tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הקדושה המפורסמת ביותר באסלאם הקדום, ועל שמה נקרא הרחוב שבו נמצא המסגד מעל קבר חולדה.
לפי המסורת היהודית קבורה שם חולדה הנביאה.
בכל שלוש המסורות מדובר בנשים.
על כן קיימת סבירות גבוהה כי הן משמרות זיכרון אמיתי לקבורה של אישה באתר זה, תהיה אשר תהיה.
בתוספתא מסכת נגעים, פרק ו' נכתב על ירושלים: "ואין מקימין בה קברות, חוץ מקברי בית דוד וקבר חולדה הנביאה, שהיו שם מימות הנביאים הראשונים".
על פי מקור זה, חולדה הנביאה נקברה בתוך העיר, ואכן הנוסע היהודי בנימין מטודלה, שביקר בירושלים בשנת ד'תתק"ל (1170), לא הזכיר את קבר חולדה אף על פי שביקר בהר הזיתים.
גם יעקב השליח שביקר בירושלים בזמנו של אשתורי הפרחי, מצוטט בספר מסעות אשר מתאר "ציוני וקברות הקדמונים אשר בארץ המה" וגם הוא אינו מזכיר את קבר חולדה על הר הזיתים.
הנוסע רבי דוד דבית הלל מזכיר ב-1824 את הקבר ומציין כי "אין איש רשאי לבוא שמה מלבד מוסלמים".
הרב יהוסף שוורץ, מחבר הספר "תבואות הארץ", כתב שהראשון לציין את קברה של חולדה בהר הזיתים, הוא אשתורי הפרחי.
אחריו באו אחרים ומאז נתקבעה המסורת ורבים מבקרים באתר על הר הזיתים כקבר חולדה, על אף שהזיהוי סותר את התוספתא.
היו שניסו ליישב את הסתירה או שקיבלו בפשטות שקבר חולדה אכן נמצא בראש הר הזיתים ולפי זה קבעו את גבולה המזרחי של ירושלים, בין אלו כלולים המהרי"ט והרדב"ז.
ועל האנשים ההולכים שמה להתפלל אני אומר לשון חז"ל: עובדי עבודה זרה בטהרה הם, כי גם צלם ופסל שתי וערב נמצא שם חקוק בכותל המערה.".
קבר הומאיון הוא מתחם בניינים הבנוי בסגנון מוגולי ושוכן בניזאמודין מזרח שבניו דלהי.
הקבר הראשי במתחם הוא זה של הקיסר הומאיון, שהיה הקיסר המוגולי השני.
לצידו, כ-150 קברים של שליטים שמלכו אחריו.
המתחם זכה למעמד של אתר מורשת עולמית מאונסק"ו ב-1993 והוא הדוגמה הקדומה ביותר בהודו לאדריכלות מוגולית.
המאוזוליאום המצוי במתחם בנוי בסגנון הדומה לסגנונו של המאוזוליאום בטאג' מהאל באגרה.
בתקופת שלטונה של שושלת העבדים המקום שימש כמבצר קילוקהרי שהיה עיר הבירה של הסולטאן מואיז אוד דין קאיקאבאד, שהיה נכדו של נאסיר אוד דין מחמוד (1268–1287).
קברו של הומאיון נבנה החל ב-1562 לפי פקודה של חמידה באנו בגאם, אלמנתו של הומאיון.
האדריכלים שתכננו את המבנה היו האפגאנים סעיד מוחמד איבן מיראק גהייאטהודין ואביו מיראק הייאטהודין.
בניית המתחם נמשכה שמונה שנים ובמהלכה נבנה גן בסגנון הפרסי - צ'אר באאה, שהיה הראשון מסוגו באזור.
הקבר הראשי במתחם הוא זה של הקיסר הומאיון, וכן קבורים במקום אשתו הראשית חמידה באנו בגאם וכ-150 שליטים שמלכו אחריו.
מספר הקברים הגבוה הוא הסיבה שלמקום הוענק הכינוי "הנקרופוליס של השושלת המוגולית".
עבודות השיקום שבוצעו על ידי קרן אגא חאן לתרבות הושלמו במרץ 2003, ואפשרו למים לזרום מחדש דרך התעלות שבגנים.
המימון לעבודות היה ממוסדות הצדקה של אגא חאן עבור הודו.
בנוסף, הקרן מבצעת עבודות שחזור בקבר הספר, מקום קבורתו של אביו של הומאיון בקאבול.
הקבר עצמו נמצא במרכז גן גדול המחולק לרבעים בסגנון צ'אר-באג (צ'אר=4, באג=גן), שכל רבע מחולק לשמונה גנים.
במתחם יש בריכות המחוברות על ידי תעלות.
הכניסה הראשית למתחם נמצאת בצדו המערבי, אך הכניסה למבנה עצמו כמו במבני קבר מוסלמיים בהודו, נמצאת מצד דרום.
בסמוך לקירות המזרחי והצפוני יש ביתן ומתקן רחצה, בהתאמה.
המאוזוליאום עצמו שוכן על מישור טראסי ובצדדים שלו יש תאים קטנים.
מבחינה מבנית צורתו של המאוזוליאום היא מתומן בעל ארבע צלעות ארוכות וארבע קצרות.
המאוזוליאום מכוסה על ידי כיסוי כיפתי כפול בגובה 42.5 מטרים עם קישוטי שיש.
המבנה עצמו רחב ונמוך יחסית למבנים הסובבים אותו.
בכל הכניסות אליו יש קשתות רחבות וגבוהות המאפשרות לאור השמש לחדור אל תוך המבנה.
מעל המבנה כיפה ראשית ובאגפיו כיפות משניות.
החלק הפנימי של המאוזוליאום מתואר כחדר מתומן עם גג הבנוי ממקטעים קמרוניים המחוברים על ידי גלריות או מסדרונות.
המבנה המתומן מאפיין גם את הקומה השנייה.
המאוזוליאום מכוסה באבן חול אדומה המשולבת עם פסי שיש שחורים ולבנים.
בתוך החומה של המתחם כולו, בצד הדרום-מזרחי, נמצאת כיכר המתוארכת ל-1590 או 1591, וידועה בשם כיכר הספר.
מקום קברו של יחזקאל הנביא אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת עממית שתועדה לראשונה במאה ה-12, קברו שכן במתחם בנוי שבכפר כפל (או צ'יפל), כ-100 קילומטר דרומית לבגדאד, עיראק, על גדות נהר הפרת.
המקום מקודש ליהודים ומוסלמים כאחד.
המבנה בנוי ממערך מבנים הבנויים לבני בוץ, המקיפים חצר פנימית גדולה ומשמשים כאכסניה לעולי רגל וכ-200 חנויות לממכר נרות, בשמים וצרכי מחיה.
בצד דרום מצוי מבנה בית התפילה (כיום מסגד, בעבר בית כנסת).
מעל בית התפילה מתנשא מגדל ייחודי בתבנית זיקורת.
רצפת מבנה התפילה מכוסה בשטיחים, בכותל הדרום שלה מצוי מחרב (שהיה קיים גם כאשר המבנה תפקד בבית כנסת) ולצידו מצבת הקבר, המכוסה שטיחים וסביבה פמוטי נרות ומגדלי בשמים.
עוד בשטח הקבר, באר מים גדולה ומקווה טהרה.
"כברת ארץ מפה נמצא קבר יחזקאל הנביא.
הבניין אשר עליו ישן נושן הוא יפה אף נחמד למראה.
חומה בצורה סביב להחצר ובתוכו בתים רבים בנוים בכסף עשירי אחינו בבל.
ביהכ"נ גדול ומהודר מאד בנוי בחומה מאבני שיש, ובחצר נמצאת ישיבה ללמוד שמה תמיד."
כבר בתקופת הגאונים ובמשך קרוב לאלף שנים מוצאים תיאורים של עלייה לרגל של יהודי בבל אל הקבר.
הזייארה מוזכרת בספרי מסעות של נוסעים, יהודים ונכרים, שפקדו את עיראק ואירועים אלו עשו עליהם רושם רב.
העלייה לרגל התרכזה בשני מועדים עיקריים, חג שבועות, שנקרא בפי יהודי עיראק "עיד אלזיארה" (חג העלייה לרגל) וחודש אלול.
בשנת 1862 תוארה העלייה לרגל:
"בכל שנה ושנה מתאספים על יו"ט של שבועות כמה וכמה משפחות מב"י ובאים שמה על הלולא דנדביא.
ויושבים ושמחים שמה חודש ימים ויותר, כי יקרא דמותא הוא יקרא דחיי ומאספים נדבות יד מכל הנא שמה, ועולה תמיד לסך עשרת אלפים פיאסטער ויותר.
הגבאי העוסק בצרכי מקום הנביא הוא הגביר מוה"רר ראובן יחזקאל יהודא נ"י."
תיאור נוסף מובא בשנת 1876:
על כל קבר מהנ"ל בנויה כיפה גדולה וסביב לה כמה בתים ופונדקאות עבור דירת הבאים שמה וכן שם ישיבה תמידית מעשרה אנשים הקוראים־ בזוהר בכל השנה והספקם על אנשי בגדאד."
בשנת 1886 תוארה העלייה לרגל:
"זמן הכניסה יחל מיום כ"ו אייר ויימשך יותר משבוע עד תום הקהל לבוא.
מנהג קבוע להם לתת להיתומים והיתומות הקטנים לבוא לפניהם ראשונה.
ואחריהן עברו כל הילדים האחרים, הנערים לבד והנערות לבד, שנים שתים עברו הלכו עם נרותיהם הדולקים אל מקום התפילה להציגם במשמר למראשותי הקבר על הספסל העשוי לדבר, וה"חכם" ...
התפלל תפילת "אל מלא רחמים" ויזכור את נשמת כל אחד מהנפטרים.
והילדים עמדו בשתי שורות לשני עברי הקבר ובכלות החזן את התפלה אמרו "קדיש".
לקול בכי הילדים לא יכלו כל העומדים להתאפק והיללה הלכה וגדלה.
אחרי כן השתטחו היתומים והיתומות זא"ז על קבר הנביא וישקו את עפרו מנשקות פיהם וירווהו בדמעותיהם ואחר כך הניחו עליו עשבי בשמים אשר הביאו אתם כמנהג."
הביקור בחג השבועות קשור להפטרה מיחזקאל הנקראת ביום הראשון של שבועות.
הביקור בחודשי אלול ותשרי קשור במעמד מיוחד בחג הסוכות:
עבור הביקור בקבר נכתבו פיוטים מיוחדים החביבים על יוצאי עיראק.
