tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פליניוס מדגיש בתיאורו את יחודם התרבותי של האיסיים, בכך שהם חיים בפרישות מן העולם, מנשים ומיצר מיני, ללא כסף, ובכל זאת אוכלוסייתם גדלה באופן תמידי, בלי אף לידה, על ידי הצטרפותם של זרים, שמתוך לאות חייהם נוהרים אל האיסיים ומאמצים את מנהגיהם.
בשונה מפילון, יוסף שערך את ספריו לאחר חורבן המקדש ששקע באותה עת במאבקי כוח (גם בין הכהונה ללוויים) מוסיף כי כעת האיסיים לא נמנעים מקבלת ילדים לכיתתם: "אוספים אליהם אנשים זרים בעודם רכים בשנים ונוחים לשמוע".
יוסף בן מתתיהו כתב כי חי בקרבם 3 שנים ולמד מהגותם:
יוספוס ציין שהם חיו בכל עיר בישראל ואף סיפר שאחד ממנהיגי המרד הגדול היה איסי ושמו יהודה.
הוא אף הרבה שבח על הכנסת האורחים שלהם.
האיסיים תוארו על ידי פלביוס כאידיאליסטים – חבורה העוזבת את הבלי העולם הזה, מתעלה מעל לעולם החומרי, מגיעה להכרה מיסטית, ומוותרת על חיי המותרות.
הם נהגו, כמו כן, להשתתף ברכושם – בדומה לרעיון הקיבוץ המודרני.
הוא אף מעריץ אותם בעמידתם האיתנה מול הרומאים, על אף שעינו אותם בעינויים קשים כדי לעבור על המצוות, לא נכנעו.
על פי סינסיוס, גם הנואם והסופר דיו כריסוסטום (40–115 לספירה בערך) תיאר את האיסיים: "הוא משבח את האיסיים, עיר מבורכת מאוד הממוקמת בקרבת 'המים המתים' בחלקה הפנימי של פלשתינה, באותה הסביבה של סדום".
נראה כי דיו כריסוסטום לא כתב חיבור מיוחד עליהם, אלא רק הזכיר אותם באחד מנאומיו האבודים.
הוא הסופר הפגני היחיד שהתייחס אל האיסיים, מלבד פליניוס ומחברים שהסתמכו עליו, כמו סולינוס.
בניגוד לסופרים היהודים בשפה היוונית, פילון ויוספוס, שאינם מזכירים קשר כלשהו בין ים המלח והאיסיים, פליניוס ודיו מדגישים אותו.
להבדיל מפליניוס, שאינו רומז שעין גדי הייתה עיר איסיית, דיו מקנה לאיסיים עיר נפרדת.
בזמן שפליניוס מדבר על "יהודה", דיו משתמש בשם הבלתי רשמי אז, "פלשתינה", אם כי ייתכן שהיא הוכנסה על ידי סינסיוס.
השם "סדום" מכוון כאן להרים הסובבים את ים המלח.
המדקדק הלטיני סולינוס (המאה ה-3 לספירה) מספר גם הוא על האיסיים:
מרטיאנוס קפלה (תחילת המאה ה-5) הזכיר את האיסיים בתיאורו את ארץ ישראל, אולם תיאור זה משקף את מקורותיו: פליניוס וסולינוס.
מלבד המקורות הנזכרים למעלה, האיסיים אינם נזכרים באף מקום אחר.
אמנם פילון ויוספוס היו יהודים, אך אין אף מקור בעברית או בארמית משלהי העת העתיקה, היודע על קיומם של אלפי נזירים החיים חיי חסידות שלווים או על מציאותן של קהילות רבות שחיו על בסיס של שיתוף כלכלי, בעולם שנשים נעדרו ממנו ומסחר לא התקיים בו.
המשנה, התוספתא והברית החדשה, המתעדות את המציאות בארץ ישראל במאה הראשונה לספירה, אינן מזכירות את האיסיים.
מטבע שונותה מדרכי הקהילה היהודית, ומעצם היקפה המונה לדברי ההיסטוריונים אלפי אנשים, הייתה מצופה התייחסות של דיון הלכתי או משפטי לאיסיים בדיני נזירות, ירושה ואימוץ.
רבי עזריה מן האדומים סובר כי האיסיים הם ה"בייתוסים", אך רבי צבי הירש חיות חולק עליו וסובר כי מדובר ב"חסידים הראשונים" ו"אנשי המעשה".
חוקר התלמוד שמואל קרויס מוסיף כי לדעתו הממרא המשנאית ממסכת מגילה ד' ח: "אֵינִי עוֹבֵר לִפְנֵי הַתֵּבָה בִּצְבוּעִין, אַף בִּלְבָנִים לֹא יַעֲבֹר".
תוקנה כלפי כת האיסיים שלא רצו בשליח ציבור כזה בשל רצונם להיראות ככהן גדול בעבודתו, דבר שנתפס כיוהרה ושהזכירה משקעי וסכסוכי עבר בגינם חרב בית המקדש שלהם.
לאחר מציאת מגילות מדבר יהודה רבים מהחוקרים זיהו את כת ים המלח שחייתה בקומראן, ונקראה במגילות "עדת היחד", עם האיסיים, אף על פי שהמגילות מציגות אידיאלים שונים במקצת מאלו שתארו ההיסטוריונים.
בעלי המגילות התבדלו מעם ישראל ויצרו הגות דואליסטית המחלקת את האנושות לשני מחנות נבדלים: "בני האור" – אנשיהם – ולעומתם שאר ישראל ואומות העולם – "בני החושך".
הם ראו את שאר ישראל (ובעיקר הפרושים והחשמונאים) כחוטאים ורק את עצמם כמקיימי המצוות.
כתביהם מציגים את חברי הקבוצה כעוזבים את החברה – לאו דווקא מתוך פציפיזם אלא כהכנה למלחמת שמד של העולם – מהפכה עולמית שלאחריה יהוו הם את הגרעין ואת העילית של ישראל.
אסור היה להם לקבל מתנות מן העולם החיצוני או לתת מתנות לקרוביהם בלי אישור הממונים וכל אדם שנכנס לחברתם צריך היה למסור את כל הונו.
לאנשי הכת בעלי המגילות היה לוח שונה מזה של שאר עם ישראל – לוח שמשי שאינו מתחשב בירח, ולפיו כל שנה היא בת 364 ימים, וכל חג חל ביום קבוע בשבוע.
לפי לוח השנה שלהם הקרבת העומר הייתה ממחרת השבת שלאחר שביעי של פסח בכ"ו לחודש הראשון, ניסן, וממילא חג השבועות שחל לאחר חמישים יום חל בט"ו בסיון ובכך היה דומה לסוכות ולפסח שאף הם בט"ו לחודש.
לוח זה מבוסס על הספרים החיצוניים – ספר מהלך המאורות וספר היובלים.
מועדי חגי אנשי הכת היו אפוא שונים ממועדי החגים של שאר עם ישראל, וזה היה הגורם המשמעותי ביותר לפירוד בינם לבין שאר העם.
כאמור, אין אף עדות על לוח שונה בתיאורי האיסיים אצל ההיסטוריונים.
ההיסטוריונים סיפרו שהאיסיים התנזרו מנשים, אך בחפירות בקומראן נמצאו עצמות נשים (עם זאת, כבר יוסף בן מתתיהו מציין שיש כת אחרת של איסיים שנוהגת לשאת נשים).
במגילות מדבר יהודה בכלל ובמגילת ברית דמשק ובמגילת "חוכמת רז נהיה" בפרט, נמצא דיון רחב בנשים ובמשפחות שאינו עולה בקנה אחד עם ההתנזרות המיוחסת לאיסיים.
עם זאת, מציין פלוסר כי הפציפיזם של האיסיים היה פציפיזם על תנאי ולא כפי שמתארים אותם יוסף בן מתתיהו ופילון.
הפציפיזם של האיסיים היה מושתת על שנאה מוסתרת כלפי שאר ישראל וציפייה למלחמה הסופית – "מלחמת בני אור בבני חושך", שבה יושמד הרשע.
ייתכן וברבות השנים איבדו חלק מהאיסיים את בסיס השנאה המוסתרת ואכן יצרו את התמונה האידילית המתוארת על ידי יוסף בן מתתיהו ופילון.
במגילות מצוי דיון רחב על מאבק בני אור בבני חושך ועל מאבק של כוהן רשע בכוהן צדק, אולם באף אחד מתיאורי האיסיים אין עדות על עוינות, על מאבק או על מלחמה.
ע"ש "בני אור" נקראת חטיבה 460 - "עוצבת בני אור".
קיים דמיון בין האוונגליונים והאיגרות שבברית החדשה לבין המגילות.
כמו כן, גם בקרב כת קומראן רווחו תפישות התבדלות רדיקליות מיתר היהודים והגדרה עצמית כעם ישראל האמיתי היחיד, שנבעו מתוך האמונה שהם נושאיה של "הברית החדשה" החזויה בספר ירמיהו; כותבי מגילת דמשק התייחסו לעצמם כ"באי הברית החדשה בארץ דמשק".
דמיון זה הוביל חוקרים מסוימים לטעון כי ישו הנוצרי השתייך לכת תקופה מסוימת והושפע ממנה, אך חוקרים אחרים שוללים טענה זו.
השערות אחרות מצאו דמיון בין רעיונותיהם לבין אלו של פאולוס, הנוקב אף הוא במושגים 'בני האור' ו'בני החושך' (הראשונה אל התסלוניקים ה' ה': אַתֶּם כֻּלְּכֶם בְּנֵי הָאוֹר וּבְנֵי הַיּוֹם לֹא בְנֵי־הַלַּיְלָה אֲנַחְנוּ וְלֹא בְּנֵי הַחשֶׁךְ), או בין מנהגי הטבילה שלהם למה שמדווח ביחס ליוחנן המטביל.
מנהגם של האיסיים ללבוש בגדי לבן, ובייחוד בעת עבודת הקודש, מוזכר גם לגבי לנוצרים.
לאורך השנים הועלתה הסברה שישנו קשר בין המנדעים לבין האיסיים, המבוססת הן על המקורות ההיסטוריים שמתארים את האיסיים והן על הממצאים הארכאולוגיים ובראשם מגילות ים המלח.
המנדעים הם בני קבוצה אתנו-דתית בת כ-100,000 איש שמרכזה בדרום עיראק ובדרום מזרח איראן, אך בעשורים האחרונים, בעקבות רדיפות ומלחמות, התפזרה ברחבי העולם.
