tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירות הצמחים מכילים טאנין שנועד לדחייה ולהגנה מפני אוכלי צמחים ולכן הם אינם נאכלים בדרך כלל כשאינם בשלים.
הפרי הבשל משמש למאכל סוגים רבים של בעלי חיים.
העלים נצרכים כמאכל על ידי חרקים.
העצה ניכרת בניחוח דומיננטי בחלק מהמינים, וכן בקשיות ובדחיסות גבוהה במיוחד.
צבעה לעיתים שחור וכך גם קליפת הגזע והשורשים.
תכונות אלה של העצה גרמו לה להיות מבוקשת מאוד בתעשיית העץ ומינים מסוימים נמצאים קרובים לסיכון.
העלים גדלים לרוב מסורגים, אם כי קיימים מינים שעליהם צומחים במעגל (דור).
התפרחת גדלה במקבץ בצורת אשכול או מכבד, אם כי יש מינים בעלי פרחים בודדים.
לפרחים 3 עד 8 עלי כותרת שמאוחים בבסיסם.
קיימים בדרך כלל כמה אבקנים, יחידים או זוגות שצמודים לחלקה הפנימי של הכותרת.
הפרי הוא הלקט או ענבה.
מיון הסוגים הנכללים במשפחה משתנה מדי פעם והיא אינה נתונה עדיין להסכמה מלאה.
סוגים נוספים שנכללים על פי כמה שיטות מיון הם:
על פי השיטות הראשונות, סוגים אלו נכללים בסוג Diospyros.
אבנים מן הנהר הוא רומן מאת אורסולה הגי משנת 1994. הוא מספר את סיפורה של טרודי מונטג, אישה גמדה מן העיירה הגרמנית הפיקטיבית ברגדורף, ואת חייה לפני, במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה.
הספר היה רב מכר, זכה במועמדות לפרס PEN Faulkner, ונכלל במועדון הקריאה של אופרה וינפרי.
טרודי מונטג נולדת בשנת 1915 לאביה, לאו מונטג, יוצא מלחמת העולם הראשונה, ואמה, גרטרוד מונטג, אישה הסובלת מהפרעות נפשיות.
לאו מנהל ספרייה בתשלום מתוך בית המשפחה.
גרטרוד בהתחלה דוחה מעליה את התינוקת, שנולדה עם גמדות, אך בגיל שנתיים בערך מתחילה לגלות כלפיה אהבה.
אך האם, לאחר שהיות במוסד לחולי נפש, נפטרת כשטרודי בת ארבע.
טרודי מגלה עם הזמן שהסביבה אינה מקבלת אותה כמות שהיא.
היא שומעת שתושבי העיירה מכנים אותה "צוורג" (גמדה), וסובלת גם מהתקפות וביזוי מצד ילדים אחרים.
טרודי אוצרת בליבה את הרצון לנקמה, ומחליטה שמכיוון שלא תצליח להתערות בחברה הנורמטיבית, היא תתרכז בהישרדות ולא בקבלה.
טרודי עוזרת לאביה בספרייה, שם היא נפגשת עם מגוון מבני העיר, ושומעת על רכילות, סיפורי חיים, אירועים, ומידע אחר.
טרודי הופכת למאזינה סימפתית עבור המספרים, ובתורה מוסיפה על הסיפורים ומעבירה אותם הלאה.
היא לומדת להשתמש בשוני שלה כדי להתקרב ולהתנקם בסביבה.
טרודי נמשכת במיוחד לאנשים אחרים שכמוה נדחקים אל השוליים מכל מיני סיבות, ובמיוחד, בהקשר של התקופה, ליהודים השנואים והנרדפים, ואף מסתירה אישה יהודייה במרתף ביתה.
הפוליטיקה הגרמנית לא מאחרת להגיע גם לעיירה הקטנה, והצעירים מתגייסים לתנועות הנוער והסטודנטים של היטלר – שמטרתם בין היתר לשרוף ספרים אסורים – מטרה שמביאה להתנגשות ישירה בינם לבין טרודי והספרייה.
בביקורתה בניו יורק טיימס, סוזן רוטה משבחת את הכתיבה של הגי, ומשווה את הדמות של טרודי לדמותו של אוסקר בספרו של גינטר גראס, תוף הפח, ואומרת כמה זה נדיר שגיבורה בספר תהא מכוערת.
היא כותבת בחיוב על מטרתה של הגי לספר על התקופה הזו, מזווית ראייה של בני האדם שחיו בה, דבר שלדבריה חסר בתרבות, ומציינת שהתוצאה של בניית הדמויות הארכטיפיות בספר היא תחושה שעולה מדי פעם של הנדסתן ולא צמיחתן של האנשים המתוארים.
Publishers Weekly קרא לספר בביקורתו "רומן עוצמתי, אשר הכנות המצמררת והחזון המוסרי המהדהד שלו מגישים לנו סיפור דרמטי" אשר "מעמיק את הבנתנו את הזמן והמקום" דרך תיאורם של גרמנים רגילים, בהקשר התרבותי שלהם.
הביקורת מציינת את ההתמודדות עם האמנזיה ההמונית ששרתה בקרב גרמנים אחרי המלחמה אשר זמן קצר קודם לכן היו נאצים נלהבים.
הספר היה מועמד לפרס פן/פוקנר, ונבחר למועדון הספרים של אופרה וינפרי.
אבני יקר הוא פיוט לחנוכה שחיבר רבי אברהם אבן עזרא.
הפיוט התקבל במיוחד אצל יהודי תימן.
תוכן הפיוט מתאר את השפל של יהודי ארץ ישראל והמקדש עד השלב בו התחזקו החשמונאים כנגד מלכות יון, כאשר ניצחו את ממלכת יון חנכו מחדש את בית המקדש, ונקבעו הימים להודאה לה'.
במקורו הפיוט הוא פיוט 'רשות', ועל פי סיומו ניתן לשער כי הוא נועד לשמש רשות לאמירת ברכו.
פיוט ביאור אַבְנֵי יְקָר עַל הַר צְבִי הִתְפָּרְקוּ אבני בית המקדש שעמד על הר ב"ארץ הצבי" נופצו בידי היונים.
בבית המקדש נפרצו פרצות בידי היוונים, כמוזכר ב.
בָּאוּ יְמֵי שִׁלּוּם עֲדֵי הִתְחַזְּקוּ היו ימים קשים לישראל, שילום פורענות עד שחזקו וגברו החשמונאים על היונים.
בנקודה זו רומז המחבר לנס פך השמן.
מִצּוּף יְשׁוּעוֹת אֵל לְבָבוֹת מָתְקוּ מתיקות ישועות הבורא המתיקה את הלבבות.
עַל זֹאת לְבָרֵךְ שֵׁם כְּבוֹדוֹ חָשְׁקוּ רצו להודות לבורא ולכן קבעו חג, לפי הברייתא המובאת ב: "קבעום ועשאום ימים טובים בהלל והודאה".
תוכן דומה מצוי גם בנוסח על הניסים.
שם המחבר "אברהם" רמוז באקרוסטיכון הפיוט.
כל שורות השיר מסתיימות בחרוז קבוע (קוּ).
הפיוט שקול במשקל ספרדי קפדני של יתדות ותנועות.
כל שורה בנויה משלוש צלעות, ובכל צלע ישנן שתי תנועות ויתד (תנועה היא הברה רגילה, יתד הוא הברה שבראשה תנועה חטופה כשווא נע או חטף).
ספר אבני מילואים הוא ביאור חריף ועמוק לחלק אבן העזר בשולחן ערוך, שחובר על ידי הרב אריה לייב הלר.
אף על פי שהספר חובר כביאור על השולחן ערוך, מגמתו של הספר היא עיונית-לימודית, וקישורו לשולחן ערוך רופף.
ספר זה השפיע רבות על צורת הלימוד בישיבות, והוא נפוץ מאוד בחוגי הישיבות.
הוא נלמד הן במסגרת לימוד עיוני ישיבתי והן במסגרת לימודי הלכה.
שם הספר מבוסס על הפסוק: .
הוא נקרא כך למרות אי הקשר לפסוק, מכיוון שהוא ביאור לחלק אבן העזר בשולחן ערוך, ומוסיף עליו "מילואים"
הספר נכתב כביאור על חלק אבן העזר, והוא נחשב כספר המקביל לספרו הראשון של המחבר, "קצות החושן", על חלק חושן משפט.
כקודמו, גם "אבני מילואים" הוא ספר למדני, הדן בפלפול ובעמקות בסוגיות הכרוכות בחלק אבן העזר של השולחן ערוך.
כקודמו, גם ספר זה תרם תרומה עצומה לפריחת שיטת הלימוד החדשה וללמדנות באירופה (בעיקר פולין וליטא), ונתקבל בחיבה ובהערצה במרבית הישיבות הגדולות.
שני כרכי הספר יצאו לאור רק לאחר פטירתו של המחבר, ואת ההקדמה לספר כתב בן המחבר ובה הוא כותב שהדפסת הספר היא תשלום נדרו שנדר לאביו "היום אחל לשלם נדרי אשר נדרתי לאבי, את עול הדפסת הספרים שכתב לעת זקנותו".
את הדפסת הספר מימן הנגיד אריה לייב וואללרשטיין.
הכרך הראשון של הספר נדפס בשנת ה'תקע"ו (1816), ובסוף כרך זה הודפס קונטרס "משובב נתיבות".
הכרך השני נדפס לאחר תשע שנים בזאלקווא, בשנת ה'תקפ"ו (1825), בסוף כרך זה הודפס שו"ת מאת המחבר "שו"ת אבני מילואים".
מאז יצאו שני הכרכים לאור במהדורות רבות נוספות.
בסוף המהדורה הראשונה של החלק הראשון של "אבני מילואים", נדפסו הערות שכתב הרב שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (שי"ר), חתנו של המחבר, שהיה גם המוציא לאור של הספר וכן בחלק השני מאת תלמידו מהריא"ז ענזיל.
