tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצמחים אלו נוצרים ענפים ופרחים מעל צוואר השורש, וחלק מן הפרחים נותרים סגורים (קלייסטוגמיים) וממוקמים מתחת לפני הקרקע.
באופן זה מתאפשרת האבקה עצמית "חבויה" ללא תלות במאביקים חיצוניים.
התרמילים שנוצרים בתת-הקרקע מבשילים שם ומספקים הגנה לזרעים.
האמפיקרפיה מעניקה יתרון בתנאים של בצורת, שריפות ולחץ רעייה – תופעות נפוצות בחלקים נרחבים של המזרח הקרוב, שבו מתקיים משטר רעייה אינטנסיבי מזה אלפי שנים.
כאשר עדרי צאן או בקר אוכלים את הנוף העל-קרקעי של הצמח, התרמילים התת-קרקעיים נותרים מוגנים וכך מבטיחים את התרבותו של המין.
במחקרים על אפון מצוי בהם ניסו חוקרים ללמוד על הבקרה הגנטית של תופעה זו ועל השפעות הסביבה על ביטוי התכונה בצמחים הוסקו מספר מסקנות מעניינות על אמפיקרפיה באפון מצוי.
נמצא כי הפנוטיפ של האמפיקרפיה הוא תכונה תורשתית פוליגנטית הנשלטת על ידי קבוצת גנים, ולא גן אחד, המושפעים מגירויים סביבתיים.
כלומר תכונה תורשתית זאת נתונה להשפעות סביבתיות, בעיקר כתוצאה מגורמים הקשורים למבנה ותכונות הקרקע (edaphic factors) ותנאי אקלים.
ממצאי הניסויים עולים בקנה אחד עם התיאור של אמפיקרפיה כאסטרטגיית "פיזור סיכונים".
עם זאת, לא נמצא קשר בין אמפיקרפיה לבין תכונות מורפולוגיות אחרות, כמו גודל וצורת עלים, צבע פרחים או פיגמנטציה של הזרעים.
תצפיות מצאו כי אמפיקרפיה של אפון מצוי נפוצות במיוחד לאורך ההר המרכזי – בגליל, בשומרון וביהודה – במדרונות סלעיים עשירים באבנים, שבהם רעיית בקר, כבשים או עיזים נפוצה.
בניסויים נמצא כי אמפיקרפיה שכיחה יותר בקרב טיפוסי אפון שנדגמו במזרח יהודה ובשומרון, כלומר במזרח האזור ההררי של ישראל המאופיינים בפריחה מוקדמת יחסית, בתקופת רבייה קצרה יותר, במספר תרמילים נמוך יותר (כולל תרמילים תת-קרקעיים) ובתפוקה נמוכה יחסית של ביומסה מעל הקרקע.
שכיחות האמפיקרפיה בטיפוסי אפון שמקורם במזרח האזור ההררי של ישראל מתאימה להנחה בדבר היתרון שמקנה תכונה זו בתנאים של בצורות תכופות ורעיית יתר.
אָפוּן תַּרְבּוּתִי (Lathyrus oleraceus Lam שמו הקודם: Pisum elatius M.Bieb) כמו אפון מצוי הועבר לסוג טופח ושני המינים אָפוּן קִפֵּחַ (Pisum elatius M.Bieb) ואפון נמוך (Pisum sativum) נחשבים לשמות נרדפים לאפון תרבותי ונכללים בו.
אפון תרבותי הוא עשב חד-שנתי או רב-שנתי (בן חלוף), ים תיכוני, משתרג ומטפס באמצעות קנוקנות מפתח פרחים ופירות תת-קרקעיים.
השורש שפודי מעמיק ומגיע לעומק 10 עד 120 ס"מ.
מהשורש המרכזי יוצאים שורשים משניים רבים ומסועפים.
העלים נגדיים, מורכבים (מנוצים פעם אחת), בעלי 2 זוגות או 3 זוגות עלעלים, דמויי ביצה, קודקודם מחודד, שפתם תמימה או משוננים בבסיסם.
הלוואים גדולים, חובקים את מפרק הגבעול, ואורכם 4 עד 6 ס"מ לעיתים רחוקות 8 ס"מ.
שפתם משוננת על פי רוב בבסיסם.
הכותרת שאורכה 10 עד 25 מ"מ לעיתים רחוקות 30 מ"מ, צבע המפרש ורוד או לילך או כחול, צבע המשוטים ארגמן עד סגול כהה וצבע הסירה סגול.
פיתול פתאומי של קשוות התרמיל ביום חם ויבש מביא ליריית הזרעים הרחק מצמח האם.
נביטתו של האפון היא תת-אדמתית.
כלומר, בעת נביטת זרע האפון, הפסיגים העבים שמאחסנים חומר תשמורת אינם עולים על פני האדמה, אלא הם נשארים בתוך קליפת הזרע, והתת-פסיג מתארך אך מעט או שאינו מתארך כלל.
הפסיגים מתרוקנים מתוכנם עם גידולו של הנבט.
בנביטה מטיפוס זה נדחק הניצן הקיצוני של העובר מתוך האדמה על ידי התארכותו של העל-פסיג (epicotyl) שהוא הפרק הראשון של הגבעול.
התפוצה העולמית משתרעת בארצות סביב אגן הים התיכון כולל מצרים ולא סיני, בואכה איראן ואפגניסטן ואל צפון הקווקז.
אפון תרבותי מצוי בבקעת חולה, בגליל העליון, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק יזרעאל ובשפלה; נדיר בגליל התחתון, בשרון, בדרום מישור החוף ובהרי יהודה; נדיר מאוד בגולן, בבקעת בית שאן, בשומרון, בערבות הירדן ובעמון.
העלווה מתפתחת מתחילת נובמבר עד סוף אפריל.
הפריחה מפברואר עד מאי, לרוב במרץ, הפצת הזרעים מתחילת מסוף מתחילת אפריל עד אמצע יוני.
בישראל 5 מינים המשמשים כצמחי תרבות.
3 מהם חד-שנתיים: טופח ריחני המקובל כצמח נוי ושניים המשמשים כגידול שדה: טופח גדול וטופח תרבותי.
2 מהם רב-שנתיים משמשים כצמחי נוי נדירים.
טֹפַח הַיְּעָרוֹת (.Lathyrus sylvestris L) - צמח עשבוני רב-שנתי מטפס, קירח וגובהו מגיע ל-90 עד 180 ס"מ.
מין זה מוצאו מאירופה, ומאסיה הדרומית מערבית והוא נדיר בישראל כצמח נוי.
הלוואים אינם דומים לעלים ורוחבם קטן בהרבה מרוחב הגבעול המכונף.
העלה בעל זוג אחד של עלעלים דמויי-סרגל או דמויי אזמל.
אורך עוקץ התפרחת כאורך העלים.
התפרחת היא אשכול דלילה בעלי 4 עד 10 פרחים שאורכם 12 מ"מ.
המפרש ורוד בעל כתם ירוק בגבו, המשוטים ארגמניים בקצותיהם, הסירה ירקרקה.
הפרי הוא תרמיל דמוי אזמל שאורכו 5 עד 7.5 ס"מ.
טֹפַח רְחַב-עָלִים (.Lathyrus latifolius L) - צמח עשבוני רב-שנתי מטפס, קירח.
מוצאו מאירופה והוא נדיר בישראל כצמח נוי.
מספר הפרחים הוורודים של כל תפרחת עולה על 4. הלוואים דומים לעלים ורוחבם שווה כמעט לרוחב הגבעול המכונף.
העלה בעל זוג אחד של עלעלים דמויי-ביצה או דמויי אזמל, מחודדים ובעלי חוד קצר.
העלעלים בעלי 3 עד 5 עורקים בולטים ואורכם 5 עד 10 ס"מ.
אורך עוקץ התפרחת עולה על אורך העלים.
הפרחים ורודים, וצבעם משתנה לצבעים כהים יותר וללבן.
המפרש גדול מאוד, קוטרו 2.5 ס"מ או יותר.
הפרי תרמיל פחוס, שאורכו 7.5 עד 12.5 ס"מ ומכיל מעט או הרבה זרעים חומים.
טֹפַח רֵיחָנִי (.lathyrus odoratus L) - צמח עשבוני חד-שנתי מטפס או משתרע בעל פרחים ריחניים.
מוצאו מדרום איטליה וסיציליה ותפוצתו כיום משתרעת באזורים הממוזגים בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה.
ומשמש בישראל כצמח נוי וכצמח קטיף, ובארצות אחרות אף כמזון וטיפול לא ממוקד במחלות.
הוא נקרא בטעוּת אפונה ריחנית ובאנגלית .
הגבעולים דקים והלוואים קטנים ואינם דומים לעלעלים.
העלה מנוצים, בעל זוג אחד של עלעלים שביניהם, בהמשך ציר העלה, יוצאת קנוקנת ענפה.
העלעלים דמויי ביצה או מוארכים, צבעם ירוק בהיר, אורכם 2.5 עד 5 ס"מ ורוחבם על פי רוב 1.2 ס"מ או יותר.
כל תפרחת נושאת לא יותר מ-4 פרחים.
עוקץ התפרחת ארוך מהעלה שהוא יוצא מחיקו.
הפרחים ריחניים מאוד, גדולים ואורכם על פי רוב 2.5 ס"מ.
רוחב המפרש לפעמים ל-5 ס"מ.
הזנים התרבותיים מרובים ומגוונים בגודל הפרח, בצורת המפרש ובצבעי הפרחים.
עמוד העלי עקום, פחוס ושעיר בצדו התחתון.
התרמיל פחוס על פי רוב, שעיר, אורכו כ-5 ס"מ ומרובה זרעים.
הזרעים כמעט כדוריים וצבעם אפור-חום.
טופח ריחני הוא צמח אור מלא, עמיד בשרב ורגיש לגיר ולמליחות ומלחלות פטרייה.
הוא גדל היטב בקרקעות שונים ומנוקזות היטב בהרים, בעמקים ובשפלה.
הפריחה מהאביב המוקדם ונמשכת כ-3 חודשים.
הזרעים הטריים והפרחים טובים למאכל אדם.
טופח ריחני אכיל ומותר לבני אדם.
אכילה מרובה וממושכת ממנו גורמת למחלת אוסטולאתיריזם (Osteolathyrism), מחלה המתבטאת בליקויים בעצמות וברקמות החיבור העוברית .
