tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת מונה דרור קשטן למאמן הקבוצה, והוביל אותה לתוארה הראשון בהיסטוריה, מחזיקת גביע המדינה.
בחצי הגמר פגשה לוד את מכבי תל אביב, ובוזגלו היה מעורב בשני שעריה של קבוצתו, כשהוכשל ברחבה והביא לפנדל, וכבש שער נוסף שהקנה לקבוצתו את המקום בגמר הגביע לאחר ניצחון 2–1. במשחק הגמר פגשה לוד את הפועל באר שבע, ולאחר 0–0 בתום ההארכה גברה עליה 3–2 בדו-קרב הפנדלים.
בוזגלו היה מכובשי הפנדלים לזכות קבוצתו.
לאחר התקופה המוצלחת בלוד, חזר בוזגלו למועדון נעוריו הפועל ירושלים בליגת המשנה, לקראת עונת .
בוזגלו וקבוצתו העפילו לליגה הבכירה בתום העונה, אך עונה אחר כך שוב ירדו לליגת המשנה, לאחר שסיימו במקום ה-14 מתוך 16 קבוצות.
בוזגלו תרם באותה עונה ארבעה שערי ליגה, שלא סייעו לקבוצתו להישאר בליגה הבכירה.
עם סיום עונת הירידה עבר בוזגלו ליריבתה העירונית של הפועל, בית"ר ירושלים, שם שוב שיחק תחת הדרכתו של דרור קשטן.
בוזגלו שימש בעיקר כשחקן ספסל, שותף ב-11 משחקי ליגה בהם לא כבש, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה באליפות.
בעונת 1987–1988 הצטרף לבית"ר רמלה מליגה א' דרום והעפיל עימה לליגה הארצית בסיום העונה, כשהוא מלך שערי הקבוצה באותה עונה, עם עשרה שערים.
בספטמבר 2014 הצטרף בוזגלו לפאנל של תוכנית הספורט "המנהלת" בערוץ הטלוויזיה של ONE.
בנובמבר 2017 עלתה ב-yes סדרת דוקו-ריאליטי בשם "הבוזגלוס" העוקבת אחר חיי משפחתו.
במאי 2020 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה "עוד ניפגש" בה לקח חלק כשביקש לחדש את הקשר עם אחיו החרדי.
יעקב בוזגלו נשוי לחני, ולהם ארבעה בנים, כולם כדורגלנים בעבר ובהווה: אוהד, אסי, מאור ואלמוג.
באוגוסט 2025 עזב עם רעייתו את הארץ והם עברו לפורטוגל, והוא הסביר את עזיבתו במיאוס מהמצב הפוליטי בישראל בפרט בסוגיית החטופים.
בוזגלו ידוע כאב שנהג להתערב בענייני הכדורגל של בניו, ולעיתים קרובות התראיין באמצעי התקשורת בנושאים הקשורים לכך.
בשנת 2000 התפרסם סרטו הדוקומנטרי של הבמאי שלמה וזאנה, "בוזי כפול ארבע", המתאר את סיפור חייה של משפחת בוזגלו בעולם הכדורגל, ובייחוד של האב יעקב.
מעורבותו בקריירה של בנו מאור עלתה לכותרות כשמאור רצה לעבור לקבוצת מכבי תל אביב, ובעליה של מכבי חיפה יעקב שחר סירב לשחררו עקב חוב כספי לטענתו.
בתגובה, הפגין יעקב מול ביתו של שחר, תוך שהוא נושא שלטים בגנות התנאים שהציב שחר.
בשלב מסוים אף הודיע למכבי תל אביב כי העסקה מבוטלת.
לבסוף חתם מאור במכבי תל אביב, אך התבטאויותיו של אביו לעיתים קרובות הובילו למתיחות בין המועדון לשחקן.
במאי 2009, בעקבות התבטאות של אביו בגנות המועדון בתקשורת, נקנס מאור על ידי מכבי תל אביב בסכום של 50 אלף דולר.
בהמשך הוא זכה לחיקוי בתוכנית הספורט הסאטירית "בובה של לילה" על ידי אסי ישראלוף.
בתוכנית נולד הביטוי המזוהה עם הדמות: "הילד ענק!", בהתייחס להצלחת מאור בנו ככדורגלן.
בוזגלו לקח את הביטוי הזה והשתמש בו כשם לעסק בהנהלתו, אותו הקים בשנת 2012, ומטרתו לעזור לכדורגלנים צעירים ולהוריהם, להנחות אותם ולהבהיר להם את זכויותיהם.
ב-2017 אף הוציא את הספר "הילד ענק!
האבא חיידק" העוסק במעורבותו של בוזגלו בקריירה המקצוענית של ארבעת ילדיו.
יעקב בת-שבע פון טרוֹייֶנבֶּרג, או יעקב ב"ש (לעיתים בָּשֶבי, בָּסֶבי, בכתיב לטיני: Jacob Bassevi von Treuenberg ; ה'ש"ל/ה'ש"מ, 1570 או 1580 – ד' באייר ה'שצ"ד, 2 במאי 1634) היה פרקליט, סוחר ואיש כספים יהודי איש פראג, סוכן החצר של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת שלושים השנים וראש הקהל בעירו.
היהודי הראשון בקיסרות שקיבל תואר אצולה.
נולד לאברהם ב"ש באיטליה, כפי הנראה בוורונה, שהייתה עיר מוצאה של משפחת בת-שבע.
בסוף המאה ה-16 הגיע לפראג עם אחיו שמואל.
שני האחים זכו להרשאות סחר חופשי באישור רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הרשאות דומות לאלו שניתנו לראש הקהל של פראג, מרדכי מייזל, שנים ספורות קודם לכן.
בשנת 1611 האריך מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את תוקף ההרשאות ומינה את יעקב ב"ש ליהודי החצר שלו.
עם עלותו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על כס הקיסרות, אשרר שוב את ההרשאות ואף העניק לו ב-1622 את תואר האבירות "פון טרוֹיֶנברג" (Treuenberg).
כמלך בוהמיה העניק לו רשות לסמל אצולה משפחתי לו ולצאצאיו: אריה תכול עם שמונה כוכבים אדומים על רקע כחול או שחור.
ב-1622 חבר לקרל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, הדוכס אלברכט פון ולנשטיין, הגראף פאול מיכנה פון וצינוב ואיש הכספים הקלוויניסט הגרמני ממוצא הולנדי הנס דה ויטה , ליצירת מטבעה שייצרה מטבעות עבור נסיכים ומדינות שונות.
התדרדרות במצבו הפיננסי של הקונסורציום הביא את השותפים לייצר מטבעות שהכילו אחוז גבוה יותר של נחושת ביחס לכסף, מעשה שהביא את המטבעה לפשיטת רגל ולסוף דרכה.
כל השותפים הרוויחו הון רב.
ב"ש היה מעשיריה הגדולים של העיר היהודית בפראג, רכש בתים רבים ובנה לו בה ארמון (שנהרס בעת הריסתה של רוב העיר היהודית במפנה המאה ה-20).
בשנת 1627 פעל מתוקף תפקידו כראש הקהל של יהודי פראג ומתוקף מעמדו לפיטוריו של רבה של פראג, רבי משה ר' מנדלש, ולמינויו של הרב יום טוב ליפמן הלר במקומו.
בקהילה היהודית בעיר רווחו שמועות באשר לקפידה וקללה שהטיל ר' משה על ב"ש ושותפיו להליך ההדחה.
הם ראו בקללתו את הסיבה לפרשת הסתבכותו המשפטית וכליאתו של ה"תוספות יום טוב", ואת אסונו של ב"ש: בשנת 1629 נאסר הרב יום טוב ליפמן הלר בשל הלשנה, ב"ש ערב לשחרורו ובהמשך שילם חמישית מהקנס שהושת עליו.
פעילותו בפרשה זו מסוקרת בהרחבה במנשר "מגילת איבה", יומנו של הרב הלר אודות האירועים.
שלוש שנים לאחר מכן נישאה דובריש בתו של הרב הלר לנכדו של ב"ש, שמואל בן בנו אברהם.
קרל מליכטנשטיין, מגנו העיקרי של ב"ש, מת בשנת 1627, ובשנת 1631 החל פרדיננד השני לחשוד בו והחליט לאסרו.
רק אודות לערבות אישית של אלברכט פון ולנשטיין הוא שוחרר ונמלט לעיירה איצ'ין בצפון-מזרח בוהמיה ושב לעסוק במסחר תחת חסותו של ולנשטיין.
זמן קצר לאחר רצח ולנשטיין, הוא נמלט למלאדה בולסלאב (בומסלא בפי יהודיה) ונפטר בה בד' באייר ה'שצ"ד, 2 במאי 1634. הוא נקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
צאצאיו חיו בעוני בפראג עוד דורות ספורים.
יעקב ב"ש היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה, קוידל בת אברהם, נפטרה אחרי 1616. אשתו השנייה, הנדל'ה בת עבר'ל גרונים, התפרסמה בלמדנותה ובמפעליה הפילנתרופיים.
מלבד מפעלי הצדקה שלה ומתן סיוע של מזון והלבשה לפליטים בתקופת מלחמת שלושים השנים, חילקה מאות סטים של סידורים, טלית ותפילין, ליהודים שאיבדו את שלהם.
האפיטף הארוך מאוד על מצבת קברה בבית הקברות היהודי העתיק בפראג מגולל במליצה את פעילותה זו.
לאחר פטירתה בתמוז ה'שפ"ח (1628), נישא בשלישית והיו לו ילדים גם מנישואים אלו.
ר' אברהם ב"ש - נישא בשנת 1616 לשרל בתו של הגביר ר' יעקב קופל (קאָפּיל) מווינה.
מחותנו של ה"תוספות יום טוב", מתואר כצדיק חסיד ועניו, שימש כגבאי צדקה.
נפטר בז' באדר ב' ה'שצ"ט
שמעיה ב"ש - נפטר בבחרותו, היה למדן והשיב לשאלות בהלכה.
ר' אהרן ב"ש - נישא לחנה בתו של הרופא היהודי המפורסם ר' זלמן מלבוב, וחי בפולין.
מחבר הגהות על ארבעה טורים וסדרת ספרי מחקר תורני ואפולוגטיקה אודות הכתב האשורי, עיבור השנים בתקופות קדומות ועל קדמות הניקוד העברי וטעמי המקרא.
נולד למשה בכרך ושיינא בת ר' יעקב משצ'וצ'ין בפולין, בסייני שבה כיהן סבו רבי יהודה בכרך כרב העיר.
