tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי פטירתו של אביו ופרישתו מהכנסת חיבר אלדד ספרי עיון ופרוזה, וכן כותב פובליציסטיקה באופן קבוע ומגיש תוכניות ברדיו.
המוצא: ממשלת חירום, מלחמת שחרור, נייטרליות פוליטית / מאת ישראל אלדד (שייב), ירושלים: סולם, תשט"ז.
מעשר ראשון: פרקי זכרונות ומוסר השכל / ישראל שייב (אלדד), תל אביב: המתמיד, תש"י.
(מהדורה ב': חוג ותיקי לח"י, תשכ"ג; מהדורה ג: הדר, תשל"ו-1975; מהדורה ד': יאיר, תשנ"ט-1999.) זכרונות על תקופת המחתרת והשנים הראשונות במדינת ישראל.
דברי הימים / ד"ר ישראל אלדד, כרך א' בהוצאת "ארוא" כרך ב' הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן.
מנשרים קלו מאריות גברו: מפי המבצעים / על ידי אלדד, תל אביב: שלח (ספרית המרד; ו), תש"י.
פצצנו מטוסים בריטיים: מפי המבצעים / על ידי אלדד, תל אביב: שלח (ספרית המרד; ז), תשי"א.
מדינת ישראל ראש גשר למלכות ישראל / מאת ישראל אלדד, ירושלים: סולם, תשי"ח.
הקדשת נביא על רקע תקופתו ואפיו / מאת ישראל אלדד, תל אביב: החברה לחקר המקרא בישראל סניף תל אביב: על ידי הוצאת ניב, [תשכ"ד], מתוך: ספר קורנגרין, תשכ"ד.
ירושלים - אתגר: בין הסבך והמזבח / ישראל אלדד ואריה אלדד, ירושלים: כרטא, 1978. (תורגם לאנגלית.)
הגיונות ישראל / ישראל אלדד (הביא לדפוס: א.
שפילמן), תל אביב: המדרשה הלאומית והוצאת יאיר, תשמ"א-1980.
הגיונות יהודה / ישראל אלדד, תל אביב: המדרשה הלאומית: הוצאת יאיר, תשמ"א-1981.
הגיונות חג / ישראל אלדד (הביא לדפוס: א.
שפילמן), תל אביב: המדרשה הלאומית והוצאת יאיר, תשמ"א-1981.
פולמוס - החורבן ולקחיו: כיצד נתייחס לחורבן הבית ולמרד בר כוכבא / ישראל אלדד.
עיון היסטורי / דוד רוקח, ירושלים: מוסד ון ליר, 1982.
דגש חזק / ישראל אלדד, ירושלים: שוקן, תשמ"ט-1989. לקט מאמרים בנושאי ציונות, יהדות וישראליות.
דמע ונוגה, דם וזהב: עיונים בשירת אורי צבי גרינברג / ישראל אלדד (איסוף החומר ועריכתו: קרני ואריה אלדד), ירושלים: הוצאת שוקן, תשס"ג-2003.
/ הגדה של פסח בעריכת יהודה עציון (איורי ההגדה: שוש ציוני; רישומים בחלק השני: רוני אלדד; הקדמה: אריה אלדד) (א.
הגדה והגדים: הגדת ישראל אלדד; ב.
מאמרים: הגיונות פסח), בית אל: שילה/ברכץ, תשס"ט.
מכתבים נבחרים - 1944 - 1995, בעריכת זאב גולן, הוצאת יאיר, תשע"ה/2015. אוסף איגרות שכתב ישראל אלדד למגוון אישים
ספר רמת גן: תרפ"ו-תשט"ו / העורכים: ישראל אלדד, יוסף נדבה), רמת גן: הוצאת עירית רמת-גן, תשט"ו.
חיילים אלמונים: ספר מבצעי לח"י / מאת יעקב בנאי (מזל); בעריכת ישראל אלדד, תל אביב: הוצאת חוג ידידים, תשי"ח.
ספר תהלים / עם פירוש מאת רבי שמשון רפאל הירש; תרגם מגרמנית: הרב יחיאל זאב ליפשיץ; ערך והביא לדפוס: י.
אלדד), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ב.
פצוץ הבולשת הבריטית/ אריה מליץ [=מנחם מלצקי] -- לילה במחתרת/ אליעזר פדהצור (גד) -- מטוסים עולים באש/ י.
דרוד -- נשק בריטי למחסני אצ"ל/ ס.
דרור -- רכבת הכסף/ אריה מליץ [=מנחם מלצקי] -- [ג].
חורגין -- בני ערובה/ ש.
אלידן -- 17 בג'יפ/ אליעזר פדהצור (גד)), תל אביב: הדר, תשכ"ה.
ספר ראשוני רמת גן (1923–1965) / העורכים: ישראל אלדד, יוסף פפר, רמת גן: עירית רמת גן, תשכ"ה.
מעבר לטוב ולרוע: לגניאלוגיה של המוסר / פרידריך ניטשה (תרגם: ישראל אלדד), ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ח-1967.
דמדומי שחר: כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים / פרידריך ניטשה ; (תרגם ישראל אלדד), ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ח.
הולדת הטרגדיה; המדע העליז / פרידריך ניטשה (תרגם: ישראל אלדד), ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ט.
כה אמר זרתוסטרא / פרידריך ניטשה; (תרגם: ישראל אלדד), ירושלים ותל אביב: שוקן, תש"ל.
שקיעת האלילים (התוכן: פרשת ואגנר.
- אגרות.) / פרידריך ניטשה (תרגם: ישראל אלדד), ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ג.
הרצון לעצמה / פרידריך ניטשה (תרגם: ישראל אלדד), בשני כרכים, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ט-1978.
קשר השתיקה: רוסיה בכור ההיתוך של הטיהור / אלכסנדר ווייסברג-ציבולסקי (עברית: ישראל אחידוב), רמת גן: דרור, תשי"ג.
פילוסופיה בדרכי נועם / וויל דוראנט (מאנגלית: י' אלדד), שני כרכים, תל אביב: המתמיד, תשי"ז.
כינוס הבוגרים: רומן / פרנץ וורפל; עברית: י' אלדד, תל אביב: המתמיד, תשט"ז.
שמחה בנימין הוניג, סנהדרין גדולה: תולדותיו ופעולותיו של בית דין הגדול בימי הבית השני (תרגם מאנגלית: ישראל אלדד), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"א.
רובספייר והמהפכה הצרפתית / מאת י"מ [ג'יימס מתיו] תומפסון (עברית: י' אלדד; עריכה מדעית: גבריאל כהן), תל אביב: הדר (ספרי מופת להיסטוריה; הוצאה מקוצרת), תשכ"א.
וולף); תרגם: ישראל אלדד, ירושלים: האוניברסיטה העברית - החוג להיסטוריה של עם ישראל (קֻנטרסים לתלמידים: מקורות ומחקרים; 9), תשל"ג.
(נדפס לראשונה באוניברסיטה בשנת תשכ"ג.)
אברהם ביכלר, עם הארץ הגלילי (תרגם מגרמנית: ישראל אלדד), ירושלים: מוסד הרב קוק (ספרית יעקב מיכאל; יב), תשכ"ד.
הרצאות על כתבי יד עבריים / משה שטיינשניידר; תרגם מגרמנית: ישראל אלדד; ערך: א"מ הברמן, ירושלים: מוסד הרב קוק (ספרית יעקב מיכאל; טו), תשכ"ה.
דוד קויפמן, מחקרים בספרות העברית של ימי הביניים (תרגם מגרמנית: ישראל אלדד) (כולל ביוגרפיה של המחבר מאת שמואל קרויס), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ב.
גלות / יצחק בער; תרגם מגרמנית: ישראל אלדד, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"מ-1980.
קיצה של מהפכה ראשיתה של מהפכה / פנחס האלר (תרגם מגרמנית: ישראל אלדד), תל אביב: יאיר, תש"ם.
ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטכריטס / ואלטר קאופמן (תרגם: ישראל אלדד), ירושלים: שוקן, תשמ"ג-1982.
הרב ישראל אריאל (שטיגליץ; נולד בל' באב ה'תרצ"ט, 15 באוגוסט 1939) הוא מייסד וראש מכון המקדש וראש ישיבת המקדש בעיר העתיקה בירושלים.
בעבר היה הרב של המועצה האזורית עמק יזרעאל, המושב שדה יעקב והעיר ימית, כיהן כאב בית דין ב"בית הדין לענייני עם ומדינה" של תנועת הסנהדרין החדשה.
נולד בקריית מוצקין למשה ואסתר שטיגליץ, חסידי רוז'ין.
למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, בישיבת כפר חסידים ובישיבת מרכז הרב.
שירת בצה"ל בנח"ל המוצנח, ואחר כך בשירות המילואים – בחטיבת הצנחנים.
היה ממשחררי הר הבית ומראשוני המגיעים לכותל המערבי עם שחרורו במלחמת ששת הימים.
בתפילת מנחה באותו יום, ליד הכותל, שימש כשליח ציבור והחל לומר תחנון כרגיל, בפרט בשל חבריו שנהרגו במהלך הקרבות.
הרב שלמה גורן שהיה שם הורה לו: "לא אומרים תחנון, אומרים הלל!".
לאחר מלחמת ששת הימים שימש כרב של המועצה האזורית עמק יזרעאל, וכרב המושב שדה יעקב.
במלחמת יום הכיפורים שימש כרב צבאי של פיקוד הצפון.
לאחר מלחמת ששת הימים הציע שמעון פרס לרב אריאל להקים ישיבת הסדר בהר סיני (ג'בל קתרינה), בין השאר בשל סמליות ההר כמקום שבו ניתנה התורה.
הקמת הישיבה התעכבה עקב אסון מעלות והפגזת קריית שמונה, שבעֶטיים הוחלט שנחוץ יותר להקים ישיבות הסדר בשתי ערים אלו.
עם הקמת ימית בצפון סיני באמצע שנות ה-70, שימש כרב המקום (אחיו, הרב יעקב אריאל, שימש כראש הישיבה במקום) עד לפינוייה ולהריסתה בשנת ה'תשמ"ב (1982), כחלק מפינוי חבל ימית בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
במערכת הבחירות לכנסת התשיעית ולכנסת העשירית היה הרב אריאל מועמד מס' 2 ברשימת כך לכנסת, אשר לא עברה אז את אחוז החסימה.
