tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיפורו הנודע "קול מוסקבה" (Говорит Москва) משנת 1962 מסופר על כך שהממשלה הסובייטית מודיעה כי רצח הוא חוקי ומכריזה על "יום הרצח", מפניו יהיו חסינים השוטרים ועובדי התחבורה בלבד.
סיפור פנטסטי-מקברי זה בא לגנות את זילות חיי האדם בברית המועצות.
הסיפור התפרסם במלואו בתרגום לעברית בדבר השבוע בשנת 1966.
בשנת 1965 הודח ניקיטה חרושצ'וב על ידי ליאוניד ברז'נייב והחלה תקופה של הקשחת הגישה כלפי הדיסידנטים וכלפי הבעת דעות פוליטיות בעל פה ובכתב.
יולי דניאל ואנדריי סיניאבסקי נעצרו והועמדו לדין בבית המשפט העליון במוסקבה, על "פעילות אנטי סובייטית" בשל פרסום ספריהם בשמות בדויים בארצות חוץ.
המשפט נערך מסתיו 1965 עד פברואר 1966, וזכה לכיסוי תקשורתי נרחב בעולם.
המשפט עצמו נערך בדלתיים סגורות, ויולי דניאל נדון ל-5 שנות מאסר ואנדרי סינייבסקי נדון ל-7 שנות מאסר.
לאחר המשפט הביעו אנשי רוח וקומוניסטים ברחבי העולם את מחאתם נגדו.
העיתון פראבדה הגן על פסקי הדין באומרו ששני הסופרים לא הבינו את טיבה של "הדמוקרטיה הסוציאליסטית" של ברית המועצות.
יש הרואים במשפט סינייבסקי-דניאל את ראשיתה של התנועה הדיסידנטית בברית המועצות.
במשך שנות מאסרו במחנה העבודה במולדובה, יצאו יולי דניאל וחמישה סופרים דיסידנטים נוספים במחאה רשמית על התנאים ששררו במחנות.
לאחר ארבע שנים במחנה העבודה ושנה נוספת בכלא יצא יולי דניאל לחופשי.
לאחר שחרורו מן המאסר, שבמהלכו כמעט ואיבד את שמיעתו, התגורר דניאל בקלוגה ובמוסקבה, אך חדל מכל פעילות דיסידנטית.
לאחר עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבאצ'וב חלה הקלה מסוימת בהגבלות על הספרות ויצירותיו של דניאל החלו להיות נפוצות בברית המועצות.
ביוני 1988 לקה דניאל במספר התקפי לב.
בשוכבו בבית חולים, העז השבועון הפופולרי אוגוניוק לפרסם בחודש יולי של אותה שנה חמישה משיריו.
ב-30 בדצמבר 1988 נפטר דניאל בביתו במוסקבה לאחר התקף לב נוסף.
בשנת 1991 התפרסם באיזבסטיה שתוצאות המשפט נבדקו מחדש וכל הנאשמים זוכו מאשמה.
יוסף ולירימוביץ' (יולי) גסן היה היסטוריון יהודי רוסי שעסק בחקר יהדות מזרח אירופה מן המאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-19. עבודתו ייחודית התבססה על מקורות רוסיים, והיא מכילה ביקורת חריפה על התנהלות הקהילה היהודית ויחס סלחני לגילויים אנטישמיים מצד השלטון הרוסי.
בניגוד לבן דורו דובנוב, כתב ופרסם גסן את ספריו ברוסית בלבד, ולכן אינו ידוע מחוץ לעולם דוברי רוסית.
גסן נולד באודסה למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו איזידור היה סוחר אמיד והיסטוריון חובב.
את חינוכו קיבל גסן בבית ספר נוצרי כך שהוא לא רכש ידע ביהדות, יידיש או עברית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים סירב אביו לממן את לימודיו האקדמיים עקב סירובו להשתלב בעסקי המשפחה כך שאת יכולותיו כהיסטוריון רכש בעצמו.
בשנים 1928-1900 כתב גסן מספר רב של מאמרים בתחום ההיסטוריה היהודית.
חלקם התפרסמו בכתבי עת היסטוריים כגון יברייסקיה סטרינה (העבר היהודי) בעריכת דובנוב, ואחרים בעיתונים פופולריים כגון ווסחוד (זריחת השמש) או בודויישצ'ה (Будущее, העתיד).
בשנת 1906 גסן פרסם אוסף ממאמריו.
בשנת 1914 פרסם גסן את סיפרו "תולדות היהודים ברוסיה" בגרסה פופולרית- מדעית.
כשנתיים מאוחר יותר, ב-1916, גסן הוציא את כרך א' של הספר בגרסה מדעית חדשה תחת השם "תולדות העם היהודי ברוסיה".
הכרך עסק ביהודי רוסיה למין ממלכת הכוזרים ועד למותו של אלכסנדר הראשון ב-1825. הספר אזל במהירות.
עקב כך בשנת 1926 יצא הספר לאור מחדש בגרסה מצומצמת (בגלל הקושי להוציא לאור באופן פרטי בברית המועצות).
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 התרכז גסן בכתיבת ההיסטוריה הרוסית הכללית, ככל הנראה בהשראת התהפוכות האידאולוגיות שעברה רוסיה.
כתיבתו של גסן התרכזה במעמד הפועלים הרוסי ובמאבק הבין מעמדי.
למרות פעילותו הקודמת בארגונים יהודיים השתלב גסן היטב בקהילת ההיסטוריונים הסובייטים; בשנת 1923 ערך את כתב העת רוסקויה פרושלויה (העבר הרוסי), ובשנות השלושים ערך את ידיעון האקדמיה הסובייטית למדעים.
לא ברור אם גסן נעצר בשנות הטרור הסטליניסטי בשנים 1939-1936, אך ידוע כי אחיו ושני בניו נעצרו והוצאו להורג.
גסן נפטר ב-22 באוגוסט 1939 ונקבר בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי של לנינגרד.
גישתו של גסן להיסטוריה ויחסו עם דובנוב
כאמור לא ידע גסן לכתוב ולקרוא בעברית או ביידיש לכן מחקריו התבססו על שימוש במקורות רוסיים.
בניגוד להיסטוריונים אחרים נהנה גסן מגישה חופשית לארכיונים רוסיים שהיו סגורים בפני חוקרים אחרים, גסן אף סייע להיסטוריונים אחרים, בניהם דובנוב, להשיג מסמכים היסטוריים המצויים בגנזכי המדינה.
בספרו "תולדות העם היהודי ברוסיה" מודה גסן למנהל הארכיון הלאומי, סרגי פנצ'ולידזב, על הגישה שניתנה לו לארכיונים ממלכתיים למרות היותו של פנצ'ולידזב "אויב גלוי של העם היהודי" כמאמרו של גסן.
החוקר יהודה סלוצקר טוען שהגישה הייחודית שניתנה לגסן נובעת ממוצאו ממשפחה מתבוללת שחלק מבניה התנצרו.
גישתו של גסן לקורות את יהודי רוסיה שונה מגישתם של ההיסטוריונים היהודיים הלאומיים והציוניים אשר ראו בשנאת ישראל ובאנטישמיות כוח מרכזי וייחודי ביחסים שבין היהודים לשלטון המרכזי.
גסן טען בחיבוריו שיחס הצארים ליהודים נבע מסיבות סוציולוגיות וכלכליות ולא משנאה עיוורת, מה גם שיחס דומה קיבלו גם קבוצות אחרות באוכלוסייה.
כך לדוגמה, תחום המושב – הגבלת התיישבות היהודים באזור פולין לשעבר לא נבע משנאת ישראל אלא היה דרך של השלטון המרכזי למנוע תחרות כלכלית מסוחרים רוסים נוצרים, מה עוד שחופש התנועה לא היה מעולם זכות מובטחת ברוסיה אלא פריבילגיה של שכבה מעמדית מצומצמת ביותר.
גסן מוסיף כי איסור הכניסה לרוסיה גופה חל על כל הכופרים בדת הנוצרית אורתודוקסית כך שאינו ייחודי ליהודים.
דוגמה נוספת היא גישתו של גסן לפרעות ת"ח ות"ט, בעוד ההיסטוריוגרפיה היהודית המקובלת מתרכזת בתיאור סבלם של היהודים, גסן מתייחס לפרעות בהקשרן הרחב- מאבקם של הצמיתים והקוזאקים האוקראינים בשלטון הפולני המנצל.
את הפרעות רואה גסן כתוצאה מהיותם של היהודים משרתי השלטון הפולני- גובי המיסים וחוכרי הקרקעות ולא כתוצאה משנאת ישראל הטבועה בעם האוקראיני.
לאחר פריצת המהפכה הקומוניסטית ב-1917 מודגשת בכתיבתו של גסן מלחמת המעמדות בקהילה היהודית, השתדלנות והשחיתות של ראשי הציבור גרמו סבל רב להמונים היהודיים, במיוחד ביקר גסן את הממסד הרבני על מלחמתו בהשכלה ובנאורות, מכן ברור שאין גסן מצטער על אובדן האוטונומיה היהודית עם ביטול ועד ארבע הארצות.
גסן התנגד לכל דרך של קיום יהודי אוטונומי, אם בדרך של אוטונומיה במזרח אירופה לפי דרכו של דובנוב ואם בדרך של הגירה ציונית לארץ ישראל.
את התקדים ההיסטורי של שלטון אוטונומי עצמאי שלל גסן כי ראה בו ארגון נצלני ומושחת.
שמעון דובנוב, גדול ההיסטוריונים של יהדות רוסיה בעת ההיא ביקר קשות את גישתו של גסן, הוא טען כי ספריו הם "ההיסטוריה של הבעיה היהודית ברוסיה, ולא ההיסטוריה של יהודי רוסיה".
ספריו, כך טען דובנוב מדגישים יתר על המידה את השלילי במוסדות הקהילה היהודית ואינם נותנים את המקום הראוי לשנאת הנוצרים ליהודים.
בשנות המהפכה הרוסית כשסגנונו של גסן קיבל סממנים מרקסיסטיים האשים דובנוב את גסן שרצונו להפוך להיסטוריון רוסי גורם לו לסלף את ההיסטוריה היהודית ולסנגר על פשעי הרוסים.
יוכי שלח (נולדה ב-1959) היא סופרת ומרצה לתקשורת וקולנוע ועורכת משותפת של כתב העת האקדמי "מגדר".
שלח נולדה בחולון ולמדה בתיכון בויאר בירושלים.
שירתה בצה"ל כמפענחת תצ"א בחיל האוויר.
שלח היא בוגרת החוגים קולנוע וספרות באוניברסיטת תל אביב, בעלת תואר שני בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל החינוך מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבודת הדוקטורט שלה, מאוניברסיטת תל אביב, עסקה ביצירתם של מאיר שלו ודויד גרוסמן.
במקביל ללימודיה עבדה כמורה ומחנכת בבית הספר התיכון באר טוביה.
בשנים האחרונות היא משמשת כמרצה לתקשורת וקולנוע בבית הספר לאמנויות של סמינר הקיבוצים.
פרסמה רשימות ביקורת במוסף ספרים של עיתון "הארץ", וכן מאמרים ורשימות באתר הבית שלה, ובבלוג "כמה פשוט" באתר רשימות.
ב-2006 החלה לכתוב רומנים בלשיים.
ספרה הראשון, "אחד בספטמבר" (הוצאת עברית, 2006), הוקדש לבתיה גור, שהייתה המורה לספרות והמחנכת שלה בעת לימודיה בבית הספר התיכון בויאר.
שניים מן השירים המופיעים ברומן הבלשי השני שכתבה, "שירים צורבים" (הוצאת כנרת, 2008) - אשר מהווים רמזים לפתרון התעלומה - הולחנו והוקלטו, והם ניתנים לשמיעה ביוטיוב.
אירועי ספרה השלישי, "רצח, צדק חברתי", מתרחשים בקיץ 2011 בתל אביב של המחאה החברתית.
במשך שמונה שנים שימשה אחת משתי העורכות-השותפות של "מגדר", כתב עת אקדמי מקוון לפמיניזם ולמגדר.
בשנת 2014 הייתה אחת מהשותפים להקמת המיזם "To-Be Education", פלטפורמה ישראלית ליצירת משחקי תפקידים מקוונים, ושימשה יועצת פדגוגית במיזם
בשנת 2023 יצא לאור ספרה "אל תקרא לי אום כולתום" (הוצאת עם עובד).
הספר נכנס לרשימת הספרים המומלצים לבתי ספר תיכוניים.
כמו כן, נכלל ברשימה הארוכה של פרס ספיר לשנת 2024. בדצמבר 2024 זכתה שלח בפרס שולמית אלוני על ספרה זה.
אחד בספטמבר, הוצאת עברית, 2006
שירים צורבים, הוצאת זמורה-ביתן, 2008
רצח, צדק חברתי, הוצאת עברית, 2013
אל תקרא לי אום כולתום, עם עובד, 2023
יולי הרגיל (נולדה ב-9 בספטמבר 1967) שחקנית ובמאית ישראלית.
בוגרת בית הספר למשחק "בית צבי".
יולי היא נכדתו של משה חורגל (1901–1990) שחקן תיאטרון הקאמרי.
לאורך השנים השתתפה יולי בהצגות רבות, בהן: "שבועת האדרה" בתיאטרון לילדים ונוער" (כיום תיאטרון אורנה פורת, "פילומנה", "המסיבה" בתיאטרון בית ליסין, "השושנה המקועקעת", "תעלולי סקפן" ב"הבימה", "הדוד וניה" בתיאטרון חיפה.
גילמה דמויות רבות גם על המסך בין השנים 1994–2010: היא שיחקה בערוץ 2 ב"זהב של שוטים", "בנות בראון", "מתחם אויב", "חטופים" ועוד.
לאורך השנים השתתפה יולי בפרסומות רבות.
משמשת גם כמנחת סדנאות "תיאטרון מהספרים".
יולה (בפינית: Jolla, השם המלא: Jolla Oy, כלומר יולה בע"מ) היא יצרנית טלפונים סלולריים.
החברה הוקמה על ידי מספר יוצאי נוקיה בעקבות ביטול מיזם מיגו בחברה.
היום, לחברה טלפון אחד, יולה פון.
מערכת ההפעלה של החברה, Sailfish OS מבוססת על לינוקס וברובה זמינה דרך מיזם התוכנה החופשית Mer.
יולאדה "נוק" סואניוט (בתאית: เกริกก้อง "นก" สวนยศ; נולדה ב-18 ביוני 1983) היא פוליטיקאית טרנסג'נדרית תאילנדית ופעילה לזכויות טרנסג'נדרים.
סואניוט התפרסמה לראשונה כשזכתה במספר תחרויות יופי לנשים טרנסג'נדריות, ולאחר מכן עבדה כדוגמנית.
בעבר היא נעצרה לאחר שזייפה תעודת זהות במטרה להשתתף בתחרות יופי, מכיוון שהחוק בתאילנד לא מאפשר לשנות את סעיף המין בתעודת הזהות.
בהמשך הצטרפה סואניוט ללהקת הבנות "מלכודת ונוס", שהורכבה מחמש נשים טרנסג'נדריות, והייתה הלהקה הראשונה עם חוזה תקליטים של קתואי (מושג בתאית שמתייחס לנשים טרנסג'נדריות או גברים הומוסקסואלים נשיים, אשר נחשבים לעיתים קרובות למגדר שלישי בתאילנד).
לסואניוט יש תואר ראשון במדע, תואר שני במדע המדינה, והיא מועמדת לקבלת תואר דוקטור במדעי החברה.
בעבר, ניהלה ערוץ קניות תאילנדי מקומי והקימה את העמותה למען האישה הטרנסג'נדרית בתאילנד, הנאבקת למען זכויות נשים טרנסג'נדריות, מעניקה סיוע משפטי ומגייסת כספים למימון ניתוחים לשינוי מין.
במאי 2012 נבחרה סואניוט לתפקיד המפקחת הכלכלית של מחוז נאן שבצפון תאילנד, והפכה לפוליטיקאית הטרנסג'נדרית הבכירה ביותר בארצה.
סואניוט התמודדה בבחירות כמתמודדת עצמאית, ולא כחלק משום מפלגה.
יוכי דנחי (נולדה ב-כ"ד בשבט ה'תש"ם 13 בינואר 1980) היא סופרת ילדים ומבוגרים, חרדית-ישראלית, מרצה ומנהלת גן.
דנחי תומכת רגשית רב תחומית ויועצת חינוכית, ומפתחת שיטת "אימהות מודעת-הדרך הקלה" לחינוך.
בעלת טור שבועי קבוע באתר הידברות ובעיתון יום ליום.
יוכי דנחי היא בעלת תואר בחינוך לגיל הרך, עבדה כמנהלת גן במשך 17 שנים בבאר שבע וגבעת שמואל.
היא נשואה ליוחנן ולהם שלושה ילדים.
לאחר השלמת לימודים בסמינר אופקים, לתואר גננת בכירה ומוסמכת, המשיכה את לימודיה לתואר B.A במסלול הגיל הרך וסיימה אותו בהצטיינות תוך כדי עבודתה כגננת.
בנוסף למדה שבע שנים תמיכה רגשית רב תחומית במרכז שקוף בדרכו של רבי נחמן מברסלב ואצל הרב יחיאל יעקובסון ייעוץ חינוכי ותמיכה רגשית.
יוכי דנחי כותבת בנושאי חינוך והורות באתר הידברות.
כמו כן, היא בעלת טור דו שבועי בפורום המומחיות, בעלון השבועי של אתר הידברות המופץ ב-200,000 עותקים מדי שבת בבתי כנסיות ברחבי הארץ.
בנוסף, טור שבועי קבוע במגזין "מרגלית" שמפורסם כחלק מעיתון יום ליום בו היא עונה לשאלות של אימהות בנושאי חינוך והורות.
שיטת "אימהות מודעת הדרך הקלה"
שיטת אימהות מודעת משלבת את שיטת אי ההימנעות (המוכחת מדעית כיום כטיפול הטוב והיעיל ביותר לפחדים וחרדות הידוע לנו כיום) עם שיטות נוספות וכלים חינוכיים פרקטיים על מנת ליצור שינוי עמוק ויסודי בדינמיקה וביחסים בין בני הבית באופן כללי ובפרט בנושא הפנמת משמעת וסמכות עם ילדים בכל גוני קשת הגילאים.
שיטת "אימהות מודעת" היא שיטה שעוזרת להבין כיצד המערכת שלנו כבני אדם מורכבת.
היכרות והתחשבות מלאה ברגשות ובמחשבות, ועל ידי ההתחשבות בנפש ונטרול רגשות ומחשבות קשים ניתן לפתור בעיות וקשיי משמעת, כעסים מול הילדים, חוסר אונים, תחושת כישלון ועוד.
המטרה היא לעזור להשתחרר מבעיות משמעת קשות, רגשות קשים מול הילדים.
שיטת "אימהות מודעת הדרך הקלה" מלמדת אימהות להיות מודעות לעצמן, לרגשות שלהן ולמחשבות שלהן בזמן ההתמודדות עם אתגרים חינוכיים.
השיטה עוזרת להתמודד עם רגשות קשים ועוזרת לזהות ולהפריד בין מחשבות אמתיות ומחשבות שקריות, בין רגשות אמתיים שנובעים מהנפש עצמה ובין רגשות אוטומטיים, התניות רגשיות, שרק עולות שוב מהעבר הישן כתקליט שבור.
המטרה היא להגיע לרוגע נפשי וחשיבה צלולה ובהירה תוך כדי האתגרים החינוכיים ואז יש את היכולת המלאה לבחירה וגם נוצרת באופן טבעי ידיעה ברורה שמאפשרת להחליט מה לעשות ואיך להגיב בכל סיטואציה.
כאשר מגיעים לאיזון אפשר גם בקלות ליישם את הכלים חינוכיים שהשיטה מציעה.
הורות בקלות (מרץ 2018) - מלמד את עיקרי שיטת 'אימהות מודעת- הדרך הקלה'.
גלולת הקסם בחינוך (אפריל 2019) - מתמקד בהפנמת כלי חינוכי שנועד לעקוף את ההתנגדויות הטבעיות של הילדים לסמכות.
יולי סולומונוביץ' גוסמן (נולד ב-8 באוגוסט 1943, באקו) הוא במאי קולנוע ותיאטרון יהודי סובייטי, רוסי-אזרי.
הוא המייסד ומנכ"ל פרס ניקה היוקרתי.
יולי גוסמן נולד בבאקו, אזרבייג'ן לרופא הצבאי סולומון גוסמן והפרופסור לולה בארסוק, לימים מתורגמנית ופרופסור באוניברסיטת אזרבייג'ן לשפות.
אחיו מיכאיל הוא סגן נשיא סוכנות הטלגרף הרוסית.
בשנת 1966 סיים יולי גוסמן את האוניברסיטה לרפואה של אזרבייג'ן, בוגר הפקולטה לטיפולים, ובשנת 1970 סיים תואר שני בפסיכולוגיה ופסיכיאטריה.
הוא כתב עבודת מחקר כדי להגן על עבודת גמר בתואר רפואי אחר, אך בחר שלא לעשות כן לאחר שהתקבל לקורסי הבימוי הגבוה לקולנוע בגוסקינו.
עם סיום לימודיו בשנת 1976 עבד ב"אזרבייג'נפילם", שם יצר וביים מופעי במה והיה במאי תוכנית החדשות הסאטירית "מוזלאן".
בשנות השבעים והשמונים עבד כמנהל ובמאי התיאטרון הממלכתי של אזרבייג'ן לקומדיה מוזיקלית ותיאטרון הזמר.
הוא ביים שבעה סרטים, כולל מחוץ לברית המועצות (בארצות הברית, יפן וסין).
הוא הציג את התרגול האחיד לכל צוותי ק.ו.ן והפך לאחד האישים המזוהים יותר מכל עם המשחק והשתתף במרבית הרכבי השיפוט של המשחק מאז.
בשנת 1993 הוא נבחר לציר הדומה הממלכתית של הדומה הראשונה (1993–1995).
בשנים 1988–2002 שימש גוסמן כיו"ר מרכז הקולנוע (Dom Kino) במוסקבה.
בשנים 1996–2000 אירח את התוכנית "הנושא" ותוכנית האירוח השבועית "ערב עם יולי גוסמן" בערוץ הראשון.
בשנת 1996 ייסד והיה לאחד המנכ"לים של הקונגרס היהודי-רוסי.
בשנת 2004 הוענק לו מסדר הידידות.
הוא נשוי לולידה גוסמן, מורה לצרפתית ומרצה במחלקה לשפות סלאביות באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
יש להם בת בשם לולה ונכד בשם מקסימיליאן.
יוֹכֶן רינדְט היה נהג מרוצי מכוניות אוסטרי בפורמולה 1. הוא מת בתאונה בעונת 1970, במהלך מקצי הדירוג לגרנד פרי האיטלקי, והפך לנהג היחיד שהוכתר כאלוף עולם בפורמולה 1 כשאינו עוד בחיים.
רינדט נולד במיינץ בגרמניה ב-1942, בעת מלחמת העולם השנייה, לאם אוסטרית ואב גרמני.
בגיל 15 חודשים נהרגו הוריו בהפצצות בעלות הברית בהמבורג, והוא הועבר לטיפול סבו וסבתו בגראץ באוסטריה.
בתור ילד גילה התנהגות פרועה וסולק מספר פעמים מבית הספר, ואף נפצע כמה פעמים בתאונות סקי.
העניין שלו במרוצי מכוניות גבר לאחר שביקר ב-1961 בגרנד פרי הגרמני עם חבריו לתיכון, בהם הלמוט מרקו, שהפך בהמשך גם הוא לנהג פורמולה 1.
ב-1961 הוא החל להתחרות במרוצים מקומיים במכונית של סבתו, אך זכה להצלחה רק לאחר שזכה לנהוג במכונית אלפא רומיאו שהוכנה למרוץ על ידי סוכן מקומי.
ב-1963 עבר להתחרות בפורמולה ג'וניור כשהצטרף לקורט בארדי-בארי, נהג מרוצים אמיד שתמך בו.
סגנון נהיגתו באותה עת הקנה לו מוניטין של נהג פרוע ומסוכן למתחרים והצופים כאחד.
ב-1964 פוצלה הסדרה לשתי אליפויות ורינדט המשיך בפורמולה 2, עם מכונית ברבהאם.
באותה שנה ניסה כוחו גם במרוץ בודד של פורמולה 1 ופרש.
בסך הכול ניצח רינדט ב-29 מרוצי פורמולה 2. הוא זכה לחשיפה ראשונה כשניצח במרוץ בקריסטל פאלאס, בלונדון, כשהוא מקדים את גרהאם היל.
כמו נהגים רבים בתקופתו, רינדט המשיך להשתתף במרוצי פורמולה 2 גם במקביל לקריירת פורמולה 1. ב-1967 הוא זכה בתשעה מרוצי פורמולה 2, אך כיוון שנהג באופן רשמי גם בפורמולה 1, ניצחונותיו לא נספרו באליפות.
המרוץ האחרון שלו בסדרה זו היה ב-1970.
במקביל לאליפויות הפורמולה, השתתף רינדט גם במרוצי מכוניות ספורט, בעלות מבנה דומה למכוניות כביש, בהן הגלגלים מכוסים.
במסגרת זו הוא השתתף ארבע פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן.
הפעם הראשונה הייתה ב-1964 עם פרארי 250LM, אך הקבוצה פרשה עוד בטרם רינדט החל לנהוג.
שנה אחר כך, ב-1965, הוא נהג שוב באותה מכונית, אך השיג את תוצאתו הטובה ביותר במרוץ בלה מאן כשזכה במקום הראשון, עם הנהג האמריקני מאסטן גרגורי.
בכל שאר הפעמים, רינדט לא סיים את המרוץ בלה מאן.
הופעת הבכורה של רינדט בפורמולה 1 הייתה בעונת 1964 כנהג אורח בגרנד פרי אוסטריה, שם נאלץ לפרוש עקב תקלה.
הוא זכה בחוזה קבוע בעונת 1965 בקבוצת קופר, עם ברוס מקלארן.
הישגו הטוב ביותר היה בגרנד פרי גרמניה, בנירבורגרינג, שם סיים במקום הרביעי.
הוא סיים את העונה כולה במקום ה-13. בעונת 1966 עזב מקלארן את קבוצת קופר ואלוף העולם ג'ון סורטיס החליף אותו באמצע העונה.
רינדט זכה להישגים טובים בעונה זו, כולל שלושה פודיומים, כשהוא כמעט משתווה לסורטיס בביצועיו, אך לא הצליח לנצח, בעוד סורטיס זכה לניצחון.
רינדט סיים את העונה במקום השלישי.
עונת 1967 הייתה פחות מוצלחת ורינדט הצליח לסיים בשני מרוצים בלבד.
בעונת 1968 עבר רינדט לקבוצת ברבהאם, שהייתה האלופה בשתי העונות הקודמות, אך שוב נאלץ לפרוש פעמים רבות במהלך העונה וסיים רק בשני מרוצים, שניהם במקום השלישי.
בעונת 1969 עבר לקבוצת לוטוס, שהייתה אלופת העונה הקודמת, והצטרף לגרהאם היל.
עם זאת, רינדט לא היה משוכנע שהמעבר יטיב עמו, עקב המוניטין של נהגי מכוניות לוטוס כמעורבים תכופות בהתרסקויות, בין היתר בגלל מבנה מכונית שכלל כנפיים אווירודינמיות.
כשנשאל על כך, אמר רינדט: חששותיו של רינדט התאמתו בגרנד פרי השני של העונה בספרד, כשהיה מעורב בתאונה קשה, אך למזלו סבל רק משבר באף.
בהמשך העונה הוא זכה להצלחה כשסיים שלוש פעמים על הפודיום, ובתוכם השיג את ניצחונו הראשון בפורמולה 1, בגרנד פרי ארצות הברית.
עונת 1970 החלה עבור רינדט, בפרישה מגרנד פרי דרום אפריקה.
היל עזב את הקבוצה בסוף העונה הקודמת, ורינדט הפך לנהג הבכיר בלוטוס, בתקווה לנצל את הלוטוס 72, הדגם החדש שהוצג במרוץ השני.
אף שכלל חידושים רבים שילוו מכוניות פורמולה 1 לשנים רבות, כדוגמת כונסי אוויר משני צידי הנהג, הדגם לא היה אמין, והוביל את רינדט לפרישה כבר לאחר תשע הקפות.
במרוץ הבא חזר רינדט לנהוג בלוטוס הקודמת, ואף שנאלץ להתמודד עם צמיגים לא מתאימים, שנועדו למכונית החדשה, הוא זכה לניצחונו הראשון בעונה.
במרוץ הבא פרש עקב תקלת מנוע, הפעם במכונית הישנה.
במרוץ החמישי בעונה, בהולנד, הוא שב לדגם החדש וזכה לפול פוזישן וניצחון, שהועב רק עקב מותו של עמיתו למרוץ, הבריטי פירס קורג'.
הניצחון העלה את ביטחונו של רינדט בלוטוס 72, והוא החל בסדרה של ניצחונות בצרפת, גרמניה ובריטניה.
ניצחונותיו של רינדט אפשרו לו להבטיח זכייה באליפות במרוץ הבא באוסטריה, שהיה המרוץ הביתי שלו.
אף שזכה בפול פוזישן, הוא נאלץ לפרוש במרוץ עקב תקלת מנוע.
עקב כך, נדחתה ההכרעה למרוץ הבא במונצה, איטליה.
מסלול מונצה באיטליה היה ועודנו המסלול המהיר ביותר בפורמולה 1. הוא בעל ישורות ארוכות במיוחד, ונהגי מרוץ נוהגים לנצל בהן את המכוניות שלפניהם כדי להקטין את כוח הגרר ולהשיג מהירויות גבוהות יותר.
מסיבה זו, הוסרה במקצי האימון הכנף האחורית ממכוניתו של רינדט, שנועדה לספק כוח הצמדה טוב יותר בפניות, אך פגעה במהירות המרבית.
