tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדריכלית עדינה בן זאב הציעה בעבודת התזה שלה לשחזר את חלקה העליון של הספינה על סמך מקורות איקונוגרפיים כמטבעות, לוחות פסיפס, ציורים וכדומה.
על סמך בסיס הידע הנרחב שהצטבר ביקש פרופ' כהנוב להעלות את המחקר מדרגה על ידי בניית רפליקה, זהה בגודלה לספינה המקורית, ובכך להגשים את חזונו של ד"ר אלישע לינדר שהיה ראש הפרויקט הארכאולוגי.
השראה רבה לפרויקט הגיעה מתוך ממצא דומה שהתגלה בקירניה שבקפריסין בשנת 1967. ספינה דומה המתוארכת לתקופה קרובה לספינה ממעגן מיכאל, על פיה נבנו 3 רפליקות שבין היתר צלחו מסעות לגרמניה, ניו-יורק ויפן.
לצורך הפרויקט גויסו כשני מיליון שקלים מתרומות שונות.
פרויקט בניית הספינה, הראשון מסוגו בישראל, החל בשנת 2014 במטרה להבין לעומק את שיטות הבנייה, ההפלגה והאחזקה של כלי שיט מהעת העתיקה.
צוות הבנייה הורכב ממתנדבים, והונהג על ידי פרופסור כהנוב שהנחה את כללי והרגלי העבודה.
הספינה נבנתה בצריף בשטח בית הספר לקציני-ים עכו שהוקצה על ידי מנהל בית הספר לצורך הפרויקט ובחדר המלאכה של בית הספר, בחלקים מתהליך התכנון והבנייה לקחו חלק תלמידי בית הספר הלומדים במגמת מדעי הים.
גוף הספינה בנוי ברובו מעצי אורן קפריסאי אשר נכרתו ביערות בצפון הגליל, ביער דלתון וביער ביריה, בתיאום עם קק"ל.
כיפוף קורות העץ הארוכות נעשה על ידי השרייתם בתוך תנור פחמים באורך עשרה מטרים שנבנה במיוחד לצורך הפרויקט.
בתוך התנור הושרו גזעי העץ במים רותחים במשך 24 שעות, ולאחר מכן הוצאו ועוצבו בהתאם לצורך.
קרשי העץ הורכבו זה לזה על ידי מגרעות וכפיסי עץ, כך שלא היה צורך בברגים או מסמרים, חלק מהחיבורים החשובים חוזקו על ידי תפירת הקרשים בחבל.
הרווחים בין לוחות העץ נאטמו באמצעות סיבי חבלים וגוף הספינה נצבע בשרף אורנים.
בנוסף עסק צוות הבנייה ביצירת ועיצוב כלי עבודה, חבלים, אביזרי סיפון, מסמרי נחושת ואפילו משאבת מים ידנית מעץ בשיטות בנייה מסורתיות.
חבלי העבודה הם מהמרכיבים החשובים בעבודות ימאות ומפרשנות בכל כלי שיט.
למרבית מהשימושים ב"מעגן מיכאל II" יועדו חבלים המיוצרים מחומרים טבעיים על מנת לשמור על נאמנות לחבלים שנמצאו בין שרידי הספינה.
זאת בניגוד לגישה הנפוצה בענפי הימאות והשייט המודרניים, בהם נעשה שימוש בעיקר בחבלים העשויים מחומרים סינתטיים בעלי תכונות המתאימות לשימושים ייעודיים והם חזקים ועמידים יותר לאורך זמן.
רוב מערכי החבלים בספינה מיועדים לשליטה בהנפת, קיפול וכיוון המפרש, קשירת העוגן והגה הספינה.
החבלים שמשמשים לקשירת הספינה לרציף הם חבלי היקשרות סינתטיים מודרניים.
השאלות הנוגעות לתכנון מפרש הספינה העסיקו רבות את צוות העבודה, שכן חלק חשוב משאלות המחקר אשר להן קיוו למצוא מענה, נגענו ביכולת התמרון וההפלגה של כלי שיט מתקופה זו.
על מנת לאשש או להפריך אפשרויות לנתיבי שייט משוערים על צוות התכנון היה להתאים לספינה מפרש אשר יישאר נאמן למקור ע"פ עדויות ארכאולוגיות (בעיקר ממחקר איקונוגרפי על בסיס ציורים פסיפסים, כדים וכדומה), ולבחון האם יוכל לענות על צורכי ההפלגה השונים.
המפרש המתאים לנתיבי השייט השונים אמור לספק מספיק כח להנעה יעילה של כלי השיט, ובמקביל לאפשר הפלגה בכיוונים שונים ביחס לרוח.
אחת משאלות החוקרים הייתה לבחון האם נמצאו בעת העתיקה שיטות הפלגה גם בזוויות המנוגדות לרוח (בעזרה כח עילוי), ולא רק הפלגה עם כיוון הרוח, הנחשבת פשוטה ופרימיטיבית, אך מוגבלת מאוד.
לצורך כך תוכנן מפרש מרובע המתאים להפלגה עם הרוח, היכול להתקפל לצורת משולש היעילה בהפלגה ברוח "חדה" יותר.
על אף שמרבית המפרשים בעת העתיקה יוצרו מבדים טבעיים כגון פשתה, הוחלט להזמין מפרש מודרני ממתפרת מפרשים מקצועית.
קביעת גובה התורן נעשה באמצעות מחקר סטטיסטי אשר אמד עשרות מקורות ומיצע מכולם יחסי אורך ספינה-גובה התורן, על מנת לתכנן את גובה התורן הסביר לכלי שיט מסוג זה.
לצורך היגוי הספינה נבנו שני "משוטי הגה" ארוכים, ידית המשוט מחוברת למוט אופקי הנמצא בסיפון ירכתי הספינה, בזמן ההפלגה להב המשוט מוכנס למים וסיבוב זוויתו במים יוצר לחצים המטים את כיוון הפלגת הספינה.
בנוסף נבנו כשישה משוטי עץ בצריף העבודה בעכו המשמשים בעיקר לתצוגה ולניסויי תמרון, אך אינם פרקטיים להנעת הספינה בים.
בנוסף שוחזר עוגן הספינה על פי העוגן שנמצא בין השרידים, העוגן עשוי ברובו מקורת עץ אחת העשויה מאותו עץ ממנו נבנתה הספינה, מוט העוגן מולא עופרת על מנת להגדיל את משקלו, ובעיקר כדי לדאוג לכך שה"ציפורן" תנחת ראשונה בקרקע ותינעץ בה ביעילות.
על אף השאיפה לבנות העתק נאמן לספינת המקור, בספינה המשוחזרת נעשה שימוש במספר אמצעים מודרניים, בעיקר למטרות בטיחות, שימור ונוחות.
מלבד חומר המפרש שנתפר כאמור במתפרת מפרשים מקצועית, נעשה שימוש גם בצבע מסוג "אנטי-פאולינג", לצביעת החלק בתחתית הספינה אשר נמצא במגע קבוע עם מי הים על מנת לשמור על חלקי העץ מהצטברות אורגניזמים מזיקים כגון "בלוטי-ים" (Barnacle).
האופן בו שומרה תחתית הספינה בעת העתיקה עדיין אינו ברור, אך הסברה היא כי נעשה שימוש בצבע טבעי אשר עורבבו בו מתכות שונות כמו נחושת.
לספינה הותקנו משאבות שיפוליים, המשמשות לריקון מים מגוף הספינה המצטברים מגשם ומנזילות.
על מנת שכלי השיט יוכל לקבל ממשרד התחבורה רישיון "כושר שייט" ואישור להפלגה בשעות החשיכה, הורכבו אורות ניווט כנדרש בתקנות השייט לכל סירת מפרש – אור לבן המופנה לכיוון הירכתיים, ירוק המסמן את דופן ימין ואדום לדופן שמאל.
בנוסף צוידה הספינה בציוד בטיחות נוסף אשר החוק הישראלי מחייב כגון גלגלי הצלה, ציוד פירוטכני ועוד.
בחיפה הוכנסה הספינה לראשונה למי הים לצורך בדיקות ציפה והרטבת העץ החיצוני והפנימי על מנת לשפר את אטימותו למים, לאחר הניסוי הוחזרה הספינה לעכו.
טקס ההשקה הרשמי נערך בתאריך 17 במרץ 2017 במעגן הדיג "שביט" בחיפה, בנוכחות פרופסור רון רובין נשיא אוניברסיטת חיפה, ומאות אורחים נוספים.
כבר מרגע ההשקה החל צוות הספינה לתכנן אימוני הפלגה מסוגים שונים.
האימונים היוו קרקע פורייה לניסויים והתנסויות במטרה להבין את אופני התמרון והשליטה בספינה, לאמן את הצוות בשימוש במערכות ובכלים השונים (עגינה, היגוי, כיוון המפרש וכדומה) ולהתנסות במצבי ים שונים.
אחד האתגרים העיקריים בהשטת כלי מסוג זה הוא בהיעדר אמצעי הנעה משני הנוח לתמרון במעגנות, בהן רוב הסירות עושות שימוש במנוע.
על כן הוצאת והכנסת הספינה לרציף ההיקשרות שלה מותנה בהיעזרות בספינה נוספת אשר תגרור אותה באמצעות מנוע עד ליציאה לים פתוח.
בראשית האימונים התמקד הצוות בתרגול השליטה במפרש, פרישתו, קיפולו וכיוונו בהתאם לרוחות המשתנות, ולכן הקפידו לצאת לים רק בימים בהם התחזית הייתה רגועה במיוחד ולהפלגות קצרות בתחום מפרץ חיפה.
עם הניסיון וצבירת הביטחון והאמון בכלי השיט שברשותם החל הצוות למתוח את גבולותיו כל הזמן.
לאחר מספר חציות של המפרץ בין חיפה ועכו, אימוני שייט בהפלגה ברוחות חזקות ותרגולי עגינה ולינה בספינה, צוות הספינה צבר ביטחון בהשטת הספינה והחל לתכנן פרויקטים בני מספר ימים, כשבאופק הוצב כיעד פרויקט הפלגה לקפריסין.
הספינה יצאה לשני מסעות לאורך חופי הארץ, בהם בין היתר ביקרה בנמל יפו, בהרצליה, אשדוד, אשקלון ובמעגן מיכאל.
לאחר תהליך צבירת הידע והניסיון החל צוות הספינה לתכנן מסע הפלגה לקפריסין.
