tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרה טוענת הרציג שנשים מתנבאות מילאו תפקידי מפתח בהנהגה הרוחנית של זרמי הרפורמה האלו.
גברים ממשיכי דרכו של סבונרולה חברו לנשים בעלות גישות דומות שהיו מחויבות לרפורמות הדתיות של סבונרולה ונהנו ממוניטין של קדושה, וזאת למרות שבחייו סבונרולה ביקר את תופעת החזיונות האקסטזיים אצל נשים.
העיסוק בתהליכי ההשכחה וההשתקה של נשים ושל בני קבוצות שוליים בחברה ממשיך לאפיין את פועלה המחקרי של הרציג גם בעבודתה המאוחרת יותר.
היא חקרה את העניין הרב שגילה הנזיר הדומיניקני, האינקוויזיוטור ורודף המכשפות היינריך קרמר (אינסטיטוריס), מחברו של "פטיש המכשפות" הנודע לשמצה, ברוחניות הסומטית של לוצ'יה ברוקדלי דה נרני ושל כמה מיסטיקניות איטלקיות נוספות שנחשבו לקדושות עוד בחייהן.
הספר חוקר את הקשר שבין הייצוג של כישוף שטני כפרקטיקה נשית לבין תהליכי הפצת מוניטין הקדושה של מיסטיקניות איטלקיות אדוקות אל מחוץ לתחומי חצי האי האיטלקי.
ערב פרוץ הרפורמציה של מרטין לותר, קשר זה מצא את ביטויו בזיקה התוכנית העמוקה בין חיבורים דמונולוגים כמו 'פטיש המכשפות' שחיבר קרמר לבין הנוכחות של אותן נשים מיסטקניות שהתפרסמו הודות לדיווחים על ההופעה הניסית של סימני הסטיגמטה (פצעי הצליבה של ישו) על גופן.
הרציג טוענת שזיקה מורכבת זו הייתה קשורה לחששות החמורים מפני קבוצות מינות דתיות, שהונהגו על ידי גברים הטרודוקסים, ובפרט מפני הכיתות ההוסיטיות (מיסודו של יאן הוס) שהתפשטו בבוהמיה ומורביה במאות ה-15 וה-16, כמו גם לפחד הגובר מפני הדתות המונותיאיסטיות היריבות; קרי מהיהדות ומהאסלאם.
בנוסף ב-2014 התפרסם ספרה "ההומניזם ותרבות הרנסאנס באיטליה" כחלק מספרי הקורס האקדמי "על סף העת החדשה: אירופה 1350-1660" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
ספרה האחרון של הרציג "A Convert's Tale" יצא לאור ב-2019, ובו ניתוח של הדינמיקה המורכבת של המרה לנצרות בקרב הקהילה היהודית בצפון איטליה בימי הרנסאנס.
הספר הוא מחקר מיקרו־היסטורי של חייו של סלומונה דה סאסו (עם הטבלתו לנצרות שונה שמו לארקולה דה פדלי), אחד מאומני המתכת היהודים הידועים ביותר של הרנסאנס האיטלקי, שב-1491 אולץ להיטבל לנצרות בטקס גדול בקתדרלה של פרארה.
הספר מציג היסטוריה חברתית של המרה דתית המבוסס על מחקר ארכיוני רחב היקף, ועל שיחזור מפורט של השתלשלויות העניינים שהובילו להתנצרותה של משפחה יהודית שלמה.
בהמשך מתחקה הרציג אחרי ההשלכות שהיו להמרת הדת על שאר בני המשפחה, ומציגה את הנסיבות המשתנות במשך שלושת העשורים הבאים.
הספר חוקר שאלות הנוגעות לזהות דתיות, משטור המיניות, ניעות (מוביליות) חברתית, והתפקיד ששיחקו כל אלו ביחסי פטרונות, בתרבות החומרית וביצירה האמנותית שהיו לסימן ההיכר של חצרות צפון איטליה בימי הרנסאנס.
מחקרה האחרון של הרציג חשף מקרה של אונס מאורגן של קבוצה של שפחות יהודיות במכלאת העבדים בליבורנו בשנת 1610. המחקר, שהתפרסם ב-American Historical Review הראה כיצד אלימות מינית שימשה את המערכת הפוליטית ככלי לשליטה בקהילה היהודית המשגשגת שבעיר.
הרציג אף הציגה את המעורבות הישירה של פוליטיקאים בכירים במדינה הטוסקנית במקרה.
חשיפת המקרה קיבלה הדים בתקשורת ההמונים במדינות שונות.
ההומניזם ותרבות הרנסאנס באיטליה כרך ג' בסדרה "על סף העת החדשה: אירופה 1350-1660" (רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2014).
בשנת 2021 זכתה הרציג בפרס ברונו של המכון הישראלי ללימודים מתקדמים הניתן מדי שנה ל-3 חוקרים פורצי דרך בני פחות מחמישים בכל תחומי הדעת ומכל האוניברסיטאות בארץ.
הפרס הוענק לה על תרומתה לחקר ההיסטוריה הקדם-מודרנית, ועל תרומתה הייחודית לחקר תקופת הרנסאנס.
בשנת 2021 זכה ספרה "A Convert's Tale לציון לשבח של פרס גורדן בלימודי הרנסאנס של ה-Renaissance Soceity of America.
בשנת 2019 זכתה בפרס קדר למצוינות מחקרית על עבודתה על המרות-דת באיטליה.
תמר ירדני יפה (פברואר 1918 – 2005) הייתה מורה למוזיקה ומראשוני המטפלים באמצעות מוזיקה ובאמצעות תנועה בישראל, מקימת המרכז לטיפול באמנויות בעמק בית שאן.
נולדה בפברואר 1918 בעיר רובנה, שהייתה אז תחת כיבוש האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נמצאת העיר בתחומי אוקראינה).
בת ליעקב ולדורה (דבורה) ברמן, רופא שיניים וגננת.
המשפחה עלתה ארצה ב-1921, שינתה את שמה לירדני והתיישבה במרכז ירושלים.
האב החל לעבוד כרופא שיניים מהראשונים באזור, וטיפל באנשים גם בבתיהם בעיר ובסביבותיה.
בין השאר טיפל באמנים ומוזיקאים רבים, ששילמו לו בציורים - ואף בשיעורי נגינה.
כך החלה תמר ללמוד לנגן בפסנתר כבר בגיל הגן.
בירושלים נולדו אחיותיה גליה, הצעירה ממנה בשבע שנים שהייתה עורכת וסופרת, ואלישבע הצעירה ממנה בתשע שנים.
למדה בבית הספר למל לבנות ולאחר מכן בגימנסיה העברית בירושלים, ששכנה אז בשכונת הבוכרים.
במקביל למדה באקדמיה למוזיקה ירושלים.
בהמשך השתלמה גם בסמינר לגננות ובסמינר למוזיקה בתל אביב.
בנעוריה הצטרפה לתנועת מחנות העולים, ושם הכירה את אורי יפה שהיה לבן זוגה.
ב-1937 ירדו בני הזוג יפה לסדום, לעבודה במפעל האשלג במסגרת הפלוגה המקובצת של הקיבוץ המאוחד.
באותה שנה היו בין חברי הגרעין המייסד של קיבוץ מעוז חיים בעמק בית שאן, שבו חיו בני הזוג עד מותם.
בשנותיה הראשונות בקיבוץ שימשה כגננת וכמורה למוזיקה.
ב-1958 הקימה את המרכז לטיפול באמנויות בבית שאן (שעבר בהמשך למתחם חומה ומגדל של המועצה האזורית עמק בית שאן, כיום עמק המעיינות).
זה היה אחד המרכזים הראשונים בישראל לטיפול בתחום, וירדני יפה הייתה מהמומחים הראשונים שעסקו בנושא.
בין השאר למדה את התחום בלונדון, ב-Guildhall School of Music, ב-1970–1971. ב-1971 הקימה בתוך המרכז לטיפול באמנויות את המרכז לתרפיה במוזיקה.
המרכז שימש לאורך השנים את כל תושבי הצפון, ובכללם ילדים על הספקטרום האוטיסטי, ילדים עם לקויות ראייה או שמיעה ועוד, וסייע לאורך השנים גם להכשיר דורות נוספים של מטפלים.
לאורך השנים תיעדה ירדני יפה את עבודתה במספר ספרים שכתבה, ובהם "כלי זמר מעולם הצומח" (1964), "ביטוי ויצירה במוזיקה כתרפיה" (הקיבוץ המאוחד, 1981) ו"דרך הניגון - ביטוי, יצירה ותרפיה" (שראה אור רק לאחר מותה, ב-2006).
במקביל ביימה סרטים בתחומי עבודתה, כגון "כלי זמר מעולם הצומח" (1970), וכן סרטים המתעדים את חיי הקיבוץ, כגון "בר מצווה בקיבוץ" (1966) ו"ילדי המקלטים" (1970).
לירדני יפה נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
אחד מבניה היה אלוף-משנה עמיר יפה שנספה בשנת 1977 בתאונת דרכים בעת שירותו הצבאי.
תמר יסעור (נולדה ב-24 באוגוסט 1965) היא מנהלת ודירקטורית ישראלית.
שימשה כסמנכ"לית בכירה וראש החטיבה לבנקאות דיגיטלית בבנק לאומי וכמנכ"לית לאומי קארד.
מכהנת כיו"ר ישראכרט החל מדצמבר 2020.
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים (סיימה ב-1988) ותואר שני במנהל עסקים, עם התמחות בשיווק (1990).
שני תאריה הם מהאוניברסיטה העברית.
בשנים 1994–1999 הייתה שותפה במשרד לייעוץ אסטרטגי AMC.
ב-2001 מונתה לסמנכ"לית לקוחות ותכנון אסטרטגי במשרד הפרסום פוגל-אוגלבי ובשנים 2005–2007 כיהנה כמנכ"לית המשרד.
בין השנים 2007–2009 הייתה מנהלת מערך השיווק בבנק לאומי, ובשנתיים שלאחריהן שימשה ראש חטיבת השיווק בבנק.
בתפקיד זה הובילה את מיתוג הבנק כ"לאומי דיגיטל".
