tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטנקים הצפון קוריאנים שעטו לתוככי קוריאה הדרומית, שלא הייתה מוכנה להגנה מפני טנקים.
באותו חודש החלו להגיע טנקי שרמן M4A3E8 ו-M26 פרשינג אמריקנים, שהיו מסוגלים לחדור את שריונו החזיתי של ה-T-34-85 ממרחק.
צבא צפון וייטנאם הפעיל מספר טנקי T-34-85 במלחמת וייטנאם; ב-1972 הושמד רגימנט T-34-85, ככל הנראה על ידי מפציצי B-52. מספר מצומצם גם הופעל על ידי וייטנאם במהלך מלחמת הגבול עם סין בפברואר 1979, וטנק אחד שנשבה מוצג כיום במוזיאון הצבאי בבייג'ינג.
בשנות ה-80 הפעילה אפגניסטן T-34-85 רבים במלחמת האזרחים כנגד המוג'הדין.
ב-1956, במהלך מבצע קדש קיבל צבא מצרים משלוח של 120 טנקי T-34-85 צ'כוסלובקים, באישורה של ברית המועצות.
הטנקים עזרו לבנייתה מחדש של דיוויזיית השריון הרביעית, שהונסה בסיני.
במהלך המלחמה אבדו למצרים 26 טנקי T-34-85 מאש כוחות צה"ל.
בשנות השישים הועברו עוד T-34-85 למצרים, וכך גם לסוריה.
במלחמת ששת הימים צבאות מצרים וסוריה עשו שימוש נרחב בטנק, אף שבאותה עת נחשב כבר מיושן; מצרים איבדה בלחימה 251 טנקי T-34-85, וסוריה כ-73 טנקים.
בזמן מלחמת יום כיפור, T-34-85 כבר הוצאו משירות ברוב היחידות קדמיות, כשאת מקומם תפסו טנקי מערכה מודרניים מדגם T-55/54 ו-T-62. מספר קטן של T-34-85 שימשו כעמדות ירי מקובעות בצבא הסורי.
מספר כלים מסוג זה אשר נפלו שלל בידי צה"ל הוכנסו לשירות קצר בכוחות השריון הישראלים.
הצבא הסורי הסב מספר T-34-85 לתותחים מתנייעים החמושים בתותח 122 מ"מ דגם D-30, תותח שדה נגרר תוצרת ברית המועצות הנפוץ מאוד בגוש המזרחי.
במלחמת יום הכיפורים נלקחו מספר בודד של כלים כאלה כשלל.
הצבא המצרי מנגד, הרכיב את תותח ה-D-30 בצריח מאולתר.
כמו כן, התעשייה הצבאית המצרית פיתחה את משחית הטנקים T-100, על ידי התקנת תותח נגד-טנקים 100 מ"מ מדגם 1944 BS-3' על מרכב T-34-85. התקנתו של תותח שדה כל כך מסורבל בתוך הצריח המקורי של הטנק, לא הותירה מרווח מתאים לתפעולה של מערכת התותח.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נלכדו בחזית המצרית מספר כלים מסוג זה, אחד מהם מוצג כיום במוזיאון יד לשריון בלטרון.
עיראק החלה לרכוש T-34-85 מברית המועצות ב-1959, אך הם כבר הוצאו משירות קדמי בזמן מלחמת איראן–עיראק ב-1980. ההתשה שנגרמה לצבא העיראקי הובילה לשימוש במספר טנקים כאלו בקרב, רובם עם שדרוגים מסוימים.
גם במלחמת האזרחים בלבנון הפעילו הצדדים T-34-85; כ-60 טנקים הועברו לידי אש"ף מהונגריה.
טנקי T-34-85 השתתפו בסכסוכים רבים באפריקה משנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, בהם הלחימה בין הצבא האתיופי כנגד המורדים האריתראים, בקרבות בין אתיופיה לסומליה ב-1977, בסכסוכים באנגולה, ועוד.
המדינות הבאות הפעילו T-34-85 בצבאותיהן.
במדינות המסומנות בכוכבית (*) הטנק עודנו היה בשירות פעיל נכון ל-1996; במדינות המסומנות ב-# הטנק בשירות פעיל נכון ל-2005.
- כנראה לא בשירות מבצעי
כלי רכב משוריינים על בסיס T-34
תותח מתנייע: ההצלחה של תותחי הסער הגרמניים מדגם שטוג סימן 3, ששימשו לסיוע חיילי הרגלים, שכנעו את הצבא האדום בצורך בכלי שכזה.
אלו נעדרו צריח מסתובב, ולפיכך היו פחות מורכבים מטנק והיה קל יותר לייצרם, וחשוב מכל הם יכלו לשאת תותח הוביצר בקליבר גדול המותאם לירי פגזים נפיצים.
באפריל 1942, הוציא הדירקטוריון הארטילרי המרכזי (GAU) של צבא ברית המועצות דרישה לעיצוב תותח מתנייע העונה לדרישות אלו.
הכלי פותח תחת השם SU-35 והתבסס על תובת T-34, חימושו היה תותח הוביצר בקוטר 122 מ"מ, פרי סיגול של תותח השדה דגם 1938. בדצמבר 1942 הורה סטלין על ייצור המוני של כלי זה, שהוכנס לשירות תחת השם SU-122. בסך הכל הושלמו למעלה מ-1,100 SU-122 עד תום הייצור בקיץ 1944.
משחיתי טנקים: בינואר 1943 שבו הסובייטים בשלמותו טנק גרמני חדש באזור לנינגרד, הטיגר.
השריון של הטיגר היה עבה ביותר וחסין מפני תותחי ה-7.62 ס"מ של ה-T-34 וה-KV, וכתוצאה החלו המתכננים הסובייטים לפתח במהרה משחית טנקים על שלדת ה-T-34 עם תותח חזק מספיק שיוכל להתמודד עם האיום החדש.
רכבי סיוע תכליתיים: ב-1941, טנקי להביור של הצבא האדום היו מבוססים בעיקר על טנקי T-26. האבדות הכבדות העלו את הצורך בטנק להביור חדש, וב-1942 הותקן להביור על T-34, עם הסימון OT-34 (Ognemetiny Tank-34 - טנק להביור 34).
הלהביור הותקן בחזית הטנק, בצד ימין במקום מקלע ה-DT, וירה שלושה צרורות בני 10 ליטר ב-10 שניות, לטווח של 60 עד 100 מטר.
בנוסף, שלדות ה-T-34 הוסבו לטנקי חילוץ, טנקי גישור ומפלסי מוקשים.
בסין פותח רכב קרבי משוריין Type 63 שכולל מערכות נ"מ.
ה-T-34 נחשב לאחד הטנקים הטובים והיעילים ביותר ששרתו במלחמת העולם השנייה, ולבטח המשפיע ביותר על תכנון הטנקים במלחמה.
פשטותו המכנית של ה-T-34 אפשרה את יצורו ברבבות תוך זמן קצר יחסית ועל ידי כוח עבודה לא מיומן, ולכך הייתה תרומה מכרעת בשנתיים הראשונות של המלחמה, בעת שהצבא האדום סבל מאבדות קשות ומקשיי יצור שנגרמו כתוצאה מהעברת התעשייה הסובייטית מזרחה.
לפשטותו המכנית של ה-T-34 היו יתרונות נוספים מלבד יצור מהיר: הוא היה אמין מאוד בחורף הרוסי המושלג והיה קל לבצע בו תחזוקה בתנאי שדה.
כוח האש שלו, הניידות ומיגונו היו עדיפים על כל הטנקים הבינוניים בתקופה.
אף על פי שדגמים מאוחרים יותר כגון הפנתר והטיגר הגרמניים (הפנתר בעצם היה העתק משופר של ה-T-34) עלו עליו בכוח האש ובשריון, הם היו מורכבים הרבה יותר וסבלו מבעיות אמינות וניידות, ולכן יוצרו במספרים קטנים בהרבה.
תרומתו המכרעת לניצחון הסובייטי על גרמניה הנאצית הקנתה לו מקום חשוב בדברי הימים של הטנקים ובהיסטוריה הסובייטית.
T-54 הוא טנק סובייטי שפותח מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ונכנס לשירות בצבא האדום בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. T-55 הוא גרסת ההמשך של הטנק.
סדרת טנקי T-55/54 הם הנפוצים ביותר בעולם, עם 86,000 יחידות שיוצרו החל ב-1947 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20. אלו עברו שדרוגים רבים במהלך השנים ושימשו כבסיס למספר רב של כלי רק"ם שונים.
טנקי T-55/54 יוצאו לעשרות מדינות ברחבי העולם ושירתו בקונפליקטים רבים, ביניהם הפלישה הסובייטית למזרח אירופה בשנות ה-60 (כיבוש הונגריה ב-1956 וכיבוש פראג ב-1968), מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים (בידי הערבים), מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם בדרום אסיה, מלחמות רבות באפריקה, מלחמות באפגניסטן, מלחמת איראן–עיראק ואפילו מלחמת המפרץ.
טנקי T-55/54 עודם נמצאים בשירות מספר צבאות בעולם, חלקם לאחר שעברו השבחות רבות.
בצה"ל, טנקי T-55/54 שנפלו שלל הוכנסו לשירות תחת השם טירן 4/5, ורובם לאחר שהוכנסו בהם שיפורים ומרכיבים מערביים.
עם סיום שרותם בצה"ל נמכרו רוב הטנקים למדינות זרות, אך חלקם שימשו כבסיס לנגמ"ש אכזרית.
בשנת 1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, הוכנס לשירות הטנק הבינוני הסובייטי T-44, שנתפס כמחליף ל-T-34, הטנק הסובייטי הנפוץ ביותר בעוצבות השריון של הצבא האדום באותה עת.
ה-T-44 פותח כדי לשלב את יכולות הניוד של ה-T-34 יחד עם כוח אש גדול יותר ושריון עבה יותר במטרה להתמודד עם הטנקים הגרמניים הכבדים יותר כמו הפנתר.
עם זאת, על אף שהכיל תכונות מתקדמות לזמנו, ה-T-44 סבל מבעיות מכניות כתוצאה מפרק הזמן הקצר שניתן למתכנניו.
מגרעה חמורה נוספת הייתה טמונה באי יכולתו לשאת תותח בקוטר גדול יותר מתותח 85 המ"מ שלו בגלל מגבלות גודל הצריח.
עקב כך הוחלט על פיתוח טנק בינוני חדש על בסיס ה-T-44 שיהיה אמין מבחינה מכנית, ובעל צריח גדול מספיק שיוכל לשאת תותח עוצמתי בהרבה בקוטר 100 מ"מ.
