tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גריילסאמר החל ללוות את בן ארי בכינור בהופעותיו בישראל ומחוצה לה, וניגן בדיסק "Live" שיצא לאחר מכן.
בשנת 2008 שיתף פעולה עם הזמרת עלמה זהר, וניגן במספר שירים באלבומה "דברי" (בין השאר בשירים "עם הגב" ו"אגו טריפ"), שזכה להצלחה גדולה.
בשנת 2008 יצא לקריירה מוזיקלית עצמאית, והחל לעבוד עם המפיק המוזיקלי אסי איילון (שהפיק בין השאר אלבומים של עלמה זהר, התקווה 6 ומוש בן ארי) על אלבומו הראשון.
בשנת 2009 יצא אלבומו הראשון, הנקרא "מתעורר".
האלבום, שמשלב סגנונות מגוונים כגון רגאיי, רוק, פופ ופולק, זכה להצלחה.
הסינגל הראשון שיצא מהדיסק, "אשתי היקרה - לא נרדם", אותו כתב והלחין, הגיע למקום השני במצעד גלגלצ, הושמע אלפי פעמים ברשתות הרדיו השונות ונצפה על ידי יותר מרבע מיליון איש ב"יוטיוב".
הסינגל השני "יאללה בואי" (במקור של להקת "Louise Attaque" הצרפתית) זכה אף הוא להצלחה.
ב-1 בספטמבר 2009 חתם גריילסאמר על חוזה עם חברת התקליטים הצרפתית "נאיב", שבה חתומים בין השאר קרלה ברוני ומריאן פיית'פול.
האלבום, הנקרא "Je me réveille", יצא בצרפת במרץ 2010. באלבום זה, חלק מהשירים מ"מתעורר" זכו לגרסאות בצרפתית והשאר נשארו בגרסתם המקורית.
בשנת 2009 מיכאל הופיע כמופע חימום של הזמרת האמריקאית מייסי גריי.
באותה שנה הופיע במסגרת "פסטיבל התמר" כהופעת חימום ללהקת הוויילרס, להקתו המקורית של בוב מארלי.
בשנת 2010 ביצע מספר שירים בקונצרט מחווה לסרג' גינסבורג שנערך באופרה בתל אביב בהשתתפות בנו של גינסבורג, לולו, הזמרת הצרפתייה "אליזה" ואחרים.
באותה שנה התארח בהופעתם של צמד הזמרים האפריקאיים "אמאדו ומרים" בזאפה תל אביב.
בנובמבר 2011 יצא אלבום משותף למיכאל ולאשתו, שמרית דרור גריילסאמר, "בפריז".
האלבום זכה לשבחים בתקשורת הישראלית, ושיריו הושמעו ברשתות הרדיו השונות.
במיוחד זכו להצלחה השירים "טו דו דו" ו"תרקדי".
שני הקליפים לשירים צולמו ונערכו על ידי וניה הימן, יוצר ובמאי ישראלי.
בנוסף, גריילסאמר שיתף פעולה באלבום עם הפזמונאי הידוע יעקב רוטבליט, שכתב את מילות השיר "לאן שאלך" שבאלבום.
באותה שנה גריילסאמר חימם את זיגי מארלי בבארבי תל אביב.
גריילסאמר מפורסם בהופעותיו האנרגטיות והסוחפות ובלבושו האקסנטרי.
גריילסאמר הופיע בחו"ל פעמים רבות, ועשה מספר סיבובי הופעות בינלאומיים.
בין השאר הופיע באירופה במדינות כדוגמת צרפת ואנגליה, באיים הקריביים (ברבדוס) ובהודו (דלהי, ג'אייפור, צ'אנדיגאר וקאנפור).
הופעות אלו זכו לתשומת לב רבה ולשבחים מצד התקשורת המקומית.
גריילסאמר שהה באוטווה, קנדה בינואר ובפברואר 2013 כחלק מתוכנית האומנים הבינלאומית של "קרן שוסטרמן", שם הופיע ונתן כיתות אומן באוניברסיטת "'קרלטון".
באוגוסט 2015 הפיק גריילסאמר מופע מחווה לשיריו של ר' שלמה קרליבך בבית אבי חי בשם "קרליבך ברגאיי", בו שילב בין שיריו המוכרים של קרליבך לצד שירים שמעולם לא הוקלטו לאלבום.
ביוני 2016 יצא גריילסאמר בקמפיין גיוס המונים באתר הדסטארט עבור הפקת אלבומו הבא.
מיכאל גריילסאמר דובר צרפתית כשפת אם, וגדל בין שתי התרבויות, הישראלית והצרפתית.
הוא נותן ביטוי בשיריו לשתי התרבויות ונע בין השפה העברית, הצרפתית והאנגלית.
בנוסף, הושפע מאוד מעברו במוזיקה הקלאסית ומרבה לשלב בשיריו את כינורו, הנחשב לסימן ההיכר שלו.
גריילסאמר למד בבתי ספר דתיים, והשפעת הדת והאמונה ניכרת בשיריו (כדוגמת "מי זה מי זה" ו"הלכתי לחווה לחפש תשובה", שנכתב בהיותו בן 17).
"בפריז" (2011) מיכאל ושמרית גריילסאמר 2B Vibes/Lev Group 2011
"מסע ומתן" - כנר באלבומו של מוש בן ארי
"חתונה לבנה" - אלבום מחווה לחתונה לבנה של שלום חנוך.
"Live" - מוש בן ארי
"עבודה עברית 2" - מחווה ל-60 שנות יצירה מקורית
"צומת עלעול" - אלבומו האחרון של יענקל'ה רוטבליט
"שירים מהבית" - אלבום הבכורה של שמרית דרור גריילסאמר
לייב מהצוללת הצהובה (2010) הערוץ הראשון.
24 שעות ירושלים (2014) 24h Jerusalem ערוץ Arte.
חיות במה בהופעה (2015) ערוץ חינוכית 23.
מרחב מוגן (2009) זוכה פרס אופיר
ארומה "בין הטיפות" 2010 (עם השיר "אשתי היקרה")
מיכאל גרוס (נולד ב-1954) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ליחסים בינלאומיים בבית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
כיהן בעבר גם כראש המחלקה.
גרוס סיים את הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
תחומי ההתמחות שלו הם: אתיקה של מלחמה, ביואתיקה, צדק בינלאומי ואתיקה רפואית צבאית.
משמש כחבר הוועד המנהל של העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים.
פרסם מאמרים רבים וספרים, בהם:
מיכאל (מייק) הולר (27 בפברואר 1931 - 7 ביוני 2005) היה עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
הולר שירת כאיש קבע בחיל הים.
הוא החל את דרכו בקול ישראל לאחר שהשדרן משה טימור אירח אותו כמה פעמים בתוכנית המתיחות "זהירות מיקרופון".
עם הזמן עבר למחלקת החדשות ואחר כך שימש ככתב הפלילים והמשטרה.
כמו כן שידר בגלי צה"ל.
הגיש ברשת ב' תוכנית בנושאי מיסטיקה בשם "אחוז החסימה".
במשך שנים ארוכות שימש הולר ככתב הפלילים של קול ישראל.
לאחר פרישתו, הנחה בערוץ 33 את התוכנית "על טי.וי", שעסקה במרפאים ותופעות על טבעיות.
הוא הגיש את התוכנית "הזקן והים" בערוץ 8, שבה נפגש עם ימאים, ארכאולוגים, דייגים, צוללנים ואנשים הקשורים בדרכים שונות לים.
הולר היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2005, בן 74 במותו.
נקבר בבית הקברות בקריית שאול.
מיכאל הֶלְצֶר (Heltzer; 1 במאי 1928 – 6 ביוני 2010) היה היסטוריון של המזרח הקדום, פרופסור באוניברסיטת חיפה.
הלצר נולד בשנת 1928 בטאלין (אסטוניה).
למד לימודי המזרח הקדום באוניברסיטת לנינגרד, ובשנת 1954 קיבל תואר דוקטור על עבודה בנושא "סוגיות בהיסטוריה חברתית וכלכלית של פיניקיה", בהנחיית יצחק ויניקוב.
מכוון שעל הוריו נאסר לגור בעיר, לאחר ששהו בכלא הסובייטי, נאלץ הלצר ללמד רוסית והיסטוריה בבתי ספר באסטוניה לפרנסתו.
בשנת 1959 הצליח לקבל משרה באוניברסיטה הפדגוגית של וילנה (Vilnius Pedagogical University), ובשנת 1965 התקבל כחבר סגל.
בשנת 1966 היה לפרופסור חבר ובשנת 1970 פרופסור מן המניין.
בשנת 1972 עלה לישראל, כשהוא כבר חוקר מוכר בתחום, והצטרף לאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2002 קיבל אות הוקרה ממלכתי על תרומתו לאסטוניה.
במהלך השנים כתב 14 ספרים, יותר מ-200 מאמרים.
היה נשוי לשושנה ואב לשלושה.
הרב ד"ר מיכאל הִיגֶר (בתעתיק ארכאי: היגער; באנגלית: Michael Higger; 6 בינואר 1898, רוגובה, , פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – ה' בכסלו תשי"ג/ 22 בנובמבר 1952, ניו יורק) היה חוקר הספרות התלמודית.
נודע במיוחד בשל פרסום מהדורות מדעיות של מסכתות קטנות, מדרשים וחיבורו הגדול: סדרת "אוצר הברייתות", ב-10 כרכים.
היגר רכש השכלה תורנית בישיבת טלז, ובישיבת קובנה בליטא, ובשנת 1915 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
בשנת 1922 השיג תואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 1926 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה.
במקביל, הוא למד בבית המדרש לרבנים באמריקה, ובשנת 1926 הוסמך לרבנות.
