tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה הוא פתח משרד עורכי דין בניוארק, אך לאחר מכן עבר לג'רזי סיטי.
ב-1858 הוא מונה לתובע של מחוז קמדן.
במלחמת האזרחים מונה רובסון על ידי מושל ניו ג'רזי כקצין בדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של ניו ג'רזי.
ב-1867 מונה רובסון כתובע הכללי של ניו ג'רזי.
אחד התיקים הפליליים שהקנו לו מוניטין ארצי היה משפטה של בריג'יט דרגן שבו הוא היה התובע במשפט.
דרגן רצחה בברוטליות את מרי אלן קוריאל, רעייתו של דר' קוריאל.
הוא הצליח להשיג את הרשעתה על סמך ראיות נסיבתיות.
דרגן, שהייתה בעלת עבר פלילי, רצחה את מרי קוריאל בדקירות של סכין מטבח, בהאמינה שהיא תוכל להיות רעייתו של דר' קוריאל ותגדל את ילדה של מרי.
במשפט טען רובסון שכתמי הדם על שמלתה של דרגן היו מדמה של מרי קוריאל לאחר מאבק שהשתיים ניהלו.
רובסון ביקש מחבר המושבעים להתעלם מכך שדרגן הייתה אישה.
במשך כל הזמן בו נשא רובסון את דברי הסיכום שלו במשפט, הרכינה דרגן את ראשה וכיסתה את עיניה במטפחת.
לאחר סיום דברי הסיכום שלו מחא הקהל באולם בית המשפט כפיים.
לחבר המושבעים נדרשה שעה אחת כדי להגיע לגזר הדין.
דרגן הורשעה ברצח, נדונה למוות וב-30 באוגוסט 1867 הוצאה להורג בתלייה.
ב-22 ביוני 1869 התפטר רובסון מתפקידו ומונה כמזכיר הצי של ארצות הברית.
מבלי שניתן לכך פרסום, מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט ב-25 ביוני 1869 את רובסון לתפקיד מזכיר הצי במקומו של אדולף בורי שהתפטר באותו יום לאחר שהבין שהתפקיד הוא תובעני.
בעת שרובסון מונה לתפקיד, שמו לא היה מוכר מחוץ לגבולות ניו ג'רזי.
תקופת כהונתו הייתה אחת מתקופות הכהונה הארוכות ביותר כמזכיר הצי, והיא הייתה שנייה באורכה רק לזו של גדעון ולס.
הוא כיהן בתפקידו עד 12 במרץ 1877, בתום נשיאותו של גרנט ובימים הראשונים של נשיאותו של רתרפורד הייז.
קודם למינויו לא היה לרובסון קשר לבניית אוניות, אך הייתה לו היכרות עם החיים בים בשל מגוריו בניו ג'רזי.
ההחלטה על מינויו התקבלה בהשפעתו של הסנאטור מטעם ניו ג'רזי, אלכסנדר קייטל.
רובסון, שהיה אז בן 40, נחשב כאיש מנהל חסר סבלנות, קצר רוח ובעל כוח פיזי.
כאשר לא אישר הקונגרס תקציב לבניית ספינות חדשות, עשה רובסון שימוש בכספים שנועדו לשיפוץ ספינות ישנות כדי לבנות חדשות מחומרי בנייה כמעט חדשים והקפיד לשמור על השמות של הספינות הישנות ולעיתים בנה ספינות גדולות יותר והחליף את חלקי העץ בברזל.
הוא ספג ביקורת על כך ואף על פי שהוטחו בו האשמות על כך שהוא שיפץ בצורה כזאת 15–16 אוניות מחופות שריון בעלות של 4 מיליון דולר, ההיסטוריון צ'ארלס אוסקר פאולין מציין שבנסיבות של "תקרית וירג'יניוס" שהתרחשה ב-1873, צעדיו אלו של רובסון היו "ראויים ומומלצים".
קודמו של רובסון כמזכיר הצי, אדולף בורי, שהיה מינויו הראשון של הנשיא גרנט לתפקיד, האציל את סמכויות הניהול של מחלקת הצי לידיו של אדמירל משנה דייוויד פורטר.
לכאורה בורי לא גילה שום עניין בניהול המחלקה והוא נתן לפורטר יד חופשית.
כל הפקודות שיצאו מהמחלקה עברו דרך משרדו של פורטר לצורך אישורן.
פורטר היה מנהל אוטוקרטי, שביצע 45 שינויים "שרירותיים ובזבזניים" במשך שני החודשים שבהם הייתה מסורה בידיו האחריות לניהול המחלקה.
לדבריו של פאולין, החל רובסון ביישום מנהיגות סמכותית ובמקביל בוטלו הסמכויות של פורטר, שכן רובסון לא שאף להיות כפוף לפורטר כפי שהיה בורי.
על פורטר כמעט ונאסרה הכניסה לבניין מחלקת הצי והוא ביקר בו ארבע פעמים בלבד במהלך כהונתו של רובסון כמזכיר הצי.
ב-16 בנובמבר 1870 כתב רובסון לפורטר מכתב שבו הוא פירט במפורש את סמכויותיו המצומצמות של פורטר, שצווה לדווח בכתב באופן סדיר למשרדו של רובסון.
לדברי ההיסטוריון דונלד צ'יסהולם, הן פורטר והן אדמירל משנה דניאל אמן, שהיו ידידים קרובים של הנשיא גרנט, השפיעו רבות על החלטותיו של רובסון כמזכיר הצי.
תוכנו של הדוח הראשון שהגיש רובסון לקונגרס ב-1869 הושפע במידר רבה על ידי פורטר.
הימים היו ימי תקופת השיקום.
ב-1 בנובמבר 1870 הגיע רובסון לנורפוק, וירג'יניה ובהגיעו לנמל הוא התקבל במעמד הצדעה של ספינות המלחמה.
מטרת ביקורו הייתה לשאת נאום תמיכה בחבר הקונגרס ג'יימס פלאט שהתמודד על בחירה מחדש.
בכנס הבחירות של פלאט טען רובסון בתוקף לטובת תוכנית השיקום הרדיקלית של המפלגה הרפובליקנית.
במהלך נאומו הופרע רובסון בפתאומיות על ידי שמרנים שהטיחו בו את השאלה, "אם הרפובליקנים עשו כה הרבה עבור העבדים, מה הם עשו עבור האדונים שלהם?".
רובסון השיב במהירות שהמפלגה הרפובליקנית, לאחר המלחמה, הרעיפה חסדים על הדרום על ידי הגבלת עונשי המוות, כלומר, "חיסלה את סיבת הפשע מבלי להעניש על הפשע עצמו".
כתוצאה מדבריו של רובסון פרצה מהומה, בה הושלכו כלפיו ביצים ונורו יריות.
כמה אנשים נפצעו והאסיפה פוצצה, אך רובסון לא נפגע.
משלחת פולריס, שהוסמכה על ידי רובסון, הייתה הניסיון הרציני הראשון של ארצות הברית לשגר משלחת אל האזור הארקטי ולהיות האומה הראשונה שתגיע אל הקוטב הצפוני.
ב-29 ביוני 1871, בשעה 7 בערב, הפליגה הספינה USS Polaris בפיקודו של צ'ארלס פרנסיס הול מבסיס הצי בניו יורק.
רובסון והול, שמסע זה היה השלישי שלו לאזור הקוטב, הצליחו לשדל את הקונגרס לממן את המשלחת.
רובסון כתב הנחיות מדויקות בנוגע למטרות המשימה וקבע לה היררכיה פיקודית למקרה שהול ייפצע או יהרג.
הוא התווה למשלחת את מסלול ההפלגה המדויק שתוכנן למשך משימה של שנתיים וחצי.
רובסון הורה שכל אדמה שתתגלה על ידי המשלחת תהפוך לרכוש ממשלת ארצות הברית, שיוצבו אנדרטאות על מסלול ההפלגה, שינוהל תיעוד מדויק על מהלך המסע, ושיוצבו מטמוני מזון.
הפולריס צוידה בכל המכשירים המדעיים שהיו נחוצים למסע מסוכן ושאפתני שכזה.
בהפלגה ממערב לגרינלנד כשמזג האוויר נוח, שברה הפולריס שיא של הפלגה צפונה בהגיעה לקו רוחב '29 82° צפון.
באוקטובר 1871 הקימה המשלחת מחנה חורף במפרץ ת'נק גוד (Thank God Bay), כדי להתכונן להגעה אל הקוטב הצפוני באמצעות מזחלות כלבים.
ב-24 באוקטובר, בשובו מגיחה באמצעות מזחלות, נפל הול למשכב לאחר ששתה כוס קפה.
שבועיים לאחר מכן מת הול, וההיסטוריונים מאמינים שהוא ככל הנראה נרצח על ידי חבר המשלחת, דר' אמיל בסלס שהרעיל אותו באמצעות ארסן.
לאחר מותו של הול תפס סידני בדינגטון את מקומו, על פי ההנחיות המוקדמות של רובסון.
בעת שבדינגטון פיקד על המשלחת, התרופפה המשמעת, שכן חברי הצוות הורשו לשאת כלי נשק ולהישאר ערים כל הלילה.
בדינגטון עצמו פשט על מלאי האלכוהול הרפואי של המשלחת והיה ידוע שהוא שותה לשוכרה.
ב-2 ביוני 1872, לאחר ניסיון כושל להגיע אל הקוטב הצפוני, שבה המשלחת דרומה כשפניה מועדות לניו יורק.
כשהספינה נלכדה בתוך מצבור של קרח צף, 19 אנשי צוות הופרדו מהספינה כשהם על גוש של קרח צף ונסחפו למרחק של 2,900 קילומטרים עד שחולצו.
שאר חברי המשלחת שנותרו על הספינה נאלצו לבלות את החורף בגרינלנד באוקטובר 1872 והספינה פורקה לשתי ספינות.
לאחר צאתם אל האוקיינוס, חולצה שארית הצוות על ידי ספינת ליווייתנים ב-3 ביוני 1873. עם שובה של שארית המשלחת לארצות הברית הורה רובסון מידית על פתיחת חקירה בנוגע למותו של הול, על חוסר תפקודו של בדינגטון ועל חוסר המשמעת של הצוות.