אימוני השייט השונים חיזקו את ההשערה כי טווח כושר ההפלגה היעיל של הספינה הוא בשייט עם הרוח, בלי יכולת "לחדד" יותר מ-90̊ לרוח, ועל כן יש לתכנן יציאה לים על פי הכרת משטר הרוחות בים התיכון, ועל פי תחזיות מזג אוויר מתאימות, כדי לוודא שהרוח תהיה עם כיוון ההפלגה הכללי.
הספינה יצאה מישראל לקפריסין ב-26 בנובמבר 2018, בליווי יאכטה שהפליגה לצידה לצורכי בטיחות, ובשימוש ברוחות ה"שרקייה" המזרחיות האופייניות לתקופה.
לאחר 72 שעות של הפלגה הגיע הצוות למעגן בלימסול, בערך פי 3 ממשך הזמן שלוקח ליאכטה מודרנית לצלוח מסע מסוג זה.
חוויית ההפלגה בספינה מסוג זה הייתה לא שגרתית אף לשייטים מנוסים.
בספינה אין חדרים סגורים ("קבינות") ואין מטבח, מקרר או שירותים.
מזג האוויר החורפי רק הוסיף לאתגר, שכן מרבית הארוחות תוכננו על בסיס בישול על גז, ואנשי הצוות ישנו בשקי שינה פתוחים בין המשמרות תחת כיפת השמיים.
ההגעה לקפריסין לוותה בטקס חגיגי, עבודות תחזוקה ומנוחה, משם חזרו אנשים הצוות בטיסה לישראל.
ב-26 בדצמבר, חזר הצוות לספינה על מנת לנצל "חלון זמן מטאורולוגי" של רוח מערבית קלה שתוכל להחזיר אותם בבטחה לחיפה.
לאחר 24 שעות של הפלגה השתנתה הרוח והספינה המשיכה את דרכה לישראל בגרירה על ידי ספינת הליווי.
בסיום ההפלגה נקשרה הספינה במרינה שביט הסמוכה לנמל הדיג בקישון.
כיום הספינה עוגנת במרינה הרצליה .
היא משמשת בעיקר כהדגמה ימית למסגרות לימודיות שונות ומחקר נתיבי שיט בתקופתה.
ספינות עץ דורשות עבודות תחזוקה רבות למניעת ריקבון ונזק, על כן העבודה על הרפליקה לא הסתיימה עם השלמת הבנייה, אלא ממשיכה להיעשות כל הזמן.
אחת לתקופה הספינה עולה להספנה, לייבוש, ניקוי התחתית וצביעה מחדש.
תהליך אשר עשוי להיות מסורבל ומעלה שאלות נוספות לגבי האופן בו עבודות מסוג זה נעשו בעת העתיקה.
מלבד זאת יש להקפיד לצבוע את חלקי העץ החשופים על מנת לשפר את עמידותם, ולאתר חלקים רקובים שיש להחליף.
פרויקט "הספינה ממעגן מיכאל" על כל שלביו, ממציאת השרידים, הוצאתם, שימורם, חקירת הספרות והממצאים, תכנון ובניית ההעתק, אימוני השייט וההפלגות, ביססו ידע מחקרי רב על מגוון נושאים ארכאולוגיים והיסטוריים הנוגעים לאותה תקופה.
הספרים והמאמרים שנכתבו על הספינה בעקבות הפרויקט שופכים אור חדש על יכולות הבנייה, השייט והסחר אשר היו קיימות לפני כ-2,400 שנים.
תהליך הבנייה ואתגרי שימור אחזקת הספינה הדגישו נקודות למחשבה הנוגעות לאתגרים והקשיים הרבים שהזדמנו לנגרים היוונים, לכוח העבודה שהיה נחוץ לבניית ספינת סחר מעץ ולשיטות העבודה הייחודיות שהועברו מדור לדור.
פרויקט מסוג זה היווה אתגר הנדסי עצום אפילו בשימוש בכלי עבודה מודרניים, שנפרש על פני יותר משנתיים.
העובדה שבים התיכון נבנו אלפי ספינות דומות מעידה על חוזקן הטכנולוגי של מעצמות התקופה.
ניסויי השייט בספינה מספקים מספר מסקנות מדעיות גם כן, לדוגמה, הופרכה ההשערה כי ניתן לשיט ספינה מסוג זה, עם מפרש מרובע, במעלה הרוח כפי שעושות סירות מפרש מודרניות.
מסקנה זו מכריעה כי שייטי העבר הסתמכו באופן מוחלט על הבנת משטרי הרוחות ותופעות אקלים עונתיות על מנת לתכנן ולבצע הפלגות לכיווני סחר שונים.
עדיין לא ברור כיצד הוכנסה והוצאה ספינה מסוג זה לנמלים שונים, והאם היה שימוש יעיל במשוטי עץ להזזת כלי שיט בעל מסה כה רבה.
צוות הספינה צלח מיילים רבים הבאים לידי ביטוי בניסיון ויכולת הפלגה טובה בספינה יוונית עתיקה.
כיום הספינה מוצגת בסמוך למוזיאון המזגגה בקיבוץ נחשולים.
מעגן דרור – מעגן הפולינום הוא מעגן הנמצא בבסיס חיפה של חיל הים.
המעגן נקרא על שם מייסד שייטת הצוללות יוסף דרור.
בניית המעגן החלה בשנת 2006.
הקמת שוברי הגלים, השלב הראשון בבניית הנמל, בוצע על ידי חברת "אוקיניה".
במהלך הפרויקט נכנסה לקשיים כספיים וחברת שפיר החליפה אותה.
ייבוש שטח הבסיס בוצע על ידי שיכון ובינוי סולל בונה, וכן בניית מבנים ותשתיות.
בניית מבנים מנהלתיים נעשתה על ידי חברת אברהם יצחק בע"מ.
חברת שיכון ובינוי זכתה במכרז להקמת מעגן הצוללות עצמו.
מעגלים משיקים הם מעגלים הנמצאים במישור משותף ולכל שניים מהם נקודה משותפת יחידה.
קיימים שני סוגים של השקה:
השקה פנימית, שבה אחד המעגלים נמצא בתוך המעגל האחר.
במצב זה המרחק בין מרכזי המעגלים שווה להפרש שבין אורכי הרדיוסים שלהם.
השקה חיצונית, שבה שני המעגלים נמצאים זה לצד זה.
במצב זה המרחק בין מרכזי המעגלים שווה לסכום אורכי הרדיוסים שלהם.
בעיות שונות בגאומטריה עוסקות במעגלים משיקים, בהן בעיות בעלות היבט מעשי, כגון ניצול מרבי של חומרים.
אחדות מהבעיות מורחבות לעיסוק בכדורים.
שני מעגלים עם מרכזים בנקודות ורדיוסים , כאשר , הם מעגלים משיקים אם ורק אם .
קטע המרכזים (או המשכו) של שני מעגלים המשיקים זה לזה, עובר דרך נקודת ההשקה שלהם.
שרשרת פאפוס היא שרשרת טבעתית של מעגלים המשיקים כולם לשני מעגלים המשיקים פנימית זה לזה.
השרשרת נחקרה ב על ידי פאפוס מאלכסנדריה.
שרשרת שטיינר היא קבוצה סופית של מעגלים המשיקים כולם לשני מעגלים שאינם נחתכים (המעגל האדום והמעגל הכחול בדוגמה שמשמאל), ובנוסף כל מעגל בשרשרת משיק חיצונית למעגל שקדם לו בשרשרת ולמעגל שבא אחריו בשרשרת.
מרכזי המעגלים בשרשרת שטיינר שוכנים על אליפסה או על היפרבולה.
בעיית אפולוניוס היא אוסף של בעיות בנייה שבהן יש לבנות מעגל שמשיק לצירוף כלשהו של שלושה אובייקטים במישור: נקודה, קו ישר ומעגל, שנחקרו על ידי אפולוניוס מפרגה.
פאפוס התייחס למקרה של שלושה מעגלים כבעיה העשירית והקשה מכולן, ולעיתים המושג "בעיית אפולוניוס" מתייחס לצירוף זה בלבד.
אטם אפולוניוס הוא פרקטל שתחילת יצירתו בשלושה מעגלים שכל אחד מהם משיק לשני האחרים, ובהדרגה נוספים עוד מעגלים, שכל אחד מהם משיק לשלושה מעגלים אחרים.
מעגלי מלפאטי הם שלושה מעגלים הנמצאים בתוך משולש כך שכל אחד מהם משיק לשני המעגלים האחרים ולשתיים מצלעות המשולש.
בעיית הבנייה של מעגלים אלה קרויה על שם המתמטיקאי האיטלקי בן המאה ה-18 שעסק בבעיה ושיער (בטעות) שבנייה זו תיתן פתרון לדרישה לבנות שלושה מעגלים בתוך משולש כך ששטחם יהיה מרבי.
משפט ששת המעגלים עוסק בשרשרת של שישה מעגלים ובמשולש, כך שכל אחד מששת המעגלים משיק לשתיים מצלעות המשולש וגם למעגל הקודם לו בשרשרת.
השרשרת סגורה, כלומר המעגל השישי בה משיק למעגל הראשון.
מעגל תשע הנקודות הוא מעגל העובר במשולש כלשהו דרך תשע הנקודות הבאות:
עקבי הגבהים, כלומר הנקודות שבהן הגבהים נפגשים עם הצלעות.
אמצעי הקטעים המחברים בין קודקודי המשולש לנקודת מפגש הגבהים.
ב-1822 גילה קרל וילהלם פיירבך שמעגל זה משיק לארבעת המעגלים המשיקים למשולש: המעגל החסום במשולש ושלושת המעגלים המשיקים לכל אחת מצלעות המשולש ולהמשכי שתי הצלעות האחרות.
מעגלים של שישבת (או מעגלים) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1980 בכתיבתה ובימויה של עידית שחורי, עם רחל שיין ארגמן, חוה אורטמן, נועה כהן-רז וגלית גיל בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את אווירת סופי השבוע של צעירים בתל אביב דרך סיפורן של ארבע חברות צעירות שמחפשות את עצמן.
חייהן מתנהלים במעגלים מסופ"ש לסופ"ש בחברה שמתעניינת רק במסיבות, סמים אורגיות ויחסים להט"בים.
בסרט יש סצנה של רחיצה בים בעירום של ארבעת הצעירות עם רמזים לסביים ברורים.
הגברים בסרט משחקים בתפקידים קטנים.
עמוס לביא מופיע כאן בפעם הראשונה בקולנוע כבליין שתוי ומתפרע.
רוב צילומי הסרט בוצעו על ידי נורית אביב.
