tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר לי דזונגז'ן ניצח את סאן צ'אפאנג, הוא זכה למוניטין כמתנגד בתוקף לקומוניזם וחשד מאוד בקומינטרן בסין, וצבאו היה אחד המעטים, ללא השפעה קומוניסטית רצינית.
לאחר שהבטיח את תמיכתו לציאנג קאי צ'ק יחידותיו של לי הועברו מחדש לבירה החדשה של נאנג'ינג.
שם צ'אנג הסתייע ביחידות של לי, כדי לטהר את ההשפעה הקומוניסטית מיחידות הצבא אחרות שהיו בבירה.
בטיהור הוצאו להורג אלפי קומוניסטים חשודים.
המפקד הקרוב של לי, ביי צ'ונגשי, לקח חלק מרכזי בטיהור זה.
באפריל 1928 הוביל לי, עם באיי צ'ונגשי, את הארמייה הרביעית בהתקפה על בייג'ינג, וכבש האנדאן, בודינג ושיג'יאג'ואנג ב-1 ביוני.
ג'אנג דזוו-לין נסוג מבייג'ינג יומיים מאוחר יותרי, וצבאו של לי השתלט על העיר ועל טיינג'ין.
לאחר נפילת ממשלת וואנג ג'ינגוויי בווהאן, וגירושם של כל היועצים הסובייטיים מהשטחים המוחזקים על ידי הקואומיטנאג, מונה לי לאחד מראשי המועצות הפוליטיות שהוקמו כדי לנהל את השטחים שבשליטת הלאומנים, שבסיסם היה בווהאן.
בינואר 1929 התגלה קרע בין לי ובין צ'אנג קאי צק, ולי עזב את ווהאן ויצא לשנחאי והוא פוטר מתפקידיו הממשלתיים, וגורש מהמפלגה לכל חייו.
לאחר הקרע עם צ'יאנג קאי-שק חזר לי דזונגז'ן לגואנגשי והתמסר למינהל הפנימי של המחוז, בהצלחה מסוימת.
בשנת 1929 הוא תמך במשטרו של השליט האזורי בשאנשי, יאן שיאן, בניסיון להקים ממשלה מרכזית חלופית שבסיסה בבייג'ינג.
מהלך שהוביל ל"מלחמת המישורים המרכזיים".
לי הוביל כוחות בניסיון לכבוש מחדש את הונאן, אבל הם הובסו על ידי צ'יאנג שאילץ את לי לסגת לגואנגשי.
בעקבות התבוסה של יאן במלחמת המישורים המרכזיים, התחבר לי עם צ'ן ג'יטנג להתכונן לקרב מכריע עם צ'יאנג קאי-שק.
מלחמת אזרחים נוספת הייתה יכולה לפרוץ, אם יפן לא הייתה פולשת למנצ'וריה, שגרמה ללי ולצ'יאנג להפסיק את מעשי האיבה ביניהם ולהתאחד נגד האימפריה היפנית.
בשנת 1937 פרצה מלחמה בקנה מידה מלא בין יפן לסין, והחלה מלחמת סין–יפן השנייה (1937 - 1945).
צ'יאנג קאי-שק ניסה לעשות שימוש בניסיונו הצבאי של לי על ידי קידומו כמנהל אזור המלחמה החמישי של הקואומיטאנג.
פעולתו הראשונה של לי נגד היפנים הגיעה ב-1938 בקרב טאייר-ג'ואנג, לאחר שהקומוניסט ז'ואו אנלאי (שסייע ללאומנים כחלק מהחזית המאוחדת), זיהה את לי כגנרל הלאומני המוכשר ביותר, והשתמש בהשפעתו כדי שהוא ימונה להיות המפקד הבכיר, למרות הסתייגויותיו של צ'יאנג בנוגע לנאמנותו של לי.
תחת פיקודו של לי קרב ההגנה של טאיירז'ואנג היה ניצחון גדול עבור הסינים.
הם הרגו 20,000-30,000 חיילים יפנים ולכדו כמות גדולה של ציוד ונשק.
הניצחון היה בזכות תכנון של לי ושימוש בטקטיקות מיוחדות, שבהם פותו היפנים להיכנס למלכודת ושם הושמדו.
הקרב על טאייר-ג'ואנג היה אחד הניצחונות הסיניים הגדולים ביותר במלחמה נגד יפן, והוא הוכיח כי עם נשק טוב ומנהיגות נכונה, הצבאות הסיניים יכולים להחזיק את עצמם.
לי השתתף גם בקרבות רבים נוספים נגד היפנים, בשנים 1939 – 1940.
למעשה זאת הייתה פרישה בלתי רצויה מפיקוד פעיל לאחר הצלחותיו הקרביות הקודמות.
לאחר סיום המלחמה עם יפן, נתמנה לי לתפקיד מנהל מפקדת שדה פיפינג בשנים 1945–1947. זה היה תפקיד ללא כוח ממשי, והוא היה שולי מבחינת האירועים הצבאיים בחלק הראשון של מלחמת האזרחים הסינית.
ב -28 באפריל 1948 נבחר לי על ידי האספה הלאומית לתפקיד סגן נשיא.
הבחירה הייתה חמישה ימים אחרי שצ'יאנג קאי-שק הפך לנשיא (צ'יאנג התנגד לתפקידו של לי, ותמך במועמדותו של סאן פו במקום).
צ'יאנג התפטר בשנה שלאחר מכן, ב -21 בינואר 1949, בעקבות כמה ניצחונות קומוניסטיים סיניים גדולים בצפון סין, ולי הפך לנשיא בפועל למחרת.
לאחר התפטרותו של צ'יאנג מהנשיאות, עצר מאו דזה-דונג לרגע את ההתקפות על שטחי קוומינטנג, בניסיון לשאת ולתת על כניעתם.
שמונה הנקודות שדרש כדי לשים קץ למלחמת האזרחים, היו:
להעניש את כל פושעי המלחמה
לבטל את חוקת 1947 הבלתי חוקית
לבטל את המערכת המשפטית של הקואומיטאנג
לארגן מחדש את הצבאות הלאומיים
להחרים את כל ההון הממשלתי
לבטל את כל האמנות הבינלאומיות
בהכירו כי הסכמה לנקודות אלו תמסור למעשה את השליטה על סין לידי הקומוניסטים, ניסה לי לנהל משא ומתן על תנאים מתונים יותר, שעשויים היו להביא לסיום מלחמת האזרחים.
באפריל 1949, כאשר הקומוניסטים הכירו בכך שלי לא היה מוכן לקבל את התנאים שלהם, הם נתנו לו אולטימטום לחמישה ימים.
כאשר סירב, חזרו הקומוניסטים למערכה.
ניסיונותיו של לי לנהל משא ומתן עם הקומוניסטים פורשו על ידי אחדים בקואומיטנג כחולשה, והם הגדילו את המתיחות בין לי וצ'יאנג.
לי ניסה לנהל משא ומתן עם הקומוניסטים על הסדר המבוסס על יישום מדיניות השלום הגדולה שלו:
שהצבא ישתלט על חבורות הפושעים הנילוות אליו.
לחסל את יחידות הקומנדו האנטי קומוניסטיות
למנוע אכזריות יוצאת דופן בעונשים
לחסל מעצר של אזרחים ללא סיבה נאותה
ניסיונותיו של לי לבצע את מדיניותו הביאו להתנגדות מצד תומכיו של צ'יאנג.
צ'יאנג התנגד במיוחד ללי, והעביר לטייוואן סכום כסף ענק של 200 מיליון דולר ארצות הברית בזהב השייכים לממשלה המרכזית.
ציאנג עשה זאת אף על שידע שלי היה זקוק נואשות לכסף כדי לכסות את הוצאות הממשלה.
כאשר הקומוניסטים כבשו את בירת נאנג'ינג הלאומנית באפריל 1949, סירב לי ללוות את השלטון המרכזי כשברח לגואנג-דונג, הביע את אי שביעות רצונו מצ'יאנג ופרש לגואנגשי.
יאן שיאן, שנמלט לנאנקינג רק חודש לפני כן, התערב במהרה בסכסוך שבין לי לצ'יאנג, בניסיון לשכנעם ליישב את חילוקי הדעות במאמץ להתנגד לקומוניסטים.
לבקשתו של צ'יאנג ביקר יאן את לי כדי לשכנע אותו לא לעזוב את החיים הציבוריים.
יאן נשבר בדמעות תוך כדי דיבור על אובדן מחוז ביתו בשאנשי על ידי הקומוניסטים.
יאן הזהיר את לי שהרעיון הלאומנית נידון לאובדן, רק אם לי ילך לגואנגדונג.
לי הסכים לחזור בתנאי שצ'יאנג ימסור את רוב הזהב והדולרים שבבעלותו, שהיו שייכים לממשלה המרכזית, וצ'יאנג יפסיק להתעלם מסמכותו של לי.
לאחר שיאן העביר את הדרישות הללו וצ'יאנג הסכים לציית להן, לי יצא לגואנג-דונג.
בגואנג-דונג ניסה לי ליצור ממשלה חדשה המורכבת משני תומכי צ'יאנג וגם כאלה המתנגדים לצ'יאנג.
בחירתו הראשונה של לי לראש הממשלה הייתה צ'ו צ'נג, חבר ותיק בקואומינטאנג, שגורש למעשה לגלות בשל התנגדותו החריפה לצ'יאנג.
לאחר שהמחוקקים דחו את צ'ו, נאלץ לי לבחור את יאן שיאן במקום זאת.
בשלב זה היה יאן ידוע היטב בהסתגלותו, וצ'יאנג בירך על מינויו.