במשך מאות שנים היה הקבר בחזקת היהודים והם הקימו במקום מבנים.
הקבר מוזכר לראשונה על ידי בנימין מטודלה שסייר בעיראק במאה ה-12. הקבר מוזכר גם על ידי יהודה אלחריזי, שביקר בעיראק בתחילת המאה ה-13, וכתב:
"ואלה שלחתי לקבר אדוננו יחזקאל מכובד חטאתי להקל
לבקר קברך עיני אגמים ודמעתי מגוללה בדמים
נביא האל יחזקאל המכובד בפי צבאות מרומים והדומים
קרבי נכספו ללחוך עפרך וללקוט מעפר קברך לשמים
ולשאוף מרקחות בשר בשיחך מקוטרים בכל מיני בשמים
ואז אשיר לאל חיי ואומר חבלים נפלו לי בנעימים."
בספר סדר הדורות, משנת 1769, בערך על ברוך בן נריה, מובא מספר "גלילות ארץ ישראל" של גרשון הלוי סגל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, אגדה על מלך שביקש לפתוח את קבר יחזקאל, ותיאור קצר של הקבר:
"ועל קבר יחזקאל נותנין צדקה להדליק מהם נרות על קברו ומי שרוצה מניח שם מעות ואין שום אדם יכול לטלו משם רק מי שהניחו שם ומי שהניח שם מעות ומת אזי כשבאין יורשיו לוקחין המעות בשלמות כמו שהניח.
והקבר הוא אצל נהר כבר בעיר מלוח"
הקבר מוזכר גם אצל אלכטיב ואצל סיוטי, המכנים אותו "אלכפל".
בשנת 1860 ביקש השליט החדש, מוסטפא פאשא למנוע מהיהודים לבקר במקום ולהעבירו לידי המוסלמים, אך השולטן מנע זאת.
"זה כמה שנות מאות הורגלו בני ישראל הנדחים בארץ אשור פעם בכל שנה ושנה לבא לבקר את קבר יחזקאל הנביא הנמצא במרחק ששים פרסאות מעיר בגדר.
והנה כבוא הפחה החדש לבגדד, זה לפני איזה שבועות, הייתה ראשית מלאכתו למנוע את היהודים מבוא לבקר את קבר יחזקאל הנביא, ויודיע במכתב־גלוי, כי בדעתו לבנות על הקבר הזה בית תפלה לישמעאלים, ובימים הבאים רק הישמעאלים לבדם יוכלו להתפלל על קבר הנביא הזה, ואין ליהודים עוד חלק בו.
לשווא התחננו היהודים, לשווא שחתו דבריהם, שומע לא היה להם מאת הפחה החדש.
וישלחו היהודים מלאכים לקרית־המלוכה להביא הדבר לפני ממשלת הסולטאן.
לשמחת לבבנו נוכל להודיע כי הטה הסולטאן אזן קשבת לדבריהם, ויצא כתב הדת אל פחת בגדד, לבלי ירהב נפשו עוז למנוע את היהודים לבקר את קבר יחזקאל הנביא, רק יעשו כאשר הסכינו לעשות עד כה מימי עולם ושנים קדמוניות באין שטן ופורע."
בעקבות מקרה זה פעלו בקהילת בגדד להשיג אישור רשמי לבעלותם על הקבר והמבנים שסביבו.
עקיבא אטינגר סיפר על ביקורו במקום לפני מלחמת העולם הראשונה:
"בקרתי על קברו של יחזקאל הנביא, על יד הכפר קפיל.
ליד מאתיים משפחות ערביות גרות בו כחמישים משפחות יהודיות.
כל היישוב — גם אלה וגם אלה — מתפרנס מהיהודים עולי-הרגל.
לחג השבועות באים הנה מעשרים עד שלושים אלף איש.
הצפיפות רבה מאוד בימים אלה.
כאן, מספרים, שוכן "מלך הפרעושים"...
על כל פנים, קפיל, העיירה של עולי הרגל היהודים, אינה מצטיינת בנקיונה והיא דומה במובן זה לערים של עולי הרגל המוסלמים — נאג'אף וקרבאלה.
על יד קבר יחזקאל בנין בית כנסת גדול.
המתפללים חולצים את נעליהם בהכנסם אליו.
יהודי קפיל אומרים שהם במקום הזה מימות יחזקאל.
כשאמרתי להיכנס לבית הכנסת, התקהל המון ילדים סקרנים, יהודים וערבים.
החיילים — הם כאן לעזרת השמירה על הקבר — התאמצו להראות את מרצם והכו את הילדים על שמאל ועל ימין".
עד 1948 היה במקום בית כנסת פעיל והמתחם הוחזק על ידי משפחות יהודיות.
חלק ניכר מ-200 החנויות שבמקום הוחזקו על ידי יהודים.
עם הקמת מדינת ישראל סולקו היהודים מהמקום ובית הכנסת הפך למסגד.
עם זאת, משטרו של סדאם חוסיין אפשר ליהודים להמשיך ולהחזיק בחנויות שבמקום ודמי השכירות שלהן הועברו באמצעות ממשל עיראק למשפחות יהודיות בישראל או במקומות אחרים בעולם.
בשנת 1990 הורה סדאם חוסיין על שיקום אתר הקבר.
החל משנת 2007, לאחר מלחמת עיראק, החלו קבוצות של יהודים יוצאי עיראק מישראל וממקומות אחרים לערוך ביקורים בקבר.
במתחם הקבר הוקם מחדש בית הכנסת באישור הממשלה העיראקית ולאחר לחץ של מפקדת הכוחות האמריקניים.
הביקורים מתואמים מול אנשי מפתח מקומיים ומאובטחים על ידי חברות אבטחה פרטיות ומדיווחי עיתונאים בעיראק עולה כי היהודים מתקבלים בעין יפה על ידי התושבים המקומיים.
בעבר היו מי שחשבו, כי בתוך מבנה הקבר, שהיה מכוסה באריחים, הוצגו גם אריחים שעליהם כתוב בכתב בולט כל ספר יחזקאל.
אריחים מסוימים אלה, הוברחו לישראל מדמשק ביוזמת דוד הכהן, והם הוצגו לראשונה ב-1958 על קיר הכניסה לצריף הקטן של נשיא המדינה השני יצחק בן-צבי, לצד העתק של פסיפס מבית הכנסת העתיק במעון.
על גבי התצוגה נכתב: "לוחות האבן הללו, המכילים את ספר יחזקאל, מקורם, כפי שנמסר, מבית הכנסת שעל קברו של הנביא בבבל.
נמצאו בדמשק, הוגשו לבית הנשיא (ובכתב קטן:) על ידי דוד הכהן".
אריחים אלה הוצגו ב-3 תערוכות קבע שונות ביד בן צבי.
מחקר שנכתב בשנת 2022 על ידי יולי שוורץ לטובת עבודת מוסמך בחוג לאמנות חזותית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בדק את האריחים, הגיע למסקנה כי האריחים לא הגיעו מקבר יחזקאל בעיראק ונראה כי מקורם אחר.
המסקנה התבססה גם על דו"ח שכתבו ד"ר נירית שלו-כליפא ועדנה עסיס מיד בן-צבי על מחקר בתמונות הקבר ובכתבים היסטוריים.
קבר הלוחם האלמוני הוא קבר הממוקם במנזר וסטמינסטר ברובע וסטמינסטר שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הקבר משמש אנדרטה לנופלי הממלכה המאוחדת במלחמת העולם הראשונה וקבור בה חייל אלמוני שנהרג במלחמה זו.
החייל נקבר בקבר ב-11 בנובמבר 1920. היה זה הקבר הראשון עבור חייל אלמוני מנופלי מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות קבר זה נבנו מספר אנדרטאות דומות ברחבי העולם.
הכומר דייוויד ריילטון הגה לראשונה את רעיון הקמת האנדרטה בשנת 1916 בעת שירותו ככומר צבאי עם הכוחות הלוחמים הבריטיים ששהו בצרפת.
בשנת 1920 כתב ריילטון לדיקן וסטמינסטר והציע כי חייל אלמוני שנהרג בצרפת ייקבר במנזר.
הדיקן הציע את הרעיון לראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' ובתמיכת שניהם הדבר הוצע למלך בריטניה ג'ורג' החמישי.
המלך סירב בתחילה מחשש שהדבר יפתח מחדש את פצעי הציבור אולם בעקבות תמיכה ציבורית רחבה, בעיקר מקרב משפחות הנופלים שינה המלך את דעתו.
לורד קרזון, שר החוץ הבריטי, מונה לעמוד בראש הוועדה אשר תפעל להקמת האנדרטה.
ב-9 בנובמבר הועברה הגופה לארון עשוי עץ אלון שנעשה מעצי ארמון המפטון קורט.
בארון הונחה חרב של אביר צלבני שהייתה באוסף המלכותי, וכן מגן שעליו נכתב: "חיל בריטי אשר נפל במלחמה הגדולה 1914 - 1918, למען המלך והאומה".
הארון הועבר לכרכרה צבאית צרפתית, ובשעה 10:30 בבוקר, לקול צלצולי כל פעמוני העיר הובל הארון בתהלוכה לנמל העיר, משם הוא הועבר לאוניית המלחמה הבריטית אוניית הוד מלכותו ורדון אשר הובילה את הארון בליווי שש משחתות לנמל דובר.
משם הועבר הארון ברכבת לתחנת ויקטוריה שבלונדון ב-11 בנובמבר (טקס לציון הגעת הארון נערך בתאריך זה מדי שנה).
הארון הועבר בכרכרה של חיל הארטילריה המלכותי דרך פינת הייד פארק, המאל לרחוב וייטהול, שם בסמוך לסנוטאף הצטרפו לתהלוכה המלך, משפחת המלוכה, ראש ממשלת בריטני והשרים, והובילו את הארון למנזר וסטמינסטר, שם נערך טקס הקבורה בנוכחות משמר כבוד של 100 ממקבלי עיטור צלב ויקטוריה.
לאחר הטקס עברו על פני הארון למעלה מ-10,000 איש.
הארון נקבר בקצה המערבי של המנזר, בסמוך לכניסה למנזר, וכוסה בעפר מאתרי הקרבות העיקריים של מלחמת העולם הראשונה.
הקבר כוסה באבן שיש שחורה מבלגיה - וקבר זה הוא היחיד במנזר שעליו נאסר על המבקרים בו לדרוך.
