tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוזיאון נגאשימה – מוזיאון אומנות פרטי הכולל בנוסף ליצירות של אמנים מערביים דוגמת פיקאסו ומארק שאגאל גם יצירות של אמנים מקומיים, ואוסף של כלים מחרסינת סצומה לבנה מהמאה ה-19 וכלים שימושיים מחרסינת סצומה שחורה שנוצרו בין המאה ה-17 למאה ה-20.
כנסיית פרנסיסקו חאווייר – שם הכנסייה מזכיר את העובדה שקגושימה הייתה הנמל הראשון ביפן אליו הגיע פרנסיסקו חאווייר באוגוסט 1549 במטרה להחדיר את הנצרות הקתולית למדינה.
פארק אישיבאשי (石橋記念公園) – פארק היסטורי מסוף המאה ה-19.
הגנים הבוטניים של קגושימה (石橋記念公園) – גן בוטני שנפתח ב-1971
בין הפסטיבלים הנערכים בעיר, פסטיבל אוהרה שנערך לראשונה ב-1949 ונערך מאז כל שנה בימים 2 ו-3 בנובמבר.
במסגרת החגיגות יש מחולות ציבוריים ברחוב הראשי שבהן משתתפים עד אלף רקדנים.
פסטיבלים נוספים כוללים את "פסטיבל שריפת המטריות" ו"פסטיבל רוקוגאצו-טו" הנערך ביולי במקדשים שבעיר המוארים בפנסים מיוחדים.
בעיר יש כמה רובעי מסחר ומרכזי קניות גדולים דוגמת מרכז הקניות אמו פלאזה (アミュプラザ鹿児島) הצמוד לתחנת הרכבת המרכזית שעליו מותקן גלגל ענק בגובה של 91 מטרים המכונה אמורן (アミュラン) שמשיאו נשקף נוף העיר והר סקורג'ימה.
צנוני הדאיקון הגדלים בקרקע הגעשית של סקורג'ימה מכונים צנון סקורג'ימה (桜島大根) ומגיעים לממדים גדולים במיוחד.
עד לקוטר של כחצי מטר ומשקל של 45 ק"ג ורשומים בספר השיאים של גינס כצנונים הגדולים בעולם.
לקגושימה ברית ערים תאומות עם
קדאיניאי (בליטאית: Kėdainiai, ביידיש ובעברית: קיידאן, בפולנית: Kiejdany, ובגרמנית: Kedahnen) היא אחת הערים העתיקות בליטא.
העיר ממוקמת כ-51 ק"מ צפונית לקובנה על גדות הנהר נבז'יס, ומהווה בירת מחוז.
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1372, בכרוניקה הליבונית של הרמן פון וורטברג.
במאה ה-17 התרחשו בשטח המחוז של קדאיניאי הקרבות העיקריים בין מדינת האיחוד הפולני-ליטאי לבין שוודיה, במלחמה ששררה בין המדינות, ואשר כונתה המבול השוודי (בליטאית: Švedų tvanas).
גם ההסכם הזמני בין האיחוד לבין שוודיה נחתם בטירתם של משפחת רדזיוויל בקדאיניאי.
בין מלחמות העולם נמנו בה כ-3,000 יהודים, למעלה מרבע מתושביה, ופעלו בה מוסדות תרבות, דת וחינוך יהודיים.
פעילות זו, ובפרט הפעילות הציונית, נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940, תוך הגליית עשרות משפחות יהודיות מהעיר לסיביר.
במלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי קיידאן מזרחה יחד עם רוב יהודי ליטא.
לאחר המלחמה אפשרה ליטא החופשית את שובם של כל היהודים, ויהודי קיידאן שבו לבתיהם.
שלמה פיינזילבר היה רב הקהילה לפני מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי גרמניה ב-24 ביוני 1941. על היהודים הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות ואיסור על קשר עם לא יהודים.
לאחר זמן קצר הוצאו להורג כ-100 יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם.
בהמשך, נלקחו יהודי העיר לעבודות כפייה, תוך שבוצעו בהם מעשי שוד, אונס ורצח מתמשכים.
ב-23 ביולי 1941 לבדו רצחו הליטאים כ-200 מיהודי העיר.
בהמשך, רוכזו יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם כ-1,000 יהודים מיישובי הסביבה, ובו נצטוו היהודים לשלם לשלטונות תשלומי כופר גבוהים.
ב-15 באוגוסט 1941 רוכזו יושבי הגטו בבית הכנסת המקומי, וממנו נלקחו לאורוות, בהן הוחזקו 13 יום, ללא הספקת מזון.
ב-28 באוגוסט הובלו כל היהודים אל בורות ירי, ונרצחו ביריות על ידי שוטרים ליטאים, בפיקודם של כמה גרמנים.
למעלה מ-2,000 איש קבורים בבורות אלה, ואף יהודי לא נותר בעיר מכל הקהילה.
רק שני צעירים הצליחו לברוח יום לפני ההוצאה להורג.
בקיץ 1943 הוקם במקום מחנה עבודה לעובדי כפייה שהובאו לשם מגטו קובנה.
המחנה היה מחנה משנה של מחנה ריכוז KAUEN.
במחנה עבדו כ-500 יהודים בבניית שדה תעופה צבאי.
המחנה נסגר ביולי 1944 והאסירים נשלחו למחנות ריכוז בגרמניה כחלק מפינוי גטו קובנה.
יוצאי העיר אשר הגיעו לארץ לפני המלחמה הקימו את "עמותת יוצאי קיידאן בישראל".
מזכיר העמותה הוא כיום (2022) אריה (ליוניה) שצ'רבקוב.
יום הזיכרון לקהילה שהושמדה נקבע ב-28 באוגוסט.
בערבו של יום זה מקיימים חברי העמותה ערב זיכרון באולם של איגוד יוצאי ליטא בישראל, בתל אביב.
בין האישים ילידי קיידאן נמנים, הרב משה מרגלית, הרב אברהם שלמה זלמן צורף, שניאור זק"ש, משה לייב ליליינבלום, הרב מאיר מיכל רבינוביץ, הרב שמואל רפפורט ואברהם אליהו קפלן.
ארכיון קיידאן בקיבוץ בית זרע
יוצאי קיידאן שמרו על קשר ביניהם, וחשו מחויבות לשמר את זכר הקהילה שהושמדה.
בשנות ה-60 נוצר קשר בין משפחת כהן האמידה בארצות הברית, שמוצאה בקיידאן, לבין קיבוץ בית זרע, שרבים מחבריו היו יוצאי ליטא, וכמה מהם ילידי קיידאן.
במשא ומתן בין הקיבוץ למשפחת כהן סוכם, שהמשפחה תממן בניית ספרייה גדולה לקיבוץ, בתנאי שאחד מאגפיה יוקדש לשימור זכרה של קהילת קיידאן.
את האחריות ל"ארכיון-זוטא" זה לקחו על עצמם פסח ושיינקה חיטין (ווייצר לשעבר), ילידי קיידאן.
נשלחו הודעות אל יוצאי העיר והשניים אספו חומרים ופריטים שהובאו או נשלחו אליהם, בהם תעודות ומכתבים, תמונות, ספרי תפילה, כלי בית וחפצי קודש.
כמו כן תיעוד של פעילות ציבורית וחברתית, כמו פעילות הפרו-גימנסיון העברי, תנועות נוער וארגוני צדקה.
אנשים מסרו לארכיון דברים מביתם וחייהם בקיידאן, שנשמרו אצלם כמזכרות.
בתוך כמה שנים הפך המקום למוקד עלייה לרגל של יוצאי קיידאן.
לאחר פטירתם של בני הזוג חיטין לא נמצא מי שיטפל בארכיון ובסוף שנות ה-80 הועבר בשלמותו לארכיון בגבעת חביבה.
לאחר כמה שנים הועבר בשנית, לארכיון מורשת, שהוקם במקום.
קגואס (בספרדית: Caguas) היא עיר בפוארטו ריקו.
העיר נמצאת במרחק של כ-32 קילומטרים מבירת פוארטו ריקו, סן חואן, והיא נחשבת לחלק מהאזור המטרופוליטני שלה.
העיר נוסדה ב-1 בינואר 1775 בשם סן סבסטיאן דל פיניאל דה קגואס, שקוצר בהמשך לשם הנהוג בימינו.
העיר נקראת על שמו של קגואס, שהיה הקאסיקה (השם המקומי של מנהיג קהילת הטאינו) של האזור והמיר את דתו לנצרות.
קגואס קיבלה מעמד של עיר ב-1894.
העיר היא אחת הערים החזקות ביותר כלכלית מבין ערי פוארטו ריקו מאז שנות ה-80 של המאה ה-20.
עיקר התחבורה הציבורית בעיר, כמו בערים אחרות בפוארטו ריקו, מתבססת על מוניות שירות.
שירות זה, המקשר את קגואס לערים אחרות באי, נחשב לזול יחסית, אך אטי.
בתוך העיר עצמה פועלים גם מספר אוטובוסים ומוניות רגילות.
יש תכנון להקמת מסילת רכבת מקגואס לסן חואן, שתזין את הרכבת העירונית של מטרופולין סן חואן.
קגלביץ' הוא מותג וודקה איטלקי.
מיוצר על ידי חברת "שטוק ס.פ.א", חברת משקאות שנוסדה בשנת 1884 על ידי ליאונלו סטוק וממוקמת בטריאסטה.
קגלביץ קלאסיק היא וודקה מהמסורת ארוכת השנים של מזרח אירופה, המיוצרת מהמתכון המקורי משנת 1884 שנרקח במהלך המשבר הכלכלי של שנת 1873 על ידי הרוזן של הונגריה סטפן קגלביץ שהיה ממוצא קרואטי.
וודקת קגלביץ משווקת באירופה, רוסיה, ארצות הברית, ישראל ויפן.
למותג טעמים רבים ומגוונים: דאבל אספרסו, מלון, לימון, אפרסק, תות, פירות יער ואפרסק.
בארץ משווק על ידי חברת טמפו משקאות.
קגאיאן דה אורו (בפיליפינית: Lungsod ng Cagayan de Oro, "לונגסוד נג קגאיאן דה אורו"; בסבואנו: Dakbayan sa Cagayan de Oro, "דקבאיאן סה קגאיאן דה אורו") היא בירת מחוז צפון מינדנאו ופרובינציית מיסאמיס אוריינטל בפיליפינים.
