tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2007 נטל האריס הפוגה מכתיבת הטרילוגיה וכתב רומן מתח פוליטי המתרחש בימינו.
"סופר צללים" (במקור The Ghost) הוא סיפורו של סופר צללים העובד על האוטוביוגרפיה של ראש ממשלת בריטניה הקודם ותואר כרומן מפתח המבוסס על טוני בלייר.
האריס עצמו עיבד את הספר לקולנוע, והסרט, "סופר הצללים", בבימויו של רומן פולנסקי ובהשתתפותם של פירס ברוסנן כראש הממשלה לשעבר ויואן מקגרגור כסופר הצללים יצא לאקרנים ב-2010, וזיכה את פולנסקי בפרס הבימוי בפסטיבל ברלין.
באוקטובר 2009 יצא לאור בבריטניה הספר השני בטרילוגיה של קיקרו: לוסטרום (Lustrum).
בספטמבר 2011 יצא לאור ספרו מדד הפחד (The Fear Index).
האריס עיבד את הספר לתסריט עבור סרט אותו היה אמור לביים פול גרינגראס.
הסרט מעולם לא נוצר, וב-5 בפברואר 2020 הוכרז כי אולפני סקיי יעבדו במקום זאת את הרומן לטלוויזיה כסדרה בת 4 פרקים, בכיכובם של ג'וש הארטנט, ליילה פרזד, ארשר עלי וגרגורי מונטל.
בספטמבר 2012 נודע כי האריס עובד על כתיבת תסריט לסרט חדש עבור רומן פולנסקי הקרוי "D".
הסרט מתמקד בפרשת דרייפוס מהמאה ה-19. האריס עיבד את התסריט לספר שיצא לאור באוקטובר 2013 בשם "קצין ומרגל" (Officer and a Spy) והוא מתבסס על סיפורו של ז'ורז' פיקאר שחשף את המרגל האמיתי בפרשת דרייפוס.
הסרט, שנקרא בסופו של דבר באותו השם כמו הספר, יצא לאקרנים ב-2019, בוים על ידי רומן פולנסקי ומככבים בו ז'אן דוז'רדן ולואי גארל.
באוקטובר 2015 יצא לאור בבריטניה הספר השלישי בטרילוגיה של קיקרו: דיקטטור (Dictator).
בספטמבר 2016 יצא לאור ספרו "קונקלווה" (תורגם לעברית כ"עד שיצא עשן לבן"), המתאר מהלך של 72 שעות של בחירת אפיפיור דמיוני.
בספטמבר 2017 יצא לאור ספרו "מינכן", מותחן המתרחש במהלך המשא ומתן ועידת מינכן בין היטלר לראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין.
העלילה מסופרת דרך העיניים של שני עובדי מדינה - האחד גרמני, הרטמן, והשני אנגלי, ליגט, הנפגשים מחדש בוועידת הפסגה הגורלית, שש שנים אחרי שהיו חברים באוניברסיטה.
בספטמבר 2019 יצא לאור ספרו "השינה השנייה" (The Second Sleep).
עלילת הספר מתרחשת בעיירה האנגלית הקטנה אדיקוט סנט ג'ורג בווסקס בשנת 1468 (אך היא איננה 1468 "שלנו"; היא מאוחרת ב-800 שנה משנת 2020) והיא עוקבת אחר המאורעות שעוברים על הכומר, כריסטופר פיירפקס, שנשלח לשם לקבור את הכומר הקודם ואת הסודות שהוא מגלה: על הכומר הקודם, העיירה והחברה בה הם חיים.
בספטמבר 2020 יצא לאור ספרו "V2", מותחן המתרחש בנובמבר 1944 העוקב אחר סיפוריהם המקבילים של רודי גרף, מדען רקטות V-2 גרמני, וקיי קטון-וולש המשרתת בחיל העזר האווירי לנשים.
בספטמבר 2022 יצא לאור ספרו "Act of Oblivion" (מעשה השכחה), המתרחש בשנת 1660 ועוקב אחר ריצ'רד ניילר ממועצת היועצים של המלך שמופקד על מעקב אחר רוצחי המלך צ'ארלס הראשון: אדוארד וילי וויליאם גופה.
נכון לשנת 2019 מתגורר רוברט האריס בסמוך לניוברי (Newbury) שבברקשייר עם אשתו, הסופרת ג'יל הורנבי.
מוכרים את היטלר - הוצאת הדר.
אניגמה - תרגמה דפנה לוי, הוצאת מחברות לספרות 1996.
ארץ אבות - תרגם יונתן פרידמן, זמורה־ביתן 1998.
ארכנגלסק - תרגם י' ראובני, זמורה־ביתן 2000.
פומפיי - תרגם מרדכי ברקאי, זמורה־ביתן 2006.
סופר צללים - תרגם מרדכי ברקאי, זמורה־ביתן 2008.
אימפריום - הספר הראשון בטרילוגיית קיקרו, תרגם מרדכי ברקאי, זמורה־ביתן 2009.
לוסטרום - הספר השני בטרילוגיית קיקרו, תרגם אודי תגרי.
מדד הפחד - תרגמה קטיה בנוביץ', זמורה־ביתן 2013.
קצין ומרגל - תרגם גיל שמר, כנרת זמורה-דביר 2015.
דיקטטור - הספר השלישי בטרילוגיית קיקרו, תרגם אמנון כץ, זמורה-ביתן 2017.
מינכן - תרגם ארז אשרוב, זמורה-ביתן-דביר 2018.
עד שיצא עשן לבן - תרגם גיל שמר, כנרת זמורה-דביר 2019.
רוברט האנטר היה משורר וזמר אמריקאי, שנודע בעיקר בשל הקשר שלו עם ג'רי גרסיה והגרייטפול דד.
רוברט האנטר נולד בשם רוברט ברנס בסן לואיס אוביספו, קליפורניה.
יחד עם חברו לאורך שנים, ג'רי גרסיה, הוא ניגן בלהקות בלוגראס בתחילת שנות השישים, כאשר האנטר מנגן על מנדולינה וגיטרה באס.
ב-1962 היה האנטר אחד המתנדבים הראשונים לניסויים של סמים פסיכדלים באוניברסיטת סטנפורד שמומנו על ידי ה-CIA בפרויקט MKULTRA.
האנטר קיבל תשלום כדי לנסות LSD, ומסקלין, ולדווח על תחושותיו שנוסחו בצורה היצירתית האופיינית לו.
השירים הראשונים שכתב עבור הגרייטפול דד נכתבו תחת השפעת LSD, ונשלחו ללהקה בדואר מאריזונה.
לאחר מאבק בהתמכרות קלה לסמים הוא עזב את אריזונה וחזר לחיק הלהקה.
התקרבותו ללהקה יצרה את הסגנון של הגרייטפול דד, שהלך והתגבש באותה עת, והתאפיין בנגיעות של המוזיקה הפסיכדלית.
האנטר נחשב כעבור זמן לחבר בלתי מופיע של הלהקה.
טימותי סידני רוברט הארדי, CBE היה שחקן אנגלי עם קריירה ארוכת שנים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
רוברט הארדי נולד בצ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר באנגליה.
אביו היה המנהל של קולג' צ'לטנהם.
הוא התחנך ב"ראגבי סקול", ואת קריירת המשחק החל במחזות קלאסיים.
גילם את דמותו של הנרי החמישי במחזה השייקספירי באותו שם על במת התיאטרון ועל מסך הטלוויזיה.
בהמשך הופיע במחזה קוריולנוס בהפקה של ה-BBC.
בתקופה שגילם את הנרי החמישי גילה הארדי התעניינות בנושאים הקשורים לקרבות של ימי הביניים.
מאוחר יותר כתב והציג תוכנית דוקומנטרית שזכתה לשבחים על קרב אז'נקור.
כמו כן כתב ספר בנושא הקשת הארוכה.
במשך השנים שיחק במגוון רחב של תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה.
תפקידו החשוב הראשון היה בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "The Troubleshooters" של רשת ה-BBC ששודרה מ-1966 עד 1968. בסדרה גילם את דמותו של אלק סטיוארט, איש עסקים בחברת נפט.
תפקידו הידוע והממושך ביותר היה כזיגפריד פארנון, בסדרה "כל היצורים גדולים כקטנים", עיבוד מסוגנן ופופולרי של ספרי ג'יימס הריוט.
כמו כן זכור הארדי מהופעתו בסדרה הקומית "Hot Metal" של רשת ITV, בה שיחק בתפקיד כפול של בעל עיתון (שדמה לאיל התקשורת רופרט מרדוק) ושל עורך העיתון.
פעמים אחדות גילם את דמותו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, בין השאר בסרט " Winston Churchill: The Wilderness Years" משנת 1981. עוד גילם את דמותו של רוברט דאדלי, רוזן לסטר, בסרט "אליזבת ר.", ואת הנסיך אלברט בסדרה "אדוארד השביעי".
ב-1995 שיחק בסרט הקולנוע "על תבונה ורגישות של אנג לי.
בשנים האחרונות הוא מגלם את שר הקסמים קורנליוס פאדג' בסדרת סרטי הארי פוטר.
בין השנים 1961 עד 1986 היה הארדי נשוי לסאלי פירסון, בתה של השחקנית גלאדיס קופר.
הוא היה חבר קרוב של השחקן ריצ'רד ברטון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1958 Torpedo Run לוטננט רדלי 1965 המרגל שחזר מן הכפור The Spy Who Came in from the Cold דיק קרלטון 1967 Berserk!
רוברט האווט ג'קסון היה פוליטיקאי, עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קודם לכן כיהן כפרקליט המדינה וכתובע הכללי של ארצות הברית, והוא האדם היחיד שכיהן בכל שלושת התפקידים הללו.
ג'קסון היה גם תובע ראשי במשפטי נירנברג נגד פושעי המלחמה הנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ג'קסון התקבל ללשכת עורכי הדין באמצעות שילוב של למידה עצמית בהדרכת עורך דין עם לימודים מסודרים בבית ספר למשפטים.
הוא אחרון השופטים שמונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית ללא תואר במשפטים.