בצעירותו היה תלמידו ועוזרו של הסב.
לאחר נישואיו סירב להצעות רבנות, את פרנסתו מצא מזיקוק יי"ש של משפחת המלוכה הרוסית.
הוא היה מקורבם של רבי ישראל מסלנט ורבי יוסף דוב סולובייצ'יק ומצטט מדבריהם שבעל-פה בכתביו.
כן עמד בקשרי מכתבים עם רבנים בולטים בדורו כמו רבי צבי הירש חיות ורבי שמואל שטראשון (רש"ש).
במשך שנים התגורר בסבסטופול וידיעות שרכש בה במגעיו עם חכמי הקראים בעיר שימשו אותו בעבודותיו.
במשך זמן מה שימש מזכירו של רבי שמואל מוהליבר בביאליסטוק, ובשנת 1882 אף נסע לסיור בארץ ישראל מטעם חובבי ציון.
את רשמי המסע פרסם בחוברת בשם "ספר המסע לארץ הקדושה" (ורשה תרמ"ד) שאת ההכנסות ממכירתה הקדיש "לתמיכת בני ביל"ו בארץ הקדושה".
הוא נפטר בביאליסטוק בכ"ד בטבת ה'תרנ"ז, 29 בדצמבר 1896, ונקבר בה.
עבודתו הבולטת היא הגהותיו על ארבעה טורים במהדורת קניגסברג, אותן רשם במסגרת עבודתו כמנהל המחלקה העברית של בית הדפוס בקניגסברג.
מלבדה הדפיס סדרת חיבורי מחקר שאותה הכתיר בשם "מאמרי יעקב הבכרי" או "מאמרי יעקב הבכרכי":
מהעבור ומנין השנים, פולמוסים בדבר הלוח העברי הקדום.
אִשְׁתַּדָּלוּת עם שְׁדָ"ל, פולמוס עם שמואל דוד לוצאטו על קדמות הניקוד והטעמים בשני חלקים:
אלי גורפינקל הוציא לאור וההדיר את הערותיו על מורה הנבוכים.
יעקב בהט (2 ביוני 1910 – 11 בפברואר 1988) היה חוקר ומבקר ספרות ישראלי, ממקימי החוג לספרות עברית וספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה.
פרסם מאמרים ומסות בענייני ספרות עברית וכללית.
על שמו מעניקה אוניברסיטת חיפה את פרס בהט.
נולד כיעקב בכשטיץ בז'וראבנו שבגליציה המזרחית, למד בחינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובגימנסיה העברית בקרקוב.
ב-1932 עבר לווינה ולמד שם באוניברסיטה, בבית המדרש לרבנים בווינה ובבית המדרש לרבנים בברסלאו.
ב-1938 עלה לארץ ישראל, המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ולימד ספרות, תושב"ע ולשון בבתי ספר תיכוניים בירושלים, רמת גן ותל אביב (שם היה מראשוני המורים בתיכון חדש).
קצור תולדות הספרות הכללית, ש.
שרברק, תש"ה (תחת השם י' בכשטיץ)
ש"י עגנון וח' הזז: עיוני מקרא, יובל, תשכ"ב
ודייק: תיקוני לשון ושפור הסגנון (עם מרדכי רון, מהדורות רבות)
אורי צבי גרינברג: חקר ועיון בשירתו ובהגותו, יחדיו, 1983
אברהם שלונסקי: חקר ועיון בשירתו ובהגותו, יחדיו, דביר, תשמ"ב
עקרי התחביר העברי, הוצאת הקיבוץ המאוחד ((עם מרדכי רון)
ספרי לימוד לתיכון בספרות, לשון ותושב"ע
"שיטת הדימויים ביצירתו של חיים הזז: מקורות, מקוריות ומאניירה", הקונגרס העולמי למדעי היהדות 9, ג (תשמה) 313-320
"מורשת ישראל בשירתו ובהגותו של א.
"העקדה בעיני הפילוסופים ובעיני חז"ל", מאזניים נג 1 (תשמא) 25-34
"נושא המוות בשירתו ובהגותו של אורי צבי גרינברג", מאזניים מט, 5 (תשם) 238-244
"הלבנה-הירח-הסהר: מקומם, מקורותיהם ומשמעותם בשירתו של אורי צבי גרינברג", הספרות 26 (1978) 87-93
"הרעיון הגותי, משמעותו ומקורו בשירתו ובמשנתו של אורי צבי גרינברג", חקר ועיון במדעי היהדות, אוניברסיטת חיפה (תשלו) 49-59
"לסוגיית תוכן וצורה במשנתו של י.ח.
"עיונים ביצירתו של אורי צבי גרינברג", מאזניים ל (תשל) 128-139
"לעיקרי שיטת השינויים בין מהדורה קמא למהדורא בתרא ביצירת חיים הזז", תרביץ לט (תשל) 390-414
"עבריותה של השירה העברית הצעירה", הקונגרס העולמי למדעי היהדות 4,2 (תשכט) 77-81
"למהותה של האסוציאציה הלשונית-אמנותית: עיונים בבעיית סגנונו האמנותי של עגנון", לשוננו לב (תשכח) 388-376
יעקב בירנבאום (ה' טבת תרפ"ז - ט' ניסן תשע"ד, 10 בדצמבר 1926 - 9 באפריל 2014) היה מנהיג חברתי והוגה דעות, ממובילי המאבק למען יהודי ברית המועצות משנות הששים של המאה העשרים.
הקים את ארגון "מאבק הסטודנטים למען יהודי ברית המועצות".
בירנבאום היה יהודי אמריקאי ממוצא גרמני, נכדו של נתן בירנבוים.
יעקב בירנבאום נולד בהמבורג שבגרמניה.
אביו, שלמה בירנבאום, היה חוקר יידיש ומומחה לכתבי יד עבריים.
סבו נתן בירנבוים היה פובליציסט ומנהיג בתנועה הציונית (הוא נחשב לטובע המושג 'ציונות') ואחר כך ב'אגודת ישראל'.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו להולנד ובהמשך לאנגליה, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
בתקופה הזו עוצבה כנראה תודעתו ותפיסתו לגבי האחריות והערבות היהודית, תחת הרושם של רדיפת היהודים באירופה.
משפחתו סייעה ליהודים שברחו לאנגליה ברגע האחרון, וחרדה לגורלם של קרובים שלא הצליחו להימלט.
בזמן המלחמה שירת אביו בצנזורה הבריטית, ומשם למד על הזוועות הנאציות בפירוט רב יותר ממה שידע האזרח הממוצע, ובשלב מוקדם יותר.
אחרי השואה השתתף בירנבאום בשיקום פליטים יהודים ממחנות העקורים באירופה, ופגש את ניצולי הרדיפה הנאצית והסובייטית.
תנועת המאבק למען יהודי ברית המועצות
בתחילת שנות השישים השקיע יעקב בירנבאום זמן ומאמץ בלימוד מצב היהודים הלכודים מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות.
הוא הגיע למסקנה שחובה לפעול בדחיפות לשחרורם מהרדיפה הרוחנית של הממסד הסובייטי, ומהכליאה הפיזית שלהם בתחומי ברית המועצות.
זאת באמצעות הפעלת לחץ על הסובייטים במתקפה פומבית וחזיתית, בניגוד למה שהזרם המרכזי ביהדות ארצות הברית צידד בו.
תוך זמן קצר הצליח למצוא הסכמה לגישתו בקרב תלמידים מישיבה יוניברסיטי בניו יורק, ובבית הכנסת של הרב שלמה ריסקין בלינקולן סקוור, בווסט סייד בניו יורק.
באספה שארגן ב-27 באפריל 1964 במועדון הסטודנטים של המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, בנוכחות כמאתיים משתתפים שרובם סטודנטים, הקים את ארגון מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות (באנגלית Student Struggle for Soviet Jewry, ובראשי תיבות SSSJ) - שם שרמז למושג 'מאבק המעמדות' המרקסיסטי וניגח אותו.
בנאומו שם ביסס את המאבק וקשר אותו לשני יסודות – המאבק לזכויות השחורים, שהתחולל באותן שנים וסחף צעירים יהודים באחוזים גבוהים, והעדר-המאבק שהיה בשנות השואה, וגרם לייסורי מצפון מתמידים בקרב רבים מיהודי אמריקה.
באחד במאי הסמוך לייסוד התנועה התקיימה ההפגנה הראשונה שלה, ליד משרדי משלחת ברית המועצות לאו"ם, ובעקבותיה באו רבות נוספות לאורך שנים.
ההפגנות התאפיינו במבעים יצירתיים ובהתייחסויות היסטוריות, כגון מצעד עם שופרות לזכר הפלת חומות יריחו, ועוד.
הן צברו לאורך השנים קהל רב ומסור והשפעתן גברה.
במקביל נוצרו קשרים עם בעלי השפעה בממסד האמריקאי.
כבר חצי שנה לאחר הקמת התנועה, באוקטובר 1964, הגיעו להשתתף בעצרת במנהטן שני הסנאטורים של מדינת ניו-יורק ויועצו של לינדון ג'ונסון מאיר פלדמן, שהביא מסר של תמיכה מהנשיא.
בירנבאום ניהל את התנועה בעיקר מביתו בניו יורק, בו השתקע בשנת 1963. לצדו פעלו גלן ריכטר, הרב שלמה ריסקין, הרב אבי וייס ורבים אחרים.
אחד התומכים הבולטים בתנועה היה הרב שלמה קרליבך, שלבקשת בירנבאום חיבר בשנת 1964 למען המאבק את שירו המפורסם 'עוד אבינו חי'.
קרליבך שר את השיר לראשונה דווקא בצ'כוסלובקיה, בביקור לכבוד פורים אצל יהודים מפראג, והופעת הבכורה של השיר בארצות הברית הייתה ב'מצעד יריחו' עם השופרות, באפריל של אותה שנה.
גם השיר 'לא אמות כי אחיה' נכתב לבקשת בירנבאום.
פעיל אחר שהיה קשור לתנועה היה הרב מאיר כהנא.
בשנת 1968 הוא פרש ממנה על רקע חילוקי דעות לגבי שיטת המחאה, והחל לנהל - עם חבורת צעירים שהתגבשה סביבו - מאבק אלים, דבר שיעקב בירנבאום ושאר מובילי המאבק התנגדו לו נחרצות.
לאורך השנים התנועה פרצה גם מעבר לגבולות ארצות הברית, בעיקר ליהדות בריטניה.
