tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחיה הם הרבנים אהרון ומשולם, מייסדי הישיבה התיכונית חדוות התורה.
היא נשואה לדב פוקס, ולהם שישה ילדים.
מתגוררת בשכונת בית וגן בירושלים.
כתבה כ-400 ספרים בעברית ובאנגלית לילדים בגיל הרך, לנוער, וספרי חינוך למבוגרים.
כתבה 8 ספרי מקראות ללימודי העברית הנלמדים במאות בתי ספר בעולם ובכיתות אולפן בישראל, בהם הסדרה "אנחנו אוהבים עברית עם מנוחה פוקס", הכוללת גם דיסקים וחוברות עבודה.
בסקרים בספריות ציבוריות בישראל זכו ספריה לפופולריות גבוהה ביותר, במקום השני לאחר ספרי גלילה רון פדר.
פוקס וחברת ההוצאה לאור שלה כתבה ספרונים ופרסומות לחברות כמו נסטלה, תנובה, בזק, קופות חולים ואל על.
ספריה מופצים גם בעזרת "קרונית הספרים של מנוחה פוקס", המגיעה לבתי ספר ולשכונות חרדיות.
במשך למעלה מ-30 שנה כותבת פוקס בעיתונים.
משנות האלפיים מקריאה פוקס מסיפורי הילדים שלה ברדיו קול ברמה.
בטלוויזיה מעבירה לעיתים תוכניות ילדים.
היא גם מנחה שידורים בנושא חינוך ותוכנית משפחתית.
פוקס למדה הנחיית הורים וטיפול משפחתי וזוגי בשיטת אדלר.
היא מרצה ועורכת סדנאות בנושא לאנשי חינוך ולהורים.
מאמריה, כתבותיה וספריה מושתתים על שיטה זו.
ספרה "הורים במחשבה תחילה", נכתב בהתאם לניסיונה בהנחיה וייעוץ.
פוקס השתתפה בתוכנית "סליחה על השאלה" בפרק שעסק בחרדים.
מתוך ספריה הופקו כ־40 סרטי ילדים, בפורמט די וי די, וידאו ודיסקים למחשב.
כמו כן הופקו מתוך סיפוריה כ-50 קלטות שמע ודיסקים.
מתוכן בולטות שתי סדרות: סדרת סבא הושע בכיכובו של חיים בנאי, וסדרת לאה ואליהו.
פוקס החלה כתסריטאית ובהמשך החלה להיות מעורבת בהפקה ובהנחיית הילדים המציגים.
"מְנוּחָה וְשִׂמְחָה" הוא זמר לשבת שנהגו לשורר בקהילות אשכנז בליל שבת.
השם 'משה' חתום באקרוסטיכון של הפיוט, והוא מיוחס לרבי משה בן קלונימוס.
נושא הפיוט הוא שבח והלל ליום השבת.
הבית הראשון משבח את השומרים והזוכרים את יום השבת, שבמעשיהם מעידים על כך שהעולם כולו נברא בשישה ימים על ידי האלוהים.
בבית השלישי מזכיר המשורר כי הטעם לחיוב שביתה ממלאכות אסורות בשבת, הוא זכר למעשה האלוהים ששבת ביום השבת מבריאת העולם.
בבית נוסף מדגיש המחבר כי השבת אינה מצוינת רק בהימנעות מעשיית מלאכות אסורות כל"ט מלאכות שבת, אלא אף מתייחדת בעשיית מעשים חיוביים, כגון בנוסח התפילה שנתקן לשבת.
בסיום הפיוט, מזכיר הפייטן את החיוב של לחם משנה ושל הקידוש ביום השבת, וכן החובה להתענג בשבת על ידי אכילת מאכלים ערבים, ובהבטחות של רוב טוב למקיימי מצוות השבת.
מנוחה ושמחה, מרדכי בן דוד באלבום כיסופים.
מנוחה ושמחה, אברימי רוט בלחן של מרטין וירדקר.
מנוחה ושמחה, לחן של חסידות ויז'ניץ.
מנוחה ושמחה, הרב שלמה קרליבך.
מנוחה ושמחה של הרב קרליבך בביצוע של יצחק מאיר.
מנוחה ושמחה, יצחק פוקס באלבום ממעמקים.
מנוחה ושמחה, יוסף קרדונר באלבום כיסופים לשבת.
מנוחה ושמחה, לחן של הרב יעקב תלמוד, בביצוע של יעקב רוטבילט.
מנוחה ושמחה, חסידות קרלין, בביצוע של הרב יצחק גינזבורג.
מנוחה ושמחה, חסידות נדבורנה, בביצוע של הרב יצחק גינזבורג.
הוא אשר דיבר - לחן של חיים בנט, ביצוע של שלמה כהן באלבום א שבת טיש.
שיר לשבת - לחן וביצוע של מילי מירן באלבומה "מילי מירן" (מהבית הראשון עד הבית השלישי)
מנוח ליידה-טדסקו היה מלחין, מנצח וכנר יהודי-אמריקאי ממוצא איטלקי.
טראנקווילו מנוח ליידה-טדסקו נולד בסיניגאליה, איטליה, אבל גדל בנאפולי.
אביו, לאזארו ליידה-טדסקו, שבא במקור מרג'ו אמיליה, היה לרב הקהילה היהודית של נאפולי רבתי בשנים 1904 - 1941 והרבה הראשי של נאפולי.
מנוח ליידה-טדסקו גדל במשפחה מוזיקלית של מלחינים, זמרים ונגנים.
אחיו, אנריקו ליידה (1887 - 1970) היה צ'לן קונצרטי ומנצח תזמורת, שניצח על תזמורת אטלנטה הראשונה משנת 1920 עד 1930.
ליידה-טדסקו למד באוניברסיטת נאפולי והמשיך את לימודיו לתואר שלישי בצ'כוסלובקיה (1925 - 1931), שם קיבל תוארי דוקטור בבלשנות ובסוציולוגיה.
הוא המשיך את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון של פראג, אצל אילדבראנדו פיצטי, יוזף סוק וקארל בולסלב ייז'אק.
בשנים 1922–1923 ניצח ליידיה-טדסקו על רבות מן התזמורות הסימפוניות הראשונות במעלה במרכז אירופה, בהן התזמורת הפילהרמונית של פראג, הפילהרמונית של וינה והפילהרמונית של פרסבורג.
ליידה-טדסקו ניצח על התזמורת הקאמרית החדשה של עיריית ניו יורק בשנים 1932–1935. הביצועים הראשונים של יצירותיו הוא שודרו בתקופה זו ברשת NBC ממרכז רוקפלר.
הוא ניצח על תזמורות ל-NBC, CBS, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת בולטימור, "אורקסטה סימפוניקה" (מקסיקו סיטי), התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, BBC, תזמורת הרדיו של רומא, תאגיד הרדיו של מערב גרמניה, קלן, גראנט פארק שיקגו.
אל ארצות הברית הגיע ליידה-טדסקו לראשונה בשנת 1912 והתאזרח בה בשנת 1932. בין 1935 ל-1945, כיהן בממשל ארצות הברית כיו"ר תוכניות התרבות למשרד החינוך האמריקאי.
כמו כן עבד במשרד החוץ האמריקאי טובמכון להבנה בינלאומית.
הוא הרצה ברחבי ארצות הברית ובאמריקה הלטינית ולחם למען חוקי הגירה הוגנים יותר ושיפור בקליטת המהגרים החדשים.
במסעותיו ברחבי העולם אסף ליידה-טדסקו ספרים, ציורים, מוזיקה וחברים.
בין ידידיו הקרובים, שהתכתבו עמו בתדירות גבוהה ובאו לבקר אותו ואת אשתו, רג'ינה, בקהילת האמנים של קולורדו ספרינגס בשנים 1951–1981, היו הציירים עמנואל גליצנשטיין רומנו, אלואיס לקוק ופסקל קוואקנבוש; המוזיקאים ארנסט טוך, מריו קסטלנואובו-טדסקו, רפאל קובליק וזמרת האופרה רוזה רייזה; גם אלברט סייבין, מפתח התרכיב נגד פוליו היה ידידו הטוב.
בשנת 1952 ניצח רפאל קובליק על התזמורת הסימפונית של שיקגו בביצוע יצירתו של ליידה-טדסקו, "לעת קציר, פרלוד מחולות".
יצירות אחרות של ליידה-טדסקו הן:
אופוס 1 - שלישייה לכלי קשת
אופוס 2 - מחזור שירים לסופרן
אופוס 3 - סרנדה לבריטון וויולה למחזה La cena delle beffe
אופוס 4 - רומנסה לכינור ופסנתר
אופוס 5 - קונצ'רטו לכינור ותזמורת (לא גמור)
אופוס 7–8 שתי יצירות לכינור ותזמורת
אופוס 9–10 - שני קטעי סולו לכינור על פי סקרלטי
אופוס 11–14 - חמישיות כלי נשיפה מעץ (שני כרכים)
אופוס 15 - "אסטוריאס" לתזמורת סימפונית
אופוס 16 - פרלודים לפסנתר
אופוס 17 - פרלוד מס' XXIV
אופוס 18 - פוגה מס' VIII
אופוס 19 - פרלוד מחולות לתזמורת סימפונית
אופוס 20 - נעימות אקזוטיות מדרום אמריקה
אופוס 21 - סונאטה לכינור ופסנתר
אופוס 23 - רביעייה לכלי קשת (Quartetto ad Archi)
אופוס 25 - הוקרה למאהלר - כינור ותזמורת
אופוס 26 - סונאטה לאבוב ופסנתר (ביצוע בכורה 18 באפריל 1961 בתיאטרון לה פניצ'ה, כחלק מן הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית בביאנלה של ונציה.
אופוס 27 - סימפוניה על טרגדיה יוונית
מנולו גאביאדיני (באיטלקית: Manolo Gabbiadini; נולד ב-26 בנובמבר 1991) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בא-נסר.
מנולו הוא אחייה של הכדורגלנית מלאינה גאביאדיני.
ב-14 במרץ 2010 ערך את הבכורה שלו במדי אטאלנטה כאשר נכנס כמחליף במשחק נגד פארמה.
ב-9 ביולי 2010 הושאל לסיטאדלה תמורת 500 אירו לעונה אחת, בעונה זו הוא הבקיע 5 שערים ב-27 משחקים.
ב-24 במרץ 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון על בולוניה.
