tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העונה השלישית עלתה לשידור גם היא בערוץ 2 ב-9 בנובמבר 2008. הפרק הראשון בעונה השלישית זכה לרייטינג של 30.3%.
הסדרה, אותה ביים רם נהרי וכתבה תמר מרום, עוקבת אחר סיפורה של אפרת ("אפי") בכר (אורנה בנאי), רווקה בת 38 שגרה לבדה בתל אביב.
אפרת היא שחקנית כושלת ועיקר עבודתה בהצגות ילדים דלות-תקציב, פרסומות ותפקידים שוליים בהצגות.
חייה של אפרת משתנים כאשר היא מגלה שהיא בהיריון.
בעוד שהיא לא יודעת מיהו האב של התינוק המיועד, מחליטה אפרת לשמור את התינוק כנגד כל הסיכויים, ולגדלו בעתיד לבדה.
הסדרה, שנכתבה בעזרתה של בנאי עצמה, דומה לסיפור הריונה שלה, כשילדה את בנה אמיר בשנת 2003.
דפנה "דפי" (מיה דגן) (עונות ראשונה ושנייה): שחקנית בת 32. חברתה הטובה ביותר של אפרת, אשר משחקת איתה בהצגות הילדים.
דפנה לוקחת כדורים נגד דיכאון מאז שעברה התמוטטות עצבים בתקופה בה עזב אותה בן זוגה – יגאל.
כמו אפרת, גם דפנה היא רווקה.
השתיים נוהגות לבלות את רוב זמנן יחדיו.
אילנה בכר (תיקי דיין) (כל העונות): מנהלת תיכון לשעבר בת 65. אימהּ האלמנה של אפרת, אשר מנהלת עם בתהּ יחסים מורכבים עוד מילדות.
אילנה חודרת במידה רבה לחייה של אפרת כשזאת מגלה שהיא בהיריון.
קובי (אלון פרידמן) (כל העונות): אדריכל הומוסקסואל בן 30. שכנהּ וחברהּ של אפרת, העוזר לה בתקופה זו של חייה ומשמש כתחליף אבהי לתינוקה.
מיקי פרנקל (אלון אבוטבול) (עונה ראשונה): שחקן מצליח בן 40. מיקי מנהל עם אפרת רומן סודי הנמשך מספר שנים.
למיקי אישה, תמי, וילדה, איה.
מיקי הוא אדם שרמנטי ומצליח, שלא מסכים לקבל את העובדה שהוא יכול להיות אב ילדהּ של אפרת.
צחי פרנקו (יובל שגב): ברמן בן 22. בין פרנקו ואפרת נוצרת מערכת יחסים בלתי צפויה, וזאת לאחר ששניהם שיקרו בקשר לגיל האמיתי שלהם.
כשפרנקו מגלה שאפרת בהיריון, הוא בורח לטיול שתכנן לאחר הצבא להודו.
יובל ("יובי") (זהר שטראוס) (עונה שנייה): בן 31, חבר ילדות של קובי, שעובר לגור אצלו אחרי שחברתו זרקה אותו.
מאחורי גבו של קובי הוא מנהל רומן סודי עם דפנה, והוא הבסיס למשולש רומנטי רווי סודות ושקרים.
דורון (צחי גראד) (עונות שנייה ושלישית): מתווך דירות, בן 40 פלוס, גרוש עם שני ילדים.
הוא פוגש את אפרת במקרה, ועל אף שזה נראה בלתי אפשרי – נוצר ביניהם קשר זוגי משמעותי.
צביקה (אלי גורנשטיין (עונות שנייה ושלישית): בן שישים פלוס, מוותיקי החברים במקהלה אליה מצטרפת אילנה.
צביקה נראה כשידוך האידיאלי לאילנה.
אך בסוף עונה 3 נהרג בהתרסקות מטוס
סיוון (שני כהן) (עונה שנייה): בת 22, השותפה החדשה של אפרת בהצגות הילדים.
היא מלאת אנרגיות ושמחת חיים, עד עכשיו עבדה בצוות בידור במלון באילת והיא מתמחה בהפעלות לילדים כשהיא לבושה בביגוד מינימלי.
שחקנים נוספים מכל העונות: נתן זהבי (מני), חנה לסלאו (סטלה), יעקב זדה דניאל (שרון), אדיר מילר (שרון), ורדה בן חור (פאני), יוסי מרשק (אבישי), פירה קנטור (זיווה), בני אבני (יגאל), גיא מרוז (דודו), מיכה לווינסון (פרקליט).
העונה שודרה מ-9 בנובמבר 2008 עד ל-21 בדצמבר 2008 וזו הייתה העונה האחרונה.
אפרת עוברת לגור עם דורון ושני ילדיו, לאילנה יש הרפתקאות בתאילנד ולקובי יש חבר חדש בשם גדעון (יחזקאל לזרוב)- הבוס שלו.
בתחילת העונה אפרת וקובי מתכננים להביא יחד ילד לעולם, אף על פי שגדעון לא מתלהב מהרעיון.
הכוונה הראשונית שלהם הייתה להיעזר ברופא, אך אפרת משכנעת את קובי לשכב איתה.
הניסיון לא מצליח ואפרת לא נכנסת להיריון בפעם הראשונה.
אילנה נוסעת לטיול בתאילנד יחד עם צביקה.
הם לא מסתדרים ואילנה מחליטה להמשיך בטיול לבדה, מגיעה לחוף בו היא פוגשת תלמיד לשעבר שלה בשם שרון מצליח, ואת חברו דימה.
היא נקשרת לשרון ומתחילה להתנסות יחד איתם בתענוגות החיים, כולל סמים, מסיבות ואפילו פטריות הזיה.
אפרת נתקלת בדורון במקרה בחיפושיה אחר דירה חדשה, מה שמוביל אותם חזרה זה לזרועות זו.
מסתבר שגרושתו של דורון, עירית, נהרגה חודשיים קודם לכן בתאונת דרכים, וילדיהם המשותפים- רותם (בת 15) ורועי (בן 12) עברו לחיות איתו במרכז.
דורון מציע לאפרת לעבור לגור איתו ועם שני ילדיו בבית גדול ששכר עבורם בכפר סבא.
המגורים המשותפים כרוכים בקשיים רבים- רותם מתמרדת ומתגעגעת לאמה, ורועי סובל מפחדים.
לאחר שאפרת ודורון חוזרים, אפרת מודיעה לקובי שהיא שינתה את דעתה.
בשלב זה גדעון מתרצה, והוא וקובי מתחילים בתהליך של פונדקאות מארצות הברית.
בשלב מסוים מודיעים לאילנה מהקונסוליה שצביקה נהרג בתאונת מטוס (באותה שנה התרחשה תאונת המטוס בפוקט, בה נהרגו רבים, ביניהם 8 ישראלים).
אילנה חוזרת ארצה וחולמת על הרגע שבו תיסע להודו להתאחד שנית עם שרון ודימה, אך שרון מודיע לה שתוכניותיו השתנו ואילנה נשארת בארץ.
אפרת ודורון מחליטים להתחתן, לאחר שאפרת מגלה שהיא בהיריון.
קובי וגדעון מתבשרים כי העובר שנקלט ברחמה של הפונדקאית לא מתפתח ומחליטים על הפלה.
רותם עתידה לעבור לפנימייה בצפון.
אמא, לא הרגתי את הבת שלך הוא סרט תיעודי של אורנה בן דור, המביא את סיפורם של ליאור ויובל, שני טרנסג'נדרים מנקבה לזכר (F2M).
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2007, והשתתף בתחרות וולג'ין.
זהו אחד הסרטים הישראלים הראשונים העוסקים בסיפורם של טרנסג'נדרים FTM (female to male).
ליאור, שנמצא בתחילת התהליך, מתמודד עם השינויים הפיזיים והיציאה מהארון בפני אמו ובני משפחתו.
הוא מתחיל בטיפול הורמונלי ובשלב מאוחר יותר אף עובר ניתוח ליצירת חזה גברי.
בן זוגו, יובל, מנהל במקביל מאבק משפטי ודורש ממשרד הפנים להכיר בזהותו המגדרית ולרשום "זכר" תחת סעיף המין בתעודת הזהות שלו.
את יובל ייצג עורך הדין אביגדור פלדמן.
לצידם מלווה אותם אמו של ליאור, הנדרשת למצוא את הכוחות לחבק את בנה החדש.
הסרט זכה לשבחים רבים, בעיתונות הכתובה והמשודרת.
הוא הופק במקור להקרנה בערוץ 10, אולם שידורו נדחה במספר חודשים בעקבות הצלחתו הרבה בהקרנות בסינמטקים ברחבי הארץ.
בין היתר, הוקרן הסרט בפסטיבל ראש פינה, בסינמטק תל אביב, חיפה, ירושלים ושדרות.
לבסוף הוקרן הסרט בערוץ 10 באמצע חודש אפריל 2008.
קייט "אֵמָּא" בארקר הייתה פושעת אמריקאית שפעלה בארצות הברית בזמן השפל הגדול בשנות ה-30. פושעים מסוגה משכו תשומת לב רבה בתקשורת ומעלליהם תוארו בעיתונים של אותה תקופה, אשר כונתה בציניות: "עידן אויבי הציבור".
אף על פי שהייתה אחת מהפושעות המפורסמות ביותר בתקופתה, היא נשכחה ברבות השנים, לעומת פושעים אחרים מאותה תקופה שמהווים כיום חלק מהפולקלור האמריקאי וסמל בתרבות הפופולרית.
קייט בארקר נולדה בהאש גרוב שבמיזורי, ארצות הברית, בשם אריזונה דוני קלארק.
כבת למשפחה קתולית ושמרנית, חונכה לעבודה קשה ושמירת ערכי המסורת.
ב-14 בספטמבר 1892 נישאה לג'ורג בארקר והשניים עברו לגור בעיירה אוררה, מיזורי, שם נולדו ארבעת בניה: הרמן, לויד, ארתור ופרד.
על פי הגרסה הרשמית, בסמוך ללידתו של בנם הצעיר עזב אותה בעלה, אם כי יש הגורסים שלמעשה בארקר סילקה את בעלה שראתה בו "שיכור חסר תועלת".
בשנת 1904 עברה המשפחה להתגורר בעיר וואב, מיזורי, שם סיימו שני ילדיה הבוגרים של קייט את לימודיהם היסודיים.
