tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 בדצמבר ספגו ההוריקנים את אבדותיהם הראשונות: שלושה הוריקנים שהוזנקו ליירוט מטוס לא מזוהה באזור מץ הופתעו על ידי רביעיית מטוסי Bf 109 שהפילו שניים מהם.
במאי 1940, בעוד הבליצקריג הגרמני צובר תנופה, תוגברו ההוריקנים בצרפת על ידי טייסות מס' 3, 79 ו-504. ב-10 במאי ארעה ההתקלות הראשונה בין מטוסי ההוריקן לבין מטוסי כוח הפלישה: הטייסות טענו להפלת 42 מטוסים גרמניים ב-208 גיחות, אף לא אחד מהם מטוס קרב, במחיר איבוד של שבעה הוריקנים.
שני מפציצים נוספים הופלו באש נ"מ והאחרון נאלץ לנחות נחיתת אונס לאחר שנפגע.
טייסי ההוריקנים טענו להפלת שישה מטוסים (ארבעה מטוסי מסרשמיט ושני היינקל He 122) אך בפועל הופל מסרשמיט אחד בלבד.
ב-13 במאי הגיעו 32 הוריקנים נוספים.
כל עשר טייסות ההוריקן המבוקשות פעלו בשלב זה על אדמת צרפת והם ספגו את מלוא עוצמת המתקפה הגרמנית.
בימים הבאים סבלו טייסות ההוריקנים מאבדות כבדות: 27 מטוסים הופלו, מתוכם 22 על ידי מטוסי מסרשמיט, ו-15 טייסים נהרגו.
באותו היום טענה טייסת מס' 3 להפלת 17 מטוסים, טייסות מס' 85 ו-87 טענו לארבע כל אחת וטייסת מס' 607 לתשע הפלות.
במהלך שלושת הימים הבאים, אבדו לפחות 51 הוריקנים, בקרבות ובתאונות.
עד ל-17 במאי, סוף השבוע הראשון ללחימה, שמרו על כוחם המבצעי רק שלוש טייסות.
על אף אבדותיהם הכבדות הצליחו ההוריקנים להשמיד מספר כמעט כפול של מטוסים גרמניים.
ב-18 במאי נמשכו קרבות האוויר כאשר טייסי ההוריקן טענו להפלת 57 מטוסים וככל הנראה עשרים נוספים (39 אבדו לפי רישומי הלופטוואפה).
למחרת טענו טייסות מס' 1 ו-73 להפלת 11 מטוסים, אך במהלך יומיים אלה ספגו ההוריקנים אבדות כבדות יותר: 68 הופלו או נאלצו לנחות נחיתת אונס כתוצאה מנזקי הקרבות, 15 טייסים נהרגו, שמונה נשבו ו-11 נפצעו.
חמישה טייסים אבדו: שניים נהרגו, אחד נשבה ושניים נפצעו ואושפזו.
בערב ה-21 במאי, השתייכו ההוריקנים היחידים שנותרו על אדמת צרפת לכוח התקיפה הקדמי של חיל האוויר המלכותי (RAF Advanced Air Striking Force) שהועבר לבסיסים סביב טרואה והורכב מטייסות מס' 1, 73 ו-501. בין ה-10 ל-21 במאי הופלו, על פי טענות הטייסים, 499 מטוסים ו-123 נוספים שנפגעו אך לא נרשמו כהפלות.
על פי דוחות הגרמנים, 299 מטוסים אבדו ו-65 ניזוקו קשות בידי חיל האוויר המלכותי.
אחרוני מטוסי ההוריקן עזבו את צרפת ב-21 ביוני.
מתוך 452 המטוסים שלחמו בזמן הבליצקריג חזרו לבריטניה רק 66, כאשר 178 ננטשו בשדות תעופה שונים בצפון צרפת.
בזמן מבצע דינמו, פינוי הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והבלגיים שנותקו על ידי הצבא הגרמני במהלך קרב דנקרק, פעל ההוריקן מבסיסים על אדמת בריטניה.
בין ה-26 במאי ל-3 ביוני 1940, הפילו 14 טייסות ההוריקנים שהשתתפו בלחימה 108 מטוסי אויב ו-27 טייסים הפכו לאלופי הפלות.
האבדות כללו 22 טייסים שנהרגו ושלושה שנשבו.
ב-27 במאי יירטו 13 הוריקנים מטייסת מס' 501 24 מפציצי היינקל He 111 בליווי 20 מטוסי Bf 110. ההוריקנים טענו שהפילו 11 מפציצים וגרמו נזק לאחרים כאשר להם נגרם נזק מועט.
למחרת הפילו מטוסי קרב גרמניים שישה הוריקנים מול חוף אוסטנד ושישה ספיטפיירים מעל דנקרק.
ב-29 במאי הופלו שמונה הוריקנים נוספים מעל דנקרק.
ב-7 ביוני, גילה אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי במלחמה, "קובר" קיין, שהוא עתיד לחזור לבריטניה ל"חופשת מנוחה" ביחידת אימונים.
בזמן שעזב, הוא החליט לבצע תרגילים אווירובטיים מעל בסיסו ובמהלכם איבד שליטה על המטוס ונהרג.
העימותים הראשונים מול הלופטוואפה הראו שההוריקן מסוגל לבצע פניות חדות ולשמש פלטפורמת ירי יציבה אך היה ברור שהמדחף הדו-להבי תוצרת וואטס פגע בביצועי המטוס.
לפחות טייס אחד התלונן שהיינקל HE 111 הצליח לנסוק ולברוח מפניו במהלך מרדף כאשר בשלב זה כבר נחשב המפציץ הגרמני כמיושן.
בתחילת המלחמה פעל מנוע ההוריקן על דלק מסוג Avgas 87 אוקטן סטנדרטי.
מתחילת 1940 הדלק בעל 100 אוקטן שיובא מארצות הברית נעשה זמין יותר.
מפברואר 1940 הוריקנים בעלי מנועי מרלין II ו-III עברו התאמות שהביאו להגברת הדחף על ידי מגדש טורבו לחמש דקות פעולה (על אף שבמספר מקרים נעשה בו שימוש רצוף של 30 דקות).
הדחף הנוסף הגדיל את ביצועי המנוע בכמעט 250 כ"ס, מהירות המטוס עלתה לבין 40 ל-56 קמ"ש מתחת לגובה של 4,600 מטר (15,000 רגל) וכמו כן השתפרה גם מהירות הטיפוס.
אמצעי זה של כוח נוסף היווה פתרון חשוב בזמן המלחמה ואפשר להוריקן להתמודד בתנאים שווים יותר כנגד ה-Bf 109E ולהגדיל את יתרונו על ה-Bf 110C, בעיקר בגובה נמוך.
בזכות "תוספת כוח בחירום" זו יכול היה מנוע מסוג מרלין III להפיק 1,310 כ"ס בגובה של 2,700 מטר.
הוריקנים שצוידו במדחף מהירות קבועה תלת-להבי תוצרת רוטול (Rotol) סופקו החל ממאי 1940, והייצור נמשך בכל זמן הקרב על בריטניה.
המדחף החדש הפך את ביצועי המטוס מ"מאכזב" ל"בינוני-מתקבל על הדעת" והמטוסים המשופרים נעשו מבוקשים יותר על ידי הטייסות מאשר אלה המצוידים במדחף הישן יותר בעל שתי המהירויות.
בסוף יוני 1940, לאחר נפילת צרפת, מרביתן של 36 טייסות הקרב של חיל האוויר המלכותי היו מצוידות בהוריקן.
רשמית, נמשך הקרב על בריטניה בין ה-10 ביולי ל-31 באוקטובר 1940 אך הקרבות הכבדים התקיימו בין ה-8 באוגוסט ל-21 בספטמבר.
ההוריקן והספיטפייר התפרסמו בשל חלקם בהגנת בריטניה כנגד הלופטוואפה - בדרך כלל יירטו מטוסי הספיטפייר את מטוסי הקרב בעוד ההוריקנים התרכזו במפציצים.
על אף איכותו ויכולותיו של הספיטפייר, היה זה ההוריקן ששימש כ"סוס העבודה" והשיגו את מספר ההפלות הגבוה ביותר, 1,593 מתוך 2,739 המטוסים שהופלו.
כמטוס קרב, היו להוריקן מספר חסרונות: הוא היה איטי מהספיטפייר וגם מהמסרשמיט Bf 109E, וכנפיו העבות פגעו ביכולתו להאיץ, אך הייתה לו יכולת פנייה טובה יותר משניהם.
למרות נחיתותו מול ה-Bf 109, היה ההוריקן מסוגל להפילו, בעיקר בגובה נמוך.
הטקטיקה הסטנדרטית של ה-Bf 109 הייתה לנסוק במהירות מעל מטוסי הקרב הבריטיים ואז לצלול עליהם מלמעלה.
ההוריקן היה יכול להתמודד מול טקטיקה זו באמצעות פנייה להתקפה או על ידי כניסה לצלילת "חולץ פקקים" (corkscrew dive), כנגדה ל-Bf 109 היה קשה יותר להתמודד בשל יכולת פנייה נמוכה יותר.
במרדף, היה ה-Bf 109 מסוגל לחמוק בקלות מההוריקן.
בספטמבר 1940 נכנס לראשונה לשירות ההוריקן סימן II סדרה 1 בעל המנוע החזק יותר, אך עדיין במספרים קטנים.
גרסה זו הגיעה למהירות מרבית של 550 קמ"ש.
ההוריקן הוכיח את עמידותו כאשר מטוסים שנפגעו בצורה חמורה הצליחו לחזור לבסיסם.
למרות זאת, מבנה ההוריקן הפך את הטיסה בו למסוכנת במקרה שאש אחזה בו מכיוון שמסגרת העץ וכיסוי הבד של גוף המטוס אפשרו לאש להתפשט בקלות.
בנוסף, מכל הדלק הקדמי היה ממוקם לפני לוח המכשירים ללא כל הגנה על הטייס.
כתוצאה מכך, טייסי הוריקן רבים נכוו קשות כאשר להבות שפרצו ממכל דלק פגוע עברו דרך לוח המכשירים.
בתגובה הורה יו דאודינג על שיפוץ מכלי הדלק בכל המטוסים וציפויים בחומר חסין אש בשם לינאטקס (Linatex).
מספר טייסי הוריקן גרסו שגורם הסיכון העיקרי להתלקחות המטוס הם דווקא מכלי הדלק שבכנפיים, שהיו פגיעים מאחור, על אף שצופו בלינאטקס.
אחד הלקחים שהופקו כתוצאה מהקרב על בריטניה היה שאפילו שימוש בשמונה מקלעים בקליבר של 7.62 מ"מ לא יבטיחו הפלה במהלך קרבות האוויר המהירים, אך למרות זאת, בין ה-10 ביולי ל-11 באוגוסט ירו מטוסי חיל האוויר המלכותי על 114 מפציצים והפילו 80, כ-70 אחוזי הצלחה.
ניתן לייחס חלק מההצלחה לשימוש בקליעים נפיצים.
כמו בספיטפייר, גם מנוע המרלין בהוריקן נטה לסבול מכשל בזמן טיסה כתוצאה מכוח ג'י שלילי, בעיה שלא נפתרה עד תחילת 1941.
כשעמד לנטוש, הוא הבחין במסרשמיט שעבר אותו וטס היישר לפניו.
ניקולסון חזר לתא הטייס, ובעודו אחוז להבות ירה במטוס וככל הנראה הצליח להפילו.
לאחר הקרב על בריטניה, הוסיף ההוריקן לשמש כמטוס הקרב הלילי החד-מנועי העיקרי במהלך הבליץ של 1941 במסגרת פיקוד מטוסי הקרב.
סגן התעופה ריצ'רד סטיבנס (Richard Stevens) הפך לאלוף הפלות כשהפיל 14.5 מפציצים של הלופטוואפה במטוס הוריקן לילי בתקופה שבין ינואר לאוקטובר 1941.
ב-1942 נכנס לשירות ההוריקן סימן II החמוש בתותח ופעל כמטוס "פולש" בשעות הלילה מעל שדות תעופה של הלופטוואפה באירופה הכבושה.
בהוריקן הותקנו מכלי דלק נוספים להגדלת זמן השהייה באוויר אך מכיוון שלא היה מצויד במכ"ם, בוצעו המשימות בלילות של ירח מלא בלבד.
משימות אלו היו מסוכנות ביותר ודרשו מהטייס גם יכולת ניווט וגם ראיה מעולה.
אלוף ההפלות ממוצא צ'כי, קארל קוטלוואשר (Karel Kuttelwascher), נחשב כטייס הטוב ביותר במשימות "פלישה" כאשר הפיל, ככל הנראה, 15 מפציצים גרמניים.
ההוריקן סימן II הותאם בחיפזון לתנאים המדבריים של צפון אפריקה בעקבות כניסת איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940. תחילה, הועברו מטוסים אלה דרך צרפת אל טייסת מס' 80 והחליפו את מטוסי הגלוסטר גלדיאטור.
בהמשך הובלו ההוריקנים מפורקים על גבי ספינות אל חוף הזהב שבמערב אפריקה, שם הורכבו וטסו לצפון אפריקה ולמזרח התיכון.
הפלת שני פיאט CR 42 ב-19 ביוני 1940, נחשבים כהפלות הראשונות של ההוריקן בזירת הים התיכון במלחמה, אך מנובמבר 1941 התמודד ההוריקן כנגד יריב איטלקי חדש, המאקי C.202, שבזכות מנועו החדש וזריזותו נהנה מעליונות על ההוריקן בקרב אוויר.
ההוריקן שירת במספר טייסות של חבר העמים הבריטי במסגרת חיל האוויר המדברי.
הוא סבל אבדות כבדות בלחימה בצפון אפריקה לאחר הגעתו של המסרשמיט Bf 109 מגרסאות E ו-F לזירה והוחלף בהדרגה כמטוס לעליונות אווירית על ידי הקרטיס P-40 טומהוק/קיטיהוק.
למרות זאת, שמרו גרסאות התקיפה של ההוריקן ("Hurribombers") על מעמדם בזכות ארבעה תותחי 20 מ"מ, או זוג תותחי 40 מ"מ ומטען הפצצות של 230 ק"ג בהם היו מצוידים.
במהלך קרב אל-עלמיין השני, שהחל בליל ה-23 באוקטובר 1942, טענו שש טייסות ההוריקן שהשתתפו בלחימה להשמדת 39 טנקים, 212 משאיות ונגמ"שים, 26 מכליות דלק, 42 תותחים וכ-200 כלי רכב אחרים, מצבורי דלק ותחמושת.
במהלך הקרב בוצעו 842 גיחות ואבדו 11 טייסים.
ההוריקן המשיך להוות חלק חשוב ממערך התקיפה עד לסוף המערכה בצפון אפריקה במאי 1943.
ההוריקן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מלטה.
כשנכנסה איטליה למלחמה ב-10 ביוני 1940, נשענה הגנתה האווירית של מלטה על הגלוסטר גלדיאטור שבמשך שלושה שבועות נאלץ להתמודד כנגד יריב בעל עדיפות איכותית וכמותית.
תגבורת של ארבעה הוריקנים הגיע לאי בסוף יוני, ויחד עם הגלדיאטור הם התמודדו כנגד כ-200 מטוסים איטלקיים שתקפו את מלטה מבסיסם בסיציליה, במחיר איבוד גלדיאטור אחד והוריקן אחד.
תגבורות נוספות של תריסר הוריקנים וזוג בלקבורן סקואה (Blackburn Skua) הגיעו ב-2 באוגוסט.
המספר הגדל והולך של מטוסים במלטה גרם לאיטלקים לבקש מהגרמנים לשלוח מפציצי צלילה מדגם יונקרס Ju 87 "שטוקה" כדי להשמיד את שדות התעופה.
לבסוף, בניסיון להתגבר על ההתנגדות העיקשת של קומץ המטוסים באי הוצבו טייסות של הלופטוואפה בסיציליה, רק כדי לגלות שמלטה אינה מטרה קלה.
לאחר מספר רב של התקפות במהלך החודשים הבאים והגעת תגבורת של 23 הוריקנים בסוף אפריל 1941, ומשלוח נוסף של 45 הוריקנים ביוני, עזבו הגרמנים את סיציליה לעבר החזית המזרחית ביוני 1941.
צירופה של נושאת המטוסים האמריקאית ווספ (USS Wasp) איפשר את שיגורם של יותר ספיטפיירים בכל משלוח, מה ששיפר את מצבת הכוחות על האי.
תפקידם של ההוריקנים בהגנה על מלטה הצטמצם בעוד מספרם של מטוסי הספיטפייר, שהיוו יריב שקול יותר מול המסרשמיט Bf 109, עלה בהתמדה.
הלחץ על מלטה ירד בעקבות קרב אל-עלמיין ותחילת מבצע לפיד באוקטובר-נובמבר 1942, והוסר לחלוטין כאשר שיירת אספקה, הראשונה שהגיעה לאי ללא אבדות מאז 1941, פרקה מטען בן 55,000 טון ב-1 בדצמבר 1942.
ההוריקן היה דגם המטוס המערבי הראשון, שנשלח לברית המועצות במסגרת חוק השאל-החכר, והיה גם המטוס הבריטי הנפוץ ביותר בשירות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
בסך הכל שלחו הבריטים לברית המועצות 3,374 מטוסים מדגם זה, מתוכם כ-350 אבדו במהלך ההעברה, וכ-2900 שרתו במסגרת חיל האוויר הסובייטי במהלך המלחמה.
להוריקן סימן II היה תפקיד חשוב בהגנה האווירית על ברית המועצות שב-1941 הייתה תחת פלישה גרמנית שהתקדמה בחזית רחבה לעבר לנינגרד, מוסקבה ועד שדות הנפט בדרום.
במסגרת הסיוע הבריטי לסובייטים הוחלט להעביר אספקה בדרך הים אל הנמלים הצפוניים.
מכיוון שנתיב השיירות היה צפוי להיות תחת איום מטוסים גרמניים מבסיסים בפינלנד הוחלט לשלוח מספר טייסות קרב כדי להגן על הנתיב.
הסיוע הראשוני שניתן היה לשלוח כלל שתי טייסות של חיל האוויר המלכותי, מס' 81 ו-134 שהשתייכו לכנף מס' 151, שמנו יחד 40 מטוסים ונשלחו באמצע אוגוסט 1941 (מבצע כוח בנדיקט).
חלק מהמטוסים הגיעו בטיסה לאחר שהמריאו מנושאת המטוסים אה"מ ארגוס ב-7 בספטמבר ונחתו בבסיס סמוך למורמנסק ונוספים הגיעו מפורקים בתוך ארגזים בדרך הים.
טיסות הסיור הראשונות מעל קו החזית החלו ב-11 בספטמבר ועד ה-18 באוקטובר טענו הטייסות הבריטיות להפלת 15 מטוסי אויב במחיר איבוד אחד משלהן.
מלבד סיורים אוויריים עסקו הבריטים באימון ובהסבת טייסים סובייטיים על מטוסי ההוריקן.
בסוף אוקטובר נמסרו המטוסים לברית המועצות והטייסים שבו לבריטניה.
תשומת לבם של הגרמנים לאזור פחתה באוקטובר, מה שאפשר לטייסי חיל האוויר המלכותי לאמן את עמיתיהם הסובייטיים כדי שיתפעלו את ההוריקן בעצמם.
עד לסוף השנה הסתיים תפקידו של חיל האוויר המלכותי, אך המטוסים נותרו מאחור והפכו לראשונים מתוך אלפי מטוסים בריטיים ואמריקאיים שנכנסו לשירות בברית המועצות.
ההוריקנים לא התקבלו בהתלהבות על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, ובכמה ספרי זכרונות סובייטיים מתקופת המלחמה מתואר ההוריקן באור לא מחמיא ביותר, עקב נחיתות ביצועיו בהשוואה למטוסי הקרב הגרמניים המקבילים ולדגמים החדישים של המטוסים הסובייטיים, שיוצרו בברית המועצות במהלך המלחמה.
להוריקן ה"סובייטי" היו מספר חסרונות: הוא היה איטי ב-40–50 קמ"ש מיריבו העיקרי, המסרשמיט Bf 109, וקצב הטיפוס שלו היה איטי יותר.
למסרשמיט גם הייתה יכולת צלילה טובה יותר בשל עומס הכנף הנמוך של המטוס הבריטי, אך החיסרון העיקרי של ההוריקן היה חימושו: לעיתים קרובות לא הצליחו שמונת או תריסר המקלעים קטני הקוטר לגרום לנזק משמעותי למסרשמיט.
כתוצאה מכך, החלו צוותי הקרקע הסובייטיים להסיר חלק ממקלעי הבראונינג 7.62 מ"מ ולהתקין במקומם מקלעים כבדים יותר מסוג Berezin UB בקוטר 12.7 מ"מ ואף תותחי 20 מ"מ מסוג ShVAK, אך כתוצאה מכך התדרדרו עוד יותר ביצועי המטוס.
בורמה, ציילון, סינגפור ואיי מזרח הודו ההולנדית
לאחר המתקפה על פרל הארבור ופתיחת החזית הפסיפית ב-7 בדצמבר 1941, נשלחו 51 הוריקנים סימן II בארגזים לסינגפור עם 24 טייסים, כגרעין של חמש טייסות.