בתחילת 1980 השתתף במאבק נגד פינוי אלון מורה והעברתו למקומו הנוכחי בהר כביר.
בתקופת המאבק למניעת פינוי ימית, כתב הרב אריאל את "התפילה לשלום ימית", והיה בין הדורשים פעילות נוקשה במאבק נגד הנסיגה.
באחת ההפגנות קרא לחיילים לסרב לפקודת הפינוי.
בגין קריאה זו נעצר באשמת המרדה.
לנוכח אמירות שחבל ימית אינו חלק מארץ ישראל, ולכן אין להתעקש על שליטה ישראלית במקום, כתב ופרסם את האטלס לגבולות ארץ ישראל, שבו פרס את גישתו על גבולותיה הרחבים של ארץ ישראל על פי ההלכה.
בעקבות הפינוי מימית, עבר להתגורר בעיר העתיקה בירושלים.
ב-10 במרץ 1983 נעצר עם 28 תלמידי ישיבה בחשד שהתכוונו לארגן תפילה המונית בהר הבית וכן לחפור בסמוך לשערי חולדה.
הוגש נגדם אישום בגין המרדה, שממנו זוכו כחצי שנה לאחר מכן.
בראשית מלחמת לבנון הראשונה קרא לכבוש את לבנון גם במחיר של נפגעים, לספח אותה, להקים בה התנחלויות ולהטות את מי הליטני לנהר הירדן.
אחרי הנסיגה מסיני התבטא הרב אריאל שהמאבק אינו על ה'איברים' (=חלקי ארץ ישראל, כמו סיני) אלא על הלב – הר הבית, ועל כן החל בשנת ה'תשמ"ג (1983) בפעילות למען המקדש שהביאה בשנת ה'תשמ"ז (1987) לייסודו של מכון המקדש.
הוא פועל להחדרת המודעות לנושא בית המקדש לקראת קיום מצוות בנייתו.
הוא שולל בחריפות את הגישה כי בית המקדש ייבָנה מעצמו בדרך נס, ולדעתו דרושה יוזמה פעילה.
לכן מכין המכון בראשותו את כלי המקדש.
לצורך כך נעשה שימוש במומחים בתחומי אדריכלות, בוטניקה, זואולוגיה, ארכאולוגיה ועוד.
בשנת ה'תשנ"ז (1997) הקים ישיבה תיכונית בשם "דביר", ששמה דגש על לימוד אמנויות הציור והנגינה, במטרה להכשיר אמנים שישתתפו בבניין המקדש, ולוויים שינגנו במקדש.
הישיבה נדדה ממקום למקום ולבסוף התמזגה לתוך הישיבה התיכונית במבשרת ציון.
הרב אריאל הקים גם את ישיבת בית הבחירה בעיר העתיקה, שעסקה בעיקר בנושאי המקדש.
כעבור מספר שנים הפכה הישיבה לכולל בית הבחירה.
הרב אריאל הוא מראשי הקוראים לעלייה בטהרה להר הבית.
בתחילת שנת תשע"ח הוקמה על יד המכון ישיבה גבוהה ציונית-דתית ברובע היהודי, בראשות הרב אריאל.
בישיבה עוסקים בין השאר בלימוד מסכתות הקשורות לעבודת המקדש, ובחלק מהסוגיות עוסקים גם בפסים מעשיים.
בנוסף, בישיבה ניתן דגש על לימוד גמרא בצורה של אליבא דהלכתא, לימוד תנ"ך והלכות טהרה.
מספר פעמים בשנה נערכים במסגרת הישיבה כנסים העוסקים בחידוש עבודת המקדש והקרבנות.
בחלק מהכנסים, התרגולים והפעילויות שמקיימים בישיבה נוטלים חלק בני ובנות נוער מתנועת 'נוער המקדש'.
בערב פסח תשע"ט הפיקו תלמידי הישיבה את השיר "למה נגרע" שעניינו כיסופים וכמיהה של עם ישראל לחידוש קורבן הפסח.
לצד הרב אריאל מלמדים בישיבה הרב עזריה אריאל, הרב יהושע פרידמן והרב אליהו וובר.
תנועת נוער המקדש הוקמה בשנת תשע"ו על ידי בני נוער מישיבות תיכוניות, ושאיפתה לעורר את העם לתודעת בית המקדש ולבנייתו בימינו.
התנועה פועלת בהפרדה בין בנים לבנות ועורכת פעילויות כמו גרעיני לימוד, חידון המקדש, כנסים, סמינריונים, דוכנים, ופעילות הכשרת כלי המקדש.
התנועה פועלת בהדרכת והכוונת הרב ישראל אריאל ורבני מכון המקדש.
הרב אריאל היה מן הפעילים המרכזיים בקבוצת אישים שהקימה בשנת 2005 את "הסנהדרין החדשה".
במסגרת זו הוא כיהן כאב בית דין ב"בית הדין לענייני עם ומדינה".
בית הדין אינו מוכר על ידי גורמים רשמיים, ורוב הציבור הדתי אינו מכבד את פסיקותיו.
בית הדין מביע מפעם לפעם בתקשורת את עמדתו בעניינים העומדים על הפרק, כגון: הבחירות לכנסת השבע עשרה, הפגיעה של בג"ץ בסמכויות בתי הדין הרבניים ועוד.
אנשי בית הדין פרסמו פסקי-דין, ובהם תמיכה בסירובם של כמה עצורים ועצורות לשתף פעולה עם בית המשפט של מדינת ישראל, בטענה שהדבר אסור הלכתית משום פנייה לערכאות.
יחסו לתוכנית ההתנתקות ותוכנית ההתכנסות
בשנת 2005, שבועות מספר לאחר ביצוע ההתנתקות, חסם את דרכו של הלוף אלעזר שטרן אל הכותל המערבי, וקרא לעברו "טמא, טמא, לא תלך לכותל".
בעקבות זאת הועמד לדין, הורשע בהתנהגות פרועה ובהעלבת עובד ציבור, ונגזר עליו עונש של קנס בסך 7,500 ש"ח וחודשיים מאסר על תנאי.
באותה תקופה הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
עם תחילת מלחמת לבנון השנייה וגיוסי החירום שבעקבות כך, כתב הרב אריאל, בשם בית הדין, פסק הלכה שלפיו יש מצווה להשתתף במלחמה, היות ש"כל החשבונות והרגשות נדחים בשעת מלחמה, ויש להסירם מהלב".
אולם, לאחר דבריו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כי הצלחה במלחמה תסייע לתוכנית ההתכנסות, כינס הרב אריאל את בית הדין בשנית (בתשעה באב ה'תשס"ו), וקבע כמה תנאים שעל הממשלה והכנסת לקיים.
לדבריו, "עד שיבוצעו ההליכים הללו, רשאי כל חייל שהוראת ראש הממשלה פגעה ביכולתו לתפקד מבחינה דתית ומצפונית לפנות למפקדו בכתב ולהצהיר: 'ראש הממשלה פגע בי בהודעתו כי ניצחון במלחמה יקדם את פינוי יהודה ושומרון וגירוש היהודים מבתיהם.
לאור האמור אבקש לשחרר אותי ממלחמה שתוצאתה היא נסיגה מחבלי ארץ ישראל וגירוש 100,000 יהודים מבתיהם'".
בעקבות הוראת "בית הדין לענייני עם ומדינה" לגבאי בית הכנסת במעלה מכמש שלא להעלות לתורה קצין ביישוב, משום שחתם על צווי הרחקה לתושבי מאחזים מביתם, נעצר הרב אריאל לחקירה קצרה.
בינואר 2007 נפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד שפָסק דין מוסר על אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה.
בשנת ה'תשע"ג קיבל את פרס ירושלים מטעם ערוץ 7 והעיתון בשבע במסגרת כנס ירושלים העשירי, כאות הוקרה לפעילותו.
הרב אריאל הוא אחיהם של הרב יעקב אריאל (לשעבר רב העיר רמת גן), הרב יועזר אריאל (לשעבר אב בית דין בטבריה), והרב יגאל אריאל (לשעבר רב המושב נוב ברמת הגולן).
לרב אריאל ולאשתו נעמי עשרה ילדים, שבעה בנים ושלוש בנות.
ידידיה, מרכז מגמת תנ"ך בישיבה התיכונית חיספין.
הרב שמואל – ר"מ בישיבת ההסדר ירוחם, (בעבר ראש כולל ההלכה בישיבה).
הרב מתניה – ראש ישיבת דרך חיים.
הרב עזריה – ראש "כולל בית הבחירה" ורב קהילה בשכונת חומת שמואל.
הרב אליצור – לשעבר ר"מ במכינה הקדם צבאית בעלי ובישיבה התיכונית ברמת גן, וכיום מלמד בת"ת עמונה-עמיחי.
הרב נחום – מנהל תלמוד תורה "יסדת עוז" בחומת שמואל.
הרב יאיר פרנק – רבה של עמונה-עמיחי.
הרב נחום רוזנטל – ר"מ בישיבת חרשה.
הרב חיים שחר – ר"מ בישיבת איתמר ובישיבת המקדש מיסודו של מכון המקדש.
אטלס ארץ ישראל לגבולותיה על-פי המקורות, 2 כרכים, הוצאת כרטא
אוצר ארץ ישראל – על גבולות ארץ ישראל על פי ההלכה, בשישה כרכים (שניים יצאו לאור בתש"ע, והיתר בתשע"ג).
אוצר המקדש – סדרת ספרים, בהם סידורים ומחזורי תפילה, בהוצאת כרטא, המבוססים על הקשר לבית המקדש
מחזורים לראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, פסח ושבועות בשלושה נוסחים: ספרד, אשכנז ועדות המזרח.
בסדרת המחזורים, בנוסף לתפילה ופירושיה, ישנם מאמרים של הרב אריאל על העבודות המיוחדות לאותו החג בבית המקדש.
הגדת המקדש, בשלוש שפות: עברית, אנגלית וצרפתית.
סידור המקדש (בשני כרכים, ליום חול ולשבת).
סידור המקדש לאם ולבת ישראל – "הסידור מראה קשר עמוק ומהותי בין המקדש ובין האשה בישראל, שכן לאשה בישראל חלק חשוב בעיצוב פני העם היהודי לדורותיו.
היא עומדת לימין בעלה, היא גם אם ומחנכת, ולא פחות דוגמה ומופת בנאמנותה לתורה, דבקותה במצוות השם, במסירות ובהעברת מסורת התורה והמצוות מדור לדור".
בית המקדש בירושלים – סקירה חזותית מקיפה בנושא המקדש, כליו ועבודת הקודש שנערכה בו.
ארצי ומולדתי – יצא לאור בתשס"ה.
מדבר על מצוות ואיסורים בעקירת יישובים בארץ ישראל.
מנורת זהב טהור – בהוצאת מכון המקדש.
הספר עוסק בהיבטים ההלכתיים והפרקטיים של בניין מנורת המקדש בימינו.
סנהדרין הגדולה – ספר המתאר את תולדות הסנהדרין, קיומה והניסיונות לחידושה בכל הדורות.
הטענה המרכזית בספר היא שסמיכה לסנהדרין איננה תלויה בהכרח ב"סמוך מפי סמוך", וכי אמירה זו היא חידוש ראשוני של הרמב"ם ולא נמצא לו מקור קודם.
הספר יצא לאור בכנס העשור לחידוש הסנהדרין בירושלים, תשע"ה.
המקדש אורו של עולם – בהוצאת מכון המקדש, ירושלים תשע"ז.
הספר נכתב בעקבות מכתב שקיבל, בו נשאל האם הרב קוק אכן אסר עליה להר הבית.
מסורת אבן השתייה – ספר המוכיח שיש מסורת יהודית רציפה על כך שאבן השתייה היא בכיפת הסלע.
לספר מצורף תדריך הלכתי לעלייה להר הבית.
ביאור אור לנתיבתי לספר "דרכי התלמוד" מאת רבי יצחק קנפנטון.
הספר כולל את הביאור, וכן ארבעה עשר פרקי הדגמות של מימוש שיטת הלימוד המובאת בו, בתנ"ך ובגמרא.
בית ה' נלך - בהוצאת מכון המקדש, תשפ"ה.
הספר עוסק בסוגיות בנושא הר הבית והמקדש.
הרב אריאל כתב גם כמה ספרי ילדים המתארים את חוויותיהם של ילדים העולים לרגל בימי בית המקדש השני.
כמו כן כתב הרב אריאל עשרות מאמרים בעניין המקדש, בכתבי עת שונים.
מאמרי הרב אריאל לפרשות השבוע, באתר מכון המקדש
מנורת המקדש - עמידתה בהיכל וסדר הטבתה, מתוך הביטאון "מעלין בקודש"
חתן פרס ביאליק לספרות יפה (2008), פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2009) ופרס ברנר לשירה (2013).
נולד בשם ישראל רוטשטיין למשפחה דתית, בשכונת כנסת ישראל בירושלים, דור חמישי בארץ ישראל, בנם של יעקב ושפרה רוטשטיין.
למד בבית הספר היסודי של אליאנס בירושלים, ובתיכון הדתי "מעלה".
השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית, וקיבל תואר בוגר בשנת 1962. היה מורה בגימנסיה העברית רחביה, מחנך ומנהל בית ספר.
החל מפרסם מיצירתו בהיותו צעיר, לימים מחזותיו הראשונים, סיפוריו ושיריו ראו אור במרבית הבמות וההוצאות הספרותיות בארץ.
כתב את המחזה הראשון שלו, "עדרים אבודים", בשנת 1959. המחזה היה אמור לעלות בתיאטרון "סדן" של יגאל מוסינזון בבימוי של פיטר פריי, אך התיאטרון נסגר והמחזה לא הופק.
בשנת 1962 זכה במלגה להשלמת מחזה שכתב "שלוש נשים בצהוב", ותיאטרון "הבימה" אף ביקש להעלות את המחזה.
אך ההפקה התעכבה ולבסוף בוטלה, לאחר שהרב הראשי איסר יהודה אונטרמן התלונן שהמחזה "פוגע בקודשי ישראל", מאחר שהוא מציג את משה רבנו באופן היתולי.
עם זאת הוא תורגם לאנגלית בידי ראובן מורגן, והוצג על ידי בית הספר לדרמה של ישיבה יוניברסיטי בלוס אנג'לס.
המחזה עלה בתיאטרון החאן באנגלית בשנת 1972.
בשנת 1964 מחזה נוסף שכתב, "סוף העונה" היה אומר לעלות ב"תיאטרון זווית".
את המערכה הראשונה שלו העלה תיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בבימוי של אריה מארק.
בשנת 1965 זכה במלגה להשלמת המחזה "מורד ומלך" (שנקרא תחילה "הדוב").
המחזה עלה בתיאטרון חיפה, בתחילת שנת 1968, בבימוי של ראובן מורגן.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 אלירז שיתף פעולה בקביעות עם המלחין יוסף טל כליברתן של אופרות ויצירות קוליות אחרות, מרביתן הועלו בגרמניה.
בשנת 1980 יצא בהוצאת ספריית פועלים ספר השירה "דרך בית לחם", תחת הזהות הבדויה "ג'ורג' מתיא אברהם", ערבי נוצרי יליד בית לחם החי בפריז.
אלירז, שידע צרפתית מלימודיו בבית ספר אליאנס, הזדהה כמתרגם הספר.
"ג'ורג' איברהים מתיא - אדריכל, במאי תיאטרון ומשורר ערבי-נוצרי יליד בית לחם.
בגיל צעיר היגר עם משפחתו לצרפת והתיישב בפריז.
ספר זה הוא ספר השירים השלישי שלו."
בשנת 1984 יצא ספר נוסף תחת שמו של אברהם - "הר פתוח".
אלירז התכוון להוציא ספר שלישי תחת זהות זו, אך ויתר לאחר שבשנת 1987 נתגלתה זהות המחבר המקורי, על ידי המתרגם משה הנעמי על גבי מוסף השבת של ידיעות אחרונות.
ספריו הראשונים שיצאו לאור היו קובצי סיפורים ומחזות.
אך משהחל לפרסם את שירתו בשנת 1980, חדל כמעט מלפרסם סיפורת ומחזות.
שירתו של אלירז היא שירה פילוסופית, חקרנית, שירה אינטלקטואלית, לא קלה ולא פשוטה להבנה.
בשנים האחרונות התעורר עניין רב בשירתו בצרפת, בלגיה ואף גרמניה.
אחדים מספריו האחרונים נדפסו לראשונה בצרפתית ורק לאחר מכן בלשון המקור העברית.
היה נשוי לנעמי לבית ברונר, ואב לשלושה.
ארכיונו האישי נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב.
נדנדות פח, רומן, ספרית פועלים 1963.
עופות אחרונים, סיפורים, מסדה, 1964.
מסע, רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976.
מורד ומלך, הוצג בתיאטרון העירוני חיפה, 1968.
רחוק מן הים - רחוק מן הקיץ, הוצג ב"בימת צוותא", 1968.
החי על המת, הוצג בתיאטרון "לילך", 1971.
שלוש נשים בצהוב, הוצג בתיאטרון "החאן" הירושלמי, 1972.
הפרוטוקולים הפרסיים, הוצג בתיאטרון "החאן" הירושלמי, בשנת 1972.
כנפיים, הוצג בהתיאטרון העירוני חיפה, 1979.
הלילה האחרון, הוצג בעיר ריצ'מונד, וירג'יניה, 1980.
לפני, הוצג בפסטיבל עכו, 1988.
אשמדאי, למוזיקה של המלחין יוסף טל, 1971 המבורג.
הניסיון, למוזיקה של יוסף טל, מינכן 1973.
הומאז' לאלזה (לאסקר-שילר), המלחין יוסף טל, ירושלים, 1974.
היד, למוזיקה של יוסף טל, ירושלים, 1989.
הגן, למוזיקה של יוסף טל, המבורג, 1989.
קו מר, למוזיקה של יוסף טל, ברלין, 1991.
המלחמות עברו כאן, למוזיקה של יוסף טל, קאסל, 1992.
יוסף, למוזיקה של טל, האופרה הישראלית החדשה, 1996.
הלילה האחרון (ספור יונה הנביא) למוזיקה מאת מנחם צור 2014, בהוצאת המכון למוזיקה ישראלית.
דרך בית לחם, ספרית פועלים, 1980.
דבר מתוך דבר, ספרית פועלים, 1982.
מחברות חורף, הוצאת כרמל (סדרת "כבר" לשירה), 2008.
דלת אדומה, הוצאת קשב לשירה, 2009.בשבח הדברים החולפים, הקיבוץ המאוחד, 2010.
דברים דחופים: מבחר שירים 1980-2010, בחר: דרור בורשטיין, הקיבוץ המאוחד, 2010
האם צפויה התבהרות, מוסד ביאליק (סדרת "כבר" לשירה),, 2011.
פינצ'יק, שירים, הקיבוץ המאוחד, 2013.
כמה זמן עוד נשאר איננה שאלה אלא דלת, שירים, מודן-הליקון, 2013.
אלזה, שירים, הוצאת אפיק - ספרות ישראלית, 2014.
אגסים ועוד דברים, שירים, הוצאת כרמל, 2014.
מה היה אחר כך?, שירים, הוצאת אפיק - ספרות ישראלית, 2016.
איש יושב ומביט באגסים הבוערים באמצע הלילה, הקיבוץ המאוחד, 2016.
פנקס קטן על ישראל פנקס, הוצאת כרמל (סדרת "טנדו"), 2016.יושב ושותק ורואה - מבחר, הקיבוץ המאוחד, 2021.
בין משורר למלחין-אופרה, על גלגולי הליברית כז'אנר דראמטי, מאזניים, דצמבר 1981, עמ' 39–43
דרור בורשטיין, "איך אלירז יכול לשנות את חייך", אחרית דבר למבחר השירים "דברים דחופים"
גלעד מאירי, "הפרגמנט האינסופי: על 'דלת אדומה' לישראל אלירז", פופואטיקה 1, הוצאת מקום לשירה, 2020.
חוה פנחס-כהן, אסכולה של איש אחד, דיאלוג עם ישראל אלירז, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו אדום אמנות בעריכת גיורא רוזן, 2011
תמר מור סלע, שיחה עם ישראל אלירז, הוצאת לוקוס, 2018
פרס הקרן לספרות יפה מטעם הקרן לירושלים ועיריית ירושלים, (בעילום שם) על כתב-היד של ספרו: "פה קרוע" (סוף שנות ה-80 של המאה ה-20)
פרס נתן אלתרמן לשירה על ספרו הלדרלין (2002)
פרס ביאליק לספרות יפה (2008)
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2009)
פרס ברנר על "בשבח הדברים החולפים" (2013)
בנוסף, זכה אלירז במספר פרסי אקו"ם.
הרב פרופ' ישראל יצחק אפרת (באנגלית, על פי ההגייה האשכנזית: Israel Isaac Efros; 28 במאי 1891 (ט' בסיוון תר"ן), אוסטרוה – 4 בינואר 1981, תל אביב) היה משורר, רב ופילוסוף ישראלי.
כיהן כרקטור הראשון ונשיא כבוד של אוניברסיטת תל אביב.
אפרת נולד בשם ישראל יצחק פרס באוסטרוג שבחבל ווהלין (כיום באוקראינה), למשפחה חסידית.
כשהיה בן אחת-עשרה היגרו אביו דוד ואחת מאחיותיו, כרבים מבני יהדות מזרח אירופה באותה העת, לארצות הברית, על רקע קשיים כלכליים.
בשנת 1905 הגיע לעולם החדש עם אמו גיטל, וגר עם משפחתו בניו יורק.
למן הגעתו לארצות הברית ועד שנת 1909 למד בבקרים בבית ספר כללי ואחר-הצהריים בישיבת רבי יצחק אלחנן, סיים את לימודיו בהצטיינות וקיבל היתר הוראה.
באותה שנה פרסם פיליטון ראשון, בשם עט.
בין השנים 1909–1913 למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1914 למד לתואר מוסמך במחלקה ללימודים שמיים של אוניברסיטת קולומביה, וב-1915 קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור בלימודים שמיים והוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 1917 עבר לבולטימור, בה ייסד וניהל מכללה עברית.
במקביל ריכז את הוראת הפילוסופיה היהודית והספרות העברית החדשה בדרופסי קולג'.
ב-1926 ביקר לראשונה בארץ ישראל.
ב-1928 עבר עם משפחתו לבאפלו, שם כיהן כרב ומנהיג הקהילה היהודית בבית הכנסת הקונסרבטיבי "בית אל" (Temple Bet-El) עד שנת 1934 וכפרופסור לתרבות שמית באוניברסיטת באפלו.
בשנת 1941 היה ליושב ראש המחלקה לעברית במכללת האנטר שהוקמה אז.
בשנת 1946 היה שותף במשלחת שביקרה את היהודים במחנות העקורים בגרמניה, וביקר את מוסדות האו"ם על היחס ליהודים ועל הניסיון למנוע פעילות תרבות יהודית.
כן היה נשיא ההסתדרות העברית של אמריקה.
משנת 1945 לימד פילוסופיה יהודית וספרות עברית חדשה בפילדלפיה.
בשנת 1954 הוזמן לכהן כדיקן המכון האוניברסיטאי לתרבות ישראל שהוקם לקראת סוף שנת 1955. בשנת 1956, עם הקמת המוסד, מונה אפרת לכהן כרקטור הראשון של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1959 פרש מן התפקיד, וזכה לתואר "נשיא כבוד" הראשון והיחיד של האוניברסיטה.
בשנת 1941 זכה בפרס של קרן לואיס למד לעידוד יוצרים יהודיים, ושוב בשנת 1955. בשנת 1960 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, וב-1961 בפרס ברנר עבור ספרו "בין חופים נסתרים".
בדצמבר 1966 זכה בפרס ביאליק לשנת תשכ"ז על ששת ספרי השירה שלו.
במשך מספר שנים היה יו"ר חבר השופטים של פרס ברנר.
משפחתו מעניקה פרס לספרות עברית הקרוי על שמו: "פרס ישראל אפרת".
ישראל אפרת פרסם יותר ממאה פואמות בעברית, וכן מסות וספרים בנושאי פילוסופיה יהודית עתיקה ושל ימי הביניים, שירה וספרות.
בין היתר כתב על תפיסתו הפילוסופית של הרמב"ם כפי שהתבטאה בספרו "מורה נבוכים".
אפרת תרגם לעברית שניים ממחזות ויליאם שייקספיר, ולאנגלית יצירות של חיים נחמן ביאליק.
בנוסף היה שותף בכתיבת מילון אנגלי-עברי של ובסטר והוצאת דביר, שהושלם ב-1929.
ויגומים שותקים: שירים, תל אביב: מצפה, תרצ"ג.
זהב, ניו יורק: ספרים, תש"ב – שיר על בהלת הזהב בקליפורניה אחרי שנת 1849.
היימלאָזע יידן: א באזוך אין די יידישע לאגערן אין דייטשלאנד, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין סאאָ-פאאולאָ, 1947.
זכרתי לך ---: פרקי-שירה, ניו יורק, תש"י.
גורל ופתאם: שירים ופואימות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1954.
בין חופים נסתרים: שירים, תל אביב: דביר, תשכ"א.
אלול כֻלו חדש של שיר: תשכ"ו-תשל"א, תל אביב: אגודת הסופרים העברים בישראל, 1972.
הפילוסופיה היהודית העתיקה, ירושלים, תשי"ט.
הפילוסופיה העברית העתיקה: הסתכלות במטפיזיקה ובאתיקה, תל אביב: דביר, תשכ"ה.
הפילוסופיה היהודית בימי הבינים: שיטות וסוגיות, תל אביב: דביר, תשכ"ה.
הפילוסופיה היהודית בימי הבינים: מונחים ומושגים, תל אביב: דביר, תשכ"ט.
ספר המסות: הסתכלות בסוד הרוח והרושם, תל אביב: דביר, תשל"א.
מלים ודממה: שירה ומסה: תשל"ב-תשל"ו (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ח.
הראי היוצר: מסות קטנות: תשל"א-תשל"ט (ירושלים: תל אביב: דביר, תש"מ-1980.
ילקוט מסות, תל אביב: יחדיו: אגודת הסופרים העברים בישראל, תש"ם-1980.
מילון אנגלי-עברי מאת ישראל אפרת, בנימין נחום סילקינר, יהודה אבן-שמואל קופמן; בעריכת יהודה אבן-שמואל קופמן, תל אביב: דביר, 1929.
מחג לחג: קובץ לספרות היפה ולבקרת (ניו יורק - בולטימור, תרע"ו-תרע"ח) 2 כר'.
ויליאם שקספיר, המלט: נסיך דנמרק, ניו יורק: עגן, 1944.
ויליאם שקספיר, טימון איש אתונה, תל אביב: דביר, תשי"ג-1953.
יצחק אורפז [ואחרים] (עורכים), ישראל אפרת – משורר והוגה, 2 כרכים (א.
מחקרים לכבודו), תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית – אוניברסיטת תל אביב, תשמ"א.
ישראל אלימלך (נולד ב-22 ביוני 1960) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
אלימלך שיחק בהפועל חולון לאורך רוב הקריירה המקצוענית שלו.
הוא שיחק בתפקיד רכז ונודע בזריזותו ובהתלהבות שהשרה על קבוצתו.
כיום, יציע B בהיכל טוטו חולון נקרא על שמו.
אלימלך החל לשחק כדורסל בהפועל חולון בגיל 8, יחד עם חברו מבית הספר היסודי "שפרינצק" בחולון, ניב בוגין, איתו שיחק בקבוצה עד 1991 ברציפות.
בעונת 1975/6 זכה עם הפועל חולון בגביע הליגה לנערים, בעונת 1977/8 זכה איתה ב"דאבל" - אליפות וגביע הליגה לנוער ובעונת 1978/9 זכה איתה שוב בגביע הליגה לנוער.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר, בבסיס פלמחים, כמכונאי מסוקי תקיפה.
אלימלך שיחק בנבחרות ישראל לנוער, קדטים (מקום 11 באליפות אירופה ב-1977), העתודה והבוגרים, בה קלע 153 נקודות ב-53 משחקים.
בעונת 1982/3 נבחר לחמישיית העונה במשאל המאמנים של עיתון "הארץ".
במקביל למשחק בהפועל חולון, אימן את הנבחרת הצבאית של חיל האוויר והיה מנהלו המקצועי של בית ספר לכדורסל בחולון.
ב-1986 זומן מחדש לנבחרת ישראל, ובהיעדרו של מוטי ארואסטי נבחר על ידי המאמן צבי שרף
לתפקיד הרכז בחמישייה הפותחת, לצדם של ברקוביץ', ג'מצ'י ומרסר, במשחק ההכרעה מול צ'כוסלובקיה, בו ניצחה נבחרת ישראל ניצחון דרמטי, שהעלה אותה לאליפות העולם.
באותה שנה, הגיע עם הפועל חולון לגמר גביע המדינה (1986), בו הפסידה חולון 90:86.
ב-1987 היה שותף למשחק ההיסטורי בו הביסה הפועל חולון את מכבי תל אביב בתוצאה 66:85.
ב-1990/1991 שוב הגיע עם הפועל חולון לגמר גביע המדינה, שגם בו הפסידה חולון 100:90.
בעונת 1990/1 הוביל את קלעי הליגה באחוזי הקליעה מקו העונשין (89.5%), וסיים את העונה הסדירה במקום השלישי בטבלת מלך האסיסטים.
בעונת 1991/2 נבחר לשחקן העונה הישראלי ולחמישיית העונה לפי בחירת השחקנים ב"מעריב".
הוא סיים את העונה הסדירה במקום השני בטבלת מלך האסיסטים.
ב-1992 עזב אלימלך את הפועל חולון ועבר להפועל גבעתיים, איתה הגיע לגמר גביע המדינה, בו הפסידה גבעתיים להפועל תל אביב 71:65. הוא סיים את העונה הסדירה במקום הרביעי בטבלת מלך האסיסטים.
בעונות 1993/4 ו-1994/5 שיחק במכבי תל אביב, עמה זכה בשתי אליפויות ובגביע המדינה (1994).
כמו כן, קלע 40 נקודות במשחקי הקבוצה באירופה.
ב-1995 חזר להפועל חולון לשתי עונות נוספות.
בעונה הסדירה של 1995/6 הוא סיים את העונה הסדירה במקום השלישי בטבלת מלך האסיסטים.
בעונת 1996/7 היה מלך החטיפות של הליגה וסיים את העונה הסדירה במקום השני בטבלת מלך האסיסטים.
ב-1997 עבר להפועל אילת, איתה הגיע לסדרת הגמר נגד מכבי תל אביב.
לאחר עונת 1998/9 פרש ממשחק מקצועני.
במשחקיו בליגה הישראלית קלע 3,963 נקודות.
אלימלך חי עם משפחתו בלאס וגאס בארצות הברית.
ישראל אלישיב (נולד ב־1931) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס, שכיהן כשגריר ישראל בסינגפור.
אלישיב נולד ברומניה ועלה עם הוריו לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1935.
שירת בצה"ל במלחמת העצמאות בגיל 17. יחד עם יתר ילידי 1931 אשר השלימו לימודיהם ובחינות הבגרות בהפוגה והמשיכו שרותם בצה"ל.
במקביל לשירותו בחיל האוויר סיים את לימודיו בבית הספר לאימונים אוויריים בחיל האוויר.
לאחר שחרורו משרות בצה"ל למד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, ולאחר מכן עם העברת משרד החוץ לירושלים, המשיך לימודיו ב וקיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה של רומא ב-1957.
אלישיב הוא בוגר מחזור ל"ז בגימנסיה העברית הרצליה.
במהלך שירותו במשרד החוץ שימש יו"ר ועד האקדמאים וכן יו"ר פורום מנהלי המחלקות המדיניות במשרד החוץ.
ישראל אלישיב הצטרף למשרד החוץ ב-1951 ושירת בתפקידים שונים בשגרירות ישראל ברומא, קנברה, סינגפור, ז'נבה (מוסדות או"ם), ניו-יורק (האו"ם), ובמשך שנים רבות עסק בפעילויות בתחום המולטילטרלי הבינלאומי (כלכלי, חברתי, פיתוח וסביבה) ובייצוג ישראל בוועידות בינלאומיות שונות ובמוסדות האו"ם.
בתקופת שירותו כשגריר ישראל באו"ם אלישיב יזם וקידם הסכמי שיתוף פעולה עם מחלקת תמיכה בפיתוח וניהול במזכירות האו"ם (DDSMS) ועם UNDP (1996).
ב-1995 יזם וקידם סימפוזיון בינלאומי בנושא ניהול מים בר קיימא באזורים צחיחים וצחיחים למחצה ברמת רחל בישראל בהשתתפותו של שמעון פרס.
הסימפוזיון התקיים בחסות משותפת של ישראל, יפן ותוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP) וכן הקונסורציום הבינלאומי לאזורים צחיחים בארצות הברית (International Consortium of Arid Lands) בו השתתפו מומחים משלושים מדינות.
ב-1996 קידם סדנא בינלאומית בנושא: סינרגטיות בין האמנות על שינויי אקלים, מגוון ביולוגי, מדבור ועקרונות על יער, שהתקיים במכון לחקר המדבר בשדה בוקר, שאורגן ומומן על ידי תוכנית הפיתוח של האו"ם ובסיוע יפן, דנמרק, נורווגיה וישראל)
1993-1996 שגריר ישראל לאו"ם, נציג בוועדה השנייה (כלכלית וסוציאלית), נציג בוועדה החמישית (תקציב ופיננסית), נציג במועצה הכלכלית וסוציאלית (ECOSOC), נציג ב-UNDP תוכנית הפיתוח של האו"ם
1991-1992 נציג משקיף, שגריר לוועידה על פרוק הנשק ומשא ומתן על האמנה על נשק כימי, (CWC Chemical Weapons Convention).
1985-1987 מנהל המחלקה לארגונים כלכליים בינלאומיים
1982-1985 מנהל המחלקה להיבטים כלכליים במרכז למחקר מדיני
1977-1982 סגן ראש המשלחת למוסדות האו"ם בז'נבה ונציג קבוע ל-GATT, UNCTAD
1976-1977 סגן מנהל המחלקה לארגונים כלכליים בינלאומיים
1972-1975 יועץ במשלחת ישראל לאו"ם בניו-יורק, נציג ישראל לוועדה השנייה והחמישית בעצרת האו"ם, ECOSOC ו-UNDP
1968-1972 יועץ בשגרירות ישראל בסינגפור (היה בין שני הדיפלומטים הראשונים שהגיעו לסינגפור לשרת כנציגים מסחריים ולקחו חלק להפיכתה מנציגות מסחרית לשגרירות ישראל בסינגפור).
1962-1968 מזכיר שני שגרירות ישראל בקנברה.
1958-1962 ראש ענף הדרכה וקצין קישור עם קהיליית המודיעין, חקר
השתתפות בוועידות וכנסים בינלאומיים כנציג ישראל
1965 חבר משלחת ישראל לוועידה הכלכלית של האו"ם לאסיה ולמזרח הרחוק, וולינגטון, ניו זילנד
1972-1975 חבר משלחת ונציג ישראל בוועדה השנייה (כלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם, ניו-יורק
1974 נציג ישראל במושב השנתי של ECOSOC (המועצה הכלכלית וחברתית של האו"ם), ז'נבה
1975 נציג ישראל בוועידה בינלאומית של UNIDO (ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי), לימה
1976 חבר משלחת ונציג ישראל בוועדה השנייה (כלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם, ניו יורק
1977-1982 נציג ישראל במושב השנתי של הוועדה הכלכלית לאירופה, ז'נבה
1983 חבר משלחת ונציג ישראל לוועדה השנייה (כלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם, ניו יורק
1986 נציג ישראל למושב השנתי של הנציבות הכלכלית לאירופה, ומושב המועצה הכלכלית והחברתית של האו"ם, ז'נבה
1991 נציג משקיף, ישראל, שגריר, לוועידה על פירוק הנשק ומשא ומתן על האמנה על נשק כימי
1991-1995 חבר משלחת ונציג ישראל, שגריר, לוועדה השנייה (הכלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם
מאז יציאתו לגמלאות בשנת 1997 מונה על ידי נשיא אוניברסיטת בן-גוריון, ליועץ בכיר למכון לחקר המדבר, באוניברסיטת בן-גוריון, קמפוס שדה בוקר, תפקיד אותו ממשיך מאז.
במסגרת פעילותו גייס כספים בסדר גודל של רבע מיליון דולר, הן מיפן למלגות עבור סטודנטים ממדינות מתפתחות ללימודי תואר שני בבית הספר הבינלאומי ללימודי מידבר ,עם הקמתו, בשדה בוקר, וכן תרומה מקרן רוקפלר לעידוד ש"פ עם מדינות מתפתחות.
פעיל כחבר בוועדה המארגנת לוועידה הבינלאומית למידבור המתקיימת כל שנתיים בשדה בוקר, חבר בוועדה המארגנת המקומית (2008, 2010, 2012) ויועץ מיוחד לוועדה המארגנת המקומית (2014, 2017).
רבי ישראל איסֶרלן בן פתחיה אשכנזי (מהרא"י; ה'ק"ן (1390) בקירוב, רגנסבורג- ה'ר"כ (1460), וינר נוישטאדט), המכונה "תרומת הדשן" על-שם ספרו, היה מגדולי יהדות אשכנז במאה החמש עשרה ונמנה עם אחרוני הראשונים או ראשוני האחרונים.
הוא נחשב לאחד מחשובי הפוסקים, ותשובותיו ופסקיו מוזכרים אלפי פעמים בספרות התורנית שלאחריו.
עיקר פרסומו בא על ידי ספרו "תרומת הדשן", שבו כתב תשובות ל-354 שאלות (בגימטריה דש"ן), בכל מקצועות ההלכה.
ר' ישראל נולד בשנת ה'ק"ן (1390) ברגנסבורג, גרמניה (לפי חלק מהחוקרים במריבור, סלובניה) לר' פתחיה, שהיה נכדו של רבי ישראל מקרמס, מחבר הגהות אשר"י.
השם "איסרלן" היה שמו השימושי, בעוד שבשם "ישראל" הוא נקרא בעיקר בעת עלייה לתורה.
תחילה התחנך אצל אחי אמו ר' אהרן בלומלין בקרמס ובוינה, עד ל"גזרת וינה" בשנת ה'ק"ף, שבהן נאסר דודו, ולאחר מכן נהרג.
אמו של ר' ישראל הוצאה להורג גם היא בגזרות הללו, בט' בניסן ה'קפ"א.
לאחר מכן למד, לפי חלק מהדעות, אצל רבי עוזר משלזיה בשווידניץ, שהיה תלמיד תלמידו של מהר"ם מרוטנבורג, ולפי כמה דעות למד גם אצל מהרי"ל.
במשך חייו התכתב עם אחדים מחכמי דורו, ביניהם רבי יעקב וייל שהיה מחשובי הפוסקים בדור ההוא.
עקב רדיפות נאלץ ר' ישראל לברוח מגרמניה.
תחילה היגר לאיטליה ולאחר מכן התיישב באוסטריה, שם קיבל על עצמו את עול הרבנות.
תחילה כיהן כרבה של העיר ברנו, שנקראה בפי היהודים "ברונא".
לאחר מכן נתמנה לרבה של מרבורג ולבסוף כיהן כרבה של וינר נוישטאדט, שם עמד בראשות הישיבה המקומית.
הוא זכה לפרסום רב כפוסק נכבד, ובשו"ת הרדב"ז מוזכר אודותיו כי הוא "רב גדול ומוסמך ועליו סומכים בכל גלילות ישראל".
הוא הקדיש את חייו ללימוד התורה, על כל חלקיה.
מלבד עיסוקו הרב בפסיקת הלכה, עסק רבות גם בקבלה לגווניה השונים, ובעתות מצוקה השתמש אף בקבלה מעשית.
כמו כן עסק בבירור מקורם של מנהגים רבים שהיו מקובלים בקהילות אשכנז.
בנוסף היה דרשן מחונן, הצטיין בקול נעים, ונהג לעבור לפני התיבה בימים הנוראים.
אשתו של ר' ישראל, שיינדלין, תרגמה אחת מתשובותיו בהלכות נידה ליידיש.
נפטר בווינר נוישטאדט בשנת ה'ר"כ (1460).
גדולי דורו והדורות הבאים העריכוהו מאוד, ומקובל לומר שהוא 'גדול האחרונים', בין הרבנים שכינוהו כך ניתן למנות את רבי יעקב ריישר שכתב עליו "מהרא"י בעל תרומת הדשן...
והוא גדול שבאחרונים", גם רבי משה לימא כתב עליו "וידוע כי בעל תרומת הדשן היה גדול שבאחרונים ומימיו אנו שותים", רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא, כתב בשולחן ערוך הרב "גדול שבאחרונים מהר"י איסרלן", ורבי יחזקאל לנדא כתב עליו "בעל תרומת הדשן...
הוא רב מובהק גדול בהאחרונים".
רבי ישראל נתפרסם בעיקר על ידי ספרו "תרומת הדשן" שמקבץ 'תשובות' שכתב בהלכה.
שם הספר שאול מן המושג ההלכתי תרומת הדשן, ומציין את מספר התשובות שבחלקו הראשון של הספר - 354, בגימטריה דש"ן.
חלקו השני של תרומת הדשן נקרא "פסקים וכתבים" וכולל 267 פסקי הלכה, שנלקטו ככל הנראה על ידי תלמידיו.
בשו"ת 'תרומת הדשן' מועלות שאלות שונות שלא התעוררו בספרות השו"ת עד אותו זמן.
דוגמה לכך היא שאלת השימוש בסוכר בחג הפסח, עקב החשש שמעורב בו קמח.
רבי יוסף קארו מביאו לעיתים קרובות בספרו 'בית יוסף'.
ה'תרומת הדשן' משמש כמקור למנהגים רבים המקובלים בקהילות אשכנז.
הרמ"א מצטט ממנו פעמים רבות בהגהותיו על השולחן ערוך.
ביאורי מהרא"י - על פירוש רש"י על התורה
תלמידו הרב יוסף יוזפא אוסטרייכר ב"ר משה כתב ספר בשם "לקט יושר".
בספר זה הוא מרכז תשובות רבות נוספות שכתב ר' ישראל איסרלן, וכן מנהגים שנהג, קורות חייו ועוד.
הספר נדפס לראשונה מכתב יד המחבר על ידי יעקב פריימאן בברלין בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ד.
מקובל בקרב הפוסקים כי החיבור אותנטי ומשקף נאמנה את מנהגי מהרי"א וקורותיו.
ר' יוסף ב"ר משה, מחבר לקט יושר
ר' ישראל ב"ר חיים מברונא (מהר"י ברונא)
ר' יונה בן ישראל אשכנזי
ישראל אנטון צולי (Israel Anton Zolli; 27 בספטמבר 1881 בשם ישראל צולר - 2 במרץ 1956 בשם אוג'ניו מריה צולי) היה רבה של יהדות רומא בשנות השואה (1945-1939).
ב-13 בפברואר 1945 המיר את דתו לנצרות קתולית, ושינה את שמו הפרטי לאוג'ניו מריה - כשמו הפרטי של האפיפיור פיוס השנים עשר.
את שם משפחתו שינה עוד קודם לשם בעל צליל איטלקי, "צולי" (Eugenio Zolli).
צולר נולד בבְּרוֹדִי בשנת 1881, בחבל גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מאוקראינה).
אביו היה אדם אמיד ובעל מפעל לשעבר, ואמו הייתה בת לשושלת רבנים.
הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פירנצה ובמקביל למד בבית המדרש לרבנים בפירנצה.
בשנת 1918 התמנה לרב העיר טריאסטה, אשר זה עתה הועברה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לאיטליה.
במהלך תקופה זו שימש פרופסור לעברית באוניברסיטת פדובה.
הוא שינה את שם משפחתו לצולי (Zolli) – שם בעל צליל איטלקי, ובמהלך חגיגות 700 השנה להקדשתו של הפטרון של העיר פדובה, הוסיף לכבודו לשמו הפרטי שם נוסף - "אנטון".
יהודים ראו בכך צעד אופורטוניסטי שנבע ממניעים פוליטיים, והתנהגות שאינה הולמת רב.
מאוחר יותר שינה את שמו הפרטי הראשון לאיטלו (Italo).
לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר הקהילה היהודית בטריאסטה הייתה אנטי-ציונית ברובה, נהג צולי בהתאם למגמה בקהילה.
לאחר המלחמה, כאשר טריאסטה הפכה למרכז של העלייה לארץ ישראל, סייע לחפצים לעלות, ובמקביל סייע לאלה שתמכו בהשתלבות במשטר הפשיסטי באיטליה.
בשנת 1939, לאחר שחוג "האיטלקים בעלי הדת היהודית" הביא להדחת הרב של רומא, דוד פראטו, מונה צולי לרבה של רומא.
עם כניסת הגרמנים לרומא ב-1943, נטש צולי את הקהילה היהודית ומצא מקלט בותיקן.
בין יהודי רומא נפוצה הדעה כי הוא קבל התראה מראש על האקציה, פעולת הגירוש והרצח - שנערכה בשבת חול המועד סוכות תש"ד, ה-16 באוקטובר 1943 ושהביאה לגרושם והשמדתם של יותר מאלף מיהודי רומא, ולא הזהיר את היהודים על כך.
בתום המלחמה נשיא הקהילה היהודית ברומא, פרופסור אוּגוֹ פוֹאַה (Ugo Foa), האשים את צולי באחריות ישירה להשמדת יהודי העיר, בכך שמסר בפועל לגרמנים את רשימת יהודי העיר.
בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי אמנם אולי לא מסר בפועל את הרשימות, אך לא השמיד אותן.
על כך צולי כתב בזכרונותיו (מתורגם מהמקור באיטלקית):
היו שראו במחדלו מאזהרת "שארית ישראל" מפני הגירוש וההשמדה, סתירה לעמדתו המוצהרת לגבי תפילתו הבוכיה במחבוא.
לאחר שחרור רומא, הוא יצא ממחבואו בותיקן הושב רשמית לתפקידו בידי צ'ארלס פּוֹלֶטִי, אך הקהילה היהודית דחתה את ניסיונו לשוב למעמדו כרבהּ של יהדות רומא.
ג'ודית כּבּוד (Judith Cabaud), יהודיה אמריקאית שהמירה אף היא את דתה לנצרות וכתבה ביוגרפיה של צולי, סיפרה כי בתפילת יום הכיפורים בשנת 1944 היה לצולי חזון מיסטי שבו נגלה אליו ישו.
ב-13 בפברואר 1945 המירו צולי, אשתו ובתו את דתם לנצרות קתולית.
הוא הוטבל ונקרא אוג'ניו מריה צולי (Eugenio Maria Zolli) הוא בחר את השם אוג'ניו מריה לכבודו של האפיפיור פיוס השנים עשר שנולד אוג'ניו מריה פאצ'לי, בשל פעולתו לטובת היהודים ברומא בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הטקס נעשה תוך פרסום רב.
יום אחרי טבילתו ביקרו בביתו הרבנים הצבאיים של בעלות הברית ברומא והוא כינה את עצמו "משומד להכעיס".
מעשהו גרם לתדהמה בקהילה היהודית.
רק שמונה חודשים קודם לכן, ב-4 ביוני 1944, שוחררה רומא מהכיבוש הגרמני והיהודים חזרו להיות אזרחים שווי זכויות.
נציג הסוכנות היהודית ברומא, ד"ר שלמה אומברטו נכון יחד עם הרבנים הצבאיים בצבאות בעלות הברית היו למנהיגי הקהילה, שנפגעה קשות ממעשהו של צולי.
כתב העיתון "דבר" ברומא כינה את צולי "מומר-להכעיס" וכתב את הדברים הבאים: .
העיתון "איל פופולו", ביטאונה של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, דיווח בשמחה על התנצרותו של צולי.
לעומתו עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, אוואנטי!, מתח ביקורת על שמחתו של "איל פופולו", וראה בה פגיעה בטעם הטוב.
במחקרים אודותיו יש שמביאים אותו כדוגמה ליהודי דתי שמצא אלוהים, לעומתם יש הטוענים כי ההמרה היא תוצאה של הנידוי של הקהילה היהודית בעקבות השואה, ולא של התעוררות רוחנית.
עד היום, התנצרותו של צולי נתפסת ככתם שחור על הקהילה היהודית ברומא ומקובל בין חברי הקהילה לא להזכיר אותו בשמו, רק ברמז.
בהמשך חייו הועסק במכון האפיפיורי למקרא, ובשנת 1954 פרסם אוטוביוגרפיה בשם Prima dell'alba ("לפני הזריחה").
הביוגרפיה תורגמה גם לאנגלית ולצרפתית.
ישראל אמיר ברלינסקי (נולד ב-3 במאי 1942) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הפועל ירושלים בין השנים 1959–1970. גובהו 1.80 מטר.
ברלינסקי היה משחקניה הבולטים של הפועל ירושלים בשנות ה-60, ועד היום הוא מחזיק בתואר של ירושלים בכל הזמנים (3135 נקודות) ומדורג נכון לשנת 2017 במקום ה-64 בטבלת קלעי כל הזמנים של ליגת העל בכדורסל.
השתייך לסגל נבחרת ישראל, נבחרת צה"ל ונבחרת הסטודנטים.
אמיר החל את קריירת הבוגרים שלו ב-1959, אך רק ארבע שנים לאחר מכן פתח לראשונה בחמישייה במשחק הדרבי של הפועל נגד מכבי ירושלים.
למרות ששלושה מכוכבי הקבוצה דאז ובראשם דוד קמינסקי פרשו, עלה ביד הפועל לנצח את מכבי בתוצאה 56:43 כשאמיר קולע 20 נקודות ומוביל את הקבוצה לניצחון היסטורי.
בשנת 1965 ניצחה ירושלים לראשונה בהיסטוריה את מכבי תל אביב, כשאמיר מוביל את רשימת הקלעים עם 22 נקודות.
משחק השיא של אמיר היה נגד מכבי רמת גן בשנת 1968, משחק בו קלע 47 נקודות.
משחקי שיא נוספים היו פעם נוספת נגד מכבי רמת גן, משחק בו קלע אמיר 42 נקודות, נגד הפועל גבעת חיים בו קלע אמיר 38 נקודות ונגד מכבי קריית מוצקין והפועל קריית חיים, בכל אחד מהם קלע אמיר 35 נקודות.
עונת השיא של אמיר הייתה בשנת 1968, בה קלע 540 נקודות, 20.8 בממוצע למשחק, ובה סיים במקום הרביעי בין כל שחקני הליגה הלאומית (שמה של ליגת הכדורסל הבכירה בישראל דאז, ליגה שכיום נקראת "ליגת העל בכדורסל"), 19 נקודות בלבד אחרי טל ברודי ממכבי תל אביב.
אמיר פרש מכדורסל בשנת 1970 עקב פציעה כשהוא בן 28 בלבד.
אמיר הוא בעל תואר ראשון בסטטיסטיקה ותואר שני בכלכלה בהצטיינות, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אמיר החל לעבוד על דוקטורט בכלכלה בנושא "שוק הדיור למגורים בישראל" בהנחיית פרופסור דן פטנקין, אך לא סיים תואר זה.
משנת 1968 עד 1973 הרצה אמיר באוניברסיטה העברית בקורס "מבוא לכלכלה".
בשנת 1989 השתתף אמיר בקורס לשיווק באוניברסיטת ניו יורק, במסגרת תוכנית למנהלים בעלי תואר שני, The Visiting Professional .
בשנת 1973 הציעו לאמיר אהרון ורולנדו אייזן, בעלי חברת הרהיטים "רים", להצטרף לחברה כמנהל כספים.
אמיר קיבל את ההצעה ושרת בתפקיד זה עד לשנת 1986 בה מונה לתפקיד מנכ"ל החברה.
בהנהגתו הפכה "רים" לחברה ציבורית שמניותיה נסחרו ב.
בהיותו מנהל הכספים של "רים" ראיין אמיר מועמד לתפקיד מנהל שיווק בחברה, בנימין נתניהו, וזה אמנם החל לעבוד בתפקיד אליו התראיין.
בשנת 1988 פרש אמיר מ"רים" ונסע לשנת שבתון בארצות הברית.
עם חזרתו הפך אמיר ליועץ כלכלי ולקוחותיו הראשונים היו בני משפחת אייזן שנעזרו בשרותיו לשם מכירת חברת "רים" לקונים שונים.
במקביל למכירת "רים" החל אמיר לתת שרותי ייעוץ ללקוחות נוספים, ביניהם טלסקר בע"מ, דן רכב ותחבורה בע"מ (אוויס ישראל), מלון שלום בע"מ, פקר פלדה, סטם סל טכנולוגיות, משרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות', חברת "סיטה" לגמילה מסמים ועוד.
בשנת 1999 התבקש אמיר לתת ייעוץ כלכלי לתשלובת "גאמידה", משווקת מוצרים רפואיים בארץ ובעולם, ולימים התמנה לנשיא הקבוצה, תפקיד בו הוא מכהן כעת (2021).
היקף מכירותיה של "גאמידה" בשנת 2021 צפוי לעלות על 600 מיליון ש"ח ומספר עובדיה - מעל 500.
ישראל אפרת הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
אפרת שירת במשטרת ישראל ובין תפקידיו הבכירים היה ראש מדור מחקר וסטטיסטיקה וסגן ראש אגף לוגיסטיקה.
בשנת 1993 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התכנון, ובשנת 1996 עבר לשמש ראש אגף תקציבים ובקרה במשרד לביטחון פנים.שימש בין תפקידיו,- כיו"ר ועדת התמיכות במשרד לביטחון פנים.
ביולי 2001 מונה גם לממלא מקום מנכ"ל המשרד, ולאחר מינוי מ'מ מנכ"ל וסבב תפקידים במשטרה, בשנת 2002 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו משירות המשטרה והמשרד לביטחון פנים, בשנת 2002,- מונה למנכ"ל האגף למשק וכספים בהסתדרות החדשה .בנוסף לתפקידו כמנכ'ל הכספים,-משמש כיו'ר ועדת הכספים של הנהגת ההסתדרות וכן כיו'ר ההנהלה הפיננסית של קרן השביתה של ההסתדרות.
אפרת בעל תואר שני במנהל עסקים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש בעבר כדירקטור בקרנות ההשתלמות בבנק יהב וכדירקטור בחברת השמת כ'א -פילת.
משמש כחבר בוועד המנהל וחבר בוועדת הכספים של המרכז למשפט ועסקים ברמת גן.
הרב ישראל אליהו וינטרוב (כ"ב באדר ב' ה'תרצ"ב, 30 במרץ 1932 – י"א בניסן ה'תש"ע, 25 במרץ 2010) היה מקובל, מחבר ספרים והוגה דעות חרדי-ליטאי.
נולד בארצות הברית לאלכסנדר זיסקינד ולחייה עלקא (לבית שנירמן).
למד בישיבת מיר וישיבת רבנו חיים ברלין בברוקלין.
היה מתלמידי הרב יצחק הוטנר, הרב אבא ברמן והרב שמואל בירנבוים.
בשנת 1956, פרסם את ספרו "פתחי שערים" העוסק בדיני ספקות.
רווחי מכירת הספר הועברו לארגונים יד לאחים וקרן הילד.
נודע כאידאולוג תקיף שהתנגד לכל מה שראה כסטייה מהדרך המסורתית.
עסק רבות במחשבה ובקבלה, בייחוד בכתבי הגר"א, שעל פיהם הסביר את מאורעות ימינו.
נאספו סביבו תלמידים ששמעו ממנו שיעורים בנושאים אלה.
השאיר אחריו מאות מחברות של חידושי תורה.
כמו כן למד קבלה אצל הרב יעקב משה הלל.
בשנת 1989 חיבר, לבקשת הרב שך, מאמר כנגד דברי הרבי מלובביץ' שאמר ש"רבי" הוא "עצמותו ומהותו יתברך כפי שהשכין את עצמו בגוף".
המאמר פורסם ב"יתד נאמן", בעילום שם, תחת הכותרת "בין אמונה טהורה לדעות כוזבות" ונאמר בו שדעה כזו היא פגיעה בעיקרי האמונה.
הרב יצחק גינזבורג השיב על הדברים בקונטרס "וצדיק יסוד עולם".
בשנת 1995 פרסם ביומון "יתד נאמן" סדרת מאמרים פולמוסיים נגד חוקר הקבלה יוסף אביב"י, שבהם טען כי בספריו של אביב"י מתגלה נימה מזלזלת בחכמים שקדמו לו ובפרט ברבי חיים ויטל תלמיד האר"י.
בתגובה קצרה שפרסם ביתד נאמן הכחיש אביב"י את ההאשמות.
בסוף שנת 2008 פרסם ביומונים המודיע ויתד נאמן מכתב שבו האשים את השבועון החרדי בקהילה בהשגת ראיון עמו בהתחזות.
הרב וינטרוב הצטרף לרבנים שיצאו נגד השבועונים החרדיים, וכתב כי לא ידע שמדובר בריאיון לשבועון זה: .
המו"ל של בקהילה, דודי זילברשלג, הכחיש את הדברים ואמר שהרב וינטרוב ידע שמדובר בריאיון לשבועון.
נפטר בי"א בניסן תש"ע ונקבר בבני ברק.
פתחי שערים - דפוס "בלשן", ה'תשט"ז, ניו יורק
נר תמיד - על הלכות חנוכה, בני ברק תשכ"ז
מקוה ישראל - ביאורים עיוניים על מסכת מקואות וענייני מקוואות בהלכה נדפס מחדש תשפ"ד
קונטרס חלת הארץ - ביאורים במסכת חלה, בני ברק תשל"ב (בתוך ספר מצבת משה) נדפס מחדש תשפ"ד
אש דת - ביאור רחב על עניין תורה לשמה בהלכה
והגדת לבניך - על מצות והגדת לבניך
שביעי קודש - חידושי הלכה במסכת שביעית
ליקוטי עניינים - ל"ב עניינים על סוגיות בש"ס, נדפס בתוך ספר שביעי קודש
מכתב ישראל - מכתבים בסוגיות בש"ס, ב' חלקים
נתיבות אור - על נתיב התוכחה למהר"ל
אור הנר - על ספר נר מצווה למהר"ל
התקופה בסערת אליהו - על דברי הגר"א ותלמידיו בעניין מהלך הגאולה, יצא לאור במהדורה חדשה בשנת תשע"ג.
בסוד ישרים - מאמרי מוסר והשקפה, 6 חלקים
ביאור יראת חיים על ספר נפש החיים.
נערך מתוך סדרת שיעורים שמסר, בתוספת ביאור על "פתח אליהו".
עיני ישראל - אוסף מאמרים ושיחות במחשבה והשקפה, ב' חלקים
קונטרס-אגרות - ניסיונות וימים נוראים, ה'תשע"א
אגרות דעת - אוסף אגרות ומכתבים בענייני מוסר, חיזוק והשקפה
רזא דשבת - מאמרים בנושא השבת
חיי יוסף - פירוש על שיר השירים עם ביאור הגר"א
נפש אליהו - ה' קונטרסים בענייני קבלה, בני ברק תש"מ
נפש אליהו הקדמות ושיעורים - הקדמות לחכמה הקבלה
נפש אליהו על מבוא שערים - סדרת שיעורים על הספר מבוא שערים, שני חלקים
נפש אליהו על ספרא דצניעותא - ביאור על פירוש הגר"א לספרא דצניעותא, שישה חלקים וכרך נוסף של מפתח כללי
שהכל ברא לכבודו - יסודי מצוות הבית, בני ברק תשס"ו.
שיתי לבך למסילה - ובו מפתח להתעלות בתקופת עקבתא דמשיחא, בית שמש תשס"ז.
נפשו גחלים תלהט - ראשי פרקים להבנת תקופת עקבתא דמשיחא, בית שמש תשע"א.
הרב וינטרוב השאיר אחריו חידושי תורה שתלמידיו מוציאים לאור.
דבריו מופצים גם בעלון השבועי נפשו גחלים תלהט.
הרב ישראל אריה ספיר (ה'תר"נ, 1890 - ל' באב ה'תשכ"א, 12 באוגוסט 1961) היה מרבני פתח תקווה ואב"ד בבית הדין הרבני האזורי בעיר.
נולד ברוסיה לרב יעקב משה ספיר, שכיהן כרבה של סראטוב, ולאמו לאה.
למד בישיבת וולוז'ין, וכונה בפי חבריו "לייב'ל מתמיד".
הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב רפאל שפירא.
במשך מספר שנים שהה בראדין, במחיצת החפץ חיים והיה ממקורביו.
כיהן כרב בעיר ליבוי שבלטביה.
בשנת תרע"ז (1917) עלה לבדו לארץ ישראל.
במשך שנה למד בישיבת מאה שערים.
ראש הישיבה המליץ לרב זרח ברוורמן ולרבה של פתח תקווה הרב ישראל אבא ציטרון להציע לרב ספיר לכהן כרב בפתח תקווה.
הוא נעתר להצעה, ואז גם העלה לארץ את רעייתו וארבעת ילדיהם.