ב-1915 עברה המשפחה לטלסה, אוקלהומה, שם שני הבנים הבוגרים התדרדרו לחיי פשע ועבריינות.
קייט, שנותרה לבדה במצב כלכלי קשה מאוד, עשתה מאמצים עילאיים למען הישרדות משפחתה, אך חינוכם הלקוי של ילדיה ונסיבות התקופה הביאו לכך שגם ילדיה הצעירים התדרדרו לעבריינות כבר בגיל ההתבגרות.
קייט ניסתה לשמור על ילדיה מפני רשויות החוק גם בדרכים לא קונבנציונליות- החל מתחינות בפני שוטרים שעצרו את בניה וכלה בהתקפי זעם מבוימים במשרדי המשטרה.
אמא בארקר, כפי שהיא מכונה, שלטה בבניה ביד רמה ומנעה מהם לטפח חיי חברה או לנהל זוגיות נורמטיבית.
בהיותה מתוחכמת יותר מבניה, עסקה ככל הנראה בעיקר בתכנון פשעיהם של בניה.
כמו כן, נודעה קייט כאישיות נהנתנית וחובבת מותרות אשר סיפקה את תשוקתה לבגדים ורהיטים יוקרתיים בזכות פשעים אלו.
ב-16 בינואר 1935 נהרגו קייט בארקר ובנה פרד בקרב עם סוכני ה-FBI.
אין ספק שילדיה של קייט היו פושעים והשתייכו ל"חבורת בארקר-קארפיס", שביצעה בין השנים 1931–1935 מעשי שוד לא מעטים.
עם זאת, תדמיתה של קייט כמנהיגת החבורה היא ככל הנראה פיקציה ומידת מעורבותה בפשעים מוטלת בספק.
קייט ככל הנראה ידעה על מעשי החבורה ומבחינת החוק עובדה זו כשלעצמה הופכת אותה לשותפה מלאה לפשעם, אך מעולם לא נמצאה ראיה לכך שהשתתפה בצורה אקטיבית בביצוע ובתכנון הפשעים אותם ביצעה החבורה.
תפקידה היה לטפל ולדאוג לצורכיהם של חברי הכנופיה, אשר שלחו אותה לעיתים קרובות לצפות בסרטים בבית הקולנוע בזמן שביצעו בפועל את הפשעים.
אלווין קארפיס, אחד החברים הידועים ביותר לשמצה בחבורה, אמר עליה ברבות הימים:
גרסה זו לגבי מעורבותה של בארקר מאוששת באוטוביוגרפיה של שודד הבנק הידוע לשמצה הרווי באיליי, שהכיר את הבארקרים היטב.
לדבריו, אמא בארקר "לא יכלה לתכנן אפילו ארוחת בוקר", ובוודאי שלא יכלה לתכנן יוזמות פליליות.
רבים סבורים כי התדמית שנבנתה לקייט בארקר טופחה על ידי ראש ה-F.B.I המוערך ג'יי אדגר הובר בניסיון להצדיק פשיטה שנערכה בקוטג' בו התגוררה עם בנה פרד באגם וואיר שבאזור אוקלוהמה, במהלכה נהרגה בשוגג קשישה.
כרוניקה של מעללי כנופיית בארקר-קרפיס
הכנופיה מנתה בין 12 חברים לשניים בלבד במהלך שנות פעילותה.
חברי הכנופיה התגוררו בסמיכות אחד לשני.
את פשעיהם נהגו לבצע בקבוצות קטנות (2–3 אנשים) ובמקומות שונים כדי לחמוק מהרשויות.
הכנופיה נהגה לנוע מעיר לעיר, ביניהן קליפורניה, אוהיו, פלורידה, טקסס ואפילו הוואנה בירת קובה.
כנופיית בארקר- קרפיס נודעה בביצוע אין ספור מעשי פשע, החל בפריצות ומעשי שוד וכלה בחטיפה וברצח.
כמו כן, נודעה הכנופיה במנהגה להשתמש במכונת ירייה על מנת ליצור אפקט הרתעתי.
1910 – הרמן בארקר נעצר בעיר וואב, מיזורי בעוון "שוד דרכים".
5 במרץ 1915 – הרמן בארקר נעצר בעיר ג'ופלין, מיזורי בעוון "שוד דרכים".
על פי דיווחים הרמן ולויד בארקר קשורים לכנופיית הסנטרל-פארק של טולסה, אוקלהומה.
4 ביולי 1918 – ארתור "הדוקטור" בארקר נעצר בטולסה, אוקלהומה בגין גנבת מכונית השייכת לרשויות ארצות הברית אך הצליח להימלט.
19 בפברואר 1920 – ארתור בארקר נעצר בג'ופלין, מיזורי; חזר לטלוסה, אוקלהומה.
1921 – לויד "האדום" בארקר נעצר בעוון שוטטות בטולסה, אוקלהומה.
15 בינואר 1921 – ארתור בארקר נעצר בגין מעורבותו בניסיון שוד בנק במוסקוג'י, אוקלהומה.
30 בינואר 1921 – ארתור בארקר נכנס לתקופת מאסר בכלא מדינת אוקלהומה ושוחרר ב-11 ביוני 1921.
16 באוגוסט 1921 – ארתור בארקר ווולוני דייוויס היו מעורבים בהריגתו של שומר הלילה ג'יימס ג'יי שאריל בטולסה, אוקלהומה.
8 בינואר 1922 – כנופיית הסנטרל-פארק הייתה מעורבת בניסיון שוד אלים באוקמלוג'י, אוקלהומה.
הירי הביא למותו של אחד הפורצים ומאידך, לפציעתו האנושה של קצין המשטרה הומר אר ספולדינג,אשר מת מפצעיו כשבועיים לאחר מכן בתאריך ה-19 בינואר 1922. בשל פעולה זאת שני פושעים שהיו שותפים למעשה זה הועמדו לדין וקיבלו עונש מאסר עולם.
אחד מהם שוחרר עקב קבלת הערעור על פסק דינו שהגיש לבית המשפט.
16 בינואר 1922 – לאחר שהיה מעורב בניסיון שוד סניף דואר בבקסטר ספרינגס, קנזס נידון לויד בארקר לתקופת מאסר של 25 שנה בבית הכלא לווינוורת', כאסיר מס' 17243 אשר שוחרר ברבות הימים ב-1938.
10 בפברואר 1922 – ארתור "הדוקטור" בארקר נכנס לבית הכלא של מדינת אוקלהומה בגין הרצח של שריל.
1926 – פרד בארקר נעצר בעיר ווינדפילד, קנזס לאחר ביצוע שוד בנק.
12 במרץ 1927 – פרד בארקר התקבל במוסד בית הכלא של מדינת קנזס.
29 באוגוסט 1927– בוויצ'טה, קנזס התאבד הרמן בארקר שעה שנעצר במחסום משטרתי, שהוקם במטרה לתפוס את חברי כנופיית קיימס-טריל שהרמן היה חלק ממנה ואשר הרגה שוטר מדינת ויצ'טה בשם ג'יי.אי.
30 במרץ 1931 – פרד בארקר שוחרר מבית כלא מדינת קנזס לאחר שריצה זמן מאסר בעוון מעשה פריצה.
יצוין כי בבית הכלא התוודע לראשונה למי שהפך לחברו ושותפו לפשע: אלווין קארפיס.
10 ביוני 1931 – פרד בארקר ואלווין קארפיס (הידוע גם בכינויו "ג'ורג הלר") נעצרו על ידי צוות חקירה של משטרת טולסה, אוקלהומה כשהיו בעיצומו של מקרה פריצה.
קארפיס נידון ל-4 שנות מאסר אך שוחרר לאחר "חזרתו בתשובה" מדרכו הרעה; פרד אף הוא הצליח להתחמק מפסק דין המעורב בו מאסר.
19 בדצמבר 1931 – פרד בארקר ואלווין קארפיס שדדו חנות בעיירה ווסט פיינס, מיזורי והיו מעורבים בהריגתו של שריף המשטרה רוי קליי.
18 בינואר 1932 – לויד בארקר נכנס לבית הכלא לווינוורות'.
26 באפריל 1932 – באזור אגם פרנסטיד, מינסוטה נמצאה גופתו של איי.
דונלאפ אשר נהרג על ידי פרד בארקר ואלווין קארפיס.
17 ביוני 1932 – פרד בארקר ואלווין קארפיס וחמישה שותפים נוספים שדדו בנק בקנזס.
7 ביולי 1932 – ה-F.B.I עצר שלושה חברים בכנופיית בארקר-קארפיס.
25 ביולי 1932 – פרד בארקר ואלווין קארפיס בליוויה של כנופיית פשע נוספת שדדו סניף בנק בקונקורידה, קנזס.
14 באוגוסט 1932 – במחוז "אינדיאן הילס" שבטלוסה, אוקלהומה נמצאה גופתו של עו"ד ג'יי ארל סמית' אשר נשכר להגן על אחד מחברי כנופיית בארקר-קארפיס בגין שוד בנק אשר בו הורשע.
10 בספטמבר 1932 – ארתור "הדוקטור" בארקר שוחרר מבית הכלא.
16 בדצמבר 1932 – פרד וארתור בארקר, אלווין קארפיס ויתר חברי הכנופיה שדדו בנק במיניאפוליס ובמהלך השוד נהרגו אזרח אחד ושני השוטרים איירה ליאון איוונס וליאו גרוסקי.
אחד מחברי הכנופיה היה מעורב בעבר בהריגתו של שוטר בשנת 1930 ועתיד להיות שותף להריגתו של שוטר נוסף ב-1936.
4 באפריל 1933 – פרד, ארתור בארקר ואלווין קארפיס ויתר חברי הכנופיה שדדו בנק.
יוני 1933 – "ויליאם האם" נחטף על ידי כנופיית בארקר-קארפיס ושוחרר כעבור שבועיים אחרי תשלום כופר ב-16 ביוני 1933.
10 באוגוסט 1933 – כנופיית בארקר-קארפיס שדדו משכורות שהועברו לתשלום לעובדים בבנק במינסוטה.
שוד אשר בו נהרג השוטר ליאו פאוולאק.
22 בספטמבר 1933 – שני שליחי בנק הוחזקו בני ערובה בידי חמישה אנשים שהזדהו ככנופיית בארקר-קארפיס; שוטר משטרת שיקגו מיילס איי.