הוא נודע בשל עצתו ש"כל עורך דין הראוי לשמו יאמר לחשוד, בלשון שאינה משתמעת לשתי פנים, לא למסור הודאה למשטרה בשום נסיבות", ועל אמרתו על בית המשפט העליון, "אנו לא הערכאה הסופית מפני שאנו חסינים מטעויות, אלא אנו חסינים מטעויות רק מפני שאנו הערכאה הסופית".
גק'סון זכה למוניטין כאחד מכותבי פסקי הדין המצטיינים של בית המשפט העליון וכאחד מאלו שהיו מחויבים לתהליך הוגן כהגנה מפני סוכנויות הממשל שמרחיקות לכת יתר על המידה בפעולותיהן.
רוברט ג'קסון נולד בחווה של משפחתו בעיירה ספרינג קריק, שבמחוז וורן, פנסילבניה, וגדל בכפר פרוסברג שבמדינת ניו יורק.
הוא היה בנם של ויליאם אלדרד ג'קסון ואנג'לינה האווט.
ב-1909 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של פרוסברג, ובשנתיים הבאות למד בבית הספר שבג'יימסטאון כדי לשפר את מיומנויות הכתיבה שלו.
ג'קסון החליט לפנות לקריירה משפטית.
מאחר שלימודים בקולג' או בבית ספר למשפטים לא היוו דרישה מחייבת למקצוע, במקרה שהמועמד למד בהדרכתו של עורך דין מוכר, בגיל 18 הוא החל ללמוד משפטים במשרד עורכי דין בג'יימסטאון שבו דודו, פרנק מוט, היה שותף.
עד מהרה הכיר אותו דודו לפרנקלין דלאנו רוזוולט, שהיה אז חבר הסנאט של מדינת ניו יורק.
בשנים 1911–1912 למד ג'קסון בבית הספר למשפטים אולבני של אוניברסיטת יוניון.
באותה תקופה עמדו בפני תלמידי המוסד שלוש אפשרויות: שמיעת קורסים בודדים ללא קבלת תואר, השלמת תוכנית דו-שנתית וקבלת תואר במשפטים, או בחינה בידע הנדרש מתלמיד בשנתו הראשונה ולאחר מכן השלמת התוכנית הדו-שנתית וקבלת תעודת גמר.
הוא השלים בהצלחה את הקורסים של השנה השנייה וב-1912 קיבל את תעודת הגמר.
לאחר סיום לימודיו באולבני שב ג'קסון לג'יימסטאון כדי להשלים את הכשרתו.
ב-1913 הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין של ניו יורק והצטרף למשרד עורכי דין בג'יימסטאון.
ב-1916 הוא נשא לאישה את אליס גרהרדט.
ב-1917 הצטרף ג'קסון למשרד עורכי הדין "פני, קילין וניי", משרד עורכי דין מוביל בבאפלו, שם הוא עסק בעיקר בייצוג חברת הרכבות הבינלאומית.
בסוף 1918 הוא שב לג'יימסטאון כדי לשמש כיועץ המשפטי של העירייה.
ב-15 השנים הבאות הוא בנה משרד עורכי דין מצליח והיה לאחד מעורכי הדין המובילים במדינת ניו יורק.
הוא גם זכה למוניטין ברמה הלאומית בזכות תפקידי הנהגה בלשכת עורכי הדין ובארגונים משפטיים אחרים.
ב-1930 נבחר ג'קסון כחבר במכון האמריקאי למשפטים.
ב-1933 הוא נבחר כיושב ראש ועידת לשכות עורכי הדין האמריקאיות.
במקביל היה ג'קסון פעיל בתחום הפוליטי במסגרת המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות לנשיאות של 1916 הוא הוביל את התנועה לבחירתו של וודרו וילסון לכהונה שנייה בג'יימסטאון.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוא היה חבר בוועדה של המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק.
הוא גם המשיך את שיתוף הפעולה שלו עם רוזוולט.
כאשר כיהן רוזוולט כמושל ניו יורק בשנים 1929–1933, הוא מינה את ג'קסון כחבר ועדה שבחנה את מערכת המשפט של המדינה והציעה צעדי רפורמה.
ג'קסון דחה הצעה של רוזוולט להתמנות כחבר במועצה לשירות ציבורי של המדינה, שכן הוא התכוון להמשיך בעריכת דין במגזר הפרטי.
בבחירות לנשיאות של 1932 היה ג'קסון פעיל במסע הבחירות של רוזוולט כיושב ראש הארגון שנקרא "עורכי דין דמוקרטים למען רוזוולט".
ב-1934 הצטרף ג'קסון לממשל של רוזוולט.
בתחילה הוא שימש כעוזר היועץ המשפטי הראשי של משרד ההכנסות הפנימיות של מחלקת האוצר (כיום שירות הכנסות הפנים), שם הוא היה אחראי על 300 עורכי דין שניהלו תיקים מול מועצת עתירות המיסוי.
ב-1936 התמנה ג'קסון כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא עמד בראש חטיבת המיסוי של מחלקת המשפטים.
ב-1937 הוא היה לעוזר התובע הכללי האחראי על חטיבת ההגבלים העסקיים.
ג'קסון היה תומך של מדיניות הניו דיל.
הוא הופיע בבתי משפט בתיקים נגד תאגידים וחברות.
הוא היה חלק מצוות התביעה נגד סמואל אינסול ב-1934, בתיק מס ההכנסה נגד אנדרו ויליאם מלון ב-1935 ובתיק ההגבלים העסקיים נגד תאגיד אלקואה ב-1937, שבו למשפחת מלון היה אינטרס חשוב.
במרץ 1938 מונה ג'קסון כפרקליט המדינה של ארצות הברית במקומו של סטנלי ריד שמונה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא שימש עד ינואר 1940 והיה הנציג המשפטי הראשי של הממשלה בפני בית המשפט העליון.
בתקופה זו הוא ניהל את הטיעונים ב-44 תיקים מול בית המשפט העליון בשם הממשלה הפדרלית, מתוכם הוא הפסיד רק בשישה.
הישגו זה הוביל את השופט לואי ברנדייס להעיר פעם שג'קסון ראוי לשמש בתפקידו לכל ימי חייו.
הנשיא רוזוולט ראה בג'קסון מועמד אפשרי לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1940, ופעל יחד עם צוותו לקדם את הפרופיל הציבורי של ג'קסון.
תוכניתם כללה את הזכרת שמו של ג'קסון באופן חיובי לעיתים תכופות ככל האפשר, ושג'קסון ישתתף לעיתים מזומנות בהופעות הציבוריות של רוזוולט.
בהמשך התכוונו רוזוולט ויועציו לקדם את בחירתו של ג'קסון כמועמד לתפקיד מושל ניו יורק ב-1938. בהמשך הם חדלו ממאמציהם ליצור בסיס תמיכה רחב למועמדותו של ג'קסון לתפקיד המושל כאשר הם נתקלו בהתנגדות ממנהיגי המפלגה במדינה.
בנוסף, החלטתו של רוזוולט להתמודד על תקופת נשיאות שלישית ב-1940 הפכה את הצורך לזהות יורש ולקדמו למיותר.
במקום להתמודד על המועמדות למשרת המושל או לנשיא, הצטרף ג'קסון לקבינט של רוזוולט ומונה לתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-4 בינואר 1940 מונה ג'קסון כתובע הכללי ה-57 של ארצות הברית במקומו של פרנק מרפי.
כתובע הכללי תמך ג'קסון בהצעת החוק של סם הובס שהפכה את האזנות הסתר לטלפונים על ידי ה-FBI או כל סוכנות ממשלתית אחרת לחוקיות, בתנאי שההאזנות יתבצעו על בסיס חשד לביצוע עבירה.
הצעת חוק זו זכתה להתנגדותו של יושב ראש רשות התקשורת הפדרלית ג'יימס לורנס פליי והיא לא התקבלה.
בעת כהונתו כתובע הכללי סייע ג'קסון לנשיא רוזוולט לארגן את הסכם השאל-החכר, שאפשר לארצות הברית להעביר אספקה לסיוע למאמץ המלחמתי של בעלות הברית עד לכניסתה הרשמית למלחמת העולם השנייה.
ב-1941, כאשר הרלן סטון החליף את צ'ארלס אוונס יוז שפרש כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, מינה הנשיא רוזוולט את ג'קסון כשופט בית המשפט העליון כדי לאייש את המושב שהתפנה.
ב-12 ביוני נשלח המינוי לאישור הסנאט של ארצות הברית, ב-7 ביולי אושר המינוי וב-11 ביולי קיבל ג'קסון את המינוי באופן רשמי.
כשופט נודע ג'קסון בשל סגנון כתיבתו הרהוט ובשל היותו מגן חירויות הפרט.
ב-1943 כתב ג'קסון את חוות דעת הרוב בפסק הדין "מועצת החינוך של מדינת וירג'יניה המערבית נגד בארנט" , שהפך על פיה את תקנת בתי הספר הציבוריים שחייב הצדעה לדגל ושקבעה עונשי הרחקה והעמדה לדין לתלמידים שלא ימלאו אחר התקנה.
דבריו הסוערים של ג'קסון בפסק דין זה שנגעו לזכויות הפרט צוטטו באופן נרחב.
בפסק הדין "חברת הלוחות והצינורות יאנגסטאון נגד סוייר" מ-1952, הצטרף ג'קסון לדעת הרוב של בלאק, לפיה אין לנשיא הארי טרומן סמכות לתפוס מפעלי פלדה במהלך מלחמת קוריאה כדי למנוע שביתה.
ג'קסון כתב גם דעת יחיד משלו, ועל אף שלא הייתה זו דעת הרוב היא הפכה לאחת מחוות הדעה המשפיעות והמצוטטות ביותר, כולל על ידי שופטי בית המשפט העליון האחרים, באשר ליחסים בין הנשיא לקונגרס וגבולות סמכותו של הנשיא.
