tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמונה מהעובדים פנו להנהגת ארגון העובדים האנרכו-סינדיקטי (ה-CNT) לסיוע ובתגובה הם פוטרו.
ב-5 בפברואר, קיימו עובדי המשרד שביתת שבת במקום עבודתם ופונו מהמשרד בכח על ידי המשטרה.
בתגובה, 140 עובדים עזבו את מקום העבודה כמחאה על הפיטורים, ולאחר שלושה ימים הצטרפו אליהם רוב גדול של עובדי תחנת הכוח.
הנהלת תחנת הכוח ביקשה להענות לדרישות העובדים שהיו סבירות, אולם מילנס דה-בוש התערב ומנע את המשך המשא ומתן עם נציגות העובדים.
העובדים בתחנת כוח נוספת קיימו שביתת שבת במקום העבודה שלהם כתמיכה בחבריהם.
ב-17 בפברואר הצטרפו לשביתה כ-80% מעובדי ענף הטקסטיל בברצלונה במחאה על הפיטורים, אך גם בדרישה להכרה באיגוד המקצועי שלהם והכרת הרשויות ביום עבודה של שמונה שעות.
ב-21 בפברואר כבר הוכרזה שביתה כללית בכל תחנות הכוח בברצלונה, דבר שהשבית כ-70% מהתעשייה באזור קטלוניה.
מעל 100,000 עובדים השתתפו בשביתה שהקיפה גם את עובדי התחבורה הציבורית בעיר.
העיר הייתה כמעט משותקת, והצבא סיפק שירותים מינימליים של גז ומים.
שלטונות העיר לקחו פיקוד על מפעלי החשמל של החברה הקנדית כדי לחדש את התאורה בעיר שהופסקה ליומיים.
ב-27 בפברואר, בעקבות לחץ מצד מילאנס, הכריז ראש ממשלת ספרד בהסכמת המלך אלפונסו, על פיזור הפרלמנט כדי לאפשר גיוס לצבא של השובתים ללא צורך באישור הפרלמנט.
ב-8 במרץ הוחל בגיוס חלקי של העובדים בברצלונה לצורך מתן שירותי תשתית בעיר.
אולם בניגוד לתחזיתו של מילאנס שהעובדים ישמחו לתירוץ הגיוס כדי לחזור לעבודה, העובדים דווקא החריפו את פעולותיהם.
צוי הגיוס לא נענו, לפחות חלקית מכיוון שבלחץ איגודי העובדים הם אפילו לא הודפסו בעיתונים.
איגוד העובדים של בתי הדפוס הזהיר את בעלי העיתונים בברצלונה שלא יעיזו להדפיס את צווי הגיוס או כל מידע אחר שעלול לפגוע בשביתה, במה שכונה "צנזורה אדומה".
האיגודים הטילו קנסות, ואף הצליחו לגבות אותם, על עיתוני ימין שהעיזו להפר את הוראות האיגודים.
בעקבות כישלון הגיוס, דרש מילאנס הטלת משטר צבאי על העיר.
רומנסנס הסכים לדרישתו של מילאנס בגלל הצורך הבוער להשיב את הסדר על כנו לפני שהאנדרלמוסיה תתפשט לשאר חלקי ספרד, למרות שהוא האשים את מילאנס שהקו הנוקשה שלו הוא שדרדר את המצב.
ב-13 במרץ 1919 הוכרז על משטר צבאי בברצלונה ושלושת אלפים עובדים נעצרו ונכלאו.
עיריית ברצלונה פתחה במשא ומתן עם הנהגת השובתים כדי להביא לסיום השביתה, שפגעה רבות בכלכלה של קטלוניה.
כל דרישות העובדים התקבלו - יום עבודה בן 8 שעות, הכרה באיגודי העובדים, החזרה לעבודה של עובדים שפוטרו.
בכך ספרד הפכה למדינה הראשונה שהעבירה חוק בנוגע ליום עבודה ארצי בן 8 שעות, כתוצאה מהשביתה הכללית ב-1919. העובדים דרשו גם את שחרורים של אסירים פוליטיים.
הממשלה הסכימה לדרישה זו, אך סירבה לשחרר את אלו שעמדו באותה עת למשפט.
העובדים הגיבו בקריאות "שחררו את כולם!" ואיימו בהמשך השביתה.
ב-19 במרץ, לאור ההסכמות שהושגו, קרא סלבדור סגואי, המנהיג המתון של ה-CNT, לעובדים לחזור לעבודה על פי ההבטחה שכל השובתים שנעצרו ישוחררו עד 24 במרץ.
אולם מילאנס שביקש לטרפד את ההבנות מנע את שחרורם של האסירים וגרם לעובדים לפתוח ב-24 במרץ בשביתה נוספת בדרישה לשחרורם.
ממשלת מדריד, שנלחצה על ידי הצבא, הכריזה שוב על משטר צבאי בכל רחבי ספרד במטרה לסיים את השביתה במהירות.
צעד זה הצליח לסיים את השביתה.
המושל האזרחי של קטלוניה, קרלס מונטנס, התפטר בעקבות הפרות הוראותיו על ידי הצבא, ביחד עם מפקד המשטרה.
שביתות והשבתות מגן נמשכו במשך כל השנה בברצלונה כאשר חוסר היכולת של המתונים להביא להסכמות שיכובדו גרמה לכך שהזירה עברה לשליטת הקיצונים משני הצדדים.
ניגריה היא יצואנית נפט מספר שש בעולם, אך לא מייצרת בעצמה בנזין.
את כל חומרי הדלק היא מייבאת.
יחד עם מחירי בנזין קפצו מחירי התחבורה הציבורית והמזון.
אנשים שביקרו בימי חג המולד את קרוביהם, לא יכלו לחזור הביתה, כי לא יכלו לשלם את המחיר.
האיגודים המקצועיים של ניגריה קראו לשביתה.
הנוער כבש כיכר בעיר הצפונית קנו וקרא לו "כיכר תחריר".
השביתה התרחבה והוכרזה שביתה כללית בלתי מוגבלת בזמן.
בניגריה מתח הולך וגובר בין נוצרים למוסלמים, אך בשביתה הזו פעלו כולם יחד.
אך המשטרה תקפה את המפגינים בחריפות.
כבר ביום השביתה הראשון נהרגו 12 מפגינים.
אחרי 5 ימים של שביתה נכנע הנשיא גודלאק ג'ונתן והוריד את המחיר ל-90 ניירה.
זוהי הצלחה חלקית, ובעיקר לא נוגעת בבעיה העיקרית, שהיא לא מחיר הדלק, אלא היעדר תעשייה לייצור דלק במדינה שמייצאת כל שנה מעל שני מיליון חביות נפט, יותר מלוב וכמעט כמו איראן.
במאבק לשינוי המצב הזה נפל קורבן ב-1995 הסופר והמחזאי קן סארו-ויווה
השביתה הכללית באיטליה ב-1994 פרצה לאחר שסילביו ברלוסקוני ניצח בבחירות במרץ 1994, לאחר שגיבש רק חודשים ספורים לפני כן את המפלגה שלו פורצה איטליה.
סימנים ראשונים לתנועה הרחבה נגדו נראה בהפגנה ב-25 באפריל לזכר השחרור מהפשיזם, שהשתתפו בה מעל חצי מיליון בני-אדם במילאנו.
בספטמבר פתח ברלוסקוני במהלך לרפורמה פנסיונית.
שר האוצר הכריז שלא יהיו שביתות.
אך השביתות החלו מהאיגודים הקטנים, עד שמנהיגות האיגודים נאלצו להצטרף למהלך ולהכריז על שביתה כללית ב-14 באוקטובר למשך 4 שעות.
ברלוסקוני הכריז במהלך ביקור ברוסיה: "גם עשר שביתות כלליות לא יסיטו אותי מדרכי."
ב-12 בנובמבר נערכה ההפגנה הגדולה ביותר בתולדות המדינה ברומא בהשתתפות יותר ממיליון וחצי פועלים, נוער, גמלאים, ומובטלים.
ב-2 בדצמבר היה אמור להיות יום נוסף של שביתה כללית.
אבל בערב שלפני כן, ב-1 בדצמבר, הצליחו שני הצדדים להגיע אחרי דיונים ארוכים מאוד להסכמה על ביטול התוכנית של ברלוסקוני.
ברלוסקוני איבד בעקבות זאת את השותפים הקואליציוניים שלו ונאלץ להתפטר עוד באותו חודש, פחות מ-10 חודשים אחרי שנבחר.
השביתה הכללית בשווייץ ב-1918 התקיימה על אף ששווייץ לא הייתה צד לוחם במלחמת העולם הראשונה, אך המלחמה גרמה נזק כלכלי גם בה.
יותר מ-15 אחוזים מהאוכלוסייה סיימה את המלחמה מתחת לקו העוני.
הפערים המעמדיים התרחבו, מאחר שהיו כמה מעטים שהרוויחו מהמלחמה.
חומרי גלם התמעטו, שיתוף הפעולה הבינלאומי נשבר, והפסקת ייבוא החיטה הביא בשנת 1918 לרעב גדול.
המחאה נגד המצב הכלכלי דוכאה על ידי השלטונות בתקיפות, בין היתר בגלל איום חיצוני.
ב-27 ביולי החליטה ועידת הפועלים של שווייץ על הקמת ועד פעולה להכנת שביתה כללית.
ב-5 בנובמבר שלחה הממשלה כוחות צבא לדיכוי הפגנות הפועלים בציריך.
ב-8 בנובמבר גירשה הממשלה את הנציגות הסובייטית מברן.
יותר ויותר שביתות פרצו בתמיכה בפועלים הנאבקים נגד הצבא בציריך.
הוועד שהוקם ביולי נשא ונתן עם הממשלה על הסגת הכוחות הצבאיים מציריך, אך בלחץ הצבא הפסיקה הממשלה את המשא ומתן.
הוועד נאלץ לקרוא לשביתה כללית החל מה-11 בנובמבר.
שבוע עבודה של 48 שעות
הבטחת אספקת מזון לכלל האוכלוסייה
מחיקת חובות המדינה על ידי ההון של העשירים
השביתה החזיקה מעמד ארבעה ימים, אך לא התרחבה אל מעבר לשורות הפועלים המאורגנים.
ועד השביתה הבין שהקרב נגד הצבא אבוד, לכן הפסיקו את השביתה.
שיטת הבחירות שונתה לפי דרישת השובתים.
