tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הוא היה שותף למשחקי נבחרתו גם במונדיאל 2002 וביורו 2004.
במונדיאל 2006 הגיע נסטה להישג הגדול ביותר שלו בקריירה הבינלאומית, כאשר היה שותף לזכייתה של נבחרת איטליה בגביע העולם.
עם זאת, לאחר שלושה משחקים בטורניר נאלץ נסטה לעזוב את המגרש מוקדם במשחק מול נבחרת צ'כיה בשל פציעה, ולא שב יותר לשחק עד לסיום הטורניר.
פציעה זו היוותה אקט חוזר לפציעות רבות מהן סבל בעבר בטורנירים גדולים - הוא קרע גיד בברכו לפני משחק נבחרתו מול אוסטריה במונדיאל 1998, והחמיץ את משחקה האחרון של הנבחרת במונדיאל 2002 בשל פציעה ברגלו.
בעקבות פציעותיו הרבות, הודיע נסטה לאחר אותו מונדיאל על פרישתו מהנבחרת הלאומית.
מאמן הנבחרת רוברטו דונאדוני ניסה לשכנעו לחזור על מנת לשחק ביורו 2008, אך ללא הצלחה.
במהלך הקריירה שלו בנבחרת איטליה הופיע נסטה ב-78 משחקים, אך לא כבש אפילו שער אחד.
ב-31 באוגוסט 2015 הוכרז נסטה כמאמנה של קבוצת מיאמי מארצות הברית שתחל את משחקיה בשנת 2016.
ב-14 במאי 2018 מונה נסטה למאמן פרוג'ה מליגת המשנה באיטליה.
ב-19 ביוני 2019 מונה למאמנה של פרוזינונה, גם כן מליגת המשנה.
אלסנדרו מורסקי (באיטלקית: Alessandro Moreschi; 11 בנובמבר 1858 – 21 באפריל 1922) היה זמר קסטרטו מפורסם, היחיד שהוקלט.
בשנת 1903 אסר האפיפיור פיוס העשירי על הסריסים לשיר בכנסיות, ועם זאת מורסקי המשיך לנהל את מקהלת הקפלה הסיסטינית עד שנת 1913.
אלסנדרו פטאקי (באיטלקית: Alessandro Petacchi; נולד ב-3 בינואר 1974) הוא רוכב איטלקי (רוכב עבר) שהתמחה במרוצי אופני כביש.
נחשב לאחד הספרינטרים הבולטים בעשור הראשון של המאה ה-21. בין הישגיו העיקריים:
זכייה בתשעה קטעים בג'ירו ד'איטליה בשנת 2004 - שיא ניצחונות במרוץ ג'ירו דאיטליה אחד.
זכייה בקטעים בשלושת מרוצי הקטעים העיקריים ב-2003 (שישה ניצחונות בג'ירו ד'איטליה, ארבעה ניצחונות בטור דה פראנס וחמישה ניצחונות בוואלטה אספניה).
זכייה במרוץ מילאנו – סן רמו בשנת 2005.
זכייה בחולצה הירוקה (מלך הספרינטרים) בטור דה פראנס ב-2010
נולד בעיר לה ספציה שבחבל ליגוריה שבאיטליה.
לאחר שהתאמן כילד באתלטיקה ובשחייה, עבר בגיל 13 להתאמן ולהתחרות באופני כביש.
ב-1996 קיבל חוזה מקצועני ראשון והצטרף לקבוצת סקריניו (Scrigno), קבוצה בינונית שבה התבלטו באותה עת, פבריציו גווידי וביאג'ו קונטה.
פטאקי לא הגיע להישגים משמעותיים בארבע השנים בהן רכב בקבוצה זו (הקבוצה שינתה את שמה ב-1999 לנאוויגרה).
ב-1997 הוא זכה במקום השני בשני קטעים במרוצי קטעים בדרגות נמוכות וב-1998 זכה בניצחונו המקצועני הראשון כשניצח קטע בטור של לנגקאווי - מרוץ המתקיים במלזיה.
ב-2000 עבר לקבוצת הכוכבים האיטלקית, פאסה בורטולו שהוקמה באותה שנה.
שם עבד איתו המנהל הספורטיבי הוותיק, ג'נקרלו פרטי.
בהדרכתו של פרטי החל פטאקי לנצח במרוצים רבים.
כבר בעונת 2000 זכה בתשעה ניצחונות.
שניים מהם הושגו בקטעים של הוואלטה אספניה.
ב-2002 זכה ב-12 ניצחונות, כולל בקטע אחד בוואלטה אספניה ושני קטעים במרוץ פריז–ניס.
ב-2003 הטביע את חותמו על כל מרוצי הקטעים החשובים.
בכך הפך לאחד מטובי הספרינטרים בדבוקה המקצוענית ואולי אף לטוב שבהם באותה שנה.
הוא צבר 30 ניצחונות בעונה זו, תוך שהוא זוכה ב-15 קטעים בשלושת הגרנד טורים, הישג חסר תקדים באיכותו.
מתוכם, תשעה ניצחונות בקטעים וזכייה בחולצת הניקוד בג'ירו ד'איטליה וארבעה ניצחונות בקטעים בוואלטה אספניה.
בטור דה פראנס באותה שנה הוא נפצע בקטע ה-5 ופרש ללא ניצחון.
ב-2005, זכה ב-26 ניצחונות, כולל זכייה בארבעה קטעים בג'ירו ד'איטליה, ארבעה קטעים וחולצת הניקוד בוואלטה אספניה וזכייה בקטעים נוספים במרוצי הקטעים החשובים טירנו–אדריאטיקו וטור דה רומאנדי.
אולם, הישגו הגדול ביותר באותה שנה היה ניצחונו במרוץ החד-יומי היוקרתי ביותר באיטליה, מילאנו – סן רמו, אשר מסלולו עובר באזור מגוריו.
בכך הוכיח פטאקי כי הוא מסוגל לנצח לא רק במרוצי קטעים, אלא גם במרוצים הקלאסיים החד יומיים - הארוכים והקשים.
ב-2006, לאחר פירוקה של קבוצת פאסה בורטולו וכישלונו של פרטי בהקמת קבוצה חדשה, עבר פטאקי לקבוצה הגרמנית-איטלקית החדשה שהוקמה - "מילרם".
תחילת העונה בישרה טובות והוא זכה במספר ניצחונות.
אולם, בקטע השלישי בג'ירו ד'איטליה הוא נפצע קשה בברכו והחמיץ את הטור דה פראנס ואת רוב עונת המרוצים.
למרות שהשתתף בסיום העונה בוואלטה אספניה, לא הצליח לחזור לכושרו שלפני הפציעה וסיים גם כאן ללא ניצחון.
בסיכום 2006 הוא זכה ב-13 ניצחונות.
מתוכם, הושגו שישה ניצחונות בתופעה ייחודית, כאשר במרוץ נידרזקסן רונדפרט, שנערך בגרמניה, הוא ניצח בכל חמשת קטעי המרוץ וכמובן שגם בדירוג הכללי.
הניצחונות הבולטים היו: ניצחון במרוץ הקלאסי של פריז–טור.
חמישה ניצחונות בקטעים בג'ירו ד'איטליה ושני ניצחונות בקטעים של הוואלטה אספניה.
לפני הטור דה פראנס נפתחה נגדו חקירה בחשד לשימוש בסאלבוטאמול הנמצא ברשימת החומרים האסורים.
לפטאקי היה אישור רפואי להשתמש בתרופה זו המיועדת לסובלים מאסתמה, אך נטען כנגדו כי המינון שנמצא בדמו היה גבוה מהמינון המקובל בטיפול תרופתי.
מארגני הטור דה פראנס סירבו לשתפו במרוץ אולם מאוחר יותר, זיכתה אותו התאחדות האופניים האיטלקית.
במאי 2008, לאחר המשך החקירה בעניינו, הודיעה ההתאחדות האיטלקית כי תוצאותיו בעונת 2007 במרוצים איטלקיים פסולות וכי הוא מושעה עד אוגוסט 2008. הוא פוטר על ידי קבוצת מילרם וחתם עם הקבוצה האיטלקית LPR Brakes במדיה החל להתחרות ואף לנצח בסוף עונת 2008.
ב-2010, בעת שרכב במדי הקבוצה הוותיקה למפרה, ניצח פטאקי שני קטעים בטור דה פראנס וזכה בסיום המרוץ בחולצה הירוקה - חולצה המוענקת לרוכב שצבר את מרב הנקודות במאוצים במרוץ.
ב-2011 נטל פטאקי חלק בשלושת הגראנד טורים אך הצליח לנצח רק בקטע אחד; הקטע השני בג'ירו ד'איטליה.
גם ב-2012 התקשה פטאקי לחזור לשורה הראשונה של הספרינטרים המובילים ולא היווה גורם משמעותי במאוצים החשובים.
למרות זאת, צבר בשנה זו ארבעה ניצחונות, ובהם, שלושה קטעים במרוץ הקטעים הגרמני, "Bayern Rundfahrt".
באפריל 2013, כשהוא בן 39 ולאחר 18 שנים של רכיבה מקצוענית, הודיע פטאקי על פרישה מרכיבה תחרותית.
לאחר מספר חודשים, באוגוסט 2013, שב להתחרות במדי קבוצת אומגה פארמה קוויק סטפ.
ב-2014 הצליח לנצח במרוץ החד-יומי הבלגי, גראן פרי פינו קראמי.
בסיום שנה זו הודיעה קבוצתו כי לא תחדש עמו את החוזה.
ב-2015 הוא רכב בקבוצה האיטלקית Southeast ופרש סופית ביוני 2015 לאחר שנאלץ לפרוש מהג'ירו ד'איטליה יום לפני סיום המרוץ לאחר שסבל מווירוס.
אופיו של פטאקי הוא יוצא דופן בין עמיתיו הספרינטרים.
בדרך כלל רוכבים אלו ניחנים באינסטינקטים מפותחים ביותר ומסוגלים להגיב בחלקיקי שנייה על התפתחויות המתרחשות בזמן המאוץ הסופי אל קו הסיום.
כמו כן, מדובר לרוב ברוכבים אשר אינם חוששים מסיכונים ואינם נרתעים אף ממגע פיזי במאבק על מיקום במהלך המאוץ הסופי אשר מתבצע במהירות מסחררת.
