tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרה הנוסף שהודפס על ידי החברה להפצת כתבים בהאים Bahai Hymns of Peace and Praise הכיל את מילות השירים יחד עם תווי הלחן.
עבד אל-בהאא' שהעריך מאוד את עבודתה של וואיט הזמינה לבקרו בעכו.
בפגישה של וואיט עם עבד אל-בהאא' היא הציגה את שיריה לפניו ולפני מלומדים בהאים מהמזרח ששהו במקום.
וואיט נפטרה בשנתה ב-27 לחודש מאי, בשנת 1939.
משיריה שהופצו בספרון השירים הבהאי:
בשיריה של וואיט ניתן לזהות כיצד שזרה יחד מהחומרים המוזיקליים של הכנסייה הנוצרית עליהם גדלה.
מאפיינים מוזיקליים אלו ניכרים באופן ההירמון והקו המלודי של וואיט בשיר The Greatest Name אשר משמרים את האסתטיקה והמרקמים הצליליים של המנונים בכנסייה הנוצרית.
מכאן, נראה כי נוצר שיר בן-כלאיים המכיל טקסט נוצרי ובהאי במרקמים הרמוניים ומלודיים מערבים-נוצריים.
מוזיקה אסלאמית מתייחסת למוזיקה דתית, כפי שהיא מבוצעת בכינוסים אסלאמיים ציבוריים או בנסיבות פרטיות, או באופן כללי יותר למסורות מוזיקליות של העולם המוסלמי.
ליבו הקלאסי של האסלאם הוא המזרח התיכון, צפון אפריקה, קרן אפריקה, איראן, מרכז אסיה ודרום אסיה.
בגלל היות האסלאם דת רב-אתנית, הביטוי המוזיקלי מגוון מאוד.
מסורות ילידיות השפיעו על סגנונות המוזיקה הפופולריים בקרב המוסלמים כיום.
כל האזורים הללו היו קשורים במסחר הרבה לפני הכיבושים האיסלאמיים של המאה השביעית, וסביר להניח שסגנונות המוזיקליים נעו באותם מסלולים כמו סחורות.
עם זאת, בהיעדר הקלטות ניתן רק לשער איך הייתה המוזיקה הקדם-אסלאמית באזורים אלה.
לאסלאם הייתה כנראה השפעה רבה על המוזיקה, מכיוון שהיא איחדה אזורים נרחבים תחת הח'ליפים הראשונים, ואפשרה סחר בין ארצות רחוקות.
אין ספק שהסופים, אחווה של מיסטיקנים מוסלמים, מפיצים את המוזיקה שלהם לרחבה.
המדינות הדוברות ברבר וערבית בצפון אפריקה, כמו מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, חולקות כמה מסורות מוזיקליות עם מצרים ומדינות ערב במזרח התיכון.
סגנונות מודרניים פופולרי של מוזיקה כגון ראי ואת שעבי שמקורו במחוזות ברבריים.
בנוסף ניתן לשמוע השפעות ממערב אפריקה במוזיקה הפופולרית של גנווה.
רוב המוזיקה הסומלית מבוססת על הסולם הפנטטוני.
כלומר, השירים משתמשים רק בחמישה צלילים באוקטבה בניגוד לסולם הפטטוני (שבע תווים) כמו הסולם הגדול.
בהאזנה ראשונה, מוזיקה סומלית עשויה להיות מוטאת לצלילי אזורים סמוכים כגון אתיופיה, סודאן או אריתריאה, אך ניתן לזהות אותה במנגינות וסגנונות ייחודיים משלה.
שירים סומליים הם בדרך כלל תוצר של שיתוף פעולה בין "כותבי" שירים ("midho"), כותבי שירים ("lahan" וזמרים ("odka" או "קול").
כלי נגינה המוצגים באופן בולט במוזיקה סומלית כוללים את "הקבן" (עוד).
האסלאם הוא הדת המאורגנת הגדולה והוותיקה ביותר באזור זה, אם כי ילידי סאהל ולסהרה סגנונות וז'אנרים בולטים יותר מאלה המושפעים מהמזרח תיכון.
הז'אנרים המוזיקליים של מערב אפריקה הם מגוונים יותר ונוטים לשלב הן השפעות ילידיות והן ברבריות, ולא כאלה שמקורן ערבי.
היסטוריה ארוכה של מוזיקת גריוט בית משפט המבוססת על חשבונות היסטוריים ושירת שבחים קיימת באזור.
רוח מחרוזת מכשירים, כגון Kora נבל, xalam לאוטה, או Tambin חליל (בדומה לנאי) עדיפים בדרך כלל כלי הקשה, למרות כלי הקשה כגון תופים מדברים ודג'מבה גם הם שיחקו נרחב בקרב אוכלוסיות מוסלמיות.
תופים (דף, בנדיר, זרב, ריבאנה.
המוזיקה בגרמניה הנאצית – כמו ברוב ההיבטים האחרים של הממשל של הרייך השלישי, השקפותיו והעדפותיו האישיות של אדולף היטלר מילאו תפקיד משמעותי בשליטה הנאצית במוזיקה הגרמנית.
המוזיקה בגרמניה הנאצית נשלטה על ידי מספר ישויות שונות, שעליה היו אחראים שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, והתאורטיקן הנאצי, אלפרד רוזנברג.
רוב הפעילות של הארגונים התמקד בהדרת מלחינים ומוזיקאים יהודים מפרסום וביצוע מוזיקה, ולמנוע תצוגה פומבית של מוזיקה הנחשבת ל-"יהודית", "אנטי-גרמנית" או "מנוונת".
ארגונים אלו גם פעלו לקדם מלחינים "גרמנים" מועדפים, כמו ריכרד וגנר ואנטון ברוקנר, בעיקר מפני שיצירותיהם נחשבו כתרומות חיוביות לקהילת העם.
הנאצים קידמו אידאולוגיות אריות באמצעות צנזורה כבדה ושליטה תרבותית, הוספת יצירות יהודיות לרשימה השחורה, איסור על הופעות באולמות קונצרטים ושליטה בתכני רדיו על מנת לקדם את התיאוריה הנאצית.
שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, קבע כי הרדיו הוא "המתווך המשפיע והחשוב ביותר בין תנועה רוחנית לאומה, בין הרעיון לעם".
הוא השקיע מאמצים רבים בניצול טכנולוגיות הרדיו וביכולתה להגיע לאוכלוסייה הגרמנית ללא קשר למעמדם הסוציו-אקונומי.
מוזיקה אקוסטית היא ז'אנר מוזיקלי שיוצריו משתמשים אך ורק בכלי נגינה שמפיקים אך ורק צלילים אקוסטיים, בניגוד לכלי נגינה אלקטרוניים.
מבקר המוזיקה קרייג קונלי מציע כי: "כאשר מוזיקה מתויגת אקוסטית, מנותקת או בלתי מחוברת, נראה כי ההנחה היא שסוגים אחרים של מוזיקה עמוסים בטכנולוגיה ובייצור הפקת יתר ולכן אינם טהורים כל כך."
ניתן לפצל את הכלים האקוסטיים לשש קבוצות: כלי מיתר, כלי נשיפה, כלי הקשה, כלי נגינה אחרים, כלי אנסמבל וכלי נגינה לא מסווגים.
הכלי האקוסטי המקורי היה הקול האנושי, שמפיק צליל על ידי העברת אוויר על פני שפתות הקול.
ככל הנראה הכלי האקוסטי הבנוי הראשון הוא החליל.
החליל העתיק ביותר שנמצא בחפירות ארכאולוגית הוא חליל בן 43,000 שנים, שמקורו במרכז אירופה.
עד ל-1800, כלי המיתרים האקוסטיים הפופולריים ביותר באירופה היו דומים מאוד לגיטרה של ימינו, אך עם גוף קטן יותר.
בהמשך המאה ה-19, נוצרו הגיטרה הקלאסית על ידי אנטוניו דה טורס חוראדו, וכן הקונטרבס.
מאוחר יותר, הפופולריות של הגיטרה התפשטה גם לארצות הברית.
במאה ה-19, הגיטרה נהייתה לכלי מוכר בו מנגנים בפסטיבלים ובקונצרטים מפוארים.
כאשר כלי נגינה אלקטרוניים נוצרו במהלך המאה ה-20, כלי מיתר רבים, כגון כינור, ויולה וצ'לו, הוגדרו מחדש כאקוסטיים.
מוזיקה אקוסטית לרוב קלה יותר לבעלי עסקים לארח כי יש פחות צורך בהגברה ורמת הווליום פחות חודרנית.
ביוני 2021, העיר קיימברידג' במסצ'וסטס, ארצות הברית, אפשרה לעסקים קטנים לארח קונצרטים אקוסטיים מבלי להגיש בקשה לאישור בידור חי, בתנאי שלא תהיה הגברה מלבד מיקרופון אחד, ושלא יהו חמישה נגנים או מוזיקאים אקוסטיים במקום אחד בו-זמנית.
מוזיקה אי דיסקי (באיטלקית: Musica e dischi) היה מגזין מוזיקה איטלקי שפעל בין אוקטובר 1945 ליוני 2014.
המגזין בילבורד הגדיר את המגזין כ"ביבליית התקליטים האיטלקי".
המגזין נוסד באוקטובר 1945 במילאנו, איטליה, ביוזמתו של העיתונאי והמוזיקולוג אלדו מריו דה לואיג'י, שבעבר ניהל בחברת התקליטים La Voce Del Padrone-Columbia-Marconiphone (VCM; כיום EMI איטליה).
במקור, המגזין יצא, באופן חודשי, תחת השם Musica (כאשר Dischi נוסף רק במהדורה השנייה) על בסיס חודשי.
בשנות ה-60, המגזין החל לפרסם מצעד מוזיקה, על בסיס מכירות באיטליה.
לאחר מותו של אלדו מריו דה לואיג'י ב-1968, בנו, מריו דה לואיג'י, שעבד כמבקר ועורך המגזין מאז 1958, הפך למנהל המגזין.
אתר רשמי למגזין המוזיקה נפתח לראשונה ב-1999. בגיליון ה-735 של המגזין, בדצמבר 2009, מנהל Musica e dischi, מריו דה לואיג'י, הודיע כי החל ממרץ 2010, לאחר 65 שנים של פרסום פיזי, יפורסם אך ורק גרסה דיגיטלית של המגזין.
