tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתאולוגיה הפאולינית, השליח פאולוס השתמש בפרדיקציה כדי להסביר את תכונותיו של אלוהים.
הוא טען, למשל, ש"צורה" היא פרדיקציה של אלוהים והיא משמשת גם כפרדיקציה של ישו.
פאולוס טען שלאלוהים יש צורה וישו קיים בצורה זו.
פַרְדִיס () היא עיר בפרובינציה אלבורז בצפון איראן.
העיר נמצאת דרומית לעיר כרג' וכ-40 ק"מ מערבית לבירת איראן טהראן.
אוכלוסיית העיר מונה 181,174 אלף אזרחים על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016.
בשנת 2010, נפת כרג', שבה שוכנת העיר פרדיס, התפצלה ממחוז טהראן כחלק מהקמת פרובינציית אלבורז.
לאחר שלוש שנים, התפצלה נפת פרדיס מנפת כרג', ובירתה היא העיר פרדיס.
פרדס הוא מיני-אלבום מאת הזמרת נרקיס שיצא לאור באוקטובר 2025. המיני-אלבום, הכולל חמישה שירים, יצא זמן קצר לאחר פרידה זוגית שחוותה הזמרת.
הסינגל "לעלות" יצא כחודש וחצי לפני יציאת המיני-אלבום וכולל סימפול מדבריו של "הינוקא" (הרב שלמה יהודה בארי)
פַּרְדֵּסִיָּה (פרדסיה בכתיב ללא ניקוד) היא מועצה מקומית במחוז המרכז של מדינת ישראל, אם כי היא שוכנת מבחינה גאוגרפית באזור השרון, מזרחית לעיר נתניה ומוקפת במושבים השייכים למועצה אזורית לב השרון.
פרדסיה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1952.
אדמות היישוב נקנו בשנת 1928 על ידי יונה (ז'אן) פישר, יהודי מבלגיה, שקיווה כי למקום יגיעו יהודים בלגים.
בשנות ה-30, לאחר שלא יושב היישוב, יצאה קריאה של יהודי תימן בארץ ישראל ביישובים בנימינה, פתח תקווה, נווה שלום וראשון לציון להקים יישוב יהודי חדש באזור השרון.
בשנת 1938 הוקם במקום יישוב של עולי תימן ובמקום ניטעו פרדסים, שאת פירותיהם שלחו התושבים לאירופה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נסגרו שערי ארץ ישראל, ולכן לא נשלחה סחורה, והיישוב היה תחת סיכון פירוק, אך בעזרת התערבות של הסוכנות היהודית ניצל מכליה.
בקרבת פרדסיה ישבו מספר קבוצות של ערבים אשר פגעו ביישוב קשות, אך במלחמת העצמאות נטשו כולן, ועדות לאחת מהן הוא בית השייח' הנטוש במושב צור משה השכן.
בשנת 1952 הוכרזה פרדסיה כמועצה מקומית, ונפרדה ממועצה אזורית השרון הצפוני אשר אליה השתייכה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה בקרבת היישוב מעברת שבות עם, אשר שטחה צורף לפרדסיה בשנת 1982.
פרדסיה נחשבת לאחד היישובים האמידים בישראל, מבחינת קטגוריית מדד חברתי-כלכלי - אשכול הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2019, עם ציון של 9 מתוך 10.
פרדריק אוגוסט ברתולדי היה פסל צרפתי שנודע כפסל של "פסל החירות" אשר נמצא בליברטי איילנד, ניו יורק.
למד בקולמר, ואחר כך למד בפריז אדריכלות וציור.
הוא הפך לאחד הפסלים הגדולים והמפורסמים ביותר באירופה ובאמריקה הצפונית במאה ה-19.
היצירה המפורסמת ביותר שלו היא פסל החירות בארצות הברית אשר נתרם על ידי ממשלת צרפת ב-1886 כאות ידידות בין שתי הממשלות.
יש הסבורים שהפנים בפסל החירות עוצבו לפי פניה של אמו של ברתולדי.
פסל מונומנטלי נוסף שלו הוא האריה מבלפור בצרפת.
ברתולדי נפטר בפריז, ב-4 באוקטובר 1904 כתוצאה ממחלת השחפת.
פרדסטינציה (תורת הגזירה הקדומה) היא מונח בתאולוגיה הנוצרית שפירושו חריצת גורלה של הנפש לגיהנום או לגן עדן, לפי החלטה מראש של האל ללא תלות במעשיו של האדם.
הפרדסטינציה מהווה פרדיגמה מרכזית בתורתו של מרטין לותר, וזכתה לפרשנויות שונות בנצרות הקלוויניסטית והלותרנית.
האמונה בפרדסטינציה מערערת למעשה את אחד היסודות המרכזיים בכנסייה הרומית-קתולית, משום שהיא שוללת ביסודה את האמונה שמעשיו של האדם בעולם הזה הם אשר יקבעו את חריצת דינו של האדם בידי האל ביום הדין.
מול הפרהדסטינציה ניצבת הבחירה החופשית.
יש סתירה בין האמונה בגזירה הקדומה לבין הצורך לחזור בתשובה או הצורך ברכישת שטר מחילה.
הסוציולוג מקס ובר ואחרים טענו כי הבניית יסוד רעיוני זה בתוך הפרוטסטנטיזם, כללה יסוד רעיוני משלים, על פיו ניתן לדעת מה מידת אהבתו של האל לאדם עוד בחייו על פי מצבו החומרי.
על כן, ובר מייחס לפרדסטינציה את אחת המוטיבציות המרכזיות לעלייה והתבססות של הסדר הקפיטליסטי בקרב נוצרים פרוטסטנטים וקלוויניסטים במערב אירופה החל מהמאה ה-16 ואילך.
צבירת הון ונכסים, שהם אחד מסימניה של התקופה המודרנית, נתפסו על ידי תושבי האזורים המפותחים כלכלית באירופה שקיבלו את הנצרות הקלוויניסטית והפרוטסטנטית כעדות לבחירתו של האל.
דהיינו, הצלחתו של האדם מבחינה חומרית היא סימן ואות לכך כי הוא נמנה עם "הנבחרים" של האל.
כך נוצרה מוטיבציה להצלחה חומרית מתמשכת וצבירת הון בקרב מאמינים נוצריים שהשתייכו לזרמים אלו.
אחת הפרשנויות למימרה "הַכּל צָפוּי וְהָרְשׁוּת נְתוּנָה" () אומרת שאלוהים יודע את כל העתיד לקרות ולמרות זאת הבחירה כיצד לפעול נמצאת בידי האדם.
מצדו השני של המתרס נמצא כתוב "הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים" (), אולם הרמב"ם שולל את עקרון הפרדסטינציה ומסביר את המשפט בצורה אחרת.
לפי יוסף בן מתתיהו, האיסיים האמינו בפרדסטינציה (הגזירה היא לאדם הכול, ואין דבר שלא יקרה את בני-האדם לפי גורלם) הצדוקים כפרו לחלוטין בפרדסטינציה והפרושים אמרו שהטוב בידי אלוהים והרע בידי אדם.
חיזוק לדבריו בנוגע לאיסיים נמצא בסרך היחד במגילות מדבר יהודה: "מגילת שתי הרוחות" בדפים 3–4 מלמדת על תפיסה בה החזיקו אנשי כת הקומראן (המזוהים עם האיסיים) לפיה גורלו של האדם ללכת ב"דרך האמת" או ב"דרך העול" נקבע מראש.
החוקר יהודה ליבס, סקר השקפה חרדית-מתבדלת קיצונית המאמינה בפרדסטינציה, המנוסחת בכתביו של ישעיה אשר זליג מרגליות.
הדהודים של גישה זו (בעיקר בהסתמך על האמור בכמה מקומות בספרות הזוהר על 'ערב רב', המתחזה לישראל אך אינו כזה באמת, וזאת משום ששורשו אינו מישראל) נשמעים מעת-לעת באפולוגטיקה החרדית, ולעיתים גם בזו הדתית-לאומית (יותר בפובלציסטיקה, ופחות בכתיבה עיונית הלכתית).
אמירות ברוח זו נשמעות מעת לעת בקשר להתנהלות של המנהיגות הפוליטית-חילונית, או בקשר להתבטאויות של אישי ציבור חילוניים, אך כמעט ולא בקשר להתנהלותם של יחידים, הנידונים כ'תינוקות שנשבו'.
ההתכחשות לאחווה היהודית - כפי שזו באה לידי ביטוי לדעת הדוברים בהתנהלות כזו או אחרת מצד מתנגדיהם - מהווה הוכחה לכך ש'באמת אין הם יהודים', וממילא אין לצפות מהם להתנהגות אחרת.
פרדראג "פג'ה" סטויאקוביץ' (סרבית קירילית: Предраг "Пеђа" Стојаковић; נולד ב-9 ביוני 1977 בפוז'גה, הרפובליקה הסוציאליסטית קרואטיה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי.
סטויאקוביץ', מגדולי השחקנים הסרבים בהיסטוריה, נחשב בעבר לאחד מהסמול פורוורדים הטובים בליגת ה-NBA.
סטויאקוביץ' נולד להורים סרבים בפוז'גה, קרואטיה אולם ברח עם משפחתו לבלגרד עם תחילת מלחמות הבלקן.
בשנת 1993, בגיל 16, הוא עקר ליוון והחל לשחק בקבוצת פאוק סלוניקי בה שיחק במשך ארבע עונות.
במהלך תקופה זו רכש אזרחות יוונית, ושם משפחתו היווני הוא קיניס.
פג'ה, כינויו בשנותיו ביוון, הפך במהרה לאחד השחקנים החשובים בקבוצה שנחשבה באותה תקופה לאחת הטובות ביוון, אולם נפלה משמעותית משתי הקבוצות המובילות במדינה, אולימפיאקוס ופנאתינייקוס.
בשנת 1996 נבחר בדראפט ה-NBA בסיבוב הראשון במקום ה-14 על ידי הסקרמנטו קינגס.