ראו ערך מורחב על טופח תרבותי.
טוֹפִּי (שם מדעי: Damaliscus lunatus korrigum) הוא תת-מין של דאמאליסק הסהר, אנטילופה גדולה מתת-משפחת בובאלים במשפחת הפריים, החיה בסוואנות במזרח אפריקה בעדרים גדולים.
לעיתים הוא מוגדר כמין עצמאי (Damaliscus korrigum).
הטופי מזכיר מעט את המין בובאל איילי, החי באותם אזורים, אך כהה יותר וקרניו ישרות יותר.
ראשו מוארך, על צווארו דבשת קטנה וגופו חום-אדמדם למעט רגליו וראשו השחורים.
אויביהם של הטופים הם האריה, הנמר, הברדלס ובעיקר הצבועים, המחפשים בשולי העדרים פרטים חלשים.
להגנתם הם רצים במהירות של עד 80 קמ"ש, אף על פי שבדרך כלל ירוצו ריצה קלה והם גם יודעים לקפוץ טוב.
למעשה הטופי הוא אחד האנטילופות המהירות באפריקה.
טופולצ'אני () היא עיירה במחוז ניטרה שבסלובקיה, בה שכנה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה.
יש שסברו כי מקור שמה של העיירה הוא במילה הסלובקית "טופול", שמשמעותה "עץ צפצפה".
אחרים סבורים כי מקור השם במילה סלובקית קדומה יותר, שמשמעותה "מעיינות חמים".
העיירה נוסדה במאה ה-9 לספירה, והייתה למרכז השווקים האזורי, בשל מיקומה בעמק רחב, בסמוך לנהר ניטרה.
במאה ה-13 נבנתה טירת טופולצ'אני, במרחק של כ-18 ק"מ צפונית-מערבית לעיירה, והיא שימשה את הרוזן ההונגרי מאתה צ'אק.
בשנת 1444 הכה בעיירה רעש אדמה חזק, ובמאות ה-16 וה-17 פקדו אותה מספר שריפות.
בשנים 1599 ו-1643 סבלה העיירה מפשיטות של גייסות האימפריה העות'מאנית, כיוון ששכנה כ-60 ק"מ בלבד צפונית לגבול שבין האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג באותה עת.
בעיירה נולד ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו.
נראה כי יהודים החלו להתיישב בעיירה במאה ה-16, ובתעודה משנת 1649 נזכרים יהודים ממוראביה המתגוררים בעיירה.
בשנת 1727 הוצא צו מלכותי לגירוש היהודים מהעיירה, אך הוא לא הוצא לפועל על ידי האציל ההונגרי ששלט באזור.
באמצע המאה ה-18 הוקם בעיירה בית עלמין, ובשנת 1810 הוקמה בה ישיבה, אשר קיימה קשרים הדוקים עם קהילת ברטיסלאבה.
בישיבה זו נודעו במיוחד הרב אשר רוטה והרב אברהם אולמן, אשר היה מקורבו של החת"ם סופר.
כמו כן, פעל בעיירה בית כנסת בשם "שומרי תורה".
בין רבני העיירה הבולטים במאה ה-19 היו הרב בנימין וולף לעוו (נבחר בשנת 1826), מחבר הספר "שערי תורה" ובנו הרב ירמיהו לעוו (נבחר בשנת 1837), וכן הרב ישעיה פרידמן, נכדו של החת"ם סופר.
בין השנים 1860 ו-1908 כיהן כרב הראשי של הקהילה הרב פייבל כלב שלזינגר, שהוחלף על ידי בנו הרב נחום.
בתקופה זו כיהן כאב"ד העיירה וכראש הישיבה בה הרב יצחק שווייגר.
בתחילת המאה ה-19 הוקם בעיירה בית מדרש בשם "מחזיקי תורה", ונודע בו בעיקר הרב חיים פירסט, ובאמצע המאה ה-19 הוקם בעיירה בית ספר יהודי.
באביב העמים בשנת 1848 נפגעה קהילת העיירה, כקהילות יהודיות אחרות באזור, מתקיפות ומעשי שוד מצד אספסוף מקומי.
בעת פיצול יהדות הונגריה לנאולוגים ואורתודוקסים בשנת 1868, נותרה יהדות הקהילה בעיר מאוחדת בזרם האורתודוקסי.
בשנת 1885 מנתה הקהילה היהודית בעיירה כ-1,500 נפש.
בשנת 1898 נחנך בית הכנסת החדש והמרכזי בעיירה, אשר מוקם במרכז העיירה, והיה בנוי באדריכלות נאו-קלאסית.
לאחר הקמתה של צ'כוסלובקיה עם תום מלחמת העולם הראשונה נהנתה הקהילה בעיירה מחירות דתית ולאומית.
בעיירה פעלו אגודת ישראל ורשת בית יעקב.
כמו כן, פעלו בעיירה תנועות נוער ציוניות, ובראשן בני עקיבא והשומר הצעיר.
בראשות האגודה הציונית בעיירה עמד משך עשרות שנים משה גראוס, וזו ארגנה מספר אספות החל מראשית המאה ה-20, תוך גיוס תרומות ליישוב בארץ, בסיועו של הפעיל הציוני בן העיירה ותלמיד ישיבת פרשבורג בנימין זאב ריכנטל.
טרם מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,200 יהודים.
הרב הראשי האחרון של הקהילה היה הרב אברהם אליעזר וייס (1871–1944, נספה באושוויץ).
בתקופה זו שימש הרב משה שמעון צבי הברפלד כדיין ור"מ בעיירה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקמת ממשלה סלובקית עצמאית, וביתר שאת משנת 1940, הוחלו על יהודי העיירה, כעל יתר היהודים בסלובקיה, חוקים שונים השוללים מהם זכויות אזרח, ומחרימים את רכושם וממונם.
בסוף ספטמבר 1940 הוקם בעיירה "מרכז יהודים", שבראשו הועמד איגנץ גלאי, מראשי הקהילה.
בתקופה זו הצליחו מספר מיהודי העיירה להימלט להונגריה.
בספטמבר 1941 הגיעו לעיירה כ-365 יהודים שגורשו מברטיסלאבה, ובני הקהילה התגייסו לעזרתם.
בין הימים 27 במרץ ו-31 במרץ 1942 בוצע גל ראשון של גירוש יהודים מהעיירה בהוראת הרשויות הסלובקיות, כאשר למעלה מ-220 צעירים וצעירות גורשו ברכבות למאידנק ולאושוויץ.
בתחילת אפריל 1942 שולחו מהעיירה מאות יהודים נוספים, ובהם משפחות שלמות, למחנות ההשמדה.
את המצוד אחר היהודים ביצעו בעיקר אנשי משמר הלינקה, ואלו הובילו את היהודים למקומות הריכוז תוך גידופים ומכות.
כמו כן, נלקחו למשלוחים יושבי בית האבות היהודי בעיירה.
לאחר הגירושים, השתלטו אנשי משמר הלינקה על הרכוש שבבתי היהודים.
הגירושים מהעיירה נמשכו עד אוגוסט 1942, בהתאם לחוק הסלובקי בעניין, וכללו 2,448 יהודים, ובהם כ-750 ילדים עד גיל 16.
בתחילת ספטמבר 1944, עם דיכוי המרד הסלובקי, נכנסו לעיירה הגרמנים לאחר קרב קצר, ובעיירה התמקמה יחידת איינזצגרופן.
באותה עת חיו בעיירה כ-1,000 יהודים.
כצעד ראשון נעצרו קרול פולק, מראשי הקהילה, ואשתו, וכן בני משפחת פינדל מהכפר קרושובצה, בחשד לתמיכה במרד, ואלו נרצחו כעבור מספר ימים.
ביום 6 בספטמבר נרצח בכיכר העיירה מוריץ הוכברגר, מפרנסי הקהילה, בידי אנשי ס"ס שיכורים.
בצהרי יום 8 בספטמבר 1944 פרצו אנשי האיינזצגרופן הגרמנים, בסיוע משמר הלינקה, לבתי היהודים בעיירה, בהתאם לרשימות שהועברו מרשויות העיירה, ואלו הובלו בכוח לתחנת הרכבת המקומית.
שם שולחו באותו היום למחנה סרד, וממנו הועברו לאושוויץ בפיקוד הנאצי אלויס ברונר.
4 יהודים שהסתתרו באחוזה ליד העיירה נתפסו לאחר הלשנה, ונרצחו באכזריות.
52 יהודים שנתפסו מסתתרים בעיירה עצמה, ובהם שישה ילדים קטנים ותינוק בן שלושה חודשים, הובאו ביום 10 בספטמבר לשדה פתוח בין העיירה ובין הכפר נמצ'יצ'ה, ונרצחו שם באכזריות על ידי הגרמנים ועוזריהם הסלובקים.
550 יהודים מהעיירה שרדו את השואה, ואלו ששבו אליה זכו לעוינות מצד שכניהם הסלובקים שתפסו את רכושם ודירותיהם, וביום 24 בספטמבר 1945 אף נערך בעיירה פוגרום בו הוכו ונפצעו עשרות יהודים.
כיום לא מתגורר אף יהודי בעיירה.
בית העלמין היהודי הישן של העיירה חולל בזמן המלחמה, וכן נהרס בית הכנסת המרכזי בה.
מהעיירה יצאו, בין היתר, רודולף ורבה, מחבר דו"ח אושוויץ, הבלשן יחזקאל קוטשר ויהושע (רוברט) ביכלר, מנהל ארכיון "מורשת".
טופוריב (באוקראינית: Топорів; בפולנית: Toporów) הוא כפר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
טופוריב נוסד כעיר פרטית בבעלות אצולה בשנת 1603. במאה ה-19 גדל היישוב, אך בסוף אותה מאה ובתחילת המאה ה-20 פקדו אותו מספר שריפות הרסניות.
כמו כן, ניזוק היישוב קשות בעת כיבושו בידי הרוסים בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נודע היישוב בשל תעשיית ייצור כלי החרס שבו.
בשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו ביישוב מהיווסדו, והותר להם לבנות בו בית כנסת, הגם שזה חולל במהלך פרעות בשנת 1635. במהלך פרעות ת"ח ות"ט ניצלו יהודי היישוב מיד הקוזקים, כיוון שגייסות המלך ישבו בו.