בחוות דעתו כתב ג'קסון שבין תחום המקרים שבהם הנשיא פועל בבירור בתחום סמכותו, כפי שהגדיר הקונגרס, לבין התחום בו הוא פועל בבירור בניגוד להוראות הקונגרס קיים תחום אפור (שג'קסון כינה "אזור דמדומים") של מקרים שבהם לא הכריע הקונגרס באופן ברור, ואשר בו נאלצים השופטים להכריע בהתאם לסיטואציה בהתחשב באי-הוודאות.
לג'קסון ולעמיתו השופט הוגו בלאק היו חילוקי דעות מקצועיים ואישיים עמוקים שהחלו באוקטובר 1941, כאשר הם החלו לכהן יחדיו בבית המשפט העליון.
על פי דניס האצ'ינסון, עורך כתב העת Supreme Court Review, ג'קסון התנגד לנוהג של בלאק להכניס את העדפותיו האישיות להשקפתו המשפטית.
האצ'ינסון מצטט את ג'קסון כמי שהעיר "עם כמה יוצאים מן הכלל, כולנו יודעים עבור איזה צד של התיק יצביע בלאק כאשר הוא קורא את שמות הצדדים".
בעוד שהאצ'ינסון מציין שהתנגדותו של ג'קסון לסגנונו השיפוטי של בלאק בתיקים כמו "בית הספר המחוזי מיינרסוויל נגד גוביטיס" מ-1940 ו"ארצות הברית נגד פלדת בית לחם" (United States v.
Bethlehem Steel) מ-1942, מעורבותו של בלאק בתיק ג'וול רידג' חשפה את ג'קסון באור בלתי מחוכם במיוחד.
בתיק "תאגיד הפחם ג'וול רידג' נגד איגוד עובדי הפחם של אמריקה" מ-1945 התמודד בית המשפט העליון עם הסוגיה אם להיעתר לבקשתה של חברת הפחם לעיון מחודש על רקע זה שהכורים שזכו בתיק אחר יוצגו על ידי קרמפטון פ.
האריס, שהיה שותפו לשעבר של בלאק ועורך דינו האישי.
על אף ניגוד העניינים הזה לכאורה, ניסה בלאק לקדם דחייה של העתירה על ידי בית המשפט.
ג'קסון התנגד לכך, והגיש חוות דעת נפרדת ובמרומז מתח ביקורת על בלאק על כך שלא הצהיר על ניגוד העניינים שלו.
ג'קסון גם התנגד נחרצות להתנהלות של בלאק בתיק זה מסיבה נוספת.
כפי שהוא טען בהמשך, כאשר השופט פרנק מרפי הכין את חוות הדעת שלו, בלאק טען שבית המשפט מסר את פסק דינו מבלי להמתין לחוות דעת המיעוט.
מנקודת מבטו של ג'קסון, "...הסיבה היחידה הנראית לעין העומדת מאחורי הצעה זו הייתה להכריז על ההחלטה בזמן כדי להשפיע על הדיונים על ההסכם במהלך שביתת כורי הפחם" בין חברת הפחם לבין הכורים, שהתנהלו באותה עת.
ג'קסון התייחס ככל הנראה להתנהלותו הבלתי הולמת של בלאק כשופט בבית המשפט העליון בעניין קשור עוד קודם לכן.
ב-3 באפריל 1945 קיימה הוועידה הדרומית לרווחת אנוש ארוחה חגיגית בה היא הוקירה את בלאק כחתן פרס תומאס ג'פרסון לאותה שנה.
באותה ארוחה נאם פרד וינסון.
בעוד שג'קסון דחה את ההזמנה לאירוע, בציינו את ניגוד העניינים שעלה מתוך העובדה שכמה מנותני החסות החשובים לאירוע היו אנשים שהתדיינו בפני בית המשפט העליון, בלאק נכח בארוחה וקיבל את הפרס שהוענק לו.
קרפטון האריס, שהיה הפרקליט בשני תיקים שהתנהלו אז, ג'וול רידג' ו-CIO נגד מקאדורי, היה אחד מנותני חסות אלו.
בהמשך הביע ג'קסון את התרעומת הזו שלו בשני מברקים ששלח מנירנברג.
הוא קיבל הבטחה בלתי רשמית מהנשיא רוזוולט לקבל את תפקיד נשיא בית המשפט העליון.
עם זאת, התפקיד התפנה כאשר שהה ג'קסון בגרמניה, והנשיא רוזוולט כבר הלך לעולמו.
הנשיא החדש, הארי טרומן, ניצב בפני שתי סיעות, האחת המליצה לתפקיד על ג'קסון, והאחרת המליצה על בלאק.
בניסיון להימנע ממחלוקת, מינה טרומן את פרד וינסון.
ג'קסון ראה בתחבולות של בלאק כסיבה שהוא לא מונה לתפקיד, וחשף בפומבי כמה מהמקרים בהם התנהגותו של בלאק הייתה שנויה במחלוקת ושהוא הסתכסך עם עמיתיו לכס השיפוט.
מחלוקת זו סוקרה בהרחבה על ידי העיתונות והציגה את בית המשפט באור שלילי, השפעה שהכתימה את שמו הטוב של ג'קסון בשנים הבאות.
ב-8 ביוני 1946 שלח ג'קסון לנשיא טרומן מברק שהחל בברכה בלתי כנה לנשיא על מינויו של וינסון כנשיא בית המשפט העליון.
עם זאת, עד מהרה התייחס הכתוב לשמועה שהגיעה לאוזניו של ג'קסון בנירנברג, על פיה טרומן מינה את וינסון, בין השאר כדי למנוע את התפטרותו של בלאק.
בוושינגטון נפוצו שמועות שבלאק יתפטר במקרה שטרומן יבחר בג'קסון כיורשו של סטון על כס נשיא בית המשפט.
"אני מסרב להאמין שאתה תפעל על סמך וטו של אדם כלשהו על המינויים שלך לבית המשפט".
את המברק חתם ג'קסון באומרו שהוא לא יוכל להמשיך בכהונתו כשופט בית המשפט העליון תחת נשיאותו של וינסון אם לאחד משופטי בית המשפט "יש משהו עליו", שיפסול אותו מלכהן, או אם הוא, טרומן, יראה בחוות דעתו של ג'קסון בתיק ג'וול רידג' כ"עלבון מיותר" לשופט בלאק.
לאחר שקיבל מטרומן את תשובתו, בה הוא הכחיש ששקל, או שבכלל שמע על השמועות על איומי ההתפטרות של בלאק, שיגר ג'קסון ב-10 ביוני מברק שני לקונגרס.
במברק זה הוא נימק את אמונתו שהשופט בלאק ניצב בפני ניגוד עניינים בתיק ג'וול רידג', שממנו שלא בצדק, לפחות בעיניו של ג'קסון, הוא לא פסל את עצמו.
את המברק הזה הוא סיים באיום שאם מקרה כזה "יחזור על עצמו אי פעם כאשר אשב על כס השיפוט, אגרום לחוות הדעת שלי בג'וול רידג' להראות כמו המלצה באמצעות השוואה".
ג'קסון ופסק הדין דניס נגד ארצות הברית
ב-1919 פסק בית המשפט העליון בפסק הדין "שנק נגד ארצות הברית" .
בתיק זה העותרים, חברי המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, הורשעו בהפרת חוק הריגול של 1917 , בעוון הדפסה והפצה של עלונים בהם נטען שלאזרחים אמריקאים הוקנתה הזכות להתנגד לגיוס במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השאר בשל הסיבה שהגיוס מנוגד לחוקת ארצות הברית.
ההחלטה בתיק זה הגדירה את המושג מבחן סכנה ברורה ומיידית, שקבע את התקן לביסוס הרשעה כאשר דיבור מהווה ראיה לביצועה של עבירה.
השופט אוליבר הולמס, כתב את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי כל שופטי בית המשפט העליון, אישר את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה:
ב-1951 פסק בית המשפט העליון בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" .
בתיק זה העותרים היו קומוניסטים אדוקים שהתארגנו לטובת לימוד "הדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית".
הטקסטים העיקריים שבהם נעשה שימוש ללימוד הדוקטרינה היו: "ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות", "יסודות הלניניזים מאת סטלין", "המניפסט הקומוניסטי מאת מרקס ואנגלס" ו"המדינה והמהפכה" מאת לנין.
העותרים הורשעו בהפרת סעיפים שתיים ושלוש של חוק סמית' , שבין השאר הוציא מחוץ לחוק קשירת קשר לארגון קבוצה שקוראת להפלת ממשלת ארצות הברית באמצעות כוח או אלימות.
השאלה שניצבה לפתחו של בית המשפט העליון הייתה "אם סעיפים אלו בחוק סמית', מטבעם או כפי שפורשו ויושמו בתיק זה, מפרים את התיקון הראשון וסעיפים אחרים של מגילת הזכויות...".
בפסק הדין דניס נגד ארצות הברית סיכם ג'קסון בחוות דעתו ש"מבחן הסכנה הברורה והמיידית" לא צריך להיות מיושם.
לצורך כך הוא ערך את הניתוח הבא: הקומוניזם הוא בר השפעה מחוץ לארצות הברית, אופיים של הקומוניסטים, והבעיות ביישום המבחן.
את הניתוח שערך ג'קסון ניתן לסכם בצורה הבאה:
בנוגע להשפעה של הקומוניזם על ארצות זרות באופן היסטורי, השתמש ג'קסון בניתוח השפעתו על צ'כוסלובקיה.
בצ'כוסלובקיה, ארגון קומוניסטי שהיה מוסווה כמפלגה פוליטית ביסס בחשאי את שורשיו בעמדות מפתח "במשטרה ובשירותי המידע".
במהלך תקופה של משבר לאומי, הופיע ארגון קומוניסטי חשאי והפיל את ממשלת צ'כוסלובקיה.
בהשגת השליטה על אמצעי תקשורת ההמונים ועל התעשייה, הכלל של הארגון הקומוניסטי היה "דיכוי הטרור".
באופן אירוני, כפי שציין ג'קסון, הארגון הקומוניסטי דיכא את החירויות שאפשרו את קשירת הקשר שהעלתה אותו לשלטון.
