tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, בניגוד לטענה של גישות מצרפיות לדמוקרטיה, לפיה חוק המספרים הגדולים יכול להביא לתוצאה הטובה ביותר בהצבעה, הטענה של התומכים בדיון היא שמגוון רחב של דרכי חשיבה יכול לסייע למשתתפים להפריד באופן מודע בין טיעונים טובים לטיעונים כושלים.
לפי הלן לנדמור, טענה זו מצדיקה דמוקרטיזציה של דיונים, משום שככל שהדיון יהיה שוויוני יותר ויכיל אנשים רבים יותר, כך יגבר הגיוון הקוגניטיבי בדיון.
חוקרים ניסו למדוד את הערך האפיסטמי של דיון דמוקרטי במספר דרכים:
השוואה בין המידע של המשתתפים לפני הדיון ואחריו;
יצירת מדדים לבדיקת איכות הדיון, העקביות של הטיעונים, המורכבות הקוגניטיבית של הדיון, או חוזק הטיעונים;
בחינה של המידה בה החלטות שהתקבלו לאחר דיון היו מועילות במבט לאחור.
ניסויי מעבדה עם קבוצות קטנות לבחינת ההשפעה של דיון של איכות הפתרונות שמספקות הקבוצות.
הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית בוחנת את מאפייניה ואיכותה מנקודת מבט כוללת, שמתייחסת לאתרים מקומיים של דיון, כגון פרלמנטים ואספות אחרות, כחלק ממערכת דיונית.
בספר "Deliberative Systems: Deliberative Democracy at Large Scale" מספר חוקרים בולטים של דמוקרטיה דיונית הגדירו "מערכת" כ"סט של חלקים הניתנים להבחנה ומובדלים זה מזה – אך במידה מסוימת גם תלויים זה בזה, לעיתים קרובות תוך חלוקת תפקודים וחלוקת עבודה – אשר קשורים זה לזה באופן שיוצר מכלול מורכב".
"מערכת דיונית" היא מערכת שכוללת גישה מבוססת דיבור לפתרון קונפליקטים פוליטיים ופתרון בעיות, דרך טיעון, הוכחה, ביטוי, ושכנוע.
הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית מנסה לענות על שאלות שנוגעות לחברות ההמונים, שבהן לא ניתן באופן מעשי לקיים דיון פנים אל פנים בהשתתפות כל האזרחים.
מבחינה נורמטיבית, איכות המערכת נבדקת לא רק על ידי בחינה של פרטנית של חלקיה השונים, אלא גם על ידי בחינה של המערכת כמכלול.
בהתייחס ליחסי הגומלין בין החלקים השונים של המערכת, הגישה מאפשרת לחשוב כיצד חלקים שאינם דיוניים קשורים, ולעיתים תורמים או מזיקים, לחלקים אחרים שהדיון הוא חלק מרכזי בהם.
לדוגמה, במסגרת הגישה המערכתית ניתן לדון בתפקיד של מומחים, הפגנות, ואמצעי תקשורת פוליטיים.
כאשר חלקים אלה נבחנים בנפרד, תפקודם לא עולה בקנה אחד עם עקרונות של דמוקרטיה דיונית.
גופים שבהם דיון נערך בין מומחים בלבד הם אליטיסטים מטבעם ולא מקיימים את התנאי של שוויון בהזדמנות להשתתף בדיון.
השיח שננקט בהפגנות הוא לא דיוני בדרך כלל.
הפגנות נוטות לליבוי התלהבות רגשית, וכוללות לעיתים שיח לעומתי שלא עומד בעיקרון של כבוד הדדי.
כלי תקשורת פוליטיים לא עוסקים בתקשורת פנים אל פנים, הם מייצגים לעיתים דברים באופן מוטה פוליטית, מושפעים מהון ועוד.
עם זאת, מנקודת מבט מערכתית כל אחד מהחלקים האלה משרת גם תהליכים שבלעדיהם היה קשה או בלתי אפשרי לנהל דיון בין אזרחים במסגרות אחרות.
כך למשל, הם קשורים ביכולת של האזרחים להשיג מידע, להעריך מידע, להביע עמדות ולהכיר טיעונים ונקודות מבט של אחרים.
הגישה המערכתית לדמוקרטיה דיונית מבקשת להעריך כל אחד מהחלקים האלה באופן שלוקח בחשבון את תרומתם והנזק שהם גורמים לחלקים דיוניים יותר במערכת.
חלק מההצעות לקידום דמוקרטיה דיונית מתמקדות בפוטנציאל של אספות אזרחים דיוניות, שחבריהן נבחרים באופן אקראי או באמצעות מדגם שכבות.
בספרות, אספות אלה נקראות לעיתים "מיני-ציבור" (Mini-public), משום שהרכבן אמור להיות קרוב למדגם מייצג של הציבור כולו.
הרעיון ליצור אספות אזרחיות נוסה לפני שהתגבשה גישת הדמוקרטיה הדיונית, החל משנות השבעים של המאה העשרים.
ברוב המקרים אספות אזרחים דיוניות כוללות מערך של לימוד והנחיה, שבמסגרתו אזרחים מהשורה דנים על נושאים חוקתיים או הצעות מדיניות על מנת להגיע להחלטה או המלצה.
ג'יימס פישקין קידם ניסויים ב"סקירה דיונית" (Deliberative polling) בארצות הברית, החל משנת 1988, והוא אחראי במידה רבה על שילוב הרעיון עם המסגרת התאורטית של דמוקרטיה דיונית.
נקודת המוצא של פישקין היא שבאופן רגיל אזרחים בחברות המונים אינם מיודעים מספיק לגבי נושאים פוליטיים וחסרים זמן ומוטיבציה כדי לדון עליהם בצורה שיטתית.
אזרחים חשופים להטעיות מכוונות, וקבוצות אינטרס, במקרים רבים, לא מייצגות את הדעות השקולות של כלל האזרחים.
תחת תנאים לא-אידיאליים אלה, סקרי דעת קהל וצירוף העדפות באמצעות בחירות לא מבטאים עמדה ציבורית מושכלת, שבה היה בוחר הציבור אילו היה מיודע והיו מתקיימים תנאים טובים לבחינה מנומקת של אלטרנטיבות.
התוצאה היא שלכאורה קיים צורך לבחור בין השתתפות אזרחית שוויונית לבין בחירה מושכלת.
תהליכי סקירה דיונית מנסים לספק פתרון למצב זה, כמו גם תשובה לשאלה אלו עמדות היו מקובלות בציבור אילו האזרחים היו מונעים לעסוק בנושאים של מדיניות ציבורית ובנושאים פוליטיים תחת תנאים מתאימים.
במסגרת הסקירה הדיונית, אזרחים שנבחרים באופן אקראי נפגשים כדי לדון, לרוב פנים אל פנים, בנושא מסוים.
לפני שהם מגבשים החלטה בהצבעה, הם עוברים תהליך של למידה שכולל סמינרים, בהם הם דנים בנושא בקבוצות קטנות, עם הנחיה מקצועית, ונחשפים לעמדות של מומחים.
הדיונים במסגרת הסקירה הדיונית לא אמורים להחליף מקבלי החלטות או הצבעה של הציבור הרחב, אלא להשפיע עליהם, בכך שהאזרחים מגישים את המלצותיהם ומפרסמים אותן.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נעשו ניסויים רבים, חלקם רשמיים בתמיכת ממשלות וחלקם ביוזמה של ארגוני חברה אזרחית, ליצירת אספות אזרחים דיוניות.
כמעט בכל המקרים אספות אלה מייעצות בלבד או שהחלטותיהן זקוקות לאישור במשאל עם.
המשותף לכל הניסויים הוא בחירה של המשתתפים בהגרלה וקיום של דיונים אינטנסיביים, תוך חשיפה לעמדות של מומחים ודעות שונות.
חלק מהאספות נפגשות למשך יום או מספר ימים וחלקן נפגשות במשך מספר שבועות או חודשים.
אספות אלה הן נושא למחקר אמפירי מקיף.
רוב המחקרים מראים שהאספות אכן מהוות אתר של דיון דמוקרטי.
הם מראים שהיקף הידע של המשתתפים מתרחב במהלך הדיונים, שהדיונים מביאים לשינוי מושכל בעמדותיהם, שהביטחון העצמי שלהם עולה, ושיכולתם להבין טיעונים מורכבים גוברת.
מחקרים הראו גם שההטרוגניות של המשתתפים מסייעת למנוע חשיבת יחד ושהלחץ לקונפורמיזם פוחת ביחס לפורומים אחרים.
מחקרים אלה תומכים בגישה הדיונית, משום שהם מראים שקיום דיון דמוקרטי, בו אזרחים מחליפים נימוקים תחת תנאים טובים, יכול להביא לשינוי בעמדות ולבחירה מושכלת השונה מזו שמתקבלת מצירוף של העדפות נתונות.
עם זאת, קיימת גם ביקורת על הגישה.
למשל, נטען שהבחירה במשתתפים אינה באמת אקראית, שלמרות השאיפה לאקראיות בהשתתפות קיימת מידה של בחירה-עצמית ושלפחות בנושאים מסוימים, כגון הגירה, המשתתפים נוטים לבחור באלטרנטיבות מסוימות מסיבות שאינן קשורות לכוחו של הטיעון הטוב ביותר.
דְּמוּמִית קְטַנַּת-פְּרִי (שם מדעי: Adonis microcarpa) הוא עשב חד-שנתי, אדום-כותרת, ממשפחת הנוריתיים, המצוי בחבל הצומח הים תיכוני ובבתות הספר בארץ ישראל, ובמיוחד באזורים הבאים: מדבר יהודה, בקעת הירדן, עמק יזרעאל, השפלה וההרים.
הוא נבדל מצמחים אחרים שפרחיהם אדומים, כגון נורית אסיה וכלנית מצויה, בכך שפרחיו קטנים יותר.
עליו גזורים פעמיים או יותר ומסודרים באופן מסורג לאורך הגבעול.
הפריחה בחודשים פברואר, מרץ ואפריל.
הפרחים בעלי 5-8 עלי כותרת, אדומים בדרך כלל, אולם נצפו פרטים בודדים שפרחיהם צהובים.
ייחודו של המין הוא בפרי: הפרודות, חלקי הפרי, כמעט חלקות ואין בהן חריצי אורך ולא חגורת שיניים.
בראשן ישנה שן עדינה ובינה לגב הפרודה ישנו מפרץ עמוק וצר מאד.