הונהג שבוע עבודה של 48 שעות
הצבא אורגן מחדש, בצורה יותר דמוקרטית
נוסדה קרן לביטוח פנסיוני וביטוח נכות
זכות בחירה לנשים הונהגה רק בשנת 1971
בשביתה הכללית בבריזבן ב-1912 השתתפו עשרות אלפי עובדים, היא נמשכה חמישה שבועות, המשטרה ניסתה לדכא אותה באכזריות, והיו לה תוצאות חשובות, גם בתחום העבודה וגם בתחום הפוליטיקה.
בריזבן נמצאת בקצה המזרחי של אוסטרליה.
בשנת 1910 הוקם האיגוד המקצועי של עובדי החשמליות, וב-18 בינואר 1912 החליטו המעסיקים שאסור לעובדים לענוד את סמל האיגוד המקצועי.
העובדים החלו לשבות וערכו הפגנה בהשתתפות של 10,000 תושבים.
המעסיקים היו בבעלות אנגלית, והמנכ"ל היה אמריקאי.
הוא סירב לשאת ולתת עם איגוד הוועדים של קווינסלנד QCU, ולכן הוקם ארגון שכלל 43 איגודים מקצועיים, שהכריזו על שביתה כללית החל מה-30 בינואר.
500 פעילים דאגו לסדר ולעזרה ראשונה.
כל יום היו הפגנות וצעדות.
הממשלה הגיבה רק כשהשביתה התרחבה ושיתקה את תנועת הרכבות.
הם תקפו את המפגינים בכוח ב-2 בפברואר, מה שכונה מאוחר יותר "יום שישי השחור".
ראש ממשלת קווינסלנד היה שמרן ופנה לממשלה המרכזית להתערב בכוחות צבא.
אך ראש הממשלה המרכזית היה אנדרו פישר, איש מפלגת הלייבור האוסטרלית, פועל לשעבר במכרות של קווינסלנד, והוא סירב להפסיק את השביתה בכוח.
גם השובתים פנו לפישר וביקשו עזרה צבאית, אך הוא החליט לתמוך בהם כספית.
דנהם שקל להפעיל אוניית מלחמה גרמנית נגד השובתים.
בית המשפט דן בבקשת הממשלה להעניש את השובתים, אך בית המשפט זיכה את השובתים, והיא הופסקה כעבור חמישה שבועות ב-6 במרץ.
השביתה חיזקה מאוד את הסולידריות ואת ההזדהות הפנימית של תנועת הפועלים של קווינסלנד.
שלוש שנים אחרי השביתה נבחרה מפלגת הלייבור האוסטרלית בפעם הראשונה בקווינסלנד לראשות הממשלה האזורית.
פעילי השביתה פוטרו מעבודתם, אך כשהולאמו החשמליות של קווינסלנד, בשנת 1922, הוחזרו פעילי השביתה המפוטרים לעבודה.
השביתה הכללית בוונצואלה הייתה שביתה פוליטית שארגנה האופוזיציה לנשיא הוגו צ'אווס, בדרישה לקיים בחירות חדשות לנשיאות.
השביתה נמשכה מדצמבר 2002 עד פברואר 2003. מרכיב עיקרי בשביתה היה צמצום ניכר של הפקת הנפט במדינה.
הדבר המיוחד בשביתה הזו היא העובדה, שהיא נתמכה על ידי הבורגנות כנגד ממשלה הנתמכת על ידי הפועלים ולא להפך.
הבורגנות בוונצואלה, יחד עם שותפיה בארצות הברית, נמצאת במגננה מאז היבחרו של הנשיא הוגו צ'אווס בשנת 1998. ונצואלה היא אחת מיצאניות הנפט הגדולות בעולם, וחלק עיקרי מכלכלתה מתבסס עליו.
לכן גם הלאים צ'אווס את הנפט כשעלה לשלטון.
באפריל 2002 נעשה ניסיון הפיכה כושל נגד הנשיא, והמצב הכלכלי הלך והידרדר.
האינפלציה טיפסה במהלך השנה לרמה של 35 אחוזים ומעמד הביניים הלך והתרושש.
בשנת 2001 נבחר קרלוס אורטגה להוביל את הקונפדרציה של האיגודים המקצועיים של וונצואלה.
אומנם בית המשפט פסל את תוצאות הבחירות, אך הוא נשאר בתפקידו.
אורטגה היה שותף בניסיון ההפיכה באפריל, וכשצ'אווס החליט על הלאמה מוחלטת של חברת הנפט הגדולה PDVSA, הוא קרא לשביתה כללית, שהחלה בדצמבר.
מטרת השביתה הייתה לזעזע את המשק של וונצואלה במידה כזאת, שתתאפשר הדחתו של צ'אווס, בדומה אולי למהלך שהובילו כוחות הימין בצ'ילה בזמן שלטונו של סלבדור איינדה.
אך רוב העובדים לא נטשו את מקומות העבודה שלהם, וצ'אווס אף היה בטוח מספיק בשביל להשתתף בחגיגות ההשבעה של הנשיא החדש של ברזיל ב-2 בינואר 2003.
הייצור לא נפסק לגמרי, אך במקום מיליוני חביות נפט ביום יצרו רק 400 אלף חביות ביום, עדיין יותר מהצריכה הלאומית.
ממשל ארצות הברית תמך בגלוי בהפלת משטרו של צ'אווס, אך לא תכננה הפיכה צבאית כמו במקרה של צ'ילה.
אלפי עובדים של ה-PDVSA פוטרו.
כנגד אורטגה התנהל משפט ארוך, ובסופו נכלא ל-16 שנים בכלא, אך ברח משם כבר בשנת 2006. האופוזיציה כנגד צ'אווס נחלשה בעקבות השביתה.
חולשה הביאה אותם לכיוון של התקפות טרוריסטיות אחרי השביתה.
אך גם צ'אווס לא מרגיש יותר בטוח.
לארצות הברית הוא לא נסע ב-2003 לפתיחת הדיונים באו"ם, כי חשש שיתנקשו בחייו.
השבעת נשיא ארצות הברית היא האירוע הרשמי לציון תחילת כהונה חדשה בת ארבע שנים של נשיא ארצות הברית.
ההשבעה מתקיימת עבור כל תקופת כהונה, גם כאשר הנשיא ממשיך בתפקיד לתקופת כהונה שנייה.
את שבועת המשרה עצמה מנהל נשיא בית המשפט העליון בהתאם לחוקת ארצות הברית הקובעת, כי על הנשיא להישבע אמונים לפני שיוכל להתחיל בתפקידו.
עם זאת, לאורך השנים, הורחב טקס ההשבעה מאירוע פשוט ליום שלם של טקסים חגיגיים, הכולל מצעדים, נאומים ונשפים.
מאז 1937 יום השבעתו לתפקיד של הנשיא הוא 20 בינואר בהתאם לתיקון החוקה (קודם לכן היה זה ב-4 במרץ), כאשר כהונת הנשיא מתחילה ב-12 בצהריים באותו יום.
מאז 1981, נעשית ההשבעה בחזית בניין הקפיטול, מקום מושב הקונגרס של ארצות הברית, אלא אם כן מזג האוויר החורפי אינו מאפשר זאת (כפי שהיה בעת השבעתו של רונלד רייגן לתקופת הכהונה השנייה שלו ב-1985, ובהשבעה של דונלד טראמפ לכהונה שנייה ב-2025, אז הועבר הטקס אל תוך הבניין).
כאשר 20 בינואר חל ביום ראשון, ההשבעה מתקיימת באופן פרטי על ידי נשיא בית המשפט העליון באותו יום ופעם נוספת בטקס פומבי למחרת, ה-21 בינואר.
ההשבעה האחרונה שהתקיימה היא ההשבעה של דונלד טראמפ, ביום 20 בינואר 2025, שציינה את תחילת הכהונה השנייה שלו כנשיא, לאחר שנבחר לתפקיד.
ימים ספורים לפני ההשבעה (בדרך כלל שלושה) מגיע הנשיא הנבחר לוושינגטון הבירה; בימים אילו עורכת ועדת ההשבעה הנשיאותית אירועים, ארוחות גאלה וקונצרטים עבור הנשיא הנבחר.
כך למשל ב-18 בינואר 2009, יום לאחר הגעת הנשיא הנבחר אובמה לוושינגטון הבירה, התקיים באנדרטת לינקולן קונצרט פתיחה, "We Are One".
הקונצרט כלל הופעות והקראות של קטעים היסטוריים של יותר משלושה תריסר מפורסמים.
ההשתתפות בקונצרט הייתה חופשית לציבור, ו-HBO שידרה את הקונצרט בשידור חי, מה שאפשר לכל מי שיש לו טלוויזיה בכבלים לצפות באירוע.
כך גם הנשיא הנבחר טראמפ בערב ה-19 בינואר, אירח את "Make America Great Again!
הקונצרט, שנערך על מדרגות אנדרטת לינקולן, כלל הופעות של לי גרינווד, טובי קית', ,השחקן ג'ון וייט.
הקונצרט הסתיים בחגיגת זיקוקים, בליווי מקהלה ולהקה צבאית אמריקאית בביצוע "מזמור הקרב של הרפובליקה".
בנוסף ועדת הבחירות הנשיאותית של טראמפ ערכה את "הפסגת דיפלומטית: ארוחת הערב העולמית"", ארוחת ערב מתוקשרת שנועדה לשמש היכרות בין דיפלומטים זרים, פקידי ממשל לנשיא הנבחר טראמפ.
יום ההשבעה מתחיל בדרך כלל בשעות הבוקר המוקדמות באזור השעה 08:30 בבוקר כאשר הנשיא וסגן הנשיא הנבחר ומשפחותיהם יוצאים מהבלייר האוס בשיירה ולוקחים חלק בתפילה בכנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית להצלחתו, לאפייט סקוור.
פגישה עם הנשיא היוצא והגברת הראשונה
מיד לאחר מכן נוסעים הנשיא וסגן הנשיא הנבחר נסיעה קצרה לבית הלבן לפגישת נימוסין עם הנשיא היוצא והגברת הראשונה.
משם לקראת צהריים יוצאים מהבית הלבן בשיירה אחת אל עבר גבעת הקפיטול.
תחילה, נושאים דברי פתיחה יו"ר ועדת ההשבעה, הנשיא הזמני של הסנאט.
מיד לאחר מכן נאמרת תפילה (אחת מבין שתיים של הטקס).
