tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארתור בורח, אך כשרץ על מדרון ההר נופל, ותוך כדי הנפילה הוא מגלה את יכולתו לעוף.
הוא מגיע לבית ובתוכו מסיבה, שם פגש גם את פורד וסלארטיברטפאסט.
הם מוצאים את חמשת החלקים שעליהם למצוא, אך הם לא הספיקו להגיע אליהם והרובוטים כבר מצאו אותם.
טריליאן מצטרפת לארתור, פורד וסלארטיברטפאסט והם עולים על ספינתו של סלארטיברטפאסט.
כעת הם מנסים למנוע מהרובוטים (אך לא מצליחים), שלהם את כל חמשת החלקים, להגיע לאסטרואיד ולהכניס אליו את המפתח שמורכב מחלקים אלו, כדי לפתוח את המעטפת שבתוכה כלואים תושבי קריקיט, אך לבסוף הם מגלים שלתושבים כבר אין חשק להשמיד את היקום.
כעבור זמן מה תוכנית השמדת היקום נמשכת, ולרובוטים ניתנת הוראה לחבוט בפצצה כדי שתתפוצץ אך אינה מתפוצצת.
כשהם חוזרים למגרש הקריקט, ארתור רוצה לזרוק כדור קריקט.
לפתע הוא מבין שהכדור הוא הפצצה שהייתה אמורה להשמיד את היקום, וזורקה בטעות לעבר רובוט קריקיטי.
דעתו מוסחת והוא מתחיל לעוף, ואז הורס את הרובוט, וכך הפצצה אינה מתפוצצת.
ארתור חוזר לכדור הארץ, אשר משום מה עדיין קיים.
הוא נוסע בטרמפ לביתו של ראסל, אשר מסיע גם את פנצ'רץ', אחותו, לביתה.
ראסל מספר שפנצ'רץ' סובלת מהזיות, לאחר תאונה כלל-עולמית שבגללה התרחשה היסטריה המונית בעקבות ה"הזיה על חלליות צהובות".
ארתור מגלה שכל הדולפינים נעלמו מכדור הארץ בגלל התאונה.
ארתור חוזר לביתו, ומגלה שבזמן היעדרותו הצטבר המון דואר, ובין השאר קערה שעליה כתוב "היו שלום ותודה...".
ארתור מצליח למצוא את פנצ'רץ', ופותח איתה בשיחה, אך היא עוזבת לפני שהוא לוקח ממנה את מספר הטלפון שלה.
לבסוף הוא מצליח לאתר אותה שנית, ומוצא שיש ביניהם מספר דברים משותפים.
פנצ'רץ' מספרת שמספר דקות לפני ההזיה על החלליות הצהובות, הייתה לה הארה איך להפוך את הכל לטוב יותר, אך לאחר מכן איבדה את הכרתה ואינה יכולה להיזכר שנית בהארה.
הם נוסעים ל"וונקו השפוי", כדי להבין לאן נעלמו הדולפינים.
הוא אומר להם להקשיב לדברי הקערה שארתור מצא (ונמצאת גם אצל וונקו ופנצ'רץ').
הם עושים זאת, ואז הם שומעים הודעה קולית שהקליטו הדולפינים, לפיה הדולפינים עזבו את כדור הארץ לפני השמדתו לממדים מקבילים, ושלפני כן שיחזרו את כדור הארץ ההרוס.
ארתור מספר לפנצ'רץ' על מסעותיו בחלל, ושניהם מחליטים לעזוב את כדור הארץ.
כעבור זמן מה פורד פרפקט מגיע לכדור הארץ, ושלושתם מחליטים לעזוב את כדור הארץ בעזרת החללית שפורד השתמש בה.
ארתור ופנצ'רץ' מגיעים לכוכב לכת, בו הם פוגשים את מרווין.
מרווין קורא לשלושתם את המסר האחרון של אלוהים לברואיו: "מצטערים על התקלה".
עקב תאונה, ארתור מוצא את עצמו בממד אחר, בו כדור הארץ קיים כפלנטה בשם "מה עכשיו".
הוא מנסה לשחזר את התאונה, על מנת לחזור לממד הרגיל, ובעקבות כך עף בחלל.
הוא מתרסק בכוכב לכת בשם "למואלה" (אך ניצל מההתרסקות), ועד מהרה הופך לתפקיד נערץ של "איש הסנדוויצ'ים".
כעבור זמן מה מגיעה טריליאן.
טריליאן ילדה ילדה מתרומת זרע של ארתור דנט, לה היא קראה "אקראית".
אקראית גדלה להיות ילדה בודדה, מופרעת וחשדנית, וטריליאן משאירה אותה ביחד עם ארתור.
בהמשך הספר, ארתור מקבל חבילה מפורד ונמנע מלפתוח אותה, אך אקראית גונבת ופותחת אותה.
בתוך החבילה יש גרסה חדשה של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה": עוף רב ממדי.
מדריך זה משתמש בשיטה הנקראת "הנדסת זמן מהופכת" - דהיינו סידור הדברים מהסוף להתחלה - וגורם לכך שברגע בו ינחת פורד בלמואלה, אקראית תכה בו באבן, תגנוב את ספינת החלל שלו ותטוס לכדור הארץ.
ארתור ופורד עוזבים את למואלה על גבן של "חיות רגילות בתכלית", חיות שעוברות בין ממדים.
בהמשך הספר מגיעים ארתור, פורד, טריליאן ואקראית למועדון בכדור הארץ, שם אקראית יורה באקדח לעבר ארתור, אך ארתור מתכופף והכדור פוגע באיש שמאחוריו.
לבסוף, כדור הארץ מושמד בכל הממדים, על ידי צבא חייזרים.
ארתור גריפית' (באירית: Art Ó Gríobhtha; 31 במרץ 1872 – 12 באוגוסט 1922) היה פוליטיקאי וסופר אירי.
ממקימי מפלגת שין פיין באירלנד, ניהל את המשא-ומתן (יחד עם מייקל קולינס) עם ממשלת בריטניה שבסופו נחתמה האמנה האנגלו-אירית.
גריפית' נולד בדבלין וחונך על ידי הממסד הקתולי.
עבד פרק זמן כדפס, והצטרף במהרה לליגה הגאלית - אגודה שהתעסקה בקידום והפצת השפה האירית.
בין השנים 1897-8 ביקר בדרום אפריקה, ולאחר מותו של צ'ארלס סטיוארט פרנל מיתן את עמדותיו.
בהיותו בדרום אפריקה תמך בבורים במאבקם כנגד הבריטים, והיה ממעריציו הגדולים של פול קרוגר.
בשובו לאירלנד, בשנת 1899, יסד עיתון דו-שבועי בשם "United Irishman", וב-1901 נישא לארוסתו (במשך עשור ומחצה) מוד שיאהן, ונולדו להם בן ובת.
במהלך שנת 1900 הוא ייסד את "החברה הגאלית", שקיבצה תחתיה מספר רב של קבוצות בדלניות-לאומניות, וב-1903 ניהל קמפיין כנגד בואו של המלך אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק לאירלנד.
בשנת 1906, לאחר סגירת עיתונו עקב תביעה משפטית, ייסד עיתון אחר תחת השם "שין פיין" (באירית: אנו עצמנו), שם שמאוחר יותר הפך לשמה של המפלגה שהקים שנה מאוחר יותר.
היסטוריונים רבים מתארכים את הקמת ה"שין פיין" ל-28 בנובמבר 1905, מפני שאז הציג גריפית' לראשונה את מצע השין פיין.
במאמרו, הצהיר גריפית כי חוק האיחוד של 1800 הוא בלתי חוקי, וכי חוקת 1782 היא עדיין בתוקף.
מרידת חג הפסחא שאירעה בשנת 1916, כונתה בתקשורת הבריטית והאירית באותה תקופה "מהפכת שין פיין", למרות שבפועל למפלגה הייתה השפעה קטנה במהלך המרד.
לאחר דיכוי המרד, כשמנהיגי המהפכה ששוחררו (או ברחו) מהכלא הם הצטרפו ברובם לשין פיין.
מכיוון, אולם, כשנוצר קרע בין מנהיגי המרד לבין שין פיין בנושא האמנה האנגלו-אירית לחלוקת אירלנד, כאשר רובה תזכה לשלטון עצמי אך צפון אירלנד תישאר כטריטוריה בריטית, נוצר סכסוך בקרב המפלגה.
בעוד שחברי המפלגה הוותיקים תמכו בגריפית ובחזונו למדינה האירית העתידית שתהיה תחת שלטון המונרכיה האנגלית, הרי שמנהיגי המרד, ובראשם איימון דה ואלירה, רצו מדינה עצמאית לחלוטין ללא קשר לאנגליה.
סכסוך זה כמעט והוביל לפילוג במפלגה בכינוסה באוקטובר 1917.
כפשרה, הסכימו הצדדים כי עליהם לשאוף להקמת רפובליקה, ואזי להעביר את ההכרעה, האם להישאר תחת הכתר הבריטי או להפוך למדינה עצמאית לחלוטין, להכרעת העם.
באותו כינוס, פרש גריפית מהנהגת המפלגה לטובת דה ואלירה.
מאוחר יותר, עם הקמת הרפובליקה על ידי דה ואלירה, שימש גריפית' כראש המפלגה, ואף כממלא מקום הנשיא בהיעדרו של דה ואלירה.
ניהול המשא ומתן עם אנגליה ומותו
באוקטובר 1921 הוביל את משלחת המשא ומתן האירית להסדרת הסכם שלום עם אנגליה (לאחר שדה ואלירה סירב לעמוד בראשה, בטענה שמקבילו הבריטי, ג'ורג' החמישי, אף הוא איננו משתתף בדיונים).
הדיונים הממושכים הובילו בסופו של דבר, ב-6 בדצמבר באותה שנה, להסכמה משותפת להקמת דומיניון אירי, תחת שלטון הכתר הבריטי.
לאחר שובו לאירלנד ואישור ההסכם ברוב דחוק, התאשפז גריפית בבית חולים בדבלין, עקב חולשה ועייפות.
הרופאים אבחנו אצלו דימום מוחי תת-עכבישי ודרשו ממנו מנוחה מלאה למשך פרק זמן ארוך, אך גריפית' סירב לכך והמשיך לעבוד להקמת הממשלה העצמאית.
