tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלגאי האסטוני שהספר מתאר אינו נזכר ביצירה אף לא פעם בשמו.
מבחינות רבות ממחיש העדר שמו את קיומו הארעי בחיים ואת זהותו המתמסמסת.
המדינה מייצגת מעצם טבעה את השררה, את הסמכות, את הסדר ואת הגבולות, אבל היינו-הך אם מדובר באסטוניה, בצרפת, בהולנד או בישראל, גבולות המדינה אינם יכולים להיות גבולות תפישותיה של החשיבה האנושית.
רק חלק ממקור בעיותיו של המספר תלוי במדינה שנגזר עליו להיוולד בה.
החלק האחר קשור קשר אמיץ לגבולות נפשו ולאפשרות חצייתם, והסופר אכן כותב על הגבולות ועל מה שנמצא מֵעברם האחר.
יחד עם זאת, מצב העדר הגבולות שהגיבור חי בו מורה כי לפי תפישת הסופר החופש מצריך גבולות מעצם טבעו – גבולות מוסריים, רגשיים ומעשיים.
בלעדיהם נישא האדם כעלה נידף ברוח ומיטלטל לכל עבר בריק תהומי ובחוסר נחת מתמיד.
הספר "מדינת גבול" הוא במובנים רבים יצירה שאין לה תקדים בספרות אסטוניה: זה איננו רק הרומן האסטוני הראשון שעיקרו מיפוי המתחים והפערים בין מזרח אירופה למערבה, אלא גם חלוץ בתחום הסיפורת הפוסטמודרניסטית בלשון האסטונית והיצירה הראשונה שההומוסקסואליות של הכותב מובעת בה באורח ברור כל כך.
למרות השבחים והפרסים שהורעפו על הסופר ראו מבקרים אסטונים אחדים במדינת גבול יצירה שערורייתית, שאינה מתרכזת בבעיות המהותיות של האסטונים אלא מתמקדת בדמות תמהונית וחריגה המטיילת לה אי-שם בין פריז לברלין.
העלילה בספר אינה העיקר, חלק ניכר מהשתלשלות האירועים ביצירה מועבר במתן רמזים, בדילוג בין זמנים שונים ובהסתכלות סובייקטיווית מצומצמת של הגיבור על ההתרחשויות בחייו.
מבחינה זאת, דווקא הפשטות לכאורה של פרקי הספר מכסה על מורכבות רבה, רב-משלביות ועושר בתחומי התוכן והמבנה של הרומן.
כיוון שהעלילה במדינת גבול פשוטה למדי, ההתרחשויות ביצירה אינן ממלאות תפקיד מהותי בגיבושה, אלא משרתות את הסופר בראש ובראשונה כדי לצייר דיוקן נפשי מעמיק של דמות המספר.
גיבור אנטי-גיבור זה הוא אדם צעיר שאופיו פסיבי, ראיית עולמו פסימיסטית.
יחסו הן למולדתו הענייה והעגמומית והן לצרפת, כמייצגת תרבותה של אירופה המערבית, הוא ביקורתי ביותר.
שרידי כמיהתו של המספר לסבתו המתה ולעולם ילדותו שהיה ואינו עוד מתובלים אף הם בדחייה של המולדת, אשר טרם יצאה מעליבות העידן הסובייטי ומבחינת הסופר עודנה מתקיימת במאה רחוקה והזויה.
ייאוש המספר ניזון מתחושת אובדן הערכים של צעירי המזרח לנוכח חומרנות העולם המערבי הנכסף ומהרגשת חוסר-התועלת של היחיד, במיוחד בתחומי הספרות, התרבות והאמנות.
ככל שסיפור קורותיו של המלגאי האסטוני בצרפת ובהולנד מתקדם, הולך הניהיליזם ומשתלט על ריקנות חייו, והבוז שהוא רוחש כלפי אידאולוגיות כאלה ואחרות וכלפי חשיבה תבניתית וצביעוּת מתעצם יותר ויותר.
מבחינה סגנונית ניתן לכנות את כתיבתו של אמיל טודה ב"מדינת גבול" פרוזה פואטית או שירה פרוזאית.
לדיאלוגים אין מקום מרכזי ברומן, כי זווית ההסתכלות היחידה המוגשת לקוראים היא זו של המספר.
מאפייניה הבולטים ביותר של כתיבה זו הם זרימה איטית אך קולחת, ריבוי נדבכים ודקויות, יצירת מתח, קיום אילוזיות הומו-ארוטיות וטשטוש הגבולות בין המציאות, הדמיון, ההזיה והבדיה.
הרומן האימפרסיוניסטי והפיוטי אינו מתיימר לגשר על-פני הפערים או לכסות על הקרעים: המספר מעדיף להקדיש את עתותיו להתבוננות מעמיקה וביקורתית בסביבתו ובתוך תוכו.
הרומן מתמקד בקשר האמביוולנטי שבין המלגאי הצעיר והמוכשר מן המזרח לבין הפרופסור המבוגר ממנו, אדם אמיד שמשפחתו רכשה את הונה ממכירת נשק, ושמאהבו הצעיר מן המזרח העני אמור להשקיט את מצפונו ולנסוך בו תחושת גאווה, אדנות ושביעות-רצון.
הפערים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים בין מזרח היבשת למערבה אינם מומחשים רק במפגש הגורלי בין שני הגברים, אלא גם בהסתכלותו של המספר על קבצנים, תיירים ודמויות אחרות המאכלסות את המטרו של פריז, את המוזאונים של עיר האורות, את כנסיות אמסטרדם ואת רחובות עיר התעלות.
המפגש המתסכל של האסטוני חסר-המנוח עם המערב מדושן-העונג יוצר ביקורתיות, דחייה והתנגשות, למרות העניין שהיה למתרגם בצרפת ועל אף רצונו לברוח אחת ולתמיד ממכורתו הענייה.
בימים שהספר נכתב בהם היו אסטוניה וצרפת רחוקות זו מזו כרחוק מזרח ממערב, תרתי משמע.
2004 ואילך שייכות אסטוניה וצרפת לאותו גוש מדיני היוצר רצף יבשתי כמעט נטול-גבולות, לפחות לכאורה.
מדינות הגבול יישארו בכל זאת תמיד מדינות גבול, וגבולותיהן הם אלה התוחמים את מוגבלות האדם.
מדינת האגמים היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. שטחו הכולל היה כ-40,235 קמ"ר, גודל האוכלוסייה בו היה כ- 1,310,142 נפש (נכון ל-2022) ובירתו הייתה העיר רומבק.
מדינת האגמים הייתה אחד מארבעת המחוזות הנמצאים בחבל ארץ בחר אל-ע'זאל.
בחר אל ג'באל היה מחוז בחבל ארץ אקווטוריה שהופרד ממנה ב-1948 .
בצידו המזרחי גובל מחוז מדינת האגמים במחוז ג'ונגליי כשאת קו הגבול משרטט תוואי הנילוס הלבן, מצפון נמצא מחוז מדינת האיחוד, מצפון מערב נמצא מחוז ואראפ, מדרום מזרח נמצא מחוז אקווטוריה המערבית ומדרום גובל במחוז אקווטוריה התיכונה.
בדומה לשאר המחוזות בדרום סודאן גם מדינת האגמים חולקה לנפות.
מדינת האיחוד הייתה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן.
המחוז היה אחד משלושה מחוזות בחבל ארץ הנילוס העליון הגדול ואוכלס על ידי שתי קבוצות אתניות עיקריות: שבט הנואר ושבט הדינקה.
מחוז מדינת האיחוד, בדומה לשאר המחוזות, חולק לנפות.
הערים הגדולות במחוז: בנטיו, מאיום, לייר ואדוק.
הפעילות הכלכלית העיקרית במחוז היא חקלאות.
האנשים החיים במחוז הם בעיקר עמים ושבטים נוודים העוסקים בחקלאות וניהול משק חי, בעיקר בקר.
גידול ירקות ופירות אינו נפוץ במחוז.
שדות הנפט הראשונים שהתגלו בסודאן היו בשנות השבעים של המאה העשרים.
חברות נפט בינלאומיות שעסקו בחיפושי שדות נפט נוספים, עסקו גם בהעתקת מקום מגוריהם של האוכלוסייה שהתגוררה באזור.
שדות הנפט הגדולים באזור הם BLOCK 5A ו"שדה יוניטי" שמוערך בכ-24 מיליון מטר מעוקב (כ-150 מיליון חביות) ושייך ברובו לדרום סודאן.
צינור הנפט הראשי של סודאן מתחיל בשדה יוניטי עובר דרך בירת סודאן, ח'רטום, ונגמר אחרי 1600 ק"מ בפורט סודאן שמייצא את הנפט דרך הים האדום.
עקב כך מהווה שדה יוניטי לאחד ממקורות הסכסוך בין הצפון לדרום וטרם נקבע גובה התשלום של דרום סודאן לסודאן על העברת הנפט שעובר דרכה לייצוא.
מדינֶת הַאבּוּ הוא שמו בערבית של אתר ארכאולוגי בנקרופוליס של תבאי על גדתו המערבית של הנילוס מול לוקסור שבמצרים העליונה.
האתר ידוע בעיקר כמקומו של מקדש המתים לאל אמון שבנה המלך המצרי רעמסס השלישי מהשושלת ה-20 תקופת הממלכה החדשה.
יש הסבורים כי מקור שם האתר בערבית כיום הוא במשמעות "העיר של חַפּוּ" כי בקרבת מקום נמצא מקדש קבורה לאדריכל אמנופיס בן חפו, אדריכלו של פרעה אמנופיס השלישי.
ייתכן גם שהשם שימר את המונח "הְבּוּ" שם מצרי עתיק נוסף לציפור המקודשת איביס.
פרסומו של המקדש נובע מהכתובות והתבליטים שנמצאו על קירות המקדש המתארים את ניצחונו של רעמסס השלישי במלחמתו בגויי הים.
כתובות ותבליטים אלו הם אחד המקורות החשובים בחקר גויי הים, מהעת העתיקה.
האתר הוכרז בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
מקדש הקבורה של רעמסס השלישי ממוקם בקצהו של המדבר הלובי כארבעה קילומטרים ממערב ללוקסור, בירת מחוז אל-אוקסור.