ייתכן שבעקיפין השפיעה גם על כניסת ישראל למאבק הפומבי, בשנת 1969.
גם לפני ההפגנה הראשונה של SSSJ התקיימו הפגנות ספורות נגד דיכוי היהודים בברית המועצות, אך לאף אחת מהן לא היה המשך.
מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות הצליח לנהל מסע מתמשך של מחאה ולחצים, תוך גיוס עוצמה גוברת והולכת.
בכך הוא פתח למעשה לראשונה במערכה גלויה וחזיתית נגד השלטונות הסובייטיים, בדחותו את הגישה שמשלה אז בכיפה בקרב המעטים שהיו פעילים בנושא, ודגלה בדיפלומטיה שקטה.
התנועה העלתה באופן גובר והולך את המודעות לנושא יהודי ברית המועצות, ואת הנכונות של ארצות הברית לתקוף את הסובייטים וללחוץ עליהם סביב נושא זה.
אחד השיאים היה תיקון ג'קסון-ואניק שנחתם בידי הנשיא ג'רלד פורד בשנת 1975, והתנה שיפורים ביחסים הכלכליים בין שתי המעצמות בהקלת הקשיים שהוטלו על המבקשים להגר מברית המועצות.
המחאה שהחלה בארצות הברית עזרה להדהודה והגברתה של מחאת הדיסידנטים ואסירי ציון מתוך ברית המועצות, ובמידה מסוימת הן הזינו זו את זו.
בשנים 1971–1979 נפתחו מעט שערי ההגירה של ברית המועצות, וכ-145,000 יהודים יצאו לישראל.
המחאה נמשכה כל העת עד לנפילת ברית המועצות ב-1989–1990, שבעקבותיה עלו לישראל יותר ממיליון יהודים ובני משפחות יהודיות.
הגם שאין להגדיר ולבודד במדויק את גורם ההשפעה של תנועת המחאה של יעקב בירנבאום, דבר זה נחשב במידה רבה להצלחה שהוא אחד מאבותיה הראשיים.
תחום השפעה נוסף, קשה יותר למדידה, הוא תרומתה של התנועה שהקים יעקב בירנבאום בתחום החברתי-תודעתי בקרב הציבור היהודי בארצות המערב.
פעילים במאבק העולמי שעורר, פעילי עלייה מתוך ברית המועצות ומשקיפים חיצוניים מתארים את התנועה ככזו שהעניקה ביטחון עצמי, זהות איתנה ואחדות ליהדות ארצות הברית.
הרב ריסקין תיאר את המהלך שעבר על יהודים שהצטרפו להפגנות כחזרה לזהות היהודית-מסורתית:
אסיר ציון יוסף מנדלביץ' העיד שיהודים אמריקאים רבים, בוגרי המאבק, תיארו בפניו את תקופת ההפגנות כתקופת-שיא בחייהם, שנתנה משמעות ותוכן לזהותם היהודית.
מאפיין בולט בחשיבותו של המאבק, לדבריהם, היה בזה שדרש פעולה אקטיבית ונתן תחושת אחריות לפעילים, בניגוד לתמיכה במדינת ישראל - שהוותה אף היא גרעין להזדהות יהודית, אך לא הייתה תלויה כל כך בהשפעתם של אנשים מן השורה שיפגינו בעדה.
כשהקים בירנבאום את תנועת המאבק, הגישה השלטת בקרב יהדות אמריקה גרסה פעילות דיפלומטית שקטה.
היה חשש שפעילות 'רועשת' כזו שבירנבום הוביל רק תחמיר את מצבם של היהודים בברית המועצות, והיו בין יהודי ארצות הברית שחששו כי היא תעכיר את היחסים כלפיהם בתוך ארצות הברית, כקבוצה שמחבלת במדיניות המעצמה לצרכים פרטיקולריים.
רוב ההתנגדות הזו פחתה או נדחקה לשוליים ככל שההפגנות גברו ונראה שהשפעתן חיובית.
מי שנשאר באופן עקבי בעמדה שלילית לגביהן היה אדמו"ר חב"ד הרבי מלובביץ', שניהל מערכת מסועפת של פעילים למען יהדות ברית המועצות בתוך המעצמה הסובייטית, וראה בהפגנות נזק ליהודים שם ולסיכויי העלייה.
לדבריו, גם כל היתרי היציאה וההקלות שהושגו היו מושגים בקלות רבה יותר ובמידה רבה יותר ללא המאבק הפומבי.
התנגדות מסוג שונה לחלוטין באה מכוונו של הרב מאיר כהנא, שכאמור ראה בהפגנות השקטות והממושמעות פעילות 'רכה' מדי ובשנת 1968 פרש ובעזרת קבוצה מצומצמת של צעירים ניהל מאבק אלים, שהגיע עד רצח עובדת בקונסוליה הסובייטית.
בממסד הישראלי, שתחזק קשר רצוף עם מנהיגי יהדות אמריקה, הגישה הייתה מורכבת.
כפי הנראה התפיסה המרכזית תמכה בהפגנות, אך רצתה שיהדות ארצות הברית תנהל אותן ממקומה, ושישראל עצמה לא תיקח בהן חלק.
לאורך הזמן ישראל הגיעה גם היא לכיוון של פעילות פומבית, וזו נפתחה ב-10 בנובמבר 1969, כאשר גולדה מאיר קראה בשידור חי את מכתב ח"י המשפחות מגאורגיה, ובמקביל שגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע הגיש אותו למזכיר הארגון.
יעקב בירנבאום התחתן עם פרידה בלוסטון - ממתפללות בית הכנסת לינקולן סקוור, ומחברות גרעינה הראשון של תנועת המחאה.
את ארכיון הכתבים והתיעוד של SSSJ מסרו יעקב ופרידה בירנבאום לישיבה יוניברסיטי.
באוקטובר 2015, כשנה וחצי לאחר פטירתו, נקרא רחוב מגוריו של בירנבאום בשכונת וושינגטון הייטס בניו-יורק על שמו.
בישראל, נכון להיום, אין הנצחה ממלכתית לבירנבאום.
הרב יעקב בוימאן (תרי"ט, 1871 - כ"ג בחשוון תש"א, 24 בנובמבר 1940) היה רבן של קהילות בלוס אנג'לס, מחבר ספרים ומאמרים תורניים.
בוימאן נולד בשנת תרל"א בפולין הקונגרסאית (חלק מהאימפריה הרוסית) בעיירה וולדיסלבוב רוססוציצ'ה (במקורות יהודיים נקראה ריסעשיץ), לאביו הרב שמעון בוימאן.
למד אצל בעל האבני נזר בשנות תרמ"ט-תר"ן והיה לתלמידו המובהק.
בגיל עשרים וחמש נסמך לרבנות.
בשנת תרס"ז היגר הרב בוימאן לארצות הברית והתיישב בלוס אנג'לס.
הוא ששימש במשך שנתיים כרבה של קהילת "אגודת אחים", במשך שלוש שנים כרבה של קהילת "תלמוד תורה", ומאז ועד לפטירתו כרבה של קהילת "שערי תורה".
הרב בוימאן כיהן למעשה כרב הראשון בעיר, הקים בה את בית הכנסת הראשון, ייסד את מערכת הכשרות בעיר וייסד בית אבות.
במקביל לעבודתו בקהילותיו היה הרב בוימאן חבר באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, וכתב מאמרים רבים בירחון הפרדס.
הרב בוימאן נפטר בלוס אנג'לס במוצאי שבת, ליל כ"ג בחשוון תש"א.
הוא הותיר אחריו כתבי יד שלא נדפסו.
חמדת יעקב, לוס אנג'לס תש"ב
הרב יעקב בירדוגו (ה'תקמ"ו 1786 - כ"ט אב ה'תר"א - 16 באוגוסט 1841) היה ראש הישיבה, אב בית הדין ורבה של מקנס.
נקרא גם בתואר 'לחכם', מחבר ספרים.
נולד לאביו הדיין רבי יקותיאל בירדוגו בשנת תקמ"ו בעיר מקנס.
נצר לשושלת משפחת בירדוגו הדיינים המיוחסת לדוד המלך.
למד תורה מאחיו רבי פתחיה מרדכי בירדוגו.
וכן למד אצל דודו רבי רפאל בירדוגו שלאחר פטירת אביו למד ממנו תורה.
בהמשך, התמנה לראש הישיבה, מבין תלמידיו נמנה רבי אברהם עמאר, חתנו, שלימים שימש כרבה של מקנס.
מסופר, שבאחת השנים יצאו שני שכנים לעסוק בייבוא חיטים השמורות לאפיית המצות, השכן הראשון ביקש ברכה מהרב ואמר לו שגם השנה אם ירצה ה', הוא עוסק במלאכה וקיבל ממנו ברכה.
לאחר מכן הגיע השכן השני, וביקש ממנו גם כן ברכה, אך הרב סירב ואמר לו "התחת אלוקים אני"?
יצא מפניו כשהוא עצוב, אך אשתו עודדה אותו לצאת למלאכה גם ללא ברכת הרב, לאחר כמה חודשים בתום תקופת הקציר, כל הציבור אשר קנה מאותו השכן שלא קיבל ברכה, ירד גשם על הקמת בדרך למאפייה והכל הוחמץ והוטרף.
כששאלו את הרב למה זה קרה?
אמר הרב לקרוא לאותו מוכר, ואמר לו אמור מה עשית, ואז התוודה המוכר ואמר שכאשר שמר את החיטים במחסנו ירד עליהם גשם והוחמצו החיטים ועדיין מכרם ככשרים למהדרין.
כמובן, שהרב חייבו לשלם את הנזקים שגרם לכל הציבור.
אך בכל זאת שאלו המוכר, מדוע הרב מראש לא נתן לי ברכה?
ואילו לראשון הרב נתן את ברכה?
אמר לו שהמוכר הראשון פנה אליו "בשם ה' ", ועל כן היה יכול לברכו.
וכך נשא רבי יעקב את בתו לאישה.
נשא אישה נוספת את יוכבד של בת בן דודו רבי מימון.
רבי יעקב קבר את שבעת בניו בגיל צעיר, ונותרו לו שני בנים ובת שנשארו בחייהם לאורך ימים, הלא הם רבי רפאל דוד ורבי שלמה, והבת לונה אשתו של הרב אברהם עמאר.
רבי יעקב כיהן כרב העיר מקנס, ראש הישיבה ואב בית הדין, בין השאר תיקן הרבה תקנות לבני עירו שעימו חתומים רבים מרבני העיר ומחשוביה.