את הסרט יזמה עידית שחורי זמן קצר לאחר שסיימה את לימודי הקולנוע, בגיל 24. בעת שעבדה כנערת תסריט ספרה למפיק יעקב קוצקי על רעיון לסרט ארוך שהגתה, קוצקי התלהב מהרעיון והחליט להפיק אותו לאחר שגייס ממשקיעים 4 מיליון ל"י.
את המוזיקה חיבר אבנר קנר.
יואל לרנר (שגם משחק בסרט) שר את שיר הנושא למילותיו של עלי מוהר.
צילומי הסרט נערכו במשך 5 שבועות באוגוסט 1979, אך בעת העריכה הוחלט לערוך צילומי השלמה בנובמבר 1979, והסרט יצאה לאקרנים ביוני 1980 הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, זכה לביקורות מעורבת, אך שנים אחר כך נחשב כסרט פורץ דרך בדרך שבה הציג נשים בקולנוע.
דורית פלדמן (רחל שיין ארגמן) היא צעירה תל אביבית בת 24 שמנהלת חיים חפשיים עם גברים.
היא עובדת בהפקות ומכירה גברים רבים מחוגי הבוהמה.
הסרט מתחיל כאשר היא שוכבת עם שחקן נשוי (אלברט אילוז) לאחר הצגה.
איתה בדירה גרה גילי (נועה כהן-רז) שהגיעה מטבעון כדי לגלות את העיר הגדולה בעזרתה.
תמרה וינר (חוה אורטמן) היא גרושה משכילה בת 30 שהתחברה לדורית כדי שתכיר לה גברים.
ליאור (גלית גיל) היא צעירה מירושלים שמגיעה לדורית באמצעות חבר, במטרה למצוא חדר להשכרה.
דורית לוקחת את חברותיה לרחוב דיזנגוף שם מתקבצים כל הבליינים ובראשם מוש (אלדד ירון) כדי למצוא מסיבה טובה בה יוכלו לרקוד, לעשן סמים ולמצוא "סטוצים".
היא לוקחת בינתיים את חברותיה להופעה של מייק בן דוד (יואל לרנר) ולהקתו במועדון צוותא.
אחד המנגנים בלהקה הוא גיא (מוטי דיכנה).
לאחר ההופעה הן הולכות למסיבה בבית של "מוש" שם כולם שותים, מתמסטלים ומקיימים יחסי מין.
רק תמרה עצובה לאחר שנודע לה שהגרוש שלה מתחתן.
הן עוזבות את המסיבה ומגיע לשתות בבאר, שם "מתחיל" איתם איתן (עמוס לביא) וכשהן עונות ל"חיזוריו" בחוצפה הוא מתרגז ומתחיל להרוס את הבאר עד שמסולק משם.
החברות מסיימות את הלילה ברחיצה בים בעירום בחוף תל אביב לאחר היציאה מהמים הן ממשיכות לשבת עירומות על החוף ולשוחח על הנטיות הלסביות שיש בהן.
בבוקר מתפתח ויכוח סוער בין דורית לתמרה.
דורית מאשימה אותה בהתנשאות תרבותית ובכך שהיא חברה שלה רק שתספק לה בילויים וגברים.
היא מסלקת אותה ואת ליאור ונשארת לבד כשבחדר הסמוך מקבלת גילי את גיא (מוטי דיכנה).
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרחל שיין ארגמןדורית פלדמןחוה אורטמןתמרה וינרנועה כהן-רזגיליגלית גילליאוריואל לרנרמייק בן דודזמרמוטי דיכנהגיאנגן/בלייןאלדד ירוןמושבלייןשיש קולראיציקמפיקעמוס לביאאיתןבליין
מעגנות לונדון הייתה מערכת של מעגנות סכורות לאוניות סוחר בחלק ההיסטורי של נמל לונדון.
המעגנות נבנו בווֹפִּינְג, מהסיטי של לונדון והלאה במורד התמזה, בין השנים 1799 ו-1815. עלות העבודות הסתכמה ביותר מ-½5 מיליון ליש"ט.
לאורך ההיסטוריה נקשרו האוניות לרציפים על גדות התמזה, אבל בשלהי המאה ה-18 נעשה המקום צר מלהכיל ועל כן נחפרו מעגנות משני צדי הנהר.
מעגנות לונדון היו הקרובות ביותר לסיטי של לונדון עד חפירתן ובנייתן של מעגנות סנט קת'רין (St Katharine Docks) עשרים שנה לאחר מכן.
החברה הוקמה ב-1800, והעבודות לבניית המעגנות החלה ב-1801. ב-1864 אוחדו חברות "לונדון דוקס" ו"סנט קת'רין דוקס".
המתכננים הראשיים של מעגנות לונדון היו הארכיטקט והמהנדס דניאל אשר אלכסנדר והמהנדס ג'ון רֶנִי .
מעגנות לונדון משתרעות על שטח של כ-120,000 מטרים מרובעים.
המעגנה המזרחית (Eastern Dock, "איסטרן דוק") והמעגנה המערבית (Western Dock, "וסטרן דוק") חוברו זו לזו על ידי מעגנת טובאקו הקצרה.
המעגנה המערבית התחברה לתמזה על ידי בריכת הֶרְמִיטֶג' (Hermitage Basin) בצדה הדרום-מערבי ובריכת ווֹפִּינְג (Wapping Basin) בצדה הדרומי.
המעגנה המזרחית התחברה לתמזה על ידי בריכת שדוול בצדה המזרחי.
המעגנות נועדו לפריקת סחורות יקרות ערך כמו שנהב, תבלינים, קפה וקקאו וכן יין וצמר, ולשם כך נבנו סביבן מחסנים ומרתפי יין מהודרים.
מערכת המעגנות לא חוברה מעולם לרשת מסילות הברזל.
רשות נמל לונדון קיבלה את הבעלות על מעגנות לונדון ושאר המעגנות הסמוכות ב-1909.
המעגנות נסגרו לאוניות ב-1969 ונמכרו למנהלת רובע "טַאוּאֶר הַאמְלֶטְס" (London Borough of Tower Hamlets).
החלק המזרחי של מעגנות לונדון כוסה בעפר כדי להסב את השטח למגורים.
ב-1981, נרכש השטח על ידי , ואז היה עדיין שומם בחלקו הגדול.
לימים הוכשרו בו למעלה מ-1,000 חלקות קרקע למגורים.
שרדו לימינו בריכת הֶרמיטֶג' ובריכת שדוול.
בריכת ווֹפּינג משמשת כיום מגרש ספורט, וחלק מהמעגנה המזרחית הוא שטח פתוח.
תעלה קטנה חוצה את חלקה הדרומי של המעגנה המערבית מבריכת הרמיטג' למעגנת טובאקו.
מַעֲגָנָה סְכוּרָה היא בריכת עגינה מלאכותית בגדת נהר מוֹעֲדִי (tidal river) או בנמל מועדי (tidal harbour).
קירות המעגנה בנויים מאבן או בטון, והיא מוקפת רציפים ומחסני סחורות.
המעגנות הסכורות מיועדות לפריקה וטעינה של אוניות סוחר.
קיימות גם מעגנות סכורות לעגינת כלי שיט מלחמתיים.
פתח המעגנה סגור על ידי שערי סכר (dock gates) או תא סכור (lock), כדי שמפלס המים בתוכה יישאר קבוע ולא יושפע מן הגאות והשפל בנתיב המים אליו היא מחוברת.
שערי המעגנה או שערי התא הסכור נפתחים לכניסת אוניות לקראת שיא הגאות, ונסגרים זמן קצר לאחריו.
המעגנות הסכורות נועדו להגדיל את נפח התובלה הימית המסחרית בערים השוכנות על גדות נהרות מועדיים או בשפכיהם.
לפני הקמתן, ספינות סוחר עגנו לאורך גדות הנהר או במפרצונים מלאכותיים, ובמהלך השפל היו שוקעות ומתיישבות על הקרקעית הבוצית.
מכיוון שמפלס המים במעגנות הסכורות נשאר קבוע והן מוגנות מזרמי הנהר, הן מאפשרות טעינה ופריקה של סחורות ביעילות ובמהירות.
מרבית המעגנות הסכורות נבנו במאות ה-18 וה-19 עם התפשטות המסחר הימי.
המעגנה הסכורה הראשונה, Howland Great Wet Dock, נבנתה ברות'רהיית' שבלונדון, על גדת התמזה;.
בנייתה נמשכה מ-1697 עד 1700, והעדות הכתובה הראשונה לפעילותה היא מ-1701. מעגנה זו לא נועדה לטעינה ולפריקת סחורות אלא שימשה לתיקון האוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית ולהתקנתן להפלגה (fitting-out).
לימים קיבלה את השם "מעגנת גרינלנד" , כי שימשה בעיקר את אוניות ציד הלווייתנים של "חברת הים הדרומי" (South Sea Company).
המעגנה הסכורה "אולד דוק" על גדת נהר מרזי בליברפול, נפתחה ב-1715. מאחר שנבנתה מלכתחילה עם רציפים ומחסני סחורות (warehouses), היא נחשבת למעגנה הסכורה המסחרית הראשונה בעולם.
המעגנה הייתה בשימוש עד שנת 1820, אז מולאה בעפר ועל מקומה נבנה בית המכס של נמל ליברפול.
בנוסף, נבנו מעגנות סכורות בחופי הים.
כדי להגן על שערי המעגנה מפני הגלים, הקימו סביב כניסת המעגנה נמל מלאכותי קטן עם שוברי גלים.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בהרטליפול וסנדרלנד בחוף הים הצפוני, ובפליטווד ומריפורט בחוף הים האירי.
השימוש המסחרי במעגנות סכורות הלך והתמעט עם השנים, ככל שהממדים והשוקע של אוניות הסוחר המודרניות הלכו וגדלו.
חלק מהמעגנות נסגרו כבר במאה ה-19, אחרות נסגרו במאה ה-20, ומרביתן מולאו בעפר כדי לנצל את השטח לבנייה.
המעגנות ששרדו עד ימינו משמשות בעיקר לעגינת כלי שיט קטנים, לפנאי ולספורט, או כאטרקציות תיירותיות.
כדי למנוע את התרוקנות המעגנה בזמן השפל, מותקנים בפתח הכניסה אליה שערי סכר (lock gates).
דלתות השער, הבנויות לרוב בצורת גמלון שקודקודו מכוון פנימה, מנצלות את לחץ המים הגדול יותר שבתוך המעגנה.
לחץ זה מהדק אותן זו לזו ומבטיח אטימות מקסימלית.