העבודה על הטנק החדש, שנקרא תחילה אובייקט 137 (Ob'yekt 137) ולאחר מכן T-54, החלה ב-1945 במפעל הטנקים אוראלוואגונבזאבוד שבניז'ני טאגיל.
שלדת הטנק והמרכיבים הפנימיים היו זהים בחלקם לאלו שב-T-44. ההבדלים העיקריים היו מנוע דיזל V-54 חדש מקורר אוויר, 12 צילינדר המפיק 520 כ"ס, ותיבת הילוכים משופרת שהקלה על ההיגוי.
מזקו"ם הטנק הורכב מחמישה גלגלי מרכוב ("בוגים") מצופים גומי בכל צד, כאשר יש רווח בין הגלגל הראשון לשני.
בגלגל הראשון והחמישי ישנם בולמי זעזועים הידראולים.
בT-54 ארבעה אנשי צוות; הנהג ישב בחזית הטנק בצד שמאל, לו היה צוהר כניסה בגג ופתח מילוט ברצפת התובה.
המפקד והתותחן מוקמו שניהם בצד שמאל של הצריח, והטען בצד ימין.
צריחון המפקד אשר היה בעל צידוד של 360° מוקם בצד שמאל של הצריח, וצריחון נוסף לטען בצד ימין.
השריון בחזית התובה עובה ל-120 מ"מ.
הצריח החדש, שהותאם במיוחד כדי להכיל את התותח, הוגן על ידי 200 מ"מ של שריון בחזית.
החימוש העיקרי היה תותח מחורק קנה בקוטר 100 מילימטר מדגם D-10T שבוסס במקור על תותח ימי ושימש בין היתר את משחית הטנקים הסובייטי SU-100. מהירות הלוע של פגז חודר שריון הגיעה ל-1,000 מטר לשנייה, עם יכולת חדירה של 185 מילימטר של שריון בטווח של קילומטר בזווית 90 מעלות.
תחמושת נוספת כללה פגזים נפיצים ומטען חלול (Heat).
החימוש המשני כלל שני מקלעי גוריונוב SG-43 בקוטר 7.62 מ"מ שאוחסנו בתיבות חיצוניות על צדי הטנק והופעלו על ידי הנהג, מקלע מקביל ומקלע DShK נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ על הצריח.
אבטיפוס הטנק החדש אשר שקל רק 36 טון, הושלם בשלהי 1945 ואושר לייצור באפריל 1946. הוא החל להיכנס לייצור סדרתי ב-1947 בניז'ני טאגיל וב-1948 בחרקוב שבאוקראינה.
דגמי הייצור הראשונים נקראו מאוחר יותר T-54-1 או T-54 דגם 1946 כדי להבדילם מדגמי הייצור הבאים.
T-54-1 הונפקו לראשונה ליחידות סובייטיות בבלארוס לשם מבחני שדה, במהלכם נתגלו חסרונות רבים ומשמעותיים עד שייצור הטנק הופסק ב-1948. הבעיה העיקרית טמונה הייתה בצריח; מגן התותח היה רחב ופגיע וצורתו העקלקלה יצרה מלכודת לפגזים שניתזו ממנו לעבר חלקים פגיעים יותר בטנק.
כתוצאה מכך פותח צריח חדש בהשראת הצריח העגול-מחבתי של היוסיף סטלין סימן 3, עם מגן תותח צר יותר ועיצוב עגלגל פשוט.
שני מקלעי הSG-4-3 הוחלפו במקלע בודד שהותקן בחזית התובה והופעל על ידי הנהג.
בנוסף הותקנו גם זחלים רחבים יותר ברוחב 580 מ"מ.
הצבא הסובייטי החל לבחון בסוף שנות ה-40' את השימוש במערכות ייצוב התותח - תחום שהצבא האמריקני הוביל בו - ואשר הגבירו את סיכויי הטנק לפגוע במטרה תוך כדי תנועה.
מחקרים שביצעו המהנדסים הסובייטים על טנקי M4 שרמן אמריקאיים שניתנו לברית המועצות בזמן המלחמה כחלק מתוכנית השאל החכר, גילו כי ההסתברות לפגיעה תוך כדי תנועה צומחת מ-3% ל-30% עם מייצב תותח.
לאור החידושים הללו, הוחלט על תוכנית מודרניזציה ל-T-54 שתכלול עוד מספר שינויים ושיפורים.
אלו כללו מערכת צליחה לנהרות בעומק של עד 5 מטר, כוונת טלסקופית חדשה, מערכת תת-אדום לנהג, מערכת קשר חדשה, משאבת שמן אלקטרונית ומערכת כיבוי אש אוטומטית.
ב-1956 הוצג ה-T-54B, גרסה משודרגת של ה-T-54A עם מערכת Tsyklon לייצוב התותח בשני מישורים (אנכי ואופקי), תותח 100 מילימטר חדש מדגם D-10T2S, מערכת תת-אדום למפקד ולתותחן לקרבות בלילה, זרקור חיפוש אינפרא אדום על צריחון המפקד עם טווח של 400 מטר, ושלושה מכלי דלק חיצוניים.
הגרסה הפולנית של ה-T-54B נודעה בשם T-54AM, והיא נמכרה למספר מדינות ברית ורשה בהן מזרח גרמניה.
ניסויים שביצעה ברית המועצות במהלך שנות ה-50 לבדיקת רמת שרידותם של טנקים ליד דטונציה של ראש קרב גרעיני גילו שצוות הטנק יהרג מגל הדף.
עקב כך פותחה מערכת PAZ שאטמה את הטנק והגנה על הצוות מפני גל הלם של הפיצוץ, ומפני חומרים רדיואקטיביים (אב"כ).
ב-1955 הוחלט על תוכנית מודרניזציה נרחבת ל-T-54B שתכיל את השדרוגים הרבים שבוצעו ב-T-54 לאורך העשור הקודם.
תוכנית זאת תסתכם ב-T-55 שהופיע לראשונה במצעד מהפכת אוקטובר ב-1961.
מהירות הטנק עלתה ל-50 קמ"ש בזכות מנוע משודרג בעל 580 כ"ס (לעומת 520 ב-T-54) ותמסורת חדשה.
כמות הדלק עלתה ל-960 ליטר על ידי הוספת שני מכלי דלק חיצוניים וכך גם הטווח המבצעי של הטנק עלה ל-500 ק"מ.
כמות התחמושת לתותח 100 המילימטר עלתה מ-34 ל-43 על ידי אחסון פגזים בתיבות ששוכנו בתוך מכלי הדלק הפנימיים.
מספר שינויים בוצעו בתצורת הצריח, כמו הסרת כיפת האורור מגג הצריח והוספה של רצפת צריח (ב-T-54 כשהצריח היה מצטודד, הטען היה צריך לזוז ביחד עם הצריח).
מדוכות העשן הוחלפו במערכת פשוטה שהזריקה שמן למערכת הפליטה של המנוע ויצרה ענן עשן באורך של 300 מטר למשך שתי דקות.
צריחון הטען יחד עם מקלע הנ"מ עליו הוסרו משנכנס דור חדש של מערכות נ"מ לדיוויזיות השריון הסובייטיות.
ב-1963 הוכנס לייצור ה-T-55A, כשהשדרוג העיקרי בו היה מערכת פנימית חדשה שהגנה על צוות הטנק מפני קרינה.
לכך נוספה גם מערכת סינון אוויר להגנה מפני חומרים כימיים.
מקלע ה-SGMT המקביל הוחלף במקלע PK בקוטר זהה, ומקלע התובה הוסר ובכך פינה מרווח לעוד 6 פגזים לתותח 100 המילימטר.
מ-1970, מקלע הנ"מ DShK הותקן בחזרה על צריחון הטען עם הופעת מסוקי תקיפה נגד שריון של מדינות נאט"ו כמו AH-1 קוברה.
טנקי ה-T-55/54 קלים להפעלה, אמינים מבחינה מכנית וזולים.
אחד היתרונות הבולטים בעיצובם הוא גודלם, כשגובה הצריח הוא בסך הכל 2.4 מטר, בהשוואה ליריביו המערביים כמו M48 פטון שגובהו 3.13 מטר או צנטוריון שגובהו 2.94 מטר.
הצללית הנמוכה מקשה על פגיעה בטנק, ובנוסף הצריח בצורת חצי כדור הגביר את המיגון הבליסטי.
הטנק נהנה מניידות טובה בזכות הזחלים הרחבים עם לחץ נמוך ויחס כח למשקל גבוה.
משקלו הקל יחסית מאפשר לו לחצות גשרים שטנקי מערכה אחרים לא מסוגלים לחצות, ולשנעו ברכבות בקלות.
אחת מנקודות התורפה המרכזיות של הטנק שנבעו כתוצאה מממדיו הקטנים הייתה זווית ההנמכה הלקויה של התותח (4- מעלות, בניגוד ל-10- מעלות בטנקים מערביים) שפגעה ביכולת השימוש ברמפות ירי והקשתה מאוד על מציאת עמדת תובה, בה רק הצריח והתותח חשופים (מאחר שהדוקטרינה הסובייטית קידשה את המתקפה, חיסרון זה נחשב סביר בתכנון).
כתוצאה מהמרחב הצפוף בטנק הוגבלה כמות התחמושת שניתן לשאת וקצב הירי היה נמוך בהרבה לעומת טנקים מערביים.
בעוד צוות מיומן של טנק צנטוריון מערבי היה מסוגל לירות למעלה מ-15 פגזים בדקה, קצב האש של ה-T-55/54 עמד על 4–5 פגזים.
לכך הייתה השפעה מכרעת במהלך הקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
מערכת בקרת האש הפשוטה יחד עם המחסור בתחמושת חודרת שריון אפקטיבית הביאו לכך שטנקי ה-T-54 נאלצו להשתמש בעיקר בפגזים חלולים (HEAT) עד שנות ה-60, על אף חוסר הדיוק שלהם בטווחים רחוקים.
זאת מאחר שמנקודת המבט הסובייטית, זירת הקרב העיקרית של הטנקים תהיינה באירופה, שם תנאי השטח יכתיבו קרבות מטווחים קצרים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 המאוחרות החלה בברית המועצות תוכנית מודרניציה נרחבת לטנקי T-55, שמטרתה לקרבם לסטנדרטים של טנקי ה-T-72, אך במחיר עלות נמוך.
תוכנית זו קיבלה תאוצה לאחר פלישת הסובייטים לאפגניסטן ב-1979. יחידות רבות צוידו בטנקי T-55 שנתגלו כפגיעים ביותר לרקטות נ"ט מסוג RPG-7 ולמוקשי נ"ט.
במהלך 1980, כ-16% מאבדות הטנקים היו לרקטות RPG, ו-59% למוקשים.