רינדט אף דיווח שההסרה הטיבה עם גובה הסל"ד המרבי.
במקצה היום השני, בהקפה החמישית, בעודו מסיים ישורת ארוכה ומתחיל בפנייה ארוכה המכונה פרבוליקה, הוא איבד את האחיזה ונזרק לעבר גדר הבטיחות.
הוא נהג שלא לחגור את חגורת הבטיחות במלואה, והחליק מתחתיה.
החקירה העלתה שכנראה החגורה נתפסה בגרונו של רינדט והובילה לתוצאה הקטלנית, אף שגם גדר הבטיחות הותקנה באופן רשלני ותרמה לעוצמת ההתנגשות.
מותו הוכרז בדרך לבית החולים במילאנו.
רינדט נקבר בגראץ, אוסטריה ב-11 בספטמבר 1970.
לאחר מותו המשיכה אליפות הפורמולה 1 במרוצים שנותרו, בעוד רינדט הוביל את האליפות.
ג'קי איקס היה בעל הסיכוי הטוב ביותר לזכות באליפות אם היה זוכה בשלושה ניצחונות, אך במרוץ הלפני אחרון בעונה, בארצות הברית, הוא סיים רביעי ורינדט הוכרז כאלוף היחיד כשאינו בחיים.
הגביע נמסר לאלמנתו נינה ולבתו ב-18 בנובמבר 1970, על ידי אלוף העונה הקודמת ג'קי סטיוארט, בטקס שנערך ליד כיכר הקונקורד בפריז.
יולו לוין היה צייר אקספרסיוניזם יהודי-גרמני, נרצח באושוויץ.
יולו לוין, ילדם השלישי והצעיר של אמה וליאו לוין, גדל בשצ'צ'ין.
יולו התעניין באמנות מגיל צעיר.
בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות ומשנת 1931 קיבל עבודה בדיסלדורף.
הוא למד באסן אצל יאן פריקר, בעקבותיו הלך ללמוד אמנות במינכן בשנת 1921, ובמרץ 1923 נכנס לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
היינריך קמפנדונק והיינריך נאון, היו המורים שלו.
עם סיום לימודיו בשנת 1926 קיבל לוין את ההזמנה הגדולה הראשונה שלו, ציור קיר עבור ה-GeSoLei.
עם השכר הוא הצליח להרשות לעצמו שהייה של מספר שבועות בפריז.
נסיעה נוספת לצרפת לקחה אותו למרסיי במשך שישה חודשים בקיץ 1931, שם יצר מספר רב של ציורים בצבעי מים חזקים וצבעוניים, ציורי שמן ורישומים.
בין השנים 1925–1932 הוא היה חבר ב"יונג ריינלנד", עם פעילות תוססת בתערוכות בדיסלדורף, ואחריה תערוכות בברלין ובנירנברג.
בין השנים 1930–1939, במרכז העיר דיסלדורף, הוא חלק מקום עם הצייר קרל שוסיג (עד 1934) ואמנים אחרים.
בשנת 1930 ייסד שווסיג את סניף דיסלדורף של האסו (ASO האגודה למהפכה באמנות חזותית) יחד עם לוין ועמיתיו הציירים פטר לודוויגס, הנס קרליק, קרל לאוטרבך והבמאי והשחקן ולפגנג לאנגוף.
לוין השתייך גם לקבוצת האמנים דאס נוי פומרן, שהתקיימה בין השנים 1930–1933.
עם עליית הנאצים לשלטון, ב-1933 ולאחר איסור על ציור עבד האמן כמורה לציור בבתי ספר יהודיים בדיסלדורף ובברלין.
מדי שנה ביקר את עיר מולדתו שצ'צ'ין במשך כמה שבועות.
מנותק מהדרישות המקצועיות, התמסר באופן אמנותי להמולה בנמל הים הגדול.
העדפתו של לוין לסצנות נמל הגיעה לשיאה בתמונות המשקפות טיול בדרום צרפת (1931).
ביוני 1933 נעצר לוין מסיבות פוליטיות, בהתבסס על קרבתו ואהדתו לחברי האופוזיציה השמאלנית הפוליטית, ובגלל מוצאו היהודי, נשללו ממנו חברות באגודות התרבות של הרייך ובכך המשך פעילותו המקצועית.
יולו לוין עבד כמורה לאמנות בבית הספר היסודי היהודי בדיסלדורף, שנוסד בשנת 1935, בקאסרנשטראסה ואסף את הציורים החשובים של תלמידיו היהודים.
אוסף זה הוסתר על ידי מיקה מונייאו, אשתו של הצייר פרנץ מונייאו (1903–1945; שנרצח במחנה הריכוז בוכנוולד) בתקופת הנאצים וכך נשמרו לעתיד.
ציורי ילדים יהודיים אלה הוצגו ברחבי העולם תחת הכותרת "גורשו, נרצחו".
לוין נסע לברלין בשנת 1939, שם העביר גם שיעורי רישום.
משנת 1942 ואילך עבד לוין כעובד לא מיומן עבור הקהילה היהודית בברלין, אותה הקים הגסטפו.
כשעבד בברלין, ראה את רכבות המשא הנושאות יהודים הולכות ברציפות מזרחה.
הוא היה אחראי על ניקיון קרונות המטען שחזרו מהגירושים למחנות ההשמדה.
ב-17 במאי 1943 לוין גורש לאושוויץ ונרצח.
ישנם שתי רשומות על שמו במאגר שמות קורבנות השואה בעמוד הזיכרון של יד ושם, קורות חיים ודיווח אודותיו ניתן למצוא בארכיון הפדרלי בקובלנץ.
מרכז "יולו-לוין-עופר" בפרבר של דיסלדורף מנציח את האמן מאז 2003, שם הוקם מרכז זיכרון ומידע ב-27 בנובמבר 2014, שיזמה קרן מונייאו / לוין, דיסלדורף.
באנדרטת דיסלדורף, קיים "חדר יולו לוין" שהוא אולם קטן לאירועים או פרויקטים חינוכיים ופסל חזה הוא תזכורת לאמן.
בשנת 1962 הוקמה בחלק הדרומי של בית העלמין גולצהיים אבן זיכרון לציירים יולו לוין, קרל שוסיג, פרנץ מונייאו ופיטר לודוויגס.
ב-25 ביוני 2015, הניח גונטר דמניג אבן לזכרו בעיר מולדתו שצ'צ'ין בפולין.
ב-1 ביוני 2017 הונחה אבן זיכרון מול מקום מגוריו לשעבר בברלין-מיטה.
המונח יול (Yule) או יוּלְטָייד (Yuletide) מתייחס לפסטיבל היסטורי שנחגג על ידי העמים הגרמאניים הקדומים, ומהווה כיום נדבך מרכזי בלוח השנה הנאו-פגאני המכונה "גלגל השנה".
המקור האטימולוגי של המילה מצוי בשפות נורדיות וגרמאניות עתיקות, והוא עדיין משתקף בשמות חג המולד במדינות סקנדינביה, כמו "Jul" בשוודית ובדנית.
מונחים בעלי הקבלה אטימולוגית ליול משמשים עד היום במדינות הנורדיות ובאסטוניה לתיאור חג המולד ופסטיבלים נוספים הנערכים בתקופת בחורף.
מבחינה היסטורית, החג ציין את נקודת היפוך החורף, המועד שבו היום הוא הקצר ביותר בשנה, ומכאן ואילך האור מתחיל לחזור.
עם התפשטות הנצרות באירופה, פולחנים אלו עברו תהליך של סינקרטיזם ונוכסו אל תוך חגיגות הולדת ישו, מה שהוביל להיווצרות המושג "כריסטמסטייד" (Christmastide; עונת כריסמס).
השפעת היול על מנהגי חג המולד המודרניים ניכרת במגוון סמלים וטקסים.
גזע חג המולד, אשר נשרף בעבר באופן טקסי כדי לסמל את ניצחון האור על החושך, התפתח במרוצת השנים למנהגים קישוטיים ואף למאפים בצורת גזע עץ ומקורו בגזע יול.
באופן דומה, השימוש בעצים ירוקי-עד לקישוט הבית בתקופת החורף נשען על אמונות פגאניות עתיקות שראו בהם סמל לחיים נצחיים בתקופה של קיפאון ומוות בטבע.
גם אלמנטים כמו שירת מזמורים, סעודות חגיגיות והחלפת מתנות שואבים השראה ממסורות החורף הגרמאניות, שנועדו לחזק את הקהילה בתקופת הקור.
בנוסף, מוזיקת חג המולד רבים ומאכלים הנאכלים בחג המולד, מקורם ביול, כמו בוש דה נואל.
בעידן המודרני, היול זוכה לעדנה מחודשת בקרב זרמים דתיים שונים המבקשים להתחבר לשורשים הטרום-נוצריים.
הוא נחגג בצורות מגוונות על ידי קבוצות נאו-פגאניות, שטניזם, פגאניזם גרמאני ונאו-פגאניזם גרמאני וגם בקרב קבוצות אזוטריות אחרות המדגישות את מחזוריות הטבע והקשר בין האדם לעונות השנה.
בעוד שהנצרות העניקה לחג פרשנות תאולוגית חדשה, המונחים המקוריים והמנהגים העתיקים נותרו חלק בלתי נפרד מהתרבות המערבית, כשהם משמרים זיכרון תרבותי של חגיגת האור בלב החורף.
"Yule" היא הגרסה המודרנית למילים באנגלית העתיקה ġēol או וגם או .
המילה הראשונה מציינת את הפסטיבל בן 12 הימים של "Yule" (כיום: כריסמסטייד) והמילה האחרונה מציינת את חודש "Yule".
כך ǣrra ġēola מתייחס לתקופה שלפני פסטיבל Yule (דצמבר) ו-æftera ġēola מתייחס לתקופה שאחרי יול (ינואר).
מאמינים כי שתי המילים נגזרות מגרמנית נפוצה , והם קשורים לשפה הגותית, נורנדית עתיקה, איסלנדית, פארו ונורווגית נינורסק, דנית, שוודית ונורווגית.
אילן היוחסין האטימולוגי של המילה נותר לא ברור גם כיום, אם כי נעשו ניסיונות רבים לשער מקורות הודו-אירופיים גם מחוץ לקבוצה הגרמאנית.
שם העצם "יולטייד" מתועד לראשונה מסביבות 1475.
יול הוא פסטיבל חורף מקומי שנחגגו על ידי העמים הגרמאניים.
ההתייחסויות המוקדמות אליו הן בצורה של שמות חודשים, כאשר תקופת יול, הנקראת יולטייד, נמשכת איפשהו כחודשיים, והיא נופלת לקראת סוף לוח השנה המודרני – בין אמצע נובמבר עד לתחילת ינואר.
יול נחגג בהיסטוריה של העמים הגרמנים; בשפה הגותית מהמאה ה-4 הפסטיבל מופיעה בשם החודש "" – פרומה ייולאיס, ובמאה ה-8, ההיסטוריון האנגלי בדה ונרביליס כתב כי לוח השנה האנגלו-סקסי כולל את החודש "" או "", המקביל כיום לדצמבר המודרני או לדצמבר ולינואר.
סאגת "מחזור העולם" מראה כי הוקון הראשון, מלך נורווגיה אחראי על התנצרותה של נורווגיה, כמו גם שינוי התאריך של יול כדי לחפוף עם חגיגות נוצריות שנערכו באותה העת.
הסאגה אומרת שכאשר הוקון הגיע לנורווגיה הוא היה נוצרי, אך מכיוון שהארץ עדיין הייתה עדתית והעם שמר על מנהגיהם הפגאניים, הסתיר הוקון את נצרותו כדי לקבל את עזרתם של "המפקדים הגדולים".
עם הזמן הוקון העביר חוק שקבע כי חגיגות יול יתקיימו באותו זמן שהנוצרים חגגו את חג המולד.
יול נחגג בעבר במשך שלושה לילות מליל אמצע החורף, על פי הסאגה.
הוקון תכנן שכאשר הוא יחזיק בשלטון על כל הארץ ושלטונו יהיה מבוסס, אז הוא יתחיל להמיר את דת העם לנצרות.
על פי הסאגה, התוצאה הייתה שהפופולריות של הוקון גרמה לרבים להיטבל, ויש אנשים שהפסיקו להקריב קורבנות.
כאשר האקון האמין שהוא בעל מספיק כוח פוליטי על ארצו, הוא פנה לבישוף וכמרים נוספים מאנגליה, והם הגיעו לנורווגיה.
עם הגעתם, "הוקון הודיע שהוא יטיף את הבשורה בכל הארץ." הסאגה נמשכת ומתארת את התגובות השונות של אספות אזוריות שונות.
את חג היול נהוג לחגוג כיום בעיקר בארצות סקנדינביה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה, במקביל לחג הכריסמס הנוצרי.
במקורו יול הוא חג חקלאי המציין את אמצע החורף.
החג נחגג במהלך כל חודש דצמבר ועד ה-24.12 בו מתקיים ערב החג.
שבוע לאחר מכן מתקיימות גם חגיגות השנה החדשה.
במהלך כל החודש מציינים את החג במנהגים שונים.
נהוג לקשט את הבית בקישוטים בגוונים אדום, לבן וירוק.
נהוג לקשט את עץ האשוח במרכז הבית ולשים תחתיו מתנות.
נהוג לקשט תפוזים במסמרי ציפורן וסרטים אדומים אותם תולים בבית, להכין עוגיות תבלינים ולשתות יין חם מועשר בתבליני הל, ציפורן, קינמון ואניס.
לקראת ערב החג נהוג לספור את הימים עד ה-24.12. מציינים זאת באמצעים שונים: הדלקת נרות עם מספור הימים עד ערב החג, פתיחת "יול קלנה"- שהוא מעין לוח שנה קטן בתוכו שמים מתנות קטנות לכל יום ועד לערב החג.
כמו כן, נהוג לתת מתנות קטנות שיש להשתמש בהן עד לערב החג, לדוגמה להכין עוגיות תבלינים אותן אוכלים עד ערב החג.
בערב החג עצמו אוכלים אוכל מסורתי המתאפיין בצבעי החג- אדום ולבן.
אורז לבן, בשר ברוטב ביין, כרוב אדום, תפוחי אדמה מקורמים וסלק.
בתום הארוחה אוכלים קינוח הנקרא "ריס-אלמנד".
המורכב מדייסת אורז, שברי שקדים וקצפת וסירופ דבדבנים אדום.
מכיוון שדתות נאו-פגניות שונות יכולות להיות שונות למדי ולהם ומקורות שונים מאוד, חגיגות יול יכולות להשתנות במידה ניכרת למרות השם המשותף.
חלקם חוגגים באופן קרוב ככל האפשר לאופן שבו הם מאמינים שהפגאניים הקדומים חגגו את החג, בעוד שאחרים חוגגים בטקסים שהורכבו ממקורות שונים.
בזרמים נאו-פגניים גרמניים, חוגגים את "יול" במפגשים הכוללים לעיתים קרובות סעודה ומתן מתנות.
ברוב זרמי הוויקה, חג זה נחגג ביום היפוך החורף, והחג מייצג את הלידה מחדש של האל המקורן, הנחשב כיום ההולדת של השמש.
אופן חגיגות שבת זו משתנה בהתאם לאמונות החוגג.
חלקים עורכים טקסים פרטיים בבית, בעוד שאחרים עושים זאת עם אמנת המכשפות שלהם.
כנסיית השטן וקבוצות שטניות אחרות של שטניזם חוגגים את יול כחלופה לחג המולד הנוצרי.
יול השטני הוא אינו אותו טקס כמו החגיגה הנאו-פגאנית או אלילית של יול, שכן הוא חג קדם-נוצרי ואינו מכיר בשטן הנוצרי כמי שקשור בכלל לטקס ההיסטורי או הנאו-פגאני של יול.
יולי ברגן (בנורווגית: Julie Bergan; נולדה ב-12 באפריל 1994) היא זמרת-יוצרת נורווגית.
כשהייתה בת 16, היא החלה להוציא גרסאות כיסוי לשירים.
ב-30 בנובמבר 2012, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם Cir.Cuz , את הסינגל "Supernova".
השיר הגיע, בשיאו, למקום החמישי בנורווגיה.
ב-2013, היא השתתפה עם השיר "Give a Little Something Back" במלודי גרנד פרי, הקדם האירוויזיון הנורווגי לאירוויזיון 2013. היא לא הצליחה להעפיל לגמר התחרות.
בספטמבר 2013, היא הוחתמה אצל וורנר מיוזיק גרופ נורווגיה.
בתחילת 2014, היא הוציאה את הסינגל "Younger".
ב-2015, היא הוציאה את הסינגל "All Hours".
השיר הגיע, בשיאו, למקום השישי בנורווגיה.
ב-2016, היא הוציאה את הסינגל "Arigato".
השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון בנורווגיה, ולמקום החמישי בשוודיה.
ב-11 במאי 2018, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם K-391, אלן ווקר וסינרי , את הסינגל "Ignite".
השיר הגיע, בשיאו, למקום הרביעי בוולוניה, למקום החמישי בפינלנד, למקום הראשון בנורווגיה, למקום החמישי בפולין, למקום ה-13 בשוודיה, ולמקום ה-28 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-3 בינואר 2020, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם סיב, את הסינגל "Kiss Somebody".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-12 בנורווגיה, ולמקום הראשון בשוודיה.
יולאן קלן, (במקור יולאן פרידה בלום, בהונגרית: Kelen Jolán; מונקצ'בו, 29 בנובמבר 1891 – בודפשט, 28 בדצמבר 1979) הייתה מורה, סופרת ומרצה באוניברסיטה.
אשתו של המהנדס יוז'ף קלן וגיסתו של אוטו קורווין.
יולאן קלן נולדה במשפחה יהודית בעיר מונקאץ' (אז ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית), שמחצית מתושביה היו יהודים.
אביה היה לאיוש פריד ואמה פאולה הלר.
קלן הצטרפה לחוג גליליאו בשנת 1910, היא הייתה זמן מה המזכיר הכללי של החוג וגם העבירה בו הרצאות.
קלן סיימה את לימודיה בבודפשט, לימדה בבית ספר למסחר משנת 1910 עד 1918 ואז נעצרה בגין השתתפותה בעבודה האנטי-מיליטריסטית של הסוציאליסטים המהפכניים ונשלל תפקידה בהוראה.
היא הייתה ממקימי מחלקת ההוראה של ההתאחדות הלאומית לעובדים עירוניים (VAOSZ) שהוקמה על ידי ארנה צובל.
קלן הפכה לחברה במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) עם הקמתה.
ב-30 ביולי 1917 נישאה ליוז'ף (קליין) קלן בבודפשט.
בדצמבר 1918 השתתפה בעבודת הוועדה לרפורמה בבתי הספר כמפקחת בית הספר במחוז פשט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עמדה בראש המחלקה החברתית לילדים בוועדה העממית לחינוך ציבורי והייתה חברה במועצת העובדים והצבא המרכזית של בודפשט.
לאחר נפילת הרפובליקה היגרה לווינה בסתיו 1919. היא נסעה למוסקבה בשנת 1922 ועבדה כמרצה באוניברסיטה.
קלן הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולאחר מכן עבדה כעורכת ראשית של הוצאת ספרי לימוד.
בשנים 1926–1931 הייתה עובדת בנציגות המסחרית של ברית המועצות בברלין.
היא חזרה לרפובליקה העממית ההונגרית רק בשנת 1954 ועבדה כשכירה במכון להיסטוריה של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית.
היא כתבה מספר רומנים היסטוריים.
חייו של אוטו קורווין (בודפשט, 1955)
פרקים מחייו של דזיה בוקאני (עם 1964).
יוכי צוקר פרלמן היא משוררת ישראלית.
יוכי צוקר פרלמן בוגרת מדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היא התחילה לפרסם שירים לאחר שכלתה את בנה.
יוכי פרסמה שלושה ספרי שירה.
כאשר משתכנות בי מנגינות (תל אביב: מילה טובה, 2009)
יוכים דמיטרוביץ' קונופליה (באוקראינית: Юхим Дмитрович Конопля; נולד ב-26 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בקבוצת שחטאר דונצק ובנבחרת אוקראינה.
כשהיה בן 13 זומן לקבוצת הנערים של מועדון שחטאר דונצק.
בעונת 2016/2017 צורף לסגל של קבוצת הנוער (עד גיל 19) של המועדון.
בעונה הבאה - שיחק בשורות הקבוצה הצעירה (עד גיל 21) של שחטאר.
בתחילת עונת 2019/2020 הושאל לקבוצת דסנה צ'רניהיב למשך שתי עונות.
ב-21 באוגוסט 2021 שותף לראשונה במשחק רשמי של הקבוצה הבוגרת של שחטאר דונצק - משחק במסגרת הליגה כנגד צ'רנומורץ אודסה.
קונופליה שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה.
קונופליה נטל חלק בארבעה מתוך ששת משחקי הנבחרת בטורניר.
באוקטובר 2020 זומן קונופליה לנבחרת הבוגרת של אוקראינה.
את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ערך ב-7 באוקטובר 2020 במסגרת משחק ידיות מול נבחרת צרפת.
ב־16 ביוני 2023, במהלך משחק נגד צפון מקדוניה במסגרת מוקדמות יורו 2024 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת.
יולט קרלסון סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-27 בשנים 1965–1969.
יולט סמית' נולד בעיר בקלי שבווירג'יניה המערבית, כבנם של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ו ל.
סמית' ושל רעייתו כריסטין קרלסון.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים במחוז ראלי, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם וודרו וילסון ב-1934. וסיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר וורטון למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא התמחה בכלכלה.
לאחר תום לימודיו, עבד סמית' בחברת ביטוח ובתחנת רדיו בבעלות משפחתו.
ב-1942 נשא סמית' לאישה את מרי אליס טיש.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית כמומחה ללוגיסטיקה תחת פיקודו של קלארק קליפורד, לימים מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
הוא התקדם לדרגת לוטננט, ובסופו של דבר היה ללוטננט קומנדר בכוחות המילואים של הצי.
לאחר המלחמה שב סמית' לבקלי ועסק בניהול עסקי המשפחה.
הוא גם שימש כחבר במועצת המנהלים של בתי החולים בקלי והיל, וכחבר במועצת המנהלים של בנק ראלי, וכסגן נשיא של בקלי קולג' (כיום אוניברסיטת מאונטיין סטייט).
כמי שהחזיק ברישיון טיס מאז 1940, היה סמית חבר בוועדת האווירייה בשנים 1947–1959.
כמי שהיה פעיל בקהילה ובפעילות אזרחית, שימש סמית' כנשיא לשכת הסחר הצעירה של וירג'יניה המערבית בשנים 1949–1950. ב-1951 הוא היה יושב ראש הוועד המנהל של המפלגה הדמוקרטית בבקלי.
חמש לאחר מכן הוא היה מנהל מסע הבחירות הבלתי מוצלח של המועמד הדמוקרטי לתפקיד מושל המדינה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בוב מולוהאן מול הרפובליקני ססיל אנדרווד.
בשנים 1956–1962 הוא היה יושב ראש המפלגה הדמוקרטית במדינה.
במהלך תקופה זו הוא היה שותף לייסוד אתר סקי במחוז ראלי בווירג'יניה המערבית.
ניסיונו הראשון של סמית' להיבחר למשרה פוליטית היה ב-1959 כאשר הודיע על מועמדותו לתפקיד מושל המדינה, אך בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הוא נוצח על ידי וולי ברון.
ב-1961 מינה אותו ברון כראש מחלקת הסחר החדשה שהוקמה אז.
תחומי האחריות שלו כללו פיתוח כלכלי וקידום התיירות.
הוא נקט בגישה רחבה ובמיוחד היה גאה במאמצי מחלקתו לקדם את האומנויות והמלאכות המסורתיות, שהחלו בייסוד יריד האומנויות והמלאכות של מדינת ההרים בריפלי.
המחלקה של סמית הייתה אחראית על תיאום רבים מאירועי שנית המאה למדינת וירג'יניה המערבית ב-1963.
בנובמבר אותה שנה התפטר סמית' מתפקידו כדי להקדיש את מאמציו למסע הבחירות לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית.
בבחירות המקדימות של 1964 הוא ניצח ב-53 מתוך 55 מחוזות המדינה, ומספר הקולות שקיבל היה גבוה מאלו של שלושת יריביו יחדיו.
בבחירות הכלליות הוא הביס את המושל לשעבר אנדרווד.
טקס ההשבעה של סמית, שבו נכחו 5,000 איש, התקיים ב-18 בינואר 1965. בנאום ההשבעה שלו הוא הרחיב על נושא מסע הבחירות שלו, הבטיח שהחינוך יהיה מטרתו המרכזית, והתחייב לתת למדינה ממשל עם "הסטנדרטים הגבוהים ביותר של אתיקה, יושרה והגינות...
ולעולם לא לסבול חוסר כישרון או בינוניות".
במהלך שנות כהונתו של סמית' כמושל, בוטל בווירג'יניה המערבית עונש המוות, עברו צעדי חקיקה בתחום זכויות האזרח, הועלה שכר המורים, רשות השידור החינוכית זכתה לייצוב, ונוצרה מחלקת העתיקות.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של ממשל סמית' התרחש במהלך שנת כהונתו הראשונה כאשר עבר בבית המחוקקים השלב הראשון בהיקף של 32.5 מיליון דולר של תוכנית תלת-שנתית לשיפור מערכת החינוך.
תוכנית זו כללה מיזם לגני ילדים, תוכנית שזכתה לתמיכתה של הגברת הראשונה.
מרי סמית' הייתה גם הכוח המניע מאחורי השיפוץ המקיף של מעון המושל.
ב-1966 חתם סמית' על כמה חוקים חשובים, כולל חוק חדש לשכר מינימום, אך מנגד הצביע בית המחוקקים נגד הצעה לתיקון לחוקת המדינה שיאפשר למושל לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
באותה שנה נקט סמית' באחד מצעדיו החשובים אך השנויים במחלוקת, יצירת תקנות לכרייה על פני השטח.
הוא ראה בשימור ובפעילות הפנאי כאבני הפינה של העתיד הכלכלי של וירג'יניה המערבית, ומתח ביקורת קשה על ההרס שגרמו פעילויות כרייה אלו לנוף הטבעי.
הוא קרא לביקור מחמירה על מה שהוא כינה "האונס של וירג'יניה המערבית".
הוא קידם את חקיקת החוק, ומושב בית המחוקקים של 1967 העביר את מה שנחשב כחוק הקשוח ביותר בתחום.
במהלך אותו מושב בית מחוקקים, הועברו גם חוקים בנוגע לזיהום אוויר ומים, הועלו מיסים, והורחבו הפיצויים למובטלים ולעובדים.
סמית' התאכזב כאשר עתירות משפטיות נגד תקנות הסביבה החדשות חשפו חולשה בחוק זיהום המים, אם כי בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית אישר את החוק בנוגע לכריית השטח.
ב-1968 הוא הציע הנפקת 150 מיליון דולר באיגרות חוב למיזמי בנייה בבתי ספר ושיפורים במבנים ממשלתיים שנדחו בבית המחוקקים, והסנאט המדינתי סירם לאשר את המועמד של סמית' למנהל נציבות זכויות האדם.
על אף כישלונות אלו, נזקפו לזכותו של סמית' כמה הישגים ב-1968. הונחה אבן הפינה לשני מבני ממשל חדשים.
בית המחוקקים הצביע בעד הנפקת איגרות חוב בהיקף של 350 מיליון דולר לסלילת כבישים, ואושרו במשאל עם תיקונים בנוגע לתקציב.
התיקונים אושרו ונתנו למושלי המדינה הבאים סמכויות רחבות יותר.
אך שנת 1968 הייתה גם השנה בה המושל לשעבר וולי ברון, שלושה בכירי ממשל, ושני אנשים נוספים, הואשמו על ידי חבר מושבעים גדול פדרלי בהאשמות של קשירת קשר לשוחד בנוגע לחוזים של המדינה.
סמית השעה מיד את שלושת פקיד י הממשל, כולם כאלו שמונו בתקופת ממשל ברון.
בנוסף לגילויים לברון ולשותפים, כמה שערוריות אחרות שבהם היום מעורבים פקידי ממשל בכירים צצו בתקופת ממשל סמית'.
זמן קצר לאחר שסמית' הושבע לתפקידו, נציב כלי הרכב מממונעים שלו, ג'ק נוקולס, הואשם בהונאה ובהאשמות נוספות, ומאוחר יותר הורשע בהם.
בשנה שלאחר מכן, האשמות באי-שימוש ראוי בהשפעה במתן זיכיונות לחוזים בפארק מדינתי הובילו להתפטרויות של שני פקידי ממשל בכירים ממחלקת משאבי הטבע.
שערורייה נוספת ב-1966 הייתה קשורה לנוהלי הרכש של מחלקת הכבישים המדינתית.
ב-1967, נציב הפיקוח על משקאות חריפים מטעם המושל, קלרנס סי.
אלמור, הואשם בהתחמקות מתשלום מס.
בשנה שלאחר מכן הוצאו האישומים של ברון ואלו של המפקח לשעבר על ציוד הכבישים המדינתי, וודרו גוק3ום, בהאשמות של נסיעות בלתי חוקיות ומכירת רכוש ממשלתי גנוב.
אלמור, יוקום וארבעה מאלה שהואשמו יחד עם ברון, הורשעו.
ברון זוכה, אך מאוחר יותר הודה באשמת שיחוד ראש חבר המושבעים.
בעוד שמחלקת המשפטים של ארצות הברית ניקתה את שמו של סמית' מכל מעורבות במקרה של ברון, הפרשה העיבה על שארית תקופת כהונתו, ועזרה לקדם את הרפובליקני ארץ' מור אל לשכת המושל בבחירות שהתקיימו בסוף 19+68.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב סמית' לבקלי.
הוא חידש את פעילותו בעסקים פרטיים והמשיך במעורבותו בפעילויות אזרחיות ובפעילויות פילנתרופיות, ובפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1987 נפטרה רעייתו, מרי אליס, וב-1990 הוא נישא בשנית לננסי פאט המילטון לואיס.
סמית' היה חבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1972 ובאלו של 1996.
ב-1968 הגיב סמית' לאירוע התפוצצות הפצצה בקולג' המדינתי בולפילד בהצעת פרס של 5,000 דולר על כל מידע שיוליך לזהות העבריינים.
יולט סמית' נפטר בסקוטסדייל, אריזונה ב-15 בינואר 2012, בגיל 93. הוא נטמן בפארק הזיכרון סנסט שבבקלי.
יוליאן טובים (בפולנית: Julian Tuwim; נכתב לעיתים יוליַן; 13 בספטמבר 1894, לודז' – 27 בדצמבר 1953, זאקופנה) היה סופר ומשורר יהודי-פולני.
יוליאן טובים נחשב לאחד מגדולי הסופרים הפולנים במאה ה-20. תרומתו לשירה הפולנית בתחום השירה לילדים הייתה גדולה לאין ערוך, אך הוא ידוע בעיקר עבור תרומתו לשירה הפולנית המודרנית בין שתי מלחמות העולם.
את הקריירה הספרותית שלו החל יוליאן טובים בשנת 1913. הוא הקים קבוצת משוררים שכתבו בפולנית בעלי נטייה מודרנית בשם "סקמנדר".
טובים אהב לתאר את האנשים ברחוב ואת שפתם באופן שבו נשמעה, וזכה לביקורת שייחסה לספרותו וולגריזם.
תחילת דרכו הייתה מלאה באופטימיות, אך כבר בשנות ה-20 אפף את יצירותיו פן פסימי.
בשנות ה-30 יצא בביקורת נגד הממשלה הפולנית (ביצירתו 'הנשף באופרה'), וכן כתב יצירות שמהן נשמעה ביקורת נגד גרמניה הנאצית.
בתקופת השואה היגר לרומניה, משם לצרפת.
ביוני 1940 הוא ואשתו קבלו אשרות לעבור לפורטוגל מהקונסול הפורטוגזי ארישטידש דה סוזה מנדש.
ב 1942 הם נסעו לברזיל ולבסוף לארצות הברית.
בפולין הקומוניסטית נרדף בגלל השקפותיו, כמו כן לעיתים קרובות הזכירו לו את יהדותו.
טובים מעולם לא התכחש ליהדותו, אך ראה עצמו קודם כל כפולני, ורק אחר כך כיהודי.
מפורסמת אימרתו: "מאחד אותי עם היהדות לא הדם שבגוף, אלא הדם שיוצא מתוך הגוף" (כרמז להזדהות עם היהודים שנהרגו בשואה).
באפריל 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כתב את המסה "אנו יהודי פולין", בה הצהיר, בין השאר:
שירים; [תרגם מפולנית: בנימין טננבוים (טנא)], תל אביב: עדי, תש"ו 1946.
תֹכֶן לוהט: מבחר שירים; מפולנית: יוסף ליכטנבום, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד.
קטינא והלויתן; תרגם: בנימין טנא; צייר: שמואל כץ, מרחביה ספרית פועלים (אנקורים), 1956.
פלאי פלאים; עברית: בנימין טנא; צייר: שמואל כץ, מרחביה: ספרית פועלים (אנקורים), תשי"ח.
הזמיר שאִחר לשוב; תרגם לעברית: שמשון מלצר; ציְּרה: אגי לם, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, 1959.
אדון טרללון; עברית: אריה חורשי; ציורים: מ.
ליכטנפלד, תשמ"ב 1982. (לקט שירים)
גדי לבדי החכם מכֻּלם; עברית: אריה חורשי; ציורים: מ.
אנו, יהודי פולין / מיר פוילישע יידן / my, Zydzi polscy / we, Polosh Jews; הובא לדפוס: ח.
שמרוק, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס; האוניברסיטה העברית בירושלים – המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם, תשמ"ד.
לילדים באהבה; תרגמה מפולנית ועיבדה: שושנה דזנט-רצ'ינסקי, תל אביב: עקד, תשמ"ח 1987.
יוליאן טובים, יאן בּזֶ'חוה , פלאי-פלאים: בחרוזים לילדים; מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; [איורים: חנה שמיר], תל אביב: י' גולן, תשנ"ח 1998.
יאן בז'חווה, יוליאן טובים, דודי החולם; מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; איורים: חנה שמיר, ירושלים: קרן הספריות לילדי ישראל, 1999. (מבחר שירים לילדים)
הקטר; נֹסח עברי: אפרים סידון; ציורים: אורית ברגמן, מושב בן שמן: מודן, 2009.
יולי בוריסוביץ' חָרִיטוֹן היה פיזיקאי יהודי סובייטי-רוסי.
המתכנן הראשי בפרויקט פצצת המימן הסובייטית, אשר עבד במסגרת תוכנית הגרעין של ברית המועצות שנים רבות.
חריטון נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
אמו הייתה השחקנית מירה יעקובלבנה לבית בורובסקי, היהודיה הראשונה ששיחקה בתיאטרון של סטניסלבסקי.
אביו היה העיתונאי בוריס אוסיפוביץ חריטון, שהיה פעיל בעיתונה של המפלגה הדמוקרטית החוקתית (הקדטים).
לימים נפרדו הוריו ואמו נישאה לפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון ועזבה את רוסיה לגרמניה, והוא נשאר עם אביו.
לאחר מהפכת אוקטובר והקמת ברית המועצות גורש אביו באוניית הפילוסופים והתיישב בלטביה שהייתה אז מדינה עצמאית.
לאחר עליית הנאצים אמו עלתה עם אייטינגון לארץ ישראל.
לאחר כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות אביו נעצר והוגלה לגולאגים לשבע שנים, ושם נפטר.
חריטון השלים לימודיו במכון הפוליטכני בשנת 1925. החל משנת 1921 עבד מכון לפיזיקה וטכנולוגיה תחת ניקולאי סמיונוב.
בשנים 1926–1928 עבד במעבדת קוונדיש בקיימברידג', וסיים דוקטורט בהדרכת ארנסט רתרפורד.
בשנת 1939 ערך חישובים בתחום הביקוע הגרעיני יחד עם יעקב זלדוביץ'.
משנת 1946 כיהן כמנהל מכון גרעיני-צבאי של ברית המועצות.
במכון זה פותחו פצצת הביקוע הגרעיני ופצצת המימן הסובייטיות.
במסגרת זו הוא היה אחראי על ביצוע ניסוי של RDS-1, פצצת האטום הסובייטית הראשונה.
בשנת 1953 התקבל כחבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
חריטון עמד בראש הצוות שפיתח את הפצצה הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם, שמכונה פצצת הצאר.
חריטון, חרף היותו יהודי, היה מעורב עשרות שנים בפסגת תוכנית הגרעין הסובייטית.
מדליית זהב על שם קורצ'טוב (1974, ביחד עם סבלי פיינברג)
מדליית זהב על שם לומונוסוב (1982)
יוּלי (יוּליוּס) אוֹסיפּוֹביץ' מַרטוֹב – 4 באפריל 1923) היה מהפכן יהודי רוסי, מנהיג המֶנשֶביקים.
מרטוב נולד בשנת 1873 באיסטנבול בשם יוליוס צדרבוים (צדרבאום), במשפחה יהודית מתבוללת בת שבעה ילדים (ששישה מתוכם היו בבגרותם למהפכנים).
אמו רבקה הייתה ילידת וינה ממוצא ספרדי שהתחנכה בבית ספר של נזירות באיסטנבול, ואביו אוסיפ היה סוכן של חברת ספנות רוסית, ובנו של אלכסנדר צדרבוים (ארז), מראשי תנועת ההשכלה היהודית בזמנו, מייסד ועורך העיתון העברי "המליץ" והעיתון היידי הראשון ברוסיה, "קול מבשר".
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, בעת שהיה ילד צעיר, עברה המשפחה לעיר הנמל הרוסית אודסה, בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית.
בסתיו 1881, על רקע פרעות "הסופות בנגב", שנערכו ביהודי דרום-מערב רוסיה, עברה המשפחה לבירה סנקט פטרבורג, שם התחנך בגימנסיה רוסית וחווה על בשרו גילויי אנטישמיות.
לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג, וכעבור זמן קצר התחבר לחוגי סטודנטים מהפכניים.
בפברואר 1892 נאסר לראשונה, וסולק מהאוניברסיטה.
כשביוני 1893 הגיע כגולה אל העיר וילנה שבמערב המדינה, כבר היה למרקסיסט.
בווילנה הצטרף כפעיל בשורות תנועת הפועלים היהודית, אף שלא ידע יידיש.
במאי 1895 היה מרטוב אחד הראשונים שניסחו את הצורך במפלגת פועלים יהודית ייחודית.
כעבור שנתיים נוסד "הבונד" (איגוד הפועלים הכללי ברוסיה, ליטא ופולין) בידי ארקדי קרמר אך גלותו של מרטוב בווילנה הסתיימה קודם לכן והוא חזר לרוסיה.
למרות תרומתו לגיבוש הבונד, מרטוב עצמו סבר שקבוצת וילנה, שממנה צמח הבונד, ביקשה להתמקד בשיפור תנאי החיים של הפועלים (פנסיות, חינוך, בריאות) - רצון שמרטוב ראה בו מתון מדי, וכי ויש לחתור למהפכה בה יוחרב הסדר הקיים.
בכך מצא שותפות רעיונית עם ולדימיר איליץ' לנין שיחד עימו הקים את איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים בסתיו 1885.
מרטוב שיתף כאמור פעולה עם לנין ועם פלחנוב, אקסלרוד וטרוצקי בהוצאתו לאור של כתב העת של הגולים הפוליטיים הרוסים "איסקרה" ('הניצוץ').
כישורי הארגון של הבונד היו טובים יותר מאלו של איחוד המאבק כך שהבונד היה גדול יותר במספר חבריו.
שתי התנועות שמרו על יחסים טובים.
יחסים אלו התמסדו כאשר שתי התנועות, לצד תנועות סוציאליסטיות נוספות, הקימו את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שלימים תהפוך למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
איחוד המאבק של מרטוב קיבל אמנם את הבכורה, מהטעם שאופיו היה הכללי יותר, אך הבונד (כאמור היה בתחילה גדול יותר במספר חבריו) נותר כח מניע חשוב בתנועה.
בשנת 1903, בכינוס השני של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בבריסל, נחלקו לנין ומרטוב בדעותיהם לגבי השאלה מי ראוי להיות חבר מפלגה ומי ינהיג את המפלגה.
מרטוב שאף להחלטות קולקטיביות בידי כמה שיותר חברים.
לנין ביקש לרכז את הכח בידי קבוצת מנהיגות מצומצמת.
מרטוב גם סבר כי יש לחתור קודם להפלת המשטר הפיאודלי הרוסי, ורק לאחר מכן, כאשר ייווצר שוק קפיטליסטי, להצמיח ממנו את הקומוניזם.
לנין סבר כי ניתן להחיל את הקומוניזם בכל שלב היסטורי.
בכנס נערכו אפוא הצבעות בכל מיני סעיפי תקנון, כאשר נציגי הבונד תמכו בעמדת מרטוב.
בעקבות זאת קראו לעצמם בני הפלג של לנין בשם "בּוֹלשֶביקים" (חברי סיעת הרוב) וכינו את סיעת מרטוב בשם "מֶנשֶביקים" (סיעת המיעוט).
שמות אלה, אף על פי שלא שיקפו את האמת המספרית, דבקו בסיעות והפכו לעובדה היסטורית.
במהפכת 1905 פנו המנשביקים שמאלה, התקרבו מאוד לבולשביקים ועברו לשיתוף פעולה הדוק.
אחרי כישלון המהפכה חל פילוג מסוים אצל המנשביקים, כשהחלק הימני של סיעתם פרש והצטרף למפלגות שפעלו באופן חוקי.
פתיחת מלחמת העולם הראשונה הביאה פילוג נוסף במחנה המנשביקים, כשמרטוב הוביל את המיעוט ה"אינטרנציונליסטי", שוללי המלחמה, אל מול הרוב שתמך בה מטעמי הגנה לאומית.
עם פרוץ מהפכת פברואר 1917 נוצר פילוג נוסף בין תומכי המשך המלחמה, כדי להגן על המהפכה ובין מתנגדיה.
הפילוגים השונים הביאו להחלשת כוח המנשביקים ובבחירות הם קיבלו רק 3% מקולות המצביעים לעומת 20% שקיבלו הבולשביקים.
מרטוב, שהתנגד להצטרפות לקואליציה עם המפלגות ה"בורגניות", שב לרוסיה מהגלות, אך איחר את המועד ובינתיים חלק מהמנשביקים הצטרפו לממשלה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה אחרי מהפכת אוקטובר, תמכו מרבית המנשביקים המונהגים על ידי מרטוב בממשלה הקומוניסטית, אך סירבו לנתק את הקשרים שהיו להם עם הענף הימני של מפלגתם וזה הוביל לצנזורה על ביטאונם.
האגף השמאלי של המנשביקים, בראשות טרוצקי, הצטרף לבולשביקים ולאחר מרד קרונשטאדט נאסרה פעילות המנשביקים ומנהיגיהם, כולל מרטוב יצאו לגלות.
בספטמבר 1920, בהיותו חולה שחפת, היגר לגרמניה.
הוא נשאר שם ומת כעבור שלוש שנים בשמברג (Schömberg) מן המחלה.
לפני מותו הספיק לייסד את עיתון המנשביקים, "השליח הסוציאליסטי", שהמשיך להופיע בברלין, בפריז ולבסוף בניו יורק.
אחותו הצעירה, לידיה אוסיפובה דָן (Лидия Осиповна Дан), הייתה גם היא ממנהיגות המנשביקים, אשתו של פיודור איליץ' דן, ממנהיגי המנשביקים.
архив, 1924. (התכתבויותיו עם פאבל אקסלרוד)
נקודת המפנה בתולדות תנועת הפועלים היהודית: (וילנה, 2 במאי 1895); בתרגום מ' מויאל, ירושלים: האוניברסיטה העברית – החוג להיסטוריה של עם ישראל והמפעל לחקר תנועת הפועלים היהודית ('קונטרסים לתלמידים: מקורות ומחקרים'), תשכ"ח.
(עברית ורוסית, עמוד מול עמוד)
רשומות סוציאלדמוקראט (פרקי וילנה, 1893–1895), ירושלים: האוניברסיטה העברית – החוג להיסטוריה של עם ישראל והמפעל לחקר תנועת הפועלים היהודית ('קונטרסים לתלמידים: מקורות ומחקרים'), תש"ל.
יולי (יעל) תמיר (נולדה ב-26 בפברואר 1954, כ"ג באדר א' ה'תשי"ד) היא פרופסור לפילוסופיה.
בעבר הייתה חברת הכנסת ושרה מטעם מפלגת העבודה.
בשנים 1999–2001 כיהנה כשרה לקליטת עלייה, בשנים 2006–2009 כשרת החינוך ובשנים 2010–2020 כיהנה בתפקיד נשיאת מכללת שנקר.
החל מאוקטובר 2020 מכהנת כנשיאת המכללה האקדמית בית ברל.
נולדה בתל אביב כיעל תמיר, בתם של יהודה תמיר ועדה לבית בורודובסקי, אחייניתו של דב הוז.
סבתה חוה בורודובסקי הייתה הניצולה היחידה מתאונת הדרכים שבה נספו דב הוז, אשתו, בתו וגיסתו.
למדה בבית הספר התיכון אליאנס ברמת אביב.
בשנים 1972–1974 שירתה בצה"ל ביחידה 848 של אגף המודיעין.
במלחמת יום הכיפורים שירתה כקצינה במוצב צה"ל בסיני.
בשנת 1978 סיימה לימודים לתואר ראשון בביולוגיה, ובשנת 1985 קיבלה תואר שני במדע המדינה - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1989 הוענק לה תואר דוקטור לפילוסופיה פוליטית מאוניברסיטת אוקספורד באנגליה בהנחייתו של ישעיה ברלין, על עבודת דוקטורט בנושא "לאומיות בגבולות הליברליות".
בשנים 1989–1999 לימדה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והייתה עמיתת מחקר של מכון הרטמן בירושלים ושל אוניברסיטאות פרינסטון והרוורד.
תמיר נמנתה עם מייסדי תנועת "שלום עכשיו" בשנת 1978. בשנים 1980–1985 הייתה פעילה במפלגת רצ, ובשנים 1998–1999 הייתה יושבת-ראש האגודה לזכויות האזרח.
משנת 1995 ועד לשנת 2009 הייתה פעילה במפלגת העבודה.
לאחר בחירות 1999 כיהנה כשרה לקליטת העלייה בממשלת ישראל העשרים ושמונה, כמינוי אישי של ראש הממשלה אהוד ברק.
כהונתה נמשכה כשנה וחצי עד פירוק הממשלה.
תמיר הייתה מבין מנסחי אמנת כנרת.
נבחרה לכנסת ה-16 בשנת 2003, והייתה חברה בוועדת הכספים, בוועדת חוקה, חוק ומשפט; בוועדת החינוך, התרבות והספורט; בוועדה לפניות הציבור; ובוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא גילוי השחיתות בממשל במדינת ישראל.
כחברת כנסת הובילה תמיר עם אתי לבני את הצעת החוק ל"ייצוג נשי הולם בעיצוב מדיניות לאומית", וזו הייתה לתיקון מס' 4 בחוק שיווי זכויות האישה.
כחברת כנסת הגישה הצעת חוק שנועדה לבטל סעיף בחוק העונשין שקובע שפעילות להעברת שטחים למדינה אחרת היא בגידה.
בבחירות לקביעת יו"ר מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה, תמכה תמיר בח"כ עמיר פרץ.
עם בחירתו של פרץ ליו"ר העבודה ולאחר פרישת דליה איציק, הפכה תמיר לאישה הבכירה במפלגת העבודה.
במערכת הבחירות לכנסת ה-17 הייתה יו"ר מטה ההסברה של מפלגת העבודה, אחראית על מצע המפלגה בנושאי חינוך ומועמדת המפלגה לתפקיד שרת החינוך.
מסר מרכזי של המפלגה בבחירות אלה היה פגיעתה של מדיניותו של שר האוצר בנימין נתניהו במערכות שונות במדינה.
ב-4 במאי 2006 הושבעה לתפקיד שרת החינוך, התרבות והספורט בממשלת אולמרט, אך בהתאם להסכם הקואליציוני הועברו סמכויות התרבות והספורט למשרד המדע, ותמיר כיהנה כשרת החינוך בלבד.
ב-5 בנובמבר 2006 מונתה לממלאת-מקום שר המדע, התרבות והספורט במקומו של אופיר פינס-פז שפרש מן הממשלה בעקבות כניסתו של אביגדור ליברמן לממשלה, והחזיקה בתפקיד עד למינויו של ראלב מג'אדלה לתפקיד שר.
בתקופת כהונתה עלה תקציב החינוך בלמעלה מחמישה מיליארד שקל (בשל גידול תקציב החינוך היסודי עקב תוכניות רב שנתיות כמו אופק חדש, פיצול כיתות א-ב, תקציבי בינוי ומחשוב בתי הספר).
בתחילת כהונתה הנהיגה רפורמה בגני הילדים, בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים בשם "אופק חדש", הרפורמה הרחבה ביותר שיושמה במערכת החינוך הישראלית זה עשרות שנים.
תמיר לא השיגה הסכמה בעניין זה עם ארגון המורים.
חרף ההסכמה עם הסתדרות המורים, גם מבין חבריה היו מורים שהתנגדו לתוכנית בטענה שהיא פוגעת בתנאי עבודתם.
דו"ח של משרד החינוך קבע, לימים, כי המורים אינם מרוצים מהרפורמה כפי שיושמה וכי רק תלמידי המגזר היהודי מרגישים תוצאות חיוביות שלה.