בנוגע לאופיים של הקומוניסטים, אפיין אותם ג'קסון כמסורים באופן יוצא מן הכלל כקבוצה שחבריה נבחרו בקפידה, בעלת משמעת וככאלה שהנחילו את המדיניות הקומוניסטית.
מטרת חברי המפלגה הייתה לחדור בחשאי לעמדות בממשל, בתעשייה, ובאיגודים המקצועיים ולהשליט את כוחם בגופים אלו.
ג'קסון המשיך ואמר שאף על פי ש"לקומוניסטים אין שום נקיפות מצפון בנוגע לחבלה, טרור, רצח או התפרעות האספסוף", הם "תומכים בשימוש בכוח רק כאשר זה נבון מבחינתם", "דבר שלעולם לא יהיה נחוץ, שכן חדירה והונאה יהיו צעדים מספיקים".
בנוגע לבעיות של יישום מבחן הסכנה הברורה והמיידית בפסק הדין דניס נגד ארצות הברית, סבר ג'קסון שהמבחן נוסח "לפני שתקופת מלחמת העולם השנייה חשפה את העדינות והיעילות של הטכניקה המהפכנית המודרנית שבה נעשה שימוש על ידי מפלגות טוטליטריות".
ג'קסון האמין שיישום מבחן הסכנה הברורה והמיידית צריך להיות מוגבל למקרים שבהם יש דמיון מספיק לאלו שלשמם הוא נוצר במקור, כלומר "...הפשע של נאום חוצב להבות בקרן הרחוב, או צעידתם של כמה אוהדים הנושאים דגל אדום, או סירוב של תלמידי בית ספר של עדי יהוה להצדיע לדגל שלנו".
בהביעו את דאגתו העמוקה שהפירוש הרחב שנתן בית המשפט לאחרונה למבחן הסכנה הברורה והמיידית בפסק הדין "ברידג'ס נגד מדינת קליפורניה" (Bridges v.
State of California), טען ג'קסון שהמבחן מקנה לקומוניסטים "חסינות חסרת תקדים", בעוד ש"הממשלה שבויה במלכודת מילולית שנוצרה על ידי בית המשפט".
ג'קסון המשיך ותיאר את יישום המבחן כלפי הקומוניסטים, כאשר הוא הגדיר את תאימותו של חוק סמית' לחוקה, או כפי שמיושם באחד מ"...הערכות הבלתי נתפסות, כולל תופעות בינלאומיות ולאומיות, שמטרידות את משרדי החוץ המושכלים ביותר ואת הפוליטיקאים המנוסים ביותר שלנו".
את הניתוח שלו בתיק דניס נגד ארצות הברית על בסיס התיקון הראשון סיכם ג'קסון בטענה ש:
בסופו של דבר, יישם בית המשפט בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" גרסה משלו ל"מבחן הסכנה הברורה והמיידית", שלמעשה לא הסכימה עם המרכיבים הניתוחיים של הסבירות והארעיות שהופיעו קודם לכן בדרישות ליישומה.
ג'קסון על כל פנים, כפי שתיאר זאת אחד הפרשנים, הביע בפסק דין זה (לכל הפחות בנוגע לקומוניסטים) ש"כאשר נעשה בו שימוש כחלק מקשירת קשר לפעול באופן בלתי חוקי, חופש הדיבור מאבד את ההגנה המוקנית לו בתיקון הראשון".
ג'קסון ופסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית
לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 נעשתה הסביבה חשדנית כלפי אמריקאים ממוצא יפני, במיוחד אלו שהתגוררו בחוף המערבי של ארצות הברית.
ב-19 בפברואר 1942 הוציא הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את צו נשיאותי 9066, שהתיר למחלקת המלחמה להכריז על אזורים מסוימים כ"אזורים צבאיים", שבהם הם יכלו לאסור על אנשים מסוימים לשהות בהם.
בתוקף צו נשיאותי זה, יכלה מחלקת המלחמה להכריז שכל אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני מנועים מלשהות באזורים בקליפורניה שנחשבו כבלתי בטוחים למגורי אמריקאים-יפנים בהם מסיבות של ביטחון לאומי, והיא אילצה אותם להיות כלואים במחנות ריכוז.
פרד קורמאטסו, שנולד להורים יפנים על אדמת ארצות הברית, האמין שזו הייתה הפרה בלתי חוקתית של חרות הפרט האזרחית.
הסוגיה שהגיעה לדיון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה אם הרשות המבצעת והרשות המחוקקת חרגו מסמכויותיהן בזמן המלחמה כאשר שללו מאזרחים את זכויותיהם ללא כל בסיס פלילי.
חוות דעת המיעוט של ג'קסון
בית המשפט העליון קבע שהנשיא והקונגרס לא חרגו מסמכויותיהם בזמן המלחמה כאשר בחרו להעדיף שיקולי ביטחון לאומי על פני זכויות הפרט.
השופט הוגו בלאק כתב את חוות דעת הרוב בתיק זה, וג'קסון כתב חוות דעת מיעוט.
פסקת הפתיחה של חוות הדעת של ג'קסון שיקפה את דעתו במקרה זה:
ג'קסון התריע בפני הסכנה שקיומה של סמכות הרשות המבצעת, באמצעות יכולתה של מחלקת המלחמה לשלול את זכויות הפרט לטובת הביטחון הלאומי בעת מלחמה:
ג'קסון לא עסק בהערכת תקפותה של טענתו של גנרל דוויט שכליאת האזרחים היפנים בחוף המערבי הייתה דרושה לצורכי הביטחון הלאומי, אלא האם ייקבע תקדים של אפליה על רקע גזעי בתקופת מלחמה שבה יעשה שימוש לשלילת חירויות הפרט.
ג'קסון ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך
ב-1971 מונה לשופט בבית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט, שבשנים 1952–1953 היה עוזרו המשפטי של ג'קסון.
ב-1986 הוא מונה לנשיא בית המשפט העליון.
רנקוויסט כתב מכתב קצר שייחס את ההשקפה הזאת לג'קסון.
בשימוע שנערך לו ב-1986 לפני מינויו כנשיא בית המשפט העליון, הוא נשאל על עניין זה.
ההסבר שלו עורר מחלוקת הן ב-1971 והן ב-1986 והחוקרים פקפקו באפשרות שהוא התקבל על הדעת.
בכל אופן, במסמכיהם של השופטים ויליאם אורוויל דאגלס ופליקס פרנקפורטר ניתן לראות שג'קסון הצביע בעד פסק הדין של בראון ב-1954 לאחר ששינה את דעתו והחזיק קודם לכן בעמדה המנוגדת.
את דעותיו של ג'קסון בנוגע לפסק הדין בראון נגד מועצת החינוך ניתן לראות בטיוטת חוות דעתו מ-1954 שלא פורסמה.
המזכר המדובר מצוי במסמכיו של ג'קסון בספריית הקונגרס, אך לא היה פתוח לעיון הציבור עד לשימוע של רנקוויסט ב-1986. טיוטת חוות הדעת של ג'קסון בה הוא הצטרף לדעת הרוב מחולקת לארבעה חלקים והיא מראה כיצד להתמודד עם כתיבת חוות דעת משפיעה כדי לבטל את ההפרדה הגזעית.
בחלק הראשון הוא כתב שהוא למד בבית ספר בו "התלמידים השחורים היו מעטים" ושהוא "הגיע מראש למסקנה שההפרדה הגזעית במקומות אחרים תתקיים, תהא אשר תהא ההצדקה לה".
על אף דעותיו האישיות בנוגע להפרדה הגזעית, הכיר ג'קסון ביכולתו של בית המשפט "לבער" את "החששות", הגאוות והדעות הקדומות שהפכו את ההפרדה הגזעית כמרכיב חברתי חשוב של הדרום.
כך סיכם ג'קסון שהשופטים הצפוניים צריכים להיות רגישים לתנאים שהביאו את ההפרדה הגזעית לדרום.
בחלק השני של טיוטת חוות הדעת שלו תיאר ג'קסון את המסגרת המשפטית לאיסור קיומה של ההפרדה הגזעית על בסיס השאלה "האם החוק הקיים מגנה את ההפרדה הגזעית?".
ג'קסון מציין שהיה זה קשה לבית המשפט, שציפה "לא ליצור חוק חדש, אלא רק להכריז על החוק הקיים", כדי להפוך על פניו פסק דין כה ותיק כמו פלסי נגד פרגוסון.
בהביטו על הדוקטרינה של הכוונה המקורית בהקשר של התיקון ה-14, לא מצא ג'קסון שום עדות לכך שההפרדה הגזעית אסורה, במיוחד מאז שהמדינות שאשררו את התיקון ה-14 הנהיגו זה מכבר הפרדה גזעית בבתי הספר.
ג'קסון סיכם, "אני פשוט לא מוצא במקורות של הפירוש החוקתי שום הצדקה לומר" שבתי הספר בהם הייתה ההפרדה הגזעית נהוגה הפרו את התיקון ה-14.
כותרתו של החלק השלישי במזכרו של ג'קסון הייתה "מגבלות אכיפת הסמכויות".
בחלק זה מתוארת אכיפת התיקון ה-14 על ידי הקונגרס.
ג'קסון פונה לאפשרות של השארת האכיפה בידי הקונגרס, במיוחד בשל העובדה ש"לבתי המשפט אין את הסמכות לאכוף הצהרות חוקתיות כלליות".
הוא ציין שבעוד שההפרדה הגזעית כבר דעכה בכמה מדינות, יהיה זה קשה להתגבר עליה באותן מדינות שבהן היא הכתה שורשים.
בעוד שג'קסון הכיר בקשיים של בית המשפט העליון לאכוף את פסיקתו, אין הוא מעוניין שהמשימה תישאר בידי בתי המשפט בערכאות הנמוכות, כפי שמוצע על ידי הממשלה.
ג'קסון סיכם שבית המשפט חייב לפעול מפני ש"המערכת הייצוגית שלנו כשלה", אף על פי ש"הבטחה זו לא נשמעת כבסיס לפעולה שיפוטית".
