tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרמה השלישית היא הרמה הנוירולוגית או הפיזיולוגית, ברמה זו ניתן לחקור הבדלים בין אנשים במבנה ותפקוד של אזורים מוחיים.
הרמה הרביעית היא הרמה המנטלית, בה ניתן לחקור למשל מחשבות ורגשות.
הרמה החמישית היא הרמה ההתנהגותית והרמה השישית היא הרמה החברתית.
הרמות הנמוכות יותר קרובות יותר לחקר המוח והאמצעיות קשורות יותר לדעת והגבוהות להתנהגות.
עם זאת, אלה הן רק דרכים שונות להתייחס לאותן התופעות.
מקור השם "פסיכולוגיה" הוא ביוונית (Ψυχολογία): "פסיכה" (ψυχή) – נפש, ו"לוגיה" (λογία) – תורה.
רעיונות פסיכולוגיים קיימים גם מחוץ למחקר המדעי, בתחומים של פסיכולוגיה פופולרית ופסאודו־מדע.
תעשיית הפסיכולוגיה הפופולרית היא עצומה וגדלה בקצב מהיר.
מכיוון שהפסיכולוגיה הפופולרית לא פועלת בכלים מדעיים, הביקורת שמופעלת עליה היא באיכות נמוכה.
משוער שכ-95% מספרי העזרה העצמית לא נבדקו וחלקם אף עלולים להזיק לקוראים אותם.
גם בתחום הטיפולי קיימות שיטות רבות של פסיכותרפיה שלא נבחנו באופן מדעי וידוע שחלקן מזיקות.
פסיכותרפיה שלא מבוססת על עדויות מדעיות יכולה להזיק בכך שהיא מונעת מאנשים לגשת לטיפולים מבוססים יותר, ולפעמים עלולה לגרום גם לנזק ישיר.
רבים מאמינים בפסיכולוגיה פופולרית ובפסאודו־מדע פסיכולוגי.
לדוגמה, כ־30% מהאמריקאים מאמינים ברוחות רפאים, טלפתיה ואסטרולוגיה.
הבעיה אינה באמונה עצמה, שכן פתיחות מחשבתית היא מרכיב מרכזי בחשיבה המדעית, הבעיה היא בהיאחזות באמונה בעלת עדויות מדעיות חלשות.
פסיכולוגיה פופולרית היא שם כולל לרעיונות ותיאוריות שונות לגבי נפש האדם והתנהגותו, שנפוצים בקרב הציבור הרחב.
רעיונות אלה, שלכאורה מבוססים על מדע הפסיכולוגיה, מוצגים לרוב באופן פשטני, לעיתים לא מעודכן, ולעיתים קרובות אינם מוכחים מדעית או מפורשים באופן שגוי.
רבים רואים את תחילתה של הפסיכולוגיה כבר בתקופת יוון העתיקה, בהגותם של סוקרטס, אפלטון, אריסטו והיפוקרטס, בשאלות כמו מהות נפשו של האדם, מודעותו ודרכי התנהגותו.
היפוקרטס מתחיל את ספרו בכך שיש לאדם שלוש נפשות: טבעית, חיונית ושכלית.
גם אצל אפלטון (427/8–347 לפנה"ס) הנפש כישות תופסת מקום מרכזי, ומופיעה חלוקה של הנפש לשלושה מרכיבים: הרציונלי, הרגשי והיצרי.
מחלת נפש נתפסת אצלו כקונפליקט וכקרע בין חלקי הנפש השונים, הנובעים עקב בורותו של האדם, ובהתאם לכך היא צריכה להיות מטופלת באמצעות הפילוסופיה וידיעת האמיתות של ההוויה באמצעות דיאלוג אפלטוני.
תלמידו הידוע ביותר, אריסטו (322–384 לפנה"ס), כתב למעשה את ספר הפסיכולוגיה הראשון ("על הנפש").
בספרו הוא סיווג את כל ההוויה לחומר וצורה, וראה בנפש האדם את "צורתו" של האדם.
אריסטו דירג את כוחות החיות של היצורים בצורה של פירמידה, כאשר הנפש האנושית עומדת מעל לנפש החייתית (של בעלי החיים), שעומדת מעל לנפש הצמחית (של הצמחים).
בנוסף לחמשת החושים קיים לדעתו של אריסטו חוש שישי, "החוש המשותף", שהוא החוש המעבד את כלל הגירויים הנמסרים מחמשת החושים למידע משמעותי.
אריסטו ראה בדרך האמצע שבה האדם מאמץ תכונות נפש "אמצעיות", שמתרחקות מהביטויים הקיצוניים של התכונות, כתכונות הנפש הטובות שהאדם האתי צריך לאמץ לו באמצעות חינוכו האישי.
הרמב"ם (1138–1204), מגדולי הפוסקים היהודים, פילוסוף ורופא, קבע בהקדמת פירושו למסכת אבות, המכונה "שמונה פרקים", כי נפש האדם היא ישות אחדותית, ורק בעלת ביטויים שונים, ולכן חיוניות הנפש האנושית מתפשטת על פני כל שיעור קומתו של האדם, כך שאפילו הכוח הביולוגי של האדם נבדל מהכוחות הביולוגיים של בעלי החיים.
הוא סבר כי האדם נולד כלוח חלק, אבל עם מוכנות לקבלת נטיות מסוימות, ומושפע בדעותיו ומעשיו בעיקר מחבריו ומנהג אנשי מדינתו.
ועוד סבר כי המיפוי הנכון לדרך האמצע קיים במצוות התורה שמכוונות להביא את האדם לאיזון, בכל ההיבטים השונים של תכונות נפשו.
רנה דקארט (1596–1650), פילוסוף ומתמטיקאי צרפתי, שנחשב לאחד ההוגים החשובים והמשפיעים בהיסטוריה המערבית, הניח יסודות משמעותיים לפסיכולוגיה המודרנית.
הוא היה הראשון שהצביע על המוח ומערכת העצבים כאזורים האחראיים להתנהגותו של האדם, ודגל בניתוח מכניסטי של תופעות פסיכולוגיות.
בהקשר לנפש האדם, דגל דקארט בתפיסה המכונה רציונליזם.
הוא המשיך תפיסה קדומה כי לא רק שקיים דואליזם של נפש וגוף, שבו לנפש יש קיום עצמאי משלה, אלא הנפש מגיעה לעולם עם מטען של ידע ותודעה, ומכילה את רעיונותיה ותכונותיה כבר עם היווצרה, וישנה חשיבות גדולה לחשיבה טהורה מאשר לחוויות וניסיונות חושיים.
עוד הוסיף על פילוסופים שקדמו לו, שישנה אינטראקציה של גוף ונפש, ולא רק שהנפש משפיעה על הגוף, אלא גם הגוף משפיע על הנפש.
כתגובת נגד לתפיסות של דקארט, צמח באיים הבריטיים זרם המכונה אמפיריציזם, על פיו כל ידע הוא אפוסטריורי (ידע הנובע מהניסיון) או בהסקה אינדוקטיבית.
תומאס הובס (1588–1679), הוגה דעות ופילוסוף פוליטי אנגלי, סבר כי בני האדם כמו בעלי החיים הם "מכונות", ונופלים תחת החוקיות הדטרמניסטית של חוקי הטבע.
ג'ורג' ברקלי (1685–1753), פילוסוף אירי שהמשיך את הקו של "הלוח החלק", סיכם את תורתו שנקראה אידיאליזם, במשפט "להיות, זה להיות נתפש"; הוא חלק על לוק וטען שלא חייב להיות קשר בין האובייקטים הפיזיקליים הממשיים לבין הייצוג התפיסתי והמנטלי בנפש האדם, ואין אפשרות לאדם לחוות באופן ישיר את העולם הפיזיקלי.
למטרי אף כתב ספר בשם "האדם מכונה", שבו טען כי אין הבדל מהותי בין אדם לחיה, אלא רק דרגות של שכלול.
תחילתה של הפסיכולוגיה כדיסציפלינה רפואית הייתה בספרו של תומאס ויליס משנת 1672 – De Anima Brutorum – שבו התייחס לפסיכולוגיה בעקבות דקארט במונחים של פעולת המוח.
תפישת המוח כאחראי להתנהגות, לא היה דבר טריוויאלי בעבר.
התנהגות הייתה מיוחסת לאיברים אחרים, כגון כליות ולב.
עד לשלהי המאה ה־19, פסיכולוגיה נחשבה לענף של הפילוסופיה.
הענף של הפסיכופיזיקה נוסד הלכה למעשה על ידי גוסטב פכנר ב־1860, בפרסום ספרו "יסודות הפסיכופיזיקה".
אחת התמות המרכזיות בספרו היא שנושאים תודעתיים ופסיכולוגים יכולים להימדד באופן ניסויי ומדויק.
בשלהי המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20 נוסדו חמש פרספקטיבות תאורטיות שעיצבו את מדע הפסיכולוגיה.
ייסודה של הפסיכולוגיה הניסויית והפסיכולוגיה המודרנית בכללה, מיוחסת על ידי רבים לווילהלם וונדט מאוניברסיטת לייפציג בשנת 1879. וונדט פרסם את ספרו "עקרונות הפסיכולוגיה הפיזיולוגית" ב־1874, וייסד את אסכולת הסטרוקטורליזם – ניתוח של מבנים נפשיים ובידודם למרכיבים בסיסיים.
הוא היה הראשון בעולם שהקים מעבדה לחקר התנהגות, וחידש את מתודת המחקר "אינטרוספקציה", התבוננות עצמית.
בכך שינה את התפישה כלפי הפסיכולוגיה מתחום פילוסופי, לתחום מדעי לכל דבר.
הוא גם עסק בפסיכולוגיה חברתית ותרבותית ובחקר הפסיכולוגיה של השפה, וקדם בכך בחצי מאה לתורותיו של נועם חומסקי.
וונדט העמיד שורה של תלמידים, ביניהם קרפלין (שנחשב אבי הפסיכיאטריה המודרנית), ספירמן, טיצ'נר, וקאטל.
הסטרוקטורליזם תרם למדע הפסיכולוגיה את החשיבות של תצפיות שיטתיות.
במקביל, עמיתו ומתנגדו הגדול של וונדט שמעבר לאוקיינוס, ויליאם ג'יימס האמריקני ("עקרונות הפסיכולוגיה" – 1890), נחשב ל"אבי הפסיכולוגיה האמריקנית", ולמייסד זרם הפונקציונליזם, שרואה את התודעה האנושית כפונקציה ולא כמבנה, ומתרכזת בחקירת הדרך שבה פועלת הנפש בתפקודה בסביבתה.
תפיסתו של ג'יימס שחררה את הפסיכולוגיה מהמעבדה, ועסקה בבעיות של אנשים בסביבתם הטבעית.
בעקבותיו הלכו פסיכולוגים רבים, בהם סטנלי הל, ג'ון דיואי וג'יימס אנגל.
דמות חשובה נוספת שהתנגדה לוונדט היה פרנץ ברנטנו (1838–1917).
ברנטנו, פילוסוף ופסיכולוג אוסטרי ("פסיכולוגיה של התנועה"), נחשב לחלוץ הזרם הקרוי פנומנולוגיה, וטען כי הפסיכולוגיה צריכה לתאר תהליך דינמי ולא לפרק את החוויה ההכרתית למרכיבים ותגובות.
בין תלמידיו היו מרטין היידגר מאבות האקזיסטנציאליזם המודרני, אדמונד הוסרל אבי הפנומנולוגיה, וזיגמונד פרויד אבי הפסיכואנליזה.
התומכים בפרספקטיבה הפונקציוליסטית ששאפו להבין את הפונקציה ההסתגלותית של מאפיינים פסיכולוגיים כמו רגשות, מחשבות והתנהגויות.
הם הושפעו במידה רבה מהתיאורית הברירה הטבעית של דרווין.
בדומה לסטרוקטורליזם, גם הפונקציונליזם לא קיים כיום בצורתו המקורית במדע הפסיכולוגיה, אך הוא כן השפיע על האופן בו הוא התפתח.
הגישה הביולוגית מסבירה תופעות התנהגותיות של בני אדם וחיות אחרות בעזרת תהליכים ביולוגיים כמו הולכה עצבית וגנטיקה.
הגישה הובילה לתרומות משמעותיות להבנה ולטיפול בהתנהגות אנושית.
פסיכולוגיה אבולוציונית בוחנת התנהגויות ותהליכים פסיכולוגיים (כמו תפיסה, זיכרון, רגשות) כתוצר של ברירה טבעית.
גישה זו מנסה להבין כיצד תכונות אלו סייעו להישרדות ולהתרבות האנושית בסביבת אבותינו.
הביהביוריזם (או פסיכולוגיה התנהגותית) התפתח במידה רבה כריאקציה לגישות הפרוידיאניות, שהדגישו תהליכים תת-הכרתיים ונראו בעיניהם כספקולציות פילוסופיות שכמעט לא ניתן היה להעמידן במבחן אמפירי, ולפיכך מדעיותן הייתה מוטלת בספק.
הביהביוריסטים, לעומת זאת, שאפו להפוך את הפסיכולוגיה למדע מדויק, אשר ניתן לבחון ולמדוד אותו באופן אובייקטיבי.
ביהביוריסטיים חשובים הם ג'ון ווטסון, פרדריק סקינר ואיוואן פבלוב.
האסכולה הביהביוריסטית התמקדה בתחום הלמידה.
האסכולה תרמה למדע הפסיכולוגיה בכך שהדגישה את התהליך המדעי.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה־20, החלו פסיכולוגים רבים להדגיש את חשיבותה של הקוגניציה בתהליכים פסיכולוגיים.
זאת כתגובה לגישה הביהביוריסטית, שהתמקדה בהתנהגות נצפית, והתעלמה מתהליכי חשיבה פנימיים.
לטענתם, קיימת חשיבות גבוהה לאופן בו הפרט תופס ומפרש את המציאות.
פסיכולוגים קוגניטיביים חשובים הם ז'אן פיאז'ה ואולריק נייסר.
הגישה הקוגניטיבית משגשגת גם כיום.
היא דומיננטית בתחומים כמו שפה, פתרון בעיות, אינטליגנציה וגם פסיכותרפיה.
בעשורים האחרונים, הגישה פיתחה קשרים חזקים עם מדעי המוח.
בשנות התשעים של המאה ה־19 החל זיגמונד פרויד לעסוק בשיטת תרפיה החושפת מאוויים כמוסים, שנקראה פסיכואנליזה.
הפרספקטיבה הפסיכואנליטית מתמקדת בתהליכים פנימיים, במיוחד דחפים, מחשבות וזכרונות לא מודעים.
בבסיס הפרספקטיבה הפסיכואנליטית נמצא מודל הנפש הפרוידיאני המסביר את אופן פעולת הנפש.
לפי גישה זו, החיים הפסיכולוגים מכילים סמלים נסתרים, מטרת הפסיכולוג היא לפרש את הסמלים הללו ולזהות את השורשים הלא מודעים של קונפליקטים עמוקים.
שיטותיו של פרויד לא היו כרוכות במדע אמפירי הכולל תצפיות וניסויים, ולא היו ניתנות לאישוש או הפרכה.
בין תלמידיו ותלמידי תלמידיו היו כאלו שנשארו נאמנים לפסיכואנליזה והמשיכו לפתחה, בהם בתו אנה פרויד, מלאני קליין, ודונלד ויניקוט.
תלמידים אחרים דוגמת קרל יונג, אלפרד אדלר, ויקטור פראנקל ואריך פרום, פיתחו והרחיבו אותה לכיוונים שלא היו מקובלים על פרויד ועל הזרם המרכזי בפסיכואנליזה.
השפעתו של פרויד ושל אסכולת הפסיכואנליזה על מדע הפסיכולוגיה נתונה עדיין במחלוקת.
המבקרים טוענים שהגישה מנעה את התקדמות המדע הפסיכולוגי, מכיוון שהתמקדה בתהליכים לא־מודעים שאינם ניתנים להפרכה.
המצדדים טוענים שהגישה תרמה מושגים חשובים למדע הפסיכולוגיה.
הפסיכולוגיה האנליטית פותחה על ידי קרל יונג מתוך הפסיכואנליזה.
התיאוריה מדגישה את חשיבות הלא-מודע הקולקטיבי, ארכיטיפים, סימבולים, וחקר תהליך האינדיבידואציה (הגשמה עצמית).
הפסיכולוגיה האנליטית רואה בנפש מערכת דינמית השואפת לאיזון ושלמות.
הפסיכולוגיה החיובית היא גישה פסיכולוגית שצמחה מתוך ההומניזם.
הפסיכולוגיה החיובית מתמקדת בחקר הגורמים לרווחה נפשית, אושר, חוסן, חוזקות אישיות, אופטימיות, משמעות וצמיחה אישית.
מטרתה להבין מה הופך חיים לראויים לחיות ולפתח דרכים לחיזוק התכונות החיוביות בבני אדם.
פסיכולוגיה ביולוגית היא תחום מחקר העוסק בבסיס הביולוגי של התנהגות, מחשבות ורגשות.
בתחום זה עוסקים ביחסים בין תהליכים ביולוגיים לפסיכולוגיים.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו תאי העצב, מערכת העצבים, המערכת האנדוקרינית, פעילות מוחית וגנטיקה התנהגותית.
פסיכולוגיה השוואתית חוקרת את ההתנהגות והתהליכים המנטליים של מיני בעלי חיים שונים (לא רק בני אדם) במטרה להבין את הדמיון והשוני ביניהם, ולשפוך אור על מקורות והתפתחות התנהגות אנושית.
תחום זה חוקר את תהליכי החשיבה, זיכרון, קשב, שפה, פתרון בעיות, קבלת החלטות, ותפיסה.
מטרתו להבין כיצד המוח מעבד מידע, יוצר ייצוגים ומאפשר לנו לתפקד בצורה אינטליגנטית.
חישה ותפיסה הם תחומי מחקר העוסקים בתהליכים ובתוצאות של זיהוי והבחנה.
פעולות אלה מאפשרות לארגניזמים לארגן ולפרש את הגירויים שסביבם לידע בעל משמעות.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו מערכת הראייה, השמיעה, חוש הטעם והריח, מישוש, ופרופריוספציה.
תודעה היא החוויה הסובייקטיבית שלנו את העולם ואת עצמנו.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו שינה, חלומות, הזיות, היפנוזה וסמים פסיכואקטיביים.
למידה היא תחום המחקר העוסק ברכישה של מידע, התנהגותיות וכישורים חדשים, לאחר אימון, תצפית או חוויות אחרות.
את הלמידה רואים בעזרת שינויים שחלו בהתנהגות, בידע, או בתפקוד מוחי.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו התניה קלאסית ואופרנטית, למידה תצפיתית ותאי מראה.
זיכרון הוא תחום המחקר העוסק ביכולת לשמור מידע או ייצוג של חוויות עבר, על סמך למידה, קידוד, אחסון ושליפה.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו אמנזיה וזכרונות שגויים.
שפה וחשיבה הם תחומי מחקר קוגניטיביים העוסקים באופן בו מילים, רעיונות ודימויים נחווים או מתופעלים.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו הסקה, קבלת החלטות, פתרון בעיות ורכישת שפה.
אינטליגנציה היא תחום המחקר העוסק ביכולת להפיק מידע, ללמוד מניסיון, להסתגל לסביבה, להבין ולחשוב בהגיון.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו חשיבה מופשטת, אינטליגנציה נוזלית ומגובשת, מבחני אינטליגנציה, מנת משכל, תורשה ואינטליגנציה.
פסיכולוגיה התפתחותית היא תחום המחקר העוסק בשינויים גופניים, מנטליים והתנהגותיים המתרחשים מרגע ההתעברות ועד לגיל הזיקנה.
תחום זה חוקר גורמים ביולוגיים, גנטיים, פסיכולוגיים, חברתיים, תרבותיים וסביבתיים המשפיעים על ההתפתחות במהלך החיים.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו סביבה ותורשה, התפתחות פרה־נטלית, התפתחות מוטורית, התפתחות שפה, התפתחות קוגניטיבית והתפתחות האישיות.
רגשות ומוטיבציה הם תחומי מחקר העוסקים בדחפים המניעים התנהגות.
רגשות מרכזיים אותם חוקרים הם כעס, פחד, עצב ושמחה.
הדחפים נחלקים לדחפים פיזיולוגיים או ראשוניים, כמו רעב, צמא והצורך בשינה ולדחפים אישיים, חברתיים או שניוניים, כמו שייכות, תחרות, ועניין ויעדים אישיים.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו שפת גוף, אושר, הפרעות אכילה ומיניות.
הפסיכולוגיה החברתית מתמקדת בקשר בין הפרט לחברה.