יומניו ומכתביו של הול הושחתו ואבדו וייתכן שהם כללו מידע שהיה עלול להזיק לבדינגטון ולדר' בסלס.
החקירה בניהולו של רובסון לא מצאה את דר' בסלס אשם ברצח הול, אף על פי שהיו עדויות נסיבתיות שהוא אכן רצח אותו.
בכל אופן, כל חברי המשלחת יצאו זכאים.
ב-1968, הוצאו שרידי גופתו של הול מהקבר ועל פי אמצעי מחקר מודרניים התברר שהוא הורעל מארסן לפני מחלתו הפתאומית ומותו.
דר' בסלס, שהיה אחראי על הטיפול הרפואי בהול, נתפש לאחר הממצאים הללו כחשוד ברצח, זאת על רקע הקשרים הפטריוטיים שלו עם מולדתו גרמניה.
אף על פי שבדוח הסופי שהגיש רובסון נאמר שהול מת מוות "טבעי", ייתכן שמידע מסוים הועלם כדי למנוע שערורייה.
לפני מותו קרא הול לתעלת רובסון על שמו של רובסון.
במהלך תקופת כהונתו של רובסון כמזכיר הצי ביצע הצי ניסויים בצוללות ובמערכות טורפדו.
"הלווייתן האינטליגנטי" (Intelligent Whale), צוללת המונעת בידיים בבעלותו של אוליבר הלסטד, נבחנה באופן רשמי למחצה ובהצלחה ב-1866 על ידי תומאס ו.
בכל אופן, לצי ארצות הברית לא היה קשר לכלי שיט זה עד אוקטובר 1869, כאשר הוא נבחן והומלץ לרובסון על ידי הקומודורים מלנצ'ון סמית', אוגוסטוס ל.
רובסון מינה ועדה נוספת שתדווח על סגולותיה של הצוללת.
לאחר שהוועדה הגישה המלצות חיוביות, חתמו רובסון והלסטד ב-29 באוקטובר 1869 על חוזה לרכישת הצוללת בסכום של 50,000 דולר.
הלסטד נרצח והבדיקות של ה"לווייתן האינטליגנטי" נעצרו למשך שנה.
בשל כשלים באבטחה, עלה בידו של קצין הצי המלכותי הבריטי, אדמירל משנה אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד, להתגנב לבסיס הצי בניו יורק ולבחון את הצוללת שעגנה שם.
ב-18 בספטמבר 1872 ביצע הצי בדיקה רשמית של הצוללת.
היא צפה על פני המים עקב אטם פתח פגום.
אף על פי שהיא נדונה לכישלון, הייתה הצוללת דוגמה לעניין של הצי והניסויים ב"מערכות נשק משופרות" במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19. הצוללת הראשונה שנרכשה ונבחנה על ידי הצי הייתה "אליגטור" שנרכשה ב-1863, במהלך מלחמת האזרחים.
בדיקת מערכות הטורפדו הוכחה כמוצלחת יותר.
ביולי 1869 הקים רובסון את "תחנת הטורפדו הימי של ארצות הברית" (United States Naval Torpedo Station) על אי העיזים שבנמל ניופורט, רוד איילנד.
המטרה הייתה למצוא כלי נשק הגנתיים תת-ימיים לא יקרים ויעילים, כולל ניסויים במערכות טורפדו, חומרי נפץ וציוד חשמלי.
רובסון הטיל על התחנה את המשימה לבנות טורפדו בהנעה עצמית, על פי הדגם של Whitehead torpedo שפותח על ידי האנגלי רוברט וויטהד.
רובסון העביר הנחיה שעל הטורפדו להיות מסוגל לנוע מתחת למים למרחק ניכר, במהירות ניכרת, תוך שמירת נתיב ישר ולהישאר מתחת לפני המים.
אורכו של הטורפדו היה 3.8 מטר, משקלו 220 קילוגרם, הוא נשא 32–41 קילוגרם של חומר נפץ מסוג ניטרוצלולוזה והטווח שלו הגיע ל-270–370 מטרים.
אוויר דחוס הניע את המדחף בעל ארבעת הלהבים בקוטר של 30 ס"מ.
הניסוי הראשוני של הטורפדו הצליח, אף על פי שהיו בעיות דליפה והשליטה בכיוון הייתה בעייתית.
מנגנון השליטה על העומק פעל היטב.
בקיץ 1872 בוצע ניסוי מוצלח על ידי משרד החימוש של הצי בטורפדו בעל הנעה עצמית ושליטה מרחוק של היזם-ממציא ג'ון ל.
הניסויים במערכות הטורפדו במהלך עשור זה היו היסודות ללוחמה התת-ימית האמריקאית המודרנית.
ב-1873 וב-1874, הושקו הטרפדות USS Alarm ו-USS Intrepid, בהתאמה, שהיו מצוידות בטורפדו כלונס (Spar torpedo) ובטילי טורפדו, בהתאמה.
ב-1875 כל הסיירות של צי ארצות הברית כבר היו מצוידות בטורפדו כלונס ובטורפדו נגררים וקציני הצי אומנו בהפעלתם.
USS Intrepid הייתה הטרפדת הראשונה של ארצות הברית שהייתה מונעת בקיטור ושצוידה בטילי טורפדו.
היא נבנתה שבע שנים לפני אה"מ פוליפמוס (USS Intrepid) של הצי המלכותי הבריטי, שהייתה בעלת עיצוב ותפקוד דומים.
ב-31 באוקטובר 1873 רדפה ספינת המלחמה הספרדית "טורנדו" אחר "וירג'יניוס", ספינת סוחר אמריקאית שהבריחה כלי נשק וחיילים לטובת סיוע למרד של קובה מול ספרד, ולכדה אותה.
כאשר הגיעו הידיעות ש-53 אזרחים בריטים ואמקריקאים שהצטרפו למרד הקובני נשבו על סיפון הווירג'יניוס ונורו למוות על ידי הספרדים, דרש הציבור בארצות הברית לפתוח במלחמה נגד ספרד.
בנוסף לתקרית זו, עגנה בנמל ניו יורק ספינת מלחמה ספרדית שיכולותיה היו גבוהות בהשוואה לספינות המלחמה האמריקאיות.
ב-14 בנובמבר הורה הנשיא גרנט לצי לעבור למצב כוננות למלחמה.
רובסון שיגר שייטת של ספינות מלחמה אל קי וסט, פלורידה, 150 ק"מ מקובה.
בכל אופן, מהירות התגובה הייתה איטית, שכן הכוח הימי האמריקאי התקבץ לבסוף בקי וסט בינואר 1874. צי ארצות הברית לא היה יריב שקול מול ספינות המלחמה המודרניות של הצי הספרדי.
אחד מקציני הצי של ארצות הברית ציין ששתי ספינות מלחמה ספרדיות יכלו להשמיד חלק ניכר מהשייטת האמריקאית, שהייתה המיטב של הספינות שעמדו לרשותה של ארצות הברית באותה עת.
מזכיר המדינה המילטון פיש ניהל משא ומתן שקט על הסדר שלום עם ספרד ומחלקת המדינה השיגה מתן פיצויים למשפחות המתנדבים שהוצאו להורג על ידי הספרדים.
תקרית וירג'יניוס שיקפה את המציאות שהצי האמריקאי חלש ושיש צורך שיעבור לתהליך התחדשות.
במהלך המשבר החליט רובסון שהמטרה העיקרית של הצי תהיה תוכנית התחדשות שבמסגרתה הוא יצטייד בספינות מוניטור שיהיו מסוגלות להתמודד מול ציים זרים.
עם זאת, הקונגרס סירב לאשר את בנייתן של ספינות חדשות, בהאמינו שהאוניות מחופות השריון בעלות הטכנולוגיה המהפכנית שנבנו עשר שנים קודם לכן מספיקות לצרכיו של הצי.
בתור פשרה, בחרו רובסון והקונגרס "לבנות מחדש" חמש מהספינות הגדולות ביותר של הצי, כולל ה-USS Puritan וה-USS Miantonomoh.
הספינות הללו נגרטו כדי להיבנות מחדש כספינות מלחמה חדשות על ידי קבלנים שונים שאושרו על ידי רובסון.
העבודות החלו ב-1874, אך הקונגרס סירב לאשר לרובסון תקציב של 2.3 מיליוני דולר כדי להשלים את המלאכה.
ה-USS Miantonomoh הכמעט מושלמת הושקה ב-6 בדצמבר 1876. רובסון ספג ביקורת על כך שגרט מוניטורים אחרים כדי לממן את הספינות החדשות.
כאשר נקלעה ארצות הברית לשפל כלכלי בעקבות המשבר הפיננסי של 1873, הגיב הקונגרס בהגשת הצעת "חוק האינפלציה", שעל פיו הוספו למחזור 400 מיליון דולר בשטרות נייר.
החוק גם קידם את הנהגתו של כסף הפיאט.
למרבה ההפתעה אישרו שני בתי הקונגרס את החוק, בהאמינם שהוא יביא הקלה לאומה שסבלה ממחסור בכספים וציפו שגרנט יחתום על החוק.
אף על פי כן, הנשיא גרנט שקל בעניין זמן רב ודן בו עם חברי הקבינט לאחר שהצעת החוק עברה לאישורו ב-14 באפריל 1874. הוא אמר לחברי הקבינט שהוא נוטה לא לחתום על החוק, בהאמינו שהוא יהווה "נטישה של כל העקרונות הנכונים של הכלכלה".
רובסון אמר שהוא מקווה "שהנשיא יגיע למסקנה שונה".
מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ אמר שווטו יגרום להתנגדויות.
מזכיר המדינה פיש תמך במתן הווטו.
בסופו של דבר הטיל גרנט וטו והניסיון לעקוף אותו כשל בסנאט.
ביוני 1874 מינה גרנט את בנג'מין בריסטו כמזכיר האוצר ותוך כמה חודשים התפתחה איבה בינו לבין רובסון.
המחלוקת נסובה בעיקר סביב לרצונו של רובסון למנות את הסנאטור אלכסנדר קייטל כנציג כלכלי בלונדון לניהול משא ומתן על סוגיית איגרות החוב.
קייטל ביצע משימה דומה שנה קודם לכן בעת כהונתו של מזכיר האוצר הקודם ויליאם אדמס ריצ'רדסון.
בריסטו סירב לאשר את המינוי והאמין שמינוי מתוך מחלקת האוצר יצלח למטרה.
הוא ניסה לשכנע את הנשיא גרנט למנות את ג'ון ביגלו, ראש חטיבת ההלוואות של מחלקת האוצר.
גרנט קיבל את העדפתו של בריסטו, אך הזהיר אותו שלביגלו היה רקע של אלכוהוליזם.
בריסטו הרחיק לכת כדי להחליש את השפעתו של רובסון בקבינט.
הוא אמר לגרנט שמחלקת הצי בהנהלתו של רובסון מתנהלת באופן לקוי מבחינה כספית ושהיא נמצאת בשליטתו של הבנק שבבעלותו של מזכיר האוצר הקודם יו מקולוק.
יועציו של בריסטו הזהירו אותו שעליו לנקוט בגישה רגועה יותר ופחות תוקפנית.
ב-6 בדצמבר 1875 פרסם רובסון את הדוח שלו על מצבו של הצי.
הניו יורק טיימס ציין שצי ארצות הברית "חזק בהשוואה לכל עת" מאז מלחמת האזרחים.
רובסון ציין בדוח שלו שבאותה שנה היה הצי חזק בהשוואה לכל עת מאז תחילת נשיאותו של גרנט.
כוחו של הצי עמד על 147 ספינות מכל סוג, מתוכן 26 ספינות מפרש שלא עשו שימוש בכוח הקיטור.
הוא גם ציין שמתוך אותן 147 ספינות, 80 היו זמינות לפעילות מלחמתית, כולל 16 אוניות מחופות שריון ושתי טרפדות, ה-USS Alarm וה-USS Intrepid.
הצי המלכותי הבריטי לא הצליח להכניס לשירות טרפדת בהנעת קיטור אלא רק עשר שנים לאחר מכן.
כל הספינות יחדיו היו מחומשות ב-1,195 תותחים.
רובסון העיר שהצי הכניס לשירות וביצע ניסויים בתותחי הוביצר בהזנה מבית הבליעה, שכל הספינות צוידו במקלעי גאטלינג ושבית הספר לטורפדו בניופורט פיתח מערכות טורפדו יעילות שהיו מסוגלות לגרום להרס רב.
רובסון לחץ על הקונגרס לאשר את התקצוב להשלמת מיזם הסבת המוניטורים בעלי הצריח הכפול שהוחל בו שנה קודם לכן.
כאשר מונה רובסון לתפקידו ב-1869 הוערך עושרו בסכום של 20,000 דולר ומשרד עורכי הדין שלו נחשב לקטן.
ביולי 1876 התנהלה חקירה בקונגרס שהיה בעל רוב דמוקרטי, ובה התברר שבחשבון הבנק של רובסון הופקדו מאז 320,000 דולר, הרבה מעבר לשכרו השנתי שעמד על 8,000 דולר.
רובסון שיתף פעולה עם ועדת החקירה ומסר עדות ומידע על ההפקדות בחשבונו.
בחקירה נחשף שרובסון העביר לחברת התבואות מפילדלפיה א.ג.
קייטל ושות' חוזה של 30,000 דולר של אספקה לצי.
עד מהרה הרוויח קייטל דמי תיווך מספקים אחרים לקבלת חוזי אספקה של הצי.
בנוסף לקבלת דמי התיווך, רכש קייטל עבור רובסון בית נופש בלונג ברנץ', ניו יורק.
בחקירה נמצאו אי סדרים בספרי החשבונות של קייטל ולא נמצאה עדות ישירה שקישרה בין רובסון לבין רכישת בית הקיץ בלונג ברנץ'.
ועדת הצי של הקונגרס שהרוב בה היה דמוקרטי הגישה דוח שציין שרובסון ניהל "מערכת מושחתת" והמליצה על הדחתו על ידי ועדה שיפוטית של הקונגרס או על חקיקת חוקי רפורמה.
בכל אופן לא הוגשה שום בקשה להדחתו של רובסון והנשיא גרנט לא ביקש ממנו להתפטר ותמך בדוח שהגישו חברי המיעוט הרפובליקני בוועדת הצי שניקו את רובסון מכל חשד.
בנוסף, הואשם רובסון על ידי אדמירל פורטר בבזבוז כספים בהיקף של 15 מיליון דולר ובביצוע 30 מעשי עוולה.
פורטר כינה את רובסון "הדיונון (יצור הידוע ביכולת ההסוואה שלו) של הצי", שכן הוא האמין שרובסון הצליח להסוות את התנהלותו הכספית ונתמך על ידי ידידו של הנשיא גרנט, דניאל אמן.
ההיסטוריונים מאמינים שרובסון נהג בחוסר זהירות יתרה והתנהל באופן חד צדדי בביצוע תפקידיו כמזכיר הצי.
ב-5 בדצמבר 1876 נשא הנשיא גרנט את נאום מצב האומה השמיני שלו ובו הוא הגן על רובסון:
בנוסף, ביקש גרנט שהקונגרס יאשר תקצוב נוסף להשלמת חמש הספינות שרובסון הורה על בנייתן ב-1874. הוא ציין שהעלות הגבוהה של הספינות החדשות נגרמה משימוש בהנעה קיטורית.
הוא הגיב על הדוח השנתי על מצבו של הצי שהגיש רובסון:
ב-14 במרץ 1877, יומיים לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, נשא רובסון נאום פרידה למנהלי ועובדי מחלקת הצי בביתו בוושינגטון.
הוא הודה להם שהגיעו להיפרד ממנו ואמר שהוא מסיים את תפקידו בהקלה ובצער.
הוא ציין שעובדי המחלקה שירתו אותו בנאמנות ושהוא עצמו קידם את המחלקה בנאמנות ובהתמדה.
רובסון הודה שהוא ביצע כמה שגיאות במהלך תקופת כהונתו כמזכיר הצי.
הוא אמר שהיה לו האומץ לא להפר את הזכויות של אף אדם בשל מעמדו.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי שב רובסון לעסוק בעריכת דין במחוז קמדן.
אף על פי שבעבר שימש רובסון כתובע המדינתי של ניו ג'רזי, הוא היה חבר בצוות ההגנה של בנג'מין פ.
האנטר, שהועמד לדין על רצח ג'ון מ.
האנטר הלווה לארמסטרונג, מוזיקאי, סכום של 12,000 דולר ולקח פוליסת ביטוח חיים שלו בסכום של 26,000 דולר כערבון.
האנטר שכר את תומאס גרהאם תמורת תשלום של 500 דולר כדי שירצח את ארמסטרונג והוא יוכל לגבות את דמי הביטוח.
ארמסטרונג גם היה חייב כספים לפורד ו.
דייוויס והוא קשר קשר להפללת דייוויס ברצח.
כאשר הגיע האנטר עם ארמסטרונג לביתו של דייוויס בקמדן, הוא הכה אותו באמצעות גרזן שעליו שבו היו חקוקות האותיות F.W.D (ראשי התיבות של שמו של דייוויס).
האנטר הואשם ברצח ומשפטו נפתח ב-10 ביוני 1878. רובסון וצוות ההגנה של האנטר טענו שלא הייתה שום עדות שהאנטר היה בכלל בקמדן בעת ביצוע הרצח.
בכל אופן, חבר המושבעים הרשיע את האנטר לאחר משפט שארך 23 ימים.
על גזר הדין הוגש ערעור שנדחה וב-10 ביולי 1879 הוצא האנטר להורג בתלייה.
יריבו הפוליטי של רובסון, הסנאטור הרפובליקני מניו ג'רזי ויליאם ג'.
סיוול, עמד מאחורי מערכת הבחירות המוצלחת של פרל.
רובסון עבר מקמדן לטרנטון ופתח שם משרד עורכי דין.
ב-1891 הביע רובסון עניין בהתמודדות לכהונה נוספת בקונגרס.
מחוז טרנטון בו הוא התגורר היה בעל זיקה דמוקרטית ולא עלה בידו להיבחר.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין עד מותו.
ב-23 בינואר 1872 נשא רובסון לאישה את מרי איזבלה (אוגסטון) אוליק, שהתאלמנה מנישואים קודמים.
לשניים נולדה בת בשם את'ל מקסוול, שנישאה לוילאם סטרלינג, בנו של מייג'ור בריטי בשם ג'ון ברטון סטרלינג.
מסע הבחירות השאפתני של רובסון ב-1882 גרם לו לניתוק הקשר עם משפחתו.
רעייתו עזבה את ארצות הברית ומערכת הבחירות הותירה אותו שרוי בחובות.
בניו ג'רזי כינו אותו בלעג "רובי המסכן" (Poor Roby).
ג'ורג' רובסון נפטר ב-27 בנובמבר 1897 בגיל 68. הוא נטמן בבית הקברות של בלבידיר, ניו ג'רזי.
פחות משנה לאחר מותו לקחו חמש הספינות, שהוא הורה על שיפוצן ב-1874, חלק במלחמת ארצות הברית-ספרד שפרצה באפריל 1898.
ג'ורג' קרטרייט היה קצין צבא אנגלי, סוחר וחוקר בניופאונדלנד ולברדור.
על שמו נקרא יישוב בכניסה למפרץ סנדוויץ', שבקנדה.
ג'ורג' קרטרייט נולד במרנהאם בנוטינגהאמשייר, אנגליה, אח בכור לאדמונד קרטרייט, איש הדת וממציא הנול המכני ושל ג'ון קרטרייט, קצין ימי ורפורמטור בפרלמנט האנגלי.
קרטרייט הפך לצוער באקדמיה המלכותית הצבאית בלונדון כשהיה בן חמש עשרה.
בשנת 1759 הועלה לדרגת סגן בהיותו באירלנד.
בשנת 1760 היה המזכיר הצבאי של המרקיז של גרנבי בגרמניה וקצין מטה בפיקוד הדוכס פרדיננד מבראונשווייג.
בשנת 1762 קיבל את הועלה לדרגת קפטן, חזר לאנגליה משנת 1762 עד 1766.
אחיו של ג'ורג' קרטרייט, ג'ון קרטרייט, היה סגן ראשון בספינת חיל הים גורנזי.
בשנת 1766 שייט ג'ורג' קרטרייט עם אחיו לאורך חוף ניופאונדלנד בספינת חיל הים הזאת.
בשנת 1768 שט שוב ג'ורג' קרטרייט לניו-פאונדלנד בהפלגתו של ג'ון קרטרייט בניסיון ליצור קשר עם התושבים הילידים המתגוררים על האי ניופאונדלנד.
בין 1770 ל -1786 הקים ג'ורג' קרטרייט מספר תחנות דייג מכף צ'ארלס למפרץ סנדוויץ' ופיתח שם קשרים עם האינואיטים ואנשי האינו.
ההצלחות הכספיות שלו היו מעורבות במקרה הטוב, והנפילות הכלכליות הרבות שלו נגרמו בגלל פשיטות של פריבטירים אמריקאים בשנת 1778.
בשנת 1772 הביא ג'ורג' קרטרייט לאנגליה חמישה אינואיטים מאזור לברדור.
עם זאת, לא ברור האם הדבר נעשה בכוח או בשיתוף פעולה עם האנשים שנבחרו.
הם נסעו באוניה לאירלנד ואנגליה.
הם הובאו לתצוגה באירלנד ואנגליה, ומשכו את תשומת ליבו של המלך ג'ורג' השלישי, ורבים אחרים כולל ציבור גדול.
בדומה לילידים אחרים של לונדון בעבר, משפחת האינואיטים הזו הפכה לאטרקציה בלונדון הג'ורג'ית.
במאי 1773 תכנן קרטרייט והאינואיטים שאיתו, את המסע חזרה ללברדור.
עם זאת, עוד לפני שעזבו את התמזה, חלקם חלו באבעבועות שחורות.
כעבור שלושה שבועות מתו ארבעה מתוכם ורק אשה צעירה נותרה בחיים וחזרה ללברדור.
כמעט שנה לאחר מכן, קרטרייט ציין את האסון שהתרחש אחרי שובה של האשה - "האינואיטים של דרום לברדור נמחקו כמעט לחלוטין על ידי המחלה."
בשנת 1786 שב סופית קרטרייט לאנגליה.
הוא פרסם את זכרונותיו בשנת 1792 והמשיך להתעניין בפוליטיקה ובעסקים בלברדור.
הוא שירת זמן מסוים במיליציית נוטינגהאם בזמן מלחמות נפוליאון עד 1817.
הוא נפטר 19 במאי 1819 במנספילד, אנגליה.
אהבתו ללברדור לא פסקה עד מותו כפי שהוא העיד על כך.
בעיירה קרטרייט, בלברדור, ישנה אנדרטה המנציחה אותו ואת אחיו ג'ון.
עליה נכתב: "לזכרו של ג'ורג 'קרטרייט, סרן בגדוד ה-37 של הוד מלכותו ...
שבמרץ 1770 התיישב בחוף לברדור ...
גם של ג'ון קרטרייט, קצין ימי...
ג'ורג' וושינגטון קמפבל היה מדינאי אמריקאי.
חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי ושופט בבית המשפט העליון שלה, שגריר ארצות הברית ברוסיה והמזכיר החמישי של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
יליד הכפר טונגה (Tongue) שבחוף הצפוני של סקוטלנד, קמפבל הצעיר היגר אל ארצות הברית ב-1772 עם הוריו.
את השכלתו האקדמית השלים ב"מכללת ניו ג'רזי" (הנקראת בהווה אוניברסיטת פרינסטון) ב-1794, כשהחל ללמוד משפטים.
מאוחר יותר הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית והתמחה בעריכת דין בנוקסוויל שבטנסי.
בשנת 1803 נבחר קמפבל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי (והיחיד) של טנסי.
אחר כך — בשנים 1805–1809 — ייצג את מחוז הקונגרס השני של טנסי בקונגרס השמיני, התשיעי והעשירי.
במהלך הקונגרס העשירי הוא היה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים.
קמפבל נמנה בין המנהלים שמונו ב-1804 לנהל את הליכי ההדחה של ג'ון פיקרינג, שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ניו המפשייר.
בהמשך באותה שנה הוסיף לנהל את שימועי ההדחה נגד סמואל צ'ייס, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא עזב את הקונגרס של ארצות הברית ב-1809 כדי להיות שופט בבית המשפט העליון של טנסי, תפקיד אותו אייש עד 1811.
קמפבל היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בשתי תקופות כהונה לא רצופות.
הראשונה הייתה בשנים 1811–1814 לאחר שנבחר למלא את מקומו של ג'נקין וייטסייד, והשנייה הייתה משנת 1815 עד 1818. בפעם הראשונה הוא התפטר על-מנת לעמוד בראשות מחלקת האוצר של ארצות הברית.
הוא שבלסנאט באוקטובר 1815. קמפבל היה הראשון לשבת בראשות ועדת הכספים של הסנאט בדצמבר אותה שנה, עד להתפטרותו מהסנאט באפריל 1818. בפעם זו התפטר לשם מינויו לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
קמפבל שימש כחבר בוועדה הטענות לביזה הצרפתית ב-1831.
הוא נאלץ להתאים את כלכלת ארצות הברית לתנאי המלווים, ומכר איגרות חוב ממשלתיות בריבית מופרזת.
בספטמבר 1814 כבש הצבא הבריטי את וושינגטון הבירה והאשראי של הממשלה הפדרלית צנח עוד יותר.
קמפבל לא הצליח במאמציו לגייס כסף באמצעות מכירות נוספות של איגרות חוב, והוא התפטר באוקטובר — אחרי 8 חודשים בלבד בתפקיד, מאוכזב ובמצב בריאותי רע.
ב-1848 הלך קמפבל לעולמו ונטמן בבית העלמין העירוני בנאשוויל.
כאות הוקרה למפעל חייו, על שמו קרוי מחוז קמפבל שבטנסי.
ג'ורג' קנפטון היה צייר פורטרטים אנגלי.
הוא הפך לסוקר ולשומר תמונות המלך בשנים 1765–1778.
קנפטון נולד בכריסטצ'רץ', המפשייר, בנו של ויליאם קנפטון מברוקנהרסט, המפשייר.
הוא למד אמנות אצל ג'ונתן ריצ'רדסון, ואחר כך באקדמיה של סנט מרטין.
הוא בילה כמה שנים באיטליה שם התפרסם כשופט ביצירות המאסטרים הישנים.
קנפטון היה חבר מקורי ב"אגודת דילטנטי", אגודת מלומדים שמטרתה הייתה לחקור את האמנות הקלאסית היוונית והרומית.
הוא היה אמן הדיוקנאות הראשון שלהם.
הוא צייר רבים מחברי החברה - בעיקר בלבוש מהודר - כולל דוכס דורסט, ויסקונט גאלוויי, סר פרנסיס דשווד, הרוזן מהולדרנסי, הרוזן מבסבורו וסר בורשייר ריי.
קנפטון התפטר מתפקידו בחברה בשנת 1763.
בשנת 1750, הורה הנסיך מוויילס לקנפטון, יחד עם ג'ורג' ורטו, ליצור קטלוג של התמונות שבארמונות קנזינגטון, המפטון קורט וטירת וינדזור.
משנת 1765 קנפטון מילא את תפקידו של סטיבן סלוטר והפך לסוקר ושומר תמונות המלך.
הוא היה אחראי גם על האוסף של לורד ספנסר באלטורפ, נורת'האמפטונשייר.
הציור הגדול ביותר של קנפטון היה של הנסיכה האלמנה מוויילס ובני משפחתה (1751).
הוא גם צייר דיוקנאות של הרוזן מברלינגטון, האדמירל סר ג'ון נוריס פרנסיס, הדוכס החמישי של לידס, ארצ'יבלד באואר, ניקולה טינדל, הילדברנד ג'ייקוב, האדמירל אדוארד הוק, והזמרים קרסטיני וליזבטה דו פארק.
קנפטון סייע לאחיו ג'יימס, בעל הוצאת ספרים בלונדון, בהפקת מספר פרסומים ובהם עבודות של תומאס בירץ' ו"ההיסטוריה של אנגליה" מאת ניקולה טינדל ופול דה ראפין.
ג'יימס נולד בקרייסטצ'רץ', המפשייר בשנת 1701. ג'ון ופול קנפטון הצליחו והרחיבו את עסקיו של אביהם.
אחיו האחר של ג'ורג' קנפטון - צ'ארלס קנפטון, יליד קרייסטצ'רץ', המפשייר (1700–1760) היה גם הוא אמן.
ג'ורג' קנפטון נפטר בקנסינגטון בדצמבר 1778 ונקבר שם ב־28 באותו חודש.
ג'ורג' קליין (בהונגרית: Klein György, בגרמנית: Georg Klein; בודפשט, 28 ביולי 1925 – סטוקהולם, שוודיה, 10 בדצמבר 2016) היה ביולוג תאים יהודי-הונגרי-שוודי, אימונולוג, אונקולוג, מחבר מאמרים מדעיים, דוקטור למדעים בביולוגיה, חבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה מדען מוכר בינלאומי בתהליכים תאיים של היווצרות גידולים ובמחקר וירולוגי ואימונולוגי של סרטן.
בין השנים 1957–1993 היה ראש המחלקה לביולוגיה של גידולים במכון קרולינסקה בסטוקהולם.
ג'ורג' קליין סיים את הגימנסיה ברז'ני דניאל בבודפשט.
בשל מוצאו היהודי, בשנת 1944 על פי צו משרד הפנים 8935/1944 הוא נאלץ לעבור לשטח גטו בודפשט.
בספרו "פייטה" ובמקומות נוספים קליין כתב על קורותיו בתקופת השואה כנער בבודפשט לאחר פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944. במאי או ביוני 1944 עבד קליין כמזכיר הנוער של מועצת היהודים (יודנרט) ברחוב שיפּ כאשר הבוס שלו, ד"ר זולטאן קוהן (כהן), הראה לו עותק של דו"ח ורבה-וצלר.
הדו"ח היה דיווח כעדי ראייה על מה שקורה באושוויץ, כולל פרטים על תאי הגזים.
המחברים, רודולף ורבה ואלפרד וצלר, ברחו ממחנה ההשמדה באפריל של אותה שנה.
הם הזהירו שרוב המגורשים שיגיעו למחנה ירצחו מייד ולא יישלחו ליישוב מחדש (כפי שהגרמנים הציגו זאת ליהודים).
קליין ניסה להזהיר את משפחתו ואת חבריו, אך איש לא הקשיב לו.
כשהגיע הזמן לעלות על אחת מרכבות הגירוש הוא העדיף לברוח ועד ינואר 1945 (מועד שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי) הסתתר במרתף.
בשנת 1945, החל ללמוד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד למשך סמסטר (כי אוניברסיטת בודפשט טרם נפתחה אז), ואחר כך עבר לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פזמאני פטר בבודפשט (בשנת 1951 שונה שמה לאוניברסיטת אטווש לוראנד).
במקביל ללימודיו, הוא היה מתרגל באוניברסיטה בתחום ההיסטולוגיה בשנים 1945–1946 ובשנים 1946–1947 בתחום הפתולוגיה.
בשנת 1947 הוזמנו לשוודיה הוא וגם אשתו לעתיד על ידי מועדון נוער יהודי שם.
בשוודיה הוצע לו להיות חוקר עמית במחלקה לביולוגיה של גידולים במכון קרולינסקה בסטוקהולם.
לאחר חזרתם הם התחתנו ובתחילת 1948 חזרו התיישבו לצמיתות בשוודיה.
בשנת 1950 ערך קליין מחקרים במכון לחקר הסרטן בפילדלפיה (Institute for Cancer Research).
בשנת 1951 קיבל את התואר דוקטור ברפואה (.M.D) במכון קרולינסקה, ובשנת 1952 הגן על הדוקטורט שלו במדעי הביולוגיה (.Ph.D).
משנת 1951 לימד במחלקה לציטולוגיה של מכון קרולינסקה בניהולו של טורביורן קספרסון ומשנת 1957 עד 1993 היה פרופסור במחלקה לביולוגיה במכון בנושא גידולים סרטניים.
בינתיים היה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1961, עמית במלגת-פוגארטי במכון הבריאות הלאומי (NIH) בוושינגטון בשנת 1972 ופרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1973–1993. משנת 1993 עבד במרכז למיקרוביולוגיה וביולוגיה של גידולים במכון קרולינסקה כמוביל קבוצת מחקר עם תואר פרופסור אמריטוס.
תחום מחקרו העיקרי היה בהתפתחות מחלות הסרטן בביולוגיה של התא, היבטים גנטיים של התאים, וירולוגיה ואימונולוגיה של תאים של גידולים סרטניים, מאפייני התגובה החיסונית שיוצרים גידולים סרטניים.
משנת 1948 ועד סוף ימיו כחוקר במכון קרולינסקה, אשתו, אווה קליין, הייתה עמיתתו הקרובה ביותר, וכמה סוגיות בביולוגיה של התאים הובהרו באמצעות מאמץ משותף.
על ידי חקר הממאירוּת של התאים, היווצרות גידולים (קרצינוגנזיס) הוא זיהה את מנגנוני הבחירה (סלקציה) של דינמיקת האוכלוסייה (Population dynamics) של תאי הגידול בתחילת דרכם.
הוא בחן בפירוט את חלוקת התאים החולים שעברו מוטציה, את תפקידם של האונקוגנים שמעוררים התפשטות רקמות ואת תהליך הדיכוי שמעכב את תהליך בהיווצרות הגידול ואת תפקוד הגנים המדכאים שמעורבים.
הוא בחן בהרחבה את פוטנציאל יצירת הגידול של מספר נגיפי DNA, כולל וירוסים של נגיף הפפילומה האנושי, שגורמים לסרטן עור ולסרטן צוואר הרחם, את וירוס אפשטיין-בר (EBV) שגורם לסרטן הלימפומה, וירוסי ההרפס (Herpesviridae) שמעורבים בפיתוח סרקומת קפושי.
במחקר האימונולוגיה הגידולית שלו, הוא בדק את היכולת של מערכת החיסון, המכונה immunosurveillance, לזהות ולהילחם באנטיגנים שאינם עצמיים, וגם את התאים הסרטניים שהתפתחו בגוף ומערכת החיסון נלחמת בהם.
המחקר שלו כלל את התפקיד של אנטיגנים הסרטניים להשתלה כדי עורר תגובה חיסונית ועוד.
הוא כתב יותר משלוש מאות מאמרים מדעיים משמעותיים והיה עורך "ההתקדמות בחקר הסרטן" ו"ההתקדמות באונקולוגיה נגיפית" ("Advances in Cancer Research" and "Advances in Viral Oncology").
מאז שנות השמונים התפרסמו כמה ספר זיכרונות, אוטוביוגרפיות ומאמרים פילוסופיים של מדע בצורת ספר בשוודית, ותרגומים הונגריים לחלקם פורסמו.
משנת 1947 ועד מותו, היה בעלה של אווה קליין (לבית פישר), שהייתה אימונולוגית ואונקולוגית.
בשנת 1960 חלק עם אשתו, אווה קליין, את פרס ברטה גולדבלט טפליץ,
בשנת 1967 את מדליית זיכרון קלובס,
פרס האקדמיה של סנטה קיארה,
תואר דוקטור לשם כבוד הוענק לו
בשנת 1966 על ידי אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1988 על ידי האוניברסיטה לרפואה של דברצן.
בשנת 1989 על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1991 על ידי אוניברסיטת נברסקה.
בשנת 1994 על ידי אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 על ידי אוניברסיטת אוסקה.
ג'ורג' קלוזן ( באנגלית: George Clausen: 18 באפריל 1852 – 22 בנובמבר 1944) היה אמן בריטי, שעבד בשמן וצבעי מים, תחריטים וליטוגרפיות.
הוא מונה לאביר בשנת 1927.
ג'ורג' קלוזן נולד בלונדון ב־18 באפריל 1852, בנו של אמן דקורטיבי ממוצא דני ואם סקוטית.
בין השנים 1867 עד 1873, הוא השתתף בשיעורי העיצוב בבית הספר של דרום קנזינגטון בלונדון בהצלחה רבה.
לאחר מכן עבד בסטודיו של אדווין לונג ובהמשך בפריז בהנהגתו של טוני רובר-פלרי באקדמיה ז'וליאן.
הוא היה העריץ את הנטורליזם של הצייר ז'ול בסטיאן-לפה עליו כתב בשנת 1888 וב־1892.
קלוזן הפך לאחד הציירים המודרניים של הנוף ושל חיי האיכרים, שהושפע במידה מסוימת על ידי האימפרסיוניסטים, איתם חלק את התפיסה כי האור הוא הנושא האמיתי של אמנות הנוף.
תמונותיו מצטיינות בהופעתם של אלמנטים באור שמש חיצוני מתנפץ, או במקלט המוצל של אסם או אורווה.
"הנערה בשער" נרכשה על ידי נאמני צ'נטרי ונמצאת כעת בגלריית טייט.
קלוזן היה חבר מייסד במועדון האמנות האנגלי החדש בשנת 1886. בשנת 1895 נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית, ואקדמאי מן המניין בשנת 1906. באקדמיה המלכותית הוא נתן סדרה של שש הרצאות על ציור בפני תלמידי בית הספר (1904) ואת המטרות ואידיאלים באמנות (1906).
קלוזן היה אמן מלחמה רשמי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה נהרג ארוסה של בתו.
ייתכן ואירוע זה נתן השראה לציורו "אבל נעורים" המציג צעירה במצוקה אבלה בנוף שומם.
כמו כן, קלוזן תרם שש ליטוגרפיות בנושא המלחמה.
בשנת 1921 היה קלוזן חבר בחברה לאמנות גרפית והראה את עבודותיו בתערוכה הראשונה שלהם.
ג'ורג' קרפטי או ג'רג' קרפטי (בהונגרית: Kárpáti György; באנגלית: George Karpati; דברצן, 17 במאי 1934 – מונטריאול, 6 בפברואר 2009) היה נוירולוג יהודי-קנדי ממוצא הונגרי, ביולוג מולקולרי, חבר חיצוני של האקדמיה ההונגרית למדעים.
קרפטי היה נוירולוג בעל שם עולמי במחקריו על התהליכים התקינים והפתולוגיים של תהליכי צומת עצב-שריר, ניוון שרירים שונים והטיפול המולקולרי שלהם.
ג'ורג' קרפטי נולד במשפחה יהודית, שרד בילדותו את השואה במחנה עבודה ליד וינה, בעוד אביו נלקח למחנה הריכוז ברגן בלזן.
הוא שרד וחזר להונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה, אך היגר לקנדה לאחר תבוסת המרד ההונגרי בשנת 1956. הוא סיים את לימודיו ברפואה באוניברסיטת דלהוסי בהליפקס בשנת 1960 ולאחר מכן השתלם בבית החולים הנרי פורד בדטרויט בארצות הברית ובמכונים הלאומיים לבריאות בבתסדה.
משנת 1967 עבד כעמית מחקר במכון הנוירולוגי של מונטריאול, מכון המחקר באוניברסיטת מקגיל, שם ארגן וניהל קבוצת מחקר עצב-שריר עד מותו.
בשנים 1984–1992 היה סגן מנהל המכון לנוירולוגיה, ומשנת 1985 היה פרופסור לנוירולוגיה ולנוירוכירורגיה באוניברסיטת מקגיל.
תחום המחקר העיקרי שלו היה המחקר הביולוגיה המולקולרית הפיזיולוגיה של צומת עצב-שריר.
הוא הוכיח באופן ניסיוני כי מבנה סיבי השריר והתהליכים הנוירוכימיים המתרחשים בהם נקבעים על ידי המוטונורונים המעצבנים את הסיבים.
פגם גנטי בשל מוטציית דנ"א מיטוכונדריאלי וכל מערכת השריר המבוססת על הפרעה בחילוף חומרים מצטמצמים.
בניוון שרירים מספר תגליות חשובות קשורות בשמו.
התפתחות מחלת ברודי נבעה ממחסור תורשתי של נגזרת חומצה בוטירית בקרום התא הפנימי של המיטוכונדריון, הקרניטין.
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, הוא היה בין הראשונים שזיהו נוכחות של חלבון שריר ציטוסקלטלי שהתגלה בעבר, דיסטרופין, בקרום סיבי השריר בגוף בריא.
הוא בחן את מנגנון הפגיעה בסיבי השריר בניוון שרירים על שם דושן, גם הוא ממוצא מיטוכונדריאלי, גילה כי המחלה נובעת ממחסור בדיסטרופין.
בניסוייו בבעלי חיים, הוא השיג תוצאות משמעותיות בפיתוח טיפולים וטיפול גנטי (תיקון DNA) בבניוון שרירים על שם דושן על ידי החדרת הגן דיסטרופין לרקמה המטופלת באמצעות וקטור Adenoviridae, כלומר נגיפי אדנו ויראלי הניתן לשכפול.
בשנת 1990 ביצע העברה ראשונה של תאים המייצרים סיבי שריר (מיובלסטים) בתשעה ילדים עם מחלת דושן.
הוא השיג תוצאות נוספות בטיפול המולקולרי של אחד הסוגים התוקפניים של גידול מוחי, גליובלסטומה מולטיפורמה (glioblastoma multiforme).
בהנהגתו, הוא העלה את צוות המחקר של המכון לנוירולוגיה של מונטריאול לחוד החנית של אתרי מחקר קליניים עצביים ברחבי העולם.
בנוסף לספרים של כשלוש מאות מחקרים הופיעו בנושאים נוירולוגיה, ביולוגיה מולקולרית, היסטולוגיה וביולוגיה של התא הוא היה העורך או חבר מערכת העריכה של מספר כתבי עת מקצועיים (למשל :
בהולדתו החדשה שבחר הוא נבחר להאגודה המלכותית של קנדה (Royal Society of Canada) בשנת 1999, ובשנת 2004 הפך לחבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
כהוקרה על הישגיו המדעיים, הוענק לו :
מסדר ההצטיינות הקנדי בשנת 2001,
מסדר ההצטיינות הלאומי של קוויבק בשנת 2005
ב-2006 קיבל את פרס הפדרציה העולמית של נוירולוגיה (World Federation of Neurology) על מפעל חיים
פרס וילדר פנפילד לביולוגים רפואיים של מחוז קוויבק
בשנת 1995 נחנך כדוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מרסיי
ג'ורג' רומני היה צייר דיוקנאות אנגלי.
הוא היה האמן האופנתי ביותר בימיו, וצייר דמויות רבות מהחברה הגבוהה - כולל המוזה האמנותית שלו, אמה המילטון, פילגשו של לורד הוריישו נלסון.
רומני נולד בקאמבריה, בנם השלישי (מבין 11 ילדים) של ג'ון רומני, יצרן ארונות, ואן סימפסון.
הוא נשלח לבית הספר בדנדרון הסמוכה.
נראה שהוא היה תלמיד גרוע והוצא לעבודה בגיל 11 בעסק של אביו.
הוא התגלה כבעל יכולת טבעית לציור והכנת דברים מעץ - כולל כינורות (שעליהם ניגן לאורך חייו).
מגיל 15 למד אמנות בצורה לא פורמלית על ידי שען מקומי בשם ג'ון ויליאמסון, אך לימודיו החלו ברצינות בשנת 1755, כאשר נסע לקנדל, בגיל 21, ללימודים של 4 שנים אצל האמן המקומי כריסטופר סטיל (שלמד בעצמו אצל האמן הצרפתי המכובד קרלו ונלו).
באוקטובר 1756, רומני התחתן עם מרי אבוט, אך בני הזוג נפרדו מיד כאשר הוא נקרא ליורק לצורך עסקים על ידי מעסיקו.
לאחר שנה, הסכים סטיל בסופו של דבר לבטל את לימודיו לבקשתו של ג'ורג', והותיר את האמן הצעיר - להמשיך בקריירה שלו כצייר.
בשנת 1757, רומני הצטרף שוב לאשתו ובנו הצעיר בקנדל, ועבד כצייר פורטרטים, נוף והיסטוריה.
בתקופה זו התיידד עם אדם ווקר, הממציא והסופר, וגם עסק במוזיקה בזמנו הפנוי.
במרץ 1762, הוא נפרד מאשתו, בנו ובתו, כדי לחפש את מזלו בלונדון, שם שהה עד 1799. לאורך כל הפרידה, הוא שמר קשר עם משפחתו ותמך בהם כלכלית, אך הם מעולם לא חיו איתו בלונדון.
בשנת 1763, רומני הציג את הציור שלו, "מותו של הגנרל וולף", לתחרות של החברה המלכותית לאמנויות (RSA).
לדברי חבריו של רומני, הוא זכה בפרס השני בגובה 50 גינאה, אך הוא צומצם מאוחר יותר ל-25 גינאה.
נראה שסר ג'ושוע ריינולדס עצמו היה המניע העיקרי מאחורי החלטה זו, עובדה שאולי הסבירה את הסלידה לכל החיים של שני האנשים זה מזה.
למרות הצלחתו המאוחרת, רומני מעולם לא הוזמן להצטרף לאקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) (שנוסדה ב-1768), אם כי הוא התבקש, להציג שם.
ההחלטה לא להיות חבר באקדמיה לאמנויות עלתה לו באי קבלת חסות מלכותית יקרת ערך ותמיכה ממקורבים לחצר המלכות.
רק לקראת סוף חייו הביע את חרטה על דעותיו על האקדמיה.
שנותיו הראשונות בבירה היו מאבק קיומי.
בספטמבר 1764, הוא נסע לפריז (עם חבר, עורך הדין תומאס גרין) לכמה שבועות כדי ללמוד את יצירותיהם של המאסטרים הישנים.
בשנת 1765 הוא זכה שוב בפרס השני של 50 גינאה בתחרות החברה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1768, הוא ערך היכרות עם ריצ'רד קמברלנד, המחזאי, שאת דיוקנו הוא צייר, ואשר עזר בהצגתו בפני פטרונים משפיעים.
הוא גם התיידד עם הצייר המיניאטורי אוזיאס האמפרי.
1769 הייתה שנת פריצת דרך - הוא הציג דיוקן גדול של סר ג'ורג' וורן ומשפחתו באגודת האמנים החופשית, שזכה להערצה רבה ועזר להניח את היסודות לפופולריות העתידית שלו.
בשנת 1770 הוא החל להציג את עבודותיו באגודת האמנים של בריטניה הגדולה.
עד 1772 רומני היה מספיק מבוסס כלכלית כדי לבצע מסע עם אוזיאס האמפרי לאיטליה כדי ללמוד את האמנים הגדולים של העבר, כפי שתמיד התכוון.
הם יצאו לדרך במרץ, עשו את דרכם והגיעו לרומא ביוני.
בעזרת מכתב המלצה התאפשר לו לפגוש את האפיפיור, קלמנס ה-14, שאישר לו להקים פיגומים בוותיקן כדי ללמוד את ציורי הקיר של רפאל.
הוא בילה 18 חודשים ברומא ועשה מחקרים ורישומים של יצירות האמנות הגדולות הנראות שם.
רומני חזר ללונדון ביולי 1775 לאחר היעדרות של למעלה משנתיים.
בשובו, ב-1775, עבר רומני לכיכר קוונדיש, בבית שהיה בעבר בבעלותו של הפורטרטיסט הנודע פרנסיס קוטס.
הוא היה שרוי בחובות ניכרים, לא רק על חשבונו אלא גם בשל חובותיו של אחיו פיטר.
עם זאת, הוצעו לו עבודות על ידי הדוכס מריצ'מונד וחוג חבריו, שעזרו להפוך את מזלו של האמן.
בשנים 1776–1777, הוא עשה היכרות עם ויליאם היילי, יצר ידידות מתמשכת עם הסופר וצייר עבורו דיוקנאות.
1782 הייתה תחילתו של פרק חדש וחשוב בחייו של רומני, שכן באותה שנה הוא הוצג לראשונה לאמה המילטון (שנקראה אז אמה הארט) שהפכה למוזה שלו.
הוא צייר יותר מ-60 דיוקנאות שלה בתנוחות שונות, לפעמים שיחקה את תפקידן של דמויות היסטוריות או מיתולוגיות.
הוא גם צייר מפורסמים אחרים, כולל האמנית מרי מוסר ב-1787, עלמה צעירה בת שבע-עשרה, באחת מיצירותיו "מיס קונסטבל בכובע ברז'ר".
בשנת 1797 עזב רומני את הסטודיו שלו בכיכר קוונדיש 32, שם עבד במשך יותר מעשרים שנה, כדי לעבור להוליבוש היל בהמפסטד.
בהמפסטד החל רומני בשורה של מייזמי בנייה יקרים, ומכר את הבית כעבור שנתיים.
בית רומני הוא כעת בניין רשום בדרגה I, ורומני מונצח על ידי לוח כחול שהוצב על הנכס.
בקיץ 1799 התדרדרה בריאותו, ולאחר היעדרות של כמעט ארבעים שנה חזר רומני לאשתו, מרי, בקנדל.
היא תמכה בו במהלך שנתיים שנותרו לחייו עד שמת בנובמבר 1802.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי, דלטון-אין-פורנס.
ג'ורג' וושינגטון קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-21 בשנים 1913–1917.
ג'ורג' קלארק נולד במחוז שלבי שבאינדיאנה כאחד משלושת ילדיהם של ג'ון וג'יין (לבית אקרס) קלארק.
כשהיה בן ארבע, עברה משפחתו לחווה ליד דרייקוויל שבמחוז דייוויס, איווה.
שם עבד קלארק הצעיר בחווה בעונות הקיץ ובחורפים למד בבית ספר, ובהמשך צעד יותר משישה ק"מ אל בית הספר התיכון בבלומפילד, מקום מושב המחוז.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים היה קלארק למורה, ראשית באזור הכפרי, לאחר מכן בדרייקוויל ולבסוף בבלומפילד.
ב-1874 החל קלארק ללמוד בקולג' אוסקלוסה, שאותו הוא סיים ב-1877. בשנה שלאחר סיום לימודיו הוא החל ללמוד במחלקה למשפטים של אוניברסיטת איווה וקיבל תואר במשפטים.
לאחר סיום לימודיו שם וקבלתו ללשכת עורכי הדין, הוא התיישב באדל שבמחוז דאלאס.
ב-1882 הוא נבחר כשופט שלום ופתח שותפות עם ג'ון ב.
וייט שנמשכה עד לבחירתו כמושל.
ב-1878 נשא קלארק לאישה את ארלט גרין, ולזוג נולדו שתי בנות ושני בנים.
הקריירה הפוליטית המדינתית של קלארק החלה ב-1900, כאשר הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כנציג מחוז דאלאס בבית הנבחרים של איווה.
כמחוקק הוא הטביע את חותמו, וכעבור שנתיים, כאשר נבחר לכהונה נוספת, הוא היה ליושב ראש ועדת המשפט של הבית.
בשתי תקופות הכהונה הבאות שלו בבית הנבחרים הוא נבחר כיושב ראש הבית.
בתפקיד זה הוא הוכיח את עצמו כיושב ראש מצטיין, הוגן, קפדן ונואם מוצלח בישיבות הבית.
ב-1908 ושוב ב-1910 נבחר קלארק כסגן מושל המדינה, ושוב הוכיח את עצמו כיושב הראש הפופולרי של הסנאט המדינתי.
ב-1912 זכה קלארק במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה.
פרישת הפרוגרסיבים מהמפלגה בראשותו של תאודור רוזוולט באותה שנה גרמה לניצחונו של הדמוקרט וודרו וילסון בבחירות לנשיאות באיווה, כשאחריו ניצבו רוזוולט וטאפט, נציג הרפובליקנים.
עם זאת, קלארק, כמועמד הרפובליקנים למשרת המושל, הבטיח לעצמו רוב דחוק על פני מועמד הדמוקרטים ומועמד הפרוגרסיבים.
כמושל, היה קלארק מודאג במיוחד בנוגע להיחלשותם של בתי הספר הכפריים, וכפי שהוא אמר, "הצרכים של חיי הכפר כמעט ומונעים מנער החווה מלהגיע לבית הספר התיכון בעיירה...
אם הוא לא מסוגל להגיע לבית הספר התיכון בעיירה, אז בית הספר התיכון חייב להגיע אל הכפר".
הפתרון שלו היה איחוד של בתי ספר כפריים.
קלארק החל ביישום תוכניתו, וב-1915 הוא יכול היה לשכנע את בית המחוקקים לאפשר סיוע מדינתי לבתי הספר המאוחדים.
כתוצאה מכך יותר ילדים ביקרו בבתי הספר, שכר המורים עלה בשיעור גבוה, 49 בתי ספר חדשים נבנו, רמת בתי הספר עלתה, ובשנתיים הבאות עלה מספר בתי הספר המאוחדים ב-64 מתוך 80 בתי ספר כאלה באיווה.
עם סיסמתו של קלארק "כל שנעשה מכאן והלאה לשיפור הכבישים שלנו חייב להיות קבוע", עבר חוק הכבישים של 1913. חוק זה כלל את הקמתה של רשות הכבישים המדינתית החזקה.
באמצעות צעדי חקיקה נוספים בתחום הכבישים, הביא חוק זה עידן חדש בסלילת הכבישים ובניית הגשרים באיווה.
קלארק טען שחוקי איווה "בהתייחס לתאונות עבודה היו לקויים, לא ישימים, בלתי צודקים ובזבזנים לשני הצדדים המעורבים" הוא היה נחוש לנקוט בפעולה בנוגע למקרי מוות ונכות בעבודה.
הוא טען שנטל המשימה צריך ליפול על כל הצדדים הקשורים לתהליכי הייצור.
ברוח דברים אלו העבירה האספה הכללית את חוק אחריות המעסיקים ופיצויי העובדים.
המחלוקת הגדולה ביותר בתקופת כהונתו של קלארק כמושל הייתה ב-1914 במהלך מסע הבחירות שלו לכהונה שנייה.
בנאום ההשבעה שלו, ושוב בנאומו המיוחד ב-26 במרץ 1913 דחף קלארק להרחבת הקפיטול המדינתי על ידי רכישת קרקעות נוספות.
קלארק טען ששטחי הקפיטול לא הספיקו אז ולא יספיקו עוד יותר בעתיד, ושנדרש שיפור שלהם.
בהתאם לכך העבירה האספה הכללית את חוק הרחבת הקפיטול המדינתי.
עד 1915 הגיעה ההוצאה על רכישת 175 חלקות אדמה עבור הקפיטול לכמעט מיליון דולר.
במהלך מסע הבחירות של קלארק לכהונה שנייה ב-1914, יריבו של קלארק בבחירות המקדימות של המפלגה, ולאחר מכן יריבו הדמוקרטי בבחירות הכלליות, טענו שהיקף ההוצאה על הרחבת הקפיטול היה מוגזם באופן חריג.
קלארק נאבק בהם והגן על חברי האספה הכללית שתמכו בהרחבת הקפיטול, והציל כמה מהם מתבוסה.
בסופו של דבר נבחר קלארק לכהונתו השנייה ברוב גדול.
ב-1917 סיים קלארק את כהונתו כמושל, ובמשך שנה אחת הוא היה הדקאן של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרייק.
לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין באדל.
ג'ורג' קלארק נפטר ב-28 בנובמבר 1936 באדל.
הוא נטמן בבית הקברות אקודייל שבעיר.
ג'ורג' הומר ראיין היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-39 בשנים 1999–2003. לפני כן הוא כיהן כסגן מושל המדינה, כמזכיר המדינה שלה וכחבר בית המחוקקים שלה, כולל שנתיים כיושב ראש הבית.
שמו של ראיין משך תשומת לב ברמה הלאומית כאשר ב-1999 הוא עצר את ההוצאות להורג באילינוי וב-2003 המתיק 167 עונשי מוות למאסר עולם.
מאוחר יותר הוא הורשע בבית משפט פדרלי בסעיפי שחיתות וריצה יותר מחמש שנים בבית סוהר פדרלי ושבעה חודשים במעצר בית.
הוא שוחרר ממאסרו ביולי 2013.
ג'ורג' ראיין נולד בעיר מקוקיטה שבאיווה לג'אנט (לבית באומן) ותומאס ראיין, רוקח במקצועו, וגדל בקנקאקי, אילינוי.
לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, הוא עבד בשני בתי המרקחת של אביו.
הוא למד בקולג' פאריס המדינתי לרוקחות (כיום האוניברסיטה המדינתית פאריס) בביג רפידס, מישיגן.
בסופו של דבר הוא הפך את צמד בתי המרקחת של אביו לרשת מצליחה בניהול משפחתי, שהרוויחה ממכרזים ממשלתיים לאספקת תרופות למוסדות סיעודיים, ונמכרה ב-1990. בעת שגויס לשירות במלחמת קוריאה, שירת ראיין שם 13 חודשים כרוקח.
ב-1956 נשא ראיין לאישה את אהובתו מימי בית הספר התיכון, לורה לין לאו, שגדלה בארומה פארק, אילינוי, שם משפחתה, שמוצאה מגרמניה, חיה מאז 1834. בבעלותו של אביה הייתה אחת מהחברות הראשונות בארצות הברית לזרעי כלאיים.
לזוג נולדו חמש בנות (מתוכן שלישייה אחת) ובן אחד.
לורה לאו ראיין נפטרה מסרטן הריאה ב-2011. אחיו של ראיין, טום, היה דמות בולטת בפוליטיקה של מחוז קנקאקי.
הקריירה הפוליטית של ראיין החלה כאשר הוא היה חבר במועצת מחוז קנקאקי בשנים 1968–1973 (אחיו, טום ג'.
ראיין, היה ראש עיריית קנקאקי בשנים 1965–1985).
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, שם הוא כיהן בשנים 1973–1983, כולל שתי תקופות כהונה כיושב ראש סיעת המיעוט ותקופת כהונה אחת כיושב ראש הבית.
בעשרים השנים הבאות הוא כיהן בתפקידים מדינתיים, כסגן המושל תחת המושל ג'יימס תומפסון בשנים 1983–1991, כמזכיר המדינה של אילינוי בשנים 1991–1999, וכמושל אילינוי בשנים 1999–2003. במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמזכיר המדינה, נמתחה עליו ביקורת בפומבי ממי שכיהן אז כגזבר המדינה, פאט קווין.
במיוחד הוא ביקר אותו על רישיונות נהיגה שמשרדו של ראיין הנפיק לנהגי רכב כבד.
היריבות בין השניים הובילה את קווין לניסיון כושל להתמודד מול ראיין בבחירות הכלליות למשרת מזכיר המדינה ב-1994.
ב-1998 נבחר ראיין כמושל אילינוי לאחר שזכה ב-51 אחוזים מן הקולות מול 47 האחוזים שקיבל המועמד הדמוקרטי גלן פושארד.
שותפתו למרוץ של ראיין הייתה חברת בית הנבחרים של אילינוי, קורין ווד, שנבחרה כסגנית המושל האישה הראשונה באילינוי.
הוצאות מסע הבחירות של ראיין היו גבוהות פי ארבעה מאלו של פושארד, שהיה מאמין גדול ברפורמות במימון מסעות הבחירות, הציב מגבלות על תרומות של יחידים וסירב לקבל תרומות מתאגידים או מבעלי אינטרסים מיוחדים.
אחד המיזמים שהיו חביבים על ראיין כמושל היה מהלך תיקון נרחב של מערכת הכבישים המהירים של אילינוי שנקראה "Illinois FIRST" (מילולית: "אילינוי תחילה").
החוק בעניין, שנחתם במאי 1999 קבע חבילה תקציבית של 6.3 מיליארד דולר לשימוש לבתי ספר ולמיזמי תחבורה.
עם תוכניות מימון משלימות, סיפקה תוכנית FIRST סכום של 2.2 מיליארד דולר לבתי ספר, 4.1 מיליארד דולר לתחבורה ציבורית, 4.1 מיליארד דולר לכבישים, ו-1.6 מיליארד דולר למיזמים אחרים.
הוא גם שיפר את טכנולוגיית התשתיות של אילינוי, יצר את אחד ממשרדי הטכנולוגיה הראשונים בארצות הברית ברמה המדינתית, והעלה את הדירוג הטכנולוגי של אילינוי מהמקום ה-48 מתוך 50 המדינות כשנכנס לתפקידו אל המקום הראשון שנתיים לאחר מכן.
