tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוצרים: מתרגמת – עדנה שביט, במאי - עדנה שביט, מעצבת תפאורה ותלבושות – לידיה פינקוס-גני, מעצב תאורה – יחיאל אורגל.
שחקנים: ירגן טסמן – גדעון שמר, מרת הדה טסמן – אורנה פורת, העלמה יוליאנה טסמן – מרים ברנשטיין-כהן, מרת תאה אלבסטד – שושנה רביד, השופט בראק – מוסקו אלקלעי, איילרט לבבבורג – אלכס פלג, ברטה – פאני לוביץ'.
יוצרים: מתרגם – גד קינר, במאית – רנה ירושלמי, מעצב תפאורה – ארז יניב, עורכת מוזיקלית – שוש רייזמן, מעצבת תלבושות – רקפת לוי, מעצב תאורה – בן ציון מוניץ.
שחקנים: ירגן טסמן – עופר זוהר, הדה טסמן – אודליה סגל, עלמה יוליאנה טסמן – רות גלר, גברת אלבסטאד – ליליאן ברטו, השופט בראן – דב רייזר, איילרט ליובורג – שרון אלכסנדר, ברטה, משרתת - אורה מאירסון.
יוצרים: מתרגמים – דורון תבורי ורבקה משולח, במאי – אהרון אלמוג ועודד קוטלר, מעצבת תפאורה – מרים גורצקי.
שחקנים: הדה - לימור גולדשטיין, תיאה אלפסטד - ענת פדרשניידר, מוחמד בכרי, מכרם ח'ורי.
5. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 9 באפריל 2013
יוצרים: מתרגמת – רבקה משולח, במאי – כפיר אזולאי, דרמטורגיה – שחר פנקס, מעצבת תפאורה – יהודית ארנון, מעצבת תלבושות – אנה כרושצובה, מעצבת תאורה – עדי שימרוני.
שחקנים: הדה גאבלר – הילה פלדמן, טסמן בעלה – אמנון וולף, לווברג אהובה לשעבר – יוסף סוויד, עו"ד בראק – אלון אופיר, תיאה חברתה – ריקי בליך, דודה יולה - רות לנדאו.
6. תיאטרון בית ליסין: הצגת בכורה: 2023
יוצרים: מתרגמת – מאיה ערד יסעור, במאי - יאיר שרמן, מעצבת תפאורה – רוני תורן, מעצבת תלבושות – פולינה אדמוב, מעצבת תאורה – פליס רוס.
שחקנים: הדה גאבלר – מגי אזרזר, טסמן בעלה – תום חגי, לווברג אהובה לשעבר – אסף יונש, עו"ד בראק – רמי הויברגר, תיאה חברתה – כרמל בין, דודה יולה - דינה בליי.
הדגל הנוצרי או דגל הנוצרים הוא דגל דתי הנועד לייצג את כלל העולם הנוצרי על כל זרמיו.
שדה הדגל לבן, עם צלב לטיני אדום בתוך קנטון כחול.
הגוון אדום של הצלב מסמל על פי הנצרות את הדם של ישו הנשפך עם צליבתו.
הכחול מייצג את המים בהם נטבל ישו ומים קדושים בכלל, כמו גם את הנאמנות לישו.
הלבן מייצג טוהרו של ישו ואת אי האלימות של ישו, כמו גם הלבן מסמל את הכניעה של המאמין לאלוהים.
לממדי הדגל והקנטון אין מפרט רשמי.
רעיון הדגל הנוצרי הוצג לראשונה ביום ראשון 26 בספטמבר 1897 בקפלה ברייטון בברוקלין, ניו יורק בארצות הברית.
המפקח של בית ספר של יום ראשון, צ'ארלס ג' אוברטון, נתן הרצאה מאולתרת לסטודנטים שהתאספו (הרמקול המתוכנן לא הובא לאירוע).
הוא נשא נאום ובו שאל את התלמידים איך יראה הדגל של הנצרות.
אוברטון חשב על הנאום המאולתר שלו שנים רבות לאחר מכן.
ב-1907, הוא וראלף דיפנדר, המזכיר המתודיסטי הצעיר של התנועה המיסיונרית, תכננו והחלו לקדם את הדגל.
בנוגע לסמליות הנוצריות של הדגל הנוצרי נאמר:
"השדה הוא לבן, צבע המייצג את שלום, טוהר ותמימות.
הפינה העליונה היא ריבוע כחול, הצבע של השמיים הנקיים מענן, סמל של תרומה, ביתו של הנוצרי; גם סמל של אמונה וביטחון.
במרכז הכחול יש צלב, הדגל והסמל הנבחר של הנצרות.
הצלב אדום, אופייני לדם של ישו".
הארגון הנוצרי אוקמוני, המועצה הפדרלית של כנסיות ישו, אימץ את הדגל ב-23 בינואר 1942. על הדגל הנוצרי אין במכוון פטנט או סימן מסחרי, משום שהמעצב הקדיש את הדגל לכל העולם הנוצרי.
הדגל השחור -סַוְדַאא, באנגלית: Black Standard או The Black Banner) הוא אחד הדגלים שעל פי המסורת המוסלמית היו בשימוש מוחמד בקונטקסט דתי אסלאמי.
בהיסטוריה של האסלאם, הדגל השחור היה נס המרד אותו הוביל אבו מוסלים כנגד ח'ליפות בית אומיה, מרד שהביא לקץ הח'ליפות ולהקמת ח'ליפות בית עבאס, שאימצה את הצבע השחור וכן את הדגל.
כמו כן הוא סימול אסכטולוגי המסמל את הציפייה למהדי, המשיח.
בעידן המודרני, וריאציות של הדגל השחור נמצאות בשימוש ארגונים ג'יהאדיסטיים והחל משנות ה-90 הפך למזוהה בעיקר עם הג'יהאד הסלפי.
חוקרים משערים כי השימוש בדגל השחור על ידי ארגוני טרור סלפיים כדוגמת דאעש מבטא את שאיפתם לחדש את מוסד הח'ליפות.
הצבאות המוסלמיים במאה ה-7 לספירה השתמשו בדגלים וסמלים שונים על מנת להקל על זיהוים בשדה הקרב.
אחד מהסמלים האלה הוא ה-רָאיַה - דגל מרובע.
המסורת המוסלמית כי שבט קורייש השתמש בדגלים וסמלים שונים שהיו צבועים בשחור ובלבן, וכן היא מספרת כי למוחמד עצמו היה דגל שחור שנטען כי נתפר מכיסוי הראש של עאישה, אחת מנשותיו, ודגל גדול יותר שכונה "הנשר".
על פי המסורת המוסלמית, בקרב צפין השתמש הח'ליף עלי בליווא' (מעין סמל) בצבע לבן, המזוהה עם מוחמד, בעוד שהצבא שלחם כנגד עלי נשא דגלים שחורים.
כמו כן, החדית' הקרויה "חדית' הדגלים השחורים" מציינת כי באחרית הימים, עם ביאת המהדי יונפו דגלים שחורים (שעל פי חלק מהפרשנויות יישאו את השהאדה) מעל ח'וראסאן; אלו יהיו הדגלים של צבא המהדי בבואו להילחם בדג'אל, משיח השקר.
במהלך המרד של אבו מוסלים שהוביל להקמת הח'ליפות העבאסית, השתמשו הכוחות המורדים בדגל השחור; הסיבות לכך מגוונות, וכללו את השאיפה להיבדל מכוחותיו של הח'ליף האומיי מרואן השני שהשתמש בדגלים אדומים ומהשיעים שזוהו עם הצבע הלבן, וכן מראיית העבאסים את מלחמתם כמלחמה שמטרתה להביא את המשיח בהתאם לחדית' הדגלים השחורים.
במאה ה-18 הדגל השחור היה בשימוש על ידי השושלת ההותכית, שנוסדה על ידי המיעוט הסוני שישב בפרס, ומרדה כנגד שלטון הצפאווים, שהיו שיעים תריסריים.
מנהיג הבאביזם מולא חוסיין בושרואי הניף את הדגל השחור במשהד (שבמחוז ח'וראסאן) ב-1848 והחל במסע מערבה יחד עם מאמיניו על מנת להפיץ את אמונתו ברבים.
דגל הלאומנות הפאן-ערבית שעוצב בראשית המאה ה-20 מכיל את הצבע השחור כהתייחסות ישירה לבית עבאס.
כמו כן, וריאציה של הדגל השחור משמשת את תנועת האחמדים.
"הדגל השחור" בשימוש ארגוני טרור אסלאמי
הווריאציה הקרויה במערב "הדגל השחור של הג'יהאד" אומצה מאז שנות ה-90 על ידי מיליציות וארגוני טרור הדוגלים באסלאמיזם ובפונדמנטליזם מוסלמי, ומסמלת עבורם את הג'יהאד כפי שמתבטא בחדית' הדגלים השחורים.
הגרסה הנפוצה ביותר של דגל הג'יהאד היא רקע שחור ועליו כתובה השהאדה בטקסט לבן (לרוב בקליגרפיה ערבית, אך לא בהכרח).
בין ארגוני הטרור שאימצו את הדגל השחור נמנים:
ארגונים ג'יהאדיסטים בצ'צ'ניה, כגון אמירות הקווקז
כמו כן ראויים לציון הם דגל הטליבאן, שמשתמש בגרסה בה הרקע הוא לבן והטקסט הקליגרפי הנושא את השהאדה הוא שחור; ודגל דאעש, שהוא ביחס של 4:3 ועליו כתובה השהאדה לא בקליגרפיה אלא בכתב יד פשוט ובצורת "החותם של מוחמד".
באוגוסט 2014 הציע דייוויד קמרון שכל מי שיציג בציבור את הדגל יאסר.
באותו זמן נאסר שימוש בדגל זה בהולנד.
מספטמבר 2014 נאסר שימושו בגרמניה למטרות שאינן חינוכיות במסגרת סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני.
בהמשך לאיסור גרמניה נידון גם באוסטריה האם להוציאו אל מחוץ לחוק.
בדצמבר 2014 נאסר שימושו וכן מזהים אחרים של ארגוני טרור אסלאמי מובילים באוסטריה.
הׇדַד (מוכר גם בשמות הׇדַה, הׇדוּ ורַמׇן, וחַדַד בשפה הארמית הסורית) הוא אל הסער ובכיר האלים בתרבויות הארמיות והאמוריות הקדומות שבצפון הלבנט.