היא בוחנת כיצד נוכחותם של אנשים אחרים, פיזית או מנטלית, משפיעה על מחשבות, רגשות והתנהגויות של יחידים וקבוצות.
נושאי מחקר כוללים עמדות, סטריאוטיפים, השפעה חברתית, יחסים בין-אישיים, מנהיגות ועוד.
הפסיכולוגיה החברתית חוקרת איך הפרט מושפע מאנשים אחרים בחברה.
ככלל, הפסיכולוגיה החברתית מיישמת מונחים וממצאים מתחום הסוציולוגיה, יותר מכל תחום פסיכולוגי אחר.
פסיכולוגיה חברתית עוסקת ביחסי הגומלין שבין הפרט וסביבתו, תוך התמקדות בפרט (לעומת הסוציולוגיה אשר מתמקדת בסביבה החברתית).
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו השפעה חברתית, התנהגות פרו־חברתית, אגרסיביות, עמדות, שכנוע, דעות קדומות, אפליה וסטריאוטיפים.
אישיות היא תחום המחקר העוסק במאפיינים והתנהגויות מתמשכים המרכיבים את ההסתגלות של הפרט לחיים.
אלה כוללים תכונות אופי, תחומי עניין, דחפים, ערכים, דימוי עצמי, יכולות ודפוסים רגשיים.
תחום זה חוקר דפוסים חשיבתיים רגשיים והתנהגותיים הייחודים לאדם, היציבים מעבר לזמנים ומצבים שונים.
כמו כן התחום חוקר את מקורותיהם הביולוגיים והסביבתיים של דפוסים אלו.
בין השאר, נחקרים נושאים כמו מודל הנפש הפרוידיאני, מודלים ביהביוריסטיים, מודלים הומניסטיים, מודלים של תכונות אופי, חמש התכונות הגדולות, ומבחני אישיות.
פסיכולוגיה של האישיות עוסקת במכלול התכונות הנפשיות המולדות והנרכשות שמכתיבות את התנהגותו הייחודית.
התחום בוחן את ההבדלים בין אנשים באישיותם ואת האופי האנושי המשותף.
פסיכופתולוגיה (או פסיכולוגית אבנורמלית) היא תחום המחקר של הפרעות נפשיות, כולל גורמים, סימפטומים, אבחנה וטיפול.
תחום זה משלב מידע ממדעי הפסיכולוגיה, ביוכימיה, פרמקולוגיה, פסיכיאטריה, נוירולוגיה ואנדוקרינולוגיה.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו אבחון פסיכיאטרי, תרבות ופסיכופתולוגיה, הפרעות חרדה, הפרעות במצב הרוח, אובדנות, הפרעות אישיות, סכיזופרניה והפרעות המאובחנות בילדות .
בפסיכולוגיה התחום הטיפולי כולל טיפול ביורפואי ופסיכותרפיה.
בפסיכותרפיה הכוונה היא לשירות פסיכולוגי הניתן על־ידי איש מקצוע שהוכשר לשם כך.
שירות זה כולל צורות של תקשורת ואינטראקציה שמטרתם להעריך, לאבחן ולטפל בהתנהגויות, דפוסי חשיבה ותגובות רגשיות לא מועילות.
בין השאר, נחקרים בתחום זה נושאים כמו פסיכותרפיה מבוססת תובנה, טיפול קבוצתי ומשפחתי, טיפול קוגניטיבי־התנהגותי, אפקטיביות של פסיכותרפיה, פסיכופרמקולוגיה , גרייה חשמלית וניתוחים פסיכיאטריים .
פסיכולוגיה סביבתית: עוסקת בקשר ההדדי בין בני אדם לסביבתם הפיזית והחברתית.
היא בוחנת כיצד הסביבה משפיעה על התנהגות, מחשבות, רגשות ורווחה נפשית, וכיצד בני אדם משפיעים על סביבתם.
כולל עיצוב מרחבים, השפעת הטבע, השפעת צפיפות או רעש, התמודדות עם שינויי אקלים ועוד.
פסיכולוגיה תרבותית: בוחנת את הקשר הדו-כיווני בין תרבות לנפש.
חוקרת כיצד תרבות מעצבת תהליכים פסיכולוגיים (תפיסה, רגש, חשיבה) וכיצד תהליכים אלו משפיעים על יצירה ושימור תרבות.
סייבר-פסיכולוגיה: חוקרת את ההשפעות הפסיכולוגיות של טכנולוגיה, אינטרנט, רשתות חברתיות, משחקי מחשב ומדיה דיגיטלית על בני אדם.
זה כולל התמכרויות, השפעות על דימוי עצמי, יצירת זהות מקוונת, בריונות רשת, השפעת טכנולוגיה על קשב וריכוז ועוד.
פסיכולוגיה צרכנית: יישום עקרונות פסיכולוגיים להבנת התנהגות צרכנים, קבלת החלטות, מוטיבציה לרכישה, נאמנות למותג, ותגובה למסרים שיווקיים.
עוזרת לעסקים להבין טוב יותר את קהל היעד שלהם ולפתח אסטרטגיות שיווק יעילות.
פסיכולוגיה קהילתית (פסיכולוגיה של ההמון, פסיכולוגיה אינדיבידואלית): מתמקדת בהבנת הקשר בין יחידים לקהילותיהם, ופועלת לקידום רווחה חברתית וצדק חברתי באמצעות התערבויות ברמת הקהילה והמערכת, ולא רק ברמת הפרט.
עוסקת במניעת בעיות (כמו אלימות, שימוש בסמים), חיזוק קהילות, העצמת קבוצות מוחלשות ועוד.
פסיכולוגיה של AI ורובוטיקה: ענף חדש ומתפתח שחוקר את ההיבטים הפסיכולוגיים של אינטראקציה בין בני אדם לבין מערכות בינה מלאכותית ורובוטים.
זה כולל הבנת אמון, חרדה, ציפיות, והשפעות פסיכולוגיות של יצירת קשרים עם AI או רובוטים.
פסיכו-אימונולוגיה: תחום בינתחומי שחוקר את הקשרים המורכבים בין הנפש (פסיכו), מערכת העצבים (נוירו), המערכת האנדוקרינית (הורמונים) ומערכת החיסון (אימונו).
בוחן כיצד מתח, רגשות ומחשבות משפיעים על הבריאות הפיזית ועל תפקוד מערכת החיסון.
פסיכולוגיה של הדת (פסיכולוגיה יהודית): ענף הבוחן את החוויה הדתית מנקודת מבט פסיכולוגית.
חוקר את המקורות הפסיכולוגיים של אמונה, פולחן, התנהגות דתית, השפעת הדת על רווחה נפשית, ופיתוח זהות דתית.
פסיכולוגיה של המוזיקה: חוקרת את האופן שבו בני אדם תופסים, מגיבים, יוצרים וחווים מוזיקה.
כוללת היבטים קוגניטיביים (כיצד המוח מעבד צלילים), רגשיים (השפעת מוזיקה על רגשות), התפתחותיים וחברתיים.
בדומה למדענים אחרים, כמו פיזיקאים, כימאים, ביולוגים וסוציולוגים, גם פסיכולוגים משתמשים בשיטות מחקר אמפיריות כדי לחקור את תחומי הדעת המעניינים אותם.
השיטה המדעית מאופיינת באיסוף נתונים, מדידה וניתוח שלהם וניסיון להסיק מהם מסקנות תקפות לגבי האוכלוסייה.
שיטה זו שואפת גם לאובייקטיביות, כך שכל חוקר שיחזור על המחקר המדעי במתכונתו המקורית יוכל להגיע לאותן המסקנות.
אך הפסיכולוגיה עוסקת במחשבות וברגשות הקשים למדידה.
פסיכולוגים מנסחים הגדרות אופרציונליות למשתני המחקר, המאפשרות מעבר מהרמה התאורטית אל הרמה התצפיתית שמאפשרת חקירה מדעית.
כך למשל, אינטליגנציה מוגדרת לעיתים בצורה אופרציונלית כציון במבחן משכל (מבחן IQ).
מחקר מדעי בפסיכולוגיה נעשה כמו בתחומים אחרים של המדע.
ראשית יש ליצור היפותזה מדעית בתחום, שגם צריכה להסביר את כל הממצאים שהתקבלו בעבר על ידי התאוריות הקודמות.
לאחר מכן יש להוכיח את תקפות ההיפותזה בעיקר באמצעות ניסוי ותצפית מדעית, אשר לכל אחד יתרונות וחסרונות לעומת השני.
יתרון הניסוי הוא האפשרות לברר קשר סיבה ומסובב בין הגורמים במערכת הנחקרת.
יתרון התצפית הוא ההתנהלות החופשית של הטבע, ללא המעורבות המלאכותית של המדען שעלולה לגרום להטית התוצאות.
דרכים נוספות לבחינת התאוריה הם מילוי שאלונים וראיונות, סיפור חיים של האדם ואף סקירה ספרותית.
תחומי המחקר בפסיכולוגיה הם רבים, החל ממחקרים בבחינת יכולות מנטליות, הפרעות התפתחויות, ליקויי למידה, דרך קבלת החלטות, זיכרון ובקרה, וכלה בהפרעות נפשיות, דרכי טיפול, ומחקר באנשים בעלי פגיעות מוחיות קונקרטיות.
מכיוון שהמחקרים נעשים בבני אדם ובעלי חיים נדרשת הגדרה של אמות מידה לאתיקה ניסויית.
הקריטריונים העיקריים בניסויים בבני אדם הם סיכון מינימלי לאדם, יידוע האדם לניסוי וקבלת הסכמתו לכך, כולל אפשרות לפרישתו בכל שלב של הניסוי, וחיסיון המידע ואי חשיפת ופרסום נתונים פרטיים של הנסיינים.
בניסויים בבעלי חיים השאלה הנוגעת לאתיקה, היא בעיקר בכאב ובסבל שמותר לעורכי הניסויים להסב לבעלי החיים.
בניסויים מפורסמים בתולדות הפסיכולוגיה המודרנית בבעלי חיים, נעשו ניסויים הגורמים כאב וסבל לבעלי חיים, במידה כזו ואחרת.
פסיכולוג הוא אדם שלמד פסיכולוגיה במוסד אקדמי מוכר, בדרך כלל בעל תואר שני לפחות, ושאושר לו לאחר לימודיו, על ידי משרד הבריאות הרשמי של מדינה אחת לפחות, לעסוק בפסיכולוגיה במדינה זו ואולי אף במדינות נוספות.
פסיכולוגים מבצעים פעולות שונות, בהתאם לתחום העיסוק שלהם.
בין השאר, פסיכולוגים נותנים אבחון, טיפול, וייעוץ פסיכולוגיים, חוות-דעת מדיקו-ליגאליות, המלצה רשמית לטיפול תרופתי (בתרופות פסיכוטרופיות) ובחלק מהמדינות אף מרשמים לתרופות במישרין.
ברוב המדינות מותנית הזכאות לקבלת רישיון "פסיכולוג" בסיום תואר שני לפחות, אך בחלק מהמדינות, כגון אנגליה וארצות הברית, רק מי שהשלים תואר שלישי (כלומר, הגיש עבודת דוקטורט בנושא מסוים הקשור בתחום הפסיכולוגיה) יוכל לשאת בתואר "פסיכולוג" במדינתו.
בישראל מתיר חוק הפסיכולוגים את השימוש בתואר "פסיכולוג", ואת העיסוק בפסיכולוגיה, רק למי שבעל תואר "מוסמך" (כלומר תואר שני – .M.A) ומעלה בפסיכולוגיה, ממוסד אקדמי המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
האדם צריך להיות רשום בפנקס הפסיכולוגים שמנהל משרד הבריאות, וייתכן שהוא בעל היתר זמני מהמשרד לעסוק בפסיכולוגיה.
פסיכולוגים בישראל יכולים לזכות לתואר "פסיכולוג מומחה" אחר ההתמחות באחד מהתחומים הפסיכולוגיים היישומיים שלפי שעה, משרד הבריאות מציע מסלול התמחות בהם.
אחר ההתמחות נדרש הפסיכולוג לעבור בהצלחה בחינת מומחיות.
ההתמחות אורכת לפחות שנתיים במשרה מלאה או ארבע שנים בחצי משרה ונערכת בבית חולים פסיכיאטרי או במרפאה לבריאות הנפש בבית חולים כללי (ברוב המסלולים).
פסיכולוגים מקצועיים משתמשים בתוצאות המחקר הפסיכולוגי על מנת לפתור בעיות יישומיות.
הם פועלים בתחומים טיפוליים, חינוכיים, רפואיים וגם במשטרה ובחברות עסקיות.
כשליש מהפסיכולוגים הם עצמאיים, כ־28% עובדים בסביבה אקדמית, כ־20% עובדים בתחום הרפואה, והשאר בסביבות חינוך עסקים ספורט ועוד.
פסיכולוגים קליניים מנסים להפחית מצוקה נפשית הנובעת ממחלות נפשיות, בעיות ביחסים והתמודדות עם אירועי חיים.
פסיכולוגים קליניים עורכים אבחונים ולאחר מכן מקיימים טיפול פסיכותרפי או ייעוץ.
פסיכולוגים קליניים עוסקים באבחון, הערכה, טיפול ומניעה של מצוקה נפשית, הפרעות נפשיות וחוסר תפקוד פסיכולוגי.
פסיכולוגים קליניים משתמשים בגישות טיפוליות שונות (פסיכודינמיות, קוגניטיביות-התנהגותיות, הומניסטיות ועוד) כדי לקדם רווחה נפשית והתפתחות אישית.
פסיכולוגים חינוכיים מיישמים גישות וטכניקות פסיכולוגיות כדי לסייע לילדים ולנוער עם קשיים חברתיים או לימודיים.
הם מאבחנים ומשפרים את הלמידה ומנחים את המורים והמורות לגבי גורמים המשפיעים על הוראה ולמידה.
פסיכולוגיה חינוכיים עוסקים גם ביחסי הגומלין בין הפרט ובית הספר.
פסיכולוגים חינוכיים עוסקים בהבנה ושינוי של תהליכים רגשיים, קוגניטיביים וחברתיים הקשורים ללמידה ולהתפתחות במערכות חינוך.
הם עוסקים באבחון וטיפול בקשיי למידה, הפרעות קשב, בעיות התנהגותיות ורגשיות בקרב ילדים ונוער, וכן בייעוץ למורים והורים.
פסיכולוג התפתחותי מטפל בבעיות התנהגותיות, חברתיות ונפשיות אצל ילדים ובמקביל מלווה את הורי הילד במהלך הטיפול.
פסיכולוגיה ארגונית ופסיכולוגיה תעשייתית – עוסקת בדינמיקות ארגוניות הנובעות מהאינטראקציה בין החברים בארגון.
חופפת במידה רבה עם פסיכולוגיה חברתית, אך מתמקדת ביישום.
בין היתר עוסקת במוטיבציה, מנהיגות, עריכת בחינות מיון וקבלה לעבודה, ייעוץ למפעלים וייעול שיטת העבודה.
פסיכולוגים אלה מיישמים עקרונות פסיכולוגיים במקומות עבודה ובארגונים.
מטרת הפסיכולוג הארגוני לייעל את תפקודי הארגון ואת רווחת העובדים.
זה כולל נושאים כמו מיון וגיוס עובדים, פיתוח עובדים ומנהלים, שיפור ביצועים, מוטיבציה, מנהיגות, תקשורת ארגונית, שינוי ארגוני ועוד.
נוירופסיכולוגיה היא תחום בפסיכולוגיה העוסק בניסיון להבין כיצד מבנה המוח ותפקודו קשורים לתהליכים פסיכולוגיים ספציפיים.
המחקר הנוירופסיכולוגי מבוסס על המידע המגיע מתחום הנוירוביולוגיה כך שהוא מהווה את הבסיס, ומשם אופן ההתייחסות והמחקר הוא כמו במחקרים פסיכולוגיים (עם בוחנים ונבדקים).
נוירופסיכולוגיה משיקה כתחום מחקר למדעי העצב ופסיכולוגיה קוגניטיבית.
תחום זה משלב ידע מפסיכולוגיה ונוירולוגיה.
עוסק באבחון וטיפול בהפרעות קוגניטיביות והתנהגותיות כתוצאה מנזק מוחי (כמו שבץ, פגיעת ראש, מחלות ניווניות).
ייחודה של הנוירופסיכולוגיה הוא בחתירה המדעית והקלינית להבנת וניסוח התופעות שהיא חוקרת במונחים קוגניטיביים מתחום הפסיכולוגיה ובה בעת במונחים מקבילים, שמקורם מדעי העצב והמתארים תהליכים מוחיים מנקודת הראות של המערכת הפועלת – מערכת העצבים.
פסיכולוגי שיקומי מתמחה בטיפול באנשים שנפגעו ממחלות או תאונות, עיבוד אבל וטראומות אחרות.
פסיכולוגיה שיקומית מתמקדת בסיוע לאנשים להתמודד עם פגיעות פיזיות, מחלות כרוניות או נכויות, ולחזור לתפקוד מיטבי בחיי היומיום.
הפסיכולוגים השיקומיים עובדים עם היבטים רגשיים, חברתיים וקוגניטיביים הקשורים לשיקום.
פסיכולוגים רפואיים מיישמים ממצאים מחקריים ושיטות פסיכולוגיות כדי לקדם בריאות ולמנוע מחלות.
הם מתמודדים עם התנהגויות מזיקות כמו צריכת אלכוהול וסמים אחרים, ומקדמים התנהגויות בריאות כמו תזונה בריאה והקפדה על בדיקות שגרתיות.
פסיכולוגיה רפואית עוסקת בקשר בין גורמים פסיכולוגיים לבריאות פיזית ומחלה.
היא חוקרת כיצד מצב נפשי משפיע על בריאות הגוף, וכיצד מחלות משפיעות על מצבו הנפשי של האדם.
כוללת היבטים של מניעה, התמודדות עם מחלה, קידום אורח חיים בריא ועוד.
פסיכולוגיה של הספורט עוסקת בהיבטים פסיכולוגיים הקשורים לביצועים ספורטיביים.
היא חוקרת כיצד גורמים כמו מוטיבציה, לחץ, חרדה, ריכוז ודימוי עצמי משפיעים על ספורטאים, וכיצד ניתן לשפר את הביצועים המנטליים בספורט.
פסיכולוגיה של האימון: יישום עקרונות פסיכולוגיים ושיטות מחקר לאימון אישי, אימון מנהלים, ואימון לביצועים.
מטרתה לסייע לאנשים להשיג יעדים, לשפר ביצועים, לפתח מיומנויות ולמקסם את הפוטנציאל שלהם בתחומים שונים בחיים (כמו בקריירה, במערכות יחסים, ובספורט).
פסיכולוגים מחקריים עוסקים בקידום מחקר בפסיכולוגיה.
הם משתמשים בשיטות מחקר כמו סקרים, ניסויים ותצפיות.
הם מועסקים בדרך־כלל באוניברסיטאות ומכוני מחקר.
תחום מחקר בין-תחומי, המשלב פסיכולוגיה ומדע המדינה, במטרה להבין טוב יותר את הפוליטיקה, את הפוליטיקאים ואת ההתנהגות הפוליטית מנקודת מבט פסיכולוגית.
ההנחה המרכזית היא שהקשר בין פוליטיקה לפסיכולוגיה הוא דו-כיווני: הפסיכולוגיה מסייעת להבין את הפוליטיקה, והפוליטיקה מסייעת להבין תהליכים פסיכולוגיים.
פסיכולוגיה משפטית מיישמת עקרונות פסיכולוגיים למערכת המשפטית.
זה כולל הערכת כשירות משפטית, הערכת מסוכנות, מתן חוות דעת מומחה לבתי משפט, עזרה בבחירת חבר מושבעים ועוד.
מבקרי התחום טוענים לעיתים קרובות כי הפסיכולוגיה היא מדע "מעורפל".
במאמר ביקורת של הפילוסוף תומאס קון מ־1962 נטען כי הפסיכולוגיה באופן כללי אינה מבוססת על פרדיגמה הדומה לתחומי מדע כדוגמת כימיה ופיזיקה, אלא כי פסיכולוגים, בדומה לפילוסופים, עוסקים בנושא בדרכים מגוונות ללא תאוריה המקיפה את כולם.
הפילוסוף קרל פופר טען נגד הפסיכואנליזה שהיא איננה מדעית כי התאוריות שבה לא ניתנות להפרכה ובכך היא דומה לדת ולמרקסיזם.
ביקורת מהותית נוספת על התחום מגיע מכיוון האובייקט הנחקר על ידי הפסיכולוגיה, הנפש:
מבקרים רבים טוענים כי לא פעם הפסיכולוגיה היא בעלת אופי לא מדעי, בין השאר משום שמספר תחומים בה מבוססים על שיטות מחקר כמו סקרים ושאלונים, מהם ניתן להסיק בעיקר על מתאמים, ולא על סיבתיות.
בעיה מתודולוגית נוספת היא שתופעות שונות שפסיכולוגים עוסקים בהם, כדוגמת אישיות, חשיבה ורגשות, לא יכולות להימדד באופן ישיר, ולעיתים קרובות חוקרים מגיעים למסקנה על בסיס של דיווחים אישיים שהם סובייקטיביים.
עם זאת, עקב ההתפתחויות המשמעותיות בחקר המוח של השנים האחרונות, תחומים אלו נהפכים נגישים יותר למחקר.
קיימת ביקורת גם בין תאורטיקנים שונים הבאים מתוך תחום הפסיכולוגיה, על ההבדלים בין התאוריות הפסיכולוגיות השונות ועל אופן יישומם ומידת יעילותם בטיפול פסיכולוגי.
נטען כי חלק מהשיטות המיושמות בשטח בטיפול באנשים, אינן מבוססות על מחקרים אמפיריים מספקים המוכיחים את יעילותן.
פרשנות (פסיכולוגיה): כלי מרכזי להתערבות טיפולית במסגרת טיפול פסיכודינמי, בו תגובת המטפל מאפשרת תובנה חדשה או חוויה חדשה אצל המטופל.
איד: מונח שטבע זיגמונד פרויד לציון החלק בנפש האדם המורכב מדחפים ואינסטינקטים פרימיטיביים.
מונח שטבע פרויד לציון החלק בנפש שתפקידו מציאת דרכים בטוחות ונאותות לספק דחפים אינסטינקטיביים.
סופר אגו: אני עליון, מצפון.
מונח שטבע פרויד לציון החלק בנפש שמפנים את הכללים והערכים של ההורים והחברה.
קיבעון: הכישלון לעבור את אחד משלבי ההתפתחות הפסיכו-סקסואליים של פרויד.
עקב כך ממשיך האדם לחוות את הסוגיות האלה שוב ושוב בדרכים סמליות.
העברה (פסיכולוגיה): הפניה בלתי-מודעת של רגשות מאדם אחד לאדם אחר.
נסיגה בשירות האגו: מצב שבו האדם נסוג במודע, במכוון ובבחירה אל חוסר פעילות או עשייה בתחום מסוים, מתוך מטרה לשמר כוחות לבנין האישיות שלו בתחומים אחרים.
או לחלופין: זהו מצב בו האדם נותן ביטוי לדחפים שלו ולתכנים מן הלא מודע, נכנס למצב רגרסיבי, כלומר ראשוני, גולמי ופרימיטיבי, אך הוא עושה זאת במכוון ולא כתוצאה ממצב משברי כפוי.
אז הוא מבטא את התכנים הרגרסיבים באופן נשלט, כמו על ידי יצירה אומנותית או ביטוי יצירתי אחר.
תאוריית יחסי אובייקט: ענף של תיאורית הפסיכואנליזה אשר שם דגש על יחסים בינאישיים, בעיקר על המשפחה ובמיוחד בין האם לילד.
המשמעות של "אובייקט" היא למעשה אדם, ובמיוחד האדם המיוחד המהווה אובייקט או מטרה של רגשות וכוונות של אדם אחר.
המשמעות של "יחסים" מתכוונת ליחסים הבינאישיים ומדברת על המשקעים של מערכות יחסים בעבר, המשפיעים על אדם בהווה.
תאורטיקנים של יחסי אובייקט מתעניינים בתמונות פנימיות של העצמי ושל אחרים ובאופן בו הן מבטאות עצמן במצבים בינאישיים.
אובייקט מעבר: תיאור והגדרת היחס של התינוק אל חפץ שהתינוק מתקשה להתנתק ממנו, בשל העובדה כי החפץ נבחר בידיו, לסמל ולייצג לו את האם, שאיננה יכולה להיות נגישה לו כפי רצונו.
או לחלופין: מושג של פסיכואנליטיקאי בריטי בשם דונלד ויניקוט, שהוביל את המחקר בתודעתו וחווייתו של התינוק.
אובייקט מעבר לפיו הוא תיאור תהליך התפתחותי שראשיתו תפיסה סובייקטיבית של המציאות, הנחווית כבריאת המציאות על ידי התינוק וסופו הכרה במציאות כהתרחשות חיצונית ולא נשלטת.
תהליך הביניים המוביל את ההכרה במציאות, מתרחש גם באמצעות אובייקט מעבר, שמתאפיין בהיותו נברא על ידי התינוק אך גם מוכר כאובייקט חיצוני, הנתפס וזוכה להכרה על ידי ההורים, המייצגים את המציאות.
המעבריות של האובייקט, מסמלת את היותו חלק מהליך בו עוברים מתפיסה סובייקטיבית לתפיסה אובייקטיבית של המציאות.
פסיכואנליטיקאי הוא מי שרכש הכשרה מקצועית בפסיכואנליזה - טכניקה טיפולית המנסה להתחקות אחרי מבנה האישיות ושורשי התסמינים שמבטא המטופל, הנוצרים על פי התאוריה בעקבות חסימות רגשיות ונפשיות.
בישראל ניתן לקבל טיפול פסיכואנליטי אצל אנשי מקצוע מורשים בלבד (פסיכיאטר, פסיכולוג קליני, מטפל באמנויות, או עובד סוציאלי) אשר עברו הכשרה פסיכואנליטית מוסדרת.
ניתן לקבל טיפול פסיכואנליטי גם אצל מתמחים הנמצאים במהלך הכשרתם.
כדי שאיש מקצוע טיפולי יוכל לקרוא לעצמו פסיכואנליטיקאי, עליו לסיים הכשרה פסיכואנליטית הכוללת לימודים תאורטיים, הדרכות ואנליזה לימודית ארוכה.
בישראל קיימים מסלולי הכשרה בפסיכותרפיה פסיכואנליטית באוניברסיטאות, וכן שני מכונים להכשרה פסיכואנליטית.
האחד הוא "המכון הישראלי לפסיכואנליזה" של "החברה הפסיכואנליטית בישראל", שהוקם ב-1933 על ידי מקס אייטינגון (שהיה אחד מתלמידיו של פרויד) ומשכנו בירושלים.
מכון זה קיבל הכרה של החברה הפסיכואנליטית הבינלאומית.
מכון נוסף הוא "מכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו", שפועל בתל אביב.
בנוסף, בשנות ה-80 החלה לפעול בארץ קבוצה של אנשי מקצוע בתחום הפסיכואנליזה, המכשירה פסיכואנליטיקאים על יסודות משנתו של הפסיכואנליטיקאי והפסיכיאטר ז'אק לאקן.
בישראל, פסיכולוג הוא מי שרשום בפנקס הפסיכולוגים.
בישראל, כל אדם בעל תואר שני בפסיכולוגיה (במסלול מחקרי או יישומי) זכאי להירשם בפנקס הפסיכולוגים.
לכן התואר פסיכולוג לא מסמן שהאדם מומחה לטיפול פסיכולוגי.
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) מגדירה 56 תחומי התמחות שונים הקיימים בפסיכולוגיה, חלקם דורשים תקופת הכשרה והתמחות נוספת להכשרה המקובלת, וחלקם לא.
בישראל, רק שישה תחומים זכו לתוכנית התמחות מסודרת , ולכן בישראל מותר לעסוק בפסיכולוגיה או כעיסוק כללי או באחד מששת תחומי התמחות אלו, גם במקרה של התמחות בתחומים המוגדרים מחוץ לישראל.
לימודי פסיכולוגיה נערכים במרבית האוניברסיטאות, בדרך כלל במסגרת פקולטות למדעי החברה (כך באוניברסיטאות בישראל) ולעיתים גם בפקולטות לבריאות ורפואה, ובישראל גם באחדות מהמכללות האקדמיות.
תנאי הקבלה ללימודי פסיכולוגיה ברוב מדינות העולם נחשבים בעלי רף גבוה.
מלבד הלימודים בנושא פסיכולוגיה (היסטוריה של הפסיכולוגיה וספרות ביופסיכולוגית) נדרשים הלומדים ללמידת קורסים בסטטיסטיקה ומתודולוגיה, מדעי הרוח, ולרוב גם קורסי מבוא מדעים בסיסיים בנוירוכימיה (אם כי, הבנה מעמיקה ומדעית של המח נרכשת במדעי המח ולא בפסיכולוגיה).
פסיכולוגיה היא תחום נרחב, כך שישנם פסיכולוגים בעלי התמחויות מקצועיות שונות, אשר אין בהכרח כל קשר תמטי ביניהן (לדוגמה, פסיכולוגיה של זהירות בדרכים, ופסיכולוגיה של מגדר ומיניות, אינן חולקות הרבה מן המשותף).
בישראל מתיר חוק הפסיכולוגים את השימוש בתואר "פסיכולוג", ואת העיסוק בפסיכולוגיה, רק למי שבעל תואר "מוסמך" (כלומר תואר שני - .M.A) ומעלה בפסיכולוגיה, ממוסד אקדמי המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
תחומי הפסיכולוגיה רבים, חלקם דורשים הכשרה נוספת מעבר להסמכה בפסיכולוגיה וחלקם לא.
בישראל, העיסוק בחלק מתחומי הפסיכולוגיה מותנה בהתמחות רשמית, או בהכשרה ממוקדת.
בשנים האחרונות עוֹלָה ביקורת בקרב מתמחים ומועמדים להתמחות על תהליך הקבלה לתואר שני ולמסלולי ההתמחות בארץ, ועולות טענות בדבר המתנה ארוכה עד למציאת מקום התמחות, משך ההתמחות הארוך, השכר הנמוך, וקשיים שונים במהלך התהליך.
קשיים אלו מביאים לעיתים מוסמכי תואר שני בארץ המעוניינים לגשת אליהן, לוותר על ההתמחויות המוצעות ולעסוק בפסיכולוגיה עיסוק כללי, לבחור בתחומי מומחיות או הכשרה אחרים (חלקם בעלי מסלולים קצרים וממוקדים יותר), לעסוק במחקר והוראה, או לעבוד בתחומם בחו"ל.
נכון ליולי 2020, ישנם בישראל כ-14,976 פסיכולוגים בעלי רישיון (שחלקם אינם בעלי שום התמחות)
חוק הפסיכולוגים מכיר כיום ב-6 התמחויות בפסיכולוגיה:
פסיכולוג קליני: מתמחה בטיפול ואבחון מטופלים בעלי קשיים רגשיים והפרעות נפשיות מגוונות, בגילאים ואוכלוסיות שונות.
נכון ליולי 2020, ישנם בישראל כ-5,030 פסיכולוגים קליניים.
פסיכולוג חינוכי: מתמחה באבחון וטיפול בתלמידים, וכן ייעוץ להורים לצוות החינוכי (מורים, גננות ומנהלי בתי ספר), במסגרת בית הספר וגן הילדים.
נכון ליולי 2020, ישנם בישראל כ-2,504 פסיכולוגים חינוכיים
פסיכולוג התפתחותי: מתמחה באבחון וטיפול בתינוקות, פעוטות וילדים עד גיל 18, ובייעוץ להוריהם.
נכון ליולי 2020, ישנם בישראל כ-388 פסיכולוגים התפתחותיים
פסיכולוג שיקומי (מכונה לעיתים בתוכניות לימוד שונות בארץ בשם "נוירופסיכולוג שיקומי"): מתמחה באבחון, טיפול ושיקום אנשים עם קשיים ומוגבלויות גופניות, שכליים ורגשיים שונים, בין השאר לאחר שנפגעו ממחלות או תאונות.
נכון ליולי 2020, ישנם בישראל כ-454 פסיכולוגיים שיקומיים
פסיכולוג רפואי - מתמחה בייעוץ וטיפול בחולים ובבני משפחותיהם לקראת ולאחר טיפולים רפואיים מגוונים, במסגרות רפואיות כגון בתי חולים, וכן בייעוץ לצוותים רפואיים במסגרות אלו.
נכון ליולי 2020, ישנם בישראל כ-331 פסיכולוגים רפואיים
פסיכולוג חברתי-תעסוקתי-ארגוני: מתמחה בייעוץ לעסקים, קבוצות וארגונים בנוגע להשתלבות הפרט בארגון וליעילות ארגונית, וכן באבחון וייעוץ לפרט בתחומים תעסוקתיים והכוונה לבחירת קריירה.
דוגמאות לתחומים פסיכולוגיים שטרם זכו לתוכנית התמחות בישראל, או כאלה הכרוכים בהכשרה ממוקדת:
נוירופסיכולוג - מתמחה בחקר הקשר שבין אנטומיה, פיזיולוגיה, ואינפורמטיקה ביולוגית בכלל ומוחית בפרט, לבין תהליכים פסיכולוגיים והתנהגותיים שונים, וביישום טכניקות נוירופסיכולוגיות בטיפול הפסיכולוגי.
פסיכולוג קוגניטיבי: מתמחה בחקר תפקודים הכרתיים כגון קשב, זיכרון, למידה, וכדומה, ויישום הממצאים למגוון תחומים כגון הנדסת אנוש, פיתוח מערכי שיעור (כלי עזר לתכנון השיעורים עבור המורים) ועוד.
פסיכולוג-סקסולוג: פסיכולוג שהתמקצע בטיפול בבעיות מגדריות ומיניות, החל בבעיות קלות (ידידותיות) כמו קבלת נטייה מינית (Sexual orientation affirmative therapy), השקטת פטיש מיני המפריע לאגו, טיפול בעברייני מין (אשר לרוב מתלווה לטיפול תרופתי שהם מקבלים ומהווה לו השלמה), סיוע באיתור גירויים מיניים, תמיכה נפשית לטראנסקסואלים בתהליך שינוי המין, ועוד.
עיסוקו של פסיכולוג בן ימינו, בדרך כלל כולל את העיסוקים להלן (מערך זה של פעולות, מבדיל את העיסוק הפסיכולוגי מתחומי עיסוק אחרים, בפרט מפסיכותרפיה ממוקדת).
כל המאפיינים הללו ברוב המקרים הולמים את התחום הפסיכולוגי המסוים בו הפסיכולוג מומחה או מוכשר:
הענקת ייעוץ פסיכולוגי נרחב באופן כללי, הנוגע להתמודדות עם בעיות החיים של הפרט, להעניק כלים להתמודדות אישית כזאת למתי שהיא נדרשת, וכן, במטרה לספק לבעיות כאלו פתרון יעיל המתבסס על ניסיונו המקצועי-מדעי, או האישי של הפסיכולוג.
אבחון פסיכולוגי על ידי שימוש בכלים פסיכודיאגנוסטיים, התרשמות אישית, או שילוב של אלו.
חלק מהאבחנות נחשבות לפסיכיאטריות (כלומר, מדובר באבחנות שעל פי כלל דורשות גם טיפול תרופתי הניתן על ידי פסיכיאטר).
הענקת טיפול פסיכולוגי, דהיינו להעניק טיפול פסיכותרפיסטי נרחב במגוון כלים פסיכולוגיים לפי סוג הבעיה ובהסתמך על הספרות הרפואית והפסיכולוגית.
הנפקת חוות-דעת מדיקו-לגאליות לגבי מצבו הפסיכו-רפואי של אדם אשר לעיתים כוללת קביעת הצורך בטיפול פסיכיאטרי.
במדינות מסוימות בלבד ורק לפסיכולוגים מהתמחויות מסוימות (בפרט פסיכולוגיה רפואית): הנפקה ישירה של מרשמים לתרופות פסיכוטרופיות בלבד.
רבים מהפסיכולוגים עוסקים גם במחקר נוירו-פסיכולוגי אם אין זה עיסוקם הכמעט-בלבדי.
הפסיכולוגיה נחשבת לתחום נפרד מפסיכיאטריה (רופא עם התמחות בתחום הנפש) - ככלל, פסיכולוג אינו רופא, ובישראל, כמו ברוב מדינות העולם, אינו רשאי להנפיק מרשמים לתרופות פסיכיאטריות למטופליו (בחלק ממדינות ארצות הברית למשל פסיכולוג בעל הכשרה מתאימה מותר להנפיק מרשמים לתרופות פסיכוטרופיות בלבד).
בכל מקרה תחומי העיסוק חופפים קמעה; פסיכולוג קליני למשל מטפל בפסיכותרפיה ואף מרכז את כל ההתערבויות הטיפוליות ""(case management) במטופלים עם הפרעות נפשיות קשות (כגון סכיזופרניה), הוא מומחה לפסיכופתולוגיה נרחבת או ספציפית, וכן לפסיכותרפיה באופן כללי.
רק פסיכולוג מוכשר להעביר מבחנים פסיכודיאגנוסטיים כדי לאבחן וליצור פרופיל פסיכולוגי על המטופל, לשם שימוש קליני, משפטי או סוציאלי.
כמו כן, פסיכולוג בעל הכשרה מתאימה לכך, כוחו יפה להפנות לטיפול פסיכיאטרי משקבע שצורת טיפול זו עדיפה לבעיה הספציפית ולהדגים מן הספרות את עמדתו לגבי טיפול פסיכיאטרי ספציפי, בהמלצתו או חוות דעתו.
פְּסִיכוֹזָה היא מצב פסיכו-פתולוגי המתבטא בבוחן מציאות לקוי.
אדם הנמצא בפסיכוזה יתנהג בדרך כלל באופן מוזר, חריג או בלתי מובן בשל הפער בין החוויה האישית לבין המציאות.
הפרעה פסיכוטית מצביעה על תפקוד לקוי ומתמשך בתחום התחושה, התפיסה, התקשורת, החשיבה, הרגש, התפקוד, או בשילובים שונים של כולם גם יחד.
במקרים מסוימים, הסיבה לליקוי אינה ידועה.
מצב פסיכוטי עלול להופיע לעיתים בעקבות טראומה גופנית הפוגעת בתפקוד המוח (כגון הרעלה, זיהום, התייבשות וכדומה), או בעקבות שימוש בסמים, אך ברוב המקרים מדובר במאפיין של הפרעה נפשית.
ישנם מקרים בהם מתפתחת פסיכוזה כתוצאה ממצבי דחק קיצוניים בעקבות חשיפה לאירועים טראומטיים.
ישנן שלוש קבוצות של הפרעות פסיכוטיות שכיחות, איתן משולבות כמה הפרעות פסיכוטיות דומות מתוך הנחה שהן קשורות לסכיזופרניה, ביניהן הפרעות פסיכוטיות חריפות וחולפות, הפרעות דלוזיונליות והפרעות סכיזואפקטיביות.
קיים קושי בהגדרתן, וכדי למנוע אי בהירות ובלבול נבחרו שלוש אבני בוחן בסיסיות, באמצעותן אפשר יהיה לבנות רצף אבחנתי וסדר עדיפויות באבחון, ואליהן נוספו מאפיינים נוספים.
התלקחות פסיכוטית חריפה בתוך פרק זמן של שבועיים - הכוונה למעבר מהיר וחד ממצב קליני, שאין בו סימנים פסיכוטיים, למצב פסיכוטי פעיל וברור, בתוך פרק זמן של שבועיים או פחות מזה.
בזמן זה הופכים הסימפטומים הפסיכוטיים לברורים, בעוצמה הפוגעת בהיבט אחד או יותר בתפקוד היומיומי ובעבודה.
סימני תסמונות טיפוסיות - לפי מדריך סיווג האבחנות האמריקאי DSM-4 - הוגדרה רק הפרעה אחת של פסיכוזה קצרת מועד.
נדרשת נוכחות של אחד הסימנים החיוביים של הסכיזופרניה, כמו הזיות, מחשבות שווא, דיבור לא מאורגן, התנהגות לא מאורגנת.
לעומתו, סיווג האבחנות הבינלאומי ICD-10 מרחיב את החלוקה הפנימית, המתבססת על סימנים קליניים שונים: רב הצורניים (פולימורפיים) משתנים במהירות עם או בלי סימפטומים נלווים של סכיזופרניה כמו מחשבות שווא, הזיות, והפרעות קשות בהתנהגות לא מאורגנת וחסרת שיפוט.
למרות המשך הקצר של הפסיכוזה, הפגיעה ברמה התפקודית בעת האירוע ניכרת, לכן החולה זקוק להשגחה על היגיינה, אכילה, ושמירה מפני התנהגות חסרת שיפוט ומסוכנת, בה החולה עלול לגרום נזק לעצמו או לזולת, להתאבד, או להגיב באימפולסיביות למחשבות שווא והזיות.
נוכחות מצב דחק חריף או היעדר מצב זה - מצב דחק חברתי חריף כמו אובדן לא צפוי של בן זוג, טראומת מלחמה, מעשי טרור ועינוי, משבר בעבודה או בנישואין.
אין לכלול בכך מצבי דחק ממושכים.
ברוב המקרים יש קשר ויחס בין גורם הדחק להתלקחות פסיכוטית.
יש צורך לבירור מקיף וקבלת מידע נוסף מבני משפחה וחברים על רמת התפקוד לפני פרוץ האירוע ועל נוכחות תגובות דומות בעבר.
אם זוהה גורם דחק יש לתאר אותו.
החלמה מלאה - תוך פרק זמן של חודשיים-שלושה, לעיתים קרובות בתוך כמה שבועות ואף ימים, ההחלמה בדרך כלל טובה ומהירה.
רק חולים מעטים מפתחים מצב קבוע ומתמיד של נכות.
בסיווג האמריקאי אין פירוט להפרעות פסיכוטיות חריפות וחולפות, כולן תחת הפרעה אחת.
בשיטה הבינלאומית הסיבה לפירוט היא השכיחות של מגוון הפרעות פסיכוטיות כאלו בארצות מתפתחות.
הפרעה פסיכוטית רב צורנית חריפה
הפרעה זו באה באופן פתאומי, כשהיא סוערת ומשתנה במהירות מעת לעת וקצרת מועד.
אבחנה חדה: הפסיכוזה מתפתחת במהירות ובדרמטיות ללא התראה מראש, מגיעה לשיאה בתוך ארבעים ושמונה שעות או בתוך כמה ימים, עד שבועיים.
משך ההפרעה קצר ונמשך עד חודש, ולאחריה קיימת הבראה מלאה.
התסמונת הקלינית: ההפרעה מתבטאת במחשבות שווא ובהזיות מכמה סוגים.
המצב הרגשי משתנה מעת לעת ועוצמתו אינה קבועה, והוא בא לידי ביטוי בסערה רגשית של שמחה והתעלות או בחרדה וברגזנות.
הסימפטומים האלה משתנים גם באופיים וגם בעוצמתם מיום ליום או במהלך אותו היום.
גורם דחק מקדים: גורם דחק קיים רק בחלק מהמקרים.
ההפרעה אופיינית בדרך כלל לאנשים צעירים, שאין בהם עדות להפרעות נפשיות בעבר.
הפרעה פסיכוטית חריפה דמויות סכיזופרניה
מתפתחת בתוך פרק זמן של עד שבועיים ממצב לא פסיכוטי למצב פסיכוטי חריף וברור.
כאן הסימפטומים יציבים יותר וקבועים, וממלאים אחר אבני הבוחן של סכיזופרניה, אם כי קיימת דרגה מסוימת של אי יציבות ורב גוניות רגשית.
ההבדל המרכזי מסכיזופרניה נעוץ במשך ההפרעה.
לפי הסיווג הבינלאומי נדרש מהלך שלא עולה על חודש ימים עד להבראה מלאה, אחרת יש לשנות את האבחנה לסכיזופרניה.
חולה יאובחן כסובל מסכיזופרניה כבר לאחר חודש של מהלך מחלה.
לפי המיון האמריקאי, המעדיף לשמור על המונח הישן של הפרעה סכיזופרניפורמית, ההפרעה תאובחן על פי משך של פרק זמן העולה על חודש ימים, אך נופל משישה חודשים.
חולה בסכיזופרניה יאובחן רק אחרי שישה חודשים ממועד תחילת ההפרעה הנפשית, תקופה הכוללת בתוכה את משך הסימנים המקדימים פרודרומלים והשרידים רזידואלים.
הפרעה סוערת, המתחילה בפתאומיות בעקבות אירוע דחק פסיכו-חברתי רב משמעות, המשפיע קשות על האדם, הדימוי העצמי וההערכה העצמית שלו.
האירוע יכול להיות אובדן אובייקט אהבה, טראומת מלחמה וכדומה.
תיתכן התלקחות גם ללא מצב דחק.
ההתקף פורץ בדרך כלל בגיל צעיר.
ההתקף פורץ בצורה חריפה או תת-חריפה, בטווח של כמה ימים עד שבועיים מאירוע דחק.
ההתקף החריף כולל סערה רגשית קיצונית, המתבטאת בעליות ובירידות בעוצמה ובמעברים חדים מרגש לרגש, כמו דיכאון, התרוממות, חרדה, מבוכה ובלבול.
הסימפטומים הפסיכוטיים הנלווים הם הפרעה קשה בצורת החשיבה, עם רפיון אסוציאטיבי ופגיעה בקוהרנטיות.
מחשבות השווא וההזיות יציבות יחסית, וחייבות להיות נוכחות רוב הזמן מאז הוגדר המצב כפסיכוטי חד משמעית.
משך ההתקף החריף קצר יחסית - משעות עד שבועות, ונדיר שהוא נמשך יותר מחודש ימים.
החלמה מהירה באה בדרך כלל כעבור שלושה חודשים.
הפרוגנוזה טובה ורמת התפקוד הכללית חוזרת לזו מלפני המחלה.
עם זאת החולה עלול לסבול עוד תקופה מדיכאון קל והערכה עצמית ירודה.
אם מחשבות השווא והזיות מתמידות יותר משלושה חודשים, יש לשנות את האבחנה.
הפרעה נפשית, המסווגת כסוג מסוים של הפרעה פסיכוטית.
למעשה, הפרעה דלוזיונלית היא מחשבת שווא של אדם (דלוזיה), למשל מחשבות רדיפה, ארוטומאניות, מחשבות גדלות (בשפה עממית - שגעון גדלות) וכדומה.
זוהי אינה סכיזופרניה, והדלוזיות אינן ביזאריות בתוכנן, כלומר מדובר במחשבות ואמונות אשר יכולות להתקיים במציאות.
כמו כן התפקוד היומיומי אצל מרבית חולים אלו שמור יחסית.
הטיפול המקובל כולל טיפול בתרופות אנטי פסיכוטיות, פסיכותרפיה ובמידת הצורך - אשפוז.
זוהי הפרעה פסיכוטית של שני אנשים או יותר, השותפים לאותה מערכת של מחשבות שווא, תומכים זה בזה ומחזקים זה את זה במחשבות אלו.
אנשים אלו חיים בקרבה רגשית במשך תקופה ארוכה, אך חיים בבידוד וניתוק מהסביבה החברתית והתרבותית שסביבם.
למעשה רק אדם אחד מבין השניים סובל מהפרעה פסיכוטית אמיתית, ומחשבות השווא שלו מושרות בזולת.
צריכה להיות הוכחה שהמחלה המקורית החלה לפני התפתחות המחלה המשותפת המשנית בבן זוג המושרה, שלא הראה קודם סימני מחלה.
החולה המשרה הוא הדומיננטי, והוא סובל לרוב מסכיזופרניה ממושכת מלווה במחשבות שווא של רדיפה או גדלות.
לעיתים הוא סובל מהפרעה אפקטיבית בחומרה פסיכוטית, מלווה במחשבות שווא.
בן הזוג הקולט הוא פסיבי, תלותי ומושפע מהחולה, עקב יחסי הקרבה ביניהם.
לרוב בן הזוג המושרה היא אישה.
ההפרעה הפסיכוטית בבן הזוג המושרה אינה יכולה להיות מוסברת על ידי סכיזופרניה או הפרעה פסיכוטית אחרת.
ההפרעה יכולה להתפתח בכל גיל, ומהלכה הוא כרוני.
חומרת הליקוי בבן זוג המושרה פחותה מזו של החולה המקורי.
כאשר בני הזוג נפרדים, בן זוג המושרה יוצא מהמצב החולני ומוותר על מחשבות השווא.
לאחר ההפרדה ההחלמה לעיתים מהירה ולעיתים איטית.
הטיפול בהפרעה מתמקד בשני בני הזוג, תוך כדי הפרדה זמנית ביניהם עד לשיפור מצב החולה הראשוני.
מאפיינים לאבחנה בהפרעה זו הם סימפטומים סכיזופרנים חד משמעים ובולטים, לצד סימפטומים אפקטיביים חד משמעים ובולטים, בעת ובעונה אחת או תוך ימים ספורים זה מזה במהלך אותה אפיזודה של המחלה.
עם זאת, החולה לא ממלא אחר כל אבני הבוחן לא של סכיזופרניה ולא של הפרעה אפקטיבית.
כאשר מדובר באפיזודה הכוונה לתקופת הזמן בה קיימים סימפטומים פעילים של ההפרעה, כולל גם סימנים שליליים, עד להחלמה מהירה.
תחילת המחלה בגיל ההתבגרות ובבגרות הצעירה.
מהלך המחלה מתאפיין בגלים חוזרים, חלקם סכיזו־דיכאוניים או סכיזו־מאניים וחלקם אפקטיביים מעורבים וסכיזופרניים.
התפקוד המקצועי ירוד, הקשרים החברתיים מצומצמים, רמת ההשגחה האישית נמוכה והסיכון להתאבדות גבוה.
קיים סיכון לפתח תסמונת של דיכאון חמור ותלות באלכוהול וסמים.
ההפרעה מצויה יותר בקרב נשים, אצל הצעירים שכיח הטיפוס הדו-קוטבי, אצל קשישים שכיח הטיפוס של דיכאון.
גל סכיזו־מאני: קיימים סימפטומים סכיזופרנים ומאניים מעורבים באותו גל חריף של המחלה.
המצב המאני מאופיין בסימפטומים הבאים: מצב רוח מרומם, פעילות אנרגטית מופרזת, לעיתים רגזנות ותוקפנות, הערכה עצמית מוגזמת, מחשבות יחס ומחשבות שווא של גדלות, קשיי קשב וירידה בעכבות חברתיות.
חולים יכולים לתאר שהמחשבות שלהם משודרות או מופרעות מבחוץ, או שכוחות זרים רוצים להשתלט עליהם.
הם יכולים לדווח שהם שומעים קולות מסוגים שונים המבטאים מחשבות מוכרות ולא רק מחשבות גדולות ורדיפה.
מהסימפטומים הסכיזופרניים נדרשות לפחות שתי קבוצות סימפטומים עיקריים, כמו מחשבות שווא של רדיפה, שליטה או שידור מחשבות והזיות שמיעה.
במהלך המחלה יכול להיות גל אחד או יותר.
גל סכיזו־דיכאוני: המצב הדיכאוני מאופיין בסימפטומים מרכזיים כמו: דיכאון, רגשות אשמה, חוסר ריכוז, חוסר אונים, חוסר תקווה, חוסר מרץ, חוסר תיאבון, נדודי שינה ומחשבות אובדניות.
מהסימפטומים הסכיזופרניים נדרשות לפחות שתי קבוצות סימפטומים עיקריים, כמו מחשבות שווא של שידור מחשבות ושליטה על ידי כוחות זרים, מחשבות שווא של רדיפה והזיות שמיעה משפילות הנותנות הוראות, צווים ואיומים אפילו לרצח.
ההתקף נוטה להיות ממושך יותר ובעל פרוגנוזה פחות טובה.
כל גורם של מחלה הפוגע במקרה במוח מסוגל לגרום להופעתה של פסיכוזה אורגנית, לכן בכל מקרה ובכל אדם יש אפשרות להתפתחות הפסיכוזה.
הגורם יכול להיות חיידק או וירוס, מחלה תורשתית, חבלה בראש, גידול במוח, פגמים, הפרעות בתחזוקה וכדומה.
הפרעות נפוצות הן אלו הנגרמות על ידי הרעלת סמים, סרטן, טרשת עורקים, וקשה מאוד לאבחן קלינית מקרים אלו מכיוון שהם תלויים בהגדרת המוקד הפיזי של המחלה.
התמונה הקלינית היא כמו כל פסיכוזה, אבל מבחינה חיצונית אין סימנים מיוחדים הקושרים בינה לבין הגורם הפיזי המסוים.
פסיכוזות תפקודיות (אנדוגניות) - המונח תפקודי מציין את העובדה שבבדיקת המוח (צילומים, אלקטרואנצפלוגרם וכו') של החולים לא נמצא כל שינוי גס אנטומי ספציפי, שיכול להסביר במידה כלשהי את התפתחות המחלה, אין סיבה ידועה להפרעה.
אנדוגניות הכוונה לתופעה שמקורה בתוך האדם הסובל ולא מחוצה לו, כלומר שהתופעה אינה תגובה לגורם חיצוני.
ההשערה היא שקיימים גם בבסיס הפרעות אלו שינויים אורגניים עדינים ומורכבים שאינם עדיין בהישג יד של אמצעי הבדיקה כעת.
בפסיכוזה תפקודית קיימים שני סוגי פסיכוזות עיקריים:
בסיווג המודרני של האבחנות הפסיכיאטריות מופיע המונח פסיכוזה רק בשנת 1938, עם פרסום ICD-5, אז המונח הוגדר בהרחבה וגרם לאי בהירות רבה.
על פי ההגדרה הרחבה, הפסיכוזה משקפת הפרעה חמורה בתפקוד, היא כוללנית ויכולה לנבוע ממצבים קליניים שונים כמו:
הפרעה קוגניטיבית בזיכרון ובשפה, כמו בדמנציה.
הפרעה בשיפוט המציאות, כמו בסכיזופרניה.
הפרעה רגשית, המורידה את יכולת התגובה הנאותה לדרישות הסביבה, כמו במחלות רגשיות (אפקטיביות).
הפסיכוזות האפקטיביות - הפרעות ברגש ומצב הרוח.
המקרים הפסיכוטיים מתאפיינים במחשבות שווא, הזיות, או בקיפאון דיכאוני, מחשבות על התרוששות ואסון מתקרב שהחולה עצמו חש אחראי להם ואשם.
להלן החלוקה המקובלת היום בשתי צורות הסיווג האבחנתי:
הפרעה דו־קוטבית טיפוס 1, הפרעה דו־קוטבית טיפוס 2
סכיזופרניה (בעברית - שסעת) היא קבוצת מחלות הגורמות להפרעה קשה ביותר בתהליכים הפסיכולוגים הבסיסים של האישיות.
מחלה זו פוגעת יותר מכל מחלה אחרת ברבדים תוך אישיים ובין אישיים בשטחי התפקוד המשפחתי, החברתי והמקצועי.
זוהי מחלה כרונית המביאה להידרדרות קשה באישיות.
בעלת שכיחות של 1% באוכלוסייה.
היא החשובה והשכיחה ביותר מבין המחלות הפסיכוטיות.
היא פוגעת באופן טיפוסי בעיקר באנשים בגיל היצירה והפוריות.
אין זאת מחלה אחידה, אלא קבוצה של מחלות, כעין צומת משותף בין תהליכים פסיכו-חברתיים מגוונים מהתחום הגנטי, הביולוגי, האנטומי, הפיזיולוגי, הפסיכולוגי, ההתפתחותי והחברתי.
זו לא רק מחלה אלא חיפוש מתמיד אחר איזון חדש לפשרות ופתרונות, ומשמעויות חדשות בהתמודדות ובהסתגלות הקשה בין החולשה והרגישות הפנימית לבין הלחצים החברתיים.
סטייה בתחום התחושות והתפיסות - בסכיזופרניה מופיעות תגובות תחושתיות ותפיסתיות ללא גירוי מתאים, והתוצאה המעשית היא הזיה.
בחוש הראייה החולה רואה דמויות של אדם או בעלי חיים, בשמיעה הוא שומע רעשים וקולות, בחוש הריח והטעם הוא מריח ריחות וטעמים מוזרים ולא נעימים.
בחלקים שונים של הגוף יש לפעמים כאבים.
לעיתים מתקיימת תופעה הנקראת הד המחשבה, בה החולים שומעים את המחשבות של עצמם.
לעיתים ההזיות מפחידות אותם כי הן מאיימות ולא נעימות, לעיתים נדירות הם מקבלים אותן באדישות ואפילו בהנאה.
בכל מקרה החולה מתייחס להזיות כדבר אמין.
ישנם מקרים בהם יש חוסר תגובה לגירויים, במקרים אלו ניתן לראות חולים הסובלים מפציעות וממחלות ללא תגובה של כאב וסבל.
סטיות בתחום הפעילות התנועתית - לרוב אין ליקויים, לפעמים יכולת הפעילות המוטורית של החולה גדולה מהרגיל.
לעיתים מתקיימת תופעה המכונה קטטוניה - הסתגרות, שמירה ממושכת מאוד של שעות וימים על תנוחה כלשהי ללא עייפות.
לפעמים בסיום ההתקף באה התפרצות של פעילות תנועתית בלתי מרוסנת, שהופכת למעין השתוללות מסוכנת, ובדרך כלל אחר כך מופיעה גם עייפות גופנית.
יש תופעות של פעילות מוטורית מופרזת ובלתי סדירה, התכווצויות של שרירים שונים, רעדים, תנועות סטראוטיפיות משונות ועוד.
נראה כי אלו לא תגובות פרדוקסליות לגירויים נפשיים כלשהם בלתי מובנים.
ההתנהגות הפרדוקסאלית המוטורית מלווה לעיתים בתופעה של התנגדות סבילה או פעילה להתערבות הסביבה.
לעיתים התנועתיות המוזרה והמופרזת מלווה במימיקה בלתי מציאותית, בבכי ובצחוק בלתי מתאים למצב ולגירוי.
סטיות בתחום התקשורת הלשונית - שפתו המדוברת והכתובה של הסכיזופרני מהווה לפעמים אחד הסימנים הרלוונטיים הבולטים ביותר בה.
החולה לפעמים מפתח שפה משלו, שבה המילים מקבלות משמעות שונה לחלוטין מן המקובל.
סטיות בתחום החשיבה - הסטייה העיקרית המאפיינת את המחלה היא אובדן הרצף הנורמלי של המחשבות, ונטייה להתרחק מהמציאות.
לעיתים מתקיימת תופעה המתוארת על ידי בלוילר במונח "מתן שמות" - תגובה מילולית המהווה מתן שם כמעט לכל גירוי סתמי.
תופעה נוספת היא "חסימה", המתבטאת בעצירה פתאומית של זרם המחשבות ללא סיבה הנראית לעין, וכתוצאה מכך החולה נשאר במצב של "קיפאון מחשבתי", שיכול להימשך ימים ושבועות.
סטיות בחשיבה הן הבסיס לתופעת מחשבות השווא, כמו מחשבות רדיפה, שבעקבותיהן החולים עשויים לבלבל את משפחותיהם וקרוביהם.
סטיות בתחום הרגשי - בלר טען שהידרדרות רגשית מהווה סימן למעבר המחלה מן השלב החריף אל שלב הכרוני.
במצב החריף יש סימנים של חוסר יציבות רגשית, רגישות יתר למאורעות החיים הרגילים, ותגובות רגשיות מפתיעות ופרדוקסאליות, כמו מצבים עצובים שלא מעוררים תגובה של עצב ואפילו לעיתים גורמים לשמחה.
כשהמחלה הופכת לכרונית, הסטיות בתחום הרגשי נעשות ברורות ובולטות.
אל שטחיות הרגשות והדלות שלהן מצטרפת הריקנות הרגשית, והתוצאה היא התנהגות משונה ולעיתים מסוכנת לחולה ולסביבתו.
היעדר רגשות גורם להיעדר מעצורים, וליקוי השיפוט גורם למעשים לא מותאמים.
לעיתים הסטייה מבטאת תופעה דו-ערכית - יכולת להתנסות בו-זמנית בשני רגשות מנוגדים בצורה קוטבית, כמו אהבה ודחייה.
הסכיזופרניה נחשבת למחלה של אנשים צעירים ולכן אחוז גבוה מן המקרים מתחיל אחרי גיל ההתבגרות.
קיימת גם סכיזופרניה ילדים, אך היא מאוד נדירה.
כמו כן ישנם סוגים של שסעת המתחילים מאוחר יותר, כמו הסכיזופרניה הפרונידינאלית, ולעיתים היא מופיעה בגיל המעבר והזקנה.
רוב המקרים מצביעים על מחלה חריפה שפורצת בצורה די פתאומית, אך יש מקרים בהם ההתפתחות היא איטית והדרגתית.
לעיתים היא הופכת למחלה כרונית.
לעיתים ההתקף החריף קצר יותר ונמשך מספר ימים, והחולה יוצא ממנו כאילו לא קרה דבר.
ההפרעה פוגעת יותר בנשים, כמעט כפליים מאשר בגברים.
היא פוגעת ביכולת התפקוד מבחינה חברתית, אך לפעמים המחלה סמויה ולכן מאפשרת חיים תקינים לכאורה.
גם תנאי החיים משפיעים על הדרך בה הפרט מתמודד עם המחלה - תנאים גרועים עלולים לתרום לתהליך הידרדרות של אישיות החולה.