tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פל הוכר כאינטרנציונליסט במדיניות חוץ ומתקדם למרות שהגיע מהמעמד העשיר והשמרני, שנטה להיות בידוד.
הוא היה האמריקני המוביל שביקש ליצור מודעות למצבם של יהודי אירופה בשנות ה-30 וה-40 ולמנוע את השואה, והצליח לסייע בהחזקת האחראים על העבריינים בתור הספונסר הראשי של ארצות הברית ונציג ארצות הברית של ועדת פשעי המלחמה.
פל מת במינכן, מערב גרמניה ב-17 ביולי 1961. שרידיו נשרפו ופוזרו באוקיינוס האטלנטי ב־Beavertail בג'יימסטאון, רוד איילנד.
פל נולד בניו יורק ב-16 בפברואר 1884. הוא היה הבן הבכור לשני ילדים שנולדו לקתרין לורילארד (לבית קרנוצ'אן) פל (1858–1917) ולהרברט קלייבורן פל (1853–1926).
הוא היה נינו של חבר בית הנבחרים ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, ואחיין-רבא של ויליאם צ'ארלס קול קלייבורן ונתניאל הרברט קלייבורן.
דרך אמו וסביו מצד אמו, ג'יימס פאוול קרנוצ'ן וקתרין (לבית לורילארד) קרנוצ'ן, בתו של פייר לוריארד השלישי, הוא ירש חלק מההון של לוריארד טבק.
הוא גם היה צאצא ישיר של וואמפאג' הראשון, ראש סיוואנוי, כפי שבא לידי ביטוי ברישום של הקונגרס המתייחס לבנו קלייבורן פל.
פל התחנך בבית הספר Pomfret, בקונטיקט.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק, אך לא השלים תואר.
הקריירה הפוליטית של פל החלה כחבר בוועדה הפרוגרסיבית של מחוז אורנג', ניו יורק (1912 עד 1914).
הוא נבחר כדמוקרטי לקונגרס ה-66, וכיהן מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1921 ונכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1920 לקונגרס ה-67. הוא היה יושב ראש ועדת המדינה הדמוקרטית מ-1921 עד 1926 וציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1924. פל היה מרצה מזדמן באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת הרווארד ובמכללות ואוניברסיטאות אחרות.
הוא גם כיהן בוועדה המייעצת של אוניברסיטת Yenching, אשר מאוחר יותר התמזגה עם אוניברסיטת פקין.
בשנת 1936 היה סגן יושב ראש הוועדה הדמוקרטית לקמפיין הלאומי.
פל מונה לשגריר בפורטוגל, שם כיהן מ-27 במאי 1937 ועד 11 בפברואר 1941, אז מונה לשגריר בהונגריה.
הוא שירת בבודפשט ב-13 בדצמבר 1941, כאשר קיבל את הכרזת המלחמה ההונגרית נגד ארצות הברית.
הוא סגר את הצירות בבודפשט, חזר לארצות הברית ב-16 בינואר 1942 והגיש את התפטרותו ב-30 בנובמבר 1942. הוא היה נציג ארצות הברית בוועדת פשעי המלחמה של האומות המאוחדות מאוגוסט 1943 עד ינואר 1945.
בנובמבר 1915, הוא נישא למטילדה ביגלו (1895–1972) בתו של נלסון פנדלטון ביגלו.
לפני גירושיהם במרץ 1927, הם היו הורים של:
Claiborne de Borda Pell (1918–2009), סנאטור אמריקאי מרוד איילנד שכיהן במשך 36 שנים מ-1961 עד 1997.
ביוני 1927 נישאה מטילדה להוגו וו.
קוהלר (1886–1941), קומנדר בצי ארצות הברית ששימש כסוכן מיוחד של משרד מודיעין הצי ומחלקת המדינה ברוסיה במהלך מלחמת האזרחים שלה ב-1920. שבועיים לאחר מכן בפריז, פל התחתן עם אוליב ביגלו פל (1886–1980), הפורטרטיסטית.
אוליב ביגלו הייתה בתו של פולטני ביגלו (1855–1954) ונכדתו של ג'ון ביגלו (1817–1911), שגריר ארצות הברית בצרפת תחת הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון.
פל מת ב-17 ביולי 1961 במינכן, גרמניה המערבית בגיל 77, בזמן שסייר באירופה עם נכדו, הרברט פל השלישי.
הלווייתו נערכה בכנסיית טריניטי בניופורט, רוד איילנד, שם יש לוח זיכרון לכבודו.
האפר שלו הוכנס לאוקיינוס ליד Beavertail בג'יימסטאון, רוד איילנד.
פל היה סבא רבא של הרברט קלייבורן פל הרביעי (יליד 1981), מועמד למשרת מושל רוד איילנד, שנישא פעמיים למדליסטית האולימפית מישל קוואן (ילידת 1980).
הרגישות החדשה, או הקולנוע האישי, היא תנועה בקולנוע הישראלי שהחלה בשנות ה-60 ונמשכה בערך עד סוף שנות ה-70.
מבחינה צורנית, התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים בהשפעת סרטיו של מיכלאנג'לו אנטוניוני, ותנועות הגל החדש הצרפתי והנאו-ריאליזם האיטלקי.
ערכים אסתטיים אלה נתפסו כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט ביצירה הקולנועית הישראלית, וכנגד סרטי הבורקס שהפתחו באותה תקופה.
התנועה מעולם לא הוגדרה באופן רשמי ולא נכתב לה מניפסט, אך הסרטים שנוצרו במסגרתה ניתנים לזיהוי ברור.
חברים בולטים בתנועה, הם: אורי זוהר (שסרטו "חור בלבנה" מ-1964 נחשב לסרט הראשון שבישר את בוא התנועה), אברהם הפנר, ז'ק קתמור, יצחק צפל ישורון, דן וולמן, דוד פרלוב, יקי יושע, איתן גרין ואחרים.
תעשיית הקולנוע הישראלית בשנות ה-40 ובשנות ה-50, ובשנות ה-60 התאפיינה בהגמוניה של סוג קולנוע שכונה מאוחר יותר "ריאליזם ציוני", והופק בעידודה הרשמי ובמימונה של המדינה.
הסרטים היו בעלי מסר ציוני, תעמולתי לרוב, והדגישו את המסרים של ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וההסתדרות, והתמקדו בהצגת החלוצים באור הירואי.
הראיליזם הציוני התערער בעקבות ההתפתחויות החברתיות בישראל, שעיקרן השלכות העלייה ההמונית מארצות המזרח ופרשת לבון שגרמה לשבר פוליטי, אשר הובילו לאובדן האמונה בצדקת הדרך אותה הובילה מפא"י בשנות החמישים.
על התפתחויות אלו נוספה דעיכת ספרות דור תש"ח, שנכנסה אף היא למשבר אמנותי עם השינויים הדמוגרפיים והתברגנות החברה הישראלית.
שנות השישים מאופיינות גם בהתפתחות סרט הבורקס – סרטים מלודרמטיים המאופיינים בהומור עדתי.
באותה תקופה, חלו בקולנוע האירופאי תרומות שהתאפיינו בתנועות הגל החדש הצרפתי והנאו-ריאליזם האיטלקי.
סרטי הגל החדש ערערו על מוסכמות קולנועיות מקובלות וראו בבמאי את מרכז העשייה הקולנועית, בעוד סרטי הנאו-ריאליזם התמקדו באדם הפשוט, ולא נשאו מסר פוליטי מסוים ואחיד.
הרגישות החדשה שאבה את השראתה הצורנית מתנועות אלה, כאשר תוכנם התמקד בביקורת על מסרי הקולנוע המרכזי, ובהצגת קונפליקטים אינדיבידואליים תוך התרחקות מהפוליטי, וכנגד סרטי הבורקס, שנתפסו כמלודרמטיים ועממיים.
סרט מוקדם יותר, שמכיל מאפיינים מן התנועה אף הוא, הוא הסרט התיעודי-פיוטי "בירושלים" של דוד פרלוב, משנת 1963.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר או אנשי "העין השלישית" שבראשם הבמאים ז'ק קתמור, דוד גרינברג, הצלם אמנון סלומון ואחרים.
שנות השבעים היוו מפנה בסרטי התנועה, כאשר המשבר שפקד את החברה הישראלית לפני מלחמת יום הכיפורים ולאחריה גרם ליצירתם של סרטים שעוסקים בערעור על דימוי הצבר הקלאסי, דעיכת החזון הציוני והתנתקות המדינה מערכיה.
סרטים בולטים מתקופה זו הם "מציצים" של אורי זוהר, ו"לאן נעלם דניאל וקס?" של אברהם הפנר.
במקביל, נעשו סרטי הרגישות החדשה משוקעים יותר באופייה הים-תיכוני של ארץ ישראל, והחלו, בדומה לקולנוע הנאו-ריאליסטי, לתת ביטוי למוטיבים של עוני, הסללה חברתית וקיפוח עדתי, כפי שמתבטא בסרט "אור מן ההפקר" של נסים דיין.
בהמשך העשור הסוגה דעכה, כאשר לדעת מבקרים רבים, האירוע שסימן את סיומה הוא המהפך הפוליטי של 1977.
"הרגלים רעים" הוא אלבומו השני של המוזיקאי יוני בלוך שיצא לאור ב-2007.
חברי הלהקה המלווה את בלוך באלבום זה הם תומר להב (גיטרה), טל זובלסקי (גיטרה), אריאל ערמוני (תופים), טל קירשבוים (בס), דניאל קורן (פסנתר) ועוד.
באלבום זה, בניגוד לאלבומו הקודם של בלוך, לא שיתפה איתו פעולה הזמרת אפרת גוש.
מספר שירים פורסמו טרם הוצאת האלבום באתר במה חדשה.
מנגינת הבית האחרון בשיר "אחריות" לקוחה מתוך השיר "Tame" של להקת פיקסיז.
פתיחת השיר זהה למנגינה הראשית של השיר "Da da da" של הלהקה הגרמנית Trio.
לטענת בלוך זהו ליווי אוטומטי של האורגנית, והדבר מקרי.
בסוף השיר השישי, "אחרי שאפרת התאבדה", נשמעת הנעימה מהשיר "תמיד כשאתה בא" של הזמרת אפרת גוש (אותו הלחין בלוך).
בקליפ של השיר "סיבה לעזוב" משתתפים הוריו ואחיו של יוני בלוך.
"הרגע המכריע" הוא מונח מתחום האסתטיקה של הצילום.
המונח מתאר את פעולתו של הצלם כמתרכזת בנקודת זמן אחת קריטית, בה משולבים יכולת הראייה וההתבוננות של הצלם עם האירועים וההיסטוריה במהלכם של החיים.
המונח עצמו נטבע על ידי דיק סיימון, אשר הוציא לאור את מהדורה אנגלית לספרו של אנרי קרטייה ברסון משנת 1952 "Images à la sauvette", ותרגם את כותרתו לשם "The Decisive Moment" ("הרגע המכריע").
את השם שאל סיימון מן הטקסט שהכיל ציטוט מדברי ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי, בו השתמש קרטייה-ברסון בהקדמה של הספר - "אין בעולם זה דבר שאין לו רגע מכריע" ("Il n'y a rien dans ce monde qui n'ait un moment decisif").
"צילום איננו [פועל] כמו ציור", תיאר קרטייה-ברסון את פעולתו של הצלם בריאיון בעיתון "וושינגטון פוסט".
"כאשר אתה מצלם תצלום, מתקיימת לשנייה פעולה יצירתית.
העין שלך מוכרחה לזהות קומפוזיציה או ביטוי רגשי אותם מזמנים לך החיים, ואתה חייב לדעת מתוך אינטואיציה מתי ללחוץ על המצלמה.
זה הוא הרגע בו הצלם הוא יצירתי."
הרגייסה (בסומלית: Hargeysa; בערבית: هرجيسا) היא הבירה והעיר הגדולה ביותר בסומלילנד, מדינה מוכרת חלקית (דה יורה) השוכנת בצפון-מערב סומליה.
בעיר מתגוררים 1,033,205 בני אדם נכון לשנת 2021, והיא העיר השנייה בגודלה בסומליה.
בעיר נמצא נמל תעופה בין-לאומי שממנו יוצאות טיסות לערים רבות ברחבי אפריקה וסומליה.
בשטח העיר מספר אוניברסיטאות, ובהן אוניברסיטת הרגייסה ואוניברסיטת סומלילנד לטכנולוגיה.
בשטחי העיר נמצאו ציורי מערות מן התקופה הנאוליתית.
אתר מערות גדול נוסף נמצא כ-35 ק"מ מהעיר.
בשנת 1888 נוצרה מדינת החסות "סומלילנד הבריטית".
הפרוטקטורט הוקם בעדן שבתימן, ונוהל עד שנת 1898 בראג' הבריטי.
לאחר מכן בירת הטריטוריה הייתה ברברה, ובשנת 1941 החליפה אותה הרגייסה במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
לאחר עצמאות סומליה בשנת 1960, שימשה העיר כבירת המחוז, והממשלה הארצית פיתחה את העיר רבות.
הפיתוח בא לידי ביטוי בהקמת המוזיאון הראשון בסומליה ושיפוץ נמל התעופה.
גל פיתוח נוסף חל בתחילת שנות ה-90, בשנים שאחרי מלחמת האזרחים בסומליה.
הרגלים מגונים (ספרדית: Entre tinieblas) הוא סרט קומדיה שחורה משנת 1983, שנכתב ובוים בידי פדרו אלמודובר.
עלילת הסרט עוסקת בזמרת הנמלטת מהמשטרה ומוצאת מקלט במנזר שבו נזירות לא שגרתיות, הצורכות סמים ומגדלות נמר.
יוֹלנדה בל (כריסטינה סנצ'ז פסקואל), זמרת בקברט, מביאה הרואין לבן זוגה, המחכה לה בקוצר רוח בביתם.
הוא נוטל מנה מההרואין ומת מיד.
יולנדה חוששת מהמשטרה, ומסתלקת מהבית.
כאשר המשטרה מחפשת אותה בבניין הקברט, היא נמלטת ומחליטה להסתתר ב"מנזר המושיעות המושפלות", שבו אם המנזר (חולייטה סראנו) מעריצה אותה.
במקביל מתברר שאת המנזר פוקד משבר כספי.
מקור הכנסה עיקרי של המנזר היה תורם נדיב, אך משזה מת מודיעה אלמנתו, המרקיזה, על הפסקת התרומות למנזר, בניגוד לצוואתו.
בתם של התורם והמרקיזה, וירחיניה, הייתה נזירה במנזר, אך ברחה לאפריקה ושם נאכלה בידי קניבלים.
הנזירה הראשית מוטלת על ערש דווי, ובמנזר יש שישה חברים בלבד: אם המנזר, ארבע נזירות וכומר.
שמותיהן של הנזירות, להדגשת שפלותן: עכברוש ביבים (צ'וס למפראבה), גללים (מריסה פארדס), ארורה (כרמן מאורה) ונחש (לינה קנלחס).
הנזירה ארורה עוסקת באובססיביות בניקוי המנזר ובפינוק בעלי החיים שבו, מתרנגול ועד נמר.
הנזירה גללים, שרצחה אדם, עוסקת בבישול תוך כדי הזיות LSD וייסורי מצפון.
הנזירה עכברוש ביבים עוסקת בגינון, ובסתר, תחת שם העט קונצ'ה טורס, מפרסמת, בעזרת אחותה המבקרת אצלה במנזר, ספרות זולה שגיבוריה הם אורחות המנזר.
הנזירה נחש, בעזרתו של הכומר, תופרת בגדים מהודרים לפסליה של מרים, אם ישו.
פעילות זו היא מסווה לאהבתה לכומר.
אם המנזר היא צרכנית סמים, לסבית שפעילות הצדקה שלה נותנת לה הזדמנות לפגוש נשים צעירות במצוקה.
המנזר נועד להוות מקלט לנשים הרוצות לחזור לדרך הישר, ובעבר התארחו בו זונות, רוצחות ומסוממות, אך כעת יולנדה היא האורחת היחידה בו.
אם המנזר שמחה לבואה של יולנדה, ומעניקה לה את החדר הנאה ביותר במנזר, ששימש בעבר את וירחיניה.
יולנדה מבלה את זמנה בשיחות עם הנזירות ובקריאת יומנו של בן זוגה המנוח.
יחד הן מזריקות הרואין ומסניפות קוקאין.
ספקית הסמים מספרת לאם המנזר על גורל יולנדה, הזמרת שאותה אם המנזר מעריצה, מבלי לדעת שיולנדה מסתתרת במנזר.
יולנדה מחליטה להתנתק מעברה ולהיגמל מהסמים.
היא מתרחקת מאם המנזר, שהביעה באזניה את אהבתה, ומתיידדת עם הנזירה עכברוש ביבים.
מכתב מאפריקה ובו מידע חשוב על וירחיניה, בתהּ של המרקיזה, נותן לאם המנזר רעיון להתמודדות עם המשבר הכספי שפקד את המנזר, והיא מנסה למכור למרקיזה את המכתב במחיר גבוה.
לאחר שהמרקיזה דוחה אותה, אם המנזר נענית להצעה לעסוק בהברחת סמים לשם מימון פעילות המנזר.
הנזירות מארגנות מסיבת יום הולדת לאם המנזר, ואליה מגיעות גם המרקיזה ונזירות ממנזרים אחרים.
יולנדה, בליווי שלוש מהנזירות, שרה לכבודה של אם המנזר.
יולנדה והנזירה עכברוש ביבים מסייעות למרקיזה להניח ידה על המכתב מאפריקה, המבשר למרקיזה על קיומו של נכדהּ, בנהּ של וירחיניה, שגודל בידי קופים.
בסוף המסיבה מודיעה הנזירה הראשית החדשה על סגירת המנזר.
הנזירה ארורה מחליטה לחזור לכפר הולדתה, ומשאירה את הנמר לנזירה נחש ולכומר, המאוהבים זה בזה ורוצים להקים משפחה.
הנזירה עכברוש ביבים ויולנדה עוברות להתגורר עם המרקיזה.
רק הנזירה גללים נותרת כדי לנחם את אם המנזר על שברון הלב שנגרם לה מעזיבתה של יולנדה.
בסרט משתתפות בעיקר נשים, ונוכחות הגברים בו דלה ביותר (זה המצב גם בסרט מאוחר יותר של אלמודובר, "לחזור", משנת 2006.
כריסטינה סנצ'ז פסקואל: יולנדה בל.
לאחר שביים את הסרט "מבוך התשוקות", פנה אל אלמודובר מולטי-מיליונר בשם הרווה השוּאל (Hervé Hachuel), שרצה להקים חברת הפקות שבסרטיה תככב בת זוגו, כריסטינה סנצ'ז פסקואל.
השוּאל הקים חברת הפקות בשם Tesauro, וביקש מאלמודובר לכתוב תסריט המתאים לה.
כך החלה כתיבת התסריט לסרט זה, אך בהמשך שוכתב התסריט, וצומצם חלקה של יולנדה, כדי להתאים לכישורי המשחק של פסקואל.
הופיעה באחדים מסרטיו של אלמודובר: סרטו הראשון, פפי, לוסי, בום (1980), "מטדור" (1986), "נשים על סף התמוטטות עצבים" (1988) ו"קשור אותי!
צ'וס למפראבה: הנזירה עכברוש ביבים.
מריסה פארדס – הנזירה גללים.
פארדס הופיעה בסרטים נוספים של אלמודובר: "עקבים גבוהים" (1991), "פרח הסוד שלי" (1995) ו"הכל אודות אמא" (1999)
מאורה הופיעה בסרטים נוספים של אלמודובר: "פפי, לוסי, בום", "חוק התשוקה", "נשים על סף התמוטטות עצבים", שהופעתה בו בתפקיד הראשי זיכתה אותה פרס "פליקס" (פרס הקולנוע האירופי) כשחקנית הטובה ביותר, ו"לחזור".
הסרט מציג את המנזר, הנוצרי-קתולי, כמוסד מושחת ונלעג, שבו הנזירות מדקלמות את השיח הדתי השבלוני, תוך שהן מתמכרות לסמים.
הסרט נדחה מפסטיבל קאן עקב פגיעתו בדת.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה, אך חברים בוועדה המארגנת ראו אותו כאנטי-קתולי, והוא לא נכלל בהקרנות הרשמיות של הפסטיבל.
באיטליה היו דעות המבקרים חלוקות.
מבקר הקולנוע של העיתון הוונציאני תיאר את הסרט כשערורייתי, אך המבקר של העיתון "קוריירה דלה סרה" שיבח את מתקפתו של אלמודובר על הדת, והכתירו כיורש של הבמאי האיטלקי פייר פאולו פאזוליני.
הקרנת הסרט במדריד עוררה מחלוקת דומה.
אלמודובר דחה את הטענה שהסרט הוא אנטי-דתי, וציין שהנזירות עזבו את האל והן מפנות את מרצן אל האומללים, פעילות שהיא, לשיטתו, הדת האמיתית: לאהוב את החוטאים ולהידמות להם, משום שרק במצב זה ניתן להבין את טבע החטא.
הגדוד האסלאמי למשימות מיוחדות של צ'צ'ניה (רוסית: Исламский полк особого назначения, ИПОН) הוא ארגון צבאי טרוריסטי שהוקם ב-1996 על ידי הלאומן הצ'צ'ני ארבי בארייב בתמיכת ראש התנועה הבדלנית הצ'צ'נית דאז, זלימחאן יאנדרבייב.
הארגון השתתף במבצעי חבלה נגד הכוחות הפדרליים הרוסיים, צבא רוסיה וסוכני שירות הביטחון הפדרלי.
בנוסף היה מעורב בחטיפת בני ערובה כמו במשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה.
בתחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה יחידה שלמה של הגדוד בפיקוד מובלאדי בּייסארוב ערקה לצד הכוחות הרוסיים.
בשל כך, בשנת 2003 - על פי דרישת רוסיה - מחלקת המדינה האמריקנית והאו"ם הכירו בגדוד כארגון טרור.
25-26 ביוני 2001 - לוחמי הרגימנט ביצעו מתקפה על בסיס חיל האוויר הרוסי בחאנקלה ופצעו 7 חיילים.
23-26 באוקטובר 2002 - לוחמי הרגימנט היו מבין מארגני הפיגוע בתיאטרון במוסקבה
19 באוגוסט 2004 - לוחמי הרגימנט נטלו חלק במתקפתו המשולבת של דוקה אומרוב על העיר גרוזני
10 ביולי 2006 - הרגימנט היה שותף למתקפת טרור משולבת בגרוזני על בניין המחלקה למאבק בפשע המאורגן ובטרור של אם.וה.דה.
רגימנט פלשתינה (Palestine Regiment), או כפי שהוא מוכר הרגימנט הארץ-ישראלי, היה רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי אשר פעל במהלך מלחמת העולם השנייה והורכב ממתנדבים תושבי ארץ ישראל המנדטורית.
השאיפה המקורית הייתה שהרגימנט יתחלק עם מחצית מהחיילים יהודים ומחצית ערבים, אך בפועל מספר המתנדבים היהודים היה גדול בהרבה, ישנן הערכות שאפילו עד כדי פי שלושה יותר.
הרגימנט הארץ-ישראלי הוקם באוגוסט 1942, בשיא תקופת מאתיים ימי החרדה, כאשר צבאו של רומל התקדם בצפון אפריקה והתקרב אל עבר מצרים ותעלת סואץ.
הנהגת היישוב לא חדלה מאז ראשית המלחמה לדרוש את הקמתה של עוצבה עברית של בני היישוב ואת הצבתם כלוחמים בחזית, במקום תעסוקתם כחיל עזר בבאפס.
בעת הצורך המבצעי הנובע מהתקדמות צבאו של רומל הגיעו גם הבריטים להכרה בצורך להקמת יחידות עבריות לוחמות.
ההחלטה על כך נפלה בישיבת קבינט המלחמה בלונדון ב-5 באוגוסט 1942. הוחלט לאפשר ליהודי ארץ ישראל לקחת חלק במלחמה במסגרת עוצבה על-גדודית חטיבתית, ברגימנט.
גרם להחלטה זו גם לחצם של ידידי הציונים בלונדון, הצורך למנוע תעמולה אנטי בריטית בעניין זה בארצות הברית וצרכים מבצעיים ומינהלתיים.
ביישוב הייתה שמחה על ההחלטה, אך היו גם הסתייגויות, כיוון שרגימנט אינו עוצבה לוחמת וברגימנט הארץ-ישראלי אמורים היו גם להיכלל, כמצוות השוויון הבריטי, גדודים ערביים, כך שלא יובלט ייחודו היהודי על סמליו ודגליו.
מפקדת הצבא הבריטי במזרח התיכון בקהיר ניסתה לעוות את החלטת הקבינט ולהועיד לרגימנט הארץ ישראלי תפקיד הדומה לזה שהוטל על פלוגות הבאפס - שמירה, אבטחה וליווי שיירות וגם להגביל את חימושו.
במטרה להבליע את ייחודו היהודי של הרגימנט קבעו שלטונות המנדט הבריטי לרגימנט סמל נייטרלי במתכונת של מטבע 100 מיל ארץ-ישראליים.
במרכז הסמל העגול הוטבע ענף עץ זית ובטבעת שמסביבו שמה של הארץ באנגלית, ערבית ועברית.
השם בעברית היה: "פלשתינה (א"י)", כך שגם השם "ארץ ישראל" הובלע.
חיילי הרגימנט סירבו לענוד את הסמל אך נעתרו להוראת הנהגת היישוב לחדול מן ההתנגדות.
רק כ-70 חיילים אנשי בית"ר ואצ"ל המשיכו לסרב לעונדו והועמדו לדין בפני בית דין צבאי בריטי בצריפין בדצמבר 1943 ונדונו לחודשיים מאסר.
עם שחרורם חזרו ליחידותיהם ולפי הוראת מוסדות ארגוניהם החלו לענוד את הסמל.
הרגימנט כלל את 15 פלוגות הבאפס שהתאגדו ל-3 גדודים עבריים וכן גדוד ערבי אחד.
תקוות המתנדבים כי הקמת הרגימנט תביא להשתתפותם כלוחמים בחזית נכזבה גם הפעם.
במשך שנה הועסקו חיילי הרגימנט בתפקידי עזר הרחק משדות הקרב.
רק בסוף יוני 1943 הודיעה ממשלת המנדט על כך שהגדוד השני של הרגימנט יועבר לשרת מחוץ לארץ ישראל.
הפיקוד העליון של ההגנה ראה בהרחקתם של החיילים העבריים מן הארץ, עתה לאחר הניצחון הבריטי בקרב אל עלמיין השני כאשר לא נשקפה כבר פלישה נאצית לארץ, משום פגיעה בהגנתו של היישוב.
התעורר חשש שממשלת המנדט חורשת מזימה להרחיק מן הארץ אלפי צעירים מאומנים ומחומשים, כדי לחזק את משטר הספר הלבן ולהחליש את כח עמידתו של היישוב נגד הערבים.
גם רבים מן חיילי הגדוד מחו על הכוונה להרחיקם מן הארץ.
אך בסופו של דבר ההנהגה המדינית של היישוב הכריעה כי יש לקבל את הדין, ומפקדת ההגנה הורתה לחיילים לא להפר את הפקודה ולציית לפקודת היציאה.
הגדוד העברי השני היה אחד משלושת גדודי הרגימנט הארץ-ישראלי.
הגדוד הוקם בספטמבר 1942 ממתנדבים ארץ-ישראליים שהיו מוצבים בסביבות חיפה.
מתחילה נועד הגדוד לביצוע משימות הגנה ושמירה על מתקנים צבאיים במפרץ חיפה, בעיקר הנמל ובית הזיקוק.
ביולי 1943 יצא הגדוד השני, הרגימנט הארץ-ישראלי, ללוב, למשימות שמירה והגנה, לאחר שהמערכה במדבר המערבי כבר הגיעה לסיומה.
הגדוד ששהה בתפקידי שמירה על מחסני אספקה ושלל היה מתוסכל מאי-שיתופו בפעילות המלחמתית, שנמשכה באותה עת באירופה.
הוא החל בפעילות לאומית ציונית על-מנת לעורר את תשומת לב מפקדת הצבא הבריטי בקהיר.
הגדוד החליט להניף בפומבי את הדגל הכחול - לבן בחדר האוכל ובתחום מגורי הגדוד, בחגים היהודים.
שלטונות הצבא הגיבו בחומרה: הגדוד פורק מנשקו והגדוד הושם במעצר.
לאחר משא ומתן, הוחלט של שינוי תפקודו של הגדוד.
המפקדה הבריטית בקהיר החליטה כי הגדוד יחל באימונים צבאיים על מנת להכשירו לתפקוד קרבי.
בתום תקופת אימונים אינטנסיבית הייתה לגדוד מפקדת גדוד מאומנת ומתורגלת ותשתית של פקודות ונוהלי קרב.
הגדוד היה מוכן לפעילות קרבית.
ב-20 בספטמבר 1944 פורסם דבר הקמתה של הבריגדה היהודית, אשר הגדוד השני נכלל בה.
בנובמבר 1944 הפליג הגדוד יחד עם שאר גדודי הבריגדה - הראשון והשלישי- לאיטליה ויצא לשטח אימונים ליד פיוגי.
בתחילת מרץ 1945, חודשיים לפני סיום מלחמת העולם השנייה, נע הגדוד במסגרת הבריגדה היהודית שהייתה חלק מהארמייה השמינית הבריטית לקו החזית נגד הפולש הגרמני לאדמת איטליה.
היה זה לאחר שממשלת איטליה כרתה בספטמבר 1943 הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית.
למרות התקרבות חיילות בעלות הברית לגבולה הצפוני של איטליה ומיגור הפולש הגרמני מדרום ומרכז איטליה, עדיין המשיך הצבא הגרמני בקרבות הבלימה.
תפקידה הנוכחי של חזית בעלות הברית בצפון איטליה היה למנוע מהגרמנים העברת כוחות מאיטליה לחזית המערבית בין צרפת לבין מערב גרמניה ובחזית המזרחית בין ברית המועצות לבין מזרח גרמניה.
בשתי החזיתות טרם הסתיימה המערכה.
ביום 4 במרץ יצא הגדוד השני דרך רוונה לכפר וילאנטבה.
שטח ההפקר בין שני הצבאות היה תעלת מים בשם פוסו וטרו.
לכל גדוד נקבע תקופת שהות של 12 יום בחזית.
הטווח בין עמדות האויב והעמדות של הצבא הבריטי התקצרו.
בינתיים יצא הגדוד לאימונים ובסיומם השתתף בשני ימי קרב אינטנסיביים, שהסתיימו ללא הכרעה.
גדודי הבריגדה עברו לחזית חדשה, הררית גזרת אלפונסינה.
הגזרה החדשה הייתה ממוקשת ובין עמדות חיילי הבריגדה לבין עמדות הצבא הגרמני זרם נהר סניו.
בצד הגרמני הייתה דיוויזיית צנחנים של צעירים גרמניים בעלי מוטיבציה גבוהה.
בצד הבריטי היו שלושת גדודי הבריגדה היהודית.
האחרונים זכו לציונים לשבח על עמידתם בלחימה.
באפריל 1945 החלה המתקפה האחרונה של בעלות הברית.
משימת הבריגדה היה לצלוח הסניו ולבצע פעולת הסחה.
הגדוד השני ביסס ראש גשר מצפון לסניו.
ביום 14 אפריל נתק הגדוד מגע עם האויב וחזר לבסיסו מדרום לנהר סניו במרכז הבריגדה בבריזיגלה.
במאי 1945 עבר הגדוד לאזור טרוויזיו.
ימים אלה היו ראשית המפגש בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה.
חזית, אשר הסתברה כי הייתה בעלת חשיבות היסטורית גדולה יותר מאשר המפגש עם הצבא הגרמני בחזית.
ביולי 1945 יצא הגדוד לבלגיה והולנד שם עסק בפיקוח על שבויים גרמניים
אשר עסקו בסילוק מוקשים ובשיקום תשתיות.
במרוצת הזמן הגדודים שוחררו מתפקידם זה אשר עבר לידי הצבא הבלגי וההולנדי המשוקם.
ביולי הגדוד היה בדרכו לארץ ישראל.
במאי 1946 הגיע מועד שחרור הגדוד.
הגדוד הפליג מנמל קנה לנמל אלכסנדריה, הגיע לארץ ישראל ובכך סיים את תפקידו.
ביולי 1943 עמד הגדוד השני של הרגימנט לצאת את הארץ בדרכו ללוב
בעצרת הפרידה נאם בפני החיילים משה שרתוק (לימים משה שרת), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית והבטיח לחיילים כי הסוכנות היהודית לא תרפה מן המאבק להפיכתם ליחידות לוחמות בחזית.
בתום העצרת קמו החיילים לשירת התקווה ומפקד הגדוד הבריטי, קצין בדרגת קולונל, וקציניו עזבו את האולם בצורה הפגנתית.
למחרת נערך בגדוד מסדר יציאה ומפקד הגדוד נזף בחיילים על שירת התקווה בערב הקודם, בעודו מטיף את לקחו פרץ כל הגדוד בניצוחו של הרס"ר ישראל כרמי (לימים תת-אלוף בצה"ל) בשירת התקווה.
משלחת מקציני הגדוד היהודים התייצבה בפני הקולונל ודרשה את התפטרותו והמפקד נאלץ לבקש את סליחת הגדוד.
ערב יציאת הגדוד ללוב נערך טקס של מסירת ספר תורה לגדוד.
הונפו הדגלים העברי והבריטי והושרו ההמנון הבריטי והתקווה, תוך עמידת דום של כל חיילי הגדוד, קציניו ומפקדו.
ב-6 ביולי 1943 יצא הגדוד ברכבת ללוב.
החיילים הניפו את הדגל הלאומי מבעד לחלונות הקרונות ותלו על הרכבת סיסמה: "אנו נחזור - על כידונינו נביא לך דרור מולדת".
בהגיעו ללוב הוצב הגדוד במחנות בסביבת העיר בנגזי מקום בו שהו החיילים כשנה, אך שוב נכונה לחיילי הגדוד אכזבה, כאשר גם בלוב הם המשיכו לעסוק בתפקידי שמירה ושירותים.
באוקטובר 1943 בתקופת חגי ראשית שנת תש"ד נערכה בגדוד מסיבת חג.
באולם הונפו מספר דגלי מגן דוד.
מפקד הגדוד פקד על הקצין היהודי הבכיר בוותק ובדרגה המייג'ר דן אפשטיין (לימים האלוף דן אבן) להוריד את הדגלים והללו הוסרו על ידי שוטר צבאי.
בגדוד פרץ מרד שבסופו, לאחר מספר פעמים בהם הונף שוב הדגל ולאחר שהונפו הדגלים שוב בטקס חגיגי, הוטל על חיילי הגדוד לצאת מן הבסיסים למשך מספר ימים, כל החופשות בוטלו ומחיילי הגדוד נלקחה תחמושתם, אך הוטל עליהם להמשיך בפעולות שגרה ללא תחמושת.
לאחר תקריות אלה נראה היה כי הבריטים נעתרו לדרישת חיילי הגדוד לצאת ולהילחם בחזית, כאשר הגדוד החל לעבור אימונים מתקדמים בנשק חדיש.
למרות האימון לא נשלחו חיילי הגדוד לחזית.
ב-23 במרץ 1944 ניתנה פקודה לחיילי הגדוד הראשון ששהו בארץ ישראל להתכונן ליציאה מן הארץ.
החיילים סברו כי הם יוצאים להילחם בחזית, אך לאכזבתם הוברר להם כי הם יצאו למצרים לשמירה על בסיסי הצבא הגדולים שבה.
החלה תסיסה בקרב חיילי הגדוד והמפקדים הבריטים ביקשו מהם להתאזר בסבלנות.
בקיץ 1944, כאשר החל המשא ומתן המדיני בין הבריטים להנהגת היישוב על הקמת בריגדה עברית, ניתנה הוראה לחיילי הגדודים, על ידי הנהגת היישוב להבליג כדי לא לפגוע במשא ומתן.
הנציג הבכיר של ההגנה בגדודים, המייג'ר שלמה רבינוביץ', (לימים האלוף שלמה שמיר) ונציגי ההגנה האחרים בגדודים נאלצו להפעיל את כל השפעתם למניעת תקריות חמורות.
רק בערב ראש השנה תש"ה, ב-18 בספטמבר 1944, לקראת סיום המלחמה, הגיעה אל הגדודים ההודעה על הקמת הבריגדה היהודית, היא החטיבה היהודית הלוחמת שתהיה חטיבת חיל רגלים מורחבת עם מרכיבים אוגדתיים ותצא לשדה הקרב, אשר תוקם על בסיס שלושת גדודי הרגימנט הארץ ישראלי.
הרגימנט המלכותי של סקוטלנד הוא רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי אשר מכיל שבעה גדודים.
הרגימנט נוצר בשנת 2006 כאיחוד של הרגימנטים הסקוטים השונים אשר שירתו תחת הדיוויזיה הסקוטית, מלבד הגדוד הראשון שמהווה סיפוח של שני רגימנטים, כל גדוד ברגימנט מהווה רגימנט לשעבר שהפך לגדוד ברגימנט החדש וכן משמר במידה מסוימת את המסורות של הרגימנט ממנו בא.
מבין הרגימנטים של חיל הרגלים בצבא הבריטי, נחשב הרגימנט המלכותי של סקוטלנד לבכיר ביותר.
חשיבות המיקום בין יחידות הצבא מתבטא בעיקר בסדר באירועים פורמליים ומסדרים כאשר הרגימנטים יופיעו לפי סדר בכירותם בצבא.
הרגימנט אינו פועל כיחידה מבצעית הומוגנית, אלא כיחידה פיקודית המרכזת את הגיוס וההכשרה של הגדודים שלה כמו גם משמרת את המסורות השונות של הגדודים.
מלבד תפקידו על ניהול הרגימנטים, אחראי הרגימנט גם על משימות של משמר כבוד במקומות שונים בסקוטלנד כגון בטירת אדינבורו באופן בו בכל זמן נתון בדרך כלל גדוד אחד לפחות נשאר בסקוטלנד למשימה זאת בזמן שהגדודים האחרים נמצאים ברוטציה או בשירות מבצעי פעיל.
גדוד 2 'הפוסיליירים ההיילנדים המלכותי': גדוד חיל רגלים קל המשרת בצוות קרב החטיבה הקלה הרביעית כחלק מהדיוויזיה הראשונה.
צבע נוצת המצנפת של חיילי הגדוד הוא לבן.
גדוד 3 'המשמר השחור': גדוד חי"ר ממוכן קל המשרת בחטיבה 51 (חי"ר) כחלק מהדיוויזיה הראשונה.
צבע נוצת המצנפת של חיילי הגדוד הוא אדום.
גדוד 4 'של ההיילנדים': גדוד חי"ר משוריין המשרת בצוות קרב חטיבת התקיפה וסיור העומק הראשונה כחלק מהדיוויזיה השלישית.
צבע נוצת המצנפת של חיילי הגדוד הוא כחול.
פלוגת בלקלאווה, גדוד 5 'הארגייל וסאטרלנד היילנדרים': פלוגה אחת המשמשת למשימות טקסיות.
צבע נוצת המצנפת של חיילי הגדוד הוא ירוק.
גדוד 6 מתנדבי השפלה 52: הגדוד סיפח את "רגימנט השפלה 52".
צבע נוצת המצנפת של חיילי הגדוד הוא אפור.
גדוד 7 מתנדבי ההיילנדים 51: הגדוד סיפח את "רגימנט ההיילנדים 51".
צבע נוצת המצנפת של חיילי הגדוד הוא סגול.
הגדוד נוצר כתוצאה מפירוק של שני רגימנטים; "רגימנט הסקוטים המלכותי" ו"רגימנט הגבול הסקוטי של המלך", וסיפוחם לתוך הגדוד.
שטחי הגיוס של הגדוד הם גם כיום אותם שטחים של שני הרגימנטים אשר מרכיבים אותו, אלו באזור דרום סקוטלנד, הגבול עם אנגליה וכוללים גם את הבירה אדינבורו.
נקרא גם "הרגימנט המלכותי" ובעבר נקרא גם "רגימנט הרגלים המלכותי".
הרגימנט נוסד בשנת 1633 והיה עד שנת 2006 הרגימנט הוותיק ביותר בצבא הבריטי, בשנה זאת פורק וסופח יחד עם רג' הגבול הסקוטי לתוך הגדוד הראשון של "הרגימנט המלכותי של סקוטלנד".
הרגימנט הוקם בהוראת המלך צ'ארלס הראשון כדי להילחם כנגד צרפת, במהלך המאה ה-17 היה רגימנט סדיר בצבא המלך ונלחם בעיקר בקרבות כנגד הצרפתים.
הרגימנט שירת כחלק מצבאות המלך והצבא הבריטי לאורך כל קרבות הממלכה והאימפריה הבריטית, והיה מהרגימנטים הבודדים שלא סופחו, אוחדו או פורקו לאורך ההיסטוריה של הצבא הבריטי.
רגימנט הגבול הסקוטי של המלך:
הרגימנט הוקם בשנת 1689 במהלך מרד היעקוביטים, כדי להגן על אדינבורו מפני המורדים.
כמו רגימנט הסקוטים המלכותי, גם הרגימנט הזה שירת לאורך ההיסטוריה של הצבא הבריטי עד שפורק וסופח בשנת 2006 לכדי הגדוד הראשון של הרגימנט הסקוטי המלכותי.
הגדוד נוצר כתוצאה מפירוק הרגימנט הפוסיליירי הסקוטי המלכותי כרגימנט והפיכתו לגדוד השני של הרגימנט.
הגדוד משמר את שטחי הגיוס ההיסטוריים של רגימנט הפוסיליירים, שטחים אלו הם בחלק הדרום מערבי של סקוטלנד וכוללים גם את העיר גלאזגו.
בשמו המלא "רגימנט הפוסיליירים ההיילנדים המלכותי (רגימנט גלאזגו וארשייר של הנסיכה מרגרט)".
הרגימנט נוסד בשנת 1959 כתוצאה מאיחוד שני רגימנטים:
רגימנט הפוסיליירים הסקוטי המלכותי הוקם בשנת 1678 ונלחם בשנותיו הראשונות בעיקר במרידות השונות בסוקטלנד כולל תקופה של לחימה כנגד המלוכה האנגלית בשנת 1689 במהלך המהפכה המהוללת.
בין השנים 1751–1881, הוכר הרגימנט במספר 21 המייצג את מיקומו של הרגימנט בוותק הרגימנטים של חיל הרגלים.
בשנת 1959 פורק הרגימנט ואוחד לתוך "רגימנט הפוסיליירים ההיילנדים המלכותי".
רגימנט הרגלים הקל מההיילנדים (גלאזגו) , ידוע גם כרגימנט גלאזגו, הוקם בשנת 1881 במהלך שינוי מבנה הצבא הבריטי על ידי איחוד של שני רגימנטים; "רגימנט חי"ר קל 71 (ההיילנדים)" ו"רגימנט חי"ר 74 (ההיילנדים)".
הגדוד נוצר על ידי פירוק וסיפוח רגימנט המשמר השחור.
שטחי הגיוס ההיסטוריים של הרגימנט השתמרו גם בגדוד החדש ונמצאים בחלק המערבי של מרכז סקוטלנד, הם כוללים בין היתר את הערים פרט' ודנדי.
רגימנט המשמר השחור הוקם בשנת 1661 במהלך מרד היעקוביטים בתור "רגימנט ההיילנדים 43", בשנת 1748 שונה מספרו ושמו ל"רגימנט הרגלים 42".
בשנת 1881 במהלך סידור מחדש של הצבא הבריטי, אוחד הרגימנט עם "רגימנט הרגלים 73" לכדי "רגימנט ההיילנדרים המלכותי (המשמר השחור)".
לאורך השנים, דבק ברגימנט הכינוי "המשמר השחור", כינוי שנבע מצבע הטארטן הכהה של חיילי הרגימנט ותפקידם כשומרי סקוטלנד.
השם מתייחס גם ליחידות קטנות שהוקמו על מנת לשמש כוח שיטור כנגד פשע באזורים הנידחים של סקוטלנד בתחילת המאה ה-18, יחידות שהופעלו על ידי המלוכה הבריטית ונקראו באותו שם.
שם הרגימנט הפך באופן רשמי למשמר השחור החל משנת 1931, שם שנשאר עד לפירוק הרגימנט בשנת 2006. כיום שם הגדוד נושא את שם הרגימנט, את צבעי הטארטן שלו ורבים מהמסורות שלו, בדומה לגדודים האחרים ברגימנט המלכותי של סקוטלנד.
הגדוד נוצר על ידי פירוק וסיפוח של "רגימנט ההיילנדרים (סיפורת', גורדון וקמרון)".
שטחי הגיוס ההיסטוריים של הגדוד בדומה לרגימנט אותו הוא סיפח, הם אזורי הרמה הסקוטית (היילנדים) שהם כל המחצית הצפונית של הארץ.
רגימנט ההיילנדרים נוצר בשנת 1994 על ידי איחוד של שני רגימנטים:
רגימנט ההיילנדרים של המלכה (סיפורת' וקמרון) הרגימנט הוקם בשנת 1961 בתוצאה מאיחוד של שני רגימנטים; "רגימנט ההיילנדרים קמרון של המלכה" אשר נוסד בשנת 1793 בתור "רגימנט רגלים 79" שגייס מתנדבים משבט קמרון.
רגימנט הגורדון היילנדרים הרגימנט הוקם בשנת 1881 במהלך סידור מחדש של הצבא, מתוך איחוד של שני רגימנטים; "רגימנט רגלים 75 (סטרלינגשייר היילנדרס)" ו"רגימנט רגלים 92 (גורדון היילנדרס)" שני רגימנטים שהוקמו בסוף המאה ה-18 כדי להילחם במלחמות הנופליאוניות של התקופה ולבסוף אוחדו לרגימנט אחד במהלך צמצום הצבא כולו.
הגדוד נוצר מפירוק וסיפוח 'רגימנט ארגייל וסאטרלנד', אשר היה רגימנט נפרד.
שיטחי הגיוס אשר הונהגו על ידי הרגימנט ממשיכים לשרת את הגדוד והם באזורי מערב מרכז סקוטלנד.
הרגימנט נוצר 1881 כתוצאה מצמצום וארגון מחדש של הצבא, על ידי איחוד שני רגימנטים:
רגימנט רגלים 91 (הארגיילשיר היילנדרים של הנסיך לואיס) Regiment of Foot), הרגימנט הוקם בשנת 1759 ולאורך השנים פורק והוקם מחדש כולל תקופה בה היה רגימנט אנגלי.
הרגימנט קיבל את זהותו הסופית במהלך המלחמות הנפוליאניות ופורק לבסוף ב-1881.
רגימנט רגלים 93 (הסאטרלנד היילנדרים) Regiment of Foot) הרגימנט הוקם בשנת 1779 במהלך המלחמות הנפוליאניות ובדומה לארגיילשיר היילנדרס גם הוא פורק והוקם מחדש מספר פעמים עד לקבלת זהותו הסופית.
הרגימנט ידוע במיוחד על לחימתו במלחמת קרים ובמרד ההודי הגדול.
גדודי הלולנד 52 וההיילנד 51
שני גדודי מילואים של הרגימנט הסקוטי נוצרו על בסיסם של שני רגימנטים בעלי אותו השם.
הרגימנטים שניהם בעלי היסטורית התפתחות ארוכה אך תמיד שימרו תפקיד של יחידות עתודה ומילואים.
רגימנט השפלה 52 (באנגלית 52nd Lowland Regiment) הוקם ראשית בתור דיוויזיית מילואים בעלת אותו שם בשנת 1908. דיוויזיה זאת איחדה את יחידות המילואים והמתנדבים מהשפלה הסקוטית.
היא שירתה מהקמתה עד סוף מלחמת העולם הראשונה והוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה מחדש בתור רגימנט מילואים בשנת 1967.
רגימנט ההיילנדים 51 (באנגלית 51st Highland Regiment) גם הוא הוקם ראשית כדיוויזיית מילואים המרכזת יחידות מילואים ומתנדבים, רק שזו הכילה יחידות מהרמה הסקוטית.
הדיוויזיה הוקמה אף היא בשנת 1908, כאשר היא שירתה במלחמת העולם הראשונה, פורקה והוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתור רגימנט הוקמה היחידה בשנת 1967 מחדש.
| width="20%" rowspan="2" align="center"| רגימנט הארגייל וסאטרלנד היילנדרים| width="20%" colspan="4" align="center"| רגימנט הרגלים 91 (הארגיילשיר היילנדרים של הנסיך לואיס)|-
| width="20%" colspan="4" align="center"| רגימנט הרגלים 93 (הסאטרלנד היילנדרים)'''
הרגימנט המוצנח הוא רגימנט חיל רגלים מוצנח בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1941 עם גיבוש הרעיון של הקמת יחידות צנחנים בצבא הבריטי.
אחד המבצעים הראשונים בהם השתתפו הצנחנים הבריטים היה מבצע בייטינג לתפיסת רכיבי רדאר וירצבורג.
ב-27 בפברואר 1942, כוח פשיטה בן 116 איש בפיקודו של רס"ן ג'ון פרוסט, הוצנח בברונוואל שבצרפת באמצעות שנים־עשר מפציצים.
הגרמנים גילו התנגדות ניכרת, אך הכוח הפושט הצליח לצלם את המתקן, ליטול חלק מהרכיבים האלקטרונים במקום ולחטוף טכנאי של רדאר וירצבורג.
משם, בהתאם לתוכנית, התקדם הכוח אל עבר החוף, ופונה חזרה לבריטניה באמצעות כוחות של הצי.
הכוח הימי שפינה את כוח הפשיטה חמק מכוח גרמני של משחתת וספינות סיור שעבר במרחק של מייל ממקום הנחיתה.
במהלך המבצע נהרגו שני חיילים בריטים, שישה נפצעו, ושישה נפלו בשבי.
שני קשרים נתפסו תשעה ימים לאחר מכן כאשר ניסו לחמוק לשווייץ.
מנגד, נהרגו חמישה גרמנים ושניים נפלו בשבי, בהם הטכנאי.
במהלך מבצע לפיד ביצע הגדוד השני, בפיקודו של סא"ל פרוסט, צניחה קרבית בתוניסיה כדי להשתלט על שדה תעופה שבדפיינה, ארבעים וחמישה קילומטרים מתוניס.
השדה נמצא נטוש, ואילו טור השריון הבריטי אשר היה אמור לחבור לצנחנים ולתגברם בנקודת המפגש שבאודנה מעולם לא הגיע.
גדוד הצנחנים נסוג חזרה לקווי בעלות הברית, מרחק של שבעים וחמישה קילומטרים, תוך הדיפת התקפות קשות מצד אויב שעלה עליהם משמעותית במספרו ובנשקו.
הגדוד הצליח לשוב לקווי בעלות הברית אולם איבד במהלך הנסיגה שישה עשר קצינים ומאתיים חמישים לוחמים.
במהלך המלחמה הוקמו סך הכל 17 גדודים מוצנחים אשר שירתו תחת הדיוויזיה המוטסת הראשונה והשישית ויחידות צנחנים נוספות.
כוחות צנחנים בריטים השתתפו במבצעים מוטסים לכל אורך המלחמה, ובהם פלישת בעלות הברית לסיציליה, הפלישה לנורמנדי במהלכה בלטו במיוחד בקרב סוללת מרוויל ומבצע מרקט גארדן.
מלבד השירות הנרחב במערכות מלחמת העולם השנייה, שירתו כוחות היחידה במלחמות ומערכות שונות ביניהם מבצע מוסקיטר, הלחימה בצפון אירלנד (שם ירו ב-1972 חיילי היחידה למוות ב-14 מפגינים קתולים בלתי-חמושים במה שכונה מאז "יום ראשון העקוב מדם), מלחמת פוקלנד, בה הצטיין הגדוד השני של הרגימנט בקרב על גוז גרין, מלחמת עיראק.
בשנת 2006 הוצבה היחידה בפיקודו של אד באטלר באפגניסטן.
הרגימנט כיום מכיל ארבעה גדודים, שלושה מהם משרתים בצבא הבריטי הסדיר ואחד במילואים, המתמחים בביצוע איגוף אנכי הן בצניחה והן בנחיתת סער באמצעות מסוקי סער.
הגדוד השני והשלישי משרתים תחת חטיבת התקיפה האווירית ה-16 ואילו הגדוד הראשון משרת כחלק מ'קבוצת התמיכה לכוחות המיוחדים'.
הגדוד הרביעי משמש גדוד מילואים.
בסיס הקבע של הרגימנט הוא בקולצ'סטר.
פרט לכנפי הצניחה אותם עונדים לוחמי הרגימנט הם חובשים לראשם גם כומתה אדומה.
על פי המסורת את צבע הכומתה בחרה הסופרת דפנה דה מוריאה, שהייתה נשואה למפקד הכוחות המוטסים והמוצנחים הבריטיים, גנרל פרדריק בראונינג.
כאשר שירתו הצנחנים הבריטים בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי העניקו להם תושבי הארץ את הכינוי "כלניות", על שום כומתותיהם האדומות.
בהלכות נידה, הרגשת דם היא הרגשת יציאת הדם הווסתי מהרחם, שנזכרת בתלמוד כתנאי להחלת טומאת נידה מדאורייתא על האשה.
לרוב השיטות זהו תנאי הכרחי לגרום לתחולת טומאה זו על אישה שמצאה כתם על בשרה או בגדיה, ולמקצת השיטות זהו אמצעי ווידוא שהדם אכן יצא מהרחם, אולם כשיש ודאות שהדם מהרחם בדרך אחרת, הטומאה מהתורה חלה גם ללא ההרגשה.
המקור לכלל זה מתבסס על הפסוק אותו דרש האמורא שמואל במסכת נידה: .
כלומר המילה "בבשרה" באה ללמד כי דווקא אם היא חשה בבשרה בנביעת הדם, היא טמאה.
בתלמוד הוסבר כי שמואל בא לפרש את הדין מדאורייתא,
אולם מדרבנן תיקנו שתהא טמאה, ונחלקו הראשונים אם זו תקנה לטמא גם דם שהגיע שלא בהרגשה (תוספות), או שחכמים תיקנו לחשוש שמא הרגישה ולא שמה לב להרגשתה (רש"י).
בפרשנות דברי שמואל קיימות שתי אפשרויות, אם מדובר בגזירת הכתוב או בסברא:
לפי אפשרות אחת, מדובר בגזירת הכתוב שאין דם נידה גורם לאשה טומאה עד שתרגיש ביציאתו, וגם אם ברור שהדם יצא מבשרה אין היא טמאה עד שתרגיש ביציאתו.
אפשרות שנייה היא שמדובר בקביעה של התורה לפיה אין לחשוש שמא הדם בא מהאשה אלא אם כן התלוותה אליו הרגשה, וכלשון הרמב"ם: .
כדעה זו סבור התוספות רי"ד הקובע שכוונת דברי שמואל שגם אם בדקה את המקום שבו ישבה ונמצא נקי ואחר כך מצאה שם דם, שהיא טהורה משום שללא הרגשה אנו מטילים ספק במהימנות הבדיקה - "אימר לא בדקה יפה" (אולי לא בדקה כראוי).
כמו כן התוספות רי"ד קובע שבמקרה שלפי הכלל "הלך אחר הרוב" ניתן לקבוע שהאישה טמאה, כגון אם רוב ימיה של האישה היא טמאה על ידי ראייה שאליה התלוותה הרגשה, אז אם נמצא כתם על בשרה יש להניח שעל אף שהפעם לא הרגישה - היא טמאה.
דברים דומים מצויים בשו"ת מהר"ח אור זרוע בשם רבנו עובדיה.
במשנה ובתלמוד לא מבואר מהי בדיוק ההרגשה המחילה טומאת נידה מהתורה על האשה הרואה את דם הווסת.
בפועל, הוצעו שלושה זיהויים עיקריים להרגשה:
בעל תרומת הדשן כותב שההרגשה האוסרת היא הרגשת "פתיחת המקור" כלומר היפתחות צוואר הרחם לשם הוצאת הדם, דבריו הועתקו בשולחן ערוך.
יש מהאחרונים שלמדו מדברי הרמב"ם שתחושת זעזוע הגוף כדוגמת הזעזוע הנרגש בעת הטלת שתן, היא ההרגשה האוסרת.
הרב יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה חידש שגם תחושת הדם הזב בנרתיק ("זיבת דבר לח") נחשבת להרגשה האוסרת.
ביחס להרגשה השלישית (זיבת דבר לח) ישנה מחלוקת אחרונים האם תחושה זו נחשבת להרגשה האוסרת או לא.
יש המצדדים כדעת הנודע ביהודה שזו הרגשה האוסרת, יש אומרים שזו לא הרגשה האוסרת, ויש מפשרים ואומרים שאם התחושה היא שהדם זב מצוואר הרחם לנרתיק - הוא נחשב להרגשה אוסרת, אך אם הוא זב בחלל הנרתיק - לא.
ויש שאף סוברים שכך היא דעתו של הנודע ביהודה.
על פי שיטת הקדמונים הרגשת הנידה היא הרגשת 'זיבת דבר לח' שכתב הנודע ביהודה, בעת יציאת הדם אל הפרוזדור.
במהלך שלוש מאות השנים האחרונות נפוצה בקרב הפוסקים הטענה שנשים אינן מרגישות את יציאת הדם.
ככלל, הפוסקים נחלקו לשתי סיעות מרכזיות:
יש הסוברים שכיום אצל רוב הנשים אין מצויה ההרגשה שמוזכרת בדברי התלמוד, יש המסבירים זאת בחולשה שירדה לעולם וכתוצאה מכך התמעטה יכולת הנשים להרגיש הרגשות דקות כאלו.
בעקבות זאת, קובע הרב יוסף שלום אלישיב, כי כיום כל הנשים טמאות מהתורה, מכיוון שהתורה לא דרשה הרגשה כדי לקבוע טומאה, אלא שכאשר אישה שדרכה להרגיש ביציאת הדם מגופה אינה מרגישה זאת - אין זו דרך ראיה.
על כן, כיום שדרך הנשים לא להרגיש ביציאת הדם, שוב אין בכך ראיה שלא כדרכה, ועל כן האישה טמאה מהתורה.
לאחרונה נמצאו סימוכין לסיעה השנייה, במחקר שבדק את נפוצות ההרגשות השונות בקרב נשים ומצא כי עשרות אחוזים מן הנבדקות מדווחות על הרגשות מסוגים שונים.
רגיסטר מודאלי (בלועזית: Modal voice) או קול מודאלי הוא חלק מן הקול האנושי אשר נעשה בו שימוש לרוב בדיבור, נאום ושירה, אף אם כי ישנם זמרים ששרים גם (או רק) עם רגיסטרים אחרים, בהתאם לסוגה המוזיקלית.
המושג "מודאלי" מתייחס למצב התהודה של מיתרי הקול, כלומר, את השילוב האופטימלי של זרימת האוויר ומתח בית הקול עם רעידות מקסימלית.
הקול המודאלי הוא הקול האידיאלי מבין ארבעת הרגיסטרים לזיהוי הקול האנושי, מאחר שהתהודה שלו מושפעת בין היתר מחלל הלוע, חלל האף וחלל הפה שבגוף האדם.
הוא מתחיל ונגמר במקומות שונים בתוך הקול האנושי, בהתאם למנעד וסוג הקול.
ברגיסטר המודאלי, תנועת הגל כוללת את המיתר כולו, וסדק הקול (גלוטיס) נפתח בחלקו התחתון בתחילה ואחר כך בחלקו העליון.
בעת הפקה של צליל, שרירי מיתרי הקול מתכווצים וגורמים לסגירה בו זמנית של כל אחד ממיתרי הקול אל קו האמצע של המרווח ביניהם.
כאשר מיתרי הקול סגורים, זרם אוויר עולה מהריאות, יוצר לחץ אוויר רגעי מתחת למיתרי הקול, פורץ דרכם וגורם להם לרטיטות מהירות.
זרם האוויר העובר דרך מיתרי הקול הרוטטים הופך לגלי קול.
גלי הקול ממשיכים בדרכם במעלה קנה הנשימה אל חלל הלוע, חלל האף וחלל הפה, שם הם מעוצבים באמצעות איברי ההיגוי לקול המודאלי.
הרגימנט הוולשי המלכותי הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-1 במרץ 2006 על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים; 'הפוסיליירים הוולשי המלכותי' ו-'הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41)'.
הרגימנט הוא אחד מבין שלושה אשר מגייסים את חייליהם מויילס ומייצגים אותה באופן היסטורי, הוא ממוקם במקום ה-13 מבחינת סדר בכירותו בחיל הרגלים הבריטי.
כחלק מרפורמת "צבא 2020", הגדוד השני פורק ושני הגדודים הנותרים נמצאים תחת פיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-12.
הגדוד הראשון, הוולשי המלכותי: לשעבר הגדוד הראשון של 'רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי (הרגלי ה-23)'.
גדוד חיל רגלים קל אשר יושב בבסיס דייל בקארדיף.
הגדוד השלישי, הוולשי המלכותי (מילואים): גדוד המילואים של הרגימנט, המכיל גם את תזמורת הרגימנט.
הגדוד הראשון של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי (הרגלי ה-23) .
הרגימנט נוסד בשנת 1689 בתור 'רגימנט הרגלים ה-23', בשנת 1702 קיבל הרגימנט את התואר "פוסיליירים" ומספר שנים לאחר מכן הוענק לו התואר "המלכותי" עבור השתתפותו במלחמת הירושה הספרדית.
מאז הקמתו שירת הרגימנט במערכות העיקריות של הצבא הבריטי, בהן במאה ה-18 מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה האוסטרית ומערכות נגד צרפת בהודו ומצרים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נלחם הרגימנט במערכה בחצי האי האיברי ולבסוף השתתף בקרב ווטרלו.
במהלך המאה ה-19 השתתף הרגימנט בין היתר במלחמת קרים, מרד ההודי הגדול ומלחמת הבורים.
יחידות הרגימנט שירתו בשתי מלחמות העולם ולאחר מכן במהלך המאה ה-20 שירת הרגימנט במספר מוקדים מסביב לעולם בהם בצפון אירלנד ומלחמות יוגוסלביה.
הרגימנט היה אחד מבין חמישה שלא פורקו או אוחדו לאורך ההיסטוריה שלו, עד אשר בשנת 2004 הוכרז כי הרגימנט יהיה לגדוד 'ברגימנט הוולשי המלכותי' שהוקם שנתיים לאחר מכן.
הגדוד השני של הרגימנט הוולשי הועבר עם הקמת הרגימנט מהגדוד הראשון הרגימנט המלכותי של ויילס (הרגלי ה-24\ה-41) .
הרגימנט הוקם במהלך סידור מחדש של הצבא הבריטי בשנת 1969, על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים; 'רגימנט הגבול הדרום וולשי' ו-'הרגימנט הוולשי'.
הרגימנט התקיים במשך 37 שנים והוצב במהלך השנים במספר מוקדים סביב העולם בהם בגרמניה, מלחמת פוקלנד, מלחמת בוסניה ומספר חודשים כחלק ממלחמת עיראק.
בעבר נקרא 'רגימנט הרגלים ה-24'.
הרגימנט הוקם בשנת 1689 ובשנת 1881 שונה שמו לרגימנט הגבול הדרום וולשי.
הרגימנט שירת במספר רב של מערכות לאורך השנים שבהן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת הבורים ומלחמות העולם.
הוא מוכר במיוחד עבור השתתפותו במלחמת הזולו וקרב רורק'ס דריפט בו הגנו מספר קטן של חיילי הרגימנט על מיסיון בדרום אפריקה, קרב אשר זכה לתשומת לב רבה ובין היתר היווה מקור למספר ספרים וסרטים בהם הסרט "זולו" משנת 1964.
שמו באנגלית משמר את הכתיבה העתיקה למילה "ולשי", הוא הוכר גם בתור 'הוולשי' (The Welch).
הרגימנט הוקם בשנת 1881 על ידי פירוק וסיפוח שני רגימנטים קודמים:
רגימנט הרגלים ה-41 (ולשי) Regiment of Foot), הוקם בשנת 1719 בתור רגימנט של חיילים שלו מסוגלים לשרת ביחידות הרגילות משום מחלה, גיל או בעיה אחרת.
בשנותיו הראשונות משום הרכב חייליו הוכר בתור 'רגימנט האינוולידים המלכותי' עד שבשנת 1787 הפך לרגימנט רגלים רגיל בצבא הבריטי והוא קיבל את המספר 41 ושיוכו כרגימנט ולשי.
רגימנט הרגלים ה-69 (דרום לינקולנשייר) Regiment of Foot), הוקם בשנת 1758 ושירת במשך השנים במערכות השונות בהם מרד וולור (1806) בהודו, הפלישה לפיג'י (1811) וקרב ווטרלו.
מדים: חיילי הרגימנט עונדים בחלק העליון של זרוע ימין תג בעל דרקון אדום על רקע ירוק, מסמלי ויילס.
חגורת האורווה של חיילי הרגימנט מורכבת מפס כחול כהה ומתחתיו פס ירוק, ביניהם פס אדום דק.
נוצת מצנפת: חיילי הרגימנט עונדים על הכומתה או הכובע הטקסי, נוצת מצנפת בצבע לבן מעל סמל כובע של הרגימנט, המוצג במקרה של כומתה על רקע ירוק.
נוצת המצנפת הלבנה משמרת את המסורת של רגימנט 'הפוסיליירים המלכותי'.
הפלאש: פריט לבוש ייחודי לחיילי הגדוד הוא הפלאש (Flash), מעין זנב המורכב מחמש רצועות בד באורך 7–9 אינץ' היוצא מהקולר בבסיס העורף.
בעבר כל חיילי הצבא הבריטי ענדו את הפלאש כדי להגן על חולצת המדים מפני השמן בשיער שלהם, אך כאשר יצאה ההודעה להפסיק לעשות שימוש בפריט זה, חיילי רגימנט הפוסיליירים המלכותי היו בקנדה וסירבו להיענות לדרישה.
במשך השנים הושאר הפלאש ברגימנט כסממן מיוחד לחייליו.
קמע (מאסקוט): שלשת הגדודים של הרגימנט ממשיכים את המסורות של שלושה רגימנטים ולשים ולכולם קמע בצורת עז קאשמיר.
מסורת זו התחילה בשנת 1775 כאשר חיילי 'רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי' נתקלו בעז במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית והיא הובילה את דגלי הרגימנט בקרב גבעת בנקר.
מאז משרתת עז כחלק מחיילי הרגימנט ושמה הוא תמיד ויליאם וינזור (William Windsor) או בקיצור "בילי".
במשך ההיסטוריה גם הרגימנטים הוולשים האחרים אימצו עז בתור קמע, כך שכיום כל אחד משלשת הגדוד מחזיק עז בעלת דרגה וחייל שתפקידו להחזיק את העז ('מייג'ור העז'; Goat Major).
העז של הגדוד הראשון נקראת כאמור "בילי", העז של הגדוד השני נקראת רב-טוראי "טאפי" (Taffy) ה-5 והעז של הגדוד השלישי נקראת "שנקין" (Shenkin) ה-3.
תוארי קרב ומעוטרי צלב ויקטוריה: לרגימנט הוולשי יש 244 תוארי קרב שהצטברו מהרגימנטים השונים המרכיבים אותו, במשך השנים עוטרו מבין רגימנטים אלו 43 חיילים בצלב ויקטוריה העיטור הגבוה ביותר בחשיבותו בצבא הבריטי.
תרשים התפתחות הרגימנט הרגימנט הוולשי המלכותי רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי הרגימנט המלכותי של ויילס(הרגלי ה-24\ה-41) רגימנט הגבול הדרום וולשי הרגימנט הוולשי רגימנט הרגלים (הוולשי) ה-41 רגימנט הרגלים (דרום לינקונשייר) ה-69
הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 היא יחידת עילית להטסת הכוחות המיוחדים של הצבא ארצות הברית.
הרגימנט כפוף לפיקוד מבצעי אוויר מיוחדים של צבא ארצות הברית (USASOAC), הזרוע האווירית של פיקוד המבצעים המיוחדים של זרוע היבשה של ארצות הברית (USASOC)
תפקיד הרגימנט לארגן, לצייד, לאמן, לתכנן ולהפעיל כוחות אוויר במבצעיים מיוחדים של הצבא (ARSOA) ברחבי העולם.
הרגימנט מטיס את כוחות המבצעים המיוחדים של הצבא במבצעים מיוחדים, ומתמחה בפעולות ליליות ובמתארי טיסה מורכבים בתנאי מזג אוויר קשים.
טייסי הרגימנט המכונים "מתגנבי הלילה" (Night Stalkers) מוכשרים לפעול בכל שעות היממה ובכל תנאי מזג האוויר וערוכים לפעולה בכל זירה בעולם במשימות סיור, תקיפה, ובמבצעים מיוחדים.
ברגימנט ארבעה גדודי (טייסות) מסוקים, שתי פלוגות כטב"ם- MQ-1C Grey Eagles, פלוגת מטה, ופלוגת אימונים.
הרגימנט פרוס בפורט קמפבל, בשדה התעופה האנטר ובבסיס משותף לואיס-מק'קורד.
כל גדוד מורכב מפלוגות של מסוקי קרב קלים MH-6 Little Bird, מסוקי סער בינוניים UH-60 בלק הוק, ומסוקים תובלת סער כבדים בואינג צ'ינוק MH-47 בלוק II החדש, שהותאמו במיוחד לדרישות המבצעיות.
הרגימנט הוקם ב-16 באוקטובר 1981 בעקבות כישלון מבצע ציפורן הנשר.
לאחר כישלון המבצע הוחלט בצבא ארצות הברית כי יש להקים טייסת אשר ייעודית לפעולות מיוחדות בשילוב הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ויחידות מיוחדות נוספות הכלולות בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובכלל זה אריות הים והאגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA.
בהקמתה התבססה היחידה על טייסים מקרב הדיוויזיה המוטסת ה-101, שהיא אוגדת סער אווירית.
טייסי היחידה, כמו גם צוותי המסוקים שלה, ובכלל זה תומכי הלחימה והמכונאים המוטסים, הוכשרו במיוחד על מנת לקחת חלק במבצעים מיוחדים.
בקרב מוגדישו התרסקו שני מסוקי בלקהוק של הרגימנט בעת שטייסיה הובילו את כוחות ריינג'רס וכוח דלתא.
אל אתר ההתרסקות השני התנדבו להגיע שני צלפים מוטסים מכוח דלתא - גארי גורדון ורנדי שוגארט.
הללו אבטחו את המסוק וצוותו, נלחמו מטווח קרוב עם ההמון הסומלי אשר עט על שברי המסוק ולבסוף נהרגו בלחימה שם.
הניצול היחיד מהצוות, טייס המסוק הפצוע מייקל דוראנט נפל בשבי, וההמון עשה שפטים בגופות הלוחמים ההרוגים
במבצע חנית נפטון היה הרגימנט אמון על הטסת לוחמי צוות שש של יחידת "אריות הים", ועל החדרתם למתחם המבוצר.
במבצע נחשפה העובדה כי לצבא ארצות הברית ישנם מסוקי תובלה בעלי טכנולוגיה חמקנית
בינואר 2026, במהלך מבצע נחרצות מוחלטת, טסו רכיבים של SOAR מעל קראקס במטרה ללכוד את נשיא ונצואלה, ניקולס מדורו, ואת רעייתו סיליה פלורס, טרם הגשת כתבי אישום נגדם בעבירות סמים וטרור.
דצמבר 1989: מבצע מטרה צודקת.
4 בינואר 2026: מבצע נחרצות מוחלטת, מבצע לכידתו של ניקולס מדורו.
יחידות החילוץ של חיל האוויר האמריקאי
הרגאט או הממלכה הישנה (ברומנית: Regatul או Vechiul Regat) הם הכינויים המקובלים אחרי שנת 1918 ברומניה לטריטוריה הבסיסית בה נוסדה "ממלכת רומניה", טריטוריה שכללה את חבל מולדובה כולל מחוז הרצה, חבל ולאכיה ("הארץ הרומנית") כולל אולטניה ומונטניה, וחבל דוברוג'ה כולל (בין 1913–1940) הקדרילטר.
האירועים המכוננים עבור ממלכת רומניה הישנה היו חוזה השלום בפריז (1856), איחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה (1859), מלחמת העצמאות של רומניה (חלק מהמלחמה העות'מאנית -רוסית ב-1878-1877), סיפוחה של דוברוג'ה הצפונית לרומניה והעברת דרום בסרביה לאימפריה הרוסית (1878), הכרזת ממלכת רומניה ב-1881 וסיפוח דרום דוברוג'ה (קדרילטר) בשנת 1913.
בעקבות מלחמת הבלקן השנייה (1913) הוא גדל ב-7,412 קמ"ר - על ידי סיפוח דרום דוברוג'ה או הקדרילטר, על חשבון בולגריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנים 1917–1918 חלק גדול של הממלכה נכבש על ידי מעצמות המרכז - גרמניה, אוסטרו-הונגריה ובולגריה.
בהסכם שהן כפו על רומניה בחוזה בוקרשט היא נאלצה לוותר על 10,683 קמ"ר לשכניה המנצחות - אוסטרו-הונגריה ובולגריה.
בו זמנית בעקבות ההתפתחויות אחרי מהפכת אוקטובר 1917 ברוסיה, ב-27 במרץ 1918 התאחדה ממלכת רומניה עם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית הצעירה (פלך בסרביה) ושטח הממלכה גדל ב-44,422 קמ"ר.
בסוף 1918בעקבות תבוסת מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה צורפו ל"רגאט" באופן רשמי חבלים נוספים - טרנסילבניה וצפון בוקובינה (בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, רשמית בהתאם לחוזי השלום בסן ז'רמן-אן-לה וטריאנון) ושוב הקדרילטר - מה שיצר את רומניה הגדולה ששטחה היה ל-295,049 קמ"ר.
בגבולות רומניה כיום (שטח של 237,500 קמ"ר) נכללים, חוץ מטרנסילבניה, כל שטחי הרגאט להוציא את חבל הרצה, אי הנחשים וכמה איים על הדנובה השייכים כיום לאוקראינה, והקדרילטר, שהוחזר בשנת 1940 לבולגריה.
עדיין תושבי רומניה שמוצאם בשטחי ה"רגאט" מכונים כיום ברומנית "regățeni" (רֶגֶצֶן), להבדיל מהתושבים דוברי רומנית שמוצאם בטרנסילבניה (ardeleni - אַרְדֶלֶן), בבסרביה (basarabeni - בַּסַרַבֶּן), ובצפון בּוקובינה (bucovineni - בּּוּקוֹבִינֶן).
הָרְד קֶנְדִי (מאנגלית: Hard Candy) הוא סרט מתח פסיכולוגי עצמאי אמריקאי משנת 2005, העוסק בפדופיליה ובלקיחת החוק לידיים.
זהו סרט הבכורה באורך מלא של הבמאי דייוויד סלייד , שעסק עד אז בבימוי סרטוני פרסומת וקליפים מוזיקליים.
העלילה מתמקדת בדינמיקה בין שתי הדמויות הראשיות שמגלמים אליוט פייג' ופטריק וילסון.
עבור פייג', שהופיע עד אז רק בטלוויזיה, זה היה התפקיד הראשון בקולנוע, ועבור וילסון - סרטו הרביעי.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2005. באפריל 2006 יצא לאקרנים, תחילה בתפוצה מוגבלת בשני בתי קולנוע בלבד בארצות הברית, ובהמשך אותה שנה הופץ הסרט לבתי הקולנוע ברחבי העולם.
"הרד קנדי" קיבל ביקורות מעורבות וזכה בתשעה פרסים ובחמש מועמדויות.
בסלנג של פדופילים באינטרנט, "הרד קנדי" הוא כינוי לנערה שגילה צעיר מ-16 ומושכת מינית גברים מבוגרים ממנה בהרבה, אך היא נחשבת "לא חוקית".
התרגום לעברית הוא "סוכרייה קשה" , בתעשיית הממתקים זוהי סוכרייה שמיוצרת מסוכר מורתח שלאחר התקררות לטמפרטורת חדר, הופך קשה ופריך.
הסרט נפתח בהצגת התכתבות בחדר צ'אט באינטרנט, בין היילי סטארק, נערה בת 14 (אליוט פייג'), לבין ג'ף קולבר, צלם בן 32 (פטריק וילסון).
שיחתם רוויה ברמיזות מיניות, והיילי נענית להצעת ג'ף להיפגש בבית קפה.
פגישתם כוללת מחוות ארוטיות, ומשיחתם עולה שהם מתכתבים בצ'אט כבר שלושה שבועות, וג'ף מצלם דוגמניות לפרנסתו, רובן קטינות.
על הקיר ליד שולחן בית הקפה תלויה מודעה עם תמונת נערה נעדרת בשם דונה מָאוּאֶר (ארין קראפט).
היילי משכנעת את ג'ף לקחת אותה לביתו לשמוע הקלטה פיראטית של הופעת להקת גולדפראפ.
על קירות הדירה תלויות תמונות דוגמניות שג'ף צילם, בהן תמונה של בחורה בשם ג'נל (ג'ניפר הולמס/אודסה ריי), בציון התאריך 19 במרץ (בשיטת הרישום האמריקאית: 3/19).
ג'ף מסביר שהוא לא שוכב עם דוגמניות, מלבד ג'נל שהייתה בת זוגו הראשונה, והייתה מאז לדוגמנית ידועה.
היילי מכינה לשניהם סקרודרייבר (היא מסבירה שחינכו אותה לא לשתות משקאות שלא ערבבה בעצמה) ומבקשת מג'ף לצלמה, אך בעודו מנסה לצלם, הוא מסתחרר ומתעלף.
כשג'ף חוזר להכרה, הוא יושב קשור לכיסא משרדי, והחזות התמימה של היילי משתנה והופכת למרושעת.
היא מסבירה שמהלה סם הרדמה במשקה שלו, ומאשימה אותו שהוא פדופיל ואנס, לאחר שעקבה אחר התנהלותו בשלושה חדרי צ'אט שונים.
ג'ף מכחיש את ההאשמות וטוען שכוונותיו היו תמימות.
היילי סורקת את הבית ואת המחשב של ג'ף בחיפוש אחר חומרים מפלילים, ומוצאת חבילת מכתבים מג'נל, מהם עולה שג'נל רצתה להיפרד מג'ף, והוא התקשה לוותר עליה.
מהמכתבים היא דולה פרטים על ג'נל, ששם משפחתה הוא רוג'רס.
אחר כך היא מוצאת אקדח וכספת מוסתרת, ומצליחה לפתוח את הכספת לאחר שניחשה שהצירוף כולל את התאריך הקשור לג'נל.
היילי מגלה בכספת תמונות "חולניות" כהגדרתה, וכן תמונה של הנערה הנעדרת דונה מאואר שג'ף צילם על רקע אותו בית קפה שבו פגש את היילי.
ג'ף מכחיש כל קשר להיעלמותה של דונה, ומצליח לתקוף פיזית את היילי ולהגיע לאקדח כשהוא קשור עדיין לכסא.
הם נאבקים, היילי מצליחה לחנוק אותו בעזרת ניילון נצמד, הוא מאבד הכרה שנית והאקדח נשמט מידו.
ג'ף מתעורר קשור לשולחן מתכת במטבח כשפלג גופו התחתון עירום.
היילי מניחה שקית קרח על חלציו ומסבירה שהיא עומדת לסרס אותו.
עד שאזור הניתוח יהיה מוכן, היא עולה לגג ובודקת דבר מה, והשכנה בחצר הסמוכה רואה אותה.
היילי דוחה את כל דבריו על הסף ומבצעת את הניתוח על פי הוראות של ספר רפואה שהחזיקה בתיקה, ואחר כך הולכת למקלחת תוך שהיא מבטיחה לג'ף לצאת מחייו.
ג'ף מצליח להשתחרר ומגלה שהיילי לא ביצעה את הניתוח למעשה, אלא רק העמידה פנים.
הוא פונה למקלחת כשאזמל המנתחים שלה בידו.
להפתעתו המקלחת ריקה, והיילי תוקפת אותו מאחור בעזרת שוקר חשמלי.
הוא שוב מאבד הכרה, ואז היילי מזייפת הודעת התאבדות בשמו, מתקשרת לג'נל, מתחזה לשוטרת ומבקשת ממנה לבוא מיד לביתו של ג'ף.
אחר כך היא מעמידה אותו על כיסא במטבח, כורכת לולאת חבל על צווארו ומציעה לג'ף "עסקה": אם יתאבד, היא תשמיד את הראיות לפשעיו, ואם יסרב להצעה - היא תחשוף את סודותיו.