tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר הצבא והמנהיגות הליברלית בקורטס דרשו ממריה כריסטינה להתפטר מהעוצרות, ואכן בשנת 1840 העבירה מריה כריסטינה את העוצרות לבלדומרו אספרטרו, רוזן מלוצ'נה, ועזבה את ספרד יחד עם מוניוז.
בשנת 1842 רכשה מריה כריסטינה את שאטו דה מלמייזון בצרפת, והתגוררה שם יחד עם מוניוז.
בשנת 1843 הודח בלדומרו אספרטרו מהעוצרות, ולאחר לחץ מצד לאופולדו או'דונל ורמון מריה נרוואאס, הכירה הממשלה במלכה איזבלה כבגירה למרות היותה רק בת 13.
ב-23 ביוני 1844 נתנה המלכה איזבלה למוניוז את תואר "דוכס ריאנזרס", וב-12 באוקטובר אותה שנה נתנה הסכמה רשמית לנישואין בין אמה למוניוז.
בשנת 1846 העניקה איזבלה למוניוז תואר אביר מסדר גיזת הזהב, וב-30 במאי אותה שנה נתנה למוניוז תואר שני "מרקיז סן-אוגוסטין", ונתנה לו דרגת מונה קפיטן חנרל, שהייתה הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הספרדי.
בשנת 1847 העניק לואי פיליפ, מלך הצרפתים למוניוז את התואר "דוכס מונמורו", והעניק לו גם את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
בשנת 1854 יצאה מריה כריסטינה לצרפת בפעם השנייה, וצרפת נותרה מקום מגוריה העיקרי לשארית חייה.
בשנת 1846, על פי בקשתו המפורשת של הנשיא לשעבר של אקוודור - חואן חוזה פלורס, השתתפה מריה כריסטינה בניסיון להחזיר את המלוכה באקוודור.
על פי התוכנית, היה אמור בנה אוגוסטין מוניוז-בורבון להתמנות כמלך אקוודור, ובהמשך למלוך גם בפרו ובבוליביה.
אולם לבסוף הותקפה התוכנית על ידי דעת הקהל והעיתונות, ובשל כך היא לא יצאה אל הפועל.
ב-22 באוגוסט 1878 מתה מריה כריסטינה בלה האבר בצרפת, ובשל היותה אלמנתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד, נקברה בקבר המלכותי במנזר אל אסקוריאל.
ב-11 בדצמבר 1829 התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, ממנו היו לה 2 בנות:
איזבלה השנייה, מלכת ספרד (1830–1904), התחתנה עם פרנסיסקו, דוכס קאדיז
האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה (1832–1897), התחתנה עם אנטואן, דוכס מונפנסייה
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס הראשון, ממנו היו לה 8 ילדים:
מריה אמפרו מוניוז, רוזנת ויסטה אלגרה הראשונה (1834–1864), התחתנה עם ולדיסלב חרטוריסקי
מריה דה לוס מילאגרוס, מרקיזת קסטיליו (1835–1903), התחתנה עם פיליפו דל דראגו, נסיך מסאנו וד'אנטוני
אגוסטין מוניוז, דוכס טראנקון הראשון (1837–1855)
פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס וטראנקון השני (1838–1910)
מריה כריסטינה, מרקיזת לה איזבלה (1840–1921)
מריה ולריה מתילדה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה (; 22 באפריל 1868 - 6 בספטמבר 1924) הייתה בתם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי").
מריה ולריה נולדה ב-22 באפריל 1868 בבודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואמה הייתה אליזבת, נסיכת בוואריה אשר נודעה בכינוי "סיסי".
הבת הראשונה של הזוג סופיה, נפטרה ממחלה בגיל שנתיים ואמו של הקיסר, סופי, נסיכת בוואריה האשימה את סיסי במותה והפקיעה מסיסי את בתה השנייה גיזלה ואת בנה רודולף.
סיסי עצמה איבדה עניין בהם.
את מריה ולריה, שנולדה כעשר שנים לאחר מכן, בעת שמעמדה של אימה בחצר המלוכה היה כבר איתן, הותר לסיסי לגדל בעצמה, ולפיכך היא הייתה קשורה אליה במיוחד.
אם הקיסר כתבה לאחותה, לודוביקה אשר הייתה אמה של סיסי: "סיסי שקועה לגמרי באהבתה ובטיפולה במלאכית הקטנה שאין לעמוד בפניה".
בשל כך, מריה ולריה כונתה על ידי החצרנים: "הילדה היחידה".
כינוי נוסף שהוצמד לה היה "הילדה ההונגריה", בשל העובדה שהיא נולדה בהונגריה זמן קצר לאחר שהפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 הפכה את האימפריה האוסטרית לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
מריה ולריה עצמה אהבה מאוד את אמה, אולם הייתה נבוכה משפע תשומת הלב שהורעפה עליה, בייחוד בשל כך שלה עצמה היה אופי צנוע ומעשי.
בניגוד לכך, הערצתה לאביה לא ידעה גבול.
סיסי נודעה בהערצתה לכל דבר הונגרי, ובחרה במכוון את בודפשט כמקום לידתה של מריה ולריה.
היא הקפידה לדבר עם מריה ולריה בהונגרית בלבד, אולם מריה ולריה תיעבה שפה זו והעדיפה לדבר גרמנית.
פרט לכך היא למדה גם אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
בילדותה, נפוצו שמועות על פיהן אביה האמיתי של מריה ולריה הוא ראש ממשלת הונגריה דיולה אנדראשי, אשר היה ידיד קרוב של סיסי.
שמועות אלו רדפו את מריה ולריה לאורך כל שנות ילדותה, ובשל כך היא פתחה תיעוב כלפי הונגריה.
עם זאת, ככל שהיא התבגרה, התברר שהיא דומה פיזית לקיסר פרנץ יוזף יותר מכל אחיה, והשמועות נגוזו.
מריה ולריה כתבה שירים ומחזות וביקרה באופן קבוע בבורגתיאטר.
היא הייתה גם אמנית מוכשרת ואהבה לצייר פרחים.
אחיה ואחותה הגדולים של מריה ולריה הושאו בנישואים פוליטיים לבני שושלות מלוכה מרחבי אירופה.
רבים ציפו שמריה ולריה תינשא גם כן לנסיך כתר כלשהו, ובין השמות שהועלו נמנו הנסיך פרידריך אוגוסט מסקסוניה, והאינפנטה קרלוש מפורטוגל.
עם זאת, סיסי הכריזה שמריה ולריה תתחתן מאהבה בלבד, ואפילו למטאטא ארובות.
ב-1886 היא פגשה בפרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, אשר היה בן דוד מדרגה שנייה שלה, ובן לענף הטוסקני הקטן של בית הבסבורג.
השניים התאהבו, אולם מריה ולריה חיכתה כמה שנים כדי לוודא שרגשותיה כלפיו חזקים דיים, לפני שהודיעה על רצונה להינשא לו.
הם נישאו בבאד אישל ב-31 ביולי 1890. בתחילה התגוררו בני הזוג בארמון ליכטנג, וב-1895 רכשו טירה ליד נהר הדנובה.
טקס המעבר לטירה החדשה נחגג ברוב עם ב-1897, כיוון שמריה ולריה הייתה פופולרית מאוד.
ב-1895 נקרא על שמה גשר מריה ולריה אשר מחבר בין שני צידי הדנובה בהונגריה ובסלובקיה.
ב-1889 התאבד אחיה הנסיך רודולף, וב-1898 נרצחה אמה סיסי בידי לאומן איטלקי.
שני האירועים השפיעו על מריה ולריה בצורה קשה, והיא ואחותה גיזלה הרבו לתמוך באביהן הבודד.
גם נישואיה חדלו עד מהרה להיות מאושרים, בשל הרומן שניהל בעלה עם הנסיכה שטפני פון הוהנלוהה.
הוהנלוהה ילדה לו בן אחד, אשר פרנץ סלבטור הכיר בו בעוד מריה ולריה חיה.
מריה ולריה שתקה, וחשפה את צפונות לבה רק ביומנה.
ב-1900 הפכה מריה ולריה לפטרונית הצלב האדום באוסטריה, וגייסה עבורו סכומי כסף גדולים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא הקימה צריפים לפצועי מלחמה בטירה שלה.
עם תום המלחמה וביטול המונרכיה באוסטריה, חתמה מריה ולריה על מסמך אשר בו התנערה מכל זכויותיה התורשתיות וויתרה על תוארי האצולה שלה.
בשל כך, היא הורשתה לשמור על ביתה ונכסיה.
מריה ולריה נפטרה ב-6 בספטמבר 1924 בגיל 56. היא נקברה בקריפטה מאחורי המזבח הגבוה בכנסיית הקהילה בעיירה סינדלבורג.
כמה אלפי אזרחים השתתפו בהלווייתה.
מנישואיה לפרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, ילדה מריה ולריה 10 ילדים:
מריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה , הייתה אמו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
מריה כריסטינה נולדה ב-7 בדצמבר 1770 בדרזדן, לקרל מסקסוניה, דוכס קורלנד ולפרנצישקה צורבין קרסינסקה, בתם של סטניסלב צורבין קרסינסקי ואניילה חומייסקה.
מריה כריסטינה חונכה בידי כמה מורים פרטיים ואומנות, והיא למדה פילוסופיה, גאוגרפיה, ספרות, מוזיקה, מחול, וכן למדה לדבר במספר שפות (גרמנית, איטלקית, צרפתית, פולנית ואנגלית).
ב-24 באוקטובר 1797 התחתנה מריה כריסטינה עם קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו, ממנו היו לה 2 ילדים.
כעבור 3 שנים מהנישואים, מת בעלה קרלו אמנואלה בכלא הצרפתי, לשם נלקח אחרי כניעתו.
ב-1 בפברואר 1810 התחתנה מריה כריסטינה עם ז'ול מקסימיליאן דה מונטלאר, המרקיז השישי של רימון, ונסיך מונטלאר הראשון, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1824 קנה בעלה את ארמון וילהלמינברג על יד וינה ושיפץ אותו, ובשנת 1831 עלה בנה קרלו אלברטו לשלטון בממלכת סרדיניה.