הדמומית הובחנה בין הצמחים הכלולים ב"חברת החורש", כגון בהרי יהודה על פני קרקע המצויה בסביבה של אבן גיר וכן בגבעות קירטון שבבקעת באר שבע.
בית הגידול האופייני לה הוא בתה, שדות בור ומעזבות (צידי דרכים, חלקות נטושות וגלי אשפה).
האגדה מספרת כי הפרח צמח מטיפות דמו של נער יפה תואר, אדוניס, אשר נטרף על ידי חיה רעה, מכאן שמו המדעי של הסוג.
הדמומית נפוצה בכל אגן הים התיכון.
במערב אזור התפוצה, ובמיוחד בספרד, נפוץ זן שפרחיו צהובים, והזן אדום הפרחים נדיר.
היא משמשת כצמח נוי בגינון, והופצה למקומות נוספים בעולם.
באוסטרליה ובאמריקה הצפונית היא הפכה למין פולש הנפוץ כעשב שוטה בשטחי מרעה וגידול מספוא.
מחקרים מצאו כי הפרי של מיני דמומית שונים מכיל חומרים רעילים, שגרמו למותם של סוסים, חזירים וצאן.
דמוקרטיה אליטרית היא אחת מהענפים של החשיבה הדמוקרטית, והיא שואפת להשתתפות מעטה ככל האפשר של הפרט, ההחלטות הפוליטיות אינן מתקבלות על ידי העם (בניגוד לגישה הקלאסית) אלא על ידי אליטה נבחרת.
הדמוקרטיה האליטרית היא פרשנות, או משקפיים, שבהן ניתן להסתכל על עולם הערכים הדמוקרטי ולתרגם אותו לדרכי פעולה, ולא דגם שלטוני של ממש.
התפישה האליטרית הופיעה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה מפחדו של המערב הדמוקרטי מן ההמון הפשיסטי-נאצי שהוביל לעלייתה של המפלגה הנאצית באמצעים דמוקרטיים.
את המונח דמוקרטיה אליטרית טבע לראשונה ג'וזף שומפטר במאמרו "תאוריה אחרת על דמוקרטיה".
במאמר, מציין שומפטר שבעה יתרונות ההופכים את התפישה האליטרית לנעלה על תפישות דמוקרטיות אחרות:
ההגדרה האליטרית מספקת קריטריון יעיל די הצורך להבחין בין משטרים דמוקרטיים למשטרים שאינם דמוקרטיים ובכך פותרת את הבעיה של התפישה קלאסית שהגדירה דמוקרטיה כמשטר הפועל לטובת העם או כלל (ישנם משטרים רבים שאינם דמוקרטים הפועלים בהתאם לרצון העם או טובת העם כגון גרמניה הנאצית).
מדגישה את חשיבותה של מנהיגות ואת המציאות הקיימת, שהושמטו על ידי הגישה הקלאסית, המניחה תבונה ויוזמה של העם.
לעומת זאת, המציאות מראה שהעם אינו נוקט יוזמה וכי היוזמה והתבונה מהווים חלק מנכסיה של המנהיגות.
אינה מתעלמת ואף מעניקה ביטוי גם לרצונות ואינטרסים קבוצתיים שונים, למרות שהיא מדגישה את תפקידה החשוב של המנהיגות.
מאפשרת להבין בקלות את הדמוקרטיה כתופעה פוליטית משום שהיא מדגישה את התחרות הפוליטית במשטר דמוקרטי בתחום אחד – הבחירות.
התפישה המקובלת בדמוקרטיה היא משטר שבו חירותו האישית של הפרט היא מקסימלית.
זוהי תפישה תמימה כי גם בדמוקרטיה תיתכן פגיעה בחירות אישית.
בגישה האליטרית קיימים מאפיינים דמוקרטיים למרות שהיא מדגישה את תפקידה של האליטה השלטת.
הפוטנציאל להשפעה פוליטית מצד העם נעוץ ביכולתו להפיל ממשלה (על ידי בחירה בממשלה אחרת ביום הבחירות).
מדובר ביתרון משום הוא ממחיש גם את חשיבות התחרות הפוליטית בדמוקרטיה וגם משום שהוא מעניק לעם תפקיד מרכזי על אף הפסיביות המיועדת לו.
התפישה האליטרית מדגישה את קיומם של רצונות קבוצתיים שונים ואת התחרות בין האליטות השונות, מה שהופך אותה למציאותית יותר מן הגישה הקלאסית שמדגישה את "רצון העם", מתוך ההנחה שניתן להגדיר רצון שכזה באופן ממשי.
במציאות לא רצון העם הוא הקובע כי אם רצון הרוב.
עקרון היחסיות בדמוקרטיה הנותן ייצוג אינו חיוני לדמוקרטיה אם נקבל את הטענה כי תפקידו האמיתי של העם הוא לבחור מנהיגות.
הרעיון העומד בבסיסה של המחשבה האליטרית הוא שעודף של דמוס (עממיות) יוביל לצמצום הדמוקרטיה הממשית, משום שההמון הוא בעל נטיות אוטוריטריות (נטייה לשלטון יחיד) רדומות, וקיימת סכנה שאותן נטיות רדומות תתעוררנה ותובילנה לרודנות.
משום כך, מעורבות פוליטית של ההמון אינה רצויה ויש להסתפק בפעילויות פוליטיות מתחרות ובאזרחים שמעורבותם הפוליטית מצטמצמת בהטלת פתק קלפי אחת לכמה שנים.
אדישותן של שכבות נרחבות, ובעיקר השכבות הנמוכות שמהוות את מרבית האוכלוסייה, משרתת את יציבות הדמוקרטיה משום שהיא מבטיחה פוליטיקה מתונה, נמרצת פחות ופשרנית יותר.
הדמוקרטים האליטרים אינם מאמינים בתבונתו של האדם הפשוט כפרט ובתבונה הקולקטיבית של בני האדם ולפיכך רואים בדמוקרטיה שיטה לבחירת מנהיגות ותו לא.
האידיאל של שלטון העם הוא אוטופי, ואילו השיטה האליטרית מתארת את העובדות כהווויתן – מאחורי הרטוריקה העממית והשוויונית של הרדיקליזם מסתתרת בסופו של דבר עילית שלטת, משום שמעורבתם של האזרחים היא מועטה ומרבית האזרחים אינם משתתפים ואף אדישים למתרחש במערכת הפוליטית.
לפי גישה זו האדם הוא בור, לא רציונלי, אנוכי, וחסר כל ידע ותחכום פוליטי.
הליכתו לקלפי אחת לכמה שנים היא מכוח הרגל או מסורת משפחתית, ובחירתו במועמד זה או אחר אינה נובעת מהיגיון אלא מקשר אישי אל המועמד, הופעה טלוויזיונית, דמגוגיה זולה או יכולתו הרטורית של המועמד, ולאו דווקא מתוך הבנה מעמיקה ורחבה של הפוליטיקה.
הדמוקרטים האליטרים אינם רואים בדמוקרטיה האליטרית את הרע במיעוטו אלא מצב רצוי, משום שרק בה שולטים המעטים והטובים מבלי לנגוס בחירוּת הרבים.
ריבוי האליטות הוא זה שמבטיח שיהיו אופוזיציות וביקורת, ובעקבות כך גם מגביל את השלטון.
דְּמוּמִית אֲרַם צוֹבָא (שם מדעי: Adonis aleppica) הידועה גם בשם דְּמוּמִית אֶרֶץ יִשְׂרָאֵלִית (Adonis palaestina), הוא פרח השייך למשפחת הנוריתיים.
גובהו בין 25 ס"מ ל-40 ס"מ, ומבנהו מורכב מגבעול בעל עלים גזורים ופרח יחיד בצבע אדום קטיפתי, הנמצא בקצה הגבעול.
קוטרו של הפרח כ-4 ס"מ, וצורתו מזכירה צלחת.
בפרח 5–6 עלי גביע, ו-5–8 עלי כותרת כאשר בבסיס כל אחד מהם כתם שחור.
במשך היום משנה את נטייתו בכיוון השמש.
שמו של הפרח מבטא את צבעו - אדום.
עוד פרח מהסוג דמומית הוא דמומית קטנת-פרי, שגם לה פרח אדום, אך הפרח קטן באופן ניכר מזה של דמומית ארם צובא.
הפרח דומה מאוד לכלנית מצויה ולנורית אסיה ומרחוק קשה להבחין ביניהם.
דמומית ארם צובא, היא ערך טבע מוגן בישראל.
דיון דמונד מאלט הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1998, החל מאלט לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מקניז סטייט.
הוא שיחק בקבוצה עד לסיום עונת עת נבחן בליגת הקיץ במדי דטרויט פיסטונס, והעמיד את עצמו לבחירה לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר.
לקראת עונת חתם מאלט במדי קבוצת פאנטומס בראונשוויג מליגת העל הגרמנית בכדורסל.
כבר בעונת הבכורה שלו שותף מאלט ב-35 משחקים בהם תרם 17.4 נקודות ב.
הוא המשיך לשחק במועדון במשך שלוש עונות, ובעונתו האחרונה במועדון, עונת הוא קלע שיא קריירה של 21.7 נקודות למשחק, והוביל את בראונשוויג עד לחצי גמר הפלייאוף הגרמני, הישג השיא של המועדון.
באותה העונה שיחקה הקבוצה לראשונה גם ביורוקאפ.
מאלט, שתרם 18.3 נקודות, 3.7 אסיסטים ו-2.5 חטיפות לא הצליח למנוע מקבוצתו את המקום האחרון בבית, עם שני ניצחונות בלבד בעשרה משחקים.
לקראת עונת נשאר מאלט בליגה הגרמנית ועבר לקבוצת ברוז במברג.
הוא קלע 16.1 נקודות ב-42 משחקים בהם שותף, והוביל את במברג לאליפות הראשונה בתולדותיה.
באותה העונה, הוא לקח עם הקבוצה חלק גם במשחקי היורוקאפ, הוא תרם 16.7 נקודות למשחק אך לא הצליח להעפיל עם קבוצתו מעבר לשלב הבתים הראשון.
לאחר עונה נוספת במדי במברג, בה לקח חלק לראשונה במשחקי היורוליג, עבר מאלט לתחנתו שהשלישית בגרמניה, ריינאנרג'י קלן.
בקלן הוא שיחק במשך עונה אחת, ולקח חלק גם במשחקי היורוליג, ועזר לקבוצה לזכות בגביע הגרמני.
