tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנטוניו גראמשי (1891–1937), אינטלקטואל ומהפכן חברתי, ממייסדיה ומנהיגיה של המפלגה הקומוניסטית באיטליה בשנות ה-20. האמין שהשלטון שורד לא רק אמצעות הכוח הכלכלי (אמצעי הייצור) והמדיני, אלא במידה רבה גם באמצעות השליטה בחיי התרבות והרוח.
הציע את מושג ה"הגמוניה" במקום ה"אידאולוגיה" של מרקס.
ההגמוניה היא אוסף המנגנונים התרבותיים והכלכליים המאפשרים המשך השליטה של המעמד השליט בדרך של הסכמה וקונצנזוס.
לואי אלתוסר (1918–1990), פילוסוף מרקסיסט צרפתי, היה דמות אקדמית בולטת בקרב המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואחד התאורטיקנים המרקסיסטיים החשובים של המאה ה-20. בהגותו קרא תיגר על החשיבה המרקסיסטית האורתודוקסית ושינה את הנחות היסוד שלה לגבי חברה, היסטוריה, אידאולוגיה, מדינה והסובייקט.
פרדריק ג'יימסון (נולד ב־1934), מרקסיסט, מבקר ספרות ותאורטיקן של ספרות.
הנאו-מרקסיזם של ג'יימסון, עם הדגש שהוא שם על טוטאליות חברתית והיסטורית, מושפע רבות מהפילוסופיה של הגל, דרך עבודתו של ג'רג' לוקאץ' בהגות פוליטית מרקסיסטית וספרותית.
ריימונד ויליאמס (1921–1988), מלומד וולשי, סופר ומבקר, היה דמות משפיעה בשמאל החדש ובתרבות הרחבה יותר.
כתביו על פוליטיקה, תרבות, תקשורת המונים וספרות תרמו משמעותית לביקורת המרקסיסטית על התרבות האומנות.
עבודתו הניחה את התשתיות לנושא לימודי התרבות ולגישת המטריאליזם התרבותי.
קבוצת אינטלקטואלים מתחומים שונים שחברו בגרמניה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. המשותף לכולם היה הבסיס המרקסיסטי, אולם הם היו ערים למגבלותיו, וביקשו להרחיב את הביקורת המרקסיסטית על הקפיטליזם מן המוקד הכלכלי אל מוקדי תרבות וחברה.
הם בחנו את הקשרים בין הכלכלה, התודעה והפסיכולוגיה של היחיד והשינויים בחברה ושאפו ליצור תאוריה ביקורתית שתצביע על המנגנונים השלטוניים של החברה המערבית הקפיטליסטית.
במסגרת זו הצביעו על דכאנותה של התרבות המערבית, ובעיקר של תרבות ההמונים ותוצריה - "חרושת התרבות".
לטענתם, הפופולריות של חרושת התרבות מדכאת ומחסלת את התודעה בדרכי נועם.
אסכולה זו צמחה מתוך מרכז מחקרי שהוקם בשנת 1964 באוניברסיטת ברמינגהם שבאנגליה "המרכז ללימודי תרבות עכשווית" ().
החוקרים באסכולה זו צמחו מרקע של מעמד הפועלים והתעניינו בשאלת התרבות מזווית מעמדית.
התרבות נתפסה בעיניהם כאוסף של פרקטיקות שמתקיימות בזירת מאבק על דומיננטיות תרבותית ולגיטימציה אזרחית, כלכלית ומעמדית.
הם התבססו על החשיבה המרקסיסטית, והרחיבו את תחומי מחקריהם לבחינת הקשר בין תרבות לזהות - מגדרית, מעמדית, ועוד.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 לימודי תרבות מהווים מסגרת של מחקר ותאוריה שמעוגנת במסורת החשיבה המרקסיסטית ומיישמת אותה במחקר התרבות בת זמננו.
התגבשותם של לימודי תרבות במובנם זה לכדי תחום מוגדר ונפרד הושפעה במידה מכרעת מפעילותה של קבוצת החוקרים חברי אסכולת בירמינגהם.
ביקורות על הניתוח הנאו מרקסיסטי מתמקדות בעיקר בשני כיוונים:
הכיוון הראשון נוגע להנחות היסוד המרקסיסטית, על כוחות היצור כאלמנט מסביר יחידי.
לטענת סוציולוגים רבים, לא ניתן לתת הסבר מלא של תופעות חברתיות בלא להתייחס לגורמים מסבירים השייכים, לפי המרקסיזם והנאו-מרקסיזם, למבנה העל.
ביקורת מכיוון נוסף היא הביקורת הפוסט מודרניסטית, לפיה הנחות היסוד של הנאו-מרקסיזם הן מהותניות (לעניין זה עיינו בערך לוגוצנטריות).
תדה סקוצ'פול ביקרה את הנאו-מרקסיסטים על כך שלא התייחסו למדינה כגוף אוטונומי בעל עוצמה שיורית משלו.
כלומר, ההתייחסות של הזרם הנאו-מרקסיסטי היא ליחסי הכוחות בחברה ומכאן הייצוגיות הפוליטית, אך לא כלפי המדינה כגוף בעל אינטרסים (כגון בית משפט כזרוע מדינית שלא נשען על סמכות פוליטית או הסכמיות חברתית).
אין זאת אלא שלפי סקוצ'פול, המאבק על הכוח (כלכלי, פוליטי וחברתי), היא בין שלוש זירות, מדינה-חברה-פוליטיקה ולא רק שתיים כפי שרואים זאת הנאו-מרקסיסטים (פוליטיקה וחברה).
נָאֶה דוֹרֵש נָאֶה מְקַיֵּם היא אמרת חכמינו זכרונם לברכה הדנה בהתאמה בין הצהרותיו של אדם, לבין מעשיו, ומובנה הפשוט הוא "לא רק שהוא דורש (מלשון דרשה) יפה/כראוי [=נאה דורש] אלא הוא גם מקיים את אותם רעיונות יפים/ראויים שהוא דורש [=נאה מקיים]".
נהוג להשתמש בה כשבח למי שתוכו כברו, ובהיפוכה כביקורת על מי שמעשיו אינם הולמים את הכרזותיו: "נאה דורש ואין נאה מקיים".
בתוספתא מסופר על בן עזאי, שלא היה נשוי, שאמר שמי שאיננו עוסק בפרייה ורבייה הרי הוא כמי ששופך דמים.
על זה אמר לו רבי אלעזר בן עזריה, .
בהקשר אחר מסופר בתלמוד על רבן יוחנן בן זכאי שתלמידו רבי אלעזר בן ערך דרש לפניו בדרך במעשה מרכבה:
נאהב עד שנמות הוא אלבומו התשיעי של הזמר הישראלי אריק סיני, אשר יצא לאור בשנת 2003.
את האלבום ניהל אמנותית, עיבד והפיק מוזיקלית המוזיקאי אסף אמדורסקי.
אלבום זה סימן את חזרתו של סיני לבמה לאחר היעדרות ארוכת שנים.
האלבום הניב מספר להיטים כמו "מכור" (מילים ולחן: עמיר לב), "אור אדום כמו דם" (איתן נחמיאס גלס/אסף אמדורסקי) ו"גשם של ברכה" (איתן נחמיאס גלס/אסף אמדורסקי).
ביצירת האלבום השתתפו מוזיקאים רבים, ביניהם: יוסף פרץ, אוהד קוסקי, ג'וני שועלי, משה קופ, יפעת תעשה, שרון רוטר, קרני פוסטל, יהלי סובול, יצחק קלפטר, שם טוב לוי, זהר לוצ'אנו לברון, ואריק קנלר.
בעקבות הצלחת האלבום יצא סיני במסע הופעות ברחבי הארץ, שהפיק אסף אמדורסקי והשתתפו בו מרבית מנגני האלבום המקורי.
נאו-ליברליזם הוא מושג המשמש במובנו המודרני לתיאור זרם רעיוני של הגות הקפיטליזם.
מקובל לזהות את הרעיונות הנאו-ליברלים עם המדיניות הכלכלית של ממשלותיהם של מרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן בשנות ה-80 של המאה ה-20, וכן עם משטר אוגוסטו פינושה בצ'ילה באותה התקופה.
תקופה זו מכונה גם פוסט-פורדיזם, שכן קדמה לה תקופת הקפיטליזם הפורדיסטי, אשר התאפיינה גם במדיניות מקרו-כלכלית קיינסיאנית של מדינות המערב.
הזרם הנאו-ליברלי התאפיין בצעדי מדיניות כלכלית שכללו צעדי הפרטה, קיצוץ בתשלומי העברה, ליברליזציה בסחר, פיטורי עובדים או צמצום ההטבות בתנאי ההעסקה במגזר הציבורי.
המהלך לווה בנימוקים אידאולוגיים הנשענים על תפיסות של ליברליזם.
המונח נאו-ליברליזם קשור גם לגלובליזציה או "פונדמנטליזם שוק".
יש הטוענים נגד תוקפו התאורטי של המונח וסבורים כי הוא משמש כשם גנאי בלבד, מאחר שלעיתים רחוקות אם בכלל משמש המונח לתיאור עצמי של תומכי מדיניות השוק החופשי.
כיום זהו מושג רווח במדעי החברה.
הכלכלנים מילטון פרידמן ופרידריך האייק נחשבים להוגים בולטים ממבשרי הנאו-ליברליזם
בראשית המאה ה-20 המונח שימש בארצות הברית לתיאור הוגים סוציאל-דמוקרטים מתונים כגון לאונרד הובהאוס וג'ון הובסון.
בוועידה האקדמית (קולוקוויום) של וולטר ליפמן שנערכה בפריז ב-1938 נפגשו מדעני חברה, משפט ורוח מגרמניה, צרפת, בריטניה, איטליה, אוסטריה, שווייץ וארצות הברית, בעלי תפיסת עולם דומה בדבר הדרך להציל את הליברליזם מהמשטרים הסמכותניים שעלו באירופה בדרך שונה מזו שהציע קיינס.
במהלך הוועידה הציע הגאוגרף הכלכלי הגרמני אלכסנדר רוסטוב לכנות את התנועה "נאוליברליזם".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התכנסה בשווייץ לראשונה ב-1947 אגודת מונט-פלרין , אשר כללה שורה של כלכלנים, היסטוריונים ופילוסופים בעלי תפיסת עולם הדוגלת בחירות – בהם פרידריך האייק, מילטון פרידמן וקרל פופר – אשר זיהו עצמם כ'ליברלים' המחויבים לחירויות הפרט.