שריון הטנק עובה על ידי הוספת לוח שריון על חזית התובה, המורכב מ-6 שכבות של לוחות שריון בעובי 5 מילימטר כל אחת, כשבין כל שכבה יש מרווח של 30 מילימטר הממולא בפוליאוריתן.
בנוסף, בשני צדדי הצריח נוספו לוחות שריון עם תצורה פנימית זהה בעובי 60 מילימטר, שהגבירו את רמת מיגון הצריח ל-380 מ"מ כנגד חודרנים קינטיים, ו-450 מ"מ כנגד מטענים חלולים.
ערכת מיגון לחלקו האחורי של הטנק כנגד רקטות RPG הותקנה במידת הצורך.
גחון הטנק עובה ב-20 מ"מ להגנה מפני מוקשים, חצאיות מיגון נוספו בצידי התובה, ורמת המיגון כנגד קרינה שופרה.
הותקנו גם מדוכות עשן ששיגרו פגזי עשן למרחק של 250–300 מטר.
מערכת בקרת אש חדשה מדגם 'Volna' הותקנה, וזו כללה מד טווח לייזר מעל התותח בעל טווח מרבי של 4,000 מטרים, מחשב בליסטי ומערכת ייצוב תותח משודרגת.
לטנקים אלה גם נוספה יכולת לשיגור טילי בסטיון, טיל נ"ט דור ב' רוכב קרן לייזר.
כמו כן שודרג המנוע ל-620 כ"ס.
ב-2001 נחשף כי רוסיה השלימה פיתוח של שני דגמים משודרגים של ה-T-55 למטרות ייצוא.
לפי החברה המפתחת, חבילות השדרוג הללו הן מודולריות, כלומר ניתנות לשינוי לפי דרישות הלקוח.
הדגם הראשון מצויד בתותח 100 המילימטר המקורי, אך עם מערכת בקרת אש ממוחשבת בדומה לזו המותקנת בטנק המערכה T-80, מיגון ריאקטיבי, מקלע NSV נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ, מנוע דיזל המפיק וגלגלי מרכוב קלי משקל מאלומיניום.
הדגם השני הוא בעל שלדה מוארכת עם גלגל מרכוב נוסף בכל צד, ובעל יכולת עבירות שטח טובה יותר.
הצריח הוחלף בצריח של ה-T-72 עם תותח חלק קדח בקוטר 125 מ"מ ומערכת טעינה אוטומטית, שמצמצמת את מספר אנשי הצוות בטנק לשלושה.
התותח מסוגל גם לשגר טיל מונחה לייזר למרחק של עד 5 קילומטר.
השימוש המבצעי הראשון של טנקי T-54 היה ב-1956 במהלך מבצע Vikhr (מרוסית: סופה), הפלישה הסובייטית להונגריה שנועדה לחסל את המרד ההונגרי האנטי קומוניסטי.
מספר טנקי T-54 אבדו בקרב לאחר שנפגעו על ידי בקבוקי מולוטוב ותותחי נ"ט הונגרים, ו-T-54A אחד אף נתפס על ידי המורדים ההונגרים והובא לשגרירות הבריטית בבודפשט.
בחינה של הטנק הובילה לזירוז בפיתוח של תותח ה-L7 הבריטי המצוין בקוטר 105 מילימטר, שאומץ על ידי מדינות נאט"ו ואף שימש את טנק המרכבה סימן 1 הישראלי.
במהלך מלחמת ששת הימים הפעילו צבאות סוריה ומצרים טנקי T-54A ו-T-55 אשר סופקו להן על ידי ברית המועצות בתחילת שנות ה-60. טנקים אלו השתמשו בכוונות אופטיות בסיסיות ונתגלו כנחותים מבחינת כוח אש אל מול טנקי הצנטוריון הישראלים עם תותח ה-105 מילימטר L7 הבריטי.
בחמשת ימי הלחימה בחצי האי סיני איבדה מצרים כ-291 טנקי T-54A ו-82 T-55. במלחמת יום הכיפורים היוו טנקי T-54A ו-T-55 את עמוד השדרה של עוצבות השריון של מצרים וסוריה.
במלחמת הודו–פקיסטן בשנת 1971 שירתו טנקי T-54A, T-55 (בצבא ההודי) ו-Type 59 (בפקיסטן), אולם נערכו מעט מאוד קרבות שריון גדולים בעימות.
השימוש הנרחב ביותר של טנקי T-55/54 באסיה היה במלחמת וייטנאם.
הצבא הצפון וייטנאמי קיבל לראשונה טנקי T-54B, T-54A ו-Type 59 בסוף שנות ה-60, ואלו השתתפו לראשונה בקרב בפברואר 1971 במהלך הלחימה בלאוס.
במתקפת איסטרטייד (30 במרץ-22 באוקטובר) ב-1972 נערכו מספר קרבות שריון בין טנקי T-54 של צבא צפון וייטנאם לבין טנקי M48A3 פטון של צבא דרום וייטנאם.
בקרבות באזור קואנג טרי (Quảng Trị) השמיד הרגימנט המשוריין ה-20 של צבא דרום וייטנאם כ-90 טנקי T-54 ו-PT-76. טנקי T-54A ו-T-54B רבים הושמדו גם על ידי טילי נ"ט מונחים מדגם טאו.
בסך הכל איבד צבא צפון וייטנאם כ-400 טנקים במתקפת איסטרטייד, אותם החליפו טנקים שסיפקה סין.
טנקי T-55/54 השתתפו בעשרות קונפליקטים ברחבי יבשת אפריקה, מאחר שרבות מהמדינות החדשות שנוצרו בעידן הפוסט קולוניאלי שלאחר מלחמת העולם השנייה פנו לעבר ברית המועצות בבקשה לסיוע צבאי.
כתוצאה מכך, ה-T-55 היה לדגם הטנק הנפוץ ביותר ביבשת.
הם השתתפו בין היתר במלחמת הגבולות בין דרום אפריקה לאנגולה, במלחמת סהרה המערבית (1990-1971), במלחמת האזרחים באלג'יריה (שנות ה-90), בידי צבא לוב בקונפליקט בצ'אד (1978–1987), בסכסוכים באנגולה לאחר קבלת העצמאות ב-1976, וכמו כן במלחמות בקונגו, סומליה, אריתריאה, אתיופיה ואוגנדה.
טנקי T-55 שימשו באופן נרחב במהלך מלחמת איראן–עיראק אצל שני הצדדים הלוחמים, ולאחר מכן גם במלחמת המפרץ ב-1991 בידי הצבא העיראקי (בעיקר ביחידות שדה רגילות, כשהמשמר הרפובליקני מצויד בטנקים חדישים יותר דוגמת ה-T-72).
בזמן מלחמת המפרץ היו כוחות השריון העיראקים מבוססים בעיקר על T-54 ו-T-55, אולם טנקים אלה כבר היו מיושנים לעומת דגמים מודרניים כמו הM1A1 אברהמס האמריקאי או הצ'אלנג'ר 1 הבריטי, אותם פגשו תכופות בשדה הקרב.
טנקי T-55 השתתפו גם בפלישה לעיראק ב-2003.
טנקי T-55 נשארו נפוצים גם היום, בעיקר בקרב ארגונים חצי צבאיים ומדינות עולם שלישי שלא יכולות להרשות לעצמן טנקים מודרניים ונאלצות להסתפק בטנקים המיושנים בתוספת חבילות שדרוג למיניהן.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בצבא הסורי שבו משרתים טנקי T-55AMV, ובצבא הסרי לנקי בו שירתו 65 T-55 ו-T-55AM2 במלחמת האזרחים בסרי לנקה עד לאחרונה.
ככל שיצור טנקי ה-T-55/T-54 נמשך, כך הם החלו להתיישן.
עם הזמן הוכנסו בטנקים שיפורים רבים וכתוצאה מכך היו הבדלים משמעותיים בין טנקי ה-T-55/T-54 המוקדמים למאוחרים.
דגם הייצור הראשוני, בעל מנוע V-54 520 כ"ס, תותח 100 מילימטר, שני מקלעים גוריונוב SG-43 בקוטר 7.62 מ"מ ומקלע DShK נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ על הצריח.
כלל מספר שינויים, ביניהם צריח חדש בהשראת הצריח העגול-מחבתי של היוסיף סטלין סימן 3. שני מקלעי הSG-43 שאוחסנו בתיבות חיצוניות על צדי הטנק הוחלפו במקלע בודד שהותקן בחזית התובה.
דגם בעל צריח חדש בצורת חצי כדור וכוונת טלסקופית חדשה.
לדגם זה הוספו מערכת לייצוב התותח במישור האנכי, מפנה גזים בקצה הקנה, מערכת צליחה לנהרות בעומק של עד 5 מטר, כוונת טלסקופית חדשה, מערכת תת-אדום לנהג, מערכת קשר חדשה, משאבת שמן אלקטרונית ומערכת כיבוי אש אוטומטית.
גרסה משודרגת של הT-54A עם מערכת Tsyklon לייצוב התותח בשני מישורים (אנכי ואופקי), תותח 100 מילימטר חדש מדגם D-10T2S, מערכת תת-אדום למפקד ולתותחן לקרבות לילה, זרקור חיפוש אינפרא אדום על צריחון המפקד, ושלושה מכלי דלק חיצוניים.
T-54K - סדרת טנקי פיקוד.
אלו כללו בדרך כלל מערכות קשר נוספות ותחמושת מוגבלת יותר.
T-54M - דגם זה שימש כבסיס לניסוי תותח חלק קדח חדש בקוטר 100 מילימטר מדגם D-54T.
אבטיפוס אחד הושלם ב-1954 וכלל עוד מספר שיפורים כגון מערכת ייצוב תותח חדשה, הגדלת כמות התחמושת ל-50 פגזים, מקלע נ"מ בקוטר 14.5 מ"מ, גלגלי מרכוב חדשים ומנוע משופר.
בעיות שנתגלו עם התותח הביאו להחלטה להמשיך עם תותח ה-D-10 המקורי גם ב-T-55, אולם פיתוח תותח חלק הקדח נמשך ונכנס לשימוש מאוחר יותר ב-T-62.
שינויים בדגם זה כללו מערכת חדשה אשר הגנה על צוות הטנק מפני קרינה, מערכת סינון אוויר להגנה מפני חומרי כימיים, החלפת מקלע ה-SGMT המקביל במקלע PK בקוטר זהה, והסרת מקלע התובה שפינה מרווח לעוד 6 פגזים לתותח 100 המילימטר.
מ-1970, מקלע הנ"מ DShK הותקן בחזרה על צריחון הטען.
T-55K - סדרת טנקי פיקוד שכללו מערכות קשר נוספות ואנטנות ונשאו 5 פגזים פחות.