באמצע שנות ה-20 העלה בסיועו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק את הוריו לארץ ישראל.
הוא פינה את משרתו הרבנית בפ"ת לטובת אביו, שכיהן בה עד פטירתו, בשנת תרצ"ד (1934).
באותן שנים שאביו כיהן ברבנות בפ"ת נסע הרב ספיר לארצות הברית כשד"ר של ישיבת ראדין.
לאחר פטירת אביו שב לכהן כחבר הרבנות הראשית לפתח תקווה והמחוז, עד פטירתו בשנת תשכ"א.
עם הקמת בית הדין הרבני האזורי בעיר החל לכהן גם כדיין ולאחר מכן כאב"ד, כשלצידו כיהנו כדיינים הרבנים יצחק מאיר בן מנחם, עובדיה הדאיה, עובדיה יוסף, צבי ברוידא שמעון יוז'וק וישעיהו משורר.
נפטר בירושלים בליל שבת ל' באב (ראש חודש אלול) תשכ"א, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
ארבעה ימים לאחר מכן נפטרה רעייתו חנה, ונקברה לצדו.
בשנת תשנ"ז (1997) הנציחה עיריית פתח תקווה את זכרו בקריאת הסימטה הסמוכה לביתו "משעול הרב ספיר".
בסמוך למקום מושבו בכותל המזרח בבית הכנסת הגדול "בית יעקב" בפתח תקווה הוצבה מצבת זיכרון ובה נכתבו תולדותיו בקצרה.
בתו צפורה, אשת הרב דוד סלומון - רבו של כפר אברהם
נכדו הרב ברוך שמעון סלומון רבה הראשי של פתח תקווה.
בנו יצחק ספיר - מנהל מחלקת העלייה בסוכנות היהודית
בתו רחל ריסא, אשת הרב דוד חנזין - חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה, וראש בית דין רבני חב"ד
בנו יהושע ספיר - מנהל בית הספר הממלכתי-דתי "אבן עזרא" ביפו וממפקדי האצ"ל בפתח תקווה ובירושלים (כינויו המחתרתי: המפקד "עקיבא")
בתו זהבה, אשת הרב יוסף אהרן ז'ולטי - רב בארגנטינה (אחיו של הרב בצלאל ז'ולטי)
בנו הרב שלמה ראובן ספיר -רבה של רמת אביב וראש ישיבת בני עקיבא ברעננה
בתו רות רבקה, אשת הרב חיים מנחם בקשט - סגן הרב הראשי לצה"ל לשעבר
בנו יעקב משה ספיר - התגורר בלונדון ובסוף ימיו בצפת.
רבי ישראל אנקווה (נהרג י"ז בתמוז ה'קנ"א, 1391) היה מגדולי הרבנים בספרד הנוצרית ותלמידו של הרא"ש.
רבי ישראל נולד לרבי יוסף אנקווה, בטולדו שבספרד בראשית המאה ה-14.
הוא היה אביו של רבי אפרים אנקווה מחבר ספר "שער כבוד ה'", מגדולי רבני אלג'יריה במאה ה-14, שנודע כבעל מופתים.
אנקווה נהרג על קידוש השם בספרד ברדיפות קנ"א ועלה על המוקד עם בנו של הרא"ש, בשעה שהוא אוחז בידו ספר תורה, עקב כך כונה לעיתים 'הקדוש'.
בשו"ת הרא"ש (סימן נה) הובא פולמוס חריף במעט בין הרא"ש לרב ששמו ישראל בן יוסף אך ככל הנראה לא מדובר בבעל מנורת המאור כיוון שיש שוני גדול בלשון.
וכן הרב יוסף קארו בספרו כסף משנה על הלכות כלאיים (פ"ו ה"א) מזכיר שרא"ש שכנראה התקשה בפירוש משנה פנה 'לרבי ישראל בן יוסף שהיה חכם בחוכמות' וככל הנראה זהו גם אינו בעל מנורת המאור.
ספרו של הרב אלנקאווה, המאגד מדרשי הלכה ואגדה על מצוות התורה, דומה בתוכנו לספר 'מנורת המאור' שכתב ר' יצחק אבוהב.
בתחילת הספר מופיע פיוט, ששמו חתום באקרוסטיכון "אני ישראל המחבר בר רבי יוסף נוחו עדן בן אלנקאוה".
הספר כולו יצא לאור לראשונה בשנת תרצ"ב על ידי החוקר , בתוספת הערות, שאף קבע שספרו של אנקווה קדם לספרו של אבוהב.
אך החוקר ישראל תא שמע הוכיח שספרו של אבוהב קדם לזה של אנקווה, שמבוסס עליו, או שייתכן ששניהם העתיקו ממקור אחר..
מחלוקת נוספת נוגעת לתיארוך זמנו של הרב אבוהב.
עקב כך שבניגוד לספרו של אבוהב שזכה לפרסום ולהדפסות רבות, ספרו של אלנקווה נשאר בכתב יד והודפס לראשונה רק במאה ה-20,.
רבי יהודה כלץ (הראשון) כתב קיצור לספר בשם ספר המוסר, הוא ערך והשמיט את הנדונים ההלכתיים מהספר וכך הפכו לעממי, הרב מאיר אלבז שיער שלא הייתה כוונתו לחבר ספר אלא להקל על צאן מרעיתו ולכן לא ציין שספרו הוא קיצור.
הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת רצ"ז ולאחריו במנטובה שכ"א, ובקראקא שנ"ח, הספר יצא מחדש על ידי מכון אור הצפון, יש מייחסים את הספר לרבי יהודה השני.
רבי משה כלץ כתב הקדמה לספר והוסיף הגהות רבות על פי הקבלה, רבי יצחק בן אליקום מפוזנא חיבר ספר מוסר ביידיש בשם "לב טוב" שבו קיצר את הספר.
השל"ה מביא את הספר עשרות פעמים וכן הרמ"א.
רבי ישראל אליעזר אדלר (נולד בכ"ה בטבת תשט"ז, 9 בינואר 1956) הוא האדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ.
הוא צאצא לאדמו"רי דז'יקוב ולאדמו"רי ויז'ניץ, ולאחר פטירת דודו רבי משה יהושע הגר מוויז'ניץ הקים חצר עצמאית בבית שמש, המתנהלת לפי מנהגי ונוסח ויז'ניץ.
נולד לרבי נפתלי חיים אדלר והינדא בת רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ.
נקרא 'ישראל אליעזר' על שם סבו רבי ישראל הגר (אהבת ישראל) ובנו רבי אליעזר הגר (דמשק אליעזר).
אביו היה בנו החורג של רבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ ואחיו של רבי חיים מאיר (אמו צירל, נישאה לרבי ברוך לאחר פטירת בעלה הרב מרדכי יהודה).
הרב נפתלי חיים היה מיוחס מצד אביו לאדמו"רי לעלוב ומצד אמו היה נינו של רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים.
למד בישיבת בית אברהם, שם כיהן גיסו רבי שמואל ברזובסקי (כיום האדמו"ר מסלונים) כר"מ.
בשנת תשל"ד נישא לריקל גיטל, בתו של דודו (חתן נוסף של רבי חיים מאיר הגר) הרב משה ארנסטר.
לאחר הקמת קריית ויז'ניץ ברחובות מונה לרב החסידות על ידי דודו רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, תפקיד שמילא במשך כ-30 שנה.
נהג לנסוע מדי פעם לנתניה להתפלל בבית הכנסת 'דז'יקוב-ויז'ניץ' שאביו הקים בעיר.
בכ"ב באייר תשע"ב (14 במאי 2012), חודשיים לאחר פטירת דודו, רבי משה יהושע הגר, הוכתר לאדמו"ר במעמד בן דודו האדמו"ר מויז'ניץ.
חסידות דז'יקוב היא חסידות מגזע רופשיץ שפעלה בגליציה בעיר דז'יקוב (טרנובז'ג) קרוב למאה שנה, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
רוב החסידים, וכן האדמו"ר רבי אלטר'ל ובנו הרב הצעיר, נרצחו בשואה.
לחצר זו היה קשר הדוק עם חצר ויז'ניץ, האדמו"ר מוויז'ניץ רבי ישראל הגר היה חתנו של רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב (ה"אמרי נועם"), ונכדו של רבי מאיר, רבי אלטר (האדמו"ר האחרון), היה חתנו של רבי ישראל הגר.
כך גם לרבי חיים מאיר הגר (ה"אמרי חיים" מויז'ניץ) היה חתן רבי יהודה הורוביץ, בנו של רבי אלתר מדז'יקוב.
רבי חיים מאיר עצמו שהה בצעירותו אצל רבי יהושע (ה"עטרת ישועה" מדז'יקוב, גיס אביו), נהג לשיר ניגוני דז'יקוב ועסק בתורת ומעשיות חסידות דז'יקוב.
אביו של רבי ישראל אליעזר, רבי נפתלי חיים, הוא צאצא של שני האדמו"רים הראשונים בשושלת, רבי אליעזר ורבי מאיר.
הוא הקים בנתניה, שם כיהן כרב, בית כנסת בשם 'ויז'ניץ-דז'יקוב' והיה מכונה האדמו"ר מויזניץ-דז'יקוב, בעיקר בשנותיו האחרונות.
"קריית דז'יקוב-ויז'ניץ" בבית שמש, מרכז החסידות, ממוקמת בשיכון דזיקוב ויזניץ שברמת בית שמש.
בקריה בית מדרש במבנה זמני, כולל אברכים, תלמוד תורה 'אמרי נפתלי' ובית ספר 'בנות הינדא'.
עד אמצע תשע"ט התגורר האדמו"ר בעיר רחובות, שם ניהל את מרכז החסידות.
בבני ברק בית כנסת של החסידות בשם 'אמרי נפתלי' הממוקם ברחוב בן יעקב.
באלעד בית כנסת הממוקם ברחוב המאירי.
אחיו הרב מרדכי היה רב קהילת "מנחה חדשה-דז'יקוב-ויזניץ" בבורו פארק.
לרב אדלר שני בנים ושמונה בנות.
הרב מנחם מנדל דוד, נשוי לחיה חנה בת הרב ברוך שטרנבוך רבה של קהילת ויז'ניץ בברכפלד (בן הרב אליהו שטרנבוך וחתן הרב מנחם ארנסטר).
הרב לוי יצחק, חתנו של הרב אלימלך בידרמן.