tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשתתפות הרשמית הראשונה של שחקני ההוקי הסובייטים בתחרות הבינלאומית הביאה להם מדליית זהב באליפות העולם ובמשחק נגד הקנדים ניצחה נבחרת ברית המועצות בתוצאה 7:2.
עד שנות החמישים שלטה נבחרת קנדה ללא עוררין באליפויות העולם בהוקי קרח.
יתר על כן, הרכב הנבחרת בטורנירים שהתקיימו בחסות IIHF, עד 1977, הורכב אך ורק משחקנים שהיו בעלי מעמד של חובבנים.
בשנות ה-60 הפכה נבחרת ברית המועצות למובילה באליפויות עולם וזכתה בהן ברצף עד תחילת שנות התשעים.
נבחרת קנדה במשך שנים רבות לא הצליחה לזכות בגביע העולם (משנת 1961 עד 1994) ואף לא בטורנירי ההוקי של המשחקים האולימפיים (משנת 1952 עד 2002).
שחקני הוקי מקצועניים החלו להשתתף באופן קבוע בטורנירים הבינלאומיים הגדולים של הנבחרת הלאומית רק בשנת 1977, לאחר שקיבלו אישור להשתתף מה-NHL.
הניצחונות הראשונים אחרי הפסקה ארוכה, שהתחילה בשנת 1994, היו קשורים לעובדה שטורניר גביע העולם נדחה לסוף אפריל.
מקום מיוחד בעימות בין הנבחרות תופסת סדרת הפסגה של 1972, בה לראשונה בהיסטוריה שיחקה נבחרת קנדה מול נבחרת ברית המועצות, בהרכב של שחקני הוקי מקצועניים.
בטורניר זה היריבות הגיעה לשיא וקיבעה את המפגש ביניהן לאחד האירועים המרכזיים בכל תחרות הוקי בינלאומית.
התפרקות ברית המועצות הובילה לפירוק נבחרת ברית המועצות.
נבחרת רוסיה הפכה ליורשתה הרשמית, עם זאת, היריבות בין הרוסים והקנדים נותרה באותה רמה.
בשנות התשעים החלה הנבחרת הקנדית בהדרגה להחזיר את מעמדה המוביל ברמה הבינלאומית, בעוד שהנבחרת הרוסית נחלשה ולא הצליחה להפגין את אותן תוצאות גבוהות כמו קודמתה.
באולימפיאדת 2006 ו-2010 הנבחרות החליפו ניצחונות ברבע הגמר: רוסיה ניצחה 0–2 ב-2006 וקנדה ניצחה 7:3 ב-2010. הנבחרות התמודדו ביניהן שלוש פעמים בגמר אליפות העולם ב: בשנים 2008 ו-2009, הרוסים ניצחו.
הנבחרות התמודדו ביניהן בחצאי גמר ובשלבי בתים וכל משחק ביניהן מעורר מתיחות רבה.
הקבוצות נפגשו גם ברבע גמר אליפות העולם בהוקי קרח 2021, שבו הדיחה קנדה את רוסיה לאחר שניצחה 2–1 את הנבחרת הרוסית לאחר שהמשחק נכנס להארכה.
היריבות בין הנבחרות גלשה גם להתמודדויות במשחקי האליפות לנוער, כאשר נבחרת הנוער הרוסית זכתה באליפות העולם 4 פעמים בעוד הקנדים זכו באליפות העולם 18 פעמים ולא פעם השתיים נפגשות גם בשלבי חצי גמר הטורניר.
באליפות העולם לנוער 1987 ארעה תגרה המונית בין שחקני הנבחרות שגרמה לעליית מדרגה ביריבות בין ברית המועצות לקנדה בענף ההוקי, יריבות שנמשכה עד שנות התשעים, אך לא הייתה עזה כמו היריבות בין הנבחרות הבוגרות.
הירי בתיכון ריצ'לנד היה אירוע ירי בבית ספר שאירע ב-15 בנובמבר 1995 בתיכון ריצ'לנד שבעיירה ליננוויל שבטנסי, על ידי ג'יימס אליסון רוזה.
מהירי נהרגו שניים ואדם נוסף נפצע.
ג'יימס אליסון רוזה, נער בן 17, השתמש ברובה חצי-אוטומטי רמינגטון מודל 522 קליבר 0.22. הוא הסתיר את הרובה מאחורי שיחים, החנה את המכונית מחוץ לבית הספר, ונכנס דרך מסדרון הכניסה הצפוני.
בתוך המסדרון הוא התעמת עם שתי מורות ולאחר מכן ירה בראשן לעיני כחמישים מתלמידי בית הספר.
כתוצאה מירי זה נהרגה אחת המורות והשנייה נפצעה באורח אנוש.
לאחר הירי במורות ניסה לירות במאמן הכדורגל, אך החמיץ והרג תלמיד אחר.
אחד המורים, יחד עם תלמיד, השתלטו עליו ופרקו אותו מנשקו.
הוא הורשע ברצח מדרגה ראשונה, רצח מדרגה שנייה וניסיון רצח מדרגה ראשונה.
הוא נידון למאסר עולם ללא אפשרות של שחרור מוקדם ולעוד 42 שנים נוספות.
היריד העליז הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1945 עם שירים מאת רוג'רס והמרשטיין.
זאת הפעם היחידה שצמד כותבי השירים כתבו ישירות לקולנוע.
התסריט מבוסס על הרומן State Fair של פיל סטונג משנת 1932. עיבוד ראשון לקולנוע היה ב-1933 עם ג'נט גיינור בתפקיד הראשי.
לאחר הסרט המוזיקלי מ-1945, הופק רימייק ב-1962 עם פט בון, בובי דארין ואן-מרגרט.
ב-1977 הופק סרט טלוויזיה וב-1996 הופק מחזמר בימתי.
העלילה מתרכזת ביריד המדינה בדה מוין, איווה שמתקיים אחת לשנה בחודש אוגוסט מאז 1854. בסרט מ-1962 הועבר היריד לטקסס.
קולות הזמרה של קריין ואנדרוז מדובבים.
השיר It Might as Well Be Spring זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר והוקלט בביצועים רבים של טובי הזמרים כמו פרנק סינטרה, פגי לי, ג'וני מאטיס, אנדי ויליאמס, שרה וון, אלה פיצג'רלד, שירלי ג'ונס ועוד.
שיר נוסף שהתפרסם מהסרט הוא A grand night for singing בקצב ואלס.
בכפר קטן באיווה מתכוננים ליריד השנתי הגדול של המדינה בדה מוין.
אייבל פרייק (צ'ארלס ויניגר) מכין את החזיר של "בלו בוי" לתחרות החזירים ביריד.
הוא מתערב עם שכנו מילר (פרסי קילברייד) על חמישה דולרים כי ינצח בתחרות וכי משפחתו תחזור משם שמחה ומרוצה.
אשתו מליסה (פיי ביינטר) מכינה חמוצים ובשר קצוץ לתחרות ביריד.
אייבל מוסיף בהחבא אלכוהול לבשר הקצוץ וכן גם היא.
בתם מרג'י (ג'ין קריין) מתכוננת גם היא ליריד שיוציא אותה מהשגרה היומיות המשעממת.
היא לא סובלת את חברה הארי (פיל בראון) ולא מצטערת שאיננו מצטרף אליהם כי עליו לטפל בפרות.
אחיה ויין (דיק היימס) מצטרף אליהם עצוב כי חברתו אלינור לא יכולה להצטרף אליו בגלל אמה החולה.
ביריד משוטטת מרג'י לבד ונכנסת לרכבת הרים.
לידה מתיישב בחור שמציג עצמו כפט גילברט (דיינה אנדרוז).
בירידות המסוכנות היא נצמדת אליו בפחד.
לבסוף מתפתח ביניהם רומן אהבה.
פט הוא עיתונאי מתחיל ומיד מוצא חן בעיני מרג'י המעדיפה אותו על הארי החנון.
גם ויין מחפש אהבה ומוצא אותה בזמרת אדומת שיער המופיעה ביריד בשם אמילי אדוארדס (ויויאן בליין).
הוא מתאהב בה אך מתברר שאין לזה סיכוי, היא רוצה להמשיך בקריירה ונוסף על כך היא גם נשואה/פרודה...
בתחרות החזירים זוכה "בלו בוי" במקום הראשון ובתחרות הבשר הטחון זוכה האם מליסה בעיקר בגלל כמות האלכוהול הגבוהה שבה שמשפיעה על שיקול דעתם של השופטים...
לקראת סוף היריד קובעת מרג'י פגישה עם פט אבל הוא לא מגיע כי הוטל עליו לנסוע בדחיפות לשיקגו לריאיון עם בעל העיתון שהתרשם מכתבותיו על היריד ורוצה לתת לו טור קבוע בעיתון.
בחזרה הבייתה ההורים מרוצים על ניצחונם אבל הילדים עצובים.
לבסוף דורש אייבל ממילר את חמשת הדולרים של ההתערבות אך מילר מהסס כי מתרשם שמרג'י עצובה.
לבסוף מתקשר פט ומודיע למרג'י כי היה מוכרח להיות בשיקגו וכי קיבל משרה קבועה ומגיע אליה מיד.
היא יוצאת בשמחה ואומרת למילר שהיריד היה נהדר ומילר נאלץ אז לתת לאייבל את חמשת הדולרים.
מרג'י נפגשת עם פט, ויין נפגש עם חברתו אלינור וכולם שרים: "A grand night for singing".
מאזן המפגשים בליגה(נכון ל-20 במרץ 2023)
היריבות בין זניט לצסק"א היא יריבות היסטורית בין מועדוני הכדורגל זניט סנקט פטרבוררג וצסק"א מוסקבה.
יריבות זו נחשבת לאחת הגדולות והטעונות בכדורגל הרוסי.
בדומה ליריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין ספרטק מוסקבה, היא נובעת מכך שמדובר בדרבי ערי הבירה הרוסיות, אך יחד עם זאת, זוהי גם יריבות ספורטיבית בין שני המועדונים הרוסיים המצליחים ביותר בתחילת המאה ה-21.
צסק"א וזניט נפגשו ביניהן 25 פעמים בתקופה הסובייטית, בעיקר בשנים 1938–1970 ובמפגשים אלה צסק"א מעולם לא הפסידה לזניט: צסק"א מוסקבה ניצחה 14 פעמים ו-11 משחקים הסתיימו בשוויון.
זניט הצליחה להביס את צסק"א לראשונה בשנת 1971 כאשר ניצחו אותם במגרשם הביתי בתוצאה 5:0.