לאחר שש עונות בליגה הגרמנית, עזב מאלט את המדינה, והצטרף אל חובנטוד בדאלונה מליגת העל הספרדית לקראת עונת .
בעונת הבכורה שלו בספרד, זכה מאלט עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי וביורוקאפ.
הוא שיחק בספרד במשך שתי עונות, ולאחריהן עבר לשחק במדי טלקום אנקרה הטורקית.
מאלט עבר לשחק בשורותיה של ספירו שרלרואה והוביל אותה לאליפות בלגיה בעונת .
הוא פתח את העונה העוקבת בכושר משחק מצוין, ואף קלע שיא קריירה ביורוליג עם 18.9 נקודות למשחק בממוצע, בטרם עבר למכבי תל אביב בינואר 2012. באפריל אותה שנה קבוצת שרלרואה פנתה למכבי תל אביב וביקשה לשחרר לשורותיה את השחקן, כדי שיעזור לה עוד העונה במאבקי הפלייאוף בבלגיה.
מכבי תל אביב נענתה לבקשה והשחקן חזר לבלגיה.
בסוף שנת 2017, הודיע מאלט שהוא פורש ממשחק פעיל והפך למאמן וסקאוט.
דמוקרטיה דינמית היא מנגנון קבלת החלטות המהווה שילוב בין דמוקרטיה ישירה ודמוקרטיה ייצוגית.
הדמוקרטיה הדינאמית שואבת רעיונות גם מדמוקרטיה דיונית, ולעיתים מוזכרת כגרסה של דמוקרטיה אשר רותמת לטובתה טכנולוגיות תקשורת ומידע מתקדמות.
עקרון הפעולה של הדמוקרטיה הדינמית הוא שמירת הזכות להשתתפות ישירה בידי האזרח, כאשר בכוחו של כל אדם להפקיד את כוחו הפוליטי בידי 'נציג לרגע', אדם בו הוא נותן אמון, מעריך את הידע שלו או עמדותיו בנושא ספציפי, ולכן ממנה אותו כנציגו.
הנציג בדמוקרטיה הדינמית אינו נהנה ממעמד מיוחד או מינוי לקדנציה כמו הנציגים בדמוקרטיה הליברלית, אלא שהכוח לבטל את המינוי שלו כנציג נותר בידי כל אחד מהאזרחים שמינו אותו, בכל רגע.
הנחת היסוד של הדמוקרטיה הדינמית היא דיון פומבי וער בשאלות שעל סדר יומה של החברה, הקהילה או המדינה הרלוונטית, ובכך היא קרובה לתפיסה של דמוקרטיה דיונית.
הנחת יסוד נוספת של הדמוקרטיה הדינמית היא השימוש במערכת תקשורת מחשבים מתקדמת.
מקדמיה של השיטה טוענים, טענה הנפוצה בקרב הוגים ופעילים המקדמים דמוקרטיה ישירה ברחבי העולם, כי הדרך בה רשתות מחשבים ורשתות חברתיות שינו את כל דרכי החיים, גישה למידע, תקשורת בין-אישית, מסחר ועוד - לא סביר שתפסח על צורת השלטון ודרך קבלת ההחלטות שלנו כחברה.
בדמוקרטיה הדינמית כל אזרח הוא גם משתתף ישיר, ובו זמנית יכול להיות מיוצג, ולכהן כנציג.
עוצמתם של נציגים אינה קבועה ויכולה להשתנות מרגע לרגע, ועוצמתם נעה בין ייצוג של קומץ אזרחים שנתן בהם את אמונו ועד לאלפים או מאות אלפים.
כל אזרח יכול בכל רגע נתון להצביע בעצמו ובכך לבטל - באופן נקודתי או קבוע, את המינוי של נציגו.
מקדמי השיטה סבורים כי בצורה כזו, נציגים לא יוכלו לצבור כח, שררה או להתפתות לשחיתות, מכיוון שהם עומדים בשקיפות מלאה בעין הציבור, בזמן אמת.
במדינה אשר מתנהלת בדמוקרטיה דינמית, לכל אזרח יהיו כ-6 עד עשרה קולות, בנושאים שונים, כגון: ביטחון, חינוך, כלכלה, איכות הסביבה, חוץ, בריאות.
בכל נושא, האזרח יבחר לעצמו נציג מוביל דעה, שייצג אותו.
נציג בתחום מסוים שינכס אליו יותר מרף קולות מסוים, יזכה לסמכויות הולכות ומתרחבות למימוש המדיניות הציבורית שעל סדר היום.
לדוגמה, אלוף-משנה במיל' שהוא חבר של המשפחה ייצג אותך בתחום הביטחון, המרצה הנערץ שלך לכלכלה מהאוניברסיטה בתחום האוצר, ומוביל דעה אחר (עיתונאי שאתה אוהב) בתחום הבריאות והחינוך.
האל"ם במיל', בהינתן שהוא מייצג יותר מ-1000 אנשים בקהילה, יזכה להשתתף בהצבעות מעט פחות ציבוריות, כמו בחירת רמטכ"ל, הצבעות עלולות להכיל גם מידע בסיווג נמוך, אך לא ציבורי.
נציגי 20,000 בתחום החינוך יוכלו להתכנס פעם בכשבועיים ולדון בהצעות שהקהילה שהם מייצגים העלתה, ולהעביר תקציבים בהתאם למימוש המדיניות.
בצורה זו, קולו של העם ישמע תמיד, ונציגים שסרחו באמון שניתן להם ירדו בהדרגה מכוחם.
דוגמה אחרת: בתחומי איכות הסביבה פלוני נותן את קולו לחברו שהוא פעיל שטח בתחום, ופעיל זה מממש את הקולות של 20 חבריו בהצבעות הנוגעות לנושאים אלו.
בנושאי ביטחון פלוני יכול לסמוך ידיו על חברו שהוא אל"ם במיל', איש הצבא, בתורו, מממש את הצבעות 150 חבריו בתחום.
אלפי או עשרות אלפי נציגים אלו יהוו מנגנון שלטוני אקטיבי ודינמי, בו כל אזרח יכול לרדת או לעלות לעמדת כוח בהתאם לדעת הרוב עליו.
כמו כן, בכל רגע נתון פלוני יכול להעביר את משקלו לנציג אחר, או אף להצביע בעצמו כמשתתף ישיר, והמערכת תקזז אוטומטית את קולו מההצבעה של הנציג.
דמונולוגיה הוא ענף מחקר בתחום התאולוגיה, העוסק בחקר שדים (באנגלית Demon) ואמונות לגבי שדים.
התחום עוסק בחקר אמונות שונות בפולקלור לגבי מגוון סוגים של שדים: כאלו המאופיינים כ"טובים" ונדיבים, ואלו המאופיינים כשליליים; המתוארים כדמויות אנוש, דמויות בלתי אנושיות (לעיתים כאנימיזם) או רוחות שאינן מתקיימות בתוך גוף כלשהו; ועוד.
חוקרי התחום עוסקים באופן בו תופסות תרבויות שונות את דמויות השדים וכוחותיהם במסגרת המיתולוגיות והסיפורים העממיים שלהן.
כן עוסק המחקר בתופעות חברתיות, דתיות ותרבותיות שונות הקשורות בתפיסות אלו בתוך כל תרבות.
מקור השם הוא מהמילה היוונית Δαίμooν (daimōn), שמשמעה כוח אלוהי או על-אנושי.
דמויי תרנגול (שם מדעי: Galloanserae) היא על-סדרה של עופות מודרניים אשר חיים על הקרקע או על המים ולא נוטים לעוף רב הזמן.
זוהי הקבוצה היחידה מעופות מפותחים חסרי שיניים שאינה כלולה בקבוצה נאואווס והיא הופרדה משאר המינים החל מהקרטיקון העליון לפני 105 מיליון שנה.
מינים אלה כבדים יותר בממוצע משאר העופות המפותחים חסרי השיניים ורובם מעופפים מגושמים, כשחלקם כלל לא מעופפים.
בעבר היו מינים ענקיים מהקבוצה כמו הדרומורניס והגסטורניס וכן הפלאגורניס בעל מוטת הכנפיים הגדולה של 7 מטר.
רבים מהם גידלו נוצות ראווה וחלקם בעלי דו-צורתיות זוויגית בולטת.
בעל-סדרה זו נכללים הברווזיים, האווזים, התרנגולאים, השליווים והפניניות.
חלק מהמינים מהווים עופות מחמד ונוי ידועים.
סדרה גסטורניסאים (Gastornithiforms) - נכחדה
סדרה אודונטופטריגים (Odontopterygiformes) - נכחדה.
משפחה אווזים עורבניים ( Anseranatidae)
דמופילוס היה מצביא יווני בן העיר תספיאה שפיקד על הכוחות התספאים בקרב תרמופילאי.
על ילדותו של דמופילוס לא ידוע דבר פרט לזאת שהיה בן העיר תספיאה ושם אביו היה דיאדרומוס.
בשנת 480 לפנה"ס הוא פיקד על כוח של 700 תספאים שהצטרפו אל מלך ספרטה לאונידס הראשון שיצא לעצור את פלישת הפרסים ליוון.
אנשיו של לאונידס נאבקו בפרסים במעבר צר בהרים בשם תרמופילאי.
בתחילת קרב תרמופילאי הצליחו היוונים להדוף בהצלחה את ההתקפות הפרסיות, אולם בוגד יווני בשם אפיאלטס הראה לפרסים מעבר צר שאפשר להם לאגף את היוונים.
מלך פרס חשיארש הראשון שלח את מצביאו הידרנס עם אפיאלטס, הם צעדו כל הלילה ועם עלות השחר הגיעו לנקודה ממנה יכלו היוונים לראות אותם.
לאונידס הורה לכל בעלי בריתו לסגת כשהוא מקריב בכך את חיי אנשיו שחיפו עליהם.
אולם דמופילוס ו-700 התספאים סירבו לסגת והודיעו שיישארו עם לאונידס עד הסוף המר.
נשארו עמם גם 2,000 תבאנים שלאונידס כפה עליהם להישאר כי חשש שיערקו אל האויבים.
בתחילה תקפו הפרסים חזיתית תחת פיקודו של מרדוניוס, ההתקפה נכשלה אף על פי שלאונידס מת.
לאחר מכן הידרנס תקף מאחור והיוונים כולם נטבחו לאחר הקרב העלו הפרסים את תספיאה באש והתושבים נמלטו לפלופונס.
