tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף, החל תכנון החינוך לטווח ארוך: בתחילת שנות ה-70 נקראו מאות אישים לתכנן את החינוך של העשור הבא: הגיל הרך, החינוך היסודי, החינוך התיכון, החינוך המקצועי, החינוך הדתי, החינוך הערבי, החינוך הבלתי-פורמלי והחינוך המיוחד.
המתכננים פעלו בוועדות שונות ובוועדות משנה, והגישו דוחות שהשפיעו על החשיבה החינוכית ועל עיצוב החינוך בעשורים שלאחר מכן.
בעשור הרביעי למדינת ישראל, נמצאה המדינה בתהליך התאוששות ממלחמת יום הכיפורים ועל רקע משבר כלכלי חמור.
עם זאת, מערכת החינוך הישראלית התפתחה מאוד באותן שנים.
משנת 1977 עד 1990 כיהנו בראשות משרד החינוך שני שרים – זבולון המר (ממפלגת המפד"ל) ויצחק נבון (ממפלגת העבודה) – ויציבות פוליטית יחסית זו איפשרה צמיחתה של יזמות בתחום החינוך.
תחילה החיל השר זבולון המר 'חוק לימוד חובה' עד תום כיתה י' ו'חוק חינוך חינם' עד כיתה י"ב.
בזכות כך, עלה שיעור תלמידי י"ב בכ-20 אחוזים מקרב בני השנתון וכן עלה שיעור הזכאים לתעודת בגרות ב-13 אחוזים.
עוד קידם המר את המגמות המקצועיות-טכנולוגיות שטיפחו קודמיו בתפקיד: בסוף ימי כהונתו הגיע שיעור הלומדים בנתיב המקצועי לכ-60 אחוזים מכלל התלמידים בחינוך העל-יסודי היהודי.
בימיו של המר הורשו בתי הספר לגבש שלושה סוגים של תוכניות לימודים: תוכניות חובה, תוכניות בחירה ותוכניות רשות.
עקב כך צמחו בתי ספר ייחודיים, כגון בתי ספר לאמנויות, בתי ספר למדעים ובתי ספר תורניים.
המדיניות החדשה של מתן אוטונומיה רבה יותר לבתי הספר, ביטאה התחזקות של התפיסה הפלורליסטית ושל הגיוון במערכת החינוך בישראל.
מגמה זו נמשכה גם לאחר שהתמנה יצחק נבון לתפקיד שר החינוך והתרבות בשנת 1984. אף על פי שהייתה זו תקופה כלכלית קשה ביותר בישראל, בשנות כהונתו של נבון הוסיפה מערכת החינוך להתרחב והגיעה לכמיליון וארבע מאות אלף תלמידים – לעומת כמיליון ומאתיים אלף תלמידים בתחילת העשור.
ההישג החינוכי הגדול שנחלה מערכת החינוך בעשור זה היה שיעור הלומדים בישראל מקרב כל שכבת הגיל בגילאי 6 עד 17 אשר הגיע ל-93 אחוזים, ועלה על הממוצע ברוב ארצות העולם.
הישג נוסף היה גידול ניכר של החינוך התיכוני הערבי בישראל.
עם זאת, בצד ההישגים, שנות המשבר הכלכלי בישראל העמיקו את הפערים בין קבוצות חברתיות שונות באוכלוסייה ובאו לידי ביטוי גם במישור החינוכי.
בעשור החמישי לישראל השתנו פני מערכת החינוך עקב גידול דמוגרפי ניכר וכן בעקבות עלייה גדולה ארצה ממדינות ברית המועצות לשעבר, שבמסגרתה עלו ארצה למעלה מ-800,000 איש.
כ-25% מן העולים היו ילדים ובני נוער מתחת לגיל 18, רובם נקלטו במסגרות החינוך הממלכתי הכללי.
מאתיופיה עלו כ-27,500 איש, כרבע מאוכלוסיית ילדיהם הופנו לחינוך הממלכתי.
עוד בעשור זה עלו גם כ-100 אלף יהודים מארצות הברית, קנדה, צרפת, אנגליה וארגנטינה.
כל ילדי העולים, מכל הגלויות, קיבלו סיוע חינוכי מיוחד כגון תוספת שעות לימוד ותגבורים; תמיכה ממורות-חיילות ומבנות השירות הלאומי בהכנת שיעורי בית ובארגון פעילויות בלתי פורמליות; ותוכניות ייעודיות להם, דוגמת "פרויקט שלהב"ת" (שילוב עולים באמצעות פעולות חברתיות), "פרויקט ה-75", ו"מועדון חונכים".
משימת הקליטה החינוכית הציבה אתגר ממשי לשרי החינוך שכיהנו בתקופה זו.
תוכניות הלימודים עברו אף הן שינויים.
הושם דגש על לימודי האזרחות כמקצוע חובה בהיקף של יחידת לימוד לבגרות.
החינוך המדעי-טכנולוגי זכה לקידום משמעותי: בשנת 1993 הוכנסו מחשבים לאלפי מוסדות חינוך, כולל לגני הילדים, ונכתבו ספרי לימוד חדשים לכל המגזרים.
משרד החינוך נקט שורה של יוזמות במטרה להקל על האפשרות להשיג תעודת בגרות.
במקביל, קמו ברחבי הארץ בתי ספר ייחודיים מסוגים שונים: בתי ספר לטבע ואמנות, בתי ספר דו-לשוניים ובתי ספר בעלי גישה פדגוגית אחרת כגון בתי הספר הדמוקרטיים, האנתרופוסופיים והפתוחים.
בשנות התשעים, עם התאוששות המשק הישראלי מן המשבר הכלכלי, התאפשרה צמיחה בחלקו היחסי של תקציב משרד החינוך מתקציב המדינה, וחלה השקעה ניכרת במערכת החינוך.
החינוך המקצועי הצטמצם - מוקד החינוך העל-יסודי הועבר לחינוך עיוני לבגרות, כך שלקראת תום עשור זה, כ-50% מתלמידי בתי הספר העל-יסודיים סיימו את לימודיהם עם תעודת בגרות.
חוקים להסדרת פעולתה של מערכת החינוך
חוק לימוד חובה התש"ט-1949: קובע שכל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (גן ילדים או בית ספר) החל מגיל 5 ועד גיל 15, החוק מטיל חובה על הורי הילד לרשום אותו למוסד חינוכי (עצמאי או ממלכתי) ולדאוג להופעתו הסדירה ללימודים עד לסיום גיל חינוך חובה.
החוק אף קובע כי הלימוד במוסדות חינוך חובה יהיה חינם עד לסיום כיתה י"ב.זהו אחד החוקים הראשונים שנחקקו בכנסת הראשונה, בספטמבר 1949. חקיקת החוק הייתה אחד הסעיפים המרכזיים במצעה של מפא"י לקראת הבחירות הראשונות והייתה משאלת לב של דוד בן-גוריון כבר שנים קודם לכן.
החוק נחקק על אף המצב הכלכלי הקשה והדי מלחמת העצמאות שעוד לא לגמרי נמוגו, בשל החשיבות הרבה שבן-גוריון והממשלה ראו בו.
חוק חינוך ממלכתי, התשי"ג-1953: נועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך ולעבור לחינוך ממלכתי.
החוק נחקק בעקבות דיון סוער שנערך ב-13 בפברואר במליאת הכנסת, ובסופו ציוותה הכנסת על הממשלה להכין הצעת חוק לביטול הזרמים המפלגתיים ולהנהגת חינוך ממלכתי בעל שתי מגמות – "אחת דתית ואחת אחרת".
החוק התקבל ב-4 בדצמבר 2000, והיה לחוק הראשון מסוגו בעולם, לאחר שנתקל בהתנגדויות רבות מצד חברי כנסת מהמפלגות הדתיות, ארגוני המורים ומשרד החינוך.
חוק זכויות הסטודנט, התשס"ז-2007: עוסק בהסדרת זכויותיהם של הסטודנטים.
מימון החינוך היסודי והעל יסודי בישראל
מימון החינוך היסודי והעל יסודי בישראל מורכב מארבעה מקורות:
ההוצאה הלאומית בישראל על חינוך גדלה ברבות השנים.
בתחילת שנות ה-80, בעקבות המצב הכלכלי ירדה ההוצאה לכ-8%, אולם בסוף שנות ה-80 שבה ההוצאה ועלתה למעל 8.5% מהתל"ג.
בשנים 1995–1996 הייתה עליה גדולה בהוצאה לחינוך והוא עלה בסוף שנות ה-90 למעל 9% מהתמ"ג.
בהמשך שנות ה-2000 ירד אחוז ההוצאה על חינוך לכ-8.1%.
אחוז ההוצאה הלאומית על חינוך גבוה במדינה יחסית למדינות OECD.
לעומת זאת, ההוצאה לכל תלמיד נמוכה בהשוואה למדינות ה-OECD, בגלל השיעור הגבוה של צעירים במדינת ישראל.
בשנת 2013 היה חלקה של הממשלה במימון החינוך 71% ואת היתרה 29% סיפקו משקי הבית ותרומות.
חלקם של ההורים במימון החינוך גדל בהתמדה משנת 2009 אז עמד חלקו של הציבור במימון על 21.7% בלבד.
בעקבות המחאה החברתית בשנת 2011 והמלצות ועדת טרכטנברג הוחלט על בניית גני ילדים ציבוריים לגילאי 3–4 במגמה להקטין את הנטל על משקי הבית אך גם צעד זה לא בלם את העלייה בשיעור המימון הפרטי הגבוה משמעותית מהמקובל במדינות ה-OECD (כ-16% על פי נתוני שנת 2010).
במונחי כוח קנייה, ההוצאה השנתית לתלמיד בישראל נמוכה משמעותית מביתר מדינות ה-OECD כך ההוצאה לתלמיד בגן ילדים הייתה 3,910 דולר בשנת 2010, לעומת ממוצע ה–OECD שהיה 6,762 דולר.
בחינוך היסודי ההוצאה לתלמיד עמדה על כ-5,800 דולר לעומת ממוצע OECD של כ-8,000 דולרים.
לאורך השנים תקציב משרד החינוך היה השני בגודלו בישראל (אחרי משרד הביטחון), אך בתקציב הדו-שנתי לשנים 2016–2017 הפך משרד החינוך למשרד עם התקציב הגבוה ביותר במדינת ישראל.
