tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל קיימים מרפאות ייעודיות לרפואת האם והעובר (במסגרת בתי החולים הציבוריים), העוקבים אחר הריונות שזקוקים לטיפול ולהשגחה מעבר למעקב ההיריון השגרתי.
תחום רפואת האם והעובר הוא אחד התחומים המתפתחים ביותר ברפואה.
במסגרת המחקר מתנהלים מחקרים בתחום הגנטיקה ותאי גזע בתקווה שיתאפשר לספק טיפול מוקדם להפרעות גנטיות.
תחום מחקר נוסף הוא האפשרות לנתח עובר בתוך הרחם, לתיקון מומים מולדים כמו מחלות לב.
רפואה שחורה הוא הכינוי למגוון של פעילויות, אשר פרטים נוקטים בהן על מנת להבטיח לעצמם אספקת שירותי בריאות עדיפים בצורה בלתי חוקית או כזו שעל סף החוקיות.
בין הפעולות הנכללות תחת רפואה שחורה ניתן למנות תשלום ישיר לרופא עבור קיצור תור, טיפול אישי של הרופא בחולה, מתן מתנות והטבות לרופא לפני או אחרי הטיפול לטובת שיפור הטיפול, מתן תרומות לקרנות מחקר של בית החולים כדי לשפר את איכות הטיפול הפרטני ועוד.
רפואה שחורה קיימת בתצורות שונות בעשרות מדינות ברחבי העולם.
היא נוטה להיות נפוצה יותר במדינות מתפתחות בעיקר, אך קיימת גם במדינות מפותחות ואף במדינות ה-OECD וביניהן ישראל.
תחת הסקאלה שבין רפואה שחורה לבין רפואה חוקית עומדים ארבעה סוגים של תשלומים בלתי פורמליים לבריאות:
תשלום שחור - משפר את הטיפול ביחס לאחרים והוא תשלום בלתי חוקי.
תשלום אבוד - אינו משפר טיפול והוא בלתי חוקי.
תשלום אפור - משפר את הטיפול אך אינו בהכרח בלתי חוקי.
תשלום הכרת תודה - אינו משפר את הטיפול ואינו בלתי חוקי.
רבים מתייחסים לרפואה אפורה כתת-תחום ברפואה שחורה, על אף שאינה מהווה עברה על החוק באופן מובהק אלא בעלת עמימות בנוגע לכשרותה, ויכולה להעלות שאלות הנוגעות לאתיקה ומוסר.
רפואה אפורה כוללת תרומות של מטופלים לבתי חולים בצורות שונות ותשלומים לבית חולים תמורת ביקור במרפאה פרטית.
רפואה שחורה אינה תופעה חדשה, והמקרה הראשון מתועד כבר משנת 1919 בפלשתינה.
הנושא הגיע לדיון בכנסת פעם יחידה, בשנת 1986 בוועדת העבודה והרווחה.
בוועדה הגיעו למסקנה שלמרות גינוי התופעה, לא ניתן להתגבר עליה והעלו טענה כי הביקוש לרפואה שחורה נובע מאזלת ידה של הרפואה הציבורית.
בשל היותה תופעה שנמצאת "מתחת לרדאר", יש קושי לבסס נתוני אמת על היקף תופעת הרפואה השחורה.
לא ניתן לאמוד במדויק את גובה הסכומים אשר משולמים במסגרת רפואה שחורה אך ניתן להעריכה במיליארדי ש"ח בשנה.
ישנה הערכה כי 20% מהפעולות הרפואיות בבתי החולים כרוכות בתשלומים בלתי חוקיים.
במחקרים שנערכו בשנות ה-90 נמצא כי 45% מהחולים שרואיינו במחלקות הכירורגיות השתמשו ברפואה שחורה: 41% נתנו תשלום לרופא, מתוכם 37% שילמו עבור הקדמת תור ו-29% שילמו עבור טיפול מרופא ספציפי.
ישנה מגמה המצביעה שבמהלך השנים תופעת הרפואה השחורה הצטמצמה משמעותית לרמה של 12% בלבד, בהשוואה ל-45% מהמחקר שהוזכר.
שיעור מתון זה מחלק כמעט באופן שווה את המטרות בצריכה רפואה שחורה: הקדמת תור, בחירת רופא מטפל, קבלת יחס מועדף ומטרות אחרות.
מנגד, כאשר נבחנת התופעה מנקודת המבט של רופאים, ניכר כי היקף התופעה לא צומצם, והוא עומד על ממדים דומים כפי שתועד במהלך שנות ה-90 של המאה הקודמת.
מממצאים אלה נראה שלא התרחש צמצום בהיקף התופעה אלא המדדים עצמם הוגדרו אחרת.
הדרך היחידה בישראל לצרוך רפואה פרטית במוסד ציבורי באופן חוקי היא באמצעות שימוש בביטוח פרטי או ביטוח משלים של קופות החולים (שב"ן).
ניתן לעשות זאת באמצעות שירות רפואי פרטי (שר"פ) המופעל במספר בתי חולים בירושלים, או באמצעות בית חולים שפועל במתכונת פרטית.
למעשה, ייתכן שהירידה בהיקף התופעה של רפואה שחורה הוא היכולת להשתמש בשר"פ ובשב"ן, כלומר ששירותים אלה הלבינו את הרפואה השחורה, והסיטו את הנתונים באופן מלאכותי.
כמות הפניות לרפואה שחורה נעה במנעד רחב, כנגזרת של נורמות תרבותיות וחברתיות, ומציגה תלות מסוימת במידת הקדמה של המדינות השונות.
להלן שיעורי רפואה שחורה במגוון מדינות: 3% בפרו, 20% בבולגריה, 21% באלבניה, 87% בגרוזיה, 91% בארמניה ו-97% בפקיסטן.
קשה לבסס מסקנה חד משמעית בנוגע להיקפי הרפואה השחורה ומשמעותם שכן לא נמצא מחקר רוחבי על מספר מדינות במקביל.
יש לזכור שהמדינות שהובאו אינן בהכרח דומות במאפייני האוכלוסייה ומערכות הבריאות שלהן לישראל.
כמו כן, ההגדרה השונה שניתנה למושג רפואה שחורה בכל אחת מהמדינות, מקשה על יצירת השוואה בין המדינות ובינן לבין ישראל.
מטופלים פונים לרפואה שחורה ממגוון סיבות, שעיקרן הן הקדמת תור, בחירת הרופא המטפל ורצון לקבל יחס מועדף וטיפול טוב יותר מהרגיל.
ההסבר הרווח העומד מאחורי הסיבות השונות הוא אי שביעות רצון הלקוחות משירותי הבריאות הציבוריים, בחיפוש אחר ספק שירות טוב יותר.
הספרות מציעה מספר הסברים אחרים:
הסבר תרבותי - מדובר במנהג מושרש בחברות מסוימות, שאינו מהווה ביקורת על מערכת הבריאות.
הסבר כלכלי – שכר נמוך לאנשי צוות רפואי במערכת הציבורית המתוסכלים מתנאי העסקתם ומציעים שירותים במסגרת רפואה שחורה על מנת להגדיל הכנסותיהם.
הסבר פסיכולוגי - ערוצי היציאה מהמערכת הציבורית חסומים למטופלים המבקשים טיפול פרטי, וישנו קושי לעזוב את המערכת באופן פורמלי כך שאין אופציות אחרות בהישג יד.
הסבר מוסדי – העדר בקרה של בתי החולים אל מול עובדיהם, כמו גם יחס סלחני מצד בתי החולים והעלמת עין מרופאים העוסקים ברפואה שחורה.
יתרה מזאת, ישנן תרומות נדיבות של מטופלי רפואה שחורה לתמיכה בבית החולים המעודדות את בתי החולים לשמור על "שקט תעשייתי".
ההתמודדות עם התופעה ניצבת בפני מספר מכשולים.
ניתן לומר שמערכות תמריצים וכללי משחק בהירים הנאכפים בצורה אפקטיבית יכולים לקדם את מדינת ישראל לכיוון מערכת בריאות ציבורית בעלת שיעורים נמוכים של רפואה שחורה.
בשל העובדה כי אנשים הפונים לרפואה שחורה נמצאים במצב מצוקתי כלשהו, ישנה סברה כי יש למקד את המאמץ בצמצום ההיצע הקיים על פני צמצום הביקוש, כלומר להשית על ספקי שירותי הבריאות רגולציה אפקטיבית יותר מצד המדינה.
בין הכלים המדיניים לצמצום התופעה ניתן למנות את אכיפת החוק והגברת ענישה לרופאים העוברים על החוק, מתן מידע שקוף לאזרחי המדינה והגבלת הידע בכל הנוגע לשר"פ.
כמו כן, מתן הסברים, הכשרה והידוק הרגולציה על ספקי שירותי הבריאות הם צעדים שנחשבים כאפקטיביים.
הסברה הרווחת היא כי מיגורה של התופעה ממערכת הבריאות יחזק את אמון הציבור בה וישפר את ביצועיה – הן במישור הכלכלי והן במישור החברתי.
רפואה פיזיקלית ושיקום היא התמחות רפואית המתמקדת בסיוע למטופלים עם מוגבלות פיזית או נכות שנובעת ממחלה או פציעה.
מטרת השיקום לשחזר את התפקוד, התנועה ואיכות החיים של המטופל לרמה שהייתה טרם הפציעה או המחלה.
שיקום הוא תהליך שנועד לשחזר את תפקוד המטופל ואיכות חייו לאחר שחווה פגיעה כלשהי ברמת התפקוד, הפגיעה יכולה להיגרם כתוצאה מחבלה או פגיעה באחד מהאיברים כגון המוח, עמוד השדרה, מערכת העצבים, העצמות, המפרקים, הרצועות, השרירים או הגידים.
רופא המומחה לרפואה פיזיקלית ושיקום בודק ומאבחן את רמת התפקוד של המטופל בכדי להעניק לו את הטיפול המותאם ליכולותיו, מטרותיו וצרכיו.
לצורך כך נדרש הרופא לידע נרחב בתחומים שונים של רפואה, בהם מערכת השרירים והשלד, המערכת הנוירולוגית, המערכת הראומטולוגית והמערכת הקרדיווסקולרית.
מומחים לרפואה פיזיקלית ושיקום מטפלים בכל טווח הגילאים.