פטאקי נחשב כרוכב שאינו ניחן בתכונות אלו.
זו כנראה גם הסיבה המרכזית לכך שבשנים הראשונות בקריירה המקצוענית שלו הישגיו היו דלים ביותר.
פטאקי סיפר בראיון עמו כי בתחילת הקריירה שלו היה מעורב בנפילה בזמן מאוץ שגרמה לשבר בעצם הבריח ומאז, הוא חשש להיכנס לשורה הקדמית במאוצים מרובי משתתפים בה נערכים המאבקים הפיזיים על המיקום.
יחד עם מנהלו הספורטיבי בקבוצת פאסה בורטולו, ג'נקרלו פרטי, הוא ניתח את סרטי הווידאו של המאוצים בהם נטל חלק והם גילו כי אמנם יש לו נטייה להיתקע בקו האחורי במאוץ, אך מהרגע שהאיץ, צמצם פטאקי באופן ניכר את הפער בינו ובין הרוכבים שסיימו ראשונים.
המסקנה של פרטי הייתה שכדי להביא לידי ביטוי את יכולת ההאצה של פטאקי, יש לאפשר לו להתחיל את המאוץ הסופי כשהוא ראשון בדבוקה.
על מנת להשיג מטרה זאת, יישם פרטי את שיטת ההולכה הקבוצתית המכונה "רכבת".
שיטה זו, אשר שוכללה על ידי קבוצותיו של הספרינטר המצטיין, מריו צ'יפוליני, אומצה על ידי פאסה בורטולו.
הקבוצות המשתמשות בטקטיקה זו מנסות להשיג שלוש מטרות עיקריות: השגת קבוצות בריחה שנוצרו במהלך המרוץ והחזרת הדבוקה למצב מלוכד, ניטרול בריחות מסוכנות בקילומטרים האחרונים של המרוץ והבאת ספרינטר המטרה של הקבוצה אל ראש דבוקת הספרינטרים, כך שהוא יוכל להתחיל את המאוץ הסופי מקדמת דבוקת הספרינטרים.
לשם השגת מטרות אלו עובדת כל הקבוצה במשך כל המרוץ בתיאום מלא.
בקילומטרים האחרונים במרוץ, רוכבים כ-5-6 רוכבים מהקבוצה בטור עורפי (ומכאן הדימוי לקרונות של רכבת), בראש דבוקת הרוכבים, במהירות גבוהה מאוד, המונעת, לרוב, מרוכבים אחרים אפשרות בריחה.
רוכב המטרה נמצא בחלקה האחורי של ה"רכבת" ונהנה משבירת הרוח על ידי חבריו לקבוצה.
במהלך 2-3 הקילומטרים האחרונים במרוץ, נושר כל פעם הרוכב הקדמי, לאחר שכילה את כוחותיו, וזה שנמצא אחריו תופס את עמדת ההולכה לכמה מאות מטרים, עד אשר גם הוא נושר.
כ-200 מטר לסיום נושר המוביל האחרון ואז, לראשונה במרוץ, נחשף ספרינטר המטרה אל הרוח כשהוא ראשון בטור הרוכבים וכאן מגיע לידי ביטוי מבחנו האמיתי ביכולתו לגבור על הספרינטרים האחרים אשר צמודים אליו מאחור.
כאשר יש לקבוצה ספרינטר על, בדמותו של צ'יפוליני, יש לשיטה זו יתרונות רבים, אך גם לא מעט מגרעות.
שיטה זו דורשת תיאום ותזמון מושלם בין הרוכבים המרכיבים את הרכבת בקילומטרים האחרונים של המרוץ ועל כן נדרש מהרוכבים ניסיון רב במרוצים בכלל ובקבוצה בפרט.
כמו כן, קבוצה המיישמת שיטה זו מוותרת, בדרך כלל, על כל המטרות האחרות במרוצים, כמו השגת ניצחונות בקטעים הרריים (אשר אינם מתאימים לספרינטרים ונחשבים כקטעים יוקרתיים במיוחד), השגת ניצחונות בדירוג הכללי במרוצי קטעים ולעיתים, בחירת הרוכבים לסגל הקבוצה, כך שיתאימו לשיטה, מונעת הבאת רוכבים המוכשרים להשיג הישגים אחרים במרוצי האופניים.
בזכות התאמת טקטיקת ה"רכבת", הצליחו פטאקי וקבוצתו להתגבר על חולשותיו כספרינטר והוא השיג בשנים 2003-2005 עשרות ניצחונות שהציבו אותו בעמדה של ספרינטר על שכמעט תמיד היה מועמד לניצחון בקטעים המתאימים למאוץ רב משתתפים.
התברר שיכולתו לייצר כוח מרבי בהאצה ב-20 השניות האחרונות במרוץ היא בלתי רגילה וכשהתקיימו התנאים האופטימליים, איש לא היה יכול להשיגו.
יכולתו זו, הביאה לו את הכינוי "Ale-Jet" ("הסילון").
כאמור, הצלחתו של פטאקי תלויה כמעט לחלוטין ביכולת של קבוצתו וכאשר זו נכשלת בגלל עייפות, חוסר תיאום, או כל סיבה אחרת, סיכוייו של פטאקי לנצח במאוץ יורדים בצורה משמעותית ביותר.
חלק חשוב במיוחד בהצלחת השיטה שמור לתפקודו של הרוכב המשמש כמושך האחרון לפני היציאה למאוץ.
תפקיד זה דורש יכולת האצה כשל טובי הספרינטרים ובנוסף, דורש יכולת התמצאות ותאום מושלם עם הספרינטר הכוכב.
בין הרוכבים שהובילו את פטאקי לקו הסיום התפרסמו במיוחד: מרקו ולו וגווידו טרנטי.
חולשתה של טקטיקת ה"רכבת" נחשפה בעונת 2006 כאשר פטאקי עבר לקבוצה חדשה, "מילרם", שחלק מרוכביה היו חסרי ניסיון מספיק וחלקם חסרי יכולת מספיקה ועל כן, אחוזי ההצלחה של פטאקי (במיוחד במרוצים החשובים ביותר) ירדו בצורה משמעותית.
שרשרת הכישלונות הביאה לתסכול הולך וגובר אצל פטאקי, שנחשב כבחור שקט ומאופק, עד אשר בסיום מאוץ כושל בוואלטה אספניה של 2006, הטיח את אגרופו באוטובוס של קבוצה מתחרה (לאחר דין ודברים עם רוכב מתחרה שפטאקי סבר כי חסם אותו במזיד בזמן המאוץ) ושבר את אצבעו.
אלסנדרו פאבוליני (באיטלקית: Alessandro Pavolini; 27 בספטמבר 1903 – 28 באפריל 1945) היה עיתונאי, פוליטיקאי ואיש ציבור איטלקי, מזכיר המפלגה הפשיסטית באיטליה בתקופת הרפובליקה של סאלו.
פאבוליני נולד בפירנצה, בנו של פאולו אמיליו פאבוליני מומחה ידוע לשפת הסנסקריט ושאר שפות הינדו אירופיות.
הוא סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת פירנצה, ולימודי מדע המדינה באוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא, כאשר את שני התארים למד במקביל, כשהוא נוסע הלוך ושוב בין הערים.
לאחר שהצטרף לתנועתו של בניטו מוסוליני בפירנצה, לקח חלק בפעילות המיליציה הפאשיסטית החולצות השחורות.
במהלך המצעד על רומא, ב-1922, שנועד ללחוץ על המלך ויטוריו אמנואלה השלישי למנות את מוסוליני לראש הממשלה, הוביל פאבוליני כיתת צועדים.
לאחר עליית הפאשיזם קיבל פאבוליני משימות בתחום התרבות, וכתב לעיתונים פאשיסטים.
הודות להיכרותו עם מנהיג הפשיסטים בפירנצה, לואיג'י רידולפי החל לעסוק בפוליטיקה פעילה.
בשנת 1927 מונה לסגנו של רידולפי, ובין 1929 ל-1934 היה מנהיג המפלגה הפאשיסטית בפירנצה, כמו גם עורך עיתון פאשיסטי בשם "בארג'לו".
בכתביו ניסה פאבוליני ליצור לפאשיזם תדמית אריסטוקרטית ואינטלקטואלית.
הוא יזם סדרה של אירועים תרבותיים, אשר חלקם שרדו את שלטון הפאשיזם, כגון אירוע ה"קאלצ'ו פיורנטינו" השנתי, יום ספורט בנוסח ימי הביניים, ותצוגת האומנים על גשר ה"פונטה וקיו".
בין 1934 ל-1942 כתב בקביעות עבור ה"קוריירה דלה סרה".
לאחר שהתקבל למנהיגות הארצית של המפלגה הפאשיסטית ב-1932, החל לפעול בשדה הפוליטיקה הלאומי והפך למנהיג הקונפדרציה הארצית של האומנים והאמנים הפשיסטים.
עמדה זו נחשבה למנהיגות בקורפורציה, השיטה הכלכלית שייסד מוסוליני, והוא הצטרף למוסד החשוב "מועצת הקורפורציות".
במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה לחם בדרגת סגן, בפלוגה עליה פיקד גליאצו צ'אנו, וכתב על חוויותיו עבור ה"קוריירה דלה סרה".
כן המשיך בכתיבת מאמרים בעלי אופי תרבותי.
ב-1939 מונה על ידי מוסוליני לשר התרבות העממית ובתפקידו זה שירת עד לשנת 1943.
לאחר הדחתו של מוסוליני, בשנת 1943 על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה, שהביאה להשתלטות גרמניה הנאצית על צפון איטליה, והקמת ממשלת בובות בראשות מוסוליני, שכונתה הרפובליקה של סאלו, קודם פאבוליני למשרת מזכיר המפלגה הפאשיסטית, שעברה "טיהור" ונקראה עתה "המפלגה הרפובליקנית הפשיסטית".
פאבוליני היה הראשון והיחיד שנשא במשרה זו.
פאבוליני קנה לו שם של פאשיסט קנאי וחסר רחמים.
על אף שהיה מנסחו של "מניפסט ורונה" בן 18 הנקודות, מנובמבר 1943, שהבטיח לעם האיטלקי בחירות חופשיות ודמוקרטיה, היה בין הפעילים ברדיפת אויבי המשטר.