חוקרים רבים סבורים שמקור הקהילה המנדעית בקבוצה שהיגרה מאזור ארץ ישראל לדרום מסופוטומיה במאות הראשונות לספירה.
דתם של המנדעים, המנדעיזם, דוגלת בהשקפת עולם דואליסטית-גנוסטית.
במרכזה, עומד טקס הטבילה, והנביא החשוב ביותר הוא יוחנן המטביל.
מקור המילה "מנדעיזם" במילה הארמית "מַנְדַּע", ידע, והמנדעים מכנים את עצמם גם בשם "נצוראיא" – משורש נ.צ.ר, כלומר אלו ששומרים על ידע סודי.
אב הכנסייה אפיפניוס מסלמיס השתמש במונח דומה, "נצרים", לתיאור קבוצה מסוימת בקהילת האיסיים.
אפיפניוס טוען שקהילה זו הייתה קיימת עוד לפני ימיו של ישו, אמנם יש מחלוקת בקרב חוקרים האם אכן כך הדבר.
הדת המנדעית חולקת מספר עקרונות, תפיסות ומושגים עם מגילות ים המלח, והמילה "ירדנה", הקשורה כנראה לירדן, משמשת את המנדעים לתיאור אתרי טבילה.
המנדעים סבורים שהם הקהילה האמיתית של בני האור, או בשפתם, "בני נהורא", מושג ששימש גם את האיסיים.
"מרא דרבותא", אחד משמות האל במנדעיזם, מוזכר גם במגילה החיצונית לבראשית שהתגלתה בקומראן.
המרכזיים הקהילתיים המנדעים, המכונים "בית מנדע", מתוארים בטקסטים מנדעים כ"הבית הגדול של האמת" ו"בית השלמות" – מונחים שהמקבילים היחידים אליהם נמצאו בסרך היחד.
בעבר הרחוק, המנדעים השתמשו גם במונח "בחירי צדקה" כדי לתאר את עצמם.
מונח זה מצוי גם בספר חנוך ובמגילה החיצונית לבראשית.
בדומה לאיסיים, למנדעים אסור לחשוף את שמות המלאכים לגויים.
הקברים המנדעים נבנים באוריינטציה של צפון-דרום.
המנדעים מחזיקים במסורת בעל-פה לפיה חלקם היו במקור צמחוניים, והם פציפיסטיים.
שער ושרידי חומה, שנחשפו בירושלים, בסוף המאה ה-19. השער זוהה כ"שער האיסיים" אותו תיאר יוסף בן מתתיהו:.
החרסים שנמצאו סמוך למזוזות תוארכו לתקופה החשמונאית ולראשית תקופת הורדוס.
השער משולב בחומת העיר הדרומית ותחתיה נחשפו שרידי חומה נוספת מהתקופה החשמונאית, ומתחתיה שרידי חומה נוספת (שלישית) שככל הנראה שימשה כחומת העיר מימי בית ראשון.
החוקר זאב וילנאי העלה סברה שמשער זה יצאה הדרך לדרום מזרח, אל "משכנות האיסיים במדבר יהודה.
איסילדור או יסילדור הוא דמות בדיונית בלגנדריום של ג'.
טולקין ומופיע, בין השאר, באפוס שר הטבעות.
איסילדור היה דונאדן, בנו הבכור של אלנדיל ואחיו של אנאריון, אחד משני המלכים הראשונים של גונדור.
פירוש שמו הוא "מסור לירח".
בטרילוגיה הקולנועית שיצר פיטר ג'קסון על שר הטבעות מגלם השחקן הארי סינקלר את דמותו של איסילדור.
איסילדור בנו הראשון של אלנדיל בן אמנדיל, השר האחרון של אנדוניה ואחי אנאריון.
נולד בשנת 3209 לעידן השני בנומנור, לאיסדילור היו ארבעה בנים: אלנדור, אראטאן, קיריון ווואלנדיל.
בנעוריו, בהיותו עוד בנומנור לפני נפילתה, איסילדור גנב ענף מהעץ נימלות' לפני שנגדע, ובכך שימר את שושלת העץ הלבן.
הוא שתל את העץ במינאס אנור.
איסילדור יחד עם אביו ואחיו עמד בראש הנומנורים הנאמנים שהצליחו להימלט משקיעתה של נומנור ופנו לארץ התיכונה.
בזמן שאביו, אלנדיל, התיישב בארידור שבצפון וייסד את ממלכת ארנור התיישבו איסילדור ואנאריון בדרום, וייסדו את ממלכת גונדור.
איסילדור התיישב בגדה המזרחית של נהר האינדואין, מינה את עצמו ל"שר איתיליה" ובנה את עירה הראשית, מינאס איתיל בצילם של "אפל דואת", הרי הצל.
בזמן שאחיו אנאריון, התיישב בגדה המערבית של האנדואין וייסד את מינאס אנור (לימים מינאס טירית).
הוא ואחיו אנאריון היו מלכיה המשותפים של גונדור, הם קבעו את בירתם המשותפת באוסגיליאת, שבה עמדו כיסאותיהם זה לצד זה בארמון המלכות.
בשנת 3429 לעידן השני, כבש סאורון את מינאס איתיל, ואיסילדור נמלט צפונה לארנור והותיר את אנאריון להגן על אוסגיליאת ומעברות הנהר.
בארנור היה שותף להקמת הברית האחרונה של האלפים ובני האדם בשנת 3434. חזר לדרום עם צבא הברית האחרונה יחד עם אביו וגיל גאלאד מלך הנולדור.
בקרב במורדות הר האורודרוין בשנת 3441 אביו וגיל-גאלאד מתו מידיו של סאורון, אז איסילדור לקח את נארסיל, חרבו של אביו אשר נותצה בקרב עם סאורון, וכרת את הטבעת האחת מאצבע סאורון, אך על אף הפצרותיהם של אלרונד וקירדן, איסילדור סירב להשמיד את הטבעת, ובמקום זאת תבע את הטבעת לעצמו.
איסילדור מלך על גונדור במשך שנתיים לאחר הקרב.
בדרכו למלוך בארנור הותקף על ידי צבא אורקים, הוא ניסה להימלט בעזרת הטבעת אך היא החליקה מאצבעו אל הנהר וגרמה למותו.
איסיאר בויאין (בספרדית: Icíar Bollaín; נולדה ב-12 ביוני 1967) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע ספרדייה.
בויאין, נולדה במדריד ויש לה אחות תאומה זהה בשם מרינה.
אביה היה מהנדס אווירונאוטי ואמה מורה למוזיקה.
איסיאר ואחותה התאומה גילו עניין באומנויות בגיל מוקדם: איסיאר נמשכה לעשיית סרטים, בעוד שאחותה למדה להיות זמרת אופרה.
בויאין לוהקה על ידי ויקטור אריס לסרט "הדרום" (El Sur) בשנת 1983, שבו ערכה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית.
בגיל 18, יחד עם אחותה התאומה מרינה, היא לוהקה על ידי דודם, חואן סבסטיאן בולאין, לשני סרטים: "שתי הגדות" (Las dos orillas, 1987); כמה שנים לאחר מכן השתתפו השתיים גם בסרט "אמור לי שקר" (Dime una mentira, 1992).
היא הופיעה גם בסרטים בבימויים של פליפה וגה, מנואל גוטיירס אראגון, וחוסה לואיס בוראו.
בשנת 1995, יצא הסרט "ארץ וחירות" צבע שערה האדמוני היה אחד הגורמים שבגללם בחר בה הבמאי קן לואץ' לסרט, העוסק במלחמת האזרחים בספרד.
החוויה שעברה בעבודה עם לואץ' הובילה אותה לכתוב את הספר "קן לואץ': משקיף בודד" (Ken Loach: un observador solitario).
בגיל 23 הקימה בויאין חברת הפקה בשם La Iguana ("האיגואנה"), ובמסגרתה יצרה שני סרטים קצרים:
Baja Corazón (1992) ו־Los Amigos del muerto (1994).בעזרת תמיכתו של הבמאי פרננדו קולומו, ביימה את סרטה העלילתי הראשון,
"היי, את לבד?" בשנת 1995 — סיפור על שתי נערות צעירות שחולמות למצוא גן עדן עלי אדמות ויוצאות למסע ארוך לעבר הים.
בשנת 1999, יצא סרטה העלילתי השני, אותו כתבה במשותף עם חוליו יאמאסארס.
בשנת 2003, ביימה את סרט הקולנוע "קח את עיניי".
הסרט זכה בשבעה פרסי גויה (האוסקר הספרדי), ביניהם הבמאי, השחקן, השחקנית והתסריט הטובים ביותר.
בויאין השתתפה עם הסרט ב"פסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות" בשנת 2004.
בשנת 2010, ביימה את סרט הדרמה "בין טיפות הגשם" בכיכובו של גאל גרסיה ברנאל, הסרט זכה בפרסים ומועמדויות רבות בפסטיבלים רבים בכל העולם, ביניהם פרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובשלושה פרסים בטקס פרסי גויה.
בשנת 2020, ביימה את סרט הדרמה "חתונתה של רוזה", דרמה קומית על אישה בת 45 מחליטה להתחתן עם עצמה כדי להשיב את עצמיותה ואת עצמאותה.
באותה שנה, היא הוזמנה להיות חברה באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בספטמבר 2025, חתמה בויאין על עצומה "עובדי תעשיית הקולנוע למען פלסטין" שקוראת לאמנים לא לעבוד עם מוסדות קולנוע ישראלים "התומכים בטענות לרצח עם ברצועת עזה".
איסיק קול (בקירגיזית: Ысык-Көл, ברוסית: Иссык-Куль) הוא אגם הנמצא במזרח קירגיזסטן.
הוא נמצא צפונית לרכס טיין שאן ודרומית להרי קונגיי אלאטאו .
האגם נמצא בגובה של 1,606 מטר מעל פני הים.
זהו האגם ההררי השני בגודלו בעולם לאחר אגם טיטיקקה באמריקה הדרומית וכן אגם המלח השני בגודלו בעולם לאחר הים הכספי.
הוא ניזון ממעיינות ומכ-118 נהרות ונחלים המביאים את מי הפשרת השלגים והקרחונים באביב ובקיץ.
פירוש שמו הוא "האגם החם".