קבוצה זו הושפעה מרעיונותיו של הכלכלן אדם סמית ושל הוגים נאו-קלאסיים אחרים שצידדו בעקרונות השוק החופשי והתנגדו לעמדות הקיינסיאניות המקובלות שצידדו במעורבות הממשלה בכלכלה.
לשיטת חברי אגודת מונט-פלרין למנגנון המדינה אין היכולת לאסוף את האינפורמציה המספקת לאמוד את מערכות המחירים בשוק ולהשתלב בהן, וכן גרסו חברי הקבוצה כי המדיניות של ממשלות דמוקרטיות מושפעת משיקולים פוליטיים ופופוליסטיים – ואינה נובעת משיקולים כלכליים מובהקים.
בארצות הברית החלה הקבוצה ליהנות מתמיכתם של בעלי הון וראשי תאגידים, אשר החלו לתמוך בהקמת מכוני מחקר בהשראתה, ובהפצת רעיונותיהם.
בייחוד אומצה תפיסה זו בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת שיקגו, אשר אף פיתח את גישת המוניטריזם המכונה גם 'אסכולת שיקגו'.
בשנות ה-80, המונח נאו-ליברליזם שימש סוציאל-ליברלים מהמפלגה הדמוקרטית בארצות הברית אשר ביקשו לבדל עצמם כמתונים יותר בעמדתם הכלכלית (כלומר, נוטים פחות למדיניות אטטיסטית, אך עדיין בגבולות השמאל הכלכלי).
המונח היה במידת מה מקביל משמאל למונח נאו-קונסרבטיזם בימין אשר תיאר עמדות שמרניות מתונות יותר.
בשנות ה-90 החל לשמש המונח לתיאור רפורמות השוק החופשי בממשלותיהם של רונלד רייגן, מרגרט תאצ'ר, דנג שיאופינג ואוגוסטו פינושה ובזירה האקדמית את צמיחתן של אסכולת שיקגו, האסכולה האוסטרית והתנועה הליברטריאנית בארצות הברית.
מילטון פרידמן, מייסדה של אסכולת שיקגו והבולט בחבריה, שימש כיועץ כלכלי לממשלתו של רונלד רייגן, וסמינר שהעביר ל"נערי שיקגו" השפיע רבות על המדיניות הכלכלית בצ'ילה ועל התרחשות "הנס הצ'יליאני".
ספרו של פרידריך האייק "הדרך לשעבוד" (The Road to Serfdom), בו קשר בין חירות כלכלית לחירות אזרחית, השפיע רבות על משנתה של מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1979–1990. הנאו-ליברליזם מקושר גם לאגודת מונט-פלרין, קונצנזוס וושינגטון וזרם האורדו-ליברליזם בגרמניה.
מדיניותם של מוסדות כגון קרן המטבע הבין-לאומית והבנק העולמי תוארה פעמים רבות כנאו-ליברלית, שכן אלו נוהגים לדרוש ממדינות לנקוט בצעדי ליברליזציה כתנאי לסיוע כספי מצידם (למשל ראו התניות של קרן המטבע הבין-לאומית).
מדיניותו של ארגון הסחר העולמי תוארה אף היא כנאו-ליברלית שכן הוא נתפס כמקדם סחר חופשי ובכך מקדם את הגלובליזציה.
המונח "נאו-ליברליזם" מקורו בקשר בין ההגות הנאו-ליברלית לרעיונות הליברליזם הקלאסי.
על-פי התפיסה הליברלית הקלאסית, חירות וקניין פרטי קשורים בקשר גורדי.
מהמאה ה-18 ועד היום, הוגים המזוהים עם הליברליזם הקלאסי גורסים כי מערכת כלכלית המבוססת על קניין פרטי הולמת את חירות הפרט ואין בלתה, משהיא מאפשרת לכל פרט לממש את חייו – כולל כוח העבודה וההון שלו – על פי רצונו ומאווייו.
ליברטריאנים/נאו-ליברלים וליברלים קלאסיים נוטים לטעון שחירות וקניין הם למעשה אותו הדבר.
מבין ההוגים הליברליים, יש שטענו אף כי כל הזכויות, כולל החירות, הם צורות של קניין, ואילו אחרים ביקשו לזהות את הקניין כסוג של חירות.
ליונל רובינס אף טוען כי שוק המתבסס על קניין פרטי הוא התממשותה של החירות.
אם כך, לפי הליברליזם הקלאסי, היכולת של אנשים להיקשר בחוזים למכירת כוח עבודתם ולהשקעת הונם ללא מגבלות, היא חלק משמעותי מהחופש שלהם.
טיעון נוסף האופייני למסורת הקלאסית מקשר אף הוא בין הקניין הפרטי לבין החירות.
כך, נטען כי הקניין הפרטי מתפקד כשומר הטוב ביותר על חירותם של פרטים.
זאת, להבדיל מהטיעון הראשון, לפיו ישנו יחס של זהות בין השניים, והקניין הוא למעשה מימוש של חירות זו.
הרעיון מאחורי טיעון זה עניינו שפיזורו של הקניין הפרטי מגן על חירותם של הפרטים מפני ידה הארוכה של המדינה.
חרף ההסכמה בתוך הזרם הליברלי הקלאסי על החשיבות של קניין פרטי, עמדות ההוגים השונים בזרם נבדלות זו מזו עד מאוד ביחסן למקומה של המדינה.
מקצתן של העמדות קרובות לאנרכיזם, ואילו הוגים אחרים מבקשים לתת מקום מרכזי יחסית למדינה בכלכלה ובמדיניות החברתית.
בקצה הליברטריאני של עמדות אלו, יש הוגים הרואים במדינה כמונופול לגיטימי על כוח בתחומים מוגדרים ומבוררים בלבד.
דוגמה לעמדה אופיינית בקצה הליברטריאני תהיה שהמדינה יכולה לגבות מיסים באופן לגיטימי אך ורק על-מנת להבטיח הגנה אפקטיבית על החירות והקניין.
שמאלה בספקטרום ניתן למצוא הוגים שרואים במס שמטרתו הבטחת חינוך ציבורי כלגיטימי, ואף הבטחת רווחה סוציאלית מינימלית.
מרבית ההוגים במאה ה-19 ראו את תפקידה של המדינה להבטחת החירויות והביטחון כמשתרע אל מעבר לתחומי המשפט הפלילי ודיני החוזים, כך שתפקידה כולל גם מתן רישיונות, רגולציה על בריאות ובנקאות, וכדומה.
אף שיש הנוטים כיום לזהות בין הליברליזם הקלאסי לליברטריאניות/נאו-ליברליזם, התפיסה הליברלית הקלאסית רחבה יותר, ומרכיב מרכזי בה שם דגש בשיפור מצבם של בני מעמד הפועלים, נשים, שחורים, מהגרים, וכדומה.
המשותף לעמדות הליברליות הוא בעיקר בהתנגדות לשימוש בכוחה הכופה של המדינה להשגת צדק חלוקתי.
רונלד רייגן, אוגוסטו פינושה ומרגרט תאצ'ר הם פוליטיקאים הידועים במדיניותם הנאו-ליברלית
מספר חוקרים מאפיינים את הנאו-ליברליזם במספר מרכיבים:
הסרה של חסמים בפני תנועה חופשית ובין-לאומית של סחורות, שירותים והון.
צמצום רגולציה על הפעילות הכלכלית, וליברליזציה של השווקים הפיננסיים.
אימוץ עקרונות השוק החופשי כאתיקה הרלוונטית גם לפעולות חברתיות שאינן בזירה הכלכלית כגון ממשל וחינוך.
הפרטה והסחרה של נכסי ציבור ושירותים ציבוריים.
ריסון תקציבי (בין היתר באמצעות כללים פיסקליים) ומשמעת מוניטרית.
חיזוק כוחם של פקידים מקצועיים מתחומי הניהול, המשפט והכלכלה, הנתפסים כפועלים באופן 'רציונלי', על פני כוחם של פוליטיקאים ונבחרי ציבור שנבחרו באופן דמוקרטי, הנתפסים כפועלים באופן 'פופוליסטי'.
חיזוקן של אליטות כלכליות ותאגידים (בין היתר של תאגידים בין-לאומיים במשק הלאומי) – הנהנים מהשפעה גוברת על השלטון, וממדיניות המיטיבה עימם.
הקטנת חלקה של הממשלה במשק וצמצום מדינת הרווחה.
צמצום השקעתם של משאבים ציבוריים בביטחון התעסוקתי של עובדים, וצמצום כוחם של האיגודים המקצועיים.
בשנותיה הראשונות נשלטה מדינת ישראל על ידי תנועת העבודה והתפיסה השלטת בה הייתה זו של מדינת הרווחה.
החל משנות ה-80, ובמקביל לתהליכים דומים בבריטניה ובארצות הברית, הלכה וצברה תפיסת העולם הנאו-ליברלית עוצמה בישראל, והפכה למתוות מדיניות.
רבים רואים בתוכנית הייצוב משנת 1985 את נקודת המפנה בתפיסה החברתית-כלכלית בחברה הישראלית – ואת תחילת יישומה של מדיניות נאו-ליברלית.
תוכנית זו כללה בין היתר קיצוץ בהוצאות הממשלתיות, הגבלה של המדיניות המוניטרית, צמצום הסובסידיות על מוצרי יסוד, וחקיקת חוק ההסדרים.
נקודה מרכזית נוספת הייתה בשנת 1995, אז נבחר חיים רמון לראשות ההסתדרות – שהייתה לא רק איגוד עובדים, אלא הייתה גם בעלת עוצמה משקית והחזקות רבות באמצעות חברת העובדים.
רמון פעל להפרדת קופת החולים הכללית מההסתדרות – וכתוצאה מכך הצטמצם הארגון בכשני שלישים מחבריו.
מאז ועד היום הצטמצם משמעותית היקף העובדים החברים וכוחן של קבוצות האינטרסים הופחת.
בשנים מסוימות החל משנות ה-90, נמדדו בחלק מהמדדים קפיצות ברמת הפערים החברתיים-כלכליים במדינת ישראל, למרות הצמיחה הכלכלית באותה תקופה.