ראיין קבע שיא בשיעור המימון למערכת החינוך, כולל 51 אחוזים מכלל הכנסות המדינה החדשות בעת כהונתו כמושל, בנוסף למיליארדי דולרים שהוצאו באמצעות תוכנית FIRST שבמסגרתה נבנו ושופצו בתי ספר ותשתיות חינוכיות.
ב-1999 גרם ראיין למחלוקת כאשר היה המושל המכהן הראשון בארצות הברית שנפגש עם נשיא קובה פידל קסטרו.
בעקבות ביקורו של ראיין בקובה הועבר אליה סיוע הומניטרי של מיליון דולר, אך הוא ספג ביקורת מצד קבוצות של מתנגדי קסטרו.
ב-2000 שימש ראיין כיושב ראש אגודת המושלים של המערב התיכון.
ראיין סייע לחדש את הוויכוח על עונשי המוות כאשר כמושל הוא הכריז ב-2000 על השעיית ההוצאות להורג במדינתו.
החלטה זו הושפעה עמוקות מתביעות משפטיות שהוגשו על ידי אסירים משוחררים שנתנו הודאות כוזבות שנגבו בעינויים תחת ניהולו של מפקד משטרה בשם ג'ון ברג'.
"כעת שחררנו יותר אנשים בהשוואה לאלו שהוצאנו להורג על פי המערכת שלנו", הוא אמר.
"יש פגם במערכת, ללא שום ספק, ויש לחקור אותו".
עד לאותה נקודת זמן הוצאו להורג באילינוי 12 איש מאז חידוש עונש המוות בארצות הברית ב-1977, כשאחת מההוצאות להורג, זו של חבר כנופיית המרטשים אנדקרו קוקוראליס, התקיימה בראשית תקופת כהונתו של ראיין כמושל.
ראיין סירב להיפגש עם מנהיגים דתיים ואחרים בנוגע לעיכוב ההוצאה להורג לאור ההשהיה של ההוצאות להורג באילינוי שעמדה להיכנס לתוקף.
למעשה, בתקופת כהונתו של ראיין כמושל, 13 איש שוחררו ממאסר לאחר שערערו על הרשעתם בהתבסס על עדויות חדשות.
ראיין מינה ועדה לחקר הנושא, וציין, "אני עדיין מאמין שעונש מוות הוא התגובה הראויה לפשעים מתועבים ...
אך אני מאמין שאנחנו לא צריכים להוציא להורג חפים מפשע".
הסוגיה משכה את תשומת ליבו של הציבור כאשר אנתוני פורטר, שהמתין אז להוצאתו להורג כבר 15 שנה, הגיע ליומיים לפני ביצוע גזר דינו כאשר עורכי דינו השיגו עיכוב על רקע האפשרות שהוא לא כשיר נפשית.
הוא זוכה מידית בסיוע קבוצה של סטודנטים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, שחשפו עדות ששימשה להוכיח את חפותו.
ב-1999 שוחרר פורטר, ההאשמות נגדו בוטלו בסופו של דבר, ואדם אחר, אלסטורי סיימון, התוודה על הפשע שעליו פורטר הורשע בטעות.
סיימון עצמו שוחרר מאוחר יותר לאחר שריצה 15 שנות מאסר, לאחר שהתברר שגם הוא הואשם בטעות.
ב-11 בינואר 2003, יומיים בלבד לפני סיום כהונתו, המתיק ראיין את עונשי המוות של 167 איש שהמתינו להוצאתם להורג לעונשי מאסר עולם, זאת בשל אמונתו שעונש מוות לא יכול להתנהל בהגינות.
הוא גם העניק חנינה לארבעה מהנדונים, ארון פטרסון, מדיסון הובלי, לרוי אורנג' (שלושתם נחקרו על ידי ברג' ושוחררו) וסטנלי האוורד.
על כל פנים, כיום פטרסון מרצה עונש מאסר של 30 שנה לאחר שנעצר על סחר בסמים לאחר שבוטלה הוצאתו להורג.
האוורד נשאר במאסר על שוד מזוין.
ראיין הכריז בנאום שנשא בקשר לחנינות שהוא היה משחרר את האוורד רק אם עורך דינו היה מגיש בקשת חנינה.
לאחר מכן האיץ ראיין בחוקרים לבחון את תיק השוד המזוין של האוורד, שכן נראה היה שההליך המשפטי בעניינו זוהם כמו תיק הרשעתו ברצח.
היו אלו ארבעה מתוך עשרה שהמתינו להוצאתם להורג שנודעו בכינוי "שורת המוות 10", שעליהם נטען שהודאותיהם הוצאו מהם בעינויים.
ראיין הוא לא המושל היחידי בארצות הברית שהעניק חנינה גורפת לכל הממתינים להוצאה להורג בימים האחרונים של כהונתו.
מושל ארקנסו וינטרופ רוקפלר המתיק גם הוא את כל גזרי דין המוות של אלו שהמתינו להוצאה להורג במדינתו כאשר הוא סיים את כהונתו לאחר שהפסיד בבחירות לתקופת כהונה שלישית ב-1970, כפי שעשו מושל ניו מקסיקו טוני אנאיה לפני סיום כהונתו ב-1986 ומושל אוהיו דיק סלסט לפני שסיים את כהונתו ב-1990.
ראיין זכה לשבחים ממתנגדי עונש המוות.
כבר ב-2001 הוענק לו פרס מעשה האומץ על שם מריו קואומו על ידי הארגון "פוקוס על עונש המוות" , ב-2003 הוענק לו פרס המחויבות לצדק על שם רוז בירד מטעם אותו ארגון, וב-2005 הוא היה מועמד לפרס נובל לשלום.
מהצד השני של האוקיינוס האטלנטי, רובר בדינטר, שב-1981 הגיש הצעת חוק שעברה בהצלחה לביטול עונש המוות בצרפת, שיבח את החלטתו של ראיין.
עם זאת, שמרנים רבים התנגדו לצעדו של ראיין.
כמה מהם פקפקו במניעיו, עד שהגיעו הדברים לידי חקירה פדרלית על שחיתות נגד ראיין ונגד בעלי בריתו הפוליטיים.
בעל הטור השמרני פט ביוקנן כינה את ראיין "פתטי", וטען שהמושל ניסה להציל את תדמיתו הציבורית בתקווה להימלט בעצמו מעונש מאסר.
ביוקנן ציין "ראיין הודיע על החלטתו להמון מריע בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
משפחות הקורבנות של הרוצחים שעונשיהם בוטלו לא הוזמנו".
הקריירה הפוליטית של ראיין עמדה בצילה של שערורייה שכונתה "מבצע דרך בטוחה" (Operation Safe Road), שכללה מכירה בלתי חוקית של רישיונות ממשלתיים, חוזים והסכמי חכירה על ידי עובדי מדינה במהלך תקופת כהונתו כמזכיר המדינה של אילינוי.
בעקבות הרשעתם של רבים מעוזריו לשעבר, הוא בחר שלא להתמודד בבחירות לכהונה שנייה כמושל ב-2002. נגד 79 עובדי מדינה לשעבר, לוביסטים ואחרים, הוגשו אישומים בעקבות חקירה, ולפחות 76 מתוכם הורשעו.
פרשת השחיתות שהובילה לנפילתו של ראיין החלה יותר מעשור קודם לכן במהלך חקירה פדרלית בנוגע לתאונת דרכים קטלנית שארעה בוויסקונסין.
בתאונה נהרגו שישה ילדים ממשפחת ויליס משיקגו.
הוריהם, הכומר דואן וג'נט ויליס, נכוו קשות.
בחקירה נחשף שבמסגרת עבודת מחלקת המדינה בראשותו של ראיין ניתנו רישיונות נהיגה לנהגי משאיות בלתי כשירים תמורת שוחד.
במרץ 2003 הורשע סקוט פאוול, לשעבר ראש הסגל של ראיין ומנהל מסע הבחירות שלו, בהאשמות פדרליות על סחיטה והונאה.
הוא נדון לתקופת מאסר של שש שנים וחצי.
סגן מנהל מסע הבחירות לשעבר, ריצ'רד ג'וליאנו, הודה באשמה בעברות אלו והעיד נגד פאוול במשפט.
רוג'ר סטנלי, לשעבר חבר בית הנבחרים של אילינוי מטעם הרפובליקנים, שהועסק על ידי ראיין, והעיד גם הוא נגד פאוול, הודה באשמה בסעיפים רחבים של שחיתות, שעל פיהם הוא שילם תשלומי שוחד כדי לזכות בחוזים מטעם המדינה, שלח בדואר באופן אנונימי התקפות שווא על יריבים פוליטיים ועזר להשיג עבודות דמה בשכר.
בסופו של דבר הגיעה החקירה לראיין, ובדצמבר 2003 הוגש כתב אישום פדרלי שכלל 22 סעיפי אישום נגדו ונגד הלוביסט לורנס וורנר.
האישומים כללו סחיטה, שוחד, עושק, הלבנת הון והשתמטות ממס.
בכתב האישום נטען שראיין היטה לכאורה כמה חוזי מדינה לטובתם של וורנר וידידים אחרים שלו, הוציא מכספי מסע הבחירות לתשלום לקרוביו ולהוצאות אישיות, ושיבש מהלכי משפט בניסיון לסיים את החקירה בנוגע למתן הרישיונות תמורת שוחד.
ראיין הואשם על כך ששיקר לחוקרים וקיבל מזומן, מתנות והלוואות בתמורה לפעולותיו הרשמיות כמושל.
בלחץ התביעה, הפך פאוול לעד מפתח נגד ראיין ונגד וורנר.
הוא הסכים להסדר טיעון בתמורה להפחתת תקופת המאסר עבורו ועבור ארוסתו, אנדראה קורטרטסיס.
פאוול היה עד שנוי במחלוקת ולא הסתיר את הבוז שחש כלפי התובעים בשבתו על דוכן העדים.
לדבריו של העורך הפוליטי של CBS בשיקגו, מייק פלנרי, טענו גורמים פנימיים שפאוול היה "כמו בן" עבור ראיין במהלך הקריירה של שניהם.