המקדש שוכן באזור הנקרופוליס של תבאי שהייתה בירת מצרים העתיקה בימי השושלת ה-18 בתקופת הממלכה החדשה במאות ה-16 - 13 לפנה"ס.
המקדש נמצא בכפר קטן ששמו בערבית כיום מדינֶת הַאבּוּ.
הכפר שוכן כ-2 ק"מ מדרום לרעמסאום, אשר שם באותה העת ניצב פסל הנצחה גדול של פרעה רעמסס השני.
הנקרופוליס כולל אתרים ארכאולוגים נוספים כמו מקדש של חרמחב, מקדש המתים של אמנחותפ השלישי, מקדש המתים של מרנפתח, דיר אל-בחרי, שני פסלי הענק של ממנון, מקדש תחותמס הרביעי.
כ-800 מטר מצפון מערב למקדש הקבורה של רעמסס שלישי, נמצאת הכניסה לעמק המלכות.
בימי השושלת ה-18 נבנה במקום מקדש לאל אמון על ידי המלכים תחותמס השלישי וחתשפסות, כנראה על שרידי מקדש קדום יותר.
מיקום זה הניע כנראה מאוחר יותר את רעמסס השלישי לבנות במקום מקדש לאל אמון.
בתקופת השושלת ה-20 המקום היה מרכז מנהלי של תבאי ממערב לנילוס.
המקום שימש כמקום מפגש לפועלים והאמנים השובתים של דיר אל-מדינה, שהמתינו במקום, עד שדרישותיהם התקבלו.
בסוף השושלת ה-20 היה האתר מקום מקלט לאוכלוסייה בעת מלחמתו של הכהן הגדול לאל אמון בכרנך כנגד משנה למלך כוש.
בין המאות ה-1 ועד ה-9 שכנה במקום עיר קופטית בשם Jeme, ובתוך המקדש בחצר השנייה נבנתה כנסייה קופטית.
המקדש הוא מבנה גדול מפואר הבנוי מאבן חול.
זה המקדש השמור ביותר בכל קומפלקס המקדשים של תבאי ששרדו.
מתחם המקדש הוא בגודל של 300 מטר על 210 מטר, והוא כולל בתחומו כ-7,000 מ"ר של קירות עם תבליטים ועיטורים.
מתחם המקדש מוקף בשרידי קיר מלבני בוץ, ייתכן ואלה שרידים של קירות מבוצרים שהקיפו את מתחם המקדש.
הכניסה למתחם היא דרך בית שער מבוצר מסוג מקדש מגדול מבנה ארכטקטוני שמקורו בסוריה.
סוג זה של בית שער הוא ייחודי באזור למקדש זה, ונתן למקדש תחושה של מבצר.
לאחר השער בצד ימין נמצא המקדש לאל אמון, ומשמאל הקפלות של הכוהנות לאל אמון.
הקירות החיצוניים של המקדש מכוסים בתבליטים חשובים.
הקיר החיצוני הצפוני מכוסה בתבליטים המצרים את הקרבות עם גויי הים.
הקיר הדרומי מכוסה בתבליטים המתארים פסטיבלים פולחניים, המשאבים הכלכליים ששימשו לבניית המקדש שנתרמו על ידי המלך בעת חנוכתו.
אל מבנה המקדש נכנסים דרך הפילון הראשון.
רוחבו של הפילון בבסיסו 10 מטר ואורכו 60 מטר.
הפילון מוביל לתוך חצר פתוחה שהיא החצר הראשונה.
רוחבה הוא 47 מטר ועומקה 40 מטר.
מצדה הימני של החצר שורת עמודים שצלעותיהם בצורת ריבוע, כשבחזיתו של כל עמוד פסל ענק של רעמסס שלישי בדמותו של האל אוזיריס.
על גבי העמודים עצמם חרותות כתובות ותבליטים.
בצידה השמאלי של החצר שורת עמודים עגולים המתרחבים בחלקם התחתון, בצד זה נמצא פתח המוביל לשרידי ארמונו של רעמסס השלישי שנמצא מחוץ למקדש בצידו הדרומי.
מהחצר הפתוחה נכנסים דרך כבש לפילון השני.
מהפילון נכנסים לחצר השנייה המכונה גם "חצר של החגים" זו חצר פריסטילית.
שטחה של חצר זאת כשטח החצר הראשונה.
החצר מוקפת בכל צדדיה באכסדראות הנתמכים בעמודים.
בצד המזרחי והמערבי עמודים מרובעים שבחזיתם שרידי פסלים, בצד הצפוני והדרומי העמודים התומכים בצורת מגילות פפירוס.
חלק מהציורים והעיטורים בחצר זאת מוקדשים לפסטיבלים הדתיים לכבודו של האל סקר (Seker)-אוזיריס.
על הקיר של האכסדרה המערבית הוספו דמויותיהם של בניו ונכדו שירשו אותו לפי סדר עלייתם לשלטון: רעמסס הרביעי, רעמסס השישי, נכדו רעמסס השביעי ורעמסס השמיני.
מאולם זה דרך כבש נוסף העובר באכסדרת עמודים מגיעים לפילון השלישי.
מפילון זה נכנסים להיפוסטיל (אולם עמודים גדול), שגגו לא שרד.
באולם זה 24 עמודים שרק בסיסם שרד.
בצידו הדרומי מערבי של האולם נמצאים ארבעה חדרים שכנראה שימשו כבית האוצר של המקדש.
על קירות החדרים ציורים של ערימות זהב כסף ואבנים יקרות.
בצד הצפוני נמצאים עוד מספר חדרים המוקדשים לאלים שונים.
ממערבו של אולם עמודים זה, נמצא אולם עמודים נוסף הנתמך על ידי שמונה עמודים.
באולם זה נמצאות שתי קבוצות של אולמות צדדיים.
הקבוצה הדרומית מוקדשת לאל אוזיריס, הקבוצה הצפונית מוקדשת לאלי שמש שונים.
בהמשך נמצא אולם עמודים שלישי בעל שמונה עמודים, הדומה במבנהו לשני הקודמים.
האולמות הצדדים הדרומיים מוקדשים לאלים הורוס ומות, ובצפון לאלים אמון-רע, מות, אניד (Ennead), מין וח'ונסו.
בפפירוס האריס א שנמצא בקבר ליד מדינת האבו, מתוארים מעשיו של המלך רעמסס השלישי בתקופת מלכותו.
בין יתר הדברים שעשה מתאר הטקסט את בניין המקדש לאל אמון במדינת האבו, מקדש מאבן חול עם חומה ומגדלים.
הוא מילא את מחסני הארמון בזהב כסף ואבני חן.
את האסמים מילא בשעורה וחיטה.
בתקופה הקופטית, שכנה כנסייה בתוך המקדש.
חלק מהתבליטים בקירות המקדש שונו והוסבו לגילוף המתאים לכנסייה הקופטית.
בשנת מלוכתו השמינית הוכרח רעמסס השלישי לטפל בפלישה כנגד גויי הים.
את ניצחונו הוא מתאר על גבי תבליטים מפורטים וכתובות החקוקות על הקירות החיצוניים של המקדש, ועל הקיר של הפילון השני בצד של החצר הראשונה.
על הקירות הוא תיאר שני קרבות, קרב ימי וקרב יבשתי.
גויי הים מתוארים שהתקדמו בשני טורים.
טור אחד באוניות עם חרטום בצורת ברווז ניסה לחדור למצרים דרך זרועות הדלתה, טור שני התקדם עם נשים וטף בעגלות רתומות לארבעה שוורים לאורך החוף.
גלגלי עגלות המשא של גויי הים הן מלאות ללא חישורים.
עגלות אלה הן הוכחה טובה שגויי הים הגיעו כמהגרים ולא רק כלוחמים.
מרכבות הקרב של גויי הים הן בעלות גלגלי חישורים.
במרכבה נוהג לוחם אחד, ומאחוריו שני לוחמים המחזיקים רומחים.
בקרב הימי מתוארות חמש ספינות של גויי הים נלחמות בארבע ספינות של הכוח המצרי.
בספינות גויי הים נמצא עיטור של ציפורים בחרטום ובירכתיים.
לוחמי גויי הים מתוארים כגברים תמירים, ללא זקן, לבושים בחצאית ויש להם מגן העשוי כנראה מעור ולראשם קובע המעוטר בנוצות (פלשתים ות'כר) או בעלי קרניים (שרדנה).
את התבליט מלווה הכתובת החשובה הבאה:
על קיר הפילון השני בצידו הדרומי, בצד המופנה לחצר הראשונה, נמצא תבליט נוסף המתאר את חיילי גויי הים השבויים.
הולכים בשיירה וחיילים מצריים נוגשים בהם.
חיילי גויי הים לרוב מגולחים, אבל בתבליט השבויים מוצגים מספר חיילים עם זקן.
מיד לאחר הכניסה דרך בית שער המבוצר לכיוון דרום שוכן המקדש לאל אמון.
המקדש מתקופת השושלת ה-18, נבנה על ידי תחותמס השלישי וחתשפסות.
המקדש עבר שינויים רבים בתקופת השושלות 20, 25, 26, 29, 30 והתקופה היוונית-הרומית.
מול המקדש נמצאות הקפלות של הכוהנות הגדולות לאל אמון אמנרידיס הראשונה (Amenirdis I) מהמאה ה-8 לפנה"ס, שפנופט השנייה (Shepenupet II) מהמאה ה-7 לפנה"ס וניקטוקריס (Nitocris I) מהמאה ה-6 לפנה"ס
מצפון למקדש רעמסס השני, ליד קיר לבני הבוץ נמצאים שרידי המקדש של המלכים איי וחרמחב שני המלכים האחרונים מהשושלת ה-18 מהמאה ה-14 לפנה"ס.
השרידים הם במצב השתמרות גרוע.
בשנת 1844 נסקר האתר על ידי משלחת פרוסית בראשותו של האגיפטולוג הפרוסי קארל ריכרד לפסיוס.
האתר נחפר לראשונה בשנת 1859. החפירות נמשכו לסירוגין עד שנת 1899 על ידי מחלקת העתיקות המצרית.
במהלך החפירות נוקה המקדש והוסרו מספר מבנים קופטיים, והאתר הפך לנגיש למבקרים.
בשנת 1882 הגיע לאתר במסגרת סיוריו במצרים העליונה, הארכאולוג הבריטי פלינדרס פיטרי.