דגם זה כלל תוספת שריון כנגד נ"ט ומוקשים, חצאיות מיגון, מדוכות עשן, מנוע משופר, מערכת בקרת אש משודרגת עם מד טווח לייזר ומשגר טילי בסטיון.
T-55AMV/T-55MV - הוספת מיגון ריאקטיבי מדגם "Kontakt-1" המותקן על חזית וצדדי התובה ועל הצריח.
האות "V" בשם הדגם היא ל-vzryvnoj, חומר נפץ.
מ-1997 נכנסו לשימוש בצבא סוריה.
T-55AD - טנקי T-55 שצוידו במערכת הגנה אקטיבית סובייטית מסוג Drozd.
כאשר מכ"ם דופלר על גבי הטנק היה מזהה איום, הוא היה משגר קליע בקוטר 107 מ"מ מאחד מארבעת המשגרים המותקנים בכל צד של הצריח.
הצבא הסובייטי איבד עניין במערכת זו בגלל עלותה (170 מיליון דולר ליחידה) ומורכבותה, אולם חיל הנחתים הסובייטי החליט לאמץ אותה והיא הותקנה על כ-250 טנקים בשנים 1982-1981. מערכת ה-Drozd נצפתה גם על טנקי T-62 ו-T-80, והוצעה לייצוא.
ככל הידוע, היא לא נמצאת כיום בשימוש הצבא הרוסי.
T-55AGM - השבחה אוקראינית של ה-T-55 לסטנדרטים מודרניים, תוך שדרוג משמעותי של כוח האש, ניידות ושריון.
המנוע שודרג ל-850 כ"ס, התמסורת והמתלים הוחלפו.
החימוש העיקרי הוא תותח חלק קדח בקוטר של 120 או 125 מילימטר עם מערכת טעינה אוטומטית שמכילה 18 פגזים.
מערכת בקרת אש ממוחשבת הותקנה.
נוסף מקלע נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ על הצריח הנשלט מפנים הטנק.
השריון שודרג ונוסף מיגון ריאקטיבי, מערכת הגנה אקטיבית המסייעת לטנק להתמודד עם איום טילי נ"ט מונחים ומערכת כיבוי אש אוטומטית.
T-72Z / Safir-74 - (מפרסית Safir פירושו 'שליח') שדרוג איראני לטנקי T-54/55. החימוש העיקרי הוא תותח M68 אמריקאי בקוטר 105 מ"מ עם שרוולים תרמים.
מערכת בקרת אש ממוחשבת חדשה (עם מד טווח לייזר ומחשב בליסטי) מתוצרת סלובניה הותקנה.
המנוע שודרג למנוע דיזל 780 כ"ס.
בנוסף ישנה אפשרות להתקין על הטנק שריון ריאקטיבי מתוצרת איראן המגן על הטנק מפני חודרנים קינטיים ופגזים כימיים.
Ramses II - השבחה של טנקי T-54 של הצבא המצרי על ידי חברה אמריקנית.
המנוע שודרג ל-908 כ"ס, הוחלפה מערכת הזחלים והמתלים ומכלי הדלק.
הותקנה מערכת בקרת אש מודרנית עם מד טווח לייזר ומערכות קשר חדשות.
תותח 100 המילימטר המקורי הוחלף בתותח מחורק קנה 105 מ"מ אמריקאי המותקן על טנקי M60 פטון (אשר נמצאים בשימוש הצבא המצרי).
Type 59 - בתחילת שנות ה-50' סיפקה ברית המועצות לרפובליקה העממית של סין טנקי T-54A, כחלק מהסכם הידידות בין שתי המדינות.
לאחר מכן החלה סין בייצור ה-T-54A תחת השם הרשמי Type 59. סין הפכה ליצרנית השנייה בגודלה של טנקי T-54 אחרי ברית המועצות, עם כ-9,500 יחידות שיוצרו בין השנים 1958–1980, חלקם יוצאו מאוחר יותר למספר מדינות.
דגמי הייצור הראשונים היו זהים ל-T-54A בכל מלבד מערכת האינפרא אדום ומייצב התותח.
Type 59I - דגם משופר שכלל בין היתר מד טווח לייזר, מערכת בקרת אש פשוטה יותר וחצאית מיגון לזחלים.
Type 59II - דגם זה משתמש בחיקוי סיני של תותח ה-L7 מחורק הקנה הבריטי בקוטר 105 מ"מ (שימש בין היתר את טנק הצנטוריון הבריטי וה-M60 פטון האמריקאי).
מפנה הגזים הועבר לאמצע הקנה.
שיפורים נוספים כללו מערכת רדיו חדשה ומייצב תותח.
Type 59IIA - נוספו שרוולים תרמיים לתותח 105 המילימטר, שריון הטנק שופר והוחלפה מערכת המיסוך.
Type 59D - צויד בשריון ריאקטיבי, תותח 105 מ"מ משופר, מנוע דיזל 580 כ"ס ומערכת בקרת אש ממוחשבת.
Type 59 Gai - דגם זה עבר מודרניזציה ונחשף בשנת 2000. מצויד בתותח 120 מילימטר חלק קדח.
כתוצאה מהמלחמה עם אירן בשנות ה-80, החלה עיראק במאמצים לשדרג טנקי ה-T-55/54 ו-Type 59 שברשותה.
אלו הסתכמו בשלוש תוכניות שדרוג שונות:
T-55 (לעיתים מכונה "אניגמה") - טנקי T-55 להם נוספו לוחות מיגון מרוכבות על התובה ועל הצריח.
כתוצאה מכך משקל הטנק עלה ב-4.6 טון.
ככל הנראה רק מספר קטן של טנקים שודרגו לתצורה זו.
בקרב על חאפג'י (Khafji) במהלך מלחמת המפרץ הראשונה שריון הטנק התמודד בהצלחה כנגד טיל מונחה מסוג מילאן בעל מטען חלול.
T-54 - מודרניזציה של מספר טנקי T-54 עיראקים בעזרת חבילת שדרוג תוצרת רומניה.
T-55 - תוכנית מודרניזציה תוצרת עיראק לטנקי ה-T-55 וType 59, הכוללת תותח חלק קדח סובייטי בקוטר 125 מ"מ יחד עם מערכת טעינה אוטומטית, חצאיות מיגון חדשות, ארגן מחדש בסידור הפנימי של הצריח, מדוכות עשן אלקטרוניות ומערכת ראיית לילה פסיבית לצוות.
מערכת בקרת אש ממוחשבת מה-T-72 הותקנה.
TR-580 - בשנות ה-70' החלה רומניה לשדרג את צי טנקי T-55 שברשותה, בעזרתן של חברות ממערב גרמניה.
השינויים כללו תובה מוארכת בעלת 6 גלגלי מרכוב בכל צד במקום חמישה וחצאיות מיגון מפלדה.
משקל הקרב של הטנק עמד על 38.2 טון.
בסך הכל כ-398 יחידות הוסבו לגרסה זו.
שם הטנק ברומנית הוא קיצור של Tanc Românesc 580 - טנק רומני עם מנוע 580 כ"ס.
TR-85/TR-85M1 - שדרוג ל-TR-580. ה-TR-85 פותח ב-1978 וכלל צריח חדש, מד טווח לייזר מעל לתותח, שרוולים תרמים ומנוע גרמני משודרג 620 כ"ס.
משקל הקרב עמד על 43.3 טון.
גרסה משודרגת בשם TR-85M1 פותחה באמצע בשנות ה-90', זו כוללת תוספת שריון, מערכת בקרת אש חדשה עם מחשב בליסטי, תותח 100 מ"מ משופר.
משקל הטנק מגיע ל-50 טון, והוא מונע על ידי מנוע 860 כ"ס המאפשר לו להגיע למהירות של 60 קמ"ש.
מספר חברות זרות השתתפו בפיתוח הטנק.
טנקי הנדסה - בשנות ה-50 הותקנו על טנקי T-55/T-54 מגוב נוכרי לפריצת שדות מוקשים, הבנוי מארבעה גלגלים בכל צד בעלי בליטות החורשים את המסלול שלפניהם וגורמים לפיצוץ המוקשים שנמצאים לפני הזחלים של הכלי.
התקן זה ששקל כ-6.7 טון, היה יכול לפלס שני נתיבים ברוחב של 0.83 מטר כל אחד, עם רווח של 1.7 מטר ביניהם.
מאחר שהמגוב הנוכרי היה מסורבל פיתח הצבא האדום את ה-KMT-4, מגוב רציף המורכב משתי כפי דחפור שננעצות בקרקע ומסיטות את המוקשים הצידה או הופכת אותם מבלי לפוצץ אותם.
עם המגוב הרציף, הטנק יכול לנוע במהירות הרגילה עד אשר הוא מוריד את המגוב.
ה-KMT-5, שפותח במקביל ל-KMT-4 שילב את כף הדחפור של המגוב הרציף עם הגלגלים של המגוב הנוכרי, והפך למערכת פינוי המוקשים הסטנדרטית של הצבא הסובייטי משנות ה-60. צבאות מצרים וסוריה עשו שימוש במערכות אלו במלחמת יום הכיפורים.
BTR-T - נגמ"ש לחימה על מרכב ה-T-55, בעל שני אנשי צוות (מפקד ונהג) ויכולת לשאת עד 5 חיילים על ציודם.
מצויד במיגון ריאקטיבי ומערכת הגנה מפני אב"כ.
צריחון המסתובב 360 מעלות יכול לשאת תותח אוטומטי בקוטר 30 מ"מ וצמד משגרי טיל נגד טנקים מונחה מדגם 9M113 קונקורס.
BTS-2 - טנק חילוץ המבוסס על מרכב T-55, צויד במשטח העמסה מעל התובה, המיועד לנשיאת מנוע חלופי.
הטנק גם נשא מעדר עגינה המותקן בחלק האחורי ובמנוף המסוגל להרים מטען עד 1000 ק"ג.
מספר טנקי חילוץ כאלה נפלו שלל בידי כוחות צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים ויום הכיפורים, והוכנסו לשירות ביחידות המפעילות ציוד שלל סובייטי.
IMR - טנק הנדסי על מרכב T-55 שצריחו הוסר ועליו הותקן מנוף המופעל באמצעות מערכת הידראולית, להסרת מכשולים.
כף דחפור מותקן בחזית התובה ומופעל גם הוא הידראולית.
MT-55 - טנק גישור מתוצרת ברית המועצות מבוסס על תובת טנק T-55. הגשר מסוג מספריים המותקן על הטנק, מופעל באמצעות מערכת הידראולית עם בקרה חשמלית.
