tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטיילים רבים ניצלו את סוף השבוע כדי לבוא ולחזות מקרוב ביער השרוף, דבר שגרם לעומסי תנועה בכביש 721 ובייחוד באזור התלקחות אוטובוס הסוהרים.
במלאת ארבע שנים מאז החל הליך השיקום האקולוגי של יער הכרמל, נערך מפגש מומחים בדצמבר 2014 בו השתתפו כ-60 אנשי מקצוע מטעם המשרד להגנת הסביבה, רשות הטבע והגנים, הקרן הקיימת לישראל, משרד החקלאות, רשות הכבאות ואנשי אקדמיה.
במפגש הוצגו העבודות שבוצעו לשיקום הכרמל.
לפי הסקירה שהוצגה, רשות הטבע והגנים טיפלה בכ-6,500 דונם של חורש שרוף והקרן הקיימת לישראל בכ-3,000 דונם.
מאז השרפה, מבצעות רשות הטבע והגנים והקרן הקיימת לישראל את העבודות לשיקום הכרמל.
רבים מן הנספים נקברו בבתי הקברות הצבאיים במקומות מגוריהם.
נשיא המדינה, שמעון פרס, ואשת ראש הממשלה, שרה נתניהו, הגיעו לביקורי תנחומים בביתן של רוב המשפחות השכולות.
במהלך הטקס דרשו משפחות שכולות להוציא מהאולם את שר הפנים, אלי ישי, והשר יצא כשהוא מלווה ברב שלמה משה עמאר ופמלייתו.
לאחר יציאתו המשיכו משפחות שכולות להפריע לנאומו של ראש הממשלה, ומשפחות שכולות אחרות ניסו להסותן.
בטקס שנערך ב-24 בינואר 2011, הוענק לראשונה "עיטור הגבורה של שירותי כבאות והצלה" לשלושה כבאים, רס"ל דני חייט, רב-כבאי אורי סמנדייב וצופה האש אלעד ריבן שהקריבו את חייהם בניסיון להציל את הסוהרים שנלכדו בסופת אש.
ב-14 במרץ 2011 החליטה ועדת הצל"שים של משטרת ישראל להעניק את עיטור הגבורה, שהוא העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניקו לשוטר, לשלושת השוטרים שנספו באסון: תת-ניצב אהובה תומר (מפקדת תחנת חיפה), תת-ניצב ליאור בוקר וסגן ניצב איציק מלינה.
ההחלטה הוסברה בין היתר בכך ש"אין סיכון גבוה יותר מאשר לרוץ לתוך הלהבות כדי להציל אנשים ולדעת שאי אפשר לצאת מתוך הבערה", בסופו של דבר הוענק להם עיטור המופת.
ל-37 הנספים מקרב שירות בתי הסוהר הוענק בפברואר 2012 עיטור המופת של השירות.
לקראת יום הזיכרון לחללי צה"ל 2011 עלתה דרישה מצד משפחות הכבאים שנספו באסון לראות בהם חללי מערכות ישראל.
יו"ר ארגון יד לבנים התנגד לבקשה והעניין עורר ויכוח ציבורי.
ב-19 בדצמבר 2011, במלאת שנה לאסון, נחנכה אנדרטה לזכר נספי האסון סמוך לקיבוץ בית אורן.
טייסת הכיבוי, שהוקמה בעקבות האסון, מנציחה את זכרו של אלעד ריבן.
בנוסף נקראה תחנת הכיבוי בעיר נשר על שמו.
מדי שנה נוער מכב"י ובית הספר הראלי בו למד אלעד מארגנים ביחד עם חבריו ובשיתוף עם משטרת חיפה, מרוץ לזכר הנספים באסון.
המרוץ מתחיל באנדרטה שבסמוך לקיבוץ בית אורן ומסתיים בבית בירם, במסגרת מרוץ הלפיד השנתי (4.12).
בנובמבר 2012 נקראה תחנת כיבוי האש בעפולה על שמו של הכבאי רס"ל דני חייט.
בסוף שנת 2012 החלה עיריית חיפה להקים פארק ציבורי בשכונת נווה שאנן בחיפה לזכר נספי השרפה.
פחות מחודש אחרי שאיבדה את בת-זוגה, פאביולה בוהדנה, פנתה רחל אלגבסי למשרד הביטחון בבקשה להכיר בה כאלמנתה של הצוערת בוהדנה, ובשלושת ילדיהן שגידלו יחד כיתומים.
בפברואר 2013 ועדת ערעורים, בראשות שופטת בית משפט השלום בראשון לציון, שלומית יעקובוביץ', קבעה כי על משרד הביטחון להכיר בבתן המשותפת של בנות הזוג אלגבסי ובוהדנה, שנספתה באסון הכרמל, אף שאינה בתה הביולוגית של הסוהרת.
ב-13 בינואר 2013 נחנך ברחובות "גן טופז" על שם צוערת השב"ס טופז אבן-חן קליין שנספתה באסון זה.
על שמה גם אתר הנצחה בדרך למערת קשת בפארק אדמית.
במאי 2014 נחנך בעיר רחובות גשר, בכניסה הצפונית לעיר, הנקרא "גשר ה-44", לזכר הנספים באסון.
באפריל 2024 פתחה רשות הטבע והגנים, בשיתוף כבאות והצלה לישראל, את דרך האש, מסלול טיול ייחודי, ראשון מסוגו בעולם, הצמוד לאנדרטת הנספים בפארק הכרמל.
מסלול זה כולל תחנות הסברה הממחישות ומנגישות לצבור את המידע על התפשטות שריפות במרחב – והדרכים לצמצומן.
השרפה ביערות הכרמל שהשתוללה בין ה-19 בספטמבר ל-22 בספטמבר 1989, הייתה משרפות היער הגדולות ביותר בישראל, והגדולה ביותר בכרמל עד להתרחשות השרפה בשנת 2010. השרפה השתרעה על פני שטח שנע בין 5,300 ל-6,000 דונם, מתוכם 3,200 דונם של חורש טבעי.
עיקר השטח שנשרף היה בשמורת נחל גלים ונחל כלח והחי בר, ונגרם בה נזק רב לצומח ולחי.
שיקום יערות הכרמל לאחר השרפה כלל התערבות מינימלית בפעולת התחדשותו של הטבע, למעט פעולות מקומיות שעיקרן כריתה וטיפול שנועד להבטיח צמיחה לגובה.
בעקבות השרפה נקבעו לראשונה בישראל ממשקים לטיפול ומניעת שרפות ואומצו עקרונות לשיקום יערות בישראל.
תנאי מזג האוויר ששררו באזור בתחילתה של השרפה היו חום של 31 מעלות צלזיוס, יובש של 28% לחות ורוחות מזרחיות של 35-30 קמ"ש.
מזג אוויר זה וטופוגרפיית המקום ההררית, הגבירו את קצב התפשטות ועוצמות האש, והקשו על פעולות הכיבוי במקום.
השרפה פרצה בסביבות 11:00 בבוקר יום ה-19 בספטמבר 1989, במספר מוקדים מרוחקים זה מזה באזור חורשת הארבעים ו"פסגת האנטנות" שבצפון-מזרח פארק הכרמל.
ריבוי המוקדים הביא לחשדות כי מדובר בהצתה, אך אלו מעולם לא התאמתו.
בתחילה התפשטה האש מערבה אל עבר שכונת דניה בחיפה ואוניברסיטת חיפה, ועם שינוי כיוון הרוחות בלילה נעה בכיוון דרום מערב אל עבר אזור "שווייצריה הקטנה" בפארק הכרמל, קיבוץ בית אורן ובית סוהר דמון, תוך שהיא מכלה לחלוטין את שטחי החי בר.
בערב ה-20 בספטמבר הושגה שליטה באש והיא דעכה באופן משמעותי, עד להפסקת כל פעולות הכיבוי ב-22 בספטמבר 1989.
בפעולות הכיבוי נטלו חלק 142 כבאים ב-64 רכבי כיבוי, מסוקי יסעור צה"לים שביצעו כ-70 גיחות וכ-250 חיילים שהשתתפו בפעולות כיבוי ידניות, מטוסי ריסוס, מתנדבים של קק"ל ורשות שמורות הטבע וכוחות עזר נוספים של המשטרה, עיריית חיפה, חברת החשמל ומגן דוד אדום.
עיקר פעולות הכיבוי עסקו בייצוב האש ועצירתה על קו מסוים.
בשרפה נפגעו באופן קל 6 כבאים ועוד מספר מתנדבים אך עיקר הנזק נגרם למערכת האקולוגית.
כ-3,000 דונם מהשטח השרוף היו שייכים לחי בר שבפארק הכרמל.
השרפה שינתה את תמהיל הצמחים שגדלו באזור טרם השרפה ואת מיני המכרסמים שגדלים בו, והכחידה חלק ניכר מבעלי החיים ששכנו בחי בר.
עדר איילי הכרמל שמנה חמישה פרטים נספה כולו בלהבות, עדר עזי הבר איבד 18 פרטים ובכך עוכבה השבתו לטבע, וכך גם עופות ששהו בכלובים מצאו בה את מותם.
בנוסף נפגעו גם כל הזוחלים האיטיים כמו צבים שלא הספיקו להימלט.
החום הרב אפה חלק מהחרסית באדמה והפך אותה לחרס, אשר מונע את חלחול המים באדמה ומשנה את משק המים והמינרלים.
בתגובה לשרפה, יצאה קרן קיימת לישראל במסע הסברה ובמבצע התרמה לשיקום היערות שכותרתו "עץ תחת עץ", לנטיעת עצים חדשים במקום אלה שכילתה האש.
תחת הסיסמה "לא יהיה שחור תחת העיניים" התבקש הציבור לתרום "למען בעור השחור, והפרחת האזור ולהתחדשות ירקרקה".
בערב "טלתרום" לקרן למען שיקום יערות הכרמל, ושודר בטלוויזיה הישראלית (ב-19 באוקטובר 1989).
במבצעי ההסברה וההתרמה, ובראשם משדר ההתרמה שנערך בטלוויזיה, גויסו מעל לשבעה מיליון שקלים, שהוקצו לשיקום היערות, לרבות תמיכה בהתחדשותם הטבעית.
בשיר "כרמל" שכתב דודו ברק במיוחד ל"טלתרום", ואשר שודר בו, הוא מתייחס לשרף כבד שנשאו העצים בעבר, שהוחלף בשרפה הגדולה ביערות הכרמל:
דימוי הכרמל כיער ירוק ומלבלב שהפך למדבר בשרפה העכשווית, הוא ההפך הגמור לדימוי המדבר שהופך ליער, בהשראת הפסוק: "...והיה מדבר לכרמל, והכרמל ליער יחשב" (ישעיהו ל"ב, ט"ו).