ב-24 בנובמבר 1851 מתה מריה כריסטינה בפריז, והיא בת 81 שנים.
ב-24 באוקטובר 1797 התחתנה מריה כריסטינה עם קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו, ממנו היו לה 2 ילדים:
קרלו אלברטו, מלך סרדיניה (1820–1878), התחתן עם מריה תרזה מאוסטריה.
אליזבטה, נסיכת סבויה (1826–1827), התחתנה עם ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה.
ב-1 בפברואר 1810 התחתנה מריה כריסטינה עם ז'ול מקסימיליאן דה מונלאר, המרקיז השישי של רימון, ונסיך מונלאר הראשון, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ז'ול מוריס, נסיך מונלאר (1807)
מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Cristina di Borbone-Due Sicilie; 10 באפריל 1877 - 4 באוקטובר 1947), הייתה אחייניתו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות ואשתו של פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
מריה כריסטינה נולדה ב-10 באפריל 1877 בקאן, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-8 בנובמבר 1900 התחתנה מריה כריסטינה עם פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נאלצו בני המשפחה להגר לשווייץ, שם התגוררו בלוצרן, אולם בשנת 1935 חזרו לאוסטריה.
ב-4 באוקטובר 1947 מתה מריה כריסטינה בזלצבורג, והיא בת 70 שנים.
ב-8 בנובמבר 1900 התחתנה מריה כריסטינה עם פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
גוטפריד, ארכידוכס אוסטריה (1902–1984), התחתן עם דורותיאה, נסיכת בוואריה
הלנה, ארכידוכסית אוסטריה (1903–1924), התחתנה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג
גאורג, ארכידוכס אוסטריה (1905–1952), התחתן עם מריה, רוזנת ואלבורג-צייל-הוהנמס
רוזה, ארכידוכסית אוסטריה (1906–1983), התחתנה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג
אליזבת' מארי "בטי" טולצ'יף הייתה רקדנית אמריקאית ילידית, הפרימה בלרינה האמריקאית הראשונה, והילידה האמריקאית הראשונה להחזיק בתפקיד זה, ונחשבת לאחת הבלרינות הגדולות של זמננו.
טולצ'יף נודעה בעיקר בזכות הטכניקה המיוחדת שלה, שהצטיינה באנרגיה גבוהה, מהירות ומרץ.
היא הייתה המוזה של הכוריאוגרף ג'ורג' בלאנשין, ובהמשך נישאה לו.
טולצ'יף רקדה בכמה להקות מחול מובילות, בהן "בלט רוס דה מונטה קרלו" וניו יורק סיטי בלט.
היא זכתה בהוקרה רבה על פועלה: בין היתר בפרס מרכז קנדי, במדליה הלאומית לאמנויות, ובחברות בהיכל התהילה הלאומי לנשים של ארצות הברית.
טולצ'יף הלכה לעולמה בגיל 88. היא אמה של המשוררת אליס פאשן.
אליזבת' מארי טול צ'יף (שכונתה בפי משפחה וחברים "בטי מארי") נולדה ב-24 בינואר 1925, בבית חולים קטן בפיירפקס, אוקלהומה.
טול צ'יף השתייכה לשבט האינדיאני אוסייג'; אביה, אלכסנדר ג'וזף טול צ'יף (1890–1959), (שמשמע שמו באנגלית: "צ'יף גבוה") כונה כך על ידי בני השבט מכיוון שהתנשא לגובה של כמעט שני מטרים.
אמה, רות פורטר, הייתה אישה ממוצא אירי-סקוטי, שמוצאה ממשפחה ענייה.
היא הכירה את טול צ'יף, שהיה אז אלמן, כשבאה לבקר את אחותה, שהייתה סוכנת הבית של אמו.
סבא-רבא של אביה, פיטר ביגהארט, שיחק תפקיד מרכזי במשא ומתן של האוסייג' לגבי הכנסות מבארות הנפט שבשטח האומה, וכתוצאה, המשפחה הייתה אמידה מאוד.
באוטוביוגרפיה שלה, היא תיארה את החוויה של להיות בתו של אלכסנדר טול צ'יף: "כילדה צעירה בשמורת האוסייג' בפיירפקס, אוקלהומה, הרגשתי שאבא שלי הוא הבעלים של העיירה.
היה לו רכוש בכל מקום.
הקולנוע המקומי ברחוב הראשי, ומועדון הביליארד ממול, היו שלו.
הבית שלנו, בן ה-10 חדרים, עמד על ראש גבעה הנישאת מעל השמורה." המשפחה העבירה קיצים בקולורדו ספרינגס כדי להימלט מהחום של אוקלהומה.
אך חייה היו רחוקים ממושלמים, היות שאביה היה אלכוהוליסט והוריה היו רבים תכופות על כסף.
לטול צ'יף היו חמישה אחים ואחיות.
שלושה מנישואיו הקודמים של אביה למהגרת גרמנייה – אלכסנדר; פרנסס (1913–1999); ותומאס (1919–1981), ששיחק פוטבול באוניברסיטת אוקלהומה, וגויס לקבוצת הפיטסבורג סטילרס.
ומנישואיו לאמה – ג'רלד (1922–1999), אשר נפגע בראשו בילדותו בבעיטת סוס ונשאר בעל ליקויים קוגניטיביים; ואחותה מרג'ורי, שהייתה אף היא בלרינה מצליחה.
בין האחיות היו יחסי קרבה מיוחדים.
רות האם חלמה בצעירותה להיות למופיעה מצליחה, אך לא היו למשפחתה האמצעים לשיעורי מוזיקה או ריקוד.
היא הייתה לכן נחושה בדעתה שלבנותיה יהיו כל האמצעים לסלול את דרכן להצלחה.
בטי מארי נרשמה לשיעורי ריקוד כבר בגיל 3. היא וחברי משפחה אחרים היו מופיעים באירועי רודאו, ופסטיבלים מקומיים.
היא גם למדה פסנתר, ושקלה לפתח קריירה כפסנתרנית קלאסית.
ב-1930, מורה לבלט מאוקלהומה סיטי, גב' סאבין, לקחה את בטי מארי ומרג'ורי תחת חסותה.
על חווייתה בתור תלמידה של סאבין כתבה טולצ'יף: "היא הייתה מורה גרועה שלא לימדה את יסודות הריקוד, וזהו נס שלא נפגעתי לצמיתות." בין המחדלים של סאבין היה ששמה את בטי מארי "על פוינט" כבר בגיל 5, שהוא גיל צעיר בהרבה מן הממולץ, ובו בדרך כלל נגרם פגיעה או נזק לרוקדת.
בגיל חמש נרשמה טול צ'יף ללימודים בבית הספר היסודי הקתולי הסמוך למגוריה.
מכיוון שכבר ידעה קרוא וכתוב, הרשו לה לדלג על שתי הכיתות הראשונות (גן חובה וכיתה א').
בשנת 1933, בגיל 8, עברה המשפחה ללוס אנג'לס, במטרה להשיג לילדות את החינוך המיטבי בתחום הריקוד, ולהשיג תפקידים בסרטים מוזיקליים.
על פי המלצה של מישהו מהשכונה, ביום הגעתם ללוס אנג'לס, רשמה רות את הילדות לשיעורי ריקוד בסטודיו של ארנסט בלצ'ר.
כתבה על כך טולצ'יף: "אדם אנונימי בעיר לא מוכרת חתם את גורלנו בכמה מילים." בקליפורניה, הוחזרה טולצ'יף לכיתה המתאימה לגילה, אך שמו אותה בכיתה למתקדמים.
טולצ'יף עדיין הייתה מתקדמת יותר מהכיתה, והשתעממה.
מכיוון שהשתעממה בלימודים, הקדישה עצמה טול צ'יף לריקוד ביתר שאת.
בנוסף לבלט, אותו הייתה צריכה כמעט ללמוד מחדש בשל מחסוריה ביסודות הריקוד, למדה בסטודיו של בלצ'ר גם סטפס, ריקוד ספרדי, ואקרובטיקה.
היא התקשתה באקרובטיקה ולאחר זמן מה פרשה מהשיעורים, אך את שלמדה שם שימש אותה בקריירה שלה בבגרותה.
המשפחה עברה להתגורר בבוורלי הילס, כדי שהילדות ייהנו מהחינוך הטוב יותר של שכונה אמידה זו.
אך שם, בבית הספר בוורלי ויסטה, חוותה טול צ'יף גזענות חדה והדרה.
בניסיון למזער את הגישה הגזענית כלפיה, היא חיברה את שמה האינדיאני למילה אחת, טולצ'יף, כדי שיישמע פחות אינדיאני.
בתקופה זו המשיכה גם ללמוד פסנתר, והופיעה כסולנית בתזמורות סימפוניות קטנות לכל אורך לימודי התיכון.
בגיל 12 החלה ללמוד אצל הכוריאוגרפית הבינלאומית ברוניסלבה ניז'ינסקה, אותה העריצה וראתה כמודל חיקוי, והחליטה בזכותה שבלט קלאסי הוא ייעודה.
היא עבדה גם עם הרקדן לשעבר והכוריאוגרף דייוויד ליצ'ין.
ניז'ינסקה נטעה בה משמעת קפדנית, והאמונה שכדי להיות בלרינה במשרה מלאה עליה לעבוד על אמנותה במשרה מלאה.
"במקום להתרכז בריקוד למשך שעה וחצי ביום, חיינו אותו", כתבה על כך טולצ'יף.
היה זה בעת הדרכתה אצל ניז'ינסקה שוויתרה על הרעיון להיות פסנתרנית.
טולצ'יף הייתה תלמידה אהובה של ניז'ינסקה, ולכן כשזו לא ליהקה אותה בתפקיד מרכזי בהפקה גדולה של שלושה מופעי בלט שערכה בהוליווד בול, לבה נשבר והרגישה מושפלת, לדבריה.
אך לאחר שיחת עידוד מאמה, היא התאמנה עוד יותר קשה, ולבסוף החלה לקבל את התפקידים הנכספים.