מספר טנקים כאלה נפלו בידי כוחות השריון הישראלי במלחמת יום הכיפורים והוכנסו לשירות מבצעי.
MTU-20 - טנק גישור שפותח בשנות ה-60 בברית המועצות עם כושר גישור מכשול של עד 18 מטר.
הטנק מבוסס על תובת T-55 ובעל מנגנון גישור המופעל מכנית באמצעות שרשראות וגלילי גלגול.
מספר כלים כאלו נפלו בידי השריון הישראלי במהלך מלחמת יום הכיפורים והוכנסו לשירות ביחידות צה"ל.
SU-122-54 - משחית טנקים עם תותח קבוע על מרכב ה-T-54 אשר פותח ב-1949. תותח 122 מילימטר הותקן בחלקו הקדמי של המבנה העילי והיה בעל זווית הנמכה והעלאה מוגבל.
כלים אלו יצאו משירות בשנות ה-50 המאוחרות והוסבו לטנקי חילוץ.
טנקי T-55/54 שנשאו להביור לצד התותח הראשי והכילו כ-460 ליטרים של חומר בעירה.
הטווח האפקטיבי של הלהביורים עמד על-200 מטר.
כלים אלה יצאו משימוש ב-1993.
ZSU-57-2 - רק"מ נ"מ מתנייע על מרכב מקוצר של T-54, עם ארבעה גלגלי מרוכב בכל צד במקום חמישה.
צמד תותחים אוטומטים בקוטר 57 מילימטר מותקנים בצריח פתוח המסוגל לצודד 360 מעלות.
כלים אלו הופעלו על ידי צבאות סוריה ומצרים במלחמת ששת הימים ויום כיפור ואף נתפסו כשלל על ידי צה"ל.
אכזרית - נגמ"ש כבד ישראלי שפותח על ידי מו"פ מחלקת אמל"ח יבשה/מטכ"ל באמצעות חטיבת מערכות מכניות של רפא"ל ויוצר במרכז שיקום ואחזקה 7200 של חיל החימוש.
האכזרית נועדה לענות על דרישת צה"ל לרק"ם המתאים למגוון של משימות חי"ר ומסוגל לשרוד בשדה קרב רווי אש תוך שהוא עומד בקצב התנועה של כוחות שריון מתקדמים בחזית ההתקפה.
T-62 הוא טנק מערכה מתוצרת ברית המועצות.
הטנק נכנס לשירות בשנת 1961, ויועד לשמש כטנק המערכה העיקרי של עוצבות השריון הסובייטיות לצד קודמו, ה-T-55. מעל 22,000 יחידות יוצרו, ויוצאו לעשרות מדינות, ביניהן מצרים וסוריה, ולקחו חלק במלחמת יום הכיפורים במספרים גדולים.
טנק ה־T-54 שנכנס לשירות בשנת 1949, והיה נפוץ מאוד ונחשב לטנק אמין ופשוט לתפעול ולתחזוקה, התיישן לקראת סוף שנות החמישים בהשוואה לטנקים האמריקאים החדישים יותר.
הסובייטים היו זקוקים לטנק חדש, שישתווה לטנקי המערב.
תהליך התכנון של הטנק שיחליף את ה־T-54/55 החל בסוף שנות החמישים, ובשנת 1961 החל הייצור.
T-62 הוא המשך ישיר ל־T-54/55, וירש את הצללית הנמוכה וצורת הצריח.
גם טנק זה השתמש במזקו"ם קריסטי, אך המרווח בין הגלגלים שונה מב־T-54/55. את תותח ה־100 מילימטר מחורק הקנה החליף תותח 115 מילימטר חלק קנה ומדויק.
זהו טנק המערכה הראשון בעולם שחומש בתותח חלק קנה.
כמו כן לטנק ישנה מערכת חליצה אוטומטית אשר פולטת את התרמילים הריקים דרך פתח קטן בחלקו האחורי של הצריח.
מערכת החליצה של התרמילים לא הייתה יעילה מפני שלקח לה זמן רב לעבוד ובנוסף לאחר כל ירי, על התותחן לכוונן מחדש על המטרה, לכן קצב האש של דגם זה קטן לעומת דגמים אחרים.
מפנה הגזים, שבדגמים הקודמים היה בקצה הקנה, הועבר לשני שלישים הקנה, שם הוא נמצא גם בטנקים סובייטיים חדשים יותר.
שריונו של ה־T-62 היה עבה משל קודמו, והגיע ל־242 מילימטר.
השיפורים אומנם העלו את משקל הטנק, אך מנוע דיזל משופר איפשר לטנק מהירות זהה לקודמו.
לטנק מערכות אינפרה אדום פסיביות הכוללות פריסקופים רגישים לאור אינפרה אדום ומערכות אקטיביות הכוללות זרקור ופנסים לאור אינפרה אדום.
מערכת בקרת האש הייתה מאיכות ירודה, אך משופרת לעומת ה־T-55. הטנק ירש גם את בעיית אחסון התחמושת ובעיית הנמכת התותח.
שתי מגרעות אלה יצרו ל־T-62 חיסרון טקטי חמור.
למרות זאת, הטנק היווה שיפור עצום לעומת קודמו, במיוחד לאור החלפת התותח.
לטנק מכל דלק נתיק המותקן בחלקו האחורי ומכלי דלק חיצוניים בצד הטנק בנוסף למכל דלק הממוקם בתוך הגוף המשוריין.
מערכת הצידוד של הצריח וההגבהה של התותח הן מערכות חשמליות.
ההיגוי נעשה באמצעות שני מוטות היגוי, אחד לכל צד, בעלי שלושה מצבים.
תיבת ההילוכים ידנית דורשת "גז ביניים" ולחיצה כפולה על המצמד בהורדת הילוך.
העבירות של הטנק טובה והוא כמעט אינו פורס זחלים, גם לא בקרקע חולית.
ה־T-62 יוצר מ־1961 ועד 1975. במשך זמן זה יוצרו גרסאות משופרות או מיועדות לתפקידים מסוימים.
T-62M: מסוגל לירות טילי נ"ט מונחי לייזר ובעל שיפורים בשריון.
T-62MV: שדרוג נוסף עם שריון ריאקטיבי.
T-62 להביור: להביור הותקן במקביל לתותח ה־115 מילימטר.
20,000 טנקים מדגם T-62 יוצרו על ידי ברית המועצות, ועוד כמה אלפים במדינות קומוניסטיות אחרות.
ה־T-62 נמצא היום ברוסיה, אפגניסטן, אנגולה, סוריה, תימן, מונגוליה, קוריאה הצפונית, לוב, בלארוס, אוזבקיסטן, וייטנאם, איראן, אלבניה, מצרים, אלג'יריה וקובה.
הטנק נרכש בכמויות גדולות בראשית שנות השבעים על ידי מצרים וסוריה והשתתף לראשונה בשנת 1973 במלחמת יום הכיפורים.
לטנק T-62 היה יתרון בהשוואה לטנקים שהופעלו על ידי צה"ל מדגם צנטוריון ומגח בין היתר בתחום ראיית הלילה.
מספר גדול של טנקים נפלו שלל בידי צה"ל בעיקר ברמת הגולן בשלושת ימי הלחימה הראשונים חלק מהטנקים נתפסו כשהם במצב תקין.
מתוכם הוכשרו ונכנסו לשירות בצה"ל 120 טנקים שזכו לשם טירן 6.
בשנת 1982 השתתף הטנק במבצע שלום הגליל.
T-64 הוא טנק מערכה סובייטי שייצורו החל בשנת 1963. ה-T-64 נחשב לטנק מתקדם ומהפכני בזמנו, וכלל חידושים דוגמת מיגון שכבתי וטען אוטומטי, וכתוצאה מכך מעולם לא יוצא מחוץ לברית המועצות.
בגלל עלותו הגבוהה, הוא יוצר בכמויות קטנות יחסית בהשוואה לטנקי מערכה סובייטים בני-זמנו.
T-64 הוא טנק מערכה סובייטי אשר פותח על ידי צוות מהנדסים (בהובלת א.א.
מורוזוב), אשר חזר לחרקוב (כיום אוקראינה) לאחר שהות ממושכת בעיר ניז'ני טאגיל, שבה השלים את פיתוחו של טנק ה-T-54 בשנת 1947.
על פיתוח ממשיך דרכו של ה-T-54 התחרו 2 קבוצות אשר דגלו בגישות שונות: מצד אחד, המהנדסים שנותרו בניז'ני טאגיל טענו כי די והותר בשיפור טנק ה-T-54 בהיבטי הניידות, עצמת האש והמיגון, כדי להתאימו לזירת העימות המתפתחת.
גישה זו הביאה לפיתוח ה-T-55 וה-T-62 אשר היוו מענה מהיר במהלך מרוץ החימוש מול המערב על ידי שילוב פתרונות ביניים זמינים על בסיס טנק ה-T-54. מנגד, החליט צוות המהנדסים ששב לחרקוב לפתח טנק חדש מהיסוד, אשר לראשונה בהיסטוריה הסובייטית, יהווה טנק מערכה עיקרי (MBT) ויכלול טכנולוגיות מתקדמות.
הטנק שנוצר נחשב בעת הצגתו למהפכני בכל קנה מידה ולאחד הטנקים המתקדמים בעולם, שכן, הטנק כלל פתרונות מקוריים וחידושים רבים:
הטנק כלל מנוע דיזל קומפקטי בהספק .
נעשה שימוש במיגון שכבתי מרוכב, אשר עצם עובדת קיומו נותרה מסווגת שנים רבות גם לאחר הופעת ה-T-72.
הותקן תותח טנק חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ, אשר גרסתו המשופרת משמשת עד היום את טנקי המערכה הרוסיים המודרניים T-80 ו-T-90.
המיגון השכבתי המרוכב והתותח החדש לא היוו חלק מתוכנית הפיתוח המקורית, ושולבו באבות-טיפוס מאוחרים בעקבות הופעתם של הטנקים המערביים צנטוריון ו-M60 פטון החמושים בתותחי 105 מ"מ ומיגון משופר.
למעשה, גרסאות הבסיס של ה-T-64 כללו תותח בקוטר 115 מ"מ שהושאל מה-T-62.
בניגוד לרובם המכריע של הטנקים הסובייטים אשר קדמו לו, ה-T-64 לא בוסס על מזקו"ם "כריסטי" אלא על מזקו"ם "ויקרס" חדש ומתוחכם.
בנוסף, שדרוג המנוע למנוע חדשני עם 2 גלי ארכובה איפשר לטנק מהירות דרך של 75 קמ"ש.
עם זאת, המנוע סבל מבעיות אמינות קשות אשר היוו את אחת הסיבות לפיתוח טנק ה-T-72. בהתאם לדוקטרינה הסובייטית, צויד הטנק לצליחת נהרות.
