tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואכן במכתבו מ-19 בפברואר 1870 למרים מארקל-מוזסזון מתלונן יל"ג: "המאמר הכתוב נגדי בהלבנון עד כה לא ראיתי...
והנה משאוועל כותב לי אחד ממכירי כי חקר ודרש בספרי הפקודים אשר לקהלת שאוועל וימצא כי 'משה דוד וואלפסאהן' לא היה ולא נברא ולפי דעתי הכותב הוא הרב דק"ק שאוועל, שמו בגימאטריה משה דוד וואלפסאהן, ומן המאמר ניכר סגנונו וסכלותו".
יהודה לייב פישמן מימון כתב מן השמועה, על הסיבה לכתיבת השיר; יהודי שוואל הקניטו את יל"ג על מנהגו לשתות יי"ש לפני כתיבת שיריו.
יל"ג שידע על כך, נכנס לבית המדרש ובפני רבים פנה לריז"ש והצדיק את מנהגו תוך נתינת מקורות מחז"ל בשבח היין.
הרב יוסף זכריה הגיב לו בחריפות ואמר לו שהוא אינו שותה אלא "שוטה" והפריך את ראיותיו.
"אומרים, שבגלל זה נטר יל"ג שנאה לריז"ש וחיבר את שירו".
השיר "קוצו של יוד", המכיל 770 שורות, פותח בהצגת מצבה המקופח והבזוי של אישה יהודייה, הן במקורות היהודיים והן במציאות.
ואז עובר המשורר לסיפור העלילה; מעשה בנערה יפהפייה וכלילת מעלות בשם בת-שוע, ששודכה על ידי אביה לבחור ישיבה, לא תואר לו ולא הדר, לא כישרון ולא מקצוע.
לאחר שלא הצליח הבעל למצוא פרנסה יצא אל מדינות הים, ותוך זמן קצר נעלמו עקבותיו.
בת-שוע נותרה עגונה ופתחה חנות מכולת כדי לפרנס את עצמה ושני ילדיה.
ואז הגיע לעיר פאבי המשכיל שהיה גם הוא כליל המעלות, והזוג התאהב.
עד מהרה הצליחו לאתר את עקבות הבעל ולהוציא ממנו גט תמורת סכום הגון ששולם על ידי פאבי הנדיב.
הזוג המאוהב חיכה בהתרגשות להינשא לאחר אישור הגט על ידי רב העיר, רב ופסי הכוזרי, אלא שזה פסל את הגט בגלל יוד אחת קטנה שלא הופיעה בשמו של הבעל, והזוג נאלץ להיפרד.
השיר מסתיים בתיאור מצבה האומלל של בת-שוע שנאלצה להיות רוכלת ענייה בתחנת הרכבת כששני ילדיה היחפים לצידה, וכששאלו אותה מה גרם למצבה, ענתה שקוצו של יוד הרג אותה.
השיר מורכב משבעה פרקים, כשבכל פרק יש מספר לא שווה של בתים ו-10 שורות מחורזות במבנה קבוע לאורך כל השיר.
א: היחס אל האישה העברייה במקורות ובמציאות;
ב': בת-שוע כלילת השלמות טרם נישואיה;
ז: אפילוג טראגי על מצבה האומלל של בת-שוע לאחר הפסילה.
השיר מצטיין בשפה עשירה במיוחד, מרובדת בשכבות של לשון מקראית המשולבת בלשון המשנה והתלמוד.
לאורך כל הדרך מתכתב הטקסט עם פסוקים מהמקורות, כאשר ברוב המקרים השימוש בהם נעשה בדרך סאטירית ואפילו סארקסטית.
לדוגמה: בפנייה אל האישה העברייה אומר יל"ג:
שני טקסטים תלמודיים טמונים בשתי שורות אלו: הראשון: "אשה חמת מלא צואה ופיה מלא דם" () והשני: "שבא נחש על חוה והטיל בה זוהמה" ().
דוגמה נוספת לבוטות הקשה של יל"ג בשימוש בטקסט מקראי: כאשר מתואר בחור הישיבה ה"עלוב" שנישא לבת-שוע היפהפייה כותב יל"ג:
שם החתן מזכיר את שמו של השופט המקראי עבדון בן הלל הפרעתוני, כתזכורת לכך שבתנ"ך נכתב השם "הלל" בלי י', בעוד שלפי כמה פוסקים יש לכתוב בגט את השם בכתיב מלא "הילל".
על רקע זה נפסל הגט.
ההלצה בהמשך לקוחה מסיפור אתונו של בלעם שאלוהים פתח את פיה.
וכך עושה יל"ג לאורך כל הפואמה כמעט.
הוא שוזר את הפסוקים הידועים מהמקורות בתוך מילות השירה שלו בדרך שהם נבלעים היטב ועושים את שלהם בלשונו המסוגננת; לעיתים הם פשוט מוסיפים קישוט לפיוט, ולעיתים הם באים להבליט את הניגוד והציניות ולהדגיש את הגוון הסאטירי של הפואמה, כמו במילים:
אפיון נוסף בשיר הוא דרך פנייתו של המשורר אל גיבוריו, לדוגמה, הפתיחה של "קוצו של יוד" שנחרטה בזיכרון הקוראים עד היום:
השורות המסיימות את הפואמה העניקו לה את שמה:
"קוצו של יוד" הוא שיר מחאה מתריסה כנגד מה שיל"ג תפס כהגמוניה דורסנית של הרבנים בקהילה.
המחאה של השיר הרשימה כל כך את הצעירים בעת הופעתו לראשונה, עד שאלפי קוראים למדו את הפתיחה בעל פה.
הם התרשמו מהחבטות שהצליף יל"ג ברבנים, מהחשיפה הקשה של חוסר מיומנותם של תלמידי הישיבה בחיי המעשה, מהפקרת האישה העגונה ועוד.
במיוחד הרשימה אותם לשונו התלמודית החריפה והעוקצת של המשורר.
יהודה ליב גורדון, אומר קלוזנר, התעלה בעיני הקוראים מעל לכל המשוררים.
אריאל הירשפלד מתפעל מהעוצמה הזועקת של השיר על העוול שנעשה לנשים: "כוחו של 'קוצו של יוד' הוא בזעקה שבו, בקול הפלצות הנשמע מפיו של יהודי הרואה בעין את העיקום האנושי הזה ואת השיטתיות שבה הדת הזאת, כמערכת חיים, חוסמת חצי מן המין האנושי היהודי".
בשיר הזה, טוען הירשפלד, נולדה החילוניות היהודית.
"במלחמה כמו במלחמה" מתבטאת נורית גוברין בדבריה על הפואמה.
כיוון שזוהי יצירה סאטירית ולוחמנית, הוקצנו כל הדמויות לטוב ולרע והועלו לדרגת סמל אנושי.
בת שוע היא סמל ומופת לאישה היהודיה האצילה מצד אחד והמושפלת מצד שני.
הרב ופסי הכוזרי הוא סמל לקשיחות ולאטימות של הממסד הרבני, ושניהם משמשים כחיילים במאבק אידאולוגי.
הפואמה היא זו שמעצבת את ההלכה ולא ההפך, מוסיפה גוברין, ולכן הרשה יל"ג לעצמו עיוות "קל" בהלכות גט ורתם את הרב למגמה הסאטירית של הפואמה.
"קוצו של יוד" הוא אחד השירים הידועים בהיסטוריוגרפיה הספרותית העברית.
"פואמה שכמוה לא ידעה הספרות העברית למורכבות ולעצמה", הגדירה אותה זיוה שמיר, והוסיפה שעד היום קיימים יוצרים יהודים שמתכתבים עם השיר הזה.
עם פרסומה של הפואמה, שיבחו אותה רוב המבקרים.
קלמן שולמן כתב: "השיר הזה הוא בן יחיד להשירה העברית...
מה נפלאו ניביו ומה יקרו ריעיו, מי לא יתפלא על הציורים הנשגבים אשר בכל בתי השיר".
פיכמן, קלוזנר וברנר הצטרפו למשבחים.
ויל"ג עצמו התוודה: "ובעיני טוב הוא מכל מה שכתבתי עד כה.
יל"ג איננו רק סאטיריקן טוב, כפי שנהוג לחשוב, טוען דן מירון, הוא גם משורר טוב.
לעומת זאת, ראובן בריינין, אברהם שאנן ויוסף האפרתי טענו שהשיר דל בתיאורים מוחשיים וגיבוריו הם חד-ממדיים, דמויות סטריאוטיפיות.
גם במחנה הדתי היו שביקרו את השיר בשל התמונה הקודרת של יחס התלמוד לנשים בטקסטים שמביא יל"ג ברמזיו.
לדבריהם, יל"ג לא הבין את מורכבות התפיסה התלמודית, הוציא דברים מהקשרם ודלה מתוכם רק את הדעות הקיצוניות, שהתאימו למשקפיו הלוחמניים והחד צדדיים.
הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב על השיר, שאין בשיר זה "אף קורטוב של אמת, אבל לדאבוני משתעשעים בו בבתי ספר המודרניים שלנו וכדי ביזיון".
קוצנאים (שם מדעי: Squaliformes; מכונים גם כרישי כלב) היא סדרת דמויי כריש בעלי ממדים משתנים, החיים ברחבי הימים בעולם מהאוקיינוס הפתוח לחוף הים ומהאזור הטרופי לאוקיינוס הארקטי.
הם בעלי קוצי-סנפירים וחמישה חריצי זימים.
סדרה זו מונה 7 משפחות ובהם 126 מינים:
משפחת כרישי גולפר (Centrophoridae) - בה 20 מינים.
משפחת כרישי עפיפון (Dalatiidae) - בה 10 מינים.
כרישף (Echinorhinus) - בה 2 מינים.
משפחת כרישי פנס (Etmopteridae) - בה 45 מינים.
משפחת טריזניים (Oxynotidae) - בה 5 מינים.
משפחת ישנוניים (Somniosidae) - בה 20 מינים.
קוצן נקוד (שם מדעי: Squalus acanthias) הוא מין של קוצן מסדרת הקוצנאים המצוי בימים רדודים ממוזגים בכל האוקיינוסים.
כריש זה בעל מכסה זימים גדול, ראש קטן אך בעל לסת גדולה וחוטם גדול והסנפירים מחודדים וגדולים.
הכריש משתמש בחוש אמפולות לורנציני כדי למצוא את טרפו והוא גם בעל ראיית לילה.
