tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנודע על ניתוקו של כוח החוד יצאו ממתחם ראש הגשר שני כוחות חילוץ של הצנחנים, מתוגברים בטנקים.
על כוח אחד פיקד סגן מפקד החטיבה יהודה בר, ועל האחר - מפקד גדוד 416 של הצנחנים, סא"ל צביקי נור, ארבע שעות לאחר תחילת הקרב, לאחר לחימה קשה בשטח מכוסה צמחייה עבותה, חברו כוחות אלו עם הקבוצה המנותקת בסרפאום, שתחמושתה עמדה לאזול, וחילצו אותה.
לאחר החילוץ נסוגו כל הכוחות דרומה אל מתחם ראש הגשר.
המתקפה הישראלית נבלמה והפלוגה נהדפה חזרה לראש הגשר, תוך ניהול קרבות קשים בעזרת כח שהוחש לחלצה.
למצרים נגרמו אבדות כבדות, אך המתחם נשאר בשליטתם.
בקרב נפלו 14 חיילי צה"ל ו-35 נפצעו.
בין ההרוגים בקרב היה המשורר סרן בארי חזק.
סרן אסא קדמוני עוטר בעיטור הגבורה על לחימתו בקרב זה.
רופא בתחנת האיסוף, נפתלי הדס, עוטר בעיטור המופת על פעילותו במהלך הקרב.
החייל , שנפל בקרב זה, עוטר אף הוא בעיטור המופת.
בדיעבד הסתבר שהקרב על מיתחמי סרפאום פורש על ידי המטכ"ל המצרי כניסיון לכתר את הארמייה השנייה.
כתוצאה מכך החלו המצרים נסוגים באזור החווה הסינית צפונה, ואיפשרו בכך את הרחבת ראש הגשר כשמונה ק"מ צפונה.
ניסיון נוסף לטיהור השטח שמצפון לראש הגשר
יומיים לאחר הקרב תקפה חטיבה 14 את מוצב ההגנה המצרי "אורחה" שנמצא סמוך לכפר סרפאום, בסיועה של יחידת צנחנים סדירה.
לאחר הקרב ספרו חיילי החטיבה כ-300 חיילים מצרים הרוגים וכן נתפסו 50 שבויים מצריים.
18 חיילי צה"ל נפלו בקרב.
קרב סינופ הוא קרב ימי שניטש ב-30 בנובמבר 1853, בתחילת מלחמת קרים (1853–1856), בין אוניות הצי הרוסי הקיסרי לאוניות הצי העות'מאני.
סינופ הוא נמל-ים בחוף הדרומי של הים השחור, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית וכיום חלק מטורקיה.
שייטת רוסית תקפה שייטת עות'מאנית שעגנה בתוך הנמל והשמידה אותה לגמרי.
השייטת הרוסית מנתה שש אוניות קו, שתי פריגטות ושלוש אוניות משוטה חמושות בפיקודו של אדמירל פאבל נחימוב.
השייטת העות'מאנית, המסוגרת בתוך הנמל, מנתה שבע פריגטות, שלוש קורבטות ושתי אוניות משוטה חמושות בפיקוד אדמירל-משנה עות'מאן פאשה .
בתקופה שקדמה לקרב הכניסו הרוסים לשימוש באוניותיהם תותחים ימיים היורים פגזים נפיצים, ונשק זה הוא שהעניק להם את היתרון המכריע בקרב.
כל הפריגטות והקורבטות העות'מאניות טבעו או עלו על החוף כדי להציל את עצמן; אוניית קיטור אחת הצליחה להימלט.
הרוסים לא איבדו אף אונייה.
קרוב ל-3,000 טורקים נהרגו בהפגזה הרוסית על העיר לאחר הקרב.
תבוסת העות'מאנים בקרב הייתה אחד הגורמים לכניסת צרפת ובריטניה למלחמה לצדו של הסולטאן.
הקרב גם מסמל את קיצה של אוניית המפרשים המלחמתית העשויה עץ ואת הולדת אוניית הקיטור המלחמתית מחופת השריון.
הסיבה היא, כי הפגזים הנפיצים חדרו ללא קושי בעד גופי העץ של האוניות ואחר כך התפוצצו כשהם גורמים לאבידות ולשריפה בתוך האונייה עצמה.
ב־4 באוקטובר 1853, כשבועיים לפני הקרב, בתגובה לכיבוש הרוסי של מולדביה וולאכיה (אז חלק מוילאייט הדנובה העות'מאני), הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, הייתה האימפריה העות'מאנית שקועה בחובות והסתמכה באופן מוחלט על הלוואות מבריטניה וצרפת לצורך הישרדותה.
כתוצאה מכך, נאלצו המנהיגים העות'מאנים להסכים לקיצוצים דרסטיים בכוח הצבא והצי.
הצאר ניקולאי הראשון ראה בכך הזדמנות לקדם תביעות טריטוריאליות של רוסיה בדרום הקווקז ולאורך נהר הדנובה.
ביולי 1853, כוחות רוסיים כבשו מספר נסיכויות ומבצרים עות'מאניים לאורך הדנובה.
ניסיונות הגישור בין הצדדים כשלו, והסולטן העות'מאני אבדילמג'יט הראשון הגיב בהכרזת מלחמה.
בעקבות החשש מהתרחבות רוסית, בריטניה וצרפת פרסמו אולטימטום מקביל: רוסיה רשאית להילחם אך ורק בהגנה עצמית.
כל עוד תישאר רוסיה בהגנה, יישארו המעצמות המערביות נייטרליות.
אך אם רוסיה תפעל "באופן תוקפני", שמרו לעצמן את הזכות להתערב.
הקרבות החלו באופן רשמי ב־4 באוקטובר, עם זירות עיקריות באירופה ובקווקז.
הסולטן אבדילמג'יט הורה על מתקפה מיידית לדחיקת הרוסים אחורה ולהפגנת עוצמה עות'מאנית, לפני שהתמוטטות כלכלית תמנע כל פעולה.
המתקפה לאורך הדנובה נחלה הצלחות מעורבות, אך ההתקפה היבשתית לעבר הקווקז הרוסי הצליחה באופן יחסי.
בסוף אוקטובר, קורפוס הקווקז הרוסי עמד בסכנת כיתור.
ספינות עות'מאניות שהבריחו אבק שרפה לצ'רקסים פעלו בניגוד לאמנת המצרים (Straits Convention), שחוק בינלאומי התחייב לאכוף.
הרוסים הודיעו לקונסול האוסטרי כי הם זכאים לפעול נגד "מעשה פיראטי" זה.
יתרה מזו, רוסיה טענה ששני אנשי מכס נרצחו בטביליסי.
בעקבות פעולות אלו הצאר כבר לא נזקק לתירוץ נוסף לפעולה.
למרות הכרזת המלחמה העות'מאנית, הזירה הימית נותרה שקטה יחסית עד נובמבר, אז נאלץ סגן האדמירל עות'מאן פאשא לעגון בנמל סינופ עקב סערה בים השחור.
כדי לתמוך במתקפה ולספק את כוחותיו לפני בוא השלגים, הורה הסולטן לשלוח שייטת של פריגטות, אוניות קיטור וספינות תובלה להקים מסלול אספקה לצבא העות'מאני בגאורגיה.
עות'מאן פאשא עצמו, על סיפון ספינת המלחמה "אווני אללה" בעלת 60 תותחים, הפליג עם שבע פריגטות, שתי קורבטות ומספר ספינות תובלה לצורך חידוש אספקה לכוחות היבשה.
מאחר שהרוסים לא הצליחו ליירט את השיירה, נותרו כוחותיהם הימיים בסבסטופול.
אבדילמג'יט הורה לשלוח שיירה שנייה בפיקודו של עות'מאן פאשא, אך בשלב זה כבר היה סוף נובמבר, והצי נאלץ לחפש מקלט לתקופת החורף.
הצי עגן לבסוף בסינופ, שם הצטרף לפריגטה "קאיד זאפר", שכבר הייתה חלק מסיור קודם, ולפריגטת הקיטור "טאיף" שהגיעה משייטת קטנה יותר.
העות'מאנים רצו לשלוח אוניות קו לסינופ, אך השגריר הבריטי בקונסטנטינופול, ויקונט סטרטפורד דה רדקליף, התנגד לכך, ולכן נשלחו רק פריגטות.
הפעילות העות'מאנית בים השחור לא נתקלה בתחילה בהתנגדות, אך עם ההידרדרות במצב הקורפוס הרוסי בקווקז, נאלצה סנקט פטרבורג להגיב.
האדמירל פאבל נחימוב קיבל הוראה לרכז את הצי הרוסי וליירט את העות'מאנים.
בין 1 ל־23 בנובמבר נשלחו שייטות רוסיות לים השחור כדי להשיג שליטה.
שתי אוניות קיטור עות'מאניות – "מדג'יר טאדז'ירט" ו"פרוואז באחרי" – נלכדו על ידי הרוסים בקרבות קצרים.
רוסיה הצליחה להשיג שליטה מבצעית על נתיבי הים, אך סופות אילצו את נחימוב לשלוח את רוב אוניותיו לתיקונים.
עם פריגטה אחת, אוניית קיטור ושלוש אוניות קו בלבד, המשיך נחימוב לחפש את עות'מאן ואת השיירה.
ב־23 בנובמבר נצפה דגלו של עות'מאן כשהוא חוזר ונכנס לנמל סינופ.
נחימוב מיהר להציב את אוניותיו לחסימת הנמל, ושלח את הפריגטה היחידה שנותרה להביא תגבורת.
ב־30 בנובמבר הצטרפו שישה כלי שיט נוספים אל נחימוב, בפיקודו של סגן האדמירל פיודור נובוסילסקי, והשלימו את כוחות החסימה בצורת חצי עיגול רופף.
היו צפויים להגיע גם כלי שיט מונעים בקיטור, אך נחימוב החליט לפעול לפני שהעות'מאנים יקבלו תגבורת נוספת.
מצדו, עות'מאן היה מודע היטב לנוכחות הרוסית מאז ה־23 בנובמבר, אך סבר שספינותיו בטוחות בנמל.
לסינופ היו ביצורי נמל משמעותיים, מבצרים בעלי שדות אש חופפים ותותחים רבים.
למרות זאת, עות'מאן לא עשה דבר לשבירת המצור הרוסי הרופף, ואפילו אפשר לחלק מצוותיו לרדת לחוף.