יש הקושרים זאת ביישום קיצוני של מדיניות נאו-ליברלית, שהטיבה עם קבוצה מצומצמת של אנשי הון, תעשיינים ועובדים, בעיקר במגזרי ההייטק והפיננסים.
כדי לעודד את הייצוא, ממשלת ישראל סיפקה הקלות מס והטבות למספר קטן של חברות גדולות, בעיקר בתעשיית ההייטק, המאופיינת בפריון עבודה גבוה ובשכר גבוה.
מדיניות זו חיזקה את המגמה של ריכוזיות הייצוא: רוב הייצוא בארץ נעשה על ידי מספר קטן של חברות במגזר ההייטק שנהנות מתמיכה ממשלתית מסיבית.
מדיניות זו יצרה העדפה לא רק לחברות אלא גם לעובדים במגזר היצוא, כך שגדל משמעותית הפער בין ענפי הייצוא, המאופיינים בפריון ייצור גבוה ובשכר גבוה, ובין ענפי הייצור לצריכה מקומית, המאופיינים בפריון ייצור נמוך ובשכר נמוך.
כתוצאה מכך, קבוצה קטנה של תעשיינים ועובדים נהנתה משגשוג כלכלי בעוד שאר המגזרים נותרו מאחור.
אחרים טוענים שהמדיניות הנאו-ליברלית לא הייתה זו שהגדילה את הפערים אלא דווקא מדיניות ממשלתית המנוגדת לעקרונות השוק החופשי.
יש הטוענים שרבים מהפוליטיקאים בישראל, בימין ובשמאל המדיני, הם בעלי תפיסת עולם נאו-ליברלית.
הפוליטיקאי המזוהה ביותר עם תפיסת עולם זו הוא בנימין נתניהו.
בייחוד ניתן להצביע על מדיניות הקיצוצים במגזר הציבורי שהוביל ב-2003, בימיו כשר האוצר בממשלת שרון השנייה.
זאת לצד קידום עקבי של מהלכי הפרטה, צמצום המגזר הציבורי ומאבק נגד ארגוני העובדים וקבוצות אינטרסים.
רבים ביקרו את הנאו-ליברליזם כנשען באופן בלתי רציונלי על "אמונה" ביעילות של שוק חופשי, ובעדיפות אימננטית שלו על-פני תכנון כלכלי מרכזי, אף בהיעדר ראיות לכך.
על-פי הביקורת, הנאו-ליברל מייחס לשוק יכולות לתיקון-עצמי והבטחת חירות, אף בהיעדר ראיות של ממש.
הכלכלן פול קרוגמן טען כי "laissez-fair absolutism תרם לאקלים אינטלקטואלי שבו ההאמנה בשוק החופשי מתעלמת מהראיות".
ביקורות אלו מכנות אפוא את הנאו-ליברליזם "פונדמנטליזם של שוק חופשי".
הפילוסופית הפוליטית ונדי בראון טענה שהנאו-ליברליזם הביא ל"כלכלת יתר של כל היבטי החיים", ומספר הוגים נוספים טענו כי "הפונדמנטליזם של השוק החופשי" הביא לכך שבפועל נזנחו ערכים חברתיים אחרים שלא ניתן למדוד אותם במדדים כלכליים.
עוד נטען כי גישה זו הביאה לשחיקה של הדמוקרטיה, האדרה לא בריאה של אינדיבידואליזם קיצוני ודרוויניזם חברתי, ובסופו של יום אף לסדר יום כלכלי בלתי יעיל.
הטיעונים הבולטים בדבר חוסר יעילות כוללים כשלי שוק, הצטברות כוח והון בידי קבוצה קטנה, ריכוזיות משקית, והזנחת ערכם של טובין ציבוריים וטובין פוזיציונליים.
ליברליזם 'חדש', 'רוויזיוניסטי', 'מדינת רווחה', או 'ליברליזם של צדק חברתי' מאתגר את הקשר הגורדי בין חירות הפרט ושוק המבוסס על קניין פרטי.
נהוג לטעון כי ישנם שלושה גורמים בעלייתו של זרם ביקורת זה.
ראשית, זרם זה החל לצמוח בראשית המאה העשרים, בתקופה שבה יכולתו של השוק החופשי לאפשר מה שלורד בוורדיג' כינה "שיווי משקל של שגשוג" הועמדה בסימן שאלה.
שנית, יחד עם אובדן האמון של ליברלים רבים ביכולתו של השוק החופשי להבטיח שגשוג, גבר האמון בכוחה של המדינה.
השפעה רבה בהקשר זה מקושרת למדיניות הכלכלית שהובילו מדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה, שנראה היה בשלבים מסוימים שהצליחה במידה בלתי מבוטלת.
הגורם השלישי לעלייתו של הליברליזם החדש הייתה הדמוקרטיזציה שחוו המדינות המערביות, מה שהביא לכך שהמדינה נתפסה כמי שבאמת "מייצגת את הקהילה הפוליטית".
ההבחנה המרכזית בין הליברליזם החדש לליברליזם הקלאסי היא באמון בקניין הפרטי.
בעוד הליברליזם הקלאסי רואה בקניין הפרטי "השומר של כל זכות אחרת" ("The guardian of any other right"), הליברליזם החדש מזהה את זכות הקניין גם כגורם בעל פוטנציאל ליצירת חוסר שוויון בלתי מוצדק בכוח.
אחת המסורות המרכזיות בליברליזם החדש היא המסורת הרולסיאנית, הדנה בשאלה מה נדרש על-מנת לקיים סדר חברתי צודק.
נאו-אבולוציוניזם היא גישה תאורטית באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, המבקשת לתאר את התפתחותן האבולוציונית של החברות והתרבויות השונות.
התאוריות במסגרת גישה זו מבקשות לפתח מודלים אבולוציוניים תאורטיים, רב-קוויים ולא דטרמיניסטיים, שיחולו על כל החברות האנושיות.
גישת האבולוציה החברתית והתרבותית הקלאסית שהתפתחה בעיקר במאות ה-18 וה-19
תפסה את ההיסטוריה של כל החברות האנושיות כתהליך ארוך ובלתי נמנע של התפתחות, ששיאו הוא התרבות המערבית.
גישה זו נדחתה והוקעה כלא-מדעית בידי אנתרופולוגים מגישות חדשות יותר כגון פונקציונליזם ופרטיקולריזם היסטורי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע גרסאות ראשונות של גישה אבולוציונית חדשה, הנאו-אבולוציוניזם, אשר החזיר את הרעיון האבולוציוני ופיתח אותו כך שיתאים לאנתרופולוגיה (ולסוציולוגיה) המודרנית.
התאוריה התפתחה רבות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה והוכללה כחלק אינטגרלי מהדיסציפלינה האנתרופולוגית והסוציולוגית בשנות ה-60. הנאו-אבולוציוניזם ביסס את התאוריות שלו על ראיות אמפיריות מהארכאולוגיה, הפלאונטולוגיה וההיסטוריוגרפיה, וניסה להתרחק מכל היבט ערכי, תרבותי או מוסרי, ולהישאר אובייקטיבי ותיאורי ככל האפשר.
הנאו-אבולוציוניזם דחו רעיונות רבים של האבולוציוניזם הקלאסי, בעיקר את רעיון ההתפתחות התרבותית הליניארי החד-קווי, שהיה כה דומיננטי בתאוריות הקלאסיות.
הנאו-אבולוציוניזם דחה את הטענה הדטרמניסטית וטען כי למקריות ולבחירה חופשית ישנה השפעה רבה על תהליך השינוי החברתי, ולכן ראוי לדבר על הסתברויות ולא על הכרח.
מבין התאורטיקנים הבולטים בגישה זו, ניתן למנות את החוקרים הבאים:
לזלי וייט, מחבר הספר "האבולוציה של התרבות: ההתפתחותה של הציוויליזציה עד נפילת רומא" (1959), ניסה ליצור תאוריה שתסביר את כל ההיסטוריה של האנושות.
כמו עבור מורגן, גם עבור וייט הגורם החשוב ביותר בתאוריה שלו הוא הטכנולוגיה.
וייט סבר כי המערכות החברתיות נקבעות על ידי המערכות הטכנולוגיות.
תאוריה זו דומה לזו של האסטרונום הרוסי ניקולאי קרדשב, שהציע את סולם קרדשב.
ג'וליאן סטיוארד, שכתב את הספר "תאוריה של שינוי תרבותי: המתודולוגיה של האבולוציה המולטילינארית" (1955), ממייסדי גישת האקולוגיה התרבותית, פיתח תאוריה של אבולוציה רב-קווית שבחנה את הדרך בה חברות מסתגלות לסביבתן.
גם סטיוארד דחה את רעיון ההתפתחות של המאה ה-19, והתמקד במקום זאת ברעיון הדרווינסטי של "הסתגלות", כשהוא טוען כי על כל החברות להסתגל לסביבתן באופן כלשהו.
במילים אחרות, תרבויות אינן משתנות על פי הגיון פנימי כלשהו, אלא בעקבות קשרים משתנים עם סביבה משתנה.
סטיוארד הטיל ספק בכך שאפשר יהיה ליצור תאוריה חברתית שתקיף את האבולוציה האנושית כולה; יחד עם זאת, הוא סבר כי אנתרופולוגים אינם מוגבלים לתיאור ספציפי של כל תרבות ותרבות.
הוא סבר כי אפשר ליצור תאוריות שמנתחות תרבות טיפוסית משותפת, המייצגת תקופות או אזורים מסוימים.
הגורמים החשובים הקובעים את ההתפתחות של תרבות מסוימת, לדעתו, הם הטכנולוגיה והכלכלה ("ליבת התרבות"), והוא ציין כי יש גם גורמים משניים, כמו מערכת פוליטית, אידאולוגיות ודתות.
כל הגורמים האלה מביאים לאבולוציה התרבותית בכמה כיוונים באותו הזמן; והגיוון הזה זו בעצם ה"מולטילינאריות" של תאוריית האבולוציה שלו.
אחד האנתרופולוגים המשפיעים ביותר בגישת הנאו-אבולוציוניזם (ובאנתרופולוגיה בכלל) הוא מרווין האריס, אשר בספרו, "The Rise of Anthropological Theory" שהתפרסם ב-1968, פרס את התפתחות הגישות התאורטיות באנתרופולוגיה, והציג את גישתו, המטריאליזם התרבותי, שהיא במידה רבה המשך לאקולוגיה התרבותית של ג'וליאן סטיוארד.
גישתו היא שילוב של המטריאליזם הדיאלקטי של קרל מרקס, המדגיש את החשיבות של "אופן הייצור", עם תובנותיו של תומאס מלתוס על אודות השפעת הדמוגרפיה על המערכת הסוציו-תרבותית.
לטענת האריס, לכל תחום יש את המוסדות השייכים לו כאשר המוסדות המשפיעים על ההסתגלות האנושית הם החשובים יותר והם משפיעים על המוסדות שהשפעתם על ההסתגלות פחותה יותר.
במקרה זה תהיה התאמה מחדש של המוסדות בחברה עד ההגעה לשיווי משקל חדש.
מרשל סהלינס, מחבר הספר "אבולוציה ותרבות" (1960), חילק את האבולוציה של החברות השונות ל"כללי" ו"מסוים".
גרהרד לנסקי (Gerhard Lenski) בספריו "כוח ויוקרה" (1966) ו"חברות אנוש: הקדמה למאקרוסוציולוגיה" (1974) פיתח את הגישות של לזלי וייט ולואיס הנרי מורגן.
אך שלא כמו וייט, שהגדיר את הטכנולוגיה כיכולת ליצור ולהשתמש באנרגיה, לנסקי מתמקד במידע – הכמות שלו והשימוש בו.
ככל שיש לחברה כלשהי יותר מידע וידע (במיוחד כאלו המועילים לשליטה על הסביבה הטבעית), היא יותר מפותחת ומתקדמת.
הוא הבחין בארבעה שלבים של ההתפתחות האנושית, המבוססים על שלבים בהיסטוריה של התקשורת.
בשלב הראשון, המידע מועבר על ידי הגנים.
בשני, כשלבני אדם יש יכולת לקלוט ולהבין, הם יכולים ללמוד ולהעביר מידע המושג בעזרת החוויות שלהם.
בשלישי, בני אדם מתחילים להשתמש בסימנים ולפתח הגיון.
ברביעי, הם יכולים ליצור סמלים, לפתח שפה וכתב.
התקדמויות בטכנולוגיה של התקשורת מובילות להתקדמויות במערכת הכלכלית והפוליטית, בפיזור הטובין, בחוסר שוויון חברתי ובמישורים האחרים של החיים החברתיים.
הוא גם הבחין בין חברות שונות על פי רמת הטכנולוגיה, התקשורת והכלכלה: 1. ציידים-לקטים, 2. חקלאות פשוטה (הורטיקולטורה) ומרעה, 3. חקלאות מפותחת, 4. חברה תעשייתית, 5. חברות מיוחדות (כמו חברות המתבססות על דיג).
דיימונד מציע גישה של דטרמיניזם גאוגרפי: הוא מסביר שינויים בחברות האנושיות והיחסים ביניהן בהיסטוריה באמצעות ההבדלים הצורניים והאקולוגיים בין יבשות ואזורים שונים.
דיימונד טוען שאין הבדל בין התבונה של בני אדם מציוויליזציות שונות, ושהעליונות כיום של הציוויליזציה האירופאית נובעת מהעליונות הטכנולוגית (רובים ופלדה) וכן מביות בעלי חיים, שאפשרה להם להיות חסינים למגפות שהשמידו את הילידים בהן נלחמו.
נאו-אורתודוקסיה, או תורה עם דרך ארץ, היא זרם אידאולוגי ביהדות האורתודוקסית שהתפתח בתחילת המאה ה-19 בעיקר בקרב יהדות גרמניה, אך גם בכמה ממדינות מערב אירופה ובחלקים של הונגריה.
בין מייסדי הזרם ניתן למנות את רש"ר הירש ורבי עזריאל הילדסהיימר.
תהליכי המודרניזציה במרכז ומערב אירופה במאות ה-18 וה-19, ובעיקר מתן אמנציפציה ליהודים, הציבו בפני היהדות מציאות חדשה עמה הייתה צריכים להתמודד.
התהפוכה החברתית הובילה לשינוי עמוק בציבור היהודי, שעזב ברובו את אורח החיים המסורתי ואימץ את התרבות הסובבת.
הצורך במענה דתי לכך הוליד מחד גיסא את היהדות הרפורמית ומאידך גיסא את היהדות האורתודוקסית, ששאפה לשמר את הקיים.
התגובות האורתודוקסיות למצב החדש היו מגוונת וחוקרים מחלקים אותן לשלושה זרמים עיקריים: האולטרה-אורתודוקסיה שיצאה מבית מדרשו של החת"ם סופר ובעיקר תלמידיו הקיצוניים בהונגריה רבתי וסביבותיה; התגובה האורתודוקסית המאוחרת והמתונה שרווחה ביהדות מזרח אירופה; והנאו-אורתודוקסיה.
את האחרונה גילם בעיקר רש"ר הירש באמצעות הסיסמאות שטבע: "תורה עם דרך ארץ" ו-Mensch-Jisroel ("אדם-ישראל") – משמע אין סתירה בין חיים על פי התורה וההלכה לבין ההתפתחויות המודרניות והעיסוק במדעים ובמלאכה בעולם החומר.
הירש טען – בניגוד לרפורמים, שביקשו לשנות את היהדות בהתאם לרוח המודרנית – שאין סתירה בין החיים בעולם הגשמי לבין התורה, וניתן לשלב את שני אלה יחד.
גישתו זו עומדת גם מול גישתו של החת"ם סופר, ששלל את הקידמה וטען: "חדש אסור מן התורה".
על פי הרב יצחק ברויאר, השקפת הרש"ר (סבו של ברויאר) הייתה שלומדי התורה צריכים להתעמת עם המציאות החדשה בצורה לכתחילאית ולגרום להתפתחות טבעית ואמיתית של התורה, זאת בניגוד לעמדה שאת היהדות יש לשמר כמות שהיא ותו לא.
לפי הרב ברויאר, ונראה שכך סבר גם הירש, ה' גלגל את התהפוכות החברתיות בדורות האחרונים כדי לעורר את היהדות הנאמנה להחיות שוב את התורה ולהציבה כשולטת בהוויית החיים כולה ולא כמוגבלת ל"ארבע אמות של הלכה" כפי שנתפסה לאורך הגלות.
תפיסת החינוך של הנאו-אורתודוקסיה הושפעה מתנועת ההשכלה ודגלה בשילוב לימודי חול עם לימודי קודש.
ראשי "תורה עם דרך ארץ" הושפעו במיוחד מנפתלי הירץ וייזל ומשה מנדלסון.
הנאו-אורתודקוסים גם הקדימו את הזרמים החרדים האחרים במתן השכלה לנשים.
רש"ר הירש אימץ שינויים, שחלקם הונהגו עוד על ידי רבו יצחק ברנייס ואחרים, בהתאמת אורחות בית הכנסת לתרבות הסביבה.
שינויים אלה הובילו להתנגשויות עם גורמים שמרניים.
בין היתר, לבושו הרבני של הירש היה מודרני ומעוצב בדומה ללבושם של הרפורמים.
הוא נשא את דרשותיו בגרמנית וליווה את התפילות בשירת מקהלת גברים.
את החופה המשמשת בחתונות העמיד בתוך מבנה בית הכנסת ולא מחוצה לו.
השינוי הרדיקלי ביותר שערך – וממנו חזר במהירות – היה השמטת תפילת כל נדרי שנתפסה על ידי הנוצרים כהיתר להפרת שבועות ועילה לשבועת היהודים.
ההבדל היסודי בין הנאו-אורתודוקסיה לבין הזרמים האורתודוקסים האחרים נוגע בשאלת היחס למודרניות.
בניגוד לאורתודוקסיה, שביקשה להתרחק מהמודרניות, או בלשון אחר: שיניחו לה לנפשה, הנאו-אורתודוקסיה ביקשה להשתמש במודרניות לקידום החיים היהודיים והדת היהודית.
הירש סבר שלתרבות אירופה יש ערך מכשירי, וניתן להשתמש בה לפיתוח התורה כפי שהיא באמת.
הנאו-אורתודוקסיה התייחסה בחיוב למודרנה, ובמישור הפרקטי שמה דגש על טקסים, נימוסים ואסתטיקה של בית הכנסת.
הנאו-אורתודוקסיה ייחסה חשיבות רבה לעיקרי האמונה; ויכוחיו הגדולים של הירש נסובו לא על שאלות הלכתיות, אלא על סוגיית האמונה המוחלטת בתורה מן השמים.
הירש התנגד בכל תוקף למחקר המדעי של כתבי הקודש.
הוא הוקיע את כל מי שנתפס בעיניו כסוטה מהאמונה הנכונה, והדבר בא לביטוי בעיקר בריב הגדול שניהל עם הרב זכריה פרנקל.
הוא שלל כל תפישה לא-דתית של היהדות, וסבר כי לא ניתן לתרגם את המושג "עם ישראל" ל-Volk ("עם" בגרמנית), ושהכמיהה לגאולה אינה כמיהה לחידוש הקיום כאומה אלא להשבת שלטון התורה.
הוא התנגד גם לניסיונות לכפות התנהלות דתית מסורתית במסגרת הקהילות המאוחדות, והטיף לפרישה ולהקמה של קהילות סגורות של אורתודוקסים.
את הזרמים האחרים ראה כבני דת אחרת.
הסינתזה שהוביל הירש בין גרמניות לאדיקות דתית יהודית החלה להתערער עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד אחריה.
עליית הנאצים לשלטון חידדה נטיות אלה.
ב-1934 טען שמעון שוואב (בספרו "Heimkehr ins Judentum" ("שיבה ליהדות") שהאימוץ הנלהב של התרבות הכללית היה צורך שעה שנכפה על הרש"ר בשל המצב בימיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נטמעו חלק מהנאו-אורתודוקסים בציונות הדתית בישראל ובאורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית.
אחרים, כשוואב עצמו, הצטרפו לאורתודוקסים המזרח-אירופאים, וכמה מהם הפכו לאידאולוגים חרדים ליטאים.
נאו-דרוויניזם מתאר רעיונות מסוימים על מנגנון האבולוציה שהתפתחו מתוך תורת הברירה הטבעית של דרווין.
רעיונות אלה הופרדו מתאוריית הפנגנזה, שהניחה שהתורשה "ממוזגת" (לדוגמה: שמפרח אדום ופרח לבן ייווצר בהכרח פרח ורוד) אך הופרכה.
