tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לנטילת תוספי ויטמין D אין השפעה משמעותית על הסיכון לסרטן.
עם זאת, נראה כי ויטמין D3 מקטין את הסיכון למוות מסרטן, אך קיים חשש לאיכות הנתונים.
למרות אי הבהירות לגבי השפעת ויטמין D על סרטן באדם, מחקר שנערך בעכברים לאחרונה אישש את הקשר בין רמות ויטמין D בדיאטה לבין תגובה חיסונית טובה יותר לסרטן.
בנוסף עלו עדויות למעורבות של חיידקי המעיים בתגובה זו
מחסור בוויטמין D נחשב כממלא תפקיד בפתוגנזה של מחלת הכבד השומני שאינה נובעת מצריכת אלכוהול.
מחקרים מסוימים הראו כי מחסור בוויטמין D עשוי למלא תפקיד בחסינות.
אלו עם מחסור בוויטמין D עשויים להתקשות להדוף סוגים מסוימים של זיהומים.
זה עשוי להשפיע במידה דומה עבור מחלות לב וכלי דם, סוכרת סוג 1, סוכרת סוג 2, וכמה סוגי סרטן.
מחקרי סקירה הראו גם קשר בין מחסור בוויטמין D לבין רעלת הריון.
מחפשים אהבה היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ 10 בשנים 2007–2008. את התוכנית הנחתה גלית גוטמן.
במסגרת התוכנית בכל פרק רווק המחפש זוגיות ושלושה אנשים המקורבים אליו, בדרך כלל בני משפחה וחברים הם אלה שקובעים עם מי הוא ייצא לפגישה רומנטית.
התוכנית קיבלה ביקורות פושרות מן המבקרים: מבקר הטלוויזיה ניר קיפניס טען כי התוכנית מבטאת את הרעיון שלהיות רווק נחשב לדבר לא תקין בחברה שלנו וכי עדיף להיות בזוגיות בעייתית.
דרור משעני מעיתון הארץ טען כי התוכנית מבטאת את השפעת הקפיטליזם על תפיסות האהבה והזוגיות.
פורמט התוכנית נמכר למדינות לצרפת, פינלנד, פולין וטורקיה.
חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל מפעיל כחלק ממערך הצמ"ה שלו מחפרים, רובם תוצרת קטרפילר, המשמשים לעבודות עפר, הריסת מבנים ומשימות הנדסה צבאית שונות.
חלק מהמחפרים זוכים למיגון המאפשר להם לפעול בזירות לחימה ותחת אש.
הדגמים הממוגנים העיקריים בשירות צה"ל הם הקטרפילר 330 והקטרפילר 349 ("באגר E-349").
המחפר, שמכונה "באגר" (Bagger), הוא ציוד מכני הנדסי הכולל זרוע חפירה ארוכה עם כף (backhoe) המותקנת על גבי משטח מסתובב ("פיווט") הנע על גבי זחלים.
המחפר הוא כלי כבד ואיטי אך שימושיו מגוונים.
כברירת מחדל, זרוע החפירה מצוידת בכף אך ניתן להחליפה ולהתקין במקומה פטיש חציבה ("פטיש אוויר") - המשמש בעיקר להריסת מבנים - או מזמרה (התקן דמוי מספריים גדולים), צבת ואף מקדח-בורות.
המחפרים בחזית שמשמשים להנדסה קרבית זוכים למיגון הכולל לוחות שריון על המנוע המערכות המכניות, הבוכנות והצינורות ההידראוליים שעל הזרוע, ותא מפעיל ממוגן עם זכוכית משוריינת.
המיגון מקנה למחפר עמידות נגד נשק קל ורסס.
המחפר נכנס לפעולה אחרי שהזירה מאובטחת לרוב על ידי כוחות אחרים, כגון לוחמי הנדסה קרבית וחי"ר, ודחפורי D9 משוריינים שללו מוקשים ומטעני חבלה בזירה.
טיפול במטעני חבלה קטנים ומוקשים
המחפר הממוגן משמש גם להריסת מבנים, לרוב בעלי שתי קומות ויותר.
הוא מאפשר הריסה מדויקת ובזכות הזרוע הארוכה שלו יכול להגיע לקומות הגבוהות.
לעיתים המחפר הורס את הבית באמצעות הכף הסטנדרטית ולעיתים באמצעות פטיש חציבה.
מבנים גדולים במיוחד נהרסים בשיתוף פעולה בין המחפר לדחפור D9 משוריין שבונה "רמפה" המאפשרת למחפר להגיע לקומות הגבוהות ביותר, וכן מסייע בהריסת יסודות המבנה.
מחפרים לא ממוגנים נמצאים בשירות צה"ל שנים רבות כאשר עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הסתמך צה"ל בעיקר על כלי צמ"ה אזרחיים.
בתקופות שגרה ובט"ש הועסקו קבלנים אזרחיים לעבודות ביצורים אך בזמן לחימה הכלים האזרחיים גויסו כציוד מגויס לשעת חירום.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל מיגון המחפרים, בעיקר בשביל הלחימה ברצועת הביטחון ובט"ש בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה בעקבות האינתיפאדה הראשונה.
ב-2014 נקלט בחיל ההנדסה הקרבית מחפר גדול ומתקדם מדגם קטרפילר 349E.
המחפרים הממוגנים נטלו חלק באינתיפאדה השנייה.
במהלך מבצע חומת מגן השתתפו מחפרים ממוגנים בהריסת המוקטעה של יאסר ערפאת ברמאללה.
כמו כן, מחפרים ממוגנים הרסו מבני טרור ובתי מחבלים לצד דחפורי D9 משוריינים.
המחפרים נטלו חלק גם בלחימה ברצועת עזה בשנים 2000–2005, בעיקר בציר פילדלפי, שם שימשו לחשיפת מנהרות הברחה ברצועת עזה.
במבצע הבאת ביכורים ב-2006 נטלו המחפרים חלק מרכזי והביאו לכניעתם של בכירי המבוקשים הפלסטינים, בהם רוצחי רחבעם זאבי, אחרי שקילפו את קירות החדר בו התבצרו.
מחפר ממוגן סייע בהריגת חוטפי ורוצחי שלושת הנערים ב-2014, אחרי שהרס את גג המסתור של המחבלים ובכך איפשר ללוחמי הימ"מ להרגם באמצעות ירי והשלכת רימוני נפץ אל המרתף בו הסתתרו.
ברצועת עזה משמשים המחפרים גם לחשיפת מנהרות הלחימה של רצועת עזה ופעלו באופן נרחב במבצע צוק איתן.
זו הייתה הפעלת הבכורה המבצעית של המחפר הגדול והחדש מדגם באגר E-349.
המחפרים משמשים גם במבצעי נוהל סיר לחץ למעצר מחבלים פלסטינים המתבצרים במבנים.
כך למשל ב-27 ביולי 2016, במבצע משותף של הימ"מ, צה"ל והשב"כ נהרג מוחמד פקיה, המחבל שרצח את מיכאל מרק ב-1 ביולי.
מחפרים ממוגנים השתתפו גם במלחמת חרבות ברזל, הן בתמרון הקרקעי ברצועת עזה והן בזירת יהודה ושומרון.
ברצועת עזה שימשו המחפרים לחשיפת מנהרות תת-קרקעיות והריסת מבנים, וביהודה ושומרון הם שימשו גם לנוהל סיר לחץ והריסת בתי מחבלים.
במהלך מבצע מרכבות גדעון נעשה שימוש רב בבאגרים אזרחיים ש"גויסו" מהאזרחות וכן בהעסקת מפעילים אזרחיים כקבלנים של משרד הביטחון.
הבאגרים פעלו בחישוף והריסת מבנים ברצועת עזה לצד באגרים ממוגנים ודחפורי D9. במהלך הלחימה נהרגו לפחות 2 מפעילי באגר: חייל ואזרח.
כלי הצמ"ה הממוגנים העיקריים של חיל ההנדסה הקרבית הם הדחפור (מדגם קטרפילר די־9), השופל (מדגם קטרפילר 966) והבאגר (מדגם קטרפילר 349).
בכלי התקשורת לעיתים מתבלבלים ביניהם ומכנים את כולם "D9".
מחפשים את אלסקה היא מיני-סדרת דרמה אמריקאית המבוססת על ספרו של ג'ון גרין, מחפשים את אלסקה.
הסדרה נוצרה על ידי ג'ון שוורץ, ושודרה לראשונה בשירות הסטרימינג "הולו" ב-18 באוקטובר 2019.
צ'ארלי פלאמר - מגלם את מיילס "פאדג'" האלטר, תלמיד תיכון חדש מאורלנדו, פלורידה
קריסטין פרוסט - מגלמת את אלסקה יאנג, ילדה דומימננטית וחברתו הטובה של מיילס לעתיד
דני לאב - מגלם את צ'יפ "המפקד" מרטין, שותפו לחדר של פאדג' וחברו
ג'יי לי - מגלם את טאקומי היקוהיטו, חברם של המפקד ואלסקה
סופיה ואסילייבה, מגלמת את לארה בוטרסקאייה, ילדה שאלסקה משדכת לפאדג'
לנדרי בנדר, מגלמת את שרה, חברתו של הקולונל
אוריה שלטון, מגלם את לונגוול צ'ייס, אחד מילדי "לוחמי ימות השבוע"
ג'ורדן קונור, מגלם את קווין, אחד מילדי "לוחמי ימות השבוע"
טימותי סיימונס, מגלם את מר.
סטארנז, הידוע גם כ"נשר", מנהל אקדמיית קולבר קריק
רון קפאס, מגלם את מר.
אדם מבוגר מאוד ובעל ריאה אחת בלבד
לוסי פאוסט, מגלמת את מאדאם או'מאלי, המורה לצרפתית
הנרי זאגה, מגלם את ג'ייק, חברה של אלסקה
דנין טיילר, אמו היחידנית של המפקד
זכויות הסרט לרומן נרכשו על ידי אולפני פרמאונט ב-2005, מועד קצר לפני פרסום הרומן עצמו.
כתיבת התסריט והבימוי ניתנה לג'ון שוורץ אך, בשל חוסר עניין מהאולפן, ההפקה נגנזה ללא הגבלת זמן.
הפרויקט זכה לעניין מחודש שבעקבותו העמידה פרמאונט את התסריט לביקורת עקב הצלחת העיבוד הקולנועי לרומן הפורץ של גרין, אשמת הכוכבים.