לרבי יעקב הפנו תשובות מכל ערי מרוקו, בין השאר אפשר למנות את: תטואן, פאס, תאפילאלת, רבאט, סאלי, טנג'יר, וואדז'אן, אספי ומוגאדור.
עוד מפורסם הוא בקנאותו ובתקנות הגיטין, עד כדי ששלח איגרת לעיר פאס שיהיו בקיאים בכתיבת הגט.
שופריה דיעקב - ב' חלקים - שו"ת.
קול יעקב ('מעבר יבק') - שירים ופיוטים.
גלי עמיקתא - פירוש לספר 'מים עמוקים' לדודו רבי יהודה בירדוגו.
קדושת שבת - שיטה על מסכת שבת.
תועפות רא"ם - פירוש על הרא"ם (רבי אליהו מזרחי).
יעקב (יענקלה) בורנשטיין (22 בינואר 1929 – 23 במרץ 1982) היה אתלט ישראלי, שיאן ישראל בריצות 1500, 3000 ו-5000 מטר ולאחר פרישתו מפעילות תחרותית, הפך לאחד מבכירי מאמני האתלטיקה הקלה בישראל.
אימן באגודת הפועל עמק חפר, מהבולטות באתלטיקה הישראלית, אשר במסגרתה פעלו מספר שיאני ישראל במגוון מקצועות.
עקב קשיים משפחתיים, נאלץ לעבור לכפר הילדים שליד בית הספר החקלאי כדורי, במסגרת עליית הנוער.
שנתיים לאחר מכן הצטרף לקיבוץ משמרות במסגרת "ההכשרה המגויסת".
בגיל 16 עבר לקיבוץ מסדה ובגיל 18 הצטרף לפלמ"ח.
במלחמת העצמאות גויס לצה"ל והשתתף בכיבוש העיר באר שבע.
בהמשך שירותו בצה"ל שרת במשטרה הצבאית, כאשר השתחרר משירותו הצבאי, יצא עם קבוצת חברים למשלט ליד צאלים מתוך כוונה ליישב את המקום.
כאשר התברר מאוחר יותר שהמקום אינו ראוי להתיישבות, עזבו החברים את היישוב ובורנשטיין חזר לקיבוץ משמרות, שם התקבל כחבר קיבוץ.
כנער עסק יענקלה בעיקר בשחייה ואף זכה במקום השני באליפות הפועל בשחייה.
עד גיל 20 לא עסק כלל בריצה וזכורה רק הצלחה אחת שלו בריצה, כאשר זכה במירוץ שדה של "הכשרה המגויסת" במשמרות.
את קריירת הריצה שלו החל בורנשטיין לאחר מלחמת העצמאות, במהלך שרותו במשטרה הצבאית, לאחר שצפה בתחרות והתערב עם חבר שיש ביכולתו לנצח את התחרות הבאה.
מפקדו, רב-סרן אריה הלוי, לימים מנהל מכון וינגייט ואתלט בעברו, הבין לנפש פקודו ואפשר לו להתאמן כהלכה ולהשתפר בריצות למרחקים בינוניים.
מכאן ואילך החל להתאמן ברצינות.
כבר בתחילת דרכו החל לשמש יריב קשה לרצים הטובים בארץ, בריצות 1500 ו-5000 מטר.
הוא התחיל להתאמן אימונים סדירים בהדרכת המאמן מרדכי מגלי ובשנת 1951 נבחר לנבחרת הפועל שהתחרתה ביוגוסלביה, ירד שם לראשונה מתחום 4.20 דקות בריצת 1500 מ' וקבע תוצאה של 4:19.6 ד', אשר נחשבה איכותית באותם ימים.
בתחילת שנות החמישים הגיע לישראל אירווינג מונדשיין, מאמן מפורסם ואתלט עבר אמריקאי מצטייןכיועץ משרד החינוך, על מנת לקדם את האתלטים הישראליים המועמדים להשתתף באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952. מונדשיין הכניס מרכיבי עומסים איכותיים ותוכניות עבודה מסודרות לתוכניות האימונים ויעקב בורנשטיין היה אחד מחניכיו השקדניים ביותר.
ב-1952 הוא שובר את השיא הישראלי ב-1500 מ' (4:14.5 ד') אך עקב פציעה בשלבי הסיום של הריצה, נאלץ לפרוש מפעילות ספורטיבית למשך שנתיים, תוך שהוא מאבד את סיכוייו לייצג את ישראל באולימפיאדת הלסינקי 1952. באותה פגרה מאולצת, החל בורנשטיין לאמן רצים צעירים ובהצלחה רבה
בשנת 1954 הוא מתאושש וחוזר למסלול.
במהלך שנת 1955 שובר בורנשטיין באליפות הפועל שנערכה ביוני את שיאי ישראל בריצות 1500 מ' ו-5000 מ'.
לאחר מכן הוא שבר פעמיים את השיא הישראלי בריצת 3000 מ'.
תחילה הוא שיפר את השיא הקיים וקבע תוצאה של 9:05.4 דקות ומיד אחר כך הפך לישראלי הראשון שירד מתחום 9.00 דקות בריצה זו, כאשר הוא קובע שיא ישראלי איכותי של 8:57.0 דקות .
גם את השיא הישראלי בריצת 5000 מ' מצליח בורנשטיין לשבור באותה שנה ומעמידו על 15:38.8 דקות, תוך שהוא משפר את השיא הקודם בכ -20 שניות, הישג חד פעמי שלא הושג לפני ואחרי ריצה זו.
בשנת 1957 פרש יענקלה מריצה תחרותית והחל להקדיש את כל זמנו הפנוי לאימון ולהעמקת הידע שלו במגוון מקצועות האתלטיקה קלה.
בורנשטיין החל לאמן באגודת הפועל חדרה, כאשר הבולטים בין חניכיו שם היו יצחק יעקובוביץ' שיאן נוער ב-800 מ' ו-1500 מ' וגיורא זורע, שיאן נוער בריצות 800 מ' ו-1500 מ', לימים קצין מודיעין ראשי בדרגת תת-אלוף.
לקראת סוף שנות הששים עובר בורנשטיין לאמן באגודת הפועל עמק חפר, תוך שהוא "נהנה" מהקמת אצטדיון חדש בקיבוץ גבעת חיים ותמיכה נדיבה מהמועצה המקומית.
בין הרצים המצטיינים שעברו על ידיו, נמצאים שיאני ישראל דוד לאוגומר (ריצת 800 מטר) ויאיר קרני (ריצת 3000 מטר מכשולים וריצת מרתון), אלופי ישראל אורי דייג, אלי אברמוביץ, שלומי אזולאי, הדס למדני ואחרים.
אף על פי שבורנשטיין התרכז בראשית דרכו כמאמן ריצות בינוניות וארוכות, הוא לא משך ידו גם מאימון מקצועות טכניים מובהקים, כגון זריקות וקפיצות.
בין חניכיו הבולטים במקצועות הזריקה היו מירה בולבה, שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דסקוס, עופר בורובסקי בזריקת דסקוס ובהדיפת כדור ברזל, מרדכי קימרמן בהטלת כידון ועוד.
הישגו הגדול באימון קופצים לגובה
תרומתו האיכותית ביותר של בורנשטיין הייתה דווקא בתחום רחוק לחלוטין מתחומי התמחותו, בקפיצה לגובה.
חניכו הבולט היה גדעון הרמט מקיבוץ יד חנה.
יענקלה עמד על כישרונו כבר בגיל צעיר ובשנת 1979 קבע לראשונה הרמט תוצאה של 2.01 מ' שהיוותה שיא ישראלי חדש.
תוך שנתיים הצליח הרמט לשפר 13 פעמים את השיא הישראלי עד שהעמידו לבסוף על תוצאה של 2.17 מ'.
גדעון הרמט הפך לפרויקט הדגל של יענקלה שהשקיע בו משאבים רבים תוך שהוא עצמו משתלם ורוכש ידע רב במקצוע זה.
אנדרי סורין, עולה חדש מרומניה והקופץ לגובה צפריר מינצר, הצטרפו לגדעון הרמט באימוניו, מה שסייע רבות לקבוצת הקופצים לגובה ולמאמנם להתקדם ולהביא את רמת המקצוע להישגים שלא נראו עד אז בישראל.
על מנת לפנות לעצמו את הזמן הדרוש לאימוני הקפיצה לגובה, העביר יענקלה חלק מהרצים למרחקים בינוניים וארוכים אל חניכו יאיר קרני, שחזר מלימודים בארצות הברית והפך למאמנם של רצים אלה.
בורנשטיין עצמו ממשיך לאמן בנוסף לקבוצת הקופצים לגובה, את קבוצות הרצות והזורקים.
שיתוף הפעולה של בורנשטיין וקרני כמאמנים, הניב לאגודת הפועל עמק חפר, בשנת 1981, את הזכייה באליפות ישראל לאגודות, אחרי שנים של התברגות בצמרת האגודות אך ללא תואר אליפות עד אז.
בעקבות הצלחתו כמאמן אתלטיקה קלה, מונה בורנשטיין מספר פעמים למאמן לאומי.
תחילה כמאמן נבחרת הנוער ולאחר מכן כמאמן נבחרות הבוגרים, במסגרת מסעות בכירי אתלטי ישראל לתחרויות מחוץ לישראל.
במהלך נסיעות אלה, יצר בורנשטיין קשרים מקצועיים עם מאמנים ידועי שם בתחום האימון בקפיצה לגובה והבולטים בהם, המאמן הבווארי פליישמן ודרגאן טאנצ'ץ היוגוסלבי.
טאנצ'ץ אימן את הקופצים לגובה הגרמניים דיטמאר מגנבורג (אלוף אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984) וקרלו טרנהרדט (שיאן עולם באולם 1988), מטובי הקופצים לגובה בעולם בשנות השמונים.
קשרים אלה סייעו לבורנשטיין להעצים את ידיעותיו באימון בתחום זה.
ב-19 במרץ 1982 נשלחו בורנשטיין וחניכיו גדעון הרמט ואנדרה סורין, על ידי איגוד האתלטיקה הקלה, למחנה אימון באסטפונה שבספרד, בו התאמנו בכירי הקופצים לגובה הגרמניים ומאמנם הלאומי דראגן טאנצ'ץ.
במהלך מחנה האימון, בליל 23 במרץ, לקה בורנשטיין בשבץ מוחי ונמצא מת בחדרו.