עד סוף המאה ה-18 היו כפופים יהודי היישוב לקהילת ברודי הסמוכה, ומהמאה ה-19 היו לקהילה עצמאית, שרוב אנשיה חסידים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הגיע מספר יהודי היישוב לשיא, אך בעקבות האסונות שפקדו את היישוב בשנים שלאחר מכן, היגרו ממנו רבים מיהודיו, ובתחילת המאה ה-20 נמנו במקום כ-1,400 יהודים.
בין מלחמות העולם נותרו בכפר קרוב ל-700 יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
ב-24 ביולי 1941, יומיים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו הגרמנים ליישוב, ובו ביום התעללו במספר מבכירי הקהילה המקומית, ובהם רב הקהילה רבי משולם זלמן יוסף זילברפרב (חתנו של רבי אהרן מקוידנוב), במבנה בית הכנסת הגדול בו, בסיוע אוקראינים מקומיים.
כעבור יומיים ערכו האוקראינים המקומיים, באישור הגרמנים, טבח ביהודי היישוב, בו רצחו כ-180 יהודים בבור שנצטוו לכרות.
יודנרט שמונה ביישוב בהמשך נצטווה לספק לשלטונות עובדי כפייה יהודים, שחלקן בוצעו במחנות עבודה באזור טרנופול.
במרץ 1942 שולחו כ-90 מיהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בספטמבר 1942 שולחו לבלז'ץ בין 120 ל-200 יהודים נוספים מהכפר.
בנובמבר 1942 שולחו אחרוני יהודי היישוב לגטו ברודי.
בפברואר 1943 שולחו כ-110 יהודים שאותרו בסביבת הכפר לבלז'ץ.
טופיה מרדסית או טופיה הודית (שם מדעי: Anathana ellioti) היא יונק קטן ממשפחת הטופיים שבסדרת חדפי עצים, החי ביערות וגבעות במרכז דרום הודו.
טופיה זו היא היחידה בסוגה ומזכירה סנאי קטן או חדף שעיר המטפס על עצים.
היא קרויה ע"ש העיר מדרס (היום צ'נאי) שבהודו.
אורכה של הטופיה 16-18.5 ס"מ והיא בעלת פרווה עבה בצבע אדמוני-כתום.
היא בעלת רגליים קטנות ופנים לבנות המזכירים סנאי עם אף מוארך.
האוזניים קטנות והכפות קטנות עם טפרים בולטים.
לטופיה שיניים מותאמות הן לאכילת בשר והן לאכילת צמחים והיא אכן אוכלת כל.
הטופיה חיה בעיקר ביערות ובאזורי סלעים והרים במרכז ודרום הודו, מדרום נהר הגנגס ודרומה.
הם נמצאים גם באזורים עירוניים כמו בעיר מומביי.
טופיה זו פעילה יחסית על הקרקע ושם מחפשת חרקים וזרעים.
היא מהירה מאוד וזנבה משתרע על הקרקע כשהיא נעה.
טופיה פיליפינית או חדף עצים פיליפיני (שם מדעי: Urogale everetti) היא מין יונק קטן ממשפחת הטופיים שבסדרת חדפי עצים והיא המין הגדול ביותר בסדרתה.
היא יחידה בסוגה ואנדמית לאיי הפיליפינים.
היא בעלת גוף שעיר בצבע זהוב-אפור, זנב שעיר המסתיים בציצות לבנות, עיניים שחורות גדולות ואף, שפתיים ואוזניים ורודות ועירומות משיער.
הטופיה שוכנת ביערות הררים באי מינדנאו שבפיליפינים.
היא מחפשת טרף על הקרקע ועל העצים ויכולה לנוע במהירות רבה ולקפץ בין ענפים וסלעים.
היא אוכלת פירות שונים וגם בשר וניזונה מחרקים, עכבישים, לטאות, עופות קטנים וביצים.
טופז הוא מותחן ריגול אמריקאי בבימויו של אלפרד היצ'קוק אשר יצא לאקרנים בשנת 1969.
הסרט מבוסס על רומן בשם "טופאז" מאת ליאון יוריס משנת 1967, ומספר על סוכן מודיעין צרפתי בזמן המלחמה הקרה בשנת 1962 ועל סיבוכים פוליטיים בהם היה מעורב, אירועים שהובילו למשבר הטילים בקובה.
כוכבי הסרט הם פרדריק סטאפורד, דני רובין, ג'ון ורנון, קארין דור, מישל פיקולי, קלוד ז'אד וג'ון פורסיית.
העלילה מתרחשת בקופנהגן של שנת 1962, קצין מודיעין סובייטי בכיר בשם בוריס קוזנוב, עורק למערב.
במהלך תדרוך מול סוכן CIA בשם מייק נורדסטרום (ג'ון פורסיית') מבין נורדסטרום שלרוסים טילים בעלי ראש נפץ גרעיני הממוקמים בקובה.
מתוך צורך בראיות חד משמעיות, חושף נורדסטרום את שמו של קוזנוב לסוכן צרפתי בשם אנדרה דברו (פרדריק סטפורד) ומבקש ממנו לשחד את לואיס אוריבה (דונלד רנדולף), נציג משלחת קובה לאו"ם, כדי שזה יספק צילומים של מסמכים המאשרים את בסיסי הטילים בקובה.
דברו מחליט ללוות את ביתו מישל (קלוד ז'אד) לירח הדבש שלה בניו-יורק יחד עם חתנו הטרי פרנסואה פיקארד (מישל סובור).
בניו יורק, הסוכן הצרפתי פיליפ דובואה (רוסקו לי בראון), יוצר קשר עם אוריבה, נציג משלחת קובה לאו"ם אשר מתלווה לשגריר הקובני הרשמי ריקו הפארה (ג'ון ורנון), אשר נשאר ללון בבית מלון תרזה בהארלם כדי להראות סולידריות עם הקהילה השחורה.
דובואה מתגנב לתוך המלון ומשחד את אוריבה לקחת את המסמכים ממשרדו של ריקו הפארה ולצלם.
פארה תופס דובואה מצלם את המסמכים.
רודף אחריו ונורה על ידי מהפכנים קובנים.
דובואה נופל בכוונה על דברו שצופה באירועים מהצד השני של הרחוב, ומחליק לו את המצלמה.
שמור קובני עוזר לדברו לקום, ומאפשר לו ללכת.
דובואה נמלט לתוך הקהל ברחבי המלון.
תמונותיו של דובואה מאשר את נכונות המידע אודות הצבת הטילים הסובייטים בקובה.
דברו, למרות האשמות אשתו על בגידה, טס לקובה ונפגש עם המאהבת שלו, חואניטה דה קורדובה (קארין דור), אלמנתו של גיבור של המהפכה..
דברו מבקש מחואניטה לצלם את הטילים.
חואניטה וחבריה הנאמנים קרלוטה ופבלו מנדוזה, מתחזים למטיילים כדי לצלם את הטילים.
הם מסתירים את הצילומים המפלילים לפני שהם נתפסים.
במהלך נאום בעצרת המונית של "המנהיג הראשון מקסימו", מזהה אחד השומרים את דברו מהאירוע בניו יורק.
פארה (שגם הוא היה מאהב של חואניטה) שומע את סיפורו של קרלוטה מנדוזה על חואניטה.
הוא מחבק אותה, ויורה בה כדי להציל אותה מעינויים של הקיצוניים.
בנמל התעופה של הוואנה, רשויות קובה לא מצליחות למצוא את הצילומים על דברו.
כאשר דברו חוזר, אשתו עוזבת אותו והוא שב לפריז.
קוזנוב סיפר לו על קיומה של רשת ריגול רוסית בשם "טופז", בתוך שירות המודיעין הצרפתי.
הוא נתן את השם הרשמי בנאט"ו הנרי ז'רר (פיליפ נוארה), אשר הדליף מסמכים לק.ג.ב.
הוא מזמין כמה מחבריו הוותיקים, ועמיתים לעבודה, כולל ג'רר לארוחת צהריים במסעדה בבית קנס פריז באמתלה של עזרה לדברו להכין את החקירה.
דברו אומר לאחרים על טופז, על מנת לעורר תגובה כלשהי.
ג'רר טוען שזה מידע שגוי, ושקוזנוב מת לפני שנה.
הוא מבקר את מפקדה של רשת הריגול, ז'אק גרנוויל (מישל פיקולי).
דברו, ניקול וגרנוויל היו חברים קרובים במחתרת הצרפתית.
גרנוויל אומר לג'רר שזו הייתה טעות לדבר על קוזנוב כי האמריקאים יוכלו בקלות לגלות את השקר.
כשג'רר עוזב את ביתו של גרנוויל, אשתו של דברו מגיעה לפגוש את גרנוויל, המאהב שלה.
דברו שולח את החתן, פרנסואה, לראיין את ג'רר.
דברו ומישל ממהרים לביתו של ג'רר ומוצאים אותו מת לאחר שביים התאבדות.
פרנסואה נחטפת, ומצליחה להימלט מהרכב של שוביה בעודה שומעת את מספר הטלפון של ג'רר.
ניקול אומר למשפחתו, עם דמעות בעיניים, שמספר הטלפון הוא של גרנוויל, אז הוא חייב להיות המנהיג של הארגון טופז.
גרנוויל החשוף מתאבד (בגרסה שהוקרנה בארצות הברית וצרפת) או נמלט לברית המועצות (בגרסה הבריטית).
טופוקסוארה (שם מדעי: Tupuxuara) הוא סוג של פטרוזאור גדול שחי בצפון סין בתור הקרטיקון הקדום.
בצורתו הוא היה פטרוזאור גדול בעל כרבולת שהזכירה את כרבולת הטפג'ריים, אך הייתה מוצקה יותר.
הפטרוזאור התגלה בברזיל ב-1998 בידי החוקרים אלכסנדר קלנר ודיוגנס דה אלמיידה קמפוס ונקרא על שם שד ממיתולגיית שבט הטופי הבריזלאי.
נמצאו בסוגו של הפטרוזאור 3 מינים דומים.
הטופוקסוארה היה פטרוזאור בעל כרבולת ארוכה מאוד, באורך 130 ס"מ שנראתה כמו מפרשית נטויה ומעוגלת מעט ובעל מוטת כנפיים של 5.5 מטרים.
הלסתות של היצור היו ארוכות וחסרות שיניים והעיניים היו קרובות מאוד אליהם.
מרכז הלסת היה חלול וכנראה עטה רקמת עור.
הכרבולת הגדולה אולי סייעה לפטרוזאור לדאות ביעילות ואולי גם להרתיע יריבים ולמשוך נקבות.
יצור זה חי כנראה לחופי ימים ושם תפס דגים.
חוקרים אחרים חושבים שהיה דווקא אוכל פירות מהעצים ושהוא היה פעיל במשך היום.
טופופיליה הוא ספרו של אי פו טואן, המנסה להסביר כיצד בני האדם יוצרים קשר חיובי עם סביבתם.
הספר הופיע בתקופה שבה החלו להתפתח התנועות לאיכות הסביבה, שרובם ניזונו ממחקרים שעסקו בסביבה עצמה על תופעותיה הפיזיות השונות.
לעומת זאת היה מעט מאוד מחקר וניתוח של הקשר שבין בני האדם, התרבות והסביבה הפיזית.
ספרו של טואן הופיע בעיתוי מושלם מבחינת תנועות סביבתיות אלה.
אי פו טואן, נולד במזרח סין (1930) למשפחה מהמעמד הגבוה.
בעקבות אירועים פוליטיים באזור (הכיבוש היפני) הפכו לפליטים ונדדו בכמה ארצות, כולל אוסטרליה והפיליפינים.
בסוף שנות הארבעים טואן נסע ללמוד באוקספורד גאומורפולוגיה ומשם נדד לקליפורניה וסיים את הדוקטורט ב-1957. הוא בעל השכלה וידע רחבים בתחומי התרבות המערבית והתרבויות המזרחיות.
הוא חי וחקר במדבריות ניו-מקסיקו, לימד וחקר במספר אוניברסיטאות מפורסמות בצפון אמריקה וגיבש בתחילת שנות השבעים את רעיונותיו לקשר בין האדם והסביבה, והציג אותם בספר "טופופיליה".
בפתיחת הספר הוא מנסה להגדיר את גבולותיו בעזרת שאלות: מהן השקפתינו כבני האדם על הסביבה הפיזית והאנושית המקיפה אותנו?
כיצד התרבות, הערכים או הדת משפיעים על תפיסת הסביבה שלנו?
האם ישנם מכנים משותפים לאהבת הסביבה לבני תרבויות שונות?
לכאורה כל אדם חש את המציאות באופן דומה בין השאר בגלל מבנה החושים האנושיים.
לדוגמה - המידע המגיע מחוש הראייה מושפע ממיקום העיניים בחזית הפנים, המאפשר זווית ראייה מסוימת וכן לאמוד נפח, גודל ועומק.
חוש הראייה מאפשר קליטת תמונה בצבעים, באורכי גל מסוימים וכן ראייה סטריאוסקופית.
המידע המגיע מחושי הריח והשמיעה הם שונים - הם רציפים ומאפשרים לנו לקלוט את גוני הריח וקולות של כל סביבה.
אותות אלה נוגעים בסופו של תהליך ברגשותיו של האדם.
המגע של האדם עם העולם הוא מגע סימולטנית בכל החושים באותה העת.
מחסור באחד מהחושים גורם לעיוות המידע מהסביבה.
כך לדוגמה, באזורי הקוטב בימות החורף הראייה קרובה לאפס, לכן אצל האסקימואים התפתחו מאוד חושי המגע, הריח והשמיעה כדי שיוכלו להבין את סביבתם ולשרוד בה.
מעבר להבדלים הבין אישיים, בקליטת המידע על ידי החושים, ישנן כמה תכונות משותפות בתפיסה של בני האדם ובדרך בה הם מפרשים את המידע: יכולת חשיבה, חלוקה למגזרים, או יכולת הכללה והסמלה.
מעבר לתכונות של האדם כיצור חי (הצורך במזון, מקלט, טריטוריה, וכדומה) ולתכונותיו החברתיות כחלק מקבוצה אחת, יש לאדם תכונה שאינה לבעלי חיים אחרים - חשיבה רציונלית ויכולת לתפוס רעיונות וסמלים מופשטים.
החשיבה מבדילה אותו מבעלי החיים ומשמשת כוח חשוב בקבלת החלטות ונתינת משמעות למידע שנקלט בחושים.
המבט התלת־ממדי של האדם מאפשר לו למקד את ראייתו בעצם אחד או שניים, ולהשאיר את שאר המציאות "מחוץ למוקד".
אנחנו מחלקים את רצף המציאות כגון רוחות השמיים למקטעים של כיוונים, בעוד שהם עצמם רציפים.
המוח האנושי לא רק מחלק את המציאות למגזרים, אלא גם נוטה לפרשם כניגודים: ירוק מציין שלווה וביטחון לעומתו צבע האדום - מציין סכנה.
בצורה דומה האדם מחלק את החברה לאנחנו/הם, מרכז/פרפריה, אור/חושך, גבוה/נמוך זכר/נקבה, חיים/ מוות…
כאשר אדם נתקל בסתירות ובניגודים, הוא נוטה ליישבם בעזרת מערכת הסברים וסמלים.
כאשר הוא נתקל בשאלות בלתי מובנות הוא נוטה לבנות מיתוסים ואגדות - כמו הנושא המרכזי שמעסיק את התרבות האנושית מראשיתה - שאלת החיים והמוות.
האדם הוא בעל חיים המגיב ויוצר סמלים בעיקר מנקודת מבטו האישית-גופנית.
כך יש חזית בניין ואחורי הבניין, חזית העיר ו"אחוריה".
בצבעים - אדום-מלחמה, דם, סערה, מוות.
לבן - אור, טוהר, מוות.
כחול - אין סוף, נשיות, עדינות.
שחור - מוות, אדמה, גיהנום, חושך, חוכמה.
אנכיים- ורטיקליים משמעותם עוצמה, קדושה, הגמדת האדם, קשר לעולמות עליונים.
ממדים אופקיים - משמעותם מרחב, פתוח, חופש, ארציות, אין-סוף.
מימד המרכזיות - מרכז משמעותו - אני/אנחנו, העיקר, החשוב.
מימד השוליים פירושו - האחר, פריפריה, פחות שווים, יוצאי הדופן.
יחיד או קבוצה חברתית נוטים לתפוס את העולם ואת הסביבה כאשר הם במרכז.
מבחינה גאומטרית ישנה "עקומת דעיכת החשיבות" של ערכי תרבותם מהמרכז לפריפריה.
זוהי מהותה של הגישה אתנוצנטרית, שהיא חשובה להשרדות התרבותית של כל קבוצה חברתית.
זוהי למעשה אשליה אתנוצנטרית שהתרבות יוצרת עבור קיומה: עמנו הוא העם הטוב ביותר; שאר העמים- זרים, גויים, טפשים, רעים.
"אנחנו המפותחים והתרבותיים", "הם מפגרים, תת-תרבותיים".
בעולם המודרני, האתנוצנטריות מתבטאת בלאומיות ובסמליה ומקיפה את כל סוגי המשטרים בעולם - דמוקרטיים כפשיסטיים.
מערכות החינוך והתרבות בכל מדינה מדגישות את האתנוצנטריות בחומרי הלמידה, בטקסים פומביים, במפעלי תרבות, בתחרויות בינלאומיות, בנושאים כמו ספורט ותחומים כמו פרסים יוקרתיים כפרסי נובל.
לאתנוצנטריות יש גם ביטויים קרטוגרפיים, כמו מפות העולם של ימי הביניים שנוצרו באירופה.
אלה נוצרו מנקודת המבט הנוצרית -בהן ציירו את ירושלים במרכז העולם.
אסיה, אירופה ואפריקה היו בשוליים של המפות.
גם המפות המודרניות, כמו באטלסים של בתי הספר, הן מציגות את אירופה במרכז המפות העולמיות, ואת אוסטרליה ואנטארקטיקה בשולים.
ומאחר ומדובר בגוף גאומטרי בצורת כדור - ברור שהצגתו בדרך זו היא בחירה תרבותית אתנוצנטריות המחזקת את מקומה של התרבות המערבית כמרכז העולם.
הגירה במרחב יכולה להיות מוסברת על ידי הרצון החברתי לעבור ממצב של פריפריה למצב של "מרכז".
כי מרכז מזוהה תמיד עם משאבים וכוח משיכה.
כך לדוגמה ההגירה אל ישראל נקראת בעברית "עליה", כי ארץ ישראל נמצאת גבוה יותר ערכית ומוסרית כמרכז העולם בתפיסה היהודית.
היציאה מישראל אל הפריפריה=גולה/תפוצה, נקראת "ירידה" - יורדים לפריפריה.
טואן, שהתגורר שנים מספר במדינת ניו-מקסיקו, ארצות הברית, הביא לדוגמה את הדרך שבה אירופאים שונים פירשו את הנוף והגאוגרפיה של מדינה זו: עבור הספרדים, שכבשו את ניו-מקסיקו מדרום, הייתה זו ארץ קרה ומלאה מים.
עבור האנגלים, שהגיעו אליה ממזרח ארצות הברית, הייתה ניו-מקסיקו ארץ מדברית וחמה.
בחלקו השלישי של הספר, מאחד אי פו טואן את המבדיל בין בני האדם, ואת המאחד אותם בהקשר של סביבות חיים שבהם תרבותם צומחת.
הוא מראה כיצד היחס לסביבה מושפע מהתרבות ומאמונות והערכים של תרבות זו.
ההרים הם אלמנטים פיזיים המעמידים לאדם אתגרים שלעיתים קשה לו להתמודד אתם.
האדם פיתח רגשות מעורבים לנופים אלה.
ההרים נתפסים כמרכיב נופי נשגב, רחוק, בלתי מושג.
זהו מפגש של הארץ למטה והשמיים למעלה.
תכונות אלה של ההרים ונשגבותם חוצה תרבויות רבות.
בימי קדם, נופי ההרים נתפסו בהערצה ובפחד - כמו שרואים בתיאור מעמד הר סיני בתנ"ך.
או במקומו של האולימפוס כמשכן האלים בתרבות ההלניסטית.
גם בימי הביניים, באירופה הנוצרית נופי ההרים נתפסו כנשגבים, אך הוסיפו להם אלמנטים של יופי ושלווה.
תיוגם כנופים אסתטיים ממשיך מימי הביניים דרך הרנסאנס לעת החדש - להרים מתחברים מושגי יופי, טוהר, בראשית, שלווה, נופש, אוויר צח, שחרור מלחצים ועוד.
עולם היער המשווני הוא עולם סגור, צפוף, ללא סימני היכר ברורים בין חלקיו השונים.
זהו עולם חשוך ומוצל, שקרני השמש כמעט ולא חודרות לתחתית היער.
זהו עולם שאין רואים בו קו אופק, ולא נראים בו כוכבים.
ביער המשווני אין כמעט ריתמוס בין עונתי.
כל העונות דומות, הימים דומים.
שבטי הפיגמים באפריקה המשוונית, שחיים בתנאים אלה תרבותם חסרת סיפורים, אגדות ומיתוסים על בריאת העולם והטבע.
כאשר הפיגמים נחשפים לאזורים פתוחים כמו בסוונה, יש להם בעיות התמצאות, הערכת מרחק, הערכת כיוונים וגדלים.
האינדיאנים משבט הפואבלו, בני-מקסיקו, חיים בנוף שתכונותיו הפוכות מהנוף שחיים בו הפיגמים: הם חיים במרחב פתוח, בעל ציוני נוף ברורים (הרים, ערוצי נחלים).
הם חיים באזור של סלעי חול צבעוניים.
במשך היום השמים בהירים, ובלילה הכוכבים זוהרים בכיפת השמיים החשוכה.
השמש הזורחת והשוקעת בתנועתה היומית משנה את צבעה ואת צבע השמיים.
טואן מדגיש, כי שבט הפואבלו חי בנוף צבעוני במיוחד עקב השילובים הנופיים האלה.
השקפת עולמם הקוסמולוגית של הפואבלו היא שהעולם הוא ריבוע שטוח, ובכל פינה מארבעת רוחות השמיים גר אל אחד.
לכל תופעת טבע יש "בית" - ובתים אלה פזורים ברוחות השמיים השונות.
כל כיוון יש לו צבע מסוים והם מסודרים על פי צבעי השמש הנשקפת בהם במהלכה היומי.
השמש עצמה היא אחד האלים החשובים, כי בה תלוי הריתמוס העונתי ולוח השנה החקלאי שלהם.
בדת הפואבלו השמש היא אלמנט קדוש.
מצרים מהווה דוגמה קלאסית לקשר בין נוף מדברי ותרבות.
במשך אלפי שנים, התפתחו מיתולוגיות שונות אצל המצרים שישבו בדרום מצרים לעומת אלה שישבו באזור הדלתה של הנילוס.
בדרום, אפיק הנהר הוא האלמנט המרכזי שסביבו מתנהלים החיים בתוך עמק ברור וגדות נהר מוגבהות שמעבר אליהן משתרע המדבר והעולם הלא מיושב.
במצרים באזור הדלתה, הנוף מישורי, הנהר מתפצל למאות אפיקים משניים.
השמש הפכה במיתולוגיה של האזור לבעלת תפקיד מרכזי.
מצריים מתקיימת בנוף של ניגודים סימטריים: נהר/מדבר, מזרח/מערב (החלוקה לצידי הנהר שזורם מדרום לצפון).
הפירמידות, כפסגת התרבות המצרית העתיקה מבוססת על סימטריות ועל מיקום על פי הכיוונים הראשיים של רוחות השמיים.
גם מיקומם במערב לעמק הנילוס, בכיוון שאליו שוקעת השמש, מוסברת לפי טואן, כמקום שבו החיים נפרדים מהמתים - כמו שהשמש נפרדת מהיום.
בנוף המדבר והשמים הבהירים, החשכה השמש נתפסה בעיני המצריים כתופעה נדירה ומפחידה, אין פלא שבסיפור התנכי, "חושך מצריים" נתפס כעונש הכמעט אולטימטיבי שיכול היה לשנות את גזרות פרעה.
טופופיליה יכולה להתפרש כחוויית הסביבה אצל האדם.
זוהי חוויה רגשית וגם רציונלית, השילוב בין שניהם הוא השילוב העמוק ביותר.
כשתינוק נולד, מאגר זכרונותיו מהסביבה הולך ונבנה במשך השנים - בתחילה זהו מגע פיזי עם האם, כאשר שאר החושים עדיין לא מפותחים.
מבחינת התינוק - האם "כסביבה" היא מקור הגנה, חום, ביטחון, מזון.
כשהוא גדל, הוא נחשף לסביבות פיזיות נוספות תוך התפתחות חושיו ומוחו המעבד ושומר את המידע שהחושים מעבירים.
התינוק והילד מגלים בחושיהם סביבות חדשות שהופכות להיות קונקרטיות עבורם.
הם חווים בעיקר את הסביבה ממגע ישיר עם חושיהם.
לכן ילדים נהנים מגילוי חדש או מוכר של מגע עם סביבות פיזיות כמו חול, מים, אדמה, צמחייה.
לעומתם האדם המבוגר יכול לחוש גם סביבות לא מוחשיות, לאמוד מרחקים וכיוונים, להבחין בין סביבה מוכרת או זרה, בין למעלה ולמטה.
לכן המבוגרים יהנו גם מקשר בלתי ישיר עם הסביבה דרך ציור, מוזיקה או טקסט ספרותי.
הנוף האידיאלי שכל תרבות יוצרת, משתקפת במיתוסים של החיים לאחר המוות.
נוף גן העדן נגזר מנופי כדור הארץ, לאחר שנוקו ממנו כל האלמנטים השליליים - נוף פורה, ללא מלחמות או סבל.
לאסקימואים זהו נוף למטה, מקום שם השמש זורחת כל הזמן.
לאינדיאנים זהו עמק גדול מוגן מרוחות או פגעי טבע אחרים, לעמי המזרח התיכון זהו מקום עם נהרות ומים רבים.
ישנם נופים שמעוררים תחושות חזקות אצל בני האדם, כמו חוף הים.
שם מתקיים מגע בלתי אמצעי חזק בין האדם והטבע - מים, חול, חום, כוח הגלים ומשבי הרוח.
בשפת הים יש לאדם מבט פתוח לעבר קו האופק.
כל אלה יוצרים תחושות של שמחה, אושר ופתיחות.
טואן אומר שייתכן והדבר קשור לאבולוציה של התרבות האנושית, שבה תרבות האדם התפתחה בחופי אגמים או נהרות של מים מתוקים.
היו אלה מקומות שהיה בהם שפע מזון, ולכן נצרבו בתודעה כמקום בטוח ומקום של שמחה ואושר.
האם הנהירה המודרנית לחופי הים בכל העולם, שבהם האדם מוכן להתנהג שונה מאשר במקומות אחרים - להצטופף, להסתובב כמעט עירום, גם הם שריד מהאבולוציה התרבותית?
גם איים יוצרים תחושות סביבתיות עזות אצל בני האדם: האי מציין מקום מוגדר, סגור - סופי.
בתרבות ההלניסטי וגם בתרבויות הקלטיות, האי נחשב כמקום ביטחון.
תחושות אלה מתורגמות בעת החדשה לפנטזיות המניעות עשרות מיליוני תיירים לנסוע לאיים טרופיים לנופש וטיול.
בסוף ספרו טואן מנסה לבנות סכימה של התפתחות היחסים שבין האדם והטבע, מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה המודרנית, שבתחילתה האדם והטבע היו משולבים זה בזה, אך במהלך ההיסטוריה האנושית, חלה הפרדה בין תרבות האדם ומגוריו ובין הטבע.
כאשר בטבע ישנה הבחנה בין "הטבע הטוב והמועיל" שממנו מפיקים מזון, מגורים ואנרגיה ובין הטבע העוין והמפחיד.
בתקופה המודרנית, המקומות השוממים בטבע, הפכו את יעודם ואת דימויים - ממקום עוין, למקום מרגוע ונופש.
היפוך זה הוא תוצר של סביבת המגורים המודרנית - העיור, הצפיפות והעוני בערים הפכו לסביבה הלא מגינה והשנואה, ואילו השממה הפכה למקום האהוב.
אחרי טופופיליה, אי פו טואן חיבר עוד כעשרים ספרים שעוסקים כולם בתרבות ובנוף, ויחדיו יוצרים משנה חשובה ביותר החושפת את הקשרים בין הטבע לבני האדם ומהווה בסיס רעיוני פילוסופי לתנועות הסביבתיות וחובבי שמירת הטבע.
טופיה מצויה (שם מדעי: Tupaia glis) הוא מין יונק מהסוג טופיה שבמשפחת הטופיים אשר חי בדרום-מזרח אסיה.
מין טופיה זו היא מבין הגדולות שבבני משפחתה.
תפוצתה בטבע היא בתאילנד, סינגפור, מלזיה ומערב אינדונזיה.
היא נמצאת במצב שימור ללא חשש, אם כי בית גידולה בטבע בסכנה.
הם נבדלים בעיקר בצבע פרוותם.
טופיה זו מגיעה לאורך 16-21 ס"מ ולמשקל 190 גרם.
הפרווה של הטופיה משתרעת על גוני חום-אדמדמם, אפרפר ועד שחור.
הבטן שלה לבנה והיא בעלת כפות רגליים ארוכות וורודות.
הראש מוארך עם עיניים גדולות וחוטם מחודד שסביבתו חסרת שיער.
הטופיה מתמחה בטיפוס על עצים בייחוד בזכות זנבה הארוך והעבה שאורכו 12-20 ס"מ.
הטופיה חיה ביערות גשם לחים בטווח שבין תאילנד עד למערב אינדונזיה ובייחוד באיים ג'אווה וסומטרה ואולי אפילו בסראוואק שבבורנאו ביערות הרריים.
הטופיות הם פעילי יום המחפשים מזון לבד או בזוג על הקרקע ובין העצים.
הם ניזונים מצוף פרחים, פירות, ירקות שונים, זרעים, עלים ופרוקי-רגליים כמו עכבישים וחרקים שונים, בעיקר נמלים.
כמו כן הם יצודו לטאות ועוד חולייתנים קטנים מהם.
בתורם הם עלולים ליפול לטרף בידי עופות דורסים, נחשים או טיגריסים, אך זריזותם לרוב מצילה אותם.
טופיות אלה הם חיות מאוד טריטוריאליות ויתקפו מסיגי גבול לאורך קילומטרים רבים במתקפה אגרסיבית.
בעונת הרבייה הזכרים והנקבות חיים יחדיו באותם שטחים עד הרבייה.
טופיה (שם מדעי: Tupaia) הוא סוג של חדפי עצים קטנים והסוג הגדול במשפחת הטופייתיים, הדומים לחדפים וחיים רק בהודו ודרום-מזרח אסיה באזורים הטרופיים.
משמעות שמם במלזית פירושו: "סנאי", עקב דמיונם במראה ובהתנהגות לסנאים.
הטופיות הם יונקים קטנים באורך 14-30 ס"מ ומשקל של 100-300 גרם.
הם בעלי עיניים גדולות וחוטם קצר, פרווה עבה וזנב שעיר וארוך המשמש לאיזונם.
רוב המינים הם פעילי יום החיים בג'ונגלים וברמות הרריות טרופיות.
מינים אלו הם אוכלי כל הניזונים מחרקים, חלזונות, בשר, פטריות, פירות, פרחים וצוף.
חלק מהמינים מקיימים יחסים סימביוזה עם צמחים טורפים אנדמיים.
חלק ממינים אלה הגיעו לסכנת הכחדה עקב הפגיעה בבית גידולם.
טופי והגורילה היא תוכנית סאטירה שנוצרה על ידי ארז הימן ושאול בצר ושודרה בערוץ ביפ בשנת 2008 ומנתה כ-12 פרקים.
הסדרה החלה כגרסה אינטרנטית באתר פליקס ועברה לטלוויזיה בראשית 2008. התכנית הורכבה מקטעים שבהם טופי (שחר רוזנצוויג) אישה בלונדינית צעירה הלבושה בלבוש מינימלי, ובובת גורילה בשם שוקי, אשר שניהם "מלמדים" כביכול את ילדי ישראל היסטוריה ואזרחות.
התכנית הובילה לתלונות רבות מצד צופים אל חברת HOT, בין היתר בשל לבושה המינימלי של טופי.
הביקורות הובילו את ביפ לשדר את התכנית בשעות מאוחרות.
התכנית היא בעצם פרודיה על תוכניות הילדים כאשר כל פרק עוסק בנושא אחר ממוות, דרך ארצות הברית, ועד רייטינג, ויש שראו בפרובוקטיביות שבה ביקורת על החברה והתקשורת הישראלית.
כל פרק עסק בנושא אחר, והתכנית כללה דמויות שונות.
לאורך התכנית התארחו אישים ידועים כגון רוני סומק ואף חבר הכנסת דב חנין.
אתרים אנטי ישראלים ואנטי יהודיים שונים החלו אף הם להציג ולצטט מתוך קטעים אלו, במסגרת מסע תעמולה המראה את השפעת היהודים על 'דרדור מוסריותה של ארצות הברית' לכיוונים אנטי נוצריים ואנטי לבנים כמו פתיחות בלתי מוגבלת להגירה, פורנוגרפיה, חופש ההפלה, ובעיקר שנאת הנצרות והנוצרים.
עניין זה עלה באותה תקופה (2011) גם בשלטים בהפגנות נגד ישראל, בהם משתתפים לכאורה נוצרים המתנגדים לישראל.
בנאומו של לארי קרון, כומר המלווה את מסע הבחירות של שרה פיילין, הוא התייחס ליחס הישראלי המזלזל בנצרות כפי שניתן לראות מהתוכן בערוץ, וטען שפיגועי החבלה הקטלניים בירושלים הם עונש על יחסם זה של הישראלים והיהודים בעולם, וסירובם לקבל את ישו.
נכון לשנת 2025 קטע הצליבה עדיין פופולרי ברשתות של נוצרים אוונגליסטים אנטישמיים בארצות הברית, בליווי פרשנות לפיה "היהודים מדמים את ישו לקוף וצולבים אותו שוב 2000 שנה לאחר הצליבה המקורית שהיו אחראים לה".
טופיה חלקת זנב (שם מדעי: Dendrogale) הוא סוג של יונקים קטנים ממשפחת הטופייתיים, הכולל שני מינים החיים בטבע רק בדרום-מזרח אסיה.
הטופיות הן קרובות רחוקות של הפרימטים, והן חיות בין ענפי העצים ביערות הטרופיים של דרום-מזרח אסיה.
אורכם 10 עד 15 סנטימטרים, ומשקלם 35 עד 55 גרם בממוצע.
הם בעלי פרווה אפורה ומעט כהה והצוואר והחזה צהובים-בהירים.
הטופיות חיות ביערות הרריים עד גובה 1,500 מטר וגם ביערות לחים יותר.
הם פעילי יום המחפשים חרקים, אך גם פירות בין הענפים או על הקרקע.
שני המינים לא נחשבים לקרובים לסכנת הכחדה, אך עלולים להיפגע עקב כריתת היערות בהם הם חיים.
טופיה חלקת זנב בורנאית (Dendrogale melanura) – אנדמי לצפון בורניאו.
טופיה חלקת זנב צפונית (Dendrogale murina) – מצוי בטבע בתאילנד, קמבודיה ודרום וייטנאם.
Bonfire toffee לעיתים קרובות נקרא גם טריפל טופי, פלוט טופי, טום טרוט, קלגאם או קלאק הוא טופי קשה ושביר המזוהה עם ליל כל הקדושים וליל גאי פוקס (המכונה גם "ליל המדורה") בממלכה המאוחדת.
לטופי טעם חזק מאוד של דבשה (מולאסה) וגרסאות זולות שלו עלולות להיות די מרירות.
בסקוטלנד, הממתק ידוע בשם קלגאם וגרסאות פחות מתוקות שלו ידועות פשוט כ"קלאק".
השימוש בדבשה ב החל בשנות ה-60 של המאה ה-17, אז, הם שימשו לראשונה להכנת עוגיות זנגביל.
טופי מדורה הופיע זמן קצר לאחר מכן.
אבל דבשה נחשבה באותם הזמנים כתרופה ולכן שוויה היה יקר מאוד ולכן ייצור טופי המדורה היה מצומצם מאוד.
המונח "טופי" לא הופיע עד שנת 1825. טופי התפתח בצפון אנגליה כמה עשרות שנים קודם לכן (אולי באמצע המאה ה-18) והיה בו שימוש בממתקים, מרמלדה וכולי.
טופיה צפונית (שם מדעי: Tupaia belangeri) הוא מין של יונק מהסוג טופיה שבמשפחת הטופיים החי ביערות הגשם של דרום אסיה ושל דרום-מזרח אסיה.
הטופיה הצפונית היא יונק קטן שוכן עצים המזכיר מכרסם, אך קרוב יותר לפרימטים, אף שהגנום המיטוכונדרי שלו מציג גם קשר למכרסמים או לארנבאים ועדיין לא מקורב אליהם.
טופיה זו מגיעה לאורך 16 עד 18 סנטימטרים, אורך הזנב 15 עד 19 סנטימטרים ומשקלה 110 עד 185 גרם.
לטופיה ישנו איבר יעקובסון המסייע בהרחה בתוך פיהם והם בעלי חוטם מוארך מעט, עיניים גדולות וזנב ארוך ושעיר.
צבע הפרווה חום בהיר עד זית והבטן בהירה יותר.
האוזניים והחוטם ורודים והעיניים שחורות עם "טבעות" צהובות-בהירות סביבו.
תוחלת חייהם בטבע היא שנתיים או שלוש, אך בשבי נצפו פרטים שחיו עד 14 שנים.
הטופיות חיות לאורך דרום-מזרח אסיה ביערות טרופיים ויערות הרריים עד לגובה 3,000 מטרים והם פעילות במשך היום לרוב בבדידות.
הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות כמו חלזונות וחרקים וגם מחולייתנים קטנים שהם מוצאים ביער.
הטופיות משתמשות ברגליהם הקדמיות כדי לאחוז במזון ולאכול.
הטופיות מתרבות במשך כל השנה וממליטות גור עד ארבעה לאחר 41 עד 45 ימי היריון.
הגורים נגמלים תוך חודש מהלידה ומתבגרים לחלוטין לאחר 3 עד 4 חודשים.
טופי היא סדרת טלוויזיה מיסטית רוסית, בבימויו של ולדימיר מירזוב שנכתבה על ידי דמיטרי גלוכובסקי.
פרק הבכורה שודר ב-28 בינואר 2021 בשירות הזרמת מדיה KinoPoiskHD.
במרכז העלילה כמה צעירים ממוסקבה שנמלטים מבעיותיהם האישיות למנזר נידח שנמצא ליד הכפר טופי שבחבל ארכנגלסק בצפון רוסיה.
חמשת הצעירים הם המומחה לטכנולוגיית מידע הגוסס מסרטן, דניס, עיתונאי פרו-ממשלתי לשעבר מקסים, ניצולת ניסיון התאבדות קטיה, אליה הצ'צ'נית (המסתתרת מהחתן שלה) וסוניה, ילדה ממשפחה פרבוסלבית דתית.
עם הגעתם, הגיבורים מגלים שהמנזר נטוש, המקומיים מתנהגים בצורה מוזרה ביותר ואז אחד הבחורים נעלם.
לאחר שהחליטו להישאר בכפר, הם מתחילים בחיפושיהם ויותר ויותר צוללים אל עולם הביצות, מלא הסודות.
את התסריט לסדרה כתב דמיטרי גלוכובסקי, שבעמוד האינסטגרם שלו תיאר את טופי כ"מותחן מסע רע ומטורף".
לדברי גלוכובסקי, עשר שנים חלפו מרגע שעלה רעיון הסדרה ועד ליציאתה, חמש מהן הכותב חיפש פלטפורמה מתאימה ומפיקים.
הסדרה צולמה בבלארוס באתר הצילומים של אולפן Belarusfilm ליד הכפר קמנקה, במחוז סמולביצ'י, שבפרברי מינסק.
הגיבורים עוברים את הכפר מודיוגה שבחבל ארכנגלסק, אך הכפר טופי אינו נמצא על מפת רוסיה וזהו מקום מומצא.
הסדרה הועלתה לצפייה דיגיטלית ב-28 בינואר 2021. הסדרה הפכה לאחת הסדרות המצופות של השנה.
טופי אולי ויהטו רייטאנן (בפינית: Topi Olli Vihto Raitanen; נולד ב-7 בפברואר 1996) הוא אתלט פיני, אלוף אירופה (מינכן 2022) בריצת 3000 מטר מכשולים.
