tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, רבים מהאזרחים עייפו מהמלחמה ופחדו מחידוש ההרג אם טיילור לא ייבחר ולכן בחרו בו.
ב-2 באוגוסט 1997, רותי פרי העבירה את השלטון לנשיא ה-21 הנבחר צ'ארלס טיילור.
כאשר טיילור עלה לשלטון הוא ניסה ליצור רושם של אדם טוב לב, סולידרי ובעל ערכי משפחה וזאת בניגוד לקודמו סמואל דו.
הוא הציג עצמו כנוצרי פרוטסטנטי מאמין שאינו מעשן ואינו שותה משקאות חריפים.
השפעות המלחמה בתוך ליבריה היו עצומות.
האזרחים היו קורבנות למעשי אלימות קיצוניים שכללו אונס, עינויים, הרג וחטיפות ללא אבחנה.
"ועדת האמת והפיוס" (TRC) העריכה כי מלחמת האזרחים הליברית הייתה אחת ממלחמות הדמים הגדולות באפריקה שבמהלכה נגבו חיהם של למעלה מ-250,000 בני אדם על ידי העימותים.
לאחר שיא הצמיחה בשנת 1987 החלה ירידה מתמדת בכלכלה הליברית, בשל ניהול כושל כלכלי בעקבות ההפיכה בשנת 1980. ירידה זו גברה עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1989 שבמהלכה התוצר המקומי הגולמי הופחת ב-90% בין השנים 1989 ל-1995, אחד הירידות המהירות בהיסטוריה.
בשנת 2010, 13 שנה לאחר סיום המלחמה מדורגת ליבריה במקום ה-162 מתוך 169 מדינות, על פי מדד "Human development", מה שהופך אותה לאחת המדינות העניות בעולם כאשר רוב תושביה עוסקים בחקלאות.
מלחמת האזרחים גבתה את חייהם של אחד מכל 17 בני אדם במדינה והרסה את התשתית הכלכלית של המדינה.
כמו כן, בתחילת שנות ה-90 הסכסוך התפשט גם לשכניה של ליבריה, סכסוך זה תרם להאטת הדמוקרטיזציה במערב אפריקה ואף גרם ליציבות באזור שהיה ידוע באי יציבותו.
מלחמת האזרחים השנייה בצ'אד החלה בדצמבר 2005 ונסתיימה בשנת 2010. במלחמה זו לחמו כוחות הביטחון של שלטון צ'אד בראשותו של הנשיא אידריס דבי, בכוחות מורדים שנתמכו על ידי ממשלת סודאן, והמלחמה נסתיימה בניצחון השלטון על כוחות המורדים.
בשנת 1891 הפכה צ'אד לקולוניה צרפתית והייתה תחת שליטתה עד שנת 1960, השנה בה קיבלה עצמאות בהנהגתו של פרנסואה טומבלבאי.
מאז הייתה צ'אד נתונה למלחמת אזרחים בין הערבים-המוסלמים שבצפון המדינה, לבין הנוצרים הסאב-סהריים בדרומה (נוצרים שהגיעו מאזורים באפריקה שמצויים דרומית למדבר סהרה).
כתוצאה מכך, לכל אורך ההיסטוריה של צ'אד, שרר במדינה מצב של חוסר יציבות בהנהגת המדינה ובמוסד הנשיאות.
אחד מביטויי חוסר היציבות היה החלפת ההנהגה לסירוגין בין הנוצרים הדרומיים למוסלמים הצפוניים, כאשר כל פעם, כשאחד מן הצדדים היה בשלטון, הוא "זכה" למלחמת אזרחים מן הצד השני.
לפיכך, הייתה צ'אד בצילן של מלחמות אזרחים במשך שנים רבות.
מלחמות אזרחים אלו גבו מחיר כבד מאזרחי המדינה ומהנהגתה.
צרפת, השליטה הקולוניאלית הקודמת בצ'אד, ולוב, שכנתה הצפונית, התערבו לאורך השנים פעמים אחדות במלחמות אזרחים אלו.
נשיא צא'ד, אידריס דבי, המכהן מאז שנת 1996 הוא במקור מוסלמי מצפון המדינה, אדם בעל עבר צבאי עשיר, ששימש כטייס קרב וכרמטכ"ל צבא צ'אד.
בשנות ה-80 קשר אידריס דבי את גורלו עם היסנה הברה, אחד המצביאים הצבאיים הבולטים בצ'אד, שלימים הפך לנשיא המדינה, וקידם את דבי במעלה הסולם הפוליטי.
בתקופה זו הצטיין דבי בחיסול הכוחות הפרו-לוביים במזרח צ'אד, ומונה ליועץ צבאי מיוחד של הנשיא הברה.
ב-1989, על רקע כוחם העולה של חיילי המשמר הנשיאותי נוצר קרע ביחסים בין דבי להברה.
הברה האשים את דבי בניסיון לתכנן הפיכה צבאית במדינה, ואילץ אותו להימלט ללוב.
משם עבר דבי לסודאן, וייסד בה את תנועת ההצלה הפטריוטית לצ'אד, תנועת מחתרת בתמיכת סודאן ולוב, שבצעה מבצעים צבאיים נגד משטרו של הברה.
ב-10 בנובמבר 1990 יצאו אנשיו של דבי למתקפה מוחצת נגד כוחותיו של הברה, וב-2 בדצמבר השלים דבי את המהפך הצבאי, והפך לנשיא המדינה בפועל.
כתוצאה מהפיכה זו חלה בתחילת שנות ה-90 רגיעה במלחמת האזרחים.
מצב שאִפשר את שיקום המדינה, ויצר עבור דבי חלון הזדמנויות למיסוד שלטונו באופן מלא.
לאחר שנת 1996 קיים דבי את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בצ'אד, בהן נבחר לנשיא הדמוקרטי הראשון בהיסטוריה של המדינה.
בשנת 1998, שנתיים לאחר בחירתו הדמוקרטית של דבי לנשיא, החלה מהפכה מזוינת בצפון המדינה תחת הנהגתו של יוסוף טוגואימי.