כבחירת סיבוב ראשון סטויאקוביץ' היה זכאי לחתום על חוזה מובטח ל-3 שנים, אולם הוא העדיף להישאר ביוון עוד שנתיים נוספות, בהן ביצר את מעמדו כשחקן החשוב ביותר של פאוק ואחד השחקנים הטובים באירופה בתפקידו.
בעונת 98/1997 תחת המאמן הישראלי צביקה שרף הצטיין פג'ה במיוחד, ובמהלך המשחק השלישי של סדרת חצי גמר הפלייאוף בפיראוס מול אולימפיאקוס, אלופת אירופה, האלופה היוונית ומחזיקת הגביע היווני, קלע שלשה שניצחה במשחק בתוצאה 55–58 ושלחה את פאוק לסדרת הגמר מול פנאתינייקוס.
בסדרת הגמר, אותה הפסידה פאוק 2–3, סטויאקוביץ' התקשה מול ביירון סקוט ששמר אותו היטב והוא לא הצליח להתעלות מעל ליכולתו הרגילה.
למרות זאת הוא נבחר לשחקן המצטיין בליגה היוונית לאותה שנה.
בין התארים שזכה בהם בשנותיו בפאוק כלולים גביע קוראץ' (1994) והגביע היווני (1995).
סטויאקוביץ' הצטרף לקינגס לפני עונת .
בשנתיים הראשונות בקבוצה הוא ראה מעט דקות משחק, אולם בעונת נכנס לחמישייה וסיים את העונה עם ממוצע של 20.4 נקודות למשחק ושני במשאל על תואר השחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
בעונה הבאה סטויאקוביץ' המשיך להצטיין ונבחר לראשונה למשחק האולסטאר וזכה בתחרות השלשות באירוע.
בעונת ירדה התפוקה ההתקפית שלו מעט וקבוצתו הובסה בפלייאוף 0–4 על ידי האלופה, הלייקרס, אולם סטויאקוביץ' זכה שוב בתחרות השלשות במשחק האול סטארס, בו שוב השתתף כחבר נבחרת המערב, משחק בו שותף גם בעונה הבאה.
בעונת הוא שיחק רק 16 משחקים עקב פציעה, ובאמצע העונה הבאה הועבר לאינדיאנה פייסרס תמורת רון ארטסט.
לקראת עונת הוא הוחתם מחדש בפייסרס, אולם הוא שוב הועבר באותו קיץ, הפעם לקבוצת ניו אורלינס הורנטס.
ב-14 בנובמבר 2006 קבע את שיא הקריירה שלו בנקודות בליגה, 42 במספר, במשחק נגד השארלוט בובקאטס.
פציעות חוזרות ונשנות, ביניהן פציעה בגב מנעו מסטויאקוביץ' משחק פעיל רצוף, והוא שותף רק ב-13 משחקים במשך עונה זו.
בשלוש העונות - בהורנטס חזר פג'ה לכושר משחק טוב והשיג בהם ממוצעים דו ספרתיים בנקודות, אם כי גם בעונות אלו סבל פג'ה מפציעות טורדניות שגרמו לו להפסיד כ-20 משחקים בעונה.
בתחילת עונת הועבר פג'ה בטרייד יחד עם ג'ריד ביילס לקבוצת טורונטו ראפטורס עבור ג'רט ג'ק, מרכוס בנקס ודייוויד אנדרסן.
ב-20 בינואר 2011 סטויאקוביץ' השתחרר מהראפטורס לאחר שהחמיץ 26 משחקים בעקבות פציעה בברכו ושיחק בשני משחקים בלבד במדי הקבוצה.
ב-24 בינואר 2011 חתם סטויאקוביץ' בדאלאס מאבריקס כשחקן חופשי.
בסוף עונה זו זכה באליפות ה-NBA במדי הקבוצה והפגין יכולת טובה בפלייאוף.
בנבחרת יוגוסלביה ונבחרת סרביה ומונטנגרו
סטויאוקוביץ' הוא חבר לשעבר בנבחרת יוגוסלביה ובנבחרת סרביה ומונטנגרו (בשם זה נקראה מ-2003 ומ-2007 נקראת נבחרת סרביה).
באליפות אירופה בשנת 1999, שיחק לראשונה בנבחרת הכדורסל של יוגוסלביה וזכה עימה במדליית הארד.
ב-2001 זכה עם הנבחרת במדליית הזהב ונבחר למצטיין הטורניר.
כמו כן שותף באליפות בשנת 2003 במדי נבחרת סרביה ומונטנגרו.
זכה עם נבחרת יוגסלביה באליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס בשנת 2002 והשתתף במדיה גם באולימפיאדת סידני בשנת 2000.
ב-2024 נבחר לחבר בהיכל התהילה של פיב"א.
פרדראג "פג'ה" מיאטוביץ' (בסרבית-קירילית: Предраг Мијатовић – Пеђа; נולד ב-19 בינואר 1969 בפודגוריצה, מונטנגרו, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ומנהלה הספורטיבי של פרטיזן בלגרד בהווה.
מיאטוביץ' נחשב לאחד משחקני יוגוסלביה הטובים ביותר בשנות ה-90.
למיאטוביץ' 74 הופעות בנבחרות (נבחרת יוגוסלביה ונבחרת סרביה ומונטנגרו), בהן כבש 28 שערים.
במסגרת הופעותיו בנבחרת יוגוסלביה שיחק מיאטוביץ' גם במונדיאל 1998 וביורו 2000.
בחורף 1989/1990 היה מיאטוביץ', שחקנה של בודוצ'נוסט פודגוריצה, קרוב לחתימה בהיידוק ספליט, עד אשר נשיא פרטיזן (ולימים ראש ממשלת סרביה) מירקו מריאנוביץ' שכנע אותו לעבור לפרטיזן בלגרד.
מיאטוביץ' חתם בבלגרד תמורת סכום של מיליון מארק ששולמו לקבוצת הנוער שלו, נגדה גם כבש את שער הבכורה שלו במדי פרטיזן.
בעונתו השנייה בפרטיזן כבש מיאטוביץ' 14 שערים ב-33 הופעות.
למרות זאת, פרטיזן לא הצליח לזכות בתארים, ונשארה בצילה של היריבה הגדולה הכוכב האדום בלגרד, שהצליחה גם במפעלים המקומיים וגם במשחקיה באירופה.
מיאטוביץ' נהיה למנהיג בקבוצה בעונת 1991/1992, תחת המאמן איביצה אוסים.
הוא סייע לקבוצה לזכות בגביע היוגוסלבי ב-1992 כאשר גברה על הכוכב האדום, שהייתה באותה עת גם אלופת אירופה.
באותה עונה זכה מיאטוביץ' בתואר "הכדורגלן היוגוסלבי של השנה".
עונת , שהחלה לאחר פירוקה של יוגוסלביה, כללה קבוצות מסרביה ומונטנגרו בלבד.
בעונה זו הצליחה פרטיזן לזכות באליפות כאשר גברה על הכוכב האדום, בעוד עונה מוצלחת של מיאטוביץ'.
כתוצאה מהתבלטותו הוחתם מיאטוביץ' בקבוצת ולנסיה הספרדית.
כבר בעונת הבכורה שלו בליגה הספרדית היה מיאטוביץ' בורג מרכזי בוולנסיה, תחת המאמן חוס הידינק, וכבש 16 שערים ב-35 הופעות.
מיאטוביץ' המשיך להתקדם ובעונת , בה כבש כמות מדהימה של 28 שערים ב-40 הופעות, זכה בתואר הכדורגלן הזר של העונה בספרד.
לאחר העונה המרשימה הזאת כבר לא יכלו להתעלם ממנו בריאל מדריד, וכרטיסו נרכש על ידי מועדון הפאר הספרדי.
בריאל חבר מיאטוביץ' לחלוץ יוגוסלבי אחר, דאבור שוקר, שהגיע מסביליה, ויחד הרכיבו השניים חוד קטלני.
שניהם שיחקו בכל 38 משחקי הליגה של עונת , והובילו את ריאל לאליפות, כששוקר כובש 24 שערים ומיאטוביץ' 14. בעונת סבל מיאטוביץ' מפציעות, שגרמו לחוסר יציבות בכושר המשחק שלו.
למרות זאת הוא כבש 10 שערים ב-24 משחקי ליגה, ושיתף פעולה עם החלוץ הצעיר פרננדו מוריינטס שהגיע מסרגוסה ודחק את שוקר החוצה.
אמנם את האליפות איבדה ריאל לטובת ברצלונה, אך הצליחה לזכות בליגת האלופות לאחר 32 שנים.
במשחק הגמר נגד יובנטוס באמסטרדם ארנה ניצחה ריאל, כשמיאטוביץ' כובש את השער היחיד במשחק.
למרות הזכייה בליגת האלופות, חוזהו של המאמן יופ היינקס לא הוארך.
ומחליפו חוסה אנטוניו קמאצ'ו וחוס הידינק שהחליף את קמאצ'ו הירבו למקם את מיאטוביץ' כשחקן כנף, עמדה הזרה לו.
גם החלפתו של הידינק בג'ון טושאק לא עזרה למיאטוביץ', שכן השניים הסתכסכו.
ההדחה המוקדמת בליגת האלופות (ברבע הגמר לדינמו קייב, בשורותיה שיחק אנדריי שבצ'נקו), יחד עם אובדן האליפות עונה שנייה ברצף, הביאו לשינויים בסגל הקבוצה.
אחד מהם היה הבאתו של החלוץ הצרפתי הצעיר והמוכשר ניקולא אנלקה במקומו של מיאטוביץ', שהועבר לפיורנטינה.
בפיורנטינה, תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני ולצדו של גבריאל בטיסטוטה, לא הצליח מיאטוביץ' לבוא לידי ביטוי, עקב תחרות גדולה על ההשתתפות בהרכב.
את רוב משחקיו בקבוצה שיחק מיאטוביץ' בקישור, ולכן כבש רק 4 שערים ב-3 עונותיו בקבוצה.
לאחר מכן חזר מיאטוביץ' לספרד לעונת פרישה בלבאנטה מהליגה הספרדית השנייה, שם כבש 3 שערים ב-21 הופעות.
