tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במערב ובדרום-מערב, הגבול הוא גבול של "פתיחה" (הים האדום), שם הקרקע נבקעת ומתרחבת.
לעומת זאת, בצפון ובמזרח, תת-היבשת הזו מתנגשת בעוצמה בלוח האירו-אסייתי.
ההתנגשות הזו היא הכוח המניע שיצר את רכס הרי זגרוס באיראן ואת הרי הטאורוס בטורקיה.
אספקט נוסף המייחד את האזור הוא השבר הגאולוגי המפריד בינו לבין הלבנט, המוכר לנו כהבקע הסורי-אפריקאי (או ליתר דיוק, בקע ים המלח בחלקו הצפוני).
מבחינה סטרטיגרפית, האזור מאופיין במדף יבשתי רדוד ועתיק ששקעו בו כמויות אדירות של חומר אורגני בעידנים קדומים, מה שמסביר מדוע תת-יבשת זו מחזיקה בחלק ניכר מעתודות הנפט העולמיות, בניגוד לאזורים הסמוכים לה באפריקה או במרכז אסיה שבהם התנאים היו שונים.
המזרח התיכון הוא תת-יבשת תרבותית שרובה באסיה ומיעוטה באפריקה (מצרים) וב-אירופה (טורקיה), והיא נחשבת לאזור נבדל מבחינה גאו-תרבותית מאסיה, מאירופה ומאפריקה.
תת יבשת נוספת נמצאת בצפון אפריקה.
מדינות המגרב (לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ומאוריטניה), הולכות ונתפסות בשנים האחרונות כמהוות תת-יבשת של אפריקה.
הגדרה נוספת היא של מסה יבשתית גדולה, שהיא קטנה מיבשת ממש, כמו גרינלנד.
המונח תת-משקל מתייחס למצב בו משקלו של אדם נחשב מתחת למשקל בריא.
הגדרת המונח מסתמכת על מדד מסת גוף (בראשי תיבות מאנגלית: BMI).
אדם שה-BMI שלו מתחת ל-18.5 מוגדר כסובל מתת-משקל.
הגדרה רפואית זו יכולה להיות שונה משימושים אחרים של המונח, כמו למשל אלו המבוססים על משיכה גופנית.
הסיבה הנפוצה ביותר לתת-משקל היא בדרך כלל מתת-תזונה הנובעת ממחסור של מזון זמין, המגיעה עד 50% בחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה ובדרום אסיה.
ההשפעות הבריאותיות של תת-תזונה מתחזקות בשל מחלות.
אפילו מחלות שקל לטפל בהן כמו שלשול יכולות לגרום למוות.
כאשר יש מספיק מקורות מזון, יכול לעיתים להיווצר מצב של תת-משקל כתוצאה ממחלה נפשית או פיזית.
ישנם גורמים רבים לאובדן משקל מופרז או לכך שאדם סובל מתת-משקל.
כמה מהגורמים הנפוצים יותר הם:
שימוש בסמים ובמיוחד סמים ממריצים
בגרות (הגוף אינו מסוגל לייצר מספיק רקמת שומן / שרירים על מנת להתמודד עם הצמיחה לגובה)
ישנן תרופות שגורמות לאיבוד התיאבון מה שמביא למצב של תת-משקל .
הבעיה העיקרית עם תת-משקל היא שהוא סימן משני או סימפטום למחלה נסתרת.
אובדן משקל בלתי מוסבר דורש אבחון רפואי מקצועי.
תת-משקל עשוי להיות בעצמו גורם למחלה.
מערכת החיסון של אנשים הסובלים מתת-משקל קיצוני עלולה להיות חלשה, והם פגיעים יותר לזיהום.
אצל נשים עלול תת-משקל קיצוני לגרום להפסקת הווסת (אמנוריאה) וסיבוך אפשרי במהלך ההיריון.
תת-משקל עלול גם לגרום לאנמיה ולאובדן שיער הראש.
תת-משקל הוא גורם סיכון מוכח לתופעת דלדול העצם (אוסטאופורוזיס), אפילו אצל אנשים צעירים.
לעובדה אחרונה זו יש תוצאות חמורות במיוחד, משום שהאנשים הסובלים ממנה אינם מודעים לסכנה, הם יכולים לחוש שהם כשירים ואפילו יכולים להצטיין בספורט אתגרי.
לאחר שמתרחש השבר הספונטני הראשון, הנזק הוא לעיתים קרובות בלתי הפיך.
כאשר אדם סובל מתת-משקל קיצוני עד כדי כך שבריאותו נפגעת, קיים לעיתים צורך במאמץ מרוכז לעלות במשקל.
הטיפול באדם הסובל מתת-משקל הוא להגדיל את הערך התזונתי של מזונו ובכך להבטיח שסך הקלוריות שאדם אוכל יהיה גדול מסך הקלוריות שהוא שורף לשם ביצוע המטלות היומיות.
מקובל גם להוסיף אימון משקולות על מנת להגדיל את מסת השרירים.
בתורת החוגים, תת-מודול קטן של מודול מעל חוג , הוא תת-מודול כך שלכל תת-מודול אמיתי , גם הסכום אמיתי.
במילים אחרות, לא ייתכן ש- אלא אם .
תת-מודול האפס הוא תמיד קטן, אבל הטרמינולוגיה עשויה להטעות: אם יש למודול תת-מודול המכיל כל תת-מודול אמיתי אחר, אז הוא קטן.
אוסף התת-מודולים הקטנים של מודול סגור תחת "כלפי מטה" (כלומר, תת-מודול של תת-מודול קטן הוא קטן בעצמו), וגם תחת סכומים סופיים.
אם תת-מודול קטן של , אז הוא תת-מודול קטן של כל מודול המכיל את .
הכיוון ההפוך נכון באופן חלקי מאד: אם מוכל במודול והוא קטן בסכום ישר , אז הוא קטן גם ב-.
קטנות נשמרת תחת מנה בתת-מודול קטן, כלומר: אם תת-מודול קטן של המוכל בתת-מודול , אז קטן ב- אם ורק אם המנה קטנה ב-.
התכונה של תת-מודול להיות קטן ניתנת לאפיון פנימי: הוא תת-מודול קטן של מודול כלשהו, אם ורק אם הוא תת-מודול קטן בסגור האינג'קטיבי של עצמו.
סכום תת-המודולים הקטנים של , כמודול מעל עצמו, הוא רדיקל ג'ייקובסון של החוג.
הרדיקל עצמו הוא תת-מודול קטן, ולפי הלמה של נקאימה הוא תת-מודול קטן של לכל מודול נוצר סופית .
בתורת החבורות, תת-חבורת פרטיני של חבורה נתונה שווה לחיתוך כל תת-החבורות המקסימליות של החבורה.
תת-חבורת פרטיני של כל חבורה סופית היא נילפוטנטית.
מקובל לסמן את תת-חבורת פרטיני של ב- או ב-.
תת-חבורת פרטיני כוללת בדיוק את האיברים הלא-יוצרים של (איבר הוא לא-יוצר אם גריעתו מקבוצה היוצרת את החבורה מותירה קבוצה יוצרת), ובכך היא דומה לרדיקל ג'ייקובסון מתורת החוגים.
בדומה ללמה של נקיאמה, אם נוצרת סופית אז לכל תת-חבורה אמיתית של .
רק אם אין לחבורה תת-חבורות מקסימליות (לא טריוויאליות).
כש- אבלית, זה קורה אם ורק אם חליקה.
בכל מקרה, כאשר אבלית, .
תת-חבורת פרטיני של חבורת-p היא תת-החבורה הנוצרת על ידי הקומוטטורים וכל חזקות-p של אברי החבורה.
לכן, אם סופית, אז המנה היא מהצורה עבור מתאים.
את מספר היחסים בהצגה לפי יוצרים ויחסים אפשר לקרוא מחבורת ההומולוגיה השנייה : גם זו חבורת-p אבלית אלמנטרית, שהדרגה שלה, r, היא מספר היחסים המינימלי בכל הצגה של החבורה עם d יוצרים; וש-r יחסים מספיקים בקטגוריה הפרו-סופית.
משערים שתמיד יש לחבורה הצגה עם יוצרים ו- יחסים.
אם חבורת-M (חבורה שיש לה סדרה נורמלית שבה כל המנות האינסופיות הן ציקליות; בפרט, אם היא סופית), אז היא נילפוטנטית.
גם תת-חבורת פרטיני של כל חבורה ליניארית נוצרת סופית היא נילפוטנטית.
לכל חבורה , חיתוך המרכז עם תת-חבורת הקומוטטורים מוכל ב-.
לעומת זאת, אם ורק אם כל תת-החבורות המקסימליות של הן נורמליות.
התנאי הזה מתקיים אם חבורה נילפוטנטית; גם להפך: אם היא חבורת-M והיא נילפוטנטית, אז .
תת־ספיגה של פרוקטוז היא הפרעת עיכול, אשר בה ספיגת הפרוקטוז במעי הדק מתבצעת בצורה לקויה.
התוצאה היא ריכוז גבוה של פרוקטוז בכלל המעי.
תת־ספיגה של פרוקטוז שכיחה במדינות המערב, עד כ- 30% מהאוכלוסייה סובלת מההפרעה.
ישנן השערות כי שכיחות התופעה באסיה פחותה, אך עדיין גבוהה, עד כ- 10% מהאוכלוסייה.
הפרוקטוז אינו דורש אנזימים על מנת להספג במערכת העיכול וגם אצל אנשים בריאים רק 25-50 גרם פרוקטוז יכולים להתעכל בארוחה אחת.
אנשים בעלי תת־ספיגה של פרוקטוז מצליחים לספוג פחות מ-25 גרם.
נפיחות באזור הבטן (מעי דק וגס)
כמו באי-סבילות ללקטוז, את האבחון יש לעשות אצל רופא מומחה, גסטרואנטרולוג, על מנת למנוע אבחון מוטעה של הפרעות עיכול אחרות.
הבדיקה מתבצעת לרוב על ידי בחינת רמות המימן באוויר הפה בהפרשים קבועים לאחר צריכת פרוקטוז.
אין תרופה להפרעה, הטיפול היחידי הוא הימנעות ממזונות מסוימים.
לאחר זיהוי התופעה על ידי רופא מומחה, גסטרואנטרולוג, יש להוועץ עם דיאטן על מנת לקבל מידע על מאכלים אשר יכולים להזיק.
באלגברה ליניארית, תת-מרחב שמור (או תת-מרחב אינוַריאנטי) של העתקה ליניארית , הוא תת-מרחב וקטורי שהעתקה שולחת את הווקטורים שלו בחזרה לעצמו.
אם תת-מרחב שמור של אז ניתן לצמצם את לתת-המרחב ולקבל:
יהי תת-מרחב ב- ותהי : העתקה ליניארית.
נאמר ש תת-מרחב שמור של אם .
תהי מטריצה ריבועית מסדר מעל שדה .
נאמר ש־ הוא תת-מרחב שמור של אם לכל מתקיים .
נגדיר העתקה ליניארית באופן הבא:
אזי תת-המרחב הוא תת-מרחב שמור , וניתן לכתוב את ההעתקה המצומצמת של עליו באופן הבא: .
יהי מרחב וקטורי ו־ העתקה ליניארית, אזי:
עצמו ותת-מרחב האפס תתי-מרחב שמורי .
אם ערך עצמי של , אזי המרחב העצמי של הוא שמור .
יהי מרחב וקטורי בעל ממד סופי, העתקה ליניארית ויהי הפולינום המינימלי של , נוכל להציג את כמכפלה של גורמים אי פריקים
אזי פירוק ישר של לתתי-מרחב שמורי .
בנוסף אם לכסינה, אזי הפירוק הוא לתתי-מרחב עצמיים של .
יהי תתי-מרחב שמורים של , אזי:
אם מרחב עצמי של , אזי כל תת-מרחב של , הוא תת-מרחב שמור .
יהי וקטור במרחב וקטורי כלשהו ו־ העתקה ליניארית.
אזי קיים מקסימלי, כך ש קבוצה של וקטורים בלתי תלויים.
תת-המרחב אשר הוא בסיס שלו נקרא תת-מרחב ציקלי של ביחס ל- ול-, והוא תת-מרחב שמור ה־ הקטן ביותר המכיל את .
יהי מרחב וקטורי בעל ממד המחולק לסכום ישר של תתי-מרחב, לכל תת-מרחב נצמיד הטלה , אזי הם שמורי אם ורק אם לכל .
בתורת המודולים, תת-מודול גדול (an essential submodule) של מודול נתון הוא מודול החותך באופן לא טריוויאלי כל תת-מודול אחר.
במקרה זה, המודול נקרא הרחבה גדולה של תת-המודול.
המודול הוא בעל משלימים עקרונית אם לכל תת-מודול מתאים תת-מודול נוסף (המכונה משלים עקרונית) כך שסכומם הישר הוא מודול גדול.
מודולים גדולים מהווים כלי באפיון מודולים פשוטים למחצה.
תת-מודול נקרא גדול אם .
מסמנים זאת לרוב על ידי .
אידיאל (שמאלי) גדול הוא אידיאל המהווה תת-מודול גדול כאשר מתייחסים לחוג כמודול (שמאלי) מעל עצמו.
מודול נקרא בעל משלימים אם לכל תת-מודול קיים תת-מודול כך שסכומם הישר שווה לכל המודול; המודול נקרא בעל משלימים עקרונית אם הסכום הזה הוא מודול גדול.
המשפט החשוב בנושא קובע כי תמיד לכל תת-מודול יש משלים עקרונית, כלומר כל מודול הוא בעל משלימים עקרונית.
מודול הוא פשוט למחצה אם ורק אם אין לו מודולים גדולים אמתיים.
תת־לחץ דם הוא לחץ דם נמוך, במיוחד בעורקים של מחזור הדם.
לחץ דם הוא הכוח שבו הדם לוחץ על דפנות העורקים, כאשר הלב שואב דם.
לחץ דם סיסטולי של פחות מ-90 מילימטר כספית (mm Hg) או דיאסטולי של פחות מ-60 מ"מ כספית נחשב בדרך כלל כתת־לחץ דם עורקי.
עם זאת, בפועל, לחץ דם נחשב נמוך מדי, רק אם מורגשים תסמינים.
תת־לחץ דם הוא מצב הפוך מיתר לחץ דם.
כאשר הלחץ בעורקים נמוך, פוחתת זרימת הדם לאברי הגוף ותפקודם עלול להיפגע.
ירידה חמורה בלחץ הדם יכולה לפגוע באספקת חמצן וחומרים מזינים למוח ולאיברים חיוניים אחרים, עד למצב מסכן חיים שנקרא הלם.
אצל אנשים שמבצעים פעילות גופנית והם בכושר שיא, לחץ דם נמוך במנוחה הוא סימן של בריאות טובה וכושר.
עבור אנשים רבים, לחץ דם נמוך מדי יכול לגרום סחרחורת או התעלפות ועשוי להצביע על התייבשות, מחלת לב חמורה, מחלה אנדוקרינית או הפרעות נוירולוגיות.
התסמינים העיקריים של תת־לחץ דם כוללים חולשה, כאב ראש, טשטוש ראייה, בחילה או סחרחורת, שלעיתים קרובות מתגברים בקימה לעמידה.
אם לחץ הדם נמוך מאוד, ייתכנו התעלפות ואף פרכוס.
לחץ דם נמוך קשור לפעמים בעוד תסמינים (שחלקם קשורים כגורם ולא בהכרח תוצאה של תת־לחץ דם).
אלו כוללים: כאב חזה, קוצר נשימה, דופק לא סדיר, חום גבוה, צוואר נוקשה, כאב גב עליון, שיעול כיח, הקאה או שלשול ממושך, דיספפסיה (הפרעות עיכול), כאב בהטלת שתן, ריבוי תרופות, תגובה אלרגית חריפה מסכנת-חיים, עייפות, תסמונות אהלרס-דנלוס של רקמת החיבור, צואה שחורה דמוית-זפת.
לחץ דם נמוך יכול להיגרם מהפחתת נפח הדם, משינויים הורמונליים, מהרחבת כלי דם, מתרופות, מבעיות לב ומפגיעה בעצבים.
נפח דם מופחת (היפו-וולמיה, hypovolemia), הוא הגורם הנפוץ לתת־לחץ דם עורקי.
מצב זה יכול לנבוע מהתייבשות או מדימום.
התייבשות יכולה להתרחש בעקבות שתייה מועטה, שלשול או השתנה מוגברת (למשל עקב שימוש מופרז בתרופות משתנות).
לחץ דם נמוך יכול גם לנבוע ממכת חום אפילו ללא התייבשות, כאשר יש איבוד של מלחים.
תרופות אחרות יכולות להביא לתת־לחץ דם על ידי מנגנונים שונים.
למשל: חוסמי אלפא גורמים בעיקר להרפיה של העורקיקים, בעוד חוסמי בטא יכולים לגרום תת־לחץ דם הן על ידי האטת קצב הלב והן על ידי הפחתת עוצמת השאיבה של שריר הלב.
כל התרופות נגד יתר לחץ דם עלולות לגרום גם לתת־לחץ דם, וכן תרופות להאטה או הסדרה של הדופק, להרפיית הערמונית ואף תרופות הרגעה ושינה.
ירידה בתפוקת הלב יכולה להתרחש גם למרות נפח הדם תקין, בשל אי ספיקת לב חמורה.
אי ספיקת לב יכולה להתרחש כתוצאה מאוטם שריר הלב, מליקוי בדופן או במחיצות הלב, מליקוי בשסתומי הלב או מהפרעות בקצב הלב.
דופק איטי מאוד של הלב (ברדיקרדיה), מביא לתת־לחץ דם.
ירידה חמורה בתפוקת הלב ובלחץ הדם עלולה לגרום להלם קרדיוגני.
הרחבת יתר של כלי דם (וזודילטציה vasodilation, או התכווצות לא מספקת של כלי דם בעלי ההתנגדות), ובעיקר של העורקיקים, גורמת לתת־לחץ דם עורקי.
היא יכולה להיגרם מירידה בפעילות מערכת העצבים הסימפתטית או מפעילות מוגברת של מערכת העצבים הפאראסימפתטית.
למשל, כתוצאה של פגיעה במוח או בחוט השדרה, או בשל דיסאוטונומיה (dysautonomia), שהיא פגיעה בתפקוד מערכת העצבים האוטונומית.
ירידה בפעילות הורמונלית יכולה להתרחש במחלת אדיסון הנדירה.
הרחבת יתר של כלי דם יכולה גם להיגרם מאלח דם, חמצת, או תרופות.
תרופות הגורמות הרחבה של כלי דם כוללות תכשירי ניטראט, חוסמי תעלות סידן, חוסמי קולטן בטא 2 של אדרנלין או חוסמי קולטן AT1 (ARB, אנגיוטנסין II פועל על קולטני AT1).
טכניקות הרדמה כמו זריקת הרדמה בעמוד השדרה וחומרי הרדמה רבים - במיוחד חומרי הרדמה הניתנים בשאיפה (Inhalational anaesthetics) עשויים לגרום הרחבת כלי דם משמעותית.
מדיטציה, יוגה ודיסציפלינות נפשיות-פיזיולוגיים אחרות עשויות להפחית השפעה של תת־לחץ דם.
לחץ דם נמוך יכול להיות גם תוצאה מאכילת צמחים מסוימים.
דוגמה לכך היא תאוברומין ב-Theobroma cacao, אשר מוריד לחץ דם באמצעות הרחבת כלי דם ושיתון, והוא כבר משמש לטיפול לחץ דם גבוה.
צמחים גם יכולים להשפיע על פעולת תרופות.
למשל, מיץ אשכוליות מעלה את רמת התרופה ניפדיפין בדם וכך להפחתה מוגברת של לחץ הדם.
תת-לחץ דם תנוחתי (אורתוסטטיזם), הוא צורה נפוצה של לחץ דם נמוך.
הוא מתרחש לאחר שינוי במצב הגוף, בדרך כלל כאשר אדם קם ממצב ישיבה או שכיבה.
נפילת לחץ הדם בעמידה יכולה להיות קצרה וחולפת, אך לעיתים גורמת לפגיעה ביציבות, לסחרחורת, לנפילה ואף להתעלפות.
תת-לחץ דם תנוחתי מנבא שכיחות מוגברת של אירועים מוחיים, ומהווה גם חלק מהמעגל-המרושע של חרדה מנפילה, דיכאון ותרופות נגד דיכאון.
אורתוסטטיזם נפוץ במצבי נפח דם מופחת (hypovolemia) או כתופעת לוואי של תרופות שונות.
בנוסף לתרופות נגד יתר לחץ דם, תרופות פסיכיאטריות רבות, ובמיוחד נוגדי דיכאון, יכולות לגרום אורתוסטטיזם.
זיהוי אורתוסטטיזם אפשרי באמצעות מדידה פשוטה של לחץ הדם וקצב הלב בשכיבה, בישיבה ובעמידה (עם מדידה נוספת בעמידה לאחר כ-3 דקות).
אורתוסטטיזם יאובחן אם יש ירידה ב-20 מ"מ כספית של לחץ דם סיסטולי, ירידה של 10 מ"מ כספית בלחץ הדיאסטולי או עליה של 20 פעימות לדקה בקצב הלב.
עילפון וזו-וגלי או תגובה ואזו וגאלית (Vasovagal syncope) הוא סוג נפוץ של הפרעה במערכת האוטונומית המאופיין בירידה בלתי הולמת בלחץ הדם בעקבות פעילות מוגברת של העצב התועה, שהוא העצב העיקרי של מערכת העצבים הפאראסימפתטית.
תת־לחץ דם שלאחר ארוחה (postprandial), ירידה דרסטית בלחץ הדם המתרחשת בין 30 ל-75 דקות לאחר אכילה, הוא הפרעה פחות נפוצה.
כדי לשפר את העיכול והספיגה, מוסטת כמות גדולה של דם אל המעיים (מעין הצטברות דם באיברים הפנימיים).
לכן, הגוף זקוק להגדלה של תפוקת הלב לצורך שמירה של לחץ הדם הדרוש לאספקת האיברים החיוניים, כגון המוח.
תת־לחץ דם שלאחר ארוחה נוצר, כנראה, עקב פיצוי לא מספק של המערכת האוטונומית, ונצפה בעיקר בגילאי הזיקנה.
תת־לחץ דם מאפיין גם את תסמונת פלאמר (Flammer syndrome) שכוללת גם ידיים ורגליים קרות ונטיה לגלאוקומה של לחץ תקין.
לחץ הדם נוצר על ידי פעולת הלב ומשתנה בהתאם לפעולת הלב ולמצב כלי הדם והדם עצמו.
לחץ הדם נמצא בבקרה מתמדת של מערכת העצבים האוטונומית, הכוללת מערכת סימפתטית ומערכת פאראסימפתטית, באמצעות רשת מורכבת של קולטנים, עצבים והורמונים.
הלחץ העורקי מווסת על ידי איזון בין פעולת מערכת העצבים הסימפתטית, הנוטה להעלות את לחץ הדם, לבין פעולת מערכת העצבים הפאראסימפתטית, המורידה את לחץ הדם.
יכולת הפיצוי הנרחבת והמהירה של מערכת העצבים האוטונומית מאפשרת לאנשים בריאים לשמור על ערכי לחץ דם סבירים במגון פעילויות ואף במצבי מחלה.
תת־לחץ דם יכול להיוצר מפגיעה חמורה באחד מהמרכיבים במערכות אלו (למשל, התייבשות המביאה לירידה חמורה בנפח הדם) או משילוב של פגיעות במספר מרכיבים (למשל זיהום חיידקי בדם הגורם לשילוב של הרחבת כלי דם, פגיעה בשריר הלב ופגיעה בכליות עם הצטברות תרופה נוגדת יתר לחץ דם).
האבחנה של תת־לחץ דם על ידי מדידה: לחץ עורקי ממוצע (מחושב על ידי סכום של לחץ דם סיסטולי ועוד פעמיים לחץ הדם הדיאסטולי וכל זה מחולק בשלוש.
לדוגמה לחץ עורקי ממוצע של 120 סיסטולי ו־80 דיאסטולי יהיה 93.33) נמוך מ-65 מ"מ כספית נחשב בדרך כלל כתת־לחץ דם.
אורתוסטטיזם מאובחן על ידי מדידה בשכיבה ובעמידה.
לחץ דם סיסטולי נמוך מ-90 מ"מ כספית (ובבני 60 ומעלה, כבר מ-100 מ"מ כספית) מנבא תמותה מוגברת ממחלות לב וכלי דם.
לחץ דם דיאסטולי נמוך מ-60 מ"מ כספית מנבא הארעות מוגברת של אי ספיקת לב.
ניתן לאבחן אורתוסטטיזם באמצעות מבחן הטיית לוח (Tilt table test).
הטיפול בתת־לחץ דם תלוי בסיבתו ובתוצאותיו.
תת־לחץ דם ללא תסמינים אינו מצריך טיפול בדרך כלל.
הוספת מלח למזון עשויה להקל על תסמינים של תת־לחץ דם קל.
שכיבה של המטופל על הגב והגבהת הרגליים שלו משפרת את החזר הדם מהורידים ואת אספקת הדם לאיברים החיוניים שבחזה ובראש.
לעומת זאת, תנוחת טרנדלנבורג (Trendelenburg position) שבה השתמשו בעבר, כבר אינה מומלצת.
בהלם של תת־לחץ דם, ההישרדות בחיים תלויה במהירות שבה יתוקן הלחץ.
הטיפול כולל את ארבעת השלבים הבאים: (שיטות וערכים שנויים במחלוקת רשומים בסוגרים.
הבסיס לעקרונות אלו ניתן במחקר על הלם ספטי, אך כיוון שהוא מתמקד בתת־לחץ דם הנובע מזיהום, הוא אינו ישים לכל הצורות של תת־לחץ דם חמור.)
החייאת נפח נוזלים (בדרך כלל עירוי עם קריסטלואיד, כלומר תמיסת מלח או תמיסת סוכר).
הדרך הטובה ביותר כדי לקבוע אם לאדם תהיה תועלת מעירוי נוזלים היא על ידי הגבהה סבילה של הרגל ואחריה מדידת תפוקת הלב.
עירוי תרופות המעלות לחץ דם - וזופרסורים (vasopressors, נראה שכולם שווי תועלת מבחינת הישרדות, נטען כי נוראפינפרין עדיף על דופמין)
לוודא זילוח מספק של חמצן (לחץ חלקי של חמצן SvO2 >70 בעזרת דם או דובוטמין)
טיפול בגורם הבסיסי (למשל, אנטיביוטיקה נגד זיהום, תומכן באוטם, הפסקת תרופות נוגדות יתר לחץ דם, סטרואידים במחלת אדיסון וכדומה).
תת-מערכה בנומנקלטורה זואולוגית היא דרגה טקסונומית מתחת למערכה.
דרגה טקסונומית זו בזואולוגיה מקבילה לדרגה הטקסונומית "subdivision" בנומנקלטורה של פטריות ושל צמחים.
כאשר יש צורך בכך ניתן לפצל את תת-המערכה לאינפרא-מערכות, כך שההיררכיה נראית כך:
רק כמה מן המערכות של עולם החי נחלקות לתת-מערכות:
מערכת פרוקי-רגליים: נחלקות לתת-מערכות Trilobitomorpha, בעלי כליצרות (Chelicerata), מרבי-רגל (Myriapoda), שש-רגלים (Hexapoda) וסרטנאים (Crustacea).
מערכת המיתרניים: נחלקות למיתרני זנב (Tunicata), Cephalochordata והתת-מערכה הגדולה ביותר – בעלי חוליות (Vertebrata).
דוגמאות לאינפרא-מערכה (infraphyla): ריריות (Mycetozoa) וחולייתנים לסתניים (Gnathostomata).
תת-לחץ דם תנוחתי (אורתוסטטיזם או תת-לחץ דם מנחי, ובאנגלית: Orthostatic hypotension, או postural hypotension) הוא תופעה רפואית שבמסגרתה חלה ירידה חדה בלחץ הדם לאחר שינוי תנוחה ומעבר למצב עמידה.
במצב תקין, לאחר מעבר למצב עמידה, דואגת מערכת העצבים האוטונומית לכווץ את כלי הדם הנמצאים בחלקיו התחתונים של הגוף.
פעולה זו מונעת מהדם להצטבר בפלג הגוף התחתון ומאפשרת זרימת דם טובה ללב ולמוח גם בזמן עמידה.
במצב של תת-לחץ דם תנוחתי, כלי הדם בחלקיו התחתונים של הגוף אינם מתכווצים בזמן או שאינם מתכווצים כלל לאחר מעבר לעמידה.
הדבר גורם להצטברות של דם בהם לזמן ארוך יותר, מה שפוגע בהחזר הדם אל הלב.
פגיעה בזרימת הדם אל הלב תגרום לירידה בתפוקת הלב, מה שיוביל לירידה בזרימת הדם למוח ולאיסכמיה מוחית.
תת-לחץ דם תנוחתי נפוץ יותר בקשישים ובחולים הסובלים מלחץ דם נמוך באופן קבוע.
עם זאת, גם אנשים צעירים ובריאים עשויים לסבול מהתופעה.
מצבים חמורים של תת-לחץ דם תנוחתי עשויים להוביל להתעלפות, סחרחורות, בלבול ודליריום.
חולים הסובלים מתת-לחץ דם תנוחתי נמצאים בסיכון מוגבר למחלות לב וכלי דם.
כמו כן חולים שסבלו מתת-לחץ דם תנוחתי בגיל העמידה נמצאים בסיכון מוגבר לפתח דמנציה וירידה בתפקוד הקוגניטיבי בגיל מבוגר יותר.
הטיפול בתת-לחץ דם תנוחתי כולל שינוי בתזונה המתבטא בעלייה בצריכת מלח ובשתיית מים, על מנת להעלות את נפח הנוזלים בגוף ובכך את לחץ הדם, הפחתת תרופות המפחיתות לחץ דם ולעיתים סילוק גורם זיהומי.
במקרים חמורים יש צורך לעיתים בטיפול תרופתי להעלאת לחץ הדם.
תת-לחץ דם תנוחתי נפוץ בחולים עם מחלת אדיסון, בשל מחסור בהורמון אלדוסטרון.
תפקידו של האלדוסטרון הוא להגביר את הספיגה החוזרת של נתרן בנפרון שבכליה, הנתרן סופח עמו מים אל תוך מחזור הדם וכך עולה נפח הנוזלים בגוף.
בעת מחסור באלדוסטרון פחות נתרן ייספג בחזרה אל תוך הגוף מהנפרון וכך תחול ירידה בכמות הנוזלים בגוף ופגיעה בלחץ הדם.
מחלות נוספות המקושרות לתת-לחץ דם תנוחתי הן טרשת עורקים - הצטברות של משקעים על דפנות העורקים, סוכרת, פאוכרומוציטומה (גידול על בלוטת יותרת הכליה), אנמיה, פורפיריה,, אנורקסיה נרבוזה, ומחלות של רקמות חיבור כגון תסמונות אהלרס-דנלוס.
חולים הסובלים משיתוק של פלג הגוף התחתון עשויים לסבול מהתופעה בשל חוסר תנועתיות של פלג הגוף התחתון שמאפשר הצטברות של דם בוורידים.
אדם הסובל מתת-לחץ דם תנוחתי יסבול מאחד או יותר מהסימפטומים הבאים לאחר מעבר למצב עמידה, במיוחד אם שינוי התנוחה נעשה באופן מהיר.
האבחנה מתבססת על מדידת לחץ דם בתנוחות שונות במרווחי זמן שונים.
כחלק מהאבחנה תתבצע לעיתים בדיקה המכונה "Tilt table", במהלכה שוכב הנבדק על מיטה מיוחדת תוך שהוא מחובר למכשירים המנטרים את קצב ליבו ואת לחץ הדם שלו באופן רציף.
המיטה נעה באופן בו היא משנה את תנוחתו של הנבדק משכיבה לעמידה.
בתחילה יימדד לחץ דמו של הנבדק לאחר חמש דקות שהוא שרוי בתנוחת שכיבה, לאחר מכן יימדד לחץ הדם כדקה לאחר מעבר לעמידה וכשלוש דקות לאחר מעבר לעמידה.
תת-לחץ דם תנוחתי מוגדר כירידה של לפחות 20 מילימטר כספית בלחץ הדם הסיסטולי, או ירידה של לפחות 10 מילימטר כספית בלחץ הדם הדיאסטולי, לאחר מעבר למצב עמידה.
בנוסף ללחץ הדם נמדד גם קצב הלב בשתי התנוחות.
עלייה משמעותית בקצב הלב בתנוחת עמידה מרמזת על הפעלת מנגנון פיצוי של הלב, במסגרתו עולה קצב הלב על מנת לשמור על תפוקת לב מספקת.
אם קצב הלב עולה ביותר מ-30 פעימות לדקה לאחר מעבר משכיבה לעמידה, אך ללא פגיעה משמעותית בלחץ הדם, יאובחן הנבדק לעיתים כסובל מתסמונת הטכיקרדיה התנוחתית.
נהוג לחלק תת-לחץ דם תנוחתי ל-3 קטגוריות:
תת-לחץ דם תנוחתי ראשוני - ירידה של לפחות 40 מילימטר כספית בלחץ הדם הסיסטולי, או ירידה של לפחות 20 מילימטר כספית בלחץ הדם הדיאסטולי, המתרחשת בתוך 15 שניות מהמעבר למצב עמידה, עם חזרה ספונטנית לערכי לחץ דם תקינים לאחר לא יותר מ-30 שניות.
על מנת לתעד מצב זה יש צורך במדידת לחץ דם רציפה המתעדת את לחץ הדם בכל פעימה ופעימה במהלך שינוי התנוחה.
תת-לחץ דם תנוחתי קלאסי - ירידה של לפחות 20 מילימטר כספית בלחץ הדם הסיסטולי, או ירידה של לפחות 10 מילימטר כספית בלחץ הדם הדיאסטולי, המתרחשת בפרק הזמן של 30 שניות ועד שלוש דקות לאחר שינוי התנוחה.
תת-לחץ דם תנוחתי מאוחר - ירידה של לפחות 20 מילימטר כספית בלחץ הדם הסיסטולי או ירידה של לפחות 10 מילימטר כספית בלחץ הדם הדיאסטולי, הנמשכת שלוש דקות או יותר לאחר שינוי התנוחה .
הטיפול הראשוני בתת-לחץ דם תנוחתי הוא טיפול בגורם שהוביל לתופעה, בין אם מדובר בהוספת נוזלים או בהפחתת נטילת חומרים ותרופות אשר מרפים את כלי הדם או מאיטים את קצב הלב.
בנוסף לטיפול בגורם, קיימים מספר אמצעים העשויים לשפר את הסימפטומים ולמנוע אירועים של התעלפות.
במטופלים שאינם סובלים בנוסף גם מיתר לחץ דם, שתייה של מים בכמות של כ-2–3 ליטרים ביום, וכן נטילת 10 גרם מלח ביום, עשויה לתרום לעליית כמות הנוזלים בדם ומתוך כך לשיפור הסימפטומים הנגרמים כתוצאה משינוי התנוחה.
הטיה של משענת המיטה בזווית קלה במהלך שנת הלילה מפחיתה את כמות הנוזלים החוזרים מהגפיים התחתונות אל הכליות, מה שגורם להפחתה בכמות השתן שמפיקה הכליה בלילה ולשימור יותר נוזלים במחזור הדם.
גריבת גרביים הדוקים עשויה לתרום לשיפור ההחזר הדמי אל הלב ובכך לצמצם את הופעת הסימפטומים.
כמו כן קיימים מספר תרגילים המסייעים לשיפור ההחזר הדמי אל הלב שניתן לבצע לפני מעבר למצב עמידה.
במטופלים הסובלים מסימפטומים גם לאחר שימוש באמצעים אלו, ניתן להשתמש בתרופות המעלות את נפח הנוזלים בגוף או המשפרות את כיווץ כלי הדם.
שתי תרופות הנמצאות בשימוש לרוב הן "Midodrine" - תרופה שהיא אגוניסטית לקולטן אלפא 1, כך ששימוש בה מסייע בכיווץ כלי הדם הפריפריים שבגפיים ובהעלאת ההחזר הדמי אל הלב, ו-Fludrocortisone
, תרופה המעלה את רמות הנתרן בדם, מה שגורם לספיחת יותר נוזלים ובכך לעלייה בלחץ הדם.
תרופות נוספות הנמצאות בשימוש תדיר פחות הן Indomethacin (ממשפחת ה-NSAIDS), פלואוקסטין (ממשפחת ה-SSRI), תרופות ממשפחת האנטגוניסטים לדופמין כגון מטוקלופראמיד, תרופות ממשפחת מעכבי מונואמין אוקסידאז יחד עם טיירמין (עלולות לגרום ליתר לחץ דם משמעותי), אוקסילופרין (אמפטמין) ואשלגן כלורי.
הראיות ליעילותן של תרופות אלו מועטות יחסית.
תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים הוא התפקיד הרביעי בחשיבותו במחלקת המדינה של ארצות הברית, אחרי המזכיר, סגן המזכיר וסגן המזכיר לענייני ניהול ומשאבים.
בעוד שתפקידי המזכיר וסגן המזכיר מאוישים על ידי מינויים פוליטיים, תפקידו של תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים בדרך כלל (אך לא תמיד) מאויש על ידי פקיד בעל קריירה בשירות החוץ האמריקאי, מה שהופך את המשרה למשרה הבכירה ביותר בשירות החוץ האמריקאי.
תת-המזכיר משמש כמנהל המופקד על הסוגיות המדיניות האזוריות והבילטרליות, ומפקח על לשכות מחלקת המדינה באפריקה, מזרח אסיה והאוקיינוס השקט, אירופה ואירואסיה, המזרח הקרוב, דרום ומרכז אסיה והארגונים הבינלאומיים.
לתת-המזכיר מייעצים עוזרי המזכירים בלשכות ברחבי העולם, המובילים משימות דיפלומטיות אמריקאיות בתחום שיפוטן האזורי.
רשימת תתי-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים
+#דיוקןשםתקופת כהונהתחת הנשיאהתחלהסיום1רוברט מרפי14 באוגוסט 19593 בדצמבר 1959דוויט אייזנהאואר2ליווינגסטון מרצ'נט4 בדצמבר 195931 בינואר 1961ג'ון פ.
תת-לוטננט הוא בדרך כלל דרגת קצין זוטר, המשמשת בצבאות, ציים וחילות אוויר.
ברוב הצבאות, תת-לוטננט הוא דרגת הקצונה הנמוכה ביותר.
עם זאת, בברזיל, זוהי דרגת המש"ק הגבוהה ביותר, ובספרד, היא דרגת המש"ק השנייה בבכירותה.
כדרגת צי, תת-לוטננט מדורג מתחת ללוטננט.
בצרפת, תת-לוטננט (sous-lieutenant) הוא הקצין הזוטר בצבא או בחיל האוויר.
הוא עונד פס בצבע החיל שלו (למשל זהב לחיל רגלים, כסף לפרשים משוריינים וכו').
במהלך המאה ה-18 דרגת sous-lieutenant de vaisseau היה קיים בצי הצרפתי.
זו הייתה המקבילה לדרגת "חבר של מאסטר" של הצי המלכותי.
תת-לוטננט בארגנטינה עונד שמש כסופה אחת על כל כתף, תת-לוטננט בברזיל היא דרגת המש"ק הבכירה ביותר (שנקראת תת-קצין בחיל הים ובחיל האוויר), עונדות לכסנית מוזהבת.
במקסיקו, תת-לוטננט הוא הקצין הזוטר ביותר בסולם הדרגות, והוא עונד מוט זהב בודד.
תת-לוטננט בתאילנד ותת-לוטננט בפועל עונד כוכב בודד על כל כתף.
הצבא הבריטי השתמש לזמן קצר בדרגת תת-לוטננט מ-1871 עד 1877, והחליף את דרגות הצוער בחיל הרגלים והקורנט בחיל הפרשים.
בשנת 1877, הוא הוחלף בתורו בדרגת לוטננט משנה, אם כי זו שימשה מאז ומתמיד את התותחנים המלכותיים, המהנדסים המלכותיים וגדודי הרובאים.
פרח קצונה (מידשיפמן) בצי המלחמתי שעבר את בחינת ההסמכה ללוטננט והמתין לקידום נבחר לעיתים קרובות על ידי קפטן האונייה למלא בינתיים תפקיד של עוזר רב החובלים.
למרות שמבחינה פורמלית הדירוג לא הוביל לקידום לדרגת לוטננט, עוזרי רב החובלים קיבלו שכר גבוה יותר מכל דירוג אחר, שירתו כסגנו של הלפטננט במהלך המשמרת ופיקדו על אחת מסירות השירות הקטנות של האונייה.
פרח קצונה שהפך לעוזר רב החובלים קיבל עלייה בשכר מ-1 ליש"ט 13 שילינג 6 פני ל-3 ליש"ט 16 שילינג לחודש, אך סיכוייו לקבל פיקוד לא היו גבוהים בתחילה.
לימים נקבע מילוי תפקיד עוזר רב-חובלים כשלב רגיל בדרך לקבלת פיקוד.
הדבר גרם לבלבול מסוים בשלהי המאה ה-18, משום ששני בעלי-תפקידים באונייה – עוזרי רב-החובלים, שרצו להתקדם לדרגת רב-חובלים, והפרחי קצונה לשעבר ששאפו לקבל פיקוד על אונייה – החזיקו באותו שם-דרגה ותחומי אחריותם היו זהים.
בתחילת המאה ה-19, שימש שם הדרגה mate, ללא התחילית master's, לציון מידשיפמן מוסמך, על מנת להבדיל בינו לבין עוזרי רב החובלים שלא שירתו קודם לכן כמידשיפמנים.
בשנת 1824 הוחלף שם הדרגה Master's mate ב-Master's assistant, ושם-הדרגה Mate הוסיף להתייחס באופן לא רשמי למידשיפמנים מוסמכים.
בשנת 1861 שונתה הדרגה לתת-לוטננט.
בצי המלכותי המודרני, כל הצוערים נחשבים כפרח קצונה, ללא קשר אם הם בוגרי בית ספר.
לאחר מכן הם מקודמים לתת-לוטננט שנה לאחר הכניסה למכללת הצי הצי המלכותי בריטניה.
בצי המלכותי הקנדי, כל העוברים הכשרת קצונה בסיסית מצטרפים כצוערים ימיים, אך עם סיום הלימודים, אלו שהצטרפו עם תואר ראשון מקבלים קידום מיידי לתפקיד תת-לוטננו, בעוד האחרים שומרים על דרגתם כצוער ימי עד זמן שהם מסיימים הכשרה נוספת הקשורה לקריירה.
בצי המלכותי, הצי המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי של ניו זילנד, הסמל של תת-לוטננט ושל תת-לוטננט בפועל מורכב מפס צמה מוזהב בינוני אחד עם טבעת תחרה.
אין לבלבל בין גודלו של פס זה לבין הפס הצר, המכונה בלשון הרע "רצועת ספגטי", המשמש את צוערי הצי המלכותי של ניו זילנד והצוערים הימיים של הצי המלכותי הקנדי.
גם חיל האוויר המלכותי הלך בעקבות דוגמה זו של צמה בעת פיתוח מערכת הדרגות שלהם.
הסמלים של תת-לוטננט ברוב מדינות חבר העמים הבריטי זהים לסימון הדרגה של צי ארצות הברית ומשמר החופים של ארצות הברית (אם כי הדרגות בארצות הברית אינן משתמשות בטבעת התחרה), למרות שהציון המקביל שלו בצי ארצות הברית הוא למעשה לוטננט זוטר.
בצי המלכותי הקנדי, תת-לוטננט בפועל מציג פס בינוני אחד.
תת-לוטננט מוסיף פס צר מתחת לפס הבינוני כדי לשמור על טבעת התחרה בחלק העליון.
לדרגת לוטננט המקבילה בחיל האוויר יש את הפס הצר מעל הפס הבינוני שכן אלמנטים אלו אינם צריכים לשמור על מרווחים מלמעלה בגלל היעדר טבעת תחרה; הצי המלכותי הקנדי עקב אחר דפוס זה לפני הוספת הטבעת ב-2010.
בשנת 1955, הצי המלכותי כונן דרגת תת-לוטננט בפועל, למרות שהתקיימה לסירוגין במלחמות העולם.
בניגוד לעמיתיהם המהותיים, תת-לוטננטים בפועל הם קצינים כפופים, שכן הם מחזיקים בדרגותיהם לפי תפקיד ולא לפי כתב מינוי.
לאחר שעברו את מועצת הצי, אושרו תת-לוטננטים בפועל כתת-לוטננט והתאריך מתעדכן לאחור למועד שבו מונו לתפקידי תת-לוטננט.
דרגת תת-לוטננט בפועל בוטלה בצי המלכותי בסביבות 1993 אך נשארה במילואים של הצי המלכותי עד 2013; קצינים הן ב-RN והן ב-RNR ממונים כעת לדרגת פרח קצונה.
דרגת ממלא מקום סגן המשנה נשארת בצי המלכותי רק בתוך היחידה הימית המלכותית של האוניברסיטה שבה נכנסים קציני הדרכה בדרגה זו.
לפני ביטולה, דרגת תת-לוטננט בפועל בצי המלכותי הייתה מקבילה עם דרגות הלוטננט (הצבא) וקצין טיסה (RAF), אך הייתה זוטרה מהן.
בציים רבים של חבר העמים הבריטי (למשל קנדה ואוסטרליה), דרגת תת-לוטננט בפועל עדיין קיימת כדרגה מקבילה ללוטננט משנה, בעוד שדרגת תת-לוטננט מקבילה לדרגת לוטננט בצבא.
הצי המלכותי של ניו זילנד, צי הרפובליקה של פיג'י והצי הצי הדרום-אפריקאי עוקבים אחר התקדים האמריקני ודרגת צוער היא דרגת הקצונה הנמוכה ביותר שלהם.
בצבא המלכותי התאילנדי, סטודנטים בכוח המילואים של הצבא שמסיימים את כיתה 5 ואת התואר שלהם מקודמים לדרגת תת-לוטננט בפועל (ว่าที่ ร้อยตรี).
בתורת הקבוצות, אומרים שקבוצה היא תת־קבוצה של קבוצה אם כל איבר של קבוצה שייך גם לקבוצה (בניסוח פורמלי: לכל מתקיים ).
במקרה זה קבוצה היא קבוצת-על של קבוצה .
על פי הגדרה זו ייתכן ש־ ו- שוות.
אם הן שונות, אז היא תת-קבוצה ממש של .
את הקשר " מוכלת ב־" (או: חלקית ל־, או: תת־קבוצה של , או, מכילה את ) מסמנים כך: , והוא מכונה יחס ההכלה.
הקבוצה הריקה היא קבוצה חלקית לכל קבוצה נתונה.
זאת מכיוון שלא קיים בקבוצה הריקה איבר שלא נמצא בקבוצה הנתונה (הטענה נכונה באופן ריק כיוון שלקבוצה הריקה אין איברים כלל).
רפלקסיביות – כל קבוצה היא תת־קבוצה של עצמה (ובמילים שקולות: כל קבוצה מוכלת בעצמה, או: כל קבוצה היא חלקית לעצמה).
טרנזיטיביות – אם הקבוצה היא תת־קבוצה של הקבוצה והקבוצה היא תת־קבוצה של הקבוצה , אזי הקבוצה היא גם תת־קבוצה של הקבוצה (בניסוח פורמלי: אם וגם אז ).
אם כן, יחס ההכלה הוא יחס סדר חלקי: הוא רפלקסיבי, אנטיסימטרי חלש וטרנזיטיבי.
היחס אינו שלם: כי יש זוגות של קבוצות (כמו קבוצת הגברים וקבוצת הישראלים, או הקבוצה והקבוצה ) שאף אחת מהן אינה מכילה את רעותה.
באמצעות יחס ההכלה ניתן להגדיר את יחס השוויון בין קבוצות; אומרים שהקבוצה שווה לקבוצה אם ורק אם הקבוצה מכילה את הקבוצה וגם הקבוצה מכילה את הקבוצה .
באמצעות יחס ההכלה ויחס השוויון ניתן להגדיר יחס נוסף; כאשר הקבוצה מכילה את הקבוצה אך אינה שווה לה (יש איבר בקבוצה שהוא אינו איבר בקבוצה , ובניסוח פורמלי וגם ), נאמר שהקבוצה מכילה ממש את הקבוצה , או במילים שקולות: הקבוצה היא חלקית ממש לקבוצה .
הסימון עשוי להטעות: בעוד שכאן (ובמרבית הספרים והמאמרים המודרניים) מציינים ו־ הכלה ו"הכלה ממש" בהתאמה, יש ספרים שבהם משתמשים בסימונים ו־ לאותן מטרות, בהתאמה.
תת-תרבות היא קבוצה החולקת עם התרבות הכללית את מרבית הערכים והפרמטרים התרבותיים, אך עם זאת נבדלת ממנה בסמלים ובפריטים תרבותיים הייחודיים לה בלבד.
המושג תת-תרבות מניח את קיומו של מגוון תרבותי בחברה נתונה, אבל טוען גם לקיומה של תרבות אחת (כללית) שתת-התרבויות השונות מוגדרות ביחס אליה.
תת-תרבות יכולה להיות מובדלת מהתרבות הכללית על פי גיל חבריה, מגדרם, מוצאם האתני, דתם, העדפותיהם המיניות או כל פריט ערכי-תרבותי אחר.
החברים בתת-התרבות אינם מבקשים, בדרך כלל, שליטה, אלא אוטונומיה תרבותית, שתאפשר להם לשמור על הערכים התרבותיים הייחודיים להם.
המושג תת-תרבות נוצר באמריקה של שנות החמישים של המאה העשרים בהקשר של קבוצות עבריינים צעירים.
המושג נולד מתוך צורך של סוציולוגים לנסות ולהסביר את ההתנהגות העבריינית של כנופיות הנוער.
החברים בקבוצות נוער אלו היו אמריקאים לכל דבר, אך עם זאת התבדלו מהאמריקאי "המצוי" ביחסם לכמה נורמות תרבויות, כגון יחסם לסמים, לבושם וכו'.
מכאן נובע כי המושג תת-תרבות מתקשר מאז לידתו עם המושג סטייה ובכך בכל פעם שמוגדרת קבוצה מסוימת כתת-תרבות היא באופן אוטומטי מוגדרת כקבוצה שחבריה סוטים מהנורמות המקובלות על התרבות הקונפורמית הכללית.
בשלב השני נוצר צורך להגדיר גם קבוצות נוספות שהראו סימנים של שונות תרבותית, וכך החל השימוש במושג תת-תרבות כדי לתאר קבוצות בתוך התרבות האמריקאית כגון מהגרים, יהודים, הומוסקסואלים וכו'.
הפרדיגמה הסוציולוגית ששלטה באותה תקופה בארצות הברית הייתה הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, שלידתה ברעיונותיהם של קונט, דירקהיים והסוציולוג האמריקאי טלקוט פרסונס.
על פי גישה פוזיטיביסטית זו, ההיסטוריה מונעת באמצעות רעיונות ואידיאות (גישה אידיאליסטית).
הפרדיגמה הפונקציונלית-סטקרוקטורית ראתה את החברה כמערכת המורכבת מחלקים הפועלים יחדיו לקידום הסולידריות והיציבות החברתית.
היא דימתה את החברה לגוף אורגני-ביולוגי אשר לכל איבר בו תפקיד ייחודי, ורק אם יפעלו כל האיברים יחדיו יוכל הגוף להמשיך לחיות ולהתקיים.
על פי גישה זו מתגבשים מוסדות חברתיים שתפקידם לדאוג למילוי הצרכים של החברה כגון מוסדות פוליטיים, משפחתיים, מוסדות חינוך וכו'.
הסכמה זו על מערכת של ערכים ואידיאות משותפים מושגת באמצעות סוציאליזציה וחינוך (חשיבה המושפעת רבות מגישתו של פרויד).
התרבות, מנקודת מבטם של הפונקציונליסטים, היא מנגנון חשוב ביצירת הסכמיות ולכידות חברתית, ולכן פריט תרבותי זר אינו מתקבל בברכה.
פרדיגמה זו נתנה הצדקה למדיניות הציבורית האמריקאית של שנות החמישים ותחילת שנות השישים.
המדיניות שנגזרה מתוך הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית הייתה מדיניות "כור ההיתוך", שנוצרה בתגובה לגלי ההגירה המאסיביים לארצות הברית באותה תקופה.
למהגרים ולעולים, המגיעים ברובם בגיל מבוגר יחסית, מתבצע תהליך של דה-סוציאליזציה (ביטול הערכים איתם היגרו) ואז רה-סוציאליזציה לערכים של התרבות הכללית השולטת.
אחת הדרכים בה יושמה מדיניות זו בארץ היה השירות הצבאי בצה"ל בו ניתן דגש חזק על יצירת שוויון בין כל המשרתים, ללא קשר למוצאם או לערכים התרבותיים עליהם גדלו.
עד לשנות השישים של המאה ה-20 לא הייתה נתונה תפיסה זו של תת-תרבויות לביקורת, והייתה מקובלת בציבור כמו גם באקדמיה ובפוליטיקה.
בשנות השישים עברה החברה האמריקאית תהליך של שינוי ובמיוחד ביחסיה למיעוטים אתניים, וזאת בעיקר הודות למאבקם של ד"ר מרטין לותר קינג ומלקולם אקס לשוויון זכויות לשחורים.
הביטוי אותו קידם מלקום אקס באותה תקופה היה "שחור זה יפה" ("black is beautiful"), כלומר השחורים באמריקה אינם סוטים ואינם צריכים להימדד בכל פרמטר ביחס לאמריקאי הלבן ותרבותו.
על פי ד"ר קינג זכאים השחורים באמריקה להכרה כקהילה לגיטימית ולא כתת-תרבות סוטה בתוך התרבות האמריקאית הלבנה השולטת.
גם בארץ קמו גופים דומים לאילו שהתעוררו בארצות הברית ובראשם תנועת הפנתרים השחורים, שהוקמה בשנת 1971 בשכונת מוסררה שבירושלים על ידי צעירים מבני הדור השני של עולי ארצות האסלאם ובעיקר בנים ליוצאי מרוקו וצפון אפריקה.
צעירים אלו מחו על הקיפוח של המדינה והתעלמות הממשלה מהבעיות החברתיות של יוצאי אסיה ואפריקה בארץ.
עם התעוררות תנועות המחאה והשוויון באמריקה, כמו גם בישראל, החלה בהדרגה להתחלף הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בגישה חדשה, פרדיגמת הקונפליקט.
על פי גישה זו יש לבחון את השינוי ואת חוסר היציבות.
גם פרדיגמה זו בעלת חשיבה מערכתית, והיא מדברת על כך שבכל קבוצה תמיד יתקיימו קונפליקטים ומאבקים על השגת משאבים (כלכליים, פוליטיים, תרבותיים וכו').
גישת הקונפליקט החברתי, על התאוריות השונות המרכיבות אותה, היא גישה מטריאליסטית ביסודה, וסוברת בשל כך שמה שמניע את ההיסטוריה היא הפרקטיקה והמאבק היום יומי על האינטרסים האישיים והקולקטיביים של פרט או של חברה.
התרבות, על פי גישת הקונפליקט, נתפסת כגורם מפריד בין קבוצות ולא כגורם מאחד, ומתוך נקודת מבט זו מתחלפת מדיניות "כור ההיתוך" במדיניות של "מיזוג גלויות", והביטוי "תת-תרבות" מתחלף בביטוי "תרבות משנה".
משמעות גישת "מיזוג הגלויות" היא מתן אפשרות לקבוצות שונות להתקיים בתוך תרבות אחת כללית אך ללא שליטה של תרבות זו עליהן.
לכל קבוצה יש את הזכות לשמור על צביונה ועל הערכים התרבותיים שלה אך בד בבד להיות חלק מתרבות כללית לה ערכים וסמלים המשותפים לחברי כל תרבויות המשנה כגון המנון, דגל ובראש ובראשונה השפה.
כיום ניתן למצוא כמעט בכל מדינה תרבויות משנה רבות, אשר פועלות באופן נחרץ לשמירה על ערכיהן.
לדוגמה, קבוצות מהגרים, הומוסקסואלים, קבוצות דת ועוד.
דוגמה מובהקת לכך ניתן לראות במדינות אירופה בימינו.
מדינות אירופה מעולם לא הגדירו עצמן כחברות הגירה אלא כחברות הומוגניות וחד-לאומיות.
למרות זאת תמיד הייתה קליטת מהגרים, אך אותם מהגרים אימצו את התרבות השולטת והוטמעו בה בתהליך המכונה "אסימילציה" (התבוללות תרבותית).
בשנים האחרונות הפסיק תהליך ההיטמעות כמעט לחלוטין, ובכל מדינה ניתן למצוא תרבויות משנה רבות שאין רואות עצמן חלק מהתרבות השולטת אלא ישויות תרבותיות עצמאיות, השואבות לגיטימציה מתוך השיח האקדמי המדבר על רב תרבותיות ופלורליזם.
תופעה זו מקשה על המדינה להפעיל מנגנונים של סולידריות והטמעה וכך נוצרים קונפליקטים ומאבקי כוח בתוך החברה.
כיום הדגם שמתגבש ושככל הנראה יקבל לגיטימציה פוליטית וחברתית הוא הדגם שיבקש לזהות מצד אחד את הזרם המרכזי, הדומיננטי, ויאפשר את קיומו מבלי לכפות עצמו על תרבויות המשנה, אבל מצד שני יאפשר לתרבויות המשנה לפתח בהדרגה גבולות עמומים חדירים לרעיונות מקומיים.
הגבולות במצב אידיאלי זה מאפשרים מעברים הדדיים של רעיונות, ערכים וגם של בני אדם מתרבות הגרעין לתרבויות המשנה ולהפך.
תת-תזונה הוא מונח כללי המתאר מצב בריאותי הנגרם כתוצאה מכך שהצריכה התזונתית אינה טובה ואינה מתאימה לצרכים התזונתיים של האדם.
אדם עלול להיקלע לתת-תזונה בשל תפריט דל לאורך זמן, או בשל איכות ירודה של החומרים המזינים שהוא צורך, או משום שהמזון אינו מעוכל/נספג בגוף כתוצאה ממחלות מסוימות.
כמו כן, תת-תזונה עלולה להיגרם מניצול לא תקין של חומרי מזון על ידי הגוף, או מאיבוד של חומרי מזון כתוצאה מהזעה מופרזת, דימום, שלשול או אי ספיקת כליות.
תקופה ארוכה של תת-תזונה עלולה להוביל לרעב, מחלות וזיהומים.
נכון ליולי 2022, ישנם כ-862 מיליון אנשים בעולם הסובלים מתת-תזונה.
באופן כללי, יש ירידה כמעט עקבית באחוז האנשים בעולם שנמצאים בתת-תזונה במאות השנים האחרונות וכן במהלך המאה ה-20. לפי נתונים של ארגון המזון והחקלאות בעשורים האחרונים חלה ירידה משמעותית בשיעור האנשים הסובלים מתת-תזונה ברחבי העולם, אך הפערים בין אזורים נותרו משמעותיים.
נכון לשנת 2023, כמעט אחד מתוך עשרה אנשים בעולם נמצא במצב של תת-תזונה.
שיעור הרעב העולמי ירד מכ-12% מהאוכלוסייה בשנת 2000 לכ-8.3% ב-2017, אך חל שוב גידול קל ל-כ-9% ב-2020–2022. הדבר מהווה נסיגה לשיעור תת-התזונה של 2009. הסיבות לנסיגה כוללות את מגפת הקורונה, מלחמות ושינויי אקלים.
קיימים הבדלים ניכרים בין אזורים בעולם שונים בעולם:
אפריקה שמדרום לסהרה: האזור עם השיעור הגבוה ביותר של תת-תזונה, עם יותר מ-20% מהאוכלוסייה הסובלת מתת תזונה בשנים האחרונות.
דרום אסיה : אזור הכולל מדינות עם אוכלוסייה גדולה כמו הודו, בנלגדש.
אסיה המזרחית (כולל סין): אחת ההצלחות הגדולות ביותר – ירידה מ-20% ל-6% .
גם באזור זה אחוז הרעב ירד עד שנת 2017 ומאז נרשמה עליה קלה - מ 5.7% ל-6.1% נכון ל-2023. השיפור נובע מהמהפכה החקלאית בסין, עיור מואץ, וצמיחה כלכלית מהירה.
צפון אמריקה ואירופה: שיעורי תת-תזונה של -2.5% תת-תזונה, ללא שינוי לאורך כ־20 שנה מאז שנת 2000.
לפי מדד הרעב העולמי נכון לשנת 2024, האזורים הרעבים בעולם מרוכזים בעיקר באפריקה מדרום לסהרה ובדרום אסיה (הודו, בנגלדש, פקיסטן ואפגניסטן).
הדבר מלווה לעיתים קרובות בשיעור גבוה יחסית של תמותה ילדים מתחת לגיל 5
תת-תזונה המונית נגרמת לרוב משילוב של גורמים חברתיים, כלכליים, פוליטיים וסביבתיים.
אחד הגורמים המרכזיים הוא עוני קיצוני, אשר מונע ממשפחות רבות גישה למזון בכמות ובאיכות מספקת.
במדינות שבהן שיעור גבוה של האוכלוסייה חי בעוני, קיימת שכיחות גבוהה יותר של תת-תזונה, במיוחד בקרב ילדים ונשים הרות.
כיוון שתת-תזונה נגרמת כתוצאה ממחסור במזון הדרוש לבריאות האדם, היא אחת מן התופעות האופייניות לעוני קיצוני בעולם השלישי.
תת-תזונה היא גורם נפוץ לבעיות בהתפתחות הקוגניטיבית אצל ילדים באזורי העולם בהם קיים רעב המוני.
מלחמות ומלחמות אזרחים הן סיבה מרכזית נוספת, שכן הן משבשות את אספקת המזון, פוגעות בייצור החקלאי, ומובילות לעקירת אוכלוסיות רבות ממקום מושבן.
פליטים ואוכלוסיות עקורות מאבדות את גישתן לאמצעי קיום בסיסיים, ולעיתים סובלות ממחסור כרוני במזון.
דוגמאות לכך ניתן למצוא במלחמות האזרחים בסודאו, בתימן, בסוריה וברפובליקה המרכז-אפריקאית.
אסונות טבע – בצורת, שיטפונות, רעידות אדמה או סופות – עלולים לגרום לפגיעה חמורה בזמינות המזון, בייחוד כאשר הם חוזרים בתדירות גבוהה וגורמים לפגיעה במערכות תשתית פגיעות.
אסונות הטבע פוגעות בפרנסה של תושבי האזור, וגם מקשים על חלוקת מזון.
גורם נוסף לתת תזונה נרחבת הוא חוסר יציבות פוליטית וניהול כושל של מערכות המדינה.
במדינות שבהן קיימת שחיתות, העדר תשתיות או ממשל שאינו מתפקד, אספקת המזון נפגעת גם ללא אסון טבע או מלחמה.
במקרים אלה, אפילו מזון שמגיע כסיוע הומניטרי עלול שלא להגיע לאוכלוסיות הזקוקות לו ביותר.
אפליה חברתית והדרה של קבוצות אתניות, נשים, מיעוטים דתיים או קסטות נמוכות תורמות אף הן להעמקת תופעת תת-התזונה.
כאשר גישה למקורות מזון, למים נקיים או לשירותי בריאות נשללת מקבוצות מסוימות, שיעור תת-התזונה בקרבן עולה.
שינויי האקלים ונזקים סבבתיים מהווים איום נוסף על ביטחון תזונתי.
בעבר היו מספר חברות שעברו התמוטטות חקלאית והרס התרבות שלהן עקב שינוי אקלים או שינויים סביבתיים אחרים - כמו המלחת הקרקע, סחף קרקע, או ברוא יערות שגרמו לירידת הפריון החקלאי או הקטינו את מלאי האדמות החקלאיות ואדמות המרעה.
דוגמאות לכך מופיעות בספר התמוטטות (ספר) מאת ג'ארד דיימונד וכוללות מספר איים באוקיינוס השקט, התיישבות הנורדים בגרינלנד, איי הפסחא, ערי המאיה, האנסאזי ועוד.
שינוי אקלים כיום מאימות על הביטחון התזונתי בעיקר במדינות שתלויות בחקלאות מסורתית.
עלייה בטמפרטורות, ירידה בכמות המשקעים, והתפרצות מזיקים עלולים להשפיע ישירות על יבולים חקלאיים.
מדינות שתלויות ביבוא מזון סובלות אף הן מעליית מחירים בשווקים הגלובליים, בייחוד כאשר מדובר במדינות עניות או כאשר יש משברים המשפיעים על מחירי המזון - במיוחד על 3 הדגנים החשובים - חיטה, אורז ותירס.
מגפות חקלאויות, התייקרות חומרי גלם כמו נפט, שינוי אקלים ובצורות, ספקולציות על מחירי מזון או משברים גאו-פוליטיים עלולים להעלות את מחירי המזון המיובא ובכך לגרום להפחת זרמי המזון למדינות.
דוגמה לכך היא המלחמה באוקראינה שפגעה באספקת החיטה לעולם.
דוגמה נוספת הייתה התייקרות הנפט והבצורת בסין בשנת 2008 שגרמו להתייקרות כל התבואות בעולם.
בסופו של דבר, תת-תזונה המונית נובעת ממערכת של סיכונים חברתיים ומבניים, אשר משפיעים זה על זה.
אוכלוסיות בסיכון גבוה כוללות ילדים צעירים, נשים הרות, פליטים, ואנשים החיים באזורים מרוחקים ללא גישה לשירותי יסוד.
פתרון מערכתי לתופעה זו דורש שילוב של השקעה בתשתיות, שיפור ממשל, הקטנת אי-שוויון, והיערכות למשברים אקלימיים.
בנוסף לגורמים חברתיים אלה, קיימות תת-אוכלוסיות שנמצאות בסיכון לתת תזונה:
תינוקות וילדים קטנים- פגיעים במיוחד משום שהם זקוקים לכמות גדולה יותר של קלוריות כדי לגדול ולהתפתח.
בנוסף ילדים יותר תלויים באחרים - הילדים עלולים להיות פגיעים יותר לתת תזונה במצב חברתי קשה כמו מלחמה, מגפה או ניכור בתוך המדינה -כאשר חלק מהילדים הופכים יתומים או כאשר ההורים בשכבות הנמוכות עובדים קשה ומתקשים להאכיל את ילדיהם.
מצב זה מחמיר במשפחות מרובות ילדים.
מתבגרים שקצב גידולם מואץ; קליעה למצב תת-תזונה בגיל ההתבגרות עלולה להוביל לבעיות פוריות בעתיד.
נשים הרות ומיניקות - בדומה לילדים, נשים הרות ומניקות צריכות יותר מזון.
מצד שני בדומה לילדים הן מתקשות יותר לעבוד לכן הכנסתן נפגעת ועולה הסיכון לרעב שלהן ושל ילדיהן.
תת-תזונה של נשים במצבים אלה עלולה לגרום לבעיות התפתחות או מוות של העובר או התינוק.
קשישים - אנשים זקנים צריכים פחות מזון מבני אדם צעירים יותר, אבל רובם אינם יכולים לעבוד ולכן פגיעים יותר לעוני ומחסור במזון.
קשישים צריכים להוציא חלק גדול יותר מההכנסות והחסכונות שלהם על תרופות וכן על חימום או קירור הבתים, ועלולי להקלע לקושי בתשלום בין תרופות חשמל ומזון.
אנשים מבוגרים עלולים לסבול מבדידות וכן מגילנות שעלולים להקשות עליהם לקבל סיוע כלכלי ותזונתי.
חולי אנורקסיה נרבוזה או איידס
אנשים הסובלים ממחלה כרונית במערכת העיכול כמו מחלת קרוהן
אנשים הניזונים מדיאטות מגבילות במשך תקופה ארוכה- מדובר על דיאטות מגבילות במיוחד אשר גורמות לחוסר ויטמינים, מינרלים וחלבונים.
בדרך כלל מזונם של אנשים הסובלים מתת-תזונה אינו מכיל די קלוריות, או שחסרים בו מרכיבי חלבונים, ויטמינים, או מינרלים.
התחלואה הנגרמת כתוצאה מתת-תזונה מכונה ברפואה בשם "מחלות חסר".
צפדינה, מחלה אשר הפכה נדירה במאה ה-20, היא אחת הידועות במחלות החסר הנגרמת מתת-תזונה של ויטמין C.
על פי מחקרים שנערכו החל משנות האלפיים מתברר שתופעת תת-תזונה נפוצה אף במדינות מפותחות ועשירות, כיוון שבמקרים רבים הגוף אינו מקבל את אבות המזון הנחוצים לו.
על פי ד"וח בין-לאומי משנת 2017 שבדק את המצב התזונתי ב-129 מדינות, נמצא שאנשים ב-44% מהמדינות חווים בעת ובעונה אחת בעיות השמנה ותזונה בלתי מספקת.
הצורות הנפוצות של תת-תזונה הן חסר איזון בצריכת אנרגיה וחלבונים ותת-תזונה של מינרלים וויטמינים העלולה לגרום למחלות חסר ולהפריע לתפקודו התקין של הגוף.
כאשר החסר העיקרי הוא של חלבון, נקרא המצב קוושיורקור.
לעומת זאת כאשר החסר התזונתי העיקרי הוא של אנרגיה, נקרא המצב מרזמוס (marasmus).
קוושיורקור נפוץ במדינות עניות בהן עיקר המזון המסופק לילדים מורכב בעיקר מפחמימות ודל בחלבונים, כגון:אורז, תירס, בטטה.
המאפיין העיקרי של התופעה הוא בצקות ובטן תפוחה, כשל התפתחותי ובעיות שונות בעור.
במרזמוס לעומת זאת, יש ירידה גדולה במסת השומן והשריר, מראה "זקן", אפתיה, וטמפרטורה נמוכה מן התקין.
תזונה ענייה בברזל, יוד וויטמין A נפוצה מאוד ומהווה בעיה בולטת בבריאות הציבור.
תת-תזונה עלולה לגרום לשורה ארוכה של בעיות בריאותיות, ביניהן: מוות ובמיוחד תמותת ילדים, הפרעה בצמיחת הגוף, הפרעה בהתפתחות האינטליגנציה ויכולות קוגניטיביות, חולשה, דיכוי התפתחות רקמת השריר וכוח השריר, התפתחות בצקות ופגיעה בבריאות הכללית של האדם.
ביטוי גופני נוסף, אך נדיר, של תת-תזונה הוא נקודות שחורות המופיעות על העור.
רעב עלול אף להשפיע על מצבו הנפשי של האדם ולגרום לנטייה מופחתת למנהיגות ולאסרטיביות, ירידה ביכולת החשיבה וקבלת החלטות, חוסר מרץ ונטייה למצבי רוח, חוסר מוטיבציה וחוסר ריכוז.
לעיתים המונח משמש גם כתיאור כללי לתת-תזונה.
לפי Global Burden of Disease מילוני ילדים מתים בשנה מתת תזונה, בעיקר במדינות עניות, כאשר הדבר נובע מכמה תופעות- משקל נמוך בלידה, תת-משקל, Wasting (אובדן של רקמות שומן ושריר), Stunting (עיכוב בגדילה, קומה נמוכה), וכן במידה פחותה - חסור בחלב-אם, מחסור בוויטמין A ומחסור באבץ.
החזרה לתזונה תקינה היא תהליך איטי, שאורכו תלוי במשך הזמן של אי-האכילה ובדרגת הפגיעה בגוף כתוצאה מהיעדר המזון.
במהלך ההרעבה מתרחשים תהליכי הסתגלות של הגוף למצב החסר ולכן כאשר ההזנה מתחדשת מערכות הגוף לא יכולות להתמודד בבת אחת עם כמויות רגילות של מזון.
השם הכללי להפרעות העלולות לנבוע מכך הוא תסמונת חידוש הזנה ותסמיניה הם: יתר לחץ דם, בצקות, אי ספיקת לב, סיבוכים נוירולוגיים ואף מוות.
לכן יש להתחיל את ההזנה בכמויות קטנות.
לאלה שמתקשים באכילה מומלץ בתור התחלה להסתפק בנוזלים כגון מרק.
לאחר כמה ימים אפשר לעבור למזון מוצק.
כמו כן, יש לספק לחולים אלה תיאמין, הדרוש לגוף במצב של חידוש הזנה בגלל מעורבותו בפעילות אנזימים בתא.
יש לעקוב אחר רמות האלקטרוליטים בדם כדי לוודא שאין הפרעות במאזן האלקטרוליטים בגוף.
בעיקר אחרי זרחן, נתרן, אשלגן ומגנזיום.
בעיות במאזן אלקטרוליטים אלה עלולות לגרום לתסמינים שהוזכרו.
רק לאחר שהגוף הסתגל שוב לחידוש ההזנה יש להעלות את כמויות המזון בהדרגה.
תת-פעילות של בלוטת התריס (שם מדעי: Hypothyroidism) היא מחלה בבני אדם ובחיות הנגרמת מייצור לא מספיק של הורמונים המיוצרים על ידי בלוטת התריס.
בתת-פעילות ראשונית (primary), הגורם הוא בעיה בבלוטת התריס עצמה, אשר אינה מסוגלת להפריש הורמונים בכמות המספקת.
גורמים נפוצים לכך הם מחלת השימוטו וטיפול ביוד רדיואקטיבי.
מקרה זה מאופיין בערך תירוטרופין גבוה יחסית.
בתת-פעילות שניונית (secondary), בלוטת יותרת המוח הקדמית אינה מפרישה כמות מספקת של ההורמון TSH.
עקב כך קיים גירוי מופחת של בלוטת התריס להפרשת הורמוני הבלוטה, דרך המתבטא בתת-פעילות.
גורמים נפוצים הם נזק שנגרם לבלוטת יותרת המוח, כגון גידול, קרינה שנספגה, עקב ניתוח, או פגיעת ראש.
בתת-פעילות שלישונית (tertiary), ההיפותלמוס לא מייצר כמות מספקת של הורמון שחרור תירוטרופין (TRH).
התסמינים המוקדמים כוללים עייפות, אי סבילות לקור, דיכאון, עצירות, כאבי מפרקים, זפקת, ציפורניים דקות ושבירות, שיער דק ושביר, חיוורון, עור יבש, עודף משקל, קצב לב איטי (ברדיקרדיה), הפרעות בשינה, תחושת שובע.
התסמינים המאוחרים כוללים דיבור איטי, קול עמוק יותר, עור יבש ומנופח בפנים, מחזור וסת לא תקין, טמפרטורת גוף נמוכה.
תסמינים פחות נפוצים כוללים חוסר סבילות לחום, פגיעה בזיכרון, פגיעה ביכולת הקוגניטיבית, מיגרנות, היפוגליקמיה, רפלקסים איטיים, נשירת שיער, אנמיה, התקפי חרדה, קושי בבליעה, קשיים בנשימה, צורך בשינה מרובה, אוסטאופורוסיס, עצבנות וחוסר יציבות במצב הרוח, עלייה ברמות הכולסטרול, ירידה בחשק המיני, הרס שרירים ועליה ב-CPK, היפונתרמיה
בגוף ישנה בקרה עדינה על רמות הורמוני בלוטת התריס.
ההורמונים מכילים יוד, אשר נצרך מן המזון.
מחסור ביוד גורם לירידה ברמת הורמוני בלוטת התריס בדם.
האונה הקדמית של יותרת המוח מגיבה על ירידה בהפרשת הורמון המגרה את בלוטת התריס (TSH).
אך ללא יוד לא ניתן לייצר את הורמוני בלוטת התריס, ולכן בלוטת יותרת המוח ממשיכה להפריש TSH, אשר מצטבר בדם.
עודף זה של ה-TSH מצטבר וגורם לגירוי יתר והתנפחות של בלוטת התריס.
התנפחות זו היא צורה של זפקת (goiter).
כדי להתגבר על הבעיה, בארצות רבות צורכים מלח שולחן מועשר ביוד (או מי שתייה מועשרים ביוד), ולכן זפקת שנוצרת עקב מחסור ביוד היא נדירה בימינו.
עם זאת, בישראל אין חובה להוסיף יוד למלח שולחן, וכמו כן אחוז גבוה מהמים מותפלים.
דבר זה מגדיל את הסיכון למחסור ביוד בישראל.
גמדות יכולה לנבוע מהפרעות בבלוטת התריס, בין השאר.
קרטנת היא תת-פעילות של הבלוטה בתינוקות ומחלת השימוטו היא מחלה אוטואימונית אשר גורמת לתת-פעילות, שייתכן שנגרמת על ידי הבקטריה Yersinia enterocolitica.
הטיפול ברפואה הקונבנציונלית הוא באמצעות מתן הורמון תירוקסין (T4) סינתטי (תחת השם המסחרי Eltroxin או Euthyrox לדוגמה).
הורמון זה נועד להחליף את ההורמון הטבעי שמיוצר בשגרה על ידי הבלוטה.
המינון הנפוץ למתן ההורמון הוא 1.6 מיקרוגרם לקילוגרם גוף ביום.
באופן כללי ניתן לומר כי כל אסכולה אלטרנטיבית (כגון רפואה סינית, נטורופתיה, איור ודה, הומאופתיה) תתייחס לתת-פעילות של בלוטת התריס בדרך שונה, ע"פ התאוריות השונות שעומדות בבסיסן, אך בכולן ינסו להחזיר את הבלוטה למצב תקין, ללא שימוש בתירוקסין סינתטי (באמצעות שינויי תזונה, תוספי מזון, פורמולות, דיקור, טיפול נפשי וכו').
במקרה של פגיעה אנושה בבלוטה, כגון בשלב הסופי של מחלת השימוטו, אין ברירה אלא להשתמש בתירוקסין הסינתטי, כיוון שהבלוטה כבר ניזוקה ללא אפשרות שיקום.
תת־פעילות בלוטת יותרת הכליה (היפואדרנליזם), היא מחלה הנובעת מאי-ספיקה של בלוטת יותרת הכליה.
זוהי הצורה החלקית של מחלת אדיסון, שבה כמעט אין הפרשה של ההורמון הסטרואידי קורטיזול.
המחלה נובעת מחוסר יכולת של בלוטת יותרת הכליה לייצר קורטיזול בכמות המספקת.
במקרה זה רמות הקורטיזול יכולות להיות תקינות, אולם הגוף אינו מגיב טוב לדרישות הדחק ולא מסוגל לספק קורטיזול בכמויות הנדרשות במקרי חרום.
אמנם מבחינת בדיקות הדם המחלה אינה חמורה כמו מחלת אדיסון (כי אין חוסר כרוני), אך אנשים הסובלים ממנה סובלים מסימפטומים קשים אשר יכולים להקשות על התפקוד היומיומי.
אי הספיקה של הבלוטה יכולה לנבוע ממקורות שונים.
באי-ספיקה ראשונית (primary) בלוטת יותרת הכליה אינה עומדת בדרישות של בלוטת יותרת המוח, אשר מפרישה את הורמון ה-ACTH כדי לגרות אותה.
באי ספיקה שניונית, הבעיה היא בעצם בבלוטת יותרת המוח, אשר אינה מפרישה מספיק הורמון ACTH כדי לגרות הפרשת קורטיזול.
הדבר יכול לגרום לבלוטה להתנוון עם חוסר הדרישה.
במקרה של אי-ספיקה ראשונית ניתן לראות שינויים רבים המרמזים על כך בבדיקות הדם, כגון רמות אלקטרוליטים (אשלגן\נתרן) לא תקינות ועוד.
באי-ספיקה שניונית קשה יותר לאבחן.
מחלת אדיסון היא אי-ספיקה ראשונית בצורתה החמורה ביותר.
במקרה זה בלוטת יותרת הכליה מתנוונת עקב התקפה עליה על ידי נוגדנים עצמיים של הגוף (זוהי מחלה אוטואימונית).
אבחון של אי ספיקה ראשונית (מחלת אדיסון) של בלוטת יותרת הכליה מבוצע על ידי מדידת ערך קורטיזול בדם אשר הוא נמוך באופן חריג.
תוצאה זו בליווי בדיקת ACTH דינאמית היא אבחנתית לאי ספיקה ראשונית של בלוטת יותרת הכליה.
במקרה של אי ספיקה שניונית, ייתכן ערך קורטיזול נורמלי המתקבל בבדיקת הדם, אך אם הוא נלווה לסימפטומים מחשידים ניתן לבצע גם כן בדיקת ACTH ולאבחן היפואדרנליזם.
בבדיקה זו (ACTH stimulation test), מזריקים למטופל את ההורמון ACTH, אשר גורם לגירוי בבלוטת יותרת הכליה אשר מעלה את רמות הקורטיזול בדם.
לוקחים 3 בדיקות דם בזמנים של 0, 30 ו-60 דקות מהזרקת ההורמון.
על פי העלייה שצפוי לראות ברמות הקורטיזול, ניתן לאבחן או לשלול את אי הספיקה של הבלוטה.
קיימים קריטריונים שונים לאבחון, והם משתנים בין מאמרים שונים, בין רופאים שונים ובין המינונים השונים של החומר המוזרק (ACTH מוזרק לרוב במינון של 1 מק"ג או 250 מק"ג).
קריטריון נפוץ הוא לדרוש קפיצה של כמות הקורטיזול שהיא פי 2 מהכמות ההתחלתית לפחות, כתוצאה תקינה.
הבדיקה אמינה יחסית לאבחון אי-ספיקה ראשונית של הבלוטה.
ההורמון DHEA, המופרש מבלוטת יותרת הכליה, יכול לעיתים לרמז על אי-ספיקה של הבלוטה.
נמצא שבכל המקרים בהם קיימת תת־פעילות, רמת ההורמון נמוכה (100% רגישות).
עם זאת בחלק מהמקרים הוא יכול להיות נמוך גם כן ללא תת־פעילות של הבלוטה (לערך הנמוך סגוליות 81% לתת־פעילות).
כמו כן נמצא שלחלק מהחולים תיתכן תוצאה תקינה לחלוטין במבחן גירוי ה-ACTH, למרות שהם סובלים מתת־פעילות של הבלוטה וערכי ה-DHEA נמוכים.
בבחינת התוצאות יש לשים לב לפרמטרים שונים שיכולים להשפיע, כגון הגיל (אצל צעירים עד גיל 30 רמת ההורמון בדרך כלל בערכה המקסימלי).