שלוש אוניות קו רוסיות מדרגה שנייה (84 תותחים כל אחת), בפיקוד האדמירל נחימוב, הגיעו לסינופ ב־23 בנובמבר, וגילו את הצי העות'מאני עוגן בנמל תחת הגנת ביצורי החוף המחוזקים בתותחים.
שש אוניות מלחמה מרוסיה, שיצאו מסבסטופול בפיקוד סגן האדמירל פיודור נובוסילסקי – כולל שלוש אוניות קו מדרגה ראשונה עם 120 תותחים כל אחת – הצטרפו לנחימוב ב־28 בנובמבר.
האדמירל נחימוב פעל על פי הוראותיו של אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב להשמיד כל ספינה עות'מאנית שמעבירה אספקה לקווקז.
השייטת שלו כללה שש אוניות קרב מודרניות, שתי פריגטות ושלוש אוניות קיטור, והייתה חמושה בתותחי פיישאן (Paixhans) הכבדים – תותחים שירו פגזים נפיצים – שהופעלו לראשונה בקרב ימי.
הכוחות העות'מאניים כללו שבע פריגטות, שלוש קורבטות ושתי אוניות קיטור חמושות.
הרוסים תכננו להציב את אוניותיהם בשתי שורות שיתקדמו עד לטווח קרוב מהספינות העות'מאניות, ואז יטילו עוגן ויפתחו באש.
בהוראתו של נחימוב, אוניית הקו "אימפרטריצה מריה", בעלת 84 התותחים, הייתה הראשונה שירתה על ספינת הדגל העות'מאנית "אוּני אללה" (Auni Allah), שהייתה חמושה ב־44 תותחים.
ב־30 בנובמבר נכנסה השייטת הרוסית לנמל מצפון־מערב, במבנה בצורת משולש.
נחימוב תמרן את הצי שלו כך שהספינות העות'מאניות נלכדו בין הספינות הרוסיות לבין ביצורי הנמל של סינופ, ובכך יצר מגן לכוחותיו וחשף את העות'מאנים לאש תותחים מהמבצרים שלהם עצמם.
נחימוב פיזר את אוניות הקרב שלו באופן שווה בשתי שורות, כך שכל הנמל כוסה בשדות אש חופפים.
התותחנים הרוסים החלו לפגוע בכל המטרות העות'מאניות.
הפגזים הנפיצים שנורו מהתותחים הרוסיים, בפעם הראשונה בקרב ימי, הציתו מיידית את הספינות העות'מאניות שהיו בנויות מעץ.
המלחים העות'מאניים המבוהלים לא הצליחו כמעט להילחם בשריפות, בזמן שהאש נמשכה ורסיסים התעופפו לכל עבר כמעט ללא הפסקה.
כעבור כ־30 דקות של לחימה, נוקבה ספינת הדגל "אוני אללה" בעשרות פגיעות, ונסחפה אל החוף לאחר שכבל העוגן שלה נחתך.
לאחר מכן תקפה "אימפרטריצה מריה" והשביתה את הפריגטה העות'מאנית "פזלי אללה" (Fazli Allah), שגם היא עלתה באש.
במקביל, שאר הספינות הרוסיות גרמו נזק לפריגטות "ניזאמייה" (Nizamie) ו"דמיאד" (Damiad).
הקורבטה "גולי ספיד" (Guli Sephid) והפריגטה "נאוויק באחרי" (Navek Bakhri) התפוצצו.
רק ספינה עות'מאנית אחת, פריגטת קיטור עם 12 תותחים בשם "טאיף" (Taif), הצליחה להימלט מהקרב, בעוד כל האחרות טבעו או הועלו בכוונה על החוף כדי למנוע את שקיעתן.
היא נמלטה לאיסטנבול והגיעה לשם ב־2 בדצמבר, שם הודיעה לממשל העות'מאני ולאדמירל סטרטפורד מהצי המלכותי הבריטי על התבוסה בסינופ.
לאחר השמדת הצי העות'מאני, תקפו הרוסים גם את סוללות החוף העות'מאניות והחריבו אותן.
במהלך הקרב נהרגו 37 רוסים ונפצעו 229, כאשר לפחות שלוש אוניות קו רוסיות ניזוקו.
האבדות העות'מאניות היו קשות בהרבה: 2,700 מלחים נהרגו מתוך כ־4,200 שהיו במקום, והעיר סינופ עצמה סבלה מהפגזות במשך שישה ימים.
מפקד הצי העות'מאני, עות'מאן פאשא, נפצע ברגלו ונפל בשבי.
כאשר הגיעו דיווחי טלגרף על הקרב לרשויות ברוסיה, בסנקט פטרבורג, התגובה הייתה של שמחה רבה.
הצי הרוסי, שהיה חסר ניסיון וזכה לביקורת רבה, הוכיח את עצמו כמנצח, וההשקעה הכספית הרבה בפיתוחו נראתה כעת מוצדקת.
נערכו מספר נשפים כדי לחגוג את הניצחון, וכן תהלוכה ממומנת על ידי המדינה.
האירוע היה מרשים ביותר, וכלל רקדנים, תזמורות, חיילים שצעדו – אף על פי שלא השתתפו בקרב – ואף פושעים שהולבשו במדים עות'מאנים.
יועצים צבאיים ראו בקרב נקודת מפנה ודחפו להתקנת תותחים היורים פגזים נפיצים על כל אוניות הצי הרוסי.
התגובה בבירה העות'מאנית, קונסטנטינופול, נעה בין דאגה לפאניקה מוחלטת.
רוסיה השמידה שיירת אספקה חיונית וכעת החזיקה בשליטה מבצעית על הים השחור.
הרס ביצורי הנמל פתח את הדרך לפלישה רוסית, ופתאום כל קו החוף של סמסון וטרבזון הפך להיות נתון בסכנה.
יתרה מזו, הפרת רוסיה את המנדט הבריטי־צרפתי למלחמה הצביעה על כך שאין עוד דרך לחזות את פעולותיה של רוסיה, ושייתכן שלא תוסיף עוד "להילחם כשיד אחת קשורה מאחורי הגב".
לדברי ההיסטוריון אורלנדו פייג'ס, התבוסה הובילה למאמצים דיפלומטיים מצד "השער הנשגב" (הממשלה העות'מאנית), כשמוסטפא ראשיד פאשה ניסה בפעם האחרונה לערב את המעצמות המערביות בהסדר מדיני – מהלך שהיה נחוץ כדי לגייסן לצדה של טורקיה במקרה של מלחמה כללית.
ב־22 בדצמבר הסכימו צרפת ובריטניה על הקמת צי משותף בים השחור כדי להגן על הספנות הטורקית.
"טורקיה שומעת מכל עבר שהכיבוש של הנסיכויות על ידי רוסיה הוא עילה למלחמה; והיא לא רק שהכינה את עצמה למצב של הגנה ראויה, אלא אף פנתה בהצלחה רבה לקנאות של המוסלמים שלה ולנאמנות של נתיניה הנוצרים".
המתקפה נתפסה על ידי מדינות חוץ כבלתי מוצדקת, והובילה לגל של רגשות אנטי־רוסיים במערב אירופה.
רבים מהעיתונים הבריטיים הציגו את המתקפה כ"טבח סינופ".
האירוע חיזק את המחנות התומכים במלחמה בבריטניה ובצרפת, וסיפק להם הצדקה לפעולה צבאית במטרה לרסן את התוקפנות הרוסית.
לורד פלמרסטון אף התפטר זמנית מתפקידו בעקבות הפרשה.
אך עד מרץ 1854 ידם של התומכים במלחמה בממשלת בריטניה גברה, וסינופ נתפסה כעילה צודקת למלחמה – אף שלמעשה המוטיבציה המרכזית הייתה לרסן את ההתרחבות הרוסית כחלק מאסטרטגיית שימור מאזן הכוחות באירופה.
"יש להגן על טורקיה מפני תוקפנות...
ניתן לראות זאת כהשפלה מכוונת כלפי המעצמות הימיות...
הספינות הללו נשאו אספקה לבתום, והן הושמדו בנמל טורקי – שהוא שטח טורקי – שבריטניה מחויבת להגן עליו."
סינופ הוצגה בתקשורת לא כל כך כקרב, אלא יותר כמארב, אך תוצאותיה היו משמעותיות מאוד עבור אופייה של הלחימה במאה ה־19 והתפתחות הדוקטרינה הימית.
לפני סינופ, החימוש הימי הסטנדרטי היה תותחים חלקי-קדח (smooth-bore), שירו כדורי תותח, מטחים, רסס וסוגים אחרים של תחמושת מוצקה.
תותחי פיישאן (Paixhans), או מקבילים אזוריים להם, שולבו בציים בקצב איטי, אך רק הציים של צרפת, רוסיה וארצות הברית ביצעו מאמץ כולל לשלבם.
תותחים אלו ייצגו קפיצת מדרגה מובהקת בטכנולוגיית הלחימה הימית, ושברו את "תקרת הזכוכית" של עידן המפרשים.
שלא כמו התחמושת הקודמת, תותחי הפיישאן ירו פגזים נפיצים ולא רק קליעים מוצקים.
הפגזים עצמם גרמו גם לנזק קינטי וגם לנזק נפיץ – כלומר, לא רק פגיעות פיזיות, אלא גם הדלקת שריפות.
בנוסף, התותחים החדשים היו כבדים יותר, בעלי טווח ירי גדול יותר, ויכולת חדירה משופרת בהרבה.
אולם עד 1853 אף צי לא עשה שימוש מקיף בתותחים היורים פגזים נפיצים במסגרת קרב אמיתי.
למעשה, מומחים רבים זלזלו בנשק החדש ובאוניות הגדולות שנדרשו כדי לשאת אותו, בטענה שהן כבדות מדי ללחימה ימית.
תוצאות קרב סינופ היו ברורות – והראו שהנשק החדש אפקטיבי מאוד.
כתוצאה מכך, החלה מרוץ חימוש שבו מדינות רבות חיפשו נואשות דרכים לשדרג את הספינות הקיימות ולהטמיע בהן את התותחים החדשים, ואף לבנות אוניות מחופות שריון חדשות (ironclads) המשלבות את אותם תותחים.
וליקי קניאז קונסטנטין – אוניית קו, 120 תותחים
טרי סוויאטיטֶליה – אוניית קו, 120 תותחים
פאריז' – אוניית קו, 120 תותחים, הפכה לספינת הדגל במהלך הקרב
אימפרטריצה מריה – אוניית קו, 84 תותחים, ספינת הדגל בתחילת הקרב
צ'סמה – אוניית קו, 84 תותחים
רוסטיסלאב – אוניית קו, 84 תותחים
קולבצ'י – פריגטה, 54 תותחים
קאגול – פריגטה, 44 תותחים
אודסה – אוניית קיטור, 4 תותחים
קרים – אוניית קיטור, 4 תותחים
חרסונס – אוניית קיטור, 4 תותחים
אווני אללה – פריגטה, 44 תותחים (עלתה על שרטון)
פזלי אללה – פריגטה, 44 תותחים (במקור האונייה הרוסית "רפאיל", נשרפה ועלתה על שרטון)
ניזאמייה – פריגטה, 62 תותחים (עלתה על שרטון לאחר שאיבדה שני תורנים)
נסין זאפר – פריגטה, 60 תותחים (עלתה על שרטון לאחר שנקרע כבל העוגן)
נאווק באחרי – פריגטה, 58 תותחים (התפוצצה)
דמיאט – פריגטה מצרית, 56 תותחים (עלתה על שרטון)
קאיד זאפר – פריגטה, 54 תותחים (עלתה על שרטון)
נג'ם פישאן – קורבטה, 24 תותחים
פייז מבוד – קורבטה, 24 תותחים (עלתה על שרטון)
קל סאפיד – קורבטה, 22 תותחים (התפוצצה)
טאיף – פריגטת קיטור עם גלגלי משוט, 30 תותחים (נמלטה לאיסטנבול)
ארקֶלְיֶה – אוניית קיטור, 10 תותחים (מצבה לא ברור)
קרב סינגפור הוא קרב שהתרחש מ-31 בינואר 1942 עד 15 בפברואר 1942, בסינגפור, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב החל עם חציית החיילים היפנים את מצר ג'והור לאחר קרב מלאיה.
על אף שבעלות הברית נהנו מיתרון מספרי, היתרון החומרי של היפנים העניק להם את הניצחון.
נפילתה של סינגפור, אז מושבה בריטית, וכניעת הכוחות שבה סימלה את הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
כ-80,000 בריטים, אוסטרלים והודים נפלו בשבי היפנים, והצטרפו לעוד 50,000 שבויים שנתפסו במהלך קרב מלאיה, שקדם לקרב זה.
בשל פעולותיה בסין במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, הטילו בעלות הברית אמברגו על יפן.
מכיוון שארצות הברית הייתה המקור העיקרי של יפן לחומרי גלם ומקורות אנרגיה, אילץ האמברגו את יפן למצוא מקור חדש למשאבים.
מקור זה היה איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), העשירים בנפט וגומי.
מעבר להיות סינגפור נמל חשוב המקשר בין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט, ראו היפנים את חצי האי המלאי כאזור שהשליטה בו הכרחית לטובת פלישה לאיי הודו המזרחית, ולאחר שייכבשו, לשליטה עליהם.
בנוסף, רצו היפנים לחסל את הקהילות הסיניות במלאיה ובסינגפור, אשר העניקו תמיכה כלכלית לסין במלחמתה נגד יפן.
הארמייה ה-25 היפנית חצתה את הגבול מהודו-סין לתוך תאילנד וצפון מלאיה ב-8 בדצמבר 1941, מספר שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור.
מספר שעות לאחר הפלישה, חתמה תאילנד על הסכם עם יפן, שאפשר לצבא היפני להשתמש בבסיסים של הצבא התאי על מנת לפלוש למדינות אחרות בדרום-מזרח אסיה.
לאחר מכן, פנו הכוחות היפנים בתאילנד דרומה וחצו את הגבול למלאיה.
במקביל, החלו מטוסים יפנים בהפצצה שיטתית של סינגפור.
הצבא היפני נתקל בהתנגדות בצפון מלאיה מצד הגיס השלישי של הצבא ההודי ומספר גדודים של הצבא הבריטי, אולם אלה רק עיכבו את היפנים, ולא הצליחו לעצור אותם.
בנוסף, הבריטים אפשרו ליפנים לאגף אותם פעם אחר פעם מכיוון שהניחו שהג'ונגלים של מלאיה הם בלתי עבירים - הנחה שהיפנים הוכיחו כלא-נכונה פעם אחר פעם.
מטוסי חיל האוויר היפני היו מטוסים חדישים וטייסיו היו מיומנים ומנוסים, בעוד חיל האוויר המלכותי במלאיה הכיל רק מטוסים ישנים וצוותים לא מנוסים, על כן השיגה יפן עליונות אווירית בשלב מוקדם של הקרב.
גם בשריון עלו היפנים על הבריטים, ובעוד שהיפנים נעזרו בטנקים על מנת לנוע, לבעלות הברית היה רק טנק אחד בכל מלאיה.
היתרונות היפניים בתאום בין יחידות, בטקטיקה ובניסיון קרבי (הארמייה נלחמה לפני כן בסין), הביאו לכך שהיפנים היו בעמדת יתרון ברורה, על אף שהיו בנחיתות מספרית.
טרם הפלישה, הגיעה למלאיה שייטת בריטית שכללה את אוניית המערכה אה"מ פרינס אוף ויילס ואת סיירת המערכה אה"מ ריפאלס (Repulse) וארבע משחתות.
תפקידו של כוח זה היה לשמש כגורם מרתיע מפני פלישה לחצי האי.
אולם, מטוסים יפניים הטביעו את אוניות המערכה מול חופי מלאיה, מעט אחרי תחילת הפלישה, ובכך אפשרו הנחתת כוחות מן הים על חצי האי.
היפנים ירדו במורד חצי האי המלאי במהירות, תוך שהם מבודדים, מקיפים ומכניעים יחידות הודיות לאורך החוף.
שימוש בטנקים קלים וביחידות רכובות על אופניים, אפשר ליפנים לנוע בקלות דרך הג'ונגלים של מלאיה.
על אף שיחידות נוספות של בעלות הברית הצטרפו לקרב הן לא הצליחו לעצור את התקדמות היפנים דרומה.
ב-31 בינואר, פוצצו יחידות הנדסה בריטיות את הגשר החוצה את מצר ג'והור ממלאיה לסינגפור.
זמן קצר לאחר מכן, החלו כוחות של הצבא היפני - חלקם לבושים כאזרחים סינגפוריים - לחצות את המצר לסינגפור על גבי סירות מתנפחות.
חיל המצב בסינגפור, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל ארתור פרסיבל , מנה 85,000 חיילים, מהם כ-70,000 לוחמים.
הם חולקו ל-38 גדודי רגלים - 13 בריטים, 6 אוסטרלים, 17 הודים ושני מלאים - ושלושה גדודי קלעים.
הדיוויזיה ה-18 הבריטית, בפיקודו של מייג'ור-ג'נרל מרטון בקוויט-סמית', אשר הגיעה כתגבורת, הייתה במלוא כוחה, אך חסרה ניסיון ואימון; שאר היחידות חסרו כוח אדם, חלקן אפילו אוחדו ליחידות חדשות בעקבות מספר האבדות הרב בקרב מלאיה, והגדודים המקומיים חסרו כל ניסיון ואימון.
פרסיבל הטיל על שתי חטיבות מהדיוויזיה השמינית האוסטרלית את הגנת הצד המערבי של סינגפור, כולל את נקודות הנחיתה העיקריות בצפון מערב האי.
האזור היה מכוסה ברובו ביצות ומנגרובים, ונחתך על ידי נחלים ונהרות.
בלב האזור המערבי שכן בסיס חיל האוויר המלכותי הגדול בסינגפור.
החטיבה ה-22 הופקדה על גזרה באורך 16 ק"מ, והחטיבה ה-27 הופקדה על שטח באורך 3,650 מטר, ממערב לגשר לג'והור.
יחידות אלה תוגברו בגדודי קלעים השני והרביעי ובחטיבת הרגלים ה-44 ההודית.
הגיס השלישי, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל לואיס הית', הופקד על הגנת האזור הצפון מזרחי, אשר כלל בסיס ימי.
האזור הדרומי, שכלל את מרבית האזורים העירוניים, היה תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל פרנק קית' סימונס.
כוחותיו מנו כ-18 גדודים, בהם חטיבת הרגלים הראשונה המלאית, החטיבה ה-12 ההודית וכוח מתנדבים.
בזכות שימוש במטוסי ריגול, מסתננים ונקודות תצפית טובות מעבר למצר ג'והור, היה לגנרל טומויוקי ימאשיטה, מפקד הארמייה ה-25, ולאנשי מטהו ידע רב על פריסתם של כוחות בעלות הברית, והחל ב-3 בפברואר 1942, החלו היפנים בהרעשה ארטילרית של סינגפור.
בימים שלאחר מכן, התגברה בהדרגה ההרעשה, ואליה נוספו הפצצות מהאוויר בידי מפציצים יפניים, אשר שיבשו את קווי התקשורת של בעלות הברית והקשו על ההכנות להתגוננות מפני הפלישה.
תותחי החוף של סינגפור, שכללו סוללה בת שלושה תותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ) וסוללה נוספת בת שני תותחים בעלי קליבר זהה, נטענו בעיקר בפגזים חודרי-שריון ובמעט פגזים נפיצים.
פגזים חודרי שריון נועדו לבקע את לוחות השריון שהגנו על ספינות מלחמה, ולכן לא היו יעילים לעצירת כוחות רגלים, ואילו המחסור בפגזים נפיצים נבע מהנחתם של הבריטים כי צבא פולש לא יגיע מצפון, אלא בדרך הים.
תחת פיקודו של גנרל ימאשיטה נמצאו כ-30,000 חיילים, בשלוש דיוויזיות: דיוויזיית המשמר הקיסרי, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל טאקומה נישימורה, אשר כללה חטיבת שריון קל, הדיוויזיה החמישית, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל טקורו מטסוי והדיוויזיה ה-18, בפיקודו של רנייה מוטגוצ'י.
פיצוץ הגשר המחבר בין סינגפור למלאיה גרם לעיכוב של שבוע בפלישה היפנית.
ב-8 בפברואר 1942, בשעה 22:30, החלה הפלישה, כאשר חיילים מהדיוויזיות החמישית וה-18 החלו חוצים את מצר ג'והור לכיוון סינגפור על גבי כלי שיט.
היפנים התקדמו לכיוון חוף סארימבון, אשר ההגנה עליו הופקדה בידי החטיבה ה-22 האוסטרלית.
על אף ההגנה העיקשת מצד האוסטרלים, הפשיטה היפנית לא נעצרה.
בצפון מערב האי, ניצלו היפנים פרצות בהגנה הדלילה, כגון נהרות ונחלים, ועלו לחוף.
עד השעה 01:00, נסוגו החטיבות ה-22 וה-44, ועד הבוקר, הנחיתו היפנים כ-13,000 חיילים בצפון מערב האי.
את החיפוי האווירי לכוחות הקרקע של בעלות הברית סיפקה טייסת 232 של חיל האוויר הבריטי.
ב-3 בינואר 1942, נשלחו לסינגפור 51 מטוסי קרב מדגם הוריקן, ואיתם 24 טייסים, שהיוו את גרעין הטייסת.
הטייסת החלה לפעול ב-20 בינואר משדה התעופה בקָלאנג, שכן היה זה שדה התעופה היחיד שלא היה בטווח הארטילריה היפנית.
מול טייסת 232 ניצבו מטוסי A6M זירו יפניים, אשר עלו על המטוסים הבריטים במספר ולעיתים אף בביצועי טייסיהם.
בתאריכים 27-30 בינואר 1942, הגיעו עוד 48 מטוסי הוריקן עם נושאת המטוסים "אה"מ אינדומיטבל" (Indomitable), ועברו לבסיסים יבשתיים בסומטרה.
הגעתם הבלתי-מאורגנת של המטוסים, בשילוב עם מערכות התרעה מוגבלות, אפשרו לטייסים היפניים להשמיד חלק גדול מהמטוסים בעודם על הקרקע בסינגפור ובסומטרה.
בבוקר הפלישה היפנית, ב-8 בפברואר, התקיימו מספר קרבות אוויר מעל מערב האי.
עשרת מטוסי ההוריקן האחרונים הוזנקו מבסיסם שבקלאנג, והתייצבו מול מבנה יפני בן 84 מטוסים, שעליו הוטל לחפות על ההחפה.
הלחימה נמשכה במהלך כל היום, ובסופו, לאחר שהתברר כי הטייסת איבדה כל יכולת התקפית, וכי שדה התעופה בקלאנג כבר לא שמיש בשל הפצצות, הורה פרסיבל למטוסים הנותרים לנחות בסומטרה.
לאחר קרב זה, שלטה יפן לחלוטין בשמי סינגפור.
בערב 10 בפברואר, הורה פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכוחות הבריטים בדרום-מזרח אסיה, על העברת כל צוותי האוויר של בעלות הברית לאיי הודו המזרחית.
ב-9 בפברואר החלו היפנים לנחות בדרום מערב סינגפור, שם נתקלו בחטיבה ה-44 ההודית.
כוחות בעלות הברית נסוגו והקימו קו הגנה חדש שנקרא "קו ג'וֹרוּנג", מזרחית לעמדות המקוריות שלהם.
החטיבה ה-27 האוסטרלית, אשר הגנה על רצועת החוף שממערב לגשר לג'והור, נתקלה לראשונה ביפנים כאשר כוחות המשמר הקיסרי הגיעו לחוף בשעה 22:00. החפה זו נתקלה בהגנה נחושה מצד האוסטרלים והיפנים ספגו אבדות רבות מאש מרגמות ומכונות ירייה.
אולם, בסופו של דבר הצליחו היפנים להקים ראש גשר שהצליח לעמוד בפני ההגנה האוסטרלית.
ההתקפה היפנית פגעה בקווי התקשורת של בעלות הברית, והחטיבה ה-27 איבדה קשר עם החטיבה ה-22. מחשש פן תכותר, ועל אף ההצלחה היחסית שלה, הורה מפקד החטיבה ה-27 על נסיגה, ובכך הותיר את רצועת החוף הצפונית שמצפון לגשר בידי היפנים.
תפיסת החופים הצפוניים אפשרה ליפנים להעלות לחוף כוחות שריון, אשר עם עלייתם התחילו בהתקדמות דרומה, לכיוון מרכז סינגפור.
הטנקים אפשרו לימאשיטה לאגף את החטיבה ה-22 בקו ג'ורונג, ולעקוף את הדיוויזיה ה-11 ההודית, שהוצבה במערב האי.
אולם, היפנים לא ניצלו את ההזדמנות להיכנס לעיר עצמה.
ב-10 בפברואר, שלח ראש ממשלת אנגליה, וינסטון צ'רצ'יל, מברק לויוול בו מסר לו כי גורל האימפריה הבריטית כולה נתון בידיו, וכי חובה על כל החיילים והקצינים להילחם עד הסוף המר ובכל מחיר.
הכניעה נאסרה לגמרי על כוחות בעלות הברית בסינגפור.
האספקה היפנית החלה להצטמצם, וימאשיטה ידע כי אם תתארך הלחימה בסינגפור הוא עלול להפסיד.
על כן, ב-11 בפברואר, הגיש ימאשיטה לפרסיבל דרישה לכניעת כוחות בעלות הברית.
בשלב זה, מצבת הלוחמים של החטיבה ה-22, אשר נשאה ברוב נטל הגנת האי, הצטמצמה לכדי מספר מאות אנשים.
יום לאחר מכן, כבשו היפנים את אזור בוקיט תימה (Bukit Timah), שם נמצאו מחסני תחמושת ודלק של בעלות הברית, וחשוב מכך, מאגרי המים העיקריים של סינגפור.
הכוחות נסוגו לדרום מזרח האי, שם הקימו קו הגנה חדש, ואליהם הצטרפו החטיבה ה-44 והחטיבה המלאית הראשונה.
ב-13 בפברואר לא נרשמה התקדמות יפנית, שכן הם נעצרו על קו הגנה זה, ורותקו בעיקר על ידי רגימנט מלאי בפאסיר פאנג'אב (Pasir Panjang).
באותו יום, בעקבות אובדן מקורות המים ושטחים נרחבים ליפנים, החל פרסיבל לקבל הצעות מקציני מפקדתו להיכנע.
אולם, פרסיבל סירב להצעות אלה, אך בד בבד, פנה לממונים עליו בבקשה דומה.
הוא קיבל מברק מוויוול בג'אווה, בו נאמר לו כי עליו להמשיך את הלחימה כל עוד הוא מסוגל להסב לאויב נזק.
כאשר יראה כי אפסו כוחותיו, אישר לו ויוול להיכנע.
עוד באותו היום, הוצא להורג קפטן פטריק הינאן, אשר שירת כקצין קישור עם הצבא ההודי.
הוא נאשם בכך שבאמצעות מכשיר קשר סייע ליפנים ליירט מטרות ולהפציץ שדות תעופה בצפון מלאיה.
הוא נעצר ב-10 בדצמבר ונשפט במשפט צבאי בינואר.
הוא הוצא להורג ב-13 בפברואר בחוף הדרומי של סינגפור, וגופתו הושלכה לים.
ביום המחרת, המשיכו בעלות הברית להילחם.
האוכלוסייה האזרחית של האי התרכזה באזור שנמצא עדיין בשליטת בעלות הברית, אך ההפגזות הארטילריות והפצצות מהאוויר התחזקו והביאו לאבדות רבות.
ב-14 בפברואר בשעה 13:00, התקרבו חיילים יפנים לבית החולים אלכסנדרה.
קצין בריטי, אשר יצא לקראת הכוחות המתקדמים עם דגל לבן, נדקר באמצעות כידון רובה ומת במקום.
עם הכנסם לבית החולים, הרגו היפנים מספר חולים, חלקם במהלך ניתוח, ואיתם גם רופאים ואנשי צוות.
ביום שלאחר מכן, כ-200 גברים - חולים ואנשי צוות - נדרשו לצעוד לאזור תעשייתי סמוך לבית החולים.
כל אדם שנפל בדרך נדקר למוות.
באזור התעשייתי הוכנסו כל האסירים לתאים קטנים ונכלאו למשך הלילה, אשר במהלכו מתו אחדים כתוצאה מהתנאים בהם נכלאו.
בבוקר המחרת, נדקרו למוות כל שאר האסירים, מהם ניצלו חמישה בלבד.
בבוקר 15 בפברואר, פרצו היפנים את קו ההגנה האחרון של בעלות הברית.
המזון, המים והתחמושת בעיר כמעט ואזלו, תחמושת תותחי הנ"מ אזלה, ויותר לא ניתן היה להדוף את התקפות האוויר של היפנים, שגרמו לאבדות רבות.
בנוסף, עריקה בקרב החיילים הגבירה את חוסר הסדר בעיר.
בשעה 09:30 כינס פרסיבל את קציניו, ונועד עמם לגבי האפשרויות הקיימות.
האפשרות הראשונה הייתה לצאת למתקפת-נגד, ולנסות ולכבוש את אזור בוקיט תימה, על מצבורי המזון והתחמושת שלו, ובתוך כך להרחיק את הארטילריה היפנית שהתמקמה בגבעות שבאזור.
כל הנוכחים בדיון הסכימו כי התקפת-נגד אינה אפשרית, ועל כן בחר פרסיבל להיכנע.
משלחת - מורכבת מקצין מטה, ממזכיר המושבה ומתורגמן - יצאה למפקדה היפנית, ברכב שנשא את דגל הממלכה המאוחדת ודגל לבן.
המשלחת חזרה למפקדת בעלות הברית ומסרה לפרסיבל כי היפנים דורשים כי הוא עצמו יצא בליווי קציני מטה למפעל פורד שבבוקיט תימה, שם ימסור לו ימאשיטה את תנאי הכניעה.
כניעה ללא תנאי של כל הכוחות הלוחמים (צבא, חיל ים וחיל אוויר) באזור סינגפור.
החיילים יניחו את נשקם בשעה 20:30.
על כל הכוחות להישאר בעמדותיהם עד לקבלת הוראות נוספות.
על כל אמצעי הלחימה, הציוד הצבאי, הספינות, המטוסים והמסמכים המסווגים להמסר לידי היפנים בשלמותם.
על מנת למנוע ביזה ואי-סדר, יוקם כוח שיטור של 1,000 חיילים בריטים חמושים, אשר ישמרו על הסדר במהלך נסיגת בעלות הברית, ויפעלו עד שיוחלפו על ידי חיילים יפניים.
מוקדם יותר באותו היום, הורה פרסיבל כי עד השעה 16:00 יש להשמיד את כל המסמכים והציוד הטכני המסווג, ואת התותחים הגדולים.
ימאשיטה ערב לפרסיבל כי לא יאונה כל רע לנתינים הבריטים בסינגפור.
בעקבות כניעת בעלות הברית החלה תקופה של כיבוש יפני בסינגפור, ושם העיר שונה לשונאן-טו (Shōnan-tō 昭南島), שפירושו "אי הזוהר הדרומי".