בין היתר נטל חלק פעיל במשפטי ורונה, בהם הוצאו להורג 5 מחברי המועצה הפאשיסטית העליונה שנטלו חלק בהדחת מוסוליני, ובהם גליאצו צ'אנו, מפקדו לשעבר וחתנו של מוסוליני.
פאבוליני לקח חלק פעיל בהקמת "הבריגדות השחורות" מיליציה פאשיסטית שנטלה חלק במלחמת האזרחים שפרצה בשטחי הרפובליקה, והייתה אחראית למעשי טבח כלפי התנועה הפרטיזנית שקמה בשטחים אלו.
עם התמוטטות הרפובליקה של סאלו, נתפס על ידי הפרטיזנים, והוצא להורג בדונגו.
אלסנדרו סקרלטי (איטלקית: Alessandro Scarlatti; 2 במאי 1660 - 24 באוקטובר 1725) היה מלחין בארוקי, נודע במיוחד באופרות ובקנטטות קאמריות, ונחשב למייסד האסכולה הנאפוליטנית באופרה.
היה אביהם של המלחינים דומניקו סקרלטי ופייטרו פיליפו סקרלטי ודודו או סבו של ג'וזפה סקרלטי.
גם אחיו, פרנצ'סקו סקרלטי, היה מוזיקאי.
סקרלטי נולד בסיציליה, בטראפאני או בפלרמו.
משערים שהיה תלמידו של ג'אקומו קריסימי ברומא ויש מקום להניח שהיה בקשר עם מלחיני צפון איטליה, הואיל וביצירותיו המוקדמות ניכרת השפעתם של אלסנדרו סטראדלה וג'ובאני לגרנזי.
הפקת האופרה Gli Equivoci nell'amore בשנת 1679 ברומא, זיכתה אותו בחסותה של המלכה כריסטינה משוודיה (שהתגוררה אותו זמן ברומא), והוא התמנה למאסטרו די קאפלה בחצרה.
בהשפעת אחותו (זמרת אופרה שהייתה פילגשו של איש אצולה נאפוליטני בעל השפעה) מונה בפברואר 1684 למאסטרו די קאפלה בשירות המשנה למלך נאפולי, שם יצר מוזיקה לאירועים ממלכתיים, במיוחד רשימה ארוכה של אופרות, שעיקר ייחודן ברהיטות ובעושר המבע.
בשנת 1702 עזב סקרלטי את נאפולי ולא חזר עד שהוחלף השלטון הספרדי בשלטון האוסטרי.
בינתיים נהנה מחסותו של פרדיננדו דה מדיצ'י, שלתיאטרון הפרטי שלו סמוך לפירנצה חיבר אופרות, ומזו של החשמן פייטרו אוטובוני, שמינה אותו למאסטרו די קאפלה שלו ובזכותו זכה בשנת 1703 למשרה דומה בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא.
המוזיקה של סקרלטי מהווה קישור חשוב בין הסגנונות הווקאליים של ראשית הבארוק האיטלקי במאה ה-17, שמקורם בפירנצה, ונציה ורומא, לבין האסכולה הקלאסית של המאה ה-18, שהגיעה לשיאה ביצירותיו של מוצרט.
עד 1686 ביסס סקרלטי היטב את צורת האוברטורה האיטלקית (מהדורה שנייה של Dal male il bene) ונמנע מן הבס היסודי ומן הצורה השניונית של האר (air) בשני בתים לטובת הצורה השלישונית, או צורת הדה קאפו.
האופרות המוצלחות ביותר שלו מתקופה זו הן "לה רוזאורה", (1690, בהדפסת Gesellschaft für Musikforschung) ו"פירו ודמטריו" (1694), הכוללת את האריות Rugiadose, odorose" ו-"Ben ti sta, traditor".
החל משנת 1697 לערך (La Caduta del decemviri) אריות האופרה של סקרלטי התאימו עצמן יותר למקצבים המקובלים, והתזמור שלו נעשה מהיר ועשוי בתפרים גסים, אך לא נטול ברק ("ארקלס", 1700), תוך שימוש תדיר באבובים ובחצוצרות ואוניסונו בכינורות.
זאת כנראה בהשפעת סגנונו של ג'ובאני בונונצ'יני ומהטעם הרווח בחצר המשנה למלכות.
האופרות שחוברו עבור פרדיננדו דה מדיצ'י אבדו.
אלמלא כן, אפשר שהיו מאירות באור חיובי יותר את סגנונו, שכן התכתבותו עם הנסיך מלמדת שחוברו מתוך השראה כנה ביותר.
Mitridate Eupatore, הנחשבת ליצירת המופת של סקרלטי, אשר חוברה בוונציה ב-1707, היא יצירה מתקדמת הרבה יותר מכל היצירות שכתב בנאפולי, הן מבחינת הטכניקה והן מבחינה אינטלקטואלית.
האופרות הנאפוליטניות המאוחרות (L'Amor volubile e tiranno 1700; La Principessa fedele 1712; Tigrane, 1715, &c) מאופיינות בראוותנות יותר מאשר ברגש עמוק; הכתיבה האינסטרומנטלית מגלה התקדמות ניכרת בהשוואה ליצירות קודמות, הואיל וחובת הליווי העיקרית לקול הזמרה מוטלת על רביעיית מיתרים והצ'מבלו נשמר אך ורק לריטורנלי האינסטרומנטליים הרועשים.
באופרה "טאודורה" (1697) החל סקרלטי בנוהג המקורי של שימוש בריטורנלו תזמורתי.
קבוצת האופרות האחרונה שלו, שחוברה ברומא, נושאת אופי פיוטי עמוק יותר, סגנון מלודי רחב יותר ואומר כבוד, חוש חזק לדרמה, בעיקר ברצ'יטטיבים בליווי, תחבולה שהוא עצמו היה הראשון לנקוט בה עוד ב-1686 ("אולימפיה ונדיקאטה"), וסגנון תזמור מודרני הרבה יותר, שכלל לראשונה שימוש בקרנות.
מלבד האופרות, האורטוריות ("גירוש הגר וישמעאל", 1684; אורטוריה לחג המולד, בסביבות 1705; "פיליפו נרי", 1714; ואחרות) וסרנדות, שכולן מציגות סגנון דומה, חיבר סקרלטי יותר מ-500 קנטטות קאמריות לקול סולו.
אלה מייצגות את הביטוי האינטלקטואלי ביותר של מוזיקה קאמרית לתקופתן, וחבל שכמעט כולן נשארו בכתב יד, שכן אין תחליף לעיון קפדני בהן לשם קבלת מושג על התפתחותו של סקרלטי.
המעט שנותר מן המיסות שלו (השמועה לפיה חיבר מאתיים מהן איננה אמינה ביותר) ומן המוזיקה הכנסייתית בכלל, הוא חסר חשיבות בהשוואה לשאר יצירתו, פרט למיסת סנטה צ'צ'יליה הגדולה (1721) שהיא אחד הניסיונות הראשונים בסגנון זה העתיד להגיע לשיאו במיסות הגדולות של יוהאן סבסטיאן באך ובטהובן.
המוזיקה האינסטרומנטלית שלו מיושנת בהשוואה ליצירותיו הווקאליות.
אלסנדרו סטראדלה (באיטלקית: Alessandro Stradella; 3 באפריל 1639 - 25 בפברואר 1682) היה מלחין איטלקי מאמצע הבארוק.
לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אבל מוצאו ממשפחה אריסטוקרטית, הוא למד בבולוניה וכבר עשה לו שם כמלחין בגיל 20, בהזמנת המלכה כריסטינה משוודיה.
ב-1667 עבר לרומא, שם חיבר יצירות רבות, בעיקר מוזיקת קודש, והחל לחיות חיי הפקרות.
יחד עם חבר ניסה למעול בכספי הכנסייה הקתולית, אבל זממו התגלה.
הוא נמלט מהעיר וחזר רק לאחר זמן רב, כשחשב שאין נשקפת לו עוד סכנה.
לרוע מזלו, פרשיות רבות שניהל בחוסר דיסקרטיות עם נשים החלו להקים לו אויבים בקרב בעלי הכוח וההשפעה בעיר, והוא נאלץ לעזוב את רומא לצמיתות.
ב-1677 נסע לוונציה, שם שכר אותו אציל רב-עוצמה כמורה למוזיקה לפילגשו.
כצפוי, לא עבר זמן רב וסטראדלה הסתבך איתה ונאלץ להימלט כשקשר האהבהבים שלהם נחשף.
אבל הפעם שכר האציל כנופיית בריונים לעקוב אחר ולהרגו, מעשה שהיה רחוק כחוט השערה מהוצאתו לפועל.
סטראדלה פנה לג'נובה, שם כתב אופרות וקנטטות; הוא הסתבך שוב בקשר אהבהבים עם אישה בלתי מתאימה והפעם הצליח המתנקש השכיר לתפוס אותו בפיאצה באנקי ולדקור אותו למוות.
השפעתו של סטראדלה כמלחין הייתה עצומה בשעתה, אם כי במאה הבאה העיבו על תהילתו קורלי, ויולדי ואחרים.
קרוב לוודאי, שחשיבותו הגדולה ביותר היא בהמצאת הקונצ'רטו גרוסו: אומנם קורלי, באופוס 6 שלו, היה הראשון לפרסם יצירות בשם זה, אבל סטראדלה השתמש בצורה זו בבירור במועד מוקדם יותר, באחת הסונאטות שלו לויולה דה גמבה.
בהתחשב בכך, שהשניים הכירו איש את רעהו, סביר להניח שהייתה כאן השפעה ישירה.
סטראדלה כתב לפחות שש אופרות וכן מספר רב של קנטטות ואורטוריות.
כמו כן כתב 27 יצירות אינסטרומנטליות נפרדות, רובן לכלי קשת ובסו קונטינואו, ובאופן טיפוסי, בצורת הסונאטה דה קייזה.
חייו הססגוניים ומותו העקוב מדם יצרו ללא ספק סיפור עלילה, הראוי לאופרה בזכות עצמו.
שלושה מלחינים יצרו אופרות המבוססות על חייו, והמפורסם בהם הוא פרידריך פון פלוטו ב"אלסנדרו סטראדלה" שלו (המבורג, 1844).
מבקר המוזיקה פיליפו פיליפי כתב עבודת מחקר על יצירות סטראדלה.
