tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית 1976 מונה למנהל הקבוצה לצד צ'וצ'קו לוי שהיה מאמנה.
עם זאת, באוגוסט 1976 התפטר מתפקידו ובמקומו מונה דיקו הרה.
בפברואר 1978, במהלך עונת 1977/1978 בליגה הלאומית מונה למאמן הקבוצה, במקום מוצי ליאון שכיהן כמאמן חירום.
מכבי יפו סיימה במקום העשירי בטבלה ובסיום העונה פרש מתפקידו.
בהמשך, כיהן לשנה נוספת כמנהל הקבוצה ופרש מתפקידיו בקבוצה.
לאחר פרישתו ניהל גולדברג קונדיטוריה בתל אביב.
בהמשך, התגורר מספר שנים בארצות הברית לרגל עסקיו, ושב לישראל.
הוא היה נשוי לדניז-דינה (1946–2019), ילידת סופיה שבבולגריה.
מרעייתו וממשפחתה למד ודיבר בולגרית.
הם התגוררו בקריית אונו והיו הורים לשני בנים ובת.
בנו, חן גולדברג שיחק כדורגל בהפועל צפרירים חולון, מכבי תל אביב ומכבי חיפה, עימה זכה בתואר האליפות בעונת 1988/1989 בליגה הלאומית, תחת המאמן אמציה לבקוביץ'.
בלפור גולדברג הלך לעולמו ב-2021 לאחר התמודדות עם מחלה קשה והוא בן 76. הובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
גביש נולד בברלין (1917) כילד חמישי (מתוך שמונה) לאביו, מנחם מנדל אליעזר גלס, ואימו איידל-מלכה לבית ריטר, שניהם מבית רבנים.
בילדותו בברלין למד בבית-ספר גרמני אך גם בחדר מסורתי.
בעודו תלמיד בגימנסיה, ירד אביו מנכסיו והבן נשלח לעבוד בעבודות שונות.
הוא היה חבר בתנועת הנוער "ארבייטסקרייס" (חוג העבודה).
עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ד.
השתתף ב"כיבוש העבודה", בפרדסים ובסלילת כבישים.
את שירו הראשון פרסם בתרצ"ט.
במלחמת השחרור שרת בגדוד 13, חטיבה 1. אחרי המלחמה שרת בשירות בתי הסוהר, עבד כמורה לעולים חדשים ועוד.
עד שלום: משירי מלחמות ישראל על ארצו.
שלמה גרוניך (נולד ב-20 בינואר 1949) הוא מוזיקאי, זמר, מלחין ופסנתרן ישראלי, זוכה שני פרסי אופיר לפסקול הטוב ביותר, מחלוצי הרוק המתקדם בישראל.
נודע בשיתופי הפעולה שלו עם מתי כספי, שם טוב לוי, יהונתן גפן, מקהלת שבא, שחקני "זהו זה!" ולהקת "קצת אחרת".
בשנת 2017 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום מפעל חיים.
בשנת 2024 זכה בפרס שר התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין בתחום הזמר העברי.
שלמה גרוניך נולד בעיר חדרה, בן לגאולה ואוטו (אהרון) גרוניך, כילד האמצעי במשפחה בת שלושה בנים.
אביו היה מורה למוזיקה, נגן קלרינט, ומקים תזמורת מכבי האש של חדרה.
דרכו המוזיקלית של גרוניך החלה כשהיה בן 6, והחל ללמוד נגינה בפסנתר.
בגיל 7 החל כבר להופיע.
בגיל 14 החליט ללמוד בכפר הנוער הדסים.
גרוניך המשיך להיות פסנתרן קלאסי ובשנות נעוריו למד אצל אריה ורדי בתל אביב.
אך לאחר שנתיים החליט שעליו להתמקד במוזיקה קלה לאחר השפעות שלו מהביטלס בעיקר.
גרוניך החל את שירותו הצבאי כטבח בבסיס ברצועת עזה, אך לאחר שעבר אצל קב"ן, שונה תפקידו לקלידן בלהקת גייסות השריון ומעבד מוזיקלי של מספר להקות צבאיות אחרות, למשל בתוכנית "חולטורה" של צוות הווי סיני.
בזמן שירותו בצה"ל, הציע את שירו "רוזה מרציפן" ללהקה בה שירת, אך אלו חשבו שהשיר "מוזר מדי".
בתקופה זו הכיר לראשונה את מתי כספי, שלקח אותו כפסנתרן להפקות שניהל, ביניהן "לילי גם" ו"עיר הגברים", כאשר מתוך האחרון התפרסם בעיקר השיר "פנקס הקטן", בביצועם של ששי קשת ואבירמה גולן (וגם מתוך תקליטו הראשון), אשר בו גרוניך ניגן בפסנתר, באחת מהקלטותיו הראשונות.
בשנת 1971 לאחר שהופיע בתוכנית הרדיו תשואות ראשונות, פנה אליו המפיק צביקה כגן שעבד באותם ימים בחברת התקליטים "פונודור" (לימים "פונוקול") והיה אחראי על הפקות החברה וגילוי כישרונות.
מפגש זה הוליד את תקליטו הראשון "למה לא סיפרתָ לי!?", שהפיק צביקה כגן.
האלבום שהתקבל ברגשות מעורבים הקדים את זמנו ולא זכה להצלחה מסחרית, גם מאחר שהיה אלבום המשקף זעקות שבר וכאב של גרוניך הצעיר.
לאחר אלבום הסולו שלו החל שיתוף הפעולה בין שלמה גרוניך ומתי כספי שהוליד את המופע והאלבום המשותף "מאחורי הצלילים" (1973).
השניים הוציאו גם תקליטון עם 2 שירים: "מגיע לו", שהוקדש לדוד בן-גוריון במלאת לו 85, ו"ציור", אותו הלחינו כספי וגרוניך למילים של אחיו הבוגר של גרוניך, אילן.
שלמה גרוניך הלחין שני שירים לשחקן והזמר מרדכי ("פופיק") ארנון, לאלבום הסולו שהיה אחד מאלבומי הפסיכדליה המהפכניים ביותר שיצאו בישראל.
באלבום זה גם נמצא למעשה הביצוע המקורי ל"אל נא תלך", אשר מופיע גם ב"למה לא סיפרת לי!?", ולחנים נוספים למילותיו של ארנון, "שלא נדע מצרות" ו"היה לי לילה".
בקרדיטים צוין שמו כ"שלמה גרויניך".
במלחמת יום הכיפורים, באותה שנה, שכל גרוניך את אחיו הצעיר , גם הוא מוזיקאי מחונן.
האח שירת בבסיס חיל האוויר רמת דוד ונהרג כאשר מטוס פגוע ניסה לחזור לנחיתה בבסיס אך התרסק על המבנה בו שהה.
בין השנים 1974–1975, היה חבר בהרכב המוזיקלי "קצת אחרת" לצידם של שלמה יידוב ושם טוב לוי.
את יידוב ולוי הכיר גרוניך בתוכנית טלוויזיה של שירי לאה גולדברג, ושם גילו כי לכולם הייתה סקרנות אמנותית דומה.
"קצת אחרת" הוציאו אלבום אחד יחיד, שכלל מספר מלחניו של גרוניך, ובהם: "שיר הנסיעה".
על אף חשיבותו של האלבום, והפיכתם של כמה משיריו לקלאסיקות ישראליות, לא הצליח ההרכב מסחרית ופורק לאחר כשנה של פעילות.
בשנת 1975, בגלל רצון להיפתח למקומות אחרים, החליט גרוניך לעזוב את הארץ, בתחילה לאירופה ולאחר מכן לניו יורק שם למד קומפוזיציה ותזמור בבית ספר מאנס למוזיקה.
בתקופת שהותו בארצות הברית הלחין את המחזמר "אמריקה" לטקסטים של יורם פורת שהוצג בארצות הברית, אך הדבר נחל כישלון קופתי.
לפני שעזב, הספיק להקליט קולות לאלבומם של יוני רכטר ואבנר קנר, "ארבע-עשרה אוקטבות", בשירים "דמעות של מלאכים" ו"לא טוב היות האדם לבדו".
בגיחה לארץ, הוא הוזמן על ידי דורי בן-זאב לנגן בתקליטו "אפרוחים" - וגם נקרא להופעות רבות עם אמנים רבים.
גילויי הערכה מאוחרים אלה הביאו את גרוניך להחלטה לחזור ארצה.
בשנת 1980 שב סופית לארץ והחל לפתח קריירת סולו בנוסף לשיתוף פעולה עם אמנים אחרים.
באותה השנה, הוציא גרוניך את אלבומו השני כסולן, "קונצרט", שהכיל כמה משיריו כדוגמת "שיר אהבה טרי" (גרוניך), "אל נא תלך" (רבינדרנת טאגור/ יוהאן סבסטיאן באך), "אל מלא רחמים" (יהודה עמיחי/גרוניך) ו"רוזה מרציפן" (שולמית לפיד/גרוניך).
עוד באותה שנה הלחין ועיבד לכלי מיתר את השיר "אחיזת עיניים" מתוך אלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם".
עוד באותה תקופה החל להתארח בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", בה הופיע בכל תוכנית עם שיר חדש שבדרך כלל הותאם לנושא התוכנית.
שירים אלו תועדו על גבי אלבום בשם "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה", אשר ראה אור בשנת 1986 על גבי תקליט בהוצאת חברת "סי.בי.אס.".
בשנת 1981 הוקלטו לחניו לפסקול הסרט "אלף נשיקות קטנות" של מירה רקנאטי.
במרץ אותה השנה השתתף בקדם אירוויזיון כששר ביחד עם דפנה ארמוני את השיר "קליידוסקופ" שהלחין ועיבד למילים של אשתו - נירית ירון.
בשנת 1982 הוציא גרוניך את תקליטו השני, "צמר גפן מתוק", בהפקתו של מתי כספי.
מתוך אלבום זה הצליחו השירים "נואיבה" ו"שומקום".
באותה שנה הלחין גרוניך את המוזיקה לסרט "מתחת לאף" של יעקב גולדווסר ו"אלף נשיקות קטנות" של מירה רקנאטי.
בשנת 1983 הקליט אלבום עם שם-טוב לוי, בשם "אלבום משפחתי".