נאו-אימפרסיוניזם הוא ביטוי שהציע פליקס פנאון ב-1886 כדי לתאר תנועה אמנותית שהונהגה על ידי ז'ורז' סרה.
יצירתו של סרה, "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט", נחשבת ליצירה הראשונה שהופיעה תחת תנועה אמנותית זו.
בתקופה זו, שיא האמנות הצרפתית, ציירים רבים חיפשו אחר שיטות חדשות.
חברי התנועה נמשכו לציור נופים וחופים.
הטכניקה הנפוצה ביותר תחת תנועה זו הייתה הפוינטיליזם.
רבים מחברי התנועה היו מזוהים עם האנרכיזם ושילבו רעיונות חברתיים ופוליטיים בעבודתם.
בזמן הופעתה של התנועה, סרה ומאמיניו הציעו לעדן את הדפוס האימפולסיבי והאינטואיטיבי של ציירי האימפרסיוניזם.
נאו-אימפרסיוניסטים השתמשו ברשתות גדולות של נקודות על מנת להשרות לתחושת סדר.
סרה התייחס גם לתפיסת האור והצבע.
התפתחות תאוריית הצבע בסוף המאה ה-19 הייתה חלק חשוב בעיצוב הסגנון הנאו-אימפרסיוניסטי.
ספרו של אוגדן רוד, כרומטיקה מודרנית, הציע שקיימות התנהגויות שונות בהתאם לצבע ולאור.
במקום לערבב בין שני צבעים, השתמשו הנאו-אימפרסיוניסטים בצבעים נקיים בנקודות ובאמצעות טכניקת הנקודות (הפוינטיליזם) הם הצליחו לשלוט בגוון הצבע.
לפני טביעת המונח על ידי פליקס פנאון, הוצעו שמות נוספים לתיאור התנועה:
כרומולומינריזם - מונח שהוצע על ידי ז'ורז' סרה.
המונח התייחס לעובדת היות המחקר בנושא הצבע והאור כמרכזי בסגנון הציור.
המונח כמעט ולא נמצא בשימוש בימינו.
דיוויזיוניזם - מונח שנפוץ יותר בימינו.
המונח מתייחס לשימוש המיוחד בצבעי יסוד על מנת ליצור גוונים שונים.
בתחילת התנועה, הנאו-אימפרסיוניסטים לא התקבלו בברכה בעולם האמנות ובציבור.
ב-1886, כשסרה הציג לראשונה את עבודתו המפורסמת, "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט", היו בעיקר ביקורות רעות עליה.
היו שתיארו את היצירה כ"אנדרלמוסיה" או כ"שערורייה".
כיוון שהתנועה הייתה ממשיכה של האימפרסיוניזם, היא ספגה את הביקורת שספגו האימפרסיוניסטים וגם ביקורת נוספת שהתבססה על פקפוק בשיטות החדשות שהציעה.
נאו (Nao, מבוטא "now") הוא רובוט אנושי, אוטונומי, מיתכנת, שנוצר על ידי חברת Aldebaran Robotics מצרפת.
זוהי פלטפורמה רובוטית, הניתנת לתכנות מלא.
הרובוט הוא מחשב, המחובר למנועים וחיישנים, ומריץ הפצת לינוקס.
הוא יכול לשמש למגוון רחב של יישומי מחקר ולמידה, ממחקר במדעי המחשב, דרך בינה מלאכותית, ועד לסיוע לקשישים ולילדים אוטיסטים.
לגרסה המתקדמת של הרובוט ישנן 25 דרגות חופש (מפרקים) המדמים את רוב המפרקים העיקריים בגוף האדם.
לרובוט יכולות קישוריות לאינטרנט באמצעות Wi-Fi או כבל רשת, המאפשרות להעביר תוצאות חישוב מורכבות לענן, לצרוך ולהעביר מידע לרשת, ולתקשר עם יישומים ורובוטים אחרים.
הרובוט קיים בשתי גרסאות: גרסה אקדמית וגרסת רובוקאפ.
מאפיינים טכנייםגובה58 ס"ממשקל4.3 ק"גזמן פעילות90 דקות (שימוש פעיל)דרגות חופש21 עד 25מעבדx86 AMD GEODE 500 MHzמערכת הפעלה מותקנתלינוקסמערכות הפעלה תואמותWindows, MacOS, לינוקסתכנות בשפות: C++, C, פייתון, Urbi, Net.מצלמותשתי מצלמות CMOS ברזולוציה 640 על 480 פיקסליםתקשורתאתרנט, Wi-Fi
לרובוט מספר חיישנים המאפשרים לו מגוון אינטראקציות, וכן קבלת חיווי מלא על סביבתו הקרובה, כגון איתור מכשולים בדרך, צילום תמונה, האזנה לרעשי הסביבה וכו'.
חיישן מגע באזור הראש, בעל שלושה אזורי חישה, מולטי טאץ' ופלזמות.
ארבעה מיקרופונים מסביב לראש המאפשרים איתור מקור קול במרחב.
משדר ומקלט תת-אדום (באזור עיניים) הפועל בתדר סטנדרטי של מוצרי צריכה רבים, כגון טלוויזיות ומכשירי DVD.
שתי מצלמות וידאו המצלמות ברזולוציה של 640 על 480 פיקסלים.
גלאי טווח על-קוליים (אולטרה-סאונד) הממוקמים באזור החזה.
מספקים חיווי של עד תשעה עצמים במרחב.
חיישני מגע בעלי שלושה אזורי חישה בגב כל אחת מהידיים.
שמונה חיישני לחץ בכפות הרגליים (ארבעה בכל כף רגל).
באמפרים (מפסקים) בקדמת כל רגל.
לרובוט שני מעבדי נתונים המשמשים לפעולות שונות:
מעבד x86 AMD GEODE 500 MHz בראש הרובוט, המשמש לפעילויות "קוגניטיביות" כגון עיבוד נתונים, ראייה ממוחשבת, חיבור לרשת האינטרנט וכו'.
מעבד ARM9 הנמצא באזור החזה ומיועד לסנכרן בין כל המנועים והחיישנים לבין המעבד ה"קוגניטיבי" הנמצא בראש.
זוהי ארכיטקטורה דומה לזו הקיימת בגוף האדם, שבו יש פעולות אינסטינקטיביות המתבצעות ללא שליטה של המוח החושב.
כרטיס Wi-Fi לחיבור אלחוטי לרשת.
כניסת כבל רשת סטנדרטית (RJ45).
כניסת USB עבור דיסק און קי עם מערכת ההפעלה של הרובוט וכן שטח אחסון לקבצים.
תאורת LED בראש (בצבע כחול), בעיניים, בחזה וברגליים, בעלת ספקטרום צבעים מלא.
הרובוט ניתן לתכנות מלא במספר דרכים:
באמצעות תוכנת Choregraphe המגיעה עם הרובוט, באמצעות ממשק משתמש ויזואלי.
באמצעות שפות התכנות C, C++ ופייתון.
(אך לא בצורה אוטונומית, שכן הרובוט אינו יכול להריץ קוד זה בצורה עצמאית).
באמצעות קוד ניתן לגשת לכל אחד מהחיישנים, למנועים השונים, לקבל חיווי על מצב המפרקים, על אחוז הסוללה וכו'.
הגרסה האקדמית נחלקת למספר תת-גרסאות על פי מספר דרגות החופש שלהן:
H25 - רובוט אנושי עם 25 דרגות חופש.
H21 - רובוט אנושי עם 21 דרגות חופש (ללא יכולת אחיזה וסיבוב בכל יד).
T14 - גוף רובוט ללא רגליים.
T2 - גוף רובוט ללא רגלים וללא ידיים.
החל מ-15 באוגוסט 2007 משמש נאו כפלטפורמה הסטנדרטית של תחרות, תחרות הרובוטיקה הבינלאומית "רובוקאפ".
לפניו היה זה הכלב הרובוטי אייבו של חברת סוני.
גרסת הרובוקאפ דומה ברוב ההיבטים לגרסה האקדמית H21, אך נעדרת חיישני מגע (למשל, לאצבעות אין אפשרות אחיזה).
בישראל קיימים 17 רובוטים במוסדות מחקר ואקדמיה שונים.
הם משמשים בין השאר למטרות הבאות:
קבוצת רובוקאפ באוניברסיטת בר-אילן - מחקר בעבודת צוות בין רובוטים לרובוטים, רובוטים לאנשים, מחקר בהליכה רובוטית, מידול קוגניציה אנושית ורובוטים לסביבה ביתית.
תצוגת רובוטיקה במדעטק במוזיאון הלאומי למדע.
מחקר פסיכולוגי-סוציולוגי על ילדים ורובוטיקה בהובלת המרכז האקדמי אריאל בשומרון.
מחקר על רובוטים כאמצעי סיוע לקשישים ביחד עם קופת חולים מכבי.
נאו-גאו קיצור של נאו-גאומטרי וידועה גם כנאו-מינימליזם היא תנועה אמנותית אמורפית שהתפתחה בשנות ה-80 בארצות הברית ובמסגרתה הושם דגש על ציור מופשט גאומטרי, אשר ניתנו לו משמעויות נוספות כאובייקטים שניתן לזהותם מסביבת היום יום.
שמות נוספים שהתנועה קיבלה הם נאו-קונספטואליות, נאו-פוטוריזם, נאו-פופ, המופשט החדש, פוסט-אבסטרקטיזם ו"אמנות חכמה".
בנאו-גאו מופיעים היבטים של אמנות פוסטמודרנית המתוארים כנאו מינימליזם ומתייחסים להערכה מחדש של צורות אמנות קודמות.
התנועה שאבה מהתפתחותה של האמנות המינמליסטית, האקספרסיוניזם המופשט ושלוחותיו, בתוספת פופ ארט, אופ ארט, ושלוחות שונות של התפתחות אמנותית, כאשר היא דוגלת בשימוש בחפצים יומיומיים כחומרים פיסוליים.
עם אמנים עכשוויים אשר קושרו למונח, או שהיו כלולים בתערוכות שעסקו בתנועה, נכללים:ג'ף קונס (Jeff Koons), פטר האלי (Peter Halley), פיליפ טאפה (Philip Taaffe), קתרין ברג'ס (Catharine Burgess), פול קון (Paul Kuhn), לורל סמית (Laurel Smith), כריסטופר וילארד (Christopher Willard) ,דוטו (DoDoU), טים זאק (Tim Zuck).
פסלי הפלדה של ריצ'רד סרה (Richard Serra) תוארו כניאו מינימליזם צנוע.
בתנועת הנאו-גאו הציורים מוצגים בפורמט גדול וצבעוני.
ציירים כדוגמת פטר האלי משתמשים בצבע זרחני וטיח סינתטי, וביצירתם מחברים בין האמנות לגאומטריה.
האלי מצייר עולם של מודלים מתמטיים וארכיטקטורה אורבנית.
אמנים כדוגמת פיליפ טאפה משלבים מוטיבים אורבניים וצורות גאומטריות השאולים מההיסטוריה של האמנות הדקורטיבית.
מלבד אמנות הציור והפיסול, התנועה הנאו-גאומטרית יושמה בתחומי האדריכלות והמוזיקה.
נאה סלמיס פמגוסטה הוא מועדון כדורגל קפריסאי המשחק בליגת המשנה הקפריסאית.
המועדון הוא במקור מהעיר פמגוסטה, ומאז 1974 מארח את משחקיו בעיר לרנקה.
בעקבות מלחמת האזרחים ביוון שפרצה ב-1946 בין אנשי השמאל ואנשי הימין, מועדוני הספורט בפמגוסטה שהיו ימניים פוליטית הגבילו את הספורטאים המזוהים עם מחנה השמאל.
הקבוצה שיחקה תחילה בכר דשא קטן בעיר, ובהמשך הצליחה לגייס כספים מהעירייה להקמת אצטדיון עירוני.
קבוצות נוספות שהוקמו באותה תקופה והזדהו עם השמאל הפוליטי סבלו מיחס דומה והן לא הורשו להירשם להתאחדות הכדורגל הקפריסאית.
עקב כך הן הקימו בהמשך 1948 את פדרציית הכדורגל החובבנית של קפריסין, עם ליגה וגביע משלהם.
המצב לא הואיל לכדורגל הקפריסאי ולאחר שכנועים רבים ההתאחדויות אוחדו ב-1953. עם זאת היחס הרע כלפי הקבוצות של הפדרציה נמשך, ורק חלק מהן הורשו לעבור ישירות לליגת העל הקפריסאית.
בהסכם בין קבוצות הפדרציה נאה סלמיס פמגוסטה הייתה בין הקבוצות שהסכימו לשחק בליגה השנייה.
כמו כן, הקבוצה חזרה לשחק באצטדיון ג.ס.א., והאצטדיון העירוני שימש אותם כמתחם אימונים.
ב-1955, לאחר שתי עונות בליגה השנייה, הקבוצה עלתה לליגת העל הקפריסאית.
במהלך פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, הטורקים כבשו את פמגוסטה ותושביה היוונים של העיר ברחו לחלק שנותר בשליטה קפריסאית.
המועדון עבר ביחד אתם ושיחק בערים ובאצטדיונים שונים עד שהתקבע באצטדיון אנטוניס פאפאדופולוס בלרנקה, ביחד עם אנורתוסיס פמגוסטה.
ב-1979 הקבוצה ירדה למשך עונה אחת לליגה השנייה, ולאחריה חזרה לליגת העל.
ב-1990 הקבוצה זכתה בגביע הקפריסאי, ובהמשך אותה שנה היא זכתה בסופר קאפ.
הודות לזכייתה בגביע השתתפה הקבוצה בעונה לאחר מכן בגביע אירופה למחזיקות הגביע, אך היא הודחה בסיבוב הראשון.
ב-1991 נבנה בלרנקה אצטדיון אמוכוסטוס בשביל נאה סלמיס פמגוסטה, בעוד אנורתוסיס נותרו במקומם.
בהמשך העשור הקבוצה השתתפה בגביע האינטרטוטו מספר פעמים, ללא הישגים משמעותיים.
נאהבים היא נובלת מדע בדיוני מאת פיליפ חוזה פארמר, שיצאה לאור בשנת 1952. סיפור זה הוא סיפורו הראשון של פארמר שהתפרסם ועליו זכה בפרס הוגו.
הספר הוא מסוגת מפגש ראשון המתרחש על כוכב הבית של חוצנים.
הרקע ההיסטורי לעלילה הוא מלחמה אפוקליפטית שהתרחשה בעבר בין תושבי כדור הארץ לבין מתיישבים על המאדים.
במהלך מלחמה זו הושמדו רוב תושבי כדור הארץ באמצעות נשק ביולוגי, ולאחר מכן רוב תושבי המאדים.
על פני כדור הארץ נותרו מספר קטן מאוד של ניצולים, למעט מספר אזורים חריגים שלא נפגעו כלל ומהם התפתחה האנושות מחדש: איי הוואי, איסלנד וישראל.
המדינות שלא נפגעו השתלטו על שטחי כדור הארץ ויצרו מערך כוחות חדש, הכולל שני מוקדי כוח ראשיים: ברית הייג'אק והרפובליקות הישראליות.
העלילה מתרחשת בקרב אנשי ברית הייג'אק.
המדינה שולטת לחלוטין בחיי אזרחיה – מחינוכם כילדים והתנייתם לשיטות המדינה, בחירת מקצוע עבורם, בחירת בן/בת זוג וכן הלאה.
עלילת הספר עוסקת בחבר במשלחת לכוכב לכת דמוי ארץ שהתגלה במרחק 40 שנות אור.
משימת המשלחת היא מחקר ביולוגי שיאפשר פיתוח נשק להשמדת כל תושבי הכוכב על מנת לאכלסו על ידי אזרחים מברית הייג'אק.
הפלנטה, המכונה כמועוץ, היא פלנטה בה עיקר בעלי החיים התפתחו מחרקים, בהם מספר גזעים תבוניים.
יחד עם זאת, התקיימו בעבר הרחוק על הפלנטה יונקים דמויי אדם, ומחקרם מהווה את הכיסוי לפעילות האמיתית של המשלחת.
בני אדם - במובנו המוכר.
זהו גזע תבוני לחלוטין, אך ברמת התפתחות טכנולוגית נמוכה יחסית – רמה המזכירה את סוף המחצית הראשונה של המאה ה-20. החפשפושים עולים על בני אדם ביכולתם לקרוא שפת גוף ואף במידה מסוימת לזהות מצבי רוח וכוונות נסתרות כתוצאה מרגישות רבה לריחות ופרומונים.
לאליתה – חייזרים מפריקי רגל מדומים.
זהו מין טפילי לדמויי האדם אשר שרד על הפלנטה על אף שדמויי האדם נכחדו.
זהו גזע תבוני בעל אינטליגנציה גבוהה, המורכב מנקבות בלבד.
בנות הגזע עשויות בתנאים מסוימים לחיות זמן רב מאוד – מאות ואף אלפי שנים.
בנוסף, מאוכלסת הפלנטה בצורות חיים רבות נוספות, רובן חרקים.
יארו הוא תושב ברית הייג'אק שמקצועו מכיל אלמנט של התמחות כללית.
כתוצאה מכך הוא נחשף למידע רב ומגוון – הרבה מעל למה שהמשטר מרשה לאזרחים רגילים.
עובדה זו ונטייתו הטבעית גורמות לו למתח פנימי רב ואי יכולת להסתדר עם התכתיבים של המדינה.
יארו מצורף למשלחת בשל העובדה כי חברי המשלחת לא ישובו לכדור הארץ, תוצאה של המסע במהירות האור, דבר שהופך אותו כטיפוס "גבולי" לאזרח שהמדינה מעדיפה לוותר עליו.
פורנסן – ה"גאפט" של יארו – משגיח תקינות דתי/פוליטי.
במקצועו הוא מעין פסיכולוג, ממונה מטעם החפשפושים על תרגום בין השפות.
ז'אנט - לאליתה הסוחפת את האל יארו לרומן אסור.
הספר תורגם לעברית על ידי המתרגם אריאל כהן, וראה אור בהוצאת זמורה-ביתן-מודן, תל אביב 1979.
נאה (ניקולאה) לאונרד (ברומנית: Nae (Nicolae) Leonard; 13 בדצמבר 1886 - 24 בדצמבר 1928), שכונה "נסיך האופרטה", היה זמר טנור יליד גאלאץ, רומניה, שהצליח מאוד ברומניה וברחבי אירופה.
התפרסם גם ככובש לבבות הנשים, "קזנובה רומני", ונשים רבות ברומניה, בנות כל הגילים, רכשו ושמרו תמונה שלו.
נאה לאונרד נולד בגאלאץ כבנם של נהג הקטר קונסטנטין נאה ואשתו של המנהל שלו, הווינאית קטרינה שפר.
האם מתה כעבור כמה חודשים והאב עבר עם בנו לבוזאו, שם נישא לאלנה.
לאונרד למד בבית ספר יסודי והמשיך לבית ספר תיכון, כשהוא מצטיין בלימודי הצרפתית.
ב-1900 מתה אמו החורגת ולאחר מכן עבר עם אביו לבוקרשט, שם התחיל ללמוד בפנימייה.
לאונרד התיידד עם וליאמיר מקסימיליאן ונמשך לבמה ולהופעות.
הופיע בצ'ישמיג'יו בשירה ובדקלום, חיקוי של שיכור ועוד.
הוא הצטרף לקבוצה של ניקו פואנרו ונדד איתם כדי להופיע.
היות שבחולצתו היו חורים, צבע את עורו בצבע החולצה, כדי שהקהל לא יבחין בחורים.
הוא סבל מקור ומרעב, אך התמיד להופיע.
לאונרד התקבל לקבוצה של אלכסנדרו ברקנסקו וניקולסקו-בוזאו, שיצאה לסיבוב הופעות ברומניה והגיעה לפלטיצ'ן, שם, לפני ההופעה, הטנור הראשי, ברקנסקו, איבד את קולו ולאונרד, שידע את כל התפקידים בעל פה, הופיע ללא חזרות.
ההצלחה הייתה מיידית ושמה נפוץ ברומניה וכך בגיל 19 הפך לאונרד לכוכב עולה.
הוא נשכר להופיע בקבוצת גריגוריו ב"גן אוטטלישאנו" רב המוניטין באופרטה "אויב הנילוס".
ההצלחות רדפו זו אחר זו ולאונרד זכה לכינוי "נסיך האופרטה".
ב-28 באוגוסט 1905 נשא לאישה את זמרת הסופרן אלנה תאודורסקו, שהייתה מבוגרת ממנו.
המצנט יואן דאלס (Ioan I.
Dalles), בעל נכסים עשיר מאוד ממוצא יווני, תמך בלאונרד ושלח אותו לקבל שיעורי זמרה אצל טובי המורים בפריז, הכל על חשבונו.
הוא שב לרומניה עם בגדים ומנהגים (כולל העישון) לפי האופנה הפריזאית ונשים רבות התאהבו בו וחיזרו אחריו.
הוא נפרד מרעייתו ונשא לאישה בת של בויאר מפוקשאן.
היו לו משרתים ונהג פרטי והוא פיזר את כספו ביד רחבה, כולל תמיכה באמנים במצוקה.
אשתו עברה למולדובה לאחר כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה בעוד לאונרד נשאר בבוקרשט.
גם נישואים אלה התפרקו ולאונרד הכיר את מי שעתידה להיות אשתו השלישית, דורה שטאוארמן (Dora Stauermann).
ב-1920 הקבוצה של לאונרד ומקסימיליאן עברה לטימישוארה, שם היו לה הצלחות ניכרות, אך כעבור שנתיים האולם בו הופיעה עלה באש.
הם הופיעו באורדיה ובארד ולאחר מכן נפרדו, כשלאונרד חוזר לבוקרשט.
אופנת האופרטות הייתה בירידה וכך גם הצלחות קבוצתו של לאונרד.
ב-1924 חלה, אך קיבל הצעת עבודה מצרפת, אליה יצא והתקבל לעבודה בפריז לאחר ראיון.
הוא התחיל את הופעותיו בליון עם האופרטה "באיאדרה" מאת אמריך קלמן וזכה להצלחה גדולה.
לאונרד חזר לרומניה, אך לא הצליח להשיק אופרטות חדשות.
נקרא שוב לצרפת, שם התחיל מופעים במרסיי ולמרות היותו חולה עם חום גבוה הופיע בהצלחה מרובה 40 פעמים.
הוא המשיך עם הופעות בפריז, ב"מוגדור" ולאחר מכן חזר לרומניה, שם השיק את האופרטה "הרוזנת מאריצה", אך בהצלחה חלקית ומחלתו החמירה.
ב-1928, שוב בפריז, הופיע באופרטה "פריץ" 50 פעמים, אך בריאותו התדרדרה, התחיל להשתעל תוך כדי מופע ולבסוף התמוטט על הבמה.
הוא אובחן כחולה שחפת והועבר לרומניה, הגיע לבית אביו, בקמפולונג, כשהוא מרושש וחולה מאוד.
לווייתו הייתה מרשימה, עם השתתפות אישים רמי דרג ואותות כבוד צבאיים, ולאחר מותו הופק בול רומני עם דיוקנו.
בבוקרשט יש רחוב על שמו ובפארק קיסלף פסל בדמותו.
בגאלאץ, עיר הולדתו, הוקם תיאטרון מוזיקלי על שמו, התיאטרון המוזיקלי נאה לאונרד, שם מתקיים בכל חודש נובמבר הפסטיבל המוזיקלי לאונרד.
נאהוקו ויהאשי (ביפנית: 上橋 菜穂子; נולדה ב-15 ביולי 1962 בטוקיו, יפן) היא סופרת יפנית עטורת פרסים, הכותבת בעיקר ספרי פנטזיה אשר נמכרו בלמעלה מאחד עשר מיליון עותקים ביפן ואף עובדו לקומיקס, סדרת אנימה, תוכנית רדיו ותוכנית טלוויזיה מצולמת.
נוסף על כך, היא בוגרת אוניברסיטת ריקיו ופרופסור לאנתרופולוגיה תרבותית בדגש על עמים ילידי אוסטרליה.
בשנת 2014 קיבלה ויהאשי את פרס אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
כיום היא מתגוררת ליד טוקיו.
נאהוקו ויהאשי נולדה בקיץ של שנת 1962 בטוקיו, יפן.
היא הבת הבכורה במשפחתה ויש לה עוד אח אחד.
אביה היה אמן ואמה נהגה לספר לה סיפורי אגדות לפני השינה, דבר שלדעתה השפיע על יצירותיה בשנים שלאחר מכן.
זמן קצר לאחר שאחיה הקטן נולד, עברה המשפחה להתגורר בפרבר על יד טוקיו.
כשהייתה מתבגרת החלה להתעניין במנגה ובספרי פנטזיה מהמערב כגון שר הטבעות וספריה של רוזמרי סוקליף.
בתקופה זאת החלה לשאוף להיות סופרת.
ויהאשי רכשה השכלה באוניברסיטת ריקיו ולמדה היסטוריה ואנתרופולוגיה תרבותית.
לאחר מכן עשתה עבודת שטח באוקינאווה בשביל תואר שני באנתרופולוגיה תרבותית.
משנת 1990 למדה במשך 20 שנה על דו-קיום רב תרבותי ואקולטורציה (תהליך בו חברה מסוימת מסגלת לעצמה תרבות של חברה או חברות אחרות).
על מנת להתמיד בנושא, שהתה במערב אוסטרליה מספר חודשים בשנה, בעיקר בעיר מרצ'יסון (Murchison).
כיום ויהאשי היא פרופסור לאנתרופולוגיה תרבותית ובמשך שנים הרצתה באוניברסיטת "קָוָמוּרָה גָּאוּקֶן" לנשים וכתבה את ספריה תוך כדי עבודה במשרה מלאה במקום.
כיום היא מלמדת במשרה חלקית על מנת להתמקד בכתיבת הספרים.
ספרה הראשון "seirei no ki" (העץ הקדוש) יצא בשנת 1989 בעת היותה סטודנטית.
מאז שיצא הספר, ויהאשי כותבת ומוציאה לאור ספרים.
בשנת 1996 פרסמה את ספר הפנטזיה "מורביטו: שומר הרוח" שנהפך לסדרה בת 12 ספרים ואף עובד לסדרת אנימה.
הספר נהיה ללהיט וזכה במגוון פרסים.
ספריה הרבים תורגמו בין היתר לאנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, פורטוגזית, ספרדית, שוודית, קוריאנית ומדרינית (בסין ובטיוואן).
מאז שספרה הראשון יצא לאור ב-1989 ועד היום, ויהאשי לא חדלה מלכתוב ספרי ילדים ונוער.
תחילה כסטודנטית, לאחר מכן כמרצה באוניברסיטה וכיום זהו עיסוקה העיקרי.
בשנת 2014, זכתה בפרס אנדרסן לספרות ילדים ונוער, המכונה לעיתים כ"פרס נובל" הקטן, והוא הפרס הגבוה ביותר שסופר לילדים ונוער יכול לקבל.
הפרס הוענק לה בזכות "תרומה מתמשכת לעולם ספרות הילדים".
מלבד פרס זה, זכתה ויהאשי בעוד פרסים רבים.
ספריה המפורסמים ביותר של ויהאשי
● סדרת "מלך הצבי" (the deer king)
● סדרת "the beast player" (תורגם לאנגלית)
● סדרת "מוריביטו" (moribito, תורגם לאנגלית)
סדרת הספרים "מוריביטו" של ויהאשי נחשבת בעיני רבים כיצירתה המצליחה ביותר שלה.
בשנת 2007 עובד הספר הראשון לסדרת אנימה באותו השם (מוריביטו: שומר הרוח).
נאה מקרי ("מקרי החדשה", ביוונית: Νέα Μάκρη) היא עיר במחוז אטיקה שביוון.
נאה מקרי ממוקמת על חוף מפרץ פֶטָלִי, של הים האגאי, בחלק המזרחי של חצי האי אטיקה כ-7.7 ק"מ צפונית לנמל רפינה, 8 ק"מ מדרום מרתון וכ-25 ק"מ ממרכז בירת יוון, אתונה.
נאה מקרי היא אחת מארבע יחידות מוניציפליות שאוחדו בשנת 2011 ליצירת הרשות המקומית, מרתון, יחד עם העיירות גראמטיקו, ורנווס והעיר מרתון.
האזור היה ידוע פעם בשם פלסטי, אך בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ולאחר מכן חילופי האוכלוסייה בעקבות הסכם לוזאן היוונים ילידי פטהייה הטורקית, שנקראה בעבר מקרי, שהתיישבו מחדש ביוון ב-1923 שינו את שמה לנאה מקרי (מקרי החדשה).
פירמידה קטנה מאבן גיר, מוקפת בשרידי קיר בגודל 64 על 60 מטר עם פילונים בכל אחת מרוחות השמים אשר מגולפים בכל אחד מהם זוג פסלים של איזיס ואוסיריס.
פסלי שיש אלו, אשר נשמרו במידה רבה הועברו למוזיאון במרתון והוחלפו בהעתקים שלהם באתר המקדש.
לאחר שאלכסנדר הגדול כבש את מצרים במאה הרביעית לפני הספירה, פולחן לאלים המצריים הגיע ליוון ושגשג בו עד סוף התקופה הפגנית בסוף המאה ה-4 לספירה.
ביוני 2018 נפלו ההעתקים של הפסלים קורבן לונדליזם וחלקם ניזוקו בחומרה
ב-3 בינואר 1950, בעקבות עבודות ניקיון וחפירות באחד המנזרים העתיקים באזור אתונה מהמאה ה-10 התגלו שרידים של נזיר שזוהה על פי לבושו.
נזירה שהשתתפה בגילוי סיפרה שהנזיר הופיע בחלומה וסיפר לה ששמו אפרים .
מאמינים שהובא אל מותו לאחר עינויים רבים, לאחר שכל הנזירים האחרים במקום נרצחו על ידי הטורקים ב-1424 והטורקים חזרו למנזר ותפסו אותו קובר את הנזירים.
לאחר העינויים הקשים ב-5 במאי 1426 קשרו הטורקים את הנזיר אפרים הפוך לעץ התות כשראשו למטה.
הם מסמרו את רגליו ואת ראשו לעץ והציתו את הגופה.
מאז הגילוי הפך המנזר בנאה מקרי למרכז ההערצה של הקדוש ועבודת הנסים שלו ולמקום עלייה לרגל של אלפי מבקרים מאטיקה ויוון כולה, בעיקר אנשים הבאים להתפלל לריפוי מחלות.
