tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הפצת התיאוריה הם שתפו איתה את קמפיין "פיצה גייט" ואף השתמשו בפלטפורמות דומות (כמו תיאום באמצעות פייסבוק ושימוש בבוטים בטוויטר) להפצת מסרים בעלי אופי שקרי ומגמתי.
אליוט האנון מהסלייט כינה את תאוריית סת' ריץ' "דמוית פיצה גייט".
הפינגטון פוסט תיאר אותה כ"אלט-ימנית ושקרית במהותה", ו־NPR ציין שהדיווח של פוקס ניוז "מזעזע כמו טענות פיצה גייט".
הכתבת מרגרט סאליבן כתבה בוושינגטון פוסט "השקר של סת' ריץ' הפך לשביט פינג פונג החדש… מטורף, חסר בסיס ומסוכן."
ב־9 ביולי 2019 פרסם אתר Yahoo!
דו"ח שבו טען כי המקור הראשון להפצת התיאוריה היה ככל הנראה סוכן בשירות ביון החוץ של רוסיה ביום ה־13 ביולי 2016. עם זאת, ניתוח של עיתון וושינגטון פוסט הדגיש את תפקידן של InfoWars, פוקס ניוז ושון האניטי בהפצת הטענות השגויות.
רשויות אכיפת החוק בארצות הברית הצהירו כי תיאוריות הקונספירציה סביב מותו של סת' ריץ' אינן מבוססות.
גם אתרי בדיקת עובדות, בהם PolitiFact, סנופס,ו־FactCheck.org, קבעו כי מדובר בטענות שגויות וחסרות בסיס.
משטרת המטרופולין של מחוז קולומביה הגדירה את הרצח כתוצאה של ניסיון שוד, והבהירה כי "הטענות שהועלו על ידי מר וילר אינן מבוססות".
עוזר מפקד המשטרה, פיטר ניושהאם, מסר כי אין בידי המשטרה מידע המצביע על קשר בין מותו של ריץ' להדלפות לוויקיליקס.
דובר משרד ראש העיר בוושינגטון הוסיף כי "כל הטענות שהועלו על ידי מר וילר הן שקריות ולוקחות חדשות מזויפות לרמה חדשה לגמרי", והדגיש כי המשטרה פועלת בנחישות לפענוח המקרה.
עמיתים של ריץ' בוועדה הדמוקרטית הלאומית ציינו כי לא הייתה לו גישה לשרתי הדוא"ל שהודלפו, ולא היה בעל רקע בתחום אבטחת המידע או הפריצה.
אנדרו תריאול, מדען נתונים שהדריך את ריץ', ציין כי אף על פי שעבד כמתכנת, לא היה לו ידע טכני עמוק.
עמית אחר סיפר כי ריץ' הביע תסכול כאשר נודע לו על הפריצה שביצעו האקרים המזוהים עם קהילת המודיעין הרוסית לשרתי הוועדה.
על אף תיאוריות שהופצו, לפיהן ה־FBI חקר את הרצח, בפועל הייתה זו משטרת וושינגטון שניהלה את החקירה, ללא מעורבות ה־FBI.
הפוליטיקאי ניוט גינגריץ' טען כי ריץ' "כנראה נרצח" לאחר שמסר לוויקיליקס "כ־53,000 מיילים ו־17,000 קבצים מצורפים", אך לא הוצגו ראיות התומכות בטענה זו, ולא נמצא קשר בין ריץ' לוויקיליקס.
הניו יורק טיימס כינה את הטענות "חדשות מזויפות אכזריות", וציין את הסיפור כדוגמה לעמידותן של תיאוריות קשר שגויות: "לחדשות מזויפות קשה למות".
לוס אנג'לס טיימס הגדיר את התיאוריות "שמועות חסרות בסיס".
הוושינגטון פוסט תיאר את הפרשה כדוגמה ליכולת הפצה של פייק ניוז באופן ויראלי באינטרנט.
ממצאיו העלו כי אמנם התפוצה בפייסבוק פחתה, אך בטוויטר נמשכה הודות להפצת מידע על ידי בוטים אוטומטיים.
העיתון ציין כי תיאוריות קונספירציה הפונות הן לאלט־ימין והן לשמאל הקיצוני נוטות להתפשט במהירות.
הוא גם קבע כי בדיקות עובדות אינן מספיקות לעצור הפצה של סיפורים שקריים לאחר שנשתרשו ברשת.
פוקס ניוז חזרה בה מהדיווח
ב־15 במאי 2017 שידרה רשת פוקס ניוז דיווח על טענות רוד וילר כתב לשעבר ובלש רצח שסת' ריץ' יצר קשר עם ויקיליקס ושהטענות הללו נחקרו על ידי רשויות אכיפה.
הדיווח התבסס על מידע שלא אומת על ידי פוקס באופן עצמאי.
באותו יום פוסקה הכתבה הראשית באתר הרשת, לאחר שטענו כי "הטענות של וילר אוששו על ידי חוקר פדרלי".
המשטרה המקומית, משרד ראש העיר, המשטרה הפדרלית (FBI) ומקורות נוספים הכחישו את הטענות של וילר, וטענו שהן שגויות ומנוגדות לעובדות.
ידוע כי וילר שיתף פעולה עם פוקס ניוז כסופר ומקור במקביל להיותו "חוקר עצמאי", באתר ש"קשריו עם התקשורת הוועדה בספק" על פי הוושינגטון פוסט.
המשפחה של ריץ' בראשות דובר בשם בראד באומן דרשה מפרסומי הרשת לחזור מהסיפור ולהתנצל, והאשימה את פוקס בניסיון להסיט את תשומת הלב מסוגיית קשרי טראמפ–רוסיה.
בבוקר למחרת הבהיר וילר בפני CNN כי אין בידיו ראיות לכך שריץ' יצר קשר עם ויקיליקס, וכי דבריו הוצגו בצורה "מטעה".
למרות זאת, תוכניות בכבלים כגון של שון האניטי ו־"Fox & Friends" המשיכו לקדם את התיאוריה במשך הימים הבאים.
בין האורחים שהציגו אותה היה ג'יי סקולוב, עורך לדון על הוויכוח סביב טענת ה־FBI ושותפויות מטעמו של טראמפ.
בנוסף, פוקס ניוז הציגה תכנים של קים דוטקום – שתיאר את עצמו כקורבן לצדק – וטענה שלוילר היה קשר לוויקיליקס.
מנחת הרשת, ג'ולי רוגינסקי, מתח ביקורת על קידום תאוריות אלה וטענה: "הניצול של אדם מת שמשפחתו התחננה בפני תאורטיקני קונספירציה שיפסיקו הוא ממש מביש."
גם חלק מהימין השמרני מתח ביקורת על פוקס ניוז.
ארגונים כגון "סטנדרט" ו"נשיונל ריוויו", וכן פרשנים שמרניים כמו ג'ניפר רובין, מייקל גרסון וג'ון פודהורץ', נקטו גישה ביקורתית.
בספטמבר 2017 מסרה NPR כי פוקס ניוז עוד לא פרסמה התנצלות או הסברים ברורים בקשר לפרסום הסיפור.
בדצמבר 2020 פוטר המגישת מליה צימרמן, שהייתה הרוח מאחורי הכתבה שבוטלה.
ב־19 במאי 2017 שלחה משפחת ריץ' מכתב הפסקת פעילות (cease and desist) לרוד וילר, וב־23 במאי הסירה פוקס ניוז את הכתבה המקורית והוציאה הודעת ביטול.
עם זאת, הרשת לא פרסמה התנצלות פומבית או הבהרה נרחבת.
מנחה הרשת, שון האניטי, הצהיר כי לא יתנצל ו"לא יפסיק לנסות למצוא את האמת" בעקבות בקשת המשפחה.
בתגובה לביקורת, פורסם כי "הכתבה לא עברה את רמת בדיקת איכות הדיווח המוטלת עלינו"; העיתונאית קלי מקברייד טענה שההבהרה "לא מספקת" כי אינה מפרטת איזה חלק בכתבה היה שגוי.
באותו יום הודיע האניטי כי יפסיק לדון בנושא מתוך "כבוד למשפחה" אך ישמור על חיפוש האמת בפרשות דומות.
תגובות מפרסמים כגון מלונות קראון פלאזה, Cars.com, Leesa Mattress ו־USAA הובילו להפסקת חסויותם מתכניו למשך תוכניתו של האניטי, אם כי USAA שבה בהמשך לפרסום.
ב־1 באוגוסט 2017 הגיש רוד וילר, החוקר הפרטי ששכר אד בוטובסקי, תביעה נגד 21st Century Fox, רשת פוקס ניוז, הכתבת מליה צימרמן ובוטובסקי עצמו.
בתביעה נכתב כי הציטוטים שיוחסו לו בכתבה המקורית של פוקס ניוז על סת' ריץ' זויפו, וכי פרסום הכתבה נעשה בהשפעת הבית הלבן במהלך כהונתו של דונלד טראמפ.
כראיות צורפו להליך המשפטי הודעות טקסט והקלטות שמע.
מהן עולה כי כחודש לפני פרסום הכתבה התקיימה פגישה בבית הלבן בין וילר, בוטובסקי ודובר הבית הלבן שון ספייסר.
ב־11 במאי 2017 שלחה צימרמן טיוטה של הכתבה לוילר, ללא ציטוטים מפיו.
שלושה ימים לאחר מכן כתב לו בוטובסקי: "לא להוסיף עוד לחץ, אבל הנשיא פשוט קרא את המאמר.
הוא רוצה שהכתבה תצא מיד...
בהודעה קולית נוספת נאמר: "יש לנו את מלוא תשומת הלב של הבית הלבן על זה.
מחר, בוא נסגור את העסקה".
בוטובסקי טען כי קיבל מידע מהעיתונאי סימור הרש שקושר את ריץ' ל־FBI, אך הרש הכחיש את הקשר, וטען כי הדברים שצוטטו מפיו הם רכילות בלבד, וכי בוטובסקי הפריז בחשיבותם.
במייל נוסף לפוקס ניוז, כתב בוטובסקי: "אחת המסקנות שעלינו להסיק היא שהרוסים לא פרצו למערכות שלנו ולא הייתה קנוניה עם טראמפ".
הוא ביקש מווילר להציג בראיונותיו נרטיב שלפיו רוסיה אינה אחראית להדלפות המיילים, וכי ההדלפה נעשתה על ידי גורם פנימי.
הכתבה שפורסמה כללה ציטוטים שיוחסו לווילר, אשר לטענתו היו מפוברקים ולא נאמרו על ידו.
