tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת החליט מפקד הקורפוס ה-13, הגנרל גוט, לשנות את נתיב התנועה ופקד לתקוף דרך נתיב שנמצא 1.6 קילומטר דרומית יותר לנתיב המקורי, מתוך סברה שהוא נקי ממוקשים.
ההוראות החדשות לא הצליחו להגיע וההתקפה החלה לפי התוכנית המקורית.
החטיבה הסתבכה בשדות מוקשים ותחת אש ארטילרית, נסוגה ב-11:00 לאחר התקפת נגד מדיוויזיית הפאנצר ה-21. החטיבה הושמדה למעשה לאחר ש-40 טנקים הושמדו ו-47 נוספים ניזוקו קשות.
בשעה 17:00 פקד הגנרל גוט על הדיוויזיה ההודית ה-5 לתקוף שוב את חלקו המערבי של רכס רוויסאת ודיר א-שיין.
רגימנט מהחטיבה ההודית ה-9 יצא להתקפת לילה ב-23 ביולי אך נכשל לאחר שאיבד את דרכו.
התקפה שבוצעה באור היום הצליחה להגיע לדיר א-שיין אך נכשלה גם כן לאחר שמפקד הרגימנט נהרג וכל שאר הקצינים נפגעו.
בצפון, המשיכה הדיוויזיה האוסטרלית בהתקפה.
ב-22 ביולי בשעה 0600 תקפה החטיבה ה-26 את נקודה 24 בתל אל-עיישה והחטיבה ה-24 תקפה את תל אל-מקחאד לכיוון רכס מיטריה.
הקרב בתל אל-עיישה גבה מחיר כבד, אך בסיומו כבשו האוסטרלים את הנקודה בשעות אחר הצהריים.
בערב תקפה החטיבה ה-24 את תל אל-מקחאד בסיוע של רגימנט הטנקים המלכותי ה-50. לרגימנט הטנקים לא היה ניסיון בהתקפה משולבת עם חי"ר והכוחות נכשלו בתיאום ביניהם ותקפו כל אחד בנפרד.
למרות זאת השיגו הכוחות את יעדם אך הרגימנט איבד 23 טנקים כתוצאה מחוסר התמיכה של החי"ר.
בליל 27/28 ביולי פתח אוקינלק במבצע "מאנהוד" (Operation Manhood) בניסיון אחרון לשבור את כוחות הציר.
הקורפוס ה-30 תוגבר בדיוויזיה המשוריינת ה-1 (פחות החטיבה ה-22), חטיבת השריון הקלה ה-4 וחטיבת החי"ר ה-69.
התוכנית הייתה לפרוץ את קו החזית דרומית לרכס מיטריה ואז לנוע לכיוון צפון-מערב.
הדרום אפריקאים ינקו ויסמנו נתיב בשדות המוקשים מדרום-מזרח לרכס מיטריה בליל 26/27 ביולי, ומשימה זו הייתה צריכה להתבצע עד חצות.
ב-01:00 תתקוף החטיבה האוסטרלית ה-24 ותכבוש את חלקו המזרחי של רכס מיטריה ותמשיך לאחר מכן לכיוון צפון-מערב.
החטיבה ה-69 תעבור בנתיב שפונה ממוקשים על ידי הדרום אפריקאים לעבר דיר אל-דיב, תנקה ותסמן נתיב נוסף בשדות המוקשים הבאים דרכם תנוע לאחר מכן חטיבת השריון ה-2 לכיוון אל-וישקה ובעקבותיה תנוע חטיבת השריון הקלה ה-4 כדי לתקוף ולשבש את קווי האספקה והתקשורת של כוחות הציר.
היה זה הניסיון השלישי לפרוץ בגזרה הצפונית וכוחות הציר ציפו להתקפה.
בדומה להתקפות האחרונות, גם תכנון התקפה זו נעשה בחיפזון ובצורה לקויה.
החטיבה האוסטרלית ה-24 הצליחה לכבוש את יעדה עד השעה 02:00 ב-27 ביולי.
בדרום יצאה החטיבה ה-69 להתקפה ב-01:30 וכבשה את יעדה עד שעה 08:00. הנשק המסייע שיצא אחריהם תעה בדרכו בחשיכה או התעכב בשל שדות מוקשים, מותיר את כוחות החי"ר מבודדים וחשופים בעמדותיהם כאשר הגיע הבוקר.
הדיווחים מקו החזית לגבי מיקום הנתיבים הבטוחים בשדות המוקשים היו מבלבלים וסותרים, וכתוצאה מכך עוכבה תנועת חטיבת השריון ה-2 לעבר יעדיה.
רומל הגיב בהתקפת נגד מהירה ושתי קבוצות הקרב המשוריינות שלו השמידו במהירות את שני הגדודים הקדמיים של החטיבה ה-69. בינתיים גם לרגימנט השריון המלכותי ה-50 שהיה בסיוע היו קשיים באיתור הנתיב הבטוח שפונה על ידי האוסטרלים, הם נקלעו לאש כבדה ואיבדו 13 טנקים.
הגדוד האוסטרלי החשוף על הרכס נותר ללא הגנה והושמד.
החטיבה ה-69 איבדה 600 איש והאוסטרלים איבדו 400 איש ללא שום הישג.
ב-31 ביולי הורה אוקינלק על הפסקת כל פעילות התקפית ועל היערכות למגננה כנגד התקפת נגד צפויה.
גם מצב צבאו של רומל היה קשה מאוד והוא סבל מאבדות ביחידות החי"ר והשריון שלו וממחסור חמור באספקה של טנקים ודלק.
הקרב נקלע למבוי סתום, אך התקדמות כוחות הציר לעבר אלכסנדריה (ולקהיר, ובסופו של דבר לתעלת סואץ) נבלמה.
הארמייה השמינית ספגה יותר מ-13,000 אבדות במהלך קרבות יולי (כולל כ-4,000 לדיוויזיה הניו זילנדית, כ-3,000 לדיוויזיה ההודית ה-5 וכ-2,500 אבדות לדיוויזיה האוסטרלית ה-9) אך כוחותיה לקחו כ-7,000 שבויים וגרמו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד לכוחות הציר.
בתחילת אוגוסט, הגיעו לקהיר וינסטון צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הקיסרי אלן ברוק בדרכם למוסקבה לפגישה עם סטלין.
הם החליטו להחליף את אוקינלק ולמנות במקומו את מפקד הקורפוס ה-13, הגנרל ויליאם גוט כמפקד הארמייה השמינית, ואת הגנרל הרולד אלכסנדר כראש זירת המזרח התיכון.
לאוקינלק הוצע התפקיד של ראש זירת עיראק ופרס, שהופרדה מזירת המזרח התיכון, אך הוא סרב.
בדרכו לקהיר כדי ליטול את הפיקוד על הארמייה, נהרג גוט כאשר מטוס קרב של הלופטוואפה הפיל את הבריסטול בומביי שבו טס.
במקומו מונה הגנרל ברנרד מונטגומרי.
בסוף אוגוסט-ראשית ספטמבר 1942 הצליחו כוחות הארמייה השמינית להדוף ניסיון של רומל לאגף מדרום את קו אל-עלמיין במסגרת קרב עלם חלפה.
בסוף אוקטובר עברה הארמייה השמינית למתקפה, הנחילה תבוסה מוחצת לכוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני, שהיווה את נקודת המפנה במערכה על צפון אפריקה, ואילצה את שרידי צבאו לנטוש את קו אל-עלמיין ולהימלט מערבה.
לתקופה זו בארץ ישראל, מאביב 1942 עד נובמבר 1942, ניתן לימים הכינוי מאתיים ימי חרדה.
במשך תקופה זו דנו הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל ופיקוד ההגנה בתוכניות שונות לקידום פני הפלישה.
הוכנה תוכנית שנקראה: "התוכנית לארץ ישראל שלאחר הכיבוש", לפעילות פרטיזנית תחת כיבוש גרמני.
לפיה, ניתן היה לרכז את כל הכוח היהודי הלוחם ואת מאה אלף היהודים שגרו באזור הכרמל בתוך מתחם מבוצר, "מצדה על הכרמל", הכולל את העיר חיפה, את הר הכרמל עד נחל בית-אורן, ואת מפרץ חיפה וחלק מעמק זבולון.
קרב אל בורג' היה קרב שנערך במלחמת העצמאות ב-16 ביולי 1948 באזור הכפר הערבי אל בורג' (גבעת התיתורה באזור מודיעין של ימינו), בין כוחות חי"ר ומשוריינים של הלגיון הערבי ובין כוחות של הגדוד השלישי (גדוד הגליל) של חטיבת יפתח.
תוצאת קרב זה, שהסתיים בתבוסת הלגיון, קבעה את תוואי שביתת הנשק עם ירדן באזור.
הגבול היה בתוקף עד למלחמת ששת הימים.
לאחר כיבוש לוד והסרת המצור על בן שמן במבצע דני, נעו כוחות חטיבת יפתח מזרחה וב-15 ביולי 1948 כבשו את הכפר ברפיליה (כיום בתחום העיר מודיעין).
בליל 15 ביולי 1948 לאחר שכבשו את הכפר הערבי ברפיליה נעו כוחות יפתח מזרחה וכבשו את הכפר ביר מעין (בתחומי רעות של ימינו) ואת הכפר אל בורג'.
המטרה הייתה להתקדם מזרחה לעבר צומת בית סירא בכביש לטרון–רמאללה ובכך לנתק את הכוח הירדני שהיה בלטרון מהעיר רמאללה.
מפקד הלגיון ג'ון באגוט גלאב עמד על איום זה וכבר ב-16 ביולי 1948 פקד על התקפה משולבת של משוריינים ורגלים.
הם בנו עמדות בבתי הכפרים ובאל בורג' בנו עמדות לנשק אנטי טנקי מסוג פיא"ט.
תותח 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) ומרגמות 81 מ"מ קודמו לעמדות ממערב לשני הכפרים.
התקפת הלגיון השתהתה והחלה בשעות אחר הצהרים כשהחיילים התוקפים מתקדמים ופניהם מול השמש כשהם משמשים מטרה ברורה ללוחמי חטיבת יפתח.
בשעה 17:30 הבחינו חיילי יפתח בטור של 12 משוריינים נושאי תותח ואחריהם משאיות מובילות חיילים.
המשוריינים התקרבו לאל בורג' ופתחו באש.
המשוריין הראשון נפגע מפגז פיא"ט ונעצר.
המשוריין השני ניסה לחלצו אך גם הוא נפגע מפגז פיא"ט.
חיילי החי"ר של הלגיון התקרבו לאל בורג בחיפוי המשוריינים.