לצורך התמחות ברפואה פיזיקלית ושיקום בישראל, נדרשת התמחות במחלקות שונות: שנתיים וחצי במחלקה לרפואה פיזיקלית ושיקום, 3 חודשים במחלקה פנימית, 3 חודשים במחלקה לכירורגיה אורתופדית ו-3 חודשים במחלקה לנוירולוגיה.
בנוסף יש לבצע התמחות של 3 חודשים באחד מהמקצועות האלה: נוירוכירורגיה, כירורגיה אורתופדית (נוסף על הקודמים), פסיכיאטריה, נוירולוגיה (נוסף על הקודמים), שיקום לב, התפתחות הילד, גריאטריה, אלקטרו פיזיולוגיה קלינית, ראומטולוגיה, נוירורדיולוגיה.
רפואה יהודית היא עיסוק ברפואה בקרב העם היהודי, הכולל כתיבה בשפות העברית והערבית כאחד.
עד וכולל 2024, 27% מזוכי פרס נובל לרפואה היו יהודים, למרות שהיהודים מהווים פחות מ-0.2% מאוכלוסיית העולם.
לא ידועים טקסטים "רפואיים-יהודים" מהעת העתיקה.
רפואה יהודית כרפואה מובהקת לא הייתה קיימת, ובמקום זאת רופאים יהודים אימצו את הידע היווני, ומאוחר יותר את הידע היווני-רומי כדרך הפעולה המקובלת.
טקסט הידוע בשם "ספר התרופות" מתועד בתלמוד הבבלי פעמיים, ובברייתא, הטקסט מתוארך ככל הנראה לתקופת מלכותו של חזקיהו.
אסף הרופא היה כנראה הרופא היהודי הקדום ביותר שנודע בשמו, בסביבות תחילת ימי הביניים.
הרמב"ם נחשב כרופא דגול בעיני בני דורו ואף היה הרופא בארמונו של צלאח א-דין, בספרו משנה תורה בהלכות דעות בפרק ד' הביא המלצות רפואיות רבות ובסופן הבטיח שמי שינהג בעצותיו לא יחלה כל ימיו וימות מהזקנה:
אחד הטקסטים המוכרים כיום (ונחשב לאחד הטקסטים העתיקים ביותר ברפואה יהודית), הוא "ספר התרופות" או "ספר הרפואות" (אנ' Sefer Refuot) תוארך לתקופה הביזנטית (ככל הנראה, כ-1,700-1,000 שנים לאחר תקופת חזקיהו).
טקסט הרפואי-יהודי נוסף הנחשב בין הקדומים ביותר הידועים, שנכתב בעברית, מיוחס לאסף היהודי (אסף, ומתוארך למאה השביעית או השמינית לספירה.
הטקסט מורכב מארבעה חלקים: סיפור על העברת הרפואה מאלוהים לאנושות, סקירה רפואית, Materia Medica ורשימת פרשיות רפואיות.
אמנם אין ידיעה על הכותב עצמו או היכן נכתב הטקסט, אך הוא הופץ בקהילות יהודיות בתקופת ימי הביניים, וניתן לשער כי הייתה לו השפעה רבה על רופאים יהודים רבים בתקופה זו.
למרות ההתקדמות בתחום הגינקולוגיה במהלך ימי הביניים, הטקסטים על גינקולוגיה נכתבו בעברית בלשון זכר, דבר שמצביע על כך שטקסטים גינקולוגיים הופנו לרופאים (גברים), ולא למיילדות.
נראה שהאזכור היחיד של מיילדות בטקסטים אלה הוא כאשר יש צורך במגע ישיר עם איברי המין של האישה; רק אז טקסטים מזכירים במפורש את הנשים המעורבות בהליך.
באחד המקרים, הטקסט ייעץ לרופא "להורות למיילדת לעסות את פתח הרחם שלה" עם צמחי המרפא שהוזכרו.
נשים מטפלות תרמו באופן משמעותי - הן לעיסוק ברפואה בתוך ומחוץ לקהילות היהודיות, והן לגוף הידע הרפואי בקהילה היהודית ומחוצה לה.
מהטקסטים ששרדו, נראה שהשכיחות הגדולה ביותר של רופאות נשים היה במהלך המאות ה-14 וה-15. בעוד נשים תרמו לקידום הרפואה היהודית בתקופה זו, עדיין היו מספר מגבלות שהציבה עליהן החברה.
יהודים לא הורשו ללמוד באוניברסיטה נוצרית.
יחד עם זאת, ניתן היה לעקוף זאת על ידי ביצוע בחינה ורכישת licentia curandi et practicandi, רישיון לעסוק ברפואה.
לפחות במקרה אחד, בדיקה זו הופנתה במיוחד כלפי יהודים שהיו אמורים לעבוד עם חולים נוצרים.
כתוצאה מכך, השכלתן הרפואית של הנשים הייתה ברובה תלויה בקרוביהן הגברים.
חוה (הידועה גם בשם חנה), אישה מחבל מאנוסק(אנ') שבצרפת המוזכרת בשל "כישוריה הרפואיים" במסמך מתוארך לתחילת שנות ה-20, ו-וירדימורה, אישה סיציליאנית שקיבלה את רישיון הרפואה שלה ב-1376, היו מטפלות יהודיות שקרוביהם הישירים - בעלה ובניה של חוה ובעלה של ווירדימורה - היו גם הם מטפלים.
רופאים יהודים התחנכו לעיתים קרובות בשפות יוונית, לטינית, ערבית ועברית, דבר שנתן להם גישה לטקסטים רפואיים שלעיתים קרובות לא היו נגישים לעמיתיהם הנוצרים.
נשים יהודיות, שעבדו כרופאות, מנתחות ומיילדות, התקבלו כמומחיות רפואיות בפריז, פירנצה, נאפולי וסיציליה ובערים נוספות.
שרה מסנט ז'יל, למשל, הייתה רופאה יהודיה שהכשירה סטודנט נוצרי, סלבטוס דה בורגונובו, בצרפת של המאה הארבע-עשרה.
שצמילר סבור שזו ראיה מספקת כדי להצביע על כך ששרה לימדה והכשירה גם סטודנטיות.
מאיירונה, אישה יהודייה מחבל מאנוסק, מופיעה כ-phisica (רופאה בעלת הסמכה לעסוק ברפואה) בלמעלה מארבעים מסמכים משנת 1342 .
באזורים מסוימים אחוז המיילדות היהודיות היה גבוה מהדרוש עבור האוכלוסייה המקומית.
בעיירה הצרפתית מרסיי בין 1390 ל-1415, היו 24 מטפלים יהודים לעומת כ-18 נוצרים; זהו שינוי משמעותי לעומת התקופה מ-1337 ל-1362 שבה רופאים יהודים היוו כמחצית מכל הרופאים במרסיי.
מטפלים יהודים השתתפו בחילופי הידע בין סופרים ומטפלים נוצרים ומוסלמים.
מידת עיסוקן של נשים יהודיות במיילדות בימי הביניים הייתה תלויה במידה רבה באזורים שבהם התגוררו.
באיבריה, למשל, היהודים היו רגילים היטב לשילוב של תרבות מוסלמית, נוצרית ותרבות יהודית משלהם.
יחד עם זה הייתה גם הבנה משותפת של הרפואה; יהודים המתגוררים באזור זה אף כתבו טקסטים רפואיים בערבית-יהודית (ערבית כתובה באותיות עבריות) ולא בעברית תקנית או בשפה המקומית כאן, מקובל היה כי מיילדות יהודיות עבדו לצד נשים נוצריות ומוסלמיות.
עם זאת, נשים יהודיות עדיין התמודדו עם מצוקה ואפליה, הן על רקע מינן והן על בסיס דתם.
נושא זה בא לידי ביטוי בצורה ברורה יותר במרכז אירופה, שם קשה לקבוע אם היה מקובל שמיילדות יהודיות עבדו עבור חולים לא יהודים.
ב-1403 הובאה לבית המשפט פלורטה ד'אייס, מיילדת יהודייה ממרסיי, באשמת רשלנות.
זהו המקרה הידוע הראשון שהובא נגד מיילדת, ולפי מוניקה גרין, מקרה חריג של רגש אנטי-יהודי בעיירה סובלנית יחסית.
אמנם התוצאה הסופית של המשפט אינה ידועה, אך ברור שמעמדה הלא-נוצרי של פלורטה שיחק חלק באישומים שהוטלו נגדה.
המחקר המאורגן הראשון של רפואת המקרא החל במהלך המאה ה-17.
הפסיכיאטר המפורסם זיגמונד פרויד היה יהודי.
אברהם מאסלו נולד להורים יהודים רוסים במהלך 1908.
רפואה תעופתית היא תת-התמחות ברפואה העוסקת ברפואה מונעת או תעסוקתית בטייסים, צוותי אוויר ואסטרונאוטים.
ההתמחות שואפת למנוע או לטפל במצבים אליהם צוותי אוויר יכולים להיחשף, ההתמחות עוסקת במצבם הרפואי של הגורמים האנושיים בתעופה ולכן משפיעה ישירות על בטיחות התעופה.
רופא צבאי העוסק ברפואה תעופתית נקרא בארצות הברית מנתח טיסה.
רפואה עודפת (איבחון יתר, טיפול יתר) היא כל פעולה רפואית שלא תעזור למטופל ולפעמים גם תזיק לו.
המונח כולל בין השאר איבחון יתר, טיפול יתר, מדיקליזציה.
המונח מתייחס לטיפול רפואי רב מדי, כזה שניתן למטופל בלי שיהיה בו צורך וכן פעולות רפואיות שעלותן גבוהה מהראוי.
טיפול יתר כולל התערבויות רפואיות מיותרות, למשל במצבים בהם לא צפוי יתרון משמעותי מההתערבות הרפואית.
וכן הימנעות מטיפולים מסוימים בשל שיקולי עלות.
לעיתים הגורמים המשלמים עוסקים יותר בעלות הטיפול ופחות ביעילותו ובחיוניותו.
לרפואה עודפת יכולים להיות גורמים שונים:
חשש מתביעות - הגורם העיקרי לרפואה עודפת הוא החשש של הרופא מתביעה עתידית במקרה של כישלון באבחנה או בהתאמת הטיפול.