בסרט 300 הספרטנים הוא מגולם בידי השחקן היווני יורגוס מוציוס.
אם כי בסרטים ובספרים אחרים העוסקים בקרב הוא אינו נזכר לרוב.
בתרמופילאי יש אנדרטה לזכרו לצד האנדרטה המוקדשת ללאונידס, גם בתספיאה המודרנית קיימת אנדרטה דומה.
דמוניזציה (מלועזית: Demon - שד) היא תהליך שבו קהילה, עמדה או התנהגות מוצגת יותר ויותר כרע בהתגלמותו.
דמוניזציה מתרחשת תמיד בתוך הקשר של ניגודים, כאשר ההשחרה של הקוטב השלילי של הניגוד מהווה גם הלבנה מוחלטת של הקוטב החיובי שלו.
דמוניזציה היא תהליך בלתי רציונלי במהותו (מאחר שבמציאות אין ניגודים מושלמים כאלו, ודברים אינם טובים או רעים באופן מובהק ומוחלט) ובשעה שהוא מופיע בהקשר פוליטי הוא מציין את התדרדרותה של הפוליטיקה לשיח בלתי רציונלי, ועל כן נפיץ ובלתי יציב.
דוגמה ספרותית לדמוניזציה היא היחס לעמנואל גולדשטיין ברומן הדיסטופי "1984".
הדמוקרטיה האסלאמית היא אידאולוגיה פוליטית המבקשת ליישם עקרונות אסלאמיים למדיניות ציבורית במסגרת דמוקרטית.
התאוריה הפוליטית האסלאמית קובעת שלושה מאפיינים בסיסיים של דמוקרטיה אסלאמית: מנהיגים חייבים להיבחר על ידי העם, בכפוף לחוקי שריעה ומחויבים להתאמן ב"שורה", צורה מיוחדת של ייעוץ של הנביא מוחמד, אשר ניתן למצוא בחדיתות שונות.
מדינות הממלאות את שלוש התכונות הבסיסיות הן אפגניסטן, איראן ומלזיה.
מנגד, סעודיה, קטר ואיחוד האמירויות הערביות הן דוגמאות למדינות שאינן מקיימות את עקרונות הדמוקרטיה האסלאמית למרות היותן מדינות אסלאמיות, שכן מדינות אלו אינן מקיימות בחירות.
הביטוי של הדמוקרטיה האסלאמית שונה במדינות הרוב המוסלמיות, שכן פרשנויות השריעה משתנות ממדינה למדינה, והשימוש בשריעה הוא מקיף יותר במדינות שבהן השריעה מהווה את הבסיס לחוקי המדינה.
תומכי דמוקרטיה האסלאמית סבורים כי מושגי הליברליזם והדמוקרטיה כבר היו קיימים בעולם האיסלאמי של ימי הביניים, והח'ליפות בתקופת הראשידון נתפסת על ידם כדוגמה מוקדמת למדינה דמוקרטית.
לדעתם ההתפתחות הדמוקרטית בעולם האסלאמי נעצרה לבסוף בעקבות הפיצול הסוני-שיעי.
השלטון בח'ליפות הראשידון לא היה דמוקרטי במובן המודרני של המושג, וההחלטות לא התקבלו על ידי העם כולו או גוף שנבחר על ידו.
סמכות מינוי הח'ליף הייתה בידי מועצה של חבריו הנאמנים של מוחמד (מן הצחאבה) ונציגי שבטים שונים (רובם נבחרו בשבטיהם).
תומכי הדמוקרטיה האסלאמית אומרים כי תהליך זה עשוי להיראות דומה לתהליך בחירת ראש הממשלה במדינות מודרניות רבות.
בח'ליפות האסלאמית הקדומה, היה לראש המדינה, הח'ליף, עמדה המבוססת על רעיון יורשו של הסמכות המדינית של מוחמד, אשר לפי הסונים נבחרו באופן אידיאלי על ידי העם או נציגיהם כדוגמת בחירת אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן ועלי בן אבי טאלב, ארבעת הראשידון.
לאחר הח'ליפות של הראשידון, הח'ליפות המאוחרות יותר בתור הזהב של האסלאם הייתה מידה פחותה בהרבה של השתתפות דמוקרטית, אך מאחר ש"איש לא היה עדיף על כל אדם אחר אלא על בסיס של חסד ומוסד" באסלאם, ובעקבותיו של מוחמד, שליטים איסלאמיים מאוחרים יותר קיימו התייעצויות פומביות עם העם בענייניהם.
כוח החקיקה של הח'ליף (או מאוחר יותר, הסולטאן) הוגבל תמיד על ידי המעמד המלומד, ה"עולמאא", קבוצה הנחשבת כאפוטרופוס של החוק.
מאחר שהחוק הגיע מחוקרי המשפט, הדבר מנע מהח'ליף את ההכרזה על תוצאות משפטיות.
הלכות הוחלטו על בסיס האג'מה (הקונצנזוס) של האומה (קהילה), אשר הוצגה לרוב על ידי חוקרי המשפט.
על מנת להיות זכאי כחוקר משפטי, נדרש מהם לקבל דוקטורט המכונה "איגאצאט אטדריס וואט ל'" ("רישיון ללמד ולהוציא חוות דעת משפטית") ממדראסה.
במובנים רבים, החוק האסלאמי הקלאסי פעל כמשפט חוקתי.
הפלורליזם הדתי היה קיים גם במשפט האיסלאמי הקלאסי, שכן החוקים הדתיים ובתי המשפט של דתות אחרות, כולל הנצרות, היהדות וההינדואיזם, נכללו בדרך כלל במסגרת המשפט האסלאמי, כפי שראינו בח'ליפות המוקדמת, אל-אנדלוס, הודו האיסלאמית, ואת מערכת המילט העות'מאנית.
חוקר משפטי, עלי חאן, טוען כי האסלאם תואם באופן מלא לדמוקרטיה.
בספרו "תורת הדמוקרטיה האוניברסלית", חאן מספק ביקורת על הדמוקרטיה הליברלית והחילוניות.
הוא מציג את המושג "מדינת פיוז'ן" שבו מתמזגות דת ומדינה.
אין סתירות ביקום האלוהים, אומר חאן.
סתירות מייצגות את הידע המוגבל שיש לבני האדם.
על פי הקוראן והסונה, המוסלמים מסוגלים לחלוטין לשמור על רוחניות ועל שלטון עצמי.
יתר על כן, טענות מנוגדות לנקודות אלה קובעות כי גישה זו מניחה מראש את הדמוקרטיה כמערכת סטטית, אשר מחבקת רק סוג מסוים של מערכת חברתית ותרבותית, דהיינו של המערב הפוסט-נוצרי.
דמוקרטים מוסלמים, כולל אחמד מוסלי (פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות), טוענים כי מושגים בקוראן מצביעים על צורה כלשהי של דמוקרטיה, או לפחות הרחק מעריצות.
מושגים אלה כוללים שירה (התייעצות), איג'מה (קונצנזוס), אל-חוריה (חופש), אל-חוצק אל-שריעה (זכויות לגיטימיות).
לדוגמה, שורה (אל עמראן - קוראן 3: 159, Ash Shore - Quran 42:38) עשויים לכלול מנהיגים לבחור לייצג ולשלוט על הקהילה.
הממשלה, על ידי העם, איננה בהכרח אינה מתיישבת עם שלטון האסלאם, בעוד נטען גם כי שלטון דתי אינו זהה לשלטון של נציג האל.
אולם, נקודת המבט הזו מוסברת על ידי מוסלמים מסורתיים יותר.
מוסלי טוען שממשלות אסלאמיות רודניות התעללו במושגים הקוראניים למטרותיהן: "למשל, שורה, דוקטרינה שתובעת את השתתפות החברה בניהול ענייני ממשלתה, הפכה במציאות לדוקטרינה שהשתלטה על ידי גורמים פוליטיים ודתיים האליטות להבטיח את האינטרסים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים שלהם על חשבון שאר חלקי החברה" (במוסלמים מתקדמים 2003).
מתנהל ויכוח רב בנושא שבו מסורות אסלאמיות הן עקרונות קבועים, ואשר כפופים לשינוי דמוקרטי, או לשינויים אחרים, לאור נסיבות משתנות.
יש מוסלמים הרומזים על סגנון דמוקרטי "אסלאמי" שיכיר בהבחנות כאלה.
סוגיה רגישה נוספת נוגעת למעמד של מלכים ומנהיגים אחרים, מידת הנאמנות של המוסלמים לאנשים כאלה, ומה לעשות במקרה של נאמנויות מתנגשות (למשל, אם מלך חולק על אימאם).
על פי ההבנה השיעית, מוחמד בשם יורשו (כמנהיג, כאשר מוחמד הוא הנביא האחרון), חתנו ובן דודו עלי.
לכן, שלושת הראשונים של ארבעת הנבחרים "מודרכים בצדק", והח'ליפים מוכרים על ידי סונים ונחשבים לזרמים, על אף ש"נבחרו" על ידי אחדים באיזשהו דיון מקובל (שהשיעים אינם מקבלים נציג החברה המוסלמית באותה תקופה).
הקבוצה השיעית הגדולה ביותר - סניף טוולברס - מכירה בסדרה של 12 אימאמים, שהאחרון שבהם (מוחמד אל-מהדי, האימאם הנעלם) עדיין חי והשיעים מחכים להופעתו מחדש.
מאז המהפכה באיראן, המדינה השיעית הגדולה ביותר, שולטת המחשבה הפוליטית של שיאן-שיעה על ידי האיתוללה רוחאללה ח'מיני מייסד המהפכה ומנהיגה.
ח'מיני טען, כי בהיעדר האימאם הנסתר ודמויות אחרות הממונה על אלוהות (שבהן מוטלת הסמכות הפוליטית האולטימטיבית), אין למוסלמים רק את הזכות, אלא גם את החובה להקים "מדינה אסלאמית".
לשם כך עליהם לפנות לחוקרי ההלכה האסלאמית (פק'ה), המוסמכים לפרש את הקוראן ואת כתביו של האימאמים.
חומייני מבדיל בין האסכולה הקונבנציונלית לבין האסכולה הדינמית, שלדעתו גם נחוצה.