מקורות ומוקד פולחנו של הדד היה בעיר חַלַבּ (בסוריה של ימינו) לפחות מהאלף השלישי לפנה"ס, ומשם התפשט במהלך האלף השני לפנה"ס לתרבויות המסופוטמיות – הבבלית והאשורית (בשם אדד), לתרבות הכנענית (בשם בעל) ולתרבויות החורית והחִתִית (בשמות אל הסער האנטולי, תֶשוּבּ ותַרְחֻנְת).
במישור המקומי התקיים פולחן הדד בשמו עם תוספת שמות אחרים, כגון בעל־הדד והדד־רמן.
רמזים בתעודות מהאלף השני לפנה"ס מצביעים על מקורות הבסיס המיתולוגי של הדד, ונראה שאלה דומים בקו הסיפורי שלהם ובמשמעותם לסיפורי המיתולוגיה של בעל הכנעני, המוכרים מתעודות העיר אוגרית.
בחלק מהמקורות נטען, שמיתוסים אלה התפתחו ראשית לגבי הדד ורק בשלב מאוחר יותר עברו והתקבעו במיתולוגיה הכנענית.
ייצוגו האמנותי של הדד הוא על פי רוב דמות אדם מזוקן, לבוש גלימה, בעל כתר קרניים לראשו, אלה או גרזן מונף בידו, חנית דמוית ברק בידו השנייה, רוכב על שור.
בפולחן בעל הקשרים מלחמתיים, הוצג הדד רוכב על מרכבת מלחמה.
חוקרים מעריכים שמקורו של השם "הדד" בשורש לשוני שהיה קיים בשפות צפון־הלבנט הקדומות ונשמר בין היתר בערבית – פעולתו של הרעם – "הרועם" (בדומה למילה "מהדהד" בעברית).
שם זה ביטא את התגלמותו הבולטת ביותר של פעולת אל הסער – הרעמת השמים במהלך הסערות.
ממשמעות לשונית זאת התפתח מאוחר יותר בדרום סוריה גם בכינוי רַמַן או רַעַמַן – "המרעים".
זהו כנראה מקור השילוב של השם הדד־רמן המוכר בממלכת ארם דמשק באלף הראשון לפנה"ס.
יש הרואים בגרסה זאת השפעה לשונית מסופוטמית שחזרה למרחב שמי המערבי לאחר התפשטות פולחן אדד מזרחה.
בשל היעדרן של תנועות בשיטות הכתב האלפבית שֵׁמִי, השם "הדד" מופיע בכתובות כנעניות וארמיות בכתיב הד, והתנועות הנגזרות משמו התגלו בכתיבת שמו בכתב יתדות, הכולל תנועות בסימני ההברות.
סיומת התנועה "וּ" בשמו המקוצר, שזוהתה בכתב היתדות, היא סיומת מקובלת בכתיבה בשפות השמיות המזרחיות, שעל פי רוב לא נהגתה.
בכתב היתדות, ששימש שפות רבות במרחב, הופיע שמו של הדד גם במקבילה האידאוגרמית של אל הסער בשפה השומרית (השומרוגרמה), אִשְכֻר, dIM וכן בהופעה כפולה של האידאוגרמה האשורית ששימשה לייצג את האל המקביל לו, אדד – dU dU.
בתרבויות הצפון־סוריות נחשב הדד לבנו של אבי האלים המקומי, דגן (דגון), או אבי האלים הכנעני, אל.
מבחינה זאת, הדד אמנם עמד בשורה אחת אחרי אביו (שלדוגמה, היה בכיר האלים בממלכת אמר), אולם בפועל שימש מלך האלים.
במקומות שונים אף הוצג הדד ברשימות אלים לפני אביו, אל.
לא ידוע על צאצאיו של האל הדד בתרבויות הצפון־סוריות.
בתרבויות אחרות (כגון החורית) נודעו לו בנים שהפכו לאלים משמעותיים במיתולוגיה.
בת זוגו המקורית של הדד בחלב נקראה חַלַבְתֻ ("הגבירה של חלב") והיא שימשה אלת פריון.
בהמשך, בעקבות תהליכי הסינקרטיזם עם אלי סער בתרבויות השכנות, זוהו בנות זוגו כחבת החורית/חתית, עשתרת הפיניקית, אשתר המסופוטמית, ובתקופות ההלניסטית והרומית –עַתַרְעַתַה, שייתכן כי הייתה חיבור שמות בין עשתרת לענת הפיניקיות – מלוותיו של האל בעל.
תפקידו של הדד כאל הסער אינו נוגע לסערות בלבד, אלא באחריות כללית לתופעות מזג האוויר על השפעותיהן השונות על האדם:
הדד הוא "מלך האלים" – בכיר הפנתאון האלוהי בממלכות הארמיות, ומאוחר יותר גם באמוריות.
מעמד זה בא לידי ביטוי בולט ברשימות אלים המשמשים כעדים להסכמים בינלאומיים של הממלכות הצפוניות וברמזים על מסורת בדבר מאבקו של הדד נגד אל הים (מסורת ששייריה מופעים גם במקרא).
ייתכן כי מעמד זה משקף מאזני כוח פוליטיים במרחב של צפון הלבנט ואת מעמדה של השושלת השלטת בעיר חלב, אף שאין עדויות ברורות לקשר בין השניים.
אל הסער אחראי על הגשמים, וכתוצאה מכך, על פוריות האדמה והיבולים.
מבחינה זאת הדד הוא אל מעתיר המביא את ברכת פריון האדמה.
היעדרו של האל (בין אם על פי החלטתו או כתוצאה מפגיעה בו) משמעה הפסקה בגשמים ובצורת.
מבחינה זאת להדד גם יכולת ענישה משמעותית, וזאת באה לידי ביטוי בכתובות רבות של איומים וקללות על העונש שיטיל על החוטאים .
במקביל, כאל המפעיל את הסערות, ביכולתו להשית הרס וחורבן באמצעות הברקים, הרעמים והרוחות העזות של הסערות.
מבחינה זאת, התעוררותו מהווה איום על החברה האנושית וגם בה נעשה שימוש באיומים וקללות במזרח הקרוב הקדום.
בתעודות העוסקות בטקסים דתיים בערים החשובות הסמוכות אֶבְּלָה וחלב, הוזכר הדד, יחד עם אל השמש, כוּר, כאורקלים וכשופטים.
מוערך שאזכורים אלה משקפים גם תכונות של אל צדק.
מוטיב זה הופיע לימים ביתר שאת בהתגלמותו של הדד בממלכות המסופוטמיות.
כפועל יוצא ממאפייניו כאל סער, יוחסו להדד גם תכונות של אל מלחמה.
זאת, הן בקשר למלחמותיו נגד אלים אחרים בסיפורי המיתולוגיה, והן בתבליטים שבהם מתואר הדד במרכבת מלחמה ובמסורות על הפקדת כלי הנשק שלו (האלה, ומאוחר יותר הגרזן הדו־להבי) בידיו של מלך לקראת מלחמה.
עמידתו של הדד לצד המלך במלחמה סיפקה הן את הכוח הפיזי והן את שאר הרוח הדרוש לניצחון.
אין בממצאים הארכאולוגיים מידע על מקורות הפולחן של האל הדד.
הדרך המרכזית לחיפוש אחר סימנים לפולחן אל סער היא איתור ייצוגים חזותיים, אשר מוכרים לגביו מתקופות מאוחרות יותר כגון תיאורי שור ותיאורי ברקים.
אלה נתגלו בחותמות גליל ובאמנות קיר וסלע רק בשכבות מאוחרות להופעתו של הדד בממצאים טקסטואליים.
תיאורי שור וקרני שור מוכרים באמנות התקופות הנאוליתית והכלקוליתית, אולם כפי שניכר בטקסטים מאוחרים יותר, אלה לא בהכרח שיקפו את אל הסערה, אלא אלים בכירים באופן כללי (כגון אב האלים הכנעני, אל, ואל התבואה הבכיר, דגון, שנפוץ בצפון הלבנט).
תיאורים של אל בעל כתר קרניים, עומד על שור ומחזיק במה שנראה כמו ברק, נמצאו בצפון הלבנט ובאנטוליה, כנראה רק לאחר שהתפתחו לפני כן בתרבויות המסופוטמיות שממזרחה להן ונדדו עם תנועת עמים ובעיקר במסחר בין־תרבותי.
הדעה המקובלת היא שמקורו של פולחן אל הסערה בכלל, והדד בפרט, הוא בתקופה הטרום־היסטורית ובעיקר באזורים שבהם היו גשמים וסערות מלוות בברקים ורעמים דבר שבשגרה, כגון אזור הלבנט.
מוטיב זה הפך למשמעותי יותר עם תחילת החקלאות בתקופה הנאוליתית באזורים אלה.
משקעים היו משתנה הטבע המרכזי שהשפיע על גידולים חקלאיים בחברה האנושית, וסערות מלוות ברוחות חזקות, רעמים וברקים – ויכולות ההרס שלהם – בוודאי הציתו את דמיון האדם.
אין תימה, אם כן, מדוע התפתחה דמות אל הסערה כגורם מרכזי בפנתאון האלים דווקא באזורים אלה.
הטקסטים הקדומים ביותר שבהם מוזכר אל בשם הׇדַה או הׇדוּ נמצאו בעיר־המדינה הקדומה אֶבְּלָה (בצפון־מערב סוריה המודרנית) בתקופת הברונזה ומתוארכים למחצית האלף השלישי לפנה"ס, בעידן הפרה־סרגוני (כלומר, לפני תקופת סרגון והתבססותם של העמים השמיים המערביים בדרום מסופוטמיה).
בטקסטים פולחניים שנמצאו בעיר אבלה הוזכר אל הסער הדו, אולם ניכר שמוקד הפולחן שלו לא היה באבלה (שבכיר האלים בפנתאון שלה היה דגון), אלא בעיר חלב שמצפון־מזרח לה.
על פי הערכות החוקרים, בתקופה זאת הייתה אבלה בשיא השפעתה וחלב הייתה בתחום שליטתה.
בכיר האלים בחלב היה אל הסער "הדה", ומקדשו העיקרי שכן בעיר זאת.
העיר עצמה לעיתים נקראה "עירו של הדד" ושם התקיים גם פולחן זוגתו, שכונתה חַלׇבְתַה ("הגבירה של חלב").
נדידת שבטי אמורים מזרחה לכל המרחב המסופוטמי, מהעיר מארי דרך אשור לבבל, בסוף האלף השלישי לפנה"ס, הביאו לתפוצה רחבה של פולחן האל הדד.
בתקופה זאת התפתחה גרסה מסופוטמית לאל, בכינוי אׇדַד או אׇדוּ, שספגה אליה מוטיבים מהמיתולוגיה השוּמֵרית.
