tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכול אימן אראגונס את אתלטיקו בארבע קדנציות שונות: 1974–1980, 1982–1987, 1991–1993, 2001–2003. הצלחתו של אראגונס הגיעה במהירות: מאחר שבאיירן מינכן זכתה בגביע אירופה לאלופות, היא הייתה אמורה להשתתף בגביע הבין-יבשתי, אך בעקבות לחץ של משחקים שהיה לבאיירן, הוחלט על ידי הנהלת הקבוצה הגרמנית לא להשתתף.
אתלטיקו מדריד, שהייתה סגנית אלופת אירופה, הוזמנה במקומה.
הקבוצה שיחקה נגד אינדפנדיינטה הארגנטינאית, זוכת גביע ליברטדורס.
המשחק הראשון, שנערך באצטדיון ליברטדורס דה אמריקה שבבואנוס איירס, נגמר בניצחון 0–1 לאינדפנדיינטה.
המשחק השני, שנערך באצטדיון ויסנטה קלדרון, נגמר בניצחון 0–2 של אתלטיקו ובזכייה היסטורית של אתלטיקו מדריד בגביע הביניבשתי.
בשנת 1976 הוביל אראגונס את אתלטיקו לזכייה בגביע המלך, לאחר ניצחון 0–1 על ריאל סרגוסה בגמר.
שנה לאחר מכן, בשנת 1977, זכתה אתלטיקו באליפות.
במהלך הקדנציה השנייה של אראגונס כמאמן אתלטיקו מדריד, בעונת 1984/1985, הגיעה הקבוצה למקום השני, אך זכתה בגביע המלך.
שחקן משמעותי בהישגי הקבוצה בעונה זו היה הוגו סאנצ'ס המקסיקני, שגם זכה בתואר הפיצ'יצ'י לאחר שהבקיע 19 שערי ליגה.
בעקבות הצלחתו נרכש סאנצ'ס על ידי היריבה העירונית ריאל מדריד, אך למרות עזיבתו אראגונס המשיך להוביל את אתלטיקו להצלחה, והיא זכתה בסופר קאפ הספרדי עם ניצחון 1–3 על ברצלונה.
בעונת 1985/1986 הגיעה אתלטיקו לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, אך הפסידה 0–3 לדינמו קייב.
בשנת 1987 נבחר הפוליטיקאי ואיש העסקים הספרדי, חסוס חיל, לנשיא המועדון.
בזמן בחירתו חלפו כבר עשר שנים מאז הזכייה האחרונה של אתלטיקו באליפות, והמועדון היה נואש להצלחה בליגה.
מסיבה זו חיל הוציא כספים רבים וביצע מספר החתמות יקרות, בהן החתמתו של פאולו פוטרה, הקיצוני הפורטוגלי שהגיע מפורטו.
למרות כל ההוצאות הגבוהות הקבוצה זכתה בשני תארים בלבד: שתי זכיות רצופות בגביע המלך, בעונות 1990/1991 ו-1991/.
הכי קרוב שהגיעה אתלטיקו בשנים אלו לזכייה בתואר האליפות הייתה בעונת 1990/1991, לאחר שסיימה במקום השני בליגה, עשר נקודות פחות מברצלונה של יוהאן קרויף.
כל זה גרם ליחס שלילי לאופן שבו ניהל חיל את המועדון שמינה ופיטר מאמנים במהירות.
בין המאמנים שמונו ופוטרו על ידי חיל היו: ססאר לואיס מנוטי, רון אטקינסון, חאבייר קלמנטה, טומיסלב איביץ', פרנסיסקו מטורנה, אלפיו באסילה, וגם אחד הסמלים של הקבוצה הגדולה לואיס אראגונס.
בנוסף, אחד המהלכים שעשה חיל והתבררו מאוחר יותר כטעות גדולה, היה סגירת מחלקת הנוער של המועדון בשנת , שבעקבותיה עזבו שחקני נוער מבטיחים, בהם ראול בן ה-15, שעזב ליריבה העירונית ריאל מדריד.
בעונת המועדון נאבק נגד הירידה לליגת המשנה, וניצל רק בזכות תוצאת תיקו במשחק במחזור האחרון.
בעקבות המצב אליו הגיעה הקבוצה, בוצעו שינויים משמעותיים: חיל החתים את המאמן הסרבי רדומיר אנטיץ' ובחלון ההעברות עזבו שחקנים רבים את הקבוצה.
הקבוצה פתחה את עונת עם המאמן החדש ושחקנים שנותרו מהעונה הקודמת (בתוכם: חוסה לואיס קמינרו, דייגו סימאונה, קיקו), לצד החתמות חדשות: מילינקו פאנטיץ', לובוסלב פנב, סנטיאגו דניה וחוסה פרנסיסקו מולינה.
בעונה זו זכתה סוף סוף אתלטיקו באליפות, 19 שנה מאז האליפות הקודמת, ואף השלימה דאבל כשזכתה גם בגביע המלך בעונה זו.
בעונת שיחקה אתלטיקו לראשונה בליגת האלופות.
הקבוצה פתחה את העונה עם ציפיות ושאיפות חדשות, ובנוסף עם החתמות חדשות - חואן אדוארדו אסניידר שהגיע מריאל מדריד וראדק בייבל הצ'כי, שהרשים ביורו 1996 בו הגיעה נבחרת צ'כיה לגמר.
אך הקבוצה אתלטיקו לא מימשה את הציפיות שתלו בה.
בליגה הסיכויים לזכייה אבדו, ומליגת האלופות הקבוצה הודחה הודחו בשלב רבע הגמר לאחר צמד משחקים מול אייאקס אמסטרדם.
בעונה הבאה, , ההוצאות גדלו אף יותר מההוצאות בעונות הקודמות, עם החתמות של כריסטיאן ויירי האיטלקי ושל ז'וניניו פאוליסטה הברזילאי.
אף על פי שאנטיץ' הביא את תואר האליפות, הוא הוחלף לקראת סוף העונה באריגו סאקי, ש"שרד" במשרת המאמן פחות משישה חודשים.
לאחר מכן חזר אנטיץ', שהוחלף לאחר חודשיים בלבד בקלאודיו ראניירי.
לקראת סוף שנת 1999 הושעו חסוס חיל וכל הצוות שלו על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, והם נחקרו בחשד לשימוש לרעה בכספי המועדון.
הממשלה מינתה את חוסה מנואל רובי לתפקיד הנשיא הזמני של המועדון.
השעייתו של חיל גרמה לאי סדר במועדון, דבר שבא לידי ביטוי גם בהישגי הקבוצה.
במרץ 2000, כאשר הקבוצה נמצאה במקום ה-17 ועל סף ירידה, הגיש ראניירי את התפטרותו מתפקיד המאמן.
חזרתו של אנטיץ' לקבוצה לא עזרה לקבוצה בליגה, ועל אף שהגיעה לגמר גביע המלך, בו הפסידה 1–2 לאספניול, היא ירדה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-19.
במאי 2003 הגיש חיל באופן רשמי את התפטרותו מהקבוצה.
בשנת 2006 מונה חאבייר אגירה למאמנה של אתלטיקו מדריד.
עם מינויו הגיע לאתלטיקו החלוץ הצעיר סרחיו אגוארו.
בחודש יולי 2007 עבר פרננדו טורס, אחד השחקנים המזוהים ביותר עם אתלטיקו מדריד, לליברפול מהפרמייר ליג, ששילמה לאתלטיקו עבורו 26,500,000 ליש"ט.
לאחר העזיבה של טורס החתימה הקבוצה את החלוץ האורוגוואי דייגו פורלאן, שזכה בתואר הפיצ'יצ'י ובנעל הזהב האירופית בהיותו בוויאריאל.
בעונת הגיעה אתלטיקו לשלב 32 האחרונות בגביע אופ"א אך הפסידה לבולטון וונדררס.
הקבוצה הגיעה גם לרבע גמר גביע המלך בו הודחה על ידי ולנסיה.
בעונה זו סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה והעפילה למוקדמות ליגת האלופות.
סרחיו אגוארו, דייגו פורלאן, סימאו והשוער לאו פרנקו החזירו את אתלטיקו למפעל הבכיר של הכדורגל האירופי מאז ההפסד ברבע הגמר לאייאקס אמסטרדם בעונת .
בעונת הגיעה הקבוצה עד לשלב שמינית גמר ליגת האלופות, בו הודחה על ידי פורטו.
בגביע המלך הודחה בסיבוב ה-16 על ידי ברצלונה, שזכתה לבסוף בתואר.
ב-3 בפברואר 2009, לאחר ירידה ביכולות הקבוצה, עזב המאמן חאבייר אגירה את הקבוצה.
לאחר עזיבתו היה זעם ציבורי רב על התנהלות המועדון כשנטען שהבעיות של המועדון לא נגרמו מתפקודו של אגירה, אלא בשל יכולתו של החלוץ דייגו פורלאן.
פורלאן עצמו התנגד לפיטורי אגירה ואמר: "פיטורי אגירה הייתה הדרך הכי קלה.
אגירה לא היה הגורם לבעיות.
השחקנים אשמים, אנחנו לא משחקים היטב ומבצעים המון שגיאות".
לאחר פיטוריו של אגירה, מונה אבל רסינו למשרת מאמן הקבוצה.
לאחר מינויו של רסינו השיגה הקבוצה עונה נוספת את המקום הרביעי בליגה, המוביל לליגת האלופות.
דייגו פורלאן זכה בתואר הפיצ'יצ'י וגם בתואר נעל הזהב האירופית, לאחר שהבקיע 32 שערי ליגה באותה עונה.