טוגואימי כיהן כשר הביטחון בממשלתו של הנשיא דבי, עד אשר הקים באותה השנה (בתמיכתה של לוב), תנועת נגד מחתרתית בשם MJDT (תנועת הדמוקרטיה והצדק של צ'אד).
תנועה זו ניסתה במשך כ-5 שנים להפיל את שלטונו של דבי, אך כשלה.
לאורך כל התקופה, נעשו ניסיונות רבים להגיע להסכמי שלום (כולל ניסיון של לוב בשנת 2002 לעצירת הלחימה), אך כולם נחלו כישלון.
השינוי במצב המדיני החל בשנת 2003, בעימות בחבל דארפור, אשר זלג לתוך גבולות צ'אד.
בעקבות העימות נוצרה מציאות של מחנות פליטים המלאים בפליטים מצ'אד עצמה ומשכנתה סודאן.
מציאות זו נוצרה כתוצאה מניסיונות בריחה כושלים של פליטים דרפורים, אשר נרדפו על ידי ממשלת סודאן, ושל אזרחי צ'אד אשר מאסו באלימות המורדים ומהלחימה במדינה.
סודאן, מתוך אינטרס לפגוע בדרפורים, התערבה במאזני הכוחות בפנים צ'אד, וסיפקה למורדים הצ'אדיים נשק וסיוע צבאי-כלכלי.
כתגובת נגד, החלה ממשלת צ'אד לתמוך במורדים הסודנים הנלחמים בשלטון המקומי.
הקרב בבירת צ'אד נג'מנה בתחילת דצמבר 2005, התרחש באופן לא מפתיע והיווה את תחילת המלחמה.
בשנים שקדמו לפרוץ המלחמה ניסתה ממשלת סודאן להפיל את נשיא צ'אד, אדריס דבי, תוך שימוש בקבוצות מורדים צ'אדיות.
הקרבות האכזריים בין קבוצות המורדים הצ'אדיות, קבוצות המורדים הדרפוריות וממשלות צ'אד וסודאן נמשכו כ-5 שנים.
מלחמה זו הייתה תוצאה של מספר גורמים;
ראשית, המלחמה היוותה המשך ישיר של הקונפליקט בין דארפור וצ'אד.
קונפליקט שכלל מאבקים על כוח וטריטוריה.
נוסף על כך, המתחים הפנימיים בצ'אד עם חזרתו של דבי לשלטון צבאי יחיד, וצמיחת הפוליטיקה האזרחית בנג'מנה יצרו גם כן קרקע פורייה למלחמת אזרחים.
דבי נשען על מעגל צר של קרובים ממשפחתו, תוך שימוש בכספי המדינה כרכושו האישי, ומתן סיוע בתמורה לנאמנות אזרחית של תומכיו.
שיטת פעולה זו שלו הקימה לו מתנגדים רבים מהאוכלוסייה הערבית הצ'אדית, אשר נפגעה מכך שנידה שרים ערביים ממשלתו, וכן השיק קמפיין המגנה את הקבוצות הערביות ומציב אותן כחלק מהג'נג'וויד וכשכירי חרב בידי ממשלת סודאן.
(האג'נדה של דבי הייתה להציג עצמו כפרו-מערבי, המשמש כחומת מגן מפני סודאן, המאיימת על המערב בתהליכי הערביזציה ואיסלמיזציה אותם היא מקדמת.
ההתנערות מהקבוצה הערבית הגדילה את הסיכון להעתקת הפערים האתניים בין ערבים ללא ערבים הקיימים בדארפור גם לצ'אד).
גורם שלישי היה האסטרטגיה הסודנית לניהול ביטחון גבולותיה, תוך התייחסות למדינות החלשות שמסביבה כלא יותר מאשר שטח פוטנציאלי להרחבת גבולותיה.
בשנת 1990 הרחיבה מדיניותה הביטחונית של סודאן את הלגיטימציה של דבי לשלטון צבאי, ובמקביל הובילה לתהליכים מיליטריסטיים דומים במדינות כמו אריתריאה, אתיופיה, אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והרפובליקה המרכז אפריקאית.
באופן דומה למהלכיה של סודאן לשליטה באליטות הפרובנציאליות בדרפור באמצעות שילוב של פעולות תגמול וסחיטה כלכלית, פעלה סודאן גם לטובת השליטה במעברי הגבול האחרים שלה.
התחרות האזורית על דומיננטיות במרחב העצום של מרכז אפריקה, נשלטה לרוב בפועל על ידי אליטות מקומיות, ורק לעיתים נדירות על ידי סמכויות המדינה.
אזור זה נמצא במרכז המתח בין מדינות האזור שכללו את צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וחלקים מטריפולי, אשר התחרו גם הן על השליטה וההשפעה האזורית בדומה לסודאן.
יסודות המתח בין דארפור וצ'אד
מערכת היחסים בין צ'אד וחבל דארפור שבסודאן, רווייה, לאורך העשורים האחרונים, בעליות ובמורדות.
חבל דארפור נמצא במרכז הסכסוך שבין המדינות במרחב הגאוגרפי שבו הוא מצוי, וסובל מדחיקת הכוחות המורדים אליו לאורך ההיסטוריה.
הנשיא אדריס דבי עלה לשלטון ב-1990, על בסיס הסכמה משותפת עם ח'רטום (שנמשכה 12 שנים), לפיה כל אחת מהמדינות תמנע מלתמוך במורדי השלטון במדינה האחרת.
כאשר המורדים הסודנים מחבל דארפור החלו להתארגן לפעילות אנטי שלטונית רחבה בשנים 2002 ו-2003, ניסה דבי, כחלק מההסכם עם ממשלת סודאן, לנתק עצמו מהם.
במסגרת זו, בניסיון לערער את המורדים ולפצלם, השתתף במספר פעולות צבאיות כנגדם וכן תיווך את הפסקת האש הראשונה במלחמת אבצ'ה בספטמבר 2003 ונג'מנה באפריל 2004. ניסיונות אלו לא צלחו.
