tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתקדמות הפולנית נעצרה, לאחר שהכוחות הגרמניים התארגנו מחדש במספר יחידות של פרייקור וקו התיחום הפך לבסיס פסק הדין על ידי חוזה ורסאי משנת 1919, שצירף את החלקים שנכבשו על ידי הכוחות הפולניים uti possidetis לרפובליקה הפולנית השנייה.
הכוח השלטוני של הממשל הגרמני הוגבל לחלקים המערביים הקטנים יותר של פוזן ופרוסיה המערבית, ממשלת מדינת פרוסיה הייתה מיוצגת על ידי המפקח לשעבר על ברומברג (Regierungspräsident) פרידריך פון בילוב, שהעביר את מושבו המנהלי ל-Schneidemühl.
עם כניסתו לתוקף של חוק אוסטמרק הגרמני ב-1 ביולי 1922, המחוז נוצר מתוך אותם חלקים מערביים קטנים יותר של פוזן לשעבר ופרוסיה המערבית שנותרו עם רפובליקת ויימאר.
לאור עימותי הנשק הקודמים והשטחים ה"אבודים", לאוכלוסייה הגרמנית שנותרה מלכתחילה הייתה גישה לאומנית חזקה, כאשר מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP) התגלתה כמעצמה הפוליטית החזקה ביותר בבחירות המחוזיות.
פרידריך פון בילוב, בעצמו חבר במפלגת העם הגרמנית הליברלית הלאומית, נשאר אוברפרזידנט עד פרישתו ב-1933, ולאחר מכן ירש אותו פוליטיקאי ה-DNVP של מזריץ, הנס פון מייבום.
לאחר שה-DNVP התמוסס במהלך תהליך ה-Gleichschaltung הנאצי, הודח פון מייבום והוחלף על ידי האוברפרזידנט הנאצי של ברנדנבורג השכנה, וילהלם קובה.
קובה, הידוע לשמצה בשחיתותו, שלט בשני המחוזות עד שהודח לאחר שנכנס לסכסוך עם המשפטן הנאצי ולטר בוך, חמו של מרטין בורמן האדיר.
פוזן-פרוסיה המערבית נשלטה בהמשך עם ברנדנבורג תחת הנשיא אוברפרזידנט הנאצי אמיל שטורץ עד שפורקה ב-1938, כאשר שטחה חולק בין המחוזות הסמוכים שלזיה, פומרניה וברנדנבורג.
פרובינציית לימבורג הייתה אחד ממחוזות הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה ולאחר מכן בלגיה.
המחוז התקיים במהלך שלטונה של הולנד, מ-1815 עד 1830, ובשנים הראשונות לאחר עצמאות בלגיה, מ-1830 עד 1839. כאשר המלך וילם הראשון חתם על הסכם לונדון ב-1839, המחוז חולק לחלק בלגי ולחלק הולנדי, כשהאחרון הפך לדוכסות חדשה של לימבורג.
השטח של לימבורג היה זהה לשטחים המשולבים של המחוזות ההולנדים והבלגיים הנוכחיים, למעט Voeren, שהייתה אז חלק ממחוז לייז'.
לעניינים מנהליים, המחוז חולק למחוזות מאסטריכט, האסלט ורורמונד.
דתם העיקרית הייתה, ועודנה, הקתולית.
בעקבות עידן נפוליאון, המעצמות הגדולות, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ממלכת פרוסיה, האימפריה האוסטרית האימפריה הרוסית וצרפת, הקימו בשנת 1815 את הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
פרובינציה חדשה נוצרה מהמחוז הצרפתי לשעבר של Meuse-Inférieure, למעט Niederkrüchten והרצוגנרט שהוקצו לפרוסיה, והיה אמור לקבל את השם "מאסטריכט", על שם בירתה.
המלך הראשון, וילם הראשון, שלא רצה ששמה של דוכסות לימבורג לשעבר יאבד, התעקש לשנות את השם ל"לימבורג".
ככזה, שמו של המחוז החדש נגזר מהדוכסות הישנה שהתקיימה עד 1795 בתוך משולש מאסטריכט, לייז' ואאכן.
בתחילת המהפכה הבלגית של 1830, בחר גנרל דיין, מפקד הכוחות המזוינים של לימבורג, ששכן במאסטריכט, בצד של המורדים הבלגים.
הוא עזב את העיר ב-7 בנובמבר 1830. הוא הגיע לרורמונד ב-9 בנובמבר ולפנלו ב-11 בנובמבר.
שתי הערים קיבלו אותו בזרועות פתוחות וצידדו במרד.
עם זאת, מאסטריכט חזרה לשליטת כוחות נאמנים בפיקודו של קולונל דיבטס.
למרות שרוב המחוז, כולל עיר המבצר פנלו, באותה תקופה המבצר הצפוני ביותר של בלגיה, היה בשליטה בלגית בעקבות עצמאותה בפועל של בלגיה לאחר התערבות צרפתית, נותרה העיר מאסטריכט בידי הולנד.
בשנת 1839, המלך וילם הראשון הכיר בעצמאותה של בלגיה על ידי חתימת הסכם לונדון.
על פי תנאי ההסכם, הבלגים נאלצו לוותר על חלקה המזרחי של לימבורג לידי הולנד.
העיר שטטין (היום שצ'צ'ין, פולין) הייתה בירת המחוז.
השם פומרניה בא מסלאבית po more, שפירושו "ארץ בים".
המחוז נוצר מהמחוז הפרוסי לשעבר של פומרניה, שהורכב מפומרניה הרחוקה ודרום פומרניה המערבית, ופומרניה השוודית לשעבר.
הוא היה דומה לשטחה של דוכסות פומרניה לשעבר, שלאחר שלום וסטפאליה ב-1648 חולקה בין ברנדנבורג-פרוסיה ושוודיה.
כמו כן, המחוזות שוילביין ודרמבורג, שהיו שייכים בעבר לנוימרק, אוחדו למחוז החדש.
בהיותו בממלכת פרוסיה, המחוז הושפע מאוד מהרפורמות של ואוטו פון ביסמרק.
המהפכה התעשייתית השפיעה בעיקר על אזור שטטין ועל התשתיות, בעוד שרוב המחוז שמר על אופי כפרי וחקלאי.
משנת 1850, שיעור ההגירה נטו היה שלילי; הפומרנים היגרו בעיקר לברלין, לאזורי התעשייה של מערב גרמניה ולחו"ל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכנסו למחוז דמוקרטיה וזכות בחירה לנשים.
לאחר התפטרותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, המחוז היה חלק מהמדינה החופשית פרוסיה.
המצב הכלכלי החמיר עקב ההשלכות של מלחמת העולם הראשונה והמיתון העולמי.
כמו בממלכת פרוסיה קודם לכן, פומרניה הייתה מעוזם של השמרנים הלאומיים שהמשיכו ברפובליקת ויימאר.
ב-1933 הקימו הנאצים משטר טוטליטרי, וריכזו את הממשל של המחוז בידי גאולייטר שלהם, ויישמו את ה-Gleichschaltung.
הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 הושקה בחלקה מאדמת פומרניה.
אוכלוסיות יהודיות ופולניות (שהמיעוטים שלהן חיו באזור) סווגו כ"תת-אנושיים" על ידי המדינה הגרמנית במהלך המלחמה והיו נתונים לדיכוי, עבודת עבדות והוצאות להורג.
המתנגדים נעצרו והוצאו להורג; יהודים שעד 1940 לא היגרו גורשו כולם לאזור לובלין.
מלבד ההתקפות האוויריות שנערכו מאז 1943, מלחמת העולם השנייה הגיעה למחוז בתחילת 1945 עם מתקפת פומרניה המזרחית והקרב על ברלין, בשתי המתקפות ניצח הצבא האדום של ברית המועצות.
פינוי לא מספיק הותיר את האוכלוסייה נתונה לרצח, אונס במלחמה ובזיזה על ידי הכובשים.
כשהמלחמה הסתיימה, קו אודר-נייסה חילק את המחוז לשני חלקים לא שווים.
החלק המערבי הקטן יותר הפך לחלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה בגרמניה המזרחית.
החלק המזרחי הגדול יותר צורף לפולין בשם מחוז שצ'צ'ין.
לאחר המלחמה גורשו גרמנים אתניים מפולין והאזור יושב מחדש עם פולנים.
נכון לעכשיו, רוב שטחו של המחוז נמצא במחוז פומרניה המערבית, החולקת את אותה עיר - כיום שצ'צ'ין - כבירתה.
עד 1932, המחוז היה מחולק לאזורי הממשלה (Regierungsbezirk קסלין (החלק המזרחי, פומרניה הרחוקה), שטטין (החלק הדרום-מערבי, פומרניה המערבית העתיקה) ושטרלזונד (החלק הצפוני-מערבי, Neuvorpommern).
אזור שטרלזונד אוחד לאזור שטטין ב-1932. בשנת 1938, אוחד אזור הגבול פוזן-פרוסיה המערבית (החלק הדרומי-מזרחי, שנוצר מהמחוז הפרוסי לשעבר פוזן-פרוסיה המערבית) לתוך המחוז.
בירת המחוז הייתה שטטין (כיום שצ'צ'ין), בירות תתי-המחוזות היו קסלין (כיום קושאלין), שטטין, שטרלזונד ושניידמיהל (כיום פילה), בהתאמה.
בשנת 1900 פולנית הייתה שפת האם של 14,162 מהתושבים (בגבול פרוסיה המערבית), והיו 310 (באגם לבה ובאגם גארד) ששפת האם שלהם הייתה קשובית.
הקמת וניהול המחוז בתוך ממלכת פרוסיה
למרות שהמחוז היה פרובינציה פרוסית לפני כן, מחוז פומרניה הוקם בשנת 1815, בהתבסס על "הצו בדבר שיפור הקמת משרדים פרובינציאליים", שהונפק על ידי קרל אוגוסט פון הארדנברג ב-30 באפריל, ופומרניה השוודית, נמסרה לפרוסיה ב-23 באוקטובר.
צו הארדנברג ביצע רפורמה בכל השטחים הפרוסיים, שיצרה מעתה עשרה (מאוחר יותר שמונה) מחוזות עם ממשלים דומים.
לאחר יישום הרפורמה, המחוז החדש של פומרניה כלל בעיקרו את קודמו ואת פומרניה השוודית, אך גם ממחוזות דרמבורג ושיוולביין.
