tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיניו נכלל בסגל נבחרת פרגוואי עד גיל 20 לקראת טורניר אליפות אמריקה הדרומית עד 20 בשנת 2025.
סנקט פייט אן דר גלאן הוא מחוז בצפון-מזרח מדינת קרינתיה שבאוסטריה.
סנקט פייט אן דר גלאן
ססאר טארגה רקני (בספרדית: César Tárrega Requeni; נולד ב-26 בפברואר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולנסיה מהלה ליגה.
טארגה שיחק במחלקות הנוער של דון בוסקו, לבאנטה, פטקונה, ובמחלקת הנוער של ולנסיה, אליה הצטרף בשנת 2019. הוא קודם לוולנסיה ב' מהליגה הספרדית החמישית לקראת עונת 2021/2022.
ב-2 בדצמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ולנסיה בניצחון 3–0 בגביע המלך הספרדי על אוטריאס.
ב-24 בינואר 2023 הוא האריך את חוזהו בוולנסיה עד 2027.
טארגה החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של ולנסיה בקדם העונה לקראת עונת 2023/2024, וערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כשנכנס כמחליף בניצחון 3–0 על אתלטיקו מדריד ב-16 בספטמבר 2023. ב-19 בינואר 2024 הוא הושאל לריאל ואיאדוליד מהליגה הספרדית השנייה לשארית העונה.
ססטינה היא שיר בעל מבנה המציית לכללים הבאים:
בשיר 39 שורות: שישה בתים בני שש שורות כל אחד, ולבסוף בית בן שלוש שורות.
שש המילים המסיימות את שש השורות של הבית הראשון, מסיימות גם את שש השורות של כל אחד מהבתים הבאים, בסדר קבוע.
אם נסמן את שש המילים המסיימות את שש השורות של הבית הראשון באותיות אבגדהו, הרי הסדר שבו יופיעו מילים אלה בבתים הבאים הוא ואהבדג, גודאבה, הגבואד, דהאגוב, בדוהגא.
שש מילים אלה מופיעות גם בבית האחרון, בן שלוש השורות.
בשורה הראשונה יופיעו המילים ב, ה, בשורה השנייה – ד, ג, ובשורה השלישית – א, ו.
המצאת מבנה שירי נוקשה ומורכב זה מיוחסת לארנו דניאל מפרובאנס, טרובדור בן המאה ה-12.
הססטינה הראשונה בשפה האנגלית נכתבה בידי פיליפ סידני, והיא ססטינה כפולה.
עם כותבי הססטינות נמנים פרנצ'סקו פטרארקה, דנטה אליגיירי, רודיארד קיפלינג, עזרא פאונד, ויסטן יו אודן ואליזבת בישופ.
יש לציין שזו ססטינה חסרה, בת 36 שורות בלבד, ללא שלוש השורות המסיימות.
ססטו סנטו (Sesto Sento) הוא הרכב טראנס ישראלי מעפולה שחברים בו מתן קדוש, אבירם סחראי ואיתי ספקטור.
ב-2011 ספקטור חזר בתשובה ופרש מהלהקה.
בעקבות זאת קדוש וסחראי הקימו את ההרכב Vini Vici.
חברי הלהקה החלו להתעניין בטראנס בגיל צעיר, ובשלב מסוים השלושה התאספו יחדיו ושחררו את הטראק הראשון שלהם "Soap Bubbles".
בעקבות שחרור הטראק החליטו השלושה ליצור מוזיקה באופן מקצועי והתאגדו להרכב טראנס אחד - Sesto Sento.
בנוסף, הם יצרו מוזיקה שנוטה יותר לסגנון טכנו, תחת השם Ferbi Boys.
תחת השם Sesto Sento הם שחררו שני דיסקים, "BPM" ו"BPM2" ומיני-אלבום (EP) הנושא את שמם.
באוקטובר 2002 הם שחררו את האלבום "The Inner Light" תחת הלייבל Com.pact.
חודש לאחר מכן, בנובמבר, הם שחררו EP תחת השם Ferbi Boys, תחת הלייבל Hadshot Hahizar.
בנובמבר 2003 הם שחררו את אלבומם השני "The Bright Side" תחת השם Sesto Sento.
את האלבומים וה-EP השונים הם שחררו בזמן מסעי הופעות עמוסים במיוחד בישראל ובעולם כולו.
בנוסף לדיסקים ול-EP הראשונים שנשאו את שמותיהם המסחריים של השלושה, הם הוציאו עשרות תקליטורי EP שברובם נמצאים טרקים שהם גרסאות שונות לטרקים קיימים, מיקסים רבים ומוזיקה אלקטרונית מסוגים שונים.
בנוסף, ישנו פרויקט צד של מתן קדוש הנקרא Gataka.
והוא יצר מספר טרקים עם אבירם סחראי ואיתי ספקטור תחת השם Sesto Sento & Gataka.
ססיל בלאנט דה-מיל היה במאי ראינוע וקולנוע אמריקאי ידוע במחצית הראשונה של המאה העשרים.
דה-מיל נולד באשפילד שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית לאב אפיסקופלי ממוצא הולנדי, ולאימו ביאטריס, יהודייה מומרת שקיבלה את דת האב.
דה מיל היה אפיסקופלי אדוק, ורבים מסרטיו מביעים מסר נוצרי עמוק.
עם זאת היה ידוע באפוסיים התנ"כיים הגדולים בכל הזמנים, ובהם סרטי היוקרה "שמשון ודלילה" (1949) ו"עשרת הדיברות" (1956).
דה-מיל ביים מאות סרטי ראינוע ובסוף שנות העשרה ותחילת שנות העשרים הגיע לשיא הפופולריות שלו בזכות סרטים כגון "עשרת הדיברות", "מלך המלכים" ו"אל תשני את בעלך".
ב-1944 הפיק וביים את סרט המלחמה "סיפורו של ד"ר וואסל" בכיכובו של גרי קופר.
דה-מיל נודע במיוחד בזכות כישרונו בבימוי סרטי ראווה.
הוא ביים סרטים אילמים רבים, והחל משנת 1929 סרטים עם קול.
סרטיו כללו פעמים רבות סצנות בהשתתפות אלפי ניצבים ואפקטים מרשימים.
דה-מיל זכה גם לתהילה כאשר הופיע הופעה קצרה בסרט" שדרות סאנסט", כשהוא משמש רקע למשפט הנודע של גלוריה סוונסון בסרט: "מר דה-מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי".
גלובוס הזהב על שם ססיל ב.
דה-מיל הוא פרס גלובוס הזהב למפעל חיים, שמחולק על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
דה מיל, ונקרא על שמו כתואר כבוד לאחד מהבמאים הגדולים בהיסטוריה הקולנועית.
הנערה של מערב הזהב (1915)
רומנטיקה של עצי הסקויה (1917)
אנחנו לא יכולים לקבל הכל (1918, אבודים)
איש הסירה של הוולגה (1926)
שוטרים רכובים בצפון מערב (1940)
קצור את הרוח הפרועה (1942)
המופע הגדול ביותר על פני כדור הארץ (1952)
המיליונים של ברוסטר (1914, אבוד)
מלחמת העולמות (1953, מפיק בפועל)
דה-מיל עשה לעיתים קרובות הופעת קמע בסרטים בבימוי אחרים, ותפקידי אורח, בנוסף הוא כיכב לעיתים קרובות בפרולוגים ובטריילרים מיוחדים שיצר לסרטיו, עם הזדמנות לפנות באופן אישי לקהל.
The Squaw Man (1914) בתור סוחר פארו (ללא קרדיט)
חופשי וקל (1930) בתור עצמו
Estrellados (1930) בתור עצמו (הופעת אורח)
Madam Satan (1930) בתור שדרנית חדשות ברדיו (קולית, ללא קרדיט)
הרכבת האחרונה ממדריד (1937) כחבר קהל (ללא קרדיט)
שוטרים רכובים בצפון מערב (1940) כמספר (קול, ללא קרדיט)
Glamour Boy (1941) כבמאי סרטים (ללא קרדיט)
קצור את הרוח הפרועה (1942) כדובר פרולוג (קול, ללא קרדיט)
סיפורו של ד"ר ואסל (1944) כמספר (ללא קרדיט)
Unconquered (1947) כמספר (ללא קרדיט)
ינס מנסון באמריקה (1947) בתור עצמו
שמשון ודלילה (1949) כמספר (ללא קרדיט)
שדרות סאנסט (1950) בתור עצמו
המופע הגדול ביותר על פני כדור הארץ (1952) כמספר (קול, ללא קרדיט)
עשרת הדיברות (1956) הצגת הסרט וחשיבותו (מבוא לסרט) לפני תחילתו, ומספר הסרט.
סיפור באסטר קיטון (1957) בתור עצמו
The Buccaneer (1958) בתור עצמו – פרולוג (ללא קרדיט).
ססגונית (שם מדעי: Dendronephthya) הוא סוג של אלמוג רך דמוי-שיח וצבעוני, אשר אינו מכיל אצות שיתופיות - זואוקסנטלות.
אלמוג זה מצוי במימי שוניות אלמוגים טרופיות, בהם זרמים עשירים ויכול להימצא עד לכמה עשרות מטרים מפני הים.
האלמוג ניזון בסינון חלקיקי תרחיף מהמים.
הסוג מכיל מעל 250 מינים.
סוג זה עשיר במינים החיים במושבות צפופות ומסועפות נמתאפיינות במגוון עשיר של צורות וצבעים.
לאלמוגים מחטי שלד בגווני צהוב, אדום, כתום ועוד וכן גוונים זוהרים.
הסידור סימטרי ועשוי מסדרות של מחטים.
המחטים הבולטות מצויות בתוך הפוליפים ובולטות מחוץ לגוף הפוליפ.
המינים השונים נבדלים זה מזה על פי צורת ההסתעפות של האלמוג, היערכות קבוצת הפוליפים על הענפים ועל פי צורת הסידור של מחטי השלד בפוליפים.
בים סוף ישנם יותר מ-30 מינים לאורך השוניות השונות.
עם זאת באילת מיני הסוג נדירים בשונית הטבעית, אך שכיחים על עצמים מלאכותיים לאורך קרקעית הים הרדודה.
הוא נפוץ במיוחד על עמודי פלדה התומכים במזחי נפט ועל קרקעיות כלי שיט עוגנים.