היריבות בין הקבוצות הפכה למתוחה ביותר מאז שבתחילת המאה ה-21, כאשר החלו הקבוצות למצב עצמן כמועדונים הדומיננטיים של הכדורגל הרוסי.
שתי הקבוצות זכו בגביע אופ"א (צסק"א עשתה זאת ב-2005 בעוד זניט זכתה בגביע ב-2007) וזכו מספר פעמים בתוארי אליפות וגביע לאומיים.
יחד עם זאת, קיימים יחסים תקינים בין שני המועדונים, וגם בין מחנות האוהדים.
ביציעי זניט קיימת איבה מיוחד כלפי ספרטק מוסקבה ודינאמו מוסקבה, אך לא סולדים מצסק"א שנתפסת כיריבה ספורטיבית נטו.
מאז שנת 2011 צסק"א מתקשה לגבור על זניט, והצליחה לנצח במפגשים בין הקבוצות רק 4 פעמים בתקופה זו.
זניטצסק"אגביע טוסמן01אליפות ברית המועצות17אליפות רוסיה96גביע ברית המועצות15גביע רוסיה47גביע הליגה הרוסית10גביע הפדרציה הסובייטי10הסופרקאפ הרוסי87הסופרקאפ האירופי10גביע אופ"א11
כדורגלנים בולטים ששיחקו בשתי הקבוצות
ישנה יריבות גם בין מועדוני הכדורסל זניט וצסק"א (שגלשה גם מהליגה המאוחדת של VTB למשחקי היורוליג) אך היא משמעותית פחות בשל היותו של מועדון זניט מועדון חדש שהוקם בשנת 2014.
ליריבות בכדורגל גברים וכדורסל שבין זניט לבין צסק"א נוספה גם יריבות בענף כדורגל נשים, כאשר זניט (שהוקמה בינואר 2020) ערכה את משחק הבכורה הרשמי הראשון שלה באליפות רוסיה בכדורגל נשים מול צסק"א (אלופת 2019).
לה זניט הפסידה 2:1 באצטדיון ארנה צסק"א במשחק שצפו בו ביוטיוב 55,000 צופים, במה שמהווה לנתון שיא למשחק בליגת כדורגל נשים הרוסית.
עם השנים, כל מפגש בין הקבוצות הפך למתוח, במיוחד לאחר שצסק"א הפסידה את האליפות פעמיים ברציפות במשחקים מול זניט, בעונות 2023, 2024.
מאזן המפגשים בין לוקומוטיב לזניט(נכון ל-30 ביולי 2022)
עם חלוף השנים הפכו המשחקים בין זניט ללוקומוטיב לאחד המתוחים והמעניינים בתולדות הכדורגל ברוסיה.
היריבות ביניהן החלה לתפוס מקום בעיקר לאחר עונת 2017/2018 כאשר זניט הפסידה ללוקומוטיב במאבק על ראשות טבלת האליפות לאחר שהפסידה 3:0 במגרשה הבייתי במסגרת המחזור ה-15. יתרה מכך, לוקומוטיב זכתה באליפות השלישית שלה במשחק הניצחון שלה נגד זניט, לאחר שניצחה בתוצאה 1:0 והבטיחה לעצמה אליפות, מחזור אחד לסיום, באותה עונה.
בעונת 2018/2019 זניט זכתה באליפות רוסיה לאחר שלוקומוטיב עצמה הפסידה במשחק נגד ארסנל טולה, ב-4 במאי 2019, שמנע ממנה אפשרות לעקוף את זניט בטבלת האליפות, 3 מחזורים לסיום העונה.
ברם, במפגש הבא ביניהן במסגרת הסופר קאפ הרוסי לוקומוטיב גברה על זניט בתוצאה 2–3 וזכתה בגביע הסופר קאפ השלישי בתולדותיה.
בעונת 2019/2020 הן נפגשו ביניהן במשחק המחזור ה-11 של ליגת העל, שבו השניים התמודדו ביניהן ב-RZD ארנה במשחק מתוח מאוד ובו לוקומוטיב גברה בתוצאה 0–1, כאשר שער מוקדם שלה נפסל על ידי VAR ושער נוסף שזניט הבקיעה בתוספת הזמן נפסל אף הוא.
משחק זה קיבע את היריבות ביניהן למתוחה אפילו יותר מזו שבין זניט לספרטק, זאת בשל הישגיהן הספורטיביים והיצמדות לצמרת טבלת הליגה, כאשר בעקבות משחק זה לוקומוטיב השתוותה לזניט במספר הנקודות.
הן נפגשו שוב, במחזור ה-20, הפעם כשזניט בפער של 11 נקודות מיריבתה, אך המשחק שהיה מתוח לכל אורכו היה רווי באירועים, ביניהן הוצאת כרטיס אדום למאמנה של לוקומוטיב, יורי סיומין, בעקבות התבטאויותיו כלפי השופט מספר פעמים שאילצו את השופט להוציא 2 כרטיסים צהובים נגדו.
מספטמבר 2018 עד מאי 2021, זניט התקשתה לגבור על לוקומטיב בליגה.
מאזן המפגשים בין לוקומוטיב לזניט
היריבות בין מועדוני הכדורגל הועתקה גם לענף כדורגל נשים ולמרות שלוקומוטיב נחשבת לחזקה יותר בענף, בעונת 2021 היריבות ביניהן הגיעה לשיא כאשר זניט נצמדה לצמרת הטבלה והעפילה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל נשים למפגש מול לוקומוטיב והשתיים פגשו אחת את השנייה גם בחצי גמר הטורניר בעונת 2022.
כל עבודה המציגה היריון נחשבת לעבודת אמנות.
באמנות, כמו בחיים, לא תמיד ברור אם הייתה כוונה להציג אישה בהיריון או שמפני שהאישה מוצגת בתנוחה שבה היא מגינה בידה על בטנה היא מובנת כאילו האישה נמצאת בהיריון.
מבחינה היסטורית, ייצוג נשים בהריון הוא די נדיר .
בדרך כלל אמנות המערב כוללת שני נושאים עיקריים שבהם מופיעות נשים בהיריון: ציורים היסטוריים, בהם ההיריון מהווה חלק חשוב מהסיפור, כמו הסיפור של דיאנה וקאליסטו (Diana and Callisto), בהם רואים את קאליסטו ברגע שהיא מגלה את ההיריון האסור שלה.
נושא נוסף בו מופיעה אישה בהיריון הוא בסיפור הברית החדשה.
תמונות נשים בהיריון החלו להיות אופנתיים יותר בסביבות שנת 1600.
צלמיות נשים בהיריון הופיעו בתרבויות שונות, בתקופות שונות, במקומות שונים בעולם.
פסלונים עשויים קרמיקה ניתן למצוא בתרבויות הפרה-קולומבניות ובתקופות העתיקות במזרח התיכון.
חלק גדול מפסלונים אלו קשורים לפריון ולעיתים קשה לזהות האם אכן הצלמית מגלמת היריון, או את המשמעות שלה בתרבות בה היא מופיעה.
בין הדוגמאות העתיקות ביותר של פסלי היריון ניתן למצוא צלמיות פרהיסטוריות באירו-אסיה הידועות כצלמיות ונוס.
הידועה מכולן היא הצלמית ונוס מווילנדורף - צלמית העשויה אבן סידן נאוליתית ובה רואים אישה עם חזה וירכיים מוגזמים בגודלם הבאים להדגיש את פריונה.
פסלונים מסוג זה הפריזו, בדרך כלל, את גודל הבטן, הירכיים, החזה, המותניים והפות, אך ההיריון עצמו איננו מובלט במיוחד.
הציור דיאנה וקאליסטו של טיציאן, משנת 1559, משקף את הרגע שבו הריונה של קאליסטו התגלה.
באירופה, נמנעו בדרך כלל מלצייר נשים בהיריון (מלבד בדמויות מקודשות), אך מאוחר יותר, באמנות המערב, התקיימו שני נושאים שבהם הובעו הריונות כחלק מהסיפור.
במיתולוגיה היוונית, הנימפה קליסטו, נכנסה להיריון מהאב זאוס (יופיטר במיתולוגיה הרומית).
ההיריון התגלה כאשר קאליסטו רחצה בנהר.
אדוניתה ארטמיס (דיאנה) כעסה עליה וגרשה אותה ויונו, אשתו של זאוס, הפכה אותה לדובה.
הציורים הקלאסיים בהם הופיעה קאליסטו שיקפו את הרגע בו היא הופכת לדב, אך מאוחר יותר, במיוחד החל מתקופת הרנסאנס, נראית קאליסטו ברגע בו ההיריון מתגלה.
מקור ההשראה לציורים אלו הייתה שירתו של אובידיוס.
תמונה טיפוסית הופיעה לראשונה בציורו של טיציאן, דיאנה וקליסטו משנת 1559, שבה ביטנה של קליסטו חשופה בעוד ארטמיס/דיאנה מצביעה בהאשמה עליה ועל התומכות בה.
על פי אובידיוס קאליסטו הייתה בחודש התשיעי להריונה, אך בציורים היא מופיעה, בדרך כלל, רק בתחילת ההיריון כאשר חברותיה מגלות אותו לראשונה.
נראה כי מה שקסם לאומנים כנושא הייתה ההזדמנות להציג קבוצת נשים בעירום, אם כי ניתן גם להבין ציור כזה כאזהרה מפני היריון לא רצוי.
מריה הבתולה מופיעה, לעיתים קרובות יותר, בציורי אמנות, כשהיא בהיריון, בעיקר בציורי הפוסט-קלאסיקה המערביים, והיא מופיעה כך אפילו בימינו.
הרגע בו מריה מתעברת נקרא הבשורה, נושא הנפוץ מאוד באמנות הנוצרית המסורתית.
אולם קיימים גם ציורים של מריה בהיריון מאוחר יותר ובדרך כלל אין ספק בציורים מסוג זה שמריה אכן בהיריון.
ציורי ההתגלות היה נושא פופולרי באמנות ופירש את הכתוב בברית החדשה, (לוקאס 1:39–56) בה סופר על המפגש בין שתי נשים בהיריון, מריה ואליזבט, אך, בדרך כלל, היריון זה איננו מומחש ויזואלית.
רק בציורים ההולנדים מן המאה ה-15 החלו האומנים לעשות זאת .
אופנת הביגוד הרחבה, באמנות הדתית ואף בחיי היום יום, בתקופת ימי הביניים, מקשים על האפשרות לדעת אם אכן הנשים המופיעות בתמונות הן בהיריון.
בציורים מימי הביניים המאוחרים יותר מופיע פתח מאונך בביגוד, מלפנים או בצד, פתח הרומז, בדרך כלל, על כך שהנשים המופיעות בהם הן בהיריון, אף על פי שפתח כזה היה מאוד אופנתי החל משנת 1450, ואפשר היה לראותו גם על נשים שלא היו בהכרח בהיריון.
בציורים מסוימים, יד אחת או שתיים מונחות על הבטן, כמו בציור של רוחיר ואן דר ויידן מלייפציג.
בציורים אחרים, בעיקר מהתקופה הביזנטית וימי הביניים המאוחרים בגרמניה, מופיע גם העובר ברחם האישה, בדרך כלל מצויר בעירום והילה מקיפה את ראשו.
אך יש להדגיש שבכל התקופות, ברוב הציורים, אין רמז ברור לכך שהנשים אומנם בהיריון, אך הסיפור המצויר היה מוכר לקהל הצופים.
בציורים אחרים ניתן לראות את הבתולה בהיריון.
היא מופיעה יחד עם בעלה יוסף הקדוש או בני משפחה אחרים, כשהם בדרך לבית לחם.
כך הם הוצגו בדרך כלל בתקופה הביזנטינית, אך ציורים מסוג זה נדירים יותר בכנסייה המערבית.
נושא נדיר נוסף היה הנושא של הטלת הספק של יוסף.
גם כאן מופיעה מריה בהיריון וגם כאן, בחלק מהגרסאות, ההיריון מרומז על ידי הפתח בשמלה או הצגה חלקית של העובר ברחם בתמונות מסוג זה, המבוססות על מתי 1:18–25 בברית החדשה, יוסף נרעש בעקבות ההיריון של כלתו הבתולה, אך לאחר שהמלאך בא אליו בחלום הוא מבין את שקרה.
לעיתים קרובות נראית מריה, בתמונות אלה, טווה בנול בזמן הריונה.
עבודות אמנות דומות שבהן מריה מופיעה לבד נקראות Maria gravida (מריה בהריון).
גם בתמונות הולנדיות קדומות מריה מגדלנה נראית בשמלה שיש בה פתח.
יש האומרים שמוטיב זה מסמל "היריון רוחני".
אחרים חושבים שהוא מסמל את מצוקתה של מרים, כפי שניתן לראות בציורו של (van der Weyden The Descent from the Cross ( (c.
Madonna del Parto הוא שם לדמות הבתולה מריה המיוחס במיוחד להיריון וללידה.
התמונה הידועה ביותר היא של פיירו דה לה פרנצ'סקה, ( Piero della Francesca), שבה נראית מריה בהיריון מתקדם והיא לובשת שמלה בעלת פתח רחב מלפנים ופתח נוסף בצד.
אך תמונות מסוג זה יצאו מהאופנה בתקופת הרנסאנס והתמונה של פיירו היא התמונה האחרונה מסוג זה שנמצאה בטוסקנה.
תמונות כאלה נוצרו במיוחד למען נשים בהיריון ובני משפחתן, כמו גם למען נשים ששאפו להיכנס להיריון.
בחדרה של המלכה קלוד בצרפת, שהצליחה ללדת שבעה ילדים לפני שנפטרה בגיל 24, הייתה תלויה תמונת 'ההתגלות' של Sebastiano del Piombo שנמצאת עכשיו במוזיאון הלובר בפריז .
בין התמונות מהסוג הזה אפשר גם למצוא ציורים שבהם רואים חלקית את העובר ישו ברחם אימו.
ברבים מהציורים האם מניחה יד מגינה על ביטנה.
דיוקנאות מסוג זה נמצאים גם בתמונות שהחלו להופיע לאחר הרפורמציה הקתולית, אך תמונות של ישו ברחם אימו נעשו נדירות יותר ובמקומן הופיעה מריה עם הסימון הנוצרי IHS על בטנה.
באיקונין של הנצרות האורתודוקסית המזרחית, ישו ברחם אימו מופיע בדרך כלל בלבוש מלא, כחלק מהמסורת שנשמרה עד ימינו.
אפשר לראות זאת גם באיקונין הרוסי הידוע מהמאה ה-12 של ההתגלות, בגלריה טרטיאקוב שבמוסקובה, בו מופיע עובר בגודל של ילד טבעי באזור החזה של האם, וכך גם באיקונין של מריה שנקרא ברוסית Pomozhenie rodam שמשמעותו "עזרה בלידה".
בתקופת ימי הביניים המאוחרת מתחילים להופיע דיוקנאות של נשים בהיריון, אף על פי שייתכן שאופנת השמלות האסופות מלפנים מקשה על זיהוי הנשים בהיריון.
פורטרט ארנולפיני (Arnolfini portrait) של יאן ואן אייק, משנת 1434 הוא דוגמה לציור של אישה בהיריון, אף על פי שהיסטוריונים רבים מתנגדים להיבט זה וטוענים שנשים קדושות הוצגו לעיתים קרובות בצורה דומה.
הקדושה המעונה קטרינה מאלכסנדריה מופיעה בדרך כלל בלבוש אופנתי דומה של התקופה, והייתה הקדושה המגנה על הלידה, ולכן ייתכן שבציורים מסוג זה אי הבהירות היא מכוונת.
פורטרטים מסוימים מתקופת הרנסאנס נקשרים להיריון או לתקופה שלאחר הלידה.
בין התמונות הללו כוללים גם את הציור של המונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י, שבה השמלה שהתגלתה, בשנת 2006, תחת סקירת קרניים אינפרה -אדומות מרמזת על האפשרות שהדמות הייתה בהיריון או מיד לאחר הלידה כאשר דה ויצ'י צייר אותה.
גם בציור הפורטרט של זמרלדה ברנדיני, של בוטיצ'לי, האישה מניחה יד על הבטן.
זוהי תנוחה הקיימת בתמונות נוספות כגון כאלה המתארות את ההתגלות למריה, כמו בתמונות של אנתוני ואן דייק ובתמונת 'האישה בהיריון' של רפאל שבה האישה יושבת כשידה השמאלית מונחת על בטנה.
אך תמונות מסוג זה נדירות באמנות הרנסאנס.
אבל כאשר מופיעה אישה בהיריון, היא מוצגת, בדרך כלל, בעמידה.
תמונות כאלה ניתן למצוא בעיקר באנגליה, שבה אופנת השמלה האסופה נעשתה פופולרית בסביבות שנת 1590 בעקבות הצייר האנגלי מרקוס גרהארט הצעיר (Marcus Gheeraerts the Younger) שהיה צייר מוביל של ציורים מסוג זה.
ייתכן מאוד שהיה ביקוש לציורים כאלה מכיוון שהאם היולדת עמדה בפני סכנת חיים וייתכן שחלק מתמונות אלה אף נוצרו לאחר מות האם.
יש דוגמאות מוקדמות יותר של ציורים דומים באירופה ובאנגליה, אך עיקר התמונות נוצרו בין השנים 1580- 1630. באותה תקופה, לדוגמה, מלכת ספרד שלחה דיוקן של עצמה בהיריון לחברות קרובות ולבני משפחתה.
ביתה, שהייתה מלכת ספרד גם היא, צוירה כאשר הייתה בהיריון מתקדם .
מאוחר יותר דיוקנאות של נשים בהיריון היו בדרך כלל שייכים לבני המשפחה, כי היה יקר מאוד להזמין ציור ורוב הנשים לא רצו להופיע בתמונה כשהן בהיריון.
בדרך כלל תמונות אלה הוזמנו מיד לאחר הנישואים, ובמקרים מסוימים, בהם ידוע שהאישה הייתה בהיריון, ההיריון למעשה הוסתר בציור עצמו.
במספר עבודות של וורמיר, ידוע שהנשים המופיעות בהן הן אכן בהיריון, אף על פי שמומחים רבים דוחים את הרעיון של ההיריון.
נשים בהיריון מופיעות גם באמנות ההולנדית, כמו בתמונה של יאן סטין שבה יש נשים בהיריון המופיעות בפונדקים, או נשים צעירות שמחלתן בדרך כלל הייתה ההקאות בבקרים.
גם רמברנדט צייר אישה בהיריון מתקדם בציורים של Maerten Soolmans ו Oopjen Coppit.
אך האופנה שהתפתחה בשנות 1620 עזרה להסתיר בטן בהיריון.
Lovis Corinth צייר גם הוא מספר תמונות של נשים בהיריון, ובשנת 1906 האומנית Paula Modersohn-Becker ציירה את עצמה בהיריון, עוד לפני שהייתה ממש בהיריון.
חלק מהציורים בתקופה המודרנית המוקדמת, כגון הדפסים ואיורים בספרים, נגעו בצד החברתי של ההיריון, כלומר הצביעו על העובדה שלנשים היו יותר ילדים מכפי יכולתן לתמוך בהם כספית, או על כך שנשים, במיוחד, משרתות, נכנסו להיריון מחוץ לנישואים.
קיימות עבודות המצביעות על היריון לא רצוי, בעיקר מנקודת מבטו של האב, כולל מקרים שבהם נשים פנו לבית המשפט על מנת לקבל תמיכה כספית.
האומן האנגלי וויליאם הוגראת צייר בעבודותיו נשים רבות בהיריון, בעיקר כדי להדגיש את הצד הסאטירי או הקומי של המצב ובדרך כלל רמז על כך שזהו מצב שלילי ולא רצוי.
בתקופה המודרנית החלו האומנים להציג נשים כשהן בבירור בהיריון.
כמו כן הוצגו הנשים בהיריון בתמונות עירום.
שני ציורים של גוסטב קלימט, תקווה I ותקווה II מציגים אישה רזה בהיריון מתקדם ואישה בעירום שבו ההיריון מודגש מאוד.
איגון שילה צייר נשים בהיריון בעירום בהרבה מעבודותיו.
פאבלו פיקאסו פיסל אישה בהיריון, פסל שהוקדש לבת זוגו Francoise Gilot.
פיקאסו עשה זאת כדי לעודד אותה להיכנס להיריון נוסף.
אליס ניל ציירה סדרה של שבע נשים בהיריון, בעירום.
לוסיאן פרויד צייר נערה בהיריון בשנת 1960-61 שבה הופיעה בת זוגו Bernadine Coverley כשהייתה בהריון עם ביתו בלה.
גם אומנים נוספים, כמו דמיאן הירסט ורון מיואק, ציירו ופיסלו נשים בהיריון.
בשדה הרפואה איורי נשים בהיריון היה אחד הנושאים הראשונים והמצויים ביותר בספרי הרפואה.
האיור היה, בדרך כלל, של רחם פתוחה כפי שהופיעה בציורי הדת של ימי הביניים.
איורי העובר עמדו במרכז, יותר מאשר איורי האם עצמה.
רוב האיורים המוקדמים בספרי ההדרכה למיילדות היו מעוותים, אבל עדיין עזרו בהצגת תנוחות הלידה.
איורים אלו התבססו על העתקה של דמויים מדורות קודמים ומספרי רפואה שהגיעו אפילו משנת 500.
ייתכן והאיורים המדויקים של לאונרדו דה וינצ'י היו מהראשונים, אך בספרי הרפואה המקצועיים הגיעו איורים מדויקים רק שנים רבות מאוחר יותר.
ויליאם הנטר שעסק באנטומיה והיה הרופא של המלכה שרלוטה, העריץ את האיורים של לאונרדו ולמד מהם.
ספרו פורסם בשנת 1774 והתבסס על מחקר עמוק של גופות נשים בהיריון.
יש עבודות שנוצרו במיוחד למען נשים בהיריון, אף על פי שהן נדירות יותר מאשר עבודות שנועדו לנשים ששאפו להיכנס להיריון.
אחד ההסברים ליצירתם של פסלוני וינוס הוא שהם הוחזקו בידיהן של הנשים כאשר עמדו ללדת ולכן היו צריכים להתאים לכף היד.
ציור ה Madonna del Parto וציורים נוספים של הבתולה מריה בהיריון מלאו בדרך כלל תפקיד של התמקדות באמונת הנשים ומשפחתן.
בשנת 1954 ראש עיריית העיר Monterchi שבה נמצאת תמונת המדונה של פיירו דה לה פרנצ'סקה, סירב להשאיל את התמונה לתערוכה בפירנצה כי לא רצה שהתושבים בעיר יסבלו ממחסורה.
ציורים של desco da parto שהם מן 'מגש לידה' הוו מתנה סמלית חשובה לנשים נשואות בסוף ימי הביניים.
על מגשים אלה, בצד העליון, צוירו סצנות מהמיתולוגיה הקלאסית ומספורי התנ"ך או הברית החדשה.
תמונות שהיו מאוד פופולריות לפני הלידה.
מצידו האחורי של המגש צוירו הציורים הפחות חשובים ובהם דמויות של משפחה, ילדים וסמלי המשפחה.
בתקופת הרנסאנס האמינו שמה שאישה בהריון רואה משפיע על ההיריון עצמו ויכול אפילו להשפיע על הוולד הנולד.
מרטין לותר סיפר על אישה שנבהלה מעכבר בעת הריונה וכתוצאה מכך ילדה עכבר.
חוברות ההדרכה ייעצו להסתכל על תמונות שיש בהן השפעה חיובית כגון תמונות ילדים עירומים, או לידה מוצלחת.
זו הייתה אחת הסיבות שתמונות של הבתולה והבן והמגשים המיוחדים נתלו בחדרי שינה.
צלמיות חרס שחלקן העליון עוצב בצורת גוף אישה עם שדיים שופעים, לעיתים קרובות נתמכים בידיים, נמצאו בעיקר בבתי מגורים פרטיים באתרים שונים ברחבי יהודה.
הראשים של רבות מן הצלמיות עוצבו בתבנית, לכמה יש כיסוי ראש דמוי פאה ולאחרות כובע חרוטי.
הצלמיות שראשן עוצב ביד, מכונות ' צלמיות פני ציפור', מכיוון שאפן עוצב על ידי צביטת החומר הרך בין האצבעות.
הצלמיות נתפסו כבעלות תכונות מאגיות והוחזקו בבתים כקמעות שנועדו להגביר את הפוריות ולהבטיח שפע.
הן מזוהות על פי רוב עם אלות כנעניות מוכרות כמו עשתרת ואשרה.
נביאי ישראל התנגדו התנגדות נמרצת לשימוש בחפצים אלה.
בחפירות בעיר דוד נתגלו יותר מאלפיים צלמיות פולחן כאלה, כולן היו מרוסקות לרסיסים.
אולי הדבר קשור למהפכת הפולחן של המלך יאשיהו בסוף המאה ה-7 לפני הספירה, מהפכה שביקשה לרכז את הפולחן במקדש בירושלים.
אומנים ישראלים רבים ציירו ופיסלו נשים בהיריון או את המצב ההריוני.
ביניהם מנשה קדישמן, ובסדנא לאמנות, אומנים כמו איריס יונג, רות אייל, שרון בן יהודה, הדס דאימונט ועוד יצרו גם הם נשים בהיריון.
ניתן גם למצוא בין ציורי הנשים של האומן משה (מוסא) שפט, למשל, מגוון דמויות נשיות כגון ונוס ואפרודיטה, רחב ומריה, האם הקדמונית והאם הגדולה המהווים מאבני היסוד של תולדות האמנות.
ב-25 באוגוסט 2020, במהלך המהומות בעיר קנושה שבוויסקונסין, ארצות הברית, ירה קייל ריטנהאוס, נער בן 17 מהיישוב אנטיוק שבמדינת אילינוי, בשלושה גברים שניסו לתקוף אותו והרג שניים מהם.
המהומות פרצו לאחר שהשוטר רוסטן שסקי ירה בג'ייקוב בלייק יומיים קודם לכן.
ריטנהאוס הועמד לדין, אך חבר המושבעים זיכה אותו מכל האשמות.
ב-23 באוגוסט 2020 נורה ג'ייקוב בלייק, צעיר אפרו-אמריקאי, בידי שוטר בעיר קנושה.
בלייק, שכנגדו היה צו מעצר פעיל, נורה לאחר שתקף את השוטרים שניסו לעצור אותו ורכן בצורה חשודה אל תוך רכב.
בעקבות הירי, פרצו בעיר הפגנות ומחאות אלימות, במסגרתן נבזזו והוצתו חנויות, נגרם נזק רב לרכוש ונערכו עימותים אלימים עם כוחות השיטור והאכיפה.
על העיר הוטל עוצר לילי.
בעקבות ההפגנות הוקמו בעיר מיליציות חמושות של אזרחים, שסיירו ברחובות במטרה לתגבר את כוחות המשטרה, ואף פורסמו פוסטים ברשתות החברתיות הקוראים ל"פטריוטים האוחזים בנשק לבוא ולהגן על קנושה".
ראש עיריית קנושה והשריף המחוזי התנגדו לקיומן של המיליציות, אך אלו זכו לתמיכה מקומית של חלק מהשוטרים העירוניים.
קייל ריטנהאוס היה נער בן 17, שהשתתף בתוכנית צוערים של המשטרה המקומית ביישוב אנטיוק בו הוא גר, אשר נמצא במרחק 30 קילומטרים מקנושה, והביע ברשתות החברתיות תמיכה בתנועת "Blue Lives Matter".
הנער גר עם אימו, בעוד אביו וחלק גדול ממשפחתו התגוררו בקנושה, וריטנהאוס עצמו אף עבד בעיר במשך תקופה.
ב-24 באוגוסט נסע ריטנהאוס לחברו בקנושה, שהחזיק בביתו רובה חצי-אוטומטי בסגנון AR-15 שרכש עבור ריטנהאוס.
ביום המחרת עמדו ריטנהאוס וחברו ליד מגרש למכירת כלי רכב משומשים, לאחר שהצתות של מגרשים דומים בלילה הקודם גרמו לנזק של כמיליון וחצי דולרים.
מספר אנשים העידו כי בעל העסק שילם למספר חמושים על מנת שישמרו על המגרש, אף על פי שבעל המגרש הכחיש את הדבר לאחר מכן.
ריטנהאוס דיבר עם השוטרים שהוצבו באזור, והציע עזרה רפואית לפצועים.
בשעה 23:48 ב-25 באוגוסט, החלו חבורת מפגינים לרדוף אחרי ריטנהאוס בשטחו של מגרש חנייה, ומפגין בשם ג'וזף רוזנבאום השליך עליו שקית עם חפצים.
עובר אורח בשם ג'ושוע זימינסקי ירה ירייה באוויר, ואז ריטנהאוס הפסיק לרוץ ופנה לעבר קול הירייה.
כדי להרתיע את רוזנבאום, הפנה ריטנהאוס את נשקו לעברו.
רוזנבאום התנפל על ריטנהאוס וניסה לחטוף את נשקו, וזה האחרון ירה לעברו ארבעה כדורים, ופגע במפשעתו, בגבו ובידו השמאלית.
הכדורים חוררו את הלב, אבי העורקים, עורק הריאה והריאה הימנית של רוזנבאום, ולמרות מאמצי החייאה – הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
התקרית תועדה על ידי צילומי אינפרה-אדום שצולמו ממטוס של ה-FBI וכן על ידי מספר מכשירים סלולריים מכמה זוויות.
ריטנהאוס העיד במשפטו כי לפני שהחלו לרדוף אחריו אמר אדם אחר לרוזנבאום: "צריך לתפוס אותו ולהרוג אותו", אך גם העיד שידע כי רוזנבאום אינו חמוש.
לאחר הירי, עמד ריטנהאוס במקומו במשך כחצי דקה, ואז התקשר לידידו, אמר: "הרגע הרגתי מישהו" ונמלט.
ריטנהאוס החל לרוץ לעבר ניידות משטרה שחנו בסמוך, כשאחריו רודפים מספר פורעים וצועקים: "תרביצו לו" ו"תפסו אותו", ואדם אחד תקף אותו והעיף את כובעו.
זמן קצר לאחר מכן מעד ריטנהאוס ונפל את הקרקע.
אחד הרודפים החל לבעוט בו בעודו על הקרקע, וריטנהאוס ירה לעברו פעמיים, אך החטיא.
פורע נוסף, אנטוני הובר, הכה את ריטנהאוס באמצעות סקייטבורד וניסה לחטוף את נשקו.
ריטנהאוס לחץ על ההדק פעם אחת, והכדור פילח את ליבו ואת ריאתו הימנית של הובר, מה שהביא למותו המיידי.
מיד לאחר הירי באנטוני הובר, בעוד ריטנהאוס על הרצפה, רץ מפגין נוסף, גייג' גרוסקרויץ, לעברו של ריטנהאוס וכיוון אליו את אקדחו השלוף.
בתגובה, ירה ריטנהאוס בגרוסקרויץ ופצע אותו בידו.
בעדותו טען גרוסקרויץ כי הוא היה משקיף משפטי של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, וכי כיוון את אקדחו לעבר ריטנהאוס מפני שהאמין שהיה יורה פעיל.
ריטנהאוס קם על רגליו והלך כלפי ניידות המשטרה כשידיו מונפות למעלה, אך השוטרים לא עצרו אותו, מפני שלא הבינו שהוא היה מעורב באירוע הירי אליו הוזעקו.
כשעה לאחר האירוע, ריטנהאוס הסגיר את עצמו בתחנת המשטרה.
על פי חוקי מדינת ויסקונסין, בה אירע הירי, הוא נשפט כבגיר, אף על פי שבעת הירי היה קטין.
בכתב האישום הופיעו שבעה סעיפי אישום:
רצח בכוונה תחילה של אנטוני הובר, עבירה שעונשה מאסר עולם ללא אפשרות של שחרור על תנאי.
רצח מדרגה ראשונה בקלות דעת של ג'וזף רוזנבאום, עבירה שעונשה עד 65 שנות מאסר.
ניסיון רצח בכוונה תחילה של גייג' גרוסקרויץ, עבירה שעונשה עד 65 שנות מאסר.
סיכון בטיחות אדם בקלות דעת (של כתב הטלוויזיה ריצ'רד מקגיניס), עבירה שעונשה עד 17 שנות מאסר.
סיכון בטיחות אדם בקלות דעת (של אדם לא ידוע, שריטנהאוס ירה לעברו פעמיים כששכב על הקרקע), עבירה שעונשה עד 17 שנות מאסר.
החזקת נשק מסוכן על ידי אדם שגילו פחות מ-18 שנים.
אי-עמידה בצו חירום מטעם המדינה או הממשל המקומי (על הפרת העוצר הלילי בעיר).
כל אחד מהאישומים לווה בסעיף "שימוש בנשק מסוכן", המפעיל חוק בוויסקונסין המוסיף עד חמש שנות מאסר לכל אישום בו מופיע הסעיף.
הצוות המשפטי של ריטנהאוס טען כי כל מעשיו היו הכרחיים, ומתוך הגנה עצמית, ובבית המשפט כפר ריטנהאוס בכל סעיפי האישום וטען כי הוא אינו אשם.
לאחר שהסגיר את עצמו, ריטנהאוס הוחזק במעצר בבית מעצר לנוער באילינוי, וב-30 באוקטובר 2020 הוסגר לוויסקונסין.
ב-20 בנובמבר 2020 הוא שוחרר מהמעצר, לאחר שהפקיד ערבות של שני מיליון דולרים.
לאחר שחרורו שהה בדירת מסתור, מחשש לשלומו.
ב-22 בינואר 2021 שונו תנאי שחרורו של ריטנהאוס כך שלא יוכל לצרוך אלכוהול, לקבל גישה לכלי נשק או להתרועע עם אנשים או קבוצות הידועים כמאיימים על אחרים על בסיס גזע או דת.
הדבר נעשה לאחר שריטנהאוס תועד בבר כשהוא שותה בירה, שר שיר המזוהה עם ארגון הימין הקיצוני האנטישמי "הנערים הגאים" ומבצע בידו מחווה המזוהה עם תנועות עליונות לבנה.
ב-25 באוקטובר 2021 הגדיר השופט ברוס שרדר אלו עדויות יהיו קבילות, הן על ידי ההגנה והן על ידי התביעה.
שרדר הורה שלא ניתן להתייחס לגברים שנורו על ידי ריטנהאוס כקורבנות, אלא ניתן לתאר אותם כמציתים או בוזזים אם ההגנה מסוגלת לבסס ראיות שהם היו מעורבים בפעילויות הללו באותו לילה.
השופט החליט כך מפני שהמונח "קורבן" יכול לגרום להשפעה רבה על חבר מושבעים על ידי קביעה מראש מיהם האנשים להם נגרם עוול באירוע.
המשפט נפתח ב-2 בנובמבר 2021, והטיעונים והעדויות הוצגו בבית המשפט המחוזי של קנושה עד 15 בנובמבר.
למושבעים הוצגו מספר הקלטות וידאו של האירועים.
בחלק מהתיעודים, שצולמו זמן קצר לפני הירי, נראה רוזנבאום מתעמת עם מספר אנשים.
שני עדים העידו שראו את רוזנבאום מתנהג באלימות וצועק לפני שהתקרב לריטנהאוס וניסה לחטוף את נשקו.
עד התביעה ריאן באלץ', יוצא צבא שנשא גם הוא רובה באותו לילה, העיד כי רוזנבאום צעק "אם אתפוס מישהו מכם לבד הלילה, אני הולך להרוג אתכם לעזאזל!".
עד שסיפר כי שוחח עם ריטנהאוס לאחר הירי העיד כי ריטנהאוס היה עצבני, חיוור ומזיע, ואמר שוב ושוב "יריתי במישהו".
שלושה עדים נוספים, בהם שוטר, העידו כי ריטנהאוס פעל מתוך הגנה עצמית.
גייג' גרוסקרויץ הודה כי כיוון את אקדחו לעבר ריטנהאוס, אך טען שזה היה שלא בכוונה, וכי לא התכוון באף שלב להרוג את ריטנהאוס, אלא לעצור אותו בלבד.
ריטנהאוס העיד כי רוזנבאום איים פעמיים להרוג אותו, וארב לו לפני הירי הקטלני.
ריטנהאוס נשבר כשסיפר על אותם אירועים, והשופט הורה על הפסקה.
לאחר מכן, ריטנהאוס אמר כי רוזנבאום הסתער עליו והניח את ידו על קנה הנשק שלו.
בחקירה הנגדית, ריטנהאוס הודה בביצוע הירי, תוך שהוא מציין כי הדבר נעשה כדי לעצור את ההתקפה עליו, וכי לא התכוון שהירי יביא למותו של רוזנבאום.
במהלך הדיונים דרשה ההגנה את ביטולו של המשפט, לאחר שצוות התביעה הפר בשלושה מקרים את התיקון החמישי ואת התיקון השישי לחוקת ארצות הברית.
במהלך המשפט ביטל השופט שרדר את האישומים על החזקת נשק בלתי חוקית ועל הפרת העוצר.
השופט גם הורה שלא לאפשר לרשת MSNBC להמשיך לסקר את המשפט, אחרי שהתברר שעובד שלהם עקב שלא כחוק אחרי האוטובוס שהוביל את המושבעים ליעד סודי.
ב-19 בנובמבר 2021 הגיע חבר המושבעים לפסק דין פה אחד, לאחר יותר מ-25 שעות של דיונים, שנמשכו ארבעה ימים.
בנובמבר 2020 הואשם דומיניק בלאק, ידידו של ריטנהאוס, בשני סעיפים של מכירת נשק לקטין בכוונה תחילה.
ג'ושוע זימינסקי, שירה באוויר זמן קצר לפני שריטנהאוס ירה ברוזנבאום, הואשם בהפרת סדר באמצעות נשק מסוכן.
ב-4 בינואר 2021, הוריו של הובר וגייג' גרוסקרויץ הגישו בנפרד תביעות על סך 10 מיליון דולר, הן נגד העיר והן נגד המחוז, בטענה לרשלנות בהגנה על זכויותיהם.
ב-17 באוגוסט 2021, הוריו של הובר הגישו תביעה נגד משטרת קנושה ומחלקת השריף של קנושה, בטענה שרשויות אכיפת החוק אפשרו לריטנהאוס לפגוע באנשים המפגינים בדרכי שלום נגד הירי של המשטרה בג'ייקוב בלייק.
רשתות חברתיות כמו פייסבוק, טוויטר ו-GoFundMe הסירו תוכן שתומך בריטנהאוס, תוך ציטוט של כללים האוסרים על שבח או תמיכה ביורים המוניים או על האדרת אלימות.
פייסבוק אף סגרה את חשבונות הפייסבוק והאינסטגרם שלו.
נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ תיאר את המשפט כ"ציד מכשפות של השמאל הרדיקלי", ושיבח את פסק הדין של חבר המושבעים.
לאחר זיכויו של ריטנהאוס, הצהיר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן: "אני עומד מאחורי פסיקת חבר המושבעים.
המערכת עובדת ואנחנו צריכים לעמוד מאחוריה".
מאוחר יותר באותו יום, דוברות הבית הלבן פרסמה הצהרה כתובה מאת ביידן, בה כתוב: "בעוד שפסק הדין בקנושה יותיר אמריקאים רבים כועסים ומודאגים, כולל אני, עלינו להכיר בכך שחבר המושבעים פסק כך".
לאחר זיכויו של ריטנהאוס פרצו מהומות במספר ערים בארצות הברית.
בפורטלנד, 200 מפגינים התאספו במרכז העיר.
הם שברו חלונות ודלתות ותקפו שוטרים.
בשיקגו, 1,000 מפגינים התכנסו והפגינו נגד הכרעת הדין.
בניו יורק, חסמו מפגינים את גשר ברוקלין.
הפגנות נרשמו גם באוקלנד, סן דייגו ולוס אנג'לס.
היריבות בין הסלטיקס ללייקרס היא יריבות בליגת ה-NBA בין הבוסטון סלטיקס ללוס אנג'לס לייקרס.
הסלטיקס והלייקרס הם שני המועדונים הכי מצליחים בליגת ה-NBA, והיריבות נחשבת לעיתים קרובות הכי גדולה ב-NBA.
הסלטיקס והלייקרס נפגשו 12 פעמים בגמר ה-NBA, שיא ליגה, כשהמפגש הראשון היה ב-.
שני המועדונים המשיכו לשלוט בליגה בשנות ה-60 וה-80, והתמודדו זה מול זה בגמר שש פעמים בשנות ה-60, שלוש פעמים בשנות ה-80 ופעמיים מאז שנת 2000.
הסלטיקס והלייקרס מובילים במספר הגבוה ביותר של אליפויות ה-NBA, כאשר הסלטיקס זכו ב-18 אליפויות (האחרונה ב-2024) והלייקרס ב-17 (12 פעמים בלוס אנג'לס ו-5 במיניאפוליס).
יחד הם זכו ב-35 מתוך 78 אליפויות בהיסטוריה של ה-NBA.
נכון לשנת 2018, לסלטיקס ולייקרס יש מאזני ניצחונות של 59% ו-59.6% בכל הזמנים, בהתאמה.
נכון לסוף עונת , בוסטון היא הקבוצה היחידה עם מאזן כללי חיובי מול הלייקרס.
היריבות הייתה פחות עזה מאז פרישתם של לארי בירד ומג'יק ג'ונסון בתחילת שנות ה-90. ב- נפגשו שתי הקבוצות בגמר ה-NBA לראשונה מאז 1987, כאשר הסלטיקס ניצחו בסדרה 4–2. הם נפגשו שוב בגמר ב-, בו ניצחו הלייקרס ב-7 משחקים.
במהלך העשור הראשון של ה-NBA בשנות ה-50, למיניאפוליס לייקרס הייתה שושלת ה-NBA הראשונה (NBA dynasty).
מיניאפוליס תזכה בסדרת האליפות הראשונה אי פעם של ה-NBA החדש שהוקם בשנת (שלושה גמרי BAA נערכו בין השנים 1947–1949 ונספרו רטרואקטיבית כאליפויות NBA, באחת מהן זכו הלייקרס ב-).
תחת המאמן חבר היכל התהילה ג'ון קנדלה, ועם כוכב העל הראשון של ה-NBA ג'ורג' מייקן, הם יזכו בשלושה תארים נוספים ב-, ב-, ו-.
הסלטיקס הופיעו עם בוב קוזי בגמר פעמיים, שכללו זכייה ב- והפסד ב-.
המשחק הראשון בגמר ה-NBA בין שתי הקבוצות היה ב-1959, כאשר ב-9 באפריל, בוסטון סלטיקס ניצחה את מיניאפוליס לייקרס 0–4 בסוויפ הראשון בהיסטוריה של גמר ה-NBA.
זה יסמן את ההפסד הראשון של הלייקרס בגמר, והראשון מבין שמונה תארים רצופים עבור בוסטון.
הלייקרס עברו ממיניאפוליס ללוס אנג'לס ב-1960. אחרי המהלך הזה, היריבות הסלימה.
שתי הקבוצות הופיעו כחזקות ביותר ב-NBA, בהשתתפות גדולים כמו ביל ראסל, טום היינסון, ג'ון האבליצ'ק, סם ג'ונס והמאמן הראשי רד אורבך מבוסטון ואלג'ין ביילור, ג'רי וסט, גייל גודריץ' והמאמן/מנכ"ל פרד שאוס עבור לוס אנג'לס.
עם זאת, בסופו של דבר זה היה העשור של הסלטיקס, שניצחו בגמר כל שנה בשנות ה-60 למעט 1967. הלייקרס יהיו היריבים של הסלטיקס בשש מהסדרות הללו: 1962, 1963, 1965, 1966, 1968, ו-1969. הסלטיקס ניצחו בכל הסדרות האלו.
הניצחון של הסלטיקס על הלייקרס ב-1966 סגר שמונה אליפויות חסרות תקדים רצופות, הרצף הארוך ביותר של כל קבוצת ספורט מקצוענית בצפון אמריקה.
הלייקרס רכשו את וילט צ'מברלין ב-1968, מה שהביא את היריבות האישית בינו לבין ביל ראסל, שקודם לכן הייתה מאפיין של היריבות בין הסלטיקס לפילדלפיה 76', ליריבות בין הסלטיקס ללייקרס.
הלייקרס רשמו את מאזן הטוב ביותר במערב בעונת .
לעומת זאת, הסלטיקס המזדקנים התקשו להשיג את המקום הרביעי, כאשר ראסל וג'ונס שיחקו בעונות האחרונות שלהם.
למרות זאת, הסלטיקס ניצחו את פילדלפיה 76' ואת הניו יורק ניקס ועלו לגמר.
ללייקרס היה יתרון במגרש הביתי בפעם הראשונה וניצחו בשני המשחקים הראשונים, אבל הסלטיקס התאוששו וניצחו במשחק 7 דרמטי בפורום של לוס אנג'לס.
וסט נבחר ל-MVP של הגמר למרות היותו בקבוצה המפסידה, אבל זו הייתה נחמה קטנה בעשור שבו הלייקרס לא זכו באליפות, וכל הפסד שלהם בגמר בעשור זה היה לסלטיקס.
הסלטיקס והלייקרס שניהם מצאו הצלחה בשנות ה-70, אבל לא יהיה מפגש בין שתי הקבוצות בגמר.
בתחילת העשור נמשכו הצרות של הלייקרס בגמר ה-NBA, עם הפסד לניו יורק ניקס ב-.
עם זאת, הלייקרס התאוששו שנתיים לאחר מכן כדי לזכות בגמר ה-NBA ובאליפות הראשונה שלהם בלוס אנג'לס, גם מול הניקס.
זה גם היה תואר ה-NBA היחיד של ג'רי וסט.
בשנה שלאחר מכן, הלייקרס שוב התמודדו מול הניקס בגמר ה-NBA של 1973 והפסידו.
הם לא יגיעו שוב לגמר בעשור הזה, אבל ב-1975 הם רכשו את כרים עבדול-ג'באר.
הסלטיקס זכו בגמר ה-NBA ב-, וב-, בהנהגתם של המאמן טום היינסון והשחקנים דייב קאונס, פול סיילאס וג'ו ג'ו וייט.
במה שהיה משחק הכדורסל הנצפה ביותר אי פעם, מישיגן סטייט ניצחה את אינדיאנה סטייט 75–64, וג'ונסון נבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור.
ג'ונסון נבחר בדראפט על ידי הלייקרס, ובירד על ידי הסלטיקס.
היריבות האישית שנוצרה על ידי שני גדולי הכדורסל הללו במהלך הקולג'ים תעבור לקריירות ה-NBA שלהם, ותצית מחדש את היריבות בין שני המועדונים שבהם שיחקו.
היריבות חודשה בשנות ה-80, בעיקר בגלל היריבות האישית בין בירד לג'ונסון.
מג'יק אמר על המשחקים נגד הסלטיקס, "כאשר לוח הזמנים החדש יצא מדי שנה, הייתי תופס אותו ומקיף את המשחקים נגד בוסטון.
בשבילי זה היה השניים, וה-80 האחרים" (כשהוא מתייחס ל-82 המשחקים בעונה הסדירה).
באופן דומה, בירד אמר ש"הדבר הראשון שהייתי עושה בכל בוקר היה להסתכל על הנתונים כדי לראות מה מג'יק עשה.
לא היה אכפת לי משום דבר אחר."
הלייקרס הכו ראשונים, וניצחו בגמר מול פילדלפיה 76'.
בשנה שלאחר מכן, "שלושת הגדולים" שכללו את חברי היכל התהילה בירד, קווין מקהייל ורוברט פאריש, הובילו את הסלטיקס לניצחון בגמר מול יוסטון רוקטס.
הסלטיקס הפסידו בגמר המזרח ב-1982 לפילדלפיה, ופספסו הזדמנות למשחק חוזר עם הלייקרס.
עם זאת, במשחק האחרון בסדרה אוהדי בוסטון קראו ל-76', שבדיוק עמדו להדיח את הסלטיקס, "נצחו את LA!" למרות העידוד, הסיקסרס הפסידו בגמר עונת ללייקרס, שהונהגו על ידי המאמן החדש פט ריילי.
עם זאת, ה-76' ניצחו את הלייקרס בשנה שלאחר מכן בגמר ה-NBA של 1983. עונת תהיה גם שנת הרוקי של ג'יימס וורת'י, עוד חבר היכל התהילה ביריבות המפורסמת.
הסלטיקס החתימו מאמן חדש, קיי.
ג'ונס, שהיה גם שחקן סלטיקס לשעבר, ושתי הקבוצות שיחקו סוף סוף בגמר , סדרה מפרכת של שבעה משחקים.
הסלטיקס ניצחו בסדרה, והגדילו את מאזן הניצחונות בסדרת הגמר מול הלייקרס ל-8–0.
בשנה שלאחר מכן, הלייקרס סוף סוף נקמו וניצחו בגמר ה-NBA במשחק 6 בבוסטון גארדן, והפכו לקבוצה האורחת היחידה שזכתה באליפות NBA באולם הזה.
הבעלים של הלייקרס, ג'רי באס, ציין כי "הניצחון הזה הסיר את המשפט הנתעב ביותר בשפה האנגלית.
לעולם לא ניתן לומר שוב ש'הלייקרס מעולם לא ניצחו את הסלטיקס'".
הסלטיקס התאוששו בשנה שלאחר מכן וניצחו בגמר מול היוסטון רוקטס.
בגמר , שתי הקבוצות נפגשו לשובר שוויון במשחקי גמר שנות ה-80 שלהם, והלייקרס שוב יצאו מנצחים בשישה משחקים, עם התמונה האיקונית של זריקת הוו של ג'ונסון.
סדרה זו סימנה את סופו של עידן עבור הסלטיקס.
הם לא הגיעו שוב לגמר עד 2008. הלייקרס, בינתיים, המשיכו לזכות בגמר ה-NBA של 1988 נגד דטרויט פיסטונס, לפני שהפסידו לפיסטונס בשנה שלאחר מכן ב-1989, וזכו שוב בתארים ב-2000, 2001 ו-2002, כל זאת בזמן שהסלטיקס היו בינוניים.
מספר עיתונאים העלו השערה שהיריבות בין ג'ונסון לבירד הייתה כל כך מושכת כי היא מייצגת ניגודים רבים אחרים, כמו ההתנגשות בין הלייקרס לסלטיקס, בין הצווארון הלבן של הוליווד לבין הצווארון הכחול של בוסטון, ובין שחורים ללבנים.
היריבות הייתה משמעותית גם מכיוון שהיא משכה את תשומת הלב הלאומית ל-NBA המקרטעת.
לפני הגעתם של ג'ונסון ובירד, ה-NBA עבר עשור של ירידה בעניין ורייטינג נמוך בטלוויזיה.
עם שני שחקני היכל התהילה העתידיים, הליגה זכתה לדור שלם של אוהדים חדשים.
היריבות בין בירד, ג'ונסון וקבוצותיהם תרמה רבות להצלחת הליגה במהלך העשור; לפי בראיינט גאמבל, "מג'יק ולארי הצילו את ה-NBA".
עיתונאי הספורט לארי שוורץ מ-ESPN טען שג'ונסון ובירד הצילו את הליגה מפשיטת רגל.
בכל סדרת גמר NBA במהלך שנות ה-80, הלייקרס או הסלטיקס השתתפו.
אחרי היריבות שלהם ב-NCAA וב-NBA, ג'ונסון ובירד התאחדו כדי לקדם את משחק 5 של הוורלד סיריס 2018 בין לוס אנג'לס דודג'רס (שג'ונסון הוא חלק מהבעלים שלה) ובוסטון רד סוקס.
בניגוד למשחקי הגמר של הלייקרס והסלטיקס התכופים, הדודג'רס והרד סוקס נפגשו בוורלד סיריס בפעם הראשונה (מאז שהדודג'רס עברו ללוס אנג'לס).
במהלך שנות ה-90, היריבות דעכה.
רק הלייקרס הופיעו בגמר ה-NBA באותו עשור, והפסידו את גמר ה-NBA של 1991 למייקל ג'ורדן ושיקגו בולס, האליפות הראשונה בשושלת הבולס.
זה יתגלה כרגע מכונן של ה-NBA, החלפת המשמר הישן כשהלייקרס והסלטיקס הפכו לבינוניות, בעוד שהבולס זכו בשישה תארים בראשות ג'ורדן, סקוטי פיפן והמאמן פיל ג'קסון, שחיזקו את המוניטין שלהם בתור השחקן והמאמן הגדולים בתולדות ה-NBA.
שתי הקבוצות התמודדו גם עם נסיגות בצורת חוסר מזל אישי.
ב-7 בנובמבר 1991, ג'ונסון הודיע שהוא נבדק חיובי ל-HIV ויפרוש מיד.
עם זאת, הלייקרס החלו בתהליך הבנייה מחדש בשנת 1996 על ידי טרייד עבור קובי בראיינט, שנבחר בדראפט מהתיכון באותה שנה על ידי שארלוט הורנטס.
באותה שנה, הלייקרס החתימו גם את שאקיל אוניל.
בינתיים, ב-1998, הסלטיקס בחרו בדראפט בפול פירס, יליד אינגלווד, קליפורניה, שגדל כאוהד לייקרס.
בשנה שלאחר מכן, ב-1999, פיל ג'קסון הצטרף ללייקרס כמאמן ראשי.
הלייקרס חזרו לבלוט בתחילת שנות ה-2000. בהדרכתו של ג'קסון, ועם אוניל ובראיינט מובילים, הלייקרס זכו בשלוש אליפויות רצופות בשנת 2000, 2001, ו-2002 .
הזכייה של הלייקרס בשנת 2000 הייתה נגד אינדיאנה פייסרס שאותם אימן אגדת הסלטיקס בירד.
את הכינוי של פול פירס, "האמת", העניק לו שאקיל אוניל לאחר ניצחון 107–112 של הלייקרס על הסלטיקס ב-13 במרץ , בו פירס קלע 42 נקודות ב-13 מ-19 מהשדה.
אוניל משך עיתונאי מבוסטון והחווה בידו לעבר הפנקס שלו.
"תוריד את זה", אמר אוניל.
"שמי שאקיל אוניל ופול פירס הוא האמת.
צטט אותי על זה ואל תוציא כלום.
ידעתי שהוא יכול לשחק, אבל לא ידעתי שהוא יכול לשחק ככה.
פול פירס הוא האמת." בשנת 2002, הסלטיקס, עם פירס ואנטואן ווקר, עשו ריצה מרשימה לגמר ושתי הקבוצות כמעט פגשו זו את זו.
עם זאת, הסלטיקס הודחו בסופו של דבר בשישה משחקים מול ניו ג'רזי נטס בגמר המזרח באותה שנה.
הלייקרס חזרו לגמר ב-2004 אך הפסידו לדטרויט פיסטונס.
לאחר מכן, אוניל הועבר בטרייד למיאמי היט.
ללא אוניל, הלייקרס החמיצו את הפלייאוף בשנה שלאחר מכן ולא הצליחו לעלות לגמר בשלוש השנים הבאות.
הסלטיקס התקדמו גם כן בפלייאוף לאחר שהיו קרובים לגמר ב-2002. ב-2004 הם החתימו את המאמן הראשי דוק ריברס.
ב-2007, הם ביצעו טריידים עבור האולסטארים קווין גארנט וריי אלן, שהשלימו את כוכב הסלטיקס פול פירס ואת הכוכב העולה ראז'ון רונדו.
עם צירופם של אלן וגארנט לצד פירס והפיכתם ל"שלושת הגדולים" החדשים, הסלטיקס חזרו לפסגת ה-NBA בעונת על ידי השגת המאזן הטוב ביותר בליגה והגעה לגמר.
הלייקרס גם חזרו לגמר בעזרת הרכש באמצע העונה של פאו גאסול, ושתי הקבוצות נפגשו לבסוף שוב בגמר ה-NBA ב-2008. הסלטיקס ניצחו בשישה משחקים עם ניצחון מרשים במשחק 4 וניצחון ב-39 נקודות במשחק 6. בעונה הבאה, הלייקרס והסלטיקס שיחקו משחק עונה סדירה בחג המולד.
הלייקרס ניצחו במשחק הזה, מה שהפך את פיל ג'קסון למאמן שניצח 1,000 משחקים בהכי מעט זמן.
הם המשיכו לזכות בגמר ה-NBA של 2009 באותה עונה, בזמן שהסלטיקס הודחו על ידי אלופת המזרח בסופו של דבר, אורלנדו מג'יק.
בשנת 2009, הלייקרס החתימו את רון ארטסט.
הלייקרס סיימו את עונת עם המאזן הטוב ביותר במערב, בעוד הסלטיקס נכנסו לפלייאוף בתור המדורגים במקום הרביעי.
הבנייה לקראת משחק חוזר החלה כשהלייקרס עלו ליתרון 2–0 על פיניקס סאנס בגמר המערב, עם קריאות "אנחנו רוצים את בוסטון!" בסטייפלס סנטר.
כמו כן, קריאות של "Beat LA!" (נצחו את LA) פרצו ב-TD גארדן כשהסלטיקס הובילו 3–0 על המג'יק בגמר המזרח.
שתי הקבוצות הדפו את הקאמבקים המאוחרים של יריבותיהן וניצחו 4–2, וקבעו מפגש חוזר בגמר ה-NBA ב-2010.
הסלטיקס החתימו את שאקיל אוניל לעונת כדי להחליף את קנדריק פרקינס הפצוע, והוסיפה ליריבות בכך שהביאה אליה את הריב בין שאק וקובי.
במהלך משחק מול הלייקרס ב-11 בפברואר 2011, ריי אלן הפך למוביל ה-NBA בכל הזמנים במספר השלשות.
עם זאת, גם הלייקרס וגם הסלטיקס יודחו בסיבוב השני של הפלייאוף באותה שנה על ידי משתתפי גמר 2011, דאלאס מאבריקס ומיאמי היט, בהתאמה.
בשנה שלאחר מכן, שניהם שוב יודחו על ידי משתתפי גמר ה-NBA ב-2012, אוקלהומה סיטי ת'אנדר ומיאמי היט, בהתאמה.
בגלל פירוק שלושת הגדולים של בוסטון, ושינויים צפויים בסגל של הלייקרס, יש הסבורים שעונת הייתה הפרק האחרון ביריבות הנוכחית בין הסלטיקס ללייקרס.
ב-20 בפברואר 2013, הלייקרס שיחקו את המשחק הראשון שלהם מאז מותו של הבעלים ג'רי באס שמת יומיים קודם לכן, ספדו לו בסטייפלס סנטר לפני שהתמודדו מול הסלטיקס.
הלייקרס ניצחו 99–113 במשחק שבו סטיב נאש עבר את כוכב הלייקרס ג'ונסון למקום הרביעי ברשימת האסיסטים של כל הזמנים ב-NBA.
גם הסלטיקס וגם הלייקרס החמיצו את הפלייאוף בעונת , בפעם השנייה בהיסטוריה.
לאחר שהניו יורק ניקס גם לא הצליחה להגיע לפלייאוף באותה עונה, זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות ה-NBA שלא הסלטיקס, הלייקרס או הניקס העפילו לפלייאוף באותה עונה.
אבל בעוד הסלטיקס הצליחו לחזור לפלייאוף במהלך שלוש העונות הבאות ואף הגיעו לגמר המזרח ב-2017 וב-2018, הלייקרס מצאו את עצמם בתהליך בנייה ממושך.
לפני 2014, הלייקרס החמיצו את הפלייאוף רק ארבע פעמים מאז המעבר ללוס אנג'לס, וחמש פעמים בהיסטוריה של המועדון.
עם זאת, הלייקרס המשיכו להחמיץ את הפלייאוף בשש עונות רצופות, מה שהיווה שיא, שהודגשו על ידי ארבע עונות רצופות עם יותר מ-50 הפסדים ומאזן שפל של 17–65 במהלך עונת .
ב-30 בדצמבר 2015, בוסטון סלטיקס כיבדו את כוכב לוס אנג'לס לייקרס, קובי בראיינט, במשחקו האחרון ב-TD גארדן.
הלייקרס ניצחו את הסלטיקס 104–112.
עם זאת, היריבות בין הסלטיקס ללייקרס נותרה די שווה בתקופה האחרונה, כששתי הקבוצות התחלקו בניצחונות בארבע מתוך שש הפעמים האחרונות בעונה הסדירה, ולא נפגשו בפלייאוף.
הקרבות בין הסלטיקס והלייקרס נדחקו הצידה לטובת היריבות המתהווה בין קליבלנד קאבלירס לגולדן סטייט ווריורס, שנפגשו בארבעה גמרי NBA רצופים בין 2015 ל-2018.
למרות הצלחת הסלטיקס והמאבקים של הלייקרס בתקופה זו, שתי הקבוצות נהיו פחות ופחות דומיננטיות.
העונות הכושלות של הלייקרס זיכו אותם בכמה בחירות גבוהות בסיבוב הראשון ( דיאנג'לו ראסל, ברנדון אינגרם ולונזו בול נבחרו במקום השני), בעוד הסלטיקס נהנו מהטרייד הרע של ברוקלין נטס ב-2013 על פול פירס וקווין גארנט עם שלוש הבחירות המובילות שלהם - ג'יילן בראון וג'ייסון טייטום.
בנוסף, הסלטיקס המשיכו להחתים את השחקנים החופשיים אל הורפורד וגורדון הייוורד בנוסף לרכישת קיירי אירווינג מהקאבס.
הלייקרס בתגובה החתימו את לברון ג'יימס בעונת 2018. שתי הקבוצות המשיכו להתכונן מחדש בעונת 2019: הלייקרס רכשו את אנתוני דייוויס מניו אורלינס פליקנס בעוד הסלטיקס הביאו את קמבה ווקר אחרי שאירווינג עזב כדי להצטרף לנטס.
בפלייאוף 2020, הסלטיקס הגיעו לגמר המזרח נגד מיאמי, כשהם הפסידו ב-6 משחקים כשמיאמי מנעה מפגש בין הלייקרס לסלטיקס, והלייקרס ניצחו את ההיט בגמר ה-NBA של 2020. בכך השוו הלייקרס את השיא של הסלטיקס, 17 זכיות באליפות.
הרכז של הלייקרס, ראז'ון רונדו, הפך לשחקן השני בתולדות ה-NBA, אחרי קלייד לאבלט, שזוכה בתארים עם הסלטיקס והלייקרס, שכן הוא גם היה חלק מהסלטיקס שזכו באליפות ב-.
בפלייאוף 2024 ניצחו הסלטיקס בהובלת ג'ייסון טייטון וג'יילן בראון את סדרת הגמר מול דאלאס מאבריקס.
בכך, הסלטיקס הפכו לקבוצה המעוטרת ביותר אי-פעם בתולדות הליגה, עם 18 אליפויות.
מיניאפוליס/לוס אנג'לס לייקרס בוסטון סלטיקס סך הכל ניצחונות 164 208 במיניאפוליס/לוס אנג'לס 97 76 בבוסטון 62 107 אתר נייטרלי 5 25 ניצחונות בעונה הסדירה 133 165 במיניאפוליס/לוס אנג'לס 77 60 בבוסטון 51 80 אתר נייטרלי 5 25 ניצחונות בפלייאוף 31 43 במיניאפוליס/לוס אנג'לס 20 16 בבוסטון 11 27
שחקנים ששיחקו גם בסלטיקס וגם בלייקרס
ג'ו מולאני - סלטיקס (שחקן); לייקרס (מאמן)
ג'ונס - סלטיקס (שחקן, עוזר מאמן, מאמן ראשי); לייקרס (עוזר מאמן)
ג'ון קוסטר - סלטיקס (עוזר מאמן); לייקרס (עוזר מאמן)
פול פרסי - סלטיקס (עוזר מאמן); לייקרס (עוזר מאמן)
ביל שרמן - סלטיקס (שחקן); לייקרס (מאמן ראשי, ג'נרל מנג'ר, נשיא)
פרנק ווגל - סלטיקס (עוזר מאמן); לייקרס (מאמן ראשי)
דייב ווהל - לייקרס (עוזר מאמן); סלטיקס (עוזר מאמן)
לסטר קונר - לייקרס (שחקן); סלטיקס (עוזר מאמן)
טוני בראון - לייקרס (שחקן); סלטיקס (עוזר מאמן)
טיירון לו - לייקרס (שחקן); סלטיקס (עוזר מאמן)
אימה יודוקה - לייקרס (שחקן); סלטיקס (מאמן ראשי)
תקרית הירי בקפיטול של ארצות הברית התרחשה ב-24 ביולי 1998. תוקף בודד, מעורער בנפשו, נכנס לבניין הקפיטול וירה בשלושה משוטרי משטרת הקפיטול ששמרו על המבנה ויושביו.
התוקף, ראסל יוג'ין וסטון, היה בן 41. שש שנים לפני כן הוא אובחן בסובל מסכיזופרניה ומחשבות פרנואידיות, אושפז לזמן מה בבית חולים פסיכיאטרי ושוחרר.
הוא הפסיק ליטול את התרופות שנרשמו לטיפול במחלתו.
הוא היה מוכר לשירות החשאי של ארצות הברית כמי שהשמיע איומים כלפי נשיא ארצות הברית.
וסטון, שנשא אקדח סמית' אנד וסון בקוטר 0.38 אינץ' ובו שישה כדורים, נכנס לבניין הקפיטול בשעה 15:40. הוא נכנס דרך דלת בחזית המזרחית של הבניין, שבה היו אמורים להיכנס באותו בוקר חברי הקונגרס ואנשי צוותם בלבד.
מעבר לדלת הייתה מוצבת עמדת בידוק שכללה מגנטומטר ומכשיר רנטגן לשיקוף חפצי המבקרים.
באותו בוקר איישו אותה השוטר ג'ייקוב צ'סטנט ואיש ביטחון אזרחי, שלא היה חמוש.
כאשר עבר וסטון דרך המגנומטר הוא התריע על הימצאות חפץ מתכתי אצלו.
על כן ביקש השוטר צ'סטנט מווסטון לחזור אחורה.
באותו רגע שלף וסטון את האקדח שנשא, ירה ופגע בצ'סטנט בצד האחורי של ראשו.
שוטר אחר, דאגלס מקמילן, שנמצא בתוך האולם, פנה לשמע הירייה וירה לעבר וסטון, אך החטיא.
וסטון ירה ופגע במקמילן, ואז נמלט לעבר הדלת הפתוחה הקרובה ביותר.
מקמילן לא הצליח לירות שוב לעברו משום שאנשים אחרים נמצאו במרחב שבינו לבין וסטון וחסמו את קו הירי שלו.
וסטון נכנס למסדרון קצר וממנו פרץ לתוך קבוצת משרדים ששימשו את חברי הקונגרס מהמפלגה הרפובליקנית.
באחד מהם, ששימש את מצליף סיעת הרוב הרפובליקנית בבית הנבחרים טום דליי , נמצא שוטר משטרת הקפיטול ג'ון גיבסון, שהיה מוצב בחוליית האבטחה של דליי.
גיבסון, שלבש בגדים אזרחיים, שמע את היריות שנורו בתוך הבניין והורה לעובדים במשרד להסתתר תחת שולחנות העבודה שלהם.
וסטון נכנס למשרד וירה לעבר גיבסון, שנפצע פצעים אנושים.
למרות זאת הצליח גיבסון להשיב אש ולפגוע בווסטון.
שני שוטרים נוספים הגיעו למשרד והשתלטו עליו.
התוקף והפצועים - כולל מבקרת שנפצעה מרסיס של שיש שניתז מהקיר עקב פגיעת קליע מאקדחו של מקמילן - פונו לבתי חולים בוושינגטון, אך צ'סטנט וגיבסון מתו שם מפצעיהם.
השוטר צ'סטנט היה בן 58, ושירת בעבר 20 שנה בחיל האוויר.
השוטר גיבסון היה בן 42 ושירת במשטרת הקפיטול במשך 18 שנים.
ארונותיהם הוצבו ברוטונדה של הקפיטול.
הם היו השוטרים הראשונים - וצ'סטנט האפרו-אמריקאי הראשון - שזכו למחוות כבוד זו.
הם הובאו לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הדלת שלידיה התרחשה התקרית נקראה על שמם ולוחית זיכרון לשניהם נקבעה לידה.
חברי הקונגרס נטעו עץ לזכרם בגן המזרחי של הקפיטול.
משרד דואר פדרלי במרילנד ומבנה בבסיס חיל האוויר בקרוליינה הצפונית נקראו על שמם.
וסטון נבדק לאחר התקרית על ידי פסיכיאטר, והסביר כי תקף את הקפיטול על מנת למנוע את חיסולה של ארצות הברית על ידי מגפה והמון של קניבלים.
הוא נמצא כבלתי כשיר לעמוד לדין פלילי ועל כן נכלא במוסד פסיכיאטרי פדרלי.
ב-2001 ניתן לו טיפול תרופתי בכפייה בצו של בית משפט.
בשנת 2008 הגיש וסטון עתירה לבית משפט פדרלי לשחרורו מהאשפוז הפסיכיאטרי שבו נמצא.
לו הייתה מתקבלת ניתן היה להעמיד את וסטון לדין באשמת רצח שני השוטרים.
נכון לשנת 2018 הוחזק עדיין וסטון באשפוז פסיכיאטרי כפוי.
התקרית נחשבת לאחת מן הסיבות שהביאו לבנייתו של מרכז המבקרים של הקפיטול.
היריבות בין נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל בכדורגל (מכונה "הסופר קלאסיקו של האמריקות", בספרדית: Superclásico de las Américas, בפורטוגזית: Superclásico das Américas) היא יריבות ספורטיבית בין נבחרות הכדורגל הלאומיות של ברזיל וארגנטינה וקבוצות האוהדים שלהן.
משחקי - ידועים לרוב ברמת התחרותיות הגבוהה והכישרון של שתי הנבחרות.
ברזיל וארגנטינה הן שתי הנבחרות עם ממוצע מד הכושר הגבוה ביותר בהיסטוריה, עם 1,994 ו-1,984 בהתאמה.
שתיהן גם מדורגות באופן מסורתי בין עשר הנבחרות הטובות בעולם ב.
שתי המדינות הוציאו שחקנים שנחשבו בזמנו לטובים בעולם, כמו אלפרדו די סטפנו, דייגו מראדונה וליונל מסי מארגנטינה, ופלה, רונאלדו ורונאלדיניו מברזיל.
נכון ליוני 2024 (לקראת קופה אמריקה 2024), שתי הנבחרות נמצאות בצמרת הדירוג העולמי של פיפ"א, כשארגנטינה אלופת העולם מוליכה את הדירוג ומובילה על ברזיל הממוקמת במקום החמישי בדירוג.
מקורות היריבות בכדורגל בין ארגנטינה לברזיל נעוצים עוד בתקופה שלפני הפיכת הכדורגל לכה פופולרי בשתי המדינות.
כיום, מעטים זוכרים מלחמות ועימותים פוליטיים אחרים בין שתי המדינות, ומה שנצרב באמת הוא הכדורגל.
היריבות בין המדינות נמצאת כמעט בכל ענפי הספורט, אבל משחק כדורגל גברים בין ארגנטינה לברזיל הוא משחק שאף צד לא רוצה להפסיד, ולרוב מקבל חשיבות רבה יותר מהטורניר שבתוכו הוא מתקיים.
כדי להמחיש את עוצמת היריבות הזו, אחרי התקריות ב-1946, שתי הקבוצות לא שיחקו זו מול זו במשך עשר שנים.
מאז המשחק הראשון שלהן ב-1914, הנבחרות שיחקו 109 משחקי ידידות, מונדיאל ותחרויות רשמיות אחרות (לא כולל משחקים בין נבחרות הנוער).
ברזיל ניצחה 43 משחקים, ארגנטינה 40, ו-26 משחקים נגמרו בתיקו.
לפי פיפ"א, ארגנטינה כבשה במשחקים 162 שערים, בעוד שברזיל הבקיעה 166. במסגרת המונדיאל, ברזיל מובילה עם שני ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד.
במשחקי הקופה אמריקה, ארגנטינה מחזיקה ביתרון עם 14 ניצחונות, 8 תוצאות תיקו ו-9 הפסדים..
התיקו 0–0 עזר לארגנטינה להגיע לגמר המונדיאל השני שלה ולזכייה בגביע העולם הראשון של הנבחרת.
ברזיל סיימה במקום השני בבית, ושיחקה על המקום השלישי.
הניצחונות החשובים ביותר של ארגנטינה נגד ברזיל היו 2–0 בגמר קופה אמריקה 1937, התיקו 0–0 במונדיאל 1978, הניצחון 1–0 בשמינית גמר מונדיאל 1990, והניצחון 1–0 בגמר קופה אמריקה 2021, שנערך במרקנה.
עבור ברזיל, החשובים ביותר היו שני ניצחונות בגמר הקופה אמריקה.