אך מפני שדבי יזם משא ומתן ותהליכי שלום עם המורדים, הוא הצטייר כתומך ישיר של המורדים מדארפור.
בנוסף לכך, קבוצות המורדים הדארפוריות פעלו גם בשטחי צ'אד הגובלים עם סודאן וכדי לפתור את החזית הזו נאלץ הנשיא דבי לתמוך בצבא לשחרור סודאן (SLA) ובתנועה לצדק ושוויון (JEM).
לפיכך, הפר דבי בפעם הראשונה את ההסכם עם סודאן, ובאמת תמך בגלוי במורדים סודנים הלוחמים כנגד ממשלתם.
בתגובה, החלה הממשלה הסודנית בדצמבר 2005 לתמוך במורדים הצ'אדיים, שתקפו את עיר הגבול אדרה.
בשל כך נוצר מצב בו כל מדינה תומכת במורדים של שכנתה ובעצם ישנו מצב של לחימה לא ישירה בין שתי המדינות.
שנה לאחר מכן הכריז דבי כי סודאן וצ'אד נמצאות במצב של מלחמה.
מלחמה זו השפיעה באופן מכריע על השתלשלות המרד בצ'אד, וזאת משום שממשלת סודאן סיפקה למורדים הצ'אדים משאבים כלכליים ונשק שלא יכלו לאפשר לעצמם בעבר.
כתוצאה מכך, התגברה מלחמת האזרחים הצ'אדית והגיעה לשיאה עם התקוממות המורדים על נג'מנה באפריל 2006. בתקיפה זו ניסתה ממשלת סודאן להשתלט על נג'מנה, להחליש את דבי, ולהרחיב את כוחה באזור.
קרב זה הסתיים באופן מפתיע וחריג לטובתו של הנשיא הצ'אדי, אשר זכה לתמיכה מארגון JEM הסודני בתוך גבולותיה של צ'אד.
מאבקי הכוח בין שלטונות צ'אד וסודאן היוו רכיב מרכזי במלחמת האזרחים השנייה בצ'אד, כאשר כוחות JEM בתמיכתו של דבי חומשו על מנת להדוף את כוחות האופוזיציה והמורדים, שחומשו על ידי ממשלת סודאן.
בלחימה השתתפו כוחות ממשלת צ'אד, מספר קבוצות מורדים צ'אדיים וקבוצות מורדים סודאנים.
החזית המאוחדת לשינוי דמוקרטי (FUC) הייתה קבוצת מורדים דומיננטית, אשר הורכבה מאיחוד של שמונה קבוצות מורדים קטנות.
האיחוד התרחש במזרח צ'אד בדצמבר 2005, בהנהגת מוחמד נור עבד אל כרים.
כוחותיו מנו כ־1,000 ילדים לוחמים מכלל הלוחמים הפעילים.
ב-24 בדצמבר 2006 נחתם הסכם שלום בין דבי לבין עבד אל כרים שסיים את הלחימה וכיהן בממשלת צ'אד בתור שר ההגנה למשך 9 חודשים בשנת 2007.
איחוד הכוחות למען דמוקרטיה ופיתוח (UFDD) היא קבוצת מורדים גדולה נוספת אשר הוקמה באוקטובר 2006 בהנהגתו של מוחמד נור.
האיחוד בהנהגת נור הנחיל מכה קשה וכבש את העיר גוז ביידה במזרח צ'אד.
קבוצת מורדים נוספת שקמה בשנת 2006 ולקחה חלק בלחימה, היא איחוד הכוחות הדמוקרטיים (RAFD) בהנהגת טימנה ארדימי, אחיינו של דבי.
12,000 חיילים היו תחת הנהגתו של ארדימי באותה תקופה, ולקחו חלק בלחימה.
בנוסף לכוחות אלו, גם מיליציות הג'אנג'וייד המורכבות משבטים ערבים סודנים וכוחות מורדים קטנות לקחו חלק בלחימה.
לטענתה של ממשלת צ'אד, סודאן תמכה במורדים במהלך הלחימה באמצעות אספקת נשק והעברת כספים.
לוב ודיפלומטיים רבים ממדינות אחרות ניסו לגשש, להרגיע את רוחות הלחימה ולחתור לתהליך של שלום בין המורדים לבין ממשלת צ'אד.
פשיטת SCUD על גוארדה (2005)
ב-7 בדצמבר 2005, תקפו מורדים צ'אדים את גוארדה, כ-120 ק"מ צפונית לאדרה, והותירו עשרה הרוגים וחמישה פצועים.
ההתקפה מיוחסת לקבוצת מורדים שערקו מצבא צ'אד (SCUD).
התקפה זו סימנה את תחילתה של חדירת המורדים מדאפור לצ'אד, ולאחריה גינתה ממשלת צ'אד את סודאן על תמיכתה במורדים.
ב-18 בדצמבר 2005 התקיפו ה-RDL (קבוצת מורדים צ'אדים שבסיסה בדארפור), את עיר הגבול אדרה שהיוותה מפתח אסטרטגי להגנה הצ'אדית מפני התקיפות הסודאניות.
בשנת 2005, בין החודשים אוקטובר – דצמבר, ולפני התקיפה ב-18 בדצמבר, תגבר נשיא צ'אד, אידריס דבי, את הכוחות באדרה, כמו גם באבצ'ה, בירת מחוז וואדאי.
פשיטה זו, בצירוף הניצחונות הקודמים של המיליציות הצ'אדיות נגד המשטר, הובילו להקמת ארגון FUC (החזית המאוחדת לשינוי דמוקרטי) שאיחד תחת שורותיו שמונה ארגונים אנטי-ממשלתיים שבראשם עמד מחמוד נור עבד אל כרים.
ב-13 אפריל 2006, ה-FUC בראשות מחמוד נור עבד אל-כרים, הטילו מצור על נג'מנה.
כ-1500 מורדים ב-56 טנדרים רכבו מאות קילומטרים ברחבי צ'אד (מבסיסי האם שלהם הממוקמים בדרפור וברפובליקה המרכז אפריקאית), כדי להילחם ב-FUC ולתמוך בדבי.