לבסוף, בחלק הרביעי של חוות דעתו של ג'קסון הוא מציין שקודם לפסק הדין בראון נגד מועצת החינוך, ההפרדה הגזעית הייתה חוקית.
לדבריו של ג'קסון, ההבטחה להפוך על פיו את פסק הדין של פלסי הייתה "הנחה עובדתית" מוטעית, ש"היו חילוקי דעות בית הגזעים השחורים והלבנים, שנתפשו כיחידה אחת".
בטיוטת חוות דעתו הניח ג'קסון שההתקדמות "המרהיבה" של האפרו-אמריקאים, בנסיבות הקשות, "אפשרה להם להתגבר על המערכת ועל הנחות היסוד שעליה היא הייתה מבוססת".
ג'קסון הדגיש שהתנאים המשתנים, לצד חשיבות החינוך הציבורי, דרשו מבית המשפט לגנות את התפיסה של "נפרד אך שווה" בחינוך הציבורי.
בעוד שג'קסון יכול היה להצדיק את ההחלטה בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך על בסיס החוק, הוא עשה זאת על בסיס הציווי הפוליטי והחברתי.
לא ידוע אם ג'קסון התכוון לפרסם את חוות דעתו זו.
בין 30 במרץ ו-17 במאי 1954 אושפז ג'קסון בבית חולים.
דווח שנשיא בית המשפט ארל וורן ביקר אותו מספר פעמים, וניהל עמו דיון הן על טיוטת חוות דעתו של ג'קסון והן על חוות דעתו שלו עצמו.
עצה אחת שוורן קיבל מג'קסון הייתה להוסיף את המשפט הבא: "השחורים השיגו הצלחה יוצאת מן הכלל באומנויות ובמדעים, בנוסף להצלחה בעסקים ובעולם המקצועי".
משפט זה קשור לחלק הרביעי של חוות הדעת של ג'קסון.
ב-17 במאי הגיע ג'קסון לבית המשפט ישירות מבית החולים, כדי להיות נוכח בהקראת פסק הדין.
כאשר הוגש פסק הדין, נכחו בבית המשפט כל השופטים, זאת כדי להדגיש את קבלת פסק הדין פה אחד.
ג'קסון נפטר ב-9 באוקטובר אותה שנה, כך שלא נותר זמן רב כדי לחקור לעומק את דעותיו על ההפרדה הגזעית.
ב-1945 מינה הנשיא הארי טרומן את ג'קסון כראש צוות התביעה במשפטים נגד פושעי המלחמה הנאצים.
לצורך כך ג'קסון יצא חופשת היעדרות מכס השיפוט.
הוא הוביל את ניסוח ההסכם בין ארצות הברית, ברית המועצות, אנגליה וצרפת הידוע כהסכם לונדון.
ההסכם היווה את הבסיס לבית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג ובטוקיו.
ההסכם הגדיר פשעים בהם ניתן להאשים את הנאשמים: פשע נגד השלום, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
לאחר מכן הוא שירת בנירנברג כתובע הראשי של ארצות הברית בבית הדין הצבאי הבינלאומי.
ג'קסון מילא את תפקידו כתובע במרץ רב.
נאומי הפתיחה והסיכום שלו בפני בית הדין זכו לפרסום רב.
אלברט שפר, שר החימוש והייצור המלחמתי של גרמניה הנאצית, אמר:
עם זאת, יש המאמינים שמיומנויות החקירה הנגדית שלו היו חלשות באופן כללי, והיה זה התובע הבריטי, דייוויד מקסוול פייף, שהוציא את המיטב מהרמן גרינג בחקירה הנגדית בהשוואה לג'קסון, שננזף על ידי חבר השופטים על כך שאיבד את שלוות רוחו וספג התגרויות מצידו של גרינג במהלך הדיונים.
הוא אושפז בבית החולים עד 17 במאי, אז שב לעבודתו בבית המשפט.
הוא המשיך בפעילותו השיפוטית עד ל-4 באוקטובר.
בשבת, 9 באוקטובר, הוא לקה בהתקף לב נוסף.
רוברט ג'קסון נפטר באותו יום בשעה 11:45 בבוקר בגיל 62. טקסי האשכבה נערכו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון ומאוחר יותר בכנסיית סנט לוקס שבג'יימסטאון.
כל שאר שמונת שופטי בית המשפט העליון נסעו יחדיו לג'יימסטאון, כדי להשתתף בהלוויה, הפעם האחרונה שאירוע כזה התרחש, מסיבות ביטחוניות.
בין שאר האישים הבולטים שהשתתפו בטקס נמנה תומאס דיואי, שהיה אז מושל ניו יורק.
ג'קסון נטמן ליד בית ילדותו בפרוסברג.
ג'קסון שבג'יימסטאון מוצגים פריטים מחייו, אוספים של כתביו, ותמונות ממשפטי נירנברג.
אוסף נרחב של מסמכיו האישיים והמשפטיים שמור בחטיבת כתבי היד של ספריית הקונגרס.
מחוץ למרכז שבג'יימסטאון ניצב פסל בדמותו בנוסף לפסל שליד שדה התעופה המקומי.
מבנה בית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מדינת ניו יורק, שנפתח בנובמבר 2011 בבאפלו, קרוי על שמו.
בסרט נירנברג משנת 2000 מגולמת דמותו של ג'קסון על ידי השחקן אלק בולדווין.
רוברט הגר היה מנצח ומלחין גרמני משטרסבורג באלזס-לורן.
הגר למד בקונסרבטוריון העירוני של שטרסבורג אצל פרנץ שטוקהאוזן, אחר כך בציריך אצל לותאר קמפטר ולבסוף במינכן אצל מקס פון שילינג.
אחרי התנסויות ניצוח מוקדמות בשטרסבורג הופיע לראשונה באולם בשנת 1908 או 1909. בהמשך הוזמן לנצח בברמן (1909), בפולקסאופר של וינה (1911) ובנירנברג (1913), שם ניצח גם על קונצרטים פילהרמוניים.
אחרי הופעות במינכן עבר לברלין, שם ניצח בשנים 1933 עד 1950 ולבסוף חזר למינכן.
הגר ניצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מ-1925 עד 1935 וב-1953 חזר לנצח שם עם להקת האופרה שלו ממינכן, בהפקה הראשונה בלונדון של "קפריצ'ו" מאת ריכרד שטראוס.
"פסטיבל בהאברסלב", אופרה בשלוש מערכות, נירנברג 1911.
"הרו וליאנדר" (דרמה סימפונית, תזמורת מלאה) אופוס 12.
קונצ'רטו לכינור ברה מז'ור אופוס 16.
"שיר שלום" (יצירה כוראלית לסולנים, מקהלה, תזמורת ועוגב.
רוברט קית' הוֹרי הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
הורי שיחק שש עשרה עונות בליגת ה-NBA, במהלכן זכה בשבע אליפויות.
הוא אחד מארבעה שחקנים בלבד, לצד ג'ון סאלי, לברון ג'יימס ודני גרין אשר זכו באליפות עם שלוש קבוצות שונות: שתיים עם יוסטון רוקטס, שלוש עם לוס אנג'לס לייקרס ושתיים עם סן אנטוניו ספרס.
בשל יכולתו לקחת זריקות ברגעים חשובים (קלאץ'), הוא מכונה "ביג שוט בוב" - משחק מילים על כינויו של ג'יימס וורת'י, "ביג גיים ג'יימס".
רוברט הורי נולד בהרפורד קאונטי שבמרילנד, וגדל באנדלוסיה שבאלבמה.
הוא שיחק בצעירותו עבור קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון של אנדלוסיה, ובשנה האחרונה שלו בתיכון זכה בפרס שחקן השנה בתיכונים באלבמה על שם ג'יימס נייסמית'.
לאחר מכן קיבל הורי מלגת כדורסל מאוניברסיטת אלבמה, וחבר בקבוצת הכדורסל שלה לשחקן NBA אחר לעתיד, לטרל ספריוול.
במדי אוניברסיטת אלבמה, פתח הורי ב-108 מתוך 133 המשחקים בהם שותף, וסייע לקבוצתו לזכות שלוש פעמים באליפות טורניר ה-SEC בליגת המכללות, ולהעפיל פעמיים לשלב 16 הגדולות בטורניר אליפות המכללות בכדורסל.
מאזן הניצחונות וההפסדים של אלבמה בארבע העונות שהורי שיחק בה היה 36-98. הורי סיים את קריירת המכללות שלו כשחקן בעל מספר החסימות הגבוה ביותר בתולדות המכללה (282), והוא אף זכה במספר תארים אישיים, ביניהם בחירה לנבחרת העונה של האזור הדרום-מזרחי במכללות.
בדראפט ה-NBA של 1992 נבחר הורי במקום ה-11 על ידי קבוצת יוסטון רוקטס, והצטרף ל-NBA כסמול פורוורד.
בעונתו הראשונה בקבוצה, , העמיד הורי ממוצעים של 10.1 נקודות ו-5 ריבאונדים, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
הוא שיחק ביוסטון בכל ארבע עונותיו הראשונות בליגה, וסייע לה לזכות בשתי אליפויות רצופות בשנים 1994 ו-1995. במהלך סדרות הגמר של שתי אליפויות אלו קבע הורי שני שיאים אישיים לשחקן במשחק אחד בסדרת גמר: שבע חטיפות וחמש קליעות מטווח שלוש נקודות ברבע אחד.
במהלך שנותיו ביוסטון לבש הורי את החולצה מספר 25.
בפברואר 1994, אמורים היו הורי ומאט בולארד לעבור ב לדטרויט פיסטונס תמורת שון אליוט, אך אליוט סבל ממצבו הגופני בשל בעיות בכליה, והטרייד בוטל.
הורי העיד על עצמו כי ייתכן וביטול הטרייד הציל את הקריירה שלו.
הורי המשיך להיות שחקן מפתח בשתי האליפויות של יוסטון, והחל לפתח לעצמו תדמית של , כאשר קלע סל ניצחון בשניות האחרונות של משחק בסדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף מול סן אנטוניו ספרס, והוסיף סל קריטי בניצחון 103-106 על אורלנדו מג'יק במשחק השלישי של סדרת הגמר.
בקיץ 1996 עבר הורי בטרייד לקבוצת פיניקס סאנס יחד עם סם קאסל, צ'אקי בראון ומרק בראיינט, בעוד שה-MVP של העונה הסדירה לשעבר, צ'ארלס בארקלי, עבר תמורתם ליוסטון.
תקופתו של הורי בפיניקס הייתה לא מוצלחת, כשהוא נקלע לסכסוך עם מאמנו דני איינג', במהלכו הוא אף זרק מגבת לפניו של איינג'.
בעקבות אותו מאורע הושעה הורי מפיניקס, והועבר בטרייד בינואר 1997 לקבוצת לוס אנג'לס לייקרס, תמורת סדריק סבלוס.
אחד מהמהלכים החשובים ביותר היה שלשת הניצחון שקלע בשנייה האחרונה במשחק הרביעי בסדרת גמר המערב נגד סקרמנטו קינגס, שהוביל את הלייקרס לניצחון בתוצאה 99-100 ולניצחון בסדרה בסופו של דבר.
גם בעונת המשיך הורי להיות שחקן חשוב עבור לוס אנג'לס לייקרס, שסמכה עליו בקביעות כשחקן שיסייע לה להשיג אליפות רביעית ברציפות, ונתנה לו דקות משחק רבות.
עם זאת, במשחקי הפלייאוף של אותה שנה היה הורי דווקא הגיבור הטרגי של קבוצתו בסדרת חצי גמר המערב נגד סן אנטוניו ספרס, כשהחמיץ הזדמנות לנצח עבור קבוצתו את המשחק, ולא קלע אף אחת מזריקותיו לשלוש נקודות במהלך הסדרה.
הלייקרס הפסידה לסן אנטוניו בשישה משחקים ולא הצליחה לזכות באליפות רביעית ברציפות.
לאחר עונת 2002/03 הפך הורי לשחקן חופשי, ועבר לסן אנטוניו ספרס.
בניגוד למעמדו של הורי בלייקרס, מאמן סן אנטוניו גרג פופוביץ' מיעט לתת להורי דקות משחק בעונתו הראשונה בקבוצה, , מה שעצר את ההצלחה המתמשכת שלו.
עם זאת, בעונת היה הורי חלק חשוב בהעפלתה של סן אנטוניו לגמר ה-NBA, וזכייתה באליפות השלישית בשבע שנים.
במשחק החמישי בסדרת הגמר מול דטרויט פיסטונס, קלע הורי שלוש נקודות בלבד במהלך שלושת הרבעים הראשונים, אך קלע 21 נקודות ברבע הרביעי ובהארכה, ואף קלע שלשה בשניות האחרונות, שהובילה את סן אנטוניו לניצחון במשחק.
סן אנטוניו ניצחה לבסוף את הסדרה בשבעה משחקים, והורי זכה באליפות השישית בקריירה שלו.
לאחר אותה עונה חזר הורי לשאת את המספר 25 על חולצתו, מאז החליף את מספר חולצתו כאשר עבר ללייקרס ב-1997. בעונת כשלה סן אנטוניו לזכות באליפות, לאחר שהודחה על ידי דאלאס מאבריקס בחצי גמר המערב.
במשחק הרביעי בסדרת חצי גמר המערב בפלייאוף של עונת , מול פיניקס סאנס, ביצע הורי עבירה קשה על סטיב נאש מפיניקס.
עבירה זו הביאה לקטטה במגרש, שבסופה הורחק הורי מהמשחק והושעה משני המשחקים הבאים, ואילו שחקני פיניקס אמארה סטודמאייר ובוריס דיאו, שקמו מהספסל במהלך הקטטה, הושעו מהמשחק החמישי.
סן אנטוניו ניצחה בשני משחקי הסדרה הבאים והגיעה לבסוף עד לסדרת הגמר, שם פגשה את קליבלנד קאבלירס.
בגמר גברה סן אנטוניו על קליבלנד בארבעה משחקים וזכתה באליפות הרביעית שלה, שהייתה השביעית של הורי.
בסיום עונת הפך הורי לשחקן חופשי ולא הוחתם על ידי אף קבוצה, מה שהוביל לפרישתו ממשחק מקצועני.
בשנת 2005 הצטרף הורי לג'ון סאליי כאחד משני שחקנים בלבד שזכו באליפות עם שלוש קבוצות שונות.
הורי החזיק בשיא ההופעות של כל הזמנים במשחקי הפלייאוף כאשר שבר את שיאו של כרים עבדול-ג'באר בפלייאוף של 2008, ונכון ל-2024 הוא עדיין מחזיק במקום הרביעי בדירוג זה.
הורי מדורג במקום העשירי ברשימת קולעי הזריקות לשלוש במשחקי הפלייאוף בכל הזמנים.
רוברט הופסטדטר היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי.
בשנת 1961 קיבל פרס נובל לפיזיקה, ביחד עם רודולף מסבאואר, על עבודתו בתחום פיזור אלקטרונים מגרעיני אטום וחקר מבנה הנוקליאונים.
רוברט הופסטדטר נולד בניו יורק להורים יהודים שהיגרו מפולין לארצות הברית.
הוא למד בסיטי קולג' של ניו יורק וסיים בהצטיינות תואר ראשון בשנת 1935 בגיל 20, וזכה בפרס קניון במתמטיקה ופיזיקה.
בנוסף לכך, הוא זכה במלגת צ'ארלס.
קופין מחברת ג'נרל אלקטריק שאיפשרה לו ללמוד פיזיקה באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא עשה תואר שני ודוקטורט אותם סיים בשנת 1938.
הוא עשה את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה לפני שהצטרף לאוניברסיטת סטנפורד שם הוא לימד בין השנים 1950 ל-1985. בתחילת 1967 השתתף בוועידה בינלאומית בענייני האטום במכון ויצמן ולקראת סוף 1967 מונה למועצת המנהלים של המכון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד בשביל הצבא האמריקאי.
בשנת 1942 הוא התחתן עם ננסי גיבן, היו להם שלושה ילדים ביניהם החוקר דאגלס הופסטדטר.
רוברט הופסטדטר טבע את היחידה פרמי (יחידת מידה) על שם הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי, אחד ממייסדיה של הפיזיקה הגרעינית, במאמר משנת 1956 על פיזור אלקטרונים ומבנה גרעין האטום.
הוא חקר את מבנה הפרוטון והנייטרון והראה שהם מורכבים מפיונים.
בשנת 1961 הופסטדטר זכה בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו בתחום זה.
בשנותיו האחרונות, הופסטדטר התעניין באסטרופיזיקה והשתמש בידע שלו על מנת לתכנן טלסקופ מבוסס קרינת גמא למצפה קומפטון לקרינת גמא על שם חתן פרס נובל לפיזיקה ארתור קומפטון.
הפקולטה לפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד מכירה בהופסטדר כאחד המדענים העיקריים שפיתחו את מצפה קומפטון.
לאוניברסיטת סטנפורד יש סדרת הרצאות שנתית על שם הופסטדטר הרצאות לזכר רוברט הופסטדטר, שכוללת שתי הרצאות אחת המיועדת לקהל הרחב ואחת למדענים.
רוברט הארליק הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת העיר ניו יורק מומחה לבינה מלאכותית, שכיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לזיהוי תבניות (IAPR - The International Association for Pattern Recognition) ומכהן כנשיא "החברה הבינלאומית לחקר צפני התורה".
הארליק סיים בשנת 1964 תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קנזס, תואר ראשון נוסף בהנדסת חשמל ב-1966 ותואר שני בהנדסת חשמל ב-1967. ב-1989 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קנזס.
הצטרף כאיש סגל לפקולטה להנדסת חשמל באוניברסיטה זו, וכיהן בה כפרופסור בשנים 1978-1975. ב-1979 מונה לפרופסור בווירג'יניה טק.
בשנים 1986-1984 כיהן כסגן נשיא למחקר בחברת Machine Vision International.
בשנים 2000-1986 כיהן כפרופסור במחלקה להנדסת חשמל באוניברסיטת וושינגטון.
משנת 2000 הוא מכהן כפרופסור מחקר (באנגלית Distinguished Professor) במרכז לדוקטורנטים באוניברסיטת העיר ניו יורק.
הארליק כיהן מספר שנים כנשיא האגודה הבינלאומית לזיהוי תבניות, (IAPR).
תרומותיו לראייה ממוחשבת וזיהוי צורות זיכו אותו בתואר "עמית IEEE".
פרופסור הארליק נחשב לחוקר פורה במיוחד.
מספר הספרים, פרקים, מאמרים בכתבי-עת, ונאומים בוועידות שפרסם – עבר את החמש מאות וחמישים, ביניהם שני כרכי ספרו "ראייה ממוחשבת ורובוטית".
תרומתו של פרופסור הארליק לעולם המדעי רחבת היקף.
הודות למחקריו ותגליותיו התאפשרו ברמה גבוהה ניתוחי תמונות ומרקמן, נוצרו מודלים לעיבודי תמונות במחשב, צורות באמצעות ניתוח מורפולוגיה מתמטית, ראייה ממוחשבת, ניתוח מסמכים באמצעות מחשב ובינה מלאכותית.
עבודתו האחרונה עוסקת בממדי מרחב ומתבססת על טכניקות של תורת הקבוצות החופשיות, החלות על בעיות קומבינציה.
עיקר עיסוקו האחרון הוא בקרת תוכניות בסוכנות החלל האמריקנית - נאס"א, שם הוא תורם בפיתוח תוכניות לטילי שיוט.
הארליק הוא מתומכי המחקר של דורון ויצטום, אליהו ריפס ורוזנברג, אודות מסרים המוצפנים בדילוגי אותיות בתורה.
כלומר מה תהיינה התוצאות של "דילוג מינימלי מספר 2", "דילוג מינימלי מספר 3", וכן הלאה.
תוצאת בדיקתו גלתה כי הרשימות של ויצטום הוכיחו את עצמן שנית, ואף עד הניסיון העשרים נמצאו תוצאות מרשימות.
רשימתו של מקי, לעומת זאת, הלכה וכשלה ולאחר הניסיון השלישי כבר לא הייתה כל משמעות סטטיסטית לתוצאות.
הארליק הרצה על הנושא בפני משתתפי הכנס הבינלאומי לזיהוי תבניות שהתקיים בהונג קונג בשלהי 2006. וביוזמתו אף הרצו שם גם חוקרים נוספים של דילוגי אותיות בתורה.
רוברט הייז הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בתפקידו כטד סטרייקר בסרט "טיסה נעימה" משנת 1980.
הייז החל את הקריירה שלו במספר תוכניות טלוויזיה, אשר לא האריכו ימים.
בין התוכניות בהן השתתף: "החלוצים הצעירים", "אנג'י", "איש הכוכבים" ו-"FM".
הייז הופיע בתפקיד אורח במספר פרקים של הסדרה "מופע שנות ה-70", בתפקיד "באד", האיש שחשבו כי הוא אביו של הייד.
לאורך השנים הייז ביים והפיק מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה.
כמו כן דיבב מספר דמויות של גיבורי על, בהן ספיידרמן, הענק הירוק ואיירון מן, בסדרות הטלוויזיה המצוירות, המבוססות על דמויות הקומיקס.
רשימה חלקית של הופעותיו בקולנוע ובטלוויזיה:
1993 - המסע המופלא הביתה
1994 - אין קינוח, אבא, עד שתכסח את הדשא
1998 - קלי קלי - סדרת טלוויזיה
2000 - הנשים של דוקטור טי
רוברט הורביץ הוא ביולוג יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002, יחד עם סידני ברנר וג'ון סלסטון.
הורביץ נולד בשיקגו, אילינוי, להורים יהודים צאצאי מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
סבו מצד אימו, דוד סביצקי, נולד באוסטר, ליד קייב, רוסיה (כיום אוקראינה), בן שני מתוך עשרה ילדים.
הסב היגר לשיקגו ב-1904, בהיותו בן 25, שינה את שם משפחתו לסביט ועבד כחנווני ויצרן בגדים.
סבתו של הורביץ מצד אימו, רוז, הגיעה לשיקגו ב-1902, מהעיירה דאביקה, שליד קרקוב, גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית ולימים חלק מפולין.
רוב קרוביה שנשארו שם, נרצחו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
השניים נישאו ב-1908 ואמו של הורביץ, מרי סביט (סביצקי), נולדה בשיקגו ב-1921, בתם הרביעית והצעירה ביותר.
סבו של הורביץ מצד אביו, סולומון בן מיכאיל גורביץ, נולד למשפחה עשירה יחסית, בעיירה יהודית שנקראה שצ'דרין, ליד מינסק, רוסיה (כיום בלארוס).
הוא היגר לארצות הברית עם אשתו הראשונה ב-1904 ועם הגעתו שינו לו פקידי ההגירה את השם, לסם הורביץ.
ב-1908 נפטרה אשתו הראשונה והוא נותר אלמן עם שתי בנות.
הוא עבד כמגהץ בגדים והשתתף בשביתה הגדולה של 1910, נגד בעלי תעשיית הטקסטיל של שיקגו, שניצלו את עובדיהם בצורה מחפירה.
השביתה הגיעה לכדי אלימות של ממש בין המעסיקים לפועליהם בכל רחבי שיקגו וכתוצאה מכך הוכנס הסב לרשימה שחורה ונאלץ להחליף מקצוע.
הוא הפך לסוכן ביטוח עבור חברה פולנית ולאחר מכן פתח עסק לניקוי יבש.
סיליה (ציפורה) בולוטין, סבתו של הורביץ מצד אביו נולדה בנובגורד - סיובורסק, ליד קייב, רוסיה, כיום אוקראינה.
היא השתתפה במהפכת 1905, נאסרה על ידי המשטרה החשאית של הצאר, האוכרנה, הוזהרה שתוצא להורג אם תיתפש שוב וברחה מרוסיה לארצות הברית.
ב-1909 היא נישאה לסם הורביץ, גידלה את שתי בנותיו ונולדו להם עוד ארבעה ילדים, שהצעיר בהם היה אוסקר, אביו של הורביץ, שנולד ב-1918.
אוסקר הורביץ ומרי סביט, הוריו של הורביץ נפגשו בשיקגו, ונישאו ב-1942. במהלך המלחמה היו שניהם עובדי מדינה, האב כרואה חשבון והאם במוסד לביטוח לאומי.
כשנתיים לאחר המלחמה, עבר האב לשוק הפרטי, נעשה עם השנים סמנכ"ל בחברת הובלה, ואף חיבר ספר הדרכה לחקלאים בנוגע למס הכנסה.
הוא נפטר ב-1989 ממחלת ALS.
האם החלה ב-1948 לעבוד כמורה, למדה וקיבלה תואר שני והפכה בהמשך ליועצת בבתי ספר יסודיים עד פרישתה ב-1988. במשך שנים רבות היא הייתה פעילה מאוד במסגרת המועצה הלאומית של נשים יהודיות.
הורביץ היה בנם הבכור ונולדה להם גם בת, שלוש שנים צעירה ממנו, קרול, כיום נאט, שהייתה בהמשך אף היא לדוקטור ולמרצה לביולוגיה באוניברסיטת מיאמי.
ב-1960, כשהורביץ היה בן 13 עברה המשפחה משיקגו לסקוקי הסמוכה, משום שבתי הספר שם היו ברמה גבוהה יותר מאשר בשיקגו.
בכיתה ט' הוא זכה בפרס בגין פרויקט מדעי שהכין, והשתתף לראשונה בתערוכה מדעית של מדינת אילינוי.
לאחר מכן היה עוזר עורך עיתון בית ספרו וערך מגזין משל עצמו, אשר הרוויח כספים ממכירת פרסומות, בנוסף לעיסוקו בשורת עבודות צדדיות אחרות.
בגיל 17 התקבל הורביץ ל-MIT.
בתקופת לימודיו שם לתואר ראשון הוא היה עורך עיתון הסטודנטים ונבחר כיו"ר אגודת הסטודנטים, בנוסף לחברותו בארגון הסטודנטים היהודי - "אלפא אפסילון פאי".
הוא סיים ב-1968 עם תואר ראשון כפול, במתמטיקה ובכלכלה.
עם זאת, לפחות בשנה האחרונה הוא התחיל ללמוד גם מספר קורסים בביולוגיה, אשר מהר מאוד הפכה למקצוע המועדף עליו.
באחד הקורסים הללו הוא גם פגש את פטרישיה פוסטר, שהפכה כעבור שנתיים לבת זוגו עד 1983.
הורביץ הגיש בקשה להתקבל ללימודי תואר שני בביולוגיה באוניברסיטת הרווארד, MIT ואוניברסיטת סטנפורד, התקבל לשלושתן ובחר להמשיך את לימודיו בהרווארד, שם סיים תואר שני בביולוגיה ב-1972 ודוקטורט ב-1974. אחד ממנחי עבודת הדוקטורט שלו היה ג'יימס ווטסון מגלה מבנה ה-DNA.
ב-1991 הוא נישא למרתה קונסטנטין פטון, פרופסור לביולוגיה מאוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן אוניברסיטת ייל וחוקרת המערכת העצבית גם היא.
עבורה היו אלה נישואין שניים והיא הייתה באותה עת כבר אם לשני בנים.
נולדה להם בת אחת - אלכסנדרה קונסטנטין הורביץ (1993).
הורביץ המשיך את לימודיו לפוסט דוקטורט, בקיימברידג', אנגליה, במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית שם עבד תחת סידני ברנר.
הוא הצטרף לברנר בחקר הנוירוביולוגיה של נמטודה (תולעת עגולה) בשם Caenorhabditis elegans.
בעקבות העבודה במעבדתו של ברנר, הייתה תולעת זו לאחד מיצורי המודל הנחקרים ביותר בגנטיקה ובביולוגיה ההתפתחותית ובמיוחד בחקר ההתמיינות התאית.
עמית מחקר של הורביץ במעבדתו של ברנר היה ג'ון סלסטון.
שלושתם זכו בהמשך, ביחד, בפרס נובל על מחקרם על התולעת הזעירה.
בינואר 1978 חזר הורביץ לארצות הברית, כשהוא מביא עמו לא פחות מ-500 זנים שונים של התולעת נשוא מחקרו.
הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת MIT במסצ'וסטס וקיבל שם מעבדה משלו, בה המשיך בחקר הנמטודה, הגנטיקה של התפתחותה ותאי העצב שלה.
בין השאר, הוא החל לחקור את מותם המתוכנן מראש של תאים (אפופטוזה), מה שהוביל לחקר מחלות גנטיות אנושיות, לרבות המחלה ממנה מת אביו, ALS.
במקביל הוא החל גם לעבוד כיועץ לחברות רפואיות שונות, בנוגע ליישום מחקרים ביולוגיים ורפואיים בסיסיים ותאורטיים, לייצור תרופות ספציפיות למחלות ספציפיות.
ב-1995 מונה הורביץ לנשיא האגודה הגנטית של אמריקה.
לאחר מכן הוא כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות לקביעת מדיניות בנושאים ביולוגיים שונים, כגון מימון מחקר ביו רפואי, ביולוגיה של התא וכיוצא באלה.
ב-2000 הוא קיבל מאוניברסיטת קולומביה את פרס לואיזה גרוס הורביץ למחקר ביולוגי ורפואי.
פרס זה נחשב לאחד המנבאים הטובים ביותר לזכייה עתידית בפרס נובל, משום שלמעלה ממחצית מהזוכים בו אכן זכו לאחר מכן גם בפרס נובל.
באותה שנה הוא גם זכה בפרס "מצעד הפרוטות" האמריקאי, שנוסד על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הפרס מוענק מדי שנה לחוקר שתרם יותר מכולם לביולוגיה ההתפתחותית ולקידום האנושות ליום שבו "כל התינוקות ייוולדו בריאים".
