tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למלא דלי עם חול ומים כך שמפלס המים גבוה מהחול, לחפון מעט חול רטוב בידיים ולהניח לחול לטפטף דרך האצבעות כדי ליצור צורה דמוית זקיף.
להכין ערימה של חול לח דחוס ולגלף אותה לצורה הרצויה, תחילה באצבעות ואחר בכלים עדינים יותר.
לפרקים מתקיימים פסטיבלי פיסול בחול.
אף על פי שילדים בונים בדרך כלל צורה של ארמון בחול, בפסטיבלי פיסול בחול ניתן לראות פעמים רבות פסלים שאינם דמויי ארמון.
ארמון חול ממלא תפקיד משמעותי בספרה של אדית נסביט, הטירה הקסומה.
ארמון וסטמינסטר , המוכר גם בשם "בית הפרלמנט", הוא ארמון על גדת נהר התמזה ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הארמון משמש כמשכנו של הפרלמנט הבריטי.
הארמון בנוי בסגנון התחייה הגותית.
הארמון הוא אחד מבתי הפרלמנט הגדולים בעולם.
המבנה הפנימי מסובך למדי וכולל כ-1,200 חדרים וחדרי מדרגות ויותר משלושה קילומטרים של מסדרונות.
אף שרוב חלקי הארמון הוקמו במאה ה-19, יש בו חלקים עתיקים דוגמת אולם וסטמינסטר המשמש לאירועים ממלכתיים.
הארמון היה תחת פיקוחו של נציב מטעם בית המלוכה הבריטי במשך מאות שנים, אך בשנת 1965 עבר הפיקוח בהסכמת בית המלוכה לפרלמנט.
עם זאת, מספר חדרים טקסיים עדיין נמצאים תחת פיקוח בית המלוכה.
הבניין העתיק ביותר שעדיין עומד על תילו במיקום זה נבנה בשנת 1097. באזור זה של לונדון בנה המלך אדוארד המודה ארמון מלכותי בשנת 1050, ומלכי אנגליה התגוררו בו עד שנת 1529. שרפה שפרצה בארמון בשנת 1529 גרמה להנרי השמיני לעבור לארמון וייטהול.
ב-20 בינואר 1265 נערך המושב הראשון של הפרלמנט הבריטי שזומן על ידי סימון החמישי דה מונפור, הרוזן מלסטר.
בית הנבחרים הבריטי - המכונה "בית פשוטי העם", "House of Commons", התמקם בקפלת סנט סטפן בארמון, ונשאר בארמון עד היום.
בשרפה שפרצה ב-16 באוקטובר 1834 עלו באש מרבית חלקי הארמון.
עבודות השיקום נמשכו עד שנת 1870, וזהו הבניין העומד בימינו.
ארמון וסטמינסטר נמצא לאורך גדת התמזה.
דרומית לו נמצאים גני מגדל ויקטוריה ואזור מילבנק של לונדון, שם נמצאים משרדי חברי הפרלמנט בבית פורטקליס.
בארמון וסטמינסטר כאלף חדרים, 100 גרמי מדרגות ומעל 3 קילומטר של מעברים.
גובהו של מגדל השעון, המכונה ביג בן, מעל 106 מטרים והוא מגדל השעון הידוע בעולם.
השם הוא שמו של הפעמון, אך הכינוי דבק במגדל כולו.
לבית הנבחרים הבריטי ולבית הלורדים אכסדראות נפרדות, ואכסדרה מרכזית (לובי) מקשרת בין שתי האכסדראות.
בדרום המבנה נמצא מגדל ויקטוריה שבו נמצא הארכיון של הפרלמנט.
המגדל הוא הגבוה במבני הארמון.
אולם וסטמינסטר נבנה בין השנים 1097–1099 על ידי ויליאם רופוס והוא כיום החלק העתיק ביותר בארמון וסטמינסטר.
כשנבנה האולם הוא היה הגדול באירופה - אורכו 73 מטרים ורוחבו 18 מטרים.
בין השנים 1394–1398 נבנה מחדש גג הבניין, העשוי עץ, על פי הוראת המלך ריצ'רד השני.
גג זה שרד עד ימינו.
באולם זה ישב בית הלורדים - בית המשפט העליון של אנגליה עד שנת 1882.
לאחר השרפה הגדולה של הארמון בשנת 1834 נערכה בין אדריכלים תחרות תוכניות.
התחרות גרמה למחלוקת גדולה באשר לסגנון הארמון - היו שרצו לבנות אותו בסגנון קלאסי, בעוד שאחרים העדיפו את הסגנון הגותי.
בסופו של דבר נבנה הארמון בסגנון הגותי האנגלי.
הארמון ומנזר וסטמינסטר הסמוך הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1987.
ב-11 במאי 1812 נרצח ראש הממשלה הבריטי ספנסר פרסיבל בידי בנקאי פושט רגל באכסדרת בית הנבחרים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשרף אולם בית הנבחרים הבריטי כולו, בשל הפצצות חיל האוויר הגרמני, הלופטוופה, ב-10 במאי 1941. עבודות השיקום של האולם הסתיימו ב-26 באוקטובר 1950. בתקופת השיקום ישב בית הנבחרים הבריטי באולם בית הלורדים, בעוד שבית הלורדים ישב באולם המלתחה המלכותי הסמוך לו.
ב-30 במרץ 1979 נהרג איירי נייב, מבכירי האופוזיציה באותה עת, מפיצוץ מכונית תופת בחניית הארמון.
ארמון ורסאי היה ארמונם העיקרי של מלכי צרפת בשלהי המאה ה-17 ובמאה ה-18. נמצא בוורסאי שבצרפת.
תחילת הנוכחות המלכותית בורסאי החלה עוד בתקופתו של לואי ה-13 מלך צרפת, אשר בנה במקום בקתת צייד בשנת 1624.
בשנת 1660, לואי ה-14 חיפש מקום להתגורר בו מחוץ לפריז ההומה, אך העדיף מקום לא רחוק מהבירה.
לואי ה-14 החליט להרחיב את הבקתה ולהפוך אותה לארמון.
בשנת 1661 פנה לארכיטקט לואי לה וו שהרחיב את הטירה בין השנים 1661–1668. בשנת 1678 מונה ז'ול הארדואין-מנסאר על העבודות, ותחת פיקוחו נבנו הקפלה המלכותית.
עבודות הבנייה בטירה הושלמו בשנת 1688, ברשות לואי לה וו, מעצב הפנים שארל לה ברון ומתכנן הגנים אנדרה לה נוטרה (Andre Le Notre).
הארמון נבנה ועוצב בסגנון הבארוק המאוחר אך עם נטייה קלאסיציסטית, מה שכונה סגנון לואי הארבעה עשר.
בסוף המאה ה-17, על אף שלואי ה-14 היה חולה וזקן וקופתו הייתה ריקה כתוצאה מביזבוזיו הראוותנים להאדרת שמו וממלחמות, הוא החליט לשנות את סגנון הארמון ולחדשו.
ארמון ורסאי סבל מדעיכה זמנית והאצולה שחויבה לגור בארמון וסביבתו התעייפה מאורח החיים הנוקשה והטקסי.
ב-1698 זימן לואי את האדריכל שלו הארדואין-מנסאר ובפנים זועפות אמר לו שהעיצוב שהכין לגן החיות בוורסאי (Menagerie) לא לרוחו "הנושאים רציניים מידי...צריכה להיות רוח נעורים בעיצובים האלה".
הרצון בשינוי גרם לו למנות ב-1699 את החרט פייר לפוטרה (Pierre Lepautre) לתפקיד של מתכנן המבנים המלכותי (Dessinateur des Batiments Du Roi).
באותה שנה ביקש לואי ה-14 מלפוטרה לעצב דקורציה לחדרים בגן החיות (Chateau de la Menagerie) במרלי, ולפוטרה תכנן את עיצוב הפנים של מספר חדרים.
המלך התרשם ושכר אותו לחדש את ארמון ורסאי ולהפוך אותו למפואר יותר אך קליל ומעודן יותר, מגמה שהמשיכה אצל לואי ה-15 ואפיינה את סגנונו תחת סגנון הרוקוקו.
ארמון ורסאי לא נבנה על מנת לשמש רק כמקום מגורים למשפחה המלכותית.
לואי ה-14 בנה את הארמון כחלק מתוכניתו להפוך להיות מרכז מלכות ושלטון צרפתי, להשיב את הכח הפוליטי למלך במקום לאצולה, ולהפוך את צרפת למרכז תרבותי רב עוצמה, שיעורר הערצה, הערכה וחשש ויהפוך להיות מודל לחיקוי בכל אירופה.
על מנת לעשות זאת הוא בחר את מיקום הארמון בקפידה, מחוץ לפריז אך לא מרוחק מדי ממנה, על מנת לגרום לאצילי הממלכה לעלות לרגל אל משכן המלך.
במקום לחיות בקרבם בפריז, בארמון הלובר שהיה משכן המלכים עד אז ובכך להיות חלק מחייהם בפריז, הוא הכריח את אצולת המדינה לנטוש את בתיהם, עסקיהם ושעשועיהם ולהפוך להיות קהל האורחים של המלך – אם ברצונם לזכות בחסדיו.
המטרה הושגה, ובעת מלכותו של לואי ה-14 היווה הארמון את מרכז האדמיניסטרציה והשלטון של צרפת.
החדר המרכזי בארמון – "חדר השינה של המלך" ("Chambre du Roi"), היווה למעשה מרכז השלטון של צרפת, והמקום בו הוחלט על כל הפעולות השלטוניות.
אצילי צרפת נהגו להגיע לוורסאי ולהשתכן בה, על מנת להיות קרובים אל חצר המלוכה, לקבל ממנה טובות הנאה ולהשפיע עליה.
ריכוזיות זו היוותה הבסיס לריכוזיותו של השלטון הצרפתי בידי המלך, והשליטה הקרובה של המלך באציליו בהיותם בארמון אפשרה לו למנוע מהאצילים להתנגד למגמות הריכוזיות.
כמו כן, לואי ה-14 קבע את מהלך החיים בוורסאי בקפידה, ושיגרת היום הייתה מלאה לעייפה בטקסים, בגינונים, בהחלפת תלבושות, סעודות ומחוות שונות הסובבים סביב המלך.