ב-12 באוגוסט, בעומדו לעזוב את בית החולים, עצר לרגע לקשור את שרוכי נעליו, נפל ואיבד את הכרתו.
הכרתו שבה אליו, אך לאחר זמן קצר הוא נפטר.
סיבת המוות הרשמית שדווחה הייתה דום לב.
גריפית' הביע לא אחת את דעתו בגנותם של היהודים, ובמהלך משפט דרייפוס, ואף לאחר שדרייפוס זוכה מאשמה, הביע שוב ושוב את דעתו נגד היהודים.
עם זאת, לאחר שנת 1910 דעותיו של גריפית' על היהודים השתנו, כאשר הכיר והתיידד עם המשפטן היהודי מייקל נויק, ששימש כסנגורם של רבים מפעילי המפלגה והמהפכה.
בין חבריו הקרובים של גריפית' היו יהודים רבים, כך שסביר להניח שדעותיו הקדומות כנגד יהודים, שנבעו מכך שהיהודים סחרו לרוב בקרקעות ותעשיית אירלנד לטובת אנגליה, השתנו ברבות השנים.
סר ארתור גילברט היה מיליונר ונדבן יהודי בריטי-אמריקאי.
תרומת אוסף האמנות שלו נחשבת לתרומת האמנות הבודדת הגדולה ביותר בעולם.
גילברט נולד בלונדון בשנת 1913 בשם ארתור ברנשטיין, להוריו בלה ואליעזר ברנשטיין.
גדל בשכונת גולדרס גרין בצפון לונדון, שבה הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה.
בשנת 1934 נישא לרוזלינד גילברט, מעצבת אופנה, ואימץ לעצמו את שם משפחתה.
השניים הקימו עסק משגשג של שמלות ערב, ובתוך חמש-עשרה שנים צברו הון רב.
בשנת 1949 עברה משפחת גילברט להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, בה נכנס גילברט לעסקי הנדל"ן והגדיל את ממונו.
נפטר בשנת 2001 בקליפורניה, ארצות הברית.
לאחר שעבר לארצות הברית פנה גילברט לעסוק באספנות ונדבנות, והחל להעניק כספים לגופים ציבוריים שונים בארצות-הברית ובישראל.
בין השאר, הקים את מרכז המוזיקה בלוס אנג'לס; כיהן כיו"ר הקרן של הטכניון האמריקאי; ובנה יחד עם רעייתו מעונות לסטודנטים לזכר הספורטאים הישראלים שנרצחו באולימפיאדת מינכן בשנת 1972. בשנותיו המאוחרות היה גילברט מעורב בהקמת הבניין לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית בירושלים.
גולת הכותרת של פעילותו הפילונטרופית הייתה הענקת אוסף חפצי הזהב והכסף שלו, שהוערך ביותר ממאתיים מיליון דולר, כמתנת המילניום לבריטניה.
אוסף זה של אמנות דקורטיבית נקרא אוסף גילברט, הוא נחשב לגדול ביותר בעולם ומוצג בבית סומרסט בלונדון.
על מעשהו זה קיבל גילברט מידי מלכת בריטניה את התואר "סר".
הרב אברהם יצחק [שם לועזי: ארתור "ארט"] גרין הוא פרופסור למדעי היהדות, חוקר מיסטיקה יהודית ונאו-חסידות, מייסד ודיקן של בית המדרש לרבנים בבוסטון.
גרין גדל בניוארק, ניו ג'רזי במשפחה עם אב שהוא מתאר כ"אתאיסט מיליטנטי" ואמא ממשפחה מסורתית שרצתה שבנה יקבל חינוך יהודי.
גרין נשלח להיברו סקול ליברלי של הרב יואכים פרינץ, בתור נער הוא היה ב'קמפ רמה', שם הוא למד אצל הרב דוד וייס הלבני.
בשנת 1959 התחיל ללמוד באוניברסיטת ברנדייס לימודי יהדות (בין השאר אצל אלכסנדר אלטמן) ולהתקרב לדת.
בשנת 1967 הוסמך כרב קונסרבטיבי בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בזמן לימודיו הכיר את הרב זלמן שכטר שהפך להיות חברו והמנטור שלו.
בשנת 1968 ייסד גרין את חבורת שלום, קבוצה נסיונית לחיי קהילה יהודיים מה שהפך עם הזמן לאב טיפוס של "החבורות" ביהדות ארצות הברית שהלכה והתפשטה.
בין השנים 1973-1984 לימד גרין בחוג ללימודי דת באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1984 הוא הפך לדיקן, ולאחר מכן לנשיא בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בפילדלפיה.
בשנת 1993 מונה לפרופסור למחשבת ישראל בברנדייס לפיליפ וו.
בשנת 2003 הוא הוזמן להקים בית מדרש לרבנים חדש, בלתי תלוי בזרם ספציפי, בהיברו קולג'.
גרין פרסם גם עבודות אקדמיות על ההיסטוריה האינטלקטואלית של מיסטיקה יהודית וחסידות, וכן כתבים מסוג תאולוגי אישי יותר.
יהדות רדיקלית, היא יצירתו התאולוגית החשובה ביותר, פורסמה על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 2010, בהתבסס על סדרת הרצאות שהעביר באוניברסיטת ייל בסתיו 2006 ותורגם בהמשך לעברית בהוצאת משכל, ידיעות אחרונות.
גרין ידוע גם כמתרגם ופרשן של מקורות חסידיים והוא דמות מפתח בביטוי גישה נאו-חסידית ליהדות.
יצירותיו של גרין תורגמו לשבע שפות, כולל עברית.
הגרסה העברית לספר בעל הייסורים הייתה רב מכר רב השפעה בישראל, שם מבקר גרין ומרצה לעיתים קרובות.
גרין היה דיקן בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (1987-1993) ובשנת 2003 ייסד בעיר בוסטון את בית המדרש לרבנים על יד המכללה העברית (Hebrew College).
במאי 2022 נתבקש לסיים את תפקידו בהיברו קולג' בבוסטון אותו הקים וניהל כשני עשורים, ונאסר עליו להגיע לקמפוס.
בינואר 2024 האירוע פורסם על ידי ההיברו קולג', בעקבות טענה בדבר אירוע נוסף בישראל.
גרין הודה בהתנהגות הלא הולמת עם הקולגה לשעבר אולם הכחיש את הטענות בדבר אירוע נוסף בישראל אשר אף הוכחש על ידי בעל המעשה עצמו בפוסט פומבי בפייסבוק.
בעל הייסורים - חייו של ר' נחמן מברסלב, הוצאת עם עובד - ספריית אופקים, 1981. מהדורה חדשה עם הערותיו של הרב יצחק קליימן- הוצאת ידיעות אחרונות, 2022
בקשו פני, קראו בשמי, הוצאת עם עובד - ספריית אופקים, 1997
אלה הדברים , הוצאת ידיעות אחרונות, 2008
יהדות רדיקלית - פתיחת שער למבקשי דרך, מאנגלית: יגאל הרמלין מוריה, הוצאת משכל - ידיעות אחרונות, 2016
לשם ייחוד - עולם, שנה, נפש במבט נאו-חסידי, ידיעות ספרים, 2023
ארתור לי האניקאט היה שחקן קולנוע אמריקאי.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1952 על הופעתו בסרט "השמיים הגדולים".
נולד וגדל בגרייבלי, ארקנסו ולמד ב"אוניברסיטת מרכז ארקנסו".
לאחר שנשר נסע למרתה'ס ויניארד שבמסצ'וסטס, שם הצטרף להרכב משחק מקומי.
החל להתעסק באופן מקצועי במשחק ובתיאטרון רק לאחר שעבר להתגורר בניו יורק.
האניקאט החל את דרכו בשנת 1950 במערבונים "חץ שבור" ו"כרטיס לטומהוק".
ב-1951 שיחק במערבון של ראול וולש "תופים מרוחקים" בתור הנזיר ובסרט המלחמה של ג'ון יוסטון "אות האומץ האדום".
בשנת 1952 היה האניקאט מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור זב קלאווי במערבון של הווארד הוקס "השמיים הגדולים".
בהמשך שנות ה-50 הופיע האניקאט במערבונים "הפקודה האחרונה" של פרנק לויד בתפקיד דייווי קרוקט, "הטי הגבוה" של באד בוטיצ'ר ו"קט בלו".
בשנת 1966 חזר האניקאט לשתף פעולה עם הווארד הוקס במערבון "אל דוראדו", בו שיחק בתפקיד בול האריס.
את תפקידיו האחרונים עשה האניקאט בדרמה "הארי וטונטו" בתור איש המכירות ווייד קרלטון, במערבון "כנופיית ספייק" לצידם של לי מרווין ורון הווארד ובקומדיית "הדיוקס קורעים את האזרד", "רצי הירח" בתור הדוד ג'סי דיוק.
האניקאט נפטר ב-26 בספטמבר 1971 בוודלן הילס שבלוס אנג'לס בגיל 69 מסרטן שהתגלה בלשונו.
הוא נקבר בבית הקברות קופ פריירי שבעיר מנספילד, ארקנסו.
תומאס ארתור דארוויל הוא שחקן וזמר אנגלי.
עיקר פרסומו מגילום דמותו של רורי ויליאמס בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" ובגילום ריפ האנטר בסדרה "אגדות המחר".
בגיל עשר הצטרף דארוויל ללהקת תיאטרון צעירים בשם Stage2, בה היה חבר בשנים 1991–2000. בשנת 2000 הופיע במשך כשנה בערוץ הטלוויזיה האנגלי לילדים CITV בקריינות קישור בין התוכניות.
לאחר שעזב, ייסד להקת תיאטרון בשם "הגברים של פואגו" (2001) אשר הופיעו באזור מרכז אנגליה.
בגיל 18 עבר דארוויל עם ארבעה מחברי הלהקה להתגורר בעיר הלבנה שבלונדון, ולמד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעתו המקצועית הראשונה הייתה במחזה Terre Haute מאת אדמונד וייט, אשר הוצג בפסטיבל אדינבורו.
בהמשך הופיע במחזה במסגרת תיאטרון הווסט אנד אולפני טרפלגר, הופעה עליה היה מועמד לפרס השחקן הצעיר לשנת 2007 מטעם איבנינג סטנדרד.