הוא הקדיש את חייו למחקר, כתיבה והוראה, ולא היה נשוי.
הוא היה מרצה בבית המדרש לרבנים, והתגורר סמוך אליו.
הוא נפטר בה' בכסלו תשי"ג, ונקבר בבית קברות יהודי ברובע קווינס, ניו יורק.
פרסם מהדורות מדעיות של המסכתות הקטנות, מהדורה של "מעשה יהודית", אך בעיקר ליקט ואסף את הברייתות.
הוא הוציא אותם לאור בסדרת ספרים בשם "אוצר הברייתות", ב-10 כרכים, וזוהי תרומתו העיקרית למחקר הספרות התלמודית.
כמו כן, פרסם היגר מהדורה של החיבור פרקי דרבי אליעזר מתוך חומר שנמסר לו מעזבונו של חיים מאיר הורוויץ.
מהדורה זו התפרסמה בהמשכים בכתב העת חורב כרכים ח-י.
היא כוללת חילופי נוסח מכתבי יד אחדים, אך כולם קרובים יחסית לכתב היד שבגוף המהדורה.
בכתב היד שעומד ביסוד מהדורה זו נפל שיבוש משמעותי בפרקים ל"ה-ל"ו שנבע מסדר שגוי של דפי כתב היד שממנו הועתק.
מהדורת פדר"א של פרויקט השו"ת מבוססת על מהדורת היגר.
ספרי התנאים בתקופת הגאונים, דרהובה, תרצ"ח
הלכות ואגדות, ניו יורק, תרצ"ג
אגדות המשנה, ניו יורק וירושלים, תרצ"ז-תרצ"ח
אגדות התנאים, ניו יורק, תרפ"ט
אוצר הברייתות (עשרה כרכים), ניו יורק, תרצ"ח - תש"ח
מסכתות קטנות, ניו יורק: תר"ץ
מסכת שמחות, ניו יורק: תרצ"א
מסכת דרך ארץ, ניו יורק: תרצ"ה
מסכת כלה, כלה רבתי, ניו יורק: תרצ"ו
מסכת סופרים, ניו יורק: תרצ"ז
מסכתות זעירות, ניו יורק: תרפ"ט-תרצ"ה
מיכאל דמיטרייב (נולד ב-7 בפברואר 1986), הוא אלוף ישראל בשחייה למרחקים ארוכים.
בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה במים פתוחים (אילת 2011) ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה במדליה אירופית בענף זה.
בעל מדליית ארד מהמכביה השבע עשרה (2005).
דמיטרייב נולד בזפוריז'יה שבאוקראינה הסובייטית.
הוא החל לשחות כבר בגיל 3 שנים וחצי.
כעבור חצי שנה עלה עם אמו וסבתו לארץ.
בגיל 10 חזר להתאמן בחולון ולאחר מכן בבת ים.
בגיל 12 עבר עם משפחתו לאשדוד ושם התאמן בקבוצת השחייה של מכבי אשדוד.
בגיל 14 עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה שבמכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
בגיל 19 עבר לדאלאס, ארצות הברית שם למד הנדסת אלקטרוניקה והתאמן במכללת סאות'רן מת'ודיסט (SMU).
כעבור שנתיים, לאחר שלא קבע את הקריטריון לאליפות אירופה בשחייה לנוער הוא נאלץ לשוב לישראל להתגייס לצה"ל.
כיום הוא שחיין הפועל בית שמש.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה דמיטרייב במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:53.75 דקות, אחרי מקס ג'ייבן מארצות הברית (15:43.06 דקות) ושילו איילון מישראל (15:45.44 דקות) וסיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי במקום חמישי בתוצאה של 4:07.56 דקות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי.
באליפות אירופה בשחייה במים פתוחים שנערכה בדוברובניק, קרואטיה, סיים דמיטרייב במקום 5 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:52.53 שעות.
הקרב על מקומות 3-5 היה מאוד צמוד ורק פוטו פיניש קבע כי את הארד ייקח טוני פרנץ הגרמני, שהגיע רק חצי שנייה לפני דמיטרייב.
באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה בסביליה, ספרד במאי 2008 סיים דמיטרייב במקום 26 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:48.4 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-400 מטר סגנון חופשי, במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיים דמיטרייב במקום 28 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:50.8 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.
באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה ברוברואל, קוויבק קנדה ביולי 2010 סיים דמיטרייב במקום 23 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:05:45.1 שעות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 סיים דמיטרייב במקום 20 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:55:16.8 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.
באליפות ישראל בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2011 זכה דמיטרייב בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:16.44 דקות ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.17 דקות.
בתחרות "גביע העולם" שנערכה בסנטוס, ברזיל, באפריל 2011 סיים דמיטרייב במקום 13 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:06:37.17 שעות.
בתחרות "גביע העולם" שנערכה בפורטוגל ביוני 2011 סיים דמיטרייב במקום 12 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:41.43 שעות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 2011 זכה דמיטרייב בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.65 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:35.60 דקות.
בשנה זו גם הוכתר כאלוף ישראל במשחה ל-15 ק"מ בתוצאה של 3:13:08.60 שעות ובמשחה ל-5 ק"מ.
באליפות אירופה בשחייה במים פתוחים שנערכה באילת בספטמבר 2011 זכה דמיטרייב במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:03.5 דקות, אחרי סימונה ארקולי מאיטליה (53:34.9 דקות) וליאן וולפגארטן מגרמניה (53:39.0 דקות) ובמקום העשירי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:55:31.7 שעות.
בתחרות המיון האולימפית במשחה 10 ק"מ לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים דמיטרייב במקום ה-16 ולא הצליח להעפיל לאולימפיאדה.
מיכאל עוסק כיום כמאמן שחייה בשיטת Ti.
מיכאל דַּק (נולד ב-12 ביוני 1947) הוא עיתונאי, מבקר, סופר ילדים ומתרגם ישראלי.
דק נולד בירושלים, אך בילה שנים מילדותו באוסטריה, הונגריה וארצות הברית ורכש שליטה בגרמנית, הונגרית ואנגלית.
החל לעבוד כעיתונאי בקול ישראל, בטלוויזיה הלימודית ובערוץ הראשון (והיחיד) והגיש בין היתר פינת חדשות לנוער בתוכנית זהו זה!, את פינת החדשות "ממ"ט לחדשות" במסגרת התוכנית "העולם הערב" ששודרה במלחמת המפרץ והחליף את יצחק שמעוני בהגשת השעשועון "מקבילית המוחות".
כן עסק בכתיבה ביקורתית וכתב ביקורת עיתונות וביקורת תרבות בבמות שונות, בהן: השבועון "כותרת ראשית", המקומון "כל העיר" ומוסף ספרים של עיתון "הארץ".
בשנים 2024-2013 היה דק עורך כתב העת יקינתון MB היוצא לאור בידי ארגון יוצאי מרכז אירופה בישראל.
דק הוא חובב מובהק של שתיית קפה וישיבה בבתי קפה.
תחביבו הוביל אותו לכתיבת הספר "קפה הוא גם השקפת עולם: חמש מאות שנות תרבות קפה".
בזמן מגוריו בירושלים נהג, כחלק מתחביבו, לשבת באופן קבוע בקפה דובשנית, ונמנה עם חברי ה"פרלמנט" הקבוע שם.
בעבודתו כמתרגם תרגם מספר ספרי ילדים, בהם תרגום מחדש של ספרי אריך קסטנר וספרי ילדים מגרמנית ומאנגלית בהם ספרי "הדבורה מאיה", "מטילדה" ועוד.
על תרגום ספרו של קסטנר "הכתה המעופפת" קיבל את עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
מעשה בחתול שנולד עם צל של כלב עם איורים מאת דני קרמן, אחיאסף, 2006
מפלצות המחמד שלי, אחיאסף, 2006
קפה הוא גם השקפת עולם: חמש מאות שנות תרבות קפה, כתר ספרים, 2003
חצי חיים, ידיעות אחרונות/ספרי חמד, 1998
מיכאל דורפמן הוא סופר, פעיל חברתי ועיתונאי יהודי-אוקראיני-אמריקאי.
דורפמן פרסם מעל 300 מאמרים ומחקרים בישראל, ארצות הברית, גרמניה, פולין, הולנד ואוקראינה.
ממקימי תנועת המחאה "הפנתרים הרוסים" בבאר שבע, ועמותת "למרחב" שטיפלה בנפגעי גזענות כלפי העולים מברית המועצות בישראל.
מיוזמי ההצעה להפוך את השפה הרוסית לשפה רשמית בישראל, וממחברי דוח בנושאי גזענות כלפי העולים שהוגש לממשלה.
משנת 2001 מתגורר בארצות הברית.
נולד בעיר לבוב שבאזור גליציה באוקראינה, שהייתה אז חלק מברית המועצות תחת השלטון הקומוניסטי.
עלה לישראל בשנת 1974 במסגרת העלייה מברית המועצות בשנות השבעים.
למד במשך שנה באולפן עברית בירושלים.
דורפמן עסק בפעילות עיתונאית וחברתית, ונדד בין מדינות העולם במסגרת פעילות זו.
למד טבחות בשווייץ ועבד במקצוע זה.
כן למד קורסים בבלשנות ומחשבים.
כשחזר לישראל עבד מספר שנים במחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון, והחל לכתוב בעיתונות המקומית.
משנת 2001 עסק בארצות הברית בתחיית תרבות היצירה בשפת היידיש על ידי יהודים דוברי רוסית.
בשנת 2009 פרסם שלושה כרכים תחת השם "היהודים והחיים" ברוסית, בהוצאת ACT במוסקבה.
בין השנים 1992–2000 עבד ככתב ועורך בעיתון «Аспекты» и «Негев».