במחקר שנערך באילת על תזונת ססגונית המפריך, הגיעו החוקרים למסקנה שהאלמוג צמחוני לחלוטין וניזון בלעדית מפיטופלנקטון צמחי, מה שנחשב לגילוי מרתק לאחר שסברו שהאלמוגים ניזונים מהחי.
ססטרטיוס או ססטרציוס הוא מטבע רומאי עתיק שהיה בשימוש בתקופת הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית.
לפי פרופ' יעקב משורר זו המטבע מכונה במשנה "טריסית".
בימי הרפובליקה הוטבע הססטרטיוס בכסף.
מטבע זה ומטבע כסף נוסף, הדנאריוס (denarius), הופיעו לראשונה בסביבות שנת 211 לפנה"ס.
שני מטבעות אלו החליפו את מטבע הכסף הקודם, הקוואדריגאטוס (quadrigatus), שהיה בשימוש במהלך המלחמה הפונית השנייה.
ההיסטוריון ישראל שצמן טוען כי שני המטבעות החדשים נוצרו בשל הצורך במטבע כסף חדש שיהיה מתואם עם מטבע הארד, האס (as), שערכו ירד במהלך המלחמה הפונית השנייה.
עם הטבעתו, ערכו של הססטרטיוס היה 2 וחצי איסרים, או רבע דנאריוס.
הססטרטיוס סומן באותיות הלטיניות IIS, או HS.
באמצע המאה ה-2 לפנה"ס לערך, בעקבות שינוי ערכו של הדנאריוס, שונה גם ערך הססטרטיוס ל-4 איסרים על מנת לשמור על ערכו היחסי לעומת הדנאריוס.
כוח הקנייה של המטבע בתקופת הרפובליקה, לפי שצמן:
50 ליטר חיטה עלו 12 ססטרטים, כ-25 ליטר שמן עלו 30 ססטרצים ושור עלה בין 180 ל־240 ססטרטים.
בתקופת הקיסרות הרומית הפסיקו להטביע את הססטרטיוס בכסף והחלו להטביעו במתכות זולות יותר, כגון ארד.
ססיל דה ור היה שחמטאי אנגלי-סקוטי.
ניצח באליפות הרשמית הראשונה של בריטניה, בשנת 1866, בגיל 21.
דה ור שיחק שחמט ללא מאמץ ובצורה אלגנטית, ללא שהזדקק ללימוד תיאורית הפתיחות של השחמט; במובן זה דמה סגנון משחקו לזה של חוסה ראול קפבלנקה.
עלייתו לצמרת השחמטאית הייתה מטאורית ובאופן דומה הייתה נפילתו ולכן הושווה לפול מורפי וכונה "מורפי האנגלי".
כישרונו הטבעי הגדול למשחק היה מלווה בבטלנות.
דה ור לקה בשחפת בשנת 1867 ולאחר מכן התמכר לאלכוהול.
מרבית חייו שהה בלונדון אך בשנת 1874 עבר בעצת חבריו לטורקיי בדרום אנגליה, בתקווה להתאושש מהשחפת.
שם מת דה ור, לפני שמלאו לו 30.
ססיל אדמס הוא שם, ככל הנראה שם עט, של בעל הטור "The Straight Dope" במגזין האמריקני "שיקגו רידר".
יש המניחים שכותב הטור הוא אד זוטי (Ed Zotti), שבאופן רשמי טוען שהוא העורך והעוזר של אדמס.
משמעות שם הטור, "Straight Dope", הוא "הסיפור האמיתי" או "האמת הפשוטה".
אדמס, המכונה על ידי "עורכי" הטור "האדם החכם ביותר בעולם", משיב לשאלות שונות ומשונות בהומור שנון – המופנה לעיתים קרובות נגד השואל עצמו – ולעיתים תוך מחקרים מקיפים בשאלות מוזרות, אגדות אורבניות וכיוצא באלה.
יותר מפעם אחת נאלץ אדמס לפרסם הרחבה לתשובה או להפוך אותה לחלוטין בעקבות הבהרות מ"המיליונים הצמאים לידע", כינויו לקוראי הטור.
הטור מתפרסם מאז 1973. הטור מופץ בסינדיקציה בשלושים עיתונים וכתבי עת בארצות הברית ובקנדה, וכן באתר האינטרנט שלו.
אדמס פרסם חמישה ספרים, אוספים של טורים נבחרים.
מדורים דומים פורסמו בעקבותיו בכל העולם, ביניהם הטור "ברווז עיתונאי" במגזין בלייזר, והמדור "שאל בני ונענע" של בלדד השוחי (גם הוא אדם שזהותו אינה ידועה) שהתפרסם בנענע 10 הישראלי עד 2006, והתחדש ב-2010 במוסף כלכליסט (תחת השם "חוזר עם תשובה").
ססאר רודריגס אלברס (בספרדית: César Rodríguez Álvarez; 29 ביוני 1920 - 1 במרץ 1995), שהיה ידוע בשמו הפרטי, ססאר, היה שחקן ומאמן כדורגל ספרדי-קטלאני.
ססאר שיחק, בין היתר, בברצלונה ובנבחרות ו.
בזמן שנותיו בברצלונה שיחק ב-433 משחקים והבקיע 294 מתוכם 232 במשחקים רשמיים, ובכך הוא השחקן הרביעי מבחינת כמות השערים בהיסטוריית הקבוצה אחרי ליונל מסי, פאולינו אלקנטרה וז'וזפ סמיטייר ושני במשחקים רשמיים אחרי מסי.
192 השערים שהבקיע בלה ליגה הפכו אותו למלך שערי הקבוצה בליגה בכל הזמנים עד שמסי שבר את שיאו.
בהיסטוריית הליגה הוא במקום השישי במבקיעי השערים בכל הזמנים, כשבמשך שלושה עשורים היה במקום השלישי.
ססאר היה שותף עם ברצלונה לחמש זכיות באליפות הליגה, וב-1949 זכה בתואר הפיצ'יצ'י (מלך השערים של הליגה) בזכות הבקעת 28 שערים.
אחרי פרישתו ממשחק, עבד ססאר כמאמן.
לאחר ששיחק בילדותו בעיר לידתו, לאון, הצטרף ססאר לברצלונה ב-1939. הופעת הבכורה שלו בקבוצה נדחתה עקב גיוס לבסיס צבאי בגרנדה.
ססאר שיחק במשך שתי עונות במועדון כדורגל גרנדה כשחקן מושאל מברצלונה, וב-1941 עזר להם לזכות באליפות הליגה השנייה.
בעונה שלאחריה, עונת 1941/42, הן גרנדה והן ססאר ערכו את הופעת הבכורה שלהם בליגה הראשונה.
בעונה זו הבקיע שישה שערים במשחק בו קבוצתו ניצחה 7-3. בעונה זו היה סגן מלך שערי הליגה.
ב-1942 חזר ססאר לברצלונה, עימה זכה לראשונה באליפות הליגה ב-1945. מעונה זו ועד עונת 1950/51 היה המבקיע המוביל של ברצלונה בכל עונה.
ב-1951 הבקיע צמד בניצחון 3-0 בגמר גביע הגנרל.
לאחר מכן, עם אסטניסלאו באסורה ולאזלו קובאלה, היה שותף לחוד הקבוצה שעזר לה לזכות בחמישה תארים בעונת 1951/52. הוא הבקיע פעם נוספת בגמר הגביע, בניצחון 4-2 על ולנסיה.
בנוסף, הבקיע ססאר את שער הניצחון בגמר הגביע הלטיני מול ניס.
בעונת 1952/1953 התחזקה התקפת ברצלונה אף יותר עם עלייתו של מורנו, וססאר זכה עם ברצלונה בדאבל, זכייה באליפות ובגביע, עונה שנייה ברציפות.
לאחר עזיבתו את ברצלונה, שיחק ססאר בשתי קבוצות נוספות לפני שהצטרף לאלצ'ה.
כשחקן, ומאוחר יותר כמאמן-שחקן, עזר לקבוצה לעלות מהליגה השלישית עד לליגה הראשונה תוך שלוש עונות.
ססאר אימן את הקבוצה בעונתה הראשונה בלה ליגה, עונת 1959/60.
לאחר הצלחתו עם אלצ'ה, החל ססאר לאמן בריאל סרגוסה.
ב-1961 הדריך את הקבוצה למקום השלישי בליגה, ובעונות הבאות הגיע עימה למקום הרביעי והחמישי.
ב-1963 הגיעה הקבוצה לגמר גביע הגנרל.
הצלחתו בסרגוסה משכה את תשומת לב מועדונו הקודם, וב-1964 מונה לתפקיד מאמן ברצלונה.
בברצלונה לא זכה להצלחה, וססאר היה המאמן למשך 85 משחקים בלבד.
ססיל דה פראנס היא שחקנית בלגית.
אחרי שזכתה להצלחה בקולנוע הצרפתי בשוברי קופות כמו L'Art (délicat) de la séduction (2001) ו-Irène (2002), היא זכתה להצלחה בינלאומית בשל תפקידיה הראשיים בסרטים "מתיחות גבוהה" (2003) ו"מכאן והלאה" (2010).
ססיל דה פראנס נולדה בנאמור, היא עזבה את בלגיה לפריז בגיל 17 ושם למדה אמנויות הדרמה במשך שנתיים אצל ז'אן פול דניזון (שחקן בתיאטרון בוף דו נור בבימויו של פיטר ברוק.
אחרי-כן שהתה שלוש שנים (1995-98) באקדמיה למשחק ENSATT בתחילה ב-Département Comédie ברחוב בלאנש ומאוחר יותר בליון.
היא נתגלתה בידי הסוכן Dominique Besnehard ושיחקה בשוברי קופות צרפתיים כמו L'Art (délicat) de la séduction (2001) ו"אירן עדיין רווקה" (Irène) (2002).
פריצת הדרך הבינלאומית שלה הגיעה עם הופעתה בסרט האימה "מתיחות גבוהה" (Haute Tension) (2003, שם הסרט בבריטניה Switchblade Romance; שם הסרט בארצות הברית: High Tension), שהביאה לה הכרה ברחבי תבל.
היא תפשה את תשומת לבם של המפיקים ההוליוודיים ומהר מאוד זכתה לתפקידה הראשי בסרט אמריקאי מסביב לעולם בשמונים יום (2004), בו כיכבה לצידו של ג'קי צ'אן.