מאז שנת 1924 נעשות באתר פעולות של חפירה תיעוד ושימור על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
מדינת ג'בל א-דרוז או מדינת הר הדרוזים הייתה מדינה דרוזית אוטונומית שהתקיימה במשך כ-15 שנים, תחת שלטון המנדט הצרפתי על סוריה בין השנים 1921 ל-1936. שמה של המדינה היה בתחילה מדינת א-סווידא על שם העיר הגדולה באזור – א-סווידא, אך הוא שונה לג'בל א-דרוז בשנת 1927.
ג'בל א-דרוז שכנה באזור ההררי שנקראה על שמו – הר הדרוזים, שהוא רמה געשית גבוהה בדרום מערב סוריה, על גבול ירדן, הכלול כיום במחוז (מחאפט'ה) א-סווידא.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, חתמו בריטניה וצרפת על הסכם סייקס–פיקו, במטרה לחלק ביניהן את אזורי השליטה של שתי המעצמות בשטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון לאחר סיום המלחמה.
על פי ההסכם אמורה הייתה צרפת לקבל שליטה על מה שלימים נודע כשטחי המנדט הצרפתי על סוריה (כיום בעיקר שטחי סוריה ולבנון), ובריטניה אמורה הייתה לקבל שליטה על יתרת שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון.
בפועל הוקמה בשטח מדינה סורית ב-1918, ובאופן רשמי נוסדה הממלכה הערבית של סוריה במרץ 1920, אך לאחר ועידת סן רמו, וקרב מייסלון, ביולי 1920, חדלה הממלכה הסורית מלהתקיים וצרפת השתלטה על השטח.
הצרפתים פעלו בשיטת הפרד ומשול, וחילקו את השטח שקיבלה לאחריותם לשש מדינות: לבנון, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הבשן.
כל מדינה קיבלה סמכויות מסוימות, וכך נפרם החיבור בין חלקי המדינה הסורית בת השנתיים.
המהלך התקבל בברכה על ידי המיעוטים, שמעמדם השתפר על ידי שיתוף פעולה עם הצרפתים, ובעיקר אצל המרונים בלבנון שנחשבו בני חסות של הצרפתים מבחינה תרבותית, כלכלית ופוליטית.
במרץ 1921 נחתם הסכם בין הקולונל קטרו, בשם צרפת, מטעם אנרי גורו ורובר דה-קה, לבין ראשי המשפחות הפיאודליות הדרוזיות, על קיום אוטונומי נפרד ל"הר הדרוזים" תחת שלטון המנדט.
היחסים בין המנדט הצרפתי לעדה הדרוזית היו בתחילה טובים.
הצרפתים הכירו בהנהגתה של משפחת אל-אטרש, המשפחה החזקה בעדה, והציבו את סלים אל-אטרש כמושל הר הבשן.
ב-1923 חדל אל-אטרש לכהן כמושל מסיבות בריאותיות, ומשלא נמצא מחליף מוסכם הוצב מושל צרפתי בשם קרבייה, שלא כיבד את השמרנות הקיצונית של העדה.
קרבייה עסק ברפורמות מרחיקות לכת שהיוו מכה קשה לאליטה הדרוזית המסורתית.
בפברואר 1925 יצאה משלחת של נציגי העדה לביירות להיוועד עם הנציב, אך במקום להיפגש עמו הם נכלאו – וכתוצאה החליט סולטאן אל-אטרש, מנהיג הפלג האנטי צרפתי של המשפחה, להתכונן למרד ואף זכה לתמיכה רחבה בקרב הדרוזים.
המרד הדרוזי החל בקיץ 1925, התרחב גם לאזורים אחרים בסוריה, ודוכא עד 1927.
ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של הר הבשן.
תוכניתו של יגאל אלון לחידוש מדינת הדרוזים
בעת מלחמת ששת הימים הגה יגאל אלון, משרי הממשלה הבכירים באותה עת, תוכנית להפרדת הר הבשן מסוריה והקמת מדינה דרוזית עצמאית שתהווה חיץ בינה לבין ירדן.
על פי המסופר בראיונות מוקלטים שערך, דיבר עם מנהיגים כדיין, רבין ואשכול, כל אחד לחוד, על כיבוש אפשרי ומתן עצמאות לדרוזים בסוריה, אך ללא הועיל.
אחרי נפילת משטרו של בשאר אל-אסד
נפילת משטרו של בשאר אל-אסד בדצמבר 2024 שינתה באופן משמעותי את יחסי הכוחות בסוריה, והביאה לעליית ממשל זמני בראשות אחמד אל־שרע.
מתחילת 2025 פרצו עימותים בין כוחות דרוזים מקומיים – כגון המועצה הצבאית של א-סווידא – לבין הכוחות החדשים של המשטר, במיוחד בפרברי דמשק (ג'ארמאנא), שם התרחשו עימותים אלימים בין 28 בפברואר ל־2 במרץ 2025.
במהלך האביב והקיץ של 2025 התגברו העימותים בדרום סוריה, בפרט באזור א-סווידא (הר הבשן): כאשר מקורות דרוזיים מדווחים על ניסיונות טבח המוניים של משטר א-שרע.הקרבות במרכז סווידא וג'ארמאנא גבו חיי אדם רבים, גרמו לפיצול בין קהילות, לפציעות ולנזקים נרחבים.
במהלך העימותים ביולי 2025 פתחה ישראל בתקיפות אוויריות במטרה להגן על הדרוזים, תוך אזהרה ברורה כי "לא נאפשר פגיעה בדרוזים".
בהמשך הושגה שביתת־נשק בתיווך אמריקאי.
באוגוסט 25 דווח כי בכוונת ישראל לקדם מעבר הומניטרי ישיר בין ישראל לסווידא.
קריאות להקמת מדינת ג'בל א־דרוז
ב־7 באוגוסט 2025 פרסמו גרשון הכהן וצבי האוזר, מראשי היחדה למען הגולן מאמר דעה בו הציעו לישראל לפעול להקמה מחדש של ישות דרוזית אוטונומית במרחב א-סווידא מדינת ג'בל א־דרוז, זו, לדבריהם 'תהווה מרחב בעל חשיבות גאופוליטית ואסטרטגית לישראל'.
מדינת הכדורגל הוא ארגון מלכ"ר שהוקם ב-2002, המארגן כדורגל החובבים הגדול בישראל ומאגד למעלה מ-20,000 שחקני כדורגל חובבים מרחבי המדינה.
לאחר שמספר קבוצות של חברים קיימו משחקים וטורנירים קטנים של כדורגל 7X7 באזור זכרון יעקב וחוף הכרמל, החליטו מספר קבוצות להקים את ארגון מדינת הכדורגל ולקיים טורניר של 6 קבוצות במכון וינגייט.
הטורניר הראשון התקיים ב-30 בנובמבר 2002 וזכתה בו קבוצת "חוף יונייטד" לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קבוצת "בני יעבץ".
יחד עם הטורניר עלה אתר אינטרנט שהציג את תוצאות המשחקים יחד עם תמונות מהטורניר, מה שהוביל לחשיפה לקבוצות נוספות.
עד מרץ 2003 הצטרפו לארגון למעלה מ-50 קבוצות.
הארגון חגג את האירוע בטורניר עם 16 קבוצות במגרש האימונים בבת-ים.
בהמשך אותה השנה זכה למספר כתבות בתקשורת וקצב הצטרפות הקבוצות גבר.
בשנים הראשונות המשחקים התקיימו במכון וינגייט, בת-ים, קיבוץ אייל, קיבוץ ברקאי, קיבוץ הזורע ובמגרשים נוספים.
בשנת 2004 במדינת הכדורגל החלו לשחק במגרשי האימונים ליד בית החולים וולפסון שם מתקיים חלק גדול מהפעילות עד היום.
מגרשים פעילים נוספים בשנת 2024 הם במגרשי קצף בחיפה, בחדרה, בכפר סבא, בקדימה, ברמת גן, בחולון ובתל אביב.
הארגון הוא מלכ"ר (מוסד ללא כוונת רווח), הפועל לקידום סובלנות, אחריות אישית ומיגור האלימות באמצעות מפגשי כדורגל ועל כן ערכי היסוד:
אין אלימות - כל גילוי אלימות גורר הרחקה אוטומטית מהפעילות.
אין שופטים - העיקרון הוא שכל אחד אחראי להתנהגות של עצמו וחבריו לקבוצה, ועדיין לקיים משחק ספורטיבי ותחרותי ללא גוף חיצוני.
שחקן שמרגיש שנעשתה עליו עבירה מבקש פאול ומקבל לפי העיקרון "הדורש מקבל".
אין גביעים או פרסים - משחקים לשם הנאה ומשחק קבוצתי
להצטרפות לארגון אין הגבלת גיל, ועל כן שחקנים בשכבת נוער יכולים לשחק ביחד עם מבוגרים כפול מגילם.
המשחק הוא 7X7 או 6X6 ללא הגבלת חילופים, למעט אירועים מסוימים בהם מקיימים קטרגל ו-11 על 11. זמן המשחק לקבוצות הרגילות הוע 20 דק' - 10 דק' כל מחצית, וכל קבוצה משחקת מינימום 3 משחקים בטורניר.
טורניר עולה בין 300 ל-400 ש"ח לקבוצה שהולך לעלות הארגון הלוגיסטי של העמותה: עלות מגרשים, מנהלים, צלמים המצלמים את המשחקים, ניהול שוטף, ניהול האתר והווידאו ועוד.
במפגשים רגילים אפשר לרשום שחקנים, אולם בטורניר נרשמות קבוצות מלאות.
הטורניר הוא יומי בדרך כלל ומשתתפות בו 6 עד 16 קבוצות המתחלקות למספר בתים ולאחר מכן שלבי הנוק אאוט בין המסיימים ראשונים בבתים.
אפשר גם להגיע כשחקן חופשי ולהצטרף לקבוצה קיימת, דרך פורום השחקנים של הארגון ורשימת העברות.
למרות העיקרון המנחה שכל קבוצה יכולה להרשם לכל טורניר, מבצע הארגון סיווג של רמות מתאימות לכל קבוצה על מנת למצוא לקבוצות יריבות ברמה שלהם.
קפטני הקבוצות אחראים על כך שהמשחק יעבור ללא אירועים אלימים.