אלסנדריה (באיטלקית: Alessandria; בפיימונטזית: Lissandria, "ליסנדריה"; בדיאלקט תושבי אלסנדריה: Lisòndria, "ליסונדריה") היא עיר במחוז פיימונטה שבאיטליה.
זוהי העיר השלישית בגודלה במחוז, אחרי טורינו ונוברה, ומשמשת בירת נפת אלסנדריה.
העיר שוכנת לשפת הנהר טנרו, קרוב למפגש הנהרות טנרו ובורמידה אשר על מישור הסחף שלהם היא נבנתה.
העיר ממוקמת כ-90 ק"מ מדרום מערב לעיר טורינו, ומהווה צומת רכבות חשוב, עקב היותה במרכז המשולש: טורינו, מילאנו וג'נובה.
העיר נוסדה בשנת 1168 על ידי הערים שהתארגנו לליגה הלומברדית (Lega Lombarda), שבעמק הרי האלפים כנגד שלטון פרידריך ברברוסה שליט האימפריה הרומית הקדושה.
בתחילה היה שם העיר Civitas Nova, אחר כך שונה ל-Cesaria ושמה הנוכחי נקרא על שם האפיפיור אלכסנדר השלישי.
בשנת 1175 הפכה העיר למושב בישוף.
במאה ה-14 היא הועברה לבעלות משפחת ויסקונטי (Visconti) ממילאנו ועברה רשמית לחסות בית סבויה בשנת 1713. משנת 1796 עד שנת 1814 הייתה הבירה של המחוז המנהלי הצרפתי של מרנגו ("French département of Marengo)".
בתקופה זו נבנתה מצודה בצפונה של העיר, שכוללת מחנות צבא גדולים, המשמשים, נכון ל-2006, למפקדה ולמחסני צבא.
שרידים של מצודה שנייה בדרומה של העיר הוסרו, כאשר נסללה במקום מסילת ברזל.
משנת 1814 שבה אלסנדריה להיות חלק מתחום השליטה של בית סבויה ונכללה בממלכת סרדיניה.
במאה ה-19 היא הייתה למרכז תנועת החירות האיטלקית.
בה התארגן הקשר של ג'וזפה מציני בשנת 1833 נגד השלטון האוסטרי.
בעיר בוצעו מאז עבודות נרחבות לשיפור פני העיר ונבנו, בין השאר, בניין העירייה (1826), מוזיאון עירוני וכנסיות.
בשנת 1876 תושב העיר הקים חברת "פאליירי" שפועלת עד היום ומשווקת את תוצרתה ל-50 מדינות.
במלחמת העולם השנייה נחשבה אלסנדריה ליעד הפצצות אסטרטגי, עקב היותה צומת רכבות חשוב.
בעיר ממוקם מפעל גדול לייצור כובעים בורסלינו ומוזיאון הכובעים.
ב-6 בנובמבר 1994 הציף את העיר שיטפון גדול, כאשר נהר טנרו עלה על גדותיו.
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במאה ה-15 כאשר העיר הייתה תחת שלטון דוכסות מילאנו.
בשנת 1490 הגיע לעיר בנקאי יהודי, אברהם בן יוסף ויטלה מהכוהנים ( Abramo figlio di Giuseppe Vitale de Sacerdoti).
גדליה אבן יחיא, מחבר הספר ההיסטוגרפי 'שלשלת הקבלה ' וממשפחת אבן חייא', ממגורשי ספרד, הגיע לכאןבשנת 1576 ושמש ברבנות עד מותו בשנת 1587. כאן התפרסם בעיקר בעקבות מושב בית הדין המיוחד שהקים בסוגיית " ..שקמו בחורים מוציאים קול שקדשו בתולה בהיחבא" ובו הושיב דיינים שאינם מוסמכים.
ב 1579 יחסי קהלית אלסנדרה וקאסאלי הורעו בעקבות אירוע משפטי שהתעורר כשאסיר יהודי קידש בחשאי נערה ללא רצון הוריה.
בראשית המאה ה-16 יהודי העיר היו פעילים במסחר ובתעשייה.
בית סבויה העניק ליהודים זכויות לגור בעיר, לסחור בה ולקיים את דתם אך גם החליטה, כמו בשאר ערי פיימונטה, בשנת 1723, כי עליהם לגור בשכונה מיוחדת (גטו) ולשאת תו היכר מיוחד.
הרובע היהודי ממוקם במרכז ההיסטורי של העיר, שמו באיטלקית Contrada dell Ebrei.
מספר תושבי הגטו באותה עת היה 420 איש שהשתייכו ל-64 משפחות.
בשנת 1797, עם כיבוש העיר על ידי צבא נפוליאון, בוטלו שערי הגטו, אך לאחר מפלת נפוליאון חזרו ההגבלות על תנועת היהודים עד לשנת 1848. מאז 1857 אורגנו חיי היהודים בהתאם לתחיקה מקומית.
העיר המשיכה להיות מוקד ללימודי יהדות והתקיימו בה לימודים לרבנות.
בשנת 1871 נבנה באלסנדריה בית כנסת בנוסח יהודי איטלקי.
בית הכנסת צמוד לבתים השכנים ומשום כך יש לו חזית אחת בלבד כלפי הרחוב.
החזית בעלת סימטריה מוחלטת, בפרטיה הארכיטקטוניים מעורבים מוטיבים גותים ורומאניים.
בקומותיה העליונות מחולקת החזית לחמש אומנות מאונכות.
גם מעל לגמלון שבמרכז בנוי מגדל דומה.
כמו כן חרוטות בחזית עשרת הדיברות.
על חזית בית הכנסת מצוי לוח זיכרון לשני יהודים, שזכו למדליית כסף על שירותם את המולדת האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
בשנות השואה נלקחו 27 מיהודי העיר למחנות ההשמדה.
בשנת 2007 החליטה עיריית אלסנדריה להקים אתר זיכרון לשואה.
האתר הוקם בפארק ציבורי ובו הוצב קרון רכבת משנת 1934 מהסוג ששימש להובלת יהודים למחנות ההשמדה.
פנים הקרון שוחזר למצבו דאז.
העירייה מקיימת יום זיכרון שנתי לשואה בנוכחות ראשי הדתות בעיר, רב מקהילת טורינו, כומר ואימאם מקומיים.
היום אין קהילה יהודית בעיר וליהודים הבודדים שעדיין מצויים בעיר ניתנים שירותי הדת על ידי קהילת יהודי טורינו.
חלקים מעלילת הספר "באודולינו" מאת אומברטו אקו מתרחשים בעיר אלסנדריה.
פסטיבל ג'אז בימים 6–8 ביולי כל שנה
נפת אלסנדריה (באיטלקית: Provincia di Alessandria) היא נפה באיטליה עם אוכלוסייה של כ-430,000 תושבים (נכון ל-2015) ושטח של 3,560 קמ"ר.
הנפה ממוקמת בדרום-מערב מחוז פיימונטה.
בצפון היא גובלת עם נפת ורצ'ילי ובמערב עם נפת טורינו ועם נפת אסטי.
בדרום היא משיקה למחוז ליגוריה, ובדרום-מערב היא משיקה למחוז אמיליה-רומאניה ובמזרח - למחוז לומברדיה.
עיר הבירה של הנפה היא אלסנדריה.
אלסנדרו קוסטקורטה (באיטלקית: Alessandro Costacurta; נולד ב-24 באפריל 1966) הוא כדורגלן עבר איטלקי אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מילאן ונבחרת איטליה.
קוסטקורטה הפך שחקן קבוע בנבחרת איטליה לאורך שנות ה-90, כולל במונדיאל 1994 ובמונדיאל 1998. הוא פרש מנבחרת איטליה ב-1998 כשהוא מחזיק ב-59 הופעות בינלאומיות.
קוסטקורטה אף החמיץ את גמר מונדיאל 1994 בעקבות השעיה.
במהלך כל הקריירה שלו שיחק אלסנדרו במילאן, במדיה זכה ב-7 אליפויות איטליה, ובחמישה גביעי אירופה לאלופות.
משחקו האחרון של קוסטקורטה נערך באצטדיון סן סירו מול קבוצת אודינזה, לפני המשחק נערך טקס לכבודו, ובמהלך המשחק כבש שער מפנדל.
הוא הוחלף לקול תשואות הקהל.
בשנת 2008 מונה למאמן קבוצת מנטובה מהליגה האיטלקית הרביעית, אך סיים את תפקידו כעבור שנה.
אַלֶסַנְדְרוֹ וַאלִינְיַאנוֹ (באיטלקית: Alessandro Valignano, בסינית: 范禮安 – פָאן לְייֵן; 15 בפברואר 1539 – 20 בינואר 1606) היה מיסיונר ישועי איטלקי שתרומתו העיקרית הייתה בהשגחה על הפצת הדת הקתולית במזרח הרחוק, ובמיוחד ביפן.
ואליניאנו הצטרף לישועים ב-1566 ונשלח כאחראי על המיסיון הישועי במזרח הרחוק ב-1573. מינויו של איטלקי לפקח על האזור שבשליטת פורטוגל באסיה היה נתון בזמנו במחלוקת ומוצאו, כמו גם מדיניות ההתפשטות הסתגלנית שנקט, הובילו לעימותים רבים עם מיסיונרים אחרים.
ואליניאנו, בנם של האציל ג'מבטיסטה ואליניאנו (Giambattista Valignano) ואיזבלה דה סנגרו (Isabella de 'Sangro) נולד בקיאטי (Chieti) שבממלכת נאפולי ב-1539. הוא נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת פדובה.
ב-1562 הואשם שדקר אישה ונכלא בוונציה.
לאחר מספר חודשים שוחרר הודות להתערבותו של הארכיבישוף של מילאנו, קרלו בורומו (Carlo Borromeo) ורק אחרי ששילם פיצוי לקורבן לכאורה.
ב-1565 עקר לרומא, שם למד להכיר ולהוקיר את מסדר הישועים ובמיוחד התרשם מהסיפורים אודות המיסיונים שהקימו בעולם.
שנה אחר כך הצטרף כפרח כמורה לבית הספר הישועי שבכנסיית סנט'אנדראה שבגבעת הקווירינליס (Sant'Andrea al Quirinale) והחל ללמוד פילוסופיה בקולגיום רומאנום.
הוא מונה למנהל בית פרחי הכמורה, אבל המשיך את לימודיו בתאולוגיה נוצרית (1569–1571) שבסיומם הוא קיבל הסמכה לכמורה כישועי.