בתחילת האלף השני לפנה"ס כבר התבסס פולחן אדד באופן עצמאי במרחב המסופוטמי של אשור ובבל.
המעבר למסופוטמיה נעשה במידה רבה בתיווך מרחב הביניים שבין שני אזורים גאוגרפיים אלה – צפון החבור, אזור גוזן ובעיקר העיר מארי.
שם קיבל הדד את הביטוי הלשוני המסופוטמי (אדד, אדו או האידאוגרמות dIM ו־dU בכתב היתדות), אך את טקסי הפולחן והבסיס המיתולוגי המערב־שמי.
ניתן למצוא מספר דוגמאות לדואליות הזאת בפולחן אל הסער במארי ובדגש שהושג במישור התוכני על הקשר להדד מחלב.
הדוגמה הבולטת ביותר היא מכתב של שגריר מארי בחלב למלכו, זמרי־לים, ובו אזכור דברי נביא בשם אביה, על העברתה של אַלַּת הקרב של האל, ששימשה אותו במלחמתו נגד אל הים, למקדש אדד במארי.
דוגמה נוספת היא פסל של מלך גוֹזָן וסִכָּן, הדדשעי, שנמצא במארי, ובו כתובת המכנה את הדד "אדון חבור".
התהוותה של ממלכת יַמְחַד במאה ה־18 לפנה"ס ככוח המדיני המרכזי במרחב צפון הלבנט הביאה להרחבה נוספת של הפולחן של הדד באזור כבכיר האלים, אל שמים ואל סער, בממלכה זאת ומסביב לה.
בתעודות שמקורם בממלכה תואר המלך כ"אהובו של אדו" – והממלכה עצמה כ"ארצו של אדו" (הגרסה "אדו" מופיעה בשימוש בכתב היתדות).
בתעודות מממלכת ימחד שנמצאו במארי, החלו להופיע גם מוטיבים של פולחן הדד כאל מלחמה; מלכים קיימו טקסים של אימוץ כלי המלחמה המוכרים שלו מהמיתולוגיה האזורית כאמצעי להבטחת הניצחון בקרב ובשטחי השפעתה של ימחד.
הגירה והתפשטות חורית מהרמה הארמנית לצפון הלבנט מהמאה ה־17 לפנה"ס הביאו לשינוי נוסף בפולחן האל.
מתקופה זאת ניכר תהליך של מיזוג הפולחן של הדד עם אל הסער החורי, תֶשוּבּ.
בעיר חלב הפך פולחן הדד לפולחן תשוב, וזוגתו מוזגה עם האלה החורית חֶבַת.
מגמה זאת קיבלה משנה תוקף עם התבססות האימפריה החורית של מיתַני (שמלכיה היו הודו־איראנים).
ממלכה זאת שלטה על אזור רחב בצפון הלבנט, מצפון־מערב איראן במזרח עד לחופי הים התיכון במערב.
בתקופה זאת בלט פולחן תשוב כגרסה של הדד בכל אזור הממלכה, וכנראה היווה בסיס להשפעת מוטיב מפולחן הדד לכל התרבויות מסביב לצפון הלבנט, גם אחרי התמוטטות ממלכת מיתני במאה ה־14 לפנה"ס.
מיזוג הזהויות בין הדד לתשוב היווה את התשתית לשינויים גם בפנתאון של האימפריה החתית מאמצע האלף השני לפנה"ס עד להתמוטטותה במאה ה־12 לפנה"ס.
בתהליך סינקרטיזם רחב אימצו החתים מרכיבים ממספר דתות באזור מושבם – הן אנטוליים מקומיים, הן הודו־אירופיים אחרים (כגון לוּוִייִם ופלהפַלַאִים ), הן שמיים ובמידה רבה חוריים.
מתקופה זאת ואילך הפך תשוב, במתכונתו הממוזגת עם הדד, גם לבכיר האלים בפנתאון החתי.
אמנם ברוב התעודות מהתקופה לא מכונה הדד בשמו המקורי, אולם בהתייחסויות אליו ברור מתוכן הפולחן ומכינוייו שמדובר בו.
לדוגמה, כינויו בפי החתים היה "תשוב מחלב בחתושה", ובכתב יתדות – "אל הסער (באידאוגרמה) של חלב בחתי".
כלומר, אף שהדד עבר תמורות רבות כתוצאה משינויים גאופוליטיים באזור, פולחנו נשאר דומה למקור מהאלף השלישי לפנה"ס.
במקביל, התקיים פולחן הדד גם באזור חוף הים התיכון, מאוּגָרִית שבצפון ודרומה בשטח הערים הפיניקיות.
עדויות לפולחן זה נמצאות בתעודות אוגרית ובטקסטים המכונים "מחזור האל בעל" (או "עלילות בעל וענת").
טקסטים אלה מתארים את המיתולוגיה הפיניקית ובראשה מסכת מאבקו של אל הסער הפיניקי, בעל, למלוכה על האלים.
בסיפור זה מכונה בעל במספר מקרים בשם הדד (או "הׇדַּ").
על רקע זה, חלק מהחוקרים מעריכים שהופעת שמו בטקסים הקדומים יותר באוסף תעודות אוגרית מצביע על כך שמקור פולחנו של אל הסער באוגרית היה בהדד (ייתכן שבהשפעת העוצמה המדינית של ימחד וממלכת מיתני), ורק בשלב מאוחר יותר התקיים תהליך של ספציפיקציה של אל הסער שם בכינוי בעל.
משלב זה, שמו העיקרי של אל הסער על חופי הים התיכון יהיה בעל עם כינוי לפרקים כ"הדד" או בעל־הדד".
בתקופת הברזל, עם התפרקות הממלכות הגדולות במאה ה־12 לפנה"ס ובעיקר התמוטטות האימפריה החתית, ניכרת חזרה לפולחן הדד בשמו בקרב הממלכות הארמיות והנאו־חתיות בצפון הלבנט ודרום אנטוליה; זאת, לצד שימור הפולחן שלו גם בכינויים הנוספים – תשוב, אדד ובעל.
בכל תרבות נראה שהתקיים פולחן אותו אל, אך בשפה שונה ובכינוי המתאים לשפה.
גם האידאוגרמה של האל בכתב היתדות נשמרה כ־dIM, אך ביטויו הפונטי השתנה משפה לשפה.
אף שחלב איבדה את חשיבותה האסטרטגית, ניכר ששמרה על חשיבותה הפולחנית, בעיקר משום היותה מוקד פולחנו של הדד.
לדוגמה, תאיתה, מלך פלסתין הצפון סורית במאה ה־12, הציב כתובות המשבחות אותו במקדש הדד בחלב, ונראה שמוקד זה נחשב מרכזי לכל הממלכות הנאו־חתיות באזור.
גם מאוחר יותר, במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, לדוגמה, נחשב פולחן הדד בחלב למרכזי בפוליטיקה האזורית.
בכתובת מזינג'ירלי הויוק (KAI 214) שמממלכת שַמאַל מוזכר הדד ברשימת אלים כראשון האלים, לפני אב האלים אל בעצמו.
גם בכתובת הארמית של מתעאֵל בעיר אַרְפָּד מוזכר הדד כבכיר האלים ושמו של מלכה של ממלכת שרוג בדרום אנטוליה במאה ה־9 לפנה"ס כלל את שמו של האל – גר־הדד.
דוגמה לחשיבות פולחן הדד ברמה הבינלאומית ניתן למצוא בטקס שקיים שלמנאסר השלישי, מלך אשור במאה התשיעית לפנה"ס, בעיר אשור טקס לכבוד הדד של חלב, אף על פי שבתקופה זאת כבר התבסס פולחן הגרסה המסופוטמית שלו (אדד) היטב בדת האשורית.
ייתכן שהמשך הדומיננטיות של הדד בקרב כל הממלכות הנאו־חתיות בצפון הלבנט חייב התחשבות מיוחדת באל זה.
מוקד מרכזי נוסף של פולחן הדד התקיים בממלכת ארם דמשק, שם כונה האל גם בשם רַמׇן ("המרעים") או הדדרמן, ומקדשו בדמשק נקרא "בית רמן".
מקדש זה אמנם לא אותר בחפירות, אולם באתר מקדשו של יופיטר דמסקינוס בעיר נמצא גם כתובת ארמית שייתכן שעשויה לשקף שכבה קדומה יותר שלא נחפרה.
על המקדש הרומי ליופיטר הוקם במאה השמינית לספירה המסגד הגדול בדמשק - המסגד האומיי.
בעקבות שיפוצים במסגד נתגלה בקיר תת-קרקעי של המבנה אורטוסטט בזלת מהמקדש הארמי להדד, מתקופת שלטונו של המלך חזאל, מהמאה התשיעית לפני הספירה.
באורטוסטט יש תגליף של ספינקס מכונף, והוא מוצג כיום במוזיאון הלאומי של דמשק.
גם באתרים אחרים באזור גבולות ארם דמשק נמצאו מקדשי הדד/רמן, שייתכן כי משקפים את מרחבי התפר בין התרבויות הארמיות, הפיניקיות והישראלית.
באתר בית צידא (שכנראה השתייך לממלכת גשור הארמית) נמצאו מצבות אלים שנופצו בכיבוש האשורי, במחצית השנייה של המאה השמינית לפנה"ס.
אחת מהן, שהוצבה כנראה בפינת פולחן בשער העיר, כללה תבליט אל בעל קרניים וחמוש בחרב.
הדעות ביחס לזהות האל חלוקות – חלק מהחוקרים מעריכים שמדובר בהדד וחלקם גורסים שמדובר באל הירח, סין (ייתכן בשל צורת הירח של הקרניים על ראשו).
הכיבוש הבבלי של אזור צפון הלבנט, וכן הכיבוש הפרסי, לא גרמו לשינויים מהותיים בפולחן האל הדד, ככל הנראה בשל האוטונומיה הדתית שנקטו תרבויות אלה במסגרת ניהול האימפריה.
מהתקופה ההלניסטית ובהמשך, בתקופה הרומית, ניכר מיזוג מחדש של האלוהות המקומית בסוריה עם פנתאון האלים היווני והרומי.
בתקופה זאת עדיין התקיים פולחן אל הסער, עם אותם מוטיבים חזותיים, אולם בשמות חדשים כזאוס ויופיטר (אלים שנשאו חלק מתכונותיו של אל הסער).
העדות האחרונה לפולחן הדד בשמו זה מקורה בעיר מנבג במאה הרביעית לפנה"ס.
על מטבעות באתר נמצאו הכתובות "עבד הדד כמר מנבג" ו"אשר ישתבש להדד אדונו".
הכינוי הדד התחלף בהדרגה לכינוי אַדַדוֺס, תמיד עם זוגתו עַטַרְגַתִיס (תעתיק יווני ל"עתרעתה"), ובתקופה הרומית לדֵמַסְקֵנוּס (אֶפִּיתט מקומי) – ובתהליך נוסף לאל זאוס.
גם בדורה אירופוס נמצא מקדש לאל ולזוגתו – ללא ציון שמו, אך בזיהוי הייצוג האמנותי שלו, עם שוורים.
עם שילובו של הדד בפנתאון האלים ההלניסטי והרומי, למעשה פסק הפולחן הייחודי לו ולא חזר עוד.
בחפירות ארכאולוגיות בסוריה לא נמצאו טקסטים מיתולוגיים, והטקסטים המעידים על הדד כוללים בעיקר תעודות ממלכתיות, מנהליות וטקסיות וכן רמזים אונומסטיים.
עם זאת, בתעודות ממארי מהמחצית הראשונה של האלף השלישי לפנה"ס נמצאים אזכורים המרמזים על הרקע המיתולוגי של הדד.
רמזים אלה מכוונים בעיקר לסיפור מלחמתו של אל הסער בצפון הלבנט עם אל הים על הבכורה בפנתאון האלוהי.
מיתוס זה מוכר בעיקר מתעודות העיר אוגרית מהמאה ה־14 לפנה"ס בכינוי "מחזור עלילות בעל", על מלחמותיו של בעל באחיו האלים על מעמד הבכורה בפנתאון.
שמו של הדד מוזכר בתעודות כשם נרדף לבעל.
בסיפור מחליט אבי האלים, אל, להעניק את הבכורה באלים לאל הים, ים, ולהדיח את בעל ממעמדו, מכיוון שניאץ את שמו של אביו.
בעל אינו מקבל את הדין ויוצא למלחמה אכזרית בים ובמפלצות הימיות שיצר.
בעל/הדד מצליח להביס את אויבו באמצעות אַלות מיוחדות שיצר עבורו אל האמנויות כושר וחסיס.
האַלה שבעזרתה הכה בעל/הדד את ים מופיעה במספר מכתבים מהמחצית הראשונה לפנה"ס בהקשר של האל הדד:
מכתב מהעיר מארי לממלכת ימחד ובה ציון דברי נביא מקומי על כך שאלתו של אדו (שמו של הדד במארי), באמצעותה ניצח את תֶמְתוּם (תהום) (אלת הים בשמה במארי) הועברה למלך כדי שזה יוכל לנצח בקרב.
מסמכים מממלכת ימחד בהם מוזכרים מלכים המצטיידים לקראת קרב באַלתו של הדד שבעזרתה הרג את ים.
חפץ זה אמור היה לסייע להם לנצח במלחמה.
תעודה המצטטת את דברי מלך אללח' במאה ה־15, אידרימי , על שהותו בשבי החבירו.
אידרימי מקביל את תקופת השבי שלו ל"שבע שנים של אדד" (אדד ללא ה' בכתב יתדות) – שבע השנים שבהן שהה אל־הסער בשאול לאחר שהפסיד בקרב לאל המוות והשאול, מות, על פי המיתולוגיה הכנענית־אוגריתית.
מאזכורים אלה ניתן להבין שמיתוס המלחמה באל הים סופר לא רק לגבי אל הסער הפיניקי־אוגריתי אלא גם לגבי הדד בסוריה ושלמעשה מדובר באותו אל.
אזכורה של האַלה תֶמְתוּם במכתב ממארי עשויים גם ליצור הקשר בין סיפורי בעל והדד עם סיפור הבריאה במיתולוגיה הבבלית, ה"אֶנוּמָה אֶלִישׁ", שבו נאבק האל מרדוך באלה תיאמת.
במהלך כאלפיים שנות תיעוד פולחן הדד בצפון הלבנט התקיימו לחלופין זיקות חזקות לאלים אחרים ובעיקר לאלי סער במזרח הקרוב הקדום.
הזיקות הללו הושפעו בעיקר מתהליכי נדידת עמים ושינויים גאופוליטיים של התפתחות ממלכות, נפילתן, השתלטות תרבויות על שטחי שכנותיהם וקשרי הגומלין בין התרבויות באזור.
משך מאות שנים, ניתן אף לראות זהות מלאה בין הדד בשמו המקורי לאלי הסער האחרים באזור, אם כי בתקופות עצמאותן הממלכות הארמיות בתקופת הברזל ניכר בידול בין הדד לאלי הסער השכנים.
להלן האלים שאליהם נקשר הדד:
למעשה, ניתן לומר שאדד המסופוטמי הוא הדד בניב אכדי, בה נבלעת האות ה' ומבוטאת כא'.
התפתחותו של האל אדד כנראה, משקפת נדידה של עמים ארמיים ואמוריים מאזור סוריה מזרחה לצפון החבור ומשם דרומה לאזור אכד – שומר, בבל ואשור.
בעיר מארי השוכנת בין המרחב הסורי למסופוטמי התקיים פולחן הדד בשם האכדי שלו ובמידה רבה, בהקשר הסורי שלו, מבחינת מיתולוגית ופולחנית.
שמו של האל, עם זאת, נכתב כאדד או בסימון היתדות השומרי (שומרוגרמה) dIM ובסימן המספרי – dU הלוגוגרם בו נכתבו רוב אלי הסער בכתב היתדות, אם כי כנראה הסימון בוטא פונטית כ"אדד".
עיקר המידע המהותי על בעל המוכר למדע, הוא מתעודות אוגרית מהמאה ה־14 לפנה"ס.
לא ידוע בדיוק מה ההבדל בין פולחן בעל באוגרית לזה שבערים הפיניקיות דרומית לה – לתוך חופי הים התיכון הכנעניים.
עם זאת, קיימים סימנים רבים לכך שמדובר בפולחן זהה.
בתעודות אוגרית מופיע שמו של הדד בקטעים הנחשבים לקדומים יותר כרונולוגית וכן כאחד משמותיו של האל בעל.
סימנים אלה הובילו חוקרים להניח שבמקור פולחן בעל בתרבות הפיניקית הוא בפולחן הדד הסורי שבמחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס התקבע בשמו כבעל.
אף ייתכן שהמעבר מהשם הדד לשם בעל נעשה בהקשר של מאבק פוליטי בין אליטות באזור, אם כי אין ראות מוחשיות לכך.
בכל מקרה, לפחות בחלק מהאלף השני לפנה"ס, הייתה זהות מלאה בין הדד לבעל ולא בכדי הוא צוין במספר כתובות (למשל בשירה האוגריתית) כ"בעל־הדד" (או ליתר דיוק, "בעל־הדֻּ").
נראה שגם הכינוי בעל־שמין (או בעלשמם) מקורו במיזוג בין בעל הכנעני להדד הארמי, ועל כן קיום הפולחן שלו במרכב המרכז סורי, כעיר תדמור.
מקור פולחן אל הסער החורי לא ידוע וגם לא מקור השם תשוב.
חוקרים מעריכים ששמו בעל מקור משותף לאל הסער האוררטי, תֶיְשֶבַה.
עם התפשטות שבטים חוריים בצפון הלבנט, ובוודאי בתקופת ממלכת מיתני החורית ששלטה על צפון סוריה במחצית האלף השני לפנה"ס, התרחש מיזוג בין תשוב להדד, ומעריכים שבשלב זה נטמעו מרכיבים מהדד בדמותו של תשוב.
העדות המרכזית לכך מוצאים החוקרים במוטיבים החוזרים שבסיפורי המיתולוגיה החורית על מעלליו של תשוב, ובעיקר מלחמתו בישות הימית אוּלִיקׇמִי בדרכו לבכורה בפנתאון האלים, במסגרת המסכת המיתולוגית המוכרת כ"מחזור כומרבי".
בתקופת התבססות האימפריה החתית בשטח הסורי, מהמאה ה־15 לפנה"ס, ניכר מיזוג זה בהמשך המרכזיות הדתית של העיר חלב ושל אל הסער שלה בפנתאון השושלת השלטת האימפריה.
אל הסער הבכיר של הפנתאון החתי באותה תקופה היה "תשוב מחלב בחתושה".
כלומר, אל הסער הסורי המקורי מחלב היושב בעיר הבירה החתית, חתושה.
בתקופה זה מתקיים כנראה סינקריטיזם מלא בין אלי הסער באזור וגם זוגותיהם.
סינקרטיזם זה תקף גם לגבי אלי סער אהטוליים אחרים שכנראה בעבר שימשו כאלים מקומיים ואומצו אל הפנתאון האימפריאלי, כגון תׇרוּ, תׇרְחֻנְת ו תַרְחֻנְזַה.
חלקם אף הפכו לבני הפמליה של תשוב/הדד.
הפרדה מחודשת בין האלים התרחשה כנראה רק לאחר התמוטטות האימפריה החתית המאה ה־12 לפנה"ס ועלייתן מחדש של הממלכות הארמיות.
אמורו היה אל אכדי המייצג את האמורים בפנתאון האכדי.
בתקופות שונות, אימץ אמורו את דמותו של הדד ולמעשה פולחנם של שני האלים מוזג, כנראה בעיקר עקב ההשפעה הרבה של תרבות הפולחן של הדד על המרחב האזורי.
אישכור שימש אל הסער בפנתאון השומרי ולמעשה, לא התקיימו זיקות או השפעות בינו לבין הדד, עד להגירה הצפון שמית למוסופוטמיה באלף השלישי לפנה"ס.
השפעתו של הדד על דמותו של אשכר חלה, כנראה בעקבות הופעתו של אדד בפנתאונים של התרבויות המסופוטמיות באותה תקופה.
הקשר הישיר העיקרי שניכר בין שני האלים הוא בשימוש הנפוץ שנעשה לכינויו של הדד בכתב היתדות בשומרוגרמה dIM.
אידאוגרמה זאת בוטאה פונטית בכל תרבות בכינויו המקורי של אל הסער.
הדד מופיע במקרא בעיקר באזכור שמות תאופוריים של מלכים הכוללים את שמו של הדד ושמות מקומות.
הדד האדומי: מזרע המלוכה באדום.
מוזכר כמי שנשלח בידי ה' להיות לאויב למלך שלמה לאחר שהאחרון לא שמר את ברית וחוקי ה'.
על פי הסיפור המקראי, הדד זה התיישב, לאחר תקופת חיים במצרים, בדמשק והקים את שושלת המלוכה שם.
ייתכן שהוא קשור גם לאחד משני מלכים בשם הדד המוזכרים בתולדות המלוכה באדום.
בן־הדד בן־חזאל מלך ארם דמשק שנלחם נגד אחאב מלך ישראל והפסיד מולו.
ארמונותיו הוצתו ונהרסו בתקופת עוזיהו מלך יהודה.
בן הדד בן טברמון: מלך ארם דמשק המאה ה־9. מוזכר במקרא כמי שפלש לממלכת ישראל לבקשת מלך יהודה אסא, בעקבות מלחמת מלך ישראל בעשא.
הדדעזר בן־רחוב מלך צובה: מלך ארם חמת.
עמו נלחם דוד וניצח, כאשר כבש את ממלכות ארם בסוריה.
הדדרימון: זכריה מזכיר שם זה בתיאורו את קינת ירושלים – כקינת הדדרימון בבקעת מגידון.
רבות נכתב על פירוש פסוק זה, בין אם מדובר במקום בשם רימון ליד מגידו, בו עבדו את האל הדד, ובין אם הפניה למסורת האבל של אל ואשרה על היעדרותו של האל בעל לאחר שהפסיד בקרב לאל מות וירד אל השאול.
במקרה זה הדדרימון הוא ככל הנראה כינויו של האל הדד בארם דמשק וההתייחסות היא אמנם למיתוס המוכר במחקר המודרני לגבי בעל מתעודות אוגרית, אולם ייתכן שבמקור סופר על האל הדד.
טברמן בן חזיון: מלך ארם דמשק ואביו של בן־הדד הראשון.
רימון הבארותי: איש שבט בנימין ששניים מבניו היו שרי גדודים בצבאו של אשבעל, בנו של המלך שאול שרצחו אותו והביאו את ראשו לדוד כמחווה.
השנים הוצאו להורג בידי דוד.
לא ברור מוצאו של רימון, אולם אפשר ששמו מעיד על קשר כנעני או ארמי.
בית רימון: בפרשת שליחותו של שר צבא מלך ארם, נעמן, לישראל הזכיר הלה את בית רימון בו התקיימה עבודת פולחן לאל המקומי.
הכוונה כנראה למקדש הדד בדמשק, בשמו הנוסף של הדד – רַמׇן.
גת רימון: יישוב הנזכר במקרא כאחת מערי הלוויים בנחלת שבט דן.
לא ידוע היכן נמצא היישוב.
עין רימון: יישוב שעלה בגורל שבט שמעון.
על פי התיאור בספר נחמיה ייתכן שהיישוב נמצא באזור בית שמש, ליד ירמות וצרעה.
סלע רימון: יישוב בשטח שבט בנימין שהוזכר בפרשת נשות בני יבש גלעד המובסים והמקום אליו נסו אנשי בנימין לאחר פרשת פלגש בגבעה.
לא ברור אם מקור השם הוא בפרי הרימון או באל רמן/הדד, אולם היישובים הנוכחיים שהוזכרו במחקר כאתרים אפשריים למקום היישוב המקראי נקראים ראמון וקובת א־רומנה.
חלק משמעותי מפולחן אלים, הן במקדשים והן מחוצה להם, בבתים פרטיים ובמרחב הציבורי, מתקיים לצד ייצוגים חזותיים קבועים של האלים.
הייצוג הקדום ביותר המוכר להדד, בצפון סוריה הוא שור הבר ומאפיינו הבולט – שתי הקרניים.
עם זאת, הדד לא היה האל היחיד בעל ייצוג זה וגם אבות האלים, אל ודגון ייצוגו בשוורים.
"שור" היה אף אחד משמותיו של "אל", ונראה שחיה חשובה ומרשימה זאת בתרבות האנושית שימשה סמל אלוהות כללית, לצד עוצמה ופריון.
עם התגבשות פולחן הדד בסוף האלף השלישי לפנה"ס ותחילת האלף השני לפנה"ס התגבשו גם סממנים חיצוניים מזהים לאל.
סממנים אלה אינם מחייבים כולם ולעיתים מופיעים רק חלק מהם, כלומר, נראה שהייתה מידה של חופש אמנותי בייצוג האל.
המרכיבים השכיחים ביותר של הדד היו כדלקמן:
בעל כתר קרניים (2–4 קרניים).
עומד על שור, או מניח את אחת מרגליו על השור.
לעיתים הקרובות עמידתו מוצגת כעמידת ניצחון – רגל אחת מורמת על ראש השור.
לעיתים סמל השור מופיע לצידו ולא תחת רגליו.
מחזיק בידו האחת חנית מופנית כלפי מטה שחלקה האחורי נראה כקלשון דו־חודי בדמות ברקים.
בידו השנייה מניף אלה (אותה אלה באמצעותה הרג את האל ים), או גרזן דו־להבי (בפולחן המאוחר יותר, ככל הנראה בעקבות השפעה אנטולית).
לעיתים בולטת בחגורתו הרחבה חרב קצרה.
בחלק מהמקדשים הופיע הדד רוכב על מרכבת מלחמה עם כלי המלחמה שלו.
נראה שייצוג זה יוחד לבקשת עזרה ממנו לניצחון בקרב.
הדה אורן (14 באוקטובר 1935 – 9 בספטמבר 2008) הייתה מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית.
אורן נולדה בנתניה, ומגיל צעיר ועד מותה ב-2008 התגוררה בקיבוץ אשדות יעקב איחוד.
היא למדה חינוך גופני בסמינר הקיבוצים (1960–1962), מחול בבית הספר הגבוה ללימודי כוריאוגרפיה בפריז (1962–1964), והשתלמה, בין היתר, אצל אלווין ניקולאי ומוריי לואיס בניו-יורק (1974–1975).
שיא פעילותה כיוצרת היה בין שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-90 בישראל.
היא נמנתה עם צוות הכוריאוגרפים הראשון שיצר ללהקת המחול הקיבוצית ויצירותיה הוצגו בהופעות הלהקה ברחבי הארץ ובעולם.
היא יצרה שתי עבודות עבור להקת בת שבע 2; ובאופן עצמאי יצרה כוריאוגרפיות לרות אשל, תמרה מיאלניק ולרקדנים מרינה וולדימיר פיליק.
מסוף שנות ה-80 אורן פעלה להקים להקת מחול מקצועית, עצמאית, שבסיסה בעמק הירדן.
להקת עמק הירדן העלתה מספר ערבי מחול לאורך שנות ה-90.
ב-1975 הקימה יחד עם אשרה אלקיים רונן מרכז ללימוד מחול בעמק הירדן, אותו ניהלה אורן במשך שנים רבות.
המרכז, אשר ממשיך בפעילותו עד היום, חינך דורות של רקדנים ובהם גם כוריאוגרפים לעתיד כגון נעה דר ועדי שעל.
לצד פעילותה המקצועית, יצרה אורן במהלך השנים גם מחולות לטקסי החגים בקיבוץ, בניסיון לשלב את השאיפות היצירתיות שלה עם המחויבות לחיי הקהילה, ומתוך רצון להפיח רוח אמנותית פרשנית במסורות היהודיות.
הדה אורן נפטרה בשנת 2008 והובאה בבית העלמין המשותף לקיבוצים אשדות יעקב איחוד ומאוחד.
על מצבתה נכתב: "וכמו ענן, להתגשם מעל חלקת שדה ריקה".
בשנת 2017 הציגה האמנית הילה בן ארי את התערוכה "תנועה בין קווים שבורים – מחווה להדה אורן" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
הפרויקט נוצר בעקבות מחקר מקיף בגוף העבודה של הדה אורן וכלל מיצב וידאו רב-ערוצי של בן ארי בהשראת עבודותיה של אורן ותצוגה ארכיונית שחשפה לציבור פרקים נבחרים מיצירתה של הכוריאוגרפית המנוחה.
הדו"ח היומי (נקראת גם הדו"ח היומי VIP בעונות VIP של "האח הגדול" ושל "הישרדות") היא תוכנית מגזין יומית בנושא תוכניות מציאות ("הישרדות" ו"האח הגדול") ובנושאי תרבות, בהנחיית קובי מחט, ששודרה החל מהעונה ה-9 של "האח הגדול" בערוץ 13. התוכנית ירדה מהאוויר ב-2020 בעקבות קיצוצים בערוץ, וחזרה לשידור ב-2021
המגזין עוקב אחרי מה שקורה בכל יום בבית האח הגדול ומחוצה לו.
בכל תוכנית מתארחים דיירי עבר שונים או אישיות מפורסמות המשמשים כפאנליסטים הנקראים "אחיינים".
כאשר משודר המגזין במהלך עונה של "האח הגדול" מתראיין מודח מהתוכנית שהודח יום קודם לתוכנית.
המגזין עלה במאי 2018 עם עליית העונה התשיעית של "האח הגדול" והראשונה ברשת 13. בכך הוא החליף למעשה את התכנית "הערב", שהוגשה גם כן על ידי מחט ובר זוהר וירדה עקב רייטינג נמוך מהמצופה.
לאחר סיום העונה התשיעית של "האח הגדול" המשיך המגזין להיות משודר ועסק כול כולו בעיניי התרבות והבידור בישראל.
בעקבות עליית עונת ה-VIP השלישית של "האח הגדול" שונה שם המגזין ל"הדו"ח היומי VIP" ולאחר סיום העונה שונה השם בחזרה.
בעקבות מיזוג רשת וערוץ עשר, החל מ-16 בינואר 2019 עברה המגזין מהשעה 15:30 לשעה 15:00 על מנת להישאר באורך של שעה.
החל מה-22 באוקטובר 2019 עברה לשדר בשעה 16:00 כדי להחליף את הכל כלול שיצאה לפגרה.
החל מחודש נובמבר 2019 משודרת התוכנית בשעה 16:10, כאשר התוכנית טרמינל עברה לשדר ב-15:30, "כותרות היום" משודרת מ-16:00, ואילו מיד לאחר "הדו"ח היומי" משודרת "החדשות עם יעקב אילון" ב-16:55.
שידורה של התוכנית הופסק ב-7 באפריל 2020 בעקבות קיצוצים ברשת 13.
ב-2021, חזרה התוכנית לשידור אחרי שנה של הפסקה, ומשודרת לפני חדשות היום
הדו-קרב האחרון הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן ודרמה היסטורית, בבימויו של רידלי סקוט.