בשנת 1984 החליט מרכז הפועל להעניק ליעקב בורנשטיין המנוח את העיטור לאיש כפועלו על תרומתו הגדולה לפיתוח ענף האתלטיקה הקלה בישראל.
בורנשטיין הוכשר להוראת חינוך גופני וזו הייתה עבודתו העיקרית.
הוא לימד בקיבוץ משמרות, במעגן מיכאל, בגבעת חיים איחוד ובבית ספר במושב אביחיל.
הוא הוסמך כמורה בכיר במכללה לחינוך גופני במכון וינגייט בתחילת שנות השבעים.
לקראת שלהי שנות השבעים עבר להתגורר בבית יצחק.
בסיוע המועצה המקומית עמק חפר והעומד בראשה, עמוס דגני, הוא התרכז בעיקר באימון אתלטיקה קלה ופחות בהוראה.
בורנשטיין נישא במשמרות לרינה ובאוקטובר 1961 נולדה בתו הראשונה מיטל.
בשנת 1972 נישא בשנית לאראלה לב רון ובאוקטובר 1978 נולדה בתו שנייה, עידית.
יעקב בוקעי (26 באוקטובר 1930 - 2 או ב-3 באוגוסט 1949) היה איש יחידת המסתערבים של צה"ל שנשלח למשימת מודיעין בממלכת ירדן.
השליחות נכשלה לאחר שבוקעי נאסר על ידי הירדנים.
הוא נדון למוות והוצא להורג בירדן באוגוסט 1949.
יעקב בוקעי נולד בדמשק שבסוריה ב-26 באוקטובר 1930. למד שם בבית הספר אליאנס והיה חבר בתנועת החלוץ.
בשנת 1944 עלה לארץ ישראל בעלייה יבשתית ונקלט בקיבוץ אשדות יעקב.
בפברואר 1948, בטרם מלאו לו 18, התגייס לגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
בהמשך גויס ליחידת "שחר", יחידת המסתערבים של "ההגנה", שאנשיה יועדו לערוך משימות מודיעין וחבלה מעבר לקווי האויב.
בוקעי ומסתערב נוסף בשם אפרים נבחרו לצאת למשימת מודיעין בירדן והתכוננו לקראתה במשך מספר חודשים.
המשימה התבססה על הכוונה להחזיר לירדן באביב 1949 כ-450 שבויים ומסתננים, בהתאם להסכם שביתת הנשק עמה.
השניים היו אמורים להיטמע בתוכם וכך לעבור את הגבול לירדן.
הוכנו עבורם סיפור כיסוי ומסמכים מזויפים.
הם הוכנסו בכלא רמלה לקהל המסתננים שהיה כלוא בו.
לפי אחד המקורות הם הוכו שם על ידי הסוהרים יחד עם יתר האסירים.
אחר כך הועברו למחנה שבויים בצריפין.
ב-3 באפריל (או ב-3 במאי) 1949 יצאו השניים לירדן דרך מעבר מנדלבאום בירושלים.
אפרים עבר בשלום, אבל עקבותיו של בוקעי אבדו.
במשך תקופה כשלו כל הניסיונות לברר מה עלה בגורלו, לרבות משלוח לוחמים מיחידת המסתערבים לירדן כדי לברר זאת.
לימים נודע שבוקעי נאסר, הועבר לכלא בקישלה שבעיר העתיקה ולאחר מכן לכלא בעמאן.
הנסיבות שבגללן נעצר בוקעי אינן ידועות.
אפשר שחבריו למכלאת המסתננים חשדו בו עוד בטרם יצא לירדן, שכן על פי אחד המקורות העבירו הוא ואפרים מסר למפקד מכלאת השבויים כי חושדים בהם, ולמרות זאת הועברו לירדן.
אפשר שבוקעי אמר לירדנים במעבר מנדלבאום שברצונו לעבור לסוריה, וכיוון שהיחסים בין שתי המדינות היו אז מתוחים הוא נאסר.
אין ודאות שהירדנים ידעו בעת לכידתו כי תפסו סוכן ישראלי.
בוקעי נחקר בירדן בעינויים, ולאחר מכן הועמד למשפט ונדון למוות.
עבדאללה מלך ירדן אישר את גזר הדין.
ב-2 או ב-3 באוגוסט 1949 הוצא בוקעי להורג בתלייה בעמאן.
ככל הנראה הוא נקבר בבית קברות ליד הכלא בשם נג'יב אבראהים חמודה.
חודשיים אחר שנתלה הגיע לישראל מכתב מבוקעי, שהועבר באמצעות אסיר שהיה כלוא עמו.
בין השאר כתב: אני חושב שהאיש אשר הזכרתי לפני יציאתי, הוא אשר הסגירני והפילני בפח...
לא בגדתי, מצפוני וליבי נשארו ויישארו אצלכם כל עוד אני חי בעולם האפל הזה.
בשנות ה-90 נהרס בית הקברות שבו נקבר בוקעי במסגרת הרחבת הכביש מעמאן לעיר זרקא, ונסלל עליו כביש רחב.
לימים חיפשו אנשי ענף איתור נעדרים בצה"ל את קברו של בוקעי, אך שלטונות ירדן מסרו להם כי לא פינו כל שרידי אדם מבית הקברות שנהרס.
על כן לא ניתן היה לאתר את מקום קבורתו של בוקעי.
ליעקב בוקעי הוענקה דרגת סגן.
מצבה לזכרו הוקמה בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
כיכר נקראה על שמו של בוקעי בשכונת כוכב הצפון בתל אביב.
הרב שמואל יעקב בטאן (אבטאן, אביטן) (לפני ה'תקע"ב, 1812 - כ"ט ניסן ה'תרל"ב, 7 במאי 1872) היה דרשן, ראש ישיבה, דיין, ופוסק הלכה בעיר מרקש שבמרוקו במאה ה-19.
נולד במרקש לרבי מרדכי מחכמי מרקש ומקובל.
שמו היה 'יעקב' ובתקופה מסוימת הוסיפו לו את השם 'שמואל'.
משפחת בטאן הייתה אחת מהמשפחות שהחזיקו בשררת השחיטה בעיר.
למד עם רבי מרדכי הצרפתי בישיבתו של רבי משה רוזיליו והיה תלמיד חבר שלו.
לא יאוחר משנת ה'תר"ט (1848/1849) התמנה לדיין בבית הדין במרקש בראשות הרב דוד צבאח עם הדיינים רבי אלעזר חזן, רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי משה פינטו.
החל משנת ה'תרכ"ג (1862/1863) היה חתום שני בפסקי הדין, לאחר אב בית הדין הרב אבן מוחא.
בית הדין התכתב בהלכה עם רבי ידידיה מונסונייגו אב בית הדין פאס, עם רבי שמואל עמאר אב בית דין מקנס ועם חכמי אסואירה.
במקביל, עמד בראשות ישיבה במרקש, שבה למדו את סוגיות התלמוד בעיון מבין תלמידיו בישיבה נמנה רבי אלעזר הלוי.
בין השנים ה'תרכ"ו - ה'תרכ"ט קיים קשרי מכתבים עם הרב יעקב אטלינגר מגרמניה, בעל "ערוך לנר", שהעביר כספים מתורמים באשכנז לישיבתו של רבי יעקב.
רבי יעקב נמנה עם הרבנים האחראים על הסמכת שוחטים.
רבי יעקב היה עשיר ונכסיו כללו בית מהודר בין שתי קומות המכיל שמונה דירות שהיה נקרא על שמו "בית ר' יעקב אביטן", כאשר הקומה הראשונה שימשה לבית כנסת בית מדרש ולחדרי שיעורים.
הרחוב שבו נמצא הבית נקרא "ר' יעקב אביטן".
המשורר רבי יעקב אלכאבאש כתב פיוט לכבודו של רבי יעקב בטאן בחייו.
נשא את אסתר בת ר' יוסף בן מכלוף בוחיון..
אסתר אשתו נפטרה בכ"ה במרחשון ה'תר"ב.
אחר פטירתה נשא אישה שנייה.
לרבי יעקב היו שלשה בנים שנמנו עם חכמי מרקש, רבי חיים, רבי מאיר ורבי אברהם ובת אחת.
נכדו היה הרב מרדכי אסבעוני (סיבוני), מחכמי מרקש מחבר ספר פרשת מרדכי.
חידושים על התורה וביאורי מאמרים - נדפסו בספר חידושי רבי יעקב בטאן.
שו"ת רבי יעקב בטאן ובית דינו - על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
יצא לאור על ידי מכון פי ישרים בשנת תש"ע.
חידושים על הש"ס - על מסכתות: פסחים שבועות ביצה, מנחות ועבודה זרה.
מנהגים והלכות שחיטה וטריפות - נדפסו בשו"ת רבי יעקב בטאן (עמ' שמח).
טעמי הלכות שחיטה וטריפות - נדפסו בספר "תפילה לדוד" מכת"י רבי דוד הכהן מבוז'עד.
חידושים על השולחן ערוך - נדפסו חלקם בשו"ת רבי יעקב בטאן.
יעקב ביננסון (נולד ב-1974) הוא שחיין ומאמן נבחרת השחיה הפאראלימפית של ישראל ואחד מחתני פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט ומכון וינגייט בקטגוריית מאמני השנה לשנת 2022.
ביננסון נולד באורנבורג שברוסיה בשנת 1974. הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני מרוסיה.
הוא עלה לארץ לפני שנת 2000 עם אשתו ובנו התינוק איליה.
עם עלייתו מצא עבודה באיל"ן חיפה כמאמן מציל.
שם נתקל לראשונה בספורטאים פאראלימפיים.
הספורטאית הראשונה שאימן, בשיתוף פעולה עם אביה פיטר, הייתה ענבל פיזרו.
לאחר מכן החל לאתר ספורטאים פאראלימפיים נוספים באופן יזום.
כל ילד וילדה שמגיעים לאיל"ן חיפה זוכים למספר שיעורי שחיה אצלו.
לדבריו של רון בולוטין, המאמן המקצועי של הוועד הפאראלימפי, ביננסון הוא מאמן טוטאלי, המעורב בכל היבטי חייהם של הספורטאים אותם הוא מאמן.
הוא משיג תוצאות מצוינות עם מאתר התחלתי מצומצם מאד של שחיינים.
שחיינים פאראלימפיים זוכי מדליות שאימן
ענבל פיזרו (ארבע כסף וחמש ארד)
עמי דדאון (ארבע זהב, שתי כסף ואחת ארד)
מארק מליאר (שתי זהב ושתי ארד)
ביננסון זכה בפרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט ומכון וינגייט בקטגוריית מאמני השנה לשנת 2022. בנימוקי הוועדה נרשם כי הוא זכה בו בשל "היותו מאמן פורץ דרך אשר גידל דורות רבים של מדליסטים פראלימפיים, אלופי עולם ושיאנים במשחקים הפראלימפיים".