תחילה מילא משרות שונות בארגון הישועים, אבל כנראה שהתובנות שגילה בלימודיו כלפי הבשורה הנוצרית שכנעו את חברי הכנסייה שהוא האדם האידיאלי להוביל את בשורת הקונטרה-רפורמציה במזרח.
באוגוסט 1573, בגיל 34 בלבד, שבע שנים לאחר שהצטרף למסדר, הוא מונה ל"מבקר הכללי של המיסיונים בהודו המזרחית" וקיבל על עצמו את הנדר הרביעי.
אחריותו של ואליניאנו בתפקיד ה"מבקר" הייתה לבחון ובמקרה הצורך לבצע ארגון מחדש של המבנה הארגוני והשיטות של המיסיונים בכל רחבי הודו, סין ויפן.
הוא קיבל חופש פעולה מלא לפעול על פי שיקול דעתו, מנדט יוצא דופן בהתחשב בגילו הצעיר, והוא היה כפוף אך ורק לראש המסדר של הישועים ברומא.
לאווירת הסמכות שהקרין נוספה עובדת היותו גבוה במיוחד עד כדי כך שגרם "לאנשים באירופה לסובב את ראשם ולהתקהלויות ביפן".
ב-1573 עזב ואליניאנו את רומא לפורטוגל והפליג לגואה, המושבה הפורטוגזית בהודו (מרץ 1574).
ואליניאנו ערך ביקורים בכל המיסיונים הישועים במזרח: בהודו, במלזיה, באיי מאלוקו ובמקאו שעל חופי סין.
מקאו הפכה לבסיסו העיקרי של פעילותו והוא יסד בה קולג' ישועי, אבל בסופו של דבר ניתנה עיקר פעילותו ותשומת לבו ליפן.
מיסיונרים נוצרים הגיעו לסין כבר במאה ה-5 כשהנסטוריאנים שכנסייתם נחשבה כמינות נדחקו למרכז אסיה ופעולת המיסיון שלהם הגיעה בסופו של דבר לבירת סין.
המנזרים הראשונים נוסדו ב-635, אך בסוף שושלת טאנג (618-907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין.
ניסיון נוסף לייבא את הנצרות לסין נעשה בימי הקיסר משושלת יואן, קובלאי חאן.
האפיפיור שקיבל באמצעות מרקו פולו בקשה מקובלאי חאן לשלוח 100 מלומדים נוצריים שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין, אלא שתוך פחות מ-25 שנה אסרה שושלת מינג שירשה את שושלת יואן על כניסת זרים לסין והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
הישועים ראו באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב להתנצרות ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה.
המיסיונר פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין ובסופו של דבר מת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין בעודו ממתין לאישור המיוחל.
הישועי מלכיור נונייז בארטו (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה (1555) ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.
ואליניאנו היה הראשון שהבין את סיבת הכישלונות הקודמים.
הניסיונות הקודמים נעשו בצורה בלתי מתוכננת, כשהמיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות מנהגים מערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי.
ואליניאנו החליט שיש לבצע סינון קפדני של האנשים אותם ישלח לסין, ולהכין אותם היטב למשימה על ידי הכרות מעמיקה עם התרבות הסינית ולימוד השפה הסינית.
כבסיס יציאה נבחרה מקאו, המושבה הפורטוגזית שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין.
מקאו הייתה מושבה משגשגת וסינים רבים חפשו בה עבודה.
הישועים הקימו מיסיון במקאו כבר ב-1571, אם כי עיקר פעילותם הייתה דווקא ביפן.
תחילה זימן ואליניאנו למקאו את האב מיקלה רוג'רי, אותו הכיר עוד מרומא שעה ששימש כחונך שלו בבית הספר הישועי.
רוג'רי ומעט מלווים הפליגו למקאו והם הגיעו למושבת הסחר הפורטוגזית ב-20 ביולי 1579. המשימה הראשונה שהוטלה על רוג'רי הייתה לימוד מנדרינית, ניב השפה הסינית שבו דברו הפקידים והמשכילים בכל רחבי האימפריה של סין.
תוך כדי כך, ובהיותו מודע לכך שיבואו אחרים בעקבותיו הוא הקים את "שֶׁנְגמָאֶרדִינְג גִ'ינְגְיְוֵּ'אן" (בית סט.
מרטין), בית הספר הראשון ללימוד סינית על ידי זרים.
אף על פי שהתקדמותו בקליטת השפה הייתה איטית, היא הספיקה ליצור תקשורת עם פקידי הממשל הסינים במהלך שני מסעות קצרים לסין (1580-1581), ולקבל מהם שיתוף פעולה בלתי צפוי.
ב-1582 הורה ואליניאנו גם לאב מטאו ריצ'י, ששהה אז בהודו, להגיע למקאו על מנת להצטרף לניסיון להקים מיסיון בסין.
לאחר מאמצים אישר מושל המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, גְווֹ יִינְגפּינְג, לרוג'רי להיכנס לסין עם ריצ'י ולהתגורר באופן קבוע בבית בסמוך למגורי המשנה למלך בג'אוצ'ינג, אז עיר הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג.
השניים הגיעו לג'אוצ'ינג דרך גואנגג'ואו, בירת גואנדונג כיום, ב-10 בספטמבר 1583.
מבלי לומר זאת בצורה מפורשת הם הראו לסינים המשכילים כי אולי בכל זאת יש מה ללמוד מזרים אלו.
השמועה על השניים התפשטה ורבים באו לבקרם ולהתעניין במקומות שמהם באו ולשמוע על המלומדים בארצם.
אף שרוג'רי וריצ'י הסכימו כי הדרך שהתווה ואליניאנו לשכנע את הסינים בצדקת הנצרות היא להראות כיצד האמונות הסיניות המסורתיות מתמזגות עם התאולוגיה הנוצרית, התפתחו ביניהם חילוקי דעות לגבי הדרך הנכונה.
ריצ'י שהעדיף את חברת המשכילים הסינים דגל בשילוב עם הקונפוציאניזם, בעוד שרוג'רי שהתערה בחברתם של פשוטי העם דגל במסורות הנפוצות יותר של בודהיזם וטאואיזם.
ב-1584 השלים רוג'רי כתיבת קטכיזם (מדריך להלכות ולתפילות של הדת הנוצרית) בסינית, הספר הראשון בסינית שנכתב בידי אירופאי.
הספר הודפס ורוג'רי וריצ'י נהגו לחלק אותו לידידיהם כמתנה.
רוג'רי נהג לבקר בכפרים בסביבה והצליח להטביל לנצרות כמה משפחות שהיוו את הגרעין של הקהילות הנוצריות הראשוניות בסין.
מטרתם הסופית של רוג'רי וריצ'י הייתה להגיע אל קיסר סין בבייג'ינג.
על פי הניסיון באירופה הדרך המהירה ביותר לנצר אומה הייתה לשכנע את העומד בראשה להתנצר.
אלא שרוג'רי לא זכה לכך.
בנובמבר 1588, בעודו יושב בג'אוצ'ינג, קיבל רוג'רי הוראה מוואליניאנו לחזור לרומא.
ואליניאנו החליט לשלוח את רוג'רי בחזרה לרומא על מנת לשדל את האפיפיור לשלוח שגריר לקיסר סין, ואן-לי במטרה לקבל אישור לכך שהמיסיונרים יוכלו להתיישב באימפריה הסינית.
אך בבואו לרומא נתקלה שליחותו זו בקשיים.
מותם התכוף של כמה אפיפיורים ברצף מנע את האפשרות לדון בנושא.
ראש מסדר הישועים, קלאודיו אקוּאַוויווה החליט שעדיף לחכות לנסיבות טובות יותר.
בינתיים עשה מטאו ריצ'י חיל.
כשמטרתו הסופית היא בייג'ינג הוא עבר מג'אוצ'ינג לשאוגואן, עיר גדולה נוספת בגואנגדונג, משם לנאנצ'אנג, בירת מחוז ג'יאנגשי ואחר כך לנאנג'ינג בירת מחוז ג'יאנגסו ובירת סין בתחילת שלטון שושלת מינג, כשבכל מקום הוא דואג להקים מיסיון ישועי שאויש בדרך קבע.
ביקורו הראשון של ואליניאנו ביפן נערך בין 1579 ל-1582 והוא עיצב אסטרטגיה בסיסית כיצד יש לגרום לאנשים לרצות להתנצר, המכונה בדרך כלל "סתגלנות".
הוא שם דגש על הגברת השפעתם של הישועים יותר מאשר על דבקות בעיקרי האמונה.
הוא השתדל להימנע מחיכוכים תרבותיים בכך שהתפשר עם מנהגים יפניים שעמדו בניגוד לערכי הקתוליות.
אסטרטגיה זו עמדה בסתירה לזו שהייתה נהוגה על ידי חברי מסדרי הקבצנים (מנדיקנטים) כדוגמת הפרנציסקנים והדומיניקנים שוואליניאנו עמל קשה על מנת למנוע את כניסתם ליפן.
ב-1581 הוא כתב את "כללי הטקס של המיסיונרים ליפן" (Il Cerimoniale per i Missionari del Giappone) ובו קבע קווים מנחים לישועים.
בספר הוא מיפה בין ההיררכיה של הישועים לזו של זן בודהיסטים אף על פי שהוא תעב אותם.
הוא טען שכדי למנוע מהיפנים לבוז להם, חייב כל ישועי להתנהג בהתאם למעמד אליו הוא שייך.
עקב כך, נהגו האבות הישועים להגיש ארוחות פאר לדאימיו ולטייל ברחובות נגסאקי בלוויית משרתים יפנים חמושים.
ביקורת על חיי פאר אלו ועל הגישה האדנותית שהפגינו הישועים ביפן הושמעה לא רק מיריביהם במסדרי הקבצנים, אלא אף על ידי כמה מהישועים עצמם.
בנוסף, הוראותיו המפרטות את המנהגים והגינונים היפנים מעידות כי הבנתו את התרבות היפנית הייתה שטחית.
כפי שנצטווה על ידי אב מסדר הישועים, הוא הקדיש את מאמציו לטפח כמרים יפנים.
הוא אילץ את האב פרנסיסקו קברל (Francisco Cabral 1609-1529) להתפטר ממשרתו כאחראי על המיסיון הישועי ביפן משום שקברל התנגד לתוכניותיו.