באליפות אירופה שנערכה בחודש אוגוסט בברלין שבגרמניה סיים רייטאנן במקום שמיני בגמר ריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:40.11 דקות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בחודש מרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיים רייטאנן במקום 13 במוקדמות ריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:55.71 דקות, ולא העפיל לגמר.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוקטובר בדוחה שבקטר סיים רייטאנן במקום 29 במוקדמות ריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:32.44 דקות, ולא העפיל לגמר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודשים יולי-אוגוסט בטוקיו שביפן סיים רייטאנן במקום שמיני בגמר ריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:17.44 דקות.
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבארצות הברית סיים רייטאנן במקום 37 במוקדמות ריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:43.01 דקות, ולא העפיל לגמר.
באליפות אירופה שנערכה בחודש אוגוסט במינכן שבגרמניה זכה רייטאנן במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:21.80 דקות, לפני אחמד עבד אל-וחיד מאיטליה (8:22.35 דקות) ואוסמה זוגלאמי מאיטליה (8:23.44 דקות).
טופז לוּק (נולד ב-26 באפריל 1992) הוא יועץ תקשורת ישראלי ולשעבר דובר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
כיום משמש יועץ בכיר לרה"מ נתניהו מטעם מפלגת הליכוד ואחראי על קשרי החוץ של המפלגה.
לוק נולד וגדל באשקלון שם למד בבית הספר היסודי נוף ים א' ובתיכון כפר סילבר.
הוא החל את דרכו ביחידת דובר צה"ל, שם היה ממקימי מערך הרשתות החברתיות של צה"ל והתמחה במדיה חברתית.
בשנת 2014, בעקבות המלצתו של יאיר נתניהו לאביו, החל טופז לעבוד כמנהל הניו מדיה של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מאז, נחשב לוק כאחד המקורבים ביותר לבנימין נתניהו ומשפחתו.
טופז לוק שימש יועץ המדיה החדשה של נתניהו, תוך שהוא מנהל את האסטרטגיות התקשורתיות ברשתות החברתיות ומשתתף בקמפיינים פוליטיים רבים.
עבודתו נחשבת לגורם משמעותי בעיצוב תדמיתו הציבורית של נתניהו וביכולת התקשורת שלו להגיע לקהלים רחבים דרך הרשתות החברתיות.
במהלך השנים עבר לוק לתפקידים שונים, וב-2023 התמנה לדוברו המדיני של ראש הממשלה במשרד ראש הממשלה.
בשנת 2022 בזמן הרכבת הממשלה בכנסת העשרים וחמש העריכו כי הוא יכהן כראש מערך ההסברה הלאומי, אך לבסוף הוא שימש ממלא מקום עד למינויו של מושיק אביב.
באוגוסט 2022 נחקר על ידי המשטרה במסגרת חקירת הטרדת עד המדינה שלמה פילבר.
במאי 2024, עזב את לשכת ראש הממשלה ומונה ליועץ בכיר לנתניהו מטעם מפלגת הליכוד ואחראי על קשרי החוץ של המפלגה.
במקביל לעבודתו עם נתניהו ניהל את הקמפיין של אחד המועמדים לראשות הממשלה בקוסובו מטעם מפלגת ה-LDK השמרנית, בבחירות שהתקיימו בתחילת שנת 2025.
בתחקיר אודות "מכונת הרעל" שפורסם בעיתון דה מרקר נטען כי לוק משמש בצוות ההנהלה והפיתוח של מכונת הרעל, המכתיב את הנרטיבים שלה, לצד יאיר נתניהו, בנו של ראש הממשלה, ויונתן אוריך, היועץ האסטרטגי שלו.
במערכת הבחירות ב-2015 היה מעורב בבניית הקמפיין בו השתמש נתניהו בביטוי "המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי" במטרה לעודד את תומכיו לצאת ולהצביע.
האמירה עוררה סערה ציבורית וביקורת חריפה על השימוש בהפחדה גזענית לצורך השגת יתרון פוליטי.
הוא היה שותף להפעלת הבוט דרכו נשלחו מאות הודעות בפייסבוק עם המסר "הערבים רוצים להשמיד את כולנו".
במהלך מגפת הקורונה נקנס לוק על הפרת תקנות הבידוד לאחר שנראה מצלם הפגנה של מכחישי קורונה שעמדה בסמוך להפגנות נגד נתניהו, בזמן שהיה אמור להיות בבידוד.
לוק טען שהוא יצא לבדיקה רפואית ולא התכוון להפר את ההנחיות.
פעילי המחאה טענו כי הפגנת מכחישי הקורונה הייתה מבוימת, וכי הצילומים של לוק נעשו בניסיון להציג באור שלילי את ההפגנות נגד נתניהו.
2019 - נבחר טופז לוק במקום ה-29 ברשימת 100 המשפיעים של מגזין The Marker, בזכות תרומתו המשמעותית בתחום התקשורת והמדיה החדשה עבור ראש הממשלה.
2019 - נבחר לרשימת 100 המשפיעים של עיתון מעריב.
2021 - נבחר לרשימת 40 הצעירים המבטיחים של מגזין Ice, המציינת את הצעירים המובילים בתחומם בישראל.
בספטמבר 2024 התארס לבת זוגו, דוברת קק"ל, נועה סער, וב-15 באוקטובר 2025 פורסם שהשניים נפרדו וביטלו את החתונה.
טֹפַח תַּרְבּוּתִי (שם מדעי: Lathyrus sativus) הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הקטניות.
מין זה מוצאו מחצי האי-הבלקני (בולגריה ויוגוסלביה) ומשמש בישראל כגידול שדה.
צמח עשבוני חד-שנתי זקוף פחות או יותר, אינו מטפס וגובהו 30 עד 50 ס"מ ולעיתים רחוקות עד 75 ס"מ.
העלים מנוצים, בעלי זוג אחד של עלעלים מחודדים שביניהם, בהמשך ציר העלה, יוצאת קנוקנת ענפה המתפצלת ל-3 סעיפים.
הלוואים הקטנים בבסיס העלה דמויי חצי ראש חץ, אורכם 18 עד 25 מ"מ ורוחבם 2 עד 5 מ"מ.
העלעלים אזמליים עד צרים מחודדים בקצותיהם, עורקיהם מקבילים, שפתם תמימה, אורכם 5 עד 8 ס"מ ורוחבם על פי רוב 1.1 עד 1.5 ס"מ.
כל תפרחת נושאת לא יותר מ-4 פרחים, לרוב פרח אחד לעיתים 2. עוקץ התפרחת ארוך ואורכו 3 עד 6 ס"מ.
הפרחים פרפרניים בלתי נכונים, דו-מיניים ובעלי שחלה עילית ואינם ריחניים.
הגביע משתייר, אורכו 7 עד 10 מ"מ, דמוי פעמון, בעל שיניים כמעט שווים שאורכם פי 1.5 עד 3 מאורך צינור הגביע.
הכותרת אדומה, ורודה, כחולה או לבנה, אורכה 12 עד 15 מ"מ לעיתים רחוקות עד 24 מ"מ.
האבקנים 10, 9 מהם זריהם מאוחים לצינור ואחד חופשי.
השחלה עילית, סרגלית, בת עלה שחלה אחת ונישאת על עוקץ.
עמוד השחלה מכופף ופחוס מגבו שבחלקו העליון.
הפרי תרמיל כמעט אליפטי, שטוח פחות או יותר, רחב וקירח, אורכו 2.5 עד 3.5 ס"מ לעיתים רחוקות 4 ס"מ ורוחבו 9 עד 12 מ"מ.
שפתו העליונה (תפר הבטן) בעל 2 כנפיים ברורות ברוחב 1 עד 2.5 מ"מ.
הפרי נפתח על יד קשוות.
הזרעים, שמספרם 3 עד 5 בתרמיל חלקים, לבנים ובעלי מקצועות.
טופונימיה היא תורת השמות הגאוגרפיים.
טופונימיה היא ענף של אונומסטיקה המהווה חלק מהבלשנות.
טופונימיה היא דיסציפלינה המצויה באינטראקציה עם ענפים נוספים של אונומסטיקה (אנתרופוניה לדוגמה) ועם תחומי בלשנות נוספים (כדוגמת לקסיקולוגיה, דיאלקטולוגיה ואנטולוגיה).
בהיסטוריה טופונימיה משמשת בעיקר להבהרת היבטים של העבר ההיסטורי של עמים, כגון התפשטות מרכזים תרבותיים וכלכליים, נתיבי הסחר, גבולות התיישבותם ועוד.
הטופונימים נבדלים לפי סוגי המקומות להם משמשים כשמות: גרמי שמיים, יבשות, ארצות, חבלים אדמיניסטרטיביים, חבלים היסטוריים, התיישבויות אנושיות, דרכים יבשתיות, נתיבי סחר, הרים, גבעות, גופי מים ועוד.
לפי גודלם הטופונימים מתחלקים למקרוטונימיה ומיקרוטופונימיה.
במקרוטופונימיה נכללים הגופים הגדולים, רכסי הרים, ימים, מדינות ועוד ובמיקרוטופונימיה נכללים הגופים הקטנים יותר.
תחומים מובהקים בטופונימיה מהווים ענפי משנה, שזכו לשמות ולהגדרות:
הידרונימיה עוסקת בשמות גופי המים, ימים ואגמים, נהרות ונחלים, יובלים וואדיות, ביצות ומפרצים.
אורונימיה עוסקת בשמות התרוממויות ושקיעות קרקע, רכסי הרים, והרים בודדים, רמות ופסגות, גבעות ועמקים.
אסטרונימיה עוסקת בשמם של גרמי שמיים ובשמם של אתרים על פני גרמי השמיים.
אויקונימיה עוסקת בשמם של יישובים של בני אדם.
טופיקה היא עיר הבירה של מדינת קנזס שבארצות הברית.
בעיר נמצאים בית המושל, בית הנבחרים ובנייני הממשל של מדינת קנזס.
בנוסף מהווה טופיקה את העיר המרכזית של בני שבט השוני (Shawnee) האינדיאנים.
מספר תושבי המטרופולין הוא 226,268 נכון לשנת 2006.
סביבה זו הייתה מיושבת במשך אלפי שנים על ידי אינדיאנים.
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18 צרפת תבעה בעלות על חלקים גדולים של אמריקה הצפונית, ובכלל סביבת קנזס.
בשנת 1763 השטח נמסר לידי ספרד, במסגרת הסכם פונטנבלו שנחתם אחרי מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
בשנת 1802 השטח הוחזר לצרפת, אך נמכר כשנה מאוחר יותר לארצות הברית במסגרת רכישת לואיזיאנה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 נבנו קווי רכבת בסביבה אשר פתחו אותה לשאר ארצות הברית.
במשך השנים שלאחר מכן התפתחו על הצירים באזור נתיבי סחר רבים.
העיר עצמה הוקמה ב-5 בדצמבר 1854 והוכרזה כעיר ב-14 בפברואר 1857. טופיקה היא העיר המיושבת הראשונה במדינה.
בשנת 1861, לאחר שקנזס הצטרפה כמדינה ה-31 לאיחוד, טופיקה נבחרה לשמש עיר בירה למדינה החדשה.
אמנם מלחמת האזרחים האמריקנית עיכבה את פיתוח העיר, אך לאחר המלחמה התיישבו במזרח העיר אפרו-אמריקאים רבים.
בתחילת המאה ה-20 חל בעיר גל פיתוח תעשייתי מהיר.
בשנת 1954 חל אירוע שהוביל לפרסום רב לעיר – פסיקת בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה.
בפסיקה זו, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית באופן תקדימי, כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית.
למרות פסק הדין, המתחים הגזעיים בעיר נמשכו עשורים נוספים.
ביוני 1966 טופיקה נפגעה על ידי טורנדו אשר גרמה לנזק של יותר מ-100 מיליון דולרים.
בשנת 1974 נסגר בסיס חיל האוויר שליד העיר, דבר שגרם לאבדן מקומות עבודה רבים ולעזיבת תושבים.
פרסום נוסף לו זכתה העיר טופיקה היה בשנת 1999, כאשר מועצת החינוך של העיר פרסמה הוראה מטעמה על ביטול הוראת תורת האבולוציה בבתי הספר בעיר, הוראה שבוטלה רק לאחר לחץ ציבורי.
בשנת 2007 מגזין פורבס הגדיר את העיר טופיקה כאחת הערים המובילות בארצות הברית מבחינת השינויים הגדולים ביותר בטמפרטורה, משקעים ורוח.
בטופיקה שורר אקלים יבשתי ולח (סיווג האקלים Köppen Dfa), עם קיצים חמים ולחים במקצת, חורפים קרירים עד קרים ויבשים למדי, והוא נמצא באזור USDA Hard Hardiness Zone 6. במהלך השנה הטמפרטורה הממוצעת היומית החודשית נעה בין 2-3 מעלות צלזיוס בחודש ינואר ל-26-27 מעלות צלזיוס ביולי.
הטמפרטורה המרבית מגיעה ל-32.2 מעלות צלזיוס בממוצע 41.5 פעמים אחה"צ בשנה ומגיעה ל-100 מעלות פרנהייט או 37.8 מעלות צלזיוס בממוצע 3.5 פעמים אחה"צ בשנה.
הטמפרטורה המינימלית יורדת אל מתחת ל-0 מעלות פרנהייט או ל-17.8 מעלות צלזיוס בממוצע ארבעה בקרים בשנה, וישנן 21 פעמים אחר הצהריים בשנה שהטמפרטורות נשארות מתחת לאפס.
החלון הממוצע לטמפרטורת האפס הוא מ-15 באוקטובר עד 17 באפריל.
האזור זוכה לכמעט 930 מ"מ משקעים בשנה ממוצעת, כאשר הנתח הגדול ביותר מתקבל בחודשים מאי ויוני - תקופת אפריל עד יוני עם ממוצע של 33 ימי משקעים הניתנים למדידה.
באופן כללי, בחודשי האביב והקיץ ישנם הכי הרבה גשמים, כאשר הסתיו והחורף יבשים למדי.
במהלך שנה טיפוסית כמות המשקעים הכוללת עשויה להיות בין 640 ל-1,190 מ"מ.
חלק גדול מהגשמים מועברים על ידי סופות רעמים.
אלה יכולות להיות חמורות לעיתים, עם תופעת ברקים ולפעמים אף סופות טורנדו.
ישנם בממוצע 100 ימים עם משקעים מדידים לשנה.
השלגים בחורף קלילים, כמו שקורה ברוב ערי המדינה, כתוצאה מדפוסי מזג האוויר היבשים והשמיים השולטים בחורפי קנזס שאינם מאפשרים לחות מספקת לירידת שלג משמעותית.
ממוצע השלג שיורד בחורף הוא כ-0.45 מטר.
מדידת שלג (≥0.1 אינץ' או 0.254 סנטימטרים) מתרחשת בממוצע 12.9 יום בשנה, כאשר יורד שלג בגובה של לפחות אינץ' (2.54 סנטימטרים) מתקבל בחמישה מאותם ימים.
עומק שלג של לפחות סנטימטר מתרחש בממוצע 20 יום בשנה.
החלוקה הגזעית בעיר הייתה כדלהלן: 76.2% לבנים, 11.3% אפרו-אמריקאים, 1.4% אמריקאים ילידים, 1.3% אסייתים, 0.1 % תושב האי השקט, 4.7% ממוצאים אחרים ו-4.9% משני גזעים או יותר.
13.4% מהאוכלוסייה היספנית או הלטינית מכל גזע.
נכון למפקד זה, היו 53,943 משקי בית, מתוכם 29.5% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 37.9% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 14.2% היו בעלי בית נשי ללא בעל נוכח, 4.8% היו בעלי בית גבר ללא אישה נוכחת, ו-43.1% היו לא משפחות.
35.9% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו-12% מהם חיו לבד מגיל 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.29 וגודל המשפחה הממוצעת היה 2.99.
הגיל הממוצע בעיר היה 36 שנים.
החלוקה המגדרית בעיר נאמדה ב-47.8% גברים ו-52.2% נשים.
למרות שטופיקה חוותה בעיות בפשע בשנות התשעים, שיעורי הפשע בעיר השתפרו בעשור האחרון.
העיר שוברת מגמות בכל הנוגע לפשיעה אלימה, עד כדי כך שהיא זכתה לאינטרס של חוקרים מאוניברסיטת מישיגן.
מאז שנת 2000, ברוב הערים בהן אוכלוסייה גדולה ממאה אלף נפש, יש גידול בפשעים אלימים.
שיעורי הפשע של טופיקה יורדים.
החוקרים זוכים לתקשורת טובה בין רשויות אכיפת החוק, כלי תקשורת מושכלים ומעורבות קהילתית חזקה להצלחת טופיקה.
טופיקה הייתה אחת מארבע ערים, יחד עם שיקגו, טמפה ואל מונטה, קליפורניה, אותן החוקרים חקרו.
בסך הכל, הפשיעה בטופיקה ירדה בכמעט 18 אחוז במחצית הראשונה של 2008, בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2007. משטרת טופיקה דיווחה על ירידה של 6.4 אחוזים בפשע בין השנים 2007-2008, כולל הפחתות משמעותיות בשוד עסקים ותקיפות בנסיבות מחמירות, כמו גם גנבות.
ראש עיריית טופיקה הוא מייק פאדילה והמנכ"ל הוא סטפן ווייד.
מנהל העירייה אחראי על מועצת העיר המורכבת מראש העיר ותשעה חברים שנבחרו במחוזות נפרדים בתוך העיר.
חברי מועצת העיר בוחרים בינם לבין עצמם את סגן ראש העיר המכהן ויו"ר ועדה המייצג את עיר טופיקה בתפקידים רשמיים כאשר ראש העיר אינו זמין.
מנהל העיר מנחה את המועצה בישיבות אך אינו יכול להצביע.
טופיק הוא יישוב במחוז זבאייקלסקי ומרכז אדמיניסטרטיבי של הנפה.
היישוב הוקם בשנת 1911 כתחנת רכבת אך זו לא נבנתה לבסוף בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
האוכלוסייה מונה מעט יותר מ-900 נפש.
טופס הוא מסמך תבניתי המיועד לקליטת נתונים.
לשם כך, טופס מכיל הוראות, כותרות או שאלות שלצידן חללים (שדות) למילוי.
שדות הטופס עשויים לאפשר כתיבת מלל חופשי או לחייב בחירה מתוך רשימת ערכים.
טפסים משרתים מגוון שימושים משרדיים, כגון הצהרות (למשל, שאלון פרטים אישיים), הזמנות של מוצרים ושירותים, פניות לרשויות ולמוסדות.
מקור המילה "טופס" במילה היוונית τυπος (טוּפּוֹס), שמשמעותה "תבנית", בדומה למילה העברית "סוג" ולמילה האנגלית type.
המילה חדרה לעברית מלשון חז"ל.
כך, למשל, בדיני שטרות, ובפרט בדיני גטין, קיימת הבחנה בין החלק הקבוע של השטר, המכונה טופס, לחלק שאינו קבוע, המכונה תורף.
יתרונותיו של טופס על פני מסמך הנכתב ללא תבנית:
ממלאי הטופס נדרשים לכתיבה פחותה
ממלאי הטופס מוּנְחים מהו המידע הנדרש ואינם צריכים להישען אך ורק על זכרונם או הבנתם
אחידות הטפסים מקילה על עיבוד התוכן בידי הארגון
בעבר טפסים היו מסמכי נייר מודפסים.
הם מולאו בכתב יד או במכונת כתיבה.
כאשר נדרש מילוים במספר עותקים, השתמשו בנייר העתקה שהונח בין עותקי הטופס, או שצילמו את הטופס הממולא במכונת צילום.
כיום, במקום או לצד טופסי נייר משתמשים ארגונים רבים בטפסים ממוחשבים, שהם חלק מממשק המשתמש של תוכנה.
המידע הנקלט בטפסים ממוחשבים נשמר בבסיס נתונים וניתן לשולפו לפי הצורך ולהציגו שוב בטופס וכן לעבדו (למשל לצורכי חישובים, דוחות, תהליכים עסקיים).
גופים שונים מסמנים את הטפסים שהם מנפיקים במספרים לשם נוחות ארגונית, ואולם במקרים רבים הפך המספר שניתן לטופס לשם המזוהה עמו גם בציבור הרחב.
טופס 4, המשמש בקשה לאישור חיבורו של בניין חדש לרשתות החשמל המים והטלפוניה