ניז'ינסקה גם דאגה לסדר לה הדרכה מצד מורות ידועות שביקרו בלוס אנג'לס, וחלק מציוני הדרך שלה, כמו ה-פה דה דה הראשון שלה, התקיימו בעזרתן.
בשנת 1942, סיימה טולצ'יף את לימודי התיכון, והיא ביקשה להמשיך ללימודי השכלה גבוהה.
אך אביה התנגד, באומרו שכל חייה הוא מימן לה שיעורים, וכעת הוא מצפה שתמצא עבודה.
טולצ'יף השיגה תפקיד קטן בסרט המוזיקלי Presenting Lily Mars בכיכובה של ג'ודי גרלנד.
היא לא אהבה את החוויה, והחליטה לא לפתח קריירה בקולנוע.
חברת המשפחה, הפרימה בלרינה טטיאנה ריאבוצ'ינסקה, הציעה לטולצ'יף ללוות אותה לניו יורק.
כך בגיל 17 הגיעה טולצ'יף לניו יורק.
שם היא פנתה לסרג' דנהם, אותו פגשה דרך ניז'ינסקה בלוס אנג'לס, אשר היה מנהל להקת הבלט הרוסי של מונטה קרלו (בלה רוס, Ballet Russe), הבלט המוביל והחשוב בארצות הברית באותה תקופה.
המזכירה שלו דחתה אותה באמירה שאין ללהקה צורך ברקדניות נוספות, אך דנהם החליט לחזור אליה.
הוא לא זכר אותה, אך רצה אותה בשל אזרחותה - רבות מהבלרינות שלו היו מהגרות רוסיות ולא היה להן דרכון שאפשר נסיעות בינלאומיות, והוא תכנן סבב הופעות בקנדה.
בשל השילוב של הכישרון שלה והאזרחות שלה, הוא קיבל אותה כרקדנית מתלמדת בלהקה.
כשחזרו מקנדה, ואחת הרקדניות עזבה את הלהקה בשל הריון, טולצ'יף קיבלה מקום קבוע בלהקה עם משכורת.
ביומה הראשון כרקדנית רשמית בבלט, טולצ'יף הופתעה לגלות שנז'ינסקה הגיעה לניו יורק כדי לעבוד עם להקת הריקוד על מופע, Chopin Concerto.
היא ליהקה את טולצ'יף כמחליפתה של הפרימה בלרינה, נטלי קרסובסקה.
בבלה רוס הבלרינות הרוסיות התעמתו תכופות עם הבלרינות האמריקאיות, אותן ראו כנחותות.
כשטולצ'יף קודמה, הן נטרו לה טינה גדולה עוד יותר, והיא הפכה למטרה להתעמרות מצידן.
באותה תקופה הלהקה עבדה עם אנגס דה מיל על יצירתה, Rodeo, or The Courting at Burnt Ranch.
דה מיל הציעה לטולצ'יף לשנות את שמה.
היה זה נושא רגיש עבור טולצ'יף: היא כבר שינתה את שמה פעם אחת כדי להימנע מגזענות, וגם מנהל הלהקה דנהם ניסה לשכנע אותה לשנות את שמה לשם בעל צליל רוסי, כמו טולצ'ייבה, כמו שעשו רקדניות רבות באותה העת.
טולצ'יף סירבה בתוקף, באומרה שהיא מאוד גאה בשמה האינדיאני.
אך כשדה מיל הציעה לה לשנות את שמה הפרטי מבטי מארי למריה - לכך הסכימה, וכך נודעה לכל משך הקריירה שלה ועד סוף חייה.
במהלך החודשיים הראשונים שלה בבלה רוס, טולצ'יף הופיעה בשבע הפקות שונות כחלק מה-corps de ballet.
בניו יורק היא המשיכה לפקוד שיעורים בבית הספר האמריקאי לבלט, אך מכיוון שבתיורי הופעות לא היו שיעורים, היא ניסתה להתחקות אחר רקדניות מנוסות יותר, ובמיוחד אלכסנדרה דנילובה, אותה העריצה, ואשר הייתה ידועה בשל מקצועיותה.
כך יצא לה שם של עובדת שקדנית.
קרסובסקה הייתה בקונפליקט מתמיד עם הנהלת הבלט, מה שהעלה את האפשרות לקידום עבור טולצ'יף.
לקראת סוף 1942 קרסובסקה עזבה, וטולצ'יף התבקשה להחליף אותה.
לבסוף שוכנעה קרסובסקה לחזור, אך טולצ'יף הבינה שעליה להיות מוכנה לעלות לבמה בתפקיד המורכב והתובעני שלה בכל רגע.
הדבר התממש באביב של שנת 1943, ועדיין טולצ'יף לא הרגישה מוכנה, אך הביקורות על הופעתה היו חיוביות, חלקן אף נלהבות.
עם זאת, חזרה טולצ'יף ל-corps (רקדניות הלהקה, ללא תפקידי סולו) בהפקת הבאות.
כשהלהקה הופיעה בלוס אנג'לס, טולצ'יף ראתה את הוריה לראשונה מזה זמן רב.
אמה רות נבהלה ממראיה - טולצ'יף ירדה משמעותי במשקלה כתוצאה מתזונה לוקה, מתח נפשי ועבודה פיזית קשה.
רות ניסתה לשכנע אותה לעזוב את הבלט ולחזור לנגן בפסנתר.
אך היא שינתה את דעתה אחרי שראתה את הביקורת על הופעתה של טולצ'יף בניו יורק טיימס, בה כתב ג'ון מרטין, המבקר המוביל בארצות הברית, שהיא מבריקה, ושתהיה בעתיד הלא-רחוק לכוכבת גדולה.
ואכן, בשנתה השנייה בבלט היא קיבלה יותר תפקידי סולו, ואף את התפקיד הראשי בהפקת Ancient Russia, עוד יצירה של ניז'ינסקה.
בקיץ 1944, הכוריאוגרף הנודע ג'ורג' בלנשין הפיק עם בלט רוס דה מונטה קרלו את Song of Norway.
הייתה זו נקודת מפנה בקריירות של שניהם.
טולצ'יף הוקסמה כליל מעבודתו של בלנשין.
היא לא הייתה בטוחה אם הוא מצדו שם לב אליה, אך גילתה שכן כשהוא ליהק אותה בתפקיד סולו, ובליל פתיחת המופע, אף מינה אותה כמחליפתה של דנילובה.
הבלט היה להצלחה גדולה, ובלנשין חתם עם הלהקה על חוזה לעונה שלמה.
הוא הביע שמחה לחזור לתחום הבלט הקלאסי לאחר שנים במופעי ברודוויי וסרטים מוזיקליים.
בינתיים, רות, שהבינה שטולצ'יף על סף הצלחה, דרשה עבורה העלאת משכורת.
טולצ'יף נבהלה מהמהלך הנועז, אך דנהם הסכים, ואף קידם אותה רשמית לסולנית.
בלנשין המשיך ללהק את טולצ'יף בתפקידים גדולים.
הריקוד היה עדיין קלאסי, אך ההגשה הייתה חדישה, יותר מתואמת לסגנון ה"סווינג", קצבית ומודרנית.
הייתה זו התחלה של הסגנון שבלנשין היה אחראי לפיתוחו, שנודע לימים כ"בלט אמריקאי".
טולצ'יף התלהבה מהסגנון, והיא הייתה הרקדנית עמה עבד על כך.
בעבודה עם בלנשין, כמו עם מנטוריות קודמות, טולצ'יף נדרשה להיפטר ממה שלמדה עד אז כרקדנית ולהתחיל מן היסוד.
בלנשין החמיא לכישרונה וסגנונה, אך אמר לה באופן בוטה, שחסרים לה כישורי יסוד.
טולצ'יף העידה כי ידעה באופן אינסטינקטיבי שהוא צודק, והחלה לעבוד איתו באופן אינטנסיבי.
במהלך תקופה זו ב-1945, ירדה טולצ'יף כארבעה קילו במשקל, ורגליה וצווארה התארכו.
גם דנילובה השקיעה בהדרכתה, והתוצאות הדרמטיות שירתו אותה בהמשך הצלחתה.
במהלך העבודה הצמודה ביניהם, התקרבו טולציף ובלנשין מאוד.
טולצ'יף ראתה את היחסים כחבריים ומקצועיים, ולכן הופתעה כשבלנשין הציע לה להינשא לו.
אך היא שקלה את ההצעה ברצינות, והחליטה להיעתר לו.
ב-1946, הקים בלנשין עם הפילנתרופ לינקולן קירשטיין את "אגודת הבלט" שלימים הפכה לניו יורק סיטי בלט.
כשטולצ'יף סיימה ב-1947 את החוזה שלה עם בלט רוס דה מונטה קרלו, היא הצטרפה לבלנשין, ששהה באותה העת בפריז, שם התבקש "להציל" את בלט האופרה של פריז המפורסם, ככוריאוגרף אורח.
המשימה הייתה מאתגרת במיוחד מכיוון שהיו חברי להקה שנטרו לו טינה על כך שהוא מחליף את סרז' ליפר, שהיה בחופשה מאולצת עת נחקר בהאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים במהלך המלחמה, והם ניהלו קמפיין חריף להסרתו של בלנשין.
כתבי העת האמנותיים של צרפת הצטרפו לקמפיין, ואף הכפישו את בלנשין וניהלו נגדו התקפות אישיות.
כשטולצ'יף הגיעה, היא החלה להופיע מיד עם הלהקה, וכשרקדנית אחרת פרשה זמן קצר לפני פתיחת ההפקה של הבלט אפולו מוליך המוזות, נאלצה טולצ'יף ללמוד תפקיד מורכב יותר בזמן קצר.
על אף הקשיים, הבכורה הייתה הצלחה גדולה.
התקשורת הצרפתית הייתה מוקסמת מריקודה של טולצ'יף, ועוד יותר מזהותה.
אך הכותרות היו גזעניות ופוגעניות כלפיה: "אדומת עור רוקדת באופרה עבור מלך שוודיה", "בת של צ'יף אינדיאני רוקדת באופרה".
