tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 נוקיה היוותה 95% מההכנסות ממיסי החברות בעיירה, שהסתכמו בכ-60 מיליון אירו, אך אלו הסתכמו ב-14 מיליון אירו עד 2012. בסוף השנה סאלו כבר לא ייצרה חומרה והפכה למרכז מחקר ופיתוח.
לאחר שהמרכז הוחזק בידי מיקרוסופט מובייל, הפיטורים המשיכו ובסופו של דבר ביוני 2015 מיקרוסופט הודיעה על סגירת המפעל, מה שהעמיד את משרות 1,100 העובדים בסיכון.
בשלב זה שיעור האבטלה של סאלו עמד על 15%, והפיטורים יכלו לדחוק זאת ל-20%.
העיר היא ביתה של קבוצת הכדורסל סאלון וילפאס ויקינגס, אשר משחקת בליגה הפינית הראשונה, קוריסליגה.
היא משחקת את משחקיה הביתיים בסאלוהלי.
הכביש האירופי E18 חוצה את סאלו ועובר כמה קילומטרים צפונה ממרכז העיר.
רכבת החוף מהלסינקי לטורקו ובהמשכה לנמל טורקו חוצה את מרכז העיר.
כל רכבות ה-InterCity ורוב הרכבות הפנדולינו המהירות עוצרות בתחנת הרכבת סאלו.
שדות התעופה הקרובים ביותר הם שדה התעופה בטורקו (מספר מוגבל של טיסות פנימיות ובינלאומיות) ונמל התעופה הלסינקי-ונטה.
בשנת 2016, העיר סאלו חתמה על מכתב כוונות עם החברה וירג'ין הייפרלופ ואן מלוס אנג'לס במטרה לפתוח בפרויקט לבניית צינור הייפרלופ באורך 50 ק"מ בין סאלו לטורקו.
לסאלו יש תשע ערים אחיות:
סאלה סאו פאולו (בפורטוגזית: Sala São Paulo) או באופן רשמי, מרכז התרבות ז'וליו פרסטס הוא אולם קונצרטים הנמצא בסאו פאולו, ברזיל ונמצא על יד תחנת הרכבת "ז'וליו פרסטס" .
במקור, האולם נחנך בשנת 1938 והיה שייך לקומפלקס של תחנת הרכבת, אך הוא עבר שיפוצים בין השנים 1995–1999 בידי מדינת סאו פאולו כדי לשמש בית קבוע לתזמורת הסימפונית של מדינת סאו פאולו.
ההיסטוריה של הבניין כחלק מתחנת הרכבת ז'וליו פרסטס
תחנת הרכבת על שם ז'וליו פרסטס נבנתה בין השנים 1926–1938 כמשרדים ונקודת היציאה של חברת "סורוקאבאנה נתיבי רכבת" (Sorocabana Railway) - חברה שנוסדה על ידי ברוני הקפה של ברזיל למטרות ייצוא של קפה ממדינות סאו פאולו ופרנה לשאר העולם, דרך עיר הנמל סנטוס.
שמה של החברה שונה ל־Ferrovia Paulista בשנות ה-1970.
לאחר המשבר הכלכלי העולמי של 1929 והמיתון שבא לאחריו מחירי המניות של חברות הקפה בברזיל צנחו.
לאחר מכן חל תהליך הפרטה של התחבורה והקמת נתיבי כבישים מהירים לרכבים פרטיים.
התחנה שהייתה ידועה באיטיות שלה ובבעיות טכניות שונות, נסגרה והוחלפה במחסני מזון.
בשנות ה-1980 החברה לרכבות מטרפולניות של מדינת סאו פאולו, או CPTM החליטה על הקמה מחדש של התחנה.
בתחילה היא פעלה רק באזור מדינת סאו פאולו.
התחנה נקראה על שם ז'וליו פרסטס, שהיה מושל המדינה ועובד רכבת בצעירותו.
האדריכל שבנה את התחנה, כריסטיאנו סטוקלר דה נבס ביסס את הפרויקט על עיצוב אקלקטי, או עיצוב נאו קלאסי "של לואי ה-14" (כולל מספר הגזמות עיטוריות בארוקיות).
ייתכן שהוא גם הושפע מתחנת פנסילבניה.
לפני בניית אולם הקונצרטים, היה קושי למהנדסים להזיז רכבת שלמה שנשארה תקועה בתחנה למשך שנים רבות.
היה צורך במנוף אדיר שמסוגל להניף עד 150 טון כדי להרים את חלקי הרכבת ולהוציאם מחוץ לתחנה.
תחנת הרכבת נבחרה לשמש כמקום לאולם קונצרטים בשל הדמיון החיצוני שלה לסגנון הבנייה של אולמות מהמאה ה-19, וכן הצורה של האולם, אשר דומה לקופסת נעליים (בדומה לאולמות בבוסטון, וינה ואמסטרדם).
לאולם ישנן 22 יציעים קטנים הבנוים בצורת מרפסות.
הן ממקומות בקומת ביניים, בין עמודים קלאסיים ותקרה בעלת תאורה ניתנת לתזוזה (אשר נבנתה על ידי החברה האמריקאית Artec).
גודל האולם הוא כ-10,000 מטרים רבועים, וגובה התקרה הוא 24 מטר.
הבמה, שאורכה 320 מטר מאפשרת זווית ראייה טובה.
בבמה מותקנות מדרגות, אשר יכולות להתרומם ובכך לאפשר מקום למקהלה או לשינויים שונים במיקום הנגנים.
כמו כן, ישנה מעלית הממוקמת מתחת לבמה להעלאת פסנתר קונצרטים.
האקוסטיקה של האולם תוכננה בזהירות, על מנת לנטרל ויברציות (שנגרמות על ידי תנועת הרכבות בתחנה השכנה).
לשם כך, הרצפה (אשר בנויה מעץ של אגוז ברזילאי ואידיאלית לרעשים) עובייה הוא כ-15 סנטימטרים.
בנוסף על כך, הרצפה הונמכה בכ-1.22 מטר למטרות אקוסטיות ואסתטיות.
האולם מכיל כ-830 מושבים בקומה הראשית, ועוד 679 מושבים בשאר המרפסות, כאשר מושבי המתכת כוללים עיצוב מעץ שנהב .
ההחלטה על מספר המושבים ומיקומם נעשתה מתוך התחשבות באקוסטיקה.
התקרה של האולם (שנמצאת בגובה של 25 מטרים) בנויה למעשה מ-15 פאנלים נפרדים וניתנת לתזוזה.
כל אחד מהפאנלים שוקל 7.5 טון ומוחזק על ידי 20 סלילים של כבלים.
הפאנלים ניתן לשליטה באופן עצמאי, ובכך נפח האולם יכול להשתנות בין 12,000 ל-26,000 מטר מעוקב.
בכך נוצרת ההתאמה בין ההרכב המבצע לאקוסטיקה המתאימה לו.
הפאנלים מתכווננים על ידי תוכנת מחשב, מנעולים אלקטרונים וחיישנים.
בנוסף לפאנלים, באולם ישנם כ-26 רצועות מקטיפה באורך 8 מטר כל אחת, לשיפור הויברציות והאקוסטיקה באולם.
סאל לֶה פֶּלֶטְיֵיה בצרפתית: Salle Le Peletier או Lepeletier) המכונה לעיתים "סאל דה לה רי לה פלטייה" או "האופרה לה פלטייה", היה משכנה של האופרה הלאומית של פריז מ-1821 עד שהבניין נהרס בשרפה ב-1873. התיאטרון תוכנן ונבנה בידי האדריכל פרנסואה פברט על חלקת הגן של Hôtel de Choiseul ברחוב לפלטייה.
כשאחיינו של מלך צרפת, לואי ה-18, שארל פרדינן, דוכס ברי נדקר למוות בליל 13 בפברואר 1820 בחזית התיאטרון הקודם של האופרה של פריז, סאל דה לה רי דה רישלייה, החליט המלך לצוות על הריסת התיאטרון כדי לבנות במקומו קאפלה כיד זיכרון.
מכל מקום, מיזם בניית הקאפלה לא יצא לפועל בגלל מהפכת יולי 1830. במקום שנועד לקאפלה עומדת כיום מזרקת לובואה בכיכר לובואה.
האולם ברחוב רישלייה שימש כאולם העיקרי של האופרה של פריז מאז 1794. זמן קצר אחרי מות אחיינו בפברואר 1820, שכר המלך את האדריכל פרנסואה דרבה לתכנן אולם חדש לאופרה ברחוב לה פלטייה, ובניית האולם זה נשלמה כעבור שנה.
בתקופת הבנייה שכנו להקות האופרה והבלט בתיאטרון פאוואר ובסאל לובואה.
הסאל לה פלטייה נחנך ב-16 באוגוסט 1821 בתוכנית מעורבת, שנפתחה בהמנון "יחי אנרי השמיני", וכללה את האופרה "הבייאדרות" של המלחין שארל סימון קאטל ואת הבלט "שיבת הזפיר" בכוריאוגרפיה של מנהל הבלט גארדל.
אף כי התיאטרון נועד להיות זמני ונבנה מעץ וטיח, הוא המשיך לשמש את האופרה למשך יותר מחמישים שנה.
רבות מן הגראנד אופרות של המאה ה-19 הוצגה לראשונה על בימתו, בהן: "וילהלם טל" של רוסיני (1829), "רוברט השד" של מאיירבר |(1831), היהודייה של הלוי (1835), ודון קרלו של ורדי (1867).
התיאטרון, ששטחו היה 14,000 מ"ר עם במה בגודל 30 מטרים, היה מתקדם מאוד לתקופתו.
ב-6 בפברואר 1822 נעשה לראשונה שימוש בגז לאפקטים של תאורת הבמה באופרה "אלאדין ומנורת הקסמים" של ניקולא איזואר.
את הבמה ודות התזמורת אפשר היה לסלק כדי להפוך את אולם המופעים לאולם נשפים ענקי.
בין הבלרינות הגדולות שרקדו על במת האופרה בתקופה זו היה מארי טליוני, קרלוטה גריזי, קרולינה רוזאטי, פאני אלסלר, לוסיל גראהן ופאני צ'ריטו.
בשנת 1858 שימש סאל לה פלטייה זירה לאחד המשחקים המפורסמים ביותר בתולדות השחמט, מורפי נגד הדוכס מבראנסוויק והרוזן איזואר משחק האופרה בין רב-האמן האמריקאי פול מורפי (לבן) ושני אצילים, גרמני וצרפתי, הדוכס מבראונשווייג והרוזן איזואר.
המשחק התנהל בתא הפרטי של הדוכס במהלך הצגה של "נורמה" מאת בליני.
בליל 29 באוקטובר 1873 עלה בחלקו של הסאל לה פלטייה אותו גורל שמצא רבים מקודמיו: הוא נהרס בשרפה שנמשכה 27 שעות, ופרצה כנראה כתוצאה מתאורת הגז החדשנית של האולם.
ב-1858 שכר נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, את שירותיו של המהנדס האזרחי ברון האוזמן להתחיל בבניית תיאטרון שני לאופרה והבלט של פריז, לפי תוכנית של האדריכל שארל גרנייה.
ב-1875 נחנך התיאטרון החדש, הידוע כיום בשם פלה גרנייה.
ג'ואקינו רוסיני - (1826) "המצור על קורינת"
דניאל אובר - (1828) "האילמת מפורטיצ'י"
ז'אק פרומנטל הלוי - (1835) היהודייה
ג'אקוטמו מאיירבר - (1836) ההוגנוטים
לואיס נידרמאייר - (1837) "סטראדלה"
הקטור ברליוז - (1838) בנוונוטו צ'ליני
גאטנו דוניצטי - (1840) "הקדושים המעונים"
גאטנו דוניצטי - (1840) "לה פבוריטה"
פרומנטל הלוי - (1841) "מלכת קפריסין"
גאטנו דוניצטי - (1843) "דום סבסטיין"
לואיס נידרמאייר - (1844) "מרי סטיוארט"
ג'וזפה ורדי - (1855) ערבית סיציליאנית
ריכרד וגנר - (1861) (גרסה פריזאית) טנהויזר
ג'אקומו מאיירבר - (1865) "האפריקאית"
שארל גונו (1869) "פאוסט" בגרסת האופרה של פריז (בתוספת מוזיקה לבלט).
"הנערה הסוררת" (1828) כוריאוגרפיה מאת ז'אן-פייר אומר; מוזיקה מאת פרדינן ארול
הסילפידה (1832) כוריאוגרפיה מאת פיליפו טליוני; מוזיקה מאת ז'אן שנייצהופפר
"הנערה מהדנובה" (1836) - כוריאוגרפיה מאת פיליפו טליוני; מוזיקה מאת אדולף אדם
"השטן מאוהב" (1840) - כוריאוגרפיה מאת ז'וזף מאזילייר; מוזיקה מאת נפוליאון אנרי רבר ופרנסואה בנואה
ז'יזל (1841) - כוריאוגרפיה מאת ז'אן קוראלי וז'יל פרו; מוזיקה מאת אדולף אדם (תוספת מוזיקה מאת פרידריך בורגמילר
"לה פרי" (1843) - כוריאוגרפיה מאת ז'אן קוראלי; מוזיקה מאת פרידריך בורגמילר
"השטן לארבעה" (1845) - כוריאוגרפיה מאת ז'וזף מאזילייר; מוזיקה מאת אדולף אדם
פאקיטה (1846) - כוריאוגרפיה מאת ז'וזף מאזילייר; מוזיקה מאת אדואר דלדווז
"שודד הים" (לה קורסר) (1856) - כוריאוגרפיה מאת ז'וזף מאזילייר1 מוזיקה מאת אדולף אדם
"מצעד התמימים" (1859) - כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה; מוזיקה מאת סזר פוני
"הפרפר" (לה פפיון) (1860) - כוריאוגרפיה מאת מארי טליוני; מוזיקה מאת ז'אק אופנבך
"המעיין" (1866) - כוריאוגרפיה מאת ארתור סנט-לאון; מוזיקה מאת לאו דליב
"קופליה" (1870) - כוריאוגרפיה מאת ארתור סנט-לאון; מוזיקה מאת לאו דליב
סאל גסטון מדסין הוא אולם ספורט בפונטוויל, מונקו.
הוא משמש לאירוח משחקי כדורסל, כדורעף וכדוריד ותחרויות ג'ודו, סיף, הרמת משקולות והתעמלות.
האולם הוא חלק ממתחם הספורט אצטדיון לואי השני, והוא בבעלות מועדון הספורט AS מונקו.
מאז ההרחבה האחרונה של האולם ב-2021 על מנת שיוכל לארח משחקי יורוליג, הוא יכול להכיל 5,000 איש.
הזירה משמשת בעיקר את קבוצת הכדורסל של מונקו, המשחקת בליגת העל הצרפתית בכדורסל והיורוליג.
הזירה נפתחה בשנת 1985 בנוכחות רנייה השלישי, נסיך מונקו, ונקראה על שמו של גסטון מדסין, ספורטאי מונגסקי שהתחרה ב בפריז 1924 ואמסטרדם 1928 ונפטר ב-1983. האולם עבר שיפוץ בין 2014 ל-2015 והורחב ב-2016 וב-2021.
סאל רוטי הוא בצק מטוגן ומתוק הנפוץ בבהוטן, הודו ונפאל.
המאכל מורכב מקמח אורז, מים, סוכר, גהי, הל וציפורן שאותם מערבבים, מתפיחים ומטגנים בשמן עמוק בצורת טבעת.
מקובל לאכול אותו עם צ'וקאוני.
פירוש השם סאל רוטי נגזר מהמילים רוטי (לחם) וסאל (שנה) מכיוון שזהו המאכל הראשי שמוגש בראש השנה הנאפלית.
ניתן לאכול סאל רוטי בכל שעות היום ובכל ארוחה ונהוג להגיש את המאכל כשהוא חם או קר ובעיקר בחתונות, חגים ופסטיבלים הינדים כמו דאשיין וטיהר.
סאל קומבדי הוא כדורגלן צרפתי המשחק כמגן ימני בוולפסבורג מהבונדסליגה.
קומבדי גדל במחלקת הנוער של לה האבר וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בנובמבר 2021 במשחק הגביע הצרפתי.
במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית השנייה והפך לשחקן הצעיר ביותר שמקבל כרטיס אדום בתולדות הליגה.
בעונת 2022/2023 כבר הפך לשחקן קבע בקבוצה הבוגרת של לה האבר.
ב-31 באוגוסט 2022 חתם באולימפיק ליון מהליגה הראשונה תמורת מיליון אירו.
באפריל 2023 האריך את חוזהו בליון עד 2027.
ב-28 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת לוולפסבורג מהבונדסליגה.
ב-22 בדצמבר 2025 הודיעה וולפסבורג שתממש את סעיף הרכישה של קומבדי וב-1 בינואר 2026 הפך קומבדי לשחקן וולפסבורג.
קומבדי זומן לסגל נבחרת צרפת עד גיל 17 ואף זכה עמה באליפות אירופה עד גיל 17 ב-2022 כשהבקיע צמד במשחק הגמר.
סאלו היטלר (בהונגרית: Hitlerszalonna), המכונה בהונגריה בימינו "ריבה עמידת אפייה" (sütésálló lekvár), היא ריבת פירות בעלת מרקם צפוף מאוד שמקורה בממלכת הונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוצר נמכר בבלוקים בצורת לבנים שעטוף בפיסת נייר ונפרס כמו סאלו.
חיילים שמרו אותו בקופסה וניתן היה לבשל (אפייה, טיגון, צלייה) אותו עם מאכלים אחרים.
בימינו המוצר המקביל המודרני מכונה כאמור sütésálló lekvár ונמכר לעיתים קרובות בכוסות של מנות קטנות.
המונח המודרני עצמו נחשב לסלנג ומוגדר כמשהו כמו "פרי עמיד וקשוח".
מקור אפשרי אחד לשם זה נובע מהמנות צבאיות שניתנו לחיילי הצבא המלכותי ההונגרי.
בעימותים מזוינים תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית, חיילים הונגרים קיבלו קותל חזיר רגיל כחלק מהמנות שלהם, שכונה "קייזר-ביקון", בהתייחס לקיסר (קייזר) אוסטריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים הונגרים קיבלו מנות קרב מגרמניה הנאצית, אך לעיתים קרובות קיבלו ריבת פירות במקום בייקון או סאלו.
החיילים המשיכו להתייחס לזה כאל בייקון של הקיסר, וה"קיסר" היה אדולף היטלר.
ביטוי זה הופיע גם בספר מודפס כלהלן:
"כאשר מתארים את המצב הלוגיסטי של הצבא ההונגרי המלכותי בנהר הדון ולפני קרב סטלינגרד, החשבון (כמתורגם להלן לעברית) קובע כי:
אספקת המזון של החיילים ההונגרים לא הייתה מספקת...
לא רק חיילי צבא הונגריה אלא גם חיילים גרמנים סבלו ממחסור במזון ראוי, אבל עבור החיילים ההונגרים היה חסרון נוסף, שהאוכל היה גרמני, והמאכלים הגרמניים הללו (כמו פודינג, ממרח אנשובי, גבינה בשפופרת) היו לא מקובלים ולא היו פופולריים בקרב ההונגרים.
רק אוכל גרמני אחד התקבל על ידי החיילים ואף אומץ בהונגריה והפך למוצר רגיל באותם ימים, וזה היה ה"סאלו היטלר" שהיה ריבה בטעמים שהייתה עשויה מדלעת."
סאלה ברטון לבית גלנט הייתה פוליטיקאית אמריקאית ילידת פולין שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מקליפורניה משנת 1983 ועד מותה מסרטן המעי הגס בוושינגטון הבירה, ב-1987.
היא נולדה כסאלה גלנט למשפחה יהודית בביאליסטוק שבפולין, ב-1 באפריל 1925. המשפחה היגרה לארצות הברית בשנת 1939, לפני הפלישה הגרמנית לפולין, והיא למדה בבתי ספר ציבוריים בסן פרנסיסקו ולאחר מכן באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
מ-1948 עד 1950 כיהנה בתור המנהלת המשותפת של המכון לענייני ציבור בקליפורניה, ולאחר מכן, בין השנים 1951 – 1954 כיהנה כסגנית נשיא המועצה הדמוקרטית של קליפורניה.
מ-1957 עד 1959 כיהנה כנשיאת פורום הנשים הדמוקרטיות בסן פרנסיסקו.
ברטון שימשה כצירה לוועידות לאומיות דמוקרטיות, בשנים 1956, 1976, 1980 ו-1984. ב-21 ביוני 1983 נבחרה מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של בעלה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית פיליפ ברטון.
גלנט התחתנה עם אירווינג ליפשולץ.
יחד נולדה להם בת אחת, ג'וי.
הם התגרשו בשנת 1951. ב-1950 הכירה גלנט את בעלה השני פיליפ ברטון בוועידה של הדמוקרטים הצעירים בקליפורניה.
הם היו נשואים מ-1953 ועד מותו של פיליפ ברטון ב-1983. הם גידלו יחד את בתה, ג'וי.
בית הספר התיכון פיליפ וסאלה ברטון, במקום בו עמד בעבר בית הספר התיכון וודרו וילסון בסן פרנסיסקו, נקרא על שם בני הזוג.
ברטון מתה מסרטן המעי הגס ב-1 בפברואר 1987 בוושינגטון הבירה, ונקברה בבית הקברות הלאומי של סן פרנסיסקו בפרסידיו.
"סאלאם" (הידוע גם על פי שורת הפתיחה "עוד יבוא שלום עלינו") הוא שיר בביצוע מוש בן ארי ולהקת שבע.
בן ארי כתב והלחין את השיר בסגנון מוזיקת עולם.
השיר הוא פזמון שהוקלט לראשונה לאלבום הבכורה של להקת מוזיקת העולם "שבע" שיצא לאור בשנת 1997 ונקרא "החתונה השמימית".
להקת "שבע" נוסדה כשנתיים לפני כן בידי המוזיקאים מוש בן ארי, גיל רון שמע ואבישי בר נתן.
מוש בן ארי היה מראשוני הישראלים שנדדו להודו לאחר הצבא וטייל בעולם תוך כדי שהוא מגלה סגנונות מוזיקליים שלא היו מקובלים בישראל.
כשחזר לארץ הצטרף לקבוצת התיאטרון "מטטרון" שהציגה בפסטיבל עכו של שנת 1995 מופע בשם "חתונה", שהיה הבסיס של האלבום "החתונה השמימית".
קבוצת "מטטרון" הפכה בחלקה ללהקת "שבע", שעבדה שנתיים על אלבום הבכורה שלה.
רוב האלבום מכיל קטעים אינסטרומנטליים איטיים אך חריג באלבום היה השיר "סאלאם", שיר עם מעט מילים שמדבר על התקווה לשלום בכל העולם.
המילים "עוד יבוא שלום עלינו" לקוחות מתוך השיר "עוד יהיה" של אריק איינשטיין.
השיר "סאלאם" היה חלק מהתמה המרכזית של להקת "שבע" שכללה רצון לאחדות אנושית ולהפסקת האלימות.
על אף שרוב חומרי האלבום היו מורכבים מדי, השיר "סאלאם" היה לאחד השירים המצליחים ביותר מסחרית שיצאו בישראל באותן השנים.
השיר הפך מאז לשיר עם ישראלי שמושר בתנועות הנוער, בטקסים רשמיים רבים ובהרקדות שונות.
הזמרת חגית יאסו ביצעה את השיר בטקס חניכת שגרירות ארצות הברית בישראל שנערך בשנת 2018.
הזמר היהודי משיקגו אליוט דבורין ותזמורת "כי טוב" ביצע גרסה קצבית לשיר בליווי רקדנים.
הזמרת היהודיה סינדי פאלי מלוס-אנג'לס הקליטה גרסה משלה לשיר.
הזמרת נסרין קדרי שרה את השיר בערבית ובעברית בפרק הסיום של סדרת הטלוויזיה "גולסטאריות" ששודרה בערוץ HOT.
סאלו (באיטלקית Salò) היא עיירה וקומונה בצפון איטליה, על הגדה המערבית של אגם גארדה.
מספר תושבי סאָלו֗ היה 10,394, נכון ל-2024. המקום התפרסם בימיי מלחמת העולם השנייה, כאשר בניטו מוסוליני הקים בה את "הרפובליקה של סאלו".
שוררת אי בהירות בקשר למקור השם סאלו, ויש כמה הנחות שונות זו מזו.
יש הסבורים, שמקור השם בשפה הלטינית, מהמילה Salodium.
השורש הלטיני Salo, מצביע על דבר מה מלוח, ואכן ידוע שבימיי הרומאים המקום שימש לאחסון מלח.
גם באיטלקית מודרנית המילה סאַלֵה Sale פירושה מלח.
אחרים סבורים שהמקום קרוי על שמה של מלכה אטרוסקית בשם סאלודיה (Salodia).
השערה נוספת קשורה גם היא לאטרוסקים, ולמילה סַָלוּ (Saloo), שמשמעה סוג של שופט אטרוסקי.
סאלו נמצאת באיטליה הצפונית, בחלק הדרום מזרחי של מחוז לומברדיה, בנפת ברשה.
היא עצמה קומונה, מקום מושב מנהלי-אזורי מדרג שלישי.
העיירה ממוקמת על הגדה המערבית של אגם גארדה, הגדול באגמי איטליה.
העיירה בנויה סביב מפרץ באגם, החודר עמוק למדי לתוך היבשה.
עיר הנפה ברשה מצויה 32-45 ק"מ דרום מזרחית לעיירה (תלוי במסלול הנסיעה), ובירת המחוז מילאנו מרוחקת כ־135 ק"מ, גם היא בכיוון דרום מזרח.
המרחק בקו אווירי לחוף הים האדריאטי מסתכם בכ- 150 ק"מ לכיוון מערב.
החורף בסאלו קר, והקיץ חם.
התקופה החמה מתחילה בסוף חודש מאי ונמשכת עד אמצע ספטמבר.
החודש החם בשנה בממוצע הוא יולי, 28 מעלות בימים ו-19 מעלות בממוצע בלילות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, במהלכו הממוצע ביום עומד על 7 מעלות צלזיוס, ובלילות הממוצע צונח עד ל 1-.
בחודשי יולי ואוגוסט השמים בהירים בדרך כלל, ביתר החודשים מעונן חלקית עד מעונן.
כמות הגשם בסאלו בממוצע רב שנתי היא 715.9 מ"מ, ואילו ממוצע כמות השלג מסתכם ב-57.2 מ"מ.
שלג יורד בעיקר בחודשים דצמבר עד פברואר, אם כי לעיתים מושלג גם בנובמבר וגם במרץ.
בחודשי יולי ואוגוסט הלחות באזור גבוהה.
למרות שחלק מהמומחים מייחסים את שמו של המקום לתקופות האטרוסקית או הרומאית, אין עדות ברורה לקיום ישוב במקום בזמנים הנזכרים.
היו באזור מחסני מלח ונמצאו גם ממצאים ארכאולוגיים של קבורה רומאית.
בימיי הביניים התקיים ישוב עירוני.
בשנת 1373 גדלה מאד חשיבותה של סאלו, כאשר (Beatrice Regina della Scala), אשתו של שליט ורונה והאזור ברנבאו ויסקונטי (Bernabò Visconti) בחרה בה כבירה של התאגדות מדינית שכונתה "מולדת מפוארת"- "Magnifica Patria".
משפחת דלה סקאלה שלטה באזור במשך כ-125 שנים.
ב-1426 סאלו הפכה לחלק מהרפובליקה של ונציה, שכללה אז למעלה מ-42 קומונות, וסאלו הייתה מרכז מנהלי חשוב בהתאגדות זו.
בשנת 1797 תמה השפעתה של ונציה בעיירה, נפוליאון הגיע לאזור בכיבושיו, ואחריו שלטה האימפריה האוסטורו הונגרית.
בשנת 1861 כל האזור התאחד באיחודה של איטליה, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
בעת מלחמת העולם השנייה הייתה סאלו שוב למרכז של פעילות, גם אם לזמן קצר.
בספטמבר שנת 1943 נאסר שליט איטליה בניטו מוסוליני.
היטלר הורה על שחרורו, ויחידה גרמנית מיוחדת ביצעה את ההוראה והביאה אותו לברלין.
מוסוליני חזר לאיטליה בחסות ובהגנת הצבא הגרמני.
לאחר שובו, הקים ב-23 בספטמבר 1943 בסאלו את הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שנודעה ברבים בעיקר כ"רפובליקת סאלו".
משרדי הרפובליקה מוקמו בסאלו, ובניטו מוסוליני עצמו גר ביישוב סמוך בשם , הממוקם גם הוא על הגדה המערבית של אגם גארדה.
אחדים מההיסטוריונים מכנים את הרפובליקה של סאלו "מדינת בובות".
כאשר התקרבו צבאות בעלות הברית, מוסוליני ברח מסאלו.
הוא נתפס ב-27 באפריל 1945 בעיירה דונגו, על גדתו המערבית של אגם קומו, נורה על ידי פרטיזנים למחרת היום ב-28 באפריל 1945, וגופתו וגופת פילגשו נתלו הפוך עם ראשן למטה ורגליהן מעלה, בכיכר לורטו במילאנו.
שער השעון- שער השעון ( Porta dell'Orologio) הוא שער הכניסה לעיר העתיקה.
השער נבנה במקור במאה ה-13 לצורכי הגנת העיר, ומראהו הנוכחי הכולל את השעון שהוסף מעל לקשת השער, ניתן לו במאה ה-17.
פיאצה צנארדלי- בכיכר ג'וזפה צנארדלי (Giuseppe Zanardelli), נמצא פסלו של הפוליטיקאי והשר.
בכיכר נמצאות גם חנויות, מסעדות ובתי קפה.
פיאצה דלה ויטוריה ופלאצו דלה מניפיקה- פיאצה דלה ויטוריה (כיכר הניצחון), היא הכיכר המרכזית בעיירה.
במרכז הכיכר מוצב פסל זיכרון למלחמת העולם ה-1, יצירתו של הפסל אנג'לו זאנלי.
לצד הכיכר עומד בניין העירייה, שהיה בעבר ארמון- פאלאצו דלה מניפיקה פטריה (Palazzo della Magnifica Patria).
מבנה זה שימש בעבר כמרכז שלטוני אזורי של .
בארקדה שמתחת לבניין מצוירים סמלי כל הערים, שהיו מאוגדות תחת שלטונה של משפחת דלה סקאלה, וגם תחת שלטונה של ונציה.
הקתדרלה של סאלו- הקתדרלה היא האתר הדתי החשוב בעיר.
מדובר בכנסייה הגדולה ביותר בין כל הכנסיות ביישובים סביב אגם גארדה.
הקתדרלה מן המאה ה-15, בנויה בסגנון גותי מאוחר.
חזיתה בלתי גמורה, אך שער הכניסה שנבנה בין 1506 ל־1508 מפואר מאד.
למרות החזית הפשוטה והלא גמורה, הכנסייה עשירה בפנים ביצירות אומנות, בציורים, פרסקואות ובעוגב מיוחד.
מוזיאון MuSa- שמו של המוזיאון "מוסא" הוא הלחם של המילים מוזיאון ו-סאלו.
במוזיאון יש אגף ארכאולוגי, ובו מוצגים החל מהעת העתיקה, דרך ימי הביניים, המאה ה-19 והמאה ה-20, כולל חלק המוקדש לרפובליקת סאלו.
חלק אחר של המוזיאון מוקצה לאומנות ויצירות של בני האזור והמקום, לרבות של הצייר ורונזה.
הטיילת של סאלו- גם הטיילת נקראת על שמו של ג'וזפה צנארדלי.
הטיילת נמתחת לחופי האגם והמפרץ, ונשקף ממנה נוף פנורמי.
איזולה דל גארדה- האי של גארדה (Isola del Garda) נמצא במרחק הפלגה קצר מהעיירה.
באי בנויה וילה מפוארת, עם גנים מסוגננים.
כלכלת העיירה מבוססת בעיקר על ענף התיירות, כלומר מלונאות ואירוח, הסעדה, שירותים שונים דוגמת הסעות, הפלגות, שיווק מזכרות, ספורט מים, הילכה בשבילים, ושאר פעילויות הקשורות לתיירים.
מגמה כלכלית זו החלה להתפתח ולהתחזק בעיקר בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, עם תחילת היווצרותה של תנועת תיירות עולמית, שבמסגרתה איטליה בכלל ואגם גארדה וסאלו בפרט, הפכו ליעד תיירותי מבוקש.
כבישים: בסאלו עובר כביש המהווה קטע ממערכת כבישים הסובבת את אגם גארדה.
לכל קטע כביש יש שם שונה, אך ניתן לנסוע סביב האגם תוך 3-4 שעות, אם כי עקב עומסים, בקיץ הנסיעה עלולה להיות איטית יותר.
ברוב הקטעים, הכביש הסובב את האגם סלול קרוב מאד אליו.
קטעי כביש סובב גארדה העוברים בצמוד לסאלו הם SS45BIS ו-SP572. המרחק של סאלו מאוטוסטרדת הרוחב של צפון איטליה E70/A4 מסתכם בכ-25 ק"מ.
אוטובוס: קו אוטובוס מברשה לסאלו יוצא במרווחים של שעה.
משך הנסיעה מסתכם בכ-55 דקות.
בדרך מורכבת יותר קיימת אפשרות להגיע באוטובוס משלוש ערים גדולות אחרת באזור, מורונה במזרח, מטרנטו בצפון, וממנטובה מצד דרום.
קו S202 מחבר את סאלו עם ריווה דל גארדה, וקו 27 העובר דרך סאלו, הוא קו אוטובוס המחבר את דסנזאנו דל גארדה עם ריווה דל גארדה.
פסי הרכבת מגיעים לקצה הדרומי של אגם גארדה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר לסאלו נמצאת בדסנזאנו דל גארדה.
המרחק בין דסנזאנו לסאלו מסתכם בכ-20 ק"מ.
שייט: יש קווי ספינות סדירים, בהם אפשר להפליג ליישובים רבים הבנויים לחופי שני צידי האגם.
לוח זמני ההפלגות צפוף בעונת התיירות, ופועל בתדירות נמוכה יותר מחוץ לעונה.
נמלי תעופה: שני נמלי תעופה בין-לאומיים נמצאים במרחק קצר יחסית לסאלו.
מצד מערב, נמל התעופה הבין-לאומי אוריו אל סריו בברגמו, מרחק של כ-83 ק"מ.
מצד מזרח, נמל התעופה ורונה-וילפרנקה, במרחק של כ-54 ק"מ.
בסאלו ובאזור מוצעות פעילויות מים ויבשה וסוגי ספורט מגוונים:
פארק הרפתקאות לילדים ולנוער- פארק רימבלצלו (Rimbalzello) הוא פארק בסאלו, המתבסס על עצים וצמרותיהם.
הפארק מציע פעילויות ברמות קושי שונות.
ספורט מים- בהיותה עיירת קייט לחופו של אגם, סאלו מציעה מגוון גדול של סוגי ספורט ופעילויות מים.
בין השאר, שחיה וחופי רחצה, סקי מים, רחפני מצנח, סירות מפרש, סירות מנוע, ויאכטות.
פעילויות אחרות- בסאלו וביישובי האגם קיימים מגרשי גולף, מיני גולף, טניס ופעילויות נוספות.
פארק טבע נמצא לא הרחק מסאלו- "פארקו אלטה גארדה" ב-ברשיאנו (parco Alto Garda Bresciano).
בצידו הנגדי של האגם פועלים פארק השעשועים גארדלנד ובצמוד אליו פארק עולם המים.
מעט צפונית לגארדלנד מצויים פארק המים קאנווה (Caneva Aquapark) ועיר הסרטים.
בסאלו נולד ב-1542 גַסְפָּארוֹ דָה סָאלוֹ, מראשוני בוני ויולות וכלי קשת באיטליה.
גספארו דה סאלו היה גם נגן קונטרבס ידוע.
פסל שיש של גספארו מוצב בעיירה.
בכל שנה נערך בעיירה פסטיבל קונצרטים עם דגש על ויולות, על שם האומן.
הפסטיבל נערך בדרך כלל בחודשים יולי-אוגוסט.
בשנת 1975 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי האיטלקי פאזוליני "סאלו או 120 ימי סדום".
בסרט מוצגים קטעי אלימות ותכנים מיניים והוא נאסר להקרנה, או צונזר בכמה מדינות.
סאלח טריף הוא איש ציבור דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר.
היה השר הלא יהודי הראשון שכיהן בממשלות ישראל.
דודו היה השייח' אמין טריף, שהיה מנהיגה הרוחני של העדה הדרוזית במשך שנים רבות, ואחיינו, שייח' מוואפק טריף, הוא המנהיג הרוחני של העדה כיום.
נולד בג'וליס ב-1954. שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סרן.
לאחר שחרורו, בשנת 1983 התקבל ללימודים באוניברסיטת חיפה והשלים תואר ראשון.
במקביל, פנה לפוליטיקה ובאותה שנה נבחר לראש המועצה המקומית ג'וליס.
טריף החזיק בתפקיד עד שהפסיד בבחירות המקומיות בנובמבר 1993.
בפברואר 1992 נכנס לראשונה לכנסת ה-12 מטעם מפלגת העבודה עם התפטרות עזר ויצמן מהכנסת.
וכיהן ברציפות עד הכנסת ה-15.
בממשלת שרון כיהן כשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי, וכשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה.
כך, היה לשר הלא-יהודי הראשון בישראל.
בעקבות ההחלטה להעמידו לדין באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים, נאלץ להתפטר מהממשלה בינואר 2002.
עם התפטרותו מממשלת שרון, ביקש טריף מוועדת הכנסת להסיר את חסינותו.
הוא עמד לדין בבית משפט השלום בראשון לציון, ובדצמבר 2003 הורשע במתן שוחד ובמרמה והפרת אמונים, ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות, קנס בסך 25,000 ש"ח ו-18 חודשי מאסר על-תנאי.
ערעוריו לבית המשפט המחוזי, ובהמשך לבית המשפט העליון נדחו שניהם.
בבחירות לכנסת ה-16 לא הוצב ברשימת מפלגתו במקום אשר איפשר לו להיכנס לכנסת.
בשלהי הכנסת ה-16 חזר טריף לכהן כחבר הכנסת במקום עמרם מצנע, שהתפטר.
טריף סירב להישבע אמונים, כל עוד לא הסתיימו ההליכים המשפטיים נגדו, אולם נקבע כי אין בכך כדי למנוע ממנו מלכהן.
טריף עצמו התפטר כעבור חודשיים, ופינה את מקומו לרונן צור.
סאלח-חסן ח'ניפס היה חבר כנסת דרוזי בכנסת השנייה והשלישית.
למד בבית ספר יסודי בשפרעם ובמרכז הדתי הדרוזי בחצביה שלבנון.
בשנות השלושים יצר קשרים עם אבא חושי ויצחק בן-צבי.
ב-1949 היה חבר בוועדה הדרוזית העליונה שנבחרה על ידי הממשלה באותה השנה.
בשנת 1951 היה יו"ר מועצת הקואפרטיבים של שיווק היבול.
היה חבר כנסת מטעם סיעת קידמה ועבודה המזוהה עם מפא"י במהלך הכנסת השנייה וה-3. ב-1959 חל קרע בינו לבין מפא"י, והוא הקים רשימה עצמאית לבחירות לכנסת הרביעית, שלא עברה את אחוז החסימה.
בנו, פרג' חניפס, מכהן כסגן ראש עיריית שפרעם.
סאלח (1908–1986) ודאוד (1910–1976) אל-כוויתי היו זמרים ומוזיקאים יהודים-עיראקים, מהמוזיקאים החשובים והמצליחים ביותר בעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-20 וממייסדי המוזיקה העיראקית המודרנית.
סאלח אל-כוויתי היה בעיקר מלחין, זמר וכנר, ואחיו דאוד אל-כוויתי היה זמר ונגן עוד.
האחים לבית אל-כוויתי נמנים עם המוזיקאים היהודים שתרמו לשגשוגו של הסגנון החדש במוזיקה בעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-20. הפעילות המוזיקלית הענפה בקרב יהודי עיראק ובמיוחד בבגדאד, נגעה לחיי הכלל והפרט, לתחומי הקודש והחול, השירה והנגינה.
באופן יחסי לגודלה של הקהילה ולמשקלה באוכלוסייה הכללית, העמידה יהדות עיראק מספר גדול של מוזיקאים מחוננים.
סאלח אל-כוויתי שזכה לתואר אבי המוזיקה העיראקית, היה הראשון שהקים את השיר שנלקח מהמקאם העיראקי, שהוא הסוגה הערבית הקלאסית.
האחים אל-כוויתי נולדו בכווית למשפחה ממוצא עיראקי.
אביהם, שעסק במסחר, עזב בזמנו את בצרה שבדרום עיראק והיגר לכווית יחד עם עוד 50 משפחות יהודיות, שייסדו שם קהילה יהודית בכווית.
בערך בשנת 1918, כאשר סאלח היה בן 10 ודאוד בן 8, הם קיבלו במתנה מדודם כינור ועוד.
מרגע זה נתגלה כישרונם המוזיקלי יוצא הדופן.
סאלח החל ללמוד מוזיקה ונגינה בעוד מחאלד אל-באכר, נגן עוד מפורסם באותם זמנים.
האחים אל-כוויתי החלו להופיע, ועד מהרה חברות מוזיקה עיראקיות הקליטו והפיצו את שיריהם ברחבי עיראק.
בעקבות הצלחת האחים, משפחת אל-כוויתי חזרה להתגורר בבצרה שבעיראק, שם למד סאלח לנגן בקאנון (אצל אזור) ואת רזי הקומפוזיציה הערבית הבנויה על מקאמים אצל מוחמד אל גובנצ'י ואחרים.
עם המשך הצלחתם, עברו האחים להתגורר בבגדאד.
חלוקת התפקידים בין האחים הייתה כך: סאלח, שלמד מוזיקה ערבית ומערבית בבית ספר למוזיקה בבגדאד, כתב והלחין את השירים ודאוד ביצע אותם.
בעבודתם המוזיקלית הם הכניסו אלמנטים חדשניים במוזיקה המסורתית ובזכות כך נחשבים למייסדי המוזיקה העיראקית המודרנית.
הם התפרסמו, שיתפו פעולה עם גדולי הזמר הערבי וצברו הון ונכסים.
בשנת 1933 הוציא הסופר והמשורר הערבי עיראקי עבד אל-כרים אל-עלאף (عبد الكريم العلاف) אסופת שירים שכל לחניהם חוברו על ידי סאלח, אחד השירים "לבך קשה כחלמיש" בוצע לראשונה על ידי הזמרת המפורסמת אום כולתום.
הצלחת האחים עוררה את תשומת לב בית המלוכה העיראקי, ועד מהרה היו חביביו של המלך פייסל, ולאחר מכן של המלך גאזי.
האחים לקחו יחד עם הזמרת המצרית פתחיה אחמד חלק פעיל בטקס הכתרת המלך פייסל השני בשנת 1935. גולת הכותרת להצלחתם של האחים הייתה כאשר נקראו להקים את התזמורת הראשונה של שירות השידור העיראקי מיד אחרי פתיחת התחנה בשנת 1936. סאלח היה מנהלה הראשון ועורך התוכניות המוזיקליות ברדיו העיראקי.
הוא היה הראשון שהכניס כלי נגינה נוספים לתזמורת כגון הצ'לו והחליל.
בשנת 1944 עזבו האחים את בית השידור אך המשיכו להופיע בו אחת לשבוע.
האחים כוויתי ניהלו בבגדד שני מועדונים שהיו מעין "אולמות קונצרטים" שמשכו קהל רב ונהנו מפופולריות רבה.
סאלח אל-כוויתי הלחין את המוזיקה לסרט העיראקי הראשון "עליא ועצאם" משנת 1936. זהו הסרט הערבי הראשון באורך מלא שהיה להצלחה גדולה בעולם הערבי.
ההיענות הבלתי צפויה מצד השלטונות הפתיעה וריגשה את היהודים.
העלייה ההמונית של יהודים מארצות שונות בעת ובעונה אחת הקשתה על קליטתם של האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי בארץ.
הקריירה המוזיקלית שלהם נקטעה, ובעולם הערבי יצירותיהם קוטלגו כ"לחן עממי" או שנוכסו על ידי זמרים מקומיים.
עם עלייתו לשלטון של סדאם חוסיין, הוא הורה לשר התרבות העיראקי למחוק את השמות סאלח ודאוד אל-כוויתי מהארכיונים, וכך נמחקה מורשתם התרבותית בעיראק.
שמותיהם של השניים נמחקו ממאות השירים שיצרו, ובמקום שמם נכתב "לחן עממי".
למרות זאת, הסופר עבד אל-כרים אל-עלאף (عبد الكريم العلاف) כתב בספרו משנת 1963 על תולדות המוזיקה הערבית (الطرب عند العرب) "רק שני כנרים גאונים קמו בעולם הערבי עד היום: סמי אל-שאווה ממצרים וסאלח אל-כוויתי מעיראק".
לאחר עלייתם לישראל לא הצליחו האחים לשחזר את הצלחתם בעיראק.
בימיהם הראשונים בארץ התגוררו במעברת באר יעקב ולאחר מכן עברו לגור בשכונת התקווה בתל אביב שם נהגו לנגן בפני לקוחות של בית הקפה "נח".
לאחר תהליך קליטה קשה, החלו האחים לשדר תוכנית בת שעה בשידורי קול ישראל בערבית ולשיר ולנגן כאמנים אורחים עם תזמורת קול ישראל בערבית בניהולו של זוזו מוסא.
על אף הפופולריות הרבה של התוכנית בקרב יוצאי עיראק בישראל ובקרב ערבים ממדינות ערב השכנות, הם חשו כי הוכנסו לגטו תרבותי.
היחס לתרבות המזרחית בישראל בתקופת בואם לא אפשר להם להמשיך את ההצלחה הרבה לה זכו בטרם עלו ארצה.
הפער בין ההכרה לה זכו בעיראק לבין ההכרה לה זכו בישראל גרם להם לאכזבה כה רבה עד שאסרו על ילדיהם ללמוד מוזיקה.
למעשה המחיקה שנכפתה על שני האמנים היוצרים הייתה כפולה: שם, בעיראק, שמותיהם נמחקו מיצירותיהם, ניסו להעלים אותם כי היו יהודים, ובישראל הם חוו הדרה תרבותית, לא רצו לשמוע אותם כי ראו בהם ערבים.
הסרט הדוקומנטרי "התזמורת" אשר מביא לראשונה את סיפור תחנת בית השידור הישראלי, שהפכה לקול ישראל בערבית (רשת ד'), מציג ראיונות עם בני משפחה ואנשים שעבדו בתחנה מראשית דרכה.
בסרט מתאר שלמה אל-כוויתי, בנו של סאלח אל-כוויתי את אופן העסקתם של אביו ושל דודו בתזמורת של בית השידור ומציין כי הם הועסקו כפרילאנס, באו הקליטו ושולמו על ההקלטה שביצעו.
שלמה אל-כוויתי גם מספר בסרט על כך שכל ההקלטות שלהם שנמצאים ברשותו הן עותקים של הקלטות של אותה רצועת שידור שבוצעו בתחנת השידור בארץ, מאחר שבעלייתם ארצה הוחרמו כל מחברות התווים עם יצירותיהם המקוריות שנשאו איתם בדרכם לארץ ישראל.
לפרנסתם פתחו האחים חנות לכלי בית בשוק שכונת התקווה, מהסרט ניתן ללמוד כי למעשה חנות זו שמשה את האחים כ"משרד הזמנות" היכן שתואמו הופעות והזמנות להופיע באירועים.
בפסקול הסרט "סוף העולם שמאלה" ביצע נכדו של דאוד אל-כוויתי, דודו טסה, את השיר "פוג אל נחל" (فوك النخل – מעל הדקלים), שביצעו בעבר האחים אל-כוויתי.
בנוסף, בשנת 2011 יצא אלבומו של טסה "דודו טסה והכוויתים", המורכב כולו מחומרים של סבו ואחיו של סבו, דאוד וסאלח אל-כוויתי.
יאיר דלאל והרב דוד מנחם מבצעים בהופעותיהם בישראל ובעולם ממבחר היצירות של האחים אל כוויתי.
הסרט מפריח היונים מביא ביצועים של היצירות של האחים.
סאלח ולהקת הצ'אלרי שלו נזכרים בספר "מסע בבגדד היהודית" שכתבה ויולט שמאש.
סאלח סלים היה כדורגלן מצרי ונשיאה לשעבר של קבוצת הכדורגל המצרית אל-אהלי.
אביו, מוחמד סלים, היה רופא.
היו לו שני אחים קטנים, עבדל וואהאב וטארק סלים.
כמו כן, היו לו גם שני בנים, ח'אלד והישאם סלים , שהוא שחקן קולנוע מצרי מפורסם.
סלים הצטרף למועדון אל-אהלי בשנת 1944 כשחקן.
מאוחר יותר, הוא נעשה למאמן הקבוצה, ואחר כך לחבר בהנהלה.
הודות לתהילה ולפרסום שצבר לעצמו כשחקן כדורגל, נכנס סלים לעסקי הבידור ושיחק בשלושה סרטי קולנוע.
ב-1980, הוא נבחר להיות נשיא המועדון.
הוא נבחר במהלך השנים לחמש כהונות רצופות נוספות בתפקיד.
במהלך כהונתו כנשיא המועדון, אל-אהלי זכה בתואר מועדון הכדורגל האפריקני הטוב ביותר במאה.
ב-22 במאי 2001, סאלח קיבל את התואר בעיר יוהנסבורג.
הוא נפטר בשנת 2002 כתוצאה ממחלת סרטן הכבד.
סאלח סלים היה הכדורגלן המצרי הראשון ששיחק באוסטריה אחרי שעבר לקבוצת גראצר א.ק., במדיה כבש 3 שערים ב-6 משחקי ליגה במהלך עונת 1962/1963.
סאלום וו הוא מפרץ בין חצי האי הצפוני של האי מיינלנד לבין נורת'מאווין שבאיי שטלנד שבסקוטלנד.
במפרץ ממוקם נמל הנפט העיקרי של האזור.
לאור העובדה שחופי המפרץ המוגנים מפני סערות בשל הימצאותו של האי יל בפתחו, נבנה במקום נמל תעופה צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בו השתמשו חיל האוויר המלכותי הנורווגי וחיל האוויר המלכותי הבריטי.
לאחר הקמת נמל הנפט במפרץ, הורחב שדה התעופה והפך לשדה תעופה מסחרי בשם "שדה התעופה סקסטסה" המשמש את טרמינל הנפט.
נפט גולמי התגלה לראשונה בים הצפוני בשנת 1969, וזמן קצר לאחר מכן החלה בניית נמל הנפט במפרץ סאלום וו.
נמל הנפט החל לפעול בשנת 1975 והקמתו הושלמה בשנת 1982. בעת השלמת בנייתו, היה נמל הנפט לגדול ביותר באירופה.
מסוף הנפט מקושר בצינורות לאסדות הקינוח באגן קידוח ברנט ובאגן קידוח ניניאן.
כיום נמל הנפט מנוהל על ידי חברת בריטיש פטרוליום.
סאלו פלור (בצ'כית: Salo Flohr ; 21 בנובמבר 1908 – 18 ביולי 1983) היה שחמטאי יהודי-צ'כי ולאחר מכן סובייטי שנחשב לשחמטאי מוביל בתחילת המאה ה-20, בדרגת רב-אמן.
הפך לגיבור לאומי בצ'כוסלובקיה במהלך שנות ה-30 ושמו שימש בין היתר למכירת מוצרי יוקרה של אותו הזמן.
הוא שלט ברבות מהתחרויות לפני מלחמת העולם השנייה ובנקודת זמן מסוימת נחשב למתמודד של ממש על תואר אלוף העולם בשחמט.
פלור היה גם סופר שחמט מכובד וכן שופט שחמט בין-לאומי.
לפלור הייתה ילדות קשה מלווה במשברים אישיים.
הוא נולד למשפחה יהודית בהורודנקה שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום נמצאת באוקראינה.
פלור ואחיו איבדו את הוריהם במהלך מלחמת העולם הראשונה בטבח ושניהם נמלטו למדינה שזה עתה נוצרה – צ'כוסלובקיה.
פלור התיישב בפראג, ובהדרגה צבר מוניטין של שחמטאי מוכשר בכך ששיחק בבתי הקפה הרבים של העיר תמורת כסף.
במהלך 1924 השתתף במשחקים סימולטניים שניתנו על ידי ריכרד רטי ורודולף שפילמן.
פלור עצמו נהנה להופיע במשחקים סימולטניים עד לשנות השבעים לחייו.
פלור ניצח בתחרויות לזכרו של קאוטסקי שנערכו בפראג בשנים 1928 ו-1929, ופתח את הקריירה הבין-לאומית שלו בתחרות רוגאסקה סלטינה בסלובניה.
בתחרות ראשונה זו הגיע למקום השני, אחרי עקיבא רובינשטיין.
פלור החל גם לעבוד כעיתונאי שחמט, ואחת מהמטלות הראשונות שלו הייתה לכסות את תחרות ברלין 1928 שם המשיך להרוויח כסף ממשחקי שחמט ששיחק מהצד.
יכולתו השחמטאית של פלור הגיעה לשיאה בשנות השלושים, כאשר היה לאחד מהשחקנים החזקים בעולם ולמועמד מוביל על כתר אליפות העולם.
פלור זכה באליפות צ'כוסלובקיה בשנים 1933 ו-1936 ושיחק בתחרויות רבות ברחבי אירופה כאשר הוא מסיים לרוב בין שלושת הראשונים.
במהלך אותה תקופה היו לו גם תוצאות נוספות ראויות לציון כגון תחרות ברן ב-1932, חלק מקום שני עם 11.5/15 אחרי אלוף העולם אלכסנדר אלכין, ציריך 1934, חלק מקום שני עם 12/15 אחרי המנצח אלכסנדר אלכין ופרנו 1937, שני אחרי פול שמידט.
פלור ביקר לעיתים קרובות באנגליה, והצטיין בתחרויות הייסטינגס של ראשית שנות השלושים.
והיה שני אחרי ראובן פיין בשנת 1935/36. כמו כן ניצח בתחרות מרגייט בשנת 1936, לפני אלוף העולם לשעבר חוסה ראול קפבלנקה.
בשנת 1936 הוזמן לתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936 הנחשבת עד היום לאחת התחרויות החזקות שהתקיימו אי פעם.
פלור הגיע למקום השביעי וזכור ניצחונו על קפבלנקה מתחרות זו.
בנוסף הייתה לפלור הצלחה לא מבוטלת בדו-קרבות שקיים.
פלור ארגן שני דו-קרבות מול יריביו העיקריים להתמודדות על אליפות העולם נגד אלכסנדר אלכין.
בשנת 1932 סיים בתיקו +3 -3 =10 מול מקס אויבה שזמן קצר לאחר מכן הפך לאלוף העולם, ובשנת 1933 סיים בתיקו +2 -2 =8 מול מיכאל בוטביניק שהפך לאלוף העולם לאחר מלחמת העולם השנייה.
בנוסף ניצח פלור את יסטה סטולץ 5.5-2.5 בשנת 1931, שנה לאחר מכן ניצח בהפרש קטן את שהיה אלוף אנגליה בשנים 1932–1933 3.5-2.5. כמו כן ניצח פלור את יוהנס ון דן בוש 6-2 באותה שנה.
פלור שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כוסלובקיה בחמש אולימפיאדות:
בשנת 1930, באולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +14 -2 =1
בין היתר ניצח את גדעון סטולברג, גזה מארוצי, אריך אליסקסיס, פרדריק ייטס והרמן שטיינר
בשנת 1931, באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +8 -4 =6
בין היתר ניצח את מילן וידמר וולדאס מיקאנס
בשנת 1933, באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +6 -2 =6
בין היתר ניצח את יצחק קשדן.
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +9 -0 =8
בין היתר ניצח את פאול קרס, יסטה סטולץ, ולדימיר פטרוב,
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח הראשון השיג תוצאה של +9 -0 =7
בין היתר ניצח את גדעון סטולברג וחוליו בולבוצ'אן.
באולימפיאדות אלו זכה פלור בשש מדליות: מדליית כסף אישית באולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, מדליית ארד קבוצתית באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, מדליית כסף קבוצתית ומדליית ארד אישית באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, מדליית זהב אישית באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה ומדליית זהב אישית באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם.
התוצאה המצטברת של פלור הייתה 60/82, הישג יוצא מהכלל של 73% מול צמרת השחמטאים מכל העולם, אמנם למעט שחקני ברית המועצות שלא נטלו חלק באירועים אלו.
מועמד רשמי לאליפות העולם – משברים
פלור התחתן בשנת 1935, ובשנת 1937 נבחר על ידי פיד"ה כמועמד הרשמי להתחרות מול אלכין על אליפות העולם.
מלחמת העולם השנייה שכבר איימה באופק הפכה עבור פלור לבלתי אפשרית את משימת גיוס הסכום הכספי הנדרש בארצו צ'כוסלובקיה, וכך נפלה תוכנית ההתמודדות.
בשנת 1938 היה פלור אחד משמונה שחקני העילית שהוזמנו לתחרות AVRO.
פלור סיים במקום האחרון ובכך בא הקץ לסיכוייו להתמודד מול אלכין.
AVRO הייתה ככל הנראה הפעם היחידה בהיסטוריה השחמטאית בה שמונה השחמטאים המובילים בעולם התחרו זה מול זה בתחרות חשובה.
בשעה ש-AVRO הייתה תחרות חזקה ביותר, ומקומו האחרון של פלור לא היה בחזקת בושה, התוצאה שלו ניתנת להסבר גם בנסיבות האישיות הקשות בעת ההיא.
לאחר הסכם מינכן בשנת 1938 נכנס הצבא הגרמני בהסכמת המעצמות אל חבל הסודטים בו היה רוב לתושבים שמוצאם האתני גרמני, ולפלור, ממוצא יהודי אוקראיני הייתה סכנה אישית חמורה.
פלור נשאר בהולנד עד תחילת 1939 ושיחק במספר תחרויות קטנות.
הוא חלק מקום 1–3 עם 3.5/5 בתחרות אמסטרדם יחד עם מקס אויבה ולאסלו סאבו.
הוא חלק מקום 3–4 בתחרות נוספת באמסטרדם (ניצחו: מקס אויבה ו) וניצח בתחרות באארן עם 2.5/3. לאחר מכן נמלטו פלור ובני משפחתו לשוודיה, ולבסוף, בעזרת ידידו מיכאל בוטביניק, למוסקבה.
בזמן ששהה בשוודיה חלק יחד עם רודולף שפילמן מקום 1–2 בתחרות גטבורג עם 10/11.
אזרח סובייטי – התאוששות שחמטאית
פלור הצליח לחזור לרמתו השחמטאית הגבוהה לאחר שחש ביטחון במוסקבה.
הוא ניצח בתחרות קמרי עם תוצאה מצוינת של 12/15 וכן ניצח בתחרות חזקה מאוד שהתקיימה בלנינגרד ומוסקבה עם 12/17. חלק מקום שני בתחרות מרגייט עם 6.5/9 (המנצח: פאול קרס)
וחלק מקום שני בתחרות בורנמות עם 8.5/11 אחרי אלוף העולם לשעבר מקס אויבה.
פלור לא שיחק בתחרות סובייטיות רשמיות חזקות בין השנים 1940–1942. הוא הפסיד דו-קרב ל 2-0 בעיר באקו בשנת 1942. באותה שנה התאזרח והפך לאזרח סובייטי.
פלור פיתח את קריירת הכתיבה שלו בארצו החדשה, ותרם מאמרים למספר עיתונים סובייטים וכן לביטאונים שונים.
כאשר ברית המועצות עצרה את הפלישה הנאצית, ולאחר מכן החלה להדוף את הכוחות הגרמניים התחדשה פעילות שחמטאית מסוימת, ובשנת 1943 ניצח פלור בתחרות קטנה אך חזקה בבאקו.
בשנת 1944 הוא חלק מקום ראשון עם בתחרות גדולה בקייב.
בשנת 1945 הוא פרש מאליפות ברית המועצות לאחר שלושה משחקי בלבד.
לאחר המלחמה פלור היה עדיין מועמד אפשרי להתמודדות על אליפות העולם, וסיים במקום השישי בתחרות הבינאזורית ב־1948, ובכך קנה זכות להשתתף בתחרות המועמדים שהתקיימה בבודפשט בשנת 1950. בתחרות זו סיים במקום אחרון משותף עם 7/18 ולא ניגש יותר להתמודדות בסבב התחרויות על אליפות העולם.
פלור העדיף להתרכז בעיתונאות ובפיתוח תפקיד כמארגן תחרויות שחמט.
הוא עדיין שיחק מדי פעם בתחרויות ברמה גבוהה, הן בברית המועצות והן בחו"ל, בהצלחה מסוימת, עד סוף שנות השישים.
הוא זכה לתואר שופט בין-לאומי בשנת 1963.
פלור נפטר במוסקבה בשנת 1983.
פלור היה מהשחקנים הגדולים ביותר שקמו לצ'כוסלובקיה אי פעם, והיה כמעט בלתי מנוצח באולימפיאדות בהן השתתף בשנות השלושים.
המאזן התחרותי שלו מרשים, עם כישרון טקטי וטכניקת סיום מצוינת שהביאה לו ניצחונות מפורסמים רבים.
פיד"ה העניקה לו תואר רב-אמן ברשימה המקורית של רבי האמנים בשנת 1950.
פלור תרם תרומות חשובות גם לתיאורית הפתיחות: הסתעפות פלור קיימת בלא פחות משש פתיחות עיקריות, כולל הגנת קארו-קאן, הפתיחה הספרדית, הפתיחה האנגלית והגנת גרונפלד.
פלור בבסיסו היה אסטרטג שהצטיין בשלב הסיום.
הוא העדיף פתיחות סגורות בלבן, ובשיא הקריירה שלו היה קטלני במיוחד בפתיחת גמביט המלכה, כפי שניתן לראות מאוסף המשחקים.
פלור, שכמעט אף פעם לא פתח עם 1. ה4, היה מהמפתחים העיקריים של פתיחת קארו-קאן, שהייתה פתיחה נידחת עם מוניטין מפוקפק בשנות העשרים, כאשר החל להשתמש בה.
מלחמת העולם השנייה חיסלה את סיכויי פלור לזכות באליפות העולם והלחץ עליו מהיותו פליט, בפעם השנייה בחייו, השפיע על סגנון משחקו.
הוא הפך לשחקן הרבה יותר זהיר במשחקים לאחר מלחמת העולם השנייה וקנה לעצמו תדמית של שחקן המסתפק בתיקו, עם הרבה משחקים קצרים בהם לא התקיים קרב כלשהו.
פלור לא היה מסוגל להתמודד עם הדור החדש של הכוכבים הסובייטים שצצו לאחר מלחמת העולם השנייה.
שחקנים כגון וסילי סמיסלוב, דוד ברונשטיין, יצחק בולסלבסקי, פאול קרס, אלכסנדר קוטוב, טיגראן פטרוסיאן, יפים גלר, מארק טיימנוב, יורי אברבך, בוריס ספאסקי, מיכאל טל, ויקטור קורצ'נוי ולאוניד שטיין שלטו בזירה עם סגנונותיהם החריפים יותר ושימוש בפתיחות יצירתיות.
לשיא מד הכושר הגיע בשנת 1935 כאשר היה ממוקם שני בעולם, עם מד כושר (מוערך) של 2877. פלור נמנה עם 20 השחקנים המובילים בעולם בין השנים 1930 ו-1951, למעט שנות המלחמה 1942–1944 בהן לא היה פעיל.
פלור מעולם לא ניצח את אלכין והמאזן ביניהם עומד על -5 =7 בשנים עשר משחקים.
אלכין שיחק בסגנון טקטי חריף, ובנוסף גם שיחק משחק עמדתי ברמה גבוהה מאוד.
מאוד לא סביר שפלור היה מצליח לזכות בדו-קרב מולו, לו ניתנה לו ההזדמנות.
לבן: רפאל דומנץ' שחור: סאלו פלור 1935
פלור משחק בסגנון עמדתי שקט, מבצע סדרת חילופי כלים – מפסיק את ההחלפות – יוצר חולשה שלא ניתן לתקנה ואז ממשיך את חילופי הכלים.
רפאל דומנץ' - סאלו פלור רוזאס 1935 , יוטיוב
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1931 גוטנבורג יסטה סטולץ 3.5 מ-8הפסד1931 פראג יסטה סטולץ 5.5 מ-8ניצחון1932 אמסטרדם מקס אויבה 8 מ-16תיקו1932 לונדון 3.5 מ-6 ניצחון1932 האג 6 מ-8 ניצחון1933 ארוסה 4.5 מ-6 ניצחון1933 ברן אוסקר נגלי 4 מ-6 ניצחון1933 מוסקבה מיכאל בוטביניק 6 מ-12 תיקו
משחקו של השחור זקוק לשיפור ביחס למשחק זה
Capablanca, Nottingham 1936, Queen's Gambit Declined, Tartakower Variation (D59), 1-0 אפילו קפבלנקה הגאון, אלוף העולם לשעבר לא יכול להתגונן מול גמביט המלכה של פלור
Salo Flohr vs Emanuel Lasker, Moscow 1936, Reti Opening (A06), 1-0 ביצוע עמדתי סולידי בהסתעפות אופנתית היפרמודרנית
Salo Flohr vs Miguel Najdorf, Margate 1939, Queen's Gambit Declined (D31), 1-0 שני פליטים יהודים - מיגל ניידורף הפולני לפני בריחתו לארגנטינה מול פלור שכבר נמלט לברית המועצות
Salo Flohr vs Igor Bondarevsky, Leningrad / Moscow 1939, Dutch Defence (A90), 1-0 בונדרבסקי בוחר בהגנה ההולנדית החריפה כדי לא להיקלע לגמביט המלכה, אך התוצאה הסופית היא זהה
Donner, Beverwijk 1960, English Opening, Symmetrical Variation (A37), 1-0 פלור כבר לא הופיע לעיתים תכופות, אך עדיין כוחו במתניו, בעיקר בלבן
סאלח סלים , הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת חד"ש.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה שובץ במקום ה-4 ברשימת מפלגת חד"ש לכנסת, אך הרשימה זכתה רק ל-3 מנדטים.
ב-4 ביולי 1994 נפטר תאופיק זיאד, ובמקומו נכנס סלים לכנסת ה-13. סלים כיהן כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה.
ב-1996 נבחר בשנית לכנסת ה-14 מטעם סיעת חד"ש-בל"ד.
הוא כיהן כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, וגם כסגן יו"ר הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 החליט סלים לפרוש מהפוליטיקה הארצית, ושובץ במקום ה-116 הסמלי ברשימת מפלגת חד"ש.
כיהן כראש המועצה המקומית אעבלין מאז שנת 1985 עד שנת 2008, בה לא נבחר לראשות המועצה ולא למועצת העיר.
בעבר הביע סלים תמיכה במאבק האלים של הפלסטינים נגד מדינת ישראל.
בהתייחסו לחוליות חמאס הפוגעות בחיילי צה"ל אמר: "לכל אדם יש זכות לפעול בשטח כבוש נגד חיילים המתעללים באוכלוסייה.
כל עם שנכבש פעל כך".
על אנשי היישוב היהודי בחברון אמר כי "הם לא אזרחים ולא חיילים, הם יתושים".
סאלוסטיאנו (באיטלקית: Sallustiano) הוא הרובע השבעה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
ברובע עוברת דרך ה-20 בספטמבר (באיטלקית: Via XX Settembre), שנקראת בשם זה לזכר איחוד איטליה, וכן הכנסיות סנטה מריה דלה ויטוריה וסן קמילו דה לליס.
הרובע ממוקם בשטח בו היו ממוקמים בתקופת האימפריה הרומית גני סאלוסטיוס, והם מקור שמו של הרובע.
סאלח בכרי הוא שחקן קולנוע ותיאטרון פלסטיני.
בכרי נולד בבענה שבישראל למשפחה ערבית-מוסלמית.
הוא בנו של השחקן, במאי הקולנוע והתיאטרון, מוחמד בכרי.
בשנת 2000 סיים לימודי משחק בבית הספר ללימודי אמנויות הבמה "בית צבי".
לאורך השנים עסק בכרי בקריירת משחק בתיאטרון, בין השאר בהצגות "זוגיות", ו"סמיר ויונתן על כוכב מאדים" (בבימויו של אביו, אשר השתתף בפסטיבל תיאטרונטו), בתיאטרון הבימה, "המלט" בתיאטרון אל-מידאן, "מקבת" בתיאטרון תמונע, "פרגודים", ו"יום בחיינו" בפסטיבל עכו, "אלאאז" ו"זיכרון אחר" בתיאטרון עכו, ו"בק-אפ", שהוצגה בפריז, צרפת.
בשנת 2007 גילם בכרי בסרטו של ערן קולירין "ביקור התזמורת" את דמותו של חאלד, נגן כינור וחצוצרה צעיר בתזמורת המשטרה של אלכסנדריה, אשר מגיעה להופעה בישראל, ומגיעה בטעות לעיירת פיתוח מבודדת, לצד רונית אלקבץ וששון גבאי.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית רבה, גרף פרסים בפסטיבלים ברחבי העולם, וזיכה את בכרי בפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה, ובציון לשבח בפסטיבל קאן.
בשנת 2008 שיחק סאלח בכרי בסרט "מלח הים הזה", הפקה ישראלית-אירופאית בבימויה של אן-מרי ג'אסיר, בהשתתפות סוהיר חמאד במשחק וכתיבה.
בשנת 2009 גילם את פואד, אביו של אליה סולימאן, בסרטו "הזמן שנותר".
בשנת 2010 שיחק בתיאטרון אל-מידאן בחיפה במחזה "העלמה והמוות", בבימוי ג'וליאנו מר.
בשנת 2011 שיחק בסרט "מים ואהבה" עם היאם עבאס בבימוי ראדו מיכאיליאנו.
בשנת 2012 גילם תפקיד של לוחם פדאיון בסרט "כשראיתי אותך" של אן-מרי ג'אסיר.
בשנת 2015 הצטרף לתיאטרון ח'שבה ("במה") תיאטרון פלסטיני חדש שהוקם בעיר התחתית בחיפה.
בשנת 2021 השתתף בסרט הלבנוני-אמריקאי "Costa Brava, Lebanon" לצדה של השחקנית נאדין לבקי.
באותה השנה שיחק בסרט הדרמה "אמירה", של הבמאי המצרי מוחמד דיאב (אנ'),.
בשנת 2022 כיכב לצידה של לובנה אזאבל בסרט הדרמה המרוקאי "הקפטאן הכחול" בבימויה של מרים טוזאני (אנ'), על פי תסריט מאת נביל עיוש.
בשנת 2023 כיכב בסרט הדרמה הפוליטי "The Teacher" בבימויה של הבריטית-פלסטינית פראח נבלוסי (אנ').
בסרט גילם את באסם, מורה פלסטיני שמוצא עצמו לכוד בין מחויבותו להתנגדות פוליטית לבין תפקידו כדמות אב לאחד מתלמידיו.
בשנת 2024 שיחק בסרטה של שרין דאביס "כל מה שנותר ממך" שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס, לצד אביו ואחיו אדם בכרי.
בשנת 2025 גילם את חאליד בסרט הדרמה ההיסטורי "פלסטין 36" שביימה אן-מרי ג'אסיר.
בשנת 2013 הכריז בכרי כי יחדל מלהופיע בהצגות וסרטים ישראלים תוך ציון שהמעשה הוא "מחאה נגד הפאשיזם המתעצם בישראל".
בכרי מגדיר עצמו כפלסטיני ש"לא מרגיש קשר כלשהו לישראל.
היא הרסה את חיי, את חייו של אבי, את החיים של העם שלי.
סאלו וייסלברגר או סאלו פון וייסלברגר, שמו במקור סלומון וייסלברגר היה פוליטיקאי ומשפטן יהודי מבוקובינה תחת השלטון האוסטרי ואחר כך הרומני בחבל ארץ זה.
כיהן כחבר הפרלמנט המקומי של בוקובינה וכראש עיריית צ'רנוביץ בשנים 1912–1914 בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר מכן היה חבר בסנאט ובפרלמנט של רומניה.
סאלו וייסלברגר נולד בכפר דרצ'ינץ (Drăcineţ, כיום דרצ'ינצי, במחוז קוצמן באוקראינה) הסמוך לצ'רנוביץ והיה בנם של בעל האחוזה יואל וייסלברגר ושל ינטה לבית רוזנצווייג.
הוא למד משפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ.
על סמך ציוניו היוצאים מן הכלל מונה למשפטן בבית הדין של מסילות הברזל וב-1892 לשופט מחוזי.
אחרי שנת 1907 עבד בעירייה ועסק, בין השאר, בתחום טיפוח גני העיר והרחבת רשת החשמל.
בהמשך היה חבר בית הנבחרים המקומי, הלאנדטאג, מטעם המפלגה היהודית "מפלגת העם הלאומית" (Nationale Volkspartei) בראשות בנו שטראוכר וחבר ב"מועדון היהודי" בשנים 1911 - 1914.
הוא שימש מספר שנים כסגן ראש עיריית צ'רנוביץ, אדוארד רייס (Eduard Reiss), גם הוא יהודי דובר גרמנית, ובשנת 1913 נבחר בעצמו לראשות העיר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עזר וייסלברגר לתושבי העיר להתגבר על המחסור במטבעות על ידי הדפסת קופוני נייר.
אחרי שב-2 בספטמבר 1914 כבש הצבא הרוסי הקיסרי את צ'רנוביץ.
וייסלברגר עשה מאמצים כד למנוע הרס בעיר.
ב-16 בספטמבר הרוסים מינו את ס.
אבריינוב למושל אזרחי לעיר ווייסלברגר נעצר יחד עם עוד 22 אישים (ביניהם מאיר אבנר, פיליפ מנצל, אדוארד ביברינג והחזן הראשי שכטר ויהודים אחרים, וניקו פלונדור הרומני).
כל העצורים הוגלו בשנת 1915 לסיביר.
וייסלברגר ואישים אחרים שבו לאוסטריה לאחר כ-14 חודשים ב-1916, בעקבות הסכם החלפת שבויים שנחתם בשלהי שנת 1915 בין רוסיה ובין אוסטרו-הונגריה הגיע וייסלברגר לווינה, דרך פטרסבורג וסטוקהולם.
לאחר שובו נרתם לסיוע לפליטים עד תום המלחמה.
על התנהגותו האמיצה ב-13 בפברואר 1916 העניק לו הקיסר פרנץ יוזף תואר אצולה, התעודה נמסרה לו אחרי מות הקיסר, ב-2 בספטמבר 1917
לאחר פירוק אוסטרו-הונגריה וצירוף בוקובינה לרומניה, שב וייסלברגר לצ'רנוביץ ב-1920 ונבחר לסנאט הרומני במרץ 1922. בתפקידו זה נותר עד 1926. בשנים 1927-1928 שימש כחבר בית הנבחרים הרומני מטעם המפלגה הלאומית ליברלית (PNL).
סאלו וייסלברגר נפטר בסנטוריום בווינה לאחר מחלה ממושכת בשנת 1931. הובא לקבורה בווינה.
וייסלברגר פרסם זכרונות ברומנית ובצרפתית.
סאלח אל-ערידי (5 בפברואר 1957 - 10 בספטמבר 2008) היה פוליטיקאי דרוזי לבנוני, חבר במפלגה הדמוקרטית הלבנונית.
ערידי נרצח בפיצוץ מכונית תופת ליד ביתו בעיירה בייסור, שבהרי הלבנון.
ערידי היה בעל קשרים טובים עם סוריה, והיה יועצו הקרוב של טלאל ארסלאן, ראש ה- LDP.
הוא עזר ליישב מחלוקות בתוך הקהילה הדרוזית הלבנונית במהלך המהומות בלבנון בשנת 2008, בייחוד בין טלאל ארסלאן ל.
ערידי נרצח על יד ביתו, בהתקפה שפצעה 6 אזרחים נוספים, ב-10 בספטמבר 2008, ונקבר בחלקת הקבורה המשפחתית.
שר החוץ הסורי אמר: "סוריה מגנה בחריפות את המעשה הפושע והטרוריסטי שלקח את חייו של סאלח אל-ערידי.
סוריה סמוכה ובטוחה כי פשעים אלו, אשר מטרתם לזעזע את הביטחון והיציבות בלבנון, לא ישיגו את מבוקשם".
גם דובר הבית הלבן, שון מקקורמק, גינה את חיסולו.
הוא הוסיף: "ארצות הברית מודאגת עמוקות מהאלימות בלבנון לאחרונה.
תמיכתנו בממשלת לבנון ומוסדותיה הדמוקרטיים היא יציבה.
תמיכה זו היא השתקפות של מחויבותנו התמידית ללבנונים ותקוותם לשינוי דמוקרטי ושגשוג כלכלי".
סלווטורה קיר מאיאר הידוע יותר כסאלווה קיר מאיארדיט הוא מפקד צבאי ופוליטיקאי דרום סודאני, בן לקהילת אוואן-צ'אן מקרב בני דינקה, הנשיא הראשון של דרום סודאן, החל מהקמתה בשנת 2011.
אחרי מותו של ג'ון גראנג בשנת 2005 לקח סאלווה קיר את מקומו כיושב ראש התנועה העממית לשחרור סודאן.
עוד לפני השגת עצמאות דרום סודאן, בשנים 2005–2011 מילא מבחינה פורמלית את התפקיד של סגן נשיא סודאן ולמשך מספר חדשים בשנת 2005 ושוב ב-2010 היה יושב ראש ממשלת דרום סודאן האוטונומית.
כמפקד בצבא העממי לשחרור דרום סודאן נשא בעבר דרגת גנרל לוטננט.
קיר נולד בצפון-מערב חבל בחר אל-ע'זאל ב"סודאן הבריטית-מצרית".
כקודמו בתפקיד, ג'ון גראנג, אף הוא משתייך לעם דינקה, אך כבן לקהילה אחרת: אוואן-צ'אן.
כפר הולדתו, אקון, נמצא במחוז גוגריאל, במדינה ההיסטורית ואראפ.
סלווטורה קיר הוטבל בדת הנוצרית הרומית-קתולית והוא השמיני מבין שמונת ילדיהם (שישה בנים ושלוש בנות) של קואתפיני תיק אטם (מת ב-2007), בוקר בן השבט פאיום.
אמו אויאי רו וול טונג, הייתה אחת משלוש נשות האב, והיא הייתה איכרה, בת לשבט פאי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הצטרף לקבוצת המורדים של אניאניה (Anyanya) במלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה.
לאחר הסכמי אדיס אבבה ב-1972 בין מנהיגי המורדים לממשלה הצטרף לצבא סודאן ושירת תחילה בדרגת סמל.
הגיע עם הזמן עד לדרגת לוטננט-קולונל.
בשנת 1983 התחדשה מלחמת האזרחים וקיר שמצא עצמו תחת פיקודו של ג'ון גראנג דה מודיור ערק מהצבא יחד איתו ועם קצינים שחורים אחרים והשתתף בהקמת התנועה העממית לשחרור סודאן (SPLM).
גראנג, שהיה בעל ניסיון צבאי מועט יחסית, הסתמך על לוחמי האניאניה הוותיקים, בהם קיר, שמונה ב-1990 למפקד הזרוע הצבאית של צבא המורדים.
ניסיון להעביר את קיר מתפקידו בשנת 2004 הביא כמעט להתפצלות הארגון.
בינואר 2005 נחתמו הסכמי השלום ששמו קץ למלחמת האזרחים הארוכה שגבתה את חייהם של למעלה משני מיליון איש.
בדרום סודאן הוקמה ממשלה אוטונומית, וקיר התמנה לסגן היושב ראש שלה.
בעקבות מותו של גראנג בהתרסקות מסוק ב-30 ביולי 2005 התמנה קיר במקומו לסגן נשיא סודאן ולמספר חדשים לראש ממשלת דרום סודאן האוטונומית.
בהמשך הוביל את מהלך ההינתקות מצפון המדינה.
ב-2009 אמר ביחס למשאל העם בנוגע לשאלת עצמאות דרום סודאן, כי .
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2010 זכה קיר ברוב סוחף של 93% והפך לנשיאה הרשמי של דרום סודאן.
בהתאם לחוקה הזמנית מונה קיר על ידי נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, לסגנו.
מבקריו טוענים שלהבדיל מגראנג אינו אינטלקטואל ושאין לו אותה הראייה הפוליטית, וכן כי אינו מצטיין בתורת הנאום.
למרות זאת, נחשב קיר פופולרי בקרב אנשי הזרוע הצבאית של ה-SPLM בשל הצלחותיו הצבאיות, ובקרב האוכלוסייה האזרחית עקב עמדותיו החד-משמעיות ביחס לפרישת דרום סודאן מצפון המדינה.
קיר הוא נוצרי אדוק ומשתתף בקביעות בדרשות בקתדרלה הרומית-קתולית בבירת דרום סודאן, ג'ובה.