ריצוי מטופלים - מטופלים רבים יוצאים מנקודת הנחה שיש להם בעיה ועל הרופא לפתור אותה, לכן הם יהיו רגועים יותר כאשר יקבלו הפנייה לטיפול או בדיקה למרות שמצבם הרפואי אינו מצריך זאת.
הסתמכות על מיכשור טכנולוגי - עם ההתקדמות הטכנולוגית הרופאים נוטים להסתמך על תוצאות של בדיקות מכונה ופחות על האינטואיציה הטבעית.
תעמולה של ארגוני תרופות ומיכשור רפואי - תעשיית הבריאות מעוניינת לשכנע אנשים להשתמש ביותר ויותר מוצרים ובדיקות.
מדיקליזציה – מצבים שבעבר לא נחשבו למחלות מוכנסים לקטגוריה שדורשת טיפול.
בארצות הברית נמצא שכ-30 אחוז מהטיפולים הרפואיים הם בלתי נחוצים.
כאשר מאבחנים מחלות שלא לצורך נגרמים לאנשים נזקים נפשיים, גופניים ומשפחתיים.
איבחון כזה אף גורם להוצאות כספיות גבוהות שלא לצורך, הן לגבי המאובחנים והן לגבי מערכת הבריאות.
במסמך "מניעת אבחון יתר וטיפול יתר – נייר עמדה" מוצעות דרכים להימנע מפעילויות מיותרות ברפואה:
יש לקיים קבוצת התייחסות שתאפשר לוודא כי הטיפול המוצע אכן מוצדק מחקרית.
חשוב לוודא כי משך הזמן שהטיפול אמור לקחת אכן מוצדק.
גורם זה מתייחס למשל לזקנים או חולים קשים עם תוחלת חיים קצרה, שקיימת סכנה שילכו לעולמם לפני שהטיפול יושלם.
כמו כן חשוב שלצד המלצות "עשה" לטיפולים קיימות המלצות "אל תעשה".
בנוסף לאלה – חשוב לשתף את המטופלים בשיקול הדעת לגבי הטיפולים המוצעים.
כיום קיימות תוכנות שעוזרות להגיע להחלטה משותפת כזאת.
בספר "רופאים – איך הם חושבים: על חשיבות הדיאלוג בין הרופא למטופל" מאת ג'רום גרופמן מופיעות כמה עצות למטופלים, כדי להפחית רפואה עודפת שמקורה בשגיאות ובקונספציות מוטעות של רופאים.
תשאלו את הרופאים: מה עוד יכול לגרום לכך?
שאלה זו עוזרת לרופאים להימנע מפתרון ראשוני ופשוט שעולה על דעתם ומעודדת אותם לשקול מגוון רחב יותר של אפשרויות.
תשאלו האם יש משהו שנראה לא מתאים לאבחנה הזאת?
שאלה זו יכולה למנוע הטיית אישוש (נטייה להעדיף מידע שמאשר אמונות קודמות, תוך הזנחת מידע שתומך באפשרויות חלופיות), ולהוביל את הרופאים לחשיבה רחבה יותר.
תשאלו האם ייתכן שיש לי יותר מבעיה אחת?
לעיתים קיימות הפרעות מרובות בו-זמנית והן יכולות לגרום לתסמינים מבלבלים.
ספרו ממה אתם הכי מודאגים.
כך תפתחו פתח להרגעה (אם הדאגה לא סבירה) או לבדיקה יותר מעמיקה (אם הדאגה סבירה).
ספרו מחדש את הסיפור מההתחלה.
תוכלו להעלות פרטים שהשמטתם בפעם הראשונה, או שניסוח שונה או הקשר אחר עשויים להפוך את המצב למובן יותר (בעיקר כאשר הטיפול לא הועיל או שיש סיבה כלשהי להאמין שהאבחנה שגויה).
רפואת אסונות היא תחום התמחות רפואית המתמקדת בשני תחומים עיקריים: מתן שירותי בריאות לנפגעי אסון, ומתן הנחיות וייעוץ רפואיים הקשורים להיערכות לאסונות, תכנון אסונות, תגובה לאסונות ושיקום לאחר אסונות לאורך כל מחזור החיים של האסון.
מומחי רפואת אסונות מספקים תובנות, הנחיות ומומחיות עקרונית ומעשית בתחום הרפואה הן באזורי השפעת האסון והן במתקני קליטת מפונים, לאנשי ניהול חירום, בתי חולים, מתקני בריאות, קהילות וממשלות.
מומחה רפואת אסונות משמש כמתווך ושותף למתכנן מצבי חירום רפואיים, לאיש ניהול החירום, למערכת פיקוד האירועים, לממשלה ולמקבלי ההחלטות.
רפואת אסונות היא ייחודית בין תחומי ההתמחות הרפואיים בכך שבניגוד לתחומים אחרים, מומחה רפואת האסונות אינו מתרגל את כל היקף ההתמחות מדי יום, אלא רק במצבי חירום.
למעשה, מומחה רפואת האסונות מקווה שלא יצטרך לעולם לתרגל את כל הכישורים הנדרשים להסמכה המקצועית.
עם זאת, כמו מומחים בתחום בריאות הציבור, רפואה סביבתית ורפואה תעסוקתית, מומחי רפואת האסונות עוסקים בפיתוח ושינוי מדיניות ציבורית ופרטית, חקיקה, תכנון אסונות ושיקום מאסונות.
בארצות הברית, תחום רפואת האסונות ממלא את הדרישות שנקבעו על ידי הנחיות נשיאותיות לביטחון המולדת (HSPD), תוכנית המענה הלאומית (NRP), מערכת ניהול האירועים הלאומית (NIMS), מערכת סיווג המשאבים הלאומית (NRTS) ותוכנית היישום של NIMS לבתי חולים ומתקני בריאות.
רפואת אסונות – מתן שירותי בריאות על ידי אנשי מקצוע בתחום הבריאות לנפגעי אסון ולמגיבים לאסון הן באזורי השפעת האסון והן במתקני קליטת מפונים לאורך כל מחזור החיים של האסון.
בריאות התנהגותית באסון – תחום בריאות התנהגותית באסון עוסק ביכולת של מגיבי האסון לתפקד באופן מיטבי, ושל נפגעי האסון לשמור או לשקם במהירות את תפקודם, כאשר הם מתמודדים עם האיום או ההשפעה הממשית של אסונות ואירועים קיצוניים.
חוקי אסון – תחום חוקי האסון עוסק בהשלכות המשפטיות של תכנון, היערכות, תגובה ושיקום מאסונות, כולל אך לא מוגבל לשיקום פיננסי, אחריות ציבורית ופרטית, הפחתת נכסים והפקעתם.
מחזור החיים של אסון – קו הזמן של אירועי אסון המתחיל מהתקופה שבין האסונות (שלב הביניים), ממשיך דרך אירוע האסון והתגובה לאסון ומסתיים בשיקום מהאסון.
שלב הביניים מתחיל בסיום השיקום מהאסון האחרון ומסתיים בתחילת האירוע האסוני הבא.
אירוע האסון מתחיל כאשר האסון מתרחש ומסתיים כאשר האירוע המידי שוכך.
התגובה לאסון מתחילה עם תחילת האירוע ומסתיימת כאשר שירותי התגובה הדחופים אינם נדרשים עוד.
השיקום מהאסון מתחיל גם הוא עם התגובה לאסון וממשיך עד שהאזור הנפגע מוחזר למצב שהיה לפני האירוע.
תכנון אסונות – המעשה של תכנון מתודולוגיה להתמודדות עם אירוע אסון, במיוחד כזה שיש לו פוטנציאל להתרחש בפתאומיות ולגרום לפציעות חמורות או אובדן חיים, נזק וסבל.
תכנון אסונות מתרחש במהלך שלב הביניים.
היערכות לאסונות – המעשה של תרגול והטמעת התוכנית להתמודדות עם אירוע אסון לפני שהאירוע מתרחש, במיוחד כזה שיש לו פוטנציאל להתרחש בפתאומיות ולגרום לפציעות חמורות ו/או אובדן חיים, נזק וסבל.
היערכות לאסונות מתרחשת במהלך שלב הביניים.
שיקום מאסון – השבת המצב או החזרה למצב קודם או טוב יותר לאחר אירוע אסון (כלומר, המצב שקדם לאירוע).
השיקום מאסון הוא השלב הרביעי במחזור החיים של האסון.
תגובה לאסון – היכולת להתמודד עם האתגרים המיידיים שהוצבו על ידי אירוע אסון.
התגובה לאסון היא השלב השלישי במחזור החיים של האסון.
תכנון רפואי למקרי חירום – המעשה של תכנון מתודולוגיה למענה על הצרכים הרפואיים של אוכלוסייה שנפגעה מאירוע אסון.
עלייה פתאומית בעומס המטופלים – גידול פתאומי במספר המטופלים (פצועים פיזית ונפשית), עוברי אורח, מבקרים, בני משפחה, כלי תקשורת ואנשים המחפשים נעדרים, הפונים לבית חולים או למתקן בריאות לקבלת טיפול, מידע ו/או מקלט בעקבות אסון.
יכולת קליטה מוגברת – היכולת להתמודד עם עלייה פתאומית ובלתי צפויה במספר המטופלים, אשר אחרת הייתה מאתגרת או חורגת מיכולת המערכת הרפואית הנוכחית.
מיון רפואי – הפרדת מטופלים לפי חומרת הפציעה או המחלה בהתחשב במשאבים הזמינים.
מיון פסיכו-סוציאלי – הפרדת מטופלים לפי חומרת הפגיעה הנפשית או ההשפעה בהתחשב במשאבים הזמינים.
המונח "רפואת אסונות" הופיע לראשונה בלקסיקון הרפואי לאחר מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שהמונח נטבע על ידי רופאים צבאיים לשעבר וכאלו שהיו עדיין בשירות אשר שירתו במהלך המלחמה, הוא נולד לא מתוך דאגה לצורך לטפל בנפגעי מלחמה או קורבנות שואה גרעינית, אלא מתוך הצורך להעניק טיפול לניצולי אסונות טבע וזיכרון קרוב של מגפת השפעת של 1917–1918.
המונח "רפואת אסונות" המשיך להופיע לסירוגין הן בעיתונות הרפואית והן בעיתונות הפופולרית עד שנות ה-80, כאשר המאמצים הראשונים לארגן גוף תגובה רפואי לאסונות הבשילו למערכת הרפואית הלאומית לאסונות (National Disaster Medical System).
במקביל, נוצרה קבוצת דיון ולימוד בנושא רפואה דחופה תחת איגוד הרפואה האמריקאי (AMA) בארצות הברית וכן קבוצות דומות בבריטניה, ישראל ומדינות נוספות.
כאשר פגע הוריקן אנדרו בפלורידה בשנת 1992, המושג "רפואת אסונות" כבר היה מושרש בתודעה הציבורית והממשלתית.
אף על פי שהכשרות והתמחויות ברפואת אסונות או בנושאים קשורים החלו להכשיר מומחים באירופה ובארצות הברית כבר בשנות ה-80, רק בשנת 2003 אימץ הקהילה הרפואית את הצורך בתחום ההתמחות החדש הזה.
במהלך תקופה זו, תגובות רפואיות לא שלמות ולא עקביות לאירועי אסון הבהירו יותר ויותר בארצות הברית כי ארגוני ניהול החירום הפדרליים, המדינתיים והמקומיים זקוקים למנגנון לזיהוי רופאים מוסמכים מול עלייה עולמית בשיעור האסונות.
רופאים רבים שמתנדבים באסונות מחזיקים בידע מינימלי בלבד ברפואת אסונות ולעיתים מהווים סיכון לעצמם ולמאמץ התגובה בשל חוסר או העדר הכשרה בתגובה בשטח.
על רקע זה הוקמו בארצות הברית האקדמיה האמריקאית לרפואת אסונות (AADM) והמועצה האמריקאית לרפואת אסונות (ABODM) לצורך חילופי ידע אקדמיים והכשרה ברפואת אסונות וכן פיתוח בחינה להוכחת מצוינות לקראת הסמכה מקצועית בתחום החדש הזה.
בשנת 2008, הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית (NLM) הקימה את מרכז המחקר לניהול מידע אסונות (DIMRC) כדי לתמוך בהיסטוריה של ה-NLM בתמיכה באנשי מקצוע בתחום הבריאות ועובדי מידע בגישה למידע בריאותי.
המרכז מספק מאגר נתונים ייעודי, Disaster Lit: Database for Disaster Medicine and Public Health, שהוא משאב גישה פתוחה למסמכים בתחום רפואת אסונות ובריאות הציבור, כולל הנחיות, דוחות מחקר, פרוטוקולים מכנסים, דפי מידע, הדרכות וחומרים דומים.
רפואת אורחות חיים היא התמחות רפואית המיישמת התערבויות טיפוליות באורח חיים שמטרתן למנוע ולטפל במצבים כרוניים.
רפואת אורחות חיים שואפת לסייע למטופלים לשפר שישה עמודי תווך: תזונה, פעילות גופנית, שינה, התמודדות עם לחץ, שימוש בסמים וקשרים חברתיים.
יישום של עמודי התווך הללו יכול למנוע מצבים כרוניים כגון מחלות לב וכלי דם, סוכרת, תסמונת מטבולית והשמנת יתר.
רפואת אורחות חיים היא ענף ברפואה המתמקד ברפואה מונעת ובטיפול עצמי, העוסק במניעה, מחקר, חינוך וטיפול במחלות הקשורות לאורח חיים וגורמי מוות ניתנים למניעה, כגון תזונה, חוסר פעילות גופנית, לחץ כרוני והתנהגויות הרסניות, כמו עישון, שימוש בסמים או צריכת אלכוהול.
בשנת 2010 התפרסם מאמר דעה בכתב העת JAMA בו תוארו כשירויות היסוד (ידע ומיומנויות) הנדרשות עבור רופאים של אורחות חיים.
כשירויות אלה שימשו להכשרה של רופאים, אחיות, תזונאים ואנשי בריאות נוספים.
רפואת אורחות חיים נעזרת במודלים מתחום מדעי ההתנהגות ופסיכולוגיה רפואית כדי לעודד אנשים לשנות את אורח חייהם.
המודל הטרנס-תאורטי, למשל, טוען שאנשים מתקדמים דרך שישה שלבים של שינוי: קדם-הרהור, הרהור, הכנה, פעולה, תחזוקה וסיום.
המטפלים יכולים להתערב בהתאם לשלב בו נמצא האדם, לאחר אבחון בשיטות ייעוץ כמו ראיון מוטיבציוני.
שיטות אלו יעילות יותר ממתן עצות כלליות כמו "התעמלו יותר ואכלו בריא".
תזונה ירודה היא הסיבה המובילה למוות בטרם עת בארצות הברית.
לתזונה יש קשר חזק לגורמים למחלות כרוניות.
הקולג' האמריקאי לרפואת אורחות חיים ממליץ על תזונה המבוססת על מזון לא מעובד, מגוון ירקות, פירות, דגנים מלאים, קטניות, אגוזים וזרעים.
תזונה בריאה, כמו התזונה הים־תיכונית, הוכחה כבעלת השפעה על מחלות כרוניות, סיכון לבבי ותוחלת החיים של מבוגרים, בעיקר בשל תכונותיה נוגדות הדלקת ונוגדות החמצון.
צריכה גבוהה של סיבים, פירות וירקות, יחד עם צריכה נמוכה של שומן ומזונות מעובדים עתירי קלוריות, תורמת להפחתת דלקת ולחיזוק המערכת החיסונית.
פעילות גופנית סדירה היא חיונית לאיזון אורח חיים יושבני, לניהול מחלות כרוניות ולשיפור הבריאות הכללית.
מבוגרים צריכים לשאוף להקצות לפחות 150 דקות בשבוע לפעילות אירובית מתונה ואימוני כוח, כדי לסייע במניעת בעיות כגון אוסטאופורוזיס ומחלות לב וכלי דם.
שינה לא טובה מגבירה את הסיכון למוות מוקדם ולנכות, לפגיעה בזיכרון, לדמנציה ולמחלות לב וכלי דם.
שינה איכותית מסייעת באופן ניכר לטיפול במחלות כרוניות ולשיפור הרווחה הכללית.
כדי לאפשר לגוף מנוחה ותיקון, מבוגרים צריכים לקבל שבע עד תשע שעות שינה איכותית מדי לילה.
התערבותה של רפואת אורחות חיים בעניינה של שינתם של מטופלים כוללת ייעוץ בדבר הקצבת זמן לשינה מספקת, ייעוץ בעניין הקפדה על היגיינת שינה, וטיפול בהפרעות שינה.
לחץ כרוני עלול להחמיר בעיות בריאות כמו מחלות לב וכלי דם, דיכאון, תנגודת לאינסולין ועוד רבות אחרות.
אסטרטגיות לניהול דחק חיוניות לשמירה על הבריאות הכללית וכן לטיפול במחלות כרוניות.
אינטראקציות אנושיות הן גורם חשוב לאושר, אריכות ימים וטיפול במחלות כרוניות.
קשרים חברתיים חזקים ותחושת מטרה ומשמעות תורמים לבריאות, ויכולים אף להפחית את הסיכון לדיכאון ולדמנציה.
חומרים מסוכנים כגון אלכוהול, טבק וסמים אחרים מעלים באופן חד את הסיכון למוות ולמחלות כרוניות, ומחמירים את הנזקים של מחלות קיימות.
התנהגויות מסוכנות וחשיפות מזיקות נוספות עלולות לפגוע בבריאות הנפשית והגופנית.
טיפול בהתנהגויות אלו באמצעות גישות מבוססות־ראיות הוא מרכיב חיוני בשיקום הבריאות.
הטיפול המתמשך בחולי לב מהווה אתגר, בשל הסיכון לאירועי לב חוזרים.
שינוי באורח החיים יכול לצמצם משמעותית את הסיכוי למחלת לב ולתמותה.
לכן מומלץ לעודד את המטופלים להשתתף בפעילות גופנית מאורגנת ולהגביר את רמת הפעילות הגופנית הכוללת.
בנוסף על המטופלים לאמץ תזונה בריאה, להפסיק לעשן, להימנע מחשיפה לעישון פסיבי ולטפל בגורמי לחץ פסיכו־חברתיים העלולים להגביר את הסיכון לבעיות לב.
שכיחות הדיכאון גדלה במאה ה־21. ייתכן שחלק מהעלייה נובע משינויים באבחון, אך נראה שגם גורמים הקשורים לחיים מודרניים תורמים למגמה זו.
מגוון גורמים הקשורים לאורח החיים מעורבים בפתוגנזה של דיכאון, ורבים מהם ניתנים לשינוי.
רפואת אורח חיים עשויה לתרום למניעת דיכאון.
קיימות ראיות ביחס לאפקטיביות של פעילות גופנית, שינוי תזונתי, שינה טובה ורגיעה, קשרים חברתיים, מדיטציה מבוססת קשיבות וצמצום צריכת חומרים כגון ניקוטין, סמים ואלכוהול.
קיימות גם ראיות ראשוניות ביחס להשפעות סביבתיות שליליות כמו עיור וחשיפה לזיהום או לרעש, והעלייה בממשק האנושי עם טכנולוגיה.
רֶפּוּבְּלִיקָה (מלטינית: Res publica, בתרגום מילולי: עניין הציבור) היא שיטת ממשל שבה השלטון (לרבות שלטון פורמלי) אינו עובר בירושה, אלא נקבע על ידי האזרחים לתקופה מסוימת, בדרך כלל באמצעות קיום בחירות.
בהתאם להחלטת האקדמיה ללשון העברית קרויה בעברית בשמה הלועזי.
אליעזר בן-יהודה קרא לה בשם קְהִלִּיָּה.
לפי הגדרה זו, משטרים מונרכיים או דיקטטוריים אינם רפובליקות.
גם משטר שבו נבחר "נשיא לכל החיים" אינו נחשב כרפובליקה.
מקור המילה בביטוי הלטיני "res publica" שפירושו "עניין הציבור" ומכאן משתמע, כי רפובליקה היא החזקת השלטון על ידי חלק גדול מהציבור.
רפובליקה אינה בהכרח גם דמוקרטיה (לדוגמה הרפובליקות האסלאמיות או מרבית מדינות אפריקה), ודמוקרטיה יכולה להתפתח גם במדינה בה שיטת השלטון היא מונרכיה חוקתית כמו הממלכה המאוחדת (בריטניה).
בדרך כלל ברפובליקה נבחר ראש המדינה בידי הציבור והוא מכהן לתקופת זמן קצובה, שלאחריה נערכות בחירות חדשות והוא יכול להיבחר מחדש או לפנות את מקומו לנבחר אחר.
הרפובליקה העתיקה ביותר, שנקראה בשם זה, היא הרפובליקה הרומית ששלטה ברומא העתיקה בין השנים 509–44 לפנה"ס.
במשטר הרפובליקה ברומא שלטו שני קונסולים נבחרים והסנאט הרומי (מלשון "סנקס", שפירושו בלטינית "זקנים"), אשר היווה את הגוף המחוקק, שהעלה הצעות חוק להצבעות דמוקרטיות, בדומה לפרלמנט או לכנסת בימינו.
סן מרינו רואה בעצמה את הרפובליקה העתיקה בעולם.
היא נוסדה כבר בשנת 301, והחוקה שלה – התקפה עד עצם היום הזה – נכתבה בשנת 1600. המהפכה הצרפתית (1789) ידועה בכך שהביאה לתחילת קץ עידן המונרכיות ששלטו באירופה עם הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
מלבד הרפובליקה כצורת משטר, משמשת הרפובליקה גם כמערכת ערכים.
מזווית זו, אזרח ברפובליקה הוא חלק מקהילת האזרחים, ומתוקף כך הוא זכאי לזכויות ובעל חובות.
יתרה מכך; הגשמת ערכיו של הפרט היא באמצעות החיבור לקהילת האזרחים, באמצעות לקיחת חלק מן המתרחש במרחב הציבורי.
האזרח הרפובליקני נדרש לנתינה מסוימת למען המדינה, כחלק בלתי נפרד מאזרחותו.
החובות והזכויות של האזרח משתנות ממדינה למדינה.
ברומא הקלאסית, לדוגמה, האזרח נדרש לשלם מס על מנת לזכות בזכות לבחור ולהיבחר למוסדות המדינתיים.
יתרה מזו, ככל שאזרח שילם מס גבוה יותר, כך קולו בהצבעות השפיע יותר.
הצבא הורכב מאזרחים בלבד, אשר מימנו מכספם את השירות בו בתקווה לזכות בשלל ולמען ביטחון הרפובליקה.
המשרות הציבוריות היו ללא שכר, כלומר – גם הן מומנו מכיסו של האדם המכהן בהן.
עשירי הרפובליקה התחרו ביניהם על הזכות לשרת במשרות ציבוריות נעלות, על מנת לזכות ביוקרה, להשפיע על המדיניות, ולהתמנות למצביאים לאחר השירות האזרחי.
הסדרים אלו הם דוגמאות להתנהלותה יוצאת הדופן של רומא הרפובליקנית, על רקע המונרכיות בעולם העתיק, שהתבססו על ציות מוחלט ואי-מעורבות של הפרט במדינה.
ברומא האזרח נדרש לחובות רבים (כמו מס, שירות לציבור, שירות צבאי, מעורבות בפוליטיקה), היה בעל זכויות תואמות (כמו זכות הצבעה וחלק בשלל המלחמה) ואם השתתף בענייני המדינה נחשב לאזרח טוב וערכי.
העיקרון הרפובליקני מנוגד לאופני תפיסה אחרים של החברה.
לכך יש כמה דוגמאות מרכזיות:
החשיבה הערכית העומדת בבסיסה של מונרכיה, מנוגדת בכך שהאזרח הרפובליקני נתפס כאדון במדינה, הנדרש למעורבות פוליטית גבוהה, ולא כנתין במונרכיה.
בתקופה המודרנית התפתחה מערכת ערכית אחרת המנוגדת לרפובליקה – הליברליזם.
בעוד שהעיקרון הרפובליקני רואה את הפרט כבעל זיקה גבוהה למדינה מתוקף אזרחותו, העיקרון הליברלי מעמיד את הפרט כיחידה עצמאית, ואת המדינה כמסגרת שתפקידה המרכזי הוא שמירה על זכויותיו.
כלומר, ברפובליקה יש דגש על חובות ועל מעורבות בקהילת האזרחים, ובליברליזם יש דגש על חירויות הפרט.
אומנם ליברליזם ורפובליקה אינן תופעות סותרות מבחינה מדינית, אך קיים ניגוד מסוים ביניהן מבחינה ערכית.
הלאומיות האתנית מנוגדת לעיקרון הרפובליקני, בכך שהיא מעניקה זכויות על בסיס מוצא ותרבות ולא על בסיס תרומה ושותפות בקהילה.
החיבור בין בני האדם על בסיס אתני שונה מהחיבור על בסיס שותפות בקהילת אזרחים.
כמו הליברליזם, גם עיקרון זה אינו סותר את הרפובליקה מבחינה מדינית אך מנוגד לה מבחינה ערכית.
רפואת שיניים היא תחום רפואי-כירורגי העוסק במניעה, אבחון וטיפול של מחלות או פציעה בשיניים ובלסתות, ולעיתים גם בפנים, בחלל הפה ובבסיס הגולגולת.
עוסקים בה רופאי שיניים, סייעות ושינניות.
העדות הישירה המוקדמת ביותר לסתימת שיניים רפואית היא לסת אנושית בת כ-6,500 שנים שהתגלתה בחפירה ארכאולוגית בסלובניה, בה נמצאה סתימה מדונג דבורים בכותרת הניב השמאלי.
ככל הידוע כיום, הראשונים שעסקו ברפואת שיניים, היו הפיניקים.
הם והיוונים, נחשבו כחלוצי רפואת השן וכבעלי המקצוע הטובים בתחום.
ממצאים ארכאולוגיים מפיניקיה בעת ההיא מעידים כי הפיניקים השתמשו בשיניים מלאכותיות שגולפו משנהב וחוברו אל השיניים התומכות בחוטי זהב.
כמו כן התגלה לוח הכתוב בכתב שומרי בו מתואר כי תולעי שיניים גורמים לכאבי שיניים.
גם במצרים העתיקה, פעלו בתחום רפואת השן וסימוכין לכך קיימים עוד מאמצע המאה ה-25 לפנה"ס.
בלסת שנמצאה בחפירות בגיזה, ותועדה למאה ה-13 לפנה"ס, נראים שני חורים שנקדחו ככל הנראה על מנת לשחרר לחץ מוגלתי מהשורש האחורי של שן טוחנת.
לחוקרים אין השערה כיצד נקדחו החורים, אולם למרות מורכבות הטיפול, לא נוקתה העששת סביב השן ולא נסתמו חורים שהיו קיימים בשאר השיניים.
בתקופת הברונזה, הייתה הדעה הרווחת, כי המקור לכאבי שיניים הוא בתולעים הנכנסות לשן.
בהתאם להנחה זו התקדמה שיטת הטיפול היוונית, שבוצעה על ידי כוהני הדת במקדשי האלים או בכיכר השוק, באמצעות סמים היפנוטיים ומשחות חריפות.
מקובל כי כוהניו של אסקלפיוס בעיר אפידאורוס, פיתחו באמצע המאה ה-13 לפנה"ס את אמצעי החיטוי והחבישה, ויש הטוענים כי הצבת הדנטלית המשמשת לעקירת שיניים, היא פרי המצאתם.
בברכת יעקב אבינו לבניו מתייחס הוא להיגיינה ובריאות השן באומרו: .
וביארו על כך חז"ל ופרשני המקרא, כי החלב בריא לשיניים ומסייע בהלבנתם.
למעשה מובאת פה לראשונה בהיסטוריה של רפואת השיניים, עצה של רפואה מונעת להרבות באכילת מוצרי חלב הרוויים בסידן על מנת לשמר את השיניים.
במהלך זה ממשיך גם שלמה המלך המזהיר: .
שוב אנו מוצאים כאן אזהרה בריאותית, אמנם עקיפה, להישמר ממאכלים חומציים המזיקים לשיניים.
היפוקרטס על אף שנחשב לאחד מאבות הרפואה המונעת, והרפואה קלינית ככלל, לא התייחס במישרין לבריאות השן.
על פי שיטתו, נעקרו שיניים רקובות או משוחררות מידי, ואילו שיניים כואבות שנותרו יציבות ושלמות עברו תהליך של ניקוי וצריבה.
הצבתות הדנטליות של היפוקרטס ותלמידיו, כבר היו עשויות מברזל יצוק.
הרומאים המשיכו במסורת היוונית וגייסו את הידע שלהם בעיבוד מתכות אצילות לרפואת השיניים.
בשרידים רומיים המתועדים לשנת 309 לפנה"ס, נמצא כי רופאי השיניים בעת ההיא עשו שימוש בפיסות זהב רך דקיקות, עימן קשרו יחד כמה שיניים ויצרו גשר.
הבסיסים יוצרו משיני אדם חתוכות, או משיני שור שעובדו לצורה הרצויה וקובעו לפיסת הזהב במסמרים זעירים.
שיטה זו של שיקום הפה, הייתה מקובלת אף במאה ה-19. על מנת לאלחש את הכאב בעת הטיפול, ניתנו למטופלים מרקחות המורכבות מצמחים נרקוטיים, והטיפולים עצמם לוו בתפילות של כוהני דת.
שיקום הפה באמצעות תותבות זהב וכסף, מאוזכר אף בתלמוד במסכת שבת, בה נידונה השאלה לגבי היציאה לרחוב בו אין עירוב עם כתר זהב או כסף העלול ליפול וקיים חשש שיטלטלוהו בשבת.
עם שקיעתה של האימפריה הרומית, נעלמו גם שיטות רפואת השיניים ושיקום הפה שהיו נהוגות בה.
תקופת ימי הביניים לא הוסיפה תרומה בולטת לרפואת השיניים, ותרומתה הסתכמה בעיקר בעקירת שיניים חולות באמצעים ומכשור פשוטים.
החל מהמאה ה-18 החלו רופאים כלליים לטפל בשיניים, והמקצוע הפך למכובד מעט יותר.
אולם, רק בתחילת המאה ה-20 הפכה רפואת השיניים לתחום התמחות כירורגית נפרדת.
Black), רופא שיניים אמריקני שפעל בסוף המאה ה-19, היה מפורצי הדרך בתחום, והתווה את עקרונות הטיפול, המיושמים עד היום.
תקופה קצרה קודם לכן, החל פיתוחם של חומרים דנטליים, כשימוש בחרסינה כתחליף לשיניים.
חלוץ הייצור של שיני חרסינה כשיניים תותבות היה ד"ר ס.
וייט, אשר השתלט על השוק העולמי של ייצור שיניים תותבות אסתטיות כבר ב-1844. עם הופעת מכשור מתקדם וחומרים דנטליים משופרים ושתלים דנטליים, ניתן במקרים רבים מבעבר לשמר את השיניים, או למצער לשחזר שיניים חסרות, ובכך להיטיב את איכות חיי המטופל.
בשנת 1900 הוקמה פדרציה עולמית לרפואת שיניים ובשנת 1951 הוקם ארגון הבין-לאומי לסטודנטים לרפואת-שיניים.
בעבר נדרשו כל העוסקים ברפואת שיניים לעבור התמחות לאחר שסיימו לימודי רפואה כללית, על מנת להיקרא "רופא שיניים" (Stomatologist).
במדינות מסוימות, בעיקר במזרח אירופה ובישראל, היה אפשרי גם מסלול מהיר, טכני, ללא צורך בלימודי רפואה מקיפים, ובוגריו נקראו "מרפא שיניים" או "Dentist", שהיה מוסמך לבצע טיפולים פשוטים בהנחיית רופא.
רפואת השיניים התפתחה לתחום רפואי-כירורגי רחב, עם התמחויות רבות, העוסק לא רק בשיניים ובלסתות אלא בפנים, בחלל הפה ובבסיס הגולגולת.
אי-לכך, הכשרה רפואית היא תנאי לעיסוק ברפואת שיניים.
בישראל, כל העוסקים ברפואת שיניים חייבים להיות בעלי תואר D.M.D (דוקטור לרפואת שיניים) או D.D.S (דוקטור לכירורגיה דנטלית).
לימודי רפואת השיניים בישראל אורכים 6 שנים.
בניגוד לתחומי הרפואה הכללית השונים, רוב תחומי רפואת השיניים בישראל אינם נכללים בחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
אמנם, ההוצאה הלאומית על רפואת שיניים בישראל היא מהגבוהות בעולם המערבי (כ-9% מההוצאה הלאומית הכוללת לבריאות, וכ-0.75% מהתל"ג), אך כ-95% מהוצאה זו מגיעים מכיס צרכני הקצה, בדומה למצב בארצות הברית ובשונה ממדינות האיחוד האירופי, בהן שירותי רפואת השיניים הבסיסיים מכוסים על ידי מערכת הרווחה.
בהתייחס להוצאת משקי הבית על בריאות השן, ההוצאה על רפואת שיניים מהווה כ-34% מכלל ההוצאה המשפחתית על שירותי בריאות.
בשנת 2010 החליטה ממשלת ישראל, בהמלצת סגן שר הבריאות ח"כ יעקב ליצמן, להכניס את טיפולי השיניים לילדים לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
תוך תשעה חודשים 190,000 ילדים עד גיל שמונה נהנו מטיפולים בחינם.
ב-26 ביוני 2011 החליטה ממשלת ישראל על הרחבת הרפורמה למתן טיפולי שיניים, כך שיהנו ממנה ילדים עד גיל 10. החל משנת 2019 הורחב החוק והוא כולל כיום טיפולי שיניים חינם לילדים עד גיל 18.
רק כ-8% מתושבי ישראל מחזיקים בפוליסת ביטוח דנטלי כלשהי.
פוליסות אלה טומנות בחובן שיעור נזקים גבוה לחברות הביטוח, ועל כן הן אינן מעוניינות לפתח את התחום הדנטלי ולהציע את הפוליסות לאנשים פרטיים.
מרבית פוליסות הביטוח הדנטלי ניתנות כיום כחלק מביטוח משלים המוצע לעובדי חברות גדולות ומוסדות ציבור.
ביטוחים אלה מכסים בעיקר טיפולים משמרים (סתימות, עקירות, טיפולי שורש), ונוטים שלא לכסות טיפולים שיקומיים דוגמת כתרים ושתלים.
קופות החולים השונות מעניקות הנחות בטיפולי השיניים, טיפולי מניעת החורים, טיפול בחורים ויישור.
במידה וטיפול לא התרחש כראוי ניתן לפנות, עד שבוע לאחר המקרה, לקופה לתיקון הדבר ללא עלות נוספת.
בית החולים הדסה עין כרם מפעיל מרפאת טיפולי שיניים חינם לתושבים, המרפאה מופעלת על ידי סטודנטים לרפואת שיניים שנה ג' ומעלה בעת לימודיהם ובליווי מומחי שיניים..
רופאי שיניים מאוגדים בהסתדרות לרפואת שיניים וב.
לימודי רפואת שיניים בישראל אורכים שש שנים, ונלמדים בשני בתי ספר לרפואת שיניים: בית הספר שבפקולטה לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית ובית הספר שבפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בדומה ללימודי רפואה בישראל, המסלול ללימודי רפואת שיניים מחולק לשני חלקים, החלק הקדם-קליני והחלק הקליני, כאשר כל אחד מהם בן 3 שנים:
חלק קדם-קליני החלק הראשון של הלימודים - בו נלמדים מדעי היסוד ומדעי הרפואה, ואת רובם הסטודנטים לרפואת שיניים לומדים יחד עם הסטודנטים לרפואה.
תחת תחומים אלו נכללים כימיה, פיזיקה, ביולוגיה, ביוכימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה, פרמקולוגיה ועוד.
בסיומו של חלק זה, מוענק לסטודנטים תואר בוגר במדעי הרפואה (B.Sc.Med.).
חלק קליני החלק השני של הלימודים - בו לומדים הסטודנטים הן לימודים קליניים תאורטיים המתייחסים לכל אחד מתחומי המומחיות ברפואת שיניים, כגון אנדודונטיה (טיפולי שורש), פרוסתודונטיה (רפו"ש משמרת), פדודונטיה (רפו"ש לילדים) וכירורגיית פה ולסת ועוד, ומבצעים את הפרוצדורות הנלמדות על בובות הפנטום.
בנוסף, עם ההתקדמות בלימודים, הסטודנטים מתחילים לבצע סבבים קצרים במרפאות המומחים המסונפות לבית הספר, וכן במחלקת כירורגיית פה ולסת בבתי החולים המסונפים.
היבט נוסף המתקיים בחלק זה של הלימודים הוא קבלת מטופלים מקרב הציבור הרחב במסגרת קליניקת הסטודנטים השייכת לבית הספר, במחירים מוזלים ובפיקוח רופאי שיניים מומחים הבודקים ומאשרים את עבודתם.
בכך, הם מתפקדים כרופאי שיניים לכל דבר ועניין, הן מבחינת שמירת הקשר עם המטופלים והן מבחינת אופי הטיפול עצמו.
בסיומו של חלק זה ולאחר עמידה בכל הדרישות וכתיבת עבודת גמר כנדרש, הסטודנטים מקבלים תואר "דוקטור לרפואת שיניים" (DMD) ורשאים לגשת לבחינות הרישוי.
בניגוד לתחום הרפואה הכללית בו כל רופא שני ממשיך להתמחות, רוב רופאי השיניים במדינת ישראל עוסקים במקצועם כרופאי שיניים כלליים, ואינם ממשיכים להתמחויות השונות.
מספר המקומות בבתי הספר הקיימים והביקוש למקומות אלו, תופעה שמתרחשת גם בקבלה ללימודי רפואה, דחקה בבתי הספר ליצור תנאי קבלה מסננים.
בניגוד לתנאי הקבלה ללימודי רפואה, שם המכשול העיקרי הוא סכם הקבלה הגבוה במיוחד, ברפואת שיניים מדובר בסכם סביר, ואילו הסינון נעשה במהלך שלבי המבחנים האישיותיים.
לאור זאת, ישראלים רבים הרוצים ללמוד את המקצוע נאלצים לצאת ללמוד בחו"ל, באוניברסיטאות בהן תנאי הקבלה מחמירים פחות, ובחלקן מסלולי הלימוד אף קצרים יותר.
בין היעדים הנפוצים למטרה זו נכללים רומניה, אוקראינה, ואיטליה.
כתוצאה מכך, רובם של רופאי השיניים בישראל, בדומה למרבית הרופאים בישראל, הם בוגרי מוסדות זרים.
כלל רופאי השיניים ממליצים על שילוב צחצוח שיניים של לכל הפחות פעמיים ביום: בוקר ולילה, שימוש בחוט דנטלי למניעת עששת ושימוש במי פה.
במקרים חמורים של נסיגת חניכיים או בעיות חניכיים מומלץ לשלב שטיפות פה וניקוי עמוק בתדירות גבוהה יותר בביקור אצל שיננית.
זמן הביקור המומלץ אצל שיננית הוא פעם בחצי שנה, אצל רופא שיניים- פעם בשנה.
למניעת בעיות שורש, כדוגמת נשירה, מומלץ ללעוס בעזרת השיניים קבוע דברים קראנצ'ים (כמו תפוחים, גזרים וכו'...) לחיזוק קשרי השורש לחניכיים (תקף גם על בעלי חיים).
לילדים שטרם נוצרו אצלם בעיות שיניים כדוגמת חורים, ניתן לקיים כיסוי כשכבת מגן על השיניים הטוחנות למניעת היווצרות חורים עתידיים; מומלץ החל מכיתה א'..
מרבית מרפאות השיניים בישראל (כ-4,000) נמצאות בבעלות פרטית.
בנוסף להן, קיימות מרפאות בבעלות תאגידים דנטליים - קיבוצים, תאגידים פרטיים, קופות חולים, רשויות מקומיות ועמותות.
בסך-הכל, בישראל קיימות כיום כ-4,700 מרפאות שיניים.
כל חיילי צה"ל זכאים לטיפולי שיניים מרגע גיוסם ועד לשחרורם מן השירות.
הטיפולים מתבצעים בחינם, במסגרת מרפאות השיניים הצבאיות הפועלות בבסיסים ברחבי הארץ, במרכזים הרפואיים האזורים, ובמרכז לרפואת שיניים בתל השומר, שם ישנן מחלקות מומחים בכל תחומי המומחיות ברפואת שיניים.
הזכאות לטיפולי שיניים על סוגיהם השונים נקבעת על פי סוג השירות, הוותק ותקופת השירות הנותרת של כל חייל:
חיילי חובה - זכאים לכל סוגי הטיפולים המשמרים (סילוק אבנית והדרכה בהגיינה של הפה, שחזורים, טיפולי שורש, מבנים, ועקירות), לטיפולי מומחים בתחומי החניכיים, השורש, רפואת הפה וכירורגיית פה ולסתות וליעוצים ביתר התמחויות רפואת השיניים.
חייל חובה שנפגע בשיניו עקב שרותו הצבאי זכאי לטיפול שיקומי מלא בפציעתו.
חיילי חובה לוחמים - זכאים, בנוסף, לטיפול שיקומי.
עד 6 כתרים לחייל בסוף ההכשרה הראשונית (3 כתרים לחייל) ועוד 3 כתרים מעת קבלת תעודת לוחם.
חיילי קבע - זכאים לכל הטיפולים להם זכאים חיילי החובה, ובנוסף לכך גם לטיפול שיקומי (מספר הכתרים והשתלים להם זכאי החייל נקבעת על פי הוותק בשירות).
בנוסף ילדי חיילי הקבע זכאים לטיפול אורתודנטי במחיר מסובסד.
חיילי מילואים - זכאים לטיפולי עזרה ראשונה בלבד.
בבסיסי הטירונות של חילות השדה נערך מאז שנת 1976, טיפול יזום לטירונים, במהלכו נבדקים כל הטירונים ומטופלים לפי חומרת המצב הדנטלי, מתוך שאיפה לסיים את הטיפולים הדחופים והקשים תוך כדי הטירונות, ובטרם ישובצו החיילים בפעילות הביטחון השוטף.
חומרת המצב הדנטלי על פי טיפול יזום מחולקת ל-4 דרגות:
דרגה 1: מעקב אחרי עששת, ניקוי אבנית.
דרגה 2: עד 5 סתימות (בדרגה קלה עד בינונית) ומעקב כירורגי.
דרגה 3: בין 5 ל-10 סתימות (בדרגה קלה עד בינונית), אקסטרפציה (התחלת טיפול שורש).
דרגה 4: מעל ל-10 סתימות (בדרגה קלה עד בינונית), לפחות סתימה אחת עמוקה, עקירות ועקירות כירורגיות, כלל הטיפולים האנדודונטיים (טיפולי שורש, חידוש טיפולי שורש) כלל טיפולי שיקום הפה והפניות למומחים השונים.
רפואת השיניים כוללת פעילות בתחומים רבים ומגוונים.
כל רופא שיניים כללי, בעל רישיון לעסוק ברפואת שיניים מטעם משרד הבריאות, רשאי לעסוק בישראל בכל התחומים.
רק שמונה מתחומים אלה מוכרים על ידי משרד הבריאות כתחומי התמחות ברפואת שיניים.
להתמחות מוגדר מסלול התמחות בן מספר שנים (בין 4–5 שנים), הכולל לימוד תאורטי, הדרכה קלינית ומחקר.
ההתמחות נלמדת בבתי ספר לרפואת שיניים רק במחלקות המוכרות על ידי משרד הבריאות, כמתאימות ללמד רופאי שיניים כלליים ולהכשירם כמומחים.
בסיום ההתמחות עובר המתמחה שתי בחינות: תאורטית ומעשית, מטעם המועצה המדעית (ועדה מתוך ההסתדרות לרפואת שיניים), ומקבל רישיון מומחה מטעם משרד הבריאות.
תחום התמחות זה הוא היחיד שאינו התמחות קלינית.
התמחות זו עוסקת בבריאות הציבור ומוגדרת כמדע והעיסוק במניעת מחלות חלל הפה, קידום בריאות הפה ושיפור איכות החיים הקשורה לבריאות הפה.
תחום זה עוסק באבחון התחלואה באוכלוסייה, הבנת הגורמים והשפעתם ותכנון התערבויות מועילות ויעילות.
יצירת הזדמנויות להטמעת פתרונות יעילים לפתרון בעיות ברמת האוכלוסייה.
תחום התמחות זה עוסק באפידמיולוגיה, קידום בריאות, ביו-סטטיסטיקה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, כלכלת בריאות, שירותי בריאות, רפואת שיניים נתמכת ראיות ודמוגרפיה.
רפואת שיניים לילדים ("פדודונטיה" בעבר)
רפואת שיניים לילדים היא תחום המתמקד במניעת חורים ובעיות עששת עתידיות.
בעיות הכרוכות במשנן מתחלף ומעורב, בבעיות ספציפיות שקיימות בשיניים נשירות (שיני חלב) ובהתחלפותן וכן בהתמודדות עם יכולת שיתוף הפעולה של ילדים בקבלת טיפול.
התחום התפתח בעיקר בארצות הברית, ומשם הגיע לישראל, בעוד שהאסכולה האירופית האמינה עד סוף המאה העשרים שאין צורך ברופא מיוחד לטיפול בילדים.
רופאים המתמחים ברפואת שיניים לילדים עוברים גם הכשרה בסדציה (הרגעה), שימוש בגז צחוק וטיפולים תחת הרדמה כללית.
אנדודונטיה היא תחום העוסק במחלות שורש השן ובמחלות באזור סב חוד השורש בלסת.
מומחה לאנדודונטיה מטפל במקרים מורכבים של טיפולי שורש, כגון טיפול בתעלות שורש מפותלות, הוצאת גופים זרים מתוך תעלות השורש וטיפולי שורש חוזרים.
כמו כן, מומחה לאנדודונטיה הוא הסמכות המקצועית לריכוז הטיפול בנפגעי חבלה דנטלית ולמעקב אחריו, שכן הנפגעים נזקקים בדרך כלל לטיפול משולב של מומחים ממספר תחומים של רפואת השיניים.
לדוגמה, שן שנדחפה פנימה לתוך הלסת בעקבות פציעה תטופל על ידי כירורג פה ולסת שיחשוף את השן מתוך הלסת, אורתודונט שיחזיר את השן למקומה, אנדודונט שיבצע טיפול שורש ולעיתים יש צורך אף בשיקומאי פה ולסתות להחזרת השן לתפקוד נורמלי וכן לתיקונים אסתטיים.
בעבודתו, משתמש האנדודונט בציוד מיוחד, שאינו קיים במרפאת שיניים רגילה, כגון מיקרוסקופ טיפולי, ופוצרי ניקל-טיטניום ממונעים.
התמחות באנדודונטיה אורכת כשלוש שנים.
תחום ניתוחי החניכיים ברפואת השיניים עוסק בכל הקשור לחניכיים - הרקמה הרכה והעצם האוחזת בשן.
רפואת הפה עוסקת בכמה תחומים עיקריים: מחלות של חלל הפה וטיפול בחולים בסיכון גבוה, אבחון וטיפול בכאבי ראש, פנים ולסתות, טיפולי שיניים בטשטוש והרדמה כללית, אבחון ופענוח צילומי רנטגן.
מחלות של חלל הפה - תופעות ופתולוגיות שאינן קשורות ישירות לשיניים, אלא מצויות בעיקר ברקמה הרכה והקשה של הפה.
יכולים להיות אלה נגעים מסוגים שונים, סרטן (כגון קרצינומה, סרקומה ועוד), מחלות זיהומיות שונות (כגון הרפס, פטרת הפה ועוד), מחלות של הריריות (כגון ליכן פלנוס, זאבת, פמפיגוס ועוד), מחלות של בלוטות הרוק (אבן חוסמת, יובש פה ועוד), וכדומה.
ענף נוסף של רפואת הפה הוא טיפול דנטלי במטופל שהוא בקבוצת סיכון רפואי, דהיינו מצבו הדנטלי הסתבך בגלל מחלה כללית אחרת (למשל סוכרת וסרטן) או שטיפול שיניים עלול להזיק לבריאותו (למשל אנשים הסובלים ממחלות של הלב או של כלי הדם), וביצוע טיפול שיניים בהרדמה כללית או בסדציה.
תחום האורתודונטיה, או יישור שיניים, עוסק בסגר הנורמלי של הלסתות, פתולוגיות הסגר והדרכים לתיקונן.
המכשור המשמש לכך מתחלק למכשור קבוע (סמכים וטבעות המודבקים אל השיניים וקשת שעוברת ביניהם), או מכשירים ניידים, וזאת כתלות במקרה.
קיימים סוגים שונים של סמכים, וההבדל ביניהם הוא במבנה הסמך או בחומר ממנו הוא עשוי (מתכת, חרסינה, חמרים מרוכבים).
מכשירים אלה מאפשרים להפעיל כח מדוד בכיוון הרצוי על השן, וכך נגרמת תזוזת השיניים למקומן.
במתרפאים שנמצאים בתקופת הגדילה ניתן להשפיע, אם כי בצורה מוגבלת, על כיוון וכמות הגדילה של הלסתות.
לעיתים, כאשר קיימת אי התאמה חריגה (ליקוי סגר) בין גודל הלסתות או בכיוון הגדילה שלהן, יש צורך בתיקון מורכב יותר.
התיקון במצב זה יהיה לא רק של מנח השיניים אלא גם של מנח וגודל הלסתות עצמן.
לצורך כך מופנים המתרפאים, לאחר סיום הגדילה, לטיפול משולב אורתו-כירורגי.
כירורגיה של הפה והלסתות (Maxillofacial Surgery) הוא ענף משולב ברפואת השיניים וברפואה כמו כן בכירורגיית ראש צוואר העוסק בתיקון ניתוחי ספקטרום רחב של מחלות, חבלות, ועיוותים באזור ראש צוואר, פנים ולסתות, ברקמה הרכה והקשה.
כירורגיה דנטואלואולרית -מתרכזת בניתוחים בחלל הפה שעיקרן השתלות שיניים וניתוחים מסייעים להשתלות כדוגמת השתלות עצם וחניכיים, עקירות כירורגיות עקירת שן
אבחון וטיפול בפתולוגיה שפירה (ציסטות וגידולים) בראש צוואר.
אבחון וטיפול בפתולוגיה ממאירה (בעיקר גידולים ממאירים של חלל הפה) בראש צוואר.
אבחון וטיפול בעיוותים מולדים של רקמות הפנים כדוגמת חיך ושפה שסועים.
אבחון וטיפול במחלות המפרק הטמפורומנדיבולרי (מפרקי הלסת).
אבחון וטיפול בעיוותים בעצמות הפנים בעזרת ניתוחים אורטוגנטיים
אבחון וטיפול בחבלות בעצמות הפנים וברקמה הרכה (טראומה).
אבחון וטיפול בפתולוגיה של בלוטות הרוק.
טיפולים בנושאים הדנטואלואולריים כדוגמת שתלים מבוצעים בעיקר במרפאות בקהילה שאר הנושאים מטופלים גם במסגרת מחלקות כירורגיית הפה והלסתות שבבתי החולים.
להשגת המומחיות בכירורגיית הפה והלסתות, על המתמחה לעבור תהליך התמחות שאורך חמש שנים של הכשרה במקצוע.
בתוך תוכנית ההתמחות עליו לעבור גם הכשרה במקצועות כירורגיים נוספים כמו אף, אוזן, וגרון, פלסטיקה כירורגיה כללית, פנימית ועוד.
"שיקום הפה" היא התמחות שמטרתה להחזיר לשיניים וללסתות את תפקודן התקין, החל מסתימות פשוטות, המשך בכתרים ובגשרים וכלה בשיניים תותבות, בשתלים וכולי.
תחום השיקום כולל גם מחקר בנושאי אסתטיקה של הפנים והחיוך.
באופן מסורתי, גם מחקר החומרים הדנטליים משתייך לתחום שיקום הפה.
על-פי רוב, המומחה לשיקום הפה אינו משתיל בעצמו את השתל הדנטלי אלא בונה באמצעות חרסינה על גבי השתל, שאותו השתיל כירורג פה ולסת או פריודונט.
שיקומאי פה נעזר בבעלי מקצועות ובמומחים נוספים לשם עבודתו, והוא מרכז ומתאם את פעילותם.
לדוגמה, המומחה לשיקום הפה מסתייע בטכנאי דנטלי שהוא הבונה בפועל את כתרי החרסינה, וכן באורתודונט לשם יישור שן שיש ליישרה לפני שניתן יהיה לשקמה, ובכירורג פה ולסת או בפריודונט לשם ניתוח השתלה או "הארכת כותרת".
בישראל יש איגוד המאגד את הרופאים שעוסקים בשיקום פה ולסת בישראל - שנקרא "האיגוד הישראלי לשיקום פה ולסת".
הנשיא של האיגוד הוא ד"ר נחום סאמט.
שיקום פנים ולסתות היא תת-התמחות של שיקום הפה.
תחום זה עוסק הן בשיקום פונקציונלי לאחר חבלה נרחבת או מחלה (לדוגמה, לסת שנכרתת בעקבות גידול מפושט) והן בשיקום אסתטי של הפנים.
כיום, מסוגלת מחלקת שיקום הפנים לבנות אפים ואוזניים חדשים, וכן לשקם לסתות על ידי בניית עצם
נכון לשנת 2019 רופאי שיניים רשאים לעסוק ברפואה אסתטית באזור ראש צוואר.
על הרופאים לעבור הכשרה בהזרקת בוטוקוס וחומצה היאלורנית.
ברפואת השיניים היפנוזה משמשת להרגעת המטופל הסובל מחרדה דנטלית.
במהלך הטיפול המטופל נמצא בשליטה מלאה ויכול לבחור לצאת ממצב ההיפנוזה בכל רגע.
רופא השיניים העוסק בהיפנוזה מחויב בהכשרה מקצועית ורישיון ממשרד הבריאות המאשר לו לעסוק בהיפנוזה.
כאב שיניים הוא לרוב התסמין הגורם למטופל להגיע אל רופא השיניים.
בנוסף, חלק ניכר מטיפולי השיניים כרוכים בכאב, דבר שגורם לרבים פחד מוגזם מרופאי שיניים, הנקרא דנטופוביה.
להתמודדות עם תופעות הפחד והכאב, יש צורך באמצעים לשיכוך כאב.
בתקופה שקדמה לאמצעי האלחוש המקובלים בימינו, ניסו לגרום להפחתת תחושת הכאב על ידי השקיית המטופל בכמות גדולה של משקה אלכוהולי.
הפעם הראשונה בו הודגמה תכונתו של האתר כחומר המאפשר לחסום את תחושת הכאב, ולהביא את האדם לחוסר הכרה זמני, נעשה ב-13 באוקטובר 1846, בעיר בוסטון שבארצות הברית על ידי רופא שיניים בשם מורטון.
האולם בו בוצעה ההדגמה בבית החולים מסצ'וסטס, נקרא עד היום "אולם האתר".
במאה ה-21 נעשית פעולת שיכוך הכאב בדרך כלל על ידי זריקת אלחוש.
הרופא מורח משחת אלחוש כדי להפחית את תחושת כאב הדקירה ואז מזריק את חומר האלחוש, בדרך כלל לידוקאין.
בילדים נעשה לעיתים שימוש בגז צחוק לפני מתן הזריקה או אף במקום זריקה.
בפקולטה לרפואת שיניים במרכז רפואי הדסה עין כרם קיים מוזיאון קטן לרפואת שיניים.
המוזיאון קרוי "מוזיאון הפקולטה לזכרו של פרופ' מריו אולמנסקי" ומנציח את שמו של אולמנסקי, שהיה הדיקן השלישי של הפקולטה.
המוזיאון ממוקם ברחבת הכניסה לפקולטה והוא תוכנן כמֵיצג בחלל פתוח המנציח את ההיסטוריה של רפואת השיניים.
רפובליקה אסלאמית היא צורת שלטון בה המדינה נמצאת תחת שלטון תאוקרטי-רפובליקאי הנתמך על ידי מנהיגים מוסלמים.
צורת שלטון זו אופיינית למספר מדינות במזרח התיכון ובאפריקה.
הרפובליקה האסלאמית מבוססת על חוקי האסלאם, ואולם לא בכל הרפובליקות האסלאמיות חוקים אלו מעל חוקי המדינה.
מאז התפשטות הדת האסלאמית היו חכמי דת מוסלמים שרצונם היה ליצור מדינה מוסלמית שתאגד את כל המוסלמים בעולם באשר הם.
במשך מאות שנים השתמשו מנהיגים שונים ברעיון האומה האסלאמית לצרכים האישיים, כיבוש עמים וצבירת השפעה למען הדבר קירוב את העמים הכבושים למטרה הנעלה שכל מוסלמי מאמין שואף אליה.
הזמן וההיסטוריה הוכיחו כי הפערים החברתיים והלאומיויות הנפרדות בין העמים המוסלמים השונים לא יאפשר יצירת אומה אסלאמית (על אף שקבוצות פונדמנטליסטיות שונות עדיין מאמינות ברעיון).
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, כאשר מדינות מוסלמיות רבות קיבלו עצמאות, העמים המוסלמים מצאו עצמם נשלטים תחת דיקטטורים חדשים שהנהיגו משטרים חילוניים.
צורת המשטר לא הפריעה למרבית המוסלמים אולם העוני, התנאים החברתיים, ואי מתן קול לאופוזיציה יצרו תנאים מתאימים לשינויי שלטון אותם ניצלו מנהיגי דת שונים.
איראן היא אחת המדינות בה הונהגה שיטת שלטון זו.
אחרי המהפכה בשנת 1979, הוקמה הרפובליקה האסלאמית של איראן, בה המנהיג העליון הוא איש הדת המשמש כראש המדינה לכל החיים.
והעם רשאי לבחור בהליך דמוקרטי מנהיגים משלו שיעמדו בראש הרפובליקה (בדמות נשיא הרפובליקה).
הרפובליקה האסלאמית של איראן הציבה את חוקי האסלאם מעל חוקי המדינה ומדינות מערביות טענו כי הדבר פגע בזכויות האדם, פגע בהליכים דמוקרטיים (אי מתן זכויות הצבעה לנשים) והחזיר בעיות רבות שהיו קיימות בימי הביניים.
אולם, לא כל הרפובליקות האסלאמיות דגלו בקנאות דתית קיצונית כמו איראן.
פקיסטן הפכה לרפובליקה אסלאמית בשנת 1956, ואף שחוקי האסלאם היו במעמד גבוה יותר מחוקי המדינה, הדבר יושם לעיתים רחוקות מאוד.
השימוש במלה "רפובליקה אסלאמית" הפך לרצון המדינה להראות כי זו מדינה מוסלמית, ולמרות שבתעודות הזהות ובדרכונים כתוב "הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן", הרי שבמסמכים הרשמיים של המדינה רשום "הפדרציה של פקיסטן".
הרפובליקה הפדרלית-אסלאמית של איי קומורו
רפובליקה פדרלית היא צורת ממשל המהווה פדרציה ורפובליקה גם יחד.
ברפובליקה פדרלית מדינות אחדות מוותרות על חלק מריבונותן ועצמאותן לטובת שלטון מרכזי משותף.
לא כל פדרציה היא רפובליקה פדרלית, קיימות פדרציות שהן מונרכיות חוקתיות.
ברפובליקה פדרלית קיים שלטון מרכזי שבסמכותו לכפות את רצונו על מדינות הפדרציה במקרה הצורך.
ברפובליקה פדרלית קיים איחוד כלכלי מלא בין המדינות, המתבטא בין היתר במטבע אחיד, ביטול המכסים, ריבית אחידה וכו'.
ברפובליקות פדרליות צבא אחד משותף הנתון אף על פי שהשלטון הפדרלי, וחוקה משותפת התקפה בכל המדינות.
על פי רוב, ניתנות למדינות הפדרציה חופש פעולה חלקי לפחות בתחום הבריאות, החינוך והתשתיות.
עיר הבירה הפדרלית נמצאת במחוז עצמאי, ולכל מדינה עיר בירה משלה.
הפרלמנט במדינה פדרלית מורכב במקרים רבים משני בתים (הסנאט ובית הנבחרים בארצות הברית, הבונדסראט והבונדסטאג בגרמניה, ועוד), כאשר באחד הבתים מוענק ייצוג שווה לכל מדינה ובבית השני מוענק ייצוג לכל מדינה לפי גודל אוכלוסייתה.