בשנים 2011–2012 כיהנה כמנכ"לית לאומי קארד, ובין השנים 2013–2015 שימשה כראש חטיבת הבנקאות בבנק לאומי.
בין השנים 2013–2018 כיהנה כיושבת ראש דירקטוריון לאומי קארד.
בינואר 2016 החלה יסעור לנהל את חטיבת הבנקאות הדיגיטלית בבנק לאומי, אותה הקימה.
הייתה אחראית על הקמת ותפעול הבנק הדיגיטלי "פפר", שהושק רשמית ביולי 2017, וכן על תחום השיווק, הפיתוח העסקי, החדשנות והשימוש ב-Big Data.
במרץ 2019 הודיעה על עזיבתה את הבנק.
יסעור שימשה מאז כדירקטורית חיצונית בבית ההשקעות מיטב דש.
באוקטובר 2019 מונתה ליו"ר דירקטוריון "אינטו", קרן השקעות בנדל"ן הפועלת כרשת חברתית בישראל ובארצות הברית, במקומו של דב קוטלר.
בדצמבר 2020 נבחרה לתפקיד יו"ר "ישראכרט".
נבחרה לאשת השיווק של איגוד השיווק הישראלי (2010)
נבחרה על ידי פורבס כאחת מ-50 הנשים החזקות בישראל (2013, 2014)
נשואה לד"ר יפתח יסעור, המכהן בתפקיד מנהל תחום אוקולופלסטיקה בשלושת בתי החולים של המרכז הרפואי רבין.
תמר (בת) זילבר (נולדה ב-27 בינואר 1967) היא פסיכולוגית ואנתרופולוגית ישראלית, המכהנת כפרופסור מן המניין לתאוריה ארגונית בבית הספר למנהל עסקים, האוניברסיטה העברית בירושלים, ובבית הספר למנהל עסקים בקופנהגן Copenhagen Business School.
מחקרה עוסק בתהליכי מיסוד בארגונים ובשדות ארגוניים.
זילבר היא בתם של אליעזר ומיכל.
מצד אביה צאצאית למייסדי בנימינה, ומצד אימה ממייסדי סביון, וסבה הוא יעקב גרי, לשעבר שר המסחר והתעשייה.
גדלה בבנימינה, ולה חמישה אחים ואחיות.
זילבר קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בשנת 1998, בהנחיית פרופסור עמיה ליבליך, שעסק בקשר בין אידאולוגיה לפרקטיקה במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית כארגון פמיניסטי.
לאחר שנה של פוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושנה נוספת במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, התקבלה כחברת סגל בבית הספר למנהל עסקים.
התארחה במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בבית הספר למנהל עסקים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובבוסטון קולג', במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן-דייגו, ובמכון המחקר הארגוני באוניברסיטת גוטנברג בשוודיה.
בשנים 2013–2017 כיהנה כראש מרכז לייפר ללימודי מגדר באוניברסיטה העברית.
בשנים 2016–2018 כיהנה כסגנית הדיקן לענייני הוראה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
זילבר מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לשניים.
זילבר מתעניינת באופן בו אנשים, קבוצות וארגונים מייצרים מציאות משותפת המאפשרת להם לפעול ביחד, וכיצד מציאות זו נעשית ממוסדת ומחייבת את הפועלים במסגרתה.
היא בוחנת תהליכי התארגנות בהקשרם הרחב והצר, היינו כיצד מערכות משמעות ברמה הגלובלית והמקומית משתקפות, מתורגמות ומשמשות בתהליכי הבניית המציאות.
מחקר אחד של זילבר עסק במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית – הנתון במתח שבין אידאולוגיה פמיניסטית-פוליטית לבין אידאולוגיה טיפולית-פסיכולוגית.
זילבר הראתה כיצד הארגון מייצר עמימות כדי לאפשר לאנשים עם תפיסות שונות להיות חלק ממנו.
דוגמה נוספת היא בתעשיית ההיי טק הישראלית, בשאלה כיצד חברי הקהילה הסבירו לעצמם את המשבר של שנות ה-2000 ואת מיקומם בין הגלובלי ללוקלי.
זילבר משתמשת בשיטות מחקר איכותניות, וכתבה על מחקר באמצעות סיפורי חיים, מחקר נרטיבי בארגונים, ועל אתנוגרפיה בשדות מוסדיים.
במסגרת ההוראה שלה באוניברסיטה, זילבר פיתחה קורס מבוא למגדר וחשיבה פמיניסטית, שהוצע באמצעות האינטרנט לכלל הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה העברית.
בשנים 2023-2027 מכהנת כעורכת הראשית של כתב העת Organization Studies.
תמר (תמי) וולף-מונזון היא חוקרת ספרות ישראלית, ופרופסור מן המניין במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, שבה כיהנה גם כראש המחלקה.
מייסדת ומנהלת ארכיון המשורר יעקב אורלנד.
מפברואר 2021 - חברת דירקטוריון הספרייה הלאומית בירושלים.
תמר וולף-מונזון נולדה בחיפה לחנה ויצחק וולף, למדה בתיכון עירוני ו' בחיפה.
התגייסה במסגרת העתודה האקדמאית, שירתה בצה"ל כקצינה במכללה לביטחון לאומי וניהלה את הספרייה והארכיון של המכללה.
בהמשך למדה במסלול ישיר לדוקטורט בספרות עם ישראל, באוניברסיטת בר-אילן וקיבלה את התואר בשנת 1996. מ-2018 עורכת כתב עת 'ביקורת ופרשנות', כתב עת רב תחומי לחקר הספרות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2012–2014 כיהנה כראש המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריה בתחום הספרות העברית החדשה מתמקדים בשירה שנכתבה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
עבודתה המדעית עוקבת אחר תהליכים היסטוריים, סוציו-ספרותיים, תרבותיים ולשוניים, והשפעותיהם על גיבוש הביוגרפיה הרוחנית של יוצרים ועל עיצוב מאפייניה הפואטיים של עבודתם הספרותית.
חקר הפואטיקה של אורי צבי גרינברג
העיסוק המחקרי של וולף-מונזון בפואטיקה של אורי צבי גרינברג החל בעבודת הדוקטורט שלה, אותה עשתה בהנחיית פרופ' יהודה פרידלנדר ונושאה היה: "גיבוש הפואטיקה הארץ ישראלית של אורי צבי גרינברג".
בהמשך כתבה מחקרים רבים אודות שירתו הארץ ישראלית וכתיבתו הפובליציסטית, מחקריה בדקו זיקות הקשר בין שירתו של גרינברג לבין כתיבתו הפובליציסטית, בתחום אמצעי הארגון הלשוניים של הטקסט, אך גם כתופעה תרבותית-אסתטית רחבה יותר, שהתקבלותה נבדקה על רקע האתוס הייחודי לעלייה השלישית או על רקע העשור הראשון של המנדט הבריטי.
פרופ' וולף-מונזון עורכת ביחד עם פרופ' אבידב ליפסקר את סדרת המחקרים והתעודות על אורי צבי גרינברג, הרואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן ערכה מחקרים משותפים אודות לשון שירתו של אורי צבי גרינברג, ביחד עם פרופ' זהר לבנת.
השתיים שוקדות על הכנתו של מאגר ממוחשב לכלל יצירתו השירית והפובליציסטית של אצ"ג, בסיועו של פרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2024 ראה אור ספרה The Poetry and Essays of Uri Zvi Grinberg: Politics and Zionizm הבוחן את התקבלות יצירתו השירית והפובליציסטית של אצ"ג בקרב ציבור החלוצים, ועוקב אחר יחסי האהבה-שנאה שנטוו ביניהם, למן שנות העשרים ועד לסוף שנות השלושים של המאה העשרים.
זהו ספר ראשון על יצירתו של אצ"ג, שרואה אור בהוצאה אקדמית בחו"ל.
חקר יצירתו של יעקב אורלנד
פרופ' וולף-מונזון חקרה את שירי הזמר של אורלנד ובמיוחד את שיתוף הפעולה בין אורלנד למרדכי זעירא למן שירותם ב'להקה הצבאית העברית' בצבא הבריטי.
מחקרה חושף שפה שירית חדשה, שיש הסוברים שבעת מלחמת העולם השנייה הייתה לה השפעה מכרעת על גיבושו של אתוס לאומי אופנסיבי.
עיסוקה המחקרי בהיבטים הבין-תחומיים של הזמר העברי מתבטא בגיליון מיוחד של 'ביקורת ופרשנות' – הזמר העברי – פואטיקה, מוזיקה, היסטוריה, תרבות – שראה אור בעריכתה.
הספר מבוסס על חומרים ארכיוניים, שנאספו מארכיונים רבים ובפרט על חומרים שהועברו על יד המשורר לאוניברסיטת בר-אילן, כתשתית מחקרית לכתיבת המונוגרפיה, ולשם הקמתו של ארכיון שיתעד ויאצור את מכלול עבודתו הספרותית של אורלנד.
שירה ופוליטיקה בין ישוב למדינה
אחד הפרקים בוחן את ההבדל בין השירים שנכתבו על טרומפלדור בידי תומכיו, לעומת השירים שכתבו על ידי יריביו הפוליטיים.
תמר וולף-מונזון מתגוררת בשוהם, נשואה ליוסי מונזון, ולהם ארבעה ילדים.
בתה שיר, מפקדת בחטיבת החילוץ, נהרגה ב-4 בספטמבר 2018 מפליטת כדור, בגיל 21.
לנגה נקודת הפלא- הפואטיקה והפובליציסטיקה של אורי צבי גרינברג בשנות העשרים.
בהיר וגבוה כזמר - יעקב אורלנד: פואטיקה, היסטוריה, תרבות (המכון למורשת בן-גוריון, 2016).
רחובות הנהר לאורי צבי גרינברג – מחקרים ותעודות (עם אבידב ליפסקר) אוניברסיטת בר-אילן, 2007.
שירה ופוליטיקה בין יישוב למדינה, סדרת האוניברסיטה המשודרת (הוצאת משרד הביטחון והוצאת מודן, 2019).
אורי צבי גרינברג בשנות העשרים – מחקרים ותעודות (עם אבידב ליפסקר), אוניברסיטת בר-אילן, 2020.