אם משחקים מתפוצצים והמשחקים לא מחודשים, העניין עובר לטיפול של ועדת התקנון שמרחיקה קבוצות ושחקנים שמרגישה שפגעו ברוח הספורטיבית של הטורנירים.
הארגון עובד עם יבואנים של מלבישות מקצועניות כדוגמת ג'יבובה, פומה, יומברו ועוד, המייצרים את התלבושות עבור הקבוצות.
הארגון אף מסייע לקבוצות לעצב את סמלם ותלבושתם.
העמותה פועלת בשיתוף הדוק עם מספר גופים העוזרים לו ארגונית וכלכלית:
העמותה לספורט עממי מחוז השרון (המארגנת את הליגה למקומות עבודה במחוז)
בשנת 2011 הקימה מדינת הכדורגל ביחד עם משרד הספורט את אליפות ישראל בכדורגל חובבים, על שם כדורגלן העבר אבי כהן שנפטר באותה שנה.
האליפות חודשה בשנת 2022 כאשר התקיימו אליפויות לכדורגל של 5 שחקנים, 6 וכדורגל שביעיות.
בשנת 2012 הצטרף הארגון להתאחדות כדורגל החובבים האירופאית (European Minifootball Federation) ושלח נבחרת שתייצג את ישראל באליפות אירופה שנערכה אותה שנה במולדובה.
כדורגלן העבר ג'ימי טורק מונה למאמן הנבחרת.
הנבחרת זכתה לתהודה בתקשורת בעקבות ניסיון מקורי לגייס נותני חסות: מדינת הכדורגל הציעה לנותני חסות לחגוג שערים ולהקדיש אותם בריקוד מיוחד למותג נותן החסות.
חברת "סלטי צבר" הפכה לנותנת החסות של הנבחרת.
ישראל השתתפה לראשונה ב"מיני יורו" ב-2012. הטורניר (השלישי במספר, ישראל לא השתתפה בשתיים הראשונים) התקיים בקישינב במולדובה.
באליפות עצמה הנבחרת לא עברה את שלב הבתים, לאחר שהפסידה 3-2 לקרואטיה ו-3-1 לרומניה וניצחה 3-2 את קפריסין.
ב-2013 התקיים הטורניר ברת'ימנו באי כרתים ביוון, ואת הנבחרת אימן יצחק שום.
בשלב הבתים ישראל סיימה במקום הראשון ללא הפסד לאחר ניצחונות 3-1 על מונטנגרו ו-2-0 על אירלנד ותיקו 0-0 עם מולדובה.
בשלב שמינית הגמר הנבחרת נוצחה 3-1 על ידי צ'כיה והודחה מהטורניר.
ב-2014 התקיים הטורניר בהרצג נובי במונטנגרו (אף שתחילה נבחרה אילת לארח את הטורניר, הטורניר הועבר מישראל בשל המתיחות הביטחונית לאחר "צוק איתן") ולמרות הציפיות הגבוהות תחת הדרכת המאמן ויקו חדד, הנבחרת הפסידה 3 משחקים בבית המוקדם למולדובה, מונטנגרו וסקוטלנד והודחה.
ב-2015 התקיים הטורניר בוורסאר בקרואטיה, יצחק שום חזר לאמן את הנבחרת שעלתה לשמינית הגמר אחרי ניצחונות 5-0 על לוקסמבורג, 3-1 על ליטא והפסד 2-1 לקרואטיה המארחת.
בשמינית הגמר הנבחרת הפסידה 2-0 לרומניה אלופת אירופה.
ב-2016 התקיים הטורניר בסקשפהרוואר בהונגריה.
ישראל ניצחה בשלב הבתים 3-6 את לוקסמבורג והפסידה 2-0 למולדובה והפסד 3-2 לגרמניה ולא העפילה משלב הבתים.
ב-2017 התקיים הטורניר בברנו בצ'כיה.
את נבחרת ישראל אימן ניר קנורפל.
ישראל ניצחה בשלב הבתים את לטביה 0-4 והפסידה 6-0 להונגריה ו7-0 לצ'כיה ולא העפילה משלב הבתים.
ב-2018 התקיים הטורניר בקייב באוקראינה.
את נבחרת ישראל אימן גיא לאוטמן.
ישראל הוגרלה בשלב הבתים מול נבחרות החובבים מאנגליה, ספרד, רומניה ואוסטריה.
במשחקיה הפסידה ישראל 1:0 לספרד, 2:0 לרומניה, ו4:0 לאנגליה וניצחה 1:4 את אוסטריה ולא העפילה משלב הבתים.
ב-2022 התקיים הטורניר בקושיצה בסלובקיה לאחר שבוטל מספר שנים עקב מגפת הקורונה.
את נבחרת ישראל אימן עומר לוינזון.
ישראל הוגרלה בשלב הבתים מול נבחרות אנגליה, יוון וקזחסטן.
במשחקיה בשלב הבתים הפסידה לאנגליה 2:1, וניצחה את קזחסטן 2:5 ואת יוון 2:4. בשלב שמינית הגמר הנבחרת נוצחה 3:0 על ידי אזרבייג'ן והודחה מהטורניר.
ב-2024 התקיים הטורניר בסרייבו בבוסניה הרצגובינה אך ישראל לא השתתפה בטורניר.
ב-2025 ישראל השתתפה במהדורה החמישית של גביע העולם בכדורגל חובבים אותו מארחת באקו באזרבייג'ן והעפילה בו לשמינית הגמר ובשלב זה נוצחה 4:1 לצ'כיה שהעפילה לרבע הגמר.
ישראל הייתה צפויה להשתתף כבר במהדורה הרביעית של הטורניר ב-2023 אותו אירחה ראס אל-ח'ימה באיחוד האמירויות, אך בשל המלחמה בעזה נאלצה לפרוש והוחלפה באלג'יריה.
התאחדות כדורגל החובבים האירופאית מקיימת מדי שנה (החל מ-2016) גם "ליגת אלופות" לקבוצות קטרגל (6 על 6) שמשתתפות בה גם קבוצות מישראל שמעפילות מטורנירי מוקדמות של "מדינת הכדורגל".
ב-2017 השתתפו בטורניר שהתקיים בסלובניה וכלל בסה"כ 76 קבוצות מ-22 מדינות באירופה, 4 קבוצות מישראל: זניט נורד מאזור חיפה, עירוני בן-דור מנשר, המקסיקני מבאר שבע ופטישי הפריפריה מחדרה.
ההישג הגדול ביותר הוא של המקסיקני מב"ש שהעפילה לרבע הגמר וסיימה במקום השביעי בטורניר.
ב-2018 השתתפו בטורניר שהתקיים בסלובניה 64 קבוצות מ-20 מדינות באירופה, 5 קבוצות מישראל: המקסיקני מבאר שבע, און גל יונדאי מהקריות, עירוני באקה אל גרביה, עירוני בן-דור מנשר וזניט נורד מאזור חיפה.
ההישג הגדול ביותר הוא של קבוצת און גל יונדאי מהקריות שהעפילה לחצי הגמר וסיימה במקום השלישי בטורניר.
ב-2023 השתתפו בטורניר שהתקיים ברומניה 28 קבוצות מ18 מדינות באירופה עם קבוצה ישראלית אחת, הקבוצה מהשרון צעירי אבן יהודה.
הקבוצה סיימה את דרכה בטורניר במקום ה3 בשלב הבתים ולא העפילה לשלב הנוקאווט.
החל משנת 2021 החלה הפעלת פעילות כדורגל הליכה בישראל, ספורט חדש המיועד לשחקנים בגיל השלישי, הגיל מינמלי הוא 50.
מדינת בורמה הייתה מדינה בשטחי מינמאר המודרנית, אשר פעלה כממשלת בובות של האימפריה היפנית.
מדינת בורמה הוקמה בידי היפנים לאחר שכבשו את בורמה הבריטית בשנת 1943, והתקיימה עד כיבושה מחדש של בורמה ב-1945.
האימפריה היפנית פלשה לבורמה הבריטית (כיום מינמאר) בינואר 1942. המטרה העיקרית הייתה לחסום את דרך בורמה שדרכה העבירו בעלות הברית אספקה לכוחות הסיניים של צ'יאנג קאי שק אשר לחמו ביפנים במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, וכן לספק בסיס איתן להגנה על השטחים הכבושים במלאיה ובאיי הודו המזרחיים.
היפנים השתלטו על בורמה במהירות, והקימו את "צבא העצמאות הבורמזי" (BIA), כוח של מתנדבים בורמזים בפיקודו של אונג סן שלחם לצד היפנים כנגד הבריטים.
באביב 1942 הקים צבא העצמאות ממשלה זמנית בחלק מהארץ.
בפיקוד היפני שררו חילוקי דעות באשר לדרך שבה יש לנהוג.
היו שסברו שרצוי לעודד את הבורמזים להקים ממשלה לצורכי תעמולה, אולם בפועל היפנים רק פיזרו הבטחות מעורפלות להענקת עצמאות לאחר סיום המלחמה בלבד.
ב-7 במרץ 1942 נפלה ראנגון, בירת בורמה, בידי היפנים.
ורק ב-1 באוגוסט 1942 החליטו היפנים להקים מנהל אזרחי בורמזי, במטרה לנהל את חיי היום יום בראנגון תחת השלטון היפני.
כראש המנהל האזרחי מונה בא מאו.
מאו היה עורך דין ופוליטיקאי, אשר בזמנו התנגד לגרירתה של בורמה למלחמה על ידי הבריטים, וב-1940 נעצר בעוון הסתה.
ככל שהמלחמה התקדמה לרעת היפנים, החליטו היפנים להפוך את בורמה והפיליפינים לעצמאיות במסגרת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי, בניגוד לתוכנית המקורית שהעצמאות תינתן רק לאחר סיום המלחמה.
ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו הדגיש שקבלת העצמאות מותנית בהכרזת מלחמה בורמזית על בריטניה וארצות הברית.
ממשלת יפן האמינה שאם יינתן לבורמה חלק אמיתי בניצחון על בעלות הברית, הדבר ימנע השתלטות חוזרת שלהם על מזרח אסיה, ולפיכך העניקה תמיכה צבאית וכלכלית רבה למדינה החדשה.
ב-8 במאי 1943 הוקמה ועדה בראשות בה מאו שתפקידה היה "להכין" את העצמאות הבורמזית.
ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוכרז על הקמתה של מדינת בורמה, עם בה מאו כראש ממשלה וראש המדינה בו זמנית, ואונג סן כשר הביטחון.
באופן רשמי פורק הממשל הצבאי היפני באזור, ובורמה כרתה ברית צבאית עם יפן והכריזה מלחמה על בריטניה וארצות הברית.
יפן ויתרה על כל תביעותיה הטריטוריאליות בבורמה, פרט לאזור שממזרח לנהר סאלווין, אשר נמסר לתאילנד כיוון שהיה שייך לה בעבר.
למרות זאת, עצמאות המדינה החדשה הוגבלה באמצעות הסכמים שרירותיים עם יפן.
הצבא היפני הקיסרי נשאר בבורמה, ופיקח על המדינה אף על פי שלא היו לו סמכויות רשמיות לעשות זאת.
בהדרגה הבין אונג סן, שר הביטחון ומפקד צבא העצמאות הבורמזי, שאין כוונת היפנים להעניק עצמאות אמיתית לבורמה, לא במהלך המלחמה ולא אחריה, ובהדרגה הוא החל יוצר קשר חשאי עם ארגונים שונים וביניהם המפלגה הקומוניסטית של בורמה אשר פעלה במחתרת.
בסופו של דבר אוחדו כל הארגונים מתנגדי היפנים במסגרת הארגון האנטי-פשיסטי עם תאקין סו כמנהיג הארגון.
ללא תמיכת הצבא, ובשל העובדה שהיפנים היו שקועים בקרבות קשים ובכל רחבי הארץ, קרסה מדינת בורמה, ובה מאו נמלט לתאילנד וממנה ליפן.
לאחר המלחמה, בה מאו נתפס בידי שלטונות הכיבוש האמריקאי ביפן, ונכלא בכלא סוגמו בטוקיו עד שחרורו ב-1946. אונג סן המשיך לפעול למען שחרור בורמה מהיפנים, והצליח לאחד את הסיעות והשבטים השונים למען המטרה המשותפת במסגרת הסכם פנגלונג.
אולם ב-1947 הוא נרצח, וב-4 בינואר 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה.
ב-1989 שונה שם המדינה למיאנמר.
מדינת דֶזֶרֶט הייתה מדינה זמנית של ארצות הברית, שהוצעה ב-1849 על ידי מתיישבים מורמונים בסולט לייק סיטי.
המדינה הזמנית התקיימה במשך קצת למעלה משנתיים ולא הוכרה מעולם על ידי ממשלת ארצות הברית.
מקור שם המדינה במילה דזרט הלקוחה מספר מורמון ופירושה דבורת הדבש.
כאשר חברים בכנסייה המורמונית (החלוצים המורמונים) התיישבו בסולט לייק סיטי בסמוך לימת המלח הגדולה, הם רצו להקים ממשלה שתוכר על ידי ארצות הברית.
בתחילה התכוון בריגהם יאנג, נשיא הכנסייה, להגיש בקשה לקבלת מעמד של טריטוריה, ושלח את ג'ון מילטון ברנהיסל (John Milton Bernhisel; 1881-1799) מזרחה לבירה וושינגטון די.
להגיש עצומה לקבלת מעמד זה.
לאחר שנוכח שגם קליפורניה וניו מקסיקו מבקשות לקבל מעמד של מדינה שינה יאנג את דעתו והחליט לדרוש מעמד של מדינה.
הם שלחו שליח נוסף אל ברנהיסל בוושינגטון עם העתק של המסמכים המודפסים ועצומה לקבל מעמד של מדינה ולא טריטוריה.
המדינה הזמנית הייתה הצעה נועזת, וכללה את מרבית השטח שנכבש ממקסיקו שנה קודם לכן במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הטריטוריה של דזרט הקיפה בקווים כלליים את כל האדמות שבין הרי סיירה נבדה והרי הרוקי, ובין הגבול עם מקסיקו צפונה כולל חלקים מטריטוריית אורגון, כמו גם את החוף של קליפורניה דרומית להרי סנטה מוניקה (כולל היישובים הקיימים לוס אנג'לס וסן דייגו).
היא כללה את כל אגן הניקוז של הנהר קולורדו (למעט השטחים דרומית לגבול עם מקסיקו), כמו כל האזור של האגן הגדול.
ההצעה כללה את כל שטחן של המדינות יוטה ונבדה של ימינו, חלקים גדולים מקליפורניה וניו מקסיקו, ויומינג, איידהו ואורגון.
ההצעה נוסחה במיוחד כך שלא יהיו מחלוקות הנובעות מהכללתן של יישובים קיימים.
בזמן הכנת ההצעה הייתה האוכלוסייה באזור, כולל דרום קליפורניה דלילה.
כיוון שמרבית ההתיישבות בקליפורניה הייתה באזורים הצפוניים שבה הייתה הבהלה לזהב הם לא נכללו בהצעת המדינה הזמנית.
ובדומה, הגבול עם ניו מקסיקו לא הגיע עד לריו גראנדה במטרה להימנע ממעורבות במחלוקות של אותה תקופה על הגבול המערבי של מדינת טקסס.
יתר על כן, ההצעה הקיפה אדמות שהיה ידוע כי אינן מתאימות לחקלאות, ובכך נמנע עימות סביב הסוגיה של הרחבת העבדות.
היו שחשבו שההצעה להקמת מדינה שאפתנית מדי מכדי להצליח לעבור בקונגרס, אפילו בהתעלם מהמחלוקת סביב מנהג הפוליגמיה של המורמונים.
עם זאת, ב-1849 שלח נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור, להוט למנוע מחלוקות ככל האפשר, את הסוכן ג'ון וילסון (John Wilson) מערבה עם הצעה לחבר את קליפורניה ודזרט למדינה אחת, שמטרתה להקטין את מספר מדינות החירות המצטרפות לאיחוד מדינות ארצות הברית, ובכך לשמר את מאזן הכוחות בסנאט.
הדיונים בכנס החוקתי של קליפורניה מ-1849 מזכירים את המורמונים או את ימת המלח כמה פעמים, יחד עם העימות צפון-דרום בנוגע להמשך העבדות.
התומכים בגבולות מצומצמים (כדוגמת קו האורך 116° מערב או קו הפסגות של הרי הסיירה נבדה) טענו שהמורמונים לא היו מיוצגים בכנס, שונים תרבותית, ופועלים להקמת ממשלת טריטוריה משלהם.
הם גם טענו שימת המלח רחוקה מדי מכדי שממשלה אחת תוכל להיות אפקטיבית ושהקונגרס לא יסכים למדינה ענקית כל-כך.
אלו שתמכו בשימור הגבולות של הטריטוריה המקסיקנית לשעבר של אלטה קליפורניה, כדוגמת הסנטור לעתיד ויליאם גווין (William McKendree Gwin; 1805–1885) שתמך בעבדות, טענו שאלו אינם מכשולים אמיתיים או שייפתרו אחר-כך.
כחלק מפשרת 1850 נוסדה בספטמבר 1850 טריטוריית יוטה באמצעות חוק של הקונגרס, והיא כללה חלק מהקטע הצפוני של דזרט.
ב-3 בפברואר 1851 הושבע בריגהם יאנג כמושל הראשון של טריטוריית יוטה.
ב-4 באפריל 1851 העבירה האספה הכללית של דזרט החלטה לפרק את המדינה.
ב-4 באוקטובר 1851 הצביע בית המחוקקים של טריטוריית יוטה ליישם מחדש את החוקים והתקנות של מדינת דזרט.
גם לאחר כינונה של טריטוריית יוטה לא ויתרו המורמונים על רעיון "מדינת דזרט".
מ-1862 עד 1870 התכנסו זקני העדה בהנהגתו של בריגהם יאנג כממשלת צללים לאחר כל מושב של בית המחוקקים הטריטוריאלי על מנת לאשר את החוקים החדשים מתוקף מדינת דזרט.
נעשו ניסיונות ב-1856, 1862 ו-1872 לכתוב את חוקת המדינה החדשה תחת השם דזרט תוך התבססות על גבולות טריטוריית יוטה.
הרעיון של הקמת מדינה המבוססת על דת המורמונים החל להתפוגג לאחר שהגיעה הרכבת לאזור, והיא פתחה את הטריטוריה להתיישבות של אנשים שאינם מורמונים, בייחוד בחלק המערבי של הטריטוריה.
יאנג והכנסייה המורמונית תמכו ברכבת, ואפילו העבירו חברים בכנסייה שעבדו על בניית מקדש סולט לייק לעבודה על מסילת הברזל.
נעיצת היתד המוזהב, רק 106 קילומטרים מסולט לייק סיטי השלימה את מסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית הראשונה בפרומונטרי ביוטה ב-1869. נציגים מטעם טריטוריית יוטה ומנהיגי הכנסייה המורמונית לא היו שותפים לחגיגות של אותו יום.
קודם לכינונה של טריטוריית יוטה, בהיעדר כל סמכות אחרת, הפכה הממשלה הזמנית של דזרט לממשלה דה פקטו של האגן הגדול.
התקיימו שלושה מושבים של האספה הכללית, רשות מחוקקת בת שני בתי מחוקקים.
ב-1850 מינתה הרשות המחוקקת שופטים וחוקי עונשין.
הוטלו מיסים על רכוש ועל אלכוהול, ונאסרו הימורים.
הוכר מוסד הכנסייה המורמונית והוקמה מיליציה המבוססת על לגיון נאוו.
הרשות המחוקקת הקימה בתחילה רק שישה מחוזות, שכיסו רק את העמקים המיושבים.
"מחוזות עמקים" אלו הקיפו בתחילה רק חלק קטן מהאזור המיועד למדינת דזרט והתרחבו ככל שיושבו שטחים נוספים.
על פי רוב התיאורים היה דגל דזרט דומה לדגל יוטה של ימינו, אבל כיוון שלא היה דגל תקני נעשה שימוש בתחליפים דתיים וחילוניים רבים אחרים.
מדינת הגמדים היא תוכנית סאטירה ישראלית, ששודרה בערוץ כאן 11 מ-20 באוקטובר 2017 ועד 1 במאי 2018.
התוכנית התבססה על הפורמט הבריטי הסאטירי של ITV "ניוזוידס" (Newzoids) ונערכה על ידי אבי כהן.