על הקבר נכתבה הכתובת שנוסחה על ידי הרברד אדוארד רייל, דיקן וסטמינסטר:
סביב המצבה חקוקות ארבע כתובות:
ב-17 באוקטובר 1921 העניקה ממשלת ארצות הברית את אות מדליית הכבוד לחייל האלמוני.
המדליה הוענקה בטקס בסמוך לאנדרטה על ידי הגנרל ג'ון פרשינג, והיא תלויה על גבי עמוד בסמוך לאנדרטה.
שנה לאחר מכן, ב-11 בנובמבר 1921 העניק מלך בריטניה את צלב ויקטוריה לחייל האלמוני האמריקאי.
ב-26 באפריל 1923 בעת טקס נישואיה של אליזבת בווס-ליון לג'ורג' השישי, לימים מלך הממלכה המאוחדת, הניחה בווס-ליון זר על הקבר לזכר אחיה פרגוס, אשר נהרג בקרב לוס בשנת 1915 ומקום קבורתו לא נודע, בדרכה לטקס החתונה שנערך במרכז המנזר.
בעקבות זאת נוצר המנהג לפיו בכל חתונה מלכותית הנערכת במנזר מניחה הכלה זר על הקבר (אולם הדבר נעשה לאחר טקס החתונה, ולא לפניו).
קבר החייל האלמוני הוא שמן של אנדרטאות רבות ברחבי העולם שנבנו על מנת לציין את זכרם של חיילים שנפלו במלחמות מבלי שזיהו את גופותיהם.
רבים מקברים אלה מהווים מוקד לעריכת טקסי זיכרון ממלכתיים.
האנדרטה הראשונה לציון "חייל אלמוני" היא אנדרטת "חייל חיל הרגלים" (Landsoldaten) שנבנתה בשנת 1858 בפרדריסיה שבדנמרק.
אנדרטה נוספת נבנתה בשנת 1866 בארצות הברית לזכר החייל האלמוני של מלחמת האזרחים האמריקאית.
במאה ה-20 החל מנהג הקמת אנדרטאות מעין זו בעקבות החלטתה של ממשלת בריטניה בשנת 1920 להקים אנדרטה לחייל האלמוני שנפל במלחמת העולם הראשונה.
אנדרטה זו, שנקראת "קבר הלוחם האלמוני" מוקמה במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
בעקבות הקמת האנדרטה בבריטניה החליטה ממשלת צרפת להקים אנדרטה דומה, וחייל אלמוני ניקבר מתחת לשער הניצחון.
שני הטקסים נערכו באותו היום, 11 בנובמבר 1920.
בישראל מתקיים טקס בחלקת הנופלים שמקום קבורתם לא נודע בכל ז' באדר, יום פטירתו של משה רבנו.
הטקס נקבע ביוזמת הרבנות הצבאית.
מבין נופלים אלו, נכון למאי 2025, נמנים גם 17 אלמונים שזהותם לא ידועה, 16 חללי מלחמת העצמאות וחלל טבח שבעה באוקטובר.
מדינה מיקום תמונה תיאור אוסטריה הלדנפלאץ בווינה אוסטרליה אנדרטת המלחמה של אוסטרליה בקנברה אוקראינה קבר החייל האלמוני, פארק הדנייפר, קייב אנדרטת המלח האלמוני ממוקמת בפארק שווכנקו שבאודסה איטליה רומא, פיאצה ונציה למדרגות אנדרטת ויטוריו אמנואלה השני אינדונזיה באנדונג אסטוניה בית הקברות של כוחות ההגנה של אסטוניה בטאלין.
ארגנטינה הקתדרלה המטרופולינית בבואנוס איירס קבר חייל אלמוני ממלחמת העצמאות של ארגנטינה אנדרטת הדגל הלאומי ברוסאריו בפרובינציית סנטה פה ארצות הברית קבר החיילים האלמונים, בית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה קבר לחייל האלמוני במלחמת האזרחים ממוקם בכיכר וושינגטון בפילדלפיה; קבר חייל הקונפדרציה האלמוני ממוקם בבילוקסי שבמדינת מיסיסיפי.
ליטא כיכר ויניאבס קאונאס (קובנה) מלזיה טוגו נגארה, קואלה לומפור נבנה בשנת 1966 להנציח את הלוחמים כנגד הכיבוש היפני של מלזיה במלחמת העולם השנייה.
מצרים אנדרטת החייל האלמוני בקהיר בסמוך נמצא קברו של נשיא מצרים אנואר סאדאת.
ניו זילנד קבר הלוחם האלמוני למרגלות אנדרטת המלחמה הלאומית בוולינגטון סוריה קבר החייל האלמוני, דמשק.
סלובניה ליובליאנה סרביה אנדרטת הגיבור האלמוני, אוואלה, בלגרד עיראק אנדרטת החייל האלמוני, בגדאד פולין קבר החייל האלמוני, כיכר פילסודסקי בוורשה פורטוגל קבר החייל האלמוני, מנזר באטאלהה פינלנד בית הקברות הצבאי הייטאניאמי שבהלסינקי פרו כיכר בוליבר שבלימה שרידי חייל שנפל בשנת 1881 במהלך מלחמת האוקיינוס השקט.
צ'ילה כיכר הגנרל מנואל באקוונדו בסנטיאגו חייל שנפטר בשנת 1881 במהלך מלחמת האוקיינוס השקט.
צ'כיה האנדרטה הלאומית על גבעת ז'יז'קוב בפראג.
צרפת קבר החייל האלמוני, שער הניצחון, פריז קנדה אנדרטת החייל האלמוני הקנדי באנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה, כיכר הקונפדרציה, שבאוטווה רומניה קבר החייל האלמוני, פארק קרול הראשון, בוקרשט רוסיה קבר החייל האלמוני, גן אלכסנדר, מוסקבה סומליה קבר החייל האלמוני, מוגדישו אנדרטה לזכרם של הסומלים שנהרגו בהגנה על סומליה.
קבר החייל האלמוני היא אנדרטה המוקדשת לחיילי הצבא האדום שנפלו במלחמת העולם השנייה (המכונה ברוסיה "המלחמה הפטריוטית הגדולה").
האנדרטה מוצבת בסמוך לחומת הקרמלין בגן אלכסנדר שבמוסקבה, בירת רוסיה.
בדצמבר 1966, יובל ה-25 לקרב ההגנה על מוסקבה, הועברו שרידי חיילים אלמונים שנהרגו בקרב ונקברו בקבר אחים בסמוך לקילומטר ה-41 של הכביש הראשי המקשר בין מוסקבה ללנינגרד, אל אתר קבר החייל האלמוני.
האנדרטה נחנכה ב-8 במאי 1967 כאשר הובאה למקום אש תמיד משדה מרס שבלנינגרד.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים בורדין, קלימוב וראבאייב, וכן הפסל תומסקי.
במרכז האנדרטה ניצבת במה העשויה אבן גרניט אדומה.
הקבר עצמו מעוטר בפסל ברונזה (ענף עץ דפנה וקסדה של חייל) אשר הותקן בשנת 1975. בחזית הקבר, בתוך בור רבוע, ישנו כוכב בן חמישה קצוות שבמרכזו דולקת אש תמיד.
משמאל לקבר, על קיר גרניט, מופיעה הכתובת: "לזכר אלה שנפלו למען המולדת - 1941-1945".
מימין לו מעבר עשוי גרניט, שעל לוחות הפורפיר שעל קירותיו רשומות שמות הערים הגיבורות: לנינגרד, קייב, וולגוגרד (לימים שונה שם העיר והכיתוב לסטאלינגרד - שם העיר במלחמת העולם השנייה), אודסה, סבסטופול, מינסק, קרץ', נובורוסיסק, טולה וברסט ליטובסק.
ב-8 בדצמבר 1997 הוחלט בחקיקה פדרלית רוסית כי על הקבר ישמור משמר כבוד של גדוד משמר הקרמלין.
קבר החייל האלמוני הוא אנדרטה הממוקמת בדמשק, בירת סוריה, למרגלות הר קסיון, והמוקדשת להנצחת זכרם של חיילי צבא סוריה שנפלו במלחמותיה.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ד"ר אבדו קאסהוט ומחמוד חמד.
השניים זכו בתחרות שתוכננה על ידי משרד ההגנה של סוריה.
האנדרטה הוקמה בשנת 1994. בחלקה העליון של האנדרטה מצויה כיפה המסמלת את העולם, וקשת המסמלת ניצחון.
על האנדרטה חקוקים שני פסוקים מהקוראן.
מתחת לאנדרטה נמצא אולם ובו חמישה ציורי ניצחונות בקרבות: קרב הירמוך, קרב קרני חיטין, קרב מייסלון, הקרב על החרמון וקרב סולטאן יעקוב.
מדי שנה, ב-6 במאי (יום הקדושים), נערך באתר טקס בנוכחות נשיא סוריה.
קבר יהושע בן נון מוזכר במפורש בספר יהושע וספר שופטים כממוקם בתמנת חרס.
מסורת עממית רחבה מזהה את הקבר בכפר הפלסטיני כיפל חארת', כקילומטר צפונית מערבית לאריאל, אך קיימים זיהויים נוספים למקום הקבר.
בספר יהושע מוזכר מקום קבורתו של יהושע בו נון בתמנת סרח שבהר אפרים:
בספר שופטים קיים פסוק דומה, בו נקרא מקום הקבר תמנת חרס.
מקומה של תמנת חרס אינו ודאי.
בהתאם למסורת המזהה את מקום הקבורה בכיפל חארת' מזוהה המקום כתמנת חרס.
אחרים מזהים את תמנת חרס עם חירבת תיבנה, שבאזור היישוב נווה צוף.
זיהוי עממי המקובל גם במסורת הערבית והשומרונית הוא אתר בכיפל חארת'.
הראשון לזהות את כפל חארת' כמקום קברו של יהושע בן נון הוא רבי יעקב, שליחו של רבי יחיאל מפריז, הכותב בשנת 1258: .
בסמוך נמצאים שני מתחמי קבורה עתיקים נוספים, במרחק של כמה מאות מטרים זה מזה - האחד (מדרום מערב לקבר) מיוחס לקבר כלב בן יפונה, והאחר (מדרום מזרח לקבר) מיוחס לנון אבי יהושע.
מתחם נבי יושע בכיפל חארת' מורכב מחדר יחיד (מידותיו: 3X3.8 מטר) בעל כיפה, אליו נכנסים מחצר שמידותיה 4.2X5.3 מטר.
אל החצר מוביל מסדרון ופתח צר ונמוך.