בקיץ 1996, יחד עם המעבר של מיאטוביץ' לריאל מדריד, חזרה יוגוסלביה להתחרות לאחר 4 שנות השעיה בעקבות אמברגו של האומות המאוחדות.
מיאטוביץ', שהיה באותה תקופה כוכב בקנה מידה אירופאי, היה שחקן מפתח בנבחרת, ששיחקה בשיטה התקפית שהתאימה לו.
בשני משחקי הפלייאוף על ההעפלה למונדיאל 1998 נגד נבחרת הונגריה כבש מיאטוביץ' 7 שערים (שלושער במשחק הראשון בבודפשט ורביעייה בגומלין בבלגרד).
יוגוסלביה ניצחה 1–12 בסיכום שני המשחקים והעפילה למשחקי המונדיאל בצרפת.
למונדיאל הגיעה יוגוסלביה עם ציפיות גבוהות.
רבים חשבו שהנבחרת, שהציגה סגל שהורכב מכוכבים מקבוצות אירופאיות, תהיה "הסוס השחור" של הטורניר, ומיאטוביץ', שהגיע לאחר זכייה עם ריאל מדריד בליגת האלופות, אף רמז כי יוגוסלביה תגיע לשלבים הגבוהים של הטורניר.
למרות כל הציפיות, יוגוסלביה הודחה כבר בשמינית הגמר, כשמיאטוביץ' כבש רק שער אחד ואף החמיץ פנדל במשחק בו הודחה יוגוסלביה נגד נבחרת הולנד.
לטורניר יורו 2000 הגיע מיאטוביץ' מפיורנטינה, ללא הלחץ והציפיות שליוו את נבחרתו בטורניר ב-1998. הוא שיחק בכל משחקיה של יוגוסלביה בטורניר, אם כי בעמדה אחורית יותר, כשבעמדת החלוץ שיחק סאבו מילושביץ'.
את הטורניר סיים מיאטוביץ' ללא שערים.
לאחר שפרש ממשחק ב-2004 המשיך מיאטוביץ' להתגורר בוולנסיה והפך לסוכן שחקנים.
ביולי 2006 חבר מיאטוביץ' לרמון קלדרון במירוץ לנשיאות ריאל מדריד.
כשקלדרון זכה בתפקיד מונה מיאטוביץ' למנהל הספורטיבי של המועדון, ומאז מתגורר במדריד.
מיאטוביץ', שהגיע במקור ממונטנגרו, היה מעורב בכמה הפגנות נגד הפגזות נאט"ו ביוגוסלביה.
הוא נקנס על ידי ריאל מדריד במעל 5 מיליון פזטות, לאחר שסירב לעלות למשחק נגד אלאבס באפריל 1999, בעיצומה של מלחמת קוסובו.
פרדריק אנטון הוא שף צרפתי.
מסעדתו "פרה קטלאן" (Pré Catelan) ברובע ה-16 של פריז זכתה אחרי 2007 בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום (בהם היא מחזיקה ברציפות נכון לשנת 2011).
פרדריק אנטון נולד בנאנסי בחבל לורנה, וגדל לא רחוק משם
בקונטרקסוויל Contrexéville במחוז ווז' שבאותו חבל ארץ.
בתחילת הקריירה המקצועית שלו בשנת 1986 התחיל ללמוד במסעדה "לה פלמבאר" (Le Flambard) בניהול השף רובר בארדו בעיר ליל, אחר כך עבד עם השף ז'ראר בואייה במסעדת "שאטו דה קראייר" Château des Crayères בריימס.
בין השנים 1988–1996 אנטון עבד אצל השף הנודע ז'ואל רובישון, בין השאר, במסעדה "שה ז'אמן" Chez Jamin (1991-1993) ואחר כך במסעדת "ז'ואל רובישון" ברחוב פואנקרה בפריז, עד שנת 1996 כשזו עבר לידי השף אלן דיקאס.
בתקופת המעבר עבד כחצי שנה עם דיקאס.
במקום זה הגיע פרדריק אנטון להישגים מרשימים שהוכתרו בשניים (1999) ואחר-כך בשלושה כוכבי מישלן.
בתחום היינות אנטון נעזר בשרותי אוֹצֵר היין אוליבייה פוסייה, שזכה בשנת 2000 בתואר "הסומלייה הטוב בעולם".
אמנותו הקולינרית מתאפיינת בפשטות הייצור, האומרת בין השאר "לא להשתמש ביותר מחמשה מרכיבים", בדייקנות ובהפקת ניחוחות מיוחדים.
(עם צ'יהירו מאסוי, צילומים מאת ריצ'רד הוטון,) - אנטון - פרה קטלאן - המסעדה - הוצאת גלנה, גרנובל 2008
2000 - תואר העובד הטוב ביותר של צרפת
2007 - שלשה כוכבים במדריך מישלן
פרדראג "סשה" דנילוביץ' (בסרבית: Предраг Даниловић; נולד ב-26 בפברואר 1970, בסרייבו, בוסניה והרצגובינה) הוא כדורסלן עבר סרבי ונשיא קבוצת הכדורסל פרטיזן בלגרד.
דנילוביץ', המתנשא לגובה 1.96 מ', שיחק בעמדת הקלע ונחשב לשחקן קשוח בעל יכולת חדירה טובה.
דנילוביץ' הוא בעל קריירה מפוארת באירופה ובליגת ה-NBA ונחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים הסרבים בהיסטוריה.
דנילוביץ' החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פרטיזן בלגרד ושיחק בה בין השנים 1988–1992. במהלך תקופה זו זכתה הקבוצה בגביע קוראץ' ב-1989 ובגביע אירופה לאלופות בשנת 1992, כאשר דנילוביץ' קלע 25 נקודות במשחק הגמר הדרמטי מול חובנטוד בדאלונה שהסתיים בתוצאה 71-70 ונבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור.
לאחר הצטיינותו במדי פרטיזן חתם דנילוביץ' במועדון הפאר האיטלקי וירטוס בולוניה, שם שיחק בין השנים 1992–1995. במהלך שלוש שנים אלו הוביל את המועדון לזכייה באליפות הליגה המקומית בכל עונה.
דנילוביץ' נבחר בדראפט של 1992 על ידי הגולדן סטייט ווריורס במקום ה-43 אך המשיך לשחק באירופה.
רק בעונת 1995/1996, לאחר שהזכויות עליו הועברו לקבוצת מיאמי היט, חצה דנילוביץ' את האוקיינוס והחל לשחק בליגת ה-NBA.
במהלך עונת הרוקי השיג ממוצע של 13.4 נקודות ב-43.6% מקו השלוש, אך שיחק רק 19 משחקים עקב פציעה.
בעונה הבאה המשיך במיאמי אך הוגבל שוב עקב פציעות ל-43 משחקים בהם השיג 11.3 נקודות בממוצע.
בעונת 1997/1998 עבר לקבוצת דאלאס מאבריקס, אך שוב שיחק רק 13 משחקים עקב פציעות.
לאחר שפרק הקריירה שלו ב-NBA הסתיים באכזבה יחסית, חזר דנילוביץ' בשנת 1997 לקבוצתו הקודמת, וירטוס בולוניה, ושיחק בה עד לפרישתו בשנת 2000.
במהלך עונות אלו הציג דנילוביץ' יכולת עילאית.
בעונת 1997/98 הוביל את המועדון האיטלקי לזכייה בגביע אירופה לאלופות ב-1998, אחרי ניצחון משכנע מול א.א.ק.
אתונה בתוצאה 58-44, ולזכייה באליפות המקומית.
בסוף עונה זו נבחר לשחקן השנה באירופה.
בעונת 1998/1999 שוב הוביל את המועדון לגמר הפיינל פור האירופאי, אך הפעם נחלו הפסד מפתיע מול ז'לגיריס קובנה.
בליגה המקומית זכה עם המועדון בגביע האיטלקי.
בסוף עונת 1999/2000, אחרי קריירה רוויית פציעות, הודיע דנילוביץ' על פרישה ממשחק בגיל 30 בלבד.
דנילוביץ' שיחק בנבחרת יוגוסלביה והוביל אותה לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה ב-1996 לאחר הפסד לנבחרת החלומות של ארצות הברית.
בנוסף הוביל דנילוביץ' את נבחרתו לזכייה בארבע אליפויות אירופה (1989, 1991, 1995, 1997) ולמדליית ארד באליפות אירופה ב-1999. באליפות אירופה שהתקיימה ב-1997 נבחר לחמישיית הטורניר (בצוותא עם עודד קטש).
כיום משמש כנשיא קבוצת פרטיזן בלגרד.
בשנת 2007 היה מעורב בתקרית אלימה והורחק לשנתיים ממגרש הכדורסל לאחר ששלח אגרוף לשופט במהלך משחק נגד המופארם.
דנילוביץ' נשוי לסווטלנה, שדרנית ספורט סרבית, ויש להם שתי בנות ובן.
פרדריק, הנסיך מוויילס השתייך לשושלת בית הנובר ולמשפחת המלוכה הבריטית.
פרדריק היה בנו הבכור של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ואביו של ג'ורג' השלישי וכן סבא-רבא של המלכה ויקטוריה.
הנסיך פרדריק נולד בהנובר שבגרמניה כבן למשפחת הנסיכים הבוחרים מהנובר, כתוצאה מחוק ההסדר 1701 משפחתו נבחרה לרשת את כתר בריטניה לאחר מותה של אן, מלכת בריטניה שאף אחד מילדיה לא שרד מעבר לילדות, כתוצאה מכך, עם הולדתו היה פרדריק במקום הרביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ב-1714 הוריו, הנסיך ג'ורג' והנסיכה קרוליין, עזבו את גרמניה כאשר בנם הבכור היה רק בן שבע לאחר שסבו של פרדריק ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הפך למלך בריטניה.
למרות היותו של פרדריק בנו הבכור של נסיך וויילס שיועד בבואו היום לרשת את המלוכה סבו בחר להשאירו בהנובר כנציג הבכיר של משפחתו.
עם מותו של סבו ועלייתו של אביו לשלטון עבר פרדריק להתגורר בבריטניה ומונה על ידי אביו לנסיך ויילס.