עץ התות, שמאמינים כי הוא העץ עליו נתלה הקדוש מוצג בתוך המנזר שהוקם מחדש.
שני ימים נחגגים לכבודו, 3 בינואר, יום השנה לגילוי גופו ו-5 במאי, יום השנה למות הקדושים שלו.
נאה מקרי היא אתר תיירות ידוע בזכות קו החוף שלה.
ההתפתחות הכלכלית והתיירותית של נאה מקרי הייתה מהירה במאה ה-21. אוכלוסייתה הקבועה מונה כמעט 14 אלף תושבים אך בתקופת הקיץ היא בסביבות 55,000–60,000 תושבים, ויש לה אלפי נופשים קבועים שיש להם בית נופש קבוע בעיר.
נאדר נאדרפור (בפרסית : نادر نادرپور;6 ביוני 1929 – 18 בפברואר 2000 ) היה משורר איראני.
הוא נמנה עם משוררים איראניים שעיצבו את השירה הפרסית החדשה או את "השירה החדשה".
אף על פי שנימה יואשיג (1896–1960) ידועה כאבי השירה הפרסית החדשה, המכונה "שירת נימאי" או "שער-נימאי", לפי מספר חוקרי ספרות ושירה נאדר נאדרפור נחשב למשורר מוביל של השירה הפרסית החדשה.
נאדר נאדרפור נולד ב-6 ביוני 1929 בטהראן, איראן.
הוריו שלטו בצרפתית והייתה להם אהבה עמוקה לאמנות, למוזיקה ולהיסטוריה.
אביו, תגי מירזה, היה צאצא של רזה גולי מירזה, בנו הבכור של נאדר שאה.
הבכור מבין שני אחים ושלוש אחיות, נאדרפור גדל במשפחה עשירה.
אביו, שנפטר כאשר נאדרפור היה רק בן ארבע עשרה, היה צייר וגם איש המכיר שירה וספרות.
הוא לימד את נאדרפור הצעיר ספרות פרסית ושירה קלאסית.
אמו הייתה נגנית מוכשרת של כלי המיתר טאר, והיא עזרה לנאדרפור לפתח הערכה למוזיקה.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, החל נאדרפור את הלימודים בבית הספר התיכון איראן-שאהר בטהראן.
כעבור שנה כשאיראן נכבשה על ידי כוחות הצבא של בעלות הברית, נאדרפור, כמו סטודנטים רבים אחרים באותה תקופה, התערב בפוליטיקה והוא השתתף בקבוצת מפלגה לאומנית קטנה.
מאוחר יותר הצטרף למפלגת תודה, שהפכה למפלגה הקומוניסטית הגדולה במדינה.
נאדרפור פרסם גם מספר שירים בכתבי עת אשר כולם נתמכו על ידי מפלגת תודה.
כאשר נאדרפור סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1948, הוא כבר עזב את המפלגה.
למעשה, מאז שנת 1946 נאדרפור היה מודאג מהמשבר איראן-אזרבייג'ן, וכמו סטודנטים לאומניים רבים אחרים, הוא היה משוכנע כי הקומוניזם הסובייטי אינו יכול לספק מענה ללאומנות.
לאחר מכן פעל נאדרפור להבטיח שהבחירות לפרלמנט באיראן יהיו פתוחות, כנות והוגנות.
לכן הוא אהד את החזית הלאומית ומנהיגיה, מוחמד מוסאדק.
בשנת 1950 נאדרפור נשלח לפריז כדי להמשיך את לימודיו בשפה ובספרות צרפתית באוניברסיטת סורבון.
במהלך שהותו בפריז הוא לא רק הפך לסופר עצמאי אלא הוא כתב גם עבור מפלגת "הכוח השלישי" (בפרסית: Nirooy-e Sevvom), שהקים האידאולוג והסופר האיראני חליל מלכי בחסות החזית הלאומית באיראן.
לאחר קבלת התואר הראשון חזר נאדרפור לטהראן והחל לעבוד במגזר הפרטי.
בשנת 1960 ארגן נאדרפור את קריאת השירה הפרסית המודרניסטית הראשונה בטהראן, שנערכה באגודת התרבות של איראן ואמריקה (בפרסית: Anjoman-e Farhangi-e Iran-o Amrika).
בהמשך עבד כיועץ במשרד לאמנויות דרמטיות של משרד האמנות והתרבות (בפרסית: Vezaarat-e Farhang-o Honar).
הוא מונה גם כעורך מגזין התיאטרון (בפרסית: Majaleh-ye Namayesh), ועורך הראשי של כתב העת Monthly of Art and People (בפרסית: Honar-o Mardom).
בשנת 1964 נאדרפור נסע לאירופה.
ברומא הוא המשיך את לימודיו שפה וספרות איטלקית.
הוא גם בילה זמן מה בפריז, למד קולנוע צרפתי, והקדיש זמן כתיבה.
בשנת 1968 הפך נאדרפור לאחד משלושים החברים המייסדים של התאחדות הסופרים האיראנית הראשונה.
הוא היה גם אחד מחותמי המניפסט שלו, יחד עם עוד כמה סופרים ומשוררים איראניים מפורסמים.
כאשר ג'לאל אל-אחמד, הכוח המניע מאחורי ההתאחדות, נפטר בשנת 1969, בחרה האגודה בנאדרפור לדבר מטעמה בטקס ההשכבה.
במשך שנתיים רצופות נאדרפור נבחר כחבר בוועדת ההיגוי לאיגוד הסופרים של איראן.
בשנת 1977, הוא החליט שלא להשתתף פעילות האגודה בגלל חילוקי דעות.
בשנת 1971 הוא החל לעבוד כמנהל המחלקה לספרות עכשווית ב"רדיו והטלוויזיה האיראניים הלאומיים", שם ביים תוכניות רבות על חייהם ויצירותיהם של דמויות ספרות עכשוויות.
נאדרפור נמלט מהמהפכה האיראנית בשנת 1980 לצרפת והתגורר שם עד 1987. בשנת 1987 הוא עבר לקליפורניה.
במהלך מגוריו בארצות הברית נאדרפור נשא מספר נאומים והרצאות באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נאדרפור נפטר מדום לב בביתו בלוס אנג'לס ב-18 בפברואר 2000.
זמן קצר לאחר מותו של נאדרפור, הקימה אלמנתו ג'לה בסירי את קרן נאדרפור בלוס אנג'לס.
מטרת קרן נאדרפור היא לקדם מחקרים חוצי תרבויות וגישות השוואתיות למסורת הספרותית מזרח-מערב על ידי התמקדות במורשתו של המשורר המנוח.
נאדרפור ידוע במחקריו הנרחבים של השירה העכשווית של איראן בנוסף, הוא מוכר בזכות הפרשנויות ההיסטוריהאיראנית במאה ה-20. נאדרפור פרסם את שיריו הראשונים בשנות הארבעים והשלים ארבעה אוספים בשנות השבעים.
שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
נאדרפור נחשב למשורר האיראני בולט ויצירותיו נפוצות במדינות דוברות פרסית כמו אפגניסטן, טג'יקיסטן ופקיסטן.
בשנת 1993 הוא זכה בפרס של Human Rights Watch על פעילותו בגולה.
נאו-אקספרסיוניזם הוא סגנון של ציור ופיסול מודרניסטי מאוחר או פוסט מודרני מוקדם, שהופיע באופן בינלאומי בסוף שנות ה-70. נאו-אקספרסיוניסטים נקראו לעיתים גם טרנסאוונגארד, ג'ונגה ויילד, "New Fauvism" או "Neue Wilden" ("הפראים החדשים").
הסגנון מתאפיין בדגש רב על הבעה סובייקטיבית של רגש ובשימוש גס בחומרים.
הציור הנאו-אקספרסיוניסטי הטיפוסי הוא גדול ממדים ומופק במהירות; כמו כן, הוא לרוב פיגורטיבי, ולעיתים קרובות מציג דימויים אלימים או עגומים, שכמעט נבלעים בערבובייה של פעילות בפני השטח של התמונה.
הסגנון קשור גם בסגנון המופשט הלירי האמריקאי משנות ה-60 וה-70, מתנועת The Hairy Who בשיקגו, מאסכולת הציור הפיגורטיבי של אזור המפרץ בשנות ה-50 וה-60, מההתפתחות של האקספרסיוניזם המופשט, מתקדימים בפופ ארט ומזרם ה-New Image Painting.
מונח זה קשור החל מסוף שנות ה-70 לעבודותיהם של אמנים שדגלו בפיגורטיביות חריפה בשילוב דימויים דמויי קריקטורה, בקרבה סגנונית מסוימת לנאו-אקספרסיוניזם.
המונח New Image Painting נטבע בתערוכה בניו יורק משנת 1978 שהתקיימה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, תחת אותו השם.
הנאו-אקספרסיוניסטים עוררו מחלוקת שנוגעת הן לאיכות האמנות שהפיקו, הן להיבטים מסחריים של הצגתה בפני סוחרי האמנות.
פעילות התנועה לוותה במתודות חדשות ואגרסיביות של מכירה, קידום ושיווק מצדם של סוחרי אמנות וגלריות.
אמנות הנאו-אקספרסיוניזם שלטה בשוק האמנות עד אמצע שנות ה-80. עם זאת, על רקע התנועות השונות שהנאו-אקספרסיוניסטים הושפעו מהן, אמני התנועה ספגו ביקורת על כך שאינם יוצרים עבודות מקוריות אלא רק ממחזרים סגנונות.
כמו כן, הסגנון נתפס על ידי מבקרים רבים, כמו אשיל בוניטו אוליבה ודונלד קוספית, כהחייאת נושאים מסורתיים של ביטוי עצמי מתוך האמנות האירופית, לאחר עשרות שנים בהן האמנות האמריקאית הייתה הדומיננטית יותר.
הערך החברתי והכלכלי של התנועה נידון בלהט בראשית שנות ה-80.
מבקרים כמו בנג'מין בוכלו, האל פוסטר, קרייג אוונס ומירה שור הביעו ביקורת רבה על הקשר בין הציור הנאו-אקספרסיוניסטי לשוק האמנות ההולך ומתרחב, לסלבריטאים, לאנטי-פמיניזם, לאנטי אינטלקטואליזם ולחזרה לנושאים מיתיים ולשיטות אינדיבידואליסטיות; את הנטיות הללו זיהו המבקרים כמיושנות.