tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גריי מצא מעט חפצי עתיקות בחפיר אך הוא כן הצליח למצוא עצמות אדם פזורות, ובעיקר עצמות לסת.
גריי גילה גופה של אישה בגובה מטר וחצי כשחפר בעומק של שני מטרים.
הארכאולוג אלכסנדר קיילר הציב מחדש את האבנים בשנות ה-30. מתחת לאבן הידועה בכינוי "אבן הספר" נמצא שלד של אדם ביחד עם מטבעות המתוארכים לתחילת המאה ה-12. לפי העדויות האדם הזה נפצע באורח אנוש כאשר חפר במקום קבר והאבן נפלה עליו.
בנוסף למטבעות נמצאו בסמוך לשלד כלי דמוי מספריים, ומכאן שם האבן.
כאשר נפתח בית ספר כפרי חדש ב-1969 נוצרה הזדמנות נוספת לבדוק את האתר ולהוציא דגימות קרקע לבדיקות תיארוך, ובעקבות זאת נערכה ב-1982 חפירה ארכאולוגית.
חלק גדול מהכפר איווברי נמצא בתוך שטח המונומנט.
שתי דרכים מקומיות חוצות את המונומנט, והמבקרים יכולים ללכת ברגל על סוללות העפר.
שתי שדרות אבן (קנט ובקהאמפטון) נפגשו באייווברי ולפיהן מגדירים משולש שהוכרז כאתר מורשת עולמית הכולל את המשכן, גבעת וינדמיל, גבעת סילברי והרוגם הארוך של מערב קנט.
האתר שימש להפקת סדרת טלוויזיה בריטית ב-1976 שנקראה "Children of the Stones".
סרט קצר-אילם בן עשר דקות של דרק ג'רמן הנקרא "Journey to Avebury" עוסק באייווברי.
האתר הוצג בתוכנית הטלוויזיה משנת 2005 שעסקה בפלאי טבע בבריטניה.
ברזיל היא, כנראה, הדוגמה הבולטת ביותר למדינה מתפתחת שכנגד הערכות ותחזיות מצליחה לבלום את התפשטות האיידס וזאת הודות לתוכנית הפעולה הלאומית הייחודית שהיא הפעילה.
בהיסטוריה המוקדמת של האיידס בברזיל, נגיף ה-HIV היה נפוץ בעיקר בערים הגדולות הממוקמות בדרום מזרח המדינה סאו פאולו וריו דה ז'ניירו ולאחר מכן התפשט באופן הדרגתי לערים המרכזיות בשאר חלקי המדינה.
בחלקה הצפוני של ברזיל המחלה התפשטה לאורך דרכי האמזונאס על ידי כורי זהב עניים שנשאו עימם את הנגיף.
המקרה הראשון של איידס בברזיל דווח ב-1985.
תחילה הממשל נהג לייחס את המחלה להומוסקסואלים על בסיס העובדה שב-1985 על כל 24 דיווחים של מקרי הדבקות אצל גברים, דווח מקרה אחד אצל הנשים.
לאורך השנים התמונה השתנתה וב-1997 היחס היה שני מקרים אצל הגברים מול מקרה אחד אצל הנשים.
כיום רוב ההדבקות בנגיף הן כתוצאה ממשכב הטרוסקסואלי.
בסיס התוכנית של משרד הבריאות הברזילאי הוא להתייחס בשוויון לכלל האזרחים ולהעניק להם טיפול רפואי הולם וללא כל עלות.
ב-1991 התרופה היחידה שהייתה קיימת לעיכוב התפתחות הנגיף חולקה לאלפי נשאים בברזיל.
בשנת 1996 שולבה תרופה חדשה מסוג RNA (Antiretroviral) בה נעשה שימוש גם בארצות מתקדמות, לבלימת ההתפתחות של נגיף ה-HIV בגוף האדם.
באותה שנה מספר מקבלי הטיפול גדל ליותר מ-135,000 נשאים.
הרוב המוחלט מבין המטופלים היו אזרחים עניים אשר לא היה ביכולתם לממן טיפולים יקרים מסוג זה, וללא הטיפול לא היו שורדים.
בשנת 2001 משרד הבריאות הברזילאי השקיע סכום של 232 מיליון דולר על מנת לממן לנשאים את הטיפול התרופתי ב-RNA.
ההגיון מאחורי התוכנית היה, בעצם, צעד חסכוני ויעיל.
נשאים שנשארים "בריאים", כלומר שהמחלה עדיין לא התפרצה אצלם, נשארים בגדר של אזרחים פרודוקטיביים ובכך חוסכים עלויות גבוהות של טיפול בבית חולים.
החל משנת 1996 רשמה רשת בתי החולים הציבורית בברזיל ירידה של כ-80 אחוז בצורך כניסה של חולי איידס לבתי החולים.
משרד הבריאות הברזילאי העריך כי בתקופה שבין 1997 ל-2001 נחסכו כביליון דולר כאשר נמנעו כ-358,000 ביקורים ואשפוזים הקשורים לאיידס.
בנוסף לצמצום הכניסות לבתי החולים ישנם היבטים סוציאליים נוספים בשיטת הטיפול שגורמים לחסכון בעלויות.
למשל, נכון ל-2002 מספר מקרי המוות מאיידס ירד בכ-50 אחוז משנת 1996. בשל נתון זה יש פחות הוצאות סוציאליות מאחר שהמשפחות לא מתפוררות כתוצאה ממחלה של אחד מבניה או כאשר ילדים אינם מתייתמים בגיל צעיר מהוריהם ונגררים לאלימות ופשיעה ברחובות.
גורם נוסף וחשוב להצלחה של התוכנית הברזילאית היה שימוש באסטרטגיה של הורדת מחירי התרופות על ידי השקעה ביצור מקומי של תרופות, ובו בזמן ניהול משא ומתן עיקש על הורדת מחירים עם חברות התרופות הבינלאומיות שמחזיקות בפטנט.
בזמן שבמדינות מפותחות מחיר התרופות לשנה בממוצע הוא מעל 10 אלף דולר למטופל, נכון ל-2002 ברזיל הורידה את מחיר התרופות ל-2,273 דולר למטופל והמחיר עוד נמצא במגמת ירידה.
ברזיל היא כנראה הדוגמה הבולטת ביותר בעולם, למדינה מתפתחת המצליחה להשקיע מאמצים בשיתוף עם ארגונים חברתיים, על מנת לעמוד מול תאגידי התרופות בדרישה להוזלה משמעותית בעלויות.
בכל הקשור למניעה מוקדמת של ההדבקות באיידס, מפעילה ברזיל קמפיינים נרחבים במטרה להעלות את רמת המודעות בקרב האזרחים.
הדגש של משרד הבריאות הברזילאי והארגונים הסוציאליים הוא להגביר את שיעור השימוש בקונדומים בעת מגע מיני.
ניתן להבחין במגמת עליה באחוזי השימוש בקונדום בקרב צעירים: מ-4% בשנת 1986, ל-54% בשנת 1998 ו-64% בשנת 2004. בין היתר משרד הבריאות דואג לשמירה על מחיר זול וזמינות של הקונדומים.
נכון לסוף שנת 2007 כ-0.6 אחוז מאוכלוסייה הבוגרת (גלאים 14–49) הם נשאי HIV - כמחצית ממה שניבאו מומחים בשנות ה-90. ילדים ונערים ברזילאים עניים שמהווים אחוז גבוה מהחולים באיידס, חיים במעיין פרדוקס של עוני מול עושר בכל הנוגע לתופעת האיידס.
אותם "ילדי הרחוב" סובלים מהזנחה קבועה של הממסד, אולם ברגע שהם זוהו כנשאי הנגיף, הם זוכים לתמיכה סוציאלית רחבה שדואגת להם ומבטיחה כי יקבלו טיפול זהה לזה שמקבלים כלל העשירים בברזיל ובשאר מדינות מפותחות בעולם.
מחלת האיידס החלה להתפשט בסנגל באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, והמקרה הראשון בה אובחן בשנת 1986. תגובתה של ממשלת סנגל להתפשטות האיידס הייתה מהירה.
בניגוד למדינות רבות בהן אבד זמן רב וקופחו חיי אדם בעקבות הכחשות הממשל, סנגל ביססה תוכנית לאומית למאבק באיידס בשם SIDA (שם המחלה בצרפתית).
עוד מימיה הראשונים ננקטו בתוכנית אמצעים משמעותיים למניעת הדבקות בנגיף בהם: קידום השימוש בקונדומים, שיתוף פעולה בין מנהיגי המדינה ומנהיגי הדת, סקרים מחוזיים לקביעת אזורי סיכון וקביעת התפשטות המגפה, ייעוץ ובדיקה חסויים לאזרחים, התייחסות לעוסקים בזנות כקבוצת סיכון ושילוב לימודים על הנגיף בתוכנית החינוך.
תהליך הדרגתי זה הוביל לכך ששכיחות המחלה בסנגל היא הנמוכה ביותר באפריקה שמדרום לסהרה.
על פי הערכת סוכנות האו"ם לטיפול באיידס (UNAIDS), כ-1% מתושבי סנגל הם נשאי HIV.
עם זאת, בקרב העוסקים בזנות, שכיחות הנגיף עומד על כ-19.4% ובקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים כ-21.5%.
באזור הדרום, בחבל קסמאנס אשר ידוע כאזור עימות וכאזור נכשל יותר יש כ-2.2% נשאים וחולים.
שיעור הנשאים הזוכים לטיפול רפואי באיידס עלה מ-26% בשנת 2004 ל-56% בשנת 2007. כאחת המדינות העניות ביותר בעולם, עם תמ"ג לנפש של כ-1,936 דולר בשנה, סנגל מתקשה להעניק טיפול הולם לכל הנשאים וכ-2,600 אנשים מתים מאיידס בסנגל מדי שנה .
את סיפור ההצלחה הסנגלי בהתמודדות עם הנגיף ניתן ליחס לשילוב בין כמה פקטורים מרכזיים הכוללים בראשיתם הנהגה פוליטית חזקה ומשטר יציב, אשר מוביל את המאבק תוך תיעדוף רשמי והקצאת משאבים לצעדי המניעה השונים, פיקוח, והבטחת מימוש התוכניות ואסטרטגיית התמודדות מקיפה החולשת על מערכת החינוך, הבריאות והתקשורת.
דוגמה מרכזית להערכה העולמית אשר מקבלת ממשלת סנגל בדבר טיפולה בנגיף היא הפרס שארגון ה-SWAA (ארגון נשים ומאבק באיידס באפריקה) העניק הנשיא לשעבר עאבדו דיוף (Abdou Diouf) בשנת 1998. בנוסף לממשל, מעורבים במידה רבה מנהיגים מוסלמיים (ומנהיגים דתיים אחרים), משלב מוקדם של המגפה, מטעמים של שמרנות תרבותית ודתית.
בנוסף לכל אלה תרומתם של ארגונים לא ממשלתיים: Alliance, UNAIDS (הארגון למלחמה באיידס של האו"ם) וה- USAID (הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי), תורמים רבות למיגור הנגיף בקרב האוכלוסייה הכללית ובקרב אוכלוסיות ספציפיות.
למעלה מ-90% מאוכלוסיית סנגל היא מוסלמית והיתר ברובו נוצרי.
עוד מתחילת המאבק המאורגן במחלה, שולבו מנהיגי הדת בקמפיינים ובמסעות ההסברה בנושאי יחסי מין מוגנים, הימנעות מסמים ואלכוהול, ועידוד התנהגויות אשר מפחיתות את סיכויי ההדבקות במחלה.
בשנת 1995 נוסדה הוועדה הלאומית, אשר ביססה את השותפות בין נותני השירותים הרפואיים ובין כוהני הדת הנוצרים והמוסלמיים.
מנהיגים מוסלמיים בפרט עמדו ועודם עומדים בחזית המאבק הלאומי, ומטיפים בנושאי הישמרות מן המחלה והנגיף במסגדים ובמסגרות חינוכיות שונות.
הן הארגונים הנוצריים והן הארגונים המוסלמיים מספקים שירותים רפואיים ופסיכולוגיים ומקדמים ערכים של סובלנות.
בהקשר זה יש לומר שלמרות קידום ערכי הסובלנות, הומוסקסואליות עדיין נחשבת טאבו על ידי הדת המוסלמית וכך גם בסנגל, "התנהגותם" של ההומוסקסואלים נחשבת מתירנית ולטענת כהני הדת פוגעת במאמצי ריסון המגפה.
לדת ולתרבות המוסלמית בסנגל יש קשר ישיר להצלחה בבלימת המגפה.
בראש ובראשונה הרוב המוחלט מהמוסלמים בסנגל נימולים, דבר הנחשב כמפחית באופן משמעותי את הסיכויים להדבק במחלת מין כלשהי לרבות ה-HIV.
מעבר לכך, האסלאם בהסתמך על הקוראן מגנה מתירנות מינית ומעודד התנזרות לפני הנישואין (בעיקר אצל נשים).
התנהגות זו נחשבת למפחיתת סיכון ומפחיתה את סיכוייהן של נשים להדבק בנגיף.
אישה בסנגל נישאת לבעלה בראשית שנות ה-20 לחייה, ורק עמו תקיים יחסי מין, על פי הנורמות המוסלמיות.
גברים לעומת זאת חיים בפוליגמיה לאחר הנישואים, דבר אשר גורם להם גם עוד בטרם הנישואין לצאת עם נשים במקביל, דבר אשר נחשב כמובן להתנהגות מסכנת.
מנהיגי הדת המוסלמים מעודדים שימוש בקונדומים כאמצעי הגנה מפני נגיף ה-HIV (גם בתוך מסגרת הנישואין אם יש בכך צורך), ובכך מפחיתים את סיכויי ההדבקות למרות ההתנהגות היחסית מתירנית של הגברים לפני נישואיהם.
לאחר הנישואים קיום יחסים מחוץ למסגרת אסורים בהחלט, ולכן הסיכוי להדבק בנגיף יורד באופן משמעותי.
האדיקות המוסלמית בסנגל גבוהה מאוד ולכן רוב הגברים והנשים חיים את חייהם תוך שמירה קפדנית על הנורמות והערכים המוסלמיים.
בסנגל מספר זרמים אסלאמיים ומספר רב של תנועות מוסלמיות, שבכולן האיסור על שתיית אלכוהול ושימוש בסמים הוא מוחלט.
האיסור לא רק מפחית באופן ישיר את סיכויי ההדבקות (לדוגמה מחט נגועה), אלא גם מפחית את הסיכויים באופן עקיף שמוריד משמעותית את הסיכוי לקיום מפגשי מין אקראיים מזדמנים.
הממשל, בעקבות המלצת הארגונים הבינלאומיים הורה על יצירת בנק דם "בטוח" על ידי סריקה ובדיקה של מנות הדם נגד מחלות מין שונות, צהבת ונגיף האיידס.
בנוסף, שיתוף הפעולה תרם לאספקת ציוד מתאים והכשרה אישית של עובדי הרפואה בכל בנקי- הדם האזוריים והארציים.
עוד בתחום הרפואה, מתקיים רישום קפדני של כל העוסקים בזנות ובתוך כך גם בדיקות תקופתיות מחייבות לאותם העובדים.
הזנות חוקית בסנגל, אך עובד אשר מאובחן כנושא בנגיף (או חולה במחלת מין אחרת), אינו רשאי להמשיך לעבוד בתחום.
מראשית התפרצות הנגיף עד לשנת 2001 (פעם אחרונה שהנושא נבדק) המחיר הממוצע של תרופות בסיסיות לטיפול באיידס ירד בכ-90% והתקציב הלאומי לרכישתן הכפיל את עצמו.
דרכי ההתמודדות בתחום החינוכי הסברתי
מערכת החינוך של סנגל שילבה שיעורי חובה של חינוך מיני בבתי הספר התיכוניים ותחה תוכנית לימודים ממלכתית בנושא בריאות, תכנון המשפחה וחינוך מיני בדגש על מניעת איידס.
התוכנית מושתת על מודלים הסברתיים ברורים, המדגימים את הקשר בין איידס למחלות מין נוספות, ויחסי מין בלתי מוגנים.
בנוסף יש פרויקטים של הסברה והעלאת מודעות בקרב קבוצות סיכון, אשר בהם התלמידים לוקחים חלק פעיל.
הממשלה והארגונים הלאומיים משתמשים בגופים חברתיים דוגמת קבוצות ספורט, איגודים תרבותיים וקבוצות נשים כדי להפיץ חומר הסברה בנושא מניעת האיידס.
במהלך השנים נוצרו מרכזים קהילתיים לנוער בהם בא לידי ביטוי שיטת החינוך בשם "חינוך בין חברים" (Peer Education), שבה צעירים מחנכים אחד את השני בנושא האיידס.
היתרון הגדול בשיטה זו שהיא מצליחה להתמודד עם הקושי שיש בקרב בני נוער לקיים שיח פתוח עם המבוגרים בנושאי מיניות.
שיטה זו נעשית גם בקרב נשים.
התקשורת בסנגל היא חופשית ועם זאת התגייסה למאבק באיידס.
הטלוויזיה, הקולנוע, התיאטראות, המוזיקה, והעיתונות משמשים להעברת מסרים הקשורים למאבק באיידס.
רבים מהעיתונאים משתתפים באופן פעיל ועקבי יחד עם המנהיגים הפוליטיים והדתיים בכנסים בנושאי העלאת מודעות ומניעה של המגפה.
קידום השימוש בקונדומים הוא קמפיין נרחב ומצליח במיוחד בסנגל.
חלוקת מיליוני קונדומים מתבצעת הן על ידי הממשלה (בתוכניות ייעודיות) והן על ידי ארגונים חברתיים- הקונדומים מחולקים לאוכלוסייה בכלל, אך בעיקר בקרב קבוצות הסיכון הגבוהה כגון עובדי ענף הזנות, פציינטים בעלי מחלות מין מדבקות, נוער והצבא.
כיום בסנגל יש שימוש של למעלה מ-80% בקונדומים בקרב הגברים, ביחס ל-0% בעת התפרצות המגפה, ובענף הזנות, למעלה מ-99% מדווחות על שימוש בקונדום.
תרומתם הגדולה של הארגונים הבינלאומיים היא ראשית כל בכך שהם מעורבים בכל הנעשה במאבק בנגיף הן מבחינת התקציבים (באופן משמעותי) והן ברמת הפעולה בשטח, דוגמת חלוקת הקונדומים ואמצעי המניעה השונים לאוכלוסייה, הקמת מרכזי הסברה ומרכזים רפואיים הן באזורים העירוניים והן באזורים הכפריים.
הארגונים הבינלאומיים מספקים ידע נרחב בנושא הנגיף לממשל ולגורמים הנוספים, ובכך מובילים ליצירת דרכי התמודדות פרקטיות וטובות כל העת.
מלבד הארגונים היודעים והמוכרים דוגמת ה-UNAIDS (של האו"ם) וה-USAID (של ארצות הברית), קיימים ארגונים חשובים נוספים המהווים חלק אינטגרלי במאבק נגד האיידס בסנגל.
ההצלחה בולטת לעין עד מאוד בסנגל, כאשר אנו רואים את שיתוף הפעולה ההדוק בין הארגון והמדינה.
הארגון החל את פעולתו בסנגל בשנת 1995, מאז ועד היום שיתוף הפעולה רק הולך ומתהדק וידוע ברמת ואיכות הפעילות הקהילתית הנעשית, היכולת הארגונית, המקצועית וההתפתחות התמידית תוך כדי ראייה קדימה.
דוגמאות להישגיו הבולטים של הארגון הם (נתונים משנת 2009): הארגון הגיע ל-118,853 אלף אנשים דרך פעילויות הקשורות למניעה, סיפק ייעוץ הנוגע לבדיקות איידס ל-136,211 אנשים ברחבי מרכזי הבדיקה השונים, הגיע ל-1,735 מנהיגים ומקבלי החלטות בעזרת שכנוע, הסברה וכדומה.
ארגון חשוב נוסף הוא ה-FCFA (הקרן הגלובאלית למלחמה באיידס, מלריה ושחפת) תרם השנה לסנגל 50 מיליארד פרנק מערב אפריקאי (מעל ל-100 מיליון דולר).
כאשר 80% מיועדים למלחמה באיידס ו-20% מיועדים לתגבור וחיזוק המערכת הרפואית כולה.
במהלך העשור האחרון קיבלה סנגל מהארגון למעלה מ-200 מיליון דולר.
ישנו גורם נוסף אשר משפיעה על שכיחותו הנמוכה של הנגיף בסנגל, גורם זה אינו תולדה של פעילות ממשלתית מאורגנת, אלא נוצר בעקבות תנאים סביבתיים.
קבוצות של מהגרי עבודה בכל העולם נחשבות קבוצות סיכון עקב תנאי החיים הקשים, העוני, הפשיעה ושאר התופעות הלוואי.
סנגל היא מדינה ענייה יחסית במשאבי טבע, יש בה מחסור במקומות עבודה, אין בה תעשייה מפותחת ולכן אינה מושכת קבוצות מהגרים אשר עלולות להעלות את רמת ההידבקות.
אסטרטגיית המניעה של ממשלת סנגל ממשיכה להדגיש את השילוב הראוי בין הסקטורים הפרטיים, הדתיים, האזרחיים והממשלתיים במלחמה נגד התפשטות הנגיף.
האסטרטגיה שמה דגש על החולים והנשאים עצמם, ורותמת אותם למאבק.
כמו כן, בעתיד הנראה לעין, תמשיך להינתן עדיפות תקציבית לבדיקה וסריקת תרומות הדם, בדיקת מחלות מין בקרב האוכלוסייה ובדיקת נשים הרות.
בנוסף, ארגון ה-ANCS (ארגון המאבק הלאומי הסנגלי), בשילוב עם ארגון Alliance ייסדו תוכנית לחמש השנים הקרובות שמטרותיה הן: הפחתת שיעור ההדבקות החדשות, שיפור רמת החיים של חולים, נשאים ומשפחותיהם, שיפור הניהול והתיאום בפרויקט עצמו, וחיזוק המוסדות החברתיים אשר לוקחים חלק במאבק במטרה שיגיעו לכל חלקי החברה (דמוגרפית וגאוגרפית).
מחלת האיידס התגלתה לראשונה באוגנדה בשנת 1982 בכפר דייגים בחוף המערבי של אגם ויקטוריה..מאז התפרצות מגפה זו, היו לה השפעות הרסניות על המבנה הדמוגרפי והכלכלי של המדינה.
החל משנת 1993 נרשמה ירידה בשכיחות האיידס במדינה, ומשנת 2000 מוזכרת אוגנדה כדוגמה למדינה שהצליחה להתמודד ביעילות עם האיידס באפריקה שמדרום לסהרה.
מחלת האיידס נתגלתה לראשונה באוגנדה אצל סוחרים וזונות בשנת 1982 בכפר דייגים בחוף המערבי של אגם ויקטוריה, הנמצא לאורך הכביש הטרנס אפריקאי.
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, חוותה אוגנדה את המגפה באופן קשה והרסני.
האיידס התפשט תחילה בערים, ולאחר מכן גם באזורים הכפריים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 נתגלו בארבע נקודות בקמפלה וסביבתה שיעורי איידס של מעל 20%.
מנגד, באזורים הכפריים, בהם התגוררה מעל 85% של האוכלוסייה, היה שיעור האיידס מתחת ל-10% ולפי חלק מהטענות פחות מ-5%, כך שעל פי ההערכות שיעור האיידס באוכלוסייה הגיע בשנת 1991 לסביבות ה-15%, אך לא עבר את ה-15%.
המחלה הכתה באופן הקשה ביותר במרכז אוגנדה.
החל משנת 1993 נרשמה ירידה משמעותית בשיעור האיידס באוגנדה.
עם זאת, בשנת 1997 מערכת הבריאות במדינה הגיעה לנקודת שבירה כאשר ההוצאה לבריאות לנפש לשנה עמדה על מתחת ל-3 דולר.
חולי האיידס אכלסו יותר מ-55% ממיטות בתי החולים ובשנת 2000, שיעור התפוסה שלהם אף גדל ל-70%.
בשנת 1998 כ-1.9 מיליון בני אדם באוגנדה היו נשאים או חולים, כ-6.1% מהאוכלוסייה.
סוכנויות בינלאומיות אשר סיפקו תמיכה כספית למניעת האיידס השתמשו באוגנדה כהוכחה לכך שניתן לשלוט באיידס באמצעים מועטים יחסית.
הקהילה הבינלאומית התמקדה בשני אלמנטים עיקריים לשיפור מצב האיידס באוגנדה:
חשיבות תפקידם של המנהיגים הפוליטיים בהעלאת המודעות הציבורית של המחלה עוד בשלביה המוקדמים.
הנחת הממשלה ששילוב בין התנזרות, שימוש באמצעי מניעה ונאמנות הם אלו שיפחיתו את שכיחות המחלה.
התפשטות המחלה הסתייעה במשבר הכלכלי ובמלחמת האזרחים האוגנדית.
המשבר הכלכלי הביא להתפשטות הזנות כאשר נשים רבות פונות לזנות כדי לשרוד.
מלחמת האזרחים הביאה אתה תנועות של חיילים ומורדים שהשתמשו בשירותי זנות.
גורם נוסף שהפיץ את המחלה היה ריבוי של נהגי משאיות שנעו ממקום למקום כשבידם כסף רב, יחסית לרמת החיים באפריקה, שסייעו בהפצת האיידס בכל רחבי אוגנדה.
המחלה הייתה נפוצה בעיקר באזורים עירוניים, באזורים הכפריים עם נתיבי מסחר גדולים ובאזורים מוכי מלחמה.
כמו כן, היות האוכלוסייה ברובה הניכר נוצרית שלא עברה מילה, הקלה ככל הנראה על התפשטות האיידס.
התמוטטות השלטון פגע אנושות במערכות הבריאות במדינה, דבר שתרם אף הוא להתפשטות המחלה.
בשנת 1986, הודתה ממשלתו של יוורי מוסווני בקיומה של בעיית איידס במדינה ועודדה דיון פומבי בדרכי התמודדות עם הבעיה.
כמו כן, היא הקימה את ה-ACP (הארגון הלאומי לשליטה באיידס).
להתמודד בצורה אקטיבית עם התפשטות האיידס.
בשנת 1992 הקימה אוגנדה, על פי חוק של הפרלמנט, את ה-UAC.
בשנותיה הראשונות, ה-ACP יצאה במסע הסברה והפחדה שקרא להתנזרות ושימוש בקונדום.
אולם בהיעדר מערכת להפצת קונדומים ובגלל התנגדות של גורמים כנסייתיים, השימוש בקונדום נשאר ברמה של מתחת 4% עד שנת 1990.
בפגישות פנים מול פנים עם עמו אמר הנשיא כי הלחימה באיידס היא משימה פטריוטית שדורשת פתיחות, תקשורת ומנהיגות חזקה החל מרמת הכפר ועד לרמת הממשל.
גישה זו יחד עם הכריזמה שלו גרמה להזדהות עם ממשלתו ולתמיכה במאבק במחלה.
בשנת 1987 שר הבריאות של אוגנדה הקים ארבעה אתרי פיקוח בבתי חולים ובקליניקות של מעקב היריון, אשר התרחבו בסוף שנת 2002 ל-20 במספרם, והם סיפקו נציגות לכלל האוכלוסייה.
החל משנת 86' שירותי הבריאות החלו גם לתעד את מקרי האיידס, מה שסיפק תובנות חשובות שעזרו במלחמה נגד הווירוס הקטלני, אך למרות זאת, יחסית רק אחוז קטן מן מקרי האיידס תועדו מה שמשקף את המספר הרב של אנשים חולי איידס אשר נמצאו עדיין ללא גישה לשירותי בריאות מלאים.
ב-1990 נוסד מרכז המידע לאיידס שמטרתו הייתה לעשות בדיקות איידס בהתנדבות, לייעץ ולהתפשט אל עבר אזורים עירוניים עד אמצע העשור.
קידום השימוש בקונדומים לא היה מרכזי בתגובה הראשונית של אוגנדה לאיידס (1986–1991), בייחוד בהשוואה למדינות אפריקאיות אחרות.
למעשה, עד אמצע שנות ה-90 הייתה התנגדות מצד הנשיא Museveni ומצד מנהיגים דתיים לקדם את השימוש בקונדום.
קידום המכירות של הקונדומים תחת פרויקט SOMARC החל בשנת 91', אך מכירתם לא הייתה גבוהה עד סוף שנות ה-90. תוכנית מכירת הקונדומים החלה להצליח בשנת 97', למרות שכבר מאמצע שנות ה-90 משרד הבריאות חילק מיליוני קונדומים דרך מרכזי בריאות וארגונים לא ממשלתיים, אשר נתרמו על ידי תורמים חיצוניים.
בשנת 2000 שירותי התרמת הדם של אוגנדה טענו שסינון הדם הוא אוניברסלי ובטיחות הדם עלתה לכ-90%.
בשנת 2002 ערכי ה- ABC (התנזרות, נאמנות ואמצעי מניעה) הפכו להיות הנושא המרכזי שבזכותו נוצרה ירידה בשכיחות האיידס.
מסע ההסברה נגד האיידס באוגנדה הדגיש שלושה גורמים להם ניתנו ראשי התיבות - ABC, שפירושן: Abstinence (התנזרות), Be faithful (נאמנות) Condom use (שימוש בקונדום).
בדיקה של שינויים בהרגלי האוכלוסייה בהתייחס לגורמים אלו מצאה עליה בגיל הממוצע של תחילת קיום יחסי מין, בגברים ובנשים, כאשר אחוז הנשים בגילאי 15–17 אשר קיימו יחסי מין ירד מ-50% בשנת 1988, ל-46% בשנת 1995 ו ל-34% בשנת 2000. לעומת זאת, בקבוצות גיל אחרות לא נמצאה ירידה משמעותית בפעילות מינית.
בין השנים 1995–2000 השימוש בקונדום אצל נשים עלה, אבל עלייה חדה יותר נרשמה אצל קבוצות גיל צעירות יותר, כאשר אצל גברים חלה אותה התפתחות.
בשנת 1986 נוסד ה-ACP (התוכנית לשליטה באיידס) שמטרתה לאמוד את מידת ההתפשטות של המחלה על מנת לחזק את בטיחות בנק הדם הלאומי.
בנוסף, הם קיימו קמפיין חינוכי שמסביר את המחלה ודרכי ההימנעות ממנה באמצעות הרדיו, הטלוויזיה, עיתונות כתובה ולוחות מודעות, ובשנים 1988–1989 נשיא המדינה יוורי מוסווני השתתף במאמצים הארציים בחינוך נגד האיידס.
מלבד הקמפיין במדיה, הם אימנו מאות יועצי איידס מתוך הקהילה, מחנכי בריאות ושאר מומחים למחלה.
מובלים על ידי דוגמת מנהיגיהם, כלל האוכלוסייה גם באזורים הכפריים וגם בעירוניים, הצטרפו לבסוף למלחמה נגד האיידס כך שהיא הפכה למשימה פטריוטית.
בהפצת המלחמה באיידס נכלל לא רק מידע וחינוך אלא גם שינוי התנהגותי יסודי שהיה מבוסס על גישה של תקשורת ומוטיבציה.
אחת התרומות של נדבנים בינלאומיים כמו ה-USAID, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, היה בתמיכה ברמת הקהילה כמו לממן את משכורות המחנכים במלחמה באיידס, בעוד שבמדינות אחרות בעולם היה זה נהוג שעובדי בריאות ומחנכים יעבדו בהתנדבות וללא כל משכורת.
התמיכה בהתערבות באמצעות תקשורת בין אישית הגיעה לא רק לכלל האוכלוסייה אלא גם לקבוצות מפתח שכללו עובדות בזנות והלקוחות שלהם, חיילים, נהגים, בנות בברים, שוטרים וסטודנטים, וכל זאת מבלי לייצור אווירה בעלת סטיגמה שלילית.
בהשוואה שנערכה באמצע שנות ה-90, אוגנדה בלטה לעומת שאר המדינות האפריקאיות, בכך שבכלל היה לה מידע על המלחמה באיידס, וזו ראייה אחת לכך שהאסטרטגיה עבדה היטב באוגנדה.
עד שנת 1990 לא הייתה חלוקת אמצעי מניעה ואף הכנסיות אסרו על שימוש בהם, ושיעור השימוש באמצעי מניעה בשנה זו היה כ-4% ועלה למעל 40% אחרי 1992.
ארגון נוסף שהוקם היה ה-UAC (ועדת אוגנדה לאיידס), שמטרתו הייתה לתאם את פיתוח המדיניות, ליישם הנחיות לגבי מחלת האיידס ולפקח על פעילויות האיידס ברחבי המדינה.
בשנת 1993 הוועידה הכינה מסמך אסטרטגי שייתן מענה ופיקוח לכלל הסקטורים במדינה כנגד האיידס, ובשנת 1994 הופצה תוכנית פעולה שתספק הדרכה לאזרחים.
הוועידה, מהקמתה ועד היום, נתמכת על ידי תרומות בלבד.
מעבר להשפעות הישירות של האיידס על אוגנדה, הביא האיידס גם לתוצאות עקיפות.
בעקבות מגפת האיידס נוצרה מגמה של דחיית נישואים לגיל מבוגר יותר, ויציבות ונאמנות רבה יותר בחיי הנישואים.
נרשמה גם עליה בתגובות לא סלחניות כלפי בגידה, החל מהפרדת מיטות וכלה בפרידה וגירושין.
כן נרשמה ירידה בנישואין של אלמנות, דבר המצביע על זניחה של מנהג ירושת האלמנה.
בעקבות מגפת האיידס נוצרה בעיית יתמות נרחבת, ולכן ארגונים לא ממשלתיים הקימו בתי יתומים מוסדיים המוקדשים במיוחד לתמיכה בילדים שהתייתמו בעקבות מחלת האיידס.
עם התפרצות מגפת האיידס נוצרה קרן בשם Munno Mukabi (חברים לעת הצורך) אשר עוזרת בהוצאות קבורה, מעניקה תמיכה למשפחות חולות באיידס וליתומים במחוזות שונים.
ניתן להסביר את היענות הממשלה למלחמה באיידס באמצעות ארבעה גורמים:
הממשלה ששלטה בשנת 1986 לא חששה שהתנועות שעזרו להילחם באיידס ואשר התנגדו לשלטון ינסו לתפוס את מקומה.
האיידס היווה איום פוטנציאלי על הצבא, בסיס כוחו של הנשיא
היות שמשפחות שלמות מתו מן המחלה, לעיתים אף באותו היום, נוצרה פאניקה לאומית.
הרצון והדחף להתקבל על ידי הקהילה הבינלאומית.
על פניו נראה שפתיחות הממשלה בנוגע למגפת האיידס מתקשרת באופן ראשוני לקמפיין המדיה האגרסיבי שנעשה במלחמה נגד האיידס ואשר קיבל את תמיכת הממשלה וארגונים לא ממשלתיים בתחילת ובאמצע שנות ה-90. אוגנדה נהנית מחופש עיתונות יחסית נרחב, ובאופן כללי ניתן לומר שהאוכלוסייה באוגנדה מדברת על דברים באופן פתוח.
חופש המדיה ההמונית, בייחוד של הטלוויזיה והרדיו, הרחיבו את המודעות הציבורית בנושאים שקשורים לאיידס.
המוני שדרנים עצמאיים העלו תוכניות על איידס ביוזמה אישית, בשביל ליידע את הציבור ובשביל להילחם בסטיגמה שהייתה קשורה באופן הדוק למגפת האיידס.
בתקופה ההיא, בה חולי איידס רבים היו מופלים לרעה באוגנדה, הרדיו שימש כמכשיר לחנך ולייצור רגישות בנושא ההידבקות באיידס והחיים במשותף עם חוליי האיידס.
מדיה נוספת שהייתה בעלת חשיבות היה העיתון הקטן "שיחה ישירה", אשר העביר מידע ישיר ואמין בנושאי סקס ויחסים ל-15 אלף תלמידי חטיבות ביניים ותיכונים ו ל-600 קבוצות קהילתיות.
אך למרות זאת, חופש המדיה באוגנדה הוא יחסי ויכול להתקיים רק אם הוא לא מאיים על השלטון של הנשיא Museveni, ובמיוחד על הכוח הצבאי שלו.
לכן, ויכוח חופשי בנוגע לאיידס בתקשורת ובמדיה אחרים, מותר אך רק בנוגע לאוכלוסייה אזרחית, ולנושאים לא צבאיים.
ויכוח פתוח וחופשי מאפשר לאוגנדים, במיוחד למיעוט העירוני, לשחרר את הכעסים והתסכול שלהם מבלי שהממשלה תסכים לרפורמה משמעותית בנושא.
זה מסביר מדוע, במשך שנות ה-80 ותחילת ה-90, מניעת האיידס והודעות האנטי סטיגמה הופיעו בתדירות גבוהה במדיה ובלוחות מודעות של בריאות.
מחלקות ממשלתיות שונות כמו הצבא, ביצעו מטרות של קמפיינים בשביל לקדם ולהפיץ קונדומים.
בזמן שפרסום מידע, חינוך ואסטרטגיה של שימוש בתקשורת היו נפוצים לפני 1995 במאבק נגד האיידס, מעט אחרי, המומנטום החל להיחלש.
הפצת מודעות בריאות בנוגע לאיידס החלו לרדת בהדרגה ומרבית הפוסטרים נגד איידס בלוחות מודעות נעלמו, כמו גם טי-שרט ועלונים שחולקו על ידי ארגונים לא ממשלתיים.
נראה כי תרומות רבות הועברו למשרד הבריאות במקום ישירות לארגונים מתנדבים באוכלוסייה, והתוצאה לאקט זה הייתה שהשחיתות פלשה למשרד הבריאות והשפיעה לרעה על הקמפיינים נגד האיידס.
המלחמה בסטיגמה של מחלת האיידס הייתה אף היא משימה חשובה ובסיסית של ארגון ה- UAC (ועדת אוגנדה לאיידס).
בשנת 2000, אמר הנשיא כי אוגנדה מציגה מדיניות של אי- אפליה כנגד אנשים עם איידס.
לצערינו, המלחמה בסטיגמה היא משימה שבה הנשיא וממשלתו עשו עבודה לקויה.
בזמן, שמצד אחד הנשיא אולי נתן לקמפיין של המלחמה באיידס נראות והבלטה, מצד שני, הגישה האישית שלו לאיידס הייתה רגשות גועל ואף תוכחה בחולים.
אחת הדוגמאות הבולטות לסטיגמה של האיידס נראתה בתקשורת האוגנדית בשנת 2000, באופן שבו איידס טופל במסגרת הצבאית.
הנשיא עצמו הצהיר כי: "אין שום סיבה שאדם שחולה באיידס יקבל הזדמנויות בצבא, מאחר שאימון של אנשים, שלאחר מכן ימותו מאיידס ולא מכדורי האויב, זה דבר מתסכל".
בנוסף הוא אמר עוד כי הצבא אינו בית חולים, ככה שאין לאנשים חולי איידס מה לחפש בצבא, וכי קידום קצינים בצבא תלוי בסטטוס והתקדמות המחלה שלהם.
לצערה של אוגנדה, מצב זה של אפליה, הן במגזר האזרחי (כאשר אזרחים לא מתקבלים לעבודה כי הם חולי איידס) והן במגזר הצבאי, מחזיר את אוגנדה אחורה בזמן ואף מבטל עבודה רבה שעשתה אוגנדה במלחמה בהפצה, בסטיגמה הקשה ובהכחשת מחלת האיידס.
אייוו (בנאורית: Aiwo) היא מחוז במערב מדינת האי נאורו.
שטח המחוז הוא 1.1 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 1,285 תושבים נכון לשנת 2006. למרות שאין לנאורו בירה ולרוב מתייחסים אל יארן כאל בירת נאורו, לעיתים מקובל להתייחס לאייוו כאל הבירה הבלתי רשמית של המדינה.
רוב מפעלי התעשייה של נאורו מרוכזים במחוז.
אתרים חשובים במחוז הם: נמל חדש, צ'יינהטאון, אחד משני מלונות התיירות במדינה, תחנת כוח, מנהל ממשלה המקומי של נאורו, ומתקנים של חברת הזרחה הנאורית.
אייז'ה נעמי קינג היא שחקנית אמריקאית.
התפרסמה לראשונה כאשר גילמה את קסנדרה קופלסון בדרמה-הקומית הרפואית "אמילי אוונס" (2012-13), ופריצתה הגיעה כאשר החלה לגלם את מקיילה פראט בסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC, "המדריך לרוצח" (2020-2014), תפקיד אשר הקנה לה שבחים וביקורות מהללות.
קינג נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא קיבלה תואר ראשון באמנות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, ותואר שני באמנויות הבמה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל ב-2010. באוניברסיטת ייל, הופיעה קינג במספר הפקות, כולל "חלום ליל קיץ", "חנות קטנה ומטריפה" ו"מלאכים באמריקה".
קינג הופיעה במספר סרטים קצרים בתקופה המוקדמת של הקריירה שלה.
היא עשתה את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בשנת 2010 עם תפקיד אורח בסדרת הדרמה של רשת CBS, "שוטרים בדם", ומאוחר יותר שיחקה בסדרות "מבוקש" ו"הרשימה השחורה".
היא עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט "עלמות במצוקה" משנת 2011 לצד גרטה גרוויג.
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-2012 כאשר לוהקה לתפקיד של קסנדרה קופלסון, מתמחה כירורגית חדשה והאנטגוניסטית הראשית של הסדרה "אמילי אוונס".
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת ב-2013.
בתחילת 2014, גילמה קינג תפקיד חוזר בסדרת הדרמה הרפואית "קופסה שחורה".
בפברואר 2014, היא לוהקה לאחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח" שהופקה על ידי שונדה ריימס.
בסדרה מככבת ויולה דייוויס בתור פרופסור למשפטים.
קינג מגלמת את דמותה של מקיילה פראט, אחת מחמשת הסטודנטים המובילים, לצד קרלה סוזה, ג'ק פלאהי, אלפרד אינוק ומאט מקגורי.
הסדרה עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2014 וזכתה לביקורות חיוביות ממבקרים ונצפתה על ידי 14 מיליון צופים.
קינג קיבלה מועמדות לפרס NAACP Image ב-2015 על ביצועיה בסדרה.
ב-2015, קיבלה קינג את התפקיד הראשי שלה, בסרט המדע הבדיוני "Reversion ".
הסרט היה מוגבל לשחרור תיאטרלי ב-9 באוקטובר 2015. באותה השנה, היא לוהקה לתפקיד הנשי הראשי בסרט ההיסטורי "הולדתה של אומה", שמבוסס על מרד נט טרנר, מרד עבדים שהתקיים ב-1831. בסרט גם מככבים נייט פארקר, ארמי האמר וגבריאל יוניון.
היא מגלמת את אשתו של נט טרנר, צ'רי.
הסרט הוקרן לראשונה ב-25 בינואר 2016, וזכה לביקורות חיוביות ממבקרים.
ביצועיה של קינג בתור שפחה צעירה התקבלה גם היטב.
מגזין וראייטי מיקם אותה ברשימת "הביצועים פורצי הדרך הגדולים ביותר", וכתב כי "קינג הופכת את עצמה מנערת זוהר עכשווית לשפחה מהמאה ה-19 בסרט פורץ הדרך של נייט פארקר.
סצנה מאוחרת בסרט לצד פארקר כאשר נייט טרנר חושף עומק וחוזק שקינג מעולם לא התבקשה לספק בעבודות הקודמות שלה על המסך הקטן, וכוכבת פוטנציאלית חדשה נולדה".
בתחילת שנת 2020 נישאה קינג בחשאי לקבלן הבנייה האוסטרי, דן קינג.
במרץ 2021, קינג פרסמה שהיא בהריון לאחר שחוותה בעבר שתי הפלות.
ב-6 ביוני 2021 היא ילדה את בנה הבכור, קיאן.
שנה סרט תפקיד הערות 2011 עלמות במצוקה פוסיטיב פולי 2013 Fourאביגיל 36 Saints ג'ואן2014 פרק חדשרוזה2015 Reversion סופי סלה 2016 הולדתה של אומה צ'רי טרנר (אנ') 2019 אפ-סייד לאטריס2020A Girl from Mogadishuאיפרח אחמד (אנ')אהבתה של סילבי (אנ')מונהThe 24thמארי2021Boxing Dayליסה דיקסון2022A Little White Lieבליית' בראוןTBAThe Knifeאלכס
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2024)2025רק רוצחים בגינה (אנ')קתריןתפקיד ראשי, 13 פרקים
אייוואן פרדריק בוסקי (6 במרץ 1937 – 20 במאי 2024) היה סוחר מניות אמריקאי, שלקח חלק בשערוריית מידע פנים בבורסה לניירות ערך בניו יורק שהתרחשה בארצות הברית באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
בוסקי נולד למשפחה יהודית בדטרויט שבבעלותה היו מספר מעדניות וברים בעיר.
לאחר סיום תיכון ממפורד בדטרויט הוא לקח מספר קורסים באוניברסיטת מזרח מישיגן ובאוניברסיטת מישיגן.
למרות שהיה חסר תואר ראשון, הוא התקבל למכללה האקדמית למשפטים בה סיים את לימודיו בשנת 1965. בשנת 1980, הוא שימש כמורה מן החוץ באוניברסיטת קולומביה בבית הספר למנהל עסקים ובאוניברסיטת ניו יורק בבית הספר למנהל עסקים.
ב-1962 הוא נישא לסימה סילברסטיין, בתו של איל נדל"ן שבין נכסיו נכלל מלון בוורלי הילס בקליפורניה.
אחרי מות גיסו, בוסקי וסימה זכו בבעלות על המלון בתום קרב משפטי מול אחייה של סימה.
ב-1966 בוסקי ואשתו עברו לניו יורק, שם עבד בוסקי במספר חברות השקעה.
עד 1986, בוסקי צבר הון של יותר מ-200 מיליון דולר על ידי הימור על השתלטויות תאגידיות עוינות ו-136 מיליון דולר ממכירת מלון בוורלי הילס.
בוסקי אף הופיע על השער של טיים מגזין ב-1 בדצמבר 1986.
ב-1987 קבוצה של שותפים תבעו את בוסקי על מה שהם טענו כהטעיית מסמכי שותפות.
הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) חקרה אותו על ביצוע השקעות על סמך עצות שהתקבלו מיודעי דבר בתאגידים.
על סמך מידע זה הוא ביצע רכישת מניות רבות מספר ימים לפני שהתאגיד הודיע על השתלטות, וכך קצר רווחים רבים.
על אף שמידע פנימי מסוג זה היה לא חוקי, האיסור כמעט ולא נאכף עד שבוסקי הועמד לדין.
בוסקי שיתף פעולה עם הרשות לניירות ערך ומסר מידע על משקיעים אחרים, כולל מידע שהוביל לתיק נגד מייקל מילקן.
כחלק מהסדר טיעון, על בוסקי הוטלו מאסר של 3 שנים וחצי וכן קנס בסך 100 מיליון דולר.
הוא שוחרר לאחר שנתיים ונאסר עליו לעסוק בניירות ערך.
בוסקי לא הצליח לשקם לחלוטין את המוניטין שלו לאחר ההרשעה.
הוא אימץ וחיזק את יהדותו ואף השתתף בשיעורים בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 2012 בריאיון עם הניו יורק טיימס, בן דודו של בוסקי גילה כי בוסקי חי בלה הויה, סן דייגו, קליפורניה.
ב-1991 הוא התגרש מאשתו והיא הסכימה לשלם לו כ-23 מיליון דולר ו-180,000 דולר בשנה לכל החיים.
בסרט "אושן 11" (2001), דמותו של בראד פיט, ראסטי ריאן, מכנה סוג של תרגיל עוקץ הכולל מידע פנימי בשם "בוסקי".
דמותו של גורדון גקו בסרט "וול סטריט" (1987) מבוססת לפחות באופן חלקי על בוסקי, בייחוד הנאום המפורסם שנשא על ההיבטים החיוביים של תאוות הבצע באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בטקס הסיום ב-1986 שבו אמר: "אני חושב שתאוות בצע היא דבר בריא.
אתה יכול להיות חמדן, ועדיין להרגיש טוב עם עצמך".
ברומן "אמריקן פסיכו" (1991), קרייג מקדרמוט זוכה בתחרות תחפושת בליל כל הקדושים כשהוא מחופש לאייוואן בוסקי.
אייווארס סטפוקוניס (בליטאית: Aivaras Stepukonis; נולד ב-1972) הוא מוזיקאי ופילוסוף ליטאי.
מ-1992 ועד 1994 הוא למד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת פרנסיסקן של סטאובנויל (Franciscan University of Steubenville) שבאוהיו.
ב-1997 סיים תואר שני באקדמיה הבינלאומית לפילוסופיה של שאן, בין השנים 2001 ל-2005 הוא ביצע את לימודיי דוקטורט בפילוסופיה במכון המחקר לתרבות אומנות ופילוסופיה של וילנה.
ב-2005 הוא גם הוציא מונוגרפיה אודות סוציולוגיה של הידע.
ב-2007 הוא קיבל מלגת עוזר מחקר מטעם אונסק"ו עבור לימוד באוניברסיטת הוואי.
מ-1983 ועד 1986 הוא למד בבית ספר למוזיקה בעירו ומ-1987 ועד 1991 למד נגינת קלרינט בקונסרבטוריון של קובנה.
מ-1998 ועד 2001 הוא שימש כסולן להקת "Pėdsakai" (טביעות רגליים) ולאחר מכן החל בקריירת סולו.
ב-2001 זכה בפרס במדינתו כאמן השנה.
אחרי כן הוא הוציא שלושה אלבומים, כמו כן הוא שימש כמלחין ובמאי סאונד עבור מוזיקאים אחרים.
אייזיאה באומן היה גאוגרף אמריקאי ונשיא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, 1935–1948. ידוע בין היתר בהנהגת נומרוס קלאוזוס, שהגבילה את מספר הסטודנטים היהודים ובדעותיו האנטישמיות.
באומן נולד בכפר באונטריו, ליד ווטרלו, קנדה.
משפחתו הייתה שייכת לכת המנוניטים, ובגיל שמונה שבועות עבר אביו של באומן ומשפחתו לבקתת עץ בבראון סיטי, מישיגן, שישים קילומטר מדטרויט.
בשנת 1900, הפך באומן לאזרח אמריקני והתכונן ללמוד בהרווארד.
בתחילה הוא למד באוניברסיטת מזרח מישיגן, אבל עבר מאוחר יותר להרווארד ולמד אצל הגאומורפולוג ויליאם מוריס דייוויס.
לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד בשנת 1905, הוא הפך לאסיסטנט ולתלמיד באוניברסיטת ייל, שם שהה במשך עשר שנים.
הוא החל את הקריירה שלו עם התמחות מחקרית בגיאומורפולוגיה, אך במהרה התעניין באינטראקציות בין האדם לסביבה, במיוחד בהרי האנדים.
הוא הוביל מספר משלחות לאזורי האנדיאנים, ב־1907, ב־1911 וב־1913. מטרת מסעו ב־1907 הייתה לחקור את ההשערה של ויליאם מוריס דייוויס, כי מחזוריות הסחיפה הייתה אחראית על נופים רבים באנדים.
במסע זה הוא נכנס תחילה לחופי פרו וצ'ילה לפני שנסע דרך היבשה לבוליביה, אגם טיטיקקה ופרו.
עבודתו זו זיכתה אותו בדוקטורט בגאומורפולוגיה 1909.
לאחר המשלחת, באומן האמין כי השערתו של מוריס נכונה.
מסעו של באומן ב-1911 היה קצר יחסית, התרחש כולו בפרו, סקר את ארקיפה ועמק הנהר אורובמבה.
מטרת המשלחת הייתה למפות את הטופוגרפיה של האזור מקוסקו אל החוף.
בעקבות כך נאלץ באומן למתן את מסקנותיו הקודמות על מחזוריות הסחיפה, כי הבחין בהשפעת ההתקרחנות ופעילות וולקנית שיצרו את הנוף הסחוף הנ"ל.
משלחת זו נבלמה במידה רבה על ידי "הגילוי" בו זמנית של מאצ'ו פיצ'ו על ידי עמיתו של באומן, חירם בינגהאם.
המשלחת של 1913 הייתה מסע רחב היקף בין צ'ילה, ארגנטינה ובוליביה, החל בבואנוס איירס.
התוצאות של משלחת זו היו פחות משמעותית לגבי המסקנות מאשר שתי נסיעותיו הקודמות.
החל משנת 2005 האגודה הגאוגרפית האמריקאית סייעה בפרויקטים בינלאומיים של מחקר משותף, שנקראה "מסעות באומן" לכבודו של באומן, בין השאר כדי לייעץ לממשלת ארצות הברית בנוגע למגמות עתידיות בשטח האנושי של מדינות אחרות.
בזמן שבאומן היה באמריקה הדרומית, האגודה הגאוגרפית האמריקאית (AGS) הייתה מועדון חברתי, עם בעיות במימון ובעלת פעילות מוגבלת במחקר.
האגודה שכרה את באומן כמנהלה בשנת 1915. הוא מיתג את הארגון כמכון למחקר אקדמי, הכפיל את מספר החברים בו והגדיל את נוכחותו והשפעתו הציבורית.
מעמדו של באומן כמנכ"ל האגודה הגאוגרפית האמריקאית, הפך אותו לדמות ציבורית מרכזית בקרב הגאוגרפים האמריקאיים.
באותה העת, כבר השתוללה באירופה מלחמת העולם הראשונה, הנשיא באותו הזמן – וודרו וילסון היה זקוק למידע גאוגרפי רב, בעיקר בנושאים שקשורים לתוכניות השלום שאחרי המלחמה.
הנשיא הקים "ועדת חקירה" (1917–1919), בניסיון לתכנן אפשרויות להגדרה עצמית עבור עמי מזרח אירופה והבלקן באמצעות מיפוי מפורט של משתנים תרבותיים ומדיניים.
כדמות מרכזית ידועה של הגאוגרפיה האמריקאית, הוזמן באומן להשתתף בוועדה.
תרומותיו של באומן בהסדר ורסאי, שסיכם את מלחמת העולם הראשונה, הן רבות ומגוונות, והוא ידוע בתמיכתו בקיומה של מדינת פולין.
התשובה המדעית לבעיות גאופוליטיות תישאר סימן ההיכר בקריירה של באומן.
לאחר המלחמה עבד באומן יותר כגאוגרף פוליטי מאשר כגאוגרף פיזי, אם כי הוא המשיך להתמקד ביחסים שבין נוף לאנשים.
הספר שפרסם לאחר המלחמה, "העולם החדש" ב־1921, תיאר את הגאוגרפיה של העולם כהגמוניה אמריקאית ודומיננטיות פוליטית.
בשנת 1931 הוא נבחר לנשיא האיחוד הגאוגרפי הבינלאומי (IGU) ובשנת 1933 הוא היה יו"ר המועצה הלאומית למחקר.
באומן ניהל את האגודה הגאוגרפית האמריקנית עד 1935, כאשר מונה לנשיא החמישי של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
זאת הייתה תקופת השפל בארצות הברית, ומצבה של האוניברסיטה היה בכי רע, ובאומן קיבל בירושה גירעון גדול.
הוא הצליח לצמצם את הגירעון ולבנות מחדש את תקציב האוניברסיטה.
בהמשך שירותו הממשלתי, הפך באומן ליועץ של משרד החוץ, וייעץ לנשיא פרנקלין רוזוולט במהלך מלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה היה באומן מקדיש חלק מהשבוע לשהייה בוושינגטון, והותיר את ניהול האוניברסיטה בידי סגנו.
בתור יועץ של מחלקת המדינה, השתתף באומן בכנס דומברטון אוקס ובכנס סן פרנסיסקו, ששיחקו תפקיד ביסוד האו"ם.
בשנת 1942, עם עידוד חזק של באומן, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס הקימה מתקן שהפך למעבדה לפיזיקה יישומית, שם המדענים השלימו את בניית מכשיר שיכול היה לפוצץ פגז ארטילרי בקרבת מטרה, במקום במגע ישיר.
מרעום מיוחד זה סייע מאוד לקראת סוף המלחמה בחיזוק ההגנה נגד מטוסים בעיקר בחזית היפנית כנגד התקפות קמיקזה בסוף המלחמה וכן בקרבות באזור הארדנים באירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, באומן חזר לתפקידו כנשיא האוניברסיטה במשרה מלאה.
פרויקט המחמד של באומן היה הקמת בית ספר לגאוגרפיה בג'ונס הופקינס.
הוא גייס כספים להקמתו במטרה ליצור מקור מתמשך של ידע גאוגרפי שימסר למנגנון המדיניות של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
הוא שכר למשך שנתיים את הגאוגרף ז'אן גוטמן כחלק מהניסיון להקים את בית הספר לגאוגרפיה.
יתר על כן, בהיותו נשיא ג'ונס הופקינס הוא התבקש לבדוק את מעמדה של הגאוגרפיה באוניברסיטת הרווארד.
באותה תקופה היה להרווארד מחלקה לגאולוגיה וגאוגרפיה ועמדו להציע קביעות לגאוגרף שני, שהתנגדו לו כמה גאולוגים.
סירובו של באומן לשבח את הגאוגרפים של הרווארד ואת תוכניתם, סייע להחלטת הרווארד לסגור את התוכנית באותה שנה ולסיים כמעט את הוראת הגאוגרפיה בה.
בגלל מעמדה של הרווארד באקדמיה באמריקה, היו לכך השלכות חמורות בכל רחבי המדינה על הדיסצפלינה.
המחקר של סמית, גילה שבאומן לא אהב את הפרופסור לגאוגרפיה היחיד בהרווארד, דרונט ס' וויטלסי, על מלגותיו והומוסקסואליות שלו.
כאשר הרווארד סגרה את המחלקה לגאוגרפיה ב-1948, בהמלצת באומן, גם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס הלכה בעקבותיה זמן קצר לאחר מכן.
התנגדותו של באומן לקליטת פליטים יהודים בארצות הברית, נבעה מאנטישמיות העמוקה.
באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, הוא קבע "מכסת קבלה" אנטי-יהודית, שעה שאוניברסיטאות מובילות אחרות ביטלו את מערכות המכסות שלהם, בטענה שיהודים אינם איום זר לתרבות האמריקנית.
באומן היה אנטישמי ידוע, חשד מאוד ביהודים ולא רצה לשכור אותם לאוניברסיטה.
על פי ניל סמית האימפריה האמריקאית: הגאוגרף של רוזוולט והקדמה לגלובליזציה (אוניברסיטת קליפורניה, 2003) בשנת 1939, באומן פיטר את אריק גולדמן, אחד ההיסטוריונים הצעירים המבטיחים ביותר של הסגל בג'ונס הופקינס ואמר: "יש כבר יותר מדי יהודים בהופקינס".
בספר, סמית מצטט את באומן: "יהודים לא מגיעים להופקינס כדי להפוך את העולם לטוב יותר או משהו כזה, הם מגיעים לשני דברים: להרוויח כסף ולהינשא לאישה לא יהודייה".
ב-1942 ביסס באומן מכסה על קבלת תלמידים יהודים.
כמו כן הגביל את מספר הסטודנטים היהודים המורשים ללמוד תארים בתחומי המדע והמתמטיקה.
תוכנית הבית הלבן הייתה לחפש אנשי צוות מקרב אקדמאים וגאוגרפים לסקור את "המקומות הריקים של כדור הארץ (מחוץ לארה"ב) המתאימים להתיישבות שלאחר המלחמה", במיוחד באפריקה ובאמריקה הדרומית, של אנשים שיכולים לחיות באותם מקומות."
בחירתו הראשונית של רוזוולט להנהיג את תוכנית הייתה אוצר מחלקת האנתרופולוגיה הפיזית במוזיאון סמיתסוניאן להיסטוריה של הטבע, אלש הרדליצ'קה.
Aleš Hrdlička המועמד היה אינטלקטואל בולט בתאוריית האיגניקה – הרדליצ'קה היה משוכנע בעליונותו של הגזע הלבן ואובססיבי בנוגע לזהות הגזעית.
רוזוולט ביקש לשכנע את אלש להוביל את צוות הפרויקט של M, שיחקור את "הבעיות האתנולוגיות הצפויות בתנועות האוכלוסייה שלאחר המלחמה".
רוזוולט גם הדגיש, שבעוד שרוב מדינות אמריקה הדרומית ישמחו לקבל את ההגירה היהודית, יהיה זה בתנאי שהמהגרים היהודיים לא יתמקמו בערים, אלא במושבות חקלאיות, והצוות צריך להציע דרכים שהיהודים לא יהגרו חזרה לערים הגדולות.
הרדליצ'קה סירב בסופו של דבר להשתתף בתוכניתו של הנשיא.
הבחירה הבאה הייתה אייזיאה באומן, נשיא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אנטישמי גלוי.
רוזוולט היה מודע היטב לדעותיו הקדומות של באומן, לאחר שהחל להתכתב איתו שנים קודם לכן.
ב-1938 ביקש רוזוולט מבאומן לערוך מחקר שיבחן כיצד יחזרו היהודים האירופאים להתיישב מחדש באמריקה הדרומית.
"למען האמת, מה שאני מחפש זה את המיקום והיקף אדמות חקלאיות טובות שלא היו מיושבות או מאוכלסות בדלילות, שעליהן יקימו מושבות יהודיות" כתב הנשיא לבאומן.
הוא הוסיף כי "מושבות כאלה לא צריכות להיות גדולות, אך סביר להניח שהן צריכות להיות גדולות מספיק לשיתוף פעולה ולסיוע הדדי – בין 50 ל-100 אלף בני אדם באזור נתון".
כשתיארו את פרויקט M בפני ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ב-1943 אמר רוזוולט כי המחקר מתמקד ב"דרך הטובה ביותר לפתור את השאלה היהודית", והוסיף כי הפתרון הוא "לפזר את היהודים בכל העולם", ולא לאפשר להם להתרכז במקום אחד.
השיחה נרשמה ביומנו של סגן הנשיא הנרי וולאס, שנכח בפגישה.
פרויקט M הביא בסופו של דבר לכתיבת אלפי עמודים של דו"חות, מפות וניתוחים שבחנו את המאפיינים של קבוצות גזעיות ואתניות רבות, והייתה בהם אווירה אופטימית לגבי שילובם במולדתם החדשה.
פרויקט "M" נסגר לבסוף על ידי הנשיא הארי טרומן, שירש את תפקיד הנשיא לאחר מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945. טרומן ראה את המחקר כפסולת ענקית ובזבוז כסף.
הוא ביטל את המימון והמסקנות מיידית.
אייזול (בהינדי: अइज़ोल) היא עיר הבירה של מדינת מיזוראם, שבצפון-מזרח הודו.
העיר ממוקמת בקצה המזרחי של הודו בגובה ממוצע של 1,132 מטר מעל פני הים.
בשנים 72–1871 התנהגותו הבלתי מסודרת של חלקום, ראש מיזו, אילצה את הבריטים להקים מאחז צבאי שהפך לימים לכפר אייזול.
המאחז הוקם על ידי סואקופילאלה, ראש רייק, והיא הייתה רק 14 ק"מ מסאיראנג, משם ניתן היה לנסוע בסירה שטוחה.
בשנת 1890 הגיעו קצין דלי ממשטרת אסאם ו -400 אנשיו לעיזאוול כדי לתמוך בחייליו של קולונל סקינר במהלך פעולה צבאית בריטית נגד שבטי מיזו.
על פי המלצתו של דלי, נבחרה איזוואל כאתר של מוצבה מבוצרת שהוטל על הקולונל סקינר להקים.
הכוחות הקימו מחסנים ומבנים באתר.
בשנים 95–1892 Aizawl הפכה נגישה מסילצ'ר בדרך מזג אוויר בהירה בפיקוחו של רב-סרן לוך.
חיל האוויר ההודי ביצע תקיפות אוויריות על העיר במהלך מרד החזית הלאומית של מיזו (MNF) במרץ 1966, ובעקבותיו נסוג ה-MNF ללונגלי.
עד 1966, אייזוואל היה כפר גדול אך ההתארגנות מחדש של כפרי מיזו לאחר המרד גרמה לו להפוך לעיר גדולה יותר ואז לעיר.
Aizawl הפכה לצומת תחבורה חשוב באזור.
יותר מ 25% מאוכלוסיית מדינת מיזורם מתגוררים בעיר.
בשפה היפנית אַיְזוּצִ'י (ביפנית: 相槌 או あいづち) הן קריאות ביניים תכופות במהלך שיחה, המציינות שהמאזין מעניק תשומת לב למי שמדבר, ומבין אותו.
מטרת האייזוצ'י היא להרגיע את הדובר, ולהראות שהמאזין פעיל ומעורב בדיון.
מילות אייזוצ'י מובנות לעיתים קרובות באופן שגוי על ידי דוברים לא מקומיים כהבנה מלאה או כהסכמה של המקשיב למה שנאמר, אף על פי שבפועל הן אינן מביעות הסכמה.
hai, ee, או un (כן, בדרגות שונות של רשמיות)
naruhodo (אני מבין, זה נכון)
מילים בעלות משמעות דומה בעברית הן "כן", "אוקיי", "באמת?", "אה-הא", "אני מבין/מבינה", "אה", "ואללה" ועוד.
מילות האייזוצ'י יכולות גם ללבוש צורה של "שאלות הד", הכוללות שם עצם בתוספת "desu ka".
לאחר שדובר א' שואל שאלה, דובר ב' עשוי לחזור על שם עצם מרכזי מתוך דבריו של א' ובעקבותיו "desu ka", כדי לאשר על מה דיבר דובר א', או פשוט כדי לשמור על תקשורת פתוחה בזמן שדובר ב' חושב על תשובה.
צורה דומה בעברית תהיה עם הביטוי "..., אתה אומר?", למשל: "אז קניתי את המכונית החדשה הזו"; תשובה: "מכונית, אתה אומר?"..
אַיידסיה הייתה פילוסופית של האסכולה הנאופאלטונית, שחיה באלכסנדריה במאה ה-5 לספירה.
היא הייתה קרובת משפחתו של סיריאנוס, שכאשר הייתה צעירה למדי, אירס אותה לפילוסוף פרוקלוס, אולם הנישואין לא יצאו אל הפועל.
היא הייתה אשתו של הפילוסוף הרמיאס, והייתה מפורסמת באופן שווה הן בשל יופייה והן בשל סגולותיה.
לאחר מות בעלה, הקדישה את עצמה להקלה על צורכי הנתונים במצוקה ולחינוך ילדיה, אמוניוס והליודורוס.
היא ליוותה את בניה לאתונה, לשם הם נסעו ללמוד פילוסופיה, והתקבלה בכבוד רב על ידי כל הפילוסופים שם, ובמיוחד על ידי פרוקלוס.
היא חיה עד לגיל מבוגר, ואת נאום הלווייתה נשא דמאסקיוס, שהיה אז איש צעיר, בחרוזי הקסמטר .
אייוואליק (בטורקית: Ayvalık) היא עיר בצפון-מערב על חוף האגאי של טורקיה השוכנת בנפת בלקסיר שבמחוז מרמרה.
איוואליק וסביבתה מפורסמים באיכותם בייצור שמן זית המספק מקור הכנסה חשוב לאוכלוסייה המקומית.
אייוואליק, כמו גם האיים הרבים המקיפים את אזור המפרץ הם אתרי נופש פופולריים.
באיוולק נמצאים שניים מהחופים החוליים הארוכים ביותר של טורקיה המשתרעים עד לרובע דיקילי באיזמיר כמעט 30 ק"מ מדרום לעיר.
אלו הם חופי סרמימסלי (אלטינאקלי, Altınaklı) ואלטינובה (בטורקית: Altınova).
בשנים האחרונות, אייוואליק הפכה גם לנקודת משיכה חשובה לצוללנים.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 74,643 בני אדם.
איוואליק התפתחה כיישוב שבו נוצרים ומוסלמים התגוררו בשכנות מאז 1580. בשנת 1821, בעקבות מהומות, נטבחה אוכלוסיית הגברים ונשים וילדים נשלחו לעבדות.
בהתאם הם קמו בהמוניהם, וטבחו בכחמש מאות טורקים.
אולם קבוצת המורדים (שהופעה במפרץ הייתה בשוגג בלבד), בינתיים הפליגה משם, הטורקים התאוששו וטבחו ללא רחם באוכלוסייה היוונית.
האצה בהתפתחות היישוב החלה לאחר המאה ה-18 כאשר במאה זו ובמאה שאחריה היא הפכה ליישוב יווני חשוב.
ב-1890, תחת השלטון הטורקי, יוונים היוו כמעט מחצית מהאוכלוסייה שעמדה על 21,666 נפש.
היה בו נמל קטן שמייצא סבון, שמן זית, מסתרי בעלי חיים וקמח.
הבריטים תיארו את אוואלי (איוואליק) ואת אדרמיד (אדמרית) הסמוכה כבעלי שמן הזית הטוב ביותר באסיה הקטנה.
הם דיווחו על יצוא גדול של שמן זית לצרפת ולאיטליה.
אף על פי כן, ענף הנפט באיוולק סבל במהלך מלחמת העולם הראשונה עקב גירוש אוכלוסיות נוצריות באזור (שחלקן ברחו לאיים היוונים בים האגאי), שהיו היצרנים העיקריים של שמן זית.
ממשלת טורקיה, ששישה מירידת הענף, החזירה לאזור 4,500 משפחות יווניות כדי לחדש את ייצור שמן הזית.
עם זאת, אף על פי שהיוונים שהוחזרו אלה קיבלו שכר, הם לא הורשו לחיות בבתיהם, אך הם הוחזקו תחת פיקוח רשמי.
עד 1922, הייתה העיר איוואליק מאוכלסת ברובה על ידי יוונים.
העיירה נשלטה על ידי הצבא היווני ב-29 במאי 1919 אך נלקחה שוב שלוש שנים לאחר מכן על ידי כוחות טורקיים בפיקודו של מוסטפא כמאל אטאטורק ב-15 בספטמבר 1922. חלק מהאוכלוסייה הצליחה לצאת ליוון.
עם זאת, חלק ניכר מהגברים המקומיים נתפס על ידי הצבא הטורקי ומת במהלך צעדות מוות בפנים אנטוליה.
בין הקורבנות היו אנשי כמורה והבישוף המטרופוליני המקומי, גרגורי אורולוגס.
לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה, האוכלוסייה היוונית ורכושם בעיירה הוחלפו על ידי אוכלוסייה מוסלמית מיוון, ואחרים החזיקו בעבר אדמות טורקיות עות'מאניות, במסגרת הסכם החלפת אוכלוסיות בין יוון לטורקיה מ-1923. מרבית האוכלוסייה החדשה שהחליפה את הקהילה היוונית לשעבר היו טורקים מוסלמים ממיטילן, כרתים ומקדוניה.
אפשר היה עדיין לשמוע יוונית מדוברת ברחובות עד לאחרונה.
רבים מהמסגדים של העיירה הם כנסיות יווניות אורתודוקסיות לשעבר שהוסבו למסגדים.
האוכלוסייה באיוואליק החלה לצמוח בשנות ה-50. החל מתקופה זו עד שנות ה-80 צמחו בעיר תעשיות שונות כגון ייצור סבון ושמן זית.
ב-1990–1994 הוכנה תוכנית שימור המרקם העירוני במסגרתה הורשו בנייה ופיתוח רק מחוץ לאזורים שבתוכנית השימור.
העיר בנויה בצורה ליניארית ומשמרת בניינים רבים מהמאה ה-19. הלב המסחרי והתעשייתי של העיר ממוקם לאורך החוף.
שדרות אטאטורק מהוות את עורק התחבורה הראשי של העיר ומפרידות בין אזור התעשייה והמסחר לבין אזור המגורים בצפון.
רוב החנויות והבניינים המסחריים ממוקמים על המפרץ בעוד שסדנאות שמן זית ומפעלים פזורים דרומית-מזרחית ממרכז העיר.
בהתאם לטופוגרפיה, תבנית הרחוב עוקבת אחר תוכנית ברזל רשת לא סדירה.
אזור המגורים משתרע מהחוף למזרח והוא גובל בגידול אורנים שהחלו בשנות השישים.
אזור המגורים פותח סביב כנסיית "Taxiarchis" שנמצאת בחלק העתיק ביותר של העיר ומשמשת כיום כמוזיאון ומשתרעת בתבנית אורגנית לעבר גבעת סקריה במזרח.
בדרום לעומת זאת, ישנן שכונות ישנות ווילות חדשות שבדרך כלל נבנו בשורה אחת.
שאהין אלפאי (נ' 1944), עיתונאי
מוהטר קנט (נולד 1952), נשיא ומנהל התפעול הראשי של חברת קוקה קולה.
מרקו מישיאנה (נולד 1984), כיולן איטלקי, הוא הראשון והיחיד שקיבל אזרחות כבוד של העיר אייוואליק
מוסטפא אולפאק (1953-2016), מחבר ופעיל ספרים אפרו-טורקי
אייווה זאסימאוסקייטה (בליטאית: Ieva Zasimauskaitė-Kiltinavičienė; נולדה ב-2 ביולי 1993) היא זמרת ופזמונאית ליטאית, אשר ייצגה את מדינתה באירוויזיון 2018.
זאסימאוסקייטה נולדה וגדלה בקובנה, העיר השנייה בגודלה בליטא.
הוריה של איווה הם רופאים.
לאיווה יש אח גדול, אוגניוס (יליד 1989).
בשנת 2012 סיימה את לימודיה בגימנסיה באוניברסיטת ראסוס בקאונאס ויאטאס מגנוס בקלניצ'יי.
בשנת 2015 סיימה תואר ראשון בניהול בתי מלון מבית הספר הבינלאומי למשפט ולעסקים (TTVAM) בבירת ליטא וילנה.
בשנת 2014, אייוה גרה כשנה בברצלונה, ספרד, על מנת ללמוד באוניברסיטה מקומית במסגרת חילופי סטודנטים של האיחוד האירופי.
באביב 2015 סיימה התמחות במלון בעיר הולדתה קובנה ובמשך זמן מה עבדה בחנות מתנות בעיר.
בגיל שבע נשלחה איווה לשיעורי פיתוח קול בבית הספר למוזיקה בקובנה, שם למדה שמונה שנים.
בבית הספר למוזיקה איווה שרה בלהקה הילדים "Linksmasis do" וניגנה בפסנתר.
במהלך תקופה זו היא גם השתתפה בתחרויות ופסטיבלים שונים.
בשנת 2007 התמודדה בתחרות אירוויזיון הילדים 2007 כזמרת ליווי של לינה ג'וי.
כשהייתה בת 16 הפכה לחברה במקהלת קובנה בפרויקט TV3 "Chorų karai".
לאחר שהמקהלה זכתה בפרויקט טלוויזיה, הופיעה אווה במשך שלוש שנים יחד עם המקהלה ברחבי ליטא.
לאחר מכן החלה לעבוד באופן אישי עם המלחין ומפיק המוזיקה טאוטקוס, מנהל להקת הבנים "NEO", באותה תקופה פגשה את בעלה לעתיד, שהיה חבר בלהקה.
בשנת 2012 איווה השתתפה בפרויקט Lietuvos balsas (" קול ליטא") בו היא שרה יחד עם דימה בילאן את הלהיט שלו "Never Let You Go", עמו סיים במקום השני באירוויזיון 2006. זמן קצר לאחר מכן, היא החלה את קריירת הסולו שלה והלחינה את השיר הראשון שלה "Pasiilgau" ("אני מתגעגע").
ברוב זמנה היא מופיעה בחתונות ואירועים אחרים דומים.
ב-12 במרץ 2018, אווה זכתה בגמר הבחירה הלאומית Eurovizijos Atranka" 2018", על מנת לייצג את ליטא באירוויזיון 2018. היריבה העיקרית של אווה, יורגיס ברוזגי (שסיימה במקום השני), הופיעה לימים בליסבון, בתחרות עצמה, כזמרת הליווי שלה.
זאסימאוסקייטה הופיעה באירוויזיון 2018 בליסבון בחצי הגמר הראשון אשר נערך ב-8 במאי.
היא סיימה במקום ה-9 מתוך 19 מדינות, והעפילה לגמר כשלזכותה 119 נקודות.
אחרי הביצוע של אווה בחצי הגמר, אווה טיפסה בקרב סוכנויות ההימורים ביום הגמר את המקום השלישי, כל זאת לאחר שלפני חצי הגמר ניבאו לה את המקום ה-22, כלומר, ניבאו שהיא לא תעפיל כלל לגמר.
הימורים אלו שגו, כאשר בגמר, שנערך ב-12 במאי, סיימה אווה במקום ה-12 מתוך 26 מדינות, כשלזכותה 181 נקודות.
אווה נשואה למריוס קילטינביצ'יוס (יליד 1982), מאמן קבוצת כדורסל ליטאית וחבר לשעבר בלהקת הנערים NEO.
מריוס עבד בעבר כמאמן מועדון הכדורסל ספרטק פרימוריה ולדיווסטוק.
אווה ומריוס החלו לצאת בשנת 2010 וביוני 2015 הם התחתנו בקתדרלה הקתולית של סנט מיכאל המלאך בקובנה, השניים מתגוררים בקובנה.
בני הזוג התגרשו בשנת 2020.
מאז 2014 אווה ובעלה הם צמחונים, מתרגלים מדיטציה, מטופלים באיור ודה, חסידים של התנועה הבינלאומית למען תודעת קרישנה ונסעו כמה פעמים להודו.
אווה מספרת שלפני שעולה לבמה היא מתפללת להישאר עצמה במהלך ההופעה.
אייוור ג'ון אולצ'רץ' (; 16 באוקטובר 1929 – 10 ביולי 1997) היה כדורגלן ולשי ששיחק בעמדת החלוץ.
אולצ'רץ', שזכה לכינוי "נער הזהב של הכדורגל הוולשי", החל את הקריירה בסוונסי טאון מעיר הולדתו, בה שיחק במשך למעלה מעשור בליגת המשנה, שימש כקפטן הקבוצה, וכבש במדיה מעל למאה שערים בכל המסגרות.
בהמשך שיחק במדיה של ניוקאסל יונייטד בליגה הבכירה, עבר לקרדיף סיטי מליגת המשנה, וחזר כדי לסיים את הקריירה במדיה של סוונסי.
אולצ'רץ' הוא מלך השערים של מועדון נעוריו בכל הזמנים.
לזכותו של אולצ'רץ' 68 הופעות במדי נבחרת ויילס, בה כבש 23 שערים.
הוא ייצג את הנבחרת במונדיאל 1958, הראשון בתולדותיה, במהלכו כבש שני שערים שסייעו לנבחרתו להעפיל לרבע הגמר.
אולצ'רץ' הלך לעולמו ב-1997, כשהיה בן 67. בשנת 2015 נכלל בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
אולצ'רץ' החל את קריירת המשחק שלו לאחר שאותר בגיל 14 על ידי ג'ו סקייס, שחקן עבר וסקאוט בקבוצת סוונסי טאון מעיר הולדתו.
ב-1944, כשהיה בן 15, הצטרף למועדון על תקן חובבני.
ב-1948, לאחר שמלאו לו 18, נקרא אולצ'רץ' לשרת בצבא הבריטי.
הוא הוצב במחזור שרופשייר, אנגליה, הגובל עם ויילס.
גם במהלך שירותו הצבאי שיחק בליגות המקומיות וכנציג יחידתו הצבאית.
ב-1949 שוחרר מיחידתו הצבאית וחזר לסוונסי.
הוא הצטרף לקבוצה שהעפילה עונה קודם לכן לליגת המשנה, והציגה שיתוף פעולה התקפי פורה בין שני חלוציה, סמי מקרורי ובילי לוקאס, מה שהותיר את אולצ'רץ' מחוץ לסגל.
בפתיחת העונה שיחק אולצ'רץ' בליגת המילואים, ובדצמבר 1949 נקרא לראשונה לסגל הבכיר של הקבוצה, ורשם את הופעת הבכורה שלו בתבוסה 0–3 לוסטהאם יונייטד.
על אף ההפסד, יכולתו הגבוהה של אולצ'רץ' זימנה לו משחק שני בהרכב, ב-7 בינואר 1950, במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA.
אולצ'רץ' פתח וכבש בניצחון קבוצתו 0–3 על ברמינגהאם סיטי מהליגה הבכירה.
סוונסי הודחה על ידי הזוכה ארסנל בסיבוב הבא עם הפסד 1–2, אך שוב היה זה אולצ'רץ' שקצר שבחים, כולל משחקן היריבה ג'ו מרסר שהחמיא לו בתום המשחק.
את העונה סיימה הקבוצה עם זכייה בגביע הוולשי, לאחר ניצחון 1–4 בגמר על רקסהאם.
אולצ'רץ' רשם שלושה שערי ליגה ב-18 הופעות באותה העונה.