ליצור מונחים אחידים וברורים למונחי ההדפס השונים.
המילון של נרקיס, שהוקדש להרמן שטרוק לרגל יום הולדתו ה-60, נבנה אל מול השפה הגרמנית, שמונחיה "שגורים ביותר בפי הגרפיקאים החיים בארץ".
עיון במסמכים אלו חושף כי המונח "גרפיקה" כלל בתוכו הן את הדפס האמנותי והן את תחום העיצוב הגרפי.
עירוב זה יישאר כעקרון מנחה בלימודים של בית הספר "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" שהוקם בשנת 1935 בירושלים.
תוכנית הלימודים של בית-הספר שאפה להעלות את הרמה האמנותית של העיצוב בארץ, תוך מתן אפשרויות פרנסה מעשיות לתלמידיו.
גישה מעשית זו הדגימה את העובדה כי התעשייה העברית (ובמידה מסוימת גם העיר העברית) החלה לשמש ביטוי לגיטימי נוסף לעשייה הציונית.
על כן בבית-הספר, שמנהלו הראשון היה בודקו, לא נפתחה מגמת אמנות, כי אם מגמה לגרפיקה שימושית, שבראשה הועמד רודי דויטש (דיין).
במחלקה עסקו בעיקר בדפוס אבן, שהייתה הטכניקה המסחרית פופולרית ביותר באותה עת.
יעקב שטיינהרט, שעלה לארץ-ישראל בשנת 1933 פתח, במה שהיה ביתו של בוריס שץ, סטודיו לציור ולהדפס שהיווה מעין אופוזיציה ל"בצלאל החדש", שיוסף בודקו היה מנהלו.
לאחר מותו של בודקו, בשנת 1940, הצטרף שטיינהרט לצוות המורים של בצלאל והפך למנהל מחלקת הגרפיקה של בית הספר.
במהלך התקופה התמעטה חשיבותן של טכניקות ההדפסה הקלאסיות, כליתוגרפיה, חיתוך עץ ותחריט לסוגיו כטכניקה הדפסה מסחרית, שנדחקו על ידי פיתוחי טכניקת האופסט.
אולם, טכניקות אלו זכו לחיים מחודשים דרך שיעורי האמנות בבית הספר.
סביב "בצלאל החדש" קמה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 קהילה קטנה של אמנים שהרבו לעסוק בטכניקות גרפיות ובתוכן גם הדפס אמנותי לסוגיו.
מבט כוללני ביצירותיהם מצביע על ההשפעה העזה של התרבות הגרמנית בכל הקשור למסורת התרבות ("בילדונג").
בהדפסיהם של אמנים אלו, ובהם מירון סימה, איזידור אשהיים ויעקב אייזנשר, כמו גם בעבודותיהם של אמנים שפעלו במנותק מקבוצה זו, כאריה אלואיל, פאול קונראד הניך, אברהם גולדברג, ליאו רוט ואחרים, בולט הניסיון לשלב בין הסגנון האירופי לבין סממנים של מציאות ארצישראלית מקומית ושל מוטיבים ותמות ציוניים.
פעמים רבות לווה הדבר גם באימוץ של סממנים ביוגרפיים-פסיכולוגיים, שהיו על-פי-רוב חסרים ביצירותיהם של אמני בצלאל ההיסטורי.
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 איננה מהווה נקודה היסטורית משמעותית בתולדות האמנות הישראלית, לבד מכמה ביטויים של לאומיות ופיתוח איקונוגרפיה
עם זאת, פתיחתה של ארץ ישראל להגירה יהודית הביא אוכלוסייה גדולה שהחלה להתחנך על פי מסורת ההדפס הישראלית הצעירה, שהובלה בשנים אלו על ידי יעקב שטיינהרדט בבצלאל החדש.
נערים רבים שהגיעו לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער", או עם משפחותיהם לאחר השואה, כגון יעקב פינס, אברהם אופק, אביגדור אריכא, יהודה בקון, משה הופמן ואחרים, הפכו לאמנים הישראלים הבולטים בתחום ההדפס של שנות ה-50 וה-60.
לבד מחיתוך העץ שנלמד בבצלאל, לא היו מקומות רבים שהכשירו אמנים בטכניקות ההדפס השונות.
בעין הוד ובירושלים לימד רודי להמן פיסול וחיתוך-עץ קבוצה גדולה של אמנים שהושפעו הן מגישתו לאמנות ששילבה בין דימויי בעלי חיים בסגנון "פרימיטיביסטי" לבין אתוס יצירה מודרניסטי.
על קבוצה זו נמנו אמנים כשושנה היימן, רעיה בר-אדון ואחרים.
הכשרה מסוימת בטכניקת הדפס-אבן סיפק הדפס כהן, שהפעיל בירושלים את בית הדפוס של האוניברסיטה העברית.
מרבית האמנים הדפיסו את עבודותיהם בסטודיו, או אצל אמנים קרובים, כגון דוד בן שאול, שהתמחה בדפוס-אבן בפריז, ועם שובו לישראל, בשנת 1963, הביא מכבש ליתוגרפי והדפיס עבודות לאמנים שונים בסטודיו שלו בירושלים.
נשענים על מסורת ואתוס מקומי של פריז כבירת האמנות העולמית, המשיכו אמני רבים לנסוע להמשך לימודי אמנות בצרפת ובאירופה, בלי להיות מודעים לשינוי בשדה האמנות העולמי, ולהתפתחות ארצות הברית כמרכז אמנות.
אריה רוטמן, לדוגמה, נסע בשנת 1959 ללמוד באקדמיה ז'וליאן ואחר כך למד בפריז בסדנת התחריט של ג'וני פרידלנדר (Johnny Friedlander).
טוביה בארי למד בבוז-אר (1961–1963), והמשיך להתמחות בסדנת תחריט של פרידלנדר.
לעומתם, מילכה צ'יזיק נסעה ללימודים במזרח גרמניה (1961–1965), שם התוועדתה אל טכניקות ההדפס השונות באקדמיה לאמנות במינכן.
ההשפעות הצרפתיות והגרמניות הביאו לאימוץ של טכניקות מודרניסטיות, כגון השימוש של אריה רוטמן בטכניקה צילומית של הליוגרבור (Heliograveur), ואחרים ל"המצאה" של טכניקות אמנותית אחדות (ברוח הסוריאליזם המאוחר).
מירון סימה, לדוגמה, הוסיף לחיתוכי-העץ שלו, כדוגמת "הכלה", טקסטורות שהודפסו מבדים ורשתות, שביקשו הן להעשיר את מרקם ההדפס, והן להעמיק את הריאליזם שלו.
בנוסף, המחסור בחומרים זמינים בישראל הביא אמנים רבים להשתמש בטכניקות נוספות זמינות כגון חיתוך לינול (לינולאום), כתחליף לחיתוך-העץ.
אפילו רודי להמן, על אף יחסו העז למסורת האומנות, התנסה בשימוש בחומרים חדשים.
בין היתר היה מראשוני האמנים שיצרו חיתוכי-עץ על עץ לבוד ("דיקט").
שדה ההדפס האמנותי אליו נחשפו תלמידים אלו עם שובם לישראל היה מצומצם מאוד.
לא רק שלא היו בנמצא מקומות להדפיס בהם מהדורות של הדפסים, הוא גם נחשב כאמנות משנית.
באלבום "הגרפיקה הישראלית" שיצא בשנת 1960 כתב אויגן קולב כי "תערוכות של גרפיקה בלבד נחשבות (שלא בצדק!) לתצוגות פחות מכובדות".
אלישבע כהן, אוצרת המחלקה לרישומים והדפסים בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון ישראל, הייתה צריכה בשנת 1965 להוציא את החוברת "ההדפס מהו?" (1965), על מנת לחשוף את התחום בפני מבקרי המוזיאון.
על כן אין פלא כי בתערוכה הכללית השנתית של אגודת הציירים והפסלים בישראל של שנת 1963, לדוגמה, הוצגו רק 7 עבודות בהדפס מתוך 375 יצירות.
גם בתערוכת "תצפית" של שנת 1964, שנתפשה כמתקדמת יותר מבחינה אמנותית באותה עת, היה טוביה בארי האמן היחיד מבין יותר מ-30 אמנים שהציג הדפסים.
אולם באותה העת נתפס ההדפס בחוגים שונים כביטוי של "טעם טוב".
דוגמה לכך ניתן למצוא בפרסומיו של משה שפיצר, שהזמין איורים עבור פרסומים של הוצאת "תרשיש" שנעשו בטכניקות הדפס שונות.
בין עבודות אלו בולטים פיתוחי העץ של אביגדור לואיזדה ל"בין כוכב ודשא" (1942) של יצחק שנהר והפיתוחים של אביגדור אריכא ל"כלב חוצות" (1958) וכן חיתוכי העץ שיצר יעקב פינס לספר "מיכאל קולהאס" (1953).