אתלטיקו ראתה את ההצלחה בליגה המקומית כהזדמנות לחזק את הסגל שלה.
במקום השוער לאו פרנקו שעזב עלה מקבוצת הנוער שוער צעיר ומבטיח, דויד דה חאה.
למרות לחץ מצד מועדונים גדולים לרכוש את פורלאן ואגוארו, החליטה אתלטיקו שלא למכור אותם ושמרה על הבסיס ההתקפי שלה, בתקווה להצלחה בעונה הבאה.
בתחילת עונת מיעטה אתלטיקו לנצח בליגה, ולאחר שהפסידה בתוצאה 0–4 לצ'לסי ב-21 באוקטובר 2009, במסגרת ליגת האלופות, עזב רסינו את הקבוצה.
לאחר שאתלטיקו לא הצליחה להביא את המאמן הדני מיכאל לאודרופ, החתימה הקבוצה את קיקה סאנצ'ס פלורס למאמנה עד לסוף העונה.
ההצלחה באירופה ודייגו סימאונה (2010-)
אף על פי שהקבוצה המשיכה לפגר במקצת בליגה, אותה סיימה לבסוף במקום ה-9, היא הצליחה לסיים במקום ה-3 בשלב הבתים של ליגת האלופות ולכן העפילה לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית.
לאחר ניצחונות על גלאטסראיי, ספורטינג ליסבון, ולנסיה וליברפול, העפילה למשחק הגמר אשר נערך בהמבורג ארנה.
אתלטיקו ניצחה בתוצאה 1–2 את פולהאם, מצמד של דייגו פורלאן שכבש את שער הניצחון בדקה ה-116 במסגרת הארכה, וזכתה בגביע ובתואר אירופי ראשון מאז עונת 1961/1962. בנוסף, הגיעה אתלטיקו לגמר גביע המלך, בו התמודדה נגד סביליה, אך הפסידה 0–2 במשחק שנערך בקאמפ נואו.
בזכות הזכייה בגביע אופ"א, העפילה אתלטיקו למשחק הסופר קאפ האירופי ב-2010 וניצחה 0–2 את אינטר מילאנו, זוכת ליגת האלופות.
גם בעונת התקשתה הקבוצה להגיע לצמרת הליגה.
כמו כן, הודחה הקבוצה מגביע המלך בשלב רבע הגמר והודחה משלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שסיימה במקום ה-3 בבית שלה.
חוסר ההצלחה הוביל לעזיבתו של פלורס עוד לפני סיום העונה.
במקום פלורס מונה המאמן גרגוריו מנסאנו, שהוביל את הקבוצה למקום ה-7 בליגה, שהעניק כרטיס למוקדמות הליגה אירופית.
מנסאנו עצמו הוחלף בדייגו סימאונה בחודש דצמבר 2011, בעקבות פתיחת עונה חלשה של הקבוצה.
לקראת עונת הוחתם בקבוצה רדאמל פלקאו הקולומביאני, שנרכש מפורטו תמורת 40 מיליון אירו, הסכום הגבוה ביותר ששילמה אתלטיקו עבור שחקן כלשהו עד אז.
סימאונה הוביל את הקבוצה לזכייה נוספת בליגה האירופית, שמו החדש של גביע אופ"א, לאחר ניצחון 0–3 על אתלטיק בילבאו במשחק הגמר, בו פלקאו הבקיע צמד.
שוב, בזכות הזכייה בליגה האירופית, העפילה אתלטיקו לסופר קאפ האירופי, וניצחה 1–4 את צ'לסי.
במשחק זה כבש פלקאו שלושער.
בעונת ניצחה אתלטיקו את ריאל מדריד 1–2 בגמר גביע המלך.
עונה זו הייתה אחת העונות המוצלחות של אתלטיקו, לאחר שסיימה במקום ה-3 בליגה והבטיחה את מקומה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
באותה עונה, בליגה האירופית, סיימה הקבוצה את שלב הבתים במקום השני, שהקנה לה כרטיס לשלב 32 האחרונות, אך הודחה על ידי רובין קאזאן.
בעונת גברה הקבוצה על ריאל מדריד וברצלונה שנחשבו לעדיפות, וזכתה באליפות העשירית בתולדותיה, ולראשונה מזה 18 שנים.
בעונה זו העפילה הקבוצה גם לגמר ליגת האלופות, לאחר שגברה על מילאן בשמינית הגמר, ברצלונה ברבע הגמר ועל צ'לסי בחצי הגמר, אך הפסידה בגמר ליריבתה העירונית, ריאל, בתוצאה 1–4 לאחר הארכה.
בכך, הפך קיץ 2014 לקיץ בו הוציאה אתלטיקו את הסכומים הגבוהים ביותר על רכישת שחקנים אי פעם.
את עונת פתחה אתלטיקו עם זכייה בסופר קאפ הספרדי בפעם הראשונה מזה 29 שנים, ובפעם השנייה בסך הכול, כאשר גברה על היריבה העירונית, ריאל מדריד, בתוצאה 1–2 בסיכום שני המשחקים (1-1 בחוץ, 0–1 בבית).
בעונת 2015/2016 סיימה אתלטיקו מדריד במקום השלישי בלה-ליגה.
היא הגיעה לגמר ליגת האלופות בפעם השלישית בהיסטוריה, שם פגשה את ריאל מדריד, כמו לפני שנתיים.
אתלטיקו מדריד הפסידה לריאל מדריד בפנדלים וסיימה כסגנית.
בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי בלה-ליגה, והודחה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד בתוצאה של 2–4 בסיכום שני המשחקים.
בעונת 2017/2018 סיימה במקום השני בלה ליגה, הודחה מליגת האלופות בשלב הבתים, משם הגיעה אל הליגה האירופית בה היא זכתה לאחר ניצחון של 0–3 במשחק הגמר על אולימפיק מרסיי הצרפתית, ורשמה זכייה שלישית במפעל, שנייה בעידן דייגו סימאונה.
לאחר מכן, אף זכתה בסופר קאפ האירופי כאשר ניצחה את ריאל מדריד בתוצאה 2–4.
לקראת 2020/2021 צירפה הקבוצה את לואיס סוארס מברצלונה.
לאורך רוב העונה אתלטיקו הובילה את הטבלה, ובמחזור הסיום ניצחה את ריאל ויאדוליד וזכתה באליפות.
בעונת 2021/2022 בליגת האלופות הגיעה הקבוצה עד לשלב רבע הגמר, בו הודחה על ידי מנצ'סטר סיטי בתוצאה 0–1 בסיכום שני המשחקים.
את עונת 2021/2022 בלה ליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי.
המועדון שיחק את משחקי הבית שלו באצטדיון ויסנטה קלדרון שבדרום העיר מדריד עד שנת 2017. לפני כן, במקור, המועדון שיחק בקמפו דה אודונל עד 1923. לאחר השלמת האצטדיון מטרופוליטנו דה מדריד בשנת 1923, המועדון עבר לשחק שם עד שנת 1966, לאחר שבנייתו של הוויסנטה קלדרון הסתיימה.
האצטדיון הביתי של המועדון החל משנת 2017 הוא אצטדיון ונדה מטרופוליטנו, אשר במסגרת שיפוץ רחב הוסב מאצטדיון אולימפי לאצטדיון כדורגל בלבד.
במסגרת השיפוץ הורחבה הקיבולת של האצטדיון מ-20,000 מקומות ישיבה (כשהיה אצטדיון אולימפי) ל-68,456. במקור, האצטדיון היה בבעלות עיריית מדריד, שרצתה לארח את אולימפיאדת 2016, אך משום שהעיר ריו דה ז'ניירו נבחרה לארח את האולימפיאדה, הוחלט כי האצטדיון יועבר לבעלות אתלטיקו מדריד כבר בשנת 2011, ושהיא זו שתישא בעלויות ההרחבה.
הוויסנטה קלדרון נהרס, והוחלף על ידי פארק מים על גדות נהר המנסנרס במדריד.
ההחלטה לעזוב את אצטדיון ויסנטה קלדרון לאחר שנים כה רבות בהן הוא שימש כאצטדיונה של הקבוצה, עוררה זעם בקרבם של חלק מאוהדי אתלטיקו, שדרשו להרחיב את האצטדיון הקיים ולא להחליפו לגמרי.
הוונדה מטרופוליטנו הוא האצטדיון החמישי במספר שמשמש את אתלטיקו מדריד.
קמפו דל רטירו (1903-1913) - היה ממוקם בפארק בואן רטירו והיה ידוע בכינוי:"Campo de la Rana" ("מגרש הצפרדע").
אצטדיון מטרופוליטאנו דה מדריד (1923-1966) - הכיל בשיאו 35,800 מקומות ישיבה.
בשנת 1920 נכתב השיר המוכר הראשון על אתלטיקו מדריד, אשר היה בשימוש על ידי אוהדי הקבוצה באותן שנים.
בשנת 1947 נכתב שיר נוסף, הפעם לכבוד השתחררות הקבוצה מהשם "אוויאסיון" שציווה על הקבוצה פרנסיסקו פרנקו להשתמש בו.
ההמנון הרשמי של אתלטיקו מדריד נכתב בשנת 1974 על ידי צמד המוזיקאים אוהדי הקבוצה, חוסה אגילר גרנדוס ואנחל גרנדוס גרסיה.
ההמנון נקרא "Himno del Metropolitano" ("ההמנון של המטרופוליטנו").
לרגל חגיגות המאה של המועדון, בשנת 2003, הזמר חואקין סבינה, אוהד מוכר של אתלטיקו, חיבר שיר בשם "Motivos de un Sentimiento" ("סיבות של תחושה"), שמאז נחשב כ"המנון המאה", יחד עם ההמנון המקורי משנת 1974. את הלחן לשירו של סבינה כתב פאצ'ו וארונה.
סבינה אף הקליט את השיר, כאשר בשיר מושמעים קולות רקע של קהל אוהדי אתלטיקו מדריד.
במשך ההיסטוריה היו לאתלטיקו מדריד סמלים רבים, שהתחלפו במשך השנים.
צורתו של הסמל שמשמש את הקבוצה עד היום נבחרה בשנת 1947, ומאז לא נעשו בו שינויים משמעותיים.
בסמל הנוכחי, בצד השמאלי העליון, נמצא סמל העיר מדריד, כאשר שאר הסמל הוא צבעי הקבוצה.
צורת מגן - זאת על מנת להדגיש את חוזקה של הקבוצה.
הדוב ועץ התות - הצד השמאלי העליון מכיל את סמל העיר מדריד.
מקור סמל זה הוא עוד מהמאה ה-13, והוא נוצר בגלל כמות הדובים הרבה שהייתה חיה באזור מדריד, וכן עצי התות הרבים שצמחו שם.
שבעת הכוכבים במסגרת הכחולה שמקיפה את סמל הדוב ועצי התות - נמצאים גם בסמל העיר מדריד ולקוחים מדגל הקהילה האוטונומית מדריד.
פסים אדומים ולבנים - כצבעי מדי הקבוצה.
מאז הקמתה של אתלטיקו מדריד ב-1903 הוחלף סמל הקבוצה מספר פעמים:
הסמל הראשון (1903-1911) - סניף מועדון הכדורגל אתלטיקו מדריד: סמל עגול בצבעים כחול ולבן, כמו המדים של הקבוצה בשנים אלו.
במרכז מופיעות האותיות AC שהן ראשי התיבות של שם המועדון - Athletic Club de Madrid.
חלקו החיצוני של העיגול בסמל מעוצב כחגורה.
הסמל למעשה זהה לסמל המקורי של אתלטיק בילבאו אשר בהשראתה הוקמה אתלטיקו מדריד.
הסמל השני (1911-1917) - דגל פסים אדומים-לבנים: בעקבות שינוי צבעי מדי הקבוצה לאדום ולבן שונה גם סמל המועדון בהתאם.
סמל המועדון הפך לדגל עם פסים אדומים-לבנים וכדור, אשר מוקפים במסגרת עגולה בצבע כחול.
הסמל השלישי (1917-1939) - הוספת סמל העיר מדריד: סמל בצורת מגן, אשר מזכיר את הסמל הנוכחי, כשהשוני הוא המסגרת שמופיעה בצבע לבן.
הסמל הרביעי (1939-1947) - אתלטיקו אוויאסיון מדריד: לאחר מיזוג הקבוצה עם אוויאסיון נסיונל, והפיכתה לאתלטיקו אוויאסיון מדריד, השתנה סמל הקבוצה לגמרי, ועוצב כאשר הוא דומה לסמל חיל האוויר הספרדי דאז - צורה של כנפיים של מטוס, יחד עם כתר מעליו.
לאחר מכן, השתנה במקצת הסמל, כאשר הוכנס סמל הקבוצה הקודם בין כנפי המטוס, אולם המסגרת הכחולה מסביב לציור הדוב הוחלפה במסגרת אדומה.
לאחר כשנה הוחזרה המסגרת הכחולה על חשבון המסגרת האדומה.
הסמל החמישי (1947-שנות ה-80) - הכתר והכנפיים יורדים: לאחר השתחררות המועדון מהקשר הצבאי אליו, הוחזר סמל הקבוצה הקודם, כאשר במקום 6 פסים אדומים ו-6 פסים לבנים, נשארו 4 פסים אדומים ו-4 פסים לבנים.
בנוסף, המסגרת הלבנה התחלפה במסגרת זהובה.
הסמל השישי (החל משנות ה-80 - 2017): הסמל זהה לסמל משנת 1947, כאשר צבעי הסמל הובהרו, וצבע המסגרת שונה לצהוב-זהוב.
הסמל השביעי (החל מ-2017): הסמל דומה לסמל הקודם.
הוא הפך להיות בשלושה צבעים בלבד - כחול, אדום ולבן.
בשנותיו הראשונות של המועדון, מדי הקבוצה היו בצבע כחול-לבן בדומה למדיה של אתלטיק בילבאו דאז.
בשנת 1904 הצטרפו לקבוצה חברים, שפרשו מריאל מדריד.
המדים באותה תקופה יוצרו ממזרנים ישנים.
רבים מאמינים כי הסיבה לשנות את צבע המדים, היא כלכלית: באותה תקופה, המזרנים הישנים היו בצבע אדום-לבן, והיה הכי פשוט להשתמש בבדים הישנים של המזרנים להכנת המדים.
עובדה זו חסכה למועדון הוצאות רבות, וממנה הגיע הכינוי Los Colchoneros (יצרני המזרנים).
לאחר מספר שנים, גם אתלטיקו מדריד וגם אתלטיק בילבאו, רכשו מדים כחולים-לבנים מקבוצת בלקברן רוברס האנגלית.
חואניטו אלורדיי, שחקן הקבוצה וחבר במועצת המנהלים של אתלטיקו, נשלח לאנגליה כדי לרכוש מדים מבלקברן, אך לאחר שלא מצא מדים אלו, קנה במקום זאת מדים של קבוצת סנדרלנד, שצבעם אדומים-לבנים.
מאז, דבק במועדון הכינוי Los Rojiblancos (האדומים-לבנים).
ברוב העונות של אתלטיקו, מאז החלו להשתמש בצבעים אדום-לבן, צבע המכנסיים במדי הבית של הקבוצה היו בדרך כלל כחולים, אך צבע הגרביים השתנה בין כחול, אדום ושחור.
החל משנת 2001, יצרנית מדי הקבוצה היא חברת "נייקי", אשר החלה לעבוד עם הקבוצה במטרה להוות מתחרה לחברת אדידס, המייצרת את המדים עבור ריאל מדריד.
הספונסרית הראשית של הקבוצה היא חברת "Riyadh Air" של ערב הסעודית, אשר הלוגו שלה מופיע על קדמת החולצה.
הלוגו של "חברת Ria Money Transfer" האמריקאית מופיע על גב החולצה, תחת מספר השחקן.
הלוגו של AXN, שנמצאת בבעלות חברת סרטי סוני, נמצא על גב המכנסיים.
בנוסף, בחזית המכנסיים מופיע הלוגו של חברת ההימורים הפינית "PAF".
בעבר, חברת סרטי קולומביה הייתה הספונסרית הראשית של הקבוצה.
החברה שינתה לא פעם את הלוגו שלה שהופיע על החולצה, ובמקרה אחד אף שינתה באופן גמור את מדי החוץ של הקבוצה על ידי עיצוב החולצה כך שתדמה לקורי עכביש, בזמן שהסרט "ספיידרמן 2" שודר בקולנוע.
בנוסף, החברה שינתה את מדי הקבוצה לעיצובים המתאימים לסרטים אחרים שהיא הוציאה בשנים שהייתה ספונסרית הקבוצה (2003–2005).
בין הסרטים, בנוסף ל"ספיידרמן 2", היו: "ימ"מ יחידת פריצה", "סיפורי דגים" ו"היצ'".
בשנים אלו לא נמכרו מדי החוץ של אתלטיקו בחנויות של חברת נייקי בשל השינויים התכופים שנעשו בהם.
ביולי 2014 האריכו נייק ואתלטיקו מדריד את חוזה החסות שביניהן עד לשנת 2026.
להלן נותני החסות של הקבוצה החל משנת 1980
(*) - מועצת התיירות של העיר מרבלה נתנה חסות לקבוצה, משום שנשיא הקבוצה דאז, חסוס חיל, כיהן כראש עיריית מרבלה.
אתלטיקו מדריד ב' היא קבוצת המילואים של המועדון.
הקבוצה עורכת את משחקי הבית שלה באצטדיון קרו דל אספינו, ונכון לעונת משחקת הקבוצה בליגה הספרדית השלישית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1966 כקבוצת המילואים של אתלטיקו מדריד.
תחילה היה שמה של הקבוצה "רייפה אתלטיקו קלאב".
רק בשנת 1991, לאחר שהשתנה שם הקבוצה פעמים רבות עד שנה זו, קיבלה הקבוצה את השם "אתלטיקו מדריד ב'".
בעונת סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה.
הקבוצה הייתה אמורה לעלות לליגה הבכירה עקב מיקומה זה, אך לא הייתה זכאית לעלייה עקב היותה קבוצת מילואים.
החל מעונת משחקת הקבוצה בליגה הספרדית השלישית.
שחקנים רבים ששיחקו בקבוצה התקדמו לקבוצה הבוגרת.
בין השאר ניתן למנות את דויד דה חאה, אנטוניו לופס גררו, פרננדו טורס, קוקה, אוליבר טורס, רובן בראחה, גבי, מריו סוארס ואיגנסיו קמאצ'ו.
ריאל ואתלטיקו מדריד הן קבוצות שונות, עם זהויות מנוגדות לגמרי.
בזמן שלטון פרנקו ספרד הייתה מוחרמת על ידי רוב העולם, בעיקר מפני השלטון הדיקטטורי אותו הנהיג הרודן פרנסיסקו פרנקו.
ריאל מדריד, שנחשבה אז כקבוצה שקשורה לשלטון, הייתה קבוצה שייצגה את המדינה מחוצה לה, והביאה לה כבוד רב.
שר אחד, שהיה מקורב לפרנקו אמר:"ללא כל ספק, ריאל מדריד היא השגרירה הטובה ביותר שאי פעם הייתה לנו".
בעקבות קרבתה של ריאל לשלטון פרנקו, ומפני שהמוטו של אתלטיקו היה שונה לגמרי משל ריאל (אתלטיקו היא הקבוצה של העם, ריאל היא הקבוצה של הממשלה, של השלטונות), נוצרה שנאה עזה בין מועדונים אלו.
(בתרגום חופשי מספרדית: "לכי מדריד, לכי מדריד, הקבוצה של הממשלה, הבושה של המדינה".
הכוונה בעיר מדריד היא לקבוצה ריאל מדריד).
גביע אתלטיקו מדריד הוא טורניר כדורגל לשעבר, שאירחה אתלטיקו מדריד באצטדיון ויסנטה קלדרון.
בשנת 2003 שונה שמו של הטורניר ל"גביע הלבוי", אך לאחר שנה זו הופסק הטורניר, לא באופן רשמי, אלא שהמארחת, אתלטיקו, הפסיקה להזמין קבוצות לטורניר.
תחילה הטורניר החל במסגרת של ארבע קבוצות, כאשר אתלטיקו הזמינה שלוש קבוצות לשני משחקי חצי גמר, משחק על המקום השלישי ומשחק הגמר.
אולם בשנים שלקראת סיום הטורניר, המסגרת הייתה משחק גמר אחד בלבד, אתלטיקו נגד הקבוצה המוזמנת על ידה.
גביע זה התקיים במקביל לטורנירי קיץ אחרים בספרד, כדוגמת גביע טרסה הררה ביוזמתה של קבוצת דפורטיבו לה קורוניה, וגביע ז'ואן גאמפר ביוזמתה של קבוצת ברצלונה.
להלן טבלת זוכי המפעל ומשחקי הגמר
קלן 5–1 1995 אתלטיקו מדריד ניואל'ס אולד בויס 3–1 1996 אתלטיקו מדריד הכוכב האדום בלגרד 5–0 1997 אתלטיקו מדריד אינטר מילאנו 1–0 1998 אתלטיקו מדריד לאציו 3–0 2000 אתלטיקו מדריד פלמנגו 3–1 2002 קייבו ורונה אתלטיקו מדריד 4–2 2003 אתלטיקו מדריד בוקה ג'וניורס 1–0
הסופר קאפ הספרדי (במתכונת הישנה):
קוקה הוא שיאן ההופעות במועדון בכל הזמנים, אחרי שב-2022 שבר את שיאו של אדלרדו רודריגס שעמד על 511 הופעות במדי המועדון בשנים 1959–1976.
אנטואן גריזמן הוא מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים לאחר שב-10 בינואר 2024 שבר את שיאו של לואיס ארגונס שעמד על 173 שערים.
ארגונס שיחק במדי המועדון בשנים 1964–1974, עד פרישתו ממשחק פעיל.
הנתונים בטבלאות מתייחסים לכל המסגרות ומעודכנים ל-30 בספטמבר 2025
+שיאני השערים#שםלאוםעמדהשנים במועדוןשערי ליגהסה"כ שערים במועדון1אנטואן גריזמןחלוץ2014–2019
20 הרכישות היקרות ביותר של אתלטיקו מדריד
ראו גם: רשימת כדורגלני אתלטיקו בעלי ערך בוויקיפדיה
להלן רשימה של מאמנים אשר זכו בתארים בזמן שאימנו את הקבוצה
ראו גם: רשימת מאמני אתלטיקו שיש להם ערך בוויקיפדיה
נכון לשנת 2010 הונה של קבוצת אתלטיקו מדריד הסתכם בסכום של 24,706,699 אירו.
מניות הקבוצה מתחלקות בין 3 בעלים עיקריים, כאשר רוב המניות שייכות למשפחתו של חסוס חיל, אשר בניו מחזיקים עד היום בתפקידים במועדון.
מאז הקמת המועדון ועד היום כיהנו בתפקיד נשיא מועדון הספורט אתלטיקו מדריד 27 אנשים, ב-29 קדנציות.
רק 2 נשיאים כיהנו במשך 2 קדנציות שונות: חוליאן רואטה וויסנטה קלדרון.
רוב נשיאי המועדון, 27 במספר, היו ספרדים.
רק נשיא אחד היה לא ספרדי, לוסיאנו אורקיחו הארגנטינאי.
הנשיא הראשון של המועדון היה אנריקה איינדה.
הוא גם נמנה עם מייסדי המועדון.
הנשיא שכיהן בזמן הרב ביותר בתפקיד הוא ויסנטה קלדרון, שכיהן 21 שנים ב-2 קדנציות שונות.
מיד אחריו נמצא חסוס חיל עם 16 שנים בתפקיד.
אנריקה סרסו וחוליאן רואטה כיהנו 10 שנים בתפקיד וחאבייר בארוסו 9 שנים.
נשיא המועדון נבחר בבחירות לנשיאות, כאשר הבוחרים הם חברי המועדון.
נשיא המועדון הנוכחי הוא אנריקה סרסו, שמכהן בתפקיד החל משנת 2003, כאשר נבחר לתפקיד במקום חסוס חיל שהתפטר.
דירקטוריון המועדון אתלטיקו מדריד מורכב מהאנשים הבאים:
סגן נשיא בתחום העסקי: לסארו אלברכין מרטינז
סגן נשיא בתחום הכלכלי: פרננדו גארסיה אבאסולו
סמנכ"ל מסחרי: אנטוניו אלונסו סאנס
יועצים: סווריאנו חיל, אוסקר חיל, מרים חיל
מזכיר: פבלו חימנס דה פארגה
מנהל שיווק ותקשורת: אמיליו גוטיירס
מנהל בקרה וניהול: חוסה מנואל דיאס פרס
מנהל קשרים חברתיים: פרננדו פאריסה רקואיו
מנהל ספורטיבי: חוסה לואיס קמינרו
מנהל כדורגל ראשי: חואן קרלוס אגילרה
עוזר מאמן שלישי: חואן ויסקאינו
מאמני כושר: אוסקר אורטגה, קרלוס מניינדס
תחרויות אתלטיקה נערכו בכל האולימפיאדות בעידן המודרני.
נשים התחרו החל מאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
אתלטיקה נחשבת לענף הספורט הפופולרי ביותר במשחקים האולימפיים ולכן מכונה "מלכת הספורט".
ענף האתלטיקה מדורג ראשון, במספר האירועים ובמספר המשתתפים.
האתלטיות שצברו את מרב מדליות הזהב
רשימת כל האתלטיות שזכו ב-3 מדליות זהב ויותר או ב-4 מדליות בסך הכל ויותר, נכון לאולימפיאדת פריז (2024)
בסוגריים כולל את המדליות מאולימפיאדת אתונה (1906)
האתלטים שצברו את מרב מדליות הזהב
רשימת כל האתלטים שזכו ב-3 מדליות זהב ויותר או ב-4 מדליות בסך הכל ויותר, נכון לאולימפיאדת פריז (2024)
אתלטים יהודים שזכו במדליות במשחקים האולימפיים
בסך הכל צברו אתלטים יהודים במשחקים האולימפיים 55 מדליות: 26 מדליות זהב, 15 מדליות כסף ו-14 מדליות ארד, מהן 45 מדליות אישיות: 20 מדליות זהב, 14 מדליות כסף ו-11 מדליות ארד.
מאיר פרינסטיין מארצות הברית, 4 מדליות זהב: פעמיים ברציפות בקפיצה משולשת ופעמיים ברציפות בקפיצה לרוחק, מדליית כסף: קפיצה לרוחק
דניאל פרנק מארצות הברית, מדליית כסף: קפיצה לרוחק
אדן בודור מהונגריה, מדליית ארד: ריצת שליחים 4x400 מטר
קלייר ג'ייקובס מארצות הברית, מדליית ארד: קפיצה במוט
אבל קיוויאט מארצות הברית, מדליית זהב: ריצת 3000 מטר קבוצתי, מדליית כסף: ריצת 1500 מטר
אלווה מאייר מארצות הברית, מדליית כסף: ריצת 100 מטר
הרולד אברהמס מבריטניה, מדליית זהב: ריצת 100 מטר, מדליית כסף: ריצת שליחים 4x100 מטר
לואיס קלארק מארצות הברית, מדליית זהב: ריצת שליחים 4x100 מטר
אליאס כץ מפינלנד, מדליית זהב: ריצת 3000 מטר קבוצתית, מדליית כסף: ריצת 3000 מטר מכשולים
פני רוזנפלד מקנדה, מדליית זהב: ריצת שליחים 4x100 מטר, מדליית כסף: ריצת 100 מטר
ליליאן קופלנד מארצות הברית, מדליית זהב: זריקת דיסקוס, מדליית כסף: זריקת דיסקוס
טדי סמוכה מבריטניה, מדליית ארד: ריצת שליחים 4X100 מטר
יאדביגה וייס-מרצ'ינקייביץ' מפולין, מדליית כסף: זריקת דיסקוס, מדליית ארד: זריקת דיסקוס
איבויה צ'אק מהונגריה, מדליית זהב: קפיצה לגובה
מישלין אוסטרמייה מצרפת, 2 מדליות זהב: הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, מדליית ארד: קפיצה לגובה
סטיב סימור מארצות הברית, מדליית כסף: הטלת כידון
ג'ים פוקס מארצות הברית, 2 מדליות ארד – בהדיפת כדור ברזל
אירינה פרס מברית המועצות, 2 מדליות זהב: ריצת 80 מטר משוכות, קרב חמש
טמרה פרס מברית המועצות, 3 מדליות זהב: פעמיים בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס, מדליית כסף: זריקת דיסקוס
ורה קרפקינה מברית המועצות, מדליית זהב: קפיצה לרוחק
ולרי ברומל מברית המועצות, מדליית זהב: קפיצה לגובה, מדליית כסף: קפיצה לגובה
דוד סגל מבריטניה, מדליית ארד: ריצת שליחים 4x100 מטר
ג'רי אשוורת' מארצות הברית, מדליית זהב: ריצת שליחים 4x100 מטר
אירנה שווינסקה מפולין, 3 מדליות זהב: ריצת שליחות 4x100 מטר, ריצת 200 מטר וריצת 400 מטר, 2 מדליות כסף: ריצת 200 מטר, קפיצה לרוחק, 2 מדליות ארד: ריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר
מיקולה אבילוב מברית המועצות, מדליית זהב : קרב עשר, מדליית ארד: קרב עשר
פאינה מלניק מברית המועצות, מדליית זהב: זריקת דיסקוס
דווייט סטונס מארצות הברית, 2 מדליות ארד: קפיצה לגובה
סבטלנה קרצ'בסקאיה מברית המועצות, מדליית כסף: הדיפת כדור ברזל
דינה קסטור מארצות הברית, מדליית ארד: מרתון
אולימפיאדת פריז (1900) נערכה בפריז, צרפת.
תחרויות האתלטיקה נערכו ב-14 ביולי, ב-15 ביולי, ב-16 ביולי, ב-19 ביולי וב-22 ביולי 1900. 23 תחרויות באתלטיקה נערכו במשחקים אלו, בהשתתפות 117 משתתפים מ-17 מדינות.
אלווין קריינזלין () זכה ב-4 מדליות זהב, ג'ון טוקסברי () זכה ב-5 מדליות מהן 2 מדליות זהב, אירווינג בקסטר () זכה ב-5 מדליות מהן 2 מדליות זהב, ריי יורי () זכה ב-3 מדליות זהב ומאיר פרינסטיין היהודי () זכה ב-2 מדליות אחת מזהב ואחת מכסף.
אולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכה בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-29 באוגוסט לבין ה-3 בספטמבר 1904. נערכו 25 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 118 משתתפים מ-11 מדינות.
נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית () זכתה ב-23 מדליות זהב מתוך 25 אפשריות.
התנאים בריצת המרתון היו קשים.
הריצה התנהלה בדרך עפר בין הגבעות לאורך 40 ק"מ ולוותה בעננים של אבק שהעלו הרכבים שליוו את הרצים.
הטמפרטורה באותו היום הייתה חמה ועמדה על 32 מעלות צלזיוס ובנוסף הייתה רק תחנה לשתיית מים אחת במחצית הדרך.
רק 14 רצים מתוך 32 הצליחו לסיים את הריצה.
בריצה השתתפו טובי רצי המרתון מארצות הברית ביניהם, סמי מלור (אלוף מרתון בוסטון בשנת 1902), ג'ון לורדון (אלוף מרתון בוסטון בשנת 1903) ומייק ספרינג (אלוף מרתון בוסטון בשנת 1904), שלושתם לא הצליחו לסיים את הריצה.
במהלך הריצה נראה תומאס היקס תשוש ולכן קיבל מעוזריו ברנדי, חלבון ביצה ושתי מנות של סטריכנין (1 מ"ג כל אחת) שסייעו לו לסיים את הריצה (מנה נוספת של סטריכנין יכלה להיות קטלנית עבורו).
לאחר שחצה את קו הסיום הוא התמוטט.
חלומו לזכות בריצה נגוז לאחר שראה שפרדריק לורז אף הוא מארצות הברית כבר הספיק לחגוג את "ניצחונו" ולהצטלם כאלוף האולימפי בריצת המרתון עם אליס רוזוולט בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
מאוחר יותר התברר שלורז רימה בתחרות.
לאחר ריצה של 14.5 ק"מ הוא עבר לנסיעה נעימה ברכב עם מאמנו כ-17.7 ק"מ עד שמכוניתם הפסיקה לעבוד.
את יתרת הדרך עבר בריצה וניכנס ראשון לאצטדיון.
לאחר שהתגלתה התרמית מדליית הזהב הועברה להיקס.
להגנתו טען לורז שעשה זו כבדיחה עליה התנצל.
(•) האתלט הצרפתי אלבר קורה קיבל "זהות כפולה" במשחקים האולימפיים.
הוא זכה במדליית כסף בריצת מרתון ונירשם על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כאתלט אמריקאי, אך בתחרות הקבוצתית ריצה ל-4 מייל הוא נירשם כצרפתי ולכן הקבוצה שבה השתתף נחשבת, נבחרת מעורבת.
תחרות ה"טריאתלון" הייתה ייחודית לאירוע זה ולא נערכה כמוה באולימפיאדות הבאות.
היא אינה טריאתלון המקובל כיום.
לכאורה היא הייתה שילוב בין אתלטיקה להתעמלות, אך בפועל כללה קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל וריצת 100 מטר.
אולימפיאדת לונדון (1908) נערכה בלונדון, בריטניה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-13 ביולי לבין ה-25 ביולי 1908. נערכו 26 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 431 משתתפים מ-20 מדינות.
נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית () זכתה ב-16 מדליות זהב מתוך 26 אפשריות.
מל שפרד () שזכה ב-3 מדליות זהב, ריי יורי () שזכה בשתי מדליות זהב פעם שלישית ברציפות בקפיצות מהמקום, מרטין שרידן () שזכה בשתי מדליות זהב ופעם שנייה ברציפות בזריקת דיסקוס.
ג'ורג' לרנר () ואריק למינג () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
ג'ון פלנגן () שזכה בפעם השלישית ברציפות ביידוי פטיש.
ג'ון טיילור () שזכה במדליית זהב בריצת שליחים והיה לאתלט האפרו-אמריקאי הראשון שזכה במדליית זהב.
דורנדו פייטרי () סיים ראשון את ריצת המרתון, אך מאוחר יותר נפסל ולא קיבל את מדליית הזהב שבה זכה ג'וני הייז ().
לקראת סיום הריצה פייטרי התמוטט ושני שופטים אחזו בו בזרועותיו וסייעו לו להגיע לקו הסיום ולכן נפסל.
למחרת היום העניקה לו הנסיכה אלכסנדרה גביע זהב על ההישג מאחר שהפסילה שלו לא הייתה באחריותו.
אירוע שנוי במחלוקת התרחש בגמר ריצת 400 מטר, שבה ג'ון קרפנטר () ניצח בתוצאה של 47.8 שניות, השווה לשיא העולם.
השופט הבריטי הבחין שקרפנטר חסם את וינדהם הלסוול () בתמרון שהיה חוקי לפי החוק האמריקאי אך אסור היה לפי החוק הבריטי.
לאחר ויכוח, שנימשך כ-30 דקות, בין הנציגים הרשמיים של ארצות הברית ובריטניה, הוחלט לפסול את קרפנטר ולערוך מקצה גמר חוזר, רק לשלושת האצנים האחרים: הלסוול, ויליאם רובינס () וג'ון טיילור (), שהחליטו במחאה שלא להתחרות וכך כרץ יחיד בגמר זכה הלסוול במדליית זהב בריצה זו.
התחרות קפיצה לרוחק פרנק איירונס 7.48 מטר שיא אולימפי דניאל קלי 7.09 מטר קלווין בריקר קנדה 7.08 מטר קפיצה משולשת טים הירן 14.92 מטר שיא אולימפי גארפילד מקדונלד קנדה 14.76 מטר אדוארד לארסן 14.39 מטר קפיצה לגובה הארי פורטר 1.90 מטר ג'או אנדרה
קון ליהי 1.88 מטר קפיצה במוט אדוארד קוק
אלפרד קרלטון גילברט 3.71 מטר אדוארד ארצ'יבלד קנדה
ברונו סדרסטרם 3.58 מטר קפיצה לרוחק מהמקום ריי יורי 3.33 מטר קונסטנטינוס ציקליטירס יוון 3.235 מטר מרטין שרידן 3.23 מטר קפיצה לגובה מהמקום ריי יורי 1.57 מטר קונסטנטינוס ציקליטירס יוון
אולימפיאדת סטוקהולם (1912) נערכה בסטוקהולם, שוודיה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-6 ביולי לבין ה-15 ביולי 1912. נערכו 30 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 534 משתתפים מ-27 מדינות.
אורכו של מסלול הריצה היה באורך לא מקובל של 383 מטר.
הוא תוכנן על ידי מאמן האתלטיקה הבריטי צ'ארלס פרי שעזר בתכנון המסלולים במשחקים האולימפיים שנערכו באתונה (1896 ו-1906) ובלונדון (1908).
הייתה הזו האולימפיאדה הראשונה שבה נערכו תחרויות בריצת 5000 מטר, בריצת 10,000 מטר, בריצת שליחים 4x100 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר, והפעם היחידה במשחקים האולימפיים שריצת 400 מטר משוכות נעדרה מהמשחקים.
הייתה זו האולימפיאדה היחידה שבה נערכו תחרויות בהדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס והטלת כידון בשתי הידיים.
לכל משתתף היו שלושה ניסיונות ביד ימין ושלושה ניסיונות ביד שמאל והתוצאה הסופית הייתה, צירוף של התוצאה הטובה ביותר בכל יד.
הנס קולמיינן ( פינלנד) שזכה ב-4 מדליות מהן 3 מדליות זהב, רלף קרייג (), צ'ארלס ריידפאת' (), טד מרדית' () וג'ים תורפ () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
בשלב המוקדמות קבע דונלד ליפינקוט () שיא עולם חדש בריצת 100 מטר 10.6 שניות, אך בשלב הגמר הוא זכה רק במדליית הארד.
אריק למינג () שזכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בהטלת כידון, כולל מאולימפיאדת אתונה (1906).
אבל קיוויאט () שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף ואלווה מאייר () שזכה במדליית כסף בריצה היוקרתית ביותר, ל-100 מטר, שניהם יהודים.
האחים אדמס פלאט ובנג'מין () זכו ביחד ב-4 מדליות בתחרויות קפיצות מהמקום: גובה ורוחק (פלאט זכה במדליית זהב ובמדליית כסף ובנג'מין זכה במדליית כסף ובמדליית ארד).
מארק רייט 3.85 מטר ויליאם הולפני קנדה
21 נק' ג'יימס דונהיו 29 נק' פרנק לוקמן קנדה 29 נק' קרב עשר ג'ים ת'ורפ •
מדליות הזהב נשללו מג'ים ת'ורפ בשנת 1913 על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי והוחזרו אליו בשנת 1982. יתר המדליות שחולקו לאחר שנלקחו ממנו מדליות הזהב נשארו אצל הספורטאים.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכה באנטוורפן, בלגיה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-15 באוגוסט לבין ה-23 באוגוסט 1920. נערכו 29 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 509 משתתפים מ-25 מדינות.
לראשונה במשחקים האולימפיים נבחרת פינלנד () זכתה ב-9 מדליות זהב כמו נבחרתה של ארצות הברית ().
פאבו נורמי () שזכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
צ'ארלי פדוק () שזכה ב-3 מדליות מהן שתי מדליות זהב כולל בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר ומדליית כסף אחת.
אלברט היל () שזכה ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר ומדליית כסף אחת.
בוויל ראד ( דרום אפריקה) שזכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
אוגו פריג'ריו ( איטליה) שזכה בשתי מדליות זהב בהליכה.
ז'וזף גיימו () שזכה ב-2 מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 5000 מטר לפני נורמי, למרות שריאותיו נפגעו קשה בקרב בו עשו הגרמנים שימוש בנשק כימי.
ומדליית כסף אחרי נורמי בריצת 10000 מטר.
אריק בקמן () שזכה ב-4 מדליות, מדליית כסף אחת ו-3 מדליות ארד.
אולימפיאדת פריז (1924) נערכה בפריז, צרפת בפעם השנייה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-6 ביולי לבין ה-13 ביולי 1924. נערכו 27 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 660 משתתפים מ-40 מדינות.
התחרויות נערכו באצטדיון קולומב במסלול שאורכו 500 מטר.
הייתה זו הפעם האחרונה במשחקים האולימפיים שתחרויות הריצה לא נערכו במסלול שאורכו 400 מטר.
הפינים המעופפים (): פאבו נורמי () שזכה ב-5 מדליות זהב שהצטרפו ל-3 מדליות זהב מאולימפיאדת אנטוורפן (1920), וילה ריטולה () שזכה ב-6 מדליות מהן 4 מדליות זהב ושתי מדליות כסף, אלבין סטנרוס () שזכה במדליית זהב בריצת מרתון ואליאס כץ () היהודי שזכה בשתי מדליות מהן אחת זהב.
הרולד אברהמס יהודי () זכה בשתי מדליות, מהן מדליית זהב בריצת 100 מטר.
אירוע זה תואר בשנת 1981 בסרט מרכבות האש, זוכה 4 פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר.
באד האוזר () והארולד אוסבורן () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
רוברט לה-ג'נדר () קבע בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.765 מטר, במסגרת תחרות בקרב חמש שבה זכה במדליית ארד, יום לפני התחרות בקפיצה לרוחק.
בתחרות עצמה הוא לא השתתף ויכול היה לזכות במדליית הזהב.
דהרט האברד () היה לאתלט האפרו אמריקאי הראשון שזכה במדליית זהב בתחרות אישית, בקפיצה לרוחק.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכה באמסטרדם, הולנד.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-29 ביולי לבין ה-5 באוגוסט 1928. נערכו 27 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (5 לנשים ו-22 לגברים), בהשתתפות 706 משתתפים (95 נשים ו-611 גברים) מ-40 מדינות.
לראשונה נערכו במשחקים האולימפיים תחרויות באתלטיקה גם לנשים.
בטי רובינסון () ופני רוזנפלד יהודיה מקנדה () שזכו כל אחת בשתי מדליות, זהב וכסף.
אתל סמית' ( קנדה) שזכתה בשתי מדליות זהב וארד.
"הפינים המעופפים" () שצברו ביחד 4 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-3 מדליות ארד, פאבו נורמי שזכה ב-3 מדליות, אחת זהב ושתי מדליות כסף ווילה ריטולה שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
פרסי ויליאמס ( קנדה) שזכה בשתי מדליות זהב בריצות היוקרתיות ל-100 ול-200 מטר.
ריי ברבוטי () שזכה בשתי מדליות זהב.
דאגלס לאו () שזכה פעם שנייה ברציפות בריצת 800 מטר ובאד האוזר () שזכה פעם שנייה ברציפות בזריקת דיסקוס.
התחרות קפיצה לגובה אתל קתרווד קנדה 1.595 מטר שיא עולם לין כיסולף 1.56 מטר מילדרד ויילי 1.56 מטר זריקת דיסקוס הלינה קונופצקה 39.62 מטר שיא עולם ליליאן קופלנד 37.08 מטר רות סוודברג 35.92 מטר
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 31 ביולי לבין 7 באוגוסט 1932. נערכו 29 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (6 לנשים ו-23 לגברים), בהשתתפות 386 משתתפים (54 נשים ו-332 גברים) מ-34 מדינות.
נבחרת ארצות הברית () באתלטיקה זכתה ב-16 מדליות זהב מתוך 29 מדליות זהב אפשריות.
בייב דידריקסון () שזכתה ב-3 מדליות מהן 2 זהב, בהטלת כידון וריצת 80 מטר משוכות.
סטניסלווה וואלסייביץ' () שזכתה במדליית שזהב בריצת 100 מטר, לאחר מותה בשנת 1980 התברר שהיא אינטרסקס.
ליליאן קופלנד יהודיה אמריקאית () שזכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס.
אדי טולן () שזכה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר
ביל קאר () שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר
פאט או'קלהאן () הגן על תוארו ביידוי פטיש.
"האחים יארווינן" () זכו בשתי מדליות.
מאטי זכה במדליית זהב בהטלת כידון ואקילס זכה במדליית כסף בקרב עשר.
• אף על פי שתוצאתו של בוב טיסדל הייתה מהירה משיא העולם היא לא נחשבה לשיא עולם מאחר שהוא נגע במשוכה האחרונה וזה היה לא חוקי באותה עת.
שיא העולם ניתן איפה לגלן הרדין.
••השופטים שכחו לצלצל בפעמון לקראת ההקפה האחרונה והרצים רצו הקפה נוספת ובכך נמנע מוולמרי איזו-הולו הפיני לשבור שיא עולם.
•••בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1912. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת ברלין (1936) נערכה בברלין, גרמניה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-2 באוגוסט לבין ה-9 באוגוסט 1936. נערכו 29 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (6 לנשים ו-23 לגברים), בהשתתפות 776 משתתפים (98 נשים ו-678 גברים) מ-43 מדינות.
ליליאן קופלנד () האלופה האולימפית בזריקת דיסקוס מלוס אנג'לס 1932 בחרה להחרים את האולימפיאדה כיהודייה כיוון שהיטלר אסר על יהודים להשתתף בנבחרת גרמניה, כמו גרטל ברגמן שיאנית גרמניה () ובעלת התוצאה השנייה בטיבה בעולם באותה העת, בקפיצה לגובה.
בכך נמנע ממנה להגן על תוארה.
לאחר שהודיע הכרוז על ניצחונה של איבויה צ'אק יהודיה מהונגריה (), הגיעה לאצטדיון המרכזי שנכחו בו 110 אלף צופים, הידיעה שבבריכת השחייה ניצח פרנץ צ'יק () במשחה הגמר הראשון והיוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי.
בטעות יש חושבים שזהו מקור הביטוי.
סון קי-צ'ונג זוכה מדליית הזהב במרתון, וכן גם נאם סונג-יונג זוכה מדליית הארד במרתון, היו קוריאניים בתקופה בה קוריאה הייתה בשלטון יפני ולכן אולצו להתחרות תחת שמם היפני.
לאחר זכייתו סירב סון לשיר את ההמנון היפני וחתם בשמו הקוריאני ולא בשם היפני סון קיטאי בו הופיע בתחרות.
ב-9 בדצמבר 2011 ההתאחדות האולימפית הבינלאומית הכירה לבסוף בהיותו של סון קוריאני ולא יפני ותיקנה את קורות חייו הרשמיים ברישומיה.
לואי זמפריני () סיים במקום שמיני בריצת 5000 מטר ונודע בשל סיפורו ממלחמת העולם השנייה כאשר שירת בחיל האוויר האמריקני, שרד 47 ימים באוקיינוס השקט כאשר המטוס שהיה בו התרסק, ושרד בהמשך שני מחנות שבויים של הצבא היפני.
הלן סטיבנס () זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר.
ג'סי אוונס אפרו אמריקאי () זכה ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר, בריצת שליחים 4x100 מטר ובקפיצה לרוחק.
וולמארי איסו-הולו () זכה שוב בשתי מדליות ושמר על תוארו בריצת 3000 מטר מכשולים.
ספורטאים קוריאנים התחרו במסגרת המשלחת היפנית, מאחר שקוריאה הייתה בשליטה יפנית בין השנים 1910 ל-1945. לכן, המדליות שזכו בהן שני רצי המרתון סון קי-צ'ונג (מדליית זהב) ונאם סונג-יונג (מדליית ארד) רשומות כמדליות יפניות.
בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1934. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת אתונה (1906) נערכה באתונה, יוון.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 25 באפריל לבין 1 במאי 1906. נערכו 21 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 233 משתתפים מ-20 מדינות.
מרטין שרידן () שזכה ב-5 מדליות מהן 2 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף.
פול פילגרים () שזכה ב-2 מדליות זהב, וריי יורי () שזכה ב-2 מדליות זהב.
אריק למינג () שזכה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת ושתי מדליות ארד.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית ארד במשיכת חבל.
מאיר פרינסטיין היהודי () שזכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק.
התחרות קפיצה לרוחק מאיר פרינסטיין 7.20 מטר פיטר אוקונור 7.025 מטר הוגו פרנד 6.96 מטר קפיצה משולשת פיטר אוקונור 14.075 מטר קון ליהי 13.98 מטר תומאס קרונן 13.70 מטר קפיצה לגובה קון ליהי 1.775 מטר לאיוש גנצזי הונגריה 1.75 מטר הרברט קריגן
תמיסטוקליס דיאקידיס יוון 1.725 מטר קפיצה במוט פרנאן גונדה 3.50 מטר ברונו סדרסטרם 3.40 מטר אדוארד גלובר 3.35 מטר קפיצה לרוחק מהמקום ריי יורי 3.30 מטר מרטין שרידן 3.095 מטר לוסון רוברטסון 3.05 מטר קפיצה לגובה מהמקום ריי יורי 1.56 מטר מרטין שרידן
לאון דופו 1.40 מטר הדיפת כדור ברזל מרטין שרידן 12.325 מטר מיהאי דוד הונגריה 11.83 מטר אריק למינג 11.26 מטר זריקת דיסקוס מרטין שרידן 41.46 מטר שיא עולם ניקולאוס גאורגנטס יוון 38.06 מטר ורנר יארווינן פינלנד 36.82 מטר זריקת דיסקוס
אולימפיאדת לונדון (1948) נערכה בלונדון, בריטניה בפעם השנייה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 30 ביולי לבין 7 באוגוסט 1948. נערכו 33 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (9 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 745 משתתפים (144 נשים ו-601 גברים) מ-53 מדינות.
פאני בלנקרס-קואן () שזכתה ב-4 מדליות זהב ומישלין אוסטרמייה () שזכתה ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב.
מל ויטפילד () שזכה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב.
הריסון דילארד (), מל פטון () ורוי קוקרן () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב, בארני איוול () זכה ב-3 מדליות, אחת מהן זהב ובוב מתיאס () שזכה בתחרות הקרב עשר בגיל 17, והוא צעיר הזוכים במדליית זהב.
אמיל זטופק () וארתור וינט () שזכו כל אחד בשתי מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף.
דרמה התחוללה בריצת השליחים 4x100 מטר.
האמריקאים (), שסיימו ראשונים, נפסלו עקב חילוף לא חוקי.
מספר ימים לאחר מכן, התקבל ערעורם, והוענקה להם מדליית הזהב.
דרמה התחוללה בריצת המרתון לאחר שאטיין גלי (), נכנס ראשון לאצטדיון, אך כבר היה מותש ונפל.
שני רצים אחרים, דלפו קבררה () וטום ריצ'רדס () עקפו אותו.
אולימפיאדת הלסינקי (1952) נערכה בהלסינקי, פינלנד.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-20 ביולי לבין ה-27 ביולי 1952. נערכו 33 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (9 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 963 משתתפים (187 נשים ו-776 גברים) מ-57 מדינות.
נבחרת ארצות הברית () כהרגלה המשיכה לזכות במרב המדליות, 31 במספר, מהן 15 מדליות זהב, 10 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד.
נבחרת ברית המועצות () השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים וזכתה ב-17 מדליות מהן 2 מדליות זהב בתחרויות לנשים, 8 מדליות כסף ו-7 מדליות ארד.
מרג'ורי ג'קסון () שזכתה בשתי מדליות זהב.
לינדי רמיג'ינו (), אנדי סטנפילד (), הריסון דילארד () וג'ורג' רודן ( ג'מייקה) שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב, אחת אישית ואחת בריצת שליחים.
הרב מקנלי ( ג'מייקה) שזכה ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף.
מל ויטפילד () שזכה ב-2 מדליות, מדליית זהב בריצת 800 מטר והגן על תוארו ומדליית כסף.
בוב מתיאס () ויון מיקאלסון () שהגנו על תוארם (קרב עשר והליכה ל-10 ק"מ, בהתאמה).
בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1952. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת מלבורן (1956) נערכה במלבורן, אוסטרליה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 23 בנובמבר לבין 1 בדצמבר 1956. נערכו 33 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (9 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 720 משתתפים (147 נשים ו-573 גברים) מ-59 מדינות.
בטי קאת'ברט () שזכתה בשלוש מדליות זהב ושירלי סטריקלנד () שזכתה בשתי מדליות זהב.
בובי ג'ו מורו () שזכה בשלוש מדליות זהב, צ'ארלס ג'נקינס () טום קורטני () וולדימיר קוץ () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
ת'ן בייקר () שזכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
אדהמר דה סילבה () שזכה במדליית זהב בקפיצה משולשת ובוב ריצ'רדס () שזכה במדליית זהב בקפיצה במוט ופרי אובראיין () שזכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל הגנו על תואריהם מאולימפיאדת הלסינקי 1952.
אל ארטר () שזכה במדליית הזהב הראשונה שלו מתוך 4 מדליות זהב בזריקת דיסקוס.
התחרות קפיצה לרוחק אלזבייטה קשסינסקה 6.35 מטר השוואת שיא עולם ווילי וייט 6.09 מטר נדז'נה פבלובנה חניקינה 6.07 מטר קפיצה לגובה מילדרד מקדניאל 1.76 מטר שיא עולם מריה פיסרבה
התחרות ריצת 100 מטר בובי ג'ו מורו 10.62 שניות ת'ן בייקר 10.77 שניות הקטור הוגאן 10.77 שניות ריצת 200 מטר בובי ג'ו מורו 20.75 שניות השוואת שיא עולם אנדי סטנפילד 20.97 שניות ת'ן בייקר 21.05 שניות ריצת 400 מטר צ'ארלס ג'נקינס 46.86 שניות קרל-פרידריך האס 47.12 שניות ארדליון איגנטייב
אולימפיאדת רומא (1960) נערכה ברומא, איטליה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 31 באוגוסט לבין 8 בספטמבר 1960. נערכו 34 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (10 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,016 משתתפים (204 נשים ו-812 גברים) מ-72 מדינות.
וילמה רודולף () שזכתה ב-3 מדליות זהב.
האחיות היהודיות מברית המועצות (): אירינה פרס, שזכתה במדליית זהב וטמרה פרס שזכתה במדליית זהב ובמדליית כסף.
נינה רומשקובה () שזכתה פעם שנייה במדליית זהב.
בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית () בריצת שליחות 4x100 מטר שיא עולם חדש של 44.50 שניות.
גלן דייוויס () ואוטיס דייוויס () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב, גלן אף הגן על תוארו.
אבבה ביקילה () שזכה במדליית הזהב הראשונה של נציג מדינה אפריקנית.
אל ארטר () שזכה במדליית הזהב השנייה שלו מתוך 4 מדליות זהב בזריקת דיסקוס.
לי קלהון () שזכה במדליית זהב והגן על תוארו.
התחרות קפיצה לרוחק ורה קרפקינה 6.37 מטר שיא אולימפי אלזבייטה קשסינסקה 6.27 מטר הילדרון קלאוס גרמניה 6.21 מטר קפיצה לגובה יולנדה באלאש 1.85 מטר שיא אולימפי ירוסלבה יוז'ביקובסקה
אולימפיאדת טוקיו (1964) נערכה בטוקיו, יפן.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-14 באוקטובר לבין ה-21 באוקטובר 1964. נערכו 36 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (12 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,018 משתתפים (236 נשים ו-782 גברים) מ-80 מדינות.
האחיות היהודיות מברית המועצות (): טמרה פרס שזכתה בשתי מדליות זהב ואירינה פרס שזכתה במדליית זהב.
אדית מקגוויר () שזכתה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת אישית ושתי מדליות כסף.
אירנה שווינסקה יהודיה () שזכתה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת בריצת שליחות ושתי מדליות כסף אישיות.
יולנדה באלאש () שהגנה על תוארה בקפיצה לגובה.
מרי ראנד () שזכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
בטי קת'ברט () שזכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר פעם נוספת, 8 שנים לאחר שזכתה ב-3 מדליות זהב.
פיטר סנל () שזכה בשתי מדליות זהב אישיות והגן על תוארו בריצת 800 מטר.
בוב הייז (), הנרי קאר () ומייק לאראבי () שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב, אחת אישית ואחת בריצת שליחים.
אבבה ביקילה () שהגן על תוארו בריצת מרתון
אל ארטר () שזכה במדליית הזהב השלישית שלו מתוך 4 מדליות זהב בזריקת דיסקוס.
יוזף שמידט () שהגן על תוארו בקפיצה משולשת.
ילנה גורצ'קובה מברית המועצות קבעה בהטלת כידון בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 62.40 מטר.
בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1962. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 13 ל-20 באוקטובר 1968. נערכו 36 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (12 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,027 משתתפים (243 נשים ו-784 גברים) מ-92 מדינות.
ואיומיה טיוס () שזכתה בשתי מדליות זהב והגנה על תוארה בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר.
אירנה שווינסקה יהודיה () שזכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
בריצת 200 מטר היא קבעה שיא עולם חדש.
ג'ים היינס () ולי אוונס (), זכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
היינס קבע בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 9.95 שניות, והיה לאצן הראשון שרץ בפחות מ-10 שניות.
אוונס קבע בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 43.86 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 20 שנים.
טומי סמית' () זכה במדליית זהב בריצת 200 בשיא עולם חדש של 19.83 שניות, והיה לאצן הראשון שרץ בפחות מ-20 שניות.
בטקס חלוקת המדליות התעוררה סערה, כאשר הוא וזוכה מדליית הארד, ג'ון קרלוס הצדיעו את "הצדעת הכוח השחור" בזמן נגינת ההמנון האמריקני, כשהם לובשים כפפות וצעיפים שחורים ויחפים מנעליים.
פיטר נורמן מאוסטרליה, זוכה מדליית הכסף, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם".
קיפצ'וגה קיינו () (מדליית זהב ומדליית כסף), נפתלי טמו () (מדליית זהב ומדליית ארד) ועמוס ביווט () ומאמו וולדה () (מדליית זהב ומדליית כסף), ניצחו בריצת 1500 מטר, ריצת 10000 מטר, ריצת 3000 מטר מכשולים וריצת מרתון בהתאמה, וסימנו את ראשית הדומיננטיות של האתלטים המזרח-אפריקאים בריצות הבינוניות והארוכות.
נבחרת השליחים של ארצות הברית () בריצת 4x400 מטר קבעה שיא עולם חדש של 2:56.16 דקות, שהחזיק מעמד 24 שנים.
ולדימיר גולובניצ'י () זכה במדליית זהב שנייה בהליכה ל-20 ק"מ.
בוב בימון () שזכה במדליית זהב בשיא העולם בקפיצה לרוחק בלא פחות מ-55 ס"מ, והעמידו על 8.90 מטר.
אל ארטר () שזכה במדליית הזהב הרביעית שלו בזריקת דיסקוס והיה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר האולימפי ארבע פעמים ברציפות.
דיק פוסברי () שזכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בסגנון חדש, כאשר קפץ עם הגב לכיוון הרף.
שיטה זו, הקרויה על שמו "סגנון פוסברי", אומצה עד מהרה בידי קופצים נוספים, וכיום זו הדרך המקובלת בקפיצה לגובה.
בתחרויות הקפיצה המשולשת נשבר שיא העולם חמש פעמים בידי שלושה קופצים שונים, עד שויקטור סנייב () העמידו על 17.39 מטר.
הייתה זו מדליית הזהב הראשונה שלו מתוך 4 מדליות, 3 מהן זהב.
אולימפיאדת מינכן (1972) נערכה במינכן, מערב גרמניה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 31 באוגוסט לבין 10 בספטמבר 1972. נערכו 38 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,330 משתתפים (369 נשים ו-961 גברים) מ-104 מדינות.
לראשונה זכתה ברית המועצות () במרב מדליות הזהב לפני מזרח גרמניה ().
לראשונה ירדה ארצות הברית () למקום השלישי במניין מדליות זהב.
במניין המדליות הכללי זכתה ארצות הברית במקום הראשון.
רנטה שטכר () שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
היידה רוזנדהל () שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מוניקה צרט () שזכתה ב-2 מדליות זהב.
ולרי בורזוב () שזכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
לאסה וירן () שזכה בשתי מדליות זהב.
ויקטור סנייב () שזכה במדליית הזהב השנייה שלו מתוך 4 מדליות, 3 מהן זהב.
קיפצ'וגה קיינו () שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף כמו במקסיקו סיטי 1968.
• בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1971. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
•• בתחרות קרב חמש קפצה היידה רוזנדהל למרחק של 6.83 מטר, 5 ס"מ רחוק יותר מקפיצת הזהב שלה בתחרות הקפיצה לרוחק ו-1 ס"מ קצר משיא העולם.
אולימפיאדת מונטריאול (1976) נערכה במונטריאול, קנדה.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 23 ביולי לבין 31 ביולי 1976. נערכו 37 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-23 לגברים), בהשתתפות 1,006 משתתפים (303 נשים ו-703 גברים) מ-79 מדינות.
ברבל ווקל () וטטיאנה קזנקינה מברית המועצות שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב.
אנגרט ריכטר () שזכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
רנטה שטכר () שזכתה ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
רות פוקס () שזכתה בפעם השנייה ברציפות בהטלת כידון.
אלברטו חואנטורנה () היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר באולימפיאדה אחת.
ויקטור סנייב () שזכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת.
לאסה וירן () שזכה בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר פעם שנייה ברציפות, נוסף לכך, סיים במקום חמישי בריצת מרתון.
בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1971. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערכה במוסקבה, ברית המועצות.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 24 ביולי ל-1 באוגוסט 1980. נערכו 38 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (14 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 960 משתתפים (266 נשים ו-694 גברים) מ-70 מדינות.
ברית המועצות () זכתה במקום הראשון עם 15 מדליות זהב ו-41 מדליות בסך הכול.
האתלטים מבריטניה, איטליה, אוסטרליה, הולנד, ספרד וצרפת יוצגו עם הדגל האולימפי ולא עם דגל ארצם בשל החרם שהובילה ארצות הברית, שנעדרה מהמשחקים.
בתחרויות האתלטיקה נשברו שישה שיאי עולם וחמישה שיאים אולימפיים.
טטיאנה קזנקינה () שהגנה על תוארה בריצת 1500 מטר ואוולין יאל () שהגנה על תוארה בזריקת דיסקוס.
מירוטס איפטר () שזכה בשתי מדליות זהב.
ולדמאר סירפינסקי () שהגן על תוארו בריצת מרתון ויורי סדיך () שהגן על תוארו ביידוי פטיש.
• בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1977. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
בקרב 10, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1977. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-3 באוגוסט לבין ה-11 באוגוסט 1984. נערכו 41 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (17 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,280 משתתפים (385 נשים ו-895 גברים) מ-124 מדינות.
ארצות הברית () זכתה במקום הראשון עם 40 מדליות בסך הכול, מהן 16 מדליות זהב.
בעקבות החרם על המשחקים נעדרו מדינות הגוש המזרחי ביניהן ברית המועצות ומזרח גרמניה, שניצחו במשחקים הקודמים במוסקבה 1980 ובאליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה שנה קודם לכן.
בתחרויות נקבע שיא עולם אחד, לגברים.
הרביעייה האמריקאית שיפרה את שיאה העולמי בריצת שליחים 4x100 מטר.
ואלרי בריסקו-הוקס () שזכתה ב-3 מדליות זהב בריצת 200 מטר בריצת 400 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר.
צ'נדרה צ'יזבורו () שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף, מדליות זהב בריצות השליחות 4x100 מטר ו-4x400 מטר ומדליית כסף בריצת 400 מטר.
אוולין אשפורד () שזכתה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר.
אולריקה מייפארת () שזכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה 12 שנים לאחר זכייתה הראשונה.
קרל לואיס () שזכה ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בריצת 200 מטר בקפיצה לרוחק ובריצת שליחים 4x100 מטר.
אלונזו בייברס () שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר.
אדווין מוזס () שזכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות, 8 שנים אחרי זכייתו הראשונה.
סבסטיאן קו () שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף והגן על תוארו בריצת 1500 מטר.
דיילי תומפסון () שהגן על תוארו בקרב עשר.
אצניות שרצו בשלב המוקדמות ולכן קיבלו אף הן מדליות.
• בקרב 7, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1977. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985.
אולימפיאדת סיאול (1988) נערכה בסיאול, קוריאה הדרומית.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין 23 בספטמבר לבין 1 באוקטובר 1988. נערכו 42 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (18 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,617 משתתפים (554 נשים ו-1,063 גברים) מ-148 מדינות.
ארצות הברית () זכתה במקום הראשון עם 13 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל, לפני ברית המועצות () עם 10 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל.
בתחרויות אלו נקבעו 5 שיאי עולם חדשים (3 לנשים ו-2 לגברים) ו-8 שיאים אולימפיים (3 לנשים ו-5 לגברים).
קרל לואיס () שזכה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 כסף.
הוא הגן על תואריו בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר בשיא עולם חדש (9.92 שניות) לאחר שבן ג'ונסון () שבר את שיא העולם והעמיד אותו על 9.79 שניות.
אולם, פחות מ-48 שעות לאחר מכן, התגלה כי הוא זכה בעזרת שימוש בסמים ממריצים ולכן הוא נפסל.
סטיב לואיס () שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר בהשוואת שיא העולם ורוג'ר קינגדום () שהגן על תוארו בריצת 110 מטר משוכות.
התחרות קפיצה לרוחק קרל לואיס 8.72 מטר מייק פאוול 8.49 מטר לארי מיריקס 8.27 מטר קפיצה משולשת חריסטו מרקוב 17.61 מטר איגור לפשין 17.52 מטר אלכסנדר קובלנקו 17.42 מטר קפיצה לגובה גנדי אבדיינקו 2.38 מטר הוליס קונוויי 2.36 מטר רודולף פוברניצין
אולימפיאדת ברצלונה (1992) נערכה בברצלונה, ספרד.