tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל ללימודיה, עבדה כעובדת שיקום עם בעלי מוגבלות ומשפחות שכולות במחלקת השיקום במסגרת המוסד לביטוח לאומי במכון רום ובמכון רום פרט עם אנשים בעלי מוגבלויות פיזיות ונפשיות, עם לקות למידה וכן עם פורשי צה"ל.
עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה ב-2002, נכתבה בהנחייתם של פרופ' פרגר ופרופ' שפירו מבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל באוניברסיטת תל אביב, עסקה בנושא "סיפורי ותסריטי חיים לפני ואחרי הפרישה מהעבודה בקרב גברים ישראלים" זכתה בפרס פרוכובניק.
במהלך תקופה זו שימשה מורה בבית הספר לעבודה סוציאלית וניהלה את קרן השכול של מדינת ישראל.
במקביל ללימודי הדוקטורט, השתלמה במכון לאנליזה קבוצתית והוסמכה כאנליטיקאית קבוצתית בשנת 2005.
עם קבלת התואר דוקטור הצטרפה בשנת 2003 לסגל המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם נתבקשה לכתוב תוכנית לימודים עצמאית בתחום העבודה הסוציאלית ולהקים את בית הספר לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית ספיר.
לאחר בניית התוכנית האקדמית לבית הספר החדש ועם הקמתו בשנת 2003, עמדה נוטמן-שורץ בראש בית הספר וכיהנה בתפקיד זה עשר שנים, עד לסוף שנת 2013. בשנת 2021 נתבקשה לכהן כדיקנית בית הספר, תפקיד אותו מלאה עד סוף שנת הלימודים תשפ"ב.
בשנת 2022-2023 הקימה ועמדה בראש רשות המחקר ובראשות ועדת מחקר, יצירה והוראה של המכללה במקביל להיותה חברת סגל בכירה בבית הספר לעבודה סוציאלית במכללה.
ייצגה את ישראל במיזם לשיתוף פעולה במדע ובטכנולוגיה של האיחוד האירופאי בנושא הגירה ואלימות בני נוער.
נוטמן-שורץ שמשה כעמיתת מחקר באוניברסיטת ניו יורק ובבוסטון קולג', בארצות הברית ובאוניברסיטת קווינס בקנדה וכמרצה אורחת באוניברסיטאות טרנטו וסיינה שבאיטליה והיא חברת מערכת בכתבי העת המרכזיים בתחום העבודה הסוציאלית ובתחום טראומה נפשית ואובדן ובכתב בעת "חברה ורווחה".
פרסמה למעלה מ-100 מאמרים ופרקים בספרים ובכתבי עת מדעיים.
בין בשנים 2012 עד 2017 שמשה חברה במועצה האקדמית העליונה ובוועדת המינויים העליונה במכללה האקדמית אחווה ובמסגרת היותה חברת סגל במכללה האקדמית ספיר היא הייתה גם חברה במועצה האקדמית של המכללה.
נוטמן-שורץ נשואה ולה שני ילדים ושלושה נכדים.
במהלך שנות עבודתה כעובדת סוציאלית בשדה ובאקדמיה עסקה נוטמן-שורץ בפעילות רבה לקידום המקצוע וסוגיות הרווחה בישראל.
בתחום העבודה והטיפול הקבוצתי, מונתה נוטמן-שורץ על ידי הארגון האמריקאי לפסיכותרפיה קבוצתית (AGPA) לעמוד בראש קבוצת עניין בנושא קבוצות גדולות ובינוניות בשנת 2009. במסגרתם גם לימדה עבודה קבוצתית אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש שהתמודדו עם ההשלכות הנפשיות על האוכלוסייה של רעידת האדמה בצ'נגדו, סין.
בין השנים 2011 ל-2019 כיהנה נוטמן-שורץ כיו"ר המועצה לעבודה סוציאלית בישראל.
המועצה, המהווה מועצה סטטוטורית המייעצת לשר הרווחה והשירותים החברתיים, פועלת בכפוף לחוק העובדים הסוציאליים בישראל 1996. במקביל שמשה כחברה בוועדת ההיגוי העליונה של הרפורמה בשירותים החברתיים של משרד הרווחה ובוועדת נזקקויות.
בשנת 2013 מונתה כחברה בוועדה למלחמה בעוני בישראל, שהוקמה על ידי שר הרווחה והשירותים החברתיים על מנת לגבש המלצות לצמצום מספר האנשים החיים בעוני בישראל ולצמצום עומק העוני.
החל משנת 2016 חברה בוועדה המייעצת למדידת חוסן של תלמידים וצוותי הוראה בבתי הספר בישראל ונבחרה ליצג את המכללה האקדמית ספיר בקבוצות העבודה ליצירת מודלים לשיתוף פעולה בין מגזרי בהיערכות ובזמן חירום ברמת הרשות המקומית והאזורית מטעם משרד ראש הממשלה.
נוטמן-שורץ נמנית עם מובילי העובדים הסוציאליים המקדמים שילוב של תעסוקה ורווחה.
היא פיתחה גוף ידע וקידמה שילוב זה באקדמיה ובארגוני תעשייה ובחברות הייטק בישראל.
בין היתר, שימשה כאחת היועצות לג'וינט ישראל - תבת (תנופה בתעסוקה) לקידום תעסוקה לאוכלוסיות יעד ייחודיות הנמנות עם אוכלוסיות רווחה, בעלי מגבלה, קשישים ותושבי פריפריה.
בשנת 1999 החלה נוטמן-שורץ לנהל את קרן השכול של מדינת ישראל במסגרת עבודתה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת פעילותה זו הרחיבה את אוכלוסיית החוקרים בתחום ואת הוראת הנושא בבתי הספר לעבודה סוציאלית.
בין היתר הייתה שותפה במחקר, בכתיבת ניירות עמדה ובפיתוח פרקטיקה בנושא השכול תוך שימת דגש על היררכיית השכול במדינת ישראל והדרתן של אוכלוסיות שכולות שונות (כגון חברות שכולות, משפחות מתאבדים, הורים לתינוקות שנפטרו מוות פתע ועוד).
בנוסף, נוטמן-שורץ הייתה חברה בתת-הוועדה לנפגעי עברות המתה; עבודת הוועדה היוותה בסיס לחקיקת חוק נפגעי עברות המתה ויצירת מענים לאוכלוסייה זו על ידי המדינה.
במשך שנים היא חוקרת שותפה במחקר המתמקד בהשלכות החזרה לזכויות של אלמנות משהב"ט שנשאו מחדש ואף הדריכה את הצוות הבכיר של העובדים הסוציאליים באגף משפחות הנצחה ומורשת, ועמדה בראש הוועדה לבחינת רצף הטיפול הביו פסיכוסוציאלי מרגע קבלת ההודעה המרה.
נוטמן-שורץ קידמה את הקמת מרכז המחקר וההכשרה בנושא טראומה וחוסן בבית הספר לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית ספיר.
במסגרת המרכז פעלה לעידוד חוקרים צעירים בתחומים אלו ולשילובם במחקר המתמקד ביישובי וערי הנגב המערבי, החשוף לירי טילים מתמשך.
המרכז מקיים הכשרה ומפתח ידע יחד עם אנשי המקצוע באזור באשר להשפעות הייחודיות ולהתערבויות שיש להציע לנוכח מציאות ביטחונית טראומטית ומתמשכת.
חברה בצוות הוועצות של משרד החינוך לבנית כלי לניטור רמות החוסן בבתי הספר בקרב תלמידי ישראל ובבמת הידע בתחום החוסן של פיקוד העורף ורח"ל.
כיום חברה בוועדה המייעצת למדידת חוסן של תלמידים וצוותי הוראה בבתי הספר בישראל ונבחרה לייצג את המכללה האקדמית ספיר בקבוצות העבודה ליצירת מודלים לשיתוף פעולה בין מגזרי בהיערכות ובזמן חירום ברמת הרשות המקומית והאזורית מטעם משרד ראש הממשלה.
בשנת 2018 הוזמנה לשמש כחברה בוועדת ההיגוי של מרכז הידע והמחקר הלאומי בתחום ההיערכות למצבי חירום הממוקם באוניברסיטת חיפה.
מצבי לחץ, טראומה וחוסן אישי וחברתי
נוטמן-שורץ חוקרת מגוון רחב של מצבי לחץ וטראומה.
בין השאר, מחקרה עוסק במצבי לחץ וטראומה הקשורים למעגל העבודה (פרישה לגמלאות, שינוי ארגוני, פיטורין, תאונות עבודה ומוות), והקשורים לנסיבות פוליטיות (דוגמת פינוי כפוי או חשיפה מתמשכת לאיום ביטחוני).
לדוגמה, נוטמן-שורץ קיימה סדרה של מחקרים על השפעות פינוי גוש קטיף על אוכלוסייה של ילדים ושל מבוגרים מקהילות שונות.
כמו כן, קיימה מחקרים המנתחים את הטראומה האישית והחברתית הנגרמת כתוצאה מהחשיפה המתמשכת לירי טילים.
מחקרים אלו כללו אוכלוסיות בגילאים שונים: ילדים, בני נוער, מבוגרים וזקנים, וכן בקהילות שונות, כפריות ועירוניות.
כמו כן, בחנה נוטמן-שורץ את השלכותיהם של אירועים טראומטיים על גורמי הסיוע ועל מערכות ארגוניות.
עבודתה זו היוותה בסיס לתרומה ייחודית באשר לתפקיד תגובת הפחד, המציאות המתמשכת וכן על תפקידי הקהילה כממתנת את תגובות המצוקה.
נוטמן-שורץ ערכה עם עמיתים חוברת מיוחדת של כתב העת Group Analysis בתחום הטראומה וכן כתבה פרק באנציקלופדיה של מדעי החברה וההתנהגות בהקשר של עבודה סוציאלית ומצבי לחץ וטראומה.
אחת מהתרומות התאורטיות הבולטות של נוטמן-שורץ היא בהתמקדות בחשיפה משותפת לטראומה בקרב מטפלים ומטופלים.