בשנת 2017 עמד תקציב מימון החינוך היסודי והתיכון בישראל על סך כ-57 מיליארד ש"ח (כולל תוספות).
בשנת 2017 עמד תקציב מימון החינוך היסודי והתיכון בישראל על סך כ-60 מיליארד ש"ח (כולל תוספות).
המימון של הרשויות המקומיות מסכום אותו מוציאה הרשות המקומית מקופתה, וסכום נוסף אותו מעביר משרד החינוך לרשויות המקומיות לצורך זה.
בשנת 2014 עמד הסכום אותו הוציאו הרשויות המקומיות מקופתן, על כ-6.5 מיליארד ש"ח.
בניגוד למימון הישיר של משרד החינוך, ייעוד התקציב שמגיע מהרשויות המקומיות נקבע לפי שיקול דעת הרשות המקומית.
קיימות הערכות שונות באופן מהותי לגבי גובה תשלומי ההורים עבור החינוך היסודי והתיכון בישראל; בדיון שנערך בוועדת החינוך של הכנסת בשנת 2016, העריך משרד החינוך כי גובה תשלומי ההורים עומד על כ-1.6 מיליארד ש"ח בשנה.
אך מספר חודשים לאחר מכן דיווחה מנכ"לית משרד החינוך, מיכל כהן, על הערכתה כי הסכום עומד על כ-5 מיליארד ש"ח בשנה.
בנוסף, אותה שנה רק כ-70% ממוסדות החינוך דיווחו למשרד החינוך במערכת "אפיק" על תשלומי ההורים שהם גובים.
בישראל מתקיים לאורך השנים פולמוס נרחב בסוגיית תשלומי הורים למוסדות חינוך יסודיים ותיכוניים.
ישנם המתנגדים לחלוטין לגביית תשלום מההורים, מאידך ישנם המתנגדים לאיסור גורף בנושא ותומכים במודלים שונים בהם יתאפשר לגבות תשלום מההורים.
גביית תשלומים מההורים מנוגדת לעקרון "חינוך חינם".
גביית תשלומים מההורים פוגעת ב"שוויון בחינוך".
נימוקים נגד איסור על תשלומי הורים
תשלומי הורים מאפשרים לשפר את מערכת החינוך, ומניעתם תדרדר את איכות מערכת החינוך.
איסור על תשלומי הורים מהווה "שוויון כלפי מטה" – במקום לסייע למוחלשים מונעים מאלו שיש בידם יכולת לכך לקדם את חינוך ילדיהם.
גישה ליברטריאנית המקובלת בארצות הברית ומקודמת בישראל על ידי פורום קהלת גורסת כי אין הצדקה לכפות איסור על תשלומים מכל סוג, וכי יש לכבד בנושא את "האוטונומיה הבית-ספרית" ו"האוטונומיה ההורית".
בעוד מטרת המימון המגיע מרשויות המדינה נקבע בידי הרשויות, ייעודם של תשלומי הורים נתון לרוב בידי הנהלת המוסד ומאפשר לה גמישות חיונית להוביל לשגשוג המוסד והתאמתו לצרכים הספציפיים של תלמידיו.
חלק מהתרומות עבור מוסדות החינוך ניתן בידי פילנתרופים, וחלקו ניתן כתרומה בידי הורים לתלמידים.
למרות ניסיון משרד החינוך לאמוד את סכום כלל התרומות המגיעות למערכת החינוך בישראל, אין עדיין נתונים מהימנים על סך התרומות.
ישנם מוסדות חינוך בהם כברירת מחדל נגבית מההורים מדי חודש 'תרומה' בסכום קצוב, אם כי ההורים רשאים להודיע שאינם מעוניינים לתרום.
מערכת החינוך במגזר הערבי בישראל
עוד מראשיתה נאלצה מערכת החינוך הערבית להתמודד עם קשיים חדשים רבים.
אחד הניגודים המשמעותיים היה בין האוכלוסייה היהודית, העירונית ברובה, לערביי הארץ, אשר ברובם התגוררו בכפרים אשר לא התקיימו בהם מוסדות לימוד ראויים.
בזהות הכפרית של מרבית ערביי ישראל, מצופים הילדים לעזור לפרנסת המשפחה על חשבון לימודיהם.
זאת בניגוד לאוכלוסיית היישוב היהודי, בה הונחלה התפיסה התרבותית לפיה הצטיינות בלימודים מבטיחה עתיד טוב יותר.
הבדלים אלו מתבטאים בחריפותם בנתונים, לפיהם בשנת 1935, בעוד שיעור התלמידים בבתי הספר בין הגילאים 5–15 בקרב המגזר היהודי עמד על שיעור של 81%, הרי ששיעור התלמידים בגיל זה בקרב המגזר הערבי עמד רק על 20%.
מלחמת העצמאות הביאה לכיבוש רוב ארץ ישראל המנדטורית תחת מדינת ישראל.
בתום המלחמה, נסו רבים מתושבי הארץ הערבים לארצות ערב השכנות.
אלו שנשארו נאלצו להתמודד עם זעזועי משנה בהם הגירה פנימית רחבה וכן הגירת משכילים ערבים למדינות זרות.
מצב זה, וכן התפיסה היהודית אשר רווחה באותה תקופה, לפיה ערביי ארץ ישראל מהווים "אויב בפוטנציה", הובילה את המדינה לקחת תחת חסותה את מערכת החינוך במגזר הערבי.
זאת במטרה בין היתר "להכיל את האיום" הנשקף למגזר היהודי.
במהלך הממשל הצבאי (1948–1966) מרבית תוכניות הלימודים למגזר הערבי התבססו על תוכניות הלימודים למגזר היהודי, אשר תורגמו לערבית והועברו על ידי מורים מהמגזר הערבי או מורים יהודים שעלו מארצות ערב.
חרף הקמת "המועצה לחינוך ערבי" בשנת 1952, אשר מטרתה הרשמית הייתה ייעוץ בשאלה איזה תכנים תרבותיים ערבים ראוי להכניס לתוכנית הלימודים, נדמה כי מדובר היה באפקט תעמולתי גרידא אשר נועד להדגיש את שיתוף הפעולה הערבי בקביעת תוכני הלימוד במגזר.
בניגוד לחינוך היהודי, תוכניות הלימודים בחינוך הערבי ביקשו לנטרל את הפן הלאומי מתוכן הלימודים.
הם התמקדו בלימוד פרטים טכניים ובלימודי תרבות אירופה, תוך התעלמות מערכי היסוד התרבותיים הקשורים לחברה הערבית.
למעשה, מטרתה המוצהרת של מערכת החינוך הערבית תחת שלטון ישראל לא הייתה לתרום לפיתוח כישוריהם האקדמיים של התלמידים הערביים, אלא לחנכם לערכי שלום וכן לערכים אשר היו מקובלים על ידי האוכלוסייה היהודית.
מאפיין נוסף ומשמעותי ביותר במערכת החינוך הערבית באותה התקופה היה הפיקוח ההדוק על תוכני הלימוד ועל העוסקים בהוראה.
כאשר חשד כנגד מי מהם בדבר העברת תוכן לימודי "לא ראוי", היה מוביל להעברה מיידית מתפקידם ולסנקציות נוספות, בהתאם לכללי המשטר הצבאי.
בעשור השלישי למדינת ישראל (שנת תשכ"ח עד שנת תשל"ח) עלה באורח ניכר חלקו של החינוך הערבי במערכת החינוך: במשך עשור זה חל גידול של כ-130% במספר התלמידים הערבים בישראל (מכ-70,000 לכ-160,000 תלמידים).
הגידול נבע בחלקו משיעורי הילודה הגבוהים במשפחות הערביות ומהקפדה רבה יותר של הממשל על ביצוע חוק חינוך חובה, אך בעיקר כתוצאה משיפור התנאים הכלכליים של האוכלוסייה הערבית, מהשינויים בתפיסת החינוך בחברה הערבית ובמודעות לחשיבותו של החינוך הפורמלי.
הגידול הניכר בחינוך הערבי – משיעור של עשירית ממערכת החינוך לכמעט שישית מהמערכת – חייב היערכות חדשה ומשאבים חינוכיים משמעותיים.
אולם, ההיערכות לא הייתה מספקת והמשאבים לא תמיד ניתנו.
ביטולו של המשטר הצבאי בשנת 1966 הוביל מבחינות מסוימות להקלה בקשיים מולה ניצבה מערכת החינוך הערבית.
מחד, האוכלוסייה הערבית הישראלית נתפסה כפחות מאיימת על תושבי ישראל היהודים, ועל כן ניתן לה חופש פעולה מוגבר מבעבר, כאשר ביטוי לכך הוא ביטול הצורך באישור ביטחוני כתנאי להסמכת מורים במגזר.
מאידך, מלחמת ששת הימים והקשר החדש של ערביי ישראל עם ערביי יהודה ושומרון ושאר מדינות ערב הוביל לראשונה להיווצרותו של מעמד משכילים רחב בחברה הערבית, אשר נוכח לדעת כי חרף השיפור במערכת החינוך הערבית, היא עודנה מפגרת בהרבה לאחר הישגי מערכת החינוך היהודית.
כתוצאה מתחושה זו, אשר זכתה להד אף בקרב בכירים במערכת החינוך היהודית, פורסמו בשנת 1975 המלצות ועדת פלד, אשר בהן לראשונה התקיים (באופן הצהרתי) שוויון בהתייחסות לתלמידים הערבים ולתלמידים היהודים.
כמו כן לראשונה הוכר הקשר בין ערביי הארץ לשפתם ולתרבותם.
ניסיונות נוספים בשנים האחרונות, החל משנות ה-90 ואילך לצמצום הפערים בין המגזרים, כללו בתוכם החלה הדרגתית של חוק חינוך חובה חינם בקרב גילאי 3 ו-4, וכן את תוכנית החומש במערכת החינוך, אשר ביקשה לפעול לקידום ההישגים הלימודיים והחינוכיים של תלמידי מערכת החינוך הערבית והדרוזית, ואשר יישומה החל בשנת 1999.
עם זאת, נכון לאוקטובר 2003, חרף עלייה בשיעור של כ-4% בזכאים לתעודת בגרות בקרב תלמידי המגזר, עדיין קיימים בין מערכות החינוך.
בין הסיבות לפער זה ניתן למנות הן מימון נמוך לבתי הספר הערביים ביחס לבתי הספר היהודים, והן חוסר השקעה בתשתיות לשימוש מערכת החינוך.
סיבה נוספת להבדל ברמת ההישגים של התלמידים הערבים לעומת זו של התלמידים היהודים נעוצה בתכני הלימוד, אשר רבים מהם עודם מועתקים מתוכניות הלימוד למגזר היהודי, ואינן מותאמות לתלמידים מהמגזר הערבי.
כמו כן, עם עליית כוחו של המגזר המשכיל בקרב ערביי הארץ, החלה להתגבר הדרישה לאוטונומיה חינוכית, אשר הדוגלים בה מבקשים לאמצה כדי לחזק את הקשר של ערביי ישראל עם תרבותם וארצם.
לטענת אלו, אחד הגורמים להישגים הנמוכים של התלמידים בקרב ערביי ישראל ביחס ליהודים נובע מחוסר האוטונומיה החינוכית ומהניסיון "להלביש" על התלמידים הערביים מערכת חינוכית ותרבותית אשר זרה להם במאפייניה ובתכניה.
לטענת אלו, אימוץ אוטונומיה חינוכית, יחד עם מתן תקציבים הולמים, יעניק לתלמידים הערביים הזדמנות שווה לתלמידים היהודיים בישראל, ויקפיץ את הישגיהם בצורה דרסטית.
רפורמה בהגדרתה היא הליך שבו מתבצע שינוי הנובע מצרכי הארגון כגון צמצום בכוח אדם, הליך של הפרטה או מתוך מניעים הקשורים בסביבה הארגונית בו מצוי הארגון כגון, הכנסת אמצעים טכנולוגיים לשיפור התפוקה הארגונית וכיוצא באלו.
להליך שלך רפורמה עשויים להיות מתנגדים ותומכים.
אופלטקה טוען שכל רפורמה נובעת מזיהוי צרכים, הזדמנות לדיון ציבורי על ערכים, בחינת חלופות, בניית הסכמות על סדרי עדיפויות, רתימה של בעלי עניין, התמודדות עם התנגדויות, פיתוח אסטרטגיות פעולה וכדומה.
מנגד עומדים כוחות בולמים כמו: התנגדויות גלויות וסמויות של בעלי עניין שונים, מאבקים פוליטיים על כוח והשפעה, חולשות הרפורמה מבחינת עצם השינוי המבוקש ומהותו, אינטרסים מתנגשים של קבוצות עניין, מנגנונים ומבנים סוציו-פוליטיים, כשלים בביצוע וכדומה.
בעשור השני של המאה ה-21 ביצע ראש עיריית ירושלים ניר ברקת רפורמה במערכת החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי והחינוך הערבי שבניהול עירוני בעיר.
במסגרת הרפורמה נפתחו אזורי הרישום בעיר, כך שהורים יכלו לשלוח את ילדם לבית הספר שנבחר על ידם.
במקביל הוגברה השקיפות ובמטרה לאפשר להורים בחירה מושכלת פיתחה העירייה "עץ ערכים" שמודד כל אחד מבתי הספר לפי שלושה פרמטרים:
חברתי-ערכי: האקלים החברתי, ערכיות והתנדבות, שיעור גיוס לצה"ל, אחוז השתתפות בפעולות מחויבות אישית ובתנועות הנוער.
סביבה פדגוגית: יחסי מורים, הורים ותלמידים, האקלים הלימודי והתנאים הפיזיים, מידת שביעות הרצון של ההורים מבית הספר.
הישגים: אחוז הזכאים לתעודת בגרות, אחוז המצטיינים, אחוז העומדים בדרישות הסף לאוניברסיטה ומדד המדעים.
בנוסף הענקה למנהלים אוטונומיה ניהולית רחבה ליישם את גישותיהם הפדגוגיות, והמנהלים הכוונו לחתור למצוינות.
לאחר יישום הרפורמה חלה צמיחה של כ-12% אחוזים במספר התלמידים במערכות החינוך (בניגוד למגמה השלילית שהייתה קודם לכן), שיעור הזכאות לתעודת בגרות מקרב כיתות י"ב בבתי הספר היהודיים עלה מ-64% ל-72% ובחינוך הערבי חל זינוק מ-300 תלמידים במערכת החינוך העירונית לכ-5,000 תלמידים.
לפי ברקת, מתן האפשרות להורים לבחור את בתי הספר לילדיהם הובילה באופן ישיר לכך ש"חלק מבתי הספר הטובים פחות, ביניהם רבים שפעלו בשכונות מוחלשות יותר, חוו צניחה בביקוש להם, וכמה מהם פשוט נסגרו.
את בתי הספר הטובים, שנהנו מביקוש מוגבר בזכות האיכות שהעניקו, אתגרה העירייה להרחיב את מרכולתם, והם אכן הגיבו בהרחבת ההיצע החינוכי שלהם, כלומר בפתיחת סניפים נוספים במקומות נוספים.
באופן טבעי, הסניפים החדשים נפתחו במבני בתי הספר הטובים פחות שנסגרו, תוך שימור חלק ניכר מצוות המורים המקורי, אך בגישה ניהולית שונה ותחת הנהלה חדשה".
מאידך, סמנכ"ל משרד החינוך, ד"ר איציק תומר, הביע התנגדות לרפורמה וגם מנהלים בעיר הביעו התנגדות בטענה שהרפורמה הכניסה את המערכת לסחרור ו"הפכה למעין שוק נאו-ליברלי שבמסגרתו בתי ספר מתחרים על לבם של התלמידים כאילו היו חברות סלולר ולא מוסדות לרכישת השכלה".
בחינוך הממלכתי בישראל אין למנהל כל סמכות לפטר מורה כושל או אפילו להפחית את היקף משרתו, והסמכות נתונה רק לשר החינוך או למי שהוסמך על ידו.
כתוצאה מכך הליך הפיטורים של מורה בלתי ראוי אורך כשנתיים ולמעשה אין שנה בה מפוטרים יותר משישה מורים (בשל סיבות שאינם עבירה פלילית).
לפי מבקרי המערכת, מורה בישראל מוגן מפני פיטורין יותר מאשר כל עובד אחר במשק, והדבר פוגע באיכות ההוראה.
ביקורת עקבית המופנית כלפי מערכת החינוך הישראלית נוגעת לנטייתה לסטנדרטיזציה והתמקדמות יתר בבחינות.
מספר מקצועות החובה בישראל גבוה בהשוואה למדינות העולם, ובכולם על התלמיד להיבחן במבחן סטנדרטי חיצוני.
התוצאה, לטענת המבקרים, היא למידה "תעשייתית", שמכוונת אך ורק להצלחה במבחני הבגרות ומדכאת יצירתיות, יזמות ולמידה עמוקה.
אנרדיאס שלייכר, מנהל מחלקת החינוך של ה־OECD, טען שהלמידה בישראל היא "ברוחב קילומטר ובעומק מילימטר", וקרא לצמצם את בחינות הבגרות למינימום ולהחליפן בהערכה בית ספרית.
מבקרים אחרים מתמקדים בכך שהמבחנים הסטנדרטיים מבזבזים משאבים כספיים ולימודיים אדירים, על אף שיעילותם מוטלת בספק.
הלמידה לבחינת הבגרות, למשל, נמשכת לעיתים חודשים ארוכים, ולרוב לאחר המבחן נפסקת הלמידה במקצוע.
הדבר מוביל לבזבוז עצום של שעות הוראה ופגיעה ביכולת להקנות ידע לתלמידים.
בנוסף, העלות הכספית של הכנה, הפצה ובדיקת מבחני הבגרות מוערכת בכחצי מיליארד שקלים, בכל שנה.
משנת 2023 חלה עליה משמעותית במספר המורים ללא תעודת הוראה או תואר.
כן קיימת עלייה משמעותית בשימוש בממלאי מקום בשיעורים.
ביקורת על מדיניות משרד החינוך בסוגיית חופש הביטוי של מורים
בנוסף לביקורת הרבה שסופג המשרד על התהליך הארוך שנדרש כדי לפטר מורים בישראל, מופנית כלפי המשרד וגורמים פדגוגיים נוספים ביקורת על כך שהמשרד פועל ואוכף פיטורי מורים על רקע התבטאויות פוליטיות.
מקום המדינה, עולות וצצות לסדר היום פרשיות העוסקות בפיטורי מורים ועובדי הוראה שהתבטאו פוליטית ויוצרות הד ושיח ציבורי נרחב.
מורים, כפרטים, נהנים מאותן זכויות לחופש ביטוי כמו כל אזרח אחר.
זכויות אלו כוללות בין היתר את האפשרות להחזיק ולשתף דעות פוליטיות.
עם זאת, זכות זו אינה מוחלטת, ואינה הרמטית כאשר מולה עומדים שיקולים מקצועיים (להרחבה ראו: חופש אקדמי).
על מנת לשמור על איזון בין אינטרסים מתנגשים האלו, לרשות משרד החינוך עומדים אמצעים שונים בתחומי המדיניות והמשפט:
בתחום המדיניות עומדים לרשות המשרד חוזרי המנכ"ל, אשר דרכם מבטא המשרד את המדיניות החינוכית והניהולית ואת דרכי היישום שלה.
בנוסף, חוזרי מנכ"ל יכולים להתפרסם כתוצר ישיר למסקנות וועדות שקמו בעקבות בעיות רלוונטיות בנושא (לדוגמה פרשת אדם ורטה: לאחר ההד והשיח שיצרה הפרשה, הוקמה ועדה לבחון את המקרה ובעקבות מסקנות הוועדה אף פורסם חוזר מנכ"ל).
בתחום החקיקה, קיים חוק חינוך ממלכתי, התשי"ג-1953. סעיף 19 בחוק נוגע ישירות לחופש הביטוי של עובדי הוראה, ואומר כי אלה לא רשאים לנהל תעמולה פוליטית מפלגתית.
החוקים הרלוונטיים מועברים דרך ועדת החינוך, התרבות והספורט.
עם זאת, איזון זה אינו מושג בקלות, והדרך בה פועל המשרד לעיתים מעוררת ויכוחים: במדיניותו, חוזר רבות משרד החינוך על הטענה כי יש עידוד למורים ליצור דיונים ביקורתיים ומעוררי שאלות.
אולם במקרים בהם מבקרים מורים את הממשלה או את מדיניות מדינת ישראל, אז מגלים הגורמים הרלוונטיים חוסר סובלנות ומוזמנים לשימוע לפני פיטורין.
את השורש לאי הסובלנות החד-צדדית הזו ניתן למצוא עוד בחוזרי המנכ"ל שמוציא המשרד:
מבקרי המשרד טוענים כי הגבלת הדיון החופשי והביקורתי מצדו בחקיקת חוקים כגון "איסור העסקת עובדי הוראה ושלילת תקציב ממוסדות חינוך עקב הזדהות עם מעשה טרור או עם ארגון טרור" פוגע בחופש האקדמי של המורים ומצמצם את יכולתם לעסוק עם תלמידים בנושאים חשובים.
מנגד, תומכי גישת משרד החינוך מדגישים את אחריות המורים לשמור על התנהלות מקצועית בכיתה.
במסגרת תפקידם של המורים, תחום אחריותם חורג מהעברת הידע, ומשתרע גם על יצירת סביבה כיתתית מכבדת, מכילה וללא נטייה פוליטית.
התומכים חוששים שבאם מורים יביעו דעות פוליטיות מובהקות, הם עלולים להרחיק או להרתיע תלמידים מלהתבטא, ובכך לפגוע באיכות ההוראה ובאקלים הכיתתי.
עמדה זו ניתן לראות בפתח הסעיף בחוזר המנכ"ל שעניינו: "הנחיות כלליות לגבי סייגים לפעילות פוליטית-מפלגתית של עובדי הוראה".
בחוזר מצוין כי , כמו שצוין במקרה של אדם ורטה, או בג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון, בו טענו המשיבים כי ניסה שייב להסית נגד ממשלת ישראל.
מקום המדינה ועד שנת 2025 עלו לכותרות בישראל פרשיות רבות על גזענות במערכת החינוך, בין אם על ידי תלמידים, מורים, מנהלים ואופי תוכנית לימודים.
או במגמות קבלה לבתי ספר ובפרט אולפנות וסמינרים חרדים לבנות; כשלרוב בפרשיות אלו הקורבנות יוצאי יהדות המזרח ובפרט יהדות תימן, יהדות איראן ויהדות אתיופיה ושאינם ספרדים או אשכנזים.
כשבליבת תוכניות הלימוד, לרוב מתמקדים בלימודי היסטורית ותרבות יהדות אירופה, כשבישיבות נמנעים מלימוד הערות, פסקאות, משניות ותלמוד הקשורים בפרס, יהדות פרס ויהדות המזרח בכלל.
בעשורים האחרונים עלו לכותרות בישראל מספר פרשיות עבריינות מין של מורים, מנהלים ורבני בית ספר כלפי תלמידים, בנות ובנים כניצול מיני ואלימות מינית.
כשלרוב בפרשיות אלו הקורבנות יוצאי יהדות המזרח ובפרט יהדות תימן, יהדות איראן ויהדות אתיופיה ושאינם ספרדים או אשכנזים.
מקובל לראות בחינוך את אחד המפתחות לעתיד טוב יותר, המקדם חברה בטוחה וצודקת יותר וכלכלה צומחת ומשגשגת.
מערכת החינוך לא תמיד עומדת ביעדים ובמטרות הללו.
ילדים להורים משכילים ממשפחות מבוססות נהנים במקרים רבים מגישה לחינוך טוב יותר.
נוסף על כך, קיימים פערים באיכות החינוך בין שכבות אוכלוסייה שונות, ומחקרים מראים שבישראל הפערים הללו גדולים במיוחד.
לדעת מכון טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל, תופעות אלו מעידות על כשל מערכתי.
הדבר פוגע לא רק באותם תלמידים שלא קיבלו הזדמנות להצטיין, אלא בחברה כולה; מדינה שאינה מאפשרת להון האנושי שלה למצות את הפוטנציאל הטמון בו פוגעת בצמיחה הכלכלית שלה עצמה.
בישראל יש אי שוויון ניכר במערכת החינוך, הבדלים אלו בולטים בהשוואה בין שכבות חברתיות־כלכליות ובין מוצא התלמידים.
אי השוויון בין תלמידים בהישגים לימודיים קשור להבדלים ברקע החברתי־כלכלי שלהם כפי שהוא בא לידי ביטוי בהשכלת ההורים ובמצב הכלכלי של המשפחות.
פערים סוציו-אקונומיים – 51% מהתלמידים המגיעים ממשפחות מוחלשות מבחינה כלכלית-חברתית משובצים ללימודים בבתי ספר מוחלשים.
בישראל רק 5.4% מהתלמידים מרקע מוחלש מצליחים להגיע לבתי הספר שבהם רוב הילדים באים מרקע מבוסס.
הממוצע במדינות ה-OECD הוא 6.4%.
פערים על רקע לאומי – ההישגים של תלמידי ישראל הערבים נמוכים במיוחד ודומים להישגים במדינות עניות בהרבה כמו ירדן.
הפערים מתבטאים בשני תחומים עיקריים הקשורים זה בזה – תקצוב והישגים לימודיים.
ההשקעה הממוצעת לתלמיד מרקע מוחלש בחינוך העברי גבוהה באלפי שקלים מן ההשקעה בתלמיד בחינוך הערבי.
גם תשתיות ההוראה והכלים העומדים לרשות המורים והמנהלים בחינוך הערבי אינם מאפשרים למידה משמעותית, בייחוד לא לתלמידים מרקע מוחלש.
פערים על פי מיקום – אזור המגורים משפיע על חשיפה לפשע ולאלימות, קיומם או היעדרם של מודלים לחיקוי, ואיכותם של שירותים ציבוריים.
וכן, מקום המגורים משפיע על אי־שוויון בין בתי הספר והישגי התלמידים.
איכות המורים נמוכה יותר באזורים מוחלשים; חסרים משאבים משפחתיים לשיעורים פרטיים; ויש פחות אבחונים פסיכולוגיים לצורך קבלת התאמות לבחינות.
אפליה ופערים על רקע דתי (ממלכתי/ממלכתי דתי/ישיבות) – הזרמים השונים נבדלים בתקצוב ובחלק מתכני הלימוד.
כך לדוגמה, נכון ל-2023, התלמיד החרדי מקבל עד 40% יותר מהתלמיד החילוני.
החינוך הממלכתי-דתי נתון לפיקוח מלא של משרד החינוך בכפוף לנוהלי משרד והוראותיו, אך ניתנת לו עצמאות מרבית בכל הקשור לעניינים חינוכיים-אידאולוגיים.
על פי נתוני משרד החינוך נכון לינואר שנת 2026, תלמידי יסודי ברשתות החרדיות המפלגתיות מקבלים 12.5% יותר שעות לימוד שבועיות בממוצע בהשוואה לתלמידים חילונים שלומדים ליבה.
ו–6.5% יותר שעות מאשר תלמידים ערבים.
תלמידים בחינוך הממלכתי־דתי מקבלים 7% יותר שעות לימוד מאשר תלמידים חילונים בחינוך הממלכתי.
משרד החינוך מעניק יותר שעות לימוד לתלמידי רשתות החינוך המזוהות עם ש"ס ויהדות התורה, מאשר לתלמידים בחינוך הדתי, הערבי והחילוני.
פערים על רקע השכלת ההורים – נמצא קשר הדוק בין השכלת ההורה לבין ציפיותיו.
ייתכן כי הדבר נובע מהקשר הקיים בין רמת ההכנסה לרמת ההשכלה, ילדים להורים בעלי השכלה גבוהה, מקבלים עזרה בהכנת שיעורי בית באחוזים גבוהים יותר מילדים להורים שאינם בעלי השכלה גבוהה.
הישגיהם של התלמידים, כפי שנבדקו במבחני המיצ"ב, קשורים באופן ישיר להשכלת ההורים, הציפיות להשכלה גבוהה, הרגלי הקריאה וקבלת שיעורים פרטיים.
אפליה על רקע עדתי – מוכרים מקרים של אפליה בקבלת תלמידות ממוצא מזרחי (או "ספרדי") למוסדות חינוך חרדיים וכן בקבלת תלמידים אתיופיים לבתי ספר בחינוך הממלכתי דתי.
עם זאת, אפליה זו אסורה על פי חוק זכויות התלמיד, פסיקות בג"ץ וחוזרי מנכ"ל.
לחלק מן הפעילויות המתקיימות בבתי־הספר יש מקבילות אפשריות בספֵרה הפרטית (חוגים יכולים להחליף שיעורי העשרה; שיעורים פרטיים יכולים להחליף יום לימודים ארוך), אך ישנן פעילויות שהן בלעדיות לזירה הבית־ספרית.
לפיכך לאסדרה המשפטית שלהן עשויה להיות השפעה ממשית על קידום השוויון.
ישראל מוציאה אחוז גבוה יותר מהתמ"ג על מוסדות חינוך מאשר הממוצע במדינות ה-OECD.
עם זאת ההוצאה השנתית הממוצעת לתלמיד בישראל נמוכה מהממוצע במדינות אלו.
אחוז הצעירים (גילאי 25–34) בישראל ללא השכלה על-תיכונית עלה בין 2016 ל-2023 בניגוד למגמה במרבית מדינות ה-OECD.
אחוז בעלי ההשכלה הגבוהה גבוה בהרבה מזה של ממוצע ה-OECD (50.6% לעומת 40.4%).
משך חובת הלימודים בישראל ארוך מהממוצע ב-OECD (14 שנים לעומת 11 שנים), החל מגיל 3 ועד גיל 17.
קיים פער בין ההשקעה הכלכלית לבין התוצאות בפועל.
ישראל משתתפת בארבעה מחקרים להערכה בינלאומית, אשר הנערכים אחת למספר שנים.
המחקרים מנוהלים על ידי שני ארגונים: OECD (הארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי) שבמסגרתו ישראל משתתפת במחקרי PISA ו-TALIS ,וארגון IEA (האיגוד הבין-לאומי להערכת הישגים חינוכיים), שבמסגרתו ישראל משתתפת במחקרי PIRLS ו-TIMSS.