"יעקב פרץ דרך באימון ושילוב ספורטאים עם מוגבלות ומגוון לקויות באמצעות השחייה" נכתב בהודעת הפרס.
"חניכיו זכו להישגים יוצאי דופן, כאשר בין היתר ראוי לציין את שמונה המדליות הפראלימפיות מהאולימפיאדה האחרונה בטוקיו – מדליות אשר הסבו גאווה גדולה לאזרחי מדינת ישראל".
רבי יעקב בירדוגו (מכונה: אביר יעקב; לפני ה'ת"ר, 1840 – כ"ט בניסן ה'תרס"א, 1901) היה פוסק הלכה, ראש השוחטים, ראש ישיבה, אב בית הדין ורבה של מקנס בסוף המאה ה-19.
נולד במכנאס לאביו רבי מרדכי בירדוגו, סבו הוא רבי רפאל בירדוגו.
תחילה שימש במקצוע השו"ב, ובהמשך התמנה לראש השוחטים בעיר.
סביב שנת תר"ל, התמנה לדיין בעיר.
רבי יעקב תיקן תקנות יחד עם חביריו הדיינים: רבי אברהם עמאר, רבי רפאל אבן צור, רבי שלום משאש הזקן ורבי שמואל עמאר.
בית הדין תיקן תקנות נגד הפרזה במותרות באירועי שמחה, וכן נגד הפרזה בשליחת מתנות איש לרעהו, שכרוכה בהפסד מרובה ובמקרים רבים מתנות אלו היו חסרי תועלת.
כדרכם של רבני המערב, התכתב בהלכה עם דייני הערים הסמוכות, כדוגמת רבי ידידיה מונסונייגו רבה של פאס, ורבי יוסף בירדוגו רבה של רבאט.
גם בימי דיינותו המשיך להחזיק בשררת השחיטה.
לימים שימש כאב בית הדין וראש ישיבה, ובפועל רוב משרת העיר הייתה על שכמו, בהיותו משמש לכתובת המרכזית בענייני איסור והיתר, שחיטה וטריפות.
תמך בעלייה לארץ ישראל, ותיאר: .
היה בקשר עם יהודי עירו שהתיישבו בחיפה.
נפטר ונקבר במכנאס בכ"ט ניסן ה'תרס"א.
רבני העיר בדורו ובדור שלאחריו, מרבים להזכיר את פסקיו, מהם: רבי שלום משאש הזקן, רבי חיים משאש, ורבי שלום משאש.
התיר את מנהג מניעת אכילת סוכר בפסח, מאחר שהשתנה המציאות ובטל חשש החמץ בתעשייתו.
לא מחמירים לומר חוזר וניעור באיסור חמץ.
התיר אכילת אורז בפסח בשעת הדחק.
נהגו הנשים לשמוע קריאת מגילה רק בלילה, ויש סמוכות רבות למנהג.
המסורת שבמקום חשש אשת איש, חוששים להחמיר גם נגד פסק מרן השולחן ערוך.
לרבי יעקב ארבעה בנים תלמידי חכמים: רבי משה, רבי מרדכי (תרי"ג-תרל"ח) משוחטי העיר ורבניה, נפטר בגיל צעיר ללא זרע, בחיי אביו.
רבי יהודה, והבן הצעיר רבי יהושע בירדוגו רבה הראשי של מרוקו.
חתנו היה רבי שלום משאש הזקן.
נינו הוא רבי שלום משאש רבה של ירושלים.
עדות ביעקב – תשובות ופסקי דין בארבעת חלקי השולחן ערוך, יצא לאור על ידי רבי שלום משאש.
יעקב בכמן היה חזן, טנור, ומלחין יהודי שפעל ברחבי אירופה.
יעקב בכמן נולד בברדיצ'ב, להורים חסידים, ולמד בילדותו בישיבה.
את חינוכו המוזיקלי החל כחבר במקהלתו של משה פסטרנק בבית הכנסת המקומי.
בגיל שמונה־עשרה בעצת שלמה זולצר התקבל לקונסרבטוריון של פטרבורג, שם למד מוזיקה ושירה אצל אנטון רובינשטיין.
בתקופה זו פיתח קול טנור מרשים, והופיע יחד עם רובינשטיין בקונצרטים.
על אף הצלחתו בתחום הקונצרטים, בחר בכמן להתמקד בקריירת חזנות.
הוא שימש חזן במספר קהילות, תחילה בברדיצ'ב, רוסטוב וקונסטנטינופול, ולאחר מכן שימש כחזן ראשי בבית הכנסת הרפורמי "טמפל" בלבוב (1868–1884), באודסה (1884–1885), ולבסוף בבודפשט (1885–1905), שם חי ופעל עד מותו.
בכמן הלחין יצירות רבות עבור בתי כנסת.
סגנונו המוזיקלי הושפע ממורו רובינשטיין, והוא שילב ביצירותיו אלמנטים מערביים לצד מסורת חזנות יהודית.
אוסף יצירותיו הידוע ביותר, "שירת יעקב" ראה אור במוסקבה בשנת 1884.
חיבור ניגוני אבל על מות פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, אביו של פרנץ יוזף.
היצירה הובאה לפני הקיסר, וב־29 במאי אושרה והתקבלה על ידו, וזכתה לשבחי הוד מלכותו.
עבודות נוספות שלו היו שמורות בכתב יד בספריית דוד פוטרמן במדינת ניו יורק, שארכיונו מופקד בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ביום האחרון של חג הפסח הפתיע את המתפללים בתפילותיו השמימיות.
עם סיום התפילה, בדרכו לביתו, התמוטט לפתע על מפתן דלתו, וביום כ"ה בניסן נפטר.
יעקב בוטושנסקי (ברומנית: Iacob Botoșanschi, ביידיש" יעקבֿ באָטאָשאַנסקי וברוסית:Яков Абрамович Ботошанский; 6 באוגוסט 1895 - 26 באוקטובר 1964) היה סופר, עיתונאי, מחזאי ובמאי תיאטרון, מבקר תיאטרון ביידיש ומורה שפעל בעיקר ברומניה ובארגנטינה, אך גם בארצות נוספות אליהן הגיע כדי לקדם את תרבות היידיש.
בוטושנסקי נולד בקיליה החדשה שבבוג'אק, אז באימפריה הרוסית, בקרבת הגבול עם רומניה והיום באוקראינה.
בוטושנסקי למד בחדר ובישיבת קישינב, נסע לאודסה, שם למד כאוטודידקט ופרסם, ב-1912, ברוסית, כמה מסעי צילום, סיפורים ומאמרים עבור כתב עת של איזמאיל.
ב-1914 עבר לרומניה, לבוקרשט, שם ערך, יחד עם אליעזר שטיינברג ויעקב שטרנברג את העיתון הסוציאל-דמוקרטי ביידיש דער ועקער.
בוטושנסקי חיבר ב-1915 את מחזה היידיש "Letste" והוא הוצג בערים רבות ברומניה.
ב-1923 נסע לארגנטינה כדי לבקר את אחותו בעיר רוסאריו, אך חזר לרומניה ב-1925. בהמשך היגר סופית לארגנטינה לאחר שהוצע לו להיות העורך ראשי שותף וראש מדור התיאטרון של היומון Die Prese.
ב-1926 נשא לאישה את השחקנית מרים לרר ובהמשך, בהמלצתה, העלה באחת ההצגות לבמה את אחותה הצעירה, שפרה לרר.
הוא התבלט בקרב הקהילה היהודית של בואנוס אירס.
ב-1951 היה נשיא אגודת הסופרים היהודים של ארגנטינה.
בוטושנסקי היה חסיד של תרבות היידיש ויצא למסעי קידום תרבות זו ביישובים יהודים ברחבי העולם.
במהלך מסע כזה בדרום אפריקה הלך לעולמו.
גופתו הובאה לארגנטינה, שם נערכה לו לוויה רבת משתתפים.
בוטושנסקי נאבק נגד ארגוני הסרסורים היהודים, צבי מגדל, המכונים "הטמאים", כי בבית העלמין נקברו בחלקת הטמאים.
הסרסורים הביאו יהודיות עניות מאירופה וניצלו אותן בבתי בושת שלהם בארגנטינה.
בוטושנסקי יצא נגדם במערכה מעל דפי העיתון "די פרסה" ובכתיבת מחזות שעסקו בנושא, עד שהארגון הוכרע בעזרת רחל ליברמן.
עם התבגרותו התקרב בוטושנסקי לציונות ואפילו היה נוכח בארץ ישראל בהכרזת מדינת ישראל, אירוע שתועד בספרו Breishis fun Medinas Isroel (לידת מדינת ישראל).
יעקב ביצור (ביאטצקי; כ"ג בתמוז ה'תש"ז, 11 ביולי 1947 – ט"ו בתשרי ה'תשל"ד, 11 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל וטייס ישראלי שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
ביטרמן נולד בגרמניה שאחרי מלחמת העולם השנייה, לחוה ולסנדר ולו אח אחד.
ב-1949 עלה לישראל עם משפחתו.
הוא גדל והתחנך בלוד ובתיכון למד במגמה ביולוגית.
בתחילת אוגוסט 1966 גויס לצה"ל והתנדב לחיל האוויר.
הוא עבר קורס צניחה ובמהלך קורס הטיס עלה מטוסו באש, מה שאילץ אותו לבצע נחיתת חירום.
הוא נפצע קשות אך לאחר מספר חודשים שב לקורס.
הוא לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה, שבה עסק בטיווח באזור סיני ורמת הגולן.
בנוסף היה מדריך בבית הספר לטיסה בטייסת הסיור והקישור.
בתום שירותו הסדיר החל בשירות קבע כקברניט נורד 2501 נוראטלס בטייסת תובלה.
טרם מלחמת יום הכיפורים שב לתפקידו בבית הספר לטיסה.
כעבור כשנה פרצה מלחמת יום הכיפורים.
ב-11 באוקטובר 1973, יומה השישי של המלחמה (ויום נישואיו הראשון), נפגע מטיל בעת משימת טיווח בקוניטרה.
הוא עשה זאת תוך התקרבות לקו החזית, שם התרסק מטוסו.
על מעשהו זה עוטר, לאחר נפילתו, בעיטור המופת.