בניגוד לגישה הרווחת, המפרידה בין המטופלים הסובלים מטראומה והמטפלים המסייעים להם, מחקריה עוסקים במטופלים ומטפלים החווים טראומה משותפת.
נוטמן-שורץ פיתחה את המושגים "מציאות טראומטית משותפת" ו"חוסן במציאות טראומטית משותפת", הבאים לשקף את המורכבות של אנשי המקצוע להגיש סיוע בזמן אמת כאשר הם ובני משפחותיהם חשופים לאותו איום כמו המטופלים.
במהלך השנים פיתחה וחקרה נוטמן-שורץ שיטות הוראה והתערבות בתחום העבודה הסוציאלית.
תחומים אלו כללו בין היתר פיתוח מודל הוראה של עבודה סוציאלית מערכתית, עבודה סוציאלית במערכות תעסוקתיות, עבודה סוציאלית במצבי קונפליקט ובמציאות טראומטית משותפת, בתחומי הטיפול והנחיית קבוצות.
במסגרת זו השתתפה נוטמן-שורץ בקבוצת עבודה מטעם הארגון הבינלאומי של בתי הספר לעבודה סוציאלית לפיתוח תוכנית לימודים בנושא "עבודה סוציאלית במצבי קונפליקט".
כמו כן זכתה פרופ' נוטמן שורץ במענק מהארגון הבינלאומי של בתי הספר לעבודה סוציאלית להובלת סדנא בינלאומית הנושא "עבודה סוציאלית בינלאומית" ומענק מטעם הארגון האירופאי של בתי הספר לעבודה סוציאלית להובלת סדנא בינלאומית לפיתוח תחום הגירה ופליטות בעבודה סוציאלית.
במקביל זכתה במענק מטעם האיחוד האירופי לפיתוח תחום "רווחת הילד ובני נוער".
בשנים האחרונות פיתחה נוטמן-שורץ לראשונה בישראל את ההכשרה לתחום העבודה הסוציאלית הבינלאומית.
במסגרת זו, הקימה מרכזי הכשרה באתיופיה, בהודו ובגרמניה, השיקה תוכנית לימודים חדשה וערכה גיליון מיוחד של כתב העת Clinical Journal of Social Work העוסק בנושא זה.
מחקריה בתחום מתמקדים באופני ההכשרה, במשמעות של הכשרה לעבודה סוציאלית בינלאומית, בדומה ובשונה בתהליכי הלמידה של סטודנטים מארצות שונות, ובתרומה הייחודית של הכשרה לעבודה סוציאלית בינלאומית בהתפתחות המקצוע ובאתגרים הניצבים לפניו.
בשנת 2019 הוזמנה יחד עם פרופ' לנה דומינלי לאוניברסיטת ביקוקה שבמילאנו באיטליה למתן הכשרה ייעודית לעובדים סוציאליים המתמחים בהתערבות לאחר אסונות טבע.
2003 – פרס פרוכובניק להצטיינות במחקר בתחום הגרונטולוגיה
2004 – מענק מחקר של האגודה הישראלית לקרנות מחקר וחינוך בנושא דחייה חברתית, בשיתוף פרופ' רחל לב
2008 - מענק מחקר של האגודה הישראלית לקרנות מחקר וחינוך בנושא השלכות של פינוי כפוי, בשיתוף עם ד"ר רבקה תובל משיח
2009 - מענק פרויקט מטעם הארגון הבינלאומי של בתי הספר לעבודה סוציאלית (IASSW) בנושא עבודה סוציאלית באזורי קונפליקט, יחד עם פרופ' שולה רמון ועמיתים
2010 - מענק מטעם מרכז חוסן שדרות למחקר בנושא השלכות החשיפה לאיום ביטחוני מתמשך על ילדים ובני נוער, יחד עם ד"ר תמר לביא
2011 - מענק פרויקט מטעם ארגון בתי הספר הבינלאומי לעבודה סוציאלית (IASSW), למחקר עבודה סוציאלית בינלאומית, יחד עם עמיתים מהודו ומגרמניה
2012 - מענק טמפוס לפיתוח תוכנית לימודים בנושא רווחת ילדים ובני נוער, יחד עם פרופ' ענת זעירא ופרופ' ג'וליה מירסקי ועמיתים מאירופה.
2014 - פרס הוקרה ע"ש יוסף קטן שניתן על ידי איגוד העובדים הסוציאליים והאגודה לקידום העבודה הסוציאלית לעובד/ת סוציאלי/ת מרצה מן האקדמיה, על תרומה לתחום העבודה הסוציאלית.
2015 – מענק מטעם המרכז למחקר ולהכשרה בתחום החוסן והטראומה בבית הספר לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית ספיר, למחקר בנושא השפעת החשיפה לאיום טרור קיצוני במציאות טראומטית מתמשכת עם אוכלוסייה מבוגרת, יחד עם ד"ר עירית רגב.
2016 - אות הוקרה מטעם הכנסת, הקרן לידידות ואיגוד העובדים הסוציאליים על היותה אישיות אקדמית מצטיינת ופורצת דרך, בשילוב אקדמיה - קהילה.
על יוזמה וקידום מחקרים בתחום הטראומה האישית והחברתית, פיתוח מושגים חדשניים בחקר הטראומה, בהתמקדות במציאות טראומטית משותפת לאנשי מקצוע ומטופליהם, פיתוח תחום העבודה הסוציאלית הבינלאומית והשקת תוכנית לימודים חדשנית הכוללת עבודה עם פליטים, מהגרי עבודה, מבקשי מקלט וחסרי מעמד.
2016 - מענק פרויקט מטעם ארגון בתי הספר האירופאי לעבודה סוציאלית (EASSW), לחקירת סוגיית עבודה סוציאלית בהקשר של הגירה ופליטות, יחד עם עמיתים מישראל, אוסטריה, סלובניה ומגרמניה.
2016 - מענק מחקר מטעם אגף משפחות משרד הביטחון למחקר בנושא השפעות החזרה לזכויות על אלמנות מלחמה שנשאו מחדש, בשיתוף פרופ' רחל דקל.
2016 - מענק מחקר מטעם יד טבנקין על מחקרה בנושא " חיים במציאות טראומטית מתמשכת - נקודת מבט של קשישי עוטף עזה" - מחקר בשיתוף ד"ר עירית רגב.
2018 - מענק מחקר מטעם משרד המדע למחקר בתחום השוויון המגדרי למחקר בנושא "אלימות זוגי ת ברשת בקרב סטודנטים" - מחקר משותף עם פרופ' רחל דקל וד"ר אוהד גילבר.
2020 - מענק מחקר מטעם משרד המדע למחקר קורונה בנושא "זקנים תחת אש בימי קורונה: מציאות טראומטית משותפת מצטברת" - מחקר משותף עם ד"ר גבריאלה מרזל-ספקטור.
2022 - פרס ארגון אלמנות ויתומי צה"ל על מאמר מבוסס מחקר מצטיין בנושא "אלמנות שחזרו לזכויות" יחד עם פרופ' רחל דקל וד"ר שי שורר.
2022 - מענק פרויקט מטעם ארגון בתי הספר הבינלאומי לעבודה סוציאלית (IASSW), למחקר בנושא פליטים ומהגרים באירופה, יחד עם עמיתים מאוסטריה ואנגליה
2022 - מענק פרויקט מטעם ארגון בתי הספר הבינלאומי לעבודה סוציאלית (IASSW), למחקר בנושא עבודה סוציאלית במצבי מלחמה לאור המלחמה באוקרינה, יחד עם עמיתים מאנגליה, סלובניה ואוקראינה.
2025 - אות הוקרה מטעם ארגון ESPAnet Israel על תרומה ייחודית למחקר בתחום המדיניות החברתית בישראל.
מציאות משותפת מתמשכת - טראומה, צמיחה וחוסן.
מוגבלות וחברה: מחקר ופרקטיקה, 3, 19-27.
הרחבת מנעד ההתערבויות בשכול עקב אירועי "השבת השחורה" ומלחמת "חרבות ברזל": לקראת תפיסה אקולוגית - מאמר דעה.
בין "מציאות משותפת" ל"מציאויות משותפות".
הזדקנות רבת פנים: בין מגפת הקורונה לאירועי "השבת השחורה" ומלחמת חרבות ברזל.
עבודה סוציאלית תחת אש: תיאורית, מחקר והתערבות.
בלוני נפץ ועפיפוני תבערה במרחב הטיפולי.
ילדות חבולה: תיאוריה ומחקר על ילדי פליטים.
בתוך צ' ולדן וא' שחר (עורכים), חבלי תקווה: בית ספר השלום לילדי הפליטים בלסבוס (עמ' 95-112).
אורית פרקש-הכהן (נולדה בפתח תקווה ב-29 בדצמבר 1970, ראש חודש א' בטבת ה'תשל"א) היא חברת כנסת, חברת ועדת הכספים ויו"ר הוועדה לענייני בינה מלאכותית וטכנולוגיות מתקדמות בכנסת.
כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת, הייתה שרת התיירות, השרה לנושאים אסטרטגיים, וכיהנה גם כחברה בקבינט הביטחוני בממשלה ה-35 וכשרת החדשנות והטכנולוגיה בממשלה ה-36. כיהנה כיו"ר רשות החשמל ובתקופתה קודמו לראשונה ייצור חשמל פרטי והתעשייה הסולארית בישראל.
היא עורכת דין במקצועה ושימשה כשותפה ומנהלת מחלקה במשרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן.
פרקש-הכהן נולדה בפתח תקווה למיכאל פרקש שעלה לישראל מרומניה ושושנה שעלתה מפולין.
היא גדלה באשדוד ולמדה באולפנת בני עקיבא אמנה בכפר סבא.
עם סיום לימודיה עשתה שירות לאומי בבית החולים שערי צדק בירושלים.
בשנת 1988 סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועשתה את התמחותה אצל השופטת דליה דורנר בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון.המשיכה להתמחות במשרד א.ש.
