tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רווט התחייב לתרום 10,000 ליש"ט בכל אחת משתי השנים הראשונות, וכן הוסיף 2,000 ליש"ט לרכישת משק חקלאי, בתנאי שעבודת המכון תכלול גם מחקר בעל השלכות על תזונת האדם.
משרד האוצר הבריטי הסכים לתנאים אלה, והמדינה התחייבה לממן את מחצית מעלות ההרחבה.
בספטמבר 1922 הושלמו עבודות הבנייה, והמכון – שנקרא כעת מכון המחקר רווט – נפתח מחדש בטקס בהשתתפות המלכה מרי.
בויד אור הוכיח את עצמו כמיומן בגיוס משאבים מממשלות ומממנים פרטיים.
הוא פעל להרחבת שטח החווה המחקרית ל-1,000 דונם, להקמת ספרייה, ולהרחבת מבני המחקר.
המכון הפך למרכז מחקר בינלאומי בזכות פרסומיו המרובים של בויד אור ומוניטין שצבר.
עם זאת, בשל הזמן הרב שהקדיש להשגת מימון, תפוקתו המדעית נפגעה.
ברבות השנים תיאר בויד אור את עבודת גיוס התרומות כ"משפילה", וציין כי נאלץ להקדיש לה מחצית מזמנו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, התמקד בויד אור בעיקר במחקר תזונת בעלי חיים, אך במקביל החל לעסוק גם בתזונת האדם, הן כמדען והן כלוביסט ופעיל ציבורי.
בשנת 1927 פרסם מחקר שהצביע על תרומת חלב לתזונת ילדים, דבר שהוביל להנהגת חלוקת חלב חינם בבתי ספר בבריטניה.
בדו"ח שפרסם בשנת 1936, שכותרתו "Food, Health and Income", קבע כי לפחות שליש מהאוכלוסייה בבריטניה סובלים מתת-תזונה כתוצאה מהכנסה נמוכה, וכי קיים קשר הדוק בין עוני, תזונה לקויה והישגים ירודים במערכת החינוך.
בין השנים 1929–1944 שימש כיועץ מדעי ללשכה הקיסרית לתזונת בעלי חיים, אשר הפכה מאוחר יותר ללשכה הקהילתית לתזונה במסגרת לשכות חבר העמים לענייני חקלאות (Commonwealth Agricultural Bureaux).
הלשכה פעלה מתוך מכון רווט.
באוקטובר 1945 נבחר ג'ון בויד אור לתפקיד רקטור של אוניברסיטת גלאזגו כמועמד עצמאי.
באותה שנה נבחר גם לכהן כחבר פרלמנט עצמאי מטעם המושב של האוניברסיטאות הסקוטיות המאוחדות, אולם פרש מהפרלמנט בשנת 1946.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, פרש בויד אור מתפקידו במכון רווט, ומונה למנכ"ל הראשון של ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות (FAO).
במהלך כהונתו הקצרה בתפקיד (1945–1948), פעל להקלת המחסור העולמי במזון באמצעות הקמת ועדת החירום הבינלאומית (IEFC), וקידם יוזמות לשיפור ייצור המזון וחלוקתו באופן שוויוני, לרבות הצעה להקמת מועצת מזון עולמית.
אף שהצעה זו לא התקבלה על ידי ממשלות בריטניה וארצות הברית, הניח בויד אור תשתית לפעולתה של הסוכנות החדשה במסגרת האו"ם.
לאחר פרישתו מן ה-FAO, עסק בפעילות עסקית ושימש כמנהל במספר חברות.
הוא נודע כמשקיע מוצלח, והצליח לצבור הון אישי משמעותי.
בשנת 1949 זכה בויד אור בפרס נובל לשלום, על פועלו לקידום ביטחון תזונתי עולמי.
את כספי הפרס תרם לארגונים שפעלו לקידום שלום עולמי ולהקמת ממשל פדרלי עולמי.
באותה שנה קיבל תואר אצולה ונקרא ברון בויד-אור מברכין מינס שבמחוז אנגוס.
בשנת 1960 נבחר לנשיאה הראשון של האקדמיה העולמית לאומנויות ולמדעים, גוף מדעי שהוקם ביוזמת מדענים בולטים לקידום שיתוף פעולה מדעי עולמי.
שמו של בויד אור הונצח במספר אתרים: אוניברסיטת גלאזגו קראה על שמו את "בניין בויד אור" ואת "מרכז בויד אור לאוכלוסיות ולמערכות אקולוגיות", בו גם שמורה מדליית פרס נובל שהוענקה לו.
שמו ניתן לרחובות בערים שונות בסקוטלנד, ובהן קילמארס, ברכין, פניקויק, וסולטקוטס.
ג'ון בויד אור היה מחלוצי המחקר התזונתי, והשפיע באופן נרחב על מדיניות ציבורית, חקלאית ובינלאומית.
בדו"ח "Food, Health and Income" משנת 1936, הדגים כי לפחות שליש מהאוכלוסייה הבריטית אינם מסוגלים להרכיב תפריט מזין במסגרת התקציב העומד לרשותם, והוכיח קשר ישיר בין הכנסה נמוכה, תת-תזונה והישגים לימודיים נמוכים.
מחקריו על מתן חלב לתלמידים הובילו להכרה בתועלות בריאותיות, ולמדיניות ממשלתית של חלוקת חלב חינם בבתי הספר.
שימש חבר בוועדת המדע של הממשלה בתקופת מלחמת העולם השנייה, ותרם לעיצוב מדיניות הרכש וההפצה של מוצרי מזון, שתרמה לשיפור מדדי הבריאות בקרב אוכלוסיות מוחלשות.
ייסד את מכון רווט למחקר תזונתי באברדין, ועמד בראשו בשנים 1914–1945. פעל לגיוס תקציבים, להקמת תשתית מחקרית מתקדמת ולהפיכת המכון לגוף בינלאומי מוביל בתחום.
הציג את רעיון תוכנית המזון העולמית בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך המלחמה, ופעל ליצירת מדיניות תזונה עולמית בחסות חבר הלאומים.
שימש כמנכ"ל הראשון של ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות (FAO) בין השנים 1945–1948. יזם את הקמת ועדת החירום הבינלאומית למזון (IEFC), והציע את הקמת מועצת המזון העולמית, שלא אושרה אך תרמה לעיצוב מדיניות עתידית בתחום.
בשנת 1949 זכה בפרס נובל לשלום על פועלו למיגור הרעב והעוני.
תרם את כספי הפרס לארגוני שלום עולמי וקרנות התומכות בממשל עולמי פדרלי.
הוענק לו תואר אצולה ונעשה לברון בויד-אור מברכין.
זכה למדליית Bellahouston ולעיטורי כבוד מההחברה המלכותית הבריטית וממוסדות אקדמיים נוספים.
פועלו ממשיך להשפיע על מדיניות בריאות ותזונה.
שמו מונצח באוניברסיטת גלאזגו, במכון רווט ובמוסדות חינוך ורחובות במספר ערים בסקוטלנד.
ג'ון קליפטון "ג'ק" בוגל היה איל הון אמריקאי אשר התמחה בהשקעות ופילנתרופ.
הוא היה המייסד והמנכ"ל של קבוצת ונגארד , מחלוצי ההשקעה הפסיבית, ויוצר הקרן המחקה הראשונה.
כתב מספר ספרים מצליחים בנושא השקעות.
בוגל היה בן של משפחה שהיגרה מסקוטלנד לארצות הברית.
משפחת ארמסטרונג, של אבותיה של אימו הגיעה לארצות הברית בתחילת המאה ה-18. בוגל רואה בסבו של סבו ממשפחה זו, פילנדר בניסטר ארמסטרונג, איש עסקים בתחום הביטוח, דמות שהוותה עבורו השראה להתנהלות אישית וכלכלית.
בוגל ואחיו התאום דייוויד נולדו במונקלייר, ניו ג'רזי לוויליאם ייטס בוגל ג'וניור ולג'וזפין לוריין היפקינס.
משפחתו של בוגל איבדה את כספה בשפל הגדול ונאלצה למכור את ביתה.
אביו של בוגל הפך לאלכוהוליסט, דבר שהוביל לגירושי ההורים.
בשנת 1951 בוגל סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פרינסטון.
התזה שכתב הייתה על קרנות נאמנות, מכשיר פיננסי, חדש באותם ימים.
עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת ההשקעות וולינגטון.
ב-22 בספטמבר 1956 בוגל נישא לאיב שררד, לזוג נולדו שישה ילדים.
למרות מחלת לב כרונית שהובילה לכך שבגיל 31 עבר התקף לב ראשון, ומאוחר יותר הובילה לכך שעבר השתלת לב, בוגל טיפס בסולם החברה ובשנת 1970 הוא מונה ליושב ראש החברה.
בשנת 1974 הוא פוטר אחרי שהמיזוג שאישר הוביל את החברה להפסדים כבדים.
מאבק השליטה הוביל את בוגל לייסד את חברת ונגארד ולפנות להשקעות פאסיביות בהן לא תמך עד אותו זמן.
בתחילה הרעיון התקבל בביקורתיות, אך כעת ונגארד היא בין חברות ההשקעה הגדולות בארצות הברית, והקרנות המחקות הפכו לפופולריות והביאו להורדת עלויות בתעשייה הפיננסית.
בשנת 1996 הוא ויתר על תפקידו כמנכ"ל ונגארד לטובת ג'ון ג'.
בראנן, יורשו המיועד ויד ימינו, ועבר השתלת לב.
חזרתו לחברה הובילה לחיכוכים בינו לבין בראנן.
בשנת 1999 בוגל עזב את החברה ועבר לחברת מחקר שלא קשורה ישירות לחברה.
בזמן עבודתו בוונגארד הוא תרם מחצית ממשכורתו לצדקה.
ג'ון בוגל נפטר ב-16 בינואר 2019 בביתו בארצות הברית.
ג'ון בויד הוא שחקן אמריקאי.
מוכר מתפקידיו כארלו גלאס בעונה השמינית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה "24"; ג'יימס אייבורי בסדרת הטלוויזיה "בונז" (בין השנים 2014–2017), וסטיוארט סקולה בסדרה "FBI".
בויד נולד בניו יורק; הוריו הם סיסי והשחקן גיא בויד.
הוא בוגר בנינגטון קולג', מכללה לאומנות ליברלית בוורמונט.
בויד החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2005, והופיע בסרטים קצרים ובתפקידים קצרים שונים בסרטים.
באותה שנה שיחק בסרט "בטי פייג' הידועה לשמצה" של הבמאית מרי הארון, שמבוסס על חייה של הדוגמנית משנות ה-1950 בטי פייג'.
הוא גם התארח בפרק של הדרמה המשפטית "חוק וסדר", ואף חזר לתוכנית בשנת 2006, אך כדמות שונה.
בשנת 2010 לוהק לתפקידו הגדול הראשון, וכיכב כסוכן ארלו גלאס בעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "24" ברשת FOX.
הוא שיחק גם בתפקיד אורח בסדרות "Suits" ו"פרינג'".
בשנת 2012 השתתף בסרט זוכה פרס האוסקר "ארגו".
בשנת 2013 התארח בארבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה "Touch".
בשנת 2014 החל לשחק כסוכן מיוחד של ה-FBI בשם ג'יימס אייבורי בעונה העשירית של סדרת הטלוויזיה "בונז", ולאחר עזיבתו של ג'ון פרנסיס דיילי קיבל תפקיד ראשי בסדרה, עד לסיומה בשנת 2017.
בשנת 2019 החל לשחק בתפקיד מרכזי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "FBI".
+שנהסרטתפקידהערות2005בטי פייג' הידועה לשמצהBuilding Girl2006Fields of Freedomנערה במים2007Careless2009היקר מכולםMercy 2010Jelly2012ארגו2018נקמה חריפה
+שנהסדרהתפקידהערות2005, 2006חוק וסדרזאק ברנס / קני אליס2 פרקים2008פרינג'איאן ספנסרפרק: "In Which We Meet Mr.
Jones"201024 ארלו גלאסתפקיד ראשי (עונה 8); 24 פרקים2011Suitsגרגורי בוןפרק: "Errors and Omissions"2013טאצ'קייס4 פרקים2014יומני קאריאליוט2 פרקים2014–2017בונזג'יימס אייבורי תפקיד ראשי (עונות 12–10); 56 פרקים2019–הווהFBIסטיוארט סקולהתפקיד ראשי (עונה 2–הווה)2020–2024FBI: המבוקשים ביותר4 פרקים
ג'ון בוואן היה פיראט ממוצא קראולי שהיה פעיל בתור הזהב של הפיראטים.
הוא הפליג עם בני דורו המפורסמים האחרים, כולל נתנאל נורט (שהחליף אותו כקפטן הספינה האחרונה של בוואן, "דאפינט") וג'ורג' בות', שהיה הקפטן שלו כשהיה איש צוות על סיפון ה"ספיקר".
במשך תקופה של ארבע שנים.
בוואן שדד כ-170,000 ליש"ט בסחורות ומטבעות ופרש לבורבון לתקופה קצרה לפני מותו בשנת 1704.
יליד ברמודה, לאחר מכן עבר בוואן להתגורר בקרוליינה, שם חתם על שירות באוניה אנגלית, כבעל דרגה זוטר.
עם זאת, הספינה של בוואן הותקפה והוא נלכד על ידי שודדי ים צרפתים.
הפיראטים חצו את האוקיינוס האטלנטי, לכיוון מדגסקר, אך הם עלו על שרטון סמוך לאלסה בדרום האי.
בוואן ושאר האסירים האנגלים הצליחו לתפוס את הסירה הגדולה של הספינה, והפליגו בה כ 70 ק"מ, לסנט אוגוסטין.
בוואן נשאר בסנט אוגוסטין במשך 18 החודשים הבאים לפני שבסופו של דבר החליט להפוך לפיראט בעצמו.
הוא הצטרף לצוות של קפטן ריד, ונבחר על ידי הצוות להיות הנווט בהפלגה.
לאחר שקפטן ריד השתלט על ספינה הודית גדולה, חזר בוואן למדגסקר והצטרף לג'ורג' בות' כאיש צוות.
באפריל 1699 כבש בות' ספינת עבדים לשעבר בגודל 450 טון, 50 תותחים, "הספיקר".
בוואן שירת תחת פיקודו של בות' עד שנת 1700, אז נהרג בות' על ידי ערבים בזנזיבר בעת ניהול משא ומתן על קניית אספקה לספינה שלו.
בוואן הצליח בתחילת דרכו בפיקוד על אוניות הפיראטים.
הוא תקף צי של 13 ספינות מוריות, ואף על פי שחלקן נמלטו באפלה, הוא תפס רכוש בשווי מוערך של 100,000 ליש"ט.
בעקבות זאת, תקף בוואן מספר ספינות נוספות, כולל את "אינדיאמן" בפיקודו של קפטן קונווי בנובמבר 1701, מול חופי מלבר.
למרות התקפות אלה, בוואן הצליח להמשיך ולסחור ברכוש בנמלים מקומיים - בעקבות התקפתו על ה"אינדיאמן", הוא גרר אותה בגלוי לנמל קלייקון הסמוך ומכר אותה לשלושה סוחרים מקומיים.
ה"ספיקר" אבדה בסוף 1701 כאשר במהלך מסע למדגסקר, היא עלתה על שונית סנט תומאס ליד מאוריציוס.
עם זאת, בוואן ורוב הצוות הצליחו להגיע לחוף.
לאחר שלושה חודשים באי הם הצליחו לרכוש ספינה אחרת ולאחר ששינו את שמה "ברגנטין" (לימים השם שונה שוב ל"קונטנט") הוא וצוותו עזבו וכשהגיעו למדגסקר הקימו עיירה כבסיס לפעולתם - פורט מרטן (1701).
בתחילת 1702 תפסו בוואן ומספר שודדי ים את ה"ספידי ראטרן", בפיקוד של קפטן דרומונד, כמו גם ספינה נוספת ישנה, שאותה תכנן דרומונד למלא בעבדים מאיל סנט-מארי, למכירה לבעלי מטעי קקאו פורטוגזיים באפריקה.
הספינה הישנה נמצאה כלא מתאימה לפיראטים והיא נשרפה.
ה"ספידי ראטרן" הוחזרה לשימוש פיראטי נגד ספינות מסחריות.
שתי הספינות הפיראטיות, עזבו את העיירה מרטן ביחד, אך בלילה הראשון של ההפלגה ה"קונטנט" עלתה על שרטון.
מבלי להיות מודע לכך, המשיך בוואן להפליג לאיי מסקרן.
הוא ציפה למצוא שם את ה"ראלי גאלי", מכיוון שאנשי הצוות של דרומונד לשעבר נצפו שם קודם לכן.
עם זאת, הספינה נעלמה, ובוואן החליט להפליג למאוריציוס כדי לחפש אותה.
בוואן לא הצליח למצוא את הספינה, אך גם לא תקף את הספינות בנמל מאוריציוס, מכיוון שהוא לא ידע את כוחן.
במקום זאת, הפליג למפרץ אוגוסטין, שם פגש את ה"קונטנט".
כשנוכח שמצבה גרוע והיא חסרת תועלת עבורו, הוא שרף את כלי השיט ואת הצוות אעלה על סיפון ה"ספידי ראטרן"
בשלהי 1702 פגש בוואן שוב את תומאס האוורד, שאחרי שעזב את צוותו של בוואן במדגסקר בעקבות אובדן ה"ספיקר", תפס יחד עם קבוצה של שודדי ים את האוניה "פרוספרוס" עם תותחיה הרבים בנמל מאיוטה.
עד חג המולד החליטו בוואן והווארד לאחד את כוחותיהם.
במרץ 1703 בוואן עסק בתיקונים של ספינתו ורק באוגוסט 1703 הם תקפו יחד את ה"פימרוק" של החברה הסחר המזרחית, ליד איי קומורו.
בוואן והווארד תקפו אז שתי אוניות הודיות בים סוף, ותפסו את הגדולה יותר ושינו את שמה ל"דאפיאנט".
מאחר שלא שמע כלום מאוניותיו, בוואן קיבל את הפיקוד על "דאפיאנט".
לאחר שלקח גם סכום של 70,000 ליש"ט, חזר בוואן לנמל רג'אפורה שם התחלקה הביזה.
תומאס האוורד החליט לעזוב את הספינה יחד עם ארבעים פיראטים נוספים.
מתוך כוונה לפרוש מחיי פיראטיות ולחזור למדגסקר.
אחרי שישה חודשים מת בוואן ממחלת מעיים לא מוגדרת ונקבר בבורבון.
לאחר פרישתו, נתנאל נורט נבחר להחליף אותו בתפקיד הקפטן של ה"דאפיאנט".
ג'ון בוקנקאמפ הוא יוצר, במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא החל לצלם סרטים בילדותו עם חברים ובני משפחה.
כשגדל, הוא היה מעורב בהפקות תיאטרון ומוזיקה כסטודנט בבית הספר התיכון בקארני.
הוא למד באוניברסיטת נברסקה בקארני, ולאחר מכן למד בבית הספר לאומנויות קולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בוקנקאמפ החל לכתוב תסריטים, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה כשזכה בתחרות תסריטאים שנערכה בנברסקה.
מיד לאחר ניצחונו בתחרות נשכר על ידי ויליאם פרידקין לכתוב עבורו סרט אימה.
בשנת 2000 יצר וביים את הסרט "פרסטון טילק", בו כיכבו לוק וילסון, נורמן רידוס ומילי אביטל.
בשנת 2004 יצר את המותחן הפסיכולוגי "לקחת חיים", בו כיכבו אנג'לינה ג'ולי ואית'ן הוק.
בשנת 2013 יצר את הסרט "הקריאה", בו כיכבו האלי ברי ואביגייל ברסלין.
משנת 2013 הוא היוצר והמפיק של סדרת הטלוויזיה המצליחה "הרשימה השחורה", בה מככבים ג'יימס ספיידר ומייגן בון.
בשנת 2017 הוא יצר והפיק את סדרת הספין אוף "הרשימה השחורה: גאולה", שבוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
בשנת 2025 יצר והפיק את הסדרה "The Last Frontier" עבור רשת "אפל TV פלוס".
בוקנקאמפ נשוי לקת'י ואב לבן ובת.