גרסאות מאוחרות של הטנק כוללות מנוע .
המיגון השכבתי המרוכב של טנק T-64 כאמור, לא היווה חלק מתוכנית הפיתוח המקורית.
גרסאותיו המתקדמות של הטנק כוללות שיפורי מיגון רבים כגון מדוכות עשן, ומיגון ריאקטיבי.
כאמור, החל מגרסת T-64A, מצויד הטנק בתותח טנק חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ מדגם 2A46 (אורך L48) היורה תחמושת חצי אחודה.
החל מגרסת T-64B נוספה לטנק יכולת שיגור טילי נ"ט מהקנה.
הטילים שנורו מהתותח הם מסוג AT-8 ומונחים על ידי מערכת לייזר שהותקנה על הצריח.
הטילים איפשרו חדירה של 600 מילימטר שריון בטווח של 4,000 מטר, יכולת מהפכנית בתקופה זו (ומרשימה גם היום).
בנוסף לכך יש לטילים יכולת מסוימת נגד מסוקים.
בטנק הותקנה מערכת בקרת אש חדישה עם מד טווח לייזר ומחשב בליסטי.
שיפור נוסף וחשוב הוא הגדלת טווח הנמכת התותח, שאיפשר ירי מרמפות (אם כי עדיין טווח הנמכת התותח נמוך מהמקובל בטנקים מערביים).
התחמושת מוצבת כך שההודף נמצא במצב שוכב והפגז במצב עומד.
טען זה מבוסס על יד רובוטית, הוא מסוגל לטעון תחמושת חצי אחודה ב-4 עד 5.5 שניות, תלוי במיקום הקרוסלה.
אופן סידור הפגזים מתחת לצריח מקנה לצוות יותר מרחב והופך את התנאים בטנק לנוחים יותר.
במקרה של כשל בטען האוטומטי הטיפול בו יותר מסובך מהטיפול בטען של ה-T-72, אך למפקד יש אפשרות לטעון את התותח ידנית.
למרות כל החידושים, לקה ה-T-64 בפרמטר האמינות ובנוסף מחירו היה גבוה.
עובדה זו הביאה לייצור מוגבל של הטנק תוך ייצור המוני של גרסתו המקבילה והמפושטת – ה-T-72. במשך שנים רבות נשמרה עובדת קיומו של הטנק בסוד (בעיקר עקב המיגון המתקדם), והטנק מעולם לא יוצא אל מחוץ לגבולות ברית המועצות.
כיום הטנק משרת בצבאות רוסיה, אוקראינה ואוזבקיסטן.
ממשיך דרכו הוא ה-T-80 על שלל גרסאותיו.
T-80 הוא טנק מערכה אשר פותח בעיר לנינגרד בברית המועצות בין השנים 1973–1975 ונכנס לייצור סדרתי בשנת 1976.
חרף הופעתו של טנק ה-T-72 המוצלח, החליטה החברה שפיתחה את טנק ה-T-64 לפתח טנק חדש שיהווה תחרות ל-T-72. בהתחלה, הטנק התבסס על ה-T-64 (שבדגמיו המוקדמים סבל מבעיות אמינות), אך מבנהו יצר הרבה בעיות והיה צורך להתחיל מהתחלה ולבנות טנק חדש לחלוטין.
התוצאה הייתה ה-T-80; טנק אשר המשיך את "מסורת" קודמו והציג מגוון חידושים טכנולוגיים, במחיר עלות גבוהה ומורכבות טכנית, הנגזרת מאופן התפיסה של החברה.
ה-T-80 די דומה ל"בן משפחתו" ה-T-64, אשר כלל מטען אוטומטי חדש ופתרונות אוטומטיביים יעילים יותר.
ה-T-80 כולל תותח טנק 125 מ"מ חלק-קדח משופר והציג לראשונה בעולם מנוע טורבינת גז (בדומה ל-M1 אברהמס האמריקאי) בהספק , אשר בשילוב המשקל הנמוך של הטנק העניק יכולת ניידות יוצאת מן הכלל בגינה זכה לכינוי "הטנק המעופף".
בשנת 1987 הפסיק מפעל הטנקים בחרקוב (כיום באוקראינה) לייצר את ה-T-64 ועבר לייצור טנק ה-T-80UD, אשר כלל מנוע דיזל אמין במקום מנוע טורבינת הגז הבזבזני.
ה-T-80 מצטיין בניידות בסוגים שונים של שטחים, החל משטחים מלאים בשלג ועד לשטחים מדבריים, זאת בזכות הזחל הענק שלו, שפורש את משקל הטנק הנמוך יחסית לטנקים אחרים, על שטח גדול, כך ששקיעה של הטנק אינה סבירה.
מיגון הדגם הבסיסי זהה למיגון ה-T-64, ואולם, גרסאותיו המתקדמות של הטנק כוללות שיפורי מיגון רבים כגון מיגון ריאקטיבי (קל וכבד).
עם זאת, המצאות המטען האוטומטי ובטן התחמושת בתא הלחימה מהווים חיסרון משמעותי במיגון הטנק, עקב הסבירות הגבוהה להיווצרות תגובת שרשרת במקרה של חדירה לתא הלחימה.
במרבית גרסאותיו של הטנק מותקנות מערכות בקרת אש מתקדמות הכוללות מחשב ירי דיגיטלי, אמצעי ראיית לילה פאסיבי או תרמי מדגם AGAVA 1-2, המסוגל לזהות מטרות ממרחק 6400 מטר (לפי נתוני היצרן).
התותח חלק-קדח משופר בקוטר 125 מ"מ מדגם 2A46-2 (באורך L48), יורה תחמושת חצי אחודה ומאפשר שיגור טיל נ"ט AT-8 "סונגסטר" (Songster), ובדגמים מתקדמים יותר טיל AT-11 "ריפלקס" (Refleks).
הטען האוטומאטי של ה-T-80 שונה במבנהו מהטען ב-T-72, זאת מכיוון שה-T-80 ירש את טענו מה-T-64. התחמושת מוצבת כך שההודף נמצא במצב שוכב והפגז במצב עומד.
טען זה מבוסס על יד רובוטית, יקר יותר ומסובך יותר מהטען ב-T-72\T-90. אופן סידור הפגזים בו מקנה לצוות יותר מרחב והופך את התנאים בטנק לנוחים יותר.
במקרה של כשל בטען הטיפול בו יותר מסובך מהטיפול בטען של ה-T-72, אך למפקד יש אפשרות לטעון את התותח ידנית.
הטנק הגיע ליחידות החל משנת 1984 ויוצרו ממנו מעל 5,000 טנקים מכמה דגמים.
במהלך הלחימה הסובייטית בצ'צ'ניה הושמדו טנקי T-80 רבים כתוצאה מהפעלה לקויה של הכוחות המשוריינים בשטחים אורבניים.
עם התפרקות ברית המועצות נפסק ייצורם של הטנקים ברוסיה, בעוד אוקראינה, באמצעות המפעל בחרקוב, המשיכה לייצר את ה-T-80UD ואף לשדרגו לרמת T-84. כ-300 טנקים מסוג זה נמכרו על ידי אוקראינה לפקיסטן.
כיום, ה-T-80 משרת בצבא רוסיה, בצבא אוקראינה, בצבא קוריאה הדרומית, בצבא קפריסין ובצבא פקיסטן.
החל מהצגתו של טנק ה-T-72, עסקה ברית המועצות בפיתוח ושדרוג הטנק, אשר גרסתו המתקדמת ביותר (T-72BU) מותגה כ-T-90, בעיקר לצורכי שיווק.
ה-T-90 נועד להיות פשוט וזול יותר לייצור מה-T-80, כמו שה-T-72 היה הגרסה הזולה ל-T-64. מטרה זו הושגה באמצעות שילוב המערכות המתקדמות אשר פותחו עבור טנק ה-T-80 על גבי טנק ה-T-72 הזול והפשוט לייצור, המשתמש במנוע דיזל אמין, בניגוד לטורבינת גז של ה-T-80.
בהתאם לדוקטרינת השריון הרוסית, הטנק מתבסס בראש ובראשונה על צללית נמוכה, המקטינה את חתימת הטנק בשדה הקרב.
שריון הטנק מורכב משלוש שכבות הגנה; השכבה הראשונה היא מיגון פסיבי של שריון מרוכב.
השכבה השנייה כוללת מיגון ריאקטיבי דור ב' מדגם KONTAKT-5 המותקן על חזית וצדדי השלדה ועל הצריח בצורת "לבנים".
השריון הריאקטיבי מותקן גם על תקרת הצריח כנגד איומים מלמעלה.
הטנק מצויד גם במערכת הגנה אקטיבית רכה מדגם SHTORA לשיבוש אופטרוני, המיועדת לשבש טילי נ"ט מתבייתי כתם לייזר או רוכבי קרן לייזר.
עובי השריון הוא שווה ערך ל־420 עד 900 מ"מ בצריח כנגד קלעים קינטיים, ושווה ערך ל־500 עד 900 מ"מ כנגד מטענים חלולים.
כמו כן קיימות בטנק 12 מדוכות עשן היעילות בתחום האור הנראה ובתחום האינפרא אדום, מערכת התרעה כנגד קרינת לייזר עם 4 מקלטי לייזר, וכן מיגון אב"כ כולל.
עוצמת האש העיקרית של הטנק היא תותח חלק הקדח M46A2 בקוטר 125 המ"מ, הזהה לדגמים הקודמים, ה-T-72 וה-T-80.
התותח בעל דיוק משופר, וניתן להחלפה בקלות ובמהירות במקרה של פגיעה או תקלה.
התותח מיוצב בשני הצירים ונטען במטען אוטומטי הכולל 22 פגזים תורנים, המבטל את הצורך בטען.
השימוש במטען אוטומטי מאפשר לטנק ירי של 7–8 פגזים בדקה.
חימוש התותח כולל פגזים קינטיים, חלולים, נפיץ־רסס ושרפנל עם מרעום זמן.
בנוסף הוא אף יכול לשגר טילים נגד טנקים מונחי לייזר מסוג "רפלקס" 9M119 לטווח של עד 4,000 מ' בעלי ראש נפץ במטען חלול, המסוגלים לחדור שריון ריאקטיבי וכן לפגוע במסוקים בטווח של 5,000 מ'.
החימוש המשני של הטנק כולל מקלע נ"מ NSV 12.7 מ"מ ומקלע מקביל 7.62 מ"מ.
מערכת בקרת האש של הטנק היא אינטגרלית אוטומטית.
מערכת זו כוללת מחשב בליסטי וערוצי ירי לפגזים וטילים.