קוניגהאם נהרג בידי חברי הכנופיה שעה שחקר תאונת דרכים שהתרחשה באזור.
17 בינואר 1934 – הכנופיה חוטפת את אדווארד ג'ורג ברמר אשר שוחרר לאחר תשלום כופר ב-7 בפברואר 1934.
19 בינואר 1934 – הכנופיה פוצעת עובד חברת תעופה בשם אמ.סי.מק-קורד אשר מדיו הטעו אותם לחשוב שהוא שוטר.
10 במרץ 1934 – חבר כנופיית בארקר בשם פרד גוטס אשר היה ידוע בכינויו "ג'ורג מכונת ירייה" ושהשתתף בעבר ב-חטיפתו של ברמר נהרג על ידי גנגסטרים-שותפיו לפשע בסיקירו, אילינויס.
יולי 1934 – החודש האחרון בו נראה בין החיים ד"ר יוסף מוראן מי שנחשב לרופאם של אנשי העולם התחתון.
6 בינואר 1935 – חבר כנופיית בארקר ויליאם בי.
הריסון נהרג על ידי אחד מחבר מרעיו הגנגסטרים באונטריוהיל, אילונויס.
8 בינואר 1935 – ארתור "הדוקטור" בארקר נעצר בשיקגו.
חבר אחר של כנופיית בארקר ראסל גיבסון נהרג והקולגה שלו ביירון גיבסון נתפס לאחר מעשה הפשע בכתובת אחרת.
16 בינואר 1935 – פרד ואמא בארקר נהרגו בפשיטה על הקוטג' בה התגוררו באזור אגם וויאר, פלורידה.
26 בספטמבר 1935 – גופתו של מי שנחשב לרופאם של אנשי העולם התחתון ד"ר יוסף מוראן נמצאה באגם איירי.
ממצאים מעלים את ההשערה כי הוא נהרג על ידי פרד בארקר ואלווין קארפיס.
קארפיס טען שד"ר יוסף מוראן נקבר.
7 בנובמבר 1935 – קארפיס וחמישה שותפים שדדו רכבת דואר בגאריטסוויל, אוהיו.
1 במאי 1936 – קארפיס ושופו פרד האנטר נעצרו בניו אורלינס, לואיזיאנה.
13 בינואר 1939 – ארתור בארקר נהרג במהלך ניסיון בריחה מכלא אלקטרז שבסן פרנסיסקו.
מלחמת העולם השנייה – לויד בארקר משרת בצבא ארצות הברית כטבח ובאופן אירוני, לאור כך שבעברו כפושע החזיק לא אחת בני ערובה, שירת במחנה שבויי מלחמה של האויב שהוקם במדינת מינסוטה.
הוא שוחרר בכבוד מהצבא לאחר שסיים את המוטל עליו וזכה אף במהלך השירות למדליה המציינת את התנהגותו הראויה.
18 במרץ 1949 – בחייו כאזרח ניהל לויד בארקר סופר–מרקט.
בתאריך זה נהרג על ידי אשתו אשר נשלחה בגין כך לבית כלא במדינת קולורדו.
האגדה אודות אמא בארקר היוותה השראה ל:
לדמות של אבא סטראק (על ידי: צ'ארלס בי.
מידלטון) ובניו בסדרת הסרטים של חברת ריפבליק משנת 1938 "דיק טריסי חוזר".
לספרו משנת 1939 של ג'יימס האדלי צ'ייס "אין סחלבים עבור מיס בלנדיש" אשר מספר על אמא האחראית על המאפיה של בניה הגנגסטרים; ספר אשר עובד לתיאטרון ולקולנוע, לאחר התאמה לכללי הצנזורה הבריטים הנוקשים.
ייתכן והיוותה אף השראה לדמות של אמא ג'ארת משנת 1949 של הבמאי ראול וולש "חום לבן".
בסדרה משנת 1959 "הבלתי משוחדים" מוצג פרק בשם "אמא בארקר ובניה" שבו מתמודד הסוכן הפדרלי אליוט נס כנגד שבט הבארקרים ומוביל את הפשיטה שנערכה על ביתם במקום מחבואם בפלורידה.
זהו עיוות של המציאות משום שבמציאות אליוט נס לא היה חבר ה-F.B.I ולא הייתה לו שום נגיעה למקרה ולתיק החקירה שהתנהל כנגד כנופיית בארקר-קארפיס.
לדמותה של "אמא פארקר" בסדרת הטלוויזיה באטמן שהופיעה על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית בשנות ה-60.
סיפורה עובד לסרט דל תקציב משנת 1970 הקרוי "אם הדמים" בבימויו של רוג'ר קורמן ובכיכובה של שלי וינטרס בתפקיד הראשי כאמא בארקר.
הסרט מציג את בארקר כאמא מושחתת המעודדת את בניה לחיי פשע.
בסרט הופיעו בתפקיד משני רוברט דה נירו (בתור לויד בארקר) באחד מתפקידיו המוקדמים, וכן ברוס דרן.
הלהיט "Ma Baker" – "אמא בייקר" של להקת בוני אם משנת 1977.
לדמותה של "אמא פרטילי" על ידי אן רמזי בסרט הגוניס משנת 1985.
מקום נוסף בו סופר סיפורה של אמא בארקר הוא בסרט משנת 1996 בשם "אויבי הציבור" בכיבובה של תרזה ראסל .
לדמות "מא"-פיימון (דמות נקבה גנגסטרית) ברצועת הקומיקס של דיק טרייסי.
לדמות "מא דולטון" ברצועת הקומיקס של הקאבוי לאקי לוק.
לדמות "מא ביגל" וילדיה הביגלים שהיו הדמויות הרעות בתוכנית "אגדות ברווזים".
לדמות האמא הפיראטית הראשית ובניה בסרט המצויר "הטירה המרחפת".
"אמא אדמה" (במקור: Mother Earth) היה כתב עת פוליטי-רדיקלי שיצא לאור בארצות הברית החל ממרץ 1906 על ידי האנרכיסטית אמה גולדמן.
אלכסנדר ברקמן, אנרכיסט מפורסם נוסף, היה עורכו של המגזין.
"אמא אדמה" היה מגזין פוליטי שתמך במטרות פוליטיות רדיקליות, התארגנות עובדים, והתנגדות לממשלת ארצות הברית במגוון נושאים.
קוראיו ותומכיו היו הגרעין של השמאל הרדיקלי בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. צוות המגזין כלל נבחרת של פעילים רדיקליים, ביניהם מקס בגינסקי.
בנוסף לפרסום עבודות מקוריות מאת עורכיו ואנרכיסטים מרחבי העולם, "אמא אדמה" פרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט.
גולדמן כתבה לעיתים קרובות בנושאים של אנרכיזם, פוליטיקה, עבודה, אתאיזם, מיניות ופמיניזם.
ב-1917, "אמא אדמה" החל לקרוא בגלוי להתנגדות לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, וספציפית לסרבנות לרישום וגיוס לצבא.
ב-15 ביוני באותה שנה הקונגרס האמריקאי העביר את "חוק הריגול", שקבע עונשים בגין התערבות ביחסי החוץ של ארצות הברית וריגול.
החוק כבר קנסות כבדים ועונשי מאסר של עד 20 שנה עבור אלו שיתנגדו לגיוס הצבאי או יעודדו "חוסר נאמנות" כלפי ממשלת ארצות הברית.
לאחר שאמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן המשיכו להתנגד לגיוס, המשטרה פשטה על משרדי "אמא אדמה", והחרימה רשימות מנויים ומאמרים רבים.
משרד המשפטים שחרר הודעה בזו הלשון:
"אמא אדמה" המשיך לצאת לאור אחת לחודש עד אוגוסט 1917. ברקמן וגולדמן נמצאו אשמים בהפרת "חוק הריגול" וגורשו לרוסיה.
אמא אווזה היא דמות מפורסמת בספרות האגדות ושירי הילדים.
היא תופסת מקום חשוב ב"סיפורי אמא אווזה", המוכרים יותר כשירי ילדים או סיפורים מחורזים לפעוטות.
בבריטניה של היום מוכרת אמא אווזה בעיקר ככותרת לפנטומימה לחג המולד.
מלבד הפנטומימה הקרויה "אמא אווזה", הפזמונים מהווים בסיס למספר רב של מחזות פנטומימה קלאסיים.
אמא אווזה הוא השם שניתן לאישה כפרית טיפוסית, שהיא המקור המשוער לסיפורי אמא אווזה ופזמוניה.
עם זאת, שום כותבת מוגדרת לא זוהתה מעולם עם שם זה, שהאזכור הראשון שלו מופיע בשיח מוסגר ברשומות מחורזות של אירועי השבוע, שהופיעו בקביעות במשך שנים אחדות, "המוזה ההיסטורית" של ז'אן לורט, שקובצו בשנת 1650.
הערתו, "...comme un conte de la Mere Oye ("...כמו בסיפור של אמא אווזה") מלמדת, שהביטוי היה מוכר כבר.
אחרי מותו של איזאק, עברה אליזבת לחיות אצל בתה הבכירה, שנישאה לתומאס פליט, מוציא לאור.
לדברי ארלי, "אמא אווזה" נהגה לשיר שירים וחמשירים לנכדיה במשך כל היום, וילדים אחרים התקהלו לשמוע אותם.
לבסוף קיבץ חתנה את הפזמונים והוציא אותם לאור בדפוס.
הסמכות בנושא מסורת "אמא אווזה", איונה אופי, אינה נותנת אמון לא בתומאס ולא בהנחות הבוסטוניות.
ראשון הכותבים בסוגת סיפורי המעשיות, שארל פרו, פרסם בשנת 1695 בשם בנו קובץ מעשיות בשם "Histoires ou contes du temps passés,avec des moralités'" ("סיפורים או מעשיות מימים עברו, עם מוסר השכל"), שנודעו יותר בשם המשני Contes de ma mère l'Oye ("סיפורי אמא אווזה").
ספרו של פרו מציין את ראשיתם המאומתת של סיפורי אמא אווזה.
בשנת 1729 הופיע תרגום אנגלי לקובץ של פרו, Histories or Tales of Past Times, Told by Mother Goose ("סיפורים ומעשיות מימים עברו, מפי אמא אווזה"), שהביא לראשונה את היפהפייה הנרדמת, כיפה אדומה, החתול במגפיים, סינדרלה ועוד מסיפורי פרו לקהל קורא האנגלית.
ג'ון ניוברי הוציא לאור אוסף של פזמוני ילדים באנגלית, Mother Goose's Melody, or, Sonnets for the Cradle ("נעימה או שירי ערש של אמא אווזה") (לונדון, ללא תאריך, בסביבות 1765), שהסיט את נקודת הכובד מסיפורי מעשיות לשירי ילדים מחורזים, ובאנגלית היה זה הקישור העיקרי ל"אמא אווזה" עד לזמן האחרון.
הופעתם הראשונה בפומבי של סיפורי אמא אווזה בעולם החדש הייתה בווסטר, מסצ'וסטס, שם הדפיס מחדש בעל בית הדפוס איזאיה תומאס את Samber's volume באותו שם, בשנת 1786.
ספר של שירים לילדים בשם "Mother Goose's Melody" יצא לאור באנגליה בשנת 1781, ומאז נקשר השם "אמא אווזה" בשירה לילדים.
בשנת 1837 הוציא ג'ון בלנדן קר גואלר ספר (עם המשך של שני כרכים ב-1840), שדלה את המקור לשירי "אמא אווה" ממשחקי מילים בפלמית ("הולנדית מדוברת").
המלחין מוריס ראוול כתב את "אמא אווזה", סוויטה לפסנתר, שאותה תזמר בהמשך לבלט.
יש גם שיר הקרוי "אמא אווזה" של להקת הרוק המתקדם ג'תרו טאל, מתוך אלבום "אקוואלונג" שלהם משנת 1971. לא נראה שיש קשר בין השיר לדמותה של אמא אווזה, בהיותה רק הראשונה לשורה של דימויים סוריאליסטיים שהמספר פוגש ומתאר לאורך השיר.
נוסף להיותה המחברת המשוערת של שירי ילדים, "אמא אווזה" מופיעה בעצמה כדמות שעליה נסב שיר כזה:
אל תוך החדר אז נכנס
את הענן חיש קל תפס,
המעבר מדמות גנרית מעורפלת לדמות שפעולותיה ממשיות כל כך התרחש בפנטומימה "הארלקין ואמא אווזה: או ביצת הזהב" ב-; 1806-07 הפנטומימה הוצגה לראשונה בתיאטרון דרורי ליין בלונדון ב-29 בדצמבר ועוד פעמים רבות בשנה החדשה.
את "הארלקין ואמא אווזה, או ביצת הזהב", בכיכוב הליצן המפורסם ג'וזף גרימאלדי, כתב תומאס דיבדין, שהמציא את הפעולות המתאימות לדמותה של "אמא אווזה" כפי שתוצג על הבמה ויצר אותה מחדש כדמות של מכשפה.
בתמונה הראשונה מלמדות הוראות הבמה שהיא מחוללת סערה ומתעופפת, בפעם הראשונה, על גבי אווז.
אמא אווזה הקסומה שינתה את הקמצן הזקן לפנטלון מן הקומדיה דל'ארטה ומסורת הפנטומימה הבריטית, ואת הנאהבים הצעירים קולין וקולינט ל"קולומבינה" ו"ליצן".
משוחקת בהיפוך תלבושות על ידי סמיואל סימונס,- מסורת פנטומימה הקיימת עד היום- היא מעלה גם רוח רפאים מקברו בתמונה מקברית בחצר כנסייה.
הלהקה הישראלית DXM ביצעה בקלטת השלישית שלה "Faceless" את שירה של אמא אווזה "I Saw A Ship" ("ראיתי ספינה").
השיר "שמתי לי פודרה" בביצוע אביתר בנאי ואפרת בן צור (הופיע באלבום אביתר בנאי ב-1997) הוא תרגום של אורי סלע לאחד השירים של אמא אווזה.
"ספר שירי אמא אווזה", איורים: ארנולד לובל, נוסח עברי: אורי סלע, הוצאת מודן, 1986
"שירי אמא אווזה", נוסח עברי: צבי אבן פז, איורים: נעמי גייגר, הוצאה עצמית, 2009
שארל פרו, אגדות פרו: סיפורי אמא אווזה, תרגום מצרפתית: אביבה ברק, הוצאת שוקן, 1991
אמא אווזה היא יצירה מוזיקלית מאת המלחין הצרפתי מוריס ראוול.
ראוול כתב במקור את "אמא אווזה" כדואו פסנתר, לילדי משפחת גודבסקי, מימי וז'אן, בני 6 ו-7. ראוול הקדיש את היצירה בארבע ידיים לילדים (כשם שהקדיש סונאטינה מוקדמת יותר להוריהם).
ז'אן ללו (לפי מקורות אחרים - כריסטיאן ורז'ה) וז'נבייב דורוני ניגנו אותה בביצוע בכורה.
היצירה עובדה לפסנתר סולו בידי ידידו של ראוול, ז'אק שארלו, בשנת פרסומה (1910).
הפרק הראשון בסוויטה קברו של קופרן מאת ראוול מוקדש לשארלו.
שתי הגרסאות לפסנתר נושאות את כותרת המשנה "cinq pièces enfantines" (חמישה קטעים לילדים).
ואלה שמותיהם של חמשת הקטעים:
Petit Poucet (אצבעוני הקט), בקצב הליכה מתון
Le jardin féerique (גן הפיות), איטי ורציני
בכמה מן הפרטיטורות כלל ראוול ציטטות לשם הבהרת הדברים שביקש להציג.
"היפהפייה הנמה" ו"אצבעוני" התבססו על סיפורי שארל פרו, ואילו "כיעורונת, קיסרית הפגודות" נכתב בהשראת הסיפור "הנחש הירוק" שכתבה המתחרה של פרו, מאדאם ד'אולנוי.
בפרק זה עושה ראוול שימוש בסולם פנטטוני.
"היפה והחיה" מבוסס על גרסה של ז'אן-מארי נסיך בומון.
המקור ל"גן הפיות" איננו ברור.
בשנת 1911 תזמר ראוול את היצירה.
כעבור שנה הרחיב אותה לבלט בהוספת פרקים חדשים ("פרלוד" ו"מחול הכישור וסצנה") ופרקי-ביניים (אינטרלודים).
תמונה ראשונה - "מחול הכישור וסצנה"
תמונה שנייה - "פאוואן ליפהפייה הנמה"
תמונה שלישית - "שיחת היפה והחיה"
תמונה חמישית - "כיעורונת, קיסרית הפגודות"
תמונה שישית - "גן הפיות"
הצגת הבכורה של הבלט הייתה ב-29 בינואר 1912 בתיאטרון האמנויות בפריז.
היצירה התזמורתית כתובה לכלים הבאים:
2 חלילים (אחד משמש גם כפיקולו
2 אבובים (אחד משמש גם כקרן אנגלית
2 בסונים (אחד משמש גם כקונטרבסון)
(ללא חצוצרות, טרומבונים או טובה)
אמא הוא ספרו הרביעי של הסופר ענר שלו.
הספר יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת זמורה ביתן, בעריכת עודד וולקשטיין.
זהו ספר בעל אופי אוטוביוגרפי, המתחיל במות אמו של שלו, והמשכו במחשבות סביב חייה ומותה.
שלו תיאר את ספרו זה: "זהו ספר על אובדן, על אבל, על בדידות וגעגועים.
על דמות אם וקשר חזק ורב-שכבתי איתה, והקושי הנורא לחיות בלעדיה.
מצד אחד זה ספר מאוד אישי ופרטי, ומצד שני זהו רומן המתאר בצורה פרגמנטרית כרוניקות משפחתיות סבוכות לאורך שלושה דורות."
ריקה שלו, אמו של המספר, נפטרה ב-31 במאי 2010, בהיותה בת 86. כתיבת הספר החלה בחודש לאחר מכן, ונמשכה כחצי שנה, עד ינואר 2011. הספר הוא קינה על מות האם, שבה משולבים קטעי זכרונות ומחשבות של המספר על חייו, על הוריו ועל הוריהם.
בפתח הספר מופיעה ההסתייגות השבלונית: "עלילת הספר, הדמויות הנזכרות בו ושמותיהן הם כולם פרי דמיונו של המספר.
כל קשר בין עלילת הספר לבין אירועים שהתרחשו במציאות, כמו גם בין הדמויות הנזכרות בו ושמותיהן לבין דמויות או שמות של אנשים חיים או מתים, מקרי בהחלט".
הסתייגות זו משוללת יסוד, משום שכל הדמויות המוזכרות בספר הן דמויות ממשיות ביותר.
ארבע הדמויות העיקריות בספר אינן מוזכרות בשמותיהן, אלא בקרבתן אל המספר, והן:
המספר עצמו, ענר שלו, המתייחס לעצמו לעיתים בגוף ראשון ולעיתים בגוף שני.
אמו של המספר, ריקה שלו, הקרויה בספר "אמא".
אביו של המספר, מרדכי שלו, הקרוי בספר "אבא".
אחותו של המספר, צרויה שלו, הקרויה בספר "אחותי".
דמויות נוספות מוזכרות בספר בשמן המלא, או בשמן הפרטי בתוספת ציון קרבתן למחבר.
אהרן שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת, אבי האם, הקרוי גם "סבא".
סבתא עליזה, אמה של האם.
סבתא ציפורה, אמו של האב.
סבא מאיר, אביו של האב.
דוד יוסף, הוא התעשיין יוסף שידלובסקי, אחיו של הסבא.
מאיר שלו, בן דודו של המספר.
אשתו הראשונה של האב (שמה אינו מוזכר בספר, אך זו עליזה גורביץ', לימים עליזה גרינברג).
דודה מינה, אחותו של האב.
דודה הדסה, אחותה של האם.
רפאלה, אחותו של האב, שמתה בהיותה בת שמונה.
אילה, בתו בת הארבע של המספר.
אריאלה דים, אמהּ של אשתו.
פרופסור ענר, ראש מחלקת כלי דם בבית החולים הדסה.
דמויות אחדות מוזכרות רק באות הראשונה של שמן:
ר', חברת נעוריו של המספר.
י', חבר נעוריה של האחות.
ש', בעלה הראשון של האם.
בספר ארבעה חלקים, הממורכבים מ-274 פרקים קצרים (בהם פרקים בני משפט אחד בלבד), הממוספרים לאחור, מ-0 עד 273-, בזיקה לאפס המוחלט ששווה ל-273.15- מעלות צלזיוס.
כמעט כל פרקי הספר כתובים בשורות קצרות, במבנה המזכיר שירה.
רק מעטים מפרקי הספר, ובפרט שלושת פרקיו האחרונים, כתובים כפרוזה סטנדרטית.
הספר אינו ליניארי, משום שזיכרונות המספר וסיפוריו מתרוצצים בזמן.
עם זאת לכל אחד מארבעת חלקיו גרעין מרכזי:
החלק הראשון מתמקד במותה של האם.
החלק השלישי עוסק ב"שבעה", ומשולבים בו זיכרונות של המספר מילדותו ומנעוריו, וזיכרונות מנעוריה שסיפרה לו אמו.
החלק הרביעי מתמקד באבל המתמשך, בחודשים שלאחר המוות.
מקום נכבד בספר תופס כאבו של המספר על מות אמו.
מחשבות הכאב והגעגוע ממלאות את עולמו של המספר.
ענר שלו הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הספר "אמא" עוסק בעיקר ברגשות ובביוגרפיה, אך לעיתים (מעטות) ניכר בו עיסוקו של המספר.
עטיפת הספר עוצבה על ידי אמרי זרטל, ומרכיב עיקרי בה הוא הציור "המוות והילד", שצייר אדוורד מונק בשנת 1899. בציור מצויר ילד קטן, ויותר מכל הוא משקף את פרק 92- בספר, שתוכנו:
אמא אדמה היא ייצוג אנתרופומורפי של הטבע וכדור הארץ אשר היה קיים בתרבויות שונות ברחבי העולם לאורך ההיסטוריה, ומתואר לרוב כדמות אימהית.
הקונספט של אמא אדמה היה קיים עוד בימי קדם בתרבויות עתיקות שונות.
במיתולוגיה יוונית האלה היוונית גאיה הייתה האנשה של כדור הארץ, אשר ילדה את השמים, הים וההרים.
האזכור המוקדם ביותר של האלה גאיה מתוארך למאה ה-13 או המאה ה-12 לפנה"ס.
באופן דומה, הרומאים סגדו לאלה טרה, אשר הייתה גם היא האנשה של כדור הארץ.
ב"רִיג וֶדָה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים שחוברו בסנסקריט, קיימת אלה בשם פְּרִיטְהִיבִי מָאטַה (पृथ्वीमाता), שמשמעות שמה, "פריטהיבי", היא "אדמה".
היוונים, הרומאים וההינדואים היו כולם עמים הודו-אירופיים בעלי מוצא משותף, שדיברו כולם שפות הודו-אירופיות.
לפיכך, בהתבסס על מיתולוגיה השוואתית, משוער כי העם שדיבר בשפה הפרוטו-הודו-אירופית האמין באלה אחת מסוימת, שממנה התפתחו שלוש האלות הללו.
שמה של אלה זו היה דְהֵגְיְהוֹם מֵחְטֵר (dʰéǵʰōm méh₂tēr*).
פירוש המילה דְהֵגְיְהוֹם (dʰéǵʰōm*) בפרוטו-הודו-אירופית הוא אדמה או ארץ.
בנוסף לכך גם תרבויות אמריקאיות ילידיות סגדו לאמא אדמה, כמו האלגונקוויאנים שסגדו לנוקומיס, ובני האינקה שסגדו לפצ'אמאמה.
אמא טבע נכללה כדמות משנה בסדרה "הדרדסים" בה היא התגוררה בבקרתה ביער בו גרים הדרדסים.
להקת הרוק המתקדם האמריקנית קנזס הקליטה בשנת 1974 את השיר "Death of Mother Nature Suite" כמחאה נגד נזקי התיעוש.
אמא טבע נכללה בסרט הפנטזיה המונפש "שלגיה: מאושרים לנצח" משנת 1989 בו היא העניקה לשבעת הגמדות את כוחותיהן.
אמא טבע הייתה דמות משנה בסדרת הטלוויזיה "סטארגייט SG-1".
אמא אדמה נכללה גם כדמות בסרט המונפש "הממלכה הסודית" משנת 2013.
אמא טבע נכללה גם בתפקיד מרכזי בעונה השביעית של הסדרה האמריקנית "עד עצם היום הזה".
אמא טבע מוזכרת גם בשיר הפופולרי "It's Raining Men" של להקת ה-Weather Girls.
מילות השיר מציינות שאמא טבע היא רווקה שגרמה לכך שהשמיים ימטירו את הגברים המושלמים לכל אישה בעולם.
אמא טבע מוזכרת גם בשירו של אריק איינשטיין "אמא אדמה" אשר נכתב על ידי יעקב רוטבליט והולחן על ידי מיקי גבריאלוב.
אחת מהדמויות המרכזיות בסדרת האנימציה האמריקנית "קפטן פלאנט" הייתה דמותה של גאיה שמייצגת את אמא אדמה אשר משגיחה על כדור הארץ ואשר ממלאת בסדרה תפקיד מכריע בהצלת כדור הארץ.
"אמא אדמה" הוא שיר בביצוע אריק איינשטיין מאלבומו, יסמין (1972).
את השיר כתב יענקל'ה רוטבליט והלחין מיקי גבריאלוב.
הקולטת את בנה בכל מצב, מרפאה אותו וסולחת לו על כל פגמיו.
השיר מבטא אהבה פשוטה ובלתי אמצעית לאדמה, שממנה מקור הכל.
רבים ניכסו את השיר לאהבת המולדת, וחיברו אותו לערכי הטבע, הפטריוטיות והפשטות.
ניתן לפרש את השיר גם במשמעות מורבידית.
לפי פירוש זה, השיר מתאר את מותו של האדם השב בחזרה אל אמא אדמה, המחבקת אותו, מרפאת את כל פצעיו וסולחת לו.
לימים סיפר מיקי גבריאלוב כי הלחין את השיר בתקופה בה התגורר בלונדון וחש געגועים עזים לישראל, ושהמלים שחיבר רוטבליט למנגינה ביטאו במדויק את רחשי ליבו של גבריאלוב.
יש שקישרו את השיר לכתוב ב, המתאר את העונש שקיבל האדם לאחר האכילה מפרי עץ הדעת: "בזיעת אפיך, תאכל לחם, עד שובך אל-האדמה, כי ממנה לוקחת: כי-עפר אתה, ואל-עפר תשוב."
המשמעות הנוספת המתגלה בעזרת פסוק זה מאירה את השיר באור אמיתי ונוגה: מן האדמה קורצנו, והיא זו שתקלוט את גופנו בבוא העת.
עם פטירת אריק איינשטיין, שביצע את השיר פעמים רבות, קושר השיר "אמא אדמה" למותו, והפך לנכס צאן ברזל בשיריו ובמורשתו.
אמ;לק (מאנגלית: TL;DR, בכתיב תקין: אמל"ק) הוא ביטוי סלנג באינטרנט, ראשי תיבות של "ארוך מדי; לא קראתי", או באנגלית: "Too Long; Didn't Read".
בדרך כלל, נעשה שימוש בביטוי זה בתגובה להודעה מקוונת ארוכה ומפורטת שלא לצורך (לדעת המגיב), או בראש תגובה המסכמת הודעה ארוכה.
ידוע כי הביטוי האנגלי הופיע באתר האינטרנט Something Awful בשנת 2002 ומשם התפשט לפורומים מקוונים.
בינואר 2003 הופיע הביטוי לראשונה ב-Urban Dictionary, ונכנס למילון אוקספורד באוגוסט 2013. המקבילה העברית הופיעה לראשונה ב"מילון מונחי רשת" שהתפרסם בשנת 2011, ובשנת 2014 החל לפעול ברשת החברתית פייסבוק עמוד בשם זה.
"אמא!" הוא סרט קולנוע מותחן דרמה פסיכולוגי שנכתב, הופק ובוים על ידי הבמאי דארן ארונופסקי.
בסרט מככבים ג'ניפר לורנס, חאווייר ברדם, מישל פייפר ואד האריס.
הסרט נבחר להתחרות על פרס אריה הזהב של פסטיבל הסרטים של ונציה ה-74, והוא יצא לאקרנים ב-15 בספטמבר 2017.
מערכת היחסים של אישה (לורנס) ובעלה (ברדם) עומדת למבחן כאשר השניים מקבלים ביקור מפתיע מזוג אקסצנטרי (פייפר והאריס) הפולש בכוח אל ביתם.
דונל גליסון - אח גדול
בריאן גליסון - אח צעיר
כבר באוקטובר 2015, נודע כי ג'ניפר לורנס מנהלת מגעים לתפקיד בסרט.
בינואר, נודע כי גם חאווייר ברדם מנהל מגעים על תפקיד בסרט.
שלושה חודשים לאחר מכן, באפריל, דונל גליסון, מישל פייפר, אד האריס ובריאן גליסון לוהקו לצוות השחקנים.
הצילומים של הסרט החלו ב-13 ביוני 2016, והסתיימו ב-28 באוגוסט 2016.
את הסרט הלחין ג'והן ג'והנסון, וזהו סרטו הראשון של ארונופסקי ללא מעורבותו של המלחין קלינט מנסל.
בחודש מרץ 2017, התפרסם כי קריסטן ויג לוהקה לסרט.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-13 באוקטובר 2017, אך בסופו של דבר הוקדם לתאריך - 15 בספטמבר 2017.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-74, שם הוא התחרה על פרס אריה הזהב.
בכורת הסרט בצפון אמריקה תתקיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2017. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-19 באוקטובר 2017.
אמא ארמניה (בארמנית: Մայր Հայաստան; מבוטא "מַאייר הִיאַסְטַאן") היא האנשתה של ארמניה.
העיבוד החזותי הידוע ביותר של הדמות הוא הפסל המונומנטלי בפארק הניצחון, המשקיף על עיר הבירה של ארמניה.
פסלה של אמא ארמניה בירוואן
הפסל הנוכחי בפארק הניצחון החליף פסל של יוסיף סטלין שנבנה כאנדרטה לזכר הניצחון הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
במהלך שלטונו של סטלין בברית המועצות, גרגור הרוטיוניאן, המזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הארמנית פיקח על הקמת האנדרטה יחד עם עוד חברי הממשלה.
הבנייה הושלמה ונחשפה לציבור ב-29 בנובמבר 1950, לכבוד שלושים שנה לשלטון הסובייטי בארמניה.
הפסל נחשב ליצירת מופת של האמן סרגיי מרקורוב.
המעמד עוצב על ידי האדריכל רפאל ישראליאן.
ישראליאן חזה כי מה שישכון מעל המעמד יכול להתחלף, ועיצב את המעמד כיצירה שעומדת בפני עצמה, בדמות שלושה עמודי התווך בבזיליקה של הכנסייה הארמנית.
שנים לאחר מכן הוא דיבר על כך: .
באביב 1962 הוסר פסלו של סטלין.
הדבר קרה בעקבות ההחלטה לגנות את סטלין בוועד המרכזי במוסקבה בשנת 1956, שבגינה הוסרו כל המונומנטים לכבודו ברחבי ברית המועצות, אך המעשה בארמניה נדחה מספר שנים.
היו שמועות שזה היה מפני שמזכ"ל המפלגה הארמנית ניצל את ההזדמנות להראות שאין הוא כפוף למרכז, אך נראה שהסיבה האמיתית הייתה טכנית, מכיוון שהשיטה להסרת הפסל מבסיסו פותחה רק ב-1962. עם זאת, האירוע לא עבר בשלום: הפסל נפל, וחייל אחד נהרג, ורבים נפצעו במהלך ההסרה.
הפסל של "אמא ארמניה", דמות קלאסית של אישה מחזיקה בחרב רחבה בידיה, אשר עוצבה על ידי יעארה הרוטיוניאן, הוצב על המעמד בפארק כעבור חמש שנים.
הפסל נישא לגובה של 22 מטרים, ויחד עם הבסיס, הגובה הכולל של האנדרטה הוא 51 מטרים.
הפסל בנוי מנחושת מרוקעת, והבסיס מאבן בזלת.
שמו הרשמי של הפארק בו שוכן הפסל הוא "פארק הניצחון", אך לאחר שהוסר הפסל של סטלין, החלו תושבי ירוואן לקרוא לו "פארק המונומנט".
עם השנים, הפסל צבר לכלוך רב.
נעשו מספר ניסיונות לנקותו, אך עד כה הצליחו לטפל רק בחלקו התחתון.
נאמר על כך בירוואן ש"נאלצים לסמוך על הגשם" לטיפוח הדמות הסמלית.
הדמות של אמא ארמניה מסמלת שלום באמצעות כוח.
מטרתה, באמצעות הפסל, היא להזכיר לצופים בה דמויות נשים בולטות בהיסטוריה של ארמניה, בהן סוסה מייריג ואחרות, אשר הצטרפו לגברים במאבק המזוין למען שחרור ארמניה נגד החיילים הטורקים והמיליציות הכורדיות.
היא מסמלת גם את החשיבות המיוחסת לאישה המבוגרת בקרב המשפחה הארמנית.
מיקומה של "אמה ארמניה" על גבעה המשקיפה על ירוואן – ובה בעת פונה לעבר טורקיה – ממצב אותה כשומרת הבירה הארמנית.
ב-9 במאי מדי שנה בשנה מבקרים אלפי ארמנים את "אמא ארמניה" ומניחים פרחים לרגליה, כדי להנציח את הנופלים הארמנים במלחמת העולם השנייה.
בבסיס הפסל שוכן "המוזיאון הצבאי - אמא ארמניה", של משרד הביטחון הארמני.
בעת הקמתו ב-1970 שכן בו מוזיאון צבאי ייעודי למלחמת העולם השנייה.
ב-1995 הוקדש חלק גדול משטח התצוגה למלחמת נגורנו קרבאך הראשונה (1988–1994).
המוצגים הם חפצים אישיים – כלי נשק ומסמכים – של הלוחמים, והקירות מעוטרים בדיוקנאות שלהם.
בין שאר החפצים ההיסטוריים מוצגת מפה שעליה הכוחות הארמנים תכננו את מבצע הכיבוש של העיר שושה.
אמא בהזמנה הייתה קומדיית מצבים אמריקאית של ניקלודיאון, ששודרה למשך 3 עונות בשנים 2013–2015.
סטפני טרנר-פיליפס (טיה מאורי) האם החורגת החדשה ומנסה להיות הטובה ביותר שהיא יכולה להיות.
היא בלוגרית אוכל ונערת מסיבות.
צ'רלי פיליפס (מיכאל בואטמן) בעלה הגדול של סטפני שהוא רופא ואב לשלושה ילדים על ידי אשתו הראשונה.
מגי טרנר (שריל לי ראלף) אמה של סטפני שלעיתים קרובות נוקמת בחייה האישיים של בתה, בדרך כלל עם ההסבר שהיא מנסה להפוך את סטפני חסרת הניסיון לאם טובה יותר כשיש משבר משפחתי.
גבריאל "גבי" ביאטריס פיליפס (סידני פארק) האחות הבכורה והבת היחידה של סטפני וצ'רלי.
היא בת 15 בתחילת הסדרה וכמו הרבה נערות מתבגרות, היא מאוד מודעת לאופנה.
היא גם סטודנטית לכבוד חכמה מאוד.
היא נתפסת כאדם הכי חכם, יפה, פופולרי, מוכשר, מצחיק ומסוגנן שאי פעם.
ג'יימס פיליפס (טיילן ג'ייקוב ויליאמס) הוא אח האמצעי של גבי ואהרון.
הוא ידוע כטריקסטר של המשפחה, ומושך לעיתים קרובות מעשי קונדס על אחיו וגם על הוריו.
הוא לא מודה בכך, אבל הוא מקנא בעליונותו ובפופולריות של גבי ומנסה למשוך עליה מעשי קונדס, לעיתים קרובות כשהם מנותבים אליו מחדש.
אהרון פיליפס (דאמאר קלהון) הוא האח הצעיר ביותר של גבי וג'יימס.
הוא נתפס כילד הפועל הכי יפה בקרב כל בני המשפחה.
כאשר הוא מבין זאת, הוא מתחיל להשתמש בזה לטובתו.
אמא אם הייתי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי.
השיר יצא לאור ב-19 באוגוסט 2015, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלו, איזון, על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר נכתב על ידי חנן בן-ארי, הולחן על ידי בן-ארי ואלנתן שלום והופק על ידי אייל מזיג.
השיר נכתב על מפוני גוש קטיף וצפון השומרון ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות, מנקודת מבט של ילד המבכה בפני אמו על הגעגועים לילדות בגוש קטיף.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו לציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר למעלה ממיליון השמעות.
לא פורסם וידאו קליפ מלא של השיר.
בן-ארי העלה לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואת מילות השיר.
נכון לאוגוסט 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-29 מיליון צפיות.
אמא, אבא וכל השאר הוא סינגל של ההרכב המוזיקלי הישראלי הפרויקט של עידן רייכל, אשר הוקלט על ידי הזמר הישראלי עידן רפאל חביב.
השיר יצא לאור ב-9 במאי 2011, כסינגל מתוך אלבום האוסף הראשון של ההרכב, "הביתה, הלוך חזור" ובמסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר".
השיר הגיע למקום השביעי במצעד השבועי של רדיו קול רגע.
השיר נכתב על ידי סמל ראובן פוליטי, ששירת כלוחם בסיירת אגוז ונפל במלחמת יום הכיפורים ב-20 באוקטובר 1973, והולחן על ידי עידן רייכל במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר", בו נבחרו מדי שנה מספר שירים שנכתבו על ידי חיילים וחיילות שנפלו ועל ידי אזרחים שנהרגו בפעולות טרור.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-890 אלף צפיות ביוטיוב.
"אמא אני לא רוצה להגמל" הוא אלבום האולפן הראשון של להקת הקליק אשר יצא ב-1981. האלבום לא הצליח מבחינה מסחרית, אך היווה פריצת דרך במוזיקת הגל החדש הישראלית.
האלבום כלל את הלהיטים "אינקובטור", "אמא אני לא רוצה להגמל", "גולם" ו"צלקת קטנה".
לאחר שנה של הופעות במועדונים, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון "אמא אני לא רוצה להגמל".
האלבום הוא אלבום קונספט שעוסק בכישלון האדם מהלידה ועד המוות, בסמים ובמין, וקורא למרד פוליטי.
הטקסטים הכילו תיאורים שכללו ניוון, עזובה ועצבות קודרת.
האלבום נכתב במשך שבוע בלבד.
דני דותן, הסולן, היה מתקשר לאלי אברמוב, הגיטריסט של הלהקה ומקריא לו טקסטים בשעות הלילה, ולמחרת כבר היו לחנים.
השיר הראשון שנכתב היה "שלד אומלל".
על גבי עטיפת האלבום ניתן להבחין ברווח גדול בין הפרופיל של עובד אפרת לפרופיל של ז'אן ז'אק גולדברג.
במקור היה שם הפרופיל של עוזי בינדר, גיטריסט שהיה חבר בלהקה והועזב לפני הקלטת האלבום.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום השמיני ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
אמא אווזה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים המשלבת בובות שהופעלו על ידי מאק וילסון, מייק קווין וקרן פרל יחד עם ילדים אמיתיים שהשתתפו בסיפורים.
הסדרה היא מבית היוצר של חברת ג'ים הנסון, והיא שודרה ברשת ITV בבריטניה בין השנים 1988–1990 ובערוץ דיסני באמריקה בין השנים 1990–1993. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1989–2001.
הסדרה עוקבת אחר אמא אווזה אשר מספרת סיפורי אגדות לשלושת גוזליה הקטנים.
בין הסיפורים ניתן למנות את "גברת מאפט הקטנה", "הילד הכחול" ו"בו פיפ הקטנה".
בישראל הסדרה דובבה שלוש פעמים:
הדיבוב הראשון הוצג בשנת 1989 בו אורנה לביא פלינט דיבבה את אמה אווזה ובין שאר המדבבים ניתן למנות את גיורא קנת, רותי הולצמן, ענת וקסמן, אוהד שחר, ציפי מור וכו'.
הדיבוב השני הוצג בשנת 1991 בו יסמין גמליאל דיבבה את אמא אווזה ובין שאר המדבבים ניתן למנות את אור אזולאי, אפי בן ישראל, אלי גורנשטיין, דב רייזר, אסף כחולי וכו'.
הדיבוב השלישי הוצג בשנת 2001 בו גמליאל חזרה לדבב את אמא אווזה ולרוב המדבבים משנת 1991 הצטרפו יונתן השילוני ועדי בן ישראל שדיבבו את הילדים בסדרה.
"אמא" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית שירי מימון.
השיר יצא לאור ב-6 בפברואר 2023, על-ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב על-ידי אור מילשטוק, הולחן על-ידי עמרי קסטן והופק על-ידי רון בקל.
השיר יצא כשבוע לאחר שילדה מימון את ביתה השלישית, אמה.
מימון שיתפה כי השיר נוצר לאחר פגישתה עם מילשטוק וקסטן באולפן, בה שיתפה אותם בחוויותיה המורכבות כאמא.
כן הוסיפה כי לאחר ששמעה את השיר ונכנסה להקליטו – "לא הצליחה לעצור את הדמעות".
מימון הקדישה את השיר לכל האמהות שמקריבות את גופן ונפשן למען ילידהם בכל יום מחדש.
עם צאתו, התקבל השיר בחיבוק חם מהקהל ומאימהות רבות, זכה לגרסאות כיסוי, זכה להשמעות מרובות ברדיו ונכנס לפלייליסט של כאן גימל.
ביום הזיכרון לחללי צה"ל שחל באותה השנה, הופיעה מימון בטקס המרכזי, וביצעה את השיר לצד אימהות שכולות ששיתפו על חוויותיהן והאובדן שלהן.
מאוחר יותר באותה השנה, הופיעה מימון עם השיר על בימת קיסריה במסגרת חגיגות 20 שנות הקריירה שלה.
מישל ג'ונס-ווטסון , המכונה בדרך כלל אמ.
ג'יי (MJ), היא דמות בדיונית המגולמת על ידי זנדאיה בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
דמותה של מישל ג'ונס מבוססת על גרסה חלופית של מרי ג'יין ווטסון בפרסומה של חברת מארוול קומיקס.
נכון לשנת 2023, הדמות הופיעה בשלושה סרטים: "ספיידרמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה".
בשנת 2016, מישל לומדת בבית הספר "מידטאון" למדע וטכנולוגיה, והיא חלק מקבוצת קרב-העשר האקדמי.
מישל טוענת שאין לה חברים ולכן היא יושבת בקפיטריה בשולחן עם פיטר פארקר ונד לידס.
היא משתתפת במסיבה של ליז, ראשת קבוצת קרב-העשר האקדמי.
מישל נוסעת יחד עם הקבוצה לוושינגטון די.סי על מנת להשתתף באליפות קרב-העשר האקדמי.
היא עונה נכונה על השאלה אשר מביאה את הניצחון לבית ספרה.
כשהקבוצה מגיעה לסיור בו זכו באנדרטת וושינגטון, מישל לא מסכימה לעלות לראש האנדרטה בטענה שהיא לא מוכנה לעלות על מבנה שנבנה על ידי עבדים.
מישל נבחרת להחליף את ליז כראשת קבוצת קרב-העשר האקדמי.
היא נפתחת יותר בפני חבריה לקבוצה – אומרת להם שחבריה קוראים לה "אמ.
כשנד אומר לה שהוא חשב שאין לה חברים, היא משיבה לו שכעת יש לה.
ג'יי נופלת קורבן להתפוררות, ומושבת לחיים בהבזק בשנת 2023. בשנת 2024, היא יוצאת לטיול כיתתי לאירופה עם פיטר ונד ובני-כיתה נוספים.
במהלך הטיול פיטר ובראד דייוויס מחפשים את חיבתה.
ג'יי ובני-כיתתה מותקפים על ידי אלמנטל מים אך ניצלים על ידי קוונטין בק.
ג'יי יוצאת עם פיטר לטיול הליכה ומסיקה שפיטר הוא ספיידרמן.
השניים מגלים שבק השתמש במקרנים הולוגרפיים כדי ליצור חזותית את פלישת האלמנטלים, ופארקר יוצא לברלין כדי להזהיר את פיורי בנוגע לתרמית של בק.
ג'יי ונד מפנים את התלמידים ונלחמים לצד הפי הוגאן בזמן שפיטר משמיד את המל"טים ומביס את בק.
ג'יי וחבריה לכיתה חוזרים לניו יורק, כשהיא ופיטר מתכננים דייט.
ג'יי ופיטר צופים בשידור של ג'יי ג'ונה ג'יימסון מרשת החדשות "הדיילי בוגל" המציג סרטון ערוך של בק שמפליל את פיטר בביצוע המתקפה בלונדון וחושף את זהותו כספיידרמן, לזעזועו של האחרון.
לאחר שפיטר הופלל ברצח בק, אמ.
ג'יי ופיטר חוזרים לדירתה של מיי, דודתו של פיטר, כדי לברוח מהעיתונות.
ג'יי נחקרת על ידי בקרת נזקים יחד עם מיי, פיטר ונד.
ג'יי, פיטר ונד הופכים לידועים לשמצה, וכתוצאה מכך בקשות הקבלה שלהם למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס נדחות.
פיטר מתייעץ עם סטיבן סטריינג' בנוגע לכישוף שיעזור לאנשים לשכוח שהוא ספיידרמן.
סטריינג' מטיל עבורו את הכישוף, אשר משתבש כשפיטר מנסה לפטור את אהוביו ממנו ומסיח את דעתו של סטריינג' בשוגג.
כתוצאה מכך, מספר יריבים של ספיידרמן מיקומים אחרים אשר יודעים שפיטר הוא ספיידרמן מגיעים ותוקפים אותו.
ג'יי ונד עוזרים לפיטר לאתר שלושה מהאויבים.
הם מגלים שסטריינג' מתכוון לשלוח את האויבים חזרה ליקומים שלהם אל מותם הוודאי.
פיטר מתנגד לכך ולאחר מאבק לוקח את השריד המקודש אשר מכיל את הכישוף ואת הטבעת של סטריינג' ומפקיד אותם בידי אמ.
ג'יי ונד, מכיוון שהוא בחר להחזיר את האויבים לצורתם האנושית.
לאחר שנודע להם על מותה של מיי בידי הגובלין הירוק – האלטר אגו של נורמן אוסבורן – אמ.
ג'יי ונד משתמשים בטבעת של סטריינג' כדי לנסות לאתר את פיטר, אך במקום זאת מוצאים גרסה חלופית שלו (המכונה מאוחר יותר "פיטר 3") בניסיון אחד, וגרסה חלופית נוספת (המכונה מאוחר יותר "פיטר 2") בניסיון נוסף.
ג'יי ונד מוצאים את פיטר האבל על גג והולכים לנחם אותו.
הם מציגים אותו בפני הגרסאות החלופיות שלו, אשר מנחמים אותו ומייעצים לו עצה.
במהלך העימות בין הספיידרמנים לבין האויבים שלהם בפסל החירות, אמ.
ג'יי ונד מגנים על השריד המקודש.
ג'יי נופלת מהפסל לאחר שפצצה של אוסבורן מתפוצצת על השריד המקודש, מערערת את יציבות הכישוף פעם נוספת ומאיימת על מרקם המציאות.
פיטר מנסה להציל אותה אך אוסבורן מרחיק אותו.
היא ניצלת על ידי פיטר 3, שאיבד את חברתו במצב דומה.
סטריינג' מתקן את הכישוף לאחר שפיטר מבקש ממנו למחוק אותו מזיכרון כולם, לשלוח את הספיידרמנים האחרים והאויבים שלהם בחזרה ליקומים שלהם ולשמור על רצף מרחב וזמן.
ג'יי מתוודים על אהבתם זה לזו ומתנשקים לפני שהכישוף הושלם, אבל לא לפני שהיא ונד גורמים לפיטר להבטיח למצוא אותם.
מאוחר יותר, פיטר שוקל להציג את עצמו מחדש בפני אמ.
ג'יי ונד, אך מחליט שלא לעשות זאת.
ג'ון וואטס – במאי הסרטים "ספיידמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה" – השווה את אמ.
ג'יי לאליסון רינולדס מ"מועדון ארוחת הבוקר" בגילומה של אלי שידי וללינדזי וויר מ"זרוקים ויורמים" בגילומה של לינדה קרדליני.
זנדאיה תיארה את הדמות כ"מאוד יבשה, מביכה, אינטלקטואלית".
אמא הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית בכתיבה ובימוי של אלברט ברוקס, עם אלברט ברוקס, דבי ריינולדס ורוב מורו בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בן מבוגר שרוצה להבין את מהות היחסים המורכבים שלו עם אמו האלמנה ולשם זה הוא חוזר לגור אצלה.
דבי ריינולדס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ג'ון הנדרסון (אלברט ברוקס) הוא סופר מדע בדיוני שמתקשה ליצור קשרים יציבים עם נשים.
כעת הוא מתגרש משתו השנייה קארן (לורה וויק) ומשוחח על צרותיו עם ידידו קרל (ג'ון מקגינלי).
הוא יוצא לדייט עם לינדה (ליסה קודרו) אך מאוכז מבורותה בענייני תרבות.
בעיותיו גורמות לו גם למחסום יצירתי.
הוא מתארח אצל אחיו ג'ף (רוב מורו) שהצליח בעסקים של סוכנות ספורט, נישא לשריל (איזבל גלזר) ולהם שני ילדים.
ג'ון מרגיש שאמו האלמנה ביאטריס (דבי ריינולדס) מעדיפה את אחיו עליו.
היא ביקורתית כלפי ספריו הדמיוניים ומעדיפה שיכתוב על דברים אמיתיים ושיקים משפחה כמו אחיו.
הוא מחליט לעזוב הכל, לנסוע מלוס אנג'לס לסוסליטו ולחזור לגור בבית אמו.
האמא מקבלת את רצונו לגור אצלה בהסתייגות.
הוא מרהט את חדרו המבולגן כמו בימי נעוריו, מנהל ריבים קטנים עם אמו על יצר האגרנות שלה ועל האוכל שהיא מעדיפה ומבשלת לו.
כשביאטריס יוצאת לבלות עם ידידה צ'ארלס (פיטר ווייט) מחטט ג'ון בארון ומוצא סיפורים שכתבה אמו כשהייתה צעירה.