קגאיאן דה אורו נמצאת בחוף הצפוני של האי מינדנאו.
ב-2010 התגוררו בעיר כ-600,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר העשירית בגודלה בפיליפינים.
ההתיישבות באזור העיר התחילה כבר בשנת 377 לספירה, כשהמקומיים ייסדו התיישבות במרחק של כ-8 קילומטרים מקגאיאן דה אורו של היום.
ב-1622 הספרדים הגיעו לאזור והקימו בו מספר מיסיונים אשר במהלך השנים התפתחה אוכלוסייה סביבם.
ב-1871 קגאיאן דה אורו הפכה רשמית לעיירה.
לאחר שהפיליפינים סופחו לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים אשר במהלכה נערכו כמה קרבות בעיר.
האמריקאים ניצחו במלחמה והפיליפינים נותרו תחת שליטתם עד 1946.
ב-15 ביוני 1950 קגאיאן דה אורו קיבלה מעמד של עיר.
קגאיאן דה אורו היא המרכז הכלכלי של מחוז צפון מינדנאו.
הכלכלה של העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה, מסחר ותיירות.
העיר נחשבת למרכז הרכבים של מינדנאו, לאחר שמספר חברות עולמיות גדולות, בהן טויוטה, הונדה, מיצובישי וסוזוקי, הקימו בעיר את המפעלים שלהן.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות גדולות, בהן אוניברסיטת קפיטול ואוניברסיטת ליסאו דה קגאיאן.
נמל קגאיאן דה אורו הוא הנמל הגדול ביותר במינדנאו והוא מציע הפלגות לערים מרכזיות באיים האחרים של הפיליפינים, כמו מנילה, בירת הפיליפינים, וסבו סיטי.
את קגאיאן דה אורו משרת נמל התעופה לגינדינגן, הנמצא במרחק של כ-46 קילומטרים צפון-מערבית לעיר ומציע טיסות לערים מרכזיות בפיליפינים, כמו מנילה, סבו סיטי ודבאו סיטי.
הנמל נפתח ב-2013 והחליף את הנמל הישן של העיר, נמל התעופה לומביה.
קיימת תוכניות להפוך את הנמל לנמל תעופה בינלאומי שישרת את האזור כולו.
קגו (שם מדעי: Rhynochetos jubatus) הוא מין יחיד במשפחתו ואנדמי לקלדוניה החדשה של עוף מסדרת סופיות השמש.
כל גופו של הקגו צבוע באפור כחלחל מלבד רגליו ומקורו האדומים.
רגליו של הקגו ארוכות, ויש לו ציצת נוצות.
אורכו של הקגו כ-55 ס"מ, ומשקלו יכול להשתנות מאוד בין עונה לעונה, בטווח 0.7 עד 1.1 קילוגרם.
מכיוון שהוא אינו יכול לעוף (ואולם הוא יכול לדאות תוך כדי בריחה), הוא מבלה את רוב זמנו על הקרקע, ומחפש אחר חסרי חוליות שאותם יוכל לאכול.
אפילו קנו, הבנוי מזרדים, נבנה על הקרקע.
הנקבה מטילה ביצה אחת, והזכר והנקבה משתפים פעולה בדגירה ובגידול הגוזל.
מכיוון שהוא אינו יכול לעוף, הקגו חשוף מאוד לטורפים - שלא היו בבית גידולו עד שהובאו על ידי האדם, ולכן הוא כעת בסכנת הכחדה.
הקגו משמיע מגוון רחב של קולות, בדרך כלל ב"דואטים", שאותם הוא עושה בבוקר למשך כ-15 דקות.
הקגואים מאוד טריטוריאליים, והטריטוריות שלהם נפרשות על שטחים של 100 עד 280 דונם.
בתוך הטריטוריות שלהם, הזכרים והנקבות בודדים, ושטחי האכילה שלהם נפרדים זה מזה (אך חופפים).
הקגו משתמש בציצת הנוצות ובכנפיים שלו לצורך מצגי חיזור, שהקגואים משתמשים בגרסה שונה מעט שלהם כדי להרתיע טורפים פוטנציאליים.
בעיות טריטוריאליות בין קגואים נפתרות בדרך כלל על ידי קרב ביניהם, המתבצע בעזרת הכנפיים והמקורים ועלול לגרום לפציעות חמורות.
הקגו ניזון כמעט אך ורק מבשר של בעלי חיים שונים: חלזונות, לטאות ותולעים טבעתיות מהוות חלק עיקרי מתזונתו; אך הוא ניזון גם מזחלים, עכבישים, מרבי רגליים וחרקים כמו חגבים וחיפושיות.
קד"ם - ילדים ונוער היא עמותה שהוקמה בשנת 2001 ופועלת מאז לפיתוח והפעלת תהליכי קד"ם (קבוצות דיון משפחתיות) בישראל.
תהליך קד"ם (קבוצת דיון משפחתית Family Group Conference) הוא שיטה חדשה יחסית לפתרון בעיות של קטינים בסיכון ובמצוקה.
תוכנית קד"ם מציעה מודל מובנה של קבלת החלטות על ידי המשפחה הגרעינית, הקטין, המשפחה המורחבת ואנשים משמעותיים לקטין ולמשפחה בשיתוף אנשי המקצוע.
זהו תהליך וולונטרי וכל המשתתפים מצטרפים ונשארים בו מתוך בחירה.
המודל רצוני, בראש ובראשונה לקטין ולמשפחתו, אך ניהולו הנכון מחייב עבודה של מתאם, אשר אחראי לקדם את התהליך ברגישות ובתבונה ולשמור על גבולות התהליך בהתאם לערכי ועקרונות התוכנית.
מחקרי הערכה מראים שמודל קד"ם נוחל הצלחה רבה בתחום הטיפול בקטינים בסיכון וכן בתחום הטיפול בנוער עובר חוק.
הניסיון שנצבר עד כה מעלה כי המודל מאפשר להתגבר על קשיים שונים, תורם מאוד לתחושת ההוגנות שחווים המשתתפים בו מקדם מציאת מענים לקשיים שמקורם בייחודיות תרבותית של המשפחה.
כמו כן נמצא כי התהליך מעצים את ההורים והמשפחה.
לפיכך, תרומת המודל חורגת מהטיפול במצב הסיכון הקונקרטי ומתבטאת גם בהנעת תהליכי צמיחה והתפתחות חיוביים כלליים במשפחה.
העמותה מפעילה תהליכי קד"ם (קבוצות דיון משפחתיות) אשר במסגרתם נפגשים בני נוער הנמצאים במצב של סיכון או משבר (כגון עבריינות) יחד עם בני משפחותיהם ותומכים, נפגע העבירה ותומכיו – אם רלוונטי, ואנשי מקצוע.
את הדיון מכין ומנחה מתאם שהוכשר על ידי העמותה.
מטרת התהליך היא לגבש תוכנית לתיקון ופתרון המשבר או הסיכון באופן מיטבי, תוך הסכמה ושיתוף פעולה.
כאשר יש צד של נפגע בתהליך, זהו תהליך צדק מאחה, שמטרתו העיקרית היא לתקן את הפגיעה שנגרמה בין הנער הפוגע לנפגע.
תהליך כזה עשוי להיות חלופה להליך הפלילי או להשתלב עם הליך פלילי שמתנהל בבית המשפט.
קדאיניאי (בליטאית: Kėdainių rajono savivaldybė, ; ביידיש ובעברית: קיידאן) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
מחוז-משנה קדאיניאי משתרע על פני 1,677 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-50,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא קדאיניאי, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
מחוז קגושימה (ביפנית: Kagoshima-ken 鹿児島県) הוא מחוז באי קיושו, יפן.
בירת המחוז היא העיר קגושימה.
מחוז קגושימה הייתה מרכז הטריטוריה של הסמוראים של משפחת שימאזו מסוף המאה ה-12 כאשר מינאמוטו נו יוריטומו השתלט על יפן.
בירת המחוז קגושימה הייתה נמל מסחרי פעיל כבר עם תחילת תקופת אדו, שעה שהפכה רשמית לבירת ההאן של שימאזו, האן סצומה.
למרות האיסור על סחר בינלאומי (סאקוקו) שכפתה שוגונות טוקוגאווה המשיך המסחר במחוז לפרוח והאן סצומה הפך להיות בין ההאנים החזקים והעשירים ביותר ביפן.
בירת המחוז לא שמשה רק כמרכז הפוליטי של סצומה אלא גם של ממלכת ריוקיו (שמרכזה באוקינאווה) שהייתה ואסאל של סצומה והקימה בעיר מבנה שגרירות שנועד לטפל ביחסים שבין שתי הישויות הפוליטיות ולשכן מבקרים ונציגים מטעם הממלכה.
קגושימה הופגזה על ידי הצי המלכותי הבריטי באוגוסט 1863 על מנת להעניש את הדאימיו של סצומה בשל חלקו ברצח צ'ארלס לנוקס ריצ'רדסון בדרך טוקאידו (דרך עתיקה שחיברה בין אדו (כיום טוקיו) לקיוטו) וסירובו לשלם פיצויים.
קגושימה הוא מחוז הולדתם של שני מצביאים ידועים בתולדות יפן המודרנית: טקמורי סאיגו, מנהיג מרד סצומה בתקופת מייג'י שאף נהרג בבירה קגושימה ב-1877 בקרב האחרון של המרד, והיהאצ'ירו טוגו, אדמירל ששירת כמפקד הכוחות הכללי של הצי היפני המשולב והצי הראשון של יפן שהביסו את הצי הרוסי הקיסרי במלחמת רוסיה–יפן.
בשנת 1962 הוקם מרכז החלל אוצ'ינורה.
מחוז קגושימה שוכן בקצה הדרום-מערבי של האי קיושו, ובשטח המחוז נכללת שרשרת איים הנמתחת מאות קילומטרים לדרום-מערב.
המחוז גובל במחוזות אוקינאווה בדרום, קוממוטו, מיאזקי במזרח, ובים הצהוב במערב.
במחוז שוכנים מספר הרי געש פעילים ורדומים, ובהם סקורג'ימה, המתנשא אל מול העיר קגושימה.
בשנת 1914 התפרץ סקורג'ימה, והייתה זאת ההתפרצות הגעשית העזה ביותר ביפן במהלך המאה ה-20. זרמי לבה מלאו את המצר הימי בין האי שעליו שוכן ההר לבין האי קיושו, והאי הפך לחצי אי.
9% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
כלכלת מחוז קגושימה מתרכזת בעיר הבירה קגושימה וסביבתה, כהמשך למעמדה ההיסטורי כבירת האן סצומה.
החלק המזרחי של המחוז, שהיה בעבר האן אוסומי, נותר כפרי ברובו.
למחוז שורשים חקלאיים עמוקים, והוא ידוע במספר גידולי יצוא, כגון תה ירוק, בטטה, צנון, אורז וחזירים.
באי טנגשימה, השוכן בשטח המחוז, שוכן מטה הסוכנות היפנית לחקר החלל.
מחוז קגאווה (ביפנית: Kagawa-ken 香川県) הוא מחוז באי שיקוקו, יפן.
בירת המחוז היא העיר טקמאצו.
בעבר נקרא האזור בו שוכן המחוז נחלת סנוקי, אך לאחר רסטורציית מייג'י וביטול שיטת ההאן ב-1871, סופח האזור למחוז אהימה, אך ב-1888 נפרדו שני המחוזות ונוצר מחוז קאגווה.
מחוז קאגווה שוכן בפינה הצפון-מזרחית של האי שיקוקו, והוא גובל במחוז אהימה במערב, ובטוקושימה בדרום, ומשקיף לכיוון מחוז אוקיאמה מעבר לים הפנימי סטו בצפון.
עד לבנייתו של נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, היה מחוז אוסקה הקטן ביותר ביפן מבחינת שטח, אך לאחר שנבנה האי המלאכותי עליו שוכן שדה התעופה, הפך מחוז קאגווה למחוז בעל השטח הקטן ביותר ביפן.
11% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
קגני ולייסי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה ברשת CBS במשך שבע עונות, בין השנים 1982 ל-1988. בדרמה המשטרתית כיכבו בתור צמד בלשיות טיין דיילי ושרון גלס.
דיילי גילמה את תפקיד מרי בת לייסי, אשת משפחה ואם עובדת, בעוד דמותה של גלס, כריסטין קגני, היא רווקה ואשת קריירה.
במהלך שש שנים ברציפות, אחת משתי השחקניות זכתה בפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה (ארבע זכיות של דיילי ושתיים של גלס), רצף ייחודי בהיסטוריה בכל קטגוריה עיקרית של הפרס.
בנוסף, הסדרה זכתה בשני פרסי אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר, וכן בשניים עבור בימוי.
גלס גם זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
המפיק ברני רוזנצוייג הושפע מהתנועה הפמיניסטית באמצעות בת זוגו, ברברה קורדיי, שהמליצה לו על ספרה של מולי הסקל, From Reverence to Rape.
מהסקל למד רוזנצווייג שמעולם לא נעשה סרט מהז'אנר "סרט חבר'ה" של נשים, והוא החליט שהוא יעשה כזה.
הוא רצה לקרוא לסרט הקומדיה שלו "ניומן ורדפורד", על שם השחקנים שגילמו דמויות איקוניות בז'אנר, אך שינה את השם מטעמים משפטיים.
קורדיי וברברה אוודון כתבו את התסריט, אך אף אולפן לא התעניין בהפקת הסרט.
אז השלושה החליטו לנסות לעבד את הרעיון לטלוויזיה, והצליחו לחתום עם רשת CBS.
השחקנית לורטה סוויט שיחקה את תפקיד כריסטין קגני בסרט הטלוויזיה המקורי, שיצא ב-1981. אך כשהסרט פותח לסדרה, היא נאלצה לוותר על התפקיד, כשמפיקי הסדרה M*A*S*H סירבו לשחרר אותה מן מהחוזה איתם.
בששת הפרקים הראשונים של הסדרה שיצאה באביב 1982, שיחקה מג פוסטר את תפקיד קגני.
פרקים אלה היוו תחליף לסדרה אחרת שבוטלה, ונחשבו למעין "עונה קצרה".
כשהרשת החליטה להפיק את הסדרה לעונה נוספת, הם החליטו להחליף את פוסטר, כי ראו בה דמות "אגרסיבית מדי" ולא רצו שהיא תיתפש כלסבית בעיני הצופים.
CBS בחרו בשרון גלס לגלם את קגני בעונה השנייה של הסדרה, ששודרה בעונת השידור של 198–1982, ונשארה לאורך חיי הסדרה.
המנהלים ב-CBS קיוו שגלס תגלם את קגני באופן יותר "נשי", והפעילו לחץ על מפיקי התוכנית להפוך אותה לאישה יותר "על רמה", סנובית, מבית אמיד.
אך רוזנצווייג וקורדיי סירבו בהתחלה לשנות אותה מהדמות הקשוחה, הצינית, ממעמד הפועלים שהם פיתחו מלכתחילה.
באמצע העונה, הם הגיעו לפשרה עם הנהלת הרשת, והוסיפו לדמותה של קגני סיפור רקע לפיו אמה באה ממעמד גבוה יותר, וניהלה מערכת יחסים עם שוטר ממעמד צווארון כחול.
לשניים נולדו שני ילדים - כריסטין ובריאן קגני, שגדלו לסירוגין אצל שני הוריהם שבינתיים נפרדו.
וכך, על פי הסיפור, לקגני יש ניסיון ואף הערכה לכל הקשור לחיי המעמד הבינוני-גבוה, אך היא חשה חיבור מיוחד לאביה ולסגנון חייו, וכך גם הגיעה לבחירת מקצועה כשוטרת.
אל וקסמן השתתף ככוכב משנה בתפקיד פקד ברט סמואל, הממונה על שתי הבלשות.
מרטין קוב וקארל למבלי שיחקו בלשים עמיתים שלהן, ויקטור איסבקי ומרכוס פטרי, בהתאמה.
סידני קלוט שיחק את הבלש הוותיק פול לה גרדיה.
ג'ון קרלן גילם את תפקיד בעלה של מרי בת, הארווי לייסי, וטוני לה טורה וטרוי סלייטן שיחקו את שני בניהם.
ג'ייסון ברנרד גילם את תפקיד סגן פקח מרקט בשתי העונות הראשונות, אך לאחר שהסדרה בוטלה וחודשה, הדמות הוחלפה בסגן פקח קנלמן, שגולם בידי מייקל פיירמן - דמות שנשארה לאורך חיי הסדרה.
בעונה הרביעית, קגני התחילה לצאת עם סמל דורי מקנה (בארי פרימוס) שנאבק בהתמכרות לסמים.
לאחר מערכת יחסים סוערת, היא עזבה אותו לטובת דייוויד קילר (סטיבן נאכט), עורך דין מקומי.
שינוי משמעותי בקאסט אירע בתחילת העונה החמישית, כשסידני קלוט נפטר באופן פתאומי באוקטובר 1985. הסיפור עודכן כך שהבלש לה גרדיה יצא לגמלאות ועבר עם בת זוג בת חצי מגילו לחיות בניו ג'רזי.
ההפקה השאירה את שמו של קלוט בקרדיטים לכל אורך הסדרה כמחווה של כבוד.
את הדמות של לה גרדיה החליף הבלש ג'ונה ניומן (דן שור), שהיה טיפוס יהיר, ונחשב כמוצלח, אשר היה פופולרי בין הגברים בתחנה, אך לא היסס לדרוך על מי שצריך כדי להתקדם בדרגה.
כתוצאה, כריסטין ומרי בת לא הסתדרו עמו, וניהלו איתו יחסים מתוחים.
במהלך העונה, ניומן נדלק על כריס אך היא לא הייתה מודעת לכך.
ניומן נהיה השותף של הבלש אל קוראסה (פול מנטי), אשר בעצמו היה לדמות קבועה, ומילא את מקום הבלש בעל הניסיון שהיה קודם של לה גרדיה.
השותפות הגיעה לסוף טרגי בעונה 6, כאשר ניומן נהרג בתקרית ירי, מיד לאחר שיקבל את דרגת הבלש שכה ייחל לה.
בעונה השישית מגיע לתחנה בלש חדש - מאני אספוסיטו (רוברט הגייס), צעיר למוד חוכמת רחוב שנהיה שותפו של קוראסה.
בהתחלה השניים מתנגשים, כי הסגנון הפרוע של אספוסיטו (שאינו מתלבש באופן מכובד כשהוא בתפקיד, אוהב להמר, והוא גרוש שלוש פעמים) הוא ניגוד מוחלט לאופיו של קוראסה, שהוא מחושב, איש משפחה שמרן יותר, ובעל חוש מקצועי מפותח.
בעונה זו מספר חברי קאסט משניים עזבו והוחלפו, כולל הוספת שוטרת, והבלשית הראשונה בתחנה חוץ מקגני ולייסי שהייתה במהלך הסדרה - ורנה די ג'ורדן, בגילומה של מרי קלייטון.
ג'ורדן היא אם לארבעה ילדים אשר גידלה אותם בעוני כאם יחידנית.
עכשיו, בגיל מבוגר יחסית, כאשר ילדיה כולם בוגרים, היא החליטה להגשים את ייעודה המקצועי.
דיק אוניל משחק תפקיד חוזר בתור אביה האלכוהוליסט של כריסטין, צ'רלי קגני, שוטר NYPD לשעבר המרעיף עליה סיפורים מימים עברו.
מאוחר יותר בסדרה, גם כריסטין נאבקת באלכוהוליזם.
בעונה הרביעית, מרי בת נכנסת להריון, ובסתיו 1985 הזוג לייסי מקבל את פניה של התינוקת אליס.
שידור הבכורה של הסדרה "קגני ולייסי" התקיים במרץ 1982 לציפיות גבוהות בתעשייה, בעקבות הצלחת סרט הטלוויזיה ממנו היא נבעה.
אך הביקורות היו מעורבות, בעיקר בשל החלפתה של מג פוסטר את לורטה סוויט בתפקיד כריסטין קגני.
התסריט והעלילה זכו לשבחים, אך מה שנתפש כ"אגרסיביות" של דמויות הנשים קיבל דגש מיוחד.
בתום העונה המקוצרת הראשונה בת ששת הפרקים, הרשת החליטה לבטל את הסדרה.
רוזנצווייג, המפיק בפועל, היה נחוש בדעתו להשיב את הסדרה לשידור, והציע את שרון גלס כתחליף.
גלס הייתה מועמדת לתפקיד עוד בשלב הפקת הסרט, אך לא הייתה זמינה שכן הייתה מחויבת חוזית ליוניברסל (היא הייתה השחקנית האחרונה להיות כבולה בחוזה ארוך-טווח מסוג זה).