כן עבד בשיתוף עם העיתונים מעריב וידיעות אחרונות ועסק בפרסום המידע על התמודדות והשתלבות עולי ברית המועצות בישראל.
שימש גם ככתב שטח בערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית ובתוכניות ברשת ב' (כגון תוכניתה של שלי יחימוביץ') בנושא עולי ברית המועצות.
בשנת 2002 התארח בנושא זה בתוכנית "שאלות אישיות" עם יעקב אגמון בגלי צה"ל.
החל משנת 2004 כתב מאמרים למגזינים במקומות שונים בעולם: Nota Bene (ירושלים), Lebed (בוסטון), Unipress, Ami (סנקט פטרבורג), Scepsis (מוסקבה), TryPress (מולדובה) ועוד.
בשנת 1994 הקים את עמותת "למרחב" שנועדה לסייע לעולים מברית המועצות שסבלו מפגיעות על רקע גזעני בשל מוצאם.
סייע בבניית רשת של תוכניות "12 צעדים" לעזרה לאנשים שעברו הטרדה על רקע גזעני.
דורפמן היה אחד ממקימי תנועת המחאה של "הפנתרים הרוסים" ועמד בראשה.
בשנים 1999–2000 בשיא פעילותה, הועלתה הצעה להפוך את השפה הרוסית לשפה רשמית נוספת בישראל, בתגובה להטרדות כנגד דוברי רוסית.
תקופה מסוימת גם כיהן כיועץ לראש עיריית באר שבע יעקב טרנר בנושא קהילת עולי ברית המועצות, אך סיים את תפקידו והביע ביקורת כלפי העירייה על כך שאינה פועלת מספיק נגד תופעות הגזענות בעיר.
Selected publications רשימת פרסומים בוויקיפדיה הרוסית
Liberal Israel - בלוג של דורפמן על פוליטיקה וחברה בישראל
רשימות בבלוג בנושא דת וחברה
Soviet Judaica - בלוג חברתי נוסף של דורפמן
מיכאל היימן (Heyman; 5 באפריל 1928 - 22 בינואר 2008) היה חוקר ציונות, מנהל הארכיון הציוני המרכזי ויו"ר האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
היימן נולד בפרייבורג בדרום מערב גרמניה ב-1928. משפחתו התגוררה באמריך (Emmerich) שבריינלנד.
בשנת 1936, עם ההרעה במצבם של היהודים בגרמניה, נסעו בני המשפחה לפלשתינה, לבדוק אפשרויות של הגירה.
אביו קנה בנהריה משק חקלאי קטן.
ביוני 1937, הגיעה המשפחה לנהריה, והיימן החל ללמוד בבית הספר התיכון "חוגים" בחיפה.
בשנת 1947 הוא החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום לימודיו ב-1953 עבד מספר חודשים בארכיון הציוני, ואז נסע לאוניברסיטת קיימברידג', לשם כתיבת הדוקטורט שלו.
נושא עבודת המחקר היה: "המדיניות הבריטית ודעת הקהל בשאלה הטורקית 1908–1914".
היימן הגיש את עבודת הדוקטור באפריל 1957, וסיים את לימודי התואר בהצטיינות יתרה.
עם סיום לימודיו חזר לישראל, לעבודה בארכיון הציוני, אותו ניהל בשנים 1971–1990. הוא המשיך בעבודתו המחקרית גם לאחר פרישתו לגמלאות.
בין השאר פרסם יחד עם יוסף ונקרט, את יומניו של תיאודור הרצל.
היימן ראה את ייעודו בהתמקצעות תחום ההיסטוריה של הציונות ובעידוד גישה מדעית-למדנית בחקר התנועה הציונית.
גולת הכותרת של עבודתו היא עריכתו המדעית לשלושת הכרכים: תיאודור הרצל, עניין היהודים – ספרי יומן.
היימן הרצה בבית הספר לארכיונאות ולספרנות באוניברסיטה העברית והיה יו"ר האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
היה ממייסדי מכון חיים וויצמן לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב.
היה פעיל במכון ליאו בק לחקר ההיסטוריה של היהדות דוברת הגרמנית, ובהיברו יוניון קולג'.
היימן לקח חלק מרכזי בתכנון ובהקמת בניין חדש ומודרני לארכיון הציוני המרכזי, שנחנך בנובמבר, 1987.
היימן נפטר ב-2008. השאיר אחריו אישה בשם צלינה (ליניקה) לבית ספיר, וילדים: שלומית ומוטי.
התנועה הציונית והתוכנית ליישוב ארם-נהריים בתקופה שלאחר הרצל, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות ע"ש חיים וויצמן, תשכ"ו, 1965.
"הארכיון והשירות למשתמש" (בתוך: יד לקורא, כתב עת לספרנות לביבליוגרפיה ולארכיונאות.
הרצל וציוני רוסיה – מחלוקת והסכמה.
תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד, 1972.
חומר המצוי בארכיון הציוני המרכזי על תולדות ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט.
(האיגוד העולמי למדעי היהדות, 1976. תדפיס מתוך: דברי הקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות, ירושלים, 1973).
עורך, מפתח השמות והעניינים לפרוטוקול של הקונגרס הציוני החמישי, בזל, 26-30 בדצמבר 1901. אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים וויצמן.
עורך, ל' ציוני- דרך בציונות.
30 תעודות מן הארכיון הציוני המרכזי.
מוגש על ידי המחלקה לארגון ולהסברה של ההסתדרות הציונית העולמית, במלאת ל' שנים למדינת ישראל ולרגל הקונגרס הציוני הכ"ט.
הסוכנות היהודית המורחבת בשנת 1929, הקמתה והתפרקותה.
ירושלים, ההסתדרות הציונית העולמית, מחלקת ההסברה, תשמ"ו, 1985.
ארכיון הרצל, תדפיס מתוך "ארכיון" מקראות לארכיונאות ולתיעוד.
תיאודור הרצל, עניין היהודים, ספרי יומן.
הוצאת הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית.
מיכאל דיין (נולד ב-3 באוגוסט 1949) הוא מנכ"ל חברת GES.
שירת בצה"ל כקצין בחיל החימוש והשתחרר בדרגת תת-אלוף לאחר כהונה כקצין חימוש ראשי.
עלה עם משפחתו ארצה בשנת 1961 לעיר אשקלון.
בנעוריו למד בתיכון הריאלי בעיר מגוריו.
למד במסגרת העתודה האקדמית וסיים תואר ראשון בהנדסת מכונות בטכניון.
התגייס לצה"ל ב-1971 ועשה את שירותו בחיל החימוש.
ב-1982 מונה למפקד מפעל הייצור במרכז שיקום ואחזקה, בהמשך שירת כראש ענף מערכות כלליות וציוד ייעודי במפקדת קצין חימוש ראשי, ב-1988 מונה למפקד יחידת הניסויים בדרגת אלוף-משנה ולאחר מכן מונה למפקד מרכז שיקום ואחזקה.
בפברואר 1995 מונה לקצין חימוש ראשי ושירת בתפקיד עד 1998.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת התכוף ("כארמור" של היום), מנכ"ל חברת הייעוץ ארגו וסגן תפעול עולמי בחברת נור מקרופרינטרס.
הוא שימש מנכ"ל צח שרפון, חברת בת של טמבור במשך ארבע שנים ובינואר 2008 מונה למנכ"ל טמבורבראשית 2018 הוא כיהן משנת 2012 כיו"ר התאחדות התעשיינים בצפון.
בינואר 2017 מונה למנכ"ל עשות אשקלון.
בהמשך מונה למנכ"ל חברת ההתפלה GES.
דיין בעל תואר שני בהנדסת מערכות ומכונות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מיכאל גרגוריץ' הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת החלוץ באאוגסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת אוסטריה.
גרגוריץ' התחיל את הקריירה שלו בגראצר א.ק.
ב-14 באפריל 2010 גרגוריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה אוסטריה וינה בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה ובכך הפך לכובש הצעיר בתולדות הליגה האוסטרית כאשר הוא בן 15 ו-362 ימים.
ב-28 ביוני 2011 גרגוריץ' חתם בהופנהיים מהבונדסליגה לארבע שנים, אך נשאר בקאפפנברג כשחקן מושאל מהופנהיים עד לסיום העונה.
בקיץ הצטרף להופנהיים ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
עונה לאחר מכם הושאל לבוכום עד לסיום העונה.
ב-23 ביולי 2015 סיים את חוזהו בהופנהיים וחתם בהמבורג תמורת 3 מיליון אירו.
ב-14 באוגוסט 2015 גרגוריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בהפסד 0–5 לבאיירן מינכן.
ב-22 בספטמבר 2015 גרגוריץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בבונדסליגה בניצחון 0–1 נגד אינגולשטאדט 04.
ב-4 ביולי 2017 חתם באאוגסבורג.
ב-24 בדצמבר 2019 הושאל לשאלקה 04 עד לסוף העונה.
ב-8 ביולי 2022 חתם בפרייבורג.
בהופעת הבכורה ב-6 באוגוסט כבש גם שער בכורה, בניצחון 0–4 על אאוגסבורג, קבוצתו הקודמת, במחזור הפתיחה של עונת 2022/2023.
ב-20 באוגוסט 2025 חתם בברונדבי מליגת העל הדנית.
בינואר 2026 הושאל לאאוגסבורג עד לתום עונת 2025/26.
גרגוריץ' שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירה של אוסטריה והוא גם מלך השערים שלה בכל הזמנים עם 20 שערים (הוא שיחק לצד רפאל הולצהאוזר שהוא סגן מלך השערים של הנבחרת וקווין פרייסנביכלר).
ב-5 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1–2 נגד .
מיכאל (מייקל) דזר (במקור: מיכאל דזרטוב, באנגלית: Michael Dezertzov.