טולצ'יף הייתה האמריקאית הראשונה לרקוד בלהקה הוותיקה והנודעת.
כעבור שישה חודשים חזר הזוג לניו יורק.
בניו יורק, הפכה טולצ'יף עד מהרה לאחת הכוכבות, ואחר לפרימה בלרינה, של הניו יורק סיטי בלט, שפתח את הפקתו הראשונה באוקטובר 1948. בלנשין המשיך לפתח את סגנונו הייחודי, בריקודים שדרשו יכולת אתלטית גדולה, ושהיו בעלי אופי מהיר ואגרסיבי שהיה שונה מכל מה שהיה ידוע בבלט עד כה.
הרקע המוזיקלי של טולצ'יף, כמו גם היכולת האקרובטית שלה, הוכיחו את עצמם מתאימים במיוחד לסגנון זה.
בלנשין התחיל להתאים את הכוריאוגרפיה לטולצ'יף, כולל בתפקיד הראשי של ציפור האש ב-1949, שהיה לסנסציה.
המבקרים הרעיפו על הופעתה שבחים, ומרטין שוב כינה את ריקודה "מבריק באופן שאין שני לו".
הפופולריות של טולצ'יף סייעה ללהקה החדשה לגדול, ולפעמים היא נדרשה להופיע עד שמונה פעמים בשבוע.
כשרקדה בתפקיד הפיה במופע חג המולד של "מפצח האגוזים", שהיה אז בלט לא מוכר, התגובה הייתה כה חיובית, שהבלט הפך למסורת חג מולד שנתית, עד שהפכה לאחת הקלאסיקות של כל הזמנים.
היא רקדה כפרימה בלרינה בהפקות שהיו בין הגדולות והפופולריות בארצות הברית, והלהט והטכניקה סייעו למצב את בלנשין ככוריאוגרף הבולט והמשפיע של התקופה.
נישואיהם של בלנשין וטולצ'יף התפרקו ב-1950. ב-1952 נישאה לטייס אמריקאי בשם אלמורזה נטירבוף, ממנו התגרשה ב-1954, וב-1956, היא נישאה להנרי "באז" פאשן, קבלן, ובשנת 1959 נולדה בתם היחידה אליס פאשן, משוררת אמריקאית.
טולצ'יף נשארה עם הסיטי בלט עד תחילת 1960, אך במהלך זמנה שם הופיעה גם עם להקות אחרות, כולל בלט שיקגו, הבלט המלכותי הדני, ובלט המבורג.
כרקדנית אורחת עם בלט רוס דה מונטה קרלו ב-1954–1955, היא הרוויחה $2000 לשבוע, המשכורת הגבוהה ביותר ששולמה לרקדנית בלט עד אז.
היא רקדה לצד הכוכבים הגדולים של התקופה, ביניהם רודולף נורייב, אנדרה אגלבסקי ואריק ברון.
אחרי שעזבה את סיטי בלט, הצטרפה טולצ'יף לתיאטרון הבלט האמריקאי, תחילה כרקדנית אורחת, אך אחר כך כפרימה בלרינה.
בקיץ של 1960 הופיעה עם אריק ברון במוסקבה, ובכך הייתה לאמריקאית הראשונה שהופיעה בתיאטרון הבולשוי המפורסם.
הביקורות ברוסיה היללו אותה ואת הסגנון האמריקאי שהציגה שם לראשונה.
ב-1962 רודולף נורייב ביקש ממנה לרקוד לצידו בבכורה האמריקאית שלו, אשר שודרה בטלוויזיה הארצית.
מדי פעם הייתה מופיעה כאורחת בתוכניות טלוויזיה ובסרטים, והופעתה האמריקאית האחרונה התבצעה בתוכנית בידור בטלוויזיה ב-1966.
ב-1966 נסעה טולצ'יף לגרמניה, כדי לשמש כפרימה בלרינה בבלט המבורג.
אך היא הרגישה בודדה שם, התגעגעה לבן זוגה, וגם הרגישה שאין זה נכון להמשיך לרקוד מעבר לשיאה, ובגיל 41 היא כבר נחשבה כרקדנית מבוגרת.
לאחר פרישתה, העתיקה מגוריה לשיקגו, עיר מגוריו של באז.
היא הייתה מנהלת תחום בלט עבור בית האופרה של שיקגו בין השנים 1973 ל-1979. ב-1974 היא הקימה בית ספר לבלט במסגרת בית האופרה, שם לימדה את הטכניקה של בלנצ'ין.
יחד עם אחותה מרג'ורי, היא הקימה את השיקגו סיטי בלט, ושימשה כמנהלת אמנותית שותפה בה עד התפרקות הלהקה ב-1987. בשיקגו טריביון כינו אותה "כוח גדול בהיסטוריית המחול של שיקגו", וטענו שהיא הגבירה את הפופולריות של מחול בעיר.
ב-1989 השתתפה טולצ'יף בסרט הדוקומנטרי על ג'ורג' בלנצ'ין, Dancing for Mr.
מ-1990 ועד מותה היא הייתה יועצת אמנותית של השיקגו פסטיבל בלט.
בשנתה הראשונה בבלה רוס יצאה טולצ'יף עם הרקדן המוביל אלכסנדר "סאשה" גודביץ'.
לדבריה, הייתה זו האהבה הראשונה של שניהם.
גודביץ' היה עובד בעבודות נוספות כדי לחסוך כסף לקנות בו טבעת אירוסין לטולצ'יף.
אך באביב של 1944 הוא נמלך בדעתו, ושבר את לבה.
כשג'ורג' בלנצ'ין התחיל לעבוד עם בלה רוס, הוא נמשך לטולצ'יף הן מבחינה מקצועית והן מבחינה אישית.
היא, מצידה, לא הייתה מודעת לכך.
לדבריה, "לא עלה בדעתי שיש בראשו משהו חוץ מאשר מחול...
היה זה רעיון מגוחך לחשוב שהיה שם משהו אישי." וכך הייתה בהלם כשהוא הציע לה נישואים.
היה זה בקיץ 1945, והוא הזמין אותה לפגוש אותו אחרי הופעה בלוס אנג'לס.
הוא פתח עבורה את דלת המכונית, וכשהוא התיישב לידה אמר לה בפשטות, "מריה, הייתי רוצה שתהיי לי לאישה." טולצ'יף מספרת שנאלמה דום, ורק כעבר זמן מה הצליחה לומר לו שאין היא בטוחה שמה שהיא מרגישה כלפיו הם רגשות של אהבה.
הוא ענה שאין זה משנה לו, וגם אם הנישואים לא יאריכו ימים הוא בסדר עם זה.
טולצ'יף חשבה על זה במשך יממה, ולמחרת השיבו לו בחיוב.
כשסיפרה להוריה על האירוסין, אמה זעמה, באומרה, "מימיי לא שמעתי רעיון כה אווילי...
מה לא בסדר איתך?" בלנצ'ין לא התרגש מהתנגדות זו, והבטיח למריה שהיא תתפוגג עם הזמן.
במשך האירוסין, הוא התייחס לטולצ'יף בחיבה יתרה, ועשה מחוות רומנטיות גדולות.
טולצ'יף אמרה שהוא לא היה צריך כבר לשכנע אותה, היא כבר הייתה בתהליכי התאהבות.
השניים נישאו ב-16 באוגוסט 1946, כשטולצ'יף הייתה בת 21, ובלנצ'ין בן 42. הוריה המשיכו להתנגד, ולא נכחו בטקס.
הזוג לא יצא לירח דבש, בהעדיפם לעבוד.
באוטוביוגרפיה שלה, טולצ'יף תיארה את הנישואים לבלנצ'ין כך: "תשוקה ורומנטיקה לא היוו חלק מרכזי בחיי הנישואים שלנו.
שמרנו את הרגש לכיתת הריקוד".
אף על פי שהיה, לדבריה, "בעל חם ואוהב", בשנת 1950 שניהם מצאו את עצמם נמשכים לאנשים אחרים, ונפרדו.
הם ועתרו לבית המשפט לבטל את נישואיהם, והביטול אירע ב-1952.
ב-1952 נישאה טולצ'יף לאלמורזה נטירבוף, שהיה טייס.
ב-1955 פגשה את איש העסקים הנרי "באז" פאשן, ונישאה לו בשנת 1956. ירח הדבר שלהם היה סיבוב הופעות בלט ברחבי אירופה.
בתם, אליס פאשן, נולדה ב-1959. כשגדלה הייתה למשוררת זוכת פרסים, ומנכ"לית האגודה האמריקאית לשירה.
לפאשן הייתה בת מנישואים קודמים, מרגרט רייט.
טולצ'יף ופאשן נשארו נשואים גם כאשר ריצה פאשן זמן קצר בכלא על עבירות מס, ועד מותו ב-2004.
בדצמבר 2012 שברה טולצ'יף את עצם האגן.
היא נפטרה ב-11 באפריל 2013 בעקבות סיבוכים מן הניתוח שעברה.
טולצ'יף נחשבת לפרימה בלרינה האמריקאית הראשונה, וגם הייתה הילידה הראשונה להחזיק בתואר זה.
היא נותרה מחוברת למורשת האוסייג' עד מותה, והייתה ווקלית בהתנגדותה לסטראוטיפים והטעיות בנוגע לילידים אמריקאים.
היא הייתה פעילה בארגון "אמריקה למען הזדמנויות לאינדיאנים", והייתה דירקטורית בארגון פרס Fire Achievement מטעם המועצה האינדיאנית.
היא ואחותה מרג'ורי הן שתיים מתוך קבוצת Five Moons (חמשת הירחים), שהן רקדניות בלט ילידיות ממדינת אוקלהומה שנולדו במהלך שנות ה-1920. טולצ'יף הייתה גאה במורשת האינדיאנית שלה, אך ביקשה להישפט כרקדנית, שהיא במקרה ילידית, ולא כרקדנית ילידית.
טולצ'יף כונתה "אחת הרקדניות המבריקות של המאה ה-20" בניו יורק טיימס.