היא זכתה בשני פרסי סזאר בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר בסרטים L'Auberge Espagnole (2002) ובקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר ב"הבובות הרוסיות" (Les Poupées russes) (2005).
בשנת 2018 שיחקה בדרמה התקופתית "מדמואזל דה ז'ונקייר" מאת הבמאי עמנואל מורה; על תפק'ידה הייתה פראנס מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "בשלווה" של הבמאית עמנואל ברקוט; הסרט הוקרן בבכורה ב-6 ביולי 2021.
בשנת 2023 כיכבה בסדרת המדע הבדיוני הגרמנית "The Swarm" בדמותה של ד"ר ססיל רושה; הסדרה אשר שודרה ברשת ZDF, היא עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת פרנק שצינג.
כמו כן כיכבה בדמותה של מרתה דה מליני בסרטו של מרטין פרובסט "פייר ומרתה: אמנות ואהבה", המתאר את סיפור אהבתם של פייר בונאר ודה מיליני.
2003 : פרס לומייר לשחקנית המבטיחה ביותר בסרט L'auberge espagnole
2003 : כוכב זהב לשחקנית המבטיחה ביותר
2003 : פרס סזאר לשחקנית הצעירה המבטיחה ביותר בסרט L'auberge espagnole
2006 : פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
ססיל פרסיבל טיילור היה פסנתרן ג'אז אוונגרדי, מלחין ומשורר אמריקאי.
טיילור נחשב לאחד מראשוני זרם הג'אז החופשי.
סגנון נגינתו חופשי, אנרגטי, הוא מרבה להשתמש בקלאסטרים, שינויי מקצב תכופים ופוליריתמיקה.
סגנון נגינתו הא-טונאלי בפסנתר דומה לשימוש בכלי הקשה.
טיילור נולד בניו יורק ולמד בקונסרבטוריון ניו אינגלנד בבוסטון.
בשנת 1956 הקים הרכב יחד עם הסקסופוניסט סטיב לייסי.
ב-1957 הופיע ב-Five Spot Cafe בניו יורק יחד עם אורנט קולמן.
בהמשך אותה שנה הופיע עם לייסי בפסטיבל הג'אז בניופורט וב-1958 שיתף פעולה עם ג'ון קולטריין.
טיילור לא שקט על שמריו והמשיך לפתח את המוזיקה שלו במהלך העשורים הבאים, בהם הוציא למעלה מ-70 תקליטים שרובם זכו לביקורות מצוינות.
המוזיקה שלו הפכה להיות עם הזמן ליותר ויותר מורכבת ורבת תחכום, מאז שנות השישים הוא מנגן כמעט אך ורק מוזיקה מקורית פרי עטו.
בשנת 1973 זכה במלגת גוגנהיים.
ב-1981 היה דמות מרכזית בסרט התיעודי הקנדי Imagine the Sound.
טיילור כתב מוזיקה גם למחול ולבלט ומספר ספרי שירה.
ססיל פטריק הילי היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי וסגן אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) במשחה ל-100 מטר חופשי.
הילי נולד בדרלינגהרסט, פרוור של סידני.
המשפחה עקרה לעיירה באורל, דרומית-מערבית לסידני, ושם גדל והתחנך.
כשהיה בן 15 שב לסידני, והחל להתאמן במועדון השחייה של מזרח סידני, בו התאמן גם פרדריק ליין.
ב-1904 קבע הילי את הזמן המהיר ביותר עד אז במשחה ל-100 יארד חופשי, 58 שניות, אך באותה העת לא היה תיעוד רשמי של שיאי העולם.
באליפות אוסטרלאסיה שנערכה ב-1905 ניצח במשחה ל-110 יארד בזמן של 58 שניות, והשווה את שיא העולם.
הוא היה בין השחיינים הראשונים שאימצו את סגנון החתירה, שנחשב באותה העת לסגנון לא אלגנטי.
ב-1906 ייצג הילי את אוסטרליה באולימפיאדת אתונה (1906), שנערכה לציון עשור לחידוש המשחקים האולימפיים.
הוא התחרה במשחה ל-100 מטר חופשי, וזכה במדליית הארד.
לאחר המשחקים נשאר באירופה, והשתתף בתחרויות שונות בבלגיה, בריטניה, גרמניה והולנד.
בין היתר, זכה בגביע הקיסר בתחרות שנערכה בהמבורג, ובאליפות בריטניה ב-220 יארד חופשי.
לאחר שובו לאוסטרליה, זכה הילי באליפות אוסטרליה ב-110 יארד חופשי, ואף קבע שיא חדש, 57.2 שניות.
שיא זה הושווה רק ב-1922, ונשבר רק ב-1927. אף על פי כן לא נטל חלק באולימפיאדת לונדון שנערכה באותה שנה, מאחר שלא נמצא מימון לנסיעתו.
עם זאת, זכה בתואר במשחה ל-440 יארד, לאחר שגבר על פרנק בורפר, שעד אז מעולם לא הפסיד במשחה זה.
ב-1912 סיים במקום השלישי במשחים ל-110, 220 ו-880 יארד, וצורף למשלחת אוסטרלאסיה, שכללה ספורטאים מאוסטרליה ומניו זילנד, לאולימפיאדת סטוקהולם.
במשחקים עצמם, העפיל הילי למשחה הגמר במשחה ל-100 מטר חופשי, לאחר שניצח במקצה חצי הגמר הראשון.
בשל אי הבנה של המשלחת האמריקאית, לא התייצבו השחיינים האמריקאים למקצה השלישי, ונפסלו.
המשלחת האמריקאית ערערה על ההחלטה, והילי הצטרף לערעור.
הערעור התקבל, המקצה נערך מחדש, ושני שחיינים אמריקאים העפילו לגמר.
במחצית הדרך של משחה הגמר, עוד היה במקום החמישי והאחרון, אך במחצית השנייה הצליח לעקוף שלושה שחיינים, ולסיים במקום השני ולזכות במדליית הכסף.
במקום הראשון, בפער גדול של 1.2 שניות, זכה דיוק קהנמוקו, אחד משני האמריקאים שהעפילו לגמר רק לאחר הערעור.
במשחה ל-400 מטר חופשי קבע הילי שיא אולימפי חדש בשלב המוקדמות (5:34.0 דקות), אך שיא זה נשבר מספר פעמים בהמשך המשחים, ובשלב הגמר כבר שחה הקנדי ג'ורג' הודג'סון בזמן מהיר בכמעט 10 שניות - 5:24.4 דקות, שהיווה שיא עולם.
במשחה הגמר סיים הילי במקום הרביעי.
הילי התחרה גם במשחה השליחים ל-200X4 מטר חופשי, לצדם של הרולד הארדוויק, לזלי בורדמן ומלקולם צ'מפיון.
הרביעייה האמריקנית, שכללה גם את קהנמוקו, קבעה שיא עולם חדש במקצה הראשון של חצי הגמר, אך האוסטרלים, שהתחרו במקצה השני, שיפרו אותו בלמעלה מ-12 שניות (10:14.0 דקות).
במשחה הגמר, בו ניצחו, שיפרו את שיא העולם עוד יותר, והעמידו אותו על 10:11.2 שניות, בהפרש של 9 שניות מהאמריקאים, שסיימו במקום השני.
גם לאחר אולימפיאדת סטוקהולם נשאר הילי באירופה, והשתתף בתחרויות שונות.
בין היתר, שיפר את שיאו של בורפר במשחה ל-220 יארד ביותר מ-3 שניות, בתחרות שנערכה בסקוטלנד.
עם שובו לאוסטרליה, פרש הילי משחייה תחרותית.
הוא עבד כמציל בחוף מאנלי וקיבל מדליה מהחברה ההומאנית המלכותית כהוקרה על כך שהציל את חייהם של גולשים בחוף.
במקביל, פעל לעידוד ענף השחייה, וכיהן כסגן נשיא איגוד השחייה של ניו סאות' ויילס.
ב-1915 התגייס הילי לצבא אוסטרליה.
הוא שירת כמש"ק אפסנאות והוצב במצרים ובצרפת.
ביוני 1918 סיים קורס קצינים בטריניטי קולג' שבקיימברידג', קיבל דרגת סגן משנה והוצב בגדוד חיל רגלים.
בקרב הראשון בו השתתף, קרב מון סן קנטן שנערך באוגוסט אותה שנה בסום, נהרג במהלך מתקפה על שוחה גרמנית.
ב-1981 נכלל הילי בהיכל התהילה הבינלאומי לשחייה.
על שמו נקרא מגן הילי, אות הוקרה המוענק למצילים בניו סאות' ויילס.
ססואולו קלצ'יו (באיטלקית: Unione Sportiva Sassuolo Calcio או בקיצור Sassuolo) היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר ססואולו שבאמיליה-רומאניה.
כינוי המועדון הנפוץ בתקשורת הוא "הנרוברדי" (השחורים-ירוקים).
המועדון הוקם בשנת 1920, וכיום משחק בליגה הראשונה באיטליה, הסרייה א'.
המועדון הוקם בשנת 1920, ושיחק בליגות מקומיות חובבניות עד לשנת 1968, בה עלה המועדון לסרייה ד'.
בשנת 1974 התאחד המועדון עם קבוצות מקומיות אחרות, ויחד קראו לקבוצה יו.אס.
בשנת 1984 עלה המועדון לסרייה סי 2 - הליגה המקצוענית הנמוכה ביותר בכדורגל האיטלקי, אולם ירד שוב לסרייה ד' ב-1990 שם הוא נשאר עד סוף העשור, אשר בסיומו הצליח לחזור לליגה השלישית.
בשנת 2006 ססואולו העפילה לסרייה סי 1, לאחר שניצחה בגמר הפלייאוף את סאנסוינו.
ב-2007, תחת המאמן מסימיליאנו אלגרי, החמיצה הקבוצה הזדמנות לעלות לסרייה ב', כאשר בשלבי סיום העונה הפסידה את אפשרות העלייה האוטומטית ל-U.S.
Grosseto 1912, והפסידה בחצי גמר הפלייאוף למונצה.
ב-2008, עדיין תחת אימונו של אלגרי, הצליחה ססואולו להעפיל לסרייה ב' לראשונה בתולדותיה.
בעונתה הראשונה בסרייה ב', סאסואולו כמעט והצליחה להגיע לשלב הפלייאוף, אך סיימה את העונה במקום השביעי.