ב-24 באוגוסט 2012 עבר גאביאדיני ליובנטוס תמורת 3.5 מיליון אירו וכרטיס השחקן של ג'יימס טרויסי וכעבור כמה ימים השואל לבולוניה.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה עד גיל 21 במשחק נגד טורקיה.
ב-29 במרץ 2011 הבקיע את שערו הראשון במסגרת בינלאומית נגד גרמניה.
בסך הכל רשם 16 הופעות ו-10 שערים במדי הנבחרת הצעירה.
ב-15 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במסגרת משחק ידידות נגד שנערך בברן.
בשנת 2013 עבר השחקן לשורות סמפדוריה מהליגה האיטלקית הבכירה.
בשנת 2015 עזב גאביאדיני את סמפדוריה ועבר לנאפולי.
ב-31 בינואר 2017 חתם בסאות'המפטון מהפרמייר ליג.
ב-11 בינואר 2019 חזר לסמפדוריה וחתם לארבע וחצי שנים.
ב-29 ביולי 2023 חתם בא-נסר מאיחוד האמירויות.
מנואל "מנולו" סאנצ'יס אונטיואלו (בספרדית: Manuel "Manolo" Sanchís Hontiyuelo; נולד ב-23 במאי 1965) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
סאנצ'יס שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת ריאל מדריד, והוביל את הקבוצה כקפטן לאורך רוב שנות ה-90. סאנצ'יס היה חלק מ"חמישיית העיט", שכללה את שחקני הנוער של ריאל מדריד שהפכו למובילי הקבוצה הבוגרת, לצדם של אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס, מיצ'ל ומיגל פרדסה.
סאנצ'יס ערך מעל ל-700 הופעות במדי הקבוצה, והוא ממוקם שלישי בטבלת מלך ההופעות בקבוצה בכל הזמנים.
במדי נבחרת ספרד, רשם סאנצ'יס קרוב ל-50 הופעות, בין היתר ביורו 1988 ובמונדיאל 1990.
אביו של סאנצ'יס, מנואל סאנצ'יס מרטינס, היה גם הוא כדורגלן ריאל מדריד ונבחרת ספרד, ואף ייצג את הנבחרת במונדיאל 1966.
סאנצ'יס החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ריאל מדריד מעיר הולדתו.
לקראת עונת , החל סאנצ'יס לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של המועדון, תחת המאמן אמנסיו אמארו.
ב-4 בדצמבר 1983, במסגרת המחזור ה-14 בליגה הספרדית, ערך סאנצ'יס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו.
סאנצ'יס היה לחלק מ"חמישיית העייט", חבורת שחקנים מקומיים יוצאי קבוצת הנוער והמילואים של המועדון, שהפכו למובילים ולמנהיגים של הקבוצה הראשונה, לצדם של אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס, מיצ'ל ומיגל פרדסה.
בעונת זכה סאנצ'יס עם קבוצתו בגביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר כפול על וידאוטון.
סאנצ'יס עלה בהרכב בצמד מפגשי הגמר.
עונה אחר כך, שמרה ריאל על התואר לאחר ניצחון בגמר כפול על פ.צ.
סאנצ'יס החמיץ את צמד מפגשי הגמר, אך עם 28 הופעות ליגה תרם לזכייתה של קבוצתו באליפות ספרד, הראשונה בקריירה של סאנצ'יס, והראשונה מתוך חמש רצופות של הקבוצה.
עד לעונת רשם סאנצ'יס שלושים הופעות ליגה בכל עונה (למעט עונת ), והיה לאחד משחקניה הבולטים והיציבים לאורך זמן.
החל מעונת החליף סאנצ'יס את חברו לקבוצה צ'נדו כקפטן המועדון.
בעונת הוא הוביל את הקבוצה כקפטן לזכייה ראשונה בליגת האלופות מזה 32 שנים.
סאנצ'יס פתח עם סרט הקפטן במשחק הגמר, בו גברה ריאל בתוצאה 0–1 על יובנטוס והשיבה לעצמה את התואר.
כעבור שנתיים, כשסאנצ'יס כבר היה בשלהי הקריירה, הוא עלה כמחליף לעשר דקות בגמר ליגת האלופות 2000 מול ולנסיה, בו ניצחה ריאל בתוצאה 0–3, והיה ליחיד מ"חמישיית העייט" שזוכה בגביע אירופה שני בקריירה.
סאנצ'יס פרש בסיום עונת , לאחר 18 עונות במדי ריאל מדריד, בהן רשם 711 הופעות בכל המסגרות.
הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך ההופעות של ריאל מדריד בכל הזמנים, אחרי ראול גונזלס ואיקר קסיאס.
בליגה הספרדית רשם סאנצ'יס 523 הופעות, שמיקמו אותו במקום השני בכל הזמנים בטבלת הופעות הליגה במדי ריאל מדריד, שני רק לראול.
כמו כן, סאנצ'יס הוא אחד משחקניה המעוטרים של הקבוצה בכל הזמנים, לאחר שצבר במהלך הקריירה 21 תארים עם הקבוצה, בהם שמונה אליפויות, שתי אליפויות אירופה ושני גביעי אופ"א.
הקריירה הבינלאומית של סאנצ'יס החלה במדי נבחרת ספרד הצעירה, שזכתה באליפות אירופה עד גיל 21 - 1986. סאנצ'יס הפגין בטורניר יכולת גבוהה וזכה בתואר השחקן המצטיין, מה שסלל את מקומו כבר באותה שנה לסגל של הנבחרת הבוגרת.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו ב-12 בנובמבר 1986, תחת המאמן מיגל מוניוס, כשפתח בהרכב ספרד בניצחון 0–1 על במסגרת מוקדמות יורו 1988.
סאנצ'יס זכה לזימון לסגל של מוניוס לקראת יורו 1988, שם הוגרלה ספרד לבית קשה ממנו לא הצליחה להעפיל, ופתח בכל שלושת משחקי נבחרתו.
סאנצ'יס הוסיף להיות חלק חשוב מחוליית ההגנה הספרדית תחת המאמן לואיס סוארס מירמונטס, שזימן אותו לסגל לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
סאנצ'יס פתח ושיחק בכל ארבעת משחקיה של ספרד בטורניר, שהסתיימו בהדחה בשלב שמינית הגמר מול .
הוא נותר בסגל הנבחרת שנתיים נוספות, וערך את הופעתו האחרונה במדיה ב-11 במרץ 1992, במשחק ידידות מול ארצות הברית.
בסך הכול ערך סאנצ'יס 48 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שער אחד.
מנואל "מנולו" קלארס גרסיה (בספרדית: Manuel "Manolo" Clares García; נולד ב-23 בפברואר 1948 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כחלוץ במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. קלארס נודע בשל תקופתו בברצלונה, ובנוסף לכך שיחק גם בקאסטיון ובראיו ואיקאנו.
קלארס ערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד.
קלארס שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד שמעיר הולדתו.
הוא עזב אותה עוד לפני שהגיע לקבוצה הבוגרת של המועדון ועבר לחטאפה דפורטיבו, קבוצה קטנה מפרוורי העיר מדריד.
מאוחר יותר הצטרף לגאנדיה והוא שיחק עמה בליגה השלישית.
בתחילת 1971 עבר לקאסטיון ששיחקה בליגה השנייה, וכבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה הבקיע שער.
עד סוף העונה שיחק בכל משחקיה בליגה והבקיע שער נוסף.
בעונת 1971/1972 עזר לקאסטיון להעפיל לליגה הבכירה בספרד מהמקום השני בליגה, בכך שהבקיע 13 שערים ב-36 הופעות.
בעונת 1972/1973 הוביל קלארס את קאסטיון לעונה הטובה ביותר בהיסטוריה שלה.
הוא היה המבקיע הראשי בקבוצה, עם 11 שערים ב-30 משחקים, והוא עזר לה להגיע למקום ה-5 בליגה וכן לגמר הגביע הספרדי, שם הפסידה קאסטיון 0–2 לאתלטיק בילבאו.
ריאל מדריד וברצלונה התעניינו בשירותיו של קלארס, ולמרות התקדמות במשא ומתן עם ברצלונה על העברתו, בלם מאמן קאסטיון לוסיאן מולר את המהלך.
בשל יכולתו הטובה זומן לנבחרת ספרד והוא ערך את הופעתו היחידה במדיה, במשחק ידידות עם ב-17 באוקטובר 1973. גם בעונת 1973/1974, בה השתתף בכל מחזורי הליגה למעט הראשון, הבקיע 11 שערי ליגה.
אולם קאסטיון הציגה יכולת דלה מאוד וירדה חזרה לליגה השנייה מהמקום ה-16, וזאת על אף שהייתה במקום ה-13 ערב המחזור האחרון של העונה.
לאחר שהסתיימה הליגה, החלו משחקי הגביע הספרדי, בו הורשו לשחק רק שחקנים ספרדיים.
כבר במשחקו הראשון בליגה במדי ברצלונה הבקיע שער, בהפסד 2–3 לריאל סוסיאדד.
במשחקו השני בגביע אירופה, בניצחון 0–5 נגד לינץ ב-2 באוקטובר 1974, הבקיע צמד.
בסך הכול בעונת 1974/1975 הבקיע 10 שערי ליגה ב-29 הופעות, כולל צמד נגד אספניול בדרבי העירוני.
הוא הבקיע ארבעה שערים בגביע אירופה, האחרון שבהם היה בגומלין חצי גמר גביע אירופה נגד לידס יונייטד, שהדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 2–3.
עלייתו של פאקו פורטס לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, לצד עזיבתו של המאמן רינוס מיכלס, הקטינה משמעותית את חלקו של קלארס במשחקי הקבוצה.
בעונת 1975/1976 פתח בהרכב ב-3 משחקי ליגה בלבד ונכנס כמחליף ב-5 נוספים.
הוא הבקיע שער אחד, נגד לאס פאלמס ב-30 בנובמבר 1975. מיכלס שב לקבוצה בסוף העונה, פורטס הושאל למאלגה וקלארס חזר להיות השחקן ההתקפי המרכזי בקבוצה.
עונת 1976/1977 הייתה הפורייה ביותר בקריירה של קלארס, שהבקיע 22 שערים ב-32 משחקי ליגה, והיה שני רק למריו קמפס בטבלת מלך השערים של הליגה.
הוא כבש צמדים במשחקים מול סלמנקה, סלטה ויגו ואספניול ושלושער מול בורגוס.
השיא היה ב-28 בנובמבר 1976, במשחק מול ולנסיה שהגיעה כמובילת הליגה הספרדית: קלארס הבקיע חמישייה, ברצלונה ניצחה 6-1 ועלתה למקום הראשון.
בגביע אופ"א עזר לברצלונה להגיע לרבע הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בתוצאה המצטברת 3–4, בכך שהבקיע 5 שערים ב-7 הופעות.
אחד האירועים השנויים במחלוקת במהלך העונה קרה ב-6 בפברואר 1977, במשחק בין ברצלונה למאלגה בקאמפ נואו.
שגיאות של השופט ריקרדו מלרו גואסה הביאו למספר מהומות, והוא הרחיק את יוהאן קרויף, לאחר שלפי טענתו קילל אותו בגסות.
קרויף תמיד הכחיש את טענת השופט, וטען שאמר למעשה "מנולו, תבקיע כבר!".
בעקבות דו"ח השיפוט השעתה ההתאחדות הספרדית את קרויף ל-3 משחקים, בהם הפסידה ברצלונה פעמיים וסיימה בתיקו עם אתלטיקו מדריד, שזכתה בסוף העונה באליפות בהפרש של נקודה.
בעונה הבאה איבד את מקומו בהרכב פעם נוספת.
הוא אמנם ערך 18 הופעות בליגה, אך רק ב-6 השלים 90 דקות.
ב-5 במרץ 1978, במשחק נגד הרקולס, הבקיע את השער היחיד לעונה זו - הוא נכנס כמחליף כשהתוצאה הייתה 1-1 ובדקה ה-89 הבקיע את שער הניצחון לזכות ברצלונה.
ברצלונה פעם נוספת סיימה במקום השני, הפעם אחרי ריאל מדריד.
בסוף העונה זכה בתואר ראשון ויחיד כשחקן ברצלונה, לאחר שברצלונה ניצחה את לאס פאלמס בתוצאה 1–3 בגמר הגביע הספרדי, אך קלארס לא שותף במשחק זה.
ביולי 1978, עם תחילת כהונתו של הנשיא ז'וזפ ליואיס נונייז ועם הגעתו של המאמן לוסיאן מולר, הוצע קלארס להעברה לקבוצה חדשה, וכך תמה דרכו בברצלונה.
רק כעבור שלושה חודשים, באוקטובר, נמצאה לו קבוצה חדשה - ראיו ואיקאנו, ששילמה לברצלונה עבורו 4 מיליון פסטות.
קלארס השתלב באופן מידי בקבוצתו החדשה והחל לפתוח בהרכבה מיד לאחר צירופו.
בעונתו הראשונה בקבוצה פתח ב-20 משחקי ליגה, נכנס כמחליף בשניים נוספים וכבש 5 שערים, כולל שער השוויון במשחק מול קבוצתו הקודמת, ברצלונה, ב-27 במאי 1979. הוא עזר לראיו להישאר בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום ה-15, אחד מעל הקו האדום שמוביל לירידה לליגה השנייה.
מנוחה בירנבוים (נולדה ב-27 באפריל 1948) היא פרופסור אמריטה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, בעבר כיהנה כראש המגמה לשיטות מחקר, מדידה והערכה.
בירנבוים מתמחה בעיקר בניתוח אינטראקציות של למידה (פנים-אל-פנים, ובלמידה מרחוק), הערכה לשם למידה בכתה ובארגון והערכה דיאגנוסטית בקנה מידה רחב.
היא אחת המומחים בישראל לנושא ההערכה בחינוך, ולתכנון לימודים.
מנוחה בירנבוים נולדה בתל אביב.
למדה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, וסיימה ב-1971. היא קיבלה תואר שני (בהצטיינות) במחקר בחינוך מאוניברסיטת תל אביב ב-1977, השלימה את הדוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין שבארצות הברית בשנת 1981, ומאז שימשה כמרצה.
בשנת 1985 שימשה כמרצה אורחת במעבדה לחינוך באמצעות מחשב באוניברסיטה של אילינוי.
ב-1986 התמנתה למרצה בכירה בבית הספר לחינוך.
בשנת 1991 שהתה כמרצה אורחת בשירות להערכה בחינוך באוניברסיטת פרינסטון.
ב-1996 התמנתה לפרופסור חבר, וב-1996 לפרופסור מן המניין.
ב-2002 הייתה מרצה אורחת באוניברסיטה של נברסקה בלינקולן, נברסקה, ארצות הברית.
בירנבוים היא פרופסור אמריטה החל משנת 2012.
תחומי ההתמחות שלה הם: תרבות הלמידה בבית הספר, קידום למידה עצמית באמצעות הערכה פורמלית ובלתי-פורמלית, תפיסות של הערכה ושל לימוד על ידי תלמידים ומורים.
תכנון וכתיבה של הצעת מחקר ודו"ח מחקר במדעי ההתנהגות, מפעלים אוניברסיטאים, 1993
חלופות בהערכת הישגים, רמות 1997
עורכת: הערכה מושכלת - מתאוריה למעשה, רמות, 1999
תנאים לקידום הערכה מעצבת: הערכה לשם למידה (הל"ל) במסגרות להכשרת מורים, ביטאון מכון מופ"ת, 2013
מנואל "מנולו" בלאניק רודריגז הוא מעצב אופנה ספרדי ובעלייה של חברת נעליים יוקרתית הנושאת את שמו.
בלאניק נולד וגדל בסנטה קרוז דה לה פלמה, האיים הקנריים, ספרד.
המשפחה של אביו ממוצא צ'כי ובעלת חברת תרופות בפראג ומשפחתה הספרדית של אמו בעלת מטעי בננות בפלמה.
בילדותו לא נשלח לבית הספר אלא למד בבית ולאחר מכן נשלח לפנימייה בשווייץ.
את לימודיו האקדמאיים ביצע באוניברסיטת ז'נבה בתחום פוליטיקה וממשל ולאחר מכן שינה את מסלול לימודיו לספרות ואדריכלות.
ב-1965 קיבל בלאניק את התואר שלו ועבר לפריז כדי ללמוד בבית ספר לאומנויות ובמקביל עבד בחנות בגדי וינטג'.
ב-1968 עבר ללונדון ועבד כקניין בחנות בשם "Zapata" וכתב לעיתון "L'Uomo Vogue", מעין גרסה לגברים של מגזין האופנה ווג.
ב-1970 הזדמן לו לפגוש את עורכת ווג ארצות הברית דיאנה פרילנד ובלאניק הציג בפניה את תיק העבודות שלו.
היא אהבה את עבודתו וייעצה לו להתרכז באביזרי אופנה כגון חגורות, תיקים, ארנקים ונעליים וכך הוא עשה.
ב-1972 מעצב האופנה הבריטי אוזי קלארק הזמין את בלאניק לעצב נעליים עבור תצוגת האופנה שלו.
בלאניק עיצב גם עבור מעצבים ידועים בלונדון באותה תקופה כמו ג'ין מויר וזנדרה רודס.
בלאניק לווה 2,000 פאונד ובכך קנה את החנות בה עבר ופתח בוטיק משלו.
ב-1974 בלאניק הפך לגבר השני אשר הופיע על השער של ווג הבריטי.
ב-1977 החל למכור את נעליו בארצות הברית דרך רשת הכולבו בלומינגדיילס ובכך הפך למעצב ידוע ברחבי ארצות הברית.
חנויות של מנולו בלאניק נפתחו ברחבי העולם וניתן למצוא את החנויות בלונדון, ניו יורק, לאס וגאס, דבלין, אתונה, מדריד, איסטנבול, דובאי, כווית, הונג קונג, סיאול, סינגפור וסטוקהולם.
בארצות הברית עיצוביו נמכרים דרך רשתות כולבו יוקרתיות שהראשונה היא בלומינגדיילס וגם בחנויות כגון סאקס השדרה החמישית, בארניס, ברגדורף גודמן, נורדסטרום וניימן מרקוס.
בלאניק הופיע בהיכל התהילה של רשימת המתלבשים הטובים.
ב-2007 קיבל בלאניק תפקיד מפקד במסדר האימפריה הבריטית עבור תרומתו לפיתוח תחום האופנה הבריטי.
אחת המשפיעניות המשמעותיות בחייו של בלאניק היא אימו אשר הייתה חובבת אופנה אדוקה ותמיד אימצה את הטרנדים האחרונים ויישמה אותם בסגנון לבושה.
לעיתים קרובות טיילה משפחתו לפריז ולמדריד כדי לקנות בגדים.
אמו לא אהבה את מעצבי הנעליים בעיר בה חיו ולכן עיצבה לעצמה.
כילד בלאניק אהב לצפות איך מכינים את הנעליים של אמו.
בלאניק מעולם לא למד ייצור נעליים בבית ספר לאומנויות.
הוא למד זאת רק לאחר שביקר במפעלי ייצור לנעליים.
בתחילה עיצב נעלי גברים אך עבר לנעלי נשים כי טען שהמרחב דמיון ועיצוב אצל גברים מוגבל.
במהלך שנות השבעים כאשר נעליים שטוחות וסניקרס היו במרכז השיח האופנתי הצליח בלאניק לשים את המרכז על עקבים.
בלאניק עובד אישית על הנעליים שלו ולא רק מצייר את הסקיצה.
הוא שותף בתהליך מרגע השרטוט עד לרגע הייצור ואף מקפיד בכל עיצוב חדש לשמור זוג נעליים אחד לעצמו, הנעליים מוצגות בשני בתים מחוברים הממוקמים בבאת', שם הוא גר.
התצוגה מכילה למעלה מ-25,000 זוגות נעליים בעיצובו.
מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA):
1990: מעצב האביזרים של השנה
מנולה מרכוס (ברומנית: Manole Marcus; 8 בינואר 1928 - 12 באוקטובר 1994) היה במאי קולנוע יהודי רומני, שביים עשרים וארבעה סרטים.
מרכוס הוא בוגר האוניברסיטה הלאומית לאומנות התיאטרון והקולנוע בבוקרשט.
בשנות החמישים של המאה העשרים, כשברומניה נדרשה יצירה בסגנון פרולטקולט, מרכוס הפיק מספר קומדיות.
מהמחצית השנייה של שנות השישים של המאה העשרים עולה רמת הסרטים המופקים על ידו.
למרכוס היה בן אחד, מרטין, שנולד ב-1955 ועלה לישראל ב-1977.