לאחר השרפה הקים שר הפנים אריה דרעי ועדת חקירה שתבדוק את הנסיבות לפריצת הדליקה ואת התנהלות כוחות הכיבוי, לראש הוועדה מונה יצחק זייד שהיה ראש הג"א והגמ"ר.
ועדת זייד מצאה כי בסמוך למקום השרפה הוקמו חפ"קים של משטרת ישראל, של עורף צפון, של שירותי הכבאות ושל גופים נוספים, כגון הקרן הקיימת לישראל, אך החפ"קים לא היו מצוידים במפות של אזור השרפה, וכל אחד מהם פעל ברשת קשר עצמאית ובמהלך האירוע לא נקבעו גיזרות פעולה לכוחות השונים.
ועדת זייד קבעה שעל משטרת ישראל, כאחראית לאירועים מסוג זה, להקים מפקדת שליטה שתכלול את כל הגופים המטפלים באירוע ושתצויד באמצעים מתאימים לפיקוד ולשליטה.
בעקבות השרפה הוקמה "הוועדה המקצועית לשיקום ופיתוח הכרמל" מטעמה של קרן הכרמל.
מתאם המחקר המדעי היה הפרופ' אוריאל ספריאל.
הוועדה אספה למעלה מ-36 חוות דעת מקצועיות והתכנסה לדון בהן בדצמבר 1989. פעילות הקרן נמשכה גם בשנים לבוא והיא המשיכה בהוצאת דוחות שליוו את הליך שיקומו של הפארק.
נכון לשנת 2010 הקרן אינה פעילה עוד.
הוועדה דרשה את הכנתה של תוכנית מתאר כוללת לכרמל שתתייחס לסוגי השטח השונים במקום ותעזור במניעת שרפות עתידיות.
המלצות כלליות נוספות היו ביצוע הערכה שוטפת של פעולות השיקום וקיום פעילות הסברה על האמצעים הדרושים לשיקום השמורה.
בתחום פעולות שיקום הצומח הוחלט על טיפוח התחדשותו הטבעית של היער במקום ביצוע נטיעות נרחבות, בין היתר בשל אופי הצמחייה המקומית שכללה בעיקרה את אורן ירושלים שזרעיו נפוצים באופן טוב יותר בעת שרפות, ובשל התחדשותו המהירה של היער כבר כחודש לאחר השרפה.
בנוסף המליצה הוועדה על הימנעות מהכנסת מיני צומח זרים לכרמל, ביצוע ניסיונות השבה של צומח נדיר וייחודי לכרמל, מניעת רעייה בשטח בשנים הראשונות, דילול אוכלוסיות צפופות מידי של אורנים ושל שיחים מתחרים עמו וסימון שבילים שימנע מנופשים לפגוע בשטח המתחדש.
כמו כן הוחלט על כריתה והוצאה מבוקרת של עצים שרופים בהתאם לסוג השטח וסכנת היווצרות הסחף בו.
כהמלצות לעתיד הציעה הוועדה לפתח אזורים חלופיים לנופש בעיקר בדרומו של פארק הכרמל שנפגע פחות בשרפה.
הוועדה המליצה לבחון מחדש את התאמתן של פעילויות החי בר בשמורה למקום.
בתחום מניעת השרפות הומלץ על פיתוח דרכים שיקלו נגישותם של כוחות כיבוי אש ויסייעו במניעת התפשטות שרפות בתוך היער.
באופן דומה הוחלט על יצירת אזורי חיץ של בין 50 ל-100 מטרים בקרבת יישובים ומתקנים, בהם יהא צומח בעל תכונת דליקות נמוכה.
בנוסף המליצה הוועדה על הקמת מרכז כיבוי שיכלול כבאיות קלות בכרמל, התקנת קווי מים וברזי כיבוי לאורכו, כוננות תצפיות, צוותי כיבוי ומסוקי כיבוי בימים של סיכון שרפה גבוה, פיתוח תורת כיבוי אש בחורש, והכנת תוכניות מבצעיות לכיבוי שרפות בכרמל.
מרבית המלצות הוועדה התקבלו והשיטה בה נקטו כללה התערבות מינימלית בפעולת התחדשותו של הטבע, למעט פעולות מקומיות שעיקרן כריתה וטיפול בצומח שנועד להבטיח צמיחה לגובה.
מעקב אחרי סחף הקרקע העלו כי כמות הסחף הייתה זניחה למדי וירדה באופן משמעותי בחלוף ארבע שנים מתום השרפה.
המעקב אחר התחדשות הצומח העלה כי בהתאם לצפוי בשרפה של אורני ירושלים הופיעו כבר בחלוף שנה מיליוני נביטות חדשות של העץ.
ריכוז האורנים לא היה אחיד על פני השטח, אך גם בריכוז נמוך למדי היו אלו עצים בעלי עמידות גבוהה מאוד.
בחלוף 15 שנים רוב העצים ששרדו הוגדרו בידי מנהל פארק הכרמל כצעירים ובריאים.
בהתאם להמלצות הוכשרו בשנים 1991-1992 שני אזורי חיץ בכרמל, ליד צומת דמון ובין כביש האוניברסיטה והחי-בר.
במסגרת בניית ממשקים אלו, הוקמו מספר תחנות כיבוי ביערות (נכון לשנת 2007 7 מהן פעילות) , נפרצו דרכים לרכבי כיבוי ובוצעו מחקרים אקדמיים שסייעו לגיבוש ממשקי מניעת שרפות.
כך למשל הונהגה בקרן הקיימת לישראל מדיניות למניעת וכיבוי שרפות שכללה חלוקת יערות לחלקות של עשרות דונמים עם קווי בידוד ביניהן וגיזום עצים גבוהים לצמצום חומר דליק יבש.
כמו כן הוגדר בארגון סדר פעולות בסיסי לשיקום יער, על פיו ראשית כורתים ומוציאים בחודשי הקיץ עצים שרופים, אחר כך מעצבים עצים רחבי עלים למניעת הפיכתם לשיחים, כעבור שנה מדללים נביטה מחדש בעיקר של אורנים וצמחים מתחרים כגון שיחי הלוטם והקידה שעירה, וכעבור שנתיים נוטעים מחדש מינים המתאימים לאזור.
בעקבות הזעזוע הציבורי שהשרפה גרמה הוחלט על יוזמה להכריז על הרי הכרמל כ"שמורה ביוספרית".
ההכרזה נעשתה בשנת 1996 על ידי אונסק"ו.
בעקבות השרפה נעשה מחקר על השפעתה על מיני הצמחים שצמחו בשטח שנשרף בהשוואה לשטחים שלא נשרפו.
הממצאים העלו שחל גידול בצמחים עשבוניים, חד שנתיים ורב שנתיים לעומת צמחים ים-תיכוניים ששלטו בשטח לפני כן.
חל גם גידול בזרעים של אורן ירושלים בעקבות השפעת החום על פתיחת האיצטרובלים הגורם לפיזור גדול יותר של זרעים.
השרפה בשער הגיא, המוכרת לעיתים גם כ"שרפת שורש", הייתה שרפת יער שפרצה בבוקר 2 ביולי 1995, סמוך למושב מסילת ציון, וכילתה קרוב ל-20,000 דונם של יער נטוע וחורש טבעי בהרי ירושלים ובפארק רבין.
היא נודעה כשרפה הגדולה בתולדות מדינת ישראל עד לשרפה בכרמל בשנת 2010.
אזור פארק רבין והרי יהודה לאורכו של כביש 1 מתאפיין בערוצי נחל עמוקים ומדרונות תלולים.
בחלק קטן מהאזור היה בטרם השרפה חורש טבעי, ואילו מרביתו הייתה מכוסה יער מחטני בצפיפות גבוהה, שמקורו בנטיעות של השלטון הבריטי בשנות ה-20 של המאה ה-20 ושל הקרן הקיימת לישראל לאחר הקמת המדינה.
הטופוגרפיה התלולה ופגיעותם הרבה של יערות מחטניים לשרפות, השפיעו על עוצמת השרפה ומהירות התפשטותה.
יום פריצתה של השרפה נודע כיום החם ביותר בישראל מזה ארבעים שנה, ושררו בו רוחות שרביות מזרחיות, אשר חגו מאוחר יותר והפכו לרוחות מערביות במהירות של עד 60 קמ"ש.
תחילתה של השרפה ב-2 ביולי 1995, בשעה 10:30 בבוקר, סמוך ללולי מושב מסילת ציון שמדרום לשער הגיא.
מסלול התקדמות השרפה נקבע לפי משטר הרוחות באותו יום, כשתחילה נעה האש בכיוון צפון-מערב, חצתה את כביש 38 ובהגיעה לכביש 1 חצתה אף אותו כשהיא נעה הפעם בכיוון צפון-מזרח וחוסמת בו את התנועה.
לאחר מכן התקדמה אל עבר היישובים נווה אילן, שורש וקריית יערים, ולבסוף שבה דרומה והתפשטה מערבה בכיוון שואבה וגבעת יערים.
כל היישובים פונו מתושביהם במהלך השרפה.
בשרפה, שנמשכה כיממה וחצי, עלו באש כ-2 מיליון עצים, ניזוקו 31 מבתי מושב שורש וחמישה מבתי נווה אילן.
נזקיה הכלכליים של השרפה נאמדו בשנת 1997 בכמעט 40 מיליון דולר.
בפעולות הכיבוי נטלו חלק מטוסי ריסוס ומסוקי יסעור של חיל האוויר.
לאחר השרפה, מינה השר לאיכות הסביבה, יוסי שריד, ועדה מקצועית וועדה ארגונית לטיפול בפארק ושיקומו.
הקווים המנחים את הוועדה בפעולתה היו הרצון להדגיש מחדש את קווי המתאר הנופיים שהוסתרו על ידי הייעור המאסיבי הקודם, ואת תפקודיו ההיסטוריים של השטח כאתר חקלאות מסורתית.
המלצות הוועדה כללו דרישה ליצירת אזורי חיץ סביב יישובים ובין חלקות יער גדולות, סילוקם של עצים שרופים והימנעות מנטיעת עצי ברוש.
כמו כן הוחלט על שיקום טראסות עתיקות ונטיעת גני בוסתן ועצי זית בקרבת אתרים ייחודים באזור, צעדים שאכן מומשו.