היפנים פתחו מיד בצעדים כנגד האוכלוסייה הסינית במקום, וזאת בשל חשדנותם בתמיכה בסין, שנמצאה במצב מלחמה עם יפן באותו זמן.
רבים מאזרחי סינגפור ממוצא סיני הוצאו להורג בטבח סוק צ'ינג .
היפנים לא חסו על קבוצות אתניות אחרות, כגון מלאים והודים, והוציאו להורג אזרחים רבים.
האזרחים הנותרים סבלו רבות תחת המשטר היפני, שהחזיק מעמד במשך שלוש שנים וחצי.
רבים מהחיילים הבריטים והאוסטרלים שנפלו בשבי נותרו בסינגפור והושמו בכלא "צ'אנג", בו מתו רבים מהם.
אלפים אחרים נשלחו על סיפון ספינות כלא לחלקים אחרים של אסיה, על מנת שישמשו כפועלי כפייה באתרים כגון מסילת הרכבת תאילנד-בורמה.
רבים מהם מתו במהלך המסע ובמהלך העבודות.
היפנים גייסו בהצלחה חיילים הודים שבויים רבים.
מתוך 40,000 שבויים הודים בסינגפור בפברואר 1942, 30,000 התגייסו לצבא ההודי הלאומי הפרו-יפני, אשר נלחם בבעלות הברית במערכה על בורמה כחלק ממדינת אזאד הינד.
עם זאת, הודים רבים סירבו להתגייס והפכו לשבויי מלחמה.
רבים מהם הפכו לעובדי כפייה וסבלו תחת השלטון היפני.
מאלה, שרדו כ-6,000 הודים, אשר שוחררו לבסוף בידי כוחות אמריקאיים ואוסטרליים.
לאחר כניעת יפן ב-1945, נשפט גנרל ימאשיטה בבית משפט צבאי לפשעי מלחמה במנילה, על פשעים שביצע בפיליפינים באותה שנה, אך לא על פעולות חייליו במלאיה או בסינגפור.
הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בפיליפינים ב-1946.
עלילת הסרט הידוע הגשר על נהר קוואי מתרכזת סביב קולונל בריטי בשם ניקולסון שהובא לתאילנד למחנה שבויים כשהוא מפקד על גדוד שבויים שלם שנשבה עמו בכניעה בסינגפור.
קרב סן מתאו, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, נערך בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו-הונגרי בפסגת ההר סן מתאו והיה הקרב שניטש במקום הגבוה ביותר בהיסטוריה הצבאית עד למלחמת קרגיל בין הודו ופקיסטן בהרי ההימליה במחוז קשמיר ב-1999.
הר סן מתאו נמצא בצפון איטליה, בחבל טרנטינו - אלטו אדיג'ה ומתנשא לגובה 3,678 מטר.
בתחילת 1918 הקימו האוסטרים על פסגתו מוצב ובו תותחים שסיכנו את מעבר הצבא האיטלקי באזור.
ב-13 באוגוסט 1918 כבשה יחידה אלפינית איטלקית את המוצב בהתקפת פתע.
חלק מהחיילים האוסטרים נפלו בשבי והשאר נסוגו למקום נמוך יותר.
כיבוש סן מתאו גרם לאוסטרים מפח נפש והם החלו לרכז כוחות להתקפת נגד.
ב-13 בספטמבר 1918 פתחו האוסטרים בהפגזה כבדה על ההר ומיד לאחר מכן התקיפו 150 חיילים מהיחידה האלפינית וכבשו את ההר.
התותחנים האיטלקים השיבו באש, אך בשגגה נהרגו בהפגזה גם איטלקים.
עם תום הקרב נמנו לאוסטרים 17 הרוגים ולאיטלקים - עשרה.
היה זה הניצחון האחרון של הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
חודש לאחר מכן ניצחו האיטלקים בקרב ויטוריו ונטו והמלחמה הסתיימה.
בקיץ 2004, מתחת לפסגת ההר, נתגלו גופותיהם הקפואות של שלושה חיילים אוסטרים בתוך הקרח.
קרב סקרה היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, אשר התחולל בשלהי מאי 1918 בין כוחות צבא ממלכת יוון לכוחות צבא ממלכת בולגריה סמוך לכפר סקרה שביוון.
הקרב הסתיים בניצחון היוונים ובכניעת מאות רבות של חיילים בולגרים, וכן המחיש את המורל הירוד שבו היו נתונים חלקים נכבדים מהצבא הבולגרי ואת הפיכתו של הצבא היווני לכוח לחימה משמעותי בחזית.
בשלהי 1915 הוכרעה המערכה על סרביה, והכוח האנגלו-צרפתי שהונחת בסלוניקי ניהל קרבות מאסף במהלך נסיגתו חזרה לאזור סלוניקי לצורך הגנה על הגזרות החולשות על העיר, תוך ביצורו של קו הגנה אשר כונה בהמשך החזית המקדונית או חזית סלוניקי.
המלך היווני קונסטנטינוס הראשון הודיע על נייטרליות הממלכה בהתאם לסיכום מוקדם עם הבולגרים.
למרות ההסכם, החל מינואר 1916 חדרו כוחות בולגריים לשטח יוון, ועד אוקטובר כבשו את פלורינה ואזורים נרחבים במזרח תראקיה, ובכלל זה העיר קוואלה.
הצטרפות יוון למלחמה ובעיות המשמעת בצבא הבולגרי
בשלהי 1916 החלו בסלוניקי מהומות שהובלו על ידי אלפתריוס וניזלוס ופנאיוטיס דנגליס אשר כוונו נגד המלך היווני, במטרה לצרף את היוונים למערכה לצד מדינות ההסכמה.
כ-60,000 מתומכי וניזלוס הועברו מכרתים ליוון והחלו לנוע לכיוון הבירה אתונה.
ב-11 ביוני 1917 ויתר המלך קונסטנטינוס הראשון על כיסאו ויצא לגלות, ובמקומו הוכתר בנו, אלכסנדר הראשון.
יואניס מטאקסס התפטר ווניזלוס התמנה לראש הממשלה.
ב-2 ביולי הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז.
במקביל החלו בעיות משמעת בארמייה הבולגרית הראשונה אשר ניצבה בקו החזית מול היוונים.
אלו פרצו בגלל תשישות החיילים שלא היו ערוכים למלחמה ארוכת ימים, סבלו ממורל נמוך וסלדו מיחסה של הקצונה הגרמנית אליהם.
הצבא היווני בפיקודו של דנגליס עבר ארגון מחדש, ובכלל זה הקמת אוגדות חדשות, מעבר אימונים והצטיידות בנשק חדיש.
קרב סקרה היה טבילת האש המשמעותית הראשונה של הכוחות היווניים ומבחן כוח לרמת חיילותם אל מול המערך המבוצר הבולגרי.
הבולגרים בנו מאחז מבוצר באזור רכס הרי פייקו בין שלוש פסגות שהתנשאו בתצורת מסיב, שהמרכזית בהן הייתה פסגת סקרה אשר מתנשאת לגובה של 1,097 מטרים, בסמוך לכפר היווני סקרה, וממוקמת מערבית לעיר המקדונית גבגליה.
במהלך 1916 ו-1917 ביצרו הבולגרים את עמדותיהם בשני קווי הגנה בצורת משולש.
בכל קו מוקמו מוצבים במרחק של כמה מאות מטרים האחד מהשני ובהם הוצבו חיילי רגלים.
תנאי הגישה לאזור היו קשים במיוחד ומיקום הקו הבולגרי וביצורו המקיף אמור היה למנוע את הבקעתו.
הכוח היווני שנמנה עם הגיס להגנת האומה, בפיקודו של אמנואיל זימברקקיס, תקף בכוח של ארבעה רגימנטי רגלים, ה-1 (של סרס), ה-5, ה-6 (של הארכיפלג האגאי) וה-7 (של כרתים).
היוונים קיבלו חיפוי ארטילרי מכוח ארטילרי צרפתי ומשני תותחי 8 אינץ' בריטיים.
על המתחם המבוצר בסקרה הגנו אלמנטים מאוגדת הרגלים החמישית, "דנובה", בפיקודו של איוואן בונצ'ב, אשר הייתה חלק מהארמייה הראשונה.
על הקו הראשון הגנה חטיבת הרגלים השלישית שהורכבה משלושה רגימנטים ועל הקו השני הגנו שלושה רגימנטים בולגריים, אשר אליהם נספח הרגימנט ה-45 הגרמני, והם שימשו גם ככוחות עתודה.
ב-29 במאי פתח אגד ארטילרי צרפתי, שאליו נספחו שני צוותי תותחי 8 אינץ' בריטיים, בהרעשה ארטילרית על העמדות המבוצרות של הבולגרים בסקרה.
ב-30 במאי עם שחר, לאחר 13 שעות הפגזה רצופה, החלה מתקפת בזק יוונית בכוח של ארבעה רגימנטים, תוך חיפוי ארטילרי, שהצליחה להבקיע את קו ההגנה הראשון לקראת השעה 11:00 בבוקר.
הבולגרים יצאו להתקפות נגד שנהדפו בקלות, ולקראת השעה 14:00 הובקע גם קו ההגנה השני.
לבולגרים היו בין 500 ל-600 הרוגים בקרב ובשלב מסוים הפסיקו יחידות מסוימות מהצבא הבולגרי להילחם והחלו להיכנע.
היוונים שבו 1,700 חיילים בולגרים, מתוכם 35 קצינים, ונטלו ציוד שלל רב.
לצבא היווני היו 2,832 נפגעים ונעדרים.
הצבא היווני נערך למתקפות נגד בולגריות נוספות, ולאזור הגיעו תגבורות צרפתיות, אך הכוחות הבולגריים שהיו במורל נמוך לא התקיפו, ולמעשה ויתרו על המאחז החשוב.
מקור נוסף מציין כי הכוחות הבולגריים סירבו לצאת למתקפת נגד נוספת.
בנוסף למטרה הצבאית, הייתה ליוונים גם מטרה פוליטית במתקפתם – לחזק את תמיכת דעת הקהל היוונית בראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס ולהגביר את האמון בכוחו של הצבא היווני.
הפיקוד הצבאי של מדינות ההסכמה נוכח שניתן לסמוך על הכוח הצבאי היווני במסגרת התכנון הכולל למתקפה אשר תבקיע את קווי החזית.
בצבא הבולגרי עוררו תוצאות הקרב טלטלה.
מפקד החזית, הגנרל ניקולה ז'קוב, הדיח את מפקד הארמייה הראשונה, הגנרל דימיטר גשוב, ובמקומו מונה סטפן נרזוב.
הפיקוד הגרמני העליון העריך שהצבא הבולגרי לא מסוגל עוד לבצע מהלכים התקפיים, אך למרות תוצאות הקרב עדיין סבר שמערך כוחות מעצמות המרכז בחזית יוכל לעמוד במתקפת הבקעה כוללת.
קרב סקיגהארה (ביפנית: 関ヶ原の戦い), היה הקרב המכריע שסלל את דרכו של טוקוגאווה איאיאסו להפוך לשוגון יפן, והתרחש ב-21 באוקטובר 1600. אף על פי שלאחר הקרב הזדקק טוקוגאווה לשלוש שנים נוספות על מנת לבסס את שליטתו במדינה, נחשב קרב סקיגהארה לראשית שוגונות טוקוגאווה, השוגונות האחרונה בהיסטוריה של יפן.
אף על פי שטויוטומי הידיושי, ראש שבט אודה, איחד את יפן וביסס את שליטתו במדינה ב-1590, כישלון פלישותיו לקוריאה החלישו מאוד את שבטו, ובמיוחד את המערכת הבירוקרטית שתמכה בשבט לאחר מותו ב-1598. לאחר מות ומות אחיו הידֶנאגה, החלו הגורמים השונים בשבט להתעמת, עד שפרץ מאבק גלוי.
בין המבקרים הגדולים של הביורוקרטים של שבט אודה היו קָטוֹ קיומאסה ופוקושימה מסנורי, וטוקוגאווה גייס אותם בהתקפתו על שבט אודה.
באותה עת היו כוחו והשפעתו של טוקוגאווה איאיאסו שווים לאלה של שבטו של טויוטומי, והחלו לצוץ שמועות לפיהן הוא מתכוון לנכס לעצמו את מורשת איחוד יפן, כפי שעשה טויוטומי לאודה נובונאגה.
נאמני טויוטומי ראו בגיוסם של קטו ופוקושימה הוכחה לכך.
לאחר מכן עלתה תאוריית קשר בנוגע להתנקשות בחייו של טוקוגאווה, והאחרון אילץ את נאמני טויוטומי לציית לו.
אולם, אחד מנאמנים אלה, אוּאֶסוּגי קָגֶקאצוּ, המרה את פיו של טוקוגאווה והקים צבא.
בתגובה דרש ממנו טוקוגאווה להגיע לבירה קיוטו, ולהסביר את מעשיו בפני הקיסר, אך אואסוגי גינה את טוקוגאווה וטען שהוא מפר את החוקים שקבע הדיושי.
טוקוגאווה ביקש את עזרתם של מספר נאמנים לו, ויחד עמם יצא צפונה על מנת לתקוף את צבאו של אואסוגי.
באותה עת ניצל אישידה מיצונארי, מנאמני טויוטומי, את ההזדמנות, כרת ברית עם אואסוגי ואף כלא מספר דאימיו נאמנים לטוקוגאווה באוסקה.
כששמע על כך טוקוגאווה הוא השאיר חלק מצבאו על מנת להעסיק את אואסוגי, ופנה מערבה על מנת להתעמת עם אישידה.
אישידה מיהר לכרות ברית עם מספר דאימיו והכריז מלחמה על טוקגאווה בעודו מטיל מצור על טירת פושימי, שהייתה בשליטת אויבו.
לאחר מכן כבש צבאו מספר מאחזים של צבא טוקוגאווה באזור קנסאי, והמשיך להתקדם לכיוון אזור סקיגהארה.
טוקוגאווה החליט לפרוס את כוחותיו בהתאם, ושלח את אחד מפקודיו לפגוש בכוחות האויב הבאים ממערב.
אז פנה לכיוון טירת אוסקה.
בנו של טוקוגאווה, הידטאדה, הוביל קבוצה נוספת בדרך נקסנדו, בדרכו להטיל מצור על טירתו של בעל בריתו של אישידה, סנדה מסיוקי.
על אף היתרון המספרי ממנו נהנה טוקוגאווה לא הצליחו חיילו לפרוץ את הטירה המבוצרת היטב.
באותה עת צרו כוחות גדולים ממחנה טויוטומי על טירתו של הוסוקאווה פוג'יקטה בקיאי.
בשל שתי תקריות אלה נעדרו חיילים רבים משני הצדדים מקרב סקיגהארה.
לאחר שנודע לו שטוקוגאווה עושה דרכו לאוסקה, החליט אישידה להפנות את כוחותיו לסקיגהארה, ושני המחנות החלו להתפרס בשדה הקרב ב-15 בספטמבר.
צבאו של טוקוגאווה מנה 88,888 חיילים וצבאו של אישידה מנה 81,890 חיילים.
כעשרה אחוזים מכלל החילים בשדה הקרב נשאו רובים ונשק חם מסוגים אחרים.
אף על פי שצבאו של אישידה החזיק ביתרון הטקטי, טוקוגאווה גייס למחנהו רבים מהדאימיו של מערב יפן בהבטחות של מתן אדמות ויחס מועדף אם יחליפו צדדים.
שניים מהדאימיו האלה היו קיקאווה הירואיאה וקובָּיַקאווה הידאקי, וצבאותיהם החזיקו בעמדות שאפשרו להם לאגף את צבאו של טוקוגאווה משלושה צדדים.
אולם קיקאווה האמין שטוקוגאווה עתיד לנצח בקרב ועל כן כרת איתו ברית סודית בה התחייב לא להשתתף בקרב.
צבאו היווה את הקו הקדמי של צבא המערב ובעת הקרב טען קיקאווה שערפל מונע מצבאו להתקדם, ובכך בעצם שיבש את כל מערך ההתקפה של הצבא.
קוביקאווה, אף על פי שנענה לקריאתו של טוקוגאווה, נותר נייטרלי בשדה הקרב.
בשלב מתקדם בלחימה הורה טוקוגאווה לרובאים שלו לירות לכיוון הגבעה עליה עמדו קוביקאווה וחייליו, וזאת על מנת לעודד אותו לצאת לפעולה.
הפעולה צלחה וקוביקאווה הצטרף מיד לצדו של טוקוגאווה, בעוד צבאו מטה את הכף בקרב.
אולם, מספר דאימיו מצבאו של טוקוגאווה ראו בפעולה זו של קוביקאווה בגידה, ועל כן החליפו צדדים במהלך הקרב, והטו את הכף פעם נוספת.
אף על פי כן, לאחר עריקתו של קוביקאווה החל הצבא המערבי להתמוטט, והמפקדים התפזרו ונסו משדה הקרב.
חלקם נהרגו במנוסתם, חלק הצליחו להימלט חזרה לנחלותיהם, חלקם ביצעו ספוקו וחלקם, כמו אישידה מיצונארי, נשבו והוצאו להורג.
בתום הקרב חילק טוקוגאווה את האדמות מחדש, תוך שהוא מתחשב בבעלי בריתו על חשבון אויביו, מגלה שבטים רבים מנחלותיהם ההיסטוריות ונוטל לעצמו את מרבית נחלות טויוטומי לשעבר.
לאחר הוצאתם להורג של אישידה ובעלי בריתו, הצטמטמה מאוד השפעתו של שבט אודה ונאמניו.
בזמנו נחשב הקרב לעימות פנימי בין יורשיו של טויוטומי, אך לאחר שהכתיר טוקוגאווה עצמו לשוגון, תואר שהתפנה מאז נפילת שוגונות אשיקאגה עשרים ושבע שנים לפני כן, והקים את שוגונות טוקוגאווה, שהחזיקה מעמד כמאתיים חמישים שנים, קיבל הקרב חשיבות רבה יותר.
ההיסטוריון של שוגונות טוקוגאווה, היאשי גָהו, כתב ב-1664 שטוקוגאווה הביס את כל חורשי הרעות שממלכה, והשכין שלום שיימשך עוד עשרות אלפי שנים.
בעוד שרבים מהשבטים היו מרוצים ממעמדם החדש לאחר הקרב, השבטים המפסידים התמרמרו עקב הגלייתם מנחלות אבותיהם.
שלושה שבטים הפכו להיות מרכז ההתנגדות לשוגונות טוקוגאווה:
שבט מורי, בהנהגת מורי טרומוטו, שנאלץ לעבור מנחלתו באקי (כיום מחוז הירושימה), לצ'ושו, אף על פי שלא השתתף בקרב באופן פעיל.
שבט שימאזו, בהנהגת שימאזו יושיהירו, ספג ביקורת בעקבות כישלונו באיסוף מודיעין, ואף על פי שלא נאלץ לעזוב את נחלתו בסצומה, לא הפך השבט לנאמן לשוגון.
המרחק הגדול בין האן סצומה, שבקיושו, לאדו הבירה אפשר לשבט לשמור על מידה מסוימת של אוטונומיה.
שבט צ'וסוקָבֶּה, בהנהגת צ'וסוקבה מוריצ'יקה, איבד את כל אדמותיו בנחלת טוסה לטובת שבט ימגוצ'י, והנהגתו הוצאה להורג.
האיבה בין בני השבט לשליטיהם החדשים נמשכה שנים רבות לאחר מכן, והגבירו את האיבה כלפי השוגונות.
צאצאי שלושת השבטים האלה עתידים לשתף פעולה בהדחת שוגונות טוקוגאווה כ-250 שנה לאחר מכן, במהלך שהוביל לרסטורציית מייג'י.
הקרב הופיע במשחק Total War: Shogun 2
הקרב והתככים הפוליטיים שסבבו אותו היוו את הבסיס ההיסטורי לספרו של ג'יימס קלאוול שוגון.
הקרב היווה בסיס לסרט הקולנוע קרב סקיגהארה שיצא לאקרנים באוגוסט 2017.
קרב סנדפו הוא קרב במלחמת רוסיה–יפן שהתרחש ב-25-29 בינואר 1905 דרומית לעיר שן-יאנג.
בקרב השתתפו מעל ל-400 אלף חיילים ולאחריו נסוגו הרוסים צפונה לכיוון שן-יאנג.
לאחר הפסד בקרב נהר שאה הרוסים התארגנו בקו הגנה כ-60 ק"מ דרומית לעיר שן-יאנג והמשיכו בהעברת תגבורת לצבא הלוחם.