בראש המחוז עמד מושל (Oberpräsident, "נשיא בכיר") עם מושבו בבירה שטטין.
בתחילה תוכננו שני אזורים כאלה (Regierungsbezirk Stettin, הכולל את מערב פומרניה, ו-Regierungsbezirk Köslin, הכולל את פומרניה הרחוקה).
אולם הארדנברג, שכדיפלומט הראשי הפרוסי סיכם את תנאי ההשבה של פומרניה השוודית עם שוודיה בקונגרס וינה, הבטיח להשאיר את החוקה המקומית על כנה כאשר ההסכם נחתם ב-7 ביוני 1815. נסיבות אלה הובילו ליצירת אזור ממשלתי שלישי, Regierungsbezirk Stralsund, עבור פומרניה השוודית לשעבר על חשבון אזור שטטין.
הפרלמנט החדש (לנדטאג) התאסף לראשונה ב-3 באוקטובר 1824. בהתבסס על שני חוקים של 5 ביוני ויולי 1823, את הלנדטאג הרכיבו 25 לורדים ואבירים, 16 נציגי הערים ושמונה מהקהילות הכפריות.
כפוף ל-Landtag הפרובינציאלי היו שני אספות Kommunallandtag, אחת עבור פומרניה השוודית לשעבר (מערב פומרניה מצפון לנהר Peene) ואחת עבור החלק הפרוסי לשעבר.
כל המחוזות הרכיבו Kreisstand, שבו לאבירי המחוז היה קול אחד לכל אחד ולעיירות גם קול אחד בלבד.
לאורך כל קיומו היה המחוז מעוז המפלגות השמרניות.
ב, הנתיבים היבשתיים הראשונים ומסילות ברזל הוכנסו בפומרניה.
ב-1848 נבנו 126.8 מיילים פרוסים של רחובות חדשים.
ב-12 באוקטובר 1840 החלה בניית מסילת הרכבת ברלין-שטטין, שהסתיימה ב-15 באוגוסט 1843. לאחריהם נסללו מסילות רכבת נוספות: שטטין-קסלין (1859), אנגרמונדה-שטרלזונד וזוסוב-וולגאסט (1863), שטטין-שטולפ (1869), וקשר עם דנציג (1870).
באזורים כפריים נבנו מסילות ברזל צרות רבות להובלה מהירה יותר של יבולים.
נבנו תחנות הגז, המים והכוח הראשונות.
רחובות ותיעול העיירות זכו למודרניות.
בנייתן של מסילות ברזל צרות תוגברה על ידי צו מיוחד מ-28 ביולי 1892, המיישם תוכניות סיוע כספי פרוסייות.
בשנת 1900, סך מסילות הברזל הצרות עברו את ה-1,000 קילומטרים.
מ-1910 עד 1912, לרוב המחוז סופק חשמל עם בניית הקווים הראשיים.
נהרות סווינה ואודר התחתון, נתיב המים העיקרי לשטטין, הועמקו לחמישה מטרים וקוצרו על ידי תעלה ב-1862. בשטטין התמקמה התעשייה הכבדה, מה שהפך אותה למרכז התעשייתי היחיד של המחוז.
שטטין חוברה לברלין על ידי נתיב המים ברלין-שטטין בשנת 1914 לאחר שמונה שנות בנייה.
שאר דרכי המים והנמלים המסורתיים של המחוז, לעומת זאת, בוטלו.
יוצאים מן הכלל היו רק נמל שווינמונדה, ששימש את הצי, ונמל Stolpmünde, שממנו נשלחו חלקים מהיצוא הפומרני הרחוק, ונמל Sassnitz, שנבנה ב-1895 עבור מעבורות רכבת לסקנדינביה.
עם השיפורים התשתיתיים, החלה תיירות המונית לחוף הבלטי.
כבר בשנת 1807, פרוסיה הוציאה צו (Steinsches Oktoberedikt) על ביטול הצמיתות.
הארדנברג הוציא צו ב-14 בספטמבר 1811, המגדיר את התנאים שבהם ישוחררו צמיתים (Hardenbergsches Regulierungsedikt).
זה יכל להיעשות על ידי תשלום כספי או על ידי שחרור הבעלות על הקרקע לאדון לשעבר.
רפורמות אלו יושמו בשנים הראשונות לקיומו של המחוז.
מהומות התעוררו בשנת 1847 בעיירות שטטין וקסלין עקב מחסור במזון, כתוצאה מכך נקבעו מחירים עבור חלק מהמאכלים.
ב-2 במרץ 1850 התקבל חוק המסדיר את התנאים שבהם יוכלו איכרים ואיכרים להסדיר את זכויות הקניין שלהם וחובות השירות הפיאודלי שלהם, וכך לקבל אשראי לטווח ארוך (41 עד 56 שנים להחזר).
חוק זה פינה את מקומו להקמת בתי אשראי להקמת חוות.
לאחר מכן, המבנה הכפרי הקודם השתנה באופן דרמטי כאשר חקלאים, שהשתמשו באשראי הזה כדי לחלץ את חובותיהם הפיאודליים, יכלו כעת לקבוע בעצמם כיצד להשתמש באדמותיהם (מה שנקרא איכרים וחקלאים "מוסדרים", regulierte Bauern).
זה לא היה אפשרי קודם לכן, כאשר תחום השיפוט אישר את השימוש באדמות חקלאיות ובשירותים פיאודליים לא על פי זכויות קניין, אלא על פי מעמד חברתי בתוך קהילות כפריות ואחוזות.
רפורמות מנהליות של עידן ביסמרק
אוטו פון ביסמרק ירש מאביו את האחוזות בפומרניה הרחוקה Külz, Jarchlin ו-Kniephof.
בכוונתו לקריירה חקלאית, למד חקלאות באקדמיה בגרייפסוואלד - אלדנה.
בשנת 1869 ניסח פרידריך אלברכט גראף צו אולנבורג רפורמה מחוזית (Kreisreform) שקודמה על ידי ביסמרק.
הרפורמה עברה בבית הלורדים ב-7 בדצמבר 1872. החלק החשוב בה היה שהרפורמה ניתקה את הקשר בין מעמד האצולה לזכות ההצבעה, זו האחרונה הייתה תלויה כעת ברכוש (צריך היה להיות מעל רף מס מסוים) ולא במעמד, במטרה נגד ייצוג יתר של האבירים בהשוואה לבורגנים.
ב-29 ביוני 1875 התקבלה חוקה חדשה למחוז (Provinzialordnung), שנכנסה לתוקף ב-1876. היא הגדירה מחדש את תחומי האחריות של המינהל המחוזי (ובראשם ה-Oberpräsident) והמוסדות המנהליים העצמיים (Provinzialverband, הכולל את הפרלמנט המחוזי (Provinziallandtag), Landeshauptmann (מנהל האזור) ו-Landesausschuß (נציב)).
ה-Provinzialverband מומן ישירות מתקציב המדינה הפרוסי.
הלנדטאג היה אחראי על רחובות, רווחה, חינוך ותרבות.
בעלות על הקרקע כבר לא הייתה קריטריון על מנת להיבחר.
הלנדטאג הפרובינציאלי (Provinziallandtag) נבחר על ידי האסיפות הנציגות של המחוז (Kreistag) עבור מחוזות, Stadtverordnetenversammlung עבור מחוזות העיר) לתקופה של שש שנים.
קומונאללנדטאג כפוף היה קיים רק עבור Regierungsbezirk Stralsund, עד שבוטל ב-1881.
ב-1891 התקבלה רפורמה במחוז, שאפשרה יותר שלטון עצמי קהילתי.
לפיכך העיריות בחרו ב- Gemeindevorstand (מנהל) ו-Gemeindevertretung (הפרלמנט הקהילתי).
מחוזות גוטבזירק, כלומר אחוזות שאינן נכללות במחוזות, יכלו להתמזג או להתפרק.
במלחמת העולם הראשונה לא התרחשו קרבות במחוז.
אף על פי כן, המלחמה השפיעה על החברה, הכלכלה והממשל.
במהלך המלחמה, המוסדות המינהליים המחוזיים היו כפופים לצבא ובראשם פקידי צבא.
ההתגייסות הביאה למחסור בכוח עבודה שהשפיע על כל התעשייה, הבנייה והחקלאות שאינם קשורים למלחמה.
נשים, קטינים ושבויי מלחמה החליפו חלקית את הגברים המגויסים.
היבוא והדיג ירדו כאשר הנמלים נחסמו.
עם המשך המלחמה נוצר מחסור במזון, במיוחד בחורף 1916/1917. גם פחם, גז וחשמל לא היו זמינים לפעמים.
כאשר הסכם ורסאי נכנס לתוקף ב-10 בינואר 1920, הגבול המזרחי של המחוז הפך לגבול ל שהוקמה לאחרונה, הכוללת את רוב פומרליה במה שנקרא המסדרון הפולני.
לאחר מכן בוצעו התאמות קטנות בגבול, כאשר 9,5 קמ"ר של המחוז נמסרו לפולין ו-74 קמ"ר של פרוסיה המערבית לשעבר (חלקים מהמחוזות לשעבר של נוישטאדט ב-Westpreußen ו-Karthaus) אוחדו לתוך המחוז.
לאחר שהקיסר וילהלם השני נאלץ להתפטר, המחוז הפך לחלק מהמדינה החופשית פרוסיה בתוך רפובליקת ויימאר.
במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919, מועצות מהפכניות של חיילים ופועלים השתלטו על הערים הפומרניות (שטרלזונד ב-9 בנובמבר, שטטין, גרייפסוואלד, פסיווק, שטארגארד ושווינמונדה ב-10 בנובמבר, בארת', בוטוב, נוישטטין, קסלין ושטולן ב-11 בנובמבר).
ב-5 בינואר 1919, "מועצות פועלים וחיילים" (Arbeiter- und Soldatenräte) היו אחראים על רוב המחוז (231 ערים ועיירות כפריות).
המהפכה הייתה שלווה, לא דווח על מהומות.
את המועצות הובילו הסוציאל-דמוקרטים, ששיתפו פעולה עם המינהל המחוזי.
מתוך 21 פקידי לנדרט, רק חמישה הוחלפו, ואילו מתוך שלושת ראשי מחוזות הממשלה ("Regierungspräsident") הוחלפו שניים (בשטרלזונד וב-Köslin) ב-1919.
ב-12 בנובמבר 1918 הוצא צו המתיר לאיגודי עובדי חקלאות לנהל משא ומתן עם חקלאים (Junkers).
הצו הסדיר עוד יותר את זמן העבודה והשכר לעובדי חקלאות.
ב-15 במאי 1919 התרחשו קרבות רחוב וביזה בעקבות אסיפות קומוניסטיות בשטטין.
המרד הופסק על ידי הצבא.
בסוף אוגוסט התרחשו שביתות של עובדי חווה במחוזות ניושטטין ובלגארד.
אולם כוחן של המועצות ירד, רק מעטות נותרו בעיירות הגדולות ב-1920.
קבוצות שמרניות וימניות התפתחו בניגוד להישגי המהפכות.
בעלי קרקעות הקימו בפברואר 1919 את "פומרשר לנדבונד", שעד 1921 מנה 120,000 חברים ומלכתחילה סופק לו נשק על ידי הקורפוס ה-2 בשטטין.
פרמיליציות ("Einwohnerwehr") נוצרו במהלך אביב 1919. יחידות פומרשר לנדבונד השתתפו בפוטש של קאפ הלאומני בברלין, 1920. חברי "דיוויזיית הברזל" (Eiserne Division), פרייקור שפורק באזור הבלטי, ואורגן מחדש בפומרניה, שם אירחו אותם היונקרים באחוזותיהם כצבא פרטי.
כמו כן, פומרנים אנטי-מהפכניים הקימו את פרייקור שהשתתפו בקרבות באזור הרוהר.
ב-1920 המדינה החופשית פרוסיה אימצה חוקה דמוקרטית למחוזותיה (שונתה ב-1921 וב-1924).
החוקה העניקה מספר זכויות אזרח לאוכלוסייה הפרוסית והעצימה את הממשל העצמי של המחוזות.
הפרלמנטים המחוזיים והמחוזיים (לנדטאג וקרייסטג) נבחרו לפיכך ישירות על ידי האוכלוסייה, כולל נשים, בהצבעות חופשיות וחשאיות.
ה-"Provinzialverband", שכלל את כל מוסדות הממשל העצמי של המחוז כמו הפרלמנט המחוזי (Provinziallandtag), השיג השפעה על ממשלת המחוז שהובילה ברלין בעבר: ה-Provinzialverband יבחר מכאן את ה"Oberpräsident" (ראש הממשל) וימנה נציגים לאספת הרייכסראט בברלין.
יתר על כן, פקידי פרובינציאלברנד יכלו מכאן לקבוע בעצמם כיצד להוציא את הכסף שקיבלו מברלין.
מ-1919 עד 1930 שימש יוליוס ליפמן כמושל המחוז.
עם זאת, השינויים בגבול גרמו לירידה חמורה בכלכלת המחוז.
פומרניה הרחוקה נותקה מדנציג על ידי המסדרון הפולני.
שווקים ואספקה לשעבר בשטחים הפולניים כעת לא היו זמינים.
חקלאים פומרנים מכרו את מוצריהם בעיקר למחוזות המזרחיים, שהיו כעת חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
בשל עלויות הובלה גבוהות, גם השווקים במערב לא היו זמינים.
החקלאים הגיבו על ידי מודרניזציה של הציוד שלהם, שיפור איכות המוצרים שלהם ויישום שיטות טכניות חדשות.
כתוצאה מכך, יותר ממחצית מהחקלאים היו בעלי חובות כבדים ב-1927. הממשלה הגיבה עם תוכנית Osthilfe, והעניקה קרדיטים בתנאים נוחים.
שטטין סבלה במיוחד משינוי שלאחר המלחמה בדרכי הסחר.
לפני השינויים הטריטוריאליים, היא הייתה על נתיב היצוא מאזור התעשייה קטוביץ, שלזיה עילית הפולנית כיום.
פולין שינתה את נתיב היצוא הזה למסילת רכבת פנימית-פולנית חדשה המחברת את קטוביץ עם הנמל החדש של גדיניה בתוך המסדרון.
כצעד נגד, פרוסיה השקיעה בנמל שטטין מאז 1923. למרות שהצליח בתחילה, מיתון כלכלי חדש הוביל לסגירה של אחת מהמספנות הגדולות של שטטין, AG Vulcan Stettin, בשנת 1927.
המחוז גם הגיב לזמינותם של רכבים חדשים.
כבישים פותחו עקב המכוניות והאוטובוסים הקרובים, בארבע עיירות החלו לפעול חשמליות ברחוב, ונמל תעופה בינלאומי נבנה באלטדאם ליד שטטין.
החלו תוכניות להשבת אדמה שהפכה לביצות בתקופת המלחמה, ואף להקמת יישובים חדשים באמצעות הקמת אגודות התיישבות.
מצד אחד, 130,858 הקטארים (1,308.58 קמ"ר) של אדמות חקלאיות יושבו עם 8,734 יישובים חדשים עד 1933. מקורם של המתיישבים בפומרניה עצמה, סקסוניה ותורינגיה, גם פליטים מפרובינציית פוזן לשעבר התיישבו במחוז.
מצד שני, אנשים עזבו בהמוניהם את הקהילות הכפריות ופנו לערים בפומרניה ולמרכזים עירוניים אחרים (Landflucht).
התנועה הנאצית הפומרנית לפני 1933
לאורך כל קיומה של רפובליקת ויימאר נשלטה הפוליטיקה במחוז על ידי ה-DNVP השמרני הלאומני (Deutschnationale Volkspartei, מפלגת העם הלאומית הגרמנית); מפלגה המורכבת מלאומנים, מונרכיסטים, אלמנטים פולקיים ואנטישמיים רדיקליים, ונתמכת על ידי האיגוד הכל-גרמני, ארגון ותיק המאמין בעליונות של העם הגרמני על פני אחרים.
המפלגה הנאצית (NSDAP) לא זכתה להצלחה משמעותית בבחירות, וגם לא היו לה מספר ניכר של חברים.
המפלגה הנאצית הפומרנית נוסדה על ידי סטודנטים מאוניברסיטת גרייפסוואלד בשנת 1922, כאשר ה-NSDAP נאסר באופן רשמי.
רקטור האוניברסיטה תאודור ואהלן הפך לגאולייטר (ראש המפלגה המחוזית) ב-1924. זמן קצר לאחר מכן, הוא פוטר על ידי האוניברסיטה ופשט רגל.
המפלגה לא נכחה בכל המחוז.
החברים התרכזו בעיקר במערב פומרניה והיו מפולגים ביניהם.
ואהלן פרש מתפקיד הגאולייטר ב-1927 והוחלף על ידי ולטר פון קורסוונדט, בעל אחוזות פומרני.
קורסוונדט הוביל את המפלגה מאחוזתו בקונצוב.
בבחירות לרייכסטאג של 1928 קיבלו הנאצים 1.5% מהקולות בפומרניה.
רכוש המפלגה היה ממושכן בחלקו.
קורסוונדט פוטר לאחר סכסוכים עם הנהגת המפלגה והוחלף בווילהלם קרפנשטיין, אחד הסטודנטים לשעבר שהקימו את המפלגה הנאצית של פומרניה ב-1922 ומאז 1929 עורך דין בגרייפסוואלד.
הוא העביר את המטה לשטטין והחליף רבים מבכירי המפלגה בעיקר ברדיקלים צעירים.
בבחירות לרייכסטאג ב-14 בספטמבר 1930, צברה המפלגה 24.3% משמעותיים מהקולות בפומרניה ובכך הפכה למפלגה השנייה בחזקה, כשהחזקה ביותר עדיין הייתה ה-DNVP, אשר עם זאת הייתה מפוצלת פנימית בתחילת שנות ה-30.
בבחירות ביולי 1932, הנאצים השיגו 48% מהקולות בפומרניה, בעוד שה-DNVP ירד ל-15.8%.
מיד לאחר עלייתם בשלטון, החלו הנאצים לעצור את מתנגדיהם.
במרץ 1933 נעצרו 200 איש, מספר זה עלה ל-600 במהלך החודשים הבאים.
בשטטין-ברדוב, באתר של מספנות וולקן פושטות הרגל, הקימו הנאצים מחנה ריכוז "פראי" קצר מועד מאוקטובר 1933 עד מרץ 1934, שם התעלל ה-SA בקורבנותיהם.
אוברפרזידנט פון הלפרן פרש לגמלאות ב-1933, ועמו שליש מפקידי לנדרט ואוברברגרמייסטר (ראש העיר).
כמו כן ב-1933 נערכו בחירות לפרלמנט פרובינציאלי חדש, שקיבל אז רוב נאצי.
הוצאו צווים שהעבירו את כל הנושאים שהיו בעבר באחריות הפרלמנט לאחריות הוועדה המחוזית, ויתרה מכך, הסיטה את הסמכות להחליט בנושאים אלה לנשיא המחוז מהפקידים.
ברגע שהכוח הועבר ל-Oberpräsident עם הפרובינציאלרט כיועץ, כל הגופים של הפרלמנט וכל הוועדות האחרות, המינהל העצמי לשעבר של המחוז, פורקו למעט הפרובינציאלרט שהורד בדרגה, והתכנס בערך פעם בשנה מבלי לעשות שימוש בזכויות הייעוץ שלו.
עמדת "לנדשאופטמן", ראש הפרובינציאלברנד, לא בוטלה.
משנת 1933, הלנדשאופטמן היה נאצי שפעל בהתאם לאוברפרזידנט.
החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1934.
ב-1934 הוחלפו רבים מראשי התנועה הנאצית הפומרנית.
מנהיג ה-SA, פטר פון היידברק, נורה בשטדלהיים ליד מינכן עקב ידידותו לארנסט רהם.
הגאולייטר קרפנשטיין נעצר למשך שנתיים ונאסר עליו לחזור לפומרניה עקב סכסוכים עם צמרת ה-NSDAP.
המחליף שלו, פרנץ שוודה-קובורג, החליף את רוב הצוות של קרפנשטיין בצוות הקודם של קורסוונט, חבריו מבוואריה ומהאס אס.
מתוך 27 פקידי קרייזלייטר, 23 נאלצו לעזוב את תפקידם על ידי שוודה-קובורג, שהפך לגאולייטר ב-21 ביולי, ולאוברפרזידנט ב-28 ביולי 1934. כמו בכל גרמניה הנאצית, הנאצים כוננו שליטה טוטליטרית על המחוז על ידי גלייכשלטונג.
ב-1933 חיו בפומרניה כ-7,800 יהודים, מתוכם שליש בשטטין.
שני השלישים האחרים התגוררו בכל רחבי המחוז, קהילות יהודיות שמנו יותר מ-200 איש היו בשטטין, קולברג, לאונבורג בפומרניה ושטולפ.
כשהנאצים התחילו להטיל אימה על יהודים, רבים היגרו.
עשרים שבועות לאחר שהנאצים תפסו את השלטון, מספר הפומרנים היהודים כבר ירד בשמונה אחוזים.
מלבד הדיכוי שהיהודים נאלצו לסבול בכל גרמניה הנאצית, כולל הרס בתי הכנסת בפומרניה ב-9 בנובמבר 1938, כל יהודי שטטין גורשו לאחר אירוע זה למחנה הריכוז אורניינבורג והוחזקו שם מספר שבועות.
ב-12 וב-13 בפברואר 1940, 1,000 עד 1,300 יהודי פומרניה, ללא הבדל מין, גיל ובריאות, גורשו משטטין ושניידמיהל לאזור
לובלין-ליפובה, שהוקמה בעקבות תוכנית לובלין בפולין הכבושה.
בין המגורשים היו נשים לא יהודיות שהיו נשואות בנישואי תערובת.
הגירוש בוצע בצורה לא אנושית.
למרות הטמפרטורות הנמוכות, הקרונות לא היו מחוממים.
שום אוכל הם לא הורשו לקחת עימם.
עד 300 בני אדם נספו מהגירוש עצמו.
באזור לובלין תחת משטרו של קורט אנגל, האנשים היו נתונים ליחס בלתי אנושי, הרעבה ורצח מוחלט.
רק מעטים שרדו את המלחמה.
Grzęda (1994) טוען שבשנת 1910, על פי נתונים גרמניים, חיו באזור שטטין (שצ'צ'ין) 10,500 פולנים, ולדעתו המספר הצטמצם ככל הנראה.
Fenske (1993) ובוכהולץ ואחרים (1999) טוענים שבשנת 1910 חיו במחוז 7,921 פולנים באופן קבוע; סקורה (2001) טוען שבשנת 1925, על פי נתונים גרמניים, חיו במחוז 5,914 פולנים (1,104 בשטטין ו-4,226 באזורי קסלין), בעוד שהקונסול הפולני "הניח באומץ" כי מעל 9000 פולנים חיו במחוז.
Wynot (1996) אומר כי בתקופת בין המלחמות, חיו בין 22,500 ל-27,000 פולנים "לאורך גבול מחוז פוזנן/פומורזה", רובם איכרים, עם מספר קטן של חנוונים ואומנים.
בנוסף התקיימה בשטטין "מושבה של כ-2,000 עובדים".
חלק מהפולנים בשצ'צ'ין (שטטין) היו חברים באיגוד הפולנים בגרמניה, וכן הוקם צוות צופים פולני, בנוסף לבית ספר פולני שבו לימדו את השפה הפולנית.
הדיכויים גברו לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון והובילו לסגירת בית הספר.
בני הקהילה הפולנית שהשתתפו בפעילות תרבותית ופוליטית נרדפו ואף נרצחו.
ב-1938 נכלא באורניינבורג ראש יחידת איגוד הפולנים של שטטין סטניסלב בורקובסקי.
ב-1939 פורקו כל הארגונים הפולניים בשטטין על ידי השלטונות.
במהלך המלחמה נרצחו שני מורים מבית הספר הפולני: גוליש ואומייצ'ינסקי.
קבוצות התנגדות הוקמו במרכזים הכלכליים, במיוחד בשטטין, משם דווח על רוב המעצרים.
דווח גם על התנגדות מצד חברי ה-DNVP השמרני הלאומני.
המונרכיסט הרברט פון ביסמרק-לזבק נאלץ לעזוב את תפקידו ב-1933. העיתון Pommersche Tagespost נאסר בשנת 1935 לאחר שהדפיס מאמר של המונרכיסט הנס יואכים פון רוהר (1888–1971).
ב-1936 נשפטו ארבעה מחברי ה-DNVP על הקמת ארגון מונרכיסטי.
חברי DNVP אחרים, שהחלו בהתנגדותם כבר לפני 1933, נעצרו מספר פעמים לאחר השתלטות הנאצים.
אוולד קלייסט-שמנזין, קרל מגנוס פון קנבל-דובריץ וקרל פון זיצביץ היו מתנגדים פעילים.
בתוך תת-החלק הפרובינציאלי של פומרניה של הכנסייה האוונגליסטית של איחוד הכנסיות הפרוסי הישן, התארגנה התנגדות בתוך ה-Pfarrernotbund (150 חברים בסוף 1933) וכנסיית הווידוי (Bekennende Kirche), הארגון היורש, בראשותו של ריינולד פון תאדן-טריגלאף.
הכנסייה המתוודת קיימה סמינר מטיפים בראשות דיטריך בונהופר בזינגסט, שעבר לפינקנוולדה ב-1935 ולקסלין וגרוס שלונוויץ ב-1940. בתוך הכנסייה הקתולית, חבר ההתנגדות הבולט ביותר היה כומר מגרייפסוואלד אלפונס וקסמן, שהוצא להורג ב-1944. לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944, הגסטפו עצר שלושה עשר אצילים פומרנים ועירוני אחד, כולם בעלי אחוזות.
מבין אלו, אוולד פון קלייסט-שמנזין יצר קשר עם וינסטון צ'רצ'יל ב-1938 כדי ליידע על פועלה של האופוזיציה הגרמנית לנאצים, והוצא להורג באפריל 1945. לקרל פון זיצביץ היו קשרים לקבוצת חוג קרייזאו.
בין העצורים האחרים היו מלטה פון ולטהיים נסיך צו פוטבוס, שמת במחנה ריכוז, וכן אלכסנדר פון קאמקה ואוסקר קמינצ'י-זטוהן, ששניהם הוצאו להורג.
הפלישה לפולין על ידי גרמניה הנאצית ב-1 בספטמבר 1939, שסימנה את תחילת מלחמת העולם השנייה, התבצעה בחלקה על אדמת המחוז.
הקורפוס ה-19 של הגנרל גודריאן תקף מאזורי Schlochau ו-Preußisch Friedland, אשר מאז 1938 היו שייכים למחוז ("Grenzmark Posen-Westpreußen").
לפי Kozłowski & Krzywicki (1988), כ-56,000 שבויים פולנים נלכדו בפומרניה לאחר הפלישה, ועד מהרה גרמניה שללה מהם את מעמדם (בניגוד לחוק הבינלאומי) והפכה אותם לעובדי כפייה; באפריל 1940 היו 82,417 מהם בפומרניה, כשהמספר הגיע ל-116,330 עובדי כפייה פולנים בספטמבר 1944.
מכיוון שהפלישה לפולין (ולאחר מכן הפלישה לברית המועצות) הצליחה וחזית הקרב נעה הרבה יותר מזרחה (בליצקריג), המחוז לא היה שדה קרבות בשנים הראשונות של המלחמה.
מאז 1943 הפך המחוז למטרה להתקפות אוויריות של בעלות הברית.
המתקפה הראשונה נפתחה נגד שטטין ב-21 באפריל 1943 והותירה 400 הרוגים.
ב-17/18 באוגוסט, ה-RAF הבריטי פתח במתקפה על פנמינדה, שם ורנר פון בראון וצוותו פיתחו וניסו את הטילים הבליסטיים הראשונים בעולם.
באוקטובר, אנקלם הייתה יעד לתקיפה.
לאורך 1944 ותחילת 1945, אזורי התעשייה והמגורים של שטטין היו מטרות להתקפות אוויריות.
שטרלזונד הייתה יעד לתקיפה באוקטובר 1944. למרות הפשיטות הללו, המחוז נחשב "בטוח" בהשוואה לאזורים אחרים ברייך השלישי, וכך הפך למקלט למפונים בעיקר מברלין שנפגעו קשה וממרכזי התעשייה של מערב גרמניה.
החומה הפומרנית שופצה בקיץ 1944, ובסתיו נרשמו ליחידות פולקסשטורם כל הגברים בגילאי שש עשרה עד שישים שטרם גויסו.
מחוז פומרניה הפך לשדה קרב ב-26 בינואר 1945, כאשר בתחילת מתקפת פומרניה המזרחית של הצבא האדום נכנסו טנקים סובייטים למחוז ליד שניידמיהל, שנכנעה ב-13 בפברואר.
ב-14 בפברואר, שרידי קבוצת ארמיות ויסלה הגרמנית הצליחו להקים קו חזית בערך בגבול הדרומי של המחוז, ופתחו במתקפת נגד (מבצע מפנה השמש) ב-15 בפברואר, שעם זאת נעצרה כבר ב-18 בפברואר.
ב-24 בפברואר, החזית הבלארוסית השנייה פתחה במתקפת פומרניה המזרחית ולמרות התנגדות כבדה בעיקר באזור רומלסבורג כבשה את מזרח פומרניה הרחוקה עד ה-10 במרץ.
ב-1 במרץ, החזית הבלארוסית הראשונה פתחה במתקפה מאזור שטארגארד ומרקיש פרידלנד והצליחה לכבוש את צפון מערב פומרניה הרחוקה בתוך חמישה ימים.
קבוצת הקורפוס המנותקת טטאו נסוגה לדיבנוב כמבלט נע עד 11 במרץ.
כך נותקה מרכז פומרניה הרחוקה משליטה גרמנית, ונכבשה לאחר קרב קולברג (4 עד 18 במרץ).
ההתקדמות המהירה של הצבא האדום במהלך מתקפת פומרניה המזרחית הפתיעה את האוכלוסייה האזרחית של פומרניה הרחוקה.
התוואי היבשתי למערב נחסם מאז תחילת מרץ.
צווי פינוי לא הוצאו כלל או הוצאו מאוחר מדי.
הדרך היחידה לצאת מפומרניה הרחוקה הייתה דרך נמלי Stolpmünde, שמהם פונו 18,300, Rügenwalde, ממנה פונו 4,300, וקולברג, שהוכרזה מבצר וממנה לפני תום קרב קולברג פונו כ-70,000. אלה שנותרו מאחור הפכו לקורבנות של רצח, אונס במלחמה וביזה.
ב-6 במרץ הפציץ ה-USAF את שווינמינדה, שם נתקעו אלפי פליטים, והרגו כ-25,000 איש.
ב-20 במרץ, הוורמאכט נטש את ראש הגשר האחרון בגדה המזרחית של נהר האודר, באזור אלטדאם.
קו החזית עבר אז לאורך דיבנוב ואודר התחתון, והוחזק על ידי ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של הגנרל האסו פון מנטויפל.
לאחר ארבעה ימי לחימה נוספים, הצליח הצבא האדום לפרוץ ולחצות את האודר בין שטטין לגרץ (אודר), ובכך החל את הזירה הצפונית של הקרב על ברלין ב-24 במרץ.
במהלך חודש אפריל, החזית הבלארוסית השנייה בראשות הגנרל קונסטנטין רוקוסובסקי התקדמה דרך מערב פומרניה.
דמין וגרייפסוואלד נכנעו ב-30 באפריל.
יותר מ-1,000 אנשים התאבדו המונית בדמין, לאחר שהצבא האדום כבש את העיירה מול התנגדות צנועה בלבד.
רשימות חוקרי מקרי המוות מראות שרובם טבעו בנהר טולנזה ובנהר פנה הסמוכים, בעוד שאחרים הרעילו את עצמם.
זה ניזון ממעשי זוועה - אונס, ביזה והוצאות להורג - שבוצעו על ידי חיילי הצבא האדום לאחר שגשר פנה נהרס על ידי חיילים גרמנים נסוגים.
80 אחוז מהעיירה נהרסו ב-3 הימים הראשונים לאחר כיבושה.
בימים הראשונים של מאי נטש הוורמאכט את האיים אוזדום ו-וולין, וב-5 במאי יצאו החיילים הגרמנים האחרונים מסאסניץ שבאי ריגן.
יומיים לאחר מכן נכנע הוורמאכט ללא תנאי לצבא האדום.
לפי תנאי הסכם פוטסדאם, מערב פומרניה ממזרח לקו אודר-נייסה הפכה לחלק מפולין.
קו זה יצא מנהר אודר מצפון לגרץ (אודר) וכלל את אזור שטטין ושווינמינדה (Stettiner Zipfel) למדינה הפולנית.
האוכלוסייה הגרמנית הנותרת גורשה והאזור יושב מחדש עם פולנים.
מערב פומרניה ממערב לקו אודר-נייסה אוחדה עם מקלנבורג למדינת מקלנבורג-מערב פומרניה באזור הכיבוש הסובייטי של גרמניה, שב-1949 הפך לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR).
פורמופרן עד מהרה נשמטה משמה של המדינה הפדרלית, ולאחר ביטול מדינות גרמניה המזרחית, מחוזות החוף המערביים של פומרניה לנדקרייס הפכו לחלק ממחוז רוסטוק ואילו מחוזות לנדקרייס היבשתיים הפכו לחלק ממחוז נויברנדנבורג.
בשנת 1990, לאחר הפלת המערכת הקומוניסטית של גרמניה המזרחית, הוקמה מחדש מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, כאשר מערב פומרניה הייתה אזור לא מינהלי.
המחוזות Vorpommern-Rügen ו-Vorpommern-Greifswald מהווים את רוב החלק הגרמני של פומרניה לשעבר, אך מחוזות אלה מכילים גם שטח מקלנבורגי לשעבר, וחלק קטן מפומרניה לשעבר הוא כיום חלק מברנדנבורג.
בשל כך, הגבול הישן של פומרניה נעלם מהמפה וכיום הוא שורר רק בגבול הכנסייה האוונגליסטית של פומרניה.
החלק של מחוז פומרניה שהפך לפולני אורגן מחדש כמחוז שצ'צ'ין לאחר המלחמה, וממנה נפרד החלק המזרחי כמחוז קושאלין ב-1950. מחוז סלופסק פוצל ממחוז זה ב-1975, ונערכו גם חילופי שטחים עם מחוזות שכנים.
מאז 1999, אזור המחוז לשעבר של פומרניה כלול במחוז מערב פומרניה (זכודניופומורסקיה, בולק) ובמחוז פומרניה (החלק המערבי סביב סלופסק, לשעבר שטולפ).
פרובינציית פומרניה הייתה פרובינציה של ברנדנבורג-פרוסיה, ולאחר מכן של ממלכת פרוסיה.
לאחר מלחמת שלושים השנים, המחוז היה מורכב מפומרניה הרחוקה.
לאחר מכן, ארץ לאונבורג ובוטוב, דרהיים ופומרניה השוודית מדרום לנהר פיין צורפו למחוז.
את המחוז ירש מחוז פומרניה שהוקם ב-1815.
עם זאת, שוודיה הייתה אחת השחקניות החשובות במלחמה וככזו, היא זכתה לכמה מהישגיה הטריטוריאליים בפומרניה (פומרניה השוודית), לאחר המלחמה על ידי שלום וסטפאליה, מה שסיכל את שאיפותיה של ברנדנבורג-פרוסיה לירושה של כל דוכסות פומרניה לשעבר.
צירוף של ארץ לאוונבורג וביטוב ודרהיים
במהלך מלחמת הצפון השנייה (1654–1660), ברנדנבורג-פרוסיה והאיחוד הפולני-ליטאי חתמו על הסכם ווהלאו ב-19 בספטמבר 1657, ועל הסכם ברומברג שלאחר מכן, בהם חבר העמים נתן לברנדבורג-פרוסיה את ארץ לאוונבורג וביטוב, וכן משכן את דרהיים לברנדנבורג.
שלום אוליבה ב-3 במאי 1660 אישר את זכויותיה של ברנדנבורג בארץ לאוונבורג וביטוב וכן בדרהיים.
צירוף הגדה הימנית התחתונה של האודר
פומרניה השוודית נכבשה על ידי דנמרק וברנדנבורג בזירה הברנדנבורג-שוודית של מלחמת סקניה מ-1675 עד 1679, לפיה דנמרק תבעה את ריגן וברנדנבורג את שאר חלקי פומרניה.
שוודיה כוננה מחדש את השליטה לאחר שלום סן-ז'רמן-אן-ליי ב-28 ביוני 1679.
זה פיתה את פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לבטא " Exoriare aliquis nostris ex ossibus ultor!
[תנו למישהו לקום מעצמותי כנוקם]".
רצועת האדמה בצד המזרחי של האודר, מלבד גולנוב ואלטדאם, ניתנה לברנדנבורג.
גולנוב ואלטדאם הוחזקו על ידי ברנדנבורג כמשכון בתמורה לפיצויים, עד שאלו שולמו ב-1693.
במהלך מלחמת הצפון הגדולה, שטטין הייתה נצורה על ידי כוחות רוסים וסקסונים בראשות הנסיך מנשיקוב, ונכנעה ב-29 בספטמבר.
על פי הסכם שוודט ב-6 באוקטובר, למנשיקוב שולמו עלויות המלחמה שלו על ידי פרוסיה, ושטטין נכבשה על ידי חיילי הולשטיין וברנדנבורג.
ב-12 ביוני 1714 חתם פרידריך וילהלם הראשון מברנדנבורג-פרוסיה הסכם עם האימפריה הרוסית המאשר את הישגיה באינגרמלנד השוודית, קרליה ואסטוניה, ובתמורה קיבל אישור רוסי על הישגיו בדרום פומרניה השוודית.
ב-22 בנובמבר 1714 חזר קרל השנים עשר, מלך שוודיה מהאימפריה העות'מאנית כדי להוביל את ההגנה השוודית בפומרניה באופן אישי.
בתורם, כוחותיו של הולשטיין בשטטין נבלמו כבעל ברית שוודי על ידי פרוסיה.
בפברואר 1715, תפס קרל את וולגאסט במקדמה לשיקום השליטה השוודית במערב פומרניה.
ב-1 במאי 1715 הכריזה פרוסיה רשמית מלחמה על שוודיה.
באותו חודש הצטרפו הנובר ודנמרק לחוזה הרוסי-פרוסי מ-1714. כוחות בעלות הברית כבשו לאחר מכן את כל פומרניה פרט לשטרלזונד.
בקרב שטרלזונד הוביל קרל השנים עשר, מלך שוודיה את ההגנה עד ל-22 בדצמבר 1715, אז התפנה ללונד.
בהסכם סטוקהולם, שנחתם ב-21 בינואר 1720, הורשתה פרוסיה לשמור על כיבושיה, כולל שטטין.
בכך ויתרה שוודיה על החלקים שממזרח לנהר אודר שהושגו ב-1648 וכן על מערב פומרניה דרומית לנהר פיין (Old Western Pomerania או Altvorpommern) ואת האיים וולין ואוזדום לברנדנבורג-פרוסיה תמורת תשלום של 2 מיליון טלר.
לאחר קרב זורנדורף ב-1759 (מלחמת שבע השנים), כוחות רוסים עשו את דרכם לתוך פומרניה והטילו מצור על קולברג.
כשקולברג התנגדה, החיילים הרוסים הרסו את פומרניה הרחוקה.
שוודיה ורוסיה פלשו לפומרניה הברנדנבורגית במהלך השנים 1760 ו-1761. קולברג שוב הפכה למטרה, עמדה במצור שני, אך לא בשלישי ב-1761 .
בחורף של אותה שנה, הפכו הכוחות הרוסיים את פומרניה הרחוקה למקלט החורף שלהם.
בשנת 1762 כרתה פרוסיה שלום עם שוודיה ורוסיה.
פומרניה הברנדנבורגית נותרה הרוס ומספר ההרוגים האזרחיים הסתכם ב-72,000.
בנייה מחדש וקולוניזציה פנימית של פומרניה הפרוסית
היו גם מקרים שבהם הבונים בית קיבלו אזרחות חינם, נפטרו מחובות חיל המצב או קיבלו בחינם את העצים הדרושים.
כמו כן, מבני ציבור חודשו או נבנו חדשים על ידי הממשל הפרוסי.
ביצות באזורי רנדוברוק ואוקרמרק יובשו והתיישבו עם קולוניסטים מארצות השפלה משנת 1718. בשנת 1734 נודע חלק מאזור זה כ"הולנד המלכותית".
מתנחלים הולנדים התיישבו גם בחלקים אחרים של פומרניה.
כמו כן, פרוטסטנטים מאזור זלצבורג הקתולי הגיעו לפרוסיה דרך הנמלים של פומרניה.
בעוד שרובם המשיכו להתיישב בחלקים אחרים של פרוסיה, חלקם התיישבו בפומרניה.
כדי לשפר את הגישה לנמל שטטין, נהר שוויינה הועמק ו-Swinemünde נוסדה על שפך הנהר ב-1748. פרויקט דומה בשטולפ נכשל עקב מחסור כספי.
לאורך שנות ה-50 של המאה ה-18 יובשו ביצות אודרברוך העצומות כדי לספק שטחים חקלאיים.
המלך פרידריך הגדול מינה את פרנץ בלתזר פון ברנקנהוף לבנות מחדש את החלק הפרוסי שסועת המלחמה של פומרניה.
עוד לפני מלחמת שבע השנים החלה הקולוניזציה הפנימית של פומרניה הרחוקה על ידי הנסיך מוריץ מאנהלט-דסאו.
ברנקנהוף, לאחר שסיפק סיוע הומניטרי ב-1763 (במיוחד סוסים וחיטה מהצבא וכסף לזרעים ולמחיית חיים), הציג תוכניות לסיוע כספי, הפחתת מיסים וזיכויים בשיעור נמוך, וכך הצליח לשקם את רוב החוות שנהרסו בבנייה מחדש בשנת 1764.
בשנים שלאחר מכן, אדמות חקלאיות חדשות הועמדו לזמינות על ידי פינוי יערות וניקוז ביצות (למשל Thurbruch, Plönebruch, Schmolsiner Bruch) ואגמים (למשל Madüsee, Neustettiner See) וכן בניית שפות בכמה נהרות (למשל אינה, לאבה).
כדי לפצות על אובדן האוכלוסייה בזמן המלחמה, נמשכו קולוניסטים חדשים.
בשנות ה-40 של המאה ה-17 הוזמנו קולוניסטים מפפאלץ, וירטמברג, מקלנבורג ומבוהמיה.
רובם הגיעו מפפאלץ, בעוד שהבוהמים חזרו במהרה למולדתם כתוצאה ממחסור בדיור.
בשנת 1750 החל גיוס מתיישבים בדנציג, אלבינג, ורשה, אאוגסבורג, פרנקפורט אם מיין, נירנברג, המבורג ובריסל.
בעיירות התיישבו בעלי מלאכה פרוטסטנטים מפולין הקתולית.
המתנחלים שוחררו ממסים ושירותים מסוימים כמו שירות צבאי.
בין 1740 ל-1784 הגיעו לפומרניה הפרוסית 26,000 מתנחלים, ונוסדו 159 כפרים חדשים.
מקורם של רוב המתיישבים היה בפפאלץ, מקלנבורג ופולין.
בשנת 1786 הגיעה אוכלוסיית פומרניה הפרוסית (פומרניה הרחוקה ומערב פומרניה מדרום לנהר פינה) ל-438,700 נפש.
לאחר שפרוסיה הפסידה בקרב ינה-אאורשטדט בסוף 1806, צעדו חיילים צרפתים צפונה לתוך מחוז פומרניה.
שטטין המבוצרת נכנעה ללא קרב, והמחוז נכבש על ידי הכוחות הצרפתיים.
רק קולברג המבוצרת התנגדה, והצרפתים הטילו מצור במרץ 1807. פרדיננד פון שיל היה בין המכותרים.
המצור לא הצליח והוסר רק כאשר פרוסיה נכנעה לנפוליאון בונפרטה בשלום טילזיט ב-2 ביולי.
תנאי הכניעה כללו פיצויי מלחמה גבוהים (25,000,000 טלרים ממחוז פומרניה בלבד).
ההסכמה על נסיגת הכוחות הצרפתיים נדחתה שוב ושוב.
בנובמבר 1808 עזבו החיילים הצרפתים את המחוז מלבד שטטין, מה שאילץ את ממשלת המחוז לעבור לשטארגארד ב-1809. שמו של ה- Kriegs- und Domänenkammer שונה לממשלה המלכותית-פרוסיה ("Königlich Preußische Regierung"), בעוד שהממשלה לשעבר ("הממשלה") שונתה לשם בית המשפט העליון של המדינה ("Oberlandesgericht").
הרפורמות של פום שטיין (1807) ו (1811) ביטלו את הצמיתות.
בשנת 1812 פלשו כוחות צרפתים לפומרניה השוודית, וגם כבשו שוב את פומרניה הפרוסית.
הכוחות הפרוסיים השתלטו על קולברג.
לאחר שלודוויג יורק פון ורטנבורג, שפיקד על קורפוס פרוסי עם נתח פומרני משמעותי, עזב את הקואליציה עם צרפת באמנת טאורוגן מ-30 בדצמבר 1812, גייס הצבא הפרוסי את הפומרנים בפברואר 1813. כמו כן, בפברואר הגיעו הכוחות הרוסיים לפומרניה הרחוקה.
פרובינציית מגדבורג הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה בתוך גרמניה הנאצית בין השנים 1944 עד 1945. בירת המחוז הייתה מגדבורג.
המחוז הוקם ב-1 ביולי 1944 מתוך Regierungsbezirk Magdeburg, אזור ממשלתי מפרובינציית סקסוניה לשעבר.
המחוז נכבש על ידי חיילים אמריקאים לאחר כיבוש מגדבורג באפריל 1945 במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שהשטח הועבר משליטה אמריקאית לסובייטית, הוא מוזג עם האלה-מרזבורג ואנהלט כדי ליצור מחדש את פרובינציית סקסוניה, מאוחר יותר שונה שמה למחוז סקסוניה-אנהלט ובסופו של דבר למדינה הפדרלית של סקסוניה-אנהלט.
פרובינציית מיין מתייחס לכל אחת מהמושבות האנגליות השונות שהוקמו במאה ה-17 לאורך החוף הצפון מזרחי של אמריקה הצפונית, בתוך חלקים ממדינות ארצות הברית של ימינו מיין, ניו המפשייר וורמונט, והפרובינציות הקנדיות של קוויבק וניו ברנזוויק.
היא התקיימה באמצעות סדרה של זיכיונות קרקעיים שנעשו על ידי מלכי אנגליה בתקופה זו, וכללה את ניו סומרסטשייר, ליגוניה ופאלמות' (כיום פורטלנד, מיין).
הפרובינציה שולבה במושבת מפרץ מסצ'וסטס במהלך שנות ה-50 של המאה ה-17, החל מהקמתו של מחוז יורק, מסצ'וסטס, שהשתרע מנהר פיסקאטקווה עד מזרחית לשפך נהר הפרסומפסקוט במפרץ קסקו.
הזיכיון הראשון על הקמת פרובינציית מיין הוענק ב-10 באוגוסט 1622 לסר פרדיננדו גורג'ס וג'ון מייסון על ידי מועצת פלימות' לניו אינגלנד, שבעצמה הוענק לה זיכיון מלכותי על ידי ג'יימס הראשון לחוף צפון אמריקה בין ה קו הרוחב ה-40 לקו הרוחב ה-48 "מן הים לים".
הזיכיון הראשון הזה הקיף את החוף שבין הנהרות מרימאק וקנבק, וחלקת אדמה לא סדירה בין מי השפכים של שני הנהרות.
בשנת 1629, ג'ורג'ס ומייסון הסכימו לפצל את הזיכיון בנהר פיסקאטקווה, כאשר מייסון שומר על האדמה שמדרום לנהר פרובינציית ניו המפשייר.
ג'ורג'ס קרא לחלק השטח הצפוני יותר שלו, ניו סומרסטשייר על שם מחוז הולדתו סומרסט באנגליה.
חוסר מימון והעדר אמנה מלכותית עיכבו את הפיתוח, והוקמו רק כמה יישובים קטנים.
ג'ורג'ס ביקש ליצור קהילה נאו-פיאודלית הדומה למערב אנגליה.
המושבה הייתה אנגליקנית ומלוכנית, ולכן צידדה במלך במלחמת האזרחים האנגלית (1642–1651).
בשנת 1639, גורג'ס השיג זיכיון מחודש על האזור שבין נהרות פיסקאטקווה וקנבק, בצורת אמנה מלכותית של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
האזור היה בערך זהה לזה שכוסה בזיכיון משנת 1622 לאחר הפיצול ב-1629 עם מייסון.
מאמץ הקולוניזציה המחודש הזה נבלם גם בשל מחסור בכסף ובמתיישבים, אך המשיך לשרוד גם לאחר מותו של ג'ורג'ס ב-1647.
החל משנות ה-40 של המאה ה-17, מושבת מפרץ מסצ'וסטס הסמוכה החלה לתבוע שטחים מצפון לנהר המרימאק, מכיוון שהנקודה הצפונית ביותר של המרימאק הייתה צפונה יותר משפכו.
זה הביא לניהול של ההתיישבויות המוקדמות של מה שהפך מאוחר יותר לניו המפשייר.
לאחר סקר שנערך בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, הרחיבה מסצ'וסטס את תביעות הקרקע שלה עד צפונה עד מפרץ קאסקו.
עד 1658, מסצ'וסטס השלימה את הטמעת כל הטריטוריה המקורית של גורג'ס בשטח השיפוט שלה.
בשנת 1664, העניק צ'ארלס השני, מלך אנגליה מענק לג'יימס, דוכס יורק עבור שטחים מצפון וממזרח לנהר קנבק.
על פי תנאי הזיכיון הזה, הטריטוריה שולבה במחוז קורנוול, חלק מפרובינציית ניו יורק הקניינית של הדוכס.
השטח שנקבע באמנה זו הקיף את האזורים שבין הנהרות קנבק וסנט קרואה.
אזור זה, שנקרא בעבר הטריטוריה של סגדהוק, מהווה את החלק המזרחי של מדינת מיין של ימינו.
צ'ארלס התכוון לכלול במענק זה את טריטוריית הגורג'ס לשעבר, אך יורשיהם של הגורג'ס בחרו במקום זאת למכור את שאר התביעות שלהם למסצ'וסטס.
בשנים 1674–1675, האזור שבין נהר קנבק ומפרץ פנובסקוט נוהל כמחוז דבונשייר, מחוז מיין, מושבת מפרץ מסצ'וסטס, חופף לטענת ניו יורק.
החל משנת 1675, מלחמת המלך פיליפ הביאה לנטישת אזור זה על ידי מתיישבים אנגלים עד המאה ה-18.
בשנת 1691, ויליאם השלישי ומרי השנייה הוציאו אמנה למחוז החדש של מפרץ מסצ'וסטס שהקיף (בנוסף לטריטוריות אחרות) את התביעות הקודמות של מושבת מפרץ מסצ'וסטס, ושל הדוכס מיורק.
האזור הפך לנפת יורק, מסצ'וסטס ולאחר מכן למחוז מיין, חלק ממסצ'וסטס עד שהפך למדינה עצמאית ב-1820.
פרובינציית ניו המפשייר הייתה מושבה אנגלית ולאחר מכן פרובינציה בריטית בניו אינגלנד.
זה מתאים לטריטוריה שבין הנהרות מרימאק ופיסקטקווה בחוף המזרחי של צפון אמריקה.
היא נקראה על שם המחוז האנגלי המפשייר בדרום אנגליה על ידי קפטן ג'ון מייסון בשנת 1629. בשנת 1776 כוננה הפרובינציה מדינה וממשלה עצמאית, מדינת ניו המפשייר, והצטרפה עם שתים עשרה מושבות אחרות כדי ליצור את ארצות הברית.
האירופים התיישבו לראשונה בניו המפשייר בשנות ה-20 של המאה ה-17, והפרובינציה הייתה מורכבת במשך שנים רבות ממספר קטן של קהילות לאורך חוף הים, נהר פיסקאטקווה והמפרץ הגדול.
האמנה שלה נחקקה ב-14 במאי 1692, בתקופתם של ויליאם ומרי, המלכים המשותפים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
בין 1699 ל-1741, מושל המחוז היה לעיתים קרובות במקביל המושל של פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
מנהג זה הסתיים לחלוטין בשנת 1741, כאשר בנינג וונטוורת' מונה למושל.
וונטוורת' הגיש תביעה בשם הפרובינציה לאדמות ממערב לנהר קונטיקט, מזרחית לנהר ההדסון ומצפון למסצ'וסטס, והנפיק מענקי קרקע שנויים במחלוקת שהיו שנויים במחלוקת על ידי פרובינציית ניו יורק, שגם תבעה את השטח.
מחלוקות אלו הביאו להיווצרותן של רפובליקת ורמונט ומדינת ורמונט בארצות הברית.
כלכלת המחוז נשלטה על ידי עצים ודיג.
המסחר בעצים, אף על פי שהיה רווחי, היה נושא לעימות עם הכתר, שביקש לשמור את העצים הטובים ביותר לשימוש כתרני אוניות.
למרות שהמנהיגים הפוריטנים של מסצ'וסטס שלטו בפרובינציה במשך שנים רבות, אוכלוסיית ניו המפשייר הייתה מגוונת מבחינה דתית, שמקורה בחלקה בשנותיה הראשונות עם פליטים מהאופוזיציה להבדלים הדתיים במסצ'וסטס.
משנות ה-80 של המאה ה-17 עד 1760, ניו המפשייר הייתה לעיתים קרובות בחזית של סכסוכים צבאיים עם צרפת החדשה ועם אבנאקי, וראתה התקפות גדולות על קהילותיה במלחמת המלך ויליאם, מלחמת דאמר ומלחמת המלך ג'ורג'.
הפרובינציה לא הייתה תחילה בעד עצמאות נחרצות, אך עם פרוץ הסכסוך המזוין בלקסינגטון ובקונקורד הצטרפו רבים מתושביה לעניין המהפכני.
לאחר שהמושל ג'ון וונטוורת' ברח מניו המפשייר באוגוסט 1775, אימצו התושבים חוקה בתחילת 1776. עצמאות כחלק מארצות הברית אושרה עם הסכם פריז משנת 1783.
לפני הקולוניזציה האנגלית, האזור שנמצא כעת בצפון מזרח ניו אינגלנד היה מאוכלס על ידי להקות של האבנאקי, שחיו בכפרים גדולים לפעמים של בתים ארוכים.
בהתאם לעונה, הם נשארו בקרבת כפריהם כדי לדוג, לאסוף צמחים, לייצר סירופ, ולסחור או להילחם עם שכניהם, או לפנות לשטחי עופות וצייד קרובים; מאוחר יותר הם גם גידלו טבק ו"שלוש האחיות": תירס, שעועית ודלעת.
חוף הים נחקר בשנים הראשונות של המאה ה-17 על ידי חוקרים אנגלים וצרפתים, כולל סמואל דה שמפלן וג'ון סמית'.
ההתיישבות האנגלית הקבועה החלה לאחר שהונפקו מענקי קרקע ב-1622 לג'ון מייסון וסר פרדיננדו גורג'ס עבור השטח שבין הנהרות מרימאק וסגדהוק (קנבק), המקיף בערך את ניו המפשייר של ימינו ומערב מיין.
מתיישבים, שמנהיגיהם הראשונים כללו את דייוויד תומסון, אדוארד הילטון ואחיו ויליאם הילטון, החלו ליישב את חוף ניו המפשייר כבר בשנת 1623, ולבסוף התרחבו לאורך חופי נהר פיסקאטקווה והמפרץ הגדול.
המתיישבים הללו התכוונו בעיקר להרוויח מהדיג המקומי.
מייסון וגורג'ס, שאף אחד מהם לא הגיע מעולם לניו אינגלנד, חילקו את טענותיהם לאורך נהר פיסקאטקווה ב-1629. מייסון לקח את הטריטוריה בין הפיסקטקווה למרימאק, וקרא לה "ניו המפשייר", על שם המחוז האנגלי המפשייר.
סכסוכים בין בעלי מענקים שניתנו על ידי מייסון וג'ורג'ס בנוגע לגבולותיהם הובילו בסופו של דבר לצורך בניהול אקטיבי יותר.
בשנת 1630 נשלח קפטן וולטר ניל כסוכן ראשי ומושל של ההתיישבויות התחתונות על פיסקאטקווה (כולל סטראוברי בנקה, פורטסמות' של היום), ובשנת 1631 נשלח קפטן תומאס ויגין למשול בהתיישבויות העליונות, הכוללות את דובר, דרהם וסטרתהם של ימינו.
לאחר מותו של מייסון ב-1635, המתיישבים והעובדים של מייסון ניכסו לעצמם רבות מנחלותיו.
אקסטר נוסד בשנת 1638 על ידי ג'ון וילרייט, לאחר שגורש ממושבת מפרץ מסצ'וסטס השכנה בגלל ההגנה על תורתה של אן האצ'ינסון, גיסתו.
בהיעדר הענקת סמכות מכל מי שקשור לבונים החופשיים, מפלגתו של וילרייט רכשה את הקרקע מאינדיאנים מקומיים.
מפלגתו כללה את ויליאם ונטוורת', שצאצאיו החלו למלא תפקיד מרכזי בהיסטוריה הקולוניאלית.
בערך באותו זמן, אחרים שלא היו מרוצים מהשלטון הפוריטני המחמיר במסצ'וסטס התיישבו בדובר, בעוד שהפוריטנים ממסצ'וסטס התיישבו במה שהפך בסופו של דבר להמפטון.
בגלל חוסר ממשל כללי, ההתיישביות בניו המפשייר ביקשו את ההגנה של שכנתן הגדולה מדרום, מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
בשנת 1641, הם הסכימו באופן קולקטיבי להיות מנוהלים ממסצ'וסטס, בתנאי שהערים ישמרו על שלטון עצמי, ושחברות בכנסייה הקהילתית לא תידרש לבוחריהם (כפי שהיה במסצ'וסטס).
ההתיישבויות היוו חלק מאותה מושבה עד 1679, ושלחו נציגים לבית המחוקקים של מסצ'וסטס בבוסטון.
יורשיו של מייסון היו בינתיים פעילים באנגליה, וביקשו להחזיר לעצמם את השליטה בשטחם, ומסצ'וסטס הייתה נתונה לביקורת גוברת של המלך צ'ארלס השני.
בשנת 1679, צ'ארלס הוציא צ'רטר להקמת פרובינציית ניו המפשייר, עם ג'ון קאט כנשיא הראשון.
בינואר 1680, קאט נכנס לתפקיד, וסיים את הממשל במסצ'וסטס.
עם זאת, קאט ויורשו, ריצ'רד ולדרון, התנגדו נחרצות ליורשי מייסון ולטענותיהם.
כתוצאה מכך, צ'ארלס הוציא צ'רטר שני ב-1682 עם אדוארד קרנפילד כמושל.
קרנפילד תמך מאוד ביורשי מייסון, וצבר כל כך הרבה אויבים מקומיים בתהליך שהוא הוחזר ב-1685. בשנת 1686, השטח הוכנס לדומיניון ניו אינגלנד, ניסיון לאחד את כל המושבות של ניו אינגלנד לממשלה אחת.
הערים בניו המפשייר לא סבלו תחת שלטונו של סר אדמונד אנדרוס כמו מסצ'וסטס.
לאחר שהדברים על המהפכה המהוללת הגיעו לבוסטון, שלטונות מסצ'וסטס קשרו קשר לעצור את אנדרוס ולהחזיר אותו לאנגליה.
זה הותיר את הערים בניו המפשייר ללא כל ממשל קולוניאלי, בדיוק כשמלחמת המלך ויליאם פרצה סביבן.
כפופים לפשיטות צרפתיות ואינדיאניות משמעותיות, הם פנו למושל מסצ'וסטס, סיימון ברדסטריט, שפיקח עליהם עד שוויליאם השלישי ומרי השנייה הוציאו צ'רטרים חדשים נפרדים ב-1691 עבור מסצ'וסטס וניו המפשייר כאחד.
סמואל אלן, איש עסקים שרכש את תביעות מייסון, מונה למושל הראשון על פי אמנת 1691. באותה מידה הוא לא הצליח לממש את תביעות הקרקע של מייסון, והוחלף ב-1699 על ידי רוזן בלומונט.
בלומונט היה הראשון בסדרה של מושלים ששלטו הן בניו המפשייר והן בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
עד 1741 היו המושלים משותפים, כאשר המושל בילה את רוב זמנו במסצ'וסטס.
כתוצאה מכך החזיקו סגני המושלים בכוח משמעותי.
המושל הכפול הפך לבעייתי בין השאר בגלל תביעות טריטוריאליות בין מסצ'וסטס לניו המפשייר.
מכיוון שהגבול הדרומי של מענק מייסון המקורי היה נהר המרימאק, ובאמנת מסצ'וסטס צוין גבול שלושה קילומטרים מצפון לאותו נהר, התביעות התנגשו, ולבסוף הובאו לידיעת המלך.
בשנת 1741, המלך ג'ורג' השני קבע את מה שהוא כיום הגבול בין מסצ'וסטס לניו המפשייר, והפריד בין המושלים, תוך הנפקת ועדה לבנינג ונטוורת' כמושל ניו המפשייר.
