tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל נתפסו מפעלי תעשייה רבים על ידי הפועלים עצמם, שסילקו את בעלי המפעלים הישנים ולקחו לעצמם את ניהולם – מגמה שזכתה בתחילה לעידודם הנמרץ של הבולשביקים, בין היתר ב"צו על פיקוח הפועלים" שפורסם ימים אחדים לאחר המהפכה.
הכלכלה הרוסית הייתה מוכה קשות בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ומלחמת האזרחים שפרצה החריפה את המצב.
הצעדים הסוציאליסטיים שנקט לנין לא הועילו.
מומחים רבים סירבו לעבוד בשירות ממשלת הפועלים החדשה, והפועלים שתפסו בעצמם את הניהול התעשייתי היו חסרים את הכישורים הדרושים.
על מנת לשקם את הכלכלה ההרוסה ולהתמודד עם קשיי מלחמת האזרחים, פתח לנין בקיץ 1918 במדיניות הקומוניזם המלחמתי, שהגבירה את אחיזת המדינה במשק.
בתחום החקלאות, בוטלו ההנאות שניתנו לאיכרים קודם לכן ונאסר עליהם לסחור בתבואתם.
האיכרים הורשו להחזיק כמות מוגדרת של תבואה שנדרשה לצורכי קיום עצמי בלבד, ואת כל העודפים חויבו למסור למדינה.
יחידות איסוף מיוחדות של הצֶ'קָה נשלחו לכפרים לצורך איסוף הדגנים ונקלעו למאבקים אלימים נגד איכרים שהסתירו עודפים.
לנין והמפלגה הכריזו על מלחמה בקוּלאקים, מייצגי הקפיטליזם בכפרים; אולם מכיוון שהם ייחסו ל"קולאקים" באופן בלעדי את ההתנגדות להחרמות ואת השיבושים באספקת המזון, המושג שימש באופן כללי כתעמולה נגד איכרים שהתנגדו למדיניות הממשלה.
בתחום התעשייה העירונית הוחל בהלאמה מלאה של כל המפעלים, למעט אלו שהועסקו בהם מספר זעום של עובדים.
התעשייה התנהלה באופן ריכוזי במיוחד במסגרת ה"גְלַאבְקים" (Главк, קיצור של главный комитет, 'היחידות המרכזיות') – מוסדות ממשלתיים שפיקחו כל אחד על עשרות או מאות מפעלים.
כדי להגביר את יעילות הייצור החליט לנין להציב בראש המפעלים מנהלים יחידים מקצועיים, שנקראו רשמית "מומחים טכניים", וקיבלו שכר ותנאים טובים יותר מאלו של הפועלים.
צעד זה בלם את תנופת התפיסה של הניהול בידי הפועלים, והביא, למעשה, להתמוטטותה של הדמוקרטיה הכלכלית שאפיינה את ימי המהפכה הראשונים.
המצב הקשה הכריח אכיפת משמעת נוקשה על העובדים, והאיגודים המקצועיים איבדו את מעמדם העצמאי והפכו לארגונים שתפקידם העיקרי לפקח על תפוקת הייצור.
הקומוניזם המלחמתי נחל כישלון חרוץ.
האיכרים, שלא היו יכולים להפיק רווחים מעודפי תבואתם, הסתפקו בייצור של הכמות המעטה שנדרשה להם לצורך קיומם, וכך לא סופקו כמויות מזון מספקות לערים.
המחסור ממזון ממנו סבלו פועלי התעשייה גרם לירידה חדה בפריון העבודה, ותושבים רבים נדדו לכפרים שם יכלו עוד למצוא מזון.
מוצרים בסיסיים רבים סופקו לאוכלוסייה דרך ספסרי השוק השחור, שהלכו והתרבו על אף צעדים דרסטיים שננקטו נגדם.
גורמים אלו, יחד עם העדיפות שניתנה לצבא באספקת המשאבים ועם ההרס שגרמה מלחמת האזרחים, הובילו לשיתוק כמעט מוחלט של הייצור התעשייתי, ולרעב בערים הגדולות שהוביל להגירה המונית לאזורים הכפריים ולאובדן של אחוזים עצומים מהאוכלוסייה העירונית.
ההתמרמרות כלפי השיטה התבטאה בהתקוממויות איכרים רבות בשנים 1920 ו-1921, לאחר שהובסו מרבית הצבאות הלבנים.
יתר על כן, לאחר שכבר בוטלה מדיניות הקומוניזם המלחמתי, הובילה הבצורת הקשה ברוסיה, יחד עם היבטים שונים של אותה מדיניות, לרעב המוני בשנים 1921–1922 באזור הוולגה ובאוקראינה, שבו נספו כחמישה מיליון בני אדם.
ההתמוטטות הכלכלית דחפה את לנין לאמץ את הנֶא"פּ (НЭП, ראשי תיבות: Новая Экономическая Политика — מדיניות כלכלית חדשה), שאותה הציג בפני קונגרס המפלגה במרץ 1921. המדיניות החדשה כללה מאפיינים של כלכלת שוק ונועדה לתת תמריצים לאיכרות.
מעתה הורשו האיכרים לשמור את עודפי תוצרתם ולסחור בהם, כשהם מוסרים למדינה מס בעין בהתאם לרווחיהם.
במגזר התעשייתי התרופפה משמעותית הריכוזיות ומפעלים רבים הועברו לידי אנשי עסקים פרטיים תוך חידוש הסחר החופשי, עם דגש על ייצור מוצרי צריכה פשוטים.
רק התעשיות הגדולות ביותר, כדוגמת התעשייה הכבדה ושירותי התחבורה, כמו גם השליטה על סחר החוץ, הושארו בידי המדינה.
את מה שנחשב כערעור העקרונות הסוציאליסטיים של המפלגה, הסביר לנין כנסיגה זמנית הכרחית לצורך קידום המהפכה בעתיד.
בשנים הבאות, הביאה הנא"פ להחייאתה של הכלכלה הסובייטית, על אף משבר המספריים (1923–1924) שנבע מהפער ההולך וגובר בין מחירי התוצרת החקלאית למחירי התוצרת העירונית.
האיכרים נהנו מעונות קציר מוצלחות שאפשרו להם להניב רווחים; פועלי התעשייה ותושבי הערים, אף שלא נהנו במיוחד מאופי המדיניות הכלכלית, קיבלו את המזון הנדרש להם.
הממשלה הסובייטית צברה כמויות נאות של תבואה, שבאמצעותן ייבאה מוצרים תעשייתיים חשובים, ובמרוצת שנות ה-20 הגיעו רמות הייצור ורמת חייהם של האזרחים עד לרמתם מלפני מלחמת העולם הראשונה ואף עלו עליה.
רבים מהישגים אלו התרחשו לאחר מותו של לנין.
הכלכלה הוסיפה להתנהל על בסיס הנא"פ עד 1928, עת הוחלפה על ידי סטלין בתוכנית החוֹמֶש.
מטרתם המיידית של לנין והבולשביקים הייתה הוצאת רוסיה ממלחמת העולם הראשונה.
בהתאם ל"צו בדבר השלום" מ-26 באוקטובר הם ציפו להגיע לשלום עם גרמניה ללא סיפוחים ופיצויים, ולאחר מכן לפתוח בייצוא המהפכה הסובייטית לארצות אחרות; למעשה, הם ייחלו למצב שבו לא ייצגו כלל מדינת לאום אלא יהיו חלק מעולם קומוניסטי.
אולם תקוותיהם התפוגגו במהירות: האומות הנלחמות התעלמו מקריאתם ליציאה מהמלחמה, והגרמנים התקדמו לתוך שטחי רוסיה מבלי שלצבא הבולשביקי הייתה יכולת לעוצרם.
בסוף ינואר 1918 הציע לנין לוועד המרכזי של המפלגה לקבל את תנאי הפסקת האש של גרמניה, שכללו ויתור על שטחים נרחבים, אך מדיניותו לא התקבלה.
תחת זאת הקומיסר לענייני חוץ טרוצקי דגל בהשהיית השיחות ובמדיניות של "לא שלום, לא מלחמה"; אך הכוחות הגרמניים המשיכו את התקדמותם, התקרבו לשערי פטרוגרד והקשיחו את תנאיהם.
בעקבות כך שכנע לנין את הוועד המרכזי כי קבלת התנאים, אף שכינה אותה "שלום מביש", הכרחית לשמירה על המהפכה לצורך המשך התפשטותה בעתיד.
עמדתו זכתה לרוב במושב הוועד ב-23 בפברואר.
אל מול ההחלטה ניצבה אופוזיציה מפלגתית רחבה בהנהגתו של ניקולאי בוכארין, שהתנגדה לכניעה המשפילה למעצמה אימפריאליסטית, וסברה שיש להתמיד ב"מלחמה המהפכנית" עד להשגת ניצחון.
ב-3 במרץ נחתם הסכם בְּרֶסְט-לִיטוֹבְסְק, שבו ויתרה רוסיה למעצמות המרכז על אוקראינה, פולין וטריטוריות נוספות שכללו משאבים חקלאיים ותעשייתיים חשובים.
לאחר תבוסת גרמניה וסיום מלחמת העולם הראשונה נקלעה רוסיה הסובייטית לבידוד דיפלומטי מצד מדינות ההסכמה.
גם אז המשיך לנין לדבוק באמונתו כי שרידתה של המהפכה הסובייטית ברוסיה אפשרית רק על ידי התפרצות מהפכה דומה בארצות המתקדמות.
מרד הסְפַּרְטָקִיסְטים בגרמניה בראשית 1919 – אף שנכשל – יחד עם סדרת משברים כלכליים-חברתיים שפקדו את הארצות השונות בעקבות המלחמה, שכנעו את לנין שהסיכויים למהפכות כאלו הולכים וקרבים.
ברוח זו ייסד את האינטרנציונל השלישי - האינטרנציונל הקומוניסטי, או בקיצור קוֹמִינְטֶרְן (Коминтерн) - במקומו של האינטרנציונל השני, שיסודותיו התערערו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשמטרתו הייתה לעורר את התלהבות פועלי העולם למען תפיסת השלטון במדינותיהם.
במרץ 1919 התכנס במוסקבה הקונגרס הראשון של הקומינטרן, שבו חברו מעט יותר מחמישים צירים, אך יסודותיו היו רופפים, והארגון לא צבר כוח פעולה משמעותי.
הקונגרס השני ביולי 1920 נחל הצלחה משמעותית בהרבה, וכלל למעלה מ-200 נציגים.
הקונגרס ניסח תנאי קבלה לקומינטרן, שהוצעו ברובם על ידי לנין, ואשר נועדו להתוות לארגון אופי מאוחד על פי המודל של המפלגה הקומוניסטית ברוסיה.
לנין הורה למפלגות הקונגרס לעסוק בפעילות חוקיות במסגרת הסדר הדמוקרטי במדינותיהן, ואף לחתור לשיתוף פעולה פרלמנטרי עם מפלגות השמאל המתון (כדוגמת מפלגת הלייבור בבריטניה), אך זאת כשלב ביניים בלבד לקראת המהפכה.
אולם במשך אותן שנים לא הצליחה רוסיה, שהדריכה את פעילות המפלגות הקומוניסטיות השונות, להביא לפריצת מהפכות קומוניסטיות בארצות המערב, למעט ניסיונות נועזים כושלים במדינות כמו הונגריה וגרמניה.
בקיץ 1920 נטתה המלחמה הפולנית-סובייטית לטובת הצבא האדום, שהדף את הכוחות הפולניים בראשות יוזף פִּילְסוּדְסקי מאוקראינה והגיע עד לגבול הפולני.
לנין, שראה הזדמנות להפיץ את המהפכה הבולשביקית מערבה, הורה לצבא להמשיך את התקדמותו ולפלוש לפולין; התקרבותו של הצבא לשערי ורשה, בעת שהתקיימו דיוני הקונגרס השני של הקומינטרן, הפיחה בנציגים התלהבות כי המהפכה העולמית ניצבת בפתח.
תבוסתו לבסוף של הצבא האדום, שאילצה את הרוסים לחתום על הסכם ריגה (1921), שחתם את המלחמה, הפריכה את תקוותיו.
בעקבות המאורעות מבית ומחוץ החל לנין לסגת מאידיאל המהפכה העולמית, להתמקד בשיקומה של מדינתו ולפעול לחידוש היחסים עם המדינות הקפיטליסטיות.
נקודת המפנה הראשונה ביחסי החוץ של רוסיה הסובייטית הגיעה עם החתימה על הסכם סחר עם בריטניה במרץ 1921, שבו הובטח להימנע מפעולות עוינות בין שתי המדינות.
בה בעת החל לנין בהתקרבות דיפלומטית לגרמניה הרפובליקנית, שהייתה משמעותית במיוחד על רקע מעמדן הדחוי של שתי המדינות במפה הבינלאומית.
במהלך 1921 נוסחו הסכמים צבאיים סודיים בין רוסיה לגרמניה, שבמסגרתם ייצרו מפעלים על אדמת רוסיה נשק עבור הצבא הגרמני – דבר שנמנע ממנו בעקבות חוזה ורסאי.
באפריל 1922 שלח לנין נציגים מטעם הממשלה הסובייטית לוועידה בינלאומית בג'נובה, ולאחריו נחתם הסכם רפאלו, שהבטיח את יחסי הידידות עם גרמניה.
לאחר מותו של לנין ננטש בפועל חזון "המהפכה העולמית" עם אימוצה של דוקטרינת ה"סוציאליזם בארץ אחת".
לאחר שנים ארוכות שבהן סבל מבריאות רופפת, עבר לנין במאי 1922 התקף שבץ מוחי.
הוא החלים ממנו כעבור זמן קצר והוסיף לעבוד במלוא המרץ, אולם הפעילות האינטנסיבית הכבידה עליו והשפיעה לרעה על בריאותו.
ב-16 בדצמבר עבר התקף שני של שבץ, ששיתק את חלק גופו הימני.
כשמותו הלך וקרב, הכתיב לנין את צוואתו ב-25 בדצמבר.
השם הרשמי שנתן לצוואה היה "מכתב לקונגרס", והוא ביקש שתוקרא בקונגרס המפלגה הראשון שלאחר מותו.
במרכז הצוואה עמדה ביקורתו של לנין על סטלין, שלאורך שנים היה אחד מנאמניו הגדולים ביותר, אך מאז מינויו למזכירה הכללי של המפלגה ריכז בידיו עוצמה פוליטית רבה.
באותו מכתב, עם זאת, ביקר גם את המנהיגים הבולטים האחרים, וביקש למנוע את העברת השלטון לידי אחד מהם.
על מנת להפחית את הבירוקרטיה שצמחה במפלגה ולמנוע את סכנת הסכסוך בין סטלין לטרוצקי, הציע להגדיל משמעותית את מספר החברים בוועד המרכזי.
ב-4 בינואר 1923 הוסיף לנין פסקה מיוחדת לצוואתו, שבה גינה בחריפות את סטלין:
בתקופה שלאחר מכן ביקש לנין לפתוח במהלכים להדחתו של סטלין מהתפקיד, אולם ב-9 במרץ עבר התקף שבץ שלישי, שנטל ממנו כמעט לחלוטין את כושר הדיבור ומנע ממנו לקרוא.
פעילותו של לנין הופסקה לחלוטין בעקבות ההתקף, הסיכויים להחלמתו אפסו, ולא נודע לו על המאבק שפרץ על ירושת ההנהגה בין הטריומווירט המשולב של סטלין, זינובייב וקאמנייב לבין טרוצקי.
פרופ' גאורג קלמפרר, בנו של רב שניהל את המחלקה הפנימית בבית החולים "מואביט" בברלין הוזמן ב-1924 מטעם ממשלת ברית-המועצות לבוא למוסקבה על מנת לטפל בלנין הגוסס.
לנין מת ב-21 בינואר 1924. גופתו הובאה לבית האיגודים המקצועיים במוסקבה, שם צפו בה קרוב למיליון איש.
ימים אחדים לאחר מותו נחנטה גופתו והוצבה במאוזוליאום על שמו (ולא הוצאה משם גם לאחר התפרקות ברית המועצות).
שמה של פטרוגרד, עיר הבירה הקודמת, שונה ל"לנינגרד", להנצחת שמו.
גם עיר הולדתו קראה עצמה על שמו, "אוּליאנוֹבְסְק".
מותו נתן את האות לפתיחת פולחן אישיות קיצוני במיוחד סביב דמותו, שאורגן בעיקר על ידי סטלין ונמשך לאורך כל שנותיה של ברית המועצות.
אף שסיבת מותו של לנין נרשמה על ידי השלטונות בתור: "מצב בריאותי ירוד כתוצאה מסדרת אירועי השבץ בהם לקה", רופאים וחוקרים רבים סבורים כי מותו נבע ממחלת העגבת שהתפשטה למערכת העצבים שלו (עגבת שלישונית).
סטלין, שצבר כעת השפעה מכרעת על קבלת ההחלטות במפלגה, מנע את פרסום צוואתו של לנין בקונגרס השלושה־עשר שהתקיים במאי 1924. בתום סדרת מאבקים נגד סיעות אופוזיציה שקמו מולו, השיג סטלין בסוף שנות העשרים שלטון יחיד במפלגה ובמדינה כולה.
תחתיו הפך המשטר הקומוניסטי, שהבטיח בתחילה חירות ושלטון להמוני העם, למשטר טוטליטרי אכזרי.
המהפכה התעשייתית שהנהיג סטלין, והניצחון במלחמת העולם השנייה, הפכו את ברית המועצות לאחת משתי מעצמות-העל של תקופת המלחמה הקרה, אולם משברים מדיניים וכלכליים הביאו מקץ כמה עשורים לנפילתה של ברית המועצות ב-1991.
במשך חייו הפך לנין למנהיגה הבלתי-מעורער של המפלגה הבולשביקית, שכל חבריה הכירו בו כ"מורה" האידאולוגי של התנועה.
הוא מתואר כמי שבאמצעות דמותו הכריזמטית, האנרגטיות יוצאת-הדופן בפעילותו וכישוריו האינטלקטואליים היה מסוגל להותיר השפעה רבה על חבריו לתנועה המהפכנית, ובכך הצליח להטיל את השקפותיו על מפלגתו ולגבש אותה סביבו.
לנין אף התבלט כנואם וכרטוריקן מוכשר, שהשכיל לחדור ללבם של המוני העם תוך שימוש בסיסמאות פופולריות ושלהב אותם לתמיכה במפלגתו – כישורים שהיו חיוניים להצלחתו הפוליטית במהלך אירועי 1917.
ברם, מעדויותיהם של רבים משותפיו לתנועה מצטייר לנין כאדם בעל נטיות רודניות באופיו, שהיה חסר-סבלנות כלפי המתנגדים לדעותיו ונטה להיכנס לעימותים אגרסיביים במיוחד בנושאים פוליטיים תוך גינוי חריף של יריביו.
כמהפכן גולה הרבה לנין לפצל את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, לעיתים סביב חילוקי דעות מינוריים יחסית, והיה מהגורמים העיקריים לכך שנמנע איחודה מחדש.
ברוב תקופת ברית המועצות הייתה תדמיתו של לנין חיובית מאוד והוא נערץ כאבי האומה, עם זאת בשנות השמונים עם רפורמת גלאסנוסט שבה ניתן חופש ביטוי ופתיחות בברית המועצות, דמותו של לנין החלה להתערער ואנשים ביקרו את לנין בשל שפיכויות הדמים שהיו בתקופתו.
למרות הביקורת וגם לאחר נפילת ברית המועצות נשאר לנין דמות פופולרית ברוסיה אך ללא ספק תדמיתו ירדה וכיום ישנם הרבה מתנגדים לדרכו ברוסיה.
לנין פרסם את השקפותיו המרקסיסטיות במאות כתבים והללו עיצבו את תורת המפלגה הבולשביקית בשנים בהן הנהיג אותה.
האידאולוגיה שפיתח, שלאחר מותו נקראה בשם לניניזם (או מרקסיזם-לניניזם), הפכה לאידאולוגיה הרשמית של ברית המועצות וכתביו צוטטו דרך קבע בחיבורים פוליטיים והיסטוריוגרפיים.
רעיונותיו מהווים מקור השראה גם כיום עבור תנועות השמאל הרדיקלי ברחבי העולם.
מפלגת חיל-החלוץ: מכיוון שהפרולטריון חסר את התודעה המהפכנית, אחד מהמרכיבים ההכרחיים מבחינתו של לנין, ומוגבל למאבקים רפורמיסטיים בלבד, נדרשת מפלגה שתורכב מקומץ של "מהפכנים מקצועיים", בני האינטליגנציה, שיפעלו במסירות במחתרת למען הוצאתו לפועל של המרקסיזם.
אינטלקטואלים אלו ינסחו תאוריה מהפכנית עבור הפועלים, יחדירו בהם את עקרון מלחמת המעמדות וינהיגו אותם לעבר המהפכה.
צנטרליזם דמוקרטי: לשיטתו של לנין, על המפלגה להיות בעלת הנהגה, ארגון ומשמעת חזקים.
בעוד שכל חברי המפלגה יכולים לדון בחופשיות, מרגע שהתקבלה החלטה על דעת הרוב בגופי ההנהגה כולם מחויבים לציית לה, והקמת סיעות נפרדות היא פסולה.
לנין טען שתלות מוגזמת בעקרונות כמו חופש הביטוי ובחירות דמוקרטיות תוביל לניוון של הפעילות המהפכנית ולמה שהגדיר כאופורטוניזם.
המדינה הסוציאליסטית: עם עליית מעמד הפועלים לשלטון נדרשת הקמת מדינה בעלת מבנה חדש לגמרי, במקום זו ששימשה את מעמד הבורגנות.
במדינה זו המוני העם יהיו מעורבים בגופי המנהל, במשטרה ובמערכת המשפט, כשמיליציות אזרחיות יבואו במקום צבא הקבע, והללו יתחלפו ביניהם מעת לעת ויקבלו שכר שווה לזה של הפועלים.
מכיוון שהמדינה החדשה היא "טבעית" יותר ואינה מיועדת לדיכוי ההמונים, תהליכי הניהול והייצור יפושטו לחלוטין.
מאותה סיבה גם מדינה זו תגווע בסופו של דבר עד למימוש אידיאל הקומוניזם.
מהפכה עולמית: לנין קרא להתאגדות משותפת, אינטרנציונליסטית, של פועלי העולם במטרה להפיל את השלטונות הבורגניים במדינותיהם, והציב כאידיאל את פריצת המהפכה במספר משמעותי של ארצות.
בייחוד ברוסיה, המפגרת מבחינה כלכלית ושהפרולטריון בה אינו מפותח דיו, לא יוכל המשטר הסוציאליסטי להתקיים מבלי שתפרוץ מהפכה בארצות המערביות המפותחות.
יצרנות: לצורך ניצחונו הסופי של הסוציאליזם, עליו להתעלות ביצרנותו ובאיכותו על פני אלו של הקפיטליזם.
אחת מהמטרות העיקריות שעל המהפכה להשיג היא התגברות על פיגורה הכלכלי של רוסיה כך שתגיע לרמתן של המדינות המערביות המתקדמות: תיעוש, פיתוח הטכנולוגיה והמדע ובייחוד חשמול המדינה כולה.
לצורך כך הטיף לנין למשמעת עבודה חזקה שיארגנו הפועלים ולביעור האנאלפביתיות בקרבם.
אנטי-אימפריאליזם: לנין תיאר את האימפריאליזם כתופעה הנובעת מהתפתחות הקפיטליזם: ההשקעות הפרטיות, שאפיינו בעבר את הקפיטליזם, התחלפו בשליטה של כוחות הון בדמות בנקים, חברות ענק וקרטלים, שהאינטרסים שלהם מעצבים את מדיניותם של השלטונות הלאומיים.
התשוקה להגדלת רווחי המדינה והמרדף אחר המשאבים הכלכליים מובילים למאבקים מיליטריסטיים בין המדינות הגדולות, לאלימות ולשפיכות דמים, ולכיבוש ולדיכוי של עמים שלמים ברחבי העולם (קולוניאליזם).
מלחמת העולם הראשונה שיקפה, לשיטתו, מאבק בין הכוחות הקפיטליסטיים העולמיים.
לנין טען שהמלחמה מהווה הזדמנות לפריצת המהפכה הסוציאליסטית.
מכיוון שהקפיטליזם מתפשט ברחבי העולם כולו באמצעות האימפריאליזם, הוא יקרוס באחת מה"חוליות החלשות" שלו - ארצות מפגרות מבחינה כלכלית שבהן סיכויי השתלטותו קטנים יותר.
"חוליה חלשה" כזו הוא ראה ברוסיה, וחזה כי פריצת המהפכה באימפריה הרוסית תחילה, תצית שרשרת מהפכות במדינות המערביות המפותחות שיובילו לנפילתו הכללית של הקפיטליזם.
הגדרה עצמית: על אף חזונו הקוסמופוליטי, בטווח הקצר שאף לנין לשחרר את האומות השונות מהדיכוי שגזר עליהן הקפיטליזם, ובייחוד עמי אסיה ולאומי האימפריה הרוסית.
הוא דגל בחירות האדם ובשוויון של כל הלאומים ובזכותה של כל אומה לקיים את תרבותה, אולם המטרה הסופית אותה הציב הייתה שחרור הפרולטריון באותן מדינות
וו"א לנין, כתבים נבחרים (תרגם: חיים גולדברג; ערכו: ל' לויטה, מ' דורמן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י-תשי"ג.
נ' לנין וג' זינובייב, המלחמה והסוציאליזם, בשני כרכים (תרגם: מ' ערעם), תל אביב: פטיש, 1932.
וו"אי לנין, כתבים נבחרים (מתרגמים: חיים שלון בן אברהם ואליהו טסלר ספריית הפועלים, [מרחביה]: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942.
לנין, מאטריאליזם ואמפיריוקריטיציזם: ציוני ביקורת לפילוסופיה אחת ריאקציונית; עשר שאלות למרצה (1908-1909) (תרגם: שמחה אוורבוך), מרחביה: הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950.
ו"אי לנין, מחלת הילדות של "השמאליות" בקומוניזם (תרגם מרוסית: י' פיינברג), תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח), 1970.
ו"אי לנין, המהפכה הפרולטרית והרנגאט קאוטסקי (תרגם מרוסית: י' פיינברג), תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח), 1970.
ו"אי לנין, על השאלה הלאומית (תרגם מרוסית: י' פיינברג), תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח), 1972.
לנין, מדינה ומהפכה (תרגם לעברית: משה בן-חורין), תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1984.
ולדימיר אפנסייביץ' אוברוצ'ב 1863 - 19 ביוני 1956) היה גאולוג וסופר רוסי-סובייטי.
אוברוצ'ב נולד בשנת 1863 במשפחה של קצין בחיל הרגלים הרוסי.
אחרי שסיים תיכון התקבל לאוניברסיטה למדעי ההרים של סנקט פטרבורג, שבה בחר במגמת הגאולוגיה - בהשפעת אחד ממוריו, הגאולוג הרוסי הנודע א.
בשנת 1886, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, נשלח אוברוצ'ב לאזור טורקמניסטן של היום, שם הוא חקר את מדבר הקארא-קום והמציא שיטה לקבע את החולות הנעים על ידי שתילת צמחייה מתאימה ששורשיה מקבעים את החול ולא מאפשרים לו לזוז.
כמו כן חקר אוברוצ'ב את נהר האוזבוי הקדום.
על שתי עבודותיו אלה הוא קיבל מדליות מהאגודה הרוסית לגאוגרפיה.
בשנת 1888 מונה אוברוצ'ב לגאולוג של פלך סיביר.
בסיביר הוא חקר את נהרות הלנה והאנגרה.
מחקריו בתחום הגאולוגיה סייעו להתפתחות כריית הזהב באזור.
בשנת 1892 יצא אוברוצ'ב במסגרת של משלחת מדענים למסע מחקר בן שנתיים בסין ואסיה התיכונה.
הוא עבר יותר מ-13,000 ק"מ ובדרך הפריך השערה שטענה כי אסיה התיכונה הייתה מכוסה במים בעידן השלישון וגילה מין חדש של קרנף שנכחד.
על עבודותיו אלה נתנה לו האגודה הרוסית לגאוגרפיה את האות הגבוה ביותר שלה - מדליית זהב גדולה.
בשנת 1895 שב אוברוצ'ב לסיביר, לאזור אגם הבאיקל, שבו תוכננה לעבור מסילת הברזל הטרנס-סיבירית.
שלוש שנים חקר את האזור, ואחר-כך שב לאזור כריית הזהב ליד הלנה (1901).
באותה שנה ייסד את המחלקה למדעי ההרים של אוניברסיטת טומסק.
בשנים 1905-1909 יצא אוברוצ'ב שוב למסע מחקר, הפעם באופן עצמאי, למערב סין וכן חוקר שרשרת הרים הטיאן-שאן והרי אלטאי.
לאחר שפוטר מהאוניברסיטה בשל דעותיו האנטי-ממסדיות, החל אוברוצ'ב לעסוק גם בספרות.
באופן טבעי, ספריו קשורים לגאולוגיה ולפלאונטולוגיה - חקר בעלי חיים קדומים.
ספרו הראשון, "פלוטוניה", שיצא בשנת 1915, מתאר עולם תת-קרקעי שלם, שחיים בו בעלי-חיים מתקופות קדומות.
לאחר מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה, בחר אוברוצ'ב להישאר בברית המועצות.
הוא מרצה באוניברסיטה למדעי ההרים במוסקבה, בשנת 1929 הוא נבחר לחבר באקדמיה סובייטית למדעים, ואחר-כך - ראש המכון הגאולוגי של ברית-המועצות.
באותן שנים יוצאים ספריו החשובים "הגאולוגיה של סיביר" ו"תולדות המחקר הגאולוגי בסיביר".
הוא זכה בפרס לנין בשנת 1926, 5 עיטורי לנין, עיטור הדגל האדום ופעמים בפרס סטלין.
אוברוצ'ב חקר בעיקר את אזור סיביר, אך עסק בעבודתו זו בתחומים גאולוגיים מגוונים.
הוא חקר את השפעות הרוח, את תקופות הקרח ואת התנהגות הקרח בגאולוגיה בכלל.
הוא חקר את ההיסטוריה הגאולוגית של אזור סיביר, את תנועות הקרקע בה, את דרכי התצורה וההיווצרות של מרבצים של משאבי טבע.
אוברוצ'ב כתב ספרות יפה וספרים בגאולוגיה.
הוא כתב ספרי לימוד לתלמידי הפקולטה לגאולוגיה, ספרי מדע פופולרי וספרי מדע בדיוני.
אוברוצ'ב גם היה אחד מכותבי ועורכי האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה.
"ארץ סאניקוב" תורגם על ידי חיים גיבורי והופיע בשנת 1967 בהוצאת נ.
לאוברוצ'ב הוענקו חמישה עיטורי לנין, עיטור הדגל האדום העובד, שני פרסי סטלין.
על שמו של אוברוצ'ב נקראים באזור סיביר רכס הרים, הר געש, הר וקרחון.
וְלַדִיווֹסְטוֹק היא עיר גדולה במזרח הרחוק הרוסי ברוסיה על חופו של הים היפני.
נמל וולדיווסטוק חופשי מקרח במשך כל השנה, ומשמש כנמל הבית של צי האוקיינוס השקט של רוסיה.
העיר היא בירת מחוז פרימורסק, בירת המזרח הרחוק הרוסי והיא התחנה הסופית לרכבת הטרנס סיבירית.
בעיר מתגוררים כ-600 אלף תושבים, ובספטמבר 2012 היא אירחה את פסגת APEC, הפורום לשיתוף פעולה כלכלי בין מדינות אסיה והאוקיינוס השקט.
העיר מהווה בסיס לצי האוקיינוס השקט, מרכז ההשכלה והמדע הגדול ביותר באזור המזרח הרחוק הרוסי ובה שוכנת האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק ומחלקת המזרח הרחוק של האקדמיה הרוסית למדעים.
העיר הוקמה כנמל צבאי בקיץ 1860 ובשנת 1880 הפכה לעיר.
החל משנת 1888 מהווה מרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז פרימורסקי ומשנת 1938, בירת מחוז פרימוריה.
מאוקטובר 2015 נמל העיר חופשי מביקורות מכס ומס.
וולדיווסטוק נוסדה ב-20 ביוני 1860 כאשר ספינת אספקה של הצי הרוסי הביאה למקום צוות של 31 חיילים רוסיים שהקימו את המבנים הראשונים במקום, אז גם ניתן למקום השם וולדיווסטוק שפירוש המילולי הוא "שליט המזרח".
בעקבות התוצאות של מלחמת רוסיה–יפן חשיבות העיר לצי הרוסי גדלה והחלה הקמת מצודת ולדיווסטוק.
בדצמבר 2018 הועברה עיר הבירה של המזרח הרחוק הרוסי מחברובסק לוולדיווסטוק.
ולדיווסטוק שוכנת במזרח רוסיה, לחופו של ים יפן, בקצה הדרומי של חצי האי מוראביוב אמורסקי, שאורכו 30 קילומטר ורוחבו 12 קילומטר.
העיר קרובה לגבולה של רוסיה עם הרפובליקה העממית של סין ועם קוריאה הצפונית.
שטח העיר הכולל הוא 600 קמ"ר.
הנקודה הגבוהה בעיר היא הר חולודילניק ("הר מקרר") שפסגתו בגובה 257 מטר מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר במרכז העיר היא על "הר קן הנשר" שגובהו 199 מטר.
המרחק מוולדיווסטוק למוסקבה בקו אווירי הוא 6,430 ק"מ, והמרחק בנסיעה ברכבת הוא 9,302 ק"מ.
הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה: 4.3 מעלות צלזיוס
הטמפרטורה הממוצעת בינואר: 13.7- מעלות צלזיוס
הטמפרטורה הממוצעת באוגוסט: 20.2 מעלות צלזיוס
כמות המשקעים השנתית: 722 מילימטר
אוכלוסיית העיר מונה קצת יותר מ-600 אלף תושבים, כאשר בשנת 1991 היא מנתה כ-645 אלף.
בתחילת המאה ה-20 הייתה בעיר אוכלוסייה סינית וקוריאנית גדולה, אך בעקבות מדיניות ממשלתית קהילות אלו למעשה הפסיקו להתקיים לקראת שנת 1939.
בתקופה זו לא הורשה מי שלא היה אזרח סובייטי לחיות בעיר או אפילו לבקר בה, ואפילו אזרחים סובייטים נזקקו לאישור רשמי כדי לבקר בעיר.
בוולדיווסטוק קיימת אחת הקהילות הארמניות הגדולות ביותר במזרח רוסיה, ויש בעיר מספר מאפיות ומסעדות ארמניות.
בעיר קיימת גם קהילה יהודית מפותחת בת כמה אלפי אנשים.
לקהילה יש ספרייה, מועדון, סניפי חסד וסניף הסוכנות היהודית.
משנת 2012 פועל בעיר שליח חב"ד והוא משמש כרב העיר מטעם איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה.
ב-18 בדצמבר 2015 נחנך במרכז העיר בית כנסת, בנין גדול ומרשים.
באירוע נכחו ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב, הרב הראשי לרוסיה הרב בערל לאזאר ועוד אורחים חשובים, ביניהם אנשי הממשל המקומי כראש העיר ומושל המחוז.
בית הכנסת הוקם ביוזמת רב העיר ואיגוד הקהילות היהודיות ברוסיה.
התעשיות העיקריות של העיר הן שינוע בספינות, דיג מסחרי ובסיס גדול של הצי הרוסי.
מעל 80% מהתוצר המסחרי של ולדיווסטוק מקורו בדיג, וייצור מזון אחר אחראי ל-11% נוספים.
ב-1995 היה סחר החוץ הכולל של העיר 725 מיליון דולר, מתוכם 206 מיליון מייצוא סחורות ו-519 מיליון מייבוא.
מוצרי הייצוא העיקריים הם דגים, תוצרי עץ, מתכות וספינות.
מוצרי הייבוא העיקריים הם מזון, תרופות, ביגוד, הנעלה, מכוניות, ציוד לבית וספינות.
מאז התפרקות ברית המועצות נפתחו בוולדיווסטוק משרדים של חברות רבות שרצו לנצל את מיקומה.
שיעור הפשע ויוקר המחיה האמירו אף הם, ומאמינים שהעיר הפכה לכר פעילות של המאפיה הרוסית ולשחיתות בממשל האזורי והעירוני.
בעיר שוכן בסיס של הצי הרוסי ומטה צי האוקיינוס השקט.
בשנת 2015 קיבל נמל העיר מעמד נמל חופשי.
בנוסף, פועל בעיר הפסטיבל לקולנוע של מדינות אסיה והאוקיינוס השקט, "Pacific Meridian".
הרכבת הטרנס סיבירית נבנתה כדי לחבר את ולדיווסטוק, הנמל הראשון של רוסיה באוקיינוס השקט, עם רוסיה האירופית.
קו הרכבת שבנייתו הסתיימה ב-1905 מגיע עד מוסקבה וחלק מנתיביו עוברים דרך סין.
נמל התעופה הבין-לאומי של העיר מקשר אותה בטיסות לסיאטל שבמדינת וושינגטון ולאנקורג' שבאלסקה בארצות הברית, לפיונגיאנג בירת קוריאה הצפונית, לטוקיו, לניאיגטה, לאוסקה ולטויאמה שביפן ולסיאול ולבוסן שבקוריאה הדרומית.
ניתן להגיע לוולדיווסטוק בטיסה מכמעט כל עיר גדולה ברוסיה, למשל מוסקבה, סנקט פטרבורג, יקטרינבורג, קרסנויארסק, נובוסיבירסק, אומסק, רוסטוב על הדון וצ'ליאבינסק.
ב-28 ביוני 1908 הופעל קו טראם לאורך רחוב סווטלנסקיה בעיר, מתחנת הרכבת ברחוב לוגוביה.
ב-9 באוקטובר 1912 נכנסו לשירות קרונות העץ הראשונים, שיוצרו בבלגיה.
כיום פועלת בעיר תחבורה ציבורית מגוונת: חשמליות, אוטובוסים, טראם, רכבת, רכבל, מעבורות וסירות.
הקווים העירוניים הראשיים הם ממרכז העיר לווטוראיה רצ'קה, לבּאליַיֵבַה וללוגוביה.
במסגרת החלוקה המנהלית, ולדיווסטוק היא עיר בעלת חשיבות אזורית
מבחינה מנהלית העיר מחולקת לחמישה מחוזות:
בהתאם לחוקי העיר, מבנה השלטון המקומי מתחלק בין שני גופים:
הדומה העירונית – שהיא המועצה המחוקקת המקומית.
הדומה העירונית הוקמה ב-30 בנובמבר 1875. עם נפילת משטר הצאר, הדומה העירונית פוזרה והוקמה מחדש רק ב-2001. החל מדצמבר 2007 פועל המושב השלישי של הדומה, שבה 35 חברים.
העירייה – גוף ההוצאה לפועל של העיר.
העירייה מנוהלת בידי ראש העיר ואנשיה ממונים על ידי ראש העיר באישור הדומה העירונית.
ראש העיר הוא האישיות המנהלת את העיר.
ראש העיר וולדיווסטוק הוא אולג גומניוק שמחליף את איגור פושקריוב, שנעצר על ידי שירות הביטחון הפדרלי וועדת החקירות באשמת שחיתות, ביוני 2016 (כיהן ממאי 2008).
בוולדיווסטוק ממוקמת אחת משתי הקונסוליות של שגרירות ארצות הברית במוסקבה.
בוולדיווסטוק פועלים 30 בתי ספר לספורט, אולמות ספורט וארבעה בריכות שחייה.
בעיר ישנו פיתוח נרחב של תשתיות ספורט והאצטדיון הגדול בעיר הוא אצטדיון דינמו (בעל תכולה של 10,200 מושבים) וישנם עוד 3 אצטדיוני כדורגל נוספים.
מועדון דינמו ולדיווסטוק הוא מועדון הכדורגל המקצועני היחיד שמייצג את העיר.
עד 2020 פעלו בעיר מספר מועדוני ספורט מקצועניים, לרבות:
מועדון ההוקי קרח "אדמירל" שהתמודד בליגת ההוקי הקונטיננטלית בשנים 2008–2020
מועדון הכדורגל "לוץ'" שהתמודד בליגות הבכירות ובליגת העל בשנים 2006–2009
מועדון הכדורסל "ספרטק פרימוריה", שהתמודד באליפות רוסיה בכדורסל
מועדון כדורעף נשים "פרימורוצ'קה", שהתמודדה בליגת העל הרוסית בכדורעף.
בשנת 2020 ממשלת המחוז הפסיקה את מימון המועדונים לצורך הפניית תקציב הספורט לטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה ברוסיה וכלל מועדוני הספורט עברו להתמודד במסגרות החובבניות או התפרקו.
בעיר פעל גם מועדון הקטרגל "פורטוביק" ופועל מועדון יאכטות.
במימי מפרץ פיוטר הגדול נערך מדי שנה גביע פיוטר הגדול – אליפות רוסיה בספורט מפרשים.
בשנים 2007–2009 העיר אירחה את גמר גביע רוסיה בכדורעף חופים.
בוולדיווסטוק מודפסים מעל 40 עיתונים ומקומונים שמצורפים לעיתונים שמגיעים ממוסקבה.
העיתון הגדול ביותר של מזרח רוסיה נקרא אף הוא "ולדיווסטוק".
הכתבות בעיתונים אלה מכסות נושאים מקומיים ואירועים בין-לאומיים.
העיתון "זולוטוי רוג" (הקרן הזהובה) מכסה חדשות כלכליות בפירוט.
בקרב צעירי האזור פופולרי "נובוסטי" , עיתון שרובו חדשות' תרבות ובידור.
נכון ל-1999 היו בעיר שבע תחנות טלוויזיה מקומיות ושבע תחנות רדיו.
על פי קבוצת מומחי אקולוגיה מקומית, "אקוסנטר", שני שלישים מפרברי ולדיווסטוק מזוהמים כל כך שהמגורים בהם מהווים סיכון בריאותי.
אזורים מסוימים, כגון אלה שליד בתי הדפוס בפארק פּוקרובסקי וקמפוס אוניברסיטת המזרח הרחוק, מזוהמים כל כך עד שהם מוגדרים כאזורי אסון אקולוגי.
רק באזורים מעטים ישנן רמות זיהום מותרות למגורים.
הדו"ח של קבוצת "אקוסנטר" הופק לאורך 10 שנים והוא כנראה המקיף מסוגו.
הוא מבוסס על ניתוח יותר מ-30,000 דגימות מים, שלג, אדמה, אוויר ורקמות אנושיות בין 1985 ל-1993. מניתוח הדוגמיות עולה שלאורך תקופת איסוף הנתונים עלו משמעותית רמות של מתכות כבדות כגון קדמיום, זירקוניום, קובלט, ארסן וכספית, ואלו משפיעים לרעה על מערכת הנשימה ומערכת העצבים.
לדברי "אקוסנטר", לזיהום מספר גורמים: מסביב לוולדיווסטוק מרוכזים כ-80 אתרי תעשייה שגורמים לזיהום סביבתי רב במיוחד, כגון מספנות, תחנות כוח, בתי דפוס, בורסקאים ומכרות.
בנוסף, הגאוגרפיה באזור ולדיווסטוק פגיעה במיוחד והדבר מגביר את תוצאות הזיהום – בחלק מהשכונות הצפופות ביותר של העיר, למשל פרוויה ווטוראיה רצ'קה, הרוח אינה יכולה לנשוב ולהרחיק את הזיהום, כי השכונות נמצאות באגנים שהרוח נושבת מעליהם.
בחורף יש רק מעט שלג ואין עלים או דשא שיכולים לקלוט את אבק הזיהום ולגרום לו לשקוע.
יול ברינר הוא יליד ולדיווסטוק ובית ילדותו בעיר נשמר כמוזיאון.
ולדימיר דוידוביץ' אשכנזי הוא פסנתרן ומנצח רוסי ממוצא יהודי.
אחרי שהתגורר תקופה בלונדון ובאיסלנד, משנת 1978 חי בשווייץ.
אשכנזי נולד בעיר ניז'ני נובגורוד, קרויה באותה תקופה "גורקי", לאב יהודי, הפסנתרן והמלחין דוד אשכנזי ולאם רוסיה, השחקנית יבסטוליה גריגורייבנה לבית פלוטנוב,, בת למשפחה של איכרים רוסים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ולדימיר חי ב"אווקואציה" בטשקנט.
משנת 1943 עבר לגור במוסקבה.
אז, בגיל 6, התחיל בלימודי מוזיקה וכיוון שגילה כישרון מעבר לשנותיו, התקבל לבית הספר המרכזי למוזיקה שליד הקונסרבטוריון של מוסקבה בגיל 8. למד כעשר שנים אצל הפסנתרנית אנאידה סומבטיאן.
משנת 1955 היה לתלמידו של הפסנתרן והמורה הידוע לב אובורין בקונסרבטוריון.
כבוגר הקונסרבטוריון של מוסקבה, זכה בפרס שני בתחרות הפסנתר הבינלאומית היוקרתית על שם פרדריק שופן בשנת 1955 בוורשה והיה שותף לפרס הראשון בתחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית בשנת 1962.
בשנת 1956 התאפשר לו לראשונה לנסוע מחוץ לגבולות הגוש הקומוניסטי על מנת להשתתף בתחרות על שם המלכה אליזבת בבריסל.
גם שם השיג הישג מרשים כשזכה במדליית הזהב של התחרות.
אחרי חזרתו לברית המועצות השלטונות זיכו את המשפחה בדירה בת שני חדרים בשכונה יוקרתית של מוסקבה.
בסתיו 1958 הרשו לו השלטונות הסובייטים לערוך סיור קונצרטים בארצות הברית ובקנדה תוך הסכם עם האמרגן סול יורוק.
בשנת 1959 בתחרות צ'ייקובסקי פגש אשכנזי את הפסנתרנית האיסלנדית תורון סופיה יוהניסדוטיר והתאהב בה.
כעבור שנה היא עברה לגור במוסקבה והתחילה לימודים בקונסרבטוריון בעיר הבירה הרוסית.
בני הזוג התחתנו ב-25 בפברואר 1961 כששלטונות ברית המועצות אילצו את הצעירה האיסלנדית לוותר על אזרחות מולדתה ולהצהיר שהיא מתיישבת בברית המועצות.
לוולדימיר אשכנזי ולאשתו נולד בן ראשון, ולדימיר, והשלטונות העלו קשיים רבים עד שהתירו לאם לנסוע עם הילד אל הוריה בלונדון.
בשנת 1962 השיג שוב מהשלטונות אישור לסיור קונצרטים בארצות הברית והצליח לבקר אצל חמיו בלונדון ובמרץ התאפשרה לו נסיעה נוספת ללונדון.
באותה הזדמנות משרד החוץ הבריטי אישר לזוג היתר תושבות מתמדת בבריטניה.
באותה השנה החליטו אשכנזי ואשתו לנסוע ולא לחזור לברית המועצות, שם היו עלולים הוא ואשתו להיתקל בעוד מגבלות על חופש התנועה וחירויות אחרות.
ב-9 ביוני 1963 הקליט את הקונצרט האחרון במוסקבה - מיצירות בטהובן ושופן.
בשנת 1963 הזוג התיישב זמנית בלונדון, שם ניגן האמן תכופות בחברת דניאל בארנבוים ואשתו ז'קלין דו פרה, יצחק פרלמן, זובין מהטה ואחרים.
בשנת 1968 עברה המשפחה לגור באיסלנד, שם קיבלו בשנת 1972 את אזרחות המדינה.
משם המשיך לסייר ולהקליט כפסנתרן ואחר כך כמנצח בכל רחבי העולם.
כמחווה לאיסלנד, ארצו המאמצת, תרם אשכנזי רבות להעלאת קרנו של פסטיבל רייקיאוויק המתקיים פעם בשנתיים.
לשם הוזמנו מגדולי האמנים בני זמנו, כמו אנדרה פרווין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', יהודי מנוחין, בירגיט נילסון ואחרים.
אשכנזי עצמו החל לנצח לראשונה בפסטיבל זה כמנצח אורח, על התזמורת הסימפונית של איסלנד.
אחרי שקיבל משרות של מנצח בתזמורות שונות בעולם, התקשה אשכנזי לשמור על איסלנד כבסיס קבע לחיי משפחתו והם עברו בשנת 1978 לגור במגן, שליד לוצרן בשווייץ.
ולדימיר אשכנזי נודע בפרשנויותיו הנבונות והשקולות.
אשכנזי הרבה להקליט עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון; שתיים מהקלטות אלה היו קונצ'רטו הקיסר של בטהובן וכמה יצירות של רחמנינוב (ביניהן הקונצ'רטו השני שלו).
הוא הקליט את מכלול 24 הפרלודים והפוגות של שוסטקוביץ', סונאטות של סקריאבין, יצירות לפסנתר של שופן ושל שומאן, סונאטות לפסנתר של בטהובן ושל מוצרט וקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן, בארטוק ורחמנינוב, בין השאר.
אשכנזי אף ניגן והקליט כמה יצירות מוזיקה קאמרית.
בעיצומה של קריירת הפסנתר שלו, הסתעף אשכנזי לניצוח.
שבחים מיוחדים קצרו ביצועיו לסימפוניות של סיבליוס.
הוא היה המנצח הראשי של הפילהרמונית המלכותית משנת 1987 עד 1994, ובין השנים 1988 ל-1994 היה מנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ותזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם.
בשנת 1998 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, משרה שבה התמיד עד 1 בספטמבר 2003. בין השנים 2004-2007 אשכנזי ניצח על התזמורת הסימפונית של NHK ביפן.
החל משנת 2009 מכהן כמנצח התזמורת הסימפונית של סידני, באוסטרליה.
ולדימיר אשכנזי מכהן כנשיא אגודת רחמנינוב.
הוא נשוי משנת 1961 לתורון סופיה יוהאניסדוטיר ולזוג נולדו חמישה ילדים:
ולדימיר (וובקה) סטפן (נ' 1961, פסנתרן, גר בגרמניה), נדיה ליזה, דמיטרי תוֹר (נ' 1969, קלרינתן, הגר בשווייץ), סוניה אֶדה ואלכסנדרה אינגַה.
1955 - הפרס השני בתחרות לפסנתר על שם פרדריק שופן בוורשה
1956 - הפרס הראשון בתחרות על שם המלכה אליזבט בבריסל
1962 - הפרס הראשון בתחרות ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה - יחד עם הפסנתרן ג'ון אוגדון
אלנבוגן מצ'כיה - על שרות אזרחי יוצא דופן - יחד עם מנצחי התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בפראג
פרס גראמי על הביצוע האינסטרומנטלי הטוב ביותר, עם תזמורת:
על הקונצרטים לפסנתרן של בטהובן - בביצוע עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוחו של סר גאורג שולטי (1974)
פרס גראמי על הביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית:
ולדימיר אשכנזי, לין הארל ויצחק פרלמן על בטהובן: מכלול שלישיות הפסנתר (1988)
ולדימיר אשכנזי, לין הארל ויצחק פרלמן על צ'ייקובסקי: שלישיית פסנתר בלה מינור (1982)
יצחק פרלמן וולדימיר אשכנזי על בטהובן: סונאטות לכינור ופסנתר (1979)
פרס גראמי על ביצוע הסולו האינסטרומנטלי הטוב ביותר (ללא תזמורת):
ולדימיר אשכנזי, על שוסטקוביץ' 24 פרלודים ופוגות, אופוס 87 (2000)
ולדימיר אשכנזי, על ראוול: גאספר דה לה נואי; פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה; ולסים (אצילים וסנטימנטליים) (1986)
ולדימיר ואסילייביץ' בסונוב הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מאמן כדורגל.
בסונוב שיחק את מרב שנותיו בקבוצת דינמו קייב, אז קבוצה בליגה הסובייטית הבכירה אך את סוף הקריירה שלו עשה בסונוב בקבוצת מכבי חיפה הישראלית.
בסונוב שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והשתתף עמה במספר גביעי העולם בכדורגל (מונדיאל 1982, מונדיאל 1986 ו-מונדיאל 1990).
כמו כן היה בסגל נבחרת ברית המועצות שסיימה במקום ה-3 באולימפיאדת 1980. בסונוב זכה לתואר "שחקן העונה באוקראינה" בשנת 1989.
לאחר פרישתו של בסונוב ממשחק פעיל עבר לאימון ואימן תחילה את קבוצת הכדורגל צסק"א קייב האוקראינית במשך 4 שנים אך לאחר מכן עבר לאמן בנבחרת טורקמניסטן, אותה אימן בשנים 2002–2003 ועזב לפני קמפיין מוקדמות גביע אסיה, בו העפילה טורקמניסטן לראשונה למפעל.
בשנת 2006 עבר לאמן בסונוב בקבוצת זוריה לוהנסק והעלה אותה לליגה האוקראינית הבכירה, אז עזב את הקבוצה לטובת קבוצת פ.צ.
באוגוסט 2008 מונה בסונוב לתפקיד מאמן קבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק.
בספטמבר 2010 התפטר מתפקידו בקבוצה, לאחר סדרת הפסדים רצופים של הקבוצה.
בסונוב נשוי לוויקטוריה סאריך, אלופת עולם לשעבר בהתעמלות אמנותית.
בתם, אנה בסונובה, גם מתחרה בענף ספורט זה.
היא זכתה באליפות עולם לשנת 2007 ובמדליות ארד באולימפיאדת אתונה ובאולימפיאדת בייג'ינג.
אליפות העולם לנוער - 1977
שחקן השנה באוקראינה - 1989
ולדימיר היא אחת הערים העתיקות ברוסיה, ומשמשת כיום כבירת מחוז ולדימיר.
העיר יושבת על גדות נהר הקליאזמה (Клязьма), כ-200 ק"מ מזרחית למוסקבה.
העיר הייתה בירת אחת הנסיכויות החזקות ברוסיה בימי הביניים.
מספר מבנים בעיר הוכרזו כאתרי מורשת עולמית .
ראשית נוכחותם של בני-האדם באזור התקיימה כבר לפני כ-25,000 שנים.
באופן מסורתי, מועד הקמת העיר הוא 1108, בהתאם לעדויות בכתבי עת עתיקים והגרסה לפיה העיר הוקמה על ידי הנסיך ולדימיר השני, מונומך.
הסיבה להקמת העיר, לפי אותה הגרסה הייתה הרצון של ולדימיר להרחיק את עצמו מערים ותיקות כמו רוסטוב וסוזדל.
בשנת 1958 צוינו 850 שנים לייסוד העיר.
לפי עדויות שהתגלו בשנות ה-90, ולדימיר הראשון נסיך קייב ביקר בעיר כבר בשנת 990. בהתאם לכך, הוזז מועד הקמת העיר לשנת 990.
ללא קשר לשנת הקמת העיר, התקופה החשובה בתולדות העיר הייתה המאה ה-12. יורי דולגורוקי, הנסיך הגדול שייסד גם את מוסקבה, הקים את נסיכות ולדימיר-סוזדל והעביר את בירת רוסיה של קייב מקייב לוולדימיר.
תקופת הזהר נמשכה עד לפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות.
באותה התקופה ולדימיר הייתה אחת הערים הגדולות והיפות באירופה.
מעמד העיר חוזק עוד יותר עם העברת מרכז מושבו של הארכיבישוף מטרופוליטני הרוסי מקייב לוולדימיר.
באותה תקופה נבנו כנסיות, ארמונות ומבני ציבור רבים.
רק 3 מהם שרדו עד היום: שער הזהב, קתדרלת דמיטרי הקדוש וקתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו.
באותה תקופה נבנתה גם הכנסייה מפורסמת על נהר הנרל (Нерль, כ-12 ק"מ מהעיר), הנחשבת לאחד היהלומים של ארכיטקטורה הרוסית בימי הביניים.
ב-8 בפברואר 1238, העיר נכבשה על ידי באטו חאן, שליט מונגולי.
מאז, לא חזרה העיר לעצמה.
למרות זאת, עד לאמצע המאה ה-14 העיר הייתה מושבו של ארכיבישוף מטרופוליטני.
כמו כן, על אף שבהדרגה, החשיבות הפוליטית עברה למוסקבה, התואר הרשמי של הצארים היה "הנסיך הגדול של ולדימיר".
הצארים הוכרזו בקתדרלה של העיר, עד שקתדרלה דומה נבנתה במוסקבה.
קבר של אלכסנדר נבסקי היה בעיר עד לשנת 1703, אז הוא הועבר לסנקט פטרבורג.
שער הזהב - נבנה ב-1158–1164 - שער לבן בחומה סביב העיר העתיקה.
קתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו (Успенский Собор)- נבנתה ב-1158–1160. מבנה לבן יפהפה.
בתוך הכנסייה ציורי קיר מהמאה ה-12–13 ועבודות של אנדריי רובליוב משנת 1408.
מחוז ולדימיר הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי כ-200 ק"מ ממוסקבה.
היערות מכסים כ-42% משטח המחוז.
בתקופת שלטונו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב האזור נכלל ברוס של קייב.
באותה תקופה המרכז האזורי היה בעיר מורום.
סוזדל הפך להיות מרכז דתי חשוב.
בשנת 1024 התרחש באזור מרד משמעותי נגד נוצרות.
בשנת 1108 ולדימיר מונומך הקים את העיר ולדימיר.
בשנת 1157 הוקמה נסיכות הגדולה של ולדומיר.
זאת בעקבות מעבר לבירת נסיכות רוסטוב-סוזדל לולדימיר על ידי אנדרי בוגולובסקי, נסיך ולדימיר.
בשנת 1238 השטח נכבש על ידי המונגולי ועיר ולדימיר נשרפה.
באביב 1238 התרחש הקרב על נהר סיט בה נהרג הנסיך של הנסיכות.
אחיו יארוסלב קיבל את השליטה על הנסיכות ונסע להורדת הזהב לקבלת אישורם.
בתקופת בנו אלכסנדר נבסקי מדיניות פייסנית עם המונגולים נמשכה.
החל משנת 1299 ראש הכנסייה הרוסית עבר מקייב לוולדימיר.
בשנת 1362 דמיטרי דונסקוי סיפח את השטח לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1445 כוחות נסיכות מוסקבה הובסו על ידי חאנות קאזאן והאזור נחרב.
למעשה מאז האזור לא חזר לגדולתו.
בשנת 1564 איוואן האיום עם פמלייתו עבר לאזור שלט במדינתו מהאזור.
בתקופת יקטרינה הגדולה הוקמה גוברניה עם מרכז בעיר ולדימיר.
בשנת 1929 הגוברניה בולטה ואזור הפך להיות חלק של יחידות מנהליות שונות.
מחוז ולדימיר הוקם מחדש בשנת 1944 על ידי פיצול מאיוואנובו.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז ולדימיר" שכוללת 38 חברים.
בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר אלכסנדר אוובייב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-16 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ו-4 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בנוסף קיימת עיר סגורה ראדוז'ני בה ממוקמים מתקנים של תעשיות הביטחוניות.
נכון לינואר 2024 מתגוררים במחוז 1,309,942 תושבים זאת לעומת 1.6 מיליון בשנת 1990. בערים מתגורר כ-79.5% מכלל אוכלוסיית המחוז.
הרוסים מהווים כ-91% מאוכלוסיית המחוז.
בעיר הגדולה ולדימיר מתגוררים כ-340 אלף תושבים.
בעיר קוברוב מתגורר צת ים ג-132 אלף תושבים ובמורום כ-108 אלף.
במחוז ממוקמים מספר מפעלים בעלי חשיבות כלל ארצית.
במיוחד בתחום בניית מכונות וזכוכית.
בעיר גוס-כרוסטלני החל משנת 1756 פועל מפעל לייצור מוצרי בדולח.
ערי ולדימיר וסוזדל הם חלק מטבעת הזהב של רוסיה ומושכים תנועת תיירים משמעותית.
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל בשנת 1992 קיבלו מעמד של אתר מורשת עולמית.
דרך המחוז עוברות מספר מסילות ברזל חשובות לרבות הרכבת הטראנס-סיבירית וטבעת הגדולה של מסילות ברזל סביב מוסקבה.
דרך המחוז עוברת רכבת מהירה ספסאן ממוסקבה לניז'ני נובגורוד.
כביש ארצי M7 "וולגה"" עובר דרך המחוז.
במחוז פועלים מספר שדות תעופה לטיסות פנים.
דרך המחוז עוברות צינורות גז טבעי ונפט.
ולדימיר ויטלייביץ' ביסטרוב (רוסית: Владимир Витальeвич Быстров, נולד ב-31 בינואר 1984 בלוגה, מחוז לנינגרד) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר הימני.
ביסטרוב נכלל בסגל נבחרת רוסיה בכדורגל ליורו 2008. הוא נכנס כמחליף במשחקה הראשון של רוסיה, בתבוסה 1–4 לספרד, כאשר החליף בדקה ה-46 את דמיטרי סיצ'ב.
הוא הוחלף יותר מאוחר באותו המשחק, על ידי רומן אדמוב בדקה ה-71, גם במשחק השלישי של רוסיה בטורניר, נגד שוודיה, בו רוסיה ניצחה 0–2, הוא נכנס כמחליף לקראת הסיום.
ולדימיר יבגנייביץ' בסצ'סטניך הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת החלוץ.
מדורג במקום השלישי ברשימת המבקיעים של נבחרת רוסיה בכל הזמנים.
בסצ'סטניך החל את קריירת המועדונים שלו בשנת 1991 במועדון החובבים המקומי זבזדה מוסקבה.
בעונת 1992 הוא עבר לספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית, ובעונתו הראשונה בקבוצה כבש שבעה שערים ב-20 משחקים.
בעונת 1993 הוא הגיע לשיאו, כאשר הבקיע 18 שערים וסיים כמלך השערים של קבוצתו ושלישי בדירוג הכובשים של הליגה.
הוא זכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות רוסיה רצופות, בשנים 1992–1994.
לאחר שתי עונות וחצי בספרטק בהן הרבה לכבוש, החל בסצ'סטניך בקריירה האירופית שלו כאשר עבר לקבוצת ורדר ברמן מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה בגרמניה, עונת , כבש בצ'סטניך עשרה שערים, אך בשתי העונות הבאות מיעט לשחק וכבש שער אחד בלבד.
באמצע עונת הוא עבר לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית, במדיה שיחק ב-141 משחקים וכבש 28 שערים.
באמצעה של עונת 2001 הרוסית שב בסצ'סטניך לספרטק מוסקבה, והצטיין כאשר כבש תשעה שערים ב-12 משחקים עד לתום העונה, וזכה עם הקבוצה באליפות הרביעית שלו.
ב-2002 הוא עבר לפנרבחצ'ה הטורקית, אך כעבור שנה חזר לרוסיה והצטרף לקובאן קרסנודאר מהליגה הרוסית הראשונה.
הוא סייע לקובאן לעלות לליגת העל בעונת 2003 עם שמונה שערים.
בשנת 2004 הוא עבר לדינמו מוסקבה, במדיה מיעט לשחק.
באמצע עונת 2005 עבר לרוסיצ'י אוריול מהליגה הרוסית הראשונה.
בעונת 2006 שיחק בחימקי מליגה זו, וכבש תשעה שערים שסייעו לקבוצה לעלות לליגת העל.
לאחר שלא שותף במדי הקבוצה באף משחק בעונת 2007, הוא שוחרר מהקבוצה ועבר לוולגה טבר ששיחקה בליגה הרוסית השנייה.
לאחר ששיחק באסטנה מהליגה הקזחית בשנת 2008, פרש בסצ'סטניך ממשחק פעיל.
עם נבחרת רוסיה, שיחק בסצ'סטניך ברציפות משנת 1992 עד 2003. הוא כבש במדי הנבחרת 26 שערים ב-71 הופעות, מה שהופך אותו למלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
הוא השתתף עם נבחרתו בשלושה טורנירים גדולים - במונדיאל 1994, יורו 1996 ומונדיאל 2002, וכבש שערים בטורנירים של 1996 ו-2002.
ולדימיר ארנולד (רוסית: Владимир Игоревич Арнольд; 12 ביוני 1937 – 3 ביוני 2010), היה מתמטיקאי יהודי-רוסי-גרמני.
תרם רבות גם בתורת המערכות הדינמיות, תורת הקטסטרופות, טופולוגיה, גאומטריה אלגברית, מכניקה קלאסית ותיאורית הסינגולריות.
נולד ב-12 ביוני 1937 באודסה, אז בברית המועצות.
לאב ממוצא גרמני ולאם יהודייה.
כבר בגיל 20, כתלמידו של אנדריי קולמוגורוב באוניברסיטת מוסקבה הצליח להוכיח שכל פונקציה רציפה בעלת מספר משתנים, ניתן להציג כהרכבה של מספר סופי של פונקציות בשני משתנים ובכך לפתור את הבעיה ה-13 של הילברט.
את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה הוא השלים בשנת 1959, ובין 1965 ו-1986 שימש שם כפרופסור.
עבר לעבוד במכון סטקלוב למתמטיקה והתקבל כחבר באקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1990.
זוקפים לזכותו של ארנולד את הפיכת הטופולוגיה הסימפלקטית לענף נפרד.
השערת ארנולד על מספר נקודות השבת של סימפלקטומורפיזמים המילטוניים דחפה לפיתוח הומולוגיית פלור.
ארנולד ידוע בסגנון כתיבה בהיר.
הוא הצליח לשלב הסברים אינטואיטיביים בנושאים מתמטיים, ובכך יצר סגנון הוראה מיוחד.
בהרבה מהספרים שהוא כתב, הוא הצליח להסביר נושאים מתמטיים בעזרת גישה גאומטרית, לדוגמה למשוואות דיפרנציאליות רגילות.
יש הטוענים כי השיטה של ארנולד מסבירה את העקרונות של התאוריה, אבל לא מספקת הוכחה של ממש.
ארנולד היה מבקר חריף של המגמה להפשטה במתמטיקה, זו המיוצגת בעיקר על ידי אסכולת בורבאקי.
עבד עד יום מותו ב-(2010), כמרצה במכון סטקלוב במוסקבה, ובאוניברסיטת דופין פריז.
נכון ל-2006, היה לארנולד מדד הציטוטים הגבוה ביותר בין המדענים הרוסיים וה-h-index שלו עומד על 40. בין תלמידיו הבולטים ניתן לציין את אלכסנדר גיבנטל וויקטור ואסילייב.
ארנולד נפטר ב-3 ביוני 2010 בפריז, ממחלת דלקת הצפק (peritonitis), ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-73.
האסטרואיד 10031 Vladarnolda, נקרא על שמו.
ולדימיר בורוביקובסקי היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני מתקופת עידן האורות, נחשב לגדול ציירי הפורטרטים ברוסיה בתקופתו.
בורוביקובסקי נולד בעיר מירהורוד בקרבת פולטבה במשפחת קוזאק.
בצעירותו למד ציור דתי אצל אביו.
בשנת 1774 החל את השרות הצבאי, אך לא עזב את הציור.
כאשר יקטרינה הגדולה ביקרה בקרמנצ'וג נתנו לה חבריו של הצייר לראות את תמונותיו.
היא התרשמה מאוד והזמינה את הצייר לסנקט פטרבורג.
בשנת 1788 עבר לסנקט פטרבורג.
עם מעברו לבירה שינה את שם משפחתו מ"בורוביק" ל"בורוביקובסקי".
בגיל 30 הוא כבר לא היה יכול ללמוד בבית הספר לציור באופן רשמי.
בהיותו בבירה, הכיר את גברייל דרז'אבין ודמיטרי לויצקי שהפך למורו הפרטי וחברו.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 נעשה צייר דיוקנות מוביל בסנקט פטרבורג.
בנוסף לציור של תמונות גדולות הוא צייר הרבה מיניאטורות.
במהלך פעילותו צייר כ-500 פורטרטים, מהם 400 מוצגות עד היום.
מספר רב של תמונותיו נמצא באוסף של המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
הוא לא לימד באופן רשמי, אך אלכסיי ונציאנוב התגורר בביתו וככל הנראה היה גם תלמידו.
בשנותיו האחרונות הוא חזר לציור דתי והשתתף בעיטור של קתדרלת קאזאן בבירה.
ולדימיר קירילוביץ' אוסצ'בסקי היה מלחין אמריקאי ממוצא רוסי, שנודע בעיקר ביצירתו בתחום המוזיקה האלקטרונית.
אוסצ'בסקי נולד במנצ'וריה (כיום במונגוליה הפנימית, סין) להורים רוסים.
בשנת 1931 היגר לארצות הברית ולמד מוזיקה בפומונה קולג' בקלרמונט, קליפורניה, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1935. הוא המשיך את לימודיו בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק, שם קיבל תואר שני ב-1936 ודוקטורט ב-1939. יצירותיו המוקדמות, הנאו-רומנטיות, נכתבו לכלים מסורתיים, אבל ב-1951 החל לחבר מוזיקה אלקטרונית.
בשנים 1968 עד 1970 כיהן כנשיא "ברית מלחיני אמריקה" והיה חבר מייעץ בחברת ההקלטות CRI, שהקליטה והוציאה מספר ניכר של יצירותיו.
בשנת 1947, לאחר תקופת שירות במודיעין של צבא ארצות הברית ובמשרד החוץ במלחמת העולם השנייה, הצטרף אוסצ'בסקי לסגל של אוניברסיטת קולומביה, שם לימד עד לפרישתו בשנת 1980. ב-1951 החל בניסויים הראשונים באמריקה במדיום האלקטרוני וזמן קצר לאחר מכן עבד בשיתוף פעולה עם אוטו לואנינג (Otto Luening).
זאת לפני ששמע על פעילותה של קבוצת "מוזיק קונקרט" הפריזאית, שקדמו במידת מה לאלה שלהם.
בשנת 1959 ייסד עם לואנינג, בביט וסשנס את המרכז למוזיקה אלקטרונית של קולומביה-פרינסטון בניו יורק.
בתפקידו כראש המרכז למוזיקה אלקטרונית, בשנת 1966, הגדיר אוסצ'בסקי את מעטפת ADSR, רכיב בסיסי של סינתיסייזרים מודרניים, מתקנים אלקטרוניים להדגמת מוזיקה וכלים אלקטרוניים.
אוסצ'בסקי כיהן גם כמורה וכמלחין הבית באוניברסיטת יוטה.
לאחר פרישתו הרבה להרצות על מוזיקה אלקטרונית בארצות הברית ובאירופה.
בין תלמידיו ראויים לציון צ'ארלס וואורינן, אליס שילדס, אילהאן מימארוגלו, פיי-אלן סילוורמן, צ'ארלס ל.
בסטור, אינגרם מרשל, ונדי קארלוס וריצ'רד איינהורן.
"יצירותיו האלקטרוניות והאקוסטיות של ולדימיר אוסצ'בסקי מן השנים 1957-1972", ניו יורק: תקליטי העולם החדש (80654-2), 2007. זו הוצאה מחודשת של אוסף הקלטות, שיצאו במקור בחברת CRI על תקליטים אריכי-נגן שונים בשנות ה-60' וה-70'.
"ולדימיר אוסצ'בסקי: מוזיקה לסרטים", ניו יורק: תקליטי העולם החדש (80389), 1990 [3]
סוויטה מתוך "אין יציאה" (1962) Suite from No Exit
ולדימיר בולייביץ' (במונטנגרית: Vladimir Boljević; נולד ב-17 בינואר 1988 בפודגוריצה) הוא כדורגלן ממונטנגרו שמשחק בעמדת הקשר בליגת העל המונטנגרית בקבוצה איסקרה דנילובגרד.
ב-15 בפברואר 2011 ולדימיר הצטרף למועדון קרקוביה קרקוב מהמועדון בו התחיל את הקריירה, זטה.
בשנת 2018 הוא עבר לדוקסה קאטוקופיה הקפריסאית.
בולייביץ' שיחק בנבחרת מונטנגרו בכדורגל עד גיל 21 וערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת דנמרק.
ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו היה מהפכן, פוליטיקאי וקצין סובייטי.
הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים, נוקה מכל אשמה בשנת 1956.
ולדימיר אובסיינקו נולד לאב קצין בגמלאות בצ'רניגוב, אז בתחומי האימפריה הרוסית היום באוקראינה.
בשנת 1901 הוא סיים פנימייה צבאית והמשיך לבית הספר לקצינים.
לאחר מספר חודשי לימוד נדרש להישבע אמונים לצאר, סירב ולימודיו הופסקו.
בהיותו בוורשה (אז בתחומי האימפריה הרוסית) הוא התקרב לחוגים מהפכנים.
בסתיו 1902 התחיל לימודיו בבית הספר לקציני חיל רגלים בסנקט פטרבורג.
בשנת 1904 סיים את בית הספר לקצינים והוצב בוורשה.
בהיותו בוורשה הוא המשיך בפעילות מהפכנית והקים סניף צבאי של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בבסיס חיל המצב ששהה בעיר.
באביב 1904 הוא קיבל צו העברה לחזית מלחמת רוסיה–יפן.
ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו (בתקופה זו הוא שינה את שם משפחתו) ערק מהצבא ונסע לקרקוב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית).
לאחר תקופה קצרה הוא חזר וניסה לארגן התקוממות בקרב החיילים המוצבים בשטח הפולני שבשליטת האימפריה הרוסית.
התקוממות לא צלחה והוא חזר לאוסטריה-הונגריה.
במאי 1905, הוא הגיע בשליחות המנשביקים לסנקט פטרבורג ופעל בקרב החיילים למען המהפכה.
בסוף יוני הוא נעצר בקרונשטאדט אך לא זוהה (הזדהה בשם משפחה אחר) ולכן לא קיבל עונש חמור.
בעקבות מנשר אוקטובר הוא קיבל חנינה ושוחרר, כאשר שמו האמיתי אינו ידוע לשלטונות.
בשנת 1906 הוא ניסה לארגן התקוממות מזוינת בבסיס הצי בסבסטופול, נעצר תוך התנגדות מזוינת ותוך שנה נשפט לעונש מוות שהומתק ל-20 שנות עבודות פרך.
ביוני 1907 זמן קצר לפני מעבר למקום ריצוי העונש, הוא נמלט מהכלא והגיע לדוכסות הגדולה של פינלנד.
במשך מספר שנים הוא פעל במחתרת במוסקבה וסנקט פטרבורג.
בשנת 1909 הוא נעצר, שוב לא זוהה ולאחר חצי שנה שוחרר.
במחצית 1910 הוא עזב את האימפריה הרוסית ועבר לצרפת.
החל מספטמבר 1914 הוא היה כתב צבאי בעיתון שעורכיו היו לב טרוצקי ויולי מרטוב.
לאחר מהפכת פברואר, אנטונוב-אובסיינקו יכל לחזור לרוסיה.
כאשר הגיע לסנקט פטרבורג ביוני 1917 הוא הצטרף מיד לבולשביקים.
בהיותו בעל רקע צבאי, הוא נשלח להלסינקי בה היה בסיס גדול של הצי הבלטי.
הוא היה בין הנואמים הבולטים בוועידה של סניפי הבולשביקים שנערכה בסוף יוני ובין המארגנים הראשיים של פעולות בולשביקיות במהלך משבר יולי.
לאחר המשבר, הוא נעצר ביחד עם פיודור רסקולניקוב.
ב-4 בספטמבר 1917 הוא שוחרר בערבות והוצב כקומיסר ליד מושל דוכסות הגדולה של פינלנד.
במהלך ספטמבר-אוקטובר הוא היה שותף לכל הפעילויות הבולשביקיות בקרב הצבא שהוצב באזור פטרוגרד והדוכסות הגדולה של פינלנד.
לאחר שסובייט פטרוגרד הקים ועדה צבאית, אנטונוב-אובסיינקו היה בין החבריה הבולטים.
ב-23 באוקטובר (5 בנובמבר) אנטונוב-אובסיינקו דיווח שחיל המצב בבירה מצדד בהעברת השלטון לסובייט, תומכי הבולשביקים מצטיידים בנשק ופעילות של מטה הפיקוד הצבאי בפטרוגרד שותקה.
בהיותו מזכיר הוועידה הצבאית, הוא היה שותף פעיל בהפיכה צבאית וכיבוש ארמון החורף.
הוא פיקד על הכוחות שתפסו את הארמון ועצר את חברי ממשלת המעבר.
במהלך הוועידה השנייה של הסובייטים, הוא הודיע על המצער ומעבר השרים למבצר פטרופבלובסקיה.
במהלך מתקפת נגד שאורגנה על ידי אלכסנדר קרנסקי ופיוטר קרסנוב אנטונוב-אובסיינקו היה סגן מפקד של הכוחות הבולשביקים.
בתקופת 9 בנובמבר - דצמבר 1917 הוא היה מפקד הפיקוד הצבאי בפטרוגרד.
בדצמבר 1917 אנטונוב-אובסיינקו נשלח לאוקראינה.
בראש כוח מזוין הוא נכנס לחרקוב והכריז על שלטון סובייטי באוקראינה.
לאחר מכך, הוא העביר את הפיקוד למיכאיל מורביוב ועבר לאזור דון בה החלה התקוממות הקוזאקים נגד השלטון הסובייטי.
בסוף אוגוסט 1918 הוא היה בברלין וניהל שיחות עם הגרמנים על שיתוף פעולה נגד כוחות מדינות ההסכמה שנחתו בצפון רוסיה בארכנגלסק ומורמנסק.
בספטמבר-אוקטובר 1918 הוא פיקד על יחידות צבאיות שלחמו בחזית המזרחית.
בדצמבר 1918 אנטונוב-אובסייקנו חזר לאוקראינה ופיקד על הצבא הסובייטי שלחם נגד סימון פטליורה.
תקופה מסוימת הוא אף מונה לשר הביטחון של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1919 הוא עזב את הצבא האדום והיה אחראי על משרדים אזוריים אזרחיים שונים.
בסוף פברואר 1921 הוצב בראש ועדה מיוחדת לדיכוי מרד טמבוב.
המרד החל עוד באוגוסט 1920 והחל להתרחב גם לאזורים סמוכים.
לאחר כיבוש חצי האי קרים ודיכוי מרד קרונשטאדט, דיכוי המרד באזור טמבוב היה חשוב מאוד לממשל הסובייטי.
סיום המלחמה עם פולין אפשר להעביר לאזור תגבורות משמעותיות.
הפוליטביורו החליט לתת למיכאיל טוכאצ'בסקי חודש לדיכוי המרד.
לעזרתו הועברו מפקדים בולטים כגריגורי קוטובסקי וירונים אובורביץ' וכ-100 אלף חיילים.
אנטונוב-אובסיינקו ניהל מדיניות קשוחה במיוחד נגד הכפרים המורדים.
בהתאם למסמכים שפורסמו בשנת 1989, עולה כי הוא אף אישר שימוש בגזים רעילים נגד המורדים שהסתתרו ביערות.
ביולי 1921 הוא חזר למוסקבה ונתן דיווח מורחב על הפעולות שבוצעו ודרכים שיש לנקוט אם אירועים דומים יתרחשו בעתיד באזורים אחרים.
בשנת 1922 מונה לראש המינהל הפוליטי של הצבא האדום.
הוא פעל נמרצות נגד חיזוק כוחו של יוסיף סטלין ותמך בלב טרוצקי.
ב-11 בדצמבר 1923 פרסם טרוצקי בעיתון פראבדה סדרת מאמרים על נושאי מדיניות.
ב-24 בדצמבר פרסם אנטונוב-אובסיינקו צו לפיו השיעורים הפוליטיים בצבא צריכים לכלול לימוד מאמרים של טרוצקי ויש לפעול לפי המלצות המאמרים.
כאשר הפוליטביורו דרש לבטל את הצו, אנטונוב-אובסיינקו כתב מכתב תגובה בו ציין ש"אסור לגעת במעמדו של טרוצקי וכל הצבא האדום יעמוד להגנתו".
במוסקבה התפשטו שמועות על אפשרות להפיכה שלטונית, אך טרוצקי סירב לפעול.
לקראת ינואר 1924 שלישיית זינובייב-קמנייב-סטלין הצליחה להשתלט על ההנהגה וב-24 בינואר 1924 אנטונוב-אובסיינקו הודח מהתפקיד הרם והצו שלו בוטל.