מלכו, פרסקי ושות' בתחום המשפט האזרחי והמסחרי ובליטיגציה והמשיכה לעסוק בתחומי התמחות אלו.
לאחר מכן, החלה לעבוד במחלקה המשפטית של הרשות להגבלים עסקיים, ושימשה ראש צוות ליטיגציה בתיקים כלכליים גדולים.
ב-2003 מונתה ליועצת המשפטית של רשות החשמל, ושימשה בתפקיד עד שנת 2011. בשנת 2007 סיימה תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית קרן וקסנר בישראל.
בספטמבר 2011 מונתה ליו"ר זמנית של רשות החשמל ובמרץ 2012 מונתה ליו"ר קבוע והייתה לאישה הראשונה והיחידה עד היום שמונתה לתפקיד.
במהלך כהונתה הייתה הראשונה שהניעה תחרות פרטית במשק החשמל הישראלי ובתקופתה נכנסו יצרני חשמל פרטיים וכן הובילה להליך של סגירות פיננסיות.
כמו כן, לראשונה קודם ייצור חשמל סולארי בישראל.
הובילה רגולציה תומכת מימון לשוק החשמל הפרטי בישראל על ידי קביעת תעריפים מערכתיים וקביעת כללי משק החשמל הפרטי.
הודות לפועלה, נכון לשנת 2015 פועלות בישראל 6 תחנות כוח פרטיות המייצרות חשמל מגז טבעי.
במהלך שנות כהונתה קידמה מתווה תקדימי לקידום מחלקי חשמל פרטיים שגיבשה, במסגרתם הצטרפו להסדרת פעילותם מעל ל-140 קיבוצים וארבעה כפרים דרוזיים.
רשות החשמל בהובלתה העמיקה את הפיקוח הממשלתי על התנהלותה הפיננסית של חברת החשמל.
בין היתר התריעה הרשות על קיומו של חשבון נאמנות לעובדי החברה, שכלל מעל למיליארד ש"ח מכספי צרכני החשמל ותבעה מהנהלת החברה לפעול לאלתר לשחרור כספים אלה.
מהלך נוסף שהובילה הרשות בתקופה זה היה תיקון מודל הדיווח החשבונאי של חברת החשמל, על רקע שינוי היוון התחייבויות ההון של החברה בהתאם להגדרת שוק אג"ח עמוק בישראל.
באוגוסט 2015 דווח שהודחה מתפקידה כיו"ר רשות החשמל, בעקבות דרישת ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האנרגיה יובל שטייניץ ועל רקע עמדתה המקצועית מול מונופול הגז הטבעי כיו"ר רשות החשמל ביחס למנגנוני הצמדת מחיר הגז לגופי חשמל פרטיים.
כהונתה הסתיימה בסוף אותה שנה.
עתירה לבג"ץ שהגישה התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד ההדחה ונגד פירוק רשות החשמל, נדחתה, בין היתר לפי בקשתה.
ב-2017 הצטרפה למשרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן כשותפה מנהלת, ושימשה כראש מחלקת אנרגיה, רגולציה ותשתיות.
בשנים לאחר כהונתה כיו"ר רשות החשמל, הצטרפה כעמיתת מחקר ב-Harvard Electricity Policy Group (HPEG) שבאוניברסיטת הרווארד.
היא הצביעה על הפער בין שיקולים מקצועיים לכלכליים, לבין הכרעות פוליטיות, שהיוו מעמסה על הציבור בסך של מיליארדי שקלים.
פרקש-הכהן התריעה על הסכנות שבהשתקת רגולטורים עצמאיים, והזהירה מפני "שבי רגולטורי" בשווקים מונופוליסטיים.
ב-2019 הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל" בראשות בני גנץ, שהשתלבה ברשימת "כחול לבן", והיא מוקמה במקום החמישה עשר ברשימה.
הרשימה קיבלה 35 מנדטים ופרקש-הכהן הושבעה באפריל לכנסת העשרים ואחת, ולאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בה השיגה הרשימה 33 מנדטים, נכנסה בשנית לכהונה כחברת הכנסת.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש ב-17 במאי 2020 מונתה פרקש־הכהן לשרה לנושאים אסטרטגיים.
בספטמבר 2020 סיכמה עם מנכ"ל רשות השירות הלאומי-אזרחי ראובן פינסקי, על הקמת יחידה חדשה בה בנות שירות יפעלו מטעם היחידה ויאבקו באנטישמיות ובדה לגיטימציה של ישראל ברשתות החברתיות ובפרט בפעילותה של תנועת ה-BDS.
כחלק מתפקידה כשרה, הכינה ופרסמה עבודה אסטרטגית עבור ראש השב"כ בנושא "מדיניות ממשלתית בסוגיית בעלות זרה בתשתיות חיוניות במדינת ישראל".
המסמך סקר תחומי תשתיות שונים בישראל, והמליץ – ביחס לכל תחום ותחום - על מדיניות ביטחון לאומי ראויה ביחס לבעלות גופים זרים - בתשתיות זרות במדינת ישראל.
המסמך ושר הביטחון דאז בחנו את רגישות התשתית מול שיקולים של כלכלה חופשית.
המסמך אומץ בהחלטת הקבינט הביטחוני.
לאחר התפטרותו של אסף זמיר מהממשלה ב-2 באוקטובר 2020, מונתה פרקש-הכהן לשרת התיירות והתפטרה מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-30 בנובמבר סיימה את כהונתה כשרה לנושאים אסטרטגיים.
בממשלה ה-36 מונתה לשרת התיירות ב-2 באוקטובר בתקופת מגפת הקורונה ושימשה כחברה בקבינט הקורונה.
במסגרת פועלה הניעה יוזמות להגנה על תעשיית התיירות, לשמירה על המלונות ולשגשוג הכלכלה.
בין השאר, הצליחה לוודא כי יותקנו כללים שיאפשרו פעילות צימרים, אתרי טבע, מתווה למורי דרך, ופתיחת הגבול לסיני.
במהלך כהונתה העבירה בכנסת את "חוק האיים הירוקים", שהסדיר את פעילות בתי המלון באילת ובים המלח בתקופת סגרי הקורונה על בסיס בדיקת בדיקת אנטיגן PCR, או בדיקת נוגדנים (סרולוגית) בטרם החלו חיסונים בישראל - על מנת למנוע את קריסתם הכלכלית של אילת וים המלח.
על רקע משבר הקורונה יזמה תוכנית במסגרתה קיבלו 400 בתי מלון מענקים בהיקף כולל של 60 מיליון ש"ח.
בתקופת כהונתה כשרת תיירות, יזמה וקידמה חוק לתיקון קרן העושר, שנקרא: "חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע".
התיקון שיזמה תיקן ליקוי בחוק הקיים שאפשר לחברות החזקות לא להפקיד כלל מס לרווחי יתר לקרן העושר, כל עוד הם בהליך ערעור והמצב נוצל לרעה.
התיקון סייע בהפקדה מהירה של מאות מיליוני שקלים לקרן העושר, לטובת אזרחי ישראל.
עם תום כהונתה, תיקון החקיקה עבר רק בקריאה ראשונה ופרקש-הכהן השלימה את הכנסת תיקון החוק לספר החוקים בממשלה הבאה, כשרת החדשנות.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה פרקש־הכהן במקום החמישי ברשימת כחול לבן לכנסת.
הרשימה קיבלה 8 מנדטים ופרקש־הכהן נכנסה לכנסת.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש מונתה פרקש-הכהן לשרת המדע והטכנולוגיה.
עם כניסתה לתפקיד, יזמה את שינוי שמו של המשרד ל"משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה".
היא התפטרה מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי עם השבעתה לשרה.
בהיותה שרה, קדמה הצעת חוק שמטרתה להקדים גבייה של היטל רווחי יתר ("מס ששינסקי") מחברות הפועלות בתחום המשאבים (גז, או מחצבי ים המלח).
זאת, במטרה להבטיח את התבססותה של קרן העושר, ולשלול מהשחקנים בענף (כיל וחברות הגז) את האפשרות לגרור רגליים בהיענות לשומות שמוציאה רשות המיסים.
כמו כן, עסקה במשבר כוח האדם בהייטק הישראלי ובייזום מהלכים לשילוב אוכלוסיות בתת-ייצוג בהייטק.
מינתה את דדי פרלמוטר, סגן נשיא אינטל העולמית, לעמוד בראשות ועדה בינמשרדית להגדלת הון אנושי בהייטק.
בנוסף, יזם המשרד יעדי ביניים לתעסוקה לשנים 2022–2023 לרשות החדשנות, עבור שילוב אוכלוסיות שאינן מיוצגות בשיעור גבוה בהייטק: נשים, חרדים, ערבים, ישראלים מהפריפריה.
פרקש הכהן קידמה את תוכנית "אימפקט לחברה הערבית", במסגרתה הוקצו 225 מיליון ש"ח ב-5 שנים להגדלת מספר המשתתפים מהחברה הערבית בהייטק.
פרקש־הכהן השיקה יחד עם שרת החינוך, יפעת שאשא-ביטון, תוכנית בשם "הייטקלאס" להנגשת לימודי הייטק במסגרת תוכנית הלימודים, מגיל גן ועד חטיבת הביניים.
התוכנית תחל במחצית השנייה של שנת הלימודים ה'תשפ"ג בכיתות הבוגרות.
מדי שנה יירד גיל ההתחלה של הלימודים, כך שבתוך חמש שנים יחלו לימודים בשימושי מחשב לילדים בגן חובה.
במסגרת פעילותה יזמה יחד עם השרה תמר זנדברג העברת החלטת ממשלה בנושא האקלים שבמסגרתה הוקצו מיליארדי שקלים לטיפוח טכנולוגיות אקלים.
בין היתר, הגדירה תחומי עדיפות לאומיים טכנולוגיים למחקר ופיתוח רב-שנתי, בהם נכללים ביו-קונברג'נס, פודטק, אנרגיות מתחדשות, חלל ובלו-טק.
כן יזמה תוכניות אסטרטגיות לקידום חדשנות בחקלאות ובספורט במשרדי הממשלה.
לצד בני גנץ הובילה פרקש־הכהן הסכם לשיתוף פעולה טכנולוגי בין ישראל לארצות הברית וחתימה על הסכם ראשון בתחום הקוואנטום, והסכמים עם מדינות "הסכמי אברהם", מרוקו, בחריין והאמירויות, כולל הקמת קרן השקעה בסטרטאפים משותפת עם האמירויות.
יזמה את תוכנית "ישראל טק" בשיתוף פעולה עם נחמן שי להעלאת יהודים מהתפוצות לתעסוקה בתחום ההייטק.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה פרקש־הכהן במקום ה-10 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל, ונבחרה לכנסת לאחר שהרשימה זכתה בבחירות ב-12 מנדטים.
ומונתה ליו"ר וועדת המשנה של ועדת המדע והטכנולוגיה לענייני בינה מלאכותית וטכנולוגיות מתקדמות.
אחרי פרישתה של יפעת שאשא-ביטון היא מונתה לסגנית יושב ראש הכנסת.
ב־24 ביולי 2025 הודיעה פרקש־הכהן כי בכוונתה לפרוש ממפלגת כחול לבן ולחבור בבחירות עתידיות לגדי איזנקוט.
עם זאת, היא נמנעה מלהתפטר מהכנסת או לפרוש מהסיעה בכנסת כדי לא להוסיף עוד קול לקואליציה, לבקשת יו"ר כחול לבן - בני גנץ.
פרקש-הכהן נשואה לעורך הדין עודד הכהן ואם לארבעה.
היא אחותם של ענבר וייס, סגנית מהנדס העיר ירושלים, של ד"ר אריאל פרקש, מנתח לב-חזה זוכה תוכנית המציאות "סוף הדרך", ושל רונית אגיד, פרופסור לנוירורדיולוגיה.
אורית פוגל-שפרן (נולדה ב-31 בדצמבר 1954) היא המייסדת והמנכ"לית של תזמורת סימפונט רעננה.
פוגל-שפרן נולדה וגדלה בחיפה להורים יקים.
למדה בבית הספר הריאלי ובטכניון, הוריה שמו דגש רב על ההיבטים התרבותיים של חינוכה ובכלל זה על החינוך המוזיקלי- לימודי נגינה וריקודי בלט.
ב-1984, לאחר שהות של שנתיים בפריז, הצטרפה פוגל-שפרן ל"פורום הישראלי" שמטרתו קידום המודעות ועזרה בקליטה של עולים חדשים, שם נתקלה לראשונה במוזיקאים העולים, שהתקשו להתערות בשוק העבודה הישראלי ובפוטנציאל הגדול שטמון במוזיקאים העולים.
בשנת 1991 ייסדה פוגל-שפרן את תזמורת סימפונט רעננה בשיתוף עם יעקב ישראלי, לימים יו"ר הנהלת תזמורת סימפונט רעננה, וראש עיריית רעננה זאב בילסקי.
התזמורת בניהולה חרתה על דגלה מטרות חברתיות ומוזיקליות כאחד: קליטתם של מוזיקאים עולים, הגברת המודעות למוזיקה קלאסית בקרב חלקים נרחבים של הציבור בכל הגילאים וקידום מוזיקה ישראלית ויהודית.
כמו גם קונצרט לתינוקות הראשון בעולם בשיתוף ערוץ בייבי, קונצרט תיאטרון לילדים בשיתוף מדיטק חולון.
תזמורת סימפונט רעננה תחת ניהולה, זכתה בפרס אנגל "ליצירה ולעשייה מוזיקלית ישראלית מקומית" לשנת 2007. בהחלטת השופטים נכתב כי התזמורת זכתה בפרס על שום "תרומתה הייחודית בטיפוח מורשת המוזיקה היהודית לדורותיה, במיוחד על כל אותם גדולי המלחינים שנספו בשואה".
נשואה לעו"ד משולם שפרן ואם לשניים.
אורית מיטל (נולדה ב-26 ביולי 1957) היא משוררת, דוקטור לספרות עברית, מרצה לספרות באוניברסיטת תל אביב ומנהלת עמותת בית עגנון בירושלים.
אורית מיטל נולדה בירושלים, כבת בכורה לרותי (לבית רומנובסקי), גננת ילידת ישראל, אחותו של יוסף רום, דיפלומט שהיה מראשוני חיל הים הישראלי; וזאב מיטל, יליד גרמניה, שבתקופת השואה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר עם משפחתו לצרפת והמשפחה התיישבה בפריז.
ב-1943 הוברח עם אחיו, אחותו וילדים נוספים ל-L'Hermitage (לאחר שאבי המשפחה נלקח לדראנסי), כפר ללא חשמל ומים זורמים.
הם ניצלו על ידי אלבר ומרי-לואיז בוסון, שאספו אותם לביתם וגידלו אותם.
השניים הוכרו ב-2012 כחסידי אומות העולם.
זאב מיטל עלה לארץ עם הוריו ב-1947.
אורית גרה עם הוריה בבריסל, שבבלגיה מגיל שנה עד גיל שש, לאחר שהאב השלים את לימודי הרפואה שבה המשפחה לישראל, והתגוררה בפתח תקווה, אחר כך ברמת גן ובגבעתיים.
אביה התמחה ברפואה פנימית ואורית למדה בתיכון בליך.
תואר ראשון: קולנוע וטלוויזיה מגמת בימוי והפקה, אוניברסיטת תל אביב (1982–1986)
תואר שני: ספרות עברית, מסלול כתיבה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1997–1999)
תואר שני: ספרות עברית, מסלול מחקרי, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2002)
תואר שלישי: ספרות עברית, בית הספר קרייטמן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2009).
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ביחס שבין סדרי המשפחה ללאומיות בשירתו של אורי צבי גרינברג.
העבודה הפכה לספר "לשנוא גם את אשר אהבנו, משפחה ולאומיות בשירת אורי צבי גרינברג", המציע קריאה פמיניסטית ופסיכואנליטית המעמידה את המשפחה, ובייחוד את יחסיו של הדובר עם אמו, כנושא מרכזי בשירת אצ"ג.
מיטל בוגרת כיתת השירה של הליקון לשנת 1999.
מיטל פרסמה שירים בכתבי העת "הליקון", "שבו", "אלפיים", "כרמל" וננופואטיקה.
פרסמה מאמרים, בין היתר בכתבי העת "מטעם", "מכאן" ו"אות".
מרצה לספרות ומנחת סדנאות שירה.
לימדה ספרות באוניברסיטת בן-גוריון, במכללת "אחווה", בבית הספר "מנשר" (במסגרת תוכנית זו, גילתה את כישרון הכתיבה של קובי עובדיה, בטרם הפך לסופר).
כיום מלמדת באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר לאמנויות המילה מטעם מקום לשירה.
הייתה מרצה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
עמדה בראש התוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2005–2008 פרסמה ביקורות שירה בעיתון "הארץ".
"'בוא במעבה חיי': על השפה והתשוקה במחזור שירים של אצ"ג".
מכאן, כתב עת לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2006).
"'כי פניהם צל וצל – קולם': שירת האבל הקולקטיבית והדיבור בשם האם המתה בספר רחובות הנהר" בתוך: רחובות הנהר לאורי צבי גרינברג, מחקרים ותעודות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
עורכים: אבידב ליפסקר, תמר וולף-מונזון (2007).
"הרך הענוג והתקיף – גופניות, זהות ומגדר בשירת אורי צבי גרינברג".
בתוך: ממתכת השכל חצוב, קובץ מחקרים ביצירת אורי צבי גרינברג, מוסד ביאליק.
"'איך נקרא':מכתבי אמהות המגיעים ליעדם בשירת אצ"ג ובשירת אבות ישורון".
"הארץ היא אם, הארץ היא גוף, על המטפורה המשפחתית בספר 'אימה גדולה וירח' לאצ"ג".
עתיד להתפרסם בספר 'אימה גדולה וירח' ו'הגברות העולה' לאורי צבי גרינברג, מחקרים ותעודות.
עורכים: ד"ר תמר וולף-מונזון ופרופ' אבידב ליפסקר.
הוצאת כרמל ובית הקונפדרציה, ירושלים (2007)
טיוטות, מאה שירים מאה משוררים.
פרס לימודים של המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת ב"ג, מטעם קרן קיסריה (Skir-Ball) (2003–2005)
מענק מחקר מטעם מכון יד יצחק בן-צבי (2004)
מלגת דוקטורנטים של הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת ב"ג (2004–2007)
פרס מטעם מכון ז'בוטינסקי בישראל, קרן חיים קוליץ (2007)
פרס דב סדן, אוניברסיטת ת"א (2008)
פרס משרד החינוך ליצירת ביכורים על ספר שיריה הראשון, "בעיות שיווי משקל"
מלגה מטעם קרן הזיכרון לתרבות יהודית על עבודתה על "אבל האמא בשירה העברית החדשה".
שופטת בפרס ע"ש מרדכי ברנשטיין מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל וקרן ברנשטיין (פרוזה) (2009)
שופטת בפרס ע"ש מרדכי ברנשטיין מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל וקרן ברנשטיין (שירה) (2010, 2012)
לקטורית של ספרי ביכורים במרכז הספר והספריות 2010–2013
הספר זכה בפרס לספר ביכורים מטעם משרד התרבות המדע והספורט וקרן ברנשטיין, 1999.
הספר זכה במלגה מטעם קסת, מרכז ההדרכה לספריות, בסיוע משרד החינוך התרבות והספורט, 2007.
עורכים: אריאל זינדר וענת זכריה.
לשנוא גם את אשר אהבנו.
עיון, בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2018.
שירה, הוצאת מקום לשירה, ירושלים.
אנתולוגיה כתובה ומוקלטת של 47 משוררי עבר ומשוררים בני זמננו במהדורה אלבומית מהודרת (בשיתוף עם המשוררת ליאת קפלן) (2008).
נועה ברקת, הביתה, הוצאת מקום לשירה ירושלים (2020).
אריאל זינדר, תמים תהיה, הוצאת מקום לשירה ירושלים (2020).
לורן מילק, תפילה בהנץ, יחד עם טל ניצן, הוצאת פרדס (2023).
מיטל בזוגיות ואם לשני בנים.
התגוררה בתל אביב ובהוד השרון, וכיום (2020) גרה בנטף.
אורית עריף (נולדה ב-24 בנובמבר 1971) היא מאיירת וקומיקסאית ומנחת סדנאות קומיקס ישראלית.
עריף נולדה בקיבוץ רוחמה ב-1971, כבכורה מבין שלושה אחים לעדה, ילידת צ'ילה, מטפלת סיעודית בקשישים; ולאבינועם עריף, יליד ארץ ישראל, קצין בטיחות בתעבורה.
למדה בבית חינוך שער הנגב.
שירתה בצה"ל כמורה לעברית באולפן מבוגרים, במסגרת גרעין נח"ל.
ב-1998 סיימה את לימודי העיצוב במכללת ויטל ועזבה את קיבוץ רוחמה.
עם תום הלימודים, החלה לאייר לעיתונים ובהזמנת משרדי עיצוב ומשרדי פרסום שונים.
בשנת 2022 סיימה בהצטיינות תואר שני בתקשורת חזותית (.M.Des) בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
עריף זכתה לראשונה לפרסום ככותבת, עם פרסום הבלוג שלה "היי, מישהו שומע אותי", ב-2006 תחת אתר "רשימות", במסגרתו היא פרסמה רצועות קומיקס אוטוביוגרפיות הדנות בחיים שלה, בלבטים ובקשיים שהיא מתמודדת איתם בחיי היומיום.
ב-2011 פרסמה חוברת קומיקס, "פעם אחרונה ודי", שכוללת שלושה סיפורים קצרים: "שלוש משאלות" מאת דרור פויר, "ככל שהאשה יותר יפה ככה הלב שלך יותר כואב" מאת שהם סמיט וו"מי אוהב את השבת" פרי עטה.
סיפורים אלו פורסמו לראשונה בכתב העת מסמרים.
בשנים 2005–2013 שימשה כמרצה לאיור וקומיקס ב"גורן" שבמכללת עמק יזרעאל, החל מ-2015 מנחת סדנאות קומיקס למבוגרים בחנות הספרים "המגדלור" בתל אביב.
בשנים 2018–2022 שימשה כמרצה לאיור ביחידה ללימודי חוץ והמשך בבצלאל.
2002 - "נפרדנו טראח - המדריך לנפרד המתחיל", מאת אשכול נבו
2008 - הגדה של פסח בהוצאת על השולחן.
כמו כן, השתתפה ב"אל תפני מבטך לאחור", בעריכת שי צ'רקה.
בספר יוצרים שונים איירו שירים מפורסמים ונתנו להם פרשנות משלהם.
2019 - "היי, מישהו שומע אותי", הוצאת אנאעארף, שהקימה עריף ובמימון עצמי.
הספר עוסק בזכרונות וחוויות מחיי המחברת כגון: טיפולי פוריות, התמודדות עם דיכאון ודיכאון אחרי לידה, ילדות בקיבוץ ועוד.
2014 - "x+y קומיקס ישראלי 1995 -2005" - תערוכה שאצרה גלית גאון במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
2014 - "מעבר להרי החושך עדויות בקומיקס" - פרויקט ביוזמת בצלם בו איירו אמניי קומיקס עדויות של משפחות פלסטיניות הקרועות בין הגדה ועזה.
2015 - "עדיין אופטימיים" - תערוכת מחווה לדודו גבע במלואת 10 שנים למותו.
2016 - "בקיצור ישראלית" - תערוכה שאצרה ורד גרנשוא במוזיאון הקומיקס בחולון.
2019 - "אישה בתהליכי הנבטה" - תערוכת יחיד באכסדרה של גלריית מרכז ההנצחה בקריית טבעון, אוצרת מיכל שכנאי.
2019 - "שיט, אני לא מאמינה שזה קורה לי" - תערוכת יחיד במסגרת שבוע האיור בת"א במוזיאון יפו, אוצרת תום כהן.
עריף בזוגיות ואם לשניים, מתגוררת בקריית טבעון.
אורית זמיר (נולדה ב-26 ביולי 1972) היא יוצרת בתחום הקולנוע.
היא פעילה כמפיקה, במאית, תסריטאית וכן כראש המגמה להפקה יוזמת בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
אורית זמיר נולדה והתחנכה בתל אביב.
בילדותה שהתה מספר שנים בארצות הברית בעקבות שליחויות של משפחתה.
עם שובה לישראל היא למדה בתיכון חדש בתל אביב במגמה המשלבת קולנוע, צילום וספרות.
היא שירתה בצה"ל בחיל האוויר כעוזרת בקר בסוללת טילי נ"מ.
אחרי שחרורה מצה"ל, התגוררה בניו יורק ולמדה כתיבת פרוזה ב-NYU.
לאחר שובה לישראל, למדה כתיבת פרוזה ותסריטאות בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות, וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
היא למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בין השנים 1996 ל-2001, וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
במהלך לימודיה זכתה בפרס משרד החינוך להצטיינות בלימודים ובפרס ראש העיר ירושלים.
סרט הגמר שכתבה וביימה, "עד 800 קלוריות", נתמך על ידי קרן אלי גלפנד, זכה בפרסים בישראל ומחוצה לה, והוקרן בערוץ הראשון והשני.
עם סיום לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה השתלבה בתעשיית הקולנוע כעוזרת במאי ראשונה.
בין הסרטים והסדרות שעבדה בהם: "מיס אנטבה", "כנפיים שבורות", "ריקי ריקי", "סיפור קיץ", "הכל דבש", "נודל", "המסע הארוך", "בטיפול".
השתלמה כמפיקה במסגרות שונות, כולל ב-"Producers Network" היוקרתי של פסטיבל הקולנוע בקאן, בחממת המפיקים של פסטיבל רוטרדם, ובמיני EAVE.
ב-2008 הקימה יחד עם שותפה לחיים יואב רועה את חברת ההפקה "גם סרטים".
במסגרת החברה הפיקה את סרטי הקולנוע: "אסיה", "העדות", "מנפאואר", "אורחים לרגע".
הסרטים הדוקומנטריים: "בתפקיד עצמם", "המעבדה", "משמרת לילה", "שיחות חוץ".
כמו כן הייתה שותפה בהפקת הסדרה "המקוללים" והפיקה את הסדרה הדוקומנטרית "עוד סיפור אחד ודי", ואת סדרת הדרמה "תיק נעדר".
סרטיה כמפיקה השתתפו בפסטיבלים בינלאומיים, ובהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ופסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-2016 כתבה וביימה את הסרט הקצר "בייביסיטר".
הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, ובפרס הבימוי בפסטיבל Flickers, Rhode Island.
כמו כן השתתף בפסטיבלים בינלאומיים רבים.
פרסמה פרוזה פרי עטה בכתבי העת הספרותיים "גרנטה בעברית" (2018) ו"פטל" (2019).
שימשה כמורה וחונכת בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ומ-2018 משמשת כראש מסלול הפקה יוזמת.
פעלה כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי, בחממת התסריטים הבינלאומית של בית הספר סם שפיגל, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, והייתה שופטת בתחרות הקולנוע הישראלי של דוקאביב.
בינואר 2020 מונתה זמיר לנהל את חממת סם שפיגל לקולנוע בינלאומי מייסודו של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
באפריל 2025 פרסמה את הנובלטה "נא לא לרסס: 13,843 מילים על פחד" בהוצאת שתיים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תסריט בסדרת דרמההאמת
אורית נבון (נולדה ב-1 במאי 1978) היא עיתונאית ישראלית.
נולדה ברמת גן למשפחה דתית.
הבת הבכורה מבין שלושה ילדים.
היא החלה את קריירת הכתיבה העיתונאית במגזין הילדים אותיות; ובגיל 16, החלה לכתוב במעריב לנוער.
בגיל 17, החלה לעבוד ב"יומן מורשת" של "קול ישראל".
לאחר שסיימה שירות לאומי, למדה תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וכתבה במגזין רייטינג, בהמשך מונתה לסגנית עורכת של מוסף "סגנון" של העיתון מעריב.
לאחר מכן הייתה בצוות ההקמה של אתר "מאקו" בו שימשה כעורכת וכתבת.
הייתה בעלת טור במשך מספר שנים באתר מאקו.
ב, היא כותבת, במאית ומגישה את הסדרה "כאן מקשיבים" בחטיבת הדיגיטל של כאן 11.
נבון למדה גישור ואף עוסקת בתחום זה.
נבון נשואה לאלעד ואם לשניים.
אורית פוקס (נולדה ב-25 בדצמבר 1970) היא אמנית רב תחומית החיה ויוצרת בתל אביב, במגוון מדיומים כמו פיסול, ציור, טיפוגרפיה, איור, סריגה, רקמה, צילום, וידאו ועוד.
אורית פוקס עבדה כארט דירקטורית במשרדי הפרסום המובילים בישראל, שם גיבשה ופיתחה את השפה האמנותית שלה בעולמות אמנות הפופ ארט.
עם הולדת בתה הבכורה עלמה, פרשה מהפרסום והקימה מותג אופנה לילדות "עלמה עיצובים קטנים".
המותג זכה להצלחה בישראל ובארצות הברית, לאחר שבע שנים מכרה את המותג לטובת גידול ילדיה.
בשנת 2013 למדה במכינה לאומנות בבצלאל.
ב-2015 הציגה בתערוכה קבוצתית, בבית המכירות תירוש, הרצליה.
ביוני 2016 פתחה פוקס את הסטודיו שלה בדרום תל אביב, במרץ 2017, הציגה פוקס בשבוע הארמורי שבניו יורק,הציגה כאחת מחמש התערוכות המעניינות בעיר.
כמו כן, הציגה ביריד האמנות הבינלאומי של טוקיו Tokyo International Art Fair.
בדצמבר 2017 הציגה פוקס בשבוע ארט בזל שבמיאמי.
פוקס הציגה בתערוכה פורטרטים של נשים מודרניות הממוסגרים במסגרות וינטאג', וכן פסלי מתאבקי סומו.
ב-2018 הציגה פוקס בגלריית החווה בחולון, במסגרת התערוכה "בראש טוב".
בתערוכה הציגו אמנים ישראלים יצירות המתכתבות עם הגולגולת האנושית - הסמל הידוע למוות.
באותה שנה הציגה את יצירותיה גם בגלריה זימאק לאמנות עכשווית בתערוכה הקבוצתית Pop Porn, בגלריה נווה שכטר בתערוכה קבוצתית של אמנים ישראלים, בדצמבר 2018 הציגה שוב בשבוע ארט בזל שבמיאמי, בארצות הברית.
בשנת 2019 הציגה בתערוכה Art Palm Springs בארצות הברית, ובתערוכות יחיד בגלריית מייסון בניו יורק.
באותה שנה הציגה גם בתערוכה קבוצתית בגלריה מיקה בתל אביב, ובתערוכה השנתית של Yogen Früz Brain Project בטורונטו, קנדה.
במסגרת הפרויקט, אמנים קנדים ובינלאומיים מציגים יצירות שאמורות להעלות מודעות לנושא המוח האנושי ולגייס כספים למחקר בתחום המוח ולמחלות כמו דמנציה ואלצהיימר.
ביצירתה "אוכל המוח" הציגה פוקס דגם של המוח, המתכתב עם העולם הוויזואלי של משחק הווידאו פק-מן.
את תאי המוח הציגה כנקודות, ואת הפק-מן כמחלה ש"אוכלת" את התאים.
המוחות הוצעו למכירה פומבית וכל הרווח נתרם לחקר המוח.
בדצמבר 2019 הציגה פוקס בשבוע ארט בזל שבמיאמי, ארצות הברית.
בשנת 2020 השתתפה בתערוכה קבוצתית בגלריה LG Project, שבקליפורניה, באותה השנה השתתפה בתערוכה קבוצתית בגלריית District בקליבלנד, אוהיו.
בנוסף השתתפה בתערוכה קבוצתית בגלריה זימאק לאמנות עכשווית, בתל אביב, ובתערוכה Art in the color במוזיאון Hoban Artrium, בדרום קוריאה.
האמנות של פוקס מושפעת מעיצוב, אופנה ומוזיקה.
התמה המובילה ביצירותי הכוללת דמויות נשיות, במגוון מצבים וביטויי רגש המייצגות את עולמן הפנימי בעזרת צבעוניות עזה ופעמים רבות בשובבות והומור.
פוקס משתמשת בדמויות חוזרות של נשים כמו סופיה השחיינית, העלמה קייט וגם פינוקיו ומתאבקי סומו.
סדרת "Vivid" היא הסדרה המוכרת ביותר שלה, שנתנה לה הכרה בינלאומית.
כמו כן, סדרת "סיפורים קצרים" מתארת נשים במצגים שונים ללא פנים.
יצירתה מתכתבת עם הפופ ארט, עוסקת בסוגיות מגדריות, ומתמקדת בדימוי הנשי, תוך יצירת אמירה הומוריסטית ואירונית על התרבות העכשווית ועיסוק בהוויה פרטית, ילדות, משפחה וזיכרון.
שפתה הוויזואלית נעה בין פיגורטיבי לריאליסטי ולאיור, לעיתים על גבול הקומיקס
2015 - תערוכה קבוצתית, בית המכירות תירוש, הרצליה
2017 - תערוכה קבוצתית, Clio Art Fair, ניו יורק, ארצות הברית
2017 - תערוכה קבוצתית - גלריה זימאק לאמנות עכשווית, טורונטו, קנדה
2017 - תערוכה - Aqua Art Miami, מיאמי, ארצות הברית
2017 - שבוע האמנות והעיצוב במיאמי, ארצות הברית
2018 - תערוכה קבוצתית "בראש טוב" - גלריית החווה בחולון
2018 - תערוכה הקבוצתית Pop Porn - גלריה זימאק לאמנות עכשווית, תל אביב
2018 - תערוכה קבוצתית - גלריה נווה שכטר, תל אביב
2018 - תערוכה - Aqua Art Miami, מיאמי, ארצות הברית
2019 - תערוכה - Art Palm Springs - פאלם ספרינגס, קליפורניה
2019 - תערוכות יחיד - גלריית מייסון - ניו יורק
2019 - תערוכה קבוצתית - גלריה מיקה - תל אביב
2019 - התערוכה השנתית של Yogen Früz Brain Project - טורונטו, קנדה
2019 - תערוכה - Aqua Art Miami, מיאמי, ארצות הברית
2020 - תערוכה קבוצתית - גלריה LG Progect - קליפורניה
2020 - תערוכה קבוצתית - גלריה District - קליבלנד, אוהיו
2020 - תערוכה קבוצתית - גלריה זימאק לאמנות עכשווית, תל אביב
אורית קוטב (נולדה ב-5 ביולי 1968) היא עורכת דין ישראלית.
בין השנים 2016–2025 שימשה כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים.
כיהנה בתפקיד יו"ר ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ולבניה עד לפרישתה ממשרד המשפטים ובעבר.
שימשה נציגת שר המשפטים במועצת מקרקעי ישראל והייתה חברת בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים.
אורית קוטב נולדה בחיפה, בת בכורה לרותי לשעבר העורכת הלשונית הראשית בבנק ישראל, ופרופ' יאיר זקוביץ, וגדלה בירושלים.
שירתה בצה"ל כקצינה בחיל החינוך.
בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בוגרת מחזור 2017 של תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
בשנת 1993, התמחתה קוטב בפרקליטות מחוז ירושלים, שם שימשה פרקליטה עד שנת 2007. תחילה טיפלה בתיקים פליליים, אזרחיים ומינהליים, ובהמשך החלה לעסוק בעיקר בתיקים אזרחיים ומנהליים.
בשנת 2007, ייסדה את היחידה לתביעות ומיקור חוץ, כיום היחידה לאכיפה אזרחית, ועמדה בראשה במשך שבע שנים.
היחידה אחראית על נקיטה בהליכים יזומים בשם המדינה בדרך של הגשת תביעות אזרחיות, מבצעי אכיפה משולבת, ונקיטה בהליכים מנהליים, כל זאת לשם השמירה על הקופה הציבורית, זכויות המדינה ומאבק בפשיעה.
במסגרת תפקידה הפריטה בשנים הבאות תחומים שונים בעבודת הפרקליטות, שהועברו למשרדי עריכת דין פרטיים, תחת פיקוחה המקצועי של היחידה.
בשנת 2014, מונתה לפרקליטת מחוז דרום (אזרחי).
המשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים
ביולי 2016 מונתה למשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים.
בתפקיד זה עמדה בראש החטיבה האזרחית בפרקליטות המדינה וניהלה את פעילותה המקצועית והארגונית.
החטיבה הכוללת שש פרקליטויות מחוז וחמש מחלקות מטה, ומייצגת את המדינה באלפי הליכים משפטיים מדי שנה, בכלל תחומי המשפט האזרחי והמנהלי.
בכלל זאת היא ליוותה את פרקליטויות המחוז ויחידות המטה בתיקים בעלי השלכות רוחב וחשיבות ציבורית, ובהם תיקים מתחום המעמד האישי העוסקים בסוגיות שאינן מוסדרות בחקיקה, כגון הליכי פונדקאות שבוצעו בחו"ל ובקשות לנטילה ושימוש בזרע מן המת – תיקים המעלים אתגרים משפטיים חדשניים הדורשים מענה עקרוני ורגיש.
בתקופתה הושגו הסכמות משמעותיות, בהן פשרה הכוללת מענקי פיצויים למשפחות ילדי תימן, המזרח והבלקן, וכן תשלום מכוח החלטת ממשלה לנפגעי אסון המירון.
כמו כן, החלה בהתמודדות עם סוגיות משפטיות תקדימיות עקבות מלחמת חרבות ברזל.
בדצמבר 2019, במסגרת המאבק בין שר המשפטים אמיר אוחנה והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט אודות מינוי ממלא מקום לתפקיד פרקליט המדינה, הציע האחרון בין השאר את קוטב כראויה לתפקיד, זאת בשים לב, לדבריו, לניסיונה בתחום הפלילי.
במקביל לעבודתה בפרקליטות, משנת 2006 עד 2025 שימשה יושבת ראש בוועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ובניה.
מסגרת תפקיד זה הכריעה בעררים על החלטות ועדות מחוזיות, ועסקה בתוכניות בנייה ופיתוח רחבות היקף.
בינואר 2025 סיימה קוטב את תפקידה בפרקליטות המדינה.
במקומה נתמנה לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים עו"ד איתן לדרר, לשעבר פרקליט מחוז חיפה ומחוז צפון.
נשואה לכתב כאן גיא קוטב ולהם שלושה ילדים.
אורית ירון (נולדה ב-1 בדצמבר 1969) היא מנחת טלוויזיה ומדבבת ישראלית בעברה.
ירון נמנתה בתחילת שנות התשעים בצוות מנחי ערוץ הילדים, והיא הגישה את הרצועה "להתלבש עם שש".
עסקה בדיבוב, כאשר היא דיבבה את הדמויות הראשיות בסרטים "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן" ו"שלגיה ושבעת הגמדים" של חברת וולט דיסני.
את קטעי השירה בסרט שלגיה ביצעה לימור שפירא ולא ירון, מפני שאולפני דיסני עמדו על כך שדמותה של שלגיה תשיר בסגנון אופראי - בדומה לסרט המקורי.
בנוסף היא דיבבה את הדמות הראשית של שאלתיאל קוואק בסדרה "שאלתיאל קוואק" ואף שרה את שיר הפתיחה והסיום של הסדרה, ואת דמותה של אתי בסדרה "דנבר הדינוזאור האחרון".
בשנת 1995, פרשה מעולמות ההנחיה והדיבוב, ועברה לעולמות פיתוח התוכנה.
נכון ל-2024, היא מנהלת מוצר.
ירון נשואה ולה שלושה ילדים.
גופי - הסרט - רוקסן
שלגיה ושבעת הגמדים - שלגיה
פיטר פן - וונדי דרלינג
עליסה בארץ הפלאות - אליס
אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה - וובי ונדרקוואק
שאלתיאל קוואק - שאלתיאל קוואק, שיר פתיחה וסיום
דנבר הדינוזאור האחרון - אתי
חבורת הבובונים - מינו התינוק
במצולות הים עם דלפי- דלפי
מיקי צ'יק צ'אק ועוד- מיקי
אורית מוסינזון-לאופר (26 באפריל 1975 – 13 ביוני 2020) הייתה יזמת הייטק ומשקיעת הון-סיכון ישראלית.
אורית מוסינזון נולדה ברמת השרון לרות ואילון, אחות צעירה לשני אחים.
היא נכדתו של איש ההגנה דוד מוסינזון.
בוגרת תיכון רוטנברג ברמת השרון.
את עבודת הגמר במגמת פיזיקה ביצעה במכון וולקני.
הייתה כתבת נוער של ראש 1.
סיימה תואר ראשון ושני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבודת הדוקטורט עסקה בשיווק באינטרנט ובמיתוג.
ב-2006 ייסדה עם שותפים את חברת וויקס.קום, שפיתחה פלטפורמה לבניית אתרי אינטרנט בחינם וללא צורך בידע מוקדם.
נישאה לראשונה בגיל 19. בשנות ה־30 לחייה הייתה נשואה לאבישי אברהמי, איתו הקימה את וויקס.
נישאה בשלישית לבן זוגה ד"ר אור לאופר מומחה למדעי המחשב אשר חלה בסרטן בעצמו בזמן שאורית חלתה גם כן.
מוסינזון נפטרה ב-13 ביוני 2020 ממחלת הסרטן.
אורית סון (נולדה ב-10 במרץ 1956) היא עורכת דין ישראלית.
בין השנים 2007–2016 שימשה משנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים.
קודם לכן שימשה פרקליטת מחוז ירושלים (אזרחי).
מצד אביה היא נכדתו של שמעון אגרנט, הנשיא השלישי של בית המשפט העליון.
היא בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום לימודיה התמחתה בבית המשפט העליון בלשכתו של יצחק כהן, הנשיא השישי של בית המשפט העליון.
בשנת 1983 החלה סון לעבוד במחוז ירושלים של פרקליטות המדינה.
תחילה עסקה בתחום הפלילי, וניהלה בין היתר את תיק בנק צפון אמריקה, שמנהליו ויו"ר הדירקטוריון שלו הורשעו.
בהמשך שימשה ממונה על עניינים פליליים בפרקליטות מחוז ירושלים.
לאחר מכן עברה לתחום האזרחי ושימשה ממונה על עניינים אזרחיים בפרקליטות המדינה, וכחמש שנים מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
במסגרת תפקידה שימשה חברה בוועדת מילגרום, ריכזה את הטיפול בנושא הקרקעות החקלאיות וחלוקת משאבי המדינה, הובילה את המהלך להקמת היחידה לתביעות אזרחיות, ריכזה את ההליכים האזרחיים נגד הרשות הפלסטינית וארגון הטרור חמאס, וכן את גיבוש עקרונות הפיצוי למגורים במסגרת חוק פינוי פיצוי ואת הטיפול בערעורים בנושא זה.
בספטמבר 2006, עם הקמת הפרקליטות האזרחית במחוז ירושלים, הועמדה סון בראשה.
באוקטובר 2007 מונתה לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים.
במסגרת תפקידה שימשה חברה בוועדה בראשות שופט בית המשפט העליון (בדימוס) אליהו מצא בנושא הולדה בעוולה.
עמדה בראשות צוות להתמודדות עם פלישות למקרקעי ציבור.
כן ניהלה את תשובת המדינה לבית המשפט העליון בעניינו של האסיר המחבל מוסטפא דיראני.
באותן שנים דווח כי שכרה היה מהגבוהים בפרקליטות המדינה.
ביולי 2016 סיימה את תפקידה בפרקליטות המדינה.
לאחר סיום תפקידה בפרקליטות המדינה
החל ממרץ 2018 חברת דירקטוריון קופת חולים כללית.
החל מספטמבר 2018 משמשת חברת דירקטוריון בחברת נתיבי הגז (נתג"ז).
בהמשך מונתה ליושבת ראש הדירקטוריון.
חברת מועצת המנהלים המייעצת לעמותת ניצוצות בחינוך, ומשמשת יועצת משפטית.
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתמה על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
נשואה לעמוס סון, חבר הוועדה לאנרגיה אטומית, ואם לארבעה.
אורית חיון (נולדה ב-17 בינואר 1965) היא עורכת דין ישראלית, העוסקת בתחום הפלילי.
חיון נולדה בחיפה לרפאל, רואה חשבון ואיש עסקים.
שירתה בצה"ל כמדריכת טנקים בבסיס צאלים וכקצינת הדרכה, ובשירות המילואים משרתת כעורכת דין ב.
בין השנים 1989–1992 למדה לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת סיטי בלונדון, ובשנת 1992 החלה להתמחות בפרקליטות הפלילית במחוז תל אביב, שם עבדה עד 1997. ב-1998 פתחה חיון משרד עורכי דין בתחום הפלילי.
בין השנים 2005–2008 שימשה כמרצה אורחת בתחום משפט פלילי באוניברסיטת תל אביב ובין השנים 2008–2021 שימשה כמרצה וכמנחה בפקולטה למשפטים במרכז הבינתחומי בהרצליה ובאוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2008–2010 למדה לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2014 הוסמכה כמגשרת על ידי מרכז גומא לגישור.
בשנת 2020 מונתה כמרצה אורחת באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, פולין.
חיון חברה בוועדה לנושאים פליליים, חברת הנהלה ברשות לשיקום האסיר, יועצת משפטית בהתנדבות למרכז לסיוע נפגעות תקיפה מינית וחברה בוועדה לקידום זכויות האישה וקידום לשכת עורכי הדין בישראל.
בנוסף, היא משמשת כחברת פאנל ומנחה בוועידות הלשכה השונות, כמרכזת אקדמאית של הכנסים הפליליים ופרשנית משפטית בערוצי טלוויזיה.
אורית חיון היא סנגורית פלילים.
בין התיקים הבולטים שבהם היא ייצגה:
פרשת המעילה בבנק למסחר - במהלכה ייצגה חיון את יפה מקסימוב, גיסתה של אתי אלון שהביאה לקריסת הבנק למסחר.
הרצח בברנוער - חיון ייצגה את אחד החשודים בביצוע הרצח.
תיק סמואל שיינביין – במהלכו ייצגה חיון את שינביין אשר רצח את חברו לכיתה במרילנד, ארצות הברית ולאחר מכן ברח לישראל.
רצח מאיה ווישניאק - תיק בו מייצגת חיון את הרוצח עמית אלמוג הטוען להגנת אי-שפיות.
במהלך המשפט נקבע תקדים, לפיו אלמוג יקבל הערכת פסיכיאטר מטעם ההגנה בסמוך לאירוע וקודם לבדיקת פסיכיאטר מחוזי, כדי לקבוע האם הוא כשיר לעמוד לדין ויכול לשהות במעצר.
רצח רים מוסלמי - חיון ייצגה את עפעף גילאווי שהואשמה ברצח.
במהלך המשפט נקבע תקדים, שבו לראשונה הורה בית המשפט המחוזי בתל אביב למומחה מטעם ההגנה להיכנס למכון לרפואה משפטית אבו כביר ולבצע בדיקה בגופה מטעם ההגנה, כאשר למשטרה ולפרקליטות לא ניתנה גישה, והבדיקה ותוצאותיה הן חסויות ושמורות בכספת המכון לרפואה משפטית.
בסיום המשפט זוכתה הנאשמת מאשמת הרצח ואף קיבלה פיצויים מהמדינה בגין שלוש השנים בהן שהתה במעצר.
רצח יורי וולקוב - חיון ייצגה את עדי מזרחי, שהורשע לבסוף ברצח באדישות ונידון ל-16 שנות מאסר.
בג"ץ אלקיעאן - חיון ייצגה בכיר במשטרת ישראל בכל הקשור לפרשת הירי באזרח בשם אלקיעאן באזור חורה שבנגב.
האירוע טופל כאירוע טרור, אולם נטען כי המנוח, מורה בדואי, לא ביצע פעולת טרור ומותו נגרם שלא כדין על ידי המשטרה.
באוקטובר 2021 אישר בית המשפט העליון, במסגרת בג"ץ אותו הגישה משפחת המנוח, את החלטת מח"ש ופרקליט המדינה שי ניצן לסגור את התיק כנגד השוטרים המעורבים.
פרשת הפעלתו ומעצרו של אורי אלמקייס - חיון ייצגה את הנער אשר הופעל על ידי קציני מודיעין, בראשם האלוף רומן גופמן, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, במסגרת מבצע השפעה כנגד ארגוני טרור, הנער נעצר על ידי שירות הביטחון הכללי ועבר עינויים בחקירתו שבסיומה הואשם בפרסום והחזקה של ידיעות מסווגות.
לאחר כשנה וחצי של הליך משפטי ממושך הוכחה חפותו של הנער לאחר שנמצא כי הופעל בידי אגף המודיעין והוא נמצא זכאי.
חיון נשואה ליובל גבעתי, מנהל שיווק בחברת מחשבים, והיא אם לשני ילדים.
אורית ליבוביץ' נוביץ (נולדה ב-29 ביוני 1959) היא בובנאית, מאיירת וצלמת ישראלית.
למדה בתיכון תלמה ילין, ובהמשך למדה צילום בבצלאל, ו-3 שנים במרכז תיאטרון בובות חולון.
מאז 2004 יוצרת בובות לתיאטרון ולהצגות רחוב.
ב-2010 השתתפה בפסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי בשרלוויל-מזייר.
ידועה בעיקר בזכות הבובה "אמיליה", בובת תיאטרון בגודל טבעי של אישה בת 86, שיצרה בשנת 2015 עבור ההצגה "התיאטרון של אמיליה" שהוצגה בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים, ומאז כיכבה בתערוכה ומתחזקת עמוד אינסטגרם.
מיצב – תערוכת צילומים בגלריה ארטיפקט בתל אביב, 1987
נימוסים והליכות על פי חנה בבלי – איורים לספר בעריכתה של תמי לנצוט על פי רשימות בכתב יד של חנה בבלי.
מגרב עד ערב – ספר ילדים בהוצאת תמוז, 1999
טרנקילה – עיצוב ובניית בובות להצגה זוכת פרס יוצרים בפסטיבל עכו 2007 ופרס השפה הבימתית בקיפוד הזהב 2008 בבימויה של אביטל דבורי
תופר החלומות – הצגת ילדים בהשראת "זולל החלומות הקטן", מאת מיכאל אנדה.
הריקוד של פלורה – משחק והפעלת בובות בהצגה של הבמאית אביטל דבורי.
גולמיות – הומאז' ללואיז בורז'ואה בבימויה של גליה פרדקין.
אמיליה, יומן מצולם – תערוכת צילומים במרכז תיאטרון בובות חולון, 2022
סיפור מנייר – הצגה עם יהונתן רון בפסטיבל הבינלאומי ה-24 לתיאטרון בובות בחולון, 2022
נשואה למשה נוביץ, אם לשלושה וסבתא לנכדה.
אורית נוימאיר פוטשניק (נולדה ב־21 באוגוסט 1973) היא פיזיקאית, משוררת, מתרגמת, עורכת, מורה לכימיה, ומבקרת ספרות ישראלית.
אורית נוימאיר פוטשניק היא ילידת תל אביב, בוגרת המגמה הפיזיקלית של תיכון "היובל" בהרצליה.
היא בעלת תואר ראשון ושני בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2015 החלה ללמד פיזיקה בבית ספר תיכון בחולון לאחר שעבדה כפיזיקאית בתעשיית ההייטק במשך 16 שנים.
באותה השנה, החלה לפרסם שירים פרי עטה בכתבי עת ספרותיים מרכזיים, כגון: הו!, המוסך, מאזניים, הליקון, ועוד.
ספר הביכורים שלה, "עינה של האורקל", ראה אור ב־2019 בסדרת השירה "טקסטורה" בהוצאת פרדס, בעריכת אנה הרמן ובתמיכת מפעל הפיס.
הספר זיכה אותה בפרס שרת התרבות והספורט למשוררים בראשית דרכם לשנת 2019 ובמלגת "בוסתן" של הספרייה הלאומית בשנת 2020.
תרגומיה מאנגלית לשיריהם של גדולי המשוררות והמשוררים האנגלוסכסיים (כגון: אמילי דיקנסון, אן סקסטון, וויליאם באטלר ייטס, תומאס הארדי, עדנה סנט ווינסנט מיליי ואיימי לואל) פורסמו מעל בימות ספרותיות שונות כגון: מוסף תרבות וספרות של ידיעות אחרונות, המוסך, הו!, מאזניים ועוד.
החל ב-2018, נוימאיר פוטשניק מפרסמת בקביעות מסות, ביקורות שירה, וביקורות פרוזה בכתבי עת שונים, כגון המוסך, "הו!", "מאזנים", ו"הליקון".
ב־2022 ערכה נוימאיר פוטשניק את "אַת כל הרצון" - אסופת שירה לסבית עברית עכשווית שראתה אור בהוצאת "ה-21" והוצאת אפרסמון.
האסופה זכתה לאהדת הביקורת והקהל.
ספר שיריה השני, "הים נסוג עוד קצת", זכה לתמיכת מפעל הפיס וראה אור בהוצאת "אפיק" ובעריכת ליאת קפלן ב-2023.
תרגומי שירת האהבה הנשית מאנגלית זיכו אותה בציון לשבח בפרס על שם סוניה ברשילון מבית איגוד אנשי הספר לשנת 2022.
אורית נוימאיר פוטשניק היא בת הזוג של הארכאולוגית בת-עמי נוימאיר פוטשניק ולהן שתי בנות ובן.
"עינה של האורקל", באתר טקסט
שירים מאת אורית נוימאיר פוטשניק, הו!
שירים מאת אורית נוימאיר פוטשניק, מאזניים, יוני 2020
שיר מאת אורית נוימאיר פוטשניק, "לכל הרוחות", כתב עת מבית החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב, 2020
אורית נוימאיר פוטשניק, "אני מודדת כל כאב - בין הגיטרה המנסרת של פוליאנה פרנק לשירת אמילי דיקנסון", הו!
אורית פוטשניק, הים נסוג עוד קצת, הוצאת אפיק, 2023
אורית פוקס רותם (נולדה ב-12 בספטמבר 1983) היא במאית ישראלית, ביימה את הסרט סינמה סבאיא, זוכה פרס אופיר לשנת 2022, אשר היה המועמד הישראלי לפרס האוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-95.
פוקס גדלה בחדרה, ולמדה בתיכון במגמת תקשורת.
אמה, רויטל פוקס, היא יועצת ראש העירייה לענייני נשים, ואביה בעל מכולת בפרדס חנה.
אחרי הצבא התקבלה לבית הספר סם שפיגל ועברה לגור בירושלים.
סרטה הראשון נעשה במהלך לימודיה כסטודנטית ונקרא "ביקור קצר", על מציל מזדקן ובתו אשר מרגישה שהוא צריך לעבור לדיור מוגן.
הסרט מתאר את הביקור בבית האבות לקראת מעבר האב למקום.
סרט הגמר של פוקס בסם שפיגל "קרב עיניים" מ-2011 הוקרן בפסטיבלים רבים ביניהם פסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן, פסטיבל הסרטים הבין לאומי לסרטי סטודנטים במינכן, ופסטיבל הסרטים העולמי במונטראול.
הסרט זכה במספר פרסים: ציון לשבח - פסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים, ישראל 2012, פרס הסרט הקצר הטוב ביותר - פסטיבל הסרטים הקצרים בגליל, ישראל 2012, פרס יוצרת מבטיחה - פסטיבל הסרטים הבינלאומי לסרטי נשים, רחובות 2012, פרס התסריט - פסטיבל הסטודנטים הבינלאומי ת"א, ישראל 2012.
ב-2012 יצרה את הסרט "משמאלו", סרט דוקומנטרי קצר אשר הוקרן בפסטיבל סרטים בנושא מוגבלויות של הקרן החדשה לקולנוע.
ב-2015 הייתה במאית שותפה בסדרה "ביקור בית" יחד עם דוד אופק ונטע שושני, שהוקרנה ביס דוקו.
ב-2017 יצא סרטה "ואתה שותק", סרט עלילתי קצר המספר על אביה בעל המכולת.
הסרט יצא כחלק מסרט מחווה של מספר בוגרים בשם Voice over.
הסרט הוא הפרק השני ב"טרילוגיה הירושלמית של בוגרי סם שפיגל" שיזם רנן שור, מייסד ומנהל בית הספר, המוקדשת ליצירות המופת הקצרות של הקולנוע הישראלי בשנות השישים.
ב-2019 יצא סרט עלילתי קצר נוסף בשם "הינומה".
הסרט מספר על מסיבת הרווקות של אישה בשם דנה, יומיים לפני חתונתה.
במהלך המסיבה מתגלים שקרים וסודות, כאשר שיאו של הסרט הוא במפגש אקראי עם חמיס, פליט אפריקאי העובד במקום.
הסרט "סינמה סבאיא" יצא ב-2021, והוא הסרט באורך מלא הראשון של הבמאית.
הסרט מתאר סדנת צילום וידאו בהשתתפות נשים יהודיות וערביות מאזור חדרה והמשולש.
הסרט מבוסס על סדנת צילום לנשים יהודיות וערביות, אשר בה השתתפה אמה של פוקס.
כחלק מהתחקיר לסרט, הנחתה רותם, בעצמה, סדנאות צילום לנשים.
בסרט מככבות דאנה איבגי, אמל מורקוס, מרלן בג'אלי, רותי לנדאו, חאולה חאג'־דיבסי, ג'ואנה סעיד, יוליה טגיל, אסיל פרחאת, אורית סמואל וליאורה לוי.
הסרט זכה בפרס וייל בלוך לשנת 2021. הסרט היה מועמד לייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, אך לא נכלל בין המועמדים הסופיים.
ב-2023 זכתה בפרס אופיר לליהוק הטוב ביותר על הליהוק עבור הסרט "שבע ברכות" של הבמאית איילת מנחמי.
פוקס רותם גרה בתל אביב, נשואה ואם לשני ילדים.
2011 - "קרב עיניים", סרט עלילתי באורך 20 דק', סרט גמר בסם שפיגל
2017 - "ואתה שותק", סרט עלילתי קצר באורך של 8 דק', חלק מפיצ'ר המחווה שיזם רנן שור Voice over
2021 - "סינמה סבאיא", סרט עלילתי ארוך
2012 - פרס יוצרת מבטיחה - פסטיבל הסרטים הבינלאומי לסרטי נשים עבור הסרט "קרב עיניים"
2022 - פרס אופיר לבמאית הטובה ביותר עבור הסרט "סינמה סבאיא"
2023 - פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר על הליהוק עבור הסרט "שבע ברכות"