הדמויות יוצרו באמצעות הדפסה תלת־ממדית על פי קריקטורות של עציון גואל ודובבו על ידי עידו מוסרי, קובי מאור, יפית אסולין ועומר עציון.
התוכנית נהגה להשתמש בשבירת "הקיר הרביעי", כאשר דמותו של אהוד ברק שימשה כמגיש שהעביר בין הקטעים או הודיע על שינויים בשעת השידור.
מאז אמצע העונה הראשונה שברה גם דמותה של מירי מסיקה את הקיר הרביעי ושוחחה תדירות עם אהוד ברק, אבל לא השתתפה בהגשת התוכנית עצמה.
על התוכנית נמתחה ביקורת ציבורית רחבה לאור תקציבה הגבוה (400 אלף ש"ח לפרק, 12 מיליון ש"ח ל-30 פרקים), כיוון שהיא אינה מניבה נתוני רייטינג גבוהים (2.2% לאחר פיצול ערוץ 2).
פוליטיקאים רבים הוצגו בתוכנית, ביניהם: בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, אבי גבאי, יצחק הרצוג, איילת שקד, גלעד ארדן, מירי רגב, סתיו שפיר, דונלד טראמפ, יצחק רבין ושמעון פרס; וכן אנשי בידור ותרבות, כגון: אייל גולן, אביב גפן, פבלו רוזנברג, עמוס עוז והצמד סטטיק ובן אל תבורי.
בסוף ינואר 2018 יצאה התוכנית לחופשה של חודש וחצי "משיקולי הפקה", והיא חזרה ב-6 במרץ להמשך העונה.
בפרק 15 חוללה התוכנית סערה לאחר שנטען כי בשיר הפתיחה, המבוסס על "היי הקשיבו, הם שרים" מהמחזמר "עלובי החיים", הייתה הסתה לרצח ראש הממשלה בשל השורה "ראש ממשלה מחליפים בקלפי או אקדח".
בתחילת אפריל 2018 פורסם כי התוכנית לא תשוב לעונה שנייה עקב נתוני רייטינג נמוכים מאוד ועלות גבוהה לכל פרק.
התוכנית ירדה מהמסך ב-1 במאי 2018.
ב-19 באפריל 2018 שודר ספיישל מיוחד של התוכנית לכבוד יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל.
מדינת הגמדים הוא סרט מתח ישראלי, שיצא לאקרנים ב-8 בספטמבר 2017
אותו כתב וביים יניב ברמן ומככבים בו מאור שוויצר, עופר חיון, נמרוד הוכנברג, מישל פרוז'נסקי ועוד.
הסרט זכה והשתתף בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם: פסטיבל ברלין, פסטיבל רומא, פסטיבל שנגחאי, פסטיבל הקולנוע בוורשה ועוד.
הסרט הופץ והוקרן במדינות שונות ברחבי העולם ואף נמכר לפריים וידאו האמריקאית.
סיפורה של חבורת ילדים, המתגוררים בשכונה של אנשי מילואים.
החבורה הקימה מחנה סודי בשטחו של בסיס צבאי נטוש.
פורצת מלחמה והאבות נשלחים לחזית והאימהות צמודות לדיווחי החדשות.
הילדים מוצאים את עצמם כמעט ללא השגחה.
כאשר הילדים חוזרים אל המחנה שלהם, הם מגלים שני חיילים עריקים אשר מסתתרים בשטחו.
מכאן מתחילה מלחמה בין הילדים, המבקשים להשיב לידיהם את המחנה, לבין החיילים, המחפשים בו מקלט.
הילדים, שהתחנכו על ברכיהם של אנשי הצבא, מכירים רק דרך אחת להשיג את מבוקשם, והחיילים, המעוניינים להתחבא במקום עד שתסתיים המלחמה, נקלעים לסיטואציה שבה דווקא הם הופכים לניצודים.
שחקןתפקיד מאור שוויצר ירון עופר חיון עומר נמרוד הוכנברג ג'קי ליאור רוכמן חמי מישל פרוז'נסקי טלי עמית הכטר יונתן עידו קסטלר לואי
מדינת אידל-אורל הייתה רפובליקת טטרית קצרת מועד שמרכזה היה בקאזאן שביקשה לאחד את הטטרים, בשקירים, הגרמנים של הוולגה ואת הצ'ובשים במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
חלק ראו בה ניסיון לשחזר את חאנות קאזאן.
הרפובליקה הוכרזה ב-1 במרץ 1918 על ידי קונגרס של מוסלמים מרוסיה וסיביר.
"אידל-אורל" פירושו "וולגה-אורל" בשפה הטטרית.
הרפובליקה, שבפועל כללה רק חלקים מקאזאן, נכבשה על ידי הצבא האדום ב-28 במרץ 1918.
נשיא אידל-אורל, סאדרי מקסודי ארסל, נמלט לפינלנד בשנת 1918. הוא נקלט על ידי שר החוץ הפיני קרל אנקל.
הנשיא הגולה גם נפגש עם נציגי אסטוניה לפני שהמשיך ב-1919 לשוודיה, גרמניה וצרפת, בחיפוש אחר תמיכה מערבית.
אידל-אורל הייתה רשומה בין "מדינות שבויות" בחוק הציבורי מהמלחמה הקרה (1959) של ארצות הברית.
בשנת 1942 הקים ה לגיון בשם אידל-אורל ששירתו בו 12,500 מוסלמים וטטרים שפוצלו לשבעה גדודים ובהם בין 825 ל-831 חיילים.
ב-23 בפברואר 1943, סמוך ל, ערק גדוד 825 מהלגיון לצד הפרטיזנים.
אחד ממנהיגי הלגיון היה המשורר הטטרי מוסא ג'ליל , שהוצא להורג על ידי הגסטאפו באשמת חבלה.
בשנת 2018 הוקמה תנועת אידל-אורל החופשית שמטרתה להחיות מדינה זו.
מדינת דמשק הייתה אחת משש המדינות שהוקמו על ידי הגנרל הצרפתי אנרי גורו במנדט הצרפתי של סוריה לאחר ועידת סן רמו בשנת 1920 והתבוסה של הממלכה קצרת הימים של פייסל, מלך סוריה.
לבנון הגדולה (1920) הפכה לימים ללבנון המודרנית.
מדינת דמשק הוכרזה על ידי הגנרל הצרפתי אנרי גורו ב-3 בספטמבר 1920, כשבירתה דמשק.
הנשיא הראשון של המדינה החדשה היה חאקי אל-עזם.
מדינת דמשק כללה את דמשק וסביבתה, בנוסף לערים חומס, חמה ועמק הנהר אורונטס.
מדינת דמשק החדשה איבדה ארבעה מחוזות קאזה (מחוזות המשנה) שהיו חלק מווילאייט סוריה בתקופה העות'מאנית להר הלבנון הנוצרי בעיקר ליצירת לבנון הגדולה החדשה.
השטח המופרד מדמשק תואם כיום את הבקאע ודרום לבנון.
דמשק, ומאוחר יותר סוריה, מחתה ללא הרף על הפרדת הארצות הללו והמשיכה לדרוש אותן בחזרה לאורך כל תקופת המנדט.
אוכלוסיית האזורים הללו, שהייתה מוסלמית בעיקר, מחתה גם על ההפרדה מדמשק.
ב-28 ביוני 1922 הכריז הגנרל אנרי גורו על הקמת הפדרציה הסורית שכללה את מדינות דמשק, חלב ומדינת העלווים.
בשנת 1924 הופרדה שוב מדינת העלווים.
הפדרציה הסורית הפכה למדינת סוריה ב-1 בינואר 1925.
מדינת אל-עודה הוא כפר בנפת עזה, בצפון רצועת עזה, בין אל-עטאטרה למחנה הפליטים א-שאטי.
בכפר כ-560 תושבים, רובם פליטים פלסטינים.
מדינת האתונאים (ביוונית עתיקה: Ἀθηναίων πολιτεία), הידועה גם בשם חוקת האתונאים, היא יצירה פוליטית מאת אריסטו או אחד מהסטודנטים שלו.
היצירה מתארת את החוקה של אתונה העתיקה ומכילה מידע קונטמפוררי רב אשר לא נמצא באף מקור אחר.
היא השתמרה חלקית בצורת מגילת פפירוס בהרמופוליס שבמצרים, פורסמה בשנת 1891 ונמצאת בספרייה הבריטית.
שני חלקים זעירים מהעתק אחר של היצירה שרדו כשני עלים של קודקס פפירוס שנמצאו בפיום בשנת 1879 וכעת נמצאת באוסף הפפירוס של מוזאון המצרי בברלין.
ייחודו של הטקסט בכך שהוא לא היה חלק מהאוסף הידוע של כתבי אריסטו שהשתמרו במהלך ימי-הביניים.
הוא היה אבוד עד שנמצאו חלקים ממנו בפיום בשנת 1879 .
חלק פפירוס נרחב יותר נרכש במצרים על ידי מסיונר אמריקאי בשנת 1890, ומשם הגיע לידיו של האגיפטולוג ארנסט ווליס באדג' מהמוזאון הבריטי.
כותבים עתיקים מייחסים לאריסטו פרויקט של יצירת תיעוד של 158 "חוקות" פוליס שונות כחלק מהמחקר לספר "הפוליטיקה" שלו.
ההנחה היא שרבים מהם נכתבו על ידי סטונדטים שלו, אך אתונה, שהייתה מדינה חשובה במיוחד וביתו של אריסטו, חוברה כנראה על ידי אריסטו בעצמו.
מדינת האתונאים היא היחידה ששרדה מפרויקט זה.
הידע החדש הטמון במדינת האתונאים כל כך חשוב ונדיר שהיסטוריונים מודרניים טוענים שהגילוי שלו ..
מדינת האתונאים מתארת את המשטר הפוליטי של אתונה העתיקה.
החלק הראשון, מפרק 1 עד פרק 41, עוסק בהיסטוריה של התפתחות החוקה האתונאית, החל ממשפט האלקמיונידים ועד נפילת שלושים הטיראנים והשבת הדמוקרטיה בשנת 403 לפנה"ס.
החלק השני עוסק במוסדות המדינה, כולל הזכאות לאזרחות, פעילות בתי המשפט והפקידות המקצועית.
חלק אבוד של היצירה עוסק בהיסטוריה העתיקה של אתונה מתקופת המלכות והמעבר לדמוקרטיה.
תארוך יצירת מדינת האתונאים מוערך בין 328 ל-322 לפנה"ס.
מדינת ג'ורג'יה נגד דונלד ג'יי טראמפ, ואחרים.
הוא תיק פלילי תלוי ועומד נגד דונלד טראמפ, הנשיא ה-45 של ארצות הברית, ונגד 18 נאשמים נוספים בגין ניסיון מזימה לשיבוש הליכי בחירות במדינת ג'ורג'יה.
כתב האישום מגיע בהקשר למאמץ הרחב יותר של טראמפ להפוך את ההפסד שלו בבחירות לנשיאות ב-2020. זהו אחד מארבעה כתבי אישום פליליים מתמשכים נגד טראמפ ועוזריו.
התביעה טוענת שטראמפ הוביל "מפעל סחיטה פלילי", שבו הוא וכל הנאשמים האחרים "הצטרפו ביודעין ובכוונה למזימה לשינוי בלתי חוקי של התוצאה" של הבחירות לנשיאות ארצות הברית בג'ורג'יה ב-2020. כל הנאשמים מואשמים בסעיף אחד של הפרת חוק נגד ארגוני סחיטה ושחיתות של ג'ורג'יה (RICO), שעונשו הוא חמש עד עשרים שנות מאסר.
כולם גם מאושמים בעבירות פליליות נוספות שונות.
בפברואר 2021 התובע המחוזי של מחוז פולטון, פאני וויליס פתח את החקירה בנושא.
ב-14 באוגוסט 2023 חבר מושבעים גדול הגיש את כתבי האישום.
הנאשמים כוללים את דונלד טראמפ, רודי ג'וליאני, ג'ון איסטמן , מארק מדוז (ראש סגל הבית הלבן של טראמפ), סינדי פאול (עורכת דין בקמפיין של טראמפ), ג'נה אליס (עורכת דין, מנסחת "תזכירי אליס"), ג'פרי קלארק (פקיד לשעבר במשרד המשפטים של ארצות הברית) וקנת צ'סבורו .
קיימת חפיפה עם הקושרים המשותפים שהוזכרו בכתב האישום הפדרלי נגד טראמפ שהוצא שבועיים קודם לכן.
בכתב האישום הפדרלי, ג'וליאני היה רשום כשותף למזימה מס' 1, איסטמן במקום השני, פאוול במקום ה-3, קלארק במקום הרביעי, וצ'סברו במקום ה-5. כל חמשת האנשים הללו, למרות שלא הואשמו בתביעה הפדרלית, מואשמים כנאשמים שותפים בתביעה בג'ורג'יה.
כתב האישום מתייחס ל-30 "קושרים שותפים שלא הוגש נגדם כתב אישום" שלכאורה השתתפו בחלק מאותן פעילויות פליליות עם 19 הנאשמים.
30 האנשים הללו אינם מצוינים בכתב האישום, אלא מתייחסים למספרם.
גופי תקשורת שונים כולל וושינגטון פוסט ו-CNN הצליבו פרטים מכתבי האישום ומפרסומים נוספים כדי להסיק מי האנשים הקשורים שלא נתבעו.
ארבעה נאשמים הודו בחלק מהאישומים והסכימו לשתף פעולה עם התביעה, והשאר טענו שאינם אשמים.
התיק אמור להתקיים בבית המשפט העליון של מחוז פולטון בראשותו של סקוט פ.
שופט אחר דחה בקשות של ראש הסגל לשעבר של טראמפ, מארק מדוז, של ג'פרי קלארק ושלושה נאשמים נוספים להעביר את תיקיהם לבית המשפט הפדרלי.
אליס אמרה לבית המשפט כי ב"ניסיון להעלות אתגרים לבחירות בכמה מדינות...
לא הצלחתי לעשות את בדיקת הנאותות שלי", שכן היא לא "וידאה שהעובדות שעורכי הדין האחרים טענו כי הן נכונות היו, למעשה, נכונות." על פי תנאי הודאתה באשמה, אליס נידונה לחמש שנות מאסר על תנאי, תשלום פיצויים בסך 5,000 דולר ו־100 שעות של עבודות שירות.
היא גם כתבה מכתב התנצלות לאזרחי ג'ורג'יה, והיא הסכימה לשתף פעולה באופן מלא עם התובעים נגד הנאשמים האחרים.
"מדינת היהודים / קטעים" הוא אלבום הסולו השלישי של המשורר יענקל'ה רוטבליט אשר ראה אור בשנת 2004. האלבום שלוקח את שמו מספרו של בנימין זאב הרצל, יחד עם ממשיכו מדינת היהודים / חלק ב', מותח ביקורת על המצב הפוליטי בישראל ובפרט על תוכנית ההתנתקות הממשמשת ובאה.
כך לדוגמה, ב"שיר ארצישראל" קורא רוטבליט לראש הממשלה אריאל שרון, "תפעיל את הבולדוזר, אריק / בוא נתחיל להרוס".
בניגוד לאלבומיו הקודמים, אותם ניהל מוזיקלית מיקי גבריאלוב, ב"מדינת היהודים" פתח רוטבליט בשיתוף הפעולה שלו עם גדי רונן והרכב הליווי שכינה "זאטוטי הרוח", איתם הוציא את אלבומיו הבאים.
שיתוף פעולה זה הוביל לאחר מכן ליצירת ההרכב החצר האחורית.
יענקל'ה רוטבליט - שירה, מילים ולחנים
גדי רונן - הפקה, קלידים, גיטרה בס, קולות
בועז ריינשרייבר - הפקה, גיטרות, קולות
עופר גנור - גיטרה מובילה
אייל גנור - קונטרבס, כלי קשת, גיטרה בס
גיא יונה - תופים, כלי הקשה
מור שטייגל - שירה, קולות
שחר, גיל והדר רונן, עמרי סלע, יונתן דיוולד - קולות ("תמונת המצב")
מדינת לאום היא מדינה שתפקידה לממש ולקיים את ריבונותו של לאום מסוים בטריטוריה מסוימת, לרוב במולדתו ההיסטורית.
החוקים, המוסדות והסמלים במדינת לאום מבטאים את תרבותו וערכיו של הלאום השליט.
עם זאת, מדינות לאום בעלות משטר דמוקרטי, מחויבות לשמור על זכויות המיעוטים הנמצאים בתוכן.
בניגוד למונח זה, עומדת מדינת הלאום האזרחית, שבה הלאום המגדיר את אופי המדינה נובע ממורשת פוליטית משותפת בלבד.
רובן המכריע של 193 המדינות המוכרות היום הן מדינות לאום, אם כי לא כולן.
בפועל מעולם לא התקיימה חפיפה טריטוריאלית בין הלאומים והמדינות שנוצרו במאות האחרונות.
מיעוטים לאומיים, שחלקם באוכלוסייה לעיתים גדול מאוד, קיימים בכל מדינה באופן שלעיתים קרובות גורם לתחושות קיפוח, חשדנות ושנאה.
בנוסף, גם מתוך הלאומים שיש להם מדינה, יש מיעוט מהלאום שחי במדינות אחרות.
תהליך היווצרותה של מדינת הלאום החל בימי הביניים המאוחרים, בתקופת מלחמת מאה השנים.
אחת מתוצאותיה של מלחמה זו היה ערעור על הסדר הפאודלי וצמיחה של זהויות לאומיות באנגליה ובצרפת.
השלב הבא בהתפתחותה של מדינת הלאום היה בשנת 1648, כאשר נחתם שלום וסטפאליה בסיומן של שתי מלחמות – מלחמת 30 השנים ומלחמת 80 השנים.
החלוקה המחודשת של אירופה למדינות שבוצעה תחת הסכם שלום זה הביאה לידי ביטוי תפיסות חדשות לגבי מהות המדינה, והמדינות החדשות שהוקמו תאמו במידה רבה יותר את הרעיון לפיו מדינה אמורה להכיל בתוכה לאום אחד.
במהלך המאה ה-18 חלו מספר שינויים שהביאו להתחזקות התפיסה של מדינת הלאום.
ראשית, המהפכה הצרפתית ומלחמת העצמאות של ארצות הברית הביאו להקמתן של הדמוקרטיות המודרניות הראשונות, שהיו מדינות לאום אזרחיות.
מדינות אלו קידמו את הרעיון כי על המדינה לייצג לאום פוליטי משותף, ללא הבדל גזע או מעמד חברתי.
במקביל, המהפכה התעשייתית והתפשטות הקפיטליזם הביאו לערעור הסדר החברתי הישן ולהתחזקות התפיסה הלאומית.
המאה ה-19 ראתה את התפשטות רעיון הלאומיות באירופה, בעיקר לאומיות אתנית, ובעקבותיו גם התפשטות מדינות הלאום.
אביב העמים בשנת 1848 היה הניסיון הבולט ביותר ליישום של מדינות לאום שונות ברחבי אירופה.
ביטויים בולטים אחרים למגמה זו היו איחוד איטליה בשנת 1861 וגרמניה בשנת 1871. מגמה זו נמשכה אל תוך המאה ה-20, ובאה לידי מיצוי לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז פורקו האימפריות האירופאיות והשטחים שהיו בשליטתם הפכו למדינות לאום.
אמצע המאה ה־20 הייתה תקופה של התפשטות מדינת הלאום אל מחוץ לאירופה.
סוף עידן הקולוניאליזם ותהליך הדה-קולוניזציה הביאו ליצירת מדינות לאום בכל חלקי העולם, מאפריקה ועד לדרום מזרח אסיה.
רבים טוענים כי החל משנות ה-70 של המאה ה-20 תם עידן הצמיחה של מדינת הלאום.
תהליך הגלובליזציה הביא לערעור על המרכזיות של המדינה ולצמיחת מערכות מתחרות, תהליך המכונה פוסט לאומיות.
עם זאת, גם במקומות בהם יש עדויות למעבר למערכת על מדינתית, כמו האיחוד האירופי למשל, עדיין המקום של מדינת הלאום הוא דומיננטי ובעל השפעה רבה ביותר.
לראיה, ניתן לראות מדינות שמתלבטות בנוגע להישארותן במסגרת זו, כפי שאירע בפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
תמיכה וביקורת על "מדינת לאום"
תומכי "מדינת הלאום", מצדיקים זאת במגוון נימוקים:
במדינת לאום, בני אותו לאום יכולים להגן על חייהם ורכושם מפני לאומים אחרים באופן יעיל יותר מאשר במודל מדינתי אחר.
העיקרון הדמוקרטי של "הכרעת הרוב" מושג כאשר הלאום שמהווה את הרוב במדינה יכול לעצב את סמליה ומאפייניה העיקריים כרצונו.
"קבוצת לאום יכולה לפתח את תרבותה הייחודית בצורה המיטבית ביותר במסגרת מדינת לאום", והלאום זכאי לעצב את מדינתו באופן שיבטא את הלאומיות שלו.
לפי פרופ' אנדרו מיכְטה (מהמכון האירופי למחקרי ביטחון), "הרעיון בדבר מולדת לאומית בעלת עיגון היסטורי וגבולות טריטוריאליים, שמוטמעים בו עקרונות הדמוקרטיה הליברלית, חופש הקניין והחירות המוגנת בידי שלטון החוק, הוא אבן הבניין של הצלחתו הגלובלית של המערב ושל רכיב ה'סדר', יהיה אשר יהיה, ב'סדר העולמי'".
מנגד, מראשית צמיחתו, הוטחה ברעיון הלאומיות ביקורת, בעיקר מצד תנועות חברתיות שטענו לבכורה של עקרונות מארגנים אוניברסליים אחרים.
הוגים מרקסיסטיים אף טענו כי הלאומיות היא בגדר תודעה כוזבת, המשרתת את בעלי ההון על-מנת לאפשר את שליטתם בפועלים, ולמנוע אחדות כלל עולמית, פורצת גבולות, של הפרולטריון.
מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים (סרבו-קרואטית: Država Slovenaca, Hrvata i Srba, סלובנית: Država Slovencev, Hrvatov in Srbov) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שההתקיימה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה באזור הבלקן, בדרום מזרח אירופה.
הישות המדינית הזו הוקמה על ידי הסלובנים, הקרואטים והסרבים בתחומי דרום מזרח האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר פירוקה מיד עם תום המלחמה.
ה"סרבים" שהקימו את המדינה היו סרבים תושבי בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה – ולא מהאוכלוסייה הסרבית של ממלכת סרביה, ממלכת מונטנגרו ווויוודינה.
המדינה הוקמה באופן רשמי ב-29 באוקטובר 1918, והגוף הממשלתי שניהל אותה היה "מועצת העם" (Narodno vijeće), בראשה עמד הנשיא – דר' אנטון קורוסק.
מטרת מדינה זו הייתה לכלול את כל שטחי האימפריה האוסטרו הונגרית בה ישבו סלובנים, קרואטים וסרבים עד לפירוקה.
ואולם הסרבים תושבי וויוודינה התנגדו לרעיון והתאגדו תחת שלטון עצמי משלהם, וב-25 בנובמבר 1918 הצטרפו לממלכת סרביה.
יום קודם, ב-24 בנובמבר 1918, מחוז סרם (שהיה כלול במדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים) פרש מהמדינה והצטרף גם הוא לממלכת סרביה.
הקיסר האוסטרי הוריש את כל הצי האוסטרו-הונגרי וצי הסוחר של האימפריה, על כל נמליו, שדות התעופה, מצבורי נשק, והביצורים הצבאיים שלו לידי המדינה החדשה של הסלובנים, הקרואטים והסרבים.
בעקבות זה, המדינה החדשה שלחה תזכירים דיפלומטיים לצרפת, בריטניה, איטליה, ארצות הברית ורוסיה בדבר השתלטות מועצת העם על כל צי האימפריה, ועל כך שהיא אינה במצב מלחמה עם אף לא אחת ממדינות אלה.
ואולם, הצי שלה הותקף במהרה ופורק מנשקו על ידי האיטלקים.
מבחינה בינלאומית, המדינה לא זכתה להכרה, עד כי מועצת העם שלה החליטה להצטרף לממלכת סרביה, שהתאחדה קודם לכן עם ממלכת מונטנגרו, עם וויוודינה ועם מחוז סרם; על ידי כך נוצרה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ב-1 בדצמבר 1918.
הגם שישות מדינית זו לא האריכה ימים, היא שימשה כבסיס להקמת יוגוסלביה.
הסרבים שזוהו בשם זה היו רק תושבי בוסניה והרצגובינה, קרואטיה-סלאבוניה, Syrmia ודלמטיה, (כולל Boka Kotorska ומונטנגרו Littoral עד Spic, ליד בר, מונטנגרו), ולא הסרבים תושבי ממלכת סרביה הכוללת את שטח מקדוניה הצפונית דהיום, ואף לא נתיני ממלכת מונטנגרו, ולא תושבי וויוודינה (כולל הבאנאט, Backa ו-Baranja).
במדע המדינה, מדינת חסות (או פרוטקטורט, באנגלית: Protectorate) היא מדינה או ישות אזורית ופוליטית בעלת זהות עצמית, המקבלת על עצמה כניסה למערכת יחסים לא שוויונית עם מעצמה גדולה וחזקה ממנה.
זהי טריטוריה תלויה הנהנית מאוטונומיה ברוב ענייניה הפנימיים, תוך הכרה בסוזרניות של מדינה חזקה יותר מבלי להיות מסופחת אליה.
מדינת החסות מקבלת, בהסכם פורמלי, המוכר במשפט הבין-לאומי, את "חסותה" הצבאית, ולעיתים גם התרבותית, של המדינה החזקה ממנה.
המדינה החזקה נהנת מהרחבת שליטתה עם השקעה יחסית נמוכה.
שטח חסות אינו שטח כבוש.
בעוד כיבוש קולוניאליסטי הוא מהלך חד-צדדי וכוחני, מצד המעצמה הכובשת, הרואה עצמה כעליונה מבחינה תרבותית ומוסרית; הרי שהסכם על מדינת חסות הוא הסכם מדיני הדדי.
בהסכם זה יש לשני הצדדים אינטרס, לעיתים קרובות צבאי הגנתי, כנגד צד שלישי.
עם זאת ישנם גם מקרים שבהם מדינה כובשת כופה על המדינה הנכבשת הסכם חסות על מנת להסיר לחץ מעליה, למשל מתן עצמאות חלקית למצרים על ידי בריטניה ב־1922.
מדינות חסות הן אחד המבנים העתיקים ביותר ביחסים בין-לאומיים, ומוכרים מאז האימפריה הרומית.
Civitates foederatae היו ערים שלא היו חלק מהאימפריה הרומית אך היו כפופות לרומא ביחסי החוץ שלהן.
בימי הביניים, היו מספר דגמים של מדינות חסות.
אנדורה הייתה מדינת חסות של צרפת וספרד מאז המאה ה-13. במאה השש עשרה, קמברה, ורדן ושטרסבורג היו מדינות חסות עד שהשתלבו בממלכה הצרפתית.
יחסי החסות המודרניים התגבשו במאה ה-19. ג'יימס קרופורד מונה שלושה סוגים של יחסי חסות: יחסי חוץ, מדינת חסות והגנה קולוניאלית.
פעמים רבות, מדינת חסות מקיימת קשרי חוץ ישירים רק עם מדינת המגן.
היא מעבירה את ניהול כל ענייניה הבין-לאומיים החשובים יותר למדינה האחרונה.
באופן דומה מדינת החסות לא תוביל פעולה צבאית בעצמה, אלא תסתמך על מדינת המגן להגנתה.
במדינה מוגנת, ביטחון המדינה מופקד בידי מדינה או מדינות אחרות.
מדינת החסות מנהלת בצורה חופשית למדי את יחסי החוץ שלה.
בהגנה קולוניאלית המעצמה מנהלת גם את ענייני הפנים של מדינת החסות.
מדינות באפריקה נכנסו לקטגוריה זו.
למשל ניגריה, בין השנים 1900 ל-1914 הייתה מחולקת לשתי מדינות חסות בריטיות: פרוטקטורט צפון ניגריה ופרוטקטורט דרום ניגריה שמוזגו בסיומה לקולוניה בריטית אחת – קולוניה ופרוטקטורט של ניגריה .
משפטנים בין-לאומיים טוענים כי מדינות שהיו תחת הגנה קולוניאלית אינן מדינות חסות אלא חלק מהמעצמה נותנת החסות.
הן למעשה קולוניות לכל דבר ועניין.
בשנת 1829 פנה סולטאן שארג'ה לממלכה המאוחדת, בבקשה להפוך למדינת חסות בריטית, על מנת להגן על עצמו מפני כיבוש עות'מאני.
דוגמה אחרת היא פנייתו של מלך לסוטו למלכה ויקטוריה בשנת 1868 בהצעה לקבלתה של לסוטו כמדינת חסות בריטית.
ואכן, ההכרזה על לסוטו כעל מדינת חסות מנעה את כיבושה בידי דרום אפריקה, המקיפה אותה מכל צדדיה, ושמרה על קיומה.
דוגמאות נוספות להסכם חסות הן הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1938 וכן הקמת הרפובליקה הסלובקית הראשונה כמדינת חסות בשטח מזרח הפרוטקטורט בשנת 1939. בהסכמת הנאצים זכתה סלובקיה באופן זמני בעצמאות מדינית מוגבלת מאוד.
אף על פי שמדובר בהסכם הדדי, הרי ששני הצדדים בהסכם אינם שווים בעוצמתם הצבאית, דבר שעלול להביא לקושי כאשר הצד החלש יותר מעוניין לסיים את ההסכם, בניגוד לעמדת הצד החזק.
לכן, ישנם מקרים שבהם פירוק הסכם החסות הוא קשה, ונעשה לאחר מאבק פוליטי ומזוין ארוך ומתיש.
דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא במקרה של מדינת החסות מרוקו.
בהסכם פס, בשנת 1912, הוחלט על הפיכתה של מרוקו למדינת חסות של צרפת.
בכך קיבלה מרוקו את הגנתה הצבאית של המעצמה הצרפתית כנגד האיום הגרמני, ומנעה את כיבושה האפשרי בידי גרמניה.
הסכם זה, שהתאים לתחילת המאה העשרים, לא התאים לשאיפותיה הבדלניות של מרוקו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה פסקה מלהוות איום צבאי.
רק בשנת 1956, לאחר מאבק מר, קיבלה מרוקו את עצמאותה המדינית והשתחררה מהסכם פס.