כאשר הגיעו הכוחות התפתח קרב ארוך, קשוח וקטלני בינם לבין כוחות הביטחון הצ'אדים ברחובות הבירה.
הלחימה נמשכה משעה 5 לפנות בוקר ועד לשעה 11 בצהריים, והיא כללה כלי נשק כבדים רכובים, נגמ"שים וטנקים.
הלחימה התרכזה בפרברים הדרום-מזרחיים ובאזור הפרלמנט של צ'אד.
המורדים, שלא הכירו את תוכנית המתאר של העיר, חשבו בטעות שהפרלמנט הוא ארמון הנשיאות, ועל כן ריכזו שם את המאמץ המלחמתי.
טעות זו הייתה טעות אסטרטגית מודיעינית, אשר גרמה להפסד של כוחות אלו בקרב.
בשלבים מתקדמים של הלחימה, צרפת, שהייתה השליטה הקולוניאליסטית הקדומה של צ'אד, שלחה כוחות רבים במטרה למנוע את ניסיון ההשתלטות על העיר.
הגעת הכוחות הצרפתים מנעו מהלך עקוב מדם שעלול היה להתפתח לאירוע עם אלפי הרוגים.
שני קברים המוניים ממוקמים בפרברים הדרומיים-מזרחיים של נג'מנה ובנקודה נידחת בסמוך לפרלמנט, שם בוצע מארב של כוחות הממשלה למורדים.
הדיווחים על מספרם של ההרוגים באותם קברי אחים אינם בהירים.
בקבר הפרברים הדרום-מזרחיים דווח על 102 גופות (אם כי לא ברור האם גופות אלו הם רק של המורדים או גם של כוחות הביטחון הצ'אדים).
בקבר האחים שבסמוך לפרלמנט, דווח על 45 גופות של הרוגים שמצאו את מותם בבית החולים המרכזי הסמוך.
בכל אופן קברים אלו משמשים עדות חזקה לאופיו הקשה של הקרב על נג'מנה.
ב-14 באפריל 2006, בעקבות הקרב על נג'מנה, ניתקה צ'אד את היחסים עם סודאן באופן חד צדדי.
וזאת, על אף ששתי המדינות חידשו את התחייבותן לגרש מורדים משטחן בחודש יולי 2005, והחזירו את היחסים הדיפלומטיים באוגוסט.
ההתקפה של אפריל הזיקה מאוד ליחסים בין המדינות.
קרב זה החל ב-2 בפברואר 2008 כאשר כוחות מורדים המתנגדים לשלטונו של נשיא צ'אד המכהן אידריס דבי, נכנסו לנג'מנה, לאחר שעשו את דרכם לבירה במשך שלושה ימים.
תחילה, הצליחו המורדים להשתלט על העיר וכבשו חלקים גדולים ממנה תוך תקיפת ארמון הנשיאות המבוצר.
לאחר יומיים של לחימה וחוסר ההצלחה בניסיונות לכבוש את הארמון, נסוגו כוחות המורדים מזרחה אל מחוץ לעיר.
המתקפה על עיר הבירה והארמון הייתה חלק מניסיון המורדים להחליף את שלטונו של אידריס דבי.
רבים מן המורדים בהתקפה זו היו בעלי-ברית קודמים של הנשיא אידריס דבי, שהאשימו אותו בשחיתות כנגד בני שבטו ועמו.
מתקפה זו כללה כ-4000 מורדים אשר זהותם השתנתה לאורך תקופת הלחימה, ואשר כללו את קבוצות המורדים - UFDD, UFD, RFC שהתאחדו לצורך מאבק זה.
מאות נהרגו בקרב וכ-30,000 הפכו בעקבותיו לעקורים.
גם קרב זה נבלם בידי הכוחות הצרפתים אשר הגנו על שלטונו של אידריס, וזאת באמצעות הספקת מודיעין ותחמושת לכוחות הביטחון של הממשלה.
בנוסף, גם בקרב זה השתתפו לוחמי JEM (מליציה של מורדים סודנים בתמיכת ובמימון של אידריס דבי), כשהם מנסים לבלום את כוחות המורדים הצ'אדים באמצעות לחימה במזרח המדינה ומניעה של הגעת כוחות תגבור לעיר הבירה.
לאחר המתקפה על נג'מנה שלחה ממשלת צרפת כוחות צבאיים רבים לשם תמיכה ושימור השלטון המקומי.
ב-7 במאי וב-8 במאי 2009 התקיים קרב סביב העיר הצ'אדית המזרחית אם דאם, בו תקפו כוחות הצבא הצ'אדים שיירה של קבוצת המורדים UFR.
בקרב נהרגו 247 לוחמים של כוחות הביטחון והממשלה וכ-225 מורדים.
התרחש ב-18 ביוני 2008 כאשר הצבא הצ'אדי תפס שיירה של כוחות מורדים בדרכם אל עיר הבירה.
בימים שקדמו לכך, תקפו כוחות סודנים עמדות צ'אדיות הסמוכות לגבול, והמורדים עברו דרך כפרים בצד המזרחי של הגבול.
הצבא הצ'אדי ערך למורדים מערב בסמוך לעיירה אם זוהר במהלכו נהרגו 150 מורדים ונתפסו 20 מהם, תוך הכרעת הלחימה בידי השלטונות .
במהלך הלחימה עצרה הממשלה, באופן שרירותי, אזרחים שהיו חשודים כמורדים (לעיתים קרובות מעצרים אלו התבצעו על בסיס מוצא אתני) והעמידה אותם לדין.
עצורים אלו עברו עינויים קשים מאוד והוחזקו בבתי מעצר לא רשמיים שתנאי הכליאה בהם מהקשים ביבשת אפריקה.
בנוסף, אזרחים רבים הושתקו ונשללה מהם זכות הביטוי בניגוד לחוק שנחקק ב-2007. מכיוון שמערכת המשפט הייתה חלשה עד לא קיימת, נוצר מצב של חברה ללא ענישה.
חברה שבה כוחות הביטחון של הממשלה התעללו, אנסו והרגו אזרחים רבים במדינה.