האלבום נקרא בשם זה מכיוון שגרוניך ולוי היו גיסים בעת הוצאתו: נירית וצפנת ירון, נשותיהם של גרוניך ולוי, בהתאמה, הן אחיות.
להיט האלבום היה השיר "שירים פשוטים".
באלבום זה גם נכלל ביצוע מחודש ל"יש לי סימפטיה", שבוצע על ידי נורית גלרון, בפסטיבל שירי משוררים שלוש שנים קודם לכן.
בשנת 1984 תועד שיתוף פעולה בין גרוניך לבין יהונתן גפן, במופע "הווי ובידור" אשר עסק במלחמת לבנון.
בשנת 1987 הלחין את המוזיקה לסרטו של יהודה ברקן "אבא גנוב 1".
בשנת 1988 הוציא לאור את אלבומו, "נדודי שינה", ובעקבותיו יצא גם למסע הופעות גרנדיוזי ומושקע, אשר לא הצליח כמצופה וגרם לו אכזבה רבה.
באותה שנה הקליט גרוניך אלבום שירי ילדים בשם "בגלל המנגו", אשר כלל לחנים שלו לטקסטים של אשתו באותה עת, נירית ירון-גרוניך.
בשנים 1990–1994, הופיע כפסנתרן בתוכנית הילדים "מסיבת גן".
בשנת 1991 הקליט הופעה פרטית בפני קהל מעריצים מצומצם באולפן, שתועדה באלבום "NETO LIVE".
באלבום נכלל השיר "חצוצרה ופסנתר" שכתב גרוניך לזכר אחיו הצעיר, .
באותה שנה הקים את מקהלת "שבא" המורכבת מנוער יוצא אתיופיה, והקליט איתם אלבום שיצא בשנת 1993 תחת השם "שלמה גרוניך ומקהלת שבא", וזכה להצלחה גדולה.
בין להיטי האלבום היו "המסע לארץ ישראל" (שאת מילותיו כתב חיים אידיסיס) ו"שיר ישראלי".
בשנת 1992 הופיע גרוניך במשותף עם מרגלית צנעני במסגרת חגיגות הזמר העברי בערד.
עוד הקליטו יחד את השיר "בואו נתערבב" (מילים: אהוד מנור), שאותו הלחינו שניהם.
בשנת 2004 בעקבות פנייתו של המפיק יליד כפר גלעדי-אמנון ברנזון, הקליט גרוניך אלבום של שירי נֹהר שניר, ילד אשר נפצע בתאונת דרכים קשה, ופגיעתו הקשה גרמה לו להתמקד בכתיבת שירים.
בנוסף לגרוניך, יוני רכטר הלחין שיר נוסף לאלבום זה, ומתן מורג שניים.
באותה השנה העלה גרוניך מופע מיוחד בפסנתר וארבעה קולות עם שלישיית 'מה קשור!?' - 'מה קשור שלמה גרוניך לזהו זה!?', מיטב השירים מתוך תוכנית הטלוויזיה 'זהו זה'.
בשנת 2005 כתב והלחין ביחד עם לובנה סלמה את המוזיקה לנוזהת אל פואד של הקולנוען יהודה ג'אד נאמן ולסרט התיעודי סרט של משוטטים סרטם של דוד דרזי ומעין רוגל.
גרוניך השתתף בקדם האירוויזיון 2006 יחד עם אשתו מיכל אדלר, המנגנת במפוחית פה והזמרת לובנה סלמה.
השלושה שרו את שירו של גרוניך - "אמא אדמה" והשיר זכה במקום השישי.
בשנת 2007 יצא גרוניך למסע הופעות בשם "מסע אל המקורות", בהופעות אלו, שזכו להצלחה קופתית מרשימה, הופיע גרוניך עם רביעית כלי הקשת "מיתרי ירושלים" ועם נגן כלי ההקשה ארז מונק.
בעקבות סיבוב ההופעות, הוציא בשנת 2008 תקליט תחת אותו השם, הנחשב בעיני גרוניך כפסגת היצירה שלו.
הוא מארח בו אמנים רבים, ביניהם דויד ברוזה וגד אלבז.
בסוף שנת 2008 נערך מופע מחווה מיוחד לגרוניך במסגרת פסטיבל הפסנתר העשירי: '10 פסנתרנים וגרוניך אחד'.
במופע השתתפו מיטב זמרים יוצרים - פסנתרנים שגדלו על המוזיקה של גרוניך, ביניהם אביתר בנאי, שלומי שבן, דניאל סלומון, מארינה מקסימיליאן בלומין ועוד.
בסוף שנת 2009 העלה גרוניך מופע משותף עם תזמורת כלי הנשיפה מארש דונדורמה לפסטיבל הפסנתר האחד-עשר.
מעט לאחר מכן התארח במופע להקת Eatliz וביצע איתם במשותף את השיר 'לונה פארק'.
ב-24 בספטמבר 2017, יום לפני שעמד לקבל את פרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום מפעל חיים, הוגשה נגדו תלונה במשטרה על הטרדה מינית של נערה.
לטקס קבלת הפרס הגיעה אשתו של גרוניך והוא נעדר ממנו.
בהמשך פורסמו עוד ארבע עדויות על הטרדה מינית נגד גרוניך.
גרוניך הכחיש את הטענות, והתיק נסגר מחוסר ראיות.
בשנת 2010 יצא אוסף משולש 'המיטב' ובו למעלה משבעים שירים וקטעים אינסטרומנטליים שחיבר גרוניך במשך כארבעים שנות יצירה.
ביחד עם האוסף העלה גרוניך מופע חדש - 'המיטב', בליווי הנגנים רון אלמוג, אייל מזיג ועומרי אגמון.
במסגרת מופע זה ערך גרוניך סדרת אירוח בהשתתפות אהוד בנאי, מארינה מקסימיליאן בלומין, מתי כספי, שלומי שבן ואורית שחף.
בחודש מאי 2013 יצא הסינגל 'בנאליה לפני השקיעה', סינגל ראשון מתוך אלבומו החדש של גרוניך שהצליח יפה.
בסוף השבוע האחרון של אותו חודש התקיים מרתון של שלושה מופעי מחווה לגרוניך במרכז שטיינברג בחולון, בהשתתפות גרוניך עצמו ואמנים אחרים, ביניהם שלומי שבן, אנסמבל ציפורלה, איתי טיראן, ערן צור, יהלי סובול, אפרת גוש וגיא מרוז.
בחודש יולי באותה שנה, יצא אלבומו 'אחרי הכול', הכולל 12 רצועות, מהן 2 קטעים אינסטרומנטליים.
כל הלחנים באלבום זה הם של גרוניך מלבד הסינגל 'בנאליה לפני השקיעה', שיצא כסינגל קודם לכן, שהלחין אייל מזיג והשיר "במקום שהם בנו" שכתב גיא מזיג ללחן של גרוניך מן האלבום "קןנצרט LIVE".
בחנוכה של אותה שנה הלחין גרוניך את המוזיקה להצגת הילדים "בגדי המלך החדשים" בהפקת תיאטרון נדנדה.
שלמה גרוניך מלחין גם קטעים של מוזיקה קלאסית, רוב יצירותיו היו לתזמורת, לפסנתר, למקהלה, למפוחית וכו.
החל משנת 2015, גרוניך מופיע במופע "שלמה גרוניך והנגנים", ב"שירים פשוטים לילדים ולכל המשפחה", ב"מאחורי הצלילים" עם מתי כספי וב"7 פסנתרי כנף במה אחת - טירוף ב-70 אצבעות" בין היתר עם גיל שוחט, רמי קלינשטיין, לאוניד פטשקה, ויקטור סטניסלבסקי, ודניאלה לוגסי.
באותה שנה שיחק את תפקיד הרופא במערכון "אף אוזן גרוניך" של סדרת האינטרנט "ניצה ולחם" לצד רועי כפרי וניב מג'ר.
בסוף שנת 2023 הופיע גרוניך יחד עם להקת "שירים פשוטים" אשר קרויה על שמו של הפזמון שירים פשוטים שאותו כתב והלחין גרוניך.
בשנת 2025 הוציא גרוניך אלבום בשם "תודה אהבה" הכולל 11 שירים, מתוכם עשרה לחנים חדשים, למילים של יהודה עמיחי, מאיר ויזלטיר, לאה גולדברג, מירב רוט, אמיר אור, דן פגיס, ועוד.
כחודש לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 2025 הוציא גרוניך אלבום נוסף, כולו מוקדש ללחנים של לאה גולדברג בשם "כמו כוכבים", הכולל 10 לחנים חדשים לשירים של לאה גולדברג.
באלבום מנגנים איתו שם-טוב לוי, אלי מגן, ניצן בר, רון אלמוג ורוני עיברין.
בשנת 1991 זכה בפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, על המוזיקה לסרט "מעבר לים".
בשנת 1998 זכה בפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, על המוזיקה לסרט "קרקס פלשתינה".
בשנת 2010 (ה'תש"ע) הוענק לו פרס ליבהבר.
בשנת 2017 קיבל את פרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום מפעל חיים.
בשנת 2023 זכה בהוקרה למפעל חיים מטעם בית תפילה ישראלי.
בשנת 2024 זכה באות הוקרה על מפעל חיים מטעם פסטיבל חיפה ועיריית חיפה על יצירותיו המוזיקליות ועל תרומה יוצאת דופן לתרבות בישראל
בשנת 2024 זכה בפרס אריק איינשטיין בתחום הזמר העברי.
הדיסקוגרפיה של שלמה גרוניך מכילה 10 אלבומי סולו, 5 אלבומים בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים כמו מתי כספי, שם טוב לוי, יהונתן גפן, שלמה יידוב, להקת קצת אחרת, מקהלת שבא.
שלמה גרוניך הוציא לאור גם 5 אלבומי הופעה חיה, עם אמנים שיצר איתם מוזיקה כמו מתי כספי, ועם אמנים שאיתם הופיע כמו דני רובס, והפילהרמונית הישראלית.
גרוניך יצר והלחין את פסקול שירי זהו זה!
בשנת 1986, ואת הפסקול לסרט אלף נשיקות קטנות.
הוציא לאור אלבום אוסף אחד ואלבום מיטב אחד, ואת האלבום "אוויר" משירי נהר שניר.
1973 - מאחורי הצלילים (עם מתי כספי)
1974 - קצת אחרת (עם שם-טוב לוי ושלמה ידוב)
1983 - אלבום משפחתי (עם שם-טוב לוי)
1983 - הווי ובידור (עם יהונתן גפן)
1986 - אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה (שירי זהו זה!)
1988 - בגלל המנגו (שירים לילדים)
1993 - שלמה גרוניך ומקהלת שבא
2015 - עכשיו זה שנינו (עם דני רובס) - הופעה
2017 - שלמה גרוניך והפילהרמונית הישראלית - הופעה
מנגנים גרוניך, הספרייה למוזיקה על שם ניסנוב, מספר 372, מפעלי חינוך ותרבות, 1994.
שיח יחיד לפסנתר, מכון למוסיקה ישראלית
הגיגים, מכון למוסיקה ישראלית, 2016
ב-1969 התחתן עם אורנה, אחרי כשנתיים ב-1971 השניים התגרשו.
בשנת 1979 נישא גרוניך בשנית לנירית ירון, שחקנית, במאית, מלהקת ותסריטאית.
בשנת 1989, לאחר 10 שנות נישואין, גרוניך ונירית התגרשו.
בשנת 1996 נישא גרוניך בשלישית למיכל אדלר, נצר ל"שלישיית אדלר" וכעבור זמן קצר נולדו להם תאומות.
לים גרוניך - בתו - ישנה גם כן קריירה מוזיקלית.
הרב שלמה דיין (נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא רב העדה המערבית בירושלים, וחבר הכנסת לשעבר מטעם ש"ס בכנסת ה-12.
דיין נולד בתטואן שבמרוקו לאביו יהודה ליאון דיין.
עלה ארצה עם משפחתו בשנת 1964. בנעוריו למד בישיבה הגבוהה "שארית יוסף" בבאר יעקב והוסמך לרבנות.
כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים וכסגן יו"ר המועצה הדתית בירושלים בשנים 1983–1988, ושימש יו"ר ועד חברה קדישא בעדה המערבית בעיר.
היה יו"ר המכון לחקר יהדות המגרב ב-1983 ויו"ר המרכז הרוחני "תולדות יצחק" ע"ש רבי יצחק בן וואליד ליהודי צפון אפריקה.
בשנת 1988 נבחר מטעם המפלגה לכנסת ה-12 והיה חבר בוועדת העלייה והקליטה, ועדת הפנים ואיכות הסביבה ובנוסף כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
ב-1993 הורשע דיין בקבלת דבר במרמה ובזיוף, ונידון לארבעה חודשי עבודות שירות.
פרסם מאמרים בנושאי הלכה ובנושא חכמי המערב בירושלים.
נר מערבי - אודות רבי יצחק בן וואליד, ירושלים ה'תש"ל.
שו"ת עטרת שלמה - המכיל קונטרס 'עטרת זקנים' אודות יחס רבני מרוקו לפסקי השו"ע והרמ"א, ובירורי הלכות וחקרי מנהגים ע"פ מנהג מרוקו.
חכמי המערב בירושלים - פרקים בתולדות חייהם ופעולותיהם של חכמי המערב (מרוקו) בירושלים מהמאה ה-י"ט ועד ימינו.
רבי שלמה דוּבְּנָא (או שלמה מדובנא; נהגה (ולעיתים נכתב) דוּבְּנוֹ; בראשי תיבות: רש"ד; כ"ח בתשרי ה'תצ"ט, 12 באוקטובר 1738 – כ"ה בסיון ה'תקע"ג, 26 ביוני 1813) היה משורר ובלשן עברי, פרשן מקרא, שותפו של משה מנדלסון בכתיבת "הביאור", היה גם אספן ספרים.
שלמה בן יואל דובנא נולד בעיירה דובנא (דובנו) שבווהלין, (אז בפולין-ליטא כיום באוקראינה).
בגיל 14 נשא לאישה בתו של רבי שמחה בן יהושע האס, המגיד מזלוזיץ.
עבר לגליציה, ושם למד פרשנות המקרא ודקדוק אצל רבי שלמה מחלמא.
הוא התמחה במקצועות אלה, וב-1766 הדפיס בפרנקפורט את ספרו של ר' שלמה מחלמא "שערי נעימה" על הגיית העברית.
מ-1767 עד 1772 ישב באמסטרדם בשל עניינו באוספי הספרים העבריים שהיו בעיר, לרגל עיסוקו באיסוף ספרים ומכירתם.
רשימה של הספרים שברשותו שחיבר ב-1771 מכילה כשלוש מאות וחמישים ספרים.
שם התקרב גם לקבוצת משכילים מוקדמים שהייתה בעיר ובהם דוד פרנקו-מנדס ונפתלי הרץ וייזל.
אחר כך בא לברלין ומצא את פרנסתו כמורה פרטי בקהילה היהודית.
במסגרת זו נעשה מורה לעברית לבנו של משה מנדלסון, יוסף.
דובנא ראה את תרגום התורה לגרמנית שהכין מנדלסון עבור בנו, והציע לו לפרסם אותו ברבים בצירוף ביאור עברי.
מנדלסון הסכים, והשניים החלו לעבוד יחד על הביאור והתרגום.
בתקל"ח (1778) הוציא רש"ד לאור באמסטרדם עלון מקדים בשם "עלים לתרופה", שנועד לאסוף חותמים על הביאור, ובו דוגמאות קצרות של התרגום ושל הביאור.
כמה מאות יהודים מקהילות ברחבי אירופה חתמו כמנויים על הביאור וסייעו במימונו.
רש"ד סייע ביד מנדלסון בעריכה, חיבר את הביאור לרוב חומש בראשית, וכן הערות לחלקים נוספים של הביאור בנושאי דקדוק ומסורות הכתיב, הניקוד והטעמים, להן קרא "תיקון סופרים".
ואולם מסיבות לא ברורות עזב את המפעל באמצעו, עזב את ברלין ונסע לעיר הולדתו דובנא.
רש"ד ניסה עוד ליזום מפעל מתחרה לזה של מנדלסון ובו תרגום אונקלוס במקום תרגום גרמני, אך הדבר לא יצא לפועל.
בברלין חיבר רש"ד בתקל"ו (1776) קינה בשם "אבל יחיד" על מותו של ר' יעקב עמדן.
בתק"ם (1780) הדפיס שם מבוא לשירו של רמח"ל "לישרים תהילה".
לאחר שעזב את ברלין חיבר ב-1783 שיר בשם "ברכת יוסף" על כתיבת ספרי הקודש (נדפס בדיהרנפורט, תקמ"ג).
שהה בווילנה ובפרנקפורט, ובסופו של דבר חזר לאמסטרדם, שם התפרנס מהשאלת ספרים מאוסף הספרים הגדול שלו.
ב-1814 הודפס באמסטרדם קטלוג של כל ספריו בשם "רשימה", ובו מפורטים למעלה מאלפיים ספרים מודפסים ויותר ממאה כתבי יד.
דובנא היה סבו של ד"ר שלמה מנדלקרן, מחבר הקונקורדנציה "היכל הקודש" (1896), שזכתה לתפוצה רחבה.
שלמה דב (פְרִיץ) גוֹיטיין היה היסטוריון שעסק בנושאי המזרח התיכון, תולדות היהודים בארצות האסלאם והגניזה הקהירית.
מחקרו, פרט לגניזה, התמקד בעיקר בראשית האסלאם, במגעים בין היהדות לאסלאם, וביהדות תימן.
גויטיין נולד בעיירה בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט (Burgkunstadt) שבבוואריה, בדרום גרמניה, למשפחת רבנים (אבי-סבו היה ברוך גויטיין, בעמח"ס "כסף נבחר"), ליחזקאל ופרידה, הצעיר מבין שלושת בניהם.
אביו, הרב יחזקאל (אדוארד) גויטיין, שימש רב המחוז וכמנהיג הקהילה המקומית והלך לעולמו כשבנו שלמה היה בן 14. גויטיין קיבל חינוך תלמודי וחילוני ושר במקהלה הקתולית של העיירה.
בצעירותו עבר לפרנקפורט, שבה למד בגימנסיה, בעודו ממשיך בלימודיו התורניים בעזרת מורה פרטי.
בשנים 1918 עד 1923 למד לשון ערבית ואסלאם באוניברסיטת פרנקפורט, ושם הגיש את עבודת הדוקטור שלו, בהדרכת פרופ' יוסף הורוביץ, בנושא "התפילה באסלאם".
במקביל למד תלמוד אצל הרב יעקב פוזן.
הוא הושפע מהספרים "תרבות הרנסאנס באיטליה" של יעקב בורקהרדט, "על הים התיכון" של אמיל לודוויג ו"שקיעת המערב" של אוסוואלד שפנגלר.
בתקופת לימודיו האקדמיים היה פעיל בתנועת נוער ומנהיגה של קבוצה ציונית.
בספטמבר 1923 הפליג גויטיין באונייה מטריאסטה לארץ ישראל ביחד עם חברו גרשום שלום, והגיע לאלכסנדריה ומשם לחיפה.
אולם, כשפתחה האוניברסיטה העברית את שעריה, ב-1925, הציע לו י"ל מאגנס להצטרף לסגל ההוראה.
גויטיין נענה, וב-1928 היה למרצה הראשון באוניברסיטה שלימד לימודים אסלאמיים במסגרת המכון למדעי המזרח, שהוא היה ממקימיו.
באותה עת חקר את הדיאלקט הערבי של יהודי תימן, את אורחות חייהם, וההיסטוריה שלהם; מחקריו היו בעלי אופי אנתרופולוגי.
בשנים 1929–1933 שיתף והשתתף במחקריו של האנתרופולוג בעל השם אריך בראואר, שאסף באותה תקופה חומר עבור ספרו על האתנוגרפיה של יהדות תימן.
מחקרו צבר תאוצה עם גל העלייה הגדול לאחר קום המדינה.
גויטיין פרסם מחקרים רבים על יהדות תימן, והוא נחשב לאחד מבכירי החוקרים של יהדות זו.
בשנת 1929 נישא לתרזה לבית גוטליב.
לזוג נולדו איילה (גורדון), עפרה ואילון.
אילה גורדון היא אוצרת ומייסדת אגף הנוער במוזיאון ישראל, מומחית לנושא התנהגות קהל מוזיאוני צעיר, ולנושא איורי ילדים בישראל.
כתב מחקרים רבים על מקורות האסלאם.
ב-1929 פרסם מחקר על מקור חודש הרמדאן.
ספריו Studies in Islamic Literature (1966) ו"האסלאם של מוחמד – כיצד התהוותה דת חדשה בצל היהדות" (1957).
כתב את הערך "ירושלים" באנציקלופדיה של האסלאם.
ב-1936 ראה אור בעריכתו הספר "אנסאב אלאשראף" (ייחוסי הנדיבים) מאת ההיסטוריון אלבלאדירי.
גויטיין תרגם את תשובות אברהם בן רמב"ם ואת הספר "מסעות חבשוש" ("חזיון תימן"), המתאר את מסעותיו של חיים חבשוש עם יוסף הלוי, מערבית יהודית לעברית.
בהמשך כיהן במשך שנים רבות כראש הקתדרה לערבית באוניברסיטה וכראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה.
ב-1949 היה ממייסדי החברה המזרחית הישראלית, וכיהן כנשיאה הראשון.
בין השנים 1938 ו-1948 שימש מפקח על לימודי העברית והיהדות בבתי הספר התיכוניים מטעם משרד החינוך הארצישראלי (המנדטורי), ובמסגרת זו פיקח על מחנכים יהודים וערבים.
כחלק מהיותו איש חינוך, הוא פרסם ספרים על הוראת העברית והתנ"ך.
ב-1945 יצא לאור ספרו "על הוראת הערבית"; גויטיין סבר שלימוד הערבית הוא חלק מהציונות ומהשיבה אל המזרח.
ב-1955 פרסם את הספר "יהודים וערבים".
ב-1958 התפרסם ספרו "הוראת התנ"ך".
הוא ייסד את "המועצה לתרבות הדיבור", משסבר שעל העברית להיות קרובה יותר לערבית.
ב-1961 פרסם את המאמר "על הלאומיות הערבית", שבו המליץ לפתור את קיפאון המלחמה הקרה על ידי יצירת כוח עולמי שלישי, שיורכב מאירופה המערבית ומהארצות הגובלות במזרח התיכון.
ב-1969 הגה רעיון של פדרציה בין ישראל, לבנון ופלסטין.
ב-1948 החל לחקור את גניזת קהיר כשסקר כתבי יד בבודפשט.
אולם הוא החל להקדיש עצמו לכך רק בראשית שנות החמישים, כשחקר באוקספורד ובקיימברידג' תעודות מהגניזה שעסקו בסחר היהודים בהודו.
הוא שקד על עריכת קובץ מסמכים בשם "ספר הודו", שיועד לפרסום; הוא לא סיים את הקובץ, אך חלק ממנו ראה אור בספרו "מכתבים של סוחרים יהודים ימי-ביניימים".
משהזמינו פון גרונבאום (Gustave E.
von Grunebaum) לכתוב ספר על החברה של הגניזה להוצאת אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, נטש את חקר הודו והקדיש עצמו לחקר הגניזה.
בהתאם לצוואתו, תלמידו מרדכי עקיבא פרידמן השלים את הספר והוא ראה אור בשנת 2007. גויטיין החל לפרסם את מחקריו על הגניזה בשנת 1960.
ההיסטוריון הצרפתי החשוב פרנאן ברודל הזמין את גויטיין לפריז לעסוק במחקר ללא חובות הוראה וגויטיין סירב לכך.
אחר-כך, בשנת 1957, בהיותו בשנת שבתון, משקיבל הצעה דומה באוניברסיטת פנסילבניה, עזב גויטיין את ישראל לארצות הברית, לקתדרה ללימודים ערביים של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
לאחר שנים ארוכות בפילדלפיה, עבר ב-1971 לבית הספר ללימודי היסטוריה במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי, ועסק בחקר הגניזה הקהירית, שהוא גדול חוקריה עד היום.
ב-6 בפברואר 1985 נפטר גויטיין בביתו שבפרינסטון, והוא בן 85.
על שמו קרוי פרס לחוקרים מצטיינים מטעם המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית על ידי בנו, הבמאי ומפיק הטלוויזיה אילון גויטיין, בשנת 2012.
1980 – פרס הארווי מהטכניון
1983 – מענק עמיתי מקארתור.
קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות.
ספרו "חברה ים תיכונית" זכה במדליית הזהב על שם Haskins מטעם ה-Medieval Society of America.
גויטיין חקר שלוש מאות שנים של הגניזה, הוא גילה בקיאות הן בעולם היהדות והן בעולם האסלאם לדורותיהם, וחקר את יחסי הגומלין ביניהם.
חקר הגניזה שלו הביא לראייה חדשה של תולדות עם ישראל בימי הביניים, ומחקרו האיר גם את קורות הנעשה באגן הים התיכון בפרק זמן זה.
גויטיין היה גם מבכירי חוקרי יהדות תימן, מורשתה הרוחנית, לשונה, תרבותה ותולדותיה.
במחקריו הסתמך על מקורות בכתב ומקורות בעל פה.
דוד איילון אמר על שלמה דוב גויטיין: "פרופ' שלמה דב גויטיין הוא אחד מגדולי חוקרי תולדות האסלאם ותולדות היהודים בימינו.
מאז גולדציהר לא קם היסטוריון אשר ידו רב לו באסלאם וביהדות גם יחד כמוהו".
וכן: "גולת הכותרת של יצירתו המדעית של גויטיין הוא חקר הגניזה...
רבים לפניו עסקו בגניזה הקהירית, אך הוא היה הראשון אשר טיפל בה בצורה כה שיטתית, מעמיקה וממצה כשבידיו כל הכלים וכל הכישורים הדרושים לכך." וכן: "מהווים מחקריו בתולדות היהודים בארצות האסלאם נקודת מפנה בשטח זה.
יתר על כן: למסקנות מחקרו על היהודים השלכות מרחיקות לכת על חקר האסלאם בכלל." יהושע פראוור כתב עליו: "הקים מהמסד עד הטפחות, בניין פאר של קהילות ישראל שחיו שלוש מאות שנה ומעלה בצל חצי הסהר מגיברלטר במערב ולארכה של צפון אפריקה ועד למבואות הודו רבתי".
וכן: "פרופסור שלמה דוב גויטיין, החוקר הבולט ביותר בימים ההם בחקר תולדות היהודים בארצות ערב." חוה לצרוס-יפה כתבה עליו: "פועלו המדעי המקיף, אשר הגיע לשיאו ולייחודו בהפיכת חקר הגניזה הקהירית לדיסציפלינה מקצועית עצמאית הן במסגרת חקר תולדות עם ישראל והן במסגרת חקר תולדות האסלאם."
חקר הגניזה הקהירית של גויטיין התפרסם בסדרת ספרים בת חמישה כרכים בשם: "Mediterranean Society" (וכרך ששי נוסף, שהוא מפתח לחמשת הכרכים הקודמים, יצא לאחר מותו של גויטיין, יחד עם פולה סנדרס).
מחקר זה הוא חלוצי בתחום הגניזה הקהירית, שנחקרה אך מעט עד פרסומו, והוא היצירה מעמיקה והמקיפה ביותר על הגניזה הקהירית.
סדרת הספרים היא סקירה כללית של ההיסטוריה של היהודים בארצות הים התיכון בין המאה ה-11 למאה ה-13. הסדרה מציגה את חייהם היומיומיים של אותם יהודים, ובייחוד במצרים, על רקע הארצות, העמים והדתות (מוסלמים ונוצרים) שבהם חיו.
הכרך הראשון עוסק בחיי הכלכלה של החברה הים-תיכונית של אותם ימים.
הכרך השני עוסק בארגון הקהילתי והכרך השלישי בארגון המשפחתי.
הכרך הרביעי עוסק בחיי היום-יום – תנאי דיור, ביגוד, אביזרים ביתיים, תזונה וכיוצא בזה, ואילו הכרך החמישי עוסק במנהגיהם ובגישותיהם לחיים של מושאי מחקרו.
בספר הוא מנתח את "הגניזה ההיסטורית", שהיא חלק מהגניזה הקהירית המונה כחמישה עשר אלף דפים (מתוך כשלוש מאות אלף דפי הגניזה) ובהם תעודות קהילתיות, כתבי סוחרים ומכתבים פרטיים.
סדרת הספרים יצאה גם במהדורה מקוצרת, כספר אחד, בשנת 1999, בעריכתו של פרופ' יעקב לסנר.
המהדורה המקוצרת תורגמה לאיטלקית, בשנת 2002; ולעברית, בהוצאת ידיעות אחרונות, בשנת 2005.
תל אביב: הוצאת דביר, תרפ"ז.
ספר אנסאב אל-אשראף אל-בלאד'רי (כרך חמישי), ירושלים: האוניברסיטה העברית, תרצ"ו (הוצאה שנייה: 1971).
תשובות רבנו אברהם בן הרמב"ם, מכונסות מתוך כתבי יד וספרי דפוס עם מבוא והערות ומפתחות מאת אברהם חיים פריימן, המקור הערבי מוגה ומתורגם בתוספת מבוא והערות מאת שלמה דב גויטיין.
ירושלים: הוצאת מקיצי נרדמים, תרצ"ח–1937.
ספר אשכלות מרורות והליכות שבא, חברו הרב סלימאן שלום בן יחיא חבשוש, יו"ל עם הקדמה והערות על ידי שלמה דב גויטיין, ירושלם: הוצאת מקיצי נרדמים, תרצ"ז (יצא לאור תחילה בקבץ על יד, סדרה חדשה, ספר ב (י"ב), ירושלם: הוצאת חברת מקיצי נרדמים, תרצ"ז).
מסעות חבשוש, ספורו של ר' חיים בן יחיא חבשוש על מסעותיו עם יוסף הלוי בתימן המזרחית ועל חיי היהודים והערבים שם, תורגם מערבית עם הערות ומבוא על ידי שלמה דב גויטיין, תל אביב: הוצאת שטיבל, תרצ"ט.
הוראת התנ"ך בבית הספר העממי והתיכוני: מטרות, שיטה, תוכנית.
ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ב.
פרקים בשפת הדבור הערבית של ארץ ישראל, Miswar las-she zarrah, I wnahalat Sim'on, בקור בשיך ז'ראח ונחלת שמעון, שיחות בלהג הירושלמי, יוצא לאור בהשתתפות מ' פיאמנטה, ירושלים: תש"ג.
הוראת העברית בארץ ישראל, תל אביב: יבנה, תש"ה (מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת, בשם: הוראת העברית, דרכי הלימוד במקצועות העבריים תל אביב: תשי"ג; מהדורה שלישית מוגדלת, בשם: הוראת העברית, דרכי הלימוד במקצועות העבריים, דיבור, קריאה, חיבור, תל אביב: תשי"ח).
על המבטא העברי (הדפסה מיוחדת מתוך: לשוננו לעם, קונטרס ח'), תל אביב: תש"ז.
תוכנית ללמוד תנ"ך בחברת נוער, בעריכת א' מלמט בהשתתפות ש' ד' גויטיין, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, הלשכה לעלית ילדים ונוער, תש"ז.
שתי מסות על ספר ירמיהו, ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונוער, מדור להדרכה, תשי"ג (מהדורה שנייה: תשי"ח; מהדורה שלישית: תשכ"ד).
אמנות הסיפור במקרא, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, המחלקה לעלית יהודים ונוער, מדור להדרכה, תשט"ז (מהדורה שנייה: תשכ"ג).
האסלם של מוחמד: כיצד התהוותה דת חדשה בצל היהדות, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תשט"ז (הדפסה שנייה: תשל"ה).
עיונים במקרא, תל אביב, הוצאת יבנה, תשי"ח–1957.
הוראת התנ"ך, בעיותיה ודרכיה, תל אביב: הוצאת יבנה, תשי"ח.
המשפט המוסלמי במדינת ישראל, ירושלים: מפעל השכפול, הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשי"ח–1957 (פרק א' – מבוא אל המשפט המוסלמי, מאת ש"ד גויטיין; פרק ב' – מושגי יסוד וחוקים מאת אהרן בן-שמש).
סדרי חינוך בימי הגאונים ובית הרמב"ם, מקורות חדשים מן הגניזה.
היישוב בארץ-ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים לאור כתבי הגניזה, עורך: יוסף הקר, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תש"ם–1980 (הדפסה שנייה, לאחר מותו: תשמ"ט).
התימנים, היסטוריה, סדרי חברה, חיי הרוח: מבחר מחקרים, עורך: מנחם בן ששון, ירושלים, מכון בן-צבי, תשמ"ג–1983.
מסעות חבשוש/חזיון תימן – רויא אלימן, תרגום עברי ומקור ערבי, מאת חיים בן יחיא חבשוש, ההדיר, תרגם והקדים מבוא שלמה דב גויטיין, מהדורת צילום בצירוף הוספות ומפתחות, ירושלים: מכון בן צבי, תשמ"ג–1983.
מאנגלית: איה ברויר, עריכת תרגום: דליה טסלר.
תל אביב, ידיעות אחרונות, 2005. (תרגום של הגרסה מקוצרת בכרך אחד למפעלו בן ששת הכרכים של גויטיין, ראו לעיל).
חלפון הסוחר המשכיל והנוסע הגדול, תעודות מגניזת קהיר (ספר הודו ד', חלק ב'), שלמה דב גויטיין, מרדכי עקיבא פרידמן ובסיועו של אמיר אשור, ירושלים, מכון בן צבי וקרן הרב דוד משה ועמליה רוזן, תשע"ג–2013.
"הפרשה האחרונה בחיי רבנו יהודה הלוי לאור כתבי הגניזה", תרביץ, שנה כ"ד, תשט"ו, עמ' 21 ואילך.
"רבינו יהודה הלוי בספרד לאור כתבי הגניזה", תרביץ, שנה כ"ד, תשט"ו, עמ' 134–149.
"תיקונים ובירורים" (על שני המאמרים לעיל), תרביץ, שנה כ"ד, תשט"ו, עמ' 468.
"ארבעה מכתבים של יהודה הלוי" (מאוצרות הגניזה הקהירית), הדואר, שנה ל"ה, תשט"ז, עמ' 404–405.
"ארבעה מכתבים בכתב ידו של יהודה הלוי" (מאוצרות הגניזה הקהירית), הארץ, מיום 26 במרץ 1956, עמ' 6; ומיום 30 במרץ 1956, מדור תרבות וספרות, עמ' ב.
"מכתב אל רבנו יהודה הלוי על אספת שיריו והביקורת שנמתחה עליהם" (כולל נספח: "מכתב על החודש ומחצית החודש הראשונים שעשה ר' יהודה הלוי באלכסנדריה"), תרביץ, שנה כ"ח, תשי"ט, עמ' 343–361.
"מכתב אל רבי יהודה הלוי מאת יהודה בן שמואל אלבדגושי אלקשתילי" תרביץ, שנה ל', תשכ"א, עמ' 379–384.
"אוטוגראף חדש מידו של רבנו יהודה הלוי", אוצר יהודי ספרד, ספר ח', תשכ"ה, עמ' 7–10.
"לאגרתו החדשה של רבנו יהודה הלוי זק"ל", תרביץ שנה ל"ו, תשכ"ז, עמ' 299.
"מכתב אל הרמב"ם מאת אחיו דוד בדרכו אל הודו" (מאוצרות הגניזה), הארץ, מיום 3 בדצמבר 1954, מדור תרבות וספרות, עמ' א'.
"אוטוגראף של הרמב"ם ומכתב אליו מאת אחותו מרים (עם השלמה לספר תשובות הרמב"ם)", תרביץ, שנה ל"ב, תשכ"ג, עמ' 184–194.
"תיקונים באוטוגראף של הרמב"ם ובמכתבה של אחותו מרים", תרביץ, שנה ל"ב, תשכ"ג, עמ' 299.
"תיקון נוסף באוטוגרף של הרמב"ם", תרביץ, שנה ל"ד, תשכ"ה, עמ' 195.
"חיי הרמב"ם לאור גילויים חדשים מן הגניזה הקהירית", פרקים, כרך ד', תשכ"ו, עמ' 29–42.
"סוחרים יהודים בהודו בימי הביניים", על המשמר, גיליון 4024, מיום 5 באוקטובר 1956, עמ' 4.
"אברהם בן יגו סוחר יהודי בהודו", תעודה, ספר ט"ו, חקר הגניזה לאחר מאה שנה, תשנ"ט, עמ' 259–292 (ביחד עם מרדכי עקיבא פרידמן).
"על שמותיה הערביים של ירושלים", מנחה ליהודה, מוגש להרב יהודה ליב זלוטניק (אבידע), ירושלים: תש"י, עמ' 62–66.
"האמנם אסר הח'ליפה עומר על היהודים לשבת בירושלים?", מלילה, ספר ג'–ד', תש"י, עמ' 156–165.
"ירושלים בתקופה הערבית (ד"א שצ"ח – ד"א תתנ"ט, 638–1099)", ירושלים, מחקרי ארץ ישראל, ספר י' פרס, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ג, עמ' פ"ב–ק"ג.
"המקאמה והמחברת, פרק בתולדות הספרות והחברה במזרח", מחברות לספרות, כרך ה', מחברת א', אייר תשי"א, עמ' 26–40 (ממאמריו המצוטטים ביותר).
"באיזה יום נפטר שבתי צבי", תרביץ, שנה כ"ז, תשי"ח, עמ' 104.
מחקרי עדות וגניזה, מוקדשים לשלמה דב גויטיין בהגיעו לגבורות, על ידי תומכיו וחבריו.
בעריכת שלמה מורג, יששכר בן-עמי.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשמ"א.
פעמים – רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, כרך 45: חברה ים-תיכונית 700–1700, ירושלים: מכון בן צבי, סתיו תשנ"א.
החוברת יסודה בהרצאות שנמסרו בכנס שהתקיים במכון בן צבי, בתאריכים 25–26 במרץ 1990, לציון חמש שנים לפטירתו של גויטיין.
אברהם הטל, ביבליוגראפיה של כתבי פרופ' שלמה דב גויטיין, החברה המזרחית הישראלית והמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית, ירושלים, תשל"ה–1975 (548 כותרים).
אברהם הטל, ביבליוגראפיה של כתבי פרופ' שלמה דב גויטיין, השלמות, ירושלים: מכון בן צבי, תשמ"ז–1987 (113 כותרים נוספים).
אברהם הטל, ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' שלמה דב גויטיין, מהדורה שנייה מורחבת, ירושלים: מכון בן צבי, תש"ס–2000 (נוספו 76 כותרים; סה"כ 737 כותרים).
הרב שלמה דיכובסקי (נולד ב-15 בדצמבר 1938) הוא רב ודיין ישראלי, חבר בית הדין הרבני הגדול עד לפרישתו, שלאחריה שימש כמנהל בתי הדין.
נחשב לדיין ופוסק מקל באופן יחסי, ובקיא בתחומים כלליים - בעיקר במשפטים.
לשרה (לבית בנייש) ולרב שמעיה דיכובסקי, בוגר ישיבות ליטא, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-30 וכיהן כרב שכונה במרכז תל אביב.
למד בישיבת היישוב החדש בעיר, אחר כך המשיך בישיבת חברון בירושלים, וכולל האברכים "שבט מיהודה" בתל אביב והוסמך לרבנות על ידי הרבנים איסר יהודה אונטרמן, יחזקאל סרנא, חיים שמואלביץ ובצלאל ז'ולטי.
בשנת 1967 החל לכהן כר"מ בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
בשנת 1969 נתמנה לרב בית הכנסת ישורון בצפון תל אביב.
כן כיהן כר"מ ומחנך בישיבת שעלבים, מורה מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב, וראש המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן - שגם סייע להקמתו.
בינואר 1976 מונה לכהונת דיין בבית דין רבני.
תחילה כיהן באשדוד ולאחר מכן בתל אביב כאב"ד.
בשנת 1988 מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
הוא פרש לגמלאות בכסלו ה'תשס"ט.
שימש גם כראש מערך הבחינות לדיינות וכחבר הוועדה למינוי דיינים.
כמו כן כיהן כראש כולל "שבט מיהודה" בתל אביב להכשרת דיינים, שנוסד על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן ונחשב אחד המוסדות הוותיקים בתחום.
במהלך כהונתו בבית הדין הרבני הגדול בלטה עמדתו המקורית בזכות מציאת פתרון הלכתי לסוגיית העגונות ומסורבות הגט, וליחס המורכב שבין מערכת המשפט העברית והכללית.
בתגובה לטענתו של הרב אברהם שרמן שיש לבטל את הגיורים שערך הרב דרוקמן, הרב דיכובסקי פרסם מאמרים בהם טען כי אין סמכות לבית דין אחד לבטל גיור שנעשה בבית דין אחר, וכי הרגע הקובע בגיור הוא רגע הטבילה, ואין משמעות למעשיו של הגר לאחר הגיור.
בהזדמנות אחרת קבל על גישתם המכבידה והטכנית של בתי הדין לגיור שבוחנים את ידיעותיהם של המתגיירים בנושאים הלכתיים סבוכים, וטען שמדובר באבסורד שגובל בקנטרנות לשמה.
התמודד על משרת הרב הראשי לישראל כמועמד האשכנזי - בתמיכת מפלגת העבודה, אך הפסיד בהתמודדות.
ב-13 באוגוסט 2010 נבחר על ידי הוועדה למינוי דיינים למנכ"ל בתי הדין הרבניים, במקומו של הרב אליהו בן דהן.
הרב דיכובסקי הבהיר כי מדובר בתפקיד זמני, וכי הוא אינו מעוניין במינוי של קבע לתפקיד.
במרץ 2011 הפך המינוי לקבוע לתקופה של ארבע שנים.
כיהן כרב בית הכנסת היכל מאיר בתל אביב עד שנת תשע"ח.
מאמריו נאספו בשנת תשע"ד ובשנת תשפ"ג בספר "לב שומע לשלמה" (יצא ב-3 כרכים) בעריכת ובהוצאת בנו הרב יעקב דיכובסקי.
בעת כהונתו כדיין נודע בזריזותו בכתיבת פסקי דין וביושרו, והוא זכה להערכה ציבורית.
הרב דיכובסקי זכה להערכה גם בקרב משפטנים חילונים, בהם נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהציע לו בשנת 1994 לכהן כשופט בבית המשפט העליון.
הצעה זאת ירדה מן הפרק לאחר שהרב דיכובסקי נועץ עם הרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר שפרש לגמלאות הציע לו אהרן ברק להשתתף בוועדה שתגשר על נקודות החיכוך בין בתי המשפט לענייני משפחה לבין בתי הדין הרבניים, ותפתור את בעיית מרוץ הסמכויות.
עם פרישתו פנה הרב דיכובסקי לחבריו הדיינים במסר לא שגרתי בעולם הדיינות ההלכתי, וביקש מהם במכתב הפרידה שלו: "פסקו לקולא, ואל תתגרו בבג"ץ".
הרב דיכובסקי נשוי לשושנה לבית הרשטיק, דודניתם של החזנים ממשפחת הרשטיק.
שני חתניו, הרב אברהם מיזלס והרב יצחק מרוה, מכהנים כדיינים.
בנו יעקב הוא משפטן וטוען רבני.
בנו הרב משה נתן היה ראש כולל בשכונת רמת שלמה בירושלים, נפטר לאחר שחלה בסרטן באייר תשע"ז (18 במאי 2017).
אחיינו הוא המלחין והמעבד יובל סטופל.
רבי שלמה בן דוד אוליוירה או אוליוויירה (ליסבון 1635 – אמסטרדם, 23 במאי 1708) היה מרבני הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ומחבר פורה בתחום הלשון והדקדוק.
אוליוירה שימש תחילה כדרשן ומטיף בקהילה הספרדית באמסטרדם, שהייתה הקהילה העשירה והמבוססת בעיר.
כמו כן שימש כמורה ומלמד בחברת כתר תורה שבאמסטרדם, תחת מקומו של משה רפאל אגילר.
בנוסף שימש גם כר"מ בישיבות "חונן דלים" ו"גמילות חסדים".
אחרי פטירתו של רבי יעקב ששפורטש בשנת 1698, התמנה אוליוירה כאב בית דין הקהילה הספרדית תחתיו.
נפטר בשנת 1708, ואת מקומו ברבנות הקהילה מילא רבי שלמה אאיליון.
אוליוירה היה מחבר פורה בתחום הלשון העברית והדקדוק.
בתחילת שנת 1652 תרגם את הקנון של אבן סינא לפורטוגזית.
חיבר פיוטים רבים בעברית, וספרים בעברית ובפוטוגזית.
להלן רשימת חלק מספריו בעברית:
אילת אהבים, מעשה אברהם ועקדת יצחק בסיפור ובשיר, אמסטרדם 1665
דל שפתים, דקדוק השפה הארמית בקצרה, אמסטרדם 1689
דרכי נעם, מפתח הכללים ללימוד התלמוד, מסודרים בסדר אלפביתי, יחד עם "טוב טעם" על דרכי טעמי המקרא, כללי המצוות לרמב"ם ו"דרכי ה'" - מפתח לתרי"ג מצוות, אמסטרדם 1668
זית רענן, מילון לקסיקוני למילים המורגלות במשנה, בתלמוד ובפילוסופיה, אמסטרדם 1683.
טעמי המנהגים, על טעמי המקרא ותהילים.
יד לשון, דקדוק השפה העברית, קיצור מספר מראה לשון של רבי משה בן חביב, ובסופו חיבור "דל שפתים".
עץ חיים, שורשי לשון הקודש בסדר אלפבית
שרשֹת גבלֻת, סופי השורשים של השפה העברית מסודרים על פי אלפבית ועוד, לתועלת חריזת שירים.
שלמה דִיקמַן (Dykman; 10 בפברואר 1917 – 17 במרץ 1965) היה מתרגם עברי ישראלי שהתחיל את פעילותו בפולין.
חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תשכ"ה (1965).
דיקמן נולד בשנת תרע"ז-1917 בוורשה בירת פולין.
למד בגימנסיה העברית "חינוך", ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת ורשה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין נמלט לבוכרה.
שם הוא עסק בהוראת עברית, עד שב-1944 נאסר ונאשם בפעילות ציונית ו"קונטרה-רבולוציונרית".
תחילה נידון למוות, אך גזר הדין הומתק לחמש-עשרה שנות עבודות פרך.
ב-1957 חזר לוורשה, וב-1960 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
דיקמן החל לפרסם תרגומים לעברית ומאמרי ביקורת עוד לפני מלחמת העולם.
כמו כן תרגם מעברית לפולנית, וב-1939 הוציא את כל שירי ביאליק בתרגום לפולנית.
דיקמן פרסם תרגומים רבים מהספרות היוונית, הרומית והלטינית הקלאסיות.
מבין תרגומיו: הטרגדיות של אייסכילוס וסופוקלס, הפואמה "איניאיס" מאת ורגיליוס (שנחשבת לאפוס הלאומי הרומאי), היצירה הדידקטית "De Rerum Natura" ("על טבע הדברים") מאת לוקרטיוס, ו"מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
ב-1962 זכה דיקמן בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, ובשנת 1965 (י"ג באדר ב' ה'תשכ"ה) נפטר בירושלים.
פרס ישראל הוענק לו כחודשיים לאחר מותו.
בנו היה המתרגם וחוקר הספרות עמינדב דיקמן.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית וכולל טיוטות לתרגומים, מאמרים, רשימות ביבליוגרפיות ועוד.
תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים שלמה דיקמן.
תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספרים שלמה דיקמן.
תרגם מרומית והוסיף מבוא, הערות ומילון שלמה דיקמן.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ב (1962).
דברי תרגום מעזבונו של שלמה דיקמן.
שלמה דוברת (נולד ב-22 ביולי 1959) הוא איש עסקים ישראלי, שותף כללי וממייסדי קרן הון הסיכון כרמל ונצ'רס ובעבר יו"ר ועדת דוברת לרפורמה בחינוך בישראל.
דוברת הוא בנם של אהרן דוברת, שהיה איש עסקים בכיר בישראל ושל דליה לבית צור (בתו של יעקב צור (טשרנוביץ)).
הוא גדל בשכונת רחביה שבירושלים.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיים אותם בשל עסקיו בחו"ל.
שלמה דוברת נשוי ואב לשלושה ילדים.
בשנת 1982 הקים ביחד עם אנשי העסקים שאול שני ועודד פלג את חברת "עוש"פ" ("עודד ושאול פרטנרס"), וב-1983 מונה למנכ"ל החברה, בהיותו בגיל 24. בשנת 1985 הונפקה עוש"פ בנאסד"ק (תחת השם "עושפ טכנולוגיות" - "Oshap Technologies") וגייסה סכום של 6 מיליון דולר.
בתחילת דרכה התמחתה עוש"פ בהשקעה בחברות תעשייתיות, הרכישות הראשונות שביצעה היו בבלגיה, ולצורך כך אף העתיק דוברת למספר שנים את מקום מגוריו לאנטוורפן, וניהל שתי חברות בהם השקיעה עוש"פ.
היא השקיעה בחברות מינט (MINT) מהרצליה שסיפקה פתרונות תוכנה בתחום הפיננסי, דקלוג (Decalog), חברה צרפתית שסיפקה פתרונות לניהול נכסים וטקנומטיקס.
בשנת 1999 נמכרה עוש"פ לחברת סאנגארד (SunGuard) ב-220 מיליון דולר בעסקת חילופי מניות, שהניבה לדוברת 40 מיליון דולר.
בשנת 1983 ייסד את חברת טקנומטיקס והחזיק במניותיה דרך עוש"פ.
החברה עסקה בפיתוח תוכנה לניהול תהליכי ייצור.
עם מכירת עוש"פ עברה השליטה על טקנומטיקס לסאנגארד.
בשנת 2001 נשחקו מניות טקנומטיקס בצורה ניכרת בשל תוצאותיה העסקיות ונפילת שוק ההייטק.
דוברת ניצל את מחיר המניה האטרקטיבי וקנה חזרה את השליטה מסאנגארד יחד עם מנכ"ל החברה דאז הראל בית-און.
דוברת, שהחזיק ב-8.3% מטקנומטיקס, קיבל בעסקה זו כ-19 מיליון דולר.
בשנת 1999 ייסד, יחד עם אביו ושותפים נוספים מקבוצת עושפ וטקנומטיקס, את קרן הון הסיכון "כרמל ונצ'ורס".
הקרן הראשונה שהוקמה בשנת 2000, "כרמל 1", גייסה 171 מיליון דולר.
בסך הכל מנהלת הקרן למעלה מ-600 מיליון דולר.
במהלך השנים השקיעה כרמל בחברות סטארט אפ רבות והייתה שותפה במספר עסקאות מכירה גדולות, הבולטת שבהן, ECI.
במקביל הקימו את קבוצת ההשקעות ויולה, קרן השקעות פרטיות, שהקימה מספר קרנות להשקעה בחברות ותיקות ולא רק בחברות סטארט אפ, ובהמשך שונה גם שמה של "כרמל ונצ'ורס" שונה ל"ויולה ונצ'ורס".
בסוף שנת 2001 רכש דוברת יחד עם אביו והאחים עופר 10% ממניות חברת ECI, שהייתה בקשיים חמורים, ב-50 מיליון דולר.
הוא לקח חלק פעיל בפעילות החברה כיו"ר מועצת המנהלים שלה, ביצע בה שינויים מבניים יסודיים, מכר חלקים ממנה וארגן אותה מחדש בשתי חטיבות עסקיות.
בשנת 2007 נמכרה ECI לקרן ההשקעות הבריטית אשמור (Ashmore) ולאיש העסקים שאול שני תמורת 1.2 מיליארד דולר.
הצלחתו של דוברת בשיקום ECI העלתה אותו לתודעה הציבורית כאיש עסקים מוביל בתחום ההייטק.
בשנת 2003 הוקמה ועדה ציבורית במטרה לבצע בחינה מקיפה של מערכת החינוך במדינת ישראל ולהמליץ על תוכנית שינוי כוללת – פדגוגית, מבנית וארגונית – וכן על התוויית דרך ליישומה.
דוברת מונה ליו"ר הוועדה, שכללה ברובה אנשי חינוך, ושמה נקבע ל"ועדת דוברת".
הוועדה הניחה על שולחן הממשלה המלצות מרחיקות לכת לרפורמה במערכת החינוך, חלקן שאובות מעולם העסקים, כגון אוטונומיה פדגוגית, ניהולית ותקציבית של בתי-הספר, תגמול מורים על פי הישגים, חיזוק מעמד המנהל ועוד.
מסקנות הוועדה לא יושמו, בין השאר בשל ביקורת רבה שהופנתה נגדן מצד ארגוני מורים ובשל מחסור בתקציב מתאים.
שלמה גרופמן (נולד ב-30 בדצמבר 1937) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי.
שלמה גרופמן נולד ב-1937. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב ובעל תואר LL.B במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
נשוי לשולמית זמוצקי, אב לשלושה.
בשנים 1978-1971 היה ראש אגף חשבות וכספים במשביר לצרכן.
ב-1978 מונה למנהל כללי ודירקטור בחברת אפריקה ישראל.
בשנים 1987-1986 שימש ראש החטיבה להשקעות לא בנקאיות של בנק לאומי בע"מ, המשנה למנכ"ל בנק לאומי, מגדל וחברות הקבוצה: ויזה כרטיסי אשראי, לאומי פיא ואופק.
בנובמבר 1996 מונה לתפקיד יו"ר דירקטוריון מלונות הכשרת היישוב בע"מ.
באוגוסט 2001 ייסד גרופמן, בשותפות עם איש העסקים זלמן שובל, את "קרן פייר" – שותפות מוגבלת (קרן נדל"ן אמריקנית ישראלית).
במרץ 2003 הצטרף לדירקטוריון "איילון אחזקות", חברת האם של "איילון חברה לביטוח".
ביולי 2016 מונה גרופמן על ידי ממשלות קניה וישראל לכהן כקונסול כבוד של קניה בישראל.
גרופמן כיהן בעבר בתפקידים הציבוריים הבאים: סגן ראש העירייה ויו"ר ועדת הכספים של עיריית חולון; ציר כלכלי ראשי למדינות מזרח אירופיות; נגיד אזור 249 ורוטרי הבינלאומי ישראל 76/77; יו"ר קרן צלטנר למשפט וזכויות האדם; חבר במספר ועדות ממשלתיות בחסות משרדי הביטחון והאוצר; יו"ר אגודת ידידי מכון ויצמן למדע.
רבי רפאל חיים שלמה היימן (ה'תרנ"ב - י"ז בכסלו ה'תש"ה, 3 בדצמבר 1944) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
כיהן כר"מ בישיבת אהל תורה שבברנוביץ' ובישיבת רמיילס שבווילנה, וכראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק.
בארצות הברית שימש גם כסגן נשיא אגודת ישראל באמריקה, וכחבר מועצת גדולי התורה.
נולד לרב יחיאל מיכל היימן בפאריץ' שליד מינסק בשנת תרנ"ב.
הוא למד אצל הרב ברוך בר לייבוביץ ראש ישיבת כנסת בית יצחק שהייתה אז בסלבודקה ובישיבת החפץ חיים בראדין ונודע בשם העילוי מפאריץ'.
בשנת תרע"ח נישא לבתו של רבי יוחנן רודנסקי מוולוז'ין שהיה גיסו של רבי שמחה זליג ריגר המו"ץ והדיין של בריסק.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת קרמנצוג' ובישיבת סמילוביץ.
בשנת תרפ"ג מונה על ידי רבי אלחנן וסרמן כר"מ בישיבת אהל תורה בברנוביץ', ובתרפ"ז נעתר לבקשתו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי לכהן כר"מ בישיבת רמיילס בווילנה.
בשנת תרצ"ה, לאחר פרישת הרב חיים דוד ליבוביץ מראשות ישיבת תורה ודעת בברוקלין, חיפשו מנהליה ראש ישיבה חדש.
לשם כך פנו אל הרב חיים עוזר גרודזנסקי שהמליץ על היימן כמתאים לתפקיד.
הרב היימן קיבל את המינוי, ובאייר תרצ"ה עבר לויליאמסבורג שבארצות הברית.
נפטר בי"ז בכסלו ה'תש"ה ונקבר למחרת בניו יורק.
לראשות הישיבה נתמנה במקומו הרב ראובן גרוזובסקי שמסר את השיעורים הכלליים, ומאוחר יותר גם הרב יעקב קמנצקי שמסר את השיעורים היומיים.
לאחר פטירתו ללא צאצאים, נישאה אלמנתו לרב איסר יהודה אונטרמן שכיהן יותר מאוחר כרב הראשי האשכנזי של ארץ ישראל.
היא נפטרה בכ"ו טבת תשכ"ה.
חידושי רבי שלמה - רוב פרסומיו של הרב היימן נתפרסמו בירחון 'כנסת ישראל' בווילנה, ובירחון ה'מתיבתא' של ישיבת תורה ודעת.
לאחר מותו ליקט תלמידו הרב חיים גרוזובסקי חלק מכתביו ופרסם אותם תחת השם חידושי רבי שלמה.
בשנת תשמ"ב פרסם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ מהדורה מורחבת של הספר הכוללת כתבים שלא נכללו במהדורה המקורית.
בשנת תשס"ב פרסם הרב ליפקוביץ חלק שני מהספר.
הרב אליהו שמחה שוסטל, ראש ישיבת בית בנימין סטמפורד ומחבר הספרים "חמד שמחה".
הרב שמואל אנשל וויינהויז, ממנהלי סמינר בית יעקב בבני ברק
סלומון (שלמה) דיק (1944-1884) היה אגרונום, תלמידו וידידו של הסוציולוג פרנץ אופנהיימר, הוגה רעיון הקואופרציה במרחביה.
דיק היה מנהל המשק החקלאי בקואופרציה (1914-1911) וחבר בוועדה שבשנת 1937 בחנה את היתכנותה של תוכנית מדגסקר באחד מגלגוליה המוקדמים, עבור הממשלה הפולנית.
דיק נולד בבוצ'אץ' ב-1884, למד בסמינר למורים ולמד חקלאות בדאהלם שבסקסוניה התחתונה.
ב-1905 היה למורה בבית הספר החקלאי של יק"א בסלובודקה לישנה אשר בגליציה המזרחית בסמוך לקולומיאה שם ארגן את התלמידים להגנת יהודי קולומיאה מפני פוגרום ולניהול עצמי.
לאחר שנתיים נסע לברלין ללימודי תואר בחקלאות באוניברסיטת ברלין ולאחר מכן לימד בבית ספר חקלאי יהודי בשטיינהורסט שבהולשטיין, אולם עזב על רקע סכסוכים על אופן ההוראה ומטרותיה.
כשעבד כאגרונום בגרמניה במטרה לחנך נוער יהודי לעבודת האדמה יצר קשר עם אופנהיימר, אותו הכיר בתקופת לימודיו.
כאשר נוסדה החווה הקואופרטיבית במרחביה ב-1911, מינה אופנהיימר את דיק לנהל את החווה.
דיק הכניס למשק זנים וגידולים חדשים, הנהיג מחזור זרעים, נהל מלחמה במזיקים, הדריך והכשיר את החברים, קשר קשרים עם השכנים ועם הממשלה ואף היה בקשרים מקצועיים עם עמיתו למקצוע אהרן אהרנסון.
עקב מצב בריאותו יצא בקיץ 1914 לחופשה בגרמניה אך שובו לארץ נמנע בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה והוא נשאר באירופה.
דיק קיבל מינוי כמפקח מטעם הממשלה על נחלותיו של הקיסר הגרמני לשעבר וכן עבד כשמאי.
הוא נשאר קשור לעשייה הציונית, השתתף כמומחה בוועידת לונדון ביולי 1920 וכציר בקונגרס הציוני העולמי ה-18 בפראג (21 באוגוסט - 4 בספטמבר 1933).
לאחר הקונגרס, וכתוצאה משינוי האווירה בגרמניה, החליט ב-1934 לחזור לארץ-ישראל.
קיבל תפקיד במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית והסתובב מטעמה בארץ להכין סקירות על יישובים וקבוצות חקלאיות.
דיק הוזמן להיות חבר בשתי משלחות שנועדו למצוא פתרונות התיישבות ליהודי אירופה.
ב-1937 היה חבר במשלחת מטעם הממשלה הפולנית למדגסקר וחודשים ספורים לאחר מכן הצטרף כיועץ מומחה למשלחת הולנדית שיצאה לבדוק אפשרות דומה בגיאנה ההולנדית.
מצב בריאותו הורע פעם נוספת, לכן יצא דיק לאירופה למטרות ריפוי.
פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע את חזרתו ולכן נשאר בצרפת.
הוא נפטר מסרטן ב-1944, בגרנובל.
שלמה דשן (1935 – 8 במרץ 2020; שם קודם: אלפרד אידשטיין) היה פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
מראשי החוקרים של תרבות עדות המזרח בישראל ובעיקר קהילת יהדות תוניסיה ואנתרופולוגיה רפואית בנושאי נכות.
פרסם ספרים בישראל, בבריטניה, בצרפת ובארצות הברית.
דשן למד באוניברסיטה העברית בירושלים סוציולוגיה ומדעי היהדות, ובשנת 1968 סיים דוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר.
רבים מספריו של דשן נכתבו בשיתוף עם חברו לספסל הלימודים החל מהשנה הראשונה באוניברסיטה, פרופסור משה שוקד, כשכל אחד חוקר בנפרד, אולם חלק ממחקריהם פורסמו במשותף.
ב-1983 פרסמו את הספר "עיוני המזרח", עיונים אנתרופולוגיים על העבר וההווה לשאלת הזהות העצמית של עדות ישראל יוצאי צפון אפריקה, תימן, סוריה, כורדיסטן, איראן, גאורגיה, הודו ושל יהודי מדינות אחרות.
בשנת 1998 ערכו דשן ושוקד את המקראה "החוויה הבין תרבותית" להוראת האנתרופולוגיה, אשר עוסקת בשיטות עבודתו של האנתרופולוג לצד לקט מחקרים נבחרים בתחומי חברה ותרבות מעולם הסמלים, הסדרי כוח וקיום חומרי, משפחה וחברות.
עוד בין נושאי הספר: האמונה בקדושים אצל יוצאי צפון־אפריקה, שירה בציבור בקרב "יורדים" בניו־יורק, ארגון המאהל הבדווי בלוב, אמונות האפריקנים בכישוף, כלכלת הכפר המקסיקני, קהילות של עולים ממרוקו, מתוניסיה, מכורדיסטן ומחבר העמים, מצוקות של הורים לילדים חריגים, והמחויבות המתמשכת לקוד הכבוד בחברה הערבית בישראל.
ספרם "דור התמורה" משנת 1999 הוא המסמך האתנוגרפי הראשון בעברית אודות חיי הדת, המשפחה, הקהילה והעדה של יוצאי מרוקו ותוניסיה במפגשם עם החברה הישראלית.
הספר סוקר את דמות החברה המסורתית בקהילות הרי האטלס ודרום תוניסיה, הדתיות של יוצאי צפון אפריקה, קודש וחול בעלייה-לרגל למירון, לשאלת ההסתגרות העדתית של יוצאי תוניסיה, תמורות בחלוקת העבודה בין גברים ונשים במשפחות של יוצאי מרוקו, וסקירה של פירוד הדורות ביחסי אבות ובנים בקהילת יוצאי הרי האטלס.
בשנת 1996 יצא לאור ספרו "במקל מתקפל", שבו הוא מציג מחקר על עולמם של אנשים עיוורים בישראל.
ציבור ויחידים: סדרי חברה בקהילות יהודי מרוקו במאות ה-18-19, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983.
יהודי המזרח: עיונים אנתרופולוגיים על העבר וההווה, ביחד עם משה שוקד, ירושלים: שוקן, 1984
מחצית האומה: עיונים בתרבות ובמעמד של יוצאי המזרח בישראל, רמת-גן: המכון ליהדות ולמחשבה בת-זמננו ע"ש דוד ובתיה קוטלר אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 1986.
במקל מתקפל: אנתרופולוגיה של נכות, ירושלים: שוקן, 1996.
החויה הבין-תרבותית, ביחד עם משה שוקד, ירושלים: שוקן, 1998.
ר' שמעון כהן מפרנקפורט: רקעו העדתי וחייו בשנות השואה, בהשתתפות שלמה הרץ ואפרת קאפח, ירושלים: חמו"ל; הפצה: מוסד ביאליק, 2003.
עדתיות ואזרחות בבית כנסת בישראל, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, (1) ינואר 1969: 171-180.
עדתיות ואזרחות בבית-הכנסת של עולי תוניסיה בישראל, מגמות: רבעון למדעי ההתנהגות, 18 (2): 196-206, 1971.
גוונים של נטישת סמלים דתיים: שינויים בבית כנסת עדתי, מגמות: רבעון למדעי ההתנהגות, 18 (1): 7-14, 1971.
ההילולות של יוצאי תוניסיה בחינתן הדתית, מגמות: רבעון למדעי ההתנהגות, 19 (4): 374-383, 1973.
המשטר במארוקו השריפית והאוטונומיה הקהילתית היהודית, זמנים: רבעון להיסטוריה, 11 (1983) 66-77
לבעיית ההגדרה של זהות עדתית: על יוצאי דרום-תוניסיה בארץ, מגמות: רבעון למדעי ההתנהגות, כ"ח: 280-291, 1984.
ישראלים-חילונים בליל הפסח: צלה של משפחתיות על סמלים דתיים, מגמות, ל"ח(4), 1997, 528-546
יהודי בגדאד במאה הצמיחה של רב גוניות מעמדית ותרבותית, זמנים: רבעון להיסטוריה, 73: 30-44, 2001.
יהודי דרום-תוניסיה: צרפתיות, ערביות, יהדות, זמנים: רבעון להיסטוריה, 82: 4-15, 2003.
ר' שלמה דוד יהושע וינברג (כ"א בשבט תרע"ד, 1914 - ו' בחשוון תש"ד, 4 בנובמבר 1943) היה אדמו"ר חשוב בדורו והאדמו"ר הרביעי של חסידות סלונים, ובנו של ר' אברהם וינברג השני מסלונים.
אמו, אלקה ברכה, הייתה נינה של ר' מנחם מנדל מקוצק.
נספה במחנה הריכוז קולדיצ'בו ברוסיה הלבנה (בין שתי מלחמות העולם בפולין) שהיה סמוך לברנוביץ'.
הרשד"י נבחר לאדמו"ר בגיל 21 לאחר פטירתו הפתאומית של אביו בא' אייר תרצ"ג.
נישא ב-ו' אדר תרצ"ד לסימה, בת ר' יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר והיה סמוך במשך כשנתיים על שולחן חותנו.
לאחר מכן שב לברנוביץ' שבה אביו ביסס את כהונתו כאדמו"ר.
נבחר לנשיא ישיבות "תורת חסד" בברנוביץ' שייסד אביו ו"אור תורה" בטבריה.
עסק רבות בענייני ציבור, היה חבר באגודת ישראל והשתתף בכנסייה הגדולה השלישית של אגו"י במרינבד.
למרות גילו הצעיר היה אדמו"ר חשוב וזכה להערכה רבה מהרבנים חיים עוזר גרודזנסקי ואלחנן בונם וסרמן.
נודע בענוותו, בפיקחותו, בהתמדתו בלימוד וכמלחין.
כהמשך להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עבר מזרח פולין (אזור שנלקח בעבר מפולין וסופח לליטא ומכונה "ליטא הפולנית") כחלק מליטא לברית המועצות.
ישיבות רבות עברו אז לוילנה שסופחה לליטא לאחר שהייתה מתרצ"ח (1938) בפולין, ועברו משם לשאנגחאי ובהן ישיבת מיר.
חסידיו בארץ ובארצות הברית התחננו שיעבור גם הוא לווילנה ונשלח אליו שליח מיוחד לכך, אולם וינברג סירב ואמר שלא יוכל לעזוב את חסידיו.
לאחר כיבוש מזרח פולין בידי הנאצים ביוני 1941 הועבר הרב וינברג לגטו ברנוביץ', וזכה להערכה רבה מכולם: פעילי המחתרת השתמשו במרתפו כמחסן נשק וזכו לעידוד ותמיכה ממנו, וחברי היודנראט היו נועצים בו.
הוא כיסה את פניו כדי להסתיר את זקנו כי סירב לגלחו.
הרב וינברג הסתובב בגטו וסייע ככל יכולתו לחולים ונזקקים.
הוא המשיך לנהוג כאדמו"ר בעריכת שולחנות והמשיך ללבוש את בגדיו החסידיים.
ב-ט' בטבת תש"ג חוסל גטו ברנוביץ' לאחר שרוב יושביו נרצחו בידי השומרים האוקראינים בשושן פורים תש"ב, והשרידים כארבעים במספר הועברו למחנה הריכוז והעבודה קולדיצ'בו הסמוך לברנוביץ'.
וינברג הקפיד על שמירת מצוות לחומרה גם בתנאי הגטו.
בשבת התאמץ בכל מאודו למעט באיסורי מלאכה.
במשך זמן מסוים השתחרר מעבודה בעזרתו של ד"ר זליג לווינבוך שאישר שהוא חולה.
כשלא יכול היה יותר להשתחרר כחולה מצא פתרונות אחרים כמו לעבוד בסבלות כדי להימנע מאיסורי מלאכה בנגרות.
כדי לא לעבור על איסור הוצאה מרשות היחיד לרשות הרבים, הוא הפסיק בהליכתו כל קצת פחות מארבע אמות.
אכל מהמטבח הדיאטטי שהכין ד"ר לווינבוך כדי לשמור ככל האפשר על דיני הכשרות.
אף שסיכן בכך את חייו, המשיך להתפלל 3 פעמים ביום ואף השתמש בטלית ותפילין ששמר בסתר.
דעתו הייתה שיש למסור את הנפש גם על איסורים מדברי חכמים.
בצריף שבו היה רשד"י שכב בדרגש לידו יהודי מארגנטינה.
כשראה בחורף שהרבי רועד מקור, נתן לו את מעילו.
הרב וינברג היה מוכן לקבל רק אם יוכל להוציא את החוטים שהיה בהם חשש שעטנז, ובעל המעיל הסכים.
לפני שהוציאו להורג את הרב וינברג, הוא הוריד מעליו את המעיל כי לא רצה למות על קידוש השם עם מעיל שהיה בו חשש שעטנז.
הרב וינברג נרצח יחד עם שמונה יהודים נוספים, והם נקברו בקבר אחים.