הוא מצוי בימים רדודים עד עומק 150 מ' ומחפש מגוון מיני דגים שונים, דיונונים ורכיכות שונות למאכל.
בתנאים טובים כרישים אלה מתקהלים יחדיו.
קוֹצָנוֹן צְהוֹב-זנב (שם מדעי: Acanthiza chrysorrhoa) היא מין של ציפור שיר אוסטרלית ממשפחת האכנתיזיים.
הקוצנון צהוב-זנב היא ציפור קטנה שאורכה 9.5–12 ס"מ ומשקלה עד 9 גרם.
בעלת נוצות חומות בהירות עם בטן צהובה, זנב בהיר ובקצהו אזור צהוב.
הראש לבן והכיפה שחורה ומנוקדת בלבן.
המקור קטן ומותאם לתפיסת עצמים קטנים.
הקוצנון מצוי מדרום מזרח אוסטרליה ועד טסמניה.
הוא מצוי ביערות פתוחים, שדות, סוואנות, מישורים פתוחים, ביצות ויערות אך לא במדבר.
הוא ניזון מפרוקי רגליים שונים כמו חיפושיות, זחלים או עכבישים אותם הוא תופס בין העלים והענפים או על הקרקע.
הציפור בונה קן על הענפים של האקליפטוס ושל עצים נוספים ומכינה קן נוסף מעליו ואת הקן האמיתי מסתירה.
הקן הנוסף נבדק על ידי שודדי ביצים כמו עורבים, עורבני הפעמון ועורבני אוסטרלי, מינים של דבשניים ועופות נוספים וכן נחשים ופוסומים.
היא מופרעת גם על ידי קוקיות המנסות להטיל ביצים בקינה.
קוצניים (שם מדעי: Squalidae; באנגלית "Dogfish sharks" - כרישי כלב) היא משפחה של דגי סחוס קטנים מסדרת הקוצנאים החיים בקרקעית הימים הרדודים ברחבי העולם.
אלו כרישים קטנים מאוד, באורך 50 ס"מ עד 1.5 מטר והם בעלי גוף מוארך, חוטם מחודד וקוצים קטנים מאחורי סנפירי הגב.
קוצים אלה בעלי ארס חלש שיכול להשפיע על בני אדם.
העור שלהם מחוספס ובעל קשקשים נוקשים והם בעלי שיניים חדות.
יצורים אלה מחפשים בימים הטרופיים והממוזגים חסרי חוליות ודגים שונים למאכל.
קוצן (Squalus) - בו 29 מינים
קוצניים (שם מדעי: Deomyinae; בעבר Acomyinae) היא תת-משפחה של מכרסמים ממשפחת העכבריים החיים באפריקה ואסיה וקרובים לתת-משפחת העכברים.
יצורים אלה קיבלו את שמם עקב שערם הסמור והדוקרני של חלק מהמינים המזכיר קוצים, בייחוד של בני הסוג קוצן.
למינים אלה אין מאפיינים מורפולוגיים השונים ממינים אחרים במשפחת העכבריים, וקיבוצם בתת-משפחה נובע בעיקר בגלל DNA משותף דומה.
הקוצנים הם יצורים אוכלי כל החיים בקבוצות קטנות ויכולים להסתדר בבתי גידול מדבריים.
בישראל נפוצים שני מינים: קוצן מצוי, הנפוץ באזורי סלעים בכל ישראל, וקוצן זהוב הנפוץ במדבר יהודה ואזורי סלעים בנגב.
חולדה זיפנית (Lophuromys) - בו חולדה זיפנית אדומה
"קוצים" הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן והמוזיקאי הישראלי עידן רייכל שהוקלט על ידי רייכל.
השיר יצא לאור ב-8 בדצמבר 2010, כסינגל מתוך האלבום השנים עשר של גפן, "פסיפס", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב והולחן על ידי אביב גפן והופק על ידי גפן ועידן רייכל.
השיר הוא בסגנון סופט רוק.
השיר היה אמור להיכלל באלבום משותף של השניים, בשם "רייכל גפן", אך בסופו של דבר האלבום נגנז, והשיר נכלל באלבומו ה-12 של גפן, "פסיפס".
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', תוך שהה שם במשך שלושה שבועות.
במצעד הפזמונים השנתי של התחנה, דורג השיר במקום ה-27. במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ, דורג השיר במקום ה-20. במצעד הפזמונים השנתי של מדיה פורסט הגיע השיר למקום ה-96.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב, ומונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-7 מיליון.
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב תוך שהעניק לו ציון של חמישה כוכבי זהב מתוך חמישה.
תימורה לסינגר נתנה לשיר ביקורת מעורבת באתר ynet, תוך שכתבה:
קוצן פסיפי (שם מדעי: Squalus suckleyi) הוא מין של כריש ממשפחת הקוצניים, החי במימי האוקיינוס השקט מחופי אמריקה הצפונית הפסיפית עד לחופי מזרח אסיה.
כריש זה הוא קרוב של הקוצן הנקוד ובעבר נכלל במין זה.
אורכו של הקוצן מגיע עד 100 עד 130 ס"מ, וכמה פרטים הגיעו עד גיל 100 שנה.
הוא בעל גוף גלילי עם סנפירי חזה רחבים, זנב רחב אך סנפיר גבי נמוך שלצידו 2–3 קוצים ארסיים המגן עליו מטורפים.
לכריש חמישה חריצי זימים והוא נושם לרוב בעת שחייה או הישארות בזרם יציב, המזרים מים לתוך הזימים.
הוא ימות אם יפסיק לשחות.
הוא טורף הניזון בעיקר מצדפות, רכיכות שונות ודגים ימיים שהוא מרסק עם שיניו החזקות.
הוא עצמו עלול להיטרף בידי טורפים ימיים כמו ארי ים קליפורני, לווייתנאים שונים, כרישים אחרים ולבניתיים גדולים ואף התמנון הענק - תמנון פסיפי ענק נצפה טורף קוצנים.
הקוצן בעל רבייה איטית, המתרחשת פעם בשנתיים בלבד, מה שהופך אותו לפגיע במיוחד לאיומים מציד.
עם זאת הוא אינו נחשב לדג מאכל נפוץ.
בעבר היה דיג נרחב של קוצנים לחופי אמריקה, אך הוא הופסק כבר מאז 1950.
קוצן נקוד היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של סרגיי קורוטאייב, שצולמה בשנת 2020. שידור הבכורה נערך בסתיו 2020 בערוץ הראשון.
הסדרה היא השביעית בסדרת הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב.
בסדרה מככבים אנדריי סמוליאקוב, מרינה אלכסנדרובה, מקסים אברין ואחרים.
העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה עוסקת בקצין המשטרה איוואן צ'רקאסוב ממחלק החקירות הפליליות, הכוללת את סדרות הטלוויזיה "מוסגז", "התליינית", "העכביש", "התן", "מבצע שטן", "נוסחת הנקמה".
שנת 1978. צוותו של צ'רקאסוב מתחיל בחקירה חדשה: המהרת קירה מילר ואהובה, קולונל פוטפנקו, נהרגו בדאצ'ה ליד מוסקבה.
מתברר כי זמן קצר לפני מותה איבדה קירה ארבע מאות אלף רובל ב"קוצן נקוד" - קזינו מחתרתי.
כדי לברר את כל נסיבות המקרה, מייג'ור צ'רקאסוב מחליט לשלוח את סוניה טימופייבה למקום.
בקזינו פוגשת סוניה את בוריס (שמכונה "המוזיקאי"), שעובד שם כפסנתרן.
מערכת יחסים רומנטית, אבל יום אחד, מול סוניה, בוריס מבצע פשע.
צ'רקאסוב חושש מסוניה, כשהוא מבין שהיא בסכנה והוא מחפש דרך להציל אותה.
קוק ספארר היא להקת פאנק רוק (Punk rock) בריטית שהוקמה בשנת 1974 בלונדון.
למרות שהם מעולם לא הצליחו מסחרית, הלהקה נחשבת לאחת החשובות והמשפיעות בסצנת הפאנק רוק, ושיריה זכו לגרסאות כיסוי רבות.
סגנון שירי הלהקה הוא מוזיקת עם השפעות של פאב רוק בריטי, גלאם רוק ומוזיקת ביט.
מילות השירים עוסקות בעיקר בנושאים הקשורים לחיי היומיום של אנשים ממעמד הפועלים.
קולין מקפול, מיק בופוי, סטיב "בורג'" ברג'ס וסטיב ברוס היו חברי ילדות באיסט אנד של לונדון.
הם ניגנו ביחד משנת 1972, ומשנת 1974 החלו להופיע עם שירי פאנק רוק (Punk rock) במועדונים בלונדון.
הלהקה נקראה בתחילה Cock Sparrow, כינוי קוקני לחבר או מכר.
גארי לאמין, בן דודו של בורג', הצטרף כגיטריסט ב-1976.
בשנת 1977, עם עליית הפופולריות של הפאנק רוק, חתמה הלהקה על חוזה עם דקה רקורדס, תחת השם Cock Sparrer.
הם הוציאו לאור שני סינגלים (בהם גרסה לשיר של הרולינג סטונז) אך הם נמכרו בעותקים מעטים.
הם הקליטו באולפן שירים לאלבום, אך בשנת 1978 דקה רקורדס הודיעו על הפסקת החוזה, והשירים לא ראו אור.
הלהקה התאחדה ב-1982, בהרכב מעט שונה, לאחר שמספר שירים שלהם נכללו באלבומי אוסף ועוררו עניין.
באותה שנה ראה אור הסינגל "England Belongs to Me", שהפך לאחד השירים הפופולריים ביותר של הלהקה, ובסוף השנה יצא אלבומם הראשון "Shock Troops".
הלהקה התפרקה בסוף שנת 1984.
בשנת 1987 ראה אור אלבום הופעה של הלהקה (שהוקלט בשנת 1984) וכן אוסף ההקלטות המוקדמות של הלהקה (שהוקלטו ב-1978 אך לא יצאו עד אז לאור).
הלהקה התאחדה שוב ב-1992, בהרכב מעט שונה, והוציאה מספר אלבומי אולפן נוספים ואלבומי הופעה.
הם הופיעו בפסטיבלי פאנק רוק בבריטניה ובמדינות רבות באירופה.
בשנת 2012 ציינו 40 שנה לייסוד הלהקה במסע הופעות בארצות הברית ובבריטניה יחד עם להקת רנסיד, שציינו 20 שנה לייסוד הלהקה.
אלבום האולפן השמיני של הלהקה "Hand on Heart" יצא באפריל 2024 והיה הראשון שצעד במצעד האלבומים הבריטי.
רבים משיריהם מושרים על ידי אוהדי כדורגל בבריטניה ובארצות הברית.
הם מוזכרים בשיר "אלבום שני או תקליט חמישי" של טברנק.
(1978) Cock Sparrer - אלבום האולפן הראשון של הלהקה הוקלט ב-1978 אך ראה אור רק בשנת 1987 בשם "True Grit"
בנוסף לאלבומים אלו הוציאה הלהקה מספר אלבומי הופעה וסינגלים.
שירי הלהקה הופיעו באלבומי אוסף רבים.
קוק רוק הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת רוק.
הליריקה של יצירות אלו מאופיינות בדרך כלל בהדגשה של המיניות הגברית.
הסגנון התפתח בשנות ה-1950 המאוחרות, והגיע לשיאו במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20.
על פי פיליפ אוסלנדר, יצירות קוק רוק הן ביטוי מפורש וגס של מיניות.
מבצעי הז'אנר הם אגרסיביים ומתפארים שמושכים ללא הרף את תשומת ליבו של הקהל ליכולת ולשליטה שלהם, כאשר המיקרופונים והגיטרות הם סמלים פאליים.
יצירות הז'אנר בעלות מוזיקה רועשת וקצבית שבנויות סביב טכניקות של עוררות מינית ושחרור.
כמו כן, התוכן הלירי של יצירות אלו אסרטיביות ומתנשאות, אם כי המילים המדויקות פחות משמעותיות מהסגנונות הקוליים המעורבים, הצעקות והצרחות הצורמניות.
המשמעות של קוק רוק השתנה עם הזמן, כאשר בתחילה הוא הוזכר לראשונה על ידי סופרת אנונימית בעיתון הפמיניסטי המחתרתי Rat , כדרך לתיאור תעשיית המוזיקה שנשלטה אז על ידי גברים, ומאוחר יותר כשם נרדף להארד רוק, תוך שימת דגש על מיניות גברית באופן אגרסיבי, לעיתים קרובות בשימוש מיזוגניה ודימויים פאליים.
הסוציולוגים סיימון פרית' ואנג'לה מקרובי השתמשו במונח במחקרם ב-1978 כדי להצביע על הניגוד בין התת-תרבות שנשלטתה על ידי הגברים, שהייתה "אגרסיבית, שולטת ומתפארת" לבין כוכבי טין פופ היותר פמיניסטי.
להקת הרוק לד זפלין תוארו כמוזיקאי הז'אנר הבולטים ביותר.
אמנים נוספים שתוארו כחלק מהז'אנר ניתן למצוא את הרולינג סטונז, The Who וג'ים מוריסון.
קוק רוברט סטיבנסון היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טקסס בשנים 1929–1939 (מתוכן בשנים 1933–1937 כיושב ראש הבית), לאחר מכן ועד 1941 כסגן מושל טקסס ה-31, ולאחר מכן ועד 1947 כמושל טקסס ה-35.
קוק סטיבנסון נולד בבקתת עץ במחוז מייסון שבטקסס, כבנם של רוברט מילטון סטיבנסון ושל וירג'יניה (לבית הארלי) סטיבנסון.
אף על פי שכמה מחקרים מציינים שהוא נקרא על שמו של מושל טקסס ריצ'רד קוק, במידע בן זמננו מצוין שהוא נקרא על שם הבישוף המתודיסטי תומאס קוק .
אביו של סטיבנסון היה מודד ומורה בבית ספר, ומאוחר יותר פתח חנות בעיר ג'נקשן.
כנער, החל סטיבנסון לעסוק בהובלת מטענים בעגלה רתומה לשישה סוסים במסלול בין ג'נקשן לבריידי, מסלול באורך של 75 מילים (120 ק"מ) שנמשך שבוע.
במהלך המסעות האלו הוא למד הנהלת חשבונות בהתכתבות, והיסטוריה וממשל לאור המדורות בחניות הלילה שלו, זאת כחלק מתוכניתו להיכנס לקריירה בעסקים או בבנקאות.
כשנודע לו על פתיחת בנק המדינה הראשון בג'נקשן, הוא הציע את עצמו למשרה כמנהל חשבונות, אך הוצעה לו משרת מנקה.
מתוך תקווה להוכיח עת עצמו ולהיכנס למשרה בבנק, הסכים לכך סטיבנסון ומכר את העגלה שלו ואת עסק ההובלה.
הוא עבד כמנקה של הבנק עד שהזדמן לו למלא את מקום מנהל החשבונות בזמן שזה חלה, ועבודתו המיומנת הובילה לקידומו למשרת מנהל החשבונות.
בגיל 20 הוא קודם לתפקיד הקופאי.
בעת שעבד כקופאי, החל סטיבנסון לחזר אחרי פיי רייט, בתו הצעירה של רופא מקומי.
השניים נישאו בערב חג המולד 1912. מאחר שהוא לא היה יכול להרשות לעצמו לבנות בית עבורו ועבור רעייתו, הוא רכש שני בתים נטושים ופירק אותם, ובחומרי הבנייה עשה שימוש לבניית בית חדש בערבים לאחר עבודתו בבנק.
ב-1913 נולד בנם הבכור, קוק הבן, ובאותו יום הם רכשו את חלקת האדמה שבהמשך תהייה לחוות סטיבנסון על גדת נהר לנו.
תחומי העניין של סטיבנסון לא הוגבלו לבנקאות.
בזמנו החופשי ובלילות הוא החל ללמוד משפטים במשרדו של עורך הדין והשופט מרווין אליס בלאקברן, תוך התמקדות בהיסטוריה של המשפט.
ב-1913 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בג'נקשן.
באותה שנה היה סטיבנסון לנשיא של הבנק הלאומי הראשון של ג'נקשן.
בתפקידו זה הוא פיתח הרגל לשבת ליד הדלת הראשית של הבנק, כך שהוא היה האדם הראשון שהלקוחות שנכנסו לבנק ראו.
הוא היה פעיל במיזמים עסקיים נוספים, כולל מחסן, בית קולנוע, חנות חומרי בניין, עסק לסחר במכוניות, עיתון, בית מרקחת ובית מלון.
ב-1914 מונה סטיבנסון כתובע של מחוז קימבל, והמשימה שהוטלה עליו הייתה לעצור ולהעמיד לדין גנבי צאן שהטרידו את תושבי המחוז.
הוא שירת בתפקיד שנתיים, ובמהלך תקופה זו ירד היקף הגניבות באופן משמעותי.
ב-1918 פנתה לסטיבנסון קבוצה של מנהיגי הקהילה במחוז שבסדר העדיפות שלהם הייתה סלילת כבישים ראויים, וביקשה ממנו להיבחר כשופט המחוז, משרת הניהול הבכירה ביותר במחוזות טקסס.
בתחילה סירב סטיבנסון להצעה, אך בסופו של דבר הסכים בתנאי שקבוצת המנהיגים תנהל עבורו את מסע הבחירות ושהוא לא יתבקש להתמודד על תקופת כהונה שנייה.
עד מועד הבחירות פרשו כל שאר המועמדים למעט אחד, והוא נבחר לאחר שזכה ב-757 קולות מתוך 912 קולות כלל המצביעים.
כשופט המחוז, אחד ההישגים המשמעותיים של סטיבנסון היה השלמת סלילת הכביש שקישר את המחוז עם העיר קרוויל, ובהמשך את מסילת הברזל לסן אנטוניו.
עד להשלמת סלילת הכביש לא היו קיימים כבישים סלולים שקישרו את מחוז קימבל לשאר חלקי המדינה.
בדצמבר 1920 סיים סטיבנסון את תפקידו כשופט המחוז, ושב לחייו הפרטיים ללא שום כוונה לשירות ציבורי בעתיד.
ב-1928, לאחר שחיפוש אחר מועמד מטעם המחוז לבית הנבחרים של טקסס שיקדם את האינטרסים של החוואים לא נחל הצלחה, הסכים סטיבנסון ששמו יוצג כמועמד.
הוא נבחר לבית הנבחרים כדמוקרט שמרן, וכיהן בו בשנים 1929–1939. כמחוקק צעיר הגיש סטיבנסון חוק שעבר ליצירת משרת מבקר המדינה של טקסס שתפקידו לעקוב אחר הוצאות המדינה, ובכך סימן את תחילת הקריירה הפוליטית המדינתית הארוכה שלו שהתמקדה בכלכלה ובהוצאות הממשלה.
בתקופת כהונתו השנייה של סטיבנסון כמחוקק הוא הוביל מאבק מוצלח נגד ההצעה של המושל רוס סטרלינג להנפיק איגרות חוב בסכום של 100 מיליון דולר להשלמת מערכת הכבישים במדינה.
ב-1933 הוא נבחר כיושב ראש בית הנבחרים, תפקיד אליו הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1935, ובכך היה האדם הראשון שכיהן בתפקיד בשתי תקופות כהונה רצופות.
ב-1938, לאחר חמש תקופת כהונה בבית הנבחרים, התמודד סטיבנסון על משרת סגן מושל טקסס.
במרוץ שלו על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד, מרוץ מכריע במדינה שהייתה בשליטה דמוקרטית, הוא לא הציג שום מצע רשמי, ונמנע מהתרועעות הפוליטית שאימצו מועמדים אחרים.
מסיבה זו תהו רבים על יכולתו לנצח בבחירות.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים התמודדו שישה מועמדים, סטיבנסון הגיע למקום השני, וכך נאלץ לעלות לסיבוב שני מול פירס ברוקס.
הוא המשיך את האסטרטגיה המקורית שלו שתוארה כריצה על "עקרונות ולא הבטחות", ובסיבוב השני הוא זכה ב-446,441 קולות מול 400,444 הקולות של ברוקס.
ניצחון זה הבטיח את בחירתו בבחירות הכלליות, בהן הוא נבחר ברוב של 99.78 אחוזים של הקולות.
כסגן המושל כיהן סטיבנסון תחת המושל וילברט או'דניאל.
ב-4 באוגוסט 1941 התפטר המושל או'דניאל מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שאליו הוא נבחר בבחירות מיוחדות מול לינדון ג'ונסון.
בניגוד מוחלט לאו'דניאל הראוותני והבלתי צפוי, גישתו של סטיבנסון הייתה שמרנית ומתונה, עד שמבקריו האשימו אותו שהוא לא עשה דבר כמושל.
ב-1942 התמודד סטיבנסון בבחירות לתקופת כהונה מלאה כמושל.
מולו ניצב רק מתמודד רציני אחד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, האל ה.
אף על פי שקולינס קיבל תמיכה סמויה מאו'דניאל, ניצח סטיבנסון בבחירות המקדימות לאחר שזכה ב-68 אחוזים מהקולות.
בבחירות של 1944 הוא ניצח בבחירות המקדימות לאחר שזכה ב-84 אחוזים מהקולות, ובבחירות הכלליות התמודד מול מועמד רפובליקני וזכה ב-90 אחוזים מהקולות.
בשתי מערכות הבחירות זכה סטיבנסון באחוז קולות גבוה יותר מכל מועמד אחר בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בכל ההיסטוריה של טקסס.
אף על פי שנעשה ניסיון לשכנעו להתמודד על תקופת כהונה שלישית, הוא דחה את ההצעה, בציינו את המסורת שהייתה נהוגה על ידי מושלי טקסס הקודמים להגביל עצמם לשתי תקופות כהונה, אף על פי שכלל זה לא נקבע בחוקת טקסס.
כשסיים סטיבנסון את כהונתו כמושל בינואר 1947, הוא היה עד אז מושל טקסס שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר, וכמושל הוא ניהל תהליך שיקום כלכלי רחב ועמוק בשנות מלחמת העולם השנייה.
תקופת כהונתו עמדה בעיקר בסימן של שובה של ממשלת טקסס ליכולת פירעון של חובותיה.
ב-1941 הוא ירש חוב כללי של יותר מ-30 מיליון דולר.
וכשסיים את כהונתו ב-1947, לא רק שהוא חיסל את החוב, אלא גם יצר עודף תקציבי של יותר מ-35 מיליון דולר.
בבחירות הסדירות לסנאט של ארצות הברית ב-1948 היה סטיבנסון מועמד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
הוא הוביל בהן כאשר זכה ב-39.7 אחוזים מהקולות מול 33.7 האחוזים של יריבו המרכזי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לינדון ג'ונסון, לימים נשיא ארצות הברית.
מועמד שלישי בבחירות המקדימות היה ג'ורג' פדי , שב-1922 הוכנס שמו באופן ידני לפתקי ההצבעה בבחירות המקדימות לסנאט, אך הוא נוצח על ידי ארל ב.
בסיבוב השני, שהיה סוער, בו התמודד סטיבנסון מול ג'ונסון, ניצח זה האחרון בהפרש של 87 קולות בלבד מתוך 988,295 כלל הקולות, אחד המרוצים הצמודים ביותר בבחירות לסנאט בהיסטוריה של ארצות הברית.
בשל חולשתה של המפלגה הרפובליקנית בטקסס באותה תקופה, ניצחון זה הבטיח את בחירתו של ג'ונסון לסנאט.
בפרשה שנודעה בשם "שערוריית קלפי מספר 13" , ערער סטיבנסון על התוצאות על בסיס טענה להצבעה כפולה בקלפי במחוז ג'ים ולס, שבו הצביעו 202 איש, ומתוכם קיבל ג'ונסון 200 קולות מול 2 הקולות שקיבל סטיבנסון.
הוועד המרכזי של המפלגה הדמוקרטית של טקסס אישר את ניצחונו של ג'ונסון ברוב של 29 תומכים מול 28 מתנגדים.
סטיבנסון הצליח להשיג צו מניעה מבית המשפט הפדרלי המחוזי, שמנע מג'ונסון להתמודד בבחירות הכלליות.
לאחר מכן קבע שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית הוגו בלאק, ביושבו כשופט נודד, שלבית המשפט הפדרלי המחוזי לא הייתה סמכות לקבל את ההחלטה, ושהגורם היחידי שהיה מוסמך להחליט בעניין היה הוועד המרכזי של המפלגה.
הוא הורה על עיכוב צו המניעה ובית המשפט העליון של ארצות הברית אישר את פסיקתו.
לאחר הפסדו לג'ונסון, פרש סטיבנסון וחי בג'נקשן.
בשל אכזבתו מהמפלגה הדמוקרטית, הוא תמך במועמד שהתמודד מול ג'ונסון בבחירות הכלליות, הרפובליקני ג'ק פורטר .
הוא המשיך ותמך במועמדים רפובליקנים עד יומו האחרון, כולל בג'ון טאוור בבחירות לסנאט, ובריצ'רד ניקסון ובארי גולדווטר בבחירות לנשיאות.
ב-1912 נשא סטיבנסון לאישה את פיי רייט.
ב-1913 נולד לשניים בן בשם קוק סטיבנסון הבן.
פיי נפטרה ב-1942, זמן קצר לאחר השבעתו של סטיבנסון כמושל.
ב-1954 נישא סטיבנסון בשנית למרגריט קינג היפ, שהייתה אלמנתו של גורדון מרשל היפ, שנפל במלחמת העולם השנייה.
לבני הזוג היפ היה בן אחד בשם דניס, ולמרגריט ולסטיבנסון נולדה בת בשם ג'יין.
קוק סטיבנסון נפטר בבית החולים שאנון ממוריאל שבסן אנג'לו, טקסס ב-28 ביוני 1975. הוא נטמן בבית הקברות שבחוות משפחת סטיבנסון במחוז קימבל.
קוקה-קולה (Coca-Cola/Coke) הוא משקה קולה פופולרי המיוצר ונמכר על ידי חברת קוקה-קולה האמריקאית, ועל ידי זכייניות שלה ברחבי העולם.
המטה הבינלאומי של החברה, אשר התאגדה בשנת 1892, נמצא באטלנטה, ג'ורג'יה שבארצות הברית.
משקאות קולה דומים מיוצרים ונמכרים על ידי חברות מתחרות, אך משקה הקוקה-קולה הוא הפופולרי ביותר.
משקה הקוקה-קולה הומצא באטלנטה שבארצות הברית על ידי רוקח בשם ג'ון.ס.
פמברטון בשנת 1886. המשקה פורסם לראשונה כ"המעורר המושלם לעצבים ולמרץ" (Temperance drink), בניגוד לתפיסה הרווחת בדבר יעילותו כתרופה לכאב ראש, כאבי בטן, דיכאון או אימפוטנציה וכאבי גרון.
במתכון המקורי, הרכיבים הפעילים היו תמצית עלי קוקה ואגוז קולה שנתנו למשקה את סגולותיו המעוררות.
המשקה פותח על ידי פמברטון לאחר שנאסר עליו פיתוח של "יין קוקה של פמברטון".
ג'ון קיבל את ההשראה לאחר שטעם יין צרפתי בעל סגולות דומות.
בעקבות איסור על שימוש באלכוהול, החליט לפתח משקה בעל אפקט דומה אך לא אלכוהולי.
נוסחת המשקה נמכרה לשני אנשים שהפכו את קוקה-קולה למשקה הנמכר ביותר בארצות הברית.
מכירת המשקה החדש החלה ב-8 במאי 1886.
השם קוקה-קולה נטבע בשל חומריו של המשקה המקורי, שהכיל עלים מצמח הקוקה ותובל באגוז הקולה.
אך עם ההבנה של בעיית ההתמכרות לקוקאין, החלו להעביר את העלים תהליך של מיצוי הקוקאין לפני הוספתם למשקה.
כמו כן כיום הוא אינו מתובל באגוז הקולה, אלא בקרמל.
במקור נכתב הצמח באנגלית באות K, אולם הוחלט לשנות את האות בשם המשקה ל-C, בשל שיקולי אסתטיקה וגרפיקה.
בגיל 56 החל פמברטון למכור חלקים מהחברה לשותפים, ולפני מותו מכר את חלקו שלו לסוחר בשם אסא גריגס קנדלר במחיר של 1200 דולר.
ב-22 בינואר 1892 ייסד קנדלר את חברת קוקה-קולה, יחד עם אחיו ושני שותפים נוספים.
לוגו החברה נרשם כסימן רשום שנה לאחר מכן.
ב-1982 השיקה החברה את המשקה דיאט קוקה-קולה, וב-21 במרץ 2005 הוציאה החברה משקה חדש - קוקה-קולה זירו.
ב-23 באפריל 1985 ניסתה החברה לשנות את המתכון ל-New Coke אבל לאור התנגדות ציבור הלקוחות חזרה בה ב-1 ביולי 1985 למתכון הקודם בשם Coca-Cola Classic.
באותה שנה החל שיווק של קוקה קולה דובדבן.
בינואר 2019 הודיעה החברה על השקת משקה חדש בארצות הברית - קולה בטעם וניל-תפוזים, שיצטרף לסדרת הטעמים של המותג Coca-Cola לצד קולה בטעם דובדבן וקולה בטעם וניל.
המתכון המדויק המשמש להכנת תרכיז הקוקה-קולה הוא סוד מסחרי של החברה, והוא נשמר בכספת המרכזית של בנק SunTrust שבאטלנטה, ג'ורג'יה.
המתכון מכיל מי סודה, סוכר, צבע מאכל, קרמל (E150), קפאין, חומצה זרחנית, שמנים צמחיים (בהם שמן תפוחים), וחומרי טעם וריח.
הנוסחה הסודית כוללת שבע תמציות שונות המופקות מפרחים, פירות, עלים ושורשים.
פחית קוקה קולה (330 מ"ל) מכילה 35 גרם סוכר וערכה הקלורי כ-140 קלוריות.
חומרי הטעם והריח הנמצאים בשימוש בקולה הם ייחודיים ומיוצרים במפעל המרכזי של החברה, ששולח את המרכיבים לכל מפעלי קוקה-קולה בעולם.
ייתכנו שינויים קלים בטעם הסופי של המוצר בין ארצות בגלל השוני בטעמם של המים המקומיים, שמהווים את רובו של המשקה.
המתכון הראשון והמקורי של הקולה כלל תמצית טעם שכללה עשרה תבלינים ו-5 מיצים מפירות שונים מעורבבים עם אלכוהול.
לתמצית הטעם הוספו סוכר, עלי קוקה, אגוז הקולה וסודה.
מאז שהחברה הודיעה על כוונתה להתחיל בהפצת המשקה במיאנמר ביוני 2012, קוקה קולה זמינה רשמית בכל מדינה בעולם מלבד קובה וצפון קוריאה.
עם זאת, מדווחים שהוא זמין בשתי המדינות מייבוא מקביל.
קוקה קולה הייתה נקודה לדיון משפטי במזרח התיכון.
לאחר שנים בהן נכנעה חברת קוקה-קולה לחרם הערבי הגיע המשקה לישראל בשנת 1966 ונמכר בבקבוקי זכוכית.
החל משנת 2015 משקאות קוקה-קולה לסוגיהם נמכרים בישראל בבקבוקי פלסטיק בגדלים של 250 מ"ל (קוקה-קולה מיני), 1 ליטר, ו-2 ליטר וזאת בנוסף ל-500 מ"ל ו-1.5 ליטר אשר נמכרו במשך שנים.
נוסף על בקבוקי הפלסטיק, נמכר גם בקבוק זכוכית בגודל 350 מ"ל ופחיות 330 מ"ל (פחית רגילה ופחית "סליק" צרה).
כמות משקהסוג מכל250 מ"לבקבוק פלסטיק (קוקה קולה מיני)330 מ"לפחית330 מ"לפחית צרה (סליק)350 מ"לבקבוק זכוכית500 מ"לבקבוק פלסטיק1 ליטרבקבוק פלסטיק1.5 ליטרבקבוק פלסטיק2 ליטרבקבוק פלסטיק
חלק מן המוצרים נמכרים גם באריזות מאגדת, כגון שישיות או שלישיות.
בקבוקי המשקה הנמכרים בישראל מיוצרים במפעלי החברה בישראל, כמו-כן, משווקים בישראל מוצרי קוקה-קולה נוספים (כגון קוקה קולה שרי, קוקה קולה וניל) אשר מובאים לישראל בייבוא מקביל.
בשנת 1965 פנתה החברה, באמצעות איש העסקים הישראלי-אמריקאי אברהם פיינברג לממשלת ישראל, בבקשה לאישור הקמת מפעל ישראלי כזכיין של חברת קוקה-קולה העולמית.
ממשלת ישראל אישרה את בקשתה של החברה ובשנת 1968 הוקמה החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, ומפעל הייצור הראשון נבנה בבני ברק.
בחודש אוגוסט 2019 הושק בישראל Coca-Cola Plus Coffee, משקה קולה בתוספת קפה נמס, בגרסה קלאסית ובגרסה ללא סוכר (זירו).
הרב טוביה גפן, רבה של אטלנטה, הכשיר בפעם הראשונה את הקוקה-קולה, שבתחילה היה כלא כשר.
כדי לאפשר לו להכשיר את המשקה, הרב גפן נחשף לנוסחה הסודית והחליף שני מרכיבים טרפים במרכיבים כשרים.
על מנת שלא לפגוע בחשאיות הוא קרא לאחד המרכיבים "מורייס" ולשני "אניגרון", שמות רטבים מתקופת התלמוד.
את ה"מורייס", שהיה גליצרול משומן חיה לא כשרה, ביקש להחליף בגליצרול מן הצומח, ואת ה"אניגרון", שהיה ממתיק ובו שאריות אלכוהול מדגן, החליפו בעצתו לממתיק עשוי קנה סוכר או סלק סוכר, על מנת שהמשקה יהיה כשר לפסח.
בשנת 1948 פרסם הרב שמואל אהרן הלוי פרדס, בירחון "הפרדס", על דעת עורך העיתון הרב שמחה עלבערג, מודעה ובה נאמר כי ביקר במפעל קוקה-קולה באטלנטה ולאחר שגילו לו את כל סודות הייצור הוא מאשר שהמשקה כשר.
כן קיבל המשקה בארצות הברית הכשר מטעם הרב אריה רלב"ג וה-OU - האיחוד האורתודוקסי.
בישראל זכה המשקה להכשר רגיל מטעם הרבנות הראשית תל אביב-יפו, ובשנת 1991 אף לכשרות למהדרין מאת הרב משה יהודא ליב לנדא מבני ברק.
נציגים של שני נותני ההכשר קיבלו לידיהם את המידע על ההרכב המדויק של המשקה.
וכיום נמצא תחת השגחת רבני העיר בני ברק הרב חיים יצחק אייזיק לנדא והרב שבח צבי רוזנבלאט.
קוקאין הוא אלקלואיד טרופאני המשמש כסם, המופק מעלי צמח הקוקה, שגדל בעיקר בדרום אמריקה באזורים ההרריים של קולומביה, בוליביה ופרו.
קוקאין משמש ברפואה להרדמה מקומית, בעיקר בניתוחי אף וגרון.
לצד השימושים הרפואיים שלו, הקוקאין הוא גם סם פסיכואקטיבי ממריץ שאנשים נוטים לעשות בו שימוש אישי שמוגדר כמזיק רפואית.
בשל היותו חומר רעיל וממכר, הפצתו, החזקתו וצריכתו שלא למטרות רפואיות אסורות כמעט בכל רחבי העולם.
הקוקאין נחשב "סם של עשירים", בשל מחירו הגבוה יחסית לסמים אחרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, השימוש בקוקאין התפשט במהירות באירופה ובצפון אמריקה.
במיוחד בארצות הברית, שבה קוקאין הפך לסם השני הנצרך ביותר אחרי קנאביס, דבר שהוביל לעלייה חדה בשיעורי הפשיעה והאלימות בערים מרכזיות.
ארצות הברית נחשבת לצרכנית הגדולה ביותר בעולם של סם הקוקאין.
השפעות הקוקאין כוללות המרצה של מערכת העצבים המרכזית, דיכוי התיאבון ותחושת אופוריה ומרץ.
בנוסף, הקוקאין מחולל אפקט של הרדמה מקומית, והיה בשימוש לצרכים אלה לפני שהשימוש בו כסם רחוב הפך נפוץ.
צריכת מנת יתר של קוקאין גורמת להיפרתרמיה, לעלייה משמעותית בלחץ הדם שעלולה להיות מסכנת חיים, להפרעה בקצב הלב ולמוות.
משתמשי קוקאין מייחסים כאבי גב כרוניים לנזק כתוצאה מהשימוש, ואף נטבע לכך מטבע לשון באנגלית: coke back.
קוקאין משפיע על התהליך של העברה סינפטית במוח, ובפרט על המעבר של המוליך העצבי דופמין בין תאי עצב שונים.
קוקאין הוא אנטגוניסט של נשא הדופמין הפועל על ידי חסימת נשא הדופמין שאחראי לספיגה חוזרת של דופמין חזרה לתא הקדם-סינפטי.
בכך הקוקאין מגדיל את כמויות הדופמין שנמצאות בסינפסות בין התאים ברגע נתון.
פעילות היתר של הדופמין היא הגורמת להשפעות העיקריות של הסם.
ההשפעות המחזקות של קוקאין נגרמות עקב פעילות היתר של הדופמין בגרעין האקומבנס.
הקוקאין גורם להתמכרות פסיכולוגית חזקה, כנראה בשל השפעתו הישירה על מערכת החיזוק.
לגמילה מקוקאין ישנם תסמינים פיזיולוגיים ("קריזים") אולם אלו פחות חריפים מהתסמינים הפיזיולוגיים הנגרמים בשל גמילה מהרואין וסמים אופיאטיים.
הקוקאין חוסם גם תעלות יונים תלויות מתח.
מסיבה זו הוא משמש גם לצורך הרדמה מקומית, במיוחד לניתוחי אף.
עלי הקוקה נקטפים, נגרסים, ומושרים בחומר אתרי כגון מדלל צבע, בנזין או סולר.
לאחר ההשריה מסננים מהנוזל את תמצית העלים.
החומר המתקבל עובר תהליכי סינון ומיצוק בעזרת תוספים שונים, עד שמתקבלת עיסה לבנה שלאחר ייבושה הופכת לאבקה לבנה גבישית שהיא הקוקאין.
חלק מהחומרים המעורבבים עם הקוקאין עלולים להיות קטלניים בפני עצמם, במיוחד לאלה המשתמשים בהזרקה.
בדרך כלל השימוש הנפוץ הוא בהרחה (הסנפה) או בעישון.
לצורך עישון, יש להמיר את החומר מצורת המלח (קוקאין הידרוכלוריד – מלח של קוקאין וחומצת מימן כלורי) לצורה חופשית (freebase).
צורת המלח היא אבקה שמסיסה במים ולכן מתאימה להסנפה ולהזרקה, אך נקודת הרתיחה שלה קרובה מדי לנקודת בעירתה ולכן היא אינה מתאימה לעישון.
לעומת זאת, לקוקאין freebase (קוקאין בצורתו הטהורה והפשוטה ביותר כאלקלואיד חופשי) יש נקודת רתיחה נמוכה בהרבה, ולכן הוא מתאים יותר לעישון, שמבוצע בעזרת כלי מתאים (כמו מקטרת זכוכית או מבחנה).
צורה זו של קוקאין מכונה בסלנג "קראק".
לאחר גילוי הקוקאין, מדענים שחקרו את השפעות הסם גילו כי השפעותיו יכולות לשמש כחומר להרדמה מקומית.
בנוסף התגלה כי השפעותיו של הקוקאין הפוכות לאלו של המורפין.
בעבר סברו כי קוקאין יכול לשמש כפתרון בגמילה ממורפין, וכן נעשה בו שימוש לניתוחי עיניים, שיניים, אף וגרון.
יתר על כן, הייתה השערה כי הקוקאין עשוי להיות פתרון למעוניינים בירידה במשקל, וזאת משום שבמינונים מסוימים הוא יכול להוביל לחילוף חומרים מהיר ואף לירידה בתיאבון.
באותה תקופה, הקוקאין נחשב לסם פלא חדש והעולם קיבל אותו בחיבוק, במיוחד לאחר שהתגלה כשימושי בהרדמה בשנת 1884. הקוקאין כמרדים מעכב ספיגה חוזרת של נוירוטרנסמיטרים במוח, כך נחצה בקלות מחסום הדם-מוח ודבר זה עלול להוביל לירידת המחסום.
בכך, פועל הקוקאין כחומר הרדמה מקומי וזאת על ידי חסימת הולכה של דחפים עצביים.
משנת 1884 רופאים נתנו מרשמים לקוקאין בצורה מופרזת וחסרת הבחנה עבור מחלות רבות, כולל במצבי תלות באלכוהול ובאופיאטים, ואף ההתלהבות אשר עלתה מהסם כתרופה, הפחיתה מאוד את החקר המדעי אודותיה.