השלב הבא הוא השבעת סגן הנשיא המנוהלת על ידי שופט בית המשפט העליון האמריקאי, מיד לאחר מכן תגיע השבעת הנשיא המיועד והיא מנוהלת בידי נשיא בית המשפט העליון.
לאחר השבועה נושא הנשיא את נאום ההשבעה שלו לאומה בה מפרט את קווי היסוד של ממשלו החדש ומדיניותו; בסופו מנוגן ההמנון האמריקאי הנועל את הטקס.
מיד לאחר הטקס מלווים הנשיא הנכנס והגברת הראשונה את הנשיא היוצא ורעייתו לחזית האחורית של בניין הקפיטול, שם המסוק הנשיאותי מטיס בפעם האחרונה את הנשיא היוצא ורעייתו לבסיס חיל האוויר אנדרוז שם ימריאו בפעם האחרונה במטוס אייר פורס 1 למדינת האם שלהם.
לאחר מכן מתקיימת ארוחת צהריים חגיגית של הנשיא וסגן הנשיא עם הנהגת הקונגרס בקפיטול.
בסיומה, הנשיא החדש חותם על צווים נשיאותיים "בחדר הנשיא" המציגים רשמית את המועמדויות לקבינט שלו וכמה פקידי תת-קבינט לקונגרס האמריקני לאישורו, וזאת כאשר מאחוריו עומדים מנהיגי הקונגרס.
לאחר סיום טקסי הפתיחה וארוחת הצהריים, הנשיא וסגן הנשיא יעשו את דרכם למדרגות החזית המזרחית של הקפיטול, שם כחלק מקבלת תפקיד המפקד העליון יסקור הנשיא את הכוחות הצבאיים לפני שיובילו מצעד של גדודי צבא טקסיים סקירה זו מכונה Review of the troops.
בשעות הערב של יום ההשבעה, מיד לאחר סקירת Review of the troops נערך מצעד חגיגי בשדרות פנסילבניה של הבירה וושינגטון; בו יוצאת מהמקום שיירה, שבמרכזה רכבו של הנשיא שזה אך הושבע.
השיירה נוסעת באיטיות במסלול ידוע מראש בעיר, אשר לאורכו מתקבצים המונים, המנופפים בידיהם לנשיאם החדש.
לעיתים, על פי הנוהג, יוצאים הנשיא ורעייתו מהרכב הממוגן וצועדים כברת דרך מסוימת ברגל.
בנוסף, במצעד משתתפות תזמורות צעידה, המהוות נציגות של כל מדינות ארצות הברית.
אלו עוברות בסך לפני הבית הלבן, כאשר הנשיא הנכנס וסגנו, בני משפחתם ומכובדים נוספים, מביטים בצועדים ומנופפים להם לשלום מתוך ביתן ממוגן, הנבנה במיוחד לצורך האירוע.
מלבד התזמורות, אשר נבחרות על ידי ועדה מיוחדת, מבין רבות המבקשות להשתתף באירוע, צועדות בו גם תזמורות צבאיות, ולכל אלו נוספים גם מיצגי ענק הנישאים על גבי משאיות.
המצעד משודר בשידור חי ברשתות טלוויזיה המסקרות את אירועי אותו יום.
בשעות הערב לאחר המצעד החגיגי, נערכים בוושינגטון נשפים שונים לרגל היום המיוחד.
מקובל כי הנשיא הנכנס ורעייתו יפקדו כמה מהם.
יום ההשבעה הוא יום חופשה עבור העובדים בשירות הממשל הפדרלי בוושינגטון הבירה וסביבתה.
רוב טקסי ההשבעה נערכו מול בניין הקפיטול.
ההשבעה הטקסית נערכת מבחוץ לבניין או בתוכו, בהתאם למזג האוויר.
טקסים חיצוניים התקיימו באופן מסורתי בחזית המזרחית של הקפיטול.
בשנת 1980 החליטה ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה להעביר את הטקס לצד המערבי של בניין הקפיטול, כדי לחסוך כסף ולספק יותר מקום עבור הצופים.
רייגן היה הנשיא הראשון שהושבע בחזית המערבית, בינואר 1981, דבר שהוליד "אגדה אורבנית" לפיה הוא עצמו ביקש את השינוי, כדי להישבע כשפניו כלפי מדינתו - קליפורניה.
טקס ההשבעה השני של רייגן ב-1985 התקיים בתוך בניין הקפיטול עקב מזג האוויר הקר.
כל טקסי השבעה מאז התקיימו בחזית המערבית של הקפיטול.
מאז 1901, אורגנו כל טקסי ההשבעה על ידי ועדה משותפת של הקונגרס לטקסי ההשבעה.
בנוסף, ועדה צבאית מיוחדת אחראית לניהול חלקו של הצבא בטקס ההשבעה, השותף לאירוע מתוקף היות הנשיא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
טקס ההשבעה עצמו ממומן על ידי המדינה, בעוד ועדה נשיאותית מיוחדת אחראית לגיוס הכסף עבור שאר האירועים המתקיימים ביום ההשבעה, כגון המצעד והנשפים, שממומנים על ידי אנשים פרטיים או חברות.
מלבד הקהל הרחב, נוכחים בטקס בדרך כלל חברי הקונגרס, שופטי בית המשפט עליון, קציני צבא בכירים, נשיאים לשעבר, מקבלי אותות הכבוד ומכובדים נוספים.
נהוג, כי גם הנשיא היוצא משתתף בהשבעתו של הנשיא הנבחר.
רק שישה נשיאים בחרו שלא לעשות זאת: ג'ון אדמס, עדיין כואב על תוצאות הבחירות של 1800, לא נשאר בוושינגטון כדי לחזות בהשבעתו של תומאס ג'פרסון, יורשו.
בשנת 1829, ג'ון קווינסי אדמס עזב אף הוא את העיר לפני השבעתו של אנדרו ג'קסון.
בשנת 1869, אנדרו ג'ונסון ניהל בכעס ישיבת קבינט בזמן שיורשו, יוליסס גרנט, הושבע לתפקיד.
וודרו וילסון לא השתתף בהשבעתו של וורן הרדינג ב-1921 (אם כי הוא נסע איתו אל הקפיטול).
ריצ'רד ניקסון עזב ב-1974 את הבירה עוד לפני שהתפטרותו נכנסה לתוקף, וכך החמיץ את השבעתו של מחליפו, ג'רלד פורד וב־2021 דונלד טראמפ עזב את וושינגטון לפני השבעתו של מחליפו ג'ו ביידן.
על פי כללי סדר הירושה של נשיא ארצות הברית, נמנע אחד מחברי הקבינט להשתתף בטקס על מנת לשמש כ"השורד המיועד", למקרה שבו גם הנשיא וגם סגנו נהרגים.
התזמורת הרשמית המנגנת בטקס החל מ-1801 היא תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית.
תהליך ההשבעה נשלט על ידי מסורת ולא על ידי החוקה (ההליך החוקתי נדרש רק לצורך השבועה לתפקיד, שלהלכה יכולה להתקיים בכל מקום ובכל עת קודם לתחילת הכהונה, בנוכחות עדים שיכולים להעיד בשבועה מבחינה משפטית).
באופן מסורתי, מארח הנשיא המכהן את הנשיא הנבחר בבית הלבן לפגישה קצרה ולאחר מכן, שניהם ממשיכים אל טקס ההשבעה בקפיטול.
לפני כניסתו לתפקיד באופן רשמי, על הנשיא הנבחר לשאת שבועה מיוחדת.
שבועה זו, הכתובה בחוקה, היא:
נשיא רשאי להצהיר אמונים, במקום לשאת שבועה, אך למעט פרנקלין פירס לא היה נשיא שעשה כן.
כל הנשיאים מאז צ'סטר ארתור בחרו גם להוסיף בסופה של השבועה את המילים "so help me God" (כה יעזרני אלוהים), אף על פי שמילים אלה אינן מופיעות באף טקסט רשמי.
את ההשבעה עורך נשיא בית המשפט העליון, והיא נעשית כאשר יד אחת של הנשבע, הנשיא הנבחר, מונחת לרוב על ספר התנ"ך הנוצרי - הברית הישנה והחדשה (הנשיאים אדמס ופירס בחרו להניח ידם על ספר חוקים).
ברק אובמה ודונלד טראמפ בחרו בהשבעתם להישבע לתפקיד על אותו ספר תנ"ך שעליו הניח ידו אברהם לינקולן בעת השבעתו.
מיד לאחר השבועה לנשיאות, מבצעת תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית ארבע תרועות חגיגיות ואחריהן את ההמנון הנשיאותי, "הידד למנהיג".
במקביל מבצע גדוד חיל הרגלים השלישי, המכונה "המשמר הישן", 21 יריות הצדעה מסוללת ארטילריה הממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול.
נהוג כי הנשיא המושבע נושא מיד לאחד ההשבעה נאום, המכונה "נאום ההשבעה".
כמה נשיאים ויתרו על נאום ביום ההשבעה ובמקום זאת נשאו במועד מאוחר יותר נאום בקונגרס.
אחרים נשאו יותר מנאום אחד.
בסך הכל נישאו 54 נאומי השבעה על ידי 37 נשיאים.
הנאום השני של ג'ורג' וושינגטון היה הקצר ביותר (135 מילים), ואילו נאומו של ויליאם הנרי הריסון היה הארוך ביותר (8,495 מילים).
מאז 1937 כולל טקס ההשבעה שתי תפילות או יותר, המייצגות בדרך כלל זרמים דתיים שונים.
חלק מטקסי ההשבעה כללו תפילות שנישאו על ידי רב יהודי.
החל משנת 1961 טקסי ההשבעה החלו לכלול קטעי שירה.
הראשון היה רוברט פרוסט בשנת 1961. בשנת 1993 שה הייתה מאיה אנג'לו.
בשנת 2013 השירה נכללה בטקס בפעם החמישית והיא הוקראה על ידי ריצ'רד בלנקו.
הסדרה "השביעיה הסודית שלנו", מאת שרגא גפני (בשם העט אבנר כרמלי) היא סדרה ישראלית לסדרת הספרים האנגליה המצליחה "השביעייה הסודית" שכתבה איניד בלייטון.
הסדרה כללה שישה ספרים ויצאה לאור בין השנים 1995- 1999.
בסוף הספר השישי נכתב על ספר שביעי בסדרה שנקרא "השביעיה הסודית שלנו בתעלומת מחילת האוצר" שלא יצא בסוף לאור.
בסדרה מסופר על שני ילדים שנקראים מתן ויוני, שמלבד זה שהם גרים באותו בניין מגורים ולומדים באותה כיתה אין ביניהם קשר, וזה השתנה כשמתן סיים לקרוא את הסדרה האנגליה "השביעיה הסודית" והחליט להקים לעצמו בהשראתה חבורה משלו.
יוני שהיה אויבו משכבר, ריגל אחריו וכאשר גילה את תוכניותיו החליט להיות טוב יותר ממתן ולהקים חבורה משלו, וכך היה מהספר השני.
החבורה של מתן מוצלחת יותר ופותרת תעלומות רבות, בעוד שהחבורה של יוני נאלצת להסתפק בהמצאת תעלומות.
חברי החבורה בנוסף למתן הם בת דודתו עדי וחבריו לכיתה גילה, לימור, דרור, אילן ואיתי (שהצטרף לחבורה בסוף הספר הראשון).
השביעיה הסודית שלנו בחורשת הנחשים (1995)
השביעיה הסודית שלנו במערת הסתרים (1996)
השביעיה הסודית שלנו בבית הרוחות (1997)
השביעיה הסודית שלנו במתיחה הגדולה (1997)
השביעיה הסודית שלנו בתעלומת החייזרים המעופפים (1999)
השביעיה הסודית שלנו בתעלומת מכתבי האיום (1999)
ההשבעה הראשונה של תאודור רוזוולט לנשיאות ארצות הברית התקיימה ביום שבת, 14 בספטמבר 1901, בבית אנסליי וילקוקס, השוכן בשדרת דלאוור שבבאפלו, ניו יורק.
ההשבעה נערכה בעקבות ההתנקשות בחייו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי ב-6 בספטמבר ומותו מפצעיו מוקדם יותר באותו היום.
ההשבעה הייתה תחילתה של כהונתו הראשונה (כהונה חלקית בת 3 שנים ו-171 ימים) של תאודור רוזוולט כנשיא.
הייזל, השופט המחוזי מהמחוז המערבי של מדינת ניו יורק, ניהל את ההשבעה.
סגן הנשיא רוזוולט היה בארוחת צהריים על אגם צ'מפליין, כאשר נודע לו כי מקינלי נורה.
הוא מיהר לבאפלו, אך לאחר שהתאוששותו של הנשיא הייתה ודאית, הוא יצא למסע מחנאות משפחתי וטיול רגלי להר מרסי שבהרי אדירונדאק (Adirondack).
בהרים, רץ בישר לו כי מקינלי על ערש דווי.
רוזוולט הרהר עם אשתו, אדית, כיצד להגיב לכך בצורה הטובה ביותר, בלי לנסוע לבאפלו ולחכות למותו של מקינלי.
יום לאחר מכן קיבל רוזוולט מברק ובו נכתב כי הנשיא מקינלי מת בשעה 2:15 בבוקר.
הוא הגיע לבאפלו מאוחר יותר באותו הבוקר, וקיבל הזמנה לשהות בביתו של אנסליי וילקוקס, עורך דין וחבר ידוע מראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר שניהם עבדו בצמוד למושל ניו יורק דאז, גרובר קליבלנד, על הרפורמה בשירות המדינה.
בשעה 13:00 אחר הצהריים, ב-14 בספטמבר, הגיעו כמה מחברי הקבינט של ארצות הברית בממשל הנשיא מקינלי לבית וילקוקס (הידוע כיום כאתר ההיסטורי הלאומי של תאודור רוזוולט).
בין חברים אלו נמנו מזכיר המלחמה של ארצות הברית אליהוא רוט, מזכיר הצי ג'ון לונג, התובע הכללי פילאנדר נוקס, מזכיר הפנים אית'ן היצ'קוק, מנהל רשות הדואר, צ'ארלס אמורי סמית', ומזכיר החקלאות ג'יימס וילסון.
איתם היו השופט הייזל, השופט אלברט הייט מבית הדין לערעורים בניו-יורק, והסנאטור צ'אנסי דה-דיפו מניו יורק.
רוזוולט נפגש עמם באופן בלתי רשמי בספרייה, וברגע האחרון נכנסו אנשי העיתונות, אך נאסר עליהם לצלם.
ואז, כשנשאל אם הוא מוכן להישבע לנשיאות, הוא ענה: "אני אקח על עצמי את השבועה, ובאותה שעה של שכול לאומי עמוק ואיום, אני רוצה לציין שזו תהיה מטרתי להמשיך, ללא כל שינוי, את המדיניות של הנשיא מקינלי, למען שלום וכבוד הארץ האהובה שלנו".
לאחר תשובתו ניהל השופט הייזל את ההשבעה.
שבועת המשרה או הצהרת אמונים היא שבועה או אישור המעידה על התחייבותו ונאמנותו של אדם לתפקיד שאליו מונה, בדרך כלל תפקיד בממשלה או בתוך גוף דתי, אם כי לפעמים נדרשות שבועות כאלה גם מראשים של ארגונים אחרים.
שבועות אלה נדרשות לעיתים קרובות על ידי חוקי המדינה, הגוף הדתי, או ארגון אחר לפני שהאדם יפעיל בפועל את סמכויות המשרד.
זה יכול להיות מנוהל כטקס חנוכה, הכתרה, כס, או פולחן אחר הקשור לתפיסת המשרד עצמו, או לחלופין עשוי להיות מנוהל באופן פרטי.
במקרים מסוימים זה יכול להיות מנוהל באופן פרטי ולאחריו בטקס ציבורי.
שבועות מסוימות כוללות הצהרת נאמנות לחוקה או לטקסט משפטי אחר או לאדם או למשרה אחרת (כגון שבועה לתמוך בחוקת המדינה או בנאמנות למלך).
במדינות מסוימות, עבירה על השבועה עשויה להיחשב בחוק המקומי, כבגידה או כפשע פלילי חמור.
המילה 'שבועה' והביטוי 'אני נשבע' מתייחסים לשבועות חגיגיות.
עבור אלה שבוחרים שלא לעשות זאת, לעיתים משתמשים במונחים חלופיים "הבטחה חגיגית", "הבטחה" או "הצהרה".
השבעה נהוגה גם בקרב תנועות נוער ומוסדות כמו תיכונים, ישיבות תיכוניות ואולפנות, בהם ההשבעה משמשת מבחן בגרות לכניסה לחברת הבוגרים.
לרוב השבועות ממין זה הן מאתגרות, נערכות בלילה ומושתתות על רודנות הבוגרים על הצעירים, כך שלעיתים אפילו הופכות לאלימות.
במוסדות חינוכיים רבים מתחבטים בנוגע לתופעה, שמצד אחד היא מסורת בית ספרית או תנועתית, ומצד שני עשויה להיות פוגעת ומפחידה.
מתוך כך נולדו השבעות מזן חדש שמטרתן לגבש באופן חווייתי את בני שכבות הגיל הבוגרות עם הצעירות.
השביתה המלכותית (ברומנית: Greva regală) הייתה תקופה של משבר חוקתי ברומניה מ-21 באוגוסט 1945 עד 7 בינואר 1946, שבמהלכה סירב מיכאי הראשון, מלך רומניה לחתום על מסמכים או לקבל פניהם של שרים.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוטלה חוקת רומניה 1938, והוחזרה לתוקף חוקת רומניה 1923. על פי חוקת רומניה, כדי שמסמך יהפוך לחוק או לצו רשמי, עליו להיות חתום על ידי שלושה גורמים: הסנאט של רומניה, בית הנבחרים של רומניה ומלך רומניה.
לכן סירוב המלך לחתום מנע אישור החוקים והצווים.
לחצים והפגנות הביאו לשלטון ברומניה ממשלה של החזית הלאומית הדמוקרטית (בחזית השתתפו רק מפלגות השמאל) בראשות פטרו גרוזה.
ארצות הברית הודיעה שלא תחתום על חוזה שלום עם רומניה, אם בממשלתה לא יהיה ייצוג לכל המפלגות הדמוקרטיות.
בעקבות זאת תבע מלך רומניה מגרוזה להתפטר, ולהרכיב ממשלה חדשה בשיתוף פעולה עם כל המפלגות הדמוקרטיות.
גרוזה סירב, לכן נקט המלך בצעדי השביתה המלכותית.
המשבר הסתיים בינואר 1946, כאשר הממשלה צירפה שר אחד מהמפלגה הלאומית-איכרית ושר נוסף מהמפלגה הלאומית ליברלית.
אמנם המשבר הסתיים, אבל הסתיים בדרך שעדיין כמעט אין הבדל בין מה שהיה קודם.
הם הוסיפו 2 שרים ממפלגות שונות.
היום רומניה היא לא מונרכיה וארצות הברית בשלום איתה.
השביתה הכללית במצרים נערכה ב-6 באפריל 2008. אף על פי שעל פי חוקי מצרים אסור לשבות, פועלי הטקסטיל במדינה פתחו בשביתה כמחאה על תנאי שכר נמוכים, תנאי עבודה ירודים, ליקויי בטיחות ועלייה במחירי המזון .
השביתה נקראה לעיתים בשם "האינתיפאדה המצרית", והיא התרחשה יומיים לפני מערכת הבחירות המוניציפליות במדינה.
פעילי המחאה תיאמו את פעולותיהם באמצעות הרשתות החברתיות.
השביתה דוכאה בתקיפות על ידי משטרת מצרים, שניסתה ללא הצלחה לחדור לשורות השובתים ולהשתלט על מפעלי הטקסטיל.
התקשורת הממלכתית במצרים, תחת השפעת הרודן חוסני מובארכ, הכריזה על השביתה ככישלון, אך בפועל השביתה השיגה את מטרתה: העלאת המודעות לתנאי העבודה הקשים של מעמד הפועלים במצרים וברחבי העולם הערבי.
שביתה זו היוותה אירוע מקדים לאירועי האביב הערבי, בשנת 2011, והייתה ניסיון ראשון מסוגו לארגן פעולות מחאה המוניות בעזרת רשתות חברתיות בעולם הערבי.
השביתה אורגנה על ידי תנועת הנוער של ה-6 באפריל ותנועת כפאיה, בהן הייתה נוכחות בולטת של פועלי תעשיית הטקסטיל.
הם תכננו את השביתה לקראת ה-6 באפריל בעיקר בעזרת פייסבוק, בלוגים באינטרנט ומסרונים.
הפעילים תכננו שביתה נרחבת בערים רבות במצרים, מלווה בהפגנות ופעולות מחאה, וביקשו מפועלי הטקסטיל לא להגיע לעבודתם באותו יום.
שביתת הפועלים המרכזית הייתה במחלה אל-קוברא, ונתמכה על ידי פעילי האחים המוסלמים במצרים, כאות התנגדות לשלטון מובארכ.
ב-5 באפריל בשעות הערב עצרה משטרת מצרים בלוגר שהפיץ מידע על השביתה ושלושה פעילים ממפלגת העבודה האסלאמית שהפיצו מודעות לקראת השביתה.
השביתה במחלה אל-קוברא, כשעה נסיעה מקהיר, הייתה אמורה להתחיל בשעה שבע בבוקר, אך אנשי כוחות הביטחון המצריים חדרו למפעלי הטקסטיל בלבוש אזרחי וניסו לאיים על העובדים.
חלקם אילצו פועלים לעבוד, ועצרו קבוצות של פעילים בניסיון למנוע מחאה המונית.
עיתונאים שנכחו במקום הכריזו על השביתה ככישלון ועזבו את המקום לפני שהמהומות החלו.
רק לקראת הצהריים פרצה מחאה אלימה, ומשטרת מצרים השתמשה בגז מדמיע, כדורי גומי ותחמושת חיה נגד המפגינים.
שני בני אדם, בהם נער בן 15, נהרגו על ידי המשטרה.
כמו כן נעצרו מנהיגי מפלגות האופוזיציה ומארגני ההפגנות.
הבלוגר מוחמד אל-שרקאווי נדון ל-4 שנות מאסר ועונה קשות בכלא המצרי.
ערוצי התקשורת הרשמיים, שנשלטו על ידי ממשלת מצרים, קראו לאזרחים לא להשתתף בשביתה, ואיימו במאסר על השובתים.
כוחות משטרה נרחבים הוצבו במרכז קהיר, במחלה אל-קוברא ובאוניברסיטאות מצרים בניסיון להרתיע ולמנוע פעולות מחאה.
בכיכר א-תחריר החלה הפגנה ספונטנית, אך המפגינים נעצרו מיד על ידי המשטרה.
למרות נוכחות המשטרה, סטודנטים באוניברסיטת חלואן ובאוניברסיטת קהיר קיימו הפגנות והביעו הזדהות עם פועלי הטקסטיל.
השביתה העלתה את המודעות לתנאי העבודה הקשים של מעמד הפועלים במצרים וברחבי העולם הערבי, אך לוותה באלימות רבה ובהשתתפות נמוכה מזו שציפו לה המארגנים.
מארגני השביתה ניסו שוב את כוחם בארגון אירועי מחאה נגד ממשלת מובארכ לקראת ה-4 במאי 2008, יום הולדתו של מובארכ, אך נחלו כישלון.
למרות זאת, השביתה הכללית ב-6 באפריל נחשבת לאירוע מקדים לאירועי האביב הערבי, בשנת 2011, והייתה ניסיון ראשון מסוגו לארגן פעולות מחאה המוניות בעזרת רשתות חברתיות בעולם הערבי.
השבעת נשיא הפדרציה הרוסית היא האירוע הרשמי לציון תחילת כהונה חדשה בת שש שנים של נשיא הפדרציה הרוסית.
ההשבעה לתפקיד מתקיימת עבור כל תקופת כהונה, גם כאשר נשיא ממשיך בתפקיד לתקופת כהונה שנייה.
את שבועת המשרה עצמה מנהל נשיא בית המשפט לחוקה בהתאם לחוקת הפדרציה הרוסית הקובעת, כי על הנשיא להישבע אמונים לפני שיוכל להתחיל בתפקידו.
לאורך השנים, הורחב טקס ההשבעה מאירוע פשוט ליום שלם של טקסים חגיגיים, הכולל מצעדים, נאומים ונשפים.
טקס ההשבעה של נשיא רוסיה, נערך עם סיום שש שנות הכהונה של נשיא הפדרציה הרוסית שנבחר בבחירות הקודמות, או ב-30 יום שלאחר הכרזת ועדת הבחירות המרכזית על תוצאות הבחירות לנשיאות רוסיה.
מאז שנת 2000 יום השבעתו לתפקיד של הנשיא הוא 7 במאי, כאשר כהונת הנשיא מתחילה ב-10 בצהריים באותו יום, או ב-11:45. מאחר שה-7 במאי הוא יום השנה של משמר הקרמלין, נהוג כי הנשיא לאחר טקס ההשבעה סוקר את המשמר ומברך את חיילי המשמר לרגל חגם.
ההשבעה האחרונה שהתקיימה היא השבעתו של ולדימיר פוטין, ביום שלישי, ה-7 במאי 2024, שציינה את תחילת הכהונה שלו כנשיא, לאחר שנבחר לתפקיד בפעם החמישית.
סדר הליך הטקס לא מוסדר בחוק.
עם זאת, סעיף 82 בחוקה הרוסית קובע כי עם כניסתו לתפקיד, נשיא רוסיה נשבע בפני העם בטקס חגיגי בנוכחות חברי מועצת הפדרציה, חברי הדומה הממלכתית ושופטי בית המשפט החוקתי של רוסיה.
יצוין כי ב-18 באפריל 1996, ביוזמת חברי הדומה הממלכתית פותחה והוגשה טיוטת החוק הפדרלי "אודות כניסתו לתפקיד של הנשיא הנבחר של הפדרציה הרוסית" (מספר 2–96700069).
בפרק השני של הצעת החוק נקבעו הפרמטרים העיקריים של הטקס: מקום (בקרמלין), אופי המשתתפים, אופן העברת הסמלים של הכוח הנשיאותי, חובת תחנות הטלוויזיה לשדר את הטקס בשידור חי.
סמלי הכוח הנשיאותי הם השרשרת הנשיאותית, נס הנשיא ועותק מיוחד של החוקה המוענק לנשיא.
ברם, הצעת החוק נדחתה פעמיים: ב-20 ביוני 1996 הנשיא, ולאחר שהוכנסו תיקונים שלקחו בחשבון את ההצעות של הנשיא ב-17 ביולי 1996 על ידי מועצת הפדרציה.
ב-2004, הדומה הממלכתית נסוגה מההצעה.
התאריך המקורי עבור טקס ההשבעה נקבע ליום השלושים מאז ההכרזה הרשמית של ועדת הבחירות על תוצאות הבחירות הנשיאותיות.
מאז 2003 חוק "אודות הבחירות לנשיא הפדרציה הרוסית" מסדיר כי הנשיא הנבחר נכנס לתפקידו ביום הפקיעה של שש (או ארבע, לפני אימוץ התיקונים לחוקה) שנות כהונתו של הנשיא הקודם.
ייעשה שימוש בהליך הישן אם תוקדמנה הבחירות או אם עד למועד פקיעת תוקפן של שש שנים מיום השבעתו של נשיא הפדרציה הרוסית, הלה יוחלף מסיבות שונות.
סדר ההשבעה של נשיא הפדרציה הרוסית
מאז 2000, הטקס נערך באולם אנדריי שבארמון הקרמלין הגדול.
האורחים מתאספים באולמות גאורגי, אלכסנדר ואנדריי.
באולם אנדריי מוצבת במה מכוסה בבד אדום.
אף שבוריס ילצין ב-1991 נשא נוסח שבועה אחר:
טקס ההשבעה נערך באולם אנדריי הקדוש שבארמון הקרמלין הגדול, שבקרמלין של מוסקבה, במעמד חברי האספה הפדרלית של רוסיה, נציגי מערכת המשפט הרוסית, ראשי משלחות דיפלומטיות, נציגי הממשלה בשלטון המקומי, נציגי ממשלת רוסיה וחבריה ומוזמנים שהוזמנו במיוחד על ידי הנשיא הנבחר.
לפני תחילת הטקס הנשיא היוצא בוחן את חיילי גדוד הקרמלין בפעם האחרונה כנשיא ומפקד עליון במסדר צבאי הנערך בככר הקתדרלה.
טקס ההשבעה מתחיל כשהתזמורת הנשיאותית מתחילה בניגון "מארש ההכתרה החגיגי" מאת צ'ייקובסקי.
מיד לאחר שהנשיא נשבע, התזמורת הנשיאותית מנגנת את השיר החותם מתוך האופרה "איוואן סוסאנין" של מיכאיל גלינקה ומשמר הקרמלין יורה בתותח להכריז על כניסתו לתפקיד של הנשיא החדש.
לאחר טקס ההשבעה יוצא הנשיא ממבנה הקרמלין ובחצר הקרמלין נערך מצעד חגיגי של פרשים וחיילים ממשמר טקסי של משמר הקרמלין העובר בסך לפני הנשיא הנכנס שמביט בצועדים.
הטקס משודר בשידור חי ברשתות טלוויזיה המסקרות את אירועי אותו יום ברוסיה.
בטקס נוכחים בדרך כלל חברי האספה הפדרלית של רוסיה, חברי הדומה הממלכתית ומועצת הפדרציה, שופטי בית המשפט העליון ושופטי בית המשפט לחוקה, קציני צבא בכירים, נשיאים לשעבר ומכובדים נוספים.
נהוג, שגם הנשיא היוצא משתתף בהשבעת הנשיא הנבחר.
תאריך נשיא מיקום הושבע על ידי נשבע על סרטון הערות 10 ביולי 1991 בוריס ילצין ארמון הקרמלין הממלכתי רוסלן חסבולאטוב (יו"ר הסובייט העליון) חוקת רוסיה הסובייטית משנת 1978 וחוקת ברית המועצות משנת 1977 ועל העתק נוסח הכרזת הריבונות המדינית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
טקס ההשבעה לנשיאות הראשון בתולדות רוסיהלהרחבה ראו: השבעתו הראשונה של בוריס ילצין לנשיאות רוסיה 9 באוגוסט 1996 בוריס ילצין ולדימיר טומאנוב (יו"ר בית המשפט לחוקה) חוקת רוסיה הטקס הראשון שנוהל על ידי נשיא בית המשפט לחוקה.
במסגרתו נחשפה לראשונה הלימוזינה הנשיאותית החדשה והגיעו מספר שיא של 6,000 מוזמנים.להרחבה ראו: השבעתו הרביעית של ולדימיר פוטין לנשיאות רוסיה 7 במאי 2024 ולדימיר פוטין הטקס החמישי שבו הוא נטל חלק.
במהלך הטקס נחשפה גרסה חדשה יותר ללימוזינה הנשיאותית וגם אופנועי השרד אאורוס מרלון.