היחסים בין פרדריק להוריו היו עוינים ולאחר שעבר לאנגליה גבר המתח בין פרדריק להוריו, והוא נהג לריב עימם באופן קבוע.
בשתי הזדמנויות בהן ביקר אביו בהנובר, ולכן נעדר לכמה חודשים מבריטניה, הייתה זאת אמו של פרדריק שמונתה לעוצרת ולא פרדריק עצמו כפי שניתן היה לצפות.
למרות שבצעירותו היה פרדריק ללא ספק רודף שמלות, הוא נישא לבסוף בשנת 1736 לאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג אשר הייתה צעירה ממנו בהרבה, הפך לאיש משפחה ועבר להתגורר באחוזת קלייבדן שם גידל יחד עם אשתו את שמונת ילדיו (בתו הצעירה נולדה לאחר מותו).
השאיפות הפוליטיות של פרדריק נותרו בלתי ממומשות, וזאת משום שהוא נפטר בגיל 44 בנסיבות יוצאות דופן (סיבת המוות של פרדריק מיוחסת לרוב למורסה שנוצרה בעקבות מכה בראשו מכדור קריקט או כדור טניס).
פרדריק נפטר בבית לסטר שבלונדון ונקבר במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
פרדריק נסיך ויילס נפטר לפני אביו, המלך ג'ורג' השני.
בשל כך, כאשר נפטר אביו ב-25 באוקטובר 1760, עבר כס המלוכה לבנו הבכור של פרדריק, ג'ורג', אשר שלט בבריטניה כמלך ג'ורג' השלישי בשנים 1760 עד 1820.
פרדריק נסיך ויילס שימש כנגיד העשירי של קולג' טריניטי שבדבלין בשנים 1728 עד 1751.
בשנת 1736 התחתן פרדריק עם אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פְרֶיְדָה (פְרֶדקָה) מַזיָא (25 באוגוסט 1922, א' באלול תרפ"ב, סוסנוביץ, פולין – 16 בינואר 1994, ד' בשבט תשנ"ד, קיבוץ העוגן) הייתה חברת המחתרת היהודית במלחמת העולם השנייה, ניצולת השואה ומחנכת ישראלית, אשת הקיבוץ, מעדי משפט אייכמן, יוזמת ומלוות המשלחת הראשונה של בני נוער ישראלים לפולין (1965) ומיוזמי ומייסדי מכון משואה.
פרידה אוֹקסֶנהנדלֶר נולדה באוגוסט 1922 בעיר סוסנוביץ שבשלזיה, בדרום-מערב פולין, במשפחה יהודית ציונית בעלת מסורת של תרבות גרמנית.
הייתה חברה בתנועת "הנוער הציוני" וסיימה את לימודיה בגימנסיה פולנית.
ב-1939, כשהייתה בת 17, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכחברת תנועת הנוער, ובהמשך כחברת ארגון המחתרת היהודית, שימשה כמדריכת נוער, כאחות בבית חולים של הקהילה היהודית וכמנהלת מעון לתינוקות בגטו סוסנוביץ.
באפריל 1943 נישאה לעזריאל (יוּזֶק) קוז'וך (1919–1943), שהיה מרכז קן התנועה ומראשי המחתרת בגטו; הוא נהרג 4 חודשים אחר כך, ב-1 באוגוסט 1943.
עם תחילת הגירושים מהגטו נשלחה מזיא על ידי המחתרת כקַשָׁרית אל מעבר לגבולות שלזיה עילית (שסופחה לשטחי גרמניה), לשטחי פולין האחרים.
ביחד עם עוד חברי מחתרת יצרה קשר עם המחתרת הפולנית וכן עם מבריחים שבעזרתם הועברו עשרות יהודים משלזיה לצ'כוסלובקיה ומשם אל מחוץ לגבולות הרייך.
בתוך פעילות זו נעצרה ונשלחה לבית הסוהר של הגסטאפו בקטוביץ; רגעים לפני שהועלתה על המשאית למחנה אושוויץ, חולצה על ידי קצין הגסטאפו של סוסנוביץ, ששוחד על ידי חברים מהגטו.
לאחר בריחתה הגיעה לבודפשט בירת הונגריה, ושם קיבלה סרטיפיקט וב-6 במרץ 1944 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יצחק.
לאחר תום המלחמה נשלחה מטעם הסוכנות היהודית כמדריכה למחנות העקורים באיטליה.
ב-1946 נישאה בשנית, לאהרן מזיא (1910–2004), שהיה מראשי "החלוץ הכלל-ציוני" בפולין ובארץ היה מראשוני המתיישבים בקיבוץ ניצנים, מחנך ובהמשך מנהל בית הספר אורט ברחובות.
עם נישואיה עברה לניצנים, ושם נולדה בתה עידית (קשת).
בתחילת שנת 1948 עזבה המשפחה הצעירה את הקיבוץ ועברה למושבה כרכור, שם שימשה מזיא כאחות במחנה עולים.
בכרכור נולדה לה בת נוספת, צביה, שנפטרה כעבור מספר חודשים.
מזיא הייתה חדורת ייעוד לתעד, לספר ולכתוב על השואה, והחלה לפעול בכיוונים אלה.
במסגרת זו הקליטה עדויות קולקטיביות (המצויות בארכיון יד ושם ובבית לוחמי הגטאות), ובשנות ה-50 החלה לכתוב פרקי זיכרונות מקורותיה וקורות תנועות הנוער היהודי בשלזיה עילית בשנות המלחמה.
הזיכרונות נקבצו בספר, "רֵעים בסער", שעמד להופיע לקראת משפט אייכמן, התעכב וראה אור בשנת 1964 בהוצאת יד ושם.
בתוך כך פרסמה קובץ סיפורים לילדים על השואה בשם "חברי הקטנים: ספורים לילדים מימים עצובים" (הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב; מהדורה מחודשת הופיעה בהוצאת ירון גולן כעבור כ-30 שנה (תשנ"ג) עם איורים מאת יעקב גוטרמן, תחת הכותרת "אבא שבתמונה").
בשנת 1961 הייתה בין העדים במשפט אייכמן.
באביב 1963 נסעה לוורשה כחברת המשלחת הרשמית לציון 20 שנה למרד גטו ורשה.
בעקבות התנסות זו יזמה את הרעיון להוציא משלחות בני נוער ישראלים לפולין.
תחילה נתקלה בחוסר שיתוף פעולה מצד הגורמים הממלכתיים, אך חרף זאת באפריל 1965 הוציאה משלחת נוער ראשונה של תלמידים ממספר בתי ספר תיכוניים בארץ.
המשלחת, שלוותה על ידי פרדקה מזיא, שמחה הולצברג ויורק פלונסקי, השתתפה בטקס במלאת 20 שנה לשחרור מחנה אושוויץ.
לאור ההדים החיובים מן הביקור, כעבור שנה, באוגוסט 1966, יצאה משלחת שנייה, הפעם בחסות משרד החינוך.
בתוך כך יזמה הכנסת לימודי השואה לתוכנית הלימודים.
היא הצליחה לשכנע בעניין זה את ראש עיריית רמת גן קריניצי והדריכה תלמידים בנושא השואה בתיכון בליך.
באותן שנים יזמה את הקמת מכון משואה – מפעל הנצחה ליד קיבוץ תל יצחק, שיתמקד בעבודה חינוכית.
ההכרזה על הקמת המוסד נערכה ב-1964 בכינוס של חברי תנועות הנוער הציוניות בתקופת השואה, ואבן הפינה למוסד הונחה ב-1965. מדרשה זו ללימודי השואה עוסקת בין השאר בהעברת סמינרים וימי עיון ללימוד תקופת השואה.
ב-1962 נפרדה מזיא מבעלה אהרן, ובשנת 1967 השתקעה בקיבוץ העוגן, ובו פעלה כמחנכת במוסד "רמות חפר".
בהמשך שימשה ככלכלנית, ובשל מצבה הבריאותי עברה למלא תפקידים משרדיים.
בשנותיה האחרונות סבלה ממצב בריאותי הולך ומחמיר, אך הוסיפה להיות פעילה.
פרדקה מזיא נפטרה בינואר 1994, בגיל 71, ונקברה בקיבוץ העוגן.
הותירה בת, עידית קשת, ונכדים.
את אוסף ספריה, שרובם עוסק בשואה, תרמה לגבעת חביבה להקמת יד לזכרו של בעלה הראשון, יוזק.
חברי הקטנים: ספורים לילדים מימים עצובים; ציורים: מיכל אפרת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב.
מהדורה מחודשת: אבא שבתמונה: 6 סיפורים על ילדים בשואה; אייר: יעקב גוטרמן, תל אביב: י' גולן ('ילדים יהודים אלמונים'), תשנ"ג.
רֵעים בסער: נוער ציוני במאבק עם הנאצים, ירושלים: יד ושם, תשכ"ד 1964. (פרקי זיכרונות)
הנוער הציוני: מקורות, חוברת מס' 7: "לוחמים, חברי הנוער הציוני במרד גטו ורשה"; בעריכת פרדקה מזיא, ישראל: המזכירות העליונה של הנוער הציוני, תשכ"ג.
פּּּרדראג ראיקוביץ' (בסרבית: Предраг Рајковић; נולד ב-31 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת השוער בקבוצה אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת סרביה.
ראיקוביץ' החל את הקריירה שלו בגיל 7 במחלקת הנוער של היידוק וליקו.
מאמנו בקבוצה היה אביו, שוער עבר.
הוא שיחק בקבוצה המקומית עד 2009, ואז עבר בגיל 13 לקבוצת הנוער של יגודינה.
ב-7 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בהפסד 0–1 לפרטיזן בלגרד.
ב-28 באוגוסט 2013 חתם לארבע שנים בכוכב האדום בלגרד, וקיבל את המספר 95 לפי שנת לידתו.
בעונתו הראשונה בקבוצה שותף רק במשחק העונה בליגה, ב-28 במאי 2014 בתיקו 3–3 נגד וויבודינה נובי סאד.
בעונת 2014/2015 הפך לשוער הראשון וקפטן הקבוצה.
באותה עונה ספג 16 שערים ב-28 משחקים, ונבחר לשוער הטוב ביותר בליגה על ידי השחקנים.
ב-29 באוגוסט 2015 הגיע ראיקוביץ' לישראל וחתם ל-5 שנים במכבי תל אביב.
ב-30 באוגוסט, יום לאחר הגעתו לארץ, ראיקוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי תל אביב בניצחון 1–0 על הפועל באר שבע.
ראיקוביץ' עמד בשערה של מכבי תל אביב בששת משחקיה בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונה זו.
בהמשך העונה העפיל עם מכבי תל אביב לגמר גביע המדינה, בו נוצחה 0–1 על ידי מכבי חיפה.
בעונת 2018/2019 זכה עם הקבוצה באליפות.
כמו כן, זכה ראיקוביץ' עם מכבי תל אביב פעמיים רצופות בגביע הטוטו.
ב-22 ביוני 2019 חתם ראיקוביץ' בסטאד ריימס הצרפתית לארבע שנים תמורת 4.5 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-10 באוגוסט, בניצחון הליגה של קבוצתו 2–0 על מרסיי.
ב-22 ביולי 2022 חתם ראיקוביץ' במיורקה לארבע שנים.
ב-5 באוגוסט 2024, ראיקוביץ' חתם אל-איתיחאד הסעודית.
ראיקוביץ' זכה עם סרביה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2013, והיה אחד השחקנים החשובים בזכייה, כאשר במהלך הטורניר הציל פעמים רבות, ועצר פנדלים.
ראיקוביץ' השתתף גם באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2014, אבל נבחרתו הפסידה בחצי הגמר לפורטוגל בפנדלים.
ראיקוביץ' הוביל את סרביה לזכייה בגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2015, כאשר בתור קפטן הנבחרת סיים במקום הראשון בבית, ברבע הגמר הדף שני פנדלים נגד הונגריה, ולבסוף הניף את גביע העולם לאחר ניצחון 2–1 בהארכה על ברזיל.
בנבחרת סרביה עד גיל 21 ערך הופעה בודדת נגד הנבחרת הצעירה של ישראל.
ב-14 באוגוסט 2013, כשהוא עוד בן 17, ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–1 ל.
ראיקוביץ' נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2018.
ראיקוביץ' נשוי לדוגמנית הסרבית אנה קאקיץ', ואב לבת.
בפברואר 2020 נשדד ביתו שבצרפת בזמן שהוא, אשתו ובתו התינוקת שהו בו.
הרכוש הגנוב הוערך בלמעלה מ-100 אלף יורו.
בעקבות המקרה, סבלה המשפחה מטראומה.
השחקן הצעיר הטוב ביותר בסרביה: 2013
השוער הטוב ביותר בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2015
פרדריסיה (בדנית: Fredericia; השם מבוטא: פרד'ר(ט)שה [fʁeðəˈʁe(t)ɕæ]) היא עיר במטרופולין פרדריסיה במזרח חצי האי יוטלנד בדנמרק, באזור המכונה "המשולש".
העיר נוסדה ב-1650 על ידי פרדריק השלישי, מלך דנמרק, על שמו היא נקראת.
בשנת 2014, מנתה אוכלוסיית העיר מונה כ־40,000 תושבים נכון לינואר 2014 ואוכלוסיית המטרופולין מנתה כ־50,000.
העיר היא אחד מצומתי התחבורה הגדולים בדנמרק והיא חלק מהאזור המטרופוליני של מזרח יוטלנד, בו התגוררו בשנת 2016 כ-865,000, ובה ממוקמת מועצת העירייה.
בעיר נמצא בסיס צבאי גדול של הצבא המלכותי הדני, בו ממוקם גדוד האיתות בשני קסרקטינים.
כ-43% מהבניינים בפרדריסיה שומרו או מיועדים לשימור, ביניהם כ-500 מבנים במרכז העיר.
בעקבות החורבן שהמיטה מלחמת שלושים השנים בחצי האי יוטלנד שלא היה ממוגן באותה עת, הכיר כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק בצורך להקים ביצורים איתנים ביוטלנד והחליט לממש זאת בשילוב עם תוכניותיו להקמת עיר גדולה ביוטלנד.
לצורך הבנייה הוקם מאהל מבוצר בנקודה סמוכה למיקום הנוכחי של פרדריסיה, עם סוללה שנמתחה לצידי הנקודה, כדי להגן על המאהל מהתקפות.
הביצורים הסתברו כלא עמידים דיים, וכאשר הפילדמרשל השוודי לנארט תורסטנסון פלש ליוטלנד הוא הצליח לחדור דרך הסוללה.
פרדריק השלישי, מלך דנמרק הוא שהצליח לבסוף להשלים את תוכניות הביצורים והוסיף אגף מבוצר בברס אות'ה (Bers Odde) הסמוכה כפי שהציע המרשל הדני אנדרס בילה.
ב-15 בדצמבר 1650 המלך חתם על מסמך זכויות העיר ואיפשר את תחילת העבודות על הביצורים החדשים.
כדי למשוך מתיישבים אושרו זכויות כגון פטור ממיסים, מתן קרקעות בחינם, מקלט לעבריינים וחופש דת אשר משך לעיר קבוצות נרדפות כגון יהודים ובהמשך הוגנוטים ומנוניטים.
בשל היותה עיר-מבצר התגוררו בה גם משפחות אנשי צבא.
ב-1651 נקראה העיר פרדריקסות'ה (נקודת פרדריק) על שם המלך, וב-22 באפריל 1664 נקראה בשם המלוטן פרדריסיה.
עד המאה ה-19 עיקר פרנסת התושבים הייתה על חקלאות, בין השאר גידולי טבק.
בקרב פרדריסיה ב-1849, שנערך במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה, החיילים הדנים ניצחו את מורדי שלזוויג-הולשטיין שהטילו מצור על העיר.
בעקבות ניצחון זה נחתם חוזה לסיום המלחמה.
לזכר הקרב הוקמה ב-1858 אנדרטת "החייל" המייצגת את ניצחונם של החיילים הפשוטים בקרב, ובעיר נערך ב-6 ביולי בכל שנה פסטיבל לזכר הקרב.
במלחמה הבאה בשנת 1864 נכבשה פרדריסיה.
לאחר סיום המלחמה נקבע בחוזה שלום הגבול עם גרמניה כ-50 ק"מ מדרום לפרדריסיה.
מאז 1866 עוברת רכבת בעיר.
עד היום פרדריסיה היא אחת מתחנות הרכבת המרכזיות בדנמרק.
ב-1909 החלו לפרק את הביצורים, כך שניתן היה להרחיב את העיר מחוץ לסוללות ההגנה.
הנמל הורחב והוקמו מפעלי תעשייה רבים.
ב-1960 נוסד בית זיקוק גדול, ב-1984 נחנך צינור המוביל נפט גולמי משדות הנפט בים הצפוני לתוך בית הזיקוק.
בעקבות התפתחויות אלו הפכה פרדריסיה לעיר המזוהמת ביותר בדנמרק.
פרדריק, נסיך הולנד (ובשמו המלא: וילם פרדריק קארל, ; 28 בפברואר 1797 - 8 בספטמבר 1881) היה בנו השני של וילם הראשון, מלך הולנד, וחתנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
וילם נולד ב-28 בפברואר 1797 בברלין, שהשתייכה לממלכת פרוסיה, כבנם השני של וילם השישי, נסיך אורנז'-נסאו ווילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
פרדריק התחנך בפרוסיה, ואחד ממוריו היה קרל פון קלאוזביץ.
בהיותו בן 16, לחם פרדריק בקרב לייפציג כחלק מהצבא הפרוסי.
בשנת 1813 חזר פרדריק עם משפחתו להולנד כשאינו יודע לדבר בהולנדית, ונשלח לאוניברסיטת ליידן להשלים את השכלתו.
במהלך תקופת מאה הימים קיבל פרדריק תפקיד פיקודי בצבא הבריטי, ואף לחם עמו בקרב ווטרלו.
פרדריק היה אמור לרשת את נחלות המשפחה הגרמניות לאחר מות אביו, אולם בקונגרס וינה איבדה המשפחה את הנחלות, ובמקום זאת הוא נעשה יורש הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
בשנת 1816 ויתר פרדריק על זכותו בתמורה לשטח בהולנד וקבלת התואר "נסיך הולנד".
בנוסף קיבל פרדריק פיצוי נוסף על ידי קצבה שנתית של 190,000 גילדן הולנדי, ובכך נהיה לחבר בית אורנז'-נסאו העשיר ביותר.
פרדריק קנה בכסף הרב שקיבל אחוזה גדולה בגרמניה, שהייתה יותר גדולה מאחוזתו בהולנד.
בשנת 1826 מונה פרדריק לשליח הכללי של משרד המלחמה בצבא.
בתפקידו זה, ארגן פרדריק מחדש את הצבא לפי המודל הפרוסי.
פרדריק ייסד את האקדמיה הצבאית בברדה, וצייד את הצבא בנשק מודרני.
בשנת 1829 היה פרדריק מועמד לעלות על כס המלוכה היווני, אך הוא סירב, מכיוון שלא רצה להיות מלך במדינה ששפתה ומסורתה זרים לו.
כאשר פרצה המהפכה הבלגית בשנת 1830, פיקד פרדריק על הכוחות שנשלחו לבריסל על מנת לדכא את המרד שם.
פרדריק הוביל את הכוחות בלחימה בבריסל כמה ימים, אך לא הצליח לכבוש מחדש את העיר.
פרדריק השתתף גם בשנת 1831 יחד עם אחיו וילם, במבצע שנערך במשך 10 ימים על מנת לכבוש את בלגיה מחדש, אך נכשל בתפקידו.
לאחר התפטרות אביו מכס המלוכה בשנת 1840, פרש פרדריק מהחיים הציבוריים, והתיישב באחוזתו בווסנאר.
בשנת 1846 רכש פרדריק את ארמון מוסקאו בפרוסיה, שהיה בנוי בפארק מוסקאו, שהיה אחד הגנים המפורסמים ביותר באירופה.
לאחר מותו של אחיו וילם השני, מלך הולנד בשנת 1849, נותרה המדינה עם חוב גדול.
פרדריק שילם מעל מיליון גילדן לצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שהיה גיסו של וילם השני.
פרדריק גם שכנע את אחיינו וילם השלישי, מלך הולנד לעלות על כס המלוכה, לאחר שהלה רצה לוותר על התפקיד.
וילם השלישי מינה את פרדריק למפקח הכללי של הצבא, תפקיד אותו מילא עד התפטרותו בשנת 1868 בעקבות כישלון ניסיונו למודרניזציה של הצבא.
פרדריק גם הצליח למנוע גירושין בין המלך וילם השלישי והמלכה סופיה, נסיכת וירטמברג, וב-8 בספטמבר 1881 מת באחוזתו שבווסנאר.
ב-21 במאי 1825 התחתן פרדריק עם לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, ממנה היו לו 4 ילדים:
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק (בדנית: Arveprins Frederik; 11 באוקטובר 1753 – 7 בדצמבר 1805) היה בנו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ואביו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
בנוסף כיהן פרדריק כעוצר הממלכה, במקום אחיו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
פרדריק נולד ב-11 באוקטובר 1753 בקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו השנייה יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל.
בצעירותו יועד פרדריק לתפקיד בישוף ליבק לאחר פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, אך לבסוף המינוי לא יצא אל הפועל.
בשנת 1772 מונה פרדריק לעוצר הממלכה, עקב אי שפיותו של אחיו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
אולם עיקר תפקידו היה סמלי, ולמעשה שלטה אמו יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, יחד עם אובה הו-גולדברג.
לאחר ההפיכה לא נותרה לפרדריק שום סמכות בחצר המלוכה, והוא התגורר בארמון כריסטיאנבורג, ולאחר שריפתו בשנת 1794 עבר להתגורר בארמון אמיליאנבורג.
זמן קצר לאחר השריפה מתה אשתו סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, וב-7 בדצמבר 1805 מת פרדריק בביתו.
בנו של פרדריק - כריסטיאן פרדריק עלה לשלטון לאחר מותו של פרדריק השישי, מלך דנמרק, והוכתר ככריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
בשנת 1774 התחתן פרדריק עם סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין ושרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
סר פרדריק אוסקר וורן לומיס (1 בפברואר 1870 - 15 בפברואר 1937) היה חייל קנדי שלחם במלחמת העולם הראשונה.
לומיס התגייס כטוראי למיליציה הקנדית בשנת 1886, ושירת בה עד פרישתו בשנת 1919. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פיקד על הגדוד ה-13 (הרויאל היילנדרס של קנדה) בחיל המשלוח הקנדי ופיקד כמייג'ור גנרל על החטיבה הקנדית השלישית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה.
בשל גבורתו הוענק לו אות השירות המצוין, וכן היה לעמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ולאביר מפקד במסדר האמבט.
הר לומיס בהרי הרוקי הקנדיים נקרא על שמו.
פרדריק היא עיר במרילנד שבארצות הברית.
העיר נחשבת לפרשת דרכים חשובה באזור.
כיום מתגוררים בפרדריק כ-65,000 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה במדינה לאחר בולטימור.
ישנן מחלוקות לגבי מקור שם העיר, אך היא ככל הנראה קרויה על שם פרידריך השני, מלך פרוסיה או פרדריק, נסיך ויילס.
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את ג'ו אלכסנדר, מייקל ביזלי, רוג'ר טוני, קלייר מקרדל וטרנס מוריס.
עוד לפני הגעת האירופאים, אזור פרדריק היווה פרשת דרכים עבור האינדיאנים.
בשנת 1730 הוקמה ההתיישבות האירופאית הראשונה בסביבה, מצפון לפרדריק.
בשנת 1745 החלה ההתיישבות בפרדריק עצמה.
בסוף המאה ה-18 העיר היוותה נתיב הגירה חשוב למהגרים מגרמניה ׁ(במיוחד אוונגליסטים ולותרנים), סקוטלנד, צרפת ומאוחר יותר גם מאירלנד.
בשנים שלאחר מכן העיר הפכה למרכז משפטי ומסחרי חשוב.
במהלך המאה ה-19 העיר הייתה ידועה במיוחד בשל הפלורליזם הדתי שבה.
בשנת 1818 הוקמה כנסייה מתודיסטית מעורבת ללבנים ולאפרו-אמריקאים.
בנוסף על כך, פרדריק הפכה למקור ייצוא נרחב של זהב, נחושת, אבן גיר, שיש, ברזל ומינרלים אחרים.
בשנת 1831 נחנכה תחנת הרכבת המקומית.
בשנת 1861 העיר שימשה לזמן קצר כעיר הבירה של מרילנד.
באותה השנה מספר מחוקקים מקומיים ניסו (ללא הצלחה) להביא את המדינה לפרישה מהאיחוד ולהצטרפות לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
בגלל מיקומה, פרדריק הפכה למקום אסטרטגי מאוד.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית עבדים רבים ברחו דרך העיר לעבר הצפון ולאחר מכן הצטרפו לצבא האיחוד כנגד צבא הקונפדרציה.
במהלך המלחמה הוקמו בתי חולים רבים בעיר שטיפלו בפצועים משני הצדדים.
בדרכו לפגישה עם הגנרל ג'ורג' מקללן, הנשיא אברהם לינקולן עבר בעיר ואף נשא בה נאום קצר.
לאורך כל שנות מלחמה העיר הייתה מוקד לעימותים ולמתיחות בין הכוחות השונים, וביולי 1864 צבא הקונפדרציה תקף את העיר ובזז ממנה כ-200 אלף דולר (3.13 מיליון דולר ב-2017).
הקהילה היהודית בעיר נוסדה באמצע המאה ה-18, וקהילה זו התפתחה מאוד באמצע המאה ה-19.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, מתגוררים בעיר כ-65,239 תושבים בכ-27,000 משקי בית.
כמעט 4% מאוכלוסיית העיר היו משני גזעים או יותר.
פְּרֶדְרָאג אֶיידוּס (בסרבית קירילית: Предраг Ејдус, בסרבית בכתב לטיני: Predrag Ejdus; 24 ביולי 1947, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה – 28 בספטמבר 2018, בלגרד, סרביה) היה שחקן ממוצא יהודי אשר פעל ביוגוסלביה ובסרביה ושיחק ב-200 הצגות תיאטרון, 50 סרטי קולנוע ו-30 סדרות טלוויזיה.
פרדראג איידוס נולד בבלגרד לאב יהודי ולאם סרבית.
מ-1962 ועד 1968 שיחק בלהקת תיאטרון חובבים.
ב-1972 סיים את האקדמיה לאמנויות בבלגרד, הצטרף לתיאטרון הלאומי של יוגוסלביה בעיר ושיחק וביים בו עד 1993. ב-1993 עבר לתיאטרון הדרמה בבלגרד.
ב-2001 החל ללמד משחק באקדמיה הפרטית למשחק על שם האחים קאריג', אשר שינתה בהמשך את שמה לאוניברסיטת אלפא , ובה כיהן כפרופסור מן המניין.
בין השנים 1985–1989 כיהן כנשיא איגוד שחקני התיאטרון בסרביה.
לאורך הקריירה שיחק ב-200 הצגות תיאטרון, 50 סרטי קולנוע ו-30 סדרות טלוויזיה, שעם הבולטות בהן נמנית "ריח הגשם בבלקנים", על פי ספרה של גורדנה קואיץ'.
ב-2012 שיחק בסרט "רחוב הגאולה".
פרדראג איידוס נפטר בבלגרד ב-2018 ממחלת הסרטן והוא בן 71. היה נשוי, ואב לבן ובת.
בתו, ואניה איידוס , היא שחקנית.
פרדריק אדווין צ'רץ' היה צייר נוף אמריקאי שנולד בהרטפורד, קונטיקט.
הוא היה דמות מרכזית באסכולה של ציורי נוף אמריקאים, שידוע בעיקר בזכות ציור נופים גדולים, המתאר לעיתים קרובות הרים, מפלים ושקיעות.
פרדריק אדווין צ'רץ' היה צאצא ישיר של צ'רץ' ריצ'רד, חלוץ פוריטני מאנגליה שליווה את תומאס הוקר במסע המקורי דרך השממה ממסצ'וסטס למה שיהפוך להרטפורד, קונטיקט.
לפרדריק היו שתי אחיות ולא היו אחים ששרדו.
אביו הצליח בעסקים כצורף ותכשיטן והיה דירקטור במספר חברות פיננסיות.
עושרה של המשפחה אפשר לפרדריק להמשיך להתעניין באמנות מגיל צעיר מאוד.
בשנת 1844, בן 18, הפך צ'רץ' לתלמידו של אמן הנוף תומאס קול בקאטסקיל, ניו יורק.
בשלב הזה הכישרון שלו כבר בלט.
במהלך תקופתו עם קול, הוא נסע ברחבי ניו אינגלנד וניו יורק כדי לערוך רישומים, וביקר באיסט המפטון, לונג איילנד, וברמונט.
המכירה הראשונה שתועדה שלו הייתה בשנת 1846 לוודסוורת אתנאום תמורת 130 דולר.
זה היה נוף פסטורלי המתאר את מסעו של הוקר בשנת 1636.
בשנת 1848 הוא נבחר כחבר הצעיר ביותר של האקדמיה הלאומית לעיצוב והועלה לחבר מלא בשנה שלאחר מכן.
הוא לקח את תלמידיו כולל וולטר לאונט פאלמר, ויליאם ג'יימס סטילמן וג'רווי מקנטה.
הרומנטיקה בלטה בבריטניה ובצרפת בראשית המאה ה-19 כתנועה נגדית לרציונליזם של עידן ההשכלה.
אמנים מהתקופה הרומנטית תיארו לרוב את הטבע בסצנות אידיאליסטיות המתארות את העושר והיופי של הטבע, לעיתים תוך שימת דגש על ההיקף המפואר שלו.