הסכסוך בין צ'יאנג לבין לי נמשך.
אף כי הסכים לעשות זאת כתנאי מוקדם לשובו של לי, סירב צ'יאנג להיכנע ולא החזיר את האוצר ששלח לטאיוואן.
מבלי לגבות בזהב או במטבע חוץ, הכסף שהונפק על ידי לי ירד במהירות מערכו עד שהפך כמעט חסר ערך.
אף שלא היה בעל מעמד רשמי בממשלה, המשיך צ'יאנג לתת פקודות לצבא, וקצינים רבים המשיכו לציית לו ולא ללי.
חוסר יכולתו של לי לתאם כוחות צבאיים של הקואומיטאנג, הובילה אותו להפעיל תוכנית הגנה שתכנן אותה כבר ב-1948. במקום לנסות להגן על כל דרום סין, הורה לי על למה שנותר מהצבאות הלאומניים לסגת לגואנגשי ולגואנגדונג, בתקווה שיוכל לרכז את כל כוחות ההגנה העומדים לרשותו בשטח קטן יותר.
מטרת האסטרטגיה הייתה לשמור על דריסת רגל ביבשת סין בתקווה שארצות הברית תיאלץ בסופו של דבר להיכנס למלחמה בסין בצד הלאומני.
צ'יאנג התנגד לתוכנית ההגנה של לי, משום שהיא השאירה את רוב הכוחות שעדיין היו נאמנים לצ'יאנג תחת שליטתם של המתנגדים האחרים של צ'יאנג בממשלה המרכזית.
כדי להתגבר על העקשנות של צ'יאנג החל לי לדחוק את תומכיו של צ'יאנג בשלטון המרכזי.
יאן שיאן המשיך בניסיונו לעבוד עם שני הצדדים, ויצר את הרושם בקרב תומכי לי שהוא תומך של צ'יאנג, בעוד שתומכי צ'יאנג החלו להתרעם במרירות על נכונותו לעבוד עם לי.
בגלל היריבות בין צ'יאנג ובין לי, צ'יאנג סירב לאפשר לחיילים הלאומניים הנאמנים לו לסייע בהגנה על גואנג-שי ועל גואנג-דונג, וכתוצאה מכך הכוחות הקומוניסטיים כבשו את גואנגדונג באוקטובר 1949.
אחרי שנפלה גואנגדונג בידי הקומוניסטים, צ'יאנג העביר את הממשלה לצ'ונגצ'ינג, ואילו לי נכנע עם כוחותיו, וטס לניו יורק כדי לטפל במחלת התריסריון הכרונית בבית החולים של אוניברסיטת קולומביה.
לי ביקר את נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, והוקיע את צ'יאנג כ"דיקטטור".
קווי ההגנה של הקואומינטאנג המשיכו להתפרק.
גנרל הו צ'ונג-אן התעלם מהוראותיו של לי, והגנרל המוסלמי מא הונגקוי הזדעזע מכך.
מא הונגקוי שלח מברק ללי כדי להגיש את התפטרותו מכל העמדות שהחזיק, ונמלט לטייוואן, ובן דודו מא הונגבין לקח על עצמו את תפקידיו.
בדצמבר 1949 נפלה גם צ'ונגצ'ינג, וצ'יאנג העביר את ממשלתו לטייפה, אך הוא לא הניח שוב את הנשיאות עד 1 במרץ 1950. בינואר 1952 ציווה צ'יאנג להדיח את לי בטענה של כישלון במילוי חובותיו והתנהגות בלתי חוקית.
לי דזונגז'ן נשאר בגלות עד 20 ביולי 1965, כאשר הוא חזר לסין הקומוניסטית בעידודו של ז'ואו אנלאי.
שובו של לי לסין שימש מקור תעמולה חשוב של ממשלת סין לעידוד גולים אחרים לחזור לסין, ללא קשר לעבר הפוליטי שלהם.
לי מת מסרטן התריסריון בבייג'ינג בגיל 78, בתקופה האפלה ביותר של המהפכה התרבותית.
במהלך הקריירה שלו רכש לי מוניטין של מיליטריסט נלהב אך עם תחושה של יושרה.
בדומה למנהיגים סיניים רבים בשנות השלושים, לי היה מעריץ של הפאשיזם האירופי, וראה בה פתרון לבעיותיה של מדינה שסובלת ממחלוקות פנימיות וחולשה חיצונית.
גישתו האתית הגיעה מתוך הקונפוציאניזם.
אחרי נפילתו עם צ'יאנג קאי-שק ב־1929, לי ביטא את עצמו לעיתים קרובות במונחים של פטריוטיזם מתוסכל.
לי היה מעריץ של ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון ועבודתו ההיסטורית המונומנטלית, על האימפריה הרומית.
לי היה התחתן בגיל 20 בנישואים מסודרים, אבל הם נפרדו מיד לאחר מכן, ונולד להם בן אחד.
בשנת 1924 לי נישא פעם שנייה, לגואו דיג'י שמתה מסרטן השד זמן קצר לאחר שחזרה עם לי לבייג'ינג.
לי וגואו היה בן אחד.
לי נישא מחדש, להו יוסונג, שהייתה צעירת ב-48 שנים ממנו, והייתה בתה של השחקנית הו די.
הו שינתה את שמה לוונג שי לאחר מותו של לי, ונישאה בשנית.
אחיינו של לי דזונגז'ן אלן לי מנהל בית ספר קונג פו בניו יורק מאז 1967. קבוצה של חרבות ופגיון של סמוראים מתקופת אדו שניתנה לדזונגז'ן כמתנת שביתת נשק ב ין אויבים שהם עכשיו חברים, של סישירו איטגקי או של רנסוקה איזוגאי הועברו לאלן לי כחלק מהמורשת המשפחתית.
לי כתב את זכרונותיו של לי דזונגז'ן עם ההיסטוריון טונג טאקונג.
זיכרונותיו של לי בולטים בביקורתם הנחרצת על צ'יאנג קאי-שק ועל הניתוח שלו את הסיבות לכישלונה האסטרטגי של יפן לכבוש את סין.
תיאור מפורט יותר של חייו של לי מתוארים בביוגרפיה שנכתבה על ידי קרוב משפחתו הרחוק של לי, נמגו צ'אי.
לי דאג'או (בסינית: 李大钊, פיניין: Lǐdàzhāo, באנגלית: Li Dazhao; 29 באוקטובר 1889 - 28 באפריל 1927) היה אינטלקטואל סיני שהיה בין מקימי המפלגה הקומוניסטית הסינית עם צ'ן דושיו וקומוניסטים מוקדמים אחרים ב-1921. הוצא להורג על ידי אנשי הקוומינטנג.
לי נולד למשפחת איכרים בנפת לאוטינג, פרובינציית חביי.
הוא התחיל את החינוך המודרני הפורמלי בבית הספר התיכון יונגפנגפו.
מ-1907 עד 1913, הוא למד במכללת בייאנג פוליטיקה ומשפט בטיינג'ין.
בין השנים 1914–1916 למד כלכלה פוליטית באוניברסיטת ואסדה ביפן לפני שחזר לסין ב-1916.
הוא לא סיים את לימודיו, וסולק מהאוניברסיטה ביפן בגלל היעדרותו הממושכת, כי השתתף בצורה פעילה בפעולות הפוליטיות נגד יואן שה-קאי בשאנגחאי בתחילת 1916.
כאינטלקטואל מוביל בתנועה לתרבות החדשה, גויס לי על ידי צ'אי יואן-פיי לעמוד בראש הספרייה באוניברסיטת פקין.
בתפקידו זה השפיע על מספר סטודנטים בתנועת הארבעה במאי, ובהם מאו דזה-דונג, שעבד בחדר הקריאה של הספרייה.
לי היה בין הראשונים מהאינטלקטואלים הסינים שחשפו את כפרי סין כבסיס לתנועה פוליטית והיה בין הראשונים שביקשו לבחון את רעיון הממשלה הבולשביקית בברית המועצות כמודל אפשרי לרפורמה בסין.
עם זאת, הוא שמר על יחסים קרובים עם אנשים אחרים בתנועה לתרבות חדשה כמו הו שי.
מייסד שותף של המפלגה הקומוניסטית
לפי דיווחים רבים, לי היה לאומני והאמין שהאיכרים בסין צריכים לממלא תפקיד חשוב במהפכה של סין.
בדומה לאינטלקטואלים רבים של ימיו, שורשי חשיבתו המהפכנית היו למעשה בעיקר באנרכיה הקומוניסטית, אך לאחר אירועי הארבעה במאי, וכישלונות הניסויים האנרכיסטיים של אינטלקטואלים רבים, כמו בני ארצו, הוא פנה יותר לכיוון המרקסיזם.
הצלחת המהפכה הבולשביקית הייתה גורם מרכזי בשינוי דעותיו.
בשנים מאוחרות יותר שילב לי הן את השקפותיו הלאומיות המקוריות והן את השקפותיו המרקסיסטיות, כדי לתרום להשקפה פוליטית חזקה לסין.
לי יזם את תנועת הנוער הסוציאליסטי בפקין, בשנת 1920, לקראת הפגישה הראשונה של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשאנגחאי ביולי 1921. אף על פי שלי לא היה מסוגל להשתתף, הוא נקרא מייסד של המפלגה הקומוניסטית יחד עם צ'ן דושיו.
בהנהגתם של לי וצ'ן, המפלגה פיתחה קשר הדוק עם הקומינטרן שבשליטת הסובייטים.
בהוראת הקומינטרן, לי וצ'ן התגייסו לקוומינטנג ב־1922. לי נבחר לוועד הפועל המרכזי של הקוומינטנג ב־1924.
המתחים בין הקומינטרן, הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית יצרו הזדמנויות לתככים פוליטיים ואופורטוניזם.
עם קריסת החזית המאוחדת בשנת 1927, לי נתפס במהלך פשיטה שהוזמנה על ידי חבורת (קליקה) פאנגייאן על השגרירות הסובייטית בפקין.
הוא נתפס יחד עם תשעה עשר אנשים נוספים שנעצרו במהלך הפשיטה.
הוא הוצא להורג בתלייה על פי הוראתו של ג'אנג דזוו-לין מצביא החבורה, ב-28 באפריל 1927.
לי אן וילסון היא אסטרונומית אמריקאית, המתמחה בכוכבי מירה.
לי אן מורדי וילסון נולדה ב-14 במרץ 1947, הונולולו, הוואי.
וילסון התעניינה במדעים כבר מגיל צעיר.
בתור ילדה של מדען, היא בילתה זמן רב בילדותה בקריאה של ספרי מדע בדיוני.
בשנה האחרונה שלה בתיכון, היא החליטה שהיא רוצה להיות אסטרונאוטית, אבל היא הבינה שהחלום הזה לא מציאותי בשל ראייתה הפגומה, ברך עקומה ( בשפה המדעית – "genu valgum"),ובשל היותה אישה.
מאחר שהיא בכל זאת רצה ללמוד על החלל, היא החליטה שהיא רוצה להיות אסטרונומית.
וילסון קיבלה תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד ב-1968. וילסון רצתה לקחת קורס לפיזיקאים מתקדמים על אף שלא היה לה את כל הידע המוקדם הדרוש, לכן שוחחה עם הפרופסור אשר העביר את הקורס, הוא ייעץ לה לא לקחת את הקורס כי הוא לא כל כך אוהב בנות.
בתגובה לדבריו של הפרופסור, היא הגיבה, "אני אראה אותך בכיתה ביום שני".
לא היו לה קשיים יוצאי דופן לסיים את הקורס.
החל מ-1968 ועד 1969, היא למדה בסטוקהולם במסגרת תוכנית חילופי הסטודנטים – תוכנית פולברייט ובתמיכת הקרן האמריקאית-סקנדינבית.
וילסון למדה באוניברסיטת מישיגן שם היא סיימה בשנת 1970 תואר שני באסטרונומיה ובשנת 1973 דוקטורט באסטרולוגיה.
במהלך לימודיה, היא העבירה סמינר על משתני מירה.
המחקר שלה התעמק בהם והיא המשיכה לחקור אותם באוניברסיטת איווה.
בשנת 1973, וילסון הועסקה באוניברסיטת איווה.
שם הוענקה לה משרת קביעות.
היא מעידה כי היה לה עמוס כפול מזה של שאר הפרופסורים, מאחר שההנחה של הקולגות שלה הייתה שהיא מלמדת באוניברסיטה על-מנת להישאר עסוקה.
על אף הקושי היא המשיכה לעבוד באוניברסיטת איווה על מנת לשפר את תוכנית האסטרונומיה של המוסד.
וילסון עבדה יחד עם המדען סטיבן היל ויחד הם פיתחו תאוריה על פעימות של כוכבי מירה.
לטענתם, כוכבי מירה פעמו באופן שונה ממה שטענו שאר התיאוריות על כוכבי מירה באותה תקופה, אך היא אושרה לאחר עשר שנים.
היא חקרה אם כוכבים אשר נמצאים בסדרה הראשית מאבדים ממסתם בזמן שהם פועמים, היא ציינה ש"-לאיבוד מסה בקרב כוכבים כאלה יהיו השלכות רבות, כולל את האפשרות שהכוכבים הכי עתיקים בעצם לא כל כך עתיקים כמו שאנשים חושבים.
זה יהיה טוב מאחר שאחרת היקום צעיר יותר מחלק מהכוכבים – וזה פשוט לא אפשרי!".
השפעות נוספות יסבירו למה יש יותר כוכבים במסות מסוימות ופחות במסות אחרות.
עד אוקטובר 2004, היא שירתה בתור חברת מועצה באגודה האמריקאית של משקיפי כוכבים משתנים במשך ארבע קדנציות, סגנית מנהל בכירה במשך שתי קדנציות, נשיאה במשך שנתיים, ונשיאה לשעבר במשך שנתיים.
וילסון הייתה גם בדרקטוריון של איחוד האוניברסיטאות למחקר אסטרונומי בין השנים 1989–2002. וילסון מרוצה מעבודתה ולכן אמרה "אני חושבת שמה שאני עושה זה הרבה יותר כיף מלהיות אסטרונאוט".
וילסון זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה בשנת 1980 ובפרס מרית הארבעים מהאגודה האמריקאית של משקיפי כוכבים משתנים בשנת 2008. היא תומכת מאוד בנשים שעוסקות / רוצות לעסוק במדע.
היא נבחרה להיות עמיתת מורשת האגודה האסטרונומית האמריקאית בשנת 2020.
ב-19 ביולי, שנת 1969, לי אן נישאה לסטיבן ג'יי וילסון, פרופסור למתמטיקה מאיווה.
וילסון הייתה הנשיאה של מועדון ההחלקה האומנותית באיימס למשך בערך חמש שנים.
לי ארונסון הוא תסריטאי, במאי, מפיק ומלחין אמריקאי-יהודי.
בשנת 1977 הקים חנות קומיקס בלינקולן, וניהל אותה במשך שנתיים.
בשנת 1997 יצר ארונסון את הסדרה "Life...
and Stuff" עבור רשת CBS, אך הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2003 יצר וכתב את סדרת הטלוויזיה "שני גברים וחצי", יחד עם צ'אק לורי.
הסדרה שודרה ברשת CBS, וכללה 262 פרקים ב-12 עונות.
פרנקס אף ביים והפיק חלק מהפרקים.
ארונסון גם שימש כתסריטאי ומפיק בכיר בסדרת הטלוויזיה המצליחה "המפץ הגדול".
הוא כתב למספר סיטקומים נוספים, כגון "ספינת האהבה", "מי הבוס?", "מרפי בראון", "גרייס על הכוונת", "סיביל" ועוד.
לי ג'ה-מיונג (בקוריאנית: 이재명; נולד ב-8 בדצמבר 1963) הוא נשיא קוריאה הדרומית הנוכחי המכהן מיוני 2025. פוליטיקאי, סופר ומשפטן דרום קוריאני ופעיל זכויות אדם בעברו, מועמד המפלגה הדמוקרטית של קוריאה בבחירות לנשיאות קוריאה הדרומית ב-2022. בעבר כיהן כראש עיריית סונגנאם ומושל מחוז קיונגי.
לי, שהחל דרכו כעובד מפעל בילדות, החל בקריירה משפטית ובהשראת רו מו-היון, שלימים נבחר לנשיא קוריאה הדרומית, היה לפעיל זכויות אדם.
בכניסתו לפוליטיקה הקוריאנית נחל הפסד בבחירות לראשות עיריית סונגנאם ב-2006 ובבחירות הפרלמנטריות לאספה הלאומית ב-2008, אך ב-2010 נבחר לראשות עיריית סונגנאם ונבחר בשנית לכהונה נוספת ב-2014. לאחר מכן התמודד וניצח ב-2018 בבחירות למושל מחוז קיונגי, המחוז המאוכלס ביותר בקוריאה הדרומית, הסובב את הבירה סיאול.
מכיוון שלפי חוקת קוריאה נשיא יכול לכהן קדנציה אחת בת חמש שנים בלבד, הנשיא מון ג'יאה-אין מהמפלגה הדמוקרטית אינו יכול להתמודד לקדנציה נוספת.
במקומו נבחר לי למועמד המפלגה לבחירות לנשיאות ב-9 במרץ 2022. לקראת הבחירות התפטר לי מתפקידו כמושל קיונגי.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות תפקידו המרכזי בהובלת האופוזיציה בדרום קוריאה, עמידתו מול ניסיונות דיכוי פוליטיים, וסיפור חייו שהפך אותו לדמות בולטת בזירה הפוליטית והציבורית במדינתו.
הארווי לירוי "לי" אטווטר היה יועץ ואסטרטג פוליטי של המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית.
הוא שימש כיועץ לנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' בוש האב וכיהן כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הטקטיקות האגרסיביות שבהן השתמש בקמפיינים פוליטיים היו שנויות במחלוקת, במיוחד האסטרטגיה הדרומית.
אטווטר נולד באטלנטה, ג'ורג'יה, בנם של אלמה "טודי" (פייג'), מורה בבית ספר, והארווי דילארד אטוואטר, סוכן ביטוח.
הוא גדל באייקן שבדרום קרוליינה.
כשלי היה בן חמש, אחיו בן השלוש, ג'ו מת כתוצאה מכוויות מדרגה שלישית לאחר שהפיל על עצמו סיר טיגון עמוק מלא בשמן חם.
בצעירותו ניגן אטווטר גיטרה בלהקת רוק, The Upsetters Revue בעיר מגוריו קולומביה.
גם בשיא הקריירה הפוליטית שלו המשיך להופיע במועדונים ובמרתפי כנסיות, סולו או עם בי.
הוא הוציא אלבום בשםRed Hot & Blue בו לקחו חלק קרלה תומאס, אייזק הייז, סם מור, צ'אק ג'קסון וקינג.
במהלך שנות ה-60, אטווטר היה לתקופה קצרה גיטריסט בלהקת הליווי של פרסי סלדג'.
אטווטר למד בתיכון בדרום קרוליינה, ובשנת 1973 סיים את לימודיו בקולג' לותרני פרטי קטן בעיר ניוברי.
במהלך הלימודים שימש כראש מועצת הסטודנטים של דרום קרוליינה.
ב-1977 קיבל תואר שני בתקשורת מאוניברסיטת דרום קרוליינה.
במהלך שנות ה-70 והבחירות של 1980 התבלט אטווטר במפלגה הרפובליקנית של דרום קרוליינה, והשתתף באופן פעיל בקמפיינים של המושל קארול קמפבל ג'וניור והסנאטור סטרום ת'ורמונד.
אטווטר הציג לראשונה את הטקטיקות האגרסיביות שלו במהלך הבחירות לקונגרס ב-1980. הוא היה יועץ בקמפיין של הנציג הרפובליקני המכהן פלויד ספנס במסע הבחירות שלו מול המועמד הדמוקרטי טום טרניפסיד.
טקטיקות אלה כללו סקרים מוטים באמצעות שאלונים מזויפים של סוקרים עצמאיים כביכול, שבמהלכם יידעו הסוקרים את המשיבים, תושבי הפרברים הלבנים כי טרניפסיד היה חבר ב-NAACP.
הוא גם שלח מכתבים נטעם הסנטור ת'ורמונד שבהם נטען כי טרניפסיד יפרק את ארצות הברית מנשקה ויעביר אותה לליברלים ולקומוניסטים.
עיתונאי מתחזה מטעמו של אטווטר השתתף בתדרוך לעיתונאים והציג שאלה לפיה הובן שטרניפסיד עבר טיפול פסיכיאטרי.
אטווטר סיפר מאוחר יותר לכתבים, שלא לציטוט, כי טרניפסיד עבר טיפול בנזעי חשמל בצעירותו.
לאחר הבחירות ב-1980, אטוואטר עבר לוושינגטון והפך לעוזר בממשל רונלד רייגן, תחת המנהל הפוליטי אד רולינס.
ב-1984 ניהל רולינס את מסע הבחירות מחדש של רייגן, ואטווטר הפך לסגן המנהל בקמפיין ולמנהל הפוליטי שלו.
לימים כתב רולינס כי אטווטר ניהל מסע מלוכלך נגד המועמדת הדמוקרטית לסגנית הנשיא ג'רלדין פררו, כולל פרסום העובדה שנגד הוריה של פררו הוגשו כתבי אישום בשנות ה-40 על הימורים לא חוקיים.
רולינס תיאר את אטווטר כ"חסר רחמים", "אולי נורת' בבגדים אזרחיים".
אטווטר הפך לשותף בכיר בחברת הייעוץ הפוליטי "בלאק, מנפורט, סטון וקלי" למחרת הבחירות לנשיאות ב-1984.
במהלך שנותיו בוושינגטון, אטווטר התייצב לצידו של סגן הנשיא ג'ורג' בוש האב, שבחר באטווטר לנהל את הקמפיין שלו לנשיאות ב-1988.
הקמפיין המפורסם ביותר של אטווטר היה במהלך הבחירות לנשיאות ב-1988, כאשר שימש כמנהל הקמפיין של המועמד הרפובליקני ג'ורג' ה.וו.
בוש שנודע בשם "סוגיית וילי הורטון".
וילי הורטון היה אסיר שהורשע ברצח מדרגה ראשונה ויצא לחופשת סוף שבוע מהכלא במסגרת תוכנית שאימץ המועמד הדמוקרטי דוקאקיס.
התכנית התקבלה בתקופתו של המושל הרפובליקני פרנסיס סרג'נט ב-1972, אך בשנת 1976 הטיל דוקאקיס וטו על הצעה של בית המחוקקים של מסצ'וסטס להגביל את התכנית ולאסור חופשות לרוצחים מדרגה ראשונה.
וילי הורטון, שריצה מאסר עולם על רצח בכוונה תחילה בדקירה של נער במהלך שוד, שוחרר לחופשת סוף שבוע זמן קצר לאחר החלטתו של דוקאקיס.
במהלך החופשה חטף הורטון זוג צעיר, עינה את הגבר ואנס שוב ושוב את האישה.
הורטון הפך למוקד הקמפיין של אטווטר נגד דוקאקיס, לאחר שאל גור, שהתמודד גם הוא בבחירות המקדימות לנשיאות, העלה לדיון את נושא החופשות לרוצחים, אם כי לא התייחס ספציפית להורטון.
הקמפיין שהתמקד בהורטון חיזק את הדעה הרווחת כי דוקאקיס היה ליברלי מדי, בניגוד לתדמית המתונה שבה ניסה למתג את עצמו, וסייע לבוש לצמצם פער של 17% בסקרים מול דוקאקיס.
בבחירות עצמן ניצח בוש בפער גדול גם בהצבעות האלקטורים וגם בהצבעת הציבור.
לאחר הבחירות מונה אטווטר ליושב ראש הוועדה הלאומית הרפובליקנית (RNC).
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד התפטר יושב ראש בית הנבחרים הדמוקרטי ג'ים רייט ובמקומו נכנס לתפקיד טום פולי.
בו ביום הפיץ ה-RNC לאנשי הקונגרס הרפובליקנים ולראשי המפלגה במדינות תזכיר שכותרתו "טום פולי: מחוץ לארון הליברלי".
התזכיר השווה את ההצבעות של פולי לזה של חבר הקונגרס ההומו המוצהר ברני פרנק, תוך רמיזה שגם פולי היה הומו.
את התזכיר יצרו מנהל התקשורת של RNC, מארק גודין, וניוט גינגריץ', שגם ניסה לשכנע מספר כתבים לפרסם אותו.
התזכיר זכה לגינוי חריף מצד שתי המפלגות.
מנהיג הסנאט הרפובליקני בוב דול, למשל, אמר בנאום בלשכת הסנאט, "זו לא פוליטיקה.
אטוואטר הגן בתחילה על ההחלטה לפרסם את התזכיר, אולם לאחר כמה ימים טען כי לא אישר את תוכנו.
בלחץ של בוש פיטר אטווטר את גודין, ומינה במקומו את בי ג'יי קופר.
לאחר ניצחונו של בוש, אטווטר התמקד בארגון מסע יחסי ציבור נגד מושל ארקנסו ביל קלינטון, שאטווטר ראה בו איום פוטנציאלי ממשי על בוש בבחירות לנשיאות ב-1992. גם לאחר שחלה, הביע אטווטר תמיכה בטומי רובינסון כמועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות למשרת המושל מול קלינטון, אך רובינסון הפסיד את הפריימריז לשפילד נלסון.
בשנת 1989, אטווטר הפך לחבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת הווארד, אחת האוניברסיטאות שנוסדו כאוניברסיטאות לשחורים בלבד לפני 1964. מינויו עורר התנגדות בקרב הסטודנטים ששיבשו את חגיגות יום השנה ה-122 של הווארד ובסופו של דבר השתלטו על בניין המינהלה של האוניברסיטה.
אטווטר נאלץ להתפטר, וכמותו גם נשיא האוניברסיטה ג'יימס אי צ'יק.
ב־1988 פתחו אטווטר וכמה מחבריו בארלינגטון את מסעדת Red Hot & Blue.
המסעדה, שהפכה מאז לרשת, הגישה ברביקיו בסגנון ממפיס והשמיעה מוזיקת בלוז מממפיס.
ב-1990 הקליט אטווטר אלבום עם בי בי קינג ואומנים נוספים בשם Red Hot & Blue.
הוא גם הופיע עם הלהקה של פול שייפר בתוכנית הלילה של דייוויד לטרמן.
אטווטר התחתן עם סאלי דנבר (1951–2021) בשנת 1978. נולדו להם שלושה ילדים – שרה לי, אשלי פייג' וסאלי תאודוסיה.
אלמנתו התמודדה לתפקיד מפקחת על החינוך בדרום קרוליינה ב-2014, וזכתה לתמיכתו של הנשיא לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ב-5 במרץ 1990 אטווטר סבל מהתקף במהלך ארוחת בוקר לגיוס כספים עבור הסנאטור פיל גראם רופאיו גילו אסטרוציטומה בדרגה 3, צורה אגרסיבית של סרטן המוח, באונה הקדמית הימנית שלו.
הוא עבר ברכיתרפיה, שהייתה אז טיפול חדשני במרכז הרפואי מונטיפיורי בניו יורק, ולאחריה הקרנות בבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה.
הטיפול הותיר אותו משותק בצדו השמאלי, פגע בשמיעה שלו, וגרם לנפיחות בפניו ובגופו.
בחודשים לאחר שהתבררה חומרת מחלתו, אמר אטווטר כי המיר את דתו לקתוליות, בעזרתו של הכומר ג'ון הארדון וכחלק מתהליך של בקשת מחילה, פרסם מספר מכתבים כתובים לאנשים שהתייצב מולם במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
במכתב מ-28 ביוני 1990 לטום טרניפסיד, הוא הצהיר כי מתוך כל מה שקרה בקריירה שלו, אחת מנקודות השפל שלו הייתה הרמיזה לגבי הטיפולים שעבר בצעירותו.
הוא כתב "המחלה שלי לימדה אותי משהו על טבע האנושות, אהבה, אחווה ומערכות יחסים שמעולם לא הבנתי, וכנראה גם לא הייתי מבין.
מנקודת מבט זו, יש אמת וטוב בכל דבר." במאמר למגזין לייף בפברואר 1991 התנצל אטווטר גם בפני מייקל דוקאקיס על "האכזריות הבוטה" של מערכת הבחירות לנשיאות ב-1988.
אטווטר מת ב-29 במרץ 1991 מגידול במוח.
הוא היה בן 40. הלווייתו נערכה בקתדרלת טריניטי בקולומביה, דרום קרוליינה, וטקס אזכרה נערך גם בקתדרלה הלאומית של וושינגטון ב-4 באפריל 1991.
סידני בלומנטל שיער שאילו היה אטווטר חי, היה מנהל בבחירות 1992 מסע בחירות מוצלח יותר לבחירתו מחדש של בוש מאשר הניסיון הכושל של הנשיא המכהן מול ביל קלינטון ורוס פרו.
ב-2008 יצא הסרט התיעודי "בוגי מן: סיפורו של לי אטווטר" המתעד את הקריירה הפוליטית של אטווטר.
ב-2019 דמותו של אטווטר, בגילומו של דסטין סיווי, הופיעה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות" המציגה היסטוריה חלופית.
ב-2022 הוזכרה בקשת המחילה של אטווטר מווילי הורטון בפרק של הסדרה "הטובות לקרב".
לי דאגלס בראקט הייתה סופרת מדע בדיוני אמריקאית.
בראקט פעלה מתחילת שנות הארבעים עד מותה ב-1978.
היא כתבה למעלה מ-50 סיפורים קצרים, רומנים ותסריטים.
אהבתה הגדולה של לי הייתה מדע בדיוני, אך היא כתבה גם ספרי מסתורין ומערבונים.
בראקט הייתה בין הסופרות היחידות בתקופתה שכתבו ספרי מדע בדיוני, ובזכות הצלחתה בתחום עזרה לשנות את האמונה שנשים לא אמורות להתעניין או לאהוב מדע בדיוני.
היצירות הידועות שלה כוללות סדרת רומנים על הדמות , ספר המסתורין "No good from a corpse" והרומן "The long tomorrow", שבעזרתו הצליחה להגיע לסבב הגמר בפרס הוגו.
בנוסף, כתבה בראקט תסריטים ל-16 סרטים, ביניהם: אל דוראדו, ריו בראבו, , ומלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית.
בראקט נפטרה בגיל 63 מסרטן.
לי דאגלס בראקט נולדה ב– 7 בדצמבר 1915, בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בת יחידה להוריה, פראנקלין ומרגרט בראקט.
עוד בטרם מלאו לה שלוש שנים, אביה נפטר מהשפעת הספרדית, ובראקט ואימהּ עברו לגור עם סבה וסבתה של בראקט.
כשהייתה בת שמונה קראה את הספר "The God of Mars" של אדגר רייס בוראוס.
דרך הספר הזה נחשפה לעולם המדע הבדיוני והתאהבה בו.
בגיל 13 החלה בראקט לכתוב סיפורים ולשלוח אותם לעורכים.
לקח מעל עשר שנים עד שפורסמה אחת מהעבודות שלה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, הייתה לבראקט אפשרות ללמוד במכללה בעזרת מלגה, אך היא סירבה להצעה זו והחליטה להתחיל קריירה כסופרת, על אף התנגדות משפחתה.
ב-1940 הכירה בראקט את אדמונד המילטון, שגם היה סופר מדע בדיוני, והשניים התחתנו ב-1946. יחד עברו לגור בקינסמן, אוהיו.
בראקט נפטרה מסרטן ב–18 במרץ 1978, בלנקסטר, קליפורניה, בגיל 63.
שם הכירה מגוון סופרים כגון ריי ברדבורי ורוברט היינליין.
רבים מהם הפכו ברבות הימים לחבריה טובים, איתם בילתה זמן רב במהלך חייה.
כחברה בארגון החלה בראקט להתעמק יותר במדע בדיוני.
היא החלה לשלוח סיפורים קצרים שכתבה למספר מגזינים שקראה בילדותה, אך סיפוריה נדחו על ידי המגזינים ולא פורסמו.
בהמשך הכירה בראקט את הסופר הנרי קאטנר ואחר כך גם את בת זוגו, הסופרת סי.
אל מור, והם יעצו לה והפעילו בעבורה קשרים בתחום המדע הבדיוני, היבטים שסייעו לכתיבתה ועזרו לקריירה שלה בתחום להתחיל.
שנה לאחר הצטרפותה לארגון פרסמה בראקט שני סיפורים קצרים במגזין.
אף שהתחילה לראות הצלחה כסופרת מדע בדיוני, נאלצה בראקט לכתוב גם ספרי מסתורין לפרנסתה.
בראקט כתבה שבעה סיפורי מסתורין במהלך הקריירה שלה.
את הראשון פרסמה ב-1942, סיפור קצר בשם "Murder in the family".
ב־1944 פרסמה את סיפור המסתורין "No good from a corpse".
סיפור זה תפש את תשומת הלב של הבמאי והמפיק ההוליוודי הווארד הוקס, וכך החלה בראקט קריירה נוספת כתסריטאית לסרטי קולנוע.
בראקט כתבה עם ויליאם פוקנר תסריט לסרט התרדמה הגדולה שיצא בשנת 1946. היא המשיכה לעבוד עם הוקס במשך מספר שנים, במהלכן לקחה הפסקה מכתיבת סיפורי מדע בדיוני.
בשנות החמישים חזרה בראקט לכתוב סיפורי מדע בדיוני, החלה להתרכז בסיפורי אופרות חלל, ופרסמה רצף של רומנים בז'אנר, כגון: The big jump, The Starmen, ו-!Alpha centauri - Or die.
אחד מסיפוריה, "The Long Tomorrow", אפילו הגיע לגמר "רומן השנה" של פרסי הוגו, ובכך הייתה לאישה הראשונה שהצליחה לעשות זאת.
לאחר 1955 חזרה בעיקר לכתוב תסריטים לסרטי מסתורין ומערבונים, אך המשיכה לכתוב ספרי מדע בדיוני.
ב-1963 זכה מערבון שכתבה, "Follow the Free Wind", ב ל"מערבון השנה".
רוב סיפוריה של בראקט פורסמו במהלך הקריירה שלה במגזינים שונים ולא כספרים.
בין השנים 1939 ל-1974 היא פרסמה מעל לחמישים סיפורים ורומנים ב־13 מגזינים, רבים מהם היו אופרות חלל ורומנטיקה פלנטרית.
סיפוריה של בראקט עזרו לעצב ולשנות את הז'אנרים האלה.
ניתן למצוא את השפעתה של בראקט בז'אנרים הללו גם שנים אחרי מותה.
מעריציה של בראקט אפילו נתנו לה את הכינוי "מלכת אופרות החלל".
ז'אנר זה נחשב לגברי, מפני שנשים לא היו אמורות לאהוב או להתעניין בטכנולוגיה, בחלל או בעתידנות.
בראקט נלחמה נגד סטריאוטיפ זה, כתבה ופרסמה את סיפוריה, ועודדה נשים אחרות לעשות זאת גם.
נוסף על כך, מפני שהז'אנר נשלט ברובו על ידי גברים, רב הדמויות הנשיות בסיפורי המדע הבדיוני של התקופה היו מאוד סטריאוטיפיות, ובדרך כלל הוצגו כפחדניות, חלשות, או מטומטמות.
בראקט לא כתבה על נשים כאלה בסיפוריה.
אף על פי שרוב הדמויות הראשיות בסיפוריה היו גברים, בראקט שילבה בסיפוריה נשים דומיננטיות וחזקות.
עבודת הספרים המוכרת ביותר שלה הם סיפוריו של אריק ג'ון סטארק.
דמותו מופיעה בשישה מהסיפורים של בראקט.
את שני הסיפורים הראשונים עליו, "Enchantress of Venus" ו–"Queen of the Martian Catabombs", כתבה ב-1949, ואת "Black Amazon of Mars" ב־1951. בשנות השבעים היא חזרה לכתוב עליו, והוציאה סדרה של שלושה רומנים בהם כיכב בשם "The book of skeith".
בסיכומו של דבר, הייתה לבראקט גם קריירה מוצלחת כתסריטאית.
במהלך חייה היא כתבה תסריטים לסרטים רבים, ואת הגרסה הראשונה לתסריט הסרט מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית, אותו השלימה זמן קצר לפני שאושפזה בבית החולים בשל מחלת הסרטן, ממנה נפטרה כמה שבועות לאחר מכן.
לי ארשמבו (בשם מלא באנגלית: Lee Joseph "Bru" Archambault; נולד ב-25 באוגוסט 1960 באוק פארק, אילינוי) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
לי ארשמבו נולד בעיירה אוק פארק שבאילינוי.
הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1982 ותואר שני בשנת 1984.
לאחר סיום הלימודים ארשמבו התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1986 הוא סיים קורס טיס והוצב בבסיס החיל כטייס "F-111 ארדוורק".
הוא השתתף במשימות מבצעיות של מלחמת המפרץ כטייס "לוקהיד F-117 נייטהוק".
בשנת 1995 הוא קיבל הסמכה כטייס ניסוי.
בשנת 1998 ארשמבו נבחר לצוות אסטרונאוטים.
הוא ביצע מספר משימות בצוות הקרקע.
ביוני 2007 ארשמבו השתתף במשימת STS-117 של מעבורת החלל קולומביה כטייס (פרדריק סטרקו היה מפקד הצוות).
מטרת המשימה הייתה להרחיב תחנת החלל הבין-לאומית, להחליף חלק מהצוות ולהביא לצוות אספקה חדשה.
בשנת 2009 הוא טס בפעם השנייה על סיפון מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-119 כמפקד צוות.
מטרת המשימה הייתה להביא אל תחנת החלל הבין-לאומית את קורה S6 ועליה מערך סולרי.
כמו כן בוצע החלפה חלקית של הצוות והועברה אספקה חדשה.
ארשמבו עזב את נאס"א בשנת 2013 והשתלב בתאגיד סיירה נבדה.
הוא השתלב בפרויקט "דרים צ'ייסר".
לי אייזנברג הוא תסריטאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי.
לרוב עובד יחד עם ג'ין סטפינצקי שאיתה הקים את חברת ההפקה "Quantity Entertainment".
נולד בנידהם שבמסצ'וסטס ב-1977. אביו היה מהגר מישראל.
ב-1999 סיים את לימודיו בקולג' קונטיקט , עם הסרט הקצר העצמאי שכתב "Flush".
ב-2005 הצטרף יחד עם ג'ין סטפינצקי לצוות של הסדרה "המשרד" של רשת NBC שם עבד בעונות 2–5. בנוסף לכתיבה, שימש כמפיק בפועל שותף וכבמאי של שני הפרקים "Michael Scott Paper Company" ו-"The Lover" מתוך הסדרה.
ביים יחד עם סטפינצקי גם את סדרת הרשת The Outburst ששודרה ב-2008, מבית "המשרד".
הופיע גם בשחקן משנה במספר פרקים של "המשרד".
ב-2014 השתתף בכנס "Comedy for a change" בירושלים.
ב-2013, יחד עם סטפן מרצ'נט יצר, הפיק בפועל וכתב את קומדיית המצבים Hello Ladies של רשת HBO.
היה מפיק בפועל יחד עם ספינצקי בצוות קומדיית המצבים האמריקאית Trophy Wife של רשת ABC .
הצמד הפיק בפועל גם את הסיטקום מורה רעה המבוסס על תסריט מקורי שכתבו.
ב-2023 יצר את הסדרה שיעורים בכימיה המבוססת על ספר שכתבה בוני גרמוס.
יחד עם ספינצקי, כתב והפיק אייזנברג מספר סרטים; בשיתוף עם הארולד ראמיס כתבו הצמד את התסריט לסרט Year One שיצא לאקרנים ב-2009. הצמד כתב גם את התסריט לסרט מורה רעה, ואת התסריט של הסרט ילדים טובים שיצא ב-2019.
שנה סרט תסריט הפקה בפועל 2009 Year One 2011 מורה רעה 2019 ילדים טובים
לי בינגג'יה (בסינית מפושטת: 李冰洁; נולדה ב-3 במרץ 2002) היא שחיינית סינית, אלופה אולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (דוחה 2024) ושיאנית עולם בעבר במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), פעמיים ברציפות סגנית אלופת העולם (דוחה 2024 וסינגפור 2025), אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) ושיאנית העולם (בריכת 25 מטר) במשחה ל-400 מטר חופשי.
פעמיים סגנית אלופת העולם (בודפשט 2017 ופוקואוקה 2023) ואלופת העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-800 מטר חופשי וסגנית אלופת העולם (סינגפור 2025) במשחה ל-200 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.46 דקות, אחרי קייטי לדקי (8:12.68 דקות) וליה סמית' (8:17.22 דקות), שתיהן מארצות הברית ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:44.96 דקות, אחרי ארצות הברית (7:43.39 דקות) ולפני אוסטרליה (7:48.51 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.46 דקות.
מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.25 דקות, אחרי קייטי לדקי שקבעה שיא אליפות חדש של 3:58.34 דקות וליה סמית' (4:01.54 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.11 דקות.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם יאנג ג'ונשואן, טאנג מוהאן וג'אנג יופיי בשיא עולם חדש של 7:40.33 דקות, לפני ארצות הברית (7:40.73 דקות) ואוסטרליה (7:41.29 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.30 דקות.
מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.08 דקות, אחרי אריארן טיטמוס מאוסטרליה (3:56.69 דקות) וקייטי לדקי (3:57.36 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום עשירי, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:22.49 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:59.92 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.72 דקות, במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.15 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:13.92 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.25 דקות.
באליפות סין שנערכה בבייג'ינג ב-27 באוקטובר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 3:51.30 דקות, שיפור לשיא בן 4 השנים של אריארן טיטמוס (3:53.92 דקות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי היא זכתה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליות ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:45.71 דקות, אחרי קייטי לדקי (15:26.27 דקות) וסימונה קואדרלה מאיטליה (15:43.31 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:44.40 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם דחש של 7:37.50 דקות וארצות הברית (7:41.38 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:55.83 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.65 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב, ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.26 דקות, לפני הממלכה המאוחדת (7:50.90 דקות) ואוסטרליה (7:51.41 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:54.59 דקות, המהירה במשחה.
שתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.62 דקות, אחרי אריקה פיירוות'ר מניו זילנד (3:59.44 דקות) ולפני איזבל מארי גוזה מגרמניה (4:02.39 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 15:56.62 דקות, אחרי סימונה קואדרלה מאיטליה (15:46.99 דקות) ולפני איזבל מארי גוזה (15:57.55 דקות).
באולימפיאדת פריז היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.34 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 7:38.08 דקות וארצות הברית (7:40.86 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.05 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:01.03 דקות, פעמיים במקום תשיעי, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.96 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:27.92 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.56 דקות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט 2025 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.52 דקות, אחרי מולי אוקלהן מאוסטרליה (1:53.48 דקות) ולפני קלייר ויינסטין מארצות הברית (1:54.67 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 3:58.21 דקות, אחרי סאמר מקינטוש מקנדה (3:56.26 דקות) ולפני קייטי לדקי (3:58.49 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.99 דקות, אחרי אוסטרליה (7:39.35 דקות) וארצות הברית (7:40.01 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:54.84 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:49.54 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.59 דקות.
לי און שמעון מזרחי (נולד ב-24 באוקטובר 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במכבי נתניה.
אביו הוא מגן העבר איתן מזרחי.
מזרחי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בית"ר ירושלים כקשר.
בבית"ר שיחק עד גיל 18 אז עבר להפועל תל אביב.
ב-1 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד מכבי פתח תקווה.
ב-8 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–1 נגד הפועל חיפה.
ב-25 ביוני 2022 חתם לשלוש שנים בבית"ר ירושלים, בה הוסט לעמדת המגן השמאלי.
ב-14 בינואר 2025 כבש את שערו הראשון בבוגרים כאשר כבש את שער הניצחון מול הפועל עכו במסגרת שמינית גמר גביע המדינה.
ב-16 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה כשקבע 3-3 נגד מכבי חיפה בתוספת הזמן של המשחק.
ב-18 בספטמבר 2025 נמכר למכבי נתניה תמורת 300 אלף שקלים וחתם לשנתיים.
לי סטרטפורד ברנס היה אתלט אמריקני.
ברנס נולד וגדל בסולט לייק סיטי, יוטה.
הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה, בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-24 במאי 1924 הוא קבע תוצאה של 4.01 מטר וסיים את השנה במקום 2 בעולם.
באולימפיאדת פריז זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.95 מטר, לפני חבריו לנבחרת גלן גרהם (3.95 מטר) וג'יימס ברוקר (3.90 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה בתחילת יולי 1925 זכה במדליית כסף.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-27 בפברואר 1926 הוא קבע בקפיצה במוט שיא ארצות הברית חדש של 4.11 מטר.
חודשיים וחצי לאחר מכן, בפאלו אלטו, קליפורניה ב-15 במאי הוא שיפר את השיא הלאומי והעמידו על 4.16 מטר ודורג שני בעולם אותה שנה.
חודשיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 3.81 מטר.
בתחרות שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה ב-28 במאי הוא שיפר שוב את שיא ארצות הברית והעמידו על 4.20 מטר ודורג שני בעולם באותה שנה.
חודש ושבוע לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה בתחילת יולי 1927 זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אליפות חדש של 4.11 מטר.
בתחרות שנערכה בפרזנו, קליפורניה ב-28 באפריל הוא קבע שיא עולם חדש של 4.30 מטר, שיפור לשיא בן השנה של בן ארצו סבין קאר (4.27 מטר).
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ויליאם גרבר (4.37 מטר).
חודשיים לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אמסטרדם שנערכו בקיימברידג', מסצ'וסטס בתחילת יולי שהיוו גם את אליפות ארצות הברית הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בשיא אליפות חדש של 4.19 מטר.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת אמסטרדם שנערכה בתחילת אוגוסט, סיים במקום חמישי בתוצאה של 3.95 מטר.
בסיום התחרות צ'ארלס מקגיניס בן ארצו, ויקטור פיקארד מקנדה וברנס קבעו את אותה התוצאה ולכן נערכה ביניהם תחרות על מדליית הארד.
מקגיניס קפץ 4.10 מטר וזכה במדליית ארד, פיקארד קפץ 3.95 מטר וסיים רביעי וברנס לא הצליח לקפוץ 3.95 מטר וסיים חמישי.
בתחרות שנערכה בברקלי, קליפורניה ב-28 במרץ 1931 הוא קבע תוצאה של 4.21 מטר וסיים את השנה במקום רביעי בעולם.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-18 ביוני 1932 הוא קבע תוצאה של 4.21 מטר.
לי ארל אמרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1939–1943 (מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית), לאחר מכן ועד 1945 כחבר הסנאט של ורמונט וכנשיא הזמני, לאחר מכן ועד 1949 כסגן מושל ורמונט ה-63, וכמושל ורמונט ה-69 בשנים 1951–1955.
לי אמרסון נולד בעיירה הארדוויק שבוורמונט, כבנם של פרנק א.
אמרסון ושל ורזה מיי (לבית קר) אמרסון.
בגיל 16 עבר המשפחה לבארטון שבוורמונט.
אמרסון סיים את לימודיו באקדמיית בארטון ב-1917, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא ארצות הברית במסגרת גיסות האימונים של הסטודנטים של הצבא.
ב-1921 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת סירקיוז, וב-1926 תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא עסק בעריכת דין בבארטון.
ב-1938 נבחר אמרסון מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת, כשבתקופות הכהונה השנייה הוא שימש כיושב ראש הבית.
ב-1942 הוא נבחר לסנאט של ורמונט, מיד נבחר כנשיאו הזמני, וכיהן בו בשנים 1943 -1945. במערכות הבחירות של 1944 ו-1946 נבחר אמרסון כסגן מושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1945–1949.
במאה השנים שקדמו לבחירתו של אמרסון, כיהנו מושלי המדינה וסגני מושלי המדינה בשתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת, ובהמשך בתקופת כהונה אחת של שנתיים, זאת על פי "כלל ההרים" של המפלגה הרפובליקנית.
עם זאת, ארנסט ויליאם גיבסון הבן הצליח לקרוא תיגר על נוהג זה כאשר נבחר כמושל ב-1946. בבחירות לתקופת כהונתו השנייה ב-1948 הביס גיבסון את אמרסון בבחירות המקדימות של הרפובליקנים, והמשיך וניצח בבחירות הכלליות.
עמיתו של אמרסון לסיעת השמרנים במפלגה, הרולד ארתור, ירש אותו בתפקיד סגן המושל.
כאשר ב-1950 התפטר גיבסון מתפקיד המושל כדי לכהן כשופט פדרלי, החליף אותו ארתור מתוקף תפקידו כסגן המושל, וכיהן בשארית תקופת כהונתו של גיבסון, אך בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה מלאה בזכות עצמו, ובכך פינה את הדרך לשיבתו של אמרסון.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה, נבחר אמרסון כמושל ורמונט, וב-1952 נבחר לתקופת כהונה שנייה, ובסך הכול כיהן כמושל בשנים 1951–1955. ארתור מצדו, התמודד בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי וינסטון פראוטי, שהמשיך וניצח בבחירות הכלליות.
כמושל, המליץ אמרסון שתושבי ורמונט שיתגייסו וישרתו במלחמת קוריאה יקבלו תשלום של בונוס מהמדינה.
הוא תמך בחקר הסבירות של סלילת צינור גז טבעי לוורמונט, ואת נושא האפליה הגזעית במדינה.
במהלך תקופת ממשלו עבר חוק היערות, וכך התאפשר לרשויות המקומיות להקים יערות.
אמרסון גם היה שותף ל"פרשת נוביקוף", שבה פרופסור קבוע באוניברסיטת ורמונט, אלכס ב.
נוביקוף , פוטר בשל אהדה לקומוניזם לכאורה, שמעולם לא הוכחה.
ב-1958 התמודד אמרסון ללא הצלחה בבחירות למושב בסנאט של ארצות הברית, ונוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי וינסטון פראוטי.
ב-1960 הוא נוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על המושב של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי המושל המכהן רוברט סטאפורד.
סטאפורד המשיך וניצח בבחירות הכלליות את חבר בית הנבחרים המכהן, ויליאם ה.
מאייר, שכיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחת כדמוקרט הראשון שנבחר בוורמונט למשרה מדינתית לאחר יותר ממאה שנים, לאחר שהביס בבחירות הכלליות של 1958 את הרולד ארתור.
ב-1927 נשא אמרסון לאישה את דורקס מ.
בול, ולשניים נולדו שתי בנות.
לי אמרסון נפטר בעיירה ברלין שבוורמונט ב-26 במאי 1976. הוא נטמן בבית הקברות וולקם או.
לי בול (בקוריאנית: 이불; 李昢; נולדה ב-1964) הוא אמנית קוריאנית מקוריאה הדרומית שעובדת במדיומים שונים, כולל מיצג, פיסול, מיצב, אדריכלות ואמנות מדיה.
כפי שראו אוצרים כמו והיסטוריונים של אמנות כמו יאון שים צ'ונג, יצירות האמנות של לי בול מושפעות הן מהרקע החברתי-פוליטי שלה והן מהחוויות האישיות שלה.
עבודותיה עוסקות בנושאים הקשורים לאדריכלות, טכנולוגיה, מגדר, היסטוריה וזיכרון.
לי בול נולדה ב-24 בינואר 1964 ב-Yeongju, Gyeongsangbuk-do, קוריאה הדרומית.
גודלה על ידי הורים פעילים פוליטית בזמן שמדינתה הייתה תחת שלטונו של פאק צ'ונג-הי.
בילדותה חוותה לי את השינויים הדרסטיים בחברה, שם היא ומשפחתה נעקרו פעם אחר פעם ונאלצו לעבור בין מקומות.
התבגרותה של לי כאמנית בסוף שנות ה-80 חלה במקביל לתקופה משמעותית בהתפתחותה של קוריאה הדרומית במונחים של דמוקרטיה, מודרניזציה וצמיחה כלכלית.
היא נמשכה בתחילה לעבוד עם אמנות מכיוון שתחומי יצירה היו אחת האפשרויות הבודדות הפתוחות לילדים של מתנגדי משטר.
היסטוריון האמנות יאון שים צ'ונג טען כי דרכה האמנותית של לי חרגה בשלב מוקדם מהמסלולים האמנותיים המקובלים בתקופתה.
לי קיבלה תואר BFA בפיסול מאוניברסיטת הונגיק, סיאול בשנת 1987, וקיבלה את הכשרתה האמנותית בתקופה שבה מינג'ונג מיסול – או בתרגום חופשי "אמנות העם" – היווה אתגר לדומיננטיות של אמנות אקדמית ומינימליזם.
השנה בה סיימה את בית הספר לאמנות הייתה גם השנה שדרום קוריאה הכריזה על עצמה כדמוקרטיה והחלה ליישם רפורמות פוליטיות וכלכליות.
כשלי החלה בפעילות אמנותית עצמאית, היא דחתה את האסתטיקה הסוציאליסטית הריאליסטית והעממית הגלויה של אמני המינג'ונג, תוך שהיא התרחקה מהחומרים הקרים והקשים שבהם התמחתה בפיסול (כלומר, עץ, אבן ומתכת).
עבודתה זכתה להכרה בינלאומית רחבה ראשונה עם הסדרה , שהוצגה ב ב-1997 ובביאנלה ליון של Harald Szeemann בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1999, זימן הזמין את לי להשתתף בביאנלה ה-48 של ונציה, שם היא קיבלה פרס כבוד על תרומתה לביתן הבינלאומי ולתערוכה שלה בביתן הקוריאני.
עבודתה של לי בול מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 השתמשה בביצועים כדי לחקור את הקשר בין הגוף והחברה בדרום קוריאה באותה תקופה.
בחיפוש אחר דרך לבטא את מצב הוויתה מחד גיסא ואת מצב החברה מאידך גיסא, היא יצרה יצירות קרביות בכוח ופעולות דמויות גרילה, שכמה מהן חקרו בביקורתיות את הפוליטיקה המגדרית ואת הסדר הפטריארכלי בחברה הקוריאנית.
ההופעות המוקדמות שלה שילבו היבטים של מלאכה עם הנסיבות והזמן.
סליחה על הסבל – אתה חושב שאני כלבלב בפיקניק?
עבודת הפרפורמנס "סליחה על הסבל" בוצעה במהלך 12 ימים רצופים בשנת 1990. לי החלה את התערבותה הציבורית בנמל התעופה גימפו, כשהיא לובשת פסל רך של חלק הגוף הפנימי.
במהלך הימים הבאים היא המשיכה את ההופעה במקומות שונים, כאשר תגובות הצופים הפכו לחלק בלתי נפרד מההופעה שלה.
לי שוטטה במרחבים ציבוריים, תוך שהיא מבצעת התערבויות פרפורמטיביות באתרים כמו שערי נמל תעופה, מקדשים, קמפוסים של אוניברסיטאות וארמונות אימפריאליים.
במהלך הופעה של שעתיים במרכז האמנות דונגסונג בסיאול, לי נתלתה הפוך על רתמת טיפוס צוקים וסיפרה על חווית הפלה, בשילוב שירה, פרודיה על ישו על הצלב והתייחסויות לשירי פופ.
בחקר נושא טאבו קיצוני בדרום קוריאה, ההופעה של לי "מסתירה את ההבחנה בין הפרטי לציבורי, האישי והפוליטי, האמיתי והמעוצב".
ל"הפלה" לא היה סוף ידוע מראש והסתיימה כאשר הקהל כבר לא היה יכול לשאת להמשיך ולראות את האמנית מתפתלת בכאב פיזי.
"Cravings" היא דוגמה לעבודתה הפרפורמטיבית של לי עם פסלים רכים.
לי יצרה חליפות גוף מלאות שנבנו מבד תפור מרופד במילוי סיבים כדי לעוות את האנטומיה של הלובש.
כל יצירה עוטרה בפאייטים וחרוזים זולים, כללה נספחים מוגזמים וגרוטסקיים הדומים לזרועות, רגליים, מחושים וזנבות.
היצירה כוללת פרפורמרים המאלתרים תנועות איטיות, מוגברות על ידי מיקרופונים סמויים המדגישים את נשימתם המאומצת.
"Cravings" מטיל ספק ביציבותם של מושגים כמו האמיתי והמלאכותי, וממחיש כיצד הטכנולוגיה מטשטשת את הגבולות הללו והופכת ביטויים אנושיים לחוויות מנוכרות.
לי הציג לראשונה "את Majestic Splendor" בשנת 1991 בסיאול.
המיצב מציג דגים מתים אמיתיים המעוטרים בפאייטים, חרוזים ועוד פריטים קטנים ונוצצים, המונחים בשקיות ניילון ומוצמדים לקיר הגלריה בדוגמת רשת.
עם הזמן, העבודה פולטת ריח רקוב.
בשנת 1997, במהלך תערוכת הפרויקטים במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הוסרה "Majestic Splendor" מהתערוכה בשל הצחנה שלה.
כפי שמציין היסטוריון האמנות Yeon Shim Chung, היצירה פועלת במספר רבדים, ובו זמנית "מתייחסת לגוף האישי ועל הפוליטיקה של החברה הקוריאנית".
דגים הם מוטיב פופולרי הן במסורת האמנות הקוריאנית הדתית והן במסורת החילונית.
בין 1996 ל-1999 השלימה לי שלושה מיצבים במדיה מעורבת המשלבים תצלומים של האמנית לצורות מתנפחות בקנה מידה גדול.
בעבודות המשתתפות הללו, הצופים יכלו לנפח את אנדרטת הבלונים המוגדלת באמצעות רשת של צינורות ומשאבות רגל.
אחת היצירות הללו, שכותרתה "I Need You (Monument) (1996)", מתנפחת לגודל בלון בגובה 39 רגל שחושפת את האמנית כ"סוג של הכלאת פאנק-גיישה-אלה, מדובר בדימויים סטריאוטיפיים של נשים אסייתיות".
בעוד שאנדרטה עשויה בדרך כלל לעמוד במבחן הזמן, האנדרטה של לי היא רכה, פגיעה וחולפת.
באמצע שנות ה-90, לי בול התחילה את סדרת ה"סייבורג" שלה, התרחקה מיצירות מונחות ביצועים וחזרה לפיסול תלת־ממדי בעיקר.
העבודות הוצגו לראשונה במרכז Artsonje בסיאול, קוריאה ב-1998. דמויות הסיליקון הרובוטיות והמיניות הללו מתייחסות להיסטוריה הארוכה של פיגורציה של צורה אנושית, מפיסול קלאסי של יוון ורומא העתיקה ועד לייצוג עכשווי במנגה ובקולנוע.
הצורות המקוטעות והתלויות שלהם ממזגות חלקים ביולוגיים ומכניים, ומטילות ספק במושגים של שלמות ושלמות.
השימוש בלבן מעורר ארכיטיפים קלאסיים והרואיים ומעניק לפסלים אופי טוב.
כפי שכותבת האוצרת סטפני רוזנטל: "כל עבודה בסדרה זו אינה שלמה בדרך כלשהי – הראשים או הגפיים החסרים שלהן מעידים על כך שהדמויות ה'מושלמות' הללו עדיין עשויות להיות בתהליך של שינוי".
"Live Forever" הוא מיצב מולטימדיה שהוצג לראשונה ב-2001. העבודה כוללת קפסולות קריוקי דמויות חללית עתידניות, שלפי ווני טיאו, מזכירות את האסתטיקה של הסרט "2001: אודיסיאה בחלל" של סטנלי קובריק ויוצרות סביבה אינטימית ומבודדת עבור המשתתף.
התרמילים הלבנים עשויים מפיברגלס וחלקו הפנימי מצויד בקצף אקוסטי, ריפודי עור, צג LCD, מיקרופון ואוזניות.
המבקרים מוזמנים להיכנס בזה אחר זה לקפסולות, שם יוכלו לשיר שירי קריוקי בבדידות.
העבודה מתכוונת ליצור חוויה אמביוולנטית של עקירה חושית ופסיכולוגית.
סדרת "Mon grand récit", משנת 2005, היא אוסף מגוון של מיצבים, רישומים ופסלים סוחפים החוקרים רפלקציות ספרותיות, פילוסופיות ואדריכליות על אוטופיה ודיסטופיה, סיפורת ממלכתית ומציאות חברתית.
הכותרת "Mon grand récit", המתורגמת כ"נרטיב הגדול שלי", משקפת את עיסוקו של לי בביקורת של ז'אן-פרנסואה ליוטארד על הנרטיבים הכוללים של המודרניות.
על ידי הקדמת "mon" או "my", לי מדגישה חיבור אישי להיסטוריה, ומזמינה את הצופים לחשוב מחדש על המבנים החברתיים וההשלכות שלהם על העתיד.
מתקנים בקנה מידה גדול אלה מתעדים את עולמות החלומות והאסונות של התשוקה האוטופית באמצעות חומרים כמו זכוכית, אקריליק, פוליאוריטן, פלדה ומתכות אחרות, נורות LED, שרשראות וכבלים.
יצירה מרכזית בסדרה שכותרתה "בכייה לאבנים ...", שבו תצורות אבן גיר זוהרות, המושפעות מחזונות אדריכליים עתידניים, מוצבות לצד רשתות תלויות והעתקים מוקטנים של מבנים איקוניים כמו האנדרטה של ולדימיר טטלין ל"לאינטרנציונל השלישי".
החל משנת 2016, הסדרה "Perdu" ממשיכה במחקרה של לי בנושאים כמו אוטופיה, דיסטופיה ומצב האדם.
הסדרה שואבת השראה מרישומי ההכנה של לי לפסלי ה"סייבורג", הניכרים במיזוג של צורות אורגניות עם צורות היברידיות דמויות אדם.
לי בול היא הזוכה בפרס ה-9 לאמנות של רות באומגרטה.
בשנת 2022 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לאמנויות יפות מבית הספר לאמנות של שיקגו.
היא זכתה בפרס Ho-Am לאמנויות בשנת 2019, ה־Ordre des Arts et des Lettres ממשרד התרבות הצרפתי בשנת 2016, ופרס הצהריים בביאנלה ה-10 של גוואנגז'ו בשנת 2014.
בשנת 1998, לי נבחרה לאחת משישה אמנים ברשימה הקצרה, כולל הואנג יונג פינג, וויליאם קנטרידג', פיפילוטי ריסט, לורנה סימפסון והזוכה, דאגלס גורדון, בפרס הוגו בוס.
לי הציגה תערוכות יחיד ברחבי העולם, כולל "Live Forever" שנדד ב בניו יורק ובתחנת הכוח בטורונטו.
היא נבחרה כמועמדת לגמר לפרס הוגו בוס לשנת 1998 על ידי מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק.
מוזיאונים אחרים שהציגו תערוכות יחיד של עבודתה כוללים את גלריית ונקובר לאמנות; פאלה דה טוקיו בפריז; גלריית אייקון, ברמינגהם; מוזיאון הדוכס הגדול ז'אן לאמנות מודרנית (MUDAM), לוקסמבורג; Fondation Cartier, פריז; מוזיאון לאמנות עכשווית, סידני; MAC, Musée d'Art Contemporain, Marseille; לה קונסורציום; סדנת בדים ומוזיאון, פילדלפיה; ו־Kunsthalle Bern, שווייץ.
התערוכה הזוגית שלה במוזיאון בניו יורק, בשם "Projects 57, Bul Lee, Matsui Chie" נערכה ב-1997. לי ומאטסוי צ'י הוצגו כאמניות אוונגרד שהשתמשו באמנות מיצב כדי לאתגר נורמות חברתיות.
בפברואר 2012, מוזיאון מורי לאמנות בטוקיו הציג תערוכת אמצע הקריירה, התערוכה הגדולה ביותר של האמנית נכון ל-2025.
גלריית הייוורד סאות'בנק סנטר, שנפתחה מחדש לאחרונה, אירחה אסופה של עבודות האמנות של לי החל מסוף מאי 2018, הראשון שלה בלונדון; אשר חוקרת את פעילותה הענפה של האמנית על הגוף ויחסה למרחב האדריכלי.
תערוכה זו, שמתפרשת על הגלריה כולה, כוללת תיעוד של מופעים מוקדמים, עבודות פיסול מסדרות הסייבורג והאנגרם האייקוניות ומיצבים סוחפים עדכניים, וכן מבחר רישומי הסטודיו של האמנית.
גרסה שונה של תערוכה זו הוצבה לאחר מכן ב־Martin-Gropius-Bau, ברלין, בספטמבר 2018.
בנובמבר 2020 נפתחה תערוכה מעבודותיו של האמן באולם התצוגה המרכזי של מנג'ה בסנט פטרסבורג.
התערוכה, שכותרתה "Lee Bul: Utopia Saved", "מסמנת מפגש ראשון בין העבודות של לי בול לבין אלה של אמני האוונגרד הרוסי שהשפיעו עליהן".
בנובמבר 2023 הכריז מוזיאון מטרופוליטן של האמנות ההיסטורית בניו יורק על בחירתה של לי בול ליצירה מוזמנת עבור חזית השדרה החמישית שלו, הפרויקט הגדול הראשון שלה בארצות הברית מאז תערוכת היחיד שלה ב-2002 ב תחת הכותרת "".
ארבעת הפסלים המרכיבים את ההזמנה נחשפו ב-12 בספטמבר 2024, ונשארים עד 27 במאי 2025.
.Li Auto Inc (בסינית: 理想汽车) היא יצרנית רכב חשמלי סינית.
מטה החברה נמצא בבייג'ינג עם מתקני ייצור בצ'אנגג'ואו.