מחקר שבוצע כעבור מספר שנים גילה כי בפועל לא היה יתרון לשיקום יער בנטיעות על פני שיקומו העצמי וכי תצורת הנוף הסופית אינה זהה לתכנוני המשקמים.
בפועל פני השטח השתנו, כשצפונית לכביש 1 השתלטה בחלקים מהשטח השיטה המכחילה שדחקה מינים מקומיים של צומח, ודרומית לו השתקם יער אלון מצוי ואלה ארצישראלית.
ועדה נוספת קמה ביוזמתו של שר הפנים, דוד ליבאי, שמינה את "ועדת לפידות", או בשמה המלא "ועדת ברור לחקירת הדליקה בהר יהודה", בראשות האלוף (מיל') עמוס לפידות.
המלצות הוועדה הוגשו ב-14 בספטמבר 1995 לשר הפנים אהוד ברק.
הוועדה מתחה ביקורת על מצבו של מערך הכיבוי, אי יכולתו להתמודד עם שרפות ענק, פריסתו הלקויה, יכולות השליטה בהפעלת כוח האדם שלו ומצב הציוד שברשותו.
המלצותיה העיקריות היו הקמת 10 תחנות כיבוי קטנות ביערות, רענון שורות הכבאים, שינוי המבנה הארגוני של מערך הכבאות, מרכוז השליטה באירועים גדולים, יצירת ערוצי קשר מיוחדים עם יישובים בקרבת יערות ומתן קווים כלליים לתכנון יערות בישראל.
בעקבות הוועדה הוקמה בידי שר הפנים אליהו סוויסה, "ועדת גינוסר" לבחינת הדרך ליישומן של המלצות ועדת לפידות.
מסקנותיה של ועדת גינוסר הוגשו ב-1998 לראש הממשלה בנימין נתניהו.
נכון לשנת 2010, מרבית המלצות הוועדות לא יושמו.
למרות זאת, בעקבות השרפה שונה מערך הכיבוי של הקרן הקיימת לישראל והוכנסו לשורותיו רכבי כיבוי קלים יותר ומותאמים לשטח הררי.
השרפה במועדון קיס הייתה שרפה שפרצה במועדון בעיר סנטה מריה, ריו גראנדה דו סול, ברזיל ב-27 בינואר 2013. בשרפה נהרגו 242 איש ונפצעו 680.
השרפה פרצה בשעות הבוקר המוקדמות במועדון הלילה קיס בסנטה מריה, עיר אוניברסיטאית גדולה המונה כרבע מיליון איש.
באותה עת שהו במועדון בין 1,000 ל־2,000 איש, מעל ומעבר לקיבולת החוקית של המועדון.
המסיבה נערכה על ידי סטודנטים מהמחלקה לאגרונומיה באוניברסיטה.
הלהקה שהופיעה הייתה להקת "גוריזדה פנדגואיירה".
על פי משטרת ברזיל השרפה החלה כשהלהקה הציתה זיקוקים כחלק מהופעתה.
האש התפשטה במהירות במקום לאחר ששכבת הקצף לבידוד אקוסטי שבתקרה הוצתה.
דלת הכניסה הייתה נעולה מה שגרם לצפיפות וקשיים להימלט.
נראה שמנוסת הבהלה שארעה בעקבות השרפה כמו גם מחסור ביציאות חירום ובכיוון אליהן תרמו למספר הרב של הנפגעים שרבים מהם נפגעו משאיפת עשן.
רוב הנפגעים היו בגילים 16–20.
עיריית סנטה מריה הכריזה על 30 ימי אבל לזכר הנספים.
השרשרת של פסיה היא דרמת טלוויזיה ישראלית מאת דני הורוביץ, בהפקתו ובבימויו של חורחה גורביץ' (2006).
פסיה גולדפרב (בתיה לנצט) מעולם לא טסה.
לקראת יום הולדתה השמונים היא מחליטה להצטרף למשלחת לפולין מטעם בית ספרה של נכדתה יעלי (גאיה טראוב).
בזמן הטיול שבה פסיה, לאחר שישים וחמש שנה, לביתה הנטוש בעיירה פולנית.
היא מנסה למצוא שרשרת שהחביאה, כשברחה עם משפחתה מפני הנאצים.
מאז מלחמת העולם השנייה נושאת עמה פסיה גולדפרב סוד כמוס אותו לא סיפרה לאיש במשך שישים וחמש שנה.
כשהן מגיעות לאושוויץ היא מספרת לנכדתה את הסוד.
הסרט עוסק בשאלה האם ניתן "לשרוד" סוד כמוס כל החיים.
פסטיבל סנטיאגו לסרטים קצרים צ'ילה 2006.
פסטיבל סרטים יהודיים ארגנטינה 2006.
פסטיבל בינלאומי סאו פאולו 2006.
פסטיבל יהודי הונג קונג 2006.
פסטיבל בסאלו היהודי גירונה 2007 – פרס חבר השופטים.
פסטיבל סיאטל היהודי ארצות הברית 2007.
פסטיבל ישראלי סינסינטי ארצות הברית 2007.
פסטיבל ונקובר היהודי קנדה 2007.
פסטיבל יהודי ג'רזי שור 2007.
פסטיבל טורונטו היהודי קנדה 2007.
פסטיבל גרנד רפידס היהודי ארצות הברית 2007.
פסטיבל ישראלי ניו יורק ולוס אנג'לס 2007.
פסטיבל יהודי פסיפיק ארצות הברית 2007.
פסטיבל יהודי סן דייגו 2007.
הסרט צולם בפולין, אושוויץ ובירקנאו והוא דובר עברית ופולנית.
הוא בן 35 דקות וצולם במצלמת 16 מ"מ.
מלחין המוזיקה הוא רפי קדישזון.
הופק בתמיכה הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וHOT.
בתיה לנצט, שהייתה כוכבת גדולה בתיאטרון הישראלי בשנות השישים ובשנות השבעים חזרה בתשובה ונהפכה לדתית אדוקה, "חזרה למקצוע" חד פעמית וגילמה את דמותה של פסיה.
בדמותה של נכדתה בסרט שיחקה גאיה טראוב שלאחר הסרט הזה שיחקה בסדרה "מרחק נגיעה".
שם השחקנית שם הדמות בתיה לנצט פסיה גולדפרב גאיה טראוב יעלי, נכדתה של פסיה ליאת גורן הבת של פסיה גולדפרב ואמא של יעלי עליזה וינטרוב רינה רון
השרפה בספריית ג'פנה (בטמילית: யாழ் பொது நூலகம் எரிப்பு) הייתה אירוע במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה.
באירוע התפרעו בני המיעוט הסינהלי בליל 31 במאי 1981 בעיר ג'פנה שבצפון סרי לנקה.
האירוע היה אחד האירועים החמורים ביותר של שרפת ספרים במהלך המאה ה-20. הספרייה בג'פנה הכילה 97,000 ספרים וכתבי-יד.
הספרייה הוקמה בשלבים החל משנת 1933. תחילתה בתור אוסף פרטי, ולאחר מכן בעזרת אזרחים (מקומיים בעיקר) ועד להקמתו ופתיחתו של בניין הספרייה בשנת 1959, שהוקם בסגנון אדריכלי הודי.
הספרייה הכילה מסמכים היסטוריים חשובים של סרי לנקה ועיתונים שציינו מאורעות חשובים בתולדות ההיסטוריה הפוליטית של סרי לנקה.
הספרייה הייתה גם מקור מידע עבור הודים ותושבים ממדינות אחרות שהגיעו אליה למטרות מחקר אקדמיות.
בשנת 1982, שנה לאחר השרפה, החלה הקהילה בג'פנה לאסוף אלפי ספרים, ועיריית ג'פנה החלה בתיקונים בבניין והחלו שיפוצים בחלקי הבניין.
בשנת 1983 התרחש סכסוך אלים נוסף ובניין הספרייה נפגע מקליעים ופצצות.
בשנת 1985 פרצה שרפה נוספת בבניין הספרייה כאשר חיילי ארגון הטרור הטמילי "יולי השחור" פרצו אל הבניין והשחיתו את הספרייה.
בשנת 1998 פעלה נשיאת סרי לנקה צ'נדריקה קומרטונגה למען תהליך שיקום הספרייה בעזרת תרומות מכל רחבי המדינה ואיסוף של למעלה מעל 25,000 ספרים.
עד לשנת 2001 שוקם בניין הספרייה במלואו.
הפתיחה המחודשת התקיימה בשנת 2003, למרות התנגדותם של הטמילים.
כתוצאה מכך התפטרו כל חברי מועצת העירייה כולל ראש העיר מחשש לחייהם ולאחר לחץ שהופעל כדי למנוע את פתיחתה המחודשת של הספרייה.
בליל 28 בנובמבר 1942 כילתה שרפה את מועדון ה"קוקונט גרוב" בבוסטון.
בשרפה נספו 492 איש, רובם ככולם משאיפת עשן רעיל, עקב שרשרת כשלים במבנה.
הייתה זו השרפה השנייה בגודלה במקום ציבורי עד אז (לאחר השרפה בתיאטרון אירוקווי בשיקגו ב-1903, בה נספו 602 איש).
עקב השרפה תוקנו חוקים ותקנות בניה ורישוי המתקיימים עד ימינו.
מועדון הלילה "קוקונט גרוב" היה הגדול והמפורסם מסוגו בבוסטון של תקופת מלחמת העולם השנייה.
מבנה המועדון שיכן לפני כן מחסן סחורות גדול, לא הרחק מנמל בוסטון והורכב מבאר משקאות בקומת התחתונה (קומת מרתף למחצה) ואולם ריקודים ומסעדה בקומה שמעליו.
בעלי המקום בעת השרפה היה המאפיונר ברנט "בארני" ולנסקי (Barnet "Barney" Welansky), שקיבל רישיון הפעלה מבלי לעמוד בדרישות החוק לגבי בטיחות.
הוא אף העסיק קטינים כמלצרים, בניגוד לחוק.
המקום המפואר התנאה בתפאורה של עצי קוקוס מפלסטיק ווילונות ארוכים נרחבים יצרו פינות נסתרות ונעימות.
האווירה התיימרה להיות של אי באוקיינוס השקט.
28 בנובמבר היה מוצאי שבת של סוף השבוע של חג ההודיה, יום עמוס חוגגים ומבלים, רבים מהם חיילי צי ארצות הברית וחברותיהם.
על אף שתפוסתו המרבית של המועדון הייתה 460 איש לכל היותר, הצטופפו במקום מאות אנשים נוספים, לפי הערכות מסוימות עד כדי 1,000 איש.