על פי מבקר המחול ויטר, היא הייתה אינסטרומנטלית בשבירת סטיגמות וסלילת הדרך לרקדניות אחרות שלא הגיעו "מהשבלונה הבלטית".
אחר מותה, ציין הרקדן והכוריאוגרף הצרפתי ז'אק דמבואז, "כשאתה חושב על מחול רוסי אתה חושב על אולנובה.
בבלט אמריקאי, הייתה זו טולצ'יף.
היא הייתה גדולה באופן הגדול ביותר שניתן להיות." בטיים מגזין נכתב ש"מכל הרקדניות של המאה הקודמת, רק מועטות השיגו את הרמה האמנותית של טולצ'יף, סוג של חלום מודע, חולמנות בעלת עמוד שדרה."
באוקלהומה, מושל המדינה כיבד את טולצ'יף בשל הישגיה בתחום הבלט וכן על מחויבותה למורשת האינדיאנית.
בית המחוקקים הצהיר על 29 ביוני 1953 כעל "יום מריה טולצ'יף".
היא נמנית בין ארבע רקדניות ילידיות המתוארות בציור הקיר "Flight of Spirit" בבניין הקפיטול של אוקלהומה.
פסל ברונזה שלה בגודל חי הוא אחד מחמישה פסלים של קבוצת Five Moons שהוקמו בשטח האגודה ההיסטורית של טולסה בנובמבר 2007. אומת האוסייג' כיבדו אותה בתואר "נסיכת וא-קסת'ה-ת'ומבה" ("Princess Wa-Xthe-Thomba"), שפירושו "האישה של שני עולמות".
ב-1996 קיבלה טולצ'יף פרס מפעל חיים מטעם מרכז קנדי.
היא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים, והיא הייתה פעמיים "אשת השנה" של מועדון העיתונות של וושינגטון.
היא אף נכללה פעמיים ברשימת הזוכות השנתית של Dance Magazine, שכתבו עליה בשנת 1960 שהיא "כוכבת בעלת גוון אמריקאי אמיתי, אשר בתכונותיה של האלגנטיות, הברק, והענווה...תרמה תרומה נכבדת לשליחות תיאטרון הבלט האמריקאי באירופה וברוסיה." ב-1999 זכתה טולצ'יף במדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקרן הלאומית לאמנויות.
ב-2011 היא זכתה בפרס "עושי היסטוריה" מטעם מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו בשל תרומתה לאמנויות הבמה.
ב-2006, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ערך ערב מחווה מיוחד לטולצ'יף, "מחווה לגדולת הבלט מריה טולצ'יף", ובו טולצ'יף הצהירה על קנת וון היידקה כעל בן חסותה במחול.
בשנת 1997, פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Maria Tallchief: America's Prima Ballerina ("מריה טולצ'יף: פרימה בלרינה אמריקאית"), אשר כתבה בשיתוף עם לארי קפלן.
את הספר כתבה היידי אלן ארדריץ' ואייר ריק ויפל.
ב-1997 יצאה ביוגרפיה נוספת אודות טולצ'יף מאת פול לאנג, Maria Tallchief: Native American Ballerina כחלק מסדרת ביוגרפיות ילידיות אמריקאיות.
ב-2001 יצא Tallchief: America's Prima Ballerina, ספר ילדים שכתבה יחד עם הסופרת רוזמרי וולס, עם איורים של גארי קלי.
ב-1970 יצאה ביוגרפיה לילדים אודותיה, Maria Tallchief, מאת טובי טוביאס ומייקל המפשייר.
ב-1975 יצא ספר הילדים Maria Tallchief American Ballerina, מאת אדל דלו, ובאיורו של ראסל הובר.
ב-2002 יצא ספר הילדים Who Was Maria Tallchief?, פרי עטה של סופרת הילדים והנוער זוכת הפרסים קתרין גרלי, עם איורים של ואל פול טיילור.
ב-2015 יצא ספר המיועד לנוער ולמבוגרים שצריכים או מעדיפים קריאה קלה, Maria Tallchief, מאת טרי ברבר, חלק מסדרת הביוגרפיות First Nations/Native American.
בספר לילדות This Little Trailblazer: A Girl Power Primer Board book מאת ג'ואן חאלוב ובאיורו של דניאל רוד, נכלל פרק אודות טולצ'יף.
ב-1997 נכללה טולצ'יף בספרה של לילי קוקרוויל ליווינגסטון, American Indian Ballerinas.
ב-1952 שיחקה בתור אנה פבלובה בסרט בת ים השווה מיליון דולר לצידה של אסתר ויליאמס.
היא רקדה בסרט זה את הקטע המפורסם של פבלובה - "הברבור" של סן סנס.
ב-1989, כשש שנים לאחר מותו של ג'ורג' בלנצ'ין, יצא הסרט Dancing for Mr B - Six Balanchine Ballerinas, אשר מתמקד באמנותן של שש מהרקדניות עמן עבד הכוריאוגרף המפורסם, כולל טולצ'יף, שהייתה פרימה בלרינה וגם אשתו.
ב-2003 יצא DVD The Art of Maria Tallchief, המחבר תמונות וסרטונים של טולצ'יף לשידורים מרדיו-קנדה והתוכנית "Bell Telephone Hour" בין השנים 1954–1966.
ב-2007 יצא סרט תיעודי על חייה ואמנותה, Maria Tallchief, מידי היוצרים סנדי אוסאווה ויאסו אוסאווה, אשר שודר ב-PBS בין השנים 2007 ל-2010.
(1996) נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים
(1996) זכתה בפרס מרכז קנדי לאמנויות, פרס לאומי, שמוענק לדמויות בולטות ומשפיעות מתחומי הבידור ואמנויות הבמה עבור תרומתם לתרבות האמריקאית.
(1999) זכתה במדליה הלאומית לאמנויות, אות כבוד שנחשב ליוקרתי והגבוה ביותר בתחומי האומנות.
במהלך הקריירה ארוכת השנים שלה, טולצ'יף ביצעה תפקידים רבים ומגוונים.
גם אחרי שזכתה לתהילה וחיי זוהר בבירות העולם, טולצ'יף המשיכה להזדהות עם מורשתה האינדיאנית.
היא זעמה על הסטראוטיפים המיושנים והתפישות המוטעות שאמריקאים רבים ייחסו לאינדיאנים הילידים.
בתקופה בה טולצ'יף פעלה, רקדנים אמריקאים רבים אמצו לעצמם שמות במה רוסיים, כדי להיות נגישים יותר לעולם, אך היא סירבה לעשות זאת ושמרה על שמה המקורי.
טולצ'יף נחשבת לאחת מחמש הרקדניות המייצגות של המורשת האינידיאנית, יחד עם אחותה הצעירה מרג'ורי טולצ'יף, רוסלה הייטאוור, מוסליין לרקין ויוונא צ'אוטאה שזכו במרוצת השנים לכינוי הבלרינות האינדיאניות של אוקלהומה.
מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה (באיטלקית: Maria Vittoria dal Pozzo della Cisterna; 9 באוגוסט 1847 – 8 בנובמבר 1876), הייתה מלכת ספרד בין השנים 1870–1873, והיא אם קדמונית של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, הטוען לכתר האיטלקי ולראשות בית סבויה.
מריה ויטוריה נולדה בפריז ב-9 באוגוסט 1847, לקרלו אמנואלה דאל פוצו, נסיך דלה ציסטרנה ולואיז, רוזנת מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן.
ב-30 במאי 1867 התחתנה מריה ויטוריה עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1868 הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובשנת 1870 נבחר בעלה למלך ספרד, ובעקבות כך עברה המשפחה להתגורר במדריד.
מריה ויטוריה התרחקה מהפוליטיקה, ועסקה בעיקר בתמיכה בארגוני צדקה.
בשנת 1873 ויתר בעלה אמדאו על כס המלוכה הספרדי, והוא ומריה ויטוריה עם ילדיהם חזרו לאיטליה.
כתוצאה מהנסיעות ומטלטולי הדרכים נפגעה בריאותה של מריה ויטוריה, וב-8 בנובמבר 1876 היא מתה בסן רמו כתוצאה משחפת.
ב-30 במאי 1867 התחתנה מריה ויטוריה עם אמדאו הראשון, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
מריה כריסטינה נולדה בקרקוב ב-17 בנובמבר 1879 לארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ולאיזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה.
ב-10 במאי 1902 התחתנה מריה כריסטינה בווינה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1916 נהרג בעלה במהלך מתקפת ברוסילוב בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1923 מת חמיה אלפרד, נסיך זאלם-זאלם השביעי, ובנה ניקולאוס לאופולד, נסיך זאלם-זאלם השמיני ירש את תאריו.
ב-6 באוגוסט 1962 מתה מריה כריסטינה בביתה באנהולט, והיא בת 83 שנים.
ב-10 במאי 1902 התחתנה מריה כריסטינה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
איזבל, נסיכת זאלם-זאלם (1903–2009), התחתנה עם פליקס, ברון לואה
רוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם (1904–2001), התחתנה עם הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה
ניקולאוס לאופולד, נסיך זאלם-זאלם השמיני (1906–1988)
ססיליה, נסיכת זאלם-זאלם (1911–1991), התחתנה עם פרנץ יוזף, נסיך זאלם-ריפרשידט-קראוטהיים ודייק
מריה יוזפה, דוכסית בוואריה הייתה בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מריה יוזפה נולדה ב-20 במרץ 1739 בארמון נימפנבורג, מינכן, לקרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג.
ב-13 בינואר 1765 התחתנה מריה יוזפה עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר התאלמן שנתיים קודם מאשתו הראשונה איזבלה, נסיכת פארמה, וב-25 בינואר באותה שנה מומשו הנישואים בווינה.
נישואי הזוג לא היו מאושרים, ואף לא נולדו להם ילדים.
ב-18 באוגוסט 1765 מת חמיה פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעלה הוכתר כיוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1767 פרצה מגפת אבעבועות שחורות, וב-28 במאי באותה שנה מתה מריה יוזפה בארמון שנברון, וינה.
בשנת 1779 פרצה מלחמת הירושה הבווארית, שבה טען יוזף השני לזכותו על בוואריה בשם אשתו המנוחה מריה יוזפה.
מריה ולדימירובנה זכארובה היא מדינאית ודוברת רוסייה, המכהנת כדוברת משרד החוץ של הפדרציה הרוסית מ-10 באוגוסט 2015. היא בעלת תואר במדעי ההיסטוריה.
סבה, יורי איוואנוביץ' זכארוב, נולד בכפר המורדובי סטפנאיה שנטאלה שבמחוז סמרה.
אביה — ולדימיר יורייביץ' זכארוב הוא מזרחן ודיפלומט.
נולד ב-1948 במוסקבה והשלים השכלתו ב-1971 באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשפה וספרות סינית.
בשנים 1980–2014 עבד במשרד החוץ הרוסי והיה מזכיר השגרירות הרוסית ברפובליקה העממית של סין בשנים 1980—1993. היה גם יועץ לשגרירות בעניין תרבות וחינוך בשנים 1997–2001 ולאחר מכן עמד בראש מחלקה בארגון שנחאי לשיתוף פעולה עד 2003 וניהל את המחלקה לשיתוף פעולה עם מדינות האוקיינוס השקט ואסיה.
ב-2007 מונה לסגן מזכ"ל ארגון שנחאי.
הוא ייעץ לבית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה ולאחר מכן ייעץ למזכירות ארגון שנחאי בסין.
בשנת 2014 חזר לבית הספר הגבוה לכלכלה, והפך למרצה בבית הספר ללימודי המזרח בפקולטה לכלכלה ומדיניות עולמית של בית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה.
אמה, אירינה ולדיסלבובנה זכארובה (ילידת 1949), למדה באוניברסיטת מוסקבהף בפקולטה להיסטוריה ועבדה במוזיאון פושקין לאמנויות היפות.
את ילדותה העבירה מריה זכארובה בבייג'ינג, שם עבד אביה הדיפלומט.
בשנת 1998 סיימה זכארובה את לימודיה בפקולטה לעיתונות בינלאומית של המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
כבר במקביל ללימודים עבדה בלשכת העיתונות של משרד החוץ של רוסיה, בשדרות זובוב במוסקבה, וכן עבדה בשגרירות רוסיה ברפובליקה העממית של סין.
היא עבדה במערכת ביטאון "הידיעון הדיפלומטי" (Дипломатический вестник) של משרד החוץ.
ב-2003 למדה באוניברסיטה הרוסית לידידות בין העמים.
עד 2005 ניהלה את המחלקה המבצעית לפיקוח על התקשורת בלשכת העיתונות של משרד החוץ, ששמה הרשמי היה "מחלקת המידע והדפוס".
משנת 2005 עד 2008 עבדה כדוברת שגריר רוסיה באומות המאוחדות בניו יורק.
בשנת 2008 חזרה למוסקבה וניהלה מחלקה בלשכת הדובר של משרד החוץ הרוסי.
היא התקדמה מהר מאוד, וב-2011 מונתה לסגנית דובר משרד החוץ, אלכסנדר לוקשביץ'.
ב-10 באוגוסט 2015 מונתה למנהלת מחלקת המידע והדפוס של משרד החוץ הרוסי, והפכה לדוברת משרד החוץ.
היא הפכה לפעילה מאוד בניהול מסיבות עיתונאים ובהבעת עמדות המשרד ברשתות החברתיות וניהול חשבונות משרד החוץ ברשתות החברתיות באופן שלא היה בעבר.
בעת מינויה לתפקיד דוברת משרד החוץ, היא האישה הראשונה בתולדות המשרד שנושאת תפקיד זה.
היא זכתה בעיטורים ממלכתיים על שירותה, ונחשבת לדיפלומטית מוערכת.
ב-13 בנובמבר 2016 ספגה זכארובה ביקורת על התבטאויותיה בטלוויזיה הממלכתית הרוסית על כך שתוצאות הבחירות בארצות הברית הן תוצאה של קונספירציה יהודית, באומרה "אם אתם רוצים לדעת מה יקרה באמריקה, עם מי אתם צריכים לדבר?
אתם צריכים לדבר עם אנשינו בברייטון ביץ', כמובן".
בשכונת ברייטון ביץ' בניו יורק חיה קהילה גדולה של יהודים רוסים.
היא אף דיברה במבטא יהודי סטראוטיפי.
ב-2 במרץ 2017 זכארובה סירבה להתייחס להאשמות נגד שגריר רוסיה בארצות הברית סרגיי קיסליאק שהטיח בה כתב של רשת CNN.
היא ייעצה לרשת לחדול מלהפיץ חדשות מזויפות והתעקשה שקיסליאק הוא דיפלומט ידוע ומוערך היטב.
ב-28 באפריל 2017 הופיעה בYahoo!
News ודנה בענייני יחסים בינלאומיים עם קייטי קוריץ.
כשקוריץ העלתה את נושא ההתעללות והעינויים שעוברים אנשי קהילת הלהט"ב בצ'צ'ניה, זכארובה השתיקה את השאלה באומרה שלא מתפקידה להתייחס לנושא זה.
ב-7 בנובמבר 2005, זכארובה נישאה לאנדריי מקארוב, בקונסוליה הרוסית בניו-יורק.
יש להם בת מריאנה, שנולדה באוגוסט 2010.
זכארובה פעילה מאוד ברשתות החברתיות והיא כותבת שירה.
מריה ז'ואו גנגה (בפורטוגזית: Maria João Ganga; נולדה ב-1964) היא במאית ותסריטאית קולנוע אנגולית.
היא ידועה בתור האישה הראשונה שיצרה סרט קולנוע באורך מלא באנגולה.
סרטה "עיר חלולה", אותו כתבה וביימה, יצא בשנת 2004. הסרט זכה בפרס חבר שופטים מיוחד בפסטיבל הסרטים של פריז.
גאנגה למדה בבית הספר החופשי לקולנוע (ESEC) בפריז.
את התסריט לסרט Na Cidade Vazia היא ביססה על רומן מאת ארתור קרלוס מאוריציו פסטאנה דוס סנטוס (Pepetela).
הסרט מתרחש בשנת 1991 במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
זהו סיפור על חיים שהשתבשו על ידי המלחמה.
הסיפור הוא על ילד בן 11, נ'דאלה, N'dala, שהוא עד לטבח של משפחתו על ידי חיילים כפר הולדתו ביה.
נ'דאלה ועוד ילדים יתומים נחלצים ומפונים ללואנדה, בירת אנגולה על ידי נזירה מיסיונרית.
נ'דאלה בורח, ונודד אל מרכז העיר הגדולה, ופוגש באתגרים רבים..
גנגה עבדה כעוזרת במאי בסרט התיעודי Rostov-Luanda של עבדרחמן סיסאקו.
היא גם כותבת ומביימת לתיאטרון.
שנהסרטתפקידהערות2004Hollow City (Na Cidade Vazia)במאיתסרט דרמה1997Rostov-Luandaעוזרת במאיסרט תיעודי
מריה ירוסלבנה הייתה נסיכה גדולה של נסיכות מוסקבה אשתו של וסילי השני הנסיך הגדול של מוסקבה.
רב סבתא של איוואן האיום.
מריה הייתה בתו של ירוסלב ולדימירוביץ (רוסית:Ярослав Владимирович) נסיך מלוירוסלבטץ.
מריה נפטרה ב-4 ביולי 1484 ונקברה בקתדרלה של מנזר העלייה לשמים בקרמלין.
יורי בולשוי, נפטר בילדותו -1437
איוואן השלישי, לימים נסיך מוסקבה - 1440
אנה וסיליבנה לימים עוצרת נסיכות ריזן - 1451
מריה כריסטינה מנאפולי וסיציליה (באיטלקית: Maria Cristina di Napoli e Sicilia; 17 בינואר 1779 - 11 במרץ 1849) הייתה נסיכת נאפולי וסיציליה ולאחר מכן מלכת סרדיניה, כאשתו של קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה.
מריה כריסטינה נולדה ב-17 בינואר 1779 בקזרטה, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה קרולינה אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והקיסרית מריה תרזה מאוסטריה.
אחותה התאומה הנסיכה מריה כריסטינה אמליה מתה מאבעבועות שחורות בשנת 1783, בגיל ארבע, שבוע אחרי שאחיהם הנסיך ג'וזפה מת מהמחלה.
היא הייתה הילדה האהובה על אמה.
ב-6 באפריל 1807 היא התחתנה בפלרמו עם הנסיך קרלו פליצ'ה מסבויה, אשר הפך למלך סרדיניה כאשר אחיו הבכור ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה התפטר מתפקידו בשנת 1821. עד שבעלה הפך למלך, היא החזיקה בתואר דוכסית ג'נובה.
הזוג המלכותי התעניינו באמנות ואמנים, והפכו את בית המלוכה באלייה ואת וילה רופינלה בפראסקאטי למגורים נוחים.
במהלך שלטונו של בעלה, הם התגוררו בארמון שיאבלזה, שם נפטר בעלה בשנת 1831.
בשנת 1825 העסיקה מריה כריסטינה את הארכאולוג המרקיז לואיג'י ביונדי, אשר ביצע עבודות חפירה בטוסקולום.
קרלו פליצ'ה מת בשנת 1831 לאחר שמלך עשר שנים.
מריה כריסטינה חיה את שארית חייה טורינו, נאפולי, אלייה ופראסקאטי, ומתה ב-11 במרץ 1849 בסאבונה, ליגוריה.
מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה , הייתה אחותם של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה ויוהאן, מלך סקסוניה, ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
מריה יוזפה אמליה נולדה ב-6 בדצמבר 1803 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, למקסימיליאן, נסיך סקסוניה ולקרולינה, נסיכת פארמה, בתם של פרדיננדו, דוכס פארמה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה.
בהיותה תינוקת קטנה מתה אמה, ובעקבות כך שלח אותה אביה למנזר, מה שגרם לה להיות דתית אדוקה כל חייה.
ב-20 באוקטובר 1819 התחתנה מריה יוזפה אמליה במדריד עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, שכבר היה נשוי פעמיים, אולם עוד לא היו לו ילדים, וקיווה שנסיכה סקסונית, אשר משפחתה הייתה ידועה בפוריותה תלד לו יורש.
בשל אדיקותה הדתית היא סירבה לקיים יחסי מין עם בעלה, והאפיפיור פיוס השביעי שלח לה מכתב מיוחד, על מנת לשכנעה שזה לא נוגד את הדת הקתולית.
ב-18 במאי 1829 מתה מריה יוזפה אמליה בארנחואס כתוצאה מקדחת ללא ילדים, ולאחר מותה התחתן פרננדו עם מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו שתי בנות.
מריה טיפּוֹ (באיטלקית: Maria Tipo; 23 בדצמבר 1931 – 10 בפברואר 2025) הייתה פסנתרנית איטלקייה.
מורתה הראשונה הייתה אמה, ארזיליה קאוואלו, שהייתה תלמידתו של פרוצ'ו בוזוני.
אחר כך המשיכה ללימודים אצל אלפרדו קאזלה וגווידו אגוסטי.
בגיל 17 זכתה בתחרות הפסנתר הבינלאומית בז'נבה.
מאז הופיעה ברחבי העולם וערכה מספר ניכר של הקלטות.
בביקורה הראשון של מריה טיפו בצפון אמריקה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, שם הופיעה ביותר מ-300 קונצרטים, ניתן לה הכינוי "הורוביץ מנאפולי".
הקלטתה הראשונה, תקליט אריך-נגן של 12 סונאטות מאת דומניקו סקרלטי, שהוקלטה במשך ארבע שעות בלבד בשנת 1955, זכתה לשבחי הביקורת במגזין ניוזוויק במילים "התקליט המרהיב ביותר של השנה".
הקלטותיה לווריאציות גולדברג של יוהאן סבסטיאן באך ולסונאטות של דומניקו סקרלטי זכו בפרס דיאפזון ד'אור.
היא הרבתה לנגן גם את המוזיקה של מוציו קלמנטי, הן בקונצרטים והן בתקליטורים.
מעמדה היה גבוה יותר בקרב פסנתרנים מאשר בציבור הרחב.
מרתה ארחריץ' דיברה עליה בריאיון רדיו כ"סנסציונית".
טיפו הייתה פסנתרנית בעלת עוצמה ווירטואוזיות ניכרות.
יש עוד דרכים ליצור מוזיקה, אבל זו ללא ספק אינה הפחותה בהן."
טיפו גם העבירה כיתות אמן בפסטיבל גוביו וב"סקואולה די מוזיקה די פייזולה".
היא לימדה בקונסרבטוריונים של ז'נבה, בולצאנו ופירנצה.
מריה ויסנטה (בספרדית: María Vicente; נולדה ב-28 במרץ 2001) היא אתלטית ספרדייה, המתחרה בקרב שבע ובקפיצה משולשת.
ויסנטה נולדה בקטלוניה, בת לאם ספרדייה ואב מקובה.
היא החלה להתאמן באתלטיקה בגיל 11. בשנת 2017 היא משתייכת למרכז המצוינות בספורט CAR, בו היא מתגוררת, לומדת ומתאמנת.
ב-2017 זכתה במדליית זהב בקרב שבע באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18 שהתקיימה בניירובי ובמדליית זהב בקפיצה משולשת בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער.
ב-2018 זכתה במדליית זהב בקרב שבע באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18 שהתקיימה בגיור שבהונגריה, היא קבעה בתחרות תוצאה של 6221 נקודות, התוצאה הטובה ביותר בעולם עד גיל 18. באותה תחרות זכתה גם במדליית זהב בתחרות הקפיצה משולשת.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת.
באליפות אירופה לבוגרים שהתקיימה קפצה למרחק של 13.50 מטר בתחרות הקפיצה המשולשת ולא העפילה לגמר.
ב-2019 זכתה במדליית זהב בקרב שבע באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 שהתקיימה בבורוס בשיא ספרד של 6115 נקודות.
באליפות אירופה באולם סיימה במקום התשיעי בקרב חמש בתוצאה של 4363 נקודות.
באליפות ספרד באולם שהתקיימה בפברואר 2019 קבעה שיא ספרד של 4412 נקודות בקרב חמש.
בספטמבר 2019 זכתה באליפות ספרד בקרב שבע.
בפברואר 2021 זכתה באליפות ספרד באולם בקרב חמש בשיא ספרד של 4501 נקודות.
באפריל 2021 שיפרה את שיא ספרד בקרב שבע כשקבעה תוצאה של 6304 נקודות.
באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום ה-18 בתוצאה של 6117 נקודות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שמכרה ביולי 2023 זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי של 14.21 מטר.
מריה טרסה פרארי (בספרדית: María Teresa Ferrari; 11 באוקטובר 1887 – 30 באוקטובר 1956) הייתה מחנכת, רופאה ופעילת זכויות נשים ארגנטינאית, האישה הראשונה שמונתה לפרופסור באוניברסיטה באמריקה הלטינית ואחת הנשים הראשונות שהורשו ללמד רפואה.
היא הייתה חוקרת חלוצה בתחום בריאות הנשים, שחקרה את נושא הרדיותרפיה ובחנה את השימוש בטיפול זה לניתוחי סרטן הרחם ופיתחה ווגינוסקופ שחולל מהפכה בתחום בריאות האישה בברזיל.
היא הקימה את מחלקת היולדות והשירותים הגניקולוגיים הראשונה בבית החולים הצבאי בבואנוס איירס בשנת 1925, שסיפקה את שירותי הטיפול הנמרץ בילוד הראשונים במדינה.
היא נולדה למשפחה מבוססת, אשר אבותיה היו מעורבים במאבק ארגנטינה למיגור השלטון הספרדי והשגת עצמאות.
כבת לתקופתה ולמעמדה, היא לא הייתה אמורה לעבוד מחוץ לבית.
עם זאת, פרארי לא זו בלבד שבחרה לפתח קריירה, היא התעקשה ללמוד את מקצוע הרפואה הנשלט על ידי גברים.
תחילה היא השלימה תעודת הוראה והפכה למורה בבית ספר, ואז סיימה לימודי רפואה בשנת 1911. לאחר סיום ההתמחות היא ביקשה להתקבל להוראה באוניברסיטה, אך תחת זאת הוצע לה תפקיד הוראה בבית הספר למיילדות.
זועמת, היא נלחמה במשך 13 שנה נגד הדעות הקדומות שמנעו את התקדמותה בקריירה.
בשנת 1927, פרארי ניצחה במאבקה והוענק לה תואר פרופסור זוטר.
לבסוף, בשנת 1939 הוענק לה תואר פרופסור מן המניין.
פרארי המשיכה להתעמק במחקר רפואי ויצאה להשתלמויות נוספות באירופה ובארצות הברית, במהלכן למדה טכניקות חלוציות שאותן הביאה לארגנטינה.
היא למדה ניטור של דרכי השתן בפקולטה לרפואה של הסורבון בפריז, וקבלה את הדיפלומה הראשונה שאי פעם הוענקה לאישה בתחום.
היא עיצבה ווגינוסקופ, למדה טיפולי הקרנות במכון מארי קירי בפריז (Curie Institute) וביצעה ניתוחים קיסריים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
היא הייתה אחראית על הבאת החידושים האלה לארגנטינה והטמעתם ביחידה ליולדות וגינקולוגיה שהקימה בבית החולים הצבאי.
כפמיניסטית נלהבת, היא הקימה את הפדרציה הארגנטינאית לנשים באוניברסיטה בשנת 1936, ודחפה להכרה בזכויות אזרחיות ופוליטיות לנשים.
כשממשלת ארגנטינה קיבלה תפנית שמרנית בסוף שנות השלושים, היא נדחפה מחוץ לכותלי בית החולים ובהמשך, בתחילת שנות ה-50, גם מההוראה.
מריה טרסה פרארי אלווארדו נולדה ב-11 באוקטובר 1887 בבואנוס איירס, ארגנטינה לדויד פרארי ווייט וקטלינה אלווארדו.
משפחתה נמנתה עם אזרחיה המייסדים של ארגנטינה: סבא רבא שלה מצד אביה, גילרמו פיו ווייט העניק תמיכה כספית לפרובינציות המאוחדות בריו דה לה פלאטה שנועדה להביס את הספרדים וסבא רבא שלה מצד אמה רודסינדו אלווארדו שירת בצבא האנדים.
פרארי נרשמה לבית הספר הרגיל מספר 1 (Normal School Nº 1) בבואנוס איירס וקיבלה את תעודת ההוראה שלה בשנת 1903. עבור אישה מהמעמד החברתי של פרארי, עבודה בשכר לא הייתה דבר מקובל באותה תקופה.
שונה היה המצב במקרה של נשים מהמעמד הנמוך, שהצורך הפיננסי הוציא אותן אל מחוץ לבית לעבוד כמורות או מניקות, עיסוקים שנחשבו לגיטימים ורבי חסד.
מנשים מהמעמד הגבוה, כמו זה ממנו הגיעה פרארי, ציפו שתהיינה לא יותר מאשר רעיות ואמהות.
תוך התעלמות מהמקובלויות, היא סללה את דרכה לקריירה ברפואה, אך במקביל גם החלה ללמד.
פרארי לימדה בבית הספר התיכון ויליאם מוריס ובית הספר מספר 3 ברנרדינו ריבדאוויה.
במקביל, היא למדה פסיכולוגיה בתחום חדשני המכונה "פסיכולוגיה ניסיונית", ויישמה אותה בשיעורים שלה, מה שגרם לרשויות המוסד לפתוח בחקירת שיטות ההוראה שלה.
היא הורשתה להמשיך ללמד, שכן הטכניקות שלה להניע את התלמידים ולעודד אותם ללמוד הוכחו כיעילות.
בשנת 1904 נרשמה פרארי לבית הספר לרפואה באוניברסיטת בואנוס איירס, תוך שהמשיכה ללמד.
באותה העת היו עוד חמש נשים בתולדות ארגנטינה, אשר קיבלו תארים רפואיים, ואף על פי שהצטרפותה של פרארי ללמודי הרפואה לא התקבלה בעין טובה, לא היה תקדים חוקי למנוע את קבלתה.
בשנת לימודיה הראשונה, היא שובצה לעבוד כעוזרת מחקר של חואקין יאמביאס בפתולוגיה.
ניסיון אשר העניק לה השראה להמשיך בתחום המחקר הרפואי.
פרארי סיימה את לימודיה בשנת 1911, ובאותה שנה התחתנה עם רופא בוגר הפקולטה, ניקולאס מ.
בשנת 1918 נולד לזוג ילדם היחיד, מאוריו ניקולאס גאודינו.
פרארי נודעה לפעמים בשם מריה טרסה פרארי דה גאודינו או פשוט מריה טרסה דה גאודינו.
בשנת 1914 החלה פרארי לעבוד במרפאת המיילדות בבית החולים ראמוס מחיה בבואנוס איירס.
היא הגישה בקשה ללמד מיילדות באוניברסיטה אך נדחתה.
במסמכי מועצת המנהלים המכובדת מ-23 ביוני 1915 נאמר: "למרות כישוריהם, מסיבות פיזיולוגיות ופסיכולוגיות אנשים מהמין הנשי אינם עומדים בתנאים הנדרשים לכהן כפרופסורים בפקולטה [לרפואה]".
בשנה שלאחר מכן היא הורשתה ללמד בבית הספר למיילדות אך לא היה בכך יוקרה ומעמד של פרופסור באוניברסיטה.
כאשר נפתחה משרת פרופסורה זוטרה בשנת 1919, פרארי הגישה את מועמדותה לאוניברסיטה אך נתקלה בהתנגדות.
חברי מועצת המנהלים עיכבו את ההחלטה ופנו אל אנשי סגל שיגישו את מועמדותם למלא את התפקיד עד שנת 1925, תוך שינוי ראיות, התעלמות מהמלצות והתחמקות מהחלטה.
בשנת 1926 היא שלחה לוועדה מתווה מפורט של הישגיה, וציינה בו כי לימדה במשך 20 שנה בבתי ספר תיכוניים והקדישה 15 שנה לתחום התמחותה הרפואי ולמדה בקורסים באוניברסיטה במשך תשע שנים.
אחד היועצים, ד"ר ספרוני, לאחר שקרא את המסמך והתרשם מכישוריה, שלח הודעה לדיקן והפציר בו כי יקבלו אותה, בטענה שהיא מוסמכת, מגלה מסירות וכי בית הספר סובל ממחסור בסגל.
רק בשנת 1927 נפגשו המושבעים לדון בבקשתה לקבל מעמד של פרופסור זוטר.
ההחלטה אושרה ברוב של שלוש עשרה איש בעד ושני מתנגדים.
החדשות על מנוי הפרופסורית הראשונה באוניברסיטה באמריקה הלטינית זכו לכותרות בכל המדינות דוברות הספרדית.
עיתונים בארגנטינה ובהם "לה פרנסה", "לה נאסיון", "לה רזון" ואחרים מחוץ לבירה, "אל סנזור" בגואלגואיצ'ו, "לוס אנדס" במנדוסה, "בואנוס איירס סוד" בפלורנסיו וארלה, העיתון האטלקי "לה פטריה דגלי איטליאני" והעיתון הספרדי "אל דיאריו אספניול" כתבו והפיצו את סיפור הניצחון שלה.
בינתיים, במקום לחכות להחלטה, המשיכה פרארי בלימודים.
בין 1921 ל-1923 היא ביקרה במרפאות רבות באירופה, כולל מתקנים באוסטריה, בלגיה, אנגליה, צרפת, גרמניה ואיטליה.
היא סייעה בקליניקה של מארי קירי בפריז, כמו גם בבית החולים קולומביה לנשים במקלט בוושינגטון הבירה.
הפקולטה לרפואה בפריז העניקה לה את הדיפלומה הראשונה שניתנה אי פעם לאישה בגין לימוד דרכי שתן.
בשנת 1924, היא עיצבה ווגינוסקופ, שהיה קל יותר לבצע בו סטריליזציה והיה יכול להתאים למגוון מפשקים לעומת דגמים קודמים.
המכשיר שיפר משמעותית את השירותים שהיו זמינים לנשים בברזיל, והופיע במאמרים של "כתב העת לגינקולוגיה ומיילדות של ריו דה ז'ניירו".
החידוש זכה בפרס הגדול בטקס הקונגרס ההיספנו-אמריקאי למדעי הרפואה שהתקיים בשנת 1924 בסביליה, ספרד.
פרארי התעניינה במיוחד בחקירת אלטרנטיבות לניתוחים ומחקריה בנושא רדיותרפיה במכון מארי קירי הפכו בסיס לתזה משנת 1928 בנושא "טיפול בגידולי הרחם בקרינה".
בשנת 1925 היא מונתה לנציגת ממשלת ארגנטינה לקונגרס הראשון לרווחת ילדים בז'נבה.
אחד הנושאים המרכזיים בוועידה היה הכשרת מיילדות בתרגילי לידה והיגיינה.
כאשר אושרה סוף סוף הפרופסורה שלה והיא חזרה לארגנטינה, נערכה חגיגה ב-11 באוגוסט 1927 במועדון הג'וקי בבואנוס איירס, בהשתתפות שר הפנים, חוסה טמבוריני, מנהל בית החולים הצבאי, אלברטו לבן; מנחה המחקר שלה, חואקין ימביאס; ועמיתים רבים, בני משפחה וחברים.
פרארי מונתה לראש הגינקולוגיה והיולדות בבית החולים הצבאי בבואנוס איירס, תפקיד אותו מילאה עד 1939.
פרארי נסעה למקסיקו, ארצות הברית וקנדה בשנת 1929, למדה במשך שמונה חודשים והשתתפה בכנסים.
בארצות הברית היא השתתפה בניתוח קיסרי באוניברסיטת קולומביה, והפכה לארגנטינאית הראשונה שעשתה ניתוח כזה בוושינגטון די.
התינוק שנולד כתוצאה מהניתוח נקרא "ארגנטינה".
בשנת 1930 כיהנה כנציגת ארגנטינה בקונגרס הרפואי ה-VII של אמריקה הלטינית שהתקיים במקסיקו ועמדה בראש מושב המליאה הראשון.
היא הציגה שלושה מאמרים; האחד התייחס לגידולי רחם והשניים האחרים עסקו בעגבת.
היא גם הייתה הנציגה לקונגרס השני של ההתאחדות הרפואית הפאן-אמריקאית בפנמה.
בין השנים 1930 - 1932 היא חזרה לארצות הברית למחקרים נוספים שהתמקדו בקוליבצילוזיס, אלח דם, זיהומי לידה, וחקרה אם ניתן לפתח חיסונים למניעת התפתחות תנאים הנובעים מלידה או הפלה.
בשנת 1936 הקימה פרארי את הפדרציה הארגנטינאית של נשים באוניברסיטה (FAMU) במטרה לשפר את מעמדן החברתי והמשפטי של נשים ובעיקר כדי לפתוח עבורן דלתות חינוכיות.
היא גייסה נשים מקצועיות, בהן רופאות, רופאות שיניים ועורכות דין וארגנה דיונים וסמינרים מדעיים ותרבותיים.
הפדרציה (FAMU) קיימה קורסים קבועים בצרפתית, גרמנית, חינוך גופני ומתמטיקה, והציעה אותם לכמעט 100 חברות.
המגבלות הפוליטיות והאזרחיות שאיימו על קריירות נשים אלו היו בבירור סיבה לדאגה וההצהרה הרשמית של הארגון תמכה בזכות הבחירה "לא כשאיפה פוליטית גרידא עבור נשים, אלא כזכות אמיתית שנרכשה על ידי סבל, עבודה וקיפוח שחוו נשים.
." בשנת 1938 הצטרף הארגון הארגנטינאי לפדרציה הבינלאומית של נשים באוניברסיטה, ששימשה השראה עבור פרארי.
בית החולים הצבאי והמשך הקריירה
בשנת 1925 נקראה פרארי לסייע לאשתו של איש צבא במהלך הלידה בבית החולים הצבאי המרכזי בבואנוס איירס, שלא הייתה בו יחידה גניקולוגית.
לאחר שהציעה להקים שם יחידה כזו, היא הקימה את המתקן עם מיטה אחת בלבד ותרמה ציוד ואספקה.
כתב העת הצבאי החל לפרסם מיוני באותה שנה כי ניתן לקבל שירותים גינקולוגיים בימי שני עד שישי בבית החולים.
עם היוודע הדבר לנשות אנשי הצבא, גדלה הצמיחה בביקוש לשירותים אלו באופן אקספוננציאלי ותוך חמש שנים הרחיבה פרארי את השירות לשתי קומות שכללו יחידת יולדות עם שני חדרי לידה, מתקן עיקור משלהם, יחידת התאוששות וארבעים מיטות בחדרים פרטיים.
היא גם פיתחה חדר נקי קטן עם אוויר מטוהר ואינקובטור, הראשון מסוגו בארגנטינה.
פרארי הביאה לארגנטינה את הטכניקות שלמדה בחו"ל.
אף על פי שהרדיולוגיה בוצעה באזורים אחרים בעולם כבר במשך עשרות שנים, הייתה התנגדות להפעיל שירות זה באמצעות אנשי מקצוע חסרי ניסיון בתחום.
פרארי התעקשה שיש להטמיע את התחום ולהילחם נגד שיטות קודמות של פתרונות כירורגיים, והטיפה בדבר הצורך להשתמש בניתוחים רק כשצריך בהחלט.
בטקס לציון עשור להקמת יחידת היולדות נכחו שר המלחמה, מנכ"ל משרד הבריאות, מנהל בית החולים ובכירים אחרים וכן ילדים שנולדו בעשר השנים האחרונות יחד עם משפחותיהם.