בשנת 2007 גילם דארוויל את רוב במונולוג "סטייסי", תפקיד שתואר בטיימס כ"משכנע".
מאוחר יותר באותה שנה הופיע דארוויל בגרסת תיאטרון לסרט הקולנוע לשחות עם כרישים.
בעונה החמישית של סדרת המדע הבדיוני דוקטור הו (2010) גילם דארוויל את רורי ויליאמס, אשר בעונה השישית הפך לדמות קבועה.
באמצע העונה השביעית הדמות אותה גילם הוחזרה בזמן על ידי המלאכים הבוכים וכיוון שכך בהווה הסדרה הוא נחשב מת כביכול והופסקה הופעתו.
במקביל להופעתו בסדרה, שיחק דארוויל במחזה דוקטור פאוסטוס שהועלה בתיאטרון הגלוב, ובסדרת הטלוויזיה הבריטית ברודצ'רץ', בה גילם את הכומר פול קואטס.
שנה מחזה תפקיד הערות 1996 חנות קטנה ומטריפה סימור קרלבורן 2007 סטייסי רוב לשחות עם כרישים רקס 2011 דוקטור פאוסטוס מפיסטופלס
ארתור הולמס (14 בינואר 1890 – 20 בספטמבר 1965), FRS, היה גאולוג בריטי שבזכות תרומתו למדע זה, יש שסברו כי הוא ראוי לכינוי "האיש שמדד את גילו של כדור הארץ".
בשנות ה-20, התמחה בהתפרקות רדיואקטיבית ועמד בחזית המאמצים למדידת גיל כדור הארץ באמצעות טכניקות רדיומטריות.
היה מדען כדור הארץ הראשון שהבין את ההשלכות המכניות והתרמיות של זרמי הערבול, דבר שהוביל בסופו של דבר לקבלת תאוריית נדידת היבשות המוסברת באמצעות טקטוניקת הלוחות.
הולמס נולד ב-1890 למשפחה מהמעמד הבינוני הנמוך באנגליה.
אביו היה נגר ואמו עבדה כזבנית בחנות.
בהיותו כבן 17, החל ללמוד ב"מכללה המלכותית למדע" בלונדון, לאחר שעמד בבחינות לקבלת מלגה לאומית של 30 שילינג לשבוע (1.5 פאונד) במשך שנת הלימודים.
הולמס סיים את לימודיו ב-1910 עם מוניטין של תלמיד מבריק אך עם נטל של חובות והתקבל למשרת גאולוג במוזמביק בשכר של 35 פאונד לחודש.
בעת לימודיו של הולמס, כבר פיתח האמריקאי, ברטרם בולטווד, טכניקה לתיארוך דגימות של סלעים על פי יחסי האיזוטופים של עופרת ואורניום שהם מכילים.
מאחר שההתפרקות הרדיואקטיבית של אורניום, יוצרת בסופו של דבר עופרת, במהלך לוח זמנים אופייני, מדידת היחסים האלה עשויה לגלות את גיל הסלעים.
בעבודת הגמר שלו בשנת לימודיו האחרונה (1910), השתמש הולמס בטכניקה זו לתיארוך סלעים מהעידן הדבוני מנורווגיה והגיע למספר 370 מיליון שנה.
גילו של גוש סלע זה שודאי לא היה העתיק ביותר בקרום כדור הארץ, חרג בהרבה מסקאלת הזמנים של מערכת השמש על פי תאוריית קירור כדור הארץ.
על פי התאוריה, אשר הוצעה על ידי לורד קלווין ב-1864, ללא אור שמש, לא יכול להיות הסבר מניח את הדעת להימצאות משקעים בפני השטח של כדור הארץ.
החום משתחרר מהשמש רק כתוצאה מקריסתה הגרביטציונית ולכן גיל השמש אינו גדול מ-20 מיליון שנה.
ב-1913 פרסם ארתור הולמס את חישוביו בספרו גיל כדור הארץ, בו העריך את גילם הסלעים העתיקים ביותר מהעידן הארכאיקוני כבני 1.6 מיליארד שנה.
עם זאת הוא נמנע מלבצע הערכה לגילו של כדור הארץ עצמו.
עבר זמן רב עד שחושב הגיל בדייקנות, שכן אף על פי שעקרונות הטכניקה הרדיומטרית של האיזוטופים היו ידועים כבר ב-1910, נדרשו עוד כמה עשורים כדי לפתח את הטכנולוגיה הדרושה לעריכת המדידות בדייקנות הנדרשת.
קידום המחקר על ידי הולמס בעשורים הבאים, זיכה אותו בכינוי "אבי הגיאוכרונולוגיה המודרנית".
עד 1927, הצליח הולמס לשפר את הערכת גיל כדור הארץ לכ-3 מיליארד שנה.
עד שנות ה-40 הספיק לבסס את הטכניקה הרדיואקטיבית, למדידת גילם של סלעים, ולפי חישוביו היה גיל כדור הארץ עצמו 100 ± 4,500 מיליון שנה (כ-4.5 מיליארד שנה בקירוב של 100 ± מיליון שנה).
הוא התבסס על מדידות איזוטופי אורניום שערך אלפרד נויר.
הסברו של הולמס לנדידת יבשות
התעניינותו של הולמס בנדידת יבשות התעוררה הודות לאחד מעמיתיו במכללה האימפריאלית, ג'ון אוואנס, שקרא גרמנית ונעשה אחד מהחסידים המוקדמים לרעיונותיו של וגנר (לימים כתב את ההקדמה למהדורה האנגלית לספרו של וגנר).
הולמס אמנם החל את דרכו כתומך השערת ההתכווצות, אך כיוון שהבין את הרדיואקטיביות ואת הפוטנציאל הגלום בה ליצירת חום בקרום כדור הארץ, הוא שינה את דעתו כעבור זמן קצר.
את ההשראה לרעיון שמעבר חום קשור להיווצרות הרים ולנדידת היבשות קיבל בזמן שנושא זה נדון בנאום הנשיאותי של איי.
בול בפני האגודה הגאולוגית (GA) בלונדון ב-1927. בדצמבר באותה שנה, הגיש הולמס לחברה הגאולוגית של אדינבורו, מאמר שאימץ רעיונות אלה.
הוא טען אמנם כי היבשות אכן צפו על גבי חומר צפוף יותר, כפי שטען וגנר, אך הן לא נעו דרך הסימה.
לשיטתו, החומר הצפוף הזה נע אט אט, בכוח זרמים שנוצרו על ידי החום במעטפת כדור הארץ (זרמי הערבול) ובקעו מסדקים בכמה מקומות, דוגמת הרכס המרכז-אטלנטי - רכס מרכז אוקייני, תת-ימי ברובו, המשתרע באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס הקרח הצפוני.
כוח זה הרחיק זו מזו את היבשות בשני צידי הסדק וגרם להתנגשותן בחלקים אחרים של כדור הארץ.
מלבד החימום הרדיואקטיבי, המרכיב החשוב ביותר במודל של הולמס היה זמן: סלע מוצק המחומם מלמטה יכול להימתח ולזרום כעין דבשה סמיכה מאוד אך רק לאט מאוד.
הדבר תואם את הערכתו הכמותית לגילו העצום (יחסית להערכות קודמות) של כדור הארץ.
רעיונותיו של הולמס פורסמו בפרוטוקולים של החברה הגאולוגית של גלאזגו וכללו הערכה התואמת את המדידות העכשוויות שעל פיהן זרמי החום מניעים את היבשות בשיעור של 5 ס"מ לשנה בקירוב - די כדי ליצור את האגן האטלנטי מסדק בקרום במשך זמן של 100 מיליון שנה בקירוב.
ב-1944 הציג הולמס בפרק האחרון של ספר הלימוד הנפוץ שחיבר, עקרונות הגאולוגיה הפיזיקלית, את המודל שלו לנדידה הכולל גם את התפשטות קרקעית הים.
הוא הציג בבירור את הטיעון שלו אך הצביע ביושר על הפגמים באופן הצגת הדברים של וגנר:
ובסיום הפרק על נדידת היבשות, לאחר שטען כי הולכת חום היא הכוח המניע את התהליך, כתב הולמס:
דברים אלו היו הד למילים אותם שם ארתור קונאן דויל בפיו של גיבורו הספרותי בעל השם הזהה בשערורייה בבוהמיה:
ואכן, רק בשנות ה-50 וה-60 עם קבלת ראיות מדעיות כגון גילוי דפוסים מגנטיים חריגים בקרקעית האוקיינוסים.
פיתוח המודל של אזור ודאטי-בניוף - רצף של מוקדים סייסמיים והתגלות "הבקע העולמי הגדול" (1953), ניתן היה לאמת את רעיון נדידת היבשות.
עבודתם של הס ודיץ בתחילת שנות ה-60 הסבירה את התצפיות השונות והיוותה בסיס לתאוריית טקטוניקת הלוחות.
לאחר מותה של אשתו הראשונה ב-1938, נשא הולמס לאישה את דוריס רנולדס.
ב-1942, עבר לאוניברסיטת אדינבורו ושימש כפרופסור לגאולוגיה עד פרישתו ב-1956. לאחר מותו ב-1965, ערכה והוציאה רעייתו, דוריס רנולדס, מהדורה שלישית לספרו עקרונות הגאולוגיה הפיזיקלית.
מדליית ארתור הולמס של אגודת מדעי כדור הארץ האירופאית.
מעבדות ארתור הולמס באוניברסיטת דרהם.
האגודה הגאולוגית על שם ארתור הולמס באוניברסיטת דרהם.
ארתור צ'ארלס המילטון-גורדון, ברון סטנמור הראשון היה פוליטיקאי מהמפלגה הליברלית ופקיד קולוניאלי בריטי.
היה לו קשר הדוק עם ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלאדסטון.
המילטון-גורדון נולד בלונדון כבנם הצעיר של ג'ורג' המילטון-גורדון שהיה ראש ממשלת בריטניה ושל אשתו השנייה, הרייט דגלס, שהייתה אלמנתו של ויקונט המילטון.
הוא התחנך בבית ספר פרטי ולמד בטריניטי קולג', שם הוא היה נשיא מועדון הוויכוחים של קיימברידג'.