ביצור נקבר בבית הקברות הצבאי בלוד.
רבי יעקב בן יצחק אשכנזי מיאנוב (1550 בקירוב – 1623?) היה פוסק ודרשן, שפרסם את הספר המדרשי לנשים צאינה וראינה, שהפך לחיבורו המפורסם מכולם.
למרות ההשפעה הרבה שנודעה לחיבורו, ידועים פרטים מועטים בלבד על תולדות חייו של רבי יעקב.
הוא נולד בפולין, וככל הנראה חי בה כל חייו.
על ספריו מצוין כי הוא מן העיר יאנוב, אך ישנם מספר מקומו בשם זה ולא ברור במי מהם מדובר.
רבי יעקב היה עובר בין הערים ודורש בפרשיות השבוע.
הוא התמחה בשילובה של האגדה עם המדרש.
בנוסף עסק גם בפסיקת הלכה.
לאחר פטירתו הדפיס בנו את חיבורו "שורש יעקב", שהוא מפתח אלפביתי להלכות איסור והיתר בטור יורה דעה, בפסקי מהרש"ל ובספר תורת חטאת.
בחיבוריו האחרים, אשר נכתבו ביידיש, "מליץ יושר" ו"המגיד", עסק בפרשנות של המקרא.
יש שהחליפו בינו ובין בן דורו רבי יצחק כ"ץ מפראג.
הרב יעקב בן אשר (ה'כ"ט, 1269 בערך – י"ב בתמוז לא יוקדם משנת ה'ק"ג (1343), ולא יאוחר משנת ה'ק"ח (1348), היה מחבר ספרים וסופר, פוסק הלכה, מכונה על פי רוב "בעל הטורים" (או "הטור" או "הריב"ה" או "הר"י בעל הטורים") על שם ספר ההלכה שכתב, "ארבעה טורים".
במהדורות מקראות גדולות של חמישה חומשי התורה ואחריהם ברוב ההדפסות של החומשים צורפו הערותיו על גימטריות ועל המסורה וקישורם לדברי חז"ל תחת הכותרת "בעל הטורים".
נולד בגרמניה כבנו השלישי של רבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש).
למד תורה מפי אביו, וב-1304 עבר עמו לספרד.
בטור אוה"ח סוף סימן "תנח" כותב הרב: "ואני ראיתי בברצלונא מהמדקדקין שהיו אופין כל מה שצריכים למועד מקודם המועד שאם יתערב עמו משהו מחמץ שיתבטל קודם איסורו." ייתכן שזה מעיד על מגוריו בברצלונה שני אחיו הגדולים ממנו, רבי יחיאל ורבי שלמה החסיד מתו בגיל מוקדם.
למרות גדולתו התורנית סירב רבי יעקב לשמש ברבנות וחי חיי דוחק, כפי שמעיד הוא על עצמו:
"וכמה פעמים נשאתי ונתתי בדבר לפני אבי אדוני ז"ל, כמוני היום שיש לי מעט משלי ואינו מספיק לי וצריך אני לאחרים אם אני בכלל עשה שבתך חול אם לאו".
אחיו ר' יהודה, כיהן ברבנות טוליטולה לאחר פטירת אביהם הרא"ש בשנת ה"א פ"ח (1327) או ה'פ"ב (1322), גם שאר אחיו, ר' אליקום, ר' משה, ר' אליעזר ור' שמעון היו חכמים גדולים, אולם מחיבוריהם לא נשאר בידינו דבר.
במאה ה-15 נוסע אלמוני העתיק את הכיתוב של 76 מצבות בבית הקברות בעיר טולדו ביניהם הכיתוב על מצבתו של יעקב בן אשר ובני משפחה אחרים של הרא"ש.
כתב היד התגלגל בראשית המאה ה-19 לספרייה המלכותית בטורינו והועתק על ידי יוסף אלמנצי ותוכנו פורסם על ידי שמואל דוד לוצאטו בספר אבני זיכרון.
רחוב הטורים בירושלים נקרא על שמו ושם ספרו.
המסורת על קבורתו באי כיוס
ישנה מסורת שיעקב בן אשר נקבר באי כיוס.
האזכור המוקדם ביותר למסורת זו הוא בספר "מריבת קדש", שכתב רבי אליה הכהן מאיסטנבול בשנת 1707. הספר, שתוקף את אברהם מיכאל קרדוזו ומגדיר אותו נוכל ורמאי, מספר עליו שביקש מתלמידו שישלח לו כספים כדי "לעשות תיקון על מצבת רבינו יעקב בעל הטורים" באי שיאו (כיוס).
ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס סבר שדבריו של קרדוזו על קיום הקבר בכיוס היו דברי שקר.
כן העיד גם רבי יחיאל היילפרין (שנפטר בסביבות 1747) בספרו סדר הדורות שנדפס ב-1769: "שמעתי מאיש אחד שהראו לו קבורתו בעיר שאייה, רחוק מאיזמיר יום אחד", כוונתו לכך שיעקב בן אשר קבור באי כיוס, שנקרא בעבר "שאייה" בשפות רבות, ובמיוחד בתקופה שבה נשלט על ידי ג'נובה.
החיד"א בספר שם הגדולים מציין שהוא נפטר בכיוס בדרכו לארץ ישראל.
שני הספרים תרמו, כנראה, להפצת המסורת.
הנוסע ישראל יוסף בנימין מספר שביקר באי ובכפר זאקיס (שם האי בטורקית) ושבסמוך לו נמצא קברו של רבי יעקב בעל הטורים.
הוא מתאר את חלקת הקבר ומספר שיהודים נוהגים לבוא ולהתפלל שם.
עדות נוספת לכך היא מר' נתן מברסלב שכתב כי בחזרתו מארץ ישראל עגנה ספינתו בסמוך לאי "כיוס" והוא התכוון לרדת לחוף בערב ראש השנה כדי לבקר בקבר ר' יעקב בעל הטורים, אבל הדבר לא עלה בידו מכיוון שרב החובל החליט להפליג מהאי בערב ראש השנה, עקב שינוי בכיוון הרוח.
הוא זכה לכינויו: "בעל הטורים" הודות לחיבורו בהלכה: "ארבעה טורים", הספר חולק לארבעה חלקים (טורים), כשכל אחד עוסק בנושא מסוים בחיי היהודי:
את הספר כתב כשלפניו אוסף מקורות ותקצירי הלכות מן הרמב"ם ומספרו של אביו "פסקי הרא"ש".
בספר ארבעה טורים פעמים רבות הוחלף לשון הרמב"ם בציטוטים מהגהותיו של אביו, הכוללים שגיאות דקדוקיות האופייניות ליהודי אשכנז, אפילו בציטוט מן המשנה.
בחיבור שולחן ערוך של רבי יוסף קארו שנכתב כמאתיים שנה מאוחר יותר, תוקן הלשון וקוצר, תוך השמטת מרבית המקורות שסירבלו לדעתו את הקריאה.
הספר, שיצא לאור לפני שנת ה'ק' (סביבות 1340) חולק לארבעה חלקים (טורים), כשכל אחד עוסק בנושא מסוים בחיי היהודי:
טור אורח חיים - עוסק בענייני היומיום כגון: הלכות הקימה בבוקר, ברכות, תפילה, קריאת שמע, הלכות סעודה וברכות הנהנין, הלכות שבת ודיני קידוש החודש, מועדי השנה ותעניות.
להלכות קידוש החודש צירף מספר מפות לחשבון הלוח העברי עד סוף האלף השישי.
טור יורה דעה - העוסק בענייני איסור והיתר, שחיטה, בשר וחלב, תערובות, עבודה זרה וחוקות הגויים, טהרה, לימוד תורה, כבוד תלמידי חכמים ועוד.
חלק זה כתוב על פי הספר תורת הבית הקצר של הרשב"א, אשר השפיע רבות גם על פסקי הרא"ש, והרא"ש אף התכתב עם הרשב"א על כך.
טור אבן העזר - העוסק בענייני אישות ומשפחה, גירושין, ייבום ועוד.
חלק זה רובו נסמך ישירות על הלכות אישות במשנה תורה לרמב"ם.
טור חושן משפט - העוסק בעיקר בדיני ממונות, דיינות, עדות ועוד.
חלק זה כתוב ברובו על פי ספר התרומות של רבי שמואל הסרדי, שבתורו משלים ונסמך בחלקו על סיכום הלכות משא ומתן בספר משנה תורה לרמב"ם.
מייד עם חיבורו הפך הספר לאחד מספרי היסוד בהלכה, וכבר רבי דוד אבודרהם עשה בו שימוש לצורך כתיבת ספרו.
כמאתיים שנה אחרי כתיבת ארבעה טורים, כתב רבי יוסף קארו פירוש והרחבה לארבעה טורים בשם "בית יוסף" ובו סיכום מקורותיו התלמודיים והשוואה בין פסיקותיהם של הרמב"ם הרי"ף והרא"ש, לאור מחקרו על מקורות הרמב"ם בספרו כסף משנה.
תקציר ספרו זה הכתוב במתכונת הספר ארבעה טורים אך מקצר בו, מתקן את שגיאות העברית, ופוסק על פי מנהג היהודים מגורשי ספרד, הוא השולחן ערוך.
"נושאי כלים" נוספים על הספר ארבעה טורים היו: הב"ח (בית חדש) - שכתב רבי יואל סירקיס, ה"דרכי משה" שכתב הרמ"א מחבר ההגהות לשולחן ערוך (ה"מפה"), ה"דרישה" וה"פרישה" שכתב רבי יהושע פלק כץ מחבר הסמ"ע (ספר מאירת עיניים) על השולחן ערוך לחלק חושן משפט.
פירוש בעל הטורים על התורה
חיבורו הראשון כככל הנראה היה הפירוש לתורה המבוסס ברובו על פירוש הרמב"ן לתורה, ומכיל גם ליקוטים מדברי רש"י, ר' יוסף קמחי, רשב"ם והרא"ש.
הפירוש שנדפס בחומשים תחת הכינוי "בעל הטורים" כולל רק את ההקדמות לגוף הפירוש, בהן הביא ר' יעקב בן הרא"ש פרפראות לחכמה (כגון גימטריאות ורמזי מספרים) אותם מתאר המחבר כ"מעט פרפראות וגימטריות וטעמי המסורות, להמשיך הלב".
דרך פירוש זו הייתה מקובלת בקרב הראשונים ובעיקר בחוג חסידי אשכנז; פרשנים נוספים שכתבו כך היו: רבו של אביו - המהר"ם מרוטנבורג, רבינו אפרים, רבינו אפרים ב"ר שמשון, ר' יהודה החסיד, הרוקח ורבינו יואל.