נולד ב-1 באפריל 1941) הוא יזם נדל"ן ישראלי-אמריקאי ואספן מכוניות.
דזר הוא הבעלים של חברת דזר נכסים, המחזיקה בבעלותה מבני משרדים רבים בשכונת צ'לסי במנהטן, ניו יורק ומספר מלונות ואתרי נופש במיאמי ביץ'.
במהלך שנות השמונים פעל בשיתוף פעולה עם דונלד טראמפ.
אוסף המכוניות שברשותו מונה למעלה מ-1,000 מכוניות ומוצג בשלושה מוזיאונים שונים.
דזר נולד בשנת 1941 בתל אביב.
בשנת 1962 היגר לארצות הברית.
הוא עבד בפרסום ובמקביל למד לימודי ערב.
הוא הקים את חברת דזר נכסים והחל להשקיע בנדל"ן בשכונת צ'לסי במנהטן, שכונה ששינתה באותו הזמן את אופייה מאזור ייצור לאזור של עסקים ואומנות.
בשנת 2013 החזיקה החברה למעלה מ-120,000 מ"ר של נכסים בשכונה.
בשנות השמונים רכש מספר נכסים על קו החוף של מיאמי.
במקביל שיתף פעולה עם דונלד טראמפ בפיתוח מספר מיזמים ביניהם מגדלי טראמפ בפלורידה, אתר הנופש טראמפ גרנד אושן ומלון טראמפ אינטרנשיונל.
אוסף כלי הרכב של דזר מונה למעלה מ-1,000 מכוניות המוצגות במוזיאון הרכב של מיאמי הנמצא בצפון העיר.
האוסף מחולק לקטגוריות שונות: קלאסיקות אירופאיות, קלאסיקות אמריקאיות, מכוניות על, מכוניות מסרטים ומכוניות צבאיות.
בנוסף, באוסף קיימים מאות כלי רכב נוספים דוגמת אופנועים, קטנועים, אופניים והאוסף הגדול ביותר של וספות המצויים גם הם במוזיאון.
עם התרחבות האוסף פתח דזר 2 מוזיאונים נוספים.
בשנת 2014 פתח את מוזיאון הרכב של הוליווד בלאס וגאס.
במוזיאון מוצגים למעלה מ-100 מכוניות שהשתתפו בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
בשנת 2016 רכש שטח באקסטרים ספורט פארק (Xtreme Sports Park) בפורט לודרדייל במטרה להקים מוזיאון נוסף בו יוצגו כ-200 מכוניות.
דזר הוא הבעלים של המבנה בו שוכנת סוכנות מכוניות היוקרה מנהטן מוטורקארס.
דזר נשוי לנעמי (במקור: קרקס) אותה הכיר עוד בישראל.
לזוג שלושה ילדים: 2 בנות ובן, שלושתם מעורבים בעסקי המשפחה.
מיכאל דודזון (נולד בשנת 1950) הוא פסיכיאטר ישראלי, פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב ופרופסור לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה שליד בית החולים מאונט סיני בניו יורק.
כיום הוא מכהן גם כן כפרופסור וראש קתדרה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין.
דודזון התפרסם במיוחד בעקבות מחקריו בתחום הפסיכופרמקולוגיה, הנוירוכימיה והביולוגיה המולקולרית של מחלת אלצהיימר וסכיזופרניה.
מיכאל דודזון נולד בעיר גאלאץ ברומניה במשפחה יהודית שעלתה לישראל.
למד רפואה בשנים 1970–1976 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מילנו.
לאחר מכן במהלך השנים 1976–1980 עשה סטאז' והתמחות בקרדיולוגיה וברפואה פנימית במרכז הרפואי תל אביב.
בשנת 1980 נסע לארצות הברית בה התמחה בפסיכיאטריה בשנים 1980–1984 בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
הוא נשאר בהמשך בצוות בית החולים בשנים 1985–1995 כמנהל יחידה ואחר כך כמנהל מחלקה.
במהלך השנים 1990–1995 עבד כסגן מנהל קליני של בית החולים הפסיכיאטרי פילגרים בניו יורק.
באותן השנים בארצות הברית השתתף דודזון, בין היתר, בתהליך הדה-אינסטיטוציונליזציה של החולים הפסיכיאטריים.
בשנת 1995, בשובו לישראל, עבד בשרות הפסיכיאטרי ובקליניקה לזיכרון של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ובשנים 2000–2001 כיהן כסגן מנהל המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל בבת ים.
לאחר מכן התמנה בין 2001–2007 למנהל האגף הפסיכיאטרי של בית החולים תל השומר.
החל משנת 2000 ניהל פרופ' דודזון את המרכז למחלת אלצהיימר ע"ש סטוקובסקי (שהוקם ב-1994), תחילה בבניין שעל יד בית החולים תל השומר, ובהמשך עבר לכהן כיושב ראש המרכז בבניינו החדש ברמת גן (מרכז רמת גן למחלת אלצהיימר).
בשנים 1993–1995 ושוב החל משנת 1996 מכהן דודזון כפרופסור לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה שליד בית החולים מאונט סיני בניו יורק.
במקביל החל משנת 1996 הוא מלמד כפרופסור לפסיכיאטריה גם בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2009 דודזון הוא העורך הראשי של כתב העת האירופאי לנוירופסיכופרמקולוגיה "European Neuropharmacology".
דודזון פרסם מעל 600 מאמרים ומחקרים מדעיים.
רבים מהם עוסקים בממצאים בתחום הביולוגיה של הסכיזופרניה, כולל בהיבטים נוירוכימיים ושל ביולוגיה מולקולרית, כמו גם בניסויים למציאת טיפולים תרופתיים חדשים.
דודזון הקדיש חלק רב מפעילותו המדעית לחקר מחלת אלצהיימר, חקר במיוחד את הביטויים המקדימים - פרמורבידיים ופרודרומליים של המחלה, את תרומת גורמי הסיכון והפתולוגיה הקרדיו-וסקולריים להיווצרותה וערך מחקרים לשם פיתוח טיפולים חדשים.
2004 - פרס לפסיכופרמקולוגיה מטעם הקולגיום האירופאי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
2006 - פרס למדעי העצב מטעם הקולגיום הבינלאומי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
2023 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת גאלאץ ברומניה.
מיכאל (מיקי) הלברטל (נולד בשנת 1958) הוא רופא ישראלי, המכהן כמנהל המרכז הרפואי רמב"ם בחיפה.
הלברטל למד את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון.
התמחה בבית החולים רמב"ם ברפואת ילדים ובטיפול נמרץ ילדים.
ב-1992 עבר התמחות עמיתים בבריטניה וב-1996 יצא להתמחות בבית החולים לילדים בטורונטו שבקנדה.
הקים ברמב"ם את תחום טיפול נמרץ לב לילדים ועמד בראשו משנת 2001. משנת 2018 הוא מרצה בכיר בפקולטה לרפואה בטכניון.
בשנת 2009 מונה לחבר הנהלת בית החולים רמב"ם ומשנת 2013 היה סגן מנהל בית החולים.
הקים בבית החולים את המנהלת לאיכות בטיחות וניהול סיכונים.
הלברטל הוא בעל תואר מוסמך בניהול מערכות בריאות (MHA) מאוניברסיטת תל אביב.
סיים ברמב"ם גם התמחות במינהל רפואי.
שירת במילואים כרופא מוטס בחיל האוויר.
במרץ 2019 נכנס לתפקידו כמנהל ה-14 של המרכז הרפואי רמב"ם במקומו של פרופסור רפי ביאר.
במרץ 2025 פורסם כי הלברטל יפרוש לגמלאות באוגוסט 2025.
הלברטל מתגורר עם משפחתו בזכרון יעקב נשוי ואב לארבעה.
בתו, ד"ר עדי חן כהן-הלברטל, הייתה רופאה בכירה במחלקת יולדות ברמב"ם עד 2020, אז עברה למחלקת נשים בביה"ח לניאדו בנתניה ולרפואה בקהילה.
מיכאל האוזר טוב (נולד ב-24 בדצמבר 1996) הוא עיתונאי ישראלי, הכתב הפוליטי של העיתון "הארץ".
בעבר שימש כתב פוליטי בגלי צה"ל.
נולד וגדל בתל אביב לצבי האוזר, אז דובר התאחדות הסטודנטים, ששימש מאוחר יותר מזכיר הממשלה וחבר הכנסת מטעם סיעת דרך ארץ, ולהילה טוב, בזמנה כתבת בעיתון "חדשות" ועורכת בגלי צה"ל, ובהמשך יועצת אסטרטגית ומנכ"לית הטלוויזיה החברתית.
הוא למד בבית הספר לאמנויות תל אביב ובתיכון תלמה ילין.
בצעירותו הגיש תוכניות רדיו לנוער בקול ישראל.
התגייס בשנת 2015 לגלי צה"ל, והחל ככתב לענייני חינוך.
באותה שנה, בעת שסיקר את הפגנת העדה האתיופית בצומת עזריאלי, הותקף על ידי שוטרים.
האוזר טוב הגיש תלונה למח"ש, אך החקירה נסגרה מחוסר עניין לציבור.
לאחר מכן המשיך לסקר בנוסף גם את תחום התקשורת, ובמסגרתו סיקר בין היתר את משבר סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2017 עבר לשמש כתב גלי צה"ל בכנסת.
במרץ 2018, מעט לפני סיום שירותו הצבאי בגלי צה"ל, החליף את עידו בנבג'י ככתב הפוליטי של התחנה.
ב-2019 הגיש יחד עם ישי שנרב את התוכנית "המזנון" בערוץ הכנסת.
בין חשיפותיו הבולטות: שורת תחקירים על התנהלותו של שר התקשורת איוב קרא.