תמר מייק לאופר (נולדה בשנת 1960 בתל אביב), היא מייסדת ועורכת מגזין אמנות עכשווית 44DEGREES לקידום אמנים ישראלים ברחבי העולם.
אמנית מדיה דיגיטלית, מעצבת וארט דירקטור.
מראשוני האמניות אשר המירו את העיפרון המסורתי לדיגיטלי.
פמיניסטית המרבה לעסוק ביצירותיה בגוף האישה, כאב ופמיניזם, בהנצחת זיכרון השואה ובהעלאת המודעות לאיכות הסביבה.
תמר מייק לאופר היא דור שלישי בישראל מצד אמה, בתם הצעירה של עדנה (ילידת ירושלים לבית מיקא) וחיים מייק (יליד תל אביב).
נכדתם של הלה (ריבקו) מיקא ילידת ביאליסטוק פולין, שמרבית משפחתה נספתה בשואה ועו"ד מנחם מיקא (יליד ירושלים) מצד אמה, ושל אהובה ומשה יוסף מייק (ילידי טיקטין פולין) מצד אביה.
בת דודתו מדרגה שנייה של נשיא המדינה הרביעי אפרים קציר.
מרבית שנותיה עברו בגבעתיים וברמת גן.
בצעירותה למדה במגמת אדריכלות בתיכון ברמת גן.
בנוסף התמקצעה ולמדה ציור ורישום במסגרות פרטיות.
לאחר שירותה הצבאי (מ"כית ומ"מית בבה"ד 12), רכשה את השכלתה המקצועית בתחום העיצוב הגרפי במסגרת לימודים בשלוחת הטכניון בת"א (1983), וסיימה בהצטיינות.
במקביל ללימודיה עבדה במשרדי אדריכל הפנים – רוטמן (פרויקט בית גידי ת"א-יפו).
בספטמבר 1985 (ארבעה חודשים לאחר נישואיה), נפצעה קשה בתאונת דרכים.
אירוע זה השפיע רבות על מהלך חייה והיא עברה שיקום ארוך בו הציור היה עבורה גם כלי שיקומי.
בשנים שלאחר מכן, היא עסקה בהוראת אמנות וניהול מועדוניות לגיל הרך, במסגרת החינוך המשלים ברמת גן.
בשנת 2009 פרצה לתודעה הבינלאומית והחלה להציג עבודות וידאו ארט וציורים מבוססי מדיה דיגיטלית ברחבי העולם ופיתחה שפה ויזואלית ייחודית לה, כשיצרה בתוכנות מתקדמות לציור ופיסול תלת־ממדי.
מייק לאופר נשואה ואם לבן ובת.
בד בבד עם מאבק של 23 שנים במחלת הסוכרת הקשה, מייק לאופר ממשיכה לפתח קונספטים לתערוכות, להציג בניו יורק ולקדם אמנים ישראלים.
על האמנית הייחודית לומדים במכללות שונות בישראל, כגון המכללה האקדמית ספיר – בית הספר לתרבות יצירה והפקה.
בקורס: האמנות בעידן הדיגיטלי והווירטואלי.
פרויקטים נבחרים באמנות למען החברה והקהילה בישראל
2010 אוצרת ומארגנת תערוכת התרמה קבוצתית בהיכל התרבות ת"א, למען ארגון פתחון לב.
2010 שופטת בתחרות פוסטר השלום במסגרת ארגון ליונס גבעתיים.
2011 תערוכת יחיד במסגרת SUMMER OF LOVE, למען ארגון פתחון לב.
2013 השתתפות בתערוכת הגאלה השנתית, ניו יורק.
למען הקרן לתרבות אמריקה ישראל.
2013 ייסדה את מגזין האמנות המקוון 44DEGREES המגזין עוסק באמנות עכשווית מציג אמנים ישראלים מתחומי יצירה שונים ברחבי העולם.
מייק לאופר היא יוצרת הקונספט \ המעצבת \ המפיקה \ ארט דירקטור \ האוצרת והעורכת.
המגזין זמין לצפייה במאגר המידע של מוזיאון ישראל בירושלים ובספריית מוזיאון תל אביב.
הפרויקט זוכה לקידום הקרן לתרבות אמריקה ישראל.
2025 ספר ילדים דיגיטלי "ישראל מבקר בטהרן" סיפור, איור ועיצוב.
פרויקטים נבחרים בתחום העיצוב הגרפי
במהלך שנות התשעים עיצבה סדרה של 200 גופנים (פונטים) אמנותיים בעברית לכותרות, הנמצאים בשימושים רבים כגון: בתוכניות טלוויזיה, בסדרה "שבתות וחגים" ובכותרות בתוכניות טלוויזיה לגיל הרך ערוץ הופ, הוצאות ספרים, משחקי מחשב, לומדות, אתרי אינטרנט, ובתי ספר.
גופנים חדשים אלו הכניסו חיים לעיצוב בעברית, בשל היותם מגוונים, שמחים ושונים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, במסגרת עבודתה כארט דירקטור, עיצבה ופיתחה דמויות בתלת מימד וקונספטים למשחקי מחשב ולומדות.
בין עבודותיה בתחום זה פיתחה את דמותו של "דינו" הדינוזאור עליו גדל דור שלם של ילדים, דינו לומד אנגלית, דינו לומד אותיות, חשבון, קריאה ועוד.
תערוכות נבחרות ופרויקטים בתחום האמנות העכשווית
2006 – "אורבניים" – תערוכת יחיד, דימויים דיגיטליים מודפסים, גלריית החלונות מגדל עזריאלי, תל אביב.
2008 – "חלומות מתכתיים"- דימויים דיגיטליים ואמנות וידאו, מרכז ווהל רמת גן.
2010 – משבר החזירים – אוצרת: נורית טל טנא.
מיצב וידאו ועבודות קיר מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד – קטלוג.
2011 – "אוהבים את שנות השישים" תערוכת התרמה למען 'פתחון לב', פארק רעננה ישראל – קטלוג מקוון.
2014 – "המעגל האדום" תערוכה מקוונת – קטלוג.
2015 – "זה לא משחק" גלריית GATEWAY ART CENTER NYC, מנהטן, ניו יורק – קטלוג מודפס ומקוון.
2017 – "בין השכבות " GATEWAY ART CENTER NYC, מנהטן, ניו יורק – קטלוג מודפס ומקוון.
2019 – "אוסף ניו יורק" גלריית סלומון בטריבקה, מנהטן, ניו יורק (קטלוג מקוון).
2020 "האוסף" תערוכה אונליין בגלריה הווירטואלית של 44DEGREES
ספר אמן, תמר מייק לאופר, '20 שנות יצירה דיגיטלית', זמין בספריית מוזיאון תל אביב.
מתוך מפגשים ווירטואליים עם מובילי תרבות תמר מייק לאופר, ראיון על ידי עינת מוגלד.
תמר וֶרֶטֶה זהבי (נולדה ב-23 ביולי 1959) היא מרצה לחינוך ופעילה חברתית ישראלית, זוכת פרס עיטור אנדרסן.
ורטה זהבי היא בתם של חוקרת הספרות והמתרגמת עדה צמח וההיסטוריון מאיר ורטה.
אחיה הם הבמאי דני ורטה והמשורר והעורך יורם ורטה.
חייתה בפריז במשך שבע שנים, וכתבה שם עבודת דוקטורט על התפתחות דימויים פוליטיים אצל ילדים.
מרצה לחינוך לגיל הרך במכללת דוד ילין, מנחה קבוצות דיאלוג בין יהודים לערבים ופעילה חברתית.
בכתיבתה לילדים ולנוער ניכרת מחויבותה החברתית, וספרייה עוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים.
אחדים מספריה מבקשים לקרב בין יהודים לערבים: שני ספרים מצולמים דו-לשוניים על חיי היום-יום של ילדים ערבים, ושלושה ספרים לילדים בוגרים יותר ("שרוטה", "סלטה לאחור" ו"לפחד יש ריח") עוסקים בסכסוך הערבי-יהודי.
ורטה זהבי כתבה גם ביוגרפיות לנוער על דמויות מופת שלחמו למען צדק חברתי כמו מרטין לותר קינג ומהטמה גנדי.
ספרה "לפחד יש ריח" עוסק בהתנתקות, ואילו הספר "מולו וצגאי" מביא את סיפוריהם של ילדים פליטים מסודאן ואריתריאה החיים בישראל.
זכתה בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2006, בעיטור אנדרסן לשנת 2016 על ספרה "מנדלה" ובפרס דבורה עומר לשנת 2018 על ספרה "השיר של רוזי".
ורטה-זהבי מתגוררת בירושלים, נשואה לאומן ראובן זהבי ואם לשלושה.
ירושלים: המכללה לחנוך ע"ש דוד ילין, 1996
(עם יונס עבד אלסלאם), רים, הילדה מעין-חוד, צילומים: שימי נכטיילר, דניאל ורטה.
תל אביב: הקבוץ המאוחד, 1999. ספר דו-לשוני; בערבית: الطفلة ريم من عين حوض
(עם יונס עבד אלסלאם), החלום של יוסף, צילומים: מיקי קרצמן, תל אביב: עם עובד, 2003. ספר דו-לשוני.
סלטה לאחור, תל אביב: עם עובד, 2008
מרטין - סיפור חייו של מרטין לותר קינג, איורים: דייוויד הול.
גנדי: סיפור חייו של מהטמה (מוהנדס) גנדי, איורים: דייוויד הול.
בר שלום, יהודה, ועמירם שראל, עושים לשם שינוי: על יזמים חברתיים בישראל, ירושלים: כרמל, 2011
לפחד יש ריח, תל אביב: עם עובד, 2012
ואנגרי: סיפור חייה של ואנגרי מאטאיי, האישה שנטעה ארבעים מיליון עצים.
מנדלה: סיפור חייו של נלסון מנדלה, איורים: נוני סגול, תל אביב: עם עובד, 2014
(עם רונית רוזנטל), מולו וצגאי, איורים: סילביה כביב, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2014
זה אני הדוד תום, איורים: נורית צרפתי, הקיבוץ המאוחד, 2017
האישה ששינתה את אמריקה: סיפור חייה של הרייט ביצ'ר סטואו, איורים: סילביה כביב, הקיבוץ המאוחד, 2017
השיר של רוזי, הוצאת ידיעות אחרונות, טל־מאי, 2017
המרד של מון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018 .
בשיתוף עם רונית חכם; איורים: סילביה כביב
סוגיהארה: הסמוראי שסירב לציית, הקיבוץ המאוחד, 2019
פנתר שחור: סיפורו של ראובן אברג'ל, הקיבוץ המאוחד, 2020
דיאבולו מנטה, משכל - ידיעות אחרונות, ספרי חמד, טל מאי, 2021
(עם סלינה משיח), אני ילדה פוליטית: ספרות ילדים ואוריינות פוליטית בגיל הרך, רסלינג, 2021
תמר מרוז (22 בנובמבר 1933 – 4 באוגוסט 2019) הייתה עיתונאית ישראלית.
מרוז עבדה במשך 23 שנה עבור עיתון הארץ והוציאה תחת ידה אלפי כתבות פרופיל ומאמרים שונים.
לעיתים תחת שמה ולעיתים תחת שם העט "אורנה אילון".
ב-1978 הוציאה ספר בשם "תל אביב-יפו: סיפורה של עיר".
מרוז נולדה ב-1933 בירושלים וגדלה בשכונת רחביה.
אביה היה הפרופסור גדעון ויטנברג (1895 - 1979), מומחה לפרזיטולוגיה ואמה סרפינה לבית פרופר.
אחי אמה היה הרופא עמנואל פרופר, מנהל משגב לדך בירושלים, בת דודתה ברברה הייתה ממקימי שדה בוקר ונרצחה ב-1952 על ידי מסתננים בדואים.
מרוז סיימה את לימודיה בתיכון בית הכרם בירושלים ולאחר מכן למדה בסמינר למורים.
היא סיימה תואר ראשון בביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן למדה אמנות ואדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות בפריז.
ב-1973 יחד עם תרצה יובל, הגישה תוכנית רדיו בגלי צה"ל, התוכנית עסקה בסוגיות חברתיות כגון עולים חדשים ונשים בזנות.
בין השנים 1967 ל–1990 הייתה עיתונאית בעיתון "הארץ", למעט שנים בהן הייתה בשליחות בצפון אמריקה מטעם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית.
במשך תקופה זו פרסמה קרוב לאלף כתבות וטורים שהופיעו כמעט מדי שבוע ב"מוסף הארץ".
כמו כן כתבה על התפתחות סגנונות בנייה בישראל ועל תולדות תל אביב והאנשים בה.
בנוסף כתבה גם תסריטים וביימה סרטים תיעודיים.
ב-1968 הוציאה פרסום ראשון על זהרה לביטוב, הטייסת הישראלית הראשונה.
בעקבות הכתבה נכתבו עליה ספרים, שירים ומחזות.
על פרשת חייה ואהבתה הטראגית, המכתבים שכתבה לאהובה המת, עד למותה בגיל 20, במטוס שהתרסק.
ב-1972 פרסמה כתבה על פרשת האהבה בין ח.נ ביאליק לציירת אירה יאן, הרומן הסודי שבעקבותיו נכתבו מהיפים בשיריו, כולל מסמכים גנוזים, צילומים, ועדויות אנשים שעדיין חיו אז והיו עדים לפרשה.
ב-1973 פרסמה מסחר תחקירים על פרשיות היסטוריות בהן רצח ארלוזורוב, היא קראה לתחקיר "מי רצח את ארלוזורוב?" ובו חשפה מסמכים שהיו מוסתרים עשרות שנים, וכן תחקיר בשם "הצל הארוך" שבו הוצג הרקע הפוליטי שקדם לרצח, ומסמכים חדשים וראיונות עם המעורבים בפרשה.
עוד ב-1973 פרסמה תחקיר "הדוצ'ה והבית הלאומי" שבו הציגה מחקרים שהראו את תמיכת בניטו מוסוליני, מטעמיו שלו, לעודד הקמת מדינה יהודית מאז שנות ה-30.
ב-1973 פרסמה כתבה בשם "ילדי הפיות", היה זה פרסום ראשון ונרחב על ילדים אוטיסטים.
בזמן הכנת הכתבה רופאי ילדים רבים שרואיינו לא ידעו כלל על התופעה, ורבים מילדים אלה הוכנסו אז למוסדות לחולי נפש.
ב-1975 כתבה מאמר "בודדים במצוקתם", העוסק בהפרעות קשב, היה זה אחד הפרסומים הראשונים בישראל על הפרעות קשב לסוגיהן.
בשנת 1976 ראיינה את אילן שיינפלד שיצא בפניה מהארון.
היה זה מהלך יוצא דופן באותן שנים.
ב-1977 פרסמה את סיפורה של סטודנטית (בעילום שם, על למנוע פגיעה במשפחתה) שנסעה בטרמפ לאוניברסיטה ונאנסה על ידי הנהג בצורה אכזרית.
כשפנתה למשטרה נאלצה להמתין שם שעות רבות ואחר כך להיחקר על ידי חבורת שוטרים סקרנים, שהתעניינו בעיקר בפרטים האינטימיים.
מאחר שלא ראו סימני התנגדות פקפקו בדבריה.
מושפלת ומזועזעת התאבדה הסטודנטית בתליה.
בעקבות הכתבה, שגובתה במסמכים ונדונה בכנסת, בהובלת חברת הכנסת תמר אשל, שונו באופן דראסטי דרכי הטיפול בנפגעות אונס.
ב-1982 פרסמה ראיון בביתה בפריז עם סימון דה בובואר זמן לא רב לפני מותה, על יצירותיה ועל חייה לצד ז'אן-פול סארטר, מאז היכרותם ועד ששהתה לילה שלם שוכבת לצידו, לאחר שמת.
ב-1983 פרסמה כתבה בהארץ על התחממות כדור הארץ, הייתה זו הכתבה הראשונה שפורסמה בישראל על הפגיעה באוזון ועל אפקט-החממה, שהתגלו רק שסוף שנות ה-70. הכתבה התבססה על המחקרים המעודכנים.
ב-1984 פרסמה כתבה שעשתה גלים על ה"העסקה שלא היתה" - תשלומים שהועברו לסלובקיה על מנת לעצור את הרג היהודים במלחמת העולם השנייה.
הפרשה עסקה ברב דב מיכאל ויסמנדל והפעילה גיזי פליישמן שפעלו בסלובקיה הכבושה, ניהלו בזהות בדויה התכתבות עם היינריך הימלר על האפשרות לעכב את רכבות ההשמדה לעומת התעלמות המוסדות בארץ מבקשות העזרה שלהם.
תל אביב–יפו: סיפורה של עיר, הוצאת הקרן לתולדות תל אביב-יפו ע"ש ד"ר בן ציון כדורי, 1978 הספר תורגם לאנגלית בשנת 1984.
ב-1959 נישאה לאיתמר מרוז (רוזנבאום) בנו של אליהו מרוז (רוזנבאום) שהיה מנהל מחלקת החינוך של עיריית תל אביב.היא אם לשני בנים: יובל מרוז, רופא בבית החולים הדסה ויורם מרוז, בלשן.
תמר הירשפלד (נולדה ב-6 באוקטובר 1984 בירושלים) היא אמנית רב תחומית ישראלית.
רוב עבודותיה נעשות בתחום הווידאו ארט.
היא זכתה בפרס משרד התרבות באמנות הווידאו לאמן צעיר (2016).
הירשפלד נולדה בירושלים, בכורה מבין שלוש בנות להורים ארכאולוגים.
בילדותה בילתה רבות בחפירות הארכאולוגיות של אביה יזהר הירשפלד.
ב-2003 החלה הירשפלד ללמוד אמנות לתואר ראשון באקדמיה לאמנות בצלאל.
במהלך הלימודים נסעה לבוסטון שבארצות הברית במסגרת חילופי סטודנטים.
ב-2008 סיימה את לימודיה בהצטיינות.
את התואר השני הירשפלד התחילה בניס שבצרפת, אך עזבה אותו לפני תום הלימודים.
ב-2011 החלה ללמוד בתוכנית לתואר שני בבצלאל, M.F.A אותו היא סיימה בהצטיינות ב-2013. בין השנים 2015 ל-2017 המשיכה הירשפלד עם לימודי האמנות, הפעם בתחום הטכנולוגיה בתוכנית לקולנוע וטכנולוגיות מתקדמות ב-Le Fresnoy שבעיר טורקואן שבצרפת.
עבודותיה של תמר הירשפלד הם עומס של דימויים וייצוגים צפופים הנפגשים יחדיו, על נייר, בווידאו או בחלל תצוגה.
מדובר בעירוב של היסטוריה ועכשווי, דימויים מקומיים ודימויים מאזורים מרוחקים בצפיפות של גלובליזציה המקמטת את הזמן והמרחב.
בריאיון לעיתון הארץ הירשפלד מעידה על עצמה: "הרי אני בכל מקרה מחזיקה את הדברים בראש, כמו מאגר של דימויים.
הרעיון הוא לעשות אינטרפרטציה לדברים והחפצים שאני מוצאת".
בעבודות המוקדמות שלה, היא עסקה בדימויים מצוירים אותם היא הוסיפה על מצעים שהיא מצאה.
דימויים אלה היו בעיקר דברי מאכל ומאפה המבוצעים בצורה 'חושנית' אותם היא שילבה בסיטואציות 'לא צפויות'.
בשנה השלישית ללימודיה בתואר הראשון, כאשר נסעה לבוסטון, היא עסקה ביצירת דימויים ואובייקטים של הדונאטס האמריקאים.
היא יצרה פסלים של דונאטס שנראים אכילים – כמו הדבר עצמו.
כמו כן, הציגה מספר תצלומים בהם דונאטס מושחל על איבר מינו של בן זוגה.
כשחזרה לבצלאל הדפיסה את אותם דימויים והדביקה אותם על מצתים אותם מכרה בבצלאל בחמישה שקלים, עסק שלפי טענתה הביא לה רווחים של אלפי שקלים.
אחד מדימויי הדונאטס הודפס של כריכת הספר של ג'וליה פרמנטו "ספארי", שיצא לאור ב-2011.
ב-2012 הציגה הירשפלד את 'שוורצע', פרויקט הסיום שלה בתואר שני במתחם של בצלאל בתל אביב.
התערוכה הייתה מיצב הכולל בתוכו שלל קטעי ווידאו מוצגים בתוך חלל עמוס בתפאורה חזותית ואקלקטית.
התערוכה נעה סביב דמותה של "שוורצע" הלא היא הירשפלד צבועה כולה בשחור, מכף רגל ועד ראש, מבצעת פעולות שונות במיקומים שונים.
בסרט ווידאו אחד רואים את דמותה של "שוורצע" מבצעת סקי באוסטריה, דמותה שחורה מכף רגל ועד ראש ורק נעלי הסקי והמגלשיים מבצבצות בצבע אחר, כל אלה על הרקע שלג לבן.
שוורצע עולה ברכבל במעלה המסלול תוך כדי שהיא שרה שיר בגרמנית.
דמותה השחורה של שוורצע גולשת במורד המדרון בעוד דגל ישראל קשור על צווארה כגלימה.
בקטע ווידאו אחר דמותה של שוורצע נמצאת בחוף "עלמה ביץ'" בתל אביב ולצידה שני גברים ממוצא אפריקאי, היא מנופפת בדגל ארצות הברית בעוד הם מנופפים בדגלי ישראל.
בקטע נוסף שוורצע נמצאת בכיכר הבימה בעת הפגנה ומניפה דגל פלסטין, במקטע אחר שורצע במדבר רוכבת על גמל המובל על ידי בדואי ולידם הולך חייל צה"ל במדים נושא על שכמו דגל ישראל, מדי פעם החייל מעניק את הדגל לשוורצע המנופפת אותו לגובה בעודה יושבת על הגמל.
בווידאו אחר שוורצע נפגשת עם יובל נח הררי, עורה שחור והיא לבושה בשמלה פרחונית, היא מקשיבה להסבריו של הררי על הומו ספיאנס בחדר הנראה כאחורי הקלעים של מוזיאון, בין ארכיון ושרידי כדים.
בסרט ווידאו האחרון, "סופה של שוורצע", היא מפתה במילקשייק בחור עם גוון עור כהה ונרצחת על ידיו.
התערוכה תוארה על ידי גליה יהב כ"מיצב טוטלי עמוס ומצחיק, מעין מדריך חזותי, קליפי וחומרי לספרו של ד"ר יובל נח הררי, "קיצור תולדות האנושות".
הירשפלד בנתה מערה טרנס־היסטורית הכוללת דוגמאות מתומצתות וסאטיריות של כל התרבויות, המהפכות, הדתות, האסונות וכיוצא באלה רגעים היסטוריים גדולים, מוגשים בערבוביה.
דרכם היא מגוללת את סיפורה של שוורצע, הלוא היא הירשפלד עצמה מצובעת בשחור כאשה קדמונית, מחן ונוס ההוטנטוטית העכשווית, הנקלעת כפורסט גאמפ בגרסת האשה השחורה לחזית ההיסטוריה.
החלל הלימודי המגוחך, נוסח מופעים אור־קוליים או "מפגשים אותנטיים" על ילידים בקצה מסלול טיולים לכל המשפחה, כולל עץ זית, נרות כנסייה ופינת קפה (מגש נחושת ופינג'ן), ציורים עממיים וקמעות, "קדושים" בנוסח ישו, אלן גינסברג, היטלר ופרויד, אלביס פרסלי ובן-גוריון".
לאחר שזכתה ב-2013 במלגה מטעם המרכז לאמנות עכשווית (CCA) נסעה הירשפלד למסע בטנזניה שבאפריקה שם חייתה לסירוגין בין שבטים מקומיים, ביניהם יצרה את "ביאנקה ביבשת השחורה" בה היא לקחה את העיסוק ב"שחור" למחוזות חדשים.
עבודתה הוצגה במוזיאון פתח תקווה לאמנות בתערוכה "מחשב מסלול מחדש" במלוא עשר שנים למוזיאון.
במרכז הסרט דמותה של ביאנקה, הירשפלד עצמה, פניה צבועות בלבן ועל ראשה פאה בלונדינית, על ידיה כפפות לבנות והיא לובשת שמלה פרחונית.
הסרט הוא מעין יומן מסע, אך ללא נרטיב קוהרנטי, של מפגשיה עם בני שבט טנזני.
2008: פרס בנק לאומי למצוינות
2013: מענק הקרן לווידאו ארט וקולנוע אקספירמנטלי, CCA: המרכז לאמנות עכשווית.
2016: פרס משרד התרבות לאמן צעיר בקטגוריית פרס אמנות הווידאו.
תמר מדבר יהודה או לחלופין דקל תמר יהודאי הוא זן אפשרי של תמר מצוי (שם מדעי: Phoenix dactylifera) ממשפחת הדקליים שהיה נפוץ בעבר באזור יהודה.
יש המאמינים שזהו התמר הארץ-ישראלי המקורי שנכלל בשבעת המינים.
התמר היה מפורסם בעת הקדומה בזכות טעמו המשובח וסגולותיו הרפואיות.
הזן נכחד בעבר וחזר לחיים רק במאה ה-21.
במשך עשרות שנים מתנהל מחקר במטרה להביא להחייאת זנים קדומים של עצי תמר, בראשותן של ד"ר איליין סולווי, מנהלת המרכז לחקלאות בת קיימא במכון הערבה ללימודי הסביבה וד"ר שרה סלון, מנהלת מרכז המחקר לרפואה טבעית על שם בוריק בבית חולים הדסה.
בט"ו בשבט ה'תשס"ה (25 בינואר 2005), הונבט עץ דקל מזן תמר מדבר יהודה מגלעין תמר מלפני אלפיים שנים שנמצא בשנות ה-70 של המאה ה-20 במהלך חפירות שבוצעו בארמון הורדוס שבמצדה.
העץ אשר מכונה "מתושלח", על שם האדם המבוגר ביותר בתנ"ך, גדל בקיבוץ קטורה.
העץ התגלה כזכר, כך שאינו מניב פירות משל עצמו ובכך לא התאפשר לחקור את הפירות הקדומים.
בשלב מאוחר יותר, גלעיני תמר רבים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים במדבר יהודה הונבטו גם הם בהצלחה וכיום ישנם מספר עצים מהזן הקדום.
אחד מעצי הנקבה, שהחוקרות כינו בשם "חנה" ושנבט מגלעין קדום שהתגלה במערות קומראן ומתוארך למאות ה-1–2 לספירה, הופרה על ידי "מתושלח" והניב פירות ראשונים במהלך שנת 2020. אנשי מכון הערבה היו הראשונים לגדוד ולטעום את הפרי הקדום אחרי אלפיים שנה.
תמר לזר (נולדה ב-20 באפריל 1983) היא סופרת ישראלית, זוכת פרס רמת גן לספרות לשנת 2018.
לזר סיימה בהצטיינות לימודי הוראת ספרות ומקרא בסמינר הקיבוצים ולימדה ספרות ותנ"ך בתיכון.
היא מרצה ומלמדת נוער ומבוגרים כתיבה וקריאה ביקורתית ומלווה כותבים בתהליכי היצירה.
לזר הקימה יחד עם בן זוגה, התסריטאי גיא עפרן, את ארט-האוס: בית לכותבות ולכותבים במדבר.
אליו מגיעים כותבים וכותבות לעבודת יצירה אינטנסיבית ומקבלים בה ליווי וייעוץ בפרוזה או בתסריטאות מהמארחים.
ספר ביכוריה "זכרונות של עץ" של לזר יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2012, וזכה לשבחי הביקורת.
ספרה השני "מצילות" יצא ב-2017 בהוצאתם הפרטית של תמר ובן זוגה, ארט-האוס.
הספר זכה בפרס רמת גן לספרות.
"מצילות" הוא אף הספר העצמאי הראשון שזוכה בפרס ספרותי מרכזי בישראל.
בגיליון "פטל" מספר 6 הופיע הפרק הראשון מהספר השלישי שעליו לזר שוקדת (נכון ל-2019).
2018 - פרס רמת גן לספרות על הספר "מצילות"
לזר מתגוררת במושב צופר שבערבה, יחד עם בן זוגה ושני ילדיה.
לזר החליטה בשנת 2024 בשל המלחמה בישראל להעתיק את מגוריה ולעזוב לאיטליה יחד עם משפחתה.
תמר מאיר (נולדה ב-10 באוקטובר 1976) היא חוקרת של ספרות המדרש והאגדה, סופרת ילדים, ראש בית-מדרש לנשים ופעילה ציבורית.
כלת פרס דבורה עומר לספרות ילדים.
תמר מאיר נולדה בפתח תקווה בשנת 1976 למשפחת לאור, ולמדה באולפנית בני עקיבא תל אביב.
לאחר שירות לאומי כמרכזת בתנועת הנוער "עזרא" המשיכה ללימודים תורניים במדרשת נשמת בירושלים.
למדה תלמוד (תושב"ע), פילוסופיה יהודית וספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר מכן המשיכה לתארים מתקדמים בספרות עם-ישראל בהתמחות בספרות חז"ל.
את עבודת הדוקטור שלה כתבה בשנת 2008 בנושא: "סיפורים בהקשרם ברות רבה – פואטיקה של עריכה על עקרונות העריכה של סיפורים במדרש רות רבה", בהנחיית פרופ' רלה קושלבסקי.
במקביל ללימודים האקדמיים למדה לימודים תורניים במסגרת המדרשה לנשים של אוניברסיטת בר-אילן ובמסגרות נוספות.
בשנים 2007–2008 הייתה עמיתת מחקר במכון התלמודי במת"ן, וכן בשנים 2010–2011 במכון שוורץ בבית מורשה בירושלים, ועמיתת מחזור א' בתוכנית למנהיגות בתרבות היהודית במכון מנדל למנהיגות בין השנים 2017–2018.
מאז שנת 2011 משמשת מאיר כראשת החוג לספרות במכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון, מרצה בתוכנית לתואר שני באגדה והוראתה במכללת אפרתה ועומדת בראש בית המדרש לנשים 'כֻּלָנָה' בגבעת שמואל.