1957 Viața nu iartă (החיים לא סולחים)
1980 Punga cu libelule (השקית עם השפיריות)
1981 Non stop (בלי עצירה)
1983 Ca-n filme (כמו בסרטים)
מנוחה חרל"פ (21 בפברואר 1931, ד' באדר ה'תרצ"א – 29 בנובמבר 2019, א' בכסלו ה'תש"ף) הייתה ראש המועצה המקומית יקנעם במשך חמישה חודשים בשנת 1967.
מנוחה חרל"פ נולדה בירושלים, בת לאסתר ולרב יצחק אפשטיין, משפחה שבה שמונה ילדים.
סיימה לימודים בבית ספר תיכון וקורס למטפלות מוסמכות.
ב-1951 נישאה לרב יצחק מאיר חרל"פ.
בשנת 1955 עברו ליקנעם, שם כיהן הרב חרל"פ כרב המקום.
ב-1965 נבחרה לעמוד בראש רשימת המפד"ל בבחירות למועצה המקומית, נבחרה למועצה והייתה אישה יחידה בה.
בפברואר 1967 הודח ראש המועצה, יעקב שמואל, ומנוחה חרל"פ נבחרה במקומו לראשות המועצה המקומית.
כעבור חמישה חודשים, ביולי 1967, הודחה חרל"פ מכהונתה, ויעקב שמואל חזר לכהן כראש המועצה.
בשנת 1973 עמדה חרל"פ בראש רשימת אגודת ישראל ביקנעם.
מנוחה חרל"פ נפטרה בבית החולים שערי צדק ב-29 בנובמבר 2019, והובאה לקבורה בבית העלמין הר המנוחות .
ב-1951 נישאה לרב יצחק מאיר חרל"פ, ונולדו להם שישה ילדים.
הרב חרל"פ נפטר ב-1991. בנם, הרב יעקב משה חרל"פ, מונה תחת אביו כרב קונצרן "אסם" ושימש בתפקיד זה יותר משלושים שנה.
בן נוסף, הרב אליהו חרל"פ, שימש כרב מחוז ירושלים של משטרת ישראל.
אחיה הרב שמואל אפשטיין נמנה עם מייסדי מפלגת "דגל התורה".
אחיה הרב שלום אפשטיין היה מראשי מוסדות מאה שערים.
אחיותיה נישאו לרבנים מרדכי זמל וחיים דוד כהנא.
מנואל ג'וליאן קרדונה מולאנו (בספרדית: Manuel Julián Cardona Molano; נולד ב-25 באפריל 1977) הוא שחקן קולומביאני.
קרדונה נולד בפופאיאן (אנ'), בירת מחוז קאוקה שבקולומביה וגדל בסנטיאגו דה קאלי.
יש לו שלושה אחים ואחות אחת, ביניהם מפיק הקולנוע והטלוויזיה, חואנצ'ו קרדונה.
אמו של מנולו, ננסי מולאנו, היא פסיכולוגית, סוחרת ואסטרולוגית.
אביו, אנריקה חבייר קרדונה מרין, הקדיש את חייו לפוליטיקה, והיה ראש עיריית פופאיאן, הוא נפטר בינואר 2022.
בגיל שבע העניקה לו משפחתו את השם "מנולו" ככינוי, אשר ישמש מאוחר יותר כשמו כשחקן.
כאשר סיים את לימודי התיכון שלו, עבר לספרד שם למד מימון ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה הבינלאומית של קטלוניה (אנ') בברצלונה אך כעבור זמן קצר חזר למולדתו והתיישב בבוגוטה.
בשנת 1995, הוא החל את קריירת המשחק שלו בסדרת טלוויזיה קולומביאנית פופולרית בשם "Padres e Hijos", בה כיכב במשך שלוש שנים.
בשנת 1998 הוא זכה בתפקיד הראשי הראשון שלו באופרת הסבון "Carolina Barrantes".
שנה לאחר מכן הוא התבלט עוד יותר בזכות תפקידו באופרת הסבון המצליחה "¿Por qué Diablos?", על צעיר שהופך להיות חלק מארגון סמים כדי שיוכל לנקום את מות חברו.
בשנת 2001 כיכב בטלנובלה "Amor a Mil" בתור ג'ון הקטור אפנדור.
בשנת 2003 שיחק באופרת הסבון המקסיקנית הראשונה שלו, "Ladrón de Corazones", בה גילם את גוסטבו ולסקו, אדם שחוזר למולדתו לאחר עשר שנים כדי לנקום את מות אביו ולנקות את שמו.
הוא ידוע גם בתפקידו כסבסטיאן בטלנובלה המקסיקנית "גיטאנה".
בשנת 2005 שיחק בסרט "Rosario Tijeras", הופעת הבכורה של קרדונה על המסך הגדול.
הסרט התבסס על ספרו של חורחה פרנקו באותו השם.
בהמשך אותה שנה שיחק קרדונה בסרט "La mujer de mi hermano" עם ברברה מורי וכריסטיאן מאייר.
בשנת 2006 סיים לצלם את הסרט המקסיקני "Al Acecho del Leopardo" עם הבמאי אנריקה רנטריה אשר יצא לאקרנים רק חמש שנים לאחר מכן.
לאחר שנתיים של היעדרות, קרדונה חזר לעבוד אצל טלמונדו וארגוס בהפקת אופרת הסבון "טלמונדו מרינה".
ב-27 בספטמבר 2007 הוענק לקרדונה "פרס הגאווה הלטיני" במרכז האירועים Back Bay בבוסטון.
הפרס מכבד את הישגיהם של היספנים באזורים שונים והוא הפקה של מגזין הגאווה הלטיני.
קרדונה הופיע בסרט של דיסני "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" משנת 2008.
בשנת 2009 שיחק בסרט הדרמה הפרואני "נגד הזרם" של הבמאי חאבייר פואנטס-לאון.
בשנת 2011 כיכב בסרט הפשע הקולומביאני "The Snitch Cartel" של הבמאי קרלוס מורנו לצדו של טום סייזמור.
בשנת 2013 שיחק בסרט הטלוויזיוני "הסידור" של רשת הטלוויזיה האמריקאית USA Network.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה האמריקאי "חובשת קרבית" בדמותו של לואיס.
בשנים 2016–2017 כיכב במשך שתי עונות של סדרת הדרמה המקסיקנית "La Hermandad" בדמותו של חוליו קזינסקי, פסיכיאטר יוקרתי מהבירה שהופך לאלכוהוליסט לאחר המוות האלים של אשתו ובתו.
החל משנת 2021 הוא מככב בסדרה "מי הרג את שרה?" בנטפליקס כדמות הראשית "אלכס גוזמן".
באותה שנה שיחק בסרט המוזיקלי המקסיקני "El rey de todo el mundo" לצדו של מנואל גרסיה-רולפו ושיחק בסרט הדרמה הפנמי "כיכר הקתדרלה" שביים וכתב הישראלי לשעבר אבנר בנאים.
בשנת 2022 כיכב בסדרה האמריקאית "Now and Then" שיצר גידי רף עבור "אפל TV פלוס"; בגילומו של מרקוס הררו.
בשנת 2023 כיכב וביים את דרמת המותחן המקסיקנית "Uno para morir" שם גילם את פבלו וגה, אחד משבעה אנשים שנחטפו ופתאום מוצאים את עצמם חלק ממשחק קטלני.
בשנת 2025 שיחק בסדרת המתח של נטפליקס, "מדוזה" בתור הבלש דנג'ר קרמלו.
בשנת 2012 נישא לולריה סנטוס, אחיינתו של חואן מנואל סנטוס, נשיא קולומביה לשעבר וחתן פרס נובל לשלום.
יש להם שני ילדים יחד.
גם מפיק2018–2019María Magdalenaישותפקיד ראשי; 60 פרקים2021–2022מי הרג את שרה?אלחנדרו "אלכס" גוזמן סלדיברתפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים2022Now and Thenמרקוס הררו8 פרקים2025מדוזה דנג'ר קרמלותפקיד ראשי; 12 פרקיםTBAMemorias de un sinvergüenzaפרנסיסקו וליאנטהסדרה עתידית
מנואל 'מנולו' חימנס חימנס (בספרדית: Manuel 'Manolo' Jiménez Jiménez; נולד ב-26 בינואר 1964) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל בהווה.
חימנס נולד באראהל שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה, וגדל במחלקת הנוער ובקבוצת המילואים של סביליה.
הוא החל לשחק עם הקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בלה ליגה, לקראת עונת 1983/1984. הוא העביר עונת פרישה בריאל חאאן מליגת המשנה, וביוני 1998 פרש, בגיל 34, אחרי ששיחק בסביליה 413 משחקים רשמיים, שנפרסו על פני 14 עונות.
חימנס שיחק 15 משחקים במדי נבחרת ספרד, והשתתף עם הנבחרת במונדיאל 1990.
בשנים 2000–2007 שימש חימנס כמאמן סביליה אתלטיקו, קבוצת המילואים של סביליה.
ב-27 באוקטובר 2007, לאחר התפטרותו של חואנדה ראמוס, מונה למאמן הקבוצה הבוגרת.
בעונתו הראשונה סיימה הקבוצה במקום החמישי ובעונה העוקבת סיימה במקום השלישי והעפילה לליגת האלופות.
בעונת 2009/2010 הודחה סביליה בשלב שמינית גמר ליגת האלופות, וב-24 במרץ 2010 פוטר חימנס, לאחר רצף של שני הפסדים ושלוש תוצאות תיקו.
ב-7 באוקטובר 2010 מונה למאמן א.א.ק.
אתונה מליגת העל היוונית וחתם על חוזה לשתי עונות.
חימנס סיים את העונה עם הקבוצה במקום השלישי, במרחק 23 נקודות מהאלופה, וזכה עימה בגביע היווני.
ב-5 באוקטובר 2011 בוטל חוזהו, בהסכמה הדדית עם המועדון.
ב-31 בדצמבר 2011 מונה למאמן ריאל סרגוסה מהלה ליגה במקומו של חבייר אגירה.
את עונת 2011/2012 סיימה הקבוצה במקום ה-16, וניצלה מירידת ליגה בהפרש של שתי נקודות בלבד.
את עונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום ה-20 והאחרון וירדה לליגת המשנה, וחימנס שוחרר מתפקידו.
ב-4 בנובמבר 2013 מונה למאמן א-ריאן מליגת העל הקטרית.
בתום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך שבה לליגת בעל בעונה שאחריה.
חוזהו בקבוצה הופסק ב-20 במאי 2015.
ב-19 בינואר 2017 חזר לקדנציה שנייה בא.א.ק.
את עונת 2017/2018 סיימה הקבוצה עם אליפות ראשונה אחרי 24 שנים, אך חימנס עזב את הקבוצה במאי 2018, לאחר שלא הגיע עם המועדון להסכם בנוגע להארכת חוזהו.
במאי 2018 מונה למאמן לאס פאלמאס, היורדת הטרייה לליגה השנייה בספרד, אך פוטר בנובמבר 2018, לאחר שאימן את הקבוצה ב-15 משחקים בלבד.
אתונה, ואימן אותה עד 27 במאי 2019. ב-19 באוקטובר 2019 מונה למאמן אל וואחדה מליגת העל האמירתית.
בתום העונה עזב את המועדון.
ב-27 בדצמבר 2020 שב לקדנציה רביעית בא.א.ק.
מנוחה רדובילצקי-אבישר (1893, יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 1942, ירושלים) הייתה אשת חינוך ארצישראלית בתקופת היישוב.
נולדה ביקטרינוסלב (כיום דניפרו, אוקראינה) ולמדה שם בגימנסיה ממשלתית.
כן למדה עברית ותנ"ך אצל מורים פרטיים, בהם יהודה שפירא, לימים מורה בבית הספר פיק"א בפתח תקווה.
עלתה לארץ-ישראל בשנת 1907 עם הוריה ואחִיה.
כאן הצטרפו לאחיותיה הבוגרות מרים וחנה והתיישבו בירושלים.
יחד עם אחותה חנה, שהייתה גדולה ממנה בשש שנים, התקבלה מנוחה בשנת 1910 לעבודה במעון היתומות של חברת עזרה של יהודי גרמניה (בקיצור: "עזרה") בעיר.
בעקבות מלחמת השפות עזבו מורות ומורים רבים את מסגרות החינוך של חברת "עזרה", ובכללם חנה ומנוחה רדובילצקי שהחלו ב-1913 לעבוד ב'מעון עברי לבנות ישראל'.
המעון, שנתמך על ידי המשרד הארצישראלי, נקלע לקשיים כספים וככל הידוע נסגר בשלהי 1917. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה מנוחה ללמד בבתי הספר של רשת החינוך העברי בירושלים, בהם בית הספר הדתי לבנות "שפיצר", ובהמשך לימדה בבית הספר למל.
מנוחה רדובילצקי נישאה ב-1919 למחנך דוד אבישר.
היא נפטרה בירושלים ב-27 באפריל 1942 בלדתה את בנם מנחם-מאיר.
בשנים 1911–1912, שבהן עבדה בבית יתומות של חברת "עזרה" בירושלים, ניהלה יומן אישי שבו באו לביטוי תפיסותיה החינוכיות, הלאומיות והמגדריות.
היומן, כמסמך היסטורי, משמש לחוקרים מקור להכרת התקופה ונחשפים בו חיי היום-יום של מחנכת בת העלייה השנייה והאתגרים המקצועיים והאישיים שעמדו בפניה.
חיה מנוחה טוקר (יד בטבת ה'תש"ג, 22 בדצמבר 1942 – י"ז בסיוון ה'תשפ"ד, 23 ביוני 2024) הייתה סופרת ישראלית חרדית.
טוקר נולדה בירושלים לרב משה חברוני, ראש ישיבת חברון, ורחל, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תשכ"ד נישאה לרב נחמן טוקר שכיהן כר"מ בישיבת חברון בירושלים עד פטירתו ביולי 2017. לאחר נישואיה גרה עם בעלה וילדיה בשכונת גאולה, ומאוחר יותר בעקבות מעברה של ישיבת חברון לשכונת גבעת מרדכי עברו להתגורר בשכונה.
בנה יחזקאל טוקר, עורך דין וטוען רבני נשוי לשופטת החרדית הראשונה, חוי טוקר.
הסופרת אסתר טוקר היא כלתה.
נפטרה בי"ז בסיוון ה'תשפ"ד ונקברה בהר המנוחות.
טוקר כתבה וערכה ספרים רבים, בין השאר של כלתה הסופרת אסתר טוקר וכן עיבדה ספרי ילדים.
כתבה כתבות וטורי דעה בשבועונים וירחונים חרדים, ביניהם "יתד נאמן", תחת שם העט "מ.
התפרסמה כאשר כתבה את השיר "שירו של אבא" המספר על לימודו של אביה.
השיר הולחן על ידי הלל פלאי והושר על ידי מיכאל שטרייכר.
ירמיהו: מאורעות מחיי הנביא ירמיהו, הוצאת ש"ב, 1992
ימי שמונה: ספור הסטורי מתקופת החשמונאים, הוצאת הספר הטוב, 1994
קן הנשרים: סיפורים מימי מלחמת העולם השנייה, הוצאת הספר הטוב, 1998
אנשים בשכונה הירוקה, הוצאת שי למורא, 2000
הורים באופן זמני, הוצאת יפה נוף, 2018
עם אסתר טוקר, חמותי ואני, הוצאת המודיע, 2020
רות זיידמן, כוכב בעלטה : קורותיה של בת צ'נסטוחוב במלחמת העולם, הוצאת ר' זיידמן, 1984
רות זיידמן, בהפציע השחר: החזרה לחיים וסיפורים על ילדים בעידן חורבן יהדות אירופה, הוצאת מנחת ישראל, 1998
טובה זילברברג, אמא, בקשתך נתקבלה!!, הוצאת ג' זילברברג, 1994
אסתר טוקר, מסך השתיקה, מייזליק ספרים, 2009
אסתר טוקר, משבצת תפוסה, הוצאת יפה נוף, 2011
אסתר טוקר, מילים שיודעות לגעת, הוצאת יפה נוף, תשע"ד
מנוחת שבת ברחוב היא יצירת שמן על בד מאת הצייר היהודי-גרמני מוריץ דניאל אופנהיים, שנוצרה בשנת 1866. היצירה מתארת אחר צוהריים של שבת במשפחה יהודית, כשהיא מציגה רגע של שקט, רוגע והשתקפות פנימית – אך גם רמיזות לתמורות תרבותיות וחברתיות.
בעוד ראש המשפחה נח, ושאר בני הבית – כולל החתול – ישנים, שתי נשים יושבות לקרוא: הסבתא מכוסת הראש מעיינת בספר תפילה מסורתי, ואילו הנכדה, שראשה גלוי, שקועה ברומן גרמני עכשווי.
השתיים מגלמות את המתח בין מסורת למודרנה, אך גם את ההמשכיות התרבותית דרך אקט הקריאה המשותף.
במרכז התמונה מופיעה דלת פתוחה, שמעליה חרוטה השנה "1789" – רמז למהפכה הצרפתית.
לפי פרשנות המוזיאון היהודי של ניו יורק, דלת זו מסמלת את הדרך לעתיד.
השנה 1789 אינה רק תאריך היסטורי, אלא גם סמל לאמנציפציה של היהודים, שהביאה לשילובם האזרחי בחברה האירופית.
בזכות תהליכים אלו, הצליח אופנהיים – כנצר למשפחה יהודית – להתקבל לאקדמיות לאמנות באירופה ולבנות קריירה ציבורית.
מוריץ דניאל אופנהיים (1800–1882) היה הצייר היהודי הראשון בתקופה המודרנית שהתחנך באופן אקדמי ופעל בגלוי בזהות יהודית.
הוא סירב להתנצר, בניגוד לדמויות אחרות בזמנו, ונשאר נאמן למסורתו.
יצירתו משלבת בין ז'אנרים היסטוריים, דתיים ופורטרטים, וידועה במיוחד בזכות הסדרה "תמונות מחיי המשפחה היהודית הישנה", שבה מוצגת התרבות היהודית-גרמנית כבורגנית, מלומדת ומוסרית.
אופנהיים השתמש בז'אנר ציור אידיאליסטי כדי להראות את הדמיון בין ערכי היהדות וערכי הבורגנות הנוצרית, וכך סייע להנגשת היהדות למבט האירופי.
הציור מוצג כיום באוסף המוזיאון היהודי בניו יורק, כתרומת קרן אוסקר ורגינה גרוס (1999), לאחר שעבר בין יורשיו של האמן ואספנים פרטיים באירופה ובארצות הברית.
מנוחתו של מרס (בספרדית: Descanso de Marte; באנגלית: Mars Resting) הוא ציור שמן מאת האמן הספרדי דייגו ולאסקס, שצויר בין השנים 1638–1640. היצירה מציגה את אל המלחמה הרומי מרס ברגע של עייפות והרהור, בניגוד לדימויו המסורתי כלוחם הרואי.
הציור מוצג באוסף הקבע של מוזיאון הפראדו במדריד.
ולאסקס מתאר את מרס כשהוא ישוב, חצי עירום, על מצע פשוט, כשראשו נשען על ידו והוא מביט מטה במבט עייף ומהורהר.
קסדתו מונחת לצדו, השריון מונח על הרצפה, והחרב איננה בשימוש - כליהם של הלוחם הפכו לאביזרי רקע דוממים.
הדמות נראית עייפה, חסרת חיוניות, וחסרת המאפיינים האליליים המקובלים.
הרקע כהה ומצומצם בפרטים, והקומפוזיציה מכוונת את מבט הצופה לעבר הדמות המרכזית.
תאורה רכה וממוקדת מדגישה את מרקם גופו ואת ההבדל בין חומרי המתכת, העור והבד.
הגישה הריאליסטית של ולאסקס ניכרת בבחירת תנוחה יומיומית ובהבעת הפנים האנושית של הדמות.
ולאסקס מציג את מרס באופן כמעט אנטי-מיתולוגי.
השריון, החרב והקסדה - סמלי הגבריות והכוח - מנותקים מן הדמות, כאילו איבדו את משמעותם.
פניו של מרס משדרים לא עוצמה, אלא בלבול או אפילו חרטה.
זהו ייצוג של גבריות מותשת, נטולת תהילה.
ההשפעה האיטלקית ניכרת במיוחד בשימוש הקונטרסטי באור וצל (קיארוסקורו), בסגנון המזכיר את טיציאן וקאראווג'ו.
אך בניגוד להם, ולאסקס נמנע ממלודרמה ובוחר באיפוק ובדיוק ריאליסטי ליצירת תחושת קרבה לדמות.
הציור מתפרש לעיתים כביקורת מוסווית על מצב האימפריה הספרדית במאה ה־17. מרס העייף, כאל שהושלך ממעמדו, עשוי לייצג את ספרד - מדינה מותשת ממלחמותיה, שאיבדה את כוחה ואולי גם את זהותה.
תנוחתו של מרס מבטאת כניעה שקטה, ולא התרוממות רוח גברית.
בנוסף, הציור מציג פירוק חזותי של אידיאל הגבריות הרומית.
הצופה אינו מתבונן בגוף מושלם ומופלא, אלא בדמות שקועה בעצמה, רחוקה מגבורה.
ולאסקס שומט מהציור כל מימד ארוטי או מיתי, ובמקומם מביא הומור קודר, פגיעות פסיכולוגית, ואנושיות בוטה.
ולאסקס ניגש אל הדמות המיתולוגית מרס בגישה חדשנית וחילונית.
מרס המיוצג כאן הוא תבנית שבורה - בודד, מופשט מסממני אלוהותו.
השריון מונח כאבן שאין לה הופכין, והקסדה הפוכה – כסמל להתמוטטות מוסרית או רעיונית.
הקומפוזיציה הפשוטה והמרחב הריק מדגישים את הדמות ומכניסים את הצופה אל תוך עולמה הפנימי.
זוהי גישה הפוכה לזו של רובנס, שפעל באותן שנים והציג את הדמויות המיתולוגיות בעוצמתן המלאה.
ולאסקס, לעומת זאת, חושף את הסדקים.
הציור נוצר לאחר חזרתו של ולאסקס ממסעו השני לאיטליה, בתקופה שבה שירת כצייר החצר של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
ככל הנראה, נוצר כהמשך לפרויקט המלכותי Torre de la Parada – לודג' ציד מלכותי שעוטר ביצירות בעלות נושא מיתולוגי.
כיום שמור הציור באוסף הקבע של מוזיאון הפראדו במדריד תחת השם Marte, מספר רישום P001198. הוא נחשב לאחת מיצירות המופת המאוחרות של ולאסקס, ומדגים היטב את יכולתו לאחד עומק רעיוני, ביקורת סמויה, וטכניקת ציור עילאית.
מנוע הוא מכונה הממירה אנרגיה לעבודה מכנית.
מנועים מסוגים שונים ממירים סוגים שונים של אנרגיות לעבודה מכנית.
ניתן להמיר אנרגיית חום, לחץ או חשמל לאנרגיה מכנית.
במנוע בעירה פנימית, למשל, הופכים את אנרגיית החום הנוצרת בשריפת הדלק לאנרגיית לחץ של גזי שרפה, אשר דוחפים בוכנה ועל ידי כך מבצעים עבודה מכנית.
את האנרגיה (עבודה) המכנית המתקבלת מנצלים לסיבוב גלגלי רכב, מדחף של אונייה וכדומה.
בכל מנוע קיימים הפסדים מסוימים – חלק מהאנרגיה המושקעת אינו הופך לאנרגיה מכנית.
אנרגיה זו הופכת ברוב המקרים לאנרגיית חום, ומתפזרת לסביבה.
נצילות המנוע היא היחס בין כמות האנרגיה המתקבלת מן המנוע לבין כמות האנרגיה המושקעת בו, ובדרך כלל מבוטאת באחוזים.
בכל המקרים בהם המנוע הופך אנרגיית חום לעבודה מכנית, נצילות המנוע מוגבלת, ולא יכולה לעבור את הנצילות של מנוע קרנו התאורטי.
במנועי דיזל ובנזין מודרניים, למשל, הנצילות הגבוהה ביותר שהושגה היא כ-50%.
במונח "מנוע" נעשה שימוש גם כדי לתאר רכיב המקבל קלט מסוים והמבצע עבודה כלשהי גם אם היא אינה עבודה מכנית.
שימוש זה נפוץ במיוחד בתחום המחשוב.
דוגמה לכך אפשר לראות במונח מנוע חיפוש, המקבל מילות חיפוש, המבצע עבודת חיפוש והמספק תוצאות חיפוש.
כמו כן, קיים המונח מנוע גרפי (או בשם הכללי מנוע משחק), המייצג רכיב תוכנה שמטפל בעיקר בגרפיקה של משחקי מחשב.
מנוע בעירה פנימית או מנוע שרפה פנימית הוא מנוע חום השורף דלק, והופך את אנרגיית החום הנוצרת בשרפה לאנרגיית לחץ, אשר מנוצלת לביצוע עבודה מכנית.
הוא נקרא כך משום ששריפת הדלק והעבודה המכנית נעשות בתוך המנוע עצמו, למשל בצילינדר של מנוע בוכנאי.
במנוע בעירה חיצונית, לעומת זאת, שריפת הדלק מתבצעת במכלול נפרד וחיצוני למנוע, למשל בדוד קיטור, בעוד שהעבודה המכנית נעשית בתוך המנוע עצמו, למשל בטורבינת קיטור.
עם מנועי בעירה פנימית נמנים מנועי דיזל ובנזין בוכנאיים, טורבינות גז ומנועים סילוניים.
מנועי הבעירה הפנימית המוקדמים ביותר היו כנראה רקטות וזיקוקים שפותחו בידי הסינים עוד במאה ה-3 לפנה"ס, תוך שימוש באבק שרפה.
אלו היו למעשה צעצועים עד למאה ה-11 שבה החלו לשמש ככלי נשק.
פרנסואה איזאק דה ריבה (François Isaac de Rivaz) בנה את מנוע הבעירה הפנימית הראשון שהתבסס על בעירה לסירוגין ב-1807. עם זאת, המנוע לא היה שימושי מכיוון שהוא יצר כוח מזערי ודרש תערובת של מימן וחמצן בתור דלק.
הפטנט הראשון למנוע בעירה פנימית ניתן בארצות הברית ב-1826 לסמואל בראון (Samuel Brown).
ב-1859 המהנדס הבלגי אטיין לנואר (Étienne Lenoir) המציא בצרפת את מנוע הבעירה פנימית הראשון שהיה בעל ערך שימושי.
בשנת 1863 בנה את דגם הרכב היפומוביל.
ב-1867 בנה הממציא הגרמני ניקולאוס אוטו את מנוע השרפה הפנימית בעל ארבע הפעימות הראשון.
המנוע התגלה כיעיל יותר ממנועו של לנואר ושווק בהצלחה לצרכים תעשייתיים.
תכנון מנוע זה שופר בהמשך על ידי הגרמני גוטליב דיימלר שהתמקד בהפיכת הטכנולוגיה לניתנת לשימוש במכוניות, במיוחד על ידי הוספת מאייד הבנזין.
ב-1890 בנה הגרמני וילהלם מייבאך (Wilhelm Maybach) את מנוע השרפה הפנימית הארבע-צילינדרי הראשון.
דיימלר ומייבאך עבדו לפני כן בחברה של אוטו אך עזבו ב-1882 כדי להקים חברה משלהם.
באותו זמן לערך הלך והשתכלל תכנונו של מנוע בעירה פנימית בעל מחזור של שתי פעימות.
מנוע זה הומצא ב-1867 על ידי סר דוגאלד קלרק, ושופר על ידי ג'וזף דיי ב-1891.
ב-1930 הוציא סר פרנק ויטל פטנט על מנוע הטורבינה שנודע לאחר מכן כמנוע הסילון.
ב-1937 הופעל מנוע כזה לראשונה, וב-1939 מטוס של חברת ארנסט היינקל בשם HE178 טס בפעם הראשונה עם מנוע סילון בלבד.
מנועי הבעירה הפנימית משמשים בדרך כלל כלי רכב ממונעים.
הם מופיעים ברוב המכוניות, האופנועים, הסירות הממונעות, כלי הטיס וקטרי הרכבת.
טיפוס מנועי הטורבינה יופיע בדרך כלל במטוסי סילון ואוניות גדולות.
מנועי הבעירה הפנימית משמשים גם בתעשייה, בעיקר ביישומים נייחים, שם הם מתחרים במנועים חשמליים.
מנועים חשמליים טומנים בחובם יתרונות על פני מנועי הבעירה הפנימית, אך בתחילת המאה ה-21 הם עדיין רחוקים מלהחליף את מנועי הבעירה הפנימית בכלי רכב.
קיימים מספר סוגי מנועי בעירה פנימית, אשר שונים זה מזה במבנה ובחלקי המנוע.
מנועי ארבע פעימות הם המנועים הנפוצים ביותר.
גל הזיזים (מופיע באיור בצבע כחול ובאדום) – קובע באמצעות רצועת התזמון או שרשרת התזמון את קצב פתיחת וסגירת השסתומים.
שסתומים (בכחול ובאדום) – מאפשרים לתערובת להיכנס לתא הבעירה (הצילינדר), מאפשרים את פעולת הדחיסה והכוח ולבסוף את הפליטה.
גל ארכובה (בסגול) – גל יציאת האנרגיה הקינטית מהמנוע.
צילינדר (באפור בהיר) – תא הבעירה של הדלק.
מצת (באפור כהה בין השסתומים) – רכיב חשמלי המסוגל לייצר ניצוץ חזק, המספיק לשרפה יעילה ומהירה של התערובת.
לשם כך נדרש מתח גבוה של עשרות אלפי וולט.
בוכנה (בצהוב) – החלק האחראי על שאיבת התערובת, דחיסתה, המרת הלחץ שנוצר עקב השרפה לאנרגיה קינטית, ולבסוף פליטת התערובת השרופה לסעפת הפליטה.
טלטל (בחום) – אחראי על סיבוב גל הארכובה, בהתאם לתנועות הבוכנה.
מנועי שתי פעימות דומים בתכנונם, אך לא כוללים שסתומים וגל זיזים.
מנועים אלו מתוכננים כך שהבוכנה אוטמת את שסתום הפליטה בעת דחיסה והצתה.
עבור יניקת התערובת, קיים שסתום חד כיווני הנקרא "שסתום עלים", המאפשר כניסת תערובת דרך סעפת הפליטה, אך לא מאפשר את יציאתה.
מכיוון שעיצוב זה גורם לכך ששסתום הפליטה והיניקה יהיו פתוחים במקביל, מתעורר הצורך באגזוז לחץ – אגזוז ההופך את כיוון גלי ההדף הבוקעים מסעפת הפליטה, וגורם להם לדחוס את התערובת שברחה לסעפת הפליטה, בחזרה לצילינדר.