ב-27 בפברואר 2015, העיתון הוליווד ריפורטר הודיע כי סקוט נוישטטר ומייקל ה.
וובר, התסריטאים של חברת ההפקות "טמפל היל" שעבדו על עיבוד קולנועי לאשמת הכוכבים, יכתבו ויפיקו בפועל עבור הסרט.
פרמאונט ליהקה את שרה פולי ורבקה תומאס בשביל כתיבת התסריט והבימוי בהתאמה.
באוגוסט 2015, הוכרז שהצילומים יתחילו בסתיו במישיגן.
מאוחר יותר, הצילומים נדחו לתחילת 2016 בגלל היעדר החלטות ליהוק.
זמן מה לאחר מכן, הודיע גרין במדיה החברתית שהעיבוד הקולנועי נגנז בשנית ללא הגבלת זמן.
גרין הביע את תסכולו מתהליך הפיתוח הכושל של העיבוד הקולנועי לאורך השנים, "זה תמיד התפרק מסיבה זו או אחרת."
במאי 2018, חברת הסטרימינג הולו חתמה על עסקה עם ג'ון שוורץ וסטפני סבאג', והזמינה מיני סדרה בת שמונה פרקים המבוססת על הספר.
שוורץ וסבאג' שימשו כמפיקים בפועל לצד גרין, ג'סיקה טוצ'ינסקי, מארק ווטרס, מרטי בואן ואייזק קלוזנר.
באוקטובר 2018, צ'רלי פלאמר וקריסטין פרוסט לוהקו לתפקידים הראשיים של הסדרה, כשהם מגלמים את מיילס "פאדג'" האלטר ואלסקה יאנג, בהתאמה.
במרץ 2019 הכריזה הולו על ליהוק שישה שחקנים נוספים; דני לאב, ג'יי לי, סופיה ואסילייבה, לנדרי בנדר, אוריה שלטון וג'ורדן קונור.
חודש שלאחר מכן, טימותי סיימונס ורון קפאס לוהקו גם הם לצוות השחקנים בתור הנשר וד"ר הייד, בהתאמה.
באפריל 2020, הסדרה שוחררה בקנדה בערוץ CBC Gem.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות הן ממבקרים מקצועיים והן ממעריצי הספר עם דגשים על הכתיבה (במיוחד של פלאמר, פרוסט ולאב) המשחק, ויזואלייה, פסקול, בימוי ושינויים עלילתיים אישיים.
המבקרים כינו את הסדרה גם "הסדרה הטובה ביותר של שוורץ עד כה".
הסדרה קיבלה ציון 91% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 35 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.5. מבקרי צוות האתר כתבו על הסדרה: "מרירה-מתוקה ומבוצעת היטב, מחפשים את אלסקה היא העיבוד הנדיר החורג מהמקור, רק כדי ליצור משהו עוד יותר טוב".
ב-Metacritic, הסדרה קיבלה ציון משוכלל של 72 בהתבסס על 10 ביקורות בתיאור "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מחפש אותך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את השירו הוציאה לאור בשנת 1997 חברת התקליטים NMC, והוא היה שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "צה"ל 1".
השיר נכתב, הולחן והופק על אולארצ'יק.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-15 ביוני 1997. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-11 (הכניסה הגבוהה ביותר למצעד בשבוע זה).
ב-20 ביולי עלה למקום השלישי, המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע, שם שהה שבועיים רצופים.
ב-31 באוגוסט, לאחר עשרה שבועות צעידה, יצא מהדירוג השבועי.
מחסור בשינה הוא המצב של חוסר במשך הזמן הנחוץ ו/או באיכות שינה נאותה על מנת שהאדם יהיה עירני, יתפקד באופן מיטבי, ובריאותו תהיה תקינה.
המצב של מחסור בשינה עלול להיות כרוני או אקוטי, ועשוי להשתנות במידת החומרה מאדם לאדם.
כאשר המחסור בשינה הוא אקוטי האדם ישן פחות מהכמות הרגילה או אינו ישן בכלל במשך תקופה קצרה יחסית – בדרך כלל מצב זה נמשך יום עד יומיים.
כאשר אדם סובל ממחסור בשינה כרוני המשמעות היא שהאדם ישן באופן שגרתי פחות מהכמות האופטימלית לתפקוד אידיאלי.
לעיתים רבות יש הנוטים להתבלבל בין המצב של מחסור בשינה כרוני לבין המצב של נדודי שינה.
למרות שגם במצב של מחסור בשינה כרוני וגם במצב של נדודי שינה יש ירידה בכמות שעות השינה ו/או באיכות השינה וכן פגיעה בתפקוד היומיומי, ההבדל ביניהם טמון ביכולת של האדם להירדם.
אנשים הסובלים ממחסור בשינה מסוגלים להירדם במהירות כאשר הדבר מתאפשר, אך אלו עם נדודי שינה מתקשים להירדם.
אדם מבוגר ממוצע זקוק לשבע שעות שינה או יותר מדי לילה על מנת שיצליח לשמור על הבריאות.
כמות שעות השינה הנחוצה לאדם עשויה להיות להשתנות בהתאם לאיכות השינה של האדם, בהתאם לגיל של האדם, משתנה אם מדובר בנשים בהריון, ו/או במידת החומרה של המחסור בשינה.
לעיתים רבות כאשר האדם לא ישן את כמות השעות האידיאלית באופן קבוע הדבר עלול להוביל במוקדם או במאוחר לעלייה במשקל, ללחץ דם גבוה, לסוכרת, לדיכאון, למחלות לב ולעיתים אף לשבץ מוחי.
המצב של מחסור בשינה עלול גם להוביל במוקדם או במאוחר לחרדה גבוהה, לעצבנות, להתנהגות לא יציבה, לתפקוד קוגניטיבי לקוי, לפגיעה בתפקיד היומיומי, ואולי אך לאפיזודות פסיכוטיות.
המצב של מחסור כרוני בשינה משפיע לרעה על המוח והתפקוד הקוגניטיבי.
עם זאת, במקרים נדירים מחסור בשינה עשוי להוביל באופן פרדוקסלי להגברת האנרגיה והערנות ולשיפור מצב הרוח.
לאורך השנים בוצעו גם מספר מחקרים אשר השוו את ההשפעות של מצב מחסור בשינה אקוטי מלא ומצב מחסור בשינה כרוני חלקי.
המצב בו אדם לא ישן בכלל במשך תקופה ארוכה אינו שכיח אצל בני אדם (אלא אם כן הם סובלים מחוסר שינה תורשתי קטלני או בעיות ספציפיות שנגרמו כתוצאה מניתוח).
ההערכה היא שמרבית בני האדם לא מסוגלים להימנע לחלוטין ממצב של שינה זעירה.
במחקרים שבוצעו לאורך השנים בחיות מעבדה נמצא שכאשר היה להם מחסור מוחלט בשינה בטווח הארוך הדבר גרם להם למות.
מחפשי האוצר הוא רומן מאת אדית נסביט שיצא לאור לראשונה ב-1899. הוא מספר את סיפורם של דורה, אוסוולד, דיקי, אליס, נואל והוראס אוקטביוס (HO) באסטבל, ואת ניסיונותיהם לסייע לאביהם האלמן ולשקם את הון משפחתם.
שמו המלא של הרומן הוא סיפורם של מחפשי המטמון: הרפתקאות ילדי באסטל בחיפושם אחר הון .
המהדורה המקורית כללה איורים מאת ה' ר' מילר.
מהדורת ספרי פאפין (1958) אוירה על ידי ססיל לסלי.
ספרי ההמשך בסדרת באסטבל הם The Wouldbegoods (1901) ו-מחפשי האוצר החדשים (1904).
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של ילד.
המספר הוא אוסוולד, אבל בעמוד הראשון הוא מכריז:
"זה אחד מאיתנו שמספר את הסיפור הזה - אבל אני לא אגיד לך איזה: רק בסוף אולי אני אספר.
בזמן שהסיפור מתרחש אולי אתם מנסים לנחש, רק שאני בטוח שלא תנחשו."
עם זאת, הידרדרותו מדי פעם לגוף ראשון, והשבחים המופרכים שהוא אוהב להרעיף על עצמו, הופכים את זהות המספר ברורה לקוראים הקשובים הרבה לפני שהוא חושף אותה בעצמו.
משפחת באסטבל מתגוררת על כביש לווישאם בלונדון בנסיבות קשות.
האב האלמן נבגד על ידי שותפו העסקי.
הילדים, דורה, הבכורה, אוסוולד, המספר, דיקי, אליס ונואל (תאומים בני 10), ו-HO, הצעיר, מחליטים לשקם את הונו של ביתם על ידי מציאת אוצר או הרווחתו.
הם מנסים שיטות שונות שעובדות בספרים: לחפור אוצר, להיות שודדים, להתחתן עם נסיכה, להמציא תרופה מוגנת פטנט, להציל ג'נטלמן עשיר, אבל איכשהו שום דבר לא מצליח.
עם זאת, במהלך הרפתקאות עתירות הדמיון שלהם הם מכירים חברים רבים.
סדר הופעת הפרקים שונה עבור ההוצאה בת הכרך היחיד ב-1899. חלקם גם עברו שכתוב מקיף.
סיפורם של מחפשי המטמון היה הרומן הראשון לילדים מאת א' נסביט.
זה והרומנים המאוחרים שלה השפיעו רבות על ספרות הילדים האנגלית שלאחר מכן, בעיקר על ספריו של ארתור רנסום.
ועל דברי ימי נרניה מאת ק' ס' לואיס .
לואיס מציין בפרק הראשון של אחיינו של הקוסם, שחלק העלילה של אותו ספר שמתרחש בעולמנו, מתרחש במקביל לזה של מחפשי האוצר.
גם הסופר האמריקני אדוארד איגר הושפע מספר זה של נסביט ומאחרים, בעיקר בסדרת חצי קסם שלו, שם הוא מזכיר את ילדי באסטבל ודמויות נוספות של נסביט כגיבורי הדמויות שלו.
השפעתה של נסביט על ספרות ילדים בריטית ואמריקאית אחרת נשענת במידה רבה על המוטיבים הבאים: גיבוריה הם קבוצה או קבוצות של אחים ממשפחה חסרה, זמנית או באורח קבע.
אירועי הסיפור מתרחשים בזמן שהילדים מבודדים כקבוצה, למשל בזמן חופשה.
באמצעות קסם או משחק דמיון מורכב, הילדים מתמודדים עם סכנות שהם מתגברים עליהם באמצעות עוז לבם .
מאפיין בולט נוסף הוא תיאור המריבות והפגמים הריאליסטיים של הילדים.
ג'יי קיי רולינג, מחברת הארי פוטר, ציינה את נסביט כאחד הסופרים האהובים עליה, ואת סיפורם של מחפשי המטמון כחביבה מבין ספריה של נסביט.
הסופר הבריטי מייקל מורקוק השתמש מאוחר יותר בדמותו, או לפחות בשמו, של אוסוולד באסטבל עבור הגיבור והמספר בגוף ראשון של הטרילוגיה שלו נווד של זרמי הזמן, שפורסמה מ-1971 עד 1981, כך שנסביט השפיעה על סוגת הסטימפאנק בהתהוותה.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה שלוש פעמים, ב-1953, 1961, ו-1982. הספר עובד לסרט טלוויזיה בשם מחפשי האוצר בשנת 1996.
מחסן נאמג'ו (בפרסית: محسن نامجو; נולד ב-4 במרץ 1976) הוא מוזיקאי, מלחין ופזמונאי איראני החי בניו יורק.
יצירותיו מושפעות מפולקלור ומוזיקה איראנית מסורתית, וכן מסגנונות מודרניים כגון רוק ובלוז.
נאמג'ו ידוע בביקורתו כלפי המשטר האיראני, המתבטאת לא פעם ביצירותיו.
בנוסף, הוא עוסק גם בכתיבה והוראה באוניברסיטאות.
נאמג'ו נולד במחוז ח'וראסאן שבצפון-מזרח איראן.
הוא גדל בעיר משהד והחל ללמוד מוזיקה פרסית קלאסית בגיל 12. כילד, חווה את מלחמת איראן–עיראק, שבה התנסה בשירה לצד משפחתו המורחבת בזמן שחיפשו מחסה מהפצצות.
לאחר אותו אירוע, סברו הוריו שיש לשלוח אותו לבית ספר מוזיקלי.
עם התבגרותו, החל להאזין למוזיקאים מערביים כגון ג'ים מוריסון ואריק קלפטון, ולקרוא פילוסופיה וספרות פרסית.
בשנת 1994 התקבל לאוניברסיטה בטהראן, לבית הספר לדרמה והחל ללמוד תיאטרון.
בשנת 1995, התקבל למחלקה לאמנויות יפות באוניברסיטת טהרן.
הוא תיאר את הלימודים בבית הספר לתיאטרון כמשמעותיים ומרחיבי אופקים עבורו, בעוד שלימודי המוזיקה היו שמרניים וצרי אופק.
זה התבטא בחוסר האפשרות לשלב אלמנטים זרים (אלמנטים של מוזיקה מודרנית) למוזיקה האיראנית המסורתית או הוספת סולמות וכלי נגינה מודרניים כמו גיטרה.
בשל סיבות אלו לא סיים את לימודיו האקדמיים.
בשנת 2008, התקבל ללמודים בקונסרבטוריון פריינר (Prayner Conservatory) בווינה, ובשנת 2009, התקבל כאמן במרכז מדעי הרוח של אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
בין השנים 2011-2010 שימש כעמית במחלקה למוזיקה באוניברסיטת סטנפורד.
הואיל ולא סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טהרן, הוא נאלץ לצאת ולהרוויח את לחמו.
נאמג'ו החל להופיע באופן עצמאי ולכתוב בתשלום עם חבר שירים לטלוויזיה האיראנית.
הוא כתב עם שותפו כ-18 שירים, שרובם הסתמכו על השירה הפרסית הקלאסית ועל משוררים קלאסיים כמו סעדי וחאפז הנחשבים לב הקאנון האיראני.
הם ציפו שהשירים יאושרו לפרסום על ידי הצנזורה האיראנית, אך התאכזבו - 17 מהשירים לא אושרו על ידי תחנת הטלוויזיה.
השיר האחרון, שהתבסס על פואמה של ח'ומייני, אושר לפרסום בתנאי שיקבלו אישור נוסף, מגוף רגולציה איראני אחר.
דחייה זו גרמה לנאמג'ו להפסיק להאמין במוסדות האיראניים, והוא החליט שזה הזמן המתאים עבורו למלא את חובתו לשירות צבאי, כפי שמחייב החוק האיראני.
בשנת 2002 הופיע כחלק מלהקה בשם "מאד", וההופעות מבחינה מסחרית הצליחו מאוד.
אך הלהקה ונאמג'ו סבלו מהתנכלויות תמידיות מצד הרשויות האיראניות.
התנכלויות שהתבטאו בסירוב לאשר את תוכני המוזיקה שלהם, או התפרצותם של כוחות הבסיג' להופעה והפסקתה באמצע, למרות העובדה שהיו להם אישורים להופעה מצד רשויות השלטון.
אירועים אלה גרמו לייאוש ואובדן מוטיבציה בקרב חברי הלהקה.
בהופעה אחרת של הלהקה התפרץ שוב הבסיג' לבמה והעילה להתפרצות זו הייתה מילים שהופיעו בשיר שכתב נאמג'ו, שכללו לכאורה דברי כפירה – שלילה של אמרה דתית נפוצה בפרסית.
הופעת הלהקה הסתיימה כמתוכנן, אך חברי הלהקה נפרדו מנאמג'ו, מאחר שהרגישו כי סגנונו מעמיד אותם בסכנה.
ב-2007 פרסם נאמג'ו באופן רשמי את אלבומו הראשון - תרנג'.
שנה שלימה נדרשה מנאמג'ו ומפיק האלבום להשיג אישור לפרסומו, אך ללא הצלחה.
בצר להם ניסו נאמג'ו והמפיק לעקוף את הרשות שלא אישרה את פרסומו, משרד ההדרכה האסלאמית, על ידי פנייה לגוף ממשלתי אחר, המחלקה האומנותית של המהפכה האסלאמית, גוף ממשלתי שהייתה לו האפשרות והיכולת לאשר פרסום מוזיקה ללא משרד ההדרכה.
הם הצליחו והאלבום קיבל את האישור המיוחל, אולם כשנודע למשרד ההדרכה האיסלאמית שהאלבום פורסם ללא אישורו, הוציא גינוי והחרים עיתונים שפרסמו כתבות על נאמג'ו בשבועות לאחר הפרסום.
האלבום זכה לתהודה רבה באיראן, כאשר סגנונו המשלב אלמנטים פרסיים קלאסיים עם מערביים מודרניים זכה לאהדה ודחייה חזקות בו זמנית.
באותה שנה התפרסם השיר "שמס" באינטרנט.
השיר הוא יצירה ישנה של נאמג'ו משנת 2003 המשלב בתוכו פסוקי קוראן והוא חריג בצורה משמעותית מאמנות הקראת הקוראן המסורתית.
מילות השיר כוללות בתוכו הלחנה של פסוקים וצלילים כמו נהמות וזמר נשי.
השיר, שנאמג'ו מעולם לא פרסם באופן רשמי, גרם לסערה סביבו באיראן.
בעקבות "שמס" נתבע נאמג'ו בשנת 2008, על ידי איש דת באיראן.
הואיל וכך, הבין נאמג'ו שעתידו המוזיקלי באיראן נראה קודר, הוא גלה מארצו ולא שב אליה.
בשנת 2009 נגזר עליו עונש של חמש שנות מאסר בשל פגיעה והעלבת הקוראן, אותו הוא ריצה בהיעדרו.
מחוץ לאיראן, היה נאמג'ו ביקורתי יותר כלפי המשטר האיראני, ובאותה שנה (2009) אף הוציא שיר בו הוא מגחיך את ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן, ואת הדת באופן כללי.
גם בגלות נאמג'ו ממשיך את פועלו: הוא יוצר, מרצה ומשתתף בתכנים אומנותיים אחרים.
סגנונו המוזיקלי ידוע בשילוב של השפעות איראניות-מזרחיות למערביות.
סגנון ייחודי זה התעצב בעת שירותו בצבא, שאותו תיאר נאמג'ו כמשמעותי להתפתחותו המוזיקלית.
בתקופה זו התנסה נאמג'ו בנגינת בלוז ובסגנונות מוזיקה מערביים אחרים עת ניגן על הסטאר הפרסי שלו.
כאשר ניגן בסטאר, חברו לצבא היה מנגן על גיטרה בסולמות פרסיים.
השילוב שלו בנגינה מתבטא במאפיינים מוזיקליים רבים ושונים, למשל שילוב של כלי נגינה, סולמות, וליריקה הלקוחים מהעולם הערבי או הפרסי המסורתיים ושזורים זה בזה.
נאמג'ו ידוע בביקורתו כלפי המשטר האיראני, בפרט בכל הקשור בצנזורה וחופש יצירתי.
שיריו כוללים מוטיבים של ביקורת נגד שחיתות, המצב היום-יומי האיראני, פוליטיקה איראנית פנימית וכן ייאוש מהמצב של העם באיראן.
כיוצר, הוא לא פוחד להתעמת עם רעיונות הנמצאים בלב האורתודוקסיה האיראנית, כגון מהפכה, דת ומות קדושים.
הוא נעצר מספר פעמים על ידי הרשויות האיראניות בשל יצירותיו והתכנים שלהן.
בנוסף, פעמים רבות הפריע הבסיג' להופעותיו וקרא לו לחקירות עקב פועלו.
בהתייחסותו לממשלתו של נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד וגל המחאות שפקד את איראן בשנת 2009, טען נאמג'ו שכל פעולה של יצירה מוזיקלית תחת דיכוי המשטר האיראני מהווה צורה של מחאה.
כפועל יוצא, הוא טוען שיצירותיו שלו ושל ועמיתיו המוזיקאים האיראנים בגלות נוצרו על בסיס מחאתי.
בשנת 2016 זכה נאמג'ו בפרס השחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט "Radio Dreams", בפסטיבל הקולנוע הבין-לאומי ה-37 של דרבן.
מַחְפִּים או גְּמָשׁוֹת הם אביזרים המכסים את הערקום והקרסול שבכף הרגל.
הם עשויים מבד או לבד אפור, לבן או חום, עם כפתורים בצידם, הם נועדו להגן על הנעליים והגרביים מבוץ וגשם, אבל גם שימשו גם כפריט אופנתי.
מחפים נעטו (לרוב על ידי גברים) בסוף המאה-19 ובתחילת המאה ה-20 וירדו בפופולריות לשהם בשנות ה-20. ב-1931 אמילי פוסט כתבה: "מחפים אינם חובה, אך אם הם נעטים הם צריכים להתאים בדיוק לכפפות." ככל הנראה הירידה הכללית ברשמיות במהלך המאה ה-20 הייתה הסיבה לכך שמחפים כבר לא נעטו יותר.
ב-1913 חבריו של תומאס גריפית' טיילור נאבקו כדי להשיג בשבילו מחפים וכובע צילינדר, כדי שיוכל לקבל את מדליית הקוטב מהמלך ג'ורג' החמישי.
ב־1923 המלך ג'ורג' החמישי פתח את תערוכת הפרחים של צ'לסי בפראק, כובע צילינדר אפור ומחפים.
ב-1926 המלך ג'ורג' לבש מעיל זנבות לבוקר (חלק מחליפת בוקר) במקום פראק (מה שלא היה מקובל באותה תקופה, בגלל קודי הלבוש הקפדניים והוריד את הפופולריות של הפראק.
נכתב שתגובת הקהל למלך הייתה להיפטר המהחפים שלהם, והקרקע הייתה מלאה במחפים שנזרקו.
עוד סיבה לכך שנשים הפסיקו לעטות מחפים היא שנעליים פתוחות נהיו נפוצות יותר ויותר כמו סנדלים עם רצועות.
חצאיות ושמלת צרות יותר גרמו להן להציג הנעלה מורכבת יותר של רצו לכסות אותה במחפים.
בניו יורק ב-1936 נכתב בסוכנות הידיעות AP שגברים אופנתיים נפטרים מהמחפים שלהם כי הם הפכו לנחלת הכלל, והתחילו לנעול במקום נעליים עם הבד תפור אליהן, שנראה שיחליפו אותם.
מאמצע המאה ה-19 חיילים ממדינות שונות, לרוב חיילי ח"יר עטו מחפים כדי להגן על הקרסוליים, לתמוך בהם ולמנוע מלכלוך ואבנים להיכנס לנעליים שלהם.
חיילי חיל הרגלים הצרפתי עטו חפתים בטקסים ובמדים רשמיים (בדומה למדי א') עד 1903, האיטלקים עטו חפתים בצבע חום בהיר עד 1910. וחיילי הצבא היפני עטו חפתים לבנים וגבוהים במלחמת רוסיה–יפן.
להקות חמת חלילים סקוטיות מסורתיות עוטות חפתים לעיתים קרובות.
ברגימנט המלכותי של סקוטלנד שסיפח אליו את כל רגימנטי חיל הרגלים הסקוטים ב-2006, החיילים עדיין עוטים מחפים לבנים כחלק מהמדים שלהם, ולפני כן ברוב יחידות חיל הרגלים הסקוטיות בצבא הבריטי והקנדי כללו מחפים במדים שלהם.
לרגימנטים מהיילנדס שלובשים קילט המחפים מגיעים עד אמצע השוק.
ולשאר הרגימנטים רק מעל נעלי ברוג סקוטיות.
כחלק מהמדים הרשמיים שלהם החיילים ברוב הגדודים בצבאות ההודים והפקיסטנים עוטים מחפים לבנים וגבוהים ותוחבים לתוכם את המכנסיים שלהם, בדומה ל"הויזען אין די זאקען" (מכנסיים בגרביים) של חסידי גור שבא במקור מביגוד של קוזאקים.
מחפים נעטים גם במדים של הצבאות הפינים, השוודים, המשמר הרפובליקני הלאומי של פורטוגל, הקרבינירים של מונקו, המשטרה הצבאית המצרית והאקדמיה הצבאית של מודנה.
בחיל הים הפיני מחפים הם חלק ממדי החורף, משמר הכבוד של צי ארצות הברית וחיילי משמר הרובאים עוטים אותם במהלך טקסים.
מחפים לפעמים משמשים גם במדים של תזמורות צועדות.
מחפים משמשים גם כחלק מציוד מגן אישי בתעשיות מסויומות.
בבתי יציקה עוטים לעיתים קרובות מחפים עבים מעור מעל מגפי העבודה כדי להגן על העובדים מנתזי מתכת מותכת, בגלל הטמפרטורה הגבוהה של המתכת המותכת, אפילו נתז קטן אז שנכנס לתוך הנעל יכול לגרום לכוויות חמורות.
גם רתכים רבים עוטים מחפים חסינים לאש כדי להגן על עצמם מגיצים.
אנשים המפעילים מסורי שרשרת מדי פעם לרוב עוטים מחפי הגנה מעל מגפיים בעלי קצה מוגן בפלדה (Steel toe).אבל מומחים ממליצים למתפעלים לנעול מגפיים מתאימים לעבודה כדי למנוע פציעה במקרה שהמסור נוגע בכף הרגל או בקרסול.
מחפים מוזכרים בשיר "Puttin' On the Ritz" של אירווינג ברלין מ־1929. בשורה: "White spats and fifteen dollars" (חפתים לבנים בחמישה עשר דולרים) כשהוא מתאר את הלבוש הצעקני של שחורים ועניים מהארלם.
להקת "המחפים" (The Spats) שפעלה בשנות ה-60 בקליפורניה נקראה על שם המחפים שפכו לחלק מסמלי הלהקה.
"מחפש אהבה" הוא אלבום הבכורה של ענר שפירא, לוחם בסיירת נח"ל, מוזיקאי, ראפר ומפיק מוזיקלי, שנהרג במהלך טבח שבעה באוקטובר.
האלבום, שיצא לאור כשנה וחצי לאחר נפילתו, כולל עשרה שירים שכתב, הלחין והפיק ענר, ומציגים את עולמו הפנימי ואת השקפת עולמו החברתית.
ענר שפירא היה מוזיקאי, ראפר ומפיק מוזיקלי ירושלמי, שהחל את דרכו האמנותית בגיל צעיר.
במהלך שירותו הצבאי, לאחר פציעה שעיכבה את גיוסו, ניצל את הזמן לבניית אולפן ביתי והחל להקליט את שיריו.
יצירתו התאפיינה בשילוב של טקסטים נוקבים עם השפעות ממגוון מקורות, כולל מוזיקה קלאסית, היפ הופ ותרבות ירושלמית.
לאחר מותו, משפחתו וחבריו הקרובים גילו את היצירות שהשאיר, והחליטו להוציאן לאור כהגשמת חלומו.
הם פנו למפיק המוזיקלי אברי צפנת, שהכיר את ענר, כדי לסייע בהפקת המוזיקה.
האלבום "מחפש אהבה" הופק ביוזמת משפחתו, בשיתוף עם צפנת, ומציג את עולמו הפנימי ואת השקפת עולמו החברתית של ענר.
עם צאת האלבום, יצא לאור הסינגל "מחפש אהבה" הנושא את שם האלבום.
הקליפ לשיר הופק על ידי משפחתו של ענר, עם המפיק המוזיקלי אברי צפנת, ובוים על ידי רועי ריק.
האלבום כולל עשרה שירים בסגנון המשלב בין סגנונות היפ-הופ וראפ, בהם עוסק ענר בנושאים חברתיים כמו פגיעה בנשים, המצב במדינת ישראל, שכול ועולמו האישי.
האלבום מציג את השקפת עולמו של ענר ומספק הצצה נדירה לתוך עולמו, כשהוא כולל ביקורת חברתית ונוגע גם בשאיפתו לצדק חברתי.
אברי צפנת – מיקס (כל הרצועות), הפקה מוזיקלית (4,9), עיבוד (4), גיטרה חשמלית (4)
אורי גואטה – הפקה מוזיקלית (2)
אלברט פיאמנטה – עיבוד (4)
אלכס וייס – עיבוד (5)
בעז שרעבי – הלחנה (4)
ג'ימי ואן הוזן – כתיבה (7)
דודו ברק – כתיבה (4)
הילי שפירא – הלחנה (7)
מאור בצלאל – חצוצרה (4)
מאיר בנאי – הלחנה (1)
עמוס אטינגר – הלחנה (6)
פיל סילברס – כתיבה (7)
פרנק סינטרה – הלחנה (7)
מחסור בתרופות הוא מצב שבו צרכנים לא יכולים להשיג תרופות שהם זקוקים להם, כלומר, תקופה שבה הביקוש או לתרופה עולה על ההיצע שלה (מחסור בתרופה מסוימת הוא מקרה פרטי של תופעה זו).
כאשר יצרני תרופות גנריות חווים אתגר איכות או שיבוש באספקה, יהיה הגיוני עבורם מבחינה כלכלית להעביר את כושר הייצור לתרופה רווחית יותר, במקום לבצע את ההשקעה הנדרשת כדי להמשיך לייצר מוצר בעל שולי רווח נמוכים, כלומר להפסיק לחלוטין את ייצורן של תרופות מסוימות, שהן פחות רווחיות.
מחסור בתרופות משפיע על כל בעלי העניין מהיבטים כלכליים, קליניים והומניסטיים, אולם עיקר ההשפעה היא על אלו הנזקקים לתרופות הנמצאות במחסור.
ארגון הבריאות העולמי קבע אסטרטגיות הפחתה גלובליות מארבע רמות כדי להתגבר על מחסור בתרופות ברחבי העולם.
האסטרטגיות כוללות פתרון עוקף להתמודדות עם המחסור הנוכחי, שיפורים תפעוליים להפחתת הסיכון למחסור ולהשגת התרעה מוקדמת, שינויים במדיניות הממשלה, וחינוך והכשרה של כל אנשי המקצוע בתחום הבריאות בנוגע לניהול מחסור.
חולים התלויים בתרופות מרשם עלולים למצוא את עצמם מתמודדים עם חוסר זמינות של תרופות חיוניות, מה שמוביל לעיכובים בטיפולים ולתוצאות שליליות אפשריות.
המחסור יכול להיווצר כתוצאה מגורמי היצע כולל בעיות אספקה ואסונות טבע, מגורמי ביקוש, מסיבות מסחריות או בעיות רגולטוריות.
מדינות פיתחו אסטרטגיות שונות כדי להתגבר על הבעיה.
בעיות אספקה (ייצור) - בעיות בצד ההיצע
בעיות אספקה כוללות בעיות ייצור, חוסר זמינות של חומרי גלם, בעיות לוגיסטיות ובעיות עסקיות ומסתכמות בכך שיצרנים אינם מייצרים מספיק תרופות כדי לספק את הביקוש.
חוסר זמינות של חומרי גלם, סיבות עסקיות (שולי רווח נמוכים, גודל שוק נמוך, עלייה בעלויות חומרי הגלם, אילוצי קיבולת), בעיות לוגיסטיות (בעיות בשרשרת האספקה ובהובלה), בעיות איכות המוצר,
סדרי עדיפות: כאשר יצרן יכול לייצר מספר מוצרים, מוצרים אלה מתחרים על חומרי גלם, קווי ייצור ושווקים.
לכן, ליצרנים יש מוטיבציה נמוכה יותר להשקיע או לייצר תרופות בעלות רווחיות נמוכה, או בכאלו הדורשים סביבת איכות מחמירה.
בעיות ביקוש כוללות מלאי בזמן אמת ועלייה פתאומית בביקוש (בגלל התפרצות מגפה, מלחמה, אסון), העלייה בביקוש יכולה לנבוע מביקוש עונתי וביקוש בלתי צפוי.
חוסר גמישות בתהליכים רגולטוריים ושינוי תקנות רגולטוריות.
באיראן היה מחסור בתרופות חיוניות רבות, משבר שהחל בסביבות שנת 2013 על רקע סנקציות מערביות מחמירות וניהול כלכלי כושל, שגרמו לכך שאיראן התקשתה לייבא תרופות מוגמרות או חומרי גלם לתעשיית התרופות.
שרת הבריאות מרזיה וחיד דסטג'רדי התלוננה בפומבי כי יתרות מטבע חוץ מושקעות במוצרי יוקרה ולא בתרופות ולכן, הנשיא מחמוד אחמדינז'אד פיטר אותה.
המשבר החריף בשנת 2022 כאשר ממשלו של אבראהים ראיסי ביטל את שער החליפין של 42,000 ריאל לדולר האמריקאי.
ממשלת איראן עצרה את הסובסידיות לייצור מזון ותרופות, מה שגרם לחומרי גלם מיובאים לעלות פי שבע, ובכך שיתק את הייצור המקומי של תרופות אם כי חברות התרופות המשיכו לייצר אבקת חלבון ותוספי תזונה נוספים לספורטאים.
ב-2023,, עיקר המחסור באיראן נבע כתוצאה מאי הקצאת מטבע זר לרכישת תרופות.
יצרנים מספקים ל-FDA את רוב המידע על מחסור בתרופות, והסוכנות עובדת איתם בשיתוף פעולה הדוק במטרה למנוע או להפחית את השפעת המחסור.
כאשרמדווח באופן רשצי על מחסור, ה-FDA עובד עם היצרנים על מאמצים למתן את שיבוש האספקה.
ה-FDA גם ממשיך לעבוד עם יצרנים על מאמצי מניעת מחסור בתרופות שטרם רשומות במסד הנתונים של מחסור בתרופות.
איגוד הרוקחים האמריקאי (ASHP) ושותפיו מעדכנים את הציבור במחסור העדכני ביותר בתרופות.
ההסתמכות על גופים אלה הפכה לנקודת תורפה קריטית עבור ארצות הברית במהלך המגפה, כאשר כמה מדינות זרות הטילו מגבלות על יצוא תרופות.
בשנת 2024, ארצות הברית סבלה ממחסור "שיא של כל הזמנים" של למעלה משלוש מאות סוגים שונים של תרופות במסגרות הבריאות ובתי המרקחת.
בעוד שישראל מתגאה במערכת בריאות מתקדמת, היא, כמו מדינות רבות אחרות, ממשיכה להתמודד עם הבעיה הגוברת של מחסור בתרופות.
משך הזמן הממוצע של מחסור בתרופה לסירוגין גדל פי 1.56, מ-85 ל-133 ימים.
היצרנים הודיעו למשרד הבריאות בממוצע 22 ימים לפני המחסור בפועל.
בניתוח מחסורי התרופות של 2022 (640) לפי קבוצות ATC, קטגוריות בולטות כללו תרופות למערכת העצבים (18%), תרופות הפועלות על מערכת העיכול וחילוף החומרים (14%), ותרופות דרמטולוגיות (11%).
מחסורי תרופות תפעוליים בשנת 2022 (n = 564) נבעו בעיקר מעיכובים באספקת מלאי (38%), ניצול יתר של מלאי (12%) ומחסור בחומרי גלם (9%).
משרד הבריאות מנהל מסד נתונים על הפסקת שיווק תרופות ועל חידוש השיווק.
זמן מחצית החיים של איזוטופ רדיואקטיבי הוא הזמן הדרוש למחצית מהאטומים של איזוטופ זה כדי לדעוך ולהפוך לאטומים של איזוטופ אחר.
זמן מחצית החיים משקף את מידת היציבות של האיזוטופ.
זהו נתון מרכזי בתחום הפיזיקה הגרעינית.
דעיכה מעריכית היא אירוע סטטיסטי בעל התפלגות מעריכית: היא אינה מאפשרת לנבא מתי אטום מסוים יתפרק, אלא מה שיעור האטומים שיתפרקו בפרק זמן נתון.
זמן מחצית החיים נע בין חלקיקי שנייה במקרה של איזוטופים רדיואקטיביים מאוד לא יציבים ועד מיליארדי שנים לאיזוטופים יציבים במיוחד.
אף שהמושג "זמן מחצית חיים" הוא המקובל בעולם המדע, אין הוא מדויק מילולית, שהרי אין מדובר במחצית אורך חיי החומר (זמן זה הוא אינסופי, שכן ההתפרקות היא תהליך אקספוננציאלי), אלא בזמן שבמהלכו יתפרקו מחצית מהאטומים במערכת, כלומר "זמן חיי המחצית".
השימוש במושג "זמן מחצית חיים" התרחב גם לתחומים שמחוץ לרדיואקטיביות: בתהליכים כימיים מסוימים, קצב התהליך מושפע מריכוז החומרים המשתתפים בתהליך, וכך גם בהתפרקות של תרכובת.
בהתאם לכך ניתן לדבר על זמן מחצית החיים של חומר ההדברה די-די-טי, שהוא הזמן שבו חצי מהחומר שרוסס בשדה מסוים מתפרק לחומרים אחרים.
"זמן מחצית חיים" שונה מ"אורך חיים ממוצע" (Mean lifetime).
אורך חיים הוא ממוצע הזמן הנדרש לדעיכת כל החלקיקים הנתונים, לעומת דעיכת חצי מהם, אליה מתייחס זמן מחצית החיים.
השימוש בנתון אורך החיים הממוצע נפוץ יותר בתחום פיזיקת החלקיקים, בין היתר מכיוון שמשך החיים של חלקיקים תת-אטומיים בלתי-יציבים לרוב קצר בהרבה מזה של אטומים בלתי-יציבים.
זאת ועוד, פיזיקת החלקיקים מרבה לעסוק במערכות המכילות מספר קטן של חלקיקים תת-אטומיים – לעיתים, רק אחד – כך שאין טעם או אפשרות של ממש לדון בזמן הנדרש לדעיכת חצי מהחלקיקים.
איזוטופ שזמן מחצית החיים שלו הוא יום, כמותו לאחר יום תפחת לחצי מהכמות ההתחלתית.
על מנת למצוא כמה אטומים יישארו לאחר 4 ימים, החישוב הוא כדלקמן: לאחר יום תישאר מהכמות ההתחלתית, לאחר יומיים יישאר , לאחר שלושה ימים ולאחר ארבעה ימים .
תהליך התפרקות רדיואקטיבית ניתן לתיאור על ידי אחת משלוש נוסחאות שקולות:
הכמות ההתחלתית של האיזוטופ (שניתנת למדידה בגרמים, מולים או מספר חלקיקים).
כמות החומר שנותרה כעבור זמן .
הוא הזמן שלוקח לכמות האיזוטופ לקטון בשיעור של e.
מכונה "קבוע הדעיכה", ומאפיין את קצב ההתפרקות.
הפרמטרים , ו- מקיימים את השוויונות:
כאשר הוא הלוגריתם הטבעי של 2 (וערכו בקרוב 0.693).
זמן מחצית החיים של יסודות הטבלה המחזורית
בטבלה מוצג זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של היסוד.
כל היסודות בעלי מספר אטומי מעל 82 (עופרת) אינם יציבים.
באופן כללי, זמן מחצית החיים יורד עם עליית המספר האטומי, החל מהיסוד היציב כמעט לחלוטין ביסמוט (מספר 83), דרך היסוד בעל זמן מחצית החיים הארוך למדי אורניום (מספר 92) ועד היסוד הכבד ביותר, אוגאנסון (מספר 118), שזמן מחצית החיים שלו פחות מאלפית השנייה.
זמן מחצית החיים גדל בתחום היסודות 103 עד 105, יורד ביסוד 106 ועולה שוב קלות ביסודות 110 עד 114, מה שמרמז על התכנות אי של יציבות.
בטבלה מוצג זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של כל אחד מהיסודות שמספריהם האטומיים 83 עד 118.
מחקר איכותני הוא שיטת מחקר במדעים, כגון מדעי החברה ומדעי הרוח.
מובן שכיח למונח הוא התבוננות בהתנהגות האנושית במטרה להבין אותה; ובמובנו המצומצם הוא כינוי לסוגי המחקר שאינם משתמשים בנתונים מספריים ובניתוחים סטטיסטיים של אותם הנתונים, וזאת בניגוד לשיטות מחקר כמותיות.
המחקר האיכותי כולל בתוכו מספר זרמים מתודולוגים, בין השאר - אתנוגרפיה, תאוריה מעוגנת בשדה, מחקר נרטיבי, סיפורי חיים וחקר מקרה.
ד"ר אשר שקדי מציג ארבע הנחות יסוד, אותן הוא בונה מתוך דיון על הפרדיגמה המחקרית הייחודית למחקר האיכותני/איכותי:
שאלה אונטולוגית: מהו אופייה של המציאות?
המציאות היא לא דבר קבוע שזהה אצל כל האנשים, אלא היא מובנית על ידי כל פרט לפי הפרשנות שהוא מעניק למציאות (גישה קונסטרוקטיביסטית).
זאת, בניגוד לגישה הכמותית, שהיא פוזיטיביסטית- כלומר, טוענת שהמציאות היא אובייקטיבית (לא תלויה בפרשנות הפרט).
שאלה אפיסטמולוגית: איך האדם יכול להיות בטוח שהוא יודע את מה שהוא יודע?
הפרט מבין את העולם באמצעות הבנייתו.
הדברים שהוא יודע הם תלויי תפיסה, חשיבה, ניתוח, השקפת עולם, וכדומה.
כלומר, כדי להבין את העולם עלינו להבין את מחשבותיהם של הפרטים הנחקרים, את ערכיהם ותפיסת עולמם.
שאלה מתודולוגית: מהן הדרכים באמצעותן אנו מוצאים ידע?
כאן בוחר החוקר באילו כלים להשתמש על מנת לבצע את המחקר.
הדגש הוא על כך שהחוקר עצמו הוא כלי המחקר המרכזי - באמצעות ההבנה שלו, התפיסה שלו והאינטואיציות שלו.
שאלה מתודית: כיצד בני אדם לומדים להכיר את המציאות?
השאלה מתייחסת לשיטת ניתוח הנתונים שבוחר החוקר.
למשל, גישה נרטיבית, גישה ממוקדת בשדה, גישה הממוקדת בנחקרים, ועוד.
דנזין ולינקולן מחלקים את התפתחות המחקר האיכותני לשבע תקופות:
התקופה המסורתית (1950-1900) בתקופה זו נשלחו דוחות קולוניאליסטים ראשונים של חקרי תרבויות כבושות, מושא המחקר היה תמיד השונה או הזר.
החוקרים שמרו על ריחוק על מנת לתת מבע אובייקטיבי לכאורה.
ניתן לזהות בעבודתו של ברוניסלב מלינובסקי ששהה בגינאה החדשה כמאפיין בולט של התקופה.
התקופה המודרנית (1970-1950) בתקופה זו פרץ המחקר האיכותני עם תאוריה מעוגנת בשדה.
המחקר האיכותני בימים אלו אופיין בפורמליזציה של שיטות איכותניות בניסיון לגבש שיטת מחקר שמתמודדת על יוקרתה מול זו הכמותנית.
החוקרים השתמשו בניתוח קפדני, סטטיסטי למחצה של נתונים רבים ובסטנדרטים קשיחים כפי שנהוג במחקר כמותני בשיטות פוזיטיביסטיות.
הטבעת מושג הטשטוש מיוחסת לגירץ אשר קבע כי ישנו טשטוש בין מדעי הרוח ומדעי החברה.
להתפתחות המחקר האיכותני, חוקרי מדעי הרוח והחברה תרמו האחד לשני.
ממדעי הרוח נלמדו כיצד ניתן לנתח טקסטים וסיטואציות מורכבות.
ממדעי החברה נלמד המבע החברתי על קבוצות שונות והיחס אליה ואל תרבותה בניתוח המציאות.
תקופה זו מאופיינת בביקורת פנימית על הסובייקטיביות של החוקר והשפעתה על תוצאות המחקר.
כתוצאה מכתבים שונים בתקופה הנדונה, החלו חוקרים איכותניים לבטא את נקודת מבטם בתוך המחקר ובכך לתת מקום הסובייקטיביות במדע.
התקופה הפוסט-מודרנית (1995-1990) תקופה זו מאופיינת בתשובה למשבר הייצוג בחיפוש אחר נרטיב כולל שייתן ביטוי לקולו של האחר, בשל כך נקראת גם התקופה הניסויית.
בתקופה זו התחדדו הרגישויות התרבותיות וגברו הביטוי הסובייקטיבי והטלת הספק.
שתי התקופות האחרונות, התקופה הבתר-ניסויית (postexperimental) (2000-1995) ותקופת העתיד (2000- ), מתרכזות בשיח המוסרי של המחקר האיכותני.
ניתן להבחין בין שתי גישות שונות למחקר איכותני: האחת רואה בו מחקר משלים למחקר הכמותי, המתאים לשדות מחקר שונים או להיבטים שונים של אותו המחקר.
לעומתה, הגישה השנייה רואה במחקר האיכותני מחקר המפצה על בעייתיות הקיימת באופן מובנה במחקר כמותי, ולכן טוענת כי יש לזנוח את המחקר הכמותי ולהתרכז באיכותני.
מחקר איכותני כמשלים למחקר כמותני
גישה זו גורסת כי סוג מחקר זה הוא משלים או מקדים למחקר הכמותי, ויש להשתמש בו בשני מקרים - בחקר תחומים שאינם ניתנים לכימות, למדידה ולניתוח סטטיסטי, וכמחקר משלים או מקדים למחקר כמותי.
ישנם נושאים בהם לא ניתן לחקור בצורה כמותית, בדרך כלל משום שהאוכלוסייה הנחקרת אינה גדולה דיה כדי לאפשר מחקר סטטיסטי.
למשל, כאשר אנתרופולוגים חוקרים שבטים קטנים, או כאשר אופי הנתונים הוא כזה שלא ניתן לכמתם, כמו חקר אופנים שונים של מנהיגות.
תחום שבו קיימים יתרונות למחקר האיכותני, כמשלים למחקר כמותי, במדעי החברה, הוא למשל תחום המיקרו היסטוריה.
תחום זה מאפשר להתמקד בקורותיו של אדם אחד ספציפי, בתוך ההקשר ההיסטורי הגדול, ולקבל דוגמה לתמונה אישית וספציפית, מעבר להבנת המגמות והתהליכים ההיסטוריים.
במקרים אחרים, משמש המחקר האיכותני כמחקר מקדים למחקר הכמותי, לצורך קביעת הקטגוריות שישמשו במחקר הכמותי, או כמחקר משלים, לצורך בחינת משמעותן של תוצאות מספריות.
מחקר איכותני כתחליף למחקר כמותני
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, המחקר האיכותני קיבל חשיבות מרכזית יותר, תוך כדי תמיכתם של חוקרים כמותניים להשלמת מחקרם.
חוקרים רבים בדיסציפלינות שונות במדעי החברה טוענים כי מחקר איכותני יכול לעמוד בפני עצמו וכי הוא עדיף, מסיבות תאורטיות, על מחקר כמותי.
חוקרים אלו יצאו כנגד התפיסה הפוזיטיביסטית המאפיינת את המחקר הכמותי.
בהתאם הם טענו, כי שינוי תאורטי בצורת פרידה מהפוזיטיביזם מחייב גם שינוי מתודולוגי, לעבר שיטות מחקר המתאימות יותר לפרדיגמות המחקריות החדשות.
על אף שחוקרים אלו יצאו בעיקר כנגד המחקר הכמותי, הרי שהגדרה של הבדל זה לפי קווים תאורטיים ולא לפי קווים מתודולוגיים מביאה לכך שפעמים רבות ההתנגדויות להלן מועלות גם כנגד מחקרים מהסוג שתואר לעיל.
מחקרים שהם איכותיים מבחינת המתודולוגיה, אך פוזיטיביסטיים מההיבט התאורטי.
למרות האמור לעיל, לא ניתן להכליל ביקורת זו במסגרת תאורטית אחת.
אין ספק, כי קיימת קרבה רבה בין מחקר איכותני לבין גישה תאורטית פוסט מודרניסטית.
אך חוקרים רבים מאמצים את ביקורת הפוזיטיביזם, ולכן את המחקר האיכותי, ואינם מקבלים את כל (או אף את רוב) עקרונות הפוסט מודרניזם.
להתנגדות לחקירה פוזיטיביסטית מספר סיבות:
מחקר כמותי, מטבעו, נאלץ להשתמש בקטגוריות קיימות על מנת לכמת תופעות מהעולם החברתי.
מכיוון שכך, מחקר כזה אינו יכול לפרק את הקטגוריות הקיימות בשיח, אלא רק למדוד את היחסים בין קטגוריות אלו.
חוקרים שיצאו כנגד המהותנות, ובמיוחד חוקרים פוסט סטרוקטורליסטים, טענו כי החקירה המשמעותית במדעי החברה היא חקירת הקטגוריות, ולכן המחקר הכמותני הוא חסר ערך מבחינה זו.
לדוגמה, חקר האתניות בכלים כמותניים מחייב הגדרה מוקדמת של החוקר של מהות האתניות ושל הסוגים השונים שלה, ולכן מניח כי החלוקה הזו היא 'טבעית' ואינו מאפשר חקירה של עצם החלוקה.
שאלון החוקר אתניות יכלול בתוכו מקום להגדרת האתניות של המרואיין במילה אחת או שתיים במקרה הטוב, ואפשרות לבחור מבין מספר אפשרויות שנקבעו מראש על ידי החוקר במקרה הרע.
קידוד הנתונים לאחר מכן אינו מאפשר סטייה ממספר מוגבל של קטגוריות שהוגדרו מראש, וכך יאלץ את המרואיין לבחור באחת מהן.
חקר אתניות בראיון עומק, לעומת זאת, יאפשר לחוקר לבחון כיצד הנחקר מגדיר אתניות, והאם הקטגוריה של אתניות היא רלוונטית עבורו.
מחקר כזה יאפשר לבחון את האופן שבו החברה מגדירה אתניות, ולא רק את היחסים בין הקבוצות האתניות השונות שהוגדרו מראש.
בעיה נוספת במחקר הכמותני היא אי התחשבותו בהקשר בו נאספו הנתונים.
הרדוקציה של המחקר לנתונים מספריים מחייבת הכפפתו לקטגוריות מסוימות, וקטגוריות אלו גורמות מוכללות על גורמים שונים בשדה המחקר, גם אם משמעותם שונה עבור קבוצות שונות.
לדוגמה, ניסיון להעריך את רמת דתיותו של יהודי עשויה להסתייע בשאלות מסוג 'האם אתה מדליק נרות שבת מדי שבוע?'.
אולם בעוד באוכלוסיות מסוימות הדלקת נרות שבת נתפסת כסממן מושלם לדתיות, באוכלוסיות אחרות היא נתפסת כסממן של קשר ל'בית אבא' וסממן למסורתיות לא קיצונית.
בשאלון עמדות, לעומת זאת, יראו שתי העמדות כזהות.
טענה נוספת של חוקרים איכותניים היא כי מחקר כמותני אינו רפלקסיבי - הוא אינו מביא בחשבון את מיקומו של החוקר בשדה.
לפי טענה זו, ההנחה הפוזיטיביסטית כי התופעות הנחקרות קיימות במציאות מביאה בהכרח להתעלמות מהאינטראקציה בין שדה המחקר לבין החוקר ומהשפעותיו של החוקר על השדה.
חוקרים פוסט סטרוקטורליסטים אף יאמרו כי לא ניתן לדבר על 'השדה' כשלעצמו, אלא רק על התוצר של המפגש בין השדה לבין החוקר.
המחקר הפוזיטיביסטי מציב כמודל את החוקר שהוא כזבוב על הקיר - אינו מורגש בסיטואציה הנחקרת ואינו משפיע עליה.
המחקר האיכותני טוען כי לא ניתן להגיע למצב זה, וכי האינטראקציה בין החוקר לשדה לעולם תשפיע על השדה ותשנה אותו, ולכן על החוקר להיות מודע לכך ולהתחשב בפרט זה בעת ניתוח הנתונים.
חוקרים איכותניים מדגישים את חשיבותו של המבט (Gaze) כפעולה אקטיבית - מבטו של החוקר, שלכאורה רק קולט מידע, למעשה משפיע על השדה ומשנה אותו.
הם אף מותחים קו של דמיון (מוגבל אמנם) לעקרון אי הוודאות - בשניהם עצם פעולת איסוף המידע משפיעה על השדה, ולא ניתן לדעת מה מצבו של השדה במנותק מהמדידה.
על אף שעיקרון זה תקף במיוחד לשיטות מחקר בהן החוקר בא במגע ישיר עם שדה המחקר, כמו תצפית וראיון עומק, הוא תקף במידה מסוימת גם לשיטות מחקר (כמו איסוף מידע ארכיוני) בהן החוקר אינו יכול להשפיע על השדה במובן הפשוט של המילה.
לפי טענה זו, השפעת החוקר על שדה המחקר אינה מתמצה בהשפעה על האקטורים בשדה - גם תהליך איסוף ומיון החומרים הוא סוג של מבט חודרני, המעצב את השדה.
היבט נוסף של הרפלקסיביות היא המודעות להשפעות הגומלין בין השדה לבין המחקר לאחר פרסומו.
פעמים רבות משמשים מחקרים במדעי החברה לצרכים פוליטיים, בין אם מצד הממסד לצורכי קביעת מדיניות ובין אם ככלי בידי קבוצות אופוזיציוניות לערעור על מדיניות שנקבעה.
כתוצאה מכך, במקרים רבים תשפיע עובדת עריכת המחקר על התנהגותם של אקטורים בשדה המחקר, שינסו לכוון את תוצאות המחקר לכיוונים הכדאיים להם, ואף עצם הסכמתם או אי הסכמתם להיות אינפורמנטים עשויה לנבוע מהשקפתם הפוליטית על המחקר ועל תוצאות פרסומו.
ראיון פתוח - סיפור חיים
מחקר הוא פעילות שיטתית לאיסוף ידע, פרשנותו וניתוחו.
באופן היסטורי, מחקרים ותגליות שינו באופן תדיר את הידע האנושי אודות העולם.
כך גם בהווה, מחקר מהווה כר מרכזי לתגליות המובילות לשינויים קטנים כגדולים להם יכולות להיות השפעות מרחיקות לכת על החברה האנושית כולה.
מתודולוגיה, השיטה, היא נדבך נוסף בתהליך המחקרי והיא מהווה את מפת הדרכים לפיצוח שאלות וחידות במהלך המחקר במגוון תחומים.
המתודולוגיה היא "המשקפיים" בעזרתם החוקר מתבונן בעולם, וחותר לאסוף פיסות מידע לצורך מענה על שאלותיו.
לכל גישה למחקר, קיימות שיטות הייחודיות לה, התלויה בסביבה בה היא מתפתחת, כגון באוניברסיטה, מכון מחקר פרטי, עיתון, רשת ביון וכדומה.
המונח שיטות מחקר הוא כללי, כיוון שקיימות מגוון של שיטות מחקר.
נהוג להבחין דיכוטומית בדרך כלל, בין שיטות המחקר הכמותניות והמעבדתיות, לבין שיטות מחקר איכותניות פרשניות.
קיימות שיטות מחקר משלבות ואקלקטיות בין הכמותניות לאיכותניות.
למחקרים בתחומים שונים יש דרכים מקובלות משלהם להצגת תוצאות המחקר.
לדוגמה, תוצאות חקירה משטרתית יוצגו כראיות בבית המשפט.
לעומת זאת, מחקרים במדעי הטבע, החיים, הרפואה, ההנדסה, המשפט, החברה והרוח יפורסמו בדרך כלל באמצעות מאמר בכתב עת שפיט (מאמר שעבר שיפוט על ידי כמה מומחים בתחום הרלוונטי למאמר).
פרסום זה, יתבצע על פי פורמט הולם של אותו כתב עת המייצג את הקהיליה המדעית המשוייכת אליו.
מחקר ממוסד מול מחקר אישי
ניתן לחלק את סוגי המחקר לשניים: מחקר ממוסד ומחקר אישי.
מחקרים ממוסדים נעשים על פי כללים מוגדרים של אמינות, סדר, שקיפות ונאמנות לחוקי המדינה.
מחקר ממוסד עשוי להיות מחקר מדעי.
מטרת המחקר המדעי יכולה להיות זיהוי חוקי טבע (הסבר כולל למגוון אירועים ואף יאפשרו, בחלק מהמקרים, חיזוי התנהגויות עתידיות) הסברים מדעיים לעניינים מצומצמים ופיתוח כלים ליעול המחקר המדעי.
ישנם גם מחקרים ממוסדים שאינם מדעיים.
מחקרים אלה כוללים חקירה של מודיעין צבאי, חקירה משטרתית-משפטית, תחקיר עיתונאי וכיוצא בזה.
דוגמאות שכיחות למחקרים אישיים הן "מחקר שורשים" – בירור פרטים על תולדות משפחתו של אדם ומחקר צרכני – מציאת סוחר שמציע תנאי קנייה טובים יותר למוצר או שירות.
מחקר מדעי מתבצע מטעם אוניברסיטאות ומכוני מחקר שאינם אוניברסיטאיים, כגון מכונים של חברות מסחריות או משרדים ממשלתיים.
לרוב, המחקר מטעם מכון מחקר מטעם חברה מסחרית הוא מחקר הממוקד יותר בהשגת מטרה ספציפית.
מחקר מדעי – נעשה על פי כללים הנהוגים במדעי הטבע, בכללם הפיזיקה והכימיה, ובאמצעות הכלים המקובלים בהם.
מחקר מדעי הוא קונסיסטנטי, ומסקנותיו מנוסחות בלשון חוקי המדע וחוזות מקרים עתידיים.
עם זאת יש המרחיבים את ההגדרה הזאת גם על מחקרים שאינם בתחומי המדע.
לפי הגישה הכמותית, למחקר המדעי חמישה מאפייני יסוד:
אובייקטיביות – על המחקר להתבצע באופן שמנותק מרגשות החוקר.
אמפיריות – על המחקר להתבסס על נתונים הנקלטים על ידי חמשת החושים.
כימות – על המחקר להתבסס על נתונים מספריים/סטטיסטיים (מתאים למחקר כמותי ולא למחקר איכותני).
פומביות – המחקר המדעי מפורסם בכתבי עת, כך שניתן לבחון את מהימנותו.
המחקרים המדעיים מתחלקים לשניים: ניסוי ותצפית מדעית.
ניסוי הוא מחקר שבמהלכו אנשי המדע מתערבים באופן משמעותי במערכת הנחקרת ואילו תצפית היא מחקר שבמהלכו אנשי המדע משתדלים שלא להתערב באופן משמעותי במערכת הנחקרת.
הסוג המפורסם ביותר של ניסוי הוא ניסוי מבוקר – ניסוי בו אנשי המדע מקימים שתי מערכות מחקר דומות מאוד, מתערבים רק בנעשה באחת מהן ומשווים את התוצאות.
היתרון הבולט של הניסוי על התצפית הוא יכולתו של הניסוי לברר קשר סיבה ותוצאה בין הגורמים במערכת הנחקרת.
למעט מקרים יוצאי דופן, תצפיות אינן יכולות לברר קשר כזה.
היכולת לברר קשר סיבה ותוצאה נובעת מהעובדה שתוצאת ההתערבות של המדען במערכת הנחקרת ידועה.
לדוגמה: בניסוי המברר קשר בין אכילה של מאכל מסוים לבין השמנה, המדען יכול לשלוט במזון שבוחרים המשתתפים בניסוי (לרוב חיות מעבדה) לאכול ולדעת שברירת המזון נעשתה רק בשל התערבותו.
לכן במקרה כזה ברור שהבדלי ההשמנה נובעים מהבדלי האכילה ולא, למשל להפך.
החיסרון הבולט של הניסוי על התצפית הוא בזה שניסויים נעשים במודל שמייצג את מה שמתרחש בטבע ולא בטבע עצמו.
הדבר נכון גם לניסויים שנעשים במערכת שעל פניה נראית כחלק מהטבע עצמו משום שההתערבות של המדען בנעשה במערכת אינה התערבות טבעית.
בשל חיסרון זה יש צורך לבדוק את תקפות התוצאות שלהם בטבע עצמו.
תקפות זו נבדקת פעמים רבות בעזרת תצפית.
חיסרון זה בולט במיוחד בענפי מדע צעירים שבהם מסורת הניסוי טרם גובשה.
במקרה כזה כל שיטות הניסוי בענף הן חדשות ויש לנמק היטב, קודם כל, את תקפות כלי הניסוי.
בכל תחום מדעי מתגבשות שיטות ניסוי ותצפית ספציפיות משלו המשקפות את יכולת המחקר באותו תחום, צורכי המחקר באותו תחום ומסורת המחקר באותו תחום.
בכל תחום מדעי יש תצפיות מדעיות.
ניסויים מדעיים הם יחסית נדירים בשטחי מדע צעירים, אולם עם התבססותם של רוב תחומי המדע, נצפית גם התבססות של המחקר הניסויי ברוב התחומים האלה.
ככל שהשיטות הניסוייות מפותחות יותר בתחום מדע מסוים, מושם עליהן דגש רב יותר.
סיווג נוסף של שיטות מחקר נוגע למידת הכימות של המידע.
במחקר כמותני, החוקר מכניס את המידע הנאסף לתוך מערכת נוקשה של כללים המאפשרת השוואה יותר קלה, בעוד במחקר איכותני החוקר משתמש בדרכי ביטוי רבות יותר לייצוג המידע הנאסף, במחיר קושי גדול יותר בהשוואה.
במדעי הטבע שיטות למחקר כמותני הן מפותחות יותר מאשר במדעי החברה ובמדעי החברה הן מפותחות יותר מאשר במדעי הרוח.
גם בתוך שלוש קבוצות אלה אפשר למצוא הבדלים בין תפוצת המחקרים הכמותניים: בפיזיקה המחקר כמותני יותר מאשר בביולוגיה.
בכלכלה המחקר כמותני יותר מאשר בחינוך.
אולם במרבית שטחי המדע משמשים מחקר כמותני ואיכותני זה בצד זה.
כמו כן, אפשר לחלק את המחקר למחקר בסיסי ומחקר יישומי.
מחקר בסיסי נעשה ברובו באוניברסיטאות ומטרתו הרחבת הידע בנושא מסוים ללא מטרה ברורה.
לעומתו, מחקר יישומי מתבצע בגופי ממשלה, חברות מסחריות ומכוני מחקר פרטיים ומטרתו עיבוד הידע התאורטי שהתקבל במחקר הבסיסי, כדי ליישמו על שאלות ובעיות ממשיות.
אפשר למצוא מחקר יישומי בכלל תחומי הדעת, ובמיוחד בשאלות הנוגעות לחברה ולכלכלה.
בישראל יש כמה מכוני מחקר מובילים העוסקים במחקר יישומי בשאלות חברתיות, בהם מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, מכון הנרייטה סאלד, מכון ון-ליר, מרכז טאוב ומרכז אדווה.
איסוף מידע מול ניתוח של מידע קיים
הבדל נוסף בין שיטות מחקר הוא מקור המידע שלהן.
עבור ניסויים מדעיים ועבור חלק מהתצפיות המדעיות אוספים אנשי המדע מידע חדש.
לעומת זאת, חלק אחר מהתצפיות נעשה על מידע שנאסף כבר עבור מחקרים אחרים (כמו ניתוח נוסף לתוצאות ניסויים שפורסמו כבר) או מידע שנאסף לצרכים לא מחקריים (כמו המידע בתיקים רפואיים של אנשים).
רוב האוניברסיטאות בישראל ובעולם מעניקים מלגות מחקר למרצים, פרופסורים, דקטורנטים ולעיתים גם לתלמידי מחקר, ומאפשרים מלגות מחקר, לימודים, מעונות ומחיה.
לעיתים גם הדבר מתאפשר הודות למענקים מטעם מוסדות מדינה, מכוני מחקר חיצוניים, גופים וחברות פרטיות, מלכ"רים, גם בתוכניות חילופי סטודנטים.
כדוגמת: מכון קונפוציוס, מכון מנדל למנהיגות, קרן בת שבע דה רוטשילד, יד הנדיב, ארגון שגרירי רוטשילד, קרן רוטשילד קיסריה, קרן מיראז'.
מחק הוא כלי כתיבה המשמש להסרת כתב או ציור שנעשו בעיפרון או בעט מחיק.
חיכוך המחק בדף הנייר מסיר את סימני העיפרון.
מחקים מכילים גומי, ולעיתים גם ויניל או חומרי פלסטיק.
עפרונות רבים מצוידים במחק בקצותיהם.
סוגים שונים של מחקים מיוצרים כיום.
סוג המחק שמחובר לעיפרון הוא בדרך כלל בצבע ורוד, ירוק או לבן, עשוי מגומי ובעל מרקם חלק.
הוא יעיל לרוב המחיקות, למרות שלעיתים הוא עלול למרוח או להזיק לנייר אם משתמשים בו יתר על המידה.
בנוסף, לאחר המחיקה נשארות שאריות המחק.
אותן יש להסיר בזהירות שכן הן עלולות להשאיר סימנים על הנייר בצבע המחק.
סוג מחק נוסף שהוא פופולרי בקרב אמנים הוא מחק art gum, שעשוי מגומי רך ומחוספס.
הוא מתאים במיוחד למחיקת אזורים גדולים ולא פוגע בנייר.
המחק משאיר שאריות רבות ולא מדויק כלל.
מחקים מסוג זה הם בדרך כלל צהובים או חומים.
מחק העיסה גם הוא ידוע בקרב אמנים.
הוא עשוי מחומר אפור ומזכיר חימר או גומי.
היתרון שלו בכך שהוא לא משאיר סימן, ולכן מחזיק מעמד זמן רב יותר ממחקים אחרים.
הוא מוחק על ידי ספיגת חלקיקי הגרפיט.
ניתן להשתמש בו למחיקה מדויקת או להדגשה.
הוא לא מתאים למחיקת שטחים גדולים ועלול להימרח או להידבק אם הוא מתחמם יתר על המידה.
למחקים רכים מוויניל יש מרקם פלסטי והם דומים בתכונותיהם למחקים הסטנדרטיים.
הם יכולים להיות מלבניים או בצורת חרוט שמתלבש על קצה העיפרון.
כמו כן קיימים מחקים גליליים שנמצאים בקצה העיפרון המכני.
המחק נמצא בתוך העט וניתן להוציאו בעת הצורך או להחליפו בחדש.
מחקים דקורטיביים רבים מיוצרים במגוון צורות וצבעים (כמו פירות, פרחים, חיות וכדומה), והם נרכשים בעיקר בגלל יופיים ולא לשימוש מעשי.
בשנת 1770 מדען בשם ג'וזף פריסטלי כתב: "ראיתי חומר שמתאים בצורה מצוינת למחיקת סימני עופרת העיפרון מנייר".
בכל רחבי אירופה סימני העופרת נמחקו מהנייר באמצעות קוביות קטנות של גומי.
גושים של אותו חומר עדיין משמשים למטרה זו.
כמו כן, באותה שנה מהנדס אנגלי בשם אדוארד ניירן יצר את המחק הראשון.
לפני יצירת המחק פירורי לחם שימשו למחיקה.
ניירן מספר שהוא הרים בטעות פיסת גומי במקום פירור לחם, גילה את סגולותיו של החומר והחל למכור אותו בשלושה שילינג לקוביה של חצי אינץ'.
אולם גומי בצורתו הגולמית לא נוח למחיקה מפני שהוא מתכלה ומתקלקל עם הזמן.
בשנת 1839 הממציא צ'ארלס גודייר גילה את תהליך הגיפור, שהופך את הגומי לחומר עמיד.
מחקי גומי נהיו נפוצים יותר ויותר עם גילוי התהליך.
בשנת 1858, היימן ליפמן מארצות הברית רשם פטנט על חיבור מחק לקצה עיפרון.
לאחר מכן בוטל הפטנט בנימוק שהוא פשוט חיבור של שני מוצרים קיימים ולא המצאת מוצר חדש.
מחץ הדלתא הוא סרט פעולה אמריקני שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של מנחם גולן ובהפקתם של יורם גלובוס ומנחם גולן.
בסרט השתתף גם שייקה אופיר בתפקיד סוכן מוסד.
זה היה סרטו המפורסם האחרון שכן שנה לאחר סיום הסרט נפטר (ב-1986 אופיר השתתף בסרט נוסף - "אמריקה 3000").
היה זה גם סרטו האחרון של לי מרווין, שגילם את דמות מפקד "כוח דלתא", ומת לאחר שנה מהתקף לב.
את סצנות המטוס החטוף צילמו בנמל התעופה בן-גוריון ואילו המיקום שנבחר לשדה התעופה בביירות היה התחנה המטאורולוגית בבית דגן.
צ'אק נוריס עצמו ביצע חלק גדול מהפעלולים בסרט אולם בסצנות מסובכות יותר היה לו כפיל.
סצנת הפשיטה בה נראים רכבי השטח של כוח דלתא צולמה כולה ביום, למרות העובדה שבסרט הסצנה נראית כפשיטה לילית - זאת בזכות שימוש בפילטרים מיוחדים בעת הצילום.
עלילת הסרט מבוססת בצורה רופפת על חטיפת טיסה 847 של TWA.
הסרט מספר את סיפורה של "כוח דלתא" יחידת קומנדו אמריקנית מיוחדת המגיעה למזרח התיכון כדי לשחרר אזרחים אמריקנים שנחטפו על ידי מחבלים אירניים, במהלך טיסה של מטוס אמריקני מחברת ATW מאתונה לניו יורק.
בין השאר נאלץ הכוח לתכנן פשיטה נועזת על מעוז מחבלים בביירות שבלבנון.
באופן מפתיע, הנשק העיקרי שלהם הוא תת מקלע העוזי הישראלי.
בנוסף הם מצוידים ברכבי שטח קלים ואופנועים המסוגלים לשגר רקטות.
רוב הצילומים התנהלו ביפו בסמטאות ליד הים.
אסי דיין אלוף-משנה רפי אמיר קצין המודיעין בצה"ל ז'אק כהן שר ההגנה של לבנון אדיב ג'השאן סאלים אחד מהמחבלים חיים ג'רפי סמיר סייען לבנוני מוסקו אלקלעי אחד מהכתבים הזרים בביירות אלברט אילוז פקח דרכונים בביירות
ב-1990 יצא סרט ההמשך "מחץ הדלתא 2 - הקשר הקולומביאני".
הסרט כשל בקופות, וקיבל ביקורות שליליות.
הסרט השלישי בסדרה "מחץ הדלתא 3: משחק המוות", יצא בשנת 1991 ובו בניגוד לשני הסרטים הראשונים, לא כיכב צ'אק נוריס, אלא בנו מייק נוריס, ואיתו עוד ארבעה שחקנים צעירים, כולם היו בנים או אחים של כוכבים הוליוודים ידועים.
ניק קסבטס (בנם של ג'ינה רולנדס וג'ון קסבטס), טוני פק (בנו של גרגורי פק), אריק דאגלס (בנו הצעיר של קירק דאגלס ואחיו של מייקל דאגלס), וכן מתיו פן (אחיו הצעיר של שון פן).
שחקנים ישראלים שכיכבו בסרט היו יונתן צ'רצ'י וחנה אזולאי-הספרי.
מַחְצָב הוא מינרל אי-אורגני הנמצא בקרקע ובדרך כלל ניתן להשיגו על ידי חציבה או כרייה.