בחצר ישנה מצבה חדשה, ומולה בקיר הדרומי נמצא מחראב מעל למחראב הייתה בעבר כתובת איובית המוקדשת ל, שייתכן שאין זה מקומה המקורי, והיא נעלמה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
המבנה הוא מבנה קבורה מוסלמי קלסי, שיכול לאפיין מבני קבורה מוסלמיים במשך מאות שנים.
בחצר גדל עץ אלה ארצישראלית עתיק וגדול ממדים.
ב-1968, לאחר כיבוש הכפר, הוצב במקום על ידי הרבנות הצבאית שלט המציין את "קבר יהושע בן נון".
יהודים נוהגים לפקוד את הקבר ולהתפלל בסביבתו ביום פטירתו של יהושע בן נון החל בכ"ו בניסן, וכן בימי חול המועד ובימים הסמוכים לשבת פרשת שלח.
לאבטחת העולים לקבר משתלטים כוחות צה"ל ומג"ב על הכפר כיפל חארת', התושבים נמצאים בעוצר משעות הצהריים עד הערב, ונאסר עליהם להביט מחלונות בתיהם.
על פי דיווחים של התושבים ושל חיילי מילואים של צה"ל, חלק מהמשתתפים בהילולה מבצעים מעשי ונדליזם והתנכלות לאוכלוסייה, כגון כתיבת גרפיטי "מוות לערבים", ניפוץ חלונות של בתים ומכוניות, פיזור פסולת ושאריות מזון, פיצוץ צינורות מים, שירת שירי נאצה באישון לילה ועוד.
ציון קבר יהושע בן נון מיוחס למספר אתרים נוספים:
"נבי ינון" שבכפר יאנון שליד שכם
מסורת מימי הביניים מזהה את קברו של יהושע בן נון בגליל התחתון
רוב עולי הרגל המוסלמים במאה ה־13 זיהו את קבר יהושע בעוורתא, ומוג'יר א-דין התלבט בין מערת א-נועמאן בצפון-מערב סוריה לאתר בכיפל חארת'.
הרמב"ם נפטר במצרים בכ' בטבת ד'תתקס"ה (13 בדצמבר 1204), והאגדה אומרת שהוא ציווה כלשון צוואת יעקב אבינו לבניו: , ובעקבות כך הועברה גופתו ממצרים לטבריה ובה אכן עומד ציון שמקובל כמקום קבורתו.
בחלקה שבה נמצא קבר הרמב"ם מצוינים גם קבריהם של השל"ה הקדוש, כן מצוינים שם קברי רבי מיימון, אבי הרמב"ם, רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, רבן יוחנן בן זכאי, רבי אמי, רבי אסי ורבים הם הבאים לעלות על קברים אלה.
קבר הרמב"ם והקברים הסמוכים לו, המיוחסים לרבנים מתקופת התנאים ועד למאה ה-17 הם שרידים לבית הקברות היהודי העתיק שקדם לבית הקברות היהודי שהוקם במהלך המאה ה-18 דרומית לטבריה, והשתרע על פני המדרון שמצפון וממערב לטבריה.
הקבר שרד בעוד שמרבית הקברים האחרים חוללו והושחתו, בשל יחס הכבוד שקיבל הרמב"ם גם מהאוכלוסייה הערבית.
בשביל המוביל אל הקבר הוקמו 14 עמודים (שבעה בכל צד), ועליהם שמות 14 חלקי ספרו של הרמב"ם "משנה תורה", שהוא גולת הכותרת של כתביו ההלכתיים.
מעל מתחם הקבר הוקם מבנה מתכת גדול המסמל כתר.
לאורך שני צדי השביל קולח זרם מים.
מקורות רבים החל מסמוך לאחר זמן פטירתו של הרמב"ם, מזכירים את קבורתו ואת קברו בטבריה.
הראשון הוא המלומד והסופר המצרי ג'מאל אלדין אלקיפטי , בספרו 'תאריך אל חכמא' לתולדות חכמי הרפואה, שנכתב בשנת 1225 (כ-20 שנה לאחר פטירת הרמב"ם), שם הוא כותב בתוך תולדות הרמב"ם, על כך שהוא .
בקינת "קברי אבות" המחבר מתאר את קברי הצדיקים בטבריה ביניהם קבר הרמב"ם:יהושע פראוור, תיארך את הפיוט לסוף המאה ה-12 (לא יאוחר משנת 1187), וטען לתוספת מאוחרת של קבר הרמב"ם.
אמנם, אלחנן ריינר טען כי אין סיבה להתערבות חיצונית בפיוט סדור זה ותיארך אותו בין שנת 1236 ל-1244; וזאת בעקבות אזכור קבר הרמב"ם, מקומות, אירועים וקברים נוספים.
גם העובדה שבשלהי המאה ה-13 נערכו על קברו של הרמב"ם בטבריה טקסי החרמות ונידויים נגד ספריו השנויים במחלוקת (כגון מורה הנבוכים).
וכן הימצאות קבר נכדו, רבי דוד הנגיד, בסמוך למקום המיוחס לקבורת הרמב"ם, תומכות בכך.
ישראל הרצברג, בספרו על קברי הצדיקים בגליל, טען כי: .
יש אגדה מהמאה ה-18 שמופיעה אצל יוסף סופר, שעלה לארץ ישראל מברודי שבפולין.
הוא כתב יומן מסע על ביקורו בארץ, ובין השאר כתב כך: "כמה שנים לפני מותו הוא (=הרמב"ם) היה מתאווה לילך לארץ ישראל, והמלך (=של מצרים) לא הניח לו לילך.
כשבא יום פקודתו למות, קרא לתלמידים שלו וציווה להם קודם מותו, (שאחרי פטירתו) תיכף מיד ייקחו גמל אחד...
ואחר כך יניחו אותו על הגמל, והגמל ילך למקום שירצה, ותלמידים ילכו עם הגמל.
ובמקום שיעמיד הגמל את עצמו ולא ירצה לזוז משם, שם יקברו אותו.
והלך הגמל מאליו, מבוקר עד ערב, ובא הגמל עד עיר טבריה ועמד במקום אחד סמוך ל (קבר) רבי יוחנן בן-זכאי ולא רצה לזוז משם, וכיוון שראו תלמידים הנס הגדול הזה, לקחו אותו מן הגמל וקברו אותו שם".מאידך, היו ששללו מסורת זו וטענו שהרמב"ם נקבר, ככל הנראה, בחברון, בסמוך למערת המכפלה.
דעה זו מובאת גם בהגהת ר' שמואל שולם על ספר יוחסין השלם: .
לעומת זאת, ד"ר אהרן קמינקא כתב מאמר הטוען כי הרמב"ם נקבר במצרים.
אך חוקרים רבים כמו יצחק בן-צבי, שמחה אסף ואחרים התווכחו עם קמינקא וביססו את הדעה המקובלת כי הרמב"ם קבור בטבריה.
על פי אגדה שסופרה על ידי סופר דברי הימים היהודי-מצרי של המאה ה-17, יוסף בן יצחק סמבארי (1640 לערך - 1703), האנשים שנשאו את גופתו של הרמב"ם לים כנרת לשם קבורה קבועה, השאירו בטעות את אחת מבהונות רגליו בבית הכנסת, שבאותו הזמן נקרא בית הכנסת של היהודים המערביים.
נוסח מצבתו הראשון של הרמב"ם היה כך:
"פה טמון רבי משה בן מיימון - מבחר האנושי".
בתקופת המחלוקת על כתביו, שעוררו רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, כחמישים שנה לאחר מותו, הכיתוב נמחק ושונה ל: "רבי משה בן מיימון - מוחרם ומין".
בתקופה מאוחרת יותר, חזרו בהם אותם מתנגדים (כנראה אחרי שרבי יונה גירונדי חזר בו מהתנגדותו) והסירו את הכיתוב.
הכתובת כיום על מצבת קבורתו של הרמב"ם היא: "ממשה עד משה לא קם כמשה".
בתחילת המאה ה-20 עמד ציון הקבר המיוחס לרמב"ם בודד מדרום לטבריה ומשך אליו מבקרים רבים.
לאחר שנתנה רשות לבנות בתים מחוץ לחומות העיר העתיקה של טבריה, החלו ערבים לבנות בתים מסביב לציון קבר הרמב"ם.
הדבר עורר את הקהילה היהודית לייסד את הוועד המיימוני, בה היה חבר הרב יעקב משה טולידאנו, לצורך רכישת השטח עליו מצוי קבר הרמב"ם.
מכתב בנושא הופנה גם לגבירה פרחה ששון, בו מתארים את מצב המוזנח של המקום ומבקשים את תרומתה לקנותו מהערבים ולשמרו בכבוד.
בשנת 1914, בכספי תרומה של הברון רוטשילד, נרכש השטח הוקם גדר מסביבו.
כן תוכנן להקים במקום בית כנסת.
ידיעה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל.
אחד מהמנהיגים הבולטים של הציבור החרדי אז, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הזדעזע ממה שראה כחילול כבוד המתים.
הוא פנה לרבני העדה החרדית ונטורי קרתא - הרב עמרם בלוי והרב אהרון קצנלנבוגן - וביקש מהם לארגן הפגנות ולמנוע ככל יכולתם את המשך העבודות בקברים שבטבריה.
כ-200 אנשי נטורי קרתא בהנהגת הרב בלוי אף התבצרו במקום ועקרו עמודים שהיו במתחם.
המחאות הועילו, ומשרד הדתות ומחלקת העתיקות נרתעו והחליטו להקפיא זמנית את העבודות באתר.
לאחר תקופת-מה חודשו הפעולות שנתפסו בעיני החרדים כחילולי הקברים, ועימן המחאות וההפגנות מצד החרדים.
אף כי הפגיעה הייתה בשוגג, פרצה במקום סערת רוחות, ונהג הטרקטור מיהר להימלט.
החרדים החלו מיד בליקוט העצמות המפוזרות וקבורתן - מלאכה שארכה שבועות אחדים.
קבר השייח' ע'אנם הוא מבנה מקאם הניצב בראש הר גריזים בתחומי האתר הארכאולוגי הר גריזים שבקריית לוזה.
מבנה הקבר היה גלוי גם לפני תחילת החפירות, אך החפירות הגביהו אותו על פני סביבתו וחשפו את גבהו.
הקבר מיוחס לשייח' ע'אנם, אך ישנן מספר גרסאות לגבי זהותו של אותו שייח'.
לפי גרסה אחת מדובר באחד מנכבדי שכם במאה ה-12, אך לפי גרסה אחרת מדובר באחד מקציניו של צלאח א-דין האיובי.