מנוע מודרני מכיל חלקים רבים נוספים, כגון מספר רב של מסבים, רצועת מנוע (רצועת אביזרים נלווים, רצועת המזגן), מערכות שימון וקירור במים או בשמן, חיישנים, משאבות, ועוד, כאשר כל יצרן עושה שימוש בטכנולוגיות נוספות הייחודיות לו.
כל מנועי הבעירה הפנימית תלויים בתהליך הבעירה שבו דלק כלשהו, בדרך כלל בשילוב עם אוויר אך לא רק, יוצר ריאקציה כימית שמספקת אנרגיה שמתורגמת לכוח ההנעה.
הדלקים הנפוצים ביותר מאז תחילת המאה ה-20 עשויים מפחמימנים ומיוצרים מנפט.
בין אלו ניתן למצוא את הבנזין, הסולר והגז הטבעי.
יש המשערים שבעתיד, המימן עשוי להחליף את סוגי הדלק האלו.
היתרון של מימן הוא שהבעירה שלו מפיקה מים בלבד, זאת בניגוד לדלק המקובל שהבעירה שלו מפיקה גם פחמן דו-חמצני – גז חממה הגורם להתחממות העולמית בכדור הארץ.
בכל מנועי הבעירה הפנימית, ללא תלות בסוג הדלק, נדרשים אמצעים להציתו כדי לגרום לבעירה.
רוב המנועים עושים שימוש במצת חשמלי או בהצתה בעזרת לחץ דחיסה.
מערכות הצתה חשמליות נעזרות במצבר וסליל מושרה כדי לספק מתח גבוה שמצית את תערובת הדלק אוויר בחלל הצילינדר.
המצבר נטען מחדש תוך כדי פעולת המנוע בעזרת מחולל זרם חילופין (אלטרנטור) שמופעל בכוח המנוע.
מערכות הצתה בעזרת לחץ דחיסה עושות שימוש בחום שכבר נמצא ממילא בתא השרפה כדי להצית את הדלק המוזרק.
לאחר ההצתה, תוצרי הבעירה אוצרים בתוכם יותר אנרגיה זמינה משהייתה בתערובת האוויר דלק הדחוסה (שהייתה בעלת אנרגיה כימית גבוהה יותר).
אנרגיה זו באה לידי ביטוי בטמפרטורה ובלחץ גבוהים שמתורגמים לעבודה על ידי המנוע.
במנועי בוכנה למשל, הבעירה יוצרת גזים בלחץ גבוה בחלל הצילינדר והם דוחפים את הבוכנה.
לאחר שהאנרגיה נוצלה, הגזים החמים הנותרים מוצאים החוצה דרך שסתום או פתח הפליטה והבוכנה חוזרת למצבה ההתחלתי, המכונה נקודה מתה עליונה (נמ"ע).
הבוכנה ממשיכה משם לשלב הבא (המשתנה מטיפוס מנוע אחד לשני).
כל תוצר של חום שלא תורגם לעבודה, הוא למעשה תוצר מבוזבז, והוא מטופל בעזרת מערכת קירור (מבוססת מים, אוויר ובשיטות אחרות).
ישנם סוגים רבים של מנועי בעירה פנימית, המתאימים לסוגי יישומים שונים.
בדומה, יש גם דרכים רבות לסווג את מנועי הבעירה הפנימית, שחלקם מופיעים להלן:
+מנועי בעירה פנימית בעירה לסירוגין בעירה מתמשכת 2 פעימות 4 פעימות מנוע ונקל מנוע דיזל טורבינת גז מנוע סילון מנוע מגח סילון מנוע רקטה
מנועים המבוססים על מחזור שתי פעימות מפיקים שתי פעימות לכל פעימת כוח, ונמצאים בשימוש בקטנועים, מכסחות דשא, סירות קטנות ובמעט אופנועים.
מנועים אלו בדרך כלל רועשים יותר ובעלי נפח קטן.
מנועים מבוססי מחזור ארבע פעימות (המכונה גם מחזור "אוטו") מפיקים ארבע פעימות לכל פעימת כוח, ונמצאים בשימוש במכוניות, אופנועים, סירות גדולות וכלי טיס.
הם בדרך כלל שקטים יותר ובעלי נפח גדול בהשוואה למנועי שתי הפעימות.
ישנן מספר וריאציות נוספות על מחזור ארבע פעימות הנמצאות בשימוש מועט יחסית.
הבולטות מביניהן ידועות בשם מחזור מילר ומחזור אטקינסון.
מנועי דיזל נחשבים דומים למנועי ארבע פעימות, אך בתוספת מערכות להצתה על ידי דחיסה ניתן לסווגם כמנועים בעלי מחזור פעולה שונה.
מנועי דיזל עושים שימוש בדלק מסוג סולר.
בהשוואה למנועי הבנזין, מנועי דיזל הם בדרך כלל כבדים, רועשים, חזקים יותר בסל"ד נמוך ויעילים יותר בצריכת הדלק.
הם משמשים כלי רכב, משאיות, אוניות, קטרים, וציוד תעשייתי כבד.
מנועי בנזין משמשים את רוב כלי הרכב, כולל מכוניות, אופנועים וקטנועים.
הם עושים שימוש בבנזין ברמות זיקוק שונות.
מנועים אחרים עושים שימוש בסוגי דלק כגון מימן, גז טבעי נוזלי ותחליפי סולר המבוססים על שמנים צמחיים (ביו דיזל).
מנועי הבעירה הפנימית יכולים להכיל כל מספר של צילינדרים כאשר מספר של אחד עד עשרים נחשב לנפוץ.
הגדלה במספר הצילינדרים עוזרת להגדיל את כוח המנוע אך משמעותה מנוע גדול יותר וצריכת דלק פחות יעילה.
רוב מנועי המכוניות הם בעלי ארבעה עד שמונה צילינדרים, בעוד מספר מכוניות יקרות עשויות להגיע גם ל-12, ומספר מכוניות קטנות ישתמשו בשלושה בלבד.
בעבר היו נהוגים מנועים רדיאליים במטוסים והם היו מורכבים מחמישה עד 20 צילינדרים.
שורה אחת תמיד הכילה מספר אי זוגי של צילינדרים, כך שמספר זוגי מקורו בשתיים או ארבע שורות.
מנועי אופנועים מורכבים בדרך כלל מאחד עד ארבעה צילינדרים, עם מספר חריגים המורכבים משישה.
מנועי מכשירים קטנים כגון מכסחות דשא ומסורי שרשרת מורכבים בדרך כלל מצילינדר אחד.
ניתן לסווג מנועי בעירה פנימית בהתאם למערכת ההצתה.
בתחילת המאה ה-21 נפוצות מערכות הצתה חשמליות בעזרת מצת או מערכות הצתה בעזרת חימום על ידי דחיסה.
בעבר היו נפוצות גם מערכות של להבה חיצונית או שפופרת חמה.
ניתן לסווג מנועי בעירה פנימית בהתאם לתצורתו.
סידורים נפוצים הם סידור בשורה, סידור בתצורת V, או סידור שטוח המכונה בוקסר.
מנועי מטוסים יכולים להיות מסודרים בתצורה מעגלית (רדיאלית).
סידורים אחרים פחות נפוצים הם סידורים בצורת W, X ו-H.
סידור הצילינדרים במנוע, משפיע רבות על אופי המנוע, בתחומים כגון גודל פיזי, משקל, אפשרות לקירור ופיזור החום, עלות הייצור, כמות הויברציות המתקבלות, ועוד.
היצרנים בוחרים את סידור הצילינדרים האופטימלי, בהתאם לייעוד כלי הרכב.
כך לדוגמה, ברוב המכוניות ניתן למצוא מנועי ארבעה צילינדרים בתצורה שטוחה, התופסים מעט מקום, שוקלים מעט, וזולים לייצור ולתחזוקה.
מנועים אלו מיועדים לשימוש ברחוב, ולא למרוצים או מאמצים קשים, ולכן אין בהם צורך בתצורה שתאפשר פיזור חום יעיל יותר.
לעומת זאת, יצרנית האופנועים הרלי-דייווידסון, בחרה דווקא במנוע בתצורת V לאופנועים שלה, בשל המראה שמנוע מסוג זה מקנה, ובשל הויברציות המאפיינות את האופנועים מתוצרת החברה.
תצורת מנוע נדירה יחסית היא כזאת שבה יש יותר מגל ארכובה אחד והצילינדר הוא בעל שני פתחים לשתי בוכנות הנעות זו מול זו, ללא ראש צילינדר.
תצורה זו שימשה בעבר במטוסים, קטרים ועדיין משמשת בכלי שיט.
נפח המנוע הוא החלל דרכו עוברות הבוכנות בפעימה אחת.
הנפח נמדד בדרך כלל בסמ"ק או בליטרים.
מנועים גדולים הם בדרך כלל חזקים יותר, ומספקים מומנט גבוה יותר בסל"ד נמוך יותר אך גם צורכים יותר דלק.
חישוב הנפח מתבצע על ידי מכפלה של מהלך הבוכנה כפול שטחה כפול מספר הצילינדרים.
מהלך הבוכנה מוגדר כדרך אותה הבוכנה עוברת מהנקודה העליונה אליה מגיעה הבוכנה (נקודה מתה עליונה – נמ"ע), עד לנקודה התחתונה ביותר (נקודה מתה תחתונה – נמ"ת).
שטח הבוכנה מחושב על פי קדח הבוכנה, כלומר מחצית הקדח בריבוע כפול פאי (כפול "מהלך").
מעבר להגדלת מספר הצילינדרים, ניתן להגדיל נפח מנוע בעזרת הגדלה של מהלך הבוכנה או קוטרה.
צעד כזה דורש התאמה של מערכות מנוע אחרות כדוגמת מערכת אספקת תערובת הדלק והאוויר, כדי להבטיח ביצועים אופטימליים.
נפחי המנוע המוצהרים על ידי היצרנים הם לעיתים קרובות מעוגלים, כך שלמשל מנוע בן 1,453 סמ"ק עשוי להיקרא 1,500.
במדינות שונות לנפח המנוע יש השפעה על מיסוי הרכב שבו מותקן המנוע.
עקב כך, בתכנון מנוע מובאים בחשבון גם שיקולי מיסוי, כך שיתאפשר שיווק מכוניות שחל עליהן מיסוי נמוך.