מקור השם בכך שמימיו אינם קופאים בחורף, גם כשהטמפרטורה סביבו נמוכה מנקודת הקיפאון, בשל צירוף של גורמים: מליחות נמוכה (סביב 0.6% בהשוואה ל-3.5% במי ים), גוף מים עמוק ופעילות גאותרמית תת-קרקעית.
האקלים באזור האגם הוא יבשתי קיצוני, הגורם להבדלים גדולים בין החורף לקיץ: הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא כ-22 מעלות צלזיוס, אולם נרשמו מקרים של 40 מעלות צלזיוס.
בחורף ממוצע הטמפרטורות הוא כ-5 מעלות צלזיוס, אך היו רישומים של 30- מעלות צלזיוס ואף פחות מזה.
תיירים רבים מגיעים לאגם בעיקר מפני שזהו האגם הגדול ביותר בקירגיזסטן, בגלל יופיו והנוף היפה סביבו.
האגם וסביבתו מוכרזים על ידי ארגון אונסק"ו כשמורה ביוספרית מאז שנת 2001.
איסכמיה (מיוונית: ισχαιμία איסכ = הגבלה, המה, = דם) היא הגבלה בזילוח דם לרקמה.
התופעה נגרמת בדרך כלל בעקבות היצרות או סתימה בכלי דם, וגוררת פגיעה ברקמה המוזנת מאותו כלי דם.
לדוגמה, איסכמיה של שריר הלב תגרום לתעוקת חזה, ואף לאוטם שריר הלב, ואיסכמיה של המעיים תגרום לקוליטיס איסכמית שעלולה להוביל לניקוב (פרפורציה) של המעי.
הפרעה בקצב הלב, שמקורה באיסכמיה, מובילה להיפוקסיה.
שינויים בקצב הלב מובילים לירידה בתפוקתו.
איסין הייתה עיר-מדינה חשובה בשומר העתיקה.
האתר שוכן בתל אל-בחריאת (Ishan al-Bahriyat) בדרום עיראק כ-36 ק"מ דרומית לניפור במחוז אל-קאדסיה.
העיר שכנה ליד תעלת איסיניתום, שהייתה חלק ממערכת תעלות ומעברי המים שקישרה בין הערים השונות במסופוטמיה.
האלה הפטרונית של העיר הייתה נינתינוגה (Nintinuga) אלת הרפואה.
בעיר שכן מקדש שהוקדש לאלה.
תקופת שלטונה של העיר בדרום מסופוטמיה ולאחר מכן שלטונה של לרסה, נקראת על ידי ההיסטוריונים תקופת איסין-לרסה.
האתר של איסין היה מיושב כבר בתחילת השושלת הקדומה של שומר באמצע האלף ה-3 לפנה"ס.
וייתכן שהיה מיושב כבר בתקופת עובייד האלף ה-6 וה-5 לפנה"ס.
באתר נמצאו לוחות בכתב יתדות שהמוקדמים בהם שייכים לתקופת אור 3.
השלטון של השושלת השלישית של אור החל להתדרדר בעקבות פלישת האמורים שהביאו לפגיעה חזקה בכלכלה ובמסחר.
המחסור בתבואה הביא את מלך אור איבי-סין לשלוח את אחד מפקידיו הבכירים אישבי-ארה לקנות תבואה בצפון.
אישבי-ארה כתב לו שיש קשיים בהעברת התבואה לאור והציע למנותו לשליט איסין וניפור והצעתו התקבלה.
לאחר זמן לא רב, פלשו אף העילמים לממלכה המתפוררת, החריבו את הבירה אור ואת מקדשה, הרגו את תושביה והגלו את המלך איבי-סין לעילם, שם מצא את מותו.
בדרך זו נסללה הדרך בפני אישבי-ארה להיות אחד המלכים החשובים הבאים במסופוטמיה וליסוד שושלת מלוכה חדשה וחזקה שנקראת "שושלת איסין" הוא מלך על איסין בין השנים 2017-1985 לפנה"ס.
כדי לחזק את שלטונו השתדל אישבי-ארה להמשיך בכל סממני השלטון של השושלת השלישית של אור ובכך להפוך את עצמו לשליט הלגיטימי.
בתקופה שבה עלה לשלטון החלו בצפון מסופוטמיה אשור וממלכת אשנונה להתחזק ולהפוך למרכז עוצמה, כך שלא הייתה לו את היכולת להרחיב את ממלכתו לכיוון צפון.
בדרום מסופוטמיה הוא הצליח לגרש את העילמים מאזור אור ובכך נתן לאיסין את השליטה על מרכזי התרבות החשובים בדרום מסופוטמיה: אור, ארך והמרכז הדתי בניפור.
במשך למעלה ממאה שנים איסין הייתה מרכז חשוב ופורח.
מתקופה זו נשארו שרידי מבנים גדולים ומקדשים.
בחפירות הארכאולוגיות מהתקופה נמצאו כתבים שעסקו בצווים, גזירות וחוקים.
שושלת איסין המשיכה את סגנון השלטון המרכזי של אור 3. מלכי איסין מינו מושלים ושליטים מקומיים במחוזות השונים כדי שיממשו את המדיניות שלהם.
מקור הכנסה חשוב לאיסין היו דרכי המסחר למפרץ הפרסי.
נסיבות ירידת חשיבות של ממלכת איסין לא ידועות בבירור.
על פי המסמכים שנמצאו, לממלכה הייתה בעיה קשה של גישה למקורות מים.
בעיה נוספת נוצרה לאיסין כשגונגונום (Gungunum) המושל שמונה על הערים לרסה ולגש ואזורים סביבן, השתלט על העיר אור שהייתה מרכז הסחר עם אזור המפרץ הפרסי.
השתלטות זאת פגעה כלכלית באיסין.
בנוסף גונגונום ושני יורשיו הטו את תעלת המים מאיסין ללרסה.
בשלב מסוים איסין איבדה גם את שליטתה על ניפור שהייתה המרכז הרוחני.
איסין לא הצליחה להתאושש לאחר סדרת אירועים זאת.
בסביבות שנת 1860 לפנה"ס לערך השתלט על איסין שליט בשם אנליל-באני (Enlil-bani) ובכך סיים את שלטון השושלת שנוסדה על ידי אישבה-ארה שנמשכה כ-150 שנים.
למרות חולשתה הפוליטית והכלכלית של איסין, העיר הצליחה לשמור על עצמאותה מלרסה לפחות לארבעים שנים נוספות, עד לכיבושה על ידי מלך לרסה רים-סין הראשון שהיה בן זמנו של חמורבי מבבל.
בעקבות כיבוש לרסה על ידי חמורבי צורפה גם איסין לתחום שלטונו, הוא בנה בה מבנים חשובים.
לאחר עליית שמשו-אילונה בנו של חמורבי לשלטון פרץ כנגדו מרד שתחילתו בלרסה ולאחר מכן התפשט ל-26 ערים נוספות ביניהן ארך, אור, איסין ועוד.
במסגרת מלחמתו של שמשו-אילונה במרד הוא הרס את חומותיה של איין ובזז את העיר.
המאורע מתועד בלוח כתוב שנמצא בעיר ששמשו-אילונה ביצע בה הרס בשנת 27 למלכותו.
במאה ה-16 לפנה"ס השתלטו הכשים על בבל והם שיקמו את העיר ובנו בה מבנים.
לאחר נפילת השושלת הכשית בבל בשנת 1155 לפנה"ס בידי העילמים, השתלטה על בבל השושלת הרביעית שמלכיה במקורם היו מאיסין, היא נקראת גם השושלת השנייה של איסין.
שושלת זאת שלטה בבבל כ-130 שנים וכללה 11 מלכים.
+ מלכי השושלת הראשונה של איסין - על פי הכרונולוגיה התיכונה בין השנים 2017–1794שם המלך שנות מלוכה לפנה"ס הערות אישבי-ארה 2017–1985 שלט בו-זמנית עם איבי-סין מאור שו-אילישו 1984–1975 הבן של אישבי-ארה אידין-דגן 1974–1954 הבן של שו-אילישו אישמה-דגן 1953–1935הבן של אידין-דגן.
הוא מופיע בקינת ניפור כמשקם העיר ניפור לִפִּת-אשְׁתר1934–1924 הבן של אישמה-דגן (או אידין-דגן), שלט בו-זמנית עם גונגונום מלרסה.
אור-נינורתה1923–1896 הבן של אידין-דגן, שלט בו-זמנית עם אביסרה מלרסה.
בור-סין1895–1875 הבן של אור-נינורתה ליפית-אנליל1873–1869 הבן של בור-סין ארה-אימיתי 1868–1861 המלך האחרון משושלתו של אישמה-דגן איכון-פי-אישתר 1861 שלט למשך שישה חודשים אנליל-בני 1860–1837 שלט בו זמנית עם מבבל.
זמביא1836–1834 שלט בו-זמנית עם סין-איקישם מלרסה.
הפרטים האלו נכללו לא בכל הגרסאות של הרשימה.
בזמנו של אישבה-ארה המשיך להתקיים הפולחן שהיה נהוג בתקופת אור 3. הוא המשיך את טקס "נישואי הקודש" שהתקיים כל שנה כשבמהלכו המלך בתפקידו כאל תמוז קיים יחסי מין עם הכוהנת שייצגה את אלת האהבה והמלחמה איננה.
לפי האמונה השומרית, איננה התייחדה עם האל תמוז מדי שנה, בטקס שהתקיים בראש השנה השומרי.
יום זה נחשב ליום אשר בו "נחרצו הגורלות בשמיים", ומטרת הטקס הייתה לעורר את התחדשות הצמחייה עם רדת גשמי החורף, להבטיח את פריון הארץ וכנראה גם את שלומו והצלחתו של המלך.
בנוסף המשיכו מלכי איסין למנות את בנותיהם לכוהנות לאל סין, אל הירח של אור.
הספרות של התקופה המשיכה את המסורות הספרותיות של תקופת אור 3. המשיכה הכתיבה של המזמורים המלכותיים, ז'אנר ספרותי שהחל באלף הקודם.
מזמורים מלכותיים רבים נכתבו למלכי איסין שהשתקפו בהם הנושאים, הסגנון המבנה והשפה שהיו נהוגים לפני כן.
לעיתים הם נכתבו בגוף ראשון כמשקפים את קולו של המלך, ולעיתים המזמורים עסקו בתחינות התושבים שנועדו לאוזני המלך.
דוגמה לספרות התקופה היא קינת ניפור המתייחסת בהרחבה למלך אישמה-דגן והוא מתואר בה כמושיעה ומשקמה של העיר החרבה של ניפור.
בתקופה זו הסתיימה כתיבת רשימת המלכים השומרית שהתבססה על רשימות קדומות ומקורות קדומים.
הרשימה הובילה לרשימת מלכי איסין, אולי במטרה לתת לה המשכיות ולגיטימציה בעיני התושבים כשמלכי איסין קושרו למלכים הקודמים שחלקם היו אגדתיים.
האתר הארכאולוגי של העיר איסין הוא תלולית נמוכה שגובהה המרבי 8 מטר ואורכה כ-1.5 ק"מ.
בשנת 1924 ביקר באתר האשורולוג האמריקאי סטיבן לנגדון (Stephen Langdon) בעת חפירותיו בכיש, הוא ביצע באתר חפירת בדיקה לעומק.
החפירות הארכאולוגיות העיקריות באתר התקיימו במשך 11 עונות חפירה בין השנים 1973 ל-1989 על ידי משלחת גרמנית בראשותו של ברטל רודה (Barthel Hrouda).
חפירות אלה הופסקו בעקבות מלחמת המפרץ משנת 1990 ומלחמת עיראק משנת 2003. לאחר סיום החפירה האתר סבל מאוד ממעשי ביזה ושוד שהסבו לו נזק כבד.
במהלך החפירות התגלו לוחות ובהם קודקס החוקים של המלך ליפית אשתר.
אִיסִיס הייתה אוניית-דגן רומית ענקית מאמצע המאה ה-2 לספירה בקירוב.
היא השתייכה לצי הדגן הרומי שהוביל מדי שנה כ-150 אלף טונות דגן מאלכסנדריה שבמצרים אל העיר רומא.
האונייה מתוארת על ידי הרטוריקן היווני לוקיאנוס בחיבורו "האונייה או המשאלות" (Πλοἶον ἢ Εὐχαί, בלטינית: Navigium).
רוחות הסיטו את האונייה מנתיבה והיא נאלצה להיכנס אל פיראוס, נמלה של אתונה, וכך הייתה ללוקיאנוס ההזדמנות לראות אותה במו עיניו.
חישובים מעלים כי תפוסתה הייתה בין 1,200 ל-1,300 טונות.
ממדיה הענקיים של האונייה הותירו ודאי רושם עצום על לוקיאנוס, כמו על שאר תושבי אתונה, וכך הוא מספר:"איזו אונייה ענקית!
אורכה מאה ושמונים רגל, כך סיפר נגר האונייה, רוחבה יותר מרבע אורכה, ועומקה מן הסיפון אל התחתית, עד המקום הנמוך ביותר בקרקעיתה, ארבעים וארבע רגל.
והתורן אשר לה, עם ה התלויה עליו ו המייצב אותו!
, ובקצהַ ראש-אווז מוזהב, התעקלה והתנשאה מעלה בהדרגה, כשמן העבר האחר מתרומם החרטום בעיקול מתון יותר ודיוקנה של איסיס, האלה על שמה נקראה האונייה, מתנוסס משני צדדיו.
ואשר ליתר הקישוטים, הציורים, הדגל האדום בקצה הסקריה הראשית, העוגנים, ה וה על הסיפון הקדמי, מבני המגורים מלפנים לירכתיים – כל אלה נראו כפלא בעיני!
צוותה היה ודאי גדול כצבא ממש.
סיפרו לי שהובילה כמות כזו של דגן, שדי היה בה כדי להאכיל את כל הפיות באתונה למשך שנה.
וכל כולה הייתה תלויה לביטחונה באיש קטן וזקן אחד, שסובב את העצומים שלה באמצעות ידית-הגה דקה.
הם הראו לי מיהו; ברנש בעל שיער צמרי, קרח למחצה.
איסידור ווֹרוֹבּקייביץ' או סידיר איוואנוביץ' ווֹרוֹבּקייביץ' (באוקראינית: Сидір Іванович Воробкевич, ברומנית: Isidor Vorobchievici; 18 במאי 1836 צ'רנוביץ – 18 בספטמבר 1903 צ'רנוביץ) היה כומר, מורה, סופר, מלחין, מנצח מקהלה, וחוקר פולקלור אוקראיני מבוקובינה, כתב בשפות אוקראינית (רוטנית), רומנית וגרמנית.
איוואן פרנקו כינה אותו "העפרוני הראשון של הספרות האוקראינית".
איסידור, סידור או סידיר וורובקייביץ' נולד ב-1836 בצ'רנוביץ, בחבל בוקובינה, אז אזור בחסות הקיסרית האוסטרית, במשפחה של מורה לתאולוגיה ולפילוסופיה בתיכון, ושמו איוואן ורובקייביץ'.
סבא רבא שלו מצד אביו, סקלסקי מלאקה מאורובקו בא מאזור ליטא רבתי וכשהגיע לגליציה ולבוקובינה שינה את שם משפחתו מ"אורובקו" לוורובקייביץ' .
מפני שבגיל 4 התייתם מאמו ובגיל 10 גם מאביו עבר וורובקייביץ' לחסות סביו מצד האב בעיירה קיצמן.
סבו, הפרוטופופ מיכאילו ורובקייביץ' לימד אותו לקרוא וסיפר לו מעשיות רבות מתולדות אוקראינה ,על אומן ,על מנהיגי קוזקים מזפורוז'יה כמו מקסים זליזניאק ואיוואן גונטה ושירי עם רבים.
סבתו, פרסקיבה טיפחה בו את האהבה לאוצרות הפולקלור המקומי.
בגיל 5 הילד ניגן היטב בכינור.
הוא למד עד שנת 1848 בבית ספר עממי גרמני ואחר כך עד שנת 1857 בגימנסיה בעיר הולדתו.
מילדותו נמשך למוזיקה, לספרות ולציור, אך נשלח בסופו של דבר ללמוד בסמינר התאולוגי בצ'רנוביץ.
לפני סיום הלימודים, התחתן עם בתו של מנהל בית הספר
אחרי סיום הסמינר בשנת 1861 נשלח יחד עם אשתו לנהל קהילה אורתודוקסית בכמה יישובים בגבעות של דרום בוקובינה, כמו דוידני (1861–1865) ורושי-מולדוביצה (Ruşii-Moldoviţa) (באוקראינית - רוסקה - מולדוביציה).
בעת חייו בכפרים התוודע לפולקלור המקומי של הרוטנים והרומנים, קרא רבות מיצירות הסופרים האוקראינים באוקראינית ורוסית - במיוחד של טאראס שבצ'נקו, הריהורי קוויטקה-אוסנוביאננקו, מ.
ששקביץ', מרקו וובצ'וק, ניקולאי גוגול.
החל משנת 1863 פרסם תכופות בכתבי עת רוטנים כמו "פרבדה", "זורה", וצ'ורניצי" ואחרים.
בנובמבר 1867 חזר לגור בצ'רנוביץ והתמנה למורה לפיתוח קול בסמינר התאולוגי ובגימנסיה בעיר.
מפני שהרגיש שחסר לו הרבה ידע תאורטי בתחום המוזיקה נסע ללמד בשנת 1867 בקונסרבטוריון בפראג ולאחר מכן בשנים 1868–1869 באקדמיה למוזיקה בווינה, אצל פרנץ קרן - הרמוניה), ואצל בנדיקט ראנדהרטינגר - ניצוח מקהלות ומוזיקה כנסייתית ביזנטית.
בחזרתו למולדת עצר בלבוב בה נכח בקונצרט למוזיקה מקהלתית ליטורגית שכלל יצירות מאת דמיטרי בורטניאנסקי, מ.
לבוב ופיוטר טורצ'אנינוב שהרשימו אותו מאוד.
בשובו לצ'רנוביץ' בשנת 1869 לימד מוזיקה מקהלתית בסמינר התאולוגי, בסמינר למורים ולזמרים כנסייתיים ובבית הספר הריאלי היווני-קתולי.
אחרי הקמת אוניברסיטת צ'רנוביץ בשנת 1875 התמנה בה לפרופסור לתאולוגיה.
בשנת 1897 נבחר לחבר המועצה המאזורית של בתי הספר בבוקובינה, במקום הרומני יואן פון אונצ'ול, שנפטר, והפך כך לאוקראיני הראשון שנבחר בפורום זה.
איסידור וורובקייביץ' הצטיין בפעילותו הפדגוגית המוזיקלית.
הוא ערך מספר ספרי לימוד בשפות גרמנית, אוקראינית ורומנית, ביניהם ספר לימוד להרמוניה (Lehrbuch für Musikharmonie), ספר לתאוריה הכללית של המוזיקה (Allgemeines Musiklehrbuch), והוציא לאור אנטולוגיות של שירים רוטניים, רומנים ויהודים מהמורשת העממית הבוקובינית (שירתנו העממית 1870, „פרחים מבוקובינה" 1865).
הוא התכתב עם יוהנס ברהמס וכתב סדרת מאמרים "מלחינינו", בין השאר על מיכאיל גלינקה.
וורובקייביץ' היה המחבר הראשון של ספר לימוד להרמוניה בשפה הרומנית.
הוא תרם תרומות מהותיות לקידום השירה המקהלתית בבוקובינה.
עם תלמידיו נמנו צ'יפריאן פורומבסקו, אוסביה מנדיצ'בסקי, טודור פלונדור ואחרים.
הוא הלחין מוזיקה כנסייתית ומוזיקה קולית חילונית לקול ופסנתר.
בין שיריו בהשראת הפולקלור הרומני ניתן לציין את: Cobzarul", „Bucovină, ţară dulce", „Când Moldova purta jugul", „Cântă cucul pe fântână" ("נגן הקובזה", "בוקובינה, ארץ מתוקה", "כשמולדובה נשאה בעול", "הקוקייה מזמרת").
אחרי מסע לקייב ב-1874 כתב וורובקייביץ' שני שירי מקהלת גברים "הדנייפר - הצאר שלנו" ו"נולדו על הדנייפר, על כן אני קוזק".
וורובקייביץ' כתב פרוזה ושירה בשפה האוקראינית, תחת כינוי עט כמו דנילו מלאקה, וגם
דמקו מקובצ'וק, מורוזנקו, "יתום מבוקובינה", איוואן איוואניב מקיצמן", סמיון הרין, ס.וולוך ואחרים.
הוא כתב גם שירים ברומנית בהשראת המסורת הרומנית (למשל Ionică Darii – fiu bucovinean - "יוניקה דרין, בן בוקובינה", Când Moldova purta jugul "כשמולדובה נשאה בעול").
ב-1877 וורובקייביץ' הוציא לאור את האלמנך "רוסקה חאטה" (הבית הרוסיני), הלמנך הרוסיני הראשון בבוקובינה שאחסן על דפיו מידע ויצירות מכל חבלי אוקראינה.
באותה תקופה התפשט רעיון איחוד כל האוקראינים מיסודו של יורי פדקוביץ'
וורובקייביץ' ערך מאמרי עיון בשפה הרוסינית בכתב העל "קנדלה" (1900-1882), כמו כן נמנה עם מייסדיו ועורכיו של העיתון "בוקובינסקאיה זוריה" (הכוכב הבוקוביני"), כתב לעיתים קרובות ב"בוקובינסקי קלנדר" (לוח השנה הבוקוביני").
באוניברסיטה החל מ-1876 ארגן וורובקייביץ' את "איגוד הסטודנטים האוקראינים".
הוא נמנה גם עם מייסדי האגודה האוקראינית לתרבות "רוסקה בסידה" והיה יושב ראש "האגודה הספרותית-הדרמטית הרוסינית".
ב-1887 עמד בראש האיגוד "הבית העממי הרוסיני" בצ'רנוביץ'.
קובץ השירה היחיד שלו באוקראינית "על הפרוט" הופיע שנתיים לפני מותו, ב-1901 עם דיברי מבוא מאת איוואן פרנקו,
את שיריו הקדיש וורובקייביץ' לאדמות ואנשי בוקובינה ("מולדת", זאת בוקובינה שלי"
"על הפרוט", "גורל של הוצולים" ).
היו ידועים מאוד גם שירי הילדים שלו "שפת האם" (מובו רידני) (1869) שנלמד עד היות בספרי האלף-בית המקומיים:
סיפוריו, שיריו האפיים והמחזות ההיסטוריים שכתב דנים בפרקים מתולדות אוקראינה
"קוצ'וביי ומזפה" 1891, "הבן האובד" ) או בסצנות מהווי הכפרי ("צועניה", "מי אשם").
וורבקייביץ' חיבר גם סדרת סיפורים קצרים היסטוריים, רומנים ומסות, הקרויה "פרו" שכללה בית השאר את הטקסטים "נרון", "סבליה סקנדרבג", קלאופטרה", "איוואן האיום".
מחזותיו "הנאט פריבלודה" ו"הסטרוסט החדש" הוצגו בעבר על במות תיאטראות עממיים רבים.
זכו בזמנו להצלחהלקהל גם אופרטות כמו "קספר רומפלמייר" בגרמנית, ובאוקראינית - יאנוש אישטנהאזי", "העלמה מבוסניה", כלכלב הזהב".
העם אהב גם את סיפוריו ההומוריסטיים על עיר הטיפשים - "ברגלוזדיב"
מנישואיו עם לאונטינה בנדבסקייה מסירט נולדו בן, אלכסנדר ובת, ויקטוריה.
בנו נפטר משחפת, ואביו, שהיה מדוכא משום כך, הפסיק את עפילותו בהוראה ולקה בלב.
הוא הלךלעולמו בספטמבר 1903 בצ'רנוביץ.
אחיו, הריהורי וורובקייביץ, היה משורר בשפה האוקראינית וכתב תחת שם העט "נאום שראם".
הייתה להם גם אחות, אפולוניה.
(זנו ואנצ'ה - היצירה המוזיקלית הרומנית במאה ה-19–20 כרך א)
איסידורוס מכאראקס (ביוונית עתיקה: Ἰσίδωρος Χαρακηνός, בלטינית: Isidorus Characenus) היה גאוגרף יווני בן המאה ה-1 לפנה"ס/המאה ה-1 לספירה.
כל שאנו יודעים אודותיו, מלבד שמו, כי חיבר ספר ממנו השתמרו לימינו פרגמנטים בלבד.
וילפרד הֶרווי שׁוֹף, שפרסם ב-1914 מהדורה מוערת של הקטעים ששרדו מספרו של איסידורוס, סבור כי שמו מרמז על מוצאו – העיר כאראקס בממלכת כאראקנה, בקצה הצפוני של המפרץ הפרסי של ימינו.
אולם הדבר אינו ודאי, שכן היו בעת העתיקה כמה ערים מבוצרות שנשאו את השם "כאראקס", שפירושו ביוונית "גדר כלונסאות".
שם ספרו היחיד של איסידורוס המוכר לנו נקרא בלטינית Mansiones Parthicae – "תחנות דרכים בפרתיה".
זהו אִיטִינֶרארְיוּם להדרכת הנוסעים בנתיב הסחר היבשתי מאנטיוכיה אל הודו, ומתאר במיוחד את האכסניות לשיירות סוחרים שהופעלו על ידי הממשל של האימפריה הפרתית.
הספר נכתב קרוב לוודאי זמן מה אחרי שנת 26 לפנה"ס, שכן איסידורוס מזכיר בו את מרד טירידטס השני נגד פְרָאַטֵס הרביעי שאירע באותה שנה.
החיבור, בצורה בה שרד לימינו, נראה כתקציר של חיבור גדול יותר.
ציטוט אצל אתנאיוס מעלה את האפשרות כי שם הספר הגדול יותר היה "מסע סביב פרתיה" (פַּרְתִיאַס פֶּרִיאֶגֶטִיקוֹס).
הקטע המצוטט אצל אתנאיוס, שאינו נכלל בכתב היד הקיים של "תחנות דרכים בפרתיה", מתאר שליית פנינים.
פליניוס הזקן, הפוליהיסטור הרומי בן המאה ה-1 לספירה, מזכיר חיבור בשם "תיאור העולם" שכתב "דיוניסיוס" מכאראקס, ומוסיף כי הלה "נשלח על ידי הקיסר המנוח אוגוסטוס כדי לאסוף במזרח את כל המידע הדרוש כאשר עמד בנו בכורו לצאת לארמניה על מנת ליטול את הפיקוד על הלחימה נגד הפרתים והערבים".
פליניוס נוקב אומנם בשם "דיוניסיוס", אך קרוב לוודאי שזו טעות והכוונה לאיסידורוס.
השם "איסידורוס" נזכר פעמים אחדות בספרו של פליניוס כאסמכתא לנתוני מרחקים גאוגרפיים אחדים.
אסופה של הפרגמנטים השונים המיוחסים לאיסידורוס מכאראקס בתרגום לאנגלית ובצירוף הערות פורסמו, כאמור, ב-1914 על ידי וילפרד הרווי שׁוֹף בספרון בן 46 עמודים.
התרגום של "תחנות דרכים בפרתיה" הנכלל בספרון זה נעשה על ידי קרל מילר ופורסם בפריז ב-1853.
איסידורה סֶקוּלִיץ' (בסרבית: Исидора Секулић, 16 בפברואר 1877 - 5 באפריל 1958) הייתה סופרת, מסאית, ומבקרת אמנות סרבית.
עוד בחייה היא זכתה בהכרה רבה: איזידורה הייתה האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה המלכותית הסרבית למדע (1939), חברה באקדמיה הסרבית למדעים למדעים ואומנות (1950) נשיאת כבוד של מרכז ה-PEN הסרבי (1931), סגנית נשיא אגודת הסופרים של יוגוסלביה ונשיאת איגוד הסופרים של סרביה.
כיום, מדי שנה נערך כנס מדעי הנושא את שמה וניתן במסגרתו פרס איזידורה סקוליץ'.
סקוליץ', נולדה בכפר מושורין (Mošorin ) ליד טיטל (Titel) וודינה (לשעבר בשטח האימפריה האוסטרו- הונגרית).
בילדותה למדה בבית ספר לבנות נובי סאד ולאחר מכן בסומבור, בודפשט.
היא למדה ספרות, מדעים, ופילוסופיה.
היא סיימה את בית הספר הפדגוגי בבודפשט בשנת 1892, ולאחר מכן לימדה מתמטיקה במקומות שונים.
היא הנישאה לרופא פולני שנפטר זמן קצר לאחר הנישואין (1914).
היא לא נישאה מחדש ולא היו לה ילדים.
מאוחר יותר השלימה דוקטורט בשנת 1922 בגרמניה.
במסעותיה התגוררה תקופות שונות באנגליה, צרפת, ונורווגיה.
בזמנה היא נחשבה לאחת הנשים המשכילות ביותר והמבריקות ביותר בסרביה והיא הייתה בקשר קבוע עם אינטלקטואלים מובילים (למשל Branko Radičević, Đura Jakšić, Laza Kostić, Petar Kočić, Ivo Andrić ואחרים).
המפגשים האינטלקטואליים שערכה בביתה היו מפורסמים בכך שנדונו בהם נושאים מגוונים כגון ספרות, מוזיקה, תיאטרון, ציור ועוד.
בעקבות מסעותיה בנורווגיה, מאוסלו דרך ברגן עד מחוז פינמרק, חיברה את ספר המסעות Pisma iz Norveške ("מכתבים מנורווגיה") בשנת 1914.
אסופת סיפורים קצרים שלה, Saputnici, התאפיינה בסגנון נועז ובניתוח עצמי נוקב.
היא שלטה בכתשע שפות מדוברות, וכן בשפות הקלאסיות.
כתיבתה של סקוליץ', שמתאפיינת בליריות, במהורהרות, אך גם בנוסח אנליטי ובוחן, הגיעה בראשית כתיבת הסיפורת המודרנית בסרבית.
סקוליץ' עוסקת במצב האנושי בסביבה המודרנית.
ברומן העיקרי שלה, Кроника паланачког гробља ("תולדות בית עלמין בעיר קטנה"), היא הופכת את סדר המאורעות: כל חלק בספר מתחיל בבית העלמין, וחוזר אחורנית אל החיים הסוערים בעבר.
דמויות כגון גוספה נולה נמנות עם דמויות הנשים החזקות הראשונות בספרות הסרבית, והן מתוארות כאמיצות, גאות, ונחושות.
כמו כן חיברה סקוליץ' כתבים ביקורתיים בתחום ביקורת מוזיקה, אמנות, תיאטרון, אדריכלות, ספרות, ופילוסופיה.
איסכנדרון (בטורקית: İskenderun; בערבית: الإسكندرونة, תעתיק מדויק: אלאסכנדרונה; ביוונית: Αλεξανδρέττα - אלכסנדרטה, מילולית: "אלכסנדריה הקטנה") היא עיר בדרום טורקיה והעיר השנייה בגודלה בנפת האטיי במחוז הים התיכון שלאורך חופי הים התיכון ומפרץ איסכנדרון.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 227,498 תושבים.
העיר נוסדה כאלכסנדריה ('Αλεξάνδρεια) ונקראה על שמו של אלכסנדר הגדול, עד שבימי הביניים שינו צליינים אירופאים את שמה לאלכסנדרטה במשמעות אלכסנדריה הקטנה (להבדיל מאלכסנדריה שבמצרים).
ב בעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל והלבנט, הפך הכינוי ל-אל-איסכנדרון (الإسكندرون) באותה משמעות.
שם זה המשיך ונהג גם בתקופת האימפריה העות'מאנית ומלווה את העיר עד היום.
העיר משמרת את השם, אבל כנראה לא את האתר המדויק, של היישוב אשר נקרא אלכסנדריה.
היישוב נוסד על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 333 לפנה"ס כדי להחליף היישוב מיריאנדוס כנקודת מפתח בכניסה לסוריה.
מיריאנדוס שכנה כ-37 ק"מ דרומית לזירת ניצחונו בקרב איסוס נגד המלך הפרסי דריווש השלישי.
אלכסנדר נערך בסביבתה לפני העימות עם הפרסים משום קרבתה למעבר בהרי אמנוס שאִפשר גישה מזרחה לעבר חלב ואגן נהר הפרת ודרומה לדמשק.
איסכנדרון היא אחת מערים רבות שנוסדו בהוראת אלכסנדר, בהן אלכסנדריה שבמצרים.
ניתן לה השם "אלכסנדריה של איסוס" להבדיל בינה לבין אלכסנדריה שבמצרים.
אחרי מות אלכסנדר ירשו הסלאוקים את השלטון באזור.
הרומים כבשו את העיר בשנת 64 לפנה"ס.
לאחר פיצול האימפריה הרומית, עברה העיר לשליטתם של הביזנטים והוזכרה בהיסטוריה הכנסייתית.
במאה ה-7 נכבשה על ידי הערבים.
העיר החליפה ידיים פעמים רבות במהלך המאבקים בין הביזנטים לערבים, עברה לשליטת הסלג'וקים ולאחר מכן לאיובים.
לאחר מסע הצלב הראשון, העיר הייתה חלק מנסיכות אנטיוכיה; ב היא נפלה לידיהם של מלכי קפריסין.
העיר גם נשלטה בתקופות מסוימות על ידי הסולטנות הממלוכית ונסיכות דולקדיר.
מהמאה ה-16, איסכנדרון הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
העיר המשיכה להיות בעלת חשיבות אסטרטגית גם בתקופת השלטון העות'מאני.
העות'מאנים המשיכו לבצר את העיר ונשארו חורבות הביצורים מהמאה ה-17. בשלבי התקופה העות'מאנית, העיר צברה חשיבות בשל הגדלת משקלה כמאחז של נתיב הסחר אל בגדאד ואת הודו.
בסוף המאה ה-19, נמל העיר צמח במידה ניכרת גם הודות לבניית מסילת הברזל המקומית ב-1912, שקישרה אותו עם העיר חלב.
בשנת 1910 הוחלט להקים בעיר נמל גדול.
בספטמבר 1916 הופגזה העיר והקונסוליה של ארצות הברית בעיר נחרבה.
באותן שנים, ארמנים, ששמרו על נוכחות תרבותית וכלכלית באיסכנדרון במשך מאות שנים, בעיקר בשל סחר, נמחקו באירועי טבח בנוסף לרצח העם הארמני.
חשיבות נמלה של העיר הייתה אחת הסיבות לכך שטורקיה דרשה את סנג'ק אלכסנדרטה בשיחות עם צרפת בשנים 1920–1921. העיר, יחד עם שאר נפת האטיי, נכללה במנדט הצרפתי על סוריה, אולם האזור נחשב לאזור אוטונומי כסנג'ק אלכסנדרטה.
בסוף שנת 1938 ולמשך כ-11 חודשים הייתה העיר חלק ממדינת האטיי, אשר צורפה ב-1939 לטורקיה.
העיר שימשה בעבר נמל לחלב בצפון סוריה.
היום היא מרכז המסחר של אזור שבו דגנים, טבק ופירות הדר גדלים.
היא גם מרכז תעשייתי חשוב ונקודת סיום של צינור הנפט מצפון עיראק.
כמו כן, איסכנדרון הוא אחד מנמלי הים התיכון החשובים בטורקיה.
כרבע מיליון בני אדם חיים בעיר.
קבוצות אתניות שונות חיות בעיר, בהן טורקים, ערבים, כורדים וארמנים.
איסכנדרון ממוקמת על חופו המזרחי של הים התיכון ושל מפרץ איסכנדרון, למרגלות הרי נור (הרי אמנוס).
איסכנדרון היא מרכז מסחרי ועסקי ואחת הערים הגדולות ביותר בנפת האטיי, וכן אחת מערי הנמל הגדולות ביותר של טורקיה בים התיכון.
בנוסף, באיסכנדרון שוכן בסיס אימונים גדול של חיל הים הטורקי.
איסכאכא הוא כפר פלסטיני השוכן במחוז סלפית שבשומרון, 27 ק"מ דרומית מערבית לשכם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,107 תושבים בשנת 2016.
איסכאכא גובל ביישובים הפלסטינים זאוויה ולובאן א-שרקיה במזרח, סלפית (עיר) ממערב, ומרדה, יאסוף וג'מעין מצפון; ונמצא בין ההתנחלויות אריאל וכפר תפוח, ובקרבת אסיף (נופי נחמיה).
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 127 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-186 מוסלמים שהתגוררו ב-48 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 260 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,311 דונם.
מתוכם היו 1,309 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,624 של גידולי דגנים, ו-12 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן מ-1949, עבר איסכאכא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 האוכלוסייה של איסכאכא הייתה 415 נפש.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר איסכאכא משליטה ירדנית לישראלית.
בהסכם אוסלו ב' סווגו 25% מאדמות הכפר כשטח B ו-75% הנותרים כשטח C.
מדינת ישראל הפקיעה 356 דונמים של אדמה מאיסכאכא, לבניית אריאל, אסיף (נופי נחמיה) ולגדר ההפרדה.
איסכנדר עלי מירזא (באורדו: اسکندر مرزا, בבנגלית: ইস্কান্দার মির্জা; 13 בנובמבר 1899 – 13 בנובמבר 1969) היה נשיא פקיסטן הראשון, שנבחר לתפקידו ב-1956 וכיהן עד 1958 עת הודח על ידי מפקד צבא פקיסטן, הגנרל איוב ח'אן, שמונה על ידו.
מירזא למד באוניברסיטת מומבאי ולאחר מכן קיבל הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט שבבריטניה.
מירזא לקח חלק מרכזי בהדחתו של המושל הכללי של פקיסטן, סר מאליק ע'ולאם מוחמד וב-1955 החליפו וכיהן בתפקיד עד לכינון החוקה של 1956, אז נבחר להיות נשיא פקיסטן הראשון.
תקופת נשיאותו של מירזא עמדה בסימן של אי-יציבות שהתאפיינה במחלוקות חוקתיות במנהל האזרחי שהובילו לפיטוריהם של ארבעה ראשי ממשלה בתוך פחות משנתיים.
את שארית חייו בילה מירזא בבריטניה וב-1969 הוא נפטר ונקבר באיראן.
היחס למורשתו ולדמותו בעיני כמה מההיסטוריונים הפקיסטניים היא שלילית והם מאמינים שמירזא היה אחראי לחוסר היציבות הפוליטית בארצו.
איסכנדר עלי מירזא נולד בעיר מורשידבאד (כיום במדינת מערב בנגל שבהודו) למשפחה עשירה מהאליטה האריסטוקרטית שתוארה היה "הנוואב של בנגל" (תואר שלטוני מקומי).
הוא היה הילד הבכור של פתה עלי מירזא ושל אשתו הראשונה, דילשד בגום לבית טיבג'י.
אבי המשפחה מצד אביו של מירזא היה מיר ג'פאר, שהיה הנוואב הראשון של בנגל במחצית השנייה של המאה ה-18.
שם המשפחה מירזא (מילולית: אדון) היה שם של כבוד שניתן לו כדי לייצג את שיוכו למלוכה הבנגלית.
משפחת מירזא הייתה משפחה פאודלית עשירה בעלת השפעה בבנגל, עם קשרים הדוקים עם המלוכה הבריטית.
מירזא גדל בבומביי והשלים שם את חוק לימודיו.
הוא למד בקולג' אלפינסטון של אוניברסיטת בומביי, אך עזב את לימודיו כדי להתקבל לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט כאשר הוא נבחר על ידי מושל הודו להיות קצין.
מירזא היה ההודי הראשון שסיים את ההכשרה בסנדהרסט וב-16 ביולי 1920 הוענקה לו דרגת לוטננט משנה בצבא הודו הבריטית.
כפי שהיה מקובל אז לגבי קצינים חדשים בצבא הודו הבריטית, הוא סופח בשנה הראשונה לגדוד השני של רגימנט הרובאים הסקוטי.
ב-16 ביולי 1921 הוא קודם לדרגת לוטננט והוצב לפקד על מחלקה ב-30 בדצמבר אותה שנה.
את הקריירה הצבאית שלו בילה מירזא במשטרה הצבאית, רוב הזמן באזור המערבי של הודו שהיה ידוע במעשי האלימות הקשים שהתחוללו בו והוא השתתף במערכה בוזיריסטן ב-1920. לאחר תום המערכה הוא הועבר לרגימנט הפרשים של פונה, אך פרש מהצבא כדי להצטרף באוגוסט 1926 למחלקה הפוליטית של ממשלת הודו (Indian Political Department).
בתפקידו הראשון במחלקה הוא הוצב באליגר שבאוטר פרדש כעוזר מפקח ולאחר מכן כסוכן פוליטי בהזרה שבמחוז הגבול הצפון-מערבי (כיום בפקיסטן).
ב-17 באוקטובר 1927 הוא קודם לדרגת קפטן.
בין השנים 1928–1932 שימש מירזא כסוכן פוליטי באזור הקשה של רצועת השבטים שבצפון-מערב הודו (כיום בפקיסטן) ושירת כקצין בדרגת מפקח משנה במחוזות שונים באזור.
ב-1931 הוא מונה כקצין מחוז ומאוחר יותר הוצב במחוז הזרה במאי 1933, שם הוא שימש בתפקידו במשך שלוש שנים עד אשר באוקטובר 1936 הוא הוצב במרדאן.
ב-16 ביולי 1938 הוא קודם לדרגת מייג'ור.
באפריל 1938 הוא היה לסוכן הפוליטי של אזור רצועת השבטים והוצב בח'ייבר, שם הוא נשאר עד 1945.
בין השנים 1945–1946 שימש מירזא כסוכן פוליטי באודישה ובמחוז הגבול הצפון-מערבי.
ב-16 ביולי 1946 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל.
כישוריו בניהול יחידות מנהל קולוניאליות משכו את תשומת לבה של ממשלת הודו הבריטית ובאותה שנה הוא מונה כמזכיר ההגנה של הודו.
בתפקידו זה הוא היה אחראי על חלוקתו של צבא הודו הבריטית לכוחות המזוינים של הודו והכוחות המזוינים של פקיסטן.
באותה תקופה הוא נעשה מקורב לליאקת עלי ח'אן ויצר קשרים פוליטיים עם אנשי הליגה המוסלמית.
כשחלוקת הודו בוצעה על ידי בריטניה, לקח מירזא חלק חשוב בוועדה שהייתה אחראית על חלוקתם של הכוחות המזוינים של הודו הבריטית בין הודו לבין פקיסטן.
הוא מונה להיות שר ההגנה בממשלתו של ליאקת עלי ח'אן שהעדיף לנהל את הממשלה על בסיס הדגם הבריטי עם שיתוף פעולה הדוק בין הפקידות האזרחית, המשטרה והצבא.
כשר ההגנה הוא כיהן בעת מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה ב-1947 ובתקופת ההתקוממות הכושלת בבלוצ'יסטן.
ב-1950 קודם מירזא לדרגת בריגדיר בדרגת שני כוכבים ולדרגת מייג'ור גנרל בצבא פקיסטן על פי מינוי אישי של ראש הממשלה ליקאת עלי ח'אן.
בעודו מכהן כשר ההגנה הוא מונה להיות הקולונל המפקד של המשטרה הצבאית.
ב-1951 מינה אותו ראש הממשלה למנהל המחלקה לענייני קשמיר ואפגניסטן.
תקופת כהונתו כשר ההגנה עמדה גם בסימן פעילותה של המשטרה הצבאית במזרח פקיסטן (כיום בנגלדש) כתוצאה פעילותה של תנועת הלשון הבנגלית, שבמהלכה ירה צבא מזרח פקיסטן למוות בארבעה סטודנטים.
תוך זמן קצר תפסה המשטרה הצבאית את השליטה במדינה וב-1954 הגיש הקצין המפקד עליה למירזא את הדוח על מהלך פעולותיה.
ב-1951 תמך מירזא בהחלטת הממשלה למנות קצינים פקיסטניים לראשי המטות של הצבא, הצי, חיל האוויר והנחתים ולהדיח את הקצינים שפיקדו על הזרועות הללו כחלק מהמשלחת הצבאית של בריטניה.
מושל מזרח בנגל ושר בממשלה
בשל חוסר יציבות פוליטי במזרח בנגל סיים מירזא את כהונתו כשר ההגנה ומונה לתפקיד המושל של מזרח בנגל, המינוי אושר על ידי המושל הכללי, סר מאליק גולם ב-29 במאי 1954. ב-1 ביוני באותה שנה החליף מירזא בתפקיד זה את צאודהרי חליקוזמן.
מירזא הטיל משטר צבאי, נתן גיבוי לצבא פקיסטן המזרחית ופיזר את המועצה המחוקקת של מזרח בנגל.
לאחר שנחת בנמל התעופה של דאקה הכריז מירזא בדברים שנשא בשפה הבנגלית בפני נציגי התקשורת הפקיסטנית, שהוא לא יהסס להשתמש בכוח כדי להשליט סדר במחוז ואיים באופן אישי על המנהיג המקומי, מאולנה בהשאני שהוא יירה בו למוות.
מירזא משל במזרח בנגל ביד ברזל והוא עצר מאות פעילים פוליטיים בשבוע הראשון לכהונתו, כולל שייח מוג'יבור רחמאן ויוסוף עלי צאודהרי.
באמצע יוני 1954 הגיע מספר העצורים ל-1,051, כולל 33 חברי המועצה המחוקקת ושני פרופסורים מאוניברסיטת דאקה.
פעולותיו הסמכותיות זרעו את זרעי השנאה לממשלת פקיסטן בליבותיהם של תושבי מזרח בנגל על אף העובדה שמירזא עצמו היה בנגלי במוצאו.
ביקורת ציבורית גרמה לסיום כהונתו של מירזא מתפקיד המושל ביוני 1955.
ב-24 באוקטובר 1954 מונה מירזא לתפקיד שר הפנים בממשלתו של מוחמד עלי בוגרה.
במהלך תקופה זו הוא שמר על קשרים פוליטיים הדוקים עם ארצות הברית.
בממשלת בוגרה היה מירזא גם השר לענייני חבר העמים הבריטי וקשמיר, שכן הוא צבר כוח והשפעה פוליטיים בממשלה ב-1955. באותה תקופה, עבר המושל הכללי של פקיסטן סר מליק גולם התקף נוסף של שיתוק שבעקבותיו הוא לא היה מסוגל ללכת ולדבר והוא נסע לבריטניה לחודשיים לצורך קבלת טיפולים רפואיים.
מירזא מונה כממלא מקום המושל הכללי החל מ-7 באוגוסט 1955 וב-6 באוקטובר הוא הדיח את גולם ואילץ את ראש הממשלה בוגרה להתפטר ומינה אותו כשגריר פקיסטן בארצות הברית.
ב-12 באוגוסט הוא הזמין את שר האוצר צאודהרי מוחמד עלי להרכיב ממשלה.
עם כינון חוקת פקיסטן הראשונה ב-23 במרץ 1956, בחר הגוף הבוחר במירזא כנשיא פקיסטן הראשון.
הבחירה אושרה על ידי הקואליציה של ליגת אוואמי, הליגה המוסלמית והמפלגה הרפובליקנית של פקיסטן.
על פי חוקת פקיסטן מוגדרת שיטת הממשל כדמוקרטיה ייצוגית, כשהסמכויות הביצועיות מוקנות לראש הממשלה הנבחר בעוד שהנשיא משמש כראש המדינה הטקסי.
ב-12 בספטמבר 1956 ייסד מירזא את המפלגה הרפובליקנית והיה לסגן הנשיא שלה.
המפלגה הייתה בעימות ישיר מול הליגה המוסלמית, בעיקר על רקע חוסר ההסכמה על רעיון הרפובליקניזם והשמרנות.
בסופו של דבר, על רקע סכסוך זה התפטר ב-8 בספטמבר ראש הממשלה צאודהרי מוחמד עלי.
לאור התפתחות זו, הזמין מירזא את ליגת אוואמי להרכיב ממשלה ומינה לתפקיד ראש הממשלה את חוסיין שאהיד סוהרוורדי, שכרת ברית עם המפלגה הרפובליקנית.
על אף היות שני האישים בנגלים במוצאם, נתגלעו ביניהם מחלוקות בנוגע לניהול הממשל המרכזי שגרמו נזקים לאחדות האומה.
ראש הממשלה סוהרוורדי התקשה מאוד למשול באופן יעיל בשל סוגיית ה"היחידה האחת", קשיים כלכליים ומעורבות של הנשיא מירזא בממשל בניגוד לחוקה.
מירזא דרש את התפטרותו של סוהרוורדי ודחה את בקשתו לקבל את אמונה של האספה הלאומית.
מתוך חשש שמירזא עצמו יגיש את התפטרותו, הגיש סוהרוורדי את התפטרותו בעצמו ב-17 באוקטובר 1957 והוחלף באיברהים איסמעיל צ'ונדריגר, שגם הוא אולץ להתפטר לאחר חודשיים.
בשל כל האירועים הללו חסרה פקיסטן את הרוח הפרלמנטרית ואת אמון האזרחים ונגרמה פגיעה בריבונות העם.
מעורבותו של מירזא בסדרי הממשל פגעו ביכולתם של ראשי הממשלה לתפקד כראוי, שכן הוא פיטר ארבעה ראשי ממשלה בתוך שנתיים.
המינוי האחרון לתפקיד זה של מירזא היה כאשר הוא מינה את ראש ממשלת פקיסטן השביעי, פירוז ח'אן נון, שקיבל את תמיכתן של ליגת אוואמי ושל הליגה המוסלמית.
לאחר שנערכו הבחירות בשנת 1954 ניהלה ליגת אוואמי משא ומתן מוצלח עם הליגה המוסלמית על הקמת ממשלה לאומית כמשקל נגד למפלגה הרפובליקנית.
ב-1958 הבינו צ'ונדריגר ועבדול קיום ח'אן שהליגה המוסלמית שמה מכשול לבחירתו של מירזא לתקופת כהונה שנייה לנשיאות.
יותר מכך, המפלגה הרפובליקנית, בראשותו של ראש הממשלה, פירוז ח'אן נון, הייתה נתונה ללחץ בנוגע לרפורמות אלקטורליות באספה הלאומית.
בראותו את ההתפתחויות הללו, הורה הנשיא מירזא על גיוס כללי של הצבא ובחצות הלילה שבין 7 ו-8 באוקטובר 1958 הכריז על מצב חירום במדינה לאחר שהטיל משטר צבאי כנגד הממשלה של מפלגתו שלו בראשותו של פירוז ח'אן נון, ביטל את החוקה ופיזר את האספה הלאומית ואת האספות המחוזיות.
בבוקרו של 8 באוקטובר הכריז מירזא בשידור בתחנת הרדיו הלאומית שהוא יכונן חוקה חדשה, "שיותר מתאימה לרוח האומה הפקיסטנית", שכן הוא האמין שהדמוקרטיה אינה מתאימה לפקיסטן "עם שיעור האוריינות שלה שעמד על 15%".
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-27 באוקטובר, התפטר מירזא מתפקידו כנשיא ואמר:
המשטר הצבאי שהוטל על ידי נשיא הראשון של פקיסטן ממוצא בנגלי היה הראשון שהוטל על פקיסטן והתמשך עד למלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971.
אופי הממשל שהתפתח אז בפקיסטן תחת שלטונם של מירזא ושל איוב ח'אן, ראש מטה הכוחות המזוינים שמונה על ידו, היה מעין-דיארכי.
עם זאת, לשני האישים היו נקודות מבט שונות בנוגע לניהול הממשלה במצב החדש, אף על פי שהם היו אחראים להיווצרותו.
הנשיא מירזא לא חולל שום שינוי בסמכויותיו שמלפני הטלת המשטר הצבאי.
הוא שאף לשמור על יכולותיו לתמרן את הדברים על פי רצונו.
עם זאת, אם לשפוט על פי המצב, מצב הדברים השתנה כאשר הזמן ומהלך העניינים דרשו פתרון מוחלט.
גנרל איוב ח'אן הגיע להבנה שהכוח הפוליטי האמיתי מצוי בידי הצבא ותוך שבוע מיום הטלת המשטר הצבאי, התחרט הנשיא מירזא על החלטתו באומרו: "לא היה בכוונתי לעשות זאת" וניסה להשיג בטוחות שהמשטר הצבאי יחול למשך הזמן הקצר ביותר האפשרי.
את שנותיו האחרונות בילה מירזא בגלות בלונדון, שם הוא ניהל, בקשיים פיננסיים לא מעטים, מלון קטן שמטבחו הגיש מאכלים מהמטבח הפקיסטני.
בעיתונות הפקיסטנית דווח שעל אף השתייכותו של מירזא למשפחת אצולה עשירה, הוא חי בעוני בלונדון ושהכנסתו התבססה על גמלה בסך 3,000 ליש"ט של קצין לשעבר ושל נשיא.
ההקלה במצבו התאפשרה בזכות תמיכה מצדם של אישים כמו ארדשיר זהאדי (דיפלומט איראני שכיהן כשגריר ארצו בלונדון ובהמשך כשר החוץ של איראן), מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן, הלורד אינצ'קייפ, הלורד יום ועשירים פקיסטניים מלונדון.
כשמצבו הבריאותי התדרדר והוא אושפז בבית החולים שבו סיים את חייו הוא אמר לאשתו נהיד: "אנו לא יכולים להרשות לעצמנו את עלות הטיפול הרפואי, פשוט תני לי למות".
איסכנדר עלי מירזא מת מהתקף לב ב-13 בנובמבר 1969, יום הולדתו ה-70. נשיא פקיסטן באותה עת, יחיא ח'אן, סירב לאפשר את קבורתו בפקיסטן והשאה האיראני שיגר את מטוסו האישי ללונדון כדי להביא את גופתו של מירזא לטהראן, שם נערכה לו הלוויה ממלכתית.
מאות איראנים, כולל ראש ממשלת איראן, עמיר עבאס הוביידה וגולים פקיסטניים באיראן, השתתפו בטקס ההלוויה.
בלטו בהיעדרם בטקס ההלוויה קרובי משפחתו של מירזא שהתגוררו בפקיסטן.
המשטר הצבאי אסר עליהם לעזוב את המדינה כדי לקחת חלק בטקס, על אף השתדלויותיו של שר החוץ של איראן, ארדשיר זהאדי ושל ידידיו של מירזא בפקיסטן ובאיראן.
על פי שמועות בלתי מבוססות, לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 חולל קברו של מירזא.
מירזא היה נשוי פעמיים: לראשונה הוא נשא לאישה ב-24 בנובמבר 1922 אישה איראנית בשם ריפאת בגום (1907 – 1967).
לזוג נולדו שני בנים וארבע בנות.
הומיון מירזא הוא בנו היחיד של איסכנדר מירזא שחי כיום.
הוא נולד והתחנך בהודו והמשיך את לימודיו בבריטניה.
הוא עבר להתגורר בארצות הברית, שם הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד.
הוא נשא לאישה את בתו של הוראס הילדרת', שכיהן כשגריר ארצות הברית בפקיסטן וכמושל מיין.
ב-1988 הוא פרש מעבודתו בבנק העולמי וכיום הוא חי בבת'סדה שבמרילנד.
הוא הוציא ספר אודות תולדות משפחתו.
אחיו הצעיר, אנבר, נהרג בתאונת מטוס ב-1953.
באוקטובר 1954, כשכיהן עוד כמושל מערב בנגל, נשא מירזא לאישה בת אצולה איראנית, נהיד אמירטימור, בתו של אמירטימור קייללי, שכיהן כשר בממשלת איראן בשנות החמישים.
נהיד הייתה ידידה קרובה של בגום נוסראט איספהאני, רעייתו של זולפיקר עלי בהוטו, לימים גם הוא נשיא פקיסטן, ידידות שהובילה את בהוטו אל הזירה הפוליטית הפקיסטנית.
לעיתים נמתחת ביקורת על איסכנדר עלי מירזא על ידי ההיסטוריונים הפקיסטניים על כך שהטיל משטר צבאי.
ההיסטוריונים ציינו שלדעתו של מירזא הפקיסטנים "חסרו את הרוח הפרלמנטרית ובשל חוסר המוכנות לדמוקרטיה ושיעור האוריינות הנמוך בקרב ההמונים, המוסדות הדמוקרטיים לא יכולים לשגשג בפקיסטן".
הוא האמין שעל הרשות השופטת לקבל את אותן סמכויות שהיו לה בתקפות השלטון הבריטי.
משנתו הפוליטית של מירזא שיקפה את החילוניות ואת האינטרנציונליזם.
הוא היה תומך נלהב בהפרדת הדת מהמדינה.
הוא מעולם לא החזיק בדעה חיובית על פוליטיקאים והוא היה ידוע בשל דעתו שהפוליטיקאים מחריבים את המדינה.
הוא חש שכדי לפעול לכינונה של דמוקרטיה אחראית, על המדינה למשול באמצעות מה שהוא כינה "דמוקרטיה נשלטת".
ההיסטוריונים גרסו גם שתפקידו של מירזא כראש המדינה הוביל אותו לקחת חלק פעיל בפוליטיקה והוא בנה לעצמו תדמית של "ממליך מלכים" בפקיסטן.
מירזא ניצל היטב את חולשתם של הפוליטיקאים ושיסה אותם אלו באלו, ובראש ובראשונה הוא איזן את כוחה של הליגה המוסלמית באמצעות הקמתה של המפלגה הרפובליקנית.
במהלך התקופה הקצרה בת ארבע השנים בהם הוא כיהן כראש המדינה, התחלפו ארבעה ראשי ממשלה, שלושה מתוכם היו מינויים שלו, בעוד שהיחיד מתוכם שהיה ראש הממשלה הבנגלי שנישא על כפי הערצת הציבור, פוטר.
לפיכך נתפש מירזא כאחראי על חוסר היציבות שהובילה את הכוחות המזוינים לקחת חלק פעיל בפוליטיקה הפקיסטנית.
בשנות החמישים העביר מירזא את הונו האישי לפקיסטן, וזה הוחרם על ידי הממשלה כאשר הוא נשלח לגלות.
ב-2016 דווח בעיתון "הינדוסטן טיימס" שבית המשפחה במורשידבאד חרב ושרוי בעזובה.
איסידרו קורבינוס פונטאקה (בספרדית: Isidro Corbinos Pontaque; נולד ב-1894 בסרגוסה שבספרד, נפטר ב-30 בינואר 1966 בסנטיאגו שבצ'ילה) היה כדורגלן, עיתונאי ספורט ופרופסור ספרדי.
קורבינוס נולד בסרגוסה שבחבל אראגון, ובצעירותו עבר לקטלוניה, שם היה כדורגלן.
בעונת 1914/1915 שיחק בשורות ברצלונה, במדיה שיחק בשני משחקים והבקיע שער אחד.
לאחר מכן שיחק בקטלוניה דה מנרזה.
קורבינוס החל את קריירת העיתונאות שלו בעריכת העיתון הקטלאני הקטן "טריבונה" (Tribuna).
ב-1915 הוציא ספר על אגרוף בשם Boxeo.
בהמשך כתב למספר עיתונים בקטלוניה, כגון מונדו דפורטיבו ולה ונגארדיה, שם גם התמנה לתפקיד עורך ראשי.
ב-1923 ניהל את העיתון "לה חורנדה דפורטיבה" (La Jornada Deportiva).
כמו כן, ערך וניהל את עיתון הספורט "אקסלסיור" שבבילבאו וכן ערך בעיתון "אאורה" (Ahora) שבמדריד.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית ברח קורבינוס מספרד לצרפת, שם היה במחנה ריכוז יחד עם עוד פליטים ספרדים.
ב-1939 גלה יחד עם אשתו ובתו על ספינת ויניפג לצ'ילה.
בצ'ילה המשיך בעבודת העיתונאות, עבד בעיתון "לס נוטיסיאס דה אולטימה אורה" (Las Noticias de Ultima Hora) ובמגזין "ארסיז'ה" (Ercilla).
בנוסף, היה פרופסור בבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת צ'ילה.
ב-30 בינואר 1966 הלך קורבינוס לעולמו, בגיל 71. על שמו נוסד הפרס הלאומי לעיתונאות ספורט ("Premio Nacional de Periodismo deportivo Isidro Corbinos"), המוענק לעיתונאי הספורט בולט בצ'ילה באותה שנה על ידי איגוד עיתונאי הספורט במדינה (Círculo de Periodistas Deportivos).
איסידרו לאנגרה (בספרדית: Isidro Lángara Galarraga; 25 במאי 1912, פסאיה שבספרד – 21 באוגוסט 1992, אנדואין, ספרד) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בין השנים 1934–1936 זכה לאנגרה שלוש פעמים ברצף בפרס הפיצ'יצ'י.
לאנגרה החל את הקריירה בכמה קבוצות מקומיות.
בגיל 18 כששיחק במועדון טולוסה מהליגה השלישית בספרד, ריאל אוביידו צירפה אותו לשורותיה והוא נשאר באוביידו עד תחילת מלחמת האזרחים בספרד (1936).