המגינים נצרו את אשם עד שהגיעו התוקפים לטווח של כ-50 מטר מבתי הכפר.
אז פתחו באש וההסתערות נבלמה כשחיילי הלגיון סובלים אבדות כבדות.
התוקפים נערכו להתקפה נוספת אבל התותחים והמרגמות הצליחו לפגוע במספר משוריינים ולהסב אבדות לרגלים התוקפים.
ניסיון ההתקפה השני נשבר ב-19:20 והאש פסקה ב-20:30.
לחטיבת יפתח היו שלושה הרוגים ושבעה פצועים.
אבדות הלגיון הגיעו ל-30 הרוגים ו-50 פצועים.
שישה משוריינים של הלגיון נותרו במקום, מהם שניים ראויים לשימוש.
בהסכם שביתת הנשק עם ירדן נקבעו קווי שביתת הנשק באזור זה לפי תוצאות הקרב הזה.
קרב אל-מנצורה הוא שמו של עימות צבאי במסע הצלב השביעי, שנערך במצרים מ-8 בפברואר 1250 עד ל-11 בפברואר 1250 בין צבא הצלבנים בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת לבין הצבא המצרי בפיקודו של פח'ר א-דין אבן א-שייח .
הקרב הסתיים הלכה למעשה בניצחון פירוס צלבני.
עימות זה הוביל לקרב פארסכור בו הושמד הצבא הצלבני והמלך הצרפתי נפל בשבי.
ב-6 ביוני 1249 נחת לואי התשיעי, מלך צרפת בראש צבא צלבני המורכב מהמסדרים הצבאיים, אצילים צלבניים מממלכת ירושלים ואצילים צרפתיים שהצטרפו למסע הצלב.
על חופי מצרים בדלתה של הנילוס וכבש את העיר המבוצרת דמיאט.
על פי מקורות המצוטטים בספרו של יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, היה גודלו של הצבא הפולש כ-25,000 חיילים מתוכם 2,500 פרשים.
על עיכוב זה אמר נפוליאון בונפרטה חמש מאות שנה לאחר מכן – ולאחר שלמד בעצמו את זירת הקרבות:
התעכבות הצבא הצלבני בדמיאט איפשרה לסולטאן אלמלך א-צאלח איוב לארגן מחדש את הצבא ולקרוא לגיוס כללי מכל רחבי מצרים.
הסולטאן צפה כי המהלך הבא של הצלבנים יכוון כנגד קהיר והקים את המחנה שלו על אחת מזרועות הדלתה של הנילוס בסמוך למבצר אל-מנצורה השולט על הדרך מדמיאט לקהיר.
מבצר זה הוקם על ידי אל-מלכ אל-עאדל השליט האיובי של מצרים באותה תקופה ואחיינו של סלאח א-דין.
במהלך מסע הצלב החמישי נערך בסמוך למבצר קרב בין הצבא המצרי והצבא הצלבני בראשות פלאגיוס , בא-כוחו של האפיפיור במסע.
קרב זה הסתיים בתבוסה צלבנית וסימן את סיום מסע הצלב החמישי.
ב-22 בנובמבר (או ביום לפני כן) נפטר הסולטאן המצרי ממחלה ממנה סבל במשך זמן מה.
על מנת למנוע אנדרלמוסיה והתפוררות של המחנה המצרי שמרה אלמנתו שג'ר אל-דור על הסוד והעבירה את הפיקוד על הצבא המצרי לידי פ'חר א-דין ושלחה שליחים לבנו של הסולטאן אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה עם דווח על מות הסולטאן וביקשה כי ימהר להגיע לקהיר.
ב-20 בנובמבר יצא הצבא הצלבני דרומה לכוון קהיר בשטח המבותר על ידי תעלות מים המשמשות להשקיה ופלגים של הנילוס החותרים לים ויצרים את אזור הדלתה.
הצבא הצלבני התקדם לאיטו לאורך הגדה המזרחית של ערוץ פלג דמיאט מלווה באוניות אספקה.
עבר את העיירות פאריסכור ושרמסאח.
ב-21 בדצמבר כחודש ימים לאחר יציאתו מבסיסו עבר הצבא הצלבני 75 קילומטר ועמד מול מבצר אל-מנצורה כאשר בין שני המחנות מפרידה תעלת אשמום (תעלת אלבחר אלסע'יר).
הצלבנים החלו להקים מחנה אל מול מבצר מנצורה ומהנדסים צרפתים החלו בעבודות נמאומצות להטות את זרימת המים בתעלת אשמום ובניית גשר מעל התעלה שיאפשר את חצייתה ואת תקיפת המבצר.
דו-קרב ארטילרי התפתח בין הצלבנים למצרים במהלכו השתמשו המצרים באש יוונית.
ההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל מתאר את ההפגזה המוסלמית: .
במהלך הדו-קרב נהרסו חלק גדול ממכונות הצלבנים וחלק מהארטילריה שלהם, הזרם החזק ועומק המים הוסיפו על הקשיים והצלבנים עמדו מבלי יכולת לחצות את המים חשופים להפגזה המצרית.
לבסוף, לפי עדותו של ז'ואנוויל, בדואי מתושבי הסביבה הופיע במחנה הצלבני ותמורת סכום של חמש מאות ביזנטים הצביע בפני המלך על מעבר רדוד – צפונית-מזרחית למחנה הצלבני המאפשר לפרשים לעבור את התעלה אל העבר השני.
ב-8 בפברואר 1250 חצה חלק מהצבא הצלבני את הערוץ.
המעבר נעשה על ידי גדוד של פרשים טמפלרים, גדודים של אבירים וקשתים עם רובה קשת בפיקודו של רובר הראשון, רוזן ארטואה – אחיו של מלך צרפת – ומאחור התקדם כוח פרשים בפיקודו של לואי התשיעי, מלך צרפת.
במחנה שעל הגדה הצפונית נותרו כל החיילים הרגלים, שלא יכלו לחצות את הנהר וחיכו להשלמת בניית גשר סירות וגדוד פרשים בפיקודו של דוכס בורגונדי.
לאחר חציית התעלה, תקף רוזן ארטוא את המחנה המצרי.
התקיפה נעשתה ללא תיאום מראש עם שאר הכוחות ובניגוד לתוכנית הקרב שהוכנה קודם לכן.
תחת השפעת ההפתעה ומחץ התקיפה של הפרשים הצלבנים התמוטטה ההגנה המצרית והמחנה נכבש חלק מהחיילים המצרים נהרג בשנתו והמצביא המצרי פח'ר א-דין נהרג בעת שניסה לארגן את כוחותיו.
הפרשים הצלבניים התוקפים הרגו בחיילים המצריים ובאזרחים שליוו את החיילים ללא רחם.
ז'אן-פייר סראסין (Sarrasin, הסארצני), משרתו האישי של המלך לואי התשיעי, מתאר את מראה שדה הקרב: .
שיכור מהצלחה ורדוף על ידי הרצון להנציח את שמו בדפי ההיסטוריה המשיך רובר מארטואה במרדף אחר שרידי הצבא המצרי אל תוך העיר אל-מנצורה.
על פי מקורות ההיסטוריון האנגלי מתיה פאריס, לאחר ההתקפה על המחנה המצרי וההרג שנעשה ביושביו התלקח ויכוח בין רוזן ארטואה לבין ויליאם מסונאק – מפקד הטמפלרים במהלכו התלהטו הרוחות.
מפקד הטמפלרים טען כי עליהם להישאר במחנה ולשמור על כלי הארטילריה שנתפסו בעוד הרוזן מארטואה טען כי עליהם להתקיף את העיר.
במהלך הוויכוח טענו הצרפתים כי אבירי המסדרים הצבאיים הם פחדנים המוזמנים להישאר מאחור.
מפקד מסדר הטמפלרים ענה כי הוא ואנשיו אינם מפחדים וכי הם יצטרפו אל האבירים הצרפתיים למרות הידיעה כי איש מהם לא יחזור.
הצבא המצרי איבד את יכולתו להתנגד ופתח במנוסה וברח אל תוך העיר.
ובעקבותיו רובר מארטואה, ועימו הטמפלרים וגדוד אנגלי בפיקוד ויליאם, הרוזן מסולסברי.
בתוך העיר גופה תפס גדוד ממלוכים אלבחריה אלצאלחיה, בפיקוד ביברס, שנודע אז בכינויו בשם אל-בונדקדארי, עמדות בתוך הסמטאות הצרות ותוקף את הכוח הצלבני.
על פי ההיסטוריון המוסלמי קאסם המצוטט במאמר בוויקיפדיה האנגלית מונה ביברס להגן על אל-מנצורה ועל פי פקודתו נפתחו שערי העיר על מנת לפתות את הצלבנים אל תוך המלכודת.
הפרשים הצלבנים נלכדו באש צולבת של חיצים ואבנים שנורו מהבתים, התקשו לתמרן בסמטאות הצרות של העיר ונהרגו.
בין ההרוגים היה גם רובר מארטואה שניסה להילחם מתוך מחסה של אחד מהבתים בעיר, ועוד כשלוש מאות אבירים צרפתים.
גדוד הטמפלרים נמחק אף הוא, ומתוך מאתיים ותשעים פרשים רק חמישה ניצלו, מתוכם מנהיג המסדר אשר איבד את עינו.
האבירים האנגלים ומפקדם הרוזן מסולסברי נהרגו.
אי אלו מהצלבנים אשר הצליחו לברוח מהעיר טבעו בנהר.
על פי ההיסטוריון מתיה פאריס מהקרב שרדו שני אבירים טמפלרים, אביר הוספיטלרי אחד וחייל "עלוב" נוסף.
לאחר הקרב, לאחר תום מסע הצלב, בעוד הוא חונה בארץ הקודש הקדיש המלך לואי התשיעי תפילות וטקסי זיכרון לאחיו רובר שנהרג בקרב בתוך אל-מנצורה בהם העלה על נס את גבורתו ואומץ ליבו.
עם זאת, חלקו בקרב ובתבוסה שנגרמה בעקבות פזיזותו מנעו מאזכורו בסיפורי גבורה, עממים ומיתוסים – להם זכה הלוחם האנגלי הרוזן מסולסברי שסיפורים רומנטיים–מיתיים נקשרו סביב נסיבות מותו.
חלקו של רובר מארטואה הוצג בכרוניקה הצרפתית של התקופה כהקרבה עילאית המסמלת את התפקיד של האומה הצרפתית כשבט יהודה החדש – המוביל באמונה ומשמש מופת להתנהגות נוצרית, אומה הרואה עצמה כסוכנת ההשגחה האלוהית.
ויליאם השני לונגספיי , הרוזן מסולסברי, נכנס אל תוך העיר מנצורה בעקבות הצבא הצרפתי ובה מצא את מותו בקרב.