במרוצת השנים נעשה שימוש בקוקאין כמרכיב פעיל במגוון של תרופות ואף הוסיפו אותו בכמויות קטנות למשקאות קלים, כאשר המקרה המפורסם ביותר הוא גרסאות קודמות של מותג השתייה "קוקה קולה".
גם זיגמונד פרויד כתב ברשמיו תוך כדי שימוש בקוקאין.
כלומר, הוא בעצמו נהג לצרוך קוקאין ואף טיפל בחברו שהיה מכור למורפין בעזרת הקוקאין כפי שהיה נהוג באותה עת.
בעקבות מותו של חברו וגילוי השפעותיו השליליות של הסם, פרויד הפסיק לאלתר את השימוש בו.
לאחר גילוי השפעותיו השליליות של הקוקאין ברחבי העולם, מתחילת המאה העשרים מדינות רבות החלו במהרה לחוקק חוקים נגד קוקאין, כך למשל חוקק חוק בארה"ב בשנת 1914, והוא הפך לסם לא חוקי אשר נאסר לשימוש ברוב מדינות העולם עד היום.
למרות השפעותיו השליליות של הקוקאין והחלפתו ברפואה המערבית בחומרי הרדמה סינתטיים אחרים, עדיין קיימים כיום מקרים רפואיים שבהם קיים שימוש רפואי נקוב בסם למטרות ספציפיות.
הכנת הקראק מקוקאין הידרוכלוריד מתבצעת לפי הנוסחה:
מכיוון שספיגה בריאות מהירה בהרבה מספיגה דרך ריריות האף, השפעת הקראק מתחילה מהר יותר ונגמרת מהר יותר (לרוב נמשכת כ-10 דקות).
בהסנפה, הקוקאין פועל בצורה מתונה יותר מעישון (או הזרקה), ולכן לעישון קראק ישנה השפעה חזקה יותר, וכתוצאה מכך, ההתרסקות שלאחר מכן קשה יותר, וכך גם הסיכוי לפתח התמכרות גובר.
הקוקאטריס (Cockatrice) הוא חיה מיתולוגית, בתקופה ההלניסטית והרומית, הזהה בצורתה ובגודלה לדרקון או לוויוורן, אך מבחינת הופעתה דומה לתרנגול ענק, שהוא עצמו מזכיר במידת-מה לטאה.
לקוקאטריס יוחסו כוחות קסם חזקים וקטלניים, ונטען שהוא יכול להפוך יצורים חיים לאבן באמצעות מבטו, מגעו ואף באמצעות הבל פיו, הדומה, מבחינה זו, לנשימת האש הקטלנית של הדרקון.
הקוקאטריס דומה עד מאוד, ואפילו זהה, למפלצת מיתולוגית אחרת - הבסיליסק, שהוא נחש אימתני וענקי, שמבטו מאבן את החיים, ויכול אף להרגם.
פעמים רבות משמשים המושגים "קוקאטריס" ו"בסיליסק" כזוג מילים נרדפות זו לזו.
על פי סיפורי המיתולוגיה, בוקע הקוקאטריס מביצת נחש או קרפדה שתרנגולת דגרה עליה, ובכך הוא למעשה מנוגד לבסיליסק באופן בקיעתו (שבוקע מביצת תרנגולת שעליה דגרה קרפדה).
בדומה לראשה של הגורגונה מדוזה, שומרות עיניו של הקוקאטריס על כוחותיהן ויכולות לאבן יצורים חיים אף לאחר שהראש נכרת.
דמות של קוקאטריס מופיעה במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים", וכן במספר משחקי מחשב.
קוקה (שם מדעי: Erythroxylum coca) הוא מין שיח הנפוץ בדרום אמריקה.
זהו שיח מבוית, שלו מגוון שימושים, הידוע מביניהם הוא הפקת החומר קוקאין המהווה סם.
הקוקה הוא שיח ירוק עד, המגיע לגובה של 2–3 מטר.
ענפיו ישרים, לעליו ברק ירוק כהה והם דקים, אטומים, צורתם עגלגלה והם מחודדים בקצותיהם.
לאורך העלה נמתחים שני פסים כהים.
פרחיו של צמח הקוקה קטנים, ומסודרים בקבוצות קטנות על גבעולים קטנים.
הכותרת מורכבת מחמישה עלים צהבהבים, ולאבקנים צורת לב.
בבגרותם הופכים הפרחים לפירות אדומים הדומים לאוכמניות.
עלי הצמח מכילים כאחוז אחד של האלקלואיד קוקאין (סם ממכר האסור בשימוש, מסחר והחזקה לפי החוק במרבית מדינות העולם).
הזן המקורי של הקוקה, ממנו טופחו שאר הזנים, הוא הזן הבוליביאני הואנוקו (E.
זן זה גדל ביערות טרופיים לחים במורדות האנדים המזרחיים בפרו ובבוליביה.
זהו אחד מארבעת הזנים שנמצאים בטבע, והמקור העיקרי לעלי קוקה ולקוקאין.
truxillense, Trujillo coca) מותאם לתנאי בצורת וגדל בחופי פרו.
לשיח הקוקה ולעליו הייתה משמעות דתית חשובה בתקופת הטרום-אינקה.
לפי עדויות ארכאולוגיות שנמצאו בחצי האי סנטה אלנה שבאקוודור ובאתרי קבורה בפרו, צמח הקוקה בוית כבר בשנת 1500 לפנה"ס.
נראה שביות הצמח החל במורדות המערביים של צפון הרי האנדים, אך עקב חשיבותו הרפואית והדתית התפשט עד מהרה דרומה ומזרחה.
חשיבות זו הביאה גם לדרישה גוברת לקוקה באזורים בהם לא ניתן לגדלו, ולכן תרמה לעידוד המסחר וליצירת קשרים בין תרבויות.
בתקופת האינקה, השימוש בקוקה הוגבל לאצולה, והיא הוצעה כמנחה לשמש וכדי להפיק עשן בעת קורבנות גדולים.
חוקרים סבורים שכהני האינקה האמינו שהם חייבים ללעוס קוקה בעת ביצוע הטקסים הדתיים כדי שתפילותיהם יענו.
שליטי האינקה שמרו על מונופול בתחום גידול הקוקה והפצתה, כאמצעי לשמור על כוחם.
השליט הואינה קאפאק (Huayana Capac, 1493-1527) חיזק את כוחו, שנפגע בעת מלחמת אזרחים, כשנתן לאצילים רבים אישור לגדל קוקה, ובכך סיים את המונופול.
בזמן הכיבוש הספרדי, גידול קוקה חדל להיות סימן לכוח פוליטי או חברתי.
לקוקה היסטוריה ארוכה של יצוא מדרום אמריקה לכל רחבי העולם.
בעבר התפרסמו טענות לפיהן נמצאו עקבות קוקאין במומיות מצריות, ממצאים שלכאורה משמשים כעדויות למסחר טרנס אטלנטי קדום.
טענות אלו לא מקובלות עוד על הממסד המדעי.
לאחר הכיבוש הספרדי, יצאה הכנסייה הקתולית, ובפרט הישועים, כנגד צמח הקוקה, ובמיוחד כנגד השימושים הפגאניים שלו.
בשנת 1551 כינה הבישוף של קוסקו את הצמח "סוכן מרושע של השטן" וקבע שכל המשתמש או מחזיק בו יועלה על המוקד.
גידולי קוקה ומחסני קוקה נשרפו, וגידול הקוקה הפך ללא חוקי.
ככזה, הפך הגידול המחתרתי לסמל של התנגדות לשלטון הזר.
הספרדים נפגעו מהאיסור על הקוקה, בעיקר משום שלעיסת הצמח הקלה על האינדיאנים שהועבדו במכרות והעלתה את תפוקתם.
בשנת 1569 הכריז פיליפ השני מלך ספרד כי הצמח אינו שטני והתיר את גידולו.
כדי לספק את הצריכה הגדלה על ידי האינדיאנים שהועבדו בפרך במכרות, ייסדו הספרדים מטעי קוקה והעבידו בהם בפרך עבדים מקומיים.
במהלך המאה ה-16 נעשה ניסיון ראשון בעת המודרנית, על ידי ניקולאס מונארדס, לייבא עלי קוקה לאירופה, אך העלים נרקבו במהלך המסע.
ניסיון כושל נוסף נעשה בשנת 1814.
בשנת 1860 זיקק לראשונה פאולו מנטגזה (Paolo Mantegazza) את הקוקאין מעלי הקוקה.
באותה שנה עשה זאת גם הכימאי אנג'לו מריאני (Angelo Mariani), שהכניס את התוצר החדש לתוך סירופ לשיעול ויין ומכר אותו כיין מריאני.
יין זה הפך במהרה ללהיט ברחבי אירופה, ונכנס אף לספרות - בין הגיבורים הספרותיים שהשתמשו בקוקאין ניתן למנות את שרלוק הולמס ואת ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד.
בשנת 1886 המציא ג'ון פמברטון את הקוקה-קולה שהכיל, בין השאר, תמצית עלי קוקה.
מאז שנת 1903 הקוקאין מופרד מעלי הקוקה ואינו מוסף למשקה, אך חברת קוקה-קולה קונה בכל שנה 115 טון של עלי קוקה לצורך ייצור המשקה.
הכנסת עלי הקוקה למשקה הופסקה בסוף שנת 2007, לאחר שהוכח כי עלי הקוקה מזיקים למערכת העיכול.
בשנת 1914 נחקק בארצות הברית חוק הריסון, שאסר את השימוש ב"סמים נרקוטיים", בעיקר אופיאטים וקוקאין.
ברוב אירופה נאסר השימוש בקוקאין במהלך סוף המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20, ועד 1920 הוא נפסק כמעט לחלוטין.
בשנות ה-70 החל הקוקאין לחדור בחזרה לרחובות ארצות הברית, ובשנות השמונים היה נפוץ מאוד.
בשנת 1995 המליצה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית לעבור ממדיניות של מניעת סחר בסמים למדיניות של השמדת יבולים.
ארצות הברית התחילה להפנות משאבים להשמדת יבולי קוקה בקולומביה ובבוליביה.
בשנת 1999 הקצה הקונגרס של ארצות הברית 247 מיליון דולר אמריקאי להשמדת יבולי קוקה בקולומביה, בוליביה, פרו ומקסיקו, והציב יעד של הפחתת הסחר בסמים אסורים ב-80% עד 2001 (מטרה שלא הושגה).
באוגוסט 2000 הקציב הקונגרס 1.3 מיליארד דולר ל'תוכנית קולומביה' - תוכנית המשתמשת בצבא ובמשטרה הקולומביאניים לצורך השמדת יבולי הקוקה.
גידולי הקוקה מושמדים באמצעות עקירה, שרפה וריסוס אווירי של קוטלי עשבים (ובמיוחד גלייפוסט).
קיימות גם שיטות הדברה ביולוגיות, המשתמשות בפטרייה Fusarium oxysporum, אך הן אינן בשימוש מחשש שיוגדרו כלוחמה ביולוגית.
בבוליביה ובפרו, שבהן מוגדר גידול מוגבל של קוקה כלגיטימי "מסיבות תרבותיות", אין שימוש גם בריסוס של יבולים.
מידת ההצלחה של מדיניות השמדת היבולים היא נמוכה, ממספר סיבות.
הדברת יבולים באזור אחד מביאה, עקב עלייה בביקושים, להגברת הגידול באזורים אחרים, ולהעברת הגידולים לאזורים פחות נגישים.
תוכניות השמדת יבולים בפרו ובבוליביה הביאו לעלייה מטאורית בהיקפי הגידול בקולומביה, לדוגמה.
בסך הכול, ניתן להגדיר את מדיניות הדברת היבולים ככישלון.
בשנת 2000 רוססו מעל חצי מיליון דונם של גידולי קוקה, ובכל זאת סך השטחים ששימשו למטעי קוקה גדלו בשנה זו.
מאידך, מדיניות השמדת היבולים מעוררת התנגדות עזה.
המתנגדים מצביעים על מספר בעיות שיוצרת מדיניות זו:
פגיעה בדמוקרטיה: פעילי ארגוני זכויות אדם חוששים כי הסיוע האמריקאי לכוחות הביטחון של פרו, בוליביה וקולומביה מחזק משטרים דיקטטוריים ומושחתים.
המלחמה בקוקה הביאה את ארצות הברית לתמוך בנשיא פרו אלברטו פוג'ימורי ובראש המודיעין ולדימירו מונטדינוס, למרות ידיעות על הפרות זכויות אדם חמורות וקשריו המוכחים של האחרון לסחר בסמים.
בבוליביה תמכה ארצות הברית ברודן שהושב לכיסאו, הוגו בנצר, למרות שהיה חשוד בסחר בסמים בעברו.
בקולומביה תמכה ארצות הברית בכוחות המשטרה והצבא, למרות ידיעות על קשריהם עם חוליות מוות ולמרות הפרות גסות של זכויות אדם.
החלשת המשטרים: פגיעה ביבולי הקוקה מביאה לשיתוף פעולה בין איכרים, שמקור פרנסתם נשלל, לבין קבוצות גרילה המתנגדות לשלטון, ובכך מחזקות את האחרונות ועשויות להביא להפיכות.
לאחר מתקפה אמריקאית כנגד גידולי הקוקה בבוליביה בשנות ה-90, השטחים הנתונים למרותן של קבוצות גרילה גדלו מאוד.
פגיעה באיכות הסביבה: ריסוס היבולים בחומרי הדברה גורם נזקים אדירים הן לסביבה הטבעית בה גדלים יבולי הקוקה והן לתושבי האזור.
על אף שהריסוסים נעשים באופן מבוקר, כדי למנוע פגיעה באזורים שאינם מטעי קוקה, תנאי רוח עלולים לקחת את חומר הריסוס למרחק של עד 600 מטר מאתר הריסוס.
כתוצאה מכך, מתקבלות אלפי תלונות מדי שנה על ריסוס בתים, גופי מים ומטעים שאינם מטעי קוקה.
מוסדות מחקר אמריקאיים מעורבים כיום בבחינת השפעתו של הריסוס על הסביבה בקולומביה.
בנוסף, הרדיפה אחר מגדלי הקוקה מביאה אותם לחפש שדות חדשים באזורים נידחים יותר ויותר, על מנת להתרחק ממשמידי היבולים.
בכך הם מבראים שטחי יערות ושותלים מטעים על צלעות גבעות הגורמים לסחף.
פגיעה בתושבים: פרנסתם היחידה של איכרים רבים היא גידול הקוקה.
גידולים חליפיים אינם רווחיים דיים כדי לאפשר קיום, ולכן מבצעי ההשמדה מותירים אותם ללא פרנסה.
פרט לאלה, אלפי איכרים נאלצים לברוח ממקום מגוריהם עקב הריסוסים, ואלפי אחרים מאבדים את יבוליהם הלגיטימיים בריסוסים שלא כוונו היטב.
ארצות הברית מפעילה תוכניות סיוע לאלו שנפגעו מהסיבות שלעיל, אך יש הטוענים שהיקפן המצומצם של התוכניות והקריטריונים הנוקשים לזכאות גורמים לכך שרק מיעוט מהנפגעים אכן מפוצה על הנזקים שנגרמו לו.
גורמים אלו הביאו להתנגדות עממית למדיניות האמריקאית.
בעקבות התנגדות זו, נבחר בשנת 2005 אבו מוראלס, המייצג את האיכרים מגדלי הקוקה, לנשיאות בוליביה, תוך שהוא מבטיח במסע הבחירות להפסיק את שיתוף הפעולה עם ארצות הברית בתחום השמדת הקוקה.
את זרעי הקוקה זורעים בדצמבר ובינואר במקום מוגן מהשמש, וכאשר הם מגיעים לגובה של 40–60 סנטימטרים מעבירים אותם לשדה הפתוח.
הצמח משגשג בתנאי חום ולחות, כמו אלו הנמצאים ביער גשם טרופי, אך העלים הטובים ביותר נקטפים מצמחים שגודלו במקומות יבשים יותר.
ניתן לקטוף את העלים מצמחים החל מגיל חצי שנה.
העלים מוכנים לאיסוף כאשר הם נשברים בעת כיפוף.
הקטיף הראשון והפורה ביותר מתבצע במרץ, השני ביוני והשלישי באוקטובר.
לאחר הקטיף מפוזרים העלים על בד צמר ומיובשים בשמש.
הרכיב הפעיל בעלי הקוקה הוא האלקלואיד קוקאין הנמצא במינון של כ-0.2% בעלים טריים.
בנוסף, העלה מכיל את האלקלואידים מתילאקגונין צינמט, בנזואילאקגונין, טרוקסילין, הידרוקסיטרופאקוקאין, טרופאקוקאין, אקגונין, קוזקוהיגרין, דיהידרוקוזקוהיגרין, ניקוטין והיגרין.
העלים נשמרו באופן מסורתי בשקיקי בד הנקראים צ'וספה (chuspa) או הואלקי (huallqui) ביחד עם כמות קטנה של אילוקטה (ilucta) חומר העשוי מסיד חי מפורר או מאפר צמח הקינואה.
לעיסת כמות קטנה של אילוקטה עם עלי הקוקה ממתנת את טעמם החזק ומפעילה את האלקלואידים.
למעשה אין מדובר בלעיסה - עלי הקוקה מגובבים לכדור גדול, אבקת האילוקטה נבזקת עליהם והכדור ממוקם בתוך הלחי.
זרימת הרוק על הכדור משחררת קוקאין, המטפטף אל תוך הגרון.
ללעיסת עלי הקוקה, פרט להשפעות הפסיכואקטיביות, ערך תזונתי רב, במיוחד באזורים הדלים במקורות מזון בהם הוא גדל - הוא עשיר בחלבונים ובוויטמינים.
תוספת האנרגיה המורגשת בעת לעיסת העלה חשובה גם היא באזורים בהם החמצן מועט ויש צורך בהליכות ארוכות.
למעשה, לעיסת העלים כה מקובלת בקרב שבטי היונגה והאסימרה עד שהם משתמשים ביחידת מרחק בשם 'קוקדה', שהיא המרחק שאדם הולך עד שהוא מסיים ללעוס מלוא הפה עלי קוקה.
לעיסת הקוקה נקראת צ'אקצ'אר (chacchar) או אקוליקאר (acullicar), שמות שמקורם בשפת הקצ'ואה, או פיקצ'אר (picchar) (מאיימרה).
הלעיסה גורמת תחושת דגדוג ו'נמנום' בפה.
הלעיסה מקובלת מאוד גם בימינו, במיוחד באזורים ההרריים של בוליביה, ורבים רואים בלעיסת הקוקה חלק בלתי נפרד מהתרבות הלאומית.
באזור הצפון מזרחי של אגן האמזונאס, נהוג להפיק מעלי קוקה קלויים וצמחים נוספים אבקה הנקראת 'ממבה, בעלת אפקט ממריץ ופסיכואקטיבי.
הממבה מיוצרת ונצרכת בעיקר על ידי שבטים ילידים מאותו האזור וקשורה לפולחן, לתרבות ולהיסטוריה שלהם.
בסופרמרקטים בפרו ובוליביה ניתן למצוא מוצרי קוקה מעובדים, כגון סוכריות קוקה וחליטת קוקה.
עלי הקוקה שימשו בעבר כחומרי טעם בקוקה-קולה(כשהם סחוטים מקוקאין), ובמשקה 'קוקה סֶק' הנמכר בקולומביה.
כמו כן מכינים בבוליביה ובפרו משקה דמוי-תה בשם 'מאטה דה קוקה' העשוי מעלי הקוקה הנתונים במים רותחים.
השפעתם המשכרת של 'קוקה סק' ו'מאטה דה קוקה' זניחה בהשוואה להשפעות של לעיסת עלי קוקה או שימוש בקוקאין מזוקק.
ברפואה המסורתית משמש שיח הקוקה להקלה על מחלת גבהים, הפרעות עיכול, ולהקלה כללית, בין השאר.
בתעשיית התרופות, משמשים עלי הקוקה לייצור תרופות לטיפול באקזמה, בשלבקת חוגרת, ידועים כקוטלי חיידקים גרם שליליים וכחומר מרדים (אם כי כיום משתמשים לצורך זה בתחליף סינתטי הקרוי פרוקאין).
סעיף 26 של האמנה היחידה בדבר סמים נרקוטיים דורשת מהחברות החתומות על האמנה, במידה והן מתירות גידול קוקה, לפקח על הגידול, להשגיח על התוצרת החל מסיום הקציר ולהשמיד כל שיח קוקה הגדל פרא או המגודל באופן בלתי חוקי.
השימוש בעלי הקוקה אסור במדינות רבות, ביניהן ארצות הברית, אך מותר בפרו ובבוליביה, שם נמכרים עלי קוקה ללעיסה בחנויות ובסופרמרקטים, וכן שקיקי תה מעלי קוקה.
עם זאת, חל איסור חמור להעביר עלי קוקה גולמיים ממדינה למדינה.
סעיף 27 לאותה אמנה מתיר שימוש בעלי קוקה כחומרי טעם, בכפוף לכך שלא יכילו אלקלואידים.
קוקאי פוטושי (ביפנית: 黒海 太, בגאורגית: მერაბ ლევან ცაგურია, מֶרַב לבַן צַגוּריה; נולד ב-10 במרץ 1981, בסוחומי, שבגאורגיה) הוא מתאבק סומו לשעבר ממוצא גאורגי.
הישגיו בקריירה הם 248-189-0. בשנת 2003 הוא היה הגאורגי הראשון שהגיע לדרגת סאקטורי (השני היה טוטינוטין צויוסי בשנת 2008).
הדרגה הגבוהה ביותר לה הגיע היא קומוסובי (מספטמבר 2006).
הוא הפסיק להופיע בתחרויות בשנת 2012.
קוקבורן טאון היא בירת איי טרקס וקייקוס.
היא שוכנת באי הגדול ביותר בארכיפלג איי טרקס, האי גרנד טרק, ומתגוררים בה כ-4,000 תושבים.
הקונקיסטאדור הספרדי חואן פונסה דה לאון הגיע לאזור בו ממוקמת כיום העיר ב-1512, אך לא התיישב בה.
רק ב-1681 הוקמה העיר, על ידי כורי מלח, ובכך הייתה לנקודת ההתיישבות הראשונה באיי טרקס וקייקוס.
מאז 1766 היא משמשת כמקום מושבה של ממשלת האיים.
בעיר שוכן המוזיאון הלאומי של קוקבורן טאון, ובו מוצגים השרידים העתיקים ביותר של ספינה טרופה בחצי הכדור המערבי.
על פי ההערכות, ספינה זו היא מ-1505.
קוּקברה (שם מדעי: Dacelo) הוא סוג של עוף גדול ממשפחת השלדגיים, המצוי באוסטרליה ובגינאה החדשה.
השם קוקברה מושאל משפת ילידי אוסטרליה, ה, בה נקראת הקוקברה – גוגוברה (guuguubarra) – שהיא אונומטופאה המחקה את קריאתה.
הקוקברה מפורסמת בזכות קריאתה הייחודית, הרמה באופן יוצא מן הכלל.
קריאתה של "הקוקברה הצוחקת" דומה לצחוק מהדהד ומעט היסטרי של אדם.
לעומתה, קריאתה של "הקוקברה כחולת-הזנב" נשמעת כצחוק נשבר ומטורף.
הקוקברה היא קרניבורית הניזונה מלטאות, נחשים, חרקים, עכברים ובשר נא.
הציפורים החיות ביישובי אדם מואילות לעיתים לאכול מתת מזון מכף יד מושטת, ואף תאכלנה בשר בעודו נצלה על גבי המנגל, אם זה נותר ללא השגחה.
היא מתרבה בשבייה בקלות ואם נוטלים גוזלים מן הקן ניתן לגדלם כחיות מחמד.
אולם, יש המתקשים להזינן במזון המועדף עליהן, עכברים ובשר נא.
קריאותיהן עשויות להפוך למטרד והן דורשות כלוב רחב ידיים בו תוכלנה לפרוש כנפיים.
יחד עם זאת, בתנאי גידול נכונים הקוקברה היא ציפור מחמד נוחה.
צבעיה של הקוקברה סולידיים יחסית לשלדגים אחרים.
הראש והחזה בצבע בז' או לבן ואילו הכנפיים והגב חומים.
על החזה פסים אפורים בהירים ונקודות כחלחלות.
לזכרים לעיתים יש צבע כחול מעל בסיס הזנב.
לשני הזוויגים זנב חום אדמדם עם פסים שחורים וקצה לבן.
מאחורי כל עין פס כהה.
המקור עבה וכבד וצורתו מזכירה צורה של סירה.
קוקברה צוחקת (Dacelo novaeguineae) – תחום תפוצה טבעי במזרח אוסטרליה, מין פולש בדרום-מזרח אוסטרליה.
קוקברה כחולת-זנב (Dacelo leachii) – צפון אוסטרליה, דרום גינאה החדשה.
קוקברה מנומרת (Dacelo tyro) – איי ארו, דרום גינאה החדשה.
קוקברה אדומת-בטן (Dacelo gaudichaud) – שפלות גינאה החדשה, האי סיבאי.
זוגות הקוקברה הם מונוגמיים ומתחברים לכל החיים.
לכל זוג יש טריטוריה שבה הוא חי יחד עם כמה מצאצאיו המתבגרים שמשמשים כעוזרים המסייעים בדגירה על הביצים, בחימום הגוזלים, בהאכלתם ובהגנה על הטריטוריה.
הם עוזבים את הוריהם בערך בגיל ארבע.
הקוקברה ידועה בשם "השעון המעורר של הבושמן".
הקריאה שלה מאוד רמה, ולרוב מבוצעת על ידי משפחה בשעות השחר או הדמדומים.
הקריאה היא דרך לפרסום נוכחות בטריטוריה.
הם נמצאים בטריטוריה כל השנה וכל המשפחה משתתפת בשמירה על הטריטוריה.
על אף היותה סוג של שלדג, הקוקברה אוכלת יותר זוחלים ומכרסמים מאשר דגים.
גם צפרדעים מהוות חלק מהתפריט.
היא גונבת מזון מפיקניקים ולעיתים אף חוטפת בשר ישר מהמנגל.
הקוקברה עומדת על ענף בשקט וללא תנועה וממתינה לטרף פוטנציאלי.
כאשר היא מבחינה בטרף, היא צוללת לקרקע, נוחתת לידו ותופסת אותו במקור.
היא מעופפת עם הטרף במקור אל ענף ומטיחה את הטרף בענף כמה פעמים על מנת להרוג אותו ולרכך את הטרף (לשבור את העצמות).
לעיתים היא מפילה נחשים מהאוויר על מנת "לרכך" אותם.
הטרף נבלע בשלמותו עם הראש תחילה.
הם מקננים בחורים גדולים בעצים, וחוזרים לקנן באותו עץ שנה אחר שנה.
כשישה שבועות לפני מועד הטלת הביצים הזכר מתחיל בחיזוריו אחר הנקבה על ידי האכלתה בפריטי מזון שונים.
גם נקבות אחרות במשפחה עשויות להטיל ביצים בקן של הזוג הראשי במשפחה.
כל החברים במשפחה מפתחים "כתם דגירה" בבטנם (אזור בבטן חשוף מנוצות ועשיר בכלי דם).
הגוזלים מטופלים על ידי ההורים ובני המשפחה האחרים גם לאחר שהם פורחים מהקן.
אזור התפוצה הטבעי הוא רק במזרח ובדרום אוסטרליה.
בשנת 1897 הובאה הקוקברה לקצה הדרום מערבי של היבשת ובשנת 1905 הוא הובא לטזמניה.
היו כמה ניסיונות לייבא את הקוקברה גם לניו זילנד, אך האוכלוסייה התבססה רק בעיר אוקלנד.
קוקה-קולה זירו הוא משקה קולה בגרסה נטולת סוכר מטעם חברת קוקה-קולה.
מקור שמו בכמות הסוכר שבו (0 גרם סוכר בפחית משקה).
המשקה הושק בארצות הברית בשנת 2005 ובעשרות מדינות מאז.
המשקה ממותג בדרך שונה מדיאט קוקה-קולה ולמעשה נבדל ממנו בשלושה מובנים.
ראשית, בעוד שנוסחת הטעם של המשקה דיאט קוקה-קולה שונה מזו של משקה הקוקה-קולה המקורי, נוסחת הטעם של קוקה-קולה זירו אמורה להיות זהה לזו של קוקה-קולה.
בפרסומות למשקה נשאלים עורכי דין על ידי נציגים של "קוקה-קולה" האם הם יכולים לתבוע את "קוקה-קולה זירו" על הפרת זכויות בטעם (taste infringement), זכות שאינה קיימת (וממילא חברה אינה יכולה לתבוע את עצמה).
שנית, בעוד שהמשקה דיאט קוקה-קולה ממותק במינון גבוה יחסית של אספרטיים ובמינון נמוך של אצסולפאם-K, קוקה-קולה זירו ממותק במינון נמוך יותר של אספרטיים ובמינון גבוה יותר של אצסולפאם-K.
שלישית, קוקה-קולה זירו נושא שם אחר, בין היתר למטרות שיווק: המשקה פונה, בין היתר, לקהל יעד של גברים צעירים שהיו עשויים להירתע מצריכת משקה דיאטטי, אך מוכנים לצרוך משקה נטול קלוריות.
המשקה הושק וממוצב בארצות הברית כמתחרה העיקרי של המשקה פפסי של חברת פפסיקו, ומתחרה למעשה גם ביתר משקאות הקולה המוגזים נטולי הסוכר כגון דיאט קוקה-קולה ודיאט פפסי.
סיסמת הפרסום שבה נעשה שימוש בישראל היא: "טעם נהדר, Zero סוכר" (טעם נהדר, אפס סוכר).
ביוני 2017 פורסם שקוקה קולה תוריד מהמדפים את הזירו, זאת עקב השקת הקולה ללא סוכר, משקה ללא סוכר הקרוב בטעמו לקולה הרגיל "האדום", בשל הצלחת המשקה במספר מדינות בעולם הודיעה חברת קוקה קולה שלא תוריד את המשקה.
בישראל המשקה מותג מחדש בשנת 2018 בהחלפת צבע הבקבוק והפחית שהיה עד כה בצבע שחור.
העיצוב החדש חציו באדום וחציו בשחור ונקרא "קוקה קולה זירו", ולא "קולה זירו" כבעבר.
ביולי 2018 הושק משקה חדש "קוקה קולה זירו-לימון" טעם הזירו המוכר ללא סוכר בשילוב טעם לימון, בעבר היה שילוב לימון על משקאות קוקה קולה, אך זה הפעם ראשונה שבו בוצע שילוב טעם נוסף ל"קוקה קולה זירו".