בעונה שלאחר מכן הצליחה להגיע לשלב הפלייאוף לאחר שסיימה במקום הרביעי, אך נעצרה בשלב חצי הגמר ולא הצליחה להעפיל כאשר הפסידה לטורינו.
גם בעונה שלאחריה הפסידה בחצי גמר הפלייאוף, הפעם לסמפדוריה.
בעונת , תחת המאמן אאוזביו די פרנצ'סקו, הצליחה הקבוצה לזכות באליפות הסרייה ב' ולהעפיל לסרייה א' לראשונה בתולדותיה.
ב-25 באוגוסט 2013, שיחקה ססואולו את המשחק הראשון בתולדותיה בסרייה א', משחק שבו הפסידה 0–2 לטורינו.
המשחק השני של הקבוצה היה מול ליבורנו, בו הבקיע החלוץ סימונה זאזה את השער הראשון של המועדון בתולדות הליגה, משחק בו הפסידה הקבוצה 1–4. ב-22 בספטמבר ספגה ססואולו תבוסה 0–7 לאינטר מילאנו.
רק במחזור החמישי השיגה הקבוצה את הנקודה הראשונה שלה, כשסיימה בתיקו 1-1 עם נאפולי.
בעונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במקום ה-12 בליגה, כאשר דומיניקו ברארדי מסיים שוב כמלך השערים של המועדון עם 15 שערי ליגה.
בעונת 2015/2016 סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה, תוך שהיא מנצחת במהלך העונה את נאפולי, יובנטוס ואינטר, ומצליחה להעפיל למוקדמות הליגה האירופית לראשונה בתולדותיה.
ב-25 באוגוסט 2016, הצליחה הקבוצה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שגברה על לוצרן ועל הכוכב האדום בלגרד.
בשלב הבתים הוגרלה ססאולו יחד עם גנק, אתלטיק בילבאו וראפיד וינה.
הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית, עם ניצחון אחד, במחזור הראשון, 0–3 על אתלטיק בילבאו, וכן תיקו 1-1 עם ראפיד וינה ותיקו 2-2 עם גנק, והודחה.
בליגה סיימה ססואולו באותה העונה במקום ה-12.
בשתי העונות הבאות (2017/2018 ו-2018/2019) סיימה הקבוצה במקום ה-11 והבטיחה את מקומה בליגה ביתר ביטחון.
בעונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-11, והעפילה לראשונה בתולדותיה לרבע גמר הגביע האיטלקי, בו הפסידה 1–2 ליובנטוס.
בעונת 2023/2024 ססואולו סיימה במקום ה-19 וירדה לסרייה ב' לאחר 11 שנים בליגה הבכירה.
היא שבה אליה בחזרה לאחר עונה אחת בלבד.
השלישי לוצרן3–01–14–1שלב הפלייאוף הכוכב האדום בלגרד3–01–14–1בית 6 אתלטיק בילבאו3–01–3מקום רביעי בבית ראפיד וינה2–21–1 גנק2–03–1
ססואה הייאקאווה (ביפנית: 早川 雪洲; 10 ביוני 1889 – 23 בנובמבר 1973) היה שחקן קולנוע, מפיק, במאי, תסריטאי, סופר ואומן לחימה יפני מגדולי השחקנים האסיאתיים לדורותיהם.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1958 על תפקידו בסרט "הגשר על הנהר קוואי".
הייאקאווה היה כוכב הקולנוע היפני הראשון שהצליח ברמות חסרות תקדים בהוליווד, נחשב לסמל מין ולמושא להערצה בתקופת שנות ה-20 והיה פופולרי בקרב הציבור האמריקאי באותה העת לא פחות מאשר צ'ארלי צ'אפלין.
נולד בשם קינטארו הייאקאווה בעיר מינאמיבוסו שבמחוז צ'יבה, יפן.
משפחתו דחפה אותו מגיל צעיר להתגייס ולשרת כקצין בצי היפני והוא למד באקדמיית הצי שבאי אטג'ימה.
בעקבות פציעה באוזנו נשר מהאקדמיה, ועקב הכישלון הצורם והחרפה שהביא על אביו חשב הייאקאווה לבצע התאבדות יפנית מסורתית "ספוקו", אולם אביו הציל אותו ברגע האחרון.
לאחר שהתאושש מניסיון ההתאבדות למד הייאקאווה כלכלה פוליטית באוניברסיטת שיקגו במטרה להפוך לבנקאי, אולם עזב את הלימודים בשנה השנייה ושב ליפן.
לעולם המשחק התוודע ראשונה במהלך ביקור שערך בטוקיו הקטנה שבלוס אנג'לס.
הייאקאווה התגלה לראשונה על ידי הבמאי והמפיק תומאס איינס שלקח אותו לסרט האילם המצליח "טייפון", כמו כן שיחק בסרטיו האילמים של ג'סי לסקי, אחד מחלוצי הקולנוע ההוליוודי.
התפרסם בהפקה משותפת של לסקי וססיל ב.
דה-מיל "הבגידה" בה שיחק בתפקיד המלך היפני העשיר הישיטורו.
הופעה נוספת בזכותה זכה הייאקאווה להכרה והערכה רבה הייתה בשנת 1919 בדרמה האילמת "צייר הדרקון" בה שיחק בתור הצייר טאטסו.
שיחק לאחר מכן בסרטים "שלושה חזרו הבייתה" בתפקיד מפקד מחנה השבויים האמריקאי קולונל טאסוג'י סוגה, "בית הבמבו" של סמואל פולר ו"טוקיו ג'ו" לצידו של המפרי בוגרט.
הייאקאווה התפרסם יותר מכל בשנת 1958 בדרמת המלחמה של דייוויד לין "הגשר על הנהר קוואי" בה שיחק בתפקיד מפקד מחנה השבויים היפני קולונל סאיטו, תפקיד עליו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
באותה שנת שיא מקצועית בקריירה שלו הופיע הייאקאווה גם לצידו של ג'רי לואיס בהפקתו הקומית "נער הגיישה".
בשנותיו האחרונות כשחקן השתתף הייאקאווה בסרט ההרפתקאות של קן אנקין "משפחת רובינסון השווייצרית" בתור קפטן הפיראטים קואלה ובמלודרמה של מל פרר "היכלי ירק" בתור הצ'יף רוני.
הייאקאווה היה נשוי לשחקנית היפנית- אמריקאית הפופולרית טצורו אאוקי משנת 1914 עד למותה בשנת 1961, הזוג בילה את מרבית חייו באירופה ואימץ שלושה ילדים מערביים.
לאחר מותה של אשתו חזר להתגורר ביפן, הוא נפטר בטוקיו ב-23 בנובמבר 1973 כשהוא בן 84 מדלקת ריאות כתוצאה מקריש דם.
הוא נקבר בבית העלמין מקדש צ'וקייז'י שבעיר טוימאה.
על שמו הייאקאווה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד
הגשר על הנהר קוואי (1958)
סֶסְטוֹס הייתה עיר יוונית עתיקה בכרסונסוס התראקי, חצי האי גליפולי של ימינו.
היא שכנה לחופי ההלספונטוס, ממול אבידוס, והייתה ביתה של הֶרוֹ, גיבורת האגדה אודות הרו ולאנדרוס, שחיה על פי המסופר במגדל-מצודה המשקיף אל הים.
העיר הוקמה על ידי מתיישבים איולים מלסבוס.
כאן חצה ב-480 לפנה"ס צבא קסרקסס את המצר על גבי שני גשרי סירות בדרכו אל ארץ יוון; ובאותו מקום, ב-334 לפנה"ס, עברו מרבית חייליו של אלכסנדר הגדול בסירות את המצר מצדו האירופי אל אסיה הקטנה.
ב-480/479 לפנה"ס, אחרי ניצחונותיהם על הפרסים בקרבות פלטאיה ומיקאלה, הטילו היוונים מצור על העיר שהוחזקה על ידי חיל מצב פרסי והיא נפלה לידיהם.
לנפילת ססטוס הייתה חשיבות כפולה: אחיזת הפרסים בהלספונטוס נתערערה, וכתוצאה מכך נשלל מצבאם מעבר נוח אל יוון האירופית וסולק האיום על נתיב המסחר הימי של אתונה עם נמלי הים השחור.
ב-1810 שחזר לורד ביירון את מעללו של לאנדרוס, חצה בשחייה את המצר בארבע שעות ואחר כך כתב את הפואמה אודותיו.
מדי שנה מתקיים במקום משחה להנצחת האירוע.
מן העיר עצמה נותרו שרידים מעטים בלבד.
ססיל הנרי מֵירס היה המטפל הראשי בכלבי המזחלות ומתורגמן לרוסית במשלחת טרה נובה, המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה בין השנים 1913-1910. מירס נולד במחוז קילקני באירלנד, בן לקצין צבא, והיה הרפתקן ובלשן, איש פעולה ושעשועים, תכונות שהקשו עליו לעיתים לציית לפקודותיו של מפקד המשלחת, רוברט פלקון סקוט.
לפני שהצטרף למשלחת, היה מירס קצין בצבא הבריטי, סוחר פרוות בקמצ'טקה ובאוחוצק שבסיביר, לוחם במלחמת רוסיה–יפן ובמלחמת הבורים ונוסע למקומות שונים, בהם טיבט.
תפקידו של מירס כלל בחירה ורכישה של 34 כלבים ו-20 פונים למשלחת והעברתם מסיביר דרך יפן לניו זילנד, שם יצטרפו למשלחת.
מירס לא היה בקי בסוסי פוני, אך בהתאם להוראותיו של סקוט, נסע לניקולאייבסק שבסיביר לבחור את הכלבים.
בניקולאייבסק פגש מירס את דימיטרי גרוב, נוהג כלבים מנוסה, שעזר לו לבחור את הכלבים המתאימים לגרירת מזחלות בתנאים הקשים של אנטארקטיקה, ובהמשך גויס גם הוא כנוהג כלבים למשלחת.
מירס גייס גם פרש מרוצים רוסי בשם אנטון אומלצ'נקו כסייס במשלחת.
אז נסעו לולדיווסטוק, שם נקנו סוסי הפוני.
סקוט עמד על כך שהפונים יהיו לבנים, משום שבמהלך משלחת נמרוד מ-1907, ציין ארנסט שקלטון, שפונים הלבנים האריכו ימים יותר מן הפונים הכהים.