כשהרשת פרסמה לתקשורת את רשימת התוכניות לעונה הבאה, מנהל בכיר ציין שהסדרה בוטלה מכיוון שהנשים אגרסיביות מדי, ושהם "רואים אותן כדייקיות (לסביות)".
ההערה עוררה סערה ומחאה, אשר נתנה רוח גבית לרוזנצווייג במאמציו אל מול הרשת.
CBS החליטה לחדש את הסדרה, עם שרון גלס בתפקיד קגני.
אך הרייטינג עדיין לא השתפר בשנה הראשונה של השותפות של דיילי וגלס בתפקידי הכותרת.
ב-1983 הרשת החליטה שוב לבטל את הסדרה, אך שוב קמה התנגדות ציבורית, גדולה יותר מקודמתה, והחל קמפיין כתיבת מכתבים ל-CBS הדורשים את חידוש הסדרה.
במהלך אותה עונה, שאמורה הייתה להיות האחרונה, CBS שינו את זמן השידור, כדי למלא את המקום של תוכנית אחרת שבוטלה - והרייטינג נסק.
התגובה הציבורית, יחד עם הרייטינג המשופר, ובנוסף למועמדות לפרס אמי (בו טיין דיילי זכתה בספטמבר), הביאו את הרשת להודיע על חידוש התוכנית.
התוכנית חודשה רק באמצע העונה הבאה, מכיוון שעם הביטול המקורי, כל הסטים והתפאורה פורקו והושמדו, וגם הקאסט שוחרר מחוזיהם.
הסדרה סיימה את העונה בעשר התוכניות המובילות לשנה זו, ובהמשך זכתה ב-36 מועמדויות אמי ו-14 זכיות במהלך קיומה.
דיילי זכתה ארבע פעמיים וגלס פעמיים, והסדרה זכתה בפרס סדרת הדרמה הטובה פעמיים, בשנים 1985 ו-1986.
הרייטינג של הסדרה התייצב, אך במהלך העונה השישית, זמן השידור הועבר כדי להתחרות עם התוכניות הפופולריות Thirtysomething ו-Crime Story, ושוב אבדו ל"קגני ולייסי" צופים.
הרשת הודיעה בפעם האחרונה על ביטול הסדרה.
כשהזיזו שוב את זמן השידור הרייטינג עלה, אך ההחלטה נשארה על כנה, וזו הייתה העונה האחרונה לסדרה.
בינתיים, הסדרה נחלה הצלחה בינלאומית גדולה, והייתה תמיד בעשירייה המובילה בשידורי BBC1 בבריטניה.
לאחר סיום הסדרה, יצאו עוד ארבעה סרטי טלוויזיה בהם התאחדו השותפות לשעבר.
בסרטים, קגני כעת עובדת עבור משרד התובע הכללי, ולייסי כבר יצאה לפנסיה משירותה במשטרה.
1987 - פרס הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה - שרון מילר; מועמדות
קדג'רדי (בתעתיק לאנגלית: Qedjerdi) היה ראש קבוצה כנענית שנקראה "איסר" שחיה בגליל המערבי בימיו של רעמסס השני במהלך המאה ה-13 לפנה"ס.
הוא מוזכר בפפירוס אנאסטאזי א שבו המחבר לועג לו על שנאלץ לטפס על עץ בושם מפני צבוע.
במחקר הארכאולוגי-היסטורי הוצע לזהות את הקבוצה שלו עם שבט אשר בשלב הפרוטו-ישראלי, דהיינו בשלב ההתגבשות לשבטי ישראל.
רעמסס השני גם חתם על או יזם חוזה הסגרת מורדים מכנען עם קדג'רדי במידה ויעברו בטריטוריה שלו.
קד היא רשימה חרדית ספרדית מוניציפלית שהוקמה בשנת 2003 בבני ברק, על ידי הרב בצלאל פנחסי והרב יהודה עדס, כדי לייצג את ציבור האברכים הספרדי בערים החרדיות.
בעקבות המחלוקת שהתגלתה עוד בראשית שנות התשעים, בין הרב שך לרב עובדיה יוסף בנוגע לדרכה של מפלגת ש"ס, התאחדו קבוצת ראשי ישיבות חרדים ספרדים והקימו את ארגון מרביצי תורה ספרדים, שנועד לרכז ולייצג את ציבור האברכים הספרדי שהשקפתו קרובה להשקפת רבותיו מהמגזר החרדי הליטאי.
במערכות הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות במשך השנים, הורו מנהיגי הארגון לתלמידיהם להצביע למפלגת דגל התורה מתוך תקוה שתדאג גם לצורכי הציבור הספרדי שמצביע לה.
אלא שבפועל עלו טיעונים שדגל התורה הזניחה את מצביעיה מקרב הציבור הספרדי, ולא דאגה לצורכיהם, כגון הקצאות שטחים למבני ציבור ולמוסדות חינוך.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-28 באוקטובר 2003 פנו הרב בצלאל פנחסי והרב יהודה עדס, מראשי מנהיגי ארגון מרביצי התורה, להתייעצות עם מנהיגי הציבור הליטאי, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן והרב מיכל יהודה ליפקוביץ, בנוגע להקמת רשימה נפרדת בעיר בני ברק, שתייצג את פלג הספרדים בני התורה.
בהמשך אושרה בקשה לרשימה נפרדת שסימנה היה 'קד'.
ב-28 בספטמבר 2003 נערך כינוס בחירות לטובת הרשימה באולמי וגשל בבני ברק, ובו השתתפו לפי התיעודים כאלפיים אברכים ספרדים מתושבי העיר.
בכינוס נשאו דברים הרב יהודה עדס, הרב אשר בן נאים, הרב יצחק רצאבי, הרב יהושע ברכץ והרב בצלאל פנחסי.
בבחירות שנערכו הכניסה הרשימה שני נציגים לעירייה.
במקביל, הודיעו מנהיגי קד כי הרשימה תתמודד גם במודיעין עילית ברשימה נפרדת בראשות יהודה שם טוב, אולם בסופו של דבר הגיעו להסכמות והנציגים יהודה שם טוב ויאיר שוקרון נכנסו כנציגי דגל התורה מטעם הספרדים בני התורה.
בבחירות לעיר בני ברק שנערכו ב-11 באוקטובר 2008 התקבצו כל נציגי המפלגות תחת "הרשימה התורתית המרכזית" בראשות יעקב אשר, ולא התקיימו בחירות בעיר.
בעקבות ההצלחה הקודמת בבני ברק, פנו עסקנים מרשימת קד לראשי דגל התורה בהבהרה כי אם לא יוכנס למקום ריאלי במפלגת דגל התורה נציג מטעם הספרדים בני התורה, הם ישקלו לרוץ ברשימה נפרדת גם בערים נוספות.
דגל התורה נענתה לדרישה, והציבה נציגים בערים ירושלים (שמעון חדד) בני ברק (יאיר שוקרון ומיכאל קקון) אלעד (משה כהן), ביתר (יוסף שטרית) וקריית ספר (יהודה שם טוב).
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, שוב איימו נציגי קד בערים השונות על ריצה עצמאית, לאחר שלטענתם דגל מפלה אותם ביחס לכוחם האמיתי.
בירושלים הודיע נציג קד שמעון חדד, בעקבות שיבוצו במקום העשירי במפלגת דגל התורה, שהיווה סיכון גדול שהוא יוותר בחוץ, כי הוא פורש מדגל התורה ומקים רשימה עצמאית מטעם קד, ששמה יהיה מוריה.
בסופו של דבר הוא שובץ ברשימת דגל התורה, אך לא נכנס לעירייה.
בבני ברק הודיעו נציגי דגל התורה מטעם הספרדים בני התורה, יאיר שוקרון ומיכאל קקון, כי אם לא יקבלו הסכם מחייב ומסודר מדגל ביחס לזכויות הציבור המיוצג על ידם הם ירוצו ברשימה נפרדת כפי שעשו בעבר.
בסופו של דבר הושגו הבנות והם נכנסו מטעם דגל.
במודיעין עילית התווספו לעירייה שני מקומות נוספים בעקבות ריבוי התושבים, ונציגי קד טענו כי מקומות אלו מגיעים להם מאחר שכוחם האמיתי בעיר לא מיוצג נכון, וכי אם לא ייענו לדרישתם הם ירוצו ברשימה נפרדת.
בסופו של דבר לא הוגשה רשימה בשם קד, אך חלקים ממצביעי קד תמכו ברשימה אחרת בשם "האיחוד שע"י קהילות הספרדים מודיעין עילית" שהתמודדה באופן עצמאי.
במהלך מערכת הבחירות הודיע הרב יהודה עדס שנחשב למנהיגה הרוחני של רשימת קד כי הוא פורש מההנהגה הציבורית, ולא מורה לכלל הציבור למי להצביע.
קדאר ויליאמס-סטרלינג הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כג'קסון מרצ'טי בסדרה המקור של נטפליקס "חינוך מיני".
ויליאמס-סטרלינג הופיע בסרטים בריטיים, כמו 'שאנק' ומונטנה.
במאי 2018 פורסם כי ויליאמס-סטרלינג יככב לצד ג'יליאן אנדרסון, אייסה באטרפילד וקונור סווינדלס בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס חינוך מיני.
הסדרה שוחררה לצפייה ב-11 בינואר 2019, וזכתה לשבחי המבקרים.
בשנת 2019 שיחק בסרט "Changeland" לצד סת' גרין, ברקין מאייר ואחרים.
בשנת 2020 שיחק בסרט הטלוויזיה "גרזן קטן: רוק אוהבים" שביים סטיב מקווין לרשת הטלוויזיה BBC One ולשירות פריים וידאו.
קדבורי , היא חברת ממתקים רב-לאומית בריטית, שמאז 2010 נמצאת בבעלות תאגיד "Mondelez International" (במקור קראפט פודס).
היא חברת הממתקים השנייה בגודלה בעולם אחרי תאגיד מרס.
מטה החברה ממוקם בלונדון, והיא פועלת ביותר מ-50 מדינות ברחבי העולם.
היא ידועה בזכות שוקולד החלב שלה ומוצרי ממתקים רבים אחרים.
היא אחד המותגים הבריטיים הידועים ביותר בעולם.
קדבורי נוסדה בשנת 1824 בברמינגהם, אנגליה, על ידי (1801–1889), קווייקר שמכר תה, קפה ושוקולטה.
קדברי פיתח את העסק יחד עם אחיו בנג'מין, ואחריו בניו ריצ'רד וג'ורג'.
ג'ורג' הקים את אחוזת בורנוויל, כפר לדוגמה שנועד להעניק לעובדי החברה תנאי מחיה משופרים.
שוקולד החלב שהושק על ידי ג'ורג' הבן בשנת 1905, השתמש בשיעור גבוה יותר של חלב במתכון מאשר במוצרים מתחרים.
החל מ-1914, זה היה המוצר הנמכר ביותר של החברה.
בשנת 1824, ג'ון קדברי, חבר קהילת הקווייקרים, החל למכור תה, קפה ושוקו חם בברמינגהם, אנגליה.
משנת 1831 עבר לייצור מגוון מוצרי שוקולד לשתייה, שיוצרו במפעל קטן ונמכרו בעיקר לעשירים, בגלל עלות הייצור הגבוהה.
בשנת 1847, ג'ון קדברי הפך לשותף עם אחיו בנג'מין והחברה נודעה בשם "האחים קדברי".
בשנת 1847, המתחרה של קדבורי חברת "פריי'ס" מבריסטול ייצרה את חפיסת השוקולד הראשונה בייצור המוני.
קדבורי השיקה את חפיסת השוקולד שלה בשנת 1849 אך החברה הייתה בדעיכה בשנים שאחר כך.
בניו של ג'ון קדברי, ריצ'רד וג'ורג', השתלטו על העסק ב-1861. בזמן ההשתלטות העסק היה בדעיכה מהירה: מספר העובדים הצטמצם מ-20 ל-11, והחברה הפסידה כסף.
ב-1866, קדבורי שוב הייתה רווחית.
לאחר שהאחים עברו בעיקר מייצור ושיווק של תה וקפה להתמקדות בשוקולד, ועל ידי הגברת איכות המוצרים שלהם.
פריצת הדרך הגדולה הראשונה של החברה התרחשה בשנת 1866, כאשר ריצ'רד וג'ורג' הכניסו קקאו משופר לבריטניה.
מכבש קקאו חדש שפותח בהולנד הסיר חלק מחמאת קקאו הלא טעימה מפולי הקקאו.
קדבורי ייצרה את ביצת הפסחא משוקולד הראשונה שלה בשנת 1875, לאחר שפיתחו חמאת קקאו טהורה שניתן ליצוק לתבניות.
עד 1893, קדבורי שיווקה 19 סוגים שונים של ביצת פסחא משוקולד.
בשנת 1878, האחים החליטו לבנות מתחם חדש באזור הכפרי שמדרום לעיר ברמינגהם.
המעבר לאזור הכפרי היה חסר תקדים בעולם העסקים אז.
אך האתר היה בעל גישה נוחה לתחבורה, עבור חלב שנשלח למפעל באמצעות תעלת מים, וקקאו שהובא ברכבת מנמלי לונדון, סאות'המפטון וליברפול.
עם התפתחותה של רכבת הפרברים המערבית של ברמינגהם לאורך הנתיב של תעלת ווסטר וברמינגהם, הם רכשו את אחוזת בורנברוק, הם שינו את שמה של האחוזה לבורנוויל ופתחו את המפעל שלהם במקום ב-1879. בשנת 1891, האחים קדבורי רשמו פטנט על ביסקוויט מצופה שוקולד.
בשנת 1893, ג'ורג' קדברי קנה קרקע קרוב למפעל ותכנן, על חשבונו, כפר לדוגמה אשר 'יקל על תנאי המחיה הקשים והצפופים של הפועלים'.
מכיוון שמשפחת קדברי היו קוויקרים, לא היו פאבים בכפר.
ב-22 במרץ 1899 נפטר ריצ'רד קדברי בבית החולים של המיסיון האנגלי בירושלים, לשם נלקח לאחר שחלה בעת סיור במצרים.
בשנת 1905 השיקה קדבורי את חטיף שוקלד החלב שלה, מוצר באיכות גבוהה עם אחוז חלב גדול יותר מאשר חטיפי שוקולד קודמים.
הוא פותח על ידי בנו של ג'ורג', ג'ורג' קדברי ג'וניור (יחד עם צוות המחקר והפיתוח שלו), זו הייתה הפעם הראשונה שחברה בריטית הצליחה לייצר בהמוני שוקולד חלב.
מההתחלה הייתה למוצר עטיפה סגולה ייחודית.
החטיף זכה להצלחה והפך למוצר הנמכר ביותר של החברה החל מ-1914.
יותר מ-2,000 מעובדי קדבורי הצטרפו ל בזמן מלחמת העולם הראשונה, וכדי לתמוך במאמץ המלחמתי הבריטי, קדבורי סיפק לחיילים שוקולד, ספרים ובגדים.
ג'ורג' קדברי מסר שני בניינים בבעלות החברה לשימוש כבתי חולים.
עובדות המפעל, שכונו 'מלאכיות קדבורי', התנדבו לכבס את בגדי החיילים הפצועים שהחלימו בבתי החולים.
לאחר המלחמה נפתח מחדש מפעל בורנוויל והחל שוב בייצור המוני.
בשנת 1918, קדבורי פתחה את המפעל הראשון שלהם מחוץ לבריטניה בהובארט, טסמניה.
כמו כן בנתה קו רכבת לגישה קלה יותר להובארט.
בשנת 1919, התמזגה החברה עם "JS Fry & Sons", יצרנית שוקולד בריטית מובילה נוספת.
ב-1921 נסגרו מפעלי פריי הקטנים הרבים שהיו ממוקמים סביב העיר בריסטול, והייצור אוחד במפעל חדש, מחוץ לבריסטול.
באותה תקופה החל ייצור 99 פלייק.
בשנת 1930, הקימה משפחת קדברי את העיתון "ניוז כרוניקל" על ידי רכישת שני עיתונים ואיחודם תחת שם חדש.
העיתון היה בעל השקפה ליברלית והגיע בשיאו לתפוצה של 2 מיליון עותקים ביום, אך הוא נסגר בשנת 1960, לאחר שסבל מהפסדים.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, קדבורי העריכה ש-90% מהאוכלוסייה הבריטית יכלה להרשות לעצמם לקנות שוקולד מכיוון שהוא כבר לא נחשב לפריט מותרות למעמד הפועלים.
החל מ-1936, שוקולד החלב שלה החזיק 60% משוק שוקולד החלב בבריטניה.
בין שתי מלחמות העולם שלחה קדבורי מוצרים לתלמידי בתי ספר בריטיים בתמורה לדעותיהם על מוצרים חדשים, אחד מהם, רואלד דאל, יכתוב מאוחר יותר את רומן הילדים "צ'ארלי והשוקולדה".
במהלך מלחמת העולם השנייה, חלקים ממפעל בורנוויל הועברו לעבודות מלחמה, לייצור מכונות כרסום ומושבים למטוסי קרב.
עובדים חרשו מגרשי כדורגל כדי לשתול יבולים.
מכיוון ששוקולד נחשב למזון חיוני, הוא הושם תחת פיקוח ממשלתי במשך כל המלחמה.
הקיצוב בזמן המלחמה של השוקולד הסתיים ב-1950, והייצור הרגיל התחדש.
החברה השקיעה לאחר מכן במפעלים חדשים ונהנתה מביקוש הולך וגובר למוצריה.
קדבורי התמזגה עם חברת המשקאות שוופס בשנת 1969. יו"ר שוופס, לורד ווטקינסון, הפך ליו"ר, ואדריאן קדברי הפך לסגן יו"ר ומנכ"ל.
עם זאת היתרונות הצפויים של המיזוג לא זכו להתמשמש.
המיזוג שם קץ לקשרים ההדוקים של קדבורי למשפחת המייסדים שלה, לקהילת הקוויקר ולאתוס החברתי שלה על ידי הנחלת פילוסופיית סיכון קפיטליסטית בניהול החברה.
בשנת 1978 רכשה החברה את חברת "פיטר פול", יצרנית השוקולד השלישית בגודלה בארצות הברית תמורת 58 מיליון דולר, מה שהעניק לה נתח של 10% משוק הממתקים בעולם.
בשנת 1982, בפעם הראשונה הכנסות החברה היו גבוהות יותר מחוץ לבריטניה מאשר בבריטניה.
בשנת 1986, קדבורי שוופס מכרה את חטיבת המשקאות החמים (תה וקפה) והמזון שלה לקבוצת מנהלים תמורת 97 מיליון ליש"ט.
באוגוסט 1988 מכרה החברה את פעילות הקונדיטוריה שלה בארצות הברית לחברת הרשי תמורת 284.5 מיליון דולר במזומן בתוספת הנחת חוב של 30 מיליון דולר.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 רכשה קדבורי בעלות חלקית בזכויות לייצור ושיווק בארצות הברית של מותגי המשקאות סבן אפ וד"ר פפר, וב-1995 רכשה את מלוא הבעלות עליהם.
בנוסף רכשה את חברת הממתקים הגדולה ביותר בארגנטינה.
בשנת 1998, שוופס העבירה את הברית שלה בבריטניה מפפסי לקוקה קולה, ורכשה 51% מהמניות במיזם המשותף קוקה קולה-שוופס.
הרכישה של מותג המשקאות קנדה דריי (Canada Dry) הכפילה את הנתח שלה בשוק המשקאות בעולם, והיא רכשה 30% ממניות מותג המשקות ד"ר פפר.
כתוצאה מרכישות אלו, הפכה ליצרנית המשקאות הקלים השלישית בגודלה בעולם.
בשנת 1999, קדבורי שוופס מכרה את עסקי המשקאות שלה ברחבי העולם לחברת קוקה-קולה למעט בצפון אמריקה וביבשת אירופה תמורת 700 מיליון דולר.
עם זאת שנה אחר כך רכשה את חברת המשקאות הקלים "סנאפל" המייצרת בין היתר את מותגי RC קולה ומיסטיק תמורת 1.45 מיליארד דולר, וב-2001 רכשה מחברת המשקאות הצרפתית פרנו ריקאר את מותג המשקאות "אורנג'ינה" תמורת 592 מיליון דולר.
זאת לאחר שקודם לכן מנע בית משפט בצרפת את רכישת אורנג'ינה בידי חברת קוקה-קולה.
בשנת 2002, רכשה את חברת "דאנדי", אחת מיצרניות המסטיקים הגדולות באירופה, תמורת 505 מיליון דולר, ובסוף אותה שנה רכשה את חטיבת הממתקים של חברת פייזר תמורת 4.2 מיליארד דולר.
בספטמבר 2005, נחשף כי קדבורי שוופס מתכננת לפצל את עסקיה לשתי ישויות נפרדות: האחת שתתמקד בשוק השוקולד והממתקים העיקרי שלה; השני בעסקי המשקאות.
בנובמבר 2005 מכרה החברה את חטיבת המשקאות האירופית שלה תמורת 2.2 מיליארד דולר, ובמהלך 2007 12 גורמים הביעו עניין ברכישת חטיבת המשקאות האמריקנית שלה.
אולם בעקבות משבר הסאבפריים הוחלט לפצל את עסקי המשקאות בצפון אמריקה לחברה נפרדת
הפיצול נכנס לתוקף ב-2 במאי 2008, כאשר עסקי המשקאות הפכו לחברת "Dr Pepper Snapple Group" ו-"Cadbury Schweppes plc" הפכה ל-"Cadbury plc".
באמצע 2009, קדבורי החליפה חלק מחמאת הקקאו במוצרי השוקולד שמחוץ לבריטניה בשמן דקלים.
למרות ההצהרה שזו תגובה לדרישת הצרכנים לשיפור הטעם והמרקם, לא יזמה שום פרסום על מתכון משופר וחדש.
תגובות הצרכנים ושוחרי איכות הסביבה הן באוסטרליה והן בניו זילנד היו שליליות, כאשר הצרכנים התנגדו הן לטעם והן לשימוש בשמן דקלים בהתחשב בתפקידו בהרס יערות הגשם.
עד אוגוסט 2009, החברה הודיעה שהיא חוזרת לשימוש בחמאת קקאו בניו זילנד ובאוסטרליה, אף על פי ששמן דקלים עדיין מופיע כמרכיב במילויים מבוססי סירופ סוכר בטעמים של Cadbury (שם הוא מכונה "שמן צמחי").
בנוסף, קדבורי הצהירה שהיא תקנה פולי קקאו דרך ערוצי סחר הוגן .
רכישה החברה על ידי קראפט
בתחילת 2007 החלה קדבורי במגעים למיזוג עם יצרנית השוקולד האמריקאית חברת הרשי.
אך המגעים נפסקו לאחר שקדבורי חוותה האטה בעסקיה.
ב-7 בספטמבר 2009, פרסמה קראפט פודס הצעת רכש של 16.2 מיליארד דולר עבור קדבורי.
ההצעה נדחתה, כאשר קדבורי הצהירה כי היא מעריכה את החברה בחסר.
קראפט בתגובה פרסמה הצעה רשמית ועוינת עבור קדבורי.
שר העסקים הבריטי פיטר מנדלסון הזהיר את קראפט שלא תנסה "להרוויח כסף מהיר" על רכישת רכישת קדבורי.
במקביל הגישו יצרניות השוקולד הרשי ופררו הצעת רכש משלהם.
ב-19 בינואר 2010, הוכרז כי קדבורי וקראפט פודס הגיעו להסכמה וכי קראפט תרכוש את קדבורי תמורת מחיר של 8.40 ליש"ט למניה, לפי שווי שוק של 11.5 מיליארד ליש"ט (19.2 מיליארד דולר).
קראפט, שפרסמה הצהרה לפיה העסקה תיצור חברת עולמית מובילה, נאלצה ללוות 7 מיליארד ליש"ט (11.5 מיליארד דולר) על מנת לממן את ההשתלטות.
רכישת קדבורי התמודדה עם אי הסכמה נרחבת מהציבור הבריטי, כמו גם קבוצות וארגונים כולל איגוד העובדים "יונייט", שנאבקו נגד רכישת החברה, שלפי ראש הממשלה גורדון בראון, הייתה חשובה מאוד לכלכלת בריטניה.
יונייט העריכה שהשתלטות של קראפט עלולה לסכן 30,000 משרות, ובעלי המניות בבריטניה מחו על עמלות הייעוץ למיזוג שגובים הבנקים.
יועצי המיזוגים והרכישות של קדבורי היו הבנקים UBS, גולדמן זקס ומורגן סטנלי.
ב-2 בפברואר 2010, קראפט רכשה למעלה מ-71% ממניות קדבורי ובכך השלימה את העסקה.
קראפט הייתה צריכה להחזיק 75% מהמניות כדי להיות מסוגלת למחוק את קדבורי מהבורסה ולשלב אותה במלואה כחלק מקראפט.
הדבר הושג ב-5 בפברואר, והחברה הודיעה כי מניות קדבורי תימחקנה מהמסחר ב-8 במרץ.
ב-3 בפברואר הודיעו היו"ר רוג'ר קאר, המנכ"ל טוד שטיצר ומנהל הכספים הראשי אנדרו בונפילד על התפטרותם.
שטיצר עבד בחברה 27 שנים.
הנציבות האירופית החליטה שקראפט תצטרך למכור את עסקי הממתקים של קדבורי בפולין (המותג E.
ביוני 2010 נמכרה החטיבה הפולנית, Cadbury-Wedel, ללוטה מקוריאה.
מייד לאחר הרכישה קראפט הודיעה על סגירת המפעל ההיסטורי שלה בסומרדייל שליד בריסטול, ועל פיטוריהם של 400 עובדים.
זאת למרות הבטחה מפורשת לא לסגור את המפעל לפני הרכישה.
ב-4 באוגוסט 2011, קראפט פודס הודיעה שהיא תתפצל לשתי חברות החל מ-1 באוקטובר 2012. עסקי הממתקים של קראפט הפכו ל-Mondelez International, שקדבורי הפכה לחברה בת שלה.
מוצרי השוקולד של קדבורי שוקו בישראל החל מתחילת תקופת המנדט הבריטי.
במרץ 1923 ביקר בארץ ישראל ריצ'רד קדבורי ג'וניור, נכדו של מייסד החברה ג'ון קדבורי ובנו של ריצ'רד קדבורי, שגם היה קווייקר אדוק ואוהד הציונות.
הוא היה אורח ההנהלה הציונית בחיפה, ואחר כך ביקר ביישובי עמק יזרעאל נהלל, עין חרוד, תל יוסף וכפר יחזקאל.
בעקבות הביקור כתב את הספר "תשעת אלפים מיל בעקבותיו של היהודי", בו תיאר באופן חיובי את ביקרו בארץ ישראל והביע תמיכה ברעיון הציוני.
לאחר קום המדינה המשיכו מוצרי קדבורי להיות משווקים בישראל, אך הוטל עליהם מכס גבוה ביותר במטרה להגן על תוצרת הארץ.
בשנת 1969 קיבלה חברת יפאורה הישראלית זיכיון לייצור ושיווק בישראל של מותג המשקאות הקלים "שוופס" (אותה שנה בה רכשה קדבורי את הבעלות על המותג).
בפברואר 2007 רכשה חברת המשקאות יפאורה-תבורי את המותג שוופס בישראל מקדבורי שוופס העולמית, תמורת 9 מיליון שקל.
במסגרת ההסכם רכשה החברה גם את השם וגם את ידע המותג במקום לפעול תחת הסכם זיכיון.
בשנת 1991 נכנסה חברת אסם למשא ומתן עם קדבורי לייצור ושיווק מוצרי השוקולד של החברה בישראל.
אך העסקה לא יצאה לפועל.
בדצמבר 2002, החלה חברת כרמית תעשיות ממתקים לשווק את מוצרי קדבורי בישראל, החברה אף הסבה את שמה ל"כרמית-קדבורי ישראל".
חברת קדבורי עצמה השקיעה מיליוני שקלים במסע פרסום להחדרת המותג לישראל.
בעת ההשקה הודיעה החברה כי היעד הוא להגיע לנתח של 12% משוק השוקולד עד תום 2004, ולתפוס 25% עד סוף 2005. היעדים שהציגה החברה נראו שאפתנים, בשוק הישראלי שלטה חברת עלית עם נתח של יותר מ-70%.
המאבק של עלית נגד כניסת קדבורי לישראל
בסוף פברואר 2003 פתח הממונה על ההגבלים העסקיים בחקירה נגד עלית, בחשד שהפעילה הסדרים כובלים נגד קמעונאים, למניעת הפצת שוקולד קדבורי בישראל.
לאחר שחברת כרמית חדלה לשווק את מוצרי קדבורי בישראל, החלו מספר יבואנים עצמאיים לשווק את המוצרים בישראל באמצעות ייבוא מקביל, ולא תחת הסכם הפצה רשמי.
מוצרי החברה נמצאים תחת פיקוח כשרות בית הדין הרבני בלונדון.
"קדוואה" (מועתק גם כ-"KaDaWa"), עם הכותרת המשנית "(ביט של מנטוס)", הוא סינגל שהוציא ההרכב הקומי-מוזיקלי הישראלי ערוץ הכיבוד ב-18 ביולי 2017. השיר מבוצע על חברי ההרכב דור מוסקל (המכונה "לידוי"), עומר ריבק (המכונה "אסתמה") ורותם קפלינסקי (המכונה "שקד פררה").
השיר הפך לאחד מלהיטיו הוויראליים והבולטים של ההרכב.
השיר נכתב, בוים ונערך על ידי חברי ערוץ הכיבוד, והולחן על ידי מיכאל כהן (המכונה על ידי ההרכב "מנטוס").
הקטע המוזיקלי מאופיין בקצב לטיני קליט והוא משקף את הסגנון הקומי-פרודי המאפיין את יצירת ההרכב.
על ההפקה המוזיקלית והפיקוח הקולי הופקד כהן, כשלצדו בצוות ההפקה השתתפו אורי "פיקנטו" שוחט שהיה אחראי למיקס, ליאור פרלה על הגיטרות ואיתמר "ג'ודה" קליגר שהיה אחראי לבוזוקי וקולבים.
הקליפ לשיר מציג את חברי ההרכב בריקודים ובסצנות קומיות המותאמות לאווירת הקיץ.
הצילומים נערכו בעיקר באזור עמק חפר וכפר ויתקין, שהם מוקדי הפעילות המוכרים של חברי ערוץ הכיבוד.
את הפקת הקליפ ניהלה מורן שלו.
צוות ההפקה כלל את רועי ברקוביץ' כצלם ואת עמית לוי ככוריאוגרף.