בהמשך נכתב ביאור והערות של הרב יחיאל דזימיטרובסקי בשם "מלואי חותם", ספר "מילואי אבן" (4 כרכים) - של הרב חיים פינחס שיינברג, ספר "שארית יוסף" של הרב יוסף ענגיל, והגהות של הרב ירוחם פישל פרלא ושל הרב יעקב ישראל קניבסקי.
אבנעזר האזרד היה איש עסקים ומוציא לאור אמריקאי.
במהלך המהפכה האמריקאית ואחריה הוא שימש במגוון תפקידים פוליטיים, כמו מנהל הדואר של ניו יורק, כמודד הראשי של מחלקת הדואר, וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1782–1789.
ב-1792 הוא הוציא לאור את התרגום האנגלי הראשון של הספר "דין וחשבון על האינדיאנים משבט המוהוק, ארצם, שפתם, אישיותם, מנהגיהם, דתם וממשלם", שלוקט ב-1644 ממכתבים שנכתבו על ידי הכומר ההולנדי יוהאן מגפולנסיס אל ידידיו אודות שנותיו ככומר באזור הסמוך לאולבני, ניו יורק.
ב-1770 הוא הקים הוצאת ספרים בניו יורק, אך לאחר חמש שנים פרש מתחום זה.
הוא מונה למנהל הדואר של ניו יורק, הראשון תחת הקונגרס הקונטיננטלי.
ב-1776 הוא מונה כמודד הראשי של מחלקת הדואר.
ב-1781 הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1782 התמנה האזרד כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית במקומו של ריצ'רד בצ'י, תפקיד בו הוא כיהן עד 1789. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא ארגן מחדש את משרד הדואר.
הוא הקים מערכת להובלת הדואר באמצעות כרכרות על הנתיבים הראשיים כדי להגדיל את כמויות הדואר שניתן היה להעבירם, זאת במקום המערכת הישנה של רוכבים על סוסים שנשאו את הדואר.
האזרד לא היה ביחסים טובים עם נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון.
במהלך ועידת החוקה הפסיק האזרד את הנוהג שאפשר לעורכי העיתונים להפיץ את עותקי העיתונים באמצעות הדואר.
וושינגטון כתב מכתב זועם על פעולה זו לג'ון ג'יי.
הוא אמר שפעולה זו גרמה לנזק כאשר "גרמה לאנשים להאמין כי דיכוי האינטילינציה באותה נקודה קריטית הייתה תכסיס מרושע שהגה אריסטוקרט ממועדון הג'ונטו".
זמן קצר לאחר שהושבע וושינגטון כנשיא, הוא החליף את האזרד בסמואל אוזגוד.
לאחר שהוחלף בתפקידו, שב האזרד לפילדלפיה.
הוא עזר להקים את חברת הביטוח של אמריקה הצפונית בעיר.
בחברה זו הוא עבד עד למותו.
כמי שגילה עניין רב בהיסטוריה, הוא פרסם ב-1792 את הספר "דין וחשבון על האינדיאנים משבט המוהוק, ארצם, שפתם, אישיותם, מנהגיהם, דתם וממשלם", שלוקט ב-1644 ממכתבים שנכתבו על ידי הכומר ההולנדי יוהאן מגפולנסיס.
הספר כלל תיעוד של תצפיותיו של מגפולנסיס על אנשי המוהוק ועל השטחים שלהם ממערב לאולבני, ניו יורק בתקפת השלטון ההולנדי.
מגפולנסיס נחשב כמיסיונר הפרוטסטנטי הראשון אל האינדיאנים.
האזרד פרסם בפילדלפיה גם את "אוספים היסטוריים; הכוללים מסמכי מדינה, ומסמכים מקוריים אחרים; מיועדים כחומרים עבור ההיסטוריה של ארצות הברית של אמריקה".
ספר זה יצא בשני כרכים, הראשון ב-1792 והשנים ב-1794.
אבנעזר רוקווד הואר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי ממסצ'וסטס, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1869–1870 בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט והיה הראשון בתפקיד זה שעמד בראש מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
הואר סייע לגרנט למנות שני שופטים לבית המשפט העליון והיה מועמד לכס השיפוט בעצמו.
מועמדותו לא אושרה על ידי הסנאט, בין השאר בשל עמדותיו בנוגע לרפורמות בשיטת הפטרונות.
ב-1871 מונה הואר על ידי גרנט כחבר בוועדה שניהלה את המשא ומתן על הסכם וושינגטון שסייע ליישב את .
אבנעזר רוקווד הואר נולד בקונקורד, מסצ'וסטס לסמואל ושרה (לבית שמרן) הואר.
הוא היה בן למשפחה בעלת שורשים עמוקים של פוריטניות, שהיגרה לאמריקה ב-1640 ובתחילה התיישבה בבריינטרי, מסצ'וסטס.
בגיל שנתיים נשלח הואר להתחנך אצל מורה פרטית דתייה.
כבר בגיל שלוש הוא היה מסוגל לקרוא בשטף בכתבי הקודש כאדם מבוגר.
בגיל ארבע הוא כבר רכש את הקריאה והכתיבה באופן מלא ועקף במיומנות זו את אחותו הגדולה.
ככל שהוא התבגר הוא נודע בשל מחשבתו המהירה ואמירותיו השנונות.
ב-1831, בגיל 15, התקבל הואר לאוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו ב-1835 הוא עבר מערבה ושימש כמדריך בבית ספר לבנות בפיטסבורג.
לאחר שסיים לעסוק בהוראה הוא נסע לקנטקי שם שמע את הפוליטיקאי הידוע הנרי קליי.
הוא שב לקונקורד והחל ללמוד משפטים במשרד עורכי הדין של אביו.
ב-1837 שב הואר להרווארד, שם הוא למד משפטים במשך שנה וחצי והמשיך במשך חצי שנה להשתלם במשרדו של אמורי וושבורן.
בספטמבר 1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין וקיבל תואר ראשון במשפטים מהרווארד, וב-1840 החל לעסוק בעריכת דין בקונקורד ובבוסטון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החל הואר את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה הוויגית שהתנגדה לעבדות.
הוא ראה את עצמו כמשויך יותר לאגף ה"וויגי המצפוני" מאשר לאגף "הוויגים של הכותנה", שייצג את האינטרסים של מדינות הדרום.
ב-1846 הוא נבחר לסנאט של מסצ'וסטס.
ב-1848 הוא שיתף פעולה עם אביו בייסוד במסצ'וסטס.
המפלגה החדשה התנגדה להרחבת העבדות בטריטוריות החדשות שסופחו אז לארצות הברית.
ב-1849 מונה הואר כשופט בבית המשפט השלום בבוסטון וכיהן בו עד 1855. ב-1859 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
בעת כהונתו על כס השיפוט הוא נודע כמי שסייע לעורכי דין צעירים.
אחד מאלו שעשו עליו רושם היה אוליבר ונדל הולמס הבן, לימים שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר מלחמת האזרחים נמנה הואר על מתנגדי משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-5 במרץ 1869 מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את הואר כתובע הכללי של ארצות הברית.
כל המינויים של גרנט, כולל זה של הואר, הכו בתחילה בהלם את הסנאט, שכן הוא בחר את חברי הקבינט שלו באופן עצמאי ללא היוועצות עם הנהגת המפלגה הרפובליקנית.
כל המינוים אושרו מידית ותגובת העיתונות הייתה בדרך כלל אופטימית, והיא שיבחה את הקבינט של גרנט כחופשי מ"הונאה ושחיתות".
הואר שירת כיועץ המשפטי הראשי ויועצו הפוליטי של גרנט, שכן עד לבחירתו לנשיאות לא החזיק גרנט במשרה נבחרת.
ביולי 1870 היה הואר לתובע הכללי הראשון שעמד בראש מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שהוקמה כדי לחזק את סמכויות החקירה והאכיפה של הנשיא.
אחת ממשימותיו הראשונות של הואר כתובע הכללי הייתה לחוות דעתו על מינויו של איש העסקים מניו יורק, אלכסנדר ט.
למינויו של סטיוארט התנגדו הסנאטורים צ'ארלס סאמנר ורוסקו קונקלינג, שציטטו חוק מ-1789 שאסר על מינוי של חבר הקבינט שהיה "קשור או בעל אינטרסים בעסקי סחר".
סטיוארט הציע שהוא יפרוש מעסקיו עד לאחר תום כהונתו.
בכל אופן הואר ייעץ לגרנט שתוכניתו של סטיוארט בלתי מעשית.
גרנט קיבל את עצתו של הואר ומינה את ג'ורג' סיואל באוטוול כמזכיר האוצר.
מינויו של באוטוול גרמה להמשך כהונתו של הואר בקבינט של גרנט להיות מתוחה, שכן באוטוול והואר היו שניהם ממסצ'וסטס, ובתקופה זו היה מקובל ורצוי שלא יהיה יותר מחבר קבינט אחד מכל אחת מהמדינות.
עם תחילת נשיאותו, נדרש גרנט לאייש שני מושבים בבית המשפט העליון של ארצות הברית לאחר שמספר השופטים הורחב לתשעה.
ב-14 בדצמבר 1869 מינה גרנט את הואר ואת מזכיר המלחמה לשעבר אדווין סטנטון כשופטים בבית המשפט העליון.
הסנאטורים הרפובליקנים השמרנים התרעמו על סירובו של הואר למנות שופטים פדרליים על בסיס פטרונות פוליטית ועל התנגדותו בעבר להדחתו של הנשיא ג'ונסון.
אף על פי שמינויו של הואר נדחה על ידי הסנאט, מינויו של סטנטון אושר מידית.
על כל פנים, סטנטון נפטר לפני שהספיק לאייש את כס השיפוט.
גרנט והואר קיימו שיחה ממושכת ובעצתו של הור מינה גרנט שניים ממנהיגי לשכת עורכי הדין הארצית, ויליאם סטרונג וג'וזף בראדלי.
שעה אחת בלבד לאחר שמועמדותם של סטרונג ובראדלי הוגשה לסנאט, פסק בית המשפט העליון בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" שחוק ההילך החוקי של 1862, שהסמיך את מחלקת האוצר להדפיס שטרות כסף כהילך חוקי, נוגד את חוקת ארצות הברית.
גרנט, הואר ושאר חברי הקבינט התנגדו לפסיקת בית המשפט שהתקבלה ברוב של ארבעה מול שלושה.
הם האמינו שאספקת הכספים לאומה תפחת ושהדבר יגרום להרס הכלכלה.
ב-31 במרץ 1870 התייצב הואר בפני בית המשפט העליון וטען שההחלטה בתיק זה תגרום לחוסר יציבות של הכלכלה הלאומית, במקרה שיהיה צורך להדפיס כסף כצעד חירום, כפי שנעשה במהלך מלחמת האזרחים.
שנה לאחר מכן, כאשר כיהנו כבר סטרונג ובראדלי בבית המשפט, הפך בית המשפט את פסק הדין ברוב של חמישה מול ארבעה, והפך את שטרות הכסף להילך חוקי.
אף על פי שגרנט והואר הואשמו באיוש מכוון של הרכב בית המשפט, שמותיהם של סטרונג ובראדלי הוגשו לסנאט טרם מתן פסק הדין בתיק הפבורן נגד גריזוולד.
הואר היה רפובליקני מתון שהתנגד להתערבות הממשל הפדרלי בהגנה על זכויות האזרחים האפרו-אמריקאים במהלך תקופת השיקום.
הוא האמין שהדרומיים ינהגו באחריות וימצאו דרך להגן על האפרו-אמריקאים.
הנשיא גרנט, בכל אופן, איבד את אמונו במדינות הדרום שינהגו על פי החוקה והחוק הפדרליים שהגנו על האפרו-אמריקאים.
במאי 1870 העביר הקונגרס את הראשון מבין שלושת החוקים שנקראו חוקי האכיפה כנגד האלימות של הקו קלוקס קלאן בדרום.
כדי להרחיב את סמכויות החקירה והאכיפה של הממשל הפדרלי, הקים הקונגרס ביוני אותה שנה את מחלקת המשפטים ויצר את משרת פרקליט המדינה של ארצות הברית.
הנשיא גרנט היה תחת לחץ שהלך וגבר להחליף את הואר בתובע כללי ראדיקלי יותר, כזה שלא יתנגד להתערבות הממשל הפדרלי בבלימת ההפקרות בדרום.
ביוני 1870 שלח גרנט מכתב להואר בו הוא ביקש את התפטרותו ולא נתן לכך הסבר.
בתחילה הוכה הואר בהלם מהדרישה הפתאומית, והגיע לפגישה עם הנשיא.
גרנט אמר להואר שהסנאטורים הדרומיים ביקשו שבקבינט יכהן איש הדרום ושהוא זקוק לתמיכתם.
הואר השלים עם ההחלטה והגיש מכתב התפטרות.
כאשר מזכיריו האישיים של גרנט חשפו את מכתב ההתפטרות בפני העיתונות, התעוררה מחלוקת.
אף אחד מחברי הקבינט האחרים לא ידע על בקשתו של גרנט מהואר להתפטר.
הואר המשיך לכהן בקבינט עד נובמבר, כאשר יורשו בתפקיד, איימוס טפן אקרמן, הושבע לתפקידו.
אקרמן היה מג'ורג'יה ותמך בתוקף בתוכנית השיקום ובהגנת הממשל הפדרלי בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
הואר היה אחד מחמשת החברים האמריקאים בוועדה העליונה המשותפת עם הממלכה המאוחדת ליישוב התביעות מתקופת מלחמת האזרחים, ובנוגע לתביעות הטריטוריאליות בנוגע לקנדה.
עבודת הוועדה הובילה לחתימת הסכם וושינגטון ב-1871.
ההסכם הגדיר את שיטת הבוררות הבינלאומית ליישוב סוגיות ריבונות ימית ויבשתית, וכן הבהיר את כללי הסחר בין קנדה לבין ארצות הברית.
הסוגיות שהועברו לבוררות היו: , תביעות ותביעות נגד נוספות שהיו קשורות למלחמת האזרחים, הגבול הימי עם קנדה באיי סן חואן ובמפרץ פיוג'יט וזכויות הדיג בנובה סקוטיה.
ועדת בוררות משותפת, שהוקמה מכוח ההסכם, קיבלה בספטמבר 1872 החלטה שדחתה את התביעות של ארצות הברית לפיצויים על נזקי מלחמה בלתי ישירים, אך הורתה לבריטניה לשלם לארצות הברית סכום של 15.5 מיליון דולר במסגרת תביעות אלבמה.
ב-1872 נבחר הואר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1873–1875. ב-1874 הוא לא היה מועמד לבחירה מחדש והוא שב לעיסוקו בעריכת דין.
הואר היה יושב ראש האירועים לציון מאה שנה לקרבות לקסינגטון וקונקורד, שהתקיימו בקונקורד בהשתתפות אישי ציבור רבים, כולל הנשיא גרנט.
בשנים 1868–1882 הוא היה חבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת הרווארד.
בתקופת לימודיו בהרווארד הכיר הואר את קרוליין דאונס ברוקס מקונקורד.
השניים נישאו בנובמבר 1840 ונולדו להם שבעה ילדים, מתוכם ילדה אחת שנפטרה בינקותה.
קרוליין הואר הייתה אחותו למחצה של חבר בית הנבחרים ג'ורג' מ.
אביו של הואר, סמואל הואר, היה עורך דין ופוליטיקאי רב השפעה.
מצד משפחת אמו, שרה שרמן רוקווד הואר, היה הואר נכדו של אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, רוג'ר שרמן.
אחיו, ג'ורג' הואר, היה סנאטור מטעם מסצ'וסטס משנת 1877 ועד למותו ב-1904.
על ילדיו של הואר נמנו שרמן הואר, שהיה חבר בית הנבחרים, וסמואל הואר.
נכדו, רוג'ר שרמן הואר, היה חבר הסנאט של מסצ'וסטס ועוזר התובע הכללי של המדינה.
דודנו של הואר מדרגה ראשונה, רוג'ר בולדווין, היה סנאטור ומושל קונטיקט.
דודן אחר שלו, ויליאם אברטס, היה סנאטור, מזכיר המדינה של ארצות הברית וכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית לפני הואר.
דודן נוסף שלו, שרמן דיי, היה חבר הסנאט של קליפורניה וממייסדי אוניברסיטת קליפורניה.
אבעזר רוקווד הואר נפטר ב-31 בינואר 1895 ונטמן בבית הקברות סליפי הולו שבקונקורד.
אבנייר הוא סרט קצר ישראלי משנת 2017, שבויים בידי הלל ראטה במסגרת לימודיו בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה מעלה.
הסרט הוקרן במספר פסטיבלים, וזכה בפרס איריס לסרט קצר לשנת 2017. הסרט הוקרן במספר פסטיבלים, ביניהם פסטיבל קרדיף לקולנוע, פסטיבל TLV PRIDE 2017 (בו זכה בפרס ראשון) ופסטיבל סרטי הלהט"ב ה-32 של קונטיקט.
לאה, בחורה חרדייה, קובעת להפגש עם אח שלה, אותו לא ראתה שנים, במקום בו נהגו לשחק כשהיו ילדים.
כשהיא מגיעה למקום המפגש היא מגלה כי אחיה כבר אינו מי שהיה ועכשיו עליה להחליט האם לקבל אותו או לא.
פרנסיסקו אבנילסון דה לימה ברבוסה (בפורטוגזית: Francisco Evanilson de Lima Barbosa; נולד ב-6 באוקטובר 1999), הידוע בכינויו אבנילסון, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בבורנמות' ובנבחרת ברזיל.
אבנילסון נולד בפורטלזה, והחל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של פלומיננסה ב-2013. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-17 בינואר 2018, בהפסד 3–1 לבואבישטה.
ב-23 בינואר 2018 הושאל לשישה חודשים לשומורין מהליגה הסלובקית השנייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 באפריל, בניצחון 0–1 על פרטיזן ברדיוב.
שבועיים ימים לאחר מכן הבקיע את שערו הראשון, בניצחון 0–2 על Spišská Nová Ves.
עם החזרה לפלומיננסה החל לשחק בקבוצה של המועדון עד גיל 20. בספטמבר 2019, לאחר שהיה מלך השערים של הקבוצה עם 11 שערים, הועלה אבנילסון לסגל הקבוצה הבוגרת בה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 בנובמבר, בניצחון 0–2 על סאו פאולו.
ב-8 בדצמבר כבש שער בכורה, בהפסד 2–1 לקורינתיאנס.
ב-7 בספטמבר 2020 חתם אבנילסון על חוזה לחמש שנים בפורטו מהליגה הפורטוגלית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-24 באוקטובר, כשבנוסף גם הבקיע את שער הניצחון ב-0–1 על ז'יל ויסנטה.
בהמשך שיחק במשך תקופה במדי פורטו ב'.
לאחר שהבקיע שישה שערים בחמישה משחקים עבור קבוצת המילואים של פורטו, חזר לסגל הקבוצה הבוגרת.
ב-16 בינואר 2022 הוא הבקיע שלושער ראשון בליגה, בניצחון 4–1 על B SAD.
באותו החודש גם זכה בפרס שחקן החודש בליגה הפורטוגלית.
בסך הכל בעונתו השנייה בקבוצה כבש 14 שערים ב-30 הופעות ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות פורטוגל.
ב-16 באוגוסט 2024 חתם אבנילסון בבורנמות' תמורת סכום שיא עבור המועדון, לאחר מכירת דומיניק סולאנקה לטוטנהאם.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-8 ביוני ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 3-2 על במשחק ידידות.
חלוץ החודש בליגה הפורטוגלית: ינואר 2022
שער החודש בליגה הפורטוגלית: ינואר 2022
אבנים הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית משנת 2004 בבימויו של רפאל נג'ארי, עם אסי לוי, אורי גבריאל ודני שטג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רפאל נג'ארי וזה סרטו הראשון בעברית.
במרכז העלילה אישה שאינה מרוצה מחיי משפחתה ומעבודתה ומחליטה להסיר אבן מליבה ולהתחיל חיים חדשים לאחר שחברתה הטובה נהרגה מאבן שהושלכה עליה ועל קברה הונחו אבנים בהלווייה - מכאן שם הסרט.
הסרט שודר בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5 והוא עוסק בסיפורה של בחורה ישראלית צעירה אשר פיגוע חבלני משבש את שיגרת חייה.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה Tout Ecran בז'נבה, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, בפסטיבל סביליה לקולנוע אירופי ובפסטיבל טוקיו פילמס 2004. .אסי לוי הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע, על תפקידה בסרט.
מיכל שמי (אסי לוי) היא אישה כבת 35, נשואה לשמואל (דני שטג) ואם לילד קטן, נתי (מתנאל זיו).
היא עובדת כרואת חשבון במשרד לראיית חשבון של אביה, מאיר אהרון (אורי גבריאל).
שמואל הוא בעל משרד לתיווך ונמצא רוב הזמן בעבודה, דבר שפוגע בזוגיות שלהם.
מיכל מוצאת מאהב בשם יוני (גרא סנדלר) ומנהלת למעשה חיים כפולים.
היא מצוברחת כל הזמן ומעשנת בשרשרת.
היא מאחרת תמיד להוציא את נתי מהגן והגננת נחמה (פלורנס בלוך) מבחינה במצוקתה ורוצה לעזור לה אך מיכל לא נפתחת לפניה.
מאיר שייך לקהילה של יהודים תימנים דתיים שמקיימים בשכונה בית כנסת וישיבה קטנה שבראשה עומד הרב עוזרי (גבי עמרני).
לשכונה מגיעים הרב גבאי (שאול מזרחי) ועוזרו גבריאל (אלי אלטוניו).
גבאי רוצה להגדיל את קהילת המאמינים ולבנות בית כנסת וישיבה גדולים.
בעזרת מאיר הוא מקים עמותה שמדווחת על מספר גדול של תלמידים פיקטיביים.
מאיר משתף אתו פעולה על מנת שהמקום יהיה על שם אשתו המנוחה.
מיכל מתנגדת לזה בתוקף ובעיקר היא מתעבת את גבאי שמעיר לה כל פעם שאינה מכסה את ראשה.
בפעם אחת כשהיא ממהרת לפגישת אהבים עם יוני בכיכר אתרים מתברר לה שהיה שם פיגוע טרור וישנם נפגעים.
היא ממהרת לאיכילוב והרופאה (סנדרה שונוולד) מגלה לה כי יוני נהרג.
זה מדכא יותר את מיכל ולאחר טקס חנוכת בית הישיבה החדש היא ממהרת הביתה, מסירה את הבגדים הצנועים, לובשת חולצה ומכנסי ג'ינס ומשוטטת בחוף תל אביב עד למחרת בבוקר.
כשהיא חוזרת בבוקר ורוצה לישון, מחכים לה בעלה ואביה, מטיחים בה דברים קשים ושמואל אף סוטר לה.
היא נוטלת את נתי ונוסעת לביתה של נחמה, מודיעה לה שעזבה את הבית ונחמה משכנת אותם בדירתה.
מיכל מחליטה כעת לפנות לעורך הדין גור (יצחק חזקיה) והוא מדריך אותה איך להגיש תביעה נגד העמותה.
גבאי נעצר וחוקרים פושטים על המשרד של מאיר.
בחורי הישיבה ובראשם גבריאל מתחילים להציק לה.
הם מגיעים גם לגן הילדים וכשנחמה יוצאת לקראתם הם זורקים לעברה אבן שפוגעת בראשה והיא נהרגת.
מיכל משתתפת בהלוויה ופוגשת שם את אביה מאיר.
כולם מניחים אבנים על הקבר הטרי של נחמה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאסי לוימיכל שמידני שטגשמואל שמיאורי גבריאלמאיר אהרוןאבא של מיכלפלורנס בלוךנחמהגננתשאול מזרחיהרב גבאימושבניקגבי עמרניהרב עוזרימתנאל זיונתי שמיבנה של מיכלגרא סנדלריוני פרץמאהב של מיכלאלי אלטוניוגבריאלעוזר של הרב גבאייצחק חזקיהעו"ד גורשרה אדלרליליסייעת לגננתראובן דייןשמעוןפקיד במשרד של מאירסנדרה שונוולדרופאה
"קבוצת אבני מורשת" היא עמותה הפועלת ליצור סביבה דיגיטלית לאתרים המשמרים מבנים ומתחמים הנושאים ערכים היסטוריים-תרבותיים ברחבי ישראל.
מטרות הקבוצה הן להפיק תכנים חווייתיים ומעשירים לשימוש חופשי לתועלת הציבור, להנגיש ולהפיץ תיעוד דיגיטלי של אתרי מורשת היסטוריים ושל התרבות הבנויה בישראל בפלטפורמות דגיטליות מגוונות ולשתף את הציבור בשמירה על האתרים ובאיסוף מידע על מצבם.
בקבוצת אבני מורשת פועלים בהתנדבות אנשי מקצוע רב-תחומיים בכתיבה וקידום של תכנים ברשתות החברתיות, תחקירים וכתיבת ערכים בתחום השימור לוויקיפדיה, צילום סטילס ווידאו, צילום מרחפן וב 360°- עיצוב גרפי ואנימציה, הפקה ויצירה של הֶסכתּים (פּודֹקאסטים), פיתוח פורמטים חדשניים, אפליקציות ואתרי אינטרנט, ניהול מאגרי תכנים ותמונות ועוד.
"קבוצת אבני מורשת – תקשורת לנכסי מורשת מוחשית" נרשמה כעמותה עצמאית בשנת 2021 לפני מועד זה פעלה הקבוצה במסגרת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מיזם פיקיוויקי, שמנוהל מאז 2021 על ידי קבוצת אבני מורשת, הושק בכנס איגוד האינטרנט הישראלי במרץ 2009 אחרי שהתחיל את דרכו כשיתוף פעולה בין ויקימדיה ישראל, איגוד האינטרנט הישראלי ומט"ח.
הפעילות השוטפת של קבוצת אבני מורשת מנוהלת על ידי צוות תפעול של ארבעה מתנדבים, יו"ר, מנכ"לית, גזבר ורכז מתנדבים.
פיתוח הידע והמיזמים מתבצע על ידי מועצה מייעצת של הקבוצה, המורכבת משנים עשר מתנדבים אנשי אקדמיה וחינוך, ומומחים במגוון תחומים.
הקבוצה כוללת כ־60 פעילים מתנדבים בעלי ידע במקצועות: צילום סטילס, צילום ווידאו, עיצוב גרפי ואיור, תחקיר, תקשורת, כתיבה ועריכת תכנים, חדשנות בחינוך, אוצרות, הפקת פודקאסטים, בניית אתרים ופיתוח אפליקציות, ניהול מאגרי תכנים ועוד.
מגזין מורשת ארץ – אדם־מקום־תרבות
המגזין מנגיש לציבור בסביבה דיגיטלית את התרבות הבנויה של ארץ ישראל ואת סיפוריהם של האנשים שבנו אותה.
אתר המגזין שנגיש גם באמצעות טלפון סלולרי מכיל מאגר של מצגות מבוססות מקורות ותחקיר חזותי, סקירות ודעות, לקט קישורים לסדרת פודקאסטים ולקטעי קולנוע תיעודי היסטורי מארכיוני ישראל העוסקים באתרי מורשת ובשימורם.
המגזין מכוון להנגיש ולקדם מידע ושיח בנושא שנוגע במרחב הציבורי והפרטי ולהעלות את המודעות לחשיבות השימור בקרב הציבור הרחב.
פיקיוויקי – ממשק ומאגר תמונות
פיקיוויקי הוא ממשק ומאגר תמונות של מדינת ישראל המאוחסנות באתר Wiki MediaCommons.
מטרת המיזם היא להוות מאגר שיתופי חפשי של תצלומים איכותיים המתעדים את מדינת וארץ ישראל ואת החברה הישראלית בעבר ובהווה.
עד שנת 2023 נתרמו למאגר כ-80,000 קבצים על ידי הציבור ועל ידי עשרות ארכיונים, ביניהם גנזך המדינה, ארכיון אגד, ארכיון קק"ל, ארכיוני קיבוצים ועוד.תורמי התמונות למאגר פיקיוויקי מוותרים מראש על זכויות היוצרים שלהם, תמורת מתן קרדיט בלבד, תחת רישיון קריאייטיב קֹומֹונס.
המאגר עומד לרשות הציבור לשימוש חופשי, ללא מגבלות של זכויות יוצרים.
מאז שעבר המאגר לניהולה של קבוצת אבני מורשת ניתן דגש לשימור אתרים היסטוריים בתיעוד ההווה של מדינת ישראל.
מיזם "מיזם אבני מורשת" מרכז מידע ומשתף את הציבור ללא תמורה "בקפסולת מורשת".
המידע בקפסולה כולל תמונות מההווה ומהעבר, מידע כללי על המקום, קישורים למידע היסטורי על האתר מארכיונים וממקורות מגוונים בניהם יומני חדשות, קטעי קולנוע תיעודי היסטורי, עיתונות היסטורית וזמר עברי.
האפליקציה מאפשרת שיתוף הציבור בדיווחים על מצב התחזוקה, מצב השילוט וערכו החינוכי של האתר.
הקפסולות זמינות דרך מפת גוגל, אפליקציית Waze ,אתר גוגל, אפליקציית WhatsApp ובאתרי אינטרנט נוספים.
"סיורים מקצועיים לתיעוד אתרי מורשת"
מתנדבי העמותה מקיימים סיורי תיעוד ולימוד במקבצים של אתרי מורשת.
בראשון לציון, בלב ההיסטורי של המושבה של פעם, תועדו כמאה מבנים, מתחמים, גנים ציבוריים, מגדלי מים, פעמון המושבה ועוד.
גם בעיר ההיסטורית ברמלה צולמו מבנים לשימור.
צילומי האתרים מועלים ל'פיקיוויקי' לשימוש חופשי של הציבור ומשמשים לפתיחת 'קפסולות שימור' ביישום "מיזם אבני מורשת".
המיזמים של קבוצת אבני מורשת
מיזם אבני מורשת, באתר המורשת
פיקיוויקי,מאגר תמונות חופשי של ישראל, באתר פיקיוויקי
סדרת הפודקאסטים "כך היינו", באתר ספוטיפי
אבני נזר הוא ספר שאלות ותשובות מאת רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, מחשובי המשיבים בדורו.
הספר כתוב בסגנון למדני ונחשב למייצג את שיטת הלימוד של המחבר.
הספר היה מקובל מאוד בעיקר ביהדות פולין וכיום בקהילות יוצאי פולין, כאחד מספרי הפסיקה והלימוד החשובים.
הספר מכיל 1,689 תשובות הלכתיות המסודרות לפי ארבעת חלקי השולחן ערוך שנכתבו במשך כ-55 שנים למגוון שואלים; רובם לתלמידים ורבנים מפולין הקונגרסאית, וחלקם גם לשואלים מהמדינות הסמוכות.
בין המכותבים בולטים ידידיו ותלמידיו הקרובים, בהם הרבנים: חיים אלעזר וקס, ישראל יהושע מקוטנא, יצחק פייגנבוים, יואב יהושע וינגרטן ואריה צבי פרומר.
בנוסף, ישנם סימנים שנכתבו כנושא בפני עצמו ללא שנשאל על כך.
התשובות שהועתקו בחיי המחבר סודרו ונערכו לדפוס על ידי בנו יחידו רבי שמואל בורנשטיין שהקדים את הדפסתם לכתביו האחרים של המחבר מפני נחיצותם הלכה למעשה.
בכמה מקומות הוסיף רבי שמואל גם הערות.
כמה מהתשובות חורגות מסדר הגודל של תשובה הלכתית ונכתבו כקונטרס בנושא מסוים.
המפורסמות שבהם: קונטרס "שש מעלות לכיסא" בנושא ירושת משרת רבנות, ובעניין "מצות ישוב א"י בזה"ז".
המחבר נחשב כיוצר שיטה חדשה בדרך הלימוד שהייתה נפוצה בפולין.
הוא היה מהראשונים ששללו את סגנון הפלפול המקובל בפולין, ודגל בעיון הפשטני והיסודי, תוך בירור וחישוב שיטות הראשונים שאותם החשיב מאוד, כדרך הלימוד האמיתית.
שיטתו התפתחה במקביל לשיטת בריסק שהפיץ רבי חיים מבריסק באותן שנים בישיבות ליטא.
מלבד שלילת הפלפול וסגנונו הביקורתי, התפרסם הרב בורנשטיין בהיקשים למדניים בין נושאים שונים לחלוטין ברחבי הש"ס.
הוא הדגיש פעמים רבות שיש לעיין בדבריו "כמו בדברי הראשונים".
על אף שבדרך כלל הוא מקפיד שלא לערב הלכה ואגדה זה בזה, לעיתים נדירות הרב בורנשטיין מביא לחידושיו סיוע גם מדברי אגדה, ולפעמים משתדל להתאים אותם גם לתורת הקבלה.
בשל סגנונו המקצר וחידושיו הראשוניים, ישנן תשובות רבות בספר שנשלחו כתגובה להשגות וקושיות על דבריו.
בשל סגנונו הלמדני והחידושים הרבים הממלאים אותו, נפוץ לימודו של הספר אף שלא לצורך הלכה למעשה.
תלמידיו וחסידיו ייחדו מדור ליישוב תמיהות והשגות על דבריו בקובץ התורני "בית אברהם" שהוציאו לאור לזכרו בפולין.
הספר מפורסם בלשונו הקצר והתמציתי, שלרוב חוסך משפט שלם בהדגשת מילה.
בכל זאת סגנונו בהיר ורהיט, ומציע כל קושיא ותירוץ בבירור, בלי רמזים והבלעת דברים.
באופן כללי, היה הרב בורנשטיין שמרן בפסיקותיו, והתנגד לכל שינוי הלכתי.
כך אסר מצות מכונה כדעת רבו הרב יצחק מאיר אלתר, התנגד לפתרונו של הרב גרשון חנוך הניך ליינר בהצבת דלתות בשערי הערים כהיתר לטלטול ברשות הרבים.
עם זאת, הספר מתאפיין בחידושים רבים, חלקם יוצאי דופן.
מהבולטים שבהם: היתר לאכילת אפיקומן אחרי חצות הלילה, חיוב בניית סוכה לפני שבת שחלה בין הימים שבין יום כיפור לסוכות, משום אין מעבירין על המצוות, ועוד.
אבני שהם אופנה בע"מ היא חברת אופנה ישראלית לילדים המחזיקה בבעלותה את המותגים "הוניגמן קידס" ו"קיווי".
סה"כ מפעילה הרשת 138 חנויות ברחבי הארץ.
בצלאל בן שלום החל לעסוק בתחום האופנה בשנת 1993 כסיטונאי ששיווק בגדי ילדים, בעיקר מסין, לרשתות שונות.
בשנת 2006 הקים את חברת "אבני שהם אופנה" שעסקה במיתוג של דמויות טלוויזיוניות ממותגות ביניהן דורה ודייגו.
בשנת 2009 הקים את המותג קיווי (Kiwi).
הסניף הרראשון של הרשת נפתח באיירפורט סיטי.
אחריו נפתחו 14 חנויות במקומות שונים בארץ בטווח של חצי שנה.
בשנת 2018 רכשה את חנויות רשת הוניגמן קידס, שנקלעה לקשיים ונכנסה להליך כינוס נכסים, תמורת 6.2 מיליון שקלים.
38 החנויות של רשת הוניגמן הצטרפו ל-84 החנויות של רשת קיווי.
בשנת 2023 עמד מספר החנויות של הרשת על 184.
אבנעזר ממאטה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל כפר שלם.
ממאטה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת סקי הגנאית.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-1 נגד סקציה נס ציונה ו-4 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד הפועל באר שבע.
ב-21 באוגוסט 2025 הושאל להפועל כפר שלם.
אבנינדרנת טאגור (בבנגלית: অবনীন্দ্রনাথ ঠাকুর; ) היה האמן והיוצר הראשי של "".
הוא גם היה הנציג העיקרי הראשון של ערכי תנועת סוואדשי ב.
הוא ייסד את רב ההשפעה, שהוביל להתפתחות הציור ההודי המודרני.
הוא גם היה סופר ידוע, במיוחד לילדים.
"ראג'קאהיני", "בורו אנגלה", "נלאק" ו"קהירר פוטול" היו ציוני דרך בספרות ובאמנות לילדים בשפה הבנגלית.
טאגור שאף למודרניזציה של הסגנון המוגולי והסגנון הראג'פוטי כדי להתמודד עם השפעתם של המודלים של האמנות המערבית, כפי שנלמדו בבתי ספר לאמנות תחת הראג' הבריטי.
יחד עם אמנים אחרים מבית הספר לאמנות בנגל, טאגור דגל בעד אמנות הודית לאומנית הנגזרת מתולדות האמנות ההודית, השואבת השראה ממערות אג'אנטה.
עבודתו של טאגור הייתה כה מוצלחת עד שבסופו של דבר התקבלה וקודמה כסגנון הודי לאומי בתוך מוסדות אמנות בריטיים.
אבנינדרנת טאגור נולד ב, קלקוטה, הודו הבריטית, לגוננדרנת טאגור ולסאודמיני דווי.
סבו היה גירינדרנת טאגור, בנו השני של "הנסיך" דווארקנת טאגור.
הוא היה בן ל הנכבדה ואחיינו של המשורר רבינדרנת טאגור.
גם סבו ואחיו הבכור, , היו אמנים.
טאגור למד אמנות בזמן שלמד ב, קולקוטה בשנות ה-80 של המאה ה-19.
בשנת 1890, טאגור למד ב, שם למד להשתמש בפסטלים אצל או.
פאלמר, ציירים אירופאים שלימדו במוסד זה.
בשנת 1888, הוא התחתן עם סוהסיני דווי, בתו של בהוג'נדרה בהוסאן צ'אטרג'י, צאצא של פראסנה קומאר טאגור.
הוא עזב את סנסקריט קולג' לאחר תשע שנות לימוד ולמד אנגלית כסטודנט מיוחד ב, בה למד כשנה וחצי.
הייתה לו אחות, סונאיאני דווי, שגם הייתה ציירת.
ציוריה תיארו סצנות מיתולוגיות וביתיות כאחד, שחלקן נוצרו בהשראת .
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 פורסמו כמה מאיוריו במגזין סדהאנה, ויצירות אחרות של רבינדרנת טאגור.
הוא גם אייר את ספריו שלו.
בסביבות 1897 הוא למד אצל סגן המנהל של , למד בדרך האקדמית האירופית המסורתית, למד את כל מגוון הטכניקות, אך עם עניין מיוחד בצבעי מים.
בתקופה זו הוא פיתח את התעניינותו באמנות מוגולית, והכין כמה יצירות המבוססות על חייו של קרישנה בסגנון מוגולי.
לאחר שפגש את , טאגור עבד איתו כדי להחיות ולהגדיר מחדש את הוראת האמנות בבית הספר לאמנות בקלקוטה, פרויקט שנתמך גם על ידי אחיו , שהקים את .
טאגור האמין בטכניקות הציור ההודיות המסורתיות.
הפילוסופיה שלו דחתה את האמנות ה"חומרנית" של המערב וחזרה לצורות האמנות המסורתיות ההודיות.
הוא הושפע מהאסכולה המוגולית לציור וכן מהאסתטיקה של ויסלר.
בעבודותיו המאוחרות יותר, החל טאגור לשלב מסורות קליגרפיות סיניות ויפניות בסגנונו.
הוא האמין שהאמנות המערבית היא "חומרנית" באופייה, ושהודו צריכה לחזור למסורות שלה כדי לשחזר את ערכיה הרוחניים.
למרות הלאומיות ההודו-צנטרית שלה, תפיסה זו כבר הייתה נפוצה בתוך האמנות הבריטית של אותה תקופה, שנבעה מרעיונותיהם של הפרה-רפאליטים.
עבודתו של טאגור מראה גם את השפעת האסתטיקה של ויסלר.
חלקית מסיבה זו מנהלי אמנויות בריטיים רבים היו אוהדים לרעיונות כאלה, במיוחד כאשר ההשפעה של הפילוסופיה ההינדית התרחבה יותר ויותר במערב בעקבות התפשטות תנועת התאוסופיה.
טאגור האמין שניתן להתאים מסורות הודיות כדי לבטא את הערכים החדשים הללו, ולקדם תרבות לאומית הודית מתקדמת.
ההישג הטוב ביותר שלו היה סדרת אלף לילה ולילה שצוירה בשנת 1930. בציורים אלה הוא משתמש בסיפורי אלף לילה ולילה כאמצעי להסתכל על קלקוטה הקולוניאלית ולדמיין את הקוסמופוליטיות המתהווה שלה.
עם הצלחת רעיונותיו של טאגור, הוא בא במגע עם דמויות תרבות אסייתיות אחרות, כמו היסטוריון האמנות היפני אוקאקורה קאקוזו והצייר היפני , שעבודתו הייתה דומה לעבודתו שלו.
בעבודתו המאוחרת, הוא החל לשלב אלמנטים של מסורות קליגרפיות ו באמנותו, בשאיפה לבנות מודל למסורת אמנותית מודרנית שתמזג את ההיבטים המשותפים של תרבויות רוח ואמנות אוריינטליים.
תלמידיו הקרובים כללו את ננדלאל בוסה, סמרנדרנת גופטה, קשיטינדרנת מג'ומדאר וציירים הודים ידועים אחרים.
עבור טאגור, הבית שבו גדל (סמטת דווראקנת טאגור 5) והבית הצמוד (סמטת דווראקנת טאגור 6) חיברו בין שני עולמות תרבותיים - 'עיירה לבנה' (בה גרו המתיישבים הבריטים) ו'עיירה שחורה' (שם גרו הילידים).
לפי היסטוריון האדריכלות סוואטי צ'טטופדהאי, טאגור השתמש במשמעות הבנגלית של המילה, ג'וראסנקו ('גשר כפול') כדי לפתח רעיון זה בצורה של מפה מיתית של העיר.
המפה אכן לא הייתה של קלקוטה, אלא עיר דמיונית, חליסהאר, והייתה המדריך המרכזי בסיפור ילדים פוטור בוי (ספר פוטו).
אולם שמות המקומות של קלקוטה מהמאה התשע-עשרה מופיעים במפה זו, ובכך מציעים לקרוא את העיר הדמיונית הזו עם העיר הקולוניאלית כמסגרת התייחסות.
המפה השתמשה במבנה של משחק לוח (גולוקדהם) והראתה עיר מחולקת לאורך ציר ראשי; מצד אחד שער אריות מוביל ל"לאל-דיגהי" שבאמצעו נמצא "האי הלבן".
טאגור שמר לאורך חייו על ידידות ארוכה עם האמן הלונדוני, הסופר ובסופו של דבר הנשיא של הקולג' המלכותי לאמנות, ויליאם רוטנשטיין בלונדון.
בהגיעו להודו בסתיו 1910, רוטנשטיין בילה כמעט שנה בסקר אתרי התרבות והדת של הודו, כולל המערות הבודהיסטיות העתיקות של אג'אנטה; ; והשפע ההינדי של בנארס.
בסופו של דבר הוא הגיע לקלקוטה, שם אייר וצייר עם טאגור ותלמידיו, בניסיון לקלוט אלמנטים של לתוך אמנותו.
ככל שהיו הניסויים של רוטנשטיין בסגנונות הציור ההודי המודרניסטי המוקדם מוגבלים, הידידות בינו לבין אבנינדרנת טאגור הביאה לאירוע תרבותי מכריע.
זו הייתה תקופת מגוריו של רבינדרנת טאגור בביתו של רוטנשטיין בלונדון, שהובילה לפרסום הגרסה באנגלית של גיטאנג'לי ואחר כך להענקת פרס נובל לספרות לרבינדרנת ב-1913.
פרסום הספר גיטאנג'לי של רבינדרנת טאגור באנגלית הביא למשפחת טאגור מוניטין בינלאומי, מה שסייע להפוך את הפרויקטים האמנותיים של אבנינדרנת טאגור מוכרים יותר במערב.
אבנינדרנת טאגור מונה לנשיא אוניברסיטה של בסנטיניקטן ב-1942.
הוגלו לתוך ארגזים בתוך המשרדים האפלים של החברה, הציורים האלה נשארו באחסון קבוע מאז.
כתוצאה מכך, ההיקף המלא של יצירותיו של טאגור מעולם לא הוצגו ביעילות בציבור.
הם נותרו מוכרים מקרוב רק למעגל קטנטן של אניני אמנות וחוקרים בבנגל, שחלקם כמו ו טענו במשך זמן רב שהמדד האמיתי לכישרון של טאגור נמצא ביצירותיו משנות ה-20, ה-30 וה-40 של המאה ה-20, אבל יכלו לעשות מעט כדי להציע פרופיל מקיף של האמן לעולם האמנות של תקופתם.
"ציורי אבנינדרנת טאגור" של (2008) הוא ספר פורץ דרך המגדיר מחדש את האמנות של טאגור.
ספר נוסף המהווה בחינה מחודשת רצינית של אמנותו של טאגור, תוך יצירת הקשר שלה כביקורת על המודרניות ועל מדינת הלאום הוא "האומה החלופית של אבנינדרנת טאגור" של דבאשיש בנרג'י (2010).
במאי הקולנוע ההודי פורננדו פטריאה הכין סרט תיעודי על האמן, בשם "אבנינדרנת", בשנת 1976.
אבנעזר ג'ולס אורמסבי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1872 -1874, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1878–1880, כסגן מושל ורמונט ה-35 בשנים 1884–1886, ולאחר מכן ועד 1888 כמושל ורמונט ה-41.
אבנעזר אורמסבי נולד בעיירה שורהאם שבוורמונט, כבנם של ג'ון מייסון ופולי (לבית וילסון) אורמסבי.
הוא עבד בחווה המשפחתית והתחנך בבתי הספר המקומיים, ולאחר מכן למד בבתי ספר תיכוניים בעיירות ברנדון וסאות' וודסטוק.
לאחר מכן לימד אורמסבי בבית ספר ובמקביל למד משפטים במשרד עורכי הדין של אנסון א.
ב-1861 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז ראטלנד.
באפריל 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייס אורמסבי לפלוגה שנקראה "האפורים של אלן" (Allen Grays).
יחידה זו צורפה בסופו של דבר לצבא האיחוד כפלוגה G של רגימנט הרגלים הראשון של ורמונט.
ב-25 באפריל נבחר אורמסבי כלוטננט המשנה של הפלוגה, ושירת איתה בווירג'יניה במהלך תקופת השירות שלה שארכה שלושה חודשים.
בספטמבר הוא הצטרף לפלוגה G של רגימנט הרגלים ה-12 של ורמונט, וקיבל את הפיקוד עליה בדרגת קפטן.
הרגימנט גויס לתקופה של תשעה חודשים, ואורמסבי נשאר עמו במשך כל התקופה, כולל בקרב גטיסברג.
הרגימנט ה-12 שב לוורמונט ביולי 1863 ושוחרר.
לאחר שחרורו, עסק אורמסבי בעריכת דין בברנדון כשותפו של ניקולסון, בהמשך כשותפו של אבנעזר בריגס, ולבסוף כשותפו של בנו של בריגס, ג'ורג'.
כאיש המפלגה הרפובליקנית, הוא היה חבר בוועדה המדינתית של המפלגה, ובשנים 1868–1872 שימש כמעריך של שירות הכנסות הפנים.
בשנים 1871–1873 הוא שירת כתובע המדינתי למחוז ראטלנד.
בשנים 1872 - 1874 הוא ייצג את ברנדון בבית הנבחרים של ורמונט, ובשנים 1878–1880 ייצג את מחוז ראטלנד בסנאט של ורמונט.
במהלך תקופת כהונתו בבית הנבחרים היה אורמסבי חבר בוועדת המשפט.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה לבית החולים המדינתי לחולי נפש, וחבר הוועדה ליחסי המדינה עם הממשל הפדרלי.
בשנים 1880 - 1884 שירת אורמסבי כחבר בחבר הנאמנים של בית הספר הרפורמי של ורמונט.
ב-1884 נבחר אורמסבי כמועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן מושל ורמונט.
בשל השליטה המוחלטת של הרפובליקנים בוורמונט בשנים שלאחר מלחמת האזרחים, הוא ניצח בקלות בבחירות הכלליות.
בשני התפקידים הוא כיהן תקופת כהונה אחת של שנתיים, זאת על פי המקובל על פי כלל ההרים של המפלגה הרפובליקנית בוורמונט.
במהלך תקופת ממשלו מונתה ועדה להצעת תיקונים בחוקי החינוך של ורמונט, ולפיקוח על תחילת עבודתה של הוועדה החדשה של ורמונט למערכת הרכבות ולמועצת הבריאות.
ב-1887 הציע הנשיא גרובר קליבלנד את השבתם של דגלי הקרב לשעבר של הקונפדרציה שנשבו על ידי כוחות צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
הצבא הגדול של הרפובליקה הוביל את ההתנגדות לתוכניתו של קליבלנד, המחלקה של הצבא בוורמונט העבירה החלטות שגינו את הצעתו של הנשיא.
אורמסבי העביר את ההחלטות לקליבלנד, והכריז שהם זכו ל"אישורי המוחלט והחם ביותר", ו"אתה יכול להיות סמוך ובטוח שהן מכילות את רגשותיה של ורמונט בנושא זה".
קליבלנד ביטל את הצו הנשיאותי שלו, אך ב-1905 שינויים בתחושות הובילו להעברה ללא התנגדות של חוק פדרלי להשבתם של הדגלים.
בסוף 1891 מונה אורמסבי על ידי הנשיא בנג'מין הריסון לשמש כחבר בוועדה לטיפול באינדיאנים של שבט הפאיאוט בשמורת האינדיאנים פירמיד לייק בנבדה כדי לגרום לשבט לוותר על תביעת אדמות בחלק משטח השמורה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא מונה כנציב הקרקעות של ארצות הברית בסמואה, שם הוא ניהל משא ומתן עם חברי הוועדה הבריטים והגרמנים כדי לתאם את התביעות של מיליוני אקרים של קרקעות בסמואה.
במאי 1893 הוא השלים את משימתו, שב לארצות הברית, וחידש את עיסוקו בעריכת דין בברנדון.
בספטמבר 1896 הצטרף אורמסבי למספר אישים במסע הרכבת של הנשיא ויליאם מקינלי לעירו, קנטון, אוהיו, כדי להפגין את תמיכתם בו בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
בספטמבר 1901 הוא היה נשיא אגודת מפגש הרעים של קציני ורמונט , ועמד בראש הנשף השנתי של האגודה, שבו סגן הנשיא תאודור רוזוולט היה הנואם הראשי.
שבוע לאחר מכן, בעקבות רצח ויליאם מקינלי, היה רוזוולט לנשיא, ובסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 1902 הוא שב לוורמונט ובילה כמה ימים בניהול מסע הבחירות עבור המועמדים הרפובליקנים בבחירות של אותה שנה.
אורמסבי ישב בראש טקסי קבלת הפנים במהלך עצירתו של רוזוולט בברנדון ב-1 בספטמבר.
הוא גם היה יושב ראש טקס הקדשת האנדרטה לסטיבן דאגלס, יליד ברנדון, ביולי 1913.
הוא היה מעורב בפעילות הבנק הלאומי של ברנדון, ובמשך שנים שימש כנשיאו.
אורמסבי עסק בעריכת דין עד גיל 80, כאשר שבץ מוחי גרם לו לפרוש, אם כי הוא המשיך לכהן כנשיא הבנק.
ב-1862 נשא אורמסבי לאישה את ג'ני ל.
בריגס, בתו של שותפו למשרד עורכי הדין, אבנעזר נ.
ג'ני נפטרה ב-1866, ושנה לאחר מכן נשא אורמסבי את פרנסס דוונפורט.
אבנעזר אורמסבי נפטר בברנדון ב-3 באפריל 1924. הוא נטמן בבית הקברות פיין היל שבעיר.
הוא מופיע בתנ"ך בעיקר בספר שמואל.
אבנר היה שר צבאו של שאול המלך, ושר הצבא הראשון של ממלכת ישראל המאוחדת.
על פי הכתוב בשמואל א' היה בן דודו של שאול, ולפי ספר דברי הימים היה דודו.
כשר צבא, אבנר הוביל את צבאו של שאול לכיבושיו בעבר הירדן, למלחמות הקשות מול הפלשתים בתקופת מלכותו של שאול ולמלחמה הפנימית נגד תומכיו של דוד והיה אחד האנשים הקרובים אליו ביותר.
אבנר מתואר בספרות חז"ל כאדם גדול ממדים וחזק, שכאשר הורג את עשהאל הוא הורגו בעץ החנית, אבל עוצמת המכה הורגת את עשהאל והחנית יוצאת מאחורי גבו.
פועלו של אבנר כיד ימינו של שאול לא מתואר בתנ"ך בפרטים.
מסופר על אבנר שישב ליד המלך בחגיגה לכבוד ראש חודש וששמר על שאול במסעותיו.
לאחר מות שאול הופכת דמותו של אבנר למשמעותית יותר, תחילה כתומכו של איש בושת בן שאול, ולאחר מכן בניסיון ההצטרפות הטראגי שלו למחנה דוד.
על פי אגדה תימנית אבנר הוא בנם של שם בן נח ובכל, בתו של אברהם.
לאחר מות שאול בקרב מול הפלשתים בגלבוע, הומלך דוד בחברון על ידי אנשי יהודה, בעוד אבנר המליך בעיר מחניים את איש בושת, בנו של שאול, למלך על יתר שבטי ישראל.
שני חלקי העם לחמו זה בזה.
כשנפגשו שני המצביאים, אבנר ויואב בן צרויה, שר צבא דוד, ליד בריכת גבעון, אבנר הציע: "יקומו נא הנערים וישחקו לפנינו".
לאחר שהנערים הרגו זה את זה, פרצה המלחמה ביתר עז.
במלחמה זו נחל אבנר מפלה ונמלט עם חילו מן המערכה.
עשהאל, אחיו של יואב בן צרויה, המשיך לרדוף אחרי אבנר.
אבנר ואנשיו הוסיפו לברוח מפני אנשי דוד עד שלבסוף, כשעמדו שני המחנות זה מול זה, ביקש אבנר מיואב להפסיק את מלחמת האחים: ().
דברים אלו הפסיקו את המלחמה באותו היום, אף על פי שהיא נמשכה שוב מאוחר יותר.
סכסוך עם איש בושת ותמיכה בדוד
אבנר פרש מתפקידו כשר צבאו ויד ימינו של איש בושת לאחר סכסוך שהיה ביניהם.
איש בושת האשים את אבנר בכך שבא אל פילגשו של שאול, רצפה בת איה.
האשמה זו חמורה ביותר, שכן משמעותה של לקיחת פלגש המלך היא, כנראה, מרידה במלכות וניסיון לתפוס את מקומו של המלך (כפי שניתן לראות בסיפור על מרד אבשלום בדוד).
לנוכח האשמה זו הזכיר לו אבנר את חסדיו עמו והעביר את תמיכתו לדוד.
אבנר הציע לו את תמיכתו ואת עזרתו בגיוס תמיכה בדוד משאר חלקי העם.
מכיוון שאבנר היה מנכבדי שבט בנימין, וקרוב משפחה של המלך, לתמיכתו בדוד הייתה חשיבות פוליטית רבה.
דוד הסכים, והתנה את קבלתו של אבנר למחנהו בכך שיחזיר לו את אשתו, מיכל בת שאול, שנלקחה ממנו וניתנה לאיש אחר.
ייתכן שתנאי זה נועד להיות מבחן לנאמנותו של אבנר.
אבנר החזיר את מיכל וניסה לשכנע את אנשי בנימין וזקני העם התומכים בבית שאול לתמוך בדוד, ואחר כך בא לחברון, אל דוד, שם התקבל בכבוד רב.
אבנר יצא מהמשתה אצל דוד, כדי להמשיך ולגייס עבורו תומכים.
יואב יצא לרדוף אחרי אבנר, בטענה שאבנר בא לרגל אחרי דוד.
כאשר השיג אותו הוא העמיד פנים שהוא רוצה לדבר איתו בארבע עיניים, אך לאחר שמשכו אל השער לשם כך, הכהו בחרבו והרגו.
המקרא מציין כי יואב הרג את אבנר כנקמה על הרג עשהאל בן צרויה אחיו.
ייתכן שהיו מעורבים גם שיקולים פוליטיים- יואב חשש שאבנר יתפוס את מקומו כשר צבא (תימוכין לכך ניתן למצוא בסיפור דומה על רצחם עמשא בן יתר, שהיה שר צבא אבשלום, עבר לתמוך בדוד ולהתמנות לשר צבא, ונרצח על ידי יואב), וכן חשד באבנר שכוונותיו אינן טובות.
מעשהו זה של יואב בן צרויה הרגיז מאוד את דוד.
הוא קונן על אבנר וקרא לאבל על מותו של אבנר.
אבנר נקבר בחברון, ויש המזהים את קברו עם אחד המבנים הסמוכים למערת המכפלה.
יעשיאל, בנו של אבנר, מונה על ידי דוד לשר על שבט בנימין (), והיה אחד מגיבורי דוד ().
לפי מסורת חז"ל, הייתה בעלת האוב, שאיתה נפגש שאול ערב מותו, אמו של אבנר, והנדבן העשיר בן ציצית הכסת, אשר חי בסוף ימי בית שני, היה מצאצאיו.
בגלל המעשה של יואב בן צרויה, ביקש דוד משלמה בנו שינקום את מותם של אבנר בן נר ועמשא בן יתר.
לשם כך שלמה המלך שלח את שר צבאו בניהו בן יהוידע להרוג את יואב בן צרויה.
טרם הריגתו אחז יואב בקרנות המזבח, מתוך תקוות שווא שבניהו יימנע להורגו בעודו אוחז בהם.
ציטוטים מפורסמים של אבנר בן נר
"הֲלָנֶצַח תֹּאכַל חֶרֶב?" - אבנר אומר ליואב בן צרויה - שמואל ב, פרק ב, פסוק כו.
אבנר חי שאקי (5 בפברואר 1926 – 28 במאי 2005) היה משפטן ואיש ציבור ישראלי.
שימש פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם המפד"ל.
נולד בצפת, בנם של חנה (נזלי) ושל רבינו עובדיה שאקי.
אחותו אסתר שאקי-ארזי הייתה משוררת.
הוא היה תלמיד מצטיין בבית ספר אליאנס.
לאחר שהשלים את תעודת הבגרות האקסטרנית למד הוראה בבית המדרש למורים מזרחי.
עם סיום לימודיו עבד כמורה שכיר במוסד לעבריינים צעירים בעכו ולאחר שעמד על התנאים במוסד פנה למשרד הסעד בדרישה לסגור את המוסד, וכך אכן נעשה.
בצעירותו גם כתב שירים שאחדים מהם התפרסמו בקובצי שירה.
שאקי החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובזכות הצטיינותו זכה למלגה מלאה בכל מהלך לימודיו.
באפריל 1955 קיבל תואר שני במשפטים ובנובמבר 1955 הוסמך כעורך דין.
עם סיום לימודיו הוזמן לשמש עוזר הוראה במשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטה ופרסם מחקר על משטרים דמוקרטיים.
בהמשך קיבל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים והיה לפרופסור למשפטים (משפט בין-לאומי פרטי, דיני משפחה וירושה, דת ומדינה במשפט) באוניברסיטת תל אביב.
את הקריירה הפוליטית שלו החל שאקי עוד כשניסה להתמודד בראש רשימה בלתי מפלגתית להסתדרות הסטודנטים, אך לא הצליח להיבחר.
בהמשך הקים את "התנועה לקידום עדות המזרח".
בינואר 1959 מונה על ידי שר הדתות יעקב משה טולידאנו לוועדה שבדקה טענות על קיפוח הספרדים בהרכב המועצה הדתית של ירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 הקים את "המפלגה הספרדית הלאומית" שטענה לקיפוח של הספרדים, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
מאוחר יותר הצטרף שאקי למפד"ל.
בבחירות לכנסת השביעית הוצב במקום ה-15 ברשימת המפד"ל.
הוא נכנס לכנסת השביעית ב-1970, עקב פטירתו של חיים משה שפירא.
חודש וחצי מאוחר יותר, עם מינויו של מיכאל חזני לתפקיד שר הסעד, החליפו שאקי בתפקיד סגן שר החינוך והתרבות בממשלה ה-15.
ביולי 1972 אחרי הצבעתו בעד תיקון חוק השבות, בעניין קביעת מיהו יהודי על-פי ההלכה, בניגוד לעמדת הממשלה ולעמדת מפלגתו, פוטר מכהונתו כסגן שר החינוך.
באפריל 1973 פרש במחאה מהמפד"ל והפך לחבר כנסת יחיד.
בבחירות לכנסת השמינית הקים את רשימת "התנועה לשוויון חברתי", אך לא עבר את אחוז החסימה.
בשנת 1984 חבר שוב למפד"ל ונבחר לכנסת ה-11, וכיהן ברציפות עד הכנסת ה-14. לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988, בהן כיהן שאקי כיושב ראש התנועה, כיהן שאקי כשר בלי תיק בממשלתו של יצחק שמיר.
אחרי "התרגיל המסריח" באמצע 1990 והקמת הממשלה החדשה, מונה שאקי לתפקיד שר הדתות, תפקיד בו החזיק עד 1992. הוא מינה את שלמה בקיש כמנכ"ל המשרד.
לאחר התמודדות מול הרב יצחק לוי על ראשות המפד"ל ועל תיק החינוך בשנת 1998 - התמודדות בה הפסיד שאקי - הוא הודיע שלא יתמודד עוד לכנסת ומונה לנשיא עמית של המזרחי העולמי.
במהלך כהונתו בכנסת יזם את חוק חג המצות יחד עם אברהם יוסף שפירא.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב במקום ה־120 והסמלי ברשימת מפד"ל לכנסת.
שאקי היה יו"ר לשכת המפד"ל ויו"ר השדולה לקידום הבנה בין דתיים וחילונים.
כמו כן כיהן כנשיא כבוד של המכון לחקר המשפחה בישראל.
בהיותו שר הדתות, נחשד שאקי בשתי פרשיות (בין השנים 1990–1991), שנחקרו על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה והיחידה הארצית לחקירת פשעים.
החשדות נגדו היו בשתי פרשיות שונות.
האחת, פרשיה שכונתה 'פרשת התרומות', הייתה חשד למעילה בכספים שניתנו כתרומות לעמותות אליהן היה קשור, בין השאר לעמותה לחקר המשפחה ודיני המשפחה בישראל.
הפרשיה הנוספת, שכונתה 'פרשת העמותות', הייתה חשד ששאקי פעל תוך ניגוד אינטרסים ותוך מרמה והפרת אמונים, בעת שהיה חבר בוועדת שרים, כאשר המליץ על העברת כספים מחלוקת עיזבונות, לשלוש עמותות בהן היו קרובי משפחתו חברים מייסדים.
בסופו של דבר לא הוגש נגד שאקי כתב אישום.
בפרשת התרומות קבע היועץ המשפטי לממשלה כי בהתנהלותו של שאקי היה טעם לפגם, אולם לא סבר כי יש די ראיות להעמידו לדין פלילי.
בפרשת העמותות סבר היועץ המשפטי לממשלה כי יש די ראיות להעמיד את שאקי לדין בגין מרמה והפרת אמונים, אולם סבר כי אין מקום לעשות זאת, בשל חוסר עניין לציבור.
על החלטה זו של היועץ המשפטי לממשלה הוגשה עתירה לבג"ץ, בדרישה לבטל את החלטתו ולהעמיד את שאקי לדין.
העתירה התקבלה במובן זה שבג"ץ הורה ליועץ המשפטי לממשלה לקיים שימוע לשאקי טרם העמדה לדין ואף להעמידו לדין אם ישתכנע כי עדיין יש בסיס ראייתי לכך שביצע את העבירות בהן נחשד.
היה נשוי ליהודית (עד לפטירתה בשנת 1968), ונולדו להם ארבעה ילדים.
ב-1970 התחתן עם נחמה שאקי, ונולדו להם שלושה ילדים.
הלך לעולמו לאחר מחלה קשה ב-28 במאי 2005.
בתו סמדר גרוס הייתה במשך תשעה חודשים ראשת המועצה הדתית בכפר סבא, והייתה האישה הראשונה שעמדה בראש מועצה דתית.
ב-2021 הונצח בקריאת רחוב על שמו בשכונת גילה בירושלים.
אבנר גדסי (נולד ב-24 במאי 1952) הוא זמר ומלחין ישראלי.
גדסי נולד בשכונת התקווה בתל אביב וגדל בעוני.
אביו עלה לישראל מתימן עם שתי נשותיו, והתקשה לפרנס שתי משפחות מרובות ילדים.
גדסי החל את דרכו במוזיקה בנגינה במלודיקה, ולאחר מכן הצליח לרכוש גיטרה, אך לא לממן חינוך מוזיקלי מסודר.
הוא לימד את עצמו בנגינה כשהוא מתמיד באימונים ומתגנב להופעות.
גדסי התחיל לשיר בשנות ה-70 באירועים משפחתיים ובבתי כנסת.
ב-1970 זכה בתחרות כישרונות צעירים של עיר הנוער.
בניסיון לפרוץ אל הרדיו, גדסי הוציא שיר אותו כתב והלחין, שלא זכה להשמעות, והוקלט מחדש למילותיה של סמדר שיר תחת השם "נפרדנו כך".
שיר זה סימן את תחילת שיתוף הפעולה של גדסי עם המוזיקאי אלדד שרים, שנמשך עשורים לאחר מכן.
ב-1973 הוציא את האלבום המלא "אבנר גדסי", שבו נכלל השיר "נפרדנו כך" לצד שירים כמו "אודליה", "מישהו חיכה לך בחוץ", "מקום כזה", "גן העדן" ו"לוליטה", שהיה מבוסס על ספרו הידוע של ולדימיר נבוקוב מ-1955. בעקבות זאת, נפסל השיר לשידור, והותר להשמעה רק שנים מאוחר יותר.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הופיע גדסי בפני חיילי צה"ל ברמת הגולן.
סגנונו המוזיקלי של גדסי משלב רוק, מוזיקה ים תיכונית, ג'אז, בלוז ובלדות סן רמו, כשהטקסטים לא פעם רציניים וקודרים.
שירי אלבומו הראשון של גדסי זכו להערכה רבה מצד אמנים שונים, כגון בעז שרעבי, יגאל בשן וזוהר ארגוב, שפיתחו איתו קשרי עבודה.
אולם, ההשפעה המזרחית וחוסר הקלילות בשיריו, הפריעו לגדסי לפרוץ אל הרדיו הישראלי.
לעומת זאת, ההשפעה החזקה של סגנון הרוק האטה את מכירותיו בדוכני הקלטות לזמר מזרחי.
ב-1976 יצא אלבומו השני, "מדליק", כשגדסי מלחין את מרבית שירי האלבום.
בין שירי האלבום בלטו: "רויזטה" (מילים: משה בן שאול ואלי בכר: לחן: גדסי ואלדד שרים), "התשובה לתפילתי" (מילים: אילן גולדהירש), "עיניה קראו לי" (מילים: יורם טהרלב, לחן: אלדד שרים) ו"בן בלי בית", שהיה גרסה עברית של אבי קורן לשיר "JOHNNY GUITAR" של ויקטור יאנג ופגי לי.
אלדד שרים עיבד את שירי האלבום וניגן בכלי מקלדת וכלי הקשה, ואיתו השתתפו בהקלטות גם חיים רומנו, יוסי לוי ובני וילנר בגיטרות, אלי מגן, קובי כהן, ואצ'י שטרו בגיטרה בס, שלמה חממי בתופים, ונגנים נוספים.
עוד באותה שנה הספיקת חברת התקליטים "קוליפון" להוציא לגדסי אוסף "12 להיטי זהב", שכלל שירים מ-2 האלבום הראשונים, וחידוש ל"מי ידע שכך יהיה", בעיבודו של קובי אשרת.
שני האלבומים הבאים זכו ליותר השמעות ברדיו, ונתנו לגדסי להיט רדיו ראשון: השיר "שרונה".
בדצמבר 1980 השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "מנגן ושר" (מילים: משה בן-שאול, עיבוד: אלדד שרים), והגיע עימו למקום השני.
באמצע 1981 יצא אלבום האולפן הרביעי של גדסי - "מנגן ושר" בחברת התקליטים סי בי אס ישראל.
דוד קריבושי עיבד את שירי האלבום, מלבד שיר הנושא, ואיתו השתתפו בהקלטות גם חברי להקת "ברוש", שלמה יידוב בגיטרה אקוסטית, ונגנים נוספים בכלי נשיפה ומיתרים.
השיר הבולט באלבום היה "שרונה" (מילים: אילן גולדהירש), שהגיע למקום ה-21 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"א של רשת ג'.
עוד כלל האלבום את "אלה הם שירי", "מחפש אותך" (בשניהם - מילים: סמדר שיר), "נערה" (מילים ולחן: אביהו מדינה) ו"דנה" (מילים: בטי חסיד, לחן: אבנר גדסי וטובי עובד).
באפריל 1982 השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי - "דרור - למנצח שיר מזמור" עם השיר "איומה בהר המור" (מילים: רבי שלום שבזי, לחן: יהודה בדיחי, עיבוד: יגאל חרד) והגיע שוב למקום השני (אחרי "הפרח בגני" של זוהר ארגוב).
באותה שנה הוציא ארגוב את האלבום "נכון להיום" אשר שיר הנושא שלו הולחן על ידי גדסי.