אצילי הממלכה שהשתכנו בוורסאי בילו את זמנם בשעשועים המועדפים על המלך, מסיבות, נשפים, ארוחות, קונצרטים ובעיקר עסקו ברכילות ובהוללות מינית.
מבקרים רבים בארמון ורסאי נדהמים מגודלו ופארו של הארמון (אשר כיום, לאחר שנמכרו מרבית רהיטיו המקוריים, אינו מפואר כפי שהיה עת התגוררה בו משפחת המלוכה).
השפעת הארמון ועושרו הייתה גדולה והקיפה לא רק את צרפת אלא את כל אירופה.
לואי כונה "מלך השמש" בגין השימוש בזהב ובעיטורים בעיצוב ארמון ורסאי.
בניית הארמון, אחזקתו ושימושו לכל אצילי הממלכה כילתה חלק נכבד מתקציבה של צרפת, והיסטוריונים רבים העלו את בניית הארמון ועלויות אחזקתו כאחת הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית.
בשל גודלו של הארמון, אחזקתו הייתה יקרה מאוד.
היו היסטוריונים שהעריכו כי עלות האחזקה של הארמון וכן סיפוק צורכיהם של כל הגרים בו, המשפחה המלכותית, היוו כ-25% מכלל ההכנסה השנתית של צרפת, אולם היסטוריונים בעת האחרונה חושבים כי הערכה זו היא מוגזמת, וכי העלות בפועל הייתה רק כ-6% מכלל הכנסות המדינה.
ארמון ורסאי הפך את לואי ה-14 למלך העוצמתי ביותר באירופה ומושא לקנאת כל מלכי אירופה, אשר ניסו ליצור העתקים של ארמון ורסאי בארצותיהם.
ביריבות בין מדינות אירופה והתנגשויות הצבאות ביניהם כוחו של לואי ה-14 עלה בעקבות הקמת ארמון ורסאי, שסימל את עושרו וכוחו.
בכל הקשור למלחמות הפנים בין המלוכה לאצולה, ארמון ורסאי הפך את אצילי צרפת לכנועים ומחפשים את קרבת המלך, שבעבורה עזבו את שעשועי פריז והפכו את ורסאי למרכז התרבותי של צרפת.
הדבר אפשר יצירת שלטון ריכוזי אחד בידי המלך תוך החלשת האצולה בפרובינציות.
שלטון ריכוזי זה אפשר, שנים מאוחר יותר, את הקמת האדמיניסטרציה הריכוזית של צרפת המודרנית.
לארמון הייתה השפעה רבה הן על הארכיטקטורה, הן על עיצוב הפנים והן על האומנות בצרפת בפרט ובאירופה בכלל.
השפעת הארמון ניכרת בכל רחבי אירופה.
הארמון נבנה כחלון ראווה של יכולות צרפת בתחומי הארכיטקטורה, העיצוב והאומנות, וגרמו לגל של הערצה וחיקויים בכל אירופה.
אולם המראות הוא האולם הגדול בארמון, ונחשב לאחד האולמות היפים בו.
הקמת האולם החלה בשנת 1678 עת הפך הארמון למגורים הרשמיים של לואי ה-14, והושלמה בשנת 1684.
לאחר החתימה על הסכמי ניימכן בשנת 1678 הורה לואי ה-14 למעצב ואדריכל שארל לה ברן לצייר את המעשים הגדולים של ממשלתו על תקרת האולם.
30 תמונות צוירו על התקרה בהם מתואר המלך כקיסר רומאי המנצח על מדינות אירופה האחרות.
האולם היה מקום התרחשותם של מספר אירועים היסטוריים.
כך, בשנת 1871, ב-18 בינואר, הוכרז באולם על הקמת האימפריה הגרמנית, לאחר הפסדה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה.
באותו אולם אף חתמה גרמניה על הסכם ורסאי המסיים את מלחמת העולם הראשונה.
האולם ממוקם בקומה הראשונה של הבניין, ומצויות בו 357 מראות.
אורכו 73 מטרים ורוחבו 10.5 מטרים.
האולם ממוקם בין "אולם המלחמה" בצפון, לבין "אולם השלום" הנמצא מדרום לאולם המראות.
בשנת 2007 עבר האולם שיקום ואחזקה מדוקדקת בעלות של כעשרה מיליון אירו, על מנת לשמר את יופיו ואת חשיבותו ההיסטורית.
גני ורסאי הם הדוגמה הקלאסית ביותר לסגנון הגן הצרפתי.
הגנים אשר תוכננו על ידי אנדרה לה-נוטרה פרוסים על פני מאות מטרים המטופחים ברובם בצמחייה, שבילים, תעלות מים ומזרקות.
בדומה לשאר הארמון הגנים משקפים תפישה תרבותית שאפיינה את האריסטוקרטיה הצרפתית של עליונות האדם על הטבע וניצחון השכלתנות.
על אף גודלם, הגנים מאופיינים בצירים ישרים וסימטריים, חלוקה גאומטרית מאוד של השטח, וצורות גיזום וטיפוח מיוחדות של הצמחייה השומרות עלייה ישרה.
על אף שתחזוקת הגנים יקרה מאוד, הגנים מהווים אטרקציה תיירותית חשובה מאוד בצרפת וטיפוחם ממשיך גם היום.
לאחר ההפסד של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה הפכה הטירה למפקדת הצבא הגרמני, ושימשה בתפקיד זה בין ה-5 באוקטובר 1870 ועד ה-13 במרץ 1871. ב-18 בינואר 1871 הוכרז בארמון על הקמת האימפריה הגרמנית.
הארמון שימש את המשפחה המלכותית עד המהפכה הצרפתית.
במהלכה, הגיעו ההתקוממויות כנגד המלוכה עד לארמון והגיעו לשיא כאשר נעשה ניסיון לרצוח את המלכה, מארי אנטואנט במיטתה.
הפולשים רצחו את השומרים והיו מצליחים במזימתם להרוג את המלכה אלמלא שמעה את השאון וברחה דרך דלת סודית לצד מיטתה שהובילה במסדרונות נסתרים עד לחדר השינה של המלך.
לאחר מכן הוכרחו המלך, המלכה וילדיהם לנטוש את הארמון ולעבור לגור בפריז, בארמון טווילרי.
לאחר סילוק המלך והמלכה מארמונם החלה ביזה של חפצי הערך, הרהיטים ויצירות האומנות שהיו בארמון.
קישוטי הארמון ועיטוריו החלו להמכר בסדרה של מכירות פומביות במטרה לממן את צבא צרפת מפני המתקפה של מדינות אירופה, אך גם מתוך כוונה שלא יוותר כל ארמון אליו יוכל לשוב מלך בעתיד.
הרס שיטתי זה אכן עבד, ונפוליאון לא ישן ולו לילה אחד בארמון לאחר הכתרתו לקיסר.
על אף כל זאת, פריטים רבים נשמרו ושרדו גם במאה ה-21, בכך שיצירות אומנות הועברו למשמורת מוזיאון הלובר בפריז, הספרים הועברו לספרייה הלאומית של צרפת והשעונים וחפצי המדע שהיו באוסף לואי ה-16 הועברו לבית הספר לאומנות ומדע (École des Arts et Métiers).
על אף ההרס במהלך המהפכה נותר הארמון אחד הארמונות המפוארים באירופה.
הארמון נותר ללא שימוש גם לאחר השבת המלוכה, ובשנת 1830, הכריז המלך לואי פיליפ על הארמון כמוזיאון.
אולם דבר זה לא מנע את מכירתם של חלק מהרהיטים במכירות פומביות בלונדון.
רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 הצליח המוזיאון להשיב חלק מהריהוט לארמון.
ריהוט זה נאסף מאוספים פרטיים, שגרירויות ומשרדי ממשלה של צרפת.
במאה ה-21 ניתן לראות רהיטים אלה בחדרים המרוהטים מחדש של הארמון.
חלק מהריהוט שלא נמצא, כגון המצעים של המיטות המלכותיות, שוחזר.
לאחר שנבנה ארמון ורסאי על ידי לואי ה-14, הפכה ורסאי למקור של קינאה והערצה מצד בתי מלוכה אחרים.
גני ורסאי הפכו מקור לחיקוי בכל מדינות אירופה, הן על ידי בתי המלוכה והן על ידי אליטות אחרות.
בגרמניה נבנו גנים רבים המחקים את גני ורסאי:
שלוס אגוסטוסבורג (Schloss Augustusburg) עבור הארכיבישוף של קלן
אחד החיקויים המדויקים ביותר של גני ורסאי, הם הגנים בוילהלמסהוהה (Wilhelmshöhe), שנבנו בשנת 1786 על ידי ווילהלם ה-9.
גני ארמון שנברון (Schönbrunn) בווינה, אוסטריה וכן גני דרוטנינגהולם בסטוקהולם, נבנו על פי גני ורסאי.
באיטליה, הוקמו גנים בקאזרטה ליד נאפולי, על ידי לואיג'י ואנויטלי בשנת 1752 המחקים את גני ורסאי, וכן בקולרנו וסטופניגי על יד טורינו נבנו גנים דומים.
באנגליה תכנן המלך צ'ארלס השני לבנות בוינצ'סטר ארמון הדומה לוורסאי, אולם תכנון זה לא בוצע מעולם.
ארמון בלנהיים שנבנה עבור הדוכס ממלבורו הוא החיקוי האנגלי הקרוב ביותר לגני ורסאי.
הצאר פיוטר הגדול הורה על בניית פטרהוף בסנקט פטרבורג כחיקוי לגני ורסאי.
לודוויג השני הורה על בניית העתק זהה לגני ורסאי בהרנכימזה.
אומנם המימון אזל בטרם הסתיימה הבנייה, אולם נבנו המבנה המרכזי, לרבות העתק של אולם המראות, והגנים.
ארמון טופקאפי (בטורקית: Topkapı Sarayı – "ארמון שער התותח") הוא ארמון השוכן בעיר העתיקה של איסטנבול, בצידה האירופי של איסטנבול.
הארמון היה מבנה המגורים הרשמי של הסולטאנים העות'מאנים והמרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1465–1853. הארמון שוכן בלשון יבשה ("חוד הסראליו" ) בין קרן הזהב וים מרמרה לבין גדת מצר הבוספורוס.
הארמון נבנה במצוות הסולטאן מהמט השני בין השנים 1459 ו-1465. הארמון מורכב ממספר רב של מבנים קטנים המוקפים על ידי ארבע חצרות.
הארמון נקרא "טופקאפי" – "שער התותח" – בשל מיקומו ליד שער באותו שם הפונה אל הבוספורוס.
בתקופת השיא התגוררו במתחם הארמון כ-4,000 נפש פרט למשפחת המלוכה.
המתחם מחולק לארבעה מתחמים, מהציבורי לפרטי.
החצר הראשונה קרויה Alay Meydanı והיא החצר הגדולה ביותר.
החצר מוקפת חומה וניתן להיכנס אליה דרך השער הראשי של הארמון – "השער האימפריאלי" (Bab-ı Hümayun), נקרא בעבר בשם "השער הנשגב", ובהשאלה נקראה כך חצר הסולטנות העות'מאנית.
בחצר נמצאת המטבעה המלכותית (הוקמה בשנת 1727), כנסיית איה אירנה הביזנטית שהפכה למחסן הנשק של הסולטאן, המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול וגנים נרחבים.
"שער קבלת הפנים" (Babüsselam או Orta Kapı) מקשר בין החצר הראשונה לשנייה.
רק הסולטאן עצמו היה רשאי להיכנס בשער זה ברכיבה.
חיילי היניצ'רים, שעמדו בשער קבלת הפנים, מנעו כניסה על גבי בהמות רכיבה מהחצר הראשונה לשנייה ואף הגבילו נשיאת נשק.
החצר השנייה (Divan Meydanı) כוללת את בית החולים המלכותי, המאפייה והמטבחים המלכותיים בדרום החצר, האורוות, ומגורי היניצ'רים.
בצפונה של חצר זו ישנה גישה אל הארמון המלכותי.
בתקופת הסולטנות נכנסו לחצר זו רק פקידים וקצינים רמי דרג וכן עובדי הארמון.
כאן קיבל הסולטאן את העותרים אליו וניהל משפטים.
"שער הרוגע" (Bab-üs Saâdet) הוביל מהחצר השנייה לחצר השלישית.
נמצאת בלב המתחם ונקראת הארמון הפנימי (Enderûn Avlusu), בה נמצא בית האוצר של הממלכה, ספריית אהמט השלישי, חדר השרים (Has Oda), בה התייעץ הסולטאן עם שריו וכן בית הספר של הנסיכים.
הכניסה לחצר זו הייתה אסורה לזרים.
מחצר זו הוביל שער אל החצר הרביעית, חצרו הפרטית של הסולטאן.
בחצר הרביעית שכנו מגורי הסולטאן וההרמון.
היא כוללת את הגנים הפרטיים של הסולטאן וכן מספר "קיוסקים" (köşk) – ביתנים המשמשים למטרות שונות, כגון חדר הכתר (Arz Odası) בו פגש הסולטאן את הפונים אליו (נבנה על ידי מוראט הרביעי), בית שתיית הקפה המלכותי, וכן חדר ברית המילה – בה נהגו לערוך ברית מילה לילדי הסולטאן.
בארמון נמצאים גם "מגדל הצדק" – פביליון שבו נשמרים שרידים מקודשים של הנביא מוחמד, בהם שערות מזקנו וטביעת כף רגלו, וכן שרידים המיוחסים לח'ליפים הראשונים.
באמצע המאה ה-19 החליט הסולטאן להעביר את מקום מגוריו לארמון חדש בו ניתן להתקין את החידושים של התקופה – חשמל, מים זורמים וטלפון.
בשנת 1853 הועברו מגורי הסולטאן ומרכז האדמיניסטרציה של האימפריה העות'מאנית לארמון דולמאבהצ'ה.
כיום משמש ארמון טופקאפי כמוזיאון, והוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באיסטנבול.
אוסף המוזיאון כולל כתב יד טופקאפי, אחד מכתבי היד העתיקים ביותר של הקוראן.
המוזיאון היווה חלק מרכזי בקומדיית הפשע טופקאפי (1964).
בהשוואה לארמונות ששימשו את משפחות המלוכה בארצות אחרות, כגון ארמון שנברון וארמון ורסאי, ארמון טופקאפי קטן מהם לא במעט.
מבניו חד-קומתיים וחדריו אינם גדולים, וזאת על אף היות האימפריה העות'מאנית גדולה ועשירה.
הסיבה לכך הוא שהארמון נבנה בתקופה מוקדמת יותר מהארמונות האחרים, כבר באמצע המאה ה-15. הבדל ברור הוא סגנונו המזרחי של הארמון, בניגוד לארמונות האירופאים.
ארמון טרוקדרו הישן היה ארמון שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-19, הארמון היה אקלקטי במיוחד מבחינה אדריכלית, ושאף השראה מהאדריכלות המורית והנאו-ביזנטית.
הארמון היה ממוקם ברובע ה-16 של פריז, על גבעת שאיו, בין כיכר טרוקדרו לגני טרוקודרו, בארמון היה אולם הופעות עם 4,600 מושבים, לארמון היו שני אגפים ובכל אחד מהם היה מוזיאון (מוזיאון האנדרטאות הצרפתיות ומוזיאון האתנוגרפיה), כמו גם היו בארמון חדרי ישיבות.
הארמון נבנה לתערוכה העולמית של פריז לשנת 1878, הארמון יועד להריסה אחרי האירוע; אולם הבניין נשמר לבסוף במשך כשישים שנה, הארמון היה מושא לביקורת רבה הנוגעות לסגנון האדריכלי שלו ולאקוסטיקה הירודה של האולם הגדול שלו, שגרם לתזמורות להימנע מלהופיע בו.
הארמון פורק בשנת 1935 לכבוד ארמון שאיו שנחנך בתערוכה העולמית של פריז לשנת 1937.
כמה בניינים ופרויקטים אדריכליים נבנו ונהרסו אחד אחרי השני באתר בו הוקם ארמון טרוקדרו.
במקור, המקום הוא חלק מחלקתו של מרשל בסומפייר, חברו לנשק של מלך צרפת אנרי הרביעי.
בשנת 1651 הקימה הנרייט-מארי, נסיכת צרפת מנזר בשם מנזר הביקור של שאיו, המנזר אירח את מסדר הביקור של מריה הקדושה, המנזר נחרב במהלך המהפכה הצרפתית.
בפברואר 1811 החליט הקיסר נפוליאון הראשון לבנות באתר את "ארמון מלך רומא", בניין שנועד להיות מקום מגוריו של בנו נפוליאון השני (חודש לפני לידתו).
ארמון זה חייב היה להיות במרכז עיר אימפריאלית מינהלית וצבאית.
האדריכלים שפיקחו על הפרויקט היו צ'ארלס פרסייר ופייר-פרנסואה-לאונרד פונטיין.
פרויקט אחר, שתוכנן על ידי אנטואן-פרנסואה פייר בשנת 1824, "הווילה טרוקדרו" הוא פרויקט תכנון עירוני שבמרכזו כיכר חצי עגולה, המשאיר את רוכשי המגרשים לבחור את הארכיטקטורה של הכיכר.
בשנת 1839 תכנן קמיל מורט את קברו של נפוליאון הראשון באתר, ובשנת 1841 הציע הקטור הורו להציב שם פסל ענק של הקיסר בגובה 30 מטר.
הפסל אנטואן אטקס, הציע בשנת 1848 אנדרטה לחירות.
כבר בשנת 1858 תכננו שיוקם "מגדלור או מזרקה מונומנטלית" במרכז הכיכר החצי מעגלית המקבלת את פני הארמון האימפריאלי ומלונות השרים.
בשנת 1868, הקטור תכנן להקים פסל ענק של "צרפת החכמה המאירה את העולם".
אבל כול הפרויקטים האלה מעולם לא יצאו לפועל.
השם "טרוקדרו" מקורו בשמו של המבצר פורט לואיס (טרוקדרו), שממנו הגנו על הנמל הספרדי בעיר קדיס.
למעשה, ב־31 באוגוסט 1823 טרוקדרו נכבש על ידי כוח המשלחת הצרפתי בפיקודו של דוכס אנגולם, שנשלח על ידי דודו מלך צרפת לואי ה-16 להחזיר את המלך פרדיננד השביעי לכס מלכות ספרד.
אתר טרוקדרו בפריז מתייחס אפוא לניצחון הצבאי הצרפתי.
בשנת 1826, במהלך שחזור של הישג צבאי זה במפגן צבאי מול מלך צרפת שארל העשירי, נבחרו גבעת שאיו לייצוג קרב זה: גבעת השיאו מייצגות את "פורט דו טרוקדרו" וחובה "לכבוש" אותם משאן דה מארס שממנו יצאו "הכוחות" הצרפתיים (על הגבעת נבנה מבצר קרטון).
במקום קשת ניצחון זמנית והאבן הראשונה הונחה לצריף צבאי שבסופו של דבר מעולם לא נבנה.
האובליסק, שהיה אמור להופיע גם במרכז הגבעה, לא חרג משלב התכנון.
הבונפארטיסטים אפילו הציעו למקם את קבר הקיסר במקום זה, לפני שהאפר ימצא את באינווליד.
עם זאת, ראש הגבעה נותרה בשממה עד לעיבודה וליישורה וליצירת כיכר מלך רומא (כיכר טרוקדרו) בשנת 1869 גם האדמה שמתחת לגבעת נותרה בשממה עד לפיתוח גני טרוקדרו בשנת 1876.
התערוכה העולמית בפריז לשנת 1878
מידע נוסף: התערוכה העולמית של פריז (1878)
מאמצע שנת 1860 מוצהת על גבעת השיאו שלט "עבודות עפר ופילוס", עבודות אלה ייצרו נוף פנורמי אל מתקני התערוכה העולמית של פריז משנת 1867 שמוקמו על הגדה השמאלית ולהוות את פארק שאן דה מארס.
הכיכר שנקראה אז עדיין "כיכר מלך רומא" נקשרה לגשר ינה באמצעות גרם מדרגות מגרניט.
משנת 1876 דובר על התאמת השטח לתערוכה העולמית של שנת 1878. אז תוכנן בתחרות על המייצגים לתערוכה העולמית לשנת 1878 "אולם אדיר לישיבות ציבוריות וחגיגיות".
הארמון תוכנן על ידי האדריכלים גבריאל דוויוד וז'ול בורדייס, בהשראת חירלדה בסביליה, פאלאצו וקיו בפירנצה, ובמיוחד בהשראת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז של הברון אוסמן משנת 1864. הדרישות להתמודדות היו אולם אירועים בעל 10,000 מושבים וגלריות תצוגה.
לתחרות ניגשו 94 צוותים, אך הפרויקט של דוויוד ו-בורדייס למעשה כבר נבחר.
לארמון יש שני אגפים, בצורת חצי עיגול, המחוברים בחלק מרכזי ומעגלי ולצדו שני צריחים, בסגנון מורי או נאו-ביזנטי; בצד הכיכר, הגמלון הוא מעוצב בסגנון פלמי, גם אם פרשנים מעררים על האוריינטליזם של הפרויקט פחות מאשר על סגנונו הדמיוני הספציפי לכל התערוכות העולמיות מאז ארמון הקריסטל בלונדון משנת 1851.
עבודות הבנייה של ארמון טרוקדרו התרחשו בין נובמבר 1876 ליוני 1878; בשנת 1877 שונה שמה של הכיכר ל"כיכר דו טרוקאדרו" וביולי של אותה שנה הושלמה "האכסדרה הדו-קומתית של המבנה המרכזי, בזמן שהקמת הקירות התוחמים את החלונות הגבוהים הסתיימה".
אילוצי הזמן דרשו מהעובדים בארמון לתמרן על "פיגומי עץ שהורכבו על מסגרת".
באוקטובר התקינו את הגג וחפרו את בריכות המפל (מפל זה יורד מהבניין המרכזי לגנים בצורת מזרקה).
ארמון טרוקדרו לא נועד לשרוד מעבר לתערוכה, אך בסופו של דבר הוא נותר במקומו בגלל עלותו הרבה יותר מהתחזיות הראשוניות; שתים עשרה מיליון פרנק זהב במקום שבעה וחצי מיליון, דבר שהוביל את עיריית פריז לסגת מרעיון הפירוק לטובת המדינה.
הארמון לרח חלג גם בתערוכות העולמיות של 1889 ו-1900, שהמתקנים שלהם פוזרו בעיקר על פני שאן דה מארס (הבולט יותר הוא מגדל אייפל, שנבנה בתחילה גם כמועמד לפירוק).
ב-15 באפריל 1889 מציין מוסף לה פיגארו: "אם ניקח בחשבון את כל התערוכה העולמית, הדרך הטובה ביותר היא לעמוד בנקודה המרכזית של ארמון טרוקדרו, באמצע הגלריה המעגלית.
החולשת על פסלי הזהב של חמשת חלקי העולם.
במהלך התערוכה של 1900 הותקנו ביתני המושבות ומדינות החסות של האימפריה הצרפתית בגני הארמון.
הארמון אירח את מוזיאון המונומנטים הצרפתי, שהוקם בשנת 1879 על ידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק, כמו גם את המוזיאון הפריזאי הראשון לאתנוגרפיה, שהוקם על ידי ארנסט האמי, מייסדו של מוזיאון האדם.
הגנים של הטרוקדרו עוצבו על ידי אדולף אפנד.
משנת 1880 הותקן שם מצפה כוכבים פופולרי, שהוקם על ידי ליאון ג'וברט.
בין השנים 1878–1925, מוזיאון הודו-סין, המורכב מתגליותיו של החוקר לואי דלפורט, המוזיאון מילא כשליש מאגף הפאסי של הארמון; לאחר מכן הועברו החפצים שהוצגו למוזיאון גימה, למעט 624 תחבושות ממקדש אנגקור שנותרו בטרוקדרו, התחבושוץ שנתרמו בשנת 1936 למוזיאון המונומנטים הצרפתי, שנמצא בארמון שיאו.
שלא כמו באנדרטאות פריזאיות אחרות שמתחו עליהם ביקורת רבה בתחילת הדרך אך התקבלו במהירות על ידי האליטות והאוכלוסייה (בית האופרה גרנייה או מגדל אייפל), ארמון טרוקדרו היה נושא לביקורת רבה חוזרות ונשנית בעשורים שלאחר הקמתו.
אדריכלים וסופרים, ראו בעיצובו סגנון שנחשב למיושן, והאקוסטיקה של האולם המרכזי הייתה גרועה למדי.
הציבור המגיב גם כנגד העיטור הרעוע, שתוכנן לתערוכה היחידה בשנת 1878, ולא נועד להימשך זמן כה רב.
גם טיוטות הגלריות והאקוסטיקה של האולם הגדול היוו בעיה שחוזרת על עצמה מאז הקמת הבניין, למרות מספר ניסיונות לתקן זאת.
למעשה החסר נבע מהארכיטקטורה של החדר.
מסקנה זו הביאה את האדריכלים לבחור בהרס הבניין המרכזי תוך שמירה על שני האגפים בשנת 1937.האתר כבר נקרא בתקופה בין שתי מלחמות העולם "טרוקדרו הישן".
כבר בשנת 1932 היה הארמון מושא לספקולציות לגבי עתידו, כדי להתכונן לתערוכה הבינלאומית של שנת 1937 נפתחה "תחרות רעיונות": הפרויקט הראשון קבע שהתערוכה תתקיים מחוץ לפריס, מחקר שפורסם בשנה שלאחר מכן מעורר לראשונה האפשרות של הרס הארמון ואת ארגון המבנים על ציר שאן דה מארס/טרוקדרו.
בסתיו 1933 תמך אנטול דה מונזי, שר החינוך והתרבות הצרפתי, בפרויקט המציע הקמה של עיר מוזיאונים במקום הארמון, "שבמרכזה טיילת רחבה ופתוחה מכוסה באכסדרה ענקית ברוחב 190 מטר, מלאה בעמודים." אך עם התגברות הקשיים הכלכליים, בחרה המדינה לבסוף "להסוות" את הארמון הישן, פתרון זה היה פחות יקר.
שמונה פרויקטים נבחרו בינואר 1935, בו זכתה שלישיית קרלו-בוילו-אזמה, אשר סיפקה הסוואה קבועה ושימור מסגרת האגפים (במקור, שני המגדלים היו אמורים להישאר).
טרוקדרו לשעבר שורד אפוא בחלקו, והשטח האגפים הצדדים מ-17,000 מ"ר ל -41,000 מ"ר.
הארמון נהרס לבסוף והוחלף על ידי ארמון דה שיאו שנבנה עבור התערוכה העולמית לשנת 1937, הארמון החדש תפס את מרבית השטח של הבניין הישן (רק החלק המרכזי של ארמון טרוקדרו פינה את מקומו לטיילת).
כמו כן נשמרו "קורות מתכת מפותלות ופלדה חתוכה מהמסגרת" כול אלה נראים בגלריה של יציקות המוזיאון.
השמדת שני המגדלים התעכבה בגלל הקושי למצוא עובדים שאין להם פחד גבהים וגם הקושי להיענות לדרישות האיגוד המבקשות כי 80 העובדים בגובה "יקבלו תשלום נוסף לכול שעה של עבודה מסוכנת.
ושמירה קפדנית על שמונה שעות של עבודה יומית".
במהלך השביתה הכללית של החזית העממית בשנת 1936, עובדי האתר כולו שבו רק ב-8 ביוני; לה פטי ג'ורנל מציין: "אלף העובדים והעובדות באתר התערוכה, כמו חבריהם במפעלים ובחנויות, שילבו את זרועותיהם.
אבל, מאושרים יותר מהשובתים האחרים, הם באוויר הצח ויש להם את הגנים הנעימים והירוקים המקיפים את הטרוקדרו להימתח.
הבניין ההרוס למחצה הזה הוא מעין חורבה לא קוהרנטית.
בראש הקירות והמסגרות שנותרו עומדים, העובדים, שצלליתם בולטת על רקע השמיים, שרים ומחווים.
אלה, המרובים ביותר, שנותרו למטה, מנסים להרוג את הזמן.
יושבים על ערימות של חומרים, רובם משוחחים באנימציה.
עוד אחרים, סביב מנצח מאולתר, מנסים את כוחם במקהלות.
יש כאלה שמחזיקים עוברי אורח תא מטען מפח".
האדריכלים ז'אק קרלו, לואי-היפולטה בוילו ולאון אזמה היו אחראים על הפרויקט.
בחרנו "לעגן" את אגפי הארמון הישן על ידי "הכפלת גודלם והוספת בגלריה חדשה בצד שפונה אל הסן", עוד הם תכננו להרוס את אולם ההופעות ואת שני המגדלים כדי להחליפם בטיילת פשוטה, בציר "מגדל אייפל- בית ספר צבאי" ואילו "אולם תיאטרון חדש יוצב מתחת לחזית זו".
סגנון הארמון החדש הוא "מונומנטליסט נאו-קלאסי".
שטח הפנים של הארמון החדש גדל ל-41.000 מ"ר, לעומת 17 אלף בעבר.
ארמון טרוקדרו הוא מבנה שהשימוש בו אינו בהכרח תואם את שמו (ארמון), שכן הוא כולל אולם הופעות.
חדר זה "מוקף בשני מגדלים מרובעים בגובה של יותר מ-80 מטר [82.50 מטר].
משני הצדדים, שני אגפים ארוכות שמתעקלים ויוצרים חזית באורך 430 מטר"; שני ביתנים מהווים את הצומת בין האולם המרכזי לאגפים אלה, הביטנים קיימים על מנת לבצע מעבר חזותי מעודן בין האולם הגדול לאגפים הדקים.
אורכם של שני האגפים (אגף פאסי ואגף פריז) הוא 200 מטר, ובשניהם שתי גלריות שהכניסה אליהם התאפשרה על ידי שני ביתני ביניים והיציאה מהם דרך ביתן מוביל: האדריכל גבריאל דוויוד אומר עליהם ששני ביתני הראש הללו צופו בצפחה.
"כיפה עם קצוות זהובים חייבת להיות מסיבית מספיק בכדי לעצור את העין כראוי בקצוות, ואולם, לא להיאבק במסה המרכזית הרוטונדה] המהווה את הסיבה ה"מחברת בין הכול".