אבל קברל לא היה היחיד שחלק על ואליניאנו.
למעשה, ואליניאנו היה בדעת מיעוט בין הישועים ביפן.
הוא היה אופטימי לגבי הכשרת כמרים ילידים, אך ישועים רבים פקפקו בכנותם של המומרים היפנים.
וגם ואליניאנו עצמו אימץ השקפה שלילית לאחר ביקורו השני ביפן, אם כי הוא לא איבד תקווה.
לאחר מותו של ואליניאנו, השתקפו הדוחות השליליים מיפן במדיניות מרכז מסדר הישועים ברומא בעשור השני של המאה ה-17 והארגון הגביל בצורה משמעותית את התנצרותם והסמכתם לכמורה של קתולים יפנים.
באופן אירוני דווקא רדיפות המשטר של שוגונות טוקוגאווה אילצו את הישועים להסתמך יותר ויותר על המאמינים היפנים.
למרות מדיניות המרכז, הסמיך הקולג' הישועי במקאו שנוסד בידי ואליניאנו כתריסר כמרים יפנים בלא שקיבלו הדרכה מספקת.
בביקורו הראשון ביפן נחרד ואליניאנו ממנהגים של אנשי המיסיון אותם חשב לרשלניים במקרים הקלים או לפוגעניים ובלתי נוצריים במקרים החמורים יותר.
מאוחר יותר כתב ואליניאנו, שעל אף שהמיסיון זכה לכמה הצלחות ניכרות בתקופתו של פרנסיסקו קברל, השיטות הכלליות בהם עשה האחראי על המיסיון לקו מאוד בחסר.
בנוסף לבעיות שיצרו קשיי לימוד השפה היפנית והגזענות של האירופאים, נהגו חלק מהישועים ובמיוחד קברל "להתייחס בלא יוצא מהכלל למנהגים היפניים כאל סטיות ודיברו בזלזול עליהם.
כשבאתי ליפן לראשונה אנשינו (ההמון בדרך כלל מחקה את המנהיג) הראו חוסר רצון ללמוד את המנהגים של היפנים, אך בעת נופש ובהזדמנויות אחרות נהגו להתלונן עליהם, להתווכח נגדם, ולהביע את דעתם שדרכינו עדיפות ובכך להכעיס מאוד את היפנים ולגרום להם לשאט נפש."
מכתביו של ואליניאנו משתמעת האמונה בהשפעה שיש למנהיגים ולכן באחריותם להתנהגותם של אלו הסרים למרותם.
לפי כך, כל משגה בהתנהגות המיסיון כלפי היפנים הוא בהכרח כתוצאה ישירה של היד הקשה בה נקט קברל.
ואליניאנו החל מיד לבצע רפורמה בהיבטים רבים של עבודת המיסיון, וכשהתאפשר הוא חתר תחת סמכותו של קברל כאחראי על המיסיון הישועי ליפן.
לימוד השפה היפנית היווה את אחת הבעיות המרכזיות בהתנהלות המיסיון.
לפני שה"מבקר" הגיע ליפן, כתבו לו שבע עשרה מהמיסיונרים שמינה בעצמו והתלוננו שכמעט ולא קיימת הדרכה בלימוד השפה.
קברל מחה וטען כי אירופאים אינם מסוגלים ללמוד יפנית ואפילו אחרי חמש עשרה שנות לימוד ה"אבות" מסוגלים בקושי רב להטיף, אפילו למומרים.
פעולתו הראשונה של ואליניאנו בהגיעו ליפן הייתה לחייב את כל המיסיונרים החדשים המגיעים ליפן להקדיש שנתיים ללימוד השפה.
מיסיונרים חדשים אלו ידעו את השפה ברמה אחרת לגמרי ממאמציו הנלהבים אך היהירים של המיסיונר הראשון ליפן, פרנסיסקו חאווייר.
ב-1595 יכול היה ואליניאנו להתרברב במכתב כי הישועים לא רק שהדפיסו מילון וספר על הדקדוק היפני אלא גם כמה ספרים נוספים (בעיקר על חייהם של הקדושים והקדושים המעונים) ביפנית בלבד.
רוב החומר על הדקדוק והמילון נאסף בשנים 1603-1590, וכשהושלם היה כרך מקיף כשהמילון עצמו כלל כ-32,798 ערכים.
בעוד שקברל פעל למנוע מיפנים להתקדם מעבר לדרגת אחים במסדר הישועים, התעקש ואליניאנו שיש להתייחס אליהם בשוויון מוחלט כמו לכל אירופאי, ובעוד שפרחי הכמורה היפנים היו חייבים ללמוד לטינית לשימוש בסקרמנטים, העיר המבקר שהאירופאים הם שצריכים ללמוד את מנהגי היפנים, ולא ההפך.
דעה, זו הייתה הפוכה לחלוטין לדעתו המוצהרת של קברל שהיפנים חייבים להסתגל לרעיונות ודרכי המחשבה המערביים.
הצורך בכמורה מקומית היה ברור לוואליניאנו, ולכן ב-1580 שונה ייעודו של מנזר בודהיסטי שהתפנה זמן קצר לפני כן במחוז ארימה לסמינר חדש לכמרים.
שם החלו עשרים ושניים מומרים יפנים צעירים את תהליך ההדרכה לקראת קבלת ההסמכה לכמורה.
התהליך החל שוב שנתיים אחר כך באוזצי, שם למדו שלושים ושניים חניכים.
הנושא הראשון על סדר יומם של הסמינרים היה הדרכת השפה.
ואליניאנו הבהיר שכל החניכים בסמינר, בלא תלות ברקעם, חייבים לקבל השכלה הן בלטינית והן ביפנית.
לאחר שהונחו היסודות למדו הסטודנטים תאולוגיה, פילוסופיה ודוקטרינה נוצרית.
הייתה זו תוכנית חינוך ישועית טיפוסית, ששיקפה את ההשכלה הישועית באירופה.
אבל היו כמה הבדלים משמעותיים.
למשל, כיוון שהסמינר בארימה היה מנזר בודהיסטי מוסב, ומכיוון שוואליניאנו הדגיש את הצורך בהסתגלות תרבותית, הושארה התפאורה המקורית כמעט בלא שינוי.
תבנית זו חזרה על עצמה בסמינרים אחרים באתרים אחרים.
ב-1580 הוא ציין ב"עקרונות לניהול סמינרים יפנים", חוברת הדרכה המדקדקת בפרטים על שיטות הסמינר, כי "יש להחליף את שטיחי הטטמי מדי שנה" וכי בתוך הסמינר חייבים הסטודנטים ללבוש "קטבירה" (בגדי קיץ) או קימונו מכותנה כחולה" ומחוץ לסמינר יש ללבוש "דוֹבּוּקוּ" (מעיל שחור).
התלמידים נצטוו לאכול אורז לבן עם רוטב ותוספת של דג.
מטרתו של ואליניאנו הייתה ברורה.
הסמינרים היו מוסדות ישועים טיפוסיים שבהם החינוך היה הומניסטי וסקר נושאים תאלוגיים, אבל אורח החיים בהם היה יפני לחלוטין.
הם תוכננו בקפדנות למזג, ככל שניתן, בין הרגישויות של היפנים יחד עם אידאולוגיה אירופית.
בקצרה, הם היו המקום המושלם לאמן מטיפים יפנים, אנשים שיוכלו לפנות גם למשפחותיהם ולידידיהם וגם לחברה היפנית.
ישנם חוקרים הסוברים שוואליניאנו פעל לשכפל את המוסד היפני של "דוֹג'וּקוּ", או נזירים מתלמדים.
זוהי כנראה פרשנות הולמת, שכן נראה שהסמינרים הקתולים משכו אליהם רבים מבני המשפחות האצילות העשירות שנהגו באופן מסורתי לחיות כנזירים בודהיסטים מתלמדים, אם כי על פי המסורת הישועית הטיפוסית לא הייתה הגבלה לקבל לסמינרים רק את בני קבוצת אוכלוסייה זו.
המחשבה השיטתית והמאורגנת של ואליניאנו הייתה נוכחת בכל היבט של ארגון המיסיון.
בנספח ל"עקרונות לניהול סמינרים יפנים" היה לוח זמנים יומי מדוקדק עבור התלמיד בסמינר.
בהתאם לרוח הדברים הכללי, כללו הפעילויות המתוכננות הן לימודי לטינית והן לימודי יפנית יחד עם שעורי מקהלה ומוזיקה.
לא ברור מה הייתה מידת הצלחתן של הרפורמות של ואליניאנו, למרות האידיאליזם הצרוף שבבסיסן.
הן בוודאי עודדו מומרים יפנים להצטרף למסדר.
בעשור שלאחר ביקורו הראשון של ואליניאנו הצטרפו כשישים יפנים לישועים כפרחי כמורה.
רק מעט נזירים בודהיסטים נאלצו לחיות תחת חוקי העוני כפי שנכפו על ידי הישועים, ומכיוון שנתינת מתנות היא חלק חשוב מאוד בקשרים החברתיים של היפנים, גרם האיסור על פרחי הכמורה על קבלתן לניכור בינם לבין משפחותיהם.
בנוסף, התלמידים חשו נפגעים בשל התרגילים הרוחניים שהמציא מייסד מסדר הישועים איגנטיוס מלויולה ובמיוחד הדגש על הווידוי ועל בחינת המצפון שהתקבלו על ידי חניכי התרבות היפנית כבלתי נאותים ביותר.
ואליניאנו, קברל ואחרים דיווחו לעיתים קרובות כיצד התרבות היפנית הדגישה את הצורך בהדחקת הרגש ובהסתרתו.
בעיה זו הוחמרה בשל חוסר יכולתם של רוב הישועים לדבר יפנית שוטפת או להבין את השפה.
חשיפת המחשבות הנסתרות של היחיד לאחר באמצעות מתורגמן, נראתה כהפרה בוטה של המנהגים החברתיים.
ודבר אחרון, ויסודי אף יותר, התרבות היפנית לא ראתה ואינה רואה גם כיום בחיי דת כנפרדים לחלוטין מהחיים החילוניים כפי שהישועים הבינו זאת.
בתוך רוב הקהילות הבודהיסטיות מקובל, ואף מצופה מאנשים ונשים צעירים לשהות בבידוד כמה חודשים או שנים כנזירים או כנזירות.
אבל בעוד שבתרבות היפנית מקובל מצב בו נזיר נודר למשך תקופה מוגבלת ואז חוזר לעיסוקיו הקודמים, הרי שהכנסייה הקתולית של תקופת הקונטרה רפורמציה, עם הדגשים ששמה על ייעוד בחיים ועל כמורה נצחית, לא הייתה מוכנה בכלל להסכין עם מצב בו נזיר או כומר חוזר לחייו כחילוני.
ככל שהמיסיון הישועי ביפן הלך והתרחב במהירות החלו להצטבר קשיים כלכליים.
כסף נדרש על מנת לממן את כל המוסדות הישועים: הסמינרים, בתי הספר, בתי הדפוס והמיסיונים.
הקונפליקט הנצחי "בין אלוהים וממון" כפי שתיאר זאת ואליניאנו התחולל ברוב ההיסטוריה של המיסיון.
בתחילה ניסו השליטים המקומיים היפנים, הדאימו, להתחבב על ראשי הישועים במטרה להבטיח שספינות הסוחר הפורטוגזיות יערכו ביקורים בנמל המקומי שלהם בתדירות גדולה יותר.
כל זה השתנה ב-1580 כאשר האב ויללה (Vilela) הצליח לשכנע את הדאימו ששלט על נמל נגסאקי, אומורה סומיטאדה (大村純忠), להתנצר.
בתור שי הועבר הנמל, שאז היה כפר דייגים קטן בלבד, לחסות המסדר, כמו גם המצודה שבנמל.
ראש מסדר הישועים ברומא, הזדעזע למשמע החדשות על צבירת רכוש בוטה זו והורה בתקיפות כי השליטה הישועית בנגסאקי תהיה זמנית בלבד.
אך קברל וואליניאנו העדיפו להתעלם בצורה מנומסת מהוראה זו, כפי שהתעלמו מרוב ההצעות שהגיעו מאירופה, בייחוד משום, כפי שהסביר ואליניאנו אחר כך, העיירה הפכה עיר מקלט לנוצרים שנרדפו ונעקרו ממקומות מגוריהם.
תחת שליטתם של הישועים גדלה נגסאקי מעיירה שבה רחוב אחד לנמל בינלאומי שהתחרה בגואה ובמקאו.
הבעלות של הישועים על נמל נגסאקי נתנה להם מונופול על מיסוי הסחורות המיובאות ליפן.
המסדר היה פעיל במיוחד בסחר הכסף היפני, בו נשלחו כמויות גדולות של כסף יפני לנמל קנטון בסין תמורת משי סיני, אבל ראשי המיסיון היו מודעים לפגם הבסיסי בעצם המעורבות של המסדר בעסקאות המרקנטיליסטיות והיו נחושים לצמצם את המסחר למינימום.
פגיעה זו בערכי הכנסייה לא עברה בשקט.
ראשי המיסיונים האירופאים האחרים באזור והסוחרים שסחרו עם יפן דאגו לדווח לאפיפיור על הפרה זו של חובות המסדר.
בסופו של דבר נאלץ האפיפיור להתערב וב-1585 הורה הכס הקדוש על הפסקה מיידית של כל הפעולות המרקנטיליסטיות של המסדר.
ואליניאנו פנה בתחינה נרגשת לאפיפיור, באומרו שהוא יפסיק מיד כל סחר אם יהיה מקור אחר שיוכל לשלם מדי שנה את 12,000 הדוקטים שנדרשו לכסות את ההוצאות השנתיות שלהם.
נטישת מסחר המשי, הוא אמר, תהיה שקולה לנטישת המיסיון ליפן, דבר שהיה ללא ספק נכון.
במכתב לראש המסדר ביקש ואליניאנו רחמים ומעל לכל אמון.
"הוד קדושתך צריך להותיר את העניין למצפוני, משום שבעזרת האל אני בטוח שאמשיך להרהר בדבר, ואף להתחשב בשם הטוב של המסדר ביפן ובסין, ולכשייראה הדבר בעיני אפחית ולבסוף אפסיק לחלוטין את המסחר".
אבל ואליניאנו היה חייב להשיג מימון ממקור כלשהו.
בהגיע שנת 1580 כבר החזיק המסדר קהילה של 150,000 איש, 200 כנסיות מאוישות בידי 85 ישועים, כולל עשרים יפנים וכ-100 פרחי כמורה.
עשור אחר כך היו 136 ישועים ביפן ויחד עם הצוות הנלווה אליהם היו כ-600 איש הנסמכים לחלוטין על המסדר שיממן את קיומם.
כל זאת, בנוסף לבנייה ותחזוקה של כנסיות, בתי ספר, סמינרים ובתי דפוס שעלו ממון רב.
על רקע העוני הרב ששרר אז ביפן לא היה זה מפתיע שוואליניאנו אישר למיסיון להסתמך על מסים שנגבו בנמל נגסאקי.
ערוב ימיו וההידרדרות של המיסיון ביפן
אלסנדרו ואליניאנו הפעיל את סמכותו כ"מבקר" לפקח על כל המיסיונים הישועיים באסיה מהנמל הפורטוגזי הראשי, מקאו, אך המוקד העיקרי לפעילותו היה תמיד המיסיון ליפן.
לקראת סוף המאה ה-16 הלך והתדרדר מצבו של המיסיון הישועי ביפן בשל גזרות שהטיל עליו שליטי יפן, תחילה העוצר טויוטומי הידיושי, ואחר כך החמירו השוגונים של שושלת טוקוגאווה את המצב עוד יותר.
טוקוגאווה איאיאסו פעל במרץ למנוע את כל הניסיונות האירופאים לחדש את הקשר עם יפן, מסיבות דתיות או אחרות, לאחר שעלה לשלטון ב-1603. כל הסמוראים ואנשי הצבא נצטוו להתכחש לנצרות ולהסיר סמלים נוצרים מלבושם.
אחר כך נצטוו גם השליטים המקומיים, הדאימו, ופשוטי העם לעמוד גם הם באותם המגבלות.
ב-1636 חוקק השוגון אִיֶימיצו את צו ה"סאקוֹקוּ" (מילולית "ארץ קשורה בשרשראות") ששם קץ לכמעט כל קשר עם העולם החיצון.
על ספינות יפניות נאסר לעזוב את המדינה באיום של הוצאה להורג של צוותיהן, ובאופן דומה, כל יפני שניסה לחזור ליפן מחו"ל הוצא להורג, והסחר עם המערב הצטמצם לתחנת הסחר ההולנדית באי המלאכותי דג'ימה במפרץ נגסאקי.
את מדיניות הבידוד הפסיק הקומודור האמריקני מת'יו פרי ב-1853 בכוח באמצעות הכנסת צי של ספינות קרב למימי יפן.
יפן החלה אז תקופה של מודרניזציה מהירה (תקופת מייג'י) והארץ נפתחה שוב לקהיליה הבינלאומית.
ואליניאנו מת במקאו בינואר 1606. אחד ממעריציו הישועים ציין בדברי השבח שלו "באלוהים אנחנו מקוננים לא רק על המבקר הקודם שלנו ואבינו, אלא, כפי שיש הסוברים כך, השליח של יפן."
ואליניאנו סלל את הדרך ליחסים קרובים יותר בין עמי אסיה לעמי אירופה על ידי תמיכה ביחס שווה לכל בני האדם.
הוא העריץ את העם היפני ובחזונו ראה את יפן כאחת המדינות הנוצריות המובילות בעולם.
בציטוט ידוע מכתביו נאמר כי היפנים " לא רק שעולים על כל עמי המזרח, הם עולים גם על האירופאים" (אלסנדרו ואליניאנו, 1584, " Historia del Principo y Progresso de la Compania de Jesus en las Indias Orientales (1542-64)" – ההיסטוריה של ראשית והמשך מסדר ישו באינדים המזרחיים").
ואליניאנו שלח לאירופה ארבעה אצילים יפניים בראשות מנסיו איטו (伊東マンショ), שהיה השליח הרשמי הראשון מיפן לאירופה.
הוויכוח הסתיים בניצחונם של הדומיניקנים כאשר ב-1715 הכריז האפיפיור קלמנס האחד עשר, בבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה"), כי הוא אוסר על הערצת קונפוציוס כחלק מהפולחן הנוצרי בסין.
תגובת קיסר סין, קָאנְגשִׂי, להכרזה, שבה הורה גירוש כל המיסיונרים מסין, הוכיחה את צדקתו של ואליניאנו.
אבל כ-30 שנים אחר כך, ב-1742, אישר גם האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר את ההכרזה של קלמנס האחד עשר.
ב-1773 ביטל האפיפיור קלמנס הארבעה עשר את מסדר הישועים ובכך קיבע את ההחלטה למשך זמן רב.
רק ב-1939 שינה האפיפיור פיוס השנים עשר החלטות אלו.
אלסקה איירליינס היא חברת תעופה אמריקאית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של העיר סיאטל.
החברה מפעילה טיסות ל-61 יעדים בארצות הברית, בין היתר באלסקה ובקנדה, קוסטה ריקה ומקסיקו.
החברה נוסדה בשנת 1932 בשם "מקגי איירווייז" והחלה לטוס בקו אנקורג'-בריסטול ביי.
בשנת 1944 שינתה החברה את שמה לאלסקה איירליינס.
בין השנים 1948–1950 פעלה החברה כגורם מרכזי בעלייתם של יהודי תימן לישראל במבצע כנפי נשרים.
בשנת 1961 קיבלה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם קונבאייר CV-880.
בדצמבר 2016 רכשה החברה את וירג'ין אמריקה תמורת 2.6 מיליארד דולר ובכך הפכה לחברת התעופה החמישית בגודלה בארצות הברית.
ב-31 במרץ 2021 הצטרפה החברה לברית התעופה Oneworld.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2021:
אלסנדרו פוליאטי (באיטלקית: Alessandro Poglietti; ראשית המאה ה-17 – יולי 1683 בווינה) היה מלחין ונגן עוגב בן תקופת הבארוק.
במחצית השנייה של המאה ה-17, השתקע פוליאטי בווינה, שם הגיע למעמד גבוה ביותר וזכה למוניטין בהיותו לאחד המלחינים הראשונים במעלה בחצר לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פוליאטי היה נגן העוגב בחצר במשך 22 שנים, מ-1661 עד מותו במהלך המצור הטורקי, שהוביל לקרב וינה.
