tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד מוזיקה ממספר מוזיקאים איראנים ידועים, כמו תאג' אספהאני ועלי תג'ווידי.
נחשב לאחד הזמרים האיראנים הפורים ביותר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא היה מופיע לצד חוסיין אליזדה.
למרות שהמוזיקה שלו פסימית במקצת, הוא טוען שיש לו השקפה חיובית על החיים.
אפתח'ארי הוא זמר פרסי פופולרי מן המעלה הראשונה.
הוא השקיע מאמץ רב בשינוי מצבה של מוזיקה הפופ האיראנית.
במילותיו הוא: "כדי להכיר את מוזיקת הפופ לתרבות המוזיקה האיראנית, הפכתי עצמי שעיר לעזאזל."
עלילת הדם של טיסַה-אֶסלאר (בהונגרית: Tiszaeszlári vérvád) התרחשה בכפר קטן שבמזרח הונגריה, והחלה בהאשמת שווא של שחיטת נערה נוצרייה בידי יהודים.
החשודים נעצרו בסוף מאי 1882, וישבו בכלא כנאשמים ברצח עד המשפט שהתקיים בחודשים יוני-יולי 1883. בסיום המשפט זוכו הנאשמים ושוחררו.
עלילת טיסה-אסלאר הייתה הראשונה שבה הובאו יהודים למשפט ציבורי לפי דיני ראיות, בבית דין חילוני מודרני.
הייתה זו עלילת הדם הראשונה שאירעה לאחר הענקת האמנציפציה ליהודים במרכז אירופה.
המאורעות והמשפט שבסופם התמשכו כשנה וחצי, עוררו סערה באירופה והעכירו את האווירה בהונגריה שנים רבות, ועד היום.
ב-1 באפריל 1882 (י"ב ניסן, תרמ"ב), "שבת הגדול", שלושה ימים לפני חג הפסח, התארחו בקהילה היהודית הקטנה בכפר טיסה-אסלאר (Tisza-Eszlár) שלשה מועמדים לתפקיד שוחט הקהילה שהתפנה.
באותה שבת נעלמה נערה נוצרייה בת הכפר, אסתר שוימושי (Solymosi Eszter), בת 14.
בשבועות הבאים הופצו בין תושבי הכפר הנוצרים שמועות כי הנערה נחטפה ונשחטה בידי היהודים לצורך ערבוב דמה במצות הפסח – "עלילת הדם" הידועה מימי הביניים שוב עלתה נגד היהודים.
ב־19 במאי מונה יוסף בַּארי – פקיד בית המשפט בעיר המחוז נירג'האזה לשופט-חוקר.
למחרת נעצרו בטיסה-אסלאר שמש הקהילה – יוסף שארף, אשתו לני, השוחט שוורץ, ובהמשך עוד ארבעה מיהודי הכפר וגם השוחטים שהתארחו שם בשבת.
בתחילת החקירות כנראה הידהד שמואל, בנו הקטן בן החמש של השמש, את השמועות שהופצו בידי הנוצרים בכפר וסיפר לחוקר כי אביו ביקש מהנערה להיכנס אל ביתם, ושם השוחט חתך את צווארה.
האב, ובנו הגדול בן ה־14 מוריץ (משה) הכחישו זאת.
באותו ערב נלקח הנער מוריץ לביתו של אחראי הביטחון רצ'י בכפר הסמוך טיסנג'פלו, והועבר להשגחת עבריין בשם פצ'לי.
מוריץ שוכנע בהפחדות ואיומים למסור עדות בדויה נגד אביו והאחרים.
השופט החוקר רשם למחרת הודאה מפיו כי בשבת הזמין אביו את הנערה אל ביתם לאחר התפילה ואחר כך הוביל אותה אל בית הכנסת קבצן יהודי בשם הרמן וולנר שהתארח אצלם.
מוריץ סיפר כי את המשך הדברים ראה דרך חור המנעול בדלת בית הכנסת.
לדבריו הוא ראה כי שני השוחטים האורחים אברהם בוקסבוים ולייב ברוין (לאופולד בראון) החזיקו בנערה, והשוחט שלמה (סולומון) שוורץ, חתך את צווארה בסכין ואסף את הדם אל תוך כלי.
בסוף חודש מאי, לאחר המעצרים הראשונים, העלו צירי פרלמנט אנטישמיים את המקרה בפרלמנט ההונגרי ודרשו להעניש את היהודים.
ב־18 ביוני נמשתה במורד נהר הטיסה, כ-20 ק"מ מהכפר טיסה-אסלאר, גופה שנראתה כזו של הנערה אסתר שוימושי, אך צווארה לא היה חתוך.
הגופה שהתה במים זמן רב, הושחתה והייתה קשה לזיהוי.
האם זיהתה בבירור את בגדי הגופה כשל ביתה, אך למרות זאת טענה שאין זאת היא.
חברתה של הנערה ורוקח הכפר זיהו את הגופה בבירור כגופת אסתר.
הכומר של הכפר ועוד מתושביו העלו את הסברה שהיהודים גנבו גופת נערה אחרת מבית החולים כדי לנקות אותם מהחשדות בדבר שחיטת אסתר שוימושי לצורכי פולחן.
הצוות הרפואי שבחן את הגופה טען גם מסיבות שונות (להלן) שאין זו אסתר.
לאחר איתור הגופה, ניסה החוקר בַּארי להוכיח את השערתו שמדובר בגופת נערה שהולבשה בבגדי אסתר והובלה למורד הנהר.
זאת כקנוניה (בדויה) של יהודים ורפסודאים שמטרתה הייתה להסיר את החשד שאסתר נרצחה.
הרפסודאים נחקרו ונאלצו להעיד שהגופה הובאה אליהם מהחוף בידי יהודים מהסביבה, ושלושה מהם נכלאו בנירג'האזה.
אחדים מיהודי טיסה-אסלאר והסביבה נעצרו ונכלאו בחשד לארגון התרמית והעברת הגופה לרפסודאים.
חודשים רבים אחר כך, ב־7 בדצמבר 1882, הוצאה הגופה מקברה לבקשת הסנגוריה ונבדקה בידי שלושה מרצים בכירים מבית הספר לרפואה בבודפשט - פרופ' שנטהור, בלקי ומיכלקוביץ.
הם שללו חלק ממסקנות הצוות הקודם (גיל מבוגר, גוף עדין שאינו מתאים למשרתת, שהות קצרה במים ועוד) והגיעו לסיכום שכל פרטי הגופה הניתנים לזיהוי הולמים את הנתונים של אסתר.
במהלך המשפט הופיעו שלושת המומחים בפני השופטים, פירטו את מסקנותיהם וטענו כי צוות הרופאים הקודם פעל בחוסר מקצועיות ואולי גם בחוסר תום לב.
מעצר החשודים, האשמות, והכנות למשפט: יולי 1882 - יוני 1883
עד סוף יוני 1882 נכלאו כמעורבים במקרה כעשרים יהודים, וישבו בכלא עיר המחוז נירג'האזה בהמתנה להשלמת החקירה והגשת כתב אישום.
כולם הכחישו את האירועים שיוחסו להם בקשר לנערה אסתר, או למעורבות ב"קנוניית הגופה".
סיכום החקירות ואישומים ראשוניים הוגשו ב-29 ביולי 1882 בבית המשפט המחוזי בנירג'האזה.
הואשמו 16 יהודים: שלושה הואשמו ברצח: השוחט שלמה שוורץ ושני שוחטים נוספים – אברהם בוקסבוים ויהודה-לייב ברוין שהתארחו בכפר בשבת בה נעלמה אסתר.
בסיוע לפשע הואשמו: השמש יוסף שארף ולני אשתו, אודולוף (אברהם) אונגר, אברהם בראון, שמואל לוסטיג, לייזר ויישטין ועמנואל טויב (השוחט הקודם של הכפר).
בסיוע לפשע ובהעלמת גופה נאשמו: חיים רוזנברג מטיסה-ליק, האלמנה קליין, אנסלם פוגל ויענקל שמילוביץ (רפסודאים), מרטין גרוס, ויצחק קליין.
את צוות הסנגוריה הוביל עיתונאי וחבר בית הנבחרים ההונגרי קארוי אטווש (בהונגרית: Eötvös Károly) ואיתו עורכי הדין ברוך פרידמן, אלכסנדר פונטק, ומקס שקלי מבודפשט, ועורך דין מקומי איגנץ היימן.
במכתב לשר המשפטים פאולר, מחה אטווש על שימוש בעינויים על הנער מוריץ שארף מצד בארי ועוזריו, אך ההליך המשפטי לא התחדש.
בספטמבר הגיע פרקליט המדינה קוזמה לאזור בכדי לקדם את ההבאה למשפט.
בנירג'האזה פוזרו מנשרים שתיארו את פשעי הנאשמים והתסיסו את דעת הקהל.
בשאר המדינה וגם בארצות סביב הורגשה מתיחות רבה.
מהומות פרצו בערים אחדות בהונגריה ובהן נפגעו יהודים ורכושם.
הפוליטיקאי ההונגרי, מנהיג מהפכת 1848 בהונגריה, הסופר הגולה בטורינו – לאיוש קושוט, כתב שעלילת הרצח הפולחני והטענות נגד כלל היהודים מתאימים לימי הביניים החשוכים, והם בושה להונגריה ולעמה, גם אם יתברר שיש משהו בטענות הרצח המפוקפקות במקרה המסוים הזה.
בנובמבר 1882 הגיע התובע הכללי הוואש למקום וקבע שיש לאפשר שימוע רשמי לנאשמים שעד אז כלל לא נשמע קולם.