בעקבות קשיים תקציביים יוצרה כמות מעטה יחסית של טנקי T-90 וכ-700 טנקים בלבד מדגם זה משרתים את חיל השריון הרוסי.
כיום משרת הטנק גם בצבא הודו.
הודו אף החלה לייצר ברישיון את גרסת הייצוא של הטנק, "T-90S", הכוללת מנוע משופר (1,000 כ"ס) ורכיבים אלקטרוניים מתוצרת חברות מערביות.
במלחמת רוסיה-גאורגיה ב-2008 הטנק הוכיח את עצמו כיעיל מאוד, כאשר נע על השטח במהירות גבוהה מאוד וסייע לכוחות בהתגברות על טנקי המערכה הגאורגיים, שהורכבו מטנקים סובייטיים, שמוגנו במערכות הגנה מערביות.
T-90A: גרסה של הצבא הרוסי בעלת צריח מולחם (במקום יצוק), מנוע משודרג ומערכת ראיה תרמית ESSA.
הגרסה מכונה גם T-90 ולדימיר, על שמו של ולדימיר פוטקין - המהנדס הראשי של ה-T-90.
T-90SK: גרסת פיקוד של ה-T-90S, הנבדלת ממנה בציוד הניווט ומערכת קשר, וכמו כן כוללת את ה-Ainet, מערכת המאפשרת לפוצץ פגזים נפיצים בעלי רסס (HE-FRAG) ממרחק מסוים מהטנק.
T-90S בישמה: T-90S בשירות הצבא ההודי.
T-90M: דגם אבטיפוס הכולל גרסה חדשה של מיגון ריאקטיבי מדגם Kontakt-5, מנוע משופר עם הספק של 1,130 כ"ס, צריח משודרג עם שריון מרוכב, תותח 125 מ"מ חדש מדגם 2A46M-5, מצלמות תרמיות צרפתיות ממשפחת ה-Catherine, מערכת ניווט אינרציאלית ולווינית ועוד..
הטנק מכונה בשם "Proryv" (פריצת דרך) והוא כולל מערכת בקרת האש, מעקב יעד אוטומטי באמצעות תצלומים תרמיים, מצלמות וידאו שמותקנות על גג הטנק ומאפשרות לצוות לצפות במתרחש סביבם מבלי לצאת מהטנק.
מאפיין נוסף שמבדיל מטנקים רוסים אחרים הוא מסכי רשת המכסים את בסיס התותח.
טנק Т-90А בפורום הבינלאומי "טכנולוגיה בבניית מכונות" 2012:
T-38 טאלון (Talon) הוא מטוס אימונים סילוני דו־מנועי על־קולי, שפותח עבור חיל האוויר האמריקאי בסוף שנות ה־50 של המאה ה־20 על ידי חברת נורת'רופ.
המטוסים הראשונים נכנסו לשירות במרץ 1961.
המטוס נחשב מוצלח מאוד, אמין, זול ופשוט לתחזוקה, בעל ביצועים טובים ובטוח מאוד.
כתוצאה מכך, הוא עדיין נמצא בשימוש בחיל האוויר האמריקאי, וכן בסוכנות החלל האמריקאית.
באמצע שנות ה־50 החלה נורתרופ לתכנן מטוס קרב קל ומהיר (שהפך בסופו של דבר ל־F-5 פרידום פייטר), ולצידו מטוס אימונים על קולי שהתבסס עליו.
אב הטיפוס הראשון טס ב־10 באפריל 1959, תחת הכינוי YT-38. לאחר שנבדקו שני סוגי מנועים, נחתם חוזה עם חיל האוויר האמריקאי, וכאמור, המטוס נכנס לשירות ב־1961 בבסיס חיל האוויר רנדולף.
הייצור הופסק בתחילת 1972, לאחר ש־1,187 מטוסים יוצרו.
המטוס משמש בחיל האוויר האמריקאי כיום כמטוס אימונים מתקדם לתלמידי טייס המיועדים למטוסי קרב.
הוא משמש גם כמטוס אימונים בסינגפור, טיוואן, גרמניה ופורטוגל.
בנוסף, חיל הים האמריקאי מפעיל לפחות שלושה מטוסי טאלון בבית הספר לטייסי ניסוי שלו, וחברת בואינג מפעילה מספר מטוסים כמטוסי מרדף.
למטוס יש שלוש גרסאות עיקריות: T-38A הייתה הגרסה הראשונה שנמסרה לחיל האוויר האמריקאי.
T-38B היא גרסה המצוידת בכוונת תותח ואפשרות להתקנת תותח, פצצות אימונים או רקטות.
הדגם האחרון, T-38C טאלון II נכנס לשירות ב־2001. דגם זה היה מורכב משלדות ישנות שהורכבו עליהן מערכות אלקטרוניות חדישות - קוקפיט זכוכית ותצוגה עילית.
בנוסף, שופר המנוע כך שיהיה אמין יותר וקל יותר לתחזוק, ובעל דחף גדול יותר.
בואינג זכתה בשני חוזים לשיפור מערכות האויוניקה של המטוס בשנת 1996 ובשנת 2002. התעשייה האווירית נבחרה על ידי בואינג כקבלן משנה ראשי לפרויקט.
המטוס מתוכנן להמשיך לשרת עד 2020.
המטוס משרת כיום בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
פיקוד הציוד של חיל האוויר משתמש במטוס לבדיקת מערכות נשק ואלקטרוניקה חדשות.
טייסים מרוב חילות האוויר של נאט"ו מתאמנים על T-38A בבסיס חיל האוויר שפרד בטקסס, כחלק מתוכנית אימוני הטייסים המשותפת האירו-נאט"ו.
פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר משתמש במטוסי T-38B לאימון טייסים המיועדים למטוסי F-16, F-15, B-1, A-10, F-111 ו־F/A-22. גם פיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית עושה שימוש במטוסי T-38A.
נאס"א משתמשת במטוס כמטוס אימונים לאסטרונאוטים, וכן למרדף אחרי מעבורת החלל בזמן הנחיתה, או כמטוס ליווי לטיסות ניסוי במרכז מחקרי הטיסה ע"ש דריידן.
המטוס מצויד בשלושה כני נסע, מתוכם גלגל הכן הקדמי ניתן לניהוג.
תא הטייס מדוחס אוויר וממוזג, ובו שני מושבים שבהם כיסאות מפלט המצוידים ברקטות.
מושב המדריך, היושב מאחורי הטייס, מוגבה ב־25 ס"מ כדי לאפשר לו שדה ראייה רחב.
הטייס והמדריך מופרדים במחיצה שקופה, ומקושרים עם מערכת קשר פנים ועם רדיו UHF.
לכל איש צוות יש חופה נפרדת, הניתנת להשלכה במקרה חירום.
הכנפיים משוכות לאחור, והגוף בעל מבנה זורם.
שתי מערכות הידראוליות עצמאיות מפעילות את משטחי הניהוג של המטוס.
הגה הגובה מתפקד כמשטח ניהוג הנע ביחידה אחת, ולא מפוצל לכנף ומשטח.
תדלוק ובדיקות לפני הטיסה קלים מאוד לביצוע.
הטאלון נדרש למסלול של 695 מטרים בלבד כדי להמריא, ויכול להגיע מגובה פני הים לגובה 9,068 מטרים תוך דקה אחת.
T-72 הוא טנק מערכה סובייטי מסדרת טנקי ה-T.
גרסאות מתקדמות ומשודרגות של הטנק משרתות בצבאות רבים עד היום.
T-72 הוא טנק סובייטי מתוצרת מפעל הקרונות של אוראל מהעיר ניז'ני טאגיל.
הטנק נועד להוות אלטרנטיבה זולה ופשוטה יותר לייצור של טנק ה-T-64, אשר למרות שנחשב לטנק המתקדם והמהפכני בעולם לתקופתו סבל מבעיות אמינות וקושי בייצור המוני.
את ייעודו השיג ה-T-72 באמצעות שימור מאפייניו הבולטים של ה-T-64 (צללית, תותח 125 מ"מ ו-3 אנשי צוות), תוך שילוב מטען אוטומטי מדגם חדש, מזקו"ם משופר ומנוע דיזל אמין מדגם V-46, המהווה נגזרת ופיתוח של המנוע שפותח עוד לטנק T-34.
לא ברור אם נועד בתחילה להפוך לטנק בייצור מלא, או רק גרסת מעבר על מנת לשמור על קצב הייצור בעוד התקלות ב-T-64 מתוקנות, אך בסופו של דבר הוא קיבל את הסימון T-72 וב-1971 הופיע בציבור לראשונה.
הטנק הפך תוך שנים בודדות לעמוד השדרה של חיל השריון של ברית המועצות ובנות בריתה.
בנוסף סופק למספר מדינות במזרח התיכון בהן עיראק, סוריה ואיראן.
מדינות רבות הוסיפו לייצר את ה-T-72 ברישיון ואף התאימו אותו לצורכיהן הספציפיים.
מיגון הדגם הבסיסי נשען על פלדה יצוקה בלבד, בדומה לדגמים הקודמים T-55 ו-T-62, גרסאותיו המתקדמות שפותחו במשך השנים כללו שיפורי מיגון רבים כגון מדוכות עשן, שריון מרוכב ומיגון ריאקטיבי.
הימצאות מערכת הטעינה האוטומטית והצבתה של התחמושת בבטן הטנק מתחת לצריח, המקום הכי פחות פגיע בטנק, מוסיפה רבות לשרידותו לכן פגיעה בתחמושת אינה סבירה, אך מיקום זה גורם להצטופפות של הצוות ולאי נוחות.
בדומה לטנקים סובייטים רבים שפותחו בשלבי המלחמה הקרה, גם טנק ה-T-72 מוגן מפני קרינה, נשק כימי ונשק אחר להשמדה המונית.
לטנק כיסוי פנימי מחומר חוסם קרינה, כל האמר"לים ומערכות התצפית נסגרות אוטומטית על-פי חיישן מזהה קרינה, והאוויר מסונן במערכת סינון האוויר.
טנק ה-T-72 מצויד בתותח חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ היורה תחמושת חצי אחודה.
בדגמים מתקדמים יותר של הטנק נוספה היכולת לשגר טילי נ"ט מהקנה, בדומה ליכולת של טנק T-64B ו-T-55AMV.
מערכת הטעינה האוטומטית ב-T-72 מסוגלת לטעון פגז ח"ש (חודר שריון) תוך 3.75 עד 6.5 שניות (תלוי במיקום הקרוסלה), אך טעינה של פגזים אחרים, למשל פגזים דו שלביים נגד טנקים, אורכת בין 6.5-8 שניות (תלוי במיקום הקרוסלה).
