tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחת הפעמים, אספנית שירי העם מוד קרפלס (Maud Karpeles) לקחה את ריצ'י ובעלה פיקו לבקר את המלחין רייף וון ויליאמס ואת רעייתו אורסולה (Ursula), עבורם היא שרה את "Come All Ye Fair and Tender Ladies".
פיקו צילם את ארבעת האחרים יחדיו.
הספר תיעד את תפקידם של שירי המשפחה בחיי היום-יום, כמו ליווי משימות בחווה ובבית, אך גם שירה משפחתית משותפת בערב.
Singing Family of the Cumberlands נחשבת לקלאסיקה אמריקאית, וממשיכה לשמש בבתי ספר אמריקאים.
לצד שירי עבודה ובלדות, ריצ'י הכירה מזמורים מהכנסייה שאותה נהגה לפקוד, הכנסייה הבפטיסטית מזרם ה-Old Regular בג'ף שבקנטקי.
בין המזמורים בכנסייה היה השיר "Amazing Grace" שהיא סייעה לפופולריות שלו.
ריצ'י הופיעה בפסטיבל הפולק של ניופורט בשנתו הראשונה (1959), וכיהנה בחבר הפולקלור הראשון של הקרן הלאומית לאמנויות.
הגרסה המסורתית שלה ל-"My Dear Companion" (מס' 411 באינדקס רוד לשירי פולק) הופיעה באלבום Trio שהוקלט על ידי לינדה רונסטאדט, דולי פרטון ואמילו האריס.
ג'ודי קולינס הקליטה כמה מהשירים המסורתיים של ריצ'י, "Tender Ladies" ו-"Pretty Saro", וכן השתמשה בתצלום של ג'ורג' פיקו בעיצוב אלבומה "Golden Apples of the Sun" משנת 1962.
השיר העממי "Shady Grove" שזכה לפופולריות רבה בביצועו של ווטסון נלמד על ידו ככל הנראה מג'ין ריצ'י, אשר היא בתורה למדה אותו מאביה.
בשנות ה-60 מוזיקת הפולק הפכה פופולרית יותר, ושירים פוליטיים חדשים האפילו על הבלדות המסורתיות.
בעוד שריצ'י דבקה בשירים המסורתיים, היא גם כתבה והקליטה שירים בעלי ניחוח מחאתי יותר שעוסקים בכריית הפחם בקנטקי וההשלכות שלה על האדם ועל הטבע.
זה האחרון זכה לגרסת כיסוי על ידי ג'וני קאש, זאת לאחר ששמע את רעייתו, ג'ון קרטר קאש, שרה אותו.
השיר עוסק בגורלו של כפר הכורים ההררי בה גדלה, מקום אשר בילדותה גברים רבים בו עבדו במכרות והרוויחו לא בדולרים אלא ב"סקריפ", מטבע פרטי של החברה , והפך למקום עני ועזוב לאחר שהמכרות נסגרו וחברת הרכבות L&N הפסיקה לעבור במקום.
כמה משיריה בנושא הכרייה נכתבו תחת שם עט - "Than Hall", זאת כדי שלא לפגוע באמה הא-פוליטית, כמו גם כי האמינה כי הקהל יקבל אותם טוב יותר אם יחשבו כי נכתבו על ידי גבר.
השיר "Nottamun Town" שריצ'י למדה מהדוד ג'ייסון (כאמור, למעשה בן דודו של אביה) שהופיע באלבומיה Kentucky Mountains Songs מ-1954 ו-A Time For Singin מ-1965, זכה ב-1964 לגרסת כיסוי של שירלי קולינס, ב-1966 של ברט יאנש וב-1969 בכיסוי על ידי להקת Fairport Convention.
המנגינה שימשה אף את בוב דילן, לימים זוכה פרס נובל לספרות, ביצירתו "Masters of War" מ-1963 מתוך האלבום The Freewheelin' Bob Dylan.
מהדוד ג'ייסון למדה ריצ'י כי יש לגוון מנגינות ומילים מבית לבית בשיר ובין ביצוע לביצוע, מתוך גישה שאלתור ווריאציה הן חלק בלתי נפרד וטבעי במוזיקה העממית.
על כן, הגרסאות שלה לשירי משפחה וליצירות מקוריות משתנות מעט בין ביצועים, ולעיתים קרובות היא יצרה שירים חדשים על ידי שימוש בחומרים משירים קיימים או על ידי הוספת חלקים חדשים לקטעי שירים שזכרה מילדותה.
בשנת 1977 הוציאה ריצ'י את התקליט "None But One", שזכה בפרס המבקרים של אותה השנה במגזין הרולינג סטון, תקליט אשר חשף את המוזיקה שלה לקהל צעיר יותר, ושימר את מקומה במיינסטרים של סצנת הפולק.
בשנת 1995 הוציאה את האלבום Mountain Born, שהשתתפו בו שני בניה, פיטר וג'ונתן.
בשנת 1996 יצא לאור סרט דוקומנטרי שעסק בה בשם Mountain Born: The Jean Ritchie Story, הסרט צולם עבור הטלוויזיה החינוכית של קנטקי.
ריצ'י נכנסה להיכל התהילה של המוזיקה בלונג איילנד בשנת 2008.
ריצ'י הייתה נשואה לצלם ג'ורג' פיקו (George Pickow) מ-1950 ועד שהלך הוא לעולמו ב-2010. נולדו לזוג שני בנים, פיטר וג'ונתן.
בתחילת דצמבר 2009, ריצ'י אושפזה בבית חולים לאחר שלקתה בשבץ מוחי שפגע ביכולתה לתקשר.
היא התאוששה במידה מסוימת וחזרה לביתה בבריה (Berea) אשר בקנטקי.
ידיד של ריצ'י דיווח ביום הולדתה ה-90 של ג'ין כי היא "בשנים האחרונות גרה בשלווה בבריה, במצב רוח מרומם ומטופלת היטב על ידי שכנים ועל ידי משפחה".
ריצ'י הלכה לעולמה בביתה ב-1 ביוני 2015 והיא בת 92.
ריצ'י נודעה לא רק בשירים שביצעה וכתבה, אלא גם בנגינתה בכלי הנגינה המסורתי שמקורו בהרי האפלצ'ים בה גדלה - דולצימר ההרים (Appalachian dulcimer או mountain dulcimer).
היא הביאה את כלי נגינה זה לקדמת הבמה ולתשומת לב אמריקנית וכלל-עולמית, וישנה טענה כי הייתה הגורם הדומיננטי לפרסומו, שנודע כ"תחיית הדולצימר".
כלי נגינה זה נבדל מדולצימר הפטישים (hammer dulcimer).
דולצימר ההרים הוא כלי אינטימי לנגינה בתוך חלל סגור, בעל צליל רך ואוורירי.
כלי הנגינה הזה הופיע לראשונה בקרב מהגרים שהגיעו מקרב הסקוטים של אלסטר והתיישבו בהרי האפלצ'ים במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה.
לא ידוע על כלי נגינה מקביל באירלנד, סקוטלנד או בצפון אנגליה.
משפחת ריצ'י נהגו לפרוט בדולצימר עם קולמוס נוצות אווז.
אביה של ג'ין, באליס, ניגן בדולצימר ההרים אך אסר על ילדיו הקטנים לגעת בו.
בגיל חמש או שש, ריצ'י עברה על מצוות אביה והחל לנגן בסתר בכלי.
כשהגיע היום שאביה החליט ללמדה לנגן בדולצימר זה, הייתה כבר מורגלת לכלי, מה שגרם לאביה לטעון שבתו היא "מוזיקאית טבעית מבטן ומלידה".
עד שנת 1949, נגינתה בדולצימר הפכה לסימן היכר של סגנונה המוזיקלי.
לאחר שבעלה ג'ורג' פיקו בנה עבורה דולצימר, הזוג תהה שמא ישנו פוטנציאל עסקי למכירת הכלי.
לכן, מוריס פיקו, דודו של בעלה, הקים עבורם סדנת כלי נגינה מתחת לגשר ויליאמסבורג שבברוקלין.
בהתחלה נשלחו הכלים לניו יורק במצב לא גמור על ידי קרוב משפחתה של ריצ'י מקנטקי, ג'טרו אמברגי (Jethro Amburgey), המורה לנגרות בבית הספר להתיישבות בהינדמן.
ג'ורג' סיים את העבודה וג'ין כיוונה את הדולצימרים, ועד מהרה מכרו הם שלוש מאות יחידות.
מאוחר יותר עברו השניים לייצר את הכלים בעצמם מאלף ועד תו.
הביצועים של ריצ'י בדולצימר וספר ההדרכה שלה לנגינה בו, The Dulcimer Book, אשר יצא לאור בשנת 1974, העניקו השראה למוזיקאי תחיית הפולק בארצות הברית ובבריטניה להקליט שירים בהם יש שימוש בכלי.
מעריציה של ריצ'י נהגו לשאול אותה באיזה אלבום יש את השימוש הרב ביותר בדולצימר, ועל כן הקליטה ב-1984 אלבום בשם The Most Dulcimer, שכלל נגינה בדולצימר ההרים בכל אחד ואחד משיריו.
פרס המבקרים של מגזין הרולינג סטון (1977) על אלבומה None But One
פרס מפעל חיים של פולק אליאנס (1998)
מלגת המורשת הלאומית (2002) שהוענקה על ידי הקרן הלאומית לאמנויות, הפרס הגבוה ביותר לפולק ולאומנויות עממיות בארצות הברית.
ג'ין פרנסס טטלוק הייתה פסיכיאטרית אמריקאית, חברת המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וכתבת בעיתון המפלגה.
היא ניהלה מערכת יחסים עם רוברט אופנהיימר, אבי פצצת האטום במהלך מלחמת העולם השנייה.
טטלוק למדה פסיכיאטריה במכללת ואסר ובאוניברסיטת סטנפורד.
היא הכירה את אופנהיימר ב-1936, כשלמדה באוניברסיטת סטנפורד והוא היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כתוצאה מהקשר ביניהם ומחברותה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, היא הייתה תחת מעקב מצד ה-FBI שהאזין לה בסתר.
טטלוק חוותה דיכאון קליני והתאבדה בגיל 29.
וינסנט יוג'ין קראדוק (Vincent Eugene Craddock, 11 בפברואר 1935 – 12 באוקטובר 1971, נודע בשם הבמה ג'ין וינסנט) היה זמר אמריקאי, מחלוצי הרוק אנד רול והרוקבילי.
שירו משנת 1956, Be-Bop-A-Lula הוא אחד מלהיטי הרוק אנד רול הראשונים.
הקריירה שלו הייתה קצרה, בפרט בארצות הברית.
בבריטניה נחשב לכוכב גדול יותר, שמונה שירים שלו הגיעו ל-40 המקומות הראשונים של המצעד בין 1956 ל-1961. ב-1998 הוכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
נולד בנורפוק וגדל בימי נעוריו בוירג'יניה ביץ'.
היה חובב מוזיקה מגיל צעיר והאזנין בעיקר למוזיקת קאנטרי וגוספל.
בגיל 12 קיבל את הגיטרה הראשונה שלו.
במלחמת העולם השנייה התנדב אביו למשמר החופים של ארצות הברית ואמו עברה עם המשפחה חזרה לנורפוק.
בשנת 1952 עזב את בית הספר והתגייס לצי האמריקאי.
על אף ששירת בעת מלחמת קוריאה, לא השתתף בקרבות ושירת על אוניית אספקה.
כוונתו הייתה להמשיך בשירות קבע בצי.
ב-4 ביולי 1955 היה מעורב בתאונת דרכים כאשר רכב על אופנוע.
הוא ניצל מקטיעה, אך נותר מוגבל בתנועה.
הוא סבל תדיר מכאב כרוני, רגלו הייתה נתונה תמיד בסד מתכת, על מנת שיוכל ללכת על רגליו.
על מנת לשכך את כאביו, נעזר באופן קבוע במשככי כאבים, שגרמו להתמכרות ותופעות לוואי כמו עצבנות רבה.
קראדוק שב לנורפוק כנכה מלחמה, אף שלא נפצע בקרב.
לאחר שחרורו מבית החולים הלך לצפות בהופעה, בה הופיע בי השאר גם אלביס פרסלי הצעיר.
וינסנט, שניגן בגיטרה ושר שירי בלוז ורוקבילי, החליט שכיוון הקריירה בו הוא מעוניין הוא להיות כמו אלויס.
מספר ימים לאחר ההופעה נכנס וינסנט למשרדו של שדרן הרדיו מנאשוויל, שריף טקס דייוויס (Sheriff Tex Davis) וביקש שיבחן אותו.
טקס הסכים ושיבץ את וינסנט בתוכניתו Country Showtime.
בפרט התרשם טקס וכן קארל פרקינס, שהאזין לתוכנית, מהשיר המקורי היחיד ברפרטואר של וינסנט, Be-Bop-A-Lula.
כל הנראה השיר נכתב בעת שג'ין וינסנט החלים מהתאונה בבית החולים של הצי האמריקאי בנורפוק.
שם פגש שם את דונלד גרייבס שכנראה כתב את מילות השיר בעוד שווינסנט כתב את הלחן.
בהמשך הפך דייוויס לאמרגנו של וינסנט.
במקביל להקלטת תקליטון עם השיר, גיבש וינסנט סביבו להקת ליווי עמה החל להופיע בבארים באזור תחת השם Gene Vincent and His Blue Caps (ג'ין וינסנט והכומתות הכחולות, רמז לשירות בצי).
להקת הליווי מנתה את: קליף גאלאפ (גיטרה מובילה), "וי" וילי ויליאמס (גיטרת קצב), "ג'מפין" ג'ק ניל (קונטרבס) ודיקי "בי בופ" הארל (תופים).
הרפרטואר של הלהקה התבסס על גרסאות כיסוי ללהיטי רוקבילי ועל השיר המקורי היחיד – Be-Bop-A-Lula.
ב-4 במאי 1956 הוקלט השיר Be-Bop-A-Lula בנאשוויל עבור קפיטול רקורדס נאשוויל.
הקרדיט לכותבי השיר ניתן לוינסנט ודייוויס, כיוון שדייוויס קנה מגרייבס את הזכויות על המילים תמורת 25 או 50 דולר (המקורות השונים חלוקים על גובה הסכום המדויק) ונחשב מאז ככותב המילים.
הוא הגיע למקום השביעי במצעד בילבורד הוט 100, לעשרת הגדולים במצעד הרית'ם אנד בלוז ולמקום ה-16 במצעד הבריטי.
מגזין הרולינג סטון הציב את השיר במקוום ה-103 ב-רשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים.
על סמך הקלטה זו הבטיח דייוויס לוינסנט חוזה הקלטות עם חברת קפיטול רקורדס.
נגני ה"כומתות הכחולות" הוחתמו כנגני אולפן באולפני קפיטול.
וינסנט יצא לסיבוב הופעות עם הלהקה בארצות הברית וקנדה.
השיר 'Lotta Lovin הגיע למקום ה-13 במעצד בילבורד הוט 100. באותה שנה יצא למופע באוסטרליה עם אדי קוקרן וליטל ריצ'רד.
כן צולמה הופעה שלו, יחד עם הכומתות הכחולות לסרט The Girl Can't Help It.
ב-17 בנובמבר 1957 הופיע בתוכנית המופע של אד סאליבן עם השיר "Dance to the Bop".
השיר הגיע למקום ה-23 במצעד והוצג בסרט Hot Rod Gang , בו השתתף וינסנט במספר קטעי דיאלוג, כרקע לסצנת חזרה על ריקוד.
עם זאת, עד סוף 1959 פחתו ההזמנות להופעות ושירים נוספים של וינסנט לא זכו להצלחה בארצות הברית.
עקב בעיות מיסוי וחובות, מכר וינסנט את ציודו ועזב את ארצות הברית לבריטניה.
בדצמבר 1959 הופיע בתוכנית הטלוויזיה של ג'ק גוד , Boy Meets Girl, הייתה זו הופעתו הראשונה בבריטניה.
לראשונה הופיע לא כימאי חביב אלא כ"רוקר" קשוח, לובש מעיל עור ומכנסי עור שחורים ועונד מדליון גדול על צווארו.
עקב נכותו הייתה עמידתו ייחודית, רגל אחת מקובעת והרגל השנייה מכופפת על מנת לשאת את המשקל, דבר שהוביל לתנוחה כפופה.
ההופעה המוצלחת, והצמאון להופעות של זמרים אמריקאים, הובילו למסע הופעות מוצלח ברחבי בריטניה, צרפת, הולנד וגרמניה.
בליל 16 באפריל 1960 נסע וינסנט יחד עם אדי קוקרן ובת זוגו שרון שילי להופעה בליברפול.
באזור וילטשייר התנגש נהר המונית בה נסעו בעמוד.
קוקרן נהרג, שילי סבלה משבר באגן ווינסנט שבר צלע.
בנוסף, הוחמרו מאוד הכאבים ברגלו הפגועה והוא העלה את מינון משככי הכאבים בהם השתמש.
וינסנט חזר לארצות הברית, אך נהג לשוב לאירופה מדי שנה.
ב-1962 הופיע בהמבורג יחד עם הביטלס והופיע בסרטו של ריצ'רד לסטר !It's Trad, Dad.
וינסנט נהג להחביא בסד המתכת שלו סכין ואקדח, ולהבריח כך נשק בין מדינות.
לפחות פעם אחת שלף אקדח מול אשתו, משום שסבר שהיא בוגדת בו.
אחד מנגניו בהופעותיו בבריטניה ב-1963 היה ריצ'י בלקמור.
התנהגותו על בבמה ומאחורי הקלעים הפכה ליותר ויותר בלתי צפויה.
במהלך אחת ההופעות שלף אקדח וכמעט ירה בזמר ג'ט האריס (Jet Harris).
וינסנט שב לארצות הברית, הקליט מספר תקליטים, בין היתר בחברת קולומביה רקורדס, אך לא זכה להצלחה מסחרית.
הוא נפטר בגיל 36 מדימום פנימי בקיבה ואי-ספיקת לב בעת שביקר את אביו בקליפורניה.
חברי הביטלס הזכירו לא אחת את וינסנט כאחד המשפיעים הגדולים עליהם, כמו על כל הדור שצמח אז בבריטניה.
הזמר הבריטי איאן דיורי הקדיש לו שני שירים, Upminster Kid ו-Sweet Gene Vincent.
ב-1997 הוכנס להיכל התהילה של הרוקבילי ושנה לאחר מכן להיכל התהילה של הרוק אנד רול בהמלצתו של ג'ון פוגרטי, יותר מעשר שנים מאוחר יותר מבני דורו.
לכבודו נקבע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ג'ינגואיזם הוא מונח המתאר לאומנות קיצונית אשר מאופיינת במדיניות חוץ אגרסיבית.
ניתן לתאר מדינה אשר מושפעת מערכי הג'ינגואיזם כמדינה אשר ששה למלחמה מתוך תפישתה את עצמה כנעלית וצודקת בכל אשר תעשה.
המדינה תשקיע את מרב המאמצים כדי להשיג את האינטרסים הלאומיים ולא תחדול בהפעלת כח ואמצעים להשגת המטרות והיעדים הלאומיים של אותה המדינה, האינטרסים הלאומיים חשובים יותר מכל ואין לערער אותם ואין לשנות את המטרה הסופית.
אדם אשר מתואר כג'ינגואיסט יהיה לרוב פטריוט רדיקלי, אשר מאמין כי הפעולות האגרסיביות או האלימות שממשלתו עושה הן נכונות ללא קשר לטיבן, להומניות המעשים ולעיתים ללא כל חיבור למציאות.
לכן, במילים אחרות, ג'ינגואיזם הוא הטיה מוגזמת בהערכת מולדתו וארצו של האדם כנעלה על פני ארצות אחרות - סוג של לאומנות קיצונית.
ג'ינגואיזם, בדומה לשוביניזם, מבטאת נעלותו של אדם או קבוצה על קבוצות אחרות, הפעלת כח המוצדקת בשם השגת מטרות הקבוצה.
שני המושגים מבטאים את הליגטימציה של המדינה מעל מדינות וקבוצות אחרות, והאינטרסים המדיניים עולים על אינטרסים של מדינות האחרות, גופים ומתנגדים אחרים.
המדינה תעשה כל שבכוחה להשגת המטרות הלאומיות ולא תחשוש להפעיל כח ואלימות כלפי קבוצות אחרות.
רבים טוענים כי ג'ינגואיזם ושוביניזם שווים בהגדרתם.
המונח הגיע מבריטניה, והביע יחס תוקפני כלפי רוסיה בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה.
הוא המשיך להופיע בעיתונות האמריקנית בשנת 1893.
מקור המונח בשיר של זמר אולמות המיוזיק-הול האירי ג.
מקדרמוט, שהושמע בפביליון של לונדון במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנת 1877, כאשר ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי שכנע את הצאר הרוסי לסגת מבולגריה ולהשיב אותה ואת מקדוניה לשלטון האימפריה העות'מאנית.
האנט ביחד בפאבים באותה תקופה הוליד את המונח.
המילים הלהוטות לקרב של הפזמון החוזר היו:
אבל, חי ג'ינגו, אם נלחם
הקריאה "חי ג'ינגו" היא ככל הנראה שיבוש מכוון של "חי ישו", בדומה לשיבושים דומים אחרים המקובלים באנגלית (by George או by golly, למשל).
הביטוי בנוסחו זה, שלא היה מקובל ככל הנראה בציבור לפני כן, הפך מאז לכינוי לסוג מסוים של פטריוטיזם שבו מובע ששון אלי קרב, עמדות ניציות מאוד והתייחסות עולצת וחיובית למלחמה.
ישנם הטוענים כי ג'ינגואיזם הוא יחס של לאומיות לוחמתית, המקבילה הבריטית של המונח שוביניזם.
קרוב לוודאי שהשימוש הראשון במונח בעיתונות האמריקנית התרחש בקשר לסיפוח שמוצע להוואי בשנת 1883. לאחר הפיכה בהנהגתם של תושבי החוץ (בעיקר אמריקאים) בסיוע שר ארצות הברית בהוואי, ג'ון סטיבנס, נפלה המלוכה החוקתית של הוואי והיא הוכרזה כרפובליקה.
הנשיא הרפובליקני, בנג'מין הריסון, יחד עם שאר רפובליקנים בסנאט, הואשמו לעיתים קרובות בג'ינגואיזם בעיתונות הדמוקרטית בשל תמיכתם בסיפוח זה.
פוליטיקאי שהואשם רבות בג'ינגואיזם הוא נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, שהשיב על הטענות כלפיו בראיון מ-1895 לעיתון הניו יורק טיימס:
"ישנם דיבורים רבים על 'ג'ינגואיזם'.
אם ב'ג'ינגואיזם' הם מתכוונים למדיניות בה אמריקאים נוהגים על פי שכל ישר ועומדים על זכויותיהם בפני מעצמות זרות, אז אכן, אנחנו ג'ינגואים".
סגן האלוף הבריטי, תומאס בלנד סטריינג' (ממקימי הצבא הקנדי ואחד ממפקדי חטיבה במהלך המרד הצפוני-מערבי של 1885) היה חייל אקסצנטרי ותוקפני שזכה לכינוי "ג'ינגו המוזר", וקרא לכותרת האוטוביוגרפיה האישית שלו משנת 1893 "Gunner Jingo's Jubilee".
מדיניות הפייסנות כלפי היטלר הובילה להתייחסות סאטירית לאובדן עמדות הג'ינגואיסטיות בבריטניה.
קריקטורה מאת האומן הבריטי ארנסט שפרד שכותרתה "הלקוח המיושן" הופיע בגיליון 28 בפברואר 1938 של מגזין ההומור והסאטירה פאנץ'.
לפי הקריקטורה, בחנות התקליטים שואל ג'ון בול את המוכר (ראש הממשלה נוויל צ'מברלין): "אני תוהה אם יש לך שיר לגבי הרצון לא להילחם, אבל אם אנחנו עושים...
משהו, משהו, יש לך גם את הכסף?
על הקיר דיוקנו של ראש הממשלה הוויקטוריאני לורד סולסברי.
"ג'ינג'י" הוא שמה של סדרת ספרים שנכתבה על ידי גלילה רון־פדר-עמית.
הספר הראשון בסדרה יצא לאור במקור בשנת 1980, ותשעה ספרי הסדרה הנוספים יצאו עד 1984 דרך הוצאת הספרים "אבישר", והחל מ-1985 עשרת הספרים יצאו בגרסה מחודשת דרך הוצאת הספרים "מודן", וכך שאר הספרים בסדרה.
הסדרה עובדה למחזה שעלה בשנת 1987, בבימוי של יוסף כרמון ובכיכובו של דב נבון.
כמו כן ב-1990 הסדרה עובדה לסדרה שהתבססה על הספר ה-28 שנקראה "סיירת הבטיחות בדרכים של ג'ינג'י".
כמו כן עובדה סדרת טלוויזיה בעלת שם זהה שהתבססה על 14 ספרים מסדרת ספרים זו ושודרה בין השנים 1995–1996,
ולסדרה נוספת בעלת אותו השם ב-2015.
ספר מספר 67 בסדרה שנקרא "האמריקאים באים" לא יצא בסוף לאור.
ב-2025 הספר הראשון בסדרה "המרגל מדירת הגג" יצא בגרסת קומיקס תחת השם "ג'ינג'י הקומיקס".
הסדרה עוסקת בילד ישראלי בן שמונה בשם אודי שחר, המכונה "ג'ינג'י" על ידי חבריו, בשל צבע שערו ונמשיו.
ג'ינג'י גר בשכונת תלפיות שבירושלים ויש לו שני אחים – אח גדול בשם יורם ואח קטן בשם גילי.
ג'ינג'י מפקד על חבורת ילדים הכוללת את טל, דן, מושיק, שגית ויפעת, שכולם גרים באותו רחוב.
חברו הטוב ביותר הוא מושיק גורביץ', המשמש כסגן-מפקד החבורה, ילד שעלה מרוסיה עם משפחתו וגר איתו באותו בניין.
מי שמתוארת כאויבת המושבעת של חבורתו של אודי היא שכנתו לבניין, דנה פישמן.
דנה אוהבת להציק לילדי החבורה בכל הזדמנות, ומתנכלת אף לאודי עצמו, אותו היא מאשימה בכל מיני תעלולים, עליהם הוא סופג עונשים על לא עוול בכפו.
ג'ינג'י לא מסתדר גם עם יורם, איתו הוא מנהל לעיתים קרובות "מלחמה", ורב לעיתים קרובות עם גילי, אך למרות זאת גם גילי משתתף בחלק מהתעלומות כמו "אקדח אמיתי בערמת גרוטאות".
הסדרה עוסקת בנושאים רבים וחינוכיים מעולמם של ילדים: חברות, יחסים בין אחים, יחסים בין הורים, אהבה, קנאה, זהירות בדרכים, קליטת עלייה, איכות הסביבה ועוד.
אודי (ג'ינג'י) שחר – מנהיג החבורה, והמספר של הסדרה.
אביו רופא ילדים, ואמו סגנית מנהלת בבית הספר בו הוא לומד ולאחר מכן מורה ליוגה.
ג'ינג'י ילד חברותי ומלא דמיון, אבל תלמיד חלש.
יחסו של ג'ינג'י לצבע שערו הוא דו ערכי: מצד אחד הוא מרגיש חריג בין שני אחיו הבלונדינים, ומצד שני הוא מייחס לג'ינג'יות שלו את יכולת ההנהגה שלו והכישרון במציאת הרפתקאות.
הוא מצהיר על עצמו פעמים רבות ש"ג'ינג'ים הם ילדים מיוחדים".
מושיק (משה) גורביץ' – עולה חדש מרוסיה וחברו הטוב ביותר של ג'ינג'י.
הוא עלה לישראל בגיל חמש וג'ינג'י עזר לו להיקלט בבית הספר ולהיות "ישראלי" כהגדרתו.
מושיק גר בבניין של ג'ינג'י והוא היה הראשון להצטרף לחבורה של ג'ינג'י.
יש לו עוד אח גדול בשם יעקב, המופיע גם הוא לעיתים בספרים.
יפעת ישראלי – גרה אף היא בבניין של ג'ינג'י ומושיק, והיא הייתה השנייה שהצטרפה לחבורה של ג'ינג'י.
אביה הוא חייל בקבע בצבא, ולעיתים היא מביאה לבני החבורה מפות או משקפות צבאיות מאביה.
יש לה אחות גדולה בשם מיכל ואח קטן בשם אמנון.
טל ודן אלדר – גרים באותו רחוב של ג'ינג'י.
טל הוא בן כיתתו, ודן קטן ממנו בשנה.
שגית פדר – קטנה מג'ינג'י בשנה (בת כיתתו של דן).
אביה עובד כשוטר ועוזר פעמים רבות לבני החבורה כאשר הם עולים על פושעים או מסתבכים עם בריונים (דמותה נקראת על שם בתה של הסופרת).
דנה פישמן – שכנתו של ג'ינג'י מהקומה הראשונה שמתוארת כ"אויבת החבורה".
מאופיינת כחטטנית וכמציקה בדרך כלל לאודי.
יוסי פישמן – אחיה הגדול של דנה שגם כמוה נוהג להציק לילדי החבורה, וחבר טוב של יורם.
שירלי רוזנצוויג – חברתה הטובה ביותר של דנה שגם כמוה נוהגת להציק לילדי החבורה.
אורית סיבוני – שותפה של דנה ושירלי לעבודות כיתה.
מופיעה בספרים "סיירת לשמירת איכות הסביבה" ו"כולם נגד אחד".
יורם שחר – אחיו הגדול של ג'ינג'י.
גילי (גלעד) שחר – אחיו הקטן של ג'ינג'י.
יעקב גורביץ' – אחיו הגדול של מושיק.
ביג שמואל – נער מגודל שברוב הזמן נמצא במוסד לעבריינים צעירים.
ג'ינג'י שמח בשל עובדה זו, כיון שהוא ברוב הזמן הג'ינג'י היחיד בסביבה.
מופיע בספרים "מי פרץ לבית עגנון?" ו"חלום עליך ג'ינג'י".
חוליה ללא ססמה (1985) – נקמה בדנה פישמן.
(1985) – תעלומה אמיתית ראשונה במטע רמת רחל.
אחד-אפס לטובת מושיק (1985) – שכנה ותיקה בשם גרטה שכטר נאלצת למכור בית מטופח בשביל עסקים, וג'ינג'י ומושיק חלוקים בדעתם מהי השיטה הטובה יותר להילחם נגד.
הפעם הראשונה שכל ילדי החבורה ביחד.
כולם מחפשים את גילי (1985) – גילי בורח מהבית לתל אביב וכולם, כולל השבט של יורם בצופים מחפשים אותו, ומעין תחרות סמויה נוצרת בין יורם לבין ג'ינג'י.
מפקד גיבור בבית חולים (1985) – ג'ינג'י זקוק לניתוח ומבקש מחבריו שיביימו את חטיפתו על ידם מבית החולים לאחר הניתוח.
גונבי הצעצועים (1985) – מישהו גונב את כל הצעצועים שבשכונה, וג'ינג'י והחבורה יוצאים לברר מי הגנב.
המלשינים מכיתה ב' (1985) – הכיתה של טל מנסה להתמודד עם שני מלשנים שהורסים את הכיתה, ושאר החבורה מתגייסת לעזור.
(1985) – ג'ינג'י מספר על שכן חדש בשם דודו ומתברר שהאימהות של שניהם מכירות זו את זו.
המסע אל העבר (1985) – ג'ינג'י ומושיק מחפשים ארכאולוגיה, ויורם וחברתו תמי מפריעים להם.
הנקמה הגדולה ביורם (1985) – המשך ישיר לספר הקודם כשמו.
מחנה אוהלים פרטי (1985) – מאהל של החבורה בחצר ביחד עם תלמיד מהכיתה של שגית שנקרא אורן עם הגזמה בממתקים ובפירות מסתיים בכאבי בטן.
ג'ינג'י אחד יותר מדי (1985) – מושיק ושגית מנסים להפתיע את ג'ינג'י עם ילד ג'ינג'י בשם יאיר.
המערה הסודית (1986) – ג'ינג'י מקבל מכתב על מערה סודית, מה שמתברר כמתיחה.
אמת או חובה (1987) – טלי, תלמידת כיתתו של ג'ינג'י מתאהבת בו.
בעל המקל מהבית השכן (1987) – ג'ינג'י וחבורתו חושדים באדם מבוגר בשם מרדכי רבינוביץ'.
החבורה של רואי (1987) – חבורה מתחרה במטע של רמת רחל.
מושיק שחיין אולימפי (1987) – חופש גדול, מושיק מראה כישרון בשחייה, וג'ינג'י מקנא.
הצמה של דן (1988) – בריון מאיים על דן, והחבורה ביחד עם יורם ושלושה מחבריו נחלצת לעזרה.
הופעת בכורה של מוטי בן דב.
רוחצי המכוניות (1988) – החבורה מנסה להרוויח כסף בשטיפת מכוניות, וגילי בסחיטת ג'ינג'י.
חבורת הזבל המסתורית (1988) – בעקבות אלבומי "חבורת הזבל", המקלט בבניין מושחת.
הפעם הראשונה שג'ינג'י פותר תעלומה ללא ילדי החבורה אלא עם ילד בשם יואב גל ממבשרת ציון.
תעלומת המכתבים הפתוחים (1989) – ילד בעייתי בשם מנחם מגייס את החבורה לפתרון תעלומה.
שומרי השכונה (1989) – מפני חפצים חשודים.
גונבי הכרטיסיות (1989) – דנה משתפת את ג'ינג'י והחבורה על מקרי גניבת כרטיסיות של אוטובוסים בבית ספרה, והם מבררים מי הם הגנבים.
הופעת בכורה של שירלי רוזנצוויג.
מי הרס את בובת השלג?
(1990) – שלג בירושלים ותחרות אנשי שלג בפתח.
סיירת הבטיחות בדרכים (1990) – מושיק נפגע בתאונת דרכים, והחבורה מחליטה לעורר את כולם על הבטיחות בדרכים.
מושיק הולך לחוג קראטה (1990) – דנה נרשמת לחוג קראטה במתנ"ס בירושלים, ומושיק מתנהג בצורה מוזרה.
ההפגנה הגדולה (1991) – חברי החבורה מפגינים.
יש בוגד בחבורה (1991) – פורים, מישהו גונב כסף מהחבורה.
עוד עולה חדש מרוסיה (1991) – דוד וסבתו של מושיק עולים לארץ.
תעלומת הקבצן המסתורי (1992) – ג'ינג'י חושד בקבצן שיש לו מקרר וטלוויזיה בבית ויוצא לחקור עם חבריו מי הוא הקבצן.
גִ'ינְג ג'וּ'נְחונְג (נולדה ב-13 באוקטובר 1968 בשנחאי) הייתה שחקנית טניס שולחן סינגפורית, ילידת שאנגחאי ששיחקה החל משנות ה-80 של המאה ה-20.
מדליית זהב זוגות, נשים (עם לי ג'יאווי)
מדליית זהב קבוצה, נשים (סינגפור)
2002 - אליפות אסיה (האחרונה בה השתתפה)
ג'ינג'ר פיש הוא שם הבמה של קנת' רוברט וילסון, המתופף של להקת המטאל האלטרנטיבי מרילין מנסון.
כינויו מורכב משמותיהם של השחקנית ג'ינג'ר רוג'רס והרוצח הסדרתי אלברט פיש.
פיש, יליד מסצ'וסטס, ארצות הברית, ניגן בכמה להקות בלאס וגאס וכן ניגן עם פול אנקה ובארי מנילו.
הוא הצטרף למרילין מנסון ב-1995 כשהחליף את שרה לי לוקאס.
הוא נפגע בראשו במהלך הופעה ב-2004 והוחלף זמנית בידי כריס ורנה.
פיש מתופף בהרכב נוסף בשם "Martyr Plot".
ג'ינג'יות הם צמד מוזיקלי ישראלי, המורכב מאמיר צורף ותמיר אלברט.
סגנונם המוזיקלי נע בין רוק, מוזיקה אלקטרונית ודאנס.
הלהקה הוקמה ב-1993 על ידי אמיר צורף ותמיר אלברט.
צורף היה חבר בלהקות נוער שוליים ורוקפור, ואלברט היה חבר בנושאי המגבעת.
סגנונם המוזיקלי של ג'ינג'יות נע בין רוק למוזיקה אלקטרונית ודאנס.
נוסף על קלידים ותופים אלקטרוניים, כלי הנגינה המרכזי בשירי הלהקה הוא גיטרה חשמלית.
ג'ינג'יות הוציאו אלבום אחד הנושא את שם הלהקה.
האלבום יצא ב-1994 ונחשב לבעל צליל חדשני בישראל.
זמן קצר לאחר הוצאת אלבומה היחיד התפרקה הלהקה כתוצאה מחזרתו בתשובה של אלברט, שב-2004 חזר לאורח חיים מסורתי.
באותה שנה, ערכו ג'ינג'יות מסע הופעות איחוד, במהלכו גם הופיעו עם מספר שירים חדשים.
ב-19 בספטמבר 2008 הופיעו אלברט ועידן גבריאל, נגן הקלידים של הלהקה, עם ההרכב האלקטרוני טרי פויזן.
ג'ינג'יות התאחדו ב-23 בנובמבר 2016, כאשר התארחו בהופעה של אסף אמדורסקי במועדון הבארבי, שם ביצעה הלהקה שני שירים מאלבומה היחיד.
הופעת איחוד מלאה של ג'ינג'יות נערכה במועדון הבארבי ב-15 במרץ 2017. כל הכרטיסים להופעה נמכרו מראש.
במהלך ההופעה, אירחו ג'ינג'יות את אסף אמדורסקי ואת ערן צור ואף ביצעו גרסאות כיסוי לשירים של נושאי המגבעת ושל כרמלה גרוס ואגנר.
כמו כן, ביצעה הלהקה שני שירים חדשים, "קינג קונג" ו"יונתן".
שלושה ימים לאחר מכן, נערכה הופעה נוספת של הלהקה באותו מועדון.
בינואר 2018 הודיעה הלהקה שתתחיל בהקלטת אלבום שני.
ב-20 באוגוסט 2018 הוציאה הלהקה שיר חדש בשם "יונתן".
אלברט כתב את המילים, ואת הלחן חיבר יחד עם צורף.
האלבום יצא לאור ב-1994 והופץ על ידי "פונוקול", ונחשב לבעל צליל חדשני בישראל, כאשר שילב דאנס קליל עם דיסטורשנים עמוקים וליריקה אפלה.
צורף הלחין והפיק את שירי האלבום, ואלברט כתב את מלות השירים.
על עבודתו זו קיבל אלברט את פרס תמלילן השנה.
מהאלבום בלטו השירים: "L.A", "ג'ינג'יות", "לילות כלולות" ו"ביפ".
האלבום מכיל התייחסויות ביקורתיות, כגון ביקורת פוליטית וביקורת חברתית.
כך לדוגמה השיר "L.A" מבקר את האמריקניזציה בישראל, בעוד ש"זה לא אני זה החוק" מתייחס לגיל ההסכמה.
על עטיפת האלבום תצלום של הפסל "ברכה" של מוטי מזרחי מ-1993.
אתר Time Out תל אביב דירג את האלבום במקום ה־10 ברשימה שהרכיב ב־2017 ל־50 האלבומים הישראליים הטובים בכל הזמנים.
תמיר אלברט – שירה, קולות, סאונד
אמיר צורף – שירה, קולות, גיטרה
חזי דוידיאן – טכנאי, בס
מיקי פלד – קולות, שירת רקע
סיון שביט – קולות, שירת רקע
ג'ינג'י או אדמוני הוא כינוי לאדם, המתאפיין בשיער ראש בצבע כתום-אדמדם, וכן לגוון השיער הזהוב.
לעיתים קרובות ג'ינג'ים הם בעלי עור בהיר ועדין ובדרך כלל עורם זרוע נמשים.
צבעי השיער המתוארים כג'ינג'י נעים מאדום עמוק דרך כתום וגוון נחושתי עד לזהוב מעורב עם בלונד וכלה בצבע ערמוני (חום-אדמדם, Auburn ).
תופעת הג'ינג'יוּת נובעת מריכוזים גבוהים של הפיגמנט האדמדם Pheomelanin וריכוזים נמוכים של הפיגמנט הכהה Eumelanin.
עורם של הג'ינג'ים בדרך כלל רגיש יותר לקרינה על-סגולה.
הכינוי מתייחס לעיתים גם לבעלי חיים שפרוותם כתומה או שרעמתם אדמדמה, אותם ניתן למצוא ביונקים, כגון אריות, טיגריסים, סוסים, שועלים, ועוד.
בקרב בני האדם, שיער אדמוני הוא נדיר, ומאפיין פחות מ-1% מהאוכלוסייה.
תינוקות ג'ינג'ים נולדים בעיקר באוכלוסיות מערב וצפון אירופאיות וצאצאיהם.
אך יש גם ג'ינג'ים בריכוזים נמוכים באוכלוסיות בחלקים אחרים של אירופה, אסיה (לרבות המזרח התיכון - בעיקר בקרב אוכלוסיות לא-ערביות, כמו יהודים).
שיער ג'ינג'י מופיע אצל אנשים המכילים שני עותקים של גן שעבר מוטציה בכרומוזום 16, שגורם לשינוי בייצור החלבון MC1R.
שינוי זה קשור גם לצבע עור בהיר ועדין, לעיתים גם לנמשים ורגישות לקרינת UV, שכן החלבון המוטנטי MC1R נמצא בעור ובעיניים במקום המלנין הכהה יותר.
מקור המילה "ג'ינג'י" בביטוי מקביל באנגלית בריטית - ginger-haired (נהגה באנגלית בריטית "ג'ינג'י" כיוון שה-"ר" בסוף המילה שקטה).
מקורו של ביטוי זה הוא בצמח הזנגביל (באנגלית Ginger - ג'ינג'ר), שנמכר כממתק מסוכר שצבעו כתום.
המילה ג'ינג'ר הגיעה לאנגלית דרך לטינית ויוונית ומקורה כנראה בהודו (בשפת פרקריט נקרא התבלין סינגברה, ובמלאיאלם - אינצ'יבר; מקור אפשרי הוא בסנסקריט כאיחוד של שתי מילים שפירושן "בצורת קרן", בשל הדמיון בין שורשיו לקרני איילים).
בשפה האנגלית האמריקאית הביטוי המקובל בלשון דיבור כדי לתאר את הג'ינג'ים הוא "Redhead" (מילולית: אדום-ראש).
שיער ג'ינג'י מתואר לרוב כ"red hair" (אדום-שיער), וכל זאת אף על פי שהשיער הג'ינג'י הוא לא בדיוק אדום.
באנגלית בריטית קיימת הבחנה בין שיער "אדום" לבין שיער בצבע "ג'ינג'ר", שהוא גוון ביניים בין אדום ובלונדיני.
בבריטניה, שבה מספר רב של ג'ינג'ים, המילה "ginger" משמשת לתיאור אנשים בעלי שיער ג'ינג'י, לעיתים ככינוי גנאי.
מהמילה ג'ינג'ר נגזרו מספר מונחים: המונח "ג'ינג'רפוביה" שפירושו פחד מג'ינג'ים והמונח "ג'ינג'ריזם" שפירושו גזענות, הפליה ודעות קדומות כנגד ג'ינג'ים.
אף על פי שמונחים אלה נמצאים בשימוש התקשורת הבריטית, הג'ינג'ריזם לא מוכר רשמית כסוג של גזענות.
מילה אחרת לתיאור צבע שיער בעל גוון אדמדם היא "Auburn", שניתן לתרגמה לעברית כ"ערמוני".
זהו גוון של חום הנראה כך: .
שיער בצבע זה לא מתואר בהכרח כג'ינג'י, והוא נמצא לכל היותר ב"קצה הסקאלה" של צבע השיער כי הוא בעיקר חום.
הצבע מכונה גם Titian, על שם הצייר טיציאן שהרבה לצייר נשים אדמוניות.
מספר דיווחים של סופרים ביוון העתיקה תיארו אנשים בעלי שיער ג'ינג'י.
פרגמנט של המשורר היווני קסנופנס מתאר את התראקים ככחולי עיניים ואדומי שיער.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס תיאר את הבודינים (עם עתיק בסקיתיה, כנראה האודמורטים או הפינים הממוקמים על נהר הוולגה באזור שכיום שייך לרוסיה), כבעלי שיער בגוון האש.
ההיסטוריון היווני דיו קסיוס תיאר את בודיקיאה, המלכה הקלטית המפורסמת של איקני כ"גבוהה ומפחידה בהופעה...
מסה גדולה של שיער אדום...
טקיטוס הרומי העיר על "שיער אדום וגפיים גדולות של התושבים של קלדוניה", סקוטלנד, אותם הוא קישר עם שבטים גאליים ג'ינג'יים ממוצא גרמני או בלגי (Belgic).
הקיסר הרומי נירון, לפני שאומץ על ידי קלאודיוס, נשא את הקוגנומן "אהנוברבוס" (Ahenobarbus) שפירושו "אדום (או זהוב) הזקן".
לפי המסורת אחד מאבותיו קיבל שם זה לאחר שהתאומים קסטור ופולוקס התגלו לו והטילו עליו לבשר את דבר הניצחון הרומי בקרב רגילוס לסנאט וכאות לאלוהותם ליטפו את זקנו ובכך שינו את צבעו משחור לאדום.
שיער ג'ינג'י נמצא גם באסיה, בעיקר בקרב טוכארים, שיושבים בחלק הצפון-מזרחי של פרובינציה שכיום נמצאת בשטח של סין.
באלף השני לפני הספירה, במומיות טארים הקווקזיות נמצאו גופות בעלות שיער ג'ינג'י ובלונדיני.
בעבר, שיער ג'ינג'י היה נחשב למאפיין של יהודים איטלקים, ואילו בספרד השיער הג'ינג'י שימש את האינקוויזיציה כדי לאתר יהודים מתנצרים (אנוסים) מבין תושבי הממלכה.
בחסידות ברסלב ישנה מסורת שמייסד החסידות רבי נחמן מברסלב היה ג'ינג'י.
על דוד המלך נכתב בתנ"ך שהיה (), מה שאפשר לפרש כג'ינג'י.
כיום, שיער ג'ינג'י נפוץ במיוחד בצפון אירופה ובצפון אמריקה.
בפרט הוא נפוץ באיים הבריטיים: בסקוטלנד, באירלנד, בוויילס ובאנגליה, במיוחד בקורנוול.
שיער ג'ינג'י או בלונדיני-ג'ינג'י נפוץ גם בקרב האוכלוסיות האירופאיות של סקנדינביה, הארצות הנורדיות והארצות הבלטיות, וכן בחלקים של הולנד, צרפת, צפון ספרד, גרמניה ורוסיה.
בנוסף, באוכלוסיות הברבר (Berber) והקבילי (Kabylie) של צפון אלג'יריה ומרוקו ניתן למצוא לעיתים ג'ינג'ים.
בעלי שיער ג'ינג'י ניתן למצוא באחוזים נמוכים גם בישראל, בעיקר בקרב יהודים אשכנזים.
סקוטלנד היא המדינה בעלת אחוז הג'ינג'ים הגבוה בעולם.
13% מאוכלוסיית סקוטלנד הם ג'ינג'ים וכ-40% נושאים את הגן הרציסיבי האחראי לג'ינג'יוּת.
באירלנד השיעור השני בגודלו של ג'ינג'ים, כ-10% מהאוכלוסייה האירית היא בעלת שיער ג'ינג'י או בלונדיני-דובדבני.
סבורים שבערך 35% מהאוכלוסייה באירלנד נושאת את הגן לג'ינג'יוּת.
בוויילס שיער ג'ינג'י נמצא בשיעור של עד כ-10%.
באנגליה, במחוז קורנוול וליד הגבול עם סקוטלנד, יש שיעורים משמעותיים של ג'ינג'ים.
בארצות הברית, ההערכה היא שבין 2% עד 6% הם בעלי שיער ג'ינג'י.
מכך נובע שבארצות הברית נמצאת אוכלוסיית הג'ינג'ים הגדולה בעולם, בין 6 ל-18 מיליון איש, לעומת כ-650 אלף בסקוטלנד וכ-420 אלף באירלנד.
באסיה ניתן למצוא שיער בגוונים כהים יותר של כתום-אדמדם, ולעיתים אף באוכלוסיות צפון הודו, איראן ופקיסטן ובמופעים נדירים בכל הדרך ליפן, ודרומה עד דרום האוקיינוס השקט (בעיקר במלנזיה).
לעיתים, אם כי נדירות הרבה יותר, נמצאים ג'ינג'ים גם בדרום-מזרח אסיה.
ניתן למצוא גם ג'ינג'ים ממוצא איראני, בעיקר בין הפשטונים.
שיער ג'ינג'י היה מוכר מאז תקופה עתיקה כקיים בקרב בני ישראל בכלל והיהודים בפרט.
מבין העדות היהודיות, השיער הג'ינג'י מופיע באחוז מסוים בקרב אשכנזים, ובאחוז נמוך בהרבה אצל יוצאי קהילות מזרח וספרד (יהודי בבל ותימן).
השיער הג'ינג'י קיים גם בקרב השומרונים, ואף באחוזים גבוהים יותר מאשר אצל היהודים.
בשנת 2014 נערך בישראל כנס הג'ינג'ים הראשון בקיבוץ גזר, יוזמה של עופרי משה, ילדה ג'ינג'ית בת 9.5, ואליו הגיעו כמאתיים איש.
בין המשתתפים היו אמנם אשכנזים וספרדים, דתיים וחילוניים.
הפיגמנט פאומלנין (pheomelanin) מעניק לשיער ג'ינג'י את הצבע הייחודי לו.
בשיער ג'ינג'י יש הרבה יותר פאומלנין מאשר בשערות בצבע אחר, ויש בו הרבה פחות מהפיגמנט הכהה אומלנין (eumelanin).
בשיער ערמוני (חום-אדמדם) יש כמות רבה של פאומלנין ושל אומלנין.
הגנטיקה של שיער ג'ינג'י, שהתגלתה ב-1997, קשורה לקולטן מלנוקורטין-1, שנמצא בכרומוזום 16. שיער ג'ינג'י מקושר בדרך כלל עם עור בהיר, וגם מקושר עם רגישות לקרינת UV.
הגן הרציסיבי MC1R, שמעניק לאנשים שיער ג'ינג'י ועור בהיר, מקושר גם עם נמשים, על אף שישנם ג'ינג'ים רבים ללא נמשים.
ל-80% מהג'ינג'ים יש וריאנט של הגן MC1R, והשכיחות של האללים היא הגבוהה ביותר בסקוטלנד ואירלנד.
האללים שמקודדים שיער ג'ינג'י נמצאים קרוב לאלו שמשפיעים על צבע העור, לכן נראה שהביטוי הפנוטיפי לעור בהיר ושיער ג'ינג'י קשורים זה בזה.
הגנטיקה של שיער ג'ינג'י נחשפת בימים אלה, ביחד עם הקשר בין שיער ג'ינג'י ומלנומה, פגמי עור ותגובות שונות לאלחוש.
ישנן ראיות על קשר גנטי בין צבע עיניים עם צבעי שיער אחרים, כגון שיער חום, אף על פי ש-MC1R לא קשור לצבע עיניים.
התורשה של שיער ג'ינג'י היא קרובה למה שחוקרי הגנטיקה מתארים כהורשה אוטוזומית רצסיבית.
משמעות הדבר שהורים של ג'ינג'ים יכולים לשאת את הגן של שיער ג'ינג'י, מבלי להיות ג'ינג'ים בעצמם.
ישנן ראיות ששיער ג'ינג'י יכול להיות דוגמה לדומיננטיות חלקית.
זאת אומרת שאם רק העתק אחד של האלל של שיער ג'ינג'י נמצא, שיער ג'ינג'י יכול להתערבב עם צבעי שיער אחרים, דבר המתבטא בגוונים שונים של שיער ג'ינג'י (כולל ג'ינג'י-בלונדיני וערמוני - ג'ינג'י-חום).
מדענים הראו שהאללים Arg151Cys, Arg160Trp, Asp294His, ו-Arg142His על MC1R הם רצסיביים עבור הפנוטיפ של שיער ג'ינג'י.
גם הגן HCL2 (הידוע גם כ-RHC או RHA) בכרומוזום 4 קשור כנראה לשיער ג'ינג'י.
שיער ג'ינג'י הוא צבע השיער הטבעי הנדיר ביותר בבני אדם.
עור בהיר, המקושר עם שיער ג'ינג'י.
מחקרים של בודמר וקאוואלי-ספורצה (1976) העלו את ההשערה שפיגמנטיה של עור בהיר מונעת רככת בקווי רוחב קרים יותר, מעודדת רמות יותר גבוהות של ייצור ויטמין D ומאפשרת לאדם לשמור על הטמפרטורה בצורה יותר טובה מאשר בעלי עור כהה.
הארדינג ועמיתיו (2000) העלו את ההשערה ששיער ג'ינג'י הוא לא תוצאה של סלקציה חיובית, אלא מתרחש עקב חוסר סלקציה שלילית.
באפריקה, לדוגמה, שיער ג'ינג'י עומד לסלקציה שלילית מאחר שקרינת השמש החזקה תפגע בבעלי עור בהיר ועדין.
לעומת זאת, בצפון אירופה קרינת השמש חלשה יותר, ולכן ג'ינג'ים נהיים נפוצים יותר באמצעות סחף גנטי.
הערכות לגבי מועד ההפצה הראשונית של הגנים האחראים לשיער ג'ינג'י מצביעות על תקופות שחלו לפני 20,000-100,000 שנה.
תיארוך זה מתאים למועד הגירתו של המין האנושי המודרני הומו ספיינס מאפריקה לאזורים צפוניים יותר.
בדנ"א שהופק מעצמות של לפחות שני ניאנדרטלים, האחד מספרד המתוארך לתקופה של 43 אלף שנה לפני זמננו והשני מאיטליה המתוארך לתקופה של 50 אלף שנה לפני זמננו, נמצאה מוטציה בגן MC1R.
לכן מקובל לשער היום שחלק מהניאנדרטלים היו אדומי שיער, והם מצוירים כג'ינג'ים בכמה מן השחזורים האמנותיים מן השנים האחרונות.
עם זאת המוטציה של הניאנדרטלים שונה מן המוטציה האנושית, כיוון שהיא התרחשה כתוצאה מהחלפת נוקלאוטידים אחרים באותו גן.
מכאן נראה שהיא התרחשה והתפשטה באופן נפרד אצל שני מיני האדם.
לעיתים, שיער ג'ינג'י מתכהה עם ההתבגרות, נהפך לחום כהה ומאבד מחיותו.
תופעה זו הובילה לייחוס שיער ג'ינג'י עם הצעירות.
במקביל, לפעמים שיער ג'ינג'י מתבהר עם ההזדקנות, נהפך לבלונד בהיר ומאבד מחיותו.
לרוב השיער נשאר עם ברק זהוב, והוא לא מלבין לגמרי עד גיל מאוחר יותר לעומת אנשים שנולדו עם צבע שיער אחר.
אין ראיות התומכות באמונה שג'ינג'ים מועדים יותר לדימום או לסיבוכי דימום, מאשר לא-ג'ינג'ים.
למרות זאת, מחקר אחד מצא שג'ינג'ים דיווחו על שיעורים יותר גדולים של חבלות.
אצל ג'ינג'ים, התאים שמפיקים צבעני עור ושיער הם בעלי MC1R המתפקד בצורה לקויה.
חוקרים גילו שתפקוד לקוי זה גורם להפרשה מוגברת של ההורמון שמגרה את התאים ההיסטונליים האלה, אך גם מגרה קולטן במוח הקשור לרגישות לכאב.
שני מחקרים הראו שלג'ינג'ים יש רגישות משתנה לכאב בהשוואה ללא-ג'ינג'ים, אך הרגישות משתנה בכיוון התגובה.
מחקר אחד מצא שג'ינג'ים רגישים יותר לכאב הקשור בחום (מחסור טבעי בוויטמין K אשם בכך) בעוד שמחקר אחר מצא שג'ינג'ים פחות רגישים לכאב מגירויים חשמליים.
עוד גילו, שעכברים מוטנטים עם פרווה ג'ינג'ית עם חלבון MC1R בעל תפקוד לקוי, פחות רגישים לכאב ממגוון גורמים.
חוקרים גילו שג'ינג'ים דורשים כמות גדולה יותר של הרדמה/אלחוש, אך מחקר אחר הראה שנשים ג'ינג'יות טבעיות בעלות שיער ג'ינג'י דורשות פחות ממשכך הכאבים פנטאזוצין מאשר נשים בעלות שיער בצבע אחר או גברים בעלי צבע שיער כלשהו.
מחקר הראה שלנשים ג'ינג'יות יש תגובה אלחושית (תגובה שגורמת לקיהיון חושים) גדולה יותר עבור אלחוש בפנטאזוצין מאשר לגברים.
מחקר המשך שנערך בידי אותה קבוצה מצא שג'ינג'ים, הן נשים והן גברים והן עכברים מוטנטים, היו בעלי תגובה אלחושית גדולה יותר למורפין-6-גלוקורונייד.
מלנין בעור עוזר לגוף לעמוד בפני קרינת UV באמצעות שיזוף אך בהירי עור ג'ינג'ים חסרים את הרמה הדרושה של מלנין למנוע כווית שמש.
מחקרים הראו שהתוצא של אללים של שיער ג'ינג'י בחלבון MC1R מתבטא בנמשים וביכולת פחותה להשתזף.
מחקרים מצאו שאירופאים, שהם הטרוזיגוטיים לשיער ג'ינג'י, מראים יותר רגישות לקרינה אולטרא-סגולה (UV).
הקשרים בין שיער ג'ינג'י לרגישות לקרינת UV נמצאים במוקד העניין של חוקרי מלנומה רבים.
אור השמש יכול להיות טוב ורע לבריאותו של אדם, והאללים השונים על MC1R מייצגים אדפטציות אלה.
מחקרים הראו שבני אדם עם עור בהיר מועדים יותר למגוון מחלות של סרטן עור כמו מלנומה, קרצינומה של תאי בסיס (basal cell carcinoma) וקרצינומת תאי קשקש (squamous cell carcinoma).
רוב מקרי הג'ינג'יות נגרמים על ידי הגן MC1R והם לא פתולוגיים.
למרות זאת, במקרים מסיומים ג'ינג'יות יכולה להיות קשורה עם מחלה או הפרעה גנטית:
במקרים של תת תזונה חמורה, שיער אנושי כהה יכול להפוך לג'ינג'י או בלונדיני.
התנאי, חלק מסינדרום הידוע כקוושיורקור, הוא סימן של הרעבה קריטית הנגרמת בעיקר על ידי מחסור בחלבונים, והיא נפוצה בזמן תקופות רעב.
גרסה אחת של לבקנות (סוג 3, הידוע כ-rufous albinism) הנראה לפעמים בקרב אפריקאים ותושבים של גינאה החדשה, גורמת לשיער ועור אדמוניים.
שיער ג'ינג'י נמצא בקרב אנשים החסרים פרו-אופיומלאנוקורטין.
בתרבויות השונות היחס לג'ינג'ים נע בין הערצה, גבורה, פחד ושעשוע.
רבים מציוריו של הצייר טיציאן מציגים נשים אדמוניות.
כיוון שלג'ינג'ים מיוחס בפולקלור אופי שובב או פראי, מקובל לאפיין דמויות בדיוניות של הרפתקנים כג'ינג'ים.
כזו היא למשל דמותה של בילבי בת-גרב, הדמות איתמר הג'ינג'י, גיבור ספרי ילדים של דויד גרוסמן.
בנוסף, סדרת ספרי "ג'ינג'י" של גלילה רון־פדר-עמית לה יצאו שני עיבודים לסדרות טלוויזיה: "ג'ינג'י" ב-1995 ו"ג'ינג'י" ב-2015.
השיר "ג'ינג'י" של מרים ילן שטקליס המתחיל במילים: "אמא אומרת תמיד: מחמדי, / לילדי ראש זהב, / ראש זהב לילדי."
אן שרלי, הגיבורה בסדרת ספרי "האסופית" מאת לוסי מוד מונטגומרי, מאופיינת בשיער ג'ינג'י, נמשים ואופי שובב וחם מזג.
בטרילוגיית הספרים "המועמדת" מאת קיארה קאס, אמריקה סינגר היא נערה ממעמד חמש שנבחרת להתמודד עם עוד 35 בנות על ליבו של הנסיך מקסון.
בספר "התפסן בשדה השיפון" הולדן, גיבור הספר, מתאר את אחיו הצעיר אלי שהיה ג'ינג'י שונה מהג'ינג'י הממוצע מאחר שלא היה חם מזג.
"פרנסואה ראש גזר" הוא ילד ג'ינג'י הנדחה על ידי אימו במחזה המפורסם של ז'ול רנאר באותו השם.
במיתולוגיה האירית מתוארים לפרקונים בתור שדונים במדים ירוקים השומרים על אוצר של זהב.
בסרט "האלמנט החמישי" מתוארת הגיבורה הג'ינג'ית (מילה יובוביץ') כיסוד קדום שמציל את העולם.
בסרט של דיסני "הרקולס", בן האלים, מתואר כגבר עם שיער זהוב.
כך גם גיבור הסרט "מלך האריות" סימבה בבגרותו.
בשנת 1995 הוקרנה בערוץ הראשון סדרת הטלוויזיה ג'ינג'י, בת 14 פרקים המבוססת על סדרת הספרים ג'ינג'י המצליחה מאת גלילה רון־פדר-עמית.
ב-2015 חזרה הסדרה בעונה חדשה, ב-yes.
בין השנים 1998–1999 שודרה בערוץ 2 סדרת הטלוויזיה זבנג!, על בסיס סדרת הקומיקס זבנג!
אחת מדמויות הסדרה היא רונן שגיב, הידוע בכינויו "ג'ינג'י", בשל שיערו הג'ינג'י.
סטריאוטיפ נפוץ על ג'ינג'ים הוא שהם בעלי מזג חם.
בספר "האסופית: אן מהחווה הירוקה", נאמר על הגיבורה הג'ינג'ית אן שרלי ש"המזג שלה מתאים לשיערה".
בשלבים המוקדמים של הרפואה המודרנית, שיער ג'ינג'י נחשב לסימן של עודף במרה האדומה.
בשיטת הרפואה ההודית איורוודה, ג'ינג'ים נחשבים כבעלי סיכוי רב להיות חמי מזג, בגלל עודף במרת ה-Pitta (הקשורה ליסוד האש).
בקרב הכדורגלנים, פול סקולס הג'ינג'י ידוע במזגו החם ומשחקו מלא המרץ וזכה לכינוי "Ginger Ninja" ואילו הכדורגלן הג'ינג'י ג'ון הארטסון נתן ביטוי למזגו החם כאשר בעט בלסתו של אייל ברקוביץ' אחרי שזה דחף אותו וקילל.
עוד אמונה בקשר לג'ינג'ים היא שהם סקסיים מאוד, מלאי תשוקה ולוהטים מבחינה מינית.
בסדרת הקומיקס "זבנג!" של אורי פינק מתוארת דמותו של רונן שגיב הג'ינג'י כדמות שטופת זימה ותחמנית אך מאוד לא מושכת.
בזמנים המודרניים שיער ג'ינג'י הוא מושא לטרנדים אופנתיים; בין הידוענים האדמוניים הבולטים ניתן למנות את ריטה הייוורת', מולי רינגוולד, ג'יין אשר, ג'ינג'ר בייקר, ניקול קידמן, אלישיה ויט, שירלי מנסון, טורי איימוס, ג'וליאן מור, ג'רי האליוול, אד שירן, קונאן או'בריין וקתרין הפבורן.
בנוסף, ניתן למנות גם את האישיויות הצעירות הללו מהוליווד: סת' גרין, איימי אדמס, לורה פריפון, רופרט גרינט, דונל גליסון, ג'יין לוי, דמיאן לואיס, איילה פישר וסיידי סינק.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, הייתה ג'ינג'ית, ובתקופתה שיער אדמוני היה באופנה.
בימינו הנסיך הארי, בן משפחת המלוכה הבריטית, ודונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית לשעבר - שניהם גברים עם שיער אדמוני, או לפחות היה זה כך בצעירותם.
נשיאי ארצות הברית אדמוניים נוספים היו ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, קלווין קולידג', אנדרו ג'קסון, מרטין ואן ביורן ודווייט אייזנהאואר.
בין הג'ינג'ים הבולטים ניתן לציין גם את ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד, ושליט צרפת נפוליאון בונפרטה.
אמנים רבים עסקו בשיער ג'ינג'י.
הצבע "טיציאן" קרוי על שם הצייר טיציאן, שלעיתים קרובות צייר נשים עם שיער ג'ינג'י.
הציור המפורסם של אמן הרנסאנס המוקדם סנדרו בוטיצ'לי "הולדת ונוס" מתאר את אלת האהבה והיופי ונוס כג'ינג'ית.
עוד אמנים הידועים בציורי ג'ינג'יות הם הפרה-רפאליטים אדמונד בלייר לייטון, אמדאו מודיליאני וגוסטב קלימט.
הסופר מארק טוויין גם הוא היה אדמוני.
במאה ה-19 ציירים רבים תיארו דמויות של אצילות, גבירות עדינות, מלכות, עלמות במצוקה ומפתות כנשים ג'ינג'יות יפות בעלות שיער ארוך, אדמוני וגולש.
לדוגמה: "אקולייד" מאת אדמונד בלייר לייטון, "מפתות ג'ינג'יות" מאת סר פרנק דיקסי וג'ון ויליאם ואטרהאוס, "אבירות" ו"עלמה ג'ינג'ית במצוקה" מאת סר פרנק דיקסי, "ציור של ליידי גודייבה", מאת ג'ון קולייר ו"ציור של הלנה" מאת אוולין דה מורגן.
לפי סקר שערכה חברת הקוסמטיקה "קליירול", נשים ג'ינג'יות רואות את עצמן כחסרות פחד ומבינות עניין.
תכונות אלה נראות לעיתים קרובות בדמויות ג'ינג'יות בדיוניות כגון ננסי דרו, אן שרלי בספר "אן מאבונלי", בקי שארפ בספר "יריד ההבלים" וג'יני ויזלי.
בקומיקס ומדע בדיוני, דמויות נשים עם שיער ג'ינג'י או אדום (ולעיתים קרובות עם צבע עיניים ירוק) מתוארות כחזקות ובעלי אישיות לוהטת.
דוגמאות כוללות את הדמויות מרי ג'יין ווטסון (אשתו של ספיידרמן), ג'ין גריי (אקס מן), פויזן אייבי (אקו-טרוריסטית מ"באטמן"), באטגירל (ברברה גורדון), מארה ג'ייד סקייווקר (היקום המורחב של מלחמת הכוכבים), הנסיכה פיונה ("שרק"), לויס גריפין ("איש משפחה") ולילי פוטר (אימו של הארי פוטר).
בזרם התרבותי הגותי של המאה ה-20 והמאה ה-21 צבע שיער ג'ינג'י נחשב לרצוי (יחד עם שיער עורבני שחור המזוהה כצבע הסטריאוטיפי של הגותים), וזאת בשל ההילה הדרמטית והרומנטית שהוא משרה, הבולטות שלו, ההתאמה לצבע השפתיים והאיפור והשילוביות עם הצבעים השחור והלבן.
גותיות לא מעטות שצבע שערן בהיר צובעות את שערן לאדום ומספר זמרות מטאל גותי (כמו סימונה סימונס, פלור יאנסן ואנקה ון ג'רסברגן) ידועות בשיערן הג'ינג'י-האדמוני.
מלבד צבע השיער, העור הבהיר, שבדרך כלל מאפיין ג'ינג'ים, גם הוא תכונה רצויה במראה הגותי.
הסופר האמריקני מארק טוויין כתב: "בזמן ששאר המינים מוצאם מקופים, ג'ינג'ים מוצאים מחתולים."
ברוס ספרינגסטין שיבח את אשתו בשיר "Red-Headed Woman" בזמן ש-The Zutons התגעגעו לשיער הג'ינג'י של החברה לשעבר בשירם "Valerie".
כמו כן לפי המסורת למייסד האסלאם מוחמד היה זקן ג'ינג'י (לפי מסורות אחרות הוא ומאמיניו נהגו לצבוע את זקנם לכתום).
זו הסיבה שיש מאמינים מוסלמים שצובעים את זקנם בחינה כתומה, כמו פעיל החמאס, מוחמד אבו טיר.
במספר ארצות כמו הודו, איראן ופקיסטן נפוץ השימוש בחינה כדי לצבוע את שיער הראש בצבע אדום בהיר.
בימי הביניים, בדרום ומרכז אירופה, אדום היה הצבע של השטן ועל ג'ינג'ים נאמר שהם נהרו בזמן התקופה האסורה של הווסת אצל אישה.
שיער ג'ינג'י נחשב לסימן של תשוקה מינית חייתית וניוון מוסרי.
פרא אדם ג'ינג'י מתואר במשל של האחים גרים (Der Eisenhans) כרוח יער הברזל.
תאופילוס פרסביסטר (Theophilus Presbyter) מתאר כיצד דמם של ג'ינג'ים צעירים הכרחי כדי ליצור זהב מנחושת, בתערובת עם אפר של בסיליסק.
לפי מונטאג סאמרס, שיער ג'ינג'י ועיניים ירוקות נחשבו במזרח ודרום אירופה לסימן למכשפה, אדם-זאב או ערפד החל מימי הביניים.
ב"דרקולה", צייד הערפדים אברהם ואן הלסינג מתואר כבעל שיער ג'ינג'י ועיניים כחולות.
בבריטניה המודרנית, למרות היותה המקום עם השיעור הגדול ביותר של ג'ינג'ים, המילה "ginger" המבוטאת // בניגוד להגייה הסטנדרטית ) היא כינוי גנאי לאנשים בעלי שיער ג'ינג'י, שממנו נגזרו מספר מונחים: המונח "ג'ינג'רפוביה" שפירושו פחד מג'ינג'ים והמונח "ג'ינג'ריזם" שפירושו גזענות, הפליה ודעות קדומות כנגד ג'ינג'ים.
אף על פי שמונחים אלה נמצאים בשימוש התקשורת הבריטית הוועדה הבריטית לשוויון בין-גזעי לא מכירה בג'ינג'ריזם כסוג של גזענות ולא מנטרת מקרי הפליה ופשעי שנאה כנגד ג'ינג'ים.
אין זה אומר שאין פשעי שנאה נגד ג'ינג'ים: אישה בריטית זכתה בפיצויים אחרי שהוטרדה מינית ועברה התעללות עקב שיערה הג'ינג'י, משפחה בניוקאסל נאלצה לעבור דירה פעמיים אחרי שסבלה מפשעי שנאה בשל שיערם הג'ינג'י וב-2003 צעיר בן 20 נדקר בגב בשל "היותו ג'ינג'י".
ג'ינג'ים לעיתים נקראים "ראשי גזר".
הדעות הקדומות כנגד ג'ינג'ים זכו לסאטירה במספר סדרות טלוויזיה.
הקומיקאית הבריטית קתרין טייט הופיעה כדמות ג'ינג'ית בפיילוט לסדרתה "The Catherine Tate Show".
בסדרה, הדמות הבדיונית סנדרה קמפ נאלצה לחפש נחמה במקלט לג'ינג'ים שנודו מהחברה.
הקומדיה הבריטית "Bo' Selecta!" הציגה סרט מוקומנטרי שעירב קריקטורה של מיק האקנל, הזמר הג'ינג'י של להקת סימפלי רד, שהנחה תוכנית ובה ידוענים (שגילמו את עצמם) צבעו את שיערם לאדום ועברו יום בחיים יומיומיים בהם הם הועלבו על ידי אנשים שונים.
המוזיקאית הבריטית ממוצא טמילי, M.I.A., הוציאה בשנת 2010 קליפ לשירה Born Free, שמתאר עולם דיסטופי בו ג'ינג'ים נרדפים על ידי כוחות המשטר, נלקחים מבתיהם ומרוכזים במחנות ריכוז, כאנלוגיה לרדיפה אחרי מיעוטים שונים בעולם כיום.
השימוש המזלזל במילת הגנאי "Ginger", והאפליה הקשורה, שימשו כדי להמחיש נקודה בקשר לגזענות ודעות קדומות, בפרק "Ginger Kids " בסדרה סאות' פארק.
סרטים ותוכניות טלוויזיה רבים מתארים את בריוני בית הספר כג'ינג'ים, בהתבסס על הסטריאוטיפים שג'ינג'ים הם בעלי מזג חם יותר וכך מאפשרים לצופים לזהות את הבריון מהר יותר בגלל צבע השיער שלו; דוגמה לכך היא משפחת או'דויל בסרט "בילי מדיסון".
מצד שני, ילדים בעלי שיער ג'ינג'י הם לעיתים קרובות המטרות של בריונים.
נראה שהתעללות בג'ינג'ים מכוונת יותר כנגד גברים וילדים מאשר ילדות ונשים, ושהעניין גדול יותר בבריטניה מאשר במדינות אחרות, כמו בארצות הברית.
במלזיה וסינגפור, הביטוי המשפיל "אנג מו" שפירושו "שיער אדום" הוא סלנג לתיאור אדם ממוצא אירופאי, לא משנה מה צבע שערו.
פירושים מסוימים של התנ"ך מפרשים את הביטוי "אדמוני" כשער אדום.
המילה מופיעה פעמיים בתנ"ך: (בראשית כה', כה') ו (מדובר על דוד המלך, שמואל א' טז', יב').
בכמה מקומות נוספים נאמר על עשו שהוא "אדום".
המקרא אינו מציין שהשניים היו אדומי שער אך מפרש התנ"ך אליה שמואל הרטום מפרש מילה זו "עורו, או שערותיו, היו מצבע אדום".
ייצוגים אמנותיים ראשוניים של מריה מגדלנה בדרך כלל מתארים אותה כבעלת שיער ג'ינג'י ארוך ושופע, אף על פי שתיאור צבע שיערה מעולם לא אוזכר בברית החדשה וייתכן שמקור התיאור הוא בפיגמנט שירד באיכותו בציור עתיק.
מסורת זו משמשת כאמצעי לקידום העלילה בספר "צופן דה וינצ'י".
ת'ור, אל הרעם במיתולוגיה הנורדית, תואר בדרך כלל כבעל שיער ג'ינג'י.
המצרים העתיקים ייחסו הן בני אדם ג'ינג'ים והן בעלי חיים ג'ינג'ים לאל סת, וחשבו אותם למועדפים על ידי האל החזק וחם המזג.
מספר פרעונים המקושרים לסת מתוארים כבעלי שיער ג'ינג'י, ובהם רעמסס הגדול.
ישנה מסורת בקרב אסטרולוגים שהכוכב מאדים סביר יותר לזרוח מעל האופק המזרחי בזמן לידתו של אדם ג'ינג'י.
השיר הידוע בספרות הילדים העברית, המתאר את הילד הג'ינג'י, הוא "ג'ינג'י" מאת מרים ילן שטקליס, המופיע בקובץ "בחלומי".
בשיר זה מתאר הילד ששערותיו אדמוניות, כיצד הילדים האחרים רודפים אחריו וקוראים לו "ג'ינג'י" אך אמו מנחמת אותו "ראש זהב לילדי".
השיר ממשיך ומספר כי אליהו הנביא לוקח את הילד אל המרום, שם יושב דוד המלך על כס מלכותו, ואף הוא ג'ינג'י - "ויאמר המלך דוד: גש אלי קטנטוני / פתי שלי, / וראה - גם אני - ג'ינג'י".
התייחסות דומה לזו מופיעה בספרו של ז'יל רנר "פרנסואה ראש גזר" (Poil de Carotte), שנכתב בצרפת בשנת 1894 ומתאר ילדות קשה, חסרת רחמים וחסרת אהבה, של ילד המתואר רק כ"ראש גזר", שבניגוד לג'ינג'י של מרים ילן שטקליס, אינו זוכה להגנתה ולנחמתה של משפחתו.
הספר נחשב לקלאסיקה בתחומו, עובד למחזה שהועלה על במות רבות, ולסרט בבימויו של ז'אן רנואר שהוצג לראשונה בשנת 1932.
אפרים קישון הכניס לשפת הדיבור את המונח "הג'ינג'י עם המפתח", המופיע בפיליטונים שכתב.
המונח מתאר את המקרה הידוע והיום יומי, שבו דווקא האדם שאנו צריכים להשלמתה של פעולה מורכבת (הוא הג'ינג'י עם המפתח) אינו בנמצא, על אף שכולם תלויים בו.
בסדרה "זבנג" של אורי פינק, שהתפרסמה מדי שבוע ב"מעריב לנוער" הייתה דמות של מתבגר בשם ג'ינג'י (שמו האמיתי היה רונן), ג'ינג'י הופיע כדמות של תחמן ורודף בנות.
שירו של טום ווייטס "Christmas card from a hooker in Minneapolis" שתורגם על ידי יהונתן גפן כ"גלוית שנה טובה משוש המתאבדת" כולל פנייה אל אהוב בשם "צ'ארלי".
בתרגומו של גפן, הפך צ'ארלי ל"ג'ינג'י", במילות הפתיחה של השיר - "היי, ג'ינג'י, אני בהריון...".
הסיפור "ליגת אדומי-הראש" (1891, "The Red-Headed League" תורגם לעברית בשם "אגודת אדומי השער") מעלילות הבלש שרלוק הולמס, היה אחד האהובים על כותבו, סר ארתור קונאן דויל, וכולל תת-עלילה המסתובבת סביב פסאודו-חברה המוגבלת רק לג'ינג'ים.
ב-1840 מחזה קומי בשם "Der Talisman" מאת יוהאן נסטרוי עוסק בדעות קדומות כנגד ג'ינג'ים.
בספר "Still Life with Woodpecker" מאת טים רובינס, ג'ינג'ים מתוארים כילדי הרוח, המעוותים בידי השמש ומכורים לסקס ולסוכר.
באופן דומה, ב"טרילוגיית ההארה!" ג'ינג'ים בעלי עיניים ירוקות מתוארים כחביבי השטן.
מספר ספרי ילדים מתארים דמויות ג'ינג'יות, לרבות בילבי בת-גרב, אנני היתומה הקטנה.
בספרי "הארי פוטר" כל משפחת ויזלי הם בעלי שיער ג'ינג'י וחלקם בעלי התנהגות סטריאוטיפית לג'ינג'ים: פרד וגורג' הם התאומים השובבים, ג'יני ויזלי מתגלה כקוסמת אמיצה ויצירתית ואילו מולי ויזלי היא אם דאגנית, לבבית וחמת מזג.
גם אלבוס דמבלדור ולילי פוטר היו ג'ינג'ים.
הסופרת ומחברת "הארי פוטר" ג'יי קיי רולינג הצהירה שהיא מחבבת ג'ינג'ים, למרות היחס המפלה שלטענתה הם זוכים לו בבריטניה.
דמויות רבות בספריו של רוברט היינליין הם ג'ינג'ים, בהשראת אשתו הג'ינג'ית, וירג'יניה.
פרווה או רעמה אדמונית ניתן למצוא גם בעולם החי.
גוון זה נפוץ בקרב יונקים, כגון אריות, טיגריסים, סוסים, איילים, סנאים, בקר, קופים ושועלים, ואף אצל חיות מחמד, כמו חתולים וכלבים.
יצחק רבין, יהודה גליק, סופי צדקה, סתיו שפיר, יובל שרף, עידית נוידרפר, נטע רוט, רביב כנר, ציפי שביט, אורי שביט, שמעון פרנס, שמעון אדף, אליעד שרגא, אסתי זקהיים, לילך גליקסמן, שלמה גולדברג, רועי סדן, גלעד אבנת, אודיה קורן, נועה הר ציון, רוי מילר, חני פירסטנברג, אילנית גרשון ומשפחת ביבס.
ג'ין שארפ היה הוגה דעות אמריקאי שנודע בשל כתביו הרבים בנושאי אי-אלימות ושלטון.
כונה "המקיאוולי של האי-אלימות" ו"הקלאוזביץ של תורת הלחימה הלא-אלימה".
שארפ היה גם פרופסור למדע המדינה והמייסד של "מכון אלברט איינשטיין", ארגון ללא כוונת רווח שחוקר ומקדם את השימוש בפעולות לא-אלימות במטרה לקדם את הדמוקרטיה במדינות העולם.
ב-2012 זכה בפרס הקיום הנכון.
שארפ נולד בנורת' בולטימור , אוהיו שבארה"ב.
אביו, פול, היה כומר פרוטסטנטי נודד ואמו, אווה (שם נעורים אלגירה), הייתה מורה.
את התואר הראשון והשני שלו עשה שארפ באונ' אוהיו במדעי החברה.
בשנות ה-50 עבר לניו-יורק וכתב את ספרו הראשון, על מוהנדס (מהאטמה) גנדי ואף קיבל את ברכתו של אלברט איינשטיין על הפרויקט.
לאחר שנכלא ל-9 חודשים על סרבנותו להתגייס ולהשתתף במלחמת קוריאה, עבר שארפ ללונדון להמשיך במחקרו בתחום המאבק הבלתי-אלים כעוזר עריכה בשבועון האנגלי האנטי-מלחמתי "ידיעות השלום".
ב-1965 חזר לבוסטון שבארה"ב ומילא מספר משרות מחקר והוראה באוניברסיטת הרווארד.
התאוריה של שארפ על התנגדות לא-אלימה
ספרו הנודע ביותר של שארפ, "הפוליטיקה של פעולה בלתי-אלימה" (1973), מספק ניתוח פוליטי מעשי לפעולות בלתי-אלימות כשיטה להתמודדות עם נקודות כוח בעת קונפליקט.
התובנה המרכזית של שארפ היא שהכוח אינו מונוליטי.
כלומר, הוא לא נובע מתכונה פנימית של אלו שנמצאים בשלטון.
שארפ גורס שכוח פוליטי, כוחה של כל מדינה - ללא קשר למבנה הארגוני הספציפי - נובע מאזרחיה של המדינה.
אמונתו הבסיסית היא שכל מבנה כוח מבוסס על הציות של האזרחים לפקודות של השליטים.
לכן, אם האזרחים יפסיקו לציית, למנהיגים לא יהיה יותר כוח.
לדעתו של שארפ, לכל מבני הכוח היעילים יש מערכות שבעזרתם הם מעודדים או סוחטים ציות מהנתינים של אותו מבנה כוח.
למדינות מערכות מורכבות שמטרתן לגרום לאזרחים להישאר צייתנים.
מערכות אלו כוללות מוסדות ספציפיים (משטרה, בית משפט, גופים מפקחים) אך יכולות גם לכלול ממדים תרבותיים שמעודדים צייתנות על ידי העברת מסר שהכוח הוא מונוליטי (תרבות האלים של שושלת פרעה המצרית, כבוד המורם של משרד הנשיאות, נורמות מוסריות או אתיות וטאבו).