שערי הכניסה נפתחים בשיא הגאות, כאשר מפלס המים במעגנה ומחוצה לה שווים.
חלון הזמן לכניסה וליציאת כלי שיט הוא קצר, ומוגבל עד תחילת השפל.
כל איחור בסגירת שערי הסכר גורם לירידת מפלס המים במעגנה ולשינוי גובהן של הספינות העוגנות לאורך הרציפים, מה שמפריע לעבודות הפריקה והטעינה.
על מנת להגדיל את חלון הזמן לכניסת כלי שיט וליציאתם, מתקינים בפתח המעגנה תא מלבני ארוך, חפור ומדופן, ובכל אחד משני קצותיו זוג שערי סכר.
אונייה יכולה להיכנס לתא הסכור גם לאחר תחילת השפל, כל עוד עומק המים מספיק לה.
תחילה סוגרים את השערים הפנימיים של התא, ואז פותחים את השערים החיצוניים ומשיטים את האונייה לתוך התא.
לאחר מכן סוגרים את השערים החיצוניים, פותחים את השערים הפנימיים ומשיטים את האונייה לתוך המעגנה.
פתיחת השערים הפנימיים אינה גורמת לירידה משמעותית של מפלס המים בתוך המעגנה, בשל נפחו הקטן יחסית של התא הסכור.
לתא סכור יתרון נוסף: במקרה של תקלה באחד משני זוגות השערים, הזוג השני מונע את התרוקנות המעגנה.
בדרך כלל פותחים את שערי התא הסכור כשעתיים לפני שיא הגאות, וסוגרים אותם כשעה לאחר שיא הגאות.
מעוין הוא מקרה פרטי של דלתון (דלתון קמור שווה-שוקיים) ושל מקבילית (מקבילית שוות שוקיים).
ריבוע הוא מקרה פרטי של מעוין שבו הזוויות שוות.
בגאומטריה אנליטית ניתן להגדיר מעוין, שאלכסוניו p ו-q מונחים על הצירים, כמקום הגאומטרי של הנקודות (x, y) שמקיימות:
פאון שכל פאותיו הן מעוינים נקרא "מעוינון".
המילה "מעוין" שאולה מהמילה הערבית "معين" (תרגומו המילולי הוא גם "מוגדר").
המינוח נקבע לייצג את הצורה הגאומטרית של מרובע שווה-צלעות בעברית על ידי המתרגם רבי אברהם בר חייא, נעשה בו גם שימוש בספרות ימי הביניים היהודית.
כמו כן נמצא גם שימוש במושג "מעוין" בעברית הירושלמית כמילה המגדירה את המושג שקול, דוגמה לכך אפשר למצוא במדרש על משה שאמר לאלוהים .
כמו כן נעשה גם שימוש דומה במילה על ידי ספרות ההלכה של ימי הביניים.
צלעות נגדיות מקבילות (AB || CD ; BC || DA).
זוויות נגדיות שוות זו לזו ().
כל הגבהים שווים בארכם (בציור הגובה מסומן ב-h).
היקף המעוין שווה לאורך הצלע כפול 4 ().
בכל מעוין ניתן לחסום מעגל שרדיוסו
חבורת הסימטריות של מעוין שאינו ריבוע היא חבורת הארבעה של קליין.
האלכסונים מאונכים זה לזה ().
האלכסונים חוצים זה את זה (AS = CS; BS = DS).
האלכסונים חוצים את זוויות המעוין.
את אורך האלכסונים p = AC ו-q = BD ניתן להציג לפי אורך הצלע ואחת הזוויות באמצעות הנוסחאות הבאות, שנובעות ממשפט הקוסינוסים:
קיימות דרכים אחדות לחישוב שטח המעוין:
מחצית מכפלת האלכסונים זה בזה.
נובע מכך שהאלכסונים מחלקים את המעוין לארבעה משולשים ישרי זווית.
אורך צלע כפול הגובה (בציור: ).
בהתאם לנוסחה לחישוב שטח מקבילית.
אורך צלע בריבוע כפול סינוס של אחת הזוויות.
הגובה בריבוע חלקי סינוס של אחת הזוויות.
חצי ההיקף של המעוין כפול רדיוס המעגל החסום.
מקבילית שאלכסוניה מאונכים זה לזה היא מעוין.
מקבילית שבה אלכסון חוצה את הזווית היא מעוין.
מקבילית עם זוג צלעות סמוכות שוות היא מעוין.
מרובע שכל צלעותיו שוות הוא מעוין.
באמצעות מעוינים זהים ניתן ליצור ריצוף של המישור בשלוש דרכים:
ריצוף ששקול טופולוגית לריצוף ריבועיריצוף במעוינים שזוויותיהם60 ו-120 מעלות
המצולע הדואלי של המעוין הוא המלבן:
מָעוֹז-חַיִּים הוא קיבוץ מהתנועה הקיבוצית בעמק בית שאן, כ־5 ק"מ ממזרח לבית שאן.
שייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
הקיבוץ נוסד בחודש יולי 1937, במתכונת יישובי חומה ומגדל.
גרעין המתיישבים הראשון הורכב מחברי פלוגת החוגים ברעננה (של תנועת המחנות העולים) שהשתייכו לתנועת הקיבוץ המאוחד, ואליהם הצטרפו עוד שלושה גרעיני התיישבות - "עקיבא" ו"מסד" של "חבר הקבוצות" ו"במסילה" של השומר הצעיר.
בחודש נובמבר 1938 עזבו שלושת הגרעינים ויצאו להקים קיבוצים אחרים בנקודות סמוכות בעמק בית שאן.
במעוז נותרו חברי המחנות העולים, ובתוך זמן קצר התאחדו עימם כל חברי הגרעין שלהם מרעננה - ילידי הארץ ועולים מפולין ומגרמניה.
חברי הקיבוץ החליטו לשנות את שמו ל"מעוז חיים" על שם חיים שטורמן, מאנשי ה"ההגנה" שנהרג ביחד עם שני חבריו כשהרכב בו נסעו עלה על מוקש.
בשנים הראשונות התקיים הקיבוץ מעבודות חקלאות באזור, עבודה שכירה במפעלי ים המלח, ומעבודות בניין וסלילת כבישים בצפון הארץ.
בתוך שנים ספורות חדלו העבודות החיצוניות והקיבוץ עבר להתקיים במתכונת עצמאית – משטחי הקרקע שהניבו תוצרת חקלאית, מעדרי צאן ובקר, ומבריכות דגים שהוקמו סמוך לנהר הירדן.
מעוז חיים השתייך לתנועת הקיבוץ המאוחד, ורבים מחבריו שירתו בפלמ"ח והשתתפו בקרבות מלחמת השחרור.
במהלך המלחמה נהרגו 4 מילדי הקיבוץ בעלות הרכב בו נסעו על מוקש.
לאחר קום המדינה המשיך הקיבוץ להתפתח ומנה גרעין קבוע של כ-200 משפחות.
במערכת החינוכית של הקיבוץ השתלבו ילדי חוץ וביניהם פליטי שואה וילדים מהמפעל להכשרת ילדי ישראל של רחה פריאר.
בתקופת מלחמת ההתשה היה הקיבוץ נתון למתקפות רבות של הצבא הירדני וכל החברים, כולל גברים נשים וילדים, נאלצו להעביר ימים ולילות במקלטים שנבנו מתחת לקרקע.
מאמצע שנות התשעים מתנהל בקיבוץ מהלך הדרגתי של הפרטת השירותים לחבר.
מתקיימים מדי פעם דיונים לגבי הפרטת שכר החברים.
כיום מחולק תקציב שוויוני בין החברים לפי קריטריונים דמוגרפיים.
בשנת 2010 התקבלה החלטה על הפרטת הקיבוץ.
מעוז חיים נודע במערכת החינוך העצמאית שהתקיימה בו במשך כשני עשורים.
דודו אפל, ממקימי הקיבוץ, הוביל עם קבוצת חברים את המודל החינוכי של ד"ר מרדכי סגל, הקרוי "שיטת התהליכים".
בקיבוץ הוקמו שמונה מבנים מדגם "הבית הכולל" ובמשך השנים הושקעו משאבים רבים בטיפוח המערכת החינוכית.
ההשקעה הייתה כה רבה עד שבקרב חוגי ההתיישבות אמרו על מעוז חיים כי הוא "משק-עזר לבית הספר שלו".
בתחילת שנות ה-60 לא יכול היה הקיבוץ לשאת בעלויות הגבוהות שנדרשו למערכת חינוך עצמאית, ולאחר שהתנועה הקיבוצית כולה ויתרה על רעיון החינוך המשותף – עברו ילדי מעוז חיים ללמוד בבית הספר האזורי בנווה איתן הסמוך.
בחפירות שנערכו במקום על ידי צבי אילן חבר הקיבוץ דאז, נחשפו שרידי בית כנסת עתיק עם רצפת פסיפס (שעיטוריה כוללים מנורת שבעת קנים), שהיה קיים מסוף המאה ה-5 ועד לאמצע המאה ה-7. בשטח הקיבוץ, ליד עין בלה (באלה) היה במאה ה-6 מנזר בניהולו של גיאורגיוס המתבודד ובו התחנך קירילוס מסקיתופוליס.
כשני קילומטרים ממזרח לקיבוץ נמצא גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן, הקרוי גם "גשר מעוז", ומעבר הגבול 'מעבר נהר הירדן', שהוא מעבר הגבול הצפוני בין ישראל לירדן.
שמורת זקום מעוז חיים, נמצאת 1.7 קילומטר מדרום מזרח לקיבוץ.
שטחה כ־11 דונם ובה גדל העץ הטרופי זקום מצרי, הפורח בתחילת הקיץ.
בקיבוץ פועל מפעל "פולירז" המייצר לוחות פוליסטירן, ABS (פלסטיק) ומוצרים פולימריים אחרים, כולל מוצרי אריזה שונים.
מפעל נוסף בקיבוץ הוא "אריזים" המייצר אריזות פלסטיק שקופות עם הדפסה צבעונית.
ענף נוסף הוא "טל טל עיצובים" המייצר תכשיטים ואביזרים מעוצבים.
ענפי פרנסה נוספים במעוז חיים: מדגה (בריכות דגים), רפת חלב, גידולי שדה וגידולים סובטרופים (מנגו, אבוקדו וליצ'י), תמרים, לול תרנגולות מטילות וענפים זעירים נוספים.
שטח קרקעותיו של הקיבוץ כ-11,000 דונם.