מממצאי מחקרים אלו עולה כי הישגי התלמידים בישראל נמצאים בירידה ניכרת:
במבחני פיז"ה בשנת 2018 ממוצע הציונים בישראל היה נמוך מממוצע הציונים במדינות ה-OECD והפערים בין המגזרים בישראל התרחבו יחסית למבחן הקודם.
בין 2018 ל-2022 הייתה יציבות בממוצעי ההישגים של תלמידי ישראל בעוד שבמדינות רבות הייתה ירידה בהישגים, לכן דרוגה של ישראל עלה בין 2018 ל-2022 אף כי הישגיה נשארו מתחת לממוצע ה-OECD.
עוד עולה ממבחני 2022 כי הפערים על רקע חברתי תרבותי כלכלי גדלו.
נכון ל-2022 ישראל במקום השני או השלישי בשלושת תחומי המבחן בפערי ההישגים מתוך 81 מדינות שנבדקו.
אחד הגורמים לפערים הגבוהים בישראל הוא שיעור המתקשים הגבוה יחסית למדינות המפותחות.
על פי מבחני PIRLS (הערכת אוריינות קריאה) הייתה בישראל מגמת שיפור מ-2001 עד 2011 ואז ירידה חדה בממוצע הישגי התלמידים מ-2011 עד 2022, עד שבשנת 2022 חזרו התוצאות לרמה שהייתה שני עשורים קודם לכן ב-2001.
על פי מבחני TIMSS הייתה בישראל מגמת שיפור עד 2019 וירידה משמעותית בהישגים ובדירוג בשנת 2023. ב-2023 ישראל מוקמה בתחתית המדרג מבין המדינות המפותחות עם התוצאות הנמוכות ביותר מאז 2007.
על פי נתוני מדד TALIS (סקר ההוראה והלמידה הבינלאומי) עולה כי בישראל שיעורי שביעות הרצון של המורים מהעבודה נמוכים בהשוואה למדינות אחרות.
עוד נמצא כי בישראל השכר של מורים, במיוחד בתחילת דרכם, נמוך יחסית למדינות אחרות, וכן ביחס לשכר של בעלי השכלה דומה במשק.
מהדו"ח עולה קיום מתאם חיובי בין שיעור גבוה של תחלופת מורים לבין שכר נמוך ושביעות רצון נמוכה.
לכן סביר כי בישראל גם שיעור תחלופת המורים גבוה יחסית למדינות ה-OECD.
המחקר מצביע על קשר בין גודל הכיתה לבין בעיות משמעת, כאשר בכיתות גדולות יותר המורים נוטים להקדיש זמן רב יותר לניהול הכיתה ופחות להוראה.
בישראל כמות הילדים בכיתה גבוהה מאוד בהשוואה לממוצע המדינות המפותחות.
דוח ה-OECD מדווח כי רוב המורים המתחילים בישראל לא נשארים לטווח ארוך במערכת החינוך, חמישית מהמורים מתפטרים אחרי חמש שנים במקצוע.
זאת בהתאמה למיקום ישראל בפערי השכר בין מורים מתחילים לותיקים, במקום שני מהסוף, כאשר ב-2023 מורה ותיק מרוויח פי 2.2 ממורה מתחיל.
בנוסף, משנת תשע"ט ועד תשפ"ד עלתה כמות שעות מילוי המקום בכ-29%, דבר שמגדיל את העומס על המורים.
שעות מילוי מבוצעות גם על ידי ממלאי מקום שאינם מורים פעילים.
עולה ששיעור המורים הלא מוסמכים בישראל גבוהה ממוצע ה-OECD.
על פי דוח Education at a Glance, נכון לשנת 2025 ישראל נמצאת במקום השני בצפיפות התלמידים מבין 38 מדינות ה-OECD אחרי צ'ילה בה הצפיפות היא הגבוהה ביותר.
משנת 2023 ל-2025 צפיפות הכיתות בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים בישראל עלתה, דבר שהגדיל את הפער בין ישראל לבין ממוצע מדינות ה-OECD.
נמצא גם שישראל מספר ימי הלימוד ושעות הלימוד הוא הגבוה ביותר.
חלק מהשעות לא יעילות ומייצרות עומס רב על התלמידים והמורים.
החינוך בישראל כולל מערכת שלמה של פעילות חינוכית מחוץ למסגרת הבית ספרית הפורמלית.
בניגוד לחינוך פורמלי, המתאפיין בתוכנית לימודים מחייבת, מבחנים, ציונים וגבולות גיל ברורים, החינוך הלא פורמלי דוגל בלמידה המבוססת על בחירה חופשית, חשיבה ביקורתית, יצירתיות, גמישות, חוויה, ומתמקדת בפיתוח אישי, חברתי וערכי.
בשילוב קבוצת השווים, למידת כישורי חיים וחיזוק חוזקות.
קיימים גם פעילויות חינוך לא פורמלי בדמות פעילויות קהילות שוויוניות, קונסרבטיביות ורפורמית; כפעילויות ולימודי יהדות במתחמי מרכזים קהילתיים לאחר שעות הלימודים או בימי שבת וחג בשילוב תפילות.
מועדון הכדורסל חימקי היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר חימקי, שבמחוז מוסקבה, שבשיאה השתתפה בליגת היורוליג ובליגה המאוחדת של VTB.
בעונת 2025/2026 משתתפת ב, השנייה בחשיבותה בענף הכדורסל ברוסיה.
מ-2017 עד 2020, חברת גזפרום אינווסטהולדינג הייתה הספונסר הראשי, שבעונת 2019/2020 העבירה לקבוצה תקציב של 33.3 מיליון יורו.
ב־2021 הקבוצה פשטה רגל ולקראת עונת 2021/2022 נתמכה על ידי חברת הגז של מחוז מוסקבה, מוסאובלגז.
הקבוצה הוקמה ב-5 בינואר 1997, וכבר באותה שנה זכתה באליפות הליגה האזורית, ועלתה לסופרליגה, ליגת העל הרוסית.
בעונתה הראשונה בסופרליגה, מיצבה את עצמה חימקי כאחת מ-10 הקבוצות המובילות בליגה, מה שאפשר לה להשתתף במשחקי גביע קוראץ' בעונה שלאחר מכן.
עם זאת, הקבוצה לא הצליחה להתברג בצמרת הליגה עד עונת , אז הגיעה למקום הרביעי.
לשיא הישגיה הגיעה הקבוצה בעונת , אז סיימה במקום השני בשלושת המפעלים בהם השתתפה - הליגה, הגביע הרוסי והיורוקאפ של פיב"א.
בשנת 2006 קיימה הקבוצה משחק נגד הלוס אנג'לס קליפרס מה-NBA, במסגרת מסעה באירופה.
בעונת זכתה בגביע הראשון שלה לאחר שגברה על צסק"א מוסקבה, במה שהיה לאחד ממפגשי הכדורסל המתוחים ביותר ברוסיה.
בשנת 2009 העפילה לגמר היורוקאפ והפסידה לריטאס וילנה.
בעונת השתתפה חימקי במפעל היורוליג לצד צסק"א מוסקבה ואוניקס קאזאן.
בדצמבר 2010 הקבוצה הודחה מהיורוליג בשלב הבתים ולא העפילה לשלב 16 הקבוצות הטובות ביותר.
בעקבות הכישלון פוטר מאמן הקבוצה, סרג'יו סקאריולו.
לממלא מקומו מונה אולג מלשצ'נקו.
עד מהרה מונה הליטאי רימאס קורתינאייתיס למאמן הקבוצה, הלה הביא את הקבוצה לזכייה ראשונה בתואר רב-לאומי, בליגה המאוחדת של VTB, זאת לאחר שגברה על צסק"א מוסקבה בגמר.
בעונת 2010/2011 העפילה לגמר הפלייאוף בליגה הרוסית והפסידה לצסק"א מוסקבה 3-1 בסדרת הגמר ובפעם הרביעית ברציפות הייתה לסגנית האלופה.
בעונת 2011/2012 זכתה הקבוצה במפעל היורוקאפ לאחר שגברה על הקבוצה הספרדית ולנסיה בתוצאה 68:77, בגמר הפיינל פור אשר נערך באולמה הביתי של חימקי מוסקבה.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה בפעם השנייה ביורוקאפ לאחר שגברה על גראן קנריה הספרדית בתוצאה 174:130. בעונת 2016/2017 העפילה עד לגמר פלייאוף הליגה המאוחדת של VTB אך שוב הפסידה לצסק"א מוסקבה והייתה לסגנית האלופה בפעם התשיעית בתולדותיה.
בעונת 2017/2018 ביורוליג חימקי העפילה לטופ-8 לראשונה בתולדותיה והייתה לאחת משמונה קבוצות הכדורסל הטובות ביבשת.
בעונת 2019/2020 פתחה את העונה עם 10 ניצחונות רצופים בליגת VTB (בסך הכל 18 ניצחונות והפסד אחד בלבד) ועם מאזן של 12 ניצחונות ו-15 הפסדים ביורוליג.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה העונה בוטלה ללא הכרזת אלופה, אך הביאה לחילוקי דעות בייחוד אצל חימקי שדרשה להיות מוכרזת כאלופה, מאחר שסיימה את העונה הסדירה במקום הראשון עם מאזן של 18 ניצחונות והפסד אחד בלבד, בעוד סגניתה צסק"א עם מאזן של 15 ניצחונות וארבעה הפסדים.
בפתח עונת 2020/2021, חימקי ספגה ארבעה הפסדים רצופים ונודע שיותר משליש משחקני חימקי נמצאו חיוביים לקורונה.
העונה הייתה לגרועה בתולדותיה כאשר הגיעה לשיא שלילי בתולדות היורוליג כשצברה מאזן של 17 הפסדים רצופים בטורניר, שהיה הממושך ביותר בתולדות היורוליג.
והיא סיימה במקום האחרון בטבלה, עם מאזן של 30 הפסדים.
במאי 2021 מנכ"ל המועדון, פאבל אסטחוב, הודיע כי המועדון עשוי להחמיץ את עונת 2021/2022 בליגת VTB, לאחר שהתברר שלא אושר מימון לעונה וביוני הקבוצה הודיעה רשמית כי תחדל מלהתמודד בליגה בעונת 2021/2022. באוגוסט אותה שנה נודע שחימקי תתמודד בטורניר השני בחשיבותו ברוסיה, הסופרליגה הרוסית בכדורסל, עם סגל מקבוצת הנוער.
באותה עונה הקבוצה הגיעה עד למקום השלישי בפלייאוף הליגה.
לאורך שנים רבות חימקי וצסק"א נחשבות לשתי הקבוצות הבכירות בכדורסל הרוסי.
משחקי הדרבי ביניהן נחשבים למתוחים מאוד ושתי הקבוצות נאבקו רבות במסגרת גמר גביע המדינה או המשחקים המכריעים על האליפות.
יריבות זו אף הגיעה להתמודדויות ביניהן ביורוליג.
עקב ביסוס מעמדה של צסק"א כאלופה הקבועה של רוסיה ישנן האשמות מצד אוהדי חימקי על כך שלצסק"א יש השפעה לא הוגנת על השופטים, החתמת שחקנים יריבים על חוזה במהלך העונה, ופעולות שונות שנועדו לקדם אותה ביחס לקבוצות אחרות בליגה המאוחדת של VTB.
מועדון הכדורגל חימקי היה מועדון כדורגל מהעיר חימקי שברוסיה, הנמצאת צפונית-מערבית לבירה מוסקבה.
קבוצת הכדורגל של המועדון, שהוקם רק בשנת 1996, העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה ברוסיה בעונת 2005. הישג השיא של הקבוצה עד היום הוא העפלה פעמיים לגמר הגביע הרוסי, בעונת 2005 בו הפסידה בתוצאה 0–1 לצסק"א מוסקבה ובעונת 2020 בה הפסידה באותה תוצאה לזניט סנקט פטרבורג.
ביוני 2025 הקבוצה פורקה בעקבות קשיים פיננסיים.
מועדון הכדורגל חימקי הוקם בשנת 1996 מאיחודן של שתי הקבוצות החובבניות בעיר: רודינה ונובטור.
הקבוצה נרשמה לליגה החובבנית ושיחקה את משחקה ראשון ב-17 במאי 1996. מתוך 150 קבוצות חובבניות בליגה, רק האלופה יכלה לעלות לליגה השלישית, כאשר הייתה זו לבסוף חימקי שגברה במשחק האחרון על אנרגיה אוליאנובסק בפנדלים.
ב-30 בינואר 1997 חימקי הפכה באופן רשמי לקבוצת כדורגל מקצוענית ובאותה העונה סיימה שנייה בליגה השלישית והעפילה לליגה השנייה.
הקבוצה המשיכה בהעפלותיה לליגות בכירות בסוף עונת 2000 אז העפילה לליגה הרוסית הראשונה כאשר סיימה שלישית בליגה השנייה במחוז המרכזי.
הקבוצה הפסידה במשחקי הפלייאוף לסברסטאל צ'רפובץ אך זו סירבה לשחק בליגה הראשונה ובשל כך העפילה חימקי אליה.
בסוף עונת 2006 סיימה חימקי במקום הראשון בדיוויזיה הראשונה והעפילה לפרמייר ליג הרוסי.
בסוף עונת 2009 סיימה במאזן הגרוע ביותר בליגה עם 10 נקודות בלבד והודחה לליגת המשנה.
משנשרה הקבוצה מפרמייר ליג הרוסי היא עברה לשחק באצטדיון רודינה שמעתה שימש לה כמגרשה הביתי במקום ארנה חימקי החדיש.
הקבוצה הודחה לאחר מכן לליגה הרוסית השנייה ואולם בעונת 2015/16 סיימה כאלופת המערב בליגה הרוסית השנייה והעפילה בחזרה לליגה הראשונה והקבוצה התבססה בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
בין ליגת העל לליגה הראשונה
את עונת 2019/2020 פתחה בסערה עם 29 שערים ב-14 המחזורים הראשונים של הליגה, המהווה לשיא של כל הזמנים בתולדות ליגת המשנה הרוסית ועם מאזן נטול הפסדים לאחר 11 מחזורים.
באותה עונה העפילה לגמר הגביע לראשונה מאז עונת 2005, כשגם אז העפילה עד לגמר הגביע.
בפברואר 2020, זכתה בטורניר גביע ליגת הכדורגל הלאומית שנערך בקפריסין ובסיכום העונה סיימה כסגנית אלופת הליגה המאפשרים לה העפלה לליגת העל לראשונה מזה עשור.
ביוני 2020 הודיעה ממשלת מחוז מוסקבה על מגעים למכירת המועדון לאיש העסקים סרגיי לומאקין, המחזיק גם בבעלות על קבוצות הכדורגל רודינה מוסקבה ומועדון ריגה.
אך בהמשך נודע על כישלון המגעים והקבוצה נותרה בבעלות המחוז, כאשר ספרטק מוסקבה לקחה חסות על המועדון.
בתקופה זו, 2020 ועד 2023, ספונסר הקבוצה הייתה Promsvyazbank שבראשו עמד פיוטר פרדקוב, בנו של ראש ממשלת רוסיה לשעבר, מיכאיל פרדקוב.
לקראת עונת 2020/2021 פוטר המאמן סרגיי יוראן ובמקומו הובא מאמן מצוות האימון של ספרטק, דמיטרי גונקו (שאימן את קבוצת הנוער של ספרטק ואת קבוצת ספרטק-2 מוסקבה).
עם זאת בתום עונת 2022/2023 סיימה במקום 15 וירדה לליגה הראשונה שוב.
חזרה לליגת העל וקשיים פיננסיים
חימקי חזרה לליגת העל עונה אחת לאחר מכן ולקראת עונת 2024/2025 בליגת העל הרוסית בכדורגל, החזירה שחקני עבר כמו דניס גלושאקוב ורזיאואן מירזוב, החתימה את אנטון זאבולוטני וארתור יוסופוב ומינתה את הספרדי פרנק ארטיגה למאמן הקבוצה.
מאז 2022, הייתה הקבוצה בבעלות איש העסקים טופאן סאדיגוב, אלא שבעונתה בליגה הבכירה נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים והתקשתה לשלם את משכורות השחקנים, בשל הסתבכויותיו של טופאן עם רשויות אכיפת החוק.
בתום עונת 2024/2025 נאלצה לוותר על השתתפותה בליגת העל בשל קשיים כספיים, חובות וחוסר יכולת לשלם משכורות.
בהמשך הודיעה הקבוצה על פירוק.
קבוצת הנוער («Химки-2», «Химки-М») הוקמה בשנת 1999 כבית הספר לכדורגל "חימקי" ומאז 2002 התמודדה באליפות מוסקבה של ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
מאז עונת 2018/19 מתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
בעבר פעלה במשך עונה אחת (2007) קבוצת כדורגל נשים שהתמודדה בליגת העל הרוסית בכדורגל נשים והעפילה לחצי גמר הגביע, אך פורקה בסוף אותה עונה.
בעונת 2017/2018 הועלו דיונים להקמתה מחדש.
לאחר שהעפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2007, חימקי אירחה את משחקיה בארנה חימקי, עד שנת 2009 (מכיל 18,000 מושבים).
ברם, לאחר הירידה לליגה השנייה הקבוצה עברה לאצטדיון רודינה (המכיל 5,083 מושבים) ולאחר מכן לאצטדיון חימקי החדשה, הקטן יותר ומכיל 3,066 מושבים בלבד, בעקבות שיפוץ שהחל באצטדיון רודינה.
בעונת 2019/2020 חזרה לארח בארנה חימקי, לאחר שדינמו מוסקבה עזבה את האצטדיון.
מתקן האימונים של הקבוצה ממוקם בעיר קראטובו שבמחוז מוסקבה, שנפתח בתחילת שנות ה-2000 כמתקן האימונים של סאטורן, בשנות התמודדותה בליגת העל שלאחר שירדה ליגה הפך המקום למחנה האימונים של חימקי.
שטח המתקן 11,5 הקטר עם 3 מגרשי כדורגל, משטח למשחקי כדורסל, כדורעף, קטרגל ואולם התעמלות.
במהלך מונדיאל 2018 שימש כבסיס האימונים של .
חינה רוזובסקה (17 באוגוסט 1908 – 28 באוגוסט 1996) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית בתקופת היישוב ובימי המדינה ויקירת העיר תל אביב, תואר אותו קיבלה בשנת 1991.
רוזובסקה נולדה ברוסיה, בעיר סנקט פטרבורג לאליעזר וגיטל, במשפחה אמידה של אנשי תיאטרון ומוזיקה.
סבה מצד אביה, ברוך לייב רוזובסקי, היה החזן בבית הכנסת הכוראלי של ריגה.
דודה היה מלחין ושני אחיה הגדולים היו אף הם שחקנים.
היא למדה משחק בסנקט פטרבורג ואחר כך בסטודיו לדרמה במוסקבה.
רוזובסקה עלתה ארצה בגיל 19, בשנת 1927. מיד עם עלייתה הייתה חברה בתיאטרון הארץ ישראלי בהדרכת מנחם גנסין בתל אביב.
לאחר שנישאה בשנת 1932, למהנדס משה ליאון קמינר, עזבה את התיאטרון ועברה להתגורר בשכונת תלפיות בירושלים.
בעלה נמנה עם הנהלת חברת האשלג בים המלח.
בירושלים הייתה פעילה בסטודיו לדרמה לנוער בהנהלתה של הגברת רחל שוורץ.
רוזובסקה חזרה לתל אביב ולמשחק רק ב-1942, לאחר פטירת בעלה.
התגוררה ברחוב מאפו בתל אביב.
היא שיחקה בתיאטרון המטאטא במשך 12 שנים עד לסגירתו בשנת 1954. בשנת 1954 החלה להופיע עם השחקן יוסף לוי בערבי מערכונים ברחבי הארץ.
בתחילת שנות ה-60 הופיעו יחד תחת השם "בימת השניים" ובסוף שנות ה-60 הקימו את "תיאטרון דורות".
במחזה "הכיסאות" של יונסקו גילמה את תפקיד הקשישה.
יונסקו אף ביקר אז בארץ, ראה אותה בהופעה והתרשם לטובה.
דורות העלה בין השאר את המחזות "רצח האחות ג'ורג'" ו"על בנות וצנחנים" (מחזה של יוסף לוי, הועלה לראשונה ב-1949 בשם "חיות הנגב באות העירה").
גילמה את גברת היגינס במחזמר "גבירתי הנאווה" בתיאטרון גיורא גודיק.
בהמשך שיחקה במשך שנתיים בתיאטרון חיפה.
בשנת 1988, חזרה לשחק בתיאטרון אחרי 15 שנות הפסקה (בהן עבדה בגלריות לאמנות), בתפקיד קטן במחזה "סוף משחק" של סמואל בקט, בתיאטרון נוה־צדק.
בתחילת שנות ה-90 זכתה בתואר יקירת תל אביב.
רוזובסקה נפטרה ב-1996, בגיל 88, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
רוזובסקה הייתה אחייניתו של המלחין והמוזיקולוג שלמה רוזובסקי.
בתה, גאיה, נישאה למלחין, המעבד והמוזיקאי אלכס וייס ולשניים נולדו שני ילדים.
קלוב דה חימנסיה אי אסגרימה לה פלאטה (בספרדית: Club de Gimnasia y Esgrima La Plata, מועדון ההתעמלות והסיף לה פלאטה) הוא מועדון כדורגל מהעיר לה פלאטה שבארגנטינה.
המועדון משחק במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, והוא השתתף ב-90 מעונותיה.
למועדון יריבות עתיקה עם המועדון השני בעיר, אסטודיאנטס דה לה פלאטה, ומשחק הדרבי ביניהם מכונה "אל קלאסיקו פלאטנסה".
המשחק הרשמי הראשון בין הקבוצות נערך ב-27 באוגוסט 1916, במסגרת ליגת העל, והוא הסתיים בתוצאה 1-0 לחימנסיה.
אליפות הליגה השנייה בכדורגל הארגנטינאי בשנת 1915
אליפות ליגת העל הארגנטינאית בשנת 1929 (עידן חובבני).
זכייה ב-קופה סנטנריו בשנת 1994
אליפות הליגה השנייה בכדורגל הארגנטינאי בשנים 1944, 1947 ו- 1952.
חימקי היא עיר תעשייתית במחוז מוסקבה, רוסיה.
העיר, שמרבית תושביה עובדים במוסקבה, נחשבת לפרבר של עיר הבירה.
היישוב קיבל מעמד של עיר ב-26 במרץ 1939.
בשטח העיר נמצא יער חימקי המהווה את הריאה הירוקה של מוסקבה ונמצא במרכז מחלוקת ציבורית לאור תוואי כביש מהיר החדש הצפוי לעבור דרכו.
התחבורה העירונית משרתת את הצורך של תושבי העיר להגיע למקומות העבודה במוסקבה ובחלקם בתוקף כרטיסים של התחבורה העירונית של מוסקבה - למשל באוטובוסים המקשרים את העיר חימקי עם תחנות של הרכבת התחתית של מוסקבה.
בתחומי העיר ממוקם מפעל הטילים אנרגומאש, הנחשב לאחד הגדולים בעולם ומספק את תוצרתו לצבא הרוסי ולתוכנית החלל הרוסית.
הגוף השלטוני הבכיר היא עיריית חימקי בראשה עומד ראש העיר.
הגוף המחוקק היא מועצת נבחרי העם (Совет депутатов городского округа Химки), בה מיוצגות שש מפלגות: רוסיה המאוחדת, המפלגה הקומוניסטית, רוסיה הוגנת, יאבלוקו, המפלגה הליברל-דמוקרטית ומפלגת מולדת.
מועמד עצמאי2סרגיי קריבורוטנקו200120033ולדימיר סטרלצ'נקו20032012רוסיה המאוחדת4אולג שאחוב201220145אלכסנדר דריאנוב20142016 —ולדימיר סלפצוביונידצמבר 20166דמיטרי וולושיןדצמבר 2016מכהן
מתקן הספורט המרכזי הוא ארנה חימקי בעיר.
מועדון הכדורגל של חימקי – חימקי מתמודד בליגת העל הרוסית כשהישג השיא הוא מקום חמישי וגמר הגביע.
המועדון היה מעורב בסכסוך משפטי מול קבוצת אינטר מילאן האיטלקית שתבעה את המועדון לבית הדין של אופ"א על שימוש במדים שדומים מאוד למדי אינטר.
התביעה אילצה את המועדון לשנות במעט את המדים, אך צבעי האדום-שחור נותרו צבעי המועדון.
מועדון הכדורסל של העיר נחשב למועדון הכדורסל המצליח ביותר ברוסיה, חוץ מצסק"א.
הישגי השיא הם זכייה בגביע הרוסי ו-11 שנים רצופות סגנית אלופה.
הקבוצה העפילה גם לשלב רבע הגמר (טופ 8) של היורוליג בעונת 2017/18.
בהלכה, חינא הוא כינוי לשורה של תקנות אותם תיקנו חז"ל כדי להקל על הנשים לגבות את כתובתן מבעליהם, ומטרתו כדי לגרום חן אהבה בין בני הזוג, האיש והאישה.
אחת מתקנות אלו היא, שאם אדם מת והשאיר כסף אצל בעל חובו, נותנים זכות קדימה לאלמנה לגביית כתובתה, על פני בעלי החובות והיורשים.
נחלקו הראשונים בקשר לסיבת התקנות: לפי דעה אחת, התקנות הן כדי שלא ימנעו הנשים האלמנות מלהינשא לגברים, ולא ישנאו אותם; לפי שיטה אחרת, ההפך הוא הנכון; כדי שהאלמנות ימצאו חן בעיני בעליהם השניים, להינשא להן, יש צורך להקל את תנאי גביית הכתובה, כדי שיהיה להם כסף ויראו כעשירות.
דעה זו, מתאימה יותר עם הכלל טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו.
מערכת החינוך בדרום סודאן בנויה ומושפעת ממודל מערכת החינוך של סודאן.
החינוך היסודי נמשך שמונה שנים, לאחר מכן החינוך העל יסודי שנמשך שלוש שנים והחינוך האקדמאי נמשך ארבע שנים נוספות.
מערכת זו קיימת מאז שנת 1990. שפת הלימוד בכל הרמות היא אנגלית, בשונה ממערכת החינוך הסודאנית שם לומדים בשפה הערבית.
קיים מחסור חמור במורים לאנגלית ומורים דוברי אנגלית בתחומי המדע השונים.
שיעור האנאלפאבתיות במדינה נאמד בכ-76%.
בדרום סודאן אחוז הבנות הלומדות בבית ספר הוא הנמוך ביותר בעולם.
לפי קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים פחות מ-1% מהבנות מסיימות בית ספר יסודי.
החינוך בדרום סודאן נמצא בעדיפות ממשלתית ונעשים מאמצים גדולים לשפר את מערכת החינוך במדינה.
בדרום סודאן קיימים כ-800 בתי ספר יסודיים.
רובם הוקמו בין השנים 1972-1981, כשדרום סודאן קיבלה אוטונומיה אזורית.
במלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, שהתקיימה בין השנים 1983-2005, נהרסו בתי ספר רבים.
כיום בתי ספר רבים מקיימים שגרת לימודים באוויר הפתוח עקב מחסור בכיתות לימוד.
החינוך היסודי מוענק בחינם בבתי ספר ציבוריים לילדים דרום סודאנים בין גילאי 6-14.
בחינוך העל יסודי מתחילים בלימודי מדע שונים כולל כימיה, ביולוגיה, פיזיקה, גאוגרפיה ועוד.
גילאי התלמידים נעים בין 14-18 וקיימים שיעורי נשירה גבוהים בקרב תלמידים עקב היעדרויות של בנים והריונות של בנות.
לאחר סיום הלימודים בחינוך העל יסודי וקבלת תעודת בוגר, זכאי תלמיד לבחור את המשך לימודיו באוניברסיטה או בית ספר מקצועי ולימודים טכניים.
דרום סודאן זקוקה לבוגרי בתי ספר מקצועיים כדי לבנות ולתחזק תשתיות כולל סלילת כבישים, בניית בתים, טיפול במערכות מים וטיפול בשפכים.
כמו כן רשתות מחשבים, טלפונים ותחנות כוח שיספקו חשמל.
נכון ל-2011 אין מספיק בוגרים כדי לספק את כל צרכיה של המדינה.
נכון לשנת 2011, קיימות בדרום סודאן 11 אוניברסיטאות, 6 אוניברסיטאות ציבוריות ו-5 אוניברסיטאות פרטיות.
הממשלה מספקת מזון ומגורים לסטודנטים.
השר לחינוך גבוה, ג'וזף יוקל אמר שאחד האתגרים באוניברסיטאות הוא מספר הכיתות.
לפי טענת יוקל בתקציב 2011 שקבעה הממשלה, לא נמצא מימון לאוניברסיטאות.
בנוסף, קיים מחסור במרצים ו-75% מהמרצים באים מהשכנה הצפונית, סודאן.
האוניברסיטה הקתולית של דרום סודאן, ממוקמת בג'ובה וואו, 2008.
אוניברסיטת הגשר בג'ובה (The Bridge University), 2009.
חינה הודית (מהנדי) הוא טקס הפרידה של האם מביתה, שבו האם כביכול מכינה את החינה מדמעותיה, במסורת יהדות בני ישראל (הודו), החינה נקראת מהנדי וטקס החינה נקרא טקס מהנדי.
לפני טקס החינה ישנו טקס מקדים הנקרא טקס מלידה, המלווה בברכות אליהו הנביא, טקס זה נערך בדר"כ כשבוע לפני טקס החינה.
אוהלי החינה ההודית צבעוניים ומרהיבים, האוהל מקושט כולו בפרחי בד צבעוניים, באוהל מניחים ארבעה כיסאות מרופדים בבד לבן, כמו גם השטיח באוהל – סמל לטוהר.
שני כיסאות קדמיים מיועדים לחתן ולכלה ושני כיסאות אחוריים מיועדים לשושבינים.
ביום החינה הכלה לובשת סארי ירוק ותכשיטים תואמים – סמל להתחדשות וצמיחה.
החתן והכלה נכנסים לאולם בתהלוכה מפוארת המלוות מקדימה על ידי מתופף ובנות המפזרות עלי כותרת צבעוניים, הכלה מובלת על גבי אפריון מפואר הנקרא "דולי", והחתן נישא על ידי האורחים בליווי שמשייה מהודרת הנקראת "צטרי".