השרפה פרצה בבאר שבקומת המרתף בעשר בלילה בערך, סיבתה המדויקת מעולם לא התגלתה.
עם זאת, רבים מהדיווחים תולים את פרוץ השרפה במלצר בן 16 שנשלח לתקן נורה חשמלית שרופה (או נורה ששוחררה במתכוון על ידי מבקר במקום על מנת לספק לו ולבת זוגו חשיכה) שהותקנה בתושבת נסתרת בצמרת אחד מעצי הדקל מפלסטיק.
המלצר הדליק גפרור על מנת לראות בחשיכה וזה הצית את הפלסטיק.
מכל מקום, ברור כי שפע החומרים הדליקים מהם הורכבה התפאורה סייעו להתפשטות האש, שבתחילה ניסו לכבותה המלצרים עם כוסות סודה.
בתוך דקות פרץ כדור אש אל הקומה שמעל.
החוגגים נסו ישירות אל דלת הכניסה, הפתח היחיד שהכירו במבנה.
אולם דלת הכניסה הייתה דלת מסתובבת ועומס הקהל הצובא עליה משני כיווני הסיבוב נעל אותה למעשה.
למעלה מ-300 איש נרמסו לפני הדלת בעוד אחרים נחנקים מהעשן הסמיך שהתפשט במקום.
דלת אחרת במקום שימשה כפתח מילוט, אולם דלת זו, שלא הייתה נעולה, נפתחה כלפי פנים ואף מולה נהרגו רבים ברמיסה ובחנק לפני שהצליחו לפרוץ אותה.
כבאים שכיבו שרפה סמוכה הבחינו בעשן העולה מהמועדון וחשו למקום, אך נותרו חסרי אונים.
גם לחיילים ולמלחים שחשו למקום לא נותר אלא לחלץ עשרות גופות אל הרחוב.
בין הנספים היה שחקן הקולנוע באק ג'ונס.
רבים מהניצולים סבלו מכוויות קשות והיו מבין הראשונים שטופלו באופן שיטתי בפניצילין נגד זיהומים.
בחקירה התברר שעל אף שבבניין הותקנו יציאות חירום, חסם אותן הבעלים בקרשים ולבנים, מפחד שמא חוגגים יחדרו פנימה או יברחו החוצה מבלי לשלם.
כן התבררה שורת מחדלים על התקנות הקיימות באותה עת לגבי שכירת והכשרת מלצרים והקפדה על התפוסה.
ולנסקי נדון ל-12 עד 15 שנים בכלא ושוחרר לאחר ארבע שנים, עקב מחלת הסרטן בה לקה, הוא מת שבועות ספורים לאחר שחרורו.
חקירת השרפה, כמו גם שרפות קטנות יותר בעלות מאפיינים דומים, הביאה לחקיקת Building Exits Code, החוק ליציאות חירום, המסדיר קיום מספר נאות של פתחי חירום זמינים, הכוונה מוארת ברורה לפתחי חירום, התקנת דלתות חירום הנפתחות כלפי חוץ, התקנת דלת גדולה נפתחת כלפי חוץ לצד דלת מסתובבת ועוד.
השרפה הגדולה בניו יורק פרצה ב-16 בדצמבר 1835 וגרמה נזק כבד למרכז המסחרי בדרום מנהטן.
השרפה פרצה במחסן בן חמש קומות ברחוב Merchant מספר 25 (כיום שם הרחוב הוא Beaver), בהצטלבות הרחוב עם רחוב פרל, בין ככר הנובר ווול סטריט.
העיר הייתה מכוסה שלג והטמפרטורה שנמדדה בעיר באותה עת עמדה על 27 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
רוחות עזות נשבו מכיוון צפון מערב לעבר האיסט ריבר.
המצר עצמו קפא והפך למשטח קרח.
בליל 16 בדצמבר הריח מתנדב במשמר הכבאות בשם ויליאם הייז, שהיה בסיור שמירה בשכונת מנהטן, ריח עשן.
כאשר התקרב לפינת רחוב פרל, הבחין שמחסן בן חמש קומות עולה באש.
הוא צלצל מיד בפעמוני מגדל האזעקה.
תוך דקות מספר הגיעו אנשי חברת Engine Company 1. בשלב זה בער רק המחסן, אולם בשל הרוחות העזות התפשטה האש תוך 20 דקות לכ-50 בניינים סמוכים.
"זה היה לילה נורא", נזכר Macy בראיון שנערך מאוחר יותר, "בגד הכבאות שלי היה כה נוקשה, שנשאר עומד כאשר פשטתי אותו".
עם פתיחתה של תעלת אירי, הפך נמל ניו יורק למרכז של יבוא ויצוא סחורות, ומחסנים רבים נמצאו בסבך הרחובות הצרים של מנהטן תחתית.
הסחורות היו מגיעות מאירופה, מסין ומארצות אחרות, ומובלות למחסנים לשם הפצה ומשלוח לרחבי המדינה.
מגוון הסחורות היה רב, ובהן מוצרים יקרים מאוד כגון משי, תחרה, כלי זכוכית, קפה, תה, משקאות חריפים, כימיקלים וכלי נגינה.
על פי כתב ה"ניו יורק הראלד", החל מהשעה 22.00 של 16 בדצמבר, כארבעים מהמחסנים הגדולים שהכילו סחורה יבשה, עלו באש.
על פי הערכות הכתב באותו הזמן, הנזק נאמד במיליוני דולרים.
"רבים מאלה שהיו בערב של ה-16 בדצמבר עשירים ומצליחים, מצאו את עצמם עם זריחת השמש למחרת היום עניים מרודים", כתבה Eliza Leslie במאמר בשבועון Parley, בשנת 1838.
פלוגות כיבוי האש בניהולו של המהנדס הראשי ג'יימס גוליק עשו ניסיונות כבירים להילחם באש, שהתפשטה דרך הרחובות הצרים.
המים בברזי הכיבוי קפאו, והמהנדס הראשי הורה לאנשיו לשאוב מים מתוך האיסט ריבר, שהיה גם הוא קפוא, והכבאים נאלצו לקדוח חורים במעטה הקרח ולשאוב משם מים למשאבות ולצינורות הכיבוי.
הרוחות החזקות שנשבו מצפון לעבר הכבאים גרמו לזרם המים מהזרנוקים לחזור להיזרק בפניהם, במקום לעבר הלהבות.
השכם בבוקר ה-17 בדצמבר הדלקה התעצמה, ומשולש גדול של העיר, בעיקר כל החלק שמדרום לוול סטריט, בין רחוב Broad והאיסט ריבר, בער בעצמה גדולה.
הלהבות היו כה גבוהות, שהניצוצות האדומים נראו למרחוק עד לברוקלין.
דווח שחברות הכבאות עד לאזור פילדלפיה נכנסו לכוננות מחשש שהשרפה תתפשט ותגיע לערים וליערות הקרובים.
נראה היה שהלהבות עלולות להתפשט צפונה ולכלות את העיר כולה, לרבות שטחי המגורים.
כבאים מברוקלין ואפילו פילדלפיה באו לעזור בכיבוי השרפה.
בינתיים כוחות של חיל הנחתים ומלחים מצי ארצות הברית ששהו בבסיס בברוקלין, בפיקודו של לוטננט ולקר, הובאו לשטח כדי למנוע מעשי שוד.
הם יצרו שורה של זקיפים לאורך הרחובות המקיפים את האזור, וסיפקו הגנה חלקית כנגד הביזה שהחלה בשטח.
בבוקר שלמחרת, רוב אזור הפיננסי של ניו יורק הפך גל חרבות, וכל שאר חלקי העיר עמדו בסכנה בשל קיר האש שהתקדם לעברם.
בניסיון נואש לבלום את האש נשקל שימוש באבק שרפה, כדי להרוס בניינים בוול סטריט כדי שהללו ישמשו כמגן בפני התפשטות האש.
אולם בשל חוסר אבק שרפה במנהטן חל עיכוב בתוכנית.
בשעה 02.00 חזרו חיילי חיל הנחתים עם אבק שרפה ממספנת הצי בברוקלין והחלו לפוצץ את כל הבניינים שעמדו בנתיב האש., ההריסות יצרו מחסום שבלם את הלהבות מלהתקדם צפונה ולהרוס את העיר כולה.
השטח ההרוס השתרע על פני שטח של 200 דונם.
הפיצוץ הרס כ-17 גושי בניינים שהכילו בין 530 ל-700 מבנים.
שטח זה מוכר כיום בשם Coenties Slip.
הוא משתרע מדרום לסמטת מיידן (Maiden Lane) ומרחוב ויליאם במערב עד לאיסט ריבר.
בסך הכל בערה השרפה במשך חמש עשרה שעות אולם, עד שהאש דעכה לגמרי עברו שבועיים ימים.
החקירות שנעשו עם שוך הלהבות לאיתור גורם השרפה לא העלו שום חשד להצתה, והמסקנות היו שהיא נגרמה בשל צינור גז שנקרע, שהגז שדלף ממנו הוצת על ידי ניצוץ מתנור פחם.
האש כילתה את משרד הדואר, הבורסה לניירות ערך, בניין בורסת הסוחרים ומאות עסקים קטנים.
מתוך ששת עיתוני הבוקר שהיו בעיר רק שניים שרדו.
The Daily Advertiser, Journal of Commerce, Gazette נהרסו כליל, כך גם עיתון הערב, ניו יורק אמריקן, מספר שבועונים ובית הדפוס של העיתון הניו יורק טיימס.
אחד הבניינים המרשימים ביותר שעמד בוול סטריט ונהרס בשרפה, היה בניין בורסת הסוחרים.
הבית נבנה מספר שנים קודם לשרפה, ואוכלס ביולי 1827. הבורסה שימשה כמרכז העסקים המשגשג של קהילת הסוחרים והיבואנים.
הוא נחשב לבניין היפה ביותר באמריקה, בגובה של שלוש קומות, צורתו הייתה מעוגלת, ראשו מחופה בכיפה וחזיתו עשויה שיש.
במרכז הבניין עמד פסלו של אלכסנדר המילטון.
בעת השרפה, נעשו מאמצים להציל את הפסל.
שמונה מלחים מצי חיל הים בברוקלין ניסו לחלצו לפני שהבניין התמוטט, אולם ללא הצלחה, והם נמלטו משם רגע לפני שהכל קרס.
מספר אניות שעגנו ברציפי הנמל סבלו נזק רב וכמה מהן נהרסו לחלוטין.