פירושו של רבינו יעקב בן אשר לתורה הוא פרשנות מסוג "הכא והתם", היינו מילה מסוימת שנמצאת רק מספר פעמים קטן בתנ"ך, ועל ידי הקשר בין המקומות השונים הוא מוצא מקורות לדרשות חז"ל, ומוסיף אף חידושים משלו.
לפי חוקר הספר יעקב קופל רייניץ, קיימת אגדה שאת פירושו לתורה הוא כתב בלילה אחד ובע"פ, כלומר ללא התבוננות בספרים נוספים.
קיצור פסקי הרא"ש וקיצור פסקי התוספות
חיבור נוסף שכתב הוא "ספר הרמזים" הנודע גם בשם קיצור פסקי הרא"ש (קושטא 1575), בו מסקנות פסקי ההלכה של הרא"ש, בלי המשא והמתן.
הספר מסודר לפי המסכתות והפרקים, וההלכות מסומנות בו באותיות.
הספר מודפס בסוף ספרי התלמוד, לאחר פסקי הרא"ש.
לפעמים מוצאים סתירות בין קיצור פסקי הרא"ש לבין דבריו ב"טור", ובחלק מהמקרים הסיבה היא שבקיצור הוא מתמצת את דברי אביו ואילו בטור הוא מכריע כדעת פוסקים אחרים.
יש המייחסים לו גם את פסקי התוספות הנדפסים בסוף כל מסכת.
מיוחס לו גם חיבור הספר "הלכות ארץ ישראל"
יעקב בן חַלְפַי או יעקב הקטן הוא אחד משנים עשר השליחים של ישו.
הוא מכונה "הקטן" כדי להבדילו מהשליח יעקב בן זבדי, המכונה "הגדול".
המידע עליו בברית החדשה קלוש.
בכנסייה הקתולית הוא נחשב לקדוש.
בנצרות המערבית, עוד מימיו של הירונימוס (סביב 400 לספירה), מקובל לזהות את יעקב הקטן עם יעקב אחי ישו.
זיהוי זה מבוסס על הבנה מילולית של הפסוק באיגרת אל הגלטיים א' 19: "וְאַחֵר מִן־הַשְׁלִיחִים לֹא־רָאִיתִי זוּלָתִי אֶת־יַעֲקֹב אֲחִי אֲדֹנֵינוּ".
בנצרות המזרחית מבדילים בין שני האנשים, וכך גם דעתם של החוקרים המודרניים.
יום חגו חל בכנסייה הקתולית ב-1 במאי, ובכנסיות המזרחיות ב-9 באוקטובר.
על שמו קרוי ארמון סנט ג'יימס.
יש הטוענים כי זהו יעקב איש כפר סכניא המוזכר כתלמיד ישו הנוצרי בתלמוד.
יעקב בן יזרי (1 באוקטובר 1927 – 17 בפברואר 2018) היה שר הבריאות וחבר הכנסת מטעם מפלגת גיל.
בן יזרי נולד בפאס שבמרוקו, למשפחה בת 13 אחים ואחיות.
ב-1940 סיים את לימודיו עם תעודת בגרות מלאה.
עלה לישראל יחד עם רעייתו ב-30 בנובמבר 1949. תחילה התגורר במחנות עולים בחיפה, משם עבר למעברה ואחר כך לשיכון בפרדס חנה.
התגורר בכמה יישובים לאורך השנים בשל תפקידיו בקופת חולים כללית.
שירת בצה"ל בשירות קבע והשתחרר בדרגת רב-סמל.
לאחר מכן עבד ברשות הדואר, בסוכנות היהודית ובאיגוד מגדלי הבקר בישראל.
בין השנים 1955–1963 היה חבר המועצה המקומית פרדס חנה מטעם מפא"י.
בין השנים 1958–1993 עבד בקופת חולים כללית, תחילה כמזכיר מרפאה, ובין השנים 1974–1993 כיהן כמנהל מספר מחוזות.
במהלך השנים שימש גם כראש ארגון עובדי קופת החולים בחיפה והצפון.
בשנים 1971–1973 היה המזכיר בפועל של המזכירות הארצית של עובדי קופת חולים והוביל מאבקי שכר של העובדים נגד ההסתדרות.
בשנת 1972 צורף להנהלת קרן הגמלאות המרכזית כנציג העובדים.
כיהן משנת 2001 כיו"ר ארגון גמלאי קרן הגמלאות המרכזית (קג"מ) של עובדי ההסתדרות וחבר פורום יושבי ראש גמלאי קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
בן יזרי היה חבר ופעיל רוב חייו במפלגת העבודה, להוציא תקופה קצרה בה היה חבר ב"עם אחד" בשלהי שנות התשעים, עד שסולק מהמפלגה בשנת 2002 בשל חשד לקיום קשרים עם מפלגה אחרת.
ב-2004 הקים את "עמותת גמלאי ישראל למענך" מתוך כוונה לרוץ לכנסת, לקראת הבחירות לכנסת ה-17 השתלב ברשימת מפלגת גיל בראשות רפי איתן ומשה שרוני.
בן יזרי הוצב במקום השני ברשימת מפלגת גיל ונבחר לכנסת ה-17. הוא נתמנה לשר הבריאות בממשלה ה-31, לאחר שגבר על משה שרוני בבחירות פנימיות שנערכו על התפקיד בקרב חברי הסיעה.
בשלהי שנת 2008 התעלף בכנס של משרד הבריאות בחיפה, ואושפז לתקופה ממושכת בבתי החולים רמב"ם ומאיר.
הוא סבל מאנמיה וממחלת כליות ועיניים.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שנערכו ב-2009 הוצב במקום הרביעי של מפלגת גיל, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית של בן יזרי.
בן יזרי התאלמן מרעייתו חווה באוקטובר 2008. נולדו להם שני בנים: , שנהרג ב-1971 בתאונת דרכים בעת שירותו הצבאי, ואבשלום, שהיה בעל קונדיטוריה ואיש שב"כ, ונפטר ביוני 2017 לאחר מאבק במחלה קשה.
מאבשלום נולדו לבן-יזרי שלושה נכדים.
בן יזרי נפטר ב-17 בפברואר 2018, בגיל 90. הובא למנוחות בבית העלמין בפרדס חנה.
ר' יעקב בן שלמה אבן חביב (סביב שנת ה'ר"י, 1450 – ה'רע"ו, 1516) היה מגדולי חכמי ספרד ומנהיג קהילת מגורשי ספרד הגדולה בסלוניקי, מחבר הספר עין יעקב וחיבורים נוספים.
ר' יעקב נולד בסמורה שבחבל קסטיליה, בספרד סביב שנת ה'ר"י (1450).
היה מגדולי תלמידי החכמים ביהדות ספרד בחבל קסטיליה ועמד בראש אחת הישיבות הגדולות בספרד בעיר סלמנקה.
במהלך גירוש ספרד נמלט עם בני משפחתו לפורטוגל שבה שהו עד שבאה גזירת הגירוש גם לפורטוגל בשנת ה'רנ"ח (1498).
אז עבר לשלוניקי ועמד בה בראש קהילת המגורשים הגדולה שבהמשך נהייתה גם למרכז היהודי הספרדי המפואר והגדול ביותר במשך תקופה ארוכה.
חכמי דורו התייחסו אליו בהערכה רבה וכינוהו בתארים כמו "גדול הדור", "מופת הדור", "הגאון".
בנו, הרב לוי בן חביב (המהרלב"ח), עלה לארץ ישראל ועמד בראש הנהגת חכמי ירושלים.
ר' יעקב נפטר בסלוניקי בשנת ה'רע"ו (1516).
ר' יעקב תיקן תקנות רבות בענייני ציבור ובפרט בהלכות אישות ובבעיות שעלו בעקבות תופעת האנוסים.
ההיסטוריון יוסף הקר מציין כי הרב בן חביב ביקש להביא לניתוק כל זיקה בין האנוסים שנמלטו מספרד לבין אלה שנשארו בה, דבר שבא לידי ביטוי בחלק מתקנותיו בנושאי אישות.
על הנהגתו בסלוניקי כותב הקר שהרב בן חביב ביקש לשמר את מורשתם של המגורשים גם כאשר מנהגיהם לא היו כמנהג המקום של בני סלוניקי.
דבר זה גרם לעיתים למחלוקת עם חכמי המקום ולפיכך לא תמיד התקבלה דעתו בעניינים אלה.
הרב יעקב בן חביב כתב ככל הנראה ביאור לספר הטור, וכמה מתשובותיו נשתמרו בכתביהם של גדולי התקופה כמו ר' אליהו מזרחי והמהרשד"ם.
מכל מקום, את שמו לדורות קנה בזכות חיבורו, "עין יעקב", שהוא מעין קובץ שעיקרו אגדות התלמוד הבבלי ופירוש עליהן.
חיבורו זכה להתקבל ולהתפרסם בתפוצה רחבה ביותר ועל כך מעידות למעלה ממאה המהדורות שלהן זכה, כמו גם הפירושים וכלי עזר המגוונים שנתלוו אליהן.
בקהילות ישראל רבות במזרח אירופה נהוג היה לקבוע שיעור משותף בספר "עין יעקב" לבעלי בתים (כלומר מי שאינם למדנים מקצועיים בתלמוד) בבית הכנסת, למשל בשעת ההפוגה שבין תפילות מנחה וערבית.
בחיבורו "עין יעקב" התחיל הרב יעקב בן חביב להכניס גם את אגדות התלמוד הירושלמי אולם כפי שחשש הוא לא הספיק לעשות זאת בחייו.
בפירושיו שלובים דברי מוסר והגות המשקפים את תחושותיהם של בני דור הגירוש.
קטעי התלמוד המובאים בו הם עד נוסח במחקר ההשוואתי על הבדלי הנוסח הקלים בין גרסאות התלמוד שהיו בידי יהדות ספרד לבין גרסאות יהדות אשכנז.
הבתים שנבנו בסגנון זה הונחו על ידי תפיסה עיצובית והומניסטית המייחסת חשיבות מיוחדת לטובת התושב ולרווחתו.
תפיסה תכנונית זו זכתה מאוחר יותר לכינוי "העיר הלבנה של תל אביב", ובשנת 2003 הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
"ממציאה האמיתי של העיר הלבנה", תיאר צור שיזף את יעקב בן-סירה.
בשנת 2011 הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו.