tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בארץ ישראל טורפים עיקריים של השבלולים הם המכרסמים קוצן, גרביל ומריון, העוף קיכלי וכן צפרדע החפרית.
חרקים רבים טורפים גם שבלולים, כגון החיפושיות רצה שחורה וטורפת השבלולים.
גם צרעות מסוימות תוקפות שבלולים ומשתמשות בהם כפונדקאי לזחל שלהן.
בנוסף לטריפה שבלולים רבים מתים מטפילים שונים, החל בחיידקים ונגיפים וכלה בתולעים ופרוקי-רגליים זעירים.
שבלולים רבים מתים גם עקב התייבשות ואי-שרידה של קיץ חם במיוחד או שנת בצורת.
שבלול החרמון, שפעיל רק בסתיו, מקייט הן בשיא החורף והן בקיץ, אך חלק מפרטיו לא שורדים קיוט זה ומתים במהלכו.
שבלולי היבשה הם בעלי חיים ממערכת הרכיכות ובסדרת שבלולי יבשה (Stylommatophora).
בעבר קבוצה זו קוטלגה כתת-סדרה ומאוחר יותר כסדרה.
בעקבות מחקרים בעשורים האחרונה חלה ריוויזיה גדולה במיון הרכיכות והחלזונות בפרט.
תת-מחלקות כגון קדם-זימאים ושבלולים בוטלו מאחר שלא היו מונופילטיות (כלומר: ענף הכולל אב-קדמון וכל צאצאיו, שזו קבוצה טקסונומית טבעית) ופוצלו למספר קבוצות.
במסגרת ריוויזיה זו הסדרה שבלולי יבשה Stylommatophora מקוטלגת היום כענף (clade) ללא שם או דרגת מיון (כגון מחלקה, תת-מחלקה, סדרה או תת-סדרה).
מצב זה עשוי להשתנות בהמשך עם התייצבות הטקסונומיה בעקבות המעבר כיום מטקסונומיה לינאית לטקסונומיה קלדיסטית.
נכון ל-2015 מיקומו הסיסטמטי של הענף שבלולי היבשה הוא כלדלהלן:
להלן מיון של ענף שבלולי היבשה, על פי הנכון ל-2005.
על-משפחה Enoidea (כוללת את משפחת הסלעוניים)
על-משפחה Helicoidea (כוללת את משפחות הקדמומיים, השבלוליתיים והלבנוניתיים)
על-משפחה Clausilioidea (כוללת את משפחת הסגוריתיים)
על-משפחה Achatinoidea (כוללת את משפחת הרומינתיים ומשפחת שבלולי ענק)
על-משפחה Punctoidea (כוללת את משפחת הנקודיתיים)
על-משפחה Zonitoidea (כוללת את משפחת השקופניתיים)
על-משפחה Limacoidea (כוללת את משפחת החשופיתיים)
להלן רשימה חלקית של משפחות מפורסמות בסדרת שבלולי היבשה.
בני אדם רבים מרותקים ממגוון הקונכיות הספירליות של החלזונות השונים והשבלולים בפרט.
עד היום קונכיות מהוות פריטי אספנות נפוצים.
יש הנוהגים לאסוף קונכיות וצדפות על שפת הים ובמקומות רבים המצויים לאורך החוף ואף צוללים אוספים קונכיות מרשימות מקרקעית הים ומציעים אותן למכירה.
השבלול מוזכר בתנ"ך ב כמשל לרשעים הולכים בדרך חלקלקות, יש הסבורים שהשבלול המוזכר שם הוא החשופית.
על פי רש"י השבלול הוא ה"חומט" המוזכר בין שמונת השרצים, מנגד הרבה חוקרים ופרשנים חולקים עליו.
מוכר בארץ גם שיר ילדים נודע "ברל'ה צא החוצה": ("ברל'ה ברל'ה, צא החוצה!
לקראת תחילת עונת הסתיו ניתן לראות עשרות קונכיות של שבלולים, בדרך כלל ממין דרחול השיח הנפוץ במישור החוף, הדבוקות לגבעולי קוצים, ומחכים לגשם הראשון.
בחורף ניתן לראות שבלולי גינה גדולים זוחלים בגינות וחצרות הבתים.
בחורף ובתחילת האביב נראים יותר חשופיות הנקראות בחיבה "שבלולים עירומים" בגלל שהן חסרות קונכייה.
בתרבויות רבות, השבלול הוא שם דבר לאטיות, ואדם אטי נמשל לעיתים לשבלול.
ב-2013 יצא סרט אנימציה בשם "טורבו" המספר על שבלול גינה החולם להיות השבלול המהיר בעולם ולהתחרות במרוצים.
עוד משחר האנושות אוכל האדם שבלולים.
במספר תרבויות, בהן רומא העתיקה והמטבח הצרפתי, בשר שבלול מסוים - "אסקרגו" - נחשב למעדן.
כתוצאה מכך, מינים אלה של שבלולים, בעיקר שבלול רומי (Helix pomatia) ושבלול הגינה (Helix aspersa / Cornu aspersum), יובאו לאזורים שונים בעולם ואף הפכו למינים פולשים כאשר חלקם ברחו מהשבי.
לשבלולים היה גם שימוש רב במהלך ההיסטוריה ברפואה העממית, כמרכיב ביצירת תרופות ומשחות לטיפול במחלות וכאבים שונים.
למשל, חילזון אפריקאי ענק, מין פולש של שבלול גדול שמוצאו באפריקה, נושא עליו פתוגנים שונים ומפיץ אותם בעולם.
אף שמרבית השבלולים ניזונים מחומר צמחי מת ורקבובית, ישנם מינים של שבלולים, בעיקר חשופיות, שניזונים מצמחים ירוקים ומזיקים לגידולים חקלאיים.
אמצעים אחרים כוללים הדברה, באמצעות רעלים או בהדברה ביולוגית.
שַׁבְּלוֹנָה (מגרמנית: Schablone) (סטנסיל) (על-פי האקדמיה ללשון העברית: תַּדְמִית, דֹּפֶס) היא שכבה דקה של נייר, פלסטיק או מתכת, עם אותיות או עיצוב שנחתכו ממנו, המשמשת לייצור אותיות או עיצוב על פני השטח על ידי יישום פיגמנט דרך החתכים בחומר.
יתרון השבלונה שניתן לעשות בה שימוש חוזר ולייצר במהירות ובמדויק את אותו העיצוב.
קיימת טכניקה הפוכה של שבלונה, בה האלמנט אינו נחתך מהחומר, אלא משתמשים באובייקט תלת־ממדי כדי ליצור נגטיב של האובייקט במקום פוזיטיב כפי שמופיע בשבלונה.
בטכניקה זו עשו שימוש בציורי המערות מתקופת 10,000 לפני הספירה, בה ידי אדם שימשו בציור את קווי המתאר של בעלי חיים וחפצים אחרים.
האמנים ריססו פיגמנט מסביב לידיהם בעזרת עצם חלולה ונשפו דרכה בפיהם כדי לכוון את התזת הפגמנט.
הדפס משי, איירבראש ומימאוגרפיה משתמשים בשיטת השבלונות.
השימוש בשבלונות הומצא מסיבות מעשיות, לפני המצאת חותמת הגומי, בתי הדפוס או מכונות הצילום כדי ללמד ילדים את הא-ב.
פוליטיקאים השתמשו בהן עבור חתימה על מספר רב של דפי תכתובות רשמיים, וכדי שיראו נקיים יותר.
האירופאיים שהתיישבו באמריקה הכירו את השבלונות בעיצוב פנים של בתים, והביאו איתם את המסורת לאמריקה כשיטה זולה יחסית לעיטור וקישוט הבית.
במאות ה-18 וה-19 הם שמשו בעיטור טקסטיל, בעיקר כיסויי מיטה, שולחנות, ריהוט, מגשים, תיבות וארגזים.
השבלונות הראשונות היו עשויות בדרך כלל מנייר עבה ומשומן, או עור.
מאוחר יותר נוצרו שבלונות מפח ופשתן מיוחד, אולם בהמשך ועד היום, עשויים בעיקר מפלסטיק חזק וגמיש.
שבלונות היו פופולריות כשיטה לאיור ספרים.
הטכניקה הייתה בשיא הפופולריות בצרפת במהלך שנות העשרים בה מספר רב של בתי מלאכה בפריז התמחו בה.
השכר הנמוך תרם לפופולריות של שיפור תהליך עבודה אינטנסיבי ביותר, כאשר השתמשו בשבלונות כדי לקצר את התהליכים, להדפיס את קווי המתאר של העיצוב ובעזרת סדרה של שבלונות עבור מיקומי הצבע השונים הונחו השבלונות אחת אחרי השנייה ליצירת העתק הציור השלם.
בדרך זו הגיעו למגוון צבעים עזים ופרטים רבים, בעיקר בטכניקות של אר נובו ואר דקו.
לשבלונות תרסיס יש יישומים מעשיים רבים, המושג שבלונה משמש לעיתים קרובות במרחבים תעשייתיים, מסחריים, אמנותיים, ואזורי מגורים ופנאי, כמו גם על ידי הממשלה, הצבא וחברות האחראיות על ניהול התשתיות המשתמשות בשבלונות כדי לסמן ולמספר מוצרים, להתריע על סכנות, ולארגן מידע שאפשר יהיה להתחקות אחר המקור שלו.
התבניות יכולות להיות עשויות מכל חומר שקשיח מספיק להישאר בצורתו, החל מנייר קרטון, יריעות פלסטיק, מתכות ועצים.
מלבד גורמים רשמיים, חלק מהגרפיטי ואמנות הרחוב מיוצרים על ידי שבלונות תרסיס, בשל הקלות, הנוחות והמהירות של השימוש בהם.
תכונות החשובות עבור אמני גרפיטי המבצעים פעילות בלתי חוקית, וכן עבור אמנים פוליטיים המייצרים את אותו הרעיון שוב ושוב במטרה להפיץ אותו לקהל רחב כלל שניתן בעלות מינימלית.
לדוגמה, להקת האנרכו-פאנק קראס משתמשת במסע פרסום ברכבת התחתית של לונדון ובשלטי חוצות בשבלונות תרסיס עם נושאים אנטי מלחמתיים ואנטי תרבות הצריכה, ומעודדי אנרכיזם ופמיניזם.
גם בארץ, השבלונה משמשת אמני רחוב רבים, ביניהם עדי סנד ו-Dede, בדומה לאמנים בינלאומיים כגון בנקסי.
שבלולית פיקרד (שם מדעי: Xerocrassa davidiana picardi) הוא מין שבלול יבשתי נכחד שהיה אנדמי לגבעות הכורכר שבמישור החוף הדרומי.
תפוצתו של המין הייתה מצומצמת מאוד והוגבלה למספר גבעות כורכר מקוטעות בשטח כולל של 31.5 קמ"ר בתחומי הערים בני ברק, גבעתיים ורמת גן בלבד.
גבעות הכורכר, אשר עליהן התבססו אוכלוסיות שבלולית פיקרד, נחצצו על ידי קרקעות חמרה, ועליהן לא התקיימו מושבות של המין.
עובדה זו היא שיצרה את דפוס הפיזור הייחודי, אשר תרם להיווצרותן של אוכלוסיות קטנות ומבודדות.
שבלולית פיקרד קרויה על שמו של פרופסור יהודה ליאו פיקרד, מבכירי הגאולוגים בישראל.
שבלולית פיקרד הייתה רכיכה קטנה אשר גובהה וקוטרה היו 5.2 ו-6.9 מילימטר בהתאמה.
ייחודה בא לידי ביטוי בקונכייה דמוית "פגודה".
גובהה וקוטרה היו 6 ו-8 מילימטר בהתאמה ונפחה הגיע ל-0.1 מיליליטר.
בשולי הפיתולים, מסביב לקוטר הקונכייה, ניתן היה להבחין בקרין (השוֹל של הקונכייה) חד ובולט, אשר הקנה לה צורה מדורגת.
בנוסף לכך נחרצה הקונכייה בתלמים עמוקים וטבורהּ (מגרעת הצמודה לפתח הקונכייה) היה רחב ועמוק.
צבעה היה בהיר, אולם לעיתים הייתה בעלת כתמים חומים.
הבנייה העירונית דחקה את שבלולית פיקרד לתאי שטח קטנים מאוד.
במהלך סקר שנערך בין השנים 2004–2005 אותרה בגבעת קוזלובסקי שבגבעתיים רק אוכלוסייה אחת שהצליחה לשרוד.
בעקבות גילוי זה ובצל החשש הכבד להמשך קיומה של אוכלוסייה זו, הועברו בשנת 2006, על ידי הנק מיניס, מנהל אוסף הרכיכות באוספים הלאומיים לטבע באוניברסיטת ת"א בשיתוף עם רשות הטבע והגנים, 250 פרטים חיים לגבעת כורכר מוגנת, בתחומי הגן הבוטני באוניברסיטת ת"א.
אולם ניסיון השימור כשל, שכן שנה לאחר העתקת הפרטים לגן הבוטני, בינואר 2007, לא אותרו פרטים חיים כלל.
אחת הסיבות לכך היא, ככל הנראה, היעדר נוכחות שכבת טחב אשר הייתה אופיינית לגבעות הכורכר בערים בני ברק, גבעתיים ורמת גן ושהיוותה מקור מזון בלעדי לשבלולית פיקרד.
בשנת 2011, בעקבות עבודות התשתית של תאגיד המים "מי אביבים", נפגעה גבעת קוזלובסקי בצורה חמורה.
בפברואר 2012, במהלך סיור נוסף, שערכו הנק מיניס ועוז ריטנר, בגבעת קוזלובסקי, אותרה שבלולית חיה אחת בלבד.
השבלולית נלקחה לגן הבוטני באוניברסיטת ת"א שם תועדה, אולם אף היא לא הצליחה לשרוד.
וכך, כתוצאה מהפגיעה הנרחבת בגבעת קוזלובסקי, נכחדה האוכלוסייה האחרונה של שבלולית פיקרד.
שבע ברכה ארנסטר (י"ט בטבת ה'תרע"ט - כ"ו באייר ה'תשס"ט; 22 בדצמבר 1918 - 20 במאי 2009) הייתה רבנית ופעילה להצלת יהודים מידי הנאצים בשואה.
נולדה בעיירה גרויסוורדיין שבהונגריה (כיום בשטח רומניה) להוריה הרב חיים מאיר הגר, שהיה האדמו"ר הרביעי של חסידות ויז'ניץ, ולרבנית מרגלית טברסקי, בתו של הרב זאב (וועלוול) טברסקי מרחמסטריווקא.
סבה מצד אביה היה הרב ישראל הגר.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה חולקה הונגריה והעיירה גרויסוורדיין סופחה לשטחה של רומניה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוחזרה העיר גרויסוורדיין ומחוזותיה בשנית לשטחה של הונגריה, ובשנת 1944 נכבשה בידי הגרמנים.
עם הקמת הגטו בעיר הייתה הרבנית שבע ברכה פעילה להצלתם של יהודים רבים מידי הנאצים.
היא השיגה מסמכים מזויפים עבור יהודים רבים המעידים על נושאיהם כי הם בעלי תפקידים בצבא ההונגרי.
כמו כן ארגנה הברחת יהודים לרומניה, והעברתם שם מהגבול לאתרים בטוחים במדינה.
לאחר עלייתה ארצה, בי"ט באדר ב' ה'תש"ח, נישאה לרב משה ארנסטר.
היא הייתה ממייסדות קריות 'מאור חיים' בירושלים ובצפת.
בשכונות אלו הקים בעלה את מוסדות 'מאור חיים' של חסידי ויז'ניץ.
שבלול רומי (או החילזון הרומי; שם מדעי: Helix pomatia) הוא חילזון ממשפחת הקדמומיים וסדרת שבלולי יבשה בעל ריאות החי ביבשה.
השבלול הרומי נפוץ ברחבי אירופה ומשמש גם בתור מאכל אסקרגו.
לשבלול הרומי קונכייה גדולה יחסית, גובהה נע בין 30 ל-45 מ"מ וקוטרה 30–35 מ"מ, כך שצורתה די כדורית.
צבעה חום בהיר עד צבעי קרם.
צבע הגוף של השבלול הרומי הוא חום-צהבהב-אפור.
בראשו של השבלול הרומי זוג משושים ארוכים ועליהם העיניים, שעיקר תפקודן הוא להבחין בין אור לחושך.
בניגוד למרבית החלזונות בארץ ישראל, שפעילים בחורף, השבלול הרומי פעיל באביב ובקיץ.
בחורף הוא נכנס לתרדמת חורף, מתכנס לקונכייתו ואוטם אותה בחתם גירני (epiphragma).
השבלול הרומי ניזון בעיקר מחומרים צמחיים מתים, בעיקר צמחים ירודים, רקב צמחי, פטריות, עובש וחומרים אורגניים על האדמה, אך גם מצמחים ירוקים כגון עלים או נבטים.
השבלול הרומי מתקדם באמצעות כיווץ והרפיה של שרירי הרגל, כאשר הוא מחליק על גבי ריר אותו הוא מפריש מהסולייה.
השבלול הרומי נפוץ כמעט בכל רחבי אירופה.
בדרום-מזרח אירופה הוא חי ביערות, שטחים פתוחים, גינות, וכרמים, במיוחד ליד נהרות.
בגלל הצורך בסלע גיר לייצור הקונכייה הגדולה שלו, מוגבל השבלול הרומי לבתי גידול גירניים בהם יש סלעי גיר.
במרכז אירופה הוא חי ביערות פתוחים ובאזורים גירניים עם שיחים.
הוא מעדיף אזורים לחים וקרים, וצריך קרקע חופשית בה אפשר לחפור ולהתחפר (לצורך תרדמת והטלת בצים).
הוא יכול לחיות עד גובה של 2,100 מטר מעל פני הים, אך בדרך כלל לא נמצא בגבהים שמעל 2000 מטר.
בדרום אנגליה הוא נמצא בעיקר באזורי עשבייה ובתה, ולא בגינות.
קצב הריבוי שלו נמוך ויכולת תפוצתו מוגבלת.
אף על פי שמצב השימור של השבלול הרומי לפי ה-IUCN הוא "ללא חשש" (LC), הוא מאוים על ידי אובדן בית גידול.
השבלול הרומי שימש למאכל עוד מתקופת רומא העתיקה ואף הורבה בשבי לשם כך.
הרומאים הפיצו אותו בכל רחבי אירופה בשטחים שכבשו.
מכיוון שמין שבלול זה זוהה עם הרומאים, במספר שפות שמו העממי הוא "השבלול הרומי", כולל בעברית.
השבלול הרומי הוא הרמאפרודיט, כלומר: בעל מערכת רבייה הן של זכר והן של נקבה, כך שבסיום ההזדווגות שני השבלולים מופרים ומטילים ביצים.
ההזדווגות מתחילה בדרך בסוף חודש מאי ואת הבצים הוא מטיל ביוני ויולי בצברים של 40–65 בצים.
הצעירים בוקעים מהביצה כעבור 3–4 שבועות.
לעיתים הם אוכלים את אחיהם הקטנים בעיתות רעב ומחסור (קניבליזם).
הם מגיעים לבגרות כעבור 2–5 שנים, וחיים בדרך הכלל כ-20 שנה, כאשר תוחלת החיים המקסימלית שנצפתה היא 35 שנים.
שבלולים, או חלזונות ריאתיים (שם מדעי: Pulmonata), הם בעלי חיים במחלקת חלזונות (מערכת הרכיכות) שמאופיינים בכך שהם חלזונות הנושמים אוויר באמצעות מבנה דמוי ריאה ולא באמצעות זימים.
במשך שנים הם נחשבו לתת-מחלקה, אך לאחרונה נמצא שהם לא קבוצה טבעית (ענף, clade) אלא אוסף של מספר ענפים.
השבלולים חיים בעיקר ביבשה, אך גם במקווי מים מתוקים וחלק קטן - גם בים.
רובם בעלי קונכייה גירנית קשיחה ובולטת, אך ישנם מספר משפחות ומינים בהם הקונכייה התנוונה (ואלה מכונים חשופיות).
במיון הטקסונומי הלינאי יש בקבוצה זו שלוש סדרות:
שבלולי יבשה Stylommatophora - הסדרה הגדולה והעיקרית.
ריר זה מתקרש במגע עם אוויר ומהווה קרום חלק המגן על הסוליה בזמן התנועה.
הקונכייה ספירלית-בורגית ועשויה מחומר קרני (המורכב מסידן).
המקבילה להמוגלובין - חלבון נושא חמצן - אצל החלזונות היא חלבון ההמוציאנין, שבמקום ברזל מכיל נחושת.
לחילזון מרכז עצבי דמוי מוח, בצורת טבעת גנגליונים, המורכבת משני גושים עיקריים - מעל לוושט, ומתחתיה.
המשושים בקדמת ראש החילזון מחולקים לשני זוגות; הזוג העליון, בו מצויות שתי העיניים, והוא מתפקד לראייה ולהרחה למרחק.
הזוג התחתון מהווה איבר מישוש והרחה, בעיקר למרחק קצר.
אצל שבלולי מים התנועה נעשית באמצעות ריסים הצמודים לסוליה.
רוב שבלולי היבשה הם אוכלי צמחים, הניזונים מחומר צמחי מת, רקבובית, צמחים ירודים, חזזית, עובש, פטריות ובעלי חיים מיקרוסקופיים.
יש מינים של חלזונות טורפים כגון רומינה ערופה, טורפנית ורירנית ביבשה והחרוטון הארסי והחשופיות הימיות בים.
מכסה זה, הנקרא חתם , אטום לנוזלים אך חדיר לאוויר, וכך מאפשר לחילזון לנשום מבלי לאבד נוזלים.
רוב השבלולים הם דו-מיניים (הרמאפרודיט, כלומר בעלי מערכת איברי מין של זכר ונקבה כאחד).
מספר שבלולי יבשה משתמשים במבנה שנקרא פגיון אהבה במהלך החיזור וההזדווגות.
חלק ממיני החלזונות הם הרמאפרודיטים וברבייה זוויגית שני החלזונות מופרים ומטילים ביצים.
פרט לכך שהשבלול נוהג לפעול רק בשעות הלילה, שבהן איבוד המים קטן יותר, ישנם מספר מנגנונים נוספים.
בזמן שהותו בתוך הקונכייה, השבלול מפריש חומר רירי, אשר בו משובצים גרגירי גיר.
אחד מווקטורי התפוצה העיקריים של חלזונות המים המתוקים הוא עופות מים שחלקם כמו הארמוס והפשוק מקור וכן דיית החלזונות מתבססים עליהם כמקור מזון עיקרי.
השבלולים הם בעלי חיים ממערכת הרכיכות.
השבלולים היא קבוצה בענף Heterobranchia שהיא עצמה תת-קבוצה של מחלקת חלזונות.
למעשה, חקר הרכיכות (מלקולוגיה) החל באיסוף, מיון וקטלוג של קונכיות, ענף שנקרא קונכיולוגיה.
נודע גם שיר הילדים "ברל'ה צא החוצה": ("ברל'ה ברל'ה, צא החוצה!
אמא ואבא יתנו לך עוגה!") שנכתב על דרחול השיח.
בראשית המאה ה-21 התפשטו שבלולי הגינה בישראל לאזורים שלא היו בהם קודם, בעונות הרטובות הם נראו על מדרכות הערים, וקרה שהיו נמעכים מתחת רגלי העוברים ושבים.
כך נולד הפועל 'לצַדְלֵל', שפירושו להרים שבלול בעדינות ולהניח אותו בצד במקום בטוח.
בתרבויות רבות, החילזון הוא שם דבר לאטיות, ואדם אטי נמשל לעיתים לחילזון.
ב-2013 יצא סרט אנימציה בשם "טורבו" המספר על שבלול גינה החולם להיות החילזון המהיר בעולם ולהתחרות במרוצים.
עוד משחר האנושות אוכל האדם חלזונות.
במספר תרבויות, בהן רומא העתיקה והמטבח הצרפתי, בשר חילזון מסוים - "אסקרגו" - נחשב למעדן.
כתוצאה מכך, מינים אלה של חלזונות, בעיקר חילזון רומי (Helix pomatia) וחלזון הגינה, יובאו לאזורים שונים בעולם ואף הפכו למינים פולשים כאשר חלקם ברחו מהשבי.
שֶׁבְנָא הוא דמות מקראית הנזכרת ב ובספר ישעיה בפרקים כ"ב ול"ו.
הוא היה ממונה על הבית בימי חזקיהו המלך.
לאחר מכן הורד לדרגת סופר.
כתיב שמו מופיע בספר מלכים כשֶׁבְנָה.
ייתכן כי הנביא ישעיהו רואה בשבנא נטע זר ולפיכך הוא נוקט לשון מזלזלת בשבנא: מַה-לְּךָ פֹה וּמִי לְךָ פֹה, ואכן בלשון הערבית מצויה מילה בהגיית שעבן (شَعْب) המשמשת גם בהוראת: להפריד, לפצל,לפזר.
ישעיה הנביא מכנה אותו בנבואתו בזלזול .
מחד יש הסוברים כי שמו אינו מעיד על מוצאו, ב מופיע השם שבניהו, לדעת אהרן דמסקי השם שבנא הוא לכל הנראה שם מקוצר של הצורה התיאפורית "שבניהו".
חלק מהבוז של הנביא על הפקיד מתבטא בשימוש בשמו המקוצר ללא שם אביו.
יש מקום להשערה ששבנא היה מפליטי ממלכת ישראל שהתאזרחו בירושלים (ויקרא רבא, ה, ה) ולכן לא נזכר שם אביו ונחשב כמתנשא מקרוב.
ישנו חותם שבו נכתב "שבניו עבד עזיו" ההשערה היא שמדובר על אותה דמות.
לפי האותוגרפיה שם זה מצביע על מוצאו הצפוני של שבניו.
ממצא זה עשוי לרמוז ששבניו היה פקיד מממלכת ישראל שהצטרף לפקידות ממלכת יהודה עוד בימי עוזיהו והתקדם לדרגת אשר על הבית.
השם שבניהו מופיע גם בחותמות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור מדבר יהודה.
חותמות אלו תוארכו לזמנו של ישעיה.
בכפר השילוח נתגלתה מערת קבורה ובכתובת הרשומה במערה נכתב: '...יהו אשר על הבית'.
בתנ"ך מוזכרים שמונה אישים אשר נשאו את התואר "סופר", ובהם שבנא.
משרה זו הייתה מוגבלת רק ליודעי קרוא וכתוב.
לנושא תפקיד זה היה תפקיד חשוב בארמון המלוכה.
ידיעת רזי הכתיבה בעברית לא הייתה קשה כמו ידיעת קרוא וכתוב באכדית.
הסופרים שמשו בגלל ידיעותיהם במשרות ניהוליות ומדיניות.
שבנא מוזכר במלכים ב', י"ח, כמי שנשלח לקדם את בואו של רבשקה ביחד עם אליקים בן חלקיהו ויואח בן אסף.
ביחד הם ביקשו מרבשקה כי ידבר ארמית ולא יהודית.
רבשקה בוחר לדבר בשפת המקום.
חז"ל (סנהדרין כ"ו ע"א) גרסו כי שבנא שיתף פעולה עם אשור במסירת ירושלים ביד סנחריב.
מדרש תהילים מבאר את הכתוב כך "רבי ברכיה בשם רב אבא אומר זה שבנא ויואח, שעשו איגרת ותחבוה בחץ בעד החלון ופשטוה לסנחריב, וכתבו בה חזקיה וישעיהו אינן מניחין אותנו להשלים עמך.
לירות במו אופל לישרי לב, לשני ישרי לב, לחזקיה ולישעיהו.
כי השתות יהרסון צדיק מה פעל.
אם הצדיקים שהשתיתו עולמך, כדכתיב וצדיק יסוד עולם (), ועמדו הרשעים ופיגרו אותם, צדיק העולם הוא".
לעומת אליקים ויואח המוזכרים בתפקידיהם, יוסף בן מתתיהו לא מוסר פרטים על תפקידו, אלא רק את שמו.
ישעיהו מתנבא על שבנא, נבואה בחלקו השני של פרק כ"ב (פס' ט"ו-כ"ה).
נבואתו על שבנא מורכבת ממילות התגרות וזלזול.
חלקו הראשון של נבואה זו (ישעיה כ"ב, א'-י"ד) הוא משא גיא חיזיון, ובו זועק הנביא על השחיתות המוסרית ששררה בעיר באותה תקופה.
ירושלים בדברי הנביא מוצגת כעיר אשר השחיתות מוסרית פושעת בה.
יש הסוברים כי אין קשר בין שני חלקי הפרק והחלק הראשון שייך לקובץ הנבואות על הגויים.
לטענתם נבואה זו שולבה על ידי המחבר המקראי כדי לרמוז על אחריות שבנא למתואר בחלקו הראשון של הנבואה.
לדעת גרשון ברין, דברים אלו, אשר נאמרו בחלקו הראשון של הפרק - משא גיא חזון, הם דעותיו האישיות של הנביא ולא הוכתבו על ידי ה' לנביא.
התפקיד "אשר על הבית" היה כנראה אחד התפקידים החשובים והמשפיעים בממלכה.
הנביא מתאר את שבנא כמי, שמכין לעצמו קבר מפואר מאוד, עוד בימי חייו (שזוהה מאוחר יותר עם קבר ...יהו אשר על הבית):
על נבואת ישעיהו על שבנא אשר על הבית, סובר רבי יהודה ששבנא היה אמרכל, וחטאו היה, שנהנה מן ההקדש: "שבנא כהן גדול היה, אמרכל היה, שהיה מר לכל".
במסכת סנהדרין מסופר שבדרשתו של שבנא היו משתתפים 130,000 איש ואילו בשל חזקיהו 110,000 איש.
בעת המצור של סנחריב רצה שבנא להשלים ושלח לו פתק שבנא וסיעתו השלימו וחזקיה וסיעתו לא השלימו.
חזקיהו פחד שה' יסכים עם כניעת שבנא מפני שהרוב עמו וישעיהו נחמו ש"לא תאמרון קשר לכל אשר יאמר העם הזה קשר" ובלשון התלמוד "קשר רשעים אינו מן המנין".
כששבנא יצא להשלים עם סנחריב, המלאך גבריאל עיכב את סיעתו והוא הגיע למחנה סנחריב לבדו.
חיילי סנחריב כעסו עליו שהיתל בהם והרגוהו.
עוד מסופר ששבנא רצה לחפור לעצמו קבר בחלקת מלכי בית דוד וישעיהו התרה בו "מה לך פה ומי לך פה כי חצבת לך פה קבר הנה ה' מטלטלך טלטלה גבר".
שבנדה הוא מחוז בקנטון אפנצל אינר-רודן שבשווייץ.
המחוז קיים מראשית המאה ה-13.
שטחו של המחוז הוא 57.5 קמ"ר.
מתוכם 48.1% משמשים לחקלאות, 32.2% הם שטחים מיוערים, 2.1% הם שטחים בנויים ו-17.6% הם שטחים בלתי מעובדים.
המחוז מהווה את מחצית הקנטון השוכנת מדרום –מערב לנהר הזיטר.
שטחו של המחוז כולל את היישוב שבנדה וכן את החלק המערבי של היישוב וייסבד השוכן בין נהר הזיטר לבין ומדרום לנהר הברואלבך.
בשטח המחוז נכללים גם הכפר ווסראון ורוב שטחם של הרי האפלשטיין עד לפסגת הר זנטיס.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית המחוז 2,167 תושבים.
שבע אקטואלי הייתה תוכנית אקטואליה על ענייני היום של חטיבת החדשות "כאן", אשר שודרה בערוץ כאן 11 בימי חול בשעות 19:00–19:56. התוכנית היוותה משדר חדשותי מקדים לחדשות הערב.
מ-15 במאי עד 10 באוקטובר 2017 התוכנית הופקה בידי אולפני הרצליה במסגרת הסכם למיקור חוץ.
הנחו אותה בהגשה זוגית יועז הנדל ומיכל רבינוביץ', לאחר תקופה קצרה של שידור משותף עברה רבינוביץ להנחות את מהדורת "חדשות השבת" בערוץ, והנדל פרש מהגשת שידור התוכנית.
לאחר מכן התוכנית הוגשה בידי אמיר בר שלום, שלפני כן כיהן ככתב המדיני בתאגיד השידור, והתוכנית הופקה באולפני תאגיד השידור הישראלי.
ב-27 בדצמבר שודרה התוכנית האחרונה.
בשעת השידור של התוכנית משודרת כיום תוכנית האקטואליה "שבע עם איילה חסון".
שבלולית המדבר (שם מדעי: Xerocrassa seetzeni) היא מין של חילזון בענף שבלולי יבשה החיה באזורים מדבריים.
מין זה מצוי גם בישראל וחי בנגב.
מקום מחיה, מזון וזמני פעילות
בעקבות מחקרים מקיפים שנערכו באזור שדה בוקר נמצא כי שבלולית המדבר שוכנת באזור זה בשיחים ובעקבות בדיקת תוכן הקיבה נמצא כי הם ניזונים בעיקר מצמחים עילאיים.
במשך הקיץ הם שרויים בתרדמה על השיחים וכשמגיע הגשם הראשון הם מתעוררים ויורדים לקרקע להטלת ביצים.
הטלת ביצים של השבלולית מתרחשת כאשר הקרקע לחה כדאי לאפשר חפירה נוחה ותנאים נוחים לביצים.
כדי לקיים צריכים אלו נחוצה כמות גשם של 3 מ"מ לפחות.
עומקו של הבור צריך להיות 3.5 ס"מ.
יש שם לפחות כ-25–40 ביצים והן עומדות בתנאי יובש וזה דבר חיובי אצלם.
מיד לאחר בקיעתם הצעירים עוזבים את הבור ומטפסים אל פני השטח ומתפזרים.
במשך השנתיים הראשונות לחייהם הם גדלים מהר יחסית, לאחר מכן פוחת קצב הגידול.
משך חיי השבלולית הוא שלוש שנים או יותר.
לקראת האביב כל השבלולים נכנסים למצב תרדמה.
הגורמים העיקריים שמשפיעים על הישרדות השבלולים הם גורמי האקלים וטריפה על ידי מכרסמים.
הבעיות האקלימיות החמורות ביותר הם הטמפרטורות הגבוהות השוררות במדבר שבלולית המדבר עשויה להגיע ל-55 מעלות צלזיוס וזו דרגת חום קטלנית.
כדי להימלט מהטמפרטורות הגבוהות הן נוהגות לטפס על שיחים כאן מגיעות הטמפרטורות עד 40 מעלות צלזיוס בלבד.
השבלולים יכולים להתמודד עם טמפרטורה זו בכך שהם מטפסות על השיחים, יש גם את החזר קרינת השמש שמבהירה אותן עד צבע לבן.
80% מאוכלוסיית השבלולים שנבדקו באזור שדה בוקר מרבית צבעי הקונכיות של הצעירים היו כהים ואילו מרבית הבוגרים היו בהירים שינוי זה בצבע משקף את השינויים במקומות החיות מכיוון שהצעירים אינם חשופים לקרינת השמש בכך שהם מסתתרים לעומת זאת לבוגרים קיימת יכולת לטפס על השיחים ששם יש קרינה ישירה.
במשך הקיץ נראה כי השבלולית מנצלת את מאגרי המזון שבגופה כדי לשפר את מאזן המים.
שבלוליות המדבר נטרפות לרוב על ידי מכרסמים כמו גרביל סלעים ונמנן.
נמצאו ערמות של קונכיות שמונחות בפתחי מערות המכרסמים, ישנה תופעה נפוצה שלעיתים נמצאים כ-240 קונכיות ליד מערות.
באזור שדה בוקר נמצא שגרביל סלעים טורף מדי חודש 20 קונכיות ובמשך השנה הם עשויים לטרוף כ-40% מהאוכלוסייה.
נמנן יכול לחסל 200 קונכיות בשבועיים ופגיעה זו קשה יותר מן הפגיעה של גרביל הסלעים.
אחת הדרכים שבאמצעותן הן מתגוננות הוא טיפוס לגובה מחוץ להשיג ידם של מכרסמים.
מפת התפוצה של השבלוליות מרמזת על כך שבנגב הם מסתתרים מתחת לאבנים.
קיימים שני מינים שונים של שבלולית המדבר: לבנונית המדבר ולבנונית קמוטת-פה הם דו מיניים בו זמנית כלומר מתפקדים כזכרים וכנקבות באותה עונת פעילות.
הם פעילים רק כ-5% מימות השנה-בחלק מחודשי החורף.
בתקופה קצרה זו הם מקיימים את כל תפקודי החיים וצריכים להיות מוכנים מבחינה רבייתית לשם המשכת המין בחודשי הקיץ הם בתרדמת והם נמצאים מתחת לקרקע או מתחת לאבנים.
שבלולים בגשם הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בכיכובם של יואב ראובני ומורן רוזנבלט.
את התסריט כתב יריב מרדכי מוזר על פי "גן העצים המתים", סיפור קצר משנת 1995 מאת יוסי אבני-לוי.
זהו סרטו העלילתי הראשון באורך מלא של מוזר, שעד כה ביים סרטים תיעודיים.
עלילת הסרט מתרחשת בתל אביב, שנת 1989. בועז רפאלי (יואב ראובני) הוא סטודנט צעיר לבלשנות באוניברסיטת תל אביב, הממתין למכתב אודות בקשתו למלגת לימודים ללימודי תואר שני באוניברסיטה בירושלים.
מדי יום הוא מגיע אל סניף הדואר, ובודק את תא הדואר שלו.
להפתעתו, הוא מתחיל לקבל מכתבי אהבה ממעריץ אלמוני, העוקב אחריו.
המכתבים מערערים את מערכת היחסים שלו עם חברתו נועה (מורן רוזנבלט), מציפים בו זיכרונות הומו-אירוטיים משירותו הצבאי, וגורמים לו לתהות בנוגע לזהותו המינית.
וולף מדריך ריקודי עם חוה אורטמן רות אמא של בועז ירון ביטון נער ליווי גיא לובלצ'יק יוני קרן אלרום חברה בסלון יוני גבע סטודנט
2013 - TLVFest - הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב
2013 - MWFF - פסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול
2013 - פסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו
2013 - REEL Q - פסטיבל הקולנוע הלהט"בי בפיטסבורג
2013 - פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בניס, צרפת
2013 - Mostra - פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסאו פאולו, ברזיל
2013 - פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקייפטאון
2013 - UKIJFF - פסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון
"שבע בערב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבומה הרביעי, ואם פרידה.
השיר יצא לאור ב-14 בספטמבר 2014, כסינגל השלישי מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "Helicon Music - הליקון".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד של רשת ג', ה-2 במדיה פורסט, וה-2 במצעד של רדיו אמצע הדרך.
השיר הוא שיר בסגנון אקוסטי וים-תיכוני, המספר בתוכו סיפור על געגוע למישהו שעזב כביכול את דיקלה.
לשיר יצאה גרסה המלווה בניגון כינורות, אשר פורסמה ב-25 בנובמבר 2014. בשנת 2020, טענה דנה לפידות כי היא זו שכתבה והלחינה את השיר במקור עבור עצמה, אך לאחר מכן החליטה לתת אותו לדיקלה.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר לא הועלה ליוטיוב, אך יצא לאור ב-27 באוקטובר 2014, בכתבה שפורסמה במאקו, חודש לפני יציאת אלבומה הרביעי, ואם פרידה.
הקליפ בוים על ידי עומר טובי.
מאקו סקרו את הקליפ ואמרו עליו כי: "הקליפ מתאר נשים שונות שמצפות למישהו שיחזור.
אחת יושבת בבריכה, השנייה על מיטה, השלישית עומדת מול החלון.
דיקלה עומדת ושרה, כשמעל ראשה עובר מטוס וממריא לשמיים.
הסוס הלבן שמופיע בקליפ הוא מה שנשאר מהאביר שאיננו".
האודיו שהועלה לערוץ של הליקון מיוזיק זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-9.2 מיליון צפיות.
לשיר יצאו עשרות גרסאות כיסוי כאשר הבולטות ביותר מביניהן הן; הגרסה של ליאור נרקיס שבוצעה ב-רדיוס 100FM, גרסתה של ספיר נהון באודישן שלה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון", גרסתה של נופר סלמאן אשר בוצעה בתוכנית "הכוכב הבא" שהפכה לויראלית כאשר נצפתה למעלה מ-1.3 מיליון פעמים, וגרסתו של יוסי שטרית.
את השיר ביצעה דיקלה ביחד עם נסרין קדרי באחת מן הופעותיה.
בנוסף לכך, ביצעה דיקלה את השיר ביחד עם היהודים, וביחד עם כנסיית השכל.
שבנם קורור פינג'אנג'י (בטורקית: Şebnem Korur Fincancı; נולדה ב-21 במרץ 1959) היא פרופסורית טורקית לרפואה משפטית, מומחית לרפואה פורנזית, סנגורית לזכויות אדם ומומחית בינלאומית ידועה לזיהוי ותיעוד עינויים.
פינג'אנג'י היא ראש האגודה הטורקית לזכויות אדם והיה לה תפקיד מרכזי בגיבוש פרוטוקול איסטנבול של האומות המאוחדות.
בחודש מאי 2016, פינג'אנג'י תמכה בעיתונאים שקראו לממשלה הטורקית לנהל שיחות שלום עם המחתרת הכורדית.
בשל כך נעצרה והואשמה בפעילות טרור ותמיכה בארגון המחתרת הכורדי PKK.
לאחר כעשרה ימים שוחררה ממעצרה.
בדצמבר 2018 דנו שופטי ארדואן את פינג'אנג'י למאסר של שנתיים וחצי.
בספטמבר 2019 הודיעה התביעה הטורקית כי תערער על הזיכוי.
פינג'אנג'י למדה רפואה באוניברסיטת איסטנבול בה גם התמחתה ברפואה פורנזית.
בשנים הבאות התמקדה במאבק בעינויים שהיו שכיחים בטורקיה.
פינג'אנג'י הקימה קליניקה נגד עינויים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1996 פינג'אנג'י הייתה מעורבת ביוגוסלביה לשעבר בהוצאת גופות מקברים המוניים ונתיחות שלאחר המוות במסגרת פעילותה עבור בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
פינג'אנג'י גם הובילה חקירות שהוכיחו כי עצורים בבתי סוהר טורקיים, בניגוד לטענות השלטונות, מתו מעינויים.
פינג'אנג'י הייתה חברה בוועד המנהל של המועצה הבינלאומית לשיקום נפגעי עינויים (IRCT).
בקיץ 2019 ביקרה פינג'אנג'י בארץ על פי הזמנת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל ורופאים לזכויות אדם.
בראיון ב"הארץ" הסבירה כי תשוב לטורקיה, למרות המאסר של שנתיים וחצי שאולי צפוי לה, כי טורקיה היא מולדתה ובה תיאבק למען זכויות אדם ומניעת עינויים.
בשנת 2014 קיבלה פינג'אנג'י את הפרס לזכר המנהיג הארמני הטורקי הראנט דינק שנרצח באיסטנבול.
בשנת 2018 היא קיבלה את פרס השלום של מדינת הסן.
שבע הייתה להקה ישראלית שביצעה שירים בסגנון מוזיקת עולם.
הלהקה הוקמה ב-1995 על ידי אמיר פייס, מוש בן ארי, גיל רון שמע ואבישי בר-נתן.
הלהקה הופיעה בישראל ובפסטיבלים ברחבי העולם.
ב-1997 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "החתונה השמימית".
מהאלבום בלט השיר "סאלאם" שכתב והלחין חבר הלהקה מוש בן ארי.
ב-1998 השתתפו באלבום הראשון של המיזם המוזיקלי "עבודה עברית", תוך שביצעו את השיר "שיר מספר שמונה", שבוצע במקור על ידי אריק איינשטיין באלבום "בדשא אצל אביגדור".
ב-1999 יצא אלבומה השני של הלהקה, "יומם ולילה".
מתוך האלבום, התפרסם ביצועה של הלהקה לשיר "שיר למעלות".
האלבום בנוי כאלבום קונספט, בו כל שיר הוקדש עבור אדם כלשהו, בין האנשים ניתן למנות את יצחק רבין, ג'ון לנון, בוב מארלי, חיים נחמן ביאליק ונחמן מברסלב.
ב-2002 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "גן", שלארחיו יוצא הלהקה לסיבוב הופעות.
ב-2004 יצא אלבומה הרביעי, "החתונה השמימית".
בספטמבר 2004 ערכו מופע מיוחד עבור מדונה, בעת שביקרה בישראל.
ב-2005, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעה "Live in Australia", שהוקלט במהלך הופעתם באוסטרליה.
האלבום זכה בפרס IMA לאלבום ההופעה הטוב ביותר לשנת 2006.
באוקטובר 2017, מוש בן ארי, גיל רון שמע ואודי בן כנען הופיעו שוב יחד, ב"פסטיבל התמר" בים המלח.
מוש בן ארי - שירה, גיטרה
אודי בן כנען - שירה, בס
אבישי בר נתן - חליל
אמיר פייס - שירה וסאז
ורד כהן - שירה, תופים
גיל רון שמע - שירה ג'ומבוש
שארל-ז'נבייב-לואי-אוגוסט-אנדרה-טימותה ד'איאון דה בומון , המכונה בדרך כלל שבלייה ד'איאוֹן, היה דיפלומט צרפתי, מרגל, בונה חופשי וחייל שנלחם במלחמת שבע השנים.
לד'איאון היו מאפיינים גופניים אנדרוגיניים ויכולות טבעיות כחקיין ומרגל.
הוא הופיע בפומבי כגבר וביצע עיסוקים גבריים במשך 49 שנה, אם כי במהלך אותה תקופה הסתנן בהצלחה לחצר הקיסרית הרוסייה יליזבטה בכך שהציג עצמו כאישה.
במשך 33 שנה, משנת 1777, חי כאישה, ויש הרואים בשבלייה כטרנסג'נדרית.
רופאים שבדקו את גופתו לאחר המוות גילו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת", אך גם מאפיינים נשיים, וייתכן שהיה אינטרסקס.
ד'איאון נולד בהוטל ד'אוזס בטונר, בורגונדי, למשפחה אצילה שירדה מנכסיה.
אביו, לואי ד'איאון דה בומון, היה עורך דין ומנהל המחוזות של המלך, לימים ראש עיריית טונר וציר-משנה בפריס.
אמו של ד'איאון, פרנסואז דה שרנטון, הייתה בתו של נציב כללי לצבאות מלחמות ספרד ואיטליה.
מרבית מה שידוע על חייו הראשונים מקורו באוטוביוגרפיה שנכתבה על ידי סופר צללים בחלקה, "תחומי העניין של השבלייה ד'איאון דה בומון" וממאמרו של ברם סטוקר על השבלייה בספרו "מתחזים מפורסמים" משנת 1910.
בשנת 1756 הצטרף ד'איאון לרשת המרגלים המכונה (סוד המלך) שהופעל על ידי המלך לואי ה-15 ללא ידיעת הממשלה.
הגוף קידם לעיתים מדיניות שנוגדת את המדיניות והחוזים הרשמיים.
על פי זיכרונותיו של ד'איאון (אף על פי שאין ראיות תיעודיות התומכות בכך), המלך שלח את ד'איאון עם השבלייה דאגלס, אלכסנדר-פייר דה מקאנסי-דאגלס, הברון דה קילדין, יעקוביניי סקוטי בשירות צרפת, למשימה חשאית בקיסרות הרוסית במטרה לפגוש את הקיסרית יליזבתה ולקשור קשר עם הסיעה הפרו-צרפתית נגד המלוכה ההבסבורגית.
באותה תקופה היו האנגלים והצרפתים מסוכסכים והאנגלים ניסו לשלול את הגישה הצרפתית לקיסרית בכך שאפשרו רק לנשים וילדים לעבור את הגבול לרוסיה.
מאוחר יותר טען ד'איאון שהצורך לעבור באופן משכנע כאישה או להסתכן שיוצאו להורג על ידי האנגלים עם גילויים אילצוהו לנסוע מחופש לגברת ליה דה בומון ושימשה כמשרתת כבוד לקיסרית.
עם זאת, אין כמעט הוכחות שתומכות בכך ומקובל שהסיפור מסופר כדי להדגים עד כמה ההזדהות כנקבה סייעה לטובת צרפת באותה עת.
בסופו של דבר, שבלייה דאגלס הפך לשגריר צרפת רוסיה, וד'איאון שימש כמזכיר השגרירות בסנקט פטרבורג משנת 1756 עד 1760, כשהוא משרת את דאגלס ויורשו, המרקיז דה ל'אופיטל.
הקריירה של ד'איאון ברוסיה היא נושא לאחד הרומנים של ולנטין פיקול, Le chevalier Éon et la guerre de Sept ans.
ד'איאון חזר לצרפת באוקטובר 1760 והוענקה לו פנסיה של 2000 מטבעות כפרס עבור שירותו ברוסיה.
במאי 1761 הפך לקצין הדרגונים תחת מרשל דה ברולי ונלחם בשלבים המאוחרים יותר של מלחמת שבע השנים.
ד'איאון שירת בקרב על וילינגהאוסן ביולי 1761 ונפצע באולטרופ.
לאחר מותה של הקיסרית יליזבתה בינואר 1762, ד'איאון נשקל להישלח להמשך שירות ברוסיה, אך במקום זאת מונה למזכיר הדוכס דה ניברנאי, ניתנו לו אלף מטבעות והוא נשלח ללונדון לנסח את הסכם השלום שסיים רשמית את מלחמת שבע השנים.
ההסכם נחתם בפריס ב-10 בפברואר 1763, ולד'איאון הוענקו 6,000 מטבעות נוספים.
הוא קיבל את מסדר סן לואי ב-30 במרץ 1763 והפכה לשבלייה ד'איאון.
התואר שבלייה (), מוענק לאביר, משמש לעיתים גם לאצילים צרפתים.
עם החזרה ללונדון, ד'איאון הפך למיופה-הכוח באפריל 1763, ולאחר מכן שַׁגְרִיר כאשר ניברנאי חזר לפריז ביולי.
ד'איאון השתמש במשרה כדי לרגל אחר המלך האנגלי.
ד'איאון אסף מידע לפלישה אפשרית - יוזמה של לואי ה-16, ששריו של לואי עצמו לא היו מודעים אליה - וסייע לסוכן צרפתי, לואי פרנסואה קרלה דה לה רוזייה, שסקר את הגנות החוף הבריטיות.
ד'איאון יצר קשרים עם האצולה האנגלית באמצעות שליחת תוצרת הכרם של ד'איאון מצרפת; ד'איאון נהנה בשפע מפאר משרתו בשגרירות.
עם הגעתו של השגריר החדש, הרוזן גוארשי ד'איאון הורד לדרגת מזכיר והושפל על ידי הרוזן.
ד'איאון היה לכוד בין שתי סיעות צרפתיות: גוארשי היה תומך של הדוכס דה צ'ויסול, הדוכס דה פרסלין ומאדאם דה פומפדור, בניגוד לרוזן דה ברולי ואחיו המרשל דה ברולי.
ד'איאון התלונן, ובסופו של דבר החליט לא לציית להוראות לחזור לצרפת.
במכתב למלך טען כי השגריר החדש ניסה לסמם את ד'איאון בארוחת ערב בבית השגריר בבית מונמות' בכיכר סוהו.
ממשלת בריטניה דחתה בקשה מצרפת להסגיר את ד'איאון ופנסיית 2,000 המטבעות שניתנה בשנת 1760 הופסקה בפברואר 1764. במאמץ להציל את תועלתו בלונדון, פרסם ד'איאון חלק גדול מסוד ההתכתבויות הדיפלומטיות שלו תחת הכותרת Lettres, mémoires et négociations particulières du chevalier d'Éon במרץ 1764, כשהוא מתנער מגוארשי וטוען כי אינו כשיר לתפקיד.
הפרה זו של שיקול דעת דיפלומטי הייתה שערורייתית, אך הוא פרסם את הכל (מסמכי הפלישה הסודיים של המלך ואלו הקשורים לשירותו בשירות החשאי המלכותי הוחזקו כ"ביטוח") והממשל הצרפתי הפך לזהיר מאוד בהתנהלות עם ד'איאון, אפילו כשד'איאון תבע את גוארשי בגין ניסיון לרצח.
ד'איאון לא זכה לשום הגנה כאשר גוארשי תבע אותו בגין לשון הרע.
ד'איאון הוכרז כפורע חוק והסתתר.
עם זאת, הוא קיבל את אהדת הקהל הבריטי: ההמון שנא את גוארשי ויידה אבנים לעבר מגוריו.
ד'איאון כתב אז ספר על הממשל הציבורי, Les loisirs du Chevalier d'Éon, שיצא בשלושה עשר כרכים באמסטרדם בשנת 1774.
גוארשי נקרא לחזור לצרפת, וביולי 1766 לואי ה-16 העניק לד'איאון פנסיה (ואולי גם שילם מעבר לכך עבור שתיקתו של ד'איאון) ו-12,000 מטבעות, אך סירב לשלם מעל 100,000 מטבעות לכיסוי חובותיו של ד'איאון שהמשיך לעבוד כמרגל, אך חי בגלות בלונדון.
החזקת ד'און במכתביו הסודיים של המלך סיפקה הגנה מפני פעולות נוספות, אך ד'איאון לא יכול היה לחזור לצרפת.
למרות העובדה שהוא נהג ללבוש מדי דרגון, שמועות נפוצו בלונדון על כך שד'איאון היא אשה.
נפתחו הימורים בבורסה בלונדון לגבי המין האמיתי של ד'איאון.
ד'איאוֹן הוזמן להצטרף, אך סירב ואמר כי בחינה תהיה בלתי נאה, תהיה התוצאה אשר תהיה.
אחרי שנה ללא התקדמות, ההימור נזנח.
לאחר מותו של לואי ה-16 בשנת 1774, ה- בוטל, וד'איאון ניסה לשאת ולתת על שיבה מהגלות.
הסופר פייר דה בומרשה ייצג את ממשלת צרפת במשא ומתן.
האמנה שהתקבלה באורך עשרים עמודים שהתקבלה איפשרה לד'איאון לחזור לצרפת ולשמור על הקצבה שלו, אך דרשה שהוא יעביר את ההתכתבויות ביחס ל-.
מאדאם קמפאן כותבת בזיכרונותיה: "ישות אקסצנטרית זו ביקשה זה מכבר אישור לחזור לצרפת; אך היה צורך למצוא דרך לחסוך מהמשפחה שהוא העליב מהעלבון שהם יראו בשובו; לכן נדרש לחדש אותו בתחפושת של אותו מין שבצרפת סולחים לו.
הרצון לראות את ארץ מולדתו שוב אילץ אותו להיכנע לתנאי, אך הוא התנקם בכך ששילב רכבת בד ארוכה על שמלתו ושלושה עיטורים מסולסלים עמוקים על שרווליו יחד עם גישה ושיחה של גבר, מה שהפך לחוויה מאוד לא נעימה להיות בחברתו".
השבלייה ד'איאון טענה כי יועדה להיות נקבה בלידתה, ותבעה הכרה מהממשלה ככזו.
ד'איאון טענה שגדלה כנער מכיוון שאביו (לואי ד'איאון דה בומון) יכול היה לרשת מחותניו רק אם היה לו בן.
המלך לואי ה-16 ובית המשפט שלו נענו לדרישה זו, אך דרשו בתורם שהיא תתלבש כראוי בבגדי נשים, אם כי הותר לה להמשיך וללבוש את הסמל של מסדר סן לואי.
כאשר הצעתו של המלך כללה כספים לארון בגדים חדש של בגדי נשים, ד'איאון הסכימה.
בשנת 1777, לאחר ארבעה עשר חודשי משא ומתן, חזרה ד'איאון לצרפת וכעונש גורשה לעיירת הולדתה, טונר.
כשצרפת החלה לסייע למורדים במלחמת העצמאות האמריקאית, ד'איאון ביקשה להצטרף לכוחות הצרפתים באמריקה, אולם גירושה מנע זאת.
ד'איאון הורשה לחזור לאנגליה בשנת 1785.
הפנסיה שהעניק לואי ה-16 הסתיימה עם פרוץ המהפכה הצרפתית וד'איאון נאלצה למכור חפצים אישיים, כולל ספרים, תכשיטים וצלחת.
נכסי המשפחה בטונר הוחרמו על ידי הממשלה המהפכנית.
בשנת 1792 שלחה ד'איאון מכתב לאספה הלאומית הצרפתית והציעה להוביל אוגדת חיילות נגד הבסבורג, אך ההצעה נדחתה.
היא השתתפה בטורנירי סייף עד שנפצעה קשה בסאות'המפטון בשנת 1796. את השנים האחרונות ד'איאון בילתה עם אלמנה, הגברת קול.
בשנת 1804 נשלחה ד'איאון לכלא למשך חמישה חודשים בגין חובות וחתמה על חוזה לביוגרפיה שתיכתב על ידי תומאס ויליאם פלאמר, שמעולם לא פורסמה.
ד'איאון הפכה למשותקת בפלג גופה התחתון לאחר נפילה ובילתה את ארבע שנותיה האחרונות כשהיא מרותקת למיטה ומתה בעוני בלונדון ב-21 במאי 1810, בגיל 81.
לאחר שנפטרה, נעשו הימורים בסכומי ענק בבורסה בלונדון לגבי השאלה האם שבלייה היא זכר או נקבה.
בגלל הסכום הגבוה של ההימורים, הוסכם כי הניתוח שלאחר המוות יערך בפומבי.
המנתח שבדק את הגופה של ד'איאון העיד בתעודה שלאחר המוות, כי לשבלייה היו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת" ובו בזמן הפגינו מאפיינים נשיים.
כמה מאפיינים שתוארו בתעודה היו "התעגלות יוצאת דופן בהיווצרות גפיים", כמו גם "שדיים מלאים להפליא." מידע זה מרמז שאולי ד'איאון היה אינטרסקס.
ד'איאון נקברה בחצר הכנסייה העתיקה של סיינט פנקראס, ונכסיה הנותרים נמכרו על ידי בית כריסטי בשנת 1813. קברה מופיע באנדרטת ברדט-קוטס כאחד הקברים החשובים שאבדו.
חלק מכתביו של ד'איאון נמצאים בספריית ברוטרטון בלידס, אנגליה.
כמה חוקרים מודרניים טוענים כי ד'איאון הינה טרנסג'נדרית.
הבלוק אליס טבע את המונח איאוניזם כדי לתאר מקרים דומים של התנהגות טרנסג'נדרית; לעיתים רחוקות משתמשים במונח דהיום.
אגודת בומון, ארגון ותיק לאנשים טרנסג'נדרים, נקראת על שמו של ד'איאון.
בשנת 2012 זוהה ציור בבעלות גלריית פיליפ מולד כדיוקן של ד'איאון ונרכש על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון.
על לוח אבן באנדרטת בורד-קוטס בגני סיינט פנקראס מוזכר ד'איאון לצד אישים אחרים.
שבלייה הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2022, המבוסס על חייו של המוזיקאי הצרפתי-קריבי ג'וזף בולון דה סנט-ג'ורג', אותו מגלם קלווין הריסון ג'וניור.
הסרט בוים על ידי סטיבן ויליאמס ונכתב על ידי סטפני רובינסון.
בסרט מככבים סמארה וויווינג, לוסי בוינטון, מרטון צ'וקאש, אלכס פיצאלן ומיני דרייבר.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2022 ב-11 בספטמבר 2022. הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-7 באפריל 2023.
עלייתו ותחייתו של שבלייה דה סן ז'ורז', כנר ומלחין צרפתי-קריבי (המכונה לעיתים בכינוי הגנאי "מוצרט השחור") שזכה לתהילה בהיותו ילד פלא.
אבל חיי אהבה מסובכים והגזענות של המשטר מובילים לסכסוך עם מארי אנטואנט, וסנט-ז'ורז' מבין שדברים חייבים להשתנות.
קלווין הריסון ג'וניור – ג'וזף בולון, שבלייר דה סן ז'ורז'
סמארה וויבינג – מארי ז'וזפין דה מונטלמבר
לוסי בוינטון – מארי אנטואנט
מרטון צ'וקאש – מארק רנה, המרקיז דה מונטלמבר
אלכס פיצאלן – לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן
מיני דרייבר – מארי מדלן גימארד
ב-30 ביוני 2020, הוכרז ש-Searchlight Pictures רכשה את הזכויות ליצירת הסרט מסטפני רובינסון להפקת סרט ביוגרפי על המוזיקאי באותו שם, כאשר סטיבן ויליאמס מופקד על הבימוי.
ב-31 במרץ 2021, הוכרז כי קלווין הריסון ג'וניור לוהק לתפקיד הראשי של סן ג'ורג'.
ב-8 ביולי 2021, לוהקה סמארה ויבינג לתפקיד ראשי.
בחודש שלאחר לוהקו לוסי בוינטון ומיני דרייבר תפקידים ראשיים, כאשר אלכס פיצאלן לוהק לתפקיד משנה וכותרת הסרט התקצרה ל-"שבלייה".
הצילום העיקרי החל ב-7 בספטמבר 2021 בפראג, צ'כיה והצילומים הסתיימו בנובמבר 2021.
הבכורה העולמית התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2022 ב-11 בספטמבר 2022. באוקטובר 2022, פורסם כי 7 באפריל 2023 יהיה התאריך הרשמי להקרנה ראשונה בבתי הקולנוע.
באתר Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 94% על סמך 17 ביקורות, ודירוג ממוצע של 7.2/10 באתר IMDb.
ב־Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 67 מתוך 100, על סמך ביקורות של 8 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקור2024פרס Black Reelההופעה הראשית הטובה ביותרקלווין הריסון ג'וניורהפריטטורה הטובה ביותרקריס באוורסעיצוב ההפקה הטוב ביותרקארן מרפי
שבע היא תוכנית אקטואליה יומית המשודרת בשעה שבע בערב בעכשיו 14 בהגשתם של העיתונאים יעקב ברדוגו ויהודה שלזינגר.
את התוכנית מלווים פאנל פרשנים קבוע, ופרשני "עכשיו 14".
התוכנית משודרת בימים ראשון עד רביעי בשעה 19:00 ואורכת כ־45 דקות.
במשבצת השידור שלה בימי חמישי משודרת התוכנית "אולפן חמישי".
בתחילת התוכנית מציג גל מונולוג בנושא מסוים, ולאחר מכן מתנהל פאנל עם הכתבים והפרשנים המשתתפים על נושאים אקטואליים שונים.
הפאנל של התוכנית כלל את רותם סלע, דורון כהן ורן ברץ.
ביוני 2022 החל יעקב ברדוגו להגיש את התוכנית לצדה של טל מאיר.
מאוחר יותר הוגשה התוכנית לצד איתמר פליישמן.
בין מרץ למאי 2023 הגיש יעקב ברדוגו את התוכנית לבדו.
בתקופה זו התראיין ראש הממשלה בנימין נתניהו בתוכנית לראשונה מאז הבחירות לכנסת העשרים וחמש.
הריאיון השיג רייטינג של 4.2%, שנחשב אז לנתון גבוה בערוץ.
במאי 2023 אמיר איבגי החליף את יעקב ברדוגו בהגשת התוכנית.
נוה דרומי שימשה כמגישה מחליפה, בדרך כלל בימי חמישי.
התוכנית ירדה מהאוויר באוקטובר 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל, ובפברואר 2024 הועברה התוכנית "הדו"ח של אראל" לרצועת השידור בשעה זו.
ב־19 במאי 2024 התוכנית חזרה לאוויר בהגשת שרון גל.
ב-2 בפברואר 2025, הודיע גל על עזיבתו את הערוץ והוחלף בידי יערה זרד.
בין ספטמבר לאוקטובר הגישה ליטל שמש את התוכנית.
בנובמבר 2025 החלו להגיש את התוכנית יעקב ברדוגו ויהודה שלזינגר.
כיום הפאנל מורכב מפרשנים ופאנליסטים קבועים של הערוץ, בהם עודד הרוש, נועם אמיר, תמיר מורג ומוטי קסטל.
מגיש:תאריך השידור הראשון:יעקב ברדוגו וטל מאיריוני 2022יעקב ברדוגו ואיתמר פליישמןיוני 2022יעקב ברדוגומרץ 2023אמיר איביגימאי 2023שרון גלמאי 2024יערה זרדפברואר 2025ליטל שמשספטמבר 2025יעקב ברדוגו ויהודה שליזנגראוקטובר 2025
שבע ברכות הוא סרט דרמה משפחתית ישראלית משנת 2023, שבמרכזו חתונתה של מארי (ריימונד אמסלם) בת ה-42, שמגיעה לחופה בליווי אמה הביולוגית חנה (תיקי דיין) מצד אחד, והאם המאמצת גראציה (רבקה בכר) מצד שני.
הסרט זכה להצלחה רבה, מכר למעלה מ-250 אלף כרטיסים וזכה ב-10 פרסי אופיר לשנת 2023 ובהם הסרט העלילתי הטוב ביותר, ובעקבות זאת נבחר לייצג את ישראל בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס ה-96 שנערך בשנת 2024, אך לבסוף לא קיבל מועמדות.
את שיר הנושא של הסרט שרה הזמרת רון פרץ.
את המילים כתבה אלינור סלע והלחין יוגב קינן.
במרכז העלילה המתרחש בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הכלה מארי (ריימונד אמסלם) שנולדה לחנה (תיקי דיין) לה 4 בנות ו-2 בנים, ונמסרה בגיל שנתיים לגראציה (רבקה בכר) אחותה חשוכת הילדים של חנה.
כך על פי מנהג אשר היה קיים בקרב יהדות מרוקו וכונה "הלוואת ילדה": אם לילדים רבים הייתה מוסרת את אחת מבנותיה לאחותה שאין לה ילדים, כדי למנוע את גירושיה.
מארי חיה שנים רבות בצרפת ובהמשך הסרט מתבררת הסיבה לכך – טינה רבה לאמה הביולוגית שהעבירה אותה ממשפחתה המקורית לאחותה העקרה בעת שהייתה בת שנתיים.
מנהג שהיה אמור להיות מעשה של חסד, נתפס בעיני מארי כסוג של יתמות.
מארי מצפה לקבל סליחה על מה שעשו לה בילדותה.
מצד שני, כולם סברו שמארי צריכה דווקא להודות על כך שהועברה ממשפחתה המקורית שנותרה דלת אמצעים, אל דודתה שאימצה אותה כבת יחידה וגדלה אצלה ברווחה יחסית.
מארי הצליחה להתבסס בצרפת, עד שנהפכה למנהלת סניף בנק.
שם הכירה קליינט שהנו ישראלי שהיגר לצרפת.
כאשר מארי היא בת 40 בעת חתונתה.
האמת המרה נחשפת לאט במהלך החתונה ובשבעת הימים שלאחריה – ימי "שבע ברכות" בהם מתארחת המשפחה בכל יום אצל בן משפחה אחר.
כאשר מתוודא בסרט הצרות שיש לכל אחד מבני המשפחה שמארח:
ביום הראשון המשפחה מתארחת אצל הבן הצעיר סימון (דניאל סבג).
הבן הצעיר בעל נטיות לאלכוהוליזם כאשר לו בן פעוט וטלי, אשה בהיריון ממוצא תימני.
האלכוהוליזם של סימון מפריע לטלי שלא מאפשר לטענתה לתפקד.
ביום השני אם המשפחה חנה (תיקי דיין) מארחת את הסעודה: חנה התאלמנה מבעלה.
ביום השלישי המשפחה מתארחת אצל דוריס אשה גרושה שחיה ביחד עם בתה המתבגרת טליה.
ביום הרביעי המשפחה מתארחת אצל אירית (אלינור סלע) שנשואה לעובד (יואב לוי) נהג מונית במקצועו, שלאירית כבר אין משיכה אליו, אך היא לא מעוניינת בהליך גירושים בשל העול הכלכלי שזה גורר.
ביום החמישי מתארחת המשפחה אצל גראציה, האם המאמצת של מארי, ודודתה הביולוגית.
לאחר שגם היא התאלמנה, היא סיפרה בארוחה זאת לחנה, שהיא פוריה, ובעלה המנוח הוא זה שהיה עקר.
הדבר נודע למארי שנהייתה סוערת לאחר היוודע הידיעה.
הארוחה האחרונה התרחשה בסעודת ליל שבת, אצל דוד, הבן הבכור שמנהל אורח חיים דתי/חרדי בניגוד לשאר בני המשפחה, ובארוחת השבת, סילבי, שלא יכלה לארח מפני שעברה טיפולי פוריות הודיעה שהיא מצאה פונדקאית בקליפורניה וביקשה מהמשפחה עזרה כלכלית.
הדבר הביא לזעם בקרב שאר בני המשפחה, ובו ריימונד חשפה שגראציה אינה עקרה, ובו פרקה את הטינה שיש לה כלפי המשפחה במונולוג בו עברה בין השפות עברית, צרפתית ומרוקאית יהודית.
בסוף הסרט מתאורת המשפחה באזכרה בקבר של גראציה, אליה הגיע מארי מצרפת בסתר, לאחר ניתוק מהמשפחה.
בבית העלמין אירית מזהה אותה ושם מארי מגלה לאירית שהיא בהיריון, ואירית למארי שחנה סובלת משיטיון ובשל כך היא מתגוררת במוסד סיעודי.
הסרט מסתיים ברצון של מארי לסעוד את אמה הביולוגית בימיה האחרונים.
שבסא מנדלביץ' מאשקאוצאן היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כתותחן בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
שבסא (שבתאי) מאשקאוצאן נולד בעיר אורחיי בבסרביה (אז בתחומי ממלכת רומניה וכיום במולדובה) במשפחתו של צבעי.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בחיידר.
מגיל צעיר עבד כשוליית ספר.
בשנת 1940 נכבשה בסרביה על ידי ברית המועצות ושבסא ומשפלתו הפכו לאזרחי ברית המועצות.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות הצליחה משפחת מאשקאוצאן להתפנות מבסרביה לאזור צפון קווקז.
באוגוסט 1942 גויס שבסא לצבא האדום.
בתחילת 1943 הוצב ביחידת של תותחים נגד טנקים של הארמייה ה-28. השתתף בקרבות לשחרור ערים טגנרוג ומליטופול, בקרבות לשחרור חצי האי קרים.
בהמשך לחם בפולין, בפרוסיה המזרחית ובקרב על ברלין.
במהלך הקרבות ליד העיירה קומרסדורף (כ-30 קילומטר דרומית לברלין), השמיד מאשקאוצאן בעזרת התותח שלו שני משחיתי טנקים, טנק ונגמ"ש.
הוא נפצע אך לא התפנה לאחור והמשיך להילחם.
על גבורתו בקרב זה הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
בתום המלחמה נשאר לשרת בצבא קבע.
סיים בית ספר לקצינים ושירת בתפקידים שונים עד שנת 1953. השתחרר מן השירות בדרגת לייטננט (סגן).
הוא חזר לעיר הולדתו אורחיי, למד הנדסה במכללה בעיר סורוקי ועבד במפעל לייצור טרקטורים בעיר קישינב.
בהמשך, היה מנהל בית ספר טכני בקישינב.
בשנת 1989 היגר עם משפחתו לארצות הברית והתיישב בניו ג'רזי.
לאחר מכן עבר לעיר ניו הייבן שבמדינת קונטיקט.
ביוני 2015, לאחר פטירתו של יעקב פורזון, נשאר שבסא מאשקאוצאן היהודי היחיד שעוטר בתואר גיבור ברית המועצות, אשר עודנו בחיים.
שבסא מאשקאוצאן נפטר ב-19 בספטמבר 2022 בעיר ניו הייבן.
"שבע" הוא סינגל שהקליטה הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
הוא ראה אור בדצמבר 1972 כסינגל מסחרי מתוך אלבומה ה-11 של אלברשטיין, "לאט, לאט, לאט...".
"שבע" נכתב והולחן על ידי נורית זרחי ודני עמיהוד בהתאמה.
השיר מתאר את חוויותיו של גדי שחור, שהיה חביב על רחל אמנו.
הקשר בין הגדי לרחל מצטייר כאינטימי ומלא חום, כשהיא מעניקה לו אוכל ומגע, דבר שמדגיש את הקשר העמוק בין בני אדם לבעלי חיים.
השימוש בביטוי "שבע השנים" רומז למשמעות העמוקה של האהבה והמסירות שמעניקים קשרים כאלה.
כשהגדי מדבר על התקופה הזו, יש תחושת נוסטלגיה שמספקת למאזין תחושה של תמימות ואידיליה.
השיר עוסק בקשר בין אהבה ללא תנאים לבין התמדה וביטחון, כאשר החיבור בין הגדי לרחל הוא דוגמה לאהבה שמחזקת וממלאה את החיים.
ב-18 בדצמבר 1972 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-18. ב-5 בפברואר 1973 עלה למקום השישי ורשם את שיאו בדירוג.
לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה יצא ב-26 בפברואר מטבלת המצעד.
שִבֹּלֶת ושות' הוא ממשרדי עורכי הדין הגדולים בישראל, המונה למעלה מ-271 עורכי דין, מתוכם 107 שותפים.
המשרד מתמקד בתחום התאגידי ומעניק שירותים מקיפים לכל צורכי הפעילות של חברות מסחריות בפעילותן המקומית והבין-לאומית.
המשרד מתמחה בתחומי ההיי טק וקרנות הון סיכון, משפט מסחרי, תאגידים ומיזוגים ורכישות, ליטיגציה, נדל"ן, הגבלים עסקיים, חדלות פירעון, מיסוי, דיני עבודה, ניהול הון והעברה בין-דורית, אנרגיה ותשתיות ועוד.
בין לקוחות המשרד נמנים: חברות בין-לאומיות, תאגידים ציבוריים ופרטיים, משקיעים וחברות היי-טק, בדגש רב על פעילות בין-לאומית.
ריצ'רד רוברטס, אמנון שבלת ויעקב ישראלי הכירו במהלך לימודיהם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במהלך שנות ה-60. לאחר שהשלושה השלימו התמחויות ועבדו מספר שנים, החליטו לפתוח משרד.
המשרד נוסד זמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום כיפור, כאשר בינואר 1973, אמנון שבלת אסף את חברו ריצ'רד רוברטס מהמילואים לטובת פגישה עם מנכ"ל בנק מזרחי דאז, אהרן מאיר.
לאחר הפגישה השניים העלו על גבו של כרטיס הביקור של מנכ"ל בנק מזרחי את רשימת הלקוחות אותם קיוו לגייס למשרד, אשר היווה "הסכם מייסדים" של הפירמה.
בשנת 1987 נערך מיזוג פירמות עורכי הדין הראשון בישראל, כאשר יעקב ישראלי יזם את המיזוג של משרדו עם המשרד של שבלת ורוברט, עת מנו כל אחד מהמשרדים כ-18 עורכי דין.
בינואר 2006 המשרד מיזג אליו את משרדם של משה נאמן ורויטל בן-ארצי, כשהראשון הצטרף לוועד המנהל של הפירמה המאוחדת, אשר כללה 70 עורכי דין, מהם 18 שותפים.
באותה שנה עבר המשרד למגדל המוזיאון וייצג את החתמים הבין-לאומיים והמפיצים הבין-לאומיים בעסקת הפרטת בתי הזיקוק באשדוד.
בשנת 2007 שינה המשרד את שמו משבלת, ישראלי, רוברטס, זיסמן ושות'& משה צ.
נאמן, בן-ארצי ושות', לשם המקוצר – שבלת ושות'.
זאת כחלק ממיתוג עדכני ומודרני ועל מנת להקרין כי הפוקוס בפירמה – הקולקטיב ולא אינדיבידואלים.
השם של הפירמה נבחר לאחר ששלושת המייסדים ערכו הגרלה והשם שבלת עלה ראשון.
בשנת 2008 הנהיג המשרד אג'נדה התומכת בסביבת עבודה ירוקה, אשר לווה בכתיבת המדריך הראשון מסוגו בישראל בנושא זה.
במסגרת זו, המשרד קידם פעולות של התקנת חסכמים, מעבר לתאורה חסכונית, מיחזור בקבוקים, איסוף סוללות משומשות, לצד הגברת המודעות לחיסכון בחשמל ובנייר.
בשנת 2009 צורפה מחלקת הנדל"ן של משרד זליגמן למשרד, עת מנה המשרד למעלה מ-90 עורכי דין, מתוכם 23 שותפים.
שנה לאחר מכן, צמח המשרד ל-101 עורכי דין.
בשנת 2013 התפרק המשרד זלצמן, גילת, קנולר, גראוס, סלומון ושות', ו-16 עורכי דין ממנו, מתוכם 4 שותפים הצטרפו לשבלת.
ההצטרפות לוותה בצירוף 20 חברות ציבוריות, לצד רשויות מקומיות, תחום חדש במשרד, וכן חיזוק פעילות שוק ההון.
בעקבות המהלך, הגיע מספר עורכי הדין במשרד ל-120.
שנה לאחר מכן, שבלת מיזג לתוכו את משרד הבוטיק של ישראלי- בן-צבי, המתמחה בענף ההיי-טק ומייצג עשרות חברות טכנולוגיה וקרנות הון סיכון.
לאחר המיזוג מנתה מחלקת ההיי-טק של הפירמה הממוזגת 28 עורכי דין (מתוכם 10 שותפים), והייתה לאחת הגדולות בישראל.
בינואר 2018 עת מנה המשרד 160 עורכי דין, מוזג אליו משרד עורכי הדין ראב"ד, מגריזו, בנקל אשר מנה 50 עורכי דין, כך שהמשרד הממוזג כלל 210 עורכי דין מתוכם 60 שותפים ודורג בין חמשת משרדי עורכי הדין הגדולים בישראל.
במסגרת המיזוג, הצטרפו אל המשרד הלקוחות: בנק הפועלים, קבוצת גינדי, אשטרום, אזורים, חיפה כימיקלים, כלל חברה לביטוח, ביטוח לאומי, מקורות, רכבת ישראל, חנ"י, נת"ע, תע"ש, אלביט, אלרון, עמידר, קבוצת קו מנחה, IDE וסלקום.
במרץ 2021 השיק המשרד פודקאסט העוסק בתחומי הפעילות שלו, לרבות: השקעות, טכנולוגיות, שוק ההון, אנרגיות מתחדשות, דיני עבודה, ניהול הון, הכולל למעלה מ-60 פרקים.
בשנת 2022 חלה התרחבות משמעותית בהיקף המשרד ובתחומי פעילות חדשים, כשמוזגו לתוכו המשרדים: עמוס בנצור (מתמחה ברגולציה וטכנולוגיה רפואית), שירי מלכה (מתמחה בדיני משפחה וניהול הון) וצירופם של יוצאי משרד איתן, מהולל, שדות שנסגר (מתמחים בדיני מכס, יבוא ויצוא, סחר בין-לאומי וביטוח ימי).
בסוף אותה שנה המשרד מנה 290 עורכי דין ו-100 שותפים, ועבר מהמשרדים במגדל המוזיאון לתאומי רובינשטיין, בהן הושכרו 7 קומות.
זאת כחלק ממגמת המעבר של משרדי עורכי דין למגדלים חדשים, בעלי מאפיינים דומים לאלו של חברות היי-טק.
כמו כן, כחלק מההבנה בענף בצורך לאזן בין עבודה-בית, הושקה ב-2022 תוכנית "Time Out".
התוכנית כוללת יציאה מוקדמת מהעבודה, מימון הכשרות (לא מקצועי-משפטי), ארוחות משותפות של עובדים, מנוי לחדר כושר ואטרקציות למשפחות העובדים.
ביולי 2023 המשרד ביחד עם עשרת משרדי עורכי הדין הגדולים בישראל חתם על יוזמה כנגד יוזמת ממשלת ישראל לביטול עילת הסבירות.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, הוקמו קווי סיוע משפטי במגוון תחומים.
כמו כן, המשרד לקח חלק משמעותי, ביחד עם המשרדים הגדולים בארץ, בהקמה של רשת ענפה של עורכי דין בעולם שנקראה STAND WITH HUMANITY אשר מטרתה הייתה לספק מידע והגנה משפטית כנגד טענות על הפרת זכויות אדם ודיני מלחמה.
בתחילת שנת 2024 הצטרפו למשרד עו"ד הילה שרייבמן ועו"ד עדי אל רום אשר ניהלו את פרקטיקת הפרטיות, הגנת המידע והגיימינג במשרד עמית פולק מטלון.
בנוסף, המשרד מיזג לתוכו את המשרד של עו"ד פליסיה הללי־אושר המתמחה במיסוי אמריקאי, בתכנון ירושה לצוואות, בנאמנויות ובהיבטים של דיני משפחה.
תחום נוסף שהמשרד החל לפעול בו הוא ליווי במכרזים גדולים ומורכבים, כשהוקם צוות מכרזים והועמדו בראשו עו"ד רונית ניידמן ומעיין ברג, שהצטרפו למשרד.