לאחר מותו הוא הפך לגיבור לאומי.
אימו, הרוזנת אלה לונגספיי שהייתה לאם מנזר באנגליה, ראתה חיזיון ביום לאחר מותו של בנה במנצורה ובו עולה ויליאם לונגספיי, לבוש בשריון אבירים מלא, אל עבר השמיים.
משהגיעו אליה הידיעות על מותו היא קיבלה את החדשות הקשות בשמחה שהדהימה את כל הסובבים אותה.
בשנת 1252 הועברו עצמותיו לעכו לידי לואי התשיעי על ידי הסולטאן הממלוכי של מצרים, והן הובאו לקבורה שם/
הגדוד הממלוכי, משסיים את הקרב בתוך העיר, יצא אל מחוץ לחומות על מנת להדוף את התקפת הגדודים שבפיקוד המלך לואי שסיימו את חציית הנהר והחלו בצעידה במבנה קרבי אל כוון המחנה המצרי מחוץ לחומות העיר.
ההתקפה הממלוכית דחפה את הצבא הצרפתי אל הנהר.
בקרב האכזרי שהתפתח התרכזו הצרפתים סביב דמותו של המלך אותו מתאר ז'ואנוויל: .
הקרב נמשך לאורך כל היום ואופיין בלחימה עיקשת ונואשת לאורך כל קו החזית.
הטקטיקה שנקט הצבא הצלבני בראשות המלך התמקדה בתנועה לאורך גדת הנהר על מנת להגיע לנקודה הנמצאת מול המחנה הצלבני – מתוך תקווה כי כך יוכלו תגבורות לזרום מעבר לנהר ולאפשר הכרעה בקרב.
כך נשבר הקרב לסדרת עימותים במהלכם הצבא צרפתי הולך ונחלש והקשתים הממלוכים קוצרים בו מרחוק.
ז'ואנוייל מציין בסיפרו כי הוא נפגע מחמשה חיצים וסוסו מחמשה עשר.
עוצמת ההתקפה הממלוכית וטווחי המגע המשתנים מנעו מהפרשים הכבדים הצלבנים להשתמש בטקטיקת ההסתערות החביבה עליהם ועיקר הלחימה נשא אופי של לחימה פנים אל פנים או כפי שז'ואנוייל מתאר "אלה כנגד חרב".
ומוסיף ומשתפך בסנטימנטליות "היה זה קרב אצילים אמיתי ואיש לא השתמש בקשת או רובה קשת".
כלי נשק אלו נחשבו על ידי האבירים הצרפתיים כראויים להמון העם הפשוט אך לא לשימוש בקרב מכובד.
בסוף היום הצבא הנוצרי לא נשבר תחת משקל ההתקפה הממלוכית.
הדוכס מבורגונדי הצליח לחצות את הנהר על גבי גשר של קורות צפות (ככל הנראה מחלקי עץ של הבליסטראות המצריות) הקשתים במחנה הנוצרי הצליחו להתאחד עם צבא המלך ולהדוף את הצבא המצרי שנסוג אל תוך חומות העיר אל מנצורה.
הצבא הצרפתי והמלך לואי התשיעי בראשו חנו למשך הלילה במחנה המצרי הכבוש – כמנצחים.
למרות הרגשת הניצחון לא הצליחו הצלבנים להשתלט על העיר מנצורה עצמה, ולא הצליחו לכתר או להשמיד את הצבא המצרי.
עמדתם והמחנה בו חנו היו נחותים מבחינה טקטית וחשפו את הצבא הצלבני לסכנת ניתוק וכיתור.
עובדה זו היא שהביאה בהמשך – משהצליחו המצרים לאסוף כוחות – להפיכת הקערה על פיה.
ב-11 בפברואר פתח הצבא המצרי במתקפת נגד נמרצת.
פרשים מצרים חמושים בקשתות התקיפו גל אחר גל את המחנה הצלבני בעוד ארטילריה מצרית יורה אש יוונית על שטח המחנה עצמו.
עוצמת ההתקפה הדהימה את הצלבנים ששריונם דמה לגבות קיפודים מרוב החיצים מצריים בעוד סוסיהם מתים תחתם.
כך הפך חיל הפרשים הצלבני לחיל רגלים מאונס ועוצמת התקפת המחץ הצלבנית נעלמה.
עם שוך ההתקפה דנו הצלבנים על המשך המסע והוחלט כי הצבא יישאר במחנה במנצורה.
במשך חודשיים חנה הצבא הצלבני במנצורה, מבלי נכונות לסגת ולוותר על ההישגים המפוקפקים שנרכשו בקורבנות רבים ביום הקרב 8 בפברואר – יום ה"ניצחון" במנצורה בעוד כוחותיו הולכים וכלים, האספקה אוזלת ומגפות פושטות במחנה כתוצאה מחשיפה לגופות הרקובות והמים המזוהמים.
הקרב באל-מנצורה הסתיים במצב בו הצלבנים עומדים במחנה קשה להגנה.
במצב עדין מבחינת קווי אספקה.
כאשר כוחם הצבאי הולך ואוזל מול צבא מצרי ההולך ומתחזק.
אקורד הסיום לקרב אל-מנצורה החל בתבוסה המוחלטת של הצבא הצלבני בקרב פארסכור וסופו בכניעתו ונפילתו בשבי של לואי התשיעי.
במצרים, יצר העימות הצבאי בשילוב עם חילופי השלטון גלי הדף שזעזעו את הח'ליפות של השושלת האיובית.
זמן קצר לאחר קריסתו של מסע הצלב השביעי נרצח הסולטאן ולשלטון עלו – בסיכומו של דבר – הממלוכים והחלה תקופה שנמשכה כ-250 שנה של שלטון ממלוכי במצרים.
קרב אל מנצורה הוא שם של קרב שנערך בשלבים המכריעים של מסע הצלב החמישי.
הקרב התחולל מיום 24 ביולי 1221 עד ליום 27 באוגוסט בין צבא מאוחד של הנסיכים האיוביים בראשות סולטאן מצרים אלמלך אל כאמל, לצבא הצלבני של מסע הצלב החמישי.
לאחר הקרב, אף על פי שלא הושגה הכרעה צבאית, הבינו הצלבנים כי אבדה תקוותם לכבוש את מצרים והם נאלצו לחתום על הסכם כניעה ביום 30 באוגוסט, שסיים את מסע הצלב.
מסע הצלב החמישי הוא מסע צלב שנערך משנת 1217 על 1221, במהלכו יצאו גדודי צלבנים אירופאים בניסיון להשלים את כיבוש ארץ ישראל וביסוס ממלכת ירושלים, שהחלו במסע הצלב השלישי.
המסע עמד בסימן הניסיון לתקן את המעוות של מסע הצלב הרביעי ולכוון את המאמצים הצלבניים בארץ הקודש.
למסע היו שני שלבים עיקרים: בשלב הראשון נערכו מספר מבצעים צבאיים מוגבלים בהיקפם בתחומי ארץ ישראל – בעיקר באזור הגליל והגולן, שתועלתם והישגיהם היו מזעריים.
חלק זה של המסע התאפיין במקום המרכזי אותו תופסות מדינות אירופאיות קטנות יחסית – דניה, והונגריה ואוסטריה.
בשלב השני יצא צבא צלבני לכיבוש ערי מפתח במצרים מתוך תקווה לחלץ את ארץ ישראל מאחיזת הסולטאן האיובי המצרי.
לאחר מצור ממושך שערך שנה וחצי נכבשה העיר דמיאט.
הצעות להסכם שלום שהועברו על ידי הסולטאן נדחו על ידי נציג האפיפיור, שנטל את הפיקוד על המסע.
בעת המערכה הצבאית במצרים השתוללו בארץ ישראל, שנותרה חסרת כוחות מגן, גדודים מוסלמיים, כשהם מחריבים ערים ומבצרים ושמים מצור על מבצר עתלית.
את עיקר הזעם ספגה ירושלים שחלקים גדולים ממנה נחרבו לחלוטין.
באביב של שנת 1218 הופיעו בערי החוף הצלבניות עולי רגל וצלבנים מאירופה, ובהם גייסות מפריזיה, גרמניה והצטרפו לצבא הצלבני שנותר בארץ.
לאחר סדרת דיונים הוחלט שלא לעלות ישירות על ירושלים אלא להתקיף את מצרים, שנשלטה על ידי הסולטאן האיובי אלמלך אל עאדל, אחיו של צלאח א-דין, מתוך שיקול כי כיבוש נקודות מפתח יביא להכרעה צבאית שנמנעה בארץ ישראל ויפיל את ירושלים כפרי בשל לידי הנוצרים.
ומצטט ההיסטוריון Ernoul מדבריו של ז'אן דה בריין:
במסגרת ההכנות לפלישה למצרים הוצבו חילות מצב בערים והמבצרים הצלבניים בארץ ישראל ונקבע כי מפקד המסע ונקבע כי כיבושים עתידיים ימסרו לריבונות מלך ירושלים – ז'אן דה בריין.
ביום 24 במאי 1218 יצא הצבא הצלבני מעכו ובמהלך השבועות הבאים נחתו הצלבנים בסמוך לעיר דמיאט, שהצלבנים הגדירו אותה כמפתח של מצרים.
הנחיתה על החוף המצרי לא נתקלה בכל התנגדות והצבא הנוצרי שם את העיר תחת מצור.
הצלבנים נאלצו להתמודד בפעם הראשונה במערכה זו עם עליית מפלס הנילוס בקיץ.
המחנה העיקרי של הצבא הנוצרי הוצף וציוד, סוסים ולוחמים נשטפו לים.
ההצפות גרמו גם לעליית התחלואה במחנה ומגפה גבתה קורבנות בקרב הצלבנים.
ביום 24 באוגוסט הצליחו הצלבנים, בראשות צי של פריזלנד לכבוש את מגדל השרשרת – ביצור מאסיבי שהגן על הכניסה מנמל העיר לנילוס.
הצלבנים בנו אסדה משוריינת ועליה הוקם מגדל מצור ובאמצעות גשר שהותקן בראשו הצליחו להיכנס אל תוך מגדל השרשרת.
בהגיע הידיעה על כיבוש המגדל נפטר הסולטאן אלמלך אל עאדל מהתקף לב.
עם מותו התחלקה האימפריה האיובית בן שני בניו אלמלך אלקאמל – שהוכתר כשליט מצרים ואלמלך אל מועטם שליט דמשק.
במקביל להתקפה הצלבנית עמדו השליטים האיוביים בפני התקפה של הסולטאן הסלג'וקי של קוניה שכוונה נגד חלב, תוך שהוא מנצל את ריתוק הכוחות האיוביים במצרים, ככל הנראה תוך תיאום מוקדם עם הצלבנים.