בקיבוץ פועל פאב בשם "שטורמן 37" (על שם שמו המלא של הקיבוץ: מעוז חיים שטורמן ושנת הקמתו), בריכת שחייה, מכון כושר וענפי שירות ורווחה נוספים עבור חברי הקיבוץ כמו חדר אוכל ומכבסה.
רוני דניאל, אילן שילוח, יצחק כפכפי, אייל כפכפי, אורי יפה, תמר ירדני יפה, אלישע סולץ, מנשה הראל, אורי ברנר, צבי אילן, דבורה עומר, רפי טהון, עמיר יפה, מלכה רופא, דודו אפל, אסף ליפשיץ, יצחק גת, אהוד דפנא ומור אופק.
זם דגן (שמואל גרסטנר; 1915–1987), ממייסדי הקיבוץ, חבר הפלמ"ח והצ'יזבטרון.
שימש כבמאי ומפיק אירועים בקיבוץ.
"מָעוֹז צוּר יְשׁוּעָתִי" הוא פיוט שנהוג לזמר בימי החנוכה, לאחר הדלקת הנרות.
יש הנוהגים לשיר את הפיוט במלואו ויש הנוהגים לשיר רק את הבית הראשון או רק את הבית הראשון והחמישי.
מקור הפיוט כנראה באשכנז בתקופת מסעי הצלב.
הוא התקבל בכל קהילות ישראל מלבד יהודי תימן ויהודי קוצ'ין, שלא נהגו לאומרו והפיוט נעדר מכל סידורי התפילה שלהם.
שמו של מחבר הפיוט רמוז באקרוסטיכון של חמשת הבתים הראשונים: "מרדכי".
הבתים בפיוט מתארים תקופות שונות בהיסטוריה של עם ישראל.
הפיוט נע מלשון הווה ועתיד ללשון עבר, ושב לבסוף ללשון הווה.
השורה הפותחת את הפיוט כתובה בלשון הווה, ובה מכריז הפייטן כי ה' הוא המחסה ("מעוז") של המחסה ("צור") של ישועת ישראל.
מקור הביטוי "מעוז צור ישועתי" בשירו של רבי שלמה אבן גבירול, "שחר קמתי להודות", והוא מבוסס על .
בשורות הבאות, הכתובות בלשון עתיד, מכריז הפייטן כי בעתיד יכונן ה' את בית המקדש שבו יקריבו זבחי תודה.
ישועה זאת צפויה להתקיים במקביל לטבח באויבי ישראל, ה"מנבחים" עליו וחורצים לשונם כנגדו, על פי לשון הכתוב ב, "הָכִינוּ לְבָנָיו מַטְבֵּחַ", ביחס לפורענות שתבוא על ממלכת בבל.
אז, לדברי המשורר, תיגמר עבודת חנוכת המזבח.
לאחר הבית הראשון מייחד המשורר בית לתיאור כל גלות בהיסטוריה של עם ישראל וכיצד נושע בעבר מידי צריו פעם אחר פעם:
שעבוד מצרים (בית שני): שעבוד בני ישראל במצרים, כריעתם תחת עומס עבודות הפרך, נס יציאת מצרים, והטבעת חיל פרעה בקריעת ים סוף.
גלות בבל (בית שלישי): חטאי ישראל הובילו לגלותם מארצם ולחורבן בית המקדש.
העם גלה לבבל ונגאל בשיבת ציון במנהיגותו של זרובבל בן שאלתיאל.
נס פורים (בית רביעי): כוונתו של המן האגגי לתלות את מרדכי היהודי על עץ, היפוך הגורל שגרם לגאוותו של המן להוביל לאובדנו, העלאת קרנו של מרדכי ברחבי הממלכה לצד מחיית שמו של המן, כאשר הוא וכל בניו נתלו על העץ שהכין למרדכי.
מרד החשמונאים (בית חמישי): הממלכה הסלאוקית וניסיונה ליוון את האוכלוסייה בישראל בתקופת החשמונאים באמצעות גזירות אנטיוכוס, פריצת היוונים לבית המקדש וחילולו, נס פך השמן, וקביעת שמונת ימי חג החנוכה.
גלות אדום (בית שישי): בית זה, החותם את הפיוט, שונה מקודמיו ויש הטוענים כי הוא תוספת מאוחרת.
הוא חוזר ללשון הווה ומתמקד בתקווה לגאולה עתידית מהמציאות העכשווית העגומה.
הבית, והפיוט כולו, נגמר בייחול להנהגת שבעת הרועים.
רק בסוף הבית מופיעים רמזים לזהותה של "האומה הרשעה" הנוכחית.
נראה כי השם "אדמון" רומז לשלטון מלכות רומי ויורשותיה, מאחר שאֱדוֹם מסמל בספרות היהודית את רומא העתיקה.
המשורר מתפלל לאלוהים שידחוף ("דחה") את אדמון לחושך וצלמוות ("בצל צלמון").
פירוש אחר לביטוי "אדמון בצל צלמון" הוא "בני אדום החוסים בצלם של צלמים".
יש הסוברים כי "אדמון" המוזכר כאן הוא פרידריך ברברוסה ("אדום הזקן"), קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנהיגי מסע הצלב השלישי.
אחרים טוענים כי "אדמון" אינו דמות או עם ספציפיים אלא כינוי ל, שאותו ייסדה רומא העתיקה כאשר התנצרה והפיצה את הנצרות ברחבי העולם.
מבנה הבתים ('מחרוזות') בפיוט 'מעוז צור ישועתי' מיוחד, ומשקף צירוף של מסורות אשכנזיות וספרדיות.
למשל: המשקל (6 הברות בטור) והחריזה הצולבת (א/ב א/ב -לדוגמה: ישועתי / לשבח / תפילתי / נזבח) הם לפי מסורת ספרדית, אך חריזת ההמשך (ב / ב / ג/ ג/ ב - מטבח / מנבח / אגמור / מזמור / מזבח) היא דווקא אשכנזית, ומעוצבת כנראה על פי ניגון ידוע.
צירוף מסורות כזה אופייני לאשכנז (גרמניה) במחצית השנייה של המאה ה-12.
הבית הראשון משמש כמעין כותרת לפיוט, והשורה האחרונה בו ("אז אגמור ...
חנוכת המזבח") היא מעין פזמון.
כך הדבר בפיוטים ספרדיים, שתבניתם השפיעה ושימשה דוגמה ל'מעוז צור'.
לפי תבנית זו יש לפיוט בית פותח, שהשורה האחרונה בו מהווה פזמון, שנאמר לעיתים על ידי כל הציבור.
שורה זו כוללת את ה'מוטו' של השיר (דוגמה: השורה 'עוקד והנעקד והמזבח' בפיוט העקדה 'עת שערי רצון').
אפשר, אם כי לא בטוח, שבפועל שימשה השורה "אז אגמור ...
העובדה שהשורה מסתיימת במילים "חנוכת המזבח" מוכיחה שהפיוט 'מעוז צור' נכתב במקורו כזמר לחנוכה.
הפיוט נכתב כנראה בגרמניה בתקופת מסעות הצלב.
בשל השפעת שירת ספרד הניכרת ב"מעוז צור ישועתי", לא סביר להקדים את כתיבתו מאמצע המאה ה-12, אז החל הסגנון הספרדי להיות רווח באשכנז.
שמו של המחבר – מרדכי – נרמז באקרוסטיכון שבראש חמשת הבתים הראשונים של הפיוט.
זהותו של 'מרדכי' זה אינה ידועה, והוצעו מספר השערות בדבר זהותו:
רבי מרדכי בן הלל מנירנברג ('המרדכי'), פוסק הלכה בגרמניה במאה ה-13, שבסוף ימיו נרצח בפרעות רינדפלייש.
מלבד מעוז צור ידועה קינה אחת בלבד שחיבר.
אולם, לאור השערתו של פרנקל שיש להקדים את מעוז צור, תקופת חייו של רבי מרדכי בן הלל מאוחרת לזמן המשוער בו חובר 'מעוז צור'.
מרדכי בן יצחק - פייטן אשכנזי, לא ידוע עליו דבר מלבד היותו מחבר הזמר לשבת 'מה יפית'.
יש דמיון מסוים בין צורת החריזה של 'מעוז צור' ושל 'מה יפית', אך יש גם הבדלים, בייחוד במרקם הלשוני של השירים.
המחרוזת השישית, המסיימת את הפיוט ומתחילה במילים "חשוף זרוע קדשך", מוכרת רק ממקורות מאוחרים, מסוף המאה ה-17. החוקרים דנו בשאלה האם גם היא חוברה על ידי מחבר הפיוט והושמטה "מאהבת השלום" מפני החרוז "נקום נקמת דם עבדיך מאומה הרשעה" שנמצא בה, או שהיא תוספת מאוחרת.
גם היום נחלקים בזה החוקרים: יש סוברים שהיא חלק מקורי מהפיוט, והושמטה רק מפני הצנזורה הנוצרית או חשש ממנה, ויש סוברים שהיא תוספת מאוחרת מאחר שלא נמצאה עדיין בשום כתב יד או דפוס קדום.
ההשוואה שבין 'מעוז צור ישועתי' לבין שני שירי הזמר העתיקים שהושפעו ממנו, תומכת באפשרות שהמחרוזת האחרונה של מעוז צור ישועתי מקורית, כי גם מחרוזת זו השפיעה על שני שירי הזמר העתיקים בצורתה ובתוכנה.
מעבר להוכחה זו, ללא המחרוזת האחרונה הרצף ההיסטורי שבפיוט קטוע (בניגוד למה שמקובל בפיוטי אשכנז) והפיוט חסר סיום של תפילה לגאולת העתיד.
בשל חשש מתגובת הנוצרים, מחרוזת זו הושמטה מסדר הדלקת נרות חנוכה שבסדורי תפילה רבים, בעיקר במהדורות שהודפסו בגרמניה ומערב אירופה, או לדעת החוקרים האחרים אף פעם לא נתקבל בקהילות אלה.
עד היום יש יוצאי קהילות גרמניה, הולנד ואנגליה שאינם שרים מחרוזת זו.
מאחר שברוב הדפוסים הקדומים נעדרה מחרוזת המתייחסת למלכות אדום ולגלות האחרונה, הוסיפו מחברים רבים מחרוזות שנועדו להשלים את החסר.
הרב יחיאל מיכל אפשטיין הביא בספר "קיצור שני לוחות הברית" של הרב ישעיה הלוי הורוביץ אשר ערך אותו, כמה נוסחאות לבית העוסק בגלויות אדום וישמעאל שאינן מוזכרות בחמשת הבתים הראשונים.