השביעייה הבהאית (בפרסית: یاران ایران, באנגלית: Bahá'í 7) הוא כינוי שניתן לשבעת המנהיגים הבהאים: פאריבה כמאלבאדי, ג'מאלודין חנג'אני, עפיף נעימי, סעיד רזאי, מחוואש סבת, בהרוז טבאקולי ווחיד טספחם, אשר נעצרו על ידי המשטר האירני.
סיבת רדיפתם ומעצרם של שבעת המנהיגים פורסמה על ידי השלטון כ-"ריגול בשורות ישראל", אך הייתה זו עלילת דם, שכן הם נרדפו ממניעים דתיים שנועדו לדכא את עדת הבהאים באירן ולמנוע את צמיחתה ואת חופש הפולחן שלה.
השבעה הוחזקו בבידוד במשך שבועות לא זכו להליך משפטי הוגן במשך למעלה משנה, בחייהם היו משמעותיים ופעילים הן בחברה האיראנית והן בקהילה הבהאית, ולאחר מעצרם נידונו ל-20 שנות מאסר.
מדובר בגזר הדין הארוך ביותר שניתן באיראן לאנשים המוגדרים כ"אסירי מצפון" אשר משקף על פי התפיסה הבהאית את רצונו של המשטר האיראני לדכא באופן מוחלט את הקהילה הבהאית שבאיראן.
האמונה הבהאית נוסדה באיראן במאה ה-19 וכיום הקהילה באיראן מונה כ-300,000 מאמינים.
המשטר באיראן רואה בבהאים כופרים ואוסר עליהם לנהל את פולחנם באופן ציבורי.
על רקע רדיפה זו הקימה הקהילה הבהאית גוף בשם "החברים של איראן" (אנ') שתפקידו לנהל את חיי היום יום של הקהילה, ואנשי "השביעייה הבהאית" השתייכו לגוף זה והיו ממנהיגיו.
מאז המהפכה הח'ומייניסטית באיראן בשנת 1979 הדת הבהאית הוגדרה כ"קבוצה כופרת" ועל כן נרדפה על ידי השלטון.
יותר מ-200 בהאים הוצאו להורג, מאות נכלאו וסבלו מעינויים ורבבות הודרו משוק העבודה ונשלל מהם חופש החינוך וחופש הפולחן.
החל מ-1979 מספר בהאים הואשמו בריגול עבור ישראל והוצאו להורג בתליה.
האשמות אלו מעולם לא גובו בהוכחות מוחשיות.
רדיפה זו הלכה והתגברה ובשנת 2005 יותר מ-700 בהאים נעצרו על רקע האשמות שווא.
אל מעצרים אלו התלווה גל אלימות אשר הופנה כנגד הקהילה הבהאית באיראן, ובא לידי ביטוי בתקיפות, בריסוס כתובות נאצה, בהסתה כנגד הקהילה, בהשחתת בתי קברות בהאים ותקיפת מוסדות לימוד.
גישה קשה זו של המשטר כלפי הבהאים זכתה לכינוי "מהעריסה אל הקבר".
ישנן עדויות למעצרם של ילדים עם אימהותיהם, להתנכלויות מצד מורים לתלמידים בהאים, להדרת הבהאים מהמוסדות להשכלה גבוהה וממשרות ממשלתיות, לאפליה, נישואים בהאים אינם מוכרים על ידי השלטון, מניעת פנסיון מבני הגיל השלישי ונמנעת מהם הזכות לקבורה נאותה.
קהילה זו היא קהילה עצמאית בתוך המדינה האיראנית ולכן אין לה למי לפנות ולבקש עזרה מכיוון שהמשטר באיראן מלבה ומפיץ שנאה כנגדה ונוהג בה בחוסר צדק.
את המשטר מגבה הממסד הדתי באיראן והתוקפים יודעים כי יחמקו מבלי להיענש על פשעיהם.
בין השנים 2005–2012 תועדו יותר מ-50 מקרים בהם אסירים בהאים סבלו מעינויים או מבידוד ויותר מ-50 מקרים נוספים בהם הותקפו בהאים, בין היתר על ידי גורמי משטר רשמיים.
כיום כל מעצר או פגיעה בקהילה הבהאית זוכה לכיסוי תקשורתי בין לאומי.
ב-5 מרץ 2008 עצרה איראן את מחוואש סבת, אחד מחברי "השביעייה הבהאית".
לאחר מכן, ב-14 מאי 2008 נעצרו בטהראן יתר חברי השביעייה בפשיטות אותן ביצע המשטר בשעות הבוקר המוקדמות.
מאז מעצרם, סבלו חברי השביעייה מתהליך משפטי לקוי וזכויות האדם וההגנה המשפטית נשללו מהם.
כך למשל בשנה הראשונה למעצרם לא עדכן המשטר האיראני את העצורים אודות הסיבה בגינה נעצרו ונמנעה מהם הגישה לעורכי דינם.
השביעייה הוחזקה למשך כ-20 שבועות בכלא אווין (Evin) מבלי שהוגש כנגדה כתב אישום.
ב-12 ינואר 2010 החל משפטם של השביעייה אולם משפט זה התנהל בדלתיים סגורות והתבסס על ראיות פיקטיביות.
על פי עדותו של מהנאז פרקנד (Mahnaz Parakand), אחד מעורכי דינם של העצורים, כתב האישום שהוגש כנגד לקוחותיו דמה יותר להצהרה פוליטית מאשר למסמך משפטי.
כתב האישום שהתפרס על 50 עמודים התנגח בקהילה הבהאית באיראן וכלל האשמות והעלבות חסרי כל ביסוס עובדתי.
בין היתר הואשמו חברי השביעייה בריגול לטובת ישראל, "ניהול תעמולה כנגד המדינה", "סיכון הביטחון הלאומי" ו"הפצת שחיתות בעולם".
ב-14 יוני 2010 הסתיים משפטם של השביעייה והם נשלחו למאסר.
תנאי הכליאה של השביעייה קשים ביותר, בזמן שהגברים נכלאו בכלא גורדשט (Gohardasht) שבקרג' (Karaj) העמוס לעייפה והנשים נכלאו בכלא אווין בטהראן הידוע לשמצה בעינויים המתנהלים בו.
בית המשפט האיראני גזר על השביעייה 20 שנות מאסר והאשים אותם בניהול תעמולה כנגד המדינה ובריגול.
אנשי "השביעייה הבהאית" פעלו אך ורק במסגרת אמונתם ולא הייתה להם זיקה פוליטית כלל, דבר המעיד על הרדיפה הדתית של המשטר האיראני כלפי הבהאים.
בין היתר השביעייה הואשמה ב"הפצת השחיתות בארץ", אישום המתבסס על פסוק קוראני שהעונש עליו הוא מוות.
ייתכן ומאחורי המאסר של השביעייה עומדת תנועת ה"חג'תיה" (Hojjatieh), תנועה המגדירה עצמה כלא אלימה שמטרתה הפצת האסלאם השיעי באיראן, והיא פועלת כנגד הבהאים באיראן עוד בתקופה שקדמה למהפכה האיראנית.
לאחר מאסרם החלה קריאה עולמית לשחרורם אשר הובלה על ידי קהילות בהאיות שונות, ארגוני זכויות אדם וארגון האו"ם.
במאי 2013 מספר מומחים לזכויות אדם באו"ם קראו לשחרור השביעייה, ובמאי 2014 אורגנה עצרת בבתיהם של העצורים בה השתתפו עיתונאים, נציגי זכויות אדם ונציגים מכלל הדתות המרכזיות.
פאריבה כמאלבאדי (נולדה ב-12/09/1962) פסיכולוגית התפתחותית ואם לשלושה, נמנעה ממנה האפשרות ללמוד באוניברסיטה ציבורית באיראן בגלל אמונתה הבאהית.
בשל עבודתה התנדבותית למען הקהילה הבהאית נעצרה פעמיים והוחזקה לתקופות של חודש וחודשיים בהתאמה, לפני מעצרה ומאסרה בחודש מאי 2008. הגב' כמאלבאדי הצטיינה בלימודיה התיכוניים, אך בכל זאת בשל דתה נאסר עליה ללמוד באוניברסיטה איראנית ציבורית.
במקום זאת, באמצע שנות ה -30 לחייה, החלה בלימודים למשך תקופה של שמונה שנים של מחקר בלתי פורמלי, בסופם קיבלה תואר מתקדם בפסיכולוגיה התפתחותית מהמכון הבהאי להשכלה גבוהה, (מוסד חלופי שהקימה הקהילה הבהאית באיראן כאלטרנטיבה על מנת לספק השכלה גבוהה עבור הצעירים שלה).
הגברת כמאלבאדי נישאה, ב-1982 לבאאה רוחאללה טאפי ולהם שלושה ילדים.
גם אביה של הגב' כמאלבאדי פוטר מעבודתו כרופא בשירות הבריאות של הממשלה בשנות השמונים, כיוון שהיה בהאי, ומאוחר יותר אף נכלא ועונה.
פאריבה נעצרה ב-14 במאי 2008 ושוחררה מן הכלא האיראני באוקטובר 2017.
ג'מאלדין חנג'אני (נולד ב-27/07/1933) גדל בעיר בשם סנג'אר בחווה חקלאית.
הוא לא זכה לקבל חינוך מתקדם אבל האישיות הדינמית שלו הובילה אותו לפתח קריירה מוצלחת בייצור התעשייתי - וכמנהיג בהאי.
בתחילת דרכו המקצועית, עבד בחברת פפסי קולה באיראן ובה שימש כמנהל רכש.
בהמשך הפך ליזם בעסקי הפחם, ומאוחר יותר הקים את מפעל הלבנים האוטומטי הראשון באיראן, בשלהי אותה התקופה העסיק כמה מאות אנשים.
בשל אמונתו הבהאאית הוא איבד את כל עסקיו לאחר המהפכה האסלאמית ב -1979, כך את שנות השמונים בילה ג'מאלדין במנוסה מן הרשויות באיראן שהפריחו איומי מוות מעל ראשי הבהאים.
במסגרת הקריירה שלו בשירות התנדבותי קהילתי ובהאי, מר חנג'אני השתתף כחבר באספה הרוחנית המקומית של איספהאן, היה חבר מועצה אזורית ושרת בתפקיד שמטרתו בעיקר לעורר, לעודד ולקדם למידה אקדמית בקרב צעירי הבהאים.
בתחילת שנות ה-80 נבחר למועצה הארצית של הבהאים באיראן - קבוצה הידועה בשם "האספה הלאומית הרוחנית".
ב-1980, שנים אחדות לפני בחירתו, המשטר האיראני ניסה לחסל לחלוטין את האספה, כאשר חטפה את כל חבריה.
בנוסף עצר המשטר את יורשיהם של חברי האספה והם הוצאו להורג ב -1981. בשנת 1984 כאשר מר חנג'אני שימש כחבר באספה הלאומית הרוחנית, הוציא המשטר האירני ארבעה מתשעת חבריו לאספה להורג.
הרשויות באיראן הטילו על מר חנג'אני הגבלות רבות, אלה גם הוטלו על ילדיו וקרוביו, וכללו סירוב להלוואות מן המדינה, סגירה בריונית של עסקי משפחתו, הגבלת עסקיהם באופן שלא יוכלו להרוויח, ובנוסף גם נאסר עליהם לצאת מחוץ לגבולותיה של איראן.
מר חנג'אני התחתן עם גברת אשרף סובהאני באמצע שנות החמישים ולהם ארבעה ילדים.
אשתו נפטרה במרץ 2011 בזמן שהיה בכלא.
הרשויות סירבו להעניק לו חופש, לכן נבצר מלהשתתף בהלוויה שלה.
מר חנג'אני נעצר ונכלא לפחות שלוש פעמים לפני מאסרו האחרון והארוך.
לאחר שנים של מעורבות בקהילה, הוא נעצר ונכלא במשך חודשיים בסוף שנות השמונים, במהלך תקופת המעצר הזאת הוא נחקר רבות.
הוא, יחד עם רבים אחרים, שוחרר לאחר מכן.
עפיף נעימי (נולד ב-06/09/1961) יליד יזד, הוא חי חלק מנעוריו עם קרובי משפחה בירדן לאחר מותו של אביו.
הוא היה פעיל זמן רב במתנדבים, שירות בהאי, כיתות לימוד לילדים ומבוגרים כאחד, וכיהן כחבר בוועד עזר, תפקיד ממונה עם תפקיד השראה, עידוד וקידום הלמידה בקרב בהאים.
לעפיף ולאשתו סורה יש שני בנים בוגרים.
למרות שחלם להתקבל ללימודי רפואה נאסר עליו לדבוק בחלומו ולהפוך לרופא, כיוון שכבן לדת הבהאית לא הורשה להיכנס למסגרת האוניברסיטה הציבורית באיראן.
עפיף הפנה את תשומת לבו לעסקים, אחד השדרות המעטים של העבודה הפתוחה לבהאים, בסופו של דבר הפך לבעליו של מפעל השמיכה והטקסטיל של חותנו.
בתאריך 14 במאי 2008 נעצר נעימי על ידי הרשויות האיראניות.
סעיד רזאי (נולד ב-27/09/1957) הוא מהנדס חקלאי במקצועו, בעבר ניהל עסק ציוד חקלאי מוצלח במשך למעלה מ-20 שנים, ובנוסף חיבר מספר ספרים.
סעיד נולד בעבדאן ובילה את ילדותו בשיראז, שם קיבל תואר מאוניברסיטת פהלווי.
בתחילת שנות ה-80, כשהרדיפה של הבהאים הייתה אינטנסיבית, סעיד עבר לצפון איראן ועבד שם כמנהל חקלאי, ולאחר מכן בגלל קשיים שהוטלו על הבהאים הסב את מקצועו ועבר לעבוד כנגר.
בשנת 1985, יחד עם שותף החליט על פתיחת חברה למכירת ציוד חקלאי במחוז בשם פארס ומנקודה זו עסקיו שגשגו.
מר רזאי שימש באופן פעיל את הקהילה הבהאית מאז שהיה צעיר, הוא הרבה ללמד כיתות ילדים במשך שנים רבות וקידם מאמצים חינוכיים אחרים במסגרת הקהילה.
לו ולאשתו, שאהין רוחאניאן, נולדו שלושה ילדים.
שתי בנותיהם היו חלק מקבוצה של 54 צעירים בהאים שנעצרו בשיראז ב -2006 כאשק עסקו בפרויקט שמטרתו לסייע לנזקקים מהעדה הבהאית.
מר רזי נעצר לתקופה שכללה 40 יום בבידוד לפני מעצרו האחרון ב-14 במאי 2008.
מחוואש סבת (נולדה ב-04/02/1953) היא מורה ומנהלת בית ספר שפוטרה מחינוך ציבורי על שום היותה בהאית.
לפני מעצרה שרתה במשך 15 שנים כחברה במועצת המנהלים של המכון ללימודים מתקדמים בהאיים, וגם הייתה שותפה של המכון הבהאי להשכלה גבוהה, המספקת השכלה גבוהה אלטרנטיבית לבני הנוער הבהאים שמנועים מלהתקבל למוסדות הציבוריים באיראן.
מחוואש נולדה ב -1953 בארדסטאן ועברה לטהראן כשהייתה בכיתה ה.
היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה.
מחוואש החלה את הקריירה המקצועית שלה כמורה ובהמשך התקדמה ועבדה כמנהלת במספר בתי ספר.
בתפקידה המקצועי שיתפה מחוואש פעולה עם הוועדה הלאומית לאומנות קרוא וכתוב של איראן.
לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979, כמו אלפי מחנכים באיים איראנים אחרים, גם מחוואש פוטרה מעבודתה ונחסמה לעבודה בחינוך הציבורי באיראן.
למחוואש ולבעלה, סילווש סבת, שני ילדים.
בהרוז טבאקולי (נולד ב-01/06/1951) היה עובד סוציאלי שבשל אמונתו הבהאית איבד את משרתו הממשלתית בתחילת שנות השמונים.
לפני מאסרו האחרון הוא חווה מעצרים והטרדות לסירוגין.
בשנת 2015 נכלא בהרוז למשך ארבעה חודשים בהן בניגוד לחוק לא קיבל תשלום אסיר.
את רוב הזמן העביר בבידוד, שם התפתחה אצלו מחלת כליות ונמנע ממנו לקבל טיפול רפואי.
בהרוז למד פסיכולוגיה באוניברסיטה ולאחר מכן סיים שנתיים של שירות בצבא איראן והשתחרר בדרגת סגן.
עם שחרורו הוכשר והתמחה בטיפול של נכים פיזית ונפשית, בהרוז עבד במשרה ממשלתית עד שפוטר בשל דתו.
לבהרוז ולאשתו, טהרה פאח'רי טוסקי, יש שני בנים.
מבחינה קהילתית מר טבאקולי נבחר למועצה המקומית במשהד, הוא החל כסטודנט באוניברסיטה המקומית, ואחר כך כיהן במועצה דומה בסארי לפני שמוסדות כאלה נאסרו בתחילת שנות השמונים.
בהרוז שירת גם בוועדות הנוער הבהאיות השונות, ובמשך שנות השמונים מונה כבר במועצת העזר.
עם הקושי הכלכלי ולאחר הסנקציות שחלו על הבהאים שבעקבותיהן איבד בהרוז את מעמדו בממשלה, הוא הקים נגרייה קטנה בעיר גונבאד, ובנוסף יזם והוביל סדרת שיעורים בלימודים בהאים למבוגרים ולצעירים.
לטיבריז הגיע כאשר מלאו לו 18 לצורך לימודי אופטיקה, ובנה בה את חייו עד שנת 2008 עת עבר לטהראן.
וחיד במקצועו הוא אופטיקאי בעל חנות אופטיקה בטבריז.
לאחר שהתבסס במקצועו הוא המשיך את לימודיו וסיים תואר שני בסוציולוגיה במכון הבהאי ללימודים מתקדמים, כך גם הפך לשותף של המכון הבהאי להשכלה גבוהה.
מאז ימי נעוריו, מר תספחם שירת את הקהילה הבהאית במגוון תחומים - במשך זמן מה כחבר בוועד הנוער הבהאי הלאומי ולאחר מכן כחלק מועדת עזר, קבוצה מייעצת המשמשת לעורר קהילות בהאיות.
בנוסף הוא לימד שיעורים לילדים.
למר טספחם ולאשתו, פורוזאנדה ניקומאנש, יש בן אחד.
השבעתו הראשונה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית נערכה ביום שלישי, 20 בינואר 2009, במהלכה הושבע ברק אובמה לנשיאה ה-44 של ארצות הברית.
לצד אובמה הושבע ג'ו ביידן כסגן נשיא ארצות הברית.
הנושא המרכזי של ההשבעה היה "לידה חדשה של חירות", ביטוי שנשאל מנאום גטיסברג, כהנצחה ליום השנה ה-200 ללידתו של אברהם לינקולן.
בנאומו להמונים התייחס אובמה לאידיאלים בהם דגל לינקולן: התחדשות, המשכיות ואחדות לאומית.
אובמה ואחרים הביעו את הערכתם ללינקולן במהלך אירועים אחדים מההשבעה, החל מסיור הנצחה ברכבת מפילדלפיה שבפנסילבניה לוושינגטון די.
ב-17 בינואר 2009. אירועי ההשבעה התקיימו בוושינגטון די.
מ-18 בינואר עד 21 בינואר, ובתוכם נכללו קונצרטים, יום לאומי של שירות קהילתי במסגרת יום מרטין לותר קינג, טקס ההשבעה הראשי, ארוחת צהריים ותהלוכה, נשף ההשבעה, וטקס תפילה בין-דתית.
השבועה הנשיאותית נוהלה על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון רוברטס במהלך טקס ההשבעה של אובמה ב-20 בינואר, סטתה מעט מנוסח השבועה שנקבע בחוקת ארצות הברית.
בנוסף להשתתפות ידוענים גדולה מהרגיל, ועדת ההשבעה לנשיאות של הקונגרס האמריקאי הגבירה את פנייתה לאזרחים מן השורה לקחת חלק בהשבעה, כדי לעודד השתתפות גדולה יותר באירועי ההשבעה.
בפעם הראשונה בתולדותיה, פתחה הוועדה את כל המול כאזור הצפייה הציבורי בטקס ההשבעה.
אזרחים אמריקאים נבחרים השתתפו בסיור ברכבת ובאירועים חגיגיים אחרים, ונדבנים ארגנו את "נשף ההשבעה העממי" לאוכלוסייה מוחלשת.
השבעתו של אובמה, שבמקור ניהל את מסע הבחירות שלו תחת הסלוגן "שינוי שאנו יכולים להאמין בו" ולאחר מכן "שינוי שאנו זקוקים לו", נחגגה באופן נרחב כנשיא האפרו-אמריקאי הראשון של ארצות הברית וסמל לשינוי מקודמו ג'ורג' ווקר בוש הרפובליקני.
אובמה גם ייצג שינוי דורי כאשר היה לנשיא הראשון שנולד בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא ירש את מה שפיטר אורסג, מנהל משרד הניהול והתקציב, כינה "בלגן כלכלי" שהפך למשבר הכלכלי העולמי 2008.
ההשבעה תוכננה בראש ובראשונה על ידי שתי ועדות: ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה וועדת ההשבעה הנשיאותית 2009. אף על פי שיום הבחירות לנשיאות ארצות הברית נקבע ל-4 בנובמבר 2008, ועדת הקונגרס החלה בבניית פלטפורמת ההשבעה כבר ב-24 בספטמבר 2008.
הוועדה הייתה נתונה לפיקוח ועדת הכללים והממשל של הסנאט של ארצות הברית.
ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה בחרה את הנושא הראשי של ההשבעה: "לידה חדשה של חירות", ביטוי מנאום גטיסבורג שנשא אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הנושא, שנבחר על ידי הוועדה לציון עצם אירועי ההשבעה ולכבוד מלאת 200 שנים להולדתו של לינקולן, ביטא את תקוותו של לינקולן כי "הקרבן של אלה שחירפו נפשם לשימור ארצות הברית יוביל ל'לידה חדשה של חירות' עבור העם".
בהסתמכותו על נושא ההשבעה, ביקש אובמה לתת לאמריקאים ביטחון כי היום, כמו בימי לינקולן, המדינה תמצא את דרכה בכל משבר".
ועדת הקונגרס פרסמה את לוח הזמנים המלא של האירועים שנערכו ב-20 בינואר 2009 כבר ב-17 בדצמבר 2008. לוח הזמנים של ההשבעה התייחס לנשיא הנבחר כ"ברק ח.
אובמה", אף על פי שאובמה ציין בעבר כי בכוונתו להשתמש בשמו המלא טקס ההשבעה, כולל שמו האמצעי חוסיין.
אובמה החליט להשתמש בשמו המלא "ברק חוסיין אובמה" כדי "לדבוק במסורת, לא לנסות להצהיר הצהרה כזו או אחרת" בשביל טקס ההשבעה.
במהלך מערכת הבחירות ניסו מתנגדיו של אובמה להשתמש בשמו האמצעי כדי לרמוז שהוא מוסלמי.
מועצת העיר של מחוז קולומביה העבירה חקיקה שאפשרה לברים ומסעדות להישאר פתוחים מסביב לשעון כדי לספק שירותי אירוח לפוקדי ואורחי טקס ההשבעה.
לאחר שהגיע להסכם עם ועדת הקונגרס המשותפת, ראש עיריית מחוז קולומביה, אדריאן פנטי, חתם על חקיקה שאפשרה באופן זמני לברים ומסעדות להיות פתוחים 24 שעות ביממה במהלך סוף השבוע שלפני ההשבעה, בד בבד עם איסור מכירת משקאות חריפים בשעה 04:00 בבוקר.
התאחדות המלונות של המטרופולין בוושינגטון הסכימה לשלם עבור שירות הרכבת המורחב המסופק על ידי רשות התחבורה של מחוז וושינגטון ב-19 בינואר, כדי לארח אורחים המבקרים באירועים חגיגיים ועובדים המספקים תמיכה לוגיסטית או אחרת לאירועים אלה.
ועדת ההשבעה הנשיאותית לשנת 2009 ארגנה מספר אירועים נוספים הקשורים להשבעה בהנחיית הנשיא הנבחר אובמה ועמיתו למירוץ ג'ו ביידן, כגון נסיעות ברכבת, קונצרטים, תהלוכות, נשפים וקיום תפילות.
יושבי ראש הוועדה היו ויליאם דיילי, פני פריצקר, ג'ון רוג'רס, פטריק ראיין וג'וליאנה סמוט.
חרף הביקורת על כך שאירוע כה גדול עשוי לתרום טביעת רגל פחמנית שתזיק לסביבה, ועדת ההשבעה הנשיאותית שילבה צעדים ידידותיים לסביבה בתכנון אירועי הפתיחה.
האמצעים הסביבתיים כללו שימוש בשטיח אדום שניתן למיחזור ושימוש בנייר ממוחזר להזמנות וכרטיסי הנשף.
לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, ועדת ההשבעה הנשיאותית פתחה את מלוא המול, המשתרע ממשכן הקפיטול ועד לאנדרטת לינקולן, כאזור הצפייה הציבורית בטקס ההשבעה.
הוועדה הקצתה קטע מהמול שהיה סמוך למשכן הקפיטול עבור בעלי כרטיסים שמורים לאירוע הפתיחה.
הוועדה הנחתה על פתיחת המול כולו כדי להפוך את האירוע ל"הכי פתוח ונגיש בהיסטוריה", לפי תיאור הוועדה.
כדי לאפשר לקהל לצפות ולהאזין לטקס, הוועדה דאגה להציב מסכי ענק (Jumbotron) שתי וערב לאורך המול.
ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית נערכה ב-20 בינואר 2017, במהלכה הושבע דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית ה-45. בטקס הציבורי השתתפו על פי ההערכות בין 300,000 אנשים ל-600,000 אנשים.
טקס ההשבעה נערך כנהוג בחזית המערבית של בניין הקפיטול ששוכן בוושינגטון די.סי, ההשבעה פתחה את היום הראשון בתקופת כהונה בת ארבע השנים של טראמפ כנשיא ושל מייק פנס כסגן נשיא ארצות הברית.
אירועי ההשבעה כללו את טקס ההשבעה הראשי, ארוחת צהריים, תהלוכה, נשף וטקס דתי.
הטקס נוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ג'ון רוברטס.
רוברטס השביע את טראמפ, ואת פנס השביע קלרנס תומאס, הוותיק מבין שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ההשבעה סימנה את שיאו הרשמי של תהליך העברת הנשיאות מהנשיא היוצא ברק אובמה לנשיא הנבחר, דונלד טראמפ, אשר זכה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-8 בנובמבר 2016 ויום לאחר מכן הוכרז כנשיא הנבחר.
טראמפ נבחר רשמית בהצבעת חבר האלקטורים שנערכה ב-19 בדצמבר באותה השנה, וזכייתו אושרה באופן סופי בהצבעה בקונגרס שהתקיימה ב-6 בינואר 2017.
עם השבעתו הפך טראמפ לנשיא הראשון שנבחר חרף העובדה שהוא ללא ניסיון פוליטי או צבאי.
טראמפ הוא גם האדם המבוגר ביותר והעשיר ביותר שנכנס לתפקיד נשיא ארצות הברית.
אשתו של טראמפ, מלניה טראמפ, היא הגברת הראשונה השנייה שנולדה מחוץ לארצות הברית (הראשונה הייתה לואיזה אדמס, שנולדה בממלכת בריטניה הגדולה)
ההשבעה תוכננה על ידי ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה.
ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה
טקס ההשבעה וארוחת הצהריים לנשיא הנבחר טראמפ וסגן הנשיא הנבחר פנס תוכננו על ידי ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי השבעה.
הוועדה הורכבה מהסנאטורים האמריקאים: רוי בלאנט, יו"ר הוועדה, מנהיג הרוב הרפובליקני בסנאט, מיץ' מקונל, מנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט, צ'אק שומר, יו"ר בית הנבחרים, פול ראיין, מנהיג הרפובליקנים בבית הנבחרים, קווין מקארתי ומנהיגת הדמוקרטים בבית הנבחרים, ננסי פלוסי.
ועדת ההשבעה פרסמה את לוח הזמנים המלא של אירועי ההשבעה ב־21 בדצמבר 2016.
ועדת ההשבעה הנשיאותית ארגנה כמה אירועים נוספים, בהנחיית הנשיא הנבחר וסגן הנשיא הנבחר.
יו"ר הוועדה היה תומאס ברק ג'וניור, משקיע נדל"ן ומכר ותיק של טראמפ.
חברי הוועדה היו אנשי העסקים והנדבנים היהודים, בני הזוג אלדסון, שלדון ומרים, ג'יל אייקן (אשתו של הטייקון האמריקאי, קרל אייקן), הרולד האם, מנכ"ל חברת קידוחי הנפט קונטיננטל ריסורסס ואף וודי ג'ונסון שהיה בעלי חברת התרופות ג'ונסון אנד ג'ונסון.
חברי הוועדה הצליחו לגייס סכום של כ-107 מיליון דולר, סכום כפול מהסכום שגייסה ועדת ההשבעה הקודמת.
ביום שלישי, 17 בינואר, הגיע טראמפ לוושינגטון הבירה על מנת להשתתף בארוחת ערב מתוקשרת, שנועדה לשמש כפגישת הכרה מוקדמת בין דיפלומטים זרים ופקידי ממשל לבין טראמפ.
הארוחה תוארה על ידי הוול סטריט ג'ורנל כאירוע הבולט ביותר שקדם להשבעה.
נכחו בארוחת הערב המועמד המוביל לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, מייקל פלין, רקס טילרסון, שהיה המועמד המוביל של טראמפ לתפקיד מזכיר המדינה, שגריר ישראל בארצות הברית לשעבר, רון דרמר וראש עיריית ניו יורק לשעבר, רודי ג'וליאני.
כמו כן נכחו בארוחה כ-200 דיפלומטים זרים.
על פי העיתון "הבוסטון גלוב" וסוכנות הידיעות AP, התפריט של הארוחה כלל פילה מיניון ואלסקה אפויה.
ב-19 בינואר בערב אירח טראמפ את חגיגת ה-"Make America Great Again!".
החגיגות כללו קבלת פנים, קונצרט והופעות של לי גרינווד , 3 Doors Down, טובי קית' ומספר זמרים נוספים.
השחקן ג'ון ווייט נכח אף הוא באירוע.
האירוע הסתיים בביצוע של להקה צבאית אמריקאית ששרה את השיר הפטריוטי האמריקאי, מזמור הקרב על הרפובליקה.
רוי בלאנט, שהיה כאמור יו"ר הוועדה שאחראית על טקס ההשבעה פתח את אירועי ההשבעה בשעה 11:41 ונאם נאום קצר ונתן את הבמה לשלושה אנשי דת שהעבירו קריאות דתיות.
לאחר ההשבעה ביצעה תזמורת חיל הנחתים את ההמנון הנשיאותי המסורתי, הידד למנהיג.
בטקס נכחו אנשי ממשל רבים.