חשיבותו של פוליאטי נובעת בראש ובראשונה מן המוזיקה שלו לכלי מקלדת, בעיקר "רוסיניול" (1677), קובץ קטעים שונים לצ'מבלו, הכולל מספר רב של חיקויי צלילים מן הטבע, וקובץ של 12 ריצ'רקארי, שזכה למספר רב של העתקים בתקופת חייו.
דבר אינו ידוע על מוצאו של פוליאטי ועל ילדותו ונעוריו.
את השכלתו המוזיקלית רכש אולי ברומא או בולוניה.
פוליאטי, כמו יוהאן קספר קרל, מהווה חוליה חשובה במוזיקה לכלי מקלדת של תקופת הבארוק בין ג'ירולאמו פרסקובלדי למלחיני הבארוק המאוחר, כמו באך והנדל.
יצירותיו הדריכו תלמידים בנגינת כלי מקלדת ופתחו לפניהם שער אל אמנות הקומפוזיציה.
עם היצירות הקונטרפונקטיות החשובות של תקופה זו, החל בFiori musicali ("פרחים מוזיקליים") של פרסקובלדי (1635) וכלה באמנות הפוגה של באך, נמנים 12 הריצ'רקארי של פוליאטי, הנחשבים למודל לסגנון המחמיר ונפוצו בעותקים רבים באזור וינה.
פוליאטי גילה עניין מיוחד בחיקויים, בין השאר חיקויי צלילים מן הטבע, כמו שירת הזמיר, קריאת הקוקייה וקרקורי התרנגולת, לצד רעשי קרב, צלצולי פעמונים וקולות של כלי עבודה.
מספר רב של קטעי מוזיקה בנושאים אלה שרדו.
ביצירתו "רוסיניול", שהוקדשה לקיסר לאופולד הראשון לרגל נישואיו לאשתו השלישית, אלאונורה, אפשר למצוא שפע של מוזיקה תוכניתית, בעיקר חיקויי כלי נגינה, לצד מוזיקה עממית מארצות וחבלי ארץ שונים בעיצוב מתוחכם.
הקובץ "רוסיניול" נחשב לאחת היצירות החשובות ביותר בספרות המוזיקה לכלי המקלדת והוא מכיל את היצירות הבאות:
סוויטה תקנית של אלמנד;קוראנט;סרבנד וג'יג, שלכל אחד מפרקיה יש דאבל (ושניים לאלמנד)
סדרת קטעים המבוססים על נושא יחיד:
רבים מן הקטעים האלה עושים שימוש בכלים תוכניתיים.
לדוגמה, "אריה ביזארה" ו"אימיטאציונה" הם קטעים וירטואוזיים, תובעניים במיוחד, המבוססים על עיבוד של פוליאטי לשירת הזמיר.
רבות מן הווריאציות של "אריה גרמנית" מחקות מוזיקה לכלים שאינם כלי מקלדת (וריאציה 5
לירה, וריאציה 11 שום (שאלמאיי), וכן הלאה.) וכן מסורות נוכריות ו/או עממיות (וריאציה 15 "Baiselements צרפתי").
יצירותיו האחרות של פוליאטי כוללות עוד מוזיקה תוכניתית: צמד קאנצונה וקפריצ'ו "über das Henner und Hannengeschrey", שבה הקפריצ'ו מחקה קרקורי תרנגולות ותרנגולים, והסוויטה "sopra la ribellione di Ungheria", המנציחה מרד פרוטסטנטי בהונגריה בשנת 1671. בסוויטה של פוליאטי מתארת המוזיקה את המרד עצמו, שביית המורדים והוצאתם להורג, ומסתיימת בחיקוי לפעמוני כנסייה.
עוד מביא פוליאטי דוגמאות רבות של מוזיקה תוכניתית (שהיו התחלות ליצירות אפשריות) במסה שלו בנושאי ביצוע והלחנה,
ביצירות רבות מוצג טיפול מקורי ביותר בצורה: פרקים של ה"בינדר ג'יג" מן הסוויטה בלה מינור מתחילים באקורדים חוזרים ונשנים וכוללים טריולות של אוקטבה ביד שמאל; הטוקאטות, כמו גם כל יצירה אחרת עשויות להציג מודולציות מהירות לסולמות זרים לחלוטין, קטעים מנוגדים באופן בולט וקטעים, הבנויים על סוגים שונים של חזרה.
שאר יצירותיו של פוליאטי כוללות מוזיקה קאמרית (בעיקר סוויטות וסונאטות), יצירות קודש ווקאליות (מיסות, מוטטים, "מזמורי תפילה לותרניים" לשתי מקהלות מעורבות ואופרה יחידה ("Endimione festeggiante").
וחוברת משנת 1677, ששרדה ומשמשת גם היא להדרכת תלמידי מקלדת.
אלסנדרו לונגו (באיטלקית: Alessandro Longo; 31 בדצמבר 1864 - 3 בנובמבר 1945) היה מלחין, פסנתרן ומוזיקולוג איטלקי.
הוא החל לנגן בהדרכת אביו, הפסנתרן והמלחין אכילה לונגו ומשנת 1878 עד 1885 למד בקונסרבטוריון של נאפולי, פסנתר אצל בנימינו צ'זי, הלחנה אצל פאולו סראו ועוגב.
בשנת 1887 התחיל ללמד פסנתר באלמה מאטר שלו, כעוזרו של צ'זי ותפס את מקומו כפרופסור לפסנתר בשנת 1897. בשנת 1934 פרש מעבודתו בקונסרבטוריון אך חזר ב-1944 כמנהל לתקופת ביניים.
כפסנתרן, הרבה לונגו לנגן בהרכב קאמרי עם רביעיית פרני ועם רביעיית נפוליאון.
הוא ייסד מוסדות מוזיקה שונים בנאפולי וקנה לו מוניטין נכבדים כפסנתרן קונצרטים.
ב-1914 החל לערוך את כתב העת L'Arte Pianistica ("אמנות הפסנתרנות"), שנקרא בהמשך Vita musicale italiana ("חיי המוזיקה באיטליה").
כיום לונגו זכור בעיקר כמי שהתקין וערך קטלוג כמעט מלא של יצירות המקלדת של דומניקו סקרלטי.
במשך שנים רבות היה מקובל לזהות את הסונאטות לכלי מקלדת של סקרלטי באמצעות מספרי לונגו, אך במשך הזמן תפסו את מקומם מספרי הקטלוג של ראלף קירקפטריק.
מקור הקטלוג של לונגו בפרסום המלא של יצירות סקרלטי ב-11 כרכים, ציון דרך חשוב, שבו אורגנו הסונאטות בהקבצות שרירותיות על פי סולמות.
עבודתו זו, Domenico Scarlatti: Opere complete per clavicembalo, (מילאנו, 1906-10) הכילה 544 סונאטות ויצירות מקלדת אחרות של סקרלטי ובמשך זמן רב הייתה המקיפה ביותר בנושא ועוררה עניין מחודש במלחין.
המחקר קירקפטריק לסקרלטי משנת 1953 ארגן וערך מחדש הקבצות אלה באופן שונה לחלוטין.
נוסף לקטלוג יצירותיו של סקרלטי, נתן לונגו ביטוי לעניינו במלחין בייסוד "אגודת דומניקו סקרלטי" בנאפולי בסביבות 1893. כן חיבר את Domenico Scarlatti e la sua figura nella storia della musica (נאפולי,1913).
לונגו ערך גם יצירות משל דומניקו גאלו.
"מכלול יצירות סקרלטי לצ'מבלו" (מילאנו, 1906-13)
"סקרלטי וטביעת חותמו בתולדות המוזיקה" (נאפולי,1913).
כתבים לימודיים, בהם שיטות הוראה ואנתולוגיות לפסנתר, שזיכו אותו במדליית זהב בכנס לתולדות המוזיקה בתערוכה של פריז
יצירותיו של לונגו כוללות, בין השאר, שתי יצירות לפסנתר בארבע ידיים, סרנדה וסוויטה; סוויטות לפסנתר ובסון, פסנתר ואבוב, פסנתר וחליל ופסנתר וקלרינט.
סגנונן האינסטרומנטלי מתואר כגרמני עם מאפיינים ווקאליים איטלקיים.
לונגו היה חבר ב"אקדמיה פונטאניאנה" וב"אגודה לארכאולוגיה, ספרות ואמנויות יפות".
הברון אלסנדרו אוגוסטו מונטי דלה קורטה (איטלקית: Alessandro Augusto Monti Della Corte, 1902–1974) היה היסטוריון איטלקי שעסק בחקר תולדות אתיופיה והאצולה האיטלקית, וחוקר בעל סמכות בינלאומית בחקר ההרלדיקה.
הוא שימש כנשיא "האגודה הבין-לאומית ללימודי מסדרים אביריים" (Commissione internazionale permanente per lo studio degli ordini cavallereschi) בין השנים 1962–1970. אוגוסטו מונטי לימד בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו שבטורינו.
מונטי דלה קורטה נישא לג'יזה קורסידי טורה מונטנארה, ונולדו להן שתי בנות - באטריצ'ה ומריה אנריקה.
אלסנדרס צאונייה (בלטבית: Aleksandrs Cauņa; נולד ב-19 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר לטבי.
למרות זאת שיחק בקבוצת הנוער של דינבורג, ועבר למחלקת הנוער של סקונטו ריגה ב-2002. בשנת 2006 עבר לאולימפס ריגה מליגת העל הלטבית על מנת לצבור דקות משחק.
בקיץ 2006 חזר צאונייה לסקונטו ריגה.
באותה עונה גם זכה בתואר השחקן הצעיר של השנה למרות ששיחק חצי שנה בלבד.
ב-2 בפברואר 2009 הוא הושאל לווטפורד האנגלית עד סוף עונת 2008-09, עם אופציה לחתימה.
ב-3 במרץ הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-74 במקום ג'ון הארלי בהפסד 2-1 לפלימות' ארגייל.
צאונייה הבקיע את שערו הראשון בווטפורד מול סאות'המפטון.
בסוף העונה חזר צאונייה לסקונטו.
בינואר 2011 הושאל לצסק"א מוסקבה עד לסוף העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 בפברואר בליגה האירופית נגד פאוק סלוניקי.