באגפים ישנם חדרי ישיבות, אשר בצד הגן יש אכסדרה הנתמכת על ידי עמודי שיש לכל אורכו - כולל לאורך האולם המרכזי - הפתוחים באופן חופשי לציבור; בגלריות אלה ישנה תאורה ועבור האולם המרכזי, ונסגרות אחר כך על ידי נגרות מזוגגות.
"בצד של כיכר טרוקדרו, קיר גמלונים מדורגים בהשראה פלמית מעל קיר הבמה של אולם הקונצרטים הראשי של הארמון.
בתכנון המקורי הוצבו מעלית וגרם מדרגות סלילי אשר אפשרו לציבור לגשת לחלק העליון של כל אחד מהמגדלים", תוכננה מערכת מעליות מבלי אך מערכת זו מעולם לא נבנתה.
שני המגדלים האלה שהתנשאו לגובה של 82.5 מטר עם כיפות הזהב היו אז המגדלים הגבוהים ביותר בצרפת (אלה של קתדרלת נוטרדאם דה פרי הגיעו רק לשיא 66 מטר).
פרשנים רבים מקשרים אותם מבחינה אדריכלית למינרטים.
האדריכלים בחרו בערכת צבעים פוליכרומית, למשל ציפוי אדום פומפיאני מתחת למרפסות עם שיש הג'ורה של עמודי הפרוזדור בגובה ביתני הראש.
חלק מהקומות מורכבות מפסיפסים המיוצרים על ידי אותה חברה שהייתה אחראית לאלו של האופרה גרנייה.
מצוינת גם נוכחות של אלמנטים יוצאי דופן אחרים, כמו מרצפות זכוכית או חלונות ויטראז.
האולם העצום של ארמון טרוקדרו הכיל 4,600 מקומות (10,000 מקומות תוכננו במקור) אירח קונצרטים וכנסים; אולם זה היה אז הגדול ביותר בפריז (כפול מהאופרה גרנייה).
ניתן להגיע אל האולם מכיכר טרוקדרו, האולם המוביל לאולם המרכזי היה מואר על ידי גג זכוכית.
קישוט החדר הופקד בידי צ'ארלס למייר, שצייר את האפריז הגדול המשקיף על הבמה: "צרפת תחת תכונות הרמוניה מקדמת בברכה את האומות".
החדר מנוקב על ידי תשעה חלונות מפרץ (טכניקה אדריכלית מודרנית באותה תקופה) המאירים ישירות את הבמה הגדולה, המוכתרת על ידי כיפה, ומשקיפה כלפי חוץ על ידי פסל של אנטונין מרסי, "לה רנום", ואילו מתחת לגלריה פסלים מעטרים את החזית.
ב-8 ביוני 1878 כתב עיתונאי של השבועון "לה מונד" על הקונצרט הרשמי הראשון שהוצג באולם: "(הוא היה) גרנדיוזי באמת [...],(קונצרט המציג) עושר הגובל במפוארות.
מלא כמו שהיה ביום חמישי, החדר הזה הציע מראה קסום.
כמעט כל האדונים בלבוש רשמי, הנשים מסתערות בחן, פרחים ויהלומים [...] טוב לנו בחדר הזה [...].
אני רק חושב שצריך ללמוד עוד את השאלה הרצינית של האקוסטיקה, ואני לא היחידי שחושב כך".
גג האולם נתמך על ידי מסגרת מתכת בקוטר 50 מטר; גבריאל דוויוד מתאר זאת באופן הבא: "12 עמודי קשת מאוחדים לרגליהם על ידי חגורת יריעות וסורגים זוויתיים המתנגדים לריווח שלהם.
בראשם הצטרפה טבעת בקוטר 15 מטר שנועדה לתמוך בפנס הגדול.
גובהם הכולל של מסגרות אלה היה 25 מטר, מה שהביא את גובה החלק העליון של העששית מעל קרקעית קומת הקרקע ל-57 מטר".
באולם המרכזי ישנו עוגב שנבנה על ידי יוצר העוגבים אריסטיד קאווילה-קול.
העוגב נחנך ב־8 באוגוסט 1878 על ידי אלכסנדר גילמנט, במקור הוא נועד לכנסיית נוטרדאם-ד'אוטואיל.
למרות 66 תחנותיה, 72 רושמים, 1470 צינורות ו-32 מטר, הוא אינו העוגב הגדול ביותר בצרפת, אלא רק עוגב הקונצרט הראשון שהותקן במדינה.
מכשיר זה יועבר תחילה לפאלה דה שיאו, לפני שיעזוב סופית לליון, שם יהפוך לעוגב של אודיטוריום מוריס-ראוול.
באולם ניגנו את הסימפוניה לעוגב של קאמי סן-סנס לראשונה.
במהלך התערוכה העולמית בשנת 1878, הקהל הממוצע היה 3,000 איש, עבור חדר שיכול להכיל 4,600. בשנת 1920 הכריז הבמאי אורליאן לינייה-פו: "חדר טרוקדרו מחריד.
זהו אולם ועידות ולא אולם תיאטרון [...]: הדרך הבטוחה ביותר להרוג שחקנים צעירים היא לתת להם לשחק באולם זה, שרק זמרים בודדים יכולים לעמוד בפניו ".
לאחר 1878, מלבד קונצרטים לעוגבים, האולם אירח בעיקר קונגרסים פוליטיים ועמותות רפובליקניות, כמו עימוץ דה אקולס ב־13 ביולי 1880.
באפריל 1920 הכריז פייר רמיל על הפיכתו של הטרוקדרו לתיאטרון העממי הלאומי שיבוים על ידי פירמין גמייר.
מיקומו, הרחק משכונות מעמד הפועלים, ואופי המקום, שאינו תורם במיוחד לתיאטרון, הביא לצמצום השאיפות הללו למרות הצלחות מסוימות, לפני שהפך ל"קליפה ריקה": "כשגמייר נפטר, בשנת 1933, התיאטרון הפופולרי הלאומי היה לא יותר מכותרת ריקה ממשמעות, מוסד רע עם מחזות ללא יוקרה".
המהנדס אדולף אלפנד, מומחה בגנים פריזאים ובבניית מפלים, אחראי על מרחבים חיצוניים הגנים מסודרים סביב מזרקה מדורגת.
ישנם כעשרה פסלים, כולל ארבעה בעלי חיים, השור מאת אוגוסט קין, הסוס עם הרועה מאת פייר לואי רוילארד, הפיל הצעיר שנלכד על ידי עמנואל פרמייט וקרנף מאת הנרי-אלפרד ז'קמארט, הפונה לסן ולשאן דה מארס.
ארמון דה-מארס שנבנה ממול על ידי ליאופולד הרדי לתערוכה של 1878.
פסלים רבים מעטרים את ארמון טרוקדרו, במיוחד בצד הגן, על הבניין, כמו גם בפארק.
סדרת פסלים המייצגת ערים מרכזיות בצרפת (סו, נאנט וכו ') מקיפה את האולם המרכזי בעוד שש אלגוריות של היבשות קו על המרפסת הצופה לגנים (צפון אמריקה, דרום אמריקה, אוקיאניה, אפריקה, אסיה ואירופה).
הבריכה ממוסגרת בארבעה פסלי ברונזה של בעלי חיים מברזל יצוק מכוסה בשכבה זהובה (פיל, קרנף, שור וסוס).
בצד הפלאס דו טרוקדרו תוכננה סדרת פסלים על קיר הגמלון, אך היעדרם מצילומי הארמון מעיד על כך שהם לא צולמו.
הפסל הפרסום שנוצר על ידי מרסייה הוא פסל של "אישה מכונפת, עטופה ומצלצלת", המעטר את הכיפה הגדולה של האולם המרכזי.
אם המבנה הכללי של הפסלים נשר הפסלים נמסרו הועברו.
פסלי היבשות (בברזל יצוק, מוזהב במקור) ואלה של בעלי החיים נמצאים כעת על חזיתו של מוזיאון ד'אורסה, למעט זה של השור (שהוצג בטעות כשור), שנמצא בעיר מלחמת השוורים:נים.
שבעה מסקרונים ממזרקותיו של רודן נמצאים בפארק דה סו.
המסקרונים בגן החממה אוטיי לא הגיעו מהפירוק בלי נזק ונזקקו לשיפוץ.
"שלושת פסלי האבן המונומנטליים המייצגים את המדעים, האמנויות והטכניקות שהכתירו את המרפסת הגבוהה של האולם הגדול [...] פזורים ברחבי צרפת, מליני-אן-בארויס (מז) לאתנוגרפיה וכימיה ועד נאנט (הלואר האטלנטי) לפיסול, תעשיית יערות, בוטניקה וחקלאות, או אפילו אגד (ארו) לניווט ".
סוכנות הצילום של קיסטון מציינת לפני פירוקם כי נראה שהם "מביטים מבט אחרון בפריס לפני שהם עוזבים".
אוראניה של אדולף איטאס יוחסה לעיר לה רוש-סור-יון.
שם היא מוצבת בכיכר באיירד מאז קיץ 1936.
פסלי היבשות שעיטרו את חזית ארמון טרוקדרו הותקנו מחדש בשנת 1985 על טיילת מוזיאון ד'אורסה, לאורך רחוב דה ליל.
שלושה מארבעת הפסלים המונומנטליים של בעלי חיים שהקיפו את מזרקת טרוקדרו מצאו את מקומם גם בחזית ד'אורסה במקביל: הקרנף, הסוס עם הארון והפיל.
בין השנים 1935 עד 1985 הוצגו בכיכר הפורט-דה-סנט-קלוד (הרובע ה-16), לפני ששוחזרו בשנה שלאחר מכן בבית היציקה של קוברנין בסנט-רמי-לה-שברוז.
באשר לזה של הבקר (למעשה שור), הוא נמצא בנים מאז 1937, בשדרות ז'אן-ז'ורס.
מאז הקמת ארמון טרוקדרו והרבה אחרי כן, בני הדור העירו על סגנון הבניין, בין אם היו מופעמים או ממורמרים, כמה עיתונאים בחרו לשבח או לקטול אותו בכתבותיהם:
1878: העיתונאי גבריאל לאפייל חושף את שמחתו בכתב העת שבועון התערוכה: "אדריכלות עכשווית מצאה את הפנתיאון שלה.
עובדה זו נרכשת כעת: במאה התשע עשרה יש ארכיטקטורה ".
1878: עיתונאי של לה רוו דה פראנס: "זה אשורי, מורי, ביזנטי, אבל זה גבוה [...].
זה לא הסגנון של כל תקופה, אם כי זה הסגנון של כל בתי הספר.
שני המינרטים והארמון דומים לכובע חמור ענק עם שתי אוזניו הגדולות ".
1878: מבקר האמנות צ'ארלס בלאן: "מה שגואל בצורה ניכרת את הכיפה השמנה שבמרכז התוכנית, זה גובהם של שני המגדלים שהוא מוקף.
כשאדם שמן, הוא נראה פחות שמן אם הוא גבוה ".
1888: עיתונאי בלה טמפס, מהקומה השנייה של מגדל אייפל : "הקהל בטרוקדרו הוא עצום.
[...] הטרוקדרו נמתח לפנינו, פותח את זרועותיו הזוהרות, מוגדל על ידי הג'ירנדולות הצבעוניות, דרכן אנו יכולים לשמוע את המפל זורם ברעש הרמוני וברור ".
1889: באחדים משווה ג'וריס-קרל הויסמנס: "הארמון הלא-קוהרנטי הזה [...] לבטנה של אישה טיפה ששוכבת הפוך ומרימה שתי רגליים דקות באוויר בגרבי פרדות זהב".
1927: בלה פריזונייר כותב מרסל פרוסט: "מדוע, ביום יפה, תוריד את עיניך מהטרוקדרו, שמגדליו בג'ירפה עם צוואר הג'ירפה גורם לך לחשוב על המנזר הקרתוזי פאביה"
ארמון טרוקדרו הישן מוזכר בכמה וכמה סרטים כגון: לרקוד (2016), יום ראשון ארוך של אירוסין (2004), הרפתקאותיה יוצאות הדופן של אדל בלאן-סק (2010), יומנה של חדרנית (2015) והחבלן (2009)
ארמון טווילרי היה ארמון בפריז, שנהרס כליל בשריפה בשנת 1871. בנייתו החלה בשנת 1564 בהובלתה של קטרינה דה מדיצ'י, מלכת צרפת ובמהלך השנים הארמון הורחב ועבר שינויים רבים.
ארמון טווילרי שימש כמעונם הרשמי של מלכי צרפת רבים לאורך ההיסטוריה, ביניהם: אנרי הרביעי, לואי ה-14, לואי ה-15, לואי ה-16, לואי ה-18, שארל העשירי ולואי-פיליפ.
כמו כן, שימש הארמון כביתם של שני קיסרים: נפוליאון הראשון ונפוליאון השלישי.
במאה השלוש עשרה היו במקום זה כבשנים לייצור רעפים (tuiles בצרפתית, ומכאן השם טווילרי).
במאה הארבע עשרה שימש המקום כקרקע חקלאית ועליה בית שהיה שייך לראש עיריית פריז.
במאה השש עשרה שר הכספים של צרפת בנה שם בית שאותו קנה פרנסואה הראשון, מלך צרפת כדי שישמש למקום מגוריה של אמו.
אנרי השני נפטר בשנת 1559. אלמנתו, קטרינה דה מדיצ'י, החליטה להקים ארמון חדש.
היא רכשה את שטח טווילרי, נכסים סמוכים וחלקת אדמה גדולה, והורתה על הריסתם.
בשנת 1564 החלה לבנות שם ארמון שהיה ממוקם ממערב לארמון הלובר, ולהקיפו בגנים (גני טווילרי).
מלכי בית בורבון לא התגוררו בארמון טווילרי אלא לתקופות קצרות בלבד.
בראשית המאה השבע עשרה אנרי הרביעי, מלך צרפת הרחיב את ארמון טווילרי כך שפינתו הדרומית מזרחית התחברה עם ארמון הלובר שבו התגוררו מלכי צרפת כאשר היו בפריז.
עם מותו של אנרי הרביעי בשנת 1610, הארמון חווה תקופה ממושכת של הזנחה.
רק תחת שלטונו של לואי ה-14 זכה הארמון לתחייה מחודשת.
אן, דוכסית מונפנסייה שהייתה בת דודו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת התגוררה בארמון טווילרי מ-1638 עד 1652. לואי הארבעה עשר המשיך בהרחבת ארמון טווילרי וב-1664 הקים שם תיאטרון, אך התגורר שם שלוש שנים בלבד.
לואי החמישה עשר, מלך צרפת התגורר שם בילדותו מ-1715 עד 1722.
ארמון טווילרי בימי המהפכה הצרפתית
במהלך ימי המהפכה הסוערים של אוקטובר 1789, נכפה על לואי ה-16, מארי-אנטואנט וילדיהם לעבור להתגורר בארמון טווילרי.
אירוע זה התרחש לאחר שהוחזרו מארמון ורסאי על ידי המון פורעים.
בנוסף, היה הארמון זירת התרחשותם של אירועים פוליטיים מרכזיים, ביניהם עלייתה ונפילתה של המהפכה הצרפתית.
משפחת המלוכה התגוררה בארמון טווילרי במשך שלוש שנים רצופות.
ב-21 ביוני 1791 ניסתה המשפחה לברוח, אך ניסיון הבריחה נכשל.
הם נעצרו בעיר וארן והוחזרו חזרה לארמון טווילרי, שם המשיכו לחיות תחת מעצר בית וחשש מתמיד לחייהם.
ב-23 במאי 1871 הציתה קבוצה של שנים עשר קיצוניים חברי הקומונה הפריסאית את הארמון באמצעות שימוש בזפת, טרפנטין ונפט.
הדליקה נמשכה כ-48 שעות עד שכובתה על ידי מכבי האש, ולא הותירה שריד לבניין.
במשך 11 שנים עמד הבניין השרוף על תילו, עד שהאספה הלאומית הצרפתית קיבלה החלטה להורסו, וכך היה.
בשנת 1883, במשך שבעה חודשים, נהרס הארמון.
גני טווילרי (צרפתית: Jardin des Tuileries) הם גנים המתפרסים על כ-250 דונם לצד מוזיאון הלובר, והם תחומים בין הסיין, כיכר הקונקורד, ורחוב ריבולי.
ארמון התרבות והמדע (פולנית: Pałac Kultury i Nauki), המכונה בקיצור הפאלאץ קולטורה, הוא גורד שחקים הנמצא במרכז העיר ורשה והמבנה השני בגובהו בפולין אחרי Varso Tower.
הבניין נבנה בתקופת פולין הקומוניסטית בין השנים 1952 ל-1955 כמתנה לעם הפולני ביוזמת יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, והוא נקרא תחילה "ארמון יוסיף סטלין לתרבות ומדע".
עם התעוררות הדה-סטאליניזציה בפולין בשנות ה-50 הוסר שמו מכותרת הבניין ושמו אף נמחק פיזית מהשילוט בבניין בו הופיע.
הבניין תוכנן בסגנון האדריכלות הסטליניסטית בדומה למספר רב של מבנים שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, שהידועים שבהם הם "שבע האחיות" (המכונות גם "עוגות החתונה של סטלין").
את התכנון ביצעו אדריכלים סובייטים ורובה ככולה של הבנייה בוצעה על ידי 3,500 פועלים סובייטים.
הפולנים, שראו תחילה בבניין סמל לסטאליניזם ואחר כך גם סמל לשליטה הסובייטית בפולין, נוהגים לבוז למבנה בכנותם אותו "הפין של סטלין" או "פֶקין" על שם ראשי התיבות של המרכז (PKiN).
כמו כן, נוהגים להתייחס למצפה הנמצא בקומה ה-30 כמקום היפה ביותר בוורשה משום שזו הנקודה היחידה שממנה לא ניתן לראות את המגדל עצמו.
ההתייחסות השלילית לבניין, שנבעה בעיקרה מסמליותו ולא מאופיו האדריכלי, פחתה בשנים האחרונות כאשר פולין הצטרפה לגוש המדינות המערבי והמשטר הסוציאליסטי נפל בפולין.
מרבית מאנשי פולין המבוגרים מעוניינים שבניין זה ייהרס, מכיוון והוא מסמל את תקופת השלטון הקומוניסטי בפולין.
בניין זה נשאר על תילו על מנת לשמור על הסטטוס קוו עם רוסיה.
אנשי פולין הצעירים, שלא היו בזמן הקומוניסטית, לרוב בעד השארת הבניין על תילו מכיוון שהפך לאחד מהסמלים של ורשה.
הצעירים מקיימים בלובי הבניין את פסטיבל מוסטאז.
הבניין מאכלס כיום קומפלקס משרדים ומארח תערוכות שונות בקומות הבסיס שלו.
כמו כן הוא משמש לשידור רדיו וטלוויזיה.
גובהו, לרבות האנטנה באורך 49 מטר, הוא 237 מטר.
שטחו הכולל של הבניין הוא 123,000 מ"ר והוא כולל גם אולמות קולנוע ותיאטראות, מוזיאון, משרדים, חנויות ואולם כנסים המכיל מקומות ל-3,000 אנשים.
בקומה ה-30 בבניין יש מרפסת תצפית הפתוחה לציבור.
ארמון וייטהול היה מקום המגורים העיקרי של מלכי אנגליה בין השנים 1530–1692. כל הארמון, למעט בית הסעודות (שנבנה על ידי איניגו ג'ונס בשנת 1622), נהרס בשרפה.
בשיאו היו בארמון 1,500 חדרים והוא היה המבנה הגדול בעולם.
הארמון היה בלונדון, במיקום 51°30′16″ צפון, 0°7′32″ מערב, בשטח שבין הרחובות דאונינג, שדרות נורת'מברלנד, דרך משמר הסוסים, ונהר התמזה - על פני שטח כולל של 93,000 מ"ר.
כיום, בשטחים בהם עמד הארמון, נמצאים מבני ממשלת בריטניה, ושם הארמון מהווה כינוי לממשלה הבריטית.
במהלך המאה ה-13 הפך ארמון וסטמינסטר למרכז השלטון באנגליה.
ארמון זה שימש בית המגורים העיקרי של משפחת המלוכה מאז שנת 1049. האדמות הסמוכות לארמון וסטמינסטר הפכו פופולריות (בשל הקרבה לארמון המלך) ונרכשו על ידי וולטר דה גריי, הארכיבישוף מיורק אשר בנה במקום ארמון בשנת 1240 וקרא לו "ארמון יורק" (York Place).
הארמון הורחב מספר פעמים, והמבנה הפך למבנה הגדול בבריטניה (שני לו היה ארמון למבת, ורק אחרי שני ארמונות אלה היו מבני בית המלוכה).
לאחר ביטול המנזרים בתקופת הנרי השמיני השתלט המלך על ארמון יורק (בשנת 1530) במטרה להפכו לארמון המלכותי העיקרי במקום ארמון וסטמינסטר.
הנרי השמיני הרחיב את הארמון, והוסיף לו גנים נרחבים, מגרשי טניס, מגרש לקרבות תרנגולים ואתר לתחרויות ג'אוסט.
עלויות השיפוץ באותה עת הגיעו ל-30,000 ליש"ט - עלות העולה ב-50% על עלויות בניית ארמון בריידוול.
טקסי הנישואים של הנרי השמיני לאן בולין (בשנת 1533) ולג'יין סימור (בשנת 1536) נערכו בארמון וייטהול.
בינואר 1547 נפטר הנרי השמיני בארמון זה.
בשנת 1611 נערכה בארמון הצגת הבכורה של המחזה "הסופה" מאת ויליאם שייקספיר.
בשנת 1622 הורה המלך ג'יימס הראשון על הוספת בית סעודות חדש לארמון.
המבנה תוכנן על ידי איניגו ג'ונס במקום בו עמדו חדרי הסעודות מתקופת המלכה אליזבת הראשונה.
עם סיום הקמת המבנה, בשנת 1634, עוטרה תקרת אולם הסעודות, בהוראת המלך צ'ארלס הראשון בציורים מעשי ידי פטר פאול רובנס.
צ'ארלס הראשון הוצא להורג בחזית הארמון בשנת 1649. בשנה זו הארמון היה המבנה הגדול ביותר באנגליה - היו בו 1,500 חדרים.
מבני הארמון נבנו בסגנונות שונים ועל ידי אדריכלים שונים ולמעשה היה הארמון עיר קטנה.
המלך צ'ארלס השני ביצע סדרה של עבודות שיפוץ בארמון, ואף נפטר בו.
המלך ג'יימס השני הורה על שיפוץ הארמון וביקש את כריסטופר רן לתכנן את המבנים החדשים.
רן תכנן קפלה חדשה עבור הארמון (שהושלמה בשנת 1687) וכן מגורים חדשים עבור המלכה (שהושלמו בשנת 1689).
בשנת 1691 הארמון היה המבנה הגדול והמורכב באירופה, אולם שרפה שפרצה ב-4 בינואר 1698 התפשטה והרסה את מרבית מבני הארמון.
בשל גודלו, העלות הכספית של שיקום המבנים הייתה כה רבה, שהוחלט שלא לשקם את הארמון והוא נותר בהריסותיו, למעט מספר מבני ממשלה ששוקמו.
במהלך המאה ה-18 מרבית שטחי הארמון הוחכרו לצורך בניית מבני מגורים.
השריד היחיד של הארמון שנותר עד ימינו הוא בית הסעודות.
במקום בו עמדו מבני השלטון של הארמון נבנה החל משנת 1938 מבני ממשלת בריטניה.
ארמון הרפובליקה או פאלאסט דר רפובליק היה מבנה במרכז ברלין, על אי המוזיאונים, לגדת נהר השפרה, בין השלוספלאץ והלוסטגארטן, אשר שימש כמקום מושב הפולקסקאמר, הפרלמנט של גרמניה המזרחית.
כמו כן המבנה הכיל שני אולמות כנסים, גלריות אמנות, מסעדות ומגרש באולינג.
ארמון הרפובליקה הוקם בין השנים 1973–1976 בסגנון אדריכלות קומוניסטי.
המבנה נבנה במקום בו עמד הברלינר שטאטשלוס (ארמון העיר) אשר נפגע קשות בהפצצות מלחמת העולם השנייה ונהרס בשנות ה-50 בהוראת ממשלת גרמניה המזרחית.
אורכו של המבנה המונומנטלי 180 מטרים, רוחבו 83 מטרים וגובהו 32 מטרים.
טקס חנוכת המבנה נערך ב-23 באפריל 1976 והמבנה נפתח לציבור ב-25 באפריל באותה שנה.
המבנה עוטר במנורות רבות ובעיטורי זכוכית עד שזכה לכינוי "חנות המנורות של אריך" כשהכוונה לאריך הונקר ולאולם המבואה בו היו 1001 מנורות.
המבנה נבנה במטרה לשמש כ"ארמון העם", ולא רק כבניין הפרלמנט.
לכן נבנו בבניין מסעדות, אתר החלקה על הקרח, מגרש באולינג וכן אולמות כנסים.
בשל העדר מתקנים דומים במזרח ברלין זכו המתקנים בבניין לפופולריות בקרב תושבי ברלין המזרחית.
אולם הכנסים הגדול שימש למופעים ואירועים תרבותיים.
אולם זה היה בצורת משושה שרוחבו 67 מטרים וגובהו 18 מטרים.
במת האולם הייתה בעלת גודל משתנה הנע בין 170 ל-1000 מ"ר.
זמן קצר לפני איחוד גרמניה, באוקטובר 1990 התגלה כי הבניין מזוהם באזבסט.
המבנה נסגר לציבור ב-19 בספטמבר 1990 ובמשך כעשור, עד שנת 2003, נוקה הבניין מאזבסט.
כמו כן הוצאו ממנו כל חפצי האמנות שבו והבניין הוכן להריסה.
בשנת 2003 הופעל לחץ ציבורי במטרה להשתמש בבניין לאירועי תרבות, ואכן נערכו בו מספר אירועי תרבות ותערוכות בשנת 2004.
בנובמבר 2003 החליט הבונדסטאג על הריסת המבנה, מתוך כוונה שלאחר שיושג מימון לצורך זה יבנה במקום מחדש השטאטשלוס.
הריסת הבניין החלה ב-6 בפברואר 2006 והסתיימה ב-2008. עבודות ההריסה היו איטיות ביותר, והבניין פורק ולא פוצץ בשל החשש לפגוע בבניינים ההיסטוריים הסמוכים לו ובהם הקתדרלה של ברלין הצמודה לבניין.
עלות הריסת המבנה הוערכה ב-12 מיליון אירו.
עבודות ההריסה התעכבו פעמים רבות בשל גילוי של חלקיקי אזבסט נוספים במבנה.
העלות המשוערת של הבנייה מחדש של השטאטשלוס במיקום זה הוערכה ב-400 מיליון אירו.
הבניין החדש נקרא Humboldt Forum והוא משמש כמוזיאון ומרכז תרבותי.
ארמון טו בריימס, צרפת היה ארמון הבישוף של ריימס.
הוא מקושר גם עם מלכי צרפת, שהכתרתם נערכה בקתדרלת ריימס הסמוכה.
באתר הארמון הייתה וילה גאלו-רומי עד המאה ה-7 ומאוחר יותר נהפכה לארמון קרולינגי.
התיעוד הראשון של שימוש בשם "ארמון טו" מתוארך ל-1131 ונובע מתוכנית הבניין, שדומה לאות היוונית טאו (T).
רוב הבניין הקדום נעלם, החלק העתיק ביותר ששרד הוא הקפלה ב-1207. הבניין נבנה ברובו מחדש בסגנון גותי בשנים 1498-1509, וקיבל את צורת הבארוק הנוכחית שלו בשנים 1671–1710 על ידי ז'ול הארדואין-מנסאר ורובר דה קוט.
הארמון ניזוק בשרפה ב-19 בספטמבר 1914 ותוקן רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
בארמון גרו מלכי צרפת בימים שלפני ההכתרה בקתדרלת ריימס הסמוכה.
המלך הולבש בבגדי ההכתרה בארמון, לפני שהלך אל הקתדרלה; אחרי ההכתרה נערך משתה בארמון.
משתה ההכתרה הראשון המתועד בארמון נערך ב-990 והאחרון ב-1825.
הארמון מכיל שלוחה של מוזיאון הלובר החל מ-1972 ומציג פסלים ושטיחי קיר מהקתדרלה, ביחד עם חפצי דת ועצמים הקשורים להכתרת מלכי צרפת.
ארמון טו, ביחד עם קתדרלת ריימס וכנסיית סן רמי, נכללו ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1991. בארמון מבקרים 100,000 איש מדי שנה.
ארמון ונציה (באיטלקית: Palazzo Venezia - "פאלאצו ונציה") הוא ארמון במרכז רומא בירת איטליה.
הארמון נמצא צפונית לגבעת הקפיטולין ובסמוך לויטוריאנו.
הארמון שימש כשגרירות הרפובליקה של ונציה בכס הקדוש, ומכאן שמו הנוכחי.
הארמון הוקם בשנת 1455 והיה מבנה הרנסאנס הראשון שנבנה ברומא, אף שהמגדל המתנשא בראש הארמון בנוי בסגנון ביניימי.
האבנים מהם נבנה הארמון "נחצבו" מהקולוסיאום הסמוך (דבר שהיה מקובל ברומא בתקופת הרנסאנס).
הארמון נבנה עבור הקרדינל פייטרו בארבו הונציאני, לימים האפיפיור פאולוס השני בשם ארמון סן מרקו, אשר בנה את הארמון בסמוך לויה דל קורסו הסמוכה - שהיה הרחוב הראשי של רומא בימי הביניים והרנסאנס.
בתקופת כהונתו של האפיפיור פיוס הרביעי הוענק הארמון, שהיה קודם לכן ארמון מגורים אפיפיורי, לרפובליקת ונציה כשגרירות.
במהלך המאה ה-19 הפך המבנה לשגרירות האימפריה האוסטרו הונגרית אל כס הקדוש.
בשנת 1917 המבנה הועבר לבעלות ממשלת איטליה, שופץ והפך למשרד ממשלתי.
בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני הארמון שימש כמשרדו, והוא נהג לנאום ממרפסת הארמון להמונים שהתכנסו בכיכר ונציה הסמוכה.
כיום משמש המבנה כמוזיאון המציג חפצי אמנות שונים ובהם כלי חרס, שטיחי קיר, ופסלים החל משלהי האימפריה הרומית ועד תקופת הרנסאנס.
ארמון טרם או ארמון טרמנוי הוא ארמון הממוקם בקרמלין שבמוסקבה בירת רוסיה.
הארמון שימש כארמון המגורים המרכזי של משפחת הצאר עד העברת בירת רוסיה לסנקט פטרבורג במהלך המאה ה-17. מקור שמו של הארמון במילה היוונית τερεμνον ("טרמנון") שמשמעה "מקום מגורים".
כיום משמש הארמון כמעון רשמי של נשיא רוסיה.
חדר הצאריצה המוזהב הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-16 עבור רעייתו של איוואן הרביעי.
בתוך מבנה הארמון שולבו מספר כנסיות שעמדו באתר, ובהן כנסיית הלידה שנבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-14.
הקומה השלישית שימשה כקומת המגורים עבור הצאריצה - רעייתו של הצאר וילדיהם, והקומה הרביעית שימשה את מגורי הצאר.
בקומה החמישית של המבנה, בעלת צורת הגמלון, התכנסה מועצת הבויארים (ה"דומה הבויארית").
קירות הארמון החיצוניים עוטרו באריחים צבעוניים בצבעי אדום, צהוב וכתום; וקירות הארמון הפנימיים עוטרו בציורי קיר - אלה נהרסו בשריפה שפקדה את העיר לאחר כיבושה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812. בשנת 1837 שוקמו קירות הארמון בסגנון התחייה הרוסית.
ארמון יקטרינה הוא ארמון בסגנון הרוקוקו ששימש כארמון הקיץ של קיסרי רוסיה.
הארמון ממוקם בצארסקויה סלו (כפר הצאר) סמוך לארמון אלכסנדר בתחום העיירה פושקין, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לסנקט פטרבורג ברוסיה.
ראשיתו של הארמון בשנת 1717, עת הזמינה הצארית יקטרינה הראשונה את האדריכל הגרמני יוהאן-פרידריך בראונשטיין לתכנן עבורה ארמון קיץ.
בשנת 1773 הורתה הקיסרית אנה לאדריכלים מיכאיל זמצוב ואנדריי קוואסוב להרחיב את הארמון.
בתה, הקיסרית יליזבטה חשבה שהארמון מיושן ואינו נוח, ובמאי 1752 הורתה לאדריכל החצר באותה עת, ברתולומאו רסטרלי להרוס את המבנה ולהקים במקום ארמון חדש, רחב ידיים, בסגנון הרוקוקו.
עבודות הבנייה נמשכו כארבע שנים, וב-30 ביולי 1756 נחנך הארמון, שאורך חזיתו 325 מטרים.
פארו של הארמון נועד להדהים את המבקרים בו.
נעשה שימוש בלמעלה מ-100 ק"ג זהב לעטר את המבנה.
בחזית הארמון הוקמו גנים רשמיים בסגנון צרפתי, אשר תוכננו כך שבמרכזם יהיה ביתן הארמיטז' - ביתן בצבע כחול-לבן שתוכנן על ידי זמצוב בשנת 1744, ושופץ על ידי רסטרלי ב-1749.
על אף שהארמון נקרא כיום על שמה של יקטרינה הגדולה, היא עצמה לא אהבה את הארמון וחשבה כי מדובר במבנה מיושן הנראה כמו "עוגת קצפת".
יקטרינה, שהעדיפה את הסגנון הנאו-קלאסי, שכרה את האדריכל צ'ארלס קמרון אשר עיצב מחדש את פנים המבנה בסגנון פלדיאני שהיה באופנה באותה עת, ואת חדרי השינה המלכותיים בסגנון התחייה היווני.
בהתאם לרצונה של יקטרינה, נבנו בגנים מבני שטות רבים ובהם האדמירליות ההולנדית, הפגודה החורקת, עמוד צ'זמה, אובליסק רומיינצב וגשר השיש.
לאחר מותה של יקטרינה בשנת 1796, העדיפה משפחת המלוכה להתגורר בחודשי הקיץ בארמון פאבלובסק, ולאחר מכן בארמון אלכסנדר הסמוך.
ארמון יקטרינה לא שופץ, מתוך כוונה להשאירו כאנדרטה לעושרה של יקטרינה הגדולה, למעט עיצוב חדרי השינה המלכותיים בסגנון האימפריה על ידי ואסילי סטאסוב בשנת 1817 בהוראת הצאר אלכסנדר הראשון.
סטאסוב אף שיקם את גרם המדרגות המעגלי המוביל לחדרים.
עיצוב מחדש זה אינו קיים כיום, מאחר שלאחר שיקום הארמון מהריסותיו בתום מלחמת העולם השנייה, שוחזרו החדרים למראם המקורי אשר קדם לעיצוב מחדש.
במהלך המצור על לנינגרד, כבש הצבא הגרמני את צארסקויה סלו והשתמש בארמון כמחנה צבא וכמטווח אימונים.
עם נסיגת הגרמנים הם הציתו את הארמון, וכל שנותר ממנו היה קירותיו החיצוניים.
גג המבנה ורצפת הקומה השנייה קרסו.
חדר הענבר נבזז ולא נותר ממנו דבר, וכל עיטורי הרוקוקו נשברו ונקברו בהריסות.
לאחר המהפכה הרוסית נערך תיעוד מצולם מדויק של תוכן הארמון, דבר שאפשר את שיקומו והשבתו למראהו המקורי.
עבודות השיקום שהחלו זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה הסתיימו בשנת 2003, לרגל יובל ה-300 לייסוד סנקט פטרבורג.
על מנת להשיג מימון עבור השיקום נערכו בארמון אירועים כגון קונצרט של אלטון ג'ון שנערך באולם הנשפים בשנת 2001, ומסיבת קוקטייל שנערכה בשנת 2005 בנוכחות ביל קלינטון, טינה טרנר, ויטני יוסטון, נעמי קמפבל וסטינג.
החדרים שתכננו סטאסוב וקמרון בסגנון נאו-קלאסי מהווים דוגמה יוצאת דופן באיכותה לסגנון זה, שהיה נפוץ בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, אך הארמון ידוע דווקא בשל החדרים שעיצב רסטרלי בסגנון הבארוק, ובהם אולם הנשפים הגדול המצופה בעלי זהב רבים, וכן בחדר הענבר המשוחזר, היחידי במינו ברחבי העולם, והמפורסם ביופיו.
אולם הנשפים, אשר שימש כאולם הראשי של הארמון, בנוי בסגנון הבארוק הרוסי.
אולם זה תוכנן על ידי רסטרלי בין השנים 1752–1756 ונועד לארוחות רשמיות ולנשפי מסיכות.
שטח האולם כ-1,000 מ"ר, רוחבו כרוחב הארמון, וחלונותיו פונים הן לפארק מצד חזית הארמון ולחצר המרכבות מהעבר השני.
696 מנורות מאירות את 15 הנברשות המאירות את החדר, ואורן מוכפל באמצעות המראות העומדות בסמוך להן.
הפסלים המעטרים את החדר עוצבו על ידי רסטרלי ופוסלו על ידי יוהאן פרנץ דונקר.
בסמוך לחדר הנשפים ממוקם חדר האוכל של אנשי החצר (אנשי האצולה אשר סייעו לקיסרית).
חדר זה תוכנן על ידי רסטרלי ופונה לעבר הגנים.
למול החלונות הפונים על הגנים מצויות מראות היוצרות "חלונות דמה" ובהם משתקפים הגנים.
חדר זה מעוצב בסגנון הבארוק ומעוטר בעלי זהב רבים.
מצדו השני של חדר האוכל, מעבר לגרם המדרגות הראשי, מצוי חדר האוכל הלבן, שבו נהגה הקיסרית לאכול את ארוחות הערב.
חדר זה עוטר בזהב, ומוצג בו ציור הקיר "ניצחונו של אפולו" - העתק של היצירה מעשה ידי גווידו רני, אמן איטלקי בן המאה ה-16.
שטחו של אולם הדיוקנאות בחדרים הרשמיים של הצאר הוא למעלה מ-100 מטרים רבועים.
בחדר דיוקנאות רשמיים של הקיסריות יקטרינה הראשונה, יליזבטה פטרובנה וכן דיוקנאות של נטליה אלכסייבנה, אחותו של פיוטר הגדול, ושל הקיסרית יקטרינה השנייה.
חדר ההסבה של הצאר אלכסנדר הראשון עוצב בין השנים 1752–1756 ושימש את הצאר כחדר פרטי.
חדר זה יוצא דופן בין חדרי הארמון בכך שקירותיו מחופים במשי סיני.
בחדר זה ארונות שבהם מוצגים כלי חרסינה יפנית וסינית לצד פורצלן מברלין.
באגף הצפוני של הארמון מצוי "חדר האוכל הירוק" שתכנן קמרון בשנת 1773, במקום שבו עמד חדר "הגן התלוי" של רסטרלי, עבור הצאר פאבל הראשון ורעייתו.
חדר זה מעוטר בירוק ובפסלי גבס מעשה ידי איוואן מארטוס.
החדר ניזוק בשריפה בשנת 1820, ושוקם בפיקוחו של סטאסוב.
חדרים נוספים שעיצב קמרון, ובהם חדר המשרתים, חדר האוכל הרשמי הכחול (בו ארובות העשויות שיש קרארה) והחדר הקדמי, וכן חדר השנה של הצאר אלכסנדר הראשון בסגנון פומפיי, ניזוקו אף הם בשריפה בשנת 1820, ושוקמו אחריה.
בשנת 2006 בעיירה ליד סנקט פטרבורג נבנה ארמון וסילייב שהוא העתק של הארמון.
ארמון ורדאלה (במלטית: Il-Palazz Verdala, באנגלית: Verdala Palace) הוא אחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה, והוא שוכן בגני בוסקט שבדרום מערבו של האי מלטה.
גני בוסקט (מאיטלקית בוסקטו - "Boschetto" - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, אורכם כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים.
הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן.
הארמון עצמו שוכן בפינה הצפון-מזרחית של הגנים.
במקום עמד בית ציד קטן שהוקם על ידי הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט ב-1557. דה לה ולט בחר באתר בשל הצמחייה שבו ובזכות התאמתו לספורט הציד שהיה חביב על האבירים ההוספיטלרים.
המבנה הנוכחי הוקם על ידי הגראנד מאסטר היג לובן דה ורדאל (Hughues Loubenx de Verdalle) ב-1586 וקרוי על שמו.