מסורת זו נמשכת ביצירות של צ'רץ', אשר מביאות אידיאליזציה לאופי הטבע שלא מופרע על ידי האדם.
הדגש על הטבע מעודד על ידי קווים אופקיים נמוכים והגדלת יתר של השמיים.
צ'רץ' בדרך כלל העלים את משיחות המכחול שלו כך שמשטח הציור היה חלק ו"אישיותו" של הצייר נעדרת לכאורה.
צ'רץ' היה פרי הדור השני של אסכולת נהר הדסון, תנועה באמנות נוף אמריקאי שנוסדה על ידי מורו תומאס קול.
גם קול וגם צ'רץ' היו פרוטסטנטים אדוקים, ואמונותיו של האחרון מילאו תפקיד בציוריו, ובמיוחד בציורי הבד המוקדמים שלו.
ציורי אסכולת נהר הדסון התאפיינו בהתמקדותם בתפאורות פסטורליות מסורתיות, ובמיוחד בהרי קטסקיל, ובאיכויות הרומנטיות שלהם.
הם ניסו לתפוס את הריאליזם הפרוע של אמריקה לא מופרעת שנעלמת במהירות, ואת הערכת היופי הטבעי.
נופי הגבול האמריקניים שלו מראים את "השקפתה המרחיבה והאופטימית של ארצות הברית באמצע המאה התשע עשרה." צ'רץ' נבדל מקול בנושאי ציוריו: הוא העדיף סצנות טבעיות ולעיתים קרובות מלכותיות על פני נטייתו של קול כלפי ציורי אלגוריה - אף כי עבודותיו של צ'רץ' נבדקו שוב ושוב מבחינת הנושאים והמשמעויות.
חוקר הטבע והמדען אלכסנדר פון הומבולדט השפיע רבות על צ'רץ'.
בספריו "הקוסמוס" הציג הומבולדט חזון של קשרי הגומלין בין המדע, העולם הטבעי והרוחניות.
הומבולדט נתן תפקיד חשוב לאמן החזותי להציג את מגוון הטבע, במיוחד בעולם החדש.
כאשר תאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין החלה לבטל את רעיונות האחדות של הומבולדט בשנות ה-60 של המאה ה-19, היסטוריונים לאמנות בדקו כיצד הציור של צ'רץ' הגיב לשנוי הזה בתפיסת העולם של הצייר.
מבקר האמנות האנגלי ג'ון ראסקין היווה השפעה חשובה נוספת על צ'רץ'.
בציורים המודרניים של ראסקין הוא הדגיש את ההתבוננות הצמודה בטבע: "חובתו של צייר הנוף היא לרדת לפרטים הקטנים ביותר עם תשומת לב רבה.
כל מעמד של סלע, כל סוג של אדמה, כל סוג של ענן, חייב להלמד בצורה שווה ומוצג בדיוק" יש לשלב את תשומת הלב לפרטים הקטנים עם פרשנותו של האמן, רשמיו ודמיונו כדי להשיג אמנות טובה.
בעוד שציורי צ'רץ' זכו לשבחים רבים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, מבקרים אחדים מצאו את פנורמותיו המפורטות חסרות דמיון או פיוט.
צ'רץ' החל את הקריירה שלו בצביעת סצנות באסכולת נהר ההדסון בניו יורק וניו אינגלנד, אך בשנת 1850 הוא התיישב בניו יורק.
הוא הציג באיחוד האמנות האמריקני, במועדון האמנות של בוסטון, ובאופן הכי מרשים עבור אמן צעיר, האקדמיה הלאומית לעיצוב.
השיטה שלו כללה יצירת ציורים בסטודיו שלו על בסיס רישומים בטבע.
בשנים הקודמות בקריירה שלו, הסגנון של צ'רץ' הזכיר את סגנון המורה שלו, תומאס קול, והדגים את סגנונות היסוד של אסכולת נהר הדסון.
ככל שהסגנון שלו התקדם הוא עזב את גישתו של קול.
הוא צייר בפירוט מורכב יותר ויצירותיו הפכו להרפתקניות יותר בפורמט, לפעמים עם אפקטים קלילים דרמטיים.
צ'רץ' זכה במהרה למוניטין כאמן מסעות.
עם נסיעות להרים הלבנים, מערב מסצ'וסטס, הרטפורד, קון, ניאגרה, וירג'יניה, קנטקי ומיין.
הוא עשה שתי נסיעות לדרום אמריקה בשנת 1853 ו-1857 ונשאר בעיקר בקיטו, ביקר בהרי הגעש ובערי קולומביה ואקוודור המודרניים וחצה את פנמה.
הטיול הראשון היה עם איש העסקים סיירוס ווסט פילד, שמימן את ההפלגה, בתקווה להשתמש בציורי צ'רץ' כדי לפתות משקיעים למיזמיו הדרום אמריקאים.
צ'רץ' קיבל השראה מחקירתו של אלכסנדר פון הומבולדט את היבשת בראשית שנות ה-1800. הומבולדט קרא לאתגר את האמנים להציג את "פיזיונומיה" של האנדים.
לאחר שפורסם הסיפור האישי של הומבולדט על מסעו באזורים נידחים באמריקה בשנת 1852, צ'רץ' קפץ על ההזדמנות לנסוע בעקבות הומבולדט.
כשחזר צ'רץ' לדרום אמריקה בשנת 1857 עם הצייר לואי רמי מיניו, הוא הוסיף לשרטוטים שלו את האזור.
לאחר שני הטיולים, ייצר צ'רץ' מספר ציורי נופים של אקוודור והרי האנדים, כמו הרי האנדים של אקוודור (1855), קייאמבה (1858), לב האנדים (1859) וקוטפקסי (1862).
לב האנדים, הציור המפורסם ביותר שלו המציג כמה אלמנטים של טופוגרפיה המשולבים לדמות אידיאלית ורחבה של הטבע.
הציור גדול ומפורט מאוד - ניתן לזהות כל מין של צמח ובעלי חיים באזורי אקלים רבים המופיעים בו.
כפי שהיה בעבר עם ניאגרה, צ'רץ' הופיע לראשונה עם הציור "לב האנדים" בתערוכת ציורים יחידה בעיר ניו יורק בשנת 1859. אלפי אנשים שילמו כדי לראות את הציור, כאשר המסגרת העצומה על בסיס הרצפה מציג את חלקו של חלון המשקיף על הרי האנדים.
הקהל התיישב על ספסלים כדי להביט על היצירה, לעיתים השתמש במשקפת אופרה כדי להתקרב.
העבודה הזאת הייתה הצלחה מיידית.
צ'רץ' מכר אותו בסופו של דבר תמורת 10,000 דולר, באותה תקופה המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור יצירה של אמן אמריקאי חי.
בשנת 1859, צ'רץ' וחברו הטוב הכומר לואי לגראנד נובל נסעו לניופאונדלנד ולברדור.
המסע עבר תיעוד בספרו של נובל (1861), שפורסם זמן קצר לפני שהציור של צ'רץ' "הקרחונים" הוצג.
בשנת 1863 הוא נבחר לעמית חבר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
עד שנת 1860, צ'רץ' היה האמן האמריקאי הנודע ביותר.
דווח כי הוא הונו הסתכם בחצי מיליון דולר במותו בשנת 1900.
בשנת 1860, צ'רץ' קנה חווה ליד הדסון, ניו יורק, ונשא לאישה את איזבל מורטימר קרנס (ילידת 1836, מדייטון, אוהיו), אותה הכיר במהלך התערוכה בניו יורק של "לב האנדים".
עד מהרה הקימו משפחה, אולם בנם בן השנתיים הרברט ובתם אמה בת החמישה חודשים מתו שניהם במרץ 1865. כמה חודשים לאחר מכן, עם סיומה של מלחמת האזרחים, עדיין מוכים צער, צ'רץ' ואשתו, וחבר אמן צעיר נסעו לג'מייקה.
צ'רץ' צייר ואיזבל יצרה אוסף של שרכים ג'מייקנים מיובשים, כמה מהם היו זנים מרהיבים.
הוא ואשתו הקימו משפחה חדשה עם הולדתו של פרדריק ג'וזף בשנת 1866, ואחריו תאודור וינטרופ בשנת 1869, לואי פאלמר בשנת 1870 ואיזבל שארלוט ("דאוני") בשנת 1871.
בשלהי 1867, החל צ'רץ' את תקופת המסע הארוכה ביותר בקריירה שלו.
באותו סתיו הוא ומשפחתו נסעו לאירופה, ועברו דרך לונדון ופריז.
ממרסיי הם נסעו לאלכסנדריה, מצרים, אך צ'רץ' לא ביקר בפירמידות, אולי מפחד להשאיר את משפחתו לבד.
הם עברו ביפו והגיעו לביירות, שם בילו ארבעה חודשים.
הם נשארו עם מיסיונרים אמריקאים, כולל דייוויד סטיוארט דודג'.
בפברואר 1868 נסע צ'רץ' עם דודג' לעיר פטרה על גבי גמל מירושלים.
שם הוא צייר את הנוף של פטרה שהפך לנושא של אחת מיצירותיו המאוחרות החשובות, (1874).
מאוחר יותר באותו אביב ביקרה המשפחה בדמשק ובבאלבק, ואז הפליגה בים האגאי תוך עצירה בקונסטנטינופול.
בקיץ חזרו לדרום אירופה, והיו בחורף ברומא.
באותה שנה היו ציירים אמריקאים רבים ברומא, והם הצטרפו למספר אמנים / חברים, כולל סנפורד רובינסון גיפורד, ג'רווי מקנטיי וחברים אחרים שהתגוררו גם הם ברומא.
בהיותו ברומא, צ'רץ' למד לצייר פרסקו.
עם זאת, ככל הנראה אירופה כולה לא עניינה את צ'רץ'.
לאחר שהשאיר את משפחתו המורחבת ברומא עם חברים, פרדריק עשה ביקור של שבועיים באתונה סיים את המסע באפריל 1869. באתונה הפרתנון היה מבחינתו הדוגמה היחידה הטובה ביותר לאדריכלות בעולם, והוא רשם וצייר אותו.