על עבודתו להצלת התיאטרון בעיר הולדתו זכה בשנת 2013 בפרס "Hub Freedom Award for arts and entertainment".
במאי 2019 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד באמנות המוזיקה מאוניברסיטת נברסקה.
ג'ון בגנולד ברג'ס היה אמן אנגלי הידוע בציוריו של סצנות היסטוריות וז'אנריות, בעיקר בספרד.
ברג'ס נולד בצ'לסי, בלונדון, והיה בנו של הנרי ויליאם ברג'ס, צייר הנוף של ויליאם הרביעי, וחלק ממשפחה של כמה דורות של אמנים מכובדים (ראה להלן "משפחה").
הוא התחנך ב"בית הספר לדקדוק ברומפטון", ולאחר מות אביו כשהיה בן 10, קיבל הכשרה לאמנות מויליאם צ'ארלס רוס, צייר המיניאטורות – שהיה חבר של אביו.
בשנת 1848 הוא למד בבית הספר לאומנויות של ג'יימס מתיוס ליי בסוהו.
בשנת 1850 הציג תמונה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1849 נכנס לבתי הספר של האקדמיה וזכה במדליית המחלקה הראשונה לציור מהחיים.
כל שנה משנת 1852 ועד מותו, ברג'ס היה תורם שנתי לתערוכות האקדמיה.
ברג'ס החל את הקריירה שלו בציור דיוקנאות ועבודות ז'אנריות, לפני שנסע לספרד בשנת 1858, בליווי חברו האמן אדווין לונג – שיהפוך לחברו לטיולים לציור בעתיד.
במשך שלושים השנים הבאות היה ברג'ס מבקר כל שנה בספרד, לעיתים קרובות בילה ימים עם איכרים ספרדים, חי את חייהם ואכל את מזונם.
הוא נסע גם למרוקו לפחות פעם אחת.
בשנת 1860 הוא התחתן עם סופיה, בתו של רוברט טרנר מגרנתאם, לינקולנשייר.
ההצלחה הגדולה הראשונה של ברג'ס הייתה "בראבו טורו" בשנת 1865. כמה מיצירותיו החשובות האחרות הן "נגנב על ידי הצוענים" (1868), "ילד הפלא" (1875), ו"קבצנים בספרד" (1877).
ביוני 1877 נבחר ברג'ס לעמית של האקדמיה המלכותית.
ציורים נוספים הם "כותב המכתבים" (1882), "ההתעסקות בחתונה" (1884), "יצרני הסיגריות" (1887), ו"חופש העיתונות" (1890), שהיה ציורו של ברג'ס כעבודת דיפלומה לאחר שנבחר כחבר מן המניין באקדמיה המלכותית בשנת 1889. בין השנים 1850–1897 הציג ברג'ס שבעים ושלוש תמונות באקדמיה המלכותית, חמש עשרה במוסד הבריטי, ושלושים או ארבעים במוסדות אחרים.
הוא נפטר ב־12 בנובמבר 1897 בביתו ברחוב פינצ'לי רוד 60, לונדון, ונקבר בבית העלמין בפדינגטון בווילסדן.
ג'ון הגיע ממשפחה של ציירים בולטים: אביו היה ה.ו.
ברג'ס, צייר נוף של המלך ויליאם הרביעי.
סבא רבא תומאס ברג'ס (1786) היה מורה של תומאס גיינסבורו.
ג'ון בורגוין היה גנרל, מחזאי ופוליטיקאי בריטי, חבר בית הנבחרים הבריטי מ-1761 ועד לפטירתו.
בורגוין היה מעורב במלחמת שבע השנים ומלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך מלחמת שבע השנים היה מעורב בורגוין בהגנה הבריטית הרגלית על ממלכת פורטוגל מפני פלישת ספרד הבורבונית.
בורגוין מונה למפקד צבאי בקנדה ופיקד על הכוחות הבריטים במהלך ההפסד החריף בקרב סרטוגה.
בורגוין היה חבר המועצה המלכותית תחת ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ג'ון בורגוין נולד בבדפורדשייר בשנת 1722. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בוסטמינסטר, הוא הצטרף לצבא הבריטי כפרש ברגימנט ההוסרים ה-13 בשנת 1740. בורגוין היה בן זוגה של בתו של הרוזן מדרבי והתכוון להציע לה נישואים.
הרוזן לא היה מרוצה מהנישואין והעניק לבורגוין סכום כסף קטן כדי למנוע את נישואיהם של הזוג הצעיר.
בורגוין התעלם מדרישותיו של הרוזן והשתמש בכסף למען צרכים אישיים.
לאחר ששירת בהצטיינות במלחמת שבע השנים (1756–1763), נבחר בורגוין לבית הנבחרים הבריטי בשנת 1761 ושוב בשנת 1768. בשנת 1776 הוקצה לפקד על הכוחות המוצבים בקנדה הבריטית בדרגת גנרל, והחל לקדם אסטרטגיה התקפית של הכוחות הבריטים.
מצפון (כוחותיו של בורגוין), מדרום (כוחותיו של ויליאם האו בניו יורק) וממערב (כוחותיו של קולונל בארי סנט לג'ר בטריטוריות המערביות) תכננו לקדם מתקפות מתואמות ולהיפגש באולבני, ניו יורק, ובכך התכוונו הבריטים לבודד את ניו אינגלנד משאר המושבות האמריקאיות הסוררות.
צבא הרגלים של בורגוין כבש את פורט טיקונדרוגה, צפון ניו יורק, ב-6 ביולי 1777. לאחר שהגיע לנהר ההדסון נלחם אל מול צבא גדול בהרבה בפיקודו של הגנרל פיליפ סקיילר והגנרל הורשיו גייטס, אשר נתמכו בידי הבריגדיר גנרל בנדיקט ארנולד.
כשמיצה את המזון והתחמושת שלו ולא קיבל שום סיוע מהאו (שנטש את האסטרטגיה המקורית כדי לכבוש את פילדלפיה, פנסילבניה) או מסנט לג'ר (שהובס באוריסקני, ניו יורק, ונסוג חזרה מערבה), נאלץ בורגוין להיכנע לכוחות האמריקאים בשערים מצפון לסרטוגה ספרינגס ב-17 באוקטובר 1777, ובכך סיים את קרב סרטוגה.
בורגוין שוחרר יחד עם חייליו, חזר לבריטניה, שם התמודד עם ביקורת קשה על כישלונו הצבאי.
לתקופה קצרה (1782–1783) שירת בורגוין בתפקיד ראש המטה הכללי בממלכת אירלנד, אך הוא פרש מאוחר יותר לחייו הפרטיים.
בורגוין היה אישיות ציבורית רבת השפעה בחברה הלונדונית.
הוא גם כתב מספר מחזות, שהמצליחה ביותר מביניהן הייתה היורשת (1786).
תחילה תמך בורגוין בממשלת פרדריק נורת' הטורית אך לאחר כישלון המלחמה נטה יותר לתמיכת המפלגה הוויגית.
בורגוין נפטר בפרישתו בשנת 1792, בגיל 70.
ג'ונתן מייקל באטיסט הוא מוזיקאי ואיש טלוויזיה אמריקאי.
הוא הקליט והופיע עם אמנים בז'אנרים שונים של מוזיקה, ביניהם סטיבי וונדר, פרינס, וילי נלסון, לני קרביץ, אד שירן, רוי הרגרוב ומייביס סטייפלס.
הוא הוציא שירים משלו והופיע ביותר מ-40 מדינות.
באטיסט מופיע בקביעות עם להקתו Stay Human, ומופיע איתם מדי לילה בתוכנית האירוח הלילית, לייט שואו עם סטיבן קולבר מאז שנת 2015.
ב-18 באוגוסט 2023 יצא לאור אלבומו השביעי, World Music Radio.
באותה שנה שיחקה באטיסט בדרמת ההתבגרות המוזיקלית "הצבע ארגמן" אשר מבוסס על הרומן המצליח באותו שם מאת הסופרת האמריקאית אליס ווקר.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאה2019פרס גראמיביצוע השורשים האמריקאיים הטוב ביותר"St.
!פרס אמי לבידור בפריים טיים
|"לייט שואו עם סטיבן קולבר" (כמפיק)
!פרסי הווידאו קליפים של MTV
ג'ון בופורט, דוכס סאמרסט הראשון, רוזן סאמרסט השלישי היה אציל ומפקד צבאי אנגלי במהלך מלחמת מאה השנים.
הוא היה סבו מצד אמו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
ג'ון נולד ב-25 במרץ 1404, והיה בנו השני של ג'ון בופורט, רוזן סאמרסט הראשון (1371–1410), הבכור מבין ארבעת ילדיו שקיבלו לגיטימציה של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, מפילגשו קתרין סווינפורד.
ג'ון מגונט היה בנו השלישי שנותר בחיים של המלך אדוארד השלישי.
אמו הייתה מרגרט הולנד (1385–1439), בתו של תומאס הולנד, רוזן קנט השני, בנה של ג'ואן, רוזנת קנט, נכדתו של המלך אדוארד הראשון ואשתו של אדוארד, הנסיך השחור (אחיו הבכור של ג'ון מגונט) ואמו של המלך ריצ'רד השני.
בשנת 1418 הוא הפך לרוזן סאמרסט השלישי, לאחר שירש את אחיו הבכור הנרי בופורט, רוזן סאמרסט השני (1401–1418), שמת רווק, בן 17, בזמן שנלחם למען במצור על רואן בצרפת, תחת פיקוד של דודם תומאס בופורט, דוכס אקסטר (1377–1426).
הוא לחם במסעות הצרפתים של בן דודו המלך הנרי החמישי ב-1419. בשנת 1421 הוא ליווה את אביו החורג תומאס מלנקסטר, דוכס קלרנס (אחיו הצעיר של המלך) במסע באנז'ו, צרפת.
תומאס נהרג בקרב באוז'ה (22 במרץ 1421), בעוד סאמרסט ואחיו הצעיר נתפסו ונכלאו למשך 17 שנים.
ב-25 במרץ 1425 הגיע סאמרסט לבגרותו, אך נחלותיו מאביו היו צריכים להיות מנוהלים על ידי אמו במשך שלוש עשרה השנים הבאות של מאסרו.
הוא נשאר כלוא עד 1438 ולאחר שנפדה, הפך לאחד המפקדים האנגלים המובילים בצרפת.
בשנת 1443 נוצרו עבור ג'ון התארים דוכס סאמרסט ורוזן קנדל, הוא מונה לאביר מסדר הבירית ומונה לקפטן-גנרל של גיין.
הוא ניהל תקופה שבמהלכה איבדה אנגליה שטחים רבים בצרפת והוכיח את עצמו כמפקד גרוע.
האמפרי מלנקסטר, דוכס גלוסטר הראשון, העוצר של המלך הצעיר הנרי השישי, לא היה מסוגל לשלוט בניהול הצדק והכספים, מה שהוביל להפקרות נרחבת.
בתחילת שלטונו השני של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, דחה גלוסטר את תפקידו של לוטננט-מושל, שהתקבל אז על ידי סאמרסט, ששאב ממנו משכורת של 600 פאונד.
הוא מונה לאדמירל הצי של מפקד הצבא ג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי, אשר מאוגוסט 1440 צר על ארפלור, שהייתה בידי צרפת במשך חמישה חודשים.
שארל השביעי, מלך צרפת שלח צבא גדול תחת ריצ'מונט.
האנגלים חפרו סוללת תעלה כפולה עם 1,000 איש בלבד, בעוד שהשייטת של סומרסט מנעה נחיתה צרפתית בים, תוך שימוש בקשתים כדי להדוף את האויב מטווח קצר.
לאחר שנבלמו כך נסוגו הצרפתים לפריז והסירו את המצור.
העיירה נכנעה לאנגלים ונכבשה מחדש.
דוכס יורק התרגז על כך שדודו של ג'ון הקרדינל הנרי בופור יעץ למלך לתבוע שלום.
סאמרסט יעץ למלך הנרי שהשלום הוא הומניטרי וכי מלך צרפת נחוש להשתלט על פונטואז.
כאשר יורק הגיע לנורמנדי בשנת 1441 למערכה, סומרסט התפטר.
אבל נפילת פונטואז לידי שארל הראשון, דוכס אורליאן בספטמבר 1441 החלישה את חיל המצב האנגלי ובגסקוניה המצב היה גרוע עוד יותר.
בני בופורט שלחו את סר אדוארד האל, שהגיע לבורדו ב-22 באוקטובר 1442, להודיע ליורק שיגיע צבא ענק בפיקודו של סאמרסט.
יורק נצטווה לבצר את רואן; בדיוק כאשר המלך והדופין של צרפת איימו על בורדו ועל אקוויטניה וכבשו את העיירה דאקס סאמרסט היסס ויורק נבלם כשגיין אבדה.
בינתיים, הדוכס מיורק, שנלחם לצד הטקטיקן לורד טלבוט, מונה לסגן לכל צרפת.
כאשר אשתו של הדוכס מגלוסטר אלינור הואשמה בבגידה, סאמרסט ניצל את ההזדמנות באפריל 1443 כדי להכריז על עצמו לוטננט של אקוויטניה וקפטן-גנרל של גיין.
עד אז, המשא ומתן שהחל סאמרסט כקפטן-גנרל של קאלה נכשל.
שני הגורמים הללו הפכו את יורק נגד בופורט.
אבל הקש האחרון היה תשלום של 25,000 ליש"ט לסאמרסט בעוד יורק נשאר בחובות כבדים.
יתר על כן, גיין צרכה משאבים יקרים שנועדו לנורמנדי.
באוגוסט 1443 הוביל סאמרסט 7,000 איש לשרבור וצעד דרומה לגסקוניה; הדוכס היה חולה.
הוא הסתער לתוך Guerche, עיירה ברטונית שאיתה חתמה אנגליה על הסכם שלום.
אבל סאמרסט שחרר את כל השבויים, קיבל כסף מהדוכס מברטאן.
במצעד ללא מטרה דרך מיין, הוא חזר באותו חורף לאנגליה.
מותו ב-1444, אולי בהתאבדות, ושל דודו הקרדינל, סימן את סוף השפעת בית בופורט והשאיר את הדלת פתוחה לוויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק, לשלוט בממשלה.
ההשפעה המתמשכת של אירועים אלו הייתה טינה יוקדת בין בית יורק לשאר חברי משפחת בופורט.
בשנת 1439 הוא התחתן עם מרגרט ביושאן, בתו של סר ג'ון בושאמפ, דה יורה הברון השלישי של ביושאן (נפטר 1412/1214) מבלטסו בבדפורדשייר, מאשתו השנייה אדית סטורטון, בתו של סר ג'ון סטורטון מסטורטון, וילטשייר, ממנה הייתה לו בת יחידה:
ליידי מרגרט בופורט (1443–1509), שנישאה לאדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד הראשון (1430–1456) והייתה אמו של המלך הנרי השביעי, הראשון משושלת טיודור.
מאחר שמת ללא יורש זכר, הדוכסות שלו נכחדה, אולם הרוזנות שלו עברה לאחיו הצעיר אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט השני (1406–1455).
מכיוון שאדמונד קיבל מאוחר יותר את התואר דוכס סאמרסט, הוא נקרא לעיתים קרובות הדוכס השני מסאמרסט למרות שהוא לא ירש את התואר מאחיו.
הילדים הלא חוקיים שלו כללו:
טסיין מסאמרסט, התחתנה עם ריינולד (או רג'ינלד) גריי, לורד גריי השביעי מווילטון, ממנו נולד לה בן אחד:
ג'ון גריי, לורד גריי השמיני מווילטון;
יוהנס יאקובוס "ג'ון" בוסמן (בהולנדית: Johannes "John" Jacobus Bosman; נולד ב-1 בפברואר 1967) הוא כדורגלן עבר הולנדי, אשר שיחק בעמדת החלוץ.
לאחר פרישה ממשחק פעיל עובד כעוזר מאמן קבוצת הנוער של אייקס אמסטרדם.
כאשר היה בוסמן בן 18 הצטרף לקבוצת אייאקס אמסטרדם, ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-20 בנובמבר 1983 בניצחון 5-2 על רודה.
בוזמן גם כבש את אחד השערים במשחק.
באייקס שיחק בוסמן בחוד יחד עם מרקו ואן באסטן - צמד ואן באסטן-בוסמן הוביל את אייקס לזכייה באליפות הולנד, בגביע ההולנדי (פעמיים) ובגביע אירופה למחזיקות גביע.
בשנת 1987 עבר ואן באסטן למילאן ובוסמן הפך למבקיע העיקרי של אייקס.
בעונת 1987/1988 הבקיע בוסמן 25 שערים והגיע למקום שני ברשימת מלכי השערים של העונה.
בתום עונת 1987/1988 עזב בוסמן את אייקס וחתם במכלן הבלגית.
בוסמן שיחק במדי מכלן במשך שתי עונות וזכה איתה באליפות בלגיה.
לאחר מכן שב להולנד ושיחק עונה אחת עם פ.ס.וו.
איינדהובן, בסיומה זכה עם הקבוצה באליפות הולנד.
בתום העונה החליט מאמן איינדהובן להציב בעמדתו של בוסמן שחקן שעלה מקבוצת הנוער ובשל כך שוחרר בוסמן מהקבוצה.
הוא חתם על חוזה לחמש שנים עם אנדרלכט הבלגית.
במהלך חמש שנותיו באנדרלכט זכה בוסמן עם הקבוצה בשלוש אליפויות ובגביע הבלגי.
בשנת 1996 שב בוסמן להולנד, הוא שיחק 3 שנים בשורות טוונטה.
בעונה הראשונה שלו עם הקבוצה הצליח להביא אותה אל המקום השלישי בליגה.
אך בהמשך לא בלט במיוחד.
בשנת 1999 עבר לקבוצת א.ז.
בוסמן שיחק את משחקו הראשון במדי נבחרת הולנד ב־14 במאי 1986. היה זה משחק ידידות עם נבחרת מערב גרמניה.
את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע ב־21 בספטמבר 1986 במשחק מול נבחרת קפריסין.
ב־28 באוקטובר 1987, במהלך משחק נוסף נגד קפריסין, הבקיע בוסמן חמישה שערים.
בוסמן נכלל בסגל נבחרת הולנד ליורו 1988. בוסמן השתתף במשחק הראשון בשלב הבתים מול נבחרת ברית המועצות.
הולנדים הפסידו במשחק ומאמן הנבחרת רינוס מיכלס שיבץ במשחקים הבאים את ואן באסטן במקומו של בוסמן בשאר המשחקים בטורניר.
בוסמן נכנס כמחליף במשחק מול אירלנד בשלב הבתים.
הוא לא שותף במשחק חצי הגמר והגמר, בו ניצחה הולנד את ברית המועצות וזכת לראשונה ביורו.
בוסמן המשיך לשחק במדי הנבחרת עד לשנת 1997. הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1994, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות.
ג'ון וודרו בונר היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ה-13 של מדינת מונטנה מ-1949 עד 1953. טרם כהונתו כיהן כתובע הכללי של מונטנה בין השנים 1941–1942. הוא מושל מונטנה הראשון שנולד במאה ה-20.
בונר נולד בביוט שבמונטנה, ולמד בבית הספר התיכון שבעיר.
הוא השלים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת המדינה של מונטנה, אשר ידועה בהווה כאוניברסיטת מונטנה במיזולה.
ב-3 בפברואר 1929 נישא לג'וזפין מרטין, ולזוג נולדו חמישה ילדים: ג'ו, ג'קי, בילי, פאט וטום.
בונר שימש כיועץ המשפטי של מועצת הכבישים של מונטנה בשנים 1929–1936, ולאחר מכן עבד כעורך דין עבור מועצת הרכבות והשירות הציבורי בין 1936 ל-1940. בשנת 1941 נבחר לתובע הכללי של מונטנה, אך בשנת 1942 התגייס לצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור כדי לשרת במלחמת העולם השנייה.
הוא התקדם לדרגת קולונל ועוטר במספר עיטורים על שירותו הצבאי.
בשובו מהמלחמה, התמודד בונר על תפקיד מושל מונטנה בבחירות 1948. הוא ניצח בבחירות המקידמות של המפלגה הדמוקרטית ארבעה מועמדים אחרים עם 37.32%, ובבחירות הכלליות גבר על המושל הרפובליקני המכהן סם פורד לאחר שגרף 55.73% מקולות הבוחרים.
בשנת 1952 התמודד לכהונה שנייה, אך הפסיד בפער קטן לחבר הסנאט של מונטנה ג'.
לאחר מכן ניסה שוב את מזלו בפוליטיקה המדינתית.
בשנת 1956 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל, אך הפסיד לארנולד אולסן, שהפסיד בבחירות הכלליות לארונסון.
בנובמבר 1960 ניסה להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית כמחליפו של הסנאטור הפורש ג'יימס אדוארד מארי, אך בפריימריז הדמוקרטיים הפסיד לחבר הקונגרס לי מטקלף, שנבחר מאוחר יותר לסנאט וכיהן שם במשך 30 שנה.
בשנת 1968 מונה בונר לשופט בבית המשפט העליון של מונטנה, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-28 במרץ 1970. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
אדמירל ג'ון בינג היה אדמירל בריטי, אשר הועמד למשפט צבאי והוצא להורג על שכשל "לעשות ככל יכולתו" בקרב מנורקה, בתחילת מלחמת שבע השנים.
בינג, ששירת קודם לכן בתפקיד Commodore-Governor של אוניות הדיג האנגליות שפעלו במימי ניופאונדלנד, נשלח ב-1756 עם שייטת קטנה כדי להסיר את המצור שהטילה שייטת צרפתית בת 12 אניות וחמישה-עשר אלף חיילים על המבצר הבריטי סיינט פיליפ (פורט מאהון) שבאי מנורקה.
במהלך הקרב הימי שהתפתח בין הצדדים ניזוקו קשות אחדות מהאניות הבריטיות, בעוד האחרות, ובהן אוניית הדגל של בינג, עודן מחוץ לטווח היעיל של התותחים.
במקום לחרוג מהוראות הלחימה (Fighting Instructions), שכפו משמעת טקטית על אדמירלים ומפקדי אוניות, ולהורות לאוניותיו להסתער מיד ובאופן עצמאי על האויב, החליט בינג לשמור על שלמות המערך הקרבי.
כתוצאה מכך חמקו הצרפתים ללא פגע.
לאחר ארבעה ימי המתנה שבה השייטת לגיברלטר מבלי שתצליח לשחרר את המבצר, וזמן מה לאחר מכן נאלץ חיל המצב הבריטי להיכנע.
הכישלון הצבאי עורר זעם רב בבריטניה.
בינג נקרא לשוב לאנגליה והועמד למשפט צבאי על שהפר את פקודות הצי.
הנוסח של פקודות אלה תוקן זמן קצר קודם לכן, וקבע עונש מוות לקצינים מכל הדרגות אשר לא יעשו ככל יכולתם להכות באויב, הן בעת קרב והן במרדף אחר אוניותיו.
בית הדין הרשיע את בינג, והוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-14 במרץ 1757 בפורטסמות', על סיפונה של אה"מ "מוֹנַרְך".
חומרת העונש והחשד כי שימש שעיר לעזאזל, הובילו לתגובה אוהדת לבינג בדעת הקהל.
מאז מקובלת הדעה, כי הומת שלא בצדק.
הוצאתו להורג קיבלה תיאור סאטירי ביצירה "קנדיד" של וולטר:
ג'ון אדם בלושי היה שחקן, קומיקאי ומוזיקאי אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל חברותו בהרכב האחים בלוז, הופעתו בסרט "בית החיות" ובשל תפקידיו השונים בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב".
היה אחיו הגדול של השחקן ג'ים בלושי.
בלושי נולד בעיר שיקגו, אילינוי למהגרים מאלבניה.
אימו, אגנס בלושי, הייתה קופאית ואביו, אדם בלושי, היה בעל מסעדה.
שם המשפחה בעת ההגירה היה בליוס, או בליורס.
בלושי גדל בוויטון, למד בתיכון המרכזי של וויטון, ולאחר והמשיך לאוניברסיטת ויסקונסין-וויטווטר ולמכללת דופייג' ליד שיקגו.
בתיכון פגש את אשתו לעתיד, ג'ודי ג'קלין.
פריצתו הגדולה של בלושי התרחשה ב-1971, כאשר הצטרף לקבוצת "העיר השנייה" – קבוצת תיאטרון קומי אוונגרדית ומופרעת שפעלה באותה תקופה בשיקגו.
הודות לחיקוי של הזמר ג'ו קוקר שביצע הוא השתתף במופע של קבוצת "הנשיונל לאמפון" ב-1972. מופע זה כלל שחקנים שמאוחר יותר שיחקו בתוכנית הטלוויזיה, כמו צ'בי צ'ייס, ביל מארי וכריסטופר גסט.
מופע קומי זה תפס את תשומת לבו של מפיק רדיו שהעניק לקבוצה תוכנית באורך חצי שעה ברדיו האזורי של שיקגו ומאוחר יותר בכל ארצות הברית, שכללה את הבדרנים המקוריים שהופיעו במופע ובדרנים ידועים אחרים.
תוכנית הרדיו שודרה מ-1973 עד 1975, ומספר מערכונים שהופיעו בה עובדו לטלוויזיה ושודרו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב.
בשנת 1976 נישא בלושי למפיקת התוכנית, ג'ודי ג'קלין.
ב-1975 הצטרף בלושי לצוות הסאטרדיי נייט לייב, דבר שהוביל לפרסומו ברחבי העולם.
בהפסקה שבין העונה הראשונה לשנייה שיחק באחד הסרטים המפורסמים ביותר שלו, הקומדיה "בית החיות" (Animal House).
לפי ביוגרפיות מסוימות שנכתבו אודותיו, ביום הולדתו השלושים של בלושי הסרט "בית החיות" היה הסרט המצליח ביותר בארצות הברית, אלבום האחים בלוז שהוציא לאור עם דן אקרויד היה האלבום המצליח ביותר בארצות הברית והתוכנית סאטרדיי נייט לייב הייתה תוכנית הלילה בעלת הרייטינג הכי גבוה.
בסצנת מסיבת הטוגה במרתף בית האחווה בסרט "בית החיות" ניתן לראות את ג'ון בלושי רוקד עם אשתו שלא קיבלה קרדיט.
בזמן צילום הסרט "בית החיות" בלושי הופיע במכללת איתקה ב-1976. כאשר הוצג, הוא עלה לבמה עם מסור חשמלי וניסר את הפודיום.
כאשר נשאל מי המנחה האהוב עליו ב"סאטרדיי נייט לייב" הוא הזכיר את הקומיקאי רוברט קליין.
כאשר רואיין, במבט לאחור, דן אקרויד סיפר סיפורים על בלושי שלרוב אחרי סיום חזרות לתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", הופעות או צילום סרט, בלושי היה הולך ללא הודעה לבתים סמוכים של חברים או זרים, מחפש משהו לאכול ולרוב היה נרדם בלי שיהיה ניתן למצוא אותו ביום שלמחרת.
זה היה התמריץ למערכון המתח " הדבר שלא יעזוב" שבו בלושי מענה זוג (ששוחק על ידי ג'יין קרטין וביל מארי) בביתם על ידי חיפוש חטיפים, עיתונים ומגזינים לקרוא ומשתלט על הטלוויזיה שלהם.
דן אקרויד קרא לו "האורח של אמריקה".
ב-1979 עזב את סאטרדיי נייט לייב כדי להתמקד בקריירה הקולנועית שלו.
בלושי השתתף בארבעה סרטים נוספים, ובשלושה מהם, "1941", "שכנים" ו"האחים בלוז" שיחק ביחד עם חברו, דן אקרויד.
בתקופה שלפני מותו, בלושי השתתף במספר סרטים, ביניהם "נובל רוט" (משמעות השם היא סוג של פטריה הגדלה על גפנים ועוזרת להם להפיק יין באיכות גבוהה).
בלושי שכתב את התסריט יחד עם חברו לשעבר מ"סאטרדיי נייט לייב", דן נובלו.
בלושי שקל גם את התפקידים הראשיים ב"השמחה שבסקס", עיבוד קומי לספרו של ד"ר אלכס קומפורט וכמו כן את התפקיד של באטמן, תפקיד בסרט פחד ותיעוב בלאס וגאס, דמותו של ביל בסרטו של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק" ותפקיד בסרט "ירח מעל מיאמי", שהפקותיהם נפסקו לאחר מותו.
אקרויד כתב את תפקידי ד"ר פיטר ונקמן ב"מכסחי השדים" ואמט-פיטס-היום ב "מרגלים כמונו" במחשבה על בלושי ותפקידים אלו בוצעו על ידי חבריו לצוות התוכנית "סאטרדיי נייט לייב", ביל מארי וצ'בי צ'ייס.
אקרויד נהג להתלוצץ שהשד הירוק "slimer" בסרט "מכסחי השדים" היה "רוחו של ג'ון בלושי" משום שלשד היה אותה אישיות חייתית כמו לבלושי.
הקומדיה הרומנטית "Continental Devide" שיצאה לאקרנים בספטמבר 1981, הייתה בכיכובו של בלושי ותיאר את דמותו של הכותב הטורים ההירואי של שיקגו ארני סוצ'אק המקבל משימה לחקור על מדען ציפורים בהרי הרוקי.
הדמות הייתה מבוססת באופן חופשי על הכותב המנוח והפופולרי מייק רויקו שכתיבתו על שחיתות פוליטית לעיתון Chicago Daily News ולאחר מכן עד סוף ימיו לעיתון Chicago Tribune הייתה אגדית.
בספרו של השחקן/כותב בשידור חי מניו יורק טים קזורינסקי נאמר כי בלושי היה כלי בהבאת קזורינסקי ל"סאטרדיי נייט לייב" ב-1981. אבל בזמן היותו בתוכנית, קזורינסקי נלחץ מהדרישות (דיק אברסול היה עכשיו המפיק הראשי והתוכנית הייתה לא כמו תקופת ההדוניזם שמייקל לורנס הפיק כשבלושי היה בתוכנית).
הוא התקשר יותר מאוחר לבלושי ואמר שהוא צריך טרמפ לנמל התעופה כיוון שהוא עוזב וחוזר חזרה לשיקגו.
בלושי ואשתו אספו אותו אבל סירב לקחת אותו לנמל התעופה ואמר שהאווירה בתוכנית עלולה להיות רעה.
במקום זאת, בלושי לקח אותו לפסיכיאטר שבלושי ראה במשך שנה בזמן שהותו בתוכנית.
בלושי היה חבר של דן אקרויד שהיה איתו בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
הם נפגשו בטורונטו במקום שאקרויד היה מבקר שם באופן קבוע וישר "נדלקו" אחד על השני.
בלושי גייס את להקת Fear והביא אותם לאולפני צ'רוקי כדי להקליט שירים לפסקול של הסרט "שכנים", סרט שהוא ואקרויד כיכבו בו.
שותפיהם המפיקים המוזיקליים סטיב קרופר וברוס רוב זוכרים את ההקלטות, אבל לא ידוע מה קרה עם הפסקול הסופי, שבסוף הוחלף בפסקול מסורתי.
אולפני צ'רוקי (Cherokee) היו מקום קבוע ללהקת האחים בלוז המקורית עוד בהתחלה.
ג'ון בלושי ודן אקרויד נהיו קבועים באולפן, בעוד שגיטריסט הלהקה, סטיב קרופר, עשה את אולפן למקום ההפקות הקבוע שלו.
כשהם היו צריכים נגן בס הם היה מצטרף אליהם נגן הבס של הלהקה, דונלד "דאק " דאן.
בזמנים אלו קרופר ושותפו להפקות ובעל האולפן, ברוס רוב, עבדו על מספר פרויקטים עם צמד המוזיקאים/קומיקאים, יחד עם הלהקה האהובה של בלושי, Fear, ויותר מאוחר בסרטו של אקרויד " Dragnet".
ג'ון היה מוכשר באופן קיצוני, ואפשר להגיד שהוא חי חיים "קיצוניים".
אני חושב שמה שקרה לג'ון גרם להרבה אנשים להתפכח, כולל לי", אמר המפיק ברוס רוב.
מתופף להקת Fear סיפר שבלושי לא היה בסאטרדיי נייט לייב, במשך שנים, אבל "לתוכנית שבה היינו (עם דונלד פליזנס כמנחה) הוא בא להופיע.
בהתחלה הוא עם גב כאילו מטיל את מימיו ואז הוא מסתובב למצלמה ואומר "בשידור חי מניו יורק!".
זו הייתה טובה שהוא עשה לנו כי בזמן החזרה חלק מהקהל שהיו רקדנים דרכו על כבל או משהו ואז לא רצו שום רקדנים.
אז כתמורה הוא הלך למשרד של גרנט טינקר בשבילנו ואמר 'אני אופיע בתוכנית אם הרקדנים יישארו.' ג'ון היה אדם נדיב".
בלושי היה נדיב לחבריו ומשפחתו והלווה כסף כשהיו צריכים.
הוא השתמש בחלק מכספו על מנת לקנות לאביו חווה ליד סן דייגו, ועזר לחבריו בשיקגו בעסקיהם.
הוא עזר לאחיו ג'יימס בלושי להיכנס ל"עיר השנייה", מקום שהוא בעצמו היה בו בתחילת הקריירה.
הצד הנדיב שלו נראה בזמן היותו באחים בלוז; הוא ביצע שיר בלוז של אומנים שהוא שיוכלו להיעזר בכסף שיקבלו מהתמלוגים.
ב-5 במרץ 1982, בלושי נמצא מת בחדרו בבונגלו מס' 3 שבמלון שבו שהה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
סיבת המוות הייתה תערובת של הרואין וקוקאין.
בליל מותו ביקרו אותו בנפרד רובין ויליאמס (שהיה אז בשיא צריכת הסמים האישית שלו) ורוברט דה נירו והשאירו אותו בחברת אנשים אחרים יחד עם קת'י סמית'.
מותו נחקר על ידי הפתולוג הפלילי ד"ר ראיין נוריס יחד עם עוד חוקרים, ובזמן שהממצאים נותחו, נקבע כי המוות נגרם כתוצאה מתאונה הקשורה במנת יתר.
חודשיים יותר מאוחר, סמית' הודתה בריאיון לנשיונל אינקווירר שהיא הייתה עם בלושי בליל מותו ונתנה לו את התערובת הקטלנית.
לאחר הופעת המאמר "אני הרגתי את בלושי" במגזין ה-Enquirer בתאריך 29 ביוני 1982, התיק נפתח מחדש.
סמית' הוסגרה מטורונטו, נעצרה והואשמה ברצח ממדרגה ראשונה.
עסקת טיעון הפחיתה את ההאשמות לגרימת מוות ברשלנות והיא ריצתה את עונשה בכלא למשך 18 חודשים.
באחת מהופעותיו הטלוויזיונית הוא הצטלם לסדרת הקומדיה מחלק משטרה.
לפי הצעתו של מפיק התוכנית רוברט ק.
ווייס, בלושי צולם עם הפנים למטה בבריכת שחיה, מת.
הצילום היה כחלק מבדיחה שבו האורח בסדרה לא נשאר בחיים מעבר לכותרות ההתחלה.
בנוסף, כפי שמסופר באחת מההערות המצורפות לגרסת ה -DVD, ג'ון כמעט טבע בזמן צילום הסצנה.
בלושי וחברו דן אקרויד היו מועמדים להציג את הפרס הראשון בהיסטורית האוסקר לאפקטים מיוחדים בשנת 1982 (הסרט שודדי התיבה האבודה זכה בו), אבל ג'ון נפטר מספר שבועות לפני האירוע.
שבור ממותו של ג'ון, אקרויד הציג את הפרס לבדו ואמר "שותפי היה אוהב להיות פה כדי להציג את הפרס בהתחשב בעובדה שהוא היה מעין אפקט מיוחד בעצמו".
חייו של ג'ון בלושי מפורטים בביוגרפיה "Wired : The Short Life and Fast Times of John Belushi" שכתב בוב וודוורד בשנת 1985. הרבה חברים וקרובים כולל אשתו ג'ודי, דן אקרויד וג'ים בלושי הסכימו להתראיין לספר, אבל אחר כך הרגישו שהתוצאה הסופית הייתה נצלנית ולא הציגה את ג'ון שהם הכירו.
הספר עובד לסרט יותר מאוחר שבו בלושי גולם על ידי מייקל צ'יקליס בשנת 1989. חבריו של בלושי ומשפחתו החרימו את הסרט, דבר שגרם לסרט להיות כישלון.
אלמנתו התחתנתה בשנית וכעת היא נקראת ג'ודית בלושי פיסאנו.
הביוגרפיה שלה על ג'ון "Belushi : A Biography" היא אוסף של ראיונות בגוף ראשון וצילומים ופורסמה בשנת 2005.
ב-1 באפריל 2004, 22 שנה לאחר מותו, בלושי כובד בכוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד לאחר השתדלות של עשר שנים מצד ג'יימס בלושי וג'ודית בלושי פיסאנו.
בין הנוכחים בטקס היו דן אקרויד, צ'בי צ'ייס, טד דנסון, מרי סטינבורגן וטום ארנולד.
בשנת 2006, ערוץ הביוגרפיות שידר את הפרק "ג'ון בלושי" במסגרת הסדרה "Final 24", תיעוד 24 השעות האחרונות בחייו שהובילו למותו.
דמויות ששיחק בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב"
קפטן נד, אחד מחבריו של מיילס קאופרת'וויטס.
גייקוב פאפאג'ורג הידוע בשם "ג'ולייט "ג'ייק" בלוז" (מהאחים בלוז)
לארי פארבר מהזוג פארבר (אשתו גולמה על ידי גילדה רדנר)
לאוול ברוק מפרסומות Brock H&L
מאט קופר, ממערכוני אי הכרישים
סטיב בושאקיס (שהיה בחיים האמיתיים חבר טוב של בלושי מהילדות)
פרנק לירי, אחד מאבירי מיקי הקדוש של קולומבוס.
בין המפורסמים שחיקה ניתן למצוא את:
ג'ו קוקר (החיקוי הכי מפורסם שלו)
ג'ון בלואו היה מלחין ונגן עוגב אנגלי.
בין תלמידיו ויליאם קרופט והנרי פרסל.
בלואו נולד כנראה בצפון קולינגהם בנוטינגהאמשייר.
הוא היה לזמר במקהלת הקאפלה המלכותית והתבלט בכישרונו המוזיקלי.
בלואו חיבר בגיל צעיר מאוד כמה מזמורי תפילה, ביניהם "אלי, אתה מפלטנו", "אלי, אל תוכיחני" ו"תמיד אביע תודותי", שהיה האחרון בסדרה של עבודה משותפת עם פלהאם האמפרי וויליאם טרנר ונועד לחגוג ניצחון על ההולנדים בשנת 1665, או, סביר יותר, פשוט להנציח את הידידות בין שלושה זמרי מקהלה.
לתקופה זו שייך החיבור בשני קולות ל"לך, עד שקר", שנכתב לבקשת צ'ארלס השני כחיקוי ל"דברו, שמיים" של ג'אקומו קריסימי.
בשנת 1669 התמנה בלאו לנגן העוגב של כנסיית וסטמינסטר.
ב-1673 קיבל את התואר אציל משמש בקאפלה המלכותית ובספטמבר של אותה נשא לאישה את אליזבת בראדוק, שמתה בלדתה כעבור עשר שנים.
בלואו, שנשא תואר דוקטור למוזיקה משנת 1678, התמנה בשנת 1685 לאחד הממונים על המוזיקה בחצר ג'יימס השני, מלך אנגליה.
בין 1680 ל-1687 כתב את היצירה היחידה שלו לבימה שנותר ממנה איזה שהוא תיעוד, "ונוס ואדוניס", הצגה לבידור המלך.
במופע זה שיחקה מרי דייוויס בתפקיד ונוס ובתה מצ'ארלס השני, ליידי מרי טיודור (בתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה), הופיעה כקופידון.
בשנת 1687 התמנה למנצח המקהלה בקתדרלת סנט פול; ב-1695 נבחר לנגן העוגב של סנט מרגרט, כנסיית וסטמינסטר והשמועה אומרת, שקיבל עליו מחדש את משרת נגן העוגב בווסטמינסטר לאחר שהתפטר, או פוטר, ממנה בשנת 1680 כדי לפנות מקום להנרי פרסל.
ב-1699 התמנה למשרה החדשה של מלחין הקאפלה המלכותית.
היום מוכרים ארבעה-עשר סדרי-תפילה ויותר ממאה מזמורים מאת בלואו.
בשנת 1700 הוציא לאור את "אמפיון אנגליקוס", קובץ קטעי מוזיקה לקול אחד, שניים, שלושה וארבעה קולות, בליווי בס ממוספר.
דף מפורסם ב"היסטוריה של המוזיקה" מאת צ'ארלס ברני מוקדש לאילוסטרציות של "crudities", שרובן מגלות רק מאמצי ביטוי ראויים לשבח, אם גם בוסריים, האופייניים למוזיקה אנגלית של אותן שנים, אך אחדות מהן (שעליהן אומר ברני "כאן אנו אבודים") מצוינות בפירוש.
בלואו מת ב-1 באוקטובר 1708 בביתו בברוד סנקטוארי ונקבר בשדרה הצפונית של כנסיית וסטמינסטר.
רב-סמל ג'ון בזילון היה איש חיל הנחתים האמריקאי, מגיבוריה הידועים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא עוטר במדליית הכבוד של הקונגרס - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצו - על לחימתו בקרב גוודלקנל.
על פעולתו בקרב איוו ג'ימה, שבו נהרג, הוענק לו עיטור צלב הצי.
הוא היה איש חיל הנחתים היחיד במלחמת העולם השנייה אשר עוטר בשני העיטורים.
ג'ון בזילון נולד בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק.
הוא היה השישי מבין עשרה ילדים במשפחתו.
אביו החייט והורי אמו הגיעו לארצות הברית מנאפולי שבאיטליה.
הוא גדל בעיר ראריטאן שבמדינת ניו ג'רזי, למד בבית הספר עד גיל חמש עשרה ואז - בעיצומו של השפל הכלכלי הגדול - נשר מן הלימודים כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
הוא עבד כנושא כלים במועדון גולף מקומי ובעבודות אחרות עד שהתגייס לצבא ארצות הברית ב-1937, בגיל 19.
בזילון שירת שירות צבאי מלא בן שלוש שנים שבמהלכו היה מוצב בפיליפינים.
בשירותו זה התגלה כבעל כושר מנהיגות, והצטיין בהפעלת מקלעים ותחזוקתם.
לאחר שחרורו מן הצבא עבד בזילון מספר חדשים כנהג משאית במרילנד, ואז החליט לשוב לשירות צבאי.
הוא ביקש לשוב לעיר מנילה בה שירת, והתגייס לחיל הנחתים משום שחשב שכך יגיע לעיר מהר יותר.
הוא עבר אימונים בבסיסי חיל הנחתים באי פריס (Parris Island), קוונטיקו (Quantico) וניו ריוור (New River).
לאחר מכן הוצב בבסיס הצי במפרץ גואנטנמו שבקובה.
בעת שירותו העניקו לו חבריו הנחתים את הכינוי "מנילה ג'ון", בשל שירותו בפיליפינים עליו הרבה לספר.
בספטמבר 1942 הגיע בזילון לאי גוודלקנל עם יחידתו, חטיבת הנחתים השביעית מדיוויזיית הנחתים ה-1. מה-24 באוקטובר השתתף בהגנה על רכס לונגה (Lunga), בצידו הדרומי של מתחם ההגנה על שדה התעופה הנדרסון, שדה תעופה יפני שעליו השתלטו הנחתים באי.
רגימנט ובו למעלה מ-3,000 חיילים יפנים תקף את דרום המתחם, אשר הוחזק על ידי כוחות אמריקניים דלילים.
בזילון פיקד בקו ההגנה על שתי כיתות של מקלעים כבדים, אשר היפנים ירו לעברן אש נשק קל, מקלעים ומרגמות.
כל אימת שתחמושת המקלעים החלה לאזול, היה בזילון רץ אחורה תוך סיכון עצמי רב ומביא לעמדות אספקת תחמושת.
במהלך הקרב נפגעה אחת מחוליות המקלע שבפיקודו והיפנים השתלטו על עמדתה, בניסיון להפעיל את מקלעיה נגד האמריקנים.
בזילון וחייל נוסף תקפו את העמדה וטיהרו אותה מאויב.
מקלעי העמדה המטוהרת היו תקועים, ועל כן החיש בזילון אליה מעמדה סמוכה מקלע נוסף והפעילו.
לאחר מכן הוא תיקן במהירות מקלע נוסף וירה בו בעצמו.
מחלקת המקלעים של בזילון חיסלה באותה התקפה לפחות 100 תוקפים יפנים.
בסך הכל קיימו המקלעים שבפיקודו אש רצופה במשך 48 שעות ויותר.
בסיום הקרב חוסל למעשה הרגימנט היפני.
אחד מפקודיו העיד לימים על הקרב כך:
על פעולתו בקרב זה הוחלט להעניק לבזילון את מדליית הכבוד של הקונגרס (נוסח כתב העיטור מובא בהמשך).
לאחר שעוטר במדליית הכבוד הוחזר בזילון לארצות הברית כ"מוצג מוזיאוני", כפי שהוא כינה זאת בהומור.
הוא יצא לסיור לעידוד מכירת איגרות המלחמה (War Bonds) (איגרות חוב שמכרה הממשלה לאזרחים לשם גיוס כספים למימון הוצאות המלחמה).
מסעו זכה לפרסום רב, ובזילון הפך לדמות ידועה.
משהגיע במסעו לעיר מגוריו בספטמבר 1943 נערך שם מצעד לכבודו בהשתתפות קהל של כ-30 אלף איש, שזכה לסיקור בכלי התקשורת הארציים.
בסך הכל נמכרו במהלך מסעו בארצות הברית אגרות מלחמה בשווי של 1.4 מיליון דולר.
בזילון לא חש בנוח במעמדו החדש וביקש לשוב לתפקיד קרבי.
חיל הנחתים דחה את בקשתו בנימוק שהוא נחוץ יותר בתפקידו הנוכחי.
לבזילון הוצעה הסמכה לקצונה אך הוא סירב לה, באומרו כי הוא חייל פשוט ומבקש להישאר כזה.
הוא דחה גם הצעה להתמנות למדריך בחיל הנחתים.
הוא ביקש שנית לשוב לתפקיד קרבי והפעם אושרה בקשתו.
בדצמבר 1943 יצא לאימונים במחנה פנדלטון (Camp Pendelton) שבקליפורניה.
שם פגש את אשתו לעתיד, לנה מיי ריגי (Lena Mae Riggi), שהייתה סמלת בחיל הנשים של חיל הנחתים.
הם נישאו בחודש יולי 1944. בשלהי אותה שנה הוצב בזילון בחטיבת הנחתים ה-27 בדיוויזיית הנחתים ה-5, אשר עמדה לצאת לפעולתה הקרבית הראשונה באי איוו ג'ימה.
בזילון נהרג בקרב ב-19 בפברואר 1945 - היום הראשון לקרב איוו ג'ימה.
באותו בוקר נחתה הדיוויזיה החמישית בחוף הדרום-מזרחי של האי, והחטיבה ה-27 תקפה כשיעדה הוא שדה תעופה יפני שנמצא כארבע מאות מטרים מן החוף.
הכוחות הנוחתים שקעו באפר הוולקני שבחוף האי ונקלעו מיד לאש ארטילריה ומקלעים כבדה, שנורתה מבונקרים יפנים, ונגרמו להם אבדות רבות.
בזילון נחת בחוף בראש מחלקת מקלעים כבדים.
בעת שמחלקתו הייתה מרותקת למקומה בשל אש שנורתה מאחד הבונקרים, הסתער בזילון לכיוונו, איגף אותו והגיע מעליו, ותוך שימוש ברימוני-יד וחומר נפץ הרס את העמדה על צוותה.
המחלקה המשיכה להתקדם לכיוון שדה התעופה, ואז סייע בזילון לצוות טנק אמריקני שנתקע בתוך שדה מוקשים לחלץ את הטנק ממנו, כל זאת תחת אש כבדה.
בזילון הוסיף להנהיג את מחלקתו אל שדה התעופה, וכאשר הוא נע בשוליו התפוצץ לידו פגז מרגמה יפני.
ההתפוצצות הרגה את בזילון וארבעה חיילים נוספים.
בזילון היה בן 28 במותו.
הוא נקבר באי איוו ג'ימה.
לאחר זמן הוא הובא לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בזילון עוטר לאחר מותו בעיטור צלב הצי על פעולתו בקרב באיוו ג'ימה, כמו גם בעיטור לב הארגמן (Purple Heart).
העיתונים ותחנות הרדיו בארצות הברית הודיעו לקהל הרחב על נפילתו.
זה היה נוסח כתב העיטור שנלווה למדליית הכבוד של הקונגרס, אשר הוענקה לג'ון בזילון:
צי ארצות הברית קרא משחתת מסדרת גירינג על שמו של בזילון.
היא הושקה בחודש דצמבר 1945, ואלמנתו של בזילון נתכבדה בחנוכתה.
ב-2022 השיק הצי משחתת מסדרת ארלי ברק הקרויה על שמו.
חיל הנחתים קרא על שמו של בזילון כביש ואזור צניחה בתחום מחנה פנדלטון בקליפורניה.
על שמו נקרא גם שיכון בן 1,500 דירות ממבנים צבאיים שהוקם בקליפורניה לצורך מגוריהם של חיילים, ששבו מן השירות במלחמת העולם השנייה.
אתרים רבים במדינתו של בזילון, ניו ג'רזי, נקראו על שמו, ובכללם שני גשרים מעל הנהר ראריטן, וכיכר בעיר ראריטן, בה ניצב פסל לכבודם של בני הקהילה האיטלקית בעיר שלחמו במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
בנובמבר 2005 הפיק שירות הדואר הפדרלי של ארצות הברית סדרת בולים לכבודם של ארבעה מגיבורי חיל הנחתים, ובזילון בכללם.
בשנת 2006 נקבע לוח זיכרון לבזילון באנדרטת צי ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
דמותו וקורותיו של בזילון ושל שני נחתים נוספים היוו את הבסיס לעלילת המיני סדרה האמריקנית "הפסיפיק", בהפקתם של סטיבן ספילברג וטום הנקס.
בתפקידו של בזילון הופיע בסדרה השחקן ג'ון סדה.