מלבד "חשוף זרוע קדש" הוא מביא שלוש גרסאות נוספות בשם רבי משה איסרליש (הרמ"א), רבי ירמיה אב"ד וירצבורג ורבי שמואל הלוי (מחבר הספר "נחלת שבעה"), שחתמו את שמם באקרוסטיכון בראש מילות או שורות הבית.
גם רבי יאיר חיים בכרך חיבר בית נוסף לפיוט.
הבית שסימנו "חזק" התקבל בתפוצות ישראל כחלק בלתי נפרד מהפיוט.
הבית שמיוחס לרמ"א התקבל בקרב כמה קהילות.
נהוג לחשוב שהלחן המוכר ביותר למזמור הוא לחן גרמני מהמאה ה-16, ומזכיר מאוד בסגנונו שירים פרוטסטנטיים (כוראלים) מאותה תקופה; לא זו בלבד, אלא שכל אחד מקטעי המנגינה מופיע גם במזמורים פרוטסטנטיים או שירים חילוניים מגרמניה שלאחר הרפורמציה.
מחקרים מאוחרים יותר גורסים שהלחן מוקדם יותר ומקורו בבוהמיה, וייתכן שהגיע מלחנים יהודיים מארץ זו, שמרטין לותר קיבץ ועיבד.
לחן שני מופיע אצל בנדטו מרצ'לו, שתיעד אותו בקהילת יהודי ונציה בראשית המאה ה-18.
לאורך השנים נמצאו מוזיקאים ומוזיקולוגים שהלינו על השימוש בלחן ממקור נוצרי, והיו מהם שהציעו חלופות.
בתחילת שנות ה-40 הציע יהויכין סטוצ'בסקי לשוב ללחן שתועד אצל מרצ'לו, ופרסם עיבודים עבורו.
בשנת 1955 פרסם החזן לייב גלַנץ לחן על בסיס הנוסח המסורתי של מנגינת הברכות על הדלקת הנרות.
לחן נוסף, איטי יותר, הולחן על ידי רבי שמואל מאיר אנשין מחסידות ברסלב.
לחן זה זכה למספר עיבודים מודרניים ביניהם של הלב והמעיין עם אביתר בנאי אשר תפוצתו התרחבה אל מעבר למעגל חסידי ברסלב.
לחן נוסף שייך לחסידות לעלוב.
ישנו ניגון חב"די על מילות המקטע 'יונים נקבצו עלי', שהולחן על ידי ר' אהרון חריטונוב, שוחט ובודק מניקולייב בזמן אדמו"ר מוהרש"ב.
במשך הדורות, נכתבו עוד שירים רבים, הן לחנוכה והן למועדים נוספים, המחקים את מעוז צור ישועתי ואת מבנהו, ונועדו לשירה באותו הניגון.
מספר מלחינים חיברו יצירות המתייחסות לנושא "מעוז צור ישועתי".
חנן שלזינגר חיבר פנטזיה על נושא השיר.
אחריו חיבר יוסף קמינסקי בשנת 1942 את היצירה "עלייה" – שש וריאציות סימפוניות על נושא "מעוז צור ישועתי", המביעות את רעיון העלייה לארץ ישראל מארצות שונות (ביצוע הבכורה של היצירה, בנגינת התזמורת הארצישראלית, היה בינואר 1943).
חנוך יעקבי חיבר פתיחה לתזמורת קאמרית על "מעוז צור ישועתי" (משך היצירה: 7 דקות; ביצוע הבכורה, בנגינת הרכב מתוך תזמורת קול ישראל, היה בירושלים בדצמבר 1948).
במלחמת ההתשה, חיברה נעמי שמר, בהשראת הפיוט, את השיר "שבחי מעוז".
השיר בוצע לראשונה על-ידי להקת פיקוד דרום ב-1971. בשיר זה, יצרה שמר הקבלה בין הפיוט היהודי לבין המעוזים (המוצבים) של קו בר-לב שהותקפו במלחמה.
את הרעיון לשיר היא קיבלה כאשר ביקרה בחנוכה באחד המעוזים, שבו הדליקו החיילים חנוכייה עשויה מתרמילי פגזים, כמתואר בסיפורו של קצין המילואים סרן מיכאל רכס, מפי בנו.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר בשמחת תורה ה'תשפ"ד (7 באוקטובר 2023) ומלחמת חרבות ברזל מספר אמנים ואנשי רוח חיברו בתים נוספים לשיר העוסקים בטבח ובמלחמה.
יוסף רוט רותם, מחשבות לחנוכה על מה עוז צור ישועתי, באתר בית ברל
אפרים חזן, מעוז צור ישועתי למשורר ושמו מרדכי, באתר האקדמיה ללשון העברית נובמבר 2013
ד"ר יואל רפל, "מעוז צור ישועתי" – מקורותיו ומשמעותו של הפיוט, 25 בנובמבר 2013
מָעוֹט (מוכר גם בשם קַטַפּוּלְטָה) הוא מתקן שמזניק מטוסים בנושאת מטוסים או משגר מל"טים קלים ללא צורך במסלול המראה.
בהמראה ממסלול רגיל, מטוסי קרב זקוקים למרחקים גדולים הנעים בין 300 ל-1,000 מטר על מנת להאיץ עד מהירות גבוהה ממהירות הזדקרות ולהמריא, אך סיפונה של נושאת מטוסים קצר מדי ואין הוא מאפשר למטוס להמריא באופן עצמאי.
לשם כך מותקן על הסיפון מתקן אשר מאיץ את המטוס למהירות הדרושה.
מתקן זה נרתם לגלגל הקדמי של המטוס, נדחף בעוצמה רבה על ידי בוכנת-קיטור המופעלת על ידי קיטור בלחץ גבוה, וכך מעניק למטוס את המהירות הגבוהה הנחוצה להמראתו.
לאחר שהוכן לביצוע המשימה, המטוס מתקרב בעזרת הכוונה מצוות הסיפון אל חלק שבמסילה שבחלק העליון שלו נתפס מוט שמחובר לכן הנחיתה הקדמי של המטוס ותפקידו לוודא שהמטוס לא ינתק מהמעוט בזמן ההזנקה.
לאחר שאיש צוות באפוד ירוק וידא שאכן המוט החליק כראוי אל המסילה ושמוט נוסף מאחורי כן הנסע הקדמי גם הוא בתוך המסילה, מסמן שוב בידו והמטוס מתקדם מעט עד שהמוט הקדמי בכן הנסע הקדמי מחליק במעלה המסילה ונופל קדימה וננעל.
לאחר וידוא נוסף של הנעילה מתרחק איש הצוות באפוד הירוק מהמטוס ומסמן בידיו שהכול כשורה.
איש צוות באפוד צהוב שתפקידו להכווין ולהזניק את המטוס מוודא שהכול מוכן ומסמן בידיו לטייס להגביר את דחף המנועים.
לאחר שהדחף הוגבר הוא מתכופף, שולח יד אחת קדימה ומסמן צורת אקדח או מפנה אגודל למעלה ואז אנשי צוות שנמצאים בתא המכונה "בועה" הנמצא בצד הסיפון לוחצים על כפתור השיגור ומזניקים את המטוס לאוויר.
בנושאות מטוסים גרעיניות אמריקניות, מערכת מעוט השיגור מחוברת ישירות למערכת הכור הגרעיני, שיוצר במהירות רבה קיטור ממי ים, המועבר לבוכנת המעוט.
דבר זה מאפשר הזנקה ושיגור מהירים יותר של מטוסים.
בנושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד, מותקן מעוט אלקטרומגנטי המאפשר האצה הדרגתית יותר של המטוס, אשר מקטינה את הנזק המבני הנגרם לו.
מעוז אביב היא שכונה הממוקמת בעברו הצפוני של נחל הירקון, בצפון-מזרח תל אביב.
בעבר השכונה שימשה למגורי שיכונים, אך בשנים האחרונות התפתחה השכונה, והפכה ליעד מבוקש עבור משפחות במעמד בינוני-גבוה הרוצות לחיות באווירה קיבוצית במקביל לקרבה למרכז תל אביב.
השכונה נוסדה בשנת 1954, כשיכון לאנשי צבא וכוחות הביטחון, ויועד ל-742 משפחות.
על תכנון השכונה קיבל זאב רכטר את פרס רוקח.
בסוף 1956 נפתח סניף דואר בשכונה.
שמה של השכונה ניתן לה על ידי דוד בן-גוריון.
לרב השכונה התמנה הרב אהרן שויקה.
כעבור זמן מה נבנו בניינים בסגנון דומה ממזרח לרחוב בני אפרים, והשכונה החדשה נקראה מעוז אביב ב'.
שכונת מעוז אביב נמצאת בסמוך לשכונות תל ברוך, נאות אפקה א', שיכון דן והדר יוסף.
גבולות השכונה הם: רחוב מבצע קדש בצפון, רחוב בני אפרים במזרח ובדרום ובמערב רחוב רפידים (מקביל לנתיבי איילון, בין השכונה לנתיבי איילון מתנשאת דיונה).
בשכונה מרכז מסחרי, הכולל שני בתי קפה, מספרה, סופרמרקט קרפור ומשרד תיווך.
עוד בשכונה בית ספר יסודי ("מגן"), גני ילדים ('צב' ו"פיקוס"), בית הספר ונצואלה-קלישר לילדים בעלי ליקויים התפתחותיים ושבט הצופים "הנשיא" הצמוד לבית ונצואלה ונמצא על התפר שבין מעוז אביב ותל ברוך.
כל הבתים בשכונה הם בניינים מוארכים בעלי 3 עד 4 קומות, למעט בניין אחד בעל 12 קומות.
בשכונה 14 בתים השייכים לאגודה שיתופית ועוד 12 בתים שלא שייכים לה.
לכל אחד מבתי האגודה יש מספר בית בנוסף לכתובת הרגילה.
שכונת מעוז אביב מאופיינת בצמחייה רבה ומגוונת ובמרבדי דשא רחבים.
הבנייה בשכונה מרווחת וככלל היא בעלת אופי שקט ונינוח.
מאפיינים אלו גרמו לכינויה כ"קיבוץ" בפי תושבי האזור.
האגודה השיתופית מאגדת כ-500 משפחות.
האגודה מתארת את השכונה כ"שכונה שקטה ושלווה המוקפת חורשות יער וירק מכל עבריה ובה מנהלת [האגודה] את אורח חיי חבריה כמעט בלי צורך בהתערבות רשויות העירייה".
בשכונה מתקיימים אירועים קהילתיים רבים: הקרנות סרטים, חגיגות משותפות, הפנינג שבועות, בזארים ו'פסטיבל בתים פתוחים'.
בשנים האחרונות בוצעו הרחבות בנייה בחלק מדירות השכונה וכיום ניתן למצוא בה מבחר רב יחסית של דירות בגדלים שונים.
מחירי הנדל"ן בשכונה נחשבים לגבוהים במיוחד ומבטאים את המיקום, איכות הסביבה הגבוהה, שירותי החינוך והקהילה שהשכונה מציעה.
גבעת מעוז אביב-גן ציבורי שלצידו אנדרטה לנופלי בית הספר מגן הסמוך.
גינת החול-חורשה עם משטח גדול של חול שלצדה גינת משחקים מגרש כדורסל וגינת טבע קהילתית.
השדה והיער שלנו-אתר טבע קהילתי של קרקע מסוג חמרה ובית גידול לצמחים.
מעוז חביב (נולד ב-18 ביוני 1941) הוא סופר ילדים ונוער עברי, מורה ומחנך.
עמד בראש תנועת הנוער הרפורמית העולמית נצר - נוער ציוני רפורמי.
חביב נולד ב-1941 בגבתון להורים חקלאים ממייסדי המושב.
הוא למד במושב וברחובות, הצטרף לתנועת הנוער התנועה המאוחדת, והתגייס עם גרעין ההגשמה שלו לשירות בנח"ל המוצנח.
עם תום שירות הצבאי הצטרף לקיבוץ צרעה, שם הוא חבר עד היום.
ב-1965 סיים את הכשרתו בסמינר הקיבוצים, נטש את עבודת השדה בפלחה והתמסר לחינוך ולהוראה.
ב-1973 יצא לשליחות בארצות הברית, והיה שליח מרכזי של תנועת יהודה הצעיר.
בתום שליחותו שב לצרעה והשתלב במערכת החינוך וההוראה שם, בשנים הראשונות כמורה ומחנך של הכיתות הגבוהות ובהמשך כמנהל בית הספר הקיבוצי במקום.
החל מראשית שנות ה-80 נכנס לתחום היזמות העסקית בהקימו מערך תיירותי ייחודי בשם "mini kibbutz seminars" בקיבוץ.
מסגרת זו יועדה להציג ולהסביר לקבוצות תיירים ומבקרים מרחבי העולם מהו הקיבוץ במסגרת ביקור בן שעות ספורות במקום.
התוכנית נעשתה בהמשך לדגם לקיבוצים שונים בישראל.
עם סיום לימודיו ב נקרא לנהל את השיווק במפעל "רהיטי צרעה".
בהמשך הקים וניהל אולפן ללימודי עברית לעולים צעירים ממדינות ברית המועצות לשעבר ומהמערב.
ב-1994 יצא עם משפחתו לשליחות שנייה בארצות הברית, כשליח מרכזי של תנועת "Nfty", תנועת הנוער של התנועה הרפורמית בצפון אמריקה.
עם חזרתו, נקרא לעמוד בראש תנועת הנוער הרפורמית העולמית, "נצר" - נוער ציוני רפורמי.
כמו כן, הוא הקים עם כניסתו לתפקיד את ארגון הצעירים "תמר", תנועת מגשימים רפורמית, הפועל גם בקהילות יהודיות בהן נצר איננה פועלת.
בסך הכול התרחבה בימיו הפעילות והגיעה לכ-15,000 צעירי הקהילות הרפורמיות ברחבי העולם.
מאז יציאתו לגמלאות, מקדיש חביב זמנו הן להדרכת טיולים לישראלים ולתיירים, כמורה דרך מוסמך, והן לאירוח מבקרים בקיבוצו, צרעה, במסגרת התוכנית שיצר להכרת הקיבוץ.
הוא מקדיש את זמנו לכתיבה בשבועוני התנועה הקיבוצית, בשבועון המועצה האזורית מטה יהודה ולהוצאת ספרים הנוספים.
את כתיבתו החל חביב עם סיום הצבא.
סיפורו הראשון שפורסם בירחון הנוער העובד והלומד - "ברווזים בהיאחזות" זכה בפרס ראשון בתחרות כתיבת סיפורים לעיתון.
מאז כתב ברציפות משך כ־20 שנה לשבועוני הילדים והנוער - דבר לילדים, משמר לילדים, הארץ שלנו, מעריב לנוער, סלעית, פשוש ועוד.
בגיל מבוגר יותר, פרסם עשרות סיפורים מחיי הקיבוץ במדור האינטרנטי - "סיפורי קיבוצים".
ספרו - "קיבוץ, מאה שנים ועוד" על הקיבוצים בישראל, התפרסם בהמשכים במגזין אגודת מורי הדרך בישראל בשנת 2019.
נושאי כתיבתו של חביב חופפים את סיפור חייו: ילדותו בטבע ובמושב, הזדהות עם היישוב תחת שלטון המנדט הבריטי, והווי תנועת הנוער וחברת הילדים בקיבוץ.
הוא זכה על כתיבתו בפרס יציב לספרות ילדים בשנת 1974, בפרס יהודאי לפרסומי מחקרי טבע בשנת 1965 ובפרס האוניברסיטה העברית ע"ש הרצל הלוי למחקרים בתחום הגאוגרפיה בשנת 1990.
חביב היה נשוי לתקוה, בת ירושלים, עד לפטירתה.
בתו עדית נדרסה למוות ב-1987 בגיל 18 בצאתה מבחינת בגרות.
חביב הוא אחיו הצעיר של סופר הילדים יפרח חביב.
הקשרים הצעירים, ציירה נורית יובל, תל אביב 1974.
קוראים לי בנצי, ציורים - איתן קדמי, תל אביב: יבנה, תשמ"ג 1983.
לא תמיד הגדולים יודעים, לראשית הקריאה, ירושלים: כתר 1988.
חברות במבחן, סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד 1979.
בעקבות הבן האובד, רמת גן: מסדה, 1977.
"קיבוץ צרעה - סיפורי המקום" הודפס בדפוס מסדה, 1989 - עריכת הספר.
מרדף בין פרדסים - לבני הנעורים.- הדובדבן, 2019. (ביבוקס - הוצאה דיגיטלית).
רימונים בסוכה - ספר סיפורי ילדים לגילאי בית הספר - הדובדבן 2020.
אולי בשנה הבאה - סיפורים על קיבוץ ועל חבריו - הוצאת ניב, 2020.
חריש בקרקע ובלבבות - ספר אוטוביוגרפי - הוצאת תפרים 2022
מעוולים במשותף היא דוקטרינה העוסקת בסיטואציה בה שני מזיקים או יותר גורמים במעשה אחד נזק אחד לניזוק תוך הפרת חובה משותפת.
הדוקטרינה נקלטה במשפט הישראלי מהמשפט המקובל האנגלי, אשר הכיר באחריותם המשותפת של מספר מזיקים לנזק.
הדוקטרינה של מעוולים במשותף נכללת תחת קטגורית ריבוי מעוולים (המכונה גם מעוולים יחד).
בסיטואציה של ריבוי מעוולים נעשית הבחנה בין שני מקרים:
מעוולים הגורמים לנזק אחד בלתי ניתן לחלוקה: שני מזיקים או יותר הגורמים באמצעות שתי עוולות נפרדות ושני מעשי נזיקין נפרדים, לנזק שאינו ניתן לחלוקה, במובן שלא ניתן לפצל ולייחס לכל אחד מהם חלק מהנזק.
ה-damnum (הנזק) הוא אחד, אבל ה-Injuria (העוולה) של כל מזיק שונה משל חברו.
מעוולים במשותף (Joint tortfeasors): שני מזיקים או יותר המבצעים עוולה אחת הגורמת לנזק אחד לניזוק.
ה-Damnum הוא אחד, וה-Injuria היא אחת.
חשוב להבין כי ישנן סיטואציות עובדתיות נוספות בהן ישנם מספר מזיקים שאינם נכללים בקטגוריה של ריבוי מעוולים.
מדובר במקרה של מעוולים הגורמים לנזקים נפרדים: שני מזיקים או יותר הגורמים על ידי עוולות נפרדות לנזק הניתן לחלוקה, כך שניתן לזהות את חלקו בנזק של כל מזיק: משמע, ה-Damnum וה-Injuria שונים.
הנטל להראות כי הנזק ניתן לחלוקה הוא על הנתבע.
לדוגמה: שתי מכוניות מתנגשות, ובשל רשלנות נהגיהן נגרם נזק להולך רגל, באופן שרשלנותו של נהג אחד גורמת לנזקי גוף, ורשלנותו של הנהג האחר גורמת לנזק רכושי.
מעשי הנזיקין שונים, והנזק ניתן לפיצול וייחוס לכל מזיק בנפרד.
ייחוד המעוולים במשותף מתבטא בקיום יחסי-קרבה וזיקה בין המעוולים
זו הקטגוריה הקלאסית של מעוולים במשותף, והראשונה שנידונה במשפט האמריקאי והאנגלי כחלק ממוסד המעוולים במשותף.
הכוונה למצב בו שני מזיקים או יותר מבצעים עוולה במסגרת פעולה משותפת ולעיתים מתואמת הנעשית למען מטרה אחת.
לדוגמה: שניים תוקפים יחדיו אדם, פוצעים אותו, וגורמים לו יחדיו נזק שלא ניתן לחלוקה.
על התובע להוכיח כוונה או רצון משותף של המזיקים לבצע את הפעולה, ולא די בצפיית התוצאה.
כל שותף אחראי למעשי שותפו לעוולה כל עוד זו תוצאה מסתברת של קידום המטרה המשותפת.
לא קיים רף מינימלי לגבי דרגת המעורבות של כל מזיק בפעולה, ולעיתים די אף בנוכחות וצפייה במעשה.
פסיקה ישראלית: בפרשת הילמן עסקינן בנער שלקח את אקדחו של אביו והחל לירות בקרבת בית אמו.
בשלב מסוים הצטרף אליו חברו.
הנער הדריכו כיצד לירות, ולאחר מכן ירו השניים יחדיו על מטרות שונות.
במהלך האירוע, נפלט כדור ברשלנות, אשר פגע בעינה של עוברת אורח.
ביהמ"ש קבע שאין נפקא מינה מי אחז באקדח כשנורה הכדור הפוגע.
החבר הצטרף להרפתקה, ובכך הפך עצמו לשותף למעשה ואחראי לתוצאות.
השותפות במטרה הביאה לשותפות בחובה, ולכן כל אחד מהם אחראי גם למעשי רעהו מכוח ס' 11 לפקודת הנזיקין.
