tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקב חוסר ההיגיון בפסוק, רש"י מציין, על פי מדרש רבה, כי נערך בו תיקון סופרים, וכי הפסוק המקורי עשוי להעיד על כך שה' עמד מול אברהם, והיה צריך להיכתב: .
סיפור חלום יעקב שב, מחולק לשניים: בחלק אחד המיוחס למקור האלוהיסטי מופיע החלום עצמו, ואילו בחלק השני השייך למקור היהוויסטי מוזכרת ההבטחה של ה' ליעקב לרשת את הארץ.
בחלק זה נראה כי אלוהים שוב עומד, הפעם ליד יעקב: .
בסיפורי שלושת האבות המשוייכים למקור היהוויסטי האבות אברהם ויצחק התגוררו באזור דרום הארץ.
כך, למשל, לאחר סיפור פרידת אברהם ולוט שב מסופר כי אברהם התיישב באלוני ממרא, שליד חברון: .
מהפכת סדום ועמורה שב מתרחשת באזור כיכר הירדן, הנמצא בדרום הארץ אף הוא.
בסיפור ברית אברהם ואבימלך שב מוזכרת העיר באר שבע: .
גם בסיפור ברית יצחק ואבימלך שב מסופר כי יצחק התיישב בבאר שבע.
לפיכך, משערים כי מוצא החיבור בממלכת יהודה הדרומית.
חלקו של המקור היהוויסטי בתורה
בראשית: הספר נפתח בשני סיפורי בריאה, הנבדלים זה מזה באופן בולט הן בסגנונם והן בתוכנם.
פרק ב' הוא סיפור בריאת העולם מהמקור היהוויסטי.
לעומתו פרק א' הוא מהמקור הכהני, בו סדר הבריאה הוא צמחים, חיות ובסוף נבראים בני אדם – "זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם" (א', כ"ז).
לעומת זאת, בפרק ב' אלוהים בורא קודם את אדם, אחר כך את הצמחים ואת החיות, ורק בסוף בורא את חוה מצלעו של אדם.
גם שמות האל שונים בשני הפרקים.
סגנונית, פרק א' הוא קצוב ומדויק ותיאורי, ופרק ב' הוא ספרותי.
פרק א' הוא סיפור בריאה קוסמולוגי, שבו בני האדם נבראו במעמד שווה, ואלוהים מתואר כ"בורא", ואילו בפרק ב', סיפור הבריאה מתרחש בגן עדן, וחוה נבראת מצלעו של אדם בדיעבד כעזר כנגדו, ו"אלוהים" מתואר כישות אמפתית המבינה לליבו של אדם.
ספר בראשית פרק א' - המקור הכהני:
ספר בראשית פרק ב' - המקור היהוויסטי:
באופן דומה, גם בסיפור המבול ניתן למצוא סתירות עלילתיות והבדלים בלשון ובהשקפה – המבול נמשך גם 370 יום וגם 40 יום, בסיפור אחד נח משלח יונה ובשני הוא משלח עורב, אלוהים מכונה לפעמים "אלוהים" ולפעמים "יהוה", וכן הלאה.
קשיים אלה נפתרים כאשר מתברר שניתן להפריד את הסיפור לשני חוטי עלילה שונים, כל אחד מהם רציף בעלילתו ועקיב בסגנונו.
כאשר חוטי העלילה הללו נבחנים בהקשרם הרחב בתוך התורה, מתברר שהטקסט הוא תוצאה של שזירת שני סיפורי מבול מהמקור הכהני ומהמקור היהוויסטי זה בזה.
שאר סיפור ספר בראשית, חיי שלושת האבות וירידת שבטי ישראל למצרים, שזורים ברובם מהמקור היהוויסטי והמקור האלהיסטי.
שמות: חלקים נרחבים בספר שמות שייכים לס"י.
למשל, חלק מסיפור מכות מצרים שייך לס"י, וכן קובץ החוקים המובא ב וקרוי בשם "ספר הברית הקטן" מזוהה עם המקור היהוויסטי.
ויקרא: חוקרי התורה מסכימים שהספר כולו מהמקור הכהני, ואין בו פסוקים משל ס"י.
במדבר: פרקים יא-יד בהם מתוארים אירועים שהתרחשו במהלך המסע במדבר הם מהמקור היהוויסטי.
חטאי בני ישראל במדבר: "חטא המתאוננים" בתבערה, "חטא המתאווים" ב"קברות התאוה", "חטא המרגלים" ו"קורח ועדתו".
כמו גם, "פרשת בלעם" (פרק כ"ב) וסיפור "חטא בעל פעור".
דברים: הספר כולו הוא מהמקור הדברימי, להוציא את סיומו, השוזר את חוטי העלילה של כל ארבעת המקורות.
פרק לג, ובו ברכת משה, מיוחס לס"י.
המקור הכהני (בקיצור: ס"כ; באנגלית: the Priestly source, או בקיצור P) לפי השערת התעודות, הוא אחד מארבעת מקורות התורה, ארבע תעודות ששילב עורך מאוחר כדי ליצור יחידה אחת.
המקור הכהני מזוהה, בין השאר, באמצעות תיאור אהרן הכהן באור חיובי, ובאמצעות סגנון הכתיבה.
על אף שהשערת התעודות שנויה כיום במחלוקת בחקר התורה, קיומו של המקור הכהני כתעודה מובחנת הוא אחת הנקודות הבודדות שיש על אודותיהן קונצנזוס מחקרי.
על פי השערת התעודות, חמשת חומשי התורה מורכבים מארבע תעודות, שאותן שילב עורך מאוחר כדי ליצור יחידה אחת.
המקור הכהני הוא המפותח והארוך ביותר, והוא כולל את רוב ספר ויקרא ופרקים רבים בבראשית, שמות, ובמדבר.
הוא מגלה עניין מיוחד בעבודת הקרבנות, בענייני טומאה וטהרה ובדקדוקי המצוות, ומתרחק מן התיאורים האנושיים של האל.
מקובל במחקר כי המקור הכהני נחלק לשתי שכבות או רבדים: האחד נקרא בפשטות ס"כ, והשני "ספר הקדושה" או "תורת הקדושה" (סה"ק או תוה"ק, בלעז: H), על שום עיסוקו החוזר ונשנה בקדושת ישראל.
חוקרי המקרא הראשונים סברו כי תורת הקדושה היא קובץ חוקים קדום שהסופרים הכהניים המאוחרים שיבצוהו בתוך ס"כ, אך החוקר הישראלי ישראל קנוהל ביסס את העמדה שלפיה ס"כ הוא הקדום ושתורת הקדושה מאוחרת לו.
ראיותיו של קנוהל מקובלות כיום במחקר, והחוקרים משערים שתורת הקדושה נכתבה החל מתקופת חזקיהו ועד לתקופת עזרא הסופר.
קיימות סברות שונות באשר לזמנו ומוצאו של המקור הכהני.
להערכתו של אבי השערת התעודות יוליוס ולהאוזן, שהיא ההשערה הרווחת בקרב חוקרי התורה גם בימינו, מוצאו של המקור הכהני בתקופת גלות בבל או בימי בית שני, שכן הוא איננו מבטא את אופיה של דת ישראל בתקופת המקרא אלא את הפולחן הדתי שהנחילו הכהנים לעם ישראל לאחר הגלות.
לטענתו, את השלב הראשון בפולחן הישראלי מייצגים המקורות היהוויסטי והאלוהיסטי, שנכתבו לפני המאה ה-7 לפנה"ס.
במקורות אלה נרמז על ריבוי מקורות פולחן: כך, למשל, לאחר סיפור חלום יעקב שב יעקב מקדיש את בית אל: .
כך גם בספר החוקים שמופיע ב, המכונה בשם "ספר הברית" ושייך למקור האלוהיסטי, מופיע ציווי לבנות מזבח לאלוהים ללא הגבלת מיקום, בכל מקום שבו אלוהים "יזכיר את שמו": .
את השלב השני בפולחן הישראלי מייצגת האסכולה הדויטרונומיסטית, שהייתה אחראית לכתיבת ספר דברים.
אסכולה זו מביאה לידי ביטוי את הרפורמות הדתיות שהנהיג המלך יאשיהו בסביבות שנת 622 לפנה"ס, לאחר שהלה מצא ספר תורה בבית המקדש, שמורה על ריכוז הפולחן במקום אחד, הוא בית המקדש שבירושלים.
בתנ"ך, הכינוי "ספר התורה" מתייחס כמעט תמיד לספר דברים.
ספר התורה שמצא יאשיהו מזוהה עם ספר דברים, שאף בו ניכרת הדרישה לריכוז הפולחן: .
לפיכך נהוג למקם את מועד כתיבת ספר דברים בימי יאשיהו.
את השלב השלישי בפולחן הישראלי מייצגת המציאות בימי בית שני.
שבי ציון, ובהם כוהנים ולווים רבים, התרכזו באזור ירושלים, כמסופר בספרי עזרא ונחמיה.
הדרישה לריכוז הפולחן הייתה אז מובנת מאליה.
לכן, ולהאוזן ייחס את כתיבת המקור הכהני לכוהנים אלו.
ראייה לכך היא בסיפור אוהל מועד, המוזכר, כמעט תמיד, במקור הכהני.
מסיפורי נדודי בני ישראל במדבר נראה כי היה להם אך ורק מקום פולחן אחד, כנדרש בחוק ריכוז הפולחן, אך חוק זה אינו מוזכר בסיפורים אלה, כיוון שלדעת ולהאוזן הוא היה ידוע לכל בראשית ימי בית שני.
לעומתו, טען החוקר הישראלי רב ההשפעה יחזקאל קויפמן שיש להקדים את תארוך מקור זה לתקופת הבית הראשון.
דעה זאת מגובה כיום בניתוח לשוני, והאוחזים בה מסבירים את אי התאמתם של חוקי המקור הכהני לידוע לנו על דת ישראל בתקופת הבית הראשון בכך שבעת כתיבתו של מקור זה הוא ייצג חוג מצומצם של כהנים.
דעה זאת קנתה לה מהלכים במיוחד בקרב חוקרים מהאוניברסיטה העברית ותלמידיהם, והיא מקובלת כיום על כל החוקרים מאסכולת השערת התעודות המחודשת.
מאחר שספר זה כולל פירוט מועט על הדורות שקדמו לסיני, היו בין החוקרים שהציעו כי הספר לא נוצר כמקור שעומד בפני עצמו, אלא כשכבה של תוספות והשלמות שנוספה לשאר התעודות בעת הרכבת התורה.
דעה זו מבוססת על הנחה שהמקור הכהני הוא התעודה המאוחרת ביותר, שנכתבה תוך מודעות למקורות האחרים.
אף שתפיסה זו מקובלת במחקרים עדכניים, אין על כך קונצנזוס והיו שחלקו על ההנחות שעליהן היא מבוססת.
הדת בממלכת יהודה שלפני גלות בבל הייתה מרוכזת סביב הקרבת קורבנות בבית המקדש בירושלים.
לדעת חלק מהחוקרים, הפולחן נוהל בידי הכהנים בני צדוק שנעזרו בלויים.
בני צדוק היו הכהנים בירושלים, אך במרכזי פולחן אחרים שלטו קבוצות אחרות.
במקדש בית אל, שהיה מרכז פולחני של ממלכת ישראל, הייתה קבוצת כוהנים שעסקה בפולחן "עגל הזהב" שהיה נהוג בממלכת הצפון.
עדות לפולחן העגלים בממלכת הצפון מצויה בנבואות הושע שנאבק בפולחן הסינקריטיסטי של יהוה שרווח בימיו.
הוא מחה נגד עירוב פולחן הבעל עם הפולחן ליהוה ויצא נגד פולחן העגלים.
הוא כינה את העיר בית אל בכינוי הלעגני "עֶגְלוֹת בֵּית אָוֶן", המשקף את העמדה שלפיה פולחן העגלים עושה את בית אל לעיר של אָוֶן, מעשי תועבה ורשע.
חוקרים המאחרים את ס"כ לתקופה הבתר־גלותית משערים כי לאחר חורבן בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס בידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנאצר מלך בבל, אשר כבש את ירושלים, הוגלו רוב הכהנים בני צדוק, והמקדש בבית אל הפך למרכז פולחן ליהודאים.
קבוצת הכוהנים שהתגבשה אז ייחסה עצמה ל"בני אהרן".
לאחר שהכהנים בני צדוק חזרו מגלות בבל סביב שנת 538 לפנה"ס הם ייסדו שוב את הפולחן בירושלים והחל מאבק בין שתי הקבוצות.
לבסוף בני צדוק חזרו לשלוט בכהונה, אך אימצו את דמות אהרון כראשון הכוהנים, כפשרה וניסיון שילוב עם בני אהרן.
סיפור קורח בספר בבמדבר, שחלק על דרך הנהגתם של משה ואהרן, ולבסוף נבלע באדמה, מסמל את העתיד לקרות למורד בכהונה לפי המקור הכהני.
לפי אותם חוקרים, לאחר שיבת ציון, הכוהנים בני צדוק פעלו בחסות השלטון הפרסי בארץ ישראל והם אלו שעמדו בראש הקהילה היהודית במחוז יהוד מדינתא.
ההשערה להשפעה הזורואסטרית על המקור הכהני
לפי איתמר כסלו, השפעה מעין זו ניתן למצוא באש התמיד (ויקרא ו), שנכנסה לפולחן הישראלי בהשפעת מקדשי האש הזורואסטריים.
לפי שיטה זאת, הסיפור על ירידת האש מאת ה' על המזבח בחנוכת המשכן (שם י) וההנחיה לא לכבות אותה (שם ו) הן בהשפעת הרעיון הזורואסטרי של אש בעלת מעמד אלהי שאין לכבותה.
כמו כן, הוא הוביל להכנסת האש מהמזבח לקודש הקודשים בפולחן יום הכיפורים (ויקרא טז).
כל המקרים האלה הם תוספות מאוחרות לרבדים קדומים יותר של המקור הכהני.
ראיה להשפעה ממשית של פולחן האש הזורואסטרי על דת ישראל נמצאה באחד ממכתבי יב המתוארך לסביבות 407 לפנה"ס, זמן השלטון הפרסי.
במכתב, שנכתב בקהילה יהודית במצרים, נמצאה התייחסות להקרבת מנחה לאלוהי ישראל במקדש של הקהילה, לצד הזכרת "אתרודן" – מילה ארמית-פרסית למזבח אש זורואסטרי.
עובדה זו מלמדת כי יהודי מצרים הכירו את פולחן האש ואף שילבו אותו במקדשיהם, ואולי עשויה לאשש את האפשרות של השפעה דומה גם על המקור הכהני.
החוקר גד ברנע זיהה את השפעת מקדשי האש הזורואסטרים גם בסיפור הסנה הבוער, בחלק שאותו הוא מייחס למקור הכהני.
בסיפור זה משה נדרש "להשיל" (ולא להסיר) את נעליו, בדומה להוראות זורואסטריות לגבי התקרבות לאש מקודשת.
בנוסף, באותו סיפור פורש השם יהוה כ"אהיה אשר אהיה", בדומה לכינוי הזורואסטרי לאהורא מזדא, האל הטוב ש"יתקיים גם בעתיד".
כינוי זה לאהורא מזדא מנוגד לכינוי של אהרימן שהתקיים בעבר, מתקיים בהווה ולא יתקיים בעתיד.
עם זאת, הדעה המקובלת במחקר היא שהחומרים שסיפור זה מורכב מהם אינם שייכים למקור הכהני.
המקור הכהני הוא המפותח והארוך ביותר, והוא כולל את כל ספר ויקרא ופרקים רבים בבראשית, שמות, ובמדבר.
לפי ולהאוזן, מצוות השבת וברית המילה עוצבו בתקופת גלות בבל על ידי האסכולה הכהנית וכך הגיעו אל המקור הכהני שבתורה.
המקור הכהני עוסק בעבודות הכהונה כגון עבודת הקורבנות, שהיא התפקיד המרכזי של הכהנים:
בעבודה במקדש, הכהנים נדרשים ללבוש בגדי כהונה מיוחדים, ארבעה בגדים לכהן רגיל, הנקרא כהן הדיוט, ושמונה בגדים לכהן הגדול.
העבודות של הכהנים במקדש כוללות בין השאר, זריקת דם הקרבנות על המזבח, העלאת בשר הקרבנות למזבח, הדלקת הנרות במנורה, תקיעה בחצוצרות, הקטרת קטורת ודישון המזבח.
הכהנים מתוארים כממונים על הוראת ההלכה:
בנוסף, המקור הכהני מדבר על "אוהל מועד" כמשכן הממוקם במרכז המחנה, מקום פולחן אחד מוסדר כשבו ורק בו זובחים כולם.
לעומת המקור האלוהיסטי שבו המשכן טרם הוקם, ובעקבות חטא העגל אוהל מועד הוקם בידי משה הרחק מן המחנה:
לעומת המקור הכהני שעוסק בתקופה שלאחר הקמת המשכן ומשיחת אהרן ובניו לכהונה בידי משה (בפרשות צו ושמיני), ומורה בפרוש שרק הכהנים מנהלים את עבודת הפולחן והקורבנות:
במקורות הדברימי והיהוויסטי, פסח, שבועות וסוכות נקראים "חגים", או גם "רגלים".
לעומת זאת במקור הכהני, רק פסח וסוכות מכונים 'חגים':
ואילו שבועות אינו מכונה בתואר זה:
בחלקים סיפוריים בתנ"ך המיוחסים למקור הכהני ניתן לראות שימוש בביטויי לשון דומים.
כך, למשל, שורר דמיון רב בין התגלות ה' לנח בברית הקשת שב, לבין התגלותו לאברהם באירוע ברית המילה שב, התגלותו ליעקב בקיום הנדר בבית אל שב והתגלותו למשה בשמו שב:
פתיחה חגיגית – אלוהים מתגלה לאברהם, ליעקב ולמשה בשמו: , , .
אלוהים מתגלה לאברהם רק בשם "אל שדי" או "אלוהים".
להבדיל, משה הוא הראשון שאליו מתגלה אלוהים בשמו המפורש "יהוה": .
בהתגלויות אלה נעשה שימוש בביטוי "הקימותי את בריתי" – בפעם הראשונה אלוהים כורת ברית עם נח, שלא יהיה עוד מבול: בפעם השנייה אלוהים כורת ברית עם אברהם: .
בפעם השלישית אלוהים כורת ברית עם עם ישראל, בעוד משה מנהיג אותם: .
מתן הארץ – בהתגלותו לאברהם אלוהים מבטיח לתת לצאצאי אברהם ולזרעו אחריו ארץ כנען: .
הכתוב מספר כמעט אותו דבר באשר ליעקב, תוך שהוא מזכיר את שם הוריו: כך מסופר גם בהתגלות של אלוהים למשה, במילים דומות, אך בעוד הכוונה היא לכלל בני ישראל: .
אמונה באלוהים – בהתגלותו לאברהם אלוהים דורש כי אברהם יאמין בו, תמורת ההבטחה לירושת הארץ: .
כך מסופר גם בהתגלות של אלוהים למשה, במילים דומות, אך בעוד הכוונה היא לכלל בני ישראל: .
החלפת שם – בהתגלותו לאברהם אלוהים מחליף לו את שמו: .
מאוחר יותר, אלוהים מחליף את שמו של יעקב במילים דומות: .
פרייה ורבייה – בהתגלותו לנח מצווה אלוהים על בני דור המבול לפרות, להתרבות ולשרוץ בארץ: אלוהים מצווה זאת במילים דומות גם על אברהם, אך הפעם באופן אישי, בתוספת הבטחה כי מלכים יקימו מצאצאיו של אברהם: .
אלוהים אומר דברים דומים מאוד גם ליעקב: .
ניתן לראות כאן אף דמיון למצוות הפריה והרבייה שנצטווה בה האדם שבסיפור הבריאה הראשון: .
סיום חגיגי – אלוהים נפרד לשלום מאברהם אבינו בדרך חגיגית, בעודו "עולה" מעליו: .
באופן דומה הוא נפרד גם מיעקב: .
ב, לאחר שפינחס הורג את זמרי בן סלוא עקב חטא בעל פעור, אלוהים מבטיח את הכהונה הגדולה לפינחס ול"זרעו אחריו", בדומה להבטחה שניתנה לאברהם, ליעקב ולמשה באשר למתן הארץ: .
קשר זה מבסס את ההנחה שלפיה כהנים היו אחראיים לכתיבת מקור זה, ומכאן שמו.
בהתבסס על ביטויים חוזרים אלה, ניתן להגדיר סיפורים נוספים בתורה המשויכים אף הם למקור הכהני.
סיפור הבריאה הראשון שב, חולק את המאפיינים של המקור הכהני, כגון מצוות הפריה והרבייה וכן השימוש ב"אלוהים" כשם האל.
נוסף על כך, ישנן מספר נקודות דמיון בין סיפור זה לבין סיפור הברית בין אלוהים לנח, שהוגדר כבר כחלק מהמקור הכהני:
אוכל – אלוהים אומר לבני האדם מה יתאפשר להם לאכול.
בסיפור הבריאה הראשון מדובר אך ורק במזון מן הצומח: .
לעומת זאת, בברית בין אלוהים לנח מותר לבני האדם לאכול מן החי, אך ציווי זה נכתב במילים דומות: .
הביטוי "בצלם אלוהים" – ביטוי זה מוזכר לראשונה בסיפור הבריאה הראשון: .
הוא מוזכר פעם נוספת בברית בין נח לאלוהים: .
שליטה על החיות – בבוראו את האדם מצווה עליו אלוהים לשלוט בחיות: .
אלוהים מצווה זאת גם על נח וצאצאיו, בהזכירו את אותן החיות: .
סיפור זה אף קשור קשר הדוק לחוקי התורה הכהניים שבאים בהמשך התורה.
תכליתו של סיפור בריאה זה היא מתן הסבר למנוחה ביום השבת.
החלקים החוקתיים בתורה העוסקים ביום השבת כתובים במילים דומות מאוד לאלה שבסיפור הבריאה הראשון, ושניהם כוללים ביטויים חוזרים, כגון "לקדש", "לעשות מלאכה" ו"לשבות ביום השביעי".
כך כתוב בסיפור הבריאה הראשון: .
כך כתוב בחלקים העוסקים במצוות השבת: .
הרשימה הגנאלוגית שב פותחת במילים .
אף סיפור הבריאה הראשון מסתיים במילה "תולדות": .
נוסף על כך, גם סיפור הבריאה הראשון כולל את המילים "בצלם" או "בדמות אלוהים".
לפיכך, נוטים לייחס את הרשימות הגנאלוגיות מאדם לנח שבפרק ה' ומשם בן נח לאברהם שב למקור הכהני גם כן.
שתי הרשימות הללו פועלות בתבנית קבועה: .
בתנ"ך יש כפילות בסיבה שבגינה עזב לחרן ב וב.
ב, רבקה מצווה על בנה יעקב לעזוב לחרן פן יהרגו עשו אחיו, עקב כעסו הרב על שאחיו גנב ממנו את ברכותיו של אביו: .
לעומת זאת, במקור הכהני דווקא יצחק הוא זה המצווה על בנו יעקב ללכת לחרן, פן יעקב ינהג כאחיו עשו וייקח לו אישה מבנות הכנעני: .
הכפילות בסיבה זו מעוררת תמיהה, שכן זה עתה יעקב "גנב" מאביו יצחק את הברכות שהלה ייעד לעשו, ולא ניכר כי יצחק כועס על יעקב עקב גניבת הברכות, כמו גם העובדה שעשו בסוף נשא לאישה את בשמת בת ישמעאל בת דודו מצד אביו יצחק.
נוסף על כך, בסיפור מופיעים מספר ביטויים, הזהים לביטויים שהוזכרו בקטעים השייכים למקור הכהני.
בסיפור נעשה שימוש בשם "אל שדי" לתיאור האל, ויעקב מצווה לפרות ולרבות: .
בסיפור מוזכרת ההבטחה כי יעקב וזרעו אחריו יירשו את הארץ: .
חרן אף מקבלת את השם החלופי פדן ארם: .
כך גם בהתגלותו של אלוהים ליעקב שבאה מאוחר יותר: .
סיפור רכישת מערת המכפלה שב קשור אף הוא למקור הכהני, כיוון שנעשה בו שימוש בביטויים הנמצאים בקטעים אחרים בתורה, המיוחסים אף הם למקור הכהני.
כך, למשל, הביטויים ו, הנזכרים ב, מופיעים שוב במילים דומות כ וכ.
גילה של שרה במותה מופיע במדויק: .
זאת, בדומה לכתוב ברשימות הגנאלוגיות.
נוסף על כך, תושבי הארץ שמהם קונה אברהם את מערת המכפלה הם חתים, לרבות עפרון החתי.
גם בסיפור נדודי יעקב לפדן ארם מוזכרים תושבי הארץ כחתים: .
המודול הרוסי בתחנת החלל הבין-לאומית הם מודולים ומתחמים המרכיבים את תחנת החלל הבין-לאומית ושייכים לתאגיד החלל הרוסי רוסקוסמוס.
מודולים אלה היו החלקים הראשונים שהרכיבו את תחנת החלל הבין-לאומית ובייחוד מודול זאריה הוותיק.
שם מאפיינים יציאה למסלול (UTC) הוצאה משירות РН משקל בטונות נפח פנימי כולל פירס מודול עגינה 14 בספטמבר 2001 26 ביולי 2021 סויוז-U 3.58 13
המקור האלוהיסטי (בקיצור: ס"א; באנגלית: Elohistic source, או בקיצור כמקור E) הוא אחד מארבעת מקורות התורה לפי השערת התעודות.
על פי השערת התעודות חמשת חומשי התורה מורכבים מארבע תעודות שאותן שילב עורך מאוחר כדי ליצור יחידה אחת.
כאשר מפרידים את התורה למקורותיה על סמך שיקולים עלילתיים וסגנוניים, מתברר שאחד המקורות הללו מתאפיין באזכורים רבים של שבטי הצפון ושל אתרים גאוגרפיים ופולחניים בצפון ארץ ישראל.
בין הסיפורים המשוייכים למקור האלוהיסטי ויוצגו בהמשך נמנים חלק מסיפור חלום יעקב שב וחלק מסיפור מאבק יעקב והמלאך שב, שם מוזכרים בית אל, פנואל ומחניים כמקומות פולחן, כולם – בממלכת ישראל הצפונית.
לפיכך, מעריכים שמוצאו של מקור זה בממלכת ישראל.
סיפור חטא העגל, המופיע בתעודה זו בלבד (), והעובדה שמקור זה מגלה עניין מיוחד בנושאים הקשורים לנבואה, העלו את הסברה שמחבר התעודה קשור בתנועה הנבואית נגד פולחן העגלים שפשט בממלכת ישראל (השוו, למשל, ).
מבחינת זמנו, הוא מתוארך לתקופה שבין המאה ה-9 לפנה"ס ועד לחורבן הממלכה בשנת 721. קובץ החוקים המזוהה עמו מכונה בפי החוקרים "ספר הברית" ( - כג יט).
משערים שהקובץ התחבר כמקור עצמאי, ושולב בטקסט מאוחר יותר על ידי העורך האלוהיסטי.
ישנם קווים משותפים רבים בין הסיפור והחוק של ס"א לאלה של המקור המשנה-תורתי (ס"ד), המאוחר ממנו.
לפיכך מקובל כיום בקרב החוקרים המכירים בקיומו של ס"א כי ס"ד נכתב בהשראת ס"א ובהתבססות עליו, אך מתוך פולמוס אתו ועל מנת להחליפו.
המקור האלוהיסטי גם מציג את סיפור נדודי בני ישראל במדבר בצורה שונה מהמקור היהוויסטי והמקור הכהני.
ב אלוהים נגלה למשה לראשונה בשמו.
משה שואל את אלוהים באיזה שם להציג אותו בפני בני ישראל, ואלוהים מבקש שיציגו בשם "אהיה אשר אהיה".
מיד לאחר מכן אלוהים חושף בפני משה את שמו האמיתי, "יהוה": .
מכאן ואילך נוקט מחברו של מקור זה בשם אלוהים ובשם המפורש ה' לסירוגין.
בתנ"ך מוזכרת ההתגלות הראשונה של אלוהים בשמו למשה פעם נוספת ב: .
התגלות זו קשורה קשר הדוק להתגלויות נוספות שחוו האבות המשויכות, בביקורת המקרא, ל.
לפיכך, יש הנוטים לייחס את ההתגלות שבפרק ג' למקור האלוהיסטי, שלפיו, בדומה למקור הכהני, שמו המפורש של אלוהים לא היה ידוע לשלושת האבות.
לעומת זאת, ב, לא זו בלבד ששמו המפורש של אלוהים היה ידוע לאבות, הוא היה אף ידוע מאז ימיו של אנוש, בנו של שת ונכדו של אדם: .
בספר בראשית ישנן כפילויות רבות.
כך, למשל, בפרקי אברהם מופיעים שני סיפורים בעלי תבנית דומה - האחד ב בסיפור ירידת אברהם למצרים והשני ב בסיפור ירידת אברהם לגרר.
בשני הסיפורים הללו אברהם הולך עם אשתו שרה לארץ אחרת ונותן את אשתו למלך הנכרי.
אלוהים מעניש את המלך הנכרי על שלקח אשת איש, ואברהם ושרי עוזבים את המקום.
סיפור נוסף בעל תבנית דומה מופיע בפעם הראשונה ב בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל, ובפעם השנייה בסיפור גירוש הגר וישמעאל.
בשני הסיפורים הללו הגר שפחת אברהם נאלצת לעזוב את ביתו, ובדרכה היא פוגשת מלאך.
בהנחה שעל פי המקור האלוהיסטי שם ה' לא היה ידוע לאבות, ניתן להסביר את הכפילות בין שני הסיפורים הללו בשינוי בשם האל: ו המשתמשים בשם "יהוה" שייכים, איפוא, למקור היהוויסטי, ואילו ו שייכים, איפוא, למקור האלוהיסטי.
פרט לשימוש החוזר בשם "אלוהים" בשני הסיפורים האחרונים, וכמוהם גם סיפור עקידת יצחק שב וחלקים מסיפור חלום יעקב שב, סיפורים אלו חולקים מאפיינים דומים:
בסיפור ירידת אברהם לגרר, אלוהים מזהיר את אבימלך מלך גרר בחלום הלילה מכך שהוא לקח אשת איש, ומצווה עליו להשיב את שרה לבעלה אברהם: .
גם בסיפור עקידת יצחק אברהם קם בבוקר לאחר שצווה בידי אלוהים לעקוד את בנו, מה שמעיד על כך שהציווי ניתן בלילה: .
גם בסיפור חלום יעקב המלאכים העולים ויורדים בסולם נגלים אליו, כאמור, בחלום הלילה: .
ההתגלות הלילית חוזרת בסיפורים נוספים שבהם נעשה שימוש בשם "אלוהים", כגון בסיפור חלומות שר המשקים ושר האופים שב: .
כך גם באשר לסיפור חלומות פרעה שב: .
כך בסיפור ירידת יעקב למצרים שב: .
בסיפור גירוש הגר וישמעאל, כישמעאל עומד למות מצמא, אלוהים שומע את זעקתה של אמו, הגר, ומלאך אלוהים קורא אליה מן השמיים: .
זאת, להבדיל מסיפור בריחת הגר היהוויסטי, שבו מלאך ה' מוצא את הגר על האדמה, על עין המים, ולא קורא אליה מן השמיים: .
כך גם בסיפור עקידת יצחק, שבו מלאך ה' קורא אל אברהם מן השמיים פן הלה יהרוג את בנו: .
אף בסיפור חלום יעקב רואה האחרון מלאכים העולים ויורדים מסולם שראשו בשמיים: .
"המקומות האסורים שלנו" הוא סרט תיעודי משנת 2008. הסרט בוים על ידי לילא כילאני.
כמו כן, הסרט הוא על סיפור המתרחש בשנות ה-70 על שלטונו של המלך המרוקאי חסן השני, המספר את סיפורי המשפחות בתקופת שלטונו.
הסרט זכה בפרס במסגרת פסטיבל הטלוויזיה והקולנוע הפאן-אפריקאי, בשנת 2009.
בשנת 2004 מלך מרוקו השיק ועדת שוויון ופיוס לחקירת אלימות ממלכתית במהלך שנות העופרת.
במשך שלוש שנים, הסרט עוקב אחר ארבע משפחות בחיפושיהן אחר האמת: פעיל חברתי, חייל, מורד צעיר ואזרח פשוט.
כל אחד מהם מנסה למצוא תשובות כביכול.
בהמשך, לאחר ארבעים שנה, נחשף הסוד המדובר.
בעקבות כך, ישנה כמיהה עזה לשנות את אשר קרה ולמצוא תשובות נוספות.
המקור היא תוכנית תחקירים וראיונות עיתונאיים ישראלית בהגשת רביב דרוקר, ששודרה בעבר בערוץ עשר והחל מהעונה ה-16 משודרת ברשת 13. במרכז כל תוכנית תחקיר מרכזי בהובלת אחד מכתבי/ות המקור, ולאחריו תוכנית אולפן בה מראיין דרוקר את הכתב/ת ודמויות רלוונטיות לתחקיר.
נכון לשנת 2024, שודרו 390 פרקים (כולל 10 פרקים מיוחדים) לאורך 23 עונות.
בדיל הוא מתכת חיונית ביצירת ארד, והרכש שלו היה חלק חשוב בתרבויות העת העתיקה מתקופת הברונזה ואילך.
השימוש בבדיל החל במזרח התיכון ובבלקן בסביבות תחילת האלף ה-3 לפנה"ס.
בדיל הוא יסוד כימי נדיר יחסית בקרום כדור הארץ, שיעורו בא לידי ביטוי בכ-2 חלקים למיליון (ppm).
+שיעור היסודות בקרום כדור הארץ שם היסודשיעור בקרום כדור הארץ (ppm)בדיל2 חלקים למיליוןאבץ94 חלקים למיליוןברזל50,000 חלקים למיליוןנחושת70 חלקים למיליוןעופרת16 חלקים למיליוןארסן5 חלקים למיליוןכסף0.1 חלקים למיליוןזהב0.005 חלקים למיליון
מקורות בדיל ידועים בימי קדם כללו את חגורת הבדיל הדרום-מזרחית שיוצאת מיונאן בסין לחצי האי המלאי; דבון וקורנוול באנגליה; ברטאן בצרפת; הגבול בין גרמניה לצ'כיה; ספרד; פורטוגל; איטליה; מרכז ודרום אפריקה (; ).
סוריה ומצרים הוצעו כמקורות משניים של בדיל, אך הראיות הארכאולוגיות לכך אינן חד משמעיות.
חפצי ברונזה מבוססי ארסן מופיעים לראשונה במזרח התיכון, בה בדרך כלל נמצא ארסן בעפרות נחושת, אך כאשר הסיכונים הבריאותיים מהארסן נהיו ברורים, החל החיפוש אחר מקורות לעפרות בדיל מסוכנות פחות .
מגמה זו יצרה את הביקוש הגבוה למתכת הבדיל הנדירה במרחב הים תיכוני וגרמה לרשת סחר ענפה שקשרה בין מקורות הבדיל הרחוקים לשוקי תרבויות תקופת הברונזה.
המינרל קסיטריט (SnO2), בדיל מחומצן, היה ככל הנראה המקור הראשוני לבדיל בימי קדם.
צורות אחרות של עפרות בדיל כגון סטניט (סולפיד של נחושת, ברזל ואבץ) היו פחות עשירות בסולפידים, ולכן הצריכו תהליך התכה מסובך יותר.
מרבצי קסיטריט לרוב מצטברים בסחף ערוצי נחלים בשל שילוב התכונות שלהם: העובדה כי הם קשים יותר, כבדים יותר, ועמידים יותר מבחינה כימית מאשר הגרניט, בסביבתו הם בדרך כלל נוצרים .
ניתן למצוא בקלות מרבצים של קסיטריט בגדות נהרות, ואולי המחפשים השתמשו באותן שיטות ששימשו לזיהוי זהב במרבצי חול.
תכונה בולטת של הקסיטריט אשר נוצלה על ידי מחפשי הבדיל בתקופת הברונזה המוקדמת היא צבעו, בדרך כלל בגוון כהה; שחור או סגול.
ניתן לתארך מיצוי ושימוש בבדיל לתחילת תקופת הברונזה בסביבות שנת 3000 לפני הספירה, במהלכן היו לחפצי נחושת שהופקו מעפרות תכונות פיזיקליות שאינן עקביות .
הברונזה של העת המוקדמת הכילה פחות מ-2% של בדיל או ארסן, ולכן היא נתפסה על ידי חוקרים כתוצאה של סגסוגת שנוצרה שלא במתכוון, זאת בין השאר בשל הימצאות עקבות בעפרות נחושת כגון tennantite, המכילה ארסן .
התוספת של מתכת שנייה לנחושת מגבירה את קשיותה, מורידה את טמפרטורת ההיתוך שלה ומשפרת את תהליך היציקה על ידי קבלת מתכת שבמצב צבירה נוזלי היא דלילה יותר וכאשר היא מתקררת, מתקבלת מתכת מוצקה דחוסה יותר וספוגית פחות .
זו הייתה המצאה חשובה שאפשרה יציקה של צורות מורכבות הרבה יותר בטכניקת השעווה האבודה של תקופת הברונזה.
חשיבותו של הבדיל להצלחת תרבויות תקופת הברונזה והמחסור במשאב זה מציעה הצצה לאינטראקציות המסחריות והתרבותיות של אותה תקופה, ולכן היוותה מוקד למחקרים ארכאולוגיים אינטנסיביים.
עם זאת, מספר בעיות הטרידו את מחקר כריית הבדיל בעת העתיקה כמו שרידים ארכאולוגיים נדירים של כריית מרבצי חול, הרס מכרות עתיקים על ידי פעולות כרייה מודרניות, ושימור לקוי של חפצי בדיל טהורים עקב תכונת הבדיל לשנות את האלוטרופיה שלו בשל מה שנקרא "הדבר של הבדיל".
לבעיות אלו מצטרף הקושי בחיבור בין חפצי בדיל ועפרות למוצא הגאולוגי שלהם באמצעות ניתוח על ידי שימוש באיזוטופ או בעזרת יסוד קורט.
הוויכוח הארכאולוגי הנוכחי עוסק במקורות הבדיל בתרבויות הקדומות ביותר מתקופת הברונזה של המזרח הקרוב (; ; ; ; ; ).
באירופה יש מעט מאוד מקורות לבדיל.
לכן, לאורך העת העתיקה הבדיל יובא ממרחק רב, ממחוזות הידועים כעשירים במרבצי הבדיל שלהם.
אלה היו הרי העפרה לאורך הגבול המודרני בין גרמניה לצ'כיה, חצי האי האיברי, ברטאן בצרפת המודרנית, ודבון וקורנוול בדרום מערב בריטניה ( ; ).
ישנם מספר מרבצים קטנים יותר של בדיל בבלקן וידוע על מקור מינורי אחר של בדיל במונטה ולריו בטוסקנה, איטליה.
המקור הטוסקני נוצל על ידי כורים אטרוסקים בסביבות שנת 800 לפנה"ס, אך הוא לא היה מקור משמעותי של בדיל לשאר חלקי הים התיכון .
באותה תקופה נאלצו האטרוסקים לייבא בדיל מצפון מערב חצי האי האיברי, ומאוחר יותר מקורנוול .
נטען כי בדיל נכרה לראשונה באירופה בסביבות שנת 2500 לפני הספירה בהרי האורה, והידע על טכניקות כריית בדיל והפקת ארד מבוסס בדיל התפשט משם לברטאן וקורנוול בסביבות שנת 2000 לפנה"ס, ובמקביל מצפון מערב אירופה לצפון מערב ספרד ופורטוגל בערך באותו זמן.
עם זאת, החפץ היחיד מתקופת הברונזה ממרכז אירופה שמקור הבדיל שלו הוכח מדעית הוא דיסק השמיים של נברה, ורכיב הבדיל שבו (וכן הזהב, אם כי לא הנחושת שמרכיבה אותו), הוכח על ידי איזוטופים של בדיל שמקורם מקורנוול .
בנוסף, ממצא נדיר של מטיל בדיל טהור בסקנדינביה הוכח בפני קורנוול .
עדויות זמינות, אם כי מוגבלות מאוד, מצביעות על כך על קורנוול כמקור המוקדם היחיד של בדיל במרכז וצפון אירופה.
ברטאן – ממול קורנוול על גדות הים הקלטי – בה יש מרבצים משמעותיים של בדיל שמראים עדויות למיצוי נרחב לאחר הכיבוש הרומי של גאליה בשנות ה-50 לפני הספירה ואילך .
ברטאן נותרה מקור משמעותי של בדיל לאורך כל ימי הביניים.
במסגרת מחקר גיאוכימי הוכח על קבוצה של 52 ממצאי ברונזה מתקופת הברונזה המאוחרת בבלקן כי הבדיל שלהם הגיע ממקורות מרובים.
המחקר התבסס על המתאם בין הבדלי איזוטופ בדיל למיקומים השונים של הממצאים.
בעוד שמיקומם של מקורות בדיל אלה הם נפרדים, אך אינם ודאיים.
ניתן להסיק כי רובה של קבוצת החפצים הסרבית והגדולה יותר נגזרת ממקורות בדיל ממערב סרביה (למשל הר Cer), בעוד שהחוקרים מסיקים מהממצאים כי מקורות הבדיל של קבוצת החפצים הקטנה יותר, ממערב רומניה, מקורם במערב רומניה .
בדיל מחצי האי האיברי נסחר ברחבי הים התיכון בתקופת הברונזה, והופק באופן נרחב בתקופה הרומית.
אך מרבצי הבדיל האיבריים נשכחו ברובם במהלך תקופת ימי הביניים, ולא התגלו מחדש עד המאה ה-18, וקיבלו חשיבות מחודשת רק באמצע המאה ה-19 .
קורנוול ודבון היו מקורות חשובים של בדיל לאירופה ולאזור הים התיכון בתקופת העת העתיקה, וייתכן שהיו המקורות הראשונים לבדיל במערב אירופה, עם עדויות למסחר למזרח הים התיכון עד לתקופת הברונזה המאוחרת.
מקורות אלו שלטו רק מהתקופה הרומית המאוחרת במאה ה-3 לספירה בשוק האירופי, בשל מיצוי עד תום של מכרות בדיל ספרדיים רבים .
קורנוול שמרה על חשיבותה כמקור בדיל לאורך ימי הביניים ועד לתקופה המודרנית .
במערב אסיה יש מעט מאוד עפרות בדיל; המקורות המעטים שנמצאו בתקופה האחרונה הם חסרי משמעות מכדי להסביר שמילאו תפקיד מרכזי ברוב תקופת העת העתיקה .
עם זאת, ייתכן שמקורות אלו נוצלו בתחילת תקופת הברונזה והם אחראיים על פיתוח טכנולוגיית הייצור בתקופת הברונזה המוקדמת ( ; ).
קסטל, בדרום טורקיה, הוא אתר מכרה עתיק לקסיטריט ששימש בין השנים 3250 עד 1800 לפני הספירה.
הוא מכיל קילומטרים של מנהרות, חלקן רק גדולות מספיק לילד.
באתר נמצא קבר המכיל שלדי ילדים שכנראה היו פועלים במכרה.
המכרה ננטש, כאשר נותרו מצרפים וכלים נוספים באתר.
העדות הבאה להוכחת ייצור בדיל טהור במזרח התיכון היא מטיל שנמצא על הספינה הטרופה מאולו-בורון לחופי טורקיה ומתוארך לשנת 1300 לפני הספירה ().
אמנם ישנם מספר מקורות של גבישי קסיטריט במרכז אסיה, כלומר באוזבקיסטן, בטג'יקיסטן ובאפגניסטן, אשר מראים סימנים של כרייה החל משנת 2000 לפני הספירה , הארכאולוגים חלוקים בשאלה אם הם היו מקורות משמעותיים של בדיל עבור תרבויות הברונזה המוקדמות של המזרח התיכון ( ; ; ; ).
בצפון אסיה מרבצי הבדיל היחידים שנחשבים ככאלו שהתאימו למיצוי על ידי עמי קדם ממוקמים באזור המזרחי הרחוק של סיביר .
נראה כי מקור בדיל זה נכרה על ידי אנשי הערבה האירואסייאתית (סְטֶפָּה), אלה מכונים בספרות המקצועית תרבות סיימה-טורבינו ופעלו בסביבות שנת 2000 לפני הספירה, וכמו כן על ידי נכרו על ידי היושבים בצפון סין בערך באותה תקופה .
במזרח אסיה יש מספר מרבצים קטנים של גבישי קסיטריט לאורך הנהר הצהוב.
מרבצים אלו נכרו על ידי תרבות הברונזה הסינית הקדומה ביותר של ארליטו ושושלת שאנג (שנת 2500 עד 1800 לפני הספירה).
עם זאת, המרבצים העשירים ביותר באזור, וכן בכל כדור הארץ, נמצאים בדרום מזרח אסיה, ומשתרעים מיונאן בסין עד חצי האי המלאי.
מרבצי יונאן לא נכרו עד סביב שנת 700 לפנה"ס, אך על פי טקסטים היסטוריים של שושלות האן, ג'ין, טאנג, וסונג, היו למקור העיקרי של בדיל בסין החל מתקופת שושלת האן, .
תרבויות אחרות בדרום מזרח אסיה ניצלו את המשאבים המשופעים בגבישי הקסיטריט בין האלף השלישי לשני לפני הספירה, אך בשל היעדר חפירות ארכאולוגיות באזור, מעט מאוד ידוע על כריית בדיל בעת העתיקה בחלק זה של העולם.
נעשה שימוש בבדיל בתת היבשת ההודית החל משנת 1500 עד 1000 לפני הספירה ( ; ).
אמנם בהודו יש כמה מרבצים קטנים ומפוזרים של בדיל, אך הם לא היו מקור עיקרי של בדיל לתרבויות תקופת הברונזה ההודית, כפי שמראה תלותם בבדיל מיובא.
אומנם קיימים עורקי מחצבי בדיל עשירים במרכז ובדרום אפריקה, אך השאלה פתוחה האם נכרו בעת העתיקה .
עם זאת, ידוע כי תרבות הבנטו בזימבבווה כרתה, התיכה וסחרה באופן פעיל בבדיל בין המאות ה-11 וה-15 לספירה .
מרבצי בדיל קיימים בחלקים רבים של דרום אמריקה, אלו כוללים מרבצים צנועים בדרום פרו, קולומביה, ברזיל וצפון מערב ארגנטינה, ומרבצים עשירים של גבישי הקסיטריט הניתנים לכרייה בצפון בוליביה.
פיקדונות אלה נכרו כבר בשנת 1000 לספירה בייצור ארד מבוסס בדיל על ידי תרבויות האנדים, כולל אימפריית האינקה המאוחרת יותר, אשר ראתה את ארד הבדיל כ"סגסוגת הקיסרות".
במרכז אמריקה, המקור היחיד הידוע לכרייה של בדיל בימי קדם נמצא במחוז הבדיל סקטקס בצפון מרכז מקסיקו, שסיפק לתרבויות מערב מקסיקו מספיק בדיל לייצור ארד .
חגורת הבדיל של דרום מזרח אסיה משתרעת עד לטסמניה, אך מתכות לא נכרו באוסטרליה עד להגעת האירופאים בשנות ה-80 של המאה ה-19.
בשל האופי המפוזר של מרבצי הבדיל ברחבי העולם ואופיו החיוני ליצירת ארד מבדיל, סחר הבדיל מילא תפקיד חשוב בהתפתחות התרבויות בעת העתיקה.
ארכאולוגים שיחזרו חלקים מרשתות הסחר הנרחבות של תרבויות עתיקות מתקופת הברונזה ועד ימינו, תוך שימוש בטקסטים היסטוריים, חפירות ארכאולוגיות, ניתוח איזוטופ לצד ניתוח יסודות קורט כדי לקבוע את מקורם של חפצי בדיל ברחבי העולם (; ; ).
המקורות המוקדמים של בדיל בתקופת הברונזה המוקדמת במזרח הקרוב עדיין לא ידועים וזהו נושא לוויכוחים רבים בשדנ המחקר הארכאולוגי (; ; ; ; ; ; ).
האפשרויות למקורות אלו כוללות מקורות מצומצמים, שכיום מוצו עד תום במזרח הקרוב, סחר ממרכז אסיה , אפריקה שמדרום לסהרה , אירופה או במקומות אחרים.
ייתכן שכבר בשנת 2500 לפני הספירה החלו המכרות בהרי האורה לייצא בדיל, תוך שימוש בדרך הענבר הבלטית המבוססת זה מכבר, כדי לספק לסקנדינביה וכן לים התיכון בדיל .
בשנת 2000 לפני הספירה החלה הפקת הבדיל בבריטניה, צרפת, ספרד ופורטוגל ובדיל נסחר לים התיכון באופן ספורדי מכל המקורות הללו.
ניתן לראות עדויות על סחר בדיל בים התיכון במספר ספינות טרופות מתקופת הברונזה המכילות מטילי בדיל כמו זו הטבועה באולו-בורון מול חופי טורקיה, המתוארכת לשנת 1300 לפני הספירה.
ספינה זו הובילה מעל 300 מטילי נחושת במשקל 10 טון, וכ 40 מטילי בדיל במשקל 1 טון.
ממצאים של סחר בדיל ישיר בין אירופה למזרח הים התיכון הוכחו באמצעות ניתוח מטילי הבדיל המתוארכים למאות 12–13 לפני הספירה מאתרים ארכאולוגיים בישראל, בטורקיה וביוון של ימינו; למשל, מטילי בדיל מישראל חולקים הרכב כימי עם בדיל מקורנוול ודבון (בריטניה).
אף על פי שנראה כי בסרדיניה אין הרבה מבחינת מרבצים משמעותיים של בדיל, יש לה נחושת עשירה ועושר מינרלי אחר והיא שימשה כמרכז לסחר במתכות בתקופת הברונזה וככל הנראה ייבאה בדיל באופן פעיל מחצי האי האיברי לשם ייצוא אל שאר מרחב הים התיכון .
בתקופת יוון העתיקה, מקורות הבדיל היו מבוססים היטב.
נראה כי יוון וארצות מערב הים התיכון סחרו בבדיל ממקורות אירופיים, ואילו המזרח התיכון רכש את הבדיל שלו ממקורות מרכז אסיה באמצעות דרך המשי .
לדוגמה, ליוון מתקופת הברזל הייתה גישה לבדיל מאיבריה באמצעות הפיניקים שסחרו בה רבות, מהרי האורה בדרך היבשתית באמצעות דרך הענבר הבלטית, או מברטאן וקורנוול דרך נתיבים יבשתיים מהמושבה שלהם בקולוניה האיונית מאסליה (כיום מרסיי) שהוקמה במאה ה-6 לפני הספירה .
בשנת 450 לפני הספירה תיאר הרודוטוס את הבדיל כמגיע מאזור צפון אירופה מאיים בשם איי הבדיל (Cassiterides) לאורך גבולות העולם המוכרים לו, מה שמרמז על סחר למרחקים ארוכים מאוד, ככל הנראה מבריטניה, צפון מערב איבריה או ברטאן, שסיפקו בדיל ליוון ותרבויות ים תיכוניות אחרות .
לרעיון שהפיניקים נסעו לקורנוול לשם סחר בבדיל וסיפקו אותו לים התיכון כולו אין שום בסיס ארכאולוגי והוא נחשב במידה רבה למיתוס .
אספקת הבדיל של העולם הרומי בעת העתיקה נשענה בעיקר על הפרובינקיות האיבריות שלו גלסיה ולוסיטניה ובמידה פחותה מהן אף טוסקנה.
פליניוס מזכיר כי בשנת 80 לפנה"ס, צו סנטורי עצר את כל הכרייה בחצי האי האיטלקי, והפסיק את כל הפעילות של כריית בדיל בטוסקנה וכך הגדיל את התלות הרומית בבדיל מברטאן, איבריה וקורנוול.
לאחר הכיבוש הרומאי של גאליה, מרבצי הבדיל של ברטאן עברו כרייה מוגברת לאחר המאה הראשונה לפני הספירה .
עם מיצוי מכרות הבדיל האיבריים, לאחר המאה ה-3 לספירה הפכה קורנוול לספקית גדולה של בדיל עבור הרומאים .
לאורך תקופת ימי הביניים, הביקוש לבדיל גדל ככל שסגסוגת הפיוטר צברה פופולריות.
ברטאן וקורנוול נותרו היצרניות והיצואניות העיקריות של בדיל ברחבי הים התיכון ועד ימינו .
התפתחות טכנולוגיית הפקת הברונזה במזרח הקרוב התפשטה אל רחבי מרכז אסיה דרך הערבות האירואסיות, ואיתה הגיע הידע והטכנולוגיה לחיפוש ומיצוי בדיל.
משנת 2000 עד שנת 1500 לפני הספירה נראה כי אוזבקיסטן, אפגניסטן וטג'יקיסטן ניצלו את מקורות הבדיל שלהן, והובילו את המשאבים מזרחה ומערבה לאורך דרך המשי בחצותן את מרכז אסיה .
קשר סחר זה עקב ככל הנראה על דרך סחר קיימת של לפיס לזולי, אבן חן כחולה יקרה למחצה, וכן כלי כלוריט מעוטרים בטורקיז ממרכז אסיה שפרטים שלהם נמצאו עד מצרים ומתוארכים לאותה תקופה .
בסין הופק בדיל לאורך הנהר הצהוב בתקופות ארליטו ושנג בין השנים 2500 ל-1800 לפנה"ס.
עד שושלת האן ואף לאחר מכן, סין ייבאה את הבדיל שלה מהאזור שכיום הוא מחוז יונאן.
זה נשאר מקור הבדיל העיקרי של סין לאורך ההיסטוריה ועד ימינו .
אין זה סביר כי בדיל שמקורו בדרום-מזרח אסיה ונכרה בחצי האי האינדו-סיני, נסחר באופן נרחב ברחבי העולם בעת העתיקה, שכן האזור נפתח רק בפני סוחרים הודים, מוסלמים ואירופאים בסביבות שנת 800 לספירה .
יחסי המסחר ההודו-רומיים ידועים מטקסטים היסטוריים כגון תולדות "הטבע" של פליניוס הזקן (ספר VI, 26), והבדיל מוזכר כאחד המשאבים המיוצאים מרומא לדרום חצי האי ערב, סומלילנד, והודו ( ; ).
המקומון (או רשת המקומון) היא רשת של עיתונים מקומיים חינמיים היוצאים אחת לשבוע.
הרשת מוציאה לאור מקומונים המופצים חינם בתיבות הדואר של התושבים, בערים: תל אביב, רמת גן-גבעתיים ופתח תקווה, בעבר הוציא לאור מקומונים גם בבאר שבע ובירושלים.
אלי עזור הקים את הרשת בשנות ה-90 של המאה ה-20 כעלוני מודעות, שבהם עמודי מערכת עיתונאיים מעטים, שמחולקים בדיוור ישיר לתיבות הדואר.
מודל עסקי שהיה שונה מרשתות המקומונים הגדולות - "רשת העיר" ו"ידיעות תקשורת", המופצות בדוכני עיתונים, חנויות ולמנויים; והעסיקו בעבר עיתונאים רבים במטרה לייצור תוכן איכותי שימשוך קוראים.
עזור הפיק את המקומונים בעלות נמוכה (בבעלותו היה גם בית דפוס שרכש מעיתון "על המשמר") ועסק במכירת מודעות לעסקים קטנים, מודעות דרושים, נדל"ן, מכירה ושירותים, רכב ועוד.
בשנת 2000 הקים עוזר יחד עם איש העסקים אביב נקש, שהיה בעל מקומון בשם "אינדקס" שפעל בירושלים, את "המקומון ירושלים", אך הוא נסגר ב-2005 בעקבות חילוקי דעות בין השניים שהביאו לסכסוך משפטי, שהגיע לדיון עד בית המשפט העליון עשר שנים אחר כך.
השניים נכנסו להליך בוררות, ונקש זכה ב–580 אלף שקל.
אולם עזור ערער על הבוררות בפני בית המשפט המחוזי, שהשאיר את הפסיקה על כנה.
לכתבי הטענות שהוגשו למחוזי צורפו כתבי הטענות בהליך הבוררות.
בשנת 2003 רכש אלי עזור גם את השליטה במקומון "שבע", המופץ בבאר שבע וצירף אותו לרשת.
בעלת השליטה הקודמת, מרים דידנר, נותרה בעלת מניות מיעוט (30%), ואילו יתרת המניות (19%) הוענקו לשופט דן כהן, שעבד אז כעורך דין ותיווך בעסקה.
ביולי 2019 הגיש כהן תביעה נגד עזור בטענה כי נישל אותו מהמניות.
במהלך 2014 רכש עוזר העיתון "מעריב", ומיזג אותו עם העיתון "סופהשבוע" שבבעלותו ליצירת "מעריב השבוע".
עוד קודם, בפברואר 2013 הקים אתר אינטרנט חדשותי משותף לקבוצת חברות התקשורת שלו - "The Post" (בכתובת 'www.thepost.co.il'), שהפך אחר כך לאתר "מעריב אונליין".
התוכן של רשת המקומון שולב גם בתוך "מעריב אונליין", בכתובת" www.maariv.co.il/hamekomon.
קודם לרכישה הייתה ל"קבוצת מעריב" רשת מקומונים משלה, שהוקמה ב-1998, אך נסגרה במאי 2013.
באפריל 2015 תבע יאסר עוקבי, עורך מקומון "שבע", 200 אלף שקל מהעיתון בטענה כי פוטר שלא כדין, לאחר שפרסם כתבה על היעדר מיגון לבדואים במהלך מבצע צוק איתן.
לתביעה הצטרף ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל בניסיון תקדימי לקבוע שיש דברים שחובה על עיתונאי לכתוב, ושבגללם אסור לפטרו.
התביעה הסתיימה בפשרה, לפיה נפסק לזכותו של עוקבי פיצוי בסך 40,000 שקל.
בעקבות המשבר בשוק המקומונים, הוחלט להפסיק את הדפסת המקומון "שבע".
הגיליון האחרון שלו יצא לאור ב-14 במרץ 2024. עם כי אתר האינטרנט שלו המשיך לפעול כחלק מאתר "וואלה" בכתובת sheva7.walla.co.il.
עיתוני הרשת היו מופצים בתיבות דואר ובנקודות מכירה מרכזיות ברחבי הערים בבוקר יום חמישי בשבוע
המקומון תל אביב - הופץ ב–85,000 עותקים.
המקומון ר"ג גבעתיים - הופץ ב–70,000 עותקים.
המקומון פתח-תקווה - הופץ ב–55,000 עותקים
שבע הופץ בבאר-שבע ב–45,000 עותקים
המקומון ירושלים - פעל ללא הצלחה בשנים 2000–2005 ונסגר.
המקור הוא מושג מטפיזי שנוצר על ידי הקומיקסאי ג'ק קירבי עבור סדרת חוברות הקומיקס האלים החדשים שלו.
הוא הופיע לראשונה ב-New Gods #1 (פברואר 1971).
המקור עשוי להיחשב לתודעה של יקום DC וזה המקור לכל מה שקיים.
מקושר בעיקר לאלים החדשים, נראה שהוא גם אחראי חלקית ליכולתם של דמויות DC לפתח כוחות-על, במיוחד אלו שנוגדים את חוקי הפיזיקה.
בקצה היקום הידוע בגלקסיה הפרומתיאנית שוכנת חומת המקור, המגנה על המקור, ולוכדת את כל אלה שמנסים לעבור מעבר לה.
DC קומיקס שמרה את המקור מחוץ לרצף הראשי של הקומיקסים שלה ולכן לא הרבה ידוע על ההיבטים הרבים של המקור.
ברומן הגרפי Torment 2008, סופרמן נשלח אל המקור על ידי דסאד באמצעות המטה של האב העליון (Highfather) כדי ליצור שם צינור בום.
מאוחר יותר באטמן משתמש במטה כדי לפרוץ את חומת המקור.
בזמן שחקר את מותם של האלים החדשים, מטרון נתקל במקור.
המקור חשף שהוא עומד מאחורי מקרי המוות כדי לבנות "עולם חמישי" חדש.
הוא חשף שהאלים החזקים ביותר של העולם השני - "האלים הישנים" - תקפו אותו וגרמו לו להתפצל לישויות נפרדות.
הישות האחרת התפתחה לישות האנטי-חיים.
כגמול, המקור השמיד את האלים הישנים וברא את האלים החדשים אך בגלל מצבו החדש האלים החדשים יצאו פגומים.
המקור ביקש להתאחד עם החצי השני שלו ובשביל לעשות זאת הוא ניצל את פעולותיהם של אלכסנדר לות'ר וריפ האנטר כדי ליצור את 52 העולמות של ה-DC מולטיוורס.
כדי להרוג את האלים החדשים ולאחסן את נשמותיהם בקיר מקור שני הוא נעזר באיש האינסוף, ובמיסטר מיראקל כמשתמש במשוואת האנטי-חיים, המקור הצליח לפרוץ את חומת המקור הראשית ולהתאחד עם החצי שלו.
כשכל האלים החדשים מתים מלבד אחד, המקור נסע לאפוקוליפס כדי להתעמת עם האל האחרון, דארקסייד, ולהשלים את משימתו.
דארקסייד הגה שיטה לנצל את כוחן של נשמות האלים החדשים שהיו מאוחסנים בקיר המקור השני, דבר הנותן לו מעמד כוח שווה עם המקור, עד שסופרמן התערב, ואפשר למקור לחשוף ולהשתמש בקלף המנצח שלו, אוריון, שחלק את הגישה של דארקסייד לכוח של נשמות האלים החדשים.
בזמן שדארקסיד ואוריון נלחמו, וכשאוריון בסופו של דבר הביס אותו, המקור תקף את ניו ג'נסיס ואפוקוליפס יחד כדי ליצור כוכב לכת אחד, כאשר חציו דומה לאפוקוליפס והשני לניו ג'נסיס.
כשהקרב נגמר, המקור אמר לסופרמן שעבודתו הסתיימה ושהוא יעזוב את מישור הקיום הזה.
רבים שיערו ש"הכוח" של מלחמת הכוכבים נוצר בהשראת המקור בספרו של כריס טיילור "כיצד מלחמת הכוכבים כבשה את היקום: העבר, ההווה והעתיד של זיכיון מיליארדי דולרים, הוא מציין את הדמיון בין המקור ל- כוח במלחמת הכוכבים של ג'ורג' לוקאס ומציע שלוקאס אולי הושפע מסדרת הקומיקס.
בפרק "דמדומים" של ליגת הצדק, כאשר הוא דן בפעולה צבאית אפשרית נגד אפוקוליפס, האב העליון אומר שהוא "חייב לתקשר עם המקור" לפני קבלת החלטה בעלת חשיבות כזו.
מאוחר יותר הוא מוצג כורע מול קיר אבן ועליו להבות.
בליגת הצדק ללא גבולות, מעבר מעבר לקיר המקור והישארות בחיים יכול היה להתבצע רק על ידי "אינטלקט ברמה 12".
לקס לות'ר הצליח להיכנס ולצאת מהמקור, והצהיר בפני מטרון שהוא "מוכשר יתר על המידה".
מאחורי חומת המקור שוכנים כל הסודות ליקום כולל משוואת האנטי-חיים שחיפש דארקסייד.
המקלט הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בכתיבתו ובבימויו של רועי הורנשטיין, עם יחזקאל לזרוב, גילה אלמגור וסתיו נגר בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אב ובנו היורדים למקלט על רקע "מתקפת פתע על ישראל".
כאשר הבן מתעורר בבוקר שלמחרת הוא נחרד ללמוד מאביו, כי "ישראל הושמדה במהלך המתקפה".
רוב העלילה מתרחשת באפלולית של המקלט.
הסרט זכה בפרס ראשון ב-Hollywood DV Film Festival, בארצות הברית.
שרה עמיחי (גילה אלמגור) יושבת לארוחת ערב עם בנה (יחזקאל לזרוב) ונכדה (סתיו נגר).
היא מתאמצת לפתוח בשיחה אבל הבן שותק רוב הזמן ופניו זועפות וגם הנכד מסתפק בתשובות קצרות.
מסתבר ששניהם נמצאים עדיין בטראומה לאחר שהאם נרצחה לפני חצי שנה בפיגוע טרור.
שדרן הרדיו (מלאכי חזקיה) מדווח על המצב הביטחוני החמור וכי מצרים עומדת להחזיר את שגרירה מישראל.
האב בטוח שמלחמה כוללת עומדת לפרוץ.
בלילה נשמעות צפירות אזעקה, האב מזנק ממיטתו, לוקח מסכות אב"כ, מעיר את הבן, רץ אתו למקלט ונועל אותו ולא מאפשר לאנשים אחרים להיכנס.
מעתה משליט האב את רצונו על הבן.
הוא יוצא מדי פעם להביא אוכל וחוזר עם הודעות שישראל נכבשה אך "אנו נהדוף אותם".
אדם נכנס למקלט והאב משוכנע שמדובר בחייל מצרי או סורי ומתנפל עליו.
מתחולל מאבק ממושך במהלכו נפצע האב אך מצליח לקשור את האדם ולסתום את פיו.
הוא מורה לבן להרוג את האדם "לפני שהוא יהרוג אותם" אך הבן מסרב.
הבן מוצא בתיקו של אביו מכתב לאביו ובו מודיעים לו מהחברה בה עבד כי הוא מפוטר מעבודתו בגלל היעדרויות וחוסר מוטיבציה.
הבן מבין כי האב נמצא בסערת רגשות.
הוא מטפס על סולם דרך פיר ומגיח החוצה.
הוא מגיע לבית סבתו בה נמצאים שוטרים שמחפשים אותו כבר מספר ימים.
מסתבר שצפירות האזעקה הופעלו בטעות...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיחזקאל לזרובאבאסתיו נגרבןגילה אלמגורשרה עמיחיסבתאמלאכי חזקיהשדרן רדיובקול בלבד
המקעקע מאושוויץ הוא רומן שואה משנת 2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס.
הספר מספר כיצד היהודי הסלובקי לאלי סוקולוב, שנכלא באושוויץ ב-1942, התאהב בבחורה שקעקע במחנה הריכוז.
הסיפור מבוסס על חייהם האמיתיים של סוקולוב ואשתו גיטה פורמן.
הספר התקבל בביקורות מעורבות, חלקן מחמיאות לסיפורו המרתק של הרומן, המבוסס על אירועים מהחיים האמיתיים, בעוד הטענות על אי-דיוקים עובדתיים שעלולים להוביל לחינוך שגוי סביב אירועים היסטוריים הועלו על ידי אתר ההנצחה של אושוויץ.
נכון לאוקטובר 2019, הרומן נמכר ביותר משלושה מיליון עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-47 שפות.
בשנת 2018, הוא היה מס 1 ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" ומספר 1 ברשימת רבי-המכר הבינלאומית של "הניו יורק טיימס".
במאי 2024 יצאה סדרה בריטית-אמריקאית "המקעקע מאושוויץ" המבוססת על הספר בבימויה של טלי שלום עזר ובכיכובו של הארווי קייטל.
לספר פורסמו שני ספרי המשך והם נקראים כטרילוגיה: "המסע של צילקה" (2019) ו"שלוש אחיות" (2021) שניהם תורגמו לעברית בהוצאת שוקן.
הספר, שהיה רומן הביכורים של מוריס, נכתב במקור כתסריט.
מוריס קיבלה את הרעיון לספר את סיפורו של לאלי סוקולוב על ידי חבר משותף שלה ושל בנו של לאלי, לאחר שאשתו של לאלי מתה.
מוריס נפגשה עם לאלי במשך שלוש שנים מ-2003 עד מותו ב-2006, כדי לשמוע את סיפורו על תקופתו עם גיטה באושוויץ ולרשום הערות לתסריט שלה.
במהלך הפגישות הללו עם לאלי, הוא סיפר למוריס על הטראומה, הכאב ואשמת הניצולים שחווה.
שש שנים לאחר הפגישה הראשונה עם לאלי, גיסתה של מוריס הציעה לכתוב את הסיפור כספר.
מנקודת מבטו של לאלי סוקולוב, הסיפור עוקב אחר מסעו כאסיר במחנה הריכוז אושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שהועלה בכוח למסע ארוך ברכבת עם אסירים יהודים אחרים, לאלי מגיע למחנה העבודה אושוויץ בירקנאו, שם, תוך כבר מהלילה הראשון שלו, הוא עד לשני גברים שנהרגים על ידי אנשי ה-SS.
לאלי מתחיל לחוות את זוועותיו של מחנה ריכוז, הכרוך במוות בתאי גזים של אסירים אחרים וטיפוס.
בזמן שלאלי חולה, המקעקע הנוכחי של המחנה, פפן, מתעניין בו ומארגן להפוך אותו לחניך שלו.
לאלי נאלץ לסבול את העבודה של קעקוע אסירים חדשים כדי לשרוד.
לאלי פוגש לזמן קצר אישה יפה וצעירה תוך כדי קעקוע זרועה עם כניסתה למחנה, והוא מתאהב בה ממבט ראשון.
לאלי הופך למקעקע הראשי לאחר שפפן נעלם.
לאלי מבקש מקצין ה-SS האחראי עליו, ברצקי, עוזר, בדיוק כפי שפפן ביקש שהוא יהיה העוזר שלו.
ברצקי בוחר אסיר צעיר בשם ליאון.
לאלי משתמש במערכת היחסים שלו עם ברצקי כדי להשיג זכויות נוספות בתוך המחנה, כולל היכולת לתקשר עם האישה היפה שפגש קודם לכן, גיטה.
גיטה עובדת באחד ממחסני המחנה המאכלסים את חפציהם המוחרמים של אסירים ולעיתים קרובות מגניבה חפצים יקרי ערך ללאלי.
לאחר מכן, לאלי מסכן את חייו כדי להחליף תכשיטים וכסף עם עובד גרמני, שמגיע למחנה בכל יום בשביל תרופות ופריטי לבוש כדי לעזור לאסירים הסובלים או לזכות בטובות הנאה מה-SS.
לדוגמה, בזמן שגיטה חולה בטיפוס, לאלי מביא לה תרופה ומבטיח יום אחד להקים איתה משפחה לאחר שהיא תחלים.
קציני ה-SS מתחילים להתנהג באימפולסיביות למשמע החדשות שהצבא הרוסי מתקדם.
אסירים רבים מועברים מאושוויץ, כולל גיטה, שאומרת ללאלי ששם משפחתה הוא פורמן.
לאלי מועבר למאוטהאוזן באוסטריה ולאחר מכן למחנה אחר ליד וינה.
לאלי בורח מהמחנה דרך חור בגדר ונמצא על ידי חיילים רוסים.
הוא נאלץ לעבוד בבקתה המשמשת כמפקדה לחיילים רוסים בשל יכולתו לדבר גרמנית ורוסית כאחד.
מדי יום הוא מלווה לעיר על ידי חייל רוסי כדי להשיג נשים גרמניות צעירות ומושכות שיגיעו למסיבות בבקתה בערב.
הוא משלם להם בכסף ובתכשיטים.
יום אחד נאמר לו שהליווי שלו אינו נחוץ יותר והוא יכול לקחת את המכונית לעיר לבדו.
אז הוא בורח, עושה את דרכו לעיר הולדתו, מוצא את אחותו בחיים ומגלה שהוריו עדיין נעדרים ושאחיו הגדול מת.
בינתיים, גיטה נמלטת מהמשלוח שלה עם שלוש נשים פולניות ועושה את דרכה לברטיסלבה, סלובקיה.
לאחר מכן לאלי פונה לברטיסלבה כדי למצוא את גיטה, בידיעה שאסירים סלובקים רבים נשלחים לשם.
הוא מחכה שבועיים בתחנת רכבת ואז מבחין בה ברחוב.
בני הזוג כורעים ברך ואומרים אחד לשני שהם אוהבים אחד את השני.
לאלי שואל אם גיטה תתחתן איתו והיא מסכימה.
המספר בספר הוא יהודי סלובקי בן 25 מקרומפכי, לייל (לאלי) סוקולוב, אשר פוגש אישה צעירה בעת שמשמש כמקעקע באושוויץ בירקנאו מ-1942 עד 1945. הוא מתאהב באישה, גיטה, במהלך שנות המאסר שלו, ונשבע להתחתן ולהקים איתה משפחה ברגע שיהיו חופשיים.
לאלי מסכן את עצמו בעקביות כדי לעזור לחבריו ולעצמו לשרוד בזמן שהותו במחנה העבודה אושוויץ-בירקנאו.
גיטה היא צעירה יהודייה מסלובקיה הפוגשת את לאלי באושוויץ בירקנאו.
היא פוגשת את לאלי כשהוא מקעקע את מספר הזיהוי שלה על זרועה.
היא ולאלי נפגשים זו עם זה באופן קבוע ובסופו של דבר מסכימים שהם יישארו ביחד ברגע שהם יהיו חופשיים מהכלא.
גיטה חולה בטיפוס ומוסתרת מהשומרים על ידי חבריה כדי להציל אותה מלהישלח לתאי הגזים.
החברות של גיטה, איוונה ודנה, ולאלי שומרים על גיטה בחיים באמצעות טקטיקות שונות.
צילקה (ססיליה קובצ'ובה) היא חברתה של גיטה אותה היא פוגשת בזמן שעבדה בבניין המנהלה של בירקנאו.
בניגוד לרוב האסירים האחרים, סילקה לא מגלחת את ראשה.
היא גם נאלצת להיות פילגש של לגרפירר (לימים Schutzhaftlagerführer), יוהאן שוורצהובר, מפקד אושוויץ.
הטובה היחידה שסילקה מבקשת אי פעם משוורצהאובר היא להעביר את לאלי מבלוק 31 שבו הוא עבר עינויים.
המעשה המסוכן הזה מציל את חייו של לאלי.
סילקה שרדה את השואה, נעצרה והועברה לסיביר ברוסיה ומאוחר יותר התחתנה ועברה לארצות הברית.
על סיפור חייה כתבה הת'ר מוריס את הספר השני בטרילוגיה "המסע של צילקה" שתורגם לעברית ב-2021 בהוצאת שוקן.
פפן הוא המקעקע הראשי באושוויץ לפני שלאלי לוקח על עצמו את התפקיד.
הוא מסייע ללאלי להבריא לאחר שראה את ארון מתחנן בפני קצין להוריד את לאלי מעגלת האסירים הגוססים.
הוא מאמין שלאלי הוא אדם יוצא דופן וראוי להציל אותו.
הוא מקבל את לאלי כעוזר המקעקע שלו ומלמד אותו איך להתמודד עם השוטרים ולהתמקח עם הקצינים כדי לשרוד.
ככל הנראה שנעלם הוא למעשה נרצח באושוויץ.
יעקב הוא אמריקאי-יהודי שבזמן ביקור משפחתי בפולין נתפס ונלקח לאושוויץ בירקנאו.
הוא פוגש את לאלי בזמן שהוא מקועקע על האמה שלו, ומסמן שהוא גווע ברעב.
לאלי מסוגל להגניב מנות מזון של יעקב.
מאוחר יותר, כאשר לאלי נלקח לעינויים, ומגלה שיעקב הוא המענה שלו, יעקב מסוגל להחזיר טובה ולהציל את חייו של לאלי.
ברצקי הוא קצין ה-SS הנאצי הממונה על לאלי.
מערכת היחסים שלהם גדלה עם אמון מוגבר לאורך הרומן, כשברצקי אפילו נותן ללאלי עצות איך להישאר בחיים.
הם חולקים טיפים ביניהם על מערכות היחסים שלהם עם נשים, ומסכנים את חייהם כדי לעזור זה לזה במספר הזדמנויות.
למרות מערכת היחסים הזו, לאלי עדיין רואה בברצקי סיכון בשל מעשי הרצח והעינויים האקראיים שלו כלפי אסירים אחרים.
ארון הוא חברו לדרגש של לאלי, אותו פגש בזמן שהועבר לאושוויץ בירקנאו.
ארון עזר להציל את חייו של לאלי על ידי משיכתו מעגלת האסירים הגוססים בזמן שלאלי היה חולה בטיפוס.
בגלל מעשהו בהצלת חייו של לאלי ושקריו לקציני ה-SS, הוא נלקח משם ולא נראה שוב.
יוסף מנגלה הוא הדוקטור באושוויץ שעורך ניסויים מייסרים באסיריו.
מנגלה גם סירס את ליאון, ולעיתים קרובות החליט את מי לשלוח לתאי הגזים.
ויקטור הוא פועל בשכר מפולין שנותן ללאלי מנות מזון בתמורה לחפצי ערך בעת ביקור באושוויץ בירקנאו כדי לבנות משרפות.
ליאון עובד עם לאלי כעוזר המקעקע ובשלב מסוים נלקח על ידי דוקטור מנגלה לסירוס.
ליאון היה כמו אח ללאלי.
"המקעקע מאושוויץ" משתלב בז'אנר ספרות השואה.
מוריס כותבת באמצעות משפטים פשוטים וקצרים מנקודת מבט של גוף שלישי כאשר לאלי הוא המספר יודע כל וגיבור הסיפור.
לדברי סטיב ווקר, מוריס "מחזקת את האירועים ההיסטוריים - ואנשים אמיתיים - למסגרת בדיונית".
הרומן משתמש באלמנטים רבים מהז'אנר הרומנטי, במיוחד דרך קו העלילה המרכזי של סיפור האהבה של לאלי וגיטה.
טימותי נידרמן, הכותב ב-The New York Journal of Books, מכנה את הרומן "מפוכח ונוקב בו זמנית, עוסק בזוועות בלתי ניתנות לתיאור ומתרומם על ידי התקווה לאהבה".
הוא הרגיש שבעוד שהספר חסר תיאורים פיזיים, ומוריס "מעורפלת לגבי הפרטים של תהליך ההשמדה", התיאור האנושי שלה את הדמויות הוא חזק מאד.
וונדה ויטק-מאליקה מהמרכז לחקר זיכרון אושוויץ הציעה ביקורת היסטורית, תוך שהיא מפקפקת באי הדיוקים העובדתיים של הרומן וקבעה כי כל תמונת המציאות באושוויץ המוצגת בספר בנויה על "הגזמות, פרשנויות מוטעות ואנדרסטייטמנטים".
היא מזהירה כי מי שקורא את התרגום הצ'כי של הספר עלול לקחת את סיפוריו כעובדה, שלדעת מרכז הזיכרון הוא "מסוכן ולא מכבד את ההיסטוריה".
טענה מרכזית של מרכז המחקר לזכר אושוויץ הייתה נגד טענתה של מוריס שמספר הזיהוי של גיטה המקועקע על זרועה הוא 34902, ולפיה "איננו מוצאים מסמכים שרידים עם הנתונים האישיים שלה או הקשורים למספר 34902 שהופק בסדרת הנשים" וכי אסיר שהגיע לאושוויץ בזמן גיטה לא יכול היה לקבל מספר כה גבוה.
ויטק-מאליקה מציינת כי על פי עדותה של גיטה עצמה, מספר הזיהוי שלה היה 4562. וויטק-מאליקה דוחה גם את טענתה של מוריס שדוקטור מנגלה ערך בדיקות עיקור לגברים באושוויץ, וכי בשנת 1942 נתן לאלי לגיטה פניצילין נגד מחלת הטיפוס שלה, משום שהאנטיביוטיקה הזו לא הייתה זמינה עד לאחר המלחמה.
עד ספטמבר 2019 פורסמו תרגומים רשמיים של הספר ב-47 שפות.
מוריס חגגה את השקת הגרסה הסלובקית של הספר בקרומפכי שבמזרח סלובקיה, שם נולד לאלי.הספר תורגם לעברית ב-2019 בהוצאת שוקן.
מוריס כתבה שני ספרי המשך למקעקע מאושוויץ כחלק מטרילוגיה:
המנהלת הקריאטיבית של סרטי סינכרוניזיטי, קלייר מונדל, השיגה את הזכויות ל"המקעקע מאושוויץ" לאחר עסקה עם Bonnier Books UK בשנת 2018. הרומן היה אמור להפוך לסדרת טלוויזיה שתשוחרר באופן זמני בינואר 2020. עם זאת, רק בשנת 2023 החלה ההפקה, כאשר ג'ונה האוור-קינג ואנה פרוצ'ניאק הצטרפו לעיבוד הטלוויזיה .
סדרת הטלוויזיה "המקעקע מאושוויץ" שודרה ב-2 במאי 2024 בערוץ Stan (אוסטרליה), Sky Atlantic (בריטניה) ו-Peacock (ארצות הברית).
המקעקע מאושוויץ היא סדרת דרמה היסטורית בת שישה פרקים משנת 2024 המבוססת על רומן באותו שם מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס.
צוות השחקנים הבינלאומי כולל את הארווי קייטל, מלאני לינסקי, ג'ונה האוור-קינג והשחקנית הפולנייה אנה פרוחניאק ואת הישראליות יהלי מרגלית טופול ומילי עשת.
את הסדרה ביימה טלי שלום עזר.
הזמרת ברברה סטרייסנד הקליטה במיוחד את השיר "Love Will Survive" עבור הסדרה.
הסדרה עלתה בבכורה בארצות הברית בשירות הסטרימינג "Peacock", ובאותו יום גם בממלכה המאוחדת בערוץ Sky Atlantic ובאוסטרליה בשירות הסטרימינג "סטן".
לאלי סוקולוב, אסיר יהודי במחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו במהלך מלחמת העולם השנייה, מקבל תפקיד לקעקע מספרי זיהוי על זרועותיהם של אסירים אחרים.
הארווי קייטל – לאלי סוקולוב
ג'ונה האוור-קינג – לאלי סוקולוב הצעיר
מלאני לינסקי – הסופרת הת'ר מוריס
מילי עשת – איוונה, חברתה של גיטה
יונאס נאי – סטפן ברצקי
יהלי מרגלית טופול – צילקה
פרדריק וון לוטיכאו – יוסטק
טמלין הנדרון – דייוויד מוריס