tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרגת גנרלפלדמרשל הונהגה כותפת שעליה שתי אלות בחוצות זו את זו באלכסון.
גנרלים גרמנים החלו גם לובשים עלי אלון מוזהבים על צווארוניהם, בניגוד לטלאי הצווארון שלבשו יחידות עילית, או הצווארונים הרגילים של שאר כוחות הצבא הגרמניים.
דרגת "גנרל אוברסט בדרגת גנרלפלדמרשל" (Generaloberst im Range eines Generalfeldmarschalls) הוצגה בצבא הפרוסי / הקיסרי בשנת 1871. והוענקה לגנרלים בכירים שהחזיקו בדרך כלל מינוי של מפקח צבא ויועדו לשמש כמפקדי ארמיות במקרה של פעולות איבה.
הכותפת הוצגה על ידי אלות עם שלושה מעוינים.
דרגת גנרל (עם שלושה מעוינים בלבד) נוצרה בשנת 1901. בצבא הפרוסי ניתן היה להעניק דרגת גנרלפלדמרשל רק לקצינים פעילים בזמן מלחמה אם הם ניצחו בקרב או הסתערו על מבצר.
בימי שלום הוענקה הדרגה כדרגת כבוד לנסיכים ידידותיים וכתואר כבוד לגנרלים בכירים כשפרשו - "גנרל בדרגת הכבוד של גנרלפלדמרשל" (General mit dem Charakter eines Generalfeldmarschall) - דרגה שבוטלה בשנת 1911. במקביל, שינויי הדרגה של גנרל אוברסט בדרגת גנרלפלדמרשל שונתה לארבעה מעוינים ללא האלות.
דרגת הגנרל הגרמנית ראתה את השימוש הרחב ביותר שלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשל התפשטותם האדירה של הכוחות המזוינים הגרמניים (ורמאכט), קודמו בשנות השלושים "גל" של גנרלים חדש שהוביל את גרמניה למלחמה.
שווה ערך קוד נאט"ו OF-10 OF-9 OF-8 OF-7 OF-6הרלופטוואפה גנרל-פלדמרשל גנרל-אוברסט גנרל חיל גנרל-לויטננט גנרל-מיורואפן אס אסאין דרגה שוות ערך אוברסט-גרופנפיהרר אובר-גרופנפיהרר גרופנפיהרר בריגדפיהרר
בשנת 1936 חידש היטלר את דרגת גנרלפלדמרשל, ובתקופת גרמניה הנאצית הוענקה דרגה זו ל-26 גנרלים.
דרגת גנרל אוברסט, המתורגמת בדרך כלל כ"קולונל גנרל", אך תרגומה המדויק יותר הוא "גנרל בכיר".
גנרל אוברסט היה בדרך כלל מפקד ארמייה.
במלחמת העולם השנייה הייתה דרגת גנרל חיל דרגה של כוחות היבשה של הוורמאכט, או של הלופטוואפה, וסימלה את החיל בו שירת הקצין.
בין דרגות אלו נכללו: גנרל חיל הפרשים, גנרל חיל התותחנים וגנרל חיל הרגלים, כמו כן היו בוורמאכט גם דרגות גנרל חיל השריון, גנרל הכוחות ההרריים, גנרל חיל ההנדסה, גנרל חיל הצנחנים, גנרל מטוסי הקרב, גנרל חיל הנ"מ, גנרל חיל הקשר וגנרל חיל הקשר האווירי.
גנרל חיל היה בדרך כלל מפקד קורפוס.
גנרל לוטננט היה בדרך כלל מפקד דיוויזיה בכיר.
גנרל-מיור היה בדרך כלל מפקד דיוויזיה זוטר.
עם הקמת הלופטוואפה החלו הגנרלים של חיל האוויר להשתמש באותן דרגות גנרל כמו הצבא הגרמני.
אותות הכתפיים היו זהות לזה ששימש את הצבא, בתוספת טלאי צווארון מיוחדים שנשאו על ידי הגנרלים בלופטוואפה.
הדרגה העליונה של רייכסמרשל נוצרה בשנת 1940 עבור הרמן גרינג.
בשנת 1941 החל הוואפן אס אס להשתמש בדרגות גנרל בנוסף לדרגות SS רגילות.
בוואפן אס אס לא היו גנרלפלדמרשלים, אך דרגת רייכספיהרר אס אס שהוחזקה על ידי היינריך הימלר נחשבה כשוות ערך לגנרלפלדמרשל במהלך שנות המלחמה.
דרגת הקולונל הבכירה של אוברפיהרר נחשבה לעיתים כשוות ערך לגנרל.
עם זאת, הדרגה (בפרט בקרב הוואפן-אס-אס) לא נחשבה שקולה לדרגת גנרל, לא החזיקה בדש של גנרל, והוצגה עם הכותפות של אוברסט.
לאחר מלחמת העולם השנייה, צבא גרמניה המערבית, הבונדסוור, וצבא גרמניה המזרחית, צבא העם הלאומי, אימצו את מערכת הדרגות של הגושים הצבאיים שלהם.
הבונדסוור הכניס את דרגת בריגדה-גנרל מתחת לדרגת גנרל מיור, אשר נותרה מתחת לדרגת גנרל-לויטננט וגנרל, וכך כל אחת מהדרגות הללו מציינת כעת דרגה גבוהה יותר מבעבר (למשל גנרל-לויטננט היא עכשיו גנרל שלושה כוכבים).
לפני איחוד גרמניה מחדש, דרגות הקצונה בגרמניה המזרחית התבססו על המודל הסובייטי.
גנרל מיור הייתה עדיין דרגת הקצונה הנמוכה ביותר, ואחריה גנרל לוטננט, גנרל אוברסט (שהפכה לדרגת גנרל שלושה כוכבים במקום ארבעה) וארמה-גנרל.
בשנת 1982 קבעה ממשלת גרמניה המזרחית את דרגת מרשל גרמניה המזרחית, אף על פי שאף אחד לא הועלה לדרגה זו.
גנרל חיל המודיעין האווירי היה גנרל חיל של הלופטוואפה בגרמניה הנאצית.
עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, דרגת גנרל מסוימת זו הייתה ברמת שלושה כוכבים (OF-8), שווה ערך ללוטננט גנרל אמריקאי.
דרגות "גנרל חיל" של הלופטוואפה היו ב-1945:
הדרגה הייתה שווה ערך לגנרל חיל של כוחות היבשה של הוורמאכט כדלקמן:
הדרגה הייתה מקבילה גם לדרגות שלושת הכוכבים הגרמניים:
אדמירל הקריגסמרינה, שווה ערך לסגן אדמירל האמריקאי
שם תאריכי חיים קידום הערה פרידריך פאהנרט 1879–1964 1 באפריל 1945 המפקד העליון של המודיעין האווירי בהאלה וולפגנג מרטיני 1891–1963 1941 מומחה לטכנולוגיית מכ"ם גרמנית ולטר זורן 1880–1976 30 בינואר 1945 מפקד תקשורת הלופטוואפה ב-RLM
גנרל חיל האוויר היה גנרל חיל של הלופטוואפה בגרמניה הנאצית.
הדרגה הייתה שוות ערך לגנרל חיל של כוחות היבשה של הוורמאכט כדלקמן:
שֵׁם תאריכי חיים קידום הֶעָרָה וילהלם שוברט 1879–1972 1 ביולי 1942 מומחה לכלכלת מלחמה וחימוש ולטר וקה 1885–1943 1 בדצמבר 1942 המפקד הראשון של מטה המשמר של משטרת הרמן גרינג
גנרל חיל טייסי הקרב היה גנרל חיל של הלופטוואפה בגרמניה הנאצית.
גנרל חיל הנ"מ היה גנרל חיל של הלופטוואפה בגרמניה הנאצית.
גנרל חיל האוויר (GAF) היא דרגת גנרל חמישה כוכבים והיא הדרגה הגבוהה ביותר האפשרית בחיל האוויר של ארצות הברית.
גנרל חיל האוויר מדורג מיד מעל גנרל והוא שווה ערך לגנרל הצבא בצבא ארצות הברית ואדמירל צי בצי ארצות הברית.
בדרגה החזיק רק אדם אחד, הגנרל הנרי ה.
ארנולד, אשר שירת כראש חילות האוויר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מכיוון שחיל האוויר היה מרכיב של הצבא ולא זרוע עצמאית, הדרגה מעולם לא הוחזקה על ידי איש חיל האוויר.
ארנולד, המפקד של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, הפך לטייס הראשון שהועלה לדרגת חמישה כוכבים של גנרל הצבא ב-21 בדצמבר 1944. ארבעת האנשים הנוספים שקודמו לדרגת גנרל הצבא, כולם מכוחות היבשה של הצבא, היו ראש המטה של צבא ארצות הברית ג'ורג' ס.
מרשל, המפקד העליון של אזור דרום מערב האוקיינוס השקט דאגלס מקארתור, המפקד העליון של המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית דווייט ד.
אייזנהאואר ומפקד קבוצת הארמיות ה-12 עומר בראדלי.
גנרל הצבא ארנולד שמר על הדרגה לאחר שחיל האוויר האמריקני קיבל את עצמאותו מצבא ארצות הברית ב-18 בספטמבר 1947. ב-7 במאי 1949, הדרגה הרשמית של הנרי ארנולד בארצות הברית סומנה מחדש מגנרל הצבא לגנרל חיל האוויר.
גנרל חיל האוויר ארנולד הוא היחיד בכוחות המזוינים של ארצות הברית שיש לו שתי דרגות חמישה כוכבים והוא הטייס היחיד שיש לו דרגת חמישה כוכבים.
חיל האוויר מצהיר כעת שדרגת גנרל חיל האוויר היא דרגה פעילה וניתן להעניק אותה שוב לפי שיקול דעתו של הקונגרס של ארצות הברית.
עם זאת, הנשיא, בהסכמת הסנאט, רשאי להעניק כוכב חמישי בכל עת שימצא לנכון.
דרגה בכירה לגנרל חיל האוויר
הדרגה הבכירה יותר בקרב הכוחות המזוינים של ארצות הברית מגנרל חיל האוויר היא דרגת גנרל הצבאות.
דרגת גנרל הצבאות הוענקה רק לגנרלים ג'ון ג'יי פרשינג, יוליסס ס.
גנרל ג'ורג' וושינגטון הוא ציור שמן מאת האמן האמריקאי תומאס סאלי, המתאר את גנרל ג'ורג' וושינגטון רכוב על סוס בשדה הקרב.
היצירה צוירה בשנת 1841 וחתומה בראשי התיבות של האמן בתחתית השמאלית: "TS 1842." גודל הבד הוא 91.4 × 68.6 ס"מ.
תומאס סאלי, מחשובי ציירי הדיוקן בארצות הברית במאה ה-19, יצר לאורך חייו למעלה מ־2,000 פורטרטים.
לקוחותיו כללו את הבולטים שבאנשי התקופה, בהם נשיאים כמו אנדרו ג'קסון ותומאס ג'פרסון, וכן אנשי אצולה בריטים – ובכללם גם המלכה ויקטוריה בצעירותה.
אף שזכה להצלחה כצייר דיוקנאות, סאלי הגדיר את עצמו כ"צייר דיוקן והיסטוריה", והקדיש מקום מיוחד ליצירות בעלות נושא היסטורי.
הדיוקן הנוכחי של ג'ורג' וושינגטון הוא אחת מיצירותיו ההיסטוריות הבולטות ונחשב לאחת מפסגות הקריירה שלו.
סאלי נולד בלינקולנשייר שבאנגליה והיגר עם משפחתו לווירג'יניה בגיל תשע.
לאחר שלמד אצל אמנים אמריקאים ובאירופה, בייחוד בלונדון אצל בנג'מין וסט ונחשף לעבודתו של סר תומאס לורנס, פיתח סגנון ציור שהשפיע על יצירתו, עם הברקות צבעוניות ומכחול חופשי.
באנגליה גם התוודע לחשיבותם של ציורים היסטוריים, שהייתה גבוהה יותר מזו של דיוקנאות רגילים.
הציור מתאר את ג'ורג' וושינגטון רכוב על סוס, בראש סצנת קרב רחבת היקף.
הוא יושב זקוף, אוחז בכובעו, ומתבונן בשדה הקרב באיפוק ובריכוז.
סביבו נראים חיילים בגודל מוקטן, על רקע של עשן וענני אבק, מה שמחדד את נוכחותו המרכזית והסמלית של וושינגטון בתוך הסצנה.
שלא כייצוגים אירופיים של גיבורים צבאיים, כגון "נפוליאון חוצה את האלפים" מאת ז'אק-לואי דויד, המציגים דמויות ניצחון חגיגיות, תיאורו של וושינגטון בציור זה שואף להציג דמות שקולה ומהורהרת.
הבעת פניו מרמזת על עייפות ותודעה למחיר האנושי של הלחימה, והוא מוצג כגיבור רומנטי חזק אך מתמודד.
הציור מדגיש את יציבותו כמנהיג תוך שמירה על ממד רגשי מאופק.
סאלי הושפע רבות ממורו גילברט סטיוארט, שצייר את וושינגטון מהחיים בשנות ה-90 של המאה ה-18, ובפרט מדיוקן אתניאום", שהפך לדימוי האיקוני של וושינגטון.
אף שסאלי לא פגש את וושינגטון, הוא ביסס את ציוריו עליו דרך תיעוד חזותי, סיפורים, פסלים וציורים קיימים.
ציורו של סאלי משמר את תווי הפנים של סטיוארט, אך מעניק לדמות נופך רגשי עמוק יותר.
השפעה נוספת אפשרית היא ציורו של דויד: "נפוליאון חוצה את האלפים".
סאלי צפה בו ורשם אותו בעת ביקורו באחוזתו של ג'וזף בונפרטה בניו ג'רזי, וייתכן שסגנון הצגת המנהיג הרכוב שימש לו כהשראה עיצובית.
לפי מחקרים, ייתכן שהציור מתאר את מרד הוויסקי בפנסילבניה בשנת 1794, אז הנהיג וושינגטון בעצמו את הצבא הפדרלי לדיכוי ההתקוממות – הפעם היחידה שבה נשיא מכהן הוביל כוח צבאי לפעולה.
קטלוג של תערוכה משנת 1843 רשם את הציור תחת השם "דיוקן רכוב של גנרל וושינגטון הסוקר את חייליו בשנת 1794", דבר התומך בזיהוי הסצנה כמתייחסת למרד הוויסקי בפנסילבניה – האירוע היחיד שבו נשיא ארצות הברית מכהן הוביל באופן אישי כוחות צבאיים.
בשנת 1844 נכתב במגזין גודי'ס ליידי'ס בוק כי "דיוקנו הרכוב האחרון של וושינגטון מאת סאלי הוא יצירה מרהיבה, הראויה להירכש על ידי בירת מדינה או להיתלות בבית המחוקקים של ארצות הברית." גרסה דומה לציור מוצגת במטה Union League בפילדלפיה.
סאלי צייר לפחות 21 וריאציות של דמותו של וושינגטון במהלך הקריירה, החל מ־1807 ועד 1871, מתוך הכרה בביקוש הציבורי לדימויים של גיבורים לאומיים.
מקורו באוסף פרטי באוהיו, והוא עבר לאורך השנים בין בעלי תפקידים בכירים ואספנים פרטיים, לרבות מזכיר הצי ג'יימס ס.
גֵּנֵרָלגוּבֶרְנֶמַן (, "ממשל כללי", קיצור של: Generalgouvernement für die besetzten Polnischen Gebiete – "הממשל הכללי לשטחים הכבושים בפולין"; בפולנית: Generalne Gubernatorstwo) היה השם שנתנו הנאצים לשטחי פולין שלא סופחו לגרמניה לאחר כיבושה של פולין על ידי המשטר הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
שטחי הגנרלגוברנמן היו בין האזורים העיקריים שבהם בוצעה השמדת היהודים בשואה (להקלת הקריאה, הגנרלגוברנמן ייקרא להלן בתרגום העברי "הממשל הכללי").
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו צבאות גרמניה לפולין במהלך ההתחלתי של מלחמת העולם השנייה.
הגרמנים כבשו חלקים ניכרים מפולין (חלקים אחרים נכבשו על ידי ברית המועצות בהתאם לנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב).
ב-12 באוקטובר 1939 הכריז אדולף היטלר על חלוקתו המנהלית של האזור הכבוש בפולין.
שטחים נרחבים סופחו ל"רייך", ואילו חלק ניכר, ארבעה מחוזות – ורשה, לובלין, ראדום, וקרקוב – הוכרזו כ"ממשל כללי".
בראש הממשל הכללי הוצב ד"ר הנס פרנק, משפטן נאצי, וכסגנו התמנה ארתור זייס-אינקווארט, שהיה מראשי הנאצים באוסטריה וסייע לאנשלוס (סיפוחה של אוסטריה לרייך).
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות (מבצע ברברוסה), סופח לאזור הממשל הכללי גם אזור גליציה המזרחית, והפך למחוז החמישי של הממשל הכללי.
הממשל באזור הממשל הכללי היה במלואו בידי הגרמנים, ולאוכלוסייה המקומית לא היה בו חלק.
אוכלוסיית הממשל הכללי כללה בתחילה 12 מיליון איש, אך לאחר זמן מה נוספו 860,000 פולנים ויהודים אשר גורשו מאזורי פולין שסופחו ל"רייך", ועברו "יישוב מחדש" (מונח נאצי שפירושו בלשון פחות עדינה גירוש, לרוב לשם השמדה) באזורי הממשל הכללי.
מספרים אלו פחתו בשיעור שקשה לחשבו בשל מדיניות השמדת העם של הגרמנים הן כלפי היהודים והן כלפי האינטליגנציה הפולנית – שתי קבוצות אוכלוסייה כלפיהן הייתה מדיניות רשמית של השמדה.
משנת 1941 החלו רעב ומחלות מכים באוכלוסייה הכללית של הממשל הכללי.
פולנים, ואחת היא דתם או השכלתם, החלו נלקחים לגרמניה לעבודות כפייה במספרים גדולים.
המדובר במיליון עובדי כפייה, מהם מתו רבים בגרמניה עקב תנאים בלתי אנושיים, התעללות והרעבה שיטתית.
התוכנית ארוכת הטווח של הגרמנים הייתה לגרש, תוך 15–20 שנה, את כל תושבי הממשל הכללי הפולנים, וליישב במקומם 4–5 מיליון מהגרים גרמנים.
בשנת 1940 הייתה האוכלוסייה מחולקת לכמה קבוצות.
על פי המדיניות הגזענית הרשמית של הנאצים, לכל קבוצה הוקצבו זכויות שונות, הקצבת מזון שונה, מקומות מגורים שונים, מקומות בילוי ותחבורה ציבורית נפרדים.
הקבוצות להלן מסודרות מה"מיוחסות" ועד אלו שהושמדו בפועל:
גרמנים שמוצאם מחוץ לגרמניה, והם "אקטיביים" (פולקסדויטשה מסוג 1 ו-2).
גרמנים שמוצאם מחוץ לגרמניה, והם "פאסיביים" או שיש פולנים במשפחתם (פולקסדויטשה מסוג 3 ו-4).
אנשי "הרמה" – פולנים תושבי החבל ההררי פודהאלה, שהנאצים ראו בהם שבט גרמאני.
היה זה ניסיון לפצל בין הפולנים כדי לזכות בשיתוף פעולה מקבוצה אתנית שונה.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942, ד"ר יוזף ביהלר, איש הממשל הכללי, דחק במשתתפים, ובראשם ריינהרד היידריך, ליישם את "הפתרון הסופי" (השמדת היהודים) באזורי הממשל הכללי.
דאגתו העיקרית הייתה לדבריו השוק השחור שהפריע לפעולתו התקינה של הממשל.
לכך יש למצוא פתרון באמצעות השמדת היהודים.
גורם מקל היה כי בעיית התחבורה הייתה פחותה בהרבה מבמקומות אחרים.
יש להבהיר כי היהודים גורשו מאזורים רבים בגרמניה ובאזורים שסופחו לגרמניה, ונדחסו לגטאות צפופים, שאספקת המזון אליהם הייתה מאוד מצומצמת, במגמה מכוונת להרעיב את האוכלוסייה עד מוות.
וודאי שבתנאים אלו נוצר "שוק שחור".
בשנת 1942 החל מבצע ריינהרד, שכלל את השמדתה השיטתית של האוכלוסייה היהודית בממשל הכללי (ובאזורים שונים מחוצה לו).
בממשל הכללי הוקמו ארבעה מחנות השמדה בהם הושמדו קרוב למיליון וחצי בני אדם, רובם המוחלט יהודים, בין השנים 1942 ו-1944.
כארבעה מיליוני אנשים מאוכלוסיית הממשל הכללי לפני 1939 קיפחו את חייהם בטרם נכבש אזור הממשל הכללי על ידי הצבא האדום בשנת 1944.
הייתה זו מדיניותם המוצהרת של הגרמנים שהפולנים (הלא-יהודים), כעמים סלאביים אחרים, ירדו למעמד של צמיתים, ולבסוף יוחלפו בידי מתיישבים גרמנים.
באזור הממשל הכללי נאסר החינוך הגבוה, וכל המוסדות התרבותיים נסגרו.
פעולות אלו לוּוו בטבח בפולנים שהיו בעלי השכלה גבוהה, וכונו "האינטליגנציה הפולנית".
אזור זאמושץ' נבחר כמועמד לקולוניזציה על ידי גרמנים, ואוכלוסייתו גורשה מבתיה באכזריות רבה, אם כי עד שחרורו לא רבים היו הגרמנים אשר התיישבו בו.
ההתנגדות לשלטון הגרמני החלה מיד עם תחילת הכיבוש, אם כי מעטים האזורים בפולין הראויים לשמש למלחמת גרילה.
כח ההתנגדות העיקרי היה "צבא המולדת" (בפולנית "ארמייה קריובה" או AK) הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
עיקר כח האדם בארגון זה בא מחיילים יוצאי הצבא הפולני, ומתנדבים.
אחרים שפעלו בהתנגדות היו המיליציה הקומוניסטית "צבא העם" ("ארמייה לודובה" או AL), שהייתה בשליטת המפלגה הקומוניסטית הפולנית, וקיבלה את הוראותיה ממוסקבה.
במהלך שנות המלחמה אחראי צבא המולדת למותם של 150,000 גרמנים.
כוחו של ה-AL היה כ 5% מכוחו של ה-AK.
ביולי 1942 החלו הגרמנים בפינוי יהודי גטו ורשה למחנות השמדה.
באפריל 1943 רצו הגרמנים לחסל לגמרי את הגיטו.
אז התקוממו היהודים שנותרו בגטו, באירוע המכונה מרד גטו ורשה, בין 19 באפריל ל-16 במאי 1943 הייתה זו המרידה המזוינת הראשונה כנגד הגרמנים בשטחי הממשל הכללי, והיא שימשה כהשראה למרד הפולנים בורשה בשנת 1944. סופה של המרידה היה טראגי.
על אף שיהודי הגטו בראשות מרדכי אנילביץ' ופאבל פרנקל הפגינו התנגדות ראויה להערכה, בתנאים בלתי אפשריים, מול כוחות עודפים, הושמד הגטו, ורוב מגיניו נהרגו או נשלחו לתאי הגזים.
ביולי 1944, כאשר התקרב הצבא האדום אל ורשה, קראה הממשלה הפולנית הגולה בלונדון למרידה כנגד הגרמנים.
נראה היה כי כיבושה של ורשה על ידי הצבא האדום הוא אך עניין של זמן, וחשוב היה למנהיגי ההתנגדות הפולנית, כמו גם לממשלה הבריטית, כי העיר תשוחרר על ידי כוחות נאמנים לממשלה שבגלות, ולא על ידי הצבא האדום.
מהלך זה לא תואם עם הצבא האדום, שניסה לתפוס ראשי גשר על נהר הוויסלה וכלל לא תכנן כניסה לשטח עירוני.
ה-AK, בהנהגת הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי הכריז על מרד ב-1 באוגוסט 1944.
במהלך המרידה היה הצבא האדום במרחק של 30 קילומטר מוורשה, אך היה טרוד בקרבות עם כוחות גרמניים חזקים מצפון לעיר ולא היה בכוחו לסייע למורדים.
מטוסים בריטים ואמריקאים הצניחו להם אספקה אך הרוסים, שראו במרד אקט פוליטי ולא צבאי, סירבו לאפשר למטוסים גישה לשדות התעופה שלהם והם המריאו מאיטליה.
הצבא האדום החל במבצע אספקה מוצנחת משלו לורשה בספטמבר.
לאחר 63 ימי לחימה הוכרעו הלוחמים, והנהגת המרד נכנעה לגרמנים.
15,000 מן הלוחמים שנותרו נפלו בשבי (אך על פי הסכם הכניעה קיבלו מעמד של שבויי מלחמה, בעוד שקודם להסכם הם נורו במקום בו נמצאו), ושארית האוכלוסייה האזרחית של ורשה, כ-180,000 איש, גורשה.
כאשר התקדמו הרוסים דרך פולין בסוף שנת 1944, קרס הממשל הכללי.
הנס פרנק נתפס על ידי האמריקאים בשנת 1945 והועמד למשפט כפושע מלחמה.
יחד עימו במשפט פושעי המלחמה בנירנברג נדון אף ארתור זייס-אינקווארט, שהיה סגנו לתקופה קצרה.
השניים נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, נידונו למוות והוצאו להורג.
גִּנְּתוֹן הוא מושב עובדים השוכן במועצה אזורית חבל מודיעין בסמיכות לעיר לוד ולמושב בן שמן.
במושב כ-750 איש והוא משתרע על שטח של כ-2,200 דונם.
גנתון שוכן ממזרח לכביש 40, דרומית לכביש 1, צפונית לכביש 443 ומערבית לכפר הנוער בן שמן.
השם גנתון לקוח מתוך רשימת משפחות הכהנים ב: .
השם דומה במקצת לשמו של האתר הארכאולוגי הסמוך ג'ינדאס מהתקופות הצלבנית, הממלוכית והעת'מאנית, שעל אדמותיו הוקם המושב.
מייסדי המושב התיישבו במאי 1949 בכפר הערבי דיר טריף ששמו עוברת לבית עריף.
המייסדים נמנו על יוצאי בולגריה.
למושב הוקצו 2500 דונם ותוכנן שתושבי המושב יעבדו גם בתעשיית האבן בגלל הקרבה למחצבות בסביבה.
בין המתיישבים היו מספר קומוניסטים שסירבו להיות חברים בהסתדרות הציונית ובהסתדרות הכללית ועל כן לא קיבלו סיוע מארגונים אלו.
בנובמבר 1949 בקשו המוסדות המיישבים להעביר את הקומוניסטים ליישוב אחר בהתאם למדיניות של שמירה על הומוגניות במושבים.
התושבים הקומוניסטים התנגדו לכך והמפלגה הקומוניסטית הישראלית התגייסה לסייע להם במאבקם.
בתחילת 1950 קיימו הקומוניסטים שביתת רעב נגד סילוקם מהמושב ולאחר ששה ימים נחתם הסכם על פיו יינתן לחברי המושב עצמם להכריע, והקומוניסטים שיישארו יקבלו משק עזר במקום משק של חבר מושב.
לטענת הקומוניסטים, כל חברי המושב חתמו על עצומה בעד הישארות הקומוניסטים במושב.
המדריך במושב טען שהמריבות נובעות מאנשים מחוץ למושב ושחברי המושב רוצים לחיות בשלום.
בתחילת 1951 טענו החברים הקומוניסטים שההסכם לא קויים ודרשו להיות חברים מלאים במושב.
באוגוסט 1950 התגוררו במושב 92 משפחות.
בשנת 1951 עברו רוב חברי המושב להתיישבות קבע בגנתון, כאשר לקומוניסטים שסירבו לתת הצהרת תמיכה בציונות לא ניתן להצטרף אליהם והם נותרו בבית עריף.
לקבוצה הראשונה של המייסדים הצטרפו גם עולים מהונגריה, מרומניה, מצפון אפריקה ומפרס.
בשנת 1960 נקלע המושב למשבר כלכלי קשה לאחר שצבר חובות כבדים, מאחר שהגידולים החקלאיים של המושב היו לא רווחיים.
לטענת הסוכנות היהודית הסיבה למשבר הייתה העובדה ש-20 משקים במושב לא עסקו בחקלאות, והיוו נטל על שאר המשקים.
בעקבות המשבר הוכנה למושב תוכנית הבראה שכללה הוצאת 24 "משפחות לא יצרניות".
בחלק האחד משקים שהוקמו ב-1951 הכוללים בית וגם שטח חקלאי.
החלק השני מורכב מבתים המכונים "שכונת ההרחבה" בה 72 יחידות דיור ועוד כ-15 מגרשים המכונים "משקי עזר".
כיום (2025) מרבית האנשים לא עובדים בחקלאות, והם בעלי מקצועות חופשיים ועובדים מחוץ למושב.
במושב מבני ציבור כמו: בית עם, מזכירות, גני ילדים, קן נוער, בית כנסת, צרכניה, מירפאה, דואר, מועדון מבוגרים ,מגרש כדורסל, מתקני ספורט ומגרשי משחקים.
ביוני 1997, שילם הקבלן דוד אפל למושב 24.5 מיליון דולר, באמצעות חברת "מגדלי הזוהר" שבבעלותו, בעבור 1,400 דונם של קרקע חקלאית הממוקמת סמוך לכביש ירושלים-תל אביב, בצמוד לעיר לוד.
אפל, שבאותה עת הקים את שכונת גני אביב בצידה השני של לוד, רצה להקים פרויקט דומה שיכלול אלפי דירות, שטחי מסחר ותעסוקה.
התשלום בוצע על ידו מיד, וכל אחד מ-80 בעלי הנחלות במושב שלשל לכיסו כ-300 אלף דולר במזומן.
העסקה בוצעה מבלי שהמושב ביקש אישור ממינהל מקרקעי ישראל, לא לפני ולא אחרי שחתם על חוזה המכירה ותוך הפרה מהותית של חוזה החכירה.
דוד אפל לא דיווח עליה למינהל ולא היה לו אישור לשינוי יעוד מקרקע חקלאית לקרקע לבנייה.
לאחר שהאגודה השיתופית של המושב התעלמה מדרישת המינהל לשנות או לבטל את ההסכם, הוטלו סנקציות אישיות על חברי המושב, והמינהל הפסיק לתת שירותים כגון טיפול בבקשות לתוספות בנייה או לשינויים בבתי מגורים קיימים במושב, ואי מתן התחייבות לרישום משכנתה.
למרות זאת החליט שר הפנים אלי סויסה, בפברואר 1998, לחתום על המלצה לצרף לתחום השיפוט של העיר לוד את הקרקע.
ההחלטה שהייתה מנוגדת להמלצה של ועדת חקירה לענייני גבולות, שמונתה לבחון את האפשרות לצירוף הקרקע חקלאית של גנתון ללוד.
לאחר ביצוע העסקה החל אפל, שיהיה חבר מרכז הליכוד, ללחוץ על שר התשתיות הלאומיות אריאל שרון שיפעל להפשרת הקרקע לבנייה.
באוקטובר 1998 נפגש עם אבי דרכסלר, שהיה באותה עת מנהל המינהל וניסה לשכנע אותו כי המינהל יסיר התנגדותו לעסקה.
דרכסלר סירב ובתגובה, אמר לו אפל כי יביא לפיטוריו.
בנוסף הופעלו לחצים על הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה המרכז לאשר, במסגרת תוכנית אב חדשה לעיר לוד, בנייה על אדמות המושב.
הוועדה החליטה לדחות את תוכניות הבנייה מפני שהן היו פוגעות בשטחים הפתוחים, הן לא היו תורמות שום תרומה ממשית לעיר לוד, והיו פוגעות בתוכניות לפיתוח התחבורה באזור, הרחבת כביש 1 ובתוכנית להקמת מסילת ירושלים - גנות.
בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אפל וחברת "מגדלי הזוהר", על ארבע פרשות שונות של שוחד ומרמה, ביניהן גם עסקת גינתון.
על פי כתב האישום, פעל אפל להשגת תמיכתם של עובדי ציבור בענייניו העסקיים באמצעות טובות הנאה כספיות שהעניק להם, במקרה של גינתון עם ראש עיריית לוד בני רגב.
בינואר 2004, הוגש כתב אישום נוסף נגד דוד אפל בחשד למתן שוחד לראש הממשלה, אריאל שרון, ולממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, בין השאר בקשר לעסקת קרקעות גנתון.
כתב אישום בעבירות שוחד הוגש גם נגד המתווך ברוך ידיד, שתיווך בעסקת גינתון, ונגד משה משיח, ששימש יו"ר ועד מושב גינתון.
ביוני 2006 הוגש כתב אישום בפרשה גם נגד ראש עיריית לוד בני רגב.
באפריל 2010 הורשע דוד אפל במתן שוחד.
פרשת קרקעות גנתון הייתה אחד האירועים שהביאו להרשעה גם בפרשת רשות המיסים.
שוקי משעול, שהיה ממונה מע"מ באזור תל אביב, סירב לאשר לחברת "מגדלי הזוהר" 14 מיליון שקל כהחזר מע"מ על העסקה, מאחר שמיד עם השלמתה הודיע המינהל כי היא אינה חוקית, ועל פי הכללים אין לאשר לעסקה החזר מע"מ.
התיק נלקח מידיו, והממונים עליו אישרו את החזר המע"מ לחברה.
שוקי משעול גם פוטר מעבודתו זמן קצר אחר כך.
האישים הבאים קשורים למושב גנתון:
עֹפֶר שֶלַח - עיתונאי, פובליציסט ופרשן ספורט ישראלי.
נויה והדר קרקו - אחיות-תאומות שחקניות, מנחות, זמרות, ודוגמניות ישראליות.
גַנֶש (או גַאנֶש וגם גַנֶשַה, בסנסקריט: गणेश) הוא אל האחראי בהינדואיזם על מכשולים והסרתם וגם על רווחה, שגשוג והצלחה בעבודה (ידוע כ-SIDHI DATA).
הוא גם קשור באמנות וספרות ונחשב לפטרונם של גנבים.
הוא נחשב גם אל החוכמה והידע.
על פי המסורת הוא הבן של שיווה ופרווטי ובעליהן של בהרטי, רידהי וסידהי.
באמנות הוא מתואר כאיש שמן, לרוב צהוב או אדום, שלו ארבע ידיים וראש של פיל בעל חט אחד שלם ואילו השני חסר או שבור.
לרוב נראה רוכב או מלווה על ידי מוּשיקה (עכבר בסנסקריט).
לרוב מתקשר שמו של גנש למילה ההינדית לכבוד: "שרי".
לסיפור על ראש הפיל של גנש, יש גרסאות שונות ומגוונות.
בגרסה המקובלת ביותר, עיצבה פרווטי, אימו של גנש, את גופו של הילד מהאבק שהסירה מגופה ואז הציבה אותו בכניסה לבית על מנת שאיש לא יפריע לה בזמן המקלחת.
כאשר הופיע שיווה, בעלה של פרווטי, הוא לא הכיר את הילד אשר לא נתן לו להיכנס לבית והגיב על ידי עריפת ראשו.
לאחר שנודע לו כי הילד הוא בנו, חיפש שיווה, יחד עם שאר האלים, ראש חלופי לילד, עד שלבסוף מצאו ראש של פיל צעיר.
כפיצוי, נתן שיווה לגנש את תפקיד ראש משרתיו.
בגרסה אחרת של הסיפור, הראתה פרווטי את תינוקה החדש לשיווה, אשר למראה פניו שרף את ראשו של התינוק.
במצוות האל ברהמה החליף שיווה את ראשו השרוף של גנש בראש הראשון אותו מצא, ראש של פיל.
החוסר בחט אחד מוסבר גם הוא על ידי מיתוסים שונים.
לפי אגדה אחת, האווטאר (התגלמות מוחשית) השישי של וישנו, שנקרא פאראשורמה, הגיע יום אחד לבקר את שיווה אך נתקל בדרכו בגנש שחסם את הדרך.
פאראשורמה זרק לעברו את הגרזן שלו וגנש, ביודעו שהגרזן נשלח אליו על ידי שיווה, התיר לו לכרות את אחד מחטיו.
מיתוס אחר טוען שבשעת הכתיבה של המָהַאבּאראטַה (שהוכתבה לו על ידי ויאסה), נשברה הציפורן איתה כתב גנש את הטקסט.
ובבהילות הכתיבה של דברי הקודש הוא כרת את חטו השמאלי כתחליף לעט השבור.
גנש ידוע כאומקרה, כיוון שגופו משקף את מנטרת האוֹם, בשל כך נתפס גנש כהתגלמותו של היקום כולו.
ראש הפיל שלו מסמל את החוכמה והיופי של הפיל החזק אך העדין.
כלי התחבורה שלו הוא עכבר, מה שמסמל את יכולתו לגלות כל סוד קיים.
בחירתו בעכבר כבן לוויה מעידה בנוסף על צניעותו הרבה של גנש.
גנש הוא אל המזל, אל אחזקת הבית ואל הכתיבה.
הוא נחשב למסיר מכשולים מאיימים ולכן נהוג לפנות אליו לפני ביצוע כל משימה בתפילה: אַוּם שְרִי גַאנֶשאַיה נַמַה (ברכו את שמו של גנש).
הוא נחשב לרחום עד כדי כך שדי אך להיזכר בו כדי לקבל את ברכתו והגנתו.
לכבודו של גנש נחגג פסטיבל שנתי שמתחיל בגנש צ'אטורתי, הארבעה בחודש בהאדרה (שנופל באוגוסט או ספטמבר), ונמשך 10 ימים.
הפסטיבל מגיע לשיאו בתהלוכות בהן נושאים פסלי חמר של האל תוך כדי שירה, ומטבילים אותם במקווי מים עד שהפסלים מתמוססים במים.
הפסטיבל נחגג כחג פומבי מאז ימי האימפריה המראטהית, אולם בימי השלטון הבריטי בהודו הוא איבד את אופיו הציבורי והפך לחגיגה משפחתית.
בסוף המאה ה-19 חידש מנהיג תנועת העצמאות ההודית לוקמאניה טילאק את החגיגות הציבוריות של הפסטיבל.
גסאן עבאס הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי.
עבאס נולד ב-1957 באום אל-פחם למשפחה מוסלמית בת 11 נפשות, בבית ללא חשמל ומים זורמים.
למד בתיכון אקסטרני והוא בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 הקים את תיאטרון דיוואן אל לאג'ון בואדי עארה ועמד בראשו, אך בשנת 2017 נאלץ לסגור את התיאטרון בשל מצוקה תקציבית.
פספוסים על הנילוס - מחזה מאת הלל מיטלפונקט על פי נגיב מחפוז, בבימוי הלל נאמן (תיאטרון חיפה, 1982)
הם - הצגה דוקומנטרית על יחסי ערבים-יהודים בישראל בהנחייתו של ג'ו צ'ייקין ובהשתתפות סיני פתר, חוה אורטמן, סנדרה ג'ונסון, ישראל בורוכוב, מוחמד בכרי וסלווה נקארה (תיאטרון נווה צדק, 1982)
שחור לבן אפור - מחזה מאת שמעון ריקלין בבימוי אברהם דנא ובהשתתפות יפה פיינברג.
ההצגה הועלתה בפני תלמידים יהודים וערבים בניסיון לקרב ביניהם (התיאטרון לילדים ונוער, 1984)
לא נעים - הצגת יחיד בעקבות המחזה "נעים" של א"ב יהושע, בה הופיע עבאס לצד הרכב הג'אז "אנסמבל חמש" (1986)
רצח מדור לדור - מופע יחיד של קטעי שירה וסיפורים קצרים (1987)
מפגש אסור - מחזה אבסורד בבימוי אבי עוז המשחזר את המפגש של ישראלים עם נציגי אש"ף בבוקרשט, בניגוד לחוק שאסר על "מגעים" עם נציגי הארגון.
בהשתתפות עורך הדין אביגדור פלדמן שגם השתתף במפגש המקורי (תיאטרון נוה צדק, 1987)
אלוהים, תציל אותי ממולדתי - הצגת יחיד מאת דניאל הורוביץ אודות המשורר העיראקי הגולה, מודאפר א-נוואר, שנערכה על סיפון הספינה "נסיכת הנילוס" מול חופי העיר העתיקה בעכו (פסטיבל עכו, 1988)
חצוצרה בואדי - עיבוד של שמואל הספרי לספרו של סמי מיכאל, לצד חנה אזולאי, רמי דנון, יגאל נאור, בסאם זועמוט ואחרים (תיאטרון בית ליסין, 1988)
רומיאו ויוליה - הפקה דו-לשונית של המחזה השייקספירי בבימוי עירן בניאל ופואד עווד.
את הנוסח העברי כתב אהוד מנור, ואת הערבי חוסיין ברגותי (תיאטרון החאן ותיאטרון אל-קאסבה, 1994)
המפעיל - מחזה מאת המחזאית הצרפתייה ממוצא לבנוני אנדריה שדיד בבימויו של פואד עווד ובהשתתפות ח'אולה חאג'-דיבסי (התיאטרון הערבי, 1998)
חברון - מחזה מאת תמיר גרינברג בבימוי עודד קוטלר, בתפקיד אחמד, סוחר באבנים משוחזרות (הבימה בשיתוף התיאטרון הקאמרי, 2007)
הרצל אמר - הצגת יחיד, מאת איאד אל-ברגותי ובבימוי מוניר בכרי, זוכת פסטיבל מסרחיד בעכו (2009)
מסילה לדמשק - מחזה של הלל מיטלפונקט בבימוי אילן רונן, בתפקיד עורך הדין פתחי (הבימה בשיתוף התיאטרון המלכותי הלאומי, 2010)
כל החיים לפניו - נוסח עברי של דורי פרנס לעיבוד של קסבייה ג'יאר בבימוי איציק ויינגרטן, כמחליף של אורי אברהמי בתפקיד יוסף קאדיר (הבימה, 2010)
קוויאר ועדשים - הפקה בבימוי ובהשתתפות מוני מושונוב, לצד יבגניה דודינה, אבי קושניר, סנדרה שדה, עידית טפרסון ואחרים, בתפקיד ניקולא צ'יבור (הבימה, 2012)
החייל האמיץ שווייק - עיבוד ותרגום של יוסף אל-דרור בבימוי משה נאור ובהשתתפות אבי קושניר, נתי רביץ, נבו קמחי, עמי סמולרצ'יק ואחרים, בתפקיד כפול של השופט וקולונל שרדר (הבימה, 2014)
אדיפוס - תיאור מקרה - תרגום של שמעון בוזגלו ובימוי של חנן שניר, בתפקיד אבדוס (הבימה, 2015)
הזקן והים - עיבוד לספרו של ארנסט המינגוויי בבימוי שי פיטובסקי (תיאטרון אלעד, 2017)
המקלט - סרטם של בשיר אבו רביע ורשיד משהראווי, לצד מחמד בכרי, סלים דאו, מכרם ח'ורי וענת צחור (1988)
יום יום - בתפקיד המתווך נאדים (1998)
גמר גביע - לצד משה איבגי ומוחמד בכרי (1991)
שביל החלב - סרטו הארוך הראשון של הבמאי עלי נסאר, בתפקיד יוסוף (1997)
כרטיס לירושלים - תפקיד ראשי בסרטו של הבמאי רשיד משהראווי בדמותו של ג'עבר (2002)
כשלחזירים יהיו כנפיים - בתפקיד ספר (2011)
היורד למעלה - בתפקיד עורך דין (2015)
200 מטר - בתפקיד אבו נדאל בסרטו של הבמאי הפלסטיני אמין נאיפה (2020)
המסעדה הגדולה - בתפקיד המלצר עבדו
תמונות יפואיות - בתפקיד אלברט הבקבוק
חצי טון ברונזה - דרמה קומית ששודרה ב-HOT V.O.D, בתפקיד אבו מוסא, לצד שלמה בראבא, מיכאל הנגבי ושמיל בן ארי (2010)
שנות ה-80 - תפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה בדמותו של ד"ר אדוארד מנצור, רופא שיניים ערבי מחליסה (2018)
מטומטמת - תפקיד אורח בשני פרקים בעונה השלישית של הסדרה (2019)
ב-2017 יצר העיתונאי שלומי אלדר את הסרט התיעודי על עבאס, משפחתו וחייו המקצועיים, בעקבות ההצגה "לא אשנא".
אלדר הכיר היכרות אישית את ד"ר אבו אל-עייש, ואף שוחח איתו בשידור כשנודע לו על מות בנותיו.
הסרט מתעד את חייהם המקבילים של עבאס באום אל פחם ובתל אביב, ושל אלדר בארצות הברית בתקופה בה השתתף עבאס בהצגות "החייל האמיץ שווייק", "כל החיים לפניו" ובצילומי הפרסומת לחומוס צבר לצד חבריו לקאסט "המסעדה הגדולה".
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה וב־2018 בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר, ושודר בערוץ כאן 11.
ב-1984 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה "משהד", שכתב במשותף עם ראתב עוואודה, ועוסק בהפקעת קרקעות במגזר הערבי.
ב-1987 נפסלה הצגה נוספת שלו, "הביצה", על אף שהייתה גרסה בערבית להצגה "לא נעים" שכבר עלתה שנה קודם לכן.
ב-1988 היה בין משתתפי עצרת האומנים "המצעד לשלום" שארגנה תנועת "קו אדום" במחאה על מדיניות ישראל באינתיפאדה הראשונה ובקריאה לסיום הכיבוש בשטחים.
בהמשך אותה שנה השתתף במשלחת של שחקני תיאטרון ישראלים לביקור בברית המועצות.
ב-1990 יזם עבאס את פסטיבל השלום היהודי ערבי לאומנויות, שנערך בנצרת, ובמסגרתו הועלו עשרות מופעי תרבות באולמות בעיר.
הפסטיבל קיבל את חסות עיריית נצרת, ועבאס פנה בבקשות תמיכה גם למועצות מקומיות ואזוריות באזור, אך רק המועצות הערביות נענו לפנייה.
ב-2014 סירב עבאס להשתתף בהשתחוויה בסיום ההצגה "החייל האמיץ שוויק" מכיוון שבקהל נכח ראש עיריית אשקלון, איתמר שמעוני, שהורה להפסיק את עבודתם של ערבים ישראלים בעירו.
ב-2015 הגישה הנהלת הבימה תלונה במשטרה לאחר שבמשרדיה התקבלו איומים על חייו של עבאס.
במהלך מגפת הקורונה לקח עבאס חלק בהפגנה של התיאטרון הערבי-עברי ביפו במחאה על סגירת מוסדות התרבות.
נישואיו הראשונים של עבאס היו לשחקנית הגרמנייה גורדרון ויכנהן, וב-1988 נישא עבאס לקרוליין, סטודנטית בריטית שהכיר כשעבדה בביתם של שמואל הספרי וחנה אזולאי-הספרי.
עבאס מתגורר באום אל פחם, לאחר 21 שנות מגורים בתל אביב.
הוא אב לשתי בנות ובן, נדים, שהשתתף גם הוא בסרט התיעודי "ארץ זרה".
גסטה רומנורום (מעשי הרומאים) הוא קובץ לטיני של מעשיות, שחובר בשלהי המאה ה-13 או לכל המאוחר, בראשית המאה ה-14. כפי הנראה, נועד הקובץ לשמש את הדרשנים.
מחברו אינו ידוע בימינו, אם כי נוטים לייחסו למתרגם הצרפתי פייר ברשר (Pierre Bersuire).
גם לא ברור איה נתחבר, ומלבד בצרפת נוטות ההשערות להוסיף גם את גרמניה ואנגליה כמקומות אפשריים.
המחבר שאב הן ממסורת הסופרים הרומאים והיוונים והן ממסורות של ימי הביניים באירופה.
בעקיפין הגיע אליו גם חומר מארצות המזרח.
כל אחד מן הסיפורים פותח בהזכרת קיסר רומאי - לעיתים כזה שלא היה ולא נברא – וייתכן שמשום כך נקרא הספר "מעשי הרומאים".
שם הסיפור מורה על איזו מידה טובה או רעה, והנספח לו כולל מוסר השכל, שלא תמיד הולם את המסופר.
סגנון הספר איננו נחשב קלאסי, אך דומה שהמחבר ידע היטב את אמנות הסיפור, וקובץ זה היה אחד הספרים הפופולריים ביותר בתקופתו.
עלילותיו אף השפיעו רבות על הספרות האירופית - בין השאר על ג'פרי צ'וסר, ג'ובאני בוקאצ'ו, ויליאם שייקספיר ותומאס מאן - וכן על היצירה הספרותית של עמים שונים.
גנרל שרמן הוא שמו של עץ הצומח בפארק הלאומי סקוויה שבקליפורניה, ארצות הברית.
מדורג כעץ הגדול ביותר בעולם מבחינת נפח הגזע שלו (לא הגבוה ביותר).
העץ משתייך למין סקוויה ענקית, שגדל בעיקר ברכס סיירה נבדה שבמזרח מדינת קליפורניה.
הוא קרוי על שם גנרל ויליאם שרמן, גיבור לאומי ממלחמת האזרחים האמריקנית.
השם ניתן לעץ ב-1879 על ידי חוקר הטבע ג'יימס וולברטון, ששירת כקצין תחת שרמן.
בינואר 2006 נפל מן העץ הענף הגדול ביותר, שהיה באורך 30 מטרים ובקוטר 2 מטרים.
גדילתו של העץ עדיין נמשכת.
ממוצע הצמיחה ההיקפית היא כמילימטר אחד בשנה, בדומה לעצי "סקוויה ענקית" אחרים, וממוצע גדילת הנפח הוא 1.13 עד 1.44 מ"ק לשנה.
העץ שוכן בשטח חורשת "היער הענק" שבפארק.
גובה מעל הבסיס - 83.8 מטרים.
היקף הגזע בבסיסו - כ-33 מטרים.
קוטר הגזע המרבי בבסיסו - מעל 11 מטרים.
קוטר הענף הגדול ביותר - 2.1 מטרים.
ממוצע פריסת הצמרת - 32.5 מטרים.
נפח - 1,489 מטרים מעוקבים במדידה האחרונה.
גסטה דנורום היא כרוניקה בת 16 חלקים מאת המלומד הדני סקסו גרמטיקוס שנתחברה בתחילת המאה ה-13. זהו המקור החשוב ביותר להכרת מסורותיה ותולדותיה הקדומות של דנמרק.
את החיבור הזמין הארכיבישוף אבסלון מלונד (Absalon), והוא נכתב בלטינית.
סקסו עסק בו בארבעה נושאים, אשר לכל אחד מהם הקדיש ארבעה חלקים: הנושא הראשון מוקדש לתיאורם של הדנים ולתולדות ארצו מן הימים האגדתיים עד הולדת ישו.
הנושא השלישי סוקר את תולדותיה של דנמרק עד להתעצמותה של העיר לונד כמטרופולין.
הנושא הרביעי מתאר את המשך האירועים ההיסטוריים עד שנת 1187. חלקים 1-9 מכילים סיפורים מיתיים ואגדות לרוב, ובהם המקור לסיפורו של המלט, שהגיע לידי שייקספיר, כפי הנראה באמצעותם של המלקט הצרפתי פרנסואה דה בלפורה ושל המחזאי האנגלי תומאס קיד.
ערכם של ספרים 14-16 הוא בשפע העובדות ההיסטוריות מתקופתו של סקסו ומזמנים שקדמו לו.
גנרליסימו (Generalissimo; באיטלקית מבוטא ג'נרליסימו, בספרדית חנרליסימו) היא הדרגה הבכירה ביותר במספר צבאות בעולם.
דרגת הגנרליסימו הוענקה למפקדים בכירים אשר פיקדו על כל הכוחות המזוינים של המדינה או למפקדים של כוחות צבא מאוחדים של כמה מדינות בנות ברית.
כמו כן הוענקה דרגה זו גם כתואר כבוד לבני משפחת המלוכה בכמה מדינות אירופה.
דרגת גנרליסימו הוענקה לראשונה בשנת 1569 ליורש העצר הצרפתי אנרי דוכס אנז'ו (לימים המלך אנרי השלישי).
באימפריה הרומית הקדושה, ברוסיה ובברית המועצות נודעה שם הדרגה הזאת בצורתה המקורית הלטינית, גנרליסימוס.
בימי מלחמת העולם השנייה, והמלחמה להגנת המולדת, מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין העניק לעצמו את דרגת הגנרליסימוס, לפי מסורת שהושאלה מרוסיה הצארית.
מפקדים מפורסמים בדרגת גנרליסימו (מנין חלקי)
לואי השני, נסיך דה קונדה
אנטוניו לופס דה סנטה אנה
דרגות מקבילות והמפקדים שהחזיקו בהן
ג'ורג' וושינגטון (הוענקה לאחר מותו)
גסות רוח היא התנהגות המבטאת חוסר כבוד כלפי הזולת.
התנהגות זו סותרת כללי נימוס והתנהגות לזולת אשר מקובלים בדרך כלל בחברה.
בתלמוד, מוצגת משמעות אחרת של הביטוי, שמשמעה חוסר יכולת להתחבר רגשית לליריקה (ירוש' פסח' ה לב.).
גסות רוח יכולה לבוא לידי ביטוי בדיבור או בתקשורת בלתי-מילולית כמו הבעות פנים, נימת דיבור ומחוות גופניות.
דוגמאות לגסות רוח: חוצפה, חוסר התחשבות, חוסר רגישות, פגיעה בכוונה, חוסר נימוס, עלבון, הפרת איסורים, סטייה ותועבה.
פעולות שנחשבות במקומות מסוימים כגסות רוח לא בהכרח נחשבות גם במקום אחר כגסות רוח; תפיסת הפעולה יכולה להשתנות בהתאם למקום, לזמן ולהקשר.
הבדלים מבחינה חברתית, דתית וזהות מגדרית יכולים להשפיע על ההסתכלות על התנהגות מסוימת.
כתוצאה מכך, התנהגות מסוימת שנחשבה למקובלת לחלוטין על ידי קבוצת אנשים אחת, יכולה להיחשב כגסת רוח לחלוטין על ידי קבוצה אנשים אחרת.
למשל, בזמן שקטיפת פרות מעצים שמוצבים ברחוב ברשות הכלל יכולה להיות מעשה לגיטימי במדינה מסוימת, אזי במדינה אחרת יכול הדבר להיות לא מכובד ולא ראוי, אף על פי שאינו מוגדר בחוק כדבר אסור.
היכולת להבחין בין התנהגויות הנחשבות לגסות רוח בתרבות מסוימת לבין התנהגויות אחרות חשובה ליצירת קשרים בין-אישיים ולהשתלבות בחברה.
התנהגות גסת רוח יכולה להשפיע על הרושם הראשוני שהאדם יוצר.
במקרים מסוימים, גסות רוח קיצונית עלולה להוות עבירה פלילית.
בישראל, למשל, קיימת עבירת לשון הרע שבה מי שמפרסם דברים משפילים ולא מכבדים על אודות אדם אחר, יכול להסתכן בכך שייתבע על ידו וייאלץ לשלם לו פיצויים לפי חוק איסור לשון הרע.
המודעות להתנהגויות גסות רוח והשלכותיהן נרכשת במהלך ההתפתחות החברתית, כחלק מתהליך החיברות, תוך צפייה, למידה וחינוך של ההתנהגויות החברתיות במהלך הצמיחה התרבותית.
גסור (Gsür) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,708 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
גסור הוא ההר השישי מצפון והשני מדרום, ברכס ההרים המפריד בין העמקים קנדר (Kandertal) ופרוטיג (Frutigtal) לבין העמקים זימן (Simmental) ודיאמטיג (Diemtigtal), המתחיל בהר ניזן שצופה על העיר שפיץ ואגם תון, וכולל מלבד גסור את ההרים פרומברגהורן, דרוננגאלם, הוניזן, מאנליפלואה ואלבריסטהורן.
ההר שוכן בין הר המאנליפלואה מצפון וההר אלבריסטהורן מדרום.
למרגלות ההר בעמק פרוטיג ממוקמת העיירה אדלבודן (Adelboden).
גסטה הונגרורום היא הכרוניקה ההונגרית המוקדמת ביותר ששרדה.
היא נכתבה בידי מחבר אלמוני, המכונה באופן מסורתי בספרות ההיסטורית "אנונימוס" (Anonymus), כלומר "האלמוני".
לפי הדעה הרווחת בין ההיסטוריונים, הספר חובר בערך בין השנים 1200–1230. הגסטה שרדה בכתב יד יחיד מן המחצית השנייה של המאה ה-13, שנשמר למשך מאות שנים בווינה.
החל משנת 1933 או 1934 הוא עבר לאוסף הספרייה הלאומית על שם סצ'ני בבודפשט.
הנושא הראשי של ה"גסטה" הוא כיבוש אגן הקרפטים על ידי ההונגרים או המדיארים בצומת המאות ה-9 וה-10. לפי הכרוניקה, מוצא ההונגרים הוא בסקיתים הקדומים.
אנונימוס מקשר גם בין ההונגרים לבין ההונים שבהנהגת אטילה, שפעם שלטו בפאנוניה, ורואה בהונגרים יורשים לגיטימיים של ההונים.
לדעת החוקרים, שאב אנונימוס השראה מספרים שקרא - התנ"ך, ה"אטימולוגיות" של איזידורוס מסביליה, הכרוניקה "אקסורדיה סקיתיקה" מן המאה ה-7, ה"כרוניקון" של רגינו מפרים משלהי המאה ה-9, הרומנים העממיים על אלכסנדר הגדול מימי הביניים המוקדמים ("אלכסנדריה"), משירי עם ובלדות, אולי משירת הניבלונגים וכו'.
הוא השתמש גם בכרוניקה הונגרית מסוף המאה ה-11, שחלק ממנה נשמר בכרוניקה שלו ובכרוניקות מאוחרות יותר, אולם הנרטיב שלו בנוגע לכיבוש פאנוניה שונה מהתיאורים שבכרוניקות אחרות.
אנונימוס אינו מזכיר את אותם האויבים שההונגרים לחמו בהם לפי המקורות מסביבות שנת 900, והוא כותב כי ההונגרים נאבקו בשליטים שאינם ידועים ממקורות אחרים.
אחת ההשערות הנפוצות בקרב ההיסטוריונים ההונגרים לגבי "גסטה הונגרורום" היא כי אנונימוס המציא את שמות אויביהם של ההונגרים על בסיס שמות של מקומות גאוגרפיים.
בקרב ההונגרים נשמר זיכרונם של האירועים ההיסטוריים החשובים בשירים ובבלדות עממיים.
"הכרוניקה המאוירת" סיפרה במפורש על "שבעה ראשי שבט" שהובילו את ההונגרים בימי הכיבוש, "חיברו שירים על עצמם ושרו אותם כדי להאדיר את שמם בקרב עמם ובין זרים", מדור לדור.
גסטה הונגרורום היא הכרוניקה ההונגרית הראשונה ששרדה עד ימינו.
היא דנה בעיקר בכיבוש אגן הקרפטים על ידי המדיארים (ההונגרים), אבל מתייחסת גם לרקע ולהשלכות המידיות של האירוע.
היסטוריונים רבים, ביניהם קרלייל אילמר מקרטני ואנדראש רונה-טאש, סבורים שהכרוניקה של שימון קזאי, "הכרוניקה המאוירת" וספרים אחרים שחוברו בין המאה ה-13 למאה ה-15, כוללים טקסטים שנשתמרו עוד מן התקופה שלפני השלמת ה"גסטה".
לדעתם הכרוניקה ההונגרית הראשונה הושלמה במחצית השנייה של המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. קיומה של כרוניקה כזאת הוכחה במקורות מאוחרים יותר.
דיווח של אדם בשם ריקרדוס על המסע של קבוצת נזירים דומיניקנים בשנות ה-1230 המוקדמות מזכירה כרוניקה בשם "מעשי ההונגרים הנוצרים", שהכילה מידע על "הונגריה הגדולה" Magna Hungaria שהייתה קיימת במזרח.
"הכרוניקה המאוירת" (Cronicon Pictum) משנת 1358 מזכירה את "הספרים הקדומים על מעשי ההונגרים" המספרים על מרידות הפגניות בהונגריה במהלך המאה ה-11. הכרוניקה ההונגרית המוקדמת ביותר הורחבה ושוכתבה מספר פעמים במאות 12–14, אולם את תוכנה ניתן לשחזר רק מטקסטים מן המאה ה-14.
הספר קיים בכתב יד יחיד בלבד.
המדובר בקודקס שממדיו 17X24 ס"מ והמכיל 24 עמודים, לרבות שני דפים ריקים.
העמוד הראשון של הקודקס כלל במקור את התחלת הכרוניקה, אולם נמחק מפני שהיו בו שגיאות כתיבה של הלבלר.
סגנון האותיות והקישוטים, כולל האות הראשונה שבעמוד הראשון, מצביעים כי כתב היד הושלם באמצע או במחצית השנייה של המאה ה-13. שגיאות הלבלר רומזות כי כתב יד ששרד הוא עותק של הטקסט המקורי.
למשל, הלבלר כתב "Cleopatram" במקום Neopatram בתוך טקסט המתאר פשיטה הונגרית לתוך האימפריה הביזנטית, אף על פי שההקשר מראה באופן ברור שמחבר ה"גסטה" התכוון לנאופטרס (בימינו יפאטי ביוון).
גלגולי כתב היד עד לתחילת המאה ה-17 אינם ידועים.
לפי עדות מסוימת כתב היד נראה בתחילת המאה ה-17 בטירת אמברס על יד אינסברוק באוסטריה.
הוא הפך לחלק מאוסף הספרייה הקיסרית בווינה בזמן כלשהו בין השנים 1601–1636. באותה תקופה, רשם אותו סופר החצר האוסטרי סבסטיאן טנגנאגל בשם "Historia Hungarica de VII primis ducibus Hungariae auctore Belae regis notario"
(ההיסטוריה ההונגרית של שבעת הנסיכים הראשונים של הונגריה שנכתבה על ידי נוטריון המלך בלה).
טנגנאגל הוסיף מספרים לעמודים ולפרקים.
הקודקס נכרך בעטיפת עור, עליה הוטבע תמונת העיט הדו-ראשי.
כתב היד, הועבר להונגריה בשנת 1933 או 1934, מוחזק בימינו בספרייה הלאומית ההונגרית ע"ש סצ'ני בבודפשט.
אף על פי שפרטים על תוכנו של כתב היד נרשמו בשני קטלוגים של הספרייה הקיסרית הווינאית, הטקסט של הכרוניקה פורסם רק בשנת 1745.
מחבר הכרוניקה "גסטה הונגרורום" ידוע כ"אנונימוס" (האלמוני) מאז פרסום התרגום הראשון להונגרית של הספר ב-1790. הכרוניקן מציג עצמו במשפט הפותח כ-"P הנקרא מגיסטר, ושכיהן בעבר כנוטריון של בלה המהולל, מלך הונגריה יהיה זכרו ברוך"
זהותו של הכרוניקן שנויה במחלוקת, מכיוון שארבעה מלכים הונגרים נשאו את השם בלה.
מרבית ההיסטוריונים סבורים כי מדובר במלך בלה השלישי (1172–1196).
אנונימוס הקדיש את הספר ל"גבר המכובד ביותר N" שהיה חברו ללימודים בבית ספר לא ידוע.
אנונימוס מציין ששניהם התענגו מקריאת "ההיסטוריה הטרואיאנית", ספר המיוחס לדארס פריגיוס, ושזכה לפופולריות רבה בימי הביניים.
הוא התייחס גם לטקסט שהוא עצמו כתב בנוגע למלחמת טרויה שהוא תימצת אותה באופן מהנה בכרך אחד, לפי הנחיות מוריו.
אנונימוס מוסר גם כן שהחליט לכתוב ספר "גנאלוגיה של מלכי הונגריה ושל אציליהם", מכיוון שלא התוודע עד אותם הזמנים לספר ראוי על הכיבוש ההונגרי.
לפי דעת אותם החוקרים המזהים את אנונימוס כנוטריון המלך בלה השלישי, הוא כתב את ה"גסטה" בסביבות שנת 1200 או בעשורים הראשונים של המאה ה-13.
על סמך חקר המקומות הגאוגרפיים המוזכרים ב"גסטה", ניתן להתרשם כי לאנונימוס היה ידע מפורט על אזור רחב שבין אובודה (בודה העתיקה) לבין האי צ'פל (בבודפשט של ימינו ומדרומה לה) ועל אזורים לאורך החלק העליון של הנהר טיסה.
למשל הוא הזכיר באזור שצוין לעיל כתריסר יישובים, גשרונים ונחלים, לרבות נחל אחד הזורם דרך מנהרת אבן.
מצד שני לא כתב מאומה על דרומה ומזרחה של טרנסילבניה.
משוררים נודדים וזמרי עם שדיקלמו שירי גבורה מתולדות העם היו דמויות מוכרות בתקופתו של אנונימוס.
הוא מתייחס אליהם במפורש בדברו על "החרוזים הזריזים של מינסטרלים והמעשיות הממוצאות של האיכרים שלא שכחו אפילו בזמנו, את מעשי הגבורה והמלחמות של ההונגרים"
עם זאת הוא לא הסתיר את זלזולו במסורת בעל-פה.
יהיה מאוד לא ראוי וממש לא מתאים שבניה האצילים ביותר של הונגריה ישמעו כמו בשינה על התחלות אומתם ועל גבורתם מתוך מעשיות שוא של איכרים ושיריהם הפזיזים של המינסטרלים".
ברם יסודות סגנוניים (כולל נוסחאות החוזרות על עצמן הנמצאות בסיפוריו) יכולים להביא למסקנה כי הכרוניקן כן שאב לפעמים השראה משירי הגבורה.
לפי גיולה קריטשו, אגדת החלום של אמשה, שבה היא הזתה בז שהתקרב אליה והשאיר אותה הרה הוא מוטיב שאנונימוס שאל מן המסורת בעל פה.
כפי שציין מקרטני, אנונימוס טען כי בכתיבתו הסתמך על מקורות כתובים בלבד, היחידים האמינים בעיניו.
בין מקורותיו הזכיר את התנ"ך ואת "ההיסטוריה הטרויאנית" מאת דארס פריגיוס.
כפי שהעירו ההיסטוריונים מרטין ראדי ולאסלו וספרמי הוא לא רק ששאל טקסטים מהספר האחרון אלא גם אימץ ממנו את "המבנה הכללי של דיווחים קצרים אך מאלפים על הדמויות החשובות ועל האירועים העיקריים".
כשסיפר על תולדות הסקיתים, התייחס אנונימוס גם להיסטוריונים שכתבו על מעשי הרומאים, לפי קרישטו, גיירפי וטורוצ'אי, יוצא כי אנונימוס קרא את הספר "אקסורדיה סקיתיקה" Exordia Scythica, קיצור מן המאה ה-7 של ספרו של ההיסטוריון הרומי יוסטינוס, שחי במאה השנייה.
אנונימוס השתמש גם בכרוניקון של רגינו מפרים, אותו כינה "שנתוני הכרוניקות".
הוא קיבל את השקפתו של רגינו מפרים, לפיה הסקיתים היו אבות ההונגרים.
לעיתים פירש לא נכון את מקורותיו.
למשל כשציין את הגבולות של קרינתיה על נהר מורה (Carinthinorum Moroanensium fines) במקום "ארצות הקרינטים, המורבים" (Carantenorum, Marahensium ...
fines) שעליהם קרא בכרוניקון של רגינו מפרים.
אנונימוס לא הבין בהקשר זה את התייחסותו של רגינו מפרים למורבים.
ניתן למצוא בספר גם השאלות מה"אטימולוגיות" ("Etymologiae") מאת איזידורוס מסביליה, מן ה-"Rationes dictani prosaice" מאת אוגו מבולוניה ומהרומן הימי-ביניימי על אלכסנדר הגדול ("אלכסנדריה"), מה שמוכיח כי השתמש בספרים אלה.
לדעתו של מקרטני, צירופי מקרים של זיהוי טקסטים מראים כי אנונימוס אימץ גם חלקים מהכרוניקות מן המאה ה-12 על מעשי הקיסר פרידריך ברברוסה בימי מסע הצלב השלישי.
תאורי הטורנירים נראים לקוחים מ"כרוניקת הסלאבים" (Chronica Slavorum) מאת ארנולד מליבק.
אונונימוס נעזר גם ב"כרוניקה ההונגרית" העתיקה או במקורותיה.
עם זאת ישנם הבדלים בין תיאורו של אנונימוס את הכיבוש המדיארי ובין הטקסטים השומרים קטעים מן הכרוניקה העתיקה.
למשל "הכרוניקה המאוירת" כתבה כי בהתחלת הכיבוש, הגיעו ההונגרים לטרנסילבניה מכיוון מזרח וחצו את הרי הקרפטים.
לעומת זאת, אצל אנונימוס ההונגרים פלשו לטרנסילבניה בשלב מאוחר יותר מן המערב דרך עמקי הרי מסש.
מקורות מן המאות ה-9 וה-10 הזכירו יותר מתריסר אישים שמילאו תפקיד חשוב בתולדות אגן הקרפטים בימי הכיבוש ההונגרי.
אנונימוס לא הזכיר איש מהם.
הוא כתב למשל על ארנולף מקרינתיה, על בוריס הראשון, שליט בולגריה או כל סבטופלוק הראשון, שליט מורביה.
מצד שני, אף אחד מהאישים המוזכרים על ידי אנונימוס בין המתנגדים לפולשים ההונגרים - למשל, סאלאן הבולגרי, מנומורוט הכוזרי וג'לו ה"בלאכי" (ולאכי) - לא מוזכר במקורות אחרים.
לפי גיירפי, אנגל והיסטוריונים אחרים, אנונימוס המציא אותם או רשם את שמותיהם באופן אנכרוניסטי בין המתנגדים לפולשים ההונגרים.
מרטין ראדי ולאסלו וספרמי רואים במפורש ב"גסטה הונגרורום" מעין "רומן טופונימי", "המנסה להסביר שמות של מקומות על בסיס אירועים או אישים דמיוניים ולהפך".
כדוגמה, כתב גיירפי שסיפורו של ג'לו מתבסס על כיבוש טרנסילבניה שבשליטת גיולה השלישי על ידי המלך אישטוואן הראשון בתחילת המאה ה-11 וג'לו נקרא לפי העיר ג'ילאו במחוז קלוז', שבה, לפי אנונימוס, נהרג בקרב.
באותה רוח, כתב אנונימוס על לבורץ הבולגרי שנהרג על נהר לבורץ ועל הצ'כי זובור שמת על הר זובור שליד ניטרה.
אנונימוס לא הזכיר אפילו את ניצחונם המכריע של המדיארים על הצבאות המאוחדים של הבווארים בשנת 907 בקרב פרסבורג, אולם תיאר קרבות שאינם ידועים ממקורות אחרים.
גם בתחום הקרבות, לפי גיירפי, נראה כי השתמש במקומות גאוגרפיים כדי להמציא קרבות.
למשל "גסטה הונגרורום" כותבת על קרב בין ההונגרים ליוונים במעבר על טיסה, שנקרא, לדבריו, אחרי אירוע זה, "מעבר היוונים"
במציאות, המעבר קיבל את שמו אחרי שהכנסותיו ממסים הוקדשו במאה ה-12 למנזר יווני-אורתודוקסי שבסרמסקה מיטרוביצה.
מקורות מאוחרים מן המאה ה-9 הזכירו את האווארים, הבווארים, הבולגרים, הסלאבים הדנוביים, הגפידים ואת המורבים בין העמים שאכלסו את אגן הקרפטים.
אנונימוס לא הזכיר את האווארים, את הבווארים, את הגפידים ואת המוראבים, אלא, פרט לבולגרים והסלאבים, התייחס לצ'כים, ליוונים, לכוזרים, לרומאים ול"רועיהם", לסקלרים ולוולאכים.
גיירפי טוען מצידו שהדיווחים על הוואלכים, הקומנים, הצ'כים ועמים אחרים שנוכחותם באגן הקרפטים בסוף המאה ה-9 לא יכלה להיות מבוססת על מקורות מאותו הזמן, משקפים למעשה מצב מסוף המאה ה-13.
ה"גסטה" כוללת הקדמה (פרולוג) ו-57 פרקים.בהקדמה אנונימוס מציג את עצמו ומצהיר כי החליט לכתוב את ספרו במטרה להעלות על הכתב את ההיסטוריה המוקדמת של ההונגרים וכיבושם את אגן הקרפטים.
בנוסף הוא טוען שהוא מבקש לכתוב את הגנאלוגיה של בית ארפאד ושל המשפחות האצילות של ממלכת הונגריה.
שבעת הפרקים הראשונים מתארים את מולדתם האגדית של ההונגרים, המכונה על ידי אנונימוס "סקיתיה" או "דנטומוגר" ויציאתם ממנה.
לדעתו של מקרטני, הפרק הראשון התבסס על "הכרוניקה ההונגרית" מסוף המאה ה-11, אולם משתרבבים בה גם מידע מתוך "אקסורדיה סקיתיקה" ומן הכרוניקה של רגינו מפרים.
הפרק השני מסביר כי מקור שם ההונגרים הוא מן היישוב אונגוואר, שהוא אוז'הורוד שבאוקראינה של ימינו.
הפרק השלישי שמר את המסורת הטוטמיסטית הטרום-נוצרית על מקור בית ארפאד ומספר על חלומה של אמשה על הבז שעיבר אותה לפני לידת בנה, אלמוש.
הפרק הרביעי מתאר את אלמוש, "החזק והחכם מכל שליטי סקיתיה", מה שאולי נגזר ממסורת בעל פה או מנוסח שהיה מקובל במסמכים הרשמיים.
הפרק החמישי מספר על בחירת אלמוש כ"מנהיג וכשליט" של ההונגרים, ומזכיר טקס שבועת אמונים על ידי ערבוב דמם של הנוכחים.
בפרק זה טוען אנונימוס שההונגרים בחרו לעצמם את ארץ פאנוניה מכיוון ששמעו כי זו ארצו של אטילה ההוני, המתואר על ידו כאב הקדמון של אלמוש.
הפרק השישי מספר על שבועת האמונים של ראשי ההונגרים אחרי בחירת אלמוש, לרבות על אישור זכותם התורשתית של צאצאי אלמוש להנהגה ועל זכותם הקהל שבחר בו וצאצאיו להחזיק בתפקידים הבכירים ביותר בממלכה
בפרק השביעי כותב אנונימוס על יציאת ההונגרים מסקיתיה ועל דרכם תוך חציית הנהר "אטיל" ואת רוס של קייב, שנקראה בפיו "סוזדל".
ארבעת הפרקים הבאים של ה"גסטה" מתארים את מלחמות ההונגרים בני רוס ונגד הקומנים.
סיפורו של אנונימוס על מעבר ההונגרים דרך קייב מבוסס, לפי מקרטני, על "הכרוניקה ההונגרית" הישנה.
סימוכין לצעדת ההונגרים דרך קייב אלאגן הקרפטים נמצאו גם ב"כרוניקה הרוסית הישנה, ובכרוניקות של שימון קזאי והיינריך ממיגלן.
מתוך ניסיון להפוך את ספרו לאטרקטיבי יותר, הוסיף אנונימוס למידע היבש תמונות קרב ממשיות, השאולות לפי מקרטני, מן "ההיסטוריה הטרויאנית" ומן הסיפורים על אלכסנדר הגדול.
אנונימוס הזכיר גם ברית בין בני רוס לקומנים נגד ההונגרים.
מקרטני, גיירפי, ספיניי והרבה היסטוריונים נוספים, מסכימים בכך שאנונימוס פירש לא נכון את המילה ההונגרית "kun" ("קון"), שציינה במקור את כל העמים הנודדים ממוצא טורקי וזיהה את ה"קונים" המוזכרים באחד ממקורותיו עם הקומנים בני תקופתו,
הקומנים תמכו לפחות פעמיים במאה ה-12 בקנזים הרוסים נגד השליטים ההונגרים, מה שמסביר את טעותו של אנונימוס.
הפרק התשיעי של הכרוניקה מתאר את כניעתם של השליטים בני רוס והקומנים בפני אלמוש.
אנונימוס מספר גם כן איך שבעה מנהיגים קומנים הצטרפו אל ההונגרים, סיפור שאולי הנציח את זיכרון שילובם של הקבארים בתוך הברית השבטית ההונגרית.
לפי גיירפי זיכרון זה טופח על ידי המסורת בעל פה של המשפחות האציליות ממוצא קבארי.
לפי ההיסטוריון פולורין קורטה, דבר קיומו של כתב יד יחיד של ה"גסטה" מצביע כי "לא הייתה מאוד פופולרית לא בעת חייו של המחבר ולא במאות השנים הבאות".
לפי גיולה קרישטו, כרוניקות מאוחרות יותר לא השתמשו ב"גסטה", רמז לכך שבני זמנו של אנונימוס ידעו שהוא המציא פרטים רבים מדיווחיו על הכיבוש ההונגרי.
למשל, לפני שיצאו בתחילת 1230 לבקר במולדת הקדומה של ההונגרים, האח יוליאן ועמיתיו הנזירים הדומיניקנים העדיפו לעיין ב"מעשי הנוצרים ההונגרים" על פני ספרו של אנונימוס
ה"גסטה" פורסמה לראשונה בשנת 1746 ככרך ראשון בסדרת Scriptures rerum Hungaricarum (כתבי המלכים ההונגרים) של יוהאן גאורג פון שוואנדטר.
מתיאס בל כתב מבוא למהדורה ראשונה זו.
פרופסורים באוניברסיטת האלה ואוניברסיטת גטינגן העלו ספקות לגבי מהימנות ה"גסטה", למשל בתיאור האנכרוניסטי של הנסיכויות של רוס.
ישנן טענות כי המלומד הסלובקי יוראי סקלנאר התייחס בשנות ה-1780 בביטול לכרוניקה של אנונימוס בהצביעו כי מחברה שכח להזכיר את מורביה הגדולה.
אחרים טוענים כי מה שסקלנאר מתח בקורת על היבט אחר של ה"גסטה" דהינו התאוריה של אנונימוס על כיבושם האלים של שטחים מסוימים ועל חוסר אמינותו של מידע מסוים.
מצד שני דוברי המאבק לאמנציפציה של הרומנים בטרנסילבניה בשלהי המאה ה-18, מחברי ה-Supplex Libellus Valachorum התייחסו לספרו של אנונימוס.
שלושה מנהיגים ששמותיהם הוזכרו על ידי אנונימוס, ג'לו, גלאד ומנומורוט תפסו מקום בולט בהיסטוריוגרפיה הרומנית.
ההיסטוריונים הרומנים הציגו אותם כשליטים רומנים, שנוכחותם בסיפורי ה"גסטה" מוכיח קיומן של ישויות מדיניות רומניות בשטחי טרנסילבניה בעת פלישת ההונגרים.
בשנת 1987 פרסם הממשל הקומוניסטי של צ'אושסקו, תוך כדי התעמתות עם טענות הונגריה וההיסטוריונים ההונגרים, על עמוד שלם בעיתון "ניו יורק טיימס" מאמר על מהימנותה של עדות אנונימוס לגבי הרומנים.
דעתם של ההיסטוריונים המודרניים כלפי "גסטה הונגרורום" היא מעורבת: אחדים מחשיבים אותה כמקור מהימן, אחרים מטילים ספק במידע הכלול בה.
אלכסנדרו מדג'ארו, שכתב מונוגרפיה על "גסטה הונגרורום", הסיק כי ניתוחם של כמה קטעים ב"גסטה הונגרורום" "הוכיח שיצירה זו היא בדרך כלל אמינה, אם כי היא מתעלמת מאירועים ודמויות חשובים ועושה כמה טעויות כרונולוגיות.
לפי ניאגו ג'ובארה, הדיוק העובדתי של הכרוניקה של אנונימוס נראה גבוה, מכיוון שהוא הכרוניקה ההונגרית המוקדמת ביותר ששרדה והיא מבוססת על כרוניקות הונגריות עוד יותר עתיקות.
מצד שני, בספרו על הכרוניקנים ההונגרים של ימי הביניים, מתאר קרלייל אילמר מקרטני את עבודתו של אנונימוס כ"המפורסם, הסתום, המייאש והמטעה ביותר מכל הטקסטים ההונגריים המוקדמים".
גם פול רוברט מגוצ'י ראה ב"גסטה" עבודה בלתי מהימנה.
גס היימן היה אתלט אמריקאי-יהודי.
אלוף המכביה הראשונה (1932) בריצת 100 מטר.
היימן גדל בניו יורק ולמד בסיטי קולג' של ניו יורק.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 היה היימן צעיר המשתתפים במשלחת האמריקאית.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר לפני פריץ גרבר ופליקס זימנאואר, שניהם מגרמניה.
מדליות כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.2 שניות, אחרי פריץ דויטשר מאוסטריה (50.9 שניות) ולפני לאון פאסי מיוון (51.4 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 44.0 שניות, אחרי גרמניה (43.6 שניות) ולפני ארץ ישראל (44.4 שניות).
בשנת 1934 סבל היימן מפציעה ברגלו שמנעה ממנו להתאמן.