בדצמבר 2018 חשף לראשונה בגלי צה"ל כי קרא טס במסגרת תפקידו כשר כדי לקדם את ענייניהם העסקיים של מקורביו האישיים, ושיגר אלפי איגרות ראש השנה לפעילי ליכוד במרמה ועל חשבון דואר ישראל שעליו פיקח.
עוד חשף באוקטובר 2017 כי שופט בית המשפט העליון נעם סולברג השתתף בטקס לציון 50 שנה להתיישבות ביהודה ושומרון, למרות החלטת הנשיאה מרים נאור.
כמו כן ערך ראיון בלעדי עם המיליארדר האמריקני שלדון אדלסון, שבו נחשפה לראשונה המתיחות בינו לבין ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בבחירות לכנסת ה־21–23 בשנים 2019–2020 יצא לפסק זמן מתפקידו בתחנה ונמנע מלסקר את מערכות הבחירות בשל ניגוד עניינים, מאחר שאביו התמודד בהן.
עם זאת, סיקר את המשא ומתן הקואליציוני שנערך לאחר כל אחת ממערכות הבחירות הללו.
באפריל 2021 הודיע שיסיים את עבודתו בגלי צה"ל, ויצטרף לעיתון "הארץ", שם ישמש הכתב הפוליטי של העיתון, במקום חיים לוינסון.
האוזר טוב נכלל ברשימת פורבס 30Under30 של המגזין "פורבס ישראל" לשנת 2022.
מיכאל דרקסלר (נולד ב-17 באוגוסט 1971) הוא רופא ישראלי, מומחה בכירורגיה אורתופדית ופרופסור חבר קליני בחוג לאורתופדיה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
משמש כמנהל המחלקה האורתופדית והמערך להחלפות מפרקים בבית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד ונחשב, בתחומו, לאחד מחלוצי הניתוחים הרובוטיים בישראל.
דרקסלר נולד בירושלים וגדל בשכונות תלפיות ובית הכרם.
אביו, היינץ דרקסלר, היה רופא מרדים שעבד בבתי חולים בירושלים, ואמו, רות דרקסלר, עבדה במעבדה המטולוגית בבית החולים הדסה הר הצופים.
הוא למד בבית הספר "בית חינוך" בירושלים, במגמה הביולוגית, וסיים את לימודיו בשנת 1989. את שירותו הצבאי ביצע כלוחם בסיירת גבעתי ובהמשך כקצין במילואים בדרגת סגן.
את ההתמחות סיים בשנת 2011.
עם סיום התמחותו, השתלם דרקסלר במספר מרכזים רפואיים מובילים בעולם בתחום החלפות המפרקים.
בשנת 2011 התקבל למלגת EFORT האירופית ובמסגרתה שהה בבית החולים Charité בברלין, תחת הנחייתו של פרופסור כ.
בהמשך ביצע השתלמות עמיתים בטורונטו קנדה, בבית החולים Holland Orthopaedic & Arthritic Centre, אוניברסיטת טורונטו, בניהולו של ד"ר ה.
בשנת 2012 ביצע השתלמות קצרה בבית החולים Hospital for Special Surgery בניו יורק, אצל ד"ר צ' רנאוואט, ובשנים 2012–2013 המשיך בהשתלמות עמיתים בטורונטו קנדה, בבית החולים מאונט סיני בניהולו של ד"ר א.
גרוס והתמחה בניתוחים מורכבים ורביזיות של מפרקי ירך וברך.
בשנת 2017 הקים דרקסלר את המחלקה האורתופדית באסותא אשדוד, ומאז הוא עומד בראשה.
כחלק מהקמת המחלקה, הקים והוביל את פיתוח המערך להחלפות מפרקים ובייחוד את השימוש בזרוע רובוטית בניתוחים.
בשנת 2021 הכניס לשימוש את הזרוע הרובוטית הראשונה בבית חולים ציבורי בישראל, ובתחילת שנת 2023 הוכנס הרובוט השני.
השיטה הרובוטית בה הוא מתמחה מאפשרת רמת דיוק של עד מעלה אחת ומילימטר אחד, תוך שמירה על האנטומיה של המפרק וצמצום הפגיעה ברצועות ובשרירים, דבר המוביל לשיקום מהיר במיוחד.
דרקסלר הוא מהמנתחים הבודדים בארץ שמנתחים בכל סוגי הרובוטים הקיימים, ומרצה על התחום בכנסים רפואיים בינלאומיים ומנתח בבתי חולים בחו"ל.
מ-2017 הקים ומנהל את המחלקה אורתופדיה והמערך להחלפות מפרקים בבית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד.
פרופסור חבר קליני, החוג לאורתופדיה, אוניברסיטת בן-גוריון.
2023 - ראש תחום אורתופדיה מכבי שרותי בריאות.
2025 - ראש תחום אורתופדיה לאומית שירותי בריאות.
תחומי המחקר של דרקסלר עוסקים הן במישור הביומכני - בעיקר בהבנת וטיפול בחסרים גרמיים באגן ובירך - והן במחקר קליני העוקב אחר תוצאות ארוכות טווח של ניתוחים מורכבים.
פרסומיו כוללים מעל 80 מאמרים בעיתונות הבינלאומית, כולל מאמרי סקירה, תיאורי מקרה ומחקרים מקוריים.
הוא מרצה קבוע בכנסים מדעיים בארץ ובעולם, ובעל מעל 50 הצגות בכנסים.
שימש כסוקר וחבר מערכת במספר כתבי עת מדעיים מובילים בתחום האורתופדיה.
לאורך השנים כיהן פרופ' דקסלר בתפקידים רבים במגוון אוניברסיטאות.
2015 - מרצה בכיר בחוג לאורתופדיה, חבר בוועדת הלסינקי מוסדית בבית החולים איכילוב, תל אביב ואחראי בחינות גמר סבב אורתופדי סטודנטים לרפואה.
2016 - President elected החוג לאורתופדיה, אוניברסיטת תל אביב
2017 - מרצה בכיר בחוג לאורתופדיה וממלא מקום יושב ראש וחבר בוועדת הלסינקי מוסדית בבית החולים אסותא, אשדוד.
2018 - פרופסור חבר קליני בחוג לאורתופדיה וחבר בוועדה לעבודות גמר.
2019 - חבר ויושב ראש בוועדות לקידום אקדמי בחוג לאורתופדיה.
2024 - התמנות לחברות בסנאט.
2010 - רופא בכיר בחטיבה האורתופדית במרכז הרפואי תל אביב, סוראסקי, איכילוב
2011-2012 - החלפת מפרקים ראשוניות ברך וירך, אוניברסיטת טורונטו,Holland Orthopaedic & Arthritic Centre Sunnybrook, טורונטו, קנדה
2012-2013 - החלפות מפרקים ראשוניות ומורכבות ברך וירך, אוניברסיטת טורונטו, בית החולים Mount Sinai, טורונטו, קנדה
דרקסלר חבר פעיל באיגודים רפואיים בארץ ובעולם, ביניהם האיגוד הקנדי לאורתופדיה, (COA) האיגוד האמריקאי להחלפות מפרקים, (AAHKS) האיגוד האירופי לירך (EHS) והאיגוד הישראלי לאורתופדיה, שבו כיהן כיו"ר ועדת בחינות הגמר למתמחים (שלבים א' ו־ב') בשנים 2020–2025.
בנוסף לפעילותו הקלינית והאקדמית, משמש דרקסלר כיועץ וכמדריך לחברות טכנולוגיה רפואית בינלאומיות, בהן Stryker, Zimmer Biomet, OMNI CPM, Liposphere ו-MAKO Robotics.
מאז שנת 2019, נכלל ברשימת הרופאים הטובים בישראל של מגזין פורבס במשך מספר שנים ברציפות ונבחר גם על ידי מגזין Duns 100 משנת 2023.
פרופ' דרקסלר נשוי לתמי פורת, יועצת חינוכית, ואב לארבעה.
מיכאל החמישי קָלָפַאטֶס (ביוונית ביזנטית: Μιχαήλ Ε΄ Καλαφάτης; 1015 – 24 באוגוסט 1042) היה קיסר האימפריה הביזנטית במשך ארבעה חודשים בין 1041–1042. אחיינו של מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית ובנה המאומץ של זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית שהייתה נצר לשושלת המקדונית והייתה בעלת הלגיטימציה השלטונית.
מאבק השלטון בינו לבין הקיסרית זואי הוביל לנפילתו הסופית מהכתר.
מיכאל היה בנה של מריה, אחותו של מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית.
אביו היה לאדמירל בשורות הצבא הביזנטי ובתקופת שלטונו של מיכאל הרביעי הנהיג משלחת צבאית לכיבוש כל סיציליה.
טענתו של מיכאל הרביעי לכתר נבעה מרעייתו, זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, שהייתה, ביחד עם אחותה תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית, היחידה שנותרה עם טענה לכתר האימפריה הביזנטית מטעם השושלת המקדונית השלטת.
מכיוון שלזואי ומיכאל הרביעי לא היו כל ילדים, מיכאל הרביעי בחר באחיינו, מיכאל בן מריה, להיות ליורש.
עם מותו של מיכאל הרביעי בשנת 1041 הוכתר מיכאל החמישי בתור קיסר האימפריה הביזנטית.
תוך זמן קצר מאז ירש את הכתר נכנס לעימות עם הקיסרית זואי.
הקיסר מיכאל החמישי גירש את הקיסרית זואי לגלות בתור נזירה בלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל 1042. התמיכה האזרחית בזואי לעומת זאת, לא אפשרה מהלך שכזה והחל מרד עממי בבירה קונסטנטינופול שקרא להשיב את זואי למלוכה.
ב-20 באפריל המורדים הכריזו על תאודורה, אחותה של זואי, בתור הקיסרית.
מיכאל החמישי ניסה להתחמק מהבירה אך כשל.
הוא עוור ונכלא אף על פי שביצע שבועות דתיות קודם לכן.
לבסוף שבה זואי מגלותה ומשלה באימפריה לצד אחותה.
מיכאל החמישי מת בארבעה חודשים לתוך מאסרו.
דר דויטשה מישל הוא דמות המייצגת את האופי הלאומי של העם הגרמני, כמו שג'ון בול מייצג את האנגלים.
מקורו במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מיכאל שונה מדמויות המשמשות כהאנשות של האומה עצמה, כפי שעשתה גרמאניה את האומה הגרמנית ומריאן את צרפת, בכך שהוא מייצג את העם הגרמני.
בדרך כלל הוא מתואר כשהוא חובש מצנפת לילה וכתונת לילה, לפעמים בצבעי דגל גרמניה, ומייצג את תפיסת הגרמנים את עצמם, במיוחד באופיו הנוח והמראה של אדם רגיל.
בכל מקרה, כותונת הלילה וכובע הלילה, שהיו קיימים בכל הייצוגים הציוריים של מיכאל הגרמני - הראשונים המתוארכים למחצית הראשונה של המאה התשע עשרה - מתפרשים גם הם באופן שבו מיכאל הגרמני הוא למעשה, אדם נאיבי וקליל למדי, שאינו נוטה, למשל, להטיל ספק בסמכות הממשלה.
נהפוך הוא, הוא מעדיף אורח חיים הגון, פשוט ושקט.
במשך מאות שנים, תכונות האופי המיוחסות למיכאל הגרמני היו נתונות לשינויים מסוימים.
ההיסטוריון הבריטי אריק הובסבאום כתב כי ההיבט הבולט ביותר של מיכאל כפי שהוצג בקיסרות הגרמנית היה כי: "הנקודה לגבי מיכאל הגרמני היא שתדמיתו הדגישה הן את התמימות והן את הפשטות שנמצאו כל כך בקלות על ידי זרים ערמומיים, ואת הכוח הפיזי.
הוא יכול היה להתגייס כדי לסכל את הטריקים והכיבושים הקנאיים שלהם כאשר התעוררו סופית.
נראה כי מיכאל היה למעשה דימוי של אנטי-זר.
הבעיה המרכזית ביצירת זהות לאומית ברייך המאוחד החדש הייתה שלכל המדינות הגרמניות השונות היו היסטוריות ומסורות משלהן, שאף אחת מהן לא יכלה לשמש כסמל לפנייה לכולם, מה שהוביל למצב בו הובסבאום ציין: " כמו הרבה 'עמים' משוחררים אחרים, 'גרמאניה' הוגדרה ביתר קלות על ידי מה שהיא ,מאשר מה שהיא אינה.
'הנטייה הקסנופובית לדמותו של מיכאל הגרמני במאה ה-19, שתמימותה עומדת בניגוד בולט לעמים הזרים הערמומיים המנסים תמיד להערים עליו, שיקפה את העובדה שהיה קל יותר להגדיר את הרייך במונחים של מה שהיה נגד במקום שזה היה בעד.
בהקשר זה, מיכאל הגרמני היה שונה מאוד ממריאן שהוגדרה בצורה חיובית יותר כסמל של הרפובליקה וערכיה.
הכיתוב אומר שמיכאל הגרמני אומר שהוא רוצה שלום, אך אם שכניו רוצים מלחמה, הם יקבלו זאת, ומשקפים את העובדה שמישל על כל דרכיו טובות הלב והנוחות, הוא אכזרי לחלוטין כאשר הוא זועם.
מיכאל דֶגֶן היה שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני-ישראלי.
נולד בקמניץ ליעקוב ולאנה לבית רודולף, במשפחה בת שני בנים.
אביו היה סוחר בדים וב-1933 עברו לרובע טירגרטן בברלין.
הוריו איבדו את אזרחותם הגרמנית בעקבות חקיקת החוק לשלילת האזרחות מיולי 1933 (היו אוסטיודן במקור, ככל הנראה).
בספטמבר 1939 נעצר אביו בידי הגסטפו ונשלח למחנה זקסנהאוזן.
שוחרר בפברואר 1940, אולם נפטר לאחר כשבועיים עקב התעללות שעבר במחנה.
בחורף 1939 שלחו הוריו את אחיו הבכור, אדולף, לדנמרק והוא הצליח להגיע לארץ ישראל דרך שוודיה.
בארץ שינה את שמו לאריה.
דגן ביקר בבית הספר היהודי עד סגירתו ב-1942.
ב-1941 אמו הכינה תחליף מזויף לתעודת זהות (Postausweis) עבורו.
ב-1943 עמדו שניהם בפני גירוש.
הם ברחו ממקום מסתור אחד למשנהו בזהות בדויה עד שהגיעו לגינת חלקות קהילתית בשכונת מרצאן בברלין, הם מצאו מסתור בצריף שהיה שייך למכרים קומוניסטים ושם שרדו עד השחרור.
שני בני הזוג בעלי הצריף נעצרו מאוחר יותר בעוון פעילות קומוניסטית ונשלחו למחנות מעצר.
בסוף שנות ה-40 עלה לישראל, לבקשת אמו, והתגייס לצה"ל, אולם סירב לשאת נשק.
בישראל למד עברית ומצא את אחיו הבכור, אריה.
בשנת 1950 הופיע במחזה "טרטיף" בתיאטרון הקאמרי (בתפקיד ואלר).
בסוף דצמבר אותה שנה עזב בפתאומיות את התיאטרון.
מכתב הפיטורין ששלח למעבידו הגיע רק לאחר שיצא את ישראל.הוא שב לגרמניה המערבית כדי לשחק שוב בשפה הגרמנית.
ב-1952 כבר הופיע במחזה "כטוב בעיניכם" (בתפקיד אורלנדו) בתיאטרון "ברלינר אנסמבל" (של ברטולט ברכט) בברלין.
לאחר שובו לגרמניה פיתח דגן קריירת משחק, והופיע ביותר ממאה סרטים מאז 1963 ועד למותו.
היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו חמישה ילדים.
מאשתו הראשונה, הציירת שרה אקל, נולדה הבת, אליזבת, שחקנית גם היא.
השניים הופיעו יחד מספר פעמים.
התגורר עם אשתו השלישית, העיתונאית סוזנה שטורם, סמוך להמבורג.
+ קולנוע שנה שם תפקיד 1974Supermarket פרנק 197621 שעות במינכן מוחמד חדיף 1977מעבר לטוב ולרוע קארל אנדריאס 1988 Die Bombe פול מאיירדיירקס 1990 Dr.
M ריימאר פון גלדרן 1997 Frankfurt Millennium וולטר 2003 באבי יאר גנאדי לרנר 2012 חנה ארנדט קורט בלומנפלד
מיכאל דוד (נולד ב-1944), פרופסור לדרמטולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
לשעבר, מנהל מחלקת עור ומין במרכז רפואי רבין.
נולד בעדן ב-1944 למזל (לבית אהרון עוואד) ויעקב יחיאל דוד.
המשפחה עלתה לישראל לאחר הפרעות ביהודי עדן בדצמבר 1947.
למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1963–1969. התגייס לצה"ל ב-1970 ושירת כרופא צבאי.
במלחמת יום הכיפורים שירת בחזית סואץ כמ"פ פלוגה רפואית, רס"ן במילואים.
בפברואר 1974 החל התמחות בדרמטולוגיה תחת הנהלתו של פרופ' פוירמן.
המשיך לעבוד במחלקה כרופא בכיר ואחר כך כסגן מנהלת המחלקה- פרופ' זנדבנק.
ב-1993 התמנה כמנהל המחלקה עד לפרישה לגמלאות בנובמבר 2011. החליפה אותו פרופ' אמיליה חודק.
מאז פרישתו משמש כאחראי על תחום רפואת העור בלאומית שירותי בריאות.
ב-1982 השתלם בתחום הפוטודרמטולוגיה בבי"ח Saint John בלונדון, סמוך לחזרתו למחלקה נפתחה בבילינסון המרפאה הראשונה בארץ לפוטותרפיה.
ב־1986 השתלם במסגרת שנת שבתון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתחום הפסוריאזיס והפוטותרפיה.
דוד קידם שתוף פעולה מחקרי עם מו"פ ים המלח ובהמשך היה היועץ המדעי בתחום הדרמטולוגיה.
בשנים אלו פורסמו מחקרים קליניקו-אימונופתולוגיים בהם נבדקה ההשפעה של טיפול אקלימי בים המלח על פסוריאזיס ועל מיקוזיס פונגואידס.
במחקר אפידמיולוגי מבוקר נמצא כי טיפול אקלימי חוזר בים המלח אינו גורם לעליה בשכיחות סרטן העור בחולים.
פרסם מחקרים בתחום הפמפיגוס בהם מחקרים אפידמיולגיים שבדקו בין היתר את המהלך והפרוגנוזה של חולי פמפיגוס בארץ, שכיחות מחלות נילוות, ופמפיגוס משפחתי.
נמצא כי כמחצית מבני המשפחה הגרעינית של חולי פמפיגוס הם נשאים של נוגדני המחלה.
פרסם והיה שותף ביותר מ-200 פרסומים בעיתונות מדעית.
במהלך שנות עבודתו שמש בתפקידים נוספים: יו"ר החוג לדרמטולגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, נשיא החברה הדרמטולגית בישראל, חבר במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
הוא הקים את החוג לפסוריאזיס ושמש כיו"ר החוג במשך מספר שנים.
עם חזרתו ארצה פעל לקדום השרות הדרמטולוגי בבית החולים.
נפתחו מספר מרפאות ייחודיות – קונטקט דרמטיטיס, מחלות פיטריתיות, פסוריאזיס ודרמטולוגיה כירורגית.
בשנת 1996 נפתח אשפוז יום דרמטולוגי, והוקמה מרפאת לייזר בבית חולים השרון.
בהמשך נפתחו מרפאות ייחודיות נוספות – מרפאת למפומות של העור, שומות פיגמנטריות, מחלות שלפוחתיות אוטוימוניות, מרפאת למחלות שיער, ומרפאת מעקב אחרי חולים מושתלים.
ארגן כנסי מחקר במסגרת בית החולים וכן כנסים ברפואת עור במסגרת הקהילה.
דוד קידם את ההוראה בבית החולים ובפקולטה לרפואה בכל קבוצות הלימוד – סטודנטים לרפואה, מתמחים, רופאי משפחה וילדים.
הוביל תוכנית רב שנתית ללימודי המשך בדרמטולוגיה עבור מתמחים ומומחים.
במחלקה עצמה, הקדיש זמן רב ומאמץ מיוחד בהקניית ידע קליני מעשי ותאורטי למתמחים.
רבים מתלמידיו ממלאים משרות בכירות במרכזים רפואיים בבתי החולים ובקהילה.
עבור פועלו במשך השנים, קיבל תעודת הוקרה על תרומתו לדרמטולוגיה מהליגה הבין-לאומית של חברות הדרמטולוגיה (ILDS – International League of Dermatological Societies).
נשוי ללאה (אחות במקצועה) ואב לשלושה.
"פרקים בדרמטולוגיה" - מיכאל דוד, מרים זנדבנק, אריה אינגבר, הוצאת דיונון, 1990.
מיכאל היילפרין (בהונגרית: Heilprin Mihály; פיוטרקוב טריבונלסקי, (פולין) 1823 – סאמיט (ניו ג'רזי), 10 במאי 1888) היה סופר ופובליציסט, חבר פעיל במהפיכה בשנת 1848 בהונגריה.
מיכאל היילפרין הוא צאצא של משפחת תלמידי חכמים מפורסמים.
נולד לאביו רבי פנחס מנדל היילפרין.
הוא לא למד לימודים רגילים מעולם, אך רכש יידע במגוון מדעים לרבות ידיעת 18 שפות.
ב-1842 או ב-1843 עזב את אדמת רוסיה היהודית-פולנית, הגיע להונגריה וזכה באזרחות.
הוא למד במהירה את השפה ההונגרית בצורה מושלמת, בגיל עשרים וארבע כבר הופיע בפני הקהל ההונגרי באמצעות ניסויים פואטיים של כתיבת שירה (שירי המעגל היהודי.
מישקולץ, 1846) במהלך מלחמת העצמאות ההונגרית של 1848–1849 הוא קיבל את תפקיד מזכיר ליד ראש הממשלה ברטלן סמרה.
הוא היה היהודי הראשון שמילא תפקיד ציבורי בהונגריה מחוץ לקהילה יהודית.
לטובת המהפכה הוא נשא נאומים נלהבים באספות עם וכתב כמה שירים פוליטיים.
הוא ברח לחו"ל בשנת 1849 אחרי כישלון המהפיכה.
תחילה לקרקוב ואחרי זה להמבורג, בריסל ופריז, הוא חזר להונגריה בשנת 1850 והפך לסוחר ספרים במישקולץ במשך כמה שנים, ואחר כך ניהל את בית הספר היהודי בשאטוראליאויהיי, שם נולד בנו הראשון בשנת 1853. בשנת 1852 פרסם את "ספריית הספרות היפה" במישקולץ.
הוא היגר לאמריקה בשנת 1856, הפך למורה בניו יורק, ומאוחר יותר הפך לעמית פנימי של כמה עיתונים יוקרתיים, כולל ה-Evening Post.
הוא הצליח להסדיר בהצלחה רבה את יישובם של פליטים יהודים שגורשו מרוסיה.
מאמר שלו הופיע בשבועון "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság 1854–1921)) בשנת 1868 בשם "האגודה ההונגרית של ניו יורק".
New-York, 1879. (בין עבודותיו היותר חדשות, שעוררה בולטות, מוזכרת בכתב העת "המשמר הלאומי האמריקני")
מיכאל דמיאן (נולד ב-15 ביולי 1954) הוא מלחין ומנצח ישראלי, יליד רומניה.
למד קומפוזיציה וניצוח באוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט, אצל אנטול ויירו (Anatol Vieru) ויוסיף קונטה (Iosif Conta).
ב-1982 התקבל כחבר באיגוד המלחינים הרומני.
בשנת 1983 עלה לישראל והתקבל כחבר באיגוד הקומפוזיטורים בישראל וכחבר באקו"ם.
יצירותיו בוצעו בין היתר בישראל, גרמניה, איטליה, יפן, רומניה, בולגריה, וארצות הברית.
כמנצח, ניצח על תזמורות רבות, ביניהן: התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית Ile de France והרכבים שונים בישראל ומחוצה לה.
הקליט עם התזמורות יצירות רבות ובעיקר מוזיקה ישראלית.
רבות מן ההקלטות שודרו בערוץ קול המוזיקה של רשות השידור.
1975 - ארבעה קטעים לפסנתר
1976 - סונטה לכינור ופסנתר
1978 - "PAN" - פואמה סימפונית ווקאלית לטנור, מקהלה, חליל פאן ותזמורת (מילים מאת Lucian Balga)
1985 - פנטזיה ופסקליה לפסנתר
1985 - "טריו-פנטזיה" לחליל, ויולה וצ'לו
1987 - "התרשמויות" לקלרינט ובסון
1992 - "MARSYAS" סונטה לחליל סולו
1993 ו-2013 - "CARTA" לסופרן ואנסמבל קטן (על פי מילים מאת Lucian Balga)
1999-2001 - CONCERTO-FANTASY לפסנתר-ארבע ידיים ותזמורת
36 מאת ELGAR - גרסת שלישיית פסנתר
2013 - "פארק שעשועים" - פתיחה קונצרטית לתזמורת
2015 - "ריקוד סרקסטי" לפסנתר
2015 - "PAN'S FAREWELL" לחליל, פסנתר והרכב קאמרי.
2018 - פרס ראשון בתחרות הבינלאומית במלטה.
מיכאל גרינצויג (נולד ב-17 באוגוסט 1944) הוא מחנך, לשונאי וחוקר ארץ ישראל.
בצה"ל שירת כסגן ראש מדור ידיעת הארץ.
במילואים הדריך נושאי ידיעת הארץ בחיל האוויר.
בשנת 1965 סיים תואר ראשון בגאוגרפיה ובלשון עברית.
בשנת 1976 סיים בהצטיינות תואר שני בלשון עברית.
בשנת 2000 סיים לימודי דוקטורט בלשון וארץ ישראל בהדרכת פרופסור משה בר-אשר כשנושא המחקר היה "שמות מקומות בספרות התנאים- אונומסטיקון בהיבט בלשני גאוגרפי היסטורי".
שלושת התארים היו באוניברסיטה העברית.
בשנים 1976–1979 לימד בחוג ללשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון, בסמינר דוד ילין ובסמינר ליפשיץ.
בנוסף על כך, גרינצויג לימד בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית (1982–1991), אוניברסיטת טורו (1993–2001), אוניברסיטת בר-אילן, מכללת אורות ישראל ומכללה ירושלים.
גרינצויג הוא ממייסדי מקצוע ארץ ישראל כמקצוע בינתחומי במערכת החינוך העל-יסודית.
הוא היה שותף מרכזי בבניית תוכני הלימוד והכשרת המורים במקצוע, ואף חיבר ספרי וחוברות לימוד נושא.
בשנים 1990–2011 הוא כיהן כמפמ"ר (מפקח מרכז מקצוע) הראשון על לימודי ארץ ישראל בשני הזרמים הממלכתיים.
מלבד העיסוק בהרמת מקצוע ארץ ישראל, הוא עבד בפיתוח חומרי לימוד בלשון והבעה באגף לתוכניות הלימודים במשרד החינוך.
במסגרת זו, גרינצויג כיהן גם כראש הצוות לפיתוח תוכניות לימודים בינתחומיות.
גרינצויג אף קידם את נושא הסיורים הלימודיים כחלק אינטגראלי מתהליך הלמידה.
לאור עשייתו החינוכית ועל הקמת המקצוע, זכה גרינצויג בפרס מפעל חיים מטעם המועצה הציבורית להנצחת זכרו של רחבעם זאבי.
בשנים 1976–1979 ניהל את תיכון מעלה-ג'ינוגלי שבירושלים, לאחר שלימד שם משנת 1973.
עיסוק משמעותי נוסף של גרינצויג הוא הוראת השפה העברית ולימודי ארץ ישראל בתפוצות.
בשנים 1979–1982 כיהן בשליחות מטעם הסוכנות היהודית במערב לונדון.
שם שימש כמנהל הלימודים העבריים של בית הספר היהודי JFS – Jewish Free School – בית הספר היהודי הגדול באירופה.
גרינצויג כתב חיבורים רבים בנושאי לשון עברית, גאוגרפיה היסטורית, היסטוריה ולימודי ארץ ישראל במסגרת מרכז לוקשטיין להוראת לשון וארץ ישראל בתפוצות שבאוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף על כך, גרינצויג לימד והיה מזכיר אקדמי ביד יצחק בן-צבי, ואף כיהן כחבר ועדת מערכת "עת-מול", כתב העת של המוסד.
בשנים 2007–2011 היה חבר המועצה הציבורית להנצחת רחבעם זאבי.
גרינצויג נשוי ואב לשלושה, מתגורר במודיעין.
גרינצויג למד חזנות בהדרכתו של שלמה זלמן ריבלין מכון "שירת ישראל" ואף ניצח על המקהלה לאחר מותו של ריבלין.
מיכאל גרינצויג, (תשל"ז), ההסבר – חוברת לימוד בהבעה, ת"ל.
מיכאל גרינצויג, (תשל"ח), פרקי תנועה – חוברת לימוד בלשון עברית, ת"ל.
מיכאל גרינצויג, (תש"ן), תוכנית לימודים בלימודי ארץ ישראל לבית הספר הדתי, משרד החינוך.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ג) תוכנית לימודים בלימודי ארץ ישראל לבית הספר הכללי, משרד החינוך.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ג), זאת ירושלים, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשמ"ה), "מעמדה של העברית בימי העלייה השנייה", עידן 4, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשמ"ה), "מושגים ואישים בעלייה השנייה", עידן 4, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ז), ירושלים וכל נתיבותיה, (א' מירון עורך), כל המבואות לתקופות השונות וכן ששה מסלולים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ח), העלייה השנייה – מחקרים, (י' ברטל ז' צחור, י' קניאל עורכים), "הלשון העברית בתקופת העלייה השנייה", ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ח), העלייה השנייה – אישים, (ז' צחור עורך), "בן-יהודה", ירושלים.
מיכאל גרינצויג, תשס"א, תשס"ב "שיקולי דעת בבחירת מוזיאון כסביבה לימודית" עלה" 6 תשס"א, על"ה 2 תשס"ב.
מיכאל גרינצויג, (2003), "על בין תחומיות ומודלים בלמידה בין תחומית" מיכאל גרינצויג וישראלית רובינשטיין (עורכים), על רב תחומיות ובין תחומיות ומה שביניהם – אסופפת מאמרים ודגמים בנושאים בין-תחומיים", משרד החינוך תשס"ג.
מיכאל גרינצויג ויצחק קומם, (2003) הארץ לגולותיה סביב, עיון היסטורי בגבולות ארץ-ישראל ומדינת ישראל, כרטא ירושלים, תשס"ג.
מיכאל גרינצויג, (תשמ"ז), "אישים ומושגים בתקופת הורדוס", עידן 5, ירושלים.
מיכאל גרינצויג, (תשנ"ה), ירושלים בירת ישראל - תולדות העיר לדורותיה, הסוכנות היהודית, ירושלים.
מיכאל גרינצויג (2004), "הערכת למידה חוץ כיתתית", רות רז ושלמה בן אליהו (עורכים), איך עושיים את זה?
מדריך מעשי לחלופות בהערכת הישגים, משרד החינוך, תשס"ד.
מיכאל גרינצויג, "קפה ירושלמי בניחוח אירופי: על בתי קפה בירושלים בתקופת המנדט", עת-מול, 255, 2018, עמ' 9–13.
עורכים: מאיר כהן, אלי שילר, אילת - אדם ים ומדבר, בהוצאת אריאל, 1993, מיכאל גרינצויג כתב את הפרק מעוללות השם אילת/אילות
ירושלים בירת ישראל: תולדות העיר לדורותיה, בהוצאת ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות יהודיים בגולה - הרשות המשותפת לחינוך יהודי ציוני, תשנ"ה 1994
100 שנה לקונגרס הציוני הראשון 50 שנה לעצמאות ישראל, בהוצאת המחלקה לחינוך, בשנת 1997
שמות מקומות בספרות התנאים: אונומסטיקון בהיבט בלשני וגאוגרפי־היסטורי, 1999
עורכים: דוד עמית, ד"ר רבקה גונן, סיור בירושלים המקראית, בהוצאת יד בן צבי, מיכאל גרינצויג כתב את הפרק סיור בירושלים המקראית (עמודים 201–214)
עורך ד"ר מרדכי נאור, העלייה השנייה 1903–1914, בהוצאת יד בן צבי, תשמ"ח.
מיכאל גרינצויג כתב את הפרקים מעמדה של העברית בימי העלייה השנייה (עמודים 198–212) ומושגים ואישים בעלייה השנייה (עמודים 236–243)
הארץ לגבולותיה סביב ביחד עם יצחק קומם
מיכאל דרזנר (20 באוקטובר 1934 – 9 במרץ 2023) היה מלונאי מחלוצי הענף בישראל, קונסול כבוד של פנמה, איש עסקים ונדבן ישראלי.
דרזנר נולד בשנת 1934 בעיר צ'רנוביץ שבממלכת רומניה (כיום אוקראינה), בן לאברהם, תעשיין טקסטיל מראשי הקהילה היהודית בעיר ודינה ילידת סרייבו.
בשנת 1935 משפחתו החליטה לנצל את אשרות העלייה הבודדות שקיבלה הקהילה ובחרה לעלות לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בחיפה והכספים שהביאו עימם סייעו להם להקים בעיר את מלון ציון, שנחשב משנות ה-30 ועד שנות ה-70 לאחד ממלונות הפאר בארץ ישראל.
הוא החל את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, בגיל 13 בלבד, נשלח על ידי אביו לפנימיית ויטינגהם קולג' שבעיר ברייטון, אנגליה.
שם למד עד גיל 18 והצטרף לרבים מילדי משפחות אמידות מישראל שביקשו להעניק לילדיהם חינוך אנגלי.
בין בוגרי המוסד נמנו דן גילרמן, ג'וזף ספרא, פרופ' יובל לוי ונוספים.
לאחר סיום לימודיו בפנימייה בשנת 1952, נשלח ללמוד מלונאות בבית הספר הגבוה למלונאות École hôtelière בלוזאן, שווייץ.
הוא היה לסטודנט הישראלי הראשון שהתקבל למוסד זה, שנחשב עד היום למוביל בתחום המלונאות.
מחברותיו מתקופת הלימודים שימשו כמקור ללימודי מלונאות בארץ.
עם חזרתו לישראל, החל לעבוד עם אביו במלון ציון ובהמשך ניהל אותו עד לסגירתו בשנת 1987. במקביל היה פעיל בהתאחדות בתי המלון, שימש כיו"ר התאחדות בתי המלון בחיפה, כבוחן ומסמיך מלונאים וייצג את ישראל בקונגרסים רבים ברחבי העולם כשליח ההתאחדות.
לאורך השנים אירח במלון שועי עולם ומנהיגים רבים, ביניהם דוד בן-גוריון, חיים ויצמן, יצחק בן-צבי, מנחם בגין, שמעון פרס, אלינור רוזוולט, המלכה אליזבת מבוואריה, פולקה ברנדוט, דני קיי, קירק דאגלס ואת כוכבי הסרט "אקסודוס" בהם פול ניומן, סול מינאו ובמאי הסרט אוטו פרמינגר.
משנת 1977 שימש כקונסול כבוד של פנמה, והחזיק במשרה זו כ-46 שנים.
במסגרת תפקידו היה לאיש קשר עבור אוניות פנמיות שעגנו בנמל חיפה.
היה בין מקימי מועדון ליונס בחיפה ושימש כנשיאו בשנות ה-70. בנוסף, היה פעיל במסדר אבירי הגריל ואירח את מפגשיהם במלונו.
היה חבר בקורטוריון הטכניון במשך 30 שנים ופעל להבאת תרומות למוסד האקדמי.
בשנת 1996 עם הקמתה, תרם למחלקה להשתלת מח עצם בבית החולים רמב"ם והיה פעיל עשרות שנים באגודת רמב"ם שתפקידה גיוס כספים למוסד.
דרזנר היה נשוי לכרמלה ואב לשלושה.
כרמלה הייתה בתו של עורך דין זרובבל גולדשטיין, יליד זכרון יעקב ומראשוני עורכי הדין היהודים בחיפה.
מיכאל (פיינברג) דרור (1904–1992) היה לקסיקוגרף, מורה ואיש רוח יהודי-ישראלי.
הוא חיבר מילון עברי-רוסי, שהפך לכלי מרכזי עבור עולים דוברי רוסית בישראל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
מיכאל נולד בשנת 1904 בעיר סבסטופול שבחצי האי קרים למשפחה יהודית מכובדת.
אביו היה מאיר (מקס) פיינברג, סוחר עצים מצליח, ואמו דינה לבית קגן, שהייתה נצר למשפחתו של הגאון מווילנה.
סבו, יהודה (יוליוס) פיינברג, היה סוחר עשיר שנולד ב-1805 וחי עד 1917, ועסק במסחר בעצים ובחיטה בחרקוב.
בילדותו למד בגימנסיה רוסית, שם הצטיין בלימודיו.
כילד וכנער היה עד לאירועים היסטוריים ולדמויות חשובות בתרבות הרוסית, בהן הסופר לב טולסטוי והקיסר ניקולאי השני.
כמו כן, הוא הזדמן לשוחח עם אולגה קניפר-צ'כובה, אלמנתו של הסופר אנטון צ'כוב.
בגיל 14 הפך לציוני-סוציאליסט בהשפעת מפגש עם יוסף טרומפלדור, שביקר ביאלטה ונשא דברים בפני בני נוער יהודים.
בגיל 17 החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת סימפרופול, אך בשל פעילותו הציונית נעצר על ידי השלטונות הבולשביקים.
לאחר שנת מאסר, הוגלה לעיר קוסטרומה שעל נהר הוולגה, שם שהה מספר שנים.
ב-1 ביוני 1925 עלה לארץ ישראל, לאחר שבחר לוותר על אזרחותו הסובייטית.
הוריו ואחותו קלרה נותרו ברוסיה ונרצחו בידי הנאצים ב-1942, בזמן הכיבוש הגרמני של יאלטה.
עם הגעתו לארץ ישראל, שקד דרור על לימוד השפה העברית, ותוך שלושה חודשים כבר דיבר, כתב וקרא בשפה.
הוא הצטרף לגדוד העבודה ולאחר מכן לארגון ההגנה, שם סיים קורס מפקדי פלוגות.