tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי דוד היה מהדמויות הבולטות והמובילות של חוג המקובלים שהתגבש בעמק הדרעא, והיה בקשרים טובים גם עם המושל המקומי.
דמותו הייתה נערצת על יהודי האזור ויוחסו לו כוחות מיסטיים וגילויי אליהו.
הוא פיתח את "תורת הצירוף" של מקובלי דרעא ורבי אברהם אבולעפיה, ותורתו עוסקת בצירופי אותיות שונים, ושימוש בהם בהבנת מעשה מרכבה והסברתו ובקבלה מעשית.
נפטר כנראה עד סוף המחצית הראשונה של המאה ה-16. נקבר בתמגרות, וקברו אבד כנראה במהלך המאה ה-19. מסורת אחרת מזהה את קברו עד היום בכפר דרע הסמוך.
ספר המלכות – חיבור קבלי שיטתי, הבנוי במבנה דומה לספר יצירה.
תוכנו הוא "הלכות" קצרות וסתומות, שמשולב בהן ביאורן.
רבי דוד לא הספיק לגמור את הביאור, ורבי אברהם אסקירא סיים את המלאכה בביאורו "גנזי המלך", על פי הוראות שרשם רבי דוד בשולי הגיליון.
הספר הועתק במרוצת הדורות וכתבי היד שלו היו למראי עיני כמה מקובלים שציטטו ממנו, וחלק ממנו הודפס בספר "מאור ושמש" לרבי יהודה קוריאט (ליוורנו, ה'תקצ"ט).
בשנת ה'תר"ץ הדפיס בקזבלנקה הרב יעקב משה טולידאנו ספר שיוחס על ידו לספר המלכות (הודפס במהדורה חדשה בירושלים, ה'תש"ם), אך חוקרים מאוחרים יותר שללו את זיהוי חיבור זה עם ספר המלכות ובכלל עם רבי דוד הלוי.
הספר האמיתי נדפס לראשונה בשנת ה'תשנ"ח בידי הרב גד עמר.
בשנת ה'תשס"ח הוציא הרב אורי חנניה אלנקוה מהדורה נוספת, המתבססת על כתב יד נוסף, ובתוספת ביאור בשם "אור המלכות".
כסף צרוף – מבוא ל"תורת הצירוף", השתמר בחלקו אך טרם הודפס.
יש המייחסים לו מספר פיוטים, אחד מהם 'קום יחידתי' מושר בקרב יהודי מרוקו בשבת.
יש חולקים על זיהויו כמחבר פיוטים אלו.
ספר חיה – חיבור קבלי שאבד, דומה בתוכנו ובתבניתו לספר מלכות.
סגולת המלכים – חיבור על תכונתן הרפואית והמאגית של אבנים ואבני חן, ואולי גם עוסק באלכימיה.
מאורי אור – שמות המלאכים ותכונותיהם, למטרות קבלה מעשית.
השמים והבקעה – חיבור קבלי על תכונת האותיות.
שרידים מחיבורים נוספים שלו (שלא זוהו בשמותם) נלקטו על ידי הרב גד עמר למהדורת "ספר המלכות" שלו.
רבי מרדכי בוזגלו – בעל "מעיינות החכמה"
ייתכן שהמקובל רבי אהרן בן-יבגי היה תלמידו.
ייתכן שעורך ומבאר ספרו, ר' אברהם אסקירא, היה תלמידו.
דוד (דודו) הלוי (נולד ב-27 במרץ 1941) הוא קצין ועיתונאי, שירת במלחמת ההתשה כ"נמר", נפצע קשה במלחמת יום הכיפורים וחזר להילחם מעבר לתעלה כמפקד גדוד הסיור האוגדתי באוגדת הגיס של האלוף אברהם אדן.
כתב השבועון "טיים" בישראל, בוושינגטון ובאזורי עימות בין־לאומיים.
ב-1990 פרסם יחד עם ד"ר נייל ליווינגסטון () את הספר "Inside the PLO", וב-2019 את הספר "כנגד כל הסיכויים - אלוף מוסה פלד".
דודו הלוי נולד ב־1941 בירושלים להורים יקים שעלו לארץ מגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון.
אביו היה מתרגם ועורך בסוכנות הידיעות עתי"ם, ואמו הייתה מרצה לאנגלית.
מהוריו ירש כישרון לשפות ושליטה באנגלית ובגרמנית.
הוא קיבל חינוך סוציאליסטי, היה חניך בקן השומר הצעיר בתל אביב, למד בתיכון חדש והלך לגרעין נח"ל שנועד להגשמה בקיבוץ להב בנגב.
לאחר השחרור מצה"ל יצא ללימודים בהנדסה ועיצוב במכללה לארכיטקטורה באולם, גרמניה.
ב-1967 השלים לימודים לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטה הצטרף לתא הסטודנטים של מפא"י, הקים וערך את בטאון הסטודנטים "דורבן" והתפרנס מעבודה זמנית כעורך לילה ב"דבר".
אחר כך מונה להיות המזכיר הארגוני של המשמרת הצעירה של מפא"י ועורך "רמזור", ביטאון המשמרת הצעירה, שם התוודע גם לעולם העיתונות.
הישגו המקצועי הראשון הגדול היה ראיון שקיים עם ראש הממשלה לוי אשכול.
באותו ריאיון הגדיר אשכול את שר הביטחון משה דיין "אבו ג'ילדה", (על שם מנהיג כנופיה ערבית) וכינה את הנשים שהפגינו ערב מלחמת ששת הימים בדרישה שאשכול יפנה את מקומו במשרד הביטחון לדיין, "נשות וינדזור העליזות".
הריאיון עורר הד ציבורי עצום ועשה כותרות בכל העיתונות הישראלית.
בשנת 1968 שימש במשך כעשרה חודשים כעוזרו של שר הקליטה וסגן ראש הממשלה יגאל אלון.
בין השנים 1976 ל-1981 שימש ככתב מזדמן במגזין טיים ובעיתון .
בתקופה זו חשף ודיווח על הפגישות החשאיות עם המלך חוסיין, הקשרים החשאיים של ישראל עם מדינות ערב אויבות ישראל, קשרים ועסקאות אשר שימשו מדד למגמה החדשה של משא ומתן לשלום.
בעקבות ביקורו ההיסטורי בירושלים של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, ב-25 בדצמבר 1977, הגיע ראש ממשלת ישראל מנחם בגין לביקור במצרים, שם התקיימה ועידת פסגה באיסמעיליה במטרה להגיע להסכם שלום.
הלוי ליווה וסיקר את הביקור והוועידה.
בהמשך, כיסה את כל מפגשי הפסגה בין המצרים והישראלים ועקב אחר תהליך השלום, הסכמי קמפ דייוויד, חתימת הסכם השלום בוושינגטון והנסיגה הישראלית מחצי האי סיני.
בשנים 1981 עד 1983 שימש ככתב המגזין טיים בירושלים, באירופה ובביירות.
פרסם כתבות עומק בנושאי המזרח התיכון, ישראל, טרור, ענייני מודיעין ופלישת ישראל ללבנון.
בין השאר סיקר במגזין את חטיפתו ורציחתו של אל-מהדי בן ברכה, ממנהיגי האופוזיציה במרוקו, ואת תקיפת הכור הגרעיני בעיראק על ידי חיל האוויר הישראלי.
במלחמת לבנון הראשונה נשלח הלוי על ידי שבועון טיים לביירות והתאכסן במלון "אלכסנדר", שהיה סמוך למטה הפלנגות הנוצריות.
ב־14 בספטמבר, בשיר ג'ומאייל, הנשיא הנבחר של לבנון נאם במטה הפלנגות הנוצריות.
זמן קצר לאחר השעה ארבע אחר הצהריים, התפוצץ מטען גדול מעל המקום בו נאם ג'ומייל.
על פי עדותו, הלוי היה בין הראשונים שהגיעו לבניין, סייע בחילוץ ובטיפול בפצועים והבין שבשיר ג'ומייל נרצח.
יומים לאחר רצח ג'ומייל התחולל טבח סברה ושתילה.
בעקבות הטבח והסערה הציבורית שקמה בישראל, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית - ועדת כהן.
בראש הוועדה ישב נשיא בית המשפט העליון, יצחק כהן, וכן השתתפו בה השופט אהרן ברק והאלוף (מיל.) יונה אפרת.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב־7 בפברואר 1983. ב-21 בפברואר 1983 פרסם השבועון "טיים" ידיעה לפיה בנספח סודי לדוח ועדת כהן, "נספח ב'", תועד שר הביטחון, אריק שרון, מעודד לנקמה לאחר מות בשיר ג'ומאייל בעת ביקור התנחומים אצל משפחתו.
שרון תבע את השבועון בתביעת דיבה בבית משפט בניו יורק אשר הסתיימה בכישלון של שרון, בית המשפט קבע כי לא היה זדון בפרסום, ולא חייב את ה"טיים" בפיצויים.
בעדותו במשפט האשים הלוי את שרון ובגין באחריותם למלחמה:
במהלך המשפט הגיעו לידי הטיים מסמכים ודוחות חשאיים של המוסד, משרד הביטחון וצה"ל, שעסקו במלחמת לבנון בכלל, ובמיוחד בטבח בסברה ושתילה.
בראיון עם העיתונאי רונן ברגמן, אישר הלוי כי מי שהעביר את המסמכים לידי היה אלוף מכהן, באותה עת, בצה"ל, אשר קיבל תמורת המסמכים כמה עשרות אלפי דולרים.
בתחילת שנות ה-80 התארגנה בשטחי יו"ש המחתרת היהודית שהטמינה פצצות ופצעה כמה ראשי ערים פלסטינים.
הלוי היה הראשון אשר פרסם את דבר קיומה של המחתרת.
השב"כ, בהנהגת אברהם אחיטוב, החל בחקירת הנושא.
דיווח של הלוי בעיתון האמריקני "וושינגטון סטאר" טען כי בגין רמז לאחיטוב שלא לקיים חקירה יסודית.
בשנת 1985 הוצב בוושינגטון וכיסה את מלחמת האזרחים בניקרגואה (פרשת איראן-קונטראס), וכמו כן את קהילת המודיעין האמריקנית, במיוחד את ה-CIA ה-NSA וה-DIA.
ב-1989 פרש מעבודתו בעיתונות ועבר לעולם העסקים.
שימש כיו"ר חברת תקשורת במערב אפריקה, סוכן ונציג של חברת SEI (Southern Energy International), יועץ לחברת , יועץ לחברת DRI (Data Resources Inc)/ בניו-יורק ובוושינגטון, וכן יעץ לחברות שונות בנושאי חקירות בינלאומיות בעניינים פיננסיים וכלכליים.