ונטוורת' פירש בצורה רחבה את הטענות הטריטוריאליות של ניו המפשייר, מתוך אמונה ששטחים ממערב לנהר קונטיקט שייכים לניו המפשייר.
במסגרת תוכנית שהייתה יעילה בצבירת עושר עבורו, הוא מכר מענקי קרקע בשטח זה במחירים נמוכים יחסית, אך דרש להקצות לו חלקים מהמענקים.
מענקים אלו הביאו את ניו המפשייר לסכסוך עם פרובינציית ניו יורק, הטוענת האחרת לשטח.
המלך ג'ורג' השלישי בשנת 1764 הכריע לטובת ניו יורק, ופתח מאבק בין בעלי המענקים של ניו המפשייר והרשויות בניו יורק שהביא בסופו של דבר להיווצרותה של מדינת ורמונט.
המחלוקת הביאה גם להחלפתו של ונטוורת' באחיינו ג'ון, שיהיה המושל המלכותי האחרון של המחוז.
מכיוון שהפרובינציה הייתה על הגבול הצפוני הגובל בצרפת החדשה, הקהילות שלו הותקפו לעיתים קרובות במהלך מלחמת המלך ויליאם ומלחמת המלכה אן, ולאחר מכן שוב בשנות ה-20 של המאה ה-18 במהלך מלחמת דאמר.
בגלל מלחמות אלו הצטמצמה האוכלוסייה האינדיאנית בחלקים הצפוניים של המחוז, אך ההתיישבויות רק התרחבו לאט לאט אל פנים המחוז.
הפרובינציה חולקה למחוזות ב-1769, מאוחר יותר משאר שתים עשרה המושבות שמרדו נגד האימפריה הבריטית.
12 מושבות נוספות הצטרפו לניו המפשייר בהתנגדות לניסיונות של הפרלמנט הבריטי להטיל מיסים.
לאחר תחילת מלחמת העצמאות האמריקאית באפריל 1775, הפרובינציה גייסה רגימנטים ששירתו במצור על בוסטון, והייתה המושבה האירופית הראשונה לשעבר שהקימה רשמית ממשלה עצמאית, כמדינת ניו המפשייר, בינואר 1776.
מ-1630 עד 1780, אוכלוסיית ניו המפשייר גדלה מ-500 ל-87,802. ב-1623 הוקמו יישובי הקבע האנגלים הראשונים, דובר וריי, בעוד שפורטסמות' הייתה העיר הגדולה ביותר ב-1773 עם אוכלוסייה של 4,372. אוכלוסיית השחורים במושבה גדלה מ-30 ב-1640 ל-674 ב-1773 (ועלתה מ-1 ל-4 אחוז מהאוכלוסייה), אך ירדה ל-541 (או 0.6 אחוז מהאוכלוסייה) עד 1780.
בניו המפשייר, בניגוד לכמה מהמושבות האחרות של ניו אינגלנד, הכנסייה הפוריטנית לא הייתה הכנסייה המבוססת במושבה.
בעקבות ההתעוררות הגדולה הראשונה (1730–1755), מספר מקומות הפולחן הקבועים בניו המפשייר גדל ל-46 בשנת 1750 (40 מקומות קהילתיים, חמישה פרסביטריאניים ואחד אנגליקני), ול-125 מקומות פולחן רגילים עד 1776 (78 קהילתיים, 27 פרסביטריאנים, 13 בפטיסטים, ארבעה קווייקרים, שני אפיסקופלים וקהילה אחת של אור חדש).
פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס הייתה מושבה בניו אינגלנד שהפכה לאחת משלוש עשרה המדינות המקוריות של ארצות הברית.
היא הוחכרה ב-7 באוקטובר 1691 על ידי ויליאם השלישי ומרי השנייה, המלכים המשותפים של ממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, והתבססה על מיזוג של כמה מושבות בריטיות קודמות בניו אינגלנד.
האמנה נכנסה לתוקף ב-14 במאי 1692, וכללה את מושבת מפרץ מסצ'וסטס, מושבת פלימות', פרובינציית מיין, מרתה'ס ויניארד, ננטקט, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק; קהיליית מסצ'וסטס היא הישות שירשה אותה באופן ישיר.
מיין הפכה למדינה נפרדת מאז 1820, ונובה סקוטיה וניו ברנזוויק הם כיום מחוזות קנדיים, לאחר שהיוו חלק מהמושבה רק עד 1697.
השם מסצ'וסטס מגיע מהאינדיאנים של מסצ'וסט, שבט אלגונקוויאני.
זה תורגם כ"בגבעה הגדולה", "במקום של גבעות גדולות", או "בטווח הגבעות", בהתייחס לגבעות הכחולות ולגבעה הכחולה הגדולה בפרט.
ההתיישבות הקולוניאלית של חופי מפרץ מסצ'וסטס החלה ב-1620 עם ייסוד המושבה פלימות'.
בשנות ה-80 של המאה ה-17, מספר המושבות של ניו אינגלנד התייצב על חמש; מושבת קונטיקט, מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, ופרובינציית ניו המפשייר כולן גבלו באזור המקיף את מפרץ מסצ'וסטס ופלימות'.
אולם מפרץ מסצ'וסטס היה המאוכלס והמשמעותי ביותר מבחינה כלכלית, ואירח צי סוחרים גדול.
למושבות היו מאבקים עם כמה מהתושבים הילידים.
שבט פקוווט הושמד למעשה במלחמת פקווט במהלך שנות ה-30 של המאה ה-17, ומלחמתו של המלך פיליפ בשנות ה-70 של המאה ה-17 חיסלה את משפחת נראגנסט בדרום ניו אינגלנד.
מלחמת המלך פיליפ גם הייתה יקרה מאוד למתיישבים של ניו אינגלנד, ועצרה את ההתרחבות למספר שנים.
מסצ'וסטס ופלימות' היו שתיהן עצמאיות פוליטית מאנגליה בימיהן הראשונים, אך מצב זה השתנה לאחר החזרתו של צ'ארלס השני לכס המלכות האנגלי ב-1660. צ'ארלס חיפש פיקוח הדוק יותר על המושבות, והוא ניסה להנהיג ולאכוף שליטה כלכלית על פעילותן.
חוקי הסחר הימי שהתקבלו בשנות ה-60 של המאה ה-17 לא אהבו באופן נרחב במסצ'וסטס, שם סוחרים מצאו את עצמם לעיתים קרובות לכודים ומתנגשים עם הכללים.
צ'ארלס השני גם ראה בהנפקת המטבעות של מסצ'וסטס מעשה בגידה.
עם זאת, ממשלות קולוניאליות רבות לא אכפו את המעשים עצמן, במיוחד מסצ'וסטס, והמתחים גדלו כאשר צ'ארלס ביטל את אמנת מסצ'וסטס הראשונה ב-1684.
בשנת 1686, יורשו של צ'ארלס השני, ג'יימס השני, הקים את דומיניון ניו אינגלנד אשר בסופו של דבר כונן יחידה פוליטית אחת מתוך השטחים הבריטיים ממפרץ דלאוור ועד מפרץ פנובסקוט.
מושל הדומיניון סר אדמונד אנדרוס היה מאוד לא פופולרי במושבות, אבל הוא היה שנוא במיוחד במסצ'וסטס, שם הוא הכעיס כמעט את כולם על ידי אכיפה נוקשה של חוקי הסחר הימי, ביטול חוזי קרקע, הקניית בית מפגש פוריטני כאתר לקיום טקסים לכנסייה האנגליקנית, והגבלת פגישות העיר, בין השאר תלונות שונות.
ג'יימס הודח במהפכה המהוללת של 1688, ואז קמו מנהיגים פוליטיים של מסצ'וסטס נגד אנדרוס, ועצרו אותו ושלטונות אנגליים אחרים באפריל 1689. זה הוביל לפירוק הדומיניון, שכן המושבות האחרות החזירו במהירות את צורות הממשל הישנות שלהן.
למושבה פלימות' מעולם לא הייתה אמנה מלכותית, כך שהממשל שלה תמיד היה על בסיס קצת מעורער.
הממשלה הקולוניאלית של מסצ'וסטס הוקמה מחדש אך לא הייתה לה עוד אמנה תקפה, וכמה מתנגדי השלטון הפוריטני הישן סירבו לשלם מיסים ועסקו בצורות מחאה אחרות.
סוכנים פרובינציאליים נסעו ללונדון, שם ייצג אינגריס מת'ר את מנהיגי המושבות הישנות, והוא עתר לוויליאם השלישי ומרי השנייה כדי לשחזר את האמנה הקולוניאלית הישנה.
אולם המלך סירב כאשר נודע לו שהדבר עלול להביא לחזרה לשלטון הדתי.
במקום זאת, הלורדים של הסחר שילבו את המושבות פלימות' ומפרץ מסצ'וסטס לפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
הם הוציאו צ'רטר למחוז ב-7 באוקטובר 1691, ומינו את סר ויליאם פיפס כמושל שלה.
האמנה החדשה הייתה שונה מזו הישנה בכמה מובנים חשובים.
אחד השינויים העיקריים התקבל בגלל התנגדותו של מת'ר, ושינה את דרישות הזכאות להצבעה מכישורים דתיים לבעלות על קרקע.
ההשפעה של השינוי הזה הייתה נושא לוויכוח בין היסטוריונים, אבל יש הסכמה משמעותית שהוא הגדיל מאוד את מספר הגברים הזכאים להצביע.
הכללים החדשים חייבו מצביעים פוטנציאליים להחזיק בנכס או נדל"ן בשווי 40 ליש"ט שהניבו לפחות 2 ליש"ט לשנה בשכר דירה; בנג'מין לאברי מעריך שזה כלל כשלושה רבעים מאוכלוסיית הגברים הבוגרים באותה תקופה.
האמנה גם הבטיחה חופש פולחן, אך רק לנוצרים שאינם קתולים.
השינוי הגדול השני היה שפקידים בכירים בממשלה מונו על ידי הכתר במקום להיבחר, כולל מושל, סגן מושל ושופטים.
אולם האספה המחוקקת (או בית המשפט הכללי) המשיכה להיבחר והייתה אחראית לבחירת חברי מועצת המושל.
למושל הייתה סמכות וטו על חוקים שהתקבלו על ידי בית המשפט הכללי, וכן על מינויים למועצה.
כללים אלה היו שונים במובנים חשובים מהאמנות המלכותיות מהן נהנו שאר המושבות בניו אינגלנד.