ביאטריס כועסת על שחיטט בארונה הפרטי אך לבסוף היא מתרככת ומספרת כי כתבה זו לפני נישואיה וחשבה להיות סופרת אך בעלה כיון אותה להישאר בבית ולטפל בילדים.
כעת מבין ג'ון את יחסי אמו אליו.
היא קנאה בו כסופר מתחרה והתייחסה טוב יותר לאחיו שאינו סופר ולא מתחרה פוטנציאלי בה.
הוא משלים עם אמו וחוזר ללוס אנג'לס בתחנת דלק הוא פוגש בבחורה (רוזלינד אלן) שמעריצה את ספריו ומסכימה לחזור אתו ללוס אנג'לס, אולי פתיחה לידידות טובה.
ביאטריס מתיישבת ליד המחשב שהשאיר לה ג'ון ומתחילה לכתוב סיפור על הניסיון שעברה עם בנה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלברט ברוקסג'ון הנדרסוןדבי ריינולדסביאטריס הנדרסוןרוב מורוג'ף הנדרסוןג'ון מקגינליקרלחבר של ג'וןליסה קודרולינדה"דייט" של ג'וןלורה וויקקארן הנדרסוןאיזבל גלזרשריל הנדרסוןפיטר ווייטצ'ארלסידיד של ביאטריסרוזלינד אלןבחורה בתחנת דלק
"אמא" הוא שיר של המוזיקאי הישראלי סטטיק, אשר יצא לאור ב-9 באפריל 2024, כרצועה השנייה מתוך אלבום האולפן השני שלו, "להרים", וכסינגל המוביל מתוכו.
בדומה לשאר שירי האלבום, הוא נכתב על ידי רוסו ביחד עם רון ביטון, דור גל, ג'ורדי, איתי שמעוני והצמד Triangle והופק על ידי ג'ורדי ו-Triangle.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-890 אלף צפיות ביוטיוב.
בשיר מדבר סטטיק, כבן להורים מאמצים, על האמא הביולוגית שלו, ומביע כעס על כך שעזבה אותו.
במקור, השיר כלל דגימה מתוך השיר "אמא" של שולה חן, אשר יצר שייקה פייקוב, אך פייקוב דחה את הבקשה להשתמש בדגימתו של השיר.
עינב שיף מ-ynet ציין כי אף על פי שאופי מילות השיר הוא "חזק ונוגע ללב", עיבודו והפקתו המוזיקלית חסרי מקוריות ו"רוכבים" על השיר "Sprinter" של דייב וסנטרל סי, המזוהה עם סגנון הדריל.
עם זאת, ציין: "אפשר להתנחם בכך שגם השראה צריך לדעת ממי לקבל, והלהיט הנהדר הזה בהחלט עונה על הקריטריונים".
"אמא, כבר מותר לבכות?" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בעקבות פגישתו עם אבא קובנר שסיפר לו על אירוע שקרה לו בגטו וילנה.
השיר פורסם לראשונה במדור הטור השביעי בעיתון דבר.
לשם השיר צירף אלתרמן את המשפט "שָׁאֲלָה הַיַּלְדָה אַחֲרֵי צֵאתָהּ מִן הַמַּחֲבוֹא עִם הַשִּׁחְרוּר", אותו ציטט קובנר באוזניו.
נתן אלתרמן כתב את השיר ב-19 באוקטובר 1945, מספר ימים לאחר שפגש את אבא קובנר.
קובנר הפרטיזן הגיע לארץ מאירופה אחרי המלחמה, ובפגישה סיפר לאלתרמן, שכאשר חזר לגטו וילנה עם הפרטיזנים היהודים ראה ברחוב אישה ובזרועותיה ילדה (לפי מקור אחר היה זה ילד).
כאשר ראתה האם את הפרטיזנים פרצה בבכי ואז שאלה אותה הילדה: מאמע, מען קען שוין ויינען?
("אמא אני יכולה כבר לבכות?").
האם סיפרה שהיא ובתה התחבאו בכוך מעל 11 חודשים במהלכם שיננה לילדה שאסור לה לבכות, גם כשהיא רעבה או פוחדת, מחשש שמישהו ישמע את הבכי בחוץ ויהרוג אותה.
השיר פורסם במדורו של אלתרמן הטור השביעי בעיתון דבר.
בהמשך נכלל בספר "הטור השביעי".
בדרכו המיוחדת מספר אלתרמן בשיר זה את הסיפור 'משואה לתקומה' כולו.
השיר מתחיל בבכי של ילדה, ללא שם, אי שם באירופה, ומסתיים בשחוק שלה כשהיא מגיעה לארץ ישראל.
השיר מספר על השואה, עובר לספר על השחרור עם תום המלחמה, ממשיך לספר על מסע השורדים לארץ ישראל בעזרת תנועת הבריחה ואחריה תנועת ההעפלה, ולבסוף על ההגעה אל ארץ ישראל.
הבית הראשון מתאר את התקופה בה הייתה הילדה במחבוא בזמן המלחמה.
תקופה בה סבלה הילדה מרעב, אותו מתאר אלתרמן דרך ידיה הרזות ומצוקתה: כְּבָר הָרַדְיוֹ סָפַר וּמָנָה מֶה עָשׂוּ לָךְ, כִּבְשָׂה מְעֻנָּה.
אלתרמן יוצר אסוציאציה למחנה השמדה בהזכירו את הַדּוֹד יוֹזֶף קְרַמֶר.
יוזף קרמר היה מפקד במחנה הריכוז ברגן-בלזן שנודע באכזריותו ובכינויו "החיה מבלזן".
בבית השני מתאר אלתרמן את סיום המלחמה ואת החופש בו כבר מותר לילדה לבכות.
הסכנה חלפה, היא כבר לא צריכה להסתתר, היא בחוץ והַיָּרֵחַ מַבִּיט בָּךְ צָלוּל ובכל הילדים והם כבר יכולים לבכות.
אלתרמן נותן וחוזר ונותן לילדה ולכל הילדים רשות לבכות, וְהֻגַּד: לְפִי כָּל הַחֻקּוֹת הִיא קִבְּלָה אֶת הַחֹפֶשׁ לִבְכּוֹת.
יש להם רשות לעשות מה שילדים עושים כשכואב להם.
עדיין לא כתבו על החוויות של המלחמה, הרגשות, הפחדים והאימה.
אין התייחסות לאב, אולי הוא נרצח, והכאב כה גדול והצורך לשרוד כה ראשוני, שאין מקום לאבל ולכאב על אובדנו.
הבית השלישי מתאר את דרכה של הילדה לארץ ישראל.
מסע זה נחלק, בדרך כלל, לשניים: המסע בתוך אירופה עד לנמלי הים (היא הבריחה) וההפלגה לארץ ישראל (היא ההעפלה):
מסתבר שהחופש מוגבל: היא יכולה לבכות, היא חופשיה אך לא משוחררת כי הַשּׁוֹמְרִים נִצָּבִים עַל הַגְּבוּל.
אלתרמן ממשיך ללוות את הילדה בְּלֶב־לַיְלָה יוֹצֵאת לְבָדָד בדרכי אירופה בנתיבי תנועת הבריחה אל ארץ ישראל: אִם מִגֶּדֶר הַתַּיִל תֵּצְאִי, יְרַדְּפוּךְ הַצָּבָא וְהַצִּי.
אך היא בנחישות הולכת בדרכים ועוברת גבולות וְהוֹלֶכֶת עַל נִיר וִיעָרוֹת, וְחוֹמוֹת לְפָנַיִךְ כּוֹרְעוֹת.
אלתרמן מלווה את הילדה בדרכי אירופה, במסע הקשה, האוכל הדל והבגדים הדלים לא פחות, למרות הסיוע.
נגד הילדה פועלים החוקים של הבריטים, הכתובים בספר הלבן.
המסע של הילדה ושל שורדי השואה בכלל הוא מסע של גבורה, של נחישות, של אומץ לב ושל אהבת הארץ: אַתְּ הוֹלֶכֶת בִּנְתִיב גִּבּוֹרִים.
וצעידתה של הילדה אל ארץ ישראל היא צעידתם של כל השורדים כולם, אשר לוקחים חלק פעיל בהיסטוריה: אַךְ תּוֹלְדוֹת הָאֻמָּה נִכְתָּבוֹת!.
בחלק זה מגיעה הילדה אל הפרק השני במסעה לארץ ישראל, המסע באוניית המעפילים בים התיכון.
המסע בים קשה ומפחיד, אך בסופו, בחופי ארץ ישראל נְעָרִים נְחוּשִׁים כְּאֶגְרוֹף יִשָּׂאוּךְ בְּחֵיקָם אֶל הַחוֹף
השיר על הילדה, שמתחיל בבכי ובבדידות, ממשיך במסע גבורה בתנאים אכזריים, במאבק עם חוקים של ממשלת בריטניה, שנלחמת בשורדים בדרכם גם ביבשה וגם בים, מסתיים בחיבוק ובשחוק.
אלוהים קרע את הים בפעם הראשונה ביציאת מצרים והילדה, בשיר, עשתה זו בפעם השנייה ביציאת אירופה (אֵיךְ קָרַעְתְּ אֶת הַיָּם בַּשֵּׁנִית).
ב-2017 הלחין את השיר שלומי מתיאס מקיבוץ חולית, וביצע אותו.
בין השאר שלח שלומי הקלטה של השיר לנתן סלור, נכדו של אלתרמן.
שלומי ואשתו שחר נרצחו בחולית במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 בעוד שבנם הצעיר התחבא מאחוריהם והעמיד פני מת.
חבריהם של שלומי ושחר, שאספו חומרים שלהם לאחר הטבח בחולית, קיבלו מסלור את ההקלטה ופרסמו אותה.
גם אליהו אסבן הלחין את השיר בהשראת הצגה שראה על חייו של נתן אלתרמן "עוד חוזר הניגון".
קודם לכן, השיר הולחן כקנטטה לסולנית, מקהלה ורביעייה קאמרית על ידי הפסנתרן והמלחין אייל באט.
"אמא" הוא שיר שכתב והלחין היוצר שייקה פייקוב וביצעו שולה חן, והילד רונן בהונקר בפסטיבל שירי הילדים ה-12, שנערך בחנוכה 1981. השיר זכה במקום הראשון בתחרות והפך ללהיט גדול.
השיר נכתב בהשראת הילד המבצע רונן בהונקר.