עם זאת, מסורות מבוססות מצביעות על קברו של הקצין בעכו, כך שייתכן ומדובר בשני אנשים בעלי אותו שם.
מסורות יהודיות ושומרוניות מזהות בקבר זה את קברו של חמור אבי שכם, נשיא העיר שכם.
קבר חאפז (בפרסית: آرامگاه حافظ) ואולם הזיכרון הסובב אותו, החאפזיה (בפרסית: حافظیه), הם שני מבני אנדרטה, הנמצאים בקצה הצפוני של שיראז, איראן, לזכר המשורר הפרסי, חאפז.
הביתנים הללו נמצאים בגני מוסאלה שעל הגדה הצפונית של נחל אכזב, שם נמצא קבר השיש של חאפז.
המבנים נבנו בשנת 1935 ועוצבו על ידי האדריכל והארכאולוג הצרפתי אנדרה גודאר ומבוססים על מבנים קודמים שהמפורסם בהם נבנה בשנת 1773. המבנים האלו מהווים מוקד תיירותי בשיראז.
המשורר חאפז היה אהוב על העם האיראני ודמות משפיעה בעיר מולדתו והיה למשורר החצר.
לזכרו, הוקם מבנה דמוי כיפה קטן בשיראז ליד קברו בגולגסט א-מוסאלה (לימים, גני מוסאלה) בשנת 1452 בפקודת בַּאבּוּר אִבְּן-בַּישוּנְקוּר, השליט הטימורי.
גנים אלו, שהשתרעו על שטח של יותר מ-19 דונם, היו דומיננטיים בשירתו של חאפז, וגם שימשו כבית קברות לתושבי שיראז.
ב-300 השנים שבאו, האתר שוקם על ידי השליטים עבאס שאה הראשון מפרס במאה ה-15 ונאדר שאה במאה ה-16, אשר הורו על שיקום האתר בסימנים שראו בשירתו של חאפז.
אנדרטה מוחשית יותר נבנתה בגנים בשנת 1773 בזמן שלטונו של כרים חאן זנד אשר שכנה על הגדה הצפונית של נחל חוּשְׁק הזורם בגני מוסאלה.
החאפזיה הורכבה מארבעה עמודים מרכזיים ושני חדרים הבנויים בקצה המזרחי והמערבי, כאשר הצד הצפוני והדרומי פתוחים.
המבנה פיצל את הגנים לשני אזורים, כאשר מטע עצי תפוזים בקדמתם, ובית הקברות בצידם האחורי.
הקבר הנוכחי נבנה מחוץ למבנה, במרכז בית הקברות, כאשר חתיכת שיש גדולה מונחת מעל הקבר.
אבן השיש נחקקה על ידי קליגרף, ועליה קטעים משירתו של חאפז.
הקבר שוחזר בשנת 1857 על ידי מושל מחוז פארס, ובשנת 1878 נסגר המבנה בהוראת מושל נוסף.
בשנת 1899 פרצה מחלוקת כאשר ארדשיר, מזרם הזורואסטריות מהודו החל לבנות מקדש מסביב לקברו של חאפז.
למרות שארדשיר קיבל אישור מעולמא משיראז לבנות את המקדש מעץ וברזל, רופא דתי ובעל השפעה, עלי אכבר פאל אסירי התנגד לבניית מבנה זורואסטרי על קבר של אדם מוסלמי.
יחד עם חסידיו, הוא הרס את המבנה הבנוי למחצה.
תושבי שיראז התנגדו להרס והממשלה הורתה לבנות מחדש את האנדרטה, אך פאל אסירי התנגד והודיע כי הוא יהרוס כל מבנה שיוקם שם, גם אם ייבנה על ידי המלך עצמו.
האתר נשאר הרוס למשך שנתיים, עד שבשנת 1901 הנסיך מירזה א-סולטנה לבית מאלכּ מנסור (לימים ראש ממשלת איראן) הניח מחסום סביב הקבר.
פעולות לשיחזור והרחבת האנדרטה לקבר חאפז החלו בשנת 1931 עם שיפוץ המטע והחאפזיה על ידי מושל מחוזות פארס ואספהאן, פרג'אללה בהראמי דבירעזאם.
שר החינוך האיראני הורה על בניית מבנה חדש בשנת 1935. אנדרה גודאר, ארכאולוג ואדריכל צרפתי היה המפקח באגף העתיקות ומונה לעצב את המבנים החדשים.
שינויים בקבר חאפז כללו את העלאתו במטר אחד מעל הקרקע והקפתו בחמש מדרגות.
כיפת נחושת אשר נתמכת שמונה עמודים בגובה עשרה מטרים עוצבה בצורת כובע דרוויש.
צדה התחתון של הכיפה היא ערבסקה ופסיפס.
אולם האנדרטה המקורי שנבנה בשנת 1773 הורחב בצורה ניכרת.
שישה עשר עמודים תומכים נוספו לארבעת הקיימים יוצרים גזוזטרא ובחלקים מהחזית חקוקים ע'זלים וקטעים משירתו של חאפז.
בריכות מרובעות נוספו לצד הגנים, וכן גם עצי תפוזים, שבילים, מזרקות וערוגות פרחים.
במקום נמצא בית תה וכל אלו הופכים את קבר חאפז למוקד תיירות.
בלילה, הכיפה מעל הקבר מוארת והופכת למוקד משיכה חברתי.
קבר הרדינג הוא אנדרטה בעיר מריון שבמדינת אוהיו בארצות הברית, המשמשת כמקום קבורתם של נשיא ארצות הברית וורן הרדינג ורעייתו פלורנס.
המבנה מעוצב כמקדש יווני - אכסדרת עמודים עגולה כפולה נטולת תקרה מאבן שיש לבנה, הנישאת מעל בסיס מדרגות עגול.
קוטרה הוא 31 מטרים וגובהה 16 מטרים.
בכיכר העגולה שבתוך האנדרטה ממוקמים קברי הרדינג ואשתו.
האנדרטה עוצבה לפי משאלתם של בני הזוג להיקבר בשטח פתוח.
היא תוכננה על ידי הנרי הורנבוסטל, אריק פישר ווד ואדוארד מלון.
האנדרטה שוכנת במסגרת פארק בשטח של 40 דונם, הקרוי על שמו של הרדינג.
הרדינג מת במפתיע במהלך כהונתו כנשיא, בשנת 1923. אשתו נפטרה בשנה שלאחר מכן.
הם נקברו במרתף קבורה בבית קברות בעיר מריון, שבה גרו במשך חלק ניכר מחייהם.
בניית האנדרטה החלה בשנת 1926 מכספי תרומות פרטיים, שנאספו מכמיליון אזרחים וכן מארצות חו"ל.
הבנייה הסתיימה ב-1927. באותה שנה הועברו אליה גופות בני הזוג ונקברו בה מחדש.
מסיבות שונות נחנכה האנדרטה באופן רשמי רק ב-16 ביוני 1931, במעמד הנשיא דאז הרברט הובר.
בשנות השמונים הועברה הבעלות על האנדרטה מאגודת הזיכרון לוורן הרדינג אל החברה ההיסטורית של אוהיו.
באמצע שנות השמונים נערך שיפוץ מלא של האנדרטה.
האנדרטה היא האחרונה בקברים הנשיאותיים המסוגננים שנבנו בארצות הברית, שהראשון שבהם היה קבר הנשיא לינקולן בספרינגפילד שבאילינוי.
יורשי הרדינג בחרו במקומות קבורה פשוטים יותר, שחלקם שולבו בספריות הנשיאותיות שהוקמו על שמם.
בעיר מריון נמצא גם בית המגורים של משפחת הרדינג, המשמש מוזיאון לזכרו של הנשיא.
קברו של חבקוק הנביא הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתו של חבקוק אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות מספר מסורות לגביו.
בישראל ישנו אתר אחד המזוהה כקבר חבקוק בגליל התחתון, והוא הפופולרי והמוסמך יותר.
אך מסורות אחרות קובעות את מיקום הקבר באתרים דרומיים יותר בתחום ממלכת יהודה.
כמו כן קיימת מסורת על מיקום הקבר באתר באיראן.
ההיסטוריון סוזומנוס מהמאה החמישית טען שאלוהים נגלה לבישוף זבנוס בחלום ומסר לו את מקום הקבורה שנמצא בקֶלַה.
בשנת 1210 ערך רבי שמואל ב"ר שמשון מסע בארץ ישראל, וציין כי "מצאנו קבר חבקוק בכפר חקוק" (בפי הערבים: שיח' חסן).
את הקבר תיארו גם מספר עולי רגל הקדומים, כגון: יעקב השליח, מנחם החברוני, תוצאות ארץ ישראל, אשתורי הפרחי ועוד.
במשך שנים צוין מקום הקבר כסמוך לקצה הצפוני של כביש 65 (צומת קדרים), ליד הגשר מעל תעלת המוביל הארצי, שם עומד מבנה שהוקם בשנות ה-80 של המאה ה-20 מעל הקבר.
בשנת 2007 חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסף סטפנסקי טענו כי איתרו את הקבר מבחינה ארכאולוגית ומחקרית.
המקום נמצא ליד אתר חוקוק העתיקה, בה זוהו אתרי קבורה מבית שני ואילך.
רבי משולם מוולטרא מתאר במסעו את קבר חבקוק בהר הזיתים שבירושלים: "הר הזיתים...
וכשאדם יורד מעט בשיפוע ההר, מערת חגי הנביא...
ואצלו הרחק כמו שלשים פסיעות, קבורת חבקוק הנביא עליו השלום".
במקור נוצרי מאוחר זוהה קבר חבקוק בתל קילא.
באיראן, דרומית מזרחית לעיר טוסרקאן, ישנו מקדש שנטען שהוא מקום הקבורה של הנביא.
המסורת הפרסית טוענת שחבקוק היה השומר של מקדש שלמה המלך ושנכלא על ידי הבבלים.
בשנת 1960 הוציאה איראן בול של האתר.
"קבר יריחו" הוא כינויו של קבר כנעני המתוארך לבין השנים 1800-1700 לפנה"ס, שהתגלה בקרבת העיר יריחו.
כיום, מוצג הקבר במוזיאון הבריטי בלונדון.
הקבר התגלה בחפירה ארכאולוגית שנערכה בשנת 1952 בראשות קתלין קניון, מטעם בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, חשפה מספר קברים בעלי מאפיינים משותפים ובהם שימוש במדפי סלע חצובים ובחללי קבורה תת-קרקעיים.
