tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם טענו שמיכאל הוא הקדוש המגן של איטליה לאחר ניצחונם על הביזנטים.
באורטוריה יש קפלה שקירותיה מכוסים לגמרי במחזור ציורי פרסקו מהמאה ה-14 על חיי הבתולה מאת .
האורטוריה של סן מיקלה שוכנת ליד מגדל הטורלונגה של טירת קרארזי מחוץ לחומות העתיקות ביותר של העיר.
היא נבנתה בשנת 1397 על הריסות כנסיית "מלאכי עליון הקדושים" שניזוקה בשנת 1390 כתוצאה משריפה שנגרמה בעקבות העימותים בין משפחת קרארה למשפחת ויסקונטי במהלך כיבוש העיר פדובה על ידי .
לאחר האירוע החליטה משפחת דה בובי (de Bovi) לבנות קפלה המוקדשת למריה הקדושה על ידי פתיחת מעבר בספינה הצפונית של הכנסייה.
באמצעות כתובת על לוחית הצמודה לקיר הפנימי, מול הכניסה לקפלה, ניתן לדעת את: תאריך הבנייה (1397), שמו של הלקוח (פייטרו די ברתולומאו דה בובי) ושמו של האמן שצייר את הקפלה: .
הידיעות הראשונות על שימור ציורי הקיר המעוטרים בבניין מגיעות רק בשנת 1792 כאשר הוחלט לכסות את העבודות.
ציורי הפרסקו השתמרו במקומם רק הודות לפעולתו של האציל טומאסו סוראנצו.
בשנת 1808 הורד מעמד המבנה שנבנה על ידי משפחת דה בובי לאורטוריה וזה גרם להידרדרותו עד שנסגר סופית לציבור בשנת 1815. לקראת הפתיחה המחודשת לפולחן, בשנת 1871 הבניין עבר שיקום מלא עם מספר שינויים אדריכליים.
חלק מהספינה הראשית של הכנסייה נהרס ליצירת אפסיס קטן וגינה, הכניסה לקפלה נפתחה והתקרה הורמה ועברה שינויים.
ציורי הקיר של החלק הצפוני והמערבי נותקו והוצמדו למסגרות עץ בתחילת המאה התשע עשרה והעשרים, רק בשנות השבעים של המאה ה-20 הם הוצבו מחדש על לוחות אלומיניום על ידי אוטורינו נונפורמלה (Ottorino Nonfarmale).
המבנה נפתח מחדש בשנות התשעים של המאה ה-20 וציורי הפרסקו שוחזרו והוצבו מחדש באורטוריה הודות למסגרות שהוכנסו לקירות.
הבעיה העיקרית לשימור ציורי הקיר באתר הייתה הלחות העולה בקירות אשר טופלה הודות להצבת רצועה מבודדת.
בשנת 2000, ביוזמת העמותה מפדובה "לה טורלונגה", נפתחה מחדש האורטוריה לציבור.
הפתיחה המחודשת התקיימה לרגל התערוכה "ג'וטו וזמנו".
בהתחשב בבעיות הלחות המתמשכות, הבניין, ואיתו ציורי הקיר המרשימים שבפנים, עבר שיפוץ גדול במימון "קרן קאריפרו" (Fondazione Cariparo), מה שהוביל לסגירה נוספת של האתר.
השיפוצים, שהיו אמורים להסתיים עד 2015, הושלמו בשנת 2018 הודות לתרומות שנאספו באמצעות פניה ל"ארט בונוס" (Art Bonus), אתר שהוקם על ידי המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית במטרה לשמר את המורשת התרבותית.
התרומות אפשרו השלמת גג הבניין, הכנת ניקוזים למניעת לחות, שטיפת הקירות החיצוניים, שיקום הטיח הפגוע ועבודות החפירה הארכאולוגיות.
האורטוריה, הפתוחה כעת באופן קבוע לקהל הרחב, נכללה ברשימת המונומנטים של "Urbs Picta", הפרויקט למועמדות העיר פדובה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הסביבה שבה פעל יאקופו דה ורונה, הושפעה ממחקריו של ג'וטו די בונדונה, כמעט מאה שנה קודם לכן, שהשפיעו באופן משמעותי על האמנות הציורית של המאה הארבע עשרה.
ניתן למקם את יאקופו דה ורונה כחלק מקבוצת הציירים שציירו בסגנון נאו-ג'וטו.
יצירתו היחידה ששרדה היא מחזור ציורי הפרסקו שנמצא בקפלת בובי באורטוריה של סן מיקלה בפדובה מ-1397, המהווה גם את הדוגמה האחרונה לציור פרסקו בפדובה במאה הארבע-עשרה.
הדעות של היסטוריונים על יאקפו היו מההתחלה מגוונות ונעו בין דעות חיוביות ושליליות.
מצד אחד, הסגנון שלו נתפס כחיקוי גרידא של האומנים הגדולים של תקופתו; מצד שני, בולטת מקוריותו: התיאור הנעים והרהוט, היודע לעורר לחיים סצנות מכתבי הקודש, בהקשר של הסביבה הקרובה לצופה של אותה תקופה; בהצגת פעולות מהחיים היומיומיים; ובהכנסת פרטים מוכרים בני אותה תקופה.
חלק ניכר מהביקורת הדגיש קשרים הדוקים עם הצייר שגם הוא מוורונה, עד למחשבה שיאקופו היה תלמידו וכי הם עבדו יחד באורטוריה של גאורגיוס הקדוש בפדובה.
עם זאת, בנוסף לאלטיקיירו, הסגנון של יאקופו מציג התייחסויות לציירים אחרים, שיאקופו העריץ במהלך שהותו בפדובה: בהם האומן הטוסקני, ו מבולוניה שלעיתים קרובות מבלבלים בינו ליאקופו דה ורונה.
כך שנראה כי המיומנות הסגנונית של יאקופו דה ורונה טמונה בריכוז תורתם של אומני הציור הגדולים של המאה הארבע -עשרה, כגון ג'וטו, ג'וסטו דה מנאבואי, אלטיקיירו דה דזביו ויאקופו ד'אוונצי.
הוא מסמן את "הביטוי הפיגורטיבי המאושר של המאה הארבע עשרה הגדולה בפדובה".
מיומנותו הגדולה של יאקופו היא בציור פורטרטים ופרשנות נרטיבית תוססת וחביבה על חיי היומיום.
ההיבט השנוי ביותר במחלוקת, בביקורת על סגנונו של יאקופו, הוא המתייחס למרחביות המובנת בייצוג הפרספקטיבי של חפצים וסביבות פנימיים ובעומק החזותי של אלה החיצוניים.
מרחביות ופרספקטיבה בציורי הקיר של האורטוריה
מנקודת המבט של המרחביות, האומן השתמש ברעיונות של אלטיקיירו ומנאבואי.
לפיכך, ההתייחסות לאלטיקיירו היא לרעיון של יצירת "מרחביות שמשפיעה על הקומפוזיציה כולה", כלומר "הרחבה קומפוזיציונית" המתקבלת באמצעות מבנים אדריכליים בכדי לתת המשכיות נרטיבית.
דוגמה לכך היא הסצנה של הבשורה למרים: בין החדרים שבהם נמצאים הבתולה והמלאך גבריאל מצוירת חציצה של אכסדרה עם קשתות תלתן.
אולם באותו פרסקו, ריבוי יוצא דופן של מוקדים בולט עד כדי כך שהסצנה תהיה "משתנה ולא יציבה".
הקומפוזיציה של הסצנה מזכירה עדיין הן את האמנות של אלטיקיירו, בהשפעת "המשכיות חזותית", והן את זו של ג'וסטו דה מנאבואי על הנטייה להתרחבות המרחבית, המתקבלת עם נקודות מבט שמכוונות את מבטו של הצופה כלפי מטה.
ניתן לראות זאת בשימוש במסדרונות או בשרשרת הדלתות או בהצצות אל חדרים בשולי הסצנות.
וכאן גם המגבלות של יאקופו: שבסופו של דבר, בעודו מייצר פתרונות פרספקטיבה אלה, נראה כאילו הוא מבוסס יותר על ידע אינטואיטיבי של פרספקטיבה ופחות "מעודכן בעקרונות מתמטיים וגאומטריים", שהתגלו בתחום המחקר של אוניברסיטת פדובה.
המקומות האינדיבידואליים כגון הלוג'יה, הפורטיקו, חדרי הבתולה והמלאך בנויים למעשה עם נקודות סיום שונות.
הדבר ניכר גם בחפצי ריהוט, שאינם נמצאים באותו קו של חרוט ויזואלי.
נראה שיש קושי מסוים מצד הצייר לבניית חללי הפנים.
עם זאת, מגבלה זו בולטת פחות ב המשושה של פנטקוסט, שבה המבנה מאוזן יותר ומנקודת מבט נכונה יותר; וזה אפילו לא מורגש במסגרות הכוזבות, שבזכות השימוש העקבי בפרספקטיבה ובקיארוסקורו, נוצרת האשליה שהן בולטות מהקיר.
סצנות הפנטקוסט ועליית ישו השמימה מזכירות את סגנונו של ג'וטו, ומשום כך חלק מהמבקרים לומד מכך על "מגבלות הדמיון של הצייר", אך עבור אחרים זו דוגמה של למידה של מודלים של ג'וטו, ספיגתם ושימוש חוזר בהם ב"מפתח מודרני".
בסצנת העלייה של ישו לשמיים אנו יכולים לראות כיצד הגשמיות אופיינית לג'וטו יוצרת נפח לגופות, ומגדירה אותם באמצעות טכניקת הקיארוסקורו והבנייה המוגדרת באמצעות הקפלים בבגדים.
בסצנת הפנטקוסט, יאקופו קיבל את הרעיון של ג'וטו לייצג את שנים-עשר השליחים במעגל.
הם למעשה מסודרים באדיקולה משושה, פתוחה בצדדים.
במקביל אנו יכולים לראות את הידע על עבודתו של ג'וסטו דה מנאבואי, שכן אנו מוצאים את הרצון לתת עומק לבניין.
גם בסצנה הזו, שבה יאקופו מתמודד עם נקודת מבט מרכזית, יש כאלה שזיהו עיבוד טכני ועם זאת מביך ברמת הפרספקטיבה, כגון להפוך את הלוג'יה המזויפת לרב-מוקדית, כלומר ללא נקודת סיום אחידה.
לפיכך, מבחינת נקודת המבט תבצבץ שוב, "שיטה אמפירית יותר מאשר מחושבת".
מגבלה נוספת של הציור של יאקופו היא ייצוג הסביבה החיצונית, שבה הוא לא מצליח לתת מרחב ועומק לגבעות ברקע, שאכן נראה כי סוגרות את המתחם הנופי במקום לפתוח אותו.
לעומת זאת, בהצגת פרטים טבעיים, מציינים את הווירטואוזיות שבה הוא מפתח את הפרטים ומציג ככל האפשר את מה שהוא מתאר כאמיתי באמצעות "סגנון מדעי בייצוג פרחים ובעלי חיים".
אלמנטים ייחודיים אחרים ניתן למצוא בתוך המבנים המצוירים ובחפצים השונים.
ריהוט, כגון שידות, מדפים, ספרים, כיסאות, שולחנות, מאפשר לקבע אירוע מקראי בתוך חיי היומיום.
קיים ערבוב בין הקודש לחול שכבר היה קיים זמן מה בציור של המאה הארבע-עשרה.
זו הסיבה שלא היה צריך להיות יוצא דופן מדי לתאר שפחה העוסקת במטלות הבית ליד הבשורה למרים: "מראה שחיי היומיום שהופכים גם הם למרכיב חיוני בציורים של פדובה בסוף המאה הארבע-עשרה".
גישה בורגנית וביתית יותר, המחליפה את האלגנטיות האריסטוקרטית שאפיינה את עיטורי הקפלות של בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה, ושל הבפטיסטריום של פדובה, ובוודאי של הארמון המלכותי, שסיימה את התקופה הגדולה של המאה הארבע עשרה בפדובה.
בחפצים השונים המיוצגים אפשר לראות את הטיפול ותשומת הלב שיאקופו הציב אותם בציור.
את הטבעיות וחיפוש האמת ניתן לראות לא רק בחפצים, אלא גם באנטומיה של הגופות - אולי הודות ללקח שנלמד מד'אוונצי, ובספונטניות של המחוות והבעות הפנים.
דוגמה נוספת לניתוח מפורט של "נתוני הטבע", המתייחסים שוב לד'אוונצי, היא הסוס הנמלט.
יתר על כן, הוא יודע כיצד "למקד תמיד את תשומת לבו של הצופה במרכז הפתטי של הסצנות" כמו ב"חיבוק הרך בין מרי לבנה המחותל", או בסצנה האחרונה של המחזור, הלוויית הבתולה, שם הוא מדגיש את הכאב שחשים השליחים.
בסיפורי פרסקו אלה נראה כי קיים קשר בין יאקופו לעולם התרבותי של פדובה בסוף המאה הארבע -עשרה: למעשה, החל מג'וטו התקיימו "מחשבות על מקורות אמנותיים עתיקים".
הפניות להיבט זה יימצאו אפוא בעיטורי השיש המזויפים של האורטוריה (שכמעט נעלמו כעת) ובטיפול בדיוקנאות.
יתר על כן, בתהלוכה של שלושת האמגושים, הפרצופים מתוארים בנטורליזם כדי לגרום להם לזהות את דמויותיהם של ובנו .
הניתנים לזיהוי מכיסוי הראש שלהם.
הן בסגידת האמגושים והן בסצנת הלווייתה של הבתולה, הדיוקנאות מזכירים את פניהם של הלקוח, פייטרו דה בובי, ושל שליטי העיר ממשפחה דה קרארה.
מצד אחד, הרצון להיות מיוצג בתוך הסצנה המקודשת מעיד על תחושת דבקות דתית מצד הלקוח; מצד שני, הדו-קיום עם דמויות היסטוריות מפוארות למסקנה על רצון לפאר את הלקוח.
פניהם תמיד מופיעים בפנינו בפרופיל, אך למרות זאת הם מבטאים אופי של אינדיבידואליות וחיות, יחד עם קור רוח אצילי.
בהתבוננות בדיוקנאות שצייר יאקופו, נוצרת זיקה לאמנות של אלטיקיירו, ובשל הריאליזם של הדמויות אנושיות קיימת גם זיקה לג'וטו.
"הָאוֹרֵחַ" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי המשוררת והפזמונאית נעמי שמר.
את השיר עיבד מוזיקלית ירוסלב יעקובוביץ'.
שמר כתבה את השיר במיוחד עבור להקת הכל עובר חביבי למופע שהעלתה לציון עשר שנים לפעילותם.
שירי המופע והאלבום נשאו את שם ההרכב.
בשיר כותבת המשוררת על ערכה של הכנסת אורחים ביהדות.
יש הסוברים ששמר מתייחסת בשיר לעלייה מברית המועצות לשעבר שהחלה בסוף שנות השמונים.
בשיריה הרבתה שמר לשבץ ביטויים מהתנ"ך וממקורות יהודיים.
בשיר מציעה הדוברת בשיר לאורח מעט מזון אך אירוח בלב רחב ופתוח.
ייתכן והביטוי "פת במלח" ששיבצה בשיר לקוח מפרקי אבות, ו' ד':
בפזמון שוזרו ביטויים מספרי בראשית ודברים:
השיר היה מועמד ב"פינה לשיפוטכם" של מצעדי רשת ג' בסוף מרץ 1984. השיר צעד 13 שבועות ובשיאו הגיע לראש המצעד לשבוע אחד ב־סוף יוני אותה שנה.
במצעד הפזמונים העברי לשנת 1984, הגיע השיר למקום השביעי במצעד של תחנת הרדיו רשת ג'.
במצעד של תחנת הרדיו גלי צה"ל הגיע השיר למקום השישי.
האור מציון 2 (המחתרת) הוא אלבום האולפן החמישי של סאבלימינל.
האלבום יצא לאור לרשתות הזרמת המוזיקה ב-26 באפריל 2021.
האלבום מתאפיין בכך שרבים מהשירים בו לא יצאו לאור באופן רשמי לפני כן ונחשבו ל"גנוזים".
חלקם השתייכו לתקופה ה"מחתרתית" של סאבלימינל, שקדמה ליציאת אלבום הבכורה שלו ב-2001; וחלקם לתקופה יותר מאוחרת, כמו השיר "תתעורר" מ-2003 ששימש כג'ינגל עבור הפרסומת למשקה השוקו של "קרלו" וסימל עבור חלק ממעריציו את התמסחרותו ופנייתו למיינסטרים.
האור השחור הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2009 בבימויו של שחר צפניה.
אלון הוא קולנוען בן לאם ניצולת שואה המוזמן להקרין סרט בפסטיבל לתרבות יהודית בקרקוב, בפסטיבל הוא מכיר את אווה ושמה הם יוצאים ביחד למסע במקומות בו גדלה אמו, אשר נטשה אותו בגיל צעיר.
במהלך המסע מפרקת אווה את המטענים הרגשיים איתם נושא אלון, אשר התעורר עם נפילתו בקרב של חבר ילדות שלו שלומי.
התחושה הקשה כנטש את חברו באמצע קרב היא זו שהביאה לו את העניין שהוא חייב להתעמת עם עברה של אמו.
שחקןתפקיד אקי אבני אלון אלייזה וינטראוב אווה דורי גולדשטיין שלומי
האורחת הוא סרט מסע צרפתי-איטלקי בבימויו של הבמאי האיטלקי, ויטוריו דה סטה משנת 1969. את דמויות שני הגיבורים מגלמים ג'ואנה שימקוס ומישל פיקולי.
אן (ג'ואנה שימקוס) היא שרטטת צעירה.
היא מופתעת בלילה כשלוראן, בן זוגה, שב לדירתם בפרבר של פריז מוועידה, כשהוא מלווה בצעירה אורחת.
הוא מציג אותה כידידתו אשר מחפשת מורה למשחק ומבקש שתישן בדירתם בלילה.
אן נענית בתחילה לבקשה ומכינה לשניים אוכל, אך מבינה בהמשך הלילה כי לוראן בוגד בה עם הצעירה.
היא נוטשת את הבית ומגיעה למקום עבודתה לפנות בוקר.
כשמגיע הבוס שלה לעבודה, האדריכל פרנסואה (מישל פיקולי), הוא מוצא אותה ישנה על הספה ושבורה נפשית.
הם אינם מכירים היטב ואן מספרת לו שהיא רוצה להגיע לדרום צרפת כדי להיפגש עם חברים.
פרנסואה מציע לה להצטרף אליו לנסיעה ארוכה דרומה אל בזאנסון שם הוא אמור לבקר בפרויקט בניה גדול שהוא מעורב בו ובהמשך, לפגוש את אשתו בבית החוף שלהם בקוט ד'אזור.
הזמן הוא עיצומו של החורף - כל הדרך הם נוסעים בגשם.
הם עוצרים בכנסיית נוטרדאם די או.
כשהם מגיעים אל פרויקט פלאנואז בבזאנסון יש שלג בכל מקום, דבר המקשה על העבודות ועל נסיעתם.
לאחר ניסיון כושל של אן להתקשר אל בן זוגה היא נשברת ובורחת בשלג.
פרנסואה רודף אחריה ומשכנע אותה להמשיך איתו בנסיעה.
הם מגיעים למאפיה כפרית ובה אופה ידידותי השמח בחלקו ובחייו.
הם נהנים מהאוכל, ישנים (בנפרד) ובבוקר אורחים בחתונה במשפחת האופה.
חווייתם החיובית שם מחזקת את הקשר ביניהם.
הם ממשיכים בדרכם ומגיעים למכר של פרנסואה, פול - פסל החי ויוצר בסמוך למחצבה מקורה.
פרנסואה שם לב כי אן מתעוררת לחיים בנוכחות הפסל.
הוא יוצא לזמן קצר מבית הפסל וכשהוא חוזר הוא מבין שהפסל ואן נמצאים ביחידות בקומה העליונה.
הוא מרעיש כדי שידעו על קיומו והפסל יורד מיד ובעקבותיו כעבור זמן קצר גם אן, המצטרפת לאחר התלבטות קלה אל פרנסואה במכוניתו.
פרנסואה, שפיתח בינתיים רגשות אל אן, נפגע מ"בגידתה" ופותח בנסיעה מטורפת ומסכנת חיים המסתיימת בתאונה קלה וירידה לשוליים.
הם מגיעים לעיר החוף סנט מארי דה לה מר שבה נמצא ביתו של פרנסואה ואן יורדת מהמכונית ונפרדת מפרנסואה, אבל הוא מחליט להזמין אותה לביתו.
בבית החוף פרנסואה ואן מתנשקים ומקיימים יחסים.
לאחר שהם מתלבשים מגיעה אשתו של פרנסואה ואן מוצגת בפניה.
אשתו של פרנסואה חושדת שיש להם רומן, אך מגיבה באיפוק.
בסיום, אן יוצאת מחוץ לביתו של פרנסואה, היא צופה דרך החלון בפרנסואה המנסה לפייס את אשתו.
היא ממשיכה ברגל אל החוף הקרוב, שם היא מוצאת על קו המים מכונית מרצדס ספורט שחורה השייכת לבן זוגה, וניגשת אליה.
למרות שהסרט התקבל בהערכה על ידי אלברטו מוראביה ופייר פאולו פאזוליני, הוא לא זכה להצלחה מסחרית, ובמידה רבה נשכח.
עם יציאת הסרט, הישווה ז'אן דה ברונצ'לי בביקורתו בלה מונד, את סרטו של דה סטה לסרטים המפורסמים של קלוד ללוש באותה תקופה שעסקו בנושא הזוגיות: "גבר ואישה" (1966) ו"לחיות בכדי לחיות" (1967).
הוא טען כי כדי לתאר את הקשרים הרומנטיים ויטוריו דה סטה בחר בדרך הצרה של כנות וצניעות.
הוא מצא את הסרט דומה יותר בסגנונו לסרטו של רוברטו רוסליני, "מסע לאיטליה" (1954).
דה ברונצ'לי כתב: "זהו סרט ללא חום, ללא פָּאנָאש וללא גימיקים, מעיק ועמום כמו הנופים המושלגים שבהם הוא מתרחש.
סרט בגוון אחד המעדיף ניואנס על זוהר, אפרוריות על עזות, פרטים מדויקים וחושפניים על פני פיצוץ דרמטי.
הכול נאמר כאן במילים מצועפות, והשתיקות חשובות אף יותר מהמילים...
עם זאת, אפשר למתוח ביקורת על "האורחת" בשל סכמטיות מסוימת.
יש משהו מלאכותי בקפדנות שבה כל שלב במסע מסמן שלב חדש באבולוציה הפסיכולוגית של הדמויות.".
המבקר ג'ף סטאפורד כתב ב-2019: "האורחת" מציג מסע כביש מהורהר ומלנכולי שבו לא מתרחשת רעידת אדמה או טראומה.
עם זאת, החוויה הופכת למשמעותית עבור שני הנוסעים, שכן המחשבות והרגשות הפנימיים שלהם נחשפים, לא כל כך באמצעות דיאלוג אלא באמצעות מחוות, מבטים ואינטראקציות עם אנשים אחרים לאורך הדרך.
כמו מבקרים נוספים הוא עומד על המפנה האירוני בעלילה, בשעה שאן שנפגעה בתחילת הסרט מהאורחת הלא קרואה, הופכת בעצמה לאורחת לא קרואה הפוגעת באשתו של פרנסואה.
נראה שהמבנה הסיפורי המעגלי של "האורחת" (בהפצה לאנגלית שם הסרט היה "The Uninvited" (הלא מוזמנת)) מעיד על כך שכל מערכות היחסים הן ארעיות, בנות־חלוף או אשליה בכל הנוגע לנישואים.
לדעתו, הבמאי דה סטה לעולם אינו נוקט במלודרמה או רגשנות בתיאורו את אן ופרנסואה.
במקום זאת הוא נוקט בגישה הומניסטית יותר, מתבוננת מבחוץ אך גם אינטימית ולא תלושה.
את ביקורתו הוא מסיים בביקורת חיובית לשחקנית ג'ואנה שימקוס ואומר כי היא עושה עבודה הראויה להערצה של העברת קשת של רגשות ומצבי רוח עם מינימום דיאלוג.
ז'אק פרן - לוראן, בן זוגה של אן
קלוטילד ז'ואנו - אשתו של פרנסואה
לורנה היילברון - לורנה, האורחת
האוֹרְקֶסְטְרה של ראשון היא התזמורת הראשונה בתקופת היישוב.
האורקסטרה (= תזמורת) של ראשון נוסדה בראשון לציון בשנת 1895 על ידי בוריס דב אוסוביצקי, שהיה יינן ביקב ומנצחה הראשון.
היא פעלה בשנותיה הראשונות של המושבה, הייתה למרכז תרבותי ביישוב, ואף הוזמנה לחגיגות רשמיות ביפו ובירושלים.
היא גם הוזמנה להופיע מדי פעם בפני השליטים הטורקיים.
התזמורת קידמה בנגינתה את פניו של תאודור הרצל בביקורו בראשון לציון בשנת 1898.
העיתון הצבי פרסם ב־1896, (על ידי יונאס) את הכתבה "ראשון לציון": "הלכתי לשמוע בהמושבה פה את התזמורת, ונפלאתי הפלא ופלא !
נפלא הדבר לראות את המראה הזה.
מנהל התזמורת "דיריז'ור", הוא המשכיל ב' אסוביצקי דירקטור של המרתף שמה, ומקלו יגיד להם לכל אחד ואחד לשמור תפקידו, וכל איבריו ותנועותיו ברגש נמרץ מלא חיים מנצח בנגינות.
כל מעשיכם אחי, כממקור מים חיים יקרו.
עבדו אדמתכם בשמחה, שירו זמרו!".
שמה של התזמורת הפך למיתוס, ובשנות ה-60 נכתב על ידי דן אלמגור השיר "האורקסטרה של ראשון", שהולחן והושר על ידי שמעון ישראלי.
בשיר נזכרים אוסוביצקי, אוסוביצקי וקוסביצקי, שהם יהושע אוסוביצקי, פקידו הראשי של הברון בראשון לציון, אחיו בוריס אוסוביצקי ("מאסטרו אוסוביץ") שהיה כאמור המנצח, וסרגיי קוסביצקי שהיה אז מנצח בתזמורת הסימפונית של בוסטון ואין לו כל קשר לראשון לציון.
אנשים אחרים המוזכרים בשיר נמנים עם מייסדי המושבה (שמן הסתם חלקם לא ניגן באורקסטרה) כמו מנשה מאירוביץ, אהרן מרדכי פריימן, חיים חיסין ודב גיסין, שהיה ממייסדי האורקסטרה, (בנו של אריה לייב גיסין).
בוריס אוסוביצקי הוא בנו של הרב שמחה בונם אוסוביצקי.
בשנת 1991, הוקמה בראשון לציון "האורקסטרה המתחדשת" ומופיעה עד היום ולאורך ההיסטוריה של מדינת ישראל.
מאז שהיא חודשה ניצחו עליה אהרון אלקלעי, לימור שיפוני ויעקב אלמוג.
מנצח האורקסטרה הנוכחי הוא מיכאל יערן.
האושפיזין הוא סרט קולנוע דרמטי-קומי ישראלי משנת 2004. את הסרט כתב שולי רנד וביים גידי דר.
הסרט צולם במחנה שנלר ובבתי ראנד בירושלים, ומשתתפים בו, בין השאר, חלק מתושבי השכונה.
הסרט הופק בהיתרים מיוחדים מרבנים.
במסגרת ההסכם עם הרבנים, הסרט לא הוקרן במהלך השבת בבתי הקולנוע.
הסרט מתאר בצורה מדויקת למדי את האווירה וההווי בשכונות החרדיות בירושלים, תוך הצגת דמויות טיפוסיות ושילוב ביטויי דיבור אופייניים שנהגות מפי השחקנים.
הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
השחקנים הראשיים בסרט הם שולי רנד ואשתו בזמן הסרט מיכל בת-שבע רנד.
לצדם מופיעים שאול מזרחי, אילן גנני, אברהם אבוטבול ואחרים.
שמו של הסרט מתבסס על מושג האושפיזין, הקשור בחג סוכות.
משה הוא אברך חוזר בתשובה מחסידות ברסלב, נשוי למלי.
הזוג חי בעוני באחת מהשכונות החרדיות של ירושלים ולא מצליח להביא ילדים לאור בעיות פוריות של מלי.
בערב סוכות זוכים השניים בדרך נס לגמילות חסדים, המזמנת להם סוכה וכסף לצורכי החג בסך 1,000 דולר.
משה רוכש בחלק מהכסף אתרוג מהודר ויקר במחיר 1,000 שקל.
אבל עם הנס מועמדים השניים בניסיון קשה: יוסף ואליהו, אסירים נמלטים, שאחד מהם (אליהו) הוא חברו של משה מעברו העברייני באילת, מגיעים לירושלים ומתגלגלים לסוכתם של משה ומלי.
(האסירים הם "האושפיזין" שעליהם רומז שם הסרט).
עד מהרה נחשף אופיים הגס והנצלני, אולם משה ומלי מתעקשים למלא את מצוות הכנסת האורחים, בתקווה שהשם יגמול להם על כך.
בסוף הסרט מלי נכנסת להיריון ויולדת בן, ואילו העבריינים יוסף ואליהו משלימים עם השינוי שעבר עמיתם משה.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיתונות הישראלית, תוך השוואה לסרטי חג המולד האמריקאיים.
כמו כן בקרב הקהל זכה הסרט להצלחה, והיה אחד הסרטים הישראליים הרווחיים ביותר בשנת 2004. בין השאר משך הסרט לקולנוע קהל דתי רב שאינו נוהג בדרך כלל לצפות בקולנוע, בישראל ובארצות הברית.
על תפקידו בסרט זכה שולי רנד בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר גם בקטגוריות התסריט ושחקן המשנה (לשחקן שאול מזרחי), אך לא זכה.
הסרט היה מועמד לפרס וולג'ין לקולנוע ישראלי בפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך לא זכה.
התסריט לסרט זכה בפרס על שם זבולון המר מטעם האגף לתרבות יהודית במשרד החינוך.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של רוטרדם, בינואר 2005. במאי 2005 הוקרן בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
שחקנ/ית דמות שולי רנד משה בלנגה מיכל בת-שבע רנד מלי (מלכה) בלנגה שאול מזרחי אליהו סקורפיו אילן גנני יוסף אברהם אבוטבול בן ברוך יהונתן דנינו דוד גבאי דניאל דיין הרב
האורקל מדלפי היא אורקל שפעלה ביוון העתיקה, במקדש אפולו בעיר דלפי, שם לפי אמונות שונות, דיבר האל מפיה של פיתיה, כוהנת שהייתה ממלמלת דברי נבואה.
האורקל של אפולו היה מרכז דתי פאן-הלני הממוקם בדלפוי (דלפי של ימינו) שבמרכז יוון למרגלותיו הדרומיים של הר פרנסוס.
באורקל שבדלפי ישבה אישה המכונה פיתיה, אשר האמינו כי יש לה סמכות דתית שניתנה על ידי האל אפולו – להתנבא בשמו.
יוונים אשר הגיעו לאורקל בדלפי היו מפנים שאלות דרך הפיתיה לאפולו, בדרך כלל בענייני דת, מלחמה, נישואין וטהרה, והיא הייתה עונה להם את תשובתו.
תשובותיה היו לרוב קצרות וסמליות שמשמעותן ניתנת לפירושים רבים ומנוגדים.
האורקל שכן במקדש אפולו והמקום היווה לא רק מרכז דתי חשוב כי אם גם בית אוצר כלל-יווני.
מקור המילה "אורקל" בפועל הלטיני orare, שפירושו לבקש, לשאול.
כלומר, האורקל הוא מקום אליו מגיעים על-מנת לשאול שאלות.
מכל קצות העולם היווני פנו לאורקל כדי לקבל הוראות מהאלים בענייני מלחמה ושלום, אמונה, פולחן ועוד.
עבור רבים היווה האורקל תחליף לפולחן אחיד ולדת מסודרת.
עדויות ראשונות לפעילות האורקל קיימות מהמאה ה-8 לפנה"ס וממשיכות עד התפשטות הנצרות במאה ה-3 לספירת הנוצרים.
כמו מקדשים יווניים רבים, האורקל בדלפי פעל, ככל הנראה, כבר בתקופה החשוכה.
אין עדויות מתקופה זו אך על-פי מסורות יווניות, מקובל להניח שלפני שפעילות האורקל הייתה קשורה לאל אפולו (מהמאה ה-8 לפני ספירת הנוצרים ואילך), היה שייך האורקל לאלת האדמה גאיה.
לפי האגדות היה המקדש שייך בעבר לגאיה; לאחר שאפולו הרג שם את המפלצת פיתון – אלוהות כתונית, מגדת עתידות ומרפאת חולים – הוא השתלט בעצמו על המקדש, ומאז נעשה לפטרון הנבואה ולשולט בנחשים, ומקדשו היה למרכז הנבואה.
האגדה מספרת על נקיק בסלע, שהיווה שער לעולמות התחתונים, שעליו שמר הנחש (הנחש הוא סמל מקובל לעולמות מתים).
לאחר שהרג את הנחש, קיבל אפולו מזאוס, אביו, את הרשות להינבא בשמו.
מקורות אחרים מעידים על אפולו כמי שבוחר בדלפי בעצמו ומחליט לבנות שם את מקדשו.
בתחתית המקדש, בתוך מערה, ישבה הפיתיה.
על פי מסורות מסוימות היא ישבה מעל נקיק שמתוכו עלו גזים מן האדמה אשר סיממו אותה והשרו עליה את רוחו של האל.
מסורות אחרות מייחסות את ההשראה לבשמים וקטורת שכוהני המקדש התקינו במקום.
אנשים, לרוב מנהיגים חשובים מרחבי העולם היווני, הגיעו לשאול את הפיתיה שאלות שנועדו לעזור להם לקבל החלטות.
תוכן השאלה הופקד בידי הכהנים של המקדש והם אלו שניהלו את המעמד.
הכהנים היו מביאים את השאלה לפיתיה וזאת הייתה עונה תשובות מקוטעות וקשות להבנה.
את התשובה קיבל השואל מפי הכהנים אשר פירשו את תשובת הפיתיה, הכניסו אותה למשקל שירי או ניסחוה בחרוזים בניסוח תמציתי וסתום.
(ייתכן שרוב התשובות הגיעו מהכהנים עצמם).
המאמין היווני לא הגיע לדלפי כמי שבא למגדת עתידות לשמוע מה יהיה עתידו.
נוסח השאלות שהתקבלו בידי האורקל נוסחו כך שהתשובות ינועו בטווח שבין כן ולא.
ברוב הפעמים, שילוב של ניסוח השאלה יחד עם היגיון בריא של הכהנים שמסביב הפיתיה וניסוח רב-משמעי של התשובה הביא לכך שהנבואה תתגשם בין כה וכה.
אך גם כאשר הנבואה כשלה, מקבל הנבואה הניח כי לא הבין כהלכה את דברי הפיתיה, או שלא קיים את דבריה במדויק, זאת משום שהאמינו כי הנבואה היא דברי האל אפולו ואין היווני ממהר לקרוא תיגר על האלים ולפקפק בדבריהם.
המקדש היה שייך לארגון פאן-הלני אשר קיים אספה ומועצה, בהן היו נציגים משנים-עשר שבטים יוונים.
ארגון זה נקרא אמפיקטיונה ומטרתו הייתה לפקח על ניהול המקדש ואוצרותיו.
הכהנים, בדומה לשאר המקדשים ביוון, היו אחראים על ההיבט הניהולי של המקדש וויסתו את הפולחן בו.
אך המאפיין הרוחני של המקדש ומקור סמכותו נבעו מהאורקל ומפעילותו כנותן מענה אלוהי לצרכים של אלו הפוקדים את המקדש.
בעת העתיקה, לאורקל בדלפי תפקיד מדיני חשוב.
כאמור, שליטים יוונים הגיעו לדלפי טרם יציאתם למלחמה או לפני יציאתם להתיישבות חדשה (כמו במקרים של המושבות בדרום איטליה וסיציליה).
לפולחן היווני ככלל יש השלכות מעשיות.
מרגע שהאורקל של דלפי קיבל מוניטין של סמכות אלוהית אמיתית, השפעתו התרחבה לכלל העולם היווני ולא רק לאזור הגאוגרפי והפוליטי שבו האורקל שכן.
גם לאורקלים אחרים ביוון, כדוגמת האורקל של זאוס בדודונה או אורקל אחר של אפולו בקלרוס באסיה הקטנה, הייתה השפעה על כל העולם היווני, אך לאורקל בדלפי הייתה חשיבות גדולה ביותר בדומה למשחקים האולימפיים באולימפיה.
האזור הכלכלי האירופי (European Economic Area - EEA) הוא כינוי למסגרת סחר שנוצרה ב-1 בינואר 1994 בעקבות הסכם בין איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) ובין האיחוד האירופי.
מטרתו הייתה לאפשר למדינות EFTA להשתתף במסגרות הסחר האירופיות מבלי להצטרף לאיחוד.
אזרחיה של שווייץ בחרו שלא להצטרף ל-EEA לאחר משאל עם, כפי שמחייבת חוקתם.
השווייצרים מקיימים את קשרי הסחר שלהם עם האיחוד האירופי על סמך הסכמים בילטרליים, בעלי תוכן שונה מאלו שבין ה-EEA והאיחוד.
בפועל, שווייץ מקיימת עם המדינות החברות ב-EEA סחר ותנועה חופשית כחלק מה-EFTA.
כיום חברי ה-EEA הן שלוש מדינות EFTA הנותרות - איסלנד, נורווגיה וליכטנשטיין, ו-27 מדינות האיחוד האירופי.
האזור הכלכלי האירופאי מבוסס על ארבע חירויות: תנועה חופשית של סחורות, אנשים, שירותים והון בין המדינות השותפות.
מדינות שהן חלק מהאזור הכלכלי האירופאי, אך אינן חברות באיחוד, נהנות גם הן מסחר חופשי עם חברי האיחוד האירופי.
עם זאת, מדינות אלו אינן צריכות לאמץ את החקיקה האירופית כמו כל חברות האיחוד, אך גם אין להן כל השפעה על מדיניות האיחוד.
עם זאת, מדינות אלו הסכימו לחקיקה פנימית המבוססת על חוקי האיחוד בכל הנוגע למדיניות סוציאלית, הגנת הצרכן, איכות הסביבה, דיני חברות וסטטיסטיקה.
ועדה משותפת המורכבת מנציגי מדינות איגוד הסחר החופשי האירופאי (EFTA) החברות ב-EEA ומנציגי מדינות האיחוד, עוסקת בהרחבת חקיקת האיחוד האירופאי למדינות איגוד הסחר החופשי החברות ב-EEA.
מועצת האזור הכלכלי האירופאי נפגשת פעמיים בשנה כדי להסדיר את היחסים בין המדינות החברות בה.
במקום להקים מוסדות כוללים לאזור הכלכלי האירופאי, עוסקת "סמכות המעקב" של ה-EFTA ובית הדין של ה-EFTA בבדיקת התאמת מדיניות חברות EFTA החברות ב-EEA להסכמי ה-EEA השונים.
האזור הארקטי הוא אזור מסביב לקוטב הצפוני של כדור הארץ.
האזור הארקטי כולל את אוקיינוס הקרח הצפוני (האוקיינוס הארקטי) וחלקים מקנדה, מגרינלנד, מרוסיה, מארצות הברית (אלסקה), מאיסלנד, מנורווגיה, משוודיה ומפינלנד.
מקור המילה "ארקטי" ביוונית: αρκτως - "ארקטוס", שמשמעותו "דוב".
הסיבה לכך היא מיקום הקונסטלציה "הדובה הגדולה" מעל לאזור הארקטי.
יש הגדרות רבות לאזור הארקטי.
בדרך כלל רואים את גבול האזור בגבול הצפוני של החוג הארקטי (66°33′49″ צפון), שהוא גם גבול שמש חצות וליל קוטב.
הגדרות אחרות מבוססות על אקלים ועל אקולוגיה, כמו קו העצים (הקו שצפונית לו עצים אינם גדלים).
האזור הארקטי כולל אוקיינוס מכוסה קרח-ים המוקף באדמה קפואה וחסרת עצים.
החיים באזור הארקטי כוללים אורגניזמים החיים בקרח, דגים ויונקים ימיים, עופות, בעלי חיים יבשתיים וחברות אנושיות.
התרבויות והעמים הילידים של האזור הארקטי הצליחו להסתגל לתנאיו הקיצוניים.
במחקר ההתחממות העולמית נחשב האזור למערכת התרעה מוקדמת לכדור הארץ.
האקלים הארקטי מאופיין בחורפים קרים ובקייצים קרירים.
המשקעים יורדים בדרך כלל בצורת שלג, וכמות המשקעים השנתית נמוכה (פחות מ-500 מילימטר).
רוחות גבוהות מעיפות לעיתים קרובות את השלג על האדמה, דבר שגורם לאשליה של ירידת שלגים רצופה.
הטמפרטורות הממוצעות בחורף הן כ-37 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם הייתה 68 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
האקלים בחופים הארקטיים ממותן על ידי השפעות האוקיינוסים, ובאזורי החוף הטמפרטורות בדרך כלל גבוהות יותר והשלגים כבדים יותר מאשר באזורים הפנימיים.
כיוון שעצים אינם יכולים לגדול באקלים הארקטי, הצמחייה באזור כוללת בעיקר צמחים הגדלים קרוב לאדמה ויוצרים טונדרה, כמו שיחים גמדיים, עשבים, חזזיות וטחבים.
ככל שמצפינים יורדת כמות החום הזמינה לגדילת צמחים.
בחלקים הצפוניים ביותר נמצאים הצמחים בגבול המטבולי שלהם, ושינויים קטנים בכמות החום בקיץ גורמים להבדלים גדולים בכמות האנרגיה הזמינה לצמחייה.
קייצים קרים יותר גורמים לירידה בגודל, בשפע ובמגוון הצמחייה.
בחלקים החמים ביותר של האזור, שיחים הם מראה נפוץ, והם יכולים להגיע לגובה של שני מטרים.
בחלקים הקרים ביותר של האזור רוב האדמה חשופה.
הצמחים היחידים שבנמצא הם כאלו ללא עצה, כמו חזזיות וטחבים.
באזור הארקטי ניתן למצוא אוכלי עשב, כגון ארנבת ארקטית, כבש המושק וקריבו.
חיות אלו מזינות טורפים ארקטיים, כגון שועלי שלג, זאבים ארקטיים וגרגרנים.
דוב קוטב גם הוא חי באזור הארקטי, אולם הוא ניזון בעיקר מבעלי חיים ימיים.
באזור גם עופות רבים וכן בעלי חיים ימיים המוגבלים לאזורים קרים, כגון החדשן.
האזור הארקטי כולל מצבורים פוטנציאליים גדולים של משאבים טבעיים ואוצרות טבע, כגון נפט, גז טבעי, מינרלים ועוד, שההתעניינות בהם גדלה בשנים האחרונות בגלל הטכנולוגיה המודרנית ובגלל פתיחתה של רוסיה לשאר העולם.
ההתעניינות מצד תעשיית התיירות באזור הקר והאקזוטי עולה גם היא בתקופה האחרונה.
האזור הארקטי הוא אחד מהשטחים הפתוחים הבתוליים הגדולים והאחרונים בעולם, וחשיבותו בשמירת מגוון ביולוגי היא גדולה.
הנוכחות הגדלה והולכת של האדם באזור פוגעת בבתי גידול חשובים.
האזור הארקטי רגיש ביותר לשחיקת האדמה ולהפרעה לאזורי הרבייה הנדירים של בעלי החיים האופייניים לאזור.
בתקופת הקרטיקון עדיין קיבל האזור הארקטי שלגים עונתיים, אולם השלגים היו קלים ביותר ולא הפריעו לגדילת הצמחייה.
בעלי חיים קדומים, כמו הכסמוזאורוס וההיפקרוזאורוס, נדדו צפונה כדי לנצל את עונת הגידול הקיצית, ונדדו בחזרה דרומה לאקלים חם יותר עם בוא החורף.
מצב דומה היה כנראה בקרב הדינוזאורים שחיו באזורים האנטארקטיים.
האזור הארקטי הוא מוקד להתעניינות פוליטית בינלאומית.
שיתוף פעולה בינלאומי באזור החל לפני יותר מעשור, וארגונים כמו "המועצה המדעית הבינלאומית לאזור הארקטי" אוספים מידע איכותי רב על הסביבה.
לפי החוק הבינלאומי אין לאף מדינה ריבונות על הקוטב הצפוני או על האוקיינוס הארקטי המקיף אותו.
לחמש המדינות הארקטיות הסובבות, רוסיה, ארצות הברית (אלסקה), קנדה, נורווגיה ודנמרק (גרינלנד) יש בעלות רק על החלק של האוקיינוס הנמצא עד 370 קילומטרים מחופיהן.
ב-2 באוגוסט 2007 הניחו שתי צוללות בתיסקף רוסיות את הדגל הצפוני מתחת לקוטב הצפוני.
משימה זו הוגדרה כמשימה מדעית, אולם מעשה הנחת הדגל מעלה חששות מפני מרוץ השתלטות על משאבי הטבע העצומים של האזור.
האזור הארקטי רגיש במיוחד להשפעות ההתחממות העולמית, כפי שניתן לראות בעלייה בקצב המסת הקרחונים בשנים האחרונות.
יש מודלים אקלימיים שמנבאים שההתחממות באזור הארקטי תהיה גדולה יותר מאשר בשאר כדור הארץ גם בעתיד.
יש מדענים שחזו כי הימשכות המסת הקרחונים תגרום לעלייה משמעותית במפלס הים ברחבי העולם, והיו אף כאלה שטענו כי בשנות ה-20 של המאה ה-21 לא יהיה בחודשי הקיץ קרח באזור זה.
אם אמנם כך יקרה, תיפתח אפשרות לאניות, בחודשים ספורים של השנה, לעבור בנתיב מים ממזרח למערב בחלק הצפוני של יבשת אמריקה.
האזור הטרופי הוא אזור גאוגרפי מוגדר בין חוג הסרטן (23.5° צפון) וחוג הגדי (23.5° דרום).
באזור זה שורר אקלים טרופי, אקלים חם ורטוב, בעל טמפרטורה גבוהה וכמות המשקעים הרבה ביותר על פני כדור הארץ.
על פי שיטת קפן, קיימים שלושה סוגי אקלים טרופי:
אקלים סוואנה טרופי, רטוב ויבש (Aw/As)
האזור הטרופי מאופיין בכמות משקעים גדולה במיוחד ואין עונת חורף, גשמים הנקראים "גשמי עלייה", טמפרטורה ממוצעת של לפחות 18°c בכל חודשי השנה, אם לא יותר, קרינת השמש גבוהה (בצהרים השמש נמצאת בזווית של 90°, אז היא קופחת בעוצמה מרבית) ולכן קיימת התאדות רבה היוצרת לחות סופות גשם קונבקטיביות יומיות.
לחץ האוויר באזור זה נמוך במשך רוב השנה והוא נתון תחת שקע משווני כתוצאה מאזור ההתכנסות הבין-טרופי (Inter tropical convergence zone, או ITCZ).
בכל אזור טרופי יש סוג שונה של צמחייה:
באזור הטרופי המשווני והלח הצמחייה האופיינית היא יערות עד נפוצים.
באזור הטרופי המונסוני קיימת צמחייה טבעית: היערות באזור פחות צפופים בהשוואה ליערות העד.
באזור הטרופי עם העונה הקרירה והשחונה קיימת צמחייה הנקראת בשם "סוואנה" - צמחייה המורכבת מעצים ועשב גבוה וצפוף לרוב בגווני קש, חום כתום וחול.
האזור הים-תיכוני הוא אזור פיטוגאוגרפי, הכולל ברובו צמחייה אופיינית לו, אך מצויים בו גם צמחים השכיחים באזורים אחרים.
הוא תופס רצועה לא רחבה מסביב לים התיכון.
אקלים ים תיכוני - בחורף נוח וגשום ובקיץ יבש.
עונת הצמיחה היא בחורף, אך גם בקיץ מתרחשת צמיחה, אם כי מעטה.
הצומח הים תיכוני בישראל - מצטיין בצמחייה עשירה.
בתולדות החקלאות מילא אזור הים התיכון תפקיד חשוב וסיפק לעולם צמחים חשובים: חיטה, שעורה, תלתן, חרוב, זית וצמחי נוי רבים.
האזור האירנו-טוּרָני הוא אזור פיטוגאוגרפי, הכולל ברובו צמחייה אופיינית לו אך מצויים בו גם צמחים השכיחים באזורים אחרים.
הוא משתרע בצורת רצועה רחבה לאורך כל צפון אפריקה, חצי האי סיני, חצי האי ערב, דרום סוריה, עיראק, איראן וטורקיה.
הוא נמשך גם לאפגניסטן, טורקמניסטן, מרכז אסיה, טיבט ועד מדבר גובי.
האקלים מדברי טיפוסי , יבשתי קיצוני, ונושא אופי קיצוני של אקלים ים תיכוני: החורף קר ושילגי, האביב והסתיו גשומים והקיץ חם ויבש.
המשקעים מרוכזים בחורף וכמותם לא עולה על 200 מ"מ .
שאר תנאי האקלים לא נוחים לגידול צמחים: רוחות יבשות ולחות נמוכה הגורמים בין השאר להתאדות רבה.
הצמחייה עשירה במספר המינים אך הצומח דל מאוד, הכסות דלילה ואזורים שלמים ללא עשב.
הצומח הוא של ערבה, מדבר או "יער-ערבתי", דהיינו: ערבה שפזורים בה עצים בודדים מרוחקים זה מזה.
הגידולים מוגבלים לנאות מדבר ובקרבת נחלים.
תחומי החקלאות באזור האירנו-טורני הם בעמק הנילוס ובעמקי הפרת והחידקל – נאות המדבר של האזור.
בארץ-ישראל נפוצים מינים אירנו-טורניים רבים: כ-320 מינים בעלי טיפוס תפוצה אירנו-טורני, ועוד כ-600 מינים בעלי טיפוס תפוצה מעורב, הכולל מרכיב אירנו-טורני (על פי אתר צמחיית ישראל ברשת).
בין המינים האלה נמנים אירוס הדור, זוטה ובורית רפואית.
עיקר התפוצה של מינים אלה בארץ היא באזור חגורת הספר, הר הנגב, והחרמון.
לכן אזור ספר המדבר והר הנגב כונה בפי הבוטנאים אלכסנדר איג ומיכאל זהרי האזור האירנו-טורני בארץ-ישראל.
אולם אנליזה סטטיסטית של התפלגות טיפוסי התפוצה של כלל מיני הצומח באזורים אלה הראתה, שאלו אינם אלא אזורי מעבר בין האזור הים-תיכוני לבין האזור הסהרו-ערבי, וברוב השטח המינים האירנו-טורנים אינם מהווים את המרכיב העיקרי של עושר המינים (דנין ופליטמן 1987, 1988).
האזור ההאדלי (Hadal zone, על שם האדס, ה"בלתי נראה", אל השאול ומעמקי האדמה במיתולוגיה היוונית) או האזור ההאדופלגי (Hadopelagic zone) הוא הכינוי לעמודת המים באזורים העמוקים ביותר באוקיינוס, בעומק שלמן 6,000 מטר ומטה, ועד לקרקעית (האזור הדמרסלי (Demersal zone) והאזור הבנתי (Benthic zone).
בשנת 1960 הגיעו ז'אק פיקאר (Jacques Piccard) ודון וולש (Don Walsh) לשקע מריאנה, השקע העמוק ביותר על-פני כדור הארץ, שעומקו כ-10,911 מטרים, והבחינו ביצורים חיים.
מקובל לחשוב כי רוב החיים בעומק זה נתמכים על ידי שלג ימי או על ידי פעולות כימיות מסביב לארובות הידרותרמיות.
המחסור באור והלחץ העצום יוצרים סביבת חיים עוינת, שאליה הסתגלו רק מינים ספורים.
מכיוון שאור השמש אינו חודר לשכבה זו, צמצמו מינים רבים בים העמוק את יכולת הראייה לטובת הגדלת העיניים, הקולטות הבזקים ביולומינסנטיים.
למרבית היצורים המתגוררים בסביבות הקרקעית אין פיגמנטים כלל, מאחר שבהיעדר אור אין כל משמעות לצבע.
הלחץ יכול להגיע עד 1,100 אטמוספירות.
באזורים שבהם לחץ נמוך יותר, ימותו יצורים אלה.
המינים הנפוצים באזור, המסוגלים להתמודד עם הלחץ העצום, הם מדוזות, דגי צפע, תולעי צינור ענקיות, צדפות וחכאים.
ה"אזור הירוק" הוא השם המקובל ל"אזור הבינלאומי של עיראק" ששטחו כ-10 קילומטרים רבועים במרכז בגדאד.
באזור הירוק, המאובטח בקפדנות והמוקף חומה, מוקמה מפקדת הרשות הזמנית של הקואליציה (Coalition Provisional Authority) והוא נותר עד היום כמתחם מוסדות השלטון והשגרירויות הזרות בעיר.
השם הרשמי של האזור הוא "האזור הבינלאומי", אך המונח "האזור הירוק" נשאר השם הרווח בשימוש.
המונח המנוגד "האזור האדום" משמש לציון החלקים של בגדאד הממוקמים בסמיכות מיידית ל"אזור הירוק", אך גם משמש לציון באופן כללי של כל האזורים הלא-מאובטחים בבגדאד, להוציא מוצבים צבאיים אחרים.
שני המונחים החלו את דרכם כמונחים צבאיים.
במקור, ה"אזור הירוק" היה אזור מבוצר בכבדות במרכז הבירה העיראקית ששימש כמקום מושבם של משטרים עיראקיים בזה אחר זה.
באזור שכן מרכזה האדמיניסטרטיבי של מפלגת הבעת' העיראקית.
בתחילה לא היו באזור וילות של פקידי ממשל בכירים, אך למרות זאת, בשל חשיבותו מוקמו בו בסיסים צבאיים רבים, מספר משרדי ממשלה, ואחדים מארמונותיו של סדאם חוסיין ובני משפחתו.
הגדול שבארמונות אלה היה הארמון הרפובליקאי, שהיה מקום מושבו העיקרי של סדאם.
האזור כלל את נמל התעופה הבינלאומי של העיר ע"ש סדאם חוסיין.
בעבר היה האזור ידוע בשם "כראדת מרים" על שם צדיקה מפורסמת שסעדה אלפי נזקקים בבגדאד.
האזור נכבש על ידי כוחות אמריקאיים באפריל 2003, לאחר לחימה שהייתה מן הקשות באזור בגדאד.
בתקופה שקדמה לפלישה נמלטו סדאם ורבים מבכירי ממשלו מן האזור, בשל חששם מפגיעת הכוחות האמריקאיים או ממעשי נקם של המונים זועמים.
אחדים מתושבי האזור שלא נמלטו ממנו, לא גורשו ועודם מתגוררים בבתיהם, באזור המכונה "גוש דירות 215".
בעוד שמרבית משרדי הממשלה הוחרבו על ידי תקיפות אוויריות, המבנים ששרדו שימשו את כוחות הכיבוש האמריקאיים והצוותים הנלווים אליהם.
כך, הארמון הרפובליקאי יועד עוד קודם לפלישה לשמש את הנציבות האמריקאית, ובהתאם לא הופצץ במהלך המבצע.
לאחר הפלישה שימש כמפקדה המרכזית של כוחות הכיבוש בראשות ג'יי גרנר, וכיום משמש את בסיס המבצעים העיקרי הנציגות הדיפלומטית האמריקאית במדינה כולל שגרירות ארצות הברית בבגדאד.
רבות מהווילות נתפשו בידי פקידים אמריקאיים, קבלנים פרטיים ושכירי חרב.
מחלקת צ'רלי 3/124 התמקמה בפרדסים שמאחורי הארמון הרפובליקאי ואבטחה אותו ואת האזור הסובב אותו בין אפריל 2003 ופברואר 2004. במשך הזמן, כ-5,000 בכירים מכוחות הכיבוש התיישבו באזור.
הבניינים הנטושים קרצו לא רק לכוחות האמריקאיים, אלא גם לעיראקים חסרי בית.
אחדים מהם איבדו את ביתם במלחמה, אך רובם היו עניים עירוניים שחיו בשכונות עוני או ברחוב וראו בכיבוש הזדמנות לשפר את רמת חייהם בצורה דרמטית.
הללו חשו שמשום שלא השתייכו למפלגת הבעת' המובסת, הייתה להם זכות שווה לרכוש לפחות כמו לכוחות האמריקאיים.
כיום מתגוררים ב"אזור הירוק" כ-5,000 עיראקים שהגיעו אליו באופן זה.
ה"אזור הירוק" היה מאובטח בידי כוח צבאי אמריקאי קטן שאייש את המוצבים ועמדות הביקורת בכניסות אליו.
גדוד חיילים משמעותי ישב בקסרקטין "פרוספריטי" תחת פיקוד "דיוויזיית הכוח הרב-לאומי – בגדאד".
בנוסף, גדוד חיילים גאורגים אייש אחדות מהעמדות לאורך גבולות הגזרה.
ה"אזור הירוק" מוקף כולו מכל עבריו בקירות הדף, גדרות תיל ומכשולים מבטון.
הכניסה אל ה"אזור הירוק" אפשרית רק דרך מספר נקודות בידוק ביטחוני הנמצאות במלואן בשליטת כוחות הקואליציה הרב-לאומית.
כך הפך ה"אזור הירוק" לרובע הבטוח והמאובטח ביותר בבגדאד, וזכה בכינוי "הבועה".
צידו הדרומי והמזרחי של ה"אזור הירוק" תחום על ידי נהר החידקל, שנקודת המעבר היחידה עליו היא גשר ה-14 בתמוז.
הקשיים הרבים לחדור לתוך ה"אזור הירוק" עודדו גורמי טרור לירות לעיתים קרובות קטיושות ומרגמות לתוכו, אך הדבר נגמר לעיתים נדירות בנפגעים וגורם לנזק מועט בלבד.
למרות זאת, באוקטובר 2004 התפוצצו באזור הירוק שתי מכוניות נפץ אשר הרסו את הבזאר ואת "קפה האזור הירוק".
ב-12 באפריל 2007 התפוצץ מטען נפץ בקפיטריה של הפרלמנט העיראקי והרג חבר פרלמנט סוני אחד ופצע 22 אחרים ובהם סגן-נשיא הפרלמנט.
בין 20 במרץ ועד 5 במאי 2008 הופגז האזור במטחי מרגמות וקטיושות שגרמו למספר רב של אבדות בגוף ובנפש, בקרב גורמים אזרחיים וצבאיים כאחד.
חלק ניכר מהמרגמות והקטיושות שוגר מ"צאדר סיטי", מעוזה של מיליציית "צבא המהדי" השיעית.
ב-6 באפריל 2008 נהרגו 2 חיילים אמריקאים ו-17 אחרים נפצעו מפגיעת מרגמה ישירה.
מאז העברת הריבונות לממשלה העיראקית, נמסרו לידיה רבים מהמתקנים בתוך ה"אזור הירוק".
באזור עדיין שוכנות הנציבות האמריקאית והשגרירויות של מספר מדינות מערביות ובהן אוסטרליה והממלכה המאוחדת.
ארצות הברית אף בנתה שגרירות חדשה בחלקו הדרומי על גדות נהר החידקל.
ב-1 בינואר 2009 נמסרה האחריות הרשמית לאזור לידי הממשלה העיראקית.
האזור האפרוטרופי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ.
אזור זה כולל את אפריקה, דרום סהרה, השוליים הדרום-מזרחיים של חצי האי ערב, האי מדגסקר, דרום איראן, הקצה הדרום-מערבי של פקיסטן והאיים של האוקיינוס ההודי המערבי.ברוב האזור למעט אפריקה הדרומית יש אקלים טרופי.
האזור האפרוטרופי כולל סוואנות, ערבות עשב, מדבריות, הרים ויערות גשם.
15 משפחות של עופות אנדמיות לאזור זה בין משפחות אלה נמנים יעניים, לבלריים, פניניתיים, קוליוסיים, קפצני הסלע, אריצרוצרסיים, ארקנטוריים, בברים אפריקנים, בברים מלגשים, הליוטאיים, ניקטוריים, סארוטרוניים,דוכיפתיות עצים, טוראקיים ופיקטרטיים.
באזור האפרוטרופי יש 3 סדרות אנדמיות של יונקים ביניהם שנבובאים, טנרקאים וחדפי פיל וכן 4 מיני קופי אדם הגדולים שימפנזה מצוי, בונובו, גורילה מערבית וגורילה מזרחית והמשפחות גלגויים, שפנאים, ג'ירפיים והיפופוטמיים וכל הלמורים כמו כן גם האבולוציה האנושית התחילה באזור זה.
מספר משפחות של דגים של מים מתוקים אנדמיים לאזור הזה כמו מוקוקיידים, דיסטיצ'ודונטיים, זאבנים אפריקאים, אלסטיים וקנרידיים.
מספר משפחות צמחים אנדמיות לאזור זה.
ארגון האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - ישראל (מוכר גם כאות הנוער הישראלי, בעבר פרס הנוער), הגיע לישראל בשנת 1986, כחלק מתוכנית בינלאומית ורב-תרבותית לנוער ולצעירים, המקדמת העצמה אישית ופיתוח כישורי חיים בקרב בני נוער וצעירים.
הארגון מתמקד באתגר האישי של חניכיו, ומציג לצעירים תוכנית מאוזנת ובלתי תחרותית של פעילות מרצון, שמעודדת גילוי אישי וצמיחה, התמדה, אחריות אישית וחינוך ערכי, תוך תהליך מובנה.
ארגון הנוער- החל משנת 2015, קיבל הארגון הכרה ממשרד החינוך ומינהל חברה ונוער כארגון נוער ארצי.
נכון לשנת 2025 בארגון למעלה מ- 4,000 חניכים וחניכות ב-30 יישובים ברחבי הארץ.
שנת שירות באות הנוער- בשנת 2019 קיבל הארגון הכרה כ"גוף משלח" לשנת שירות מהאגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון והתחיל להפעיל קומונות שנשינים העוסקות בפיתוח אישי וייזמות חברתית של בני נוער בקהילה.
נכון לשנת 2025 הארגון מפעיל 8 קומונות ברחבי הארץ עם 72 שינשינים.
מכוני מנהיגות - החל משנת 2021 הארגון החל להפעיל תוכנית 'שנת המעבר' לבוגרי ארגון הנוער בחברה הערבית, והקים את מכון המנהיגות הראשון בשיתוף פעולה עם מכללת אורנים.
מכוני מנהיגות חדשים נוספו, ונכון לסוף שנת 2025 הארגון מפעיל 4 מכוני מנהיגות בישראל.
'האות הבינלאומי לנוער ולצעירים - ישראל' הוא חלק מארגון בינלאומי הפועל ב-130 מדינות ברחבי העולם.
התוכנית הוצגה לראשונה בבריטניה בשנת 1956 על ידי הנסיך פיליפ, ונקראה על שמו - "אות הדוכס מאדינבורו".
מטרתה הייתה עידוד אנשים צעירים בגילאי 14–25 למעורבות במגוון פעילויות מעצימות ומפתחות, מתוך בחירה אישית.
גם בישראל הוצג לראשונה הארגון ב-1956, על ידי יהודה הראל, אך כאמור החל את פעילותו בארץ בשנת 1986. עד היום, יותר מ-30,000 חניכים לקחו חלק בארגון, ואלפים סיימו בו את "שלב הזהב".
נכון לסוף שנת 2025 לוקחים חלק בארגון למעלה מ- 4,000 בני נוער ב-30 סניפים ברחבי הארץ.
חינוך בני נוער לשעות פנאי חיוביות, העצמתם והבאתם למימוש עצמי ולפיתוח אחריות ועצמאות.
עידוד בני נוער לדרך חיים ערכית, ופיתוח האחריות החברתית ותחושת השייכות שלהם כפרטים המשולבים בקהילה ובמדינה.
שילוב רב תרבותי בין בני נוער ממגזרים שונים בפעילות הארגון בארץ ובעולם.
יכולת עמידה באתגרים שתניב חיזוק הדימוי והערך העצמי של המשתתפים.
פיתוח והעצמת אהבת הארץ, תוך הקניית מודעות וחינוך להגנה על הסביבה ברמה האישית, הארצית והעולמית.
שילוב בני נוער בעלי צרכים מיוחדים ונוער בסיכון בשירות ובקהילה.
פיתוח מיומנויות ותחביבים שיאפשרו למשתתפים להרחיב את אופקיהם תוך תחושת אתגר ועניין, כושר התמדה וכוח רצון.
פיתוח מנהיגות צעירה רב תרבותית.
על פי התפיסה החינוכית הבינלאומית, מציב ארגון 'אות הנוער' בפני החניך אתגר אישי, מציע לו תוכנית מאוזנת ולא תחרותית אשר כל פעילותה באה לעודד גילוי, צמיחה, שיפור הביטחון העצמי, התמדה והגברת האחריות של היחיד כלפי עצמו וכלפי קהילתו.
התפיסה החינוכית של מפעילי התוכנית בארץ מבוססת על האמונה, כי הפרט מסוגל להתקדם בקצב אותו הוא קובע, וכי אם יכיר כל אחד בערך עצמו יגבר ביטחונו העצמי, הסיפוק וההערכה העצמיים כלפי עצמו, וכפועל יוצא מזה יזכה בהערכת החברה.
במהלך הפעילות נחשפים המשתתפים לפיתוח ערכי התמדה, פיתוח מיומנות אישית, עידוד למנהיגות, רכישת ידע וחינוך לאהבת הארץ, פיתוח מעורבות חברתית וקהילתית, עידוד עזרה לזולת, וכן למשימות לאומיות בהן הם נשלחים לקהילות יהודיות אחרות בעולם ומשתלבים בפעילות למען הקהילה המקומית וכשגרירים של רצון טוב.
התוכנית כוללת שלושה שלבים, והחניכים מטפסים בה מ"שלב הארד" אל "שלב הכסף" ו"שלב הזהב" במהלך שלוש וחצי שנים.
במהלך שלושת השלבים הנ"ל, מתמקדת הפעילות בארבעה תחומים: טיפוח תחביב ו/או מיומנות; פעילות גופנית; שירות לקהילה ומסעות אתגריים.
הארגון מתאים עצמו למציאות הישראלית על ידי שילוב כל המגזרים בחברה הישראלית, ונושא הרב תרבותיות מהווה חלק משמעותי מפעילויות הארגון, המתבטא בשיתוף פעולה בין קבוצות מאוכלוסיות שונות בחברה הישראלית.
בחודש מרץ 2013 חגג הארגון 25 שנות פעילות בישראל באירוע גדול בגלבוע, בהשתתפות למעלה מ-1,500 חניכים.
האזור ההולארקטי הוא אזור אקולוגי, הכולל את רוב בתי הגידול בחצי הכדור הצפוני.
אזור זה אינו חלק ממשמונת האזורים הביוגאוגרפיים של כדור הארץ והוא מכיל 2 אזורים ביוגאוגרפים: האזור הפלארקטי הכולל את צפון אפריקה, מרבית אירואסיה שמצפון ההימלאיה ומצפון לחצי האי ערב והאזור הנארקטי הכולל את אמריקה הצפונית עד לדרומה של מקסיקו.
שני האזורים ההולארקטים התפתחו בנפרד באמריקה ובאירואפרסיה, אף שבעבר אוחדו ליבשת הצפונית לאוראסיה לפני היווצרות האוקיינוס האטלנטי.
גם לאחר שהאזורים הופרדו נוצר ביניהם גשר יבשתי במצר ברינג שבין סיביר לאלסקה, מתוכו עברו בעלי חיים וצמחים, לרוב לכיוון אמריקה.
ישנה זיקה גבוהה בין המינים הפלארקטים למינים הנארקטים לרבות מספר מינים הקיימים רק בשני האזורים.
זהו האזור היחיד בו נמצאים יערות הטייגה המחטניים המקיפים את האזורים הצפוניים באקלים ארקטי או אקלים תת-ארקטי.
ישנם גם טונדרות, ערבות עשב ויערות נשירים בעלי מינים דומים לאלה של שני האזורים.
בדרום האזורים ישנם גם ביצות, נהרות רחבים ומדבריות גדולים.
גם למיני בעלי חיים הקיימים בהם ישנה זיקה או שהם חיים בשני האזורים.
כך נכון לגבי אייל הקורא, אייל הצפון, אייל אציל וקנדי, דוב חום, שונר, זאב אפור ומספר שועלים, הגרגרן, לוטרת הים וכמה עופות כמו עיט זהוב ועורב שחור החיים רק בהם וכך גם כמה פרוקי-רגליים.
ישנם גם מספר משפחות האנדמיות לאזורים אלה כמו אלקיים, צוללנאים, שכווים, ציצניתיים, סתריים, עכברים אוגריים, פיקתיים ופנדות אדומות.
"האותיות הקטנות" הוא כינוי המשמש בשני הקשרים:
חלק מחוזה, שנוסח על ידי אחד הצדדים לו, ועמוס בפרטי פרטים רבים מספור (לעיתים באותיות קטנות מהרגיל) שקשה לצפות שהצד האחר לחוזה, המתבקש לחתום עליו, יקרא אותם ויצליח להבינם.
בפרסומת מוצגים פעמים רבות מאפיינים מפתים באותיות גדולות, ולעומת זאת מאפיינים המסתייגים ממאפיינים אלה ופוגעים בקונה מוצגים באותיות קטנות.
בשני ההקשרים, האותיות הקטנות נחשבות לשיטה שיש בה הטעיה מסוימת של הצרכן, הנוטה להסתמך על האותיות הגדולות שבחוזה או בפרסומת.
בישראל חוק החוזים האחידים מגביל את תוקפם של תנאים מקפחים בחוזה אחיד שהוגש לצרכן.
בנוסף, תיקון לתקנות הגנת הצרכן מ-2012, שיזמה ראש שדולת ההייטק אסתי פשין, מגביל את השימוש באותיות קטנות במידע פרסומי שבא להגביל, לסייג או להתנות את האמור בפרסום.
האזור האפור הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001 בבימויו של טים בלייק נלסון ובכיכובם של הארווי קייטל, סטיב בושמי, דייוויד ארקט ומירה סורבינו.
המגולל את סיפורו של מרד הזונדרקומנדו באושוויץ.
מקור שם הסרט הוא בפרק בספר "השוקעים והניצולים" מאת ניצול השואה פרימו לוי.
הסרט הוצג בהקרנת בכורה ב-13 בספטמבר 2001 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, אולם יצאה לאקרנים בארצות הברית רק שנה אחר כך, ב-18 באוקטובר 2002. ב-6 באוקטובר 2001, השחקן הארווי קייטל והבמאי בלייק נלסון היו אורחי פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בו הוקרן הסרט.
המורדים משתפים פעולה עם מספר אסירות המועסקות כעובדות כפייה במפעל תחמושת, ועם כמה אזרחים פולנים, לצורך הריסת המשרפות.
תוך כדי תיאור ההכנות למרד נחשפת שיגרת חיי אנשי הזונדרקומנדו, עבודתם בתאי הגזים ובמשרפות, ויחסיהם עם שומרי המחנה הנאצים ובראשם האובר-שארפיהרר אריך מוספלדט.במהלך עבודתם בתאי הגזים מגלים אנשי הזונדרקומנדו ילדה ששרדה את הגז ועושים ככל יכולתם על מנת להציל אותה במציאות הבלתי אפשרית בה הם נמצאים.
הרווי קייטל - אריך מוספלדט
אלן קורדונר - מיקלוש ניסלי
הנרי סטראם - יוזף מנגלה
הספר "הייתי עוזרו של מנגלה באושוויץ", עליו מבוסס הסרט, מתאר בפירוט, מנקודת מבטו של ד"ר מיקלוש ניסלי, את תקופת מאסרו במחנה אושוויץ, ומתמקד בעיקר בעבודתו תחת יוזף מנגלה.
הסרט לעומת זאת, מתמקד בעיקר במרד הזונדרקומנדו ואינו מובא מנקודת מבטו של ניסלי, המופיע בו כדמות משנית בלבד.
האורקל הנסתר הוא הספר הראשון בסדרת "גורלו של אפולו", מאת המחבר ריק ריירדן.
הסדרה היא מעין ספין אוף לסדרות "פרסי ג'קסון והאולימפיים" ו"גיבורי האולימפוס", ויצאה ב-2016 כהמשך ישיר לספר "דם האולימפוס".
בינואר, כחצי שנה אחרי שגאיה התעוררה וזאוס האשים בכך את אפולו, אל השמש, המוזיקה, הרפואה והנבואה בן ה-4016 שנה, נידון לחיות כנער בן תמותה, לאורך זמן לא מוגבל.
הוא נוחת מהאולימפוס למנהטן ופוגש במג מקפרי, חצויה חזקה, ויחד עם פרסי ג'קסון הם מצליחים להביא אותו למחנה החצויים בחתיכה אחת כשאויביו הקדמונים רודפים אחריו.
בזמן החורף המחנה די ריק בדרך כלל, אולם הפעם, כך מתברר, יותר מהרגיל: 3 חצויים נעלמו.
לא הרבה זמן לאחר שאפולו ומג מגיעים למחנה, מתגלה שמג היא בת דמטר.
אפולו ומג מגלים שמערת דלפי הגיעה למבוך של דיידלוס ולא רק שהיא נשמרת על ידי פיתון, נחש ענקי ואויבו הוותיק של אפולו, אלא שגם שלושה מהאורקלים האחרים שמורים על ידי טריאומווירט מרושע, שלישיית קיסרי רומא לשעבר.
לאחר שכולם חוזרים מהמבוך, מתגלה ששני חצויים נוספים נעלמו מהמחנה.
אפולו ומג מוצאים את האורקל של חורשת דודונה האגדית ביער מחנה החצויים, מה שלא היה אמור לקרות, ובה חמשת החצויים האבודים ואל גייזרים זוטר.
לחורשה מגיע גם ראש הטריאומווירט: נירון בכבודו ובעצמו, בן אלמוות כבר 1930 שנה.
מתברר שהוא גידל את מג ושלח אותה להוביל את אפולו לתוך מלכודת.
לאחר שמג מבינה שנירון עומד לשרוף את החורשה, היא נלחמת בו והם משחררים את החצויים ואת האל, שומעים נבואה מהחורשה, ומג בורחת.
מלכת הנמלים הענקיות מעניקה לחצויים ואפולו טרמפ אווירי לעבר המחנה.
המחנה מותקף על ידי קולוסוס נירוניס, פסל ארד מונפש של נירון בגובה 30 מטר.
אפולו מצליח לקלל אותו בכוחו האחרון שנשאר לו: מגפה, והפסל מאבד את הראש, פשוטו כמשמעו.
בסוף הספר ליאו ואלדס, חצוי שמוכר מהסדרה גיבורי האולימפוס, חוזר להקלת אפולו וכולם עומדים בתור כדי להכות אותו על שלא שמר על קשר.
בניגוד לרוב ספרי ריירדן המיתולוגיים לספר זה אין "דד-ליין" מיתולוגי לסיום המשימה.
בנוסף למתכות המיתולוגיות הרגילות (זהב קיסרי, ארד שמימי וכו') מתגלה בספר מתכת קסומה נוספת: עופרת מיסוסאית, שהומצאה על ידי ארוס/קופידון.
האזור האינדו-פסיפי הוא אזור המאפיין את קווי הגבול שבין האוקיינוס השקט לבין האוקיינוס ההודי.
האזור כולל את האזור הטרופי של האוקיינוס ההודי ואת מרכז ומערב האוקיינוס השקט ואת הימים הטרופיים השוכנים בהם, אך לא את האזורים הממוזגים או הקוטביים של האוקיינוס ההודי או את האוקיינוס השקט שסמוך לחופי אמריקה.
האזור נמצא בתחומן של שלוש יבשות: אפריקה, אסיה ואוסטרליה וכולל את האיים השוכנים בהן, בעיקר אינדונזיה, השוכנת בקו הגבול בין האוקיינוסים.
האזור מושפע מנופים טרופיים וממגוון בעלי חיים המצויים רק בשני אוקיינוסים אלה אך לא באוקיינוס האטלנטי או בכמות פחותה יותר.
למעשה אלו האזורים העשירים ביותר בשוניות אלמוגים ובמיני דגים טרופיים.
באזור נמצאו 500 מינים של אלמוגי שוניות לעומת רק 50 במערב האוקיינוס האטלנטי ו־3,000 מיני דגים לעומת אזור הדיג של מערב האוקיינוס האטלנטי הכולל 1,200 מינים.
בשיטת הבחירות לכנסת כל רשימה מיוצגת באמצעות כינוי הרשימה ואות אחת או עד שלוש אותיות שונות זו מזו באלפבית העברי (מכונה גם סימן הרשימה).
זאת, בהתאם ל, כאשר לכל מפלגה המיוצגת הזכות לשמור לעצמה את האותיות לבחירות שלאחר מכן ולא יהיה שימוש באותה האות על ידי רשימה חדשה אחרת בלא הסכמה בכתב, בהתאם לסעיף 61(ג).
עם זאת, היות שקיימות מפלגות שונות בתוך אותה סיעה הרי שלהן יש את זכות השימוש באותה האות ואי-לכך, סעיף 61(ב) מאשר שימוש גם ביותר משתי אותיות.
כתוצאה מכך, לאורך השנים נוצרו שינויים רבים באותיות המייצגות מפלגות והדבר מלמד על איחוד ופירודים בפוליטיקה של ישראל.
הבחירות לאספה המכוננת שבסיומה הושבעה הכנסת הראשונה וזו הפעם הראשונה בה היה שימוש באותיות.
לגופים שקדמו לכך, מועצת העם ולאחר מכן מועצת המדינה הזמנית, לא התקיימו בחירות ולפיכך גם לא היה צורך בסימון הרשימות.
אי-לכך, בבחירות אלו למעשה בחרה כל רשימה את סימנה ולרבים מאלה היו השלכות במערכות הבחירות העתידיות.
רשימות מעניקות חשיבות מיוחדת לאותיות שתייצגנה אותן, על כן יש כאלו אשר שומרות על מקומן בתור לרישום מוקדם בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת וכך לזכות באות או צירוף האותיות הרצויים.
על פי חוקי התעמולה מותר לרשימות המתמודדות לחשוף את האותיות המסמלות אותן רק 42 יום לפני הבחירות; הגבלה זו נבעה מרצון המחקוקים שלא להחדיר את אווירת הבחירות מוקדם מידי.
להלן רשימה של האותיות שהיו בשימוש עבור רשימות אשר עברו את אחוז החסימה:
↑ = מפלגת לוויין של זו שרשומה מעליה.
‡ = מפלגה שהתפצלה מהסיעה ולכן התאפשר לה השימוש באות.
בעת איחוד של מפלגות לרשימה משותפת או למפלגה מאוחדת, נבחר פעמים אחדות צירוף של האותיות של המפלגות המרכיבות לסימנה של הרשימה המאוחדת.
סימנה של מפלגת העבודה הישראלית - אמת - הוא צירוף של האותיות של המפלגות שהרכיבו אותה: א של מפא"י, מ של מפ"ם, ת של אחדות העבודה.
סימנה של מפלגת הליכוד - מחל - מבוסס על האותיות של המפלגות שהרכיבו אותה: ח של תנועת החרות, ל של המפלגה הליברלית הישראלית, ו-מ' שייצגה את מפלגות המרכז החופשי, הרשימה הממלכתית, והתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
סימנה של מפלגת מרצ - מרצ - הוא צירוף של האותיות של המפלגות שהרכיבו אותה מ של מפ"ם, רצ של רצ.
במרבית המקרים לסימן של הרשימה אין משמעות.
בחלק מהמקרים האות של הרשימה מרמזת על שמה, למשל ח - תנועת החרות, פ - המפלגה הפרוגרסיבית, צ - הציונים הכלליים.
לעיתים האותיות זהות לשם המפלגה, בייחוד כשהוא קצר, כגון מרצ (ולפניה רצ), כך וש"ס.
סימנה של מפלגת העבודה הישראלית - אמת - הוא צירוף של האותיות של המפלגות שהרכיבו אותה, אך יש לו גם משמעות אידאולוגית.
האותיות שס רומזות לשם המפלגה התאחדות הספרדים שומרי תורה, אך גם לש"ס - שישה סדרי משנה.
במשך שנים רבות נמנעו רשימות מלהשתמש באות ז עקב משמעותה בסלנג.
כאשר האות נבחרה לראשונה כסימן של רשימה (רשימת הפנתרים השחורים, שרצה לכנסת השמינית), בחירתה נעשתה דווקא בשל משמעותה זו, כהתרסה.