בשנת 1965 נפתחה סדנת ההדפס של בית האמנים תל אביב, תחת חסותה של אגודת הציירים והפסלים ובניהולו של טוביה בארי.
הסדנה נתנה לאמנים לראשונה מקום עבודה ליצירת עבודות בטכניקות התחריט.
באותה עת פתח בארי סדנה נוספת ב"מכון אבני".
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 זכה תחום ההדפס לפריחה חסרת תקדים בישראל.
מגוון של סדנאות הדפס אפשרו לאמנים ליצור בטכניקות השונות של מדיום זה.
מספר אמנים החלו לעסוק בהדפסות ובהכנת גלופות עבור אמנים אחרים בסטודיו שלהם.
משה גבעתי הקים בחיפה סדנת הדפס שעסקה בעיקר בטכניקה של ההדפס-רשת.
דוד (דדי) בן שאול, הדפיס בטכניקת הדפס-אבן, ואבישי אייל, שעבד במדיום התחריט, הקימו בנפרד סטודיו בירושלים.
עם זאת, הקמת הסדנאות גדולות ייתרו את פעילותיהם העצמאיות של אמנים אלו.
איצ'ה ממבוש הקים עוד בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעין הוד סדנת הדפס שנוהלה על ידי אורה להב שאלתיאל.
בשנת 1972 הקים יעקב הראל סדנת הדפס מסחרית שתהפוך ל"הראל מדפיסים ומוציאים לאור".
בשנת 1974 הוקמה בירושלים "סדנת ההדפס ירושלים" על ידי אריק קילמניק.
הסדנה הוקמה כחברה לתועלת הציבור והייתה קשורה בתחילה לאגודת האמנים בירושלים.
ב-1975 הקים מוזיאון ישראל סדנת הדפס ציבורית נוספת - מרכז ברסטון לגרפיקה שמוקמה בחוצות היוצר.
בנוסף, פעלו עוד כמה בתי דפוס שעסקו גם בהדפסה אמנותית.
דוגמה לפופולריות הגואה של המדיום ניתן היה למצוא בפעילותו של הגרפוטק הישראלי, שאמנם בשנת 1978 טרם פתח את שעריו לציבור, אך הספיק כבר לאסוף כ-1300 עבודות של 105 אמנים שונים.
בשנות ה-90 כבר הספיק הגרפוטק לאסוף כ-4,000 עבודות של כ-200 אמנים והיה נגיש לציבור ב-6 מרכזים ברחבי הארץ.
ברשימה משנת 1975 תיאר אדם ברוך את הפופולריות הגואה של ההדפס האמנותי באותן שנים בישראל ובעולם.
ברוך הפריד בין שעתוק עבודות ישנות למדיום ההדפס לבין יצירות אמנות העושות שימוש ביקורתי בטכניקות השונות של המדיום.
בנוסף, החלו ניסיונות לתצוגות שיטטיות של הדפס.
בשנת 1978 הוצגה באוניברסיטת תל אביב התערוכה "30 אמנים ישראלים: הדפסים אמנותיים".
ובמהלך שנות ה-80 נעשו ניסיונות למסד טריאנלה לגרפיקה במוזיאון חיפה לאמנות.
אמנים רבים אימצו את המדיום כטכניקה נוספת ביצירתם, טכניקה בעלת אופי מסחרי יותר.
לרוב נהגו להפיק הדפסים במהדורות בנות 30–150 עותקים.
חלק מן העבודות יועד לשוק הבין-לאומי, ובייחוד לארצות הברית.
בנוסף, הופקו גם אלבומים שונים שאיגדו 5–10 יצירות של אמן יחיד, או של קבוצת אמנים.
התפתחות המסחרית זו הובילה מספר גלריות להפיק באורח רציף סדרות של הדפסים לאמנים, שהודפסו בסדנאות השונות.
על המרכזיות בהן נמנו גלריה בינט התל אביבית וגלריה אנגל הירושלמית.
הפופולריות של ההדפס אף הביאה להדפסה של פוסטרים חתומים וממוספרים על ידי אמנים או הפקת הדפסים על פי יצירות של אמנים שנפטרו, תוך הטבעת חתימתם בגלופה.
בשונה ממרבית האמנים שפעלו בתחום, בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, המשיכה קבוצה של אמנים את פעילותה האוונגרדית בכל הקשור לבחינת האובייקט האמנותי גם במדיום ההדפס.