בתקופת הברונזה התיכונה שימש הקבר בשימוש משני לקבורה של שבעה אנשים.
בקבר, כמו בקברים נוספים מן האזור, נשמרו פריטים אורגניים ובהם שולחן עץ בגובה של 42 ס"מ וברוחב של 142.8 ס"מ, המעיד על איכות אמנותית גבוהה של היוצר.
קבר יוּנְגְלִינְג (בסינית: 永陵, בפין-יין: Yonglíng) הוא המאוזוליאום של ארבעה מהאבות הקדמונים של נורהאצ'י, מייסד שושלת צ'ינג, השוכן בסמוך לעיירה יונגלינג בנפת שִׂינְבִּין (Xinbin) שבנציבות עירונית פושון במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין.
ב-2004 הוסיף ארגון אונסק"ו את המאוזוליאום לאתר המורשת העולמית "קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג", שהוכר לראשונה בשנת 2000.
שושלת צ'ינג הוקמה בתחילת המאה ה-17 על ידי נורהאצ'י, מנהיג מקומי של שבטי היורצ'ן מאזור מנצ'וריה, עוד בתקופה שתחום שלטונו היה בצפון מזרח סין בלבד.
ההשתלטות על סין כולה והעברת בירת השושלת לבייג'ינג התרחשה רק כשנכדו עלה לשלטון.
קודם להקמת שושלת צ'ינג היו שבטי היורצ'ן כפופים להלכה לשלטון שושלת מינג.
נורהאצ'י היה צאצא של מנהיגים של אחד משבטים אלו וב-1648 בסמוך לעליית שושלת צ'ינג לשלטון החליט נכדו, הקיסר שונג'ה, לשדרג את מעמדם של מקצת מאבותיו הקדומים ולרכז את קבריהם באתר אחד.
האתר שנבחר היה אתר קברו של פֿוּמָאן, אבי סבו של נורהאצ'י, ונקברו בו האישים הבאים:
מן טמו (במנצ'ורית: ᡩᡠᡩᡠ ᠮᡝᠨᡨᡝᠮᡠ, בסינית 孟特穆 בפין-יין Mèngtèmù) - חי בשנים 1370-1433 והפך מנהיג שבטו ב-1384, בשנה ה-17 לשלטונו של חוונגוו, הקיסר הראשון בשושלת מינג.
שבטו היה כפוף לשושלת מינג ובשנת חייו האחרונה הוא מונה לפקד על חיל המשמר השמאלי של גְ'ייֵנְג'וֹאוּ (建州女真).
פֿוּמָאן (ᡩᡠᡩᡠ ᡶᡠᠮᠠᠨ, בסינית 福滿, בפין-יין: Fuman) - חי בשנים 1566-1506. פֿוּמָאן, אבי סבו של נורהאצ'י, ירש את אביו כמפקד חיל המשמר השמאלי של גְ'ייֵנְג'וֹאוּ, והגדיל את כוחו במשך השנים באמצעות השתלטות על שבטים אחרים.
בסוף ימיו שלט על שטח של מאה קילומטרים רבועים באזור יונגלינג.
ג'יוקנגה (בסינית 覺昌安, בפין-יין Juéchāng'ān) חי בשנים 1583-1524. ג'יוקנגה, בנו הרביעי של פֿוּמָאן וסבו של נורהאצי, המשיך את מסורת אבותיו כמפקד חיל המשמר השמאלי של גְ'ייֵנְג'וֹאוּ, והביס שני שבטים נוספים והרחיב את תחום שלטונו.
ב-1583 נהרגו ג'יוקנגה ובנו טקשי בטעות על ידי צבא שושלת מינג.
טקשי (בסינית 塔克世, בפין-יין Tǎkèshì) - חי בשנים 1583-1540. בנו הרביעי של ג'יוקנגה ואביו של נורהאצ'י.
מונה כמפקד חיל המשמר השמאלי של גְ'ייֵנְג'וֹאוּ ב-1574 לאחר שהביס ראש שבט ידוע.
הוא נהרג ב-1583 יחד עם אביו בטעות על ידי צבא שושלת מינג.
בנוסף נקברו באתר שני בנים נוספים של ג'יוקנגה: לידון (Lidun), וביילה טצ'פיאנגו (Beile Tachapiangu).
אצל היורצ'ן היה מקובל לשרוף את הנפטרים (מנהג שהופסק על ידי הקיסר שונג'ה) ולקבור את האפר.
ב-1636 העניק הקיסר חְוָאנְג טָאיְגִ'י, הקיסר השני משושלת צ'ינג, את התואר "מלכים" לארבעת הקבורים באתר, וב-1651 העניק להם בנו, הקיסר שונג'ה, את התואר קיסר לאחר המוות וכינה את ההרים שבהם נקברו הרי צִ'ייוּ'ן (Qiyun).
ב-1653 הורה שונג'ה לשפץ לראשונה את המאוזוליאום.
ב-1659 קיבל המאוזוליאום את שמו הנוכחי.
ב-1661 נוספו אסטלות ההצטיינות למאוזוליאום.
ב-1676 בשנה ה-15 לשלטון הקיסר קאנגשי הושלם מבנה הקבר והוחלפו הרעפים השחורים במבנים השונים לרעפים צהובים (הצבע הצהוב מציין קיסרים).
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח בן 2.36 קמ"ר, בעמק מוקף הרים למרגלות הרי צִ'ייוּ'ן (Qiyun) מצפון והנהר סוּדְזְה (Suzi) מדרום, ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 13.4 קמ"ר.
אל אתר הקבורה מובילה מדרום לצפון "הדרך הקדושה" או "נתיב הנשמות" באורך 816 מטרים המתחילה כיום בכביש המהיר.
ארבע אסטלות המורות לפרשים את המקום שבו הם חייבים לרדת מסוסיהם וללכת רגלית לאות כבוד לקבורים הוצבו בשתי קצות הדרך הקדושה ובשתי קצות הדרך ממזרח למערב.
האסטלות נבנו במקור מעץ וב-1783 הוחלפו באסטלות מאבן בגובה 5 מטרים.
שער אדום - שער הכניסה הראשי למתחם הקבר.
אחרי מעבר השער הופכת הדרך הקדושה לשלוש דרכים מקבילות מרוצפות באבנים.
מיד אחרי השער מתחילה החצר הקדמית
ביתני האסטלות - ארבעה מבנים ריבועיים זהים במרכז החצר הקדמית.
קירותיהם צבועים באדום והם מחופים ברעפים זהובים מזוגגים.
לביתן יש פתח קשתי שאליו מוביל גרם מדרגות קצר מקדימה ומאחורה.
כל ביתן מוקדש לאחד מה"קיסרים" לפי בכירות, כאשר הבכיר ביותר מצד שמאל, וזה שבא אחריו מימין וחוזר חלילה, ולכן הביתן המרכזי השמאלי הוא של מן טמו, המרכזי הימיני של פֿוּמָאן, הקיצוני השמאלי של ג'יוקנגה, והאחרון של טקשי.
בכל ביתן מוצבת אסטלת ההישגים הצבאיים וההצטיינות הקיסרית.
הן מוצבות על בסיס בצורת פסל צב, ומקושטות בחלק העליון בצורת ראש דרקון.
על כל אסטלה כתובת המהללת את הנקבר בשלוש שפות: מאנצ'ו, מונגולית ובסינית.
אולמות השירות - מבנים בצדי החצר הקדמית הבנויים מלבנים אפורות ומחופים ברעפים שחורים הכוללים במזרח החצר את "חדר המשמר" ו"חדר האוכל", ואת "חדר הבּוֹבּוֹ" ו"חדר הפירות" במערב החצר, מלבד חדר המשמר שימוש האחרים לאחסון מוצרי מזון למנחות.
בּוֹבּוֹ (Bobo) הוא מאכל מנצ'ורי מסורתי אותו נהגו להכין כמנחה.
שער צִ'ייוּ'ן - מבנה שער הכניסה אל המתחם הפנימי של המאוזוליאום ובו שש דלתות אדמות מעוטרות במסמרים מוזהבים.
משני צדי השער קירות המעוטרים בתבליטים של דרקונים.
העיר המרובעת - המתחם הפנימי של המאוזוליאום.
היכל צִ'ייוּ'ן - המבנה המרכזי במתחם הקבר ונועד עבור עריכת טקסי פולחן של העלאת מנחות על ידי קיסרי צ'ינג כאשר הגיעו לחלוק כבוד לקבורים.
האולם מחופה ברעפים צהובים מזוגגים.
לאולם יש דלת בחזית ודלת אחורית המובילה ישירות אל הקברים ב"עיר האוצר".
ארבעה ביתנים נבנו בתוך ההיכל עבור ארבעת ה"קיסרים".
בכל ביתן שוכנים מיטה, מקדש קטן ואסטלת זיכרון.
לפני כל ביתן יש מזבח להבערת קטורת ושולחן מנחות שעליו הניחו את אביזרי הפולחן והמנחות.
בדומה לאולמות דומים במתחמי קבורה אחרים בסין ההיכל בנוי על בימה, אבל בימה זו היא פשוטה בלא מעקות מגולפים והחלק המרכזי במדרגות העולות אל ההיכל הוא אבן חלקה ואיננו מגולף בדמויות דרקונים ועננים כמקובל.
האולמות הצדדים - שני אולמות זהים משני צדי היכל צִ'ייוּ'ן המחופים ברעפים זהובים מזוגגים.
האולם המערבי מאחסן אסטלה שעליה חקוק שיר בן 500 תווים שחיבר הקיסר צ'יינלונג ב-1754 לכבוד העץ שניצב על תל הקבר.
מכלול הקבורה - תל הקבורה מכונה בָּאוצֶ'נְג (Baocheng – עיר האוצר) בנוי מבימה בת שתי קומות.
בקומה העליונה הכיפות בגודל של קבר רגיל המכילות את קבריהם של ארבעת הקיסרים ובקומה התחתונה הכיפות המכילות את קבריהם של שני הנסיכים הנלווים.
קבר השייח' עוואד הוא מבנה מקאם הנמצא בראש הצוק בטיילת אשקלון.
לפי האמונה המוסלמית, שם קבור השייח' עוואד.
זהות השייח' אינה ידועה, אך ישנן עדויות שונות שהוא נמנה עם אחת המשפחות הענפות בירושלים.
המבנה הוא חלק משרשרת אתרי קודש שבנו הממלוכים (1260 - 1516) לאורך חופה של הארץ במסגרת הניסיונות שלהם לחיזוק גבולה המערבי מאיום הצלבנים.
