tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל היה מושלה של הדמרק בשנים 1981–1993. בשנים 1985–1993 היה גם חבר בוועדת הנובל הנורווגית שמחלקת את פרס נובל לשלום.
באוקטובר 1983 ביקר נורדלי בישראל בראש משלחת של הסטורטינג.
נפטר ב-9 בינואר 2018 מסרטן הערמונית.
ב-19 בינואר 2018 נערכה לו הלוויה ממלכתית.
האודומנטים (ביוונית עתיקה: Ὀδόμαντες) היו שבט תראקי קדום.
יש הרואים בו כפאיוני , ואילו אחרים טוענים כי השבט היה בוודאות תראקי.
האודומנטים נזכרים על ידי הרודוטוס, תוקידידס, סטפנוס מביזנטיון ופליניוס הזקן.
המחוז בו ישבו נקרא על שמם, אודומנטיקה (Ὀδομαντική).
השבט התיישב על כל ההר הגדול אורבלוס, המשתרע לאורך צפון-מזרח המישור הסטרמוני התחתון, בערך ממלניק (בולגריה) וסידירוקסטרו (יוון) ועד זיכנה (Zikhne), שם גבלו בפנגאיון , שבמכרות הזהב והכסף שבו הם עבדו יחד עם הפיירים והסאטרים .
בטוחים במיקומם הבלתי נגיש, הם קראו תגר על מגבאזוס .
החלק הצפון מערבי של הטריטוריה שלהם נפרש לימינו של סיטאלקס כשחצה את הר קרקיני ; ומצבם הכללי הולם את תיאורו של תוקידידס, שלפיו הם ישבו מעבר לסטרימון בצפון, כלומר מצפון לסטרימון התחתון.
קליאון הזמין את פולס, ראש השבט שלהם, להצטרף אליו עם שכירי חרב תראקים רבים ככל שניתן היה להטיל.
בתקופה הרומית, רוב אדמתם הייתה שייכת לשטח ("כורה") של העיר העתיקה סירה (כיום סרס).
בסכוליה לקומדיה "האכארנים" מאת אריסטופאנס, מעיר מחבר הפרשנות על האודומנטים: "יש האומרים כי הם יהודים".
ייתכן ותרם לכך הזיהוי המסורתי הישן בין האל התראקי סבאזיוס עם האל היהודי.
אוּדי הם קבוצה אתנית של ילידי הקווקז.
נכון לימינו הם מתגוררים באזרבייג'ן, רוסיה, גאורגיה, ארמניה, קזחסטן, אוקראינה ומדינות רבות אחרות.
חלקם דוברים גם שפות נוספות: אזרית, רוסית, גאורגית וארמנית, תלוי היכן הם מתגוררים.
האודי נחשבים לאחד מ-26 השבטים של של שלהי העת העתיקה.
על פי המחברים הקלאסיים, האודי התגוררו באזור מזרח הקווקז לאורך חוף הים הכספי, בשטח המשתרע עד לנהר קורה בצפון.
כיום רוב בני הקבוצה האתנית של האודי שייכים לכנסייה המזרחית האורתודוקסית, ואילו בניז' (Nij) הם שייכים לכנסייה הגרגוריאנית, ונהגו לערוך את התפילות בארמנית.
מאות שנות חיים בתחום ההשפעה התרבויות הארמנית, האיראנית והאזרבייג'נית-טורקית השפיעו על תרבותם, כפי שמתבטא במסורות עממיות של האודי ובתרבותם החומרית.
מאז המאה החמישית מוזכרים בני האודי לעיתים קרובות במקורות הארמניים.
מידע נרחב יותר קיים ב"היסטוריה של אלואנק" מאת מובסס קגאנקטוואסיי (Movses Kagancatvasiy).
האודי היו אחד מהשבטים האלבניים הקווקזים השליטים.
עד 1991 הכפרים העיקריים של אודי היו ורטאשן ו באזרבייג'ן, כמו גם הכפר זינוביאני (Zinobiani) בגאורגיה.
בעבר הקרוב התגוררו אנשי אודי ב, , , , (כיום קרימלי), באג'אן, קירזן ו, הם התבוללו בעיקר עם תושבי אזרבייג'ן.
ורטאשן היה בעיקר כפר אודי, שבו דיברו בשנות השמונים של המאה ה-20 כ-3,000 תושבים בניב הוורטאשן של שפת האודי.
בני האודי מוורטאשן השתייכו לכנסייה האפוסטולית הארמנית והיו להם שמות משפחה ארמנים.
במהלך סכסוך נגורנו קרבאך גורשו בני האודי וגם הארמנים לארמניה.
כ-50 בני אודי נותרו בקרב כ-7,000 אזרים אתניים בעיירה, ששמה שונה לאוגוז.
בגאורגיה בפאתי טביליסי, פותי, ורוסתווי.
בארמניה בעיקר במחוז לורי, ובאקטאו בקזחסטן.
חלקם גרים גם באוקראינה (מחוז חרקוב).
שפת אודי שייכת לענף במשפחת ה.
שני הדיאלקטים הראשיים הם ורטאשן וניז'.
לדיאלקט ניז' יש תת-ניבים המחולקים לשלוש תת-קבוצות - תחתון, ביניים, עליון.
בלשנים מאמינים שהדיאלקטים מקורם על פי קבוצות גאוגרפיות של אודי מאזור טאוז (Tauz): הכפרים קירזן וארטזה עברו לניז' ואוגוז.
לדיאלקט ורטאשן יש שני ניבי משנה: ורטאשן ואוקטומברי.
בני האודי כיום דוברים אזרית, רוסית, ארמנית וגאורגית.
האודי הם בדרך כלל דו-לשוניים, ולעיתים אם כי זה פחות נפוץ תלת-לשוניים, תלוי במגורים ובעבודה.
רבים משתמשים באודי רק בחיי היומיום, אך לצרכים רשמיים משתמשים האודי בשפת המדינה בה הם מתגוררים, כמו אזרית, רוסית או ארמנית.
בעבר שפת האודי הייתה אחת השפות הנפוצות באלבניה הקווקזית שעל בסיסה נוצר במאה החמישית על ידי הנזיר הארמני מסרוב משדוץ.
השפה הייתה בשימוש נרחב, שכן טקסטים עיקריים של הביבלייה תורגמו לשפה האלבנית הקווקזית.
לאחר נפילת המדינה האלבנית הוחלפה בהדרגה השפה הליטורגית בכנסייה מאלבנית הקווקזית לארמנית.
בשל שפת האודי הקווקזית שלהם ואמונתם הנוצרית, האודים נחשבים לשרידים האחרונים של האלבנים הקווקזים העתיקים.
תחת השלטון הפרסי, חלקם התאסלמו, ועד מהרה אימצו את השפה האזרית.
אין לנו שליטה ולו במעט בשפה הארמנית; וגם אין לנו מושג לגבי מה שהבשורה אומרת ...".
בעוד שהאודי מוורטאשן נשארו בכנסייה האפוסטולית הארמנית, אודי נוצרים מניז' עברו מהארמנית לכנסייה הרוסית האורתודוקסית זמן קצר לאחר תחילת השלטון הרוסי.
במפקד אוכלוסין 2002 של הפדרציה הרוסית הזדהו 3,721 תושבים כבני אודי.
רוב אנשי האודי (1,573 נפשות) ברוסיה רשומים באזור רוסטוב.
אודט בלד (שם בלידה:אודט ברני) ואדואר בלד היו זוג מורים צרפתים, מחברי ספר מפורסם לתרגילי כתיב ודקדוק צרפתיים ששימש תקופה ארוכה את בתי הספר בצרפת.
הספר נודע בקיצור בשם "בלד" (Bled).
אדואר אלבר בלד נולד בשנת 1899 ביישוב סן-מור-דה פוסה (Saint-Maur-des-Fossés) במחוז ואל-דה-מארן כבנו של מנהל עבודה במפעל לטבק שהפך מאוחר יותר למנהל מחלקה במנהל הכספים.
בגיל 15 בשנת 1914 עבר את מבחן הכניסה לחטיבת הביניים בבית הספר "אראגו" בפריז.
בגיל 17 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה נרשם ללימודי חינוך ב סמינר למורים (École normale) ביישוב אוטיי (Auteuil).
ב-1918 גויס לצבא ביחידת תותחנים ושירת גם בשטח הכבוש בגרמניה.
בעקבות ניסיונו ומראות המלחמה גיבש בהמשך השקפות פציפיסטיות.
רק בשנת 1921 יכול לחדש את לימודיו בסמינר למורים שעבר בינתיים לשארטר.
בשנת 1922 התחיל לעבוד כמורה בבתי ספר יסודיים בכפרים מורו (Moureaux), מורסר (Morcerf), קולומייה (Coulommiers) במחוז סן ומארן, אחר כך ב-1924 במזון-אלפור (Maisons-Alfort) (סן, ואל-דה-מארן והחל משנת 1926 התחיל לעבוד כמורה בפריז - בבית הספר של האיל סן לואי.
בשנת 1930 פגש את ז'אן-מרגריט-אודט ברני (Berny), סטודנטית לחינוך ממוצא ברטוני שנולדה בשנת 1907 ביישוב קארה (Carhaix) במחוז פיניסטר.
הם התחתנו ב-12 באוגוסט 1933 בפריז.
ביחד הם לימדו בבתי ספר עד לפרישתם לגמלאות.
אדואר בלד כיהן אחרי שנת 1938 כמנהל בית הספר באיל סן לואי, אחר כך כמנהל "החטיבה המשלימה" (cours complémentaire) .
אחרי שנת 1949 עבד כמנהל בית הספר לבנים ברחוב גרנייה -סור ל'או בשכונת המארה ברובע הרביעי של פריז.
ב-1959 פרש לגמלאות כמנהל המכללה לחינוך כללי.
בין השנים 1926–1991 היה בלד פעיל בסניף סן ואחר כך בסניף פריז של ה Syndicat national des instituteurs (SNI), ההסתדרות הלאומית של המורים, האיגוד המקצועי הראשי של המורים בבתי הספר היסודיים בצרפת.
מבחינה פוליטית השתייך אדואר בלד לזרם הרוב באיגוד המורים - "הרוב האוטונומי" המכונה "אחדות-עצמאות-דמוקרטיה".
בשנת 1940 גויס לצבא במבצר איוורי אך ביולי 1940 בעקבות כניעת צרפת לגרמניה, שוחרר מהשירות במון-דור, וחזר לניהול בית הספר שלו בפריז.
היה אחראי גם על הספרייה העירונית ברובע.
נשאר במגע עם ראשי האיגוד המורים שבינתיים נאסר והשתתף בשחזורו בתנאי מחתרת.
על בסיס ניסיונם והסתכלותם בקשיי תלמידיהם בקליטת הכתיב והדקדוק הצרפתי, חיברו אודט ואדואר בלד ביחד, ספר לימוד קטן לתרגילים פשוטים ומוצגים בצורה בהירה, תוך כדי שימוש בשיטת "מילוי חורים בטקסט" כשנושאי הטקסטים לקוחים מחיי היום יום.
המהדורה הראשונה הופיעה בשנת 1946 בהוצאה לאור אשט.
ההצלחה הייתה מידית וממושכת, הספר נמכר ב 20 מיליון עותקים וידע מהדורות רבות.
עד היום הוא עדיין בשימוש בבתי ספר רבים ויחד עם ספרי הלימוד "בשרל" (Bescherelle) הפכו ל"קלאסיקה" בהוראת השפה הצרפתית.
אחרי פרישתם לגמלאות, הזוג נשאר פעיל במאבקם להגנת השפה הצרפתית.
הם התנגדו לרפורמת הכתיב ופרסמו קורס לכתיב ומילון אורתוגרפי.
אודט בלד מתה בשנת 1991 בגיל 84 בסן-נאזר, במחוז הלואר האטלנטי ובעלה אדואר מת בשנת 1996 בגיל 97 בעיר ניס.
לזוג בלד נולדו שני ילדים -בן - ז'אן-פול בלד, לימים היסטוריון, ובת - אני.
בית ספר ביישוב הולדתו של אדואר בלד, סן-מור-דה פוסה, נקרא על שמם.
קורס לכתיב (ה"בלד")- זכה בשנת 1971 בפרס פול-קומיאן של האקדמיה הצרפתית
- זכה ב-1977 בפרס סנטור של האקדמיה הצרפתית
Mes écoles (שנות בית הספר) - קובץ זיכרונות על החיים בבית הספר, הוצאה רובר לאפון פריז, 1977
זכה בפרס פביין של האקדמיה הצרפתית (1979)
J'avais un an en 1900 (הייתי בן שנה בשנת 1900) - זיכרונות אוטוביוגרפיים, הוצאת ארטם פאיאר,
זכה בפרס מונטיון של האקדמיה הצרפתית (1988)
אדואר בלד : Poèmes d'hier et d'aujourd'hui קובץ שירים - שירים של אתמול ושל היום -
אודט סנסום נולדה בצרפת והייתה מרגלת של בריטניה בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה.
כאות הערכה על פעילותה במלחמה קיבלה אודט את פרס צלב ג'ורג' הבריטי אשר מוענק על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב, והייתה האישה הראשונה שקיבלה פרס הזה.
אודט סנסום נולדה ב-1912 בצרפת ושנתיים לאחר לידתה התחילה מלחמת העולם הראשונה, בה נהרג אביה.
בגיל שמונה היא חלתה במחלה שעיוורה אותה לשנתיים ולאחר מכן בפוליו ששיתק אותה למספר חודשים.
שתי המחלות החלישו מאוד את כוחה הגופני.
בשנת 1931 התחתנה עם רוי סנסום, בחור אנגלי, ואחרי לידת בתם הראשונה ב-1932 הם עברו לגור בלונדון, שם נולדו להם שתי בנות נוספות.
בשנת 1942 אודט הקשיבה למשדר של האדמירליות ברדיו שבו ביקשו מאנשים שיש ברשותם תמונות שצולמו בחוף הצרפתי שישלחו אותן לכתובת מסוימת בלונדון.
אודט שלחה מכתב עם התמונות שהיו לה וציינה שם שהיא צרפתייה מלידה ומכירה היטב את המקום, אך בטעות במקום לשלוח לאדמירליות שלחה את המכתב למשרד המלחמה.
לאחר מספר שבועות היא קיבלה מכתב ובו הזמנה לראיון שהיא חשבה שבו יחזירו לה את התמונות ששלחה.
בפועל היא התראיינה לארגון שנקרא ה SOE (Special Operations Executive) שהיה ארגון בריטי, אשר הוקם בהוראתו של וינסטון צ'רצ'יל, במטרה להילחם בגרמנים באמצעים לא צבאיים.
בראיון לא סיפרו לאודט את מטרת הפגישה, אבל אמרו שאנשים שגויסו ישלחו למדינות שנכבשו על ידי הגרמנים או לטריטוריות אחרות.
המראיינים בחנו תכונות שונות אשר קובעות אם המתראיינים מתאימים לשרת כסוכנים, ביניהן: מגדר, מראה, שפה, התנהגות, תכונות אופי.
המראיינים התייחסו במיוחד לתכונות הבודקות אם המועמד יוכל להיטמע בטבעיות באוכלוסייה המקומית.
אודט הייתה אחת הנשים הראשונות שהצטרפו ל-SOE.
היא הצטרפה גם לארגון עזרה ראשונה המורכב כולו מנשים בשם (FANY (First Aid Nursing Yeomanry וזאת כדי שיהיה לה סיפור כיסוי במקרה שתיתפס.
היא עברה הכשרה קצרה שהכינה אותה לעבוד מתוך שטח האויב, וקיבלה תפקיד מסוכן של שליחת מידע מצרפת לבריטניה.
בנובמבר 1942 הגיעה אודט לחוף צרפת בעזרת אוניה ושם יצרה קשר עם פיטר צ'רצ'יל (שכינויו "ראול") שהיה חלק מה-SOE ופעלה איתו.
כחלק מהעבודה ב-SOE בצרפת עבדה אודט בשיתוף פעולה עם הרזיסטאנס (תנועת ההתנגדות הצרפתית).
אודט פעלה בהצלחה במשך שישה חודשים בתנאים מסוכנים ומפחידים והצליחה להעביר מידע לבריטניה.
הכינוי שלה היה ליז (Lise ) והיו לה מסמכים מזויפים.
בתחילת אפריל 1943 נפגשה אודט עם הוגו בלייכר שהציג עצמו כ"קולונל הנרי", אנטי נאצי שרוצה לעבוד איתם נגד הנאצים כדי לסיים את המלחמה.
אך ב-16 באפריל 1943 הוגו בלייכר הפסיק להעמיד פנים, חשף את זהותו כנאצי ועצר את אודט ואת צ'רצ'יל.
אודט וצ'רצ'יל הושלכו לכלא פרנזס ( Frenses prison ) בזמן החקירה אודט וצ'רצ'יל העמידו פנים שהם נשואים ושפיטר צ'רצ'יל היה האחיין של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
בנוסף אודט לקחה את האחריות של המבצע על עצמה, וכך חסכה מצ'רצ'יל חקירות ומנעה את הסיכוי שהוא לא יעמוד בעינויים ויגלה סודות.
אודט נחקרה על ידי הגסטפו 14 פעמים, היא עונתה אך לא גילתה שום מידע.
הגרמנים קבעו לה עונש מוות יחד עם פיטר צ'רצ'יל ליולי 1943, אך הדבר לא יצא לפועל.
ביולי 1944 הועברה אודט למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה, שם שמו אותה בבידוד מתחת לאדמה בניסיון לשבור את רוחה והיא נשארה במקום במשך שלושה חודשים.
משלא נשברה רוחה, נאמר לה לאחר תקופה שהיא לא תקבל אוכל, אלא אם תסגיר סודות, ובמשך ימים כך היה עד שגילו שהיא חלתה בשחפת, והרופאים חזו שאם היא תישאר בתא היא תמות בתוך זמן קצר.
אודט לא נכנעה למחלה, התעקשה לקבל טיפולים והסתמכה על השם צ'רצ'יל ועל העובדה שהגרמנים חושבים שהיא קשורה לראש ממשלת בריטניה.
בדצמבר 1944 הוחזרה אודט לתא כלא רגיל, וכמה חודשים לאחר מכן היא חולצה ממחנה הריכוז.
לאחר המלחמה, ב-1945 קיבלה אודט סנסום מבריטניה את הפרס צלב ג'ורג' על הפגנת אומץ בשבי, והייתה האישה הראשונה שקיבלה אותו, ומצרפת קיבלה את פרס לגיון הכבוד.
ב-1946 התגרשה מבעלה רוי סנסום וב-1947 התחתנה עם פיטר צ'רצ'יל.
אודות המוניטין הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2001 בכתיבה ובימוי של יורם כסלו, עם אסי דיין, אפרת בן צור ונירו לוי בתפקידים הראשיים.
זה סיפור על במאי כושל שפעם היה לו מוניטין שמתבקש לכתוב ולביים סרט ועל שתי דמויות שהוא נפגש במסגרת עבודתו על הסרט.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
אסי דיין היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2000.
רפי דימה (אסי דיין) היה במאי קולנוע בעל מוניטין.
כעת הוא גר לבדו בדירה מעופשת מוקף בבקבוקי אלכוהול וישן רוב הזמן.
זה שבע שנים לא יצר שום סרט, אשתו התאבדה והוא זנח את בתו וגם את חברתו ריקי (אסי לוי).
מי שמטפל בו הוא ידידו הכירורג יוסי (יצחק חזקיה) שמכור לסמים ועליו לשאוף סם לפני כל ניתוח כי שידיו יפסיקו לרעוד.
הוא מצייד את רפי במשככי כאבים אך מצבו של רפי מידרדר.
דגן לב (אלון דהן) הוא מפיק כושל וצולע.
הוא מדדה לדירתו של רפי ומצליח בקושי לעורר אותו ולהציע לו לכתוב ולביים סרט עם מקדמה שמנה ממשקיע רוסי.
דגן מצליח לשכנע את המשקיע כי כדאי להשקיע ברפי שיש לו מוניטין מסרטיו הקודמים.
סוניה (אפרת בן צור) היא צעירה נאה שמטפלת בסבתה (דוידה קרול).
אחיה נפל בקרב והוריה (שפרה מילשטיין ושמואל וולף) מתעללים בה נפשית ומקוננים על שהיה עליה למות במקומו של אחיה החייל.
יכין (נירו לוי) הוא ילד קיבוץ שאמו (עירית פרנק) הביאה אותו למורה לפסנתר (ולדימיר פרידמן) שקבע שהוא גאון ועליו להקדיש את עצמו למוזיקה.
התנהגותו בקיבוץ הייתה קיצונית למרות מאמציו של מורהו (יוסף כרמון) והוא עזב את הקיבוץ והצטרף לחבורת עבריינים שבראשם עבריין מבוגר (אריק משעלי) שעוסקים בפריצות וגניבות.
בלילות הוא מנגן במועדון לילה ומלווה ביחד עם נגן קונטרבס (אלי מגן) את אריק לביא ששר את "ניגון עתיק" של אלתרמן וזעירא.
סוניה מותקפת ברחוב על ידי ארבעה עבריינים שמנהיגם (רפי אמזלג) מנסה לאנוס אותה.
במקרה עובר שם רפי ומנסה להציל אותה והם חובטים בו קשות.
יכין מגיע למקום עם אקדח ויורה בעבריין וחבריו נמלטים.
סוניה מטפלת ברפי ומתאהבת בו וזה משמש חומר לתסריט שהוא כותב.
הוא נפגש גם עם יכין במסעדה אבל הפגישה מופרעת על ידי שוטרים ברשות מוני (לירון לבו) שיורים ופוצעים אותו ורפי צונח ומת במסעדה כשסוניה לידו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאסי דייןרפי דימהבמאי סרטיםאלון דהןדגן לבמפיקאפרת בן צורסוניהיצחק חזקיהד"ר יוסיכירורגנירו לוייכיןפסנתרןמיכאל כורשחבר של ד"ר יוסישמואל וולףאבא של סוניהשפרה מילשטייןאמא של סוניהדוידה קרולסבתא של סוניהעירית פרנקאמא של הפסנתרןולדימיר פרידמןמורה לפסנתרעירית פרנקאמא של יכיןאריק משעליעברייןאמנון פישרמיכאלעברייןרפי אמזלגעברייןיוסף כרמוןמורה בקיבוץאריק לביאזמרבתפקיד עצמואסי לויריקיבת זוג לשעבר של רפילירון לבושוטר
אודומטר או מד מרחק או אודוגרף הוא מכשיר המשמש למדידת המרחק שעבר כלי רכב.
המכשיר עשוי להיות אלקטרוני, מכני או שילוב של השניים (אלקטרומכני).
צורות מוקדמות של מד המרחק היו קיימות בעולם היווני-רומי העתיק, כמו גם בסין העתיקה.
במדינות המשתמשות ביחידות המקובלות בארצות הברית, המכשיר נקרא לפעמים מיילומטר.
העדויות הראשונות לשימוש במד מרחק ניתן למצוא בעבודותיהם של פליניוס וסטרבו מהמאות הראשונות לספירה.
שני המחברים מפרטים את מרחקי המסלולים שעבר אלכסנדר מוקדון (336-323 לפני הספירה).
הדיוק הגבוה של המדידות מעיד על שימוש במכשיר מכני.
לדוגמה, הקטע בין הערים הקטומפילוס ואלכסנדריה אריון, שלימים הפך לחלק מדרך המשי, נמסר על ידי עובדיו של אלכסנדר מוקדון באורך של 575 מיילים רומאים (529 מיילים אנגליים), כלומר בסטייה של 0.2% מהאורך הידוע כיום.
מתשעת המדידות ששרדו בתולדות הטבע של פליניוס, שמונה מראות סטייה של פחות מ-5% מהמרחק האמיתי, שלוש מהן נמצאות בטווח של 1%.
היות שהפערים הקטנים הללו ניתנים להסבר הולם על ידי שינויים קלים במסלולי הכבישים במהלך 2300 השנים האחרונות, הדיוק הכולל של המדידות מראה שהם השתמשו במכשירים מתוחכמים למדידת מרחקים, למרות שאין אזכור ישיר של מכשיר כזה.
מד למדידת מרחק על ידי ויטרוביוס בסביבות 27 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, אם כי ייתכן שהממציא בפועל היה ארכימדס מסירקיוז (בערך 287 לפני הספירה - 212 לפני הספירה).
הרון מאלכסנדריה (10 לספירה - 70 לספירה) מתאר מכשיר דומה בפרק 34 של הדיאופטרה שלו.
המכונה שימשה גם בתקופת הקיסר הרומי קוממודוס (192 לספירה), למרות שאחרי נקודת זמן זו נראה שיש פער בין השימוש בו בתקופה הרומית לזה של המאה ה-15 במערב אירופה.
כמה חוקרים שיערו כי ייתכן שהמכשיר כלל טכנולוגיה דומה לזו של מנגנון אנטיקיתרה היווני.
מד המרחק של ויטרוביוס התבסס על גלגלי מרכבה בקוטר 4 רגל רומית (1.18 מ') שהסתובבו 400 פעמים במייל רומי אחד (כ-1,480 מטר).
עבור כל סיבוב סיכה על הציר התחברה לגלגל שיניים של 400 שיניים ובכך סובב אותו סיבוב שלם לכל מייל.
זה שילב הילוך נוסף עם חורים לאורך ההיקף, שם נמצאו חלוקי נחל, שהיו אמורים לרדת אחד אחד לתוך קופסה.
המרחק שנסע יינתן לפיכך פשוט על ידי ספירת מספר חלוקי הנחל.
השאלה אם המכשיר הזה נבנה אי פעם באותה תקופה שנוי במחלוקת.
מאוחר יותר ניסה לאונרדו דה וינצ'י לבנות אותו בעצמו לפי התיאור, אך נכשל.
עם זאת, בשנת 1981 המהנדס אנדרה סלסוויק בנה העתק משלו, והחליף את עיצובי ההילוכים בריבועי השיניים של לאונרדו בשיניים המשולשות והמחודדות שנמצאו במנגנון אנטיקיתרה.
עם השינוי הזה, מד המרחק של ויטרוביוס פעל בצורה מושלמת.
תקופת שושלת האן ושלוש הממלכות
מד המרחק הומצא באופן עצמאי במקביל גם בסין העתיקה, אולי על ידי הממציא הפורה והמדען הקדום ג'אנג הנג (78 לספירה - 139 לספירה) משושלת האן.
עד המאה ה-3 (בתקופת שלוש הממלכות), הסינים כינו את המכשיר כ-'jì lĭ gŭ chē' (記里鼓車), בעברית:"כרכרת תופים רושמת לי".
טקסטים סיניים מהמאה ה-3 מספרים על תפקידי הכרכרה המכנית, וכאשר עוברים לי אחד, דמות עץ מונעת מכנית מכה בתוף, וכאשר עוברים עשר לי, דמות עץ אחרת הייתה מכה בגונג או בפעמון.
מדי מרחק פותחו לראשונה במאה ה-16 עבור עגלות וכלי רכב רתומים לסוסים אחרים על מנת למדוד מרחקים שעברו.
בשנת 1645, המתמטיקאי הצרפתי בלייז פסקל המציא את המחשב של פסקל.
למרות שלא היה מד מרחק, המחשב חישב מדידות.
כל ציוד הכיל 10 גלגלי שיניים.
ההילוך הראשון קידם את ההילוך הבא בעמדה אחת כשהזיז מהפכה אחת שלמה, אותו עיקרון המופעל על מדי מרחק מכניים מודרניים.
מדי מרחק פותחו גם עבור ספינות בשנת 1698 על ידי תומאס סייוורי.
בנג'מין פרנקלין, בנה אב-טיפוס של מד מרחק בשנת 1775 שהוא חיבר לכרכרה שלו כדי לסייע במדידת הקילומטרים של נתיבי הדואר.
בשנת 1847, וויליאם קלייטון ואורסון פראט, מחלוצי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים, יישמו לראשונה את מד הדרכים שהמציאו קודם לכן (גרסה של מד המרחק המודרני), אותו חיברו לעגלה ששימשה את המתיישבים האמריקאים.
בשנת 1895, קרטיס הוסי ודר המציא את ה"ציקלומטר".
הציקלומטר היה מכשיר מכני שספר את מספר הסיבובים של גלגל אופניים.
כבל גמיש העביר את מספר הסיבובים של הגלגל למד מרחק אנלוגי הנראה לרוכב, שהמיר את סיבובי הגלגל למספר הקילומטרים שעברו לפי נוסחה שנקבעה מראש.
בשנת 1903 הציגו ארתור פ.
וורנר, שני אחים מבלויט, ויסקונסין, את ה-Auto-meter המוגן בפטנט שלהם.
המכשיר השתמש במגנט המחובר לחלק מתכתי מסתובב כדי לגרום למשיכה מגנטית על דיסק מתכת דק.
מדידת משיכה זו סיפקה מדידות מדויקות של מידע על מרחק ומהירות לנהגי רכב במכשיר אחד.
בני הזוג וורנר מכרו את החברה שלהם ב-1912 לחברת סטיוארט אנד קלארק משיקגו.
השם החדש של החברה שונה לתאגיד סטיוארט-וורנר.
עד 1925, מדי מרחק ומדדי דרך של סטיוארט-וורנר היו ציוד סטנדרטי ברוב המכריע של המכוניות והאופנועים שיוצרו בארצות הברית.
בתחילת שנות ה-2000, מדי מרחק מכניים שונים הותקנו על מרבית המכוניות.
ה-Pontiac Grand Prix הייתה המכונית האחרונה שנמכרה בארצות הברית שהציעה מד מרחק מכני בשנת 2003, פורד קראון ויקטוריה ומרקיורי גרנד מרקיז הבנויה בקנדה היו הפורדים האחרונים שנמכרו עם מדי מרחק כאלה ב-2005.
רוב המכוניות המודרניות כוללות גם מד נסיעה.
שלא כמו האודומטר (מד המרחק), מד נסיעה מאופס בכל נקודה במסע, מה שמאפשר לתעד את המרחק שעבר הרכב בכל נסיעה או חלק ממנה.
באופן מסורתי זה היה מכשיר מכני, אבל ברוב כלי הרכב המודרניים הוא כיום אלקטרוני.
לרכבים מודרניים רבים יש לעיתים קרובות מדי נסיעה מרובים.
לעיתים מד הנסיעה משמש כדי לרשום את המרחק שנסע על כל מכל דלק, מה שמקל מאוד על מעקב מדויק אחר יעילות האנרגיה של הרכב.
הונאה מפורסמת באודומטר היא שינוי מד המרחק והצגת מספר שגוי של המרחק אותו נסע הרכב לקונה פוטנציאלי.
הונאה זו נעשית כדי לגרום למכונית להיראות כאילו נסעה פחות ממה שהיא באמת נסעה, וכך להגדיל את שווי השוק לכאורה שלה.
רוב המכוניות החדשות הנמכרות כיום משתמשות במדדי מרחק דיגיטליים המאחסנים את הקילומטראז' ביחידת בקרת המנוע של הרכב, מה שמקשה (אך לא בלתי אפשרי) לשנות את הקילומטראז'.
עם מדי מרחק מכניים, ניתן להסיר את מד המהירות מלוח המחוונים של המכונית ולהריץ את הספרות לאחור, או לנתק את כבל הכונן ולחבר למד מרחק אחר.
ערך המכירה של רכב מושפע לעיתים קרובות מהמרחק הכולל המוצג במד המרחק, תחומי שיפוט רבים בחרו לחוקק חוקים המענישים אנשים שנמצאו מבצעים הונאה של מד מרחק.
בארצות הברית (ובמדינות רבות אחרות), מכונאי רכב נדרשים גם לשמור תיעוד של מד המרחק בכל פעם שרכב עובר שירות או בדיקה גם בישראל.
מחקר על ידי מומחה בדיקת הרכב האירי, Cartell, מצא כי ב-20% מכלי הרכב שיובאו לאירלנד מבריטניה ומצפון אירלנד שונו מדי הקילומטרים שלהם כדי להראות קילומטראז' נמוך יותר.
רוב מדי המרחק פועלים על ידי ספירת סיבובי הגלגל ומניחים שהמרחק שעבר הוא מספר סיבובי הגלגל כפול היקף הצמיג, שהוא קוטר צמיג סטנדרטי כפול פאי (3.1416).
אם נעשה שימוש בצמיגים לא סטנדרטיים או שחוקים מאוד או לא מנופחים, הדבר יגרום לשגיאה מסוימת במד המרחק.
אודט עבאדי (לבית רוזנשטוק; 24 באוגוסט 1914 - 29 ביולי 1999) הייתה רופאה יהודיה צרפתית, חברה בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקימה יחד עם בעלה, מוסא עבאדי, את רשת מרסל (éseau Marcel) שהצילה יותר מ-500 ילדים יהודים במהלך השואה.
אף שנתפסה ועונתה על ידי הגסטפו, היא לא גילתה את מקום המחבוא בו החביאה הרשת את הילדים היהודים.
לאחר מעצרה על ידי הגסטפו היא נשלחה לשני מחנות ריכוז שונים.
לאחר שחרור מחנה הריכוז ברגן-בלזן ב-1945 היא המשיכה במחקרה ומונתה לפרופסורית.
אודט נולדה בפריז ב-24 באוגוסט 1914 לבעלי מפעל הבגדים קמיל ומרתה רוזנשטוק.
היא סיימה את בית הספר התיכון ב-1933 והחלה ללמוד רפואה.
לאחר שהוסמכה כרופאה, נסעה עבאדי להרי הפירנאים ב-1938 כדי לקבל את פניהם של פליטים ממלחמת האזרחים בספרד ולטפל בהם.
היא חזרה לפריז כדי להמשיך בלימודיה וקיבלה הסמכה בתחום ההיגיינה המונעת.
בשנה שלאחר מכן היא הכירה את מוסא עבאדי והשניים החלו את חייהם כזוג.
לאחר פלישת הנאצים לצרפת ברח אביה דרומה, אולם אמה ואחותה הצעירה נתפסו על ידי הנאצים לפני שהספיקו להצטרף אליו ונשלחו למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצחו שתיהן.
עבאדי עבדה כמפקחת רפואית על בתי הספר בלואר עד 1940, אז חוק מעמד היהודים אילץ אותה לעזוב את עבודתה.
משלא יכלה לחזור לתפקידה הקודם, עבדה עבאדי בבתי חולים יהודיים, ולאחר שאלו נסגרו, עבדה כמיילדת.
כדי להצטרף למוסא עבאדי, שברח לניס, חצתה עבאדי בשחייה את נהר הלואר מצרפת הכבושה אל האזור החופשי, שם עבדה כרופאת ילדים בקליניקה של אוז"ה.
יחד עם מוסא היא החלה לאסוף ולהסתיר ילדים יהודים שהוריהם נעצרו, ובסופו של דבר, בעזרת הבישוף של ניס, הקימו השנים את "רשת מרסל", שהסתירה 527 ילדים יהודים בקרב נוצרים.
תחת השם הבדוי סילבי דלאטר, עבאדי פנתה למשפחות פרוטסטנטיות, כעובדת סוציאלית מטעם הכנסייה, וחיפשה אצלן מקלט לילדים, בעוד מוסא חיפש מנזרים ובתי ספר קתוליים להסתיר בהם ילדים יהודים.
בעזרת הכנסייה, השניים זייפו תעודות טבילה והעניקו לילדים יהודים זהות חדשה.
ב-25 באפריל 1944 עבאדי נעצרה על ידי הגסטאפו, היא עונתה במטרה להוציא ממנה מידע על מקום הימצאם של הילדים, אך היא עמדה בעינויים ולא מסרה את המיקום, אף על פי שהבטיחו לה שחרור בתמורה למידע.
בעקבות סירובה לשיתוף פעולה עם הגסטאפו עבאדי נשלחה למחנה הריכוז אושוויץ, שם היא מונתה לרופאה תחת יוזף מנגלה.
לאחר שהותה באושוויץ היא הועברה למחנה ברגן בלזן, שם שהתה עד שחרור המחנה על ידי בעלות הברית ב-1945. במהלך שהותה במחנה היא חלתה בשחפת.
לאחר השחרור היא פרסמה פרוטוקל שהיה במחנה, לפיו כל בלוק שבו התגלו חולים במחלה מידבקת נשלח כולו למשרפות.
לאחר המלחמה עבאדי חזרה לעבוד כרופאה, תוך התמקדות בשחפת ובמחלות מין.
בין 1978 ל-1994, היא עבדה כרפואה במוסד פרטי לבעלי בעיות שמיעה.
בשנות ה-80 היא קיבלה את אות לגיון הכבוד הצרפתי, עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת, ואת מדליית הכסף של האקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת.
אודט נישאה למוסא עבאדי בחתונה אזרחית בשנת 1959, בשנת 1989, כשהם כבר מעל גיל 70, הם נישאו שוב בחתונה יהודית.
מוסא נפטר בשנת 1997, ושנתיים אחרי מותו עבאדי התאבדה, בשנת 1999. היא השאירה מכתב התאבדות שנועד לילדים שהם הצילו.
עבאדי קיבלה את מדליית הרזיסטנס בשנת 1947, יחד עם בעלה לעתיד.
בשנת 1995 כתבה עבאדי ספר בשם "אדמת מצוקה" שמתאר את שהותה במחנות הריכוז.
בשנת 2000 הוקם הארגון "הילדים והחברים של עבאדי" על ידי ג'נט וולגוסט, אחת הילדות שהוצלה על ידי הזוג, מטרת הארגון היא להפגיש בין הילדים שניצלו על ידי הזוג ולשמר את זכרם של הזוג.
בשנת 2002 התפרסם הסרט "רשת מרסל" שעוסק בפועלם של הזוג.
ב-2008 נחנכה בפריז כיכר על שם הזוג, וב-2017 נחנכה בניס כיכר על שמם.
אֶוּדוֹקיה מַקְרֶמְבּוֹלִיטִיסָה הייתה קיסרית של האימפריה הביזנטית, תואר אותו נשאה בעקבות נישואיה, תחילה עם קונסטנטינוס העשירי ולאחר מכן עם רומנוס הרביעי דיוגנס.
היא פעלה כעוצרת של בנה הקטין מיכאל השביעי בשנת 1067, ונשאה בתפקיד זה עד לנישואיה לרומנוס הרביעי.
כשרומנוס הודח מכס המלוכה בשנת 1071 היא חזרה לשמש כעוצרת עבור בניה, אך עד מהרה נאלצה להתפטר שוב.
מכיוון שהיא למעשה שלטה בזכות עצמה במהלך תקופות העוצרות הבלעדית ושמרה על התואר קיסרית, חוקרים מודרניים רואים באודוקיה שליטה של האימפריה בפועל ובתואר.
בשנת 1825, כלל ההיסטוריון הבריטי צ'ארלס אברהם אלטון את אודוקיה לרשימת המלכים של האימפריה הביזנטית בספרו "היסטוריה של הקיסרים הרומיים".
כמה היסטוריונים מתייחסים לאודוקיה כקיסרית בפועל ששלטה למעשה בזכות עצמה, ולא רק כעוצרת.
לפי ההיסטוריון הביזנטי מיכאל פסלוס, אודוקיה "עלתה לשלטון [לאחר קונסטנטינוס העשירי] ותפסה את תפקיד השליט באימפריה.
היא לא מסרה את השלטון לאחרים...
היא תפסה את השליטה בכל הממשל באופן אישי".
על פי תיאור זה, "בשלב זה מיכאל השביעי כבר לא היה ילד" ולמעשה לא נזקק לעוצרת, אך עם זאת "הותיר את כל הממשל לאמו".
אודוקיה מקרמבוליטיסה הייתה בתו של יוחנן מקרמבוליטס ואחייניתו של מיכאל הראשון סרולריוס, הפטריארך של קונסטנטינופול.
תאריך הלידה של אודוקיה אינו ידוע, אך ההשערה היא כי היא נולדה בשנת 1030 או בסמוך לכך.
אודוקיה התחתנה עם קונסטנטינוס העשירי זמן מה לפני הכתרתו לקיסר האימפריה הביזנטית בשנת 1059, כנראה בשנת 1049 כאשר קונסטנטינוס היה בן 43. היא הייתה אשתו השנייה של קונסטנטינוס; אשתו הראשונה, בתו של הדוכס קונסטנטינוס דאלאסנוס, מתה זמן קצר לאחר נישואיהם.
ב-1059 כבר היו להם לפחות שלושה בנים ושתי בנות: מיכאל השביעי, קיסר האימפריה הביזנטית לעתיד, בן אלמוני שמת צעיר, אנדרוניקוס דוקס, שעתיד להיות שליט האימפריה ביחד עם רומנוס הרביעי דיוגנס, קיסר האימפריה הביזנטית, אנה דוקאינה, ותיאודורה דוקאינה שעתידה להיות אשתו של דוכס ונציה.
קונסטנטינוס העשירי הוכתר כקיסר ב-23 בנובמבר 1059, יום לאחר התפטרותו של איסאאקיוס הראשון קומננוס.
אודוקיה הוכתרה לאוגוסטה זמן קצר לאחר מכן, כנראה באותה שנה.
בסמוך לכך נולד להם בן רביעי, קונסטנטיוס דוקס, שהוכתר לקיסר, ובת נוספת בשם זואי.
כשקונסטנטינוס חלה באוקטובר 1066, הוא מינה את אחיו יוחנן דוקס ואת הפטריארך יוחנן השמיני קסיפילינוס לעוצרים שותפים.
קונסטנטינוס מת כעבור חצי שנה, ב-23 במאי 1067. ביטוי למעמדה כשליטה של האימפריה משתקף בהטבעת מטבעות כסף ובאיקונוגרפיה המתארים אותה כאוחזת במושכות השלטון.
במטבעות שנטבעו בתקופת שלטונה היא מתוארת לעיתים כשליטה בלעדית, ללא ייצוג לדמויות של בניה.
כתובת שנמצאה על חפץ פולחני מכנה אותה "הקיסרית הגדולה של הרומאים" ( megalē basilis tōn Romaiōn ), תואר המעמיד אותה בראש ההיררכיה המלכותית, מעל בניה הזכרים שנשאו את התואר בזילאוס "בלבד", על מנת להדגיש כי מעמדה גבוה יותר.
סמוך למותו של בעלה הראשון קונסטנטינוס העשירי, אודוקיה נשבעה בנוכחות הפטריארך יוחנן השמיני שיפילינוס שלא להינשא בשנית.
עם זאת, היא ידעה שעמדת הכוח שלה עלולה להיפגע אם תמשיך להחזיק בשלטון לבדה בגלל היותה אישה הנתונה בסיכומו של דבר למאבק בלתי פוסק על מעמדה במסגרת תככי החצר הביזנטית.
על מנת להבטיח את מעמדה היא בחרה ברומנוס דיוגנס, גנרל מצליח ואהוד שהיה בן למשפחה יוונית ביזנטית בולטת וחזקה מקפדוקיה, כבן זוג.
שאפתנותו הביאה אותו לקשור כנגד בניו של קונסטנטינוס העשירי מעט לפני מותו – כלומר, בניה של אודוקיה שלהם היא שימשה כעוצרת, אך הקשר נחשף עוד בטרם יצא לפועל.
רומנוס נעצר ונאסר, אך קיבל חנינה מהעוצרת.
לקראת סוף שנת 1067, כחצי שנה לאחר מותו של קונסטנטינוס, רומנוס נקרא לשוב לקונסטנטינופול על מנת להינשא לאודוקיה.
החלטתה התקבלה במחאה מועטה בקרב אנשי החצר שכן הטורקים הסלג'וקים השתלטו על חלק גדול מקפדוקיה ואף כבשו את העיר החשובה קיסריה, ובשלב זה של העימות נראה היה שרצוי שאיש צבא מנוסה יעמוד בראש האימפריה.
ב-25 בדצמבר, אודוקיה הכתירה את רומנוס בתארים מגיסטר אופיסורום וסטרטלאטס.
הנישואים וההכתרה הקיסרית נערכו ב-1 בינואר 1068, להפתעתם של הפטריארך ופקידים אחרים.
לזוג נולדו שני בנים, ניקפורוס וליאו.
אחד מבניהם של אודוקיה וקונסטנטינוס, אנדרוניקוס דוקס, מונה לקיסר שותף על ידי רומנוס הרביעי, אף על פי שהוא הודר מהשלטון על ידי אביו, אמו ואחיו שלו.
המטבעות הביזנטיים שהוצאו בתקופת השלטון של אודוקיה ורומנוס מציגים את רומנוס כנחות במעמדו לאודוקיה ובחלק מהמטבעות נשמט לחלטין התואר "קיסר" מרומנוס, והוא מוזכר כדספוט שהוא תואר אצולה ותואר אדמיניסטרטיבי ביזנטי שניתן בתקופה הנדונה לשליטים במדינות חסות או במדינות תחת השפעה ביזנטית.
במטבעות אלו מתוארת אודוקיה בתואר בסיליסה (שליטה) של הרומאים (יוונית: basileus Rhomaíōn, לטינית: βασιλεύς Ῥωμαίων.) תואר המציב אותה בראש ההיררכיה השלטונית, כאשר מתחתיה בניה ומתחתיהם רומנוס.
לדברי מייקל פסלוס, היא התייחסה אל רומנוס במפורש כ"נתין, ולא שליט".
אולם רומנוס הרביעי החל במהרה לפעול ללא תלות בה, תוך שהוא מקבל תמיכה מסיעה בסנאט בראשותו של יוחנן דוקס, אחיו של קונסטנטינוס העשירי.
לאחר הכתרתו ניהל רומנוס שלוש מערכות נגד הסרצנים והסלג'וקים.
שלוש המערכות עלו יפה, ורומנוס הצליח לדחוק את אויביו מעבר לנהר הפרת.
ב-26 באוגוסט 1071, הוביל רומנוס הרביעי את הצבא הביזנטי לעימות צבאי מול אלפ ארסלאן, סולטן השושלת הסלג'וקית.
הצדדים נפגשו בקרב מנזיקרט, הצבא הביזנטי הושמד והקיסר עצמו נפל בשבי.
הידיעה הגיעה לקונסטנטינופול כמה ימים לאחר מכן, וגרמה להלם רב בקרב האוכלוסייה.
ב-1 באוקטובר הסנאט הכריז על הדחת רומנוס הרביעי והכריז על אודוקיה ומיכאל השביעי דוקס, קיסר האימפריה הביזנטית כשליטים משותפים.
באותה השנה כבשו הנורמנים את בארי, והאימפריה הביזנטית איבדה את אחיזתה באיטליה.
רומנוס שחרר עצמו מהשבי תחת הבטחה להסכם שלום ומס כבד.
אחר שחרורו פנה להשבת הכתר מידיו של מיכאל השביעי, אך נכשל בכך והוכרח לוותר על הכתר.
מיכאל התעלם מהחוזה עם אלפ ארסלאן, והאשים את רומנוס בבגידה ואי־כשירות.
על רומנוס נגזרה גלות ועיניו נוקרו; הוא מת מהפצעים והזיהום תוך זמן קצר.
השלטון החדש נמשך רק חודש אחד, עד שהאופוזיציה כנגד אודוקיה התחזקה מספיק כדי להדיח אותה, על רקע החשש כי היא תתמוך בחזרתו של רומנוס לשלטון.
מיכאל השביעי הוכרז אז כאוטוקרטור, כלומר שליט יחיד, על ידי יוחנן דוקס, שאילץ את אודוקיה לפרוש למנזר כנזירה.
אודוקיה המשיכה להשפיע גם לאחר גלותה ב-1071. זמן קצר לאחר ההדחה, היא התחברה עם אנה דאלאסנה, גיסתו של איסאאקיוס הראשון קומננוס שהוגלה גם הוא, כאשר המטרה הייתה להחזיר את אודוקיה לשלטון ביחד עם רומנוס.
התוכניות עלו על שרטון כאשר רומנוס הרביעי מת ב-4 באוגוסט 1072. תקופת שלטונו של מיכאל השביעי הייתה רצופה משברים הוא נודע כחסר כשירות כקיסר וכנשען על אנשי חצרו, ובמיוחד על שר האוצר שלו, ניקפוריצס , שהגדיל את המיסוי ואת ההוצאות על מותרות, בעוד שלא מימן כראוי את הצבא.
בתקופת שלטונו איבדה האימפריה את השלטון באיטליה ועמדה בפני מרד גלוי בבלקן.
יחד עם התקדמותם של הטורקים הסלג'וקים בחזית המזרחית, מיכאל נאלץ להתמודד גם עם שכירי החרב שלו, שפנו בגלוי נגד האימפריה והוא פרש מתפקיד הקיסר בשנת 1078 ולאחר מכן פרש למנזר.
לאחר שמיכאל השביעי הודח בשנת 1078 על ידי ניקפורוס השלישי בוטניאטס, קיסר האימפריה הביזנטית, אודוקיה הוחזרה לקונסטנטינופול על ידי הקיסר החדש, שהציע להינשא לה על מנת לבסס את חוקיות שלטונו.
תוכנית זו לא יצאה לפועל, בעיקר בשל התנגדותו של יוחנן דוקס.
תאריך מותה אינו ידוע, אך זה היה לאחר עלייתו לשלטון של אלכסיוס הראשון קומננוס בשנת 1081. הפעולה הידועה האחרונה שלה היא אימוץ אחד מבני דודיו של הפטריארך מיכאל הראשון סרולריוס .
אודי אבן נולד באילת בשנת 1959 וגדל בחולון.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל בקיבוץ מגן, במסגרת גרעין של השומר הצעיר.
לאחר השירות המשיך להתגורר בקיבוץ ועבד ברפת.
בשנים 1981–1982 למד קדרות אצל קדר פלסטיני בעזה.
בשנת 1984 הוא נרשם ללימודים במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל.
ב-1985 הצטרף אבן, בתיווכו של יובל רימון, אל הקמת קבוצת זיק.
הקבוצה אף נעזרה בתחילה במסגריה ובנגריה של הקיבוץ, על מנת ליצור את מופעיה הראשונים.
אבן התגורר ופעל בסטודיו ובבית בנווה צדק בתל אביב-יפו.
בשנת 1996 עסק בשחזור בית מרחץ הרומי בעבדת.
היה שותף, יחד עם אלי אליישר, להקמת "סטודיו אדמה", שעסק בייבוא, ייצור ושיווק כלי אוכל מקרמיקה.
ביולי 2004 טבע אבן בחוף בלתי מוכרז בסמוך לזכרון יעקב, ונקבר בבית העלמין שבקיבוץ עינת.
עיקר יצירתו של אבן הייתה בתחום הקדרות.
הוא הרבה לעשות שימוש בטכניקת הרקו, אליה נחשף לראשונה ב"בצלאל".
ברבים מהם שולבו דימויים פיסוליים של חיות.
הכלים שיצר נעו בין קדרות שימושית לבין היותם חלק ממבנים פיסוליים גדולי ממדים.
בראשית שנות ה-2000 החל אבן לעבוד גם בפורצלן באובניים.
1995 – תערוכת יחיד, גן הפסלים, מוזיאון תל אביב, אוצר: איתמר לוי
2000 "אלף קערות", (עם עודד אדמוב), בית עודד אדמוב, כפר סבא
2014 "אודי אבן – קדר-אמן", בית בנימיני, תל אביב-יפו, אוצרת: תמרה ריקמן
אהוד (אודי) אדם (נולד ב־22 בינואר 1958 בתל אביב) הוא אלוף במילואים בצה"ל ששימש כמפקד פיקוד הצפון במהלך מלחמת לבנון השנייה.
כיהן כמנכ"ל משרד הביטחון, יו"ר התעשייה הצבאית וכמנהל הקריה למחקר גרעיני.
אביו היה יקותיאל אדם, גם הוא אלוף בצה"ל, שנהרג במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
אדם התגייס לצה"ל בשנת 1976 ועשה את רוב שירותו כקצין בחיל השריון.
בשנת 1986 מונה למפקד גדוד 46 - "שלח" בעוצבת עקבות הברזל, ובשנת 1987 מונה למפקד גדוד 532 - "שלח" בחטיבה 460. בשנת 1988 מונה למפקד גדוד 430 - "סערה" בחטיבה 500. במהלך האינתיפאדה הראשונה שירת כקצין אג"ם בעוצבת הפלדה ולאחר מכן יצא ללימודים בבית הספר למלחמה בפריז.
עם סיום לימודיו ב־1991 מונה למפקד חטיבת מרכבות האש, חטיבת מילואים, ולאחר מכן למפקד בית הספר לשריון (ביסל"ש).
בשנת 1993 מונה למפקד "חטיבה 500" – חטיבת שריון סדירה ובשנת 1995 מונה למפקד עוצבת בני אור, חטיבת קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
ב־1997 התמנה לראש חטיבת כח אדם במפקדת חילות השדה (שמה הקודם של מפקדת זרוע היבשה).
בשנת 1999 מונה למפקד "עוצבת הפלדה", תפקיד בו שירת עד לשנת 2001. בשנת 2001 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ובתפקיד זה בין היתר פיקד על מערך הלוגיסטיקה של תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2005 מונה למפקד פיקוד הצפון, ובתפקיד זה עמד בראש פעילות הפיקוד במלחמת לבנון השנייה.
ב־8 באוגוסט 2006 שלח הרמטכ"ל, רב־אלוף דן חלוץ, את סגנו, אלוף משה קפלינסקי, לפיקוד הצפון, כמתאם מטעם המטה הכללי, לצדו של האלוף אדם.
לדעת פרשנים צבאיים, הזכיר צעד זה את מינויו של חיים בר-לב למפקד החזית הדרומית במהלך מלחמת יום כיפור, מהלך שהביע חוסר אמון בתפקודו של מפקד פיקוד הדרום דאז, שמואל גונן (גורודיש).
בעקבות צעד זה, כמו בשל בעיות תקשורת אחרות בין אדם לרמטכ"ל, לאחר סיום המלחמה ב-14 באוגוסט, פרש אדם מתפקידו ומצה"ל ב-13 בספטמבר 2006.
במהלך מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן התנדב לשירות מילואים כנהג מוביל טנקים.
לאחר סיום שירותו הצבאי כיהן אדם בתפקידי ניהול בכירים במערכת הביטחון:
ב־18 במאי 2008 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של אדם לתפקיד מנהל הקריה למחקר גרעיני - נגב.
בתפקיד זה כיהן עד יולי 2013.
ב-10 ביולי 2013, אישרה מועצת המנהלים של התעשייה הצבאית את מינויו של אדם ליו"ר התעשייה הצבאית.
במאי 2016 מונה למנכ"ל משרד הביטחון במקומו של דן הראל.
בתפקיד זה כיהן אדם עד מאי 2020.
בין השנים 2011 עד 2014 עמד בראש הוועדה הציבורית לקידום הבטיחות והבריאות התעסוקתית במדינת ישראל, המכונה לעיתים גם 'ועדת אדם', שהמלצותיה הוגשו לשר הכלכלה נפתלי בנט.
אדם הוא בוגר הגימנסיה העברית הרצליה, בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני בלימודים אסטרטגיים בבית הספר למלחמה בפריז.
אודי (אהוד) דוידי (נולד בי"ד באייר ה'תשל"ה, 25 באפריל 1975) הוא זמר ישראלי המשתייך לסוגת המוזיקה היהודית המקורית.
דוידי הוציא את אלבום הבכורה שלו, "דבר אליו" בשנת 2004. בשנת 2006 הוציא את אלבומו השני, "חוזר אליך", והפך בעקבותיו לאחד הזמרים הפופולריים בסוגת המוזיקה היהודית המקורית.
בשנת 2008 יצא אלבומו השלישי, "לכל זמן", שהמשיך בסגנון דומה לשל קודמיו.
אלבומו הרביעי, "רוחות טובות", יצא בשנת 2009 ופרץ את דרכו של דוידי לציבור הכללי: השיר "מביטה בחלון" הושמע באופן תדיר ברשת ג' ובגלגלצ והיה מועמד בשניהם לתגלית השנה.
בשנת 2011 יצא אלבומו החמישי של דוידי, "בן אהוב", ונכלל בו דואט עם שלומי שבת.
אלבומו השישי 'מחכה לשקט' יצא בשנת 2014. את האלבום הפיק דוידי עם גלעד שמואלי, מפיקו של עידן רייכל.
האלבום זכה בתואר 'אלבום השנה' במצעד nrg, מקור ראשון, גלי ישראל ודברי שיר.
האלבום דובר רבות בעיקר בשל החלפת ההפקה שליוותה את דוידי שנים רבות, ושינוי מסוים של הסגנון למוזיקה שקטה יותר, עם עיבודים אתניים.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו השביעי אורות גבוהים עם הסינגלים שקדמו לו: "עוד מעט אתה בא" שיצא בזמן חטיפתם של שלשת הנערים בתקווה לשובם, "ראו באורי" ו"ישמח חתני".
בשנת 2018 השתתף בתוכנית המציאות התיעודית "6 אבות" ששודרה ברשת 13.
לקראת יום השנה לפטירתו של הרב מרדכי אליהו, השתתף דוידי בסרט שהפיקו ערוץ "אורות - טלוויזיה יהודית", הסרט נקרא: "אודי דוידי צועד בשבילי הרב אליהו".
בסרט ראיין דוידי אנשים שהיו קרובים לרב, אשתו, דוד חטואל, הרב מנחם בורשטיין, השר יעקב נאמן ועוד.
שיר הנושא של הסרט היה "לפיד בוער", מתוך אלבומו "בן אהוב".
את השיר הקדיש דוידי לרב אליהו.
בשנת 2012 החל לכתוב טור שבועי קבוע במגזין מוצש, ופרש לאחר כשנתיים.
אודי דוידי נולד ב-25 באפריל 1975 בתל אביב וגדל בקדומים.
כבר בגיל צעיר נמשך למוזיקה וגילה כישרון בתיפוף.
הוא למד בישיבת נחלים, וכשהיה בן 15 הכיר את לילך, אשתו לעתיד, בסניף בני עקיבא קריית ארבע.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד במכינה קדם צבאית "עטרת כהנים" ולאחר שנה התגייס לסיירת מטכ"ל.
"דבר אליו" - אלבום ראשון
הדיסק הראשון שהוציא בשנת 2004 נקרא "דבר אליו" ובו 11 שירי רוק קצביים מקוריים.
שיריו עוסקים ביחסים שבין בני האדם לאלוהים.
בין שיריו ניתן למצוא פסוקים מהתנ"ך או קטעי תפילה, כגון בשיר "מה נאמר לפניך" שהוא חלק מהווידוי בתפילת יום הכיפורים.
בביקורת על האלבום באתר nrg, מאת דודו כהן, נכתב כי ""דבר אליו", האלבום, נפתח מעולה עם שיר הנושא, שכולו הלל לשיחות האינדיבידואל עם בוראו.
ללא ספק, זהו הקטע המצטיין מכל האלבום כולו".
למרות המחמאות, כהן הוסיף גם ביקורת על האלבום באומרו כי "ל"דבר אליו" יש בעיה שצצה פה ושם: הבנאליה.
דוידי אמנם הולך עם האמת שלו ולא מנסה להתחנף לטעם הקהל, אבל לטעמי יש כאן הגזמה קלה.
חסרים כאן קטעים נוספים דוגמת "דבר אליו", כאלה שיכולים להתחבב מהאזנה ראשונה, מהסוג הסוחף ובעל האנרגיה רבת המשקל." בסיכום ביקורתו כתב כהן כי "מדובר באלבום איכותי, מוקפד ועשוי היטב, על פי כל הסטנדרטים.
באלבומו הבא יהיה טוב אם הוא ינסה ללכת קצת יותר אל הקהל שאינו בהכרח חובש כיפה (כמו כותב שורות אלה), יגוון את הטקסטים גם בשירי חול, וכמובן - הכי חשוב - יחדד מעט את השפיץ".
האלבום נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים, והפך לאלבום זהב.
"חוזר אליך" - אלבום שני
אלבומו השני, "חוזר אליך", הופק על ידי חברת "הינדיק הפקות" ויצא בסוף שנת 2006. באלבום 12 רצועות, העוסקות בנושאים שונים הקשורים לאמונה.
בביקורת באתר ynet, זכה דוידי לתשבחות על כך ששיריו, בשונה משיריהם של רוב האמנים הדתיים, לא מתעסקים רק בנושאים דתיים אלא גם עם המציאות.
כך לדוגמה, באלבום יש שיר בשם "התנערי" שנכתב לאחר ההתנתקות ובהשראתה.
בנוסף, באלבום יש שיר זיכרון לאביחי לוי, נער מבית חגי שנרצח על ידי מחבל פלסטיני בשנת 2004, בטרמפיאדה מתחת ליישוב בית חג"י.
דוידי הנציח את זכרו בשיר קצבי מקורי, לפי בקשת אביו.
השיר "איזה טוב ה'" מהאלבום הפך ללהיט בציבור הדתי לאומי זמן קצר לאחר יציאתו והפך את לכוכב בסצנת המוזיקה היהודית המקורית.
גם אלבום זה נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים והפך לאלבום זהב.
בביקורת על האלבום באתר ynet, מאת יואב פרידמן, נכתב כי "כמו הדיסק הקודם, גם הפעם הפתיחה מרשימה.
השיר הראשון, "לך אלִי", הוא הקטע החזק ביותר בדיסק, המבוסס על טקסט מהמקורות.
אמנם לא מדובר באיזושהי יצירה פורצת דרך מבחינה מוזיקלית, אבל השיר בהחלט טוב, עם התאמה מושלמת בין לחן לטקסט".
עם זאת, בעקבות הרף הגבוה שהציב השיר הראשון, פרידמן התאכזב מהמשכו של האלבום ואמר כי "אם שאר הדיסק היה עומד ברף שמציב שיר הפתיחה, היה לנו ביד דיסק מצוין.
אבל הגרף של המשך הדיסק נראה כמו צג של בדיקת א.ק.ג של חולה לב בשיבא.
חוסר האחידות ברמת השירים כמעט מרגיז, אחרי שיר טוב פתאום מגיע אחד שנופל ממנו לבירא עמיקתא, ואחר כך שוב מטפסים".
בנוסף, פרידמן התאכזב מסדר השירים באלבום: "גם סדר השירים מקשה על ההאזנה, והקפיצות בין הסגנונות הן לא פחות מצורמות.
האזנה לדיסק נשמעת כאילו מישהו לחץ על "שאפל" (נגינה אקראית של הרצועות).
אין ספק שידו של מפיק מוזיקלי מוצלח הייתה יכולה לתת לאלבום קצת יותר חדות, שהייתה מקפיצה אותו למעלה".
פרידמן סיכם את הביקורת באומרו "בסך הכל, מדובר באחת ההפקות היותר מקצועיות במוזיקה היהודית המקורית, כפי שהיא משום מה נקראת, והניחוש הסביר הוא שהדיסק הבא של דוידי יהיה עוד טוב יותר".
"לכל זמן" - אלבום שלישי
בתחילת שנת 2008, כשנה לאחר צאת אלבומו הקודם, הוציא דוידי את אלבומו השלישי "לכל זמן".
באלבום 11 שירים, חלקם קצביים וחלקם שקטים.
השיר השלישי באלבום הוא 'תחשוב טוב, יהיה טוב', שהפך ללהיט עוד בטרם יצא האלבום.
גם באלבום זה נכתב שיר זיכרון, לזכרו של עוז ישראל בן מאיר, שנרצח בפיגוע בצומת גוש עציון בשנת 2005. בנוסף, גם באלבום זה בחר דוידי לשלב טקסטים מהמקורות היהודיים ואמרות של רבי נחמן מברסלב.
דוידי נימק את הבחירה באומרו "אין ספק שהשמחה שרבי נחמן נתן לנו משפיעה על המוזיקה, ומכניסה מוטיב משמעותי".
הוא הוסיף כי "אולי גם ממנו הצלחתי ללמוד ששמחה צריכה לבוא כמו שהיא, גם אם זה יהיה בגיטרות חשמליות ולא בקלרינטים (כך במקור)".
כתב ynet, אודי גפן, נכח בהופעה הראשונה של דוידי לאחר השקתו של האלבום השלישי.
בביקורתו, גפן ציין את התפתחותו של דוידי מאלבומו הראשון לאלבומו השלישי: "אין ספק שהזמר מחוות הצאן במעון התפתח מבחינה מקצועית, ויש סיבה להצלחה המטאורית שלו".
בנוסף, הוא טען כי דוידי סלל דרך חדשה בקרב אמני המוזיקה היהודית: "הצוהר החדש שמוביל דוידי במוזיקה היהודית, ושהבחנתי בו באותו הערב, הוא חוסר ההתפשרות המקצועי שהוצג.
האכסניה הייתה מכובדת, הסאונד מוקפד, האנרגיות רוקיסטיות ומשובחות.
דוידי הקפיד לשתף את הקהל ולא שכח גם דאחקות קטנות על עצמו...
הכל היה תפור מתחילת האירוע ועד סופו".
גפן סיכם את הביקורת באומרו "המעבר החד שדוידי עשה בשלוש שנים, מזמר מעט חסר ביטחון ופחות זורם עם הקהל, לפרפורמר מהשורה הראשונה הפתיע אותי, אבל גרם לי ליהנות מכל רגע.
כתב האתר nrg רועי שרון, ציין כי "בדיסק השלישי משוטט דוידי בין סגנונות שונים.
שירי חתונה מקפיצים, שירים שקטים ואפילו שיר אחד מז'אנר הרגאיי.
חלק מהטקסטים מתוך המקורות, חלק על פי תורתו של רבי נחמן מברסלב וחלק מקוריים".
מספר חודשים לאחר צאת האלבום, הוא נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים, והיה, גם הוא כמו קודמיו, לאלבום זהב.
"רוחות טובות" - אלבום רביעי
בשנת ה'תשס"ט (2009) השתתף במחזמר הקומי "הרשל'ה בחלם" המיועד לציבור הדתי, ושר בו את השיר "הרשל'ה".
באותה שנה, בל"ג בעומר, הוציא את הדיסק הרביעי שלו "רוחות טובות", שחודש לאחר יציאתו זכה בתואר אלבום זהב.
האלבום, לראשונה בקריירה של דוידי, הגיע בצורה משמעותית גם לציבור החילוני.
השיר "מנעי קולך" נכנס לפלייליסט בגלגלצ, הגיע לראש המצעדים ברשת ג' ובגלגלצ והיה מועמד לתגלית השנה של רשת ג וגלגלצ.
לשיר גם הופק וידאו קליפ בבימויה של שמחה לב.
האלבום מכר 12,000 עותקים תוך ארבעה ימים מאז יצא, ותוך חודש מכר 20,000 עותקים והוא זכה לתואר אלבום זהב.
בכתבה באתר ynet על המופע של דוידי לכבוד זכייתו באלבום זהב ציין האתר כי "אודי דוידי הפך השנה לתופעה חוצת מגזרים בזכות הלהיטים "מביטה בחלון" ו"אם אין אני".
"רוחות טובות", אלבומו הרביעי של הזמר הדתי-לאומי שיצא לפני חצי שנה, הגיע למעמד זהב לאחר שנמכר ב-20 אלף עותקים - נתונים לא רעים לאלבום שחציו בארמית".
במהלך המופע הקדיש דוידי את השיר "מביטה בחלון" לאביבה שליט, אמו של גלעד שליט.
בכתבה צוינה גם התקדמותו האישית של דוידי: "כשהחל דוידי את דרכו לפני כחמש שנים, הוא התחבא מאחורי מערכת התופים.
עכשיו, נראה שהוא מרגיש בנוח במרכז הבמה".
"בן אהוב" - אלבום חמישי
בערב יום ירושלים ה'תשע"א (2011) יצא אלבומו החמישי "בן אהוב".
"בן אהוב", הסינגל הראשון מהאלבום, יצא ב-21 בפברואר 2011 ותוך זמן קצר הפך לשיר המושמע ביותר בכלל תחנות הרדיו בישראל.
הסינגל השלישי מהאלבום, "כיוון אחר", יצא ב-23 מאי 2011 וכלל דואט עם שלומי שבת.
בריאיון לאתר ynet סיפר דוידי איך נוצר הסינגל: "באחת מההופעות בהן הופעתי על אותה במה עם שלומי, אמרתי לו שיש לי שיר שאני חייב להשמיע לו.
שלומי לא התבלבל יותר מידי, והגיע אלי הביתה, למעון.
ישבנו באווירה הכפרית, כשהכבשים פועות מסביב.
השמעתי לו את השיר, ומיד הבנו שיש בינינו חיבור גדול".
דוידי הסביר את בחירתו בשבת שישיר איתו בכך ש"לשיר הזה הרגשתי שאני חייב אדם עם נשמה, כי אי אפשר ליצור חיבור אמיתי בין שני אנשים שונים, כשלא מפעילים קודם את הנשמה, וזה שלומי".
הכתבת, לירון נגלר-כהן, ציינה כי "בשירו החדש ממשיך דוידי את הקו המיינסטרימי היהודי - סימן ההיכר שלו - המדבר לכלל המגזרים, בשפה אמונית.
"כיוון אחר", שאותו כתב (כמו מרבית שיריו) עם רעייתו לילך, מדבר אודות השסע החברתי וזווית הראייה המבחינה בין שנאת חינם לאהבת חינם".
שיר הנושא של האלבום, "בן אהוב" תואר בעטיפת הסינגל כ""בן אהוב", הסינגל הראשון מדבר על קשר בין אב ובן.
האבא הוא תמיד דמות רוחנית לבן.
בין אם זה אלוקים ובין עם זה קשר דם.
עליות וירידות מציפות את הקשר הזה, אבל המיוחד בקשר הזה הוא, שהבן תמיד נשאר בן אהוב..." (ההדגשה במקור).
במאי 2012 הוציא דוידי סינגל בשם "עכשיו שתיקה: זמן לומר תודה", לכבוד מכירת 100,000 עותקים מאלבומיו.
בשנת 2012 החל לכתוב טור שבועי קבוע במגזין מוצש, ובמהלך שנת 2013, כאשר החל לעבוד על ההפקה של אלבומו השישי, פרש.
חמשת אלבומיו זכו למעמד של "אלבום זהב", לאחר שכל אחד מהם נמכר ביותר מ-20,000 עותקים, ובסך הכל, נכון למאי 2012, מכר כ-100,000 עותקים מאלבומיו.
"מחכה לשקט" - אלבום שישי
בפורים תשע"ד (2014) יצא אלבומו השישי "מחכה לשקט".
ב-15 בינואר 2014, יצא הסינגל הראשון מהאלבום, הזמן עכשיו, אשר סוקר רבות בתקשורת.
השיר דובר רבות כיוון שסגנונו המוזיקלי הרגיל של דוידי השתנה מעט, והשיר הוא עם גוון אתני יותר.
השיר הושמע רבות בתחנות הרדיו האזוריות, רשת ב', ג' ועוד.
כחודש לאחר הוצאת הסינגל הראשון, ב-16 בפברואר 2014, שחרר דוידי את הסינגל השני, "מחכה לשקט", לקראת אלבומו.
השיר הוקדש לבנו הבכור של אודי, נתן חיים, המכונה 'ילד מיוחד'.
בקיץ 2014, כשפרצה מלחמה בדרום, הפך השיר 'מחכה לשקט' להמנון המלחמה והושמע פעמים רבות בכל תחנות הרדיו הכלליות.
זהו אלבום אישי המכיל עשרה שירים המדברים על בית, משפחה, ואמונה, שנכתבו על ידי אודי דוידי ואשתו לילך.
באלבום משתתף בנו של דוידי, הראל, בן 17, ששר את הדואט 'לצעוד לבד' יחד עם אביו.
השיר מדבר על יחסים בין אב לבנו המתבגר.
שיר נוסף באלבום הוא השיר 'חמש שניות' שמוקדש לעמנואל מורנו שנהרג במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006. השיר מדבר על דו-שיח אחרון בין מורנו לחברו, על חמש שניות אחרונות של החיים ומשמעותן.
לאחר השיחה הזו יצא מורנו לפעולה שממנה לא שב.
האלבום זכה לאהדה רבה מצד מבקרים מקצועיים, אשר עודדו את השינוי אשר עשה אודי בסגנון המוזיקלי שלו.
בחודש תשרי תשע"ה זכה האלבום 'מחכה לשקט' בתואר 'אלבום השנה' במצעד של רדיו גלי ישראל, nrg יהדות ודברי שיר.
אודי עצמו התייחס לשינוי שעבר באומרו: "האלבום הזה הוא סוג של מסע, שהתחיל לפני כשלוש שנים, כמו כל התחלה של אלבום חדש, אבל הפעם הזו, סיימתי אותו במקום שאני מכיר יותר מכל - הבית שלי.
לאורך כל הדרך הרגשתי שהוא רודף אחרי, לאן שלא אלך.
עם כל שיר התעצמה לה התחושה שהאלבום הזה מכוון אותי בחזרה הביתה.
חיפשתי שקט, ואני עדיין מחפש.
חיפשתי מהות, וגיליתי משהו שאולי כבר ידעתי, אבל איבדתי במהלך המירוץ: זה הכל נמצא כאן, בתוך ביתנו".
מתוך הביקורת של דודו כהן בעיתון בשבע: "אמן מצליח נתקל לא פעם בשאלה האם להמשיך באותו כיוון, לתת לקהל את מה שהוא התרגל אליו ולצמצם את הסיכונים למינימום האפשרי, או שמא דווקא להעז, לפרוש כנפיים, לגעת בנושאים חדשים, ובקיצור – לטרוף את הקלפים מחדש.
אודי דוידי בחר, כמו שבוודאי הבנתם, באפשרות השנייה.
ואין לכם מושג עד כמה זה משמח.
כעיתונאי ומבקר שעקב אחריו מיומו הראשון בתעשייה, חיכיתי מאוד לשינוי הזה.
הפאזה הרוקיסטית-המנונית עשתה את שלה במשך לא מעט שנים, ועשתה את זה מצוין.
אבל עכשיו הגיע הזמן לפאזה שקטה יותר, מהורהרת, משפחתית וכובשת.
את השירים מהאלבום החדש בני נוער משולהבים אולי לא יצעקו בהופעות, אבל הם בהחלט ייגעו בלבבות באופן לא פחות מדויק.
מדובר בסיכון לקריירה, אבל אין ספק שהתוצאה שווה את זה."
"אורות גבוהים" - אלבום שביעי
באלול תשע"ה (אוגוסט 2015) יצא אלבומו השביעי "אורות גבוהים".
ביוני 2015 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "ראו באורי", ומיד לאחר יציאת הסינגל יצא קליפ של השיר, שצולם ברחובות ירושלים, עם קהל רחוב טבעי ומגוון שהצטרף לצילומים.
באוגוסט 2015 יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "ישמח חתני", לחן חדש למילים מהמקורות.
את הסינגל פותח קולו של בנו הצעיר של אודי דוידי.
גם הסינגל הזה לווה בקליפ שצולם בדרום תל אביב, עם להקת ברייקדאנס ופארקור.
באלבום זה חזר אודי דוידי למעבד אבי טל, איתו עבד בעבר, ובאלבום ניכר סגנונו הקודם של אודי דוידי, שירים קצביים וקליטים, חלק מהטקסטים לקוחים מהמקורות.
הרצועה האחרונה באלבום מוקדשת לר' מאיר שפירא מלובלין, מייסד הדף היומי שהלחין את השיר '"אם אמרתי".
ביום פטירתו חידש אודי דוידי את השיר "אם אמרתי" בשיתוף פעולה עם המקהלה החסידית 'ידידים'.
ברצועה האחרונה באלבום מספר אודי דוידי את סיפורו של הניגון.
בשנת 2019 הוציא עם להקת הלב והמעיין גרסת נוספת לשיר "אם אמרתי" מתוך האלבום "אחכה לו".
בשנת 2018 הוציא דוידי את השיר "אהבת עולם" כסינגל בודד.
רוב שיריו של דוידי הם בסגנון פופ רוק, סגנון הפופולרי בקרב בני נוער.
דוידי מנסה לכתוב מוזיקה קליטה ואינו רואה בכך רדידות: "מוזיקה, או שהיא נוגעת או שלא, אין חכמות.
לא התחכום מעניין, אלא אם זה חיבר אותך, אם שרת, אם אהבת.
במקום החי של המוזיקה זה פשוט קורה".
דוידי מעולם לא רכש השכלה מוזיקלית מסודרת.
בריאיון לאתר nrg, טען דוידי ש"זה בא מהלב" והוסיף כי הוא גם לא מעוניין לרכוש השכלה כזו: "גם בוב דילן לא למד ב'רימון', ואגב 'רימון', שמעתי כמה מהזמרים שלמדו שם וכל המילים הם על אהבה ועל געגועים, וזה לא מדבר אליי רגשית.
לימודים עלולים להביא לקיבעונות, שזה מחלה של הדור שלנו".
בתגובה לשאלתו של הכתב "אז אתם [אמני מוזיקה יהודית] "לד זפלין" של היהודים?", ציין דוידי כי "מעולם לא שמעתי שיר שלהם, אני גם לא מבין את השפה, וגם זה לא מדבר אליי.
בקושי אני מכיר את השמות שלהם.
אני מעדיף את מאיר בנאי החדש ואת פוליקר.
המוזיקה שלנו דומה יותר לשילוב של מוזיקה ישראלית עם חסידית.
במוזיקה ישראלית אני מרגיש את המוזיקה, ובחסידית אני מרגיש את הנשמה".
אודי דוידי גדל בבית תימני ובילדותו שמע מוזיקה תימנית.
כשגדל והחל לבחור את דרכו המוזיקלית נחשף למוזיקה ישראלית (שלמה ארצי, גידי גוב, אתניקס, יהודה פוליקר ועוד) ובצידה מוזיקה חסידית (אברהם פריד, מרדכי בן-דוד ועוד).
באלבומיו ניכרת השפעה מלהקת קולדפליי.
בגיל 15 הכיר את לילך, אשתו לעתיד, בסניף בני עקיבא קריית ארבע.
במהלך שירותו הצבאי התחתן עם לילך.
בנם הראשון, נתן חיים, סבל מבעיות חמורות מאוד כולל שיתוק מוחין ועוורון, ונאלץ לעבור מספר ניתוחים בישראל ומחוצה לה.
בעקבות מצבו הקשה של בנו שוחרר דוידי מצה"ל לאחר שתי שנות שירות (על אף שהתעקש לא לסיים את השירות מוקדם).
בריאיון לעולם קטן סיפר דוידי כיצד קיבל את העובדה שבנו יהיה נכה לתמיד .
לאחר שחרורו מצה"ל הקים ביחד עם אשתו משק חקלאי לייצור מוצרי חלב וגבינות עיזים בחוות בודדים ליד קריית ארבע.
בזמן מגוריו בקריית ארבע, דוידי התנדב בכיתת הכוננות שם.
במהלך התנדבותו התרחש ניסיון פיגוע בחברון ואודי הסתער על המחבל וחיסל אותו.
ב-2003 החליט אודי, יחד עם אשתו, לצמצם את פעילותם במשק החקלאי ולפתוח בקריירה מוזיקלית משותפת.
בני הזוג סגרו את המחלבה והחלו להקליט שירים שכתבו יחד במשך כעשר שנים.
דוידי מנגן על מפוחית ותופים ולילך מנגנת על גיטרה ופסנתר.
אודי מתגורר עם אשתו לילך ושבעת ילדיהם בחווה חקלאית, במושב מעון שבדרום הר חברון.
אודי גוטשלק ואביעד בנטוב הם צמד שחקנים, בדרנים, כוכבי ילדים ואמני סטנד-אפ ישראלים.
השניים גדלו בנתניה והכירו במהלך נעוריהם כאשר למדו בבית הספר לאמנויות "הבוסתן".
הצמד יצר, כתב וביים מופע סטנד-אפ למבוגרים והופיע לראשונה במועדונים כמו הקאמל קומדי קלאב וצוותא.
בין המערכונים במופע הסטנד-אפ שלהם קטעים שהפכו לפולחן, כגון: "אני יכול להיות אבא שלך", "חברים וחברות ידידים וידידות", "אני מה 'כפת לי", "גולנה אבירם" (פרודיה על אבירמה גולן), "גבעת התחבושת" ועוד.
באחד המערכונים הצמד גילם את הדמויות "גור ואוח" – גוטשלק גילם את גור ובנטוב גילם את אוח, שני ילדים "חנונים".
קומדיית מצבים בהשתתפותם, המבוססת על הדמויות גור ואוח, עלתה בערוץ פוקס קידס (לימים, ג'טיקס וכיום דיסני).
את "גור ואוח" יצרו אודי ואביעד יחד עם אסף שלמון ("ארץ נהדרת") והכותבים יוני להב וגיא מרוז.
במקביל, השניים השתתפו בתוכניות כמו "שידורי המהפכה" ו"המופע המרכזי" בערוץ 2 ו"פיני הגדול" בערוץ ביפ, בשנת 1999 הגישו פינה בעונה הראשונה של תוכניתם של איל קיציס וטל פרידמן "חלומות בהקיציס", בנוסף הם גם הגישו פינות בתוכנית של אלי יצפאן בערוץ 3 ובתוכנית "הראשון בבידור" עם דודו טופז.
בג'טיקס הם הצטרפו מאוחר יותר לצוות התוכנית "בלאגן" ו"בלאגן ועד אילת" בתור דמויותיהם הידועות "גור ואוח" וכן בסדרת המשך לסדרה "גור ואוח" בשם "הכיתה המחורפפת".
בנוסף, השתתפו בתוכנית "בית ספר לשטויות" בערוץ הילדים.
ב 2005 גוטשלק ובנטוב הופיעו בהצגה "מבקר המדינה" של תיאטרון הבימה.
ב-2008 הופיע הצמד בתור שלמה וארצי בסדרה "לה לה לנד" בערוץ הילדים.
השניים השתתפו בפסטיגל 2008 עם השיר "תזרום", שזכה במקום השלישי, ובפסטיגל 2009 עם השיר "לקפוץ".
בשנת 2010 החלו להגיש פינה בתוכנית של ערוץ הילדים, "המקום האמיתי" בשם "סבבבנט" (שבחופש הגדול נקראת "סבבה בקיץ"), שהפכה ל"סבבה בנט", תוכנית יומית, ב-2011. התוכנית שודרה במשך 3 עונות והגיעה לכ־90 פרקים.
ב-2010 השתתפו במחזה "101 כלבים דלמטים"