לאחר סיום חוק לימודיו ב-1851 הוא עבד כעוזר המזכיר האישי לראש ממשלת בריטניה (אביו), בין השנים 1852 – 1855 ובין השנים 1854 – 1857 הוא היה חבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בוורלי.
בשנים הבאות מילא המילטון-גורדון שורה של תפקידים בממשל הקולוניאלי.
בין השנים 1861 – 1866 הוא כיהן כמשנה למושל ניו ברנזוויק.
בתקופה זו הוא הבטיח את הסכמתה של המושבה לאיחוד קנדה.
מפברואר 1871 ועד אוגוסט 1874 הוא שימש כמושל מאוריציוס.
מנובמבר 1880 ועד יוני 1882 הוא כיהן כמושל ניו זילנד.
בשנים 1883 – 1890 הוא כיהן כמושל ציילון הבריטית.
ב-21 באוגוסט 1893 הוענק להמילטון-גורדון תואר אצולה, ברון סטנמור.
ב-1897 הוא היה ליושב ראש של חברת איי האוקיינוס השקט (Pacific Islands Company), שהייתה חברה שנוסדה על ידי ג'ון ט.
ארונדל, מרכז פעילותה היה בלונדון ופעילות הסחר שלה באוקיינוס השקט הייתה קשורה לפעולות כריית זרחה באי בנבה ובנאורו.
ארונדל והלורד סטנמור היו האחראים למהלכי המימון של ההזדמנויות העסקיות החדשות הללו ועל ניהול המשא ומתן עם החברה הגרמנית ששלטה על זיכיונות הכרייה בנאורו.
ב-1902 שולבו האינטרסים של חברת איי האוקיינוס השקט עם חברה מהמבורג והוקמה חברת הזרחה של האוקיינוס השקט (Pacific Phosphate Company) שהייתה מעורבת בכרייה בנאורו ובבנבה.
האוסף האתנוגרפי של המילטון-גורדון שנאסף על ידו בעת תקופת כהונתו כמושל פיג'י נתרם על ידו ב-1878 למוזיאון הבריטי.
ארתור (אשר) הוברט היה איש עסקים ונדבן יהודי בריטי - גרמני.
נולד בשליכטרן , גרמניה, לאב סוחר מתכות.
בשנת 1938 נשלח למחנה בוכנוואלד, ומיד עם שחרורו נמלט מאימת הנאצים לאנגליה עם אשתו ובנו הקטן.
הזוג הוברט הגיע יום לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והתיישב בבלקברן.
עם כניסת בריטניה למלחמה (מבצע דינמו) הוגלו יחד עם פליטים יהודים ונתיני אויב אחרים לאי מאן בגלל היותם נתיני מדינת אויב.
בתחילת דרכו באנגליה עסק במסחר מתכות, הוא הצטרף כבר בשנת 1944 לחברה שעסקה בגרוטאות מתכת, ובהמשך נעשה שותף עם אחיו ולטר וכמה מידידיו בחברת מתכות גדולה שהונפקה לבורסה בשנת 1964 כשהוברט משמש יו"ר החברה.
בשנת 1976 מכר הוברט את החברה.
ובשנת 1987 עלה לישראל והשתקע בירושלים שבה חי עד מותו באוקטובר 1991.
הוברט תמך בעיקר במוסדות חינוך יהודיים אורתודוקסיים ברחבי אנגליה, אירופה ושאר העולם.
בין היתר תרם בבשתנ 1971 רבע מיליון ל"י לישיבת פוניבז'.
על שמו נקרא אחד מחדרי הישיבות הגדולים בקומת הכניסה לבניין הישיבה המרכזי "אולם הוברט".
בשנת 1978 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן בשל תרומותיו למוסד זה.
ארתור קולמן דנטו (בשם מלא באנגלית: Arthur Coleman Danto; 1 בינואר 1924 – 25 באוקטובר 2013) היה מבקר אמנות ופילוסוף יהודי-אמריקאי.
נודע כמבקר משפיע במשך תקופה ממושכת עבור השבועון הוותיק The Nation ובשל מחקרו הפילוסופי בו התמקד באסתטיקה ובפילוסופיה של ההיסטוריה, אם כי גם תרם באופן משמעותי לשדות מחקר נוספים, כולל הפילוסופיה של הפעולה.
בין הפילוסופים שהשפיעו עליו ניתן לציין את הגל, ניטשה ושופנהאואר.
דנטו הוא שטבע את המונח "עולם האמנות" (The Artworld) במאמר מ-1964.
קשרים לעולם - מושגיה הבסיסיים של הפילוסופיה, תרגום: יורם נבון, הוצאת מאגנס, 2002.
"תזת קץ האמנות אצל הגל", תרגום: אביעד שטיר, המדרשה 13, סתיו 2010.
ארתור דלאלויאן הוא מתעמל רוסי.
הוא אלוף העולם בקרב רב לשנת 2018, אלוף העולם בתרגיל קרקע לשנת 2018, וסגן אלוף העולם לשנת 2019, אלוף אירופה בתרגיל קרקע לשנת 2019, ופעמיים אלוף אירופה בשולחן קפיצות (2017-2018) ופעמיים אלוף רוסיה בקרב רב (2017–2018).
דלאלויאן החל להתעמל בגיל שש, בעודו מתגורר בעיר נובוסיבירסק.
שנה לאחר מכן, עברה משפחתו למוסקבה והוא החל להתאמן אצל אלכסנדר קלינין.
במרץ 2019 דלאלויאן הציע נישואין לבת זוגו, אולגה.
השניים ילדו בת בכורה ב-16 באוגוסט 2019.
דלאלויאן זכה במדליית ארד בקרב רב באליפות רוסיה לנוער בשנת 2013. באותה שנה הוא התחרה בג'ימנסיאדה שהתקיימה בברזיליה וזכה בזהב קבוצתי עם נבחרת רוסיה.
דלאלויאן זכה בשתי מדליות זהב במכשירים: טבעות ושולחן קפיצות, מדליית כסף בתרגיל המתח ומדליית ארד בקרב רב.
דלאלויאן הופיע בתחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה שלו בשנת 2014 באליפות אירופה לנוער.
בתחרות זו הוא זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית והעפיל לגמר במכשירים: טבעות ושולחן קפיצות.
בשנים 2015 ו-2016, דלאלויאן התמודד באליפות רוסיה.
אך לא נבחר כחבר רשמי או כמחליף בנבחרת הרוסית שהשתתפה באולימפיאדת ריו.
בדצמבר 2016 הוא זכה במדליית זהב בקרב רב בגביע וורונין.
בשנת 2017, הוכתר דלאלויאן לאלוף רוסיה בקרב רב.
לאחר מכן, הוא התמודד באליפות אירופה, בה הוכתר כסגן אלוף אירופה בקרב רב, אחרי אולג ורניאייב שזכה במדליית הזהב.
הוא זכה במדליית זהב בתרגיל שולחן הקפיצות.
באוגוסט 2017, דלאלויאן התמודד בגביע הרוסי שהתקיימה ביקטרינבורג.
בתחרות זו הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב רב הוא סיים במקום הרביעי.
בגמרי המכשירים הבודדים, דלאלויאן זכה במדליית זהב בשולחן קפיצות, עם תוצאה זהה למתעמל ניקיטה נגורני, ובשתי מדליות כסף במכשירים המקבילים והקרקע.
בשנת 2018 דלאלויאן הוכתר לאלוף העולם בקרב רב.
הוא היה למתעמל הרוסי הראשון שהשיג תואר זה מאז 1999, כאשר ניקולאי קריוקוב זכה בתואר.
דלאלויאן היה הראשון שניצח באליפות העולם בשובר שיויון.
הוא סיים את הקרב רב עם תוצאה של 87.598 נקודות, זהה למתעמל הסיני, שיאו רואוטנג.
לאחר שנבדקו התוצאות בהתאם לחוקי שובר שיויון בהם מורידים את התוצאה הנמוכה ביותר, זכה דלאלויאן בתואר אלוף העולם.
בגמרי המכשירים זכה דאלויאן במדליית זהב בתרגיל הקרקע, במדליית כסף בשולחן קפיצות ומדליית ארד בתרגיל המקבילים.
הוא גם זכה בפרס הלונגינס לאלגנטיות.
בשנת 2019 הוא הוכר כסגן אלוף אירופה וסגן אלוף העולם בקרב רב.
כמו כן, דלאלויאן זכה עם נבחרתו במדליית זהב בתחרות הקבוצתית, לראשונה מאז פירוק ברית המועצות.
סר ארתור אדוארד אוולינג הולנד היה גנרל בצבא הבריטי ופוליטיקאי מטעם המפלגה השמרנית.
הוא היה חבר הפרלמנט של נורת'המפטון משנת 1924 עד מותו בשנת 1927. ולאחר מותו זכה בבחירות המועמד של מפלגת הלייבור ססיל מלון.
ארתור הולנד התחתן עם מרי קייט דובל; הייתה להם בת אחת.
הוא נפטר בשנת 1927 ונקבר בבית העלמין בגריניץ'.
ארתור בואן דייוויס היה אמן אמריקאי אוונגרדי, מחלוצי האמנות המודרנית בארצות הברית 1910–1928.
דייוויס נולד באוטיקה, שבניו יורק, ב-26 בספטמבר 1862. בנם של דייוויד ופיבי דייוויס.
הוא התעניין מאוד באיור כשהיה צעיר, בגיל חמש עשרה, השתתף בתערוכה גדולה בעיר הולדתו בנושא נוף אמריקאי, ובה הוצגו עבודות של ג'ורג' איננס וחברי אסכולת נהר ההדסון.
לתערוכה הייתה השפעה עמוקה עליו.
הוא התרשם במיוחד מהנופים הטונליסטיים של איננס.
לאחר שבני משפחתו עברו להתגורר בשיקגו, דייוויס למד באקדמיה לעיצוב בשיקגו משנת 1879 עד 1882 לפני שעבר לעיר ניו יורק, שם למד בליגה לסטודנטים לאמנות.
הוא עבד כמאייר מגזינים לפני שהתמסר לציור.
בשנת 1892 התחתן דייוויס עם וירג'יניה מריוותר, אחת הרופאות הראשונות של מדינת ניו יורק.