לורנס אוטס, קצין הצבא הבריטי במשלחת, שתפקידו היה לטפל בפונים, התאכזב מנבחריו של מירס, שסבלו מחסרונות שונים כגון חזה צר, ברכיים לא יציבות וגיל מתקדם.
והיו "האוסף הגדול ביותר של בהמות בלות שראיתי מעודי".
לאחר יציאת המשלחת לדרך, טיפלו מירס וגרוב בכלבים.
אחרי שיצאו כחלק מצוות הסיוע במסע אל הקוטב הדרומי בראשית נובמבר 1911, פנו מירס והבולגרי גרוב ב-14 בדצמבר, למרגלות קרחון בירדמור, לחזור צפונה עם כלבי המזחלת.
מירס פרש מן המשלחת מסיבות בלתי ברורות וחזר לבריטניה ב"טרה נובה" במרץ 1912.
חילוקי דעות מסוימים עוסקים ב"אי-זמינותו" של מירס להמשך העבודה על מדף הקרח רוס במשך החודשיים שקדמו לעלייתו על ה"טרה נובה" לחזור הביתה, כאשר המשלחת הייתה תחת פיקודו בפועל של אדוארד אטקינסון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגייס מירס לחיל האוויר המלכותי והגיע לדרגת סגן-אלוף.
ססיל תומאס מאדיגן היה מגלה ארצות וגאולוג אוסטרלי, שנולד ברנמארק, דרום אוסטרליה.
אחרי לימודים בקולג' הנסיך אלפרד באדלייד ובאוניברסיטת אדלייד, זכה מאדיגן ב-1911 במלגת רודז ללימודי גאולוגיה במודלין קולג', אוקספורד.
באותה שנה הזמין אותו דאגלס מוסון להצטרף כגאולוג אל המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה.
בדצמבר 1911 הפליגו אנשי המשלחת מהובארט על סיפון ה"אורורה".
בינואר 1912 הגיעו למפרץ קומונוולת' בארץ אדלי, אנטארקטיקה, שם הקימו קבוצת מבנים, שנודעו בהמשך כ"צריפי מוסון".
משם יצא מאדיגן בראש כמה משלחות אל אזורים לא-ממופים של ארץ אדלי וארץ המלך ג'ורג' החמישי.
המשלחות האלה אספו מידע חיוני על קיומו של פחם באנטארקטיקה.
בשובם לאוסטרליה, עוטר מאדיגן במדליית הקוטב המלכותית.
במלחמת העולם הראשונה שירת מאדיגן בצרפת, בחיל ההנדסה המלכותי.
הוא לחם בקרב לוז, שם נפצע, ובקרב על הסום.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, השתתף מאדיגן במספר רב של סקרי אוויר ב"אזורים נטולי הנתיב" של מרכז אוסטרליה, ובמהלכם כינה את מדבר סימפסון על שם נשיא הסניף הדרום-אוסטרלי של החברה הגאוגרפית של אוסטרלו-אסיה - אלפרד אלן סימפסון.
ב-1939 עמד בראש המשלחת הגדולה הראשונה שחצתה את מדבר סימפסון.
אף כי לא היה הראשון שחצה את המדבר, הוא התפרסם כאחרון החוקרים ה"קלאסיים" של מרכז אוסטרליה.
במשך שנים רבות עבד מאדיגן כמרצה לגאולוגיה באוניברסיטת אדלייד.
ססבו (ביפנית: (佐世保市 Sasebo-shi) היא עיר במחוז נגסאקי, יפן, שאוכלוסייתה מונה 259,800 תושבים (נכון ל-2011).
האזור בו שוכנת העיר ססו כיום היה בעבר כפר דייגים קטן, שהיה חלק מהאן היראדו עד תקופת מייג'י.
האדמירל היפני היהאצ'ירו טוגו מצא את המפרץ מתאים לבניית בסיס עבור הצי הקיסרי היפני בצפון מערב קיושו, בשל העובדה שמימיו היו עמוקים והוא היה מוגן יחסית.
גם קרבתו הגאוגרפית לסין ולקוריאה, ולמכרות פחם אזוריים, הפכו את המפרץ ליעד מועדף להקמת בסיס ימי.
בסיס ססבו הוקם ב-1886 והיה לבסיס המרכזי של הצי הקיסרי במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה ומלחמת רוסיה–יפן, ומילא תפקיד חיוני גם במלחמת העולם השנייה.
בנוסף לבסיס, ובסמוך לו, נבנתה מספנה לבנייה ולתיקון אוניות.
העיר ססבו נוסדה ב-1 באפריל 1902. ב-1945 מנתה אוכלוסיית העיר 206,000 תושבים, והיא הייתה למטרה להפצצה אסטרטגית של בעלות הברית ב-29 ביוני, שהחריבה חלקים נרחבים העיר.
לאחר סיום המלחמה השתלט צי ארצות הברית על מתקני הנמל, והפך אותו למעגן לאוניותיו.
חלקים מהנמל נחלקים בין הצי האמריקני וכוחות ההגנה של יפן.
כלכלת ססבו מתבססת ברובה על ידי בניית אוניות והתעשייה הכבדה הנלוות לה.
תחנת ססבו היא התחנה המערבית ביותר בכל קווי ג'פאן ריילוויז
בססבו שורר אקלים סובטרופי גשום המתאפיין בעונת קיץ חמה ובחורף קר.
משקעים יורדים לאורך כל השנה, אך בעיקר בקיץ.
לססבו קשרי ערים תאומות עם הערים הבאות:
ססטרי לבנטה (באיטלקית: Sestri Levante, בלטינית Segesta Tiguliorum) היא קומונה ועיר קיט בנפת ג'נובה במחוז ליגוריה, בצפון מערב איטליה.
העיירה שוכנת על חופו הצפוני של הים התיכון, כ-56 ק"מ מדרום מזרח לג'נובה, ומספר תושביה הוא 18,626 נפש.
בעברה הייתה כפר דייגים, ובמאה ה-20 הפכה לעיירת נופש הפופולרית בעיקר בקרב האיטלקים.
ססטרי לבנטה נמצאת בערך באמצע הדרך בין שתי עריה המרכזיות של ליגוריה: לה ספציה וג'נובה.
היא נמצאת בקצהו המזרחי של מפרץ טיגוליו (שקצהו המערבי נמצא בפורטופינו).
בגבולותיה המוניציפליים ישנם מספר מפרצים קטנים.
המפרצים המרכזיים הם Baia delle Favole ("מפרץ האגדות", על שם הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן ששהה בעיירה לתקופה קצרה ב-1833) שבצפון.
ו-Baia del Silenzio (מפרץ הדממה) שבדרום.
על לשון היבשה שבין שני המפרצים נמצא חלקה העתיק של העיירה.
אל מפרץ האגדות נשפך נחל קטן בשם גרומולו .
מדרום למפרץ הדממה נמצאת לשון היבשה ההררית, פונטה מנארה, ומעברה המזרחי נמצא מפרץ גדול יחסית, שלחופו שוכנת שכונה בשם ריבה טריגוסו (Riva Trigoso) המהווה חלק משטחה המוניציפלי של ססטרי לבנטה.
ראשיתה של ססטרי לבנטה היא כמרכז מסחר ימי ששכן על אי מצוקי קטן שהתחבר מאוחר יותר ליבשה.
בתקופת האימפריה הרומית נודע בשם סגסטה טיגולורום, או בקיצור, סגסטה.
המקום מוזכר בתעודה משנת 909 – כתב אישור של אדם בשם ברניאריו, שחלק מהשטח שבבעלותו הועבר לבזיליקה די סן ג'ובאני די פאביה; לאחר שברברים פלשו אליו.
במהלך ימי הביניים החלה ססטרי לבנטה להתרחב.
ב-1133, משפחת פיאסקי – משפחת אצולה מלוואניה (Levagna) תקפה את מפרץ טיגוליו שלחופו שוכנת העיר.
הם נהדפו על ידי הרפובליקה של ג'נובה, דבר שהביא להצטרפותה של ססטרי לבנטה לרפובליקה, לצורכי הגנה.
ב-1145 כנסיית סן קולמבאנו שבעיר נרכשה על ידי הג'נובזים והפכה מאוחר יותר למצודה.
ב-1170 הותקפה העיר על ידי הצי של העיר פיזה אך הצליחה לעמוד בהתקפה זו.
ב-1327 ניסה צבא העיר לוקה בפיקודו של קסטרוצ'ו קסטרקני להטיל מצור על העיר, אך נכשל בכיבושה, דבר שעלה בידי בית ויסקונטי ב-1365 שיצר במקום אזור קטן בשליטתו.
ב-1432 ניסה הצי של הרפובליקה של ונציה לכבוש את העיר, אך נכשל.
ב-1542 עברה העיר מסע ביזה שבוצע על ידי טורקים וב-1607 סבלה ביזה דומה מצד הסרצנים.
מופיעה בשם ססטרי בקומדיה האלוהית מאת דנטה (תחילת המאה ה-14), בקנטון ה-19 בקנטיקה השנייה "בכור המצרף – הפורגטוריום".
מ-1797 ועד 1805 השתייכה לרפובליקה הליגורית, מדינת חסות קצרת שנים שהוקמה על ידי נפוליאון בונפרטה, ומ-1805 ועד 1814 לקיסרות הראשונה.
ב-1815 צורפה, על פי החלטות קונגרס וינה, לממלכת סרדיניה, וב-1861 לממלכת איטליה.
אוכלוסיית העיר עלתה בהדרגתיות, מרמה של כ-7,600 נפש בשנת 1861 עד לשיא של כ-21,500 נפש ב-1981. מאז החל תהליך ירידה ונכון ל-2015 מונה אוכלוסיית העיר כ-18,500 נפש.
הודות ליופים הטבעי של חופיה, מהווה התיירות מרכיב חשוב בכלכלת ססטרי לבנטה; הן תיירות מקומית והן תיירות זרה.
התיירות ממוקדת בעיקר בשני החופים של העיר.
בעבר, הייתה בעיר נוכחות חזקה של תעשייה.
המספנות השוכנות בסמוך לריבה טריגוסו הוקמו בסוף המאה ה-19 וחיש מהר הפכו לבעלות חשיבות רבה באיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הודות לקרבתה למשולש המסחרי הבולט: ג'נובה-טורינו-מילאנו, התמקמו בססטרי לבנטה תעשיית בניית הספינות ושרשרת האספקה שלה ומפעל גדול לצינורות פלדה (F.I.T).