בניגוד למערכת הטעינה האוטומטית המסובכת והפחות נגישה של ה-T-64, במקרה של כשל או בעיה במערכת המפקד יכול לטעון את התותח ידנית, על ידי פגזים שנמצאים לצידו.
ה-T-72, בהיותו טנק אשר יועד לייצור המוני, נפוץ בכמויות גדולות בקרב המדינות אשר השתייכו לברית המועצות ובנות בריתן, ביניהן סוריה, עיראק ואיראן.
מאז הצגתו, עסקה ברית המועצות בפיתוח ושדרוג הטנק, אשר גרסתו המתקדמת ביותר (T-72BU) מותגה כ-T-90, והפכה לטנק החדש ביותר שנכנס לייצור סדרתי ברוסיה.
מאז התפרקות ברית המועצות מציעות מדינות שונות, שנותרו בהן תשתיות ייצור ופיתוח, חבילות שדרוג לטנקי T-72, המיועדות להתאים את הטנק למאה ה-21 על ידי שיפור המיגון, החימוש, המכלולים האלקטרוניים והמנוע.
שדרוג מעניין פותח על ידי אוקראינה, המציעה טנק T-72 המסוגל לירות תחמושת נאט"ו בקוטר 120 מ"מ.
במבצע שלום הגליל נתקל צה"ל בטנקי T-72 בשרות הצבא הסורי.
מפרסומים שונים עולה כי ה-T-72 הצליח לפגוע במספר כלי רכב ישראליים, במיוחד בקרב סולטאן יעקב.
מנגד, אמצעי ה-נ"ט אשר נמצאו בשימוש צה"ל (כמו טילי TOW-2A) הצליחו לחדור את שריון הטנק.
מעולם לא פורסם כי T-72 נלקח שלל בידי צה"ל.
ביד לשריון מוצג טנק שניתן לאתר על ידי מדינה מזרח אירופאית.
T-72 URAL: הדגם הראשוני בעל תותח 125 מ"מ, זרקור לימין התותח מסוג לונה (Luna) ואנטנה מאחורי עמדת המפקד.
T-72K: דגם פיקוד (Kommandniy) בעל אנטנה 10 מטר הניתנת להרכבה, מערכת קשר R-130, ציוד ניווט וגנרטור.
T-72K1: דגם פיקוד שדומה מאוד לדגמי הטנק הרגילים, ללא האנטנה 10 מטר, בעל שתי מערכות קשר וציוד ניווט.
T-72A: דגם שכלל מספר שינויים.
הוספת מיתקון טיווח לייזר מסוג TPD-K1, הוספת פלטות בזוקה צדדיות מפלסטיק מחוזק (כמו ב-T-64).
חיזוק שריון הצריח וקדמת הכלי על ידי שריון מורכב.
ב-1980, ה-T-72A שודרג כדי לכלול 12 מדוכות עשן בצדדי הצריח ומטף כיבוי אש.
בשלב הסופי, ב-1981, שודרג ה-T-72A1 בפעם אחרונה והוסף לו ציפוי עליון לצריח נגד קרינה וארגז ציוד באחורי הצריח.
ה-T-72A1 קיבל את הכינוי דולי פרטון (Dolly Parton) על ידי האמריקאים, על שם השחקנית.
שדרוג קדמת הצריח של ה-T-72 הוסיף שלושה טון נוספים למשקל, לכן היה צורך גם בשדרוג המנוע.
בשלב מאוחר יותר, הועברו מדוכות העשן מקדמת הצריח לצידי הצריח והותקנה מערכת לירי טילים (9K120 Svir).
דגם הטנק שלו הותקן בו מערכת ירי זו נקרא T-72B1. מערכת זו הגדילה את טווח הירי והחדירות של הטנק.
טנק זה קיבל את הכינוי Supper Dolly Parton על ידי ארצות הברית.
T-72S: גרסת יצוא של ה-T-72B, ככל הנראה שילוב של ה-T-72M1 עם מערכת ירי טילים Svir ליצוא.
מיגון ריאקטיבי EDZ: בתחילת שנות ה-80, חקרו מהנדסים את המיגון הריאקטיבי שהחל לצוץ על רק"ם מערבי.
לגרסה של ברית המועצות למיגון הריאקטיבי ניתן השם EDZ (רש"ת של Elementy Dinamcheskoi Zashchity).
במהלך שנות ה-80, שודרגו טנקי ה-T-72 על שלל דגמיו להכללת שכבה של מיגון ריאקטיבי.
T-72BM: הדגם האחרון של ה-T-72, דגם זה היה שדרוג של ה-T-72B עם דור משופר של מיגון ריאקטיבי ומערכת תת-אדום (Shtora 1) לשיבוש מערכות נ"ט של האויב.
T-72M: דגם הטנק שהורכב למטרות יצוא בלבד, דגמים אלו קיבלו שם של דגם רגיל אך בפועל חסרו בהם שדרוגים ומערכות יקרות, מה שהוביל לכינוי שניתן להם 'דגם קוף' (Monkey Model) על סמך אות הדגם.
TOS-1 המכונה גם "Буратино" ("פינוקיו" בתרגום מרוסית): התקן תוצרת ברית המועצות המורכב על תובת T-72. התקן זה המשגר 30 רקטות בקוטר 220 מ"מ (תלוי בסוג ההתקן), בתוך 15 שניות.
דגם זה נכנס לייצור ולשירות במהלך מלחמת אפגניסטן (1979-1989).
MTU-72: טנק גישור מבוסס על ה-T-72, בדומה ל-MTU-20 שהיה מבוסס על ה-T-55. ה-MTU-72 היה מבוסס על תובת ה-T-72 והיה בעל יכולת לשאת כ-50 טון.
BREM-1: טנק חילוץ מבוסס על תובת ה-T-72 בעל מנוף וציוד חילוץ וטיפול נוסף.
BMPT: 'רכב קרבי תומך שריון', נגמ"ש שיוצר בשנת 2005, מבוסס על תובת T-72, בעל מיגון משופר פאסיבי וריאקטיבי.
תובת הטנק הפכה לתא לחימה בעל פתחים לצוות לוחמים, על הנגמ"ש הותקנו זוג תותחי 30 מ"מ נ"מ (2A42), זוג משגרי רימונים 30 מ"מ (AGS-17), ארבעה משגרים נ"ט (9M120 Ataka-V) ומקלע 7.62 מ"מ.
T-72AM Banan: שדרוג אוקראיני ל-T72A, הוספת מיגון ריאקטיבי, מנוע חדש ומדוכות עשן נוספות.
T-72AG: הדור הבא של הדגם האוקראיני, כולל שדרוג המנוע למנוע 1200 כ"ס והתקנת מערכת Shtora-1 ATGM לשיבוש מערכות נ"ט של האויב.
T-72M2 Moderna: דגם שדרוג של הצבא הסלובקי, בו שודרג המנוע ומערכת בקרת האש בטנק, הותקן מיגון ריאקטיבי, מערכת התראת לייזר נגד טילים, ראיית לילה (SFIM) ושני תותחים נגד מטוסים 20 מ"מ על הצריח.
T-72M4CZ: דגם השדרוג של הצבא הצ'כי, בו הוחלף המנוע, הוסף מיגון ריאקטיבי והוספה מערכת בקרת אש TURMS FCS עם ראיית לילה.
T-72MP: דגם שדרוג של צבא אוקראינה, בו מנוע 1000 כ"ס, מיגון נוסף, מערכת Shtora-1, ומערכת בקרת אש SAGEM FCS עם ראיית לילה.
M-84AB: שדרוג מערכת בקרת האש למערכת בקרת אש ממוחשבת מסוג SUV-M-84, מערכות קשר וניווט.
M-84AS/M-2001: שדרוג ה-M-84AB הסרבי לרמת ה-T-90, שדרוג המיגון הריאקטיבי ומערכות הטנק.
M-84 ABI: טנק חילוץ של צבא סרביה בעל ציוד טיפול וחילוץ בשטח.
M-84A4 Sniper: שדרוג ה-M-84 של צבא קרואטיה, בעל מערכת בקרת אש וראיית לילה משופרים.
T-95 Degman: שדרוג מתקדם יותר של צבא קרואטיה, מה-M-84 הסרבי.
PT-91 Twardy: דגם של הצבא הפולני, בעל מיגון ריאקטיבי, מדוכות עשן נוספות בצידי הצריח, מערכת בקרת אש מסוג טייגר (Tiger), מערכת התראת טילים וראיית לילה בעיינית התותחן.
T-72 Fahrschulversion: דגם שיוצר עבור צבא גרמניה המזרחית במיוחד עבור אימון נהיגה, כדי לא לשחוק דגמים מבצעיים.
Lion Of Babylon: אסעד בביל (Asad Babil), דגם ה-T-72M העיראקי, דגם שהורכב על ידי חלקי חילוף שנמכרו לעיראק על ידי ברית המועצות כדי לעקוף את החרם הבינלאומי על עיראק.
הדגם דומה מאוד ל-T-72M הראשוני.
Ajeya: צבא הודו רכש מספר טנקי T-72 ומתכנן לשדרגם לגרסה זו בשלב מאוחר יותר.
הטנק מתוכנן לשדרוג באמצעות מרכיבים שונים כמו רכישת מערכות נשק ומיגון ממדינות אחרות, ביניהם מערכת בקרת אש מפולין (בשימוש ה-PT-91 הפולני), מערכת ניווט מישראל, מיגון ריאקטיבי מפיתוח הודי, מערכות קשר של תדיראן הישראלית ומנוע 1,000 כ"ס (גם הוא בשימוש ה-PT-91 הפולני).
T-95הוא אב-טיפוס של טנק רוסי אשר יועד להיות טנק "הדור הבא" וממשיך דרכו של ה-T-90 בצבא רוסיה.
עם זאת, הטנק מעולם לא הגיע לשלב הייצור הסדרתי, ככל הנראה עקב הקשיים הכלכליים בפניהם ניצבו רוסיה והמפעל המתכנן.
T-95 הוא אב-טיפוס של טנק רוסי דור ה' אשר תוכנן במפעל אורלוואגונזאבוד (מפעל הקרונות של אורל) בעיר ניז'ני טאגיל - המפעל שבו פותחו, בין היתר, טנקי T-62, T-72 ו-T-90. המידע אודות הטנק מעורפל, אינו מאומת ומבוסס בעיקרו על שבבי מידע נסיבתיים, שמועות והערכות.
"חשיפת" הטנק והספקולציות אודותיו החלו עם סיום ביקורו במפעל אורלוואגונזאבוד של שר ההגנה הרוסי איגור סרגייב בשנת 2000, לאחריו הכריז כי "רוסיה השלימה את פיתוחו של טנק מערכה (MBT) מהפכני בשם T-95".