בסוף שנות השמונים השתתף כיועץ במשא ומתן החשאי של ממשלת ארצות הברית לשחרור שבויים ובני ערובה אמריקאים אשר הוחזקו בלבנון.
ב-1993 שימש כעוזר מפיק בדרמה הדוקומנטרית "הצלה נואשת: סיפורה של קתי מאהון" (Desperate Rescue: The Cathy Mahone Story) בכיכובם של מריאל המינגוויי וקלנסי בראון.
הסרט הופק על ידי NBC והיה מבוסס על כתבה של הלוי וד"ר נייל ליווינגסטון ב.
בשנת 1964 נישא הלוי למיקי.
לזוג שני בנים ושתי בנות.
הלוי התגייס לגדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) וסיים את בית הספר לקצינים.
במלחמת ששת הימים, כאיש מילואים, שימש הלוי כמ"מ וכסמ"פ ביחידת סיור בפיקוד מרכז.
היחידה צורפה לחטיבה חמש אשר חצתה את הקו הירוק וכבשה את קלקיליה.
לאחר מכן, השתתפה היחידה בכיבוש שכם, הגיעה לגשר הג'יפתליק על נהר הירדן ופוצצה אותו.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר הלוי הסבה לשריון וסיים קורס מ"פ שריון.
במהלך מלחמת ההתשה, בתחילת 1970, בעודו עובד במשרה זמנית בוועד הפועל של ההסתדרות, נענה הלוי לקריאת צה"ל והצטרף לחבורת "הנמרים", קציני צה"ל שהתנדבו לשירות מילואים ארוך וסייעו למפקדים הסדירים בפיקוד על המעוזים בתעלת סואץ.
הלוי פקד במשך שלושה חודשים על מוצב "טמפו" בגזרה הצפונית.
אחת התמונות שצילם הלוי במהלך שירותו במלחמת ההתשה מופיעה על עטיפת ספרו של יוסי עוזרד, "ירח מעל סואץ".
על תקופת התנדבותו כ "נמר" בקו התעלה, מרץ עד מאי 1970, קיבל הלוי תעודת הוקרה מאלוף שלמה להט, מפקד הכוחות המשוריינים בסיני.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, מיהר הלוי להתגייס, הוא לחם כמ"פ בגדוד הסיור האוגדתי 189. הוא נפצע באורח קשה וחמישה ימים לאחר מכן, למרות פציעתו, חזר למלחמה בדרום.
עם חזרתו, החליף את מרק ימס, אשר נהרג בשמונה-עשר באוקטובר ב"אפריקה", כמג"ד גדוד הסיור המשוריין 189 שלחם עם חטיבה 460 בפיקודו של גבי עמיר שצורפה לברן.
בגלל אופי פעילות הגדוד גם כמג"ד המשיך הלוי לפקד על פלוגתו.
בעקבות פניית פלד, אז מפקד גייסות השריון, שב לאחריה לשירות קבע של שנה כמג"ד טנקים סדיר בסיני.
כנגד כל הסיכויים - אלוף מוסה פלד, סיפור חייו של אלוף מוסה פלד, הוצאת מודן, 2019
דוד הראל (21 באפריל 1922 – 10 בפברואר 2013) היה מבכירי התעשייה הביטחונית בישראל ומהפועלים לפיתוח הטכנולוגיה בצפון.
שימש בתפקידים שונים ברפא"ל לרבות סמנכ"ל ועוזר מנכ"ל, וקידם את הקמת מכון לשם במועצה אזורית משגב ו"אלקטו גליל" בקריית שמונה.
זוכה פרס יו"ר הכנסת לשנת 1990 (התש"ן), על פעילותו ההתנדבותית למען טיפוח החינוך הטכנולוגי בעיירות הפיתוח בצפון.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עסק בפעילות הצלה וארגון העלייה לארץ ישראל ושימש כמפקד ארגון ה"בריחה", בזלצבורג שבאוסטריה.
דוד הראל (במקור בשם המשפחה: "סקוצנדק", גרסה של "כהן צדק" ביידיש) נולד בשנת 1922, דור רביעי בעיירה סוקולוב-פודלסקי, שבפולין.
בנם הצעיר של חיים וחנה ואח ליוסף.
התחנך בגימנסיה הפולנית "דרוכיצין" ולאחר פלישת הגרמנים, עבר ללמוד בגימנסיה ע"ש "דרויסקין".
התחנך בבית ציוני והשתייך לתנועת החלוץ.
בהיותו בן 16, תקפו הגרמנים את פולין וכבשו את החלק המערבי שלה.
כדי להימלט מהשלטון הגרמני, הראל ומשפחתו עברו לחלק המזרחי של פולין, בשליטת רוסיה הסובייטית.
כפליטים, הועברו למחנות עבודה בסיביר.
במשך שנתיים עבד הראל במחנה, כחוטב עצים.
אביו, חלה כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה ונפטר במהלך התקופה.
בשנת 1941, עבר לקוואקז ועבד שם כמפעיל מכשור להקרנת סרטים.
ב-1945, חצה את גבול ברית המועצות-פולין יחד עם אימו ואחיו.
לאחר הגעתו ללודז' הצטרף לתנועה הציונית ומשם גויס לשירות בארגון "הבריחה" בזלצבורג.
בתחילת 1947, מונה למפקד בסיס זלצבורג של "הבריחה".
לאחר פעילותו ב"תנועה הציונית", גויס לשירות בארגון "הבריחה" בזלצבורג שבאוסטריה.
הראל קיבל תעודת פליט, והוגדר כעובד CAJR: הוועדה לסיוע לפליטים יהודים (Committee for Assistance to Jewish Refugees).
בסוף 1946, לאחר שהשלטונות הפסיקו את תנועת הפליטים דרך הגבולות, פעולת הארגון הגלויה הסתיימה.
בתחילת 1947, התמנה למפקד הנקודה בזלצבורג לאחר שחברי הנהגת הארגון, בראשות אבא גפן, עלו לישראל.
הראל ואנשיו הקימו תת-ארגון האחראי לאיסוף מודיעיני, לצורך המשך פעילות העברה באופן סמוי.
לאחר האיסוף המודיעיני וגיבוש אסטרטגיות פעולה, המשיכו הראל ואנשי תנועת הבריחה בפעילות העברה באישון לילה ובשימוש כלי-תחבורה מוסווים.
בארץ, עבד כחשמלאי בחברת "אגד".
במקביל לעבודתו, למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון.
שימש סגן ראש שטח מחקר אלקטרוניקה ולאחר מכן, סגן ראש המנהלה הטכנית.
בשנת 1972 מונה לסמנכ"ל רפא"ל.
לאחר כחצי שנה בתפקיד, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
לאור התמודדות צה"ל עם טכנולוגיות חדשות שהופיעו בשדה הקרב, הואץ תהליך הפיתוח והייצור ברפא"ל.
כסמנכ"ל, נדרש לנהל את התיאום עם הפיקוד של צה"ל בדבר שחרור חיילי מילואים, לטובת תמיכה בתהליכי העבודה ברפא"ל, החיוניים למאמצי הלחימה.
בשנות ה-80 מונה לעוזר מנכ"ל רפא"ל.
עידוד החינוך הטכנולוגי, ביישובי קו העימות בצפון
כעוזר מנכ"ל רפא"ל, נחשף למצוקת החינוך הטכנולוגי ביישוב קריית-שמונה וסגירתן של המגמות הטכנולוגיות, בבתי הספר התיכוניים באזור.
הראל רתם את עובדי רפא"ל ללמד בהתנדבות בבתי הספר בקריית-שמונה, פרויקט זה הורחב ל-22 יישובים בצפון.
לאחר פרישתו, המשיך לתמוך בפרויקט ומדי שנה נסע ליישובים, מקריית שמונה ועד בית שאן, על מנת לבחור את התלמידה או התלמיד המצטיינים ביותר מכל ישוב.
בשם רפא"ל הוא העניק להם תעודת הוקרה ומלגה כספית.
עד היום, מעניקה רפא"ל מלגת הצטיינות לתלמידות ותלמידים מהצפון כחלק מתוכנית: "עידוד החינוך הטכנולוגי", אותה היא מפעילה מאז החל הראל את הפרויקט.
במקביל, ניהל הראל פעילות הסברתית בקרב בני נוער באזור הצפון, בדבר חשיבות רכישת השכלה במקצועות הטכנולוגיה וחיזוק גישתם למקצועות אלו.
בשנת 1990 זכה בפרס יושב ראש הכנסת על פועלו זה.
את כספי הפרס, ייעד כתרומה לחברה.
הוא ייסד פרויקט המעלה על נס את אומץ ליבן של אימהות בצפון הארץ, המגדלות ילדים תחת איום טילים וטרור.
מאותה שנה, הראל חילק ב"יום האם" תעודת הוקרה בצירוף מענק כספי ל"אם אמיצה", שנבחרה על ידי ועדה ציבורית, אשר המליצה על מקבלת הפרס.
לאור גל העלייה הגדול של יהודים מברית המועצות לישראל בשנות ה-70, הראל ורעייתו אילנה, אימצו עולים חדשים.
אילנה סייעה בהשגת ציוד לבית העולה ובשילוב ילדי העולים במערכת החינוך, ואילו הראל סייע לעולים מול נציגי משרדי הממשלה ובמציאת משרות.
בסוף שנת 1974, לאחר שגיבש שורת דגשים בהיבט התעסוקתי כבסיס לתוכנית קליטת עולים, נפגש עם שר הקליטה שלמה רוזן לדיון בנושא.
פעילותו למען העולים נמשכה גם לנוכח גל העלייה משנות ה-90, ומטרתו המרכזית הייתה לגבש פתרון לבעיית תעסוקתם.
לאחר שחקר את פילוג התעסוקה וחישב את מספר מקומות העבודה החדשים שיידרשו בהתאם לקצב העלייה הצפוי, גיבש תוכנית מפורטת להרחבת התעשייה והשירותים בארץ.
בין השנים 1989 ועד 1994, פעל להיפגש עם הגורמים הנוגעים לנושא ובשנת 1992 נפגש עם אריאל שרון, אשר שימש כשר הקליטה ועמד בראש קבינט הקליטה.
התוכנית כללה: טיפול מקצועי בנושא השמה, הקמת מאגרי מידע רחבים ומבוזרים וניתוח צורכי העולים, אך מעולם לא יושמה.
הראל ורעייתו אילנה, גרו לאורך השנים בקריית מוצקין.
רבי דוד בר' יהושע הנגיד (ה'צ"ה 1335-אחרי ה'קס"ט 1409) היה נגיד הקהילות היהודיות במצרים ובסוריה, דור שישי לרמב"ם ובנו של רבי יהושע הנגיד.
חיבר פרושים על המקרא, המשנה, התפילה, מורה הנבוכים ומשנה תורה, וכן ספר מוסר וספר בפילוסופיה יהודית.
נולד בעיר קהיר שבמצרים (אז חלק מהאימפריה הממלוכית) בשנת ה'צ"ה (1335) לאביו רבי יהושע הנגיד שכיהן כנגיד יהודי מצרים, משרה שעברה בירושה במשפחת צאצאי הרמב"ם.
ככל הנראה למד רבי דוד בישיבתו של אביו.
בשנת קט"ו (1355) נפטר רבי יהושע ורבי דוד התמנה לכהן במקומו כנגיד הקהילה היהודית במצרים והוא רק בן עשרים.
בסביבות שנת קל"ה (1375) היגר רבי דוד לחאלב שבסוריה.
גם לאחר הגירתו לסוריה, המשיך רבי דוד לכהן בהנהגת הקהילה היהודית.
עדות להערצתם של בני הקהילה למנהיגם אפשר לראות בקולפון של פירוש רבי אברהם בן הרמב"ם על התורה שהועתק בעיר חלב בכ"ה שבט ה'קל"ה על ידי הסופר צדקה בר עובדיה.
בקולפון נכלל שיר המהלל את רבי דוד ומביא את התארים שבהם כונה על ידי בני דורו .
בתקופת מגוריו בסוריה, התגורר רבי דוד זמן מסוים גם בעיר דמשק.
בזמן שהותו בדמשק הזדמן לעיר רבי יוסף בר' אליעזר טוב-עלם שעלה מטולדו שבספרד לירושלים ובגלל המצב הקשה בעיר נאלץ לעזוב את ירושלים ולעבור להתגורר באופן זמני בדמשק.
רבי דוד נוכח לראות שרבי יוסף בקי מאוד בכתביו של רבי אברהם אבן עזרא וביקש ממנו לכתוב פרוש על פירושו של האבן עזרא לתורה, שחלק מהציבור התקשה בהבנתו מכיוון שהוא כתוב בלשון קצרה וברמזים.
בהתחלה סירב רבי יוסף וטען שהוא לא ראוי למשימה הגדולה הזאת אך לאחר שרבי דוד הפציר בו הוא הסכים לחבר את הפרוש, כשהוא מנמק את הסכמתו בכך ש.
ב נמצאה תעודה שנכתבה בקהיר בשנת 1409 ובה נזכר רבי דוד כ"נגיד הנגידים וראש ישיבתה של תורה", אך אין לדעת אם רבי דוד שב למצרים לפני תאריך השטר הזה, או שנחשב לנגיד קהילת מצרים גם בעת שבתו בסוריה.
אין ידיעות רבות על משפחתו.
אך ידוע שהיו לו שני ילדים, ושהם נשבו על ידי צבאות האימפריה הטימורית שכבשו את סוריה בשנת 1401. יש משערים שהתחתן עם בת למשפחת דיין מחאלב, ולכן עברה ספרייתו הגדולה של רבי דוד למשפחת אשתו, הנגידים לבית דיין.
ספר מוסר על פי שיטתם של חסידי מצרים.
שמו המקורי בערבית הוא "אל-מרשד אלי אל-תפרד ואל-מרפד אלי אל-תג'רד", שתרגומו המדויק הוא: "המדריך אל ההתבודדות והמסייע להיחלצות".
כמו עוד מבני משפחתו (למשל רבי אברהם בן הרמב"ם בספרו המספיק לעובדי ה'), הסתמך רבי דוד בספרו גם על מחברים מוסלמים ולמד משיטותיהם דברים שמועילים לדבריו.
הספר דומה לספר חובת הלבבות של רבינו בחיי אבן פקודה, אך בניגוד לרבינו בחיי שסידר את ספרו על פי נושאים, רבי דוד בחר לסדר את ספרו על פי ברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי:
בכך דומה החיבור לחיבורו של רבי דניאל אלאמאשטי הקודם לו, "כתאב תקוים אלדין" – ספר תיקון הדת, המסודר אף הוא לפי ברייתא זו.
בכתב היד העיקרי של הספר נשמרו 28 פרקים.
הפרקים הראשונים עוסקים בבאור המושג חסידות, לאחריהם מבוארים דרכי ההגעה לחסידות והמידות שנמצאות לפניה בברייתא, ובסוף הספר מוסברים המדרגות שאליהם מגיע מי שכבר הגיע למדרגת החסידות שרבי דוד מבאר שענינם להגיע לדבקות בה' ולנבואה.
בחיבור המקורי היו עוד שני פרקים, העוסקים בטהרה ובקדושה, ושריד מהם נשמר בקטע גניזה.
החיבור נכתב בשתי מהדורות, ויהודה זייבלד משער ששמו המוקדם הוא "מאמר דרך החסידות".
בשנת ה'תשמ"ז נדפס הספר מתוך כתבי יד על ידי הוצאת מקיצי נרדמים, בההדרתו של יוסף ינון פנטון שגם תרגם את הספר לעברית, והוסיף מבוא נרחב על תולדותיו והגותו של רבי דוד.
בשנת ה'תשפ"ג פורסם תרגום חדש של הספר, בתוספת קטעים חדשים מכתבי יד והערות, בההדרתו של יהודה זייבלד על ידי "הוצאת ספרים מאירות", ברוקלין ניו יורק.
חשיפת האמיתות העיוניות ותמצית הכוונות האמיתיות
שמו המקורי בערבית הוא "תג'ריד אל-חקאיק אל-נט'אריה ותלכ'יץ אלמקאצד אלנפסאניה".
הספר מבוסס רבות על שיטתו של הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים, ובסוגיות מסוימות גם על ספר המספיק לעובדי ה' של בנו רבי אברהם, ועל ספר מאמר הבאר של נכדו רבי עובדיה בר' אברהם.
לפי יוסף ינון פנטון, ספר זה הוא ספר הפילוסופיה האחרון שנכתב בערבית-יהודית.
250 עמודים מהספר שרדו ב-2 כתבי יד, אך זהו רק חלק קטן מן הספר, ומשאר חלקי הספר שרדו רק קטעי גניזה של עמודים בודדים.
פרק ממנו, שהדיון בו מקביל ל"מורה הפרישות", פורסם על ידי יהודה זייבלד.
פירוש בערבית יהודית על ספר משנה תורה לרמב"ם.
הפירוש שרד רק בחלקו, בעיקר להלכות יסודי התורה, קידוש החודש וסדר התפילות.
מכך עולה שהפירוש נכתב לפחות על הספרים מדע, אהבה וזמנים.
מקטע ששרד מהפירוש על הלכות קידוש החודש עולה שזמן כתיבת פירושו על הלכות אלה הייתה שנת 1387 ושהוא שהה אז בחאלב.
בפירושו להלכות קידוש החודש ניכרת בקיאות בענייני אסטרונומיה.
בנוסף לפירושו על סדר ההלכות של משנה תורה לרמב"ם, כתב רבי דוד הערות בגיליון כתב יד של פירוש רבי יעקב אלאמשאטי על הלכות שבת וערובין שהיה ברשותו.
פעמים רבות הערות אלו מוסבות על דברי הרמב"ם עצמו ומטרתם להביא פירושים נוספים שלא הובאו בפירושו של רבי יעקב אלאמשאטי.
בליקוטים אלו מלקט רבי דוד ביאורים מפירושיהם של רבינו נתן בעל הערוך, רש"י, רבינו חננאל בן שמואל, רבי אברהם בן הרמב"ם, רבינו יהונתן מלוניל, רבי תנחום הירושלמי, רבי יהודה אלמדארי ואביו רבי יהושע הנגיד.
בשנת ה'תשפ"א הדפיס מכון בית אהרון וישראל ספר בשם "גנוזות הרמב"ם ובית מדרשו על הלכות שבת וערובין".
שבו הודפס משנה תורה הלכות שבת וערובין עם פירושו של רבי יעקב אלאמשאטי ועם פירוש "קול נגידים" שמבוסס על הערות רבי דוד על פרוש ר"י אלאמשאטי בתוספת ליקוטים נוספים מבית מדרשו של הרמב"ם.
פירוש בערבית-יהודית על ספר מורה הנבוכים של זקנו הרמב"ם.
פירוש זה הוא מהפירושים הבודדים על מורה נבוכים שנכתבו בשפת המקור ועל הנוסח המקורי של הספר, בניגוד לרוב הפירושים על המורה נבוכים שנכתבו בעברית ולא על הנוסח המקורי אלא על נוסח תרגומיהם של רבי שמואל אבן תיבון ורבי יהודה אלחריזי.
ביאור זה לא שרד, ושרדו ממנו רק קטעים בודדים.
דרשות בערבית יהודית על פרשות השבוע.
הדרשות בחיבור זה כוללות ליקוט מפירושי "הקדמונים והאחרונים" שעובדו על ידו כדי שיהיו מובנים להמון העם.
רבי דוד נהג לדרוש דרשות אלו בסמיכות לתפילת תפילת מנחה של שבת.
ככל הנראה חיבור זה לא שרד, אך שרד מדרש אחר בערבית ביהודית המיוחס לאב-סבו רבי דוד בר' אברהם הנגיד.
ולאחר כמה דורות נוצר בלבול בין הסב לנינו והמדרש יוחס לרבי דוד הראשון.
כליל היופי (פירוש על התורה)
פירוש בעברית על חמישה חומשי תורה.
בהקדמתו לפירוש כתב שהוא ביסס את פירושו בעיקר על מורה נבוכים של זקנו הרמב"ם, ועל פירושי רבי אברהם אבן עזרא.
בעניינים דקדוקיים השתמש רבי דוד פעמים רבות בספריו של הרד"ק.
לעיתים, עוסק הפירוש גם בעניינים קבליים, ולצורך כך מצטט רבי דוד את ספר הזוהר ומבארו.
רבי דוד הוא מהבודדים מבין חכמי זמנו ומקומו שמצטטים את הזוהר.
ספרי קבלה נוספים שמצוטטים בספר הם "ספר המשקל" של רבי משה די ליאון וספר "מגלה עמוקות" של רבי שמואל אבן-מטוט.
מהפירוש על חמישה חומשי תורה שרדו רק קטעים שמראים את הקפו הגדול של הפירוש כולו, אם אכן נכתב על כל התורה.
למשל, כתב יד שמכיל רק את הפירוש על התחלת פרשת בראשית, מחזיק 115 עמודים, וקטע מפרשת וארא העוסק בשישה-עשר פסוקים (שמות ז:ה–כ), מחזיק 8 דפים.
פירוש לחציה הראשון של פרשת בשלח, החלק הנקרא בתורה בשביעי של פסח, זוהה כשייך לרבי דוד, אך סגנונו שונה מסגנון החיבור "כליל היופי", ונטען גם שזיהוי החיבור עם רבי דוד אינו מבוסס דיו.
פירוש בערבית יהודית על משניות מסכת אבות.
לפני כל משנה מביא רבי דוד סיפור על התנא שמוזכר בה.
נראה שהפרוש נכתב לצורך דרשות בפרשות ספירת העומר, ובכך הוא השלמה לספר "מדרש יקר חכמה".
מהפירוש שרדו רק כמה דפים שהתגלו בגניזה הקהירית.
מסודר בעיקרו על פי נוסח התפילה של הרמב"ם, אבל מפרש גם קטעים שאינם בסידור הרמב"ם אבל מופיעים בנוסח ארם צובה.
נכתב כחלק מהפירוש הנ"ל למשנה תורה, ומכיל הפניות פנימיות לחלקים אחרים של פירוש זה.
תוכן הפירוש מבוסס על כתבי הרמב"ם ובית מדרשו, וכן על מובאות מהזוהר והמקובלים (בדומה לפירושו כליל היופי על התורה).
בפירוש זה השתמרו חלקים מספר המספיק לעובדי ה' שלא היו ידועים עד היום.
בנוסף השתמרו בפירוש זה קטע מפירושו של רבי חננאל בן שמואל על ההפטרות וקטע מפירושו של רבי תנחום הירושלמי על ספר משלי.
חיבור זה שרד בשני כתבי יד שלמים מחלב ובעוד כמה קטעי גניזה.
הפירוש תורגם לעברית מתוך כתבי היד על ידי הרב יחיאל יהודה זייבלד, חלק ממנו נדפס בכתב העת "בית אהרון וישראל", והוא ראה אור בשלמותו על ידי מכון על ידי "המכון העולמי להדפסת ספרי הרמב"ם", ברוקלין ניו יורק, בחודש טבת תשפ"ד.
דוד המלך הוא ציור שמן מעשה ידי האמן ההולנדי ארנט דה חלדר, אשר נוצר בשנת 1680 לערך.
היצירה מתארת את דמותו של דוד המלך, אחת הדמויות המרכזיות בתנ"ך, והיא מוצגת כיום ברייקסמוזיאום באמסטרדם, הולנד.
הציור מציג את דוד המלך בתנוחה דרמטית, כאשר ידיו מורמות באופן המעיד על סערת נפש מסוימת.
לצדו מונח קלף ועליו טקסט בעברית: "וַיְדַבֵּר יְהוָֹה אֶל משֶׁה לֵּאמֹר", פסוק החוזר פעמים רבות בתורה.
דה חלדר הקדיש תשומת לב רבה לעיטורים ולפרטי הלבוש של דוד, כולל הגלימה הרקומה והטורבן שהוא חובש.
כמו שמורהו, רמברנדט, היה לארנט דה חלדר העדפה לתלבושות דמיוניות.
דמויות מהתנ"ך או מהמיתולוגיה הקלאסית נתנו לו הזדמנות מושלמת לכך.
כאן, מלך ישראל המקראי, דוד, מעוטר בתכשיטים, ועל ראשו הוא חובש טורבן ענק.
הטקסט שבספר אינו בדמיון – אלא נכתב בעברית אמיתית.
הציור דוד המלך של ארנט דה חלדר משקף את סגנונו הייחודי, שהמשיך את דרכו של רמברנדט גם לאחר מותו.
כמו מורו, דה חלדר העדיף תיאור דרמטי של דמויות מקראיות, תוך שימוש בתאורה דרמטית, צבעים עשירים ומרקמים מורכבים.
בציור זה, ניתן לראות את אהבתו של האמן לביגוד מפואר ולפרטי לבוש יוצאי דופן – דוד המלך מוצג כשהוא עטוי בגלימות יוקרתיות, עם טורבן מרשים על ראשו ותכשיטים שמדגישים את מעמדו המלכותי.
אחד המאפיינים הבולטים בציור זה הוא תשומת הלב לפרטים בבד ובתכשיטים, לצד שימוש בטכניקות צביעה חופשיות המדגישות את האווירה הדרמטית.
כמו ביצירות אחרות של דה חלדר, התאורה ממוקדת באור רך החושף את פניו של דוד, בעוד הרקע נותר כהה ומסתורי, מה שיוצר תחושה של עומק ודרמה.
יצירותיו, כמו "טבילת ישו" ו-"אחימלך נותן את חרבו של גוליית לדוד", מדגימות את סגנונו הייחודי, שהתאפיין בדרמטיות תיאטרלית ורגש עז.
גישה זו נבדלה מהסגנון הרשמי והמרוחק של אמנים אחרים, גם בתקופת הרנסאנס.
השפעתו של רמברנדט ניכרת בציור "דוד המלך", שבו דה חלדר שם דגש על סיפוריות ותחושת דרמה באמצעות קומפוזיציה, תאורה וצבעים עשירים.
דוד המלך הוא ציור שמן על בד מאת האמן האיטלקי ג'ובאני פרנצ'סקו ברביירי, הידוע בשם גוארצ'ינו.
היצירה נוצרה בשנת 1651, במידות 223.5 על 170.2 ס"מ, והיא מתארת את דמותו של דוד מלך ישראל.
הציור התקבל לאוסף הגלריה הלאומית בלונדון בשנת 2025 במסגרת הסדר מס ירושה, והוא מוצג בגלריה בחדר 32.
בציור מוצג דוד בשלב ביניים של חייו – לא צעיר עוד אך גם לא זקן.
שרירי שוקיו המפותחים מעידים על חיוניות נעורים, בעוד פניו עדיין נטולי קמטים וזקנו כהה וחלק, ללא סימני שיבה.
מאפיינים אלו מאזכרים את עברו כלוחם אך גם מצביעים על תחילתה של בגרות.
סממני מלכותו – מטה בידו, כתר בראשו ולוח כתוב – מייצגים את מעמדו כמלך וכמשורר.
דמותו מתוארת ברגע של התבוננות פנימית: מבטו מופנה לעבר לוח אבן שעליו נחרתו המילים "נִכְבָּדוֹת מְדֻבָּר בָּךְ, עִיר הָאֱלֹהִים" (תהילים פ"ז, ג').
כתובת זו קושרת בין הישגיו הצבאיים – כיבוש ירושלים: לבין ההכרה במגבלותיו, שכן לא הותר לו להקים בה את בית המקדש בשל מעשיו כלוחם.
בכך היצירה משקפת את מצב הרוח המורכב של דוד, הנע בין גאווה לנוכח הישגיו ובין תחושת קץ ומוגבלות.
צבעוניות זוהרת וטיפול פסיכולוגי רב־עומק מחזקים את תחושת המתח הפנימי.
הנעליים המזכירות שריון מהדהדות את עברו כלוחם גיבור, ואילו הלוח הכתוב מרמז על מעמדו כמלחין מזמורים ונביא.
הצופה מוזמן לראות בו דמות כפולה – לוחם ומשורר, מלך ונביא – רגע לפני המעבר המלא לשלב המאוחר בחייו.
דמותו של דוד כפי שהציג אותה גוארצ'ינו נחשבת יוצאת דופן הן בתוך מכלול יצירתו של האמן והן במסורת האיקונוגרפית הרחבה יותר.
בעוד ברוב העבודות האמנותיות דוד מתואר כעלם צעיר שזה עתה ניצח את גוליית, או כמלך זקן בשנות חייו המאוחרות, כאן נבחרה נקודת מבט נדירה: מלך בשיא כוחו ובשיא תודעתו, המפנה מבט מהעבר אל העתיד.
הפסוק המופיע על גבי הלוח מעניק ליצירה מימד נבואי, שכן "עיר האלוהים" היא ירושלים – העיר שנכבשה על ידו, אך לא נבנתה מחדש בימיו.
התמונה מציגה את דוד ברגע של חשבון נפש, כשהוא מתבונן בעתידה של העיר ובייעודו כשלב במארג רחב יותר.
הבחירה להראותו ברגע אינטימי של מחשבה והתלבטות מעניקה לו עומק פסיכולוגי ייחודי ומבדילה את הציור מייצוגים מלכותיים ותיאטרליים יותר.
הציור הוזמן בשנת 1651 על ידי ג'וזפה לוקטלי מצ'זנה, צעיר בן עשרים וארבע שירש את רכוש אביו לאחר מותו בשנת 1649. לוקטלי הזמין זוג ציורים שנועדו לקשט את הבית המשפחתי לאחר ששופץ – האחד דמותו של דוד המלך, והשני דמות סיבילה עתיקה.
הבחירה לשלב את דוד עם סיבילה נבעה מהמסורת הנוצרית שראתה בשניהם מבשרי בואו של ישו.
הציור "דוד המלך" הושלם ראשון ונשלח לצ'זנה באביב 1651. במקור היה אמור להתלוות אליו הציור "הסיבילה הקומאית עם פוטו", אולם הנסיך מטיאס דה מדיצ'י, שביקר בסדנתו של גוארצ'ינו בבולוניה, גילה עניין ביצירה זו ורכש אותה עבור אוספו בפירנצה.
כדי להשלים את ההזמנה יצר גוארצ'ינו ציור חלופי – "הסיבילה הסאמית עם פוטו" – שהגיע אל לוקטלי בסתיו אותה שנה.
שני הציורים, "דוד המלך" ו"הסיבילה הסאמית", נשמרו יחד במשך מאות שנים: תחילה בצ'זנה, ומאז שנת 1768 באוסף משפחת ספנסר בלונדון.
באמצע המאה ה-18 שולבו השניים במסגרת תואמת, שעוצבה במיוחד על ידי האדריכל ג'יימס סטיוארט, והם הוצגו באחוזת ספנסר האוס.
בשנת 2025 התקבל הציור "דוד המלך" לאוסף הגלריה הלאומית בלונדון, שם הוא מוצג עד היום.
סיפור דָּוִד וְגָלְיָת הוא סיפור מקראי על קרב אלופים המתרחש ברקע מלחמה בין ישראל לפלשתים בעמק האלה.
דוד, נער רועה צאן, גובר על גוליית, ענק ממחנה הפלשתים שגידף את ישראל ואלוהיו.
במערכה זו מתגלה דוד כגיבור בעל עוז רוח, וכמנהיג שאינו חושש ללחום בחזית בשם האל בחירוף נפש, כתגובה לפגיעה באמונות להם הוא קנא, תוך הבעת ביקורת על העם והמלך העומדים מנגד, סופגים קללות וגידופים, ולא עושים דבר.
סיפור דוד וגָּלְיָת הפך לשם נרדף למצב שבו בעימות בין שני צדדים מנצח הצד הנראה חלש, בזכות צדקתו, חוכמתו או אמונתו.
הסיפור מובא בספר שמואל א בפרקים ו.
ההתמודדות בין דוד לגולית מתרחשת בעמק האלה תוך כדי מלחמה שפתחו הפלשתים נגד בישראל, בתקופת מלכותו של שאול.
הפלשתים אשר יושבים בשפלת החוף מצליחים לכבוש חלקים נרחבים מהארץ, ומגיעים לאזור עמק האלה בסמוך לאזור בית שמש.
שני המחנות ניצבים על ההרים זה מול זה, כאשר רק העמק חוצץ ביניהם.
ניכר כי הגעה לאזור זה אשר נמצא עמוק בממלכה הישראלית מעיד על היקף פגיעה משמעותית בישראל, ועל עליונות צבאית של הצבא הפלשתי.
העליונות הצבאית גורמת לענק הפלשתי גָּלְיָת לפתוח בהזמנה לקרב ראווה, שתוצאותיו יקבעו את עתיד שני העמים - עמו של המנצח בקרב ישעבד את עמו של המנוצח.
יש הטוענים כי פעולה זו נועדה למנוע פגיעה מיותרת בחיי אדם באמצעות קרב ביניים מצומצם הקובע את המלחמה.
יש הטוענים כי קרבות בעת העתיקה, מלבד ניצחון טריטוריאלי ביטאו גם ניצחון דתי בין האלים של המחנות הנלחמים, תוך הנחה שתוצאות הקרב בין שני העמים נקבעו בהתאם לתוצאות הקרב בין שני האלים.
באמצעות קרב ביניים, בו כל לוחם מייצג את האל של העם שלו, והלוחם המנצח קובע את האל המנצח, ניתן לבדוק את הכרעת האלים לגבי המלחמה בלי לערוך אותה.
בין כך ובין כך ניתן לראות אי סימטריה בניסוח הזמנת גוליית את ישראל לקרב הביניים, המתבטאת בהוספה המילים "ועבדתם אותנו" המעידה מראש על הגישה של גולית לגבי עליונות הפלשתים בקרב.
גולית חוזר על קריאה זו בכל בוקר וערב במשך ארבעים ימים כנראה כדי לבזות את ישראל על פחדנותם.
תיאור הרקע למערכה, פותח המקרא בסיפור על דוד בן ישי.
דוד מתואר כרועה צאן, הנשלח על ידי אביו לשדה הקרב על מנת להביא ציוד לשלושת אחיו הגדולים שהיו חלק מהלוחמים הנמצאים בשדה הקרב.
בהיות דוד במחנה בבואו לדרוש את שלום אחיו הוא שומע את גָּלְיָת מעלה הצעתו שוב, ובני ישראל בתגובה החלו לנוס מפניו.
בין הקולות נשמע 'איש ישראל' אשר אומר כי מי שיהרוג את גלית יקבל ממון רב, את בת המלך לאישה, ופטור ממטלות המלוכה.
יש המזהים איש זה כשר בכיר המביא את דבר המלך, או כאיש צבא אשר מדבר עם חבריו לנשק.
שמועה זו פושטת בקרב העם.
דוד שואל את האנשים במערכה במה יזכה מי שיהרוג את גלית, תוך הבעת זלזול בגוליית ופליאה על שהעז גוליית לדבר כך על אלוהי ישראל.
אליאב אחי דוד רואה אותו במערכה ונוזף בו על שעזב את הצאן בשביל לצפות בקרבות.
דוד עונה כי הוא לא רואה פסול במעשיו, ועצם זה שהוא ירד זה דבר גדול.
יש המפרשים כי כבר בשעה זו דוד נמלך בדעתו להילחם בגלית.
לפי החישוב המסורתי על אורך מלכות שאול, גילו של דוד במעשה זה היה 28 או 29.
דברי דוד מגיעים לאוזני שאול המלך, אשר מבין כי דוד הוא איש בעל עוז רוח ומקנא לה'.
שאול מזמן אליו את דוד ומתפתח דין ודברים בין דוד לשאול בנוגע ליכולתו של דוד להילחם עם איש צבא מנוסה כגולית.
כדי להוכיח את יכולתו דוד מספר כי בעודו רועה צאן הוא נלחם בארי ודב אשר היו באים תדיר לטרוף את הכבשים והוא גבר עליהם וכך גם יגבר על גולית.
יש הרואים בעובדה שלאחר דברי דוד הראשונים מסתיימת הפרשה, ומתחילה פרשה חדשה במילים 'ויאמר דוד', כי דוד דיבר אל שאול אך זה לא ענה, ורק לאחר שהזכיר כי ההצלה הייתה מאת ה' נענה שאול ונתן את ברכתו לדוד.
כהכנה לקרב נותן שאול את מדיו שלו: שריון, קובע נחושת וחרב; אשר התאימו לנער דוד אף על פי ששאול תואר כגבוה מכל העם משכמו ומעלה.
דבר זה מרמז לפי התלמוד על ייעודו למלוכה או להיותו איש חשוב, אך יש פרשנים הנוטים לומר כי מדי המלך עוצבו כך שניתן יהיה להתאימם לממדי גופו של דוד.
לאחר לבישת הבגדים דוד אומר לשאול כי לא יוכל ללכת עם לבוש זה, והסיר מעליו את המדים.
מן הפשט נראה כי דוד עשה זאת עקב חוסר הניסיון בשימוש בלבוש מלחמה כבד, ובטכניקת קרב בכלים שניתנו לו.
או שהיה זה תירוץ להסרת בגדי המלחמה הכבדים, הואיל ודוד היה מעוניין להשתמש ביתרון הזריזות והקלילות שהיו לו על גולית.
אחרים מפרשים כי דוד הבחין בצרות העין של שאול על שהתאימו הבגדים אליו והחליט להסירם בעקבות כך.
ובניגוד לפרשני הפשט יש מפרשים הדורשים דבר זה, תוך התבססות על תרגום יונתן.
תרגום יונתן מתרגם את תגובת דוד למילים "ארי לית בהון ניסה" כלומר "אין בהם נס", וניתן להסיק מכך כי דוד נקט בפעולה זו משום שנס הניצחון יהיה פחות ניכר בבגדי מלחמה מן המעולים.
לאחר סירובו של דוד ללבישת מדי שאול, הוא לוקח מקל רועים, חמש אבני נחל אשר שֹם אותן בכלי הרועים וקלע.
גלית מתואר כענק בגובה "שש אמות וזרת", יש הטוענים כי תיאור זה מופלג, ובא לפאר את ניצחון דוד, תוך התבססות על ממצאים ארכאולוגיים מאזור הקרב ועל התיאור הנמצא במגילת שמואל מקומראן בה גרסו "ארבע אמות וזרת", אחרים מייחסים לגוליית את הגובה המקורי ומסבירים כי הוא נבע מבעיות הורמונליות.
בנוסף לגודלו העצום, גוליית משוריין מכף רגל ועד ראש.
כליו ההתקפיים הם חנית מעובה, שמטרתה הטלה מקרוב באופן שיחדור שריון ברזל ואף את מגן הלוחם; חרב המיועדת לשיסוף והכאה המופיעה רק בסוף הקרב כאשר דוד משתמש בה לעריפת ראשו של גוליית, חרב זו נשארת בנדן במהלך הקרב כיוון ששימושה הוא רק לאחר הבסת היריב.
בנוסף לחרב, בידי גוליית היה כידון אשר נשאר ביד הלוחם בעת הקרב, ואדם שנושא מגן שהולך לפניו.
נושא המגן נעלם בתחילת הקרב שכן הקרב הוא בין שני לוחמים בלבד, ותפקידו היה להגן על גוליית בעת קריאותיו לישראל לשלוח נציג לקרב הביניים, מפני הקשתים והקלעים הישראלים.
משה דיין תיאר את עליונותו של דוד על גוליית בלחימה מכמה היבטים.
ראשית, לגוליית לא היה נשק ארוך טווח כיוון שהתכונן לקרב לוחמים פנים אל פנים.
שנית, גולית היה מסורבל בעקבות מערכת המיגון שנשא, ובנוסף לזאת המערכת ביטאה חרדה לגופו אשר השפיעה על תפקודו בקרב.
דוד לעומת זאת לא נשא מערכת מיגון כלל, תקף מרחוק והיה חופשי ליזום את פעולותיו.
גולית מביט בדוד ומבחין שהוא נער אדמוני ויפה, מה שמביא אותו לחשוב כי הוא רך ומפונק.
הוא נפגע מהזלזול, ומקלל את דוד.
לפני הקרב מתפתח דין ודברים בהם גם דוד וגם גולית מתארים את השחתת גופת היריב.
גולית מלגלג על דוד על אופן לבושו וכלי הלחימה שלו, ואומר כי אלוהי פלשתים יהרוג אותו, לעומתו דוד עונה כי ה' יהיה בעזרו משום תפקידו כשליחו של אלוהים, ובאמצעות הקרב יראו כולם את גדולת ה', כי לא בכוחו הוא מנצח אלא בכח ה'.
דבריו של דוד מרתיחים את גָּלְיָת והוא צועד לעבר דוד באיטיות מכובד הכלים אותם נושא, בעוד דוד רץ לעברו.
דוד קולע אבן אחת לעבר מצחו של גוליית, בנקודה שאותה כובע הנחושת לא כיסה.
נראה כי האבן חדרה דרך מערת המצח הגדולה תוך שבירת עצם הגולגולת, וגרמה לשטף דם תוך מוחי לגוליית.
פגיעה חזיתית זו ברקמת המח גרמה להתמוטטות מיידית של גוליית.
יש אומרים שלאחר מכן דוד לקח אבן-יד ובעזרתה הרג את גוליית השרוע על הרצפה.
הפסוקים מדגישים כי לדוד לא הייתה חרב לכל אורך הקרב, ורק לאחר שהרג את גוליית, שלף דוד את חרבו של האחרון מנדנה וערף את ראשו.
התפרצות המערכה לאחר סיום הקרב
כאשר גוליית נפל, הפלשתים החלו לנוס מפני בני ישראל, בין אם מפני שלא רצו לקיים את ההסכם ובין אם מפני שהכירו בהכרעת האלים והאמינו שהם ינחלו תבוסה אם ייכנסו למלחמה חזיתית.
בני ישראל דולקים אחרי פלשתים ומפילים להם חללים במנוסה, ובנוסף לכך הם בוזזים את מחנות פלשתים הנותרים מאחור.
דוד לוקח את ראש גוליית לירושלים ואת כליו של גוליית לביתו.
בכתב היד B של תרגום השבעים, הנחשב לקרוב ביותר לגרסתו הראשונה של התרגום, מופיע סיפור דוד וגלית בגרסה קצרה בהרבה מגרסת המסורה.
בגרסה זו לא קיימים פסוקים רבים שמהווים כפילויות, אי התאמות ואף סתירות המצויות בנוסח המקובל.
בין חוקרי המקרא יש הגורסים כי מגרסת השבעים הושמטו הקטעים שעוררו קשיים, ויש הגורסים כי הגרסה הקצרה היא הנוסח המקורי של סיפור דוד וגלית, אשר בתקופה מאוחרת יותר שולב לתוכו נוסח אחר ועצמאי של הסיפור.
מלבד הפסוקים בספר שמואל א המתארים את המלחמה עם גוליית ישנם פסוקים מקבילים בספר שמואל ב' וכן בספר דברי הימים.
+שמואל א' פרק י"ז ד'-ו'שמואל ב' פרק כ"א, פסוק י"טדברי הימים א', פרק כ' פסוק ה'
ישנם חוקרים הטוענים כי הפסוקים מדברים על אותן שתי דמויות.
לדעתם אלחנן היה שמו של דוד לפני שעלה למלוכה, כיוון שהשם אלחנן נפוץ, בעוד שהשם דוד יחידאי.
אחרים טוענים כי מדובר במקרים שונים שהתבצעו על ידי אנשים שונים, כיוון שכנגד המשותף מרובים השינויים בין המעשים.
יש הלומדים מעיון בפסוקים כי מקרה דוד מתרחש בהיותו נער ואילו מקרה אלחנן בן יערי מתרחש בימי מלכות דוד.
בנוסף לכך מיקום המלחמה התחלף מעמק האלה לגב, וכן תיאור המערכה הכולל קרב ביניים וגידופים נעלם.
בבסיס טענה זו עומדת ההנחה כי גלית היה שם כללי הניתן לכל גיבור פלשתי.
לעומתם חז"ל מזהים את הפסוקים הן בשמואל א' והן בשמואל ב' כמקרה אחד, אך טוענים כי דוד היה זה שהרג את גוליית, ואלחנן היה רק שמו הצעיר.
זיהוי זה נסמך על זיהוי נוסף של חז"ל המתבסס על הכתוב בדברי הימים בו מתוארת הריגתו של אחי גוליית בן 'הרפה'.
לדידם השם 'הרפה' הוא בעצם ערפה, גיסתה של רות המואביה, והפסוקים בדברי הימים מתארים את דוד בהתמודדותו עם ישבי, אחיו של גלית, ובה נכללה גם הריגתה של הרפה/ערפה.
על פי הפסוקים, הקרב נערך סמוך לשוכה, עזקה ועמק האלה והמלחמה נסובה על השליטה בדרכי הרוחב (מערב-מזרח) ועל מבואות השפלה וההר בארץ ישראל המקראית.
הפלשתים הגיעו מהערים הראשיות, גת ועקרון.
"גת" מזוהה בשנות האלפיים עם תל צפית, ולמרגלותיה זורם נחל האלה, החובר לנחל לכיש.
ו"עקרון" מזוהה עם תל מקנה, שליד קיבוץ רבדים.
את "עזקה" מוסכם לזהות עם תל זכריה, ואילו את שוכה מזהים בח'רבת עבאד, הנמצאת בגבעות המקיפות את עמק האלה מדרום.
החל משנת 2007 נחפר אתר חורבת קייאפה בעמק האלה המתוארך למאה העשירית לפני הספירה.
באתר נתגלו שני שערים, וייתכן כי זהו מקור שם העיר "שעריים" (ומקומה), המוזכרת לאחר הקרב ב.
כליו של גלית הם: "כובע נחושת על ראשו ושריון קשקשים הוא לבוש...
ומצחת נחושת על רגליו, וכידון נחושת בין כתפיו.
וחץ (קרי, עץ) חניתו כמנור אורגים, ולהבת חניתו שש מאות שקלים ברזל...".
מכאן ניתן להיווכח כי תיאוריו החיצוניים של גוליית טיפוסיים הם לאיש המלחמה האיגיאי, ודומים הם לכלי הזין של הקטור מטרויה - חנית של אחת עשרה אמה כידון ושריון.
אף נזכרים אצל הומרוס כובע של נחושת, ומצחת נחושת.
מכך נובע שלכל פריט ברשימת הציוד של גוליית יש סימוכין ארכיאולוגיים ומקבילה ברורה בנשק ובשריון המתוארכים מהתקופה המיקנית ועד התקופה הקלאסית, ובעיקר עם הופעת ההופליטים היוונים על חימושם במאות השביעית עד החמישית לפסה"נ.
אירוע מקביל לקרב דוד מצוי במגילת שאנהת, מימי הממלכה התיכונה במצרים, שם מתואר קרב בין שאנהת והגיבור מ-רת'נו.
גיבור זה בא למקום חנייתו של שאנהת מחרפו ומזמינו לקרב.
שאנהת יוצא לקרב נגד הגיבור המהולל ואנשיו של שאנהת חרדים לגורלו ולגורלם שלהם.
הגיבור יורה את חציו בשאנהת, ומחטיא את המטרה; או אז יורה בו שאנהת חץ ופוגע בצווארו.
הגיבור נופל, ושאנהת הורגו בחרב.
כשמת הגיבור זועקים אנשיו על מותו, ואילו שאנהת נותן שבח והודיה לאלוהיו ובוזז את בקרם ורכושם של אויביו.
דמותו של דוד כגיבור קרב אשר ניצח את גָּלְיָת מוזכרת ביצירות אמנות רבות.
"דוד" של מיכלאנג'לו – מתאר את דוד אוחז בידו את הקלע.
"דוד" של דונטלו ו"דוד" של ורוקיו – מתארים את דוד לאחר הניצחון, כשראשו של גָּלְיָת מוטל לרגליו.
"דוד" של ברניני – מתאר את דוד מתכונן להטיל את הקלע על גָּלְיָת.
גוסטב דורה צייר את דוד מניף את ראשו של גָּלְיָת לאחר הניצחון, במסגרת ציורי התנ"ך שלו.
קאראווג'ו צייר את דוד עם ראשו של גוליית, בו הדגיש את מבטו הנוגה של דוד אל עבר ראשו של גָּלְיָת הנמצא בידו.
להקת פיקוד הצפון שרה בתוכניתה ה-15, על הרמה, את השיר וְחֶרֶב אֵין בְּיַד דָוִד.
השיר הוא לחן של דרורה חבקין למילים מתוך ספר שמואל א'
להקת כוורת שרה את השיר גוליית, אשר מתאר באופן היתולי את דמותו של גָּלְיָת, את יחס עם ישראל אליו ואת הקרב.
אחד השירים הראשונים שהקליט הזמר שלמה ארצי הוא השיר גוליית, אותו הלחין בעצמו למילותיו של אהוד מנור.
בשירה של דתיה בן-דור "טובים השניים" מחליטים שני דוברי השיר לשחק בדוד וגוליית בהצגה שהם ממצאים, על סמך האביזרים שהם יביאו להצגה שלהם (האחד יביא חנית והשני יביא שרביט).
הסופרת יוכי ברנדס נותנת פרשנות מחודשת על הקרב המפורסם, בספרה "מלכים ג".
בעלילות "פינאטס" צ'ארלי בראון וחבריו יורדים על לני וזורקים עליו כדורי שלג.
כתגובה לני משתמש בשמיכה שלו כבקלע וצ'ארלי בראון אומר בסוף "זאת הפעם הראשונה שהבנתי איך גוליית הרגיש."
מעשה דוד ובת שבע הוא סיפור תנ"כי, המופיע ב ו.
בסיפור מתואר כיצד דוד המלך רואה מגג ארמונו אישה יפת מראה מתרחצת, ולאחר שמתברר לו שמדובר בבת שבע, אשתו של אוריה החתי, הוא מזמן אותה אליו, שוכב איתה והיא הרה לו, כל זאת בשעה שבעלה נמצא הרחק, במלחמה מול בני עמון.
כדי להסתיר את מעשהו מצווה דוד להחזיר את אוריה משדה הקרב כדי שיבוא על אשתו, אך אוריה מסרב לחזור לביתו, ודוד גורם למותו במלחמה ונושא את בת שבע לאישה.
אחד משיאי המעשה הוא תוכחתו הקשה של נתן הנביא אל דוד, הידועה כמשל כבשת הרש.
לאחר שדוד מתוודה שחטא, הוא נענש בכך שהבן שנולד מהריונה של בת שבע מת, שבנו אמנון נרצח לאחר שאנס את בתו תמר, שבנו אבשלום מרד בו ונהרג, ושבנו אדוניה מת לאחר ניסיון הפיכה כנגד שלמה, הבן שירש את מלכותו.
התיאור המקראי של החטא מעצים מאוד את חומרת המעשה, ומשך את תשומת לבם של פרשנים רבים במשך הדורות.
חז"ל הציעו פירושים שונים, בהם גם פירוש המנקה את דוד מעבירה ממש, הן מאיסור הניאוף והן מאיסור שפיכת הדמים, ומציג את המעשה כחטא מוסרי.
פירוש זה התקבל על ידי חלק מהפרשנים בימי הביניים וב, אך אחרים חלקו עליו.
הדיון ההלכתי בסיפור מהווה דוגמה לדיון במשמעות הפשט, דיון שהתעורר מחדש בתחילת המאה ה-21, והיה חלק מוויכוח בשם "תנ"ך בגובה העיניים", ובו היה מעשה דוד ובת שבע סוגיה מרכזית.
סיפור המסגרת למעשה דוד ובת שבע הוא המלחמה הקשה של ממלכת דוד בבני עמון.
שיאו של , הפרק שלפני סיפור המעשה, מתאר מצב שבו צבא ישראל מוקף על ידי בני עמון ובני בריתם, כאשר יואב בן צרויה מפקד על הצבא ונערך לקרב הקשה במילים דרמטיות: הקרב מסתיים בניצחון מוחץ של צבא ישראל, המרתיע את בעלי בריתם של בני עמון מלהצטרף שוב למלחמה נגד ישראל.
, שבו מתחיל תיאור המעשה, פותח בהמשך המלחמה: , כלומר דוד שולח את עבדיו להילחם בבני עמון ולצור על העיר רבה, אך הוא עצמו אינו מצטרף לצבא במלחמתו.
ניתן להסיק מהכרונולוגיה המקראית שבאותה עת היה דוד בערך בן 47. דוד נותר בירושלים ולא התלווה לצבאו, מעשה שאותו רואים כמה מן הפרשנים כפגם מוסרי, שהוביל לחטאים שבאו לאחר מכן.
ייחוסה של בת שבע, המתוארת כ"טוֹבַת מַרְאֶה מְאֹד", הוא .
אוריה החתי מוזכר כאחד משלושים ושבעה גיבורי דוד בסוף ספר שמואל וגם בין גיבורי דוד המפורטים בספר דברי הימים.
גם אליעם, אביה של בת שבע, מוזכר כאחד מאותם שלושים ושבעה גיבורים: , כלומר הוא היה בנו של אחיתופל הגילוני, יועץ דוד.
ואולם, אליעם אינו מופיע ברשימה שבספר דברי הימים, ויש מהמפרשים האחרונים הטוען כי הוצאתו של אליעם מרשימת הגיבורים הייתה ביוזמת דוד, לאחר חטאו עם בת שבע.
יש הטוענים כי הצטרפותו של אחיתופל לאבשלום כאשר מרד באביו הייתה בשל מעשהו של דוד.
בדברי הימים שונים מעט שמותיהם של בת שבע ואביהּ: כלומר: "בת שוע" במקום בת שבע, ו"עמיאל" במקום אליעם, היפוך ההברות בשם.
מוזכרים גם ארבעה בנים שילדה בת שבע לדוד, לעומת שני הבנים המוזכרים בספר שמואל ב': הבן הראשון שנפטר מיד ושלמה.
הסיפור נפתח בדוד הקם משנתו באחד הערבים ויוצא להתהלך על גג בית המלך.
הוא רואה את בת-שבע שהייתה , מתרחצת.
דוד מברר את זהותה, ונאמר לו שזו בת שבע אשת אוריה החתי.
הוא שולח שליחים להביאה אליו ושוכב עימה.
זמן קצר לאחר מכן שולחת בת שבע אל דוד את ההודעה שהיא הרה.
הערת המספר שדוד שכב עם בת שבע לאחר שטבלה מטומאת הנידה: (וכך מובנת בדיעבד הרחצה) מסירה כל ספק בדבר זהות האב.
כדי להסתיר את חטאו, קורא דוד לאוריה משדה הקרב במטרה שיבוא לביתו וישכב עם אשתו, וכך יחשוב אוריה שאשתו הרתה ממנו ולא יחשוד בדבר.
המלך אף שולח לו סעודה ("משאת המלך").
ואולם, אוריה מסרב להיכנס לביתו בנימוק ש כלומר: לא ייתכן שהוא יקיים יחסי מין עם אשתו, בשעה שארון הברית, כל הצבא ומפקדיו ישנים בשדה בתנאי סכנה וקושי.
אוריה נשכב בפתח בית המלך, מסרב להתכבד בסעודה שהכין לו המלך ומסרב לסור לביתו.
דוד מנסה שוב להביא את אוריה לביתו; הוא עורך משתה ומנסה לגרום לאוריה להשתכר, אך עדיין אוריה מסרב לרדת לביתו וישן עם החיילים האחרים בפתח הארמון.
לא ברור מלשון המקרא האם אוריה ידע על מעשהו של דוד ועל מזימתו.
ניתן גם להבין את התנהגותו של אוריה כהיצמדות נאצלת לאחוות הלוחמים, אך יש שרואים אותה כהתרסה לא מודעת כנגד דוד, לאחר שהגיעו לאוזניו שמועות על המעשה.
דבריו של אוריה יוצרים אירוניה מול המלך, שלא יצא בעצמו למלחמה, וייתכן שאוריה רומז לאירוניה נוספת - הוא לא ילך לשכב עם אשתו, אך דוד הוא זה שעשה זאת.
גם חז"ל רואים בדבריו של אוריה התרסה כלפי דוד, ולמעשה מרידה במלכות: - הגדרתו של יואב בן צרויה כ"אדוני" והקדמתו ל"עבדי אדוני" נחשבת כמרד.
לאחר שלא הצליח לגרום לאוריה לשכב עם אשתו, שולח אותו דוד חזרה למלחמה, ומפקיד בידיו פקודה חתומה עבור שר הצבא יואב.
בפקודה מורה דוד ליואב להציב את אוריה בחזית שבה מתחוללת הלחימה החזקה ביותר, כדי להביא למותו.
יואב מממש את פקודת דוד ואוריה נהרג.
לאחר הקרב שולח יואב שליח לדוד ומנחה אותו: כלומר, אם יכעס המלך על ההתקרבות אל החומה, טעות שמבחינה היסטורית ידועה בסכנותיה (כפי שקרה לאבימלך שנהרג על ידי האישה מתבץ שזרקה עליו אבן ריחיים), על השליח להזכיר את העובדה שאוריה החיתי מת, וכך לא יכעס המלך.
בפועל, השליח אינו מחכה לתגובת המלך ומזכיר מיד את עובדת מותו של אוריה, ואכן דוד מגיב: .
בת-שבע מתאבלת על אוריה ולאחר שהיא קמה מאבלה אוסף אותה דוד אל ביתו, והיא יולדת את בנם, ששמו אינו מוזכר.
פרק י"א מסתיים במילים (זהו גם סיום הפרשה על פי החלוקה המסורתית).
אלוהים שולח את נתן הנביא להוכיח את דוד, ונתן משתמש במשל כבשת הרש כדי להציג את תוכחתו:
מעשה בשני אנשים, אחד עשיר ואחד עני ("רש") החיים זה לצד זה.
לעני יש רק כבשה אחת, שהוא קשור אליה מאוד, ואילו לעשיר רכוש רב.
אולם, כאשר מגיע אורח אל העשיר, הוא מעדיף לגזול את כבשת הרש ולשחוט אותה לכבודו, מאשר להכין ארוחה מרכושו שלו.
נתן מציג את המשל בפני דוד כסוגיה משפטית לגבי מקרה שאירע באמת, ודוד זועם מאוד.
הוא קורא וקובע כי עונשו של העשיר הוא לשלם פי ארבעה על הכבשה שגזל (על פי דין התורה, תשלומי ארבעה וחמישה).
בתגובה, מטיח בו נתן הנביא: .
לפי הסבר נוסף, העני הוא בת שבע, והכבשה היא אוריה, כך אוריה באמת נשחט, וההלך אם כן הוא הקב"ה עבורו עשה דוד את בכל כפי שיבואר במדרשי חז"ל להלן.
בכל מקרה נתן מותח ביקורת חריפה על דוד: על שני החטאים, רצח אוריה והניאוף עם בת שבע, יענש דוד בכך שארבעה מבניו יפגעו במוות או בדרך אחרת (כפי שפסק, שעל העשיר לשלם פי ארבעה), ושנשיו יילקחו ממנו ואיש אחר, המוכר למלך, ישכב עמן.
מיד עם הטחת החטא, מודה דוד: .
נתן מבטיח לו שאלוהים לא ימית אותו כעונש, אלא את בנו שנולד לבת שבע.
ואכן, לאחר שנתן הולך לביתו התינוק ניגף במחלה וחולה אנושות.
דוד מתפלל עליו, צם ושוכב על הארץ בניסיון לבטל את הגזרה, אך ביום השביעי התינוק מת.
עבדיו של דוד חוששים לבשר לו על מות התינוק, אך כאשר דוד מבין שהתינוק מת הוא קם, מתרחץ, סך בשמן, מחליף בגדיו ומתפלל בבית ה'.
לתמיהתם של עבדיו משיב דוד כי עד עתה היה סיכוי שהילד יחיה ולכן בכה וצם, אך כעת אין טעם בכך - דבר לא ישיב את התינוק אליו: דוד מנחם את בת שבע, בא אליה שוב והילד שנולד הוא שלמה.
ה' אוהב את הילד, ושולח את נתן הנביא לקרוא לו שם נוסף - ידידיה.
הפרק מסתיים בכיבוש רבת בני עמון על ידי יואב.
הוא קורא לדוד להשלים את הכיבוש, כדי שלא יאמרו שיואב הוא זה שכבש את העיר.
דוד מגיע ומשלים את הכיבוש בראש כל העם, לוקח את הכתר של מלך בני עמון והופך את כל בני עמון לעבדים.
פרט לעונש ארוך הטווח "לֹא-תָסוּר חֶרֶב מִבֵּיתְךָ עַד-עוֹלָם", שהתגשם בדורות שמלכו אחריו, קיבל דוד שני עונשים שהתגשמו עוד בחייו:
רעו של דוד ישכב עם נשותיו לעיני כל .
עונש זה התגשם כאשר במהלך מרד אבשלום שכב אבשלום עם פילגשי המלך לפני כל העם.
בנו מבת שבע ימות, עונש שהתגשם בתוך שבוע מלידתו.
על פי רש"י עונשו של דוד מתגשם באירועים המתוארים בפרקים הבאים לאחר מעשה החטא: .
לפי פרשנות זו, עונשו של דוד מתבטא תחילה במות התינוק בנה של בת שבע, לאחר מכן באונס תמר על ידי אמנון, שהוביל לנקמת אבשלום באמנון ולשרשרת אירועים שהגיעה לשיאה במרד אבשלום ובמותו, והמשיכה במרד אדוניה בן חגית בשלמה, שהחלה בחיי דוד, נמשכה עד לאחר מותו, ונסתיימה בחיסול אדוניה.
מות הילד, רצח אמנון, הריגת אבשלום ומות אדוניה מקבילים לארבעת הכבשים שגזר דוד על העשיר בכבשת הרש: .
הרב יעקב מדן כתב כי עונשו של דוד מתבטא דווקא במותם של ארבעה מבניה של בת שבע, גם זאת כשיקוף של פסיקת דוד בכבשת הרש.
פירוש זה מתבסס על רשימת בניה של בת שוע בת עמיאל בספר דברי הימים ועל המסורת כי "בת שוע" היא "בת שבע".
לפי הרב מדן, בנוסף לתינוק שמת בעקבות החטא יוצא שלבת שבע נולדו ארבעה בנים לפני שלמה.
ספר שמואל לא מציין שלבת שבע היו עוד בנים בין התינוק לשלמה, והרב מסיק מכך כי שאר הבנים מתו בלידתם ולכן רק שלמה הוא שירש את כיסא דוד.
מנקודת המבט המסורתית, מעשה דוד ובת שבע הוא אחד מהמעשים הקשים והתמוהים להבנה.
ראשית מפני שהכתוב מתעלם כמעט לחלוטין ממחשבותיהם ורגשותיהם של הדמויות הפועלות.
הכתוב אינו מסביר האם דוד פעל מתוך תאווה גופנית או מתוך אהבה קיימת, ולא מציין אם בת שבע שיתפה פעולה עם המעשה ברצון או מתוך מורא המלך, או אם אוריה נמנע מלסור לביתו בכוונה לסכל את תוכניתו של דוד.
המלך בישראל לא היה כיתר המלכים שמשלו על נתיניהם אלא כפוף בעצמו לחוקים.
והנה, במעשה דוד ובת ושבע עובר דוד, לכאורה, על שתיים מן העברות החמורות ביותר: ניאוף ורצח.
התנהגות זו אינה הולמת את מעמדו וסמכותו של מלך.
בנוסף, לפני המעשה, התנ"ך העיד על דוד: , ובמקומות רבים מתוארת התנהגותו הנעלה של דוד, גם ביחסים שבין אדם לחברו וגם כאחת מדמויות המהוות מופת לעבודת ה' ביהדות.
נתן הנביא מגיע אל דוד רק אחרי שבת שבע יולדת בן, נשאלת השאלה היכן היה הנביא במהלך תשעת החודשים הקודמים ללידה?
בעת מתן משל כבשת הרש נמשלה גנבת הכבשה לחמדנותו של דוד.
מצטייר לכאורה שדוד העניש בחומרה רבה מדי אדם שגנב בלבד ומענישו בעונש כפול: מוות ותשלום ארבעתיים.
הקושי גובר בכך שאף על פי שבסוף פרק י"א נאמר שמעשי דוד היו רעים בעיני ה', הרי שבסופו של דבר מסתיים פרק י"ב במילים מפסוקים אלה עולה, כי בת שבע הפכה לאשתו של דוד, וכי ה' אהב את הבן שנולד - ולכאורה יש בכך אישור למעשיו של דוד.
כיצד ניתן לקבל שה' מסכים עם פריים של מעשים כה חמורים?
התנ"ך אף מדגיש: חטא הניאוף, לכאורה, אינו מוזכר כלל.
קושיה נוספת שבה עוסקים הפרשנים השונים היא השאלה כיצד ייתכן שדוד יכול היה להישאר עם בת שבע.
ההלכה קובעת כי אשה שנאפה אסורה לבעלה ולאדם שעמו נאפה: .
כיצד אם כן יכול היה המקרא בתום הפרשה להציג את דוד ובת שבע כזוג לגיטימי, ועל בנם שלמה אף נכתב ש"ה' אהבו"?
חטאו של דוד על פי חז"ל
בתלמוד מוצג הסבר השואף להתיר את הקושיות החמורות:
כלומר: לא ייתכן לומר שדוד חטא, שהרי נאמר עליו ש"ה' עמו".
מכיוון שכך, "כל האומר דוד חטא - אינו אלא טועה".
ואולם, כיצד יש להסביר את הדברים הקשים של נתן הנביא?
בשל כך ממשיך התלמוד הבבלי את הסברו:
רבי יהודה הנשיא אומר כאן שיש לקרוא היטב את דבריו של נתן הנביא, כדי להבין את חטאו של דוד: בכל מקום בתורה בו מדובר על אדם שחטא, נאמר "ויעש", ואילו כאן נאמר על דוד באופן יוצא דופן "לעשות".
מכאן מסיק רבי יהודה הנשיא שדוד התכוון לעשות, אך לא עשה בפועל.
בהתאם לכך הוא מפרש שחטא הריגתו של אוריה הוא יותר פורמלי: הריגתו של אוריה הייתה מוצדקת, שכן היה מורד במלכות שדינו מוות, אך חטאו של דוד היה בכך שלא היה תהליך פורמלי של דיון בסנהדרין.
נקודה נוספת העולה במדרש זה להצדקת מעשהו של דוד, היא שאלת מעמדה של בת שבע כאשת איש.
לפי המדרש, דוד יכול היה לשאת אותה לאשה: "ליקוחין יש לך בה..." וזאת, מכיוון שחייליו של דוד היו נותנים לנשותיהם, טרם היציאה למלחמה, גט, על מנת להציל אותן מעגינות אם הם יהפכו לנעדרים.
דעת רש"י היא שהגט היה גט על תנאי, החל, למפרע משעת נתינתו, אם הבעל ימות במלחמה.
פירושו מספק הסבר להוראתו של דוד לגרום לאוריה ליפול בקרב.
דעת רבנו תם היא שהגט לא היה מותנה, אלא שהיה ניתן בצנעה.
כך או כך, על פי חז"ל בת שבע הייתה גרושה בשעה שדוד שכב עימה, אלא שהוא לא ידע זאת בוודאות.
רבי אבא בר אייבו (המכונה בתלמוד "רב") חולק על אמירות אלה, בטענה שרבי יהודה הנשיא היה אחד מצאצאיו של דוד המלך ולכן ניסה לטהר את שמו באמצעות פרשנות.
לדבריו, המקרא עצמו מציין שכל מעשי דוד היו טהורים למעט המעשה באוריה:
במדרשים נוספים מרחיבים חז"ל עוד את מציאת הזכות לדוד.
במסכת סנהדרין בתלמוד הבבלי מציע רבא, בהסתמך על רבי ישמעאל, שדוד ובת שבע נועדו זה לזה, אלא שדוד הקדים את השעה ולא המתין לזמן הנכון:
נקודת השקפה זו מפחיתה בהרבה את חומרת החטא, שכן אין המדובר בניאוף אלא בזיווג ראוי, שהטעות בו הייתה בתזמון ולא במעשה עצמו.
מגמת הכתוב היא להצניע ולהסתיר את ענייניו וחטאיו האישיים של דוד.
כך למשל המקרא אינו מציין את שבועת דוד לבת שבע שמוזכרת במלכים א, יג, ואלו רק הפרשנים שמסבירים כי בת שבע לא רצתה להביא ילדים לאחר שמעללה נחשף בגלוי והיה זה דוד שהבטיח לה בעת נחמו כי בנה ימלוך על אחיו.
מגמה זו של הכתוב נועדה להדגיש את שורשי החטא והתשובה בנפש האדם.
אם אנו מקבלים את הפרשנויות על מעמדה של בת שבע כאישה גרושה ושאוריה עלינו להבין את סיפור דוד ובת שבע כמקרה בו .
במילים אחרות, על פי הספר דוד המלך היה חכם מספיק כדי לא לחטוא ולו בחטא אחד.
הוא לא רצח ולא חמד אשת איש אולם היו במעשיו חטאים גדולים הרבה יותר: תכנון רצף האירועים והאופן בו בוצעו נישואיו של דוד לבת שבע היו עם טעם רע.
נתבע ממלך לנהוג בשלמות מוסרית גם אם היא אינה מחוקקת מילה במילה בספר.
אלו לא החוקים אלא רוח הדברים:
חתירה נגד שלום הממלכה - הגט שניתן לבת שבע, ויתר נשות ישראל, לא נועד להיות מנוצל לענייניו האישיים של דוד אלא כדי למנוע בעיות הלכתיות אם בן הזוג יהרג.
אוריה החתי יחד עם גיבורים לחמו ומסרו נפשם לממלכה כולה.
כיצד דוד מנצל גט שכזה?
לו אוריה היה חשוד במרידה במלכות היה על הדיון להתבצע בסנהדרין.
המשפט הוא חוק וקדושת ה'.
דוד המלך נתן בידי אויבים אחד מגיבורי ישראל.
מותו מצד אחד משפיע על רוח העם ומנגד אויבי ישראל פותחים פיהם ומחללים את כבוד ה'.
על כן נתן מדגיש זאת בביקורתו,
חטאו של דוד מקביל למספר סיפורים במקרא: חטא העגל אך גם לחטא שאול ולחטא אחאב.
ההקבלות לשני סיפורים האחרונים עוזרות למקרא להסביר כיצד דוד הצליח להתרומם מחטאו להבדיל מבית שאול ואחאב שנחרבו - באמצעות התשובה.
מקומה של התשובה בהקשר זה מרכזי: וידויו של דוד "חָטָאתִי לַה'" מלמד את חז"ל כי:
כלומר: דוד הראה לרבים כי יש אפשרות חזרה בתשובה אף על חטאים שנראים חמורים.
הגמרא מאריכה עוד בבקשתו של דוד לשוב בתשובה, ואת קבלת התשובה:
מדרש זה מדגיש את חומרת חטאו של דוד, שקשה מאוד לכפר עליו, דווקא מדבריו של שלמה בספר משלי: .
על פי המדרש דוד סבל ייסורים, מרצונו, כדי לכפר על החטא.
ההוכחה לכך שאכן החטא התכפר ניתנה בימי בנו, כאשר שלמה נענה דווקא כשביקש בשמו של אביו: .
התלמוד מברר שדוד כלל לא חטא מתוך יצר הרע, מתוך דחף של תאווה, אלא מתוך מניע שונה לגמרי.
במסכת עבודה זרה מביא רבי יוחנן את דבריו של רבי שמעון בר יוחאי:
כלומר: דוד מעיד על עצמו שיצר הרע אינו שולט בו, "וְלִבִּי חָלַל בְּקִרְבִּי" - יצר הרע הרוג בלבו של דוד (ומוסבר במדרשי אגדה שהרגו באמצעות תענית) ואינו שולט בו.
מדוע אם כן עשה את המעשה?
כדי לתת דוגמה לכל חוטא בעתיד, שיראה כיצד ניתן לחזור בתשובה אף מחטא חמור כל כך.
מעשה בת שבע כניסיון לדוד
כיוון מעט שונה לסיבת חטאו של דוד מביא התלמוד הבבלי במסכת סנהדרין:
על פי מדרש זה, המעשה היה ניסיון שדוד ביקש, כדי להגיע לרמתם של שלושת האבות.
הניסיון היה בדבר ערווה, כלומר על דוד היה להתמודד עם פיתוי מיני.
דוד נכשל בניסיון, והתחרט על שביקש להכניס עצמו למצב זה.
ההסבר שנתנו חז"ל לחטאו של דוד נראה כסותר את פשט הפסוקים.