לאחר כיבוש המגדל התייצבה החזית, כאשר הצלבנים מול דמיאט והמצרים במחנה באל-עאדליה, דרומית מדמיאט.
בפברואר 1219 נאלץ הסולטאן המצרי להתמודד עם ניסיון מרד מצרי שהביא להתמוטטות החזית בדמיאט ונטישת המחנה המוסלמי.
הצלבנים ניצלו הזדמנות זו, תפסו את המחנה המוסלמי וניתקו סופית את דמיאט.
בעוד הסולטאן שוקל להימלט לתימן הופיע במצרים אלמלך אלמועאטם, איחד את הצבא המצרי והקים מחנה חדש בפארסכור דרומית לאל-עאדליה.
בספטמבר 1218 מינה האפיפיור נציג, פלאגיוס, שעתיד היה, עם בואו, לחתור תחת פיקודו של ז'אן דה בריין ולפילוג במחנה.
בחודש אוגוסט 1219 הביא הסולטאן המצרי הצעה להסכם שלום, לפיו בתמורה להחזרת ירושלים ועבר הירדן ייסוגו הצלבנים ממצרים ויזכו לשלום של 30 שנה, תוכנית שהעמיקה את הפילוג במחנה הצלבני.
מצד אחד עמדו מלך ירושלים והצלבנים הצרפתים שקיבלו את ההצעה, ומהצד השני נציג האפיפיור והקומונות האיטלקיות, שדחו את הצעת המצרים.
ההצעה הבאה של הסולטאן כללה את מבצרי עבר הירדן – כרכ ושובך ופיצוי כספי בנוסף.
ההצעה הבאה מהסולטאן, כללה, בנוסף להצעות הקודמות, הקמת ועדה שתקבע את סכום הכסף שישלם הסולטאן תמורת הקמתם מחדש של ביצורי הצלבנים ההרוסים.
גם הצעה זו נדחתה על ידי נציג האפיפיור הן מחמת קוצר רואי והן על רקע היריבות בינו לבין מלך ירושלים, אך בעיקר על רקע אמונתו שמצרים תיכבש במוקדם או מאוחר.
אקורד סיום למשא ומתן נתן פרנציסקוס מאסיזי, שהופיע בפני הסולטאן ודרש כי הלה ימיר את דתו לנצרות ולאלתר, משימתו נכשלה והוא הוחזר למחנה הצלבני.
ב-5 בנובמבר פרצו הצלבנים אל תוך העיר דמיאט בשלב שמפקדי העיר כבר נכנסו לשלבים מוקדמים של משא ומתן על כניעה.
בשלב זה רוב תושבי העיר מתו מרעב או במהלך הלחימה, ומתוך כ-70,000 תושבים נותרו בחיים כ-3,000. כל שנותר לנוצרים היה לחלק את השלל שנעשה תוך מריבות.
למרות חילוקי הדעות ניתנה העיר למלך ירושלים, שאף הטביע בה מטבעות נושאי שמו ומסגדי העיר, שהפכו לכנסיות ניתנו לנציג האפיפיור.
רבעים נוספים ניתנו לקומונות האיטלקיות.
ב-11 בנובמבר כתבו הצלבנים במכתב לאפיפיור:
עם זאת, לאחר כיבוש העיר ומשעזב מלך ירושלים את המחנה, השתהו הצלבנים בדמיאט במשך שנה – עד לסתיו של 1220 מבלי לנסות ולממש את היתרון שנרכש עם כיבוש העיר או להכריע את המערכה.
ובמקביל דחו – שוב – את הצעות השלום של הסולטאן המצרי.
הצלבנים, שמספרם הלך ופחת, המתינו לכניסתו לתמונה של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הקיסר התחייב לתגבר ולהופיע בעצמו במחנה הצלבני בשנת 1219 אך הלך ודחה את בואו.
לאחר הכתרתו על ידי האפיפיור בשנת 1220 הוא שב וחזר על הבטחתו אך למעשה ניהל משא ומתן עם האפיפיור כל העת.
כשירושלים ומסע הצלב החמישי על שולחן המיקוח דרש, וקיבל, פרידריך השני נתחים מסיציליה וגרמניה, כמו גם זכויות לבנו.
האפיפיור נאלץ להבטיח הרים וגבעות על מנת לדחוף את פרידריך לצאת למסע הצלב.
בשלב זה הישיבה חסרת המעשה בדימיאט הביאה להוצאות כספיות כבדות ובעיר פעלו בתי זונות, בתי מרזח, והימורים, למרות ניסיונו של נציג האפיפיור להשליט סדר.
בחודש יוני 1221 הגיעה למחנה תגבורת גרמנית בפיקודו של לודוויג הראשון, דוכס בוואריה – שליחו של הקיסר נציג האפיפיור קרא לז'אן דה בריין לחזור תוך הבטחה כי כל חובותיו יפרעו.
המלך הצלבני, שהיה מרושש לחלוטין, הופיע במחנה, אך בשלב זה כבר היה ללא מעמד פיקודי.
מנגד הגיעו לשטח מצרים צבאות מוסלמים חדשים מדמשק ומעיראק בפיקודו של האח השלישי אלמלך אל אשרף, ולמרות המתיחות בין הנסיכים האיובים שלטשו עיניים אחד אל נחלתו של השני נקבצו הצבאות במחנה אחד מבוצר שייקרא מאוחר יותר אל-מנצורה
לאחר שנה וחצי של חוסר פעולה, וכאשר עונת הגאות של הנילוס המתחילה בדרך כלל באוגוסט קרבה, יצאו גדודים צלבניים ב-29 ביוני, לאחר צום ותפילה ובחיפוי של צי, דרומה מדמיאט לכוון קהיר.
מטרת המסע איננה ברורה כי הכוח הצלבני הקטן יחסית לא יכול היה להטיל מצור על עיר בסדר גודל של קהיר ולא היה יכול לשלוט בה גם אם המצרים ייכנעו.
ב 12 ביוני הגיעו הצלבנים לפארסכור ומשם למבצר שארמסאח שמגיניו נטשו אותו.
בעוד הצלבנים נעים דרומה העביר הסולטאן המצרי את צבאו לכוון מערב לאורך זרוע דמיאט של הנילוס בסמוך לאלברמון ומשם בחיפוי של הצי המצרי התבצר בשארמסאח – בעורפו של הצבא הצלבני המתקדם דרומה.
נערכה מועצת מלחמה בה הועלתה הצעה להמתין לתגבורות מדמיאט, אך לבסוף הוחלט לסגת צפונה ולנסות לפרוץ דרך קווי המוסלמים.
תחת חסות החשיכה של 25 באוגוסט 1221 החלה הנסיגה לאחר שהציוד והאספקה הועלו באש, ובעוד חלק גדול מהצלבנים – שנחרד מהאפשרות להשאיר במחנה את אספקת היין השתכר קודם לכן ואיבד את כושר הלחימה – החל המחנה לסגת באופן מסודר יחסית בזכות משמעת הברזל של אבירי המסדרים הצבאיים.
שריפת הציוד חשפה את תנועת הצלבנים והסולטאן המצרי הורה לפרוץ את הסכרים של תעלות המים והשטח הפך לביצה טובענית.
תוך קרבות בלתי פוסקים ובנחיתות מספרית וטקטית הצליחו הצלבנים להגיע לאלברמון, שם הכירו בתבוסתם.
נציג האפיפיור נאלץ לבקש מז'אן דה בריין להיכנס למשא ומתן עם המצרים.
לאחר שלושה ימים, ב-30 באוגוסט 1221, וכחודש וחצי לאחר תחילת המסע שאמור היה להניח את קהיר בידי הנוצרים, נחתם הסכם הכניעה הצלבני.
על פי ההסכם קיבלו המצרים לידיהם את דמיאט בחזרה ואת שבויי המלחמה המוסלמיים שבידי הצלבנים.
הצלבנים יוכלו לעזוב את מצרים לעכו, ויקבלו את שבויי המלחמה שבידי המצרים.
חוזה שלום לתקופה של 8 שנים נחתם, ובו הבטחה לשמור על הסטטוס קוו בארץ ישראל.
הצלבנים הכניסו הסתייגות אחת, ולפיה תופסק שביתת הנשק עם בואו של הקיסר פרידריך השני.
בצד המוסלמי נשמעו קולות הקוראים שלא לחתום על ההסכם, לנצל את תבוסת הצלבנים ולהשמידם.
עם זאת, הסולטאן המצרי, שלא היה מסוגל להטיל מצור ממושך על דמיאט שבה התבצר חיל מצב גדול, ולאור מצבה הכלכלי הקשה של מצרים לאחר שנתיים של מלחמה, חשש ממסע צלב חדש בראשות הקיסר פרידריך השני ולא פחות חשש מהצבאות הסוריים והאיוביים ככוח עוין בתוך מצרים.
כל אלה הביאו אותו לחתום על ההסכם.
גם מנהיגי הצלבנים התקשו להביא לכדי פינוי של דמיאט מתושביה הנוצריים שנאחזו בה ולהבהיר להם כי מסע הצלב הסתיים בכישלון.
העיר עברה ללא קרב לידי המצרים במהלך חודש ספטמבר.
צי גרמני שנשלח לדמיאט על ידי הקיסר הגיע לאחר הכניעה ולא יכול היה להביא כל תועלת.
קרב אל מנצורה הביא לסיום מסע הצלב החמישי, לנסיגה מדמיאט אך לא לנטישה של רעיון מסע הצלב או של התקפת מצרים.
כך חזר מסע הצלב השביעי על כל צעדי מסע הצלב החמישי, וצר על אל מנצורה.
קרב איפסוס היה קרב שהתרחש בשנת 301 לפנה"ס כחלק ממלחמות הדיאדוכים (מלחמות הירושה על האימפריה של אלכסנדר הגדול), בכפר בשם איפסוס בפריגיה (באסיה הקטנה ובטורקיה של ימינו).
אנטיגונוס מונופתלמוס ובנו דמטריוס פוליורקטס עמדו מול קואליציה של שלושה משריו האחרים של אלכסנדר מוקדון: קסנדרוס (שליט מוקדון), ליסימאכוס (שליט תראקיה) וסלאוקוס הראשון, שליט בבל והממלכה האחמנית.
במהלך הקרב עשו כל אחד מן הצדדים שימוש בעשרות אלפי לוחמים מכל צד וביניהם גם פילי מלחמה.
הקרב מתואר על ידי פלוטרכוס ב"חיי דמטריוס".
הקרב נחשב, לצד קרב רפיח, לקרב החשוב ביותר בתקופה ההלניסטית.