מבוסס על הספר "הדו-קרב האחרון: הסיפור האמיתי של משפט בקרב בצרפת של ימי הביניים" מאת אריק ג'ייגר, התסריט נכתב על ידי בן אפלק, מאט דיימון וניקול הולופצנר.
דיימון מככב בתפקיד הראשי לצד אדם דרייבר וג'ודי קומר, עם אפלק בתפקיד משני.
הסרט תוכנן לצאת בבתי קולנוע מובחרים ב-25 בדצמבר 2020, לפני שהוחלט לדחות את צאתו לאקרנים ל-8 בינואר 2021. בהמשך, התאריך נדחה ל-15 באוקטובר 2021.
על פי מגזין Variety, הסרט הוא סיפור אפוס של בגידה וצדק, המסופר משלוש נקודות מבט שונות: שני אבירים (דיימון ודרייבר) שהקשר ביניהם נבחן תחת נושא הבגידה ואישה צעירה אשר נאלצת לנווט באכזריות המדכאת של התרבות בה היא חיה על מנת לשרוד.
הסרט מבוסס על הרומן הדו-קרב האחרון: סיפור משפט אמיתי של לחימה בצרפת של ימי הביניים (The Last Duel: A True Story of Trial by Combat in Medieval France), שנכתב על ידי אריק ג'ייגר בשנת 2004 שעסק בדו-קרב האחרון שהוכר רשמית בצרפת.
אריק ג'ייגר (שנולד ב-27 באפריל 1957) ידוע כמבקר ספרות אמריקאי ומתמחה בספרות מימי הביניים.
הוא פרופסור במחלקה לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בוגר מכללת קלווין בשנת 1979 ובוגר אוניברסיטת מישיגן בשנת 1987 שגם לימד באוניברסיטת קולומביה וכתב ספרות על אבירי ימי הביניים.
הספר מגולל את סיפור המשפט מ-29 בדצמבר 1386 בלחימה בין האביר מנורמנדי ז'אן דה קארוז' לבין ז'אק לה גרי.
קארוז' האשים את לה גרי באונס של אשתו מרגריט דה קארוז', בינואר ופנה למלך שארל השישי בבקשה לערער על ההחלטה שניתנה על ידי הרוזן פייר ד'אלנקון, שלדעת קארוז' העדיף את לה גרי.
כל לוחם שעדיין חי בסוף הדו-קרב יוכרז כמנצח כסימן לרצון האל.
אם ז'אן דה קארוז' היה מפסיד בדו-קרב, מרגריט דה קארוז' הייתה נשרפת על המוקד כעונש על האשמתה הכוזבת.
גרסה מקוצרת של הספר נקראה על ידי רוברט גלניסטר ברדיו BBC כ"ספר השבוע" בין יום ה-10 ל-14 בינואר 2005.
"הדו-קרב האחרון", סרט תיעודי המבוסס על הספר וכולל הערות של ג'ייגר שודר על ידי ערוץ BBC Four כחלק מעונה שקשורה לימי הביניים ב-24 באפריל 2008.
ביולי 2019 דווח שבן אפלק ומאט דיימון יככבו, יכתבו יחד ויפיקו עיבוד לרומן, כשרידלי סקוט מביים.
ג'ודי קומר לוהקה לתפקיד מרגריט דה קארוז'.
הצילומים החלו באירלנד במרץ 2020 ותחילה הסרט תוכנן לצאת במהדורה מוגבלת בחג המולד 2020 לפני שייצא לאקרנים ברחבי העולם באוקטובר 2021.
פרק ראשון - האמת על פי ז'אן דה קארוז'
לאחר שירותו במלחמת מאה השנים, ז'אן דה קארוז' וחברו, האדון ז'אק לה גרי נשבעים אמונים לרוזן פייר ד'אלנסון, שזכה בתואר האדון של ז'אן על ידי בן דודו, המלך שארל השישי.
ז'אק מודיע מאוחר יותר לז'אן כי פייר הורה לוואסלים החדשים שלו לשלם היטלי מלחמה והסכים לבקש סליחה בשמו של ז'אן כאשר דה קארוז' מסביר שחסר לו הסכום המבוקש.
כדי לשקם את כספיו, ז'אן מתחתן עם מרגריט דה ת'יבוויל, מקבל נדוניה גדולה וזכויות על אחוזות יקרות ערך רבות.
פייר, לעומת זאת, כבר העניק חלקת אדמה אחת לז'אק.
כאשר ז'אן תובע שהקרקע תינתן לו, המלך שארל דוחה את התביעה.
פייר מגיב בכך שהוא ממנה את ז'אק לאדון מבצר שמשפחתו של ז'אן החזיקה בו במשך דורות.
מסע צבאי בסקוטלנד מותיר את ז'אן אביר בעל אומץ אך במצב של פשיטת רגל.
כשהוא חוזר הביתה מביקור בפריז, מרגריט מספרת לו שז'אק אנס אותה כשהייתה לבד בבית.
ביודעו כי פייר מגן על ז'אק, ז'אן מחליט לאתגר אותו לדו-קרב עד המוות, בקשה ששארל השישי נעתר.
פרק שני - האמת על פי ז'אק לה גרי
ז'אק זוכה באמונו של פייר על ידי שימוש בידע שלו בחשבונאות כדי לארגן את הכספים של הרוזן, מה שמקנה לו תפקיד בחצר.
במפגש עם מרגריט, ז'אק מתאהב בה ומשתכנע שהיא אוהבת אותו לאחר שהיא מראה לו טוב לב.
בזמן שז'אן נעדר, אמו לוקחת את המשרתים לעזור לה בסידורים, ומשאירה את מרגריט לבד.
משרתו של ז'אק דופק על הדלת וטוען שסוסו איבד את פרסת הברזל שלו.
היא מאפשרת לו להיכנס, אבל אחריו עוקב במהירות ז'אק, שמצהיר בכנות על אהבתו למרגריט.
היא מתעקשת שהיא נשואה ומצווה עלי שניהם לעזוב.
במקום זאת, ז'אק עוקב אחרי מרגריט כשהיא מורידה את נעליה, חוזרת למעלה ונכנסת לחדר השינה שלה, שם הוא לכאורה משכנע אותה לקיים יחסי מין.
לפני היציאה, הוא מייעץ לה לא לספר לבעלה.
בהתייעצות עם כומר, ז'אק מבקש סליחה על פשע הניאוף.
כעבור זמן מה, פייר מודיע לז'אק שז'אן מאשים אותו באונס של מרגריט, דבר שהוא מכחיש, וקובע כי אף על פי שהיא מחתה שזה היה בניגוד לרצונה.
למרות ניסיונו של הרוזן להפעיל את סמכותו, בהכרזה על ז'אק חף מפשע, ז'אן מערער בעניינו ישירות למלך שארל ומבקש דו-קרב עד המוות.
ז'אק מקבל את האתגר של ז'אן.
פרק שלישי - האמת על פי הגברת מרגריט
הנישואים של מרגריט וז'אן הופכים לחוצים בגלל הכישלון שלה להיכנס להיריון.
לאחר הפגישה עם ז'אק, מרגריט מודיעה לחבריה שהיא הראתה לו טוב לב רק כדי לנסות לזכות בחסד בית המשפט.
כאשר ז'אן עוזב לסקוטלנד, הוא מצווה עליה לא לעזוב את הטירה או להכניס אף אחד.
אמו של ז'אן לוקחת איתה את כל המשרתים לשליחות למרות פקודתו של ז'אן.
ז'אק מופיע עם משרת שמתעתע במרגריט כדי לתת להם להיכנס.
ז'אק מצהיר בגאווה על אהבתו למרגריט; הוא נכנס בכח לחדר השינה שלהם שם הוא אונס באלימות את מרגריט.
כשבעלה של מרגריט חוזר, היא מספרת לו מה קרה; לאחר שאלה אלימה האם היא דוברת אמת, ז'אן משתכנע שז'אק אנס את מרגריט כדי להעליב אותו במיוחד, ומתעקש שמרגריט תקיים איתו יחסי מין כדי שז'אק לא יהיה "הגבר האחרון שהכיר אותה".
במשפטו של ז'אק שישה חודשים לאחר מכן, מרגריט בהריון נחושה שהיא דוברת אמת, בעוד שבית המשפט מרמז שז'אק הוא אבי ילדה.
שארל השישי נעתר לבקשתו של ז'אן לדו-קרב עד המוות.
מרגריט מתעמתת עם ז'אן על כך שלא אמר לה שהיא תישרף בחיים אם ייכשל.
מרגריט יולדת את בנה ימים לפני שהדו-קרב אמור להתקיים.
הדו-קרב מתחיל עם ז'אן וז'אק מתנצחים עד ששני הגברים נופלים מסוסיהם ונלחמים על הקרקע.
ז'אן נדקר אך בסופו של דבר מצליח להצמיד את ז'אק.
הוא דורש מז'אק הודאה או שיעמוד בפני קללה, אבל ז'אק טוען לחפותו, מתוך אמונה אמיתית שהוא לא אנס אותה; ז'אן הורג אותו.
ז'אן מתגאה בתפארת הניצחון שלו בעוד מרגריט צופה בשקט מאחור.
ז'אן מת בלחימה במסעות הצלב כמה שנים מאוחר יותר בעוד מרגריט המשיכה לנהל את אחוזתו וחיה בשלום במשך שלושים שנים לאחר מכן עד למותה, ולא נישאה שוב.
מאט דיימון בתפקיד ז'אן דה קארוז'
אדם דרייבר בתפקיד ז'אק לה גרי
ג'ודי קומר בתפקיד מרגריט דה קארוז'
בן אפלק בתפקיד פייר ד'אלנסון
הארייט וולטר בתפקיד ניקול דה בוצ'אר
נתניאל פרקר בתפקיד סר רוברט ד'ת'יבוויל
סם הזלדין בתפקיד ת'ומין דו בואה
מייקל מקלהטון בתפקיד ברנרד לאטור
תחילה הוכרז על הפרויקט ביולי 2015, כאשר פרנסיס לורנס תכנן לביים את הסרט, ושון גרנט כתב את התסריט, אולם לא הוכרז על התפתחות נוספת בנושא, וזכויות הסרט בסופו של דבר בוטלו.
רק ביולי 2019 הוכרז כי רידלי סקוט מתכנן לביים את הסרט עם בן אפלק ומאט דיימון שאמורים לככב, כמו גם לכתוב את התסריט עם ניקול הולופצנר.
כאשר אולפני וולט דיסני החזיקו בזכויות על הסרט כתוצאה ממיזוג דיסני-פוקס, לא היה ידוע אם החברה תפיק את הסרט בשל הנושא שלו, אולם במערכת דדליין הוליווד כתבו כי "כל אולפן בעיר חיכה" לאפשרות שדיסני תמכור את הזכויות.
בספטמבר ג'ודי קומר נכנסה למשא ומתן להצטרף לצוות השחקנים.
ליהוקה אושר בחודש הבא, כאשר אדם דרייבר נכנס למשא ומתן להצטרפות לסרט, לאחר שאפלק בחר למלא תפקיד משני אחר.
ליהוקו של דרייבר אושר בנובמבר, כאשר דיסני אישרה שהיא תפיץ את הסרט על ידי קביעת תאריך שחרור לסרט.
הארייט וולטר צורפה לצוות בפברואר 2020.
הצילומים החלו ב-14 בפברואר 2020 בדורדון, צרפת.
הצילומים תוכננו להתקיין גם במחוז מית', דבלין, מחוז ויקלו וטירת קאהיר במחוז טיפררי, אירלנד בחודש מרץ.
אלא שהצילומים נדחה בגלל התפשטות מגפת COVID-19.
מכיוון שהצוות היה על סף חידוש הצילומים בבארז'ה-לה-שאטל, בורגונדי, צרפת, הודיעה דיסני ב-13 במרץ 2020 כי ההפקה תיסגר "לזמן קצר", בשל חששות להידבקות צוות השחקנים לאור ההכרזה על COVID-19 כמגפה עולמית.
בסופו של דבר הושלמו הצילומים באוקטובר 2020.
הסרט היה אמור לצאת במהדורה מוגבלת ב-25 בדצמבר 2020, לפני שיוקרן בתפוצה נרחבת ב-8 בינואר 2021. אך בהמשך נודע כי ייצא ב-15 באוקטובר 2021.
הדו-קרב האחרון: הסיפור האמיתי של משפט בקרב בצרפת של ימי הביניים הוא ספר מאת הסופר האמריקאי אריק ג'אגר משנת 2004, שעסק בדו-קרב האחרון שהוכר רשמית בצרפת.
הספר מגולל את סיפור המשפט שנערך ב-29 בדצמבר 1386 והדו-קרב בין האביר הנורמני ז'אן דה קארוז' לבין ז'אק לה גרי.
קארוז' האשים את לה גרי באונס אשתו מרגריט דה קארוז', ששם נעוריה היה דה תיבוויל, בינואר הקודם ופנה למלך שארל השישי בבקשה לערער על ההחלטה שניתנה על ידי הרוזן פייר ד'אלנקון, שלדעת קארוז' העדיף את לה גרי.
אם ז'אן דה קארוז' היה מפסיד, מרגריט דה קארוז' הייתה נשרפת על המוקד כעונש על האשמתה השקרית.
במאות מאז מותו של לה גרי המקרה הפך לאגדה תרבותית חשובה בצרפת והאשמה או חפותם של משתתפיה היו מקור לוויכוח גדול בקרב היסטוריונים ומשפטנים.
גרסה מקוצרת של הספר הוקראה על ידי רוברט גלניסטר ברדיו BBC כ"ספר השבוע" בין 10 בינואר ל-14 בינואר 2005.
"הדו-קרב האחרון", סרט תיעודי דרמטי המבוסס על הספר וכולל הערות של ג'אגר שודר על ידי BBC Four כחלק מעונה על ימי הביניים ב-24 באפריל 2008.
ביולי 2019 דווח שבן אפלק ומאט דיימון יכתבו, יפיקו ויככבו בעיבוד קולנועי לרומן, אותו רידלי סקוט אמור לביים.
ג'ודי קומר תככב בתפקיד מרגריט דה קארוז'.
הצילומים התרחשו בצרפת בפברואר ומרץ 2020 ואמורים להתחדש באירלנד.
הסרט אמור היה במקור לצאת במהדורה מוגבלת ב-25 בדצמבר 2020, לפני שיופץ לאקרנים ב-8 בינואר 2021. עם זאת, כתוצאה ממגפת COVID-19, תאריך הקרנת הבכורה נדחה ל-15 באוקטובר 2021.
הדגל הלסבי הוא דגל המשמש לסמל של הקהילה הלסבית בעולם.
מאז 1999, עיצובים רבים הוצעו ושומשו אם כי למרות שקיימות העדפות אישיות, אף עיצוב לא התקבל על ידי הקהילה כדגל הרשמי.
הדגל הלסבי הלאבריסי נוצר בשנת 1999 על ידי המעצב הגרפי שון קמפבל, ופורסם ביוני 2000 במהדורת פאלם ספרינגס של גיליון הגאווה "Gay and Lesbian Times".
העיצוב כולל לאבריס, סוג של גרזן כפול, מונח על המשולש השחור ההפוך, על רקע סגול.
בין תפקידיו, הלאבריס נקשר כנשק ששימש את האמזונות המיתולוגיות.
בשנות ה-70 הלאבריס אומץ כסמל להעצמה על ידי הקהילה הפמיניסטית הלסבית.
נשים שנחשבו לאסוציאליות (לא חברתיות) על ידי הרייך השלישי משום שהן לא תואמות את האידיאל הנאצי של אישה, שכלל נשים הומוסקסואליות, נדונו למחנות ריכוז ולבשו תג משולש שחור הפוך כדי לזהותן.
מספר לסביות השיבו את הסמל כשגברים הומוסקסואלים השיבו את המשולש הוורוד (לסביות רבות השיבו גם את המשולש הוורוד אם כי לסביות לא נכללו בסעיף 175 לחוק הפלילי הגרמני).
הצבע הסגול נקשר ללסביות באמצעות שירתה של סאפפו.
הדגל הלסבי "הוורוד" מורכב משישה גוונים של צבעים אדומים וורודים שבמרכזם פס לבן.
העיצוב נגזר מדגל הליפסטיק שכולל סימן נשיקת שפתיים אדומות והוצג בבלוג This Life Lesbian Life בשנת 2010, אשר מייצג "נשים הומוסקסואליות בעלות ביטוי מגדרי נשי יותר" אך לא אומץ באופן נרחב.
עם זאת, הגרסה הוורודה ללא סימון נשיקה משכה שימוש רב יותר.
לעומת זאת, בקרב הקהילה הלסבית הרבה נמנעו משימוש בדגל הליפסטיק וגרסאותיו מכיוון שדווח שהמעצבת שלו הגיבה בבלוג (שנמחק מאז) תגובות המביעות גזענות, ביפוביה וטרנספוביה.
הדגל הלסבי ה-"כתום-ורוד" על פי דוגמת הדגל הוורוד בן שבעת הפסים הוצג בטאמבלר בשנת 2018, עם צבעים כתומים כהים המייצגים 'אי התאמה מגדרית", כתום ל-'עצמאות', כתום בהיר ל-'קהילה', לבן עבור 'יחסים ייחודיים לאישה', ורוד ל-'שלווה ושלום', ורוד מאובק ל-'אהבה ולמין', וורוד כהה ל-'נשיות'.
הדגל נועד לכלול גם נשים טרנסג'נדריות.
גרסת חמשת הפסים נגזרה מהדגל מאז 2018. העיצוב הכתום-ורוד הוצג במקור בשנת 2016 כדגל בוצ'ה ופמית בעודה ארבע שנים לאחר מכן התעוררה מחלוקת בשנת 2020 לגבי מי יצר את הדגל הכתום-ורוד.
הדגל הצהוב הוא סרט דרמה גרמני משנת 1937, בבימויו של גרהרד למפרכט ובכיכובם של האנס אלברס, אולגה צ'כובה ודורותיאה וויק.
תפאורות הסרט עוצבו על ידי הבמאי האמנותי לודוויג רייבר.
הרפתקן העונה לשם פיטר דירקסן, נוסע לדרום אמריקה כדי להדריך משלחת לג'ונגל.
עם זאת, כאשר הספינה נמצאת בהסגר הוא מאמין שהוא חלה בקדחת חמורה.
הוא לא מלווה את הטיול, שנתפס בבעיות גדולות.
מאוחר יותר הוא מסוגל להציל את הניצולים, כולל העיתונאית האמריקאית הלן רודר שהוא מאוהב בה.
האנס אלברס בתפקיד פיטר דירקסן
אולגה צ'כובה בתפקיד הלן רודר – עיתונאית אמריקאית
גוטהרט פורטלוף בתפקיד אלפרד גסקיוס – פלנטגנביצר
רודולף קליין רוג' בתפקיד קפיטן אליס
ארתור שרדר בתפקיד בנטלי, ארסטר אופיסייר
הרברט גרנוט בתפקיד ד"ר רוסבי, ארט
היינץ אוולט בתפקיד טובי, סטיוארד
אריברט וושר בתפקיד תחנת רמון אורוודה – קומנדנט הסגר
אלכסנדר אנגל בתפקיד ד"ר מרטינז – ארט – הסגר-סיון
הוגו ורנר-קהל בתפקיד ד"ר פרס, ורטרואנזרט דר גוברן
הדגשת תחביר או צביעת תחביר היא תכונה של עורכי טקסט המשמשים לתכנות, סקריפטים או שפות סימון, כגון HTML.
הדגשת תחביר מציגה טקסט, במיוחד קוד מקור, בצבעים שונים ובגופנים בהתאם לקטגוריית המונחים וכללי התחביר.
תכונה זו מאפשרת כתיבה בשפה מובנית כגון שפת תכנות או שפת סימון שכן מבנים ידועים ושגיאות תחביר נבדלים מבחינה ויזואלית.
תכונה זו משמשת גם בהקשרים רבים הקשורים לתכנות (כגון מדריכי תכנות), בצורה של ספרים צבעוניים או אתרי אינטרנט מקוונים כדי להקל על הבנת קטעי קוד עבור הקוראים.
הדגשה אינה משפיעה על משמעות הטקסט עצמו; אלא הוא מיועד רק להקל על קורא אנושי.
הדגשת תחביר היא סוג של סימון משני, מכיוון שהדגשים אינם חלק ממשמעות הטקסט, אלא משמשים לחיזוקו.
חלק מהעורכים משלבים גם הדגשת תחביר עם תכונות אחרות, כמו בדיקת איות או קיפול קוד, ככלי עזר לעריכה שאינם חיצוניים לשפה.
הדגשת תחביר היא אסטרטגיה אחת לשיפור הקריאות וההקשר של הטקסט; במיוחד עבור קוד המשתרע על מספר עמודים.
הקורא יכול להתעלם בקלות מחלקים גדולים של הערות או קוד, תלוי מה שהם מחפשים.
הדגשת תחביר מסייעת גם למתכנתים למצוא שגיאות בתוכניות שלהם.
לדוגמה, רוב העורכים מדגישים מחרוזות מיליליות בצבע שונה.
כתוצאה מכך, זיהוי חוסר במפריד הרבה יותר קלה בגלל צבעים מנוגדים של הטקסט.
התאמת סוגרים (Brace matching) היא תכונה חשובה נוספת בקרב עורכים פופולריים.
זה מאפשר לך לראות אם הסוגר הושאר בחוץ או לאתר את התאמת הסוגר שהסמן נמצא בו על ידי הדגשת הצמד בצבע אחר.
מחקר שפורסם בכנס PPIG העריך את ההשפעות של הדגשת תחביר על הבנת תוכניות קצרות, ומצא כי נוכחות הדגשת תחביר מפחיתה משמעותית את הזמן שלוקח למתכנת להפנים את הסמנטיקה של תוכנית.
בנוסף, נתונים שנאספו ממעקב עיניים במהלך המחקר העלו כי הדגשת תחביר מאפשרת למתכנתים להקדיש פחות תשומת לב לרכיבים תחביריים סטנדרטיים כגון מילות מפתח.
עורכי טקסט מסוימים יכולים גם לייצא את הסימון הצבעוני בפורמט המתאים להדפסה או לייבוא לעיבוד תמלילים ולסוגים אחרים של תוכנת עיצוב טקסט; למשל כגרסת HTML, צבעונית LaTeX, PostScript או RTF של הדגשת התחביר שלה.
ישנן מספר ספריות תחביר או "מנועים" בהן ניתן להשתמש ביישומים אחרים, אך אינן תוכניות שלמות בפני עצמן, למשל סיומת ה-Generic Syntax Highlighter (GeSHi ) עבור PHP.
עבור עורכים התומכים ביותר משפה אחת, המשתמש יכול בדרך כלל לציין את שפת הטקסט, כגון C, LaTeX, HTML, או שעורך הטקסט יכול לזהות אותה באופן אוטומטי על בסיס סיומת הקובץ או על ידי סריקת תוכן הקובץ.
זיהוי שפה אוטומטי זה מביא לבעיות אפשריות.
לדוגמה, משתמש עשוי לרצות לערוך מסמך המכיל:
יותר משפה אחת (למשל בעת עריכת קובץ HTML המכיל קוד JavaScript מוטבע),
שפה שאינה מוכרת (למשל בעת עריכת קוד מקור לשפת תכנות לא ברורה או חדשה יחסית),
שפה שונה מסוג הקובץ (למשל בעת עריכת קוד מקור בקובץ ללא סיומת בעורך המשתמש בסיומות קבצים כדי לזהות את השפה).
במקרים אלה, לא ברור באיזו שפה להשתמש, וייתכן שמסמך אינו מודגש או מודגש באופן שגוי.
רוב העורכים עם הדגשת תחביר מאפשרים לתת צבעים וסגנונות טקסט שונים לעשרות תת-אלמנטים שונים של תחביר.
אלה כוללים מילות מפתח, הערות, הצהרות זרימת בקרה, משתנים ורכיבים אחרים.
מתכנתים לעיתים קרובות מכוונים מאוד את הגדרותיהם בניסיון להציג מידע שימושי ככל האפשר מבלי להקשות על קריאת הקוד.
עורכים מסוימים מציגים גם אלמנטים תחביריים מסוימים בדרכים נעימות יותר מבחינה ויזואלית, לדוגמה על ידי החלפת מצביע כמו -> בקוד המקור בסמל חץ אמיתי (→), או שינוי רמזים לקישוט טקסט כמו /italics/, *boldface*, או _underline_ בתגובות קוד המקור על ידי נטוי אמיתי, מודגש או מצגת מודגשת.
להלן השוואה של קטע קוד C:
עיבוד סטנדרטי הדגשת תחביר/* Hello World */
}בדוגמה ++C, העורך זיהה את מילות המפתח const, auto, int ו-for.
ההערה בהתחלה מודגשת גם באופן ספציפי כדי להבדיל אותה מקוד העבודה.
הדה סטרן, במקור - הדוויג לינדנברג הייתה ציירת אמריקאית, יהודייה ילידת רומניה, חברה פעילה באסכולת הציור של ניו יורק.
יצירותיה נקשרות תכופות לזרם האקספרסיוניזם המופשט והסוריאליזם.
הדה סטרן נולדה בשנת 1910 בבוקרשט, בירת רומניה כהדוויג לינדנברג כבת למשפחה יהודית.
הוריה היו אאוג'ניה לבית וכסלר וסימון לינדנברג, מורה לשפות זרות.
אחיה הבכור והיחיד, אדוארד לינדנברג (1973-1908) נודע לימים כמנצח בפריז.
הדוויג לינדנברג למדה עד גיל 11 בבית הוריה, ואחר כך נשלחה למכון "שואזי- מנגרו" (Institutul de domnişoare „Choisy-Mangâru), בית ספר פרטי לבנות בבוקרשט.
בסוף שנות ה-1920 היא נסעה בתדירות לווינה, בה למדה קורסים לקרמיקה במוזיאון לתולדות האמנות.
ב-1929 היא נרשמה לאוניברסיטת בוקרשט כדי ללמוד את ההיסטוריה והפילוסופיה של האמנות אצל מורים ידועים כמו טודור ויאנו, מירצ'ה פלוריאן ונאיה יונסקו.
ב-1932 לינדנברג התחתנה עם איש העסקים פרידריך (פריץ) שטרן (1982-1905) שנודע מאוחר יותר כפרדריק (פרד) סטאפורד, והפסיקה את לימודיה הפורמליים.
ב-1941 בימי השואה ורדיפות היהודים ברומניה, סטאפורד עזר לה להגר לארצות הברית.
בשנת 1943 התחתנה הדה, שנקראה כבר הדה סטרן, עם האמן סול סטיינברג, מאייר מפורסם בניו יורקר שנולד כמוה ברומניה.
עוד בילדותה אהבה סטרן להישאר בבית כדי לצייר ולקרוא.
את כשרונה האמנותי גילה מקס הרמן מקסי שהמליץ לאביה לשלוח אותה לשיעורי אמנות.
אביה רשם אותה לשיעורי ציור ופיסול אצל פריץ שטורק שהיה באותה תקופה פרופסור בקונסרבטוריון לאמנויות יפות בבוקרשט.
מאוחר יותר בימי הקיץ נסעה הדה לקשיעורים ליצירה בקרמיקה בווינה ולקורסים לציור בפריז, בין השאר בסטודיו של פרנאן לז'ה.
למדה גם למשך שלוש שנים היסטוריה ופילוסופיה של האמנות באוניברסיטת בוקרשט, בלי לסיים.
בשנות ה-1930 ציירה בין היתר סקיצות אופנה ושקלה לפנות ללימודי עיצוב אופנה.
טודור ויאנו כתב בשנת 1938 מאמר בכתב העת "האמנות והטכניקה הגרפית" המוקדש לפיסול הרומני בין המאה ה-19 למאה ה-20 - החל מקרל שטורק ועד להדה שטרן.
אחרי שהציגה בשני סלונים רשמיים בבוקרשט (1932 ו-1931) ובתערוכה אישית לפיסול ואמנות קישוטית באולם מוצרט בבוקרשט,
שלושה פסלים שהציגה בבוקרשט שרדו עד היום.
עם הגעתה לארצות הברית נהנתה הדה סטרן מתמיכתה של פגי גוגנהיים והתחילה להציג בתערוכות.
בינואר 1951 הציגה בגלריה של בטי פארסונס לצד אמנים "זועמים" אמריקאים שהופיעו לצידה גם בתמונת ה"אייקון" במגזין לייף ב-1951. שטרן השתתפה ב-1942 בתערוכה הקבוצתית "First Papers of Surrealism" שהאוצרים שלה היו מרסל דושאן ואנדרה ברטון כעבור שנה הציגה תערוכה אישית בגלריית וייקפילד של בטי פארסונס.
ככל ששהתה יותר בארצות הברית, שנראתה לה "יותר סוריאליסטית מכל דבר שמישהו יכול לדמיין" אמנותה התרחקה מהסוריאליזם.
ב-1963 זכתה סטרן במלגת פולברייט ושהתה בעזרתה בוונציה.
בשובה לניו יורק הצליחה לעמוד בלחצים שהופעלו עליה ליצור סגנון יותר ייחודי "עקבי" ומסחרי.
היא נרתעה מאוד מהרעיון ליצור לעצמה "קריירה" של אמן והעדיפה ללכת לפי רחשי ליבה.
יצירותיה משנות ה-1960 משקפות את עניינה בתחום התפיסה החזותית, הסמיוטית, האקזיסטנציאליזם והמדיטציה.
הדה סטרן דיברה באופן שוטף רומנית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
כמו כן ידעה גם איטלקית וספרדית.
הדהודים היא מיני-סדרת מותחן דרמה אוסטרלית שעלתה לשידור בשירות "נטפליקס" ב-19 באוגוסט 2022.
עלילת הסדרה עוסקת בתאומות הזהות, לני וג'ינה (בגילומה של מישל מונאהן), שחולקות סוד מסוכן, מאז היו קטנות השתיים חיו חיים כפולים בהן החליפו אחת את השנייה לסירוגין בסתר.
סוד שמגיע לשיאו כשבהיותן מבוגרות הן חולקות שני בתים, שני בעלים ובת אחת.
עם זאת, לאחר שאחת האחיות נעלמת, עולמן המושלם נקלע לכאוס מוחלט.
מישל מונאהן – התאומות לני וג'ינה
את דמויותיהן של לני וג'ינה בצעירותן מגלמות התאומות הזהות מדיסון וויקטוריה אבוט.
מאט בומר – ג'ק בק
דניאל סונג'אטה – צ'ארלי דבנפורט
את דמותה של קלאודיה בצעירותה מגלמת לוסי האמונד.
קארן רובינסון – השריף לואיז פלוס
רוזני זייאס – סגנית פולה מרטינז
מייקל אוניל – ויקטור מקלירי
סיליה ווסטון – ג'ורג'יה טיילר
גייבל סוונלנד – מתילדה "מתי" בק
ג'ונתן טאקר – דילן ג'יימס
טיינר ראשינג – מריה מקלירי''
אליס ויליס – מג מאדי ניקולס – נטשה אוניי אמה-אקוורי – בו מקמילן'''
הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי ונסה גאזי, שגם אמונה על הפקתה בפועל לצדם של בריאן יורקי, קווינטון פיפלס ואימוג'ן בנקס.