בקליפ השתתפו שחקנים רבים, ביניהם: סהר אטלס בתפקיד דולב שיפריס, ענת פירסוב בתפקיד טניה טניה, רוני שטן בתפקיד אלברט הנהג התורן, זוהר ארבל כאבא של שקד הסייר, עופר קפלינסקי כטטנקה, דני לוסקי כמלך הסופר ואלכס מוסקל בתפקיד חלילנית ומותק.
מילות השיר, שנכתבו על ידי חברי ערוץ הכיבוד, מהוות שיר עם קומי-נוסטלגי, אשר מתבסס על זיכרונות ילדות ונעורים ישראליים.
השיר מתאר חזרה אל השכונה והיזכרות בפעילויות כגון "להבריז מבית ספר" ו"להישען על קטנועים".
השיר משלב אזכורים גאוגרפיים ותיירותיים רבים המקיפים את המדינה: המילים מתוות מסע רחב ממדים מ"מעכו עד איסלה" ומ"דפנה עד דקל" וכוללות אזכורים לחצור הגלילית, ואדי ניסנאס, קריית גת, כפר בלום, רינתיה, עין גדי, נגבה, בת ים, וכן האי איביזה שבספרד.
בנוסף, המילים מזכירות פריטים תרבותיים ישראליים, כגון ישיבה ב"כיכר נינט", מילוי "מנילה", קריאת ספרי ג'ינג'י והערצת סופרת הספר גלילה רון פדר עמית המוזכרת בשיר בתור "גלילה", והאזנה לשירי עילי בוטנר.
מוטיב הריקוד, "קדאווה קדאווה זזים עם הבאס", ממקד את השיר סביב השמחה הבלתי נגמרת.
השיר "קדוואה" דורג במקום ה-35 במצעד השנתי של גלגלצ ו-ynet לשנת תשע"ז.
בנוסף להצלחתו הרשמית, השיר צבר הצלחה ויראלית עצומה עם מיליוני צפיות בערוץ היוטיוב של ההרכב, ובוצע על ידם בשידור חי באולפן "העשירייה" של כאן גימל.
קְדוּמִים היא התנחלות ומועצה מקומית בשומרון, צפונית לכביש 55, כעשרה ק"מ מערבית לשכם.
קדומים הוקמה בדצמבר 1975 לאחר מאבק ציבורי בהובלת גוש אמונים, והייתה היישוב היהודי הראשון שהוקם בשומרון לאחר מלחמת ששת הימים.
היישוב קיבל מעמד של מועצה מקומית בשנת 1992. רוב תושביה הם דתיים לאומיים.
ביישוב התגלו עתיקות של יישוב חקלאי שומרוני, המזוהה עם יישוב שומרוני בשם "עצפה".
אדמת המקום היא קירטונית מעורבת במעט אבן גיר לבן.
שורשי היישוב בשנת 1975, כמאחז בתוך הבסיס הצה"לי "מחנה קדום".
היישוב נקרא על שם הכפר הערבי הסמוך כפר קדום.
הייתה זו תוצאה של הסכם בין הצבא לבין גוש אמונים שגובש לאחר מאבק ציבורי ועליות חוזרות ונשנות לתחנת הרכבת בסבסטיה, בניסיון להקים במקום את היישוב היהודי הראשון בשומרון.
מקימי היישוב היו חברי גרעין "אלון מורה", שמטרתו הייתה להקים התנחלות ליד העיר שכם.
בגרעין היו חברים בין השאר הרבנים מנחם פליקס וחנן פורת, בני קצובר ודניאלה וייס אשר המשיכה בתפקיד ראש מועצת קדומים.
המשפחות, בתוספת תומכים רבים, ניסו לעלות לקרקע שמונה פעמים.
העליות בוצעו לרוב בצעדות רגליות מנתניה בשטח הררי.
לבסוף, בפעם השמינית, בחנוכה תשל"ה, הורשה הגרעין להתיישב במחנה הצבאי במסגרת הסכם פשרה.
האירוע תועד בקריקטורה של דוש.
ב-1977, זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות, ביקר מנחם בגין במחנה קדום, הביע תמיכה במתיישבים והכריז "יהיו עוד הרבה אלוני מורה".
דבריו אלה של בגין שימשו את המתנחלים לנגח אותו, לאחר שהקצאת הקרקע ליישובם לא התנהלה בקצב שרצו.
בסוף 1978 טענו המתנחלים שהובטח להם שמחנה קדום יפונה כדי לאפשר את הקמת יישוב הקבע במקום.
לאחר זמן הוקם יישוב קבע בגבעות ליד המחנה.
מקבוצת המייסדים הראשונית נוצרו ב-1978 שני יישובים, אלון מורה וקדומים, לאחר שחלק מחברי גרעין המתיישבים החליטו להמשיך אל היעד המקורי ולהקים התנחלות נוספת סמוך יותר לשכם.
שותפה להקמת מבנה היישוב הייתה קבוצה מעמק יזרעאל, אשר השתתפה בהקמת בית הכנסת, המקווה ומבנים ארעיים נוספים.
שלט המנציח את פועלם מצוי בכניסה לספרייה המקומית – בית הכנסת לשעבר.
שתיל עץ אלון שהובא מחניתה נשתל ליד מדרשת ארץ ישראל לציון שיתוף הפעולה, וכונה בשם "עץ הידידות".
ב-26 ביוני 2025 הוצבו 12 קרוואנים באישון לילה על אדמות פרטיות ומטעי זיתים של פלסטינים מכפר קדום וכך הוקמה בקדומים "שכונה חדשה" בשם "נופי גדעון".
כאשר הוקמה מועצה אזורית שומרון, קדומים הייתה אחד מיישובי המועצה.
בשנת 1992, כאשר הגיע מספר תושבי היישוב ל-3,000 הוקמה בה מועצה מקומית עם ראש מועצה ממונה: יוסף קאפח.
בשנת 1996 נבחרה לראשות המועצה דניאלה וייס.
לאחר שתי קדנציות, בשנת 2007, נבחר לתפקיד חננאל דורני, סמח"ט במילואים שעבר ליישוב בשנת 1992 בעקבות נישואיו עם בת היישוב.
בשנת 2013, דורני המשיך לקדנציה שנייה ללא בחירות כיוון שהיה מועמד יחיד.
וב-2018, ניצח דורני את רועי מסורי בסיבוב הראשון.
דניאלה וייס כיהנה בין השנים 1996–2007
חננאל דורני כיהן בין השנים 2007–2024
עוזאל ותיק מכהן החל מ-2024
הרב הראשון בקדומים היה הרב נחום רכל.
במקביל התגורר ביישוב הרב יצחק מאיר האיתן שהיה רבו הראשון של השומרון, והוביל למינוי של רבני יישובים רבים, וביניהם דאג למינויו של הרב דניאל שילה כרבה של קדומים (החל משנת תשמ"ט).
עם פרישתו מהתפקיד בשנת 2004 נבחר הרב צבי פרבשטיין כרב היישוב.
כמו כן פועלת ביישוב ישיבת קדומים – ישיבה גבוהה שבראשה עמד הרב יצחק בן שחר, וכיום עומד בראשה תלמידו הרב אורי גנץ.
בישיבה גם מתקיים כולל למבוגרים "משכן בנימין" על שם הרב שמואל בנימין הרלינג.
ביישוב פועלים מספר סניפי תנועות נוער, המשתייכים לבני עקיבא ולאריאל.
מדרשת ארץ ישראל – לתיעוד ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון.
לידה פועלת הקרן לגאולת קרקע, אשר בבעלותה קרקעות היישובים נופים, רבבה ואבני חפץ.
מכון יד לזהב"ה – ללימוד, חקר ותיעוד השואה בשיתוף עם יד ושם.
בחודש יולי 2023 עברה ספריית המכון לספרייה הציבורית בקדומים.
ביישוב שני אזורי תעשייה, האחד בכניסה ליישוב, והשני חדש יותר, "פארק בר-און", ממזרח ליישוב.
"פארק בר-און" שייך בנוסף למועצה אזורית שומרון ולמועצה מקומית קרני שומרון, הפארק נקרא על שם אורי בר-און.
בעבר גם שכנו בו משרדי המועצה המקומית קדומים.
הפארק צופה לשכונת קדומים צפון.
בקדומים שבעה עשר בתי כנסת.
הסיבה למספר הגבוה היא ריבוי השכונות ביישוב והעדות השונות.
בית הכנסת המרכזי של היישוב הוא בית הכנסת בקדומים דרום.
בית הכנסת קרוי על-שם הרב יצחק מאיר האיתן, מראשוני היישוב, ועל שם משפחת ניסן חקשורי שהשתתף בהקמתו.
בית הכנסת תוכנן על ידי אברהם גיבור, אדריכל תושב המקום.
בחזית המבנה נבנתה מעטפת הנוטה ב-8 מעלות לכיוון ירושלים כך שבית הכנסת נראה כ"כורע בתפילה" לכיוון הר הבית.
ביישוב התגלו ונחפרו אתרים ארכאולוגיים הכוללים מבנים חקלאיים של חוות, מספר רב של מקוואות, גתות, בתי בד ומערות קבורה.
לפי הממצאים, אלו שרידים של כפר שומרוני גדול, אולי הכפר אשר שמו נשמר באתר דרומית לקדומים.
חלק מן הממצאים מוצגים במוזיאון קדם.
ביישוב נמצא מוזיאון "קדם" לארכאולוגיה הפועל במסגרת מדרשת ארץ ישראל.
במוזיאון ממצאים רבים מאתרים ביישוב ובשומרון, בהם מספר גדול של כדים, ארונות קבורה וחפצים האופייניים לעדה השומרונית.
בסמוך לשכונת 'קדומים צפון', נמצא פארק הצנירים ובו מקבץ ייחודי של צנירים.
במקום התגלו גם חציבות של בריכות עתיקות.
יחסי היישוב עם כפרים סמוכים
קדומים נבנתה בין מספר כפרים פלסטיניים ביניהם ג'ית (מכיוון דרום-מזרח), כפר קדום (מערב) וקוסין (צפון).
קיימת כניסה משנית ליישוב מאזור הכפר ג'ית.
הגישה ליישוב באמצעות כביש 55 היא דרך הכפר הפלסטיני פונדוק.
ב-2003, בעקבות ההחרפה במצב הביטחוני והחשש מפגיעה בתושבי היישוב, כמו גם התרחבות קדומים ובניית השכונה הצפונית, נחסמה הדרך הראשית שחיברה את כפר קדום אל שכם.