בהקלטה מאוחרת יותר הודה בוטובסקי בפני וילר כי הטענות המיוחסות לו אינן נכונות: "אני יודע שזה לא נכון...
אם אהיה תחת שבועה, אומר שמעולם לא שמעתי אותך אומר את זה".
באוגוסט 2018 נדחתה התביעה של וילר, לצד תביעה נפרדת של משפחת ריץ' נגד פוקס ניוז.
השופט קבע כי לא הוצגו ראיות לכך שהרשת פעלה בזדון או ביצעה מניפולציות מכוונות בפרסום.
עם זאת, מידע שנחשף במסגרת שלב הגילוי בתביעה שימש את משפחת ריץ' בהמשך, כאשר הגישה ערעור מוצלח על ביטול תביעתה נגד פוקס.
במאי 2017 פרסם אהרון ריץ', אחיו של סת' ריץ', הצהרה בה אמר: "אנחנו פשוט רוצים למצוא את הרוצחים שלו ולהתאבל.
במקום זאת, אנו נאלצים להילחם שוב ושוב בטענות שגויות, בהאשמות חסרות בסיס ובשמועות – כדי להגן על שמו ומורשתו של אחי".
דובר המשפחה הוסיף כי "בשלב זה, רק אנשים עם אג'נדות פוליטיות שקופות או סוציופתים ממשיכים להפיץ את תאוריות הקונספירציה".
ב־23 במאי 2017 פרסמו הוריו של ריץ' מאמר דעה בוושינגטון פוסט, שכותרתו: "אנחנו ההורים של סת' ריץ'.
תפסיקו לעשות פוליטיזציה לרצח של הבן שלנו", ובו כתבו:
במרץ 2018 הגיש אהרון ריץ' תביעה נגד אד בוטובסקי, ג'ייסון קאוץ', America First Media והעיתון וושינגטון טיימס, בגין ייחוס שקרי של מעורבותו בהדלפת מיילים מהוועדה הדמוקרטית.
ב־1 באוקטובר 2018 פרסם הוושינגטון טיימס הבהרה והתנצלות בפני ריץ' ומשפחתו, כחלק מהסכם פשרה.
במרץ 2018 הגישה משפחת ריץ' תביעה נגד פוקס ניוז, כתבת הרשת מליה צימרמן ויועץ התקשורת אד בוטובסקי.
בני המשפחה טענו כי כתבה ששודרה בערוץ עוררה מחדש תאוריות קונספירציה סביב מותו של ריץ', וגרמה להם למצוקה רגשית.
באוגוסט 2018 דחה השופט הפדרלי ג'ורג' ב' דניאלס את התביעה, בקובעו כי אף שמתקבל על הדעת שמשפחת ריץ' ראתה בכך ניצול פוליטי של מות בנם, לא הוכח כי מדובר בהתנהלות קיצונית שמצדיקה פיצוי לפי הדין במדינת ניו יורק.
בספטמבר 2019 קיבל בית המשפט הפדרלי לערעורים את ערעור המשפחה, וקבע כי התביעה תישמע מחדש, לאחר שהמשפחה הציגה טענות מבוססות על "מסע של עינוי רגשי מתמשך".
במסגרת ההליכים הציגה המשפחה ממצאים שהתגלו בתביעה הנפרדת של רוד וילר, ובהם מעורבותו של בוטובסקי בהנחיית מגישי פוקס ניוז לפני פרסום הכתבה, העסקת וילר, וכן הפגישה עם דובר הבית הלבן שון ספייסר.
ב־12 באוקטובר 2020 הגיעו הצדדים להסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
פרטי ההסכם לא פורסמו, אך דווח כי מדובר בסכום בן שבע ספרות.
ההסכם כלל דחיית ההליכים נגד צימרמן ובוטובסקי, ובכך נמנעה עדותם של מגישי פוקס ניוז, בהם שון האניטי.
בנוסף, ההסכם כלל סעיף שמירת סודיות למשך חודש.
באפריל 2018, ה-BBC שידר את הסרט התיעודי Conspiracy Files: Murder in Washington שבודק את מותו של ריץ' והתיאוריות לגבי המוות.
במאי 2022, פרק של הסדרה התיעודית של נטפליקס Web of Make Believe: Death, Lies and the Internet בחן את הרצח של סת' ריץ', תיאוריות הקונספירציה המופרכות ומשפחתו.
רצח עדיאל קולמן היה פיגוע דקירה פלסטיני שאירע ב-18 במרץ 2018 בעיר העתיקה בירושלים, ובו נרצח המאבטח עדיאל קולמן.
ב-18 במרץ 2018 מחבל פלסטיני תושב הכפר עקרבה דקר את עדיאל קולמן, מאבטח בן 32 מכוכב השחר, סמוך לשער השלשלת בעיר העתיקה בירושלים.
כתוצאה מהדקירה, קולמן נפצע באורח אנוש.
כוחות ביטחון שהיו במקום ירו לעבר המחבל והרגו אותו.
קולמן פונה לקבלת טיפול רפואי בבית החולים שערי צדק, אך לאחר מספר שעות של מאבק על חייו, נקבע מותו.
לאחר הפיגוע המשטרה עצרה שמונה סוחרים ערבים תושבי העיר העתיקה בירושלים, שהיו בזירת הפיגוע, ולא פעלו כדי למנוע אותו.
המחבל שביצע את הפיגוע היה עבד אל-רחמן בני פאדל, בן 28, תושב הכפר עקרבה.
למחבל היה אישור זמני למשך שבוע שמתיר לו להיכנס לישראל לצורך חיפוש עבודה.
ההיתר התקבל כי לא הייתה לגביו אינדיקציה מודיעינית או ביטחונית שתעיד לגביו על כוונות חבלניות.
ב-19 במרץ 2018, יממה לאחר הרצח צה"ל מיפה את ביתו של המחבל סמוך לשכם לקראת הריסתו.
משפחת המחבל טענה שהוא סבל ממחלת נפש בעת ביצוע המעשה ולכן ביתה לא צריך להיהרס כחלק מהמדיניות הישראלית להרתעת מחבלים מלבצע פיגועים.
המשפחה העבירה לצבא מסמכים רפואיים ממספר גורמי רפואה לתמיכה בטענותיה.
ב-4 בספטמבר 2018 הודיע צה"ל כי לא יהרוס את הבית של המחבל.
בהודעת דובר צה"ל נמסר: "לאחר בחינה מעמיקה של הטענות אותן העלתה המשפחה בדבר מצבו הנפשי של המחבל, והמסמכים שהוצגו, לא ניתן להורות על הריסת בית המחבל".
החלטת צה"ל שלא להרוס את הבית עוררה ביקורת מצד גורמים פוליטיים ומשפחתו של עדיאל קולמן, שטענו כי הדבר מהווה פגיעה בהרתעה מול מחבלים עתידיים.
רצח רוג'ר אקרויד הוא רומן בלשי מאת הסופרת הבריטית אגתה כריסטי, ובו מוצג בפעם השלישית הבלש החוקר הרקול פוארו.
הרומן פורסם בשלמותו בבריטניה ביוני 1926, לאחר שפורסם בהמשכים תחת השם "מי רצח את אקרויד" בעיתון "London Evening News" בין יולי לספטמבר 1925.
הרומן זכה להערכה רבה מאז פרסומו הראשון, וכונה יצירת המופת של כריסטי.
הוא נבחר בשנת 2013 לרומן הבלשי הטוב ביותר בכל הזמנים על ידי איגוד סופרי הפשע הבריטי.
זהו אחד הרומנים הידועים והשנויים במחלוקת ביותר של כריסטי, ולסיומו המפתיע והחדשני לזמנו הייתה השפעה משמעותית על ז'אנר ספרות המתח.
הסיפור מסופר על ידי ד"ר ג'יימס שפרד, רופא כפרי המתגורר עם אחותו הרווקה קרוליין בכפר האנגלי King's Abbot.
הוא נקרא לאשר את מותה של אלמנה עשירה, גברת פרארס, שהתאבדה שנה לאחר מותו של בעלה המתעלל.
קרוליין משערת שגברת פרארס הרעילה את בעלה והתאבדה מתוך חרטה.
רוג'ר אקרויד, אלמן עשיר ובעלים של אחוזת פרנלי פארק, אומר לד"ר שפרד שהוא צריך לדבר איתו בדחיפות, ומזמין אותו לארוחת ערב באותו ערב.
בנוסף לד"ר שפרד, מוזמנים לארוחה גם מייג'ור בלאנט, גברת ססיל אקרויד, גיסתו של אקרויד, ובתה פלורה, וג'פרי ריימונד, מזכירו האישי של אקרויד.
פלורה מספרת לרופא שהיא התארסה בסוד לראלף פאטון, בנו החורג של אקרויד.
לאחר ארוחת הערב, משוחח אקרויד עם ד"ר שפרד בחדר העבודה ומספר לו כי היה מאורס לגברת פרארס במשך כמה חודשים, וכי היא הודתה בפניו בליל אמש שאכן הרעילה את בעלה.
היא הייתה נתונה לסחיטה, והבטיחה לחשוף את שמו של הסחטן תוך 24 שעות.
המשרת של אקרויד, פרקר, נכנס לחדר עם מכתב התאבדות ששלחה גברת פרארס לפני שהתאבדה.
אקרויד מתנצל ומבקש מד"ר שפרד לעזוב כדי שיוכל לקרוא את המכתב בפרטיות.
זמן קצר לאחר שהוא חוזר לביתו, מקבל הדוקטור שיחת טלפון.
הוא משתהה לרגע על מנת לצעוק לקרוליין אחותו כי פרקר התקשר כשהוא עוצר מספיק זמן כדי לצעוק לקרוליין שהמתקשר הוא פרקר המדווח שאקרויד נמצא מת, וממהר חזרה לאחוזת פארק פרנלי.
כאשר הוא מגיע לשם, טוען פרקר שאינו יודע דבר על שיחת הטלפון.
לאחר שאין מענה מחדר העבודה, פורצים ד"ר שפרד ופארקר את הדלת ומוצאים את אקרויד מת בכיסאו, נדקר על ידי הפגיון שלו.
המכתב מגברת פרארס נעלם, וישנן עקבות המובילות אל מחוץ לחדר העבודה דרך החלון הפתוח.
ראלף נעלם, והופך לחשוד העיקרי כאשר העקבות שבחדר העבודה נמצאות תואמות לנעליו.
פלורה משוכנעת שראלף חף מפשע ומבקשת מהבלש הרקול פוארו, שפרש לאחרונה לחקור את המקרה.
פוארו מבקר בזירת הפשע ומבקש מדוקטור שפרד להתלוות אליו.
פרקר מבחין שאחד הכיסאות הוזז.
פוארו מתחקר את האורחים והצוות, לרבות המשרתת אורסולה בורן, שאין לה אליבי.
נראה שחלון ההזדמנויות של הרוצח לאחר עזיבתו של ד"ר שפרד היה קצר למדי, שכן מאוחר יותר שמעו ריימונד ובלאנט את אקרויד מדבר בחדר העבודה שלו, ופלורה אומרת שראתה אותו רגע לפני שעלתה לישון.
פוארו פורם רשת מסובכת של תככים, ומציג את ראלף פאטון הנעדר – שהיה, מסתבר, כבר נשוי בסתר לאורסולה כשאקרויד החליט שהוא צריך להתחתן עם פלורה.
הזוג קבע פגישה חשאית בגן, ופלורה נאלצת להודות שלמעשה מעולם לא ראתה את דודה לאחר ארוחת הערב, וכך נותרים ריימונד ובלאנט האנשים האחרונים ששמעו את אקרויד בחיים.
בלאנט מתוודה על אהבתו לפלורה.
כאשר הוא לבדו עם ד"ר שפרד, פוארו מגלה שהוא יודע שד"ר שפרד עצמו הוא הסחטן, וכן והרוצח של אקרויד.
לאחר שהבין שמכתבה של גברת פרארס יסבך אותו, דקר ד"ר שפרד את אקרויד לפני שעזב את חדר העבודה.
הוא יצא בפומבי דרך דלת הכניסה, ואז נעל את נעליו של ראלף, רץ אל חלון חדר העבודה וטיפס חזרה פנימה.
לאחר שנעל את הדלת מבפנים, הוא הניח מכשיר הקלטה שהשמיע את קולו של אקרויד, והעמיד לפניו כיסא שיסתיר אותו מפני מי שמביט מהמסדרון.
כדי שיהיה לו תירוץ לחזור אל אחוזת פרנלי, הוא ביקש ממטופל להתקשר אליו הביתה.
לאחר שהרצח התגלה, הוא נותר לבד לכמה דקות בחדר העבודה, ואז הכניס את מכשיר ההקלטה לתוך תיק הרופא שלו והחזיר את הכיסא למקומו.
פוארו אומר לשפרד כי ידווח למשטרה בבוקר, ומציע לו להתאבד כדי לחוס על אחותו קרוליין.
ד"ר שפרד מסיים לכתוב את הדיווח שלו על חקירת הרצח (שהוא למעשה הרומן עצמו), והפרק האחרון שלו הוא למעשה מכתב ההתאבדות שלו.
הרקול פוארו – בלש פרטי בדימוס, המתגורר בכפר בו התרחש האירוע
ד"ר ג'יימס שפרד – הרופא המקומי, המסייע לפוארו בחקירה, והמספר של הרומן
קרוליין שפרד – אחותו הרווקה של ד"ר שפרד
רוג'ר אקרויד – קורבן הרצח, איש עסקים עשיר ואלמן
גברת פרארס – אלמנה, מתאבדת בתחילת הרומן
גברת ססיל אקרויד – אלמנתו של אחיו של רוג'ר, ססיל
פלורה אקרויד – אחייניתו של אקרויד, בתו של ססיל
קפטן ראלף פאטון – בנו החורג של אקרויד, מנישואיה הקודמים של אשתו המנוחה
מייג'ור הקטור בלאנט – חברו של אקרויד, אורח באחוזתו
ג'פרי ריימונד – מזכירו האישי של אקרויד
ג'ון פארקר – המשרת של אקרויד
אליזבת ראסל – סוכנת הבית של אקרויד
צ'ארלס קנט – בנה הבלתי חוקי של אליזבת ראסל
אורסולה בורן – המשרתת של אקרויד
המפקח דייוויס – מפקח המשטרה המקומי בכפר
המפקח רגלן – מפקח משטרה
הקולונל מלרוז – מפקד משטרת המחוז
הרומן מסופר על ידי ד"ר ג'יימס שפרד, שהופך לעוזרו של פוארו, ומחליף את קפטן הייסטינגס שהתחתן והשתקע בארגנטינה.
מכאן נובעת התפנית המפתיעה בעלילה, כאשר בסופה ד"ר שפרד מגלה שהוא לאורך כל הדרך היה מספר לא אמין, ועשה שימוש בטכניקות ספרותיות כדי להסתיר את אשמתו מבלי לכתוב שום שקר (למשל, "עשיתי את מה שהיה צריך לעשות" בנקודה שבה הוא הכניס את מכשיר ההקלטה לתיקו והזיז את הכיסא).
הספר זכה לשבחים וביקורות טובות",</blockquote> נכלל ברשימת רומני הפשע המשפיעים ביותר שנכתבו אי פעם של הווארד הייקראפט, ותואר בביוגרפיה של כריסטי עצמה בתור הרומן הבלשי האולטימטיבי.
הרומן הגיע בשנת 1990 למקום החמישי ברשימת 100 רומני הפשע המובילים של כל הזמנים על ידי חברי אגודת סופרי הפשע בבריטניה.
דירוג דומה נעשה בשנת 1995 על ידי סופרי המסתורין של אמריקה, שהציב את הרומן במקום ה-12.
בשנת 1999 נכלל הרומן ברשימת 100 ספרי המאה של לה מונד שנבחרה על ידי הקוראים מתוך רשימה של 200.
בשנת 2013 הכתירה אגודת סופרי הפשע את הרומן כטוב ביותר אי פעם.
600 חברי האגודה קבעו כי הרומן הוא "הדוגמה הטובה ביותר לז'אנר שנכתבה אי פעם" והוא אבן יסוד של ספרות המתח ה"מכילה את אחת מהתפניות העלילה המפורסמות ביותר בתולדות כתיבת הפשע".
הסקר שנערך במלאת 60 שנה לאגודה הכתיר גם את אגתה כריסטי כסופרת הפשע הטובה ביותר אי פעם.
כריסטי חשפה באוטוביוגרפיה שלה מ-1977 שהרעיון הבסיסי של הרומן ניתן לה על ידי גיסה, ג'יימס ווטס, שהציע רומן שבו הפושע יהיה דמות של ד"ר ווטסון, וכריסטי חשבה שזו "מחשבה מקורית להפליא".
במרץ 1924 כריסטי גם קיבלה מכתב מהלורד מאונטבאטן, שהתרשם מיצירותיה הקודמות והציע לה רעיון וכמה מחשבות לסיפור שהנחת היסוד שלו שיקפה את הצעתו של ווטס.
כריסטי הודתה על מכתבו ולאחר מחשבה, החלה לכתוב את הספר לפי עלילה שהמציאה בעצמה.
מאונטבאטן כתב לכריסטי שוב בדצמבר 1969 לאחר שראה הופעה של "מלכודת העכברים".
הוא הזכיר את מכתבו משנות ה-20, וכריסטי השיבה לו והכירה בתפקיד שמילא ביצירת הספר.
הספר היה הראשון מבין יצירותיה של כריסטי שעובדו לתיאטרון.
המחזה "אליבי", בעיבודו של מייקל מורטון, עלה בתיאטרון הנסיך מוויילס בלונדון ב-15 במאי 1928, והוצג 250 פעמים בכיכובו של צ'ארלס לאוטון בתור פוארו.
לאוטון כיכב בהמשך בגרסת המחזה בברודוויי, שנקראה "האליבי הקטלני" ועלתה ב-8 בפברואר 1932, אולם לא זכתה להצלחה וירדה לאחר 24 הופעות בלבד.
גם בקולנוע היה הספר לעיבוד הראשון של יצירותיה של כריסטי.
ב-28 באפריל 1931 עלה לאקרנים הסרט שנקרא "אליבי", באורך 75 דקות, אך נחשב כיום סרט אבוד.
אורסון וולס עיבד את הרומן לתסכית רדיו באורך שעה אחת, אשר שודר ב-12 בנובמבר 1939. וולס גילם גם את ד"ר שפרד וגם את הרקול פוארו.
עיבוד נוסף לרדיו הופק עבור BBC Radio 4, בשנת 1987, בו גילם את פוארו ג'ון מופט, בפעם הראשונה מני רבות.
הרומן עובד לדרמה בת 103 דקות ששודרה בבריטניה ב-ITV ב-2 בינואר 2000, כפרק מיוחד בסדרה "פוארו של אגתה כריסטי".
בעיבוד הזה ג'אפ – לא שפרד – הוא העוזר של פוארו, ושפרד הוא חשוד נוסף.
העלילה סוטה במידה ניכרת מהספר, ובמסגרתה ד"ר שפרד דורס את פרקר מספר פעמים עם מכוניתו, ומתאבד לאחר מרדף.
דמותו של אקרויד שונתה לאדם מבוגר וקמצן יותר, שנוא על הבריות, בעל מפעל כימיקלים.
גם גברת אקרויד, גיסתו, אינה מטורפת בשונה מהרומן.
רצח פסקל סלימאן הוא רצח של פסקל סלימאן , בכיר במפלגת הכוחות הלבנוניים הנוצרים באזור גבל בלבנון, שהתרחש ב-7 באפריל 2024. לאחר כיממה וחצי אותרה גופתו בסוריה, דבר שעורר זעם בקרב הנוצרים בלבנון, שבמשך מספר ימים כילה את זעמו בפליטים סורים ממלחמת האזרחים בסוריה שערקו ללבנון.
ב-7 באפריל 2024 אחר הצהרים נכנס פסקל סלימאן, רכז מפלגת הכוחות הלבנוניים הנוצרית באזור ג'ביל, לרכבו, לאחר ששב מלוויה של קרוב משפחה.
בעודו נוהג התנפלו עליו אלמונים וחטפו אותו.
כעבור כיממה חצי נמצאה גופתו בסוריה, ונמסרה בבית החולים ע"ש באסל אל-אסד בחומס לידי הצלב האדום הלבנוני ומשם ללבנון.
בתחילה נטען כי חזבאללה עומד מאחורי הרצח, אולם כוחות הביטחון הלבנונים טענו שכנופיה של פליטים סורים עמדה מאחוריו.
מציאת גופתו בסוריה והפניית החשד כלפי הפליטים הסורים עוררה את זעמם של הנוצרים בלבנון, שיצאו להתעמת עם הפליטים ברחובות בינת ג'ביל ומקומות נוספים ברחבי לבנון.
ב-10 באפריל כרזו הנוצרים המקומיים בבורג' חמוד שבפרברי ביירות למהגרים הסורים באזור שעליהם להתפנות מכל בתי העסק וכל הדירות בבורג' חמוד עד 12 באפריל.
למחרת פיזרו הנוצרים כרוזים בשכונת אל-אשרפיה בביירות המציבים לפליטים הסורים אולטימטום לעזוב את המקום עד 12 באפריל (יום למחרת).
בעקבות הרצח הכריז שר הפנים הלבנוני כי יש לשים קץ לנוכחות הסורית בלבנון, וכי כוחות הביטחון הונחו ליישם את החוק הלבנוני על הפליטים הסורים בשטח לבנון.
למרות ממצאי החקירה לפיה המעורבים ברצח הם פליטים סורים, בהלווייתו של סלימאן קראו המשתתפים "חזבאללה הוא ארגון טרור".
רצח קודחי באר המים בים המלח אירע ב-1938 (תקופת המרד הערבי הגדול) על ידי כנופיית ערבים שתקפה מחנה של קודחי באר מים ליד עין פשח'ה בו שהו שישה עובדים ונוטרים.
בהתקפה נרצחו ארבעה מהעובדים והנוטרים ושניים נפצעו.
הנשק של שומרי המחנה נבזז על ידי חברי הכנופיה.
ב-1931 החל לפעול מפעל האשלג של חברת האשלג הארץ-ישראלית בצפון ים המלח.
לתפעול המפעל ולשירות עובדיו נדרשו כמויות גדולות של מים מתוקים לכן הוחלט לבצע קידוחים באזור צפון ים המלח כדי למצוא מים.
בגלל דלילות היישובים היהודים באזור זה נדרש ליווי של מאבטחים לכל קידוח כזה.
האתגרים הביטחוניים של פעילויות כאלו התעצמו ב-1936 עם פרוץ המרד הערבי הגדול כשכנופיות ערביות חמושות פעלו ברחבי הארץ כדי לפגוע ביישובים יהודים ובתנועה בדרכים.
אחת הדרכים להתמודד עם אירועים אלו הייתה הקמת כוח הנוטרות שמנה כ-3,000 מתנדבים מהישוב.
ביוני 1938 הגיעה לאזור עין פשח'ה קבוצה של קודחי מים מפתח תקווה והקימו מחנה למרגלות המצוק של מערות קומראן.
המחנה כלל צריף עץ ששימש כחדר אוכל ומספר אוהלי מגורים כשמסביב למחנה נבנתה גדר מלוחות עץ כפולים ממולאים בחול ובאבנים.
כדי להגן על הקודחים הצטרפה אליהם קבוצה של שבעה נוטרים מירושלים וכן הובאו מספר שומרים בדואים ששהו מעל המצוק במהלך היום.
המים והאוכל עבור אנשי המחנה הובא יום יום ממפעל האשלג.
ב-21 ביולי 1938 שהו במחנה תשעה עובדים ונוטרים כשהשאר יצאו לחופשה בירושלים.
בשעות הצהריים יצא הטנדר לנסיעה היומית שלו למפעל האשלג כשעליו מפקד המחנה, הטבח ואחד העובדים שהיה אמור לטפל בתקלה שאירעה באותו יום בראש המקדח והשביתה את העבודה.
מתוך ששת הנותרים במחנה נשלחו שני נוטרים לשמור על המחנה וארבעת האחרים ישנו.
ב-17:30 התנפלה על המחנה כנופיה שמנתה 15–20 ערבים והחלה לירות על השוהים בו.
בירי נהרגו שלושה מאנשי המחנה ושניים אחרים נפצעו והעמידו פני מת וכך ניצלו.
האדם השישי, הנוטר משה עדאקי רץ יחף מהמחנה לקליה להזעיק עזרה.
הפורעים, לאחר שהרגו שלושה ופצעו שניים הבחינו בטנדר החוזר מהמפעל ונמלטו לא לפני שבזזו את תכולת ארגז הנשק.
הפצועים והחללים מהמחנה הובאו, בעזרת הטנדר למפעל האשלג, לשם הובא גם משה עדאקי, לאחר שנחבשו רגליו.
הפצוע, שלמה שוילי, שהיה פצוע קשה לאחר שנורה בארבעה כדורים, הובא לבית החולים הדסה בירושלים שם נפטר למחרת על מיטת הניתוחים.
בכך עלה מספר חללי ההתקפה לארבע כשבנוסף ל נרצחו בהתקפה גם , ו.
בימים שלאחר ההתקפה הובאו הנרצחים לקבורה.
זליקוביץ ויוסילביץ נקברו בפתח תקווה ועבדי צדק ושוילי נקברו בירושלים.
חקירת המקרה על ידי מטה ההגנה מצאה ששני הנוטרים שנשלחו לשמור על המחנה לא התייצבו למשמרתם, שארגז הנשק היה נעול ובנשק שבו לא נעשה שימוש ושאחד האקדחים בהם נעשה שימוש היה תקול.
כחודש לאחר ההתקפה זומן משה עדאקי (שרץ להזעיק עזרה) למטה ההגנה בירושלים שם הועמד לשימוע בפני מפקד המחוז יעקב פת שהודיע לו על השעייתו מהארגון.
במשך כשנה ניסה עדאקי לחזור לארגון אך סורב עד שב-1939 אושרה החזרתו והוא גויס למחלקה הערבית של הפלמ"ח ונטל חלק בפעולות רבות (בעיקר בסוריה).
על מפקד המחנה, דוד אלתר, שהיה בטנדר שנסע למפעל האשלג, נאמר שנטל האשמה על האירוע הביא אותו לעזוב את הארץ.
הקידוח ננטש ולעולם לא הפיק מים.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, ירד משה עדאקי למקום בו שכן מחנה הקודחים ועל סלע מקומי רשם "פה נפלו אנשי ההגנה, שלמה שוילי, אברהם עבדי-צדק, חיים יוסלביץ, אברהם זליקוביץ.
הם עלו למצוא מים להחיות השממה 21.7.28".
ב-1977 שודרה תוכנית רדיו בה סופר שחברי קיבוץ קליה מצאו את האבן והכיתוב עליה שדהה בינתיים.
עדאקי הצטרף לשידור וסיפר את סיפור המתקפה וההנצחה שעשה.
אירוע זה היווה זרז למסורת של אזכרה שנתית שנערכת מאז ליד האבן.
ב-1975 הוציא לאור משה עדאקי ביוגרפיה על חייו בשם "באש נצורה" (בשיתוף שולמית הראבן) בה סיפר גם על פרשת ההתקפה על מחנה הקודחים.
ב-2017 הוציא לאור צביקה זליקוביץ' (בנו של אברהם זליקוביץ') ספר על פרשת מחנה הקודחים.
בספר נכלל שיר בשם "ואין מים חיים" שכתב זליקוביץ', הלחין מוני אמריליו וביצע ששי קשת.
ב-2018 הקים זליקוביץ אתר הנצחה ליד קיבוץ קליה שנחנך ב-15 באפריל 2018.
רצח הרב צבי קוגן התרחש בנובמבר 2024, כאשר שלושה מחבלים אוזבקים חטפו ורצחו את קוגן, אזרח ישראלי–מולדובי, שליח חב"ד באיחוד האמירויות הערביות.
על פי החשד, הרוצחים פעלו בשליחות איראן, נמלטו לטורקיה לאחר המעשה ונתפסו.
השלושה הובאו לאיחוד האמירויות ומספר חודשים לאחר מכן נידונו למוות.
הרב צבי קוגן, אזרח ישראלי־מולדובי בן 28, שימש כעוזרו של הרב הראשי לקהילה היהודית באיחוד האמירויות, לוי דוכמן.
במסגרת תפקידו ניהל קוגן סופרמרקט כשר ששירת את הקהילה היהודית בדובאי, והיה דמות מרכזית בחיי הקהילה המקומית.
קודם לכן שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גבעתי.
רבקי, אשתו של קוגן, היא אזרחית אמריקאית שחייתה עמו באיחוד האמירויות ואחייניתו של הרב גבריאל הולצברג, שנרצח במתקפת הטרור במומבאי ב-2008.
ביום חמישי, 21 בנובמבר 2024, נעלמו עקבותיו של קוגן לאחר שיצא למספר פגישות מתוכננות.
הוא לא הגיע לפגישות שתוכננו לו בהמשך היום.
בעקבות זאת פנתה אשתו לקצין הביטחון של בית חב"ד, שדיווח לרשויות המקומיות.
תלונות הוגשו למשטרת דובאי ולמשטרת אבו דאבי עוד באותו יום, אך אלה לא ייחסו להן חשיבות.
באותו היום קיבל רכבו דו"ח על מהירות מופרזת בדרכו לעומאן, ועל פי דיווחים, הוא נראה לאחרונה במרחק של כשעה וחצי מדובאי.
עם פרסום הידיעה על היעלמותו, נפתחה חקירה אינטנסיבית באמירויות, בשיתוף גופי המודיעין והביטחון הישראליים.
בבוקר יום ראשון, 24 בנובמבר 2024, אותרה גופתו בעיר אל-עין שבאיחוד האמירויות, במרחק שעה וחצי מדובאי.
על פי החשד, קוגן נחטף ונרצח בידי חוליה אוזבקית בשליחות איראן.
הגופה נמצאה עם סימני אלימות, וברכבו אותרו עדויות למאבק.
קוגן הובא לקבורה בהר הזיתים.
בתגובה לאירוע, הודיעו ג'ארד קושנר, חתנו ויועצו של נשיא ארצות הברית הנבחר דונלד טראמפ, וכן אחיו ג'ושוע קושנר, על תרומה משותפת בסך שני מיליון דולר לחב"ד איחוד האמירויות.
בערב אותו היום דווח כי שלושת חברי חוליה נתפסו.
פורסם שחלק מחברי החוליה נמלטו לטורקיה, ופורסמה גם הערכה שהרוצחים לא פעלו בשליחות איראן.
סוכנות הידיעות האיראנית נור טענה כי איראן אינה אחראית לרצח.
כמו כן היא התייחסה אל קוגן כאל "רב צבאי ציוני" המשתייך ל"תנועת חב"ד הקיצונית התומכת במשטר הציוני".
למחרת פרסם משרד הפנים של דובאי את שמות הרוצחים: אולימפי טוהירוביץ' ומחמוד ג'ון עבד א-רחים (בני 28), ועזיז-בק קמילוביץ' (בן 33).
לפי פרסומים בתקשורת, השלושה נמלטו לטורקיה, ושם נעצרו והוסגרו לאיחוד האמירויות.
במרץ 2025 נגזר דינם של הרוצחים לעונש מוות.
נאשם נוסף נידון למאסר עולם.
רצח צ'ארלי קירק אירע ב-10 בספטמבר 2025, כאשר הפעיל הפוליטי השמרני האמריקאי צ'ארלי קירק נורה בצווארו בעודו עונה לשאלות מהקהל בכנס באוניברסיטת יוטה ואלי, אורם.
הירי בוצע ממרחק של כ-137 מטרים.
החשוד בהתנקשות, טיילר ג'יימס רובינסון, בן 22 ממדינת יוטה, התוודה על ביצוע המעשה בפני אביו, אשר פנה לרשויות להסגרתו, לאחר שניהלו אחריו מצוד במשך כ-36 שעות.
ב-10 בספטמבר 2025 נורה הפעיל הפוליטי הימני, הסופר ואיש התקשורת האמריקאי צ'ארלי קירק למוות באירוע דיבייט ציבורי באוניברסיטת יוטה ואלי באורם, יוטה.
ההתנקשות אירעה במפגש הראשון בסבב אירועי דיבייט בהובלת קירק שתוכננו להיערך ברחבי 14 ערים בארצות הברית, תחת הכותרת "הקאמבק האמריקאי".
בשל מעמדו של קירק והיותו דמות שנויה במחלוקת, הוא לווה באבטחה צמודה, שכללה מאבטחים פרטיים וכוחות משטרה.
באירוע באוניברסיטה נכחו גם בני משפחתו, ובהם אשתו אריקה ושני ילדיו.
המתנקש הגיע לקמפוס בשעה 11:52 (שעון מקומי).
הוא התמקם על גג בניין במרחק של כ-137 מטרים מהאוהל שבו שהה קירק וענה לשאלות מהקהל.
בסביבות השעה 12:10, בעוד קירק עונה על שאלה בנושא מספרם של אירועי ירי המוני בארצות הברית, ירה לעברו המתנקש קליע בודד, שפגע בצווארו ופצע אותו אנושות.
קירק פונה לבית החולים האזורי טימפאנוגוס.
ההתנקשות עוררה פאניקה בקרב הקהל באירוע.
קטעי וידאו הופצו ברשתות החברתיות במהירות, והאוניברסיטה סגרה את הקמפוס וביטלה את השיעורים.
בשעה 14:40 הודיע נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, בחשבון ה"Truth Social" שלו, על מותו של קירק בבית החולים.
המתנקש צולם במצלמות אבטחה נמלט מהגג מיד לאחר הירי, תוך שהוא משאיר מאחוריו טביעת כף יד וממצאי DNA נוספים.
הוא נמלט ליער סמוך, בו הסתיר את הרובה שבו השתמש, ומשם המשיך לשכונה סמוכה.
הנשק, רובה ציד בריחי מסוג Mauser, אותר מאוחר יותר על ידי הרשויות.
תחילה נעצרו שני חשודים, אך הם שוחררו עוד באותו היום.
בהמשך הוכרז מצוד אחר חשוד שלישי, במסגרתו הציע ה-FBI פרס של עד 100 אלף דולר עבור מידע שיוביל למעצר היורה ושותפיו, אם יש כאלה.
המיליארדר ביל אקמן הוסיף עליו פרס של מיליון דולר נוספים.
החשוד, טיילר רובינסון, בן 22 מיוטה, התוודה במעשה בפני אביו ב-12 בספטמבר.
אביו פנה לרשויות להסגרתו, ושמר עליו עד להגעתן.
באותו היום הודיע הנשיא טראמפ בריאיון לפוקס ניוז כי רובינסון נתפס.
החשוד הוא טיילר ג'יימס רובינסון, צעיר בן 22 ללא עבר פלילי, ששני הוריו נרשמו כרפובליקנים.
רובינסון אינו משויך לשום מפלגה ומעולם לא הצביע בבחירות.
הוא צולם ליד רובים בתמונות משפחתיות מהילדות.
אמו, אמבר רובינסון, עובדת בחברה המסייעת לאנשים עם מוגבלויות.
רובינסון היה במערכת יחסים רומנטית עם טרנסג'נדרית שהייתה במהלך הפיכה מגבר לאישה.
אימו של רובינסון אמרה שבשנה האחרונה השמיע יותר דעות פוליטיות ויותר דעות בעד זכויות להט"בים.
בפתק שהשאיר לבת זוגו כשיצא לבצע את ההתנקשות כתב "נמאס לי מהשנאה שלו, יש שנאה שאי אפשר להתפשר עליה".
לאחר הרצח, פוליטיקאים בכירים בארצות הברית ביצעו שורה של פעולות לזכרו.
יושב ראש בית הנבחרים, מייק ג'ונסון, עצר את פעילות הבית כדי לכבד את זכרו בדקת דומייה ותפילה לשלומו.
במקביל, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הורה להוריד את כל הדגלים לחצי התורן, וסגן הנשיא, ג'יי.
ואנס, ליווה את ארונו של קירק למטוסו, אייר פורס 2, שהעביר את גופתו מיוטה, שם נרצח, לאריזונה בה התגורר.
ב-21 בספטמבר הגיעו מאות אלפים לחלוק כבוד אחרון לקירק באצטדיון סטייט פארם שבגלנדייל, אריזונה בנוכחות אלמנתו, אריקה קירק, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
כשבוע לאחר הרצח נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הגדיר את תנועת השמאל הרדיקלי "אנטיפה" כארגון טרור.
לא ברור מה המשמעות המשפטית של ההכרזה הזו.
מבקריו של טראמפ טוענים כי הוא משתמש ברצח של קירק כתירוץ כדי לדכא יריבים פוליטיים.
ב-18 בספטמבר 1972 נהרג ד"ר עמי שחורי, הנספח החקלאי הישראלי בשגרירויות ישראל בבריטניה ובסקנדינביה, במעטפת נפץ שנשלחה מאמסטרדם לשגרירות ישראל בלונדון.
תיאודור גאנץ-קאדר, מחליפו המיועד של שחורי, נפצע בפיצוץ.
שחורי שהה בלונדון מאז 1968. תפקידו בשגרירות היה לקדם תוצרת חקלאית ישראלית.
הוא היה מומחה לקרקע ובוגר אוניברסיטת קליפורניה בברקלי והאוניברסיטה העברית בירושלים.
בספטמבר 1972, לפני ההתקפה, הזהיר הרדיו הרשמי של הארגון לשחרור פלסטין, על כוונתו לבצע פיגועים בתוך עשרה ימים.
מעטפות נפץ נשלחו לנציגויות דיפלומטיות של ישראל באמריקה ובאירופה.
בסך הכול התגלו שמונה מעטפות נפץ שהופנו לשגרירות הישראלית.
לאחר הפיגוע גילו גורמי ביטחון שלושה מטעני דואר נוספים הממוענים לבכירים ישראלים בשגרירות.
ארבע מעטפות נפץ נוספות נמצאו במשרד מיון של הדואר המלכותי הבריטי.
השגריר הישראלי מיכאל קומיי האשים את ארגון ספטמבר השחור, שביצע את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שבועיים קודם לכן.
אחד המכתבים הכיל עלון של הקבוצה.
טקסי זיכרון משותפים לשחורי ול-11 קורבנות הטבח במינכן נערכו בשגרירות ישראל וב, בהשתתפות קומיי והרב הראשי של בריטניה עמנואל יעקובוביץ.
טקס זיכרון נערך גם ב-2022, 50 שנה לאחר הרצח.
רצח עדן אטיאס התרחש ב-13 בנובמבר 2013 בעת נסיעה באוטובוס בתחנה המרכזית בעפולה, בו נדקר עדן אטיאס למוות על ידי נער פלסטיני בן 16.
עדן אטיאס, בן 19 מנצרת עילית, התגייס לצה"ל בערך שבועיים בלבד לפני הפיגוע.
בבוקר 13 בנובמבר 2013 עלה אטיאס על קו אוטובוס מנצרת עילית לתל אביב (קו 823), ונרדם במהלך הנסיעה.
כשהאוטובוס הגיע לתחנה המרכזית בעפולה, המחבל הפלסטיני - חסין גואדרה (בן 16, תושב ג'נין) שהסתנן לישראל שלא כחוק - דקר את אטיאס מספר פעמים, אנשי כוחות הביטחון שהיו במקום השתלטו על הדוקר.
אטיאס פונה לבית החולים העמק בעפולה, אך במהלך הניתוח נפטר מפצעיו.
הלוויה נערכה בנצרת עילית, בה נכחו אלפי אזרחים, אנשי צבא ובני משפחה.
המניע המרכזי שהוצג על-ידי המחבל היה נקמה על כך שקרובי משפחתו כלואים בישראל.
הניו יורק טיימס פרסם לאחר הרצח כתבה בה הוצבה תמונת אמו של המחבל במקום תמונת הנרצח, לאחר ביקורת רבה המערכת התנצלה.
בדצמבר 2013 הוגש כתב אישום חמור נגד חוסיין רוואדרה בבית הדין הצבאי בסאלם, בגין רצח בכוונה תחילה.
במסגרת כתב האישום נטען כי הנאשם הבחין בשלוש מטרות אפשריות (שוטר, חיילת, אטיאס), ובחר בדקירה של אטיאס לאחר שחשב שהתגובה תהיה פחותה.
ב-14 ביולי 2014 נידון המחבל למאסר עולם בתוספת של שלוש שנים נוספות.
בית המשפט ציין כי הרצח בוצע ממניעים אידאולוגיים - "רצח יהודים על רקע היותם יהודים".
במהלך שחרור המחבלים ב-2013 כמחוות שלום לפלסטינים הפגינה המשפחה נגד שחרור רוצח בנם.
ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי המחבל צפוי להשתחרר מהמאסר כחלק מהסכם חמאס–ישראל.
רצח שלהבת תחיה פס, שבוצע ב-26 במרץ 2001, היה פיגוע ירי שבו מחבל פלסטיני צלף למוות בשלהבת פס, תינוקת בת עשרה חודשים, בעת ששכבה בעגלת תינוק, קרוב לפתח ביתה בשכונת אברהם אבינו בחברון.
ב-26 במרץ 2001 בשעה 16:00, ירה מחמוד עמרו, צלף פלסטיני מארגון הטרור תנזים, משכונת אבו סנינה בחברון אל עבר יצחק פס ובתו התינוקת שלהבת, שעמדו בפתח ביתם בשכונת אברהם אבינו.
שלהבת נפגעה בראשה ומתה ואילו יצחק נפצע באורח בינוני.
עמרו נמלט מזירת הפיגוע בעזרת פעילי תנזים, ארגון הטרור המסונף לפת"ח.
הפיגוע גרר זעזוע עמוק היות שהצלף הפלסטיני, מוחמד עמרו, התביית על התינוקת בטרם ירה.
ראש הממשלה דאז אריאל שרון גינה את הפיגוע ושלח את תנחומיו למשפחה.
שרון אמר שהוא רואה ברשות הפלסטינית אחראית לפיגוע.
ביישוב היהודי בחברון דרשו מצה"ל לכבוש מחדש את שכונת אבו סנינה, ומשפחת פס הודיעה שלא תקבור את התינוקת עד שצה"ל יכבוש מחדש את השכונה.
בתגובה לרצח, התנחלו תושבים מהיישוב היהודי בחברון בשוק הסיטונאי בעיר והקימו בו שכונה בשם "מצפה שלהבת" על שם התינוקת שנרצחה.
החלקה שעליה נמצא השוק הייתה בבעלות יהודית לפני הטבח בחברון במאורעות תרפ"ט (1929), ופונתה לאחר טבח מערת המכפלה.
לאחר רצח התינוקת בזזו יהודים חנויות ערביות בחברון ושרפו מבנים של הוקף.
בחודשים שלאחר רצח התינוקת בוצעו שלושה פיגועי ירי לעבר כלי רכב פלסטינים.
מהירי נהרג פלסטיני אחד ושבעה נפצעו.
גוף לא מוכר בשם "שלהבת גלעד" לקח על עצמו את האחריות לפיגועים בנימוק שמדובר בפיגועי נקמה.
בשנת 2003 נתפס אבי התינוקת יצחק פס יחד עם גיסו, מתתיהו שבו, כאשר ברשותו לבנות חבלה.
הוא הורשע בהחזקת אמצעי לחימה ונשפט למאסר של שנתיים.
בית המשפט ציין כי לא הוכח שמטרתם של פס ושבו הייתה לשם "עבריינות אידאולוגית שנועדה לנקום בערבים", אולם כיוון שהם לא סיפקו הסבר למעשיהם הסיק בית המשפט כי החזקת לבנות החבלה הייתה למטרה לא חוקית.
במרץ 2021, במלאת עשרים שנה לרצח, פורסם תיעוד וידאו של הקרב שהתנהל לאחר הירי, ושל הטיפול באב ובתו.
הרשות הפלסטינית עצרה את מבצע הפיגוע אך שחררה אותו לאחר זמן קצר.
ב-9 בדצמבר 2002 נתפס רוצח התינוקת, מחמוד עמרו, על ידי השב"כ.
בדצמבר 2004 הרשיע בית משפט צבאי את הרוצח וגזר עליו שלושה מאסרי עולם.
בפסק הדין הביעו השופטים את זעזועם ממעשה הרצח:
רצח שר התיירות הישראלי רחבעם זאבי אירע בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, ביום רביעי, 17 באוקטובר 2001 (ל' בתשרי ה'תשס"ב), בשעה 7:00 בבוקר במלון הייאט שבירושלים.
הרצח בוצע על ידי חוליית מתנקשים פלסטינית שהשתייכה לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, כנקמה על הריגת מזכ"ל הארגון אבו עלי מוסטפא על ידי ישראל חודשיים קודם לכן.
זאבי הוא השר הישראלי הראשון והיחיד עד כה שנרצח בידי מתנקשים פלסטינים והאדם הישראלי הבכיר ביותר שנרצח על ידי חמושים במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני כולו.
לאחר הרצח הצליחו רוצחי זאבי להימלט מזירת הפשע.
במשך זמן רב הסתתרו במתחם המוקטעה ברמאללה, תחת חסותו של יאסר ערפאת.
משם הועברו בלחץ ישראל ובהסכמתה לכלא ביריחו תחת השגחה זרה.
לאחר עזיבת הסוהרים האמריקאים והבריטים, ב-14 במרץ 2006, את הכלא ביריחו, בטענה כי הרשות הפלסטינית לא עמדה בהסכם, יצאה ישראל למבצע הבאת ביכורים, אשר במהלכו לכדו כוחות צה"ל את חברי החוליה שהתנקשה בזאבי והביאה אותם לדין בישראל, שבה הורשעו ונידונו לעונשי מאסר ארוכים.
אחמד סעאדת - מזכ"ל ארגון החזית - החליט על ההתנקשות בחייו של רחבעם זאבי.
עאהד אבו עול'אמה - ראש הזרוע המבצעית של הארגון - מאכוון ההתנקשות בחייו של רחבעם זאבי שהיה אחראי על התכנון והביצוע.
מג'די רחימה רימאווי - מפקד החוליה שגייס, הפעיל ושילח את החוליה.
חמדי קורעאן - המתנקש העיקרי אשר ירה בפועל בזאבי.
באסל אסמר - המתנקש המשני שאבטח את ההתנקשות, והיה אמור לירות במאבטח אם יהיה.
מוחמד רימאווי - איש החיפוי של החוליה שאיבטח את הבריחה לאחר ההתנקשות.
צלאח עלווי - סייען החוליה שהסיע את אחד מחברי החוליה ושביתו שימש כבסיס יציאה ומקלט לחברי החוליה.
בעקבות מותו של ראש ארגון החזית העממית, המכונה אבו עלי מוסטפא, מאש כוחות הביטחון הישראליים, מונה אחמד סעאדת (יליד 1953 מרמאללה) בתחילת אוקטובר למחליפו.
סעאדת, יחד עם יד ימינו עאהד עול'אמה (יליד 1968 מרמאללה), החליטו לנקום את מותו על-ידי רצח אישיות בכירה בישראל.
השניים החליטו לגייס את מג'די רחימה רימאווי (יליד 1965 מרמאללה) כדי שיתנקש בחיי השר זאבי.
מג'די שימש מגייס פעילים בארגון ומתווה ביצועם של פיגועי טרור.
כדי להוציא את התוכנית אל הפועל, פנה מג'די לחמדי קורעאן (יליד 1974 מאל-בירה), שהסכים ליטול חלק בהתנקשות המתוכננת.
כחלק מן ההכנות לביצוע הרצח, ביקר קורעאן, בהוראת מג'די, במלון "הייאט" בירושלים, והוא אף קיבל ממג'די תעודת זהות ישראלית מזויפת.
מג'די הציג לקורעאן את תמונת השר זאבי, כיעד לרצח, מסר לו פרטים אודות שגרת יומו והחדר שבו הוא נוהג להתאכסן, ואף נתן לו כסף על מנת שישכור חדר באותו מלון.
קורעאן אכן שכר חדר במלון ב-14 באוקטובר 2001, ובחן את דרכי הגישה והמילוט במקום.
בשלב זה גייס קורעאן עוד שני שותפים שיסייעו לו בביצוע הרצח - באסל אסמר (יליד 1976 מבית רימא) ומוחמד רימאווי, שוהה בלתי חוקי וחייל לשעבר בצבא הירדני - לאחר שמג'די אישר את הצטרפותם, ועדכן אותם כי התכנית הנרקמת היא לרצוח את השר במלון בירושלים.
בסמוך לאחר מכן, נפגשו השלושה - חמדי קורעאן, באסל אסמר ומוחמד רימאווי - עם עאהד אבו עול'אמה ועם מג'די רימוואי ברמאללה.
בפגישה זו הכינו השניים האחרונים את השלושה לביצוע הפיגוע, השלימו את תכנונו ועמדו על תפקידו של כל אחד בהוצאתו אל הפועל.
מג'די הורה לקורעאן לשכור רכב נוסף, העביר לו תעודות זהות ישראליות מזויפות עבור מוחמד ואסמר, וכן מסר לו, לצורך הרצח, שני אקדחים בקוטר 7.65 מ"מ עם משתיקי קול, ורובה סער מסוג "סקורפיון".
קורעאן, באמצעות מוחמד שכר רכב נוסף, ורכש בהוראת מג'די, בגדים חדשים עבורו ועבור מחמד, ואף קיבל לידיו רכב מסחרי מסוג "קאיה", אותו שכר עול'אמה.
ברכב הוטמן רובה הסער לחיפוי במקרה הצורך בעת המלטות החוליה.
בשעות אחר הצהריים ב-16 באוקטובר 2001 הגיעו קורעאן ואסמר ברכב שכור מסוג "פיאט פונטו" לבנה, חמושים באקדחים, למלון "היאט" בירושלים, שם שכרו חדר תחת שם בדוי, באמצעות תעודת זהות מזויפת.
את שני האקדחים עם משתיקי קול הם הטמינו בתא המטען של הרכב עד קרוב לזמן ההתנקשות.
יחד איתם הגיע מוחמד רימוואי ברכב הקאיה.
קורעאן הראה לרמאווי את המקום שבו עליו לחנות ותדרך אותו כיצד עליו לחפות עליהם לאחר ביצוע הרצח.
לאחר מכן חזר רימוואי ולן בביתו של עילווי משכונת עזרייה שבמזרח ירושלים, וחזר למחרת בבוקר למלון בדרכי עפר כאשר עילווי מורה לו את הדרך.
בשעה 6:00 בבוקר פנה אחד המתנקשים, חמדי קורעאן, לעבר חדר האוכל של המלון על מנת לוודא כי השר זאבי אכן שוהה שם בהתאם ללוח הזמנים הקבוע שלו.
בשעה 06:20 ירדו זאבי ורעייתו יעל לחדר האוכל של המלון.
כאשר הבחין קורען בזאבי בחדר האוכל הוא חזר לחדרו ועדכן את אסמאר.
מייד לאחר מכן פנו קורען ואסמאר לעבר רכבם אשר חנה במגרש החניה אשר בקומת המרתף של המלון כדי להצטייד באקדחים, עליהם הורכבו משתיקי קול.
שני המתנקשים חזרו בנפרד דרך חדר המדרגות במקום להשתמש במעלית, כדי שלא לעורר חשד.
הם חיכו לזאבי ליד יציאת החירום, במיקום הסמוך לחדרו של זאבי.
בעוד שחבר חוליה השלישי, מוחמד פהמי, שוהה בלתי חוקי מירדן, המתין לחוליית המתנקשים במגרש החניה ברכב מילוט.
בינתיים, בשעה 6:45 הגיע נהגו של זאבי, עדי ממן, לחדר האוכל של המלון והצטרף לזאבי ואשתו לארוחת בוקר.
בשעה 6:50 עזב זאבי לבדו את חדר האוכל ועלה חזרה לחדרו באמצעות המעלית.
שתי דקות לאחר מכן החלו יעל זאבי והנהג עדי ממן להתקדם גם כן לעבר החדר של זאבי.
כאשר דלת המעלית נפתחה, זאבי יצא מהמעלית ועבר על פני שני התוקפים.
על פי עדות התוקפים, קורען צעק לעברו "היי!", וכאשר זאבי פנה לעברו ירה לעברו קורעאן שלוש יריות מטווח קרוב.
שני כדורים פגעו בראשו של זאבי.
מייד לאחר הרצח נמלטו המתנקשים מהמלון ברכבם למזרח ירושלים, לבית מסתור של צאלח עלווי שממוקם בפאתי שכונת אל עזריה.
רכב המילוט לא התניע ופהמי חבר החוליה השלישי נטש אותו וברח רגלית מהמקום והגיע לאל עזריה באמצעות מונית.
הם הותירו בחדרם חוברת אודות אבו עלי מוסטפא, כאות לכך שהרצח בוצע כנקמה על ההתנקשות בו בידי ישראל.
בשעה 7:00, דקות בודדות לאחר ההתנקשות, גילו יעל זאבי והנהג עדי ממן את זאבי שוכב על הרצפה של המסדרון, ירוי בראשו ומדמם.
זאבי הובהל במצב אנוש אל המרכז הרפואי הדסה שבירושלים.
צוות הרופאים בבית החולים ניסה להצילו, אך בסופו של דבר נאלץ להכריז על מותו שהוכרז בשעה 10:00 בבוקר.
ארגון החזית העממית נטל אחריות לרצח והצהיר כי בוצע כנקמה על הסיכול הממוקד במנהיג החזית העממית, אבו עלי מוסטפא, ב-27 באוגוסט 2001.
רבבות חלפו על ארונו והשתתפו בהלווייתו של זאבי שהתקיימה יום לאחר הרצח, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
נשיא המדינה משה קצב וראש הממשלה אריאל שרון ספדו לזאבי בהלווייתו.
המצור הישראלי על המוקטעה ו"הסכם רמאללה"
מייד לאחר ההתנקשות נמלטו הרוצחים לשכונת אל עזריה ושהו בה בבית מסתור, כשלב ביניים במטרתם להימלט לשטחי הרשות הפלסטינית.
במקביל מערכת הביטחון הישראלית פתחה בחקירה אינטנסיבית במטרה לאתר את הרוצחים ובפרט את מנהיג ארגון החזית העממית אשר יזם ותכנן את ההתנקשות.
די מהר המתנקשים זוהו על ידי עובדי המלון.
בשש בערב השב"כ הגיע למסקנה שמשפחת עלווי מאל עזריה קשורה לפיגוע.
וכוחות הביטחון הצליחו לאתר את בית המסתור.
בחצות הלילה היחידה המבצעית של השב"כ עם כוחות ימ"מ נערכו בכוחות גדולים לצאת למבצע ואף העלו מטוס תצפית לתצפת על הבית.
אך שלושת המחבלים: חמדי קורען, באסר אל אסמר ומוחמד פהמי רימוואי שהיו בבית הצליחו להמלט משם לבית אחר, לפני שכוחות הביטחון הגיעו אליו, ורק צאלח עלווי המארח נתפס.
בדיעבד התברר כי הכוחות שהגיעו ברכבים התגלו מבעוד מועד על ידי זקיף שהתריע על כך.
בהמשך המשיכו המחבלים לאזור בית לחם בתחומי הרשות.
לאחר זמן מה הצליח השב"כ לאתר את מספר הטלפון של מוחמד פהמי ובאמצעות תרגיל עוקץ לכד אותו.
בהמשך, יצא צה"ל ל"מבצע אריות רעננים" במסגרתו נכנס למספר ערים בשטח A בהן רמאללה, קלקיליה, טולכרם וג'נין.
באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נודע לכוחות הביטחון הישראליים כי המתנקשים הסתתרו במתחם המוקטעה ברמאללה, הכולל את בנייני הממשלה של הרשות הפלסטינית וכן את מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
באותה העת, בניין המוקטעה היה תחת מצור ישראלי מ-29 במרץ 2002 וערפאת הנצור לא הורשה לצאת מתחומי הבניין במשך מספר חודשים.
ישראל דרשה כי הרשות הפלסטינית תסגיר את הרוצחים תמורת נסיגתם של הכוחות הישראלים.
הרשות הפלסטינית סירבה להסגיר את הרוצחים.
כתוצאה מכך ערפאת כינס בית דין שלאחר שתי ישיבות גזר ב-26 באפריל 2002, את דינם של חברי החוליה שרצחה את זאבי לעונשי מאסר שונים בין 18 שנים ל-8 שנים למתנקשים, ושנה לראש המנגנון הצבאי.
חברי החוליה נכלאו בכלא יריחו, כאשר ברקע מושמעת ביקורת בישראל על אורך המאסרים של המחבלים.
במאי 2002 כוחות בריטים ואמריקנים הגיעו לכלא יריחו.
עם זאת, לאחר שארגון החמאס זכה בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006, הצהיר מנהיג חמאס אסמאעיל הנייה בפומבי על כוונתו לשחרר את רוצחי זאבי לחופשי.
ב-14 במרץ 2006, הסוהרים האמריקאים והבריטים עזבו את הכלא ביריחו, בטענה כי הרשות הפלסטינית לא עמדה בהסכם שהושג עם ישראל ארבע שנים קודם לכן.
כתוצאה מכך, פתחה ישראל באותו היום במבצע הבאת ביכורים.
ב-14 במרץ 2006 פשטו כוחות צה"ל על הכלא ביריחו בו שהו רוצחי זאבי, במטרה למנוע מממשלת החמאס העתידית לשחררם, וכן כדי להביא את הרוצחים לדין בישראל.
לאחר מצור שנמשך כ-10 וחצי שעות ולאחר שכוחות צה"ל הרסו את קירות הכלא ביריחו באמצעות דחפורים, נכנעו בסופו של דבר ארבעת המחבלים: המתכנן עאהד אבו עול'אמה, המנהל מג'די רחימה רימאווי והמתנקשים חמדי קורעאן ובאסל אל-אסמר.
בנוסף לארבעת המתנקשים, במהלך הפשיטה על בית הכלא ביריחו לכדה ישראל גם את אחמד סעדאת (שהורה לבצע את רצח זאבי) ואת פואד שובאכי (שעמד מאחורי משלוח מצבור נשק גדול מאיראן שנתפס על ידי ישראל בינואר 2002).
רוצחי זאבי נשפטו כולם בישראל.
שני הראשונים שנתפסו בסמוך לרצח הורשעו בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-7 באוקטובר 2002 נידון מוחמד רימאווי, איש חוליית ההתנקשות השלישי, למאסר עולם.
צלאח עלווי, סייען החוליה, נידון ב-9 באפריל 2003 ל-12 שנות מאסר בפועל, על סיועו לרצח.
הארבעה האחרים שנתפסו ביריחו מאוחר יותר הורשעו נידונו לעונשי מאסר ארוכים.
בנוסף, ב-25 בדצמבר 2008 גזר בית משפט צבאי ישראלי על אחמד סעדאת, בשל חלקו כמנהיג ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין, עד 30 שנות מאסר על כך שעמד בראש "ארגון טרור בלתי חוקי" ועל אחריותו בכל הפעולות שבוצעו על ידי ארגונו ובמיוחד בשל ההתנקשות בחייו של השר רחבעם זאבי.
ביולי 2011 נדחה בבית המשפט העליון ערעורו של עאהד ע'ולמה על הרשעתו ברצח זאבי.
בתקופת ההתנקשות היו אבי דיכטר ראש השב"כ ושלמה הר נוי ראש היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות.
מפכ"ל המשטרה היה רב-ניצב שלמה אהרונישקי ומפקד מחוז ירושלים היה ניצב מיקי לוי.
באופן טבעי, לאחר ההתנקשות עלו טענות למחדל בעיקר מצד השב"כ שאחראי לאבטחת אישים.
ראש השב"כ דיכטר הכריז ב-17 באוקטובר 2001 על הקמת ועדת בדיקה פנימית לחקר האירועים בתיאום עם היועמ"ש אליקים רובינשטיין, בראשותו של ח' שבתפקידו האחרון היה ראש המרחב הצפוני בשירות.
בוועדה היו חברים בנוסף שלושה בכירים שסיימו את שירותם, כולם בדרג המקביל לאלוף בצה"ל.
מסקנותיה העיקריות של הוועדה היו שאין להטיל את האשמה על היחידה לאבטחת אישים בפרט ועל השב"כ ככלל, ואין להסיק מסקנות אישיות כלפי שום אדם בארגון.
לפי טענות השב"כ זאבי היה סרבן אבטחה וסירב לאבטחה מסוג כלשהו בטיעונים אידאולוגים.
עוד נטען כי היה חוסר אמון של זאבי כלפי השב"כ שהתבטא שאחרי רצח יצחק רבין הוא לא סומך על אבטחתם, וסירב לשתף איתם פעולה.
עוד נטען שלשב"כ לא היה מידע מפורט לגבי שעות ההימצאות של זאבי במלון היאט בשל חוסר שיתוף פעולה מצד לשכת השר, ורק מידע כללי על כך שהוא נוהג לעיתים להתארח במלון.
מאידך התברר כי לשב"כ היה מידע כללי לגבי פיגוע גדול שעומד להתרחש אך הם פירשו אותו לא נכון כאילו מדובר במכונית תופת.
בנוסף התברר כי המתנקשים היו אנשים המוכרים לשב"כ.
ב-22 באוקטובר 2001 החליטה ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של ועדת החוץ והביטחון בראשות חבר הכנסת דוד מגן לבצע אף היא חקירה של רצח השר זאבי.
הוועדה הקדישה 14 ישיבות לנושא והופיעו בפניה כל גורמי הממשל מהשר לביטחון פנים, עוזי לנדאו, ראש השב"כ דיכטר, מפקדים בשב"כ, יועצי אבטחה, גורמי ביטחון רלוונטיים ואנשי המשפחה הקרובים של זאבי.
הוועדה סיכמה ביוני 2002 את חקירתה וסמכה את ידיה על דוח ועדת החקירה הפנימית של השב"כ, אך הצביעה על ליקויים שונים בהקשר להתנקשות.
בין דבריה נכתב "נמצאו ליקויים בטיפולה של היחידה לאבטחת אישים מול דפוס השהייה הקבוע של השר רחבעם זאבי ז"ל, בבית המלון." "לא הצליחה היחידה לאבטחת אישים לאתר את נקודות התורפה במעגלי אבטחת האישים ולתת להן מענה מבצעי הולם".
"שירות הביטחון הכללי לא פירש נכון את תמונת המודיעין, כפי שהצטיירה לאנשיו, על יסוד חומרי הגלם המודיעיניים, שעמדו לרשותם, טרם האירוע."
המסקנות הפתוחות לציבור של הוועדה היו לכלול באורח קבע באבטחת השב"כ את נשיא המדינה וראש הממשלה, אישים שאמורים להבטיח, בעת הצורך, את רציפות השלטון.
ואישים נוספים, שלדעת ועדת השרים טעונים אבטחה דרך קבע או מעת לעת.
עוד קבעה הוועדה שנושאי משרה אחרים, הטעונים אבטחה יאובטחו על ידי המשרד או הרשות בראשם הם עומדים.
לגביהם יהווה שירות הביטחון הכללי גורם מתריע ומייעץ בלבד.
עוד קבעה כי יש לשנן בפני ממלאי משרה מאובטחים את חובתם לפעול בהתאם להנחיות הביטחוניות של הגורם המאבטח ולשתף עמו פעולה.
חלק של דוח הוועדה היה חסוי ולא פורסם בציבור.
רצח תאיר ראדה התרחש ב-6 בדצמבר 2006 בבית הספר התיכון "נופי גולן" שבקצרין, שבו נרצחה תלמידת כיתה ח' תאיר ראדה בתא השירותים.
רומן זדורוב, אזרח אוקראינה שעבד בבית הספר כרצף, נעצר ב-9 בדצמבר 2006 והודה ברצח בפני מדובב משטרתי.
הוא ציין כי המניע לרצח היה גידופים שהטיחה בו ראדה.
זדורוב הודה בפני החוקרים ברצח ושחזר אותו, ובמסגרת זו מסר מספר פרטים שבערכאות השונות הוכרו כפרטים מוכמנים, אך לאחר מספר ימים חזר בו מהודאתו.
ב-14 בספטמבר 2010 הורשע זדורוב ברצח ונידון למאסר עולם.
במסגרת ערעורים שהגיש, הציגה ההגנה חוות דעת של מומחה לגבי טביעת דם שנמצאה בתא השירותים, היא עקבה שאינה שייכת לזדורוב, ועשויה להצביע על הרוצח האמיתי.
בעקבות זאת הורה השופט חנן מלצר על משפט חוזר, וזדורוב שוחרר למעצר בית.
המשפט החוזר נפתח בספטמבר 2021 בבית המשפט המחוזי בנצרת, וב-30 במרץ 2023 זוכה זדורוב ברוב של שניים מול אחת.
ב-14 במאי 2023 הודיעה פרקליטות המדינה שלא תערער על זיכויו.
הפרשה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב, עם סרטים, סדרות ותיאוריות קשר שונות סביב זהות הרוצח והחקירה.
בפברואר 2025 נפסק לזדורוב פיצוי של כ-17 מיליון ש"ח עבור 15 שנות המאסר אותן ריצה בעקבות הרשעתו.
תאיר זוהרה ראדה נולדה ב-4 בינואר 1993 כבת זקונים לשמואל ואילנה ראדה (במקור ראדיה), מוותיקי קצרין, ולה שני אחים גדולים.
ב-6 בדצמבר 2006 ראדה נסעה עם אביה כמדי יום לבית הספר התיכון "נופי גולן", שם למדה בכיתה ח'.
מעדויות תלמידים שלמדו באותו יום בבית הספר מתברר כי בהפסקה שבין שעת הלימוד השישית לשעה השביעית, שהחלה בשעה 12:50 שהתה ראדה עם חבריה בחצר בית הספר, ובתום ההפסקה בשעה 13:05 לערך החליטה ביוזמתה להיעדר משיעור תיאטרון ונותרה עם חברים אחדים בחצר.
לאחר מכן סמוך לשעה 13:30 הודיעה לחבריה כי בכוונתה לשתות מים בברזייה שבתוך בית הספר, וכאשר נכנסה למבנה שני תלמידים העידו כי ראו את ראדה עולה לבדה במדרגות בדרכה לכיוון שירותי הבנות שבהם התבצע הרצח.
עדותם היא העדות האחרונה שבה נראתה ראדה בחיים, והן סותרות האחת את השנייה, שכן כל ילד הצביע על גרם מדרגות אחר.
בשעות אחר הצהריים משבוששה לשוב לביתה, דיווחה אמה למשטרה על היעדרותה ובוצע איכון סלולרי.
קובי סיפר למאיר כי מצאו את גופתה של תאיר בשירותי הבנות, מאיר רץ לשירותים ואמר בעדותו כי "אני הגעתי לשירותים ונכנסתי לשירותים וראיתי באחד התאים שהדלת הייתה פתוחה דם והצצתי פנימה לשנייה, ראיתי אותה וברחתי משם".
מאיר רץ לשמואל ואמר לו שיש איכון של הטלפון של תאיר ב"פינת החי" בעיר ושהוא צריך ללכת לחפש שם את תאיר, בעדותו מאיר הודה כי המציא זאת כדי להרחיק את שמואל מהזירה.
מיד לאחר מכן מאיר הגיע בריצה אל יוסי שמעיד כי מאיר אמר לו "יוסי בוא מהר המצב לא טוב", יוסי ומאיר רצו לתוך בית הספר אל הקומה השנייה לעבר שירותי הבנות ומאיר אמר לו "יוסי זה פה בפנים".
מעדותו מתברר כי יוסי יצא מהשירותים וביקש להוציא החוצה את כל מי שבבית הספר, הוא חזר אל תוך השירותים ונעל את דלת התא בעצמו כדי לבודד את זירה לטענתו.
לא ראיתי שזה תאיר, כי אי אפשר היה לראות את הפנים.
הראש נטה ימינה, והשיער כיסה את הפנים.
היא הייתה בחצי שכיבה כזה".
חוטר פרץ את דלת תא 2 מבחוץ ומיד לאחר מכן הוזעקו מד"א והמשטרה לזירת הרצח ובסביבות השעה 19:00 ערוצי החדשות דיווחו רשמית על הרצח.
לאחר פריצת התא ובדיקת הגופה על ידי צוות מד"א נמצא כי גרונה של תאיר שוסף לפחות פעמיים, ונמצא חתך בשורש כף ידה.
בבדיקה פתולוגית נמצא שסיבת מותה של ראדה היא איבוד דם כתוצאה מחתך בעורק תרדמני ובוריד הצוואר והחתכים בכפות ידיה נחשבו ל"פצעי הגנה", עובדות אלה הובילו למסקנה שראדה נרצחה.
חקירה ראשונית של המשטרה העלתה, כי ראדה לא חזרה לאחר ההפסקה לשיעור התיאטרון השני, וישבה בפרגולה בבית הספר יחד עם חברים אחדים בחצר.
כמה דקות לאחר תום ההפסקה קמה לשתות מים בברזייה שבמבנה בית הספר, ולא שבה עוד.
בסוף השיעור נותר תיקה של ראדה מונח על אחד הכיסאות בכיתה, ושאר התלמידים עזבו את הכיתה בסוף השיעור ולא הבחינו בו.
בימים הראשונים לאחר התרחשות האירוע, העריכה המשטרה כי מדובר באלימות בין בני נוער שהובילה למעשה הרצח.
במהלך ימים אלה נגבו עדויות מעדים רבים, מבין כאלף איש ששהו בין כותלי בית הספר בשעת הרצח.
בין היתר, תושאלו עשרות מתלמידי בית הספר על ידי חוקרי נוער ושוטרים.
למרות כל אלו, לא מצאה המשטרה חשוד רלוונטי.
במקביל, החלה חקירה משטרתית מאומצת גם בכיוונים אחרים.
באותו הערב נעצר בעזה חסר בית בן 57, שהכחיש כל קשר לרצח, ושוחרר כעבור חמישה ימים לאחר אימות האליבי שסיפק.
לאחר שחרורו, נעצר גנן בית הספר למשך יומיים, אך שוחרר גם הוא לאחר שסיפק אליבי מאומת.
המשטרה חשדה גם בבני סלע, עבריין מין סדרתי שברח ממעצר מספר ימים לפני הרצח.
סלע נתפס יומיים לאחר הרצח ולא נמצאו ראיות שקשרו אותו.
במהלך חקירת המשטרה נבדק גם הכיוון הלאומני, אך הוא נשלל בעקבות הערכות מודיעיניות, כי מדובר בכיוון חקירה בעל סיכוי קלוש.
רומן זדורוב נולד באוקראינה ב־1978. בנובמבר 2002 הגיע לישראל עם אשרת תייר, שאותה האריך מספר פעמים.
בפברואר 2005 נישא לאולגה, אזרחית ישראלית, והשניים עברו להתגורר בבית הוריה בקצרין.
באוקטובר 2006, כחודשיים לפני הרצח, נולד בנם הבכור.
זדורוב, שאינו יהודי ואינו זכאי לעלות לישראל מכוח חוק השבות, פנה למשרד הפנים בבקשה לקבלת אזרחות, הליך שצפוי היה להימשך כארבע שנים.
בתקופה זו עבד כפועל בניין בחברה קבלנית, ובמסגרת אחת העבודות ריצף את מקלט בית הספר.
הרצח התרחש ביום עבודתו האחרון במקום.
ב-10 בדצמבר 2006 נחקר לראשונה שלא באזהרה.
הוא מסר דגימות דנ"א וטביעות אצבע והסכים לבדיקת פוליגרף.
למחרת, זדורוב נחקר באזהרה ובסיום החקירה שוחרר בתנאים מגבילים.
ב-12 בדצמבר 2006 ביצע בדיקת פוליגרף, בה יצא דובר אמת בשאלה "האם רצחת את המנוחה?", אך יצא דובר שקר בשאלה "האם היית מעורב ברצח?".
זדורוב הכחיש קשר לרצח, אך בליל 18–19 בדצמבר סיפר למדובב המשטרתי כי רצח את ראדה, הדגים את שיסוף צווארה שטען שלמד ברשת, ואף פירט זדורוב את שמות העורקים שיש לקרוע בצוואר – במטרה לגרום למוות מהיר.
זדורוב מסר פרטים מוכמנים, כמו תיאור התואם לכיוון שיסוף גרונה של ראדה, מבלי שהייתה לו לכאורה דרך לדעת על כך אלא אם היה בזירה, ידע שהמנוחה נעלה נעלי ספורט, וצדק בשניים מארבעת צבעי הנעל.
בנוסף, הוא ציין שהמנוחה לא נאנסה, פרט שנחשב למוכמן מפני שלא היה ידוע לציבור.