חלק גדול מבתי העסק היה מבוטח, אולם מתוך עשרים ושש החברות שעסקו בביטוח כנגד אש בניו יורק, עשרים ושלוש איבדו את משרדיהן וכל מסמכי הביטוח שהיו בהם נשרפו.
החברות הללו הכריזו על פשיטת רגל ולא יכלו לפצות את המבוטחים על נזקיהם.
לאחר השרפה החליטו חברות הביטוח שהשיקום בעיר אינו כדאי, והעבירו את מרכזי המשרדים שלהם להרטפורד, שעד היום מכונה "בירת הביטוח של העולם".
הנזק הוערך בזמנו ב-20 מיליון דולר.
בערכים של היום הסכום נאמד בכמה מאות מיליוני דולר.
מספר האנשים שאיבדו את מקור פרנסתם נאמד ב-4,000. אמנם השרפה הגדולה גרמה לנזק כלכלי עצום, אך נהרגו בה רק שני אנשים, זאת כנראה בשל כך שהאזור הכיל רק מחסנים ובתי מלאכה, ומספר הקומות בבניינים שבאזור לא עלה על חמש.
צייר ממוצא איטלקי בשם, Nicolino Vicomte de Calyo צייר בזמן אמת מספר תמונות המתארות את השרפה, הציורים נעשו מזוויות שונות וממקומות שונים בעיר.
ביניהם, ויליאמסבורג, לונג איילנד וגם גג הבנק של אמריקה.
תמונות אלו יחד עם תמונתו המפורסמת יותר "שרפת בורסת הסוחרים" (Burning of the Merchants' Exchange, New York, December 16th &17th, 1835.), נמצאות במוזיאון העיר ניו יורק
שלטונות העיר ניו יורק בקשו עזרה כספית מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, אולם נענו בשלילה.
בעיר מונתה ועדה של מאה עשרים וחמישה מהאנשים המשפיעים ביותר בעיר לפקח על תהליך השיקום.
השרפה שינתה לחלוטין את פניה של מנהטן התחתית.
הרחובות הצרים והמפותלים שעיכבו את זרם התנועה, יושרו והורחבו.
לראשונה, תוכנית בנין ערים מנעה בנייה של קירות משותפים בין הבתים בחלק מהמקומות, וחזיתות הבניינים שהיו בנויות מלבנים ומעץ - הוחלפו בלוחות גרניט.
נבנו מערכות מים חדשות ומשוכללות יותר, מערך כיבוי האש אורגן מחדש.
כל השיפורים הללו כמעט הכפילו את ערך הנכסים במנהטן.
הבניה המחודשת נתנה תמריץ לפעולת הכלכלה הלאומית ורשויות החוק באולבני לתת לעירית ניו יורק למכור מניות בערך של שישה מיליון דולרים.
כן נתנו הרשויות העירוניות של ניו יורק הלוואות, לבעלי העסקים בריבית של 5% בלבד.
השרפה הגדולה ב-1910 הייתה שרפת יער אדירה, שכילתה שטח של 12,140 קילומטרים מרובעים בצפון מערב ארצות הברית בתוך יומיים בלבד (20-21 באוגוסט 1910) וגרמה למותם של 87 אנשים, מרביתם כבאים.
השרפה כילתה שטחים בשלוש מדינות - בצפון מזרח וושינגטון, צפון איידהו ומערב מונטנה, ופגעה בשטחיהם של עשרה יערות לאומיים.
היא נחשבת לשרפת היער הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית, אך לא הקטלנית שבהן.
היה זה גם האירוע הקטלני ביותר למכבי האש בארצות הברית קודם לפיגועי 11 בספטמבר.
בקיץ 1910 הצטרפו גורמים שונים זה לזה וגרמו לפרוץ השרפה.
הקיץ היה חם ויבש ללא תקדים, ולכן גם החלה עונת השרפות מוקדם מהרגיל.
היובש גרם להצטברות צמחייה יבשה והיערות התמלאו בחומר דליק.
גיצים שהועפו מקטרי רכבת גרמו לשרפות וכך גם ברקים ועבודתם של צוותים שהציתו שרפות מבוקרות.
עד אמצע חודש אוגוסט בערו כבר 1,000 עד 3,000 שרפות קטנות ממדים בוושינגטון, איידהו, מונטנה וקולומביה הבריטית שבקנדה.
ב-20 באוגוסט 1910 חדרה לאזור חזית קרה שהביאה עמה רוחות עזות.
אלו ליבו את אלפי השרפות הקטנות לכלל סופת אש אחת אדירה.
לא היה סיכוי לבלום את האש בשל מחסור בכוח אדם וציוד.
שירות היערות של ארצות הברית (שנקרא אז שירות היערות הלאומי) היה בן חמש שנים בלבד ולא היה מוכן כלל להתמודדות עם השלכות הקיץ היבש.
חטיבת חיל רגלים של צבא ארצות הברית הוזעקה לסייע בלחימה באש.
לפי עדויות נסחף עשן השרפה מזרחה עד למדינת ניו יורק ודרומה עד לדנוור שבקולורדו.
בלילות, עד למרחק של 800 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט לא היו כלי שיט מסוגלים לנווט על פי הכוכבים מאחר שהשמיים היו מכוסים בעשן.
קבוצות כבאים לחמו באש תוך סיכון חייהן, ועשרות כבאים נספו אגב כך.
אנשי קבוצה שלמה בת 28 כבאים נספו כאיש אחד באיידהו.
קבוצה אחרת באיידהו, בת 45 אנשים, הוקפה על ידי להבות ומפקדה אד פולסקי הוביל אותה לתוך מכרה קטן נטוש ששימש לה כמחסה.
הכבאים כמעט נחנקו בעשן בתוך המכרה, אך 39 מתוכם שרדו לבסוף.
רכבות פינו אלפי אזרחים מאיידהו וממונטנה.
רכבת אחת בה נמצאו 1,000 נוסעים דהרה לרוחבו של שטח עולה באש עד שמצאה מחסה במנהרה.
השרפה כבתה לבסוף לאחר שחזית קרה נוספת נכנסה לאזור והביאה עמה גשם רב.
שש עיירות באיידהו ובמונטנה נהרסו כליל באש ואחרות ניזוקו קשות.
עיירות אחדות ניצלו מפגיעה הודות להצתת שרפות מבוקרות בקרבתן.
לשרפה הייתה השפעה נרחבת על אופיו של שירות היערות של ארצות הברית.
עד אליה התגלעו ויכוחים רבים בנוגע לאופן הטיפול הנכון בשרפות יער, כאשר רבים טענו שיש להניח להן לבעור משום שהן היו בעלות חשיבות טבעית ליער ומשום המחיר הגבוה של כיבוין.
לאחר השריפה הגדולה אימץ השירות מדיניות של מניעת שרפות ולחימה בכל אחת מהן.
השרפה הגדולה בבוסטון הייתה השרפה המתועדת הגדולה ביותר בבוסטון, ואחת מהשרפות הגדולות בתולדות ארצות הברית.
השרפה התלקחה בשעה 7:20 ב-9 בנובמבר 1872, במרתף של מחסן ברחוב , והסתיימה בצהרי היום ב-10 בנובמבר.
הדלקה נפסקה לאחר 12 שעות שבמהלכן נשרפו כ-260 דונם במרכז בוסטון ו-776 מבנים.
השרפה גרמה נזק שמוערך ב-73.5 מיליון דולר, ולפחות 30 איש נספו.
בנוסף לכך 1,000 אנשים נותרו חסרי בית ועוד 20,000 ללא מקומות עבודה.
המצב הוחמר כתוצאה מכמה גורמים: העיר התחתית כללה ברובה בנייני עץ גבוהים שהיו מלאים בחומרים דליקים, במכבי האש היה מחסור בכוח אדם, אספקת המים לא הספיקה וסוסי העיר רק התחילו להתאושש.
שיטת בנייה צפופה עשויה בעיקר מעץ.
לא היה תמריץ לבעלי בתים ליישם אמצעי בטיחות אש כי כמעט כל הבתים היו מבוטחים בביטוח מפני נזקי שריפות.
לקח זמן להזעיק את מכבי האש שכן ל היו מפתחות מיוחדות שרק חלק מהאנשים החזיקו במטרה למנוע .
השרפה בתיאטרון אירוקווי התרחשה ב-30 בדצמבר 1903, בשיקגו, אילינוי.
זוהי שרפת התיאטרון הקטלנית ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
לפחות 602 בני אדם נהרגו כתוצאה מהשרפה, אך לא כל ההרוגים דווחו מכיוון שחלק מהגופות נלקחו ממקום האירוע.
תיאטרון האירוקווי מוקם ליד אזור הלופ שסיירו בו כוחות משטרה, מתוך מחשבה שכך נשים ירגישו בטוחות יותר לבקר בתיאטרון.
התיאטרון נפתח בנובמבר 1903 לאחר עיכובים רבים.
עם פתיחתו הוא זכה לתשבחות על ידי מבקרי דרמה, אחד מהם כתב בוראייטי שהאירוקווי "היפה ביותר...
לתיאטרון הייתה קיבולת של 1,602 מבקרים עם 3 אזורי ישיבה.
באולם המרכזי (ה-orchestra), היו 700 מושבים.
באזור השני, היציע, היו 400 מושבים ובאזור השלישי, הגלריה, היו 500 מושבים.
בנוסף היו 6 תאים פרטיים.
כולם השתמשו באותה כניסה, והמדרגות שימשו להגעה לכל אזורי הישיבה.
מעצבי תיאטרון טענו שהדבר נתן אפשרות למבקרים "לראות ולהיראות", ללא קשר למחיר מושביהם.
אך תכנון המדרגות התעלם מהוראות כיבוי האש של שיקגו שדרשו מדרגות ויציאות נפרדות לכל יציע.
העיצוב הוכח כהרסני כאשר אנשים שיצאו מהגלריה נתקלו בקהל שיצא מהיציע, וכל מי שירד מהקומות העליונות נתקל באלה שיצאו מאזור האולם המרכזי.
אזור מאחורי הקלעים היה גדול באופן חריג, עם חדרי הלבשה ב-5 קומות ואף מעלית על מנת להוביל את השחקנים לקומת הבמה.
ליקויים במוכנות לאש שצוינו לפני השרפה
על אף ששווק כ"חסין אש לחלוטין" בפרסומות ובכרטיסי התיאטרון, נרשמו מספר רב של ליקויים לכאורה:
עורך של המגזין "חסין אש" סייר במבנה במהלך הבנייה וציין מספר ליקויים "החיזוק החשוף של פרוסניום; הנוכחות של עיטורי עץ בכל, ומספר מועט של יציאות".
קפטן של מחלקת כיבוי האש של שיקגו ערך סיור לא רשמי במקום מספר ימים לפני הפתיחה הרשמית.
הוא הבחין שלא היו מתזים, אזעקות שרפה, טלפונים או חיבורי מים.
הקפטן הדגיש את הליקויים בפני אחראי כיבוי האש של התיאטרון, אך נאמר לו כי לא ניתן לעשות דבר ושאחראי כיבוי האש פשוט יפוטר אם יעלה את הנושא בפני בעלי התיאטרון.
כאשר הקפטן העלה את הנושא בפני המפקד שלו, נאמר לו שוב כי אין מה לעשות מכיוון שלתיאטרון יש אחראי כיבוי אש.
הציוד לכיבוי אש הכיל 6 מטפי כיבוי מסוג Kilfyre.
Kilfyre היה צורה פרימיטיבית של כימיקל יבש לכיבוי לשרפות אשר נמכר גם לכיבוי שרפות ארובה בבתים פרטיים.
הוא הכיל אבקה לבנה בתוך צינור פח שבסיסה היה בעיקר סודה לשתייה.
המשתמשים הונחו "להשליך בכוח" את תוכן צינור הפח לבסיס הלהבות.
השרפה החלה גבוה מעל הבמה, כך שהשלכת המטף הייתה חסרת תועלת.
הגנה על הקהל מפני חומרים מסוכנים על הבמה
באירוקווי דלתות העשן היו מהודקות וסגורות.
המשמעות היא כי העשן זרם מחוץ לבניין דרך אותם פתחים מהם יצאו האנשים שניסו להימלט.
החלונות מעל הבמה שהיו מתוכננים להיפתח באופן אוטומטי במקרה שרפה, היו סגורים ולא ניתנים לפתיחה.
בניגוד לתקנות, המסך לא נבדק מעת לעת, והוא נתקע כאשר אנשי התיאטרון ניסו להוריד אותו.
המסך לא היה חסין אש.
על אף שכיום ידוע שאזבסט גורם לסרטן, הוא יכול להיות משולב בתוך המסך על מנת ליצור מחסום אפקטיבי לאש.
המסך באירוקווי לא רק כשל בירידה, אלה התגלה גם כחלש ודליק.
הבעלים של התיאטרון טענו כי יש 30 יציאות שיאפשרו לכל מי שנמצא בפנים להימלט מהבניין תוך 5 דקות.
יציאות החירום נפתחו כלפי פנים, אל תוך האולם.
האנשים שניסו להימלט דחפו את הדלתות החוצה ובכך גרמו להן להישאר סגורות.
כיום, יציאות חירום נפתחות כלפי חוץ, כך שאנשים שנמלטים יפתחו את הדלתות בקלות.
לא היו שלטי יציאה, יציאות רבות הוסתרו על ידי וילונות דליקים, וחלק מהיציאות היו נעולות.
צוות התיאטרון מעולם לא ביצע תרגיל שרפה.
הם לא הכירו את יציאות החירום וחלק מהם אף סירבו לפתוח את הדלתות הנעולות.
האורות הראשיים של האולם מעולם לא הודלקו כך שהתיאטרון נשאר באורות עמומים, כפי שהיה במהלך ההופעה.
כאשר התפאורה הבוערת קרסה על הבמה, לוח החשמל נהרס וכל האורות כבו.
במהלך ההופעה המדרגות נחסמו בעזרת שערי ברזל למנוע מאנשים שקנו כרטיסים זולים לעבור ולשבת במקומות היקרים יותר.
(ביום השרפה לא נשארו מקומות פנויים).
היו מספר דלתות שנראו כמו יציאת חירום אך הן לא היו כאלה למעשה.
כ-200 בני אדם נהרגו באחד המעברים שנדמה כיציאה חירום.
מדרגות חירום על הקיר הצפוני החיצוני הובילו ל-125 הרוגים לפחות.
אנשים נתקעו על המדרגות הקפואות והצרות והיה מסוכן להשתמש בסולמות מטה בגלל שעשן ולהבות חסמו את הדרך למטה.
ביום רביעי, ה-30 בדצמבר 1903, אירוקווי הציג את המחזמר הפופולרי "מר כחול הזקן", אשר הופיע בתיאטרון מיום פתיחתו.
המחזמר הוא בורלסקה על כחול הזקן.
הנוכחות מאז ערב הפתיחה הייתה מאכזבת, אנשים לא הגיעו בעקבות מזג אוויר רע, אי שקט תעשייתי, וגורמים אחרים.
ב-30 בדצמבר ההופעה משכה קהל גדול יותר ונמכרו כל הכרטיסים, כולל כמה מאות כרטיסים בעמידה בחלק האחורי של התיאטרון.
רבים בקהל שמנה כ-2,100–2,200 איש על פי הערכה באותו ערב, היו ילדים.
אזור העמידה היה צפוף כל כך שחלק מהקהל שעמד התיישב באזור יציאות החירום וחסם אותן.
בשעה 15:15 בערך, בתחילת המערכה השנייה, נורת קשת (המייצרת אור בעזרת קשת חשמלית) גרמה לקצר וניצוצות הציתו וילון.
עוזר במה ניסה לכבות את השרפה עם מטף Kilfyre, אך האש התפשטה במהירות לאזור הגלריה מעל הבמה שם היו תלויות תפאורות דליקות מאוד.
מנהל הבמה ניסה להוריד את מסך הברזל מאסבטס אך הוא נתקע, החקירה גילתה כי הוא נתקע בגלל תאורה שהפריעה.
כימאי שבדק חלק מהמסך קבע כי הורכב בעיקר מעיסת עץ מעורבבת באזבסט וכי הוא לא היה מועיל לעצירת השרפה.
אדי פואה, אחד השחקנים רץ לקהל וניסה להרגיע אותו, ווידא כי בנו הצעיר נמצא בחזקת עוזר במה.
מאוחר יותר כתב: "הייתי המום כאשר הסתכלתי במערכה הראשונה על הקהל ומעולם לא ראיתי כל כך הרבה נשים וילדים".
פואה נתפס כגיבור לאחר השרפה על האומץ שהפגין ועל כך שנשאר על הבמה וביקש מהקהל לא להיכנס לפאניקה.
באותו זמן, קהל מכל הקומות ניסה להימלט מהתיאטרון.
חלקם מצאו את יציאות האש חבויות מאחורי הווילונות בצד הצפוני של הבניין, אך גילו כי אינם מצליחים לפתוח את מנגנון הנעילה.
אחת הדלתות נפתחה כנראה באמצעות שימוש בכוח, אך לא היה ניתן לפתוח את רוב הדלתות.
חלק מהאנשים נלחצו, דחפו או מחצו אנשים אחרים בניסיון נואש להימלט מהאש.
רבים נהרגו כאשר הגיעו לדרך ללא מוצא או בניסיון לפתוח מה שנראה דלת עם חלון אך היה בעצם רק חלון.
הרקדנים על הבמה נאלצו גם הם לברוח, יחד עם האמנים מאחורי הקלעים ובחדרי ההלבשה הרבים.
כאשר האמנים ועוזרי הבמה יצאו מהיציאה האחורית, רוח קפואה נכנסה והגדילה את האש באופן משמעותי.
רבים נמלטו מהתיאטרון דרך צוהר הפחם ודרך חלונות בחדרי ההלבשה, ואחרים ניסו לברוח דרך דלת הבמה המערבית, שנפתחה פנימה ונתקעה כששחקנים לחצו לכיוון הדלת בניסיון לצאת.
עובד רכבת עבר במקרה וראה כי הקהל דוחף את הדלתות, הוא שחרר את הצירים מבחוץ באמצעות כלים שהוא בדרך כלל נשא עמו, דבר שאפשר לשחקנים ועוזרי הבמה להימלט.
מישהו פתח את דלת כניסת המשא הגדולה בקיר הצפונית, המשמשת בעיקר להעברת תפאורה, הדבר הכניס אוויר קר לבניין ויצר כדור אש עצום.
מכיוון שפתחי האוורור מעל הבמה נשארו סגורים, כדור האש לא עלה כלפי מעלה, אלא התפשט בחלל האולם.
רבים לא היו יכולים להימלט בגלל שערי הברזל במדרגות.
מספר ההרוגים הגדול ביותר היה למרגלות המדרגות, שם מאות אנשים נרמסו, נמחצו או מתו מחנק.
אנשים שהצליחו להימלט ביציאות החירום בצד הצפוני מצאו עצמם במדרגות חירום לא גמורות.
רבים קפצו או נפלו אל מותם מהמדרגות הקפואות והצרות, גופות הקופצים הראשונים ריככו את הנפילה של אלה שקפצו אחריהם.
סטודנטים מבניין של אוניברסיטת נורת'ווסטרן אשר מוקם צפונית לתיאטרון ניסו להעביר סולם בין גגות הבניינים והצליחו להציל כמה אנשים בודדים.
לתיאטרון לא הייתה מערכת הודעה לכיבוי אש או טלפון.
מחלקת כיבוי האש של שיקגו קיבלה את ההודעה מעוזר במה שקיבל הוראה לרוץ מהבניין הבוער לתחנת כיבוי האש הקרובה ביותר.
בדרך לזירת האירוע בשעה 15:33, הכבאים הפעילו מערכת הודעה לכיבוי אש לקריאה ליחידות נוספות.
מאמצים ראשונים התמקדו בחילוץ האנשים שנלכדו במדרגות החירום.
הסמטה שבה היו מדרגות החירום הייתה צרה, מכוסה בקרח ומלאה עשן.
הכבאית לא יכלה לעבור בסמטה, ופריסת רשתות שחורות מעל הקרקע, כאשר העשן הסמיך מסתיר אותן הייתה לא יעילה.
משטרת שיקגו התערבה כאשר שוטר שסייר באזור ראה אנשים נמלטים מהבניין בעוד בגדיהם עולים באש.
הוא התקשר מקופסת משטרה שהייתה מוצבת ברחוב וכוחות משטרה הגיעו לאזור לשלוט בתנועה ולסייע בחילוץ.
ההערכה היא כי 575 בני אדם נהרגו ביום השרפה, ועוד 30 לפחות מתו מהפציעות בשבועות שלאחר מכן.
מתוך 300 השחקנים, רקדנים ועוזרי הבמה, רק 5 נהרגו.
חלק מהתיאטראות בניו יורק ביטלו את המקומות בעמידה בערב השנה החדשה.
תקנות בנייה וכיבוי אש שונו במידה משמעותית, תיאטראות נסגרו לתיקון הליקויים בכל רחבי ארצות הברית ובמספר ערים באירופה.
כולם נדרשו לסמן בצורה ברורה את יציאות החירום וכן לתכנן את הדלתות כך שיפתחו כלפי חוץ.
לאחר השרפה, נטען כי פקחי אש שוחדו עם כרטיסים חינם במטרה להתעלם מהפרות התקנות.
ראש עיריית שיקגו הורה על סגירת כל התיאטראות למשך 6 שבועות לאחר השרפה.
כתוצאה מהזעם הציבורי, רבים הואשמו בפשעים כולל ראש העיר קרטר הריסון ג'וניור.
רוב האישומים בוטלו 3 שנים מאוחר יותר.
החלק החיצוני של האירוקווי היה שלם ברובו.
הבניין נפתח מחדש מאוחר יותר כ-Colonial Theater, אשר נהרס ב-1926 במטרה לבנות את התיאטרון המזרחי.
לוח ברונזה ללא סימנים מזהים בכניסה לבניין העירייה.
העיר קיימה עצרת זיכרון שנתית בבניין העירייה, עד שאחרון השורדים מת.
השרפה האיצה את התקנה של ידית חירום (מוט מתכת לרוחב כל הדלת המאפשר יציאה באמצעות דחיפתו) בדלתות חירום, הידית הומצאה בבריטניה בעקבות אסון אולם ויקטוריה.
ידיות חירום הן אמצעי חובה כיום.
מסקנה נוספת כתוצאה מהשרפה הייתה שכל הדלתות בבניינים ציבוריים חייבות להיפתח כלפי חוץ.
השרפה הגדולה השנייה של לונדון הוא שמה של התקפת האוויר שערך הלופטוואפה על לונדון בליל 29–30 בדצמבר 1940, במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בהתקפה נהרגו מעל 160 איש, נפצעו למעלה מ-500 ומאות בניינים נהרסו.
הפצצה זו, שהייתה המסיבית ביותר שנערכה במהלך הבליץ, השתרעה על שטחים מחלקה הדרומי של איזלינגטון ועד לאזור המקיף את קתדרלת סנט פול.
סך כל שטח האזור שנהרס גדול מזה שחרב בשרפה הגדולה של לונדון ב-1666.
בהתקפה, שהחלה בשעה שש אחרי הצהריים של 29 בדצמבר ונמשכה עד לשעות הבוקר המוקדמות שלמחרת, הוטלו על לונדון מעל 24,000 פצצות חנ"מ ומעל 100,000 פצצות תבערה.
כתוצאה מההפצצה הוצתו מעל 1500 שרפות שהתלכדו לשלוש שריפות ענק, אשר בתורן הובילו לסופת אש שהתפשטה על פני העיר.
על הלחימה בשריפות הקשתה מאוד העובדה שמזג האוויר במהלך ההפצצה היה יבש, ובנוסף נהר התמזה היה בשפל, דבר שגרם ללחץ מים נמוך בצנרת העירונית.
בין המבנים שנהרסו בהפצצה והשריפות שהתחוללו בעקבותיה 31 בתי גילדה, 19 כנסיות ובהן כנסיית סימטת פטרנוסטר וכנסיית סנט לורנס ג'וורי, הגג המפורסם של בית גילדהול, משרד הטלגרף הראשי.
רחוב פטרנוסטר, שהיה המרכז של בתי ההוצאה לאור בלונדון, חרב כליל ומעל 5 מיליון ספרים הושמדו בשרפה.
כמעט כל בניין שסביב קתדרלת סנט פול, ברובע הסיטי של לונדון, חרב או ניזוק בהתקפה.
הקתדרלה עצמה לא חרבה בזכות מאמצים עילאיים: מכבי האש של לונדון לחמו להרחיק את הלהבות ממנה, וקבוצה מסורה של כבאים וצופי אש, שגויסו למטרה זו בהמרצתו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, פעלו בחירוף נפש לכבות כל פצצת תבערה שנחתה על גג המבנה או בסביבתו.
בסך הכול נפלו על הקתדרלה או בסביבתה 29 פצצות תבערה, שאחת מהן כמעט והציתה את גג המבנה.
מעל 160 אזרחים נספו במהלך ההתקפה והשריפות שאחריה, ורבים נוספים מתו מפציעותיהם בימים שלאחר מכן.
סנט פול שורדת - מהתמונות מהידועות ביותר שצולמו במהלך מלחמת העולם השנייה.
התמונה הפכה לסמל של עמידת הגבורה של לונדון ובריטניה בהפצצות.
ספרה זוכה פרסי ההוגו והנבולה של הסופרת קוני ויליס All Clear מכיל תיאור נרחב של ליל ההפצצה.
בביקורות שנכתבו על הספר נכתב כי הפרסים ניתנו לספר לאו דווקא בשל איכותו, אלא כמעיין "פרס" לתושבי לונדון על עמידתם האמיצה בהפצצה.
גם שיאו של הסיפור הקצר משמרת אש מאת ויליס מתרחש בליל ההפצצה.
השרפה בפורט מקמרי היא שרפה שפרצה ב־1 במאי 2016 ביער שבקרבת העיר פורט מקמרי שבצפון־מזרח פרובינציית אלברטה שבקנדה.
בעקבות התפשטות השרפה לתחומי העיר ב־3 במאי 2016, נהרסו יותר מ־2,400 בתים ובניינים, מה שהובל לפינוי התושבים הגדול ביותר בהיסטוריה של הפרובינציה.
השרפה המשיכה להתפשט לאזורים נוספים בצפון־מזרח אלברטה, והיא בערה במשך מעל שנה.
קיימת הערכה לפיה השרפה הפכה לאסון בעל הנזק הכלכלי היקר ביותר בתולדות קנדה וכי מאמצי השיקום ימשכו שנים.
ב-1 במאי 2016 בשעה 21:57 הוכרזה כוננות ראשונית לפינוי תושבים בעקבות דיווחים על שרפה שהחלה להתפשט ביער בפאתים הדרום מערביים של פורט מקמרי.
ב-3 במאי 2016, הורחבה הכוננות למספר שכונות נוספות ולמחרת בשעות אחר הצהריים לעיר כולה.
עם הכרזת הכוננות, נמלטו מרבית תושבי פורט מקמרי המונה 90 אלף תושבים דרומה דרך הכביש המהיר מספר 63, אשר הוא הכביש היחיד שמחבר בין פורט מקמרי לשאר הערים באלברטה.
חלק מהתושבים שנסעו דרומה נחסמו על ידי שוטרים משום שהלהבות והעשן מנעו את המשך הנסיעה.
ההמתנה הממושכת של הנוסעים המיואשים עוררה תסכול ובכמה מקומות פרצו עימותים בין כוחות הביטחון לתושבים.
כ–25 אלף תושבים נוספים נמלטו צפונה ומצאו מחסה במחנות גדולים, שנועדו לאכלוס עובדים זמניים של תעשיית הנפט.
אך ככל שחלף הזמן והאש המשיכה לאיים על אזורים נרחבים, נחסם הכביש המהיר לסירוגין והמחנות נותקו.
בשעות הערב של ה-4 במאי 2016, בעקבות חשש להתפשטות נוספת של האש לאזורים נוספים, בשל שינויים בכיוון הרוח, נתבקשו תושבים של מספר כפרים ויישובים נוספים באזור להתכונן גם הם לפינוי.
עוד באותו יום פונו כ-40,000 תושבים מפורט מקמרי (וכ-88,000 מכלל האזור).
בהמשך, הכריזה ממשלת אלברטה על מצב חירום בפרובינציה.
ב-5 במאי 2016, המשיכה השרפה להתפשט, תוך שהיא מכלה שטח של 850 קילומטר רבועים.
באותו יום הכריזה ממשלת אלברטה על הוצאה לפועל של רכבת אווירית לפינוי 8,000 מתוך 25,000 תושבים שברחו צפונה לאזור חולות זפת צפונית לפורט מקמרי, לאחר שהשרפה הביאה לסגירת היציאה הדרומית מהעיר.
עוד באותו יום, נשלחו מכליות דלק לאזור על מנת לסייע לתושבים שנתקעו, לאחר שלרבים מהם אזל הדלק.
ב-6 במאי 2016, החלו כוחות משטרה בליווי שיירות רכובות של 1,500 מכוניות (בקבוצות של 50) מאתר החולות צפונית לעיר דרומה דרך הכביש המהיר מספר 63 לכיוון העיר אדמונטון.
את השיירה ליווה מסוק צבאי שווידא כי האש אינה מתקרבת לאזור הכביש.
לאחר שהשיירות הגיעו למרחק בטוח מספיק מדרום לפורט מקמרי, אפשרו השוטרים לנהגים להמשיך בנסיעה ללא ליווי משטרתי.
בהמשך פינו הרשויות כ-15 אלף כלי רכב נוספים מהאזור, שנותק לסירוגין.
פרשים של המשטרה חסמו צמתים לאורך הדרך, כדי למנוע מהמפונים לסטות מהכביש הראשי במטרה לבדוק מה מצב בתיהם ורכושם.
כמו כן, הוקמו לאורך הכביש תחנות עצירה לתדלוק ואספקת מזון לשיירות.
ב-7 במאי 2016, עם התפשטות השרפה דרום מזרחה וצפונה, הוכרזה כוננות לפינוי בעיירה פורט מקאי, הממוקמת כ-54 קילומטרים צפונית לפורט מקמרי.
לפי הערכות הרשויות ביום זה, כילתה השרפה שטח של יותר מ–2,000 קמ"ר (שווה ערך לשטחה של מדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית ולעשירית משטחה של מדינת ישראל).
ב-8 במאי 2016, העריכו גורמים רשמיים בקנדה כי המאבק בשרפה עשוי להימשך עוד חודשים רבים וכי קיים חשש שתתפשט אף לפרובינציית ססקצ'ואן.
מושלת אלברטה רייצ'ל נוטלי ציינה בהקשר זה כי "השרפה אינה נמצאת כלל בשליטה".
יחד עם ההכרזה של ממשלת אלברטה על מצב חירום באזור פורט מקמרי, היא הוציאה בקשה רשמית לסיוע מהכוחות המזוינים של קנדה (ביניהם גם צבא קנדה).
ב-4 במאי חתמה הממשלה מזכר הבנות עם המחלקה לביטחון לאומי של קנדה, אשר כללה סיוע ושימוש במסוקים למטרות חילוץ.