לא נמצא תיעוד לתקופת ההקמה של מבנה הקבר, אך לפי סגנון הבנייה נראה שנבנה במהלך התקופה הממלוכית.
בתקופת הממלוכים, גברו חששות מפני התחדשות מסעות הצלב.
כתוצאה מכך, החליטו על הקמה של קברי "שייח'ים": הקברים נועדו לגרום לאוכלוסייה המוסלמית, שנמצאה בסביבה, להגיע למקום ולקיים חגיגות "זיארה" (עלייה לרגל).
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ננטש היישוב מג'דל (כיום שכונת מגדל באשקלון), שבו שכן הקבר, על ידי התושבים הערבים.
המבנה הוכרז כמיועד לשימור על ידי עיריית אשקלון.
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים נערכו באזור חפירות הצלה על ידי רשות העתיקות לקראת בניית מלון הולידיי-אין.
בחפירות נחשפה רצפת פסיפס יפה כמאה חמישים מטר צפונית לקבר השייח', כנראה מהתקופה הביזנטית.
מידותיו: אורכו 19 מטרים ורוחבו 7 מטרים.
המבנה כולל שלושה חללים: שני החללים החיצוניים, ששימשו להתכנסותם שלעולי הרגל, ללינה ולאכילה, והחלל המרכזי, שבו נמצאת מצבת הקבר.
המבנה עשוי אבני כורכר מקומיות.
בחללים החיצוניים של המבנה קשתות רחבות עם חלונות כלפי חוץ וכלפי חדר הקבר.
בפינות החיצוניות של החללים נבנו עיבויים, האופייניים לאדריכלות הממלוכית, לחיזוק המבנה.
המבנה כולל שלושה חללים שנבנו בשני שלבים: בשלב הראשון נבנה החדר המרכזי, בו נמצאות מצבת הקבר וגומחת התפילה (מחראב) החצובה בקיר הדרומי, כשהיא פונה לכיוון מכה.
חדר זה הוא בעל כיפה הבולטת מעל המבנה.
בשלב השני, נבנו שני החללים משני צדי החדר המרכזי.
שני החללים זהים במתארם ובמידותיהם.
בחזיתם, שאינה תחומה בקיר, פונה צפונה.
ששון, אבי, 2008, סקר אתרי מורשת באשקלון, עיריית אשקלון
"אחוזת קבר השיח' עוואד שעל חוף הים באשקלון", אתר היסטוריה על המפה, 12.7.2012
קבר החייל האלמוני של מלחמת המהפכה הוא אנדרטה הניצבת בכיכר וושינגטון, פארק ציבורי בעיר פילדלפיה, במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
היא הוקמה לכבוד החללים האמריקאים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
האנדרטה וכיכר וושינגטון הן חלק מפארק העצמאות ההיסטורי הלאומי בפילדלפיה.
בכיכר נתגלו קברי אחים של חללי מלחמת העצמאות האמריקאית שמספר הנקברים בהם איננו ידוע, כמו גם זהותם (אמריקאים או בריטים).
שרידיו של אחד מהם הוטמנו מתחת לאנדרטה.
האנדרטה היא כותל אבן שלפניו ניצב פסל ארד של מצביא מלחמת העצמאות והנשיא הראשון של ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון.
לפני הפסל מוצבת ברחבה להבת אש תמיד המוקפת בגדר שרשרת.
בראש כותל האנדרטה חרות המשפט הבא: חירות היא אור שעבורו מתו גברים רבים בחשיכה.
משמאל לפסל נחרתה הקדשה לחללים האלמונים שנקברו בכיכר.
מימינו נחרתה מובאה מתוך נאום הפרידה של וושינגטון שאותו נשא לקראת תום כהונתו כנשיא.
פסלו של וושינגטון הוא העתק של פסל מאת ז'אן-אנטואן הודון (Jean-Antoine Houdon).
קבר השייח' סלמן אל פארסי הוא אתר תיירותי בשמורת אלוני יצהר.
האתר ממוקם ברום של 818 מטר בהתנחלות יצהר, וגדלים בו עצי אלון עתיקים.
במרכז האתר נמצא מקאם עגול כיפה בן כ-400 שנה, בעל חדר אחד מעל הקרקע, וכניסה מתחת למבנה.
לימים הכניסה התחתית נסגרה ברשת ברזל מטעמי בטיחות.
המבנה הוא אתר קדוש למוסלמים ומהווה ציון לסלמאן אלפארסי, מחסידיו של מוחמד, ונחשב באסלאם לאחד מהמאמינים שלא בגדו בנביא.
אל פארסי נפטר במאה השביעית ולפי המסורת נקבר בעיר קטסיפון שבמסופוטמיה, כך שהמבנה מהווה כנראה רק ציון לזכרו.
עד להקמת יצהר נהגו תושבי הסביבה הערבים לעלות לרגל למקום על מנת להתפלל ולחגוג בו.
מסביב למבנה גדלים עצי אלון גדולים, אלה אטלנטית, עיריוני צהוב, ועוד מיני צמחים אופייניים לישראל.
עצי האלון העתיקים השתמרו הודות לאיסור שחל על כריתת עצים על ידי מוסלמים סמוך לקבר השייח'.
בנוסף יש בשמורה פינות ישיבה מאבן ושתי נקודות תצפית, אחת בדרום השמורה והשנייה במערבה.
מהתצפיות ניתן לראות את מגדל אוניברסיטת חיפה בצפון, את ארובות חדרה והשפלה, נמל התעופה בן-גוריון, ואת ערי מישור החוף עד אשקלון.
בצפון מזרח ניתן להבחין לעיתים אף בחרמון.
בדרום מזרח ניתן לראות את הרי השומרון ובנימין, הר בעל חצור ועוד.
בעבר המקום שימש נקודת התכנסות ליציאה לציד צבאים.
מיקום קבר הרמב"ן (משה בן נחמן, 1194-1270 בקירוב) הוא נושא שנוי במחלוקת.
קיימות שש עדויות שונות המצביעות על מקומות קבורה אפשריים: חיפה, טבריה, על דרך "ביאת גאולים", עכו, סילואן וחברון.
עם זאת, התיעוד המזהה את מקום קברו בחיפה זוכה להכרה רחבה יותר כמהימנה ומוסמכת מהאחרות.
התאריך האחרון הידוע בחיי רמב"ן הוא 1269, בשנה זו נשא דרשה בעכו, לאחר מכן לא ידועים פרטים עליו בכלל וכנראה נפטר בסביבות שנה זו.
הרמב"ן כותב בערך בשנת 1267 באגרתו לבנו נחמן שבגירונה, .
כלומר הוא מתכנן ללכת לחברון להתפלל ולחצוב קבר, אין ידיעה על כך האם חצב קבר והאם נקבר שם.
המקור הקדום ביותר הוא אלמוני שכותב מספר שנים לאחר פטירת רמב"ן, שרמב"ן נקבר בחיפה .
בחיבור "תוצאות ארץ ישראל" (מראשית המאה ה-14) נכתב שרמב"ן נקבר בחיפה, בתחתית הר הכרמל.
על פי אלחנן ריינר, הספר הוא עיבוד צרפתי / אשכנזי של ספר "אלה המסעות" שנכתב מספר שנים קודם.
בעבר החיבור יוחס לתלמיד הרמב"ן זאת מפני שבתיאור הקבר נכתב, .
בתיאור של "אלה המסעות" נכתב "שם קבורת כמה גדולי חסידים שבאו מעבר לים" בעל תוצאות ארץ ישראל ציין את שמותם וביניהם הרמב"ן, אלחנן ריינר הוכיח שבעל תוצאות ארץ ישראל היה צרפתי או אשכנזי אך לא ספרדי.
לדבריו בנוסח המקורי היה כתוב "ומורי' הרב" והכוונה היא "מורינו" אך אחד המעתיקים הסיר את הגרש וכך הספר הפך להיות חיבורו של תלמיד הרמב"ן.
כיום בחיפה יש שני ציונים לקבר הרמב"ן:
במערת קבורה יהודית מימי התלמוד שנמצאת מתחת למסילת הרכבת בשכונת חיפה אל-עתיקה, המערה נזכרת כבר בסקר של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל במאה ה-19, אך הייחוס שלה לרמב"ן נעשה על ידי אלמוני במאה ה-21.
ציון נוסף הוא במערת קבורה בשולי בית העלמין היהודי הישן של חיפה לצד רבי אבדימי דמן חיפה, רבי יחיאל מפריז ורבי שמשון משאנץ, כך לפי אגודת אהלי צדיקים.
ככל הנראה מדובר באותו קבר, הראשון הוא הקבר המקורי השני הוא הקבר שאליו העבירו את העצמות שנמצאו במקום.
נוסע אלמוני מקנדיאה כתב בשנת ה'רל"ג (1473) שבטבריה קבורים הרמב"ם, הרמב"ן, רבי אברהם אבן עזרא ועוד, כיום אין בטבריה ציון מדויק לקבר.
דרך ביאת גאולים (המאה ה-16)
רבי גדליה אבן יחיא (המאה ה-16) כותב שרמב"ן נקבר "על דרך ביאת גאולים שיהיה לעתיד לבוא".
רבי כותב בחיבור "גלילות ארץ ישראל" שליד שער עכו, מתחת ההר קבור רמב"ן יחד עם כמה מבעלי התוספות - הר"ש משאנץ רבי יוסף בן רבי יחיאל מפריז ועוד.
כיום אין ציון בעכו לקבר, יוסף ברסלבי סבר שכוונתו לבית הקברות בחיפה, בניגוד לשאול חנא קוק שסבר שאלו שני אתרים שונים.
רבי דוד קונפורטי (המאה ה-17) כותב בספרו קורא הדורות בשם זקני ירושלים שרמב"ן נקבר בסילואן, ולאחר מכן נקבר שם גם רבי עובדיה מברטנורא והמרדכי, כיום המקום נקרא קבר רבי עובדיה מברטנורא, מסורת זו הובאה בספרים קדומים יותר מקורא הדורות, אך בכולם הנוסח הוא המרדכי, רבינו קלונימוס והברטנורא, ולא הרמב"ן.
בספר שבחי ירושלים שנדפס בליוורנו תקמ"ה (1785) כותב שיש מסורות בידי זקני קהילת חברון שרמב"ן נקבר ליד מערת המכפלה, כיום יש מצבה במקום.
מסורת זו ככל הנראה מסתמכת על דברי הרמב"ן שכותב שהלך לחצוב לעצמו קבר בחברון.