ב-2008 מונה הורביץ למנכ"ל חברת "אנלייט ביוסיינסז", שהוקמה על ידי שלוש יצרניות התרופות הגדולות והנחשבות בעולם, פייזר, מרק ואיליי לילי במטרה להאיץ את פיתוחן של תרופות חדשות.
הורביץ חבר במכון מקגוורן לחקר המוח, ובמכון קוץ' לחקר הסרטן, שב-MIT, בנוסף להיותו פרופסור לביולוגיה באוניברסיטה זו.
כמו כן, הוא חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי במרילנד ומכהן כיו"ר מועצת הנאמנים של האגודה הציבורית למדע, היושבת בוושינגטון DC ואשר מטרתה לקדם לימודים מדעיים על ידי תמיכה בסטודנטים הפונים לכיוון זה.
הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) והחל מ-2009 הוא גם חבר החברה המלכותית הבריטית.
הוא רשם החל מ-1998 ועד היום, לפחות 21 פטנטים שונים בביולוגיה, על שמו.
ב-7 באוקטובר 2002 הודיעה ועדת פרס נובל בסטוקהולם, על החלטתה להעניק את הפרס לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002, במשותף, לשלושה חוקרים: רוברט הורביץ, ג'ון סלסטון וסידני ברנר.
הפרס הוענק להם בגין תגליותיהם בנוגע ל"בקרה גנטית של התפתחות איברים ומוות תאי מתוכנן".
רוברט הורביץ ספציפית, קיבל את הפרס בגין גילוי ואפיון כמה גנים, השולטים וגורמים למותם המתוכנן מראש של תאים בנמטודה C.
הוא הראה כיצד פועלים הקשרים ההדדיים ביניהם, כך שהתאים שצריכים למות אכן ימותו ובנוסף לכך הוכיח שבגוף האדם קיימים גנים דומים בעלי תפקיד דומה.
במאמר חלוצי שכתב ב-1986 זיהה הורביץ את שני הגנים הראשונים של המוות התאי וכמה שנים לאחר מכן זיהה גן שלישי, שתפקידו לעצור את שני גני המוות הללו, כשצריך לעוצרם.
חוץ מזה, הוא זיהה עוד כמה גנים, שתפקידם לפקח על פירוק התא המת.
בנוסף, הוא זיהה גן זהה לאחד משני הגנים הראשונים שאצל התולעת הקטנה, גם בגוף האדם ובעקבותיו זיהו חוקרים אחרים גנים נוספים בגוף האדם, הממלאים תפקידים זהים לאותם גנים שהוא זיהה בנמטודה.
היל היה במאי, תסריטאי, ושחקן קנדי מתקופת הסרטים האילמים.
היל פעל תחת מספר שמות ובהם: רוברט אלן, ג'ימי הוקי, רוק הוקי ובוב סטילמן.
רוברט שרמן "באק" הלפרין היה גיבור מלחמה יהודי-אמריקאי במלחמת העולם השנייה, שייט תחרותי זוכה מדליית ארד באולימפיאדת רומא, שחקן פוטבול ואיש עסקים.
הלפרין נולד למשפחה יהודית בשיקגו שבאילינוי, בן לאב שהיגר לארצות הברית מקייב בסוף המאה ה-19. היה חבר בנבחרת הפוטבול של אוניברסיטת נוטרדאם ושל אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בעמדת הקוורטרבק.
הוא שיחק עונה אחת (1932) בעמדת הרץ האחורי בקבוצת ברוקלין דודג'רס מליגת ה-NFL ולאחר מכן אימן בתיכון בשיקגו.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה התגייס במרץ 1942 לצי האמריקאי.
הוא נבחר להיות אחד מעשרה לוחמים שייסדו את יחידת הקומנדו הימי של הצי (SCOUTS & RAIDERS), היחידה אומנה בחשאי בווירג'יניה והיוותה את הבסיס ליחידת אריות הים.
הלפרין השתתף במבצע לפיד, הנחיתה האמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית.
תחת עלטה מוחלטת הוביל את ספינת הסיור שלו בחופי מרוקו הצרפתית, הוא היה הראשון מבין החיילים אמריקאים שנחתו על החוף באפריקה.
הוא נחת באזור פורט ליוטה, סימן את נתיבי הגישה, הכווין את הכוחות הנוחתים ולקח בשבי שני קציני אויב.
על לחימתו במבצע זכה בעיטור צלב הצי, העיטור השני בדרגתו מבין עיטורי הכוחות המזוינים.
השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה (מספינת USS Ancon) ובפלישה לאיטליה.
בנובמבר 1943 הועבר לכוח המשימה 122 וביוני 1944 היה מהחיילים הראשונים שנחתו על חוף צרפת במהלך הפלישה לנורמנדי והוביל את כוחות הקורפוס השביעי.
על לחימתו במבצע זכה לכוכב הארד.
הוא שב לארצות הברית בסוף יולי 1944 ושירת בבסיס ההדרכה לנחיתה אמפיבית, פורט פירס בפלורידה.
בדצמבר 1944 נשלח למערכה באסיה ומונה למפקד יחידה 6 של הצי האמריקאי.
תחת פיקודו היו 9 קצינים ו-35 לוחמים מהצי האמריקאי שהופקדו על אימונם של כ-2,500 לוחמי גרילה סיניים.
הכוחות לחמו נגד הצבא היפני הקיסרי, בין המבצעים בהם השתתפו היה השמדת פריגטה יפנית בהדחק של 1,000 טון בנמל אמוי.
לאחר כניעת מגיני אמוי קיבל הלפרין את חרבותיהם של האדמירל היפני וקציני מטהו.
על לחימתו ביפנים ופועלו זכה לכוכב הכסף ולעיטור כוכב הארד נוסף.
כמו כן זכה לעיטור הכבוד הגבוה ביותר מהרפובליקה של סין.
במהלך שירותו התקדם בדרגות עד שחרורו כקצין בדרגת לוטננט קומנדר.
לאחר שחרורו התחרה בשיט מפרשיות.
הוא היה אלוף צפון אמריקה בשיט מפרשית מדגם סטאר.
השתתף באולימפיאדת רומא (1960) וזכה עם בן זוגו ויליאם פרקס במדליית ארד.
ב-1963 זכה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו שבברזיל.
משנת 1959 כיהן הלפרין כיושב ראש חברת .Commercial Light Co שהקים אביו באילינוי.
החברה עסקה בעבודות הנדסה וחשמל רבות היקף.
כמו כן היה ממייסדיה של חברת הביגוד Lands' End.
בשנותיו האחרונות התגורר בפאלם ספרינגס בקליפורניה.
נפטר ב-1985 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הותיר אחריו אישה ושלושה בנים.
רוברט הובר הוא ביוכימאי גרמני, שזכה ב-1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דייזנהופר והארטמוט מישל על גילוי המבנה המרחבי של קומפלקס החלבונים החיוני לתהליך הפוטוסינתזה שמתרחש בחיידקים.
רוברט הובר נולד בעיר מינכן.
אביו סבסטיאן, היה קופאי בבנק, ואמו הלן הייתה עקרת בית שגידלה את ילדיה - רוברט ואחותו הקטנה.
רוברט נכנס בשנת 1947 ל-humanistische karls, גימנסיה במינכן, כדי ללמוד לטינית ויוונית.
הוא עזב הגימנסיה בשנת 1956, והתחיל ללמוד כימיה באוניברסיטת מינכן הטכנית (Munich Technical University), שם השלים דוקטורט, ואחר כך, בשנת 1976, קיבל את התואר פרופסור.
בשנת 1972, הובר הצטרף לצוות מכון מקס פלנק לביוכימיה (max plank institute for biochemistry) והפך למנהל בו.
הובר זכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דיזנהופר והארטמוט מישל על גילוי המבנה השלם של החלבון המורכב, שממלא תפקיד מרכזי בתהליך הפוטוסינתזה שמתרחש בחיידקים.
הובר התחתן עם כריסטה אסיג בשנת 1960. נולדו להם ארבעה ילדים (שני בנים ושתי בנות).
שלושה מילדיו לומדים כלכלה, ובת נוספת לומדת ביולוגיה.
הובר הוא מומחה עולמי בשימוש בקרינת x לצורך גילוי המבנה האטומי למולקולות מורכבות כמו חלבונים.
בשנים 1982–1985 הובר עבד עם דיזנהופר ומישל על גילוי המבנה האטומי השלם של החלבון המרכזי בתהליך הפוטוסינתזה שמתרחשת בחיידקים (חלבון המורכב מלמעלה מ-10,000 אטומים).
בשנת 1985, השלושה הצליחו לגלות את המבנה השלם של חלבון זה, ועל גילוי זה זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1988. המחקר שערכו עזר רבות בהבנת המנגנונים הפעילים בתהליך הפוטוסינתזה, וחשף דמיון בין תהליכי הפוטוסינתזה שמתרחשים בחיידקים לבין תהליכי הפוטוסינתזה שמתרחשים בצמחים.
רוברט הוּת' הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
הות ערך 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה, והעביר את מרבית קריירת הבוגרים שלו בפרמייר ליג, כשקבוצתו האחרונה הייתה לסטר סיטי, עמה זכה באליפות בעונת 2015/2016.
הות חתם בצ'לסי בשנת 2001, כאשר היה בן 17, והתגלה על ידי המאמן קלאודיו ראניירי.
את הבכורה ערך בשלהי עונת 2001/2002, בהפסד הביתי לאסטון וילה בתוצאה 1–3, כאשר החליף את ייספר גרונקיאר.
בעונת 2003/2004 שותף הות במשחקים רבים יותר בקבוצה וביסס את מעמדו, אך בעונת 2004/2005 נפצע ומיעט לשחק.
בעונת 2005/2006 פחת מעמדו של הות עוד יותר, כאשר המאמן ז'וזה מוריניו העדיף עליו שחקנים כמו ג'ון טרי, ויליאם גאלאס וריקרדו קרבאליו, זאת על אף שמוריניו דחה הצעה על השחקן מבאיירן מינכן.
הות לא היה שבע רצון ממעמדו החדש, וביקש לעזוב.