לאחר מכן לוקחים את השרשרת כסף ושרשרת פרחים ומניחים על מצחן של חמש רווקות (כברכה למציאת זיווג, ונישואין תוך שנה) ואז קושרים לחתן ולכלה על הראש.
חינוטגה (בספרדית: Jinotega) היא בירת מחוז חינוטגה בניקרגואה.
העיר מרוחקת כ-105 ק"מ מעיר הבירה מנגואה.
חינוטגה הייתה עיר ילידית עוד לפני בואם של הספרדים.
לא ידוע מתי בדיוק הספרדים התחילו להתיישב בעיר, על פי ההערכות באזור סוף המאה ה-16, אבל גם בתחילת המאה ה-18 לא הייתה התיישבות קבע שלהם.
כמה עשרות שנים לאחר מכן הספרדים כבר התחילו להתיישב בחינוטגה באופן קבוע.
ב-1851 חינוטגה קיבלה מעמד של עיירה, וב-1883 היא קיבלה מעמד של עיר.
העיר הייתה מוקד לעימותים שונים במהלך המאה ה-20, כמו הקרבות בין כוחותיו של אוגוסטו ססאר סנדינו לכוח הכיבוש האמריקאי בין 1927 ו-1934, והקרבות במהפכה הניקרגואית בשנות ה-70.
הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על גידול קפה באזור וייצואו.
בנוסף מגדלים בסביבת חינוטגה דגנים, כמו תירס וחיטה, ירקות, כמו עגבניות, בצלים ותפוחי אדמה, ופירות שונים.
כמו כן, הכלכלה מסתמכת על גידול מקנה וכרייה.
מערכת החינוך בטנזניה לא השתנתה למרות שבמרוצת השנים עברה טנזניה שינויים רבים.
הלימודים בבתי הספר התיכונים ובאוניברסיטה כרוכים בתשלום.
מערכת החינוך בטנזניה נתמכת הן על ידי המגזר הציבורי והן על ידי המגזר הפרטי.
כל ילד שמלאו לו לפחות חמש שנים רשאי להירשם למסגרת של חינוך טרום- יסודי לתקופה של שנתיים .
ההגעה למסגרת אינה בגדר חובה.
החינוך הטרום-יסודי מהווה אתגר גדול במדינת טנזניה, מכיוון שהוא אינו מקבל משאבים מתאימים כמו בתי הספר היסודיים והתיכוניים, הכיתות מכילות מספר רב של תלמידים והמשאבים מוגבלים.
מורים בחינוך הטרום-יסודי מקבלים שכר נמוך יותר ממורים במערכת החינוך היסודי והתיכוני, וכן הכשרה פחותה ופחות כלים על מנת להקנות חוויית לימודים איכותית וטובה.
בנוסף, קיימים הבדלים בין כיתות באזורים עירוניים או כפריים בטנזניה.
באזור הכפריים יש חלל כיתתי קטן יותר, מספר תלמידים גדול יותר בכל כיתה, יחס פחות טוב של מורים לתלמידים, פחות משאבים ופחות מורים מיומנים.
מידת ההכשרה של המורים נמצאה כשמשפיעה על איכות הלמידה יותר ממשאבים ותנאים פיזיקליים.
בתי הספר הציבוריים מלמדים בשפות סווהילית (Swahili) ואנגלית.
מספר בתי ספר פרטיים, הדורשים שכר לימוד, מלמדים גם הם באנגלית.
מורים הדוברים שפות של קבוצות אתניות שונות (למעט סווהילית), אינם מורשים להשתמש בהן לצורך הוראה, אך עם זאת במקרים מסוימים בשלבי החינוך הראשונים הם עלולים להשתמש בשפות אלו באופן לא רשמי.
כל ילד שמגיע לגיל שבע, מחויב לקחת חלק במערכת החינוך.
תשלום שכר הלימוד לבתי ספר יסודיים בוטל בשנת 2002, אך משפחות ממשיכות לשלם עבור שירותים נוספים המסופקים על ידי בית הספר.
הפחתת תשלום שכר הלימוד הובילה לעליה משמעותית במספר הילדים שנרשמו לבתי ספר יסודיים, ב-2001 נרשמו 4,839,361 תלמידים, בשנת 2006- 7,959,884 תלמידים, ובשנת 2008- 8,410,000 תלמידים.
עלייה זו במספר התלמידים לא לוותה בעלייה פרופורציונלית במשאבים הכרחיים ללימוד כגון מורים, כיתות לימוד וספרי לימוד.
היחס בין מספר התלמידים למספר המורים שהוכשרו בשנת 2010 היה 54:1, זאת בניגוד למטרה שהמדינה הציבה לעצמה, ליחס של מקסימום מורה לכל 40 תלמידים.
כל המחוזות במדינה חרגו מהמטרה שהוצבה, למעט המחוזות Kilimanjaro ו-Dar Es Salaam .
בשנת 2007, 3% מהתלמידים במדינה היו בעלי ספרי מתמטיקה, זאת לעומת 7% בשנת 2000. השלטון המקומי אחראי על תשלום משכורות המורים ועל מתן חומרי הוראה לבית הספר.
הממשלות המקומיות אחראיות על הוצאות התפעול והניהול של בתי הספר היסודיים, בזמן שההורים דואגים למתן חומרי למידה בסיסיים כמו עפרונות ומחברות.
בנוסף, הממשלה המקומית אחראית להקמה ולבנייה של בתי הספר.
ישנן קרנות הנותנות מענקים לבניית כיתות לימוד, דיור המורים, שירותים, ושיפור מבנים קיימים של בית הספר ומתקנים.
מנתונים סטטיסטים של המדינה דווח כי בשנת 2000, 57% מהילדים בגילאי 5-14 נכחו בבית הספר .
המוסד לחינוך בטנזניה (Tanzania Institute of Education) הוא הגוף העיקרי שאחראי על פיתוח תוכנית הלימודים.
גוף זה מרכיב תוכניות, סילבוסים, כלים פדגוגיים כמו ספרי לימוד, והדרכות מעבדה.
בנוסף הוא מכשיר מורים בתוכניות לימוד חדשניות ומפקח על יישום תוכניות אלו בבתי הספר .
תוכנית הלימוד בטנזניה מורכבת מ-12 נושאים: שפת סווהילית, מתמטיקה, מדעים, גאוגרפיה, אזרחות, היסטוריה, אנגלית, נושאים מקצועיים, צרפתית, דת, טכנולוגיית מידע ותקשורת וספורט.
בתוכנית הלימודים מודגש פיתוח כישורים בקרב התלמידים: חשיבה יצירתית וביקורתית, תקשורת, חשיבה כמותית, אוריינות טכנולוגית, מיומנויות חברתיות ואישיות, ולמידה עצמאית .
בשנת 2010 מלבד שמונה בתי ספר, סווהילית הייתה שפת ההוראה השנייה ב-15,816 בתי הספר היסודיים הציבוריים הפרוסים ברחבי הארץ.
לעומת זאת, באותה השנה, ב-539 מתוך 551 מבתי הספר היסודיים הפרטיים, אנגלית הייתה שפת ההוראה השנייה.
לפי החוק הנוכחי, תלמיד נדרש לעבור בהצלחה את מבחני בית הספר היסודי (Primary School Leaving Examination), על מנת לקבל תעודת מעבר לחטיבת הביניים.
בשנת 2006, מעל ל-70% מהתלמידים שנגשו למבחנים עברו אותם בהצלחה.
בשנת 2009, שיעור המעבר לחטיבות הביניים ירד בצורה משמעותית, ורק 49.4% מהתלמידים שנגשו למבחנים עברו אותם בהצלחה.
מחוז ה-Dar es Salaam הוא בעל שיעור המעבר הגבוה ביותר (69.8%), בעוד שמחוז Shinyanga הוא בעל שיעור המעבר הנמוך ביותר (31.9%).
קיים פער משמעותי בשיעור המעבר בין גברים לנשים, כך שגברים עומדים על 55.6% ואילו נשים על 43.2%.
פער זה מתקיים בכל המחוזות, מלבד קילימנג'רו (Kilmanjaro).
סווהילית הוא המקצוע בו אחוז המעבר היה הגבוה ביותר (69.1%), ומתמטיקה הוא המקצוע בו אחוז המעבר היה הנמוך ביותר (21%).
המחויבות הממשלתית לחינוך, אשר מהווה חלק אינטגרלי מהחברה ומההתפתחות הכלכלית, התחילה זמן קצר לאחר קבלת העצמאות של המדינה.
בשנות ה-80 המוקדמות, התרחש משבר כלכלי בטנזניה, אשר פגע במגזר החינוכי והוביל לירידה בכמות ואיכות המשאבים של מערכת החינוך.
בשנת 1995, שר החינוך גיבש תוכנית חינוכית רחבה על מנת להיחלץ מהמשבר, ששוכללה עם השנים והותאמה למטרות שהופיעו בהכרזה עולמית על חינוך לכל בעלי צורכי למידה בסיסיים (World Declaration on Education for All: Meeting Basic Learning Needs ).
השכלה תיכונית מתחלקת לשתי רמות.
הרמה הראשונית, אשר נקראת רמת O, מורכבת מארבע תבניות.
כל תבנית היא תת-שלב בתוך הרמה תלמיד אשר מגיע לתבנית 4, מקבל תעודת מעבר של מבחני ההשכלה התיכונית.
תלמידים נבחרים עשויים לקחת חלק ברמת המתקדמים, אשר נקראת רמת A, ומורכבת משתי תבניות (תבנית 5 ותבנית 6), או שיש להם אפשרות לרכוש השכלה מקצועית.
ישנם בתי ספר אשר אינם מציעים שיעורים ברמת מתקדמים (A).
כל הסטודנטים אשר נמצאים ברמת המתקדמים הם תלמידי פנימיות.
לאור בעיות הקשורות לחיים משותפים בפנימיות בין שני המינים, בתי ספר ברמה A מגבילים את הרישום למין אחד.
על מנת להתקדם לבתי ספר תיכוניים ציבוריים, התלמידים מחויבים לעבור את מבחני המעבר הנדרשים.
במידה ותלמיד לא עובר מבחנים אלו, הוא יכול להמשיך את לימודיו במסלול החינוך הפרטי, ובכך נוצר גידול משמעותי בשוק זה.