הדבר הוביל להפגנות שבועיות של תושבי כפר קדום, בדרישה לפתוח את הדרך.
באופן מסורתי, בכל שנה בחול המועד פסח, מתקיימת צעדה בשם "צעדת האמונה" בהשתתפות תושבי האזור, במסלול בין קרני שומרון לקדומים.
הצעדה נערכת להנצחת רפי והלנה הלוי, רעות פלדמן, שקד לסקר, שנהרגו בפיגוע בכניסה לקדומים, ועידו (עידודי) זולדן, שנרצח בפאתי הכפר פונדוק.
במסגרת הצעדה עוברים הצועדים בכפר פונדוק, תחת אבטחה ואישור כוחות צה"ל.
היישוב פרוס על שטח רב, ומורכב ממספר שכונות הנמצאות במרחק זו מזו:
קדומים דרום – הגבעה עליה הוצבו האשקוביות הראשונות ליד המחנה הצבאי, שכונת מבני הקבע ומבני הציבור.
גבעת שָלֵם – על גבעה הצופה לעבר העיר שכם המכונה במקורות "שלם".
צפנת (קדומים צפון) – שוכנת בצפון היישוב, 2 ק"מ מקדומים דרום.
מצפה קדומים – שכונה הצופה על פני נוף מערב השומרון ודרום השרון.
מצפה ישי – גבעה בכניסה ליישוב, בצידו הדרומי של כביש 55. קרויה על שם בן היישוב ישי שכטר, קצין צה"ל שנפל בלבנון.
בשכונה 94 יחידות דיור, בניית השכונה הושלמה בשנת 2004.
גבעת רש"י – הנקודה הגבוהה ביישוב, בגובה של כ־510 מ' (510 בגימטריה רש"י, וזוהי סיבת השם).
בשכונה זו נמצאת ישיבת קדומים.
השכונה צופה על פני מערב השומרון ושפלת החוף.
כרם הלוי – על שמם של רפי ואילנה הלוי, שנרצחו על ידי מחבלים בפיגוע בכניסה ליישוב.
נקראה "כרמי קדם" עד לאותו הפיגוע.
נחלת אסתר – שכונת קראוונים סמוך למצפה ישי.
קרויה ע"ש אסתר כריש, מראשוני קדומים.
לשעבר נקראה הר אפרים, ע"ש ישיבת "הר אפרים" אשר שכנה בה בעבר.
מעוז עידו – שכונה בין צפנת לגבעת שלם.
קרויה על שם עידו זולדן, בן היישוב שנרצח בכביש 55, בעוברו בכפר פונדוק הסמוך לקדומים.
קול צופייך – שכונה סמוכה לאולפנת להב"ה, ליד שכונת גבעת שלם.
קרויה כך מכיוון שצופה לאזור יישובי צפון השומרון שפונו בקיץ תשס"ה, וקרויה כך גם על שם הרב מרדכי אליהו שהיה מאוהבי ההתיישבות בשומרון בכלל ובקדומים בפרט.
– שכונת מאחז בה מתגוררות לפחות תשע משפחות
נופי גדעון - שכונה שנחנכה בשנת 2025 וממוקמת בהר קידן, מצפון מערב לקדומים, הקרויה ע"ש תושב היישוב, גדעון פרי, שנרצח בפיגוע.
בשכונות נבנו בתי כנסת בהתאם לעדות הגרות בהן.
לאור האוכלוסייה הצעירה ביישוב הוקמו ברוב השכונות מעונות לגיל הרך.
על פי האמונה הנוצרית, הקדושים הם בני אדם שעברו קאנוניזציה (הוכרזו כקדושים) על ידי הכנסייה לאחר מותם, בזכות הקשר החריג שלהם עם האל, מעשיהם המיוחדים או הצטיינותם המוסרית.
בני אדם חיים אינם יכולים להיחשב קדושים, משום שכל עוד הם חיים הם עלולים לחטוא.
זרמים מסוימים בנצרות הפרוטסטנטית, לעומת יתר הכנסיות (הקומוניונים הקתולי, האורתודוקסי והאוריינטלי), אינם מכירים בפולחן קדושים ומכנים בשם "קדושים" את כל המאמינים הנוצרים.
ישנן דרכים מגוונות לבצע את פולחן הקדושים ולהגדיר מיהו הקדוש ומהן סגולותיו.
מרבית הכנסיות מאמינות כי הקדושים מסוגלים לתווך בין בני אדם רגילים לבין האל.
התיווך מתבצע בעזרת תפילה אל הקדוש בעת מצוקה, חגיגת חג לכבודו, עלייה לרגל למקום קבורתו, וכן באמצעות הקדשים שונים או חליפין של נרות, תרומה כספית לכנסייה ואף שבועות.
ברבות מהכנסיות שמורים גם שרידים של הקדושים – חלקים מגופותיהם או מחפצים שהיו שייכים להם, אשר אוצרים בתוכם חלק מכוחו המיוחד של הקדוש.
השימוש בשרידי הקדושים השתנה במשך השנים.
בתקופת הנצרות הקדומה ביקרו המאמינים בקברי המרטירים – קדושים שנרדפו בשל אמונתם ומתו על קידוש השם – וחלקו להם כבוד.
קברי הקדושים היו אז מחוץ למרכזי הערים, ולא יוחסו להם כוחות מאגיים.
השינוי המשמעותי ביחס לקדושים התרחש לאחר שהקיסר הרומי קונסטנטינוס הפך את הנצרות לדת מוכרת באימפריה הרומית ולאחר מכן לדת הרשמית של האימפריה.
בתקופה זו הועברו קברי הקדושים מאזורי שדה למרכזי הערים, בניגוד למסורת הרומית רבת השנים הרואה בגופות מתים דבר טמא (יחס כזה לגופות קיים עד היום ביהדות).
בתקופה זו גם גברה הנטייה לייחס לקדושים כוחות על-טבעיים ולבקש את עזרתם.
העברת שרידי הקדושים בוצע באופן חגיגי וגילוי שרידי קדושים עזר לחיזוק האמונה הנוצרית באזור.
במאה ה-4 החלו להיבנה מבנה דת מיוחדים, הנועדו לכבוד הקדושים - הנקראים מרטיריום (היכל המרטירים).
בימי הביניים הקדומים תפסו שרידי הקדושים תפקיד מרכזי בפרקטיקה הדתית של הנוצרים.
בקרב עמים שנוצרו זה מקרוב, נתפשו הקדושים כאלהויות זעירות בפנתיאון הנוצרי, ולעיתים נעשה זיהוי בין אלים פגאניים לקדושים בעלי מאפיינים ביוגרפיים רלוונטיים.
שרידי קדושים הופצו בכל העולם הנוצרי כקמיעות בעלי סגולות מאגיות וכבסיס לכנסיות בקהילות נוצריות חדשות.
בתעודות היסטוריות יש עדות לכך שגם פגאנים השתמשו בשרידים נוצריים בשל המוניטין שלהם כמבצעי נסים.
בתקופה זו הושם הדגש בעיקר על שרידי הקדושים ולא על חייהם של הקדושים.
לצד השימוש המאגי בשרידים קדושים, רווחה בימי הביניים הקדומים גם הקדשה של אנשי כנסייה שמילאו את תפקידיהם בצורה טובה במיוחד, גם אם לא היו נוצרים מעולים בצורה יוצאת דופן.
האפשרות להכריז על כל אדם מיוחד כקדוש הניבה יבול עצום של קדושים מקומיים, שלא הוכרו מחוץ לאזור מצומצם.
בתקופה זו הוכרו אנשים רבים כקדושים, דבר שעזר לבסס את האמונה בנצרות בקרב חברי הקהילה.
חלק מאנשי הכנסייה ניסו להעלות את מעמדן של קהילותיהם באמצעות הכרזה על מציאת שרידים קדושים באזור.
קדושים מקומיים אלו זכו להערכה רבה יותר מצד האוכלוסייה, ויצרו לקהילה מוניטין טובים בזכות הקשר הקרוב עם הקדוש.
אנשי כנסייה אחרים ניסו לספח פולחנים קיימים אל חיק הנצרות, באמצעות המצאת מיתוס חליפי לטקס שהתקיים במקום.
כך יוסדו כנסיות עם שרידים של קדושים נוצרים על שרידיהם של מקדשים פגאניים, או של אתרי פולחן-טבע עתיקים.
המוניטין של מקומות אלו כקדושים נותר על כנו, אך ההסבר להתרחשויות העל-טבעיות בו השתנה.
במאה ה-11 החליטה הכנסייה למסד את תהליך ההקדשה, ויצרה מנגנון רשמי של הכרה בקדושה – הקאנוניזציה.
מנגנון זה ביטל את ההכרה בקדושתם של קדושים מקומיים רבים, שלא הייתה הוכחה שחיו באמת, או שביצעו נסים.
אחד התנאים להכרה בקדוש היא עדות מהימנה כי האדם ביצע לפחות שלושה נסים לאחר מותו.
אם האדם אינו מרטיר, יש להוכיח גם שחי חיים ראויים להערכה.
חלק מאלו אשר נחשבו לקדושים אך לא עברו את תהליך הקאנוניזציה קיבלו מעמד של מבורכים.
ימי הביניים – הקדוש כמופת
בשיא ימי הביניים השתרש החינוך הדתי הנוצרי, והדגש בשיח המרכזי על קדושים הוסט מהמאגיה אל המוסר.
בתקופה זו הדגישה הכנסייה לא את יכולתם של הקדושים או שרידיהם לחולל נפלאות, אלא את אורח חייהם הראוי להערצה.
קדושים אלה, שהיו מופת בחייהם וזכו בעקבות זאת להיות בניו הנבחרים של האל, מכונים קונפסורים (להבדיל ממרטירים, שהם קדושים מעונים).
מבטא מובהק של תופעה זו הוא פרנציסקוס מאסיזי, מייסד מסדר הפרנציסקנים שהתבלט בסגפנותו ובאדיקותו.
במאה ה-13 גם פורסם הספר "מקראת הזהב" (1265) – אסופה של סיפורים על חיי קדושים.
אסופה זו מבטאת אף היא את מרכזיותה של אישיות הקדוש בפולחן.
במאה ה-16 הכריזו הפרוטסטנטים, ובעיקר הקלוויניסטים, כי האל הוא האחראי הבלעדי להתרחשויות בעולם, וכי לכנסייה גם אין סמכות לקבוע מיהם הקדושים.