בתחילת ינואר 1905, פורט ארתור נפל לידי היפנים לאחר מצור ממושך, הארמייה ה-2 השתחררה ממשימתה העיקרית והחלה להתארגן להעברה צפונה.
אלכסיי קורופטקין החליט להתחיל במתקפה חדשה עוד בטרם היפנים יקבלו תגבורת משמעותית זו.
הצבא הרוסי התארגן ב-3 ארמיות בפיקוד של ניקולאי לינביץ', אוסקר גריפנברג, אלכסנדר קאולברס.
לרוסים היה יתרון ברור בכוח אדם ובכוח אש תותחים.
הכוחות יפנים כללו הארמייה הראשונה, השנייה והרביעית כאשר הארמייה השלישית שסיימה את פעילותה סביב פורט ארתור טרם הגיע לאזור.
תוכנית הקרב של המטה הרוסי התבססה של מתקפת הארמייה ה-2 בפיקוד אוסקר גריפנברג.
המטרה הייתה להביא לנסיגת היפנים.
לאחר כיבוש העמדות היפניות הארמייה ה-2 הייתה צריכה להמתין בהתאם למצב הקרב בחזית של הארמייה הרוסית ה-3. הארמייה ה-1 הייתה צריכה להמתין להתבהרות המצב בחזית של הארמייה ה-2, וה-3 ולפעול בהתאם.
צוין במיוחד שלאוסקר גריפנברג אסור לנצל את כל הכוחות שברשותו למתקפה.
מפקדי כל היחידות קיבלו מאלכסיי קורופטקין הנחיות מפורטות לגבי המטרות והכוחות שהם יכולים להפעיל בכל שלב.
הדעה הרווחת היום היא שמטרת הנחיות כה מפורטות הייתה לתת לקורופטקין אפשרות להאשים מפקדים בשטח מקרה של כישלון.
בלילה שבין 24 בינואר ל-25 בינואר החלו הרוסים במתקפה.
מזג האוויר באזור היה קשה והיה קר מאוד.
בירי תותחים על עמדות היפנים השתתף רק חלק קטן מהתותחים שהיו ברשות הרוסים.
המתקפה הרוסית הייתה הפתעה ליפנים והם נסוגו.
לקראת סוף היום 25 בינואר הרוסים התקדמו וכבשו מספר מוצבים חשובים.
היפנים לא האמינו שהרוסים מנהלים מתקפה רק בחלק מהחזית ולכן נמנעו מלשלוח לאזור תגבורת משמעותית.
בכל זאת, לאור הנסיגה הוחלט במטה היפני לתגבר את הכוחות והרוסים עברו לקרב הגנתי.
ב-26 בינואר הרוסים הצליחו להתקדם ולכבוש עיירה באזור.
אומנם, לאור האבדות הקשות הרוסים נסוגו ממנה לקראת הערב.
בשלב זה אלכסיי קורופטקין נתן פקודה להפסיק במתקפה.
למרות הפקודה, גאורגי שטקלברג בגיבוי שקיבל מאוסקר גריפנברג החליט להמשיך את מתקפותיו.
כוח פרשים הצליח לחצות את הנהר ולאחר קרב עיקש לכבוש את העיירה בצד השני.
הכוחות הרוסים התחילו בארגון מחדש במטרה להביא לכיתור היפנים.
בשלב זה, היפנים הבינו שלא צפויות מתקפות בחזיתות אחרות וריכזו כוח גדול באזור.
כתוצאה מכך, הרוסים נסוגו תוך אבדות גדולות.
למחרת היפנים התחילו במתקפת נגד, אך רוסים הצליחו להתארגן, כבשו מספר עיירות באזור והחלו בכיתור יחידות יפניות.
אוסקר גריפנברג שלח לחזית יחידות נוספות במטרה להביא להצלחה מלאה.
מצב הצבא היפני היה קריטי וקרוב לקריסה.
בבוקר 29 בינואר אלכסיי קורופטקין החליט שפעילות הארמייה ה-2 היא מסוכנת מדי, אסר על מפקדי היחידות להוציא פקודות קרב ללא אישור ממנו והעביר גאורגי שטקלברג מפיקוד על הגיס.
אוסקר גריפנברג ביקש מהצאר רשות לחזור לבירה והתפטר מפיקוד על הארמייה.
הרוסים לא ניצלו את העדיפות המספרית ובמתקפה השתתף רק חלק מהכוח.
הארמייה ה-1 וה-3 לא השתתפו כלל בקרב דבר שאפשר ליפנים לרכז את הכוחות בחזית מול הארמייה ה-2 של הרוסים.
מפקד הארמייה ה-2 אוסקר גריפנברג עזב את הצבא כאות אי-הסכמה עם פקודיו של קורופטקין.
בהמשך הוא פרסם מספר מאמרים על הקרב והאשים את אלכסיי קורופטקין בבגידה ואחריות לכישלון.
הוויכוח בין גריפנברג לבין קורופטקין והאשמות הדדיות בהקשר לאחריות לאי-הצלחות בקרב נמשכו במשך שנים רבות.
קרב סריקמיש התרחש במלחמת העולם הראשונה מ-22 בדצמבר 1914 ועד 17 בינואר 1915 בין צבאות האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית, באזור מזרח טורקיה בפאתי הרי הקווקז.
הקרב הסתיים בניצחון רוסי ופתח אפשרות להתקדמותם לתוך השטח שבשליטת האימפריה העות'מאנית.
במהלך נובמבר 1914 עבר הצבא הרוסי את הרי הקווקז בכוונה להתקדם לכיוון מבצר ארזורום העות'מאני.
הרוסים לא ראו בחזית הקווקז חזית לחימה ראשית.
עיקר תשומת הלב ההופנתה ללחימה באזורי גליציה, פרוסיה ופולין.
באופן פורמלי היה מפקד הכוחות מושל הקווקז אילריון וורונצוב-דשקוב.
מעשית הוא לא התערב בפיקוד ונתן חופש פעולה לסגנו אלכסנדר מישלייבסקי וראש המטה ניקולאי יודניץ'.
בעקבות התבוסה של הצבא הרוסי באזור פרוסיה עברו חלקים משמעותיים של הצבא הקווקזי לפולין.
בעקבות זאת הוחלט על גיוס מתנדבים ממוצא ארמני מקרב תושבי האזור.
בעקבות התקדמות הרוסים התמקם כשני שלישים מהכוח באזור סריקמיש בעומק השטח הטורקי ואספקת התחמושת התבצעה באמצעות מסילת רכבת בודדת.
לקראת אמצע נובמבר הצליח הכוח העות'מאני לעצור את ההתקדמות הרוסית ואף להביא לנסיגה מסוימת.
המפקד העליון של הצבא העות'מאני אנוור פאשה הבין נכון את החולשה הרוסית והחליט לבצע איגוף באמצעות הדיוויזיות ה-9 וה-10, כאשר דיוויזיה 11 הייתה אמורה להילחם נגד המאחז הרוסי בסריקמיש.
אנוור פאשה האמין שמהירות הכוח העות'מאני תבטיח את הצלחת המהלך ותביא לכיתור מלא של הכוח הרוסי.
יועצים גרמנים שהצטרפו לצבא העות'מאני היו מודעים לחולשות בהכנת הצבא למלחמה.
הם ראו בהקטנת הכוח הרוסי בפרוסיה וגליציה את המטרה עיקרית בלחימה באזור הקווקז.
ב-23 בדצמבר הצליחו העות'מאנים להביא לנסיגה משמעותית של הכוח הרוסי באזור אולטה (צפון מערבית לסריקמיש).
באותו יום הצליח הכוח הרוסי בסריקמיש להדוף את המתקפה העות'מאנית בקושי רב ורק תודות לתגבורת שהגיעה ברגע אחרון כאשר הקרבות התנהלו כבר בתוך היישוב.
לאזור הגיע המפקד בפועל של הצבא הרוסי בקווקז אלכסנדר מישלייבסקי עם ראש המטה ניקולאי יודניץ'.
מישלייבסקי העריך שאין סיכוי לעמוד במתקפה העות'מאנית ועזב את האזור תוך מתן פקודה לנסיגה.
הפקודה שהוא השאיר לא נחתמה ובמסילת ברזל לסריקמיש המשיכו להגיע כוחות נוספים ואספקה.
הפיקוד באזור הושאר לגאורגי ברכמן וניקולאי יודניץ'.
באותו יום התרחש ירי של שני כוחות עות'מאנים אחד על השני.
רק לאחר 4 שעות של קרב ואובדן של כ-2,000 חיילים התבררה הטעות.
ב-24 בדצמבר התקדמו הכוחות העות'מאנים שנעו דרום-מזרחה מכיוון אולטה 75 ק"מ, אך לא הגיעו למסילת הברזל כמתוכנן ולכן היא לא נותקה והמשיכה להיות עורק אספקה חשוב לרוסים.
ב-25 בדצמבר הצליחו העות'מאנים להתקדם באזור דרומית לסריקמיש ולכן פנו מערבה בכוונה לכתר את הכוח הרוסי.
הם היו במרחק של כ-40 ק"מ מסריקמיש.
התקדמותם הייתה איטית בהרבה מהמתוכנן לאור מזג האוויר הקשה באזור.
הכוח העות'מאני לא היה מוכן ללחימת חורף.
כמו כן מבחינת אספקה הוא נתמך באוכלוסייה מוסלמית מקומית והיקף אספקת מזון היה מוגבל.
חיילים רבים מתו מקור ששרר באזור ההררי.
באותו יום החליטו הרוסים להתחיל בנסיגה מסריקמיש במטרה למנוע את הכיתור.
בעיירה נשארו רק כמה אלפי חיילים.
ב-29 בדצמבר החלה מתקפה כוללת על סריקמיש בה השתתפו כ-12 אלף חיילים.
למרות עדיפות מספרית משמעותית לא הצליחו העות'מאנים לכבוש אותה ואיבדו כ-6,000 חיילים.
ביום למחרת הצליחו רוסים להסב לאויב אבדות נוספות ביער סביב סריקמיש.
העות'מאנים החלו לאבד את המומנטום להתקפה.
הרוסים הצליחו לנצל את המצב היטב, ובתחילת ינואר 1915 עברו למתקפת נגד.
לקראת 4 בינואר הייתה הדיוויזיה ה-9 העות'מאנית מכותרת.
שרידים של דיוויזיה 10 נסוגו תוך אבדות קשות.
לקראת 19 בינואר 1915 הסתיימה הלחימה תוך נסיגת העות'מאנים מכל השטח שכבשו והחזית התייצבה במצב שהיה טרום תחילת הקרבות.
לאור הניצחון בקרב הייתה הדרך לכיוון אנטוליה פתוחה לצבא רוסי.
אלכסנדר מישלייבסקי שכשל בפיקוד הוחלף בניקולאי יודניץ'.
למרות שחלק משמעותי של הצבא הרוסי הסדיר עבר לחזית באזור פרוסיה, הרוסים הצליחו במערכה.
השימוש במתנדבים ארמנים תרם רבות להצלחת הרוסים.
המתנדבים שהיו ילידי האזור היו רגילים למזג האוויר בשדה הקרב והכירו היטב את הדרכים, דבר שהקל על הגעתם המהירה לאזור.
אנוור פאשה חזר לאיסטנבול והאשים את האוכלוסייה הארמנית בכישלון צבאי.
הבעיה העיקרית של התוכנית הייתה בבחירת העיתוי - הצבא לא היה מוכן ללחימת חורף.
הוא לא פיקד יותר על הכוחות במהלך הקרב.
לאוטו לימן פון סנדרס הוצע לקבל פיקוד על הכוחות אך הוא סירב.
למפקד הכוחות באזור מונה חפיז חיקי פאשה שהיה סגנו של אנוור פאשה במהלך הקרב.
השתתפות ארמנית בלחימה והאשמות של אנוור פאשה היו אחת הסיבות לרצח העם הארמני בהמשך.
קיימות מספר הערכות על היקף האבדות העות'מאניות והן נעות סביב 50-60 אלף חיילים.
כ-7,000 חיילים וקצינים נפלו בשבי הרוסי.
קרב סלמיס היה קרב ימי שניטש בספטמבר 480 לפנה"ס, במהלך פלישת חשיארש הראשון (שנודע גם בשמו היווני קסרקסס) מלך פרס לארץ יוון, בין הצי הפרסי לצי ערי המדינה היווניות.
לאחר שנכשלו הניסיונות הראשונים להדוף את הפולש בקרב תרמופילאי ובקרב ארטמיסיון, התייצבו היוונים לקרב הכרעה במימי המצר המפריד בין אטיקה לאי סלמיס, צפונית-מערבית לאתונה.
ניצחון היוונים בקרב הימי הציל את ארץ יוון מכיבוש ומשעבוד בידי האימפריה הפרסית.
בעקבות תבוסת הצי הפרסי, החיוני לתנועות צבא הנלחם מעבר לים הרחק ממולדתו, הפסיק חשיארש את מסע המלחמה ושב לפרס.
צבאו, שנסוג צפונה ונערך לחידוש הלחימה ביבשה, הוכה גם הוא שנה לאחר מכן בקרב פלטאיה.
ייחודו של קרב סלמיס בהיותו אירוע היסטורי מכונן לא רק בתולדות היוונים, אלא גם בדברי ימי תרבות המערב בכלל.
הניצחון היה שיאו של עימות, ובעקבותיו גיבשו היוונים זהות אתנית כלל-יוונית המבליטה את עליונותם התרבותית והפוליטית על "הבָּרְבָּרִים"; תוצאת הקרב במימי סלמיס היא שהולידה את המיתוס של אירופה ואת חלוקת העולם לשני גושים, "מערב" מול "מזרח", "אירופה" מול "אסיה".
הקרב תואר ביצירה של משורר כוירילוס מסאמוס.
הקרב הימי בסלמיס הוא נקודת השיא של מערכה גדולה שניטשה במשך עשרות שנים בין ממלכת פרס לבין הפוליס של יוון העתיקה, ונקראת בשם מלחמת יוון-פרס.
כישלון המתקפות הפרסיות הקודמות בשנת 492 לפנה"ס בעקבות טביעתו של הצי הפרסי, ובשנת 490 לפנה"ס בתבוסה בקרב מרתון, הניעו את חשיארש מלך פרס לשלוח צבא גדול ליוון בניסיון להכניעה.
צבא פרס נחל ניצחון פירוס בקרב תרמופילאי, ותיקו (עם אבדות קשות לפרסים) בקרב הימי ארטמיסיון.
לאחר קרבות אלה נסוג הצי היווני אל מצר סלמיס הסמוך לאתונה, החזקה מבין הפוליס היווניות.
האורקל מדלפי ניבאה כי "רק חומות עץ יגנו על אתונה".
מנהיג אתונה, תמיסטוקלס, השתמש בנבואת האורקל על מנת לשכנע את תושבי אתונה לנטוש את העיר ולמקד את כוחם של הפוליס היווניות בצי, שם היה להם יתרון ניכר על פני הפרסים, בעוד שבצבא היבשה היה לפרסים יתרון מוחץ שיוכל להכריע את אתונה ובנות בריתה.
ספינות יוון היו, לפי תמיסטוקלס, חומת העץ שתגן על אתונה.
בני אתונה התפנו מעירם בעזרת הצי, מלבד מיעוט שהתעקש לפרש את נבואת האורקל כלשונה והתבצר באקרופוליס שבאתונה, מעבר לחומות העץ של העיר, אך נטבח לבסוף על ידי הפרסים שהעלו באש את העיר.
בעניין הצורך שבתגבור הצי הימי, התקשה תמיסטוקלס בשכנוע העם היווני בגודל האיום הפרסי ובצורך הממשי שבהקצאת משאבי המדינה לצורך תגבור הצי הימי, ולכן שיקר לעם היווני על קיומו של איום אחר קרוב יותר לבית; שאנשי אגינה מהווים איום לספינות המסחר של אתונה, ולכן יש צורך בהצטיידות הצי לקראת מלחמה מולם.
בשלב הזה עמד הצי היווני ללא תנועה בתוך מצר סלמיס, ואילו הצי הפרסי עגן במפרץ הסרוני מחוץ למצר.
תמיסטוקלס שלח שליח פרסי אל חשיארש, אשר סיפר לו כי היוונים מתכוונים לחמוק בלילה מצדו השני של המצר.
חשיארש התפתה להאמין ושלח את השייטת המצרית שלו לחסום את פתחו השני של המעבר.
באותו הזמן נע צפונה עם מהלך המצר חלק מהצי היווני, דבר שרק אימת את חשדותיהם של הפרסים בדבר הבריחה.
בבוקר למחרת נכנסו האוניות הפרסיות בטור לתוך מצר סלמיס.
חשיארש עצמו ישב באותה עת על כיסא מוזהב על ראש אחת הגבעות הצופות על המצר מכיוון היבשת.
בעת כניסתן של הספינות הפרסיות הגדולות והכבדות למצר תקפו את אגפן הדרומי התלת-חתריות היווניות הקלות, ובה בעת תקפו את אגפם הצפוני של הפרסים הספינות היווניות אשר התקדמו במצר והתחבאו בין פיתוליו.
הספינות הפרסיות הגדולות התקשו לתמרן ולפנות במעבר הצר והתנגשו זו בזו מחמת כמותן וצפיפותן.
הספינות היווניות הקלות הבקיעו בעזרת אילי הניגוח שלהן את בטן הספינות הפרסיות ושברו את משוטיהן.
200 ספינות פרסיות הוטבעו, מפקד הצי נהרג בקרב, ושאריות הצי ברחו לכיוון הים הפתוח.
חשיארש עצמו חזר לארצו, אולם שאר הצבא נסוג להתארגנות מחודשת בבויוטיה ובתסאליה.
אבדותיהם של היוונים היו נמוכות בהרבה; כ-40 ספינות יווניות בלבד הוטבעו.
לקרב היו משמעויות מרחיקות לכת: ההסתערות הפרסית הגדולה ביותר אל אירופה נכשלה באופן נחרץ, ומלבד קרב פלטאיה לא שבו עוד הפרסים לתקוף את יוון.
המערכה באזור סמולנסק הייתה סדרה של קרבות בין הצבא הגרמני והצבא האדום, שהתנהלו באזור העיר סמולנסק שברוסיה, בשלבי הפתיחה של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, בין 10 ביולי ל-10 בספטמבר 1941 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
היא התנהלה לאורך חזית רחבה, ממחוז פסקוב בצפון ועד לסביבות העיר צ'רניגוב בדרום.
במהלך המערכה, שהסתיימה ללא הכרעה, ספג הצבא האדום אבדות כבדות ביותר, כולל מאות אלפי שבויים, אך הצליח לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי.
לעיכוב זה הייתה השפעה רבה על כישלון התוכנית הגרמנית להכנעת ברית המועצות ב-1941 (מבצע ברברוסה).
המערכה באזור סמולנסק כללה מספר קרבות עיקריים:
הקרב סביב סמולנסק - 16 ביולי - 5 באוגוסט 1941
הקרב על מבלט ילניה -30 באוגוסט - 8 בספטמבר 1941
מבצע דוחובשצ'ינה 8 באוגוסט - 10 בספטמבר 1941
לאחר השמדת רוב כוחות החזית המערבית הסובייטית במסגרת קרב ביאליסטוק-מינסק, הגיעו כוחות השריון של קבוצת ארמיות מרכז לגדה של נהר הדבינה המערבית באזור ויטבסק ולגדת הדנייפר באזור אורשה ומוהילב.
הפיקוד הגרמני תכנן להמשיך במתקפה לכיוון מוסקבה, תוך כיתור וחיסול כוחות הצבא האדום במרחב פולוצק, סמולנסק ומוהילב.
ארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות
ארמיית הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן
הארמייה הרביעית בפיקוד גינטר פון קלוגה
הארמייה התשיעית בפיקוד אדולף שטראוס
לאחר התבוסה המוחצת שספג במהלך קרב ביאליסטוק-מינסק, תכנן הפיקוד הסובייטי לייצב את החזית ולהקים קו הגנה חדש, תוך הזרמת תגבורות חזקות לכוחות הצבא האדום, שהגנו על דרכי הגישה למוסקבה, וביצוע שורת התקפות נגד על ראשי החץ הגרמניים.
כמעט כל העתודה האסטרטגית שעמדה לרשות הפיקוד העליון הסובייטי ערב מבצע ברברוסה (6 ארמיות), הועברה למרחב סמולנסק כדי להקים מחדש את החזית המערבית (שכוחותיה המקוריים הושמדו כמעט לחלוטין בשבועיים הראשונים של הפלישה הגרמנית), ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית בציר מינסק-סמולנסק-מוסקבה.
הפיקוד העליון על הגזרה המרכזית של החזית ("הכיוון האסטרטגי המערבי") הוטל על סמיון טימושנקו.