בהתאם לכך ניתן למצוא מנוע שנפחו דווקא 1,999 סמ"ק, משום שב-2,000 סמ"ק מתחילה מדרגת מיסוי גבוהה יותר.
בישראל דבר זה כבר לא קיים, אך לנפח המנוע באופנועים ישנה השפעה על מחירי הביטוח כך שלאופנוע עד 250 סמ"ק הביטוח יהיה מוזל מאופנוע בעל נפח מנוע מעל 250 סמ"ק.
כל מנועי השרפה הפנימית נתונים בהתאם לתצורתם באופן תאורטי למגבלת יעילות עבודה עליונה.
יעילות עליונה זו מושגת רק על ידי מכונת קרנו התאורטית.
סוג נדיר יחסית של מנוע שרפה פנימית משתמש בתנועת בוכנה סיבובית במקום תנועה אורכית ובכך משיג יעילות עבודה גבוהה יחסית.
מנוע זה מכונה מנוע ונקל.
מנוע דלק מוצק (מכונה גם מנוע הודף מוצק) הוא מנוע הפועל על דלק מוצק / מחמצן מוצק, ומשמש רקטות, טילים ומשגרי לוויינים וחלליות.
מנועים מסוג זה הופיעו לראשונה בזיקוקין די-נור שהומצאו על ידי הסינים במאה ה-12 לצרכים פולחנים ואחר כך השתמשו בהם ברקטות ללחימה במאה ה-13. כל הרקטות עד למאה ה-20 פעלו על סוג כלשהו של מנוע דלק מוצק או אבקת נפץ.
מנועי דלק מוצק נחשבים כבטוחים ואמינים עקב ההיסטוריה הארוכה והתכנון הפשוט שלהם.
יתרון נוסף של מנועי דלק מוצק הוא שאין צורך בתדלוק סמוך לזמן השיגור, בניגוד למנועי דלק נוזלי, בהם אחסון דלק במכל לאורך זמן גורם לקורוזיה חריפה.
יתרון זה משפר את מבצעיות המערכת עקב זמן הכנה קצר לשיגור.
החיסרון של הנעה בדלק מוצק הוא הקושי לשלוט בבערה או להפסיק אותה לפני סיומה (מכונה נקודת הקיטעון) על פי תוכנית הטיסה.
המנוע מורכב ממעטפת גלילית העשויה לרוב ממתכת אלומיניום, ומצידה הפנימי גרעין דלק מוצק הכולל דלק, מחמצן ומאגד.
בין גרעין המנוע לבין המעטפת ישנה שכבה מבודדת (liner).
בראש המנוע מורכב מצת וקצהו השני מורכב נחיר הפליטה.
בעת הפעלת המצת שכבת הדלק החשופה נשרפת ונפלטת מנחיר הפליטה.
גרעין המנוע הוא הדלק המוצק הנמצא בתוך מעטפת המנוע.
מבנהו משפיע באופן משמעותי על תהליך שריפת הדלק ובכך על פרופיל הדחף של הרקטה ותאוצתה.
ישנם מספר עיצובים שכיחים לעיצוב גאומטריית הגרעין:
גליל מלא (מכונה "סיגר") - נשרף מקצה לקצה באופן אחיד.
יוצר תאוצה קבועה כתלות בזמן.
גרעין חלול - הנשרף מחלקו הפנימי לחלקו החיצוני.
גליל חלול - יוצר תאוצה עולה כתלות בזמן.
כוכב - הקצוות יוצרות שטח שרפה רב שמובילות לתאוצה התחלתית גבוהה מאוד.
יוצרה תאוצה חיובית יורדת לאחר מכן עולה כתלות בזמן.
עוגן כפול - תאוצה חיובית יורדת כתלות בזמן.
מנוע בוקסר הוא סוג של מנוע בעירה פנימית שבו כל צמד בוכנות מסודר בצורה אופקית בכיוונים הפוכים מימין ומשמאל, בניגוד לתצורות הנפוצות במנועי כלי תחבורה של צילינדרים מקבילים בשורה או צילינדרים המסודרים בתצורת V.
פעולת הבוכנות במנוע זה מדמה אגרופים ה"חובטים" מימין ומשמאל בגל הארכובה, ועל שום כך קיבל המנוע את שמו ("בוקסר" פירושו מתאגרף באנגלית).
מנוע בוקסר שונה ממנוע V בזווית של 180° עקב השימוש בגל הארכובה עם ארכובה נפרדת לכל בוכנה, בעוד שבמנוע V של 180° כל צמד בוכנות חולקות את אותה ארכובה.
יתרונו הגדול של מנוע הבוקסר הוא באיזון המושלם הנוצר מנטרול תנועת כל בוכנה על ידי תנועת הבוכנה המנוגדת לה.
במנועי מחזור ארבע פעימות מגיע כל צמד בוכנות ל"נקודה מתה עליונה" במקביל ובכך מאזן את הרעידות.
מנועי בוקסר גם מצטיינים במרכז כובד נמוך בשל מבנם השטוח והאופקי, דבר המקנה יציבות וניהוג טובים יותר למכוניות בהן הם מותקנים.
מבנהו השטוח של המנוע מקנה גם גישה נוחה יותר למכללים העיקריים עבור המכונאי.
האלטרנטור ממוקם בדרך כלל ישירות מעל המנוע, וכך גם המתנע ורכיבים נוספים.
עם זאת, מנועי בוקסר רחבים יותר ממנועים רגילים ויקרים יותר לייצור - בעיקר משום שיש להם שני ראשי מנוע (אחד לכל צד), דבר המגביל את תפוצתם.
דגם מקורר אוויר של פולקסווגן
מנוע בוקסר מקורר אוויר מתוצרת פולקסווגן הוא דגם של מנוע שרפה פנימית הנחשב לאחד המנועים השימושיים והרב תכליתיים ביותר שיוצרו מעולם.
גרסאות שונות של המנוע יוצרו מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עד 2006.
יחודו של המנוע היה בשימוש חדשני בטכנולוגיות מכניקה וחומרים, אשר לא נעשה בהם שימוש משולב עד אותה עת.
החידושים הטכנולוגיים שהוצגו במנוע כללו: צילינדרים העשויים מיצקת ברזל, ראש המנוע והבוכנות העשויים מיצקת סגסוגת אלומיניום, בלוק מנוע ואגן שמן העשויים מגנזיום, גל ארכובה וטלטלים העשויים מפלדה מחושלת.
המנוע פותח ויוצר על מנת לשמש כיחידת הכוח הראשית עבור דגמי חיפושית וטרנספורטר הראשונים של החברה.
הדגם הראשון שהוצג היה מנוע בנזין בתצורת מנוע בוקסר בן ארבעה צילינדרים אשר הותקן בחלקו האחורי של כלי הרכב.
עקב תכונות האמינות המופלגות של המנוע, נעשה בו שימוש בכלי רכב וגם במטוסים ניסיוניים בשלבי הפיתוח שלהם, וזאת מכיוון שפעולת המנוע בתוך רצועת הכוח שלו מתקיימת בסל"ד נמוך יחסית ואפשרה את הקטנת תיבת ההילוכים והמשקל בעת בקרת הביצועים.
מנועי בוקסר מקוררי אוויר בני ארבעה צילינדרים הותקנו בדגמי פולקסווגן חיפושית וטרנספורטר, בדגם שיוצר עד 1992. חברת פורשה התקינה מנוע בתצורת בוקסר בדגמי 356 ו-912. חברת סובארו משתמשת במנועי בוקסר באופן מסורתי, כמעט בכל הדגמים של מכוניותיה.
חברת אלפא רומיאו התקינה מנועי בוקסר בדגמי האלפאסוד, הספרינט, והאלפא 33. מנוע בוקסר מקורר אוויר ייחודי בן שני צילינדרים בלבד הותקן בסיטרואן 2CV ("דה שבו"), ולעומת זאת פרארי התקינה בדגם "טסטה רוסה" שלה מנוע בוקסר ייחודי, מקורר מים בן 12 צילינדרים.
אופנועי ב.מ.וו מסדרת R משתמשים במנועי בוקסר מקוררי אוויר בני שני צילינדרים מאז שנת 1923.
מנוע הבוקסר מתאים במיוחד, בשל מבנהו, לקירור אוויר והתקנה במטוסים.
מנוע דיזל הוא מנוע בעירה פנימית שפועל עם בוכנות וגל ארכובה שבו הדלק נשרף כתוצאה ממגעו באוויר הדחוס והחם הנמצא בצילינדר ולא על ידי החום שמפיק ניצוץ חשמלי כמו במנוע בנזין.
מנוע הדיזל הומצא בשנת 1892 והופעל לראשונה ב-1897 על ידי המהנדס הגרמני רוּדוֹלף דיזל (1858-1913) שנתן לו את שמו.
במנוע דיזל הבוכנה שואבת לתוך הצילינדר אוויר נקי, ואחר כך דוחסת אותו ללחץ גבוה.
כתוצאה מהדחיסה עולה טמפרטורת האוויר.
בסוף הדחיסה מוזרקות לתוך האוויר הדחוס והחם טיפות זעירות של סולר.
הדלק מתלקח כתוצאה מן המגע באוויר הלוהט, והגזים הנוצרים בשריפה מתפשטים ודוחפים את הבוכנה.
הטלטל מתרגם את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של הצרכן המחובר לקצה גל הארכובה (גלגלי מכונית, גנרטור חשמלי, משאבה, מדחף של אונייה וכו').
משום שהדלק מוצת על ידי חום האוויר הדחוס, המנוע נקרא גם "מנוע הצתה בדחיסה".
מנועי דיזל קטנים ומהירים שורפים סולר, בעוד שמנועי דיזל גדולים ואיטיים יותר שורפים דלקים כבדים ודלקים שאריתיים.
במנוע בנזין, לעומת זאת, הבוכנה שואבת לתוך הצילינדר תערובת של אוויר וטיפות זעירות של בנזין.
התערובת נדחסת ואחר כך מוצתת ומתלקחת כתוצאה מהחום שמפיק ניצוץ חשמלי שמיוצר על ידי מצת חשמלי.
מנוע דיזל נחשב לחסכוני והוא בעל ניצולת תאורטית של 75 אחוז, אך הוא מרעיש יותר ממנוע בנזין ופולט מזהמים שאינם נפלטים ממנוע בנזין.