"קרב המקלעים של מנילה ג'והן", פרשיות נעלמות: לקט פרסומי "במחנה", כרך שלישי, תל אביב: משרד הביטחון, 1973.
ג'ון פטריק בורדט הוא סופר רבי-מכר בריטי.
בורדט הוא עורך דין לשעבר שעבד במשך 12 שנים בהונג קונג, עד שהחליט להפוך לסופר מותחנים.
ספריו "בנגקוק 8", ו"קעקוע בנגקוק" תורגמו לעברית בהוצאת מודן, ספרו "השניות האחרונות" תורגם לעברית ויצא בהוצאת נירם.
סדרת ספרי הבלש סונצ'אי ג'יטפליצ'יפ שכוללת שישה ספרים שפורסמו בשנים 2003-2015, מתרחשת בעיקר בבנגקוק ומתמקדת בבלש בודהיסטי בשם "סונצ'אי ג'יטפליצ'יפ".
סונצ'אי נולד לקצין צבא אמריקאי שמעולם לא הכיר, ולזונה.
סונצ'אי גדל באירופה ובארצות הברית ורכש שם השכלה, ומאוחר יותר עבר לתאילנד, שם הוא חוקר פשעים אכזריים וביזאריים.
הסדרה דנה בתעשיית המין שבתאילנד, ובשוני בין סונצ'אי, שוטר ישר שגדל במערב ולכן נחשב זר, לבין עמיתיו המושחתים.
חלק מהספרים בסדרה נכתבו בהשראת ספרים של פסוק פונגפאיצ'יט על הקשר בין הון ושלטון בתאילנד.
כיהן כראש המחלקה לאמנות בבצלאל בין השנים 1967 -1977.
בייל נולד בשנת 1928 בדטרויט שבארצות הברית.
למד אמנות באוליווט קולג' ובמהלך לימודיו כיהן כראש אגודת הסטודנטים.
בשל דעותיו הסוציאליסטיות, ובעקבות הגזענות והמקארתיזם שרווחו בארצות הברית והעדויות שהגיעו ממלחמת העולם השנייה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במפעל הקיבוצי.
בשנת 1951 הגיע לקיבוץ אורים שבנגב.
בקיבוץ קיבלו את בייל כאמן וניתן לו זמן ליצירה בנוסף לשאר עבודות המשק.
אחרי חמש שנים בקיבוץ עבר לתל אביב, שם פגש את אשתו רינה והקים איתה את משפחתו.
במהלך מגוריו בתל אביב עבד בעיצוב המוצר ובהקמת תפאורה לתיאטרון ולימד עיצוב בסיסי וציור במכון לאמנות בבת ים ועיצוב בטכניון.
ב-1965 עבר עם משפחתו לארצות הברית, לימד באוליווט קולג' ולמד לתואר שני באמנות במכון לאמנות בשיקגו.
עם חזרתו לארץ ב-1967, שב ללמד בטכניון.
בייל עיצב את הבובות והתפאורה לסרט ההנפשה בעל החלומות (1962).
ב-1967, בעקבות המלצה של ועדת ייעוץ מטעם אונסק"ו, הוזמן בייל על ידי פרופ' דן הופנר, מנהל "בצלאל", ללמד במוסד ובהמשך להקים ולנהל את המחלקה לאמנות (עד אז היו לימודי האמנות הפלסטית במוסד מסופחים ללימודי הגרפיקה).
בשנת 1977 סיים את תפקידו בתור ראש המחלקה לאמנות בבצלאל ולימד שם כמורה מן המניין עד 1994.
בשנים האחרונות צייר בייל בסטודיו שלו בתל אביב ולימד ציור בבית האמנים בתל אביב, תוך דגש על רגישות לצבע.
בייל נפטר ב-16 ביוני 2015 בביתו שבתל אביב ונקבר בקיבוץ עינת.
עבודתו האמנותית של ג'ון בייל מתאפיינת בעיקר סביב חקר הצבע וההבעה באמצעות הצבע.
במהלך השנים נע בין ציור פיגורטיבי לציור מופשט תוך שימת דגש על קומפוזיציות של צבע.
על המעבר מציור פיגורטיבי לציור מופשט סיפר:
"בקיבוץ אורים לא תמיד מצאתי מה לצייר, אז ניסיתי לצייר בסגנון מופשט.
לא אהבתי את מה שיצא ואמרתי לעצמי שאני צריך לקבל את העובדה שאין לי דמיון, זה היה לי קשה מאוד.
במהלך ביקורי בירושלים אצל חברים, הייתי יושב ומצייר את הנוף ובפרט יונים שנעו מסביב.
עם המעקב בציור אחר היונים, תנועות חופשיות של קו וצורה, החלה להתפתח אצלי אסתטיקה שעזרה לי להתמודד עם הציור המופשט."
ניכר גם פועלו בשילוב האמנות במרחב החברתי-הציבורי: בספריות, בבתי חולים, בפארקים ציבוריים, בבתי מדרש ועוד.
בייל ידוע כאמן המשלב בין גישה פלורליסטית לרעיון ודרך הבעתו ובין הקפדה יתרה על איכות הביצוע והיחס ליצירה האמנותית.
לא פעם נלחם במרחב האמנותי על החשיבות של איכות הביצוע והיחס אל יצירה אמנותית כשווה ערך אל חשיבות הרעיון העומד בבסיסה.
בייל מצייר בעיקר בצבעי אקריליק ובצבעי פנדה.
עבודותיו מתאפיינות בקומפוזיציות של צבע שנעות בין פשטות למורכבות.
בעיסוק ביחס בין פשטות למורכבות ניתן להבחין הן בציור הבודד והן במכלול העבודה האמנותית, לדוגמה כאשר במקביל לציוריו הצבעוניים השקיע זמן רב בסדרת ציורים שעיקרם שחור-לבן.
בין עבודותיו, עבד על קבוצת ציורים שרובם בצבעי שחור-לבן ובהם הגבול בין פיגורטיביות להפשטה אינו מוחלט.
נדמה שלעיתים הסדר בתמונה הוא סדר "אנושי" ולעיתים הסדר הוא בעיקרו אסתטי.
על ההפרדה בין הפשטה לפיגורטיביות אמר לא פעם שצייר לא צריך להרגיש שעליו לבחור בין היותו צייר מופשט לצייר פיגורטיבי.
בהמשך לתפיסותיו החברתיות של בייל, שאף ליצור קשר רחב בין הציבור לאמנות.
במהלך שנות יצירתו תכנן, עיצב וביצע עבודות המשלבות בין תפיסתו האמנותית וארכיטקטורה.
ניתן ללמוד על תפיסתו של בייל לגבי היחס בין אמנות לקהל הרחב, בעת שעיצב קיר לבית חולים.
מנהל הפרויקט מטעם בית החולים פנה אל בייל ואמר לו שהוא לא בטוח שהשוהים במחלקה יבינו שזו אמנות.
בייל השיב ואמר שזה הכי טוב, העבודה צריכה ללוות אותם באופן טבעי ולא להיות 'אמנות'.
בייל לימד אמנות ועיצוב במכון לאמנות בבת ים ובטכניון.
כמו כן לימד אמנות באוליווט קולג' וב-pratt.
בשנת 1967 התבקש ללמד בבצלאל ולהקים בה את המחלקה לאמנות, במקביל להפיכתה ל'אקדמיה לאמנות ועיצוב'.
באותה תקופה בבצלאל החל תהליך של עמעום ההפרדה הנחרצת בין תחומים שונים בשדה האמנות, ובמקביל לתהליך זה הנהיג בייל במחלקה אמנות קו פלורליסטי וגייס מורים איכותיים מתחומים שונים, שייצגו גישות שונות.
נושאים חשובים עליהם שם דגש בהיותו ראש המחלקה היו חשיבות נושא הרישום בפיתוח חשיבה חזותית וביקורת האמנות.
בתחום ביקורת האמנות, בייל האמין בביקורת מנומקת, אך כזו שאינה מתבססת על קריטריונים קבועים אשר העבודה נשפטת לפיהם.
במסגרת המחלקה לאמנות הוא הנחיל את הביקורת הקבוצתית, המאפשרת העשרה של הפרספקטיבה של האמן על עבודתו.
באמצע שנות השבעים, התעוררה תסיסה בקרב סגל ההוראה בבצלאל, בעקבות יריבויות תאורטיות ופוליטיות, ובייל החליט להתפטר מתפקיד ראש המחלקה.
הוא המשיך ללמד ב'בצלאל' עד 1994 וכמחוות פרידה הוצגה בגלריית בצלאל תערוכה של תלמידיו לצד מורים ויוצרים מוכרים.
כמורה, דגל בייל בהקניית בסיס טכני ובמקביל שבירת קיבעון ודחיית השיפוטיות בתהליך היצירה.
1963 - פרס קניה - תחרות לעיצוב אנדרטה לזכר פורצי הדרך לירושלים.
1965 - פרס דיזנגוף לציור - מוזיאון תל אביב
1967 - פרס קניה - תערוכת הדפסים ארצית, אוניברסיטת ניו יורק פוטסדם, ניו יורק.
1990 - פרס ע"ש אריה אלחנני לשילוב אמנות בארכיטקטורה.
ג'ון אנדרו בֶּיינר הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית.
שירת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו והיה יושב הראש בית הנבחרים בשנים 2011–2015.
ביינר נולד בדרום מערב אוהיו, השני מבין 12 אחים.
ב-1968, בתקופת מלחמת וייטנאם, התגייס לצי, אך שוחרר אחרי זמן קצר מסיבות רפואיות.
אביו היה בעל בר בסינסינטי.
למד מנהל עסקים באוניברסיטה ישועית בסינסינטי ואחר כך קיבל משרה בחברת שיווק של אריזות פלסטיק, ועם הזמן הפך לנשיא החברה.
ב-1982 החל את הקריירה הפוליטית במועצת העיירה בה התגורר, וב-1985 נבחר לבית הנבחרים של אוהיו.
ב-1990 נבחר לראשונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ומכהן בתפקיד מאז.
הוא מייצג אזור בחירה הכולל פרברים של סינסינטי ודייטון.
בקדנציה הראשונה היה חלק מקבוצה של 7 חברים רפובליקנים שיצאה כנגד הנהגת הקונגרס, והצליחה להנהיג כמה רפורמות בהתנהלות המוסד.