יזמה, ביחד עם שירה ספיר, את הקמת 'השמיעיני', מאגר מרצות בנושאים תורניים, והיא חברה בהנהלת ארגון רבני בית הלל וכמנהלת תחום העצמת נשים מאז שנת 2014. במסגרת זו יזמה את הקמת 'משיבת נפש': פרויקט המאפשר לקבל תשובות הלכתיות ותורניות מנשות הלכה וחינוך באמצעות האינטרנט.
בשנת 2017 יצא לאור ספר הילדים הראשון שלה חנות הגלידה של פרנצ'סקו טירלי בהוצאת כתר.
הספר, המבוסס על סיפור אמיתי שאירע במשפחתה של מאיר, מספר על בעל חנות לגלידה בבודפשט במהלך השואה המציל נער יהודי.
הספר זכה לשבחי הביקורת, ואף לפרס דבורה עומר בשנת 2017.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת רסלינג ספרה נערה מואבייה: על הלכה והתקבלות במדרש רות רבה.
החל משנת 2021 מפרסמת שירה בבמות שונות, ועורכת שירה בכתב העת משיב הרוח.
מנחה לצד משוררים נוספים את סדרת "השירה והפרשה" מבית משיב הרוח.
נשואה לד"ר מרדכי מאיר, ראש החוג לתורה שבעל פה ומחשבת ישראל במכללת תלפיות, ואם לשישה ילדים.
חנות הגלידה של פרנצ'סקו טירלי, הוצאת כתר, 2017. איורים: יעל אלברט.
נערה מואבייה: על הלכה והתקבלות במדרש רות רבה, הוצאת רסלינג, 2019.
סיפורים בהקשרם ברות רבה – פואטיקה של עריכה (דיסרטציה), רמת-גן, תשס"ח.
מעשי חכמים בהקשרם ברות-רבה: פרשה ג' כמקרה בוחן (עבודת גמר), רמת גן, תשס"ג.
"'היחידים מתענים' עיון במחזור הסיפורים בירושלמי (תענית א,ד; סד ע"ב), בתוך: אבידב ליפסקר, רלה קושלבסקי (עורכים), מעשה סיפור, ב, עמ' 117¬-138.
'בין חוני המעגל לעם ישראל', אילנות (כתב העת של המדרשה לנשים בבר-אילן), א, עמ' 53 – 74.
תמר מאיר ויואב אלשטיין, 'מות דוד', בתוך: אבידב ליפסקר, רלה קושלבסקי (עורכים), האנציקלופדיה של הסיפור היהודי ג, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ג, עמ' 9 – 28.
קבוצת ערכים על דמותן של נשות המקרא בספרות חז"ל (מרים, אסתר, רות, ערפה ונעמי) עבור האנציקלופדיה של נשים יהודיות (בעריכת משה שלוי.
ערכי המדרש בעריכת תמר קדרי).
תמר יהלומי (נולדה ב-10 ביולי 1994) היא זמרת-יוצרת ופזמונאית ישראלית.
יהלומי גדלה בחולון ושירתה בלהקת חיל החינוך.
החלה את דרכה המקצועית בשנת 2011, בגיל 16 וחצי כשהשתתפה בתוכנית "כוכב נולד", במסגרת "שידורי קשת".
לקראת תוכנית חצי הגמר של העונה, חשפה הפקת התוכנית כי בשתי תוכניות קודמות, הוטו התוצאות באמצעות משלוח של מסרונים רבים ממספרים סלולריים מאותן קבוצות מספרים, לטובת המתמודדת יהלומי.
לפיכך, החליטה הפקת "כוכב נולד" לאפשר לשלושת המודחים האחרונים להתמודד יחד עם יהלומי על כרטיס אחד נוסף לחצי הגמר, אך יהלומי עצמה העדיפה לפרוש מהתוכנית, לאחר שאביה הודה שעמד מאחורי הטיית התוצאות.
בדצמבר 2011, פתחה יהלומי בקריירת סולו, והוציאה את סינגל הבכורה שלה "האמת".
ב-4 בנובמבר 2012 יצא לאור דואט שלה עם מושיק עפיה וזכה להצלחה רבה.
בהמשך הוציאה את השיר "פחדים".
בסמוך לקריירה השירה שלה, פתחה יהלומי גם בקריירה כפזמונאית, מפיקה מוזיקלית ומלחינה.
בשנת 2013, הוציאה את השיר "מבחן הזמן".
השיר זכה לביקורות חיוביות, ואף הצליח להיכנס אל המצעד השבועי של מדיה פורסט.
בשנת 2018 יצאו בין היתר הלהיטים "אוהבת אותי אמיתי" של עומר אדם, "תצא לי מהראש" ו-"מתפללת" של שרית חדד שאותם יהלומי כתבה.
בשנת 2021, הוציאה את השירים "מי אני" ו"המסיבות הכי טובות".
בספטמבר 2022 הוציאה יחד עם רמי קלינשטיין דואט בשם "איפשהו בעולם".
באותה שנה, הוציאה יחד עם בת זוגה שרית חדד, ביצוע משותף מהופעה בקיסריה לשירים "מזל" ו"אהבה כמו שלנו", אשר בקליפ שלו יצאו שתיהן מהארון ציבורית.
ב-16 במאי 2023 הוציאה את הסינגל "תפילות" שהגיע למקום ה-73 במצעד היטליסט.
בנובמבר 2023 במהלכה של מלחמת "חרבות ברזל" פורסם השיר "אנחנו זה גורל" שכתבה והלחינה יחד עם יונתן קלימי ובוצע על ידי בת זוגה הזמרת שרית חדד והזמר עדן חסון.
במקביל לקריירת הסולו, יחד עם שותפה לכתיבת והלחנת שירים, יונתן קלימי, הוציאה את השיר "פלאפונים" בו התארח הזמר רותם חן, את השיר "לשוב אליך", ואת השיר "מזל" שהפך ללהיט וצבר מעל ל-16 מיליון צפיות.
2023 אקו"ם - הישג השנה למחברת
בספטמבר 2021, יהלומי יצאה מהארון וחשפה שהיא בזוגיות עם הזמרת שרית חדד.
לשתיים בת משותפת שילדה יהלומי בנוסף לשתי הבנות שחדד ילדה.
תמר חנה מייזלס גנז (נולדה בשנת 1969) היא פרופסור בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
מייזלס היא בתם של אנדרו מייזלס, כתב לענייני חוץ ושדרן, ומרתה כתבת לענייני צרכנות בג'רוזלם פוסט שעלו מארצות הברית לישראל.
יש לה שתי אחיות נוספות, רות ויהודית.
מייזלס סיימה לימודי תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת תל אביב ולימודי דוקטורט במחשבה מדינית בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד בשנת 2000. היא חוקרת תיאוריה פוליטית של זכויות טריטוריאליות, מדינת לאום מדינתית ושאלות פילוסויפיות הנוגעות לטרור.
מייזלס ידועה בשל ההגדרה שלה לטרור: "רצח רנדומלי בכוונה תחילה של חסרי הגנה, בכוונה להשרות פחד בלב באוכלוסייה האזרחית כאסטרטגיה להישגים פוליטיים.
היא כתבה על המורכבויות שבפנייה לחוק הבינלאומי בנוגע לטרוריסטים שהם אינם חיילים וגם לא אזרחים.
חתמה על מכתב הפרופסורים והדוקטורים כנגד חוק המאגר הביומטרי.
לחשוב-מחדש-על-כללי-המלחמה פורסם בתאריך - 25-פברואר-2019
תמר מנור פרידמן (נולדה ב-1956) היא חוקרת ואוצרת בתחומי תולדות עם ישראל, אמנות מודרנית ואמנות ישראלית.
ממרץ 2021 מכהנת כאוצרת הראשית של האגף לאמנויות במוזיאון ישראל, ירושלים.
מנור פרידמן גדלה בבאר שבע.
היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה ותולדות האמנות ותואר שני באמנות מודרנית וישראלית - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ומאז לימודיה היא תושבת העיר.
בתחילת דרכה שימשה עוזרת הוראה ועוזרת מחקר בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית ואת ניסיונה המוקדם בעבודה מוזיאלית רכשה מנור פרידמן במוזיאון מגדל דוד ירושלים ובבית התפוצות בתל אביב.
בשנים 1989–1991 הצטרפה לצוות האגף לאמנויות במוזיאון ישראל בתפקיד עוזרת לאוצרת המחלקה לאמנות מודרנית והייתה שותפה להכנת תצוגת הקבע לקראת פתיחת "ביתן המאה ה-20" החדש.
בשנים 2009–2012 הייתה יועצת לאוספי האמנות בנציגויות משרד החוץ ואוצרת התצוגות בלונדון, בסטוקהולם ובניו-דלהי; בשנים 2014–2015 ריכזה את הצוות הרעיוני-מוזיאלי להכנת מתווה יסוד למוזיאון השפה העברית ב; ובשנת 2017 עסקה בתיעוד אוספי האמנות והארכאולוגיה בבית הנשיא בירושלים.
מאז חודש מאי 2021 היא משמשת אוצרת ראשית לאמנות במוזיאון ישראל, ירושלים.
תמר מנור פרידמן נשואה ואם לשני ילדים.
מנור פרידמן אצרה תערוכות רבות בישראל ובעולם בגישה היסטורית-מחקרית.
תערוכתה "עמלים ומהפכנים" (בית התפוצות, 1993) עסקה בפרולטריון היהודי ובתולדות תנועת הפועלים היהודית באירופה ובארצות-הברית משלהי המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה והתמקדה בהיבטים כלכליים, אידאולוגיים ומדיניים של הנושא ובביטויים הגרפיים והתקשורתיים שנלוו אליו.
ב-1997 הוצגה התערוכה במוזיאון היהודי בווינה.
הוצגו בה כ-350 יצירות שביטאו שילוב בין תפיסה תמטית והיסטורית לבין מבטו של האספן.
עוד אצרה את התערוכה "תמונות מחיי המשפחה" (מוזיאון ישראל, 2009) ו"יומן אבק" (מוזיאון ישראל, 2013), שעמדה על תופעת ענן האבק המסתנן אל יצירתם של אמנים ישראלים כחומר, כדימוי וכמשל.
בתערוכת-היחיד "ליאון אנגלסברג – רטרוספקטיבה" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006) התבוננה מנור פרידמן ביצירתו של ליאון אנגלסברג (1998-1919), צייר כמעט אלמוני, אאוטסיידר, שחי בפרישות מזירת האמנות בישראל.
החשיפה והמחקר של עיזבון הציורים שהותיר אחריו האמן הביאו להכרה באיכות הייחודית של יצירתו, הטעונה עוצמה הבעתית נוקבת.
בתערוכה "לידת העכשיו: שנות ה-60 באמנות ישראל" (מוזיאון אשדוד, 2008), שאצרה מנור פרידמן לצד יונה פישר, הוצג מבט רטרוספקטיבי היסטורי על אמנות שנות ה-60 בישראל.
התערוכה הייתה חלק מפרויקט רחב היקף לרגל 60 שנות אמנות בישראל.
מנור פרידמן שימשה אוצרת ראשית ועורכת הקטלוג של "רשמים IV – הביאנלה הרביעית לרישום" (בית האמנים בירושלים, 2010).
תחת הכותרת "נאחז בסבך" התמקדה התערוכה הקבוצתית מרובת המשתתפים באחד מיסודותיו המובהקים של הרישום - הקו ושלל גילוייו כסבך של קורים וקשרים.
בתערוכתה "מקרה שנלר" (בית האמנים, ירושלים, 2016) העלתה מנור פרידמן לשיח הציבורי את שאלת הפקרתם של מבנים ואתרים היסטוריים.
פעולת האמנות והאוצרות, כמו גם יום עיון שליווה אותן, שימשו פלטפורמה ביקורתית ועוררו מודעות לתהליכי הפקר והרס של נכסי העבר.
בשנת 2013 זכתה מנור פרידמן בפרס האוצר מטעם מנהל התרבות, המחלקה למוזיאונים ולאמנות פלסטית של משרד התרבות והספורט.
בנימוקים לפרס נכתב: "תמר מנור פרידמן מעמידה לאורך שנים מודל אוצרותי מקצועי ראוי לשבח המשלב בין עבודתה של אוצרת עצמאית לבין מחקר אקדמי רציני, מעמיק ואיכותי.
תחומי עבודתה רחבים ונוגעים בתצוגות היסטוריות, באמנות ישראלית ובאמנות מודרנית בינלאומית.
הטמפרמנט האוצרותי שעיצבה נטול פשרות ומחויבותה למקצוע האוצרות ולמושאי מחקרה ניכרים בכל רוחב יריעתם."
תמר הרפז (נולדה בשנת 1979) היא אמנית מיצב ישראלית.
בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל (2005) והמחלקה לתואר שני באמנות בבצלאל (2008).
בשנים 17–2015 השתתפה בתוכנית הרזידנסי של רייקסאקדמי (האקדמיה ההולנדית המלכותית לאמנות) באמסטרדם.
הרפז היא זוכת פרס קיפר לשנת 2013, פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות לשנת 2011, ופרס גבעון מטעם מוזיאון תל אביב לשנת 2010. בשנת 2019 הוזמנה ליצור עבודה חדשה על ידי מכון הנרי מור בלידס.
בשנת 2018 שיתפה פעולה עם המלחין אסף חזן (מהצמד עבודות עפר) בתערוכה שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
עבודותיה הוצגו בגלריה אדל אסנטי בלונדון, קונסטפורט ביי פיפהאוזן, בהולנד, ומרקו טסטאצ'ו ברומא, בליפ בליפ בליפ בלידס, רולינג סנואובול 7 בדיופיווגור, מוזיאון ישראל בירושלים, המרכז לאמנות עכשווית בתל אביב (CCA), מוזיאון פתח תקווה, גלריה ולה בלונדון, גלריה ספייס בקליבלנד.
הרפז מיוצגת על ידי גלריה זומר.
עבודותיה של הרפז שואבות השראה מחוקי פיזיקה, מאלקטרוניקה, מקוסמות קלאסית ומעיצוב במה מהמאה ה-19. הרפז משתמשת בסאונד, תאורה, זכוכית וחפצים ביתיים כדי ליצור מיצבים המורכבים ממכונות מאולתרות.
גלים של אור וקול פוגעים בחפצים וגורמים להם לרטוט בתנועה שאינה נראית לעין אנושית ולתפקד כרמקול.
במיצביה של הרפז חפצים יומיומיים הופכים למספרי סיפורים פוטנציאליים של אירועים בלתי נראים שהרעידו אותם.
אלמנטים מופשטים כמו זמן ומקום משתבשים והצופה המבקש למצוא משמעות, הופך לבלש שמלקט פיסות סיפורים.
תואר ראשון באמנות (BFA), המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות לעיצוב
תואר שני באמנות (MFA), בצלאל אקדמיה לאמנות לעיצוב
אמסטרדם, PuntWG, מולדריקס קריסטין בשיתוף ,Exile on Mainstream, 2018
2017 -פחדתי להירדם עוד, בשיתוף אסף חזן, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2014 דרמת כיור מטבח, CCA ,תל אביב
2012 Girl to Gorilla ,גלריה זומר, תל אביב
2011 לילה אמריקאי,Gallery SPACES ,קליבלנד
2010 הנדסה הפוכה, גלריית המדרשה לאמנות, תל אביב
2019 עשרים שנה, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
2015 כיסויים, בית קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
2014 פסטיבל הצילום, ראשון לציון
2013 WYSIWYG ,מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2012 "Boudica ,"בית העיר, תל אביב
2012 "הזוכים", מוזיאון פתח תקווה, פתח תקווה
2012 "RUBY ,"גלריה וילה, לונדון
2011 "שש בש", מוזיאון פתח תקווה, פתח תקווה
2010 "פעימה חסרה", גלריה זומר, תל אביב
2010 "משתנה קבוע", שלוש תערוכות יחיד, גלריה זומר, תל אביב
2009 "בצלאל בפריז", אוראנז'רי דה סנאט, פאריס
2009 "חרושת", תערוכת בוגרים, התחנה, תל אביב
2009 "בית הרוחות", בית מאני, תל אביב
2009 "איי4 "בית הספר לאמנות גלאזגו, גלאזגו
2008 "אילוף חומרים", גלריה דרום, תל אביב
2008 "צאן", גלריית בצלאל, תל אביב
2006 "טיפולוגיות", גלריה וונטה, ירושלים
2006 "מארב", חדר פרויקטים של גיטה שייפר, ברלין
2005 תערוכת בוגרים, בצלאל, ירושלים
2018 מפעל הפיס, להפקת קטלוג
2018 קרן אוסטרובסקי לתמיכה בתערוכה
2017 (מועמדות) מלגת מיס ואן דאר ראו, קראפלד
2014 מפעל הפיס, להפקת קטלוג
2014 קרן אוסטרובסקי לתמיכה בתערוכה
2013 מלגת אנסלם קיפר, קרן וולף
2011 פרס אמן צעיר, משרד התרבות
2011 סוואפ, מלגת אומנים בינלאומיים, קליבלנד
2010 פרס גבעון, מוזיאון תל אביב
2008 פרס איליין קופר, בצלאל, ירושלים
2008 הביאנלה השבעית בגוואנג'ו, סמינר בינלאומי, דרום-קוריאה 2005 פרס עבור הישגים מרשימים בלימודים, בצלאל, ירושלים
תמר הלפרין (נולדה ב-1976) היא נגנית צ'מבלו ופסנתרנית ישראלית-גרמנייה.
היא מנגנת בעיקר מוזיקת בארוק בביצועים אותנטים לצד מוזיקה קלאסית וג'אז עם ביג בנד.
תמר הלפרין נולדה בתל אביב בשנת 1976. היא למדה מוזיקה באוניברסיטת תל אביב והמשיכה את לימודיה בבית הספר למוזיקה עתיקה סקולה קנטורום בזיליינסיס עם דגש על מוזיקה בכלים אותנטיים.
היא השלימה דוקטורט בבית הספר ג'וליארד בניו יורק על יוהאן סבסטיאן באך.
היא מומחית במוזיקת בארוק, אבל גם עסקה במוזיקה מודרנית.
היא הקליטה עם פסנתרן הג'אז מיכאל וולני את האלבום וונדרקמר שזכה בפרס אקו גאז בקטגוריית אלבום הפסנתר בשנת 2010. היא הקליטה עם וולני והביג בנד של רדיו הסן אלבום המשך בשם "וונדרקמר XXL" שזכה גם כן בפרס אקו ג'אז, אך הפעם בקטגוריית הביג בנד.
היא ניגנה בצ'מבלו ובצ'לסטה עם וולני בפסטיבל הג'אז בבון בשנת 2014.
בשנת 2011, ניגנה יצירות מאת באך בצ'מבלו בכנסיית הבארוק כריסטופורוס ברובע שירשטיין שבעיר וויסבאדן, במסגרת פסטיבל המוזיקה של ריינגאו.
בשנת 2012 הלפרין הקליטה לידים של היידן, מוצרט, שוברט ובראהמס עם בעלה הזמר אנדריאס שול תחת הכותרת וונדרר (Wanderer).
בביקורת של טים אשלי בגרדיאן על הופעה של הלפרין ובן זוגה בויגמור הול בנושא לידיים (בדומה לנושא האלבום המשותף) נכתב:
ב-2016 היא פרסמה אלבום שבו נגנה יצירות של אריק סאטי לרגל 150 שנים להולדתו בפסנתר, צ'מבלו, גלוקנשפיל, אורגן האמונד והפסנתר אלקטרוני של וורליצר .
פרס תרבות הסן לשנת 2016 הוענק הן להלפרין והן לשול על ידי פולקר בופיה, ראש ממשלת מדינת הסן.
מיכאל הרמן מחבר הנאמנים של הפרס, תיאר באירוע את שני האמנים כחוצי גבולות.
בשנים האקדמיות 2020-2024 תמר הלפרין הייתה עמיתה אורחת למוזיקה בקולג' אוריאל באוניברסיטת אוקספורד.
ב-24 בינואר 2025 הוציאה את הסינגל "Toccata" מתוך האלבום הבא שלה "ground".