משפחתה, שחשדה כי בתם עשויה להיות המפרנסת היחידה במשפחה אם היא תינשא לאמן מרושש, התעקשה כי החתן יחתום על הסכם ממון לפני הנישואין, תוך ויתור על כל טענה כספית לאשתו במקרה של גירושין.
(דייוויס בסופו של דבר היה התעשר מאוד באמצעות מכירת ציוריו, אם כי סיכוייו בגיל שלושים לא נראו מעודדים.) הם נראו זוג קונבנציונלי, מלבד העובדה שדייוויס היה בעל אופי סוער.
וירג'יניה בצעירותה רצחה את בעלה הראשון, בירח הדבש כשגילתה שהוא מכור לסמים ומהמר כפייתי, עובדה שהיא ומשפחתה הסתירו מדייוויס.
כאשר דייוויס נפטר ב-24 בספטמבר
1928, וירג'יניה גילתה שהוא הסתיר חיים נוספים עם אשה אחרת הידועה בציבור, עדנה ומשפחה.
עדנה גילתה כי ארתור שילם לה דמי קיום על אף הצלחתו הכלכלית כאמן.
לעיתים רחוקות הוא היה מזמין מישהו לאולפן שלו, ובהמשך חייו, היה יוצא מגדרו כדי להימנע ממפגשים עם חברים ומכרים ותיקים.
הסיבה להתרחקות של דייוויס נודעה לאחר מותו הפתאומי בעת חופשתו באיטליה בשנת 1928: כאמור, היו לו שתי נשים (אחת חוקית, ואחת ידועה בציבור) וילדים מכל אחת מהן, סוד שנשמר מאשתו וירג'יניה במשך עשרים וחמש שנים.
עם וירג'יניה נולדו לו שני בנים, ניילס וארתור.
בתוך שנה מנישואיו, הציורים של דייוויס החלו למכור, לאט אך בהתמדה.
באמריקה של סוף המאה ה-19, הוא מצא שוק לציורים העדינים של עולם הפנטזיה.
הוא ביצע נסיעות קבועות לאירופה, שם התמקד באמנות ההולנדית שעזרה לו לחדד את חוש הצבע שלו ולעדן את עבודות המברשת שלו.
כשהיה בשנות הארבעים לחייו, דייוויס הוכיח באופן סופי את ערכו הכלכלי, ויוצג על ידי סוחר אמנות יוקרתי במנהטן, ויליאם מקבת, שמכר היטב את ציוריו.
המוניטין שלו באותה תקופה, ועדיין בימינו, נשען על ציורי פנטזיה שהמפורסם שבהם הוא "החד קרן: אגדה, ים רגוע" (1906) באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאומנות.
בשנות העשרים קיבלו עבודותיו מחירים גבוהים מאוד והוא הוכר כאחד הציירים האמריקנים המוערכים והמצליחים ביותר.
הוא היה פורה, עקבי ומיומן מאוד.
טקסטים בהיסטוריה של האמנות ציטטו אותו באופן שגרתי כאחד הגדולים באמני אמריקה.
אספנים חשובים כמו דאנקן פיליפס היו להוטים לקנות את הציורים האחרונים שלו, צבעי מים וציורי שמן.
דייוויס היה גם המארגן הראשי של תערוכת "הארמורי" המיתולוגית ב-1913 וחבר ב-The Eight, קבוצת ציירים שבשנת 1908 ערכו מחאה נגד נוהלי התערוכה המגבילים של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
ידידו אלפרד שטיגליץ, פטרון אמנים מודרניים רבים, ראה בדייוויס מקור ידע רחב יותר על אמנות עכשווית.
דייוויס שימש גם כיועץ לרבים מתושבי ניו יורק העשירים שרצו הדרכה לגבי רכישות לאוספי האמנות שלהם.
שניים מאותם אספנים היו ממייסדי המוזיאון לאמנות מודרנית, שציוריו של דייוויס הפכו בסופו של דבר לחלק מרכזי במוזיאון זה.
דייוויס היה נדיב להפליא בתמיכתו באמנים עמיתים אחרים.
הוא עזר לחלקם בקיום יומי ולאחרים במימון נסיעות לאירופה, נסיעות שהיו קריטיות לקידום מעמדם, כמו מרסדן הרטלי ב-1912. הוא המליץ על אמנים שבכישרונם האמין, כמו רוקוול קנט.
עם זאת דייוויס קנה לו גם אויבים.
תפקידו בארגון תערוכת הארמורי, תצוגה מסיבית של אמנות מודרנית שאיימה על ריאליסטים אמריקאים כמו רוברט אנרי, מנהיג "השמונה", הראה צד כוחני לדמותו שרבים בעולם האמנות מעולם לא ראו.
יחד עם אמנים אחרים כמו וולט קון וולטר פאך, הוא הקדיש את עצמו לפרויקט האימוץ של האמנות האירופאית המודרנית כמו הקוביזם, הפוביזם ופוטוריזם.
מי שלא תמך במיזם או הביע הסתייגות, כמו עמיתו המבוגר רוברט אנרי, זכו ליחס מזלזל.
דייוויס חש לאיזה כיוון זורמת האמנות והפגין חוסר סובלנות למי שלא יכול היה לעמוד בקצב.
בהצהרה רשמית על קונטרס שנמכר בשיקגו בתערוכת "הארמורי" ואחר כך הודפס מחדש במגזין "האאוטלוק", דייוויס העמיד פנים כי היוזמים שהביאו את התערוכה של האמנות העכשווית הרדיקלית ביותר לארצות הברית, הציעו לאמריקנים הזדמנות לחוויית צפייה בלבד.
במציאות, דייוויס, קון ופך ידעו שהפרויקט הנועז שלהם עשוי לשנות, באופן החלטי וקבוע, את הנוף התרבותי של אמריקה.
ארתור דייוויס הוא אנומליה בתולדות האמנות האמריקאית, אמן שניתן לתאר את עבודתו הלירית כמאופקת ושמרנית אך טעמו היה מתקדם ופתוח לניסויים יותר מכל אחד אחר בתקופתו.
מעורבותו בתערוכת "הארמורי" והחשיפה הממושכת למודרניזם האירופי שינו את השקפתו לחלוטין.
עבודתו ניסתה למזג צבע חזק יותר ותחושה מבנית וקוביסטית ועיסוק מתמשך בגוף הנשי, בתנועה עדינה, ובתפיסה רומנטית במהותה.
עד שנת 1918, דייוויס חזר, לסגנונו הקודם.
נראה כי ראה את התגובות המעורבות (ולעיתים שליליות מאוד) לנסיונותיו המודרניסטים יותר, וכך "חזר לסגנון הקודם שלו, זה שהביא לו שבחים ושגשוג." סגנון מסורתי, בעל חזון, פנטזיות אגדתיות.
עם זאת נותר תומך במודרניזם.
ארתור המינג היה צייר וסופר קנדי, הידוע בכינוי "ההיסטוריון של הצפון" בזכות ציוריו, מאמריו וספריו על צפון קנדה.
יליד פריז, אונטריו, וגדל בהמילטון, למד בעיר ניו יורק ובמושבת האמנים אולד ליים אצל פרנק דומונד, ובלונדון אצל הצייר הוולשי פרנק ברנגוין.
המינג אובחן כעיוור צבעים וכתוצאה מכך עבד בעיקר בשחור לבן כמעט כל חייו, בתוספת צהוב.
עם זאת, לקראת סוף הקריירה שלו, החל לצייר במגוון צבעים מלא.
הוא היה חבר באקדמיה המלכותית לקנדה לאמנויות.
קטלוג תערוכה בן 124 עמודים הופק על ידי מוזיאון לונדון בשנת 2013, ובו חמישה מאמרים אקדמיים, "ארתור המינג: היסטוריון הצפון".
הקטלוג הופיע לאחר תערוכה רטרוספקטיבית ב־2012, שהוצגה במוזיאון לונדון.
הרומנים הפופולריים ביותר שלו היו רק שלושה במספר, אך הם זכו להצלחה רבה בצורה סדרה ומאוחר יותר התפרסמו כספרים של מוציאים לאור חשובים.
הרומנים שלו לא היו "ככותב כורסה", מכיוון שהמינג טייל רבות בצפון קנדה.
"בין מסעותיו הצפוניים; הוא ליווה את הרפתקן הנודע קספר ויטני אל Barrengrounds, סייר עם המשטרה המלכותית הצפון-מערבית בהרים, נסע 550 מיילים ברפסודה, 1000 מיילים עם צוותי כלבים, 1700 מיילים על ידי מזחלות שלג ו-3300 מיילים שט בקאנו."
ברחבי תת-הארקטיקה של קנדה (1898) (ג'יימס ויליאמס טירל, שאויר על ידי המינג שהיה במשלחת).
דרמת היערות: רומנטיקה והרפתקאות (1921, רומן).
ציורי המינג של חיי הצפון (1923, ספר אמנות במהדורה מוגבלת).
המינג אייר גם ספרים של סופרים אחרים, ובמיוחד אלה של הסופר ויליאם אלכסנדר פרייזר (1939-1933).
משפחת המינג היגרה מבוגנור אנגליה במחצית הראשונה של המאה ה-19. אדוארד פרנסיס המינג עזב את בוגנור והתיישב ממש מחוץ לגולף, אונטריו, בשנת 1832. הוא כינה את החווה 'Bognor Lodge' והיא נמצאת שם עדיין בבעלות צאצאי משפחת המינג.
המחצית הצפונית של החווה הופקעה והוצפה כדי להפוך את אגם גולף.
משפחת המינג מתחברת דרך אבות אבותיה למלך הרולד המינג מדנמרק, המלך הוויקינגי האחרון של דנמרק, שהביא את הנצרות לדנמרק.
בסופו של דבר הם היגרו לצרפת והתיישבו בה כשהעיירה נקראה על שם המינג.
כאשר צרפת הפכה לרומית קתולית, הם שהיו פרוטסטנטים, נדדו שוב מעבר לתעלה לאנגליה.
לאדוארד המינג היו חמישה בנים בקנדה המערבית.
אחד מהם היה צ'ארלס המינג שהפך למנהל הדואר של הכפר הקטן סידנהאם.
מכיוון שהייתה עיר הולכת וגדלה ליד אוטווה עם אותו שם, צ'ארלס התבקש לשנות את שמו של המקום סידנהאם.
הוא שינה את השם ל'בוגנור'.
ארתור הנדרסון היה פוליטיקאי סקוטי ממפלגת הלייבור, שכיהן בתפקידים פוליטיים רבים ובהם מנהיג האופוזיציה, מנהיג מפלגת הלייבור, חבר בית הנבחרים הבריטי (כמעט ברצף בשנים 1919–1935), מזכיר החינוך, מזכיר הפנים ושר החוץ.
זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1934.
הנדרסון נולד ב-13 בספטמבר 1863 בגלאזגו שבסקוטלנד.
אמו הייתה עקרת בית ואביו היה פועל טקסטיל אשר נפטר כאשר הנדרסון היה בן 10 בלבד.
עם מות האב, עברו בני המשפחה לניוקאסל.
בשנות נעוריו, עבד הנדרסון כפועל ואף גר שנה בסאות'המפטון.
בשנת 1879 הפך הנדרסון למתודיסט ואף עבד כמטיף למספר שנים.
בשנת 1892 החל לעסוק באיגודי העובדים.
במסגרת עבודתו זו, ניסה הנדרסון להימנע ככל האפשר משביתות והציג קו פשרני יחסית.
בשנת 1908 נבחר הנדרסון להנהיג את מפלגת הלייבור, והחזיק בקדנציה ראשונה זו כשנתיים.
הוא שב וכיהן בתפקיד זה עוד כפעמיים בשנים 1914–1917 ובשנים 1931–1932. בשנים 1915–1916 כיהן כשר החינוך בממשלתו של הרברט הנרי אסקווית'.
עם עלייתו לשלטון של דייוויד לויד ג'ורג', הפך הנדרסון לשר בלי תיק.
הנדרסון התפטר מתפקידו ב-11 באוגוסט 1917 לאחר שהצעתו לוועידה בינלאומית בנושא מלחמת העולם הראשונה נדחתה על ידי שאר הקבינט.
עם עזיבתו את הקבינט, הנדרסון התמקד ביצירת תמיכה עממית למפלגתו וחיזק את איגודי העובדים המקומיים.
בתקופה זו הנדרסון רכש אהבה רבה דווקא אצל ולדימיר איליץ' לנין שהחשיב אותו כמועיל מאוד עבורו.
בשנת 1924 כיהן כמספר חודשים כמזכיר הפנים תחת רמזי מקדונלד בממשלת הלייבור הראשונה בתולדות בריטניה.
בשנים 1929–1931 כיהן הנדרסון כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
במסגרת תפקיד זה, הנדרסון חידש את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות וניסה לחזק את חבר הלאומים.
לאחר השפל הגדול הנדרסון ניסה בכל כוחו למנוע את סערות המלחמה המנשבות באירופה.
בשל עשייה זו זכה בשנת 1934 בפרס נובל לשלום.
נפטר ב-20 באוקטובר 1935 בלונדון בגיל 72. של בניו שירתו במלחמת העולם הראשונה, כאשר אחד מהם אף נהרג במהלכה.
ארתור גרוטגר (בפולנית: Artur Grottger; 11 בנובמבר 1837 – 13 בדצמבר 1867) היה צייר ואמן גרפי רומנטי, אחד האמנים הבולטים באמצע המאה ה-19 בזמן חלוקת פולין.
ארתור גרוטגר נולד ב-11 בנובמבר 1837 באוטיניוביץ' בפודוליה.
שיעורי הרישום הביתיים הראשונים של האמן הועברו לאמן על ידי אביו, צייר נלהב.
כילד בן אחת עשרה נרשם ארטור לסטודיו של הצייר לבוב יאן מסקובסקי, שם התיידד עם בניו שנים רבות: רפאל, קרול וגם הצייר מרסלי.
בלבוב בשנת 1850 הוא פגש גם את יוליוש קוסאק, שנתן לו עצות אמנותיות.
באביב 1851, באחת התערוכות בלבוב, הבחין הרוזן הבווארי אלכסנדר פפנהיים בציור צבעי מים המתאר את מרדף האצולה הפולנית על ידי הטטרים.
הוא קנה אותו, שאל את המוכר על הצייר והופתע לגלות שזו יצירתו הראשונה של ילד בן 14, ארתור גרוטגר.
הוא החליט להכיר את הצייר, מה שהביא לימים לידידות ארוכת טווח, שבזכותה האמן הצעיר זכה למגן ופטרון.
למזלו של האמן, ב-16 באוקטובר 1851 הגיע גם קיסר אוסטריה פרנץ יוסף הראשון ללבוב.
חבריו של הצייר העלו את הרעיון שהנער הצעיר צריך גם להנציח את כניסתו של המלך לעיר.
הרעיון נלקח על ידי המושל של גליציה, ודודו של ארתור, שאירח את המלוכה בדירותו.
פרנץ יוזף קיבל ציור צבע מים לציון כניסתו, במתנה מהאצולה הפולנית, ולאחר שחזר לווינה מימן לגרוטגר מלגה של 20 גילדים בחודש והורה לאמן הצעיר ללמוד אמנות בקרקוב, ולאחר שסיים את לימודיו בווינה.
במחצית הראשונה של אוקטובר 1852 הגיע ארטור גרוטגר לקרקוב.
בעיר למד ציור בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב.
שם למד אצל וויצ'יך שטאטלר, יוזף קרמר וולאדיסלב שושקביץ'.
במהלך הלימודים התיידד עם אנדז'יי גרבובסקי ואלכסנדר ראצ'ינסקי.
בסוף 1854 עזב האמן לווינה, שם למד בשנים 1855–1858 באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בהדרכתו של קרל בלאס, קרל מאייר, קרל וירזינגר ופיטר גייגר.
הוא העריך במיוחד את האחרון, ובהשפעתו העדיף מאוחר יותר גרפיקה בשחור לבן על פני ציורי שמן צבעוניים או צבעי מים.
בווינה בילה האמן חלק גדול מחייו והתגורר שם בין השנים 1854–1865.
בתקופה זו הצליח האמן כמאייר.
הוא שיתף פעולה עם כתבי עת וינאיים רבים.
בסך הכל, בשנת 1864 הוא עשה למעלה מ-200 איורים לכמה כתבי עת וינאיים.
בזכות עבודה זו הוא הצליח להשיג יציבות חומרית, לשכור דירה והביא את אמו ואחותו לווינה מלבוב.
בשנת 1858 שהה האמן מספר שבועות בעיירות בבוואריה עם פטרונו פפנהיים.
בתקופה זו ביקר גם בתערוכה האוניברסלית של אמנות גרמנית במינכן.
בשנת 1859 החל בשיתוף פעולה עם כתב העת הפולני "פוסטפ" מאת יוזף אוסייצקי, שפורסם בווינה.
בשנת 1863 הפך האמן לעורך הראשי שלו.
לאחר שאוסיצקי נידון לשישה חודשי מעצר על ידי בית משפט באוסטריה, מימן הצייר את המגזין מכיסו.
במהלך מרד ינואר, היה גרוטגר מעורב בסיוע למורדים שנמלטו מהאזור הרוסי.
ב-23 בדצמבר 1863 נעצר אחד הפולנים החשודים בפעילות קשירת קשר בקרקוב בדירתו הווינאית של האמן.
האוסטרים הגישו תביעה נגד גרוטגר, והקיסר פרנץ ג'וזף משך את מלגתו האמנותית, וכתוצאה מכך האמן התדרדר במהרה לעוני וביולי 1865 נאלץ לעזוב את וינה.
בשנת 1864 הוגלה אחיו הצעיר של האמן, ירוסלב גרטגר, לסיביר על השתתפותו במרד.
עקב קשיים כלכליים מתמידים הוא הסתובב בגליציה, והתפרנס מציור תמונות על נושאים אקראיים, לפעמים בנאלים.
בתקופה זו הוא יצר גם סדרת רישומים שעשויים עפרונות שחור לבן על קרטון.
אף שמעולם לא ראה את מרד ינואר, הוא חיבר ציורים המתארים סצנות מאירוע זה: "פולוניה" (1863) ו"ליטא" (1864–1866); וסדרה נוספת - ורשה.
בשנת 1866 בלבוב, הוא פגש את ונדה מונה בת ה-16. לא ניתן היה לו להגשים את אהבתו ההעזה של פטריוט וצייר פולני, כשמשפחת וונדה הייתה נגדו.
ארתור, בתקווה להשיג הצלחה, עזב לפריז, שם סבל משחפת אך הצליח לסיים את סדרת המלחמה אותה מכר לקיסר האוסטרי.
בדצמבר 1867, חולה בשחפת הוא נשלח על ידי רופאים לסנטוריום בהרי הפירנאים הצרפתיים, שם נפטר ב-13 בדצמבר 1867.
גופת האמן הובאה ללבוב ב-4 ביולי 1868 על ידי ארוסתו ונקברה בבית העלמין לִיצָ'קוֹבְסְקִי במקום שגרוטגר בחר במהלך טיול משותף שלהם.
ארתור גרוטגר היה אמן שעבודתו תוארה כרומנטית ובו זמנית אקדמית, וסגנונו כחדשני ושמרני בעת ובעונה אחת.
הוא נחשב נציג של הרומנטיקה, אף שנולד בשנת 1837, כאשר גל הרומנטיקה בציור עבר, והוא נפטר בשנת 1867, כאשר הנאו-רומנטיקה טרם הופיעה.
במקביל, ניתן להקצות לו תפקיד של מבשר בציור הפולני .
בשל הנושאים הרבים ביצירותיו בהשראת אירועים בתולדות פולין, הוא נחשב - לצד יאן מטייקו, הנריק סימיראדצקי וויצ'יץ גרסון - לאחד הנציגים המשמעותיים של בית הספר הלאומי בפולין לציור היסטורי.
במקביל, במהלך שהותו בווינה, הוא גם יצר איורים רבים המתייחסים להיסטוריה של גרמניה ואוסטריה, בסגנון בית הספר הגרמני ההיסטורי.
הוא הפיק כמה מציוריו המפורסמים ביותר בווינה.
במהלך שהותו בפולין הכבושה, הוא הביעה את כל כישרונו ומרצו לתאר את התקוות והזוועות של המרד הפולני הכושל בכמה סדרות של לוחות שחור-לבן, כולל ורשה, פולוניה, ליטא ווינה (1863–1867), אשר לא הביאו לו הכנסה.
הסדרה שכותרתה "פולוניה" כללה שמונה ציורים המתארים את המציאות העגומה של חיי היומיום והמאבק תחת הכיבוש הרוסי.
"פולוניה" הייתה תגובה להתקוממות הכושלת של 1863–1865 הציור האחרון שלו היה הדיוקן העצמי שלו.
גרוטגר היה אמן פורה, ולמרות מותו בטרם עת, הוא הותיר אחריו תפוקה אמנותית גדולה.
בתערוכה הרטרוספקטיבית של עבודותיו בשנת 1988, שהתקיימה לרגל 150 שנה להולדת האמן במוזיאון הלאומי בקרקוב, נאספו כמעט 500 מיצירותיו.
הוא עסק גם בסוגים שונים של ציור.
בתערוכת קרקוב הוצגו רישומים, איורי ספרים, צבעי מים, ציורי שמן מעשה ידי האמן.
בשנת 1908 השלים איגנסי יאן פדרבסקי, שאביו נקלע למרד ונעצר, השלים את המגנום אופוס שלו, הסימפוניה "פולוניה", בהשראת סדרת הציורים של גרוטגר.
ארתור גרינווד היה פוליטיקאי בריטי.
חבר בולט במפלגת הלייבור משנות העשרים של המאה העשרים ועד סוף שנות הארבעים, גרינווד עלה לגדולה במפלגה כמזכיר מחלקת המחקר שלה משנת 1920 וכיהן כשר הפרלמנט במשרד הבריאות בממשלת העבודה הקצרה של 1924. בשנת 1940 הוא היה מכריע בהחלטה שבריטניה תמשיך להילחם בגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
גרינווד נולד בהונסלט, לידס, בנו של צייר ומעצב.
הוא התחנך במכללת יורקשייר (שלימים הפכה לאוניברסיטת לידס), שם קיבל תואר במדעים.
גרינווד נבחר לראשונה לבית הנבחרים בבחירות הכלליות בשנת 1922 עבור מחוז הבחירה נלסון וקולן בלנקשייר.
הוא החזיק במושב עד שהובס בבחירות בשנת 1931, אך חזר לפרלמנט בשנה שלאחר מכן, וזכה בבחירות משנה במחוז יורקשייר בוויקפילד.
גרינווד המשיך לייצג את וויקפילד עד מותו בשנת 1954.
בשנת 1929 מונה גרינווד לשר הבריאות והושבע למועצה המלכותית, תפקיד בו מילא עד קריסת ממשלת העבודה באוגוסט 1931. בתקופתו במשרד הבריאות העלה גרינווד את קצבאות האלמנות ובאמצעות חוק הדיור, ב-1930, חוקק פינוי שכונות עוני גדול.
גרינווד הפך לסגן יו"ר מפלגת העבודה בראשותו של קלמנט אטלי.
במהלך הקמפיין לבחירות הכלליות בשנת 1935, תקף גרינווד את ראש בית הכספים נוויל צ'מברלין על שהוציא כסף על חימוש מחדש, ואמר כי מדיניות החימוש היא "הפחדה הגדולה ביותר; מחפירה במדינאי של עמדתו האחראית של מר צ'מברלין, כדי להציע למיליונים נוספים היה צורך לבזבז כסף על חימוש".
ללא ספק הרגע המפורסם ביותר שלו הגיע ב-2 בספטמבר 1939, כשהוא נקרא להגיב לנאומו האמביוולנטי של נוויל צ'מברלין האם בריטניה תסייע לפולין.
כשהתכונן לתגובה, הוא הופרע על ידי סף אחורי כועס קונסרבטיבי ולורד ראשון של האדמירליות, ליאו אמרי, שקרא "דבר למען אנגליה, ארתור!"
גרינווד המבולבל המשיך להוקיע את דבריו של נוויל צ'מברלין, למחיאות כפיים של עמיתיו.
עם הקמת ממשלת הקואליציה בזמן המלחמה מינה אותו וינסטון צ'רצ'יל לקבינט המלחמה כשר ללא תיק בשנת 1940. בדרך כלל הוא נתפס כבלתי יעיל, אך במאי 1940 התגלה כתומך החזק והקולני ביותר של צ'רצ'יל בדיונים הארוכים בקבינט המלחמה.
האם לקבל או לדחות הצעת שלום מגרמניה הנאצית.
ללא ההצבעה בעד לחימה על ידי גרינווד וקלמנט אטלי, צ'רצ'יל לא היה בעל הרוב הדק שהיה צריך לעשות זאת.
לאחר מכן, עמדתו דעכה והוא התפטר בשנת 1943. באותה שנה, הוא נבחר לגזבר של מפלגת העבודה, כשהוא מכה את הרברט מוריסון בתחרות צמודה.
עד סוף מלחמת העולם השנייה מילא גרינווד גם את תפקיד יו"ר האופוזיציה, אף שלא קיבל את המשכורת.
גרינווד נשרף בשרפה של גולדרס גרין ב-14 ביוני 1954. אפרו ואנדרטתו נמצאים במפרץ 17 של חומת הגבול המזרחית.
בנו הוא אנתוני גרינווד (לימים לורד גרינווד) (1911–1982) היה חבר פרלמנט משנת 1946 עד 1970, תחילה עבור הייווד ורדקליף ואחר כך עבור רוסנדייל, וחבר בממשלות הרולד וילסון.
ארתור ג'נסטרי דייוויס הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אלבמה, בשנים 2003–2011. הוא גם התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל אלבמה בבחירות 2010. לאחר שהפסיד בבחירות המקדימות, עבר דייוויס לווירג'יניה והצטרף אל המפלגה הרפובליקנית.
ב-2015 התמודד לראשות עיריית מונטגומרי, אך הפסיד גם בפעם זאת.
דייוויס נולד במונטגומרי שבאלבמה בראשית אוקטובר 1967, וגדל אצל אמו וסבתו.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון ע"ש ג'פרסון דייוויס ולאחר מכן את סיים בכבוד רב את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1990. בטרם שב לאלבמה קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא זכה בפרס הנואם הטוב ביותר בהיותו סטודנט למשפטים.
לאחר שעבד כעוזר משפטי במרכז דיני העוני הדרומי ולאחר מכן כעורך דין לזכויות אזרח, שימש דייוויס כעוזר לתובע פדרלי.
בשנת 2000 התמודד דייוויס בפריימריז הדמוקרטים לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית, נגד נציג המחוז המכהן ארל היליארד.
הוא מתח ביקורת על ביקורו של היליארד בלוב מ-1997 חרף הסנקציות האמריקאיות שהוטלו על משטר הדמים של מועמר קדאפי.
דייוויס הפסיד בבחירות מקדימות באלה ביחס של 34%–58%.
דייוויס רץ בשנית אל הקונגרס ב-2002. ההתמודדות בין השניים הסבה תשומת לב לאומית מכיוון ששני המועמדים הפכו את הסכסוך הישראלי-פלסטיני לסוגיה מרכזית במסע הבחירות, ושניהם זכו לתמיכה ולמימון מחוץ לאלבמה – דייוויס מיהדות ארצות הברית ותומכי ישראל, והיליארד מערבים-אמריקאים ותומכי העם הפלסטיני.
במהלך מסע הבחירות הטיל ספק היליארד ספק בהיותו של דייוויס "שחור דָיו" כדי לייצג את המחוז.
דייוויס זכה בקושי בפריימריז, שדרש סיבוב שני בחודש יוני.
את הסיבוב השני ניצח בקלות, מה שהבטיח לו ניצחון בנובמבר במעוז הדמוקרטי המובהק, ואת כהונתו החל בינואר 2003.
בשנים 2009 ו-2010 דייוויס הצביע נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והיה לחבר היחיד בשדולה השחורה בקונגרס שהצביע נגד רפורמת הדגל של ממשל אובמה.
בשנת 2009 הכריז דייוויס על שאיפתו להיות האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד מושל אלבמה.
בניסיון לפנות לקהל בוחרים רחב יותר, איבד דייוויס את תמיכתם של המצביעים השחורים בכך שהתנגד לרפורמת הבריאות של אובמה ולא שבה את לבם של קבוצות פוליטיות שחורות מסוימות.
הוא הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנציב החקלאות של אלבמה רון ספארקס, שהיה ליברלי יותר.
זמן קצר לאחר מכן הודיע דייוויס כי ב-2010 לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בקונגרס, ובמקום זאת ישוב לעיסוקו כעורך דין.
כעבור זמן מה עבר אל וירג'יניה והצטרף למפלגה הרפובליקנית.
כמי שסיים בשנות ה-90 של המאה ה-20 את לימודי המשפטים שלו בהרווארד בהצטיינות, ב-2012 דייוויס הפך לעמית אורח במכון הרווארד לפוליטיקה.
הוא גם החל לשמש כבעל טור בכתב העת השמרני "National Review".
בבחירות 2014 שקל להתמודד אל הקונגרס, הפעם כרפובליקני במחוז הקונגרס העשירי של וירג'יניה, אם כי בסופו של דבר בחר להישאר מחוץ לזירה הפוליטית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 הביע תמיכה במועמדותו של מיט רומני.
ב-2015 וב-2019 נחל תבוסות במערכות הבחירות לראשות עיריית מונטגומרי.
ארתור דסמאס הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בא-דוחייל.
דסמאס התחיל את הקריירה שלו במועדון הנוער של ברסט, אך לא הצליח לעלות לקבוצה הראשונה והצטרף בקיץ 2015 לנירוט.
הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו בנובמבר 2016 במשחק בגביע הצרפתי נגד סטיד מוריס ואת הופעת הבכורה בליגה ערך יותר מאוחר במהלך העונה.
דסמאס נולד בברסט בצפון מערב צרפת.
הוא שיחק בקבוצת הילדים של פולוגומור לפני הצטרף לברסט בגיל 11, בהתחלה כשחקן שדה אך עבר לשער בגלל גובהו.
במהלך עשר השנים הבאות הוא שיחק בברסט, וייצג את נבחרת צרפת עד גיל 17. הוא שיחק מספר משחקים בשביל הקבוצה בליגה החמישית בצרפת בין 2012 ל־2015. בסוף עונת 2014/2015 דסמאס עבר לתקופת ניסיון לקבוצת הליגה שנייה נירוטס, שחיפשה שוער חדש בעקבות עזיבתם של רודולף רודס ולוקאס בוב.
תקופת הניסיון הייתה מוצלחת ודסמאס חתם לעונה אחת ב-23 ביולי 2015. במהלך העונה הראשונה הוא היה השוער השלישי אחרי פול דלקרסיס וסטורין אלאגבה, ולכן שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, שם הופיע ב-17 משחקים.
הוא גם שימש כמחליף בקבוצה הראשונה שש פעמים במהלך העונה ובסופה הוצע לו חוזה לשנתיים.
בעקבות מכירת דלקרסיס ללוריאן בקיץ 2016, דסמאס קודם לשוער השני אחרי אלגאבה ולפני הרכש החדש אלכסנדר בוכרד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במהלך עונת 2016/2017 בניצחון 2–1 על סטייד מוניטס בסיבוב השביעי של הגביע הצרפתי.
הוא המשיך לשחק בכל חמשת המשחקים בגביע באותה העונה, עד הריצה שהסתיימה בהפסד לאלופה פריז סנט ז'רמן.
ב-17 במאי 2017 דסמאס ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה בצרפת, כשנבחר לשחק במקום אלגאגבה במשחק הבית האחרון של העונה שנגמר תוצאה 2-2 מול שטרסבורג.
ארתור דאב היה אמן אמריקאי.
מודרניסט מוקדם, נחשב לעיתים קרובות לצייר המופשט האמריקאי הראשון.
דאב נולד למשפחה אמידה בקננדאיגואה, ניו יורק.
הוריו, ויליאם ג'ורג' ואנה אליזבת, היו ממוצא אנגלי.
ויליאם דאב התעניין בפוליטיקה וקרא לבנו ארתור גארפילד, על שם המועמדים הרפובליקנים לנשיאות וסגן הנשיא בבחירות 1880, ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור, שזכו בסופו של דבר בבחירות.
אביו היה איש עסקים מצליח מאוד בעסקי בניה ונדל"ן וציפה שבנו יתעשר.
תחומי העניין בילדותו של דאב כללו נגינה בפסנתר, שיעורי ציור והיה שחקן בקבוצת בייסבול בבית הספר התיכון.
דאב למד במכללת הוברט ובאוניברסיטת קורנל, אותה סיים בשנת 1903. הוא נבחר לאייר את ספר השנה של אוניברסיטת קורנל.
האיורים שלו היו פופולריים מכיוון שנתנו חיים לדמויות ולמצבים שתיארו.
לאחר סיום לימודיו, הוא הפך למאייר מסחרי ידוע בניו יורק, ועבד במגזין הארפרז וב"סאטרדיי אוונט פוסט".
הוריו של דאב היו מוטרדים מהבחירה שלו להיות אמן, במקום מקצוע רווחי יותר.
בשנת 1907 נסעו דאב ואשתו הראשונה לצרפת ועברו לפריז, אז בירת האמנות העולמית.
הם עשו טיולים קצרים גם באיטליה וספרד.
כשהיה שם, הצטרף דאב לקבוצת אמנים ניסיוניים מארצות הברית, שכללה את אלפרד הנרי מאורר.
דאב ומאורר נשארו חברים עד התאבדותו של מאורר בשנת 1932.
בזמן שהותו באירופה, נחשף דאב לסגנונות ציור חדשים, במיוחד יצירותיו של אנרי מאטיס, והוא הציג בסלון הסתיו השנתי בשנים 1908–1909. לאחר מכן דאב חזר לניו יורק, אך לא יכול היה להתפרנס מאמנותו.
דאב עזב את ניו יורק כדי להתפרנס מחקלאות ודייג תוך שהוא מקדיש את שאר זמנו לציור.
בנו, ויליאם סי דאב, נולד ב-4 ביולי 1909.
כשחזר דאב לאמריקה בשנת 1909 הוא פגש את אלפרד סטיגליץ, כנראה בעזרת מכתב של מאורר.
סטיגליץ היה צלם ובעל גלריה ידוע שהיה פעיל מאוד בקידום אמנות מודרנית באמריקה, כולל יצירות של אמנים אירופאים שטרם נראו בארצות הברית.
דאב החליט להפסיק לעבוד כמאייר אך היה זקוק לזהות אמנותית יחד עם חיזוק רגשי – סטיגליץ מילא את שני הצרכים האלה.
סטיגליץ היה מבוגר מדאב ב-16 שנים ושורשיו התרבותיים העירוניים, היהודיים והאירופאים היו בניגוד למורשת הפרוטסטנטית האנגלו-סכסית הכפרית של דאב.
נאמר כי דאב היה עדין, שקט וחבר טוב בעוד סטיגליץ נודע כווכחן וחכם.
הם מצאו את המשותף שלהם ברעיון שצורות אמנות צריכות לגלם ערכים רוחניים מודרניים, לא חומריות ומסורת.
בתמיכתו של סטיגליץ, יצר דאב את מה שמכונה הציורים המופשטים הראשונים שנוצרו באמריקה.
עבודותיו של דאב התבססו על צורות טבעיות והוא התייחס לסוג ההפשטה שלו כאל "מיצוי", שבו בעצם חילץ את הצורות המהותיות של סצנות מהטבע.
דאב הציג את עבודותיו בגלריה 291 של סטיגליץ בשנת 1910 במסגרת תערוכה "ציירים אמריקאים צעירים", שכלל גם את חברו הוותיק מאורר.
דאב הציג ציור אחד, טבע דומם גדול שצויר בצרפת בשם "הלובסטר".
סטיגליץ סיפק לדאב גם את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1912 בגלריה 291. התערוכה בשם "עשרת הדיברות", הייתה התערוכה הציבורית הראשונה של אמנות מופשטת של אמריקאי.
שנתיים לאחר שפגש את שטיגליץ, הפך דאב למוביל בייצוג אמנות בינלאומית.
בשנים 1912–1946 הציג דאב את עבודותיו מדי שנה בגלריות של סטיגליץ.
דאב השתמש במגוון רחב של אמצעי הבעה במהלך הקריירה שלו, לפעמים בשילובים לא שגרתיים.
במהלך שנות העשרים עשה דאב עבודות רבות על נייר כגון פסטל על נייר, וכן עבודות קולאז' ניסיוניות.
הוא התנסה בטכניקות, ושילב צבעים כמו שמן או טמפורה על תחליב שעווה.
למרות התמיכה מצד חברים שונים בקהילת האמנות, לעיתים קרובות היה דאב זקוק להרוויח כסף בחקלאות, דייג ואיור מסחרי.
התומך העקבי ביותר של דאב היה דאנקן פיליפס, מייסד אוסף פיליפס בוושינגטון די.
סי., המחזיק ברוב יצירותיו של דאב.
עבודותיו של דאב שכנעו את פיליפס כי מופשט הוא תהליך אמנותי, לא רק סגנון אמנותי.
בגלריה של סטיגליץ ביקר פיליפס לראשונה בגלל דאב, והוא המשיך לחזור ולראות את עבודותיו של דאב.
בתמורה לזכות לבחירה הראשונה של ציורים מכל תערוכה, פיליפס שילם לדאב עמלה חודשית.
דאב פגש את פיליפס רק פעם אחת בחייו, בשנת 1936.
דאב בילה שבע שנים בסירת בית בשם "מונה", עם הציירת המודרניסטית הלן טור.
היחסים ביניהם הועילו לאמנותו של דאב, אף שחייו עם טור היו קשים.
לאשתו הראשונה של דאב - פלורנס, מעולם לא היה אכפת מהתשוקה של דאב לאמנות.
לאחר 25 שנות נישואין, דאב עזב את פלורנס.
פלורנס לא נתנה לו גט וסירבה בתוקף לתת לו לראות את בנו.
כשעזב אותה, הוא הותיר אחריו הכל למעט עבודותיו ומכתביו של סטיגליץ.
כאשר פלורנס מתה לפתע, שילם דאב עבור הוצאות ההלוויה ושלח פרחים, אך לא הלך להלוויה.
לאחר מותה הוא יכול היה להנשא לטור.
לראשונה מזה שמונה שנים הוא נפגש עם בנו בן ה-19, ביל, שהיה גם הוא אמן.
השניים יצרו קשרי ידידות ובהמשך חייו בנו עזר לדאב.
דאב וטור התחתנו באפריל 1932 בבית העירייה בניו יורק.
דאב הזדהה כ"יוצר מסגרות" במרשם הנישואין שלו.
תערוכת גלריה 291 בשנת 1933 הייתה הפעם היחידה שסטיגליץ אפשר לטור ודאב להציג יחד.
עבודתו השפיעה על ציירי נוף מופשטים מאוחרים יותר, כמו ג'וליאן האטון וג'ורג'יה או'קיף.
ביולי 1924 כאשר ארתור דאב והלן טור הפליגו לנמל הנטינגטון על סיפונה של "מונה", הם לא יכלו לחזות עד כמה החוף הצפוני של לונג איילנד ייתן השראה לציוריהם הגדולים ביותר.
הם גרו בהלסיט עד "השפל הגדול" כאשר גם דאב וגם טור חזרו לאחוזת דאב בז'נבה ניו-יורק.
מתוך רצון לחזור ללונג איילנד, בשנת 1938 הם רכשו קוטג' זעיר בן חדר אחד.
באותו הזמן התגלה שדאב סובל מדלקת ריאות.
בהמשך הוא סבל מבעיות בריאות נוספות למשך שארית ימיו.
למרות זאת הוא הצליח להתמסר לציור, והתמקד סביב ביתו.
כמה מהציורים החזקים ביותר בקריירה שלו, כולל "קיץ האינדיאני", צוירו בסנטרפורט.
בשנת 1946 הציג דאב את התערוכה האחרונה שלו עם תשעה ציורים חדשים וערך את ביקורו האחרון בגלריה של סטיגליץ בפעם האחרונה.
קצת יותר מחודש לאחר סגירת התערוכה ביולי, סטיגליץ מת מאי ספיקת לב.
מותו של חברו היה קשה לדאב והוא קיבל התקף לב.