פסיקה אנגלית: גם במשפט המקובל יש להוכיח מטרה משותפת אחת.
לדוגמה: משכיר ושוכר חיפשו יחדיו דליפת גז בדירה באמצעות הדלקת גפרור, שגרם לפיצוץ.
ביהמ"ש קבע ששניהם מזיקים במשותף לאור מטרתם המשותפת לאתר את הדליפה.
בפרשה יוצאת דופן הראויה לאזכור, נפסק שנהג ברכב ונוסעים המתכננים טיול משותף אחראים כמעוולים במשותף בגין רשלנותו של הנהג שהיה מעורב בתאונה .
פסיקה אמריקאית: פסה"ד הראשון בנושא הוא משנת 1613: שלושה אנשים שדדו בצוותא אדם.
האחד תקף את הניזוק, השני כלא אותו, והשלישי ביצע את הגנבה.
נוכח המטרה המשותפת נחשבו כולם מזיקים במשותף לכלל הנזק שנגרם.
במקרה מעניין אחר- יצרנים אשר הסכימו ביניהם לא להזהיר את צרכניהם לגבי סיכונים בלתי סבירים הנובעים מעישון סיגריות חויבו כמעוולים במשותף, וזאת לאור מטרתם המשותפת.
ס' 12 לפקודת הנזיקין קובע את אחריותו של המשתתף בעוולה, המסייע, המצווה, המרשה או המאשרר לבצע עוולה.
יש לשים לב כי חלופות "המשתף", "המאשרר" ו"המרשה" מטילות אחריות אישית, וזאת בשונה מחלופות השידול (להלן).
הסיבה לייחוס אחריות אישית על המשתף מקורה בהשתתפות בביצוע העוולה בפועל, ואילו ייחוס אחריות כאמור למאשרר ולמרשה נובעת מהפרת חובה על-ידם כלפי הניזוק.
אחריותו של המשדל נגזרת מכוח שידולו, והמשודל נתפס כ"זרועו הארוכה" למעשה.
אחריות המשדל היא במהותה אחריות מעורבת: הדין מייחס למשדל את פעולת המשודל.
מי שמשדל אחר לבצע מעשה שאינו עוולה, לא יהיה אחראי לנזק שגרם המשודל, אלא אם יכול היה המשדל לצפות שמעשיו יובילו לביצוע עוולה (הלכת בוסקילה).
בעניין רינת קבע השופט ריבלין שלושה תנאים המקימים אחריות מכוח ס'12 לפקודת הנזיקין:
תרומתו או השתתפותו של הנתבע חייבות להיות בביצוע עוולה, ולא בביצוע לא נאות של מעשה מותר.
המשדל חייב להיות בעל יסוד נפשי של כוונה או מודעות לביצוע עוולה.
המשדל חייב להתכוון שהמשודל יבצע עוולה או יבצע מעשה שהעוולה היא תוצאה טבעית של מעשיו.
חייב להיות קשר סיבתי בין פעולת השידול לבין העוולה שבוצעה, למעט במקרה של אשרור העוולה.
תנאי זה יסודו בהלכת בוסקילה.
עוד יוער כי כאשר מדובר בחלופת האשרור קיימת בעייתיות בדרישת הקשר הסיבתי.
מטבע הדברים לאשרור שניתן בדיעבד לא יהיה קשר סיבתי לעוולה שבוצעה לפני כן, והפסיקה הכירה בכך.
העדר דרישת קשר סיבתי בחלופת האשרור יוצרת קושי.
גם בדיני העונשין, הסנקציה על שידול מבוססת בעיקרה על ה-Mens Rea (יסוד נפשי): משמע, המשדל לא ביצע עוולה, אך נענש בגין הבעת רצון או גילוי דעת לטובת עוולה מסוימת.
במקרה בו לא נדרש קשר סיבתי לביצוע עוולה ולגרימת נזק, למעשה מוטלת אחריות אישית אך בשל יסוד נפשי ואחריות מוסרית.
יתרה מזאת, הטלת אחריות משותפת הן על המאשרר והן על המבצע בפועל, מקטינה את אחריותו של מבצע העוולה, במקרים קיצוניים עד כדי כך שהעוולה תשתלם למבצעה.
פרופ' טדסקי הביע דעתו שדין מצוי זה אינו ראוי.
לשיטת טדסקי, לצורך הטלת אחריות בגין אשרור יש לדרוש ידיעה של המאשרר כי אשרר עוולה.
לשיטת השופטת נתניהו בפרשת כרמלי די בחוסר תשומת לב ורשלנות מצד המאשרר על מנת שישא באחריות משותפת.
מצב בו שניים או יותר חבים חובה אחת כלפי הניזוק, וגורמים נזק אחד על ידי הפרת החובה, שניהם אחראים כלפי הניזוק כמזיקים במשותף.
דוגמאות: שניים המחזיקים מקרקעין במשותף וגורמים נזק למוזמן או לבר-רשות הנמצא על הקרקע אחראים כלפיו כמזיקים במשותף.
דוגמה נוספת: שניים או יותר הקשורים יחדיו בחוזה וחבים חובה משותפת לצד שלישי.
אם יפרו את אותה חובה ויגרמו לנזק, יהיו אחראים כמזיקים במשותף.
פסיקה ישראלית: נקבע שנציבות המים ועיריית דימונה חבות חובה משותפת להוליך מים למתגוררים בדימונה.
במקרה אחר הכיר בית המשפט בחובה משותפת של היבואן והיצרן לצרכן, לגבי טיב המוצר.
דוקטרינת האשם התורם משתייכת למשפחת ההגנות בדיני נזיקין העומדות לנתבע.
אשמתו של הנתבע יכול שתתבטא בתרומה לעצם התרחשות הנזק, להיקפו או לחומרתו, כמעוגן בסעיפים 65–68 לפקודת הנזיקין.
האשם מוגדר בס'64 כ"מעשה או מחדל של אדם שהם התרשלות שהזיקה לעצמו".
האשם מתבטא בהפרת חובת זהירות של הניזוק כלפי עצמו (התרשלות).
בפסיקה אומץ מבחן "האדם הסביר בנסיבות העניין", משמע שילוב של מבחנים אובייקטיביים-סבירים במבחנים סובייקטיביים-נסיבתיים.
נטל הוכחת האשם התורם מוטל על הנתבע.
ההגנה יכולה לעמוד כנגד כל עוולה.
למעשה, מרגע שקמה הגנת אשם תורם, הרי שהניזוק והמזיק הם מעוולים מרובים.
יש לשים לב שהאשם התורם יסודו בהתרשלות הניזוק כלפי עצמו, ולכן לא קיימת דווקא זהות במשטר העוולות הגורמות לנזק.
מצב בו שתי עוולות שונות גרמו לנזק אינו מצב של מעוולים במשותף.
לכן, רק לגבי עוולת הרשלנות, במקרים בהם המעשה הנזיקי הוא אחד, ייתכן והגנת האשם התורם תיצור מצב של מעוולים במשותף.
הגנת האשם התורם מממשת את זכות השיפוי של המזיק מן הניזוק (שאף הוא מזיק במשותף).
לדוגמה: ניזוק שופך דלק, והמזיק משליך גפרור וגורם לשריפה ולפגיעה בניזוק.
במקרה זה לשניהם אחריות משותפת לגרימת הנזק.
שיקולים רלוונטיים שעל בית המשפט לשקול:
זמן: יש לבחון רק את העובדות והנסיבות שהיו ידועות בעת אירוע הנזק.
ככלל בית המשפט צריך להתעלם מעובדות שנתגלו במועד מאוחר יותר.
סיבתיות: לגורם משקל שולי, ודי להוכיח התקיימותו.
משמע, כל קשר סיבתי יקים את ההגנה, אולם חלוקת הנטל בין המזיק לניזוק תיעשה דרך בחינת האשם המוסרי (להלן).
למשל, אדם שהתפרץ לכביש ונפגע בידי רכב חולף – אין נפקא מינה אם זהו שוטר במרדף או שמא אדם הממהר לאוטובוס.
אשם מוסרי: ס'84 לפקודת הנזיקין: בית המשפט מפעיל שיקול דעת ושוקל באופן את אשמתם המוסרית היחסית של המזיק מול הניזוק.
מידת האשמה המוסרית נלמדת ממבחן האדם הסביר.
שיטתנו שונה מהשיטה האנגלית בה נבחנים מבחנים סיבתיים בלבד והאשמה אינה יחסית.
דוגמה: בעניין רמדה נ' אמסלם עסקינן בעוזר שף במלון רמדה שרץ במטבח, החליק כתוצאה משמן שניתז על הרצפה, ונחבל בראשו.
ביהמ"ש ייחס אחריות לבית המלון (אחריות שילוחית – להלן), אולם הפחית את שיעור הפיצוי בשליש לאור התרשלות הניזוק בהתנהגותו.
מדובר בעוולה אחת שנגרמה על ידי העובד, יוחסה למעביד (מכוח אחריות שילוחית), ולכן שניהם מעוולים במשותף.
הרציונל בדוקטרינה של האשם התורם הוא חלוקת הפיצוי בגין הנזק בין המזיק לניזוק – כאשר האחרון נגוע בהתרשלות הקשורה לנזק, וזאת משיקולי צדק ויעילות כלכלית.
האחריות השילוחית מתבטאת בהטלת אחריות נזיקית על אלמוני בשל עוולתו של פלוני, וזאת בשל מערכת היחסים המיוחדת ביניהם.
ניתן להבחין בין סוגים שונים של אחריות נזיקית.
האחריות הקלאסית היא האחריות האישית, לפיה אדם ממלא בעצמו אחר היסודות הנדרשים למילוי העוולה.
המקרה השני הוא אחריות מעורבת, ולפיה מתקיימים יסודותיה של עוולה בעקבות שילוב מעשיו של פלוני עם מעשיו של אלמוני, המיוחסים לו מכוח דין .
ייתכן ועוולה תתגבש רק אצל פלוני, ואילו אלמוני יהא פטור.
לא כך באחריות שילוחית, בה מתגבשת העוולה כולה במעשיו של אלמוני, אולם הדין מייחסה גם לפלוני.
האחריות משנית (מועברת לאחר התגבשות העוולה), בלתי ישירה (אין מעורבות ישירה של פלוני), ונגזרת מהאחריות המקורית.
יש לשים לב כי התנאים והמבחנים לקיום סוגי האחריות לעיל שונים.
בישראל מוכרים שלושה סוגי אחריות שילוחית: