tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגף הבטון, המתנשא לגובה ובעל צורה לא קונבנציונלית, מכיל אולם בן 428 מקומות להופעות של מוזיקה קאמרית, וכן אולם תיאטרון בן 1,616 מקומות המיועד לקונצרטים ולהופעות על הבמה (האולם החדש של התזמורת הסימפונית של טנריפה).
האודיטוריום ממוקם בעיר סנטה קרוס דה טנריפה (בירת האי) והפך לסמל העיר והאי.
זהו אחד המבנים המסמלים את האדריכלות המודרניסטית הספרדית.
המבנה נמצא במרכז העיר, סמוך לשדרת החוקה, לנמל העיר, לתחנת הרכבת ולמגדלים התאומים של סנטה קרוס - המבנים הגבוהים ביותר באיים הקנריים.
האודיטוריום ושני המגדלים הם האתרים המצולמים ביותר בעיר סנטה קרוס דה טנריפה.
המבנה עומד על מגרש ששטחו 23,000 מ"ר, כאשר החלל, המחולק לשני אולמות, משתרע על שטח של 6,471 מ"ר.
באולם הראשי ישנם 1,616 מושבים.
עיצובו של האולם שונה מעיצובים מסורתיים, ותוכנן להקיף את המאזין במקורות קול.
המבנה בדרך כלל מואר בלילה בצבע לבן בוהק, אך באירועים מיוחדים המבנה מואר בתאורה צבעונית.
למשל, בערב השנה החדשה 2007–2008 המבנה הואר בצבעים לבן וצהוב והשעון היה מושלך על כנף אחת של הבניין כדי לסמן את השעות.
האודיטורים גם משתתף בשעת כדור הארץ שבו כל העולם מכבה את האורות לשעה אחת.
המבנה ספג ביקורות בגלל מספר סיבות: שינוי מיקומו, בעיות מבניות שונות, עליית התקציב והפרה לכאורה של כללי בטיחות.
למרות הביקורת, המבנה משמש כסמל העיר והאי, וכאטרקציה תיירותית מובהקת.
האוורד דווין "האווי די" דורו הוא זמר אמריקאי, חבר בלהקת הבנים המצליחה בקסטריט בויז.
דורו נולד באורלנדו, פלורידה שבארצות הברית, האווי הוא האח הצעיר של קרוליין, פוליאנה, ג'ון, ואנג'י.
בשנת 1993, עם הקמת הלהקה, הצטרף דורו ללהקת הבנים בקסטריט בויז.
בשנת 2011 הוציא את אלבומו הראשון Back To Me.
דורו אף הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, כגון "סברינה המכשפה הצעירה" ו"רוזוול", ודובב את דמותו של סנטה קלאוס בסדרה המצוירת "דורה החוקרת".
בשנת 1998 אחותו של דורו, קרולין, מתה בגיל 38 ממחלת הזאבת.
לאחר מותה הקים את קרן דורו לזאבת, שמטרתה להעלות את המודעות למחלה ולגייס כספים למאבק בה.
ב-2007 הוא נישא ללי בוניאלו, ב-2009 נולד בנם, ג'יימס הוק דורו וב-2013 נולד בנם השני הולדן ג'ון דורו.
ראו גם: אלבומי הבקסטריט בויז
Back To Me - יצא בנובמבר 2011
האוורד ויליאם "האווי" מורנז (Howard William "Howie" Morenz; 21 בספטמבר 1902 - 8 במרץ 1937) היה שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני בעמדת חלוץ מרכזי, ששיחק 14 עונות בליגת ה-NHL, רובן במונטריאול קנדיאנס.
נחשב לדעת רבים לגדול שחקני ההוקי קרח של תקופתו ולכוכב העל הראשון של ה-NHL.
מורנז הוביל את הקנדיאנס ל-3 זכיות בגביע סטנלי.
הוא היה המבקיע המצטיין של הקבוצה במשך 7 עונות רצופות, וזכה 3 פעמים בגביע הארט כ-MVP של הליגה.
מורנז מת בגיל 34 בלבד, כתוצאה מסיבוך של פציעה אותה ספג במהלך משחק.
כשנפתח היכל התהילה של ההוקי קרח ב-1945 היה מורנז אחד מ-12 האנשים הראשונים שהתקבלו כחברים בו.
מורנז החל לשחק הוקי קרח בגיל 8, כשוער, אולם ספג שערים רבים והועבר לשחק כמגן.
בגיל 14 שיחק בקבוצת נערים, כאשר גם שם החל כשוער, אולם עד מהרה הבחין מאמנו שמורנז ניחן במהירות החלקה יוצאת דופן על הקרח.
כדי לנצל את מהירותו, הוציא אותו מאמנו מהשער והפך אותו לחלוץ.
כשמשפחתו עברה לסטרטפורד, עיר קטנה סמוכה לעיירת הולדתו, החל מורנז שהיה אז בן 18 לשחק בקבוצת הצעירים המקומית, בה שיחקו שחקנים עד גיל 20, והוביל אותה לגמר אליפות הצעירים של קנדה.
אף על פי שהצטיין גם בסדרת הגמר וכבש שלושער במשחק השני בה, נוצחה קבוצתו בסדרה ולא זכתה באליפות.
הצטיינותו הביאה לו מקום בקבוצה הבוגרת של העיר, ובעונת 1921/22 הוביל את שתי הליגות - הבוגרים והצעירים - בשערים, אסיסטים ונקודות.
הצטיינותו בטורניר בו השתתפה קבוצתו ב-1922 צדה את עינו של אחד השופטים בטורניר, שהיה ידידו של ליאו דנדורנד, הבעלים של קבוצת ה-NHL מונטריאול קנדיאנס.
השופט שכנע את דנדורנד להגיע לסטרטפורד ולצפות במורנז, ולאחר שצפה בו השתכנע דנדורנד והחליט להחתים אותו.
לאחר מסע שכנועים, ולאחר שהתלבט בין הקנדיאנס לבין יריבתה הגדולה טורונטו סנט-פטריקס, חתם מורנז ביולי 1923 על חוזה ה-NHL הראשון שלו בקנדיאנס, בשכר שנתי של 3500 דולר ומענק חתימה של 1500 דולר - סכום גבוה לרוקי באותם ימים.
ב-26 בדצמבר 1923 ערך מורנז את הופעת הבכורה שלו בקנדיאנס במשחק מול אוטווה סנטורס, וכבש בו את שערו הראשון בליגה.
הוא סיים את עונתו הראשונה עם 13 שערים ו-3 אסיסטים ב-24 משחקים.
בפלייאוף של ה-NHL מול הסנטורס כבש מורנז בשני המשחקים, והקנדיאנס ניצחו בסדרה וזכו באליפות ה-NHL.
באותם ימים התחרו על גביע סטנלי שתי ליגות נוספות, כך שהקנדיאנס פגשו את אלופות שתי הליגות האחרות בטורניר על הגביע.
שלושער של מורנז מול האחת ושער נוסף שלו מול השנייה סייעו לקנדיאנס לנצח בשני המשחקים ולזכות בגביע סטנלי.
עונה אחת לאחר מכן, 1924/25, כבר היה מורנז אחד החלוצים הטובים בליגה.
הוא סיים רביעי בטבלת ההבקעה של הליגה, עם 28 שערים ו-11 אסיסטים ב-39 משחקים, והצטיין במיוחד בפלייאוף עם 7 שערים ב-6 משחקים.
הקנדיאנס זכו שוב באליפות ה-NHL, אולם הפסידו בגמר גביע סטנלי לאלופת ליגה מתחרה.
מורנז המשיך להיות המבקיע המצטיין של הקנדיאנס, ואחד המצטיינים בליגה, באופן קבוע בשנים הבאות.
בעונת 1927/28 היה לשחקן הראשון בתולדות ה-NHL שמסיים עונה עם יותר מ-50 נקודות - 33 שערים ו-18 אסיסטים, ובסך הכל 51 נקודות.
הוא זכה בגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין של העונה, ובגביע הארט כ-MVP של הליגה.
מורנז המשיך לככב בצמרת המבקיעים של הליגה, כאשר בעונת 1929/30 כבש 40 שערים, כולל חמישה במשחק אחד מול ניו יורק אמריקנס.
בפלייאוף כבש את השער המסיים של סדרת הגמר מול בוסטון ברואינס, שהביא לקנדיאנס זכייה נוספת בגביע סטנלי.
עונת 1930/31 הייתה מצוינת עבור מורנז, שהשווה את שיאו עם 51 נקודות וזכה שוב בגביע ארט רוס ובגביע הארט.
בפלייאוף שיחק מורנז פצוע וביצועיו ירדו מאוד.
הוא כבש שער אחד בלבד לכל אורך הפלייאוף - אולם שוב היה זה השער האחרון של סדרת הגמר, הפעם מול שיקגו בלאק הוקס, והקנדיאנס זכו בגביע סטנלי בפעם השנייה ברציפות.
עונת 1931/32 הייתה עוד עונה מוצלחת עבור מורנז מבחינה אישית, עם 49 נקודות וזכייה נוספת בגביע הארט - הראשון בתולדות ה-NHL שזכה בגביע בפעם השלישית.
באותה עונה רשם את הנקודה ה-334 בקריירה, והפך למבקיע המצטיין בתולדות ה-NHL עד אז.
למרות זאת, לא הצליחו מורנז והקנדיאנס להגן על תוארם.
בתקופת השפל הגדול החמיר מצבה הכספי של הקבוצה, ובמקביל סדרת פציעות גרמו לירידה ביכולתו של מורנז.
לאחר גל שמועות שנמשך זמן רב, נמכר מורנז במסגרת עסקה לשיקגו בלאק הוקס בתום עונת 1933/34.
מורנז שיחק בבלאק הוקס את כל 48 המשחקים של עונת 1934/35, כבש 8 שערים בלבד, אך מסר 26 אסיסטים.
את אחד השערים כבש במונטריאול, מול הקנדיאנס, ואוהדי הקנדיאנס שקיבלו בתחושות קשות את העברתו הריעו לו.
ההוקס העפילו לפלייאוף והודחו בסיבוב הראשון.
עונת 1935/36 הייתה רעה עבור מורנז, שירד ברמתו והזמן שלו על הקרח הלך וירד.
לאחר 23 משחקים הועבר לניו יורק ריינג'רס.
בריינג'רס שיחק מורנז בשארית אותה עונה, כבש 2 שערים ומסר 4 אסיסטים.
בסך הכל, בשתי הקבוצות, סיים את העונה עם 21 נקודות.
באותו קיץ התחלפו הבעלים וצוות האימון בקנדיאנס, הבעלים והמאמנים החדשים שמו להם למטרה להחזיר את מורנז לקנדיאנס, וכך היה.
בקדנציה השנייה שלו בקנדיאנס הספיק מורנז לשחק 30 משחקים, לכבוש 4 שערים ולמסור 20 אסיסטים, תפוקה טובה יותר משתי העונות הקודמות בהן שיחק בקבוצות אחרות, תוך שהוא מדגים לפרקים את היכולת והמהירות שאפיינו אותו בשנותיו הגדולות.
המשחק ה-30 היה גם המשחק האחרון בחייו, בו נפצע פציעה קשה שהובילה לבסוף למותו.
ב-28 בינואר 1937 אירחו הקנדיאנס את שיקגו בלאק הוקס במונטריאול פורום.
בשליש הראשון של המשחק, תוך כדי מרדף אחרי הדיסקית, איבד מורנז את שווי משקלו ונפל על הקרח.
מגן ההוקס, ארל סיברט, שדלק אחרי מורנז, לא הצליח לעצור ונפל על מורנז מלוא משקלו.
כתוצאה מכך נשברה רגלו השמאלית של מורנז ב-4 מקומות.
ככל שעבר הזמן בבית החולים, שקע מורנז בדיכאון ולמעשה אובחן על ידי רופאיו כמי שלקה בהתמוטטות עצבים לנוכח המחשבה שייתכן ולא ישחק עוד הוקי קרח.
ב-8 במרץ חש מורנז כאבים עזים בחזהו.
הוא ניסה לקום ממיטתו, אולם התמוטט על הרצפה ומת.
סיבת המוות אובחנה כתסחיף ריאתי, תוצאה של קריש דם שנסחף מרגלו הפצועה.
הקנדיאנס היו אמורים לשחק יום לאחר מכן מול יריביהם העירוניים, מונטריאול מארונס.
ה-NHL הציעה לבטל את המשחק, אולם אלמנתו של מורנז התעקשה לקיימו, והוא התקיים כאשר שחקני שתי הקבוצות עונדים סרטים שחורים על זרועותיהם.
כך היה גם במשחקים אחרים בליגה.
ב-10 במרץ נערכה הלווייתו של מורנז.
ארונו הוצב ב"מונטריאול פורום" כשלצידו משמרות של חבריו לקבוצה, וכ-50000 אוהדים עברו על פניו.
חולצתו של מורנז, מספר 7, הוצאה לגמלאות על ידי הקנדיאנס ב-2 בנובמבר 1937, ואף שחקן של הקנדיאנס לא לבש את החולצה מספר 7 מאז.
הוא היה הראשון בהיסטוריה של הקנדיאנס, והשלישי בהיסטוריה של ה-NHL כולה, שחולצתו הוצאה לגמלאות.
5 ימים לאחר מכן נערך לכבודו משחק "אול-סטאר" - הקנדיאנס ויריביהם העירוניים, המארונס, הקימו קבוצה מאוחדת של העיר לכבוד המשחק, ושיחקו נגד קבוצת כוכבים משאר קבוצות הליגה.
כשנפתח היכל התהילה של ההוקי קרח ב-1945 היה מורנז אחד מ-12 המתקבלים לחברות בו במחזור הקבלה הראשון.
ההוקי קרח בארצות הברית חייב במידה רבה את הקמתו להאווי מורנז.
בעל רשת מרכולים מבוסטון, צ'ארלס אדמס, צפה ב-1924 בסדרת גמר גביע סטנלי עם מורנז בשנתו הראשונה בליגה.
הוא התאהב במשחק והקים את בוסטון ברואינס שהייתה הקבוצה האמריקאית הראשונה ב-NHL.
גם קבוצת ה-NHL הראשונה בניו יורק, ניו יורק אמריקנס, קמה לאחר שבעלי מדיסון סקוור גארדן צפה בקנדיאנס ובמורנז, והחליט להקים את הקבוצה ולהוסיף זירת קרח לאולם.
הקנדיאנס ומורנז חנכו את זירת הקרח במשחק מול האמריקנס ב-1925.
מורנז הקים אחריו שושלת של שחקני NHL.
בתו, מרלין, נישאה לברני ז'פריון, שהיה מכוכבי הקנדיאנס בשנות ה-50 וה-60, ושיחק גם בניו יורק ריינג'רס.
בנם של ברני ומרלין ונכדו של מורנז, דני ז'פריון, שיחק בקנדיאנס, בקוויבק נורדיקס ובויניפג ג'טס בין 1979 ל-1981, ובנו של דני ונינו של מורנז, בלייק ז'פריון, שיחק מספר משחקים בנאשוויל פרדטורס ב-2011 ועבר לשורות הקנדיאנס ב-2012, שם שיחק עד שנאלץ לפרוש שנה לאחר מכן עקב פציעה.
בכך הושלמה הפעם הראשונה שארבעה דורות מאותה משפחה שיחקו ב-NHL בכלל, ובאותה קבוצת NHL בפרט.
הווארד אלן "האווי" לָאסוף היה כדורסלן אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר.
לאסוף נולד לאירווינג והילדה לאסוף כילד שני במשפחה בת ארבעה ילדים בעיר פילדלפיה.
בנערותו עברו הוריו לפרוור לוור מריון (Lower Merion), שם החל לאסוף את קריירת הכדורסל בתפקיד סנטר בתיכון "לוור מריון".
משם המשיך לאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון בה שיחק כסנטר פותח.
את לימודיו באוניברסיטה סיים בתואר ראשון במשפט פלילי.
בשנת 1977 הגיע לישראל כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל למכביה העשירית והיה שותף למדליית הזהב, בה זכתה הנבחרת יחד עם וילי סימס, ג'ואל קרמר ודני שייס.
לאחר שסיים את לימודיו החל בקריירה בליגה האירופאית, תחילה בהפועל חיפה, בה שיחק במשך שלוש עונות, ולאחר מכן עבר לאלופה מכבי תל אביב.
במכבי שיחק שש עונות מוצלחות, בהן זכה ב-6 אליפויות, 5 גביעי מדינה ושיחק בשני גמרים של גביע אירופה לאלופות.
בעונת 1987/88 עבר לאסוף לקבוצת הפועל תל אביב.
בעונת 1991/92 עבר לשחק במכבי חדרה, והצליח למנוע את ירידתה לליגה השנייה.
לאחר שנה עבר להפועל ירושלים, אך בשל בעיות בקבוצה שוחרר בסוף העונה והחליט לפרוש, על אף שזכה להצעות מהגליל ומחיפה.
בתקופת שהותו בישראל התאזרח ושיחק בנבחרת ישראל בין השנים 1982–1991 ב-99 משחקים בינלאומיים, וקלע 960 נקודות.
לאחר שפרש מקריירת הכדורסל שב עם רעייתו ושני בניו בשנת 1993 לארצות הברית.
בארצות הברית נאלץ למצוא לו עיסוק חדש, נפרד מרעייתו ולבסוף עבד כאיש מכירות בחברה המתמחה במאגרי מידע של פסקי דין וספרות משפטית.
בשנת 1997 חזר לשחק במכביה כשחקן קבוצת הוותיקים של ארצות הברית.
לאסוף נפטר ב-7 בפברואר 2013, ממחלת הסרטן.
האווה אסומן היא שחקנית ובמאית קולנוע קנייתית.
סרטה העלילתי הראשון, Soul Boy (2010), זכה בפרסים מרובים והביא לה הכרה בינלאומית.
אסומן נולדה ב-1980 בהמבורג, גרמניה, להורים גאנאים אשר גידלו אותה בניירובי, קניה.
לאחר מספר הופעות בתיאטרון, היא עברה לתחום ההפקה, תחילה בפרסומות טלוויזיה ובסרטים דוקומנטריים, ואחר כך בסדרות דרמה.
היא הפיקה וביימה את הסרט Selfish?
ב-2008, ואחריו שלושה סרטים קצרים, The Lift, Cold War ו-Coming Out.
סרטה Soul Boy משנת 2010 מבוסס על סיפור מאת בילי קהורה, ומקורו בסדנה שאורגנה על ידי האיגוד הגרמני One Fine Day.
הסרט הוקרן ביותר מ-40 פסטיבלים ברחבי העולם, וזכה בפרסים רבים.
שנה פרס קטגוריה מועמד הערות 2010 פסטיבל הסרטים הבינלאומי רוטרדם Dioraphte Audience Award Soul Boy Afrika-Filmfestival Veto Award פסטיבל הסרטים הבינלאומי זנזיבר Signis Award } Ale Kino!
האוורד מייקל מנדל הוא קומיקאי, שחקן ומגיש טלוויזיה יהודי-קנדי.
משנת 1982 עד שנת 1988 כיכב בסדרת הדרמה האמריקאית "St.
מינואר 2010 משמש שופט בתוכנית המציאות "America's Got Talent".
ומאז 2022 הוא שופט גם בגרסה הקנדית " Canada's Got Talent".
הוא הנחה את תוכנית המשחקים Deal or No Deal של רשת NBC האמריקאית ומאוחר יותר CNBC, כמו גם את מקביליתה של התוכנית הקנדית-אנגלית.
ובשנת 2022, הוא החל להנחות את העונה הראשונה של תוכנית המשחק Bullsh*t the Game Show של נטפליקס.
מנדל נולד וגדל בשכונת ווילודייל שבטורונטו, אונטריו.
אביו היה יצרן תאורה וסוכן נדל"ן.
בנעוריו סולק מהתיכון בו למד בעקבות חיקוי של אחד מאנשי הצוות.
מנדל החל את קריירת הסטנד-אפ שלו במועדון הקומדיה יוק יוק בטורונטו, שם זכה להצלחה גדולה.
ב-2004 שיחק בסרט הקנדי "קראון הייטס" המביים את המהומות שפרצו בשכונת קראון הייטס ב-19 באוגוסט 1991.
בשנת 2022 הוא היה מנחה של תוכנית טלוויזיה "אמת או שקר: השעשועון".
הווארד "האווי" דאלמאר היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-BAA בין השנים 1946–1949.
דאלמאר נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובין השנים 1941–1943 למד באוניברסיטת סטנפורד.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לגמר טורניר אליפות המכללות, ובהיעדרו של כוכב הקבוצה ג'ים פולארד שנפצע, הוביל דאלמאר את קבוצתו לניצחון מול דארטמות' קולג' ולזכייה באליפות המכללות.
דאלמאר היה הקלעי הבולט במשחק, עם 15 נקודות.
בשנת 1944 עבר ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה, ובסיום עונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת פילדלפיה ווריורס, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA).
בעונתו הראשונה בפילדלפיה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה, לאחר שגברה על שיקגו סטאגס בסדרת הגמר (4–1).
בעונה העוקבת קלע דאלמאר 12.2 נקודות וחילק 2.5 אסיסטים בממוצע למשחק (מקום שני בליגה), ובסיומה נבחר לחמישיית העונה לצד חברו לקבוצה ג'ו פולקס.
בפלייאוף 1928 הפסידו הווריורס בגמר ה-BAA מול בולטימור בולטס (2–4).
בסיום עונת פרש דאלמאר ממשחק, בגיל 26 בלבד.
ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 9.6 נקודות ו-2.3 אסיסטים למשחק.
לאחר פרישתו ממשחק שימש כמאמן בשתי קבוצות הכדורסל בהן שיחק כסטודנט; בין השנים 1949–1954 אימן את אוניברסיטת פנסילבניה, ובין השנים 1954–1975 אימן את אוניברסיטת סטנפורד.
ב-19 בדצמבר 1991 נפטר דאלמאר כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 69.
האוול דייוויס ( אנגלית: Howell Davis ) (בערך 1690 - 19 ביוני 1719) היה פיראט וולשי.
הקריירה הפיראטית שלו נמשכה 11 חודשים בלבד, מה -11 ביולי 1718 עד 19 ביוני 1719, אז שמו לו מארב והרגו אותו.
ספינותיו היו הקדוגן, באק, סנט ג'יימס ורובר.
דייוויס השתלט/שדד 15 אוניות אנגליות וצרפתיות.
דייוויס, יליד מילפורד הייבן, פמברוקשייר, ויילס, החל את דרכו בפיראטיות ב־11 ביולי 1718 כאשר ספינת העבדים "קדוגן", עליה שימש כקצין שני, נכבשה על ידי הפיראט אדוארד אנגלנד.
דייוויס, החליט להצטרף לפיראטים, וקיבל פיקוד על "קדוגן" ויצא לברזיל ב -18 ביולי 1718. עם זאת, צוותו החליט להפליג לברבדוס במקום זאת.
כאן נכלא דייוויס באשמת הפיראטיות, אך בסופו של דבר שוחרר וחיפש מקלט באזור הפיראטים של ניו פרובידנס בבהאמה.
כאשר נערכו פעולות נגד הפיראטים, בניו פרובידנס על ידי המושל וודס רוג'רס, דייוויס עזב את הספינה "באק" עם שישה אנשי צוות נוספים, שכללו את תומאס אנסטיס וולטר קנדי, כדי להשתלט על הספינה עד מרטיניק.
דייוויס נבחר לקפטן וניהל פשיטות מבסיסו בקוקון.
בהמשך הוא חצה את האוקיינוס האטלנטי כדי לשדוד משלוחים באזור באיי כף ורדה.
אחת הספינות שתפס שם הפכה לספינת הדגל החדשה של דייוויס, "סן ג'יימס" עם 26 תותחים.
לאחר מכן הוא הקים שותפות עם שודד ים צרפתי אוליבייה לבאסור, המכונה לה בוזה, וקברניט נוסף באונית פיראטים, תומאס קוקלין.
השותפות נמשכה עד שהתפרקה כתצאה מוויכוח ביניהם שהם היו שיכורים.
דייוויס עבר לספינה "רובר" עם 32 תותחים, והפליג דרומה ותפס ספינות עם מטען עשיר יותר בחוף הזהב (גאנה).
אחד מאסיריו היה עמיתו הוולשי ברתולומיאו רוברטס, שנועד להתפרסם עוד יותר כפיראט, כמו גם תומאס סאטון, שהפליג לצד רוברטס במשך כל הקריירה הפיראטית שלו.
דייוויס היה אדם פיקח ומקסים, והתחזה לרב חובל פרטי ולגיטימי שהוליך שולל את מפקד המצודה הבריטית שהחזיקה עבדים בגמביה.
לאחר שהשתלט על מפקד המצודה בזמן ארוחת קבלת פנים, דייוויס החזיק בו כבן ערובה, עד שקיבל כופר ב -2,000 פאונד בזהב.
פעם אחרת, תפס ספינה צרפתית חזקה וגדולה, כאשר הניף להפחידה, את דגל הפיראטים השחור שנלקח מספינה גדולה שתפס.
הצרפתים הניחו שזאת הספינה השנייה והם נכנעו במהירות.
עם זאת, כשניסה שוב לבצע את העמדת הפנים הזאת, כשהוא התחזה לצייד פיראטים של הצי המלכותי כדי לחטוף את מושל האי הפורטוגלי פרינסיפה, המושל הבין זאת.
דייוויס הוזמן להגיע למבצר להרמת כוס יין.
בדרך לשם, המושל ארגן מארב לפיראטים, ודייוויס נורה למוות ב -19 ביוני 1719. ברתולומיאו רוברטס נבחר כמחליפו על ידי צוות הספינה, והוא פשט על האי כנקמה בהמשך הלילה.
קפטן ויליאם סניילגראב, שנלכד על ידי הפיראטים בשנת 1719, כתב מאוחר יותר סיכום על ניסיונו הימי, על נפילתו בשבי שודדי ים.
הוא הגיע למסקנה שדייוויס "היה אדם אנושי נדיב ביותר".
האגדה של האוול דייוויס העניקה השראה ליצירות בדיוניות כמו "שודדי האצולה" מאת ר.
דמותו של האוול דייוויס מופיעה כדמות משנית במשחק Assassin's Creed IV: Black Flag.
האודליסק הגדולה הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר משנת 1814 המתאר אודליסק או פילגש.
היצירה מסמנת מפנה עבור אנגר במעבר מסגנון הנאו-קלאסיציזם לסגנון הרומנטיציזם.
הציור עורר ביקורות רבות בעת הצגתו לראשונה.
בנוסף, היצירה ידועה בפרופורציות המוארכות ובחוסר הריאליזם בתיאור האנטומי של גוף האישה.
הציור מוצג בלובר מרכישתו בשנת 1899.
מלכת נאפולי קרוליין בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה, הזמינה את הציור מאנגר.
הציור הושלם בשנת 1814. בעבודתו על גופה העירום של האישה בציור, אנגר הושפע מהציורים "ונוס מאורבינו" של טיציאן ו-"ונוס הישנה" של ג'ורג'ונה.
הוא שאב גם השראה מ-"" של ז'אק-לואי דויד בציור תנוחתה הייחודית של האישה - גב כלפי הצופה וראש מופנה.
הצייר תיאר את האנטומיה של הפילגש בצורה מעוותת.
הראש הקטן והאיברים המוארכים הם רק חלק מטכניקות המזוהות עם המנייריזם, כמו ציורו של פארמיג'אנינו, "המדונה בעלת הצוואר הארוך" שגם בו הדמות המצוירת סובלת מחוסר פרופורציה בחלקי גופה.
השילוב בין אלמנטים קלאסיים לבין טכניקות מזרם הרומנטיציזם עורר ביקורות חריפות בעת הצגת הציור לראשונה בשנת 1814. רבים ממבקריו של אנגר סברו כי הוא קורא תיגר על הסגנון האמנותי העכשווי.
כאשר היצירה הוצגה בסלון בפריז בשנת 1819, אחד המבקרים טען שלדמות אין עצמות, שרירים, דם, חיות או כל משהו אחר שמאפשר דמיון.
הדעה הכללית על אנגר הייתה שהוא מתעלם מהאנטומיה הגופנית שהייתה מאופיינת עם סגנון הריאליזם.
הצייר העדיף קווים ארוכים, עקמומיות וכן שימוש בשפע במוטיבי תאורה.
רבים המשיכו לבקר אותו גם במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19.
מבקריו של הצייר טענו כי הוא הוסיף מספר מיותר של חוליות לגבה של האודליסק.
רבים תפסו את העיוות הזה כמשגה, אבל מחקרים הראו כי למעשה אנגר עשה זאת במכוון.
נעשו מחקרים שמדדו נשים אמיתיות כדי לבדוק אם ניתן לסובב את הגוף בצורה המתוארת ביצירה.
נמצא כי הגב של האישה עקום, סיבובו של האגן אינו אפשרי במציאות והיד השמאלית קצרה מהימנית.
הפרשנות המקובלת לאותו עיוות היא שאנגר ידע שכל מטרתה של האישה בציור היא לספק את תאוותיו של הסולטאן, ולכן הוא רצה לצייר עיוות סמלי.
יתר על כן, המרחק הרב בין האגן לבין מבטה של האישה מסמל את רגשותיה העמוקים ואת מחשבותיה.
האוול קוב היה פוליטיקאי אמריקאי.
כאיש הדרום חבר המפלגה הדמוקרטית כיהן קוב חמש תקופות כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובין השנים 1849–1851 היה יושב ראש הבית.
הוא גם כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-40 בשנים 1851–1853 וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן בשנים 1857–1860.
קוב זכור יותר מכול כאחד ממייסדי קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), בה הוא כיהן כנשיא הקונגרס הזמני של הקונפדרציה.
האוול קוב נולד במחוז ג'פרסון שבג'ורג'יה כבנם של ג'ון א.
קוב ושרה (לבית רוטס) קוב, משפחה ממוצא ולשי.
הוא גדל באת'נס שבג'ורג'יה ולמד באוניברסיטת ג'ורג'יה, שם הוא היה חבר בחבורה הספרותית פי-קאפא.
ב-1836 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והיה ליועץ המשפטי הראשי של המחוז השיפוטי של ג'ורג'יה.
ב-1835 הוא נשא לאישה את מרי אן למאר, בת למשפחה בת קשרים רחבים מאוד בדרום.
לזוג נולדו 11 ילדים, הבכור ב-1838 והצעיר ב-1861. כמה מהם לא הגיעו לבגרות, כולל בנם הצעיר שנקרא על שמו של אחיו של קוב, תומאס ריד רוטס קוב.
קוב נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1843 ועד מרץ 1851. בשנתיים הראשונות לכהונתו הוא היה יושב ראש ועדת הנסיעות של חברי בית הנבחרים ובשנתיים האחרונות הוא כיהן כיושב ראש הבית.
קוב תמך בנשיא אנדרו ג'קסון בשאלת משבר הביטול והיה תומך פעיל של ממשל ג'יימס פולק במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
הוא הגן על הרחבת העבדות אל הטריטוריות, אך כאשר הוסכם על פשרת 1850 הוא היה לתומך אדוק שלה.
קוב הצטרף לוויגים מג'ורג'יה אלכסנדר סטיבנס ורוברט טומבס במערכה ברחבי המדינה לבחירת נציגים לוועידה המדינתית שאישרה באופן גורף, במסגרת "המצע של ג'ורג'יה" (Georgia Platform), שהמדינה קיבלה כפתרון סופי לסוגיות העבדות הבולטות.
על רקע זה נבחר קוב כמושל ג'ורג'יה ברוב גדול.
ב-1851 עזב קוב את בית הנבחרים כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1853.
שובו לקונגרס וכהונה כמזכיר האוצר
קוב שב לבית הנבחרים וכיהן בו ממרץ 1855 ועד מרץ 1857. לאחר מכן הוא מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
בתפקיד זה הוא כיהן שלוש שנים עד להתפטרותו בדצמבר 1860. בנקודת זמן אחת שקל ביוקנן שקוב יהיה יורשו.
ב-1860 חדל קוב לתמוך באיחוד והפך לאחד ממנהיגי תנועת הפרישה.
הוא היה נשיא הוועידה של המדינות הפורשות שהתכנס ב-4 בפברואר 1861 במונטגומרי, אלבמה.
בהנחייתו של קוב ניסחו הנציגים חוקה לקונפדרציה החדשה.
הוא שימש כנשיא בכמה ישיבות של הקונגרס הזמני של הקונפדרציה, לפני שהתפטר כדי להתגייס לשירות צבאי עם פרוץ מלחמת האזרחים.
קוב התגייס לצבא הקונפדרציה והוצב כקצין בדרגת קולונל ברגימנט הרגלים ה-16 של ג'ורג'יה.
ב-13 בפברואר 1862 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על בריגדה במה שהיה לארמיית וירג'יניה הצפונית.
מפברואר ועד יוני 1862 הוא ייצג את רשויות הקונפדרציה במשא ומתן עם קציני האיחוד להסכם לחילופי שבויים.
מאמציו בדיונים אלו תרמו להסכם דיקס-היל קרטל שהושג ביולי אותה שנה.
קוב השתתף באופן פעיל בלחימה במהלך מערכת חצי האי ובקרבות שבעת הימים.
הבריגדה של קוב לקחה חלק פעיל בלחימה בקרב ההר הדרומי , במיוחד במרווח קרמפטון, שם היא הגיעה בעיתוי גורלי כדי לעכב את התקדמות כוחות האיחוד דרך המרווח, אך במחיר דמים גבוה.
אנשיו גם לחמו בקרב אנטיאטם שהתנהל זמן קצר לאחר מכן.
באוקטובר 1862 נפרד קוב מארמיית וירג'יניה הצפונית ונשלח למחוז של מרכז פלורידה.
ב-9 בספטמבר 1863 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל והוצב לפקד על מחוז ג'ורג'יה ופלורידה.
הוא הציע לבנות מחנה שבויים בדרום ג'ורג'יה, מיקום שהיה בטוח מפני פולשים מהצפון.
רעיון זה הוביל להקמתו של כלא אנדרסונוויל.
כאשר נכנסו צבאותיו של ויליאם שרמן לג'ורג'יה במהלך המערכה על אטלנטה והצעדה אל הים שהתרחשה בעקבותיה, פיקד קוב על גיס המילואים של ג'ורג'יה כקצין בדרגת גנרל.
באביב 1865, כשהיה ברור שהקונפדרציה בימיה האחרונים, נשלחו קוב וחייליו לקולומבוס כדי לסייע בהתנגדות לפלישת וילסון .
הוא הוביל את ההתנגדות חסרת התקווה של הקונפדרציה בקרב קולומבוס ב-16 באפריל 1865.
במהלך צעדתו של שרמן אל הים, חנתה הארמייה שלו למשך לילה אחד ליד אחוזתו של קוב.
כאשר התברר לשרמן שהבית בו הוא התכונן לבלות את הלילה שייך לקוב, שאותו שרמן תיאר בזכרונותיו כ"כאחד ממובילי המורדים בדרום, יותר מאשר גנרל בצבא הדרום", הוא סעד במגורי העבדים באחוזתו של קוב.
שרמן החרים את האחוזה והעלה אותה באש.
הוא הורה לפקודיו "לא לחוס על דבר".
בימים האחרונים של המלחמה התנגד קוב לשווא להצעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי לגיוס עבדים לצבא הקונפדרציה.
מתוך חשש שצעד כזה יפגע באמינות של ההצדקה היסודית של הקונפדרציה לעבדות, שבמרכזה עמדה הקביעה שהאדם השחור הוא נחות, הוא אמר, "אתה לא יכול להפוך עבדים לחיילים, או להפוך חיילים לעבדים.
היום בו תהפוך אותם לחיילים הוא היום הראשון של תום המהפכה.
ואם העבדים יהיו חיילים טובים, אזי כל תאוריית העבדות שלנו יסודה בטעות".
ב-20 באפריל 1865 נכנע קוב לכוחות האיחוד במייקון ג'ורג'יה.
לאחר תום מלחמת האזרחים שב קוב לביתו וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
על אף לחץ מצד תושבי מחוז הבחירה שלו וחייליו הוא סירב להעיר בפומבי הערות על מדיניות תקופת השיקום עד שקיבל חנינה נשיאותית, אף על פי שבחוגים פרטיים הוא התנגד אליה.
לבסוף, כאשר בראשית 1868 הוא זכה בחנינה, הוא החל להתנגד נחרצות לחוקי השיקום, ובסדרה של נאומים שנשא באותו קיץ הוא גינה במרירות את המדיניות של הרפובליקנים הרדיקליים בקונגרס.
האוול קוב נפטר מהתקף לב בניו יורק ב-9 באוקטובר 1868, כאשר בילה שם את חופשתו.
הוא נטמן בבית הקברות אוקוני היל שבאת'נס.
כיושב ראש לשעבר של בית הנבחרים, היה דיוקנו מוצג בלובי של יושבי הראש מחוץ לאולם המליאה של הבית בקפיטול.
דיוקן זה הוסר על סמך הוראה שאושרה על ידי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי ב-18 ביוני 2020.
על משפחת קוב נמנו דמויות בולטות רבות מג'ורג'יה שלפני מלחמת האזרחים ולאחריה.
דודו של קוב, שעל שמו הוא נקרא, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1807–1812 ושירת כקצין במלחמת 1812.
אחיו הצעיר של קוב, תומאס ריד קוטס קוב, היה פוליטיקאי וחייל שנהרג במלחמת האזרחים.
בן דודו, תומאס ויליס קוב, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור, ועל שמו נקרא מחוז קוב שבג'ורג'יה.
אחייניתו, מילדרד לואיס "מיס לילי" רתרפורד, הייתה מחנכת בולטת ומנהיגה של "בנות הקונפדרציה" .
בתו של קוב, מרי אן למאר קוב, נישאה לאלכסנדר ס.
ארווין והייתה אחראית על הנהגתו של עיטור "כוכב הכבוד של הדרום" (Southern Cross of Honor) שהוענק על ידי בנות הקונפדרציה לוותיקי צבא הקונפדרציה.
האוורד (האווי) גרישם הוקינס הוא פעיל סביבתי ואחד מהמייסדים של מפלגת הירוקים האמריקאית.
הוקינס היה מועמד המפלגה ב.
בקמפיין שלו הוא התמקד בחקיקה אקולוגית וסוציאליסטית ובקידום חקיקת ענק בשם ה"גרין ניו דיל" .
הוקינס נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה וגדל בסן מטאו, פרוור של העיר.
בשכונה המעורבת שבה התגורר חיו מהגרים מדרום ארצות הברית, משפחות שחורות וגם לבנות.
אביו היה עורך דין ששירת ביחידת המודיעין שהשתתפה בפרויקט מנהטן במלחמת העולם השנייה.
לדברי הוקינס כבר בגיל 12 הוא היה מעורב פוליטית, ומחה כאשר ראה כיצד בוועידה הדמוקרטית שנערכה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964 נשללה ההכרה מהמפלגה הדמוקרטית החופשית במיסיסיפי (תנועה שהתפלגה מהמפלגה הדמוקרטית מאחר שרק לבנים יכלו להצביע בבחירות ולהשתתף בהן באופן פעיל).
הוקינס התמודד לסנאט האמריקאי פעמים רבות אך בכולן נחל כישלון.
הוא אף היה מועמד המפלגה הירוקה של ניו יורק בבחירות לסנאט בניו יורק שנערכו ב־2006, שבהן הפסיד למועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון.
בשנת 2010 התמודד הוקינס פעם נוספת כמועמד המפלגה והצליח להחזיר את מעמדה כמפלגה אשר ניתן להצביע לה בבחירות עצמן (משום שהמפלגה עברה את הרף שדורש יותר מכ-50,000 הקולות), אך גם הפעם הובס.
ב-3 באפריל 2019 הודיע הוקינס כי הוא מקים ועדת גישוש כדי להתכונן למועמדות המפלגה הירוקה 2020, ואכן בהמשך השיק באופן רשמי את הקמפיין שלו חודש לאחר מכן בברוקלין שבניו יורק.
בסופו של דבר זכה בבחירות המקדימות במפלגה הירוקה והפך למועמדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 2020. שותפתו להתמודדות הייתה נהגת האוטובוסים והפעילה החברתית אנג'לה ניקול ווקר.
האוול אדמונדס ג'קסון היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1893 ועד למותו.
תקופת כהונתו הקצרה על כס השיפוט זכורה בעיקר בשל חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" , בה הוא טען שהטלת מס הכנסה פדרלי אינה נוגדת את החוקה.
על אף היותו חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא מונה לכהונתו על ידי הנשיא הרפובליקני בנג'מין הריסון.
פסיקותיו המחישו את תמיכתו בסמכות רחבה של הממשל הפדרלי, את ספקנותו כלפי זכויות המדינות, ואת נטייתו לריסון שיפוטי.
מותו הפתאומי לאחר שנתיים בלבד על כס השיפוט מנע ממנו להיות בעל השפעה משמעותית על ההיסטוריה של ארצות הברית.
הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים קמברלנד וב-1856 התקבל ללשכת עורכי הדין.
לזמן קצר הוא עסק בעריכת דין בג'קסון שבטנסי, לפני שעבר ב-1857 לממפיס.
אף על פי שבתחילה הוא התנגד לפרישת מדינות הדרום מהאיחוד, הוא שירת בתפקיד ציבורי בקונפדרציה לאחר פרוץ מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה הוא שב לעסוק בעריכת דין, אך גם גילה עניין בפוליטיקה.
לאחר התמודדות בלתי מוצלחת בבחירות למשרת שיפוט בבית המשפט העליון של טנסי, הוא נבחר ב-1880 כחבר בבית הנבחרים של המדינה.
כאשר נקלע בית המחוקקים למבוי סתום בהחלטה על בחירת הסנאטור שייצג את טנסי, נבחר ג'קסון כמועמד מוסכם בהסכמת כל סיעות הבית.
על אף היותו נאמן למפלגה הדמוקרטית, הוא זכה להערכה מעמיתיו לסנאט משתי המפלגות, כולל הדמוקרט גרובר קליבלנד והרפובליקני בנג'מין הריסון.
כאשר נבחר קליבלנד לנשיאות, הוא מינה את ג'קסון כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השישי.
בעת כהונתו זו הוא צידד בעסקים במחלוקת מרכזית בנוגע להגבלים העסקיים ותמך בראייה רחבה של החירויות החוקתיות בתיקי זכויות האזרח.
זמן קצר לאחר שעמיתו לשעבר בסנאט, בנג'מין הריסון, הפסיד בבחירות לכהונה שנייה כנשיא, נפטר השופט לוציוס למאר.
הריסון ביקש למנות מחליף משורות המפלגה הרפובליקנית במקומו, אך הוא הבין שהסנאטורים הדמוקרטים ישעו את אישור המינוי עד שהוא יסיים את תקופת נשיאותו.
לפיכך הוא בחר בג'קסון הדמוקרט, שבו הוא ראה גם ידיד קרוב וגם משפטן מוערך.
הסנאט אישר פה אחד את מינויו של ג'קסון זמן קצר לפני שהריסון עזב את הבית הלבן ב-1893. זמן לא רב לאחר שהחל לכהן בתפקידו, חלה ג'קסון בשחפת, וכך נמנע ממנו לקחת חלק מרכזי בענייני בית המשפט העליון.
הוא הספיק לכתוב רק כחמישים פסקי דין, רבים מהם היו פסקי דין בנוגע לדיני הפטנטים או תיקים בלתי משמעותיים אחרים.
הוא עזב את וושינגטון בתקווה שאקלים נוח יותר ישפר את מצב בריאותו, אך הוא שב לבירה לאחר ששאר שמונת השופטים, היו מפולגים בשוויון של ארבעה מול ארבעה בפסק הדין פולוק.
אף על פי כן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין זה שהיה נקודת ציון חשובה בסוגיית המיסוי, ככל הנראה בשל שינוי בחוות דעתו של שופט אחר.
בעוד שחוות דעתו של ג'קסון בפסק דין זה הוציאה אותו מאלמוניות מוחלטת בדברי הימים של בית המשפט העליון, המסע לוושינגטון החמיר באופן משמעותי את מצב בריאותו.
הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1895, 11 שבועות בלבד לאחר שהגיש את חוות דעתו בתיק.
האוול ג'קסון נולד בפריז שבטנסי.
הוריו, ילידי וירג'יניה, הגיעו לטנסי ב-1827. אביו, אלכסנדר ג'קסון, היה רופא שהוכשר לעיסוקו באוניברסיטה, בתקופה שבה הכשרה מקצועית כרופא הייתה נדירה.
ג'קסון האב, שהיה איש המפלגה הוויגית, כיהן בהמשך בבית הנבחרים של טנסי וכראש עיריית ג'קסון.
ב-1840 עברה משפחת ג'קסון למחוז מדיסון.
האוול ג'קסון החל ללמוד בקולג' המערבי של טנסי, שם הוא למד יוונית עתיקה ולטינית.
ב-1850, לאחר סיום לימודיו, הוא למד במשך שנתיים באוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר מכן הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים קמברלנד, בו הוא סיים את לימודיו ב-1856 לאחר שנת לימודים אחת.
באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בעריכת דין בעיירה ג'קסון.
בעבודתו שם הוא לא נחל הצלחה מרובה, וב-1857, הוא עבר לממפיס, שהייתה עיר גדולה יותר.
בממפיס הוא פתח משרד עורכי דין בשותפות עם דייוויד מ.
קארין, לימים חבר הקונגרס של הקונפדרציה.
המשרד נחל הצלחה וג'קסון רכש ניסיון בייצוג תאגידים.
אף על פי שג'קסון התנגד לפרישה, הוא תמך בדרום במלחמה שפרצה בעקבותיה.
השופט ווסט המפריז מינה אותו כאחראי על אכיפת ההפקעות במערב טנסי, ובתוקף תפקידו זה הוא היה אחראי על הפקעה ומכירה של רכוש בבעלות תומכי האיחוד.
על פי דיווחים בעיתונות הוא עסק במכירת מגוון רחב של סוגי רכוש במסגרת תפקידו, כולל שקדים, מלפפונים כבושים, כיסאות, אלכוהול, טבק ואפרסקים מיובשים.
זמן קצר לאחר שצבא האיחוד כבש מחדש את ממפיס, נמלט ג'קסון עם משפחתו אל העיר לה גרנג' שבג'ורג'יה.
הוא ניסה ללא הצלחה להתמנות לתפקיד במערכת השיפוטית של צבא הקונפדרציה.
ב-1865, לאחר המלחמה, שב ג'קסון לממפיס.
בשל שירותו בממשלת הקונפדרציה, היה עליו לקבל חנינה נשיאותית לפני שיוכל לשוב לעסוק בעריכת דין.
בטענה שתפקידו בממשל הקונפדרציה היה זוטר, ביקש ג'קסון חנינה וטען ששום פקודת הפקעה לא הוצאה בעת ששימש בתפקידו.
החוקר טרי קלוואני טען שהצהרותיו אלו של ג'קסון בבקשת החנינה שלו "היו פשוט לא נכונות", והוא הגדיר אותן פשוט כעדות שקר.
בתחילה דחה הנשיא אנדרו ג'ונסון את בקשת החנינה של ג'קסון, אך לאחר הגשת בקשה שנייה ב-1866, הוא אישר את החנינה.
בשל מותו של קארין במהלך המלחמה, פתח ג'קסון משרד חדש בשותפות עם עמית לשעבר שלו.
על לקוחותיהם נמנו בעיקר בנקים וחברות עסקיות אחרות.
המשרד נחל הצלחה והוא ייצג לקוחות במספר רב של תיקים בפני בתי המשפט בממפיס.
באותה עת נטה ג'קסון לגלות רגשות אהדה למפלגה הדמוקרטית.
כאיש סיעת "הגואלים" , שעל חבריה נמנו בעיקר אנשי הדרום במפלגה הדמוקרטית, הוא התנגד למדיניות השיקום ולמאמצים להנחלת שוויון גזעי.
ב-1873, לאחר פטירת אשתו, הוא שב לעיירה ג'קסון, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין בשותפות עם הגנרל אלכסנדר קמפבל.
משרד עורכי הדין שלהם עסק בעיקר בייצוג בתיקי רכוש ובתיקים פליליים.
ג'קסון זכה להערכה רבה כעורך דין.
הוא כיהן כשופט בבתי המשפט המקומיים ושימש כפרופסור באוניברסיטה הבפטיסטית הדרום-מערבית.
ג'קסון המשיך לעסוק בעריכת דין עד 1880. בכל אופן, ב-1875 הוא מונה כשופט בבית המשפט הזמני לבוררות של מערב טנסי, שבו התבררו תיקים שנבעו מהצטברות העבודה הרבה כתוצאה ממלחמת האזרחים.
כאשר נסגר בית משפט זה, שאף ג'קסון לקבל את מינוי המפלגה הדמוקרטית למושב בבית המשפט העליון של טנסי, והוא התמודד בבחירות מול תומאס פרימן שכיהן אז בתפקיד.
בוועידת המפלגה שהתכנסה לבחור במועמד הפסיד ג'קסון על חודו של קול אחד.
הוא דחה את הפצרות תומכיו לערער על התוצאות.
לאחר מכן הוא היה מעורב במה שהיה המחלוקת הפוליטית המרכזית של טנסי: האם לשלם את חובה של המדינה.
הרפובליקנים תמכו באופן כללי בתשלום החוב, בעוד שהדמוקרטים היו מפולגים בין סיעת האשראי המדינתי, שתמכה בעמידה במחויבויות הפיננסיות של המדינה, ולבין סיעת המס הנמוך, שהעדיפה להתכחש לחוב.
ג'קסון, שראה באפשרות של התכחשות לחוב כבלתי מוסרית, הזדהה בתוקף עם סיעת האשראי המדינתי.
לאחר שנשא נאום שעסק בסוגיית החוב, דחקו בו עמיתיו להתמודד על מושב בבית הנבחרים של טנסי.
באי רצון הוא הסכים להצעה וב-1880, לאחר מערכת בחירות שנויה במחלוקת, הוא נבחר לתפקיד.
בבית הנבחרים הוא נבחר כיושב ראש הוועדה לקרקעות ומבני ציבור, אך בחירתו זמן קצר לאחר מכן לסנאט של ארצות הברית מנעה ממנו להשפיע באופן משמעותי במסגרת תפקידו זה.
מושב בית המחוקקים החל בינואר 1881, והמשימה הדחופה ביותר שלו הייתה בחירתו של סנאטור מטעם המדינה.
השקפותיו של הסנאטור המכהן, ג'יימס ביילי, שהיה איש סיעת האשראי המדינתי, הרחיקו מעליו את אנשי סיעת המס הנמוך, אך גם המועמד הרפובליקני, הוראס מיינרד, כשל אף הוא בהשגת רוב.
ג'קסון, שנחשב כמי שיוכל להשיג את תמיכת שתי המפלגות, סירב להיכנס למירוץ בשל אהדתו את ביילי.
שבוע של הצבעות לא הוביל ליציאה מהמבוי הסתום.
בשלב זה פרש ביילי מהמירוץ ודחק בג'קסון להתמודד במקומו.
בסבב ההצבעה ה-13 הכריז הרפובליקני רודריק ר.
באטלר על תמיכתו בג'קסון, באומרו שהוא איבד כל תקווה שרפובליקני יצליח להיבחר.
יושב ראש בית הנבחרים, שהיה תומך של מיינרד, הלך בעקבותיו, באומרו שג'קסון היה הבחירה הטובה ביותר מבין הדמוקרטים.
כמה מחברי בית הנבחרים הדמוקרטים, שרבים מהם חששו שרפובליקני ייבחר אם הם לא יתייצבו מאחורי המועמד, החליטו לתמוך גם הם בג'קסון.
לאחר ששוכנעו על ידי באטלר, עשו כן גם הרפובליקנים האחרים, וג'קסון נבחר לאחר שהצבעו עבורו 68 מתוך 98 חברי הבית.
ב-4 במרץ 1881 החל ג'קסון לכהן בסנאט.
הוא היה חבר בארבע ועדות של הסנאט: הוועדה לענייני משרד הדואר, ועדת הגמלאות, ועדת התביעות וועדת המשפט.
על אף נאמנותו למצע המפלגה הדמוקרטית, הוא זכה להערכה הן מצד חברי מפלגתו והן מצד הרפובליקנים.
בעת כהונתו בסנאט דחף ג'קסון לביצוע רפורמה בשירות הציבורי ולהקמת מועצת הסחר הבין-מדינתי .
הוא תמך בהטלת מגבלות נוספות על הגירת הסינים, בהורדת מיסים ובהגדלת ההוצאה על תשתיות.
השקפותיו של ג'קסון בנושאים משפטיים השפיעו רבות על עמיתיו.
הצעות חוק חשובות רבות בנושאים המשפט הועברו לתת הוועדה בה הוא היה חבר.
בכל אופן, יותר מאשר הישגיו בתחום החקיקה, היו חשובים יותר יחסיו הבין-אישיים.
ג'קסון התיידד עם הנשיא גרובר קליבלנד, והוא תמך במדיניות המיסוי שלו.
הוא גם יצר מערכת יחסים ידידותית עם עמיתו בנג'מין הריסון, שהיה שכנו בסדר הישיבה באולם הסנאט.
ג'קסון רכש מוניטין של מחוקק שהיה מחויב לעבודה קשה.
ב-1886, בעקבות מותו של השופט הפדרלי מטנסי, ג'ון בקסטר, נוצר מושב פנוי שעל הנשיא קליבלנד היה למלא בבית המשפט הפדרלי בסבב השישי.
קליבלנד ביקש מידידו ג'קסון, שעדיין כיהן בסנאט, להמליץ על מועמד מתאים לתפקיד, אך הנשיא התעלם מהצעותיו ותחת זאת מינה את ג'קסון בעצמו.
ג'קסון ניסה לדחות את ההצעה, אך התעקשותו של קליבלנד גרמה לו בסופו של דבר להסכים.
הסנאט אישר את המינוי פה אחד.
במהלך שבע שנות כהונתו על כס השיפוט הוא שמע מגוון של תיקים, שרובם היו קשורים לדיני הפטנטים.
ב-1889 הפציר ג'קסון בידידו בנג'מין הריסון, שאז נבחר כנשיא, למנות את עמיתו לכס השיפוט, הנרי בראון, לבית המשפט העליון.
אף על פי שהריסון לא מינה את בראון באותה שנה, הוא מינה אותו בסופו של דבר בשנה שלאחריה במקומו של השופט סמואל מילר שנפטר.
פסק הדין הבולט ביותר של ג'קסון בבית המשפט הפדרלי היה פסק הדין "בעניין גרין" (In re Greene ) מ-1892, המקרה הראשון שבו בית משפט פדרלי התייחס לחוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
הפסיקה בתיק זה פסלה כתב אישום שהוגש על פי חוק ההגבלים העסקיים נגד יצרני ויסקי על בסיס העובדה שהנאשמים לא מנעו מחברות אחרות מלהיכנס לשוק הוויסקי.
הפירוש הצר של ג'קסון לחוק סלל את הדרך לתיקים מאוחרים יותר בתחום ההגבלים העסקיים, כולל פסק הדין של בית המשפט העליון "ארצות הברית נגד חברת א.
נייט" מ-1895 והמשיך להשפיע על פירוש סעיף המסחר בחוקה במשך חצי מאה.
בתיקים אחרים נתן ג'קסון פירוש רחב יותר לסעיפי החוקה.
פסיקתו מ-1893 בתיק "ארצות הברית נגד פטריק" (United States v.
Patrick) פירשה את חוק זכויות האזרח של 1870 באופן רחב.
המשיבים בתיק זה, שהיו תושבי טנסי, הואשמו בהריגתם של כמה פקידי ממשל פדרליים כאשר חיפשו מזקקה בלתי חוקית.
בית משפט פדרלי בערכאה נמוכה יותר דחה את כתבי האישום וקבע שפקידי הממשל לא פעלו על פי שום זכות אזרח המוגנת בחוק כאשר מילאו את תפקידם.
ג'קסון דחה את הטיעונים הללו.
להשקפתו, לפקידי הממשל הפדרליים הייתה הזכות המוגנת בחוקה "לקבל את המשרה הציבורית, ולעסוק במילוי תפקידם".
על בסיס טענה זו, הוא סיכם שהרשעה על בסיס חוק זכויות האזרח יכולה להמשיך הלאה מאחר שזכויות האזרח של פקידי הממשל הופרו.
כמה מאנשי הדרום גינו את הפסיקה, ושללו את הטענה שהיא הרחיבה את החוק שמבחינתם היה פסול מלכתחילה.
אף על פי כן, פסיקתו של ג'קסון הראתה גם שעמדותיו היו מתונות במידה מספיקה כדי לגרום לסדר היום הרפובליקני לקרוס.
ב-23 בינואר 1893 הלך לעולמו שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לוציוס למאר.
באותה עת נחשב כבר הנשיא בנג'מין הריסון ברווז צולע.
בבחירות לנשיאות של 1892 ניצח גרובר קליבלנד ועמד להיות מושבע לכהונה שנייה בתוך שישה שבועות.
אף על פי שהריסון רצה למנות שופט רפובליקני במקומו של למאר, הוא הכיר בכך שהסנאט שנשלט על ידי הדמוקרטים יסרב ככל הנראה לאשר את המינוי ותחת זאת פשוט להמתין שקליבלנד יציג מועמד מועדף עליהם.
זמן קצר לפני פטירתו של למאר, ערך השופט הנרי בראון, שעל מינויו המליץ ג'קסון באוזני הנשיא הריסון שנים מספר קודם לכן, ביקור בבית הלבן.
ברצונו לגמול לג'קסון, הציע בראון, שהיה רפובליקני, שג'קסון הדמוקרט יהיה המועמד האידיאלי שהריסון יבחר בו.
ג'קסון אכן חיפש את כל הנתיבים ללבו של הריסון.
הוא היה שמרן ומשפטן מוערך, והגיע מאותו חלק של ארצות הברית, הדרום, שממנו הגיע למאר.
בנוסף, השניים שירתו יחדיו בסנאט והיו ידידים קרובים.
לפיכך, ב-2 בפברואר הגיש הריסון את מועמדותו של ג'קסון.
החלטתו של הריסון הפתיעה הן את הרפובליקנים והן את הדמוקרטים, שציפו שהוא יבחר מועמד חבר המפלגה הרפובליקנית.
מועמדותו של ג'קסון הושעתה בתחילה בוועדת המשפט של הסנאט, אך ב-18 בפברואר אישרו הסנאטורים פה אחד את מינויו של עמיתם לשעבר.
רבים ציפו להתנגדות כלשהי במליאת הסנאט, ובדיווח מאותה עת בניו יורק טיימס צוין שרבים נותרו "בתהייה...
פרידמן הגיע למסקנה שהסכמתם שבשתיקה הייתה מובנת: הדמוקרטים "לא יכלו להצביע נגד אחד משלהם" בעוד "שהרפובליקנים, לאחר מורת רוח ראשונית, הבינו את ההיגיון שבצעדו של הריסון".
נשיא בית המשפט העליון, מלוויל פולר השביע את ג'קסון בבוקרו של 4 במרץ, שעות ספורות לפני השבעתו של גרפילד.
תקופות כהונתו הקצרה של ג'קסון על כס השיפוט נמשכה ממרץ 1893 ועד פטירתו באוגוסט 1895. הוא כתב 46 פסקי דין בלבד.
הן בשל בריאותו הלקויה, והן בשל העובדה שהוא לא הספיק לרכוש מעמד של שופט בכיר, רבים מפסקי הדין שהוא כתב היו בתיקים בעלי חשיבות פחותה, בעיקר תיקים שהיו קשורים לדיני הפטנטים.
פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים
לדבריו של החוקר אירווינג שיפמן, שמו של ג'קסון היה ככל הנראה "נקבר בארון הקבורה של השכחה ההיסטורית", אלמלא חלקו בתיק אחד בודד של בית המשפט העליון, פסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" .
פסק דין זה קרא תיגר על חוק וילסון-קורמן מ-1894 שהטיל מס הכנסה אישי בשיעור של שני אחוזים על כל הכנסה שעלתה על 4,000 דולר.
טענתו של העותר בתיק הייתה שהחוק הטיל מס ישיר מבלי לחלק את ההכנסות ממנו בין המדינות, תוך הפרת הסעיף העוסק בכך בחוקה.
באופן מעשי היה זה בלתי אפשרי לחלק כספי מיסים כאלו בין המדינות, כך שפסיקה על בסיס זה הייתה חורצת את גורלו של כל מיסוי פדרלי.
באותו זמן היה ג'קסון חולה, ושמונת שופטי בית המשפט הנותרים שמעו את העתירה.
הם פסלו סעיפים מסוימים בחוק, אך היו חלוקים ארבעה מול ארבעה בנוגע לשאלת תאימותו לחוקה של מס ההכנסה.
כאשר הציע ג'קסון שהוא יוכל, על אף מחלתו, לשוב לוושינגטון כדי להשתתף בדיון, הסכים בית המשפט לשמוע את העתירה בשנית כדי שתושג הכרעה על חוקיותו של המס.
בשל העובדה ששאר שמונת השופטים היו חלוקים בשאלה זו באופן שווה, ההנחה הייתה שחוות דעתו של ג'קסון תהייה מכרעת.
המומחים לא היו בטוחים כיצד הוא יצביע.
הרקע שלו כאיש הדרום רמז שהוא עשוי יהיה לתמוך במס, אך השקפותיו השיפוטיות בעד המגזר העסקי היו עשויות להוביל אותו להתנגד למס.
בשלושת הימים בהם נשמעו הטיעונים, כיוונו עורכי הדין את טיעוניהם כלפי ג'קסון, שסבל משיעול קשה, ולעיתים תכופות התעלם מהשופטים האחרים שהיו להוטים לשבור את השוויון בהצבעה.
אך בסופו של דבר, כאשר הגיע העת לפסוק ב-20 במאי 1895, הגיש ג'קסון חוות דעת מיעוט.
רוב של חמישה שופטים בהובלתו של נשיא בית המשפט פולר פסק שהטלת המס מנוגדת לחוקה, ופסל אותו כמס שאסור להטילו על רקע אי חלוקתו באופן שווה בין המדינות.
ג'קסון הצטרף לשופטים בראון, הרלן וויט בחוות דעת מיעוט שחלקה על פסיקת הרוב.
בחוות דעת נרגשת, הוא כתב ש"החלטה זו היא, לדעתי, המכה הקשה ביותר שניחתה על סמכות החקיקה של הקונגרס".
הקראת חוות דעתו של ג'קסון הופרעה על ידי התקפי שיעול רבים שלו שקטעו מספר פעמים את הקראת פסק דינו שארכה 45 דקות.
רבות נכתב על השאלה כיצד מצא ג'קסון את עצמו בסופו של דבר בדעת המיעוט.
ככל הנראה הסיבה לכך נבעה מכך שאחד השופטים שינה את דעתו.
באותה העת הצביעה העיתונות על ג'ורג' שירס כ"שופט ההססן".
הביוגרף וילארד קינג ציין ש"הוטל עליו צל כבד" על ידי אלו שהתנגדו להחלטת בית המשפט.
מקורות אחרים שוללים את הטענה ששירס שינה את דעתו.
אחרים טענו שהשופטים הוראס גריי ודייוויד ברואר היו אלו ששינו את דעתם, אך קיים קושי למצוא לכך סימוכין.
האפשרות שנותרה היא שאף שופט לא שינה את דעתו בסופו של דבר.
על פי תאוריה זו, חמישה שופטים התנגדו להטלת המס מלכתחילה, אך הם התקשו להתלכד מאחורי תאוריה משפטית אחת.
בכל מקרה, חוות דעת המיעוט של ג'קסון זכתה בסופו של דבר לאישור בדמותו של התיקון ה-16 לחוקה, שהתקבל 18 שנים לאחר מתן פסק הדין פולוק, ושינה את החוקה כך שתתאפשר הטלת מס הכנסה.
בדברי ימי בית המשפט העליון של ארצות הברית בלטו מעט מאוד מפסקי הדין של ג'קסון.
בתקופת כהונתו על כס השיפוט הוטל עליו לכתוב מספר פסקי דין שנגעו לדיני הפטנטים, תחום בו הוא רכש ניסיון בעת כהונתו כשופט בבית המשפט הפדרלי.
על רוב פסקי הדין שהוא כתב הוגשו מעט מאוד חוות דעת מיעוט, דבר המצביע על חוסר חשיבותם.
לכך תרמה בריאותו הלקויה, והעובדה שהוא היה אחד השופטים החדשים במשך כל תקופת כהונתו הקצרה.
בפסקי הדין המעטים שכתב ג'קסון הוא הביע תמיכה ברעיון שמערכת המשפט צריכה להיות כפופה לרשות המחוקקת.
חוות הדעת שלו בפסקי הדין "שורץ נגד קוק" (Schurz v.
Cook) מ-1893 ו"חברת הרכבת הדרומית של קולומבוס נגד רייט" (Columbus Southern Railway v.
Wright) מ-1894, דחו את הניסיונות של תאגידים לגרום לפסילתם של מגוון חוקי מס.
חוות הדעת של ג'קסון היו גם עדות הן לתמיכתו בסמכות רחבה של הממשל הפדרלי והן לספקנות שלו להחלטותיהן של המדינות.
בפסק הדין "חברת הרכבת של מוביל ואוהיו נגד טנסי" (Mobile & Ohio R.R.
Tennessee) מ-1894 הוא העדיף לתת פירוש רחב יותר לסעיף החוזה בחוקה, ופסק מול ארבע חוות דעת מיעוט שמדינת טנסי פעלה באופן בלתי חוקי כאשר התכחשה בחוקתה להבטחת פטור ממס עבור חברת הרכבת.
בפסק הדין "בראס נגד דקוטה הצפונית" (Brass v.
North Dakota) הוא תמך ברעיון "ההליך הראוי המהותי" , והצטרף לחוות דעת המיעוט של השופט ברואר שבה נטען שהתקנות של דקוטה הצפונית בנוגע לממגורות תבואה היו הפרה חוקתית של חופש החוזים.
לבסוף, הוא הצטרף לדעת הרוב של חמשת השופטים בפסק הדין "פונג יו טינג נגד ארצות הברית" מ-1893, שבו נפסק שהממשלה הפדרלית לא יכלה לגרש מהגרי עבודה סינים מבלי לתת להם את ההגנות של הזכות להליך הוגן.
אף על פי שבעת מינויו נראה ג'קסון בקו הבריאות, שנה אחת לאחר מכן הוא לקה בשחפת.
הוא שב במהרה לתפקידו, אך מחלתו החמירה באופן כזה שהוא נאלץ לעזוב את וושינגטון.
באוקטובר 1894 הוא נסע למערב מתוך תקווה שמזג האוויר הנוח שם ישפר את מצבו.
חודשים ספורים לאחר מכן הוא נסע לתומאסוויל שבג'ורג'יה.
מצב ריאותיו השתפר, אף בריאותו החלה להתדרדר באופן משמעותי כאשר הוא לקה בבצקת.
בשל מחסור במקור הכנסה משל עצמו, לא היה באפשרותו של ג'קסון לפרוש מכהונתו ללא חוק מיוחד של הקונגרס שיעניק לו פנסיה.
בשל מצבו הבריאותי הוא לא השתתף בהצבעה בפסקי הדין "ארצות הברית נגד חברת א.
בפברואר 1895 שב ג'קסון לביתו שבטנסי.
מצב בריאותו החל להשתפר והוא הביע תקווה שיעלה בידו לשוב למלא את תפקידו המשפטי בסתיו.
בסופו של דבר, רצונו להשתתף בדיונים בפסק הדין בנוגע למס ההכנסה הוביל אותו לשוב לוושינגטון כבר במאי.
המסע לבירה גבה מג'קסון מחיר בריאותי.
האוויל ג'קסון נפטר בנאשוויל ב-8 באוגוסט 1895, 11 שבועות לאחר שהוגשה חוות דעתו בפסק דין פולוק.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבעיר.
ב-1859 נשא ג'קסון לאישה את סופי מלוי, בתו של בנקאי מממפיס.
לזוג נולדו שישה ילדים, ששניים מתוכם נפטרו בינקותם, עד למותה של סופי ב-1873. שנה לאחר מכן נישא ג'קסון בשנית למרי הרדינג, בתו של תושב טנסי בעל ההשפעה ויליאם גילס הרדינג.
אחיו של ג'קסון, ויליאם היקס ג'קסון, ששירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים, היה נשוי גם הוא לאחת מבנותיו של הרדינג.
כאשר נפטר הרדינג ב-1886 ירשו האחים ג'קסון ונשותיהם את אחוזת המטעים שלו, שבה גודלו סוסי ת'ורוברד.
חלקו של האוול ג'קסון בניהול האחוזה היה שולי, וב-1890 הוא מכר לאחיו את חלקו בה.
בשטח של אלף אקרים שהיה חלק אחר באחוזתו של הרדינג ניצב ביתו, שנחשב לאחד הנאים בטנסי.
מאשתו השנייה נולדו לג'סון שלושה ילדים.
הוא היה נוצרי אדוק, שימש כחבר פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של נאשוויל ואהב לעסוק בציד שועלים ולצפות במרוצי סוסים.
האוהל האדום הוא רומן היסטורי מאת אניטה דיאמנט שפורסם ב-1997. הספר מספר בגוף ראשון את סיפורה של דינה בת יעקב.
היא דמות משנית בתנ"ך, אך המחברת הרחיבה את סיפורה.
שם הספר מתייחס לאוהל בו חייבות נשות שבט יעקב על פי ההלכה הקדומה למצוא מקלט בזמן מחזור או לידה, ובו הן מוצאות תמיכה ועידוד הדדיים מאמהותיהן, אחיותיהן ודודותיהן.
הספר תורגם ל-25 שפות, נמכר במיליוני עותקים (מתוכם מאה אלף עותקים בישראל) ועובד לסדרת טלוויזיה.
דינה פותחת את הסיפור בתיאור השידוך של לאה אמה לאביה יעקב, וכן בתיאור הרחבת המשפחה כשיעקב התחתן גם עם רחל אחותה של לאה, והשפחות זלפה ובלהה.
דינה זוכרת שישבה באוהל האדום עם אמה ודודותיה, ריכלה על אירועים מקומיים וטיפלה בעבודות הבית.
מספר דמויות נוספות שאינן נראות בתיאור התנ"כי מופיעות כאן, כולל רותי אשתו השנייה של לבן ובניה.
על פי הספר דינה עבדה כמיילדת ביחד עם אמה החורגת רחל.
באחת מהפעמים כאשר דינה הולכת עם רחל ליילד בעיר שכם פגשה את בנו של מלך העיר והשניים התאהבו, וכשהבחינה אימו בהתאהבותם דרשה שיינעלו בחדרו ויממשו את אהבתם.
על פי הספר בניגוד למתואר במקרא, דינה ובן המלך שכבו בהסכמה מלאה ולא התבצע אונס.
לפי התיאור של התנ"ך בבראשית לד, דינה "נטמאה" על ידי נסיך שכם הקדומה, למרות שלפי הספר הוא מאוהב באמת בדינה.
הוא גם מציע מוהר המתאים לבני המלוכה.
אחיה שמעון ולוי שלא מרוצים מהאהבה בין הנסיך לאחותם אומרים בבוגדנות לאנשי שכם שהחתונה מותנית בכך שהנסיך ואנשיו יעברו את טקס ברית המילה היהודי בכדי לאחד את אנשי שכם עם שבט יעקב.
אנשי שכם מסכימים, וזמן קצר לאחר שהם מבצעים את הברית, כשהם סובלים מכאבים, הם נרצחים על ידי אחיה של דינה ומשרתיהם, שחוזרים לבית יעקב יחד עם דינה.
באוהל האדום, דינה באמת אוהבת את הנסיך והופכת ברצון לכלתו.
היא נחרדת ומוכת צער מההשתוללות הרצחנית של אחיה.
לאחר שקללה את אחיה ואביה היא בורחת למצרים יחד עם רה-נפר שהייתה אשת מלך שכם.
במהלך המסע גילתה דינה כי היא נושאת ברחמה את פרי אהבתם שלה ושל בנו של מלך שכם, וכשסיפרה על כך לרה-נפר הוחלט כי רה-נפר תהיה אימו של היילוד ודינה מניקתו.
לימים במצרים דינה חזרה לעסוק כמיילדת והפכה לשם דבר.
באחד מן הימים נקראה דינה ליילד את בנו של מלך מצריים הלוא הוא יוסף אחיה, השניים נפגשו וכשהבינה דינה כי המלך הוא אחיה מפגש זה היה מרגש וכואב נפגשית ורגישות בעבורה מאחר שהזכיר לה את עברה הכואב בכנען.
כעבור זמן מה הגיע יוסף לביתה של דינה וביקש שתבוא עימו לבית יעקב אביהם הגוסס, לאחר הסכמתה הפליגו השניים מבלי שדינה תזדהה על ידי אביה ומשפחתה.
לאחר פטירתו של אביהם שבו השניים למצרים ושם נפטרה דינה בשיבה טובה ובשקט נפשי.
הספר היה כיכב ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס על פי הביקורת של לוס אנג'לס טיימס, "על ידי מתן קול לדינה, אחת הדמויות השותקות של ספר בראשית, הרומן מתייחס לנשים שאולי הרגישו מחוץ להיסטוריה המקראית.
הוא חוגג עם אמהות ובנות את מסתורי מחזור החיים." ה-Christian Science Monitor כתב כי הרומן "מעלה באוב את העולם העתיק של שיירות, רועי צאן, חקלאים, מיילדות, עבדים ובעלי מלאכה.
דיאמנט מציגה תיאור מרתק של סיפור שיש לו תהודה נצחית."
הסיפור בנוי על הסיפור המקראי.
עם זאת, אין קשר בין הסיפור לתנ"ך או לאמת ההיסטורית.
דיאמנט מודה שאין ראיות לכך שבארץ ישראל בעת העתיקה השתמשו באוהל מחזור , אם כי היא מתארת זאת כמאפיין נפוץ בתרבויות פרה-מודרניות אחרות, כמו גם בתרבויות מודרניות מסוימות.
Lifetime עיבד את הרומן למיני-סדרה בת שני חלקים, שהוצגה לראשונה ב-7 וב-8 בדצמבר 2014. את דינה מגלמת רבקה פרגוסון.
את לאה מגלמת מיני דרייבר, ורייצ'ל מגולמת על ידי מורנה בקארין.
האוהל האדום היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית בהפקת פולה ויינשטיין ובבימוי רוג'ר יאנג .
הפרק הראשון בן השעתיים הוקרן בהקרנת בכורה ב-Lifetime ב-7 בדצמבר 2014. הפרק השני והאחרון שודר למחרת.
הסדרה מבוססת על הרומן רב המכר בעל שם דומה מאת אניטה דיאמנט.
התסריט הוא עיבוד של הספר האוהל האדום מאת אניטה דיאמנט, שעלילתו מבוססת על הסיפור התנ"כי של דינה בת יעקב.
דינה פותחת את הסיפור בתיאור השידוך של לאה אמה לאביה יעקב, וכן בתיאור הרחבת המשפחה כשיעקב התחתן גם עם רחל אחות לאה, והשפחות זלפה ובלהה.
מספר דמויות נוספות שאינן מוזכרות בתיאור התנ"כי מופיעות כאן, כולל רותי אשתו השנייה של לבן ובניה.
דינה מיילדת, יחד עם אמה החורגת רחל.
הן מגיעות ליילד בעיר שכם, שם פוגשת דינה את בנו של מלך העיר, והשניים מתאהבים.
אימו דורשת שיינעלו בחדרו ויממשו את אהבתם.
לפי התיאור של התנ"ך בבראשית לד, דינה "נטמאה" על ידי נסיך שכם הקדומה, אף על פי שלפי הספר הוא מאוהב באמת בדינה.
אחיה שמעון ולוי שלא מרוצים מהאהבה בין הנסיך לאחותם אומרים לאנשי שכם שהחתונה מותנית בכך שהנסיך ואנשיו יעברו את טקס ברית המילה היהודי בכדי לאחד את אנשי שכם עם שבט יעקב.
באחד מן הימים נקראה דינה ליילד את בנו של מלך מצרים הלוא הוא יוסף אחיה, השניים נפגשו וכשהבינה דינה כי המלך הוא אחיה.
המפגש מרגש וכואב נפשית ורגשית בעבורה, ומזכיר לה את עברה הכואב בכנען.
שון טיל בתור נסיך שכם
לי לוסון בתור לבן הארמי
המיני סדרה צולמה במרוקו והיא כוללת שני פרקים.
על הסדרה נמתחה ביקורת שהיא נוגדת את הרוח הפמיניסטית ושאלוהים המוזכר רבות בתנ"ך נעדר ממנה.
ההוליווד ריפורטר הגדיר את הסדרה כ"סיפור מרתק על הניצחון והחוסן של הרוח הנשית", אך ביקר אותה על שיבוץ של שחקנים לבנים "בתפקידים בולטים וחיוביים" בעוד שחקנים שחורים שובצו בתפקידים מרושעים יותר.
מרי מקמנרה ציינה ש"יוסף בסדרה של הוא כחול עיניים בניגוד לשחרחרות הערבית של אחיו הרצחניים".
ניל גנזלינגר ציין בניו יורק טיימס כי "מעריצי הרומן ללא ספק יצפו ויתענגו.
לאחרים יהיה קשה לקחת את התמהיל הפסאודו-מקראי וההפסאודו-פמיניסטי".
האודות של שלמה הן אוסף של 42 אודות המיוחסות לשלמה.
האודות מתוארכות בדרך כלל למאה הראשונה או למאה השנייה לספירה, אם כי מספר חוקרים הציעו תאריכים מאוחרים יותר.
האודות ככל הנראה נכתבו במקור ביוונית או בסורית, ורוב החוקרים מאמינים שהן נכתבו על ידי יהודי-נוצרי,שטרם התנצרותו היה שייך לקהילת האיסיים, מכיוון שהאודות מכילות קווי דמיון רבים לכתבים שנמצאו בקומראן.
היו שטענו שהסופר ראה באופן אישי את יוחנן המטביל, או אפילו היה תלמידו, ניכר גם שקיים דמיון סגנוני בין החיבור לבשורה על-פי יוחנן.
מספר מועט של חוקרים טענו כי לאודות מקור גנוסטי, אך תאוריה זו אינה זוכה לתמיכה רחבה.
כתבי היד הקדומים ביותר של האודות מתוארכים לסביבות סוף המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4 לספירה: Pistis Sophia בקופטית, ציטוט לטיני של פסוק מאודה 19, והטקסט היווני של אודה 11 בפפירוס בודמר ה-11. לפני המאה ה-18, האודות נודעו רק באמצעות ציטוט של פסוק אחד והכללתן בשתי רשימות של ספרות דתית.
לאחר גילוי חלקים של האודות בPistis Sophia, חוקרים חיפשו אחר עותקים שלמים יותר.
בשנת 1909 גילה ג'יימס רנדל האריס ערימה של דפים בכתב יד סורי שהונחו על מדף בחדר העבודה שלו.
כתב היד הוא הטקסט השלם ביותר מבין הטקסטים הקיימים של האודות.
כתב היד מתחיל בחלק השני של הפסוק הראשון של אודה 3 (שתי האודות הראשונות אבדו).
כתב היד כולל את כל האודות עד סוף אודה 42. עם זאת, כתב היד של האריס הוא עותק מאוחר – בוודאי לא לפני המאה ה-15.
בין 1955 ל-1956 רכש מרטין בודמר מספר כתבי יד, ובין השאר פפירוס בודמר ה-11, מכלול יווני של ספרות דתית נוצרית שנאסף במצרים במאה ה-3. הפפירוס כולל את אודה 11 (בעלת הכותרת ΩΔΗ ΣΟΛΟΜΩΝΤΟϹ), הכולל קטע קצר באמצע האודה שאינו קיים בגרסה שלו בכתבי האריס.