צ'רץ' ומשפחתו עזבו את רומא במאי 1869, ועשו את דרכם הביתה דרך פריז ואנגליה, והגיעו לארצות הברית בסוף יוני.
לפני שעזב את אמריקה לטיול הגדול, רכש צ'רץ' שטח על ראש הגבעה שמעל אדמת החווה שלו, אותה רצה מזמן, מקום תצפית לנופים המרהיבים של נהר ההדסון והקטסקיל.
בשנת 1870 החל בבניית אחוזה על ראש הגבעה, והמשפחה עברה לבית בקיץ 1872. בהווה שמורה אחוזה זו כאתר היסטורי.
בעשורים האחרונים שלו, מחלה הגבילה את יכולתו לצייר.
משנת 1876 הוא סבל מדלקת מפרקים שגרונית, שהקשתה על הציור.
בסופו של דבר הוא צייר ביד שמאל והמשיך לייצר עבודות, אם כי בקצב איטי בהרבה.
את תקופות החורף הוא העביר במקסיקו.
עקב הבילוי באחוזתו ובמקסיקו, צ'רץ' נחשף פחות לזרמים האמנותיים בעיר ניו יורק.
הוא החזיק שם אולפן בשנות השמונים של המאה ה-19, אך בדרך כלל היה שם מרטין ג'ונסון הייד.
אשתו איזבל הייתה חולה במשך כמה שנים, והיא נפטרה ב-12 במאי 1899, בניו יורק.
פחות משנה לאחר מכן, ב-7 באפריל 1900, בגיל 73, נפטר צ'רץ' בניו יורק.
פרדריק ואיזבל נקברו בחלקה המשפחתית בבית העלמין ספרינג גרוב, הרטפורד, קונטיקט.
בעשורים האחרונים לחייו הידרדרה תהילתו של צ'רץ', ועד מותו בשנת 1900 היה עניין מועט בעבודתו.
ציוריו נתפסו כחלק ממורשת "מיושנת ומופרכת" שהייתה מוקדשת מדי לפרטים.
המוניטין שלו השתפר עם תערוכה בשנת 1945 שהוקדשה לאסכולת נהר ההדסון במכון לאמנות בשיקגו, ובאותה שנה שב המוזיאון המטרופוליטן לאמנות להציג מחדש "לב האנדים".
בשנת 1960 היסטוריון האמנות דייוויד סי האנטינגטון השלים עבודת גמר על צ'רץ' שבחן את השפעותיו וסביבתו.
בשנת 1966 הוא כתב מונוגרפיה על הצייר וארגן את התערוכה הראשונה שהוקדשה לו מאז מותו, לאוסף הלאומי לאמנויות יפות.
האנטינגטון הכיר באחוזתו של צ'רץ' כיצירת אמנות גדולה, והוביל את המאמץ לשמר את האחוזה - אולנה, כנכס היסטורי.
הוא הוביל את הקמפיין להצלת אולנה של פרדריק צ'רץ', והתוצאה הייתה שותפות ציבורית-פרטית שיצרה את האתר ההיסטורי.
המורשת של צ'רץ' הוחזרה מחדש.
מוזיאונים אמריקאים החלו לרכוש את יצירותיו, ובשנת 1979 נמכרו "הקרחונים" "הכנסייה" בכ-2.5 מיליון דולר.
בשנה שלאחר מכן ערכה הגלריה הלאומית לאמנות תערוכה גדולה, על "התנועה הלומיניסטית", 1825-1875, אשר מייצגה את צ'רץ' כצייר האמריקני המוביל בסגנון זה בתקופתו.
האתר ההיסטורי אחוזת אולנה נמצא כיום בבעלות ומופעל על ידי מדינת ניו יורק.
פרדריק אוגוסט ונדרוט היה צלם, צייר וליתוגרף יליד גרמניה, שהיגר עם צ'ארלס כריסטיאן נאהל ואחיו לאמריקה, שם נודעו בנושאי האמנות של דיוקן, בעלי חיים, נוף וז'אנר.
המורה הראשון של ונדרוט לאמנות היה אביו, הצייר קרל ונדרוט.
ונדרוט למד לאחר מכן באקדמיה לאמנות בקאסל, שם פגש את קרל כריסטיאן נאהל, איתו נשאר חבר לאורך כל חייו.
בגיל 18 הוא כבר העביר שיעורי אמנות לנשים (כולל אמו) בקאסל.
בשנת 1845 עזב את גרמניה בגלל התסיסה המהפכנית והתיישב בפריז.
בשנת 1846 נסע לאלג'יריה, ככל הנראה יחד עם הצייר הצרפתי הידוע הוראס ורנה.
עוד בפריז פגש את נאהל, שעבר גם הוא מקאסל לפריז עם משפחתו.
למרות המצב הפוליטי הלא ודאי, האמנים הצעירים ביקרו במוזיאוני האמנות הרבים ובמיוחד במוזיאון הלובר ולמדו את יצירותיהם של הציירים הגדולים.
המאבקים הפוליטיים שפרצו בצרפת גרמו לונדרוט לעזוב את פריז יחד עם חברו במאי/יוני 1849 ולהגר לארצות הברית.
בתחילה הם שהו בברוקלין, ניו יורק.
לאחר תערוכות מוצלחות באיגוד האמנות האמריקני, הוא הצליח למכור מספר ציורים בשנים 1849 ובשנת 1850 ובכך לממן נסיעות נוספות.
בשנת 1851 נדבקו ונדרוט והאחים נאהל בקדחת הזהב בקליפורניה.
בחודש מרץ הם נסעו באונייה דרך הוואנה (קובה) לפנמה, חצו ברגל את פנמה הנגועה בקדחת ודרך הים הגיעו לבסוף לסן פרנסיסקו בחודש מאי.
הם פנו ישירות לשדות הזהב שעל נהר היובה, קנו חלקה מגרמני וניסו את מזלם.
הצלחתם הייתה קטנה מאוד, אבל הביא אותם למגע קרוב עם סביבת הבהלה לזהב, שהייתה נקודה משמעותית בדרך האמנותית המצליחה שלהם מאוחר יותר.
ונדרוט החל במהרה לצייר את הכורים ותיעד אותם בטכניקת דאגרוטיפ.
לקראת סוף השנה הוא עבר לסקרמנטו עם נאהל כדי לפתוח שם סטודיו משותף.
הם הפיקו ציורים, חיתוכי עץ וליתוגרפיות של סצנות כרייה ודיוקנאות.
כאשר השרפה הגדולה הרסה את סקרמנטו בשנת 1852, העבירו פעילותם לסן פרנסיסקו.
ונדרוט עשה את השנים 1852–1853 בטיול בים הדרומי ובאוסטרליה.
בשנת 1856 התחתן עם לורה נאהל, אחותו למחצה של חברו וחברתו צ'ארלס כריסטיאן נאהל, ועבר איתה לפילדלפיה, פנסילבניה.
עם זאת, אשתו הצעירה נפטרה בשנה שלאחר מכן כשילדה את ילדם הראשון.
בשנת 1857 שהה בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית ומשנת 1858 בפילדלפיה.
למרות מכות הגורל, הוא ביסס את עצמו כצלם מוקדם בשיטת דגרוטיפ, צייר ומאייר במגזין "הארפר'ס ויקלי".
הוא נפטר משחפת בפילדלפיה בשנת 1884.
פרדריק, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (10 בדצמבר 1652 – 3 באוגוסט 1692) היה דוכס דני-גרמני.
פרדריק נולד ב-10 בדצמבר 1652 בזונדרבורג והיה בנם השני של ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואוגוסטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
הוא ירש את אביו כדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ב-1689. עם זאת, הוא מת רק שלוש שנים מאוחר יותר, ב-3 באוגוסט1692 באדינגן, במהלך המלחמה נגד הצרפתים.
פרדריק היה נשוי לאנה כריסטינה ברויטר; אולם לא נולדו להם ילדים.
ירש אותו אחיו הצעיר ארנסט אוגוסט.
פרדריק אאושנס (בנורווגית: Fredrik Aursnes; נולד ב-10 בדצמבר 1995 בהרייד שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
אאושנס גדל במחלקת הנוער של הרייד.
בשנת 2012 הצטרף להוד מליגת המשנה הנורווגית, עמה זכה בגביע הנורווגי לעונת .
ב-1 בדצמבר 2015 חתם אאושנס במולדה מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 151 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
כמו-כן, זכה עם המועדון באליפות נורווגיה בעונת .
ב-10 באוגוסט 2021 חתם אאושנס על חוזה לשלוש עונות בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על וילם II במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-24 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 2–3 על קמבור במסגרת המחזור העשירי בליגה.
בסך הכל ערך אאושנס 35 הופעות ליגה במדי המועדון.
הוא הגיע עם המועדון לגמר הליגה האירופית בעונת 2021/2022 בליגה האירופית, בו הפסידה פיינורד לאיינטרכט פרנקפורט.
ב-24 באוגוסט 2022 חתם אאושנס על חוזה לחמש עונות בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
ב-6 ביוני 2021 ערך אאושנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, בהפסד 1–2 לנבחרת יוון במשחק ידידות.
פרדריק אנדרה ביורקן (בנורווגית: Fredrik André Bjørkan; נולד ב-21 באוגוסט 1998 בבודה שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בודה/גלימט מליגת העל הנורווגית ובנבחרת נורווגיה.
ביורקן גדל במחלקת הנוער של בודה/גלימט.
הוא ערך 121 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, רובן במסגרת ליגת העל הנורווגית, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-1 בדצמבר 2021 חתם ביורקן על חוזה לשלוש שנים וחצי בהרטה ברלין מהבונדסליגה, החל מ-1 בינואר 2022. ב-23 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 לבאיירן מינכן במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-29 באוגוסט 2022 הושאל ביורקן למשך עונה אחת לפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-3 בספטמבר ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בניצחון 3–4 על גו אהד איגלס במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2022/2023. ב-4 בינואר 2023 בוטלה השאלתו, והוא עבר בחזרה לבודה/גלימט.