דוגמה לכך היא העובדה שלא התבצעו חקירות ומעצרים לאחר העימותים באם-דאם (2009) שהתבצעו בהם מקרי אונס ורצח רבים.
בסוף מלחמת האזרחים בצ'אד, בשנת 2010 המדינה הייתה במשבר הומניטארי חמור.
משבר הומניטארי זה נוצר משילוב של תנאי מחיה מדבריים קשים מלכתחילה (בצורות ארוכות וחוסר במקורות מזון) ותקופות ממושכות של לחימה.
אזרחים ופליטים רבים נותרו ללא כל רכוש, בית או מצבור של מזון ומים.
המלחמה גרמה לעלייה בכמות האזרחים בעלי נכויות ומחלות זיהומיות קשות.
ילדים רבים נותרו ללא הורים אשר ידאגו לבריאותם ותזונתם, ומשפחות רבות נאלצו להסתדר ללא מפרנס או לחלופין לסעוד בן משפחה פצוע.
על פי נתונים של דו"ח של "congressional research service" בסוף המלחמה נכון ל-01.07.10 כשני מיליון אזרחים צ'אדים חיו ברעב חמור.
בנוסף, באזור המערב הסהלי של הארץ, תוכנית המזון העולמית הזהירה כי כ-60% ממשקי הבית בצ'אד (כ -1.6 מיליון אנשים), נמצאים בחוסר ביטחון תזונתי.
ארגוני סיוע מזהירים כי המצב בצ'אד הוא קריטי, במיוחד עבור אזורים מרוחקים במערב, עם נוכחות קטנה של סיוע בינלאומי.
אזורים אלו הופכים ללא נגישים בתקופות גשומות ולכן משלחות סיוע הומניטריות מתקשות להגיע לאזרחים במשך תקופות ארוכות, דבר הגורם לעלייה במקרי המוות מרעב.
מעל ל-200,000 צ'אדים שהתגוררו באזור מזרח צ'אד נאלצו לעזוב את בתיהם.
בנוסף לפליטים אלו, למעלה מ-340,000 פליטים מהרפובליקה מרכז אפריקה וחבל דארפור בסודאן ברחו מן האלימות במדינותיהם למחנות הפליטים שקמו בצ'אד.
מחנות הפליטים הוקמו, בעזרת הניצבות העליונה של האו"ם לפליטים (UNHCR) במזרח ודרום צ'אד.
כתוצאה מנוכחות דלה של כוחות ביטחון מצד ממשלת צ'אד, מחנות פליטים אלו היו יעד קל להתקפות מצד חוליות שודדים.
אותן התקפות הותירו את מאות אלפי הפליטים במחנות בתת-תנאים, חוסר במזון ובתרופות.
השיקום של האזור ושל הפליטים נמשך שנים רבות ועדיין ישנם נזקים רבים שלא שוקמו באזורי הלחימה בכלל, ובמזרח צ'אד בפרט.
חוסר היציבות באזורי הלחימה ובמדינה כלל, השפיע גם על כ-700,000 צ'אדים שקהילותיהם ניזוקו מהלחימה ומההגירה של הפליטים הרבים.
ב-13 באוגוסט 2007 נעשה ניסיון להסכם שלום שנחתם מול מפלגות האופוזיציה.
בהסכם זה הייתה התחייבות של השלטון למערכת פוליטית דמוקרטית ונקייה משחיתות, המושתתת על בחירות הוגנות ושקופות.
יישום הרפורמות הללו בסוף מלחמת האזרחים לא צלח משתי סיבות עיקריות: חוסר הצלחה במימון הרפורמות שנקבעו והשקעת משאבים בקיימים, ובביסוס כוחו של הנשיא דבי באזורי המחלוקת.
בינואר 2009 ביקשה ממשלת צ"אד מהאו"ם לפתוח בתהליך של משיכת משלחת שימור השלום במזרח צ'אד.
הממשלה טענה כי ההיערכות של כוח המשימה איטית, השפעתה על האזרחים לא אחידה ושוויונית וכי חל שיפור משמעותי במצב הביטחוני במדינה.
לטענת הממשלה, סיבות אלו מהוות עילה מספקת למשיכת הכוחות.
ארבעה חודשים מאוחר יותר נענה האו"ם לדרישת הממשלה והכריז על נסיגה ההדרגתית של כוח המשימה עד סוף השנה.
בכך העביר האו"ם למעשה את מלוא האחריות להגנה וניהול האזרחים בכל רחבי המדינה (כולל אוכלוסיות עקורים ופליטים מדארפור) לכוחות הביטחון הצ'אדיים.
הסכם השלום בין צ'אד לסודאן, שנחתם ב-15 בינואר 2010, סיכם את תנאיי סיום המלחמה.
הנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים בין המדינות אפשרה את חזרתם של המורדים הצ'אדים מסודאן, פתיחת הגבול בין שתי המדינות לאחר שבע שנות הסגר, ואת הפעלת כוח צבאי משותף האחראי לביטחון הגבול.
בפברואר של אותה שנה ביקר נשיא צ'אד, אידריס דבי בח'רטום, בירת סודאן, לראשונה מזה שש שנים.
ביולי 2010 התארח בצ'אד נשיא סודאן, עומר אל-בשיר.
למרות הסכם השלום עם סודאן והפסקת האש שהוכרזה עם המורדים, ממשלת צ'אד המשיכה לתקוף אזורים וקבוצות אזרחים המזוהות עם המורדים במזרח המדינה.
יתר על כן, פשיעה, חטיפות, גנבת מכוניות ומעשי שוד מזוין אשר כוונו לסוכנויות הומניטריות שהוצבו באזור בזכות הסכמי השלום, הביאו לנסיגה זמנית של סוכנויות אלו מהמדינה.
כמו כן, העימות עיצב במידה רבה את יחסי הכוחות הפנימיים בין הפלגים הכורדים השונים ואת היחסים למול הממשל העיראקי, המדינות השכנות והקהילה הבינלאומית עד היום.
פיצול ה-KDP, פרישתו של טאלבאני והקמת ה-PUK
לאחר הקמת מפלגת ה-KDP בשנת 1946 החל מאבק פנים-מפלגתי על משרת המזכיר הכללי בין חמזה עבדאללה, המזכיר הכללי של המפלגה שנבחר לתפקיד עם הקמת המפלגה ב-1946, לבין אבראהים אחמד שהצטרף למפלגה לאחר שעזב את ה-KDPI, המפלגה המייצגת את המיעוט הכורדי באיראן.
המאבק יצר פילוג במפלגה בין המחנה השמרני של ה-KDP שהיה מזוהה עם מוסטפא בארזאני, נשיא המפלגה שתמך בעבדאללה, לבין המחנה האינלקטואלי-מרקסיסטי בהנהגתו של אחמד וחתנו טאלבאני.
מחנה בארזאני היה מזוהה עם הכורדים בצפון ההררי, בעוד שמחנה אחמד-טאלבאני היה משויך לכורדים של אזור סולימאניה הדרומי יותר, שנחשבו ממעמד חברתי גבוה יותר.
שתי הקבוצות הללו החזיקו בדעות קדומות האחת על השנייה, מטען אשר העמיק את הקרע בין המחנות.
בזמן שהותו של בארזאני בברית המועצות לאורך מרבית שנות ה-50, ביצע אחמד השתלטות על המפלגה, ולאחר שובו של בארזאני החל מאבק עיקש ביניהם על השליטה במפלגה שנגמר בגירושם של תומכי אחמד-טאלבאני לאיראן, מהלך שלאחריו איראן העבירה את תמיכתה מאחמד לבארזאני, מה שאפשר לאחרון לחזק את שליטתו במפלגה.
בתגובה לכך, כמו גם מתוך הזדהות אידאולוגית מסוימת, מחנה אחמד-טאלבאני יצר קשרים עם מפלגת הבעת' העיראקית.
לאחר שהשיג את השליטה בעיראק ב-1968, הגיע משטר הבעת' העיראקי להסדר עם טאלבאני שלפיו תועבר לידיו השליטה באזורים סולימאניה-כירכוכ.
יתרה מכך, הפשמרגה שהיו תחת שליטתו של טאלבאני שיתפו פעולה פעמים רבות עם כוחות המשטר בלחימה נגד תומכיו של בארזאני, דבר שגרר ביקורת חריפה וטענות כי טאלבאני בוגד בעם הכורדי.
לאחר תבוסתו של בארזאני לכוחות המשטר במרץ 1975 בלחימה שפרצה לאחר כישלון המשא ומתן סביב יישום "המניפסט של מרץ", שהיה הסכם בין הכורדים למשטר העיראקי שנועד להסדיר את מעמדם במדינה תמורת קבלת אוטונומיה בצפון עיראק, המפלגה התפצלה למספר פלגים.
גלגולה הישיר של המפלגה המקורית הפך ל-KDPPC (ר"ת KDP Provisional Command) שהוקמה על-ידי שני בניו של מלא מוסטפא, מסעוד ואידריס, יחד עם מוחמד עבד אל-רחמאן בנובמבר 1975 ובשנת 1979 שינתה את שמה ל-KDP.
לאחר מותו של אידריס בשנת 1987, הפך מסעוד למנהיגה הבלעדי של המפלגה.
הפלג המשמעותי הנוסף הוא ה-PUK בהנהגתו של ג'לאל טאלבאני שהוקם בדמשק ב-1975, ושנתיים לאחר מכן העביר את המטה שלו לאזור סולימאניה.
כבר בשלב זה התקיים מאבק מזוין בין הפלגים כאשר לוחמי KDP נשלחו לסכל משלוחי נשק שיועדו ל-PUK.
לאחר פרוץ מלחמת איראן-עיראק, כל אחד מהצדדים תמך במיליציות הכורדיות שלחמו במיליציות של הצד האחר וכך המאבק בין הפלגים הכורדיים הסלים לכדי לחימה כוללת כבר בשנת 1981 שנמשכה לעד חתימת הסכם הפסקת האש בין הצדדים בשנת 1986 והקמת ארגון גג משותף בשם החזית הכורדית העיראקית (IKF).
המטרה המוצהרת של ה-IKF הייתה הפלת שלטונו של סדאם חוסיין, כינון שלטון דמוקרטי בעיראק והסדרת מצבם המדיני של הכורדים.
טאלבאני ומסעוד בארזאני כיהנו שניהם כנשיאי הארגון.
בחירות והקמת ממשלת החבל הכורדי (KRG)
כתוצאה מלחצים הולכים וגוברים על משטר צדאם, הן עקב האינתיפאדה הכורדית של 1991 והן עקב האמברגו האווירי שהטילו האמריקאים, התקיימו במאי 1992 בחירות ב-IKF שהובילו להרכבת פרלמנט ביוני וממשלה, ה-KRG, ביולי.
יחסי הכוחות בין ה-KDP ל-PUK התחלקו שווה בשווה ושתיהן החזיקו ב-50% מהקואליציה שישבה בארביל.
בשנת 1993 התחוללו תמורות פוליטיות וכלכליות משמעותיות שהגבירו את המתח בין מחנות ה-KRG:
בזירה הפוליטית התרחשו שני אירועים משמעותיים: ראשית, התקיימו חילופי משרות ב-PUK במסגרתם קוסרת רסול, שהיה מבכירי המפלגה, נכנס למשרת ראש הממשלה במקומו של פואד מעסום.
כמו כן, מפלגת ה-KUP, שהייתה איחוד של שלוש מפלגות קטנות שהשתייכו בעבר ל-IKF, הצטרפה אל ה-KDP.
המהלך שביצעה ה-KUP שינה את מאזן ה-50/50 בין המפלגות ויצר חשש בקרב ה-PUK.
מבחינה כלכלית, מבצע אל-אנפאל שהוביל סדאם חוסיין בשלהי מלחמת איראן-עיראק הותיר את האוכלוסייה הכורדית בחורבן כלכלי מוחלט והנסיבות הכלכליות הקשות הובילו את שתי המפלגות למאבק על משאבים ועל כסף.
בהיעדר כלכלה מתפקדת, מרבית התפוקה הכלכלית נבעה מסחר והברחות בגבול הצפוני של עיראק.
ואמנם, הגבול היה בשליטה כמעט בלעדית של ה-KDP ולכן הרוב המוחלט של הרווחים הגיע לידיהם, מה שהגביר את המתיחות בין המפלגות.
בשנת 1993 החלה לחימה בין ה-PUK ל-IMK, קבוצה כורדית שנתמכה על-ידי איראן.
על אף בקשותיו של בארזאני להרגעת הרוחות, הפשמרגה (כוחות מיליציה כורדיים) של ה-PUK תקפו את מעוזי ה-IMK בחלבג'ה.
הלחימה נמשכה כחודש ובמהלכה נהרגו כ-200 איש.
התגובה החריפה של ה-PUK הובילה לקרע ביניהם לבין ה-KDP, וכך, התפצל החבל הכורדי בצפון עיראק בין אזור סולימאניה שהיה בשליטת ה-PUK ובין אזור ארביל שהיה בשליטת ה-KDP.
במאי 1994 החל עימות צבאי בין שתי המפלגות שבמהלכו ה-PUK השתלטה על בניין הפרלמנט בארביל.
עד לתחילת חודש יוני, כ-600 איש נהרגו בעימות.
ארצות הברית ניסתה לתווך כדי להשיג הפסקת אש בין הצדדים, אך מאמצים אלה העלו חרס ובמהלך שנת 1995 מניין ההרוגים עלה ל-2,000.
החל מתחילת שנות ה-90' סדאם היה נתון ללחצים בינלאומיים כבדים, בפרט מצדן של ארצות הברית והאו"ם, שהטילו אמברגו על ייצוא הנפט מהמדינה, בנוסף להכרזה על חלקים נרחבים בצפונה ודרומה של המדינה כאזורים אסורים לטיסה.
בפרט, החלטה 968 של האו"ם, המוכרת כתוכנית "נפט תמורת מזון", שאפשרה לממשל העיראקי לייצא נפט בתמורה לרכישת מזון לאזרחיו, במטרה להקל על המשבר ההומניטרי במדינה – סימלה את הניצחון האסטרטגי שהשיגה ארצות הברית באמצעות פגיעה בריבונותו של סדאם ושלילת מנוף הלחץ של המשבר ההומניטרי למול הסנקציות שהטיל עליו המערב.
לכן, על מנת לשפר את מעמדו בזירה הבינלאומית, סדאם שאף לחתור תחת האינטרס האמריקאי.
בשנת 1996 כוחות ה-PUK פלשו לצפון עיראק בסיוע איראני וכבשו את ארביל, העיר הכורדית הגדולה בצפון המדינה.
בתגובה, בארזאני פנה לסדאם וביקש ממנו סיוע צבאי לטובת כיבוש מחדש של ארביל מידי ה-PUK.
סדאם, שזיהה הזדמנות לבצע מהלך משמעותי למול מדינות המערב, נענה לבקשה.
ב-31 באוגוסט 1996 כוחותיו של בארזאני, מגובים בכ-30,000 חיילים עיראקים, ביצעו מהלך צבאי נרחב במהלכו כבשו את ארביל, סולימאניה וקוי סנג'ק, עיר הולדתו של טאלבאני.
לאחר המהלך נסוגו כוחותיו של סדאם מצפון המדינה.
כוחות ה-PUK ברחו להרים על מנת להיערך מחדש לאחר תבוסתם, ובאוקטובר שיגרו מתקפת נגד בה החזירו לידיהם את מרבית השטחים שכבשו מהם כוחות ה-KDP, למעט ארביל.
התמרון העיראקי לצפון המדינה העלה חששות בארצות הברית מפני פגיעה באינטרס האמריקאי באזור, בפרט פגיעה ודיכוי של האוכלוסייה הכורדית בניגוד להחלטה 688 של מועצת הביטחון ופעולות תוקפנות נוספות מצד משטר סדאם.
בתגובה, הוחלט בארצות הברית על מבצע Desert Strike.
המבצע כלל מתקפת טילי שיוט על תשתיות הגנה אווירית של צבא עיראק, בפרט אתרי שיגור של טילי קרקע-אוויר ותאי שליטה.
כמו כן, ארצות הברית ובריטניה הכריזו על שינוי גבולות האמברגו האווירי, בפרט העברת הגבול הצפוני מקו רוחב 32 צפון לקו רוחב 33 צפון.
הלחימה בין הצדדים נמשכה לאורך שנת 1997, כאשר במקביל ארגון ה-PKK, מיליציה כורדית טורקית המתנגדת לשלטון הטורקי החל משנות ה-80 המוקדמות, ביצע פעולות טרור נגד מיעוטים תומכי KDP ונגד אזרחים טורקים.
המבצע הסב אבדות כבדות ל-PUK ול-PKK, ונהרגו במהלכו כ-1,200 לוחמים ועוד מספר בלתי ידוע של אזרחים.
ב-24 בנובמבר באותה שנה נחתמה הפסקת אש שהביאה לסיום הלחימה, למעט מספר אירועים נקודתיים ומצומצמים.
הסכם וושינגטון וסיומה של מלחמת האזרחים
בתחילת שנת 1998 החליפו טאלבאני ובארזאני מכתבים שהיוותה בסיס לשיחות שלום שהתקיימו עד ספטמבר של אותה שנה, שבו נחתם בוושינגטון הסכם הפסקת אש בתיווך אמריקאי שלאחריו הגיע העימות לסופו.
הנקודות המרכזיות בהסכם היו חלוקת הרווח הכלכלי מנתיבי הסחר וההברחה; חלוקה שוויונית של הכוח הפוליטי; מניעת פעילות PKK בשטחי צפון עיראק ומניעת גישה של הצבא העיראקי לאזורים הכורדיים.
כמו כן, ארצות הברית התחייבה להגן על האוכלוסייה הכורדית מפני המשטר העיראקי, אשר במקביל הסתייעה בתוכנית נפט תמורת מזון של האו"ם ששיפרה באופן ניכר את תנאי המחיה בתחומי האוטונומיה הכורדית.
השינוי העיקרי שהתרחש מאז המלחמה הוא במאזן הכוחות בין שתי המפלגות הגדולות, שינוי שהגיע לשיאו כאשר ב-2005 טאלבאני, שהבין את עמדת הנחיתות הפוליטית בה היה מצוי למול בארזאני, נטש את הזירה הפוליטית הפנים-כורדית והושבע כנשיא עיראק.
חותמת רשמית למאזן הכוחות בין המפלגות ניתנה בבחירות 2009 לממשלת החבל האוטונומי (KRG), בהן בארזאני זכה ב-70% מקולות המצביעים במרוץ לנשיאות.
מלחמת האזרחים הטולויית (במונגולית: Аригбөх-Хубилайн хаан ширээний төлөөх тэмцэл, "המאבק של אריק בוק וקובלאי על כס המלכות") הייתה מלחמת ירושה שהתחוללה באימפריה המונגולית בשנים 1260–1264.
המלחמה פרצה לאחר מותו של הח'אן הגדול הרביעי, מונגקה חאן, בין אחיו הצעירים, קובלאי חאן ואריק בוק, על תואר הח'אן הגדול של האימפריה המונגולית.
הח'אן הגדול היה תואר עוצמתי, ושליטה הראוי של האימפריה.
מונגקה חאן מת בשנת 1259 ללא יורש מתוכנן, ועל תפקידו נלחמו שני אחיו הצעירים.
"מלחמת האזרחים הטולויית" נקראת על שם אב המשפחה, טולוי, שהיה אחד מבניו של ג'ינגיס חאן.
מלחמת האזרחים הטולויית נחשבת לשלב הראשון מתוך שלושה בתהליך שבסופו התפצלה האימפריה המונגולית לארבע מדינות ירושה נפרדות.
האימפריה המונגולית הייתה האימפריה הגדולה בהיסטוריה מבחינת שטח רציף, וכבר במותו של מונגקה חאן, היא השתרעה מאוקראינה עד קוריאה של היום, שטח רב ביותר, ושלטה באנשים של מוצא אתני, דת ושפה שונים לחלוטין.
כדי להמשיך להתנהל כראוי, האימפריה האדירה הייתה צריכה להעמיד בראשה מנהיג חזק ויציב.
אך, האימפריה פיתחה מערכת ירושה מושחתת וחסרת תבונה.
כל אחד שהיה לו קשר דם כלשהו לג'ינגיס חאן, כולל אחים, צאצאים, דודים ובני דודים, יכֹלו לטעון לעצמם את הכס, ובסופו של דבר החזק ביותר היה תופס את השלטון.
לאחר שמונגקה מת בשנת 1259 בלי שהכריז על יורש לאחר מותו, התעוררה מחלוקת בין שני אחיו הצעירים לגבי היורש הראוי של מונגקה.
אריק בוק לא היה היחיד שערער על קובלאי כח'אן גדול, אך היה הראשון שעשה זאת.
המחלוקת ביניהם תוך שנה, ב-1260, הדרדרה למלחמת אזרחים.
האחים קובלאי, אריק בוק ומונגקה, היו בניו של טולוי, שהיה אחד מבניו של ג'ינגיס חאן האגדי, מייסד האימפריה ואבי האומה המונגולית.
כך שכל המשפחה הטולויית, היו צאצאים ישירים של ג'ינגיס חאן והאמינו שהם נועדו לנהל את האימפריה תחת אל השמיים, טנגרי.
אך ניהולה הראוי של האימפריה נקטע עם מותו של מונגקה.
+שני האחים שנלחמו על תואר הח'אן הגדול של האימפריה המונגולית
שני האחים מייד הבינו את המצב כששמעו על מותו של מונגקה באוגוסט 1259, ותכננו מה יהיה הצעד הבא שלהם.
אריק בוק התחיל לגבש את כוחו ולצבור תמיכה ברחבי מונגוליה, הוא יצר בריתות עם חברים בעלי השפעה באצולה המונגולית כדי שיתמכו במועמדותו לתפקיד הח'אן הגדול.
אריק בוק זכה לתמיכתם של כמה מאלמנותיו וילדיו הרבים של מונגקה, שרובם תמכו באריק בוק.
אפילו מונגקה, ככל הנראה, תמך בטענתו של אריק בוק לכתר, אך לא עשה מספיק כדי להבטיח את מקומו על הכס.
לעומת פעולותיו המיידיות של אריק בוק, בחודשי המלחמה הראשונים קובלאי היה עסוק בכיבוש דרום סין מידי שושלת סונג, ורק מאוחר יותר הפנה את ראשו צפונה לעבר אריק בוק.
אריק הביא לאלגו שליטה מלאה על הכנסות המיסים באזור.
לעומתם, בקובלאי תמך קדן חאן , בנו של אוגדיי חאן, שהיה מפקד צבאי שלחם בשביל קובלאי.
בקיץ של שנת 1260 קדן הביס את אלנדר (Alandar) (שהיה מצביא של אריק בוק והיה אחראי על שמירת קו האספקה של מרכז אסיה פתוח), ואז הוציא אותו להורג.
מותו פגע מאוד ביכולתו של אריק לספק מזון לצבאו ושאר העיר קארקורום שבה הוא התבצר.
בתחילת מלחמת האזרחים, בסוף שנת 1260, העיר קארקורום, שבה התבצר אריק בוק עם תומכיו ושימשה לו כעיר בירה, נפלה במהרה לידי קובלאי.
אולם לאחר מכן הניח קובלאי בטעות שהמלחמה נגמרה, חזר לסין והשאיר בקארקורום חיל מצב בגודל רגיל.
בסוף שנת 1261, אריק בוק גייס את כוחותיו, דחק את חיל המצב של קובלאי, וכבש את העיר מחדש, אך רק לזמן קצר.
בהמשך אותה שנה, כבש קובלאי חאן את העיר פעם נוספת, והיא נשארