tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטוסים התוקפים חזרו כולם בבטחה לוויקטוריוס, למרות מזג אוויר גרוע, חושך, חוסר ניסיון של צוות אוויר וכישלון משואה הביתה של המוביל.
ב-3 לפנות בוקר ב-25 במאי, האוניות העוקבות הבריטיות איבדו את הקשר עם ביסמרק.
תחילה חשבו שהיא תחזור לים הצפוני, והאוניות הופנו בהתאם.
ואז ליטיינס, שהאמין שהוא עדיין נעקב על ידי הבריטים, שבר את שתיקת הרדיו על ידי שליחת הודעת רדיו ארוכה למטה בגרמניה.
זה אפשר לבריטים לזהות את מיקומה המשוער של ביסמרק ולשלוח מטוסים לצוד את אוניית המערכה הגרמנית.
עד שהתברר שליטיינס פונה לברסט, ביסמרק שברה את המעקב הימי והשיגה יתרון.
עד 11 אחר הצהריים, ליטיינס היה רחוק ממזרח לכוחו של טובי והצליח להתחמק מרודני.
לביסמרק היה מחסור בדלק עקב הפגיעה המזיקה שנגרמה על ידי פרינס אוף ויילס שגרמה לליטיינס להפחית את המהירות כדי לחסוך בדלק, אך לביסמרק עדיין היה מספיק מהירות כדי לעקוף את היחידות הכבדות של צי הבית ולהגיע לביטחון של צרפת.
מדרום, לעומת זאת, התקרבו כוח H של סומרוויל עם נושאת המטוסים ארק רויאל, סיירת המערכה רינואון והסיירת הקלה שפילד ליירט אותה.
גם לאוניות הבריטיות החל להיגמר בדלק, והבריחה של ביסמרק נראתה בטוחה יותר ויותר.
עם זאת, בשעה 10:30 ב-26 במאי, סירה מעופפת PBY Catalina, שבסיסה ב-Lough Erne, צפון אירלנד, מצאה את ביסמרק.
היא הייתה מברסט ולא בטווח הכיסוי האווירי של לופטוואפה.
בעקבות כך נושאת המטוסים ארק רויאל פתחה כעת במתקפה אווירית, אך צוות האוויר שלה לא היה מודע לקרבתה של שפילד לביסמרק, חשב בטעות שהסיירת הבריטית היא אוניית המערכה הגרמנית ולכן תקף אותה מיד.
הטורפדות שלהם הותקנו עם מרעומים מגנטיים, וכמה מהם התפוצצו בטרם עת.
אחרים החמיצו את מטרתם, והמטוס התוקף קיבל אז אזהרה מארק רויאל ששפילד נמצאת בסביבה, ואז המטוס זיהה לבסוף את הסיירת והפסיק את המתקפה.
ארק רויאל שיגרה כעת, בתנאי מזג אוויר גרועים כמעט בלתי אפשריים לפעילות אווירית, וממרחק של פחות מ-40 מייל במעלה הרוח של ביסמרק, מתקפה שנייה המורכבת מ-15 מטוסי סורדפיש.
אלה נשאו טורפדות מצוידים במרעומי מגע הסטנדרטיים והאמינים.
התקיפה הביאה לשתיים או שלוש פגיעות באונייה הגרמנית, אחת מהן גרמה לנזק קריטי להגה שלה.
הגה תקוע כעת הביא לכך שהיא יכלה כעת רק להפליג הרחק מיעדה, ברסט.
בחצות, ליטיינס אותת למפקדתו: "האונייה בלתי ניתנת לתמרון.
אוניות המערכה רודני וקינג ג'ורג' החמישי חיכו לאור היום ב-27 במאי לפני שתקפו.
בשעה 8:47 הן פתחו באש ופגעו במהירות בביסמרק.
התותחנים שלה השיגו כמעט פגיעות על רודני, אבל האוניות הבריטיות שיתקו את התותחים העיקריים של ביסמרק תוך חצי שעה.
למרות הפגזות מטווח קצר של רודני, נטייה שמאלה ושריפות נרחבות, ביסמרק לא טבעה.
על פי הסקרים התת-ימיים של דייוויד מירנס וג'יימס קמרון בשנים האחרונות, התותחים הראשיים הבריטיים השיגו רק ארבע פגיעות בחגורת השריון הראשית של ביסמרק, שתיים דרך חגורת השריון העליונה בצד הימני מקינג ג'ורג' החמישי ושתיים בצד האחור מרודני .
ארבעת הפגיעות הללו התרחשו בערך בשעה 10:00 בבוקר, מטווח קצר, וגרמו לנפגעים כבדים בקרב צוות האונייה.
לאחר שכמעט אזל להן הדלק - ותוך תשומת לב להתקפות אפשריות של צוללות - עזבו אוניות המערכה הבריטיות הביתה.
הסיירת הכבדה דורסטשייר תקפה בטורפדו והשיגה שלוש פגיעות.
מטעני הטבעה עצמית הופעלו במהרה על ידי מלחים גרמנים, ובשעה 10:40 בבוקר, ביסמרק התהפכה וטבעה.
דורסטשייר והמשחתת מאורי הצילו 110 ניצולים.
לאחר שעה, עבודת החילוץ הסתיימה בפתאומיות כאשר התקבלו דיווחים על נוכחות של צוללת.
שלושה ניצולים נוספים נאספו על ידי U-74 ושניים על ידי ספינת מזג האוויר הגרמנית זקסנוואלד.
למעלה מ-2,000 מתו, כולל קפטן לינדמן ואדמירל ליטיינס.
לאחר שנפרדה מביסמרק, פרינץ אויגן פנתה דרומה יותר לאוקיינוס האטלנטי, בכוונה להמשיך במשימת הפשיטה על אוניות הסוחר.
ב-26 במאי, כשנותרו לה רק 160 טונות של דלק, היא נפגשה עם המכלית ספיכרן ותדלקה.
ב-27 במאי היא פיתחה בעיות מנוע, שהחמירו במהלך הימים הבאים.
ב-28 במאי היא קיבלה תדלוק נוסף מאסו המבורג.
כשהמהירות שלה מופחתת ל-28 קשרים (52 קמ"ש), זה כבר לא נחשב מעשי להמשיך.
היא נטשה את משימת פשיטת הסחר שלה מבלי להטביע ספינות סוחר, ועשתה את דרכה לברסט, לשם הגיעה ב-1 ביוני, שם נשארה בתיקון עד סוף 1941. מאוחר יותר היא נמלטה מצרפת עם שתי אוניות מערכה גרמניות נוספות במהלך מבצע קרברוס.
בפעולה, רק שתי צוללות ראו את הכוחות הבריטיים, ואף אחת מהן לא הצליחה לתקוף.
בהמשך, הצליחו האוניות הבריטיות להתחמק מקווי הסיור כשחזרו לבסיס; לא היו מגעים נוספים עם צוללות.
הלופטוואפה ארגן גם גיחות נגד צי הבית, אך אף אחת מהן לא הצליחה עד ה-28 במאי, כאשר מטוסים מ-Kampfgeschwader 77 תקפו והטביעו את המשחתת מאשונה.
לאחר מבצע רייניבונג, פריצת דרך לרשת האניגמה של הקריגסמרינה אפשרה לצי המלכותי לבצע מאמץ משותף לרכז את רשת ספינות האספקה שנפרסו כדי לתדלק ולחמש מחדש את האוניות שהשתתפו במרדף אחר ביסמרק.
ההצלחה הראשונה הגיעה ב-3 ביוני, כאשר המכלית בלכן התגלתה על ידי הסיירות ארורה וקניה מדרום לגרינלנד.
ב-4 ביוני נמצאה המכלית גדניה באמצע האוקיינוס האטלנטי ליד מרסדייל, בעוד 100 מיילים ימיים (160 ק"מ) מזרחה נתפסה אוניית האספקה גונצנהיים על ידי סיירת הסוחר החמושה אספרנס ביי ומטוסים מוויקטוריוס.
באותו יום בדרום האוקיינוס האטלנטי, באמצע הדרך בין בלם לפריטאון, הגבול הדרומי ביותר של מבצע רייניבונג, יורטה המכלית אסו המבורג על ידי הסיירת לונדון; ואילו למחרת לונדון, מלווה בבריליאנט, הטביעה את המכלית אגרלנד.
שבוע לאחר מכן, ב-12 ביוני, הוטבעה המכלית פרידריך ברמה על ידי הסיירת שפילד באמצע האוקיינוס האטלנטי.
ב-15 ביוני הוטבעה המכלית לותרינגן על ידי הסיירת דאנדין, עם מטוסים מאיגל.
תוך קצת יותר משבועיים, 7 מתוך 9 ספינות האספקה שהוקצו למבצע רייניבונג טופלו, עם השלכות חמורות על פעולות השטח הגרמניות העתידיות.
מבצע רייניבונג היה כישלון, ולמרות שהגרמנים זכו להצלחה בהטבעת "הוד האדירה", זה קוזז עם אובדן אוניית המערכה המודרנית ביסמרק, שייצגה רבע מאוניות הראשה של הקריגסמרינה.
שום ספינות סוחר לא הוטבעו או אפילו נראו על ידי יחידות השטח הגרמניות הכבדות במהלך הפשיטה שנמשכה שבועיים.
שיירות בעלות הברית לא הופרעו קשות; רוב השיירות הפליגו לפי לוח הזמנים, ולא הייתה הפחתה באספקה לבריטניה.
מנגד, מערכת הצוללות באוקיינוס האטלנטי השתבשה; צוללות באוקיינוס האטלנטי הטביעו רק 2 ספינות בשבועות האחרונים של מאי, לעומת 29 בתחילת החודש.
כתוצאה מטביעתה של ביסמרק, היטלר אסר על גיחות נוספות באוקיינוס האטלנטי, ואוניית האחות שלה טירפיץ נשלחה לנורווגיה.
הקריגסמרינה לא הצליח שוב לבצע מבצע שטח גדול נגד נתיבי האספקה של בעלות הברית בצפון האוקיינוס האטלנטי; מעתה והלאה הנשק היחיד שלה היה מערכת הצוללות.
מספר טילי יירוט סוריים כשלו, נפלו על בתים סוריים, וגרמו למותם של ארבעה אזרחים.
בזמן שלוחמי יחידת שלדג פשטו על המפעל התת-קרקעי, תוך שימוש בטקטיקות הפתעה וחבלה, ביצעו מטוסי חיל האוויר הישראלי סדרת תקיפות מדויקות, שנטרלו את יכולת התגובה של הצבא הסורי.
לצד המערכה העיקרית ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל, מתקיימת לחימה מול חזבאללה בלבנון, שכוללת תקיפות של חיל האוויר הישראלי בסוריה במטרה לסכל את ניסיונות איראן לספק נשק לחזבאללה, ולפגוע במיליציות פרו-איראניות בסוריה ששיגרו רקטות וכלי טיס בלתי מאוישים לעבר ישראל.
יעד הפשיטה היה מפעל טילים תת-קרקעי אשר מוקם באתר של המרכז למחקרים מדעיים סרס הסורי (SSRC) בסמוך לעיר מסיאף שבצפון מערב סוריה ובסמוך לגבול סוריה-לבנון.
המתקן, שנחפר בעומק 70–130 מטר בתוך צלע הר, היה המתקן היחיד בסוריה לייצור טילי קרקע-קרקע מדויקים, והתוכנית הייתה לייצר בו 100–300 טילים בליסטיים בשנה בטווח של 70–300 ק"מ.
בניית המתקן החלה ב-2017 עם עבודות חפירה שנמשכו עד 2021. לאחר סיום החפירות, הותקנו מכונות ייצור מתקדמות שסופקו על ידי איראן.
המפעל החל בייצור ניסיוני באוגוסט 2024, חודש לפני הפעולה נגדו.
המתקן תוכנן לבצע את כל שלבי ייצור הטילים במקום אחד.
במהלך תקופת ההקמה, המתקן הותקף ארבע פעמים, דבר שגרם לעיכובים ושיבושים בהקמתו.
בשל מיקומו העמוק בתוך ההר, הוגדר המתקן בישראל כ"אתר חסין".
על פי דיווחים, המפעל נועד להיות שחקן משמעותי בחימוש חזבאללה, והטילים שתוכננו לייצור בו יועדו להישלח לארגון בלבנון.
קהילת המודיעין הישראלית זיהתה את הפרויקט הסודי ועקבה אחריו באופן צמוד במשך תקופה ארוכה תחת שם הקוד "רובד עמוק", ויחידה 8200 השיגה תוכניות מפורטות של המבנה באמצעות פריצות למחשבים.
המתקן זוהה כיעד מורכב במיוחד.
אנשי מקצוע צבאיים העריכו כי השמדתו תדרוש פעולה מורכבת במיוחד ותלויה בתנאים ספציפיים בשטח, דבר שהוביל לשקילת מספר אפשרויות מבצעיות, כאשר נשללה האופציה האווירית ונבחנה הקרקעית.
גורמי המודיעין הבינו כי האתר עומד בפני השמשה ובקרוב יחלו לייצר בו טילים מתקדמים.
ההבנה הייתה שעם הפיכתו של המקום לתעשיית ייצור פעילה, הוא יהפוך לאתר הרבה יותר שמור ומאובטח – וכמויות השומרים והאבטחה שהסורים והאיראנים יציבו בו, תגדל.
ההכנות למבצע החלו חודשיים קודם לכן, ביולי 2024. כעבור חודש, כבר החל ייצור מנועים באתר.
בצה"ל אומרים: "אם היינו מחכים עוד קצת עם הביצוע – יכול להיות שכבר היה מאוחר מדי, או שכל המבצע היה צריך להיראות אחרת לגמרי".
קודם למבצע, המבצע הוצג על-ידי מפקד שלדג, סא"ל ב', באופן אישי לראש הממשלה בנימין נתניהו ולשר הביטחון יואב גלנט, ואושר על-ידם לאחר שעבר את הרמטכ"ל רא"ל הרצי הלוי ואת מפקד חיל האוויר אלוף תומר בר.
לפי ברק רביד, ישראל עדכנה את ממשל ביידן מראש על המבצע, וארצות הברית לא התנגדה לו.
על פי תחקיר ישראל היום, האמריקאים חששו באותו הזמן מהצתת מלחמה אזורית בין ישראל לאיראן ולכן במערכת המדינית והצבאית התלבטו אם לעדכנם מבלי שיתנגדו וינסו לסכל את המבצע.
לצורך כך העדכון נעשה דרך הרמטכ"ל הלוי למפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, מייקל קורילה, תוך ניצול הקשר החברי ביניהם.
בחיל האוויר המתינו שבועות ארוכים לחלון הנכון של מזג האוויר, שכן לא היה ניתן להתעכב בגלל עננות נמוכה ולו דקה אחת בלבד: השמיים היו חייבים להיות נקיים, מאחר שאיומים אחרים ארבו בהם.
אזור מסיאף הוא המרחב שבו צבא אסד פרס את ההגנה האווירית המתקדמת והצפופה ביותר בסוריה אחרי הבירה דמשק, עם סוללת SA-22 המתקדמת והקטלנית ביותר מתוצרת רוסיה, וכן יכולות נ"מ כטילי כתף ונ"ט להפלה קלה יחסית של מסוקים.
לכן, המסוקים טסו נמוך מאוד, בנתיבים שנבחרו בקפידה, עם הטעיות ואבטחה צמודה של שני מסוקי קרב מסוג אפאצ'י, באופן שאפשר להם לחמוק ממכ"מי הגילוי הסוריים שנפרסו באזור כדי להגן על האתר.
בלילה שבין 8 ל-9 בספטמבר, פשטו באמצעות מסוקים כמאה לוחמי יחידת שלדג, יחידת הקומנדו של חיל האוויר הישראלי, על מפעל תת-קרקעי לטילים מדויקים בסוריה, שנבנה על-ידי משמרות המהפכה של איראן, ואשר עומקו מגיע ל-60 מטר מתחת לאדמה.
האיראנים החלו לבנות את המתקן התת-קרקעי בשנת 2018, בתיאום עם חזבאללה וסוריה, לאחר שסדרת תקיפות אוויריות ישראליות הרסו את רוב תשתית ייצור הטילים האיראנית בסוריה.
תכלית המתקן הייתה לייצר את הטילים המדויקים במתקן מוגן סמוך לגבול עם לבנון, כך שתהליך המסירה לחזבאללה בלבנון יוכל להתבצע תוך זמן קצר, ועם פחות סיכון של תקיפות אוויריות ישראליות.
המתקן אובטח על ידי צבא סוריה.
כוח שלדג מנה כ-100 לוחמים, והוא היה בליבת הפעולה.
איתו הגיעו לשטח הסורי עוד כ-20 לוחמי יחידה 669. 120 הלוחמים הגיעו ב-4 מסוקי "יסעור", שהמריאו מישראל וטסו כשעה וחצי עד ההגעה ליעד, כולל תדלוק אווירי בדרך.
הטיסה התבצעה דרך הים, בגובה נמוך מאוד של 60 רגל בלבד.
בתוך השטח הסורי, הטיסה נמשכה 18 דקות עד הנחיתה.
טיסה תחת איומים אוויריים כבדים.
מדובר היה במרחב צפוף בעשרות סוללות טילי קרקע-אוויר.
הלוחמים הונחתו בשני מנחתים באזור, שחיל האוויר ניתח כמקומות שניתן להנחית בהם את המסוקים.
מספר דקות לפני הנחיתה על אדמת סוריה, ניתנה מכת אש מקדימה על אתר ייצור הטק"ק (טילי קרקע-קרקע) והושמדו מתקני אבטחה בקרבת המקום על ידי מטוסי קרב, מסוקים וכטב"מים של חיל האוויר הישראלי.
הצוותים שהונחתו בשטח חולקו לשלושה כוחות כאשר:
+הכוחלוחמיםייעודתוצאהכוח ראשון50תפקידם היה לבודד את המרחב, לנטרל איומים באזור – ובכך לאפשר להנחית את הכוח השני.
באותו הלילה המתקן אובטח על ידי כ-30 חיילים מצבא סוריה, שהיו במספר עמדות שמירה, רכב עם מקלע שעמד בנקודה שולטת וכיתת כוננותכוח הבידוד שנחת ראשון עלה לנקודה שולטת בשטח.
הכוח הפעיל רחפנים שיצרו גם הם שליטה על המרחב וזיהוי של כל איום פוטנציאלי או תגבורות סוריות שעלולות להגיע.
הלוחמים שבודדו את המרחב מנעו הגעת כוחות סורים וחיסלו עשרות שניסו להתקרב לשטח המתחם.כוח שנילא ידועהכוח הפושט לתוך האתר עצמו ושיפוצץ אותו.הכוח השני נחת במנחת אחר, והיה צריך לרוץ מרחק של כ-700 מטר מהמנחת ועד דלתות האתר התת-קרקעי.
לוחמי שלדג הצליחו לבודד את האזור במהירות, ולמנוע הגעת כוחות נוספים של הצבא הסורי.
הלוחמים, ניטרלו וחיסלו במהירות את החיילים הסורים שאבטחו את המתחם והחלו בפריצת הדלתות.
מייד לאחר הפריצה, הכוחות סרקו במהירות את מסדרון הייצור והתמקדו באיתור שלושת המערבלים הקריטיים.
כוח החבלה הניח מטענים מותאמים בכל חדר תוך כדי ריצה, ובמקביל נאסף חומר מודיעיני רב.כוח שלישי20 לוחמי יחידת 669מעטפת רפואיתאבטחו את המסוקים ושימשו כוח תגובה ומענה רפואי שכלל חדר טיפול נמרץ מכיוון שלא היה ניתן לטפל בפצועים קשה עד לפינוי הארוך בצורה אחרת.
הלוחמים שבודדו את המרחב מנעו הגעת כוחות סורים וחיסלו עשרות שניסו להתקרב לשטח המתחם.
בו-זמנית, הלוחמים רצו מנקודות הנחיתה של המסוקים עם משקל גדול של חומרי נפץ על הגב, שלאחר מכן בהם השתמשו על מנת לפוצץ את האתר.
האתגר הגדול של הלוחמים בשטח היה הזמן, והיציאה טרם הגעת אויב מאורגן שיצליח להגיב וליצור קרב בין הכוחות.
היו שומרים בשער האתר שחוסלו ואופנועים וג'יפים שניסו להגיע למפעל עצמו – אך חוסלו על ידי חיל האוויר.
החלק הקריטי במבצע היה ניתוק המגע מהזירה, ווידוא של כלל הכוח לפני הלחיצה על הכפתור שפוצץ כטון של חומרי נפץ שהלוחמים הביאו איתם.
מאות רבות של לוחמי אויב התארגנו להגיע למתחם, אך עד שהספיקו לעשות את דרכם לוחמי צה"ל כבר היו בדרכם החוצה בבטחה.
דווח כי נשבו מספר איראנים, אך משמרות המהפכה האסלאמית הכחישו זאת.
המבצע ארך שלוש שעות, באישון לילה, וההשתלטות על המתחם שבתוך ההר נמשכה 18 דקות בדיוק, מרגע נחיתת מסוקי היסעור על הקרקע.
בינואר 2025 ישראל קיבלה אחריות רשמית על הפעולה, ובצה"ל הגדירו אותה כ"אחת מפעולות הקומנדו המסוכנות והאמיצות שצה"ל ביצע בשנים האחרונות מחוץ לגבולות המדינה".
מבצע שחר החירות הוא מבצע צבאי שפתח הצבא הלאומי הסורי, המכונה SNA, שהוא קואליציית כוחות הנתמכת על ידי טורקיה, נגד הכוחות המזוינים של סוריה והכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), ב-30 בנובמבר 2024, המכוונת לצפון מחוז חלב בין אל-באב לתדף.
זאת במסגרת מתקפת המורדים הסורים.
עם פרוץ מתקפת המורדים הסורים ב-27 בנובמבר 2024, ותפיסת מספר אזורים בעיר חלב על ידי המורדים, החל הצבא הלאומי הסורי ב"מבצע שחר החירות" ב-30 בנובמבר.
המבצע הוכרז רשמית על ידי ראש הממשלה של הקואליציה הלאומית הסורית עבדורהמן מוסטפא במהלך ראיון ל־NTV.
הוא הציג שני יעדים אסטרטגיים עיקריים: שיבוש קווי האספקה של הכוחות הסורים הדמוקרטים והקמת מסדרון המחבר את אל-באב, תחת הכיבוש הטורקי של צפון סוריה, לתל רִפְעַת.
בעקבות התנגשויות אינטנסיביות בין כוחות הצבא הלאומי הסורי לאלו הנאמנים לממשלת אסד בצפון נפת חלב, כוחות הצבא הלאומי הסורי כבשו את העיירה תדף.
במהלך היום פרצו עימותים בין הכוחות הסורים הדמוקרטים והצבא הלאומי הסורי, כאשר הכוחות הסורים הדמוקרטים החלו להיכנס לעיירות בצפון חלב שכוחות הממשלה נסוגו מהן עקב המתקפה בראשות תחריר א-שאם על חלב מאידליב.
ב-1 בדצמבר 2024, כוחות הצבא הלאומי הסורי כבשו את הערים א-ספירה, ח'נאסֶר ובסיס האוויר כווירס , בעוד שהתרחשו עימותים בין הצבא הלאומי הסורי לכוחות הסורים הדמוקרטים במחוז שייח' נג'אר בעיר חלב.
לכידת הבסיס האווירי כווירס ביתרה את "המסדרון" שהכוחות הסורים הדמוקרטים הקימו בין קנטון שַׁהְבַּא שבמרכזו תל רִפְעַת ומַנְבֶּג'.
מאז תחילת המבצע, כ-850 קמ"ר של שטח נכבשו על ידי הצבא הלאומי הסורי.
בערב ה-1 בדצמבר 2024, הצבא הלאומי הסורי פתח במתקפה על העיירה תל רפעת שבידי הכוחות הסורים הדמוקרטים, וכבש את העיירה יחד עם כמה כפרים מסביב, כולל שווארע'ה , מֶנַע' , מרענאז , כפר נאיא, שייח' עיסא, דיר ג'מאל ועין דקנה.
הערים הנותרות באזור בשליטת הכוחות הסורים הדמוקרטים היו נצורות ונותקו מתקשורת לאחר שהוקפו על ידי כוחות האופוזיציה.
ב-2 בדצמבר 2024 הודיעו הכוחות הסורים הדמוקרטים על תוכניות לפינוי עקורים כורדים מתל רפעת ואזור שהבא לאזורים בשליטתם במחוז שייח' מקסוד בחלב ובצפון מזרח סוריה.
מבצע רמון היה מבצע צבאי לפינוי תשתיות צה"ל בחצי האי סיני עקב הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ההסכם כלל שני מבצעים: מבצע רמון א', שכלל את פינוי סיני והעברתו לידי מצרים; ומבצע רמון ב' שכלל את היערכות הקבע של כוחות צה"ל בנגב וביהודה ושומרון, שנמשך עד אמצע שנות השמונים.
בספטמבר 1978 נחתמו הסכמי קמפ דייוויד כהסכמי מסגרת להסכם שלום עתידי בין ישראל למצרים, וישראל התחייבה כי במסגרת ההסכם העתידי תשיג את כוחותיה מסיני.
ב־1978 הועברה האחריות על גבול ישראל–ירדן מצמח עד אילת מפיקוד הדרום לפיקוד המרכז, בעקבות עיסוקו של פיקוד הדרום בפינוי והיערכות מחדש.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים נקבע כי ישראל תפנה את כוחותיה הצבאיים ונוכחותה האזרחית מסיני לא יאוחר משלוש שנים מיום חתימת ההסכם.
ההסכם נחתם ב־26 במרץ 1979, ושלוש שנים מחתימתו נפלו ב־25 באפריל 1982.
על פי ההסכם, חולקה פינוי חצי האי סיני לשני שלבים.
השלב הראשון נועד להסתיים בתוך 9 חודשים, ולאחריו יתבסס קו ביניים מאל-עריש לראס מוחמד, אשר ישראל תיסוג ממנו לקו הגבול הבין־לאומי בין ממלכת מצרים למנדט הבריטי עד שלושה שנים מחתימת ההסכם.
השלב הראשון חולק בעצמו לחמישה שלבי משנה: תוך חודשיים מחתימת ההסכם כוחות צה"ל יסוגו משטח רצועת החוף בה שוכנת אל-עריש.
שלב משנה שני יתבצע בתוך שלושה חודשים, כוחות צה"ל יסוגו מהשטח בין קו הסכם הביניים בין ישראל למצרים מ־1975 לקו A של מפת דילול הכוחות המצרים לפי הסכם השלום באזור אבו רודס וראס סודר לחופי מפרץ סואץ.
בשלב המשנה השלישי יועבר אזור מדרום וממזרח לאזור שפונה בשלב המשנה השני, והוא יתום בתוך 5 חודשים.
בשלב המשנה הרביעי כוחות צה"ל יסוגו ממרחב א-טור – ראס מוחמד ובכך תושלם נסיגת השלב הראשון לאורך מפרץ סואץ שלב זה נועד להסתיים תוך שבעה חודשים.
השלב הראשון כולו נועד להיגמר תוך 9 חודשים, ובו כוחות צה"ל ישלימו את נסיגתם מהשטחים הנותרים ממערב לקו הביניים, בהם שטחי סנטה קתרינה ושטח מרכז סיני באזור שממזרח למעברי הגידי והמיתלה.
מבצע רמון א' התחיל עם כניסת הסכם השלום לתוקף ב־25 באפריל 1979 ונמשך עד להשלמת הנסיגה מסיני ב־25 באפריל 1982, שלוש שנים לאחר מכן.
המבצע כלל שני שלבים: השלב הראשון נמשך תשעה חודשים וכלל פינוי הכוחות מזרחה לקו ביניים בין אל-עריש לראס מוחמד.
בינואר 1980, תשעה חודשים לאחר חתימת חוזה השלום, הסיג צה"ל את כוחותיו והתייצב על קו הביניים.
צה"ל פינה בתחילה את מערב חצי האי סיני שנותר בידו, ולאחר מכן את ההר הגבוה ואת מרחב א-טור עד ראס מוחמד.
ההיערכות בקו הארעי הייתה במחנות בבנייה זמנית במבנים יבילים.
ב־25 במאי 1979 הועברה אל-עריש לידי מצרים, ובכלל זה פונו בסיס דפנה של חיל הים ששכן בהר קסיוס לחופי ימת ברדוויל, בסיס אל-עריש (בח"א 5) של חיל האוויר ונח"ל ים.
ב־25 ביוני 1979 הוחזרו ארונותיהם של 11 חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע שנפלו במהלך מלחמת יום הכיפורים.
ב־25 ביולי 1979 בוצעה הנסיגה מהאזור השני, ממזרח לאבו רודס.
ב־25 בספטמבר 1979 פונה האזור השלישי, מדרום וממזרח לאזור השני.
באוקטובר 1979 נסגרה יב"א 511 שבאום מורג'ום, שהמשיכה לפעול כיחידת פריסה עד 30 בדצמבר 1979. היחידה הפורסת המשיכה להפעיל בקרה בבסיס רפידים עד פינויו.
ב־15 בנובמבר הועבר אזור ג'בל מוסא ומנזר סנטה קתרינה לידי מצרים, כחודשיים לפני המועד המחויב בהסכם.
חולייה טכנית של חיל האוויר נותרה במנחת הר סיני עד ינואר 1980, ותחנת התרעה ישראלית נותרה באזור החיץ.
התחנה נמצאה במובלעת בראש ג'בל קתרינה במרחק של כ־20 ק"מ מקו הביניים, ופונתה רק עם השיבה לקו הגבול הבין לאומי ב־1982.
ב־25 בנובמבר 1979 פונה אזור א-טור, ועימו שדה הנפט הימי "עלמה".
ב־15 בינואר 1980 אוחד הממשל הצבאי של אזור צפון סיני עם רצועת עזה.
צפון סיני הייתה לנפה, שמפקדתה בנאות סיני ומרכז המינהל האזרחי שלה בשייח' זוויד.
השלמת השלב הראשון והתמקמות על קו הביניים הייתה ב־25 בינואר 1980. בנוסף פונה במהלך שלב בסיס רפידים (בח"א 3) של חיל האוויר, ששימש גם כמפקדת עוצבת סיני (אוגדה 252).
בשלב זה הועברה עוצבת הפלדה (אוגדה 162) בהדרגה מסיני אל בקעת הירדן והוכפפה לפיקוד המרכז.
אגד ארטילרי 215 האוגדתי התמקם במבוא שילה, היאחזות נח"ל שנזנחה ביולי 1980.
כחלק מההיערכות בקו הביניים הוקם מוצב שליטה נייד בג'בל חלאל לצורך פיקוד הדרום ויחידותיו.
עם השלמת ההערכות בקו ראס מוחמד – אל־עריש נוצרו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין ישראל למצרים.
שגרירות ישראל בקהיר נפתחה ב־27 בינואר 1980 ושגרירות מצרים בישראל נפתחה ב־22 בפברואר 1980. מעבר גבול יבשתי נפתח בנאות סיני.
השלב השני, שהחל מיד לאחר סיום השלב הראשון, בוצע עד מועד הנסיגה וכלל את העברת הכוחות מזרחה לקו הגבול הבין לאומי.
המשך פינוי הכוחות מכל שטח חצי האי סיני עד לקו הגבול הבין לאומי, למעט אזור טאבה, נמשך עשרים ושבעה חודשים.
עוצבת סיני (252) שהוצאה מסיני לא הספיקה להתמקם במחנות החדשים שנבנו עבורה בנגב, והועברה לצפון למבצע שלום הגליל.
בסוף מרץ 1982, חודש לפני השלמת פינוי סיני, הטילה הממשלה על צה"ל לסיים את פירוק ופינוי המבנים והציוד החקלאי ביישובי חבל ימית ולהשלים את פינוי חבל ימית.
ב־1 באפריל 1982 הוכרזו מרחב שלמה וחבל ימית כשטח צבאי סגור.
פינוי חבל ימית הוטל על גיס 441, אשר מונה לו רמ"ט סדיר, תא"ל עודד טירה.
בפינוי הועסקו כוחות חטיבת גולני, חטיבת הצנחנים, בית הספר לקצינים, המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, סיירת שקד ויחידות נוספות.
תשתיות המחנות שפונו הועברו למחנות החילופיים בשטחי הארץ או למחנות הזמניים בקו הביניים.
תשתיות קבועות שלא ניתן היה לפרקן, בהן תשתית כבישים ומים, הושארו בחלקן בסיני במצב שמיש יחסית.
בסך הכל פונו 103 מחנות צבאיים והוקמו 47 מחנות חילופיים בשטח ישראל.
בין המחנות שפונו היה בסיס חיל הים בשארם א-שייח' שהשתייך לזירת ים סוף.
בשלב זה פונו שלושה בסיסי חיל האוויר: בסיס איתם, בסיס עציון בבקעת הירח שנסגר ב־30 במרץ ושדה אופיר באופירה, שנסגר ב־16 בפברואר.
בסיס איתם הפך לשדה התעופה אל-גורה, בסיס עציון הפך לנמל התעופה הבין-לאומי טאבה, ושדה אופירה לנמל התעופה הבין-לאומי שארם א-שייח'.
בעקבות הפינוי נסגרה מפקדת מרחב שלמה, ששימשה פיקוד מרחבי עצמאי.
עם חתימת הסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978 יזמה מערכת הביטחון הקמת ועדה בראשות סגן שר האוצר יחזקאל פלומין (שהתפטר מתפקידו זמו קצר לאחר
מכן) וסגן שר הביטחון מרדכי ציפורי ובהשתתפות מנהלי משרדי הפנים השיכון, התחבורה ועוד.
הוועדה נועדה לטפל בחילוקי דעות בין המגזר הביטחוני והאזרחי לגבי שימושי קרקע, לבצע בחינה משותפת לצרכים תשתיתיים לשם תיאום בתכנון וביצוע ולתכנן פיתוח אזרחי
מואץ לשיפור תשתיות לצד הרחבה וגיוון של מקורות ותעסוקה.
בדצמבר 1978 הוקם פורום שני מצומצם בראשות מנכ"ל משרד הפנים חיים קוברסקי.
בנוסף הוקמו ועדות משנה לפני נושאים ומשרדים וועדות אזוריות.
הוקם גם צוות תכנון בראשות פרופסור אברהם וכמן מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בשיתוף תה"ל וגורמים נוספים.
התכנון נועד להביא לתנופת פיתוח אזרחית לצד צבאית, תוך צמצום הפגיעה בעתודות קרקע לבנייה אזרחית ובנוף.
בסיסי באר שבע הורחבו, בהם מחנה משמר הנגב, שדה תימן ומחנה נתן.
בסיס התחמושת שמצפון לבאר שבע הורחב, מחנות מפקדת פיקוד הדרום (בית הסראייה) שהוקמו בו מתקני קשר פיקודיים.
סמוך לבסיס חצרים נבנה מקבץ מחנות לוגיסטיים והבנייה במתקן האימונים שמדרום לעיר הורחבה.
באזור ערד הוקמו בסיס נבטים, מתקן אימונים שישמש בעתיד כבא"ח נח"ל (ממערב לעיר) ומתקן קשר (ממזרח).
מתקן האימונים בצאלים ששימש את חיל השריון הורחב לשימוש כלל יחידות השדה.
באזור שבטה–קציעות מוקמו כמה מקבצי מחנות: בצומת משאבי שדה (אגד נ"מ 170), שבטה (ביסל"ת), שיזף והר קרן.
בקציעות שוכנו מפקדה ומחסני חירום של אוגדה 440 שהתפנתה מסיני, מחנות גדודיים של חטיבה 460 הסדירה, בסיס תחמושת שהועבר מקדמת סיני, מתקני מודיעין ומִתקן לריכוז ציוד הצליחה שהועבר מסיני.
בהר הנגב נבנו כמה מתקנים, הגדול שבהם בסיס רמון ברמת מטרד.
בסיסים הסמוכים למצפה רמון הורחבו.
בנגב הדרומי, בקו שמדרום לנחלים חיון ופארן, נבנו מספר מחנות לאורך כביש 12 שנסלל מחדש לאורך הגבול הבין לאומי דרך בקעת סיירים.
בבקעת עובדה הוקם בסיס עובדה, ובסמיכות לכביש העובר בבקעה זו נבנו מחנות עבור יחידות חיל השריון והמערך הלוגיסטי האזורי.
בנוסף הוקמו בפסגות הסמוכות מתקני שליטה והתרעה.
במהלך המבצע נבנו ארבעה מחנות חטיבתיים: צוקי עובדה, חיון, שיזפון וסיירים.
המחנות החטיבתיים נבנו כמקבץ של שלושה או ארבעה מחנות גדודיים נפרדים, סביב מרכז שירותים והדרכה הכולל את משרדי מפקדת החטיבה.
לא כל המחנות אוכלסו על ידי היחידות שהועברו מסיני.
כמה מהן הועברו לצפון והשתתפו במבצע שלום הגליל.
מחנה צוקי עובדה שיועד לחטיבת שריון סדירה עמד ריק כמה שנים, וב־1985 הועבר אליו טירונות חיל השריון מג'וליס, וב־1995 הפך לבהל"ץ.
מחנה סיירים שיועד לחטיבה 14 הסדירה ששימש אותה זמן קצר לפני המלחמה, והועבר ליחידת הניסויים.
אחד המרכיבים העיקריים של מבצע רמון ב' היה בניית שלושה שדות תעופה חדשים עבור חיל האוויר.
שניים מהם נבנו על ידי ארצות הברית: בסיס רמון (כנף 25) ברמת מטרד שהוקם על ידי NAB (Negev Air Base) ובסיס עובדה (בח"א 10) בבקעת עובדה שהוקם על ידי חברת ABC (Air Base Construction).
שדות אלה היוו תחליף לבסיס עציון (כנף 10) ובסיס איתם (כנף 25) שמוקמו בקדמת סיני והיו מבצעיים בעת החתימה על הסכם השלום.
השדה השלישי, בסיס נבטים, הוקם על ידי חברות ישראליות.
באפריל 1979 נחתם הסכם בין ישראל לארצות הברית להקמת שדות התעופה רמון ועובדה על ידי קבלנים אמריקאיים באחריות מחלקת ההגנה.
מחלקת ההגנה הקימה בישראל מינהלת תוכנית להקמת שדות התעופה, בפיקוד בריגדיר גנרל פול הארטונג (Paul T.
Hartung) מחיל האוויר של ארצות הברית ובריגדיר גנרל מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
מול מינהלת זו הקים משרד הביטחון הישראלי את מינהלת שדות התעופה (מש"ת) המורכבת מקציני חיל האוויר ועובדי משרד הביטחון.
בראשות המנהלת הועמד תא"ל משה ברטוב.
המנהלת הופקדה גם על הקמת שדה התעופה השלישי, נבטים, באופן ישיר.
מנהלת שדות התעופה פורקה בדצמבר 1982 עם השלמת שדות התעופה רמון ועובדה.
שדות התעופה רמון ועובדה נחנכו בשלהי אוקטובר 1981. באוגוסט 1982 הוכרזו השניים כמבצעיים.
ביולי 1980 אושר בכנסת חוק לשם הפקעת מקרקעין בנגב עבור צורכי המדינה עקב הסכם השלום.
השטחים שנכללו בחוק כללו את קרקעות עליהם הוקם בסיס נבטים, וכן קרקעות באזור אום בטין.
במסגרת מבצע רמון ב' הורחבה מערכת הכבישים בנגב במטרה לשפר דרכי גישה למחנות וכן כחלק מצרכי הביטחון השוטף.
במסגרת כך שופרו כבישים קיימים ונסללו כבישים חדשים.
סלילת הכבישים נעשתה בתיאום עם המערכות האזרחיות כדי לתת מענה לצרכים אזרחיים.
בסך הכול נסללו כבישים ודרכים באורך של כ־330 ק"מ.
הגדול שבכבישים שנפרץ היה כביש 10 שנסלל לאורך קו הגבול מרפיח ועד אילת, שנצמד ככל הניתן לקו הגבול ולחלקים מדרך הפטרולים הישנה.
בעקבות הנסיגה מסיני עובה המערך הצבאי בבקעת הירדן ובמורדות ההרים היורדים אליה, כהיערכות מול חזית מזרחית ואיומים מצד עיראק.
האזור היה כמעט ריק מאוכלוסייה פלסטינית ואפשר בקלות יחסית לפרוס בו מחנות עבור יחידות עוצבת הפלדה שהועברה מסיני, ולהתאמן בשטחים הקרובים אליהם.
מיקום העוצבה אפשר תגבור מבצעי נוח לרמת הגולן וגבול ישראל–לבנון.
הפריסה החדשה של היחידות והמחנות הייתה במדרונות המזרחיים של מדבר יהודה והרי השומרון ולאורך כביש אלון אל מול בקעת הירדן.
העוצבה ויחידות נוספות מוקמו באזור מעלה אפרים.
מחנות גדודי השריון וההנדסה של החטיבות הסדירות הוקמו בסמיכות לקו הקדמי ובצמוד לשטחי האימונים במורדות ההר לרוחב הגזרה.
הם נקבעו במישור אדומים (עוצבת יש"י) ובוקיעה הדרומית ובבקעת נועימה ממערב ליריחו לשם הגנה על המבואות המזרחיים
בנוסף מוקמו כוחות בבקעת טמון ובחלקו המזרחי של כביש 57 משכם למשטרת הג'יפתליק עד לגשר אדם ועד אזור חמאם אל-מליח והכביש ממחולה לעבר תיאסיר, בואכה טובאס.
בגב ההר הורחב מחנה בית אל והוקמה בו יחש"מ 638 של חיל החימוש, שכללה את הסדנה הקיימת במחנה וכן סדנה שעברה מסיני למחנה יוסף, סדנה חדשה במשטרת הג'יפתליק וסדנה קיימת במחנה ישי.
על פסגות גבוהות בקו המזרחי של שדרת ההר, ממצפה שלם וקריית ארבע בדרום ועד הגלבוע בצפון, נבנו אתרים לשליטה, בקרה והתרעה, בהם י"ג 503 בבעל חצור, שתחילת בנייתו ב־1975. בנוסף הורחבה ושודרגה רשת הדרכים כדי לתת מענה לצרכים ביטחוניים.
כחלק מההיערכות מחדש, חתם הרמטכ"ל רפאל איתן בספטמבר 1980 על צו סגירה חדש שהכליל את כל שטחי האימונים בנגב.
במסגרת זו הורחבו שטחי האימונים בצפון הנגב ובהר הנגב, נוספו של שטחי אימונים בדרום הנגב שכללו את מטווחי האימונים של חיל האוויר במערב הר הנגב ובערבה הצפונית.
בצו נוספו שטחי אש עבור שטחי אימונים ליחידות חיל השריון באזור הנחלים הגדולים ושטחי ניסויים לבחינת אמצעי לחימה בבקעות סיירים ועובדה.
כמחצית משטח הנגב שמדרום לבאר שבע הוגדר כשטח אימונים.
מפקד פיקוד המרכז הכריז מכוח סמכויותיו כמפקד הצבאי של שטחי יהודה ושומרון על רצועת שטחי אימונים במורדות המזרחיים של הרי יהודה ושומרון ובקעת הירדן, שטחים בעלי ניצול אזרחי מינימלי שעיקרה מרעה לנוודים.
הגדולים בשטחים אלו היו באל-בקעה (בקעת טמון), אזור הסרטבה, בקעת נעמה ליד יריחו, בבוקיעה הדרומית, ולאורך רמת מדבר יהודה.
מבצע "שלמה" (י"ב סיוון התשנ"א, 24–25 במאי 1991) או בשמו המקורי מבצע גשמי זעף היה מבצע רכבת אווירית לפינוי המלא של יהודי ביתא ישראל שהתרכזו בעיר אדיס אבבה.
בתוך 36 שעות פונו לישראל 14,310 יהודים על ידי 18 מטוסי C-130 הרקולס, מטוסי בואינג 707 של חיל האוויר הישראלי מטייסת 120 (שנקראה אז "הבינלאומית") וכן 23 מטוסי בואינג של חברת אל על ומטוס אחד של חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס.
המבצע נקרא על שם שלמה המלך, אשר על פי המסופר בתנ"ך, פגש את מלכת שבא.
ב-5 בינואר 1985 הופסק מבצע משה בעקבות הדלפה לעיתונות בדבר עלייתם החשאית של יהודי אתיופיה דרך סודאן לישראל.
באתיופיה ובסודאן נותרו עוד קרוב ל-15,000 יהודים, ובמשפחות רבות נותרו חלק מההורים או הילדים באתיופיה.
במרוצת 1985 קרסה כלכלת אתיופיה בהשפעת הבצורת, הרעב הגדול ומלחמת האזרחים.
החונטה הצבאית האתיופית העבירה כ-600,000 אזרחים בכפייה לאזורים שונים בדרום אתיופיה במסגרת תוכנית הווילגיזציה.
בתוך כך הוחלו הגבלות תנועה קשות על כלל תושבי אתיופיה, לרבות היהודים, והעלייה ארצה הפכה כמעט בלתי אפשרית.
משלחת זו הייתה מורכבת משלושה קסים ושני שמגלויץ' (מבוגרים חכמים), ביניהם היה פעיל העלייה הוותיק אסיר ציון אבבה ברהן, וכן קס ברכאו יאלו.
אותה משלחת סקרה בפני פולק את המצב הקשה באותה העת בכפרי ביתא ישראל ואת חוסר המשילות באזורים אלו.
בהתחלה סוזאן הייתה סקפטית מכיוון שזו הייתה קבוצה גדולה של יהודים ולא הייתה תשתית לוגיסטית ארגונית כדי לקלוט אותם.
כמו כן היה חשש שיפגעו ביהודים פיזית בגלל המצב הביטחוני האישי הרעוע באותן שנים בדרכים ובעיר הבירה.
אותה קבוצת קסים ושמגלויץ' הרגיעו אותה ואמרו לה שהם ידאגו לכך שאותם יהודים יגורו בקבוצות קטנות ובפיזור בכל רחבי העיר, וגם לתחום הרפואי והלוגיסטי יימצא פתרון.
מכיוון שזו אופרציה מורכבת שתעלה עשרות מיליוני דולרים, פולק פנתה לנייט שפירו, שהיה באותה העת נשיא האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה.
שפירו התלהב מהרעיון, והבטיח שהכסף יימצא.
שפירו הוסיף שחייבים ללכת על המהלך הזה בכל הכוח כדי שלא יקרה חלילה אסון ליהדות אתיופיה.
סוזאן מוסיפה שמהלך ההעברה כפה על מדינת ישראל להוציא לפועל את מבצע שלמה.
בין נובמבר 1988 למאי 1991 הגיעו לאדיס אבבה, בירת אתיופיה, כ-15,000 יהודים, מרביתם כפריים מהרמה האתיופית בצפון המדינה.
רבים הגיעו באוטובוסים שנשכרו על ידי ה-AAEJ וה-NACOEJ וחלקם הגיעו בכוחות עצמם.
הם שוכנו במחנות פליטים בהמתנה להיתרי עלייה לישראל.
מבצע זה, במימון קהילות יהודיות בארצות הברית ובקנדה, שם קץ ליישוב היהודי הכפרי באתיופיה.
שירותי הרפואה בעיר לא תפקדו ורבים מהיהודים במחנות לקו במגוון רחב של מחלות, בהן מלריה, צהבת ושחפת.
רופאים ישראליים הכשירו סייענים פרא-רפואיים מקרב הקהילה היהודית והעניקו בעזרתם שירותים רפואיים לכ-4,000 משפחות יהודיות.
תוכנית זו, לצד תוכנית חיסונים לכ-20,000 מבוגרים וילדים, הצליחה להפחית את שיעור התמותה בקרב יהודי אתיופיה הממתינים לעלייה.
ב-17 בדצמבר 1989 פתחה ישראל שגרירות באדיס אבבה והגדילה את שיתוף הפעולה עם הממשלה האתיופית.
במשך 1990 היחסים בין ממשלות אתיופיה וישראל המשיכו להתהדק וישראל סיפקה לאתיופיה מערכות נשק שכללו כ-150 אלף רובים, פצצות, עשרים יועצים צבאיים לאימון המשמר הנשיאותי של מנגיסטו ומספר לא ידוע של קצינים שעבדו עם יחידות קומנדו אתיופיות.
העזרה הצבאית לאתיופיה ניתנה בתמורה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
לפי ההסכם בין ישראל ואתיופיה, תאפשר ממשלת אתיופיה את עלייתם של חמש מאות יהודים בחודש, בתמורה לעזרה כלכלית, חקלאית ואספקת ציוד רפואי.
בראשית 1991 עמד שלטונו של מנגיסטו היילה מרים בפני התרסקות נוכח כוחות המורדים שהתקרבו לאדיס אבבה.
הדחתו הקרובה של מנגיסטו עוררה את החשש כי גורלם של אלפי היהודים שהמתינו בעיר לעלייה ארצה נתון בסכנה.
בסוף מאי 1991, ימים ספורים לפני נפילת אדיס אבבה בידי המורדים, נמלט מנגיסטו מאתיופיה ומצא מקלט בזימבבואה.
המשא ומתן בין הצדדים הואץ ולבסוף הושגה הסכמה בין בכירי שלטונו של מנגיסטו לבין נציגים מישראל, אשר מונו מטעמו של ראש הממשלה יצחק שמיר לגבי העלאתם של יהודי אתיופיה ארצה תמורת כ-35 מיליון דולרים ומקלט בארצות הברית לכמה מבכירי השלטון.
לאחר גיבוש ההסכמה בין שתי המדינות, הורתה ממשלת ישראל לצה"ל לפתוח במבצע הצלה אווירי לחילוצם של יהודי אתיופיה.
על המבצע פיקד אמנון ליפקין-שחק, סגן הרמטכ"ל באותה עת, מחפ"ק נייד בשדה התעופה באדיס אבבה.
במהלך כ-36 שעות (בין 24 ל-25 במאי 1991) טסו כ-30 מטוסי נוסעים ומטען בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה באדיס אבבה והעלו כ-14,400 מיהודי אתיופיה.
במבצע השתתפו גם הסוכנות היהודית, הג'וינט, "המוסד", השב"כ וכ-70 לוחמים מיחידת שלדג, בפיקוד בני גנץ, שאבטחו את אזור נמל התעופה.
במבצע נקבע שיא עולמי לאחר ש-1,088 איש הוטסו במטוס בואינג 747 של חברת אל על.
למטוס עלו 1,086 נוסעים, אך במהלך הטיסה נולדו שני תינוקות.
בספרו המסע אל החלום ליקט אברהם אדגה עדויות של עולים מהשנים 1977–1992. בפרק המוקדש למבצע שלמה מביא אדגה את העדויות הבאות על מעשי שחיתות במבצע ההטסה:
זמן קצר לפני תחילת המבצע החליטה הממשלה שלא לכלול בו כ-2,800 צאצאי יהודים שהתנצרו (מבני קהילת הפלשמורה), שהגיעו לאדיס אבבה בשאיפה לעלות ארצה.
זאת עד לבירור זכאותם לעלייה על פי חוק השבות, על אף הפצרותיהם של הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו להעלותם.
ממתינים אלו הוצאו בכוח ממתחם השגרירות באדיס-אבבה.
רוב אותן משפחות עלו לישראל מאוחר יותר ועברו גיור כהלכה, אך מקצתן נותרו באדיס אבבה, ללא ידיעה על הצפוי להן.
גופים פילנתרופיים יהודיים כמו הג'וינט והוועידה הצפון-אמריקאית למען יהדות אתיופיה (NACOEJ) העניקו למשפחות אלה קצבאות קיום בסיסיות.
הוויכוח על זכאותם לעלייה או להגירה לישראל נמשך לאורך שנים בין משרדי ממשלת ישראל ובקרב קהילת יהודי אתיופיה.
במברק סודי ובהול ששלח שגריר ישראל באתיופיה, חיים דיבון, בדצמבר 1991, הוא התריע: "שלוש-מאות נוצרים גמורים הועלו לישראל במהלך מבצע שלמה.
הם התחזו ליהודים ועלו ארצה בין חמש-מאות יהודים מתנצרים.
בארץ הם ממשיכים לקיים בחשאי את הדת הנוצרית".
ימים ספורים לאחר סיום המבצע נפלה אדיס אבבה בידי כוחות המורדים וכך ניצלו במידה מסוימת כל אותם העולים.
עם זאת, קליטתם בישראל הייתה כואבת.
תקופות מסוימות שוכנו העולים, בשל מחסור בדיור, במגורונים ארעיים אשר היוו כר נוח להזנחה.
מבצע "תרנגול" הוא מבצע צבאי של צה"ל שבמהלכו הופל מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14, שבו היו אמורים לטוס רמטכ"ל צבא מצרים, עבד אל-חכים עאמר, וקצינים בכירים נוספים בדרכם חזרה מסוריה לפגישת תיאום של כריתת ברית-הגנה בין מצרים, סוריה וירדן.
באוקטובר 1956 התכוננו צבאות צרפת, בריטניה וישראל למבצע מוסקיטר, תקיפה משולבת של מצרים לשם החזרת השליטה בתעלת סואץ לצרפת והפלת משטרו של נאצר.
בתקופה מתוחה זו, בבוקר יום א', 28 באוקטובר 1956, נתקבלה ידיעה מודיעינית בדבר חזרת צמרת הצבא המצרי מדמשק בשני מטוסים לאחר שיחות תיאום של מבצעים משותפים כנגד ישראל.
לנוכח ההכנות למבצע הקרב הוחלט לירטם בעודם בדרכם למצרים.
על פי הידיעה צפויים לטוס במטוס איליושין 14 הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר וקצינים נוספים ובמטוס נוסף שאר צמרת הצבא.
ב-28 באוקטובר בשעה 14:00 לערך, שעות אחדות לאחר קבלת הידיעה המודיעינית, נקרא מפקד טייסת העטלף יואש צידון (צ'אטו) למפקדת חיל האוויר ברמלה ושם נמסרו לו על ידי ראש מחלקת אוויר שלמה להט על הכוונה ליירט את המטוסים שבהם צמרת המטכ"ל המצרי.
בעצת צידון הוחלט על יירוט המטוסים מעל הים התיכון ועל יציאה כחצי שעה לאחר המראת המטוס המצרי משדה התעופה בדמשק.
מסלול הטיסה הצפוי של הטיסה המצרית היה על גבול מגבלת הדלק אולם בשל חשיבות המבצע הוחלט לבצעו גם במחיר נטישת המטוס המיירט בדרכו חזרה וחילוץ הטייס והנווט.
לאחר פגישתם שב צידון לבסיס רמת דוד ויצא לטיסת אימון במטוס מטאור דו מושבי מדגם NF-13 המיועד ליירוט לילה ומצויד במכ"ם.
האימון נועד לתרגל טכניקות להפלת מטוס בוכנה איטי שאותו דימה מטוס הרווארד.
באותו ערב, סמוך לשעה 20:00, חצי שעה לאחר שדיווח המודיעין (צוותו של עזיז אליהו על המראת המטוס המצרי ויום לפני תחילת מבצע קדש, יצאו יואש צידון (צ'אטו) כטייס והנווט אלישיב ברוש (שיבי) מטייסת 119 ("טייסת העטלף") במטוס מטאור מדגם NF-13 מס' 52 מרמת דוד.
צוות המטוס טס מעל הים התיכון בלילה חשוך ללא ירח והוכוון על ידי הבקר שישב ביב"מ 333 לעבר מטוס שנקלט במכ"ם גילוי אווירי בי"ק 503 בסטלה מאריס ושנחשד כמטוס האיליושין 14 של חיל האוויר המצרי.
כאשר היה מטוס המטאור במהירות שיוט בגובה 10,000 רגל, הבחין הנווט בעזרת המכ"ם במטוס היעד, במרחק 3 מייל (4.8 ק"מ) מהם.
המטאור ניווט את עצמו על פי הדי המכ"ם והתקרב אל המטוס המצרי עד ליצירת קשר עין והתייצב מאחוריו במרחק עשרות מטרים.
לבקשת מפקד חיל האוויר האלוף דן טולקובסקי הטייסים דיווחו למפקדה על צורת המטוס שהם רואים, מספר החלונות שבו, ואף על כך שהם רואים מבעד לחלונות, לובשי מדים מתהלכים במעברים.
לאחר שהמטוס זוהה בוודאות ניתן לצוות אישור לפתוח באש ולהפיל אותו.
מטוס האיליושין טס במהירות איטית של 323 קמ"ש, קרוב למהירות ההזדקרות של המטאור.
המטאור התמקם מאחורי האיליושין ופתח עליו באש אולם עקב תקלה נורו פגזים משני התותחים שמותקנים בכנף שמאל בלבד (במקום ירי מארבעת התותחים).
מצרור הפגזים נפגע מנוע שמאל של האיליושין והחל לבעור.
רתע התותחים מכנף שמאל גרם להטיה שמאלה של מטוס המטאור, וכתוצאה מהמהירות הנמוכה ומרתע של התותחים נכנס המטאור לסחרור חריף שמאלה.
הטייס המצרי לא דווח בקשר על הפגיעה בו, ייתכן שכתוצאה מפגיעה של הירי במערכת החשמל.
טולקובסקי הורה לצידון לשוב לעמדת ירי ולהפיל את המטוס המצרי.
לאחר תמרוני ייצוב שב המטאור לעמדת ירי מאחורי המטוס המצרי שהקטין את מהירות טיסתו וכיבה את אורות הניווט.
כדי שיצליח לטוס במהירות הנמוכה של המטוס המצרי, פתח צידון מדפים, הגביר את עוצמת המנועים, "הרים את האף" והתקרב מאוד אל האיליושין, עד למרחק של כ-25 מטרים, ופתח שוב באש.
הפעם כיוון צידון את הירי לקצה הכנף הימנית של האיליושין, כדי שההסטה לשמאל שגורם הדף התותחים תביא לפגיעה בגוף המטוס.
במטח הירי השני התלקח המטוס המצרי והחל נופל מטה כשהוא אחוז להבות.
כתוצאה מהמהירות הנמוכה והדף הירי נכנס המטאור שוב להזדקרות ולסחרור שמאלי מסוכן והחל מאבד גובה במהירות לצד המטוס המצרי הבוער.
הטייס הישראלי הצליח בקושי להיחלץ מהסחרור, והתייצב בגובה של 300 מטרים בלבד מעל הים.
המטוס המצרי נפל לים במרחק של כ-200 ק"מ מחופי קפריסין.
המטאור שב מזרחה וחזר בשלום לישראל ונחת בבסיס חצור עם כמות דלק מועטה מאוד.
מנועיו כבו מחוסר דלק מיד לאחר הנחיתה בעודו נע על פני המסלול.
הייתה זו ההפלה הראשונה של טייסת העטלף.
מצרים נאלצה לצאת למלחמת קדש ללא 16 מקציניה הבכירים שהיו על המטוס ונהרגו.
לאחר המבצע נודע כי הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר נשאר בדמשק וניצל.
משנוכחו המצרים בהיעלמותו של המטוס שלחו אניה לחיפוש ניצולים אך עקב פריצת מבצע קדש הוחזרה האניה מבלי להשלים משימתה.
לימים התברר שהמצרים סברו שאובדן המטוס נבע מתקלה.
רק לאחר פרסום הידיעות בעיתונות הישראלית בשנת 1989 גילו כי מטוסם הופל.
המבצע נחשף לציבור רק כעבור 33 שנים (בשנת 1989) בכתבה בעיתון "מעריב".
מבצע תשורה היה מבצע של צה"ל שנערך ב-28 בדצמבר 1968, ובמסגרתו פשטו כוחות סיירת מטכ"ל וצנחנים בפיקודו של רפאל איתן על שדה התעופה הבין-לאומי ביירות, והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות תעופה ערביות.
ב-22 ביולי 1968 נחטף מטוס אל על בדרכו מרומא לישראל, והונחת באלג'יר.
לאחר כמה ימים נענתה ממשלת ישראל לתביעות החוטפים, אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין, והסכימה לשחרר מחבלים תמורת החטופים.
לאחר חמישה ימים שוחררו הנשים והילדים שהיו במטוס, ו-12 גברים שהיו בו שוחררו 39 יום לאחר החטיפה.
כחמישה חודשים מאוחר יותר, ב-26 בדצמבר, חדרו טרוריסטים לנמל התעופה באתונה, ירו וזרקו רימוני יד לעבר מטוס אל על.
כתוצאה מהירי נהרג אזרח ישראלי, דיילת נפצעה ולמטוס נגרם נזק.
בתגובה לשתי פעולות אלה, החליט ראש הממשלה, לוי אשכול, על פעולה צבאית שתפגע בתעופה הערבית.
מאחר ששני המחבלים שחטפו את מטוס "אל על" יצאו מלבנון ואומנו בה, כנראה תוך שיתוף פעולה מלא עם שלטונות לבנון, הוחלט כי המבצע ייעשה בשדה התעופה הבין-לאומי של לבנון ויהיה קצר ושקט (יסתיים בתוך כחצי שעה).
בתחילה נבחנה האפשרות לחטוף מטוס לישראל.
לשם כך, למד טייס הניסוי דני שפירא להטיס מטוסי נוסעים שונים, בהם בואינג 707 והקונוואיר.
אולם, לבסוף הוחלט לפוצץ מטוסי נוסעים ערביים שישהו בשדה התעופה הבינלאומי של לבנון.
ההכנות למבצע היו בלחץ זמן, ההוראה לביצוע ניתנה יומיים לפני המבצע.
ביום שישי בוצע תרגול על מודל בנמל התעופה לוד.
הוחלט על הנחת מטעני חומר נפץ במשקל חמישה ק"ג כל אחד בכונסי הגלגלים.
מטען אחד בכונס הגלגלים האחורים ובסיס הכנפיים ומטען שני בכונס הגלגלים הקדמי מתחת לתא הטייסים.
לסיירת הצנחנים הצטרפו קמ"ן חט' 35 אמנון ליפקין שחק, ומפקד פלחה"ן חט' 35 משה אדלשטיין לשם.
בתחקיר לפני המבצע שאל ראש אמ"ן אהרון יריב את משה אדלשטיין לשם "כמה זמן ייקח להכין מטוס לפיצוץ?" התשובה המהירה הייתה "3 דקות".
ראש אמ"ן הגיב "אני אזכור את זה".
בתחקיר אחרי הפעולה שאל ראש אמ"ן את אמנון ליפקין שחק "כמה זמן לקח להכין מטוס לפיצוץ" אמנון השיב בחיוך "פחות מ-3 דקות".
הלוחמים לבשו מדי א' וחבשו כומתות אדומות.
סיסמת המבצע הייתה "שבוע טוב".
ביצוע הפעולה הוטל על סיירת מטכ"ל והצנחנים, בפיקודו של אל"ם (לימים הרמטכ"ל) רפאל איתן, קצין צנחנים ראשי.
ב-28 בדצמבר, בשעה 20:30 לערך הוטסו 66 לוחמים מן היחידה ומסיירת צנחנים לביירות בשלושה מסוקי סופר פרלון שאליהם התלוו שני מסוקי בל 205 לסיוע צמוד ותצפית.
המסוקים טסו מעל הים התיכון בצמוד לחוף באורות כבויים כשבקצות הרוטורים שלהם לוחיות שפולטות אור זרחני שיאפשר להם לזהות זה את זה.
לאחר טיסה של כשלושת רבעי שעה, בשעה 21:18 לערך, נחת הכוח בשדה התעופה הבין-לאומי ביירות (שהיה אז הגדול במזרח התיכון).
מסוק הסופר פרלון הראשון ובו כוח הצנחנים נחת בצידו המזרחי של שדה התעופה.
לאחר שהכוח פרץ ממנו, המריא וריחף מעל לחוף העיר ביירות בכוננות לפינוי נפגעים.
המסוק השני הנחית את כוח סיירת מטכ"ל בצידו השני של השדה.
הלוחמים נשאו תיקי גב גדולים ובהם מטעני חבלה וצוידו בדפים שעליהם סמלי חברות התעופה הערביות.
הלוחמים התפצלו לחוליות והניחו שני מטעני חבלה על כל מטוס שזוהה כשייך לחברת תעופה ערבית.
במטרה להבטיח את השמדת המטוסים, הונח מטען אחד על כל כנף שתוכנן להצית את הדלק המצוי במכלים שבכנפי המטוסים.
בחלק מהמטוסים שהו נוסעים, וטרם מילכודם הורו הלוחמים לנוסעים לרדת מהמטוסים.
במקרים בודדים סירבו הנוסעים לרדת מהמטוס והלוחמים נאלצו לירות באוויר לשם פינוים.
במקביל לפעולת הלוחמים בנמל התעופה, חגו מסוקי הבל סביבו.
צירי הגישה לנמל התעופה נחסמו במטרה למנוע הגעת תגבורת, על ידי פיזור שקיות ובהם ג'ל מחליק, רימוני עשן ודוקרנים על הכבישים.
לקראת סיום הנחת המטענים והתארגנות הכוחות לפינוי, הבחינו טייסי המסוקים המסייעים בכוח לבנוני במשאית ושריונית שניסה להגיע לשדה התעופה בדרכי עפר מצפון.
טייס מסוק הבל אליעזר כהן (צ'יטה) הורה לקצין הטכני של המסוק לפתוח באש ממקלע מא"ג לפני גלגלי כלי הרכב במטרה לעצור אותם.
משהמשיכו כלי הרכב להתקדם, פתח הקצין הטכני באש ממקלע כבד 0.5 במטרה לפגוע ולשתק אותם.
פינוי הלוחמים התבצע על ידי מסוקי הסופר פרלון ללא הפרעה.
לאחר כחצי שעה הושמדו 14 מטוסי נוסעים אזרחיים, שהיו בבעלות שלוש חברות תעופה לבנוניות: "מידל איסט איירליינס" (M.E.A), "ליבניז אינטרנשיונל אירווייס" (L.I.A) ו"טרנס-מדיטרניאן איירליינס" (T.M.A).
שוויים של המטוסים נאמד בכ-42 – 44 מיליון דולר.
חיל הים שלח ארבע ספינות סער, בפיקוד שבתאי לוי, מצוידות בסירות גומי של שייטת 13 לשמש עתודה לפינוי.
העתודה לא הופעלה במבצע אך השתתפות הספינות ומסוקים מתוצרת צרפת היוותה תואנה לנשיא צרפת שארל דה גול להדק את האמברגו על ישראל.
כולל עצירת משלוחי ספינות שרבורג.
במהלך המבצע מולכדו 15 מטוסים אך מטוס אחד היה מטוס ישן, שבעת המבצע היה בתוך האנגר לתיקונים.
במטוס התחבאו מספר עובדים של שדה התעופה.
למזלם, לא התפוצצו המטענים שהונחו על אותו מטוס.
מועצת הביטחון של האו"ם כונסה לבקשת לבנון וגינתה את הפעולה.
תגובה חריפה במיוחד הייתה לצרפת שנשיאה שארל דה גול החריף עוד יותר את האמברגו שהוטל על ישראל עוד קודם לכן והפכו למוחלט על כל סוגי הנשק והחלפים לרבות 50 מטוסי מיראז' 5 שהוזמנו על ידי חיל האוויר הישראלי ושנמסרו לחיל האוויר הצרפתי והתשלום בגינם הוחזר לישראל.
בכך תמה למעשה תקופה ארוכה של הצטיידות צה"ל בנשק צרפתי, שהומרה ברכש נשק אמריקאי החל מראשית שנות ה-70 של המאה ה-20.
סביב מבצע "תשורה" נרקמו מספר אגדות אורבניות, הידועה שבהן הייתה שבמהלכו נכנס מפקד הכוח הישראלי, רפאל איתן לאחד מבתי הקפה בנמל, הזמין קפה, שתה ונעלם מהמקום.
המיתוס זכה להתייחסות במערכון של "היהודים באים".
מבצע תרנגול 53 היה מבצע פשיטה במהלך מלחמת ההתשה, בלילה שבין 26 ו-27 בדצמבר 1969, בו השתלטו כוחות צה"ל על תחנת מכ"ם מצרית בראס ע'אריב (), והביאו את המתקן לישראל.
בפעולה השתתפו יחידות מחטיבת הצנחנים (גדוד 50 וסיירת צנחנים) ומחיל האוויר, והיא נחשבת לאחת הפעולות הנועזות והיצירתיות בתולדות צה"ל – "כלקוחה מעולם הסרטים", כך כינה אותה הרמטכ"ל, רב-אלוף חיים בר-לב.
במרץ 1969, בתגובה להכרזת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על פתיחה במלחמת התשה נגד ישראל על קו-החזית בתעלת סואץ, החל צה"ל ליזום פעולות התקפיות לאורך הקו ובעומק שטח-האויב, ולא הסתפק עוד בפעולות המגננה בהן נקט מאז מלחמת ששת הימים.
מטרתן – מתן תשובה ליומרות המצריות לשבור את כושר העמידה של כוחות צה"ל בקו.
לאחר מלחמת ששת הימים תוגברו הכוחות המצריים בציוד צבאי מתקדם מתוצרת ברית המועצות, כגון טנקים, מערכות מכ"ם ומערכות נשק אחרות.
כוחות הנ"מ המצריים קיבלו תותחי נ"מ וטילי קרקע-אוויר מסוג SA-2. סוללות הנ"מ כללו גם מערכות מכ"ם, ובהן המכ"ם P-12 (קוד דיווח נאט"ו: "ספון רסט") להתראה מוקדמת, בעל יכולת גילוי כלי טיס הטסים בגובה נמוך.
סוללות הנ"מ בחזית התעלה הושמדו פעמים רבות בהפצצות של חיל האוויר הישראלי.
לעיתים היה אזור התעלה נקי מטילים, אולם, המצרים שבו ושיקמו את מערך הנ"מ שוב ושוב לאחר תקיפות אלה.
לבד מ"מבצע רביב" (פשיטה משוריינת על החוף המערבי של מפרץ סואץ, בשילוב חיל הים ובחיפוי חיל האוויר, שנערכה בספטמבר 1969), כמעט ולא יזם צה"ל פשיטות יבשתיות נרחבות, וחלק נכבד ממהלכי צה"ל במלחמת ההתשה, ובפרט תקיפות בעומק השטח המצרי, בוצעו על ידי חיל האוויר.
טרום מלחמת ששת הימים פוצחו צפונותיו של מכ"ם ה-P-12 על ידי יחידת הלוחמה האלקטרונית של צה"ל ומתקן רקפת פותח על מנת לעקוף את יכולותיו.
במלחמה עצמה תפס צה"ל שלל מספר מערכות מכ"ם מצריות מתוצרת סובייטית, למד אותן ושכלל את אמצעי הלוחמה האלקטרונית כנגדן.
תחנות המכ"ם בגזרת הפשיטה ב"מבצע רביב" היו מסוג התחנות שהתאפשרה הפעלת ל"א נגדן, והשמדתן הייתה קלה יחסית.
עם הזמן התברר שהלוחמה האלקטרונית ותורות הלחימה (תו"ל) שבהן השתמשו טייסי חיל האוויר כדי לשבש את פעולת המכ"ם איבדו מיעילותן: מטוסי חיל האוויר התגלו בשלבים מוקדמים יותר של הגיחות שביצעו, גם כשטסו בגבהים נמוכים.
המסקנה הייתה שפריסת המכ"ם הישנה, שהושמדה ברובה, הוחלפה בפריסה חדשה, קשה לפענוח וככל הנראה מדגם חדיש יותר.
אנשי המודיעין העריכו כי קיימת תחנת מכ"ם בודדת, ומוסווית היטב.
תחנה זו איתרה ועקבה אחר גיחות חיל האוויר באזור ובמערב סיני.
לפי הערכה מודיעינית החזיקו המצרים מתקן מכ"ם מסוג P-12 בסמיכות למוצב ראס-ע'אריב, שהצליח לאתר ולעקוב אחר מטוסי חיל האוויר בגזרה.
ב-24 באוקטובר 1969 הפציצו מטוסי חיל האוויר תחנת מכ"ם במקום, ואולם התברר בהמשך שתחנת מכ"ם המשיכה לפעול באזור גם לאחר ההפצצה, והמסקנה שהסיקו בחיל האוויר היא כי התחנה שהופצצה הייתה מטרת הטעיה, שהוצבה בסביבת המכ"ם הפעיל האמיתי.
ב-22 בדצמבר ביצע מטוס ווטור גיחת צילום לאורך חוף מפרץ סואץ.
מפענח תצלומי האוויר, רמי שלו, הבחין, לראשונה, בנקודה חשודה כעשרה ק"מ ממערב למוצב שהופצץ, על חופו המערבי של המפרץ.
מה שהובחן בתחילה כשני אוהלי בדואים התגלה, לאחר בדיקה על ידי צוות מומחי אלקטרוניקה ומודיעין, כתחנת מכ"ם מסוג P-12.
המכ"ם היה מדופן בעפר, חלקים ממנו מכוסים ברשתות ומוסווה היטב.
סביבו לא נצפה מערך הגנה נגד מטוסים או הגנה קרקעית.
הדרכים שהובילו אליו לא היו סלולות, ובסביבתו לא נצפתה תנועה רגלית או תנועת כלי רכב.
מסיבות אלו הייתה תחנת המכ"ם קשה לגילוי וזיהוי.
לאחר הגדלת תצלום האוויר זוהו לבסוף שני קרונות המכ"ם: קרון המבצעים שכלל את המשדר, המסכים ומערכת הבקרה, וקרון הקשר שבו הותקנה האנטנה והמערכת המכנית ששלטה על תנועתה.
בסמוך לקרונות מוקמו שני גנרטורים, בונקר ואוהל למגורי המפעילים והשומרים.
מבצע "תרנגול 53" יצא לפועל כדי לנצל את "התחכמותו" של מפקד זירת ים סוף המצרי.
הלה החליט להציב מכ"ם רוסי P-12, פעיל מבצעית ותקין, באתר דמה באזור ראס ע'ארב, בצד המערבי של המפרץ.
הרעיון היה להטעות את חיל האוויר הישראלי ולמנוע את השמדתו, כגורל מכ"מים אמיתיים אחרים.
"ההתחכמות" נקלטה בבירור בתעבורת הקשר של יחידה 8200 והועברה לאמ"ן.
האגף הזדרז להציע לרמטכ"ל "לחטוף" את המכ"ם המצרי ולהעלותו ארצה.
עם היוודע מיקום המכ"ם נערך חיל האוויר לגיחת הפצצה שגרתית במטרה להשמיד אותו.
אולם עוד באותו היום, העלה סמל רמי שלו מיחידת פענוח תצלומי האוויר את הרעיון להשתלט על המתקן בפשיטה קרקעית, ולהטיס אותו לישראל בשלמותו באמצעות מסוקים, תוך ניצול מיקומו המבודד ומאחר שאינו מוגן בכוחות אויב עם מתקני נ"מ.
סגן יחיאל הל אור, שהיה מפקדו הישיר, העלה את ההצעה בפני ישעיהו ברקת, מפקד מחלקת המודיעין בחיל האוויר.
בחיל האוויר זיהו את ההזדמנות להפקת מודיעין אלקטרוני חשוב על המכ"ם שבטעות נחשב לדור מתקדם שטרם נודע במערב.
במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, בפיקוד תא"ל דוד עברי נערכה תוכנית ראשונית למבצע חטיפת המכ"ם בשם "תרנגול 53".
בבוקר 24 בדצמבר, משהוחלט בחיל האוויר כי ניתן להבריח את המכ"ם, העביר מפקד החיל, האלוף מוטי הוד, את הממצאים לגופי התכנון במטכ"ל ולרמטכ"ל חיים בר-לב.
הללו לא דחו את רעיון המבצע על הסף, אולם רצו להשתכנע כי נמצאו כל הפתרונות הטכניים לביצועו.
פרטים חשובים, כמו משקלם המדויק של קרונות המכ"ם (שהוערך ב-7 טון), לא היו ידועים עד לרגע הביצוע ממש.
המבצע היה לוגיסטי בעיקרו, כיוון שהיה תלוי בעיקר ביכולת הנשיאה של המסוקים להעביר את המתקן הכבד מעבר למפרץ סואץ בביטחון ובמהירות.
ביום 24 בדצמבר בשעה 09:00 קיבל קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר), תא"ל רפאל איתן שנבחר למפקד המבצע פרטים ראשונים אודות הפעולה וקיבל לידיו תצלומי האוויר לצורך תכנונו.
רפאל איתן הטיל את הביצוע על מח"ט 35 (חטיבת הצנחנים הסדירה), אל"ם חיים נדל.
עד שעות הצהריים גיבשו תוכנית כללית להשתלטות על המתקן.
בשעה 13:00 נעשה תיאום ראשוני של פרטי המבצע בין נדל ומפקדי הכוחות לבין נציגי חיל האוויר.
בשעה 22:00 לערך נסתיים תכנון המבצע.
למחרת, ב־25 בדצמבר בשעות הבוקר, הוחל בהכנות למבצע, שיועד להיערך כבר למחרת.
הבהילות נבעה מרצונם של מתכנני המבצע שלא להחמיץ את ההזדמנות להשיג את מערכת המכ"ם בפעולה פשוטה יחסית.
בנוהל קרב מזורז ביותר נערכו בדיקות ואימונים על פריטי המבצע.
עיקר האימון מבחינת כוח הקרקע התמקד בהסתערות על מודל ובפירוק קרונות מכ"ם מדגם P-10 ממשאיות "זיל" רוסיות.
אלו נלקחו שלל במלחמת ששת הימים, ודמו לקרונות שבהם הותקן המכ"ם (המכ"ם המיושן נמצא במגרשי השלל שבמחנה צריפין).
לביצוע המשימה נבחרו בעיקר קצינים וחיילים מצטיינים, וגם מספר לוחמים עם ניסיון בריתוך.
הם התאמנו במשך יום שלם על פירוק הקרונות עד שהצליחו לבצע את התרגולת בזמן קצר.
במקביל, בחיל האוויר התאמנו טייסי היסעורים על הרמת הקרונות והטסתם מסביב לבסיס.
לפי ספרי-הנתונים והאימונים שעברו טייסי היסעורים, מסוגל המסוק להרים משא של כ-3 טון, מגבלה שלא הייתה אמורה לאפשר ביצוע.
לעומת זאת, ניסויים שנערכו במסגרת ההכנות הראו שבתנאי המבצע יוכל המסוק להרים כ-4 טון, כמחצית משקלו של מתקן המכ"ם.
ההכנות והאימונים התבצעו תחת מעטה חשאיות כבד, ולא הובאו לידיעתם של אנשים מחוץ למעגל יודעי-הסוד.
כך, למשל, נאלצו המתכננים לגנוב את קרון המכ"ם ממגרשי השלל בצריפין, אף על פי שיכולים היו להשיגו על ידי פנייה לגורמים בכירים יותר באגף האפסנאות בצה"ל.
בליל 25 בדצמבר, לאחר ביצוע תרגולים רבים ותרגיל מסכם בחולות פלמחים נפגשו מפקדי הכוחות עם הרמטכ"ל, והציגו בפניו את התוכניות המפורטות.
ביום שישי, 26 בדצמבר, סיימו הצנחנים את הכנותיהם, והרמטכ"ל אישר את התוכניות.
לפני הצהריים ניתנה פקודת המבצע, שנועד להתחיל ב-22:00 באותו הערב.
בשעות אחר הצהריים יצאה גיחת צילום אחרונה לצילום אתר המכ"ם.
דו"ח פיענוח התצ"א הופק בשעה 18:14 ולפיו לא חלו שינויים משמעותיים באתר.
בשעות הצהריים הכוחות הוטסו מתל נוף לשדה אופיר ומשם לבסיס היציאה.
בערב הגיעו לשק"ם באבו רודס שבסיני, שם קיבלו את התדריכים המסכמים ממפקדי החטיבה והגדוד.
תוכנית המבצע, המשותפת לחיל האוויר ולכוחות החי"ר, כללה הטסת כוח צנחנים בליל יום שישי, 26 בדצמבר, בשלושה מסוקי סופר פרלון ("צרעה") ואלה ינחתו ביעדם ממערב למוצב בראס-ע'אריב, מרחק של כשישה ק"מ צפונית-מערבית למתקן המכ"ם.
לאחר שישתלטו על המתקן ינתקו את שני קרונות המכ"ם זה מזה וירתמו אותם לרצועות לנשיאתם על ידי שני מסוקי CH-53 סי סטאליון ("יסעור"), שימתינו לקריאה בחופו המזרחי של מפרץ סואץ.
הצנחנים יחברו אליהם את שני קרונות המכ"ם, והמסוקים ישאו אותם לאבו רודס.
שני מסוקי היסעור נקלטו רק מספר שבועות לפני המבצע בשורות חיל האוויר (בסה"כ נקלטו שלושה מסוקים בלבד), והיו היחידים בשירותו שמסוגלים להרים משאות במשקל זה.
המסוק השלישי, שלא השתתף במבצע, הוצב בעתודה למקרה של תקלה באחד המסוקים האחרים.
מטרה משנית של המבצע הייתה שביית החיילים המצרים המפעילים את המכ"ם, לצורך מיקוח על שחרורו של סרן דן אבידן שנשבה לאחר שהג'יפ בו נסע סמוך לתעלה עלה על מוקש.
נקבע כי במקרה של התנגדות קשה או אם יתברר כי במקום מצוי כוח גדול בהרבה מכפי שנצפה, על הכוח לפתוח באש, לקחת שבויים ולסגת, תוך השארת מתקן המכ"ם במקומו לתקיפה אווירית.
במהלך התכנון, נלקחה בחשבון הימצאותם של כוחות חי"ר באזור המוצב, שעלולים להיקרא להגנתו במקרה שפעולת הפשיטה תתגלה מוקדם מדי.
כמו כן, ידוע היה לכוחות על קיומו של מערך הגנת נ"מ באזור תחנת-ההטעיה הסמוכה ליעד, וכן על הכוננות העליונה שהוכרזה בגזרה בשל גיחות הצילום של חיל האוויר.
על הכוחות בשטח מונו לפקד מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, סא"ל אריה צידון (צימל).
תחת פיקודו פעלו מספר כוחות:
"כוח ישראל", בפיקוד ישראל מאיר, אשר כלל 12 לוחמים, ותפקידו השתלטות על האוהל וסביבתו.
"כוח מוטי", בפיקוד מרדכי רוזנברג, אשר כלל 10 לוחמים, ותפקידו השתלטות על הבונקר.
"כוח נחמיה", בפיקוד נחמיה תמרי, מפקד פלוגה א' בגדוד 50, אשר כלל 15 לוחמים, ותפקידו השתלטות על קרונות המכ"ם.
כוח מסיירת צנחנים, בפיקודו של מפקד הסיירת, מוטי פז, אשר כלל 15 לוחמים, שתפקידו חסימת כביש-הגישה לתחנה (ובו 15 סיירים).
אל הכוח התלווה העיתונאי רן אדליסט.
בשעה 21:00, המריאו מטוסי A-4 סקייהוק ("עיט") של חיל האוויר לגיחות הפצצה של מערך גדודי מצרי כ-60 ק"מ צפונית לתחנת המכ"ם, באזור ראס זעפרנה ומרסה תלמת, כפעולת הסחה.