באוקטובר 1968 נפוצו שמועות שמצאו באזור את עצמותיו של רמב"ן, זרח ורהפטיג בדק את העניין וגילה שאלו רק שמועות.
מקום קברו של יהושע בן יהוצדק כהן גדול אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת עממית מימי הביניים, קברו שכן בבגדאד בגדה המערבית של נהר חידקל.
על פי המסורת היהודית, זהו קברו של יהושע בן יהוצדק, ממקימי בית המקדש השני שהתמנה לכהן גדול על ידי עולי בבל.
לאחר מותו, בסוף המאה השישית לפני הספירה, גופתו הוחזרה לבבל שם נקברה.
אמנם, על פי המסורת המוסלמית, זהו קברו של נבי יושע (יהושע בן נון) הידוע באסלאם כעוזרו, תלמידו וממשיכו של משה רבינו.
לא קיים תיעוד מדויק לגבי הקמת הקבר, אך קיימות עדויות רבות של מטיילים שתיארו בספריהם את הקבר ואת עלייתם לרגל של יהודי בגדד אליו.
בשנת 1554, הנוסע הפרסי עלי אכבר קטאי תיאר את הקבר כ"מבנה קטן בו קבר המקודש על ידי הערבים והיהודים.
אומרים שנמצאים בו שרידיו של הכהן הגדול של היהודים.
מעל הקבר יש לוחית נחושת עליה כתוב באותיות עבריות יהושע כהן גדול".
במאה ה-17, הקרטוגרף הפורטוגזי פדרו טייקסיירה תיאר את הקבר בצורה דומה לקטאי.
הקרטוגרף הדני קרסטן ניבור , שביקר בבגדד בשנת 1761, כתב "היום אפשר לראות מבנה קטן בו מבקרים בעיקר יהודים ובו קבור אדם ששמו יהושע".
בשנת 1825 הקבר והטקס הדתי שקיימו סביבו היהודים תוארו על ידי מבקר מטעם אגודה מיסיונרית.
הנוסע 'בנימין השני' (ישראל יוסף בנימין), שביקר בבגדאד בשנת 1848, כתב לאחר ביקורו באתר הקבר: "במרחק שעה אחת מן העיר בגדאד, עומד בניין אחד קטן, מוקף בשמונה עצי שקדים, שם נמצא קבר יהושע כהן גדול, מעוטר בכל מיני פאר לכבוד ולתפארת.
תחת בימת הקבר מונחים כמה כתבי-יד עתיקים, אשר קראו מהם האנשים הבאים אל המקום ההוא.
היהודים הולכים אל הקבר פעם אחת בחודש, לשמוע קריאת הדברים מתוך כתבי-היד הנזכרים, ואחרי כלות הקריאה, יזמרו שירים ותשבחות".
מתחם קברו של יהושע כהן גדול הוגדר תמיד על ידי שלטונות עיראק כ'אדמה מוסלמית קדושה'.
השלטונות אפשרו ליהודים לעלות לרגל לקבר אך אסרו קבורה יהודית במקום.
בשנת 1888 רצו בני הקהילה בבגדאד לקבור את החכם עבדאללה סומך במתחם אך נתקלו בהתנגדות עזה וראשי הקהילה נעצרו.
בשנת 1941, בערב חג השבועות, חיילים מצבא עיראק, יחד עם אזרחים, תקפו את היהודים שהיו בדרכם לקברו של יהושע כהן גדול, כפי שנהגו לעשות בחג השבועות.
אירוע זה סימן את תחילת ה'פרהוד', הפרעות שנערכו באוכלוסייה היהודית בבגדאד.
מאז נפילתו של סדאם חוסיין ב־2003, הפסיקה ממשלת עיראק לתחזק את הנכסים הארכאולוגיים וההיסטוריים בשטחה ובכללם הנכסים היהודיים.
קבר יחזקאל הנביא הפך למסגד, קבר עזרא הסופר וקבר יהושע כהן גדול הפכו לאתרים קדושים למוסלמים, וקבר הנביא נחום מצוי בסכנת קריסה.
הרב ישראל מאיר גבאי, יושב ראש אגודת 'אהלי צדיקים' שביקר בעיראק בשנת 2013, כתב שהקבר נמצא בידי המוסלמים.
הוא נקרא בפיהם 'נבי יושע' ומוסלמים רבים מבקרים בו כדי לבקש רפואה.
הארגון העולמי של יהודי עיראק, שהוקם בשנת 2008 בלונדון, שם לו למטרה לשמר את המקומות הקדושים ליהדות בעיראק, הנחשבים קדושים גם עבור קהילות דתיות אחרות, כגון קבר יחזקאל הנביא, קבר נחום האלקושי, קבר יונה בן אמיתי, קבר דניאל הנביא, קבר עזרא הסופר וקבר יהושע כהן גדול.
מקום קברו של התנא יונתן בן עוזיאל אינו נזכר בספרות חז"ל, אך על פי עדות מסוף המאה ה-11 קברו שכן באזור הר דלתון.
על פי עדות אחרת מתחילת המאה ה-13 קברו שכן בעמוקה הסמוכה.
עדות נוספת מתחילת המאה ה-13 מציינת את קברו באזור הירדן.
כיום, הקבר בעמוקה נחשב לאחד מקברי הצדיקים המפורסמים בארץ ישראל ובעולם.
האזכור המוקדם ביותר לקברו מופיע לראשונה ב"מגילת אביתר" מאת רב אביתר גאון, בשנת 1083 (כ-1000 שנה אחרי תקופת יונתן בן עוזיאל), המתאר את מסע הלווייתו של אביו רב אליהו הכהן גאון וקבורתו בדלתון, בסמיכות לקברו של בן עוזיאל.
אך מתיאורו לא ברור האם התכוון לדלתון עצמה או קרוב אליה (או אף לעמוקה הסמוכה).
רבי שמואל ב"ר שמשון (סביב שנת 1210 לערך), בחיבורו "מסע דפלסטינא", מציין את קברו לראשונה בעמוקה:
רבי מנחם החברוני (מאי/יוני 1215), מתאר את קברו באזור הירדן:
נהוג לעלות אל קברו שבעמוקה ב־כ"ו בסיוון שהוא, על פי המסורת, יום פטירתו, וכן בראשי חודשים ובאמצע החודש.
בפועל, ניתן למצוא שם עולי רגל כל ימות השנה.
מנהג שהחל במאה ה-17 הוא לבקש על קברו זרע בר קיימא, פרנסה טובה, נחת מהילדים, בריאות טובה, זיווג הגון, זוגיות טובה, בריאות טובה.
זאב וילנאי, בספרו "מצבות קודש בארץ־ישראל", מעלה שתי השערות: האחת, שהמנהג התפתח בעקבות הכתוב בתרגום פסאודו-יונתן () הכותב כי כל המונע את הקשר בין חתן לכלה הרי הוא כופר בחיי העולם הבא.
השנייה, כי מדובר בקריאה מוטעית של דברי רש"י: .
למעשה, צמד המלים "והיא עמוקה" משתייך ל"דיבור המתחיל" הבא בדברי רש"י, ומתייחס לדברי הגמרא "והיא עמוקה משאול", אך הקריאה המוטעית קשרה דברי רש"י עם היישוב עמוקה.
הרב יעקב ישראל קניבסקי טען אף הוא שאין מקור לסגולה, מנגד, הרב עובדיה יוסף תמך בסגולה זו.
מספר רבנים נתנו מקורות דרשניים לסגולה.
קבר הנביא חבקוק (בפרסית:آرامگاه حبقوق نبی) הוא מאוזוליאום היסטורי הממוקם בעיר טויסרקאן שבאיראן.
הקבר הוא מספר 969 ברשימת המונומנטים הלאומיים של איראן.
ישנם המאמינים כי שם קבורים שרידיו של הנביא חבקוק, הנערץ גם בחלק מהמסורות האסלאמיות כאחד מנביאי ישראל.
המאוזוליאום נבנה בתקופה הסלג'וקית, במאה ה-13. מסורות מקומיות טוענות כי האתר היה עוד לפני התקופה האסלאמית קבר שהוקדש גם לחבקוק.
ללא קשר לטענות על האתר, המאוזוליאום תמיד היה נערץ הן על ידי השיעים והן על ידי קהילת יהודי איראן.
הוא שוחזר פעמים רבות מאז בנייתו הראשונה.
בשנת 1372, הגיעו גנבי עתיקות למוזוליאום ובשנים מאוחרות יותר נחקרו מנהרות אלו במהלך עבודות חפירה, והתגלה כי מתחת למאוזוליאום נמצא קריפטה, בה נמצא הקבר בפועל.
כמה אגדות מתארות גם את גילוי גופת חבקוק במקום, שנראה שהשתמרה היטב.
במאה ה-20, המוזוליאום נרשם כאנדרטה לאומית של איראן.
המאוזוליאום בצורת מתומן מהיסוד ועשוי מלבנים.
הכיפה שבראש המאוזוליאום בנויה בתצורת חרוט ייחודית, בגובה של 7 מטרים.
מבחוץ, מוטיבים יהודיים כמו מגן דוד נראים כחלק מהעיצובים החיצוניים.
קברו של חבקוק נמצא מתחת לכיפה.
בשלב מסוים, ארבעה מגדלים ושער היו קיימים סביב המאוזוליאום.
הריסות של חפצים נמצאו במהלך חפירות ארכאולוגיות.
אחת המסורות העתיקות ביותר מייחסת את קבורתם של חנה ושבעת בניה לעיר אנטיוכיה.
מסורת זו מוזכרת לראשונה בכתביו של אב הכנסייה הירונימוס במאה הרביעית לספירה.
על פי המסורת, שרידי האם והבנים נקברו באתר שהיה במקור בית כנסת ולאחר מכן הוסב לכנסייה, ברובע קראיון שבעיר.
אנטיוכיה, שחורבותיה נמצאות כיום בטורקיה קרוב לגבול עם סוריה, הייתה עיר מרכזית בתקופה ההלניסטית והרומית.
מיקום זה מתיישב עם הנרטיב ההיסטורי של סיפור חנה ושבעת בניה, שהתרחש בתקופת השלטון הסלווקי, או הרומי, באזור.
מסורת נוצרית מייחסת את קבורתם של חנה, שבעת בניה ואלעזר הזקן לכנסיית סנט אנדרו בקלן בגרמניה, המשמש כאתר עלייה לרגל.
בנצרות, סיפורם נחשב כדוגמה מופתית להקרבה עילאית.
הם זכו למעמד של קדושים ויום החג שלהם נקבע ל-1 באוגוסט.