חומייני חילק את המצוות האסלאמיות או את הקאם לשלושה ענפים:
המצוות העיקריות (בפרסית: حكم اوليه)
המצוות המשניות (בפרסית: حكم ثانويه)
מצוות המדינה (בפרסית: حكم حكومتي)
רשימה זו כוללת את כל המצוות הנוגעות לעניינים ציבוריים, כגון חוקות, ביטוח לאומי, ביטוח, בנק, דיני עבודה, מיסוי, בחירות, קונגרס וכו'.
חלק מהקודים הללו אינם יכולים להצביע בקוראן או במפורש בקוראן ובאופן כללי אלא אם כן יש התנגשות של כללים, שבהם אחד החשובים יותר מקבלים העדפה (הפרה לכאורה, אך לא טבועה, של כלל).
הממשלה האיסלאמית, שהיא ענף של הממשל המוחלט של נביא האלוהים, היא בין הצווים העיקריים של האסלאם, ויש לה עדיפות על כל צווים "משניים".
הנקודה האחרונה נעשתה בדצמבר 1987, כאשר ח'מיני פרסם פסק הלכה התומך בניסיון של הממשלה האסלאמית להעביר הצעת חוק להגנת עובדים שלא בהתאם לשריעה.
הוא קבע כי במדינה האיסלמית, תקנות ממשלתיות יהיו כתקנות עיקריות, וכי למדינה האיסלמית יש זכות מוחלטת (פרסית: ولايت مطلقه) לחוקק את מצוות המדינה, תוך מתן עדיפות על "כל פקודות משנה כמו תפילה, צום ועלייה לרגל".
מפסק ההלכה שפרסם נאמר בין היתר:.
חריגות אחרות מחוקי השריעה הקפדניים נצפו במדינה הרוב השיעית הגדולה ביותר:
הפילוסוף האסלאמי הקדום, אלפארבי (872-950), באחת מעבודותיו הבולטות ביותר, אל-מדינה אל-פדילה, תיאר את המדינה האיסלאמית האידיאלית שבה השווה את הרפובליקה של אפלטון.
אלפארבי יצא מהשקפה האפלטונית בכך שהוא ראה במדינה האידיאלית את הנביא, במקום את מלך הפילוסוף שחזה אפלטון.
אל-פארבי טען כי המדינה האידיאלית היא עיר-מדינה בריבונות שלטונית של מדינה, כאשר היא נשלטת על ידי מוחמד, כראש המדינה, כפי שהוא היה במשותף עם אלוהים אשר החוק נגלה לו.
בהיעדרו של הנביא, ראה אל-פארבי את הדמוקרטיה כמקור הקרוב ביותר למדינה האידיאלית, בנוגע לסדר הרפובליקני של הח'ליפות של רשידאן כדוגמה בהיסטוריה המוסלמית הקדומה.
עם זאת, הוא גם טען כי מתוך דמוקרטיה צמחו מדינות לא מושלמות, וציינו כיצד הסדר הרפובליקני של הח'ליפות האסלאמית הקדומה של הח'ליפות של ראשידאן הוחלף מאוחר יותר על ידי סוג של ממשלה הדומה למלוכה תחת השושלות האומיות והעבאסיות.
אלף שנים לאחר מכן, הפילוסוף האיסלאמי המודרני, מוחמד איקבל, ראה גם בח'ליפות האסלאמית הקדומה תאוצה לדמוקרטיה.
הוא "קידם בברכה את הקמתן של אסיפות חקיקה נבחרות" בעולם המוסלמי כ"שיבה לטוהר המקורי של האסלאם".
הוא טען כי לאסלאם יש את "אבני החן של ארגון כלכלי ודמוקרטי של החברה", אך הצמיחה הזו נבלמה על ידי השלטון המלוכני של הח'ליפות האומיית, שהקימה את הח'ליפות כאימפריה אסלאמית גדולה, אך הובילה לאידיאלים פוליטיים אסלאמיים "והמוסלמים הקדומים מאבדים את ראייתם של הפוטנציאל החשוב ביותר של אמונתם".
חוקר ומוסלמי מוסלמי אחר, מוחמד אסד, ראה בדמוקרטיה התאמה מושלמת לאסלאם.
בספרו "עקרונות המדינה והממשל באסלאם", הוא מציין:
הסופר והפוליטיקאי האיסלאמי אבו אל עאלה מודודי, הגה את "מדינה אסלאמית" שתהיה "דמוקרטיה אסלאמית", ובסופו של דבר "תשלוט על הארץ".
האנטיתיזה של הדמוקרטיה המערבית החילונית, היא תפעל לפי חוק שריעה חובק הכל, אבל היא תהיה "תיאודוקרטיה" ולא תיאוקרטיה, משום ששלטונה יהיה מבוסס על כל הקהילה המוסלמית (מוסלמים אדוקים שהלכו בעקבות השריעה), ולא רק מלומדים אסלאמיים.
דמויי תנינאים (שם מדעי: Crocodylomorpha) היא קבוצת זוחלים עתיקה מקבוצת הארכוזאוריה, ממנה נכחדו רוב המינים למעט בני סדרת התנינאים המודרניים.
דמויי התנינאים החלו להתפתח בתקופת הטריאס ושגשגו בעיקר בעידן המזוזואיקון אך גם היום הם טורפי-על והטורפים הגדולים ביותר ביבשה.
בני קבוצה זו היו מגוונים מאוד וכללו מינים רחוקים מאוד מהתנינים המודרניים.
חלקם היו חיות יבשה מובהקות, חלקם שחו בים (כמו הת'לאטוסוכים) ואחרים דמו באורח חייהם לתנינים המודרניים.
הגדולים שבהם היו הסרקוסוכוס, הדיינוסוכוס והפורוסזאורוס שהגיעו לאורך ושקלו 5–8.5 טונות.
המכימוזאורוס הימי הגיעו לאורך 9 מטר.
רוב בני הקבוצה היו טורפים, אך חלקם ניזונו רק מדגים ואף מצמחים כמו ה-Chimaerasuchus.
אחרים היו טורפים יבשתיים קטלניים כמו הקפרוסוכוס.
הגדולים שבדמויי התנינאים טרפו אף דינוזאורים.
משפחה מטריורינכוסיים (Metriorhynchidae) - נכחדה
משפחה טלאוזאוריים (Teleosauridae) - נכחדה
משפחה פולידוזאוריים (Pholidosauridae) - נכחדה
משפחה דריוזאוריים (Dyrosauridae) - נכחדה
משפחה סטומטוסוכיים (Stomatosuchidae) - נכחדה
משפחה אג'יפטוסוכיים (Aegyptosuchidae) - נכחדה
דֶמונוזאורוס (שם מדעי: Daemonosaurus) הוא סוג דינוזאור מקבוצת התרופודה שחי בתור הטריאס, כ-200 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש שמו הוא "לטאה שֵׁד", והוא ניתן לו עקב ניביו הגדולים.
זה היה דינוזאור קטן באורך של 1.5 מטר ואולי עד 2.2 מטר ושקל 22 ק"ג בממוצע.
הוא נע בזריזות בעזרת רגליו והיה בעל לסתות קצרות ובהם שיניים גדולות בלסתו העליונה שהזכירו שיני ערפד.
הוא היה מקרוביו של הצלופיזיס שחי באותה תקופה, אך היה חסון יותר.
כמו כן הוא דמה לאאורפטור.
מאובניו נמצאו בתצורת צ'ינלה בניו מקסיקו ועל פי מבנה המאובנים ייתכן שמדובר בצעיר.
עד כה נמצא רק מאובן אחד שלו הכולל מספר עצמות שונות, חוליות, גולגולת ועצמות צוואר.
יצור זה חי בסוף הטריאס באקלים חמים וניזון מיצורים קטנים יותר.
הוא היה הדינוזאור היחיד בבית הגידול שלו, לצד הצלופיזיס, והוא חי לצד ארכוזאורים גדולים ודמויי-תנינאים כמו ההֶספֶּרוסוכוס (Hesperosuchus) והרֶדונדָזאורוס (Redondasaurus).
"דֶּמוֹלוֹגוֹס" הייתה סוללת תותחים מוּשֶׁטֶת של הצי האמריקני, עשויה עץ ומונעת על ידי מנוע קיטור ומשוטה (paddlewheel) אמצעית.
היא נבנתה במהלך מלחמת 1812, ונועדה להגן על נמל ניו יורק מפני אוניות הצי הבריטי שהטילו עליו הסגר.
הספינה תוכננה על ידי הממציא האמריקאי רוברט פולטון, ונחשבת לכלי השיט המלחמתי הראשון בעולם שהונע על ידי מנוע קיטור.
המלחמה הסתיימה קודם שנשלמה הבנייה, ועל כן לא התאפשר ל"דמולוגוס" להפגין הלכה למעשה את יכולותיה המבצעיות.
היא הוסבה למחסן צף, וטבעה ב־1829 כתוצאה מהתפוצצות מטען אבק שרפה שאוחסן בה.
ב־9 במרץ 1814, בעיצומה של המלחמה בין ארצות הברית לבריטניה, אישר הקונגרס לבנות ספינת קיטור מלחמתית פרי תכנונו של רוברט פולטון, חלוץ בוני ספינות הקיטור המסחריות באמריקה הצפונית.
בניית הספינה החלה ב־20 ביוני 1814 במספנה האזרחית "אדם אֶנד נוח בראון", והיא הושקה ב־29 באוקטובר 1814. פולטון העניק לה את השם "דמולוגוס", אך לאחר מותו בפברואר 1815 הוחלף שמה ל"Fulton the First".
ביוני 1816 הסתיימו הפלגות המבחן, והספינה נמסרה לידי שלטונות הצי.
בניית "דמולוגוס" נשלמה אחרי שהסתיימה כבר המלחמה אשר למענה היא נבנתה.
היא מילאה משימה אחת בכל תולדותיה, כאשר הובילה את הנשיא ג'יימס מונרו לסיור בנמל ניו יורק.
קפטן דייוויד פורטר, מפקדה הראשון של "דמולוגוס", הוסיף לה שני תרנים ועליהם מפרשים לטיניים.
ב־1821 הורדו ממנה התותחים ופורק מנוע הקיטור, והיא הוצאה משירות פעיל והושבתה.
אחרי שנת 1825 שימשה כמחסן צף של מספנת הצי בברוקלין.
ב־4 ביוני 1829, בעודה עוגנת, התפוצץ מטען של אבק שרפה שאוחסן בבטן הספינה והיא טבעה.
באסון נהרגו קצין ו־47 מלחים.
ל"דמולוגוס" הייתה צורת מבנה מקורית, אך היא לא השפיעה על המשך התפתחותה של אוניית הקיטור המלחמתית.
היא הייתה עשויה עץ, והמשוטה של (paddle wheel) הותקנה בחלל בין שני חצאי הגוף.
מנוע הקיטור נמצא בחצי גוף אחד, דוד הקיטור בחצי הגוף השני, שניהם מתחת לקו המים.
עובי דפנותיה היה 5 רגל (1.5 מטר), ונועד להגן עליה מפגיעת כדורי התותחים של האויב.
הספינה תוכננה לשאת 30 תותחים של 32 ליטראות: 24 לאורך שתי הדפנות ו־6 בחרטום ובירכתיים.
מאחר שהצי התקשה לרכוש את כל התותחים הדרושים, הייתה "דמולוגוס" חמושה בחֶסֶר.
זאת ועוד, לפי התכנון צריכה הייתה לשאת גם שתי קולומביאדות של 100 ליטראות, אחת מקדימה והשנייה מאחור, אך אלו לא סופקו לה מעולם.
צורת המבנה שהגה פולטון נועדה לפתור שתיים מהבעיות האינהרנטיות של ספינת משוטות המיועדת ללחימה: במקום שתי משוטות צִדִּיִּות, כמקובל אז בספינות קיטור מסחריות, הוא הציב משוטה יחידה במרכז, בין שני חצאי הגוף, כדי לגונן עליה מפני פגיעת תותחי האויב.
צורת מבנה זו איפשרה גם להציב תותחים למלוא אורך הדפנות, וע"י כך להגדיל את כוח האש של הספינה.
עם זאת, לספינה היו שני חסרונות גדולים: מנוע הקיטור, שפעל על פי שיטתו של ג'יימס וואט, סבל עדיין מתקלות תכופות ואורך חייו היה קצר.
נוסף על כך, בשל חוזק המבנה הנמוך לא התאימה הספינה לשיט בים הפתוח אלא במים רוגעים בלבד.
זו הסיבה מדוע הועיד פולטון ל"דמולוגוס" תפקיד מצומצם – סוללת־תותחים מוּשֶׁטֶת בנמל ולא אוניית־ים מלחמתית.
הצי האמריקאי חשב לבנות כלי שיט מלחמתיים נוספים מונעים בקיטור, אולם אף אחד מהם לא ירד משולחן השרטוט עד השקתה של "פולטון" ב־1837. צרפת, הולנד ודנמרק, שחיפשו אחר כלי שיט המתאימים להגנה חופית ולפריצת הסגר, התעניינו ב"דמולוגוס", אך לא מעבר לכך.
דמולישן דרבי (Demolition Derby, מאנגלית: דרבי הרס) הוא ספורט מוטורי הנפוץ בירידים ובפסטיבלים ברחבי ארצות הברית וקנדה.
אירוע של דמולישן דרבי כולל מספר רכבים המצויים במגרש סגור, אשר מתנגשים באופן מכוון אחד בשני עד אשר נותר רכב בודד אחד שמסוגל לנוע.
ישנה מחלוקת מתי התחילו אירועי הדמולישן דרבי באופן רשמי.
באופן כללי משערים שהאירועים התחילו בשנות ה-50 בשל עודפים בדגמי פורד מודל T, ובשל העדפת הקהל להתנגשויות מאשר למירוץ סטנדרטי.
הספורט הפך לתת תרבות אמריקאית בשנות ה-60. תוכנית הספורט של ABC , סיקרה את אליפויות הדמולישן דרבי עד לשנת 1992. בשנות ה-80 וה-90 חלה דעיכה מסוימת בהתעניינות, בעיקר כתוצאה מסיקור טלוויזיוני דל.
בשנות ה-2000 עם עליית האינטרנט ושיטת שלם וצפה, חלה עלייה בפופולריות ובסיקור בערוצי הספורט השונים בארצות הברית.
בשנת 2001 פורסמה כתבה בלוס אנג'לס טיימס, שהעריכה כי בכל שנת נערכים כ-2000 אירועי דמולישן דרבי עם כ 60–75 אלף נהגים.
הפרסים נעים לרוב ממאות דולרים עד לכעשרות אלפים.
באירוע בודד צופים בממוצע כאלף איש.
דמולישן דרבי גם נפוץ בתרבות הפופולרית, ובעיקר בשלל משחקי וידאו כגון סדרות Carmageddon ,Dirt ,Grid ,Flatout ולאחרונה Wreckfest.
על כל הנהגים ללבוש בגדי בטיחות וקסדות, ולהיות חגורים.
מאחר שמדובר בספורט מסוכן, כל החלונות והפנסים מוסרים מן המכוניות.
התנגשות בדלת שעל יד תא הנהג יכולה לפגוע בנהג, ועל כן הדלת צריכה להיות צבועה בכתום בטיחותי.
המגרש בו נערך הדמולישן דרבי עשוי מאפר או בוץ, נמצא בשטח פתוח וצורתו אובלית.
כמעט תמיד יהיה על יד המגרש צוות כבאות למקרה של התלקחות של אחד ממנועי המכוניות.
הרכבים גם ממוגנים מבפנים עם כלוב בטיחות.
החוקיות בדמולישן דרבי יכולה להשתנות מאירוע לאירוע.
החוקים תלויים באופן גדול בסוג הרכב - לרוב מדובר במכוניות משפחתיות ישנות ומוזנחות שהיו בדרכן לגריטה ("טרנטה"), אך גם נפוצים מיניואנים, אוטובוסים ומשאיות.
האירוע מתחיל כאשר המכוניות מסודרות שחזיתן כלפי חוץ.
על הנהגים להתנגש במכונית אחרת כל דקה-שתי דקות.
אם הם לא עושים זאת, הם נחשבים ל"גוררים" ("sandbagging") ונפסלים מה"מרוץ".
כמו כן נפסלים אלו שפוגעים באופן מכוון בדלתות של נהגים אחרים.
אם כלי רכב אינו מסוגל לזוז במשך דקה, הוא נפסל מן המקצה.
זאת ועוד, אסור לנהגים לשתף פעולה עם אחרים במטרה לפגוע ברכב מסוים (מה שנקרא בעגה הספורטיבית "סנדוויץ'")
מקצה בודד לוקח סדר גודל של כרבע שעה עד חצי שעה.
הרכבים ששורדים מכל המקצים משתתפים באירוע גמר התחרות, בו מוכרזים המנצחים בשלל קטגוריות, כמו ה"טוב ביותר", ה"מהיר ביותר", ה"מסוכן ביותר" ועוד.
Figure 8 racing - - המסלול בנוי בצורת המספר 8, ובכך יכול לגרום למקרים רבים של התנגשויות בין כלי רכב.
Banger racing - מרוצים סטנדרטיים במסלול עפר עם מכוניות מיועדות לגריטה.
פופולרי בעיקר במדינות צפון-מערב אירופה.
במסלול של 2.4 ק"מ ומהירות מקסימלית של 80 קמ"ש.
דְּמוּמִית (שם מדעי: Adonis) היא סוג פרח ממשפחת הנוריתיים בו כ-20–30 מינים, הצומח באופן טבעי באירופה ובאסיה.
הפרחים הם אדומים, צהובים או כתומים ויש להם 5–30 עלי כותרת.
שמו העברי של הפרח, במובן Adonis, מיוחס לאליהו ספיר, לאחר שאליעזר בן יהודה, שחידש את הביטוי דמומית, ייחסו ל-Anemone, היא הכלנית.
מיני הדמומית גדלים לגובה של 10–40 סנטימטרים, עם עלים נוצתיים.
פרחי הדמומית משמשים כצמחי נוי בגינות.
מיני דמומית מכילים כימיקלים רעילים, בדומה לאלו שנמצאו במספר רב של נוריתיים.
השם המדעי Adonis מתייחס לדמות המיתולוגית אדוניס, אהובה של האלה אפרודיטה (או ונוס בגרסת המיתולוגיה הרומית), שנהרג מפגיעת חזיר בר.
על פי השיר האפי מטמורפוזות של אובידיוס, הכלנית, גם היא ממשפחת הנוריתיים, נוצרה כאשר ונוס יצקה את נקטר האלים על דמו.
דמומית קטנת-פרי - נפוץ בכל אגן הים התיכון.
במערב אזור התפוצה, ובמיוחד בספרד, נפוץ זן שפרחיו צהובים.
בעל עלי כותרת בצבע אדום קטיפתי.
דומה מאוד לכלנית מצויה ולנורית אסיה ומרחוק קשה להבחין ביניהם.
דמומית עבת שיבולת - שמו המדעי: Adonis aestivalis .
צמח נוי המשמש גם לרפואה מסורתית.
צומח באופן טבעי באירופה אך נפוץ גם באזורים אחרים, כולל ארצות הברית.
דמומית השדה - שמו המדעי: Adonis annua .
בעל עלי כותרת בצבע שני.
צומח באופן טבעי בצפון אפריקה, מערב אסיה, אזור הים התיכון ואירופה.
דמומית משוננת - שמו המדעי: Adonis dentata Delile.
נפוץ בארץ ישראל, צפון אפריקה וספרד.
בארץ ישראל צבע הכותרת שלו צהוב-כתום, בשונה משאר מיני הדמומית.
צומח באופן טבעי ביפן, סין, קוריאה והמזרח הרחוק הרוסי.
בעבר נחשב כמין נכחד, אך התגלה מחדש בשנת 1976. בעל עלי כותרת צהובים-כתומים.
צומח באופן טבעי באנטוליה, הלבנט ודרום אירופה.
צומח באופן טבעי במערב אסיה ודרום אירופה, אך הובא גם לאוסטרליה.
צומח באופן טבעי בהרי הפירנאים.
צומח באופן טבעי באזורים נרחבים באירואסיה.
פורח באביב (בניגוד לרוב מיני הדמומית), משמש כצמח מרפא, בעיקר למחלות לב.
דמוקרט בשם בלבד הוא כינוי גנאי בשיח הפוליטי האמריקאי, בעיקר בפי חברי המפלגה הדמוקרטית כנגד חבריהם למפלגה שדעותיהם לא תואמות את רוח המפלגה.
השימוש בביטוי החל בתחילת המאה ה-20.
הביטוי הושמע לראשונה ב 1908 על ידי Alven B.
Goodbar בתגובה לפניה של התנועה הדמוקרטית אליו, בבקשה לתרום לקמפיין של המועמד הדמוקרטי William Jennings Bryan.
גודבאר הגיב לפניה "אני לא רואהב Bryan דמוקרט או כזה שפועל לפי עקרונות דמוקרטיים ומקדם אותם .
הוא דמוקרט בשם בלבד אך בפועל הוא פופוליסט שעל ידי אבולוציה הפך לסוציאליסט".
דמוקרטיה אמיתית (בהולנדית: Echte Democratie; בפפיאמנטו: Democracia Real) היא מפלגה פוליטית בארובה.
המפלגה הוקמה על ידי אנדין ביקר ב-20 באוגוסט 2004. בבחירות המוקדמות ב-23 בספטמבר 2005, המפלגה זכתה ב-3.98% מהקולות העממיים, אך לא הצליחה לזכות במנדט.
בבחירות 2009 ב-25 בספטמבר 2009 זכתה המפלגה במושב יחיד.
בבחירות 2013 הצליחה המפלגה לשמור על המושב היחיד.
המפלגה לא השתתפה בבחירות 2017, אלא התמזגה עם מפלגת POR.
דמוקרטTV הוא גוף תקשורת המונים, שמפעיל ארגון "דרכנו", באמצעות מימון המונים.
המיזם מפעיל אתר חדשות וערוץ תקשורת באינטרנט הפועל בעיקר דרך הרשתות החברתיות, המסקר את אירועי היום מנקודת מבט ביקורתית דרך דיונים, סדרות, וראיונות.
הערוץ מתמקד בנושאי דמוקרטיה, ממשל ונושאים נוספים שעל סדר היום.
לפי נמרוד דוויק, מנכ"ל "דרכנו" וממקימי הפלטפורמה, מטרת הקמתה הייתה לאפשר לקהל צעיר הזדמנות לצרוך תוכן לא-ליניארי, מבלי לוותר על עומק, ומבלי לגלוש לפופוליזם.
העורך הראשי של הערוץ הוא העיתונאי עמית סלונים.
ב-21 במרץ 2020 ארגנה "דרכנו", יחד עם התנועה למען איכות השלטון בישראל, המרכז הרפורמי לדת ומדינה, הברית הישראלית ומרכזים לצדק חברתי מחאת רשת שבה צפו כחצי מיליון איש.
המחאה אורגנה על רקע המשבר הפוליטי בישראל והתפרצות נגיף הקורונה בישראל, בעקבות עיכוב הצבעה על מינוי קבוע של יושב ראש הכנסת וחוסר פיקוח של הכנסת על הממשלה בעת הטלת צעדי חירום.
דרכנו הזמינה את לוסי אהריש להנחות את ההפגנה.
למחרת שידור ההפגנה פוטרה אהריש מתאגיד השידור הישראלי.
בעקבות פיטוריה מ"כאן", "דרכנו" הציעו לאהריש להצטרף לפרויקט, בהובלתה כמנחה, וב-26 במרץ 2020 הושק קמפיין מימון המונים להקמת מערך השידורים.
הפרויקט גייס 30 אלף ש"ח ו-600 מנויים.
בשבוע הראשון לפרויקט הוא הגיע ל-210 אלף צופים במהדורות, לתפוצה של למעלה מחצי מיליון גולשים ובוצעו למעלה מ-100 אלף אינטראקציות עם הגולשים בעמוד הפייסבוק וגיוס שותפים-עורכים הגיע ל-1,800, בסכום של 82,000 ש"ח לחודש.
במהלך תקופת הפיילוט, תוכני הערוץ הגיעו ל-10 מיליון דקות צפייה, 40 אלף עוקבים ומאות אלפי אינטראקציות לשידורים החיים.
ב-10 במאי 2020, לאחר פיילוט, הושקו שידורי דמוקרטTV במתכונת הרצה שנמשכה עד 13 באוגוסט 2020. לאחריה, התקיימה תקופת פגרה לצורך היערכות והפקת השידורים חודשה ב-1 בספטמבר.
ב-31 באוגוסט 2020 נחשף לוח שידורים חדש.
בדצמבר 2020, הוקם אתר חדש למיזם.
בספטמבר 2022 סולק ישראל פריי מהערוץ לאחר שהביע תמיכה בפגיעה בחיילי צה"ל.
דמוקרטTV עובד במודל של שיתוף פעולה עם הצופים.
הוא נשען על מימון המונים ולשותפים כספיים יש השפעה על תוכני הערוץ והם נהנים מגישה לעורכים, לשדרנים ולצוות.
ניתן להפוך לשותף על ידי תרומת סכום קבוע מדי חודש בגובה שנבחר מבין הסכומים המוצעים באתר.
המהדורה המרכזית (2020–2023) – תוכנית ראיונות בהובלת לוסי אהריש.
בכל שבוע היה נבחר הנושא המרכזי בו יעסקו בתוכנית במהלך השבוע.
התוכנית כללה ראיונות (מכונה, "ראיון מרכזי") אחד על אחד עם מרואיין מרכזי, פאנלי דעה, טורי דעה ומונולוגים.
פותחים ת'פה (2021–רץ) – מונולוגים של אישי ציבור שונים על סוגיות השעה, ונושאים ערכיים שונים.
'שיחה אישית' עם לוסי אהריש (2022–2023) – תוכנית בה העיתונאית לוסי אהריש פותחת שיחה אישית עם דמויות בולטות מן מגוון תחומים.
לעמוד על דעתי (2022–רץ) – בתוכנית, המתמודדים יתמודדו בדיון עם שעון סביב נושא דיון מרכזי.
בנוסף, יישאלו על תחום ההתמחות האישי שלהם, יענו על שאלות מפתיעות וינסו להרוויח מדליות על חשיבה מהירה, דיון מכבד, הסכמה בין הצדדים, וגם יקבלו נקודה שחורה על חריגה מכללי הדיון.
בגובה העיניים (2020–2021) – תוכנית אשר קידמה אקטיביזם חברתי של בני נוער, מודעות, מעורבות ופעילות פוליטית.
בתוכנית, ילד בשם יהלי מארח פוליטיקאים מכל הקשת הפוליטית.
קול העם (2021) – מיני סדרה בארבעה חלקים על מהות הפליטים בישראל: חוויות ועדויות ממקור ראשון, התקוות לעתיד והדור הבא בישראל.
כלכלת ישראל (2021) – סדרת חקר עתיקות וארכאולוגיה, בה ישראל פריי עונה על שאלות נפוצות בתחום.
אורלי וגיא בדמוקרטיוי (2020–2021) – תוכנית בה גיא מרוז ואורלי וילנאי ענו על שאלות הצופים וסיקרו עיתונאים וחוקרים.
בשנת 2021 התוכנית הופסקה על ידי הערוץ, בשל אי הסכמות על אופן הצגת נושא הקורונה והעדר בדיקת נאותות של מובאות הדוברים בה.
רשות הציבור (2020–2021) – תוכנית ראיונות עם דמויות בולטות בחברה הישראלית, בה המרואיינים עונים לשאלות הצופים.
(2022) – משה דרור בודק אילו עיריות משתפות את הציבור שלהן בצורה תקינה.
סיפורי ארץ ישראל (2021) – תוכנית בה ישראל פריי מדבר על מקומות בארץ ישראל ומראיין אנשים שונים בה
כיכר סחריר (2020–2021) – תוכנית העוסקת בניתוח, חשיפה והפרכה של ספינים תקשורתיים.
"כיכר סחריר" משודרת כל יום רביעי בשעה 19:00 מיד לאחר המהדורה המרכזית, בהנחיית יוסי לוי.
לוסי אהריש, גדי סוקניק, טל שניידר, הני זובידה – המהדורה המרכזית
אמילי עמרוסי – לעמוד על דעתי, המהדורה המרכזית
משה דרור – מי מפחד משיתוף הציבור?
מיכל מצוב – נוע תנועה
חמי רודנר – הפלייליסט שלי
גל קרפל – פותחים ת'פה
זהר רץ – הפטיפון של פטימר
שלומי לקאו – בתוך המצעים
רוני גאמר – קול העם
הערוץ חילק את אות אביר התקשורת על שם יצחק לבני.
2021: מיכל פעילן וישראל פריי
2022: שני אשכנזי ומוחמד מג'אדלה
בשנת 2023 לא הוענק האות בעקבות מלחמת "חרבות ברזל".
עתירת "הליכוד" נגד פעילות הערוץ
ב-14 במרץ 2021, מפלגת הליכוד עתרו לוועדת הבחירות המרכזית בדרישה לסגור את דמוקרטTV.
בפנייתם, הם טענו כי דמוקרטTV הוא "ערוץ תעמולה הפועל באופן חד צדדי." העתירה נדחתה על ידי ועדת הבחירות.
אורלי וגיא שידרו בערוץ, אך בעקבות הסרת ראיון שערכו עם פרופסור יורם לס על מגפת הקורונה, החליטו שהם מפסיקים לשדר.
מהזוג נמסר: "החלטנו להפסיק לשתף פעולה עם הערוץ הזה אחרי שנה של עבודה משותפת שבה הערוץ מימן את עלות השידורים שלנו.
מדובר בסתימת פיות מהסוג הגרוע ביותר ולא נוכל כאמור לשתף עם זה יותר פעולה".
דמוקרטיה אלקטורלית היא סוג של דמוקרטיה ייצוגית ומושג במדע המדינה.
בדמוקרטיה אלקטורלית כמו בדמוקרטיה ליברלית האזרחים בוחרים בבחירות חופשיות והוגנות נציגים לשלטון.
עם זאת בעוד שבדמוקרטיה ליברלית קיימת מחויבות ומגבלות על השלטון לשמירה על זכויות האזרח כולל זכויות המיעוט, לשלטון החוק, ועצמאות הרשות השופטת ולחופש הביטוי, המחויבות הזאת חלשה בדמוקרטיה אלקטורלית.
בדמוקרטיה אלקטורלית קיימת שמירה על זכות ההצבעה, מתקיימות בחירות ומתאפשר לאזרחים לבחור מבין מספר מועמדים לכל מינוי פוליטי, אך אין בהכרח שמירה על זכויות האזרח והמיעוטים, על חופש הביטוי, על שלטון החוק או על עצמאות הרשות השופטת.
טיפולוגיה המקובלת באופן נרחב מתייחסת להבחנה בין דמוקרטיה אלקטורלית בה קיימות בחירות חופשיות הוגנות ורבות מפלגות לבין דמוקרטיה ליברלית המאופיינת בנוסף לבחירות בכך שיש בה פיקוח חקיקתי ושיפוטי יעיל על הרשות המבצעת וכן הגנה על חירויות הפרט ושלטון החוק.
במחקריו על תנודות הדמוקרטיזציה בעולם ובספרו "הגל השלישי של הדמוקרטיזציה" ציין סמואל הנטינגטון את הגל שהחל במהפכת הציפורנים בפורטוגל ב-1974 ואילך כאשר לא פחות מ-30 מדינות (עד 1990) חזרו לשיטת משטר דמוקרטית וניתן למצוא מדינות רבות שמתקיימות בהן בחירות ועל פי הנטינגטון נחשבות לדמוקרטיות לכל דבר ועניין.
הנטינגטון קבע את קיומן של בחירות חופשיות כסממן הבולט והמכריע ביותר לדמוקרטיה "קריטריון עיקרי לדמוקרטיה הוא תחרות שוויונית ופתוחה להצבעות בין מפלגות ללא הטרדה ממשלתית או הגבלת קבוצות האופוזיציה" ולפי הגדרה זאת ערך את מחקריו.
יש ביקורת לגבי הגדרה מינימליסטית זאת בטענה שלא רק הפרוצדורה חשובה אלא גם המהות ודמוקרטיה כוללת אלמנטים נוספים ולא רק הליך פרוצדורלי.
במחקרים מאוחרים יותר של לארי דיימונד ושל פאריד זקריה עסקו החוקרים בהבדל שבין דמוקרטיות ליברליות לאלו שהן דמוקרטיות אלקטורליות ושאינן ליברליות.
דיימונד מציג במאמרו "בחירות ללא דמוקרטיה - מחשבות על משטרים היברידיים" מ-1997 כיצד 5 מדינות הנחשבות דמוקרטיה לפי ההגדרה המינימליסטית של הנטינגטון אינן יכולות להיחשב כדמוקרטיה ליברלית.
במאמר נוסף מ-2002 "סוף הגל השלישי ועתידה הגלובלי של הדמוקרטיה" מציג דיימונד סיווג (נכון לסוף 2001) של מדינות העולם לפי חלוקה לדמוקרטיות ליברליות, דמוקרטיות אלקטורליות ופירוט נוסף לגבי משטרים מעורפלים וכאלו שאינם דמוקרטיים.
זקריה במאמרו מ-1997 עוסק בעלייתן של דמוקרטיות שאינן ליברליות
כיום משטרים נמדדים על פי מידת הדמוקרטיות שלהם ואיכותה.
אחד ממדדי הדמוקרטיה המוכרים והמקובלים הוא מדד V-Dem.
מדד זה הוא המדד המרכזי למדידת דמוקרטיות וחוקרים מהתחום משתמשים בו באופן תדיר כמקור להתייחסות.
על פי מדד זה משטרים מתחלקים לארבע קטגוריות מהמשטר הדמוקרטי ביותר ועד למשטר הכי אוטוקרטי - דמוקרטיות ליברליות, דמוקרטיות אלקטורליות, אוטוקרטיות אלקטורליות, ואוטוקרטיות סגורות.
על פי מדד זה דמוקרטיה אלקטורלית היא השנייה במידת הדמוקרטיה מבין ארבע הקטגוריות.
מדד נוסף המודד דמוקרטיות אלקטורליות בודק סדרה של תנאים הכרחיים ומספקים הערוכים בסולם סידורי.
דמוקרטיה אלקטורלית על פי מדד V-Dem
על פי מדד V-Dem דמוקרטיה אלקטורלית נהנית מקיום בחירות עם ריבוי מפלגות לרשות המבצעת וקיימים בה חופש ביטוי וחופש התאגדות.
עם זאת אין מגבלות שיפוטיות וחקיקתיות מספקות על הרשות המבצעת ואין הגנה מספקת על חירויות האזרח ועל שוויון בפני החוק.
על מנת להיחשב דמוקרטיה אלקטורלית יש צורך בציון מינימלי במדד דמוקרטיה אלקטורלית על פי מדד V-Dem.
מדי שנה מפרסם מכון V-Dem את מערך הנתונים העולמי הגדול ביותר על הדמוקרטיה בהתבסס על 31 מיליון נתונים מ-1789 ועד היום בנוגע ל-202 מדינות.
הדירוג מתבסס על הערכות מומחים אשר עונים על שאלונים בהם מאות שאלות הבודקות אינדיקטורים רבים.
מדד V-Dem מתייחס למספר מרכיבים -
המרכיב האלקטורלי - המידה בה השליטים נענים לאזרחים.
מדד זה מתבסס על מדידת מאפייני הפוליארכיה שהגדיר דאל - חופש ביטוי, בחירות חופשיות הוגנות ותכופות ועוד
המרכיב הליברלי - המידה בה מוגנות זכויות אדם ומיעוטים, וקיימים איזונים יעילים המגבילים שימוש בכוח של הרשות המבצעת
המרכיב המשתף - המידה בה קיימת השתתפות פעילה של האזרחים בתהליכים הפוליטיים
המרכיב הדיוני - המידה בה החלטות פוליטיות עוסקות בטובת הציבור תוך קבלת מידע על ידי דיאלוג ענייני ומכבד
המרכיב השוויוני - המידה בה מחולק הכוח באופן שווה בין האזרחים
מדד זה מתייחס אם כן לא רק להיבט האלקטורלי ובודק את איכות הדמוקרטיות בהיבטים שונים.
בדירוג המדינה נלקחים בחשבון כל המרכיבים וערך גבוה במרכיב אחד יכול לפצות על ערך נמוך במרכיב אחר.
נכון ל-2024 16% מאוכלוסיית העולם נמצאת תחת דמוקרטיה אלקטורלית וביניהם ארגנטינה, ברזיל, דרום אפריקה, יוון, אוסטריה, פולין וישראל.
דמוקרטיה אלקטורלית על פי מדדים נוספים
מדד נוסף שמתייחס באופן ספציפי לדירוגן של דמוקרטיות אלקטורליות הוא המדד של skanning ושות אשר מתייחס רק למרכיב האלקטורלי.
מדד נוסף של Freedom House (FH) מתייחס לדמוקרטיה ליברלית כדמוקרטיה מגובשת בעוד שדמוקרטיה אלקטורלית מוגדרת כחצי-מגובשת.
מדד row מתייחס לשלושה קריטריונים המודדים האם חירויות הפרט מובטחות: נגישות בטוחה ויעילה לצדק לגברים ונשים, שקיפות ויכולת חיזוי באכיפת החוק ומדד הרכיבים הליברלים שכולל כבוד לזכויות אדם ולשלטון החוק ומגבלות שיפוטיות וחקיקתיות על הרשות המבצעת.
דמוקרטיה אלקטורלית תוגדר ככזו על פי מדד row כאשר יהיו בה בחירות רב מפלגתיות והוגנות אך הציונים במדדים שהוזכרו להלן יהיו נמוכים ברמה שלא מבטיחה את חירויות הפרט: ציון נמוך מ-3 במדד הנגישות לצדק, ציון נמוך מ-3 בשקיפות ויכולת חיזוי באכיפת החוק וציון נמוך מ-0.8 במדד הרכיבים הליברלים.
הבדלים בין דמוקרטיה ליברלית ואלקטורלית
הבחנה המקובלת באופן נרחב מבדילה בין דמוקרטיה אלקטורלית בה קיימות בחירות חופשיות הוגנות ורבות מפלגות, לבין דמוקרטיה ליברלית המאופיינת בנוסף לבחירות גם בכך שיש לה פיקוח חקיקתי ושיפוטי יעיל על הרשות המבצעת, בהגנה על חירויות הפרט ושלטון החוק.
בדמוקרטיה ליברלית חירויות הפרט מוגנות ונאכפות על ידי כללי החוק יהיו תוצאות הבחירות אשר יהיו.
לעומתה בדמוקרטיה אלקטורלית מנהיגים פופוליסטים עלולים לעשות שימוש במבנה המשטר הדמוקרטי לצרכיהם וקיימת סכנה כי ישתמשו בו באופן שישחוק את מוסדות הדמוקרטיה.
בדמוקרטיה אלקטורלית ההצלחה בבחירות יכולה לבסס את סמכותם של מנהיגים פופוליסטים.
הבחירות לא נתפסות רק כהליך למינוי ממשלה כפי שהדבר בדמוקרטיה ליברלית, אלא שתוצאותיהן מהוות הוכחה לכך שאישיות ספציפית מגלמת את האזרחים.
בדמוקרטיה אלקטורלית הבחירות מוצגות לעיתים קרובות כמאבק קיומי בין העם לאויביו וניצחונות בבחירות מתפרשים כאירוע חשוב המאשש את סמכותו של המנהיג.
תחת הפופוליזם בחירות משרתות את עקרון ההזדהות ולא עקרון של ייצוג.
סוג דמוקרטיה זו מאופיין בפלישה ביצועית לזירות מוסדיות כמו אופוזיציה, עיתונות אוטונומית או חברה אזרחית ובשאיפה לעיצוב מחדש של מוסדות הדמוקרטיה.
בדמוקרטיה ליברלית בניגוד לדמוקרטיה אלקטורלית קיימות מגבלות שיפוטיות וחקיקתיות על הרשות המבצעת יחד עם הגנה על חירויות האזרח ושוויון בפני החוק.
דמוקרטיה אלקטורלית לעומתה אינה מתאפיינת במערך של זכויות הפרט אף כי זכויות מסוימות כמו חופש הביטוי יכולות להישמר בה.
במרץ 2024 ישראל ירדה במדד V-Dem מדמוקרטיה ליברלית לדמוקרטיה אלקטורלית.
הורדת הדירוג הושפעה בעיקר מירידות ניכרות במדדי היציבות והשקיפות של מערכת החוקים.
מחברי הדו"ח ציינו כחלק מהגורמים לירידה בדירוג, את החוק שהעבירה הכנסת לביטול עילת הסבירות, את קידום הרפורמה המשפטית ואת מתקפות השרים התדירות על מערכת המשפט ואכיפת החוק.
בנוגע לביטול עילת הסבירות צוין כי בכך ערערה הכנסת את הבקרה על הרשות המבצעת שבעה חודשים לפני הורדת הדירוג פרסם פורום מדעני ומדעניות המדינה למען הדמוקרטיה הישראלית נייר עמדה בו הזהיר כי קיימת סבירות גבוהה מאוד כי המהפכה המשפטית תוביל להורדת הדירוג של ישראל לדמוקרטיה אלקטורלית ואף לאוטוקרטיה אלקטורלית.