מפעל הצינורות נסגר בחלקו ב-1982 בעקבות משבר בענף, ורוב שטחו הוסב לשטח מסחרי ובהמשך גם למגורים.
רק מתקן ייצור הפלדה של המפעל ממשיך להיות פעיל.
בריבה טריגוסו נמצאת מספנה בבעלות תאגיד המספנות הגדול, פינקנטיירי (הגדול בענף באירופה והרביעי בגודלו בעולם).
מספנה זו מתמחה בבניית כלי שיט צבאיים, בעיקר עבור הצי האיטלקי, כולל בניית נושאת המטוסים "קאבור" , כלי השיט הגדול בצי האיטלקי, שהושקה ב-2004. ב-1982, בעקבות משבר כלכלי כללי באיטליה, פוטרו עובדים רבים מהמספנות וב-2008 היה משבר נוסף כלכלי נוסף שגם הוא הביא לפיטורים נרחבים.
ענף הדיג שהיה בעל חשיבות מסורתית, פחת בצורה ניכרת בעשורים האחרונים.
דיג האנשובי, שתפס מקום מרכזי והביא לקיומו של פסטיבל בניון (מרק מדגי אנשובי) בריבה טריגוסו, עדיין ממשיך בהיקף נמוך ונהנה ממיתוגו במסגרת מעמד גאוגרפי מוגן כ"אנשובי מומלח מהים הליגורי".
ססיל בהלר היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה שווייצרית.
בהלר נולדה בארברג, קנטון ברן.
בגיל שבע עשרה השתתפה בתחרות השווייצריות של מראה השנה של עלית, ולאחר מכן החלה לשמש כמגישה בערוץ המוזיקה הגרמני "VIVA".
ב-2005 החלה לעבוד ב-"Schweizer Fernsehen", אגף השידור הגרמני בתאגיד השידור השווייצרי הציבורי והגישה באופן קבוע את תחזית מזג האוויר בתוכנית "SRF Meteo".
בתחרויות האירוויזיון בשנים 2005, 2008, 2009 ו-2011 הגישה את תוצאות הניקוד השווייצרי.
בנוסף ביצעה זאת גם בתחרות הראשונה של האירוויזיון לרוקדים ב-2007.
ססואולו (באיטלקית: Sassuolo, נהגה: [sasˈswɔːlo], באמיליאנית: : Sasōl) היא עיירה, קומונה והמרכז התעשייתי של נפת מודנה, שבמחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה.
העיירה ניצבת מדרום לנהר סצ'יה, דרומית מערבית לעיר מודנה.
נכון לינואר 2020 אוכלוסייתה מונה 40,801 תושבים.
אין ודאות לגבי מקור השם ססואולו וישנן מספר השערות בנושא.
ההשערות המקובלות ביותר בקרב ההיסטוריונים הן שתיים: לפי הראשונה, מקור השם הוא בשמן שמאז ימי קדם היה מצוי באזור בשפע, וכונה באותה עת "אוילו די סאסו" (שמן סלע), ואילו לפי ההשערה השנייה השם נובע מהביטוי הלטיני "סקסום סולום" (קרקע סלעית), המציין את המקום המדויק בו היו ההתיישבויות הראשונות באזור.
תקופת הברונזה עד תקופת הקיסרות
ממצאים ארכיאולגיים שנמצאו במאה ה-19 מעידים על התיישבות באזור ססואולו החל מתקופת הברונזה התיכונה, אז הייתה מיושבת בידי תרבות הטראמרה.
לאחר מכן בתקופת הברזל יושב האזור בידי שבט ליגורי הנקרא פריניאטס אך אלו נדחקו להרי האפנינים בידי הקלטים משבט הבויי (Boii) שהחל להתיישב באדמות הללו בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס.
התקופה הקלטית- המאות ה-4 עד ה-1 לפנה"ס
ססואולו המודרנית שוכנת בלב טריטוריה שנוסדה כאמור בידי שבט הבויי, טריטוריה שהשתרעה על פני המישורים המתונים והחגורה ההררית שבין בולוניה ופארמה.
הבויים יחד עם שבט האינסבורי היו האוכלוסייה שהפגינה את ההתנגדות העזה ביותר לכיבוש הרומאי בצפון איטליה מה שכונה גאליה קיסיאלפינה.
והכניעה שלהם במאה השנייה לפני הספירה, מסמלת את תחילת התהליך של השתלטות התרבות הרומאית על צפון איטליה.
במהלך תקופה זו, האוכלוסייה המקומית אימצה את המנהגים והמסורות הרומאיות, והשפה הלטינית החלה להתפשט, כשהיא חופפת בהדרגה את השפה הגאלית ומעניקה חיים למצע הקלטי שעדיין שורד בשפות הגאלו-איטלקיות, ש"הניב הסאסולי" הוא אחד מהן.
התקופה הרומית- המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-5 לספירה
ניתן להסיק שמץ של נוכחות לומברדית בססואולו משמו של הכפר סן מיקאלה די מוצ'אטי שנמצא בססואולו של היום המשמר שם של יישוב קדום בעל מוצא לומברדי ברור (פולחנו של המלאך מיכאל היה נפוץ מאוד בקרב העמים הגרמאנים).
השם ססואולו מוזכר לראשונה בשטר נוטריוני משנת 980. בשנת 1039 הוא הפך לחלק מתחומי הטריטוריה של מרקיז טוסקנה בוניפאציו השלישי (מוכר גם כבוניפאציו די קנוסה), והועבר לאחר מכן בשנת 1076 ליורשת היחידה שנותרה לו בתו מטילדה.
עם מותה של מטילדה בשנת 1115, הצליח הכפר להשיג עצמאות הן מצד מודנה והן משליטי טוסקנה החדשים, והפך לעיירה חופשית.
תחת שלטונה של משפחת אסטה, שהחלה כשבראשה עומד אלברטו החמישי, איבדו אזרחי ססואולו את עצמאותם ממודנה ונאלצו לשלם מיסים חדשים, אך קיבלו פטור מתשלום חובותיהם הישנים.
אלברטו החמישי נפטר בשנת 1393 והוחלף על ידי בנו ניקולו השלישי, שהיה אז בן עשר בלבד.
לבסוף, בשנת 1499, ניתנה ססואולו על ידי ארקולה הראשון, שהפך לדוכס פרארה, לאדון של קארפי, ג'יברטו פיו השני.
מכיוון שג'יברטו פיו כבר גסס ב-1499 (הוא נפצע במלחמה נגד חייליו של דוכס ולנטינו צ'זארה בורג'ה), את השליטה קיבל בנו, אלסנדרו, שהיה אז בן שתים עשרה בלבד.
ג'יברטו נפטר ב־26 בספטמבר 1500, ומי שתפקדה בפועל כשליטה הייתה אשתו של ג'יברטו, אלאנורה בונטיווגיליו, בתו של אדון בולוניה ג'ובאני בונטיווגיליו.
בשנת 1503 קיבלה האלמנה פיו מהדוכס אלפונסו הראשון ד'אסטה, את הרשות לארגן ירידים פטורים ממס בססואולו, הנקראים ירידי אוקטובר, ונערכים עד היום.
בשנת 1505 החל אלסנדרו פיו, שהתבגר קמעה למשול במקום אמו.
עם זאת, תקופתו התאפיינה במאבקים הנוראיים בין האפיפיורות למשפחת אסטה, שכתוצאה מהם נאלץ אלסנדרו למסור לתקופה קצרה את ססואולו לשליטת משפחת אסטה ממודנה.
לאחר מכן כשחזרה ססואולו תחת חסותו דאג אלסנדרו להרחיב את העיר ברמה האורבנית, ובנה את פיאצה גריוואלדי ואת מגדל השעון הסמוך.
אלסנדרו נפטר בטרם עת בשנת 1517 (או בשנת 1518), ואמו אלאנורה תפסה את השלטון בשם נכדה ג'יברטו השלישי, האחרון שעלה לשלטון בתקופת שלום, ועסקה בעיקר בשיקום ובשיפוץ טירת פיו, שנבנתה במאה הקודמת על ידי בורסו ד'אסטה.
ג'יברטו השלישי נפטר ללא צאצאים זכרים, ולכן מי שירש אותו היה בן דודו ארקולה, שדאג לחידוש החקיקה הססאולואית על ידי פרסום בשנת 1561, של מה שמכונה "חוקי ארקולה פיו", מתוך כוונה לאשר את עצמאות ססואולו באופן סופי מהאדונים של מודנה.
האדון האחרון של ססואולו היה מרקו השלישי פיו די סבויה, בנו של ארקולה, בתחילה תחת שלטונו של דודו אניאס, כשעוד היה צעיר מכדי לשלוט.
ולאחר מכן בעצמו, מרקו נהג להתנגד לעליונותם של משפחת אסטה ממודנה ורצה כי שלטונו יהיה שקול לאחרים, ולכן הוא השתתף בכמה סכסוכים גם באיטליה וגם באירופה, כמו זו של פלנדריה.
עם זאת, משפחת אסטה לא אהבה את שאפתנותו של מרקו, והוא הותקף בעת ביקורו במודנה בנובמבר 1599, ונפטר מפצעיו כעבור שבעה עשר ימים ללא שהותיר יורש זכר.
וססואולו למרות התנגדותו של דודו של מרקו, אניאס, חזרה שוב לשליטת משפחת אסטה.
עם שובה של משפחת אסטה לשלטון, ניתנו הרשאות חדשות לאזרחים, כמו אפשרות הגירה ופטור ממיסים מסוימים.
ססואולו החלה להתפתח ככפר נופש וכבר בספטמבר 1609, בזמן ממשלת צ'זארה ד'אסטה, אשתו של הדוכס וילדיה עברו להתגורר באזור פאלאצ'ינה דלה קזינה, כדי ליהנות מהאוויר הצח שהיה ניתן לנשום שם.
הדוכס פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, ששלט בין השנים 1629 ל-1658, רצה להעצים את פאר ססואולו, לשם כך הוא הזמין את האדריכל ברטלומיאו אבנציני כדי שיהפוך את טירת פיו לארמון אמיתי.
ציורי קיר הוזמנו מהצייר הצרפתי ז'אן בולאנייר והבדים מאמנים כמו סלבטור רוזה וגוארצ'ינו.