הוא הביא לשחרור אסירים אחדים ביניהם לני – אשת יוסף שארף.
אך האווירה העוינת הלכה והתלהטה, והוא התפטר מתפקידו.
הנאשמים, שרובם נכלא בנירג'האזה בחודשים מאי-יוני, ישבו בכלא בהמתנה לגורלם הבלתי ידוע.
במקרה של החלטה שהם אשמים, היה צפוי להם גזר דין מוות.
בחמשת החודשים הראשונים שלאחר המעצר הם בודדו מכל אדם ("לצורך החקירה") ושוכנו יחד עם אסירים פליליים לא יהודים.
באמצע אוקטובר הסתיים הבידוד והאסירים הורשו לראשונה לפגוש את הסנגורים שלהם.
הותר ביקור בודד של נשותיהם, אך את ילדיהם לא ראו האסירים עד תום המשפט.
מכאן ואילך, נותרו בכלא, בתנאי תברואה קשים, בקור ובצפיפות, אחד-עשר אסירים: ארבעת השוחטים, ארבעת תושבי טיסה-אסלאר, השמש שארף, הקבצן וולנר, יענקל שמילוביץ.
במשך כל החורף, כחצי שנה, עוכב ההליך המשפטי עוד ועוד מסיבות פוליטיות.
רק באפריל 1883 החליטה ממשלת הונגריה סופית על קיום המשפט והוגש כתב האישום הרשמי.
בסיכומו של דבר, ישבו האסירים בכלא, ממעצרם ועד סיום המשפט, כחמישה עשר חודשים.
במהלך המשפט הובאו האסירים מדי יום אל אולם בית המשפט (שהיה בסמוך לכלא), אזוקים בשרשרות ברזל, בלווי שוטרים.
ב־19 ביוני החל המשפט עצמו, באולם מועצת העיר של נירג'האזה, בראשות השופט פרנציס קורניס והתובע מטעם המדינה אדוארד סייפרט.
בראש חמשת הסנגורים עמד קרוי אטווש.
דברי הנער מוריץ שארף היו העדות הממשית היחידה שעליה התבססה ההאשמה.
במהלך המשפט הוכחה עדות זו כבלתי אפשרית וכלא נכונה.
עדותו של מוריץ במשפט עצמו תוארה בעיתונות היהודית כדיקלום שאותו שינן מראש.
הנער עומת בבית המשפט ישירות מול אביו השמש, שטען כי בנו הוסת לשקר ודרש ממנו ישירות לחזור בו מעדותו, כי בכך הוא מביא על אביו עונש "תליה בכיכר" (מעמד זה תועד באיור מפורסם, שנכלל ברבים מהפרסומים שנכתבו על המשפט).
השוחט שוורץ טען מול הנער שבלתי אפשרי לשחוט באופן שבו תיאר זאת מוריץ, והוסיף כי הדת היהודית רואה כעוון חמור כל הריגת אדם וכל שימוש בדם.
כשהנער מוריץ טען שהשוחט האורח בוקסבוים "היה בבית הכנסת בעת המקרה", צעק בוקסבוים שמוריץ שקרן, ירק בפניו, ואמר לאב בית-הדין בהתרסה כי "אי אפשר להאמין לשטויות האלה".
בהמשך המשפט, נחקרו כל הנאשמים, הכחישו את ההאשמות נגדם, וחלקם טען שכלל לא הכיר את הנערה אסתר.
בימים הבאים מסרו את עדויותיהם עשרות עדים שנקשרו לאירוע, סיפרו מה אירע בכפר ב"שבת" המדוברת ובימים שאחריה, ומה אירע בעת שנמצאה הגופה בנהר הטיסה ובעת החקירות בעינויים של אלה שנחשדו בהברחתה.
בכל העדויות האלה לא נמצאה אף אחת שתמכה ברצח הנערה בבית הכנסת.
כחודש לאחר תחילת המשפט, לבקשת הסנגוריה, יצאו השופטים ואיתם כל צוות בית המשפט וכתבי עיתונות רבים אל הכפר טיסה-אסלאר.
ב־17 ביולי 1883, נערכה בדיקה בבית הכנסת, והנער מוריץ שארף שיחזר מול אביו והנוכחים את פעולותיו במקום.
נמצא כי חור המנעול בדלת בית הכנסת, שדרכו לכאורה ראה מוריץ את האירוע, נמוך מאוד, ההצצה ממנו קשה ביותר ולא רואים ממנו את האזור בחדר שבו טען הנער שבוצע רצח.
בסוף יולי נשמעו נשמעו בבית המשפט, במשך ימים אחדים, נאומי סיכום של התביעה והסנגוריה.
סייפרט – התובע המלכותי במשפט, סקר את העדויות וחוסר הראיות, וסיכם "שלא נמצא יסוד להאשמה ברצח של העומדים לדין", וכי החקירה התנהלה באופן מוטה וכוונה שלא כראוי רק להאשמה ברצח דתי.
הוא ציין שחובת הממשלה, החוק והמשפט שהוא מייצג, היא "להעניש רק את אלה שאשמים באמת", וכיוון שהתברר לו שאין מקום לאישומים, הוא מבקש מהשופטים לזכות את הנאשמים.
הצהרתו יוצאת הדופן של סייפרט, שדיבר כנגד התביעה שעליה הופקד, הדהימה את הקהל והביאה לתגובות נזעמות של אנטישמים שישבו באולם.
ב-30 ביולי נשא הסנגור הראשי אטווש את נאום הסיכום שלו, שנמשך שבע שעות רצופות.
הוא סקר את מהלך האירועים בפירוט רב, והראה על פי כלל העדויות והראיות שלא התקיים רצח.
אטווש הדגיש שעצם ההאשמה היא אמונת בער מתקופה אפלה, שראוי להעבירה מהעולם: "החקירה והמשפט היו מכוונים מתחילתם למטרה אחת – להראות שיהודים משתמשים בדם נוצרים".
אטווש קישר בין המקרה לאנטישמית הגואה בהונגריה וטען שהאשמה לא כוונה רק לאסירים שיושבים באולם, אלא הועלתה נגד כל היהודים ונגד דתם.
הוא פנה אל מערכת המשפט ההונגרית, "כסנגור, כאדם וכנוצרי", בבקשה לזכות את הנאשמים.
הנאום הדראמטי "שלא ישכח בהונגריה שנים רבות" (כדברי העיתונות), הרשים מאוד את הנוכחים.
המשפט נמשך לאורך תקופה של 42 יום, שבמהלכה התקיימו 33 ישיבות של בית הדין.
ב־3 באוגוסט 1883 הסתיים המשפט והוקרא פסק הדין.
עדותו של מוריץ שארף נדחתה על ידי השופטים כ"עדות בלתי קבילה".
הנאשמים הוכרזו כ"לא אשמים מחוסר הוכחות", ושוחררו מיידית.
בעקבות זיכוי הנאשמים פרצו מהומות בפראשוב (כיום ברטיסלאבה), בבודפשט ובמקומות רבים ברחבי הונגריה.
ראש הממשלה, קלמן טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
הסנגור קארוי אטווש היה חבר המפלגה הליברלית וציר בפרלמנט ההונגרי.
לאחר המשפט, בבחירות של 1884, הוא לא הצליח להיבחר לפרלמנט בעקבות מסע תעמולה אנטי-יהודי שנערך מולו, אך בשנים הבאות חזר אל הפרלמנט ועמד בראש מפלגת "העצמאות".
הוא היה אישיות ידועה בהונגריה ומילא תפקיד מכריע בחיים הפוליטיים במשך שלושים שנה.
ב-1904, כעשרים שנה לאחר האירוע, הוא פרסם את זכרונותיו בספר בן שלושה כרכים – "A nagy per" ("המשפט הגדול"), שם תיאר את מהלך האירועים ואת חוויותיו האישיות.
הנער מוריץ שארף, שרק בעקבות עדות השקר שלו הפכו "השמועות" למשפט פלילי, הוחזר בסיום המשפט אל משפחתו, שנאלצה לעזוב מיידית את האזור ולגור בבודפשט.
כעבור ימים אחדים הוא נשלח מבודפשט לגור בקהילה היהודית באמסטרדם, ושם חי בהמשך כל ימיו.
כל האסירים ששוחררו מקץ חמישה עשר חודשים בכלא, חזרו לחייהם האישיים.
הנאשמים מתושבי טיסה-אסלאר חזרו ברובם לגור בכפר.
השוחט שלמה שוורץ עבר בהמשך לבודפשט ושם קיברו.
אברהם בוקסבוים חזר לעיר הולדתו צאנז בגליציה (פולין) ושם גר בהמשך ימיו.
יהודה-לייב ברוין התגורר בזנטה (Senta) בדרום הונגריה.
להוציא זיכרון הצאצאים על כך ש"אבותיהם" היו מאסירי עלילת הדם, נותרו הנאשמים אנונימיים וקורותיהם לא תועדו.
אירועי "עלילת הדם של טיסה-אסלאר" והמשפט שבסופם, התארכו תקופה ארוכה, פורסמו בעיתונות בכל רחבי אירופה, והעלו לא רק שאלות לגבי המקרה גופו, אלא גם אודות אמיתות עלילת הדם (שרבים במזרח אירופה עוד האמינו בה), "שאלת היהודים" הכללית והיחס ליהודים בהווה.
בין אנשי האצולה המקומית, ראשי הציבור, הפקידים, השופטים, אנשי הרפואה, הוגי הדעות וחברי הפרלמנט ההונגרי שהיו מעורבים בנושא, משתקף גם המאבק בין נאורות וקדמה לשמרנות תרבותית ומסורתית-דתית.
המשפט היה גורם מציף לשאלות אלה שנידונו בהרחבה רבה בעיתונות ובספרות התקופה.
האירוע, נסיבותיו ופרטיו, הותירו חותם עז לדורות אצל העם היהודי כולו, ובמודגש גם אצל כל תושבי הונגריה (ואוסטריה) שאינם יהודים, שרובם רואים בו אירוע טרגי וכתם בהיסטוריה של העם ההונגרי.
מאז ועד היום, היה "המשפט של טיסה-אסלאר" בסיס ליצירות ספרותיות, מחזות וסרטים רבים, שלרוב הציגו את המקרה כטרגדיה אנטישמית בלתי נתפסת של רוע מבוסס אמונות קדומות, וגם כטרגדיה אישית של המעורבים בה (בדגש על הנער מוריץ שארף).
היבטים לאומיים, חברתיים, דתיים ופוליטיים בני הזמן, בייחוד לאחר תקופת שואת יהודי אירופה, באו גם הם לידי ביטוי ביצירה האמנותית במשך השנים.
יצירות אלה עסקו בביטויים אמנותיים שונים, בעלילת טיסה-אסלאר (לא כולל ספרות עיון ומחקר):
המחזה "עלילת הדם האיומה של טיסה-אסלאר, מגילת אסתר החדשה" (דער שרעקליכער בלוט-בלבול פון טיסא-עסלאר,...די נייע מגילת אסתר), של הסופר היידי נחום-מאיר שייקוביץ (שמ"ר), שנדפס באודסה 1884, וכנראה מעולם לא עלה על במה (יידיש).
המחזה "טיסה-אסלאר, או השבועה" (טיסא-עסלער, אודער, די פארשווערונג) שנכתב ברומניה בידי איש התיאטרון היידי משה הורוביץ, ומחזה ההמשך "המשפט של טיסה-אסלאר" (דער פרוצעס פון טיסא-אסלאר).
טקסט המחזות אינו ידוע כיום בדפוס.
שניהם הוצגו ברצף ב-1886 בניו-יורק, בידי קבוצת התיאטרון של הורוביץ ובהשתתפותו כשחקן (לאחר הגירתו לארצות הבריתׂ), ובשנים הבאות "בבית האופרה הרומני" (התיאטרון היידי בניו-יורק) עם קבוצתו של זיגמונד (זֶליג) מוֹגוּלֶסקוֹ.
אותו מחזה בעיבוד מקוצר, הוצג ביאסי (רומניה) ב-1913.
הפיליטון "המשפט הגדול [הנמשך זה אלף שנה ועוד לא נגמר]" (A nagy per), שנדפס ב-1904 והורחב אחר כך לספר זכרונות (ממואר) בן שלושה כרכים, מאת חבר הפרלמנט ההונגרי קארוי אטווש, הסניגור הראשי במשפט טיסה-אסלאר (הונגרית).
המחזה "עלילת הדם בהונגריה" (Ritualmord in Ungarn) שכתב הסופר ארנולד צווייג (Arnold Zweig), 1915, וגרסתו השנייה מ-1918 "השליחות של סמאל" (Die Sendung Semaels).
את הנער מוריץ שארף שיחקה במחזה שהוצג באוסטריה, השחקנית היהודיה ילידת גליציה אליזבת ברגנר (גרמנית).
המחזה עובד לסרט טלוויזיה באותו שם, 1964 (מזרח גרמניה), בשחור-לבן, בבימוי Wolf-Dieter Panse (גרמנית).
רומן דקומנטרי היסטורי "אסתר שוימושי מטיסה-אסלאר" (A tiszaeszlári Solymosi Eszter) של הסופר ההונגרי המפורסם גיולה קרודי (בהונגרית: Krúdy Gyula), 1931, המגולל את סיפור עלילת הדם (הונגרית).
קרודי נולד בנירג'האזה ב-1878, ואביו שהיה עורך דין מקומי, גר בעיר בעת שנערך שם משפט טיסה-אסלאר.
הספר תורגם לצרפתית ב-2013, בידי קתרין פיי (Catherine Fay).
הרומן עובד להצגה שהועלתה בתיאטרון האנובר בגרמניה ב-2010, בבימוי קורנל מונדרוז'ו (Kornél Mundruczó).
רומן תיעודי "משפט החיים והמוות" (Porzess auf Tod und Leben), של העיתונאי והסופר האוסטרי רודולף ברונגראבר (Rudolf Brunngraber), 1948, המתאר בפירוט את משפט טיסה-אסלאר (גרמנית).
במקביל לכתיבת הספר הזמין ברונגראבר את התסריט לסרט "המשפט", המבוסס על ספרו.
"המשפט (אנ)" (Der Prozeß) סרט דרמה של הבמאי האוסטרי פאבסט (G.
Pabst), 1948, המתאר את אירועי עלילת טיסה-אסלאר (גרמנית).
כבר ב-1933 ניסה פאבסט להפיק סרט המתאר את עלילת טיסה-אסלאר, בכדי להציג כהאשמה ציבורית את הרדיפה הנאצית של יהודי גרמניה בתקופה זו.
הוא אסף חומרים וערך תחקיר בנושא, אך הצליח להפיק את הסרט רק לאחר מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה.
התסריט התבסס על ספרו הנזכר של ברונגראבר.
מחזה דוקומנטרי "הסנה הבוער" (The Burning Bush), המתאר את עלילת טיסה-אסלאר.
כתבו המחזאי ההונגרי גזה הרצג והסופר הגרמני היינץ הראלד (Geza Herczeg, Heinz Herald) בסוף שנות ה-30, אך המחזה ראה אור בארצות הברית רק ב-1947 (אנגלית).
המחזה הוצג בזמנו באנגליה ובארצות הברית.
המחזה "הסנה הבוער" עובד לסרט בשם "מעגל הקסמים" (Vicious Circle) שהפיק וביים ב-1948 ו"ל וילדר (William Lee Wilder) בסדנה הדרמטית של ניו-יורק ואחר כך בהוליווד (אנגלית), בהשתתפות כוכב הקולנוע האמריקאי הידוע קונארד נאגל (Conrad Nagel) בתפקיד עורך הדין (אטווש).
על פי אותו מחזה הופק סרט הטלוויזיה "הסנה הבוער", 1967, שהוא פרק בן שעה וחצי של סדרת הטלוויזיה Theatre 625 של ה-BBC, בידי Rudolph Cartier (אנגלית).
המחזה הדרמאטי "Tiszaeszlár", של הסופר והמחזאי ההונגרי איוואן שאנדור (בהונגרית: Sándor Iván), 1967, שהוצג בתיאטרון הלאומי של מישקולץ (הונגרית),
הספר "מסמכי החקירה - דיווח על משפט טיסה-אסלאר" (A vizsgálat iratai.
Tudósítás a tiszaeszlári perről), של הסופר איוואן שאנדור הנ"ל, 1976 (הונגרית).
הספר כולל את תיאור אירועי עלילת הדם, והתייחסויות לתנאי לידת האנטישמיות הפוליטית והשלכותיה לתקופת השואה.
המחבר מתאר את חוויותיו מביקור בכפר ב-1973 ואת אמונת התושבים בהווה באשמת היהודים.
ב-2015 התפרסמה מהדורה מורחבת (A tiszaeszlári per és 2015) שכוללת, בנוסף לספר המקורי, את המחזה מ-1967, ראיון עם המחבר על נסיבות כתיבת הספר במציאות הפוליטית והתרבותית של שנות ה-60 וה-70 בהונגריה, ופרק חדש שנכתב ב-2015 על האירועים בכפר בהווה (פעילות אנטישמית, הקמת קבר לאסתר שוימושי, ואירוע אזכרה שנתית במקום).
כנספח צורף חומר השמע המקורי של ראיונות העומק שהוקלטו בכפר ב-1973.
"גרסה" (Verzió) – סרט אומנותי קצר (54 דקות) בשחור-לבן של האמן ההונגרי הרב-תחומי והנאו-אוונגראדי מיקלוש ארדלי (בהונגרית: Miklós Erdély), 1981/1979 (הונגרית).
מבוסס על ספריהם של אטווש וקרודי, ומתמקד בעדותו של הנער מוריץ שרף, שדמיונו וזיכרונו יוצרים גרסאות אפשריות אחדות לאירוע, בעת שהוא משודל בלחץ ובפיתויים להעיד נגד אביו.
הסרט מדגיש כי הדמיון יכול לפתח ולשחזר אירועים אמיתיים בדרכים שונות, לעיתים הזויות.
סרט הדרמה "זיכרונות של נהר" (Tutajosok ) של הבמאית ההונגרית יודית אלק (Judit Elek), 1989, המתאר את האירוע במבט אתנוגרפי אנושי בנופי קרפטיה שבהונגריה (הונגרית).
ב-2013 פורסם ספר באותו שם, מאת יודית אלק ומיהאי שיקשד (Mihály Sükösd).
הוא כולל את התסריט, פרק המביא את ההתנהלות המילולית במשפט ע"פ הפרוטוקולים שפורסמו אז, ותקליטון של הסרט.
הרומן ההיסטורי "לרקוד עם המשרתת המתה" (Tanec s mŕtvou slúžkou), 2004, של הסופר הסלובקי יוראי בינדזר (Juraj Bindzár).
הוא מתאר בפרוזה חיה ועשירה את הדמויות והאירועים ומעמיד בפני הקורא הסלובקי בן ימינו מראה היסטורית להשתלשלות הסיפור הטראגי (סלובקית).
הרומן לבני הנעורים "בובה" (Puppet), של הסופרת הקנדית אווה ויסמן (Eva Wiseman), 2009. בו מתואר האירוע מנקודת מבטה של הנערה ג'ולי – חברתה הנוצריה (והבדיונית) של אסתר שוימושי (אנגלית).
אופרה קאמרית במערכה אחת – "הפרה האדומה" (A Vörös Tehén) מאת איוואן פישר (Fischer Iván).
היצירה הועלתה בבודפשט (הבכורה ב-2013), ודנה בתהליך הנפשי שעובר הנער מוריץ שארף מול האשמה לכאורה של אביו במהלך עלילת טיסה-אסלאר.
הרומן "עד שקר" (Hamis tanú) של הסופר ההונגרי לאסלו מארטון (Laszlo Márton), 2016 (הונגרית).
הספר מבוסס על עלילת טיסה-אסלאר, ושמו וציור הכריכה שלו מתייחסים לעדותו של הנער מוריץ שארף.
האירועים מוצגים בו בצורה סטירית וכסיפור גרוטסקי, על מדינה המחליפה את השכל הישר באמונה תפלה ובמקום התחדשות בוחרת להישאר מאחור (כרמז לתהליכים בהווה).
"עלים לתרופה מפרד"ס התורה ומשדה החסידות" הוא עלון שבת, היוצא לאור מדי שבוע לקראת שבת, ומופץ בעשרות אלפי עותקים בבתי המדרש בריכוזי היהדות החרדית ברחבי העולם.
העלון יוצא לאור מאז שנת תשנ"ה, על ידי מכון "אור הצפון" של חסידי בעלזא באנטוורפן.
העלון נוסד לפי הוראת האדמו"ר מבעלז, שהורה למנהלי המכון להוציא לאור עלון שיכיל בתוכו לקט נבחר של דברי תורה, הלכה וענייני חסידות על פרשת השבוע, שיהיו נוחים לקריאה והבנה של כלל הציבור התורני, מדי שבת.
כפי שמקובל בעלונים שונים, העלון מציג בתחילתו את זמני כניסת ויציאת השבת על פי שיטות שונות, ובערב שבת מברכים את זמן מולד הלבנה.
העלון מתקיים מתרומותיהם של אנשים המנדבים עבור הוצאתו לאור, לרגל שמחה משפחתית, או לעילוי נשמת יקיריהם, ושמותיהם מתפרסמים בעמוד האחרון של העלון תחת הכותרת "תודותינו וברכותינו נתונות לאלו שנדבו הוצאות הגיליון לזיכוי רבבות מאחינו בני ישראל".
העלון, שהוא לרוב בן ארבעה עמודים בגודל A4, מכיל מדורים קבועים וכאלו שמתחלפים מעת לעת.
לקח טוב – בעמוד הראשון מופיע במסגרת קטע מתוך אחד מספרי החסידות, תחת הכותרת "אותיות מחכימות" ומסביב לו, הרחבת הרעיון המופיע בספר, המדור נערך על ידי הרב משה מונד.
פלאות עדותיך – בצד השמאלי של העמוד הראשון מופיע טור המלקט עניינים מחודשים ובלתי מפורסמים, על פרשת השבוע, המדור נערך על ידי הרב הירצקא גרינפעלד.
מדור זה החליף מדור קודם שהופיע בשנותיו הראשונות של העלון שהביא חידושים מדברי הראשונים, ונקרא "תורתן של ראשונים".
לפני מדור הראשונים היה מדור "מדרש חכמים" שליקט מדברי המדרשים על פרשת השבוע.
אמרות טהורות – מספר דברי תורה על דרך החסידות על פרשת השבוע.
אמירה נעימה – מספר דברי תורה על דרך הדרש על פרשת השבוע, מספרי חסידות ודרוש.
יתרון דעת – מדור העוסק בעניינים שונים מתוך ההגות היהודית, ומביא סקירה תמציתית של ספרים תורניים המתייחסים לעניין המדובר בעריכתו של הרב אשר ישעי' נוסבוים.
יומא דנשמתא – מדור המרחיב על דמותו של אחד מצדיקי הדורות, שיום היארצייט שלו חל במשך השבוע הקרוב, על ידי סיפורי צדיקים אודותיו, ודברי תורה בשמו, המדור נערך על ידי ישכר בעריש ווייס.
עלי שיח – מדור קצר עם כמה פרפראות נאות על פרשת השבוע משולב עם סיפור קצר ומסר קליט.
עלי הדף – מדור העוסק באחת מהסוגיות הנלמדות במסגרת הדף היומי, בצורת פלפול תורני.
המדור נערך על ידי אהרן שטערנליכט.
עלי אורח "אורחות חיים הלכה למעשה" – מדור בעריכת המו"ץ (מורה צדק) הרב שמאי קהת גרוס, ובו מקבץ הלכות הנוגעות למעשה בכל תחומי ההלכה והמנהג.
עלי ספר – מדור קצר שבו מופיע תיאור קצר על ספרים חדשים שיצאו לאור, שנתקבלו במערכת העלון.
עלי היגיון – מדור שמתפרסם אחת למספר שבועות, המכיל תגובות והוספות קוראים, על ענייני תורה והלכה שנתפרסמו בעלון.
עלי מועד – מדור המופיע לפני מועדי ישראל ובו אמרות מתורת החסידות העוסקות במועד.
עַלֵיקָה הוא כפר סורי עזוב הממוקם במרכז רמת הגולן, לצד כביש קוניטרה - גשר בנות יעקב (כביש 91), בסמוך לתחילתו של נחל גילבון.
בכפר התגוררו בעיקר תושבים ממוצא טורקמני בדומה לכפרים נוספים באזור (בהם כפר נפח).
השם "עליקה" משמעו בערבית מין של שיח הפטל, הנפוץ באזור הכפר משום הנחלים והמעיין באזור.
הכפר התחלק לשני חלקים; עליקה ג'נוביה (הדרומית), אשר בשנת 1960 כללה 193 תושבים, ועליקה שמאליה (הצפונית) אשר בשנה זו כלל 559 תושבים.
עליקה ג'נוביה שכנה לצד הכביש הראשי ובקרבתה היה מעיין עין אל-עלק, עליקה שמאליה הגדולה יותר שכנה כקילומטר צפונית-מערבית משם.
לצד ומדרום לעליקה שאליה (ממערב לג'נוביה), שכן עד לשנת 1967 בסיס של הצבא הסורי.
לאחר כיבוש רמת הגולן, שימשו מבני הבסיס את גרעין המתיישבים הראשון של קיבוץ מרום גולן, טרם החליטה הממשלה ליישב את הגולן.
באופן רשמי ההתיישבות הראשונית נקראה "אתר לאיסוף בקר" ומספר חודשים לאחר מכן הצטרפו מתיישבים נוספים וגרעין ההתיישבות עבר לקוניטרה, משם המשיך במשך השנים להתיישבות הקבע בקיבוץ מרום גולן.
כקילומטר מדרום-מערב לכפר עליקה הנטוש, נמצא קברו של השיח' מרזוּק, מבנה מלבני בעל כיפה על גגו.
באזור זה בעונת האביב ישנה פריחה של מרבדי אירוס החרמון.
כיום מבני הבסיס הסורי הנטוש משמשים את מפקדת חטיבה 188 וגדוד שריון נוסף (בסבב רוטציה).
לצד הכביש בצמוד לבסיס, נמצאה כיום חניון חטיבת ברק ובו אתר הנצחה לזכר נופלי חטיבה 188.
עלירזא חקיקי (בפרסית: علیرضا حقیقی; נולד ב-2 במאי 1988) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת השוער בקבוצת נסג'י מאזנדרן ונבחרת איראן.
חקיקי נולד בטהראן שבאיראן לאבא מנהל בנק ואמא מורה.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת של קבוצת נעוריו פרספוליס כבר בגיל 16. ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-17 באוקטובר 2006 נגד סייפה ובמשחק זה הדף בעיטת עונשין של השחקן עלי דאי.
בעונת 2007/2008 החל כשוער שלישי בקבוצה.
במהלך עונת 2008/2009 הפך לשוער הראשון של הקבוצה עקב פציעותיהם של שני השוערים הראשונים של הקבוצה.
ב-11 בינואר 2012 חתם לארבע שנים ברובין קאזאן מהליגה הראשונה ברוסיה.
לאחר כמה ימים ערך את הופעתו הבכורה במשחק ידידות, עם זאת הוא מעולם לא שיחק במשחק רשמי בקבוצה.
ב-18 ביולי 2013 הושאל לחצי שנה לקבוצת נעוריו פרספוליס, בתקופה זו שיחק במשחקי גביע בלבד.
בינואר 2014 לאחר שהסתיימה תקופת ההשאלה בפרספוליס, הושאל שוב והפעם לספורטינג קוביליה מהליגה הפורטוגזית השנייה, לאחר 14 הופעתו בקבוצה חזר לקאזאן.
ב-24 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת פנאפייל מליגת העל הפורטוגזית.
ב-2 בינואר חתם במאריטימו חוזה לשנתיים וחצי.
ב-13 במרץ 2017 חתם באסקילסטונה, העולה החדשה לליגת העל השוודית עד לסיום העונה.
חקיקי זומן לנבחרת הבוגרת של איראן ב-2010. החל לשחק בטורניר אליפות פדרציית הכדורגל של מערב אסיה בה ערך את הופעתו הבכורה נגד בחריין בתיקו 0-0.
חקיקי נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014 בו הודחה איראן בשלב הבתים.
ב-16 ביוני 2014 עמד בשער הנבחרת נגד ניגריה במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0. במשחק זה חקיקי הפך לשוער האיראני הראשון ששומר על רשת נקייה במשחק במסגרת המונדיאל.
בנוסף שיחק גם בשני משחקיה הנותרים של הנבחרת במסגרת שלב הבתים.
נגד שמר על רשת נקייה עד הדקה ה-91 בה נכנע לליאו מסי, במשחק שהסתיים בהפסד 1-0, ונגד בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 3-1.
עלילת המצורעים הייתה עלילה שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה ולפיה אבותיהם של היהודים היו מצרים מוכי צרעת שגורשו בשל כך ממצרים.
העלילה נחשבת בעיני החוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה (שתי האחרות היו עלילת החמור ועלילת קורבן האדם).
מקורה של העלילה ככל הנראה במצרים העתיקה.
מסורות אנטי-יהודיות רווחו במצרים והיו בבחינת תגובה לסיפור היהודי על יציאת מצרים.
מסורות אלה הועברו בעל פה והועלו על הכתב ביוונית לאחר כיבוש מצרים על ידי אלכסנדר הגדול.
לאחר מכן הן חדרו גם לספרות הלטינית והיו נפוצות בספרות היוונית-רומית.
התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים בספרות היוונית הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" (Aegyptiaca, "דברי ימי מצרים") של הסופר היווני הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס והוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים.
הקטאיוס כתב את חיבורו ההיסטורי על מצרים (שקטעים ממנו נשתמרו בביבליותקה היסטוריקה של דיודורוס סיקולוס) כשביקר בתבאי שבמצרים התלמיית בזמנו של תלמי הראשון, שם כנראה שמע את המסורות המצריות והעלה אותן על הכתב:
לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ, והבולטים והפעילים שביניהם חברו יחד, ולגרסת אחדים נחתו בחופי יוון… לעומתם, הקבוצה הגדולה יותר גורשה לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם.
בראש המושבה הזאת עמד איש בשם משה, שהיה משכמו ומעלה הן בחכמתו והן בעוז רוחו… כתוצאה מגירושם הם ממצרים הוא הנהיג אורח חיים שהיה במידת־מה בלתי חברותי ועוין כלפי זרים".
בגרסתו של הקטאיוס אין אזכור מפורש ל"צרעת", אולם היא כוללת את המוטיב המרכזי של המגפה והגירוש.
בנוסף לכך, המגפה פוגעת בכלל תושבי מצרים ולאו דווקא במגורשים עצמם.
כמו כן, אבות היהודים הם "זרים" במצרים ומהווים רק חלק מכלל המגורשים.
אומנם סיפור הגירוש אצל הקטאיוס מתייחס לכל הזרים במצרים ולא רק ליהודים (ובכך נבדל מגרסאותיו המאוחרות יותר שמטרתן להשמיץ את היהודים), אולם ישנו הבדל צורם ביחסו לזרים היווניים, "הבולטים והפעילים שביניהם", לעומת יחסו לזרים היהודים: "הקבוצה הגדולה יותר", כלומר ההמון הפחות אצילי.
בנוסף לכך, רק היהודים ולא היוונים, מחליטים כתוצאה מגירושם כזרים לכונן מנהגים המבדילים אותם מכל שאר אומות העולם.
מעידה על כך ההערכה הגדולה למשה.
אך עם זאת הוא מסביר שכתוצאה מטראומת גירוש עמו ממצרים, הנהיג משה אורח חיים שהיה "עוין כלפי זרים".
הקטאיוס היה אם כן הראשון (אך ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם לו) שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים (Misoxenia) עם מסורת יציאת מצרים ובכך יצר טיעון חזק נגד היהודים.
ההיסטוריון המצרי מנתון כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים ב"אגיפטיאקה" שלו, זמן קצר אחרי הקטאיוס איש אבדרה, במאה ה-3 לפנה"ס.
המסורות האנטי יהודיות בעל פה לגבי סיפור יציאת מצרים הועלו על הכתב בצורה שיטתית ומסודרת רק בתקופה התלמיית על ידי מנתון.
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון היו בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי וייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר בו את החרדה לתדמית מצרים.
לא ידוע על יסוד מצרי קדום יותר לעלילת המצורעים של מנתון, ששימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר.
גרסתו של מנתון הופיעה בספר השני של חיבורו ההיסטורי על מצרים, וכמו בגרסת הקטאיוס, גם בה יש פלישה של זרים (החיקסוס) למצרים, אולם בניגוד לגרסת הקטאיוס, המגורשים הם המצורעים עצמם – מצרים ולא זרים.
מנתון מספר שאחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס רצה "לראות את האלים" וסיפר זאת לנביא שגם שמו אמנופיס (בן פפיאס).
אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם "אוסרסיף", שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, אלא להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה.
כעבור 13 שנות גלות באתיופיה, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גירשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מייד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון ויוספוס עצמו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה.
מנתון כולל בסיפורו שני מוטיבים בולטים: הכפירה/חילול הקודש והסירוב להתחבר עם אחרים (מיזנתרופיה).
הוא בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא לנקוט במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, כשלצורך המשימה אימץ את השיטה הספרותית של כתיבת "היסטוריה נגדית".
מטרת התעמולה הייתה להוכיח שעם ישראל בתקופתו נושא איתו את המורשת הרעה של אבותיו.
יוסף בן מתתיהו מצביע דווקא על ההתאמה שבין גרסת מנתון לסיפור המקראי, בכך שאבותיהם של היהודים הגיעו למצרים מארץ זרה ויצאו ממנה כבר בזמן קדום מאוד.
הוא מדגיש שדברי מנתון שנלקחו מתוך הכתבים המצרים העתיקים סותרים את טענות הבסיס של הסופרים המצרים-יוונים המאוחרים יותר, על כך שהיהודים אינם עם עתיק ומוצאם ממצרים.
יוסף מבדיל בין שני חלקי הסיפור של מנתון, כאשר הוא מאמץ את הראשון (זיהוי היהודים עם החיקסוס) ושולל את אמינותו של השני (סיפור המצורעים).
לטענתו, הסכים מנתון לדברי היהודים שהם לא היו ילידי מצרים מלכתחילה, אלא באו אליה מארץ נכריה, מָשלו בה ואחרי כן יצאו ממנה, אולם מנתון הודה בעצמו, שאת השתלשלות האירועים לאחר הגירוש הראשון של החיקסוס לא לקח מתוך כתבי הקודש המצרים העתיקים, אלא מתוך סיפורים מיתולוגיים ששמע מאנשים בעל פה.
יוסף טוען כי מדובר ב"שיחות הבל ושקרים" "אשר לא נודע מי אביהן", שמנתון הוסיף להם "דברים אשר אין להם שחר" כדי לייחס את מוצאם של היהודים ל"המון מצרים מצורעים ומוכּים בתחלואים רבים" ולפיכך "אין להאמין בדברי שקריו".
יוסף מביע את תמיהותיו בסדרה של שאלות רטוריות עוקצניות ולעגניות:
מי הם האלים שאמנופיס רצה לראות ולמה בכלל רצה לראותם?
והנה אותו "קוסם" ציווה לגרש את בעלי המומים ממצרים כדי לטהר את הארץ, ואילו המלך גירש אותם אל המחצבות, כאילו עשה זאת בגלל מחסור בעובדי פרך.
גם אם כעסו המצורעים על המלך בגלל מה שעשה להם, הרי שאחרי שיצאו לחופשי מהמחצבות וקבלו ממנו את אווריס, היה עליהם למתן את שנאתם אליו.
וגם אם רחשו אליו שנאה רבה, היו תוקפים אותו בלבד ולא יוצאים למלחמה על כל העם המצרי, כי ברור הרי שהיו להם קרובים רבים במצרים.
וגם אם החליטו להילחם בכל העם, מדוע החליטו להילחם גם באלים שלהם בכך שתיקנו להם חוקים חדשים הנוגדים את חוקי אבותיהם?
הרי גם המצורעים היו מצרים ולכן היו אויבים לבני ירושלים ומנהגיהם היו שונים מאוד.
ואנשי החיקסוס מירושלים עטו מיד על הצעת המצורעים לכבוש את מצרים, כאילו לא הכירו כבר את הארץ ממנה גורשו בעבר בכח.
אילו היו החיקסוס במחסור ובמצוקה, ברור היה מדוע הסכימו לסכן את חייהם, אך הם ישבו בעיר משגשגת ואכלו מפרי אדמה טובה בהרבה מאדמת מצרים, אז מה גרם להם לחרף את נפשותיהם לעזרת מי שרק לא מזמן היו אויביהם, אנשים שאין איבר שלם בגופם ושאפילו קרוביהם נטשו אותם?
יוסף מסכם וטוען שגם על פי גרסת מנתון מוצא העם היהודי לא מהמצרים (אלא החיקסוס בלבד) ולא התערבו בו ילידי מצרים (המצורעים), ואפילו אם ייחס מנתון את מוצא היהודים למצורעים והחולים, יש להניח שרבים מהם נספו במחצבות אחרי שהתענו שם זמן רב, ורבים מהשורדים מתו במלחמות שבאו לאחר מכן.
הוא גם מפריך את הרמיזה לכך שמשה היה מצורע בעצמו ומדגיש שלפי התורה משה הקפיד מאוד בחוקי טומאה ואסר על כל איש שיש בו מום קל לשרת בקודש, ואם היה מצורע בעצמו, הרי שהיה צריך לחוקק חוקים לטובת מצורעים כמותו.
לדברי יוסף, כל זה מוכיח שמנתון לא סטה הרבה מן האמת כל זמן שנצמד למקורות העתיקים שלו.
הוא טוען שדברי מנתון הם שקר ואם היה בהם יסוד כלשהו של אמת, הם לא היו סותרים בפרטים רבים כל כך את אלה שבאגיפטיאקה של כאירמון.
מלבד הקטעים המצוטטים מתוך כתביו של הקטאיוס איש אבדרה, חיבורו של ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כולל קטעים נוספים הנוגעים ליהודים.
דיודורוס מציין את הקטאיוס כמקור העיקרי שלו למוצא היהודים וכותב שהמצרים מספרים שמושבות מצריות רבות הוקמו ברחבי העולם המיושב על ידי מהגרים מארצם ובהן גם "זו של היהודים, השוכנת בין ערב לסוריה".
במקום אחר בחיבורו, מתאר דיודורוס את המצור של אנטיוכוס השביעי סידטס על ירושלים (ייתכן ומקור התיאור היה טימוכארס), שם הוא מספר שרוב חבריו של אנטיוכוס יעצו לו "למחות כליל את העם היהודי, מאחר שרק הם מכל העמים נמנעו מקשרים עם כל עם אחר וראו בכל בני־האדם אויבים.
פומפיוס טרוגוס, ההיסטוריון רומאי מתקופת אוגוסטוס, משלב בתיאורו הרחב על היהודים את המסורת המצרית-אלכסנדרונית העוינת על יציאת מצרים ומספר שהמצרים, לאחר "שניחתו עליהם גרדת וצרעת" והוזהרו על ידי אורקל, גירשו ממצרים את משה יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט.
טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים", ומסביר שחוק זה אומץ על ידיהם באותה הזדמנות והפך בהדרגה למוסד דתי.
הסופר המצרי ליסימכוס, שגם הוא כתב חיבור על דברי ימי מצרים, כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית, שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.
"וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים" ואלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים..."איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת.
ליסימכוס משתמש בשם "יהודים" עוד בהתייחסו לשהותם במצרים, לפני הגיעם ליהודה, ומבחין בין הטמאים והכופרים לבין החולים והמצורעים.
יוסף בן מתתיהו טוען שהסיפור בדבר המצורעים ובעלי המומים, עליו התבסס ליסימכוס, הוא שקרי כבר מיסודו, אלא שליסימכוס אף הוסיף עליו שקרים נוספים וגרסתו אינה תואמת לגרסאות של הסופרים האחרים.
יוסף תוהה האם כשכתב "בני עם היהודים, אנשים מצורעים", כינה ליסימכוס בשם "יהודים" את כל המצורעים במצרים, או רק את המצורעים מבין היהודים?
המדקדק המצרי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) הוציא לאור גם הוא "אגיפטיאקה", בה הביא בין היתר את הידוע לו על תולדות היהודים.
כמו קודמיו, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא.
גרסת אפיון כוללת גם היא את עלילת המצורעים, אולם אפיון הוסיף לה נדבך משלו: מלבד המצורעים, כללה אוכלוסיית המגורשים (110 אלף נפש) גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות.
יוסף בן מתתיהו טוען כי ברור מדברי אפיון, שכל המגורשים לקו בדלקת המפשעות.
אבל אם היו עיוורים, פסחים ונגועים במחלות, כמו שהעיד עליהם, הרי לא היה להם כוח ללכת אפילו יום אחד, ואם בכל זאת יכלו ללכת דרך המדבר ובנוסף לכך גם לנצח במלחמה את כל היוצאים לקראתם – כיצד לקו כולם בדלקת הזאת כעבור 6 ימים?
כמו קודמיו, גם הסופר המצרי כאירמון מאלכסנדריה (המאה ה-1 לספירה) כתב "אגיפטיאקה" משלו, שכללה גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים:
לסיפורו של מנתון הוסיף כאירמון שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה.
אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מכל מי שיש "טומאה" בבשרו, "יסור ממנו חזון האימה הזה".
לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים "מצורעים" ולגרשם מן הארץ.
כאשר הגיעו המצורעים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים.
שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים ואמנופיס מיהר לברוח אל אתיופיה.
כאשר בגר בנו של אמנופיס, רעמסס, הוא גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
גרסת כאירמון מבוססת בעיקרה על סיפורו של מנתון, אך כוללת שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון, שמשתקפות באזכורו של פריטיבאוטס ובהופעתה של איזיס בחלום.
ייתכן וסיפור החלום על איזיס מקורו במסורת עממית נפוצה.
נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובאחד מהם מסופר על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים"/"מצורעים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה.
המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל למצורעים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם ועוינות כלפי זרים.
יוסף בן מתתיהו מאשים את כאירמון בכך שבדה את סיפור המצורעים ואת דבר החלום על איזיס, וטוען כנגדו שלא טרח להסביר מי בדיוק היו "אנשי הצבא האלה לרבבותיהם" שחיכו ליד פלוסיון - ילידי מצרים או שהגיעו מארץ זרה, ושלא הסביר מדוע לא רצה המלך לתת להם להיכנס לתוך מצרים.
הוא מצביע על כך שכאירמון לא סיפר בהתחלה מאין באו 380 אלף, ואחר כך לא הסביר גם את החשבון שעשה: אם ל-380 אלף הצטרפו 250 אלף מצורעים וחולים ובסופו של דבר גורשו רק 200 אלף, כיצד אבדו 430 אלף?
ולאיזו משתי הקבוצות התכוון בשם "יהודים"?
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), שנחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה, כתב בספרו "ההיסטוריות" סקירה אתנוגרפית על העם היהודי.
סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית והוא משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני.
טקיטוס מציג 6 אפשרויות למוצא היהודים ולמרות שאינו מצדד באופן רשמי באחת האפשרויות, האפשרות השישית ארוכה יותר מחמש האפשרויות האחרות ביחד והיא זו ש"רוב הסופרים מסכימים" לה ולכן היא זו שככל הנראה מתקבלת על דעתו וניתן לזהות אותה עם השקפתו של ההיסטוריון עצמו.
על פי גרסה זו, היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי "נגע ממאיר, המשחית את גוף האדם".
המלך בוכחוריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז ציווה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים".
המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים: "לאחר שנעזבו הגוֹלים במדבר...קם אחד מהם, זה משה...אז הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש."
טקיטוס מוסיף בהמשך שהיהודים אינם אוכלים בשר חזיר לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים (הפרטים דומים ביותר לאלה שניתנו על ידי ליסימכוס), שמצאה את דרכה לספרות הלטינית כבר בתקופת אוגוסטוס ודרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
עלילת משנה היא עלילה משנית לסיפור המרכזי.
והדמויות המשתתפות בה בדרך כלל אינן הגיבור או האנטגוניסט אלא דמות משנה.
עלילת המשנה יכולה להסתיים לפני סיום העלילה הסופית או במקביל אליה.
עלילת משנה נפוצה בסיפורת בסדרות בתיאטרון ובסרטים.
במקרים רבים העלילה המשנית אינה קשורה לסיפור המרכזי אך היא משפיעה עליו ומושפעת ממנו.
עלילת החמור הייתה עלילה, שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה לפיה אלוהי היהודים זוהה עם החמור.
כמו כן, לפי אותה עלילה היהודים סגדו לפסל בדמות חמור שהיה מוצב בבית המקדש בירושלים.
מקור העלילה במצרים העתיקה, והיא מתוארת גם בכתבים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה.
העלילה בדבר פולחן חמור יהודי נחשבת בעיני חוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה, לצד עלילת המצורעים ועלילת קורבן האדם.
מקור העלילה ככל הנראה במצרים העתיקה.
ראשיתה של הקהילה היהודית במצרים כבר בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס, מיד לאחר חורבן בית ראשון ורצח גדליהו בן אחיקם.
במהלך תקופת בית שני הפכה הקהילה לאחת משלוש הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות בעולם (לצד ארץ ישראל ויהדות בבל).
מסורות אנטי יהודיות רווחו במצרים בתקופה זו והיו בבחינת תגובה לסיפור היהודי על יציאת מצרים.
לאחר מכן חדרו גם לספרות הלטינית והיו נפוצות בספרות היוונית-רומית (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים).
שורש העלילה היה הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם סת, אל הרוע המצרי, שלעיתים תואר בצורת חמור, וזוהה על ידי היוונים עם טיפון.
כפי שמתואר אצל ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), החמור נחשב אצל המצרים לבעל חיים נלעג ובזוי, בגלל דמיונו לטיפון-סת משום שהוא נתפס כמטומטם ותאוותן.
מאחר שגם בספרות היוונית והרומית החמור היה נושא ללעג מפני שנתפס כעקשן וטיפש, ניתן לחשוב כי העלילה נועדה ללעוג ליהודים על ידי חשיפת קלונם, עיקשותם ואיוולתם ובאותו הזמן גם לחשוף את הרוע שלהם, כמי שסגדו לבעל החיים המקודש של טיפון-סת, סמל הרוע.
חוקרים מסוימים ניסו להצביע על סיבה פילולוגית-אטימולוגית לחיבור העלילה, כשהצביעו על הדמיון בצליל בין שמו המפורש של אלוהי ישראל - "יהו", שהיה ידוע גם בקרב חוגים פגאניים כשמו של אלוהי היהודים, לבין המילה המצרית ל"חמור" (yao או Iao).
בית המקדש בירושלים היה מוכר לרוב המחברים היווניים והרומיים שעסקו במוצא היהודים ובמנהגיהם, אך הכניסה אליו הייתה אסורה ללא-יהודים ומשום כך הטקסים הדתיים שנערכו בו היו בבחינת מסתורין.
האגדה על פולחן החמור הייתה דרך "לחשוף" את המסתורין המיוחס לאל היהודי בפני קהל יעד סקרן ועוין.
האזכור הראשון לאגדה זו מיוחס לסופר היווני מנסיאס (בערך 200 לפנה"ס).
זיהוי האל היהודי ומשה עם טיפון-סת
הזיהוי המצרי של האל היהודי עם סת
האל המצרי סת הוא אלוהי המדבר.
על פי פלוטרכוס, הוא מגלם את "כל היבש, הלוהט והצחיח", וכן את "עוצמת הבצורת, המשתלטת ודוחקת את הלחות שהיא מקור הנילוס וגאותו".
הוא אחיו ואויבו של אוסיריס, האל של מי הנילוס, התגלמות הלחות והפוריות.
במצרים הפרעונית, לפחות מתקופת הכיבוש האשורי במאה ה-7 לפנה"ס, רכש סת בהדרגה את דמות "השטן", האל הרע, מקור כל הרעות והאסונות התוקפים את המצרים ואת אליהם.
האסונות שהוא מביא כוללים חושך, מוות המוני, מגפות וסערות.
הוא גם נחשב כאלוהי הנוודים וכאל של הארצות הנוכריות ושל זרים המתגוררים במצרים, במיוחד מהעמים השמיים.
בתקופת הכיבוש הפרסי (המאה ה-5 לפנה"ס), כתוצאה מהשעבוד הזר, גאתה השנאה לסת, האל של הזרים, והפולחן והתעמולה נגדו ונגד הזרים (הפרסים והיהודים) התגברו.
לכן היה זה אך טבעי שהמצרים, ששכניהם היהודים הזכירו להם מדי שנה את סיפורי יציאת מצרים, יזהו את האל היהודי או את משה עם סת.
מתוך האשמותיהם האנטי-יהודיות, ברור שהמצרים הכירו היטב את מסורות יציאת מצרים, מאחר שהם הפכו אותן במטרה להשמיץ את היהודים.
במאה ה-3 לפנה"ס, בתקופה התלמיית, הגיעה האיבה לסת לשיאה.
כמייצג כוח הרשע, הוא הוצא אל מחוץ לחוק, עד כדי מחיקה שיטתית של דמותו.
שמו נמחק וראשו הותז מן הפסלים.
האל היווני טיפון נחשב "אויב האלים", סמל כל כוחות הטבע הרעים הגורמים נזק לאדם.
הוא מתואר כ"אכזרי" וכמהווה "מטרד לאדם".
הסיודוס תיאר אותו כ"נורא, מזעזע ומופקר" וכתב שהוא הגורם לרוחות סערה הרסניות.
על פי האגדה, תקף טיפון את האולימפוס ורדף אחר האלים האולימפיים, שברחו למצרים ושינו את צורתם לאלו של חיות.
טיפון זוהה משלב מוקדם מאוד עם האל המצרי סת.
היוונים קישרו ביניהם משום ששניהם כוחות רשע, אלי סערות, בניהם של אלי הארץ (גב וגאיה), ושניהם התקיפו את האלים המרכזיים.
זיהוי זה נעשה כבר על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), בשל טבעו ההרסני של סת ומאבקו באוסיריס.
הרודוטוס החליף את השם "סת" בשמו של האל היווני, כשכתב שטיפון "רצה למצוא את בן אוסיריס", ש"הורוס בן אוסיריס" הדיח את טיפון, ושטיפון נקבר תחת אגם סירבוניס שבמצרים.
סת היה מזוהה עם חמור הבר.
באלף ה-1 לפנה"ס הוא תואר לעיתים קרובות כבעל דמות של חמור או כמחופש בצורתו של חמור, ובאמנות הוא מופיע לפעמים כדמות אדם הנושא מה שנראה כראש או מסכה של חמור.
החמור גם נחשב כאחת החיות הקדושות של סת וכבהמת הרכיבה האישית שלו.
אצל פלוטרכוס נזכר לראשונה הדמיון של טיפון-סת לחמור, כשהוא מספר על היחס לטיפון במקומות שונים במצרים: "בחגים מסוימים משפילים ומעליבים אנשים אדמוניים ומשליכים חמור אל תוך תהום משום שטיפון היה אדמוני ובעל עור של חמור.
תושבי בוסיריס וליקויפוליס אינם משתמשים לעולם בחצוצרה, משום שצליליה דומים לנעירת חמור; ובעיניהם חמור הוא חיה טמאה לחלוטין ועם זה כפויה על ידי אל בשל דמיונה לטיפון, וכאשר הם עושים עוגות בעת הקרבת הקורבנות שלהם...הם מטביעים עליהן ציור של חמור קשור בחבל.
ולא עוד, אלא שבזמן שהם מקריבים קרבנות לשמש, הם מצווים על המאמינים לא לשאת על גופם חפצים מזהב ולא ליתן מזון לחמור".
בניגוד להערצתם למספר בעלי חיים אחרים, החמור היה נלעג בעיני המצרים ולא היה בעל חיים טוב ממנו להתאים לפולחן אויביהם.
יתר על כן, היהודים טענו שלא היה שום פסל במקדשם, אך מכיוון שהם מנעו מנוכרים להיכנס אליו ורק לכהן הגדול מותר היה להיכנס לקודש הקודשים, ניתן היה להפיץ שמועות שפסל של חמור, הבזוי שבבעלי החיים, הוצג בחשאי, בוודאי מתוך בושה, במקום המקודש ביותר לעם היהודי, וכך להציג את טענתם כשקרית.
מנתון - זיהוי האל היהודי עם טיפון
את הקשר בין היהודים לטיפון יצר כבר ההיסטוריון המצרי-יווני מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) בגרסתו לסיפור יציאת מצרים.
מנתון מספר שהחיקסוס, שפלשו למצרים ממזרח, ביצרו את העיר אווריס, ומאוחר יותר, כאשר התקוממו עליהם המצרים, התבצרו בעיר עד שגורשו ממצרים, ואז התיישבו בארץ שמאוחר יותר נקראה "יהודה" וייסדו בה את העיר ירושלים.
בתקופה מאוחרת יותר אסף מלך מצרים את כל המצורעים בארצו, גירש אותם לעבודה במחצבות והסכים לתת להם להתיישב באווריס, העיר החרבה של החיקסוס.
על כך מעיר מנתון, שעל פי המסורת המצרית, העיר אווריס הייתה נחלתו של טיפון "מימים קדמונים".
לאחר מכן התקוממו המצורעים, ותחת הנהגת אסרסיף, ששינה את שמו למשה, קראו לעזרתם את החיקסוס מירושלים, פשטו יחד איתם על מצרים ועשו בה "תועבות גדולות".
אולם לאחר מכן החיקסוס והמצורעים גורשו שוב ממצרים.
בכך שטען שהחיקסוס התנחלו בארץ ישראל וייחס להם את ייסודה של ירושלים, ובמקביל טען כי מנהיג המצורעים היה משה, זיהה מנתון את שתי הקבוצות שגורשו ממצרים כאבותיהם של היהודים בימיו.
בהערתו על כך שהעיר המשותפת לשתיהן הייתה "נחלתו של טיפון", קשר מנתון בין היהודים לאל המרע למצרים, וייתכן גם שהצביע על פולחן יהודי מוקדם של האל הזה.
בחפירות ארכאולוגיות באווריס, בירת החיקסוס במצרים התחתונה, נתגלתה תופעה מיוחדת ונדירה של קבורת חמורים.
גם בישראל נחשפה קבורה טקסית של חמור באתר תל-הרור המיוחס על ידי חלק מהחוקרים להתיישבות של החיקסוס בכנען.
פלוטרכוס - זיהוי משה עם טיפון
אצל פלוטרכוס נמצאת עדות חותכת לכך שנושא מוצאם של היהודים נקשר בטיפון-סת.
בהתייחסו לאגדה על הקרב של טיפון עם האלים, הוא מבהיר:
במסורת זו מתואר טיפון כאבי האומה היהודית וכמייסדה של ירושלים.
פלוטרכוס מתווכח כאן עם סופרים שהוא לא מציין את שמם, שזיהו את אבי היהודים (משה) עם טיפון רוכב על חמור.
אותן "מסורות יהודיות" שהוא מגנה, הן כפי הנראה מקור מצרי קדום שניסה לקשור את מוצא היהודים עם האל מטיל האימה והשנוא בשתי המיתולוגיות, היוונית והמצרית.
פסקה זו של פלוטרכוס מראה שהיה קיים סיפור על כך שסת מצא מקלט במדבר והשתמש בחמור לשם תחבורה, ושמקור כלשהו קישר אותו למשה.
הפסקה משלבת באופן ברור שתי מסורות (לא-יהודיות).
הראשונה נובעת מהמיתוס העתיק על סת, ואילו השנייה מייצגת קטע מתוך מסורת אפונימית על משה, יהודה (יודיאוס) וירושלים (היירוסולימוס), שסיפקה הסבר מיתולוגי לשמותיהן של ארצם ועיר בירתם של היהודים ומופיעה גם אצל טקיטוס, בן זמנו של פלוטרכוס.
שתי המסורות "נתפרו" יחד מאוחר יותר על ידי סופר כלשהו וההתייחסות ל"שבעה ימים" (שגם היא מופיעה אצל טקיטוס) שולבה כדי להצביע על מקור השבת.
התייחסות זו היא מסורת אטיולוגית המסבירה מדוע חוגגים היהודים את השבת ביום השביעי.
מאחר שעל פי פלוטרכוס ודיודורוס (שקדם לו), האמונה הייתה כי צבע עורו של טיפון היה אדום,
זיהוי אפשרי של משה עם סת-טיפון נרמז כבר אצל הסופר היהודי-מצרי ארתפנוס (המאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס), שתיאר את משה כאדמוני או אדמומי.
החמור במקורות היהודיים העוסקים במשה ויציאת מצרים
תיאור משה רוכב על חמור יכול היה לקבל תמיכה גם ממסורות יהודיות.
בספר שמות מסופר על כך שמשה ברח פעם מפרעה למדבר.
החמור (ולא הגמל) היה בשימושם של האנשים הפשוטים כבהמת-משא וכבהמת-רכיבה במצרים ומדבריותיה, ובספר שמות מסופר גם שמשה עצמו השתמש בו: "וַיִּקַּח מֹשֶׁה אֶת אִשְׁתּוֹ וְאֶת בָּנָיו וַיַּרְכִּבֵם עַל הַחֲמֹר".
השפעה אפשרית כזאת יכולה הייתה להיות גם למסורות בעל פה או בכתב על יציאת מצרים, שרווחו בוודאי בקרב יהודי מצרים, וניתן למצוא עדות לקיומן, גם אם מתקופה מאוחרת יותר, בטרגדיה על יציאת מצרים מאת המשורר היהודי-הלניסטי יחזקאל, ובגרסה הייחודית של עשר מכות מצרים המופיעה בספר החיצוני "חכמת שלמה".
מצוות פדיון פטר חמור מופיעה בתורה אחרי מצווֹת חג הפסח והיא מוסברת על ידי מכת בכורות: במכה זו מתו גם בכורי בהמות המצרים, ובכך שהאל הציל את בכורי ישראל ובהמותיהם, הם הוקדשו, ומכאן ולעתיד צריכים להיפדות.
מלבד בכורי הבהמות הטהורות, הצטוו ישראל לפדות גם את בכורי החמורים.
מדרש בתלמוד הבבלי דן בשאלה מדוע מכל הבהמות הטמאות, רק את החמורים הבכורים צריך לפדות ועד פדיונם הם אסורים בשימוש לעבודה: "מה נשתנו פטרי חמורים מפטרי סוסים וגמלים"?
המדרש משתמש בפסוק אחר, המספר על כך שבני ישראל שאלו מהמצרים כסף וזהב, ומשיב כי החמורים סייעו לישראל "בשעת יציאתם ממצרים שאין לך כל אחד ואחד מישראל שלא היו עמו תשעים חמורים לוּבים טעונים מכספה וזהבה של מצרים".
לדעת ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, המדרש הזה אמנם מאוחר, אך הוא מדגים כיצד יכלו להיווצר סיפורים המקשרים חמורים לאירועי יציאת מצרים.
ייתכן ויהודי מצרים יצרו מדרשים דומים על מסורות יציאת מצרים, אולם לאחר המצאתה והתפתחותה של עלילת החמור, פרשנויות אלו הודחקו מהמסורות שלהם.
המדרש בספר קהלת רבה עושה הקבלה בין משה והמשיח, מאחר ששניהם גואלי עם ישראל.
הקבלה זו כוללת בין היתר גם את הרכיבה על חמור: "כגואל ראשון כך גואל אחרון.
מה גואל ראשון נאמר: וירכיבם על החמור, כך גואל אחרון, שנאמר: עני ורוכב על חמור".
השפעת העלילה על תרגום התורה ליוונית
תפוצתה של עלילת החמור בעולם היווני-רומי גרמה לרגישות רבה אצל היהודים, שנתנה ביטוי בצורה אפולוגטית.
ייתכן מאוד שזאת הסיבה שבגללה נמנעו מתרגמי התורה ליוונית (תרגום השבעים) בעקביות מן השימוש במילה "ὄνος" ("חמור") כאשר היא קשורה במשה, והשתמשו בתחליפים שונים במקומה.
כך הם נרתעו מן הפסוק והחליפו את המילה הזאת בביטוי "τὰ ὑποζύγια" ("בהמות משא"); ובפסוק שבו משה מצדיק עצמו כנגד האשמותיו של קורח ועדתו, , מופיעה בתרגום השבעים המילה "ἐπιθύμημα" - חמד (חפץ נחשק) במקום "חמור".
אפולוגטיקה זו של המתרגמים הייתה ידועה גם לחז"ל.
שני הפסוקים הללו נזכרים בברייתא קדומה, בין 15 מקרים שבהם המתרגמים של תרגום השבעים שינו במכוון את המשמעות המקורית:
ברייתא זו מצביעה על כך שבשימושו במילה היוונית שמשמעותה "חפץ נחשק", גרס המתרגם "חמד" או "חמוד" במקום "חמור", ככל הנראה כשינוי מכוון.
עם זאת, רש"י מציע הסברים אחרים לשינויים המכוונים, לכל מקרה הסבר שונה, ללא התייחסות למשותף לשני המקרים: "נושא בני אדם - דמשמע גמל שלא יאמר משה רבכם לא היה לו סוס או גמל" ואילו "לא חמד אחד מהם נשאתי - שלא יאמר חמור לא לקח אבל חפץ אחר לקח".
סת-טיפון הוא אל החושך, וגם בדרך זו ניתן היה לזהות אותו עם אל היהודים, שכן בין מכות מצרים נמנתה גם מכת חושך.
ייתכן וזאת הסיבה לכך שישנם חיבורים מתקופת בית שני שבהם נעשו שינויים במיקומה של מכה זו (המכה התשיעית) בסדר המכות: מכת חושך נשמטה במזמור ע"ח בתהילים ואילו במזמור ק"ה היא נזכרת ראשונה.
יחזקאל הטראגיקן מנה אותה במקום השמיני ואילו פילון האלכסנדרוני קבע אותה כמכה השישית.
ייתכן והייתה זו השתדלות להרחיק את החושך ממכת בכורות, העשירית, כדי שלא תהיה אפשרות לייחס מכה זו לטיפון, וכך להימלט מעלילה זו.
עלילה על פסל חמור במקדש
העלילה על גילוי דמות חמור בבית המקדש הופיעה במאה ה-1 לפנה"ס.
דיווח זה היה סיפור עוין, שייחס את הגילוי לאנטיוכוס הרביעי אפיפנס, שביקר במקדש בשנת 168 לפנה"ס.
ביקור זה הסתיים בחילול המקדש ואחריו הוטלו גזירות הדת על היהודים.
הדיווח נשמר אצל ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס), ובגרסה אחרת אצל יוסף בן מתתיהו, שציטט בספרו האפולוגטי "נגד אפיון" את הסופר המצרי-יווני אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה).
דיודורוס - משה רוכב על חמור
דיודורוס ציין את משה כאחרון המחוקקים שטענו כי קיבלו את חוקיהם מאלוהות, וציין גם שמשה ייחס את חוקיו לאל הנקרא "יהו" (Iao, הצורה המצרית לשם ההוויה).
בתוך תיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים בשנת 134 לפנה"ס, שנת שלטונו הראשונה של יוחנן הורקנוס החשמונאי, משולב סיפור על ביקור אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) במקדש:
אפיון - ראש חמור מזהב
כמו מנתון, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא, וכדי לפתור את תעלומת הפולחן המסתורי של היהודים, טען שבבית המקדש בירושלים עמד בעבר פסל זהב: .
כשאנטיוכוס אפיפנס שדד את המקדש, הוא מצא את ראש החמור "מעשה זהב כולו וכסף רב מחירו", ולקח אותו עם יתר אוצרות המקדש.
אפיון ניסה ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים לשם כך את היהודים בקורבן אדם (עלילת קורבן האדם).
הוא סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש איש יווני שנחטף ונכלא בו תוך שהוא מפוטם במזון, והאיש סיפר לאנטיוכוס שליהודים יש חוק סודי לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו.
ייתכן וההיסטוריון דמוקריטוס הסתמך על אפיון כשציין בחיבורו "על היהודים" (אותו כתב כנראה אחרי שנת 70 לספירה), שהיהודים .
כפי הנראה, ניתן ללמוד שדמוקריטוס השתמש בדיווחו של אפיון על פולחן החמור מעצם שימושו בעלילת הדם, וזאת מאחר שאפיון ודמוקריטוס הם הסופרים היווניים היחידים הידועים לנו, שטענו שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים.
כעדות תומכת לאמיתוּת הסיפור שלו על כניסת אנטיוכוס לבית המקדש וגילויו את פסל ראש החמור המוזהב, הוסיף אפיון סיפור נוסף, שהתרחש כביכול לפני שוד המקדש על ידי אנטיוכוס, וטען שהמקור לסיפור הוא הסופר היווני מנסיאס (200 לפנה"ס בערך).
מנסיאס, אם כך, הוא הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים.
גם הסיפור המיוחס למנסיאס הועבר על ידי יוסף בן מתתיהו, שכפי שהתברר מדבריו, לא קרא את חיבורו של מנסיאס, אלא התבסס על גרסת אפיון:
חלקו הראשון של הסיפור, על הרקע וההכנות לגנבה, שרד רק בתרגום הלטיני ל"נגד אפיון" שנעשה בסיציליה על ידי קסיודורוס, המלומד בן המאה ה-6 לספירה.
חלקו השני, על הגנבה עצמה, נשתמר גם בכתבי היד היווניים.