זמן קצר לאחר מכן, המריאו מטוסי הרקולס מבסיס חיל האוויר בטרנטון שבאונטריו לכיוון פורט מקמרי.
מסוקים הוזנקו מנקודות הקרובות לאזור השרפה על מנת לסייע בחילוץ.
ממשלת אלברטה קיבלה סיוע גם מממשלת אונטריו, אשר שלחה לאזור השרפה כ-100 כבאיות.
ב-5 במאי 2016, נשלחו מקוויבק לאזור פורט מקמרי 4 מטוסים ימיים מסוג בומברדייה 415 על מנת לסייע בכיבוי השרפה.
מדינות רבות, דוגמת ארצות הברית, אוסטרליה, רוסיה וישראל הציעו סיוע בינלאומי לפעולות הכיבוי, אך ההצעות נדחו על ידי ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו.
בנוסף למתן קצבה חד פעמית לתושבים המפונים מאזור השרפה לשם כיסוי הוצאות מחייה, קבעה הממשלה כי תשווה כל סכום שיתרם לתושבים שנפגעו מהשרפה כחלק ממסע תרומות של ארגון הצלב האדום יושווה על ידה.
עד ל-9 במאי 2016, הצליח הצלב האדום לגייס סכום של 54 מיליון דולר.
הרשויות בקנדה טרם הצליחו לזהות את הגורם המדויק לפרוץ השרפה, אשר החלה באזור מיוער המרוחק כ-15 קילומטרים ממרכז העיר.
בזמן התלקחות השרפה, שרר בצפון אלברטה מזג אוויר חם ויבש עם טמפרטורות גבוהות בהרבה מהממוצע בפורט מקמרי.
ב-3 במאי 2016, טיפסה הטמפרטורה ל-32.8 מעלות בשילוב לחות נמוכה של כ-12%.
למחרת, התחזקו הרוחות למהירות של כ-72 קמ"ש, להן הייתה השפעה מכרעת על התפשטותה המהירה של השרפה.
בנוסף לכך, ירדו בתקופת החורף בצפון אלברטה כמויות קטנות יחסית של שלג, שכמעט ונמס כולו בתחילת חודש מאי.
שילוב זה של תנאים סביבתיים יצר תשתית מיטבית להתפתחות שרפה משמעותית.
קיימת מחלוקת בנוגע להשפעה של תופעת ההתחממות הגלובלית להתפרצותה של השרפה.
מחד, עלתה הטענה כי אין זה נכון להתייחס לנושא זה בזמן שטרם הושגה שליטה על האש.
מנגד, נטען כי קיימת חשיבות בהעלאת המודעות לקשר שבין הפעילות האנושית שמובילה להתחממות כדור הארץ והשפעתה על התפרצות שרפות יער, ובפרט לגבי תפקידן של חברות זיקוק הנפט הרבות באלברטה (ובקנדה בכלל) בהתחממות זו.
לפי הערכות הרשויות בפורט מקמרי, כ-1,600 מבנים נהרסו עד ל-4 במאי 2016. שירותי הכבאות פעלו נמרצות בין ה-6–7 במאי לנטרול האש שהתקרבה לאזור "הדאון טאון" ולאחר שתחנת הכוח בעיר ניזוקה.
לפי ההערכות שניתנו ב-9 במאי, כ-2,400 מבנים ניזוקו, על אף העובדה שכ-85% משטח העיר נותר ללא פגע.
אלברטה כוללת את מרבצי חולות הזפת השלישים בגודלם בעולם, אחרי אלו של ערב הסעודית וונצואלה, אשר אחראים על תפוקה כוללת של כשני מיליון חביות נפט ביום, שמרביתה מיוצאת לארצות הברית.
בעקבות התפרצות השרפה נאלצה החטיבה הקנדית של חברת רויאל דאטש של להשבית את פעילות כריית החולות הביטומנים במכרות "אליבאן", האחראים לתפוקה של 250 אלף חביות נפט ביום, עקב פינוי העובדים מהאזור.
באזורי כרייה נוספים צומצמה הפעילות ומספר צינורות נפט הושבתו כאמצעי זהירות.
לפי ההערכה של אנליסטים של חברת JBC, לאחר התלקחות השרפה, צומצמה תפוקת הנפט באזור ב-500 אלף חביות ביום, אשר נבעה מפינוי העובדים או שחרורם מהעבודה.
עם זאת לא קיימת בשלב זה סכנה למתקני הנפט עצמם.
לפי ההערכות ראשוניות, הנזק הכלכלי שנגרם בעקבות השרפה עשוי להגיע לסכום של 9 מיליארד דולר קנדי, אשר עשוי להפוך לאסון הטבע בעל הנזק הכלכלי הכבד ביותר בהיסטוריה של קנדה.
השרפה במפעל החולצות טריאנגל הייתה שריפה קטלנית במפעל חולצות בשכונת גריניץ' וילג' שפרצה בניו יורק סיטי ב-25 במרץ 1911. השריפה הייתה האסון התעשייתי החמור ביותר בתולדות ניו-יורק, ונספו בה 146 תופרים מתוכם 123 נשים ו-23 גברים.
רוב מקרי המוות נגרמו מחום האש, שאיפת עשן וקפיצה מהבניין.
מרבית הנפגעים היו מהגרים יהודים ואיטלקים בני ובנות 16–23. הנפגע המבוגר ביותר היה בן 43, והצעירות ביותר, בנות 14. המפעל שכן בקומות התשיעית עד האחת עשרה בבניין אץ' (לימים בניין בראון, בבעלות אוניברסיטת NY) בשכונה גריניץ' וילג' שבמנהטן.
השרפה התרחשה זמן קצר לאחר שביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק ב-1909. השביתה והשריפה הובילו לזעזוע ציבורי שגרם לחקיקה ושינוי מדיניות הבטיחות במפעלים במדינת ניו יורק.
זאת כחלק ממגמה כללית של שיפורים חברתיים במסגרת העידן הפרוגרסיבי בארצות הברית.
רקע - תנאי העבודה בתעשיית הטקסטיל
מפעל החולצות (Triangle Shirtwaist) היה ממוקם בבניין בשם אץ' בשכונה גריניץ' וילג' בניו יורק סיטי.
בחברה עבדו כ-500 איש, רובם מהגרות צעירות, מאיטליה ויהודיות ממזרח אירופה.
שעות העבודה היו 9 ביום חול ו-7 בסופי השבוע.
השכר היה בין 7 ל-12 דולר אמריקני לשבוע (שערכם כיום בין 171 ל-293 דולר).
ביוני 1909 שלחו מומחים למניעת שריפות מכתב להנהלת מפעל טריאנגל המתריע על ליקויי בטיחות במפעל.
בספטמבר 1909, עובדות במפעל טריאנגל פתחו בשביתה בדרישה לשיפור תנאי הבטיחות, העבודה והשכר.
דבר שהוביל לשביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק ב-1909 אשר זכתה לשם 'התקוממות ה-20,000' ונמשכה כשלושה עשר שבועות.
מקס בלנק ויצחק האריס, בעלי מפעל טריאנגל, שכרו בריונים במטרה לתקוף את משמרות השביתה ואף שיחדו את המשטרה במטרה שתעצור את השובתות על עבירות קלות.
השביתה הסתיימה בהצלחה מבחינת עליית שכר העובדות ושיפור התנאים ברוב המפעלים.
ב-23 בפברואר נאלצו גם עובדות טריאנגל לסיים את השביתה לאחר שההנהלה הסכימה למתן תוספות שכר וקיצור שבוע העבודה - אך ללא הסכם עם האיגוד, וללא מענה לסוגיות הבטיחות החמורות שעלו במפעל.
ביום שבת 25 במרץ 1911, בשעה 16:40, החלה הדלקה ייתכן שבפח שיירי בד מתחת לאחד השולחנות בקומה השמינית, או, לפי כתבה ב-NYT, קצר באחת ממכונות התפירה.
הראשון ששם לב לשרפה היה עובר אורח שראה עשן יוצא מהבניין בערך ב-16:45. באותו אחר הצהריים שהו בבניין בעלי המפעל עם ילדיהם.
ככל הנראה הסיבה לשרפה הייתה סיגריה או גפרור שלא כובו כהלכה ושהושלכו לפח, שבו היו גם שאריות של בדים.
אף על פי שעישון היה אסור במפעל, מספר עובדים הצליחו באופן קבוע להגניב סיגריות ולעשן במפעל.
מנהל חשבונות בקומה השמינית הצליח להתקשר דרך הטלפון לעובדי הקומה העשירית ולהזהיר אותם, אך מכיוון שבקומה התשיעית לא הייתה אזעקה לא היה ניתן לתקשר אליה.
לפי אחת הניצולות בקומה זו, ברגע שפרצה השרפה ניסו עובדיה לברוח, אך חדר מדרגות אחד כבר עלה באש, ורק חלקם הספיקו להגיע לגג הבניין בטרם נחסמה אליו הגישה וכך ניצלו.
בעלי המפעל נעלו את היציאה מהמפעל ואת הכניסה לחדר המדרגות כדי למנוע גנבות ויציאה ללא אישור בשעות העבודה.
לכן, כאשר פרצה השרפה חלק מהעובדים קפצו מהקומות העליונות של הבניין כדי להימלט ומתו בנפילה.
עובדים אחרים ניסו לברוח דרך מדרגות החירום החיצוניות, שנבנו שלא כראוי, קרסו מעומס יתר, של עוד 20 איש שצנחו אל מותם מגובה 30 מטר.
מעלית הבניין עלתה שלוש פעמים לקומה התשיעית כדי לחלץ עוד אנשים, עד שחדלה לפעול.
62 אנשים קפצו או נפלו מהבניין הבוער אל מותם לעיני קהל רב שצפה בהם.
אנשי מחלקת הכבאות הגיעו במהירות למקום אך לא הצליחו לעצור את השרפה ולהציל את הלכודים, כיוון שהסולמות הגבוהים ביותר שהיו בידיהם הגיעו רק לקומה השישית.
באמצע אפריל הואשמו בעלי החברה, מקס בלנק ואייזיק האריס, בהריגה מדרגה ראשונה ושנייה.
המשפט החל ב-4 בדצמבר 1911. טענות התביעה היו שבעלי החברה ידעו על כך שדלת היציאה למדרגות נעולה דרך קבע בשעות העבודה.
טענות ההגנה היו שהעדים שיננו את דבריהם, אולי אף לדרישת התביעה "לשפר" את עדותם.
חבר המושבעים זיכה את בעלי החברה.