מגזין המוזיקה פורק ביוני 2014, לאחר שפורסמו 783 גיליונות של המגזין (737 בפורמט פיזי ו-46 בפורמט דיגיטלי).
מוזיקה אוונגרדית או מוזיקת אוונגרד היא מוזיקה הנחשבת לחזית החדשנות בתחומה, כאשר המונח "אוונגרד" מרמז על ביקורת על מוסכמות אסתטיות קיימות, דחיית הסטטוס קוו לטובת אלמנטים ייחודיים או מקוריים, וכן הרעיון של אתגר או ניכור מכוון של קהלים מסוימים.
מוזיקת אוונגרד, לעומת מוזיקה ניסיונית, היא מוזיקה קיצונית בתוך מסורת מסוימת, בעוד שמוזיקה ניסיונית היא מוזיקה שנמצאת מחוץ למסורת.
במובן ההיסטורי, חלק מהמוזיקולוגים סבורים כי מוזיקה זו הופיעה לראשונה לאחר מותו של אנטון וברן ב-1945, בעוד שמוזיקולוגים אחרים טוענים אחרת.
לדוגמה, ריאן מינור טוען כי תקופה זו החלה דווקא בתקופת ריכרד וגנר, בעוד שאדוארד לוינסקי טוען כי תקופה זו החלה בתקופת ז'וסקן דה פרה.
ייתכן ומוזיקה מודרניסטית שאינה עונה להגדרה של מוזיקה ניסיונית, ונוצרה לאחר 1945, תיחשב כמוזיקה אוונגרדית.
דוגמה למוזיקה אוונגרדית כזו היא "4′33″" של ג'ון קייג' מ-1952, יצירה שמורה למבצע/ים לא לנגן על כלי המוזיקה שלהם במהלך כל משך הזמן.
יצירה זו תוארה כ-"לא יצירה מוזיקלית במובן הרגיל, רק הזדמנות למדיטציה דמוית זן."
אף על פי שחלק מהמוזיקה המודרניסטית היא גם אוונגרדית, ניתן להבחין בין שתי הקטגוריות.
לדוגמה, מלחינים מודרניסטים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כגון מילטון בביט, לוצ'אנו בריו, אליוט קרטר, ג'רג' ליגטי וויטולד לוטוסלבסקי, מעולם לא הגו את המוזיקה שלהם במטרה לעודד או להתגרות בקהל, ולכן לא ניתן לסווג אותם כיוצירי מוזיקה אוונגרדית.
לעומתם, מלחינים, כגון ג'ון קייג' והארי פארטש , נשארו יוצירי מוזיקה אוונגרדית לאורך כל הקריירה המוזיקלית שלהם.
מאפיין בולט של מוזיקה אוונגרדית היא פריצת חוקים וכללים שונים של התרבות המסורתית, על מנת להתעלות מעל עקרונות יצרתיים מבוססים.
מוזיקה אוונגרדית היא מוזיקה המחפשת חידוש בצורה ובסגנון המוזקילי, ומתעקשת שהאמנות היא מעל הכל.
אמצעים ספרותיים, כגון מטפורה, נמצאים בשימוש רחב במוזיקה אוונגרדית.
המוזיקה הגאורגית היא בעלת היסטוריה עשירה, הידועה כמסורת הפוליפונית הקדומה ביותר בעולם הנוצרי.
גאורגיה ממוקמת על גבול אירופה ואסיה, מה שהופך אותה לביתם של מגוון סגנונות שירה עם תערובת של פוליפוניה מקומית, מונופוניה ומוזיקה קלאסית אירופאית.
המוזיקה הגאורגית מתחלקת לכמה סגנונות עיקריים:
המוזיקה העממית של גאורגיה ידועה בעיקר במסורת עשירה של פוליפוניה ווקאלית, ואת שיריה מלווים כלי נגינה גאורגים מקומיים כמו פנדורי, סלמורי, צ'ונגרי ועוד, היא נקייה מהשפעות זרות ומתאימה יותר לאוזן המערבית, והיא משקפת את התרבות הכפרית באזורים המרוחקים יותר של גאורגיה.
מקובל במוזיקולוגיה בת זמננו כי הפוליפוניה במוזיקה הגאורגית קדמה להופעת הנצרות בגאורגיה (תחילת המאה ה-4 לספירה).
הפוליפוניה הגאורגית מבוססת על שימוש נרחב בהרמוניות דיסוננטיות חדות (שניות, רביעיות, שביעיות, תשיעיות).
בגלל השימוש הנרחב באקורד הספציפי המורכב מהרביעי והשני על גבי הרביעי (C-F-G), מייסד האתנומוזיקולוגיה הגאורגית, דימיטרי אראקישווילי כינה אקורד זה "השילוש הגאורגי".
המוזיקה הגאורגית ידועה גם במודולציות צבעוניות ובשינויי מפתח יוצאי דופן.
המוזיקה האורבנית הגאורגית היא בסגנון מזרחי, והיא החלה ברגע שהערים הראשונות הופיעו בגאורגיה.
טביליסי הפכה לבירת גאורגיה במאה החמישית, ונודעה כמרכז התרבותי של הקווקז.
טביליסי הייתה על הנתיבים החשובים שחיברו את המזרח עם המערב, כמו גם את הצפון עם הדרום.
מיקום אסטרטגי זה משך אליו קבוצות אתניות שונות, בעיקר ארמנים ואזרים שהצטרפו לאוכלוסייה הגאורגית.
משנת 1555 הייתה ממלכת כארתלי-קאחתי נתונה להשפעה פרסית שגרמה לפריחתם של אמנים ממוצא מוסלמי וארמני בטביליסי שהחלו ליצור מוזיקה בסגנון באיאתי (מקאם), ואליהם הצטרפו גם אמנים גאורגים מקומיים נוצרים ויהודים כאחד, אשר יחד יצרו סגנון מוזיקלי ייחודי לגאורגיה, האמן המפורסם ביותר באותה תקופה היה סאיאת נובה.
בתחילת המאה המאה ה-20 הוקמה ברית המועצות, ותקופה זו הייתה שיא הפריחה של הז'אנר בגאורגיה.
בתקופה זו הולחן בטביליסי ה"שלאחו" (קינטאורי) שהפך למנגינה עממית פופולרית בקרב כל עמי הקווקז, נוצרו השירים "Dedaze tkbili", "Deli delasa", "Dalie gadadi alaverdi" ועוד, שהוקלטו בצורה מקצועית במאה ה-20 וה-21 והפכו לשירי עם מפורסמים של העם הגאורגי.
בתקופת ברית המועצות נוצר בגאורגיה עוד שיר פופולרי בסגנון הז'אנר, "Dolya Vorovskaya".
לשיר יש 16 בתים בארבע שפות שונות (גאורגית, רוסית, ארמנית ואזרית), אך רוב גרסאותיו מקוצרות.
השיר עוסק בפשע וגניבות, יהלומים, אלכוהול ואלימות, והוא הפך לסמל תרבותי עד ימינו בקרב תתי תרבויות בדרום הקווקז, ותרם רבות לסטריאוטיפים בעולם המערבי על הגאורגים ושאר עמי הקווקז.
על אף שמקורו של הז'אנר מורכב יותר מבחינה היסטורית, עקרונית מרבית שירי הז'אנר בעת האחרונה נוצרו על ידי יהודי גאורגיה בישראל ורובם מבוססים על לחנים ארמנים ואזרים.
כלי הנגינה העיקריים בסגנון זה הם דודוקבי, גרמון, דולי, קלרינט, וסינתיסייזר
בחלקה השני של המאה ה-19 הגיע לגאורגיה סגנון מוזיקלי פופולרי חדש.
זו הייתה מוזיקה קלאסית אירופאית, שהתבססה על שלישיות מקבילות והרמוניות משולשות.
לפתיחת האופרה בגאורגיה בשנת 1850 הייתה השפעה עמוקה על החברות העירוניות הגאורגיות ועד מהרה הסגנון הפך לפופולרי מאוד.
הסגנון האירופי של המוזיקה הגאורגית מורכב משני ז'אנרים: (1) מקהלת קאפלה השרה בשלושה חלקים ווקאלים, ו-(2) שירת סולו (או שלושה חלקים) בליווי כלי נגינה (בדרך כלל גיטרה או פסנתר).
מוזיקה אירית היא מוזיקה שנוצרה במגוון סגנונות באי אירלנד, והיא מחולקת לשני סוגים עיקריים: מוזיקה אירית אומנותית (קלאסית), ומוזיקה אירית מסורתית.
המוזיקה האירית האומנותית כוללת השפעות מגוונות, החל ממזמור גרגוריאני בימי הביניים, מוזיקת מקהלה ונבל של הרנסאנס, מוזיקת חצר מתקופת הבארוק ועד מוזיקה מודרנית מהמאה ה-20 וה-21. המוזיקה האירית המסורתית נשארה פעילה ותוססת לאורך המאה ה-20 ועד המאה ה-21, למרות השפעות תרבותיות גלובליות
המוזיקה האירית המסורתית כוללת מגוון רחב של שירים וריקודים, כמו שירי שתייה, בלדות וקינות, שניתן לשירם בליווי כלים מגוונים או ללא ליווי כלל.
הפולקה הגיעה בתחילת המאה התשע עשרה, והופצה על ידי רקדנים נוודים וחיילים שכירי חרב, שחזרו מאירופה.
כלים מסורתיים כגון חלילית, חליל עץ אירי (פניוויט), חמת חלילים אירית וכינור אירי מהווים חלק בלתי נפרד מהמוזיקה המסורתית.
המוזיקה המסורתית באירלנד חוותה תחייה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עם התפשטות אקורדיון הכפתורים והקונצרטינה.
ריקודי הסטים (Set Dancing) הפכו פופולריים ונערכו בתחרויות ומפגשים קהילתיים (Céilís).
בתקופה זו, השירה בסגנון "שאן-נוס" (Sean-nós) נשמרה במידה רבה, במיוחד לשירים פואטיים בשפה האירית.
ישנן עדויות למוזיקה במסורת ה"קלאסית" מאז תחילת המאה ה-15 כאשר הוקמה מקהלה פוליפונית בקתדרלת כריסט צ'רץ', דבלין, ו"מוזיקאים עירוניים" הועסקו בערים ובעיירות הגדולות, שהופיעו בהזדמנויות חגיגיות.
במאה ה-18, דבלין נודעה בתור "העיר השנייה" של האי הבריטי, עם חיים מוזיקליים פעילים שהגיעו לשיאם, בין היתר, בביצוע הראשון של האורטוריה המפורסמת של הנדל משיח.
טרנד האופרה הבלדי, שנגרם מהצלחת האופרה של הקבצנים, השאיר עקבות ניכרים באירלנד, עם יצירות רבות שהשפיעו על הז'אנר באנגליה וביבשת, מאת מוזיקאים כמו צ'ארלס קופי וקיין אוהרה.
מוזיקת מקהלה קיימת באירלנד במשך מאות שנים, בתחילה בעיקר בכנסיות הגדולות כמו קתדרלת קרייסט צ'רץ', קתדרלת סנט פטריק, והקתדרלה הפרו-קתולית סנט מרי, וכן באגודת המקהלה של אוניברסיטת דבלין (שנוסדה בשנת 1837).
הלהקות האיריות המצליחות ביותר בכל הזמנים
מוזיקה גותית נאו-קלאסית (Gothic Neoclassical Music או Neoclassical Dark Wave), שלעיתים מכונה "מוזיקת אווירה גותית", היא תת-סוגה של מוזיקת אמביינט שמטרתה ליצור אווירה עצובה, קודרת ומלנכולית, האופיינית לגותיקה הרומנטית, המושפעת מספרות גותית, מוזיקה קלאסית, רוק גותי, דארק ווייב, דום מטאל, מטאל גותי ומטאל סימפוני.
בעוד שהמונח מוזיקת דארק אמביינט (Dark Ambient) מתייחס יותר למוזיקת רוק גותי, מטאל גותי, פיונרל דום, מוזיקה אלקטרונית, דארק ווייב, אינדסטריאל או סגנונות נגזרים, המונח Gothic Neoclassical מתייחס למוזיקה קלאסית ומוזיקה נאו-קלאסית אפלה שהולחנה בזמננו, לרבות מוזיקת מטאל גותי סימפוני ופסקולים בסגנון דומה.
מוזיקה גותית נאו-קלאסית היא מוזיקת אווירה גותית שמולחנת בסגנון של מוזיקה קלאסית או מוזיקה נאו-קלאסית.
המקצב במוזיקת אווירה גותית הוא לרוב איטי ושקט, כמעין קינה או מארש אבל.
בנוסף, מוזיקה זו לרוב כוללת אלמנטים רבים של מוזיקה קלאסית כגון כלי נגינה קלאסיים (עוגב, פסנתר, כינור וחליל צד הם הנפוצים שבהם), תזמורת סימפונית ומקהלה (לעיתים הסאונד התזמורתי והמקהלתי נוצר על ידי סימפול ממוחשב), וזמרת אופרה.
קטעי המוזיקה יכולים להיות כליים לחלוטין (כלומר: ללא שירה) או רק עם ליווי מקהלה ברקע (ששרה לרוב בלטינית או בפסאודו-לטינית), או עם שירה נוגה של זמרת בעלת קול צלול של סופרן או מצו-סופרן באופן הדומה לשירה הנשית במטאל הגותי.
מוזיקה קלאסית בעיבוד אפל, גותי או אפי, לרבות מוזיקה קלאסית בעיבוד מטאל גותי או מטאל סימפוני.
יצירות נאו-קלאסיות עם גוון אפל וגותי, כגון מארשי אבל מודרניים.
קטעי אווירה בדום מטאל, מטאל גותי ומטאל סימפוני – לרוב מדובר בקטעים כליים שבהם לצד הגיטרות החשמליות האופייניות למטאל יש גם שימוש במוזיקה קלאסית וכלים כמו כינור או פסנתר.
מוזיקה אפית – מוזיקה סימפונית, שלרוב כוללת תזמורת סימפונית ומקהלה (לעיתים הסאונד התזמורתי מסונתז במחשב), מתבטאת בתזמור אינטנסיבי המזכיר מוזיקה קלאסית ופסקולי קולנוע במטרה ליצור אווירה אפית שמאפיינת אפוס גדול.
נפוצה בטריילרים לסרטי קולנוע, במשחקי מחשב ופסקולים.
הקטעים האיטיים והשקטים יותר של יצירות אלו יכולים להיחשב למוזיקת אווירה גותית.
מלחין הקולנוע דני אלפמן משתמש הרבה במוזיקת אווירה גותית בפסקולים שאותם הוא מלחין.
פסאודו מוזיקת כנסייה המשלבת מזמורים גרגוריאניים עם גוון אפל וגותי.
דני אלפמן (במקור מלחין פסקולים לקולנוע)
מוזיקה גולמית היא מוזיקה שמיוצרת על ידי מוזיקאים נאיביים ואוטודידקטיים, אשר מפיקים את המוזיקה תוך התעלמות מסטנדרטים מוזיקליים, או אשר עוקפים אותם ביודעין או שלא ביודעין, בין אם משום שאין להם הכשרה מוזיקלית, ובין אם משום שהם מסרבים להיכנע לחוקים שלו.
כמו כן, מוזיקאים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית או הפרעות נפשיות עשויים להיכלל תחת ז'אנר זה.
ז'אנר מוזיקלי זה, שלעיתים קרובות מנוגן באופן אינסטינקטיבי, זוכה להפצה מועטה וכמעט ללא קידום, למעט מפה לאוזן.
למוזיקאים מז'אנר זה יש שליטה רבה יותר על יצירותיהם על כן כי עובדים על תקציב קטן בלבד, ולעיתים קרובות גם באופן עצמאי.
המונח, שמבוסס על אמנות גולמית ואמנות נאיבית במוזיקה, הופיע לראשונה ב-1972 על ידי היסטוריון האמנות, רוג'ר קרדינל , כשתיאר מוזיקה ואמנות שמיוצרת אך ורק על ידי ילדים או חולי נפש, אם כי המילה "Outsider" עצמה הופיעה ביצירות מוזיקה כבר מ-1959 ביצירות ג'אז ומ-1979 ביצירות רוק.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, מונח זה שימש כאפיתט בביקורות מוזיקה באירופה.
בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, השתמשו במונח זה כשם נרדף ל-"אוטודידקט", "לא מאומן" ו-"פרמטיבי".
ישנה חפיפה מסוימת בין מוזיקה גולמית למוזיקת לואו-פיי, שכן בשני הז'אנרים היצירות המוזיקליות כמעט ולא מבוצעות באולפני הקלטות מקצועיים.
בין המוזיקאים מהז'אנר ניתן למנות את דניאל ג'ונסטון, וסלי ויליס ו-Jandek .
מוזיקה אלטרנטיבית הוא ז'אנר מוזיקלי שהופיע לראשונה בסוף שנות ה-1970 בארצות הברית.
כמו כן, מוזיקה אלטרנטיבית הוא מונח מטרייה המציין מוזיקה שחורגת מהמגמה המוזיקלית או מהמודלים המוזיקליים המקובלים.
הז'אנר מבוסס על התפיסה התרבותית הכללית של אמנות אלטרנטיבית.
במקרה זה, מוזיקה אלטרנטיבית מובנת כמוזיקה שלא יכולה להתאים למסורת מסוימת.
כמו כן, לז'אנר מוזיקלי זה אין מאפיינים מבחינים שהופכים אותו לסגנון מוזיקלי ייחודי, אלא מקבץ רחב של ז'אנרים מוזיקליים החורגים ממוזיקה מסחרית ותעשייתית, ולכל אחד מהם מאפיינים משלו.
בין הז'אנרים של מוזיקה אלטרנטיבית ניתן לציין את:
אינדי פולק, שלעיתים מכונה כפולק אלטרנטיבי
נאו סול, שלעיתים מכונה כמוזיקת נשמה אלטרנטיבית
מוזיקה מזרחית, או מוזיקה ים תיכונית, או הזֶמֶר המזרחי הישראלי, הם שמות לסוגה מוזיקלית בזמר העברי שנוצרה בישראל ומבוססת על המוזיקה המסורתית של יהודים בני עדות ספרד והמזרח כמו גם על מוזיקה ערבית קלאסית.
זמר זה מושפע מהמוזיקה הערבית, היוונית, הגאורגית, הטורקית, ומהמוזיקה הארצישראלית שנוצרה משנות ה-30 ועד שנות ה-50.
עוד מתקופת היישוב ובעשור הראשון לקיום המדינה, המוזיקה הישראלית הושפעה ממקורות שונים, כולל ממקורות מוזיקליים ים תיכוניים ומזרח תיכוניים.
בתקופה זו, אחדים מהמקובלים שבזמרים הישראלים שרו בהדגשת ח' ו-ע' ובסלסולים תימניים או, שנקראו בשמות יהודיים בני עדות המזרח (לדוגמה שושנה דמארי, פילפל אל-מסרי וג'ו עמר).
אולם, לקראת סוף שנות החמישים חלה התרחקות בין מוזיקאים בעלי השפעות ים תיכוניות או ערביות לבין הממסד ששלט בכל תחנות הרדיו והטלוויזיה.
שיאה של ההתרחקות הזו היה בין הריאיון שהעניק ניסים סרוסי לירון לונדון, בשנות השבעים, שבו הטיח לונדון בסרוסי כי רק ישראל השנייה מאזינה לו, לבין הצלחת השיר הפרח בגני של זוהר ארגוב, בשנות השמונים.
בתקופה זו כמעט שלא נשמעה מוזיקה מזרחית, או לפחות מוזיקה עם השפעות מזרחיות בולטות באמצעי התקשורת הישראליים.
בתקופה זו התפתחה המוזיקה המזרחית בנפרד מהמוזיקה הישראלית הכללית, וסופקה לקהל בכמה דרכים.
דרך אחת הייתה החפלות – ערבי שירה שהמפורסמים ביניהם היו בכרם התימנים.
דרך שנייה הייתה מועדונים של זמרי רוק מזרחיים.
מרבית המוזיקאים בסוגה זו, שאפו ליצור מוזיקת רוק לכל דבר, אך הם נודו מהרדיו בשל השפעות מזרחיות, לפעמים קלות ביותר, שהיו במוזיקה שלהם.
בעקבות הנידוי הממסדי הם נאלצו לפנות דווקא למי שמחפש מוזיקה מזרחית, והחלו להדגיש אלמנטים אלה ביצירותיהם.
מרבית מהמועדונים האלה היו בארץ, אך חלק מהחשובים בהם היו בניו יורק והם קלטו אליהם אמנים שנטשו את הארץ בעקבות הנידוי, כמו גבי שושן.
המועדונים בניו יורק היו גם מקום חובה לסיבוב הופעות לזמרים מזרחיים מהארץ.
חלק מהאמנים הישראלים שנקלעו לניו יורק, כגון שלומי שבת ואלון אולארצ'יק הפכו לזמרים עם השפעה מזרחית בולטת.
הדרך השלישית והמפורסמת ביותר הייתה דוכני הקלטות, בעיקר אלה שבתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, כשזו הייתה התחנה המרכזית היחידה של העיר.
עד מהרה נוצר שם מעין ממסד מוזיקה מזרחית שגם אליו היה קשה לפרוץ ואמן שרצה להציג שם את מרכולתו היה צריך להוכיח את עצמו.
עבור זמר מזרחי, הפריצה לשם הייתה קשה כמו הפריצה של זמר לא מזרחי אל הרדיו.
הדרך הרביעית היא אולמי החתונות.
בניגוד למוזיקאים ישראלים אחרים, עבור המוזיקאים המזרחיים, הופעה בחתונה אינה פחיתות כבוד ואינה סימן של סוף קריירה.
זהבה בן הופיעה בחתונות במהלך כל הקריירה שלה, אצל זהר ארגוב הפסקת ההופעה בחתונות הייתה סימן של סוף קריירה, ואילו אלי לוזון החל את הקריירה שלו באולמי החתונות.
זמרי החפלות של כרם התימנים
החל משנות ה-60, ילידי הארץ בני הדור השני של עולי ארצות האסלאם, או כאלה שעלו לישראל בילדותם, החלו לפתח סגנונות מוזיקליים חדשים.
הסגנון הראשון התפתח בשכונת כרם התימנים, במסגרתו זמרים, בעיקר מקרב יוצאי תימן החלו ליצור תמהיל מוזיקלי ששילב מנגינות של פזמונים תימניים, פזמונים מרוקאים ופזמונים ערבים עם מילים עבריות גם של משוררים או גם מן המסורת היהודית ובמיוחד שירים של שלום שבזי.
הרפרטואר כלל גם ביצוע של זמר עברי בסגנון מקומי.
המוזיקה בוצעה במסגרות פרטיות, בחפלות, באירועים, מועדונים ועוד והלהקה שהתחילה את החפלות האלה הייתה "צלילי שבזי" (השובלים), שבה היו חברים שלמה מורי (דובל'ה), משה משומר, שלום שובלי (דודו של הזמר רון שובל), ושמעון ישראלי (שמעוני).
הם שרו שירים גם מפזמונאות תימן וכן לקחו שירי משוררים (כגון חיים נחמן ביאליק ואלכסנדר פן) להם ביצעו עיבודים מזרחיים עם כלי נגינה כמו דרבוקה ועוּד (כלי פריטה ערבי).
בתחילת שנות ה-70 החלו להקליט את החפלות, והשירים הופצו בקלטות שמע פיראטיות בכמויות קטנות בשכונות העיר תל אביב.
באביב וקיץ 1975 יצאו לאור שני אלבומים של שתי הלהקות החשובות ביותר של אותה תקופה, להקות שהשפיעו רבות על ה"מוזיקה המזרחית" - צלילי הכרם וצלילי העוד.
שני האלבומים יצאו בתחילה בפורמט של תקליטים ולאחר מכן בקלטות.
היו אלה האלבומים הראשונים של "מוזיקת הקסטות" הישראלית.
בצלילי הכרם היו חברים דקלון ומשה בן מוש, ובצלילי העוד היו חברים הסולן רמי דנוך, נגן הגיטרה החשמלית יהודה קיסר ונגן הקאנון דוד גזלה.
שתי הלהקות הושפעו רבות אחת מהשנייה וחלק גדול מהרפרטואר שהגיע מן החפלות של כרם התימנים היה משותף לשתיהן.
אף על פי כן, לצלילי העוד היה צליל עכשווי יותר בגלל הגיטרה החשמלית של קיסר וזאת בשילוב עם גוון ערבי של הקאנון, בעוד צלילי הכרם שמרו יותר על האותנטיות והצבע של הפזמונאות התימנית.
בין השירים המפורסמים של אותה תקופה ניתן למצוא את "חנה'לה התבלבלה", "אני גדליה", "סורו ממני", "עת דודים כלה", "לנר ולבשמים", "בזוכרי ימים ימימה", "נעלה נעלה", "חסידה צחורה", "אשאל אלוהי" ועוד.
שתי הלהקות הוציאו את התקליטים במסגרת שתי חברות הפקה, צלילי העוד ב"קוליפון" (האחים אזולאי), שיצא לאור באביב 1975 וצלילי הכרם ב"האחים ראובני" שיצא בקיץ 1975. שתי החברות היו, ונשארו, חברות דומיננטיות בשוק הזמר הישראלי-מזרחי.
הערוץ השני - התפתח באמצע שנות ה-60 במועדונים ברמלה ובמתחם התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
במסגרת המועדונים, כמו "כריש" ו"קליפסו" שברמלה, שרו הזמרים והלהקות רוק.
בתחילת דרכן, הלהקות, "להקות הקצב" כפי שנקראו, שרו באנגלית.
בין הלהקות ניתן למנות את "הכוכבים", "הגולדפינגרס", "האריות", "הנסיכים", "הצ'רצ'ילים", "הלורדים" ועוד.
עם הזמן זמרים שהיו מחוץ לזרם המרכזי הופיעו עם הלהקות והחלו לשיר גם בעברית בסגנון איטלקי צרפתי וישראלי.
במועדונים האלה התפרסמו, בין השאר, גם הזמרים גבי שושן, ניסים סרוסי, אבנר גדסי ושימי תבורי שנקראו אז זמרים מזרחיים או זמרי רוק מזרחי.
החיבור לסגנון אחד של המוזיקה הים-תיכונית והיחס אליה
בעוד זמרי החפלות התבססו על מוזיקה תימנית וארצישראלית ("חנה'לה התבלבלה" שילוב של שני שירים סאטיריים שנכתבו על ידי נתן אלתרמן ללחן כליזמרי), זמרי המועדונים התבססו על רוק בריטי ואמריקאי וכן על פזמונאות צרפתית ואיטלקית.
למשל, סגנון סן רמו בשיר "איני יכול" של נסים סרוסי, וסגנון יווני כמו בשיר "נערה ממש אוצר" של עליזה עזיקרי.
מאוחר יותר בסוף שנות ה-70 החלו שני הסגנונות להתגבש יחדיו למה שמכונה "מוזיקה מזרחית" או "מוזיקה ים-תיכונית".
התפתחות שני הערוצים והשילוב ביניהם, התלווה ליחס מפלה ומתנשא מצד ההגמוניה התרבותית והחברתית בישראל.
הדבר בא לידי ביטוי בהדרת סגנון מוזיקלי זה מהמרחב הציבורי, ביחס מזלזל, ובהכלה של הסגנון המוזיקלי בתוך גטאות תרבותיות, כגון שעה מיוחדת בו הושמעה המוזיקה בערוצי הרדיו (למשל, התוכנית "על הדבש ועל הכיפק" שהחלה משודרת בגל"צ מ-1982).
המוזיקה התפתחה הרחק מהמרכזים הקאנוניים, והופצה באמצעות קסטות, ומכאן גם השם "מוזיקת הקסטות".
ביטוי נוסף להדרת הסגנון מוזיקלי זה הוא כינויו "מוזיקה מזרחית", בעוד המוזיקה העברית ההגמונית שמרה לעצמה את השם "מוזיקה ישראלית".
זאת על אף שבמידה רבה המוזיקה המזרחית היא זו שהגשימה את רצונם של מייסדי המוזיקה העברית בישראל, כגון נח שפירא, דוד זהבי, מרדכי זעירא וידידיה אדמון, לייצר שילוב בין המוזיקה המערבית ובין המוזיקה הערבית.
בפועל, אותם יוצרים ואלה שהמשיכו אותם, שלא ינקו משורשי תרבות המזרח, יצרו מוזיקה מערבית עם אלמנטים מזרחיים המופיעים כקישוט בלבד.
שנות ה-80: זוהר ארגוב והכניסה לזרם המרכזי
למרות המתקפות על "הממסד האשכנזי" בשל היחס המפלה כלפי המוזיקה המזרחית, חיפשו זמרים רבים את אישורו.
עדות לכך היא השתתפותם בפסטיבל הזמר המזרחי שנערך כמעט כל שנה בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. שימי תבורי השתתף בפסטיבל זה (עם השירים "שחורה אני ונאווה", "משה", "כינור דוד") וגם זוהר ארגוב העמיק את פריצתו לתודעת הציבור הרחב כשזכה במקום הראשון בפסטיבל בשנת 1982 עם השיר "הפרח בגני".
הפסטיבל היה אז הדרך היחידה עבור זמרים אלה לקבל לגיטימציה ממסדית ולהביא להשמעתם התכופה יותר של שיריהם ברדיו ובטלוויזיה.
באותה שנה, 1982, יצא האלבום השלישי של זוהר ארגוב, "נכון להיום".
האלבום, שהכיל להיטים כמו "נכון להיום", "כבר עברו השנים", "עוד דקה את נעלמת", "בדד" ו"הפרח בגני", נחל הצלחה עצומה וביסס את זוהר ארגוב כמלך המוזיקה המזרחית.
הצלחתו הרבה עוררה שוב את הדיון הציבורי בנוגע למיקומה של המוזיקה מזרחית בשמי הזמר העברי.
הדובר הרהוט ביותר של "המוזיקה המזרחית" היה אביהו מדינה, שמחה על האפליה הממסדית וההתנשאות התרבותית, וביקש לראות במוזיקה המזרחית מוזיקה ישראלית לכל דבר, כזו שנוצרה בארץ ורחוקה מרחק רב ממוזיקה מזרחית או ערבית.
ככזו, הוא ביקש לקרוא לה "מוזיקה ים-תיכונית".
אביהו מדינה תרם רבות למוזיקה הישראלית הן כזמר ובעיקר כיוצר שכתב והלחין שירים לזמרים מובילים, כמו שימי תבורי, אבנר גדסי, זוהר ארגוב, חיים משה ועוד.
בשנת 1984 הוציאה הזמרת עפרה חזה את אלבומה "שירי תימן" כמחווה להוריה וליוצאי יהדות תימן.
פחות משנה לאחר יציאתו לשווקים בישראל, החל להימכר באירופה ולהפוך ללהיט לצד המיקסים של "גלבי" ו"אם ננעלו" שעשה יזהר אשדות ומכאן החלה עפרה חזה קריירה בינלאומית מצליחה.
חזה שילבה באלבומיה הבינלאומיים הבאים שירי פופ ורוק לצד מוזיקה מזרחית.
בשנת 1989 קיבלה המוזיקה המזרחית גיבוי דווקא ממקור בלתי צפוי.
ירדנה ארזי שהייתה אז בשיא הצלחתה החליטה להוציא אלבום שכולו נשען על מוזיקה ממדינות ערב - "דמיון מזרחי".
ארזי הייתה מזוהה בעיקר עם להיטי פופ ושירי ארץ ישראל, השונים במלודיה ובמקצבם משירי ערב, אך מהלך זה נתן זריקת עידוד לתעשיית המוזיקה המזרחית.
אמן במעמדה של ארזי, יקירת הממסד והציבור הישראלי, שביצע צעד כזה היה חיזוק חיובי כיוון שאיפשר לקהל רחב יותר להתוודע לסגנון המזרחי - ים תיכוני.
שנות ה-90: עופר לוי בהופעות גדולות
הז'אנר הטורקי ערבי – המכונה "הסגנון של עופר לוי" היה פופולרי מסוף שנות ה-80 ועד לתחילת שנות ה-2000 והיה למוביל יותר בתקופה מהמוזיקה הז'אנר הים תיכוני, אבל מאידך זכה להתעלמות מוחלטת מקברניטי המוזיקה הים תיכונית ומכלי התקשורת.
ז'אנר זה מכונה המוזיקה המזרחית "הכבדה", "דיכאון" או המוזיקה "המזרחית האמיתית" להבדיל מהמוזיקה הים תיכונית שהיא נחשבת ל"קלילה" המושפעת מהמוזיקה המערבית (אייל גולן).
עופר לוי הצליח לבצע את אחד המהלכים המשמעותיים יותר במוזיקה המזרחית שעד אז הייתה מושפעת מלחנים תימניים, וים תיכוניים "קלילים".
לוי הזמר השני (זוהר ארגוב הראשון) בסגנון המוזיקה המזרחית והים תיכונית שביצע הופעות יחיד בהיכלים הגדולים הסינרמה, תיאטרון קיסריה, ובבנייני האומה ירושלים עוד בשנת 1993 וזכה להצלחה רבה, וכך פרץ את הדרך בפני האומנים מהז'אנר הטורקי למקומות שהיו סגורים בפניהם עד אז, והוכיח שיש ביקוש וקהל גם לזאנר הטורקי.
שנות ה-2000: אייל גולן ושרית חדד
בסוף שנות ה-90 השלימה המוזיקה המזרחית את הכניסה ללב המיינסטרים המוזיקלי בישראל, כאשר ביטוי מובהק לכך ניתן לראות בזכייתו אייל גולן ב-1998 בתואר זמר השנה במצעדים השנתיים, כאשר "דמעות" נבחר לשיר השנה.
בשנת 1999 נבחרה שרית חדד לזמרת השנה.
היום הזמר המזרחי משלב השפעות של מוזיקה תימנית, מוזיקה עיראקית, מוזיקה יוונית, מוזיקה טורקית, מוזיקה ערבית, מוזיקה צפון אפריקאית, מוזיקה צרפתית, מוזיקה איטלקית, מוזיקה קווקזית, פופ, רוק ועוד.
ב-20 ביולי 2003 החל ערוץ מוזיקה 24 את שידוריו והפך לערוץ הישראלי הראשון שמשדר מוזיקה ישראלית בלבד.
ניתן לומר ששידורי הערוץ דחפו קדימה את המוזיקה המזרחית כאשר עם הזמן נוספו לערוץ תוכניות הגשה שונות ושידורים חיים כגון: "מנטה" עם ירון אילן ו-"בכפיים" בהגשת עידן יניב ורגב הוד.
במסגרת עונת השידורים של ערוץ 24 נוספו תוכניות נוספות שמוקדשות אך ורק למוזיקה המזרחית כגון התוכנית "חוזרים לשכונה" עם דידי הררי, "זמר החתונות" שמתחקה אחרי זוגות המבקשים זמר מזרחי שיופיע בחתונתם ו-"שמח" בהנחיית ירון אילן.
לאחר מכן המשיך הערוץ לשדר תוכניות המוקדשות לז'אנר כמו אייל גולן קורא לך ששודרה בין השנים 2011 ל-2016 ונחשבה לתוכנית עם הרייטינג הרב ביותר בערוץ, "שישי שמח" עם ירון אילן, והתוכנית "מהכרם עד קיסריה" שעלתה בדצמבר 2015, וסיקרה את המוזיקה המזרחית מכרם התימנים עד היום.
שילוב עם סגנונות מוזיקה אחרים
עם הזמן נוצרו מיזוגים של מוזיקה מזרחית עם סגנונות מוזיקליים אחרים, כולל רוק, פופ והיפ הופ.
רוק מזרחי הוא מונח רחב המשלב בתוכו כמה סגנונות מוזיקליים שונים.
הוא מוגדר על ידי שילוב של מוזיקת רוק עם כלים, יצירות וטכניקות שירה מזרח תיכוניות.
ניתן להשוות את הסגנון עם רוק מתקדם, שכן סולמות ומקצב מזרח תיכוניים נוטים לשבור נורמות מערביות.
כמה דוגמאות הן אורפנד לנד, כנסיית השכל, אלג'יר והסולן אביב גדג', יוסי סאסי ודודו טסה.
דוגמה בולטת נוספת היא פורטיסחרוף, צמד יצירתי המורכב מהאמנים רמי פורטיס וברי סחרוף.
גם לפורטיס וגם לסחרוף יש רקע מזרחי וספרדי חלקי (טורקי ועיראקי).
האלמנטים המזרחיים במוזיקה שלהם נעים בין עדינים מאוד למאוד ברורים לפעמים.
השניים החלו את הפרויקט שלהם ב-1989 בעקבות התפרקות קבוצת הפוסט פאנק Minimal Compact.
שתי הקבוצות מציגות כמה נושאים מזרח תיכוניים, כולל שיר אחד בערבית ג'יבריש, "סנדניה", מתוך תקליט הבכורה שלהם Foreign Affair.
ניתן להגדיר את המיזוג בין מוזיקה מזרחית ומוזיקת מטאל כמטאל מזרחי.
תת-ז'אנרים אחרים של רוק ממעטים לקטלג את ההשפעות המזרחיות שלהם.
באמצע שנות ה-90, לייבלים של פופ מזרחי כבר החלו להפוך מפעילות מחתרתית להפצת קלטות בתוך הקהילה המזרחית לתעשיית מוזיקה הרבה יותר פורמלית וסטנדרטית.
מוזיקאים ומפיקים של אותה תקופה החלו לשלב יותר אלמנטים של רוק, טכנו, דאנס, יורופופ וריתם אנד בלוז, תוך שימת דגש חזק על השורשים היווניים, הטורקיים והערבים.
לצד דוגמאות קודמות כמו עפרה חזה ואתניקס, אמנים מאוחרים יותר כמו זהבה בן, אייל גולן, שרית חדד ואחרים חוללו מהפכה בז'אנר והביאו אותו לקהלים הרבה יותר גדולים.
כמה שירים מהתקופה הזו כבר הפכו ללהיטים במדינות שכנות, כולל יוון ומדינות ערב.
הפופ המזרחי הפך למטרה ללעג ולעיתים קרובות התעלמות מתרבות הפופ המרכזית של ישראל באותה תקופה.
למרות שמבחינה דמוגרפית הם אולי היו פופולריים באותה מידה, רוב תחנות הרדיו סירבו לנגן פופ מזרחי, והעדיפו פופ ורוק בהשפעות אמריקאיות ואירופיות.
ההבחנה בין פופ מזרחי למיינסטרים הייתה ברורה.
מכיוון שרבים מלהיטי פופ מזרחי עדיין היו הפקות בתקציב נמוך, מבקרי מיינסטרים ותקשורת התעלמו בעיקר מהז'אנר, כשהתירוץ היה של פופ מזרחי חסר עומק אמנותי.
רוב השירים היו שירי אהבה פשוטים למדי, תרגומים של שירים יווניים/ים תיכוניים או שירי נושא יהודיים, עם כתיבת שירים לפי נוסחה מסוימת.
זו הסיבה שהשוואות ל"תנועות נגד שהפכו למיינסטרים" גלובליות פחות מתאימות, כאשר מוזיקת היפ הופ ורגאיי היא חדשנית ביותר, כמו גם אוריינטציה פוליטית ומחאה.
עם זאת, יש הסכמה רחבה שלשירים רבים של פופ מזרחי יש בהם הרבה יותר ממה שנראה בתחילה, אז אולי רבים מהם הובנו במידה מסוימת שלא כהלכה כי הקדימו את זמנם.
היו גם מקרים רבים של השפעה הדדית של שתי התנועות בפופ הישראלי כבר ב-1985, כשכמה כותבי שירים אשכנזים ידועים התפעלו מהסאונד המזרחי.
במהלך העשורים הראשונים של שנות ה-2000, הפופ המזרחי גדל והפך לצורה הבולטת של מוזיקת הפופ בישראל.
ב-2019 הזמר עומר אדם הופיע בפארק הירקון בפני קהל של 50,000 בני אדם, הפרש של 1,000 אנשים בלבד לשבירת השיא של כוורת ב-2013 עם קהל של 51,000 בני אדם.
במהלך השנים ספגה המוזיקה המזרחית ביקורת מפי אנשי מקצוע ואנשי ציבור שונים, שהתמקדה בעיקר באיכותו וברמתו וגם נגד הניסיון להכליל הרבה סגנונות מוזיקליים תחת הכותרת האחת – "מוזיקה מזרחית".
כמו שלא ניתן לטעון שיש ז'אנר אחד ויחיד שנקרא "מוזיקה מערבית", כך גם לגבי "מוזיקה מזרחית".
במונחים הביקורתיים של התאוריה התרבותית, "ארגז הכלים המוזיקלי" הישראלי הוא כלי להבניית זהות לאומית וקהילתית, שתוכנו נמצא עדיין ב"משא ומתן".
המאבק על תוכנו, לדעתה של חוקרת התרבות הפופולרית מירי טלמון, הוא חלק מתהליך ההבנייה של שדה המוזיקה בישראל, "לא פחות מתהליכים של כלכלה פוליטית ומאבק על בכורה מסחרית".
בינואר 2002 התבטא יוסף לפיד במהלך ריאיון ברדיו, לאחר ששמע ברקע שיר מזרחי של עמיר בניון: "אנחנו כבשנו את טולכרם, או טולכרם כבשה אותנו?".
במרץ 2011 יצא יהורם גאון נגד "הגל העכור" של המוזיקה המזרחית וכינה אותה "זבל שהשטן לא ברא" ו"בושה לאינטליגנציה".
עם זאת, הוא ציין לשבח יוצרים מזרחיים כמו אביהו מדינה ושלמה בר.
לאחר שדבריו עוררו סערה התנצל, אמר כי "זאת מוזיקה משופעת בפנינים, אך לא חסר בה חצץ" ו"לא התכוונתי, הרי אני בעצמי מזרחי".
הזמרת אחינועם ניני יצאה נגד אמני המוזיקה המזרחית המתפשרים על חומר נמוך לטענתה מתוך אינטרסים מסחריים.
בעקבות השמעת שיר מזרחי בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות תשע"ג, 2013, התבטא הרב בני פרל, ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב כנגד המוזיקה המזרחית וכתב: "הדבר המשותף לכל המוזיקה הזו היא שהיא שטוחה ומכילה מילים מטופשות".
לדבריו, מוזיקת הפופ המזרחית אינה מייצגת את התרבות המזרחית, אלא תרבות של ערסים.
מוזיקה מיקרוטונאלית או מוזיקה סאבטונאלית היא מוזיקה המשתמשת במרווחי צלילים הקטנים מחצי טון, שהוא המרווח הקטן ביותר במוזיקה המערבית.
מרבית הכלים המוזיקליים בני ימינו מכוונים ומתוכננים ליצור שנים עשר תווים שונים במרווח האוקטבה.
במוזיקה מיקרוטונאלית, לעומת זאת, משתמשים במערכות תווים שבהן יותר מ-12 תווים באוקטבה.
הדבר יוצר צלילים חדשים לאוזן ומשנה את כללי התאוריה הקלאסית.
אפיון נוסף למיקרוטונאליות הוא מערכת צלילים לא שווה, כלומר מערכת תווים שבה המרחק בין כל תו למשנהו אינו שווה למרחק בין שניים אחרים.
מערכות כאלו הן בעייתיות יותר, כיוון שהכיוון הלא אחיד של כלי הנגינה מבטל את האפשרות לטרנספוזיציה.
המוזיקה הערבית המשתמשת ברבעי-טונים (ובה עשרים וארבעה תווים באוקטבה) היא דוגמה למוזיקה מיקרוטונאלית.
כמו כן, במוזיקת הבלוז נהוג לנגן בכלים המשמשים באופן טבעי לנגינה במרווחים של חצי טון (כגון גיטרה או מפוחית) בצורה שגורמת לצליליהם "להתכופף", כלומר להשתנות תוך כדי נגינה בחלקיקי טון.
ניתן לשנות את הצליל בחלקיקי הטון בכלי מיתר, כגון כינור, אולם בקונטרבס קל יותר לשנות את הצליל בחלקיקי הטון, משום ששינוי של חצי טון בקונטרבס צריך מרווח גדול בין האצבעות מאשר בכינור.
עם זאת, כיפוף הצלילים במערכת הצלילים הסטנדרטית (12eco) אינו נשמע כמו יצירות הנכתבות על מערכת תווים אחרת.
בניגוד למוזיקה הקלאסית והמודרנית ועוד רבים נוספים כותבי המוזיקה המיקרוטונאלית אינם יכולים לכתוב תווים ולתת להם שמות לפי הדרך המקובלת והמוכרת ולכן מחשבים את המרחקים בין התווים ומודדים אותם ביחידות שונות שהמקובלת מביניהם היא ה-Cent אשר למעשה "מחלקת" את האוקטבה ל-1200 חלקים שווים אשר כל אחד מהם נקרא Cent.
מרבית הכלים המודרניים מתוכננים ומכוונים לספקטרום של 12 תווים שונים במרווח האוקטבה.
במוזיקה המודרנית (בניגוד לכיוונים עתיקים יותר או למוזיקה האקוסטית) המרווחים בין כל תו ותו הם שווים אחד לשני ובדיוק ל-100 cent, כך שהאוקטבה מחולקת ל-12 חלקים שווים.
מוזיקה מיקרוטונאלית מתאפיינת במערכות תווים בעלי מספר תווים שונה מ-12 ו/או מרווחים בין תווים שאינם חצי טון (100 cent).
דוגמה למחקר מוזיקלי מעניין בתחום המיקרוטונאלי היא יצירתו של המלחין איזלי בלקווד (Easley Blackwood) "שנים עשר אטיודים מיקרוטונאליים למדיית מוזיקה אלקטרונית" (Twelve Microtonal Etudes for Electronic Music Media).
במבנה שמזכיר את השיטתיות של הפסנתר המושווה של באך, חילק בלקווד את האוקטבה שתים עשרה פעמים לסולמות מיקרוטונאליים שונים, החל משלושה עשר מיקרוטונים ועד לעשרים וארבעה.
לכל חלוקה הוא הלחין אטיוד אחד וביצע אותו על סינתיסייזר שגובהי הצלילים של קלידיו תוכנתו לפי הסולמות השונים.
בלקווד החליט להתרכז בחקירת הפוטנציאל הטונאלי שבסולמות המיקרוטונאליים השונים ולכן מרבית האטיודים מצטיינים במלודיוּת ובהרמוניוּת גבוהה.
הוא הראה שהאוזן המערבית מסוגלת למצוא סולמות מז'וריים, מינוריים ופנטטוניים גם בסולמות מיקרוטונאליים.
שם הסולם: סולם צארלינו (Zarlino's scale)
מוזיקה חסידית היא סוגה מוזיקלית השייכת למוזיקה היהודית.
במקור, המונח כלל רק ניגונים ושירים שהושרו בתנועת החסידות, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם.
ניגונים חסידיים, היא סוגה מוזיקלית השייכת למוזיקה היהודית.
המונח כולל ניגונים ושירים שהושרו בתנועת החסידות, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם, וכן שירים בסגנון זה שהולחנו כיום, שירים וניגונים אלו מלווים את התפילות ומושרים גם בטישים, התוועדויות, חתונות, סעודות מצווה ומועדים נוספים.
בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את חיים בנט, יוסף משה כהנא, ירמיה דמן ובן ציון שנקר.
מוזיקה חסידית מודרנית הנשענת על בסיס המוזיקה החסידית המסורתית בליווי כלים חדשים ובמקצב מהיר יותר, בהשפעה בולטת של סגנונות הרוק, הפופ, הדאנס ומוזיקה מערבית אחרת.
ז'אנר המשלב מוטיבים מזרחיים אך מושר על ידי זמרים המשתייכים לז'אנר החסידי, על פי רוב ללא מבטא מזרחי.
במוזיקה החסידית בולטת הופעת ילדים, המהווים תחליף לקול הסופרן הנשי.
מקהלות ולהקות של ילדים מבצעות על פי רוב שירים השייכים לז'אנר החסידי.
מקהלות הילדים משמשות הן כז'אנר בפני עצמו והן כקרש קפיצה של הסולנים לקריירה מוזיקלית בעתיד, בהסתמך על כישורים ופרסום שרכשו כחברים במקהלות ובלהקות.
בין הלהקות והמקהלות הפעילות כיום: פרחי ירושלים, מלאכים (של תלמידי בית הספר "מלאכים" לקול ולמוזיקה יהודית אומנותית בניהולו של רפי ביטון) ומקהלת חסידימלך של מקהלת מלכות.
ובחו"ל: פרחי מיאמי של ירחמיאל ביגון, פרחי בני הישיבות ("ישיבה בויס"), "פרחי לחיים" של יוסף משה כהנא ושיר ושבח של חיים מאיר פליגמן, יונגערליך, די קינדער הקנדית, והבולטת מכולם יידיש נחת של מוישי קרויס ויוסי גרין.
מוזיקה דתית מזרחית המושפעת ממוזיקה ערבית וממוזיקה ים תיכונית ישראלית.
בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את הזמרים גד אלבז, חיים ישראל, יניב בן משיח, איציק אשל, אבי בן ישראל, איציק דדיה, ואיציק אורלב ואת המלחינים אלחנן אלחדד, שמואל יונה ושרון אבילחק.
אביהו מדינה הוא זמר, כותב ומלחין מהבולטים ביותר במוזיקה המזרחית.
מוזיקה יהודית מקורית (נקראת גם מוזיקה אלטרנטיבית) היא מוזיקה עכשווית הכוללת מגוון סגנונות כגון רוק, פופ, מוזיקת עולם, מוזיקה אתנית ועוד.
המשותף לכולם הוא המסר שמנסים האמנים להעביר דרך שיריהם.
בין האמנים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את שני האחים אהרן ויונתן רזאל, שיבי קלר, סיני תור, ביני לנדאו, אודי דוידי, יוסף קרדונר, ישי ריבו, עדי רן, חנן בן ארי, שולי רנד, נפתלי קמפה ועוד.
בין האומנים הבולטים במוזיקה החסידית, שלמעשה יצר זרם נוסף בתוכה, הוא הרב שלמה קרליבך.
הוא הושפע מניגונים חסידיים רבים ובמיוחד מניגוני חב"ד ומודז'יץ, וממהפכת המוזיקה של שנות ה-60 ואמנים דוגמת בוב דילן והביטלס.
במוזיקה שלו הוא שילב אלמנטים של מוזיקת רוק ומוזיקת נשמה, והתחיל ז'אנר ייחודי שנקרא שירת קרליבך, המתאפיין במלודיות נעימות וקליטות, מהלכים הרמוניים פשוטים, ושירים מלאי רגש.
בין האמנים המגדירים עצמם כתלמידיו ניתן למנות את יהושע אנגלמן, יהודה גרין, שלמה כ"ץ, חזקי סופר וחיים דוד סרצ'יק.
כיום נחשבת המוזיקה החסידית כמוזיקה המיועדת בעיקר לציבור הדתי והחרדי.
תחנות הרדיו החרדיות קול חי וקול ברמה משדרות בעיקר מוזיקה חסידית.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, הגיעה המוזיקה החסידית אף לאינטרנט, למשל באתרים המכילים קובצי שמע ובכתבות טקסט ווידאו.
ברוב החתונות בציבור הדתי לאומי החסידי, הליטאי והספרדי, השירים החסידיים תופסים מקום עיקרי במוזיקה שמתנגנת באירוע.
החל מהחופה שמלווה בשירי נשמה, ניגונים ושירים חסידיים איטיים ומרגשים וכלה בהרקדות המוניות.
על המוזיקה בחתונות מופקדים לרוב תזמורות שמנגנות מוזיקה חסידית או לחלופין תקליטן, דוגמת תזמורת שלהבת של הזמר גלעד פוטולסקי.
מוזיקאים דתיים שזכו להכרה בינלאומית
ישנם מספר מוזיקאים דתיים שזכו אף לקריירה בינלאומית רחבה, ביניהם נמנים: מתיסיהו, אלכס קלייר, יצחק מאיר הלפגוט, המכביטס, ניסים בלאק, אהרון סיטבון, שמואל שפירו, קן ברג'ס, רועי אדרי, בנימין מולר, בני פרידמן, דניאל גילדר, שלום למר, בערי וועבער וגד אלבז.
רובם שיתפו פעולה בהפקות בינלאומיות וחלקם אף חתומים בחברות סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, דקה גולד, Vevo, אפיק רקורדס, איילנד רקורדס ועוד.
האמנים הדתיים המושמעים ביותר בספוטיפיי
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-7 ביוני 2023 (החל מ-60 אלף מאזינים חודשיים)
מתיסיהו היה לחרדי הראשון שהוציא שיר שצבר כ-99 מיליון צפיות ביוטיוב.
שיריו התקבלו חלקית בקרב הציבור החרדי-מודרני עד ליציאתו בשאלה.
לעומתו אלכס קלייר - זמר בינלאומי שחזר בתשובה - ששיריו צברו סכומי צפיות דומים באתר (85 מיליון), עד היום שיריו לא יועדו וממילא לא התקבלו בחברה הדתית על אף שאלכס עצמו חרדי.
מרבית שיריו של ישי ריבו (בהם "לשוב הביתה" עם מעל ל-52 מיליון צפיות) התקבלו במגזר הדתי ואף בחלק מהמגזר החרדי-קלאסי.
לעומתו, חנן בן ארי (35 מיליון) על אף היותו דתי, מרבית שיריו לא התקבלו במגזר החסידי.
"עברי אנוכי" של בני פרידמן הוא השיר החסידי הראשון שהגיע ל-25 מיליון צפיות כשיר חסידי-קלאסי.
על-אף שהקליפ לשיר צבר ביקורת בחוגים מסוימים על אופיו.
מוזיקה מינימליסטית (Minimal music) היא מוזיקה המבוססת על תבניות קצרות החוזרות על עצמן לאורך זמן עם שינויים קלים, תוך מיצוי מקסימלי של החומר התמטי המינימלי.
היא צמחה בשנות השישים בעיר ניו יורק בעיקר.
במידת מה היא חזרה אל הטונאליות שרוב המלחינים המודרניים נטשו בתחילת המאה העשרים.
מוזיקה מינימליסטית היא מגמת המשך של סגנונם של יוצרים אמריקאים כגון מורטון פלדמן וג'ון קייג', אך גם יש בה השפעות חזקות מאוד של הביבופ והקול ג'אז, ומוזיקה מימי הביניים.
המלחינים לה מונט יאנג, פיליפ גלאס, טרי ריילי וסטיב רייך היו מאבותיה.
בין היצירות החשובות בסגנון זה ניתן למצוא את היצירה "רכבות אחרות" (1988) ו"מוזיקה ל-18 נגנים" של סטיב רייך, "In C" של טרי ריילי, ו"איינשטיין על החוף" (1976) אופרה מאת פיליפ גלאס.
המוזיקה המינימליסטית חדרה לתרבות הפופולרית, ובעיקר לסצנת הרוק הניו יורקית.
היא השפיעה על מפיקים ואמנים כבריאן אינו ודייוויד בואי.
אחת הלהקות שההשפעה של המוזיקה המינמליסטית ברורה אצלן ביותר היא הוולווט אנדרגראונד, ג'ון קייל היה נגן הוויולה בכמה יצירות של פיליפ גלאס, וגם לאנגוס מקליז, המתופף הראשון של ההרכב היה עבר במוזיקה מינימליסטית.
בין המלחינים הידועים המזוהים עם הזרם המינימליסטי ניתן למצוא, בין היתר, את:
מוזיקה לטינו-אמריקאית היא מוזיקה שמקורה באמריקה הלטינית, באותן ארצות שהיו ברובן תחת שלטון קולוניאלי ספרדי או פורטוגזי, וכמו כן במהגרים היספנים שהשתקעו בארצות הברית.
ברוב המקרים שפת השירים תהיה ספרדית על ניביה או פורטוגזית.
ניתן לחלק את המוזיקה הלטינית לכמה סגנונות מוזיקליים:
מוזיקה אנדית – מאזורי מערב דרום אמריקה (פרו, בוליביה, אקוודור, צ'ילה, ונצואלה, ארגנטינה, קולומביה)
מוזיקה מרכז אמריקאית – (אל סלוודור, ניקרגואה, פנמה, קוסטה ריקה, מקסיקו, הונדורס, גואטמלה)
מוזיקה קאריבית – (קובה, פוארטו ריקו, הרפובליקה הדומיניקנית)
בהגדרתה, הכלים שבדרך כלל ינגנו הם מערכת תופים, פרקאשן (כלי הקשה), פסנתר, גיטרה בס, קונטרבס, גיטרות שונות ולפעמים מצטרפים חליל צד וכלי-נשיפה אחרים ממתכת.
החל משנת 2000 מוענק פרס "גראמי לטיני" במתכונת דומה לפרסי גראמי.
הפרס מוענק עבור יצירות מוזיקליות שבוצעו בשפה הספרדית או פורטוגזית.
כל שנה מוענקות פרסים בכ-40 קטגוריות.
הסגנונות המוכרים ביותר של המוזיקה הקאריבית: רומבה, סון קובני, סלסה (שהתפתחה גם בארצות הברית אבל על בסיס סגנונות שהגיעו מקובה), טימבה, פלנה, מרנגה, בצ'אטה, רגאטון.
המונחים המוזיקליים המשמשים במוזיקה המזרח-תיכונית.
המונחים משמשים כיום בשפה הערבית בשל היותה השפה השלטת באזור המזרח התיכון (לינגואה פרנקה) במאות השנים האחרונות וכן בשפותיהן של האימפריות הגדולות ששלטו באזור, כלומר הפרסית והטורקית.
אלתור של הזמר על ההברה "אה" ותגובות של המקהלה.
ערבית, המונח הנפוץ לשיר, בעיקר בעשורים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ערבית, היכולת להביע רגש באופן מוזיקלי.
שם תואר למלומד בכלל ולמלומד מוזיקלי בפרט.
להיות בתוך התעלות מוזיקלית (מילולית- מלא הרמוניה).
נקרא גם וזן או צ'רב.
הרגיסטר או התווים הנמוכים (מילולית- ארצי, נמוך).
חזרה רפטטיבית על תווים נמוכים.
סוגה מוזיקלית כלית, שקולה, מולחנת מראש ובעלת מבנה דמוי רונדו.
תו באוקטבה גבוהה יותר או תשובה מוזיקלית (מילולית- תשובה).
התוים הגבוהים בכלי או יצירה מוזיקלית.
מפרסית, הדרך שבה כלי מוזיקלי מכוון או תהליך כיוונו.
מפרסית, הקדמה מוזיקלית קצרה המולחנת מראש.
מטרתה לבסס את המקאם של היצירה הבאה אחריה (מילולית- גלגל).
סוגה מוזיקלית וקאלית שהתפתחה במצרים בסוף המאה ה-19. יחודה הוא דו-שיח בין הזמר הסולן למקהלה (מילולית- תור).
כולל בתוכו בחלק מהמסדרים חזרה רפטטיבית על הברות דתיות עם ליווי מוזיקלי (מילולית - זכירה).
דיאלוג טקסטואלי בין הזמר הסולן למקהלה.
מוזיקאי בעל חוש קצב מצוין.
אוסף יצירות המנוגנות ברצף וחולקות אותה תבנית מלודית.
הייתה נפוצה בקאהיר של תחילת המאה ה-20.
מופיע בסוגות בשרף, סמאעי ומושח (מילולית-בית).
סוגה קולית קלילה בערבית מדוברת.
מתייחס גם למוזיקה העירונית המסורתית.
קטע מעבר כלי קצר בין שורות וקאליות.
צורה ווקאלית אשר הזמר חוזר בה על המילים "יא ליל" או "יא עין".
צורה ווקאלית מאולתרת אשר הטקסט בה הוא בשפה המדוברת.
בדרך כלל יבוא לפניה ליאלי.
סוגה ווקאלית בעלת מבנה לא קבוע ומילים רגשניות.
הייתה פופולרית בשנות ה-30 של המאה ה-20 במצרים.
סוגה ווקאלית, מולחנת מראש ושקולה.
מצב רוחו של המוזיקאי או המאזין.
בנוסף, האווירה הרגשית אשר מעניקה השראה למוזיקאי.
תבנית מלודית במוזיקה הערבית והטורקית.
חליל הבנוי מקנה או מחומר פלסטי.
היכולת להעריך ולבצע את מוזיקת הטרב היטב (מילולית- נשימה).
כיוון לא נכון או זיוף.
התעלות יצירתית אצל המבצע כתוצאה מהתבנית המלודית.
במסורת הסופית, ביצוע של מוזיקה דתית או האזנה לה.
סוגה כלית במבנה של רונדו, מנוגנת במפעם של עשר שמיניות (סמאעי ת'קיל) למעט הבית האחרון.
לאוטה בעלת צוואר קצר וללא סריגים.
קבוצת יצירות אשר בדרך כלל כתובות באותו מקאם ומבוצעות ברצף.
הרכב מוזיקלי גדול אשר התפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
כלי פריטה השייך למשפחת הכלים הכורדופוניים.
צורתו טרפז ישר-זווית והוא נפוץ כיום במזרח התיכון, בטורקיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובחלקים מאסיה.
סוגה וקאלית הכתובה בערבית מדוברת ונפוצה בסוריה.
תבנית מלודית שמטרתה לסיים קטע, מילולית - נעילה.
סוגה וקאלית אשר מתבססת לרוב על טקסט מהתקופה הערבית הקלאסית.
הצלילים הנמוכים ביצירה או בכלי נגינה.
כינור בעל מיתר אחד עד שלושה.
מרווח הקטן מחצי טון בתאוריה המוזיקלית הערבית (מילולית- רבע).
היכולת להעריך ולבצע את מוזיקת הטרב היטב (מילולית- נשמה).
השראה השורה על המבצע (מילולית- התגלות).
ליווי כלי עדין וכמעט בלתי מורגש.
סוגה קולית סופית בעלת מפעם גמיש ודיאלוג בין הזמר הסולן לליווי הכלי.
סוגה כלית אשר כוללת בתוכה קטעי אלתור סולניים ופזמון חוזר.
הרכב מוזיקלי קטן הכולל בתוכו זמר, קאנון, כינור, עוד, נאי ותוף רק (מילולית, תח'ת הוא דרגש).
השגת תחושת התעלות באמצעות הארכת הברות ואלתור עליהן.
מעין פזמון חוזר בבשרף או בסמאעי.
יציאה מחושבת היטב מן התבנית הריתמית.
טרנספוזיציה של היצירה מתו אחד לאחר.
החופש המוזיקלי אשר ניתן למבצע בפרשו את היצירה.
סוגה כלית אלתורית של כלי סולן.
המסורת המוזיקלית הערבית (מילולית- מורשת)
ליווי מוזיקלי אשר מחקה את שירתו של הזמר (מילולית- תרגום).
מילים והברות אשר מתוספות למילות השיר המקוריות כדי להתאים את המשקל הפואטי למפעם המוזיקלי.
מוזיקה לכלי-מיתר, כלי-הקשה וצ'לסטה Sz 106, BB 114 היא אחת מיצירותיו המוכרות ביותר של המלחין ההונגרי בלה בארטוק.
היצירה נכתבה להזמנתו של פאול זאכר לחגיגת העשור לקיום התזמורת הקאמרית של בזל.
התאריך על הפרטיטורה הוא 7 בספטמבר 1936 וביצוע הבכורה היה בבזל, שווייץ ב-21 בינואר 1937, בנגינת התזמורת הקאמרית של בזל בניצוח פאול זאכר.
הוצאת אוניברסל הוציאה אותה לאור באותה שנה.
כפי שמשתמע משמה, היצירה כתובה לכלי מיתר (כינורות, ויולות, צ'לי, קונטרבסים ונבל), כלי הקשה (קסילופון, תוף מרים, מצלתיים, גונג, תוף בס, טימפני) וצ'לסטה.
ההרכב כולל גם פסנתר, שאפשר לסווגו או ככלי הקשה או ככלי מיתר.
ברטוק מחלק את כלי המיתר לשתי קבוצות שאותן יש להציב, לפי הוראותיו, בסגנון אנטיפונלי, משני צדי הבמה, ועושה שימוש באפקטים אנטיפונליים בפרקים השני והרביעי.
היצירה כתובה בארבעה פרקים, הראשון והשלישי איטיים, השני והרביעי מהירים:
הפרק הראשון הוא פוגה איטית.
המקצב משתנה כל הזמן והפרק איננו כתוב בסולם מוגדר.
הוא מבוסס סביב הצליל לה, שבו מתחיל הפרק ומסתיים.
הוא מתחיל בכלי מיתר מעומעמים וככל שמצטרפים קולות נוספים המרקם מתעבה והמוזיקה מתגברת עד לשיא.
עתה מוסרים העמעמים מכלי המיתר והמוזיקה נרגעת בהדרגה ונעשית חרישית יותר על רקע ארפג'י רכים בצ'לסטה.
הפרק מסתיים בנושא הפוגה המנוגן חרש בליווי היפוכו.
חומר מן הפרק הראשון משמש כבסיס לפרקים הבאים ונושא הפוגה חוזר ומופיע במסווה כזה ואחר בנקודות שונות לאורך היצירה.
הפרק השני מהיר, בנושא במקצב 2/4 המשתנה לקראת הסיום ל-3/8. הפרק השלישי איטי, דוגמה למה שמכונה לא פעם "מוזיקת הלילה" של ברטוק, ומופיעים בו גליסנדי בטימפני, טכניקה יוצאת דופן בזמן חיבור היצירה, וכן תפקיד חשוב לקסילופון.
הפרק האחרון, הנפתח בנקישות טימפני ואקורדים בפריטת פיציקטו על כלי המיתר, נושא אופי של מחול עממי מלא-חיים.
היצירה הבאה של ברטוק הייתה הסונאטה לשני פסנתרים וכלי הקשה, הנותנת גם היא תפקיד חשוב לכלי הקשה וכלי מקלדת.
עוד יצירה שברטוק חיבר להזמנת זאכר היה הדיברטימנטו, כעבור שלוש שנים.
פרנץ פריצ'אי והתזמורת הסימפונית הגרמנית ב-1954
פריץ ריינר והתזמורת הסימפונית של שיקגו ב-1968
אנטל דוראטי והתזמורת הסימפונית של לונדון
פייר בולז ותזמורת רשות השידור הבריטית ב-1967
הרברט פון קאראיין והפילהרמונית של ברלין
פייר בולז והתזמורת הסימפונית של שיקגו
מוזיקה מנוּונת היה כינוי בו השתמשו הנאצים בשנות השלושים לתאר סוגים מסוימים של מוזיקה, שעל פי האידאולוגיה הנאצית היו "מזיקים" או "דקדנס".
הנאצים הוציאו לקסיקון בשם זה, שכלל את רשימת המלחינים אשר יצירותיהם נכללות בתואר.
היחס ל"מוזיקה המנוונת", היה חלק מקמפיין נרחב בשם "אמנות מנוונת", אשר נועד לבודד, לדכא, ולהחרים את היצירות הללו.
על דיכוי המוזיקה המנוונת הייתה אחראית לשכת המוזיקה של הרייך.
כל מוזיקה שהיוותה באופן כלשהו ניגוד לאידאולוגיה הנאצית, בין בגלל אופייה ובין בגלל הדעות הפוליטיות או הלאום של המלחינים או המבצעים, נכללה במושג "מנוונת".
כך נכללו ברשימה מלחינים יהודים, או מלחינים מרקע יהודי, דוגמת פליקס מנדלסון, ארנולד שנברג, פרנץ שרקר, קורט וייל, גוסטב מאהלר, רוברט קאהן וברתולד גולדשמידט.
כמו כן מלחינים שיצרו יצירות שכללו דמויות חיוביות של יהודים או אפריקאים, דוגמת ארנסט קרנק.
גם מלחינים בעלי אוריינטציה מרקסיסטית, דוגמת הנס אייזלר נכללו ברשימה, וכאלה שהביעו סימפתיה כלפי מתנגדי המשטר הנאצי, דוגמת אנטון וברן, שהיה ונותר ידידו הקרוב של שנברג.
מוזיקה מודרנית, נתפסה בעיני הנאצים כמזלזלת במוזיקה הקלאסית השמרנית, ולפיכך כזלזול ופגיעה בתהליך התקדמות הציוויליזציה על פי הנאצים, ובפרט בנאמנותם והערצתם לגדולי המלחינים הגרמניים מהדורות הקודמים.
יצירותיהם של הינדמית, אלבן ברג ושנברג היו בין אלו שנאסרו בגלל הטענה הזו.
מוזיקת ג'אז נאסרה אף היא מטעם זה, ומאחר ושורשיה נעוצים בקרב אפריקאים אמריקאים.
השפעת פרסום הרשימה הייתה קריטית על פועלם המוזיקלי של המלחינים שנכללו בה.
חלקם נאלצו לעזוב את ארצות הכיבוש (שנברג, וייל, הינדמית, גולדשמידט ועוד).
אחרים נאלצו להפסיק להלחין (וברן, קרל אמדאוס הרטמן, בוריס בלכר), וחלקם אף נשלחו למחנות ריכוז (ויקטור אולמן, ארווין שולהוף, פאבל האס, מרסל טיברג, גדעון קליין, אלמה רוזה ורפאל שכטר).
על פי ספרה של דנה אריאלי-הורביץ "רומנטיקה מפלדה: אומנות ופוליטיקה בגרמניה הנאצית" המשטר הנאצי, כמו משטרים דיקטטוריים אחרים (הקומוניזם בברית המועצות והפשיזם באיטליה), עשה מניפולציות רבות באמצעות האמנות.
הרעיון שעמד מאחורי מניפולציה זו שירת עבור המשטר שתי מטרות.
האחת, היא הרצון לייחס לאמנות כוח רב מאוד בעטיו יש לרדוף אותה ולהוקיע אותה, והשניה הייתה על מנת לעצב את התודעה ואת המציאות המדומיינת שאמנות זו ביקשה להציג.
בניגוד לשני הרודנים האחרים (סטלין ומוסוליני) היטלר מייצג את המקרה הקיצוני.
עבור היטלר, אמנות הייתה חלק מחייו וגם כך הוא הציג את עצמו: כאמן שמבקש להציב בחיים הפוליטיים ממדים תיאטרלים וסימבוליים.
כמו באמנות מנוונת, גם במוזיקה הציגו הנאצים תערוכה של "המוזיקה המנוונת".
בתערוכה הראשונה, שהוצגה ב-1938 בדיסלדורף, נשא דברים אדולף ציגלר (Ziegler), הממונה על התיאטרון הלאומי הגרמני בוויימאר, באומרו כי המוזיקה הזו נאסרה בגלל השפעה יהודית וקפיטליסטית.
התערוכה חולקה לשבעה נושאים: השפעת היהדות; שנברג; קורט וייל וארנסט קרנק; "בולשביקים קטנים"; ליאו קסטנברג; "האופרות והאורטוריות של הינדמית"; איגור סטרווינסקי.
בסוף שנות ה-80, הוצגה שוב התערוכה "מוזיקה מנוונת" ברחבי העולם, הפעם מהצד השני - לתת פרסום לאותן יצירות שדוכאו על ידי הנאצים.
חברת דֶקה (Decca), הפיקה בשנות ה-90 סדרת תקליטים בכותרת: "מוזיקה מנוונת: מוזיקה שדוכאה ברייך השלישי", בסדרה נכללות יצירות פחות ידועות מתוך "הרשימה השחורה".
מוזיקה יהודית מקורית או פופ אמוני היא סוגה מוזיקלית (ז'אנר) מפותחת שהחלה במחצית הראשונה של שנות ה-90 בישראל ומהווה סינתזה בין מוזיקה יהודית למוזיקה ישראלית.