הם הגיעו ב-3 בינואר 1942, בזמן שטייסות הקרב של בעלות הברית, המצוידות בברוסטר בופאלו, היו על סף התמוטטות בעקבות המערכה במלאיה.
חיל האוויר של הצבא היפני הקיסרי (ובעיקר מטוס הקרב נקג'ימה Ki-43), מפקדיו והאסטרטגיה שלו לא הוערכו נכונה על ידי בעלות הברית וכתוצאה מכך הופתעו במידה רבה.
לאחר הגעת המטוסים לסינגפור, הם הורכבו בתוך 48 שעות ובתוך שלושה ימים היו 21 מהם מוכנים לפעולה.
ההוריקן סבל מנחיתות בביצועיו: צוותי הקרקע הרכיבו לו תריסר מקלעים במקום שמונה, דבר שפגע בכושר הטיפוס וביכולת התמרון של המטוס, אך גם הפך אותו למפיל מפציצים יעיל יותר.
24 הטייסים שהגיעו עם המטוסים הקימו את טייסת מס' 232, בעוד הטייסת הניו זילנדית המקומית, מס' 488, החליפה את מטוסי הבופאלו שלה בהוריקן.
ב-18 בינואר, יצרו שתי הטייסות את הבסיס לקבוצה האווירית ה-226. טייסת מס' 232 הפכה למבצעית ב-20 בינואר, השיגה את ההפלות וגם ספגה את האבדות הראשונות של מטוסי ההוריקן בדרום-מזרח אסיה.
בין ה-27 ל-30 בינואר, הגיעו 48 הוריקנים נוספים (סימן IIA) על גבי נושאת המטוסים אה"מ אינדומיטבל ונחתו בשני בסיסים סביב פאלמבאנג (Palembang) שבסומטרה.
בשל מחסור באמצעי התרעה מתאימים, הושמדו 30 הוריקנים על הקרקע בסומטרה, מרביתם ב-7 בפברואר.
לאחר הפלישה היפנית לסינגפור, הועברו ב-10 בפברואר שרידי טייסות מס' 232 ו-488 לפלמבאנג.
צנחנים יפניים החלו את הפלישה לסומטרה ב-13 בפברואר וההוריקנים הפילו שישה מטוסי תובלה אך איבדו שבעה מטוסים משלהם.
ב-18 בפברואר הועברו 18 המטוסים האחרונים לג'אווה, היחידים ששרדו מתוך הקבוצה המקורית של 99 הוריקנים.
לאחר הפלישה לג'אווה ב-28 בפברואר, התפנו חלק מהטייסים בדרך הים לאוסטרליה.
מטוס אחד שלא הורכב, הועבר לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי והפך להוריקן היחיד בשירותו, באימונים וביחידות לא קרביות אחרות.
הגרסה הימית, הסי הוריקן, נכנסה לראשונה לשירות באמצע 1941. גרסה זו הייתה הסבה של הוריקן סימן I, בוצעה על ידי חברת General Aircraft Limited וכללה התאמות מיוחדות לכ-50 מטוסים.
המטוסים המוסבים פעלו מעל גבי אוניות מעוט אזרחיות (CAM), אוניות סוחר עליהן הותקן מעוט שהונע באמצעות רקטה שכונתה "הוריקאט" ("Hurricat").
לשיטה זו היה חיסרון, כי לספינה לא הייתה היכולת לקלוט את המטוס בחזרה לאחר שסיים את משימתו, כך שאם פעל בלב ים היה הטייס נאלץ לנטוש או לנחות במים ולהאסף על ידי ספינה קרובה.
גם בנטישת המטוס הייתה סכנה: לטייס היה סיכוי סביר לפגוע בגוף המטוס בזמן הנטישה ומספר טייסים נהרגו כתוצאה מכך.
מצד שני, בזמן נחיתה במים הייתה התושבת עליה הורכב הרדיאטור גורמת לחרטום המטוס לנטות במהירות כלפי מטה ובאותו הזמן היה תא הטייס מתמלא במהירות במים והיה על הטייס לפעול מהר לפני שקיעתו.
סך הכל, נדרשו יותר מ-80 שינויים במטוס כדי להפכו מהוריקן לסי הוריקן, שינויים שכללו מכשירי רדיו חדשים ומכשירים שמדדו את מהירות המטוס בקשרים במקום במיילים לשעה, כדי להתאימם לספינות חיל הים המלכותי.
מרבית המטוסים שהוסבו הגיעו מיחידות קו ראשון של חיל האוויר המלכותי וסבלו מבלאי ועייפות מבנית: לפחות מטוס אחד התפרק באוויר כתוצאה מהלחץ שהופעל עליו במהלך שיגורו מהמעוט.
הם השתתפו בשמונה גיחות מבצעיות והפילו שישה מטוסי אויב במחיר טייס הרוג אחד.
ההפלה הראשונה, של מטוס סיור ארוך טווח מדגם פוקה-וולף FW-200C קונדור, ארעה ב-2 באוגוסט 1941 על ידי סי הוריקן שפעל מנושאת המטוסים אה"מ פיוריוס.
במהלך שלוש השנים הבאות, פעל הסי הוריקן במסגרת הזרוע האווירית של הצי המלכותי, בעיקר מעל גבי נושאות מטוסים ונושאות מטוסים מלוות (ספינת מטען שעליה הותקן סיפון המראה), בהגנה על שיירות שנעו בין צפון אמריקה לבריטניה באוקיינוס האטלנטי ובדרך למלטה, במהלכן השיג יחס הפלות מרשים.
דוגמה נוספת לפעולה מוצלחת ארעה ב-26 במאי 1944: מטוסי סי הוריקן שפעלו מנושאת המטוסים המלווה אה"מ נייראנה (HMS Nairana) הפילו שלושה מטוסי סיור לטווח ארוך מדגם יונקרס Ju 290 במהלך ליווי שיירה.
ההוריקן נשאר בשירות כמטוס קרב-הפצצה בסיוע ללוחמת הגרילה בשלביה האחרונים של המערכה בבלקנים וכמו כן נשאר בתפקידים לא קרביים בבריטניה, שם הוטס בדרך כלל על ידי אלופי הפלות.
הוריקן מס' 1687, למשל, הוטס על ידי מפקד הטייסת ואלוף ההפלות "ג'אס" סטוראר (Jas" Storrar") במשימות העברה של דואר בעדיפות גבוהה למפקדות בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי ב-1944.
גרסת הייצור הראשונה, בעלת כנפיים מכוסות בד, מדחף פסיעה קבועה כפול-להב, מנוע רולס-רויס מרלין 1,030 כ"ס סימן II או III וחימוש של שמונה מקלעי M1919 בראונינג 7.62 מ"מ.
גרסה משודרגת של סימן I עם מדחף מהירות קבועה מתוצרת רוטול (Rotol) או דה הבילנד עשוי מתכת, כנפיים מצופות מתכת, שריון ושיפורים נוספים.
ב-1939 נרכשו כ-500 מטוסים מגרסה זו כדי ליצור את עמוד השדרה של טייסות הקרב בחיל האוויר המלכותי.
הוריקן סימן IIA סדרה 1
הוריקן סימן I בעל מנוע מרלין XX משופר.
כנוזל קירור נעשה שימוש בתערובת של 30% די אתילן גליקול ו-70% מים.
מכיוון שגליקול נקי הוא חומר דליק, הפכה תוספת זו את התערובת לבטוחה יותר למטוס, הורידה את הטמפרטורה ב-70 מעלות, העלתה את זמן חיי המנוע ושיפרה את אמינותו.
המנוע המשופר היה ארוך ממנוע המרלין הקודם וכתוצאה מכך נוסף מעין "מצת" באורך של כ-11 ס"מ, מה ששיפר מעט את יציבות המטוס לאחר תזוזה קלה קדימה של מרכז המסה.
גרסה זו טסה לראשונה ב-11 ביוני 1940 ונכנסה לשירות מבצעי בטייסות בספטמבר 1940.
הוריקן סימן IIB (הוריקן IIA סדרה 2)
לגרסה זו הותאמו מתלים לנשיאת פצצות במשקל 250 ו-500 ליבראות (כ-110 וכ-230 ק"ג, בהתאמה).
כתוצאה מכך פחתה מהירות המטוס ל-484 קמ"ש אך בתקופה זו כוח מעורב של הוריקנים נושאי פצצות בליווי הוריקנים שתפקדו כמטוסי קרב היה מחזה שכיח.
אותם המתלים גם אפשרו לשאת שני מכלי דלק נתיקים בנפח 205 ליטר שהכפילו את כמות הדלק שנשא ההוריקן.
ההוריקן בגרסה זו היה מצויד בראש מדחף חדש ומעט ארוך מקודמו ובכנפיים חדשות בהן הורכבו תריסר מקלעי בראונינג.
המטוס הראשון מגרסה זו, אשר סומן בתחילה כהוריקן IIA סדרה 2, נבנה באוקטובר 1940 והחל מאפריל 1941 סומנה הגרסה מחדש כהוריקן סימן IIB.
לשימוש בצפון אפריקה ובחזיתות נוספות בעלות אקלים חם, הותאמו לגרסה זו (וגרסאות אחרות) מסנני אבק מתוצרת רולס-רויס או ווקס (Vokes) וכמו כן צוידו בערכות הישרדות עבור הטייסים.
הוריקן סימן IIC (הוריקן סימן IIA סדרה 2)
הוריקן סימן IIA סדרה 1 שצויד בראש מדחף חדש ומעט ארוך יותר וכנף חדשה בעלת ארבעה תותחי Hispano Mk II בקוטר 20 מ"מ.
גרסה זו סומנה מחדש ונקראה הוריקן סימן IIC החל מיוני 1941 ועשתה שימוש בכנף שעברה התאמות שונות.
בכנף החדשה הותקנו מתלים לנשיאת פצצות 110 ו-230 ק"ג, ומאוחר יותר מכלי דלק נתיקים.
בתקופה זו היו המטוס ביצועי ההוריקן נחותים בהשוואה למטוסי האויב מולם טס, ולכן שימש בעיקר כמטוס תקיפה לסיוע אווירי קרוב, וכונה Hurribomber.
גרסה זו שימשה גם כמטוס "פולש" וכמטוס קרב לילי.
הוריקן סימן IIB שצויד בזוג תותחים בקוטר 40 מ"מ בתרמילי נשיאה וזוג מקלעי בראונינג בעלי קליעים נותבים (לטיווח התותחים), אחד תחת כל כנף.
טיסת הבכורה נערכה ב-18 בספטמבר 1941 ואספקתו החלה ב-1942. כמו כן כללה הגרסה מיגון לתא הטייס, לרדיאטור ולמנוע.
בתחילה הורכב החימוש מתותחי 40 מ"מ תוצרת רולס-רויס עם 12 פגזים, שהוחלפו כעבור זמן קצר בתותחי 40 מ"מ תוצרת ויקרס (Vickers S) עם 15 פגזים לתותח.
לתוספת התותחים והשריון הייתה השפעה שולית על ביצועי המטוס.
גרסה זו זכתה לכינוי "פותחן קופסאות מעופף" בשל התפקיד האנטי טנקי שמילאה בזמן המערכה בצפון אפריקה, בעיקר בשירות טייסת מס' 6 של חיל האוויר המלכותי, החל מ-1941.
שדרוג נוסף לכנף הביא ליצירת גרסה זו, אך השינוי היה משמעותי מספיק כדי לתת שם חדש לגמרי כ-סימן IV לאחר ש-250 מטוסים כבר סופקו.
גרסת אימון דו-מושבית של ההוריקן סימן IIC.
מגרסה זו נבנו רק שני מטוסים עבור חיל האוויר האיראני.
גרסה של ההוריקן סימן II בעלת מנועי מרלין מתוצרת חברת פאקארד (Packard) האמריקאית, כאשר הכוונה הייתה לספק מנועים עבור גרסאות אחרות.
בזמן שהמנוע עמד להיכנס לייצור, הגיע ייצור המרלין בבריטניה לרמה כזו שהרעיון נזנח.
השינוי הגדול האחרון שבוצע בהוריקן היה הכנסת "הכנף האוניברסלית": הכנף תוכננה לשאת פצצות במשקל 110 או 230 ק"ג, שני תותחי 40 מ"מ, מכלי דלק או רקטות RP-3. שני מקלעי M1919 בראונינג נוספו כדי לסייע בהכוונת החימוש הכבד יותר.
הגרסה החדשה גם כללה מנוע מרלין משופר מדגמי 24 או 27 בעלי 1,620 כ"ס ובעלי מסנני אבק לפעולה באזורים מדבריים.
כמו כן, הרדיאטור היה ממוגן בשריון ומוקם עמוק יותר בתוך המטוס.
שריון נוסף נבנה סביב המנוע.
רק שלושה אבות-טיפוס נבנו והגרסה מעולם לא נכנסה לייצור.
עם מנוע מרלין סימן 32 שסיפק 1,700 כ"ס בגובה נמוך, גרסת תקיפה וסיוע קרוב זו נועדה לפעול בחזית בורמה.
לכל שלושת אבות-הטיפוס היה מדחף בעל ארבעה להבים ומהירות המטוס הגיעה ל-525 קמ"ש בגובה של 500 רגל, מהירות הזהה להוריקן סימן I, וזאת על אף שההוריקן סימן V היה כבד ממנו פי 1.5.
הגרסה הראשונה שנבנתה בקנדה כמטוס קרב וקרב-הפצצה חד-מושבי, עם מנוע בעל 1,300 כ"ס של פאקארד-מרלין 28 ושמונה מקלעי בראונינג הותקנו בכנפיים.
סך הכל נבנו 490 יחידות מגרסה זו.
150 יחידות מגרסה זו נבנו.
גרסה קנדית למטוס קרב וקרב-הפצצה חד-מושבי עם מנוע בעל 1,300 כ"ס פאקארד-מרלין 29 ותריסר מקלעי בראונינג בכנפיים, שמאוחר יותר הוחלפו לארבעה תותחי 20 מ"מ.
גרסה קנדית הזהה לסימן XII, ונבדלה רק בחימוש של שמונה מקלעי בראונינג בכנפיים.
הגרסה הימית הראשונה של ההוריקן הייתה הסבה של ההוריקן סימן I, פעלה בתחילה מספינות סוחר בעלות מעוט שהונע באמצעות רקטה וכונתה משום כך "הוריקאט" ("Hurricat").
ההסבה לגרסה הימית בוצעה על ידי חברת General Aircraft Limited וכללו התאמות מיוחדות, כגון מכשירי רדיו חדשים ומכשירים שמדדו את מהירות המטוס בקשרים במקום במיילים לשעה, כדי להתאימם לספינות הצי המלכותי.
בסך הכל הוסבו 50 הוריקנים סימן I לגרסה ראשונה זו.
גרסה ימית של ההוריקן סימן I המשוגרת על ידי מעוט וצוידה גם בווי עצירה ופעלה בתחילה מעל גבי נושאת המטוסים אה"מ פיוריוס והחל מאוקטובר 1941, מעל גבי נושאות מטוסים מלוות, מה שאפשר למטוסים לנחות בחזרה לאחר שיגורם וביצוע משימתם.
ההפלה הראשונה לגרסה זו נרשמה ב-31 ביולי 1941, כאשר סי הוריקן מטייסת מס' 880 שפעל מהפיוריוס הפיל סירה מעופפת מדגם דורניר Do 18.
גרסה ימית זו של ההוריקן סימן I הייתה מצוידת בווי עצירה, בארבעה תותחים בכנפיים ובמנוע משופר מדגם מרלין סימן III שסיפק 1,400 כ"ס בגובה נמוך.
גרסה זו נטלה חלק במבצע פדסטל באוגוסט 1942, במהלכו הועברה אספקה חיונית למלטה.
Cork) הפיל חמישה מטוסים כאשר הטיס סי הוריקן סימן IC במהלך המבצע.
400 מטוסים מדגם זה הוסבו, החל מפברואר 1942.
הוריקן סימן IIC שהוסב וצויד במערכת קשר של הצי.
400 מטוסים הוסבו ושירתו על נושאות מטוסים.
גרסה קנדית של הוריקן XIIA שהוסבה לסי הוריקן.
תחנת השירות של חיל האוויר המלכותי בהליופוליס, מצרים, הסבה מספר הוריקנים סימן I לגרסה זו.
השלושה הראשונים הוסבו בינואר 1941: שניים נשאו זוג מצלמות מסוג F24 עם עדשות רוחק מוקד של 8 אינץ', והשלישי נשא מצלמה אחת אנכית וזוג בזווית משופעת מסוג F24 עם עדשות רוחק מוקד של 12 אינץ'.
המצלמות היו ממוקמות סמוך לחלקו האחורי של גוף המטוס, צמוד לקצות הכנפיים והותאם להם כיסוי אווירודינמי.
חמישה הוריקנים נוספים הוסבו במרץ 1941, ושניים הוסבו בשיטה דומה במלטה באפריל.
במהלך אוקטובר 1941 הוסבו שישה הוריקנים סימן II לגרסת הצילום, ובסוף 1941 הוסבו תריסר נוספים.
גרסת הצילום של הוריקן סימן II יכלה להגיע למהירות של 563 קמ"ש בגובה של 11,600 מטר.
גרסה זו הוסבה עבור סיוע טקטי צמוד.
הותקן מכשיר רדיו נוסף לקשר הדוק יותר עם כוחות הקרקע, כאשר בחלק מהמטוסים המוסבים הותקנה גם מצלמה אנכית בחלק האחורי של גוף המטוס.
על מנת לפצות על תוספת המשקל הוסרו אחד או שניים מהמקלעים או התותחים, והיה זה ההבדל החיצוני היחיד בין הוריקן רגיל למוסב.
בשל מבנהו הקשוח ותחזוקתו הקלה, היה להוקר הוריקן שירות מבצעי ארוך בכל זירות מלחמת העולם השנייה, הן בשירות בעלות הברית והן בשירות מדינות הציר.
ההוריקן שירת במספר גדול של מדינות, בחלקן "לא מרצון" לאחר שנחת בטעות או שאולץ לנחות בשטחי מדינות נייטרליות.
הודו המזרחית הולנדית ממלכת איטליה
מפרט טכני (הוריקן סימן IIC)
משקל המראה מקסימלי: 3,950 ק"ג
מהירות מקסימלית: 547 קמ"ש בגובה 6,400 מטר
תותחים: 4 X 20 מ"מ היספנו סימן II (Hispano Mk II)
הוקי מים הוא ענף ספורט אותו משחקים תוך כדי שחייה וצלילה.
המשחק נערך על קרקעית הבריכה בצלילה חופשית על ידי שתי קבוצות של שישה שחקנים.
כל שחקן לובש סנפירים, משקפת, שנורקל, וכפפת-מגן ליד.
לכל שחקן מחבט קצר (עד 30 ס"מ) בו חובטים בדסקית במטרה להכניסה לשער היריב.
במשחק משתתפות שתי קבוצות, בנות עשרה שחקנים כאשר רק שישה משחקים כל פעם וארבעה שחקנים הם "מחליפים".
כאשר שחקן צריך לעלות לפני הבריכה על מנת לנשום יכול שחקן מחליף להיכנס במקומו ולהצטרף מיידית למהלך המשחק.
לפני תחילת המשחק הדיסקית ממוקמת במרכז הבריכה והשחקנים ממתינים לשריקה או מכה במים שמסמנת את תחילת המשחק.
במהלך המשחק מעבירים השחקנים ביניהם את הדיסקית לאורך הבריכה על ידי מסירות מחבט בלבד והתקדמות בצלילה אל השער של הקבוצה הנגדית.
שתי הקבוצות נבדלות האחת מהשנייה בצבעם השונה של: המחבט, כובע המגן ובמקרים מסוימים, גם בצבעו של בגד השחייה.
כל חברי שתי הקבוצות חופשיים לשחות בכל מקום בבריכה ולנסות להבקיע לקבוצה הנגדית או להגן על שער קבוצתם - המשחק משוחק ללא שוערים.
המשחק מתקיים בבריכה שאורכה בין 21 ל-25 מטר ורוחבה בין 12 ל-15 מטר - אך שטחה הכולל הוא לפחות 300 מטר מרובע.
עומקה של הבריכה בין 2 ל-3.65 מטר (סטייה של עד 10% מגבולות העומק מתאפשרת בהיתר מיוחד), והיא חייבת להיות שטוחה או כמעט שטוחה (גרדיאנט מקסימלי של 1 ל-20) ותחומה בקירות - קירות הבריכה הקבועים, או קירות שמוקמים במיוחד לצורך המשחק שגובהם לפחות 30 סנטימטר מהקרקעית.
רוחב השער, הממוקם באמצע כל קיר רוחב בקצוות הבריכה וצמוד לקרקעית, הוא 3 מטרים.
המשחק נמשך שלושים דקות והוא מחולק לשני חצאים של חמש עשרה דקות, שביניהם שלוש דקות הפסקה.
מגע בדיסקית ביד אסור ובמקרה של נגיעה בשוגג, אסור לשחקן לחבוט בה שוב עד ששחקן אחר נוגע בה.
ניתן לחלק את חברי הקבוצה לשחקני התקפה ושחקני הגנה וגם שחקנים שמשלבים בין הגנה להתקפה.
משחק ההוקי מים יכול להתקיים רק בבריכות שהקרקעית שלהם עשויה מקרמיקה או שיש (רצפות חלקות שהדיסקית יכולה להחליק עליהן).
הדסקית עשויה בדרך כלל מעופרת ונמצאת בתוך כיסוי פלסטיק כדי לצמצם את החיכוך שלה עם קרקעית הבריכה.
הספורט פותח בשנת 1954 על ידי אלן בלייק ככל הנראה כדי לשמור ולשפר את כושר הצלילה של צוללני חיל הים הבריטי.
גרסה אחרת טוענת שהמשחק הומצא במועדון צלילה בים ונועד לעונת החורף, בה קר מדי לצלול בים.
ב-1955 התקיים באנגליה הטורניר הראשון בו השתתפו שלושה מועדונים.
ב-1959 הוקמה הפדרציה העולמית לפעילויות מתחת למים (נקראת בקיצור CMAS), שמרכזת את הפעילויות וההתאחדויות בעולם.
כל שנתיים מקיימת הפדרציה תחרות בינלאומית בחודשים אפריל-מאי.
ב-2006 התקיימה אליפות העולם לקבוצות, בה השתתפו 17 מדינות.
מאז 2008 פעילה בתחום גם "התאחדות האתגר המימי" (World Aquachallenge Association) או בקיצור WAA שמארגנת את אליפויות העולם.
עד 2021 הייתה קיימת בישראל קבוצה אחת של הוקי תת-מימי, שמשחקת בבריכות גבעת אלה מאז 1997 בעונות הקיץ בלבד, ובקריית טבעון במהלך כל השנה, באוקטובר 2021 הקבוצה עזבה את בריכת חנה סנש בטבעון וכיום קבוצה זו מתאמנת בחיפה בבריכת מכבי שברחוב ביכורים על יד מרכז הכרמל.
באוגוסט 2021 הוקם מועדון הוקי מים נוסף בחיפה.
שחקני הקבוצה מתאמנים בימי חמישי בבריכת בית בירם שבמתחם בית הספר הריאלי בחיפה.
הוקר סידלי הייתה קבוצת יצרנים בריטית שעסקה בייצור כלי טיס.
הוקר סידלי תעופה בע"מ הייתה זהות תחום המטוסים של קבוצת הוקר סידלי בין 1948 ל-1959. הקבוצה איחדה בתוכה את מורשתם של מספר יצרני כלי טיס בריטיים שהתהוו כתוצאה מסדרה של מיזוגים ורכישות.
בשנת 1977, הייתה "הוקר סידלי" הרכיב המייסד של בריטיש אירוספייס (BAe) הלאומית.
תחומי העניין והתעשייה הלא-תעופתיים, נותרו תחת חברת החזקות שכונתה הוקר סידלי גרופ ושנמכרה בסופו של דבר ל-BTR בשנת 1992.
הקבוצה פעלה גם בשווקים תעשייתיים אחרים, כמו בניית קטרים (באמצעות בעלותה על "בראש טראקשיון" – Brush Traction) וייצור מנועי דיזל (באמצעות בעלותה על "ליסטר פטר" – Lister Petter).
הוקנהיימרינג הוא מתחם ספורט מוטורי הנמצא בסמוך לעיירה הוקנהיים במדינת באדן־וירטמברג בגרמניה.
המתקן בהוקנהיים נחשב לאחד ממתקני המרוצים החשובים בגרמניה, ומארח מדי שנה אירועים ומרוצים רבים בהם מרוץ הגרנד פרי הגרמני ומרוצי ה-DTM.
המסלול ממוקם בעמק הריין כאשר הוא שטוח כמעט לחלוטין עם שינויי גובה מעטים, וכולל אצטדיון המכיל 120,000 צופים.
עד לשינויים שבוצעו בשנת 2001, אורכו של המסלול עמד על 6.823 ק"מ והכיל 16 פניות, כאשר החל משנת 2002 אורכו עומד על 4.574 ק"מ ומכיל 13 פניות.
מסלול הוקנהיימרינג נבנה במקור בשנת 1932 באמצעות כבישים ביערות המקומיים בסמוך לעיירה הוקנהיים, כחלופה למסלול בקרלסרוהה אשר נאסר לשימוש מרוצים על ידי הרשויות בגרמניה.
בתחילה שימש המסלול בהוקנהיים למרוצי אופנועים ובשנת 1936 הורחב על מנת לשמש גם כמסלול מבחן לחברות מרצדס-בנץ ואוטו-יוניון (לימים חברת אאודי).
בשנת 1938 שונה שמו של המסלול מהוקנהיימרינג ל'קורפ-פלצרינג' (Kurpfalzring), שם אשר שימש עד לשנת 1947. לאחר המלחמה שב המסלול לארח מרוצים בהם את מרוץ הגראנד פרי הגרמני לאופנועים של סבב מרוצי אופנועי גרנד פרי.
במקור אורכו של המסלול הוקנהיימרינג היה שמונה ק"מ והכיל שתי ישורות ארוכות מחוברות יחד על ידי עקומה ארוכה לכיוון מזרח בתוך היערות המקומיים ופניית פרסה בהוקנהיים.
בשנות ה-60 נבנה כביש מהיר (אוטובאן A6) אשר חתך את המסלול ועבר דרכו, דבר זה הצריך לבצע שינויים רבים במסלול, כאשר בשנת 1965 נבנתה תצורה חדשה למסלול הוקנהיימרינג, ובנוסף נבנה אצטדיון ה'מוטודרום' (Motodrom) המכיל 120,000 צופים.
בשנת 1968 נהרג בתאונה במסלול נהג המרוצים ג'ים קלארק במהלך מרוץ הפורמולה 2, על כן בשנת 1970 נוספו למסלול שתי פניות שיקיין.
בשנת 1980 נהרג בתאונה במהלך נסיעת מבחן גם הנהג הצרפתי פטריק דפיילה, על כן בשנת 1982 נוספה פניית שיקיין נוספת בקצה העקומה הארוכה לכיוון מזרח (Ostkurve).
תצורה זו של המסלול הייתה גדולה למדי וכללה קטע ארוך ומהיר מאוד אשר עבר דרך היערות, והייתה למעשה מורכבת מארבע ישורות באורך ממוצע של 1.3 ק"מ המופרדות על ידי רצף פניות שיקיין, ומקטע אצטדיון המוטודרום החזק והמפותל.
תצורה זו גרמה להתלבטות גדולה בבחירת אסטרטגיית המרוץ של צוותי הקבוצות השונות, כאשר היו צריכים לבחור בין האפשרות של כוח הצמדה נמוך כדי לייעל ולהגביר את מהירות המכונית בישורות מצד אחד ולהתפשר על כוח אחיזה נמוך של המכונית בקטע האצטדיון המפותל מצד שני, ולהפך.
בנוסף אורכו הרב של המסלול גרם לכך שבמהלך מרוץ פורמולה 1 טיפוסי מתבצעות רק 45 הקפות של המסלול, דבר אשר הגביל את חוויית המרוץ של הצופים רק לפניות אשר המכוניות עוברות בהן בתוך האצטדיון.
במהלך מרוץ הגראנד פרי הגרמני בשנת 2000 החלו להתגלות בעיות רבות כאשר הנהג הברזילאי רובנס באריקלו ניצח במרוץ עקב תנאי מזג אוויר משתנים ולאחר שבתחילת המרוץ זינק מהמקום ה-18. כאשר כל העקיפות במרוץ התבצעו בפניות השיקיין של קטע היער הארוך, משמע שצופים מעטים אם בכלל ראו את ההתרחשויות.
לנהג הצרפתי ז'אן אלזי קרתה תאונה גדולה מאוד באזור הבלימה של פניית השיקיין השלישית לאחר התנגשות עם הנהג פדרו דיניז, תאונה אשר גרמה לו לסבול מסחרחורות גדולות במשך שלושה ימים.
אירועים אלו גרמו למחאות רבות של הפדרציה הבינלאומית לרכב אשר דרשה לשפר באופן משמעותי את זווית הצפייה של הצופים ואת בעיות הבטיחות של המסלול.
בשנת 2001 דרש הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) את קיצורו של המסלול בן ה-6.823 ק"מ, ואיים בהפסקת המרוצים בו, במיוחד לאור פתיחתו של מסלול המרוצים החדש והמודרני: אירו ספידווי-לאוזיץ (EuroSpeedway Lausitz) במדינת ברנדנבורג.
עקב כך החליטה ממשלת מדינת באדן-וירטמברג לממן את עלות שדרוגו ועיצובו מחדש של מסלול הוקנהיימרינג לקראת מרוץ הגראנד פרי הגרמני לשנת 2002. קטע האצטדיון נותר ברובו ללא שינוי למעט משטח חדש ומהודק יותר בפנייה מספר 1 (Nordkurve).
לעומת זאת המסלול קוצר באופן משמעותי, כאשר קטע היישורת הארוך של היער הוסר לטובת פניות חזקות וחדות יותר.
בצעד שנוי במחלוקת במיוחד, קטע היער נהרס לחלוטין וננטעו בו עצים רבים, דבר אשר ביטל את האפשרות להשתמש בקטע זה במרוצים עתידיים ובנוסף למחיקת המשמעות ההיסטורית של המסלול.
טענות נוספות עקב המסלול החדש אשר הושמעו על ידי חלק מנהגי הפורמולה 1 היו טענות על הסרת האתגרים הטכניים הייחודים ואופיו הייחודי של מסלול הוקנהיים הישן.
בשנת 1970 אירח מסלול הוקנהיים לראשונה את מרוץ הגראנד פרי הגרמני לאחר החרם שהטילו נהגי הפורמולה 1 על המסלול בנורבורגרינג עקב בעיות בטיחות, אלא אם כן ייעשו בנורבורגרינג שינויים משמעותיים.
בשנה שלאחר מכן חזר להתקיים מרוץ הגראנד פרי הגרמני בנורבורגרינג עד לשנת 1976. החל משנת 1977 ועד לשנת 2006 מרוץ הגראנד פרי הגרמני התקיים במסלול בהוקנהיים למעט מרוץ שנת 1985 אשר נערך בנורבורגרינג המחודש.
בשנת 2006 הודיע נשיא ה-FIA דאז ברני אקלסטון כי החל משנת 2007 יתקיים בגרמניה רק מרוץ גראנד פרי אחד בשנה, זאת לאחר שמשנת 1995 היו מתקיימים בגרמניה שני מרוצי גראנד פרי: הגראנד פרי הגרמני בהוקנהיים, בתוספת אחד משני מרוצי הגראנד פרי האירופי או הלוקסמבורגי בנורבורגרינג.
החל משנת 2007 מארחים המסלולים הוקנהיים ונורבורגרינג את הגראנד פרי הגרמני לסירוגין כאשר את מרוץ 2007 אירח נורבורגרינג.
12 באוגוסט 2006 - רובי ויליאמס
1968 - ג'ים קלארק במהלך מרוץ הפורמולה 2
1980 - ברט האות'ורן במהלך מרוץ הפורמולה 2
1980 - מרכוס הוטינגר במהלך מרוץ הפורמולה 2
1982 - פטריק דפיילה במהלך נסיעת מבחן
1986 - טוני בודן במהלך מרוץ דראג
ההוקר פיורי היה מטוס קרב דו-כנפי בריטי, אשר שירת בחיל האוויר המלכותי במהלך שנות ה-30, ובזמן כניסתו לשירות נחשב כמטוס קרב מהיר ביותר.
המטוס, שכונה בתחילה ההורנט ("צרעה"), היה מבוסס על המפציץ הקל הוקר הארט.
ההוקר פיורי פותח מאב הטיפוס של מטוס הקרב הוקר F.20/27, אשר ערך את טיסת הבכורה באוגוסט 1928 אך לא נכנס לייצור.
כאשר מנועו הכוכבי של ההוקר F.20/27 הוחלף במנוע מקורר-נוזל חדש מדגם רולס-רויס F.XI V-12 (שנקרא מאוחר יותר רולס-רויס קסטרל והיה גם בשימוש המפציץ הקל, ההוקר הארט), נקרא אב הטיפוס החדש למטוס קרב ההוקר הורנט, אשר ביצע את טיסת הבכורה שלו מברוקלנדס שבמחוז סארי (Surrey) במרץ 1929.
ההורנט היה מטוס דו-כנפי חד מנועי עם זוג סמוכות בין כנפיו, שהונע בתחילה באמצעות מנוע בן 420 כוחות סוס בעל כיסוי מתכת אווירודינמי, אשר הוחלף תוך זמן קצר במנוע חזק יותר בן 480 כוחות סוס מדגם קסטרל IS.
המטוס נבחן כנגד הפיירי פיירפליי סימן II והועדף על פניו מכיוון שהיה נוח יותר להטסה וכן בשל מבנהו - שלדה המורכבת מצינורות מתכת ומכוסה בד - לעומת הפיירפליי העשוי עץ.
ההורנט נרכש על ידי משרד האוויר הבריטי בתחילת 1930 ולאחר בחינות נוספות של ביצועיו, הוזמן משלוח ראשוני של 21 מטוסים (שסומנו מחדש כפיורי - היות שמשרד האוויר רצה ששמות מטוסי הקרב "יבטאו פראות") במהלך אותה שנה.
הפיורי סימן I ביצע את טיסת הבכורה של מברוקלנדס ב-25 במרץ 1931.
הפיורי היה מטוס הקרב המבצעי הראשון של חיל האוויר המלכותי עם מהירות של מעל 322 קמ"ש בטיסה אופקית.
אמצעי השליטה במטוס היו רגישים מאוד והעניקו לו ביצועים אווירובטיים מעולים.
הוא תוכנן לשמש כמיירט מפציצים ובשלב זה הייתה מהירות הנסיקה שלו כמעט 2,400 רגל לדקה (כ-730 מטר לדקה, עם מנוע קסטרל בעל 525 כ"ס).
גרסה ניסיונית, הפיורי המהיר, נבנתה על ידי הוקר כדי לבחון שינויים בעיצוב עבור מכרז למטוס קרב עליו התחרתה (ההוקר P.V.3), וכמו כן עבור פיתוח כללי.
בעוד שה-P.V.3 הוכח כלא מוצלח עקב השימוש במנוע הלא אמין מסוג רולס-רויס גוסהוק (Rolls-Royce Goshawk), הוכנסו שיפורים רבים שנבחנו על הפיורי המהיר לגרסה המשופרת, הפיורי סימן II, בעלת שלדה חלקה יותר שהפחיתה את הגרר ומנוע חזק יותר של 690 כ"ס מדגם קסטרל סימן IV.
שיפורים אלה הגבירו את מהירותו וקצב הנסיקה של הפיורי.
סידני קאם, מתכנן המטוסים הראשי של חברת הוקר, הציע גרסה חד כנפית של הפיורי ב-1933. גרסה זו לא פותחה כל עוד לא יצרה רולס-רויס את מה שהפך למנוע המרלין המפורסם, אז הותאמה הגרסה בהתאם למכרז משרד האוויר מספר F5/34 והפכה לאב הטיפוס להוקר הוריקן.
הפיורי סימן II נכנס לשירות מבצעי בשנים 1936–1937 והגדיל את מספר הטייסות המצוידות במטוס לשש.
הוא נותר בשירות פיקוד מטוסי הקרב של בריטניה עד ינואר 1939 והוחלף בעיקר על ידי הגלוסטר גלדיאטור ודגמים אחרים כגון ההוקר הוריקן.
לאחר סיום שירותו המבצעי, הוסב הפיורי לתפקידי אימון טייסים.
הפיורי סופק למספר לקוחות, וצויד במגוון של מנועים כגון הקסטרל, הפראט אנד ויטני הורנט, הבריסטול מרקיורי וסוגים נוספים.
שלושה מטוסי פיורי הוזמנו על ידי ספרד ב-1935, תוך כוונה לייצר מקומית 50 נוספים ברישיון.
לגרסה הספרדית היה כן נסע בעל זיזים וגלגלים עם קפיצים מובנים, בדומה לגלוסטר גלדיאטור, ומנוע 612 כ"ס תוצרת היספאנו-סוויזה 12Xbr, שהעניק למטוס מהירות של 377 קמ"ש.
שלושת מטוסי הפיורי נשלחו לספרד ללא חימוש ב-11 ביולי 1936, זמן קצר לפני פריצתה של מלחמת האזרחים במדינה, אז נכנסו לשירות בחיל האוויר של הרפובליקנים והותאמו להם מקלעים שנלקחו ממטוסים שהתרסקו.
מטוס אחד נחת נחיתת אונס בשל מחסור בדלק מעבר לקו החזית, תוקן בידי הלאומנים אך לא נכנס לשירות מבצעי.
הרפובליקנים השתמשו בפיורי אחד בהגנתה של מדריד עד להתרסקותו באוקטובר 1936.
על אף שיצא משירות חיל האוויר המלכותי, שירת הפיורי בתחילת מלחמת העולם השנייה במספר חילות אוויר אחרים.
מטוסי פיורי יוגוסלביים נטלו חלק בלחימה בגרמנים במהלך הפלישה ב-1941. ב-6 באפריל 1941 לחמה טייסת של מטוסי פיורי כנגד מטוסי המסרשמיט Bf 109 וה-Bf 110, ועשרה מטוסים, כמעט כל הטייסת, הושמדו.
בלחימה בתנאים בלתי שווים, הופלו חמישה מטוסי פיורי בזמן שהמריאו, שניים נוספים הושמדו על הקרקע ושמונה טייסים נהרגו.
מתוך המטוסים הגרמניים התוקפים, חמישה Bf 109 וזוג Bf 110 לא שבו לבסיסם, אך ככל הנראה לא נגרמו אבדות אלה כתוצאה ישירה של הלחימה, מלבד Bf 110 אחד שאבד כאשר פיורי התנגש בו בכוונה תחילה.
טייסות הפיורי האחרות השתתפו בתקיפת כוחות קרקע גרמניים, ומטוס אחד הופל בקרב אוויר בידי פיאט CR 42 איטלקי.
כל מטוסי הפיורי היוגוסלביים ששרדו את הלחימה הושמדו כאשר הפכו ללא שמישים עם הפסקת האש ב-17 באפריל, מלבד זוג מטוסים שנפלו לידי האיטלקים, הועברו לאיטליה ונבחנו שם.
הפיורי יצא משירות חיל האוויר הדרום-אפריקאי בפברואר 1943.
סך הכל נבנו 262 מטוסי הוקר פיורי, כאשר 22 מהם שירתו בחיל האוויר האיראני, שלושה בפורטוגל ובספרד, כ-30 בדרום אפריקה וביוגוסלביה והיתר בבריטניה.
אב טיפוס למטוס קרב חד מושבי.
בעל מנוע רולס-רויס מקורר-נוזל מדגם F.XIA ומאוחר יותר מדגם F.XIS בן 480 כ"ס.
מטוס אחד בלבד נבנה ונחשב בחברת הוקר כדגם נפרד מהפיורי, מכיוון שהיה מעט קטן וקל ממנו.
גרסת מטוס קרב חד מושבי בעל מנוע בוכנה כוכבי תוצרת רולס-רויס בן 525 כ"ס מסוג קסטרל סימן II.
גרסת מטוס הקרב לייצוא עבור ממלכת יוגוסלביה.
דומה לפיורי סימן I ובעל מנוע קסטרל סימן II.
שישה נבנו על ידי הוקר.
מטוס בודד סופק כשהוא מצויד במנוע תוצרת היספאנו-סוויזה 12 NB בן 500 כ"ס ובעל ביצועים חלשים יותר, שהוחלף במהרה במנוע מסוג קסטרל.
מטוס שני נבחן עם מנוע תוצרת לוריין פטרל (Lorraine Petrel) מסוג HFrs בן 720 כ"ס.
מטוס לטיסות מבחן ובחינת טכנולוגיות.
אחד נבנה כאב טיפוס וסומן בסימון אזרחי בריטי כ-G-ABSE.
פיתוח פרטי של הוקר, מטוס חד מושבי לניסויי מהירות וטיסות מבחן.
מטוס אחד נבנה ושימש כאב הטיפוס לפיורי סימן II.
גרסת מטוס קרב חד מושבי, בעל מנוע כוכבי תוצרת רולס-רויס מסוג קסטרל סימן VI בן 640 כ"ס.
טס את טיסת הבכורה ב-3 בדצמבר 1936. 112 מטוסים נבנו מגרסה זו.
גרסה משופרת לייצוא עבור יוגוסלביה בעלת מנוע כוכבי מסוג קסטרל סימן XVI בן 745 כ"ס, רדיאטור בעל גרר נמוך, כן נסע בעל זיזים, גלגלים עם קפיצים מובנים והתקנים לזוג מקלעים נוסף תחת הכנף.
עשרה מטוסים שנבנו על ידי הוקר נמסרו בשנים 1936–1937, וארבעים נוספים נבנו ברישיון בידי החברות היוגוסלביות איקארוס (24 מטוסים) וזמאג' (16 מטוסים).
גרסת מטוס קרב חד מושבי עבור חיל האוויר האיראני.
16 מטוסים בעלי מנוע כוכבי תוצרת פראט אנד ויטני מסוג הורנט S2B1g שהניע מדחף תלת-להבי הוזמנו ב-1933. הזמנה של שישה מטוסים נוספים בעלי מנוע בוכנה כוכבי מסוג בריסטול מרקיורי VISP בן 550 כ"ס המניע מדחף דו-להבי בוצעה ב-1934 כאשר מספר מטוסים בעלי מנועי פראט אנד ויטני צוידו במנוע החדש.
הם שירתו במשימות סיור-גבול מבצעיות עד 1942, והועברו לתפקידי אימון עד 1949.
מטוס אחד לטיסות מבחן נבנה עבור נורווגיה.
בעל מנוע תוצרת ארמסטרונג-סידלי מסוג פנתר סימן IIIA בן 530 כ"ס.
גרסה מותאמת של הפיורי סימן I בעל מנוע בוכנה כוכבי מסוג רולס-רויס קסטרל סימן II.
גרסה משופרת של הפיורי סימן I, בעל מנוע היספאנו-סוויזה 12Xbrs בן 700 כ"ס.
הוקר פיורי סימן I (מס' ייצור K5674), השייך ל"אוסף המטוסים ההיסטוריים בע"מ", מוצג במוזיאון המלחמה האימפריאלי דאקספורד בבריטניה.
המטוס סופק לחיל האוויר המלכותי ב-1935 ושירת בטייסת מס' 43, במסגרתה טס עד 1939. ב-1940 נשלח לדרום אפריקה ושירת בטייסת מס' 13 (מאוחר יותר מס' 43) של חיל האוויר הדרום-אפריקאי, כאשר ב-31 במרץ 1941 ניזוק במהלך נחיתת חירום לאחר שאזל בו הדלק.
הפיורי הועבר לאחסנה והוצא משירות.
שיחזורו החל ב-1992 וב-2003 הוא הוחזר לבריטניה ועבר שחזור מלא למצב טיסה (קיבל סימול אזרחי G-CBZP).
ב-30 ביולי 2012 ביצע המטוס את טיסת הבכורה לאחר השחזור.
ההוקר פיורי שירת במדינות הבאות:
מפרט טכני (הוקר פיורי סימן II)
מנוע: 1 X רולס-רויס קסטרל מקורר-נוזל V12 סימן IV, 640 כוחות סוס
מהירות מקסימלית: 360 ק"מ לשעה בגובה 5,030 מטר
מקלעים: 2 X 7.7 מ"מ ויקרס סימן IV
התקנים לנשיאת פצצות קלות תחת הכנף התחתונה
ההוקר הארט היה מפציץ קל דו-כנפי ודו-מושבי בריטי, אשר בלט בשורות חיל האוויר המלכותי בתקופה שבין מלחמות העולם.
ההארט תוכנן במהלך שנות ה-20 על ידי סידני קאם ונבנה בידי חברת הוקר איירקראפט.
הוא נחשב לאחד המפציצים המהירים לזמנו והיווה את פסגת העיצוב במטוסים דו-כנפיים.
הצלחתו הרבה הביאה לפיתוחן של גרסאות משנה, בהן גם גרסה ימית.
ב-1926 פרסם משרד האוויר הבריטי מכרז עבור מפציץ קל ובעל ביצועים גבוהים לפעולה בשעות היום, בעל שלדת מתכת ומהירות של 258 קמ"ש.
החברות שהציעו את תכנוניהן כללו את הוקר, אוורו ודה הבילנד.
חברת פיירי אוויאיישן (Fairey Aviation Company), שסיפקה טייסת מפציצי פיירי פוקס ב-1925, לא הוזמנה להשתתף במכרז ועותק שלו הגיעה לידיה רק לאחר מחאות שהגישה לראש המטה של משרד האוויר, יו טרנצ'רד.
העיצוב שהוצע על ידי הוקר כלל מטוס דו-כנפי בעל סוג סמוכות בין כנפיו כאשר העליונה משוכה מעט לאחור, ומנוע מקורר נוזל V12 תוצרת רולס-רויס מסוג F.XI (שהפך מאוחר יותר לרולס-רויס קסטרל).
שלדת המטוס נבנתה כולה ממתכת, בהתאם לדרישות המכרז, כאשר גוף המטוס הורכב מצינורות פלדה שכוסו בלוחות אלומיניום ובד, וכנפיים המורכבות משדרית מרכזית עשוית־פלדה וצלעות מנתך אלומיניום ומכוסות בד.
להארט היה תכנון חדיש של גוף המטוס וכנפיו, ומנוע ומערכת דלק משופרים שהביאו למשקל מופחת.
הטייס ישב במושב הקדמי והפעיל מקלע מסוג ויקרס בקוטר 7.7 מ"מ, שמוקם בצד ימין של המטוס.
התצפיתן ישב מאחרי הטייס והפעיל מקלע לואיס על גבי כנה טבעתית.
ההארט היה מסוגל לשאת עד 240 ק"ג של פצצות תחת כנפיו.
J9052, אב הטיפוס של ההוקר הארט, טס לראשונה ביוני 1928 והועבר למכון לניסויים בחימוש ומטוסים (Aeroplane and Armament Experimental Establishment) בבסיס מרטלהשאם היט' של חיל האוויר המלכותי ב-8 בספטמבר.
המטוס הפגין ביצועים ויכולת שליטה טובים, הגיע ל-284 קמ"ש בטיסה אופקית ו-454 קמ"ש בצלילה אנכית.
המכרז הסתיים בבחירתו של ההארט באפריל 1929; הדה הבילנד האונד נדחה עקב בעיות בשליטה במטוס במהלך נחיתה ובשל שלדתו שהייתה מורכבת בחלקה מעץ.
לגרסה הסטנדרטית של הארט היה מנוע יחיד בעל 525 כוחות סוס מסוג רולס-רויס קסטרל IB 12 צילינדרים (V-type), אשר העניקה למטוס מהירות של 296 קמ"ש וטווח של 757 ק"מ.
הוא היה מהיר ממטוסי הקרב של תקופתו בזמן שהוצג, הישג מרשים לנוכח העובדה כי מדובר במפציץ, בעל יכולת תמרון גבוהה ומנוע אמין, תכונות שהפכו את ההארט לאחד המפציצים הדו-כנפיים היעילים ביותר שנוצרו עבור חיל האוויר המלכותי.
ההארט היה מהיר יותר מהבריסטול בולדוג, אשר נכנס באותה תקופה לשירות כמטוס הקרב הבריטי העיקרי.
הפער הגדול בביצועים הביא את חיל האוויר המלכותי להחליף באופן הדרגתי את הבולדוג בפיתוח מזורז של ההארט, תחילה כהסבה משנית של המפציץ עצמו ולאחר מכן כבסיס לתכנון חדש של מטוס קרב - ההוקר פיורי.
סך הכל נבנו 932 מטוסי הוקר הארט, 459 מתוכם בגרסת המפציץ ו-473 לאימון.
הוא הפך למפציץ הקל הנפוץ ביותר לזמנו והוכיח את הצלחתו במספר הגרסאות הרבות שנוצרו ממנו.
ההוקר היינד ה-527 במספר, שהיווה את גרסת המפציץ המשודרגת האחרונה של ההארט, ירד מפס הייצור ב-1937 והיה המפציץ הדו-כנפי האחרון שסופק לחיל האוויר המלכותי, מה שהיווה שיא ייצור לתקופת בין המלחמות עם בניית 2,777 מטוסי הארט לגרסאותיו.
ההארט נכנס לשירות לראשונה בטייסת מס' 33 של חיל האוויר המלכותי בינואר 1930 והחליף את ההוקר הורסלי הגדול והאיטי.
טייסת מס' 12 החליפה את מפציצי הפיירי פוקס שלה בינואר 1931 ושתי טייסות הפצצה חדשות המצוידות בהארט הוקמו במהלך אותה שנה.
ההארט היה ייצוא מוצלח למדי של חברת הוקר, וסופק לחילות האוויר של מצרים, הודו, דרום אפריקה, אסטוניה, רודזיה, ממלכת יוגוסלביה ושוודיה (שאף ייצרה אותו ברישיון בשם B4).
מטוסי ההוקר הארט נפרסו במזרח התיכון בזמן משבר אתיופיה בשנים 1936-1935. הם שירתו בהצלחה רבה בגבול הצפון מערבי של הודו הבריטית במהלך התקופה שבין מלחמות העולם ופעלו גם במושבות הבריטיות, כגון סינגפור, שבמזרח הרחוק.
מטוסי ההארט היחידים שנטלו חלק בפעילות מבצעית בשנות ה-40 היו חמישה מטוסים אשר שירתו כמפציצי צלילה בחיל האוויר של המתנדבים השוודים (F19), במסגרת מלחמת החורף לצד הפינים ושלושה מהם אבדו.
ההארט יצא משירות חיל האוויר השוודי ב-1947.
מפציץ קל חד-מנועי דו-מושבי עבור חיל האוויר המלכותי, עם מנוע תוצרת רולס-רויס בעל 525 כ"ס מסוג קסטרל סימן IB.
מפציץ קל חד-מנועי דו-מושבי עבור חיל האוויר המלכותי, עם מנוע תוצרת רולס-רויס מסוג קסטרל סימן IB בעל 525 כ"ס או קסטרל סימן X בעל 510 כ"ס.
גרסה המותאמת לאקלים טרופי שהופעלה בידי חיל האוויר המלכותי בגבול הצפון-מערבי של הודו הבריטית, בעלת רדיאטור מוגדל וציוד נלווה נוסף.
מטוס דו-מושבי למשימות קישור ללא חימוש עבור חיל האוויר המלכותי.
מספר קטן של מטוסים מגרסה זו סופק לטייסת מס' 24. שמונה מטוסים נבנו.
מפציץ קל שהוסב למטוס אימון.
מטוס אימון דו-מושבי בעל שתי מערכות שליטה.
שינויים בוצעו בכנף העליונה על מנת לפצות על הסטת מרכז המסה בשל הסרת ציוד צבאי.
גרסת מטוס קרב דו-מושבי עבור חיל האוויר המלכותי אשר הופעלה בידי טייסת מס' 23. מנוע מסוג קסטרל סימן IIS.
מאוחר יותר כונתה הגרסה הדמון.
גרסה לשימוש באקלים טרופי עבור חיל האוויר המלכותי, לשירות במזרח התיכון.
מבוסס על שלדת מטוס אודאקס עם ציוד מדברי ומנוע קסטרל סימן X בעל ביצועים מופחתים.
גרסה לייצוא עבור אסטוניה, מצויד בגלגלים הניתנים להחלפה במצופים.
מפציץ קל עבור חיל האוויר השוודי.
ארבעה מטוסים בעלי מנוע בוכנה כוכבי מסוג בריסטול פגסוס (Bristol Pegasus) סימן IM2 שנבנו על ידי הוקר כתבנית ייצור, נשלחו ב-1934. לאחר מבחנים מוצלחים, נבנו 42 מטוסים ברישיון בשוודיה, עם מנוע מתוצרת חברת NOHAB המקומית מסוג פגסוס סימן IU2.
ההוקר אודאקס (Hawker Audax), הגרסה של ההארט למטוס סיוע לצבא היבשה, שירת במקומות רבים ברחבי האימפריה הבריטית.
האודאקס הראשון טס לראשונה בסוף 1931 וכ-700 יחידות נבנו (כולל גרסאות לייצוא).
האודאקס דמה מאוד להארט אך עבר מספר התאמות, כולל קרס לתפיסת הודעות מהקרקע, היה חמוש במקלעים מסוג ויקרס ולואיס בקוטר 7.7 מ"מ ובעל מנוע קסטרל שהביא אותו למהירות מקסימלית של 274 קמ"ש.
מספר גרסאות נבנו מהאודאקס וסומנו בהתאם לאזור בו שירתו, כגון האודאקס בגרסה המותאמת לאקלים טרופי בהודו והאודאקס שפעל מסינגפור.
האודאקס שירת במדינות נוספות, כגון קנדה, הודו, דרום אפריקה, מצרים, עיראק, איראן, דרום רודזיה ומושבות בריטיות קטנות במזרח הרחוק.
באודאקס נעשה שימוש מוגבל במהלך מלחמת העולם השנייה בגבול קניה-אתיופיה, כאשר האחרונה הייתה תחת כיבוש איטלקי.
האודאקס פעל גם בעיראק, שם השתתף בדיכוי המרד העיראקי ב-1941 וסיים רשמית את שירותו ב-1945. הסבה של האודאקס לגרסת מפציץ קל, ההארטאיביז (Hartebees), נבנתה בדרום אפריקה עבור חיל האוויר המקומי.
65 מטוסים נבנו והשתתפו במערכה במזרח אפריקה כנגד האיטלקים.
חברת אוורו בנתה 287 מטוסי אודאקס במסגרת תוכנית ההתרחבות של חיל האוויר המלכותי בשנים 1935–1937. מטוסים אלה לא נשאו את סימני הזיהוי של אוורו, אך בשנים 1937–1938 בנתה החברה גרסה מודרנית יותר של האודאקס עבור ממשלת מצרים עם מנוע תוצרת ארמסטרונג-סידלי מסוג פנתר סימן VIA בעל 750 כ"ס.
בשל התכנון הרב מחדש שהושקע בגרסה, היא סומנה כאוורו סוג 674 (Avro Type 674).
מטוס דו מושבי לסיוע לצבא היבשה עבור חיל האוויר המלכותי, עם מנוע בוכנה תוצרת רולס-רויס מסוג קסטרל סימן IB בעל 530 כ"ס או סימן X בעל 580 כ"ס.
גרסה לשימוש באקלים טרופי, נבנתה עבור חיל האוויר המלכותי בהודו.
גרסה לשימוש באקלים טרופי, עם מנועי רולס-רויס קסטרל סימן V.
נבנתה עבור חיל האוויר המלכותי בסינגפור ומאלאיה הבריטית.
גרסה מותאמת של האודאקס סימן I עבור חיל האוויר הקנדי.
שישה מטוסים בעלי מנועי ארמסטרונג-סידלי פנתר סימן VIA 750 כ"ס ו-18 נוספים בעלי מנועי פנתר סימן X.
34 מטוסים נבנו עבור מצרים.
24 מטוסים להם הותאמו מנועי בריסטול פגסוס סימן IIM2 ועשרה נוספים עם מנועי פגסוס סימן VIP8. 34 מטוסים נבנו עבור עיראק.
30 מטוסים להם הותאמו מנועי פראט אנד ויטני הורנט S2B ו-26 נוספים בעלי מנועי בריסטול פגסוס סימן IIM או IIM2. 56 מטוסים נבנו עבור איראן.
מטוסים לתבנית ייצור שנבנו על ידי הוקר עבור דרום אפריקה.
מטוס לשימוש כללי ולסיוע לכוחות הקרקע, עבור חיל האוויר הדרום-אפריקאי.
עם מנוע בוכנה רולס-רויס קסטרל סימן VFP בעל 608 כ"ס.
65 נבנו ברישיון בדרום אפריקה.
ההוקר דמון (Hawker Demon) הייתה גרסת מטוס הקרב של ההארט.
הגרסה פותחה במהלך כניסתו של ההארט לשירות, כאשר התברר שהמפציץ מהיר יותר מכל מטוס קרב במצאי של חיל האוויר המלכותי, ולמעשה לא ניתן ליירוט.
המצב הגיע לידי כך שבתרגילי הגנה אווירית הורו לטייסי ההארט להפחית את מהירותם על מנת לתת למטוסי הקרב, מדגמי בולדוג וארמסטרונג ויטוורט' סיסקין (Armstrong Whitworth Siskin), סיכוי להשיגם.
בעוד שהפיתוח של ההוקר פיורי הראה ביצועים טובים יותר, הוא גם היה יקר לייצור וזמין רק במספרים קטנים.
כאשר הוגשה ההצעה להסב את ההארט לגרסת מטוס קרב, בחר בה משרד האוויר כפתרון ביניים עד לפיתוחו של מטוס קרב בעל ביצועים גבוהים שניתן יהיה לקנות בכמות גדולה.
הגרסה החדשה צוידה במקלע ויקרס נוסף, מבנה חלקו האחורי של תא הטייס שודרג ליצירת שדה אש טוב יותר והורכב מנוע מסוג קסטרל סימן IS המצויד במגדש על.
סדרת הייצור הראשונה בת שישה מטוסים נבחנה בהצלחה במהלך 1931 בגף מטייסת מס' 23 של חיל האוויר המלכותי וכתוצאה מכך הוזמנה גרסת מטוס הקרב, שכונתה דמון ("שד").
234 מטוסי דמון סופקו לחיל האוויר המלכותי, שצוידו בגרסאות שונות של מנועי קסטרל ובחימוש של מקלע לואיס בחלק האחורי של המטוס וזוג מקלעי ויקרס לירי קדימה.
מטוסים רבים אף צוידו בצריח הידראולי בחלק האחורי, שנבחן לפני כן בהוקר הארט.
הדמון סופק גם לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושירת תקופה קצרה, בתפקידים משניים בלבד, במלחמת העולם השנייה.
ייצור הדמון התבצע על ידי הוקר וחברת בולטון פול איירקראפט (Boulton Paul Aircraft) שבנוריץ'.
גרסת מטוס הקרב של מפציץ ההארט הד-מושבי עבור חיל האוויר המלכותי.
סומנה מאוחר יותר כהוקר דמון.
מטוס קרב דו-מושבי עבור חיל האוויר המלכותי.
גרסת מטוס קרב דו-מושבי עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
זהה לדמון סימן I אך בעל מנוע קסטרל סימן V 600 כ"ס.
54 מטוסים נבנו (ה-18 הראשונים נשלחו כמטוסי קרב לשימוש כללי ב-1935 וה-36 הנותרים כמטוסי קרב לסיוע לצבא היבשה נשלחו ב-1936).
גרסת האימון למטוס הקרב עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
דמון סטנדרטי שצויד באמצעי שליטה כפולים והתקן לגרירת מטרות.
גרסת מטוס קרב דו-מושבי בעלת צריח הידראולי תוצרת פרייזר-נאש (Frazer-Nash) בחלקו האחורי של תא הטייס.
ההוקר הארדי (Hawker Hardy) היה גרסת ההוקר הארט למטוס למשימות כלליות אשר נבנה על פי דרישת מכרז משרד האוויר לשירות בעיראק.
אב הטיפוס היה מטוס הוקר הארט לו הותאם רדיאטור מוגדל, קרס לתפיסת הודעות מהקרקע, מכלי מים וערכת הישרדות מדברית.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס התבצעה ב-7 בספטמבר 1934 והמטוס הראשון נשלח לטייסת מס' 30 בינואר 1935. סך הכל נבנו 47 מטוסים שנטלו חלק בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה במזרח התיכון ובאפריקה, בפעולות כנגד האיטלקים.
ההראדי גם פעל בשורות חיל האוויר של דרום רודזיה.
פעולתו המבצעית האחרונה של ההארדי בוצעה ב-9 במאי 1941 ומרבית המטוסים נגרטו, אם כי בודדים הוסיפו לשרת כמטוסים למשימות קישור.
ב-14 במאי 1941 השיגו שלטונות קונגו הבלגית הארדי בודד אשר נצבע בצבעי חיל האוויר של בלגיה ושימש למשימות תצפית.
הקריירה של המטוס בשירות הבלגים הייתה קצרה ביותר כאשר התהפך במהלך נחיתה ב-26 במאי בגמבלה ויצא מכלל שימוש.
מטוס דו-מושבי למשימות כלליות עבור חיל האוויר המלכותי.
47 מטוסים נבנו, מלבד גרסת אב הטיפוס שנוצרה מהוקר הארט.
ההוקר היינד הייתה גרסה עדכנית של ההארט ונועדה לשמש כ"מטוס ביניים" עד לסיום פיתוחם של המפציצים החד-כנפיים.
ההיינד היה בעל מנוע קסטרל 640 כ"ס ונבנו 508 מטוסים מגרסה זו, בתוספת 20 נוספים לאימון.
המטוס נכנס לשירות לראשונה בטייסת מס' 21 בדצמבר 1935 ובסופו של דבר צוידו בהיינד 26 טייסות מפציצים.
ההוקר הקטור הייתה הגרסה של ההיינד לשיתוף פעולה עם צבא היבשה וצוידו בו 13 טייסות.
ההקטור היה הגרסה היחידה בה הותקן מנוע נאפייר דאגר (Napier Dagger) במקום הקסטרל ועיצוב הכנף העליונה נלקח מההוקר פיורי.
178 מטוסים נבנו עבור חיל האוויר המלכותי ונעשה בהם שימוש מוגבל במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההקטור ביצע את משימת ההפצצה האחרונה שלו במלחמה כאשר מטוסי טייסת העזר מס' 613 תקפו עמדות תותחים גרמניות ליד קאלה ב-26 במאי 1940. ההקטור הוסב לאחר מכן לגורר דאונים ונותר בשירות עד 1943. מטוסי הקטור אף נמכרו לאירלנד.