2009: חדר הפלאות של מיכאל וולני – יחד עם מיכאל וולני
2012: וונדרר – לידיים של היידן, מוצרט, שוברט ובראהמס.
2013: חדר הפלאות XXL – יחד עם וולני והביג בנד של רדיו הסן
2016: סאטי – יצירות של אריק סאטי
2017: Bachspace – אלבום משותף של הלפרין, טומק קולצ'ינסקי ואטיין אבלין מיצירותיו של באך
2018: ספר שירי משפחה – יחד עם משפחתה
2019: Twilight People (בתרגום לעברית: אנשי הדמדומים) – יחד עם שול
1998–2000: מלגה של קרן התרבות אמריקה-ישראל
2004: פרס כבוד בפסטיבל פלנדריה למוזיקה עתיקה בברוז'
2006: פרס המוזיקה של REC
2006 ו-2007: פרס אייזן-פיקארד לאמנויות הבמה
2016: פרס תרבות הסן (יחד עם בעלה)
תמר כהן צדק (נולדה ב־7 בספטמבר 1973) היא שפית ומסעדנית ישראלית.
נולדה וגדלה בתל אביב, הבכורה מבין שניים, לאבא יקה שהיה מדריך תיירים ולאמא רקדנית, ס"טית בת דורות בירושלים.
למדה בבית הספר יסודי בלפור, ובתיכון עירוני א' מגמת תיאטרון, בתל אביב.
בשנת 1991 התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית חינוך ברמת הגולן גדוד 411 תותחנים, ולאחר מכן קצינה ביחידה להכשרת טירונים.
בסוף שנות ה־90, לאחר שירותה בצבא עשתה קורס בפיזיקה ונסעה ללמוד וטרינריה בבולוניה.
בהמשך הפסיקה את לימודי הוטרינריה שלה ונרשמה לבית ספר למלונאות בבולוניה, היא למדה בקסטל סן פייטרו ועשתה גם קורס סומלייה, אחרי שנה נשלחה לעבוד במסעדה בסאביניו.
שלוש שנים עשתה כהן צדק במטבחים של אמיליה-רומאניה, בהמשך בישלה במסעדה בעלת כוכב מישלן שנקראת "Da Amerigo" בSavigno.
לאחר חודשיים של עבודה כסטאז'רית היא התחילה לעבוד כמתמחה ועיקר עבודתה היה בבשר ציד, וחומרי גלם עונתיים.
לאחר כשנה עזבה ועברה למסעדת שני כוכבי מישלן בוורונה, "Il Desco" שם למדה את המטבח האיטלקי של אזור ונטו ואת תחום הכנת הפסטה.
לאחר חצי שנה עברה לעיירה בשם Cavalese השוכנת למרגלות הדולמיטים, שם עבדה במסעדת "Costa Salici" והתמקדה במטבח הצפון איטלקי.
ב־2002 לאחר כחמש שנים באיטליה חזרה לישראל והתגוררה בתל אביב.
היא עבדה במטבח של "מכה", שם הכירה את וינס מוסטר, שרקוטייר שווייצרי, וביחד המשיכו הלאה.
ב־2005 פתחו את וינס ותמר, בהתחלה כקייטרינג ומשם הלאה למסעדה בים המועדונים של רחוב הצפירה.
וינס עזב, ותמר המשיכה לבדה את קוצ'ינה תמר עד 2015, אז נסגרה המסעדה.
ב-2016 פתחה את המסעדה "קוצ'ינה הס 4" במרכז תל אביב.
ב-2022 הצטרפה לשולחן שופטים של "משחקי השף" של רשת 13 לצד אסף גרניט, מושיק רוט ויוסי שטרית.
היא אם לשניים, ומתגוררת בתל אביב.
תמר הירשל Tamar Hirschl היא אמנית רב תחומית ניצולת השואה, הפועלת בישראל ובניו יורק.
עבודתה עוסקות בסכסוכים פוליטיים, אסונות מעשה ידי אדם, זיהום והרס הסביבה.
תמר הציגה בתערוכות יחיד בישראל, אירופה, ניו יורק וזאגרב.
הירשל נולדה בזאגרב, יוגוסלביה (כיום קרואטיה).
בזמן השואה ומלחמת העולם השנייה נתפס אביה ונשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, בעוד היא, יחד עם אמה ואחותה ניסו לעבור את הגבול לשווייץ, אולם נתפסו והושמו במאסר בהונגריה.
לאחר כחצי שנה נשלחו האסורים לאושוויץ, אולם המשפחה שוחררה וחזרה לזאגרב.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלתה עם משפחתה ונשלחה למחנה מעבר בעתלית, ולאחר מכן למעברה בשכונת בת-גלים בחיפה.
בשנת 1951 עברו להתגורר בקרית מוצקין.
בשנת 1963 החלה ללמוד אמנות בבצלאל.
אולם פרשה והתפרנסה מעבודה כמורת-דרך.
בשנות ה-70 חזרה ללימודי אמנות ב"קלישר" ובמדרשה לאמנות.יש לה תואר שני (MA) מלסלי קולג' וגם מקיימברידג', מסצ'וסטס.
החל מסוף שנות ה-90 היא פועלת בניו יורק, ארצות-הברית.
הירשל החלה לצייר מגיל צעיר בקרואטיה.
בשנת 1999 היא היגרה לניו יורק והחלה לצייר ציורי קיר באמצעות צבעי אקריליק, שהיו דומים בגודלם לשלטי חוצות.
בציורים אלה תוארו סבלותיה האישים, אסונות ומלחמות גלובליות משנת 2004 היא אימצה את הטכניקת ציורי קולאז'.
בראיון שנערך עימה אמרה הירשל: "אני מתמקדת בהעלאת המודעות לזכויות נשים ובהתבטאות בפני מי שאינם יכולים לדבר בעד או להגן על עצמם, לרבות בעלי חיים וטבע.
אני מקווה שהעבודה שלי תעזור לסיים את מעגל ההתעללות שנמשך כל כך הרבה זמן, ותתמוך באוטונומיה של כל היצורים החיים."
אחד מציוריה הבולטים של הירשל הוא "אזעקת תרבות" המנסה להדגיש את ההפרעה האנושית לטבע.
לורה קרוגר כתבה על הציוריה: "היקף הסבל והאימה המתוארים בציורים אלו בלתי נתפסים, השואה, התקפת מרכז הסחר העולמי, אסון מעבורת החלל קולומביה, הם דורשים תשומת לב מוחלטת וקנה מידה גדול".
מלבד "אזעקת תרבות", ציוריה הבולטים האחרים כוללים: "Mementos III", Protest, "Deer Watch", ו-"Trauma" set על ויניל ונייר.
היא פיסלה את "הציוויליזציה" בסדרה עשויה משרף אקרילי ובנתה בתוך אקווריומים מפרספקס.
סדרות הקולאז'ים שלה שנעשו על נייר הן "Flight I" ו-"Flight II".
תערוכות היחיד האחרונות של הירשל נערכו ב: מוזיאון רמת-גן, בית האומנים בתל אביב, ברית האמנות של פילדלפיה, הביאנלה ה-51 של ונציה, והביאנלה הבינלאומית ה-9 באיסטנבול.
דוגמאות לעבודותיה נמצאות באוסף הקבוע של מוזיאון קווינס.
סרטי ירושלים וממשלת קרואטיה הפיקו יחד סרט תיעודי על הישגיה האמנותיים תחת הכותרת "גשרים של זיכרונות"; הוא סופר על ידי מרטין שין, ו-JakovSedlar ביים והפיק את הסרט.
אגודת הסרטים של מרכז לינקולן בחרה בציור שלה "החלון" ככרזה הרשמית לפסטיבל הסרטים ה-38 שלה; הוא נוספה על ידי קטלוג מאויר עם כתבה של טום פינקלפרל, מנכ"ל מוזיאון קווינס.
2018 בין גלים וגבולות, בית האמנים ע"ש אלחריזי, תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ'
2014 עדות האיילים, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, אוצר: מאיר אהרונסון
2006 אזעקת תרבות, מוזיאון הקולג' העברי המאוחד, ניו יורק, אוצרת:לאורה קורגר
2005 זכרונות מקוטעים, פילדלפיה ארט אליינס, אוצרת רנה ורה
2000 בתוך ובפנים, גלריית גרגורי, ניו-יורק, אוצרת רגינה קדיקל
תמר הוסטובסקי ברנדס היא חברת סגל (בדרגת פרופסור חבר) בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
תמר הוסטובסקי ברנדס בעלת תואר ראשון במשפטים (LL.B) מאוניברסיטת תל אביב בהצטיינות, תואר שני (LL.M) בהצטיינות ודוקטורט (J.S.D) במשפטים מאוניברסיטת קולומביה.
תחומי המחקר של הוסטובסקי ברנדס הם משפט בין-לאומי פומבי ומשפט חוקתי, והיחס בין השניים, וכן בממשק בין משפט לתאוריה פוליטית.
אוסטרובסקי חברת סגל (בדרגת פרופסור חבר) בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
לפני שהצטרפה לסגל הקריה האקדמית אונו, עבדה הוסטובסקי ברנדס כעורכת דין במחלקה המסחרית במשרד עורכי הדין Schulte, Roth & Zabel, LLP, בניו יורק, ולימדה בתואר השני בלימודים גלובליים באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2018 היא התארחה כ-Short Term International Visiting Professor בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
הוסטובסקי ברנדס היא עמיתה בכירה במכון למחשבה ישראלית.
כמו כן היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה הפועל נגד הרפורמה המשפטית בשנת 2023.
במהלך 2023 מונתה הוסטובסקי ברנדס לצוות המשא ומתן של מפלגת העבודה בבית הנשיא, לצד אבי ניסנקורן וחברי הכנסת אפרת רייטן וגלעד קריב, וכיהנה בו עד לפרישת המפלגה מהשיחות.
הוסטובסקי ברנדס נולדה וגדלה בירושלים.
למדה בבית הספר התיכון הגמנסיה העברית ושירתה בצה"ל כקצינת חינוך.
תמר מלכה (נולדה ב-23 ביוני 2000) היא ג'ודוקא ישראלית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (זאגרב 2024).