במהלך הקרב מת אנטיגונוס, שהיה בן 81 ובנו ירש את כסאו, אך הצד שלהם נחל כישלון בקרב.
אנטיגונוס מונופתלמוס היה שליט האזורים שבהם נמצאות כיום סוריה, טורקיה, לבנון וחלק מישראל.
עד לקרב איפסוס נחל אנטיגונוס הצלחה יחסית במלחמות הדיאדוכים.
המצור על רודוס גרם לתושבי האי להסכים לסייע לאנטיגונוס עם כל אויב למעט תלמי הראשון.
קסנדרוס נותר מבודד ותלמי עצמו התאושש מתקיפה של אנשי אנטיגונוס ב-306 לפנה"ס.
סלאוקוס, שרק זמן קצר קודם לכן העניק לצ'נדרגופטה מאוריה חלק מאדמותיו במזרח תמורת 500 פילי מלחמה, החליט לפצל את כוחותיו של אנטיגונוס ולפלוש לאסיה הקטנה.
השניים הצליחו להדוף את אנטיגונוס ולכבוש חלקים נרחבים מאסיה הקטנה.
ארץ ישראל נפלה בידיו של תלמי הראשון לאחר התמוטטות שלטון אנטיגונוס.
אתונה נקלעה לאנרכיה ולשלטון עלה לאכארס (Lachares) שהפך עד מהרה לטירן.
דמטריוס נקרא שוב לשקם את הדמוקרטיה.
הקרב מסמל למעשה את כישלון הניסיון האחרון להחזיק את האימפריה של אלכסנדר הגדול כיחידה אחת ואת התפוררותה הסופית.
קרב אל-מנצורה הוא כינויו המצרי של אחד הקרבות הגדולים בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר המצרי במלחמת יום הכיפורים.
הקרב התרחש ב-14 באוקטובר 1973, שהוא היום התשיעי למלחמה.
מטרת חיל האוויר הישראלי הייתה תקיפת שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך לנוכח שיגור מטוסי ירוט מצריים ניהלו המטוסים הישראלים קרבות אוויר וחלקם לא ביצעו את משימת התקיפה.
כנף 104 של חיל האוויר המצרי בפיקוד גנרל אחמד עבד אל רחמן כללה שלוש טייסות.
טיסות אלה הוצבו בשדות התעופה אל-מנצורה וטנטא שבצפון דלתת הנילוס.
הטייסות נחשבו לאיכותיות ביותר וצוידו במטוסי קרב מתקדמים, בין היתר מדגם מיג 21MF וטייסת עצמאית של מטוסי מיראז' 5 שהועברה לרשות מצרים כסיוע מלוב.
מבנים מטייסות מיג 21 הללו נשלחו החל מהיום הראשון למלחמה לביצוע משימות ירוט ותקיפה של כוחות קרקע ישראליים.
בחיל האוויר הישראלי הוחלט לתקוף שדות תעופה אלה כדי להחזיר לחיל את השליטה המלאה בשמים.
הטייסים הונחו להשתדל שלא לנהל קרבות אוויר ולהתמקד ככל הניתן בהפצצת הבסיסים.
המצרים צפו כי חיל האוויר יתקוף את שדה התעופה באל-מנצורה ולכן העמידו מבנים של מטוסי מיג 21 בכוננות להזנקה לירוט לשם הגנה עליו.
בצהרי 14 באוקטובר המריאו 48 מטוסי הפנטום משלוש טייסות וטסו בגובה נמוך מעל לים התיכון בדממת אלחוט, במבנים של שישיות.
בשעה 15:15 נתגלו המטוסים על ידי המצרים ונשלחה התרעה בדבר 20 מטוסים שטסים לכיוון הדלתא.
מפקד חיל האוויר המצרי, חוסני מוברק, הורה למפקד הכנף אל רחמן להזניק 16 מטוסי יירוט מדגם מיג 21.
מובארק האמין כי המטוסים מהווים פתיון ליירוט (בדומה לתרגילי הסחה במלחמת ההתשה) והורה שלא ליצור מגע עם המטוסים הישראליים אלא אם יגיעו אל מעל לבסיס אל־מנצורה ורק אז לנסות ליירט אותם.
בשעה 15:30 עודכן פיקוד חיל האוויר המצרי כי למעשה נעים לכוון הדלתא המצרית כ־60 מטוסים בשלושה נתיבי התקדמות שונים.
מטוסי המיג 21 שהיו כבר באוויר קיבלו פקודה לתקוף את המטוסים הישראלים בשלושת כווני הטיסה.
במקביל הוזנקו 16 מטוסי מיג 21 נוספים משדה התעופה מנצורה ושמונה מיג 21 נוספים מבסיס טנטא.
8 המטוסים הראשונים של טייסת האחת הספיקו לשחרר את הפצצות על המטרות בשדה תעופה אל־מנצורה ולאחר מכן להפיל 3 מטוסי מיג 21..
המטוסים שהגיעו לתקיפת מטרות בשדה התעופה טנטא, לאחר כ־38 דקות טיסה, גילו כי מולם מטוסי מיג 21 במוד יירוט אשר נועלים עליהם.
חלק מהמטוסים הישראליים שהיו חמושים בתצורת תקיפה שחררו את מטען הפצצות והדלק, כדי לנהל קרב אוויר בלתי מתוכנן והם שבו על עקבותיהם מבלי לבצע את משימת התקיפה..
בשעה 15:38 התריעה יחידת המכ"ם האווירי המצרית על 16 מטוסים ישראלים נוספים שמתקרבים בגובה נמוך מאוד כגל תקיפה שני.
בתגובה הזניקו המצרים מטוסי יירוט נוספים משדה התעופה אבו חמד.
בשלב זה התפתחו קרבות אוויר סוערים והמוניים בהשתתפות עשרות מטוסים מכל צד.
חלק ממטוסי המיג הספיקו לנחות לתדלק ולחזור לקרב.
חלק קטן ממטוסי חיל האוויר הישראלי הצליח להטיל פצצות על היעדים אולם מרבית המטוסים נהלו קרבות אוויר ותמרונים מבלי לבצע את המשימה.
הנזק לשדות התעופה לא היה משמעותי אך בהפצצות הושמדו שני מטוסי מיג 21 על הקרקע.
בסך הכל הופלו בכל גלי התקיפה חמישה מיגים מצריים, אחד מהם התרסק במהלך הקרב.
הופל מטוס F-4 פנטום ישראלי אחד מטייסת אבירי הזנב הכתום בטעות על ידי מטוס נשר ישראלי מטייסת עוף החול.
שני אנשי הצוות צנחו לים וחולצו בשלום על ידי מסוק יסעור שניהל קרב עם כלי שיט מצרי שניסה לשבות את הטייסים.
הקרב כולו נמשך כ־53 דקות, השתתפו בו כ־160 מטוסי קרב משני הצדדים.
למחרת בוצעה השלמה של המבצע על ידי תקיפת שדה התעופה טנטא בהצלחה, כאשר מטוס פנטום אחד מטייסת העטלף הופל (על ידי טיל SA-3 מצרי), הטייס נפל בשבי והנווט נהרג.
קרב אל מנצורה תואר בידי המשטר המצרי של חוסני מובארכ כניצחון מוחץ של חיל האוויר המצרי.
נוסף על כישלון המשימה הישראלית, המקובל על היסטוריונים צבאיים כעובדתי, טענו המצרים שמטוסיהם הפילו בין 15 ל-18 מטוסים ישראליים במחיר אובדן של שלושה עד שישה מטוסים מצריים.
בהתאם לזאת, יום חיל האוויר המצרי שהיה קבוע ב-2 בנובמבר שונה ליום הקרב של אל-מנצורה.
נתוני חיל האוויר הישראלי סותרים נתונים אלו וטוענים שחיל האוויר המצרי הפיל בקרב לכל היותר מטוס ישראלי אחד (מטוס ישראלי אחד הופל על ידי טיל קרקע-אוויר מצרי מסוג SA-3 ומטוס שני הופל בטעות על ידי מטוס ישראלי).
סיבות מספר הפכו את הקרב לגולת הכותרת של מורשת הקרב המצרית במלחמת יום כיפור:
הצלחתו של מבצע מוקד לתקיפת שדות התעופה המצריים במלחמת ששת הימים הייתה סמל לתבוסה המצרית במלחמה זו, כישלון ישראל במבצע דומה שש שנים אחר כך, היווה סמל להצלחת חיל האוויר המצרי.
נשיא מצרים חוסני מובארכ היה מפקד חיל האוויר המצרי במלחמת יום כיפור ופיקד על המארבים המצריים.
בשנת 1221 נחלו האיובים ניצחון חשוב כנגד הצלבנים באותו מקום בקרב אל-מנצורה.
קרב איי הודו המזרחיים הוא קרב שהתרחש מ-8 בדצמבר 1941 עד 9 במרץ 1942, באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה), במהלך מלחמת העולם השנייה.
האיים, שבשל מצבורי הנפט שבהם נודעה להם חשיבות רבה, נכבשו בסופו של הקרב בידי כוחות האימפריה היפנית.
הכיבוש היפני נמשך שלוש שנים וחצי, וסימן את סוף שלטון האימפריה ההולנדית באינדונזיה.
גישה לשדות נפט הייתה אחת ממטרותיה העיקריות של יפן ביציאתה למלחמה באסיה, שכן הארכיפלג היפני דל במשאבי אנרגיה.
ניצול פצלי השמן במנצ'וריה, לא סיפק את צורכי הנפט הגדולים של הצבא והצי הקיסרי היפני, ויפן אף איבדה 93 אחוז מאספקת הנפט שלה, לאחר שהנשיא האמריקאי פרנקלין דלאנו רוזוולט הקפיא את כל הנכסים היפנים בארצות הברית ב-26 ביולי 1941, בתגובה לפעולות יפן במלחמת סין יפן השנייה.
באוגוסט, הצטרפה גם הממשלה ההולנדית הגולה, בלחץ בעלות הברית ווילהלמינה, מלכת הולנד, לאמברגו שהוטל על יפן.
על פי התחזיות היפניות באותה עת, אפשרו מצבורי הנפט של יפן כשנה וחצי של לחימה.
על כן, סומנו איי הודו המזרחיים כמטרה בעלת חשיבות.
איים אלה שפעו משאבים טבעיים, שהבולטים בהם היו נפט וגומי, שגם הוא היה מצרך חשוב לתעשייה הצבאית.
אולם, תקיפה יפנית באיים הייתה צפויה לגרום הכרזת מלחמה אמריקאית על יפן, ולכן החלו היפנים לתכנן מבצע לחיסול צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, כך שיתאפשר להם להשתלט על האיים באין מפריע.
מבצע זה עתיד להפוך להתקפה על פרל הארבור.
ב-8 בדצמבר, בעקבות ההתקפה על פרל הארבור, הכריזה הולנד (ממשלת הולנד בקיומה בגולה ובממשלה בקולוניה, היות ששטחיה באירופה נכבשו על ידי גרמניה הנאצית) מלחמה על יפן.
הכוח המרכזי היה אמון על כיבוש האי טאראקאן (Tarakan) הסמוך לבורנאו, והעיר באליקפאפאן (Balikpapan) בבורנאו עצמו, וכמו כן על סיוע ל"כוח המערבי," ויחדיו ישתלטו על פלמבאנג, על שדות הנפט ושדות התעופה ששכנו שם.
כמעט כל הכוח הימי של בעלות הברית באיי הודו המזרחיים הושמד על ידי הצי הקיסרי היפני בקרב ים ג'אווה, קרב מצר סונדה ובקרב ים ג'אווה השני.
גם ביבשה הביסו הכוחות היפניים את כוחות בעלות הברית, ותוך פחות מחודשיים נפלו האיים תחת כיבוש יפני, שיימשך עד תום המלחמה.
בעלות הברית לא ניסו לכבוש בחזרה את ג'אווה, סומטרה, טימור או באלי, אך כן ערכו מתקפה אמפיבית על בורנאו ב-1945, במהלכה שחררו שבויי מלחמה וכבשו מצבורי נפט.
בסופו של דבר נכנעו הכוחות היפניים על איים אלה עם סיום המלחמה.
רוב החיילים הוחזרו ליפן, אך כ-1,000 חיילים ערקו מיחידותיהם ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
מאוחר יותר, חיילים אלה סייעו לכוחות הרפובליקנים במהלך המהפכה הלאומית של אינדונזיה.
קרב איי אולנד (בשוודית: Åland; האיים נקראים בפינית: Ahvenanmaa), שנקרא גם קרב גוטלנד (בשוודית: Gotland) הוא קרב ימי שנערך במימי הים הבלטי, במלחמת העולם הראשונה, ב־2 ביולי 1915. הקרב נערך ליד איי אולנד שהם כיום אוטונומיה בתחומי פינלנד, ומול חופי האי גוטלנד שבשוודיה.
בקרב זה התנגשו ספינות של הצי הגרמני הקיסרי וצי האימפריה הרוסית, וכן צוללת בריטית.
בהתנגשות זו, בה מלכתחילה היה להן יתרון כוח, ניצחו ציי מדינות ההסכמה עליהן נמנו הן רוסיה והן בריטניה.
רקע - הלוחמה בים הבלטי
בים הבלטי התכתשו בעיקר הצי הרוסי והצי הגרמני.
הצי הגרמני היה גדול ומודרני יותר, אם כי בים הבלטי היה לרוסים לרוב יתרון מספרי מקומי.
הבסיסים הגרמניים העיקריים שכנו אמנם לחוף הים הצפוני, אך אוניות מלחמה גרמניות היו יכולות להגיע בקלות לים הבלטי דרך תעלת קיל.
פעולות הציים השונים בים הבלטי הוגבלו משמעותית בשל פעולות מיקוש נרחבות שביצעו הצדדים השונים.
פעולת מיקוש כזו היוותה רקע לקרב המתואר.
בראשון ליולי 1915, בערב שטרם הקרב, הסיירת הגרמנית 'אלבטרוס' (Albatross) זרעה מוקשים ליד איי אולנד שבצפון הים הבלטי.
את פעולתה איבטחו הסיירת המשוריינת 'רון' (Roon), הסיירות הקלות 'אוגסבורג' (Augsburg) ו'ליבק' (Lübeck), המיושנת יותר, ושבע משחתות: S126, S131, S141, S142, S147, S149, G135. מפקד הכוח היה הקומודור יוהנס פון קארפף (von Karpf).
עם סיום משימתו, פון קארפף הודיע על כך בשדר שנקלט ופוענח על ידי הרוסים.
הספינות הגרמניות יורטו בידי שייטת רוסית שהייתה בדרכה להפגיז את ממל, אך פנתה ממסלולה המקורי עקב הידיעות המודיעיניות אודות הימצאות הגרמנים.
זו כללה את הסיירות המשוריינות 'אדמירל מקרוב' (Адмирал Макаров) ו'באיאן' (Баянь) ואת הסיירות הקלות 'אולג' (Олег) ו'בוגטיר' (Богаты́рь).
במרחק מה מאחוריהן עשו דרכן גם הסיירת המשוריינת 'רוריק' (Рюрик) והמשחתת 'נוביק' (Новик).
על כל אלה פיקד תת-אדמירל מיכאיל קורונטוביץ' בכירב (Бахирев).
הכוח הרוסי קיווה לנצל את ההזדמנות שנקרתה לפניו להשמיד כוח גרמני נחות בעוצמתו.
הרוסים עשו דרכם מדרום צפונה בעוד הגרמנים, שסיימו את הנחת המוקשים, פיצלו את כוחם, או שעמדו לעשות זאת.
חלק אחד, ובו 'רון', 'ליבק' והמשחתות G135, S141 ו - S142, החל זה עתה עושה דרכו דרומה-מזרחה לליבאו (Libau, כיום לייפאיה שבלטביה).
ארבע המשחתות האחרות החלו עושות דרכן דרומה-מערבה לריקסהפט (Rixhöft, כיום רוזווייה (Rozewie) בפולין), ויתר הספינות: 'אוגסבורג' ו'אלבטרוס', טרם פנו בטרם נראו הרוסים.
ב-6:30 בבוקר 2 ביולי גילו הכוחות זה את זה מבעד לערפילים פזורים.
חלק אחד מן הכוח המפוצל, ובו 'אלבטרוס', 'אוגסבורג' ושלוש משחתות, הוא שנתקל ראשון ברוסים, אך יתר הכוח הגרמני לא אחר להצטרף, וכמה דקות אחר כך החלו חילופי אש תותחים בין הצדדים.
עם יצירת המגע בין הצדדים בררו הספינות השונות את מטרותיהן.
'באיאן' החלה לירות על S149 אשר הובילה את הטור שפניו לליבאו.
'אוגסבורג' ירתה על 'אדמירל מקרוב', שמצידה ירתה על 'רון'.
'רון' ו'באיאן', אשר כבר ירתה על S149, ירו זו בזו ממרחק.
'בוגטיר' ו'אולג' ירו על G135, ובהמשך החליפה 'אדמירל מקרוב' את 'אולג'.
זו האחרונה פנתה לירות ב-S141. בדקות הראשונות לא היו לירי תוצאות, בין היתר בשל הערפילים.
בהמשך, לאחר כמה דקות של קרב, שני הצדדים שיפרו את דיוק כלי נשקם והושגו פגיעות ראשונות.
G135 שיגרה שלוש פצצות טורפדו.
השנייה גרמה לשריפה, והשלישית פגעה ב'בוגאטיר' והרסה מחסן תחמושת.
במקביל, 'רון' פגעה ב'באיאן' ובשל הפגיעה ניזוקו אחד מחדרי המנועים ואחד מחדרי הדוודים.
'אדמירל מקרוב' פגעה הן ב'רון' והן ב-G135. גם S141 שיגרה טורפדו אשר פגע ב'אדמירל מקרוב', וגרם להצפה זמנית בשני חדרי מנועים.
משחתת זו, מצידה, ספגה פגיעה מ'אולג', אשר שיתקה את אחד ממנועיה ואת אחד מחדרי הדוודים.
טורפדו ששיגרה לעברה 'אדמירל מקרוב' - החטיא.
הטורפדות ששיגרו הגרמנים שיבשו במידת מה את המערך הרוסי וטור המשחתות שהובל על ידי G135 ניצל זאת כדי לנסות ולחמוק דרומה.
'אוגסבורג' העלתה מסך עשן, וניסתה כך לסייע ל'אלבטרוס', הפגיעה מבין הסיירות, לחמוק מערבה, ואחר כך דרומה.
'רון' ו'ליבק' פנו אף הן דרומה.
ארבע המשחתות האחרות התפצלו: שתיים פנו מערבה, והאחרות דרומה-מערבה.
הגרמנים המשיכו בשיגור טורפדות: S141 ו-S142 שיגרו כל אחת טורפדו לכיוון 'אולג', ו-S142 שיגרה טורפדו נוסף לכיוון 'אדמירל מקרוב'.
'באיאן', בעודה מתכתשת עם 'רון', פגעה ב'אוגסבורג' בתותחיה המשניים, ו'אולג' הוסיפה עוד שלוש פגיעות.
'אוגסבורג', בעודה מתמודדת עם שריפות שפרצו כתוצאה מפגיעות אלה, השיבה מלחמה ופגעה ב'אדמירל מקרוב'.
בהמשך 'רון' פגעה ב'באיאן' עוד פעמיים.
'ליבק' החלה לירות ב'אדמירל מקרוב' - ללא תוצאות לעת עתה.
כיוון שהמערך הרוסי ממילא השתבש, בשעה 06:46 הורה מפקדו על פעולה עצמאית של הספינות.
'רון' הוסיפה ופגעה ב'באיאן' חמש פגיעות נוספות.
גם S149 הורתה על פעולה עצמאית של המשחתות בטור שהובילה, ו'ליבק' קיבלה הוראה לסייע להן לחמוק.
למעשה, בשלב זה מערכי הספינות היו משובשים והן היו מפוזרות באי סדר יחסי בתוך מעגל דמיוני שקוטרו כתשעה ק"מ.
בעברו הצפון מערבי היו 'אלבטרוס' ו'אוגסבורג' החומקות דרומה.
ממזרח להן 'באיאן' הפונה מזרחה ומעט דרומה, ו'אולג' ו'אדמירל מקרוב' הפונות דרומה.
ממערב לאחרונה עשו גם S149 ו-S126 דרכן דרומה.
מדרום להן עשו דרכן מזרחה, כלפי 'רוריק' הפונה צפונה-מזרחה, G135, S141 ו-S142. 'רון' פנתה דרומה-מערבה הישר אל מול 'רוריק'.
בינתיים שיפרה 'ליבק' את ביצועי תותחיה ופגעה ב'אדמירל מקרוב' אשר מצידה ירתה הן ב'ליבק', הן ב-S149, הן ב'רון', והחטיאה תחילה את כולן.
בהמשך הפך הירי שלה למדויק יותר והושגו ארבע פגיעות ב'ליבק', אשר העלו אש בספינה.
אחר כך הוסיפה וירתה, וגם פגעה, ב-S147, אשר ספגה גם שתי פגיעות מ'אולג'.
'רון' השיבה אש כלפי 'אדמירל מקרוב', ולבסוף פגעה בה פעמיים.
הירי של 'באיאן' ב'אוגסבורג', וב-S149 החטיא, אך הושגה פגיעה ב'רון'.
שני טורפדות ששיגרה S149 ב'אדמירל מקרוב' וב'אולג' החטיאו, כמו גם אש התותחים שירו שתי האחרונות באותה משחתת, טורפדו שירתה S126 לעבר 'אולג', וירי של האחרונה ב'ליבק'.
'רוריק' ירתה הן ב'רון', ופגעה, הן ב-S126. אחר כך פנתה וירתה לעבר S131, ופגעה, וכן ב-G135, והחטיאה.
בהדרגה החלו הסיירות להתרכז בהתמודדות זו עם זו ופחות במטרות אחרות.
'רון' שיגרה טורפדו לעבר 'אדמירל מקרוב', וזה החטיא וסיכן את 'ליבק'.
בהמשך הקרב 'אלבטרוס' נפגעה קשות מן הירי ונאלצה לעלות על החוף של האי השוודי גוטלנד הסמוך, שם הוחזקה עד סוף המלחמה.
בזמן שהגרמנים המשיכו לסגת, תחילה 'נוביק' ואחר כך 'רוריק', התכתשו, כל אחת בתורה, עם 'ליבק'.
בעוד 'ליבק' מצליחה להתחמק, 'רון' ו'רוריק' פתחו בקרב ארטילרי מטווחים רחוקים, בו לא נפגע רצינית אף אחד מן הצדדים.
הסיירות המשוריינות 'פרינץ אדלברט' (Prinz Adalbert) ו'פרינץ היינריך' (Prinz Heinrich) חשו לתגבר את הצד הגרמני, ו'פרינץ אדלברט' טורפדה בדרכה על ידי הצוללת הבריטית E9 מצפון לדנציג, ובקושי רב עשתה דרכה אל בסיסה.
למרות ניצחון רוסי לא-מכריע זה, לא ויתרו הגרמנים על היזמה, ובחודש הבא - אוגוסט - ניסו לחדור למפרץ ריגה, דבר שהוביל לקרב מפרץ ריגה.
קרב אייגוספוטמוי ניטש ב-405 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפלופונסית, בין ציי אתונה לבין ספרטה.
ההתנגשות ארעה בהלספונטוס (דרדנלים), צפונית־מזרחית לססטוס, מול שפך הנהר אייגוספוטמוי.
הקרב הסתיים בניצחונה המוחץ של ספרטה והכריע בסופו של דבר את גורל המלחמה כולה לטובתה.
האוניות האתונאיות הושמדו כמעט כולן, ובהיעדר צי מלחמתי אבדה לאתונה השליטה בים ובאימפריה הימית שבהנהגתה.
אספקת הדגן מן הים השחור, החיונית לקיומה של העיר, נותקה וחודשים אחדים אחר כך היא נכנעה.
ב-405 לפנה"ס, בעקבות המפלה בקרב הימי בארגינוסאי, נמסר הפיקוד על הצי הספרטני לידיו של ליסנדרוס, מי שהנחיל לעירו את ניצחונותיה הימיים הראשונים על הצי האתונאי.
חוקי הספרטנים אסרו להחזיק במשרת הנאוארכוס (מפקד הצי) יותר מפעם אחת, וכדי לעקוף את המכשלה מונה ליסנדרוס לסגן הנאוארכוס (אפיסטולאוס), אך למעשה החזיק בשרביט הפיקוד.
אחד מיתרונותיו של ליסנדרוס כמצביא הייתה ידידותו עם הנסיך הפרסי כורש, בנו של דריווש השני מלך פרס.
הודות לקשרים אלה קיבל מן הפרסים כסף לבניית צי חדש במקום זה שאבד בארגינוסאי.
כאשר נקרא כורש על ידי אביו לשוב לשושן, נקט הנסיך הפרסי בצעד חריג ומינה את ליסנדרוס לסטרפ של אסיה הקטנה.
עתה, כשלרשותו עומדים משאבי הסטרפיה כולה, יכול היה ליסנדרוס להשלים במהירות את בניית האוניות ולגייס מלחים וחותרים.
הצי האתונאי מיהר בעקבותיו, אך ליסנדרוס חמק ממפגש אתו, שב אל ההלספונטוס, קבע את בסיסו באבידוס וממנה תקף את למפסקוס והשתלט עליה, בעלת החשיבות האסטרטגית.
הסכנה לקיומה של העיר הייתה כעת מוחשית, וזמן קצר אחרי שהשתלט ליסנדרוס על למפסקוס שב הצי האתונאי אל ההלספונטוס וקבע את בסיסו בססטוס.
את מחנה האוניות הקימו הסטרטגים האתונאים לא בססטוס עצמה, אלא בחוף פתוח קרוב יותר ללפסקוס; המיקום לא היה אידיאלי בשל המחסור בנמל והקושי לספק את צורכי הצי במזון, אבל הקרבה לאויב הייתה כנראה השיקול העיקרי.
את הפיקוד על הצי חילקו ביניהם הסטרטגים האתונאים על פי תור.
מדי יום הורדו האוניות למים והפליגו במערך קרבי אל למפסקוס.
הן המתינו מחוץ לנמל, קוראות תיגר על הצי הספרטני, אך ליסנדרוס סירב לצאת ועל כן שבו בסוף היום למחנה האוניות.
הדבר חזר על עצמו במשך ארבעה ימים.
באותו זמן התגורר סמוך למחנה האוניות המנהיג האתונאי הגולה אלקיביאדס.
הוא ירד לחוף ויעץ למפקדי הצי להעביר את האוניות אל נמל ססטוס, ואף סיפר כי מלכים תראקיים אחדים מוכנים להעמיד לרשותו צבא.
אם יינתן לו חלק בפיקוד, אמר, ישתמש בחיילים אלה כדי לסייע לאתונה.
הסטרטגים האתונאים דחו את הצעותיו והוא שב לביתו.
מצויים בידינו שני תאורים של מהלך הקרב.
דיודורוס סיקולוס מספר כי פילוקלס, הסטרטגוס שפיקד על הצי האתונאי ביום החמישי, יצא ראשון מססטוס עם שלושים אוניות, וציווה על שאר האוניות לצאת גם הן ולשוט בעקבותיו.
אם אומנם כך קרה, הרי שמחשבת האתונאים הייתה לפתות את הספרטנים להתקפה על כוח קטן ולהפתיעם עם כוח גדול יותר ששט אחריו.
בסופו של דבר הובסו שלושים האוניות של פילוקלס כבר בתחילת הלחימה, ושאר אוניות הצי נתפסו אחר כך בחוף כשהן בלתי מוכנות.
קסנופון, לעומת זאת, מספר כי ביום הקרב יצא כל הצי האתונאי לים כהרגלו, וכי ליסנדרוס נשאר בנמל כמנהגו בימים הקודמים.
כאשר שבו האתונאים למחנה, התפזרו המלחים כדי לחפש מזון; אוניותיו של ליסנדרוס ניצלו את שעת הכושר, חצו את המצר מאבידוס ולכדו את מרבית אוניות האויב בעודן נחות על החוף ולא בקרב ים.
גם אם איננו יכולים להכריע מי משני תיאורי הקרב הוא המדויק, תוצאתו מכל מקום ברורה.
רק תשע אוניות, בפיקודו של קונון, הצליחו להימלט.
ליסנדרוס תפס בשבי כמעט את כל שאר האוניות ועימן כשלושת או ארבעת אלפים חותרים, מלחים וחיילי-צי.
אחת מן האוניות שהצליחה לברוח, אוניית המלאכות פאראלוס, נשלחה אל אתונה להודיע את דבר האסון.
קונון ואוניותיו מצאו מקלט אצל אֶוּאַגוֹרָס, מלך סלמיס שבקפריסין, ידידה של אתונה.
ליסנדרוס וציו המנצח שבו אל למפסקוס.
הצעתם נתקבלה וכל השבויים האתונאים, ובהם גם פילוקלס, הוצאו להורג.
אחר כך החל הצי של ליסנדרוס עושה דרכו אל אתונה, כשהוא משתלט בדרך על ערים אחדות שסרו למרותה של אתונה ומעבירן לצדה של ספרטה.
האתונאים עמדו חסרי אונים ולא יכלו לעצור בעדו ללא צי מלחמתי משל עצמם.
סאמוס הייתה העיר היחידה שהתנגדה לליסנדרוס.
העיר בעלת המשטר הדמוקרטי נותרה נאמנה לאתונה וסרבה להיכנע.
ליסנדרוס השאיר במקום חיל מצור והמשיך בדרכו אל אתונה.
קסנופון מספר, כי כשהביאה 'פאראלוס' את הידיעות לאתונה, "הִילֶךְ קול נֶהִי מהפיראוס דרך החומות הארוכות אל העיר, עת איש בישר לרעהו על האסון; ובאותו לילה אדם לא עצם את עיניו והכל קוננו לא על המפלה בלבד, אלא בעיקר על הגורל הצפוי להם."
מאחר שחששו מפני נקמתם של הספרטנים המנצחים, החליטו האתונאים לעמוד ויהי מה במצור הצפוי להתרגש עליהם, אלא שתקוותם נכזבה.
ללא צי שיגן על אוניות הסוחר המביאות מן הים השחור את הדגן החיוני לקיומה, נדונו תושביה לרעוב, והעיר נכנעה בסופו של דבר במרץ 404 לפנה"ס.
חומותיה נהרסו, ובעיר כונן שלטון אוליגרכי פרו-ספרטני (שלטון 'השלושים').
ניצחון הספרטנים באייגוספוטמוי שם קץ ל-27 שנות מלחמה, העניק לספרטה הגמוניה מוחלטת ברחבי העולם היווני, וכונן סדר פוליטי אשר יוסיף להתקיים למעלה משלושים שנים אחר כך.
קרב איפר הראשון המוכר גם בתור קרב פלנדריה הראשון היה קרב שנערך בסביבת העיירה איפר, צפון מערב בלגיה, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קרב איפר התנהל סביב 'מבלט איפר' אותו החזיקו צבאות מדינות ההסכמה סביב העיירה איפר, מוקד זה היה בעל חשיבות רבה שכן הוא היה המעוז האחרון לפני ערי הנמל החשובות בצפון צרפת בהן דנקרק.
הקרב נחשב לנקודת מפנה במלחמה בחזית המערבית, שכן הוא הביא לסיום את המירוץ אל הים שאפיין את חודשי המלחמה הראשונים, ובמידה רבה הביא לסיום את הקרבות הדינאמיים.
סיום הקרבות סביב איפר בנובמבר 1914 הביא את שני הצדדים להתחפר בעמדות הגנה וחפירות לאורך קו העימות הן כהכנה לחורף והן משום הקושי של שני הצדדים לבצע פריצה משמעותית.
למרות ניצחון מדינות ההסכמה בבלימת הצבא הגרמני, הקרב מסמן גם במידה רבה את סופו של הצבא הבריטי 'הישן' והמיומן.
האבדות הרבות שספגו כלל הצדדים ובהם כ-56,000 חיילים בריטים, הביאו לכך שחיל המשלוח הבריטי ירד למחצית מכוחו מאז תחילת המלחמה, מה שהביא לתהליך גיוס חובה בבריטניה כדי למלא את השורות.
ב-4 באוגוסט 1914 החלה הפלישה של הצבא הגרמני לצרפת ובלגיה, אותה ניסו לבלום צבאות בלגיה וצרפת בסיוע חיל המשלוח הבריטי שנשלח על ידי הצבא הבריטי.
כחודש לאחר מכן, ניצבו הכוחות הגרמנים מצפון לעיר פריז וכוחות מדינות ההסכמה הצליחו במהלך הקרב על המארן לבלום את ההתקדמות הגרמנית ולמנוע את נפילת העיר.
עם ניצחון מדינות ההסכמה בקרב על המארן ב-12 בספטמבר 1914, החל שלב בלחימה בו כל אחד מהצדדים ניסה לפרוץ את קווי האויב בעזרת איגוף מכיוון צפון.
שלב זה, המוכר בתור 'המירוץ אל הים' משום התגלגלות הלחימה בסדרת קרבות לכיוון צפון וחופי בלגיה וצרפת לאורך תעלת למאנש, נמשך מספר שבועות עד אוקטובר, כאשר הכוחות הגרמניים כבשו את איפר ואיימו על ערי הנמל הצפוניות.
בתגובה לכך, כוחות מדינות ההסכמה ניהלו התקפת נגד אשר שחררה את איפר ויצרה מבלט ('מבלט איפר') עליו הגנו כוחות חיל המשלוח הבריטי, כאשר מצפון ודרום להם הוצבו כוחות צרפת ובלגיה.
משום החשיבות הרבה של איפר בתור המעוז האחרון המגן על ערי הנמל הצפוניות, הגרמנים פתחו במתקפה רחבה בגזרה בניסיון אחרון לבצע תמרון שיביא לניצחון מהיר.
בגזרה שמדרום לאיפר ניסו הבריטים באמצע אוקטובר להתקדם מזרחה לאזור שמצפון לליל, דבר שהוביל בשבועות הבאים לקרב מסין.
בחודשי המלחמה הראשונים היה חיל המשלוח הבריטי יחידה בסדר גודל של ארמייה, אשר הורכבה ממספר קורפוסים ודיוויזיות מכלל יחידות הצבא הבריטי.
במהלך הקרב הורכבו הכוחות הבריטיים משישה קורפוסים, בנוסף ליחידות גיס התעופה המלכותי (בפיקודו של דייוויד הנדרסון) ודיוויזיית הצי המלכותי (בפיקודו של פאריס).
הקורפוס הראשון (דאגלס הייג): הדיוויזיה הראשונה (לומקס), הדיוויזיה השנייה (מונרו)
הקורפוס השני (הוראס סמית'-דוריאן): הדיוויזיה השלישית (האלדיין), הדיוויזיה החמישית (פרגוסון)
הקורפוס השלישי (ויליאם פלטני): הדיוויזיה הרביעית (וילסון), הדיוויזיה השישית (קייר)
הקורפוס הרביעי (הנרי רולינסון): הדיוויזיה השביעית (קאפר), דיוויזיית הפרשים השלישית (בינג)
קורפוס הפרשים (אדמונד אלנבי): דיוויזיית הפרשים הראשונה (דה ליל), דיוויזיית הפרשים השנייה (גוף)
הקורפוס ההודי (ג'יימס וילקוקס): דיוויזיית לאהור (ווטקיס), דיוויזיית מיראט (אנדרסון).
הכוחות הצרפתיים בארמייה השמינית כללו אף הם שישה קורפוסים, אך לרוב עם יותר דיוויזיות בכל קורפוס, סך הכל 17 דיוויזיות:
קורפוס הפרשים הראשון (קוניו): דיו' הפרשים ה-1 (מאזל), דיו' הפרשים ה-3 (לטורס), דיו' הפרשים ה-10 (קונטס).
קורפוס הפרשים השני (דה מיטרי): הדיו' ה-5 (אלנו), הדיו' ה-9 (דה לספי), הדיו' הטריטוריאלית ה-87 (רוי).
הקורפוס התשיעי (דובואה): הדיוויזיה ה-17 (גוינבודט), הדיוויזיה ה-18 (לפבר), דיוויזיית הפרשים ה-6 (רקישו), דיוויזיית הפרשים ה-7 (אלי ד'ואסל).
הקורפוס ה-20 (בלפורייה): הדיוויזיה ה-11 (פרי), הדיוויזיה ה-26 (הלוויין)
הקורפוס ה-32 (אימבר): הדיו' ה-38 (מטיו), הדיו' ה-42 (דושן), הדיו' הטריטוריאלית ה-89 (בושר), דיוויזיית הפרשים ה-4 (בוייר).
מפקדי הארמיות ה-4 וה-6 מימין הדוכס אלברכט ומשמאל הנסיך רופרכט
בפיקודו של הדוכס אלברכט מווירטמברג כללה חמישה קורפוסים של דיוויזיות מילואים, עם סך הכל 13 דיוויזיות:
קורפוס המילואים ה-3 (פון בזלר): דיוויזיית המיל' ה-5, דיוויזיית המיל' ה-6, דיוויזיית התחלופה ה-4
קורפוס המילואים ה-22 (פון פאלקנהיין): דיוויזיית המיל' ה-43, דיוויזיית המיל' ה-44
קורפוס המילואים ה-23 (פון קלייסט): דיוויזיית המיל' ה-45, דיוויזיית המיל' ה-46
קורפוס המילואים ה-26 (פון היגל): דיוויזיית המיל' ה-51, דיוויזיית המיל' ה-52
קורפוס המילואים ה-27 (פון קרלוביץ): דיוויזיית המיל' ה-53 (סקסוניה ה-3), דיוויזיית המיל' ה-54 (וירטמברג), דיוויזיית המיל' ה-9, דיוויזיית המיל' ה-6 (בוואריה)
בפיקודו של הנסיך רופרכט מבוואריה כללה חמישה קורפוסים, עם סך הכל 10 דיוויזיות:
הקורפוס השני (פון לינסינגן): הדיוויזיה ה-3, הדיוויזיה ה-4
הקורפוס השביעי (פון קלאר): הדיוויזיה ה-13, הדיוויזיה ה-14
הקורפוס ה-13 (וירטמברג) (פון פבק): הדיוויזיה ה-26, דיוויזיית המיל' ה-25
הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) (פון לאפרט): הדיוויזיה ה-24, הדיוויזיה ה-40
הקורפוס ה-14 (פון ואטר): הדיוויזיה ה-28, הדיוויזיה ה-29
בין 6–14 באוקטובר נכנסו לאיפר כוחות פרשים גרמניים, אשר פעלו לחפות על התקדמות הארמייה הרביעית מעיני בעלות הברית, אולם עד מהרה נאלצו לנטוש את העיר.
ב-18 באוקטובר קיבלה הדיוויזיה הבריטית ה-7 פקודה להתקדם לעבר מהן, אולם למחרת בבוקר התברר לה שכוח גרמני גדול מאוד מתקדם לעברה, ולכן היא פנתה אחורה ותפסה עמדות על גבעה המשקיפה על איפר ממזרח.
הקרב על לנגמארק התקיים בין 21–24 באוקטובר, לאחר ההתקדמות של הארמיות הגרמניות ה-4 וה-6 שהתחילה ב-19 באוקטובר, כאשר האגף השמאלי של ה-BEF החל להתקדם לעבר מנין ורולרס.
ב-20 באוקטובר, לנגמארק, צפונית מזרחית מאיפר, הוחזקה על ידי יחידות טריטוריאליות צרפתיות והקורפוס הרביעי הבריטי מדרום.
הקורפוס הראשון (לוטננט גנרל דאגלס הייג) היה אמור להגיע עם פקודה לתקוף ב-21 באוקטובר.
ההתקפה הבריטית הביאה תחילה להתקדמות, אך הארמייה הרביעית פתחה בסדרה של התקפות, למרות שלא הייתה מאורגנת היטב ולא זכתה לתמיכה.
הארמיות הגרמניות השישית והרביעית הותקפו מארמנטייר למסין ולנגמארק.
הקורפוס ה-4 הבריטי הותקף סביב לנגמארק, שם הדיוויזיה ה-7 הצליחה להדוף את ההתקפות הגרמניות, והקורפוס ה-1 היה מסוגל להתקדם למשך זמן קצר.
התקפת הנגד בגזרת גלוולט (25–29 באוקטובר)
צפונה יותר, פרשים צרפתיים נהדפו חזרה לנהר איזר על ידי קורפוס המילואים ה-23, ועם רדת הלילה נעקרו מהצומת עם הבריטים בסטינסטראט עד דיקסמוד, הגבול עם הצבא הבלגי.
הבריטים סגרו את הפער במספר מצומצם של תגבורות, וב-23 באוקטובר השתלט הקורפוס הצרפתי ה-9 על היציאה הצפונית של איפר, ושחרר את הקורפוס ה-1 עם הדיוויזיה ה-17. קברט קורטקיר הוחזר על ידי הדיוויזיה ה-1 והדיוויזיה ה-2 חשה הקלה.
למחרת, הקורפוס ה-1 נהדף והדיוויזיה ה-7 הפסידה את יער פוליגון באופן זמני.
האגף השמאלי של הדיוויזיה ה-7 השתלטה על עמדות הדיוויזיה ה-2, שהצטרפה למתקפת הנגד של הקורפוס הצרפתי ה-9 על האגף הצפוני לעבר רולר ות'ורוט, שכן הלחימה צפונה לעבר האיזר פגעה בהתקפות גרמניות סביב איפר.
התקפות גרמניות נערכו באגף הימני של הדיוויזיה ה-7 בגלוולט.
הבריטים שלחו את שרידי הקורפוס ה-1 כדי לחזק את הקורפוס ה-4. ההתקפות הגרמניות בין 25 ל-26 באוקטובר נעשו דרומה יותר, נגד הדיוויזיה השביעית על כביש מנן, וב-26 באוקטובר חלק מהקו התפורר עד שמילואים נאספו כדי לבלום את הפער ולהימנע מאיגוף.
ההתקפה הגרמנית בגזרת גלוולט (29 באוקטובר–14 בנובמבר)