ממשיכי דרכו של פרנצ'סקו הראשון תרמו עוד יותר לקישוט הארמון והכפר כולו, ובמיוחד פרנצ'סקו השלישי (1737–1780), שדאג גם לבניית דרך ונדלי, שקישרה את ססואולו עם טוסקנה והוחלפה מאוחר יותר על ידי דרך ג'יארדיני.
הכיבוש בידי נפוליאון ותקופת ד'אסטה האחרונה 1796–1859
בסוף המאה ה-18, ליתר דיוק ב-14 בנובמבר 1796, נכבשה ססואולו בידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה ועברה תקופה של משבר כלכלי גדול, שנגרם כתוצאה מהמאבקים הפנימיים התכופים בין הפרו-צרפתים לאנטי-צרפתים.
בשנת 1814, לאחר שהצליחה לנצח את נפוליאון, שבה דוכסות מודנה עם ססואולו בתוכה, להיות תחת חסותה של משפחת אסטה.
הדוכס החדש פרנצ'סקו הרביעי ניסה להחזיר את האיזון הפוליטי של התקופה שלפני נפוליאון, אך נתקל בהתנגדות של הססואולאים, שרצו את איחוד איטליה.
ב-11 ביוני 1859 פרנצ'סקו החמישי ממשיך דרכו נכנע להתנגדות של אנשי ססואולו וכך הגיע לסיומה שלטונה של משפחת אסטה ושל מודנה בססואולו.
הרפורמה המחוזית בשטח באה לאחר מכן, כאשר ססואולו הופרדה באופן סופי מפיוראנו, שהייתה בעבר חלק ממנה וכיום היא עירייה אוטונומית.
איחוד איטליה ומלחמות העולם 1859–1945
לאחר איחוד איטליה שהתרחש באמצע המאה ה-19 עברה ססואולו תקופה של פיתוח עירוני וגידול אוכלוסין משמעותי.
המועצה העירונית-שמרנית ליברלית, ששלטה בעיירה בין 1860 ל-1902, הורתה על הקמת גשר סאסואולו-וג'יה מעל נהר הסצ'יה (1872) וכביש שחיבר את העיירה עם הכפר ההררי של מונטיגביו (1863).
בנוסף, הוקמו מסילות הרכבת ססואולו-מודנה וססואולו רג'ו אמיליה שנחנכו בשנים 1883 ו-1892 בהתאמה.
עם החונטה הדמוקרטית, לעומת זאת ששלטה החל מ-1902, ססואולו וסן מיקאלה די מוצ'אטי נהנו משירותים ציבוריים חדשים, כמו חשמל, קו הטלפון (1908), בניין בית הספר (1909) ובניין סניף הדואר.
בשנת 1945 הפציצו בעלות הברית את מחוז בורגו ונציה הסמוך ואת הגשר מעל נהר הסצ'יה.
וב־23 באפריל 1945 שוחררה ססואולו סופית על ידי כוח המשלוח הברזילאי של צבא ברזיל.
המחזיק הנוכחי בתור הדוכס המשולב של מודנה, המחזיק גם בתואר "הלורד מססואולו" אמור להיות תאורטית הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה.
עם זאת, חוקת איטליה משנת 1947 אינה מכירה במפורש בתארים של אצולה.
בשנות החמישים החלה צמיחה בססואולו עקב התפתחות תעשיית האריחים, והפכה את ססואולו למרכז תעשייתי חשוב.
ססואולו ממוקמת באזור המרכזי מערבי של מחוז אמיליה-רומאניה, על גדתו הדרומית של נהר סצ'יה.
היא מרוחקת כ-44 ק"מ מבירת המחוז בולוניה, ושוכנת 17 ק"מ דרומית-מערבית לעיר מודנה ו-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר רג'ו אמיליה.
והיא גובלת בעיירות פורמיינה, פיוראנו מודנזה וילהלונגה ו-סלווארולה.
האקלים בססואולו הוא חם וממוזג עם גשמים לאורך כל השנה.
כמו ברוב איטליה גם בססואולו הדת השלטת היא הנצרות הקתולית, עם זאת יש מיעוט של מוסלמים, עדי יהוה ואוונגליסטים.
בססואולו מתגוררים לא מעט תושבים זרים ונכון ל-31 בדצמבר 2019 מתגוררים בה 5,677 אזרחים זרים מ-89 מדינות, להלן עשר הקבוצות עם הנוכחות הגדולה ביותר:
הניב הססואולי שייך לקבוצת השפות הגאלו-איטלקיות שמקורן בשפות הקלטיות ויחד עם הצרפתית הם חלק ממשפחת השפות הגאלו-רומאניות.
יתר על כן, כל הניבים הלשוניים הממוקמים מצפון לקו לה ספציה-רימיני (שהניב הססאולי בתוכם) מהווים שפות רומאניות מערביות, מה שהופך את קו לה ספציה-רימיני לגבול הלשוני הארוך ביותר בעולם הרומאני.
הדמיון המובהק לצרפתית הוא אינו כתוצאה משליטה כלשהי בזמן האחרון, זהו שיתוף של מצע לשוני קלטי המשותף בין השפות הגאלו-איטלקיות, הצרפתית והאוקסיטנית.
הניב הססואולי, יחד עם הניב הפיוראני, קשור באופן מהותי לאזור סקנדיאנו-רוביירה-קסטלארנו, איתו הוא חולק את מאפייניו העיקריים, ובכך מבדל את עצמו מהניב של אזרחי מודנה.
הכלכלה של ססואולו מורכבת משני ענפים עיקריים, תעשייה ותיירות, כשהצמיחה התעשייתית של ססואולו החלה לאחר מלחמת העולם השנייה בשנות החמישים.
האדמה החרסיתית שבאזור היוותה חומר גלם לייצור אריחי קרמיקה, וכיום שמונים אחוז מכל אריחי הקרמיקה האיטלקיים מיוצרים כאן, כאשר למעלה מ־300 מפעלי קרמיקה פועלים באזור ססואולו והעיר כיום היא מרכז ענף האריחים לא רק באיטליה אלא גם אחת מיצרניות האריחים החשובות בעולם.
ענף מרכזי נוסף בכלכלה של ססואולו הוא התיירות, המשלבת טבע עם אתרים היסטוריים וארכיטקטורה.
בהיבט הטבע ניתן לציין את:
שביל סצ'יה מסאסולו לפסקאלה שעבר פיתוח מחדש בשנת 2002 והפך יעד לרוכבי אופניים, חובבי ריצה והליכה רגלית.
מסלול הטיול מאפשר ליהנות מהטבע הנפרס לצד נהר הסצ'יה.
המעיינות התרמיים של סלווארולה, שנמצאים בתוך הכפר בעל אותו השם, והם מהחשובים באיטליה.
הם היו ידועים מאז ימי הרומאים ופקדה אותם מטילדה די קנוסה עצמה.
מבחינת ארכיטקטורה ואתרים ניתן לציין את:
כנסיית סן ג'ורג'יו, שנמצאת בפיאצה מרטירי פרטיג'אני, והיא מקום הפולחן העיקרי בעיר.
הכנסייה והמנזר של סן ג'וזפה שנבנתה ב-1640 על חורבותיה של כנסייה שנהרסה.
ארמון הדוכס של ססואולו נבנה ב-1634 ותוכנן על ידי האדריכל ברתולומאו אבנציני (Bartolomeo Avanzini).
הכנסייה של סן פרנצ'סקו ברוקה נבנתה בשנים 1650–1653 גם היא בעיצובו של ברתולומאו אבנציני.
הטירה של מונטיגיביו, שנבנתה במקור בשנת 920 והושמדה בשנת 1325 ו-1501, רק כדי להבנות מחדש בשנת 1636.
סן מיקאלה דה מוצ'אטי או בקיצור סן מיקאלה הוא כפר קטן בו גרים כ־1,600 איש והוא מרוחק 6 ק"מ מססואולו אך נחשב לחלק ממנה.
במקור, על פי מסמך משנת 888, השטח היה חלק מחלקות אדמה שנמכרו על ידי דונה ברטה מפיאנצה, לאורך מאות השנים סן מיקאלה היה נתון לשליטתם של כמה לורדים: הראשונים היו מבית קסטלאראנו, ואחריהם גונזאגה, רודגליה, עיריית רג'יו והדוכסים ד'אסטה.
לבסוף, ב־1 בינואר 1816 הוא הפך לחלק מססואולו.
בסן מיקאלה קיימת כנסייה עם מזבח המתאר את המלאך מיכאל, בית קברות מקומי והיקב היחיד באזור הפעיל מאז שנות השישים.
פיאצה גריוואלדי המכונה פיאצה פיקולה שהחלה להיבנות ב-1517 על ידי אלסנדרו פיו, בה ניתן למצוא גם את מגדל השעון, ואת האנדרטה לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה שנבנתה ב-1921.
סאסואולו נחצית על ידי הכביש המחוזי 467, המחבר אותה לעיירות הסמוכות פיוראנו מודנה ומרנאלו ולעיר רג'ו אמיליה בנוסף מגיע אליה הכביש הארצי 724, המחבר אותה למודנה.
שדה התעופה של ססואולו נחנך בשנת 1982 ומשמש בעיקר לתעופה ספורטיבית.
נמל התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר לססואולו הוא נמל התעופה גוליילמו מרקוני שבבולוניה, שמרוחק כ-40 ק"מ מססואולו.
אל האזור העירוני של ססואולו מגיעים שני קווי רכבת המחברים את ססואולו עם רג'יו אמיליה ומודנה: רכבת רג'יו אמיליה-ססואולו, מסתיימת בתחנת ססואולו רדיצ'י, ורכבת מודנה-ססואולו, לה יש שתי תחנות, קוואטרופונטי וססואולו.
לפני שהושלמה בשנת 1928 הרכבת החשמלית, השתמשו תושבי ססואלו במה שהם כינו בניבם "אל טריין דל קוק" או "רכבת הדחיפה", מכיוון שהגיעה למודנה בזכות שיפוע האזור ובעזרת עגלה מלאה חצץ, ששימשה כדחיפה ראשונית.
כך מדווח במסמך מיום 7 בפברואר 1926, שפורסם במגזין השבועי " קוריירה דל אפנינו".
הספורט הפופולרי ביותר בססואולו הוא כדורגל ומועדון הכדורגל הבכיר של העיר הוא ססואולו קלצ'יו, שהוקם בשנת 1920. המועדון שיחק בליגה האיטלקית הבכירה הסרייה א' במשך עשור בין עונת 2013/2014 לעונת 2023/2024 וכיום משחק בסרייה ב'.
בעונת 2016/2017 השתתפה ססואולו לראשונה בליגה האירופית לאחר שסיימה את עונת 2015/2016 במקום השישי בליגה.
סאסולו היא אחת ממספר מצומצם של מועדונים יחד עם אמפולי, לגנונו, פרו פטריה, קארפי וקסאלה.
מעיר שאינה עיר בירה מחוזית ששיחקו בליגה הבכירה באיטליה והיא השלישית אי פעם מבין הקבוצות הללו שהעפילה למפעלים האירופים.
הקבוצה כבר לא מארחת את משחקיה בעיר, לאחר שעברה תחילה לאצטדיון אלברטו ברגליה במודנה, שהיה הבית הזמני של ססואולו החל משנת 2008 בעת ששיחקה בסרייה ב'.
והיום היא משחקת באצטדיון מפיי - צ'יטה דל טריקולורה (לשעבר סטאדיו ג'יגליו) ברג'ו אמיליה.
הקבוצה השנייה בחשיבותה בעירייה, פי.סי.אס סן מיקאלה ססואולו, המייצגת את סן מיקאלה די מוצ'אטי ומשחקת בליגה החמישית באיטליה.
ססואולו וולי קבוצת כדורעף הנשים של ססואולו שיחקה בסרייה א'1 עד עונת 2008/2009, אך לאחר מכן הודיע המועדון על פרישה מפעילות תחרותית בגלל בעיות כלכליות.
ב־26 במאי 1999, השלב ה-12 בג'ירו ד'איטליה הסתיים בססואולו עם ניצחונו של מריו צ'יפוליני.
אצטדיון אנצו ריצ'י, שימש את ססואולו קלצ'יו עד העלייה לסרייה ב' ב־27 באפריל 2008.
פאלאפגנלי, אולם מקורה המשמש לכדורעף, ממוקם במתחם בית הספר.
מסלול אתלטיקה, שנמצא במתחם בית הספר, נחנך בשנת 2001 ונמצא בבעלות חברת דלתא אתלטיקה ססואולו.
אנדראה ברטוליני (נולד ב-1973), נהג מכוניות מרוץ.
קטרינה קאזלי (נולדה ב-1946), זמרת.
פבריציו ג'יוואנארדי (יליד 1966), נהג מכוניות מרוץ.
אנדראה מונטרמיני (נולד ב-1964), נהג מכוניות מרוץ.
פיליפו "נק" נביאני (נולד ב-1972), זמר-יוצר.
גרציאנו פטוצ'י (נולד ב-1955), פוליטיקאי.
קמילו רויני (נולד ב-1931), קרדינל.
אלסנדרו קונטי (נולד ב-1980), זמר, אמן.
ססטרורצק היא עיר בתחומי נפת הנופש של העיר הפדרלית סנקט פטרבורג, שבצפון רוסיה, הממוקמת על שפת המפרץ הפיני, על נהר ססטרה ואגם ססטרורצק, במרחק צפונית מערבית לפטרבורג.
ססטרורצק ממוקמת על התווך שבין המפרץ הפיני לאגם ססטרורצק.
ציר העיר הוא הכביש המהיר פרימורסקויה (כביש "סקנדינביה") ומסילת הרכבת העוברת מצפון לדרום.
מצפון הם מובילים לבלואוסטרוב ובהמשך לוויבורג ולגבול פינלנד, בדרום – לסנקט פטרבורג.
דרך דרום ססטרורצק (בגורסקאיה) עובר כביש הטבעת הפטרסבורגי, ממזרח למערב, אל הסכר ובהמשך לקרונשטאדט.
האזכור הראשון של ההתיישבות סיסטרבק (בשוודית: Systerbäck) בשפך נהר הססטרה בכרוניקות השוודיות משנת 1643. שמה של העיר מבוסס על שם מאגר המים סיסטר (מפינית: Siestarjoki - "נהר דומדמניות שחורות").
הצורות הפיניות (Siestarjoki) והשוודית (Systerbäck) של שם העיירה חופפות את שמו של הנהר הסמוך.
העיר הוקמה על ידי פיוטר הגדול בשנת 1714 צמוד למפעל לחימוש (כשעד היום פועל כאן מפעל ססטרורצק).
בשנת 1812 שולבה העיירה בדוכסות פינלנד הגדולה יחד עם פינלנד העתיקה.
בשנת 1864 הועברה העיירה לרוסיה תמורת הבטחה לפיצוי, בצורת גישה לאוקיינוס הארקטי בפצאמו.
בשנים 1941–1944 קו החזית נמצא ליד ססטרורצק.
בספטמבר 1941, על דרכי הגישה לססטרורצק, עצרו הכוחות הפינים את המתקפה שלהם.
גבול ההתנגדות עבר לאורך התעלה החלודה בקילומטר ה-39 של הכביש המהיר פרימורסקי, שם נעצרה התקדמות טנקים של הצבא הפיני וגבול ההגנה על ססטרורצק עבר כאן.
מגבול זה ביוני 1944 חיילים סובייטים יצאו למתקפת נגד.
בשנות השישים והשמונים בוצעה תנופת בניית דיור המונית בססטרורצק, בעיקר בנייני מגורים רבי קומות.
בשנת 2000 הוצבה בססטרורצק אנדרטה לפיוטר הראשון של הפסל ו.
בשנת 2001 נחשפה אנדרטה למעצב ולמארגן ייצור מפעל הנשק הקל בעיירה, ס.
בדצמבר 2004 הושלמו מענקים ממפעל לטיפול בשפכים בססטרורצק עם סיוע משוודיה ופינלנד.
חנקן וזרחן הוסרו במהלך הטיפול בשפכים, מה שהוריד משמעותית את הנטל על המערכת האקולוגית הבלטית.
חידוש נוסף היה חיטוי שפכים באור אולטרה סגול לפני הזרמתם למאגר הביוב.
בבחירות 2014 מפלגת רוסיה המאוחדת זכתה במרבית המושבים במועצה העירונית.
העיירה ידועה כבעלת אקלים נוח ומהווה מקום נופש פופולרי בצפון מערב המדינה.
אוויר ים נקי, יערות עצי מחט ואורן, גבעות חול, דיונות וחופים בתוליים נוחים לאקלים יוצרים מחסום טבעי לרוחות ומספקים צל, תורמים להפיכת המקום לאתר נופש.
קרקעית הים העדינה יוצרת מים חוליים רדודים למספר עשרות ואף מאות מטרים, הנוחים לילדים רוחצים.
עונת הרחצה - מאמצע יוני ועד סוף אוגוסט (טמפרטורת המים הממוצעת בחודש יולי 19.3 מעלות צלזיוס).
בנוסף, נעשה שימוש בבוץ לטיפול בספא מקומי.
בשנת 2001, בריכת השחייה היחידה עם מים מינרליים בסנקט פטרבורג נפתחה בסנטוריום הנופש ססטרורצק לאחר שיפוץ נרחב.
בשנת 2008 בפורום הכל-רוסי "Zdravnitsa-2008" הסנטוריום זכה במועמדות "בית המרפא הטוב ביותר".
פארק אלונים, הגן ההולנדי וארמון פיוטר
פארק התרבות והנופש המרכזי של ססטרורצק (פארק אלונים, Парк дубки) כלול באתר מורשת עולמית "המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ומתחמים קשורים." שטח הפארק הוא 60.5 דונם.
הפארק כולל את "הגן ההולנדי", מבנים הידראוליים וביצורים מפני שיטפונות.
הביצורים נבנו כדי להגן מפני נחיתות אפשריות במהלך מלחמת רוסיה-שוודיה בשנים 1741–1743. פירים אלה היו שימושיים גם בשנת 1855 במהלך מלחמת קרים, כאשר הצי האנגלו-צרפתי הפגיז את ססטרורצק במשך מספר שעות, אך הבריטים והצרפתים לא העזו לנחות על החוף.
מתווה הפארק והגן ההולנדי נערך בתקופה שבין 1723 ל־1725. בעת בניית הגנים נעשה שימוש בשיטה הולנדית ידועה לפיתוח חופי ים מוצפים ורדודים: מים רדודים מנוקזים מופרדים מהים על ידי סכר, שנחתך על ידי תעלות ניקוז שדרכם זורמים מים לבריכה ונשאבים לים.
מבחינה היסטורית, המקום הזה נקרא 'הגן ההולנדי', ששמר על מערכו המקורי עד עצם היום הזה, אם כי מכוסה בצמחי בר.
קווי המתאר של ערוגות פרחים ובולגרינות, כמו גם צינורות ובריכות שהעמיקו 0.5 מטר בתוך הערוגות עם דשא מכוסח נראים בקלות גם לאחר כמעט 300 שנה.
בתקופת פיוטר, בגן הייתה גינת ירק, חממות, מדשאות, בריכות, בגן נטעו ערמונים, עצי תפוח, בוקיצה, אגסים ועצי דובדבן שהובאו משוודיה.
אחד מבתי המגורים הקיסריים על חוף המפרץ הפיני שכן בעיירה, בה נח פיוטר הראשון במהלך מסעותיו הרבים לאזור.
בראשית המאה ה-18 ניצב כאן לזמן קצר אחד ממגורי הצאר.
מראה הבניין נועד להיראות מהים.
הארמון עם הגלריות על הסכר, שעבורו שימש הגן והחורשה, היה נרחב ונראה מהים.
לאחר שלטון הקיסרית יקטרינה הראשונה העביר היורש פיוטר השני את עיר הבירה למוסקבה ובשנת 1727, לאחר אחד השיטפונות והסופות ההרסניים באזור, הוצא הארמון מרשימת בתי המגורים המלכותיים.
בהיעדר כספים לתחזוקה, הוסרו מהארמון פרטים יקרי ערך של מוצרי הפנים ומוצרי הבנייה, כולל חלונות.
הארמון הפך לאחד ממחסני מפעל הנשק ססטרורצק.
בשנת 1782 פורקו שרידי הקירות ששימשו לבניית קתדרלת פטר ופול במרכז ססטרורצק.
השדרה הראשית בפארק דובקי בעיירהעם נוף למפרץ הפיני
מרכז ספורט חדש לרכיבה על סוסים עם היפודרום הוקם בפארק בשנת 2002, שם מתקיימות מדי שנה תחרויות קפיצות ראווה והמקום מספק תנאים טובים ובטוחים לטיפול בסוסים.