tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2020 פורסם בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" תחקיר שטען כי קצין ביחידה 504 התבקש על ידי מפקדים בכירים ביחידה לשלוח סוכן פלסטיני כדי לרכוש באחד הכפרים הפלסטיניים ביהודה ושומרון קופסאות טחינה לשימושו של שמעוני, תוך סיכון מבצעי מיותר.
בעקבות הפרשה ננזף שמעוני על ידי הרמטכ"ל, אביב כוכבי.
באוגוסט 2020, בתום קדנציה בת שלוש שנים, סיים שמעוני את תפקידו כקצין המודיעין הראשי והשתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו, הצטרף למכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה כעמית מחקר.
באוקטובר 2021 מונה לממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
שמעוני הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות יתרה בלימודי המזרח התיכון ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל שני תארים שניים בהצטיינות: האחד במינהל ציבורי (בתוכנית המנהלים) מאוניברסיטת תל אביב, והשני במדעי המדינה (ביטחון ואסטרטגיה) מאוניברסיטת חיפה במסגרת המכללה לביטחון לאומי.
יובל רבין (נולד ב-18 ביוני 1955) הוא איש עסקים ישראלי.
בנם של ראש ממשלת ישראל החמישי יצחק רבין ולאה רבין.
נולד ליצחק וללאה רבין בתל אביב.
הוא גדל בשכונת צהלה בעיר, בתקופת כהונתו של אביו כראש אגף ההדרכה בצה"ל.
בנערותו שהה עם הוריו בוושינגטון די.
בעקבות מינויו של אביו בשנת 1968 לשגריר ישראל בארצות הברית, ושם גם עלה לתורה בבר המצווה.
לאחר חזרת המשפחה לישראל בשנת 1973, סיים את לימודיו בתיכון חדש, שלימים נקרא על שם יצחק רבין.
שירת בחיל הים וכקצין בחיל השריון, ולאחר כשלוש וחצי שנות שירות עבר ליחידת ממר"ם.
בעת שירותו בממר"ם היה אחראי, בין היתר, על מערכות המחשוב של משרד ראש הממשלה, אותו עזב אביו ב-1977.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד רבין במשך כארבע שנים וחצי בחברת המחשבים "דיגיטל" ולאחר מכן הצטרף לחבריו בממר"ם שעבדו בחברת "סאפיינס".
במסגרת עבודתו ב"סאפיינס" עבר לעבוד במשך שנתיים בגרמניה, בעיקר בשותפות עם חברת "דויטשה איירבאס" המחזיקה במניות הממשלתיות בתעשיית התעופה במדינה.
רבין הוא בוגר לימודי הנדסה.
בשנת 1998 עזב רבין את ישראל ועבר לנהל את חייו ועסקיו בארצות הברית.
בשנים הבאות הפך למקדם עסקים של חברות ישראליות מחוץ לישראל, ובשנת 2002 הקים יחד עם שותפים חברת ייעוץ בשם RSLB (ראשי תיבות של השותפים: רבין, שמעון שבס, אמנון ליפקין-שחק וגיל בירגר).
מוקד הפעילות של החברה היה בוושינגטון די.סי., וכחצי עשור לאחר הקמתה, סיימה החברה את פעילותה, ורבין שב לארץ.
בשנת 2008 הקים רבין יחד עם בן דודו יפתח יעקב ועם שני שותפים נוספים, חברה בשם "גלילה-ליין טכנולוגיות" לתיקון טלפונים סלולריים, ומוקד פעילותה היה בצפון הארץ.
פעילותה של החברה הסתיימה לאחר כשנתיים בעקבות סכסוך שהתגלע בין בני הדודים, ויעקב תבע את החברה.
במקביל לפעילות "גלילה-ליין טכנולוגיות" הקים רבין את חברת "אונידה" שפעלה בניגריה, יחד עם הרמטכ"ל לשעבר דן חלוץ וסגן ראש השב"כ לשעבר עופר דקל.
החברה קידמה בין היתר פעילות של חברות ישראליות שעוסקות בייצוא והשבחה של מוצרים ביטחוניים.
ככל הידוע, פעילות החברה הופסקה בשנת 2011 עם כניסתו של דן חלוץ לפעילות פוליטית במפלגת קדימה.
בשלב הבא חזר רבין לתחום ההיי-טק וחבר לשותף אמריקאי, נד סיגל.
השניים שיקמו חברה על סף פשיטת רגל בשם "אקסודיוס", העוסקת בזיהוי רגשות על בסיס קולי.
רבין וסיגל בחנו השקעה בחברה, וחברו לקבוצה נוספת שהתעניינה בה, ויחד הקימו את חברת "Beyond Verbal".
ברבות השנים, היה רבין שותף בלתי-פעיל בחברת "זניט" העוסקת בכריית זהב בזימבבואה.
בעקבות השקעה בחברה, שנחלה כישלון, נקלע רבין לתסבוכת כלכלית ונפתח לו תיק בהוצאה לפועל.
כמו כן, שימש כיו"ר חברת מיחזור הפסולת WTP בבעלות אמיר ברמלי, ופרש מתפקיד זה בשנת 2015.
בנובמבר 1995 נרצח אביו, יצחק רבין, בסיומה של עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל.
רבין הבן, הפך בן לילה לדמות מוכרת בציבוריות הישראלית, והחל להיות מעורב בעמותת "דור שלום" שהוקמה לאחר הרצח.
שמו הוזכר כמי שעשוי לרוץ בראשות רשימה לכנסת ואף לראשות הממשלה, אך תרחישים אלה לא התממשו, ובבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב רבין במקום ה-117 ברשימת מפלגת העבודה.
בפברואר 2009, ערב הבחירות לכנסת השמונה עשרה, ערך רבין מסיבת עיתונאים עם ראש האופוזיציה, בנימין נתניהו, בה תמך בכוונתו לכונן ממשלת אחדות לאחר הבחירות.
עם זאת, באותו המעמד הודיע כי בכוונתו להצביע למפלגת העבודה ולא ל, על אף ששקל זאת.
בשנת 2018 פורסם כי רבין שוקל להתמודד לראשות עיריית חיפה, אולם לבסוף לא התמודד לתפקיד.
בשנת 1976 נישא לאיילת, בתו של המיליארדר וותיק חיל האוויר בוריס סניור, ולשניים בן.
בשנת 1997 נישא בשנית לטלי הנקין, ולשניים שתי בנות.
במחצית העשור השני של המאה ה-21 התגרש מטלי.
בשנת 2018 נישא בשלישית לנטלי אהרון, עמה הוא מתגורר במרכז אירופה.
יובל קרני (נולד ב-21 ביוני 1970) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי.
משמש ככתב ב-ynet וכתב לענייני מפלגות של עיתון ידיעות אחרונות, ומגיש בערוץ כנסת.
קרני נולד וגדל בערד, למשפחה מסורתית מעדות המזרח.
קרני למד בבית ספר תיכון "אורט" ערד.
בצה"ל שירת בחיל הים במכ"ם ימי בספינת דבור בבסיס אילת ולאחר מכן במרכז השליטה היבשתי בבסיס אשדוד.
כבר בגיל 16 ב-1986, הקים עם קבוצת בני נוער בערד ירחון לנוער בשם "נוערד", שיצא בשיתוף המתנ"ס המקומי אותו גם ערך.
בצעירותו היה כתב נוער בתוכנית הטלוויזיה "שמיניות באוויר" של הערוץ הראשון.
בשנים 1987–1988 שימש כתב של מקומון "כל הנגב" של ידיעות אחרונות.
מיד עם שחרורו מהצבא ב-1991 חזר לעבוד ברשת המקומונים של "ידיעות אחרונות".
תחילה בעיתון "כל הנגב" בשנים 1991–1992 ולאחר מכן במקומון "תל אביב" בשנים 1992–1995. בשנים 1995–1996 היה הכתב הפוליטי של רדיו 103 ושידר בשידור חי מכיכר רבין ומבית החולים איכילוב את הדיווחים על רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
משנת 1997 משמש כתב וחבר מערכת ידיעות אחרונות, ומילא מגוון תפקידים בעיתון: כתב מוניציפלי, כתב תחקירים במוסף "7 ימים" וכתב השטחים בשנים 1999–2002.
בין חשיפותיו הבולטות: חשיפת פרשת "עשת-גייט" במסגרתה מנכ"ל עיריית תל אביב אלי עשת מקורבו של ראש העיר שלמה להט הפעיל חוקרים פרטיים נגד שני חברי מועצה שהיו יריביו הפוליטיים של ראש העיר.
ביוני 1998 פרסם במסגרת שיתוף פעולה עיתונאי עם גלי צה"ל, תחקיר על הפסיכולוג אחי יותם בו נטען שהטריד מינית מטופלים וקטינים.
עוד חשף קרני כי פעיל הליכוד שלומי עוז היטה מכרז של רשות שדות התעופה לאבטחת מעברי הגבול של ישראל.
ערך ראיון בלעדי עם שר הביטחון לשעבר עמיר פרץ, מיד לאחר פרסום דו"ח ועדת וינוגרד למלחמת לבנון השנייה.
באוקטובר 2018 החל לשמש במקביל מגיש בערוץ כנסת, מגיש פעם בשבוע את מהדורת חדשות הערב של ערוץ הכנסת ומגיש תוכנית מגזין בשם "הספינרים" לצד מוריה קור העוסקת במאחורי הקלעים של הפוליטיקה ובמסדרונות הכנסת.
כיום קרני מתגורר בתל אביב.
יובל שדה (נולד ב-10 במאי 2000) הוא כדורגלן המשחק בעמדת הקשר האחורי במכבי נתניה מליגת העל ובנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21.
גדל במחלקות הילדים של מכבי הרצליה, ועבר למחלקות הנוער של הפועל ניר רמת השרון.
ב-23 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, ששיחקה בליגה הלאומית, כשעלה כמחליף בדקה ה-90 בתיקו 1–1 עם הפועל נוף הגליל.
ביולי 2019 נמכר למכבי נתניה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-26 באוקטובר 2019, בהפסד קבוצתו 2–4 למ.ס.
אשדוד במסגרת ליגת העל, אך לא קיבל קרדיט מהמאמן סלובודאן דראפיץ' ולא שיחק שוב במהלך העונה.
בחלון ההעברות של ינואר 2020 הושאל עד לתום העונה לקבוצתו הקודמת, הפועל ניר רמת השרון.
בקיץ 2020 שב למכבי נתניה, והחל לקבל יותר קרדיט מהמאמן ריימונד אטפלד.
ב-3 במרץ 2021 כבש את שערו הראשון בקריירת הבוגרים, בתיקו 1–1 עם מכבי פתח תקווה.
במשחק הבא, ששוחק ב-6 במרץ, כבש את שער הניצחון בניצחון קבוצתו 1–0 על בני יהודה תל אביב.
בעבר שיחק בנבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19 ובנבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
שדה הוא בעל דרכון רומני.
יוּבַלְדִי היא עיר ומושב המחוז של מחוז יובלדי, טקסס, ארצות הברית.
יובלדי ממוקמת 130 קילומטרים מערבית למרכז העיר סן אנטוניו ו-87 קילומטרים מזרחית לגבול ארצות הברית-מקסיקו.
ב-24 במאי 2022, 19 ילדים ושני מבוגרים נהרגו, ו-18 נוספים נפצעו, באירוע הירי בבית הספר היסודי רוב.
יובנאליס, בישוף ירושלים היה בישוף ירושלים החל משנת 451 (ועידת כלקדון) הועלתה בישופות ירושלים למדרגת פטריארכיה ויובאנליס היה לפטריארך ירושלים הראשון (זהו שם אנכרוניסטי, שם התפקיד באותה עת היה ארכיאפיסקופוס).
משימתו העיקרית של יובנאליס הייתה להעלות את ירושלים למדרגת פטריארכיה.
הוא כרת בריתות עם נזירי מדבר יהודה ובראשם הנזיר המיסיונר רב ההשפעה אותימיוס.
אותימיוס נתן ליובנאליס הן גיבוי דתי והן סיוע בכח אדם ויובנאליס מצידו מינה את נזיריו של אותימיוס למשרות בכירות.
בוועידת אפסוס (ב-431) התייצב יובנאליס במפלגה שהתנגדה לנסטוריאניזם, שיצאה מן הוועידה וידה על העליונה.
באותה ועידה קומם עליו את הנוכחים, כאשר דיבר כביכול כנציג של הכנסייה החשובה ביותר בעולם הנוצרי, מבלי שהוסמך לכך.
לאחר הוועידה הצטרף לאמונה המיאפיזיטית בוועידת אפסוס השנייה ב-449 בה השיגו הכוחות המיאפיזיטים ניצחון בתמיכת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית זכה יובנאליס למעמד של בישוף אקומני של ירושלים.
עם זאת, בוועידת כלקדון ב-451 שינה יובנאליס את טעמו לתמיכה בדיופיזיטיות וקיבל את מעמד הארכיאפיסקופוס.
אולם, עם חזרתו לירושלים לא התקבלה השינוי התפיסתי בעמדתו הדתית ברוח טובה.
תושבי העיר, בהנהגת הקיסרית אאודוקיה, גירשו אותו מן העיר לגלות, בה שהה 20 חודשים והוחזר לעיר עם משמר קיסרי.
לפני שגורש מן העיר יובנאליס השכיל לרתום את הקיסרית אאודוקיה, ששהתה בירושלים, להשלמת מפעלי בנייה גדולים.
בהם כנסייה על שם סטפנוס הקדוש, מעון הבישוף, כנסיית השילוח וחומת אאודוקיה המקיפה את הר ציון מדרום.
קדוש של הכנסייה האורתודוקסית יום חגו ב-2 ביולי.
יובל אריה שניידרמן הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז בעירוני קריית אתא מליגת העל בכדורסל.
שניידרמן החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, אותה אהד מילדות.
הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של תיכון הימלפרב בירושלים והצעיד אותו לזכייה באליפות הישיבות התיכוניות.
ב-19 בנובמבר 2020 רשם שניידרמן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בכדורסל, כשקלע 3 נקודות ב-10 דקות בניצחון 111–77 על מכבי חיפה במסגרת המחזור השני של עונת .
בקיץ 2021 שיחק במדי נבחרת העתודה של ישראל בטורניר הצ'לנג'ר בכרתים, יוון, שהתקיים במקום אליפות אירופה עד גיל 20 בשל מגפת הקורונה.
ב-8 בינואר 2022 הושאל שניידרמן עד סיום עונת למכבי ראשון לציון.
בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, אך במחזור האחרון נגד הפועל באר שבע קלע שניידרמן את שיא הקריירה שלו, 15 נקודות יחד עם 6 אסיסטים ו-18 נקודות מדד.
ב-3 באוגוסט 2022 חתם שניידרמן בהפועל גלבוע גליל, לאחר שכבר סיכם בעולה החדשה לליגה, עירוני קריית אתא.
בנובמבר 2022 נפצע בברכו ולא חזר לשחק עד לסיום עונת , בה ירדה קבוצתו לליגת המשנה.
ב-18 ביולי 2023 חתם במכבי עירוני רמת גן, העולה החדשה לליגת העל, לשלוש שנים.
ב-30 ביוני 2024 חתם לשנתיים בעירוני קריית אתא מליגת העל.
יובל רויכמן הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי ההתמחות שלו הם קומבינטוריקה, תורת הגרפים, תורת ההצגות, חבורות קוקסטר.
רויכמן למד את תאריו באוניברסיטה העברית.
את עבודת התזה שלו ביצע באוניברסיטה העברית, בתחום "גרף קיילי של חבורות הסימטריה" בהנחיית אלכס לובצקי.
על עבודה זו זכה בפרס חיים נסיהו במתמטיקה לשנת 1995.
מועדון הכדורסל יובנטוס (בליטאית: Krepšinio klubas Juventus) הוא מועדון כדורסל ליטאי מאוטנה המשחק בליגת העל הליטאית בכדורסל.
מועדון הכדורסל יובנטוס נוסד ב-1999, ושיחק לראשונה בגביע ראש עיריית אוטנה לראש השנה האזרחית (בו סיים במקום השלישי).
בסגל הקבוצה היו בעיקר שחקני כדורגל וכדוריד.
בעונת 2003/04 שיחקה הקבוצה לראשונה בליגה מאורגנת, וסיימה במקום השישי ב-LKBL, הליגה השלישית בליטא.
בעונה הבאה זכתה הקבוצה באליפות ה-LKBL, אך נאלצה לוותר על העלייה לליגה השנייה בשל מחסומים בירוקרטיים.
בעונת 2005/06 סיימה יובנטוס במקום השלישי בליגה, ועונה לאחר מכן זכתה באליפות ועלתה ל-NKL (הליגה הליטאית השנייה בכדורסל).
בעונת 2007/08 ערכה יובנטוס את הופעת הבכורה שלה ב-NKL, וסיימה במקום הראשון בעונה הסדירה עם מאזן 25–7. עם זאת, הקבוצה הודחה בחצי גמר הפלייאוף וסיימה במקום הרביעי.
גם בעונה הבאה זכתה הקבוצה באליפות העונה הסדירה והודחה בחצי הגמר, אך ב-15 ביוני 2009 החליטה פדרציית הכדורסל הליטאית () להעלות את יובנטוס לליגת העל.
כבר בעונת 2009/10, עונת הבכורה של הקבוצה ב-LKL, הגיעה יובנטוס לחצי גמר הליגה לאחר שסיימה את העונה הסדירה במקום הרביעי.
ברבע גמר גברה הקבוצה 2–0 בסדרת הטוב מ-3 על נפטונאס קלייפדה, אך הודחה בחצי הגמר על ידי האלופה בסופו של דבר ריטאס וילנה.
בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה בגביע האתגר של הליגה הבלטית לאחר ניצחון בגמר על ק.ק.
מאוחר יותר היא הבטיחה את מקומה בליגה הבלטית הראשונה בעונה הבאה לאחר ניצחון בפלייאוף העלייה על ולמיירה.
ב-LKL סיימה יובנטוס במקום החמישי בעונה הסדירה והפתיעה כשניצחה את שיאוליאי 2–0 ברבע גמר הפלייאוף.
בחצי הגמר הודחה יובנטוס על ידי האלופה ז'לגיריס קובנה 0–2 והפסידה בסדרה על המקום השלישי 0–3 לפרינאו פרינאי.
בעונת 2011/12 סיימה יובנטוס את העונה הסדירה במקום התשיעי ב-LKL ולא העפילה לפלייאוף, ובעונה הבאה סיימה במקום השביעי והודחה 0–2 על ידי ריטאס וילנה.
בשתי העונות לא העפילה הקבוצה לפלייאוף הליגה הבלטית.
בעונת 2013/14 הודחה יובנטוס על ידי פרינאו פרינאי ברבע גמר ה-LKL (לאחר שסיימה במקום השביעי בעונה הסדירה) ובשמינית גמר הליגה הבלטית, שתיהן בתוצאה 0–2.
עונת 2014/15 הייתה עונת השיא של המועדון.
הקבוצה, בהובלת המאמן דאיניוס אדומייטיס, סיימה את העונה במקום השלישי אך ניצחה את פיאנו ז'וואיגז'דס 3–2 בסיבוב הראשון והעפילה לחצי גמר ה-LKL בפעם השלישית בתולדות המועדון.
בחצי הגמר הודחה הקבוצה על ידי ז'לגיריס 0–3, אך הפתיעה את קבוצת היורוליג נפטונאס קלייפדה 3–2 בסדרה על המקום השלישי וזכתה במדליית הארד, הישג השיא של הקבוצה בליגה המקומית.
בליגה הבלטית סיימה הקבוצה במקום הראשון בבית ג' והגיעה לחצי הגמר לאחר ניצחונות על בארונס ריגה ופיאנו ז'וואיגז'דס, הפסידה לאלופה בסופו של דבר שיאוליאי וניצחה את אוניברסיטת טרטו במשחק על המקום השלישי.
יובנטוס הוזמנה לשחק ביורוקאפ בעונת , אך בחרה במקום זאת לשחק בתחרות היורופקאפ החדשה של פיב"א.
יובנטוס העפילה לשלב השני עונת 2015/2016 ביורופקאפ לאחר שסיימה במקום השלישי בבית י"ב (אליו הוגרלה עם חימיק יוז'ני, טרטו ואת'ה אנגומיס) ודורגה שנייה מבין הקבוצות במקומות אלו.
בשלב 32 האחרונות סיימה הקבוצה במקום הראשון בבית כ"א (בו שיחקה עם חימיק, בלפיוס מונס-אנו ובאקן ברס) והעפילה לשמינית הגמר, בה הודחה 0–2 על ידי ציבונה זאגרב.
בליגה סיימה יובנטוס במקום החמישי, וברבע גמר הפלייאוף ניצחה את פרינאו פרינאי 3–2. עם זאת, בחצי הגמר הפסידה הקבוצה לז'לגיריס בסוויפ 0–3, ובסדרה על המקום השלישי הפסידה באותה תוצאה לריטאס.
בעונת העפילה יובנטוס לליגת האלופות בכדורסל לאחר שניצחה במוקדמות את פורטו.
הקבוצה סיימה במקום הרביעי בבית ד' עם מאזן 8–6, אך הודחה בפלייאוף ההעפלה לשמינית הגמר לאחר שני הפסדים לא.א.ק.
ב הפתיעה יובנטוס כשהדיחה ברבע הגמר את המחזיקה ריטאס וילנה 87–84 ברבע הגמר.
בחצי הגמר הפסידה הקבוצה ללייטקבליס 70–75, אך ניצחה במשחק על המקום השלישי 70–61 את פרינאו פרינאי.
בפלייאוף ה-LKL שיחקה יובנטוס מול נפטונאס קלייפדה, אך הפסידה 0–3.
בעונת שוב שיחקה הקבוצה בליגת האלופות לאחר שגברה במוקדמות על אקדמיק סופיה.
הקבוצה סיימה במקום השישי בבית א' עם מאזן 4–10 וירדה ליורופקאפ.
בשמינית גמר עונת 2017/2018 ביורופקאפ גברה יובנטוס על אלבה פהרוואר, אך בשלב הבא הודחה על ידי אבלינו.
ברבע גמר ה-LKL הודחה יובנטוס 0–3 על ידי ריטאס וילנה, שהדיחה אותה גם ברבע גמר הגביע 88–91 בהארכה.
בעונת 2018/19 לא שיחקה יובנטוס בתחרויות אירופיות בעקבות בעיות תקציביות.
בגביע הליטאי שוב הגיעה הקבוצה לרבע הגמר ושוב הודחה על ידי ריטאס וילנה.
בליגה סיימה יובנטוס במקום השישי, והודחה 1–2 בסדרת הטוב מ-3 על ידי ריטאס.
באותה עונה זומן שחקן ראשון מהמועדון לנבחרת ליטא בכדורסל - מרטינאס גבן, שהושאל ליובנטוס מז'לגיריס קובנה, שנבחר ל-MVP של הליגה.
בעונת 2019/20 שוב הודחה יובנטוס בגביע הליטאי ברבע הגמר על ידי ריטאס וילנה, וסיימה במקום החמישי בליגה, שהופסקה בעקבות מגפת הקורונה בליטא.
בקיץ זכתה הקבוצה באליפות ליטא בכדורסל 3x3.
בעונת 2020/21 סיימה יובנטוס את העונה הסדירה במקום הרביעי, והעפילה לפלייאוף ה-LKL.
ברבע הגמר ניצחה הקבוצה 2–0 את פרינאי, אך הודחה בחצי הגמר 0–3 על ידי ז'לגיריס.
בסדרה על המקום השלישי הפסידה 2–3 ללייטקבליס, וסיימה במקום הרביעי.
ברבע גמר הגביע שוב פגשה יובנטוס את ריטאס וילנה, אך הפעם ניצחה אותה והעפילה לחצי הגמר, בו הפסידה ללייטקבליס.
במשחק על מדליית הארד ניצחה הקבוצה את נפטונאס 86–69 וסיימה במקום השלישי.
בעונת שיחקה יובנטוס במוקדמות ליגת האלופות וניצחה בשני המשחקים הראשונים מול קפפנברג בולס וברוזה במברג, אך הפסידה בגמר המוקדמות מול קאלב/קראמו ולא העפילה לעונה הסדירה.
לקבוצה הייתה אפשרות לשחק ביורופקאפ, אך היא ויתרה עליה.
בליגה סיימה יובנטוס במקום השישי, אך הודחה 0–3 על ידי לייטקבליס ברבע הגמר.
בגביע הליטאי הודחה הקבוצה ברבע הגמר מול שיאוליאי.
בעונת שיחקה יובנטוס במוקדמות היורופקאפ, אך הודחה בסיבוב הראשון על ידי מוניצ'יפל קראיובה.
בליגה סיימה הקבוצה במקום השישי, והפסידה ברבע גמר פלייאוף ה-LKL ללייטקבליס 1–2. גם בגביע הודחה יובנטוס ברבע הגמר על ידי לייטקבליס.
עונהרמהליגהמקוםהגביע הליטאי בכדורסלליגה אזוריתתחרויות אירופאיות2003/043LKBL62004/053LKBL12005/053RKL32006/073RKL12007/082NKL42008/092NKL4סיבוב רביעי2009/101LKL4סיבוב ראשוןגביע האתגר52010/111LKL4סיבוב שניגביע האתגר12011/121LKL9סיבוב שניהליגה הבלטית112012/131LKL7סיבוב שניהליגה הבלטית92013/141LKL7סיבוב שניהליגה הבלטית132014/151LKL3סיבוב רביעיהליגה הבלטית32015/161LKL4רבע גמריורופקאפשמינית גמר2016/171LKL5מקום שלישיליגת האלופות בכדורסלשלב המוקדמות השני2017/181LKL7רבע גמרליגת האלופות בכדורסלשלב הבתיםיורופקאפרבע גמר2018/191LKL6רבע גמר2019/201LKL5רבע גמר2020/211LKL4מקום שלישי2021/221LKL6רבע גמרליגת האלופות בכדורסלמוקדמות2022/231LKL6רבע גמריורופקאפמוקדמות2023/241LKL5רבע גמרהליגה הצפון אירופיתרבע גמר
לוגו המועדון, שנוצר ב-2019 לרגל חגיגות 20 שנה למועדון, מציג כדור כדורסל אדום מוקף בפרסה, סמל העיר אוטנה, יחד עם שנת ייסוד המועדון, 1999. ב-2012 יצרה יובנטוס קמע בשם יוביס - שד אדום הנושא קלשון זהוב בצורת פרסה.
יובל שלום (נולדה ב-16 באוגוסט 1998) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת ככנף ימין בקבוצת הפועל נחלת יהודה.
שלום נולדה באשקלון בת לרון שלום ונטלי מליקסון.
היא אחייניתו של שחקן הכדורגל מאור מליקסון ואחת משמונה אחים.
היא גדלה בגן יבנה ובגיל 10 עברה ליבנה שם למדה בתיכון גינסבורג האלון במגמת מחשבים.
בצה"ל שירתה במצ"ח בתור חוקרת פלילית בבסיס מחנה נתן בבאר שבע, בהמשך יצאה לקורס קצינים ושימשה כקצינת שיטור בשדה תימן במשך כעשרה חודשים ולאחר מכן כקצינת חקירות בבסיס ענתות במשך שנה.
קריירת הכדורגל של שלום החלה באופן מקצועי במכבי יבנה ב-2020 באותה שנה שיחקה 15 משחקים והבקיעה 8 שערים.
בשנת 2021 חתמה בקבוצת הנשים של הפועל תל אביב.
היא תיארה את המעבר להפועל כהחלטה המשמעותית בקריירה שלה.
בעונתה הראשונה שיחקה 10 משחקים והבקיעה 7 שערים.
בעונה 2022-2023 שיחקה 23 משחקים והבקיעה 11 שערים כולל רביעייה נגד אילת.
בעונה 2023-2024 שלום הבקיעה 11 שערים במדי הקבוצה, 9 שערי ליגה ו-2 שערי גביע.
בעונה זו שלום לקחה חלק משמעותי בעליה היסטורית של הפועל תל אביב לליגת העל.
שלום מתגוררת ועובדת בתל אביב כמפתחת תוכנה.
היא החלה לעסוק כפרשנית כדורגל במהלך אולימפיאדת פריז 2024 כאשר שידרה את משחקי כדורגל הנשים.
יוּבַל רְפָאֵל (נולדה ב-5 בנובמבר 2000) היא זמרת ישראלית.
זוכת העונה ה-11 של התוכנית "הכוכב הבא" ונציגת באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "New Day Will Rise" שהגיע למקום השני בתחרות.
רפאל נולדה בתל אביב וגדלה והתחנכה במושב פדיה.
היא בתם של ליאת וצביקה רפאל, ודודתה היא אשת העסקים רונית רפאל.
בגיל שש עברה להתגורר עם הוריה בז'נבה שבשווייץ למשך כשלוש שנים, שאחריהן עברו להתגורר ברעננה.
בנעוריה למדה במגמת תיאטרון וערבית, ולאחר מכן שירתה בצה"ל בחיל המשטרה הצבאית כלוחמת מעברים באזור ירושלים.
ב-12 בפברואר 2017 הועלה לאתר יוטיוב ביצוע קאבר של רפאל לשיר "Hurt" של הזמרת האמריקאית כריסטינה אגילרה, שהיה לאזכור המוזיקה הידוע היחיד שלה טרם השתתפותה בתוכנית "הכוכב הבא".
ב-7 באוקטובר 2023 נמנתה רפאל, יחד עם אחדות מחברותיה, עם החוגגים ב"פסטיבל נובה".
היא שרדה את הטבח שאירע במיגונית המוות ליד קיבוץ בארי, תוך שהיא מסתתרת ושוכבת מתחת לגופות המתים ומעמידה פני מתה במשך שעות ארוכות, גם לאחר שספגה רסיסים.
בנאומה בפני ועדת האו"ם לזכויות אדם במרץ 2024 סיפרה על הזוועות שראתה בטבח.
ב-19 בנובמבר 2024 שודר מבחן הבד שלה לתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון 2025".
היא ביצעה את "Anyone" של דמי לובאטו, ועברה לשלב הבא עם ציון של 98%.
היא צלחה את שלב סגירת הנבחרת, שעלה לאוויר ב-31 בדצמבר, אולם הביצוע שלה לא שודר מתוך רצונה של "קשת 12" לצמצם את זמני השידור של התוכנית.
לאורך התחרות ביצעה מספר שירים, דוגמת "ציפור מדבר" ו-"Mon amour".
בשלב חצי הגמר הראשון העפילה רפאל לגמר התוכנית כשביצעה את "Warrior" של דמי לובאטו.
שלב הגמר שודר ב-22 בינואר 2025. בחלקו הראשון ביצעה את "Dancing Queen" של להקת אבבא, ואחר כך עלתה עם "Writing's on the Wall" של סם סמית'.
היא דורגה במקום הראשון, ונבחרה לייצג את באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ.
ב-9 במרץ 2025 שודר בכאן 11 הסרט התיעודי "ניצחת איתי הכל", שמלווה את רפאל ממיגונית המוות בבארי אל בימת האירוויזיון.
בתום השידור פורסם הסינגל New Day Will Rise, שאותו הקליטה רפאל ואשר ייצג את ישראל באירוויזיון 2025.
בחצי הגמר השני של האירוויזיון, שנערך ב-15 במאי, העפילה רפאל לגמר.
בגמר האירוויזיון 2025 סיימה במקום השני עם 357 נקודות, וזכתה למרב הנקודות בהצבעת הצופים עם 297 נקודות.
ב-19 באוקטובר 2025 הוציאה רפאל מיני אלבום בכורה בשם, 22:22, המכיל 3 שירים חדשים.
ב-6 בפברואר 2026 נחשף שהשיר הישראלי לאירוויזיון 2026 נכתב ע"י רפאל, נדב אהרוני וצליל קליפי.
מפברואר 2025, רפאל נמצאת בזוגיות עם הזמר עידו מלכה, אותו הכירה בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון".
השניים הכריזו על זוגיותם במרץ, כחודש לאחר סיום העונה.
יובל שדה (נולד ב-26 בפברואר 1993) הוא עיתונאי ישראלי, כתב כלכלה בחדשות 12 ויוצר הפודקאסט "חור בהשכלה".
שדה למד בבית הספר התיכון רופין בעמק חפר ושירת כלוחם ומפקד ביחידת אגוז.
למד בתוכנית לפילוסופיה כלכלה ומדעי המדינה (פכ"מ) באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו שימש כאנליסט כלכלי באגף תכנון ואסטרטגיה במשרד המשפטים וברשות לפיתוח ירושלים.
בשנת 2020 החל להגיש את הפודקאסט "חור בהשכלה", אשר עוסק בנושאי ידע כללי והנגשתם של נושאים מורכבים לציבור הרחב.
הפודקאסט הופק באופן עצמאי במסגרת פרטית וכלל 3 עונות.
במשך תקופה זו היה לאחד מעשרת הפודקאסטים הנשמעים ביותר בארץ.
בשנת 2021 הצטרף ככתב לעיתון כלכליסט, שם עסק בנושאי ביטחון, מגזר ציבורי, תחבורה ותשתיות.
סיקר נושאים הקשורים לשחיתות ומנהל תקין במשרדי הממשלה ובחברות ממשלתיות, כמו גם עיכובים בפרויקטיי תשתית ישראליים.
חשף את הלחצים האמריקאים לבטל את השתתפותן של חברות סיניות במכרזי הרכבת הקלה בתל אביב.
כמו כן, חשף את הפערים המשמעותיים במחירי הנסיעה של תחבורה ציבורית בין אוכלוסיות שונות בישראל, מה שהוביל לקידום רפורמת "דרך שווה" של שרת התחבורה דאז מרב מיכאלי.
שדה היה אורח קבוע בתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" שמשודרת בערוץ כאן 11.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, זומן שדה לשירות מילואים ממושך בחזית הצפונית.
בינואר 2024, פנה שדה לראש הממשלה נתניהו במסיבת עיתונאים ושאל אותו לגבי מתן תקציבים המעודדים השתמטות בתקופת המלחמה ואילו נתניהו ענה בתגובה "אני נלחם בחמאס ואתם נלחמים בי".
בלילה בו פוטר שר הביטחון יואב גלנט, השתתף שדה בפשיטה על מתחם חזבאללה הסמוך לכפר שבעא בלבנון, ועל כך כתב באופן ביקורתי.
בנוסף, במהלך המלחמה סיקר סוגיות הנוגעות לכלכלת החימושים של צה"ל במלחמה, וכן חשף תקלה במנגנון התשלומים של הביטוח הלאומי, שהובילה לניפוח מלאכותי של תשלומים למשרתי מילואים.
בעקבות חשיפה זו, קידם משרד האוצר תיקון חקיקה שהוביל לפתרון התקלה.
בשנת 2025 הצטרף לחדשות 12 ככתב כלכלה ועורך משנה בתוכנית חיסכון.
יובל שדה נשוי ואב לבת, מתגורר בתל אביב.
יובל שגב (נולד ב-10 באפריל 1999) הוא עיתונאי ישראלי, כתב הכנסת של חדשות 13.
שגב נולד בקיבוץ ניר עם וגדל במושב תלמי יפה.
למד בבית הספר החקלאי כפר סילבר ובמכינת מיצר.
ביולי 2018 התגייס לגלי צה"ל.
לאחר סיום קורס הכתבים שובץ במחלקת חיילים וצבא.
במהלך שירותו כיסה את תחום ירושלים ופלילים, ובהמשך סיקר את תחום הבריאות, לרבות מגפת הקורונה ומבצע החיסונים.
בשנת 2021, לאחר שחרורו מצה"ל, המשיך לשמש כתב אזרחי בתחנה.
הוא הצטרף לדסק הפוליטי, והחליף את הכתב הפוליטי מיכאל האוזר טוב.
בשנת 2022 מונה לכתב הפוליטי של התחנה, ושימש גם כמגיש מחליף בתוכניות "ספי ויניר" ו"יומן ערב", וכעורך מחליף בתוכנית "בוקר טוב ישראל" עם אפי טריגר.
במקביל, השתלב כמגיש בערוץ הכנסת, בין היתר בתוכניות "תא הכתבים" ו"מהדורה מוקדמת".
בנובמבר 2024 החל להגיש לצד מוריה אסרף את הפודקאסט "שלטון הצללים", העוסק בפוליטיקה הישראלית ובמאחורי הקלעים מעבודתם של השניים.
במרץ 2025 מונה לכתב הכנסת של חדשות 13.
שגב הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה ובמזרח תיכון מאוניברסיטת בר-אילן.
דודו, דודתו ושניים מבני דודיו נרצחו בטבח שבעה באוקטובר.
יוּג'ין גלדסטון אוֹ'ניל היה מחזאי אמריקאי, זוכה פרס פוליצר ופרס נובל לספרות.
יוג'ין אוניל נולד בברודוויי, בחדר מלון.
אביו היה שחקן ואת רוב ילדותו העביר במסעות עם הוריו.
אוניל סולק מאוניברסיטת פרינסטון בגלל מעשה קונדס שעשה ובשל סכסוך עם ההנהלה.
לאחר סילוקו מהאוניברסיטה עבר בין עבודות ועיסוקים שונים, ביניהם כתב בעיתון לונדוני, שחקן תיאטרון ומחפש זהב בהונדורס.
אולם, לאחר שקרא ספר של ג'וזף קונרד, החליט לצאת אל הים והפליג באניה לבואנוס איירס, המשיך לאפריקה הדרומית ומשם חזר לבוסטון.
לאחר שלקה במחלת השחפת אושפז בבית חולים, שם החל לכתוב את מחזותיו הראשונים.
בהמשך, פגש אוניל בניו יורק קבוצת שחקנים, שייסדו תיאטרון ניסיוני וחיפשו כישרונות חדשים.
שם החלו מחזותיו, שזכו לאהדה רבה מחברי הקבוצה, להיחשף לציבור.
בשנת 1924 חבר אוניל לאנשי תיאטרון נוספים בעיר והחל לכתוב מחזות המבוססים על ניסיונו כימאי.
מחזותיו מתאפיינים בגיוון רב מבחינת הנושאים העולים בהם וכן מבחינת המבנה שלהם: בחלק ממחזותיו בחר אוניל להאריך את המחזה ל-9 מערכות אשר הוצגו במשך שלושה ערבים רצופים.
במהלך חייו צצו בעיות שונות במחזותיו של אוניל, משהביע אובדן תחושת שייכות לעולם וכן איבד את אמונתו באלוהים, רגשות אשר השפיעו על כתיבתו.
בתו אונה נישאה לקולנוען צ'ארלי צ'פלין כשהייתה בת 18 וצ'פלין בן 54. בעקבות זאת, החרים או'ניל את בתו ולא ראה אותה שוב עד יום מותו.
נכדתו היא השחקנית ג'רלדין צ'פלין ונינתו היא השחקנית אונה צ'פלין.
בשנת 1936 זכה אוניל בפרס נובל על הישגיו בספרות והיה למחזאי האמריקאי הראשון אשר זכה בפרס זה.
כמו כן, זכה בלא פחות מ-4 פעמים בפרס פוליצר.
מחזותיו הנודעים ביותר: "מסע ארוך אל תוך הלילה", "מעבר לאופק", "לכל ילדי האלוהים יש כנפיים", "האל הגדול בראון", "הפסקה מוזרה", "מוכר הקרח בא", "האבלות יאה לאלקטרה".
בישראל הוצגו מחזותיו: "הקיסר ג'ונס", "תשוקה בצל האילנות" (שהוצגו על ידי התיאטרון הקאמרי) "ניצוץ של משורר", "אנה כריסטי" (שהוצג על ידי הבימה) אסירי הקרח (שהוצג על ידי סטודיו דרמטית משכן בירושלים) ו"מסע ארוך אל תוך הלילה" שהוצג בארץ כמה פעמים.
בשנת 1930 הופק הסרט אנה כריסטי בכיכובה של גרטה גרבו.
מסע ארוך אל תוך הלילה, עברית: יעקב אורלנד, תשוקה בצל הבוקיצות, עברית: יאיר בורלא, מסדה, תל אביב, 1968.
ליל ירח לממזר, מחזה בארבע מערכות, עברית - תרצה אתר, הבמאי - דוד מוכתר-סמוראי, תל אביב.
אנה כריסטי, עברית - נסים אלוני, רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ו 1986.
איש הקרח, עברית - רבקה משולח, תל אביב.
"הקוף השעיר", נוסח עברי גד רימון.
מיכל אפרת, "ניצוץ של מתרגם, תרגום דיאלקט כמשקף תהליכי טמיעה וניכור בתרגום 'ניצוץ של משורר' ליוג'ין אוניל", בקורת ופרשנות, 38, 2005.
יוג'ין אורמנדי (במקור ינה בלאו, בהונגרית: Ormándy Jenő; באנגלית: Eugene Ormandy; 18 בנובמבר 1899 – 12 במרץ 1985) היה מנצח וכנר יהודי-הונגרי.
אורמנדי נולד בבודפשט, הונגריה ולמד בקונסרבטוריון של בודפשט, שם היה תלמידו של ינה הובאי.
בשנת 1921 היגר לארצות הברית ואימץ לו שם חדש.
בארצות הברית עבד תחילה ככנר ואחר כך כמנצח על תזמורת תיאטרון הקפיטול בניו יורק, קבוצה שליוותה סרטים אילמים.
אורמנדי התמנה למנצחה של התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס (כיום תזמורת מינסוטה) בשנת 1931 וכיהן בתפקיד עד 1936. בימים הקודרים של השפל הגדול, התקשרה חברת RCA ויקטור בחוזה למספר רב של הקלטות עם אורמנדי ועם תזמורת מיניאפוליס, בין היתר הקליטו את הסימפוניה השביעית של ברוקנר והסימפוניה השנייה של מאהלר.
רמתן הגבוהה של הקלטות אלה תרמה לקידום שמו של אורמנדי כמוזיקאי יוצא מן הכלל.
עזר נוסף, נכבד ביותר, קיבלה הקריירה שלו מארתור ג'ודסון, המנהל בעל ההשפעה הרבה ביותר בזירת המוזיקה הקלאסית באמריקה בשנות ה-30.
תקופת כהונתו בת 44 השנים של מאסטרו אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה הקנתה לו חלק גדול משמו ופרסומו כיום.
אורמנדי התמנה למנצח חבר של תזמורת פילדלפיה (לצד לאופולד סטוקובסקי) בשנת 1936, ובשנת 1938 מונה למנהל מוזיקלי ומנצח עד לפרישתו בשנת 1980, כאשר הוכתר למנצח כבוד של התזמורת.
אורמנדי עיצב את סגנון הלגאטו העשיר שתזמורת פילדלפיה התפרסמה בו, בייחוד במונחים של קשתנות וגוון צליל של קבוצת כלי המיתר.
סגנונו זכה לשבחים על עושר צליליו אך גם לביקורת על העדר מכוון של כל מגע אישי אמיתי.
בשנים האחרונות מבקרי מוזיקה רוויזיוניסטים נוטים להמעיט בהישגיו של אורמנדי ובהשפעתו, אף כי אורמנדי העלה מאוד את רף אמות המידה לביצוע מוזיקה.
הוא הציג יושרה אישית ומוזיקלית יוצאת דופן וכושר מנהיגות מעולה.
על דוכן הניצוח היה רשמי ומאופק.
אורמנדי נודע במיוחד ביצירות מסוף התקופה הרומנטית וראשית המאה ה-20. הוא קידם את המוזיקה של סרגיי רחמנינוב וניצח על ביצוע הבכורה של "המחולות הסימפוניים" שלו.
הוא ניצח גם על ביצוע הבכורה של כמה סימפוניות של דמיטרי שוסטקוביץ' ושל יצירות אחדות של מלחינים אמריקאים.
אורמנדי גם הופיע כמנצח אורח עם תזמורות אחרות, ובסוף שנות ה-60 הקליט את הסימפוניה "מן העולם החדש" של דבוז'ק, בביצוע מרשים בייחודו, עם התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא ניצח גם על העטלף של יוהאן שטראוס בביצוע המטרופוליטן אופרה בניו יורק, אך מעל לכל היה נאמן, במשך 48 שנים, לתזמורת פילדלפיה שעימה הקליט, מאז 1936 ועד מותו, מאות הקלטות, המקיפות כמעט כל ז'אנר אפשרי במוזיקה הקלאסית.
יוּגִ'ין ג'וֹרְג' איסְטוֹמִין היה פסנתרן יהודי-אמריקאי שהתפרסם בעבודתו בשלישיית הפסנתר שנודעה בשם "
איסטומין נולד בניו יורק למהגרים מרוסיה, אם יהודייה ואב נוצרי אורתודוקסי.
הוא התפרסם בעבודתו בשלישיית הפסנתר, עם אייזק שטרן וליאונרד רוז, שנודעה בשם "שלישיית איסטומין-שטרן-רוז".
עם שלישייה זו הקליט תקליטים רבים, בעיקר מיצירות בטהובן, ברהמס ושוברט.
הוא ניגן עמם גם מוזיקה תזמורתית, בין היתר תחת שרביטם של המנצחים יוג'ין אורמנדי וברונו ולטר, ואף כסולן.
את הופעותיו הפומביות החל בגיל שש עם אמו, ובגיל 12 התקבל ללימודים במכון קרטיס למוזיקה.
הוא למד אצל רודולף סרקין ומייצ'יסלב הורזובסקי.
בשנת 1943 זכה בפרס לבנטריט, וכן בפרס פילדלפיה לנוער.
הוא הופיע לראשונה עם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי, בנגינת קונצ'רטו של שופן ועם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של ארטור רודז'ינסקי בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס, שני הקונצרטים באותו שבוע בשנת 1943.
הוא הזמין אצל המלחין רוג'ר סשנס קונצ'רטו לפסנתר וניגן אותו בביצוע בכורה בשנת 1956. עוד כמה מלחינים, ביניהם אנרי דיטייה ונד רורם, כתבו מוזיקה בשבילו.
בשנת 1970 זכה עם השלישייה בפרס גראמי על הקלטות בטהובן שלהם.
איסטומין נשא לאישה את מרטה מרטינז, אלמנתו של פבלו קזאלס, ב-15 בפברואר 1975. מרטינז היא נשיאת בית הספר למוזיקה של מנהטן ולשעבר מנהלת אמנותית של מרכז קנדי לאמנויות הבימה בוושינגטון הבירה.
איסטומין עבר לוושינגטון בשנת 1980.
בשנות ה-80 וה-90 הוא ערך מסעות רסיטלים, שבהם סייר ב-30 ערים באמריקה עם הפסנתרים שלו ועם מכוון פסנתרים.
בשנת 2001 קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
יוג'ין איסטומין מת מסרטן הכבד בשנת 2003, בביתו בוושינגטון.
פרס גראמי על ביצועי מוזיקה קאמרית הטובים ביותר:
יוג'ין איסטומין, ליאונרד רוז ואייזק שטרן על בטהובן: מכלול שלישיות הפסנתר (1971)
יוברט הורשיו האמפרי הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית ה-38, בין 1965 ל-1969 כסגנו של הנשיא ג'ונסון.
האמפרי כיהן פעמיים כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה, בין השנים 1949–1964, ומשנת 1971 ועד למותו בינואר 1978. הוא היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1968, אך הפסיד בבחירות לנשיאות לסגן הנשיא לשעבר ולמועמד הרפובליקני, ריצ'רד ניקסון.
האמפרי נולד בוולאס שבדקוטה הדרומית ב-1911, ולמד באוניברסיטת מינסוטה לפני שהשיג רישיון רוקחות ממכללת הרוקחים של הקפיטול ב-1931. הוא סייע בניהול בית המרקחת של אביו עד 1937 לפני שחזר לאקדמיה, והשיג תואר שני באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ב-1940, שם היה מרצה למדעי המדינה.
הוא חזר למינסוטה במהלך מלחמת העולם השנייה וסייע בפיקוח על מנהל הקדמה והעבודה.
לאחר מכן הפך לאחראי מטעם המדינה על תוכנית שירותי המלחמה של מינסוטה לפני שהפך לסגן יושב ראש ועדת כוח האדם למלחמה.
ב-1943 הפך לפרופסור במדעי המדינה במכללת מקלסטר ונכשל בניסיון להיבחר לראשות עיריית מיניאפוליס.
האמפרי סייע בהקמת מפלגת העבודה הדמוקרטית החקלאית ב-1944, וב-1945 הפך למועמדה לראשות עיריית מיניאפוליס והשיג 61% מהקולות.
הוא כיהן כראש עיר עד ל-1948, נבחר מחדש וייסד את קבוצת האמריקנים לפעולה דמוקרטית, הליברלית והמתנגדת לקומוניזם, ב-1947.
הוא היה פוליטיקאי פרוגרסיבי, סנאטור מוערך וידיד ישראל.
האמפרי ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי ב-1952 וב-1956. לאחר שלינדון ג'ונסון מונה לנשיאות לאחר הירצחו של ג'ון פיצג'רלד קנדי בנובמבר 1963, הוא בחר בהאמפרי להיות סגנו ב-1964 מול בארי גולדווטר הרפובליקני, והדמוקרטים ניצחו ניצחון גדול ב-1964.
לאחר שג'ונסון הכריז במרץ 1968 שלא ינסה להיבחר מחדש, החל האמפרי במסעו להיבחר כעבור חודש.
מתנגדיו הראשיים היו יוג'ין מקארתי ורוברט קנדי שהתנגדו למלחמת וייטנאם.
האמפרי נקשר שלא בטובתו במדיניות ממשל ג'ונסון, ובעיקר בהימשכה של מלחמת וייטנאם.
הוא זכה במועמדות מטעם מפלגתו, לאחר מאבק קשה במחאות הוועידה הדמוקרטית ב-1968 בשיקגו, ולאחר שזכה בצירים של המדינות בהן לא נערכו בחירות מקדימות.
לאחר הירצחו של מנהיג זכויות האזרח מרטין לותר קינג והירצחו של רוברט קנדי, וההתנגדות למלחמת וייטנאם, חוותה האומה תחושת משבר, והאמפרי הפסיד בבחירות לנשיאות לסגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, כשפער הקולות ביניהם קטן מאוד, אך פער חבר האלקטורים גדול ומשמעותי.
לאחר מכן חזר האמפרי להוראה במינסוטה וחזר לסנאט ב-1971. הוא הפך לסגן הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית הראשון, תפקיד בו כיהן עד למותו ב-1978. הוא מת מסרטן שלפוחית השתן בביתו בוייברלי שבמינסוטה ונקבר בבית הקברות של מיניאפוליס.
אשתו במשך 41 שנה, מיוריאל האמפרי, החליפה אותו בסנאט, עד שיורש נבחר לקח את המושב.
האמפרי נולד בחדר מעל לבית המרקחת של אביו בוולאס שבדקוטה הדרומית.
הוא היה בנם של רגנילד קריסטין סאנס (1883–1973), מהגרת נורווגית, ויוברט הורשיו האמפרי האב (1882-1949).
את רוב נעוריו בילה בדונלד, דקוטה הדרומית, עיירה בת שש מאות אנשים.
אביו היה רוקח מורשה והיה ראש העיר וחבר במועצת העיר.
בנוסף שירת במועצה המחוקקת של העיר והיה הציר מטעם מדינתו לוועידות הדמוקרטיות הלאומיות של 1944 ו-1948. בסוף שנות העשרים, חוותה העיר משבר כלכלי חמור.
הבנקים בעיר נסגרו ואביו של האמפרי התקשה לשמור על בית המרקחת שלו.
לאחר שבנו סיים את לימודיו בתיכון המקומי, עזב יוברט האמפרי האב את דונלד ופתח בית מרקחת חדשה בחורון, דקוטה הדרומית (11,000 תושבים), שם קיווה להצליח כלכלית.
בגלל הקושי הכלכלי של המשפחה, עזב האמפרי את אוניברסיטת מינסוטה לאחר שנה.
הוא השיג רישיון רוקחות ממכללת הקפיטול לרוקחות בדנוור, קולורדו (כשהוא משלים תוכנית לימודים של שנתיים בחצי שנה), ובשנים 1931 עד 1937 ניסה לסייע לאביו לנהל את בית המרקחת המשפחתי.
שניהם מצאו דרכים חדשניות למשוך לקוחות: הם סיפקו תרופות גם לחזירים, מה שמשך חקלאים רבים לבוא לקנות אצלם.
הבן רקח את התרופות במרתף, ואילו האב נסע לנסיעות כדי למכור את המוצרים.
האמפרי הוסיף בנזוקאין לתרופות, כך שהן שיככו כאבים.
ההכנסה המשפחתית גדלה כתוצאה מכך.
לאחר קצת זמן הפך בית המרקחת לרווחי.
האמפרי נכח בכנסייה המתודיסטית והפך למדריך תנועת הנוער של הכנסייה.
הוא ניהל משחקי כדורסל במרתף הכנסייה.
האמפרי לא נהנה מעבודתו כרוקח, וחלומו היה להפוך לדוקטור במדעי המדינה ולהפוך לפרופסור במכללה.
הוא עצמו חווה כאבי בטן והתעלפויות פסיכוסומטיות.
באוגוסט 1937, אמר לאביו שהוא רוצה לחזור ללמוד.
האב ניסה להציע לו שותפות מלאה בפירמה, אולם הוא סירב וטען שהוא היה מדוכא מהעבודה, מסופות האבק ומהעובדה שנקרע בין חלומותיו לבין נאמנותו לאביו.
אביו דרש ממנו לעשות משהו בנוגע לאושרו.
ב-1937 חזר האמפרי לאוניברסיטת מינסוטה והשיג תואר שני ב-1939. הוא היה חבר באחוות פי דלטה צ'י.
בנוסף השיג תואר שני באוניברסיטת לואיזיאנה ב-1940, כששירת כעוזר מרצה למדעי המדינה.
אחד מחבריו לכיתה היה ראסל לונג, בנו של יואי לונג וסנאטור לעתיד מטעם לואיזיאנה.
לאחר מכן הפך למרצה ולתלמיד דוקטורט באוניברסיטת מינסוטה בין 1940 ל-1941, והיה מפקח על תוכנית מנהל הקדמה והעבודה.
האמפרי היה נואם מבריק במועדון הדיונים של האוניברסיטה.
אחד מחבריו למועדון היה אורוויל פרימן, מושל מינסוטה לעתיד ומזכיר החקלאות.
ב-1940, התווכחו האמפרי ונשיא האוניברסיטה לעתיד, מלקולם מוס, על יכולותיהם של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא הדמוקרטי, וונדל וילקי, המועמד הרפובליקני, בתחנת רדיו במיניאפוליס.
האמפרי החל להיות פעיל בפוליטיקה המקומית, ולכן מעולם לא סיים את הדוקטורט שלו.
ב-1934 החל האמפרי לצאת עם מיוריאל באק, מנהלת חשבונות.
הם נישאו ב-1936 ונשארו נשואים עד למותו של האמפרי כעבור 42 שנה.
נולדו להם ארבעה ילדים: יוברט האמפרי השלישי, ננסי, רוברט ודאגלס.
בניגוד לפוליטיקאים בולטים אחרים, האמפרי לא היה למיליונר, ותמיד היה חסר לו כסף.
כדי להשלים הכנסות, גבה האמפרי תשלום על נאומיו.
ברוב כהונתו כסנאטור וכסגן נשיא, גר בבית במימון ממשלתי בפרוורי מרילנד.
ב-1958, השתמש הזוג בחסכונותיו ובנה בית ליד מיניאפוליס.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסה האמפרי שלוש פעמים להצטרף לצבא אולם נכשל.
בפעמיים הראשונות ניסה להצטרף לצי, בהתחלה כקצין ואז כמגויס.
הצי דחה אותו עקב עיוורון צבעים.
הוא ניסה להתגייס לצבא בדצמבר 1944 אולם נכשל בגלל בעיות ריאה.
אף על פי שניסה להתגייס לצבא, במהלך כל חייו הפוליטיים האשימו אותו יריביו בהשתמטות.
האמפרי ניהל כמה רשויות מתקופת המלחמה ועבד כמרצה במכללה.
ב-1942, היה האחראי מטעם המדינה על שירותי המלחמה.
ב-1943 היה לסגן מנהל ועדת כוח האדם המלחמתית.
בין 1943 ל-1944, היה האמפרי פרופסור למדעי המדינה במכללה במינסוטה, וניהל את מחלקת יחסי החוץ החדשה.
המחלקה התמקדה בהקמת האומות המאוחדות.
באביב 1944, לאחר שעזב את המכללה, עבד האמפרי כפרשן ברדיו בתחנה במיניאפוליס עד ל-1945.
ב-1943, ניסה האמפרי להתמודד לראשונה במערכת בחירות, לתפקיד ראש עיריית מיניאפוליס.
הוא הפסיד, אולם למרות קשיי מימון עדיין השיג יותר מ-47% מהקולות.
ב-1944, היה האמפרי אחד מיוזמי המיזוג בין המפלגה הדמוקרטית של מינסוטה לבין מפלגת העבודה החקלאית, להקמת מפלגת העבודה הדמוקרטית החקלאית.
באותה השנה, סייע לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להיבחר מחדש ב-1944. ב-1945 ניסה קומוניסט להשתלט על המפלגה, והאמפרי פיתח דעות אנטי קומוניסטיות וסילק את הקומוניסטים מהמפלגה במינסוטה.
לאחר המלחמה, רץ שוב פעם לתפקיד ראש עיריית מיניאפוליס.
He served as mayor from 1945 to 1948. הוא נבחר שוב ב-1947 בפער הגדול ביותר בתולדות העיר באותה התקופה.
האמפרי התפרסם כשהקים את ארגון האמריקנים לפעולה דמוקרטית, שהיה ליברלי ואנטי קומוניסטי, ובראשו עמד בין 1949 ל-1950. בתפקידו ביצע רפורמה בכוח המשטרה בעיר.
באותה תקופה נחשבה העיר לבירת האנטישמיות במדינה, וגם הקהילה האפרו-אמריקאית סבלה מאפליה.
בכהונתו נלחם האמפרי בדעות קדומות.
ב-1960 אמר לעיתונאי שלהיות ראש עיר היא העבודה הטובה ביותר בין תפקיד המושל לתפקיד הנשיא.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1948
המפלגה הדמוקרטית ב-1948 הייתה מפולגת בין הצפון, שדרש מהממשלה להגן על זכויות האזרח של המיעוטים, והדרום, שהאמין שיש למדינות זכות להנהיג הפרדה גזעית בתוכן.
בוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית ב-1948, מצע המפלגה שיקף את המחלוקות וכלל רק אמרות מעורפלות בנושא זכויות האזרח.
הנשיא הארי טרומן ויתר על רוב ההמלצות מוועדה ב-1946 בנושאי זכויות האזרח, מחשש להרגיז את הדמוקרטים מהדרום.
האמפרי כבר טען בריאיון שעל המפלגה הדמוקרטית לאמץ את כל עקרונות הוועדה.
קואליציה מגוונת התנגדה למצע זכויות האזרח המעורפל, כולל ליברלים מתנגדים לקומוניזם כהאמפרי.
הוא הציע להוסיף סעיף למצע המפלגה שיחייב את המפלגה להתנגדות להפרדה הגזעית.
הוא דרש חקיקה נגד לינצ'ים, ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר בדרום, וסיום האפליה בתעסוקה על רקע צבע עור.
גם מנהיגים דמוקרטיים עירוניים תמכו במצע.
אף על פי שהיו שמרנים, הם האמינו שאובדן הקולות בדרום יהיה קטן יחסית לתמיכה שיזכו לה מצד השחורים.
למרות הלחץ מעוזריו של טרומן לא לדון בנושא, בחר האמפרי לנאום בשם הסעיף בוועידה.
היה זה נאומו הנודע של האמפרי שדחף את המפלגה לאמץ מצע ליברלי, שעיקרו פעולה למען זכויות אזרח.
651 תמכו בהצעתו לעומת 582 שהתנגדו.
כתוצאה מההחלטה, זעמו צירי הדרום על מה שהם ראו כפגיעה בזכויות המדינות הבודדות, לפעול (או שמא לא לפעול) בנושא זכויות האזרח, בקצב ובאופן שהן רואות לנכון.
כל המשלחת ממיסיסיפי וחצי מהמשלחת מאלבמה נטשו את האולם.
הדמוקרטים הדרומיים זעמו על הפגיעה ב"דרך החיים" שלהם והקימו את המפלגה ה"דיקסיקרטית" בראשות סטרום ת'ורמונד, מושל קרוליינה הדרומית ומועמדה הנשיאותי.
מטרתם הייתה לזכות במספיק מדינות דרומיות מול טרומן ולגרום לתבוסתו.
הם היו בטוחים שתבוסה כזאת תגרום לכך שהמפלגה לא תדרוש עוד תמיכה בזכויות האזרח.
אולם פעולתו של האמפרי כנראה עזרה לטרומן להיבחר מחדש יותר משהזיקה, שכן הביאה לו את קולותיהם של שחורים ולבנים מתונים, כמשקל נגד לקולות שאיבד בדרום.
כתוצאה מכך, ניצח טרומן באופן מפתיע את יריבו הרפובליקני, תומאס דיואי.
הניצחון של טרומן החליש את מעמד הדמוקרטים הדרומיים.
מינסוטה בחרה בהאמפרי לכהן בסנאט ב-1948 מטעם מפלגת העבודה הדמוקרטית החקלאית, כשבבחירות המקדימות במפלגה הוא משיג 89% מהקולות, וכשהוא מנצח את המועמד הרפובליקני, ג'וזף בל, ומשיג 60% מהקולות.
האמפרי החל את כהונתו בסנאט ב-3 בינואר 1949, והיה הסנאטור הדמוקרטי הראשון מטעם מינסוטה לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
אביו מת באותה השנה, ולכן הפסיק האמפרי להשתמש בסיומת "הבן" בשמו.
פעמיים נבחר מחדש, ב-1954 ושוב ב-1960. הוא נבחר למצליף הרוב בסנאט ב-1961, תפקיד בו כיהן עד שעזב את הסנאט ב-29 בדצמבר 1964 כדי להתמודד לתפקיד סגן הנשיא.
האמפרי כיהן בקונגרסים ה-81 עד ה-87, וגם כיהן בחלק מהקונגרס ה-88.
תמיכתו של האמפרי בזכויות האזרח הובילה לנידויו מצד הדמוקרטים הדרומיים, ששלטו ברוב תפקידי המנהיגות בסנאט ורצו להעניש את האמפרי על הצעותיו בתחומי זכויות האזרח.
הסנאטור ריצ'רד ראסל ג'וניור מג'ורג'יה, מנהיג הדמוקרטים הדרומיים, טען שהוא לא מאמין שאנשי מינסוטה שלחו את האמפרי לייצגם.
האמפרי סירב שיאיימו עליו: יושרו, רהיטותו ותשוקתו לנושא הובילו לכך שגם הדרום כיבד אותו.
הדרומיים החלו לקבל אותו לאחר שהפך לבן טיפוחיו של מנהיג הרוב בסנאט, לינדון ג'ונסון מטקסס.
האמפרי לחם למען נושאים פרוגרסיביים מגוונים: זכויות האזרח, איכות הסביבה, סיוע הומניטרי, הגבלת תפוצת נשק גרעיני וניסויים בו, תלושי מזון ועוד.
בתקופת המקארתיזם (1950-1954) הואשם האמפרי בחולשה מול הקומוניסטים, אף על פי שתמך בממשל טרומן נגד ברית המועצות ושהיה אנטי-קומוניסט מובהק.
הוא תמך בסעיף לחוק הביטחון הלאומי שימנע הקמת מחנות ריכוז לגורמים חתרניים, וב-1954 תמך בחוק שיהפוך את החברות במפלגה הקומוניסטית לפשע, חוק שנכשל.
הוא היה יושב הראש של ועדת הסנאט לנושא פירוק מנשק.
אף על פי שתמך בכל המלחמות בין 1938 למותו, בפברואר 1960 הגיש חוק להקמת סוכנות שלום לאומית.
הוא תמך בתיקון לחוק שדרש ממנהל המזון והתרופות להגדיר שתי קטגוריות לתרופות, תרופות במרשם ותרופות מורשות.
כמצליף הדמוקרטי בסנאט ב-1964, תמך בהאמפרי בהעברת חוק זכויות האזרח באותה השנה.
הוא היה ממנסחי החוק, יחד עם אוורט דירקסן, מנהיג המיעוט הרפובליקני מאילינוי.
תמיכתו של האמפרי בנושאים ליברליים, ומזגו השמח, הוביל לכך שזכה לכינוי של כבוד, "הלוחם המאושר" (the happy warrior), על שם גיבור שירו של ויליאם וורדסוורת'.
הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי נחשב למקים חיל השלום, אולם ב-1957 יזם האמפרי חוק שנועד להקמת חיל השלום.
האמפרי היה ממובילי המאבק לחוק זכויות האזרח, והאמפרי היה זה שהציע את חיל השלום.
בנוסף לכך הציע תוכניות לאספקת מזון למדינות מוכות רעב ואת מדיקר, 16 שנים לפני שהחוק עבר.
הוא תמך בסיוע ממשלתי לחינוך ב-1949 ובאמנה לאיסור על ניסויים גרעיניים ב-1956. הנשיא ג'ונסון טען שרוב הסנאטורים הם דגיגים, אולם האמפרי הוא לוויתן.
בפברואר 1959, אמר האמפרי שעל העיתונות האמריקנית היה להתעלם מאמרתו של ניקיטה חרושצ'וב, שקרא לו "מספר אגדות".
בספטמבר, נאם וקרא לבלימת המלחמה הקרה.
ניסיונות להיבחר לנשיאות ולסגנות (1952–1964)
האמפרי ניסה להיות המועמד הדמוקרטי לתפקיד נשיא ארצות הברית פעמיים לפני שנבחר להיות סגן הנשיא ב-1964. ב-1952 היה המועמד המקומי של מינסוטה, והשיג רק 26 קולות בסיבוב הראשון.
בפעם השנייה התמודד ב-1960. בין לבין, ניסה להפוך למועמד לתפקיד סגן הנשיא בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1956, והשיג 134 קולות בסיבוב הראשון ו-74 בשני.
ב-1960, שוב ניסה האמפרי לרוץ לנשיאות מול הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי בבחירות המקדימות.
הם התמודדו זה מול זה בוויסקונסין, שם ניצח מטה הבחירות המאורגן והעשיר של קנדי את ניסיונו הנמרץ אך הלוקה בתקציב של האמפרי.
האמפרי האמין שאם ינצח בוויסקונסין יוכל להאט את קנדי, שהוביל במירוץ.
אחיו, אחיותיו ואשתו של קנדי חרשו את המדינה ומשכו קולות, והאמפרי השווה את המאבק שלו בקנדי למאבק של עצמאי מול רשת גדולה.
האמפרי טען שהוא ומיוריאל לא יכלו להשתוות לזוהר של ג'קי קנדי, או לתמיכה מצד פרנק סינטרה.
קנדי ניצח בוויסקונסין, אולם בפער קטן יחסית.
רבים טענו שהוא ניצח אך ורק באזורים שהיו קתוליים, ושהפרוטסטנטים תמכו בהאמפרי.
האמפרי החליט להתמודד מול קנדי שוב בבחירות בווירג'יניה המערבית.
האמפרי האמין שמפני שזכה לתמיכת המדינה ארבע שנים קודם לכן, ושהמדינה הייתה כפרית יותר, הוא יוכל לנצח בה.
בנוסף, המדינה הייתה מלאה בפועלים מובטלים ובכורי פחם רעבים, בעיקר פרוטסטנטים, שהאמפרי חשב שיוכל למשוך.
קנדי החליט להתעמת עם נושא הדת.
בשידורי רדיו, טען שהנושא אינו קתולים מול פרוטסטנטים, אלא סובלנות מול חוסר סובלנות.
האמפרי, שתמך בסובלנות כל חייו, נאלץ להתגונן.
פרנקלין רוזוולט הבן תמך בקנדי וטען שהאמפרי השתמט מגיוס במלחמת העולם השנייה.
רוברט קנדי, שניהל את מטה הבחירות של אחיו, לחץ על שימוש באסטרטגיה זאת.
מערכת היחסים בין האמפרי וקנדי נפגעה.
בנוסף, ההאשמות לא היו נכונות כיוון שהאמפרי ניסה להתגייס אולם נדחה מטעמי בריאות.
לאחר מערכת הבחירות התנצל רוזוולט בפני האמפרי.
רוזוולט טען שרוברט קנדי היה נחוש לנצח בכל מחיר ולכן ניצל אותו.
האמפרי, שלא זכה לתרומות רבות, לא יכול היה להתמודד עם קנדי.
הוא נסע במדינה באוטובוס שכור, ואילו קנדי טס במדינה במטוס של משפחתו.
האמפרי הוציא 23,000 דולר על מערכת הבחירות ואילו קנדי הוציא 1.5 מיליון דולרים.
מטה קנדי אף הואשם בשוחד בחירות.
האמפרי טען שיכול היה לכבד כפולטיקאי את מסע הבחירות היעיל של קנדי, אולם שהאכזריות במסע הבחירות הייתה קשה.
קנדי ניצח את האמפרי בקלות והשיג 60.8% מהקולות בווירג'יניה המערבית.
באותו הערב פרש האמפרי מהמירוץ.
קנדי התגבר על התחושה שלא יכול היה להיבחר בידי פרוטסטנטים והצליח להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי.
האמפרי ניצח בדקוטה הדרומית ובמחוז קולומביה, מערכות בחירות בהן קנדי לא התמודד.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1960, השיג ארבעים ואחד קולות.
תבוסתו של האמפרי ב-1960 הובילה להבנה עבורו.
הוא הבין שאדם עני לא יוכל להפוך לנשיא המדינה ללא הפיכה לסגן הנשיא קודם לכן.
הוא האמין שרק כך יוכל לגייס משאבים וארגון מספק כדי להיות מועמד.
לכן, במהלך הבחירות של 1964, הבהיר האמפרי את רצונו להיות עמיתו למירוץ של הנשיא לינדון ג'ונסון.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1964, הסתיר ג'ונסון את החלטתו מפני שלושת המועמדים הפוטנציאליים, הסנאטור מקונטיקט תומאס דוד, הסנאטור השני ממינסוטה יוג'ין מקארתי והאמפרי, ומפני שאר המדינה, לפני שהכריז שהאמפרי הוא המועמד הנבחר.
בנאום קבלת המועמדות, הכריז האמפרי על תמיכתו בג'ונסון, והחל לתקוף את המועמד הרפובליקני, בארי גולדווטר.
הוא טען שרוב הדמוקרטים והרפובליקנים בסנאט תמכו בקיצוץ המס בן 11.5 מיליארד הדולרים, אולם לא גולדווטר.
בנוסף, טען ש-80% מהרפובליקנים בסנאט תמכו בחוק זכויות האזרח, אולם לא גולדווטר.
האמפרי חזר על דברים שגולדווטר התנגד אליהם לשמחת הקהל.
היה ברור שהוא אהוד על התומכים של המפלגה.</blockquote>
בנאום לפני מנהיגי איגודים מקצועיים ב-7 בספטמבר 1964, טען האמפרי שלאיגודים המקצועיים יש יותר השפעה מכל מגזר אחר על תוצאות הבחירות.
בניו ג'רזי, ב-10 בספטמבר, טען האמפרי שלסנאטור גולדווטר היה רקורד כושל בנושא הדיור.
ב-12 בספטמבר הגיע לדנוור, וטען שגולדווטר הצביע נגד תוכניות חברתיות שרוב האמריקנים והרפובליקנים תמכו בהן.
באספה ב-13 בספטמבר בסנטה פה, ניו מקסיקו, טען האמפרי שהמפלגה הרפובליקנית מנסה להפריד בין האמריקנים כדי למשול, ושגולדווטר פוגע ביחידים בהקטנת הממשלה.
ב-16 בספטמבר, טען שאיגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית תמך בסנקציות הכלכליות שהפעיל ממשל ג'ונסון מול קובה ורצה ממשלה קובנית חופשית.
למחרת היום, הגיע לסן אנטוניו, טקסס, וטען שגולדווטר התנגד לתוכניות שרוב הטקסנים תמכו בהן.
בהופעתו בקליבלנד, אוהיו ב-27 בספטמבר, טען האמפרי שממשל קנדי הצליח להביא את אמריקה לשגשוג וביקש מהבוחרים להצביע נגד "אלו שרוצים להחליף את פסל החירות בשער נעול".
ב-2 באוקטובר, טען האמפרי בלוס אנג'לס, קליפורניה, שמערכת הבחירות מציבה בחירה בין הנשיא ג'ונסון לבין המועמד ש"מקלל את החושך אולם לא מדליק את האור".
ב-9 באוקטובר, בניו ג'רזי, מנה בפני מבקרי הממשל, להם קרה "אמריקנים חולים ועייפים", את הישגי ממשל קנדי וג'ונסון.
ב-18 באוקטובר, בזמן שהיה בטמפה, פלורידה, התפטר עוזר בכיר של ג'ונסון בגלל שערוריית מין, והאמפרי טען שלא היה מודע להדלפות בנושא.
ב-24 באוקטובר, טען במיניאפוליס שגינויו של הסנאטור ג'וזף מקארתי, העברת חוק זכויות האזרח והאמנה על איסור ניסויים גרעיניים היו פעולות הסנאט הטובות ביותר בעשור האחרון, ושלכולן התנגד גולדווטר.
ב-26 באוקטובר בשיקגו, טען האמפרי שגולדווטר הוא לא דמוקרטי ולא רפובליקני אלא קיצוני.
ג'ונסון וקנדי ניצחו בקלות במערכת הבחירות, והשיגו 486 קולות מתוך 538. רק חמש מדינות דרומיות ומדינת אריזונה של גולדווטר תמכו ברפובליקנים.
האמפרי חזה חודש קודם לכן שהדמוקרטים ינצחו בפער גדול.
סגן הנשיא הנבחר של ארצות הברית
ב-6 בנובמבר 1964, נסע האמפרי לאיי הבתולה לחופשה בת שבועיים לפני כניסתו לתפקיד וטען בריאיון שלא סיכם עם הנשיא ג'ונסון מה יהיה תפקידו.
ב-20 בנובמבר הודיע שיתפטר מהסנאט בחודש הבא כדי שוולטר מונדייל יחליף אותו.
ב-10 בדצמבר 1964, נפגש האמפרי עם הנשיא ג'ונסון בחדר הסגלגל, והנשיא האשים אותו בכך שפיתח מנגנון ליחסי ציבור ולהאדרת שמו.
הוא הציג בפניו כתבה שטענה שג'ונסון ימות בתוך חצי שנה ממחלת לב.
באותו היום, הכריז ג'ונסון שהאמפרי יטפל בתוכניות זכויות האזרח של הממשל.
ב-19 בינואר 1965, יום לפני כניסתו לתפקיד, טען בפני הוועדה הדמוקרטית הלאומית שהמפלגה התאחדה כתוצאה מהקונצנזוס שנוצר כתוצאה ממערכת הבחירות.
האמפרי נכנס לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ב-20 בינואר 1965, והיה סגן הנשיא המכהן הראשון מזה ארבעה עשר חודשים, לאחר שסגן הנשיא, לינדון ג'ונסון, מונה לנשיאות לאחר רצח קנדי.
בתחילה פקפק האמפרי בהסלמת מלחמת וייטנאם.
לאחר התקפת פגע וברח של כוחות וייטקונג על מחנה צבאי אמריקני בפלייקו ב-7 בפברואר 1965 (בה נהרגו שבעה אמריקנים ונפצעו מאה ותשעה) חזר האמפרי מג'ורג'יה לוושינגטון בניסיון למנוע הסלמה.
הוא טען בפני ג'ונסון שהפצצת צפון וייטנאם לא תפתור את הבעיות בדרום וייטנאם, אבל תדרוש הכנסת כוחות קרקעיים לדרום וייטנאם כדי להגן על בסיסי חיל האוויר.
הוא טען שפתרון צבאי באזור ייקח שנים, ויגיע לסיומו רק לאחר הבחירות הבאות.
בתגובה לעצתו, העניש ג'ונסון את האמפרי ומנע ממנו גישה למעגל הפנימי שלו, עד שהפך האמפרי לתומך במלחמה.
כסגן הנשיא, היה האמפרי שנוי במחלוקת בגלל נאמנותו המוחלטת והפומבית לג'ונסון ולממשלו, גם לאחר שתומכיו הליברליים החלו להתנגד למדיניות ג'ונסון.
ג'ונסון הטקסני המנוסה העריך נאמנות אישית מעל הכל, וזכה לנאמנות מוחלטת מצד האמפרי.
כסגן הנשיא הוא הגן על עמדת הממשל, שאמנם תאמה את עמדתו בנושאים החברתיים-כלכליים, אך לא כן בנושא שהפך מרגע לרגע להיות הנושא היחיד בעיני הציבור - המעורבות הצבאית האמריקנית בווייטנאם, שהיקפה הלך וגדל תחת ג'ונסון.
רוב חבריו הליברלים של האמפרי נטשו אותו בגלל סירובו לבקר את מדיניות ג'ונסון בווייטנאם.
רק לאחר מכן גילו שג'ונסון איים על האמפרי שישמיד את סיכוייו להיבחר לנשיאות בוועידה הדמוקרטית הבאה אם יבקר אותו באופן פומבי.
אולם מבקריו של האמפרי היו קשים: גם הכינוי "הלוחם המאושר" זכה כעת לפרשנות אחרת לגמרי, כאשר האמפרי צויר כ"נץ" וכתומך נלהב במלחמה, במקום כלוחם ליברלי למען זכויות האזרח והרווחה החברתית.
לאחר תבוסתו בבחירות של 1968, טען האמפרי שכסגן נשיא איבד קצת מאישיותו ולא היה צריך לתת לג'ונסון להכתיב את עתידו.
בהיותו סגן נשיא, הפך האמפרי לנושא לשיר סאטירי של טום לרר בשם "מה קרה ליוברט?".
השיר טען שהפרוגרסיבים הרגישו מאוכזבים מצד האמפרי ששתק על מדיניות ג'ונסון.
באותן השנים התארח האמפרי אצל ג'וני קרסון ב-The Tonight Show כמה פעמים.
בנוסף התחבר עם פרנק סינטרה שתמך בו ב-1968 לפני שהפך לרפובליקני בתחילת שנות השבעים, וסינטרה ערך קונצרט מחווה עבורו כשגסס.
ב-15 באפריל 1965, נאם האמפרי בפני אגודת עורכי העיתונים, והתחייב שהקונגרס הנוכחי יבצע יותר צעדים שישפיעו על המדינה מאז כהונתו הראשונה של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא חזה ששלושה עשר חוקים יעברו לפני סיום המושב.
באמצע מאי, נסע לדאלאס כדי לשוחח עם תורמים למסע הבחירות של ג'ונסון.
הוא לווה באבטחה כבדה בגלל החשש בעקבות רצח קנדי.
ב-31 במאי 1966, הופיע במכללה וטען שאל לארצות הברית לצפות לידידות או להכרת תודה בעזרה למדינות עניות.
בנאומו בניו ג'רזי ב-22 בספטמבר 1966, באירוע לגיוס תרומות, טען שמלחמת וייטנאם תהיה קצרה יותר אם ארצות הברית תנקוט במדיניות תקיפה.
ב-2 באוגוסט 1967, הופיע בדטרויט והציע שכל מדינה תשקול להקים מועצות לשמירה על השלום כדי למנוע אלימות ולהוביל לשיתוף פעולה קהילתי.
ב-4 בנובמבר 1967, טען האמפרי שמלזיה היא דוגמה למה שתוכל להפוך אליה וייטנאם לאחר תבוסת הווייטקונג בנאומו באינדונזיה.
למחרת היום, ביקש מאינדונזיה לנסות לתווך במלחמה בווייטנאם לאחר פגישה עם סוהארטו.
ב-7 בדצמבר, אמר בריאיון שהוייטקונג יכול להיות גורם שייצור פשרה פוליטית עם ממשלת סייגון.
בפברואר 1965, מינה הנשיא ג'ונסון את האמפרי ליושב ראש הוועדה הנשיאותית לשוויון הזדמנויות.
האמפרי הציע את התפקיד, וביקש שגם חברי קבינט ומנהיגי סוכנויות פדרליות יהיו חלק מהוועדה, כדי ליצור מדיניות ציבורית בנושא הגזעים.
בפגישה הראשונה של הוועדה ב-3 במרץ, טען האמפרי שהתקציב הוא 289,000 דולר והתחייב לעבוד קשה.
לאחר המהומות הגזעיות בלוס אנג'לס באוגוסט 1965, הקטין ג'ונסון את תפקידו של האמפרי.
ג'ונסון שינה את מדיניותו בגלל שינוי מצב הרוח הלאומי בנושא סיוע לשחורים.
ג'ונסון טען שהאמפרי עסוק מספיק גם בלי התפקיד.
כעבור כמה ימים, נפגש האמפרי עם ג'ונסון וקיבל את הורדת מעמדו.
בדצמבר 1965 נסע האמפרי למזרח הרחוק.
ב-29 בדצמבר נפגש עם ראש ממשלת יפן, אייסאקו סאטו, וביקש ממנו לתמוך בשלום בווייטנאם, שטען שהיה סיום עוצמתי למלחמה ולא הפגנת חולשה.