tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאם פוסי סילבה נולד בסוואנה, ג'ורג'יה, ב-23 באוקטובר 1859. סבו מצד אביו היה מהגר פורטוגלי מהאיים האזוריים.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית צ'טהאם ב-1875 והמשיך ללמוד הנדסה לזמן קצר באוניברסיטת וירג'יניה בעודו צעיר, הוא ירש את עסקי הקרמיקה המשגשגים של אביו, אותם ניהל עד שמכר את העסק ב-1906. הוא התחתן עם קרוליין ווקר ביצ'ר ונולד לו בן, אבוט, שהצטרף לשירות היערות.
סילבה התעניין בציור במשך שנים רבות, וכמה מהבדים המוקדמים ביותר שלו הם מג'ורג'יה - החוף והרי טנסי.
בין 1900 ל-1905, הוא בילה את הקיץ בלימודי קומפוזיציה אצל ארתור וסלי דאו באיפסוויץ', מסצ'וסטס ב-1907 הוא נסע לפריז כדי ללמוד אמנות באקדמיה ז'וליאן בהדרכת ז'אן פול לורן והנרי רויר, הוא צייר גם בוונציה ובספרד.
ב-1908 שלוש מיצירותיו התקבלו בסלון ד'אוטום של פריז.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בגלריה האופנתית ז'ורז' פטיט בשנת 1909. לאחר הציג תערוכות נוספות באירופה.
כשחזר לארצות הברית ב-1910, הקים לראשונה אולפנים בצ'טנוגה, טנסי, וושינגטון הבירה.
ובילה חלק ניכר משלוש השנים הבאות בנסיעות ברחבי הדרום, בחיפוש אחר אתרי ציור והציג גם את עבודותיו.
נסיעות הציור האלה לקחו אותו לניו אורלינס, לואיזיאנה; צ'ארלסטון, דרום קרוליינה; וחוף מפרץ מיסיסיפי במהלך תקופה זו החל לפתח מוניטין בסגנון של אימפרסיוניזם לירי.
ליד צ'ארלסטון, מטעי מגנוליה וגני מגנוליה סיפקו את ההשראה לסדרת הציורים שלו בשם "גן החלומות".
בשנת 1910, הוא ערך תערוכת יחיד בגלריה לאמנות ג'יבס (כעת מוזיאון ג'יבס) בצ'ארלסטון, אחד המקומות המרכזיים הקשורים לרנסאנס של צ'ארלסטון בווושינגטון די.
הוא הצטרף לאגודת האמנים המקומית והציג בכמה גלריות לאמנות 1910–1913 הוא הפך לחבר מציג במועדון סלמגונדי בניו יורק, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה ובמועדוני צבעי המים בשיקגו ובניו יורק.
ב-1911 רכש סילבה נכס בכרמל על הים, קליפורניה, והקים סטודיו לעונת הקיץ; שנה לאחר מכן הוא ומשפחתו קנו שם בית.
אף שלא הציג ב-1915 בתערוכת פנמה-פסיפיק הבינלאומית של סן פרנסיסקו, הוא זכה במדליות כסף בתערוכת פנמה-קליפורניה בסן דייגו.
ציוריו הוצגו לעיתים קרובות במיוחד בדרום קליפורניה, בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
הוא היה חבר מציג במועדון האמנויות והמלאכה בכרמל בין השנים 1913 עד 1923 ונהג להציג באגודה לאמנות כרמל בין השנים 1939 ו-1947. הוא ואשתו היו פעילים חברתית בכרמל שם עזר לצבוע תפאורות לתיאטרון, שירת בוועדת הכבאות, נקט בצעדים משפטיים לשימור העצים העתיקים של העיירה, ועוד פעיליות שונות.
במהלך שנותיו בקליפורניה, סילבה המשיך להציג את יצירותיו הן בתערוכות בינלאומיות והן ברמה הלאומית, וחזר לעיתים קרובות לדרום כדי לצייר את קרולינה.
בשנת 1922 חזרו סילבה ואשתו לצרפת, שם הציג ארבעה ציורים וקיבל ציון מכובד.
הוא תרם בין 1926 ל-1942 לתערוכות האמנות הלאומית היוקרתית בספרינגוויל, יוטה, שם הוא זכה במדליות ב-1927 וב-1929.
ציוריו של סילבה זכו בפרסים רבים, כולל מדליית כסף בתערוכת האפלצ'ים בנוקסוויל, טנסי (1910) ופרס שני ביריד מדינת קליפורניה (1920).
הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית של שער הזהב (1939).
עבודתו נמצאת באוספים של מוזיאון יוסטון (טקסס), גלריית לוקסמבורג (צרפת), מוזיאון רוס ממוריאל (קנדה), מוזיאון ניו אורלינס לאמנות, מוזיאון אוגדן לאמנות דרום (ניו אורלינס), אוסף ג'ונסון (דרום קרולינה), ומוזיאון גיבס, בין היתר.
ויליאם סילבה נפטר בכרמל ב-10 בפברואר 1948.
ויליאם ספריי היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה השלישי בין השנים 1909–1917.
ספריי נולד בווינדזור שבמחוז ברקשייר באנגליה, הממלכה המאוחדת.
משפחתו היגרה לארצות הברית כשהיה 11, והתיישבה בטריטוריית יוטה.
בשנת 1885 נקרא ספריי לשירות כמיסיונר מטעם כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים והחל לפעול במיסיון הכנסייה המורמונית במדינות דרום ארצות הברית.
מ-1888 עד 1891 שימש כנשיא המיסיון של מדינות הדרום.
בשנת 1890, במהלך שליחותו, קיבל ספריי היתר מראשי הכנסייה לשוב לזמן קצר לסולט לייק סיטי, שם נישא למרי אליס ורטהול.
בשנת 1894 נבחר ספריי למשרת גובה המיסים במחוז טווילה (Tooele).
ב-1902 נבחר ספריי לבית הנבחרים של יוטה, ובמהלך 1905 מונה לאחד מחברי מועצת נציבי הקרקעות של מדינת יוטה.
בשנים 1906–1908 שימש ספריי כסוכן שירות המרשלים של ארצות הברית מטעם יוטה.
בבחירות 1908 נבחר ספריי למושל יוטה, והוא מילא תפקיד זה מינואר 1909 עד ינואר 1917. את תפקיד המושל מילא מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ספריי היה מתנגד חריף לתקופת היובש, והטיל וטו על שתי הצעות חוק ששמו להן למטרה ליישם את חוקי היובש.
בבחירות 1912 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
ב-1915 מיאן ספריי לבקשת נשיא ארצות הברית וודרו וילסון לשקול מחדש את הוצאתו להורג הממשמשת ובאה של ג'ו היל, ואפשר את החלת עונש המוות ב-19 בנובמבר.
מ-1921 עד 1929 שימש ספריי כממונה על האדמות ציבוריות, התפקיד שקדם למנהל לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
ספריי מת בווושינגטון הבירה ב-1929 בעודו מכהן כנציב הפדרלי לאדמות ציבוריות.
הוא נטמן בבית הקברות של סולט לייק סיטי.
סר וִילְיֶאם פוֹתֶ'רְגִיל קוּק היה ממציא אנגלי.
הוא היה, יחד עם צ'ארלס ויטסטון, מממציאי , שעליו הם רשמו פטנט במאי 1837. ב-1846 הוא הקים יחד עם את , חברת הטלגרף הציבורית הראשונה בעולם.
בשנת 1869 הוענק לו תואר אבירות.
הוא נולד באילינג, כיום פרבר של לונדון; אביו, ויליאם קוק, שימש כמנתח במקום, ולאחר מכן מונה לפרופסור לאנטומיה באוניברסיטת דרהאם.
הוא התחנך ב ובאוניברסיטת אדינבורו, ובגיל 20 הצטרף לצבא הודו.
אחרי חמש שנות שירות בהודו קוק חזר הביתה; לאחר מכן למד רפואה בפריז, ופיזיקה בהיידלברג אצל .
ב-1836 הוא ראה טלגרף חשמלי, אז רק נסיוני: מונקה המחיש בהרצאותיו מכשיר טלגרפי על העיקרון שהציג ב-1835. קוק החליט להפעיל את ההמצאה בפועל במערכות הרכבת; וויתר על רפואה.
בתחילת 1837 חזר קוק לאנגליה, ונפגש עם מייקל פאראדיי ו.
דרכם הכיר את צ'ארלס ויטסטון, אשר בשנת 1834 העניק לחברה המלכותית דין וחשבון על ניסויים על מהירות החשמל.
קוק כבר בנה מערכת של טלגרף עם שלוש מחטים על פי העיקרון של שילינג, ותכנן עיצובים לאזעקה מכנית.
הוא גם התקדם במשא ומתן עם חברת הרכבת ליברפול ומנצ'סטר על השימוש בטלגרפים שלו.
קוק וויטסטון הקימו שותפות במאי 1837; קוק טיפל בצד העסקי.
הפטנט הראשון של ויטסטון וקוק נרשם תוך חודש, והיה "עבור שיפורים במתן אותות והשמעת אזעקות במקומות מרוחקים באמצעות זרמים חשמליים המועברים דרך מעגלים חשמליים".
קוק בדק כעת את ההמצאה, כאשר חברות הרכבת , וחברת הרכבת גרייט וסטרן אפשרו זו אחר זו את השימוש בקווים שלהן לצורך הניסוי.
דגם של טלגרף של חמש מחטים התגלה כיקר מדי.
בשנת 1838 שיפור הפחית את מספר המחטים לשתיים, ופטנט על כך נרשם על ידי קוק וויטסטון.
לפני ועדה פרלמנטרית בנושא רכבות בשנת 1840, הצהיר ויטסטון כי הוא השיג, עם קוק, פטנט חדש לסידור טלגרפי; המנגנון החדש דרש רק זוג יחיד של חוטים.
אבל הטלגרף עדיין היה יקר מדי למטרות כלליות.
אולם בשנת 1845 הצליחו ויטסטון וקוק לייצר את מכשיר המחט הבודדת, שעליו רשמו פטנט, ומאותו זמן הפך הטלגרף חשמלי למכשיר מעשי, שאומץ עד מהרה בכל קווי הרכבת של המדינה.
בינתיים התעוררה מחלוקת בין קוק לוויטסטון.
בשנת 1843 הושג הסדר שבאמצעותו הוקצו מספר פטנטים לקוק, עם חלוקת תמלוגים לוויטסטון; ובשנת 1846 הוקמה חברת בשיתוף עם קוק, החברה שילמה 120,000 פאונד עבור הפטנטים הקודמים של קוק וויטסטון.
קוק ניסה מאוחר יותר להאריך את תוקף הפטנטים המקוריים, אך הוועדה המשפטית של המועצה המלכותית החליטה שקוק וויטסטון קיבלו מספיק תמלוגים.
של הוענקה בתנאים שווים לקוק ולוויטסטון ב-1867; ושנתיים לאחר מכן זכה קוק בתואר אביר, ויטסטון זכה לאותו כבוד שנה קודם לכן.
פנסיה מטעם המלוכה הוענקה לקוק בשנת 1871. הוא נפטר ב-25 ביוני 1879.
במאי 1994, כינתה חברת התקשורת "" את הקטר מספר 20075 בשם "סר ויליאם קוק".
ויליאם סקוץ' קאמינג , היה צייר אקוורל וצלם סקוטי, בעיקר של דיוקנאות והיסטוריה צבאית סקוטית.
בין 1912 למותו, הוא עיצב וייצר ארבעה שטיחי קיר גדולים.
הוא היה בנם הרביעי של ג'ון קאמינג (1824–1908),שהיה גם הוא אמן, וג'יין סקוץ'.
ויליאם ערך תרגילי רישום עם אביו לפני לימודיו בבית הספר לאמנות באדינבורו ובבית הספר המלכותי של האקדמיה הסקוטית, והחל את קריירת האמנות שלו בתיאטרון רויאל כצייר תפאורות.
האיורים שלו על החיים הסקוטיים הופיעו במגזין Black & White משנת 1896.
הוא שירת עם הפלוגה האימפריאלית ה-19 במלחמת הבורים, בפיקודו של סר ג'יימס פרסי מילר (1864–1906), ואת דיוקנו הוא צייר.
ב-23 בפברואר 1900 הפלוגה שלו ושתיים נוספות עלו על ספינה בסקוטלנד, והגיעו לקייפטאון ב-19 במרץ 1900. מכאן הם נשלחו למחנות שונים לפני שנשלחו לחזית.
סקיצותיו בצבעי מים תיעדו תקריות במהלך המלחמה ודיוקנאותיו תיארו דמויות צבאיות שהשתתפו בה.
יותר מ-300 מתצלומיו נמצאים במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
קאמינג חזר מדרום אפריקה לאחר שסבל מהתקף של דיזנטריה.
הוא התאכסן אצל אחותו הגדולה ומשפחתה והתחתן עם בל סאטון, ציירת צבעי מים, זמן קצר לפני מותו.
ויליאם סמלי היה מוציא לאור סקוטי שערך את המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה בריטניקה.
הוא היה גם חוקר טבע ועתיקות.
הוא היה מייסד משותף של החברה המלכותית של אדינבורו, מייסד שותף של אגודת העתיקות של סקוטלנד, וחבר של רוברט ברנס.
הוא נולד בדרום-מזרח אדינבורו ב-1740, בנם של ז'אן רוברטסון ואלכסנדר סמלי, אדריכל ובנאי.
הוא התחנך בבית הספר Duddingston ולאחר מכן בתיכון אדינבורו.
סמלי עזב את בית הספר בגיל 12 כדי להיות חניך כמדפיס אצל המילטון, בלפור וניל ב-1752. במהלך תקופה זו הוא קודם לתפקיד עורך המשנה של עיתון, וזכה ממעסיקיו בפרס החברה הפילוסופית של אדינבורו עבור המהדורה המודפסת המדויקת ביותר של טקסט לטיני.
עם סיום חניכותו הצטרף לחברת Murray & Cochran כעורך של המגזין הסקוטי.
בנוסף לכך הוא בילה שלוש שעות ביום בלימודים בשיעורי חוץ באוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1760 הוא ייסד את המועדון הניוטוני, בחברה הפילוסופית של אדינבורו.
הוא גם היה מייסד שותף של החברה המלכותית של אדינבורו.
ב-27 במרץ 1763 התחתן עם ז'אן רוברטסון בלונדון.
בשנת 1765 הוענקה לו מדליית זהב על עבודת הדוקטורט שלו על מיני הצמחים, שסתרה את התיאוריות של הבוטנאי השוודי קרולוס לינאוס.
בגיל 28, סמלי נשכר על ידי קולין מקפארקהר ואנדרו בל לערוך את המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה בריטניקה, שהופיעה ב-100 חלקים שבועיים מדצמבר 1768 עד 1771. זה היה חיבור מופתי.
סמלי לקח מידע ממחברים רבים מתקופתו, כגון וולטייר, בנג'מין פרנקלין, אלכסנדר פופ וסמואל ג'ונסון.
אף על פי כן, המהדורה הראשונה של הבריטניקה הכילה אי דיוקים רבים והשערות דמיוניות - לדוגמה, הוא קבע ששימוש עודף בטבק עלול לגרום לניוון עצבי, "לייבש את המוח לגוש שחור קטן המורכב ממברנות בלבד".
סמלי שאף להפוך את בריטניקה לשמישה ככל האפשר, ואמר כי "שימושיות צריכה להיות הכוונה העיקרית של כל הוצאה לאור.
בכל מקום שבו כוונה זו אינה מופיעה בבירור, אין לספרים ולא למחבריהם ערך לטובת האנושות".
לסמלי היו דעות נחרצות; לדוגמה, הואהגדיר את הפרזול כ"אמנות הריפוי של מחלות הסוסים.
העיסוק במלאכה שימושית זו הוגבל כמעט לחלוטין לקבוצה של אנשים שאינם מכירים כלל את האנטומיה והעקרונות הכלליים של הרפואה."
למרות שהיה בעל ידע רחב, סמלי לא היה מומחה בכל הנושאים.
למשל, במאמרו באינצקלופדיה על "אישה" יש רק ארבע מילים: "נקבת הגבר." למרות חוסר השלמות ואי הדיוקים שלו, הסגנון החי והניווט הקל של המהדורה הראשונה הובילו לדרישה גדולה למהדורה שנייה; כמה תחריטים טובים מאת אנדרו בל תרמו להצלחת המהדורה הראשונה.
סמלי לא השתתף במהדורה השנייה של בריטניקה, משום שהתנגד להכללת מאמרים ביוגרפיים באנציקלופדיה המוקדשת לאמנויות ולמדעים.
סמלי ערך שבועון בשם Scots Journal, מה שגרם לו להכיר את העריכה והפרסום של יצירה בחלקים.
הוא המשיך להדפיס ולערוך את ה-Edinburgh Weekly Journal כבעלים משותף עם ויליאם אולד, והיה בעלים משותף, ועורך המגזין אדינבורו רוויו.
הוא הדפיס וערך את הספר הרפואה הביתית: או, מסה על מניעה וריפוי של מחלות על ידי התנהגות ותרופות פשוטות מאת ויליאם ביוקאן ב-1769. הוא גם ערך את הפרסומים הראשונים של אגודת העתיקות של סקוטלנד, שפורסמו ב-1792.
סמלי ידוע גם בזכות התרגום שלו לאנגלית את Histoire Naturelle המפורסם של חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלרק, הרוזן דה בופון.
בשנת 1779, סמלי היה מועמד להיות פרופסור להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת אדינבורו; עם זאת, התפקיד הוענק לד"ר ג'ון ווקר, לכאורה בשל פוליטיקה.
בשנת 1781 הפך סמלי למנהל של מוזיאון אדינבורו להיסטוריה של הטבע.
סמלי המשיך לפרסם מגוון רחב של יצירות, כולל הפילוסופיה של הטבע בשני הכרכים, שהפך לטקסט חובה באוניברסיטת הרווארד במאה ה-19, ולפחות שניים מתוך ארבעת הכרכים הדפיס מחדש עם תיאוריות רפואיות, באדינבורו מהמאה ה-18.
בספר על הפילוסופיה של תולדות הטבע הוא תיאר את המאבק הקיום של המינים, והיה "מבשרמוקדם של תאוריית דרווין".
הוא מת באדינבורו ב-24 ביוני 1795.
ניירות מהארכיון של סמלי, כולל התכתבויות וכתבי יד שלו, מוחזקים בידי ספריית המוזיאון הלאומי של סקוטלנד.
ויליאם ג'יימס סמפורד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-31 מדצמבר 1900 ועד מותו ביוני 1901. לפני כן, בשנים 1879–1881, הוא ייצג את אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ויליאם סמפורד נולד בגרינוויל, ג'ורג'יה כבנם של ויליאם פלוולין סמפורד וסוזן לואיס דאודל סמפורד.
ב-1846 עברה המשפחה למחוז צ'יימברס שבאלבמה.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד בקולג' מזרח אלבמה לבנים (כיום אוניברסיטת אובורן) ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
במלחמת האזרחים האמריקנית שירת סמפורד בצבא הקונפדרציה כלוטננט ברגימנט הרגלים ה-46 של אלבמה, ולחם בטנסי, קנטקי ומיסיסיפי.
בקרב צ'מפיון היל הוא נפל בשבי, ובילה שנה וחצי במחנה השבויים בג'ונסון איילנד.
לאחר המלחמה החל סמפורד לעסוק בחקלאות.
ב-1867 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה והקים משרד עורכי דין בעיר אופליקה שבאלבמה.
הוא גם הוסמך ככומר בכנסייה המתודיסטית אפיסקופלית של הדרום.
ב-1872 נכנס סמפורד לפוליטיקה, שימש כחבר מועצת עירו וכאלקטור מחליף עבור הוראס גרילי.
ב-1874 הוא היה נציג לוועידת החוקה של אלבמה.
ב-1878 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן תקופת כהונה אחת של שנתיים.
אף על פי שסמפורד הושבע כמושל אלבמה ב-1 בדצמבר 1900, הוא נעדר מפעילותו כמושל במשך השבועות הראשונים בשל יציאתו מחוץ לתחומי המדינה לצורך קבלת טיפול רפואי.
במהלך זמן זה, כיהן ויליאם ג'לקס, אז נשיא הסנאט של אלבמה, כמושל בפועל עד לשובו של סמפורד ב-26 בדצמבר.
לאחר שישה חודשי כהונה בתפקיד, נפטר ויליאם סמפורד ב-11 ביוני 1901, ואז הושבע במקומו ג'לקס כמושל ה-32 של אלבמה.
הוא נטמן בבית הקברות רוזמר שבאופליקה.
אדמירל סר ויליאם כריסטופר פאקנהאם היה קצין בכיר בצי המלכותי.
הוא שירת כמשקיף בריטי בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת רוסיה–יפן; במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על שייטת סיירות המערכה השנייה בקרב יוטלנד, ומדצמבר 1916 היה המפקד העליון של צי סיירות המערכה.
פאקנהאם נולד ב-10 ביולי 1861, והיה בן למשפחת פקנהאם בראשות הרוזן מלונגפורד, הוא היה בנו השני של אדמירל משנה תומאס אלכסנדר פקנהאם, בנו השלישי של תומאס פקנהאם, הרוזן השני מלונגפורד.
אמו הייתה סופיה פרנסס סייקס, בתו של סר טאטון סייקס, הברון הרביעי.
פאקנהאם נכנס לצי כצוער ימי בשנת 1874 ושירת על ספינת ההדרכה אה"מ בריטניה.
עם סיום הכשרתו שובץ בשייטת הים התיכון, שם שירת על אה"מ מונרך.
הוא הועלה לדרגת פרח קצונה ב-1876. הוא נודע בזכות יכולת השחייה שלו, וזכה לשבחים על אומץ לב לאחר שקפץ לים והציל שוטר שנפל מסיפון בלרנקה, קפריסין, באוגוסט 1878 וכמה שנים לאחר מכן ניסה להציל אדם שנפל מאה"מ קליפסו בקיל, גרמניה.
הוא הועלה לתפקיד תת-לוטננט באוקטובר 1880, הועבר לאה"מ קנדה באפריל 1883 והועלה לדרגת לוטננט באוקטובר 1883. ביוני 1896 הועלה לדרגת קומנדר ונכנס לתפקיד במחלקת המודיעין הימי מאוגוסט 1899 עד מרץ 1901.
בשלבים הראשונים של מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905, הוא צורף לצי הראשון היפני, שם פיתח קשרים עם האדמירל היפני Tōgō Heihachirō.
עם זאת, למרות קשרים אלו, על פי הדיווחים, הוא היסס לדרוך על החוף, מחשש שהצי היפני יפליג בלעדיו.
בסופו של דבר הוא הוצב על אוניית המערכה אסאהי, שם שהה 14 חודשים, ואף היה משקיף בקרב צושימה על סיפון הספינה ב-27 במאי 1905. במהלך הקרב הזה, הוא כמעט נפגע מרסיסים של פגז רוסי, שהרג אנשי צוות שעמדו בסמוך.
ספוג דם, חזר פאקנהאם לתא שלו והחליף למדים לבנים חדשים, וחזר לעמדת התצפית שלו כעבור כמה דקות.
הדיווחים המפורטים שלו על הקרב תמכו מאוד במגמה של הצי המלכותי לאימוץ של צי ספינות קרב מהירות עם תותחים גדולים.
הדיווחים של פאקנהאם ללונדון היו מאוד פרו-יפניים וההיסטוריון הבריטי ג'פרי ג'וקס ראה את "...הדיווח שלו נוטה לתאר את רוסיה כאויבת שלו, לא רק של יפן".
הוא מונה לעמית מסדר האמבט ב-24 ביולי 1905, וב-18 באפריל 1906 הוענק לו מסדר השמש העולה (דרגה שנייה) על ידי קיסר יפן.
תוך כדי פיקוד על אה"מ אנטרים, וליווי המלך אדוארד השביעי לאירלנד ביולי 1907, הוא זכה בעיטור עמית המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
הוא שימש כלורד הים הרביעי ולורד נציב האדמירליות בין 9 בדצמבר 1911 לדצמבר 1913, בנוסף שימש כשליש הצי של המלך ג'ורג' החמישי בין 1912 ל-1913 ב-1913 הועלה לדרגת אדמירל משנה, ובדצמבר מונה לפקד על שייטת הסיירות השלישית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פאקנהאם קיבל את הפיקוד על שייטת סיירות המערכה השנייה ב-7 במרץ 1915, והרים את דגלו על סיפון שייט הקרב אאה"מ אוסטרליה.
לאחר שהוצאה אוסטרליה משירות בעקבות התנגשות, הוא העביר את דגלו לאה"מ ניו זילנד: על סיפון סיירת המערכה הזו, הוא השתתף בקרב יוטלנד, וזכה בעיטור אביר מפקד מסדר האמבט ב-31 במאי 1916 על פעולותיו.
פאקנהאם מונה לאדמירל משנה המפקד על הצי האוסטרלי בספטמבר 1916. לאחר שהאדמירל סר דייוויד ביטי קיבל את הפיקוד על הצי הגדול מידי אדמירל סר ג'ון ג'ליקו בנובמבר 1916, הוא קיבל את הפיקוד על צי סיירות המערכה ב-19 ביוני 1917, והועלה לדרגת תת אדמירל בפועל.
במהלך ביקורו של המלך ג'ורג' החמישי בצי ביולי 1917, מונה פאקנהאם למפקד אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO).
הוא זכה גם במסדר סטניסלאוס הקדוש (דרגה שנייה) וקיבל מתנה מהקיסר טאישו מיפן.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, פאקנהאם שימש לזמן קצר כנשיא מכללת הצי המלכותי בגריניץ' בין השנים 1919 עד 1920 ולאחר מכן כמפקד העליון בתחנת צפון אמריקה והודו המערבית מאוקטובר 1920 עם אה"מ ראלי כספינת הדגל שלו.
ביקורו בחוף המערבי של ארצות הברית ב-1922 נחל הצלחה דיפלומטית, והוא מונה לאדמירל באותה שנה; עם זאת, ראלי עלתה על שרטון בערפל מול חופי לברדור וטבעה.
פאקנהאם זכה בעיטור הצלב הגדול של מסדר האמבט ביוני 1925, וזכה בעיטור מלך מגן האמבט ב-7 בפברואר 1930.
פאקנהאם פרש מתפקיד פעיל ב-1926. הוא מת רווק, בסן סבסטיאן, ספרד, ב-28 ביולי 1933.
ויליאם פורינגטון קול הבן היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי.
מ-1927 עד 1929 ומ-1931 עד 1942, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וייצג את המחוז השני של מרילנד.
לאחר מכן שימש כשופט בבית משפט המכס של ארצות הברית וכשופט משנה בבית המשפט של ארצות הברית למכס ולפטנטים.
קול נולד ב-11 במאי 1889 בטוסון שבמרילנד, וסיים כמהנדס בניין מהמכללה החקלאית במרילנד (כיום אוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק) בשנת 1910, וקיבל תואר ראשון במדעים בהנדסה אזרחית (BSCE).
הוא גם למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1912, והחל לעסוק בכך באותה שנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קול הוסמך כלוטננט ראשון בצבא ארצות הברית בנובמבר 1917. הוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-316, הדיוויזיה ה-79 בפורט מיד, ושירת מעבר לים.
בשנת 1919 חזר לעסוק בעריכת דין בטוסון.
קול שירת כחבר במועצת המנהלים של המוסד הסמיתסוניאני בין השנים 1940–1943, ובשנת 1931 מונה כחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק, והפך ליו"ר המועצה ב־1944.
בשנת 1926 נבחר קול כמועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן כהונה מלאה במהלך הקונגרס ה-70 מ-4 במרץ 1927 ועד 3 במרץ 1929. הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1928, וחזר לעסוק בעריכת דין בטוסון.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1930 במקום לינווד קלארק, וכיהן בקונגרס ה-72 ובחמשת הקונגרסים שאחריו, מ-4 במרץ 1931 עד התפטרותו ב-26 באוקטובר 1942 כדי לקבל תפקיד שיפוטי.
ב-26 בדצמבר 1941, בהיעדרו של יושב ראש בית הנבחרים סם רייברן, ניהל קול את המושב יחד עם סגן הנשיא הנרי וולאס בנאומו הראשון מתוך שלושה נאומים של וינסטון צ'רצ'יל בפני ישיבת קונגרס משותפת.
ב־11 במאי 1942 מונה קול על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית משפט המכס של ארצות הברית, במושב שפונה על ידי השופט ג'ורג' סטיוארט בראון.
הסנאט אישר את מינויו באותו היום, והוא קיבל את כתב המינוי ב־14 במאי 1942. כהונתו הסתיימה ב־9 ביולי 1952 עקב מינויו לבית המשפט של ארצות הברית למכס ולפטנטים.
ב־4 ביולי 1952 מונה קול על ידי הנשיא הארי טרומן כשופט משנה בבית המשפט של ארצות הברית למכס ולפטנטים, במושב שפונה על ידי השופט ג'וזף ריימונד ג'קסון.
הסנאט אישר את מינויו ב־5 ביולי 1952, והוא קיבל את המינוי ב־7 ביולי 1952. כהונתו הסתיימה ב־22 בספטמבר 1957 עקב מותו.
קול מת ב-22 בספטמבר 1957 בבולטימור שבמרילנד, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בית קול פילד באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק נקרא לכבודו.
ויליאם סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד.
סמית' נולד ב-12 באפריל 1728, בפרובינציית פנסילבניה בדונגל טאון שבמחוז לנקסטר של ימינו, ובשנת 1761 עבר לבולטימור שבפרובינציית מרילנד.
בתו של סמית', מרי סמית', נישאה מאוחר יותר לגנרל אוטו הולנד ויליאמס, מייסד ויליאמספורט, מרילנד.
הוא מונה כחבר בוועדת ההתכתבות ב-1774 וכחבר בוועדת התצפית ב-1775, סמית' שירת גם במלחמת העצמאות כשליש לגנרלים הורשיו גייטס ונתנאל גרין.
בשנת 1777 מונה סמית' על ידי הקונגרס הקונטיננטלי למועצת הצי.
באותה שנה, סמית' נבחר כנציג מרילנד לקונגרס הקונטיננטלי.
סמית' מת ב-27 במרץ 1814 בבולטימור שבמרילנד ונקבר בבית הקברות הישן של וסטמינסטר.
ויליאם סמית' היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1836–1840, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1841–1843 ובשנים 1853–1861, כמושל וירג'יניה ה-30 וה-35 בשנים 1846–1848 ובשנים 1864–1865, וכחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1876–1877.
ויליאם "בילי" סמית' נולד במרנגו שבמחוז ריצ'מונד (כיום בתחומי מחוז קינג) שבווירג'יניה, כבנם של מרי ווה סמית' ושל דודנה ובעלה קיילב סמית'.
סבו מצד אמו, שגם הוא נקרא ויליאם סמית', שירת במיליציה המקומית ונפצע במלחמת הלורד דנמור .
סבו מצד אביו, תומאס סמית', לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
דודו, קולונל אוסטין סמית', שירת במלחמת 1812, ולאחר מכן ייצג את מחוז קינג במשך כמה מושבים של בית הנבחרים של וירג'יניה.
אביה של משפחת אימו היגר לפני 1663, ואבי המשפחה המשותף, קצין בצי המלכותי, סר סידני סמית', היגר בערך ב-1720. לסמית' היו שישה או שבעה אחים ואחיות, כולל הכומר תומאס סמית', שכיהן בסמית'פילד שבווירג'יניה ובהמשך בפרקרסבורג שבמערב וירג'יניה, וג'יימס סמית'.
בילי סמית' למד בבית ספר פרטי בווירג'יניה ובאקדמיית פליינפילד בקונטיקט, ולאחר מכן שב לווירג'יניה כדי ללמוד משפטים בקריאה עצמית.
ב-1820 נשא סמית' לאישה את אליזבת הנסבורו בל.
לשניים נולדו 11 ילדים, שחלקם נפטרו בינקותם או בבחרותם.
בנם ויליאם הנרי טבע בים, ובנם האחר, ג'יימס קיילב סמית' התקבל ללשכת עורכי הדין בקליפורניה, אך מת בניקרגואה.
בניהם אוסטין סמית', תומאס ג'.
סמית' ופרדריק ווה סמית', התגייסו לצבא הקונפדרציה.
כל אחד מהם, בזמנים שונים, לחם תחת פיקודו של אביו.
לאחר המלחמה, נשא קולונל תומאס סמית' לאישה את בתו של שופט מווירג'יניה, היה לתובע פדרלי בטריטוריית ניו מקסיקו ושופט בבית המשפט העלין של הטריטוריה, לפני ששב לווירג'יניה.
אחיו, קפטן פרדריק סמית' עבר לדרום אפריקה.
אחיינו, קיילב סמית' (בנו של הכומר תומאס סמית') התפטר מצבא ארצות הברית כדי ללחום בשורות צבא הקונפדרציה, ונפצע בקרב בול ראן הראשון.
גיסו של ויליאם סמית', פיטר הנסבורו בל, היה איש המהפכה הטקסנית שלחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכיהן כמושל טקסס השלישי בשנים 1849–1853. דודנו, ויליאם ווה סמית', לחם גם הוא בשורות צבא הקונפדרציה, ולאחר מכן היה לנשיא קולג' רנדולף מייקון , וייסד את קולג' רנדולף, קולג' לנשים ליד לינצ'בורג.
ב-1818 התקבל סמית' ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בעיירה קלפפר.
כעשור לאחר מכן, ב-1827 הוא הקים קו כרכרות דואר ונוסעים שפעל ברחבי וירג'יניה, וב-1831 הרחיב אותו לקרוליינה הצפונית, לקרוליינה הדרומית ולג'ורג'יה.
כאשר קיבל חוזה מממשל הנשיא אנדרו ג'קסון להעברת דואר בין וושינגטון די.
לבין מילדג'וויל , ג'ורג'יה (אז בירת המדינה), הרחיב סמית' את השירות במספר רב של שלוחות, ובכך השיג תשלומים נוספים.
במהלך חקירה של מחלקת הדואר של ארצות הברית, תעריפי היתר של סמית' זכו לפרסום על ידי הסנאטור בנג'מין ו.
בשל כך הוא נודע בכינוי "אקסטרה בילי" (Extra Billy), הן בצפון והן בדרום ארצות הברית.
לאחר מכן הוא עבר למחוז פאוקוויר.
ב-1845 נבחר סמית' כמושל וירג'יניה, וכיהן בתפקיד בשנים 1846–1849, במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
באותה תקופה הוא ניסה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, אך לא עלה בידו להיבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה שאז בחר את הסנאטורים.
עם תום תקופת כהונתו כמושל עקב הגבלת כהונה, עבר סמית' באפריל 1849 לקליפורניה לאחר הבהלה לזהב, ושם הוא היה ב-1850 נשיא הוועידה הדמוקרטית המדינתית הראשונה.
עד מהרה שב סמית' לווירג'יניה, ובדצמבר 1852 נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו במשך ארבע תקופות כהונה ממרץ 1853 ועד מרץ 1861. אף על פי שב-1862 נבחר סמית' לקונגרס של מדינות הקונפדרציה, הוא התפטר לטובת שירות צבאי.
ב-1863 הוא נבחר שוב, הפעם בבחירות כלליות באזור שנשלט על ידי הקונפדרציה, וכיהן עד תום מלחמת האזרחים האמריקאית.
כאשר פרשה וירג'יניה מהאיחוד, דחה סמית' הצעה לקבל מינוי כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה, והודה שהוא "בור מוחלט בתרגילים צבאיים ובטקטיקות".
שבועות ספורים לאחר פרוץ המלחמה, הוא נכח בתקיפת הפרשים של צבא האיחוד בקרב בית המשפט של פיירפקס ביוני 1861. הוא לקח פיקוד על כוחות של הקונפדרציה לאחר מות מפקדם ג'ון קווינסי מאר ונהנה מההתנסות.
הוא ביקש להיות מוצב בתפקיד וקיבל דרגה של קולונל של רגימנט הרגלים ה-49 של וירג'יניה, שלושה ימים לפני קרב בול ראן הראשון, שם הרגימנט שלו והוא תפקדו היטב.
סמית' שירת בקונגרס של הקונפדרציה ב-1862, אך שב לרגימנט ה-49 עם פרוץ מערכת חצי האי.
ב הוא נפצע, והרגימנט שלו קיבל ציון לשבח.
במהלך קרבות שבעת הימים, הועסק הרגימנט שלו בחלק מהמשימות, והוא והמפקדה שלו תוארו שוב כבעלי "קרירות אופיינית" ו"תעוזה".
הוא נודע כמי שהפגין זלזול כלפי בוגרי וסט פוינט, וכלפי הטקטיקות הפורמליות שלהם, והמליץ לאנשיו לפעול על פי היגיון בריא במקום לעשות שימוש בהכשרתם הצבאית.
הוא בלט במדי הקרב הבלתי שמרניים שלבש.
בקרב אנטיאטם, פיקד סמית' באופן זמני על בריגדה מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל .
הוא נפצע שלוש פעמים, אך המשיך לפקד, ומייג'ור גנרל ג'.
סטיוארט כתב שהוא היה "אמיץ באופן בולט ובעל שליטה עצמית".
עם תום הקרב היה צורך לשאת אותו אל מחוץ לשדה המערכה.
כהוקרה לפעילותו, הוא קודם ב-31 בינואר 1863 לדרגת בריגדיר גנרל.
בקרב צ'נסלורוויל הוא פיקד על בריגדה, אך לא בלט בהצטיינותו.
בעת בה פרצה , לא היו הממונים על סמית' מרוצים מתפקודו.
ועדיין, הייתה דרושה להם תמיכה מסוימת, שכן הוא היה מושל לשעבר, ונבחר אז לתקופת כהונה נוספת כמושל.
מייג'ור גנרל ארלי הנחה את בריגדיר גנרל ג'ון בראון גורדון לשמור על מגע קרוב עם סמית', ופיקד למעשה על שתי הבריגדות שלהם.
הוא היה הקצין היחידי שלא הוזכר בדוח הרשמי של ארלי, ובשל כך הוא החליט ב-10 ביולי להתפטר.
אף על פי כן, הוא קיבל קידום של כבוד לדרגת מייג'ור גנרל, וב-12 באוגוסט קיבל תפקיד של מפקח כללי בו הוא היה אחראי על גיוס הכוחות בווירג'יניה.
עוד לפני פרוץ מערכת גטיסברג נבחר סמית' לתקופת כהונה שנייה כמושל וירג'יניה, תפקיד בו הוא כיהן מ-1 בינואר 1864 ועד לתום המלחמה.
הוא היה בין ראשוני מושלי מדינות הדרום שטענו שהיה צורך לגייס שחורים כדי לתגבר את כוחות הקונפדרציה.
מעת לעת הוא שב לשדה המערכה כדי לפקד על כוחות בהגנת ריצ'מונד.
ב-9 במאי 1865 הוא הודח מתפקידו ונאסר, אך ב-8 ביוני קיבל חנינה.
סמית' שב לאחוזתו "מונטה רוזה" (מאוחר יותר שונה שמה ל"נפטון לודג'"), שליד וורנטון, שם הוא עסק בחקלאות.
בגיל שמונים הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה, וכיהן בו בשנים 1877–1879.
ויליאם סמית' נפטר בוורנטון ב-18 במאי 1887, בגיל 90. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
ויליאם סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קרוליינה הדרומית.
הוא כיהן בשתי קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית, הראשונה מ-1816 עד 1823 והשנייה מ-1826 עד 1831. במהלך חייו היה סמית' אחד המנהיגים הפוליטיים הבולטים במדינת קרוליינה הדרומית.
סמית' היה ביריבות עזה עם ג'ון קלהון, ויצא נגד דעותיו הלאומניות של קלהון, ולעומת זאת תמך בזכויות המדינות.
סמית' נולד בערך ב-1762 בפרובינציית קרוליינה הצפונית או במחוז יורק שבפרובינציית קרוליינה הדרומית.
לא הרבה ידוע על חייו בצעירותו מלבד השכלתו.
הוא למד לראשונה בבית ספר בשם בולוק'ס קריק, שם התיידד עם חבריו לכיתה אנדרו ג'קסון וויליאם קרופורד.
לאחר מכן, הוא למד במכללת הר ציון בווינסבורו שבקרוליינה הדרומית, שהייתה המכינה הראשונה באזור.
פעם הצהיר בפני חבר שהצהיר שאפשר לתאר אותו באותה תקופה כ"פרוע, פזיז, מתון, גס רוח ורועש, אך עם זאת נחוש".
בפני אותו חבר גם ייחס את כל הצלחתו להבטחה שהבטיח פעם לאשתו, מרגרט דאף, לוותר על אלכוהול.
קריירת עריכת הדין של סמית' החלה ב-6 בינואר 1784 כאשר התקבל ללשכת עורכי הדין.
בתיק בולט אחד, מרשו שהואשם בהריגת סוס לא התייצב בפני בית המשפט.
סמית' לא ראה את האיש במשך מספר שנים עד שנתקל בו באולם בית הנבחרים.
האיש, המוכר לסמית' בשם המשפחה "אלצ'ינור", נקרא כעת בשם ג'ון אלכסנדר והיה חבר בית הנבחרים מטעם אוהיו.
סמית' דאג שהנציג אלכסנדר ישלם לו עבור שירותיו הקודמים.
סמית' הפך לחבר בסנאט של קרוליינה הדרומית בתחילת המאה ה-19 והתקדם במהלך כהונתו לנשיא הסנאט.
בשנת 1808 הוא הפך לשופט.
כמשפטן נחשב "רודני אך הוגן".
בשנת 1816, נבחר סמית' לסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח את צ'ארלס ד.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, פתח סמית' בסכסוך פוליטי עם ג'ון קלהון שנמשך לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו בקרוליינה הדרומית.
הסכסוך בין קלהון לסמית' נגרם בשל הפילוסופיות הפוליטיות השונות שלהם, כאשר סמית' הצטרף לסנאט, קלהון עדיין היה לאומן שהאמין בשיפורי תשתית פנימיים וב"בנייה רחבה" של החוקה, שני מושגים שסמית דחה.
בתגובה לפופולריות הגוברת של קלהון, סמית' הקים קואליציה של בעלי ברית לזכויות המדינות שכללו את תומאס קופר, סטיבן דיקייטר מילר, ג'וזיה ג'.
הלאומנים של קרוליינה הדרומית בראשות קלהון "העדיפו כמה כבישים לאומיים בגלל צורך צבאי לאומי", והתנערו מהקצאות מקומיות בקנה מידה קטן.
אבל, לדעת סיעת סמית', אפילו כבישים לשימוש צבאי לכאורה ישמשו במקום זאת כדי לחזק את הכלכלה של מדינות אחרות.
הרעיון הזה שקרוליינה הדרומית בתחרות עם האומה על שגשוג כלכלי היה נפוץ באותה תקופה בקרב האליטה של קרוליינה הדרומית.
כחבר במעמד בעלי המטעים, סמית' החזיק בכמה מטעים ולפחות ב-71 עבדים.
סמית' היה אחד מתושבי הדרום הראשונים שטען, בזמן פשרת מיזורי ב-1820, שהעבדות האמריקאית היא "דבר חיובי", בטענה שהעבדים היו "כל כך מבויתים, או טופלו כל כך בחביבות על ידי אדוניהם, ומצבם כל כך משופר" שמעטים היו מביעים חוסר שביעות רצון ממצבם.
ב-1828, שבעה אלקטורים מג'ורג'יה בחרו בו לסגן הנשיא, במקום קלהון, המועמד הדמוקרטי.
הוא גם היה מועמד לסגן הנשיא בבחירות 1836: וירג'יניה סירבה לקבל את ריצ'רד ג'ונסון כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא, והצביעה בעד הצמד של מרטין ואן ביורן וויליאם סמית', מה שגרם שלג'ונסון היה חסר קול אלקטורלי אחד לקבלת רוב הקולות; אולם הסנאט הכריע ובחר בג'ונסון.
ב-1832 הוא עבר ללואיזיאנה, לאחר שאיבד את הבסיס הפוליטי שלו בקרוליינה הדרומית.
בשנת 1836, עבר להאנטסוויל שבאלבמה, ונבחר לבית הנבחרים של אלבמה מטעם מחוז מדיסון מ-1 באוגוסט 1836, כשהוא מחזיק במושב זה למשך שארית חייו.
ב-3 במרץ 1837, הנשיא היוצא אנדרו ג'קסון מינה את סמית' לבית המשפט העליון.
חמישה ימים לאחר מכן, הסנאט החדש של הקונגרס ה-25 אישר את מינויו של סמית' בהצבעה של 23–18. עם זאת, סמית' דחה את המינוי ולא כיהן בתפקיד.
סמית' מת בהאנטסוויל שבאלבמה ב-26 ביוני 1840.
ויליאם פגס פולוק היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
פולוק נולד ב-9 בדצמבר 1870 ליד צ'רו, קרוליינה הדרומית, ולמד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים ובאוניברסיטת קרוליינה הדרומית בקולומביה.
הוא סיים את המחלקה למשפטים של האוניברסיטה בשנת 1891 ושימש כפקיד הוועדה על מחוז קולומביה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1891 ל-1893. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנה האחרונה ללימודיו והחל לעסוק במקצוע בצ'רו.
הוא עסק גם בחקלאות, וכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1894 עד 1898.
פולוק שימש כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות 1900 ונבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית ב-1902, 1904 ו-1906. הוא לא הצליח להיבחר לקונגרס ה-62, אך נבחר ב-5 בנובמבר 1918, כדמוקרטי לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של בנג'מין ר.
טילמן וכיהן מ-6 בנובמבר 1918 עד 3 במרץ 1919. במהלך כהונתו בסנאט הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לבנקים לאומיים (הקונגרס ה-65).
ויליאם פולוק חידש את עיסוקו בעריכת דין בצ'רו ונפטר שם ב-2 ביוני 1922; הוא נקבר בבית הקברות סנט דייוויד.
ויליאם סייווין פולטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו מ-1836 ועד מותו ב-1844. הוא שימש קודם לכן כמושל הרביעי של טריטוריית ארקנסו, מ-1835 עד 1836, והיה המזכיר השני של טריטוריית ארקנסו מ-1829 עד 1835.
פולטון נולד ב-2 ביוני 1795 במחוז ססיל, מרילנד, וסיים את לימודיו במכללת בולטימור ב-1813. הוא התכוון ללמוד משפטים, אבל עם פרוץ מלחמת 1812 הוא התגייס לפלוגה של מתנדבים בפורט מקהנרי.
פולטון היה המזכיר הצבאי של הגנרל אנדרו ג'קסון במהלך מלחמת סמינול ב-1818. לאחר המלחמה עבר פולטון לגאלאטין, טנסי, שם התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1817. בנוסף, היו בבעלותו עבדים.
בשנת 1820, פולטון התיישב בפלורנס, אלבמה.
בשנת 1821, הוא נבחר לבית המחוקקים של המדינה.
הוא מונה למזכיר טריטוריית ארקנסו על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון ב-1829. פולטון שימש כמזכיר עד 1835, אז מונה למושל הטריטוריה.
כאשר ארקנסו התקבלה כמדינה ב-1836, הוא הפך לאחד הסנאטורים הראשונים שלה.
כחבר הסנאט של ארצות הברית הוא הפך לחבר המפלגה הדמוקרטית.
פולטון נשאר סנאטור עד מותו ב-1844.
פולטון מת בביתו בליטל רוק ב-15 באוגוסט 1844, ונקבר בבית הקברות ההיסטורי מאונט הולי בליטל רוק.
מחוז פולטון, ארקנסו נקרא על שמו.
ויליאם אדוארד פארסל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית בין השנים 1910–1911.
פארסל נולד ב-3 באוגוסט 1856 בפלמינגטון שבניו ג'רזי, ולמד בבתי הספר הציבוריים של המדינה.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי בשנת 1880, והחל לעסוק במקצוע בפלמינגטון.
בשנת 1881 עבר לוואפטון שבטריטוריית דקוטה, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1888 מונה על ידי נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד לתובע פדרלי בטריטוריית דקוטה, אולם התפטר ב-1889, לאחר שנבחר כחבר בוועידת החוקה של המדינה החדשה, דקוטה הצפונית.
בין השנים 1889 ל-1891 כיהן כתובע מחוזי של מחוז ריצ'לנד, דקוטה הצפונית ובין השנים 1907–1909 כיהן כחבר בסנאט של דקוטה הצפונית.
בפברואר 1910 מונה פארסל למלא את מקומו של מרטין נ.
ג'ונסון בסנאט של ארצות הברית.
תחילה מונה למלא את מקומו פאונטיין תומפסון, אך הוא התפטר מתפקידו הזמני, וב-1 בפברואר 1910 החל פארסל את תפקידו.
הוא מילא אותו עד 1 בפברואר 1911, כאשר נבחר מחליפו.
בבחירות 1912 נכשל פארסל בהתמודדותו לתקופת כהונה מלאה.
לאחר מכן המשיך לעסוק בעריכת דין עד מותו.
בשנת 1917 מונה ליושב ראש הוועדה לשימור המזון של דקוטה הצפונית.
ב-23 בנובמבר 1928 נפטר פארסל, ונטמן בבית הקברות קלוורי.
ויליאם פאלמר נולד בעיירה הברון (חברון) שבקונטיקט, כבנם של סטיבן פאלמר ושל סוזאנה (לבית סויר) פאלמר.
הוא היה צאצא של וולטר פאלמר , שהיה המייסד של צ'ארלסטאון, מסצ'וסטס ושל ניו לונדון, קונטיקט.
בילדותו איבד פאלמר חלק מאחת מידיו כתוצאה מתאונה בה הוא החליק ונפל על קרח כאשר נשא גרזן.
הוא השלים את לימודיו היסודיים בהברון, ולמד משפטים בהדרכת ג'ון תומפסון פיטרס, לימים שופט בבית המשפט העליון של קונטיקט, ובהדרכת דניאל באק, לימים התובע הכללי של ורמונט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה.
ב-1805 התקבל פאלמר ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע בעיירות בראונינגטון, דרבי וסנט ג'ונסברי שבוורמונט, לפני שהשתקע בעיירה דאנוויל.
בשנים 1816–1817 כיהן פאלמר כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
ב-1817 הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת ורמונט.
ב-1818 נבחר פאלמר לסנאט של ארצות הברית כמחליפו של ג'יימס פיסק שהתפטר.
הוא נבחר שוב בזכות עצמו ובסך הכול כיהן בסנאט מאוקטובר 1818 ועד מרץ 1825, בתחילה מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והחל מ-1823 מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית.
לאחר מכן הוא שב לבית הנבחרים של ורמונט.
פאלמר היה גם נציג לוועידות החוקה של ורמונט בשנים 1828, 1836 ו-1850.
ב-1829 ארגן פאלמר את הוועידה הראשון בוורמונט של המפלגה האנטי-מאסונית במונטפלייר.
ב-1831 הוא נבחר כמושל ורמונט כמועמד מפלגה זו, וכיהן בתפקיד עד 1835. ב-1833 הוא הציע חוק על פיו כל אדם שיישא שבועה סודית בכל ארגון כמו הבונים החופשיים, ישלם קנס, וב-1834 קידם חוק להשעיית פעילותה של הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בוורמונט.
במהלך תקופת כהונתו של פאלמר כמושל, בוטלה האפשרות של מאסר בגין אי תשלום חוב לנשים, הוקמו 14 בתי ספר חדשים, ניתן זיכיון לשבעה בנקים חדשים, והתקבלה חקיקה להרחבת פעילות מערכת הרכבות.
לאחר תום כהונתו כמושל, פרש פאלמר לחוותו, אך המשיך להיות מעורב בפוליטיקה.
ב-1836 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית להסנאט של ורמונט שנוסד אז, וכיהן בו עד 1838.
ב-1813 נשא פאלמר לאישה את שרה צ'נדלר בלנשארד מדאנוויל.
לשניים נולדו שבעה ילדים, שחמישה מתוכם הגיעו לבגרות.
ויליאם פאלמר נפטר בדאנוויל ב-3 בדצמבר 1860. הוא נטמן בבית הקברות דאנוויל גרין שבעיר.
ויליאם ספראג השלישי היה תעשיין ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר ויושב ראש בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1832–1835, לאחר מכן ועד 1837 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כמושל רוד איילנד ה-14 בשנים 1838–1839, וכסנאטור מטעמה בשנים 1842–1844.
ויליאם ספראג נולד בקרנסטון שברוד איילנד, כבנם של ויליאם ספראג ושל אנה פוטר.
הוא למד לימודים קלאסיים והיה איש עסקים.
בשנים 1832–1835 כיהן ספראג כחבר וכיושב ראש בית הנבחרים של רוד איילנד, והוביל בו את הקואליציה של המפלגה הדמוקרטית ושל המפלגה האנטי-מאסונית.
ב-1834 נבחר ספראג מטעם המפלגה הוויגית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו מטעם רוד איילנד ממרץ 1835 ועד מרץ 1837. בבחירות של 1836 הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
ב-1838 נבחר ספראג כמושל רוד איילנד ה-14, לאחר שהביס את המושל המכהן, ג'ון בראון פרנסיס ביחס קולות של 3,984 מול 3,504. ב-2 במאי אותה שנה הוא הושבע לכהונתו.
ב-17 באפריל 1839 הוא התמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה, וקיבל 2,948 קולות מול 2,771 הקולות של מועמד המפלגה הדמוקרטית נתניאל בולוק ו-457 הקולות של תומאס בורגס.
מאחר שלא עלה בידו של אף אחד מהמועמדים להשיג יותר ממחצית הקולות, עבר הבחירה לבית המחוקקים.
כשזה כשל גם הוא בבחירת מושל וסגן מושל, הושבע יושב ראש הסנאט, סמואל וורד קינג, כמושל.
במהלך שנת כהונתו היחידה של ספראג עבר חוק לפיקוח על הממשל וניהול העניינים הפנימיים של שבט האינדיאנים נרגנסט, חוק לתיקון החוקים בנוגע לחינוך הציבורי, חוק לרישיונות למכירת משקאות אלכוהוליים, וחוק להזמנת סקר אקולוגי וחקלאי במדינה.
בתקופה זו אושר גם קיומו של לוטו לצורך הפקת רווחים למערכת החינוך הציבורי, מונו שלושה נציבים לענף הרכבות, ותוקן החוק בנוגע למאסר עקב חוב.
ב-1842 נבחר ספראג לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב פטירתו של נייתן פ.
דיקסון, וכיהן בו מפברואר 1842 ועד ינואר 1844. בעת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת הכללים והניהול של הסנאט.
ב-1848 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
הון משפחתו של ספראג הגיע מייצור כותנה וצבעים, והוא לקח חלק פעיל בעסקי המשפחה לאחר רצח אחיו עמשא ב-31 בדצמבר 1843. במשפט הרצח של האחים גורדון הוא גילה עניין רב.
המשפט הסתיים בשליחת אחד הנאשמים אל הגרדום, והוא נותר שנוי במחלוקת על רקע הרגשות האנטי-איריות שהיו מעורבות בו.
ב-2011 הוענקה לנאשם במשפט חנינה שלאחר המוות על ידי מושל רוד איילנד.
בנוסף לעסקי המשפחה, היה ספראג נשיא חברת הרכבות הרטפורד, פרובידנס ופישקיל, ונשיא של שני בנקים.
ספראג היה נשוי למרי ווטרמן, ולשניים נולדו שני ילדים.
הוא היה דודו של ויליאם ספראג הרביעי, גם הוא מושל רוד איילנד ה-27 וסנאטור.
ויליאם ספראג השלישי נפטר בפרובידנס ב-19 באוקטובר 1856. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
ויליאם ספראג הרביעי היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-27 בשנים 1860–1863, ולאחר מכן ועד 1875 כסנאטור מטעמה.
ויליאם ספראג נולד במעון המושל ויליאם ספראג שבקרנסטון, רוד איילנד, כבנם הצעיר של עמשא ושל פאני מורגן ספראג.
דודו, שעל שמו הוא נקרא, ויליאם ספראג השלישי, היה גם הוא מושל וסנאטור וכן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
משפחתו של ספראג העבירה זמן ניכר בתורסבי שבאלבמה , אך שבה בסופו של דבר לרוד איילנד כדי שילדיה יוכלו להתחנך במכון אירווניג.
חינוכם של ויליאם ואחיו עמשא הבן במכון אירווינג שבטריטאון שבמדינת ניו יורק נקטע כאשר אביהם נרצח בערב השנה החדשה ב-1843. הרצח נחשב כאירוע מרכזי באותה תקופה, והמשפט של הרוצח המואשם, ג'ון גורדון , עמד בסימן של קנאות אנטי-אירית.
בסופו של דבר הורשע גורדון והוצא להורג.
שני האחים נקראו לעבוד בעסק המשפחתי, A.& W.
Sprague Manufacturing Company, שנוהלה אז על ידי דודם ויליאם ספראג השלישי.
כשנפטר הדוד ב-1856, נעשו ויליאם ועמשא, יחד עם דודנם, קולונל ביירון ספראג, בנו של ויליאם השלישי, אמם פאני ספראג, ודודתם הארייט, אלמנתו של ויליאם השלישי, שותפים בחברה.
ההתאגדות השנייה של החברה התרחשה ב-2 ביוני 1859. עד מהרה היא הייתה לחברה הגדולה ביותר בעולם להדפסה על כותנה ארוגה .
החברה הפעילה חמישה מפעלים בניו אינגלנד.
חברת הרכבות הרטפורד, פרובידנס ופישקיל , שבה רכש ויליאם השלישי מניות שליטה, קישרה בין חמשת המפעלים ובין מפעל ההדפסה בקרנסטון.
הבדים הארוגים הובאו לקרנסטון ושם עברו את תהליך ההדפסה.
בהמשך היה ספראג מעורב באריגת בדי פשתן ובבניית קטרים.
בגיל 18 הצטרף ספראג לארטילריית החופים של פרובידנס, יחידה של המיליציה של רוד איילנד.
הוא התגייס כטוראי, אך עד מהרה קיבל מינוי כלוטננט משנה, ותוך שלוש שנים הוא קודם עד לדרגת קולונל.
כמפקד היחידה, מימן ספראג את כל הוצאותיה, כולל מדים, ציוד, תחמושת קלה, וסוללה מלאה של ארטילריה קלה.
ב-1860 התמודד ספראג בבחירות למשרת מושל רוד איילנד מטעם השמרנים , ובהן הוא הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית סת' פדלפורד, שהיה רפובליקני רדיקלי.
קואליציית התמיכה במועמדותו של ספראג כללה את הרפובליקנים השמרנים, ויגים לשעבר, ודמוקרטים, וזכתה לתמיכה הן של המפלגה הדמוקרטית ברוד איילנד והן של הוועידה השמרנית במדינה.
השמרנים תקפו את פדלפורד על כך שהוא ייצג "הסתה, אנרכיה ופגיעה באחדות", ו"רפובליקניות שחורה", והציגו את מערכת הבחירות כבחירה בין "איחוד ואי-איחוד".
בחירתו של ספראג צוינה כניצחון השמרנות על מתנגדי העבדות.
בגיל 29, היה ספראג למושל הצעיר בכל מדינות ארצות הברית באותה עת.
לעיתים הוא נודע בכינוי "המושל הנער", ואת מסע הבחירות שלו הוא ניהל כמועמד "האנשים הצעירים".
לאחר הבחירות התאחדו תומכיו של ספראג ב"מפלגת האיחוד החוקתי" .
אף על פי שמועמד המפלגה לנשיאות ג'ון בל נוצח בבחירות של אותה שנה על ידי המועמד הרפובליקני אברהם לינקולן, נותרו אנשי האיחוד החוקתי ברוד איילנד דומיננטיים במהלך השנים הראשונות של מלחמת האזרחים האמריקאית.
ספראג נבחר לתקופות כהונה נוספות כמושל ב-1861 וב-1862, כשבאחרונה לא ניצב מולו אף יריב.
לאחר בחירתו לסנאט של ארצות הברית, הוא סייע בהצלחתה של קואליציה של שמרנים ושל דמוקרטי המלחמה שניצבה מאחורי המועמד הרפובליקני ג'יימס סמית' בבחירות לקביעת יורשו בתפקיד המושל.
השינוי בעמדתו הפוליטית של ספראג הושפעה על ידי הקשר שלו עם קייט צ'ייס , בתו של מזכיר האוצר של ארצות הברית, הרפובליקני סלמון צ'ייס, ששכנעו את ספראג להיות לרפובליקני.
כמושל, גיבה ספראג את הביטול של חוק החירות האישית , החליש את ההגנות המשפטיות של השחורים בני החורין שהיו מטרה לציידי העבדים.
הוא היה מקורב מאוד ליצרני הכותנה תומכי העבדות, וכונה בלעג "מלך הכותנה של ניו אינגלנד".
ב-1862 הוא נכח בוועידת מושלי המלחמה באלטונה, פנסילבניה, שבסופו של דבר העניקה גיבוי להצהרת האמנציפציה ולמאמצי המלחמה של האיחוד.
כשמלחמת האזרחים האמריקאית הלכה וקרבה, הבטיח ספראג לנשיא אברהם לינקולן את תמיכתה של רוד איילנד.
עם קריאתו של לינקולן לגיוס מתנדבים באפריל 1861, גויסה ברוד איילנד בריגדה שכללה שני רגימנטים של חיילי רגלים.
ספראג, בהאמינו שהמלחמה תימשך 48 שעות בלבד, ליווה את הבריגדה של רוד איילנד, בפיקודו של קולונל אמברוז ברנסייד בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי.
במהלך הקרב, כשספראג שימש כעוזרו של ברנסייד, נורה סוסו כאשר הוא רכב עליו.
ניצחון צבא הקונפדרציה הבהיר לספראג שהמלחמה תימשך יותר מאשר יומיים.
אף על פי שב-9 באוגוסט הוצע לו מינוי כבריגדיר גנרל בצבא המתנדבים, הוא דחה את ההצעה והעדיף להתמקד בתפקידו כמושל.
לאחר שפרש מתפקיד המושל ב-1863, נבחר ספראג כסנאטור, וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה של שש שנים ממרץ 1863 ועד מרץ 1875. במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת האדמות הציבוריות וועדת הייצור של הסנאט, וכחבר ועדת המסחר והוועדה לעניינים צבאיים.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, חידש ספראג את הקריירה העסקית שלו בניהול חברות ייצור.
הוא הפעיל את המכונה האוטומטית הראשונה לייצור פרסות סוסים, שיכלל מכסחות דשא, וסוגים שונים של תהליכי הדפסה על אריגים, במיוחד אלו של הדפסה ישירה עם תמצית צמחים ללא טבילה כימית.
ספראג טען שהוא גילה את מה שנקרא "עקרון המסלול כטבוע בכוחות חברתיים".
הוא טען כי לכסף שתי נטיות, החלוקתית והמצרפית.
כשהנטייה המצרפית שולטת, כפי שהיה לפני המלחמה, נוצר ניוון.
אך כאשר הנטייה החלוקתית שולטת, כפי שהיה בסוף המאה ה-19, נוצרת קידמה.
ב-1850 רכש ספראג את חוות ויליאם רוברטסון שבנאראגאנסט, רוד איילנד, שבעבר נודע כאתר הקיץ של הצ'יף קנונצ'ט .
ב-1863 הוא בנה בשטח הנכס אחוזה של 64 חדרים ו-4 קומות בסגנון ויקטוריאני, שלו הוא קרא קנונצ'ט, על שם הצ'יף.
ב-1863 נשא ספראג לאישה את קייט צ'ייס , בתו של סלמון צ'ייס, לשעבר מושל אוהיו, אז מזכיר האוצר של ארצות הברית, ולאחר מכן נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
צ'ייס נחשבה לאחת מיפיפיות וושינגטון.
מתנת החתונה שספראג העניק לה הייתה נזר משובץ פנינים ויהלומים בשווי של 5,700 דולר.
עם כניסת הכלה לאולם בו התקיים טקס הנישואים, ניגנה תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית את "מארש קייט צ'ייס", שהמלחין תואמס מארק קלארק כתב במיוחד לאירוע.
אף על פי שנישואיהם היו מאושרים בתחילה, נוצרו בהמשך חיכוכים בין השניים.
מצבו הפיננסי והפוליטי של ספראג התדרדר במהירות ב-1873 עם פרוץ המשבר הפיננסי של אותה שנה, כשהשקעותיו היו הן ברוד איילנד והן ברחבי ארצות הברית.
מות חמו, סלמון צ'ייס, באותה שנה, הוסיף לצרות המשפחתיות שלו.
בעקבות המשבר הפיננסי נוצרו קשיים גם בחברה שבבעלותו.
נישואיו של ספראג לקייט החלו להתפורר כאשר הוא החל לצרוך יותר ויותר משקאות אלכוהוליים, ניהל רומנים עם נשים אחרות והחל למתוח ביקורת על הוצאותיה של אשתו.
לקייט היה לכאורה רומן עם הסנאטור מניו יורק רוסקו קונקלינג.
על פי שמועה שנפוצה, ב-1879 רדף ספראג אחר קונגלינג מחוץ לאחוזתו לאחר שתפס אותו עם רעייתו, ובכך הסתיים הרומן בין השניים.
בנם הבכור ויליאם נשאר עם אביו, והבנות נשארו עם קייט, שהשיבה לעצמה את שם נעוריה לאחר הגירושים.
לאחר ששהתה זמן מה באירופה, היא חיה עם בנותיה מחוץ לוושינגטון, באחוזת אביה.
ב-1890 כאשר התאבד הבן ויליאם בגיל 25, שקעה קייט בהתבודדות.
לאחר גירושיו, נישא ספראג בשנית לדורה אינז קלוורט מווירג'יניה המערבית בטקס שנערך ב-1883 בסטאונטון שבווירג'יניה.
הוא שב לגלות עניין בפוליטיקה, וב-1900 היה לנשיא הראשון של מועצת העיירה נאראגאנסט.
באוקטובר 1909 עלה מעונו באש, ובשריפה הוא נחרב ויומניו של ספראג ופריטים יקרי ערך אחרים אבדו.
המשפחה עברה לפריז, ובמלחמת העולם הראשונה הם פתחו את ביתם כמעון החלמה לפצועים בני כל הלאומים.
ויליאם ספראג הרביעי נפטר בפריז ב-11 בספטמבר 1915, יום לפני יום הולדתו ה-85, כתוצאה מסיבוכים של דלקת קרום המוח.
ארונו, עטוף בדגל ארצות הברית, הועבר על ידי רעייתו לרוד איילנד, שם הוא נקבר בטקס צבאי מלא באחוזת הקבר המשפחתית בבית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
הוא היה אחרון חברי הסנאט של ארצות הברית שכיהן במהלך מלחמת האזרחים שנותרו בחיים.
ויליאם לויד סקוט היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
במהלך כהונתו הציבורית עורר לא פעם ביקורת בשל התבטאויות גזעניות וטענות חוזרות של חוסר כשירות.
סקוט נולד ב-1 ביולי 1915 בוויליאמסבורג, וירג'יניה, והיה בנם של ויליאם דייוויד סקוט ונורה בל אינגרם סקוט.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר סנט אלבנז, וירג'יניה המערבית, והחל לעבוד בממשלת ארצות הברית במשרד הדפוס הממשלתי.
בשנת 1938 השלים תואר ראשון במשפטים ובשנת 1939 השלים תואר שני בבית הספר הלאומי למשפטים (כיום הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון), ולאחר שהוסמך לעריכת דין שימש כעורך דין במחלקת המשפטים עד 1961.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית באפריל 1945 ושוחרר מאוחר יותר באותה שנה בעקבות סיום המלחמה.
לאחר מכן עסק בפעילות בארגון 'הלגיון האמריקני'.
משנת 1961 ועד 1966 עסק בעריכת דין פרטית בפיירפקס, וירג'יניה.
בשנים 1963 ו-1965 התמודד ללא הצלחה לסנאט של וירג'יניה; ב-1965 אף נראה בתחילה כמי שניצח, אך ספירה חוזרת קבעה שהפסיד ב-21 קולות.
ב-1966 זכה סקוט במועמדות המפלגה הרפובליקנית למחוז הקונגרס השמיני של וירג'יניה.
הוא ציפה להתמודד מול חבר הקונגרס הוותיק , אך סמית' הפסיד בפריימריז לדמוקרטי ג'ורג' ראולינגס.
סקוט זכה לתמיכת דמוקרטים שמרנים לצד רפובליקנים, וניצח את ראולינגס בבחירות הכלליות.
הוא נבחר מחדש פעמיים וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-3 בינואר 1967 עד 3 בינואר 1973.
במהלך כהונתו כיהן בוועדת הדואר ושירות המדינה ובוועדת ענייני חיילים.
ב-1967 נבחר לשאת את הקריאה השנתית של 'נאום הפרידה' של ג'ורג' וושינגטון, בין היתר משום שמחוזו כלל את ביתו של וושינגטון במאונט ורנון.
בין יוזמותיו היה לקדם חזרה לחגיגות '4 ביולי' בסגנון מסורתי.
ב-1972 נבחר סקוט לסנאט לאחר שניצח את הסנאטור הדמוקרטי המכהן ויליאם ספונג הבן.
הוא היה הרפובליקני הראשון שזכה במושב הסנאט מטעם וירג'יניה מאז תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים.
הוא כיהן מ-3 בינואר 1973 עד 1 בינואר 1979. סקוט לא התמודד לכהונה נוספת ב-1978 והתפטר יומיים לפני תום הקדנציה, כדי לאפשר למושל למנות את הסנאטור הנבחר ג'ון וורנר ולהעניק לו יום נוסף של ותק בסנאט.
לאורך כהונתו הוטחה בו ביקורת על הוצאות גבוהות במהלך נסיעות עבודה מחוץ למדינה.
סקוט נקשר לשורה של התבטאויות גזעניות ואנטישמיות.
בשנת 1973, בעת שדיבר על הטמעת מערכת ה-ZIP Code בדואר, אמר: "הסיבה היחידה שאנחנו צריכים קודי דואר היא כי Niggers לא יודעים לקרוא".
שמו הופיע גם בתחקיר עיתונאי של נוהלי גיוס בצוותי הקונגרס, שם נטען שנתן הוראות כמו 'No Blacks' למשרד ההשמה של הקפיטול.
נטען גם שהתבטא באנטישמיות, ובמקרה אחד, כשהתבשר שמועמד לעבודה הוא יהודי, השיב: "יש לי פה יותר מדי כאלה כדי שאעסיק עוד אחד".
כתבה במגזין 'New Times' משנת 1974 דירגה את סקוט במקום הראשון ברשימת 'עשרת חברי הקונגרס הטיפשים ביותר'.
מבקריו ציינו שורה של מקרים: הוא בלבל בין ממגורות טילים לממגורות דגנים ואמר: "רגע!
חקלאות לא מעניינת אותי, אני רוצה את החומר הצבאי".
בעיתונות דווח כי במסעו למזרח התיכון בלבל בין תעלת סואץ למפרץ הפרסי, סירב להיכנס למסגד כי 'זה לא מבנה נוצרי', ושאל את ראש ממשלת ישראל יצחק רבין: "מה זה כל עניין עזה הזה?
אף פעם לא הבנתי את זה".
מסיבת עיתונאים שקיים להכחשת הטענות העניקה לכתבה תהודה רחבה עוד יותר.
שנים מאוחר יותר טען העיתונאי הארי סטיין, שהעניק מידע לרקע הכתבה, כי היא הייתה 'כתבה מכוונת', וכי סקוט היה יעד קל בשל היותו לא אהוד ורדוד בעיני עמיתיו וצוותו.
לאחר פרישתו חי סקוט בפיירפקס סטיישן, וירג'יניה.
בשנותיו האחרונות סבל מאלצהיימר ושהה במרכז סיעודי.
הוא נפטר ב-14 בפברואר 1997 בפיירפקס ונקבר בבית העלמין 'Fairfax Memorial Park'.
ויליאם בלסר ספונג הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה בין השנים 1966–1973.
ספונג נולד בפורטסמות' שבווירג'יניה, ולמד בבתי הספר הציבוריים, בקולג' המפדן–סידני, באוניברסיטת וירג'יניה שבשארלוטסוויל, ובאוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־1947, ופתח בקריירה משפטית בפורטסמות'.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר של צבא ארצות הברית, בחיל האוויר השמיני, בשנים 1942–1945. לאחר המלחמה לימד משפטים וממשל במכללת ויליאם ומרי (1948–1949).
ספונג נכנס לפוליטיקה של וירג'יניה כחבר בית הנבחרים המדינתי בשנים 1954–1955, ולאחר מכן כחבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1956–1966. בתקופתו בסנאט עמד בראש ועדת וירג'יניה לחינוך ציבורי (1958–1962).
בשנת 1966 גויס ספונג באופן אישי על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון כדי להתמודד בפריימריז מול הסנאטור המכהן במשך 20 שנה, א.
ויליס רוברטסון, שהתנגד לחוקי זכויות האזרח וזכויות ההצבעה.
ספונג ניצח את רוברטסון בהפתעה פוליטית גדולה, וזכה אחר כך בבחירות הכלליות.
רוברטסון התפטר ב־31 בדצמבר 1966, ומושל וירג'יניה מילס גודווין מינה את ספונג לסנאט, ובכך העניק לו ותק גבוה יותר מסנאטורים שנבחרו באותה שנה.
ניצחון זה סימן את תחילת שקיעתה של "ארגון בירד" – המנגנון הפוליטי ששלט בפוליטיקה של וירג'יניה במשך עשרות שנים.
עם זאת, קריירת הסנאט של ספונג הייתה קצרה: בשנת 1972 הפסיד בבחירות למועמד הרפובליקני ויליאם סקוט בפער קטן.
ספונג היה הדמוקרטי האחרון שנבחר לסנאט מטעם וירג'יניה עד בחירתו של צ'אק רוב בשנת 1988. עמיתו לסנאט, הארי פ.
בירד הבן, הפך לעצמאי בשנת 1970.
לאחר עזיבתו את הסנאט חזר ספונג לעיסוקו כעורך דין, ושימש גם כפרופסור למשפטים ודקאן בית הספר למשפטים מרשל ויית' בקולג' ויליאם ומרי (1976–1985).
בשנת 1976 כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
בשנת 1988 מונה לנשיא הזמני של אוניברסיטת אולד דומיניון, ונותר תושב פורטסמות' עד יום מותו.
הוא נפטר ב-8 באוקטובר 1997, ונקבר בבית הקברות של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
ספונג נישא לווירג'יניה וייז גאליפורד.
בדיחה ידועה באינטרנט טוענת שספונג וחברו לסנאט, היירם פונג מהוואי, קידמו הצעת חוק שתדרוש לצלצל בפעמוני הכנסיות לרגל שובה להונג קונג של נבחרת הפינג פונג האמריקאית לאחר ביקורה בסין.
בפועל ספונג מעולם לא קידם הצעת חוק כזו, אך הוא עצמו השתעשע ברעיון לאחר שהגיע לוושינגטון.
לפי דיווח של בן דודו, הבישוף ג'ון שלבי ספונג, הוא אמר בנאום קצר במועדון העיתונות הלאומי כי הצעת החוק הראשונה שלו תהיה "להגן על זכויות מחברי השירים בהונג קונג", יחד עם הסנאטורים ראסל לונג והיירם פונג – בהצעה שתקרא: "Long Fong Spong Hong Kong Song Bill".
מאותו רגע הקפידו העיתונאים לא לטעות בשמו.
ויליאם ארתור פארטל היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את מדינת קונטיקט בסנאט של ארצות הברית בשנת 1952 ובתקופה שבין 1953 ל-1959.
ויליאם פארטל נולד ב-6 במאי 1897 בשכונת בתי־שיכון בהרטפורד שבקונטיקט.
הוא היה בנם של תומאס מייקל ונורה מרי (לבית אוקונור) פארטל, שעבדו בתעשיית הטבק.
הוא החל את לימודיו בבית הספר סנט פטריק, ולמד שנתיים בתיכון הציבורי של הרטפורד, אך נשר ממנו בגיל 15. לאחר מכן עבד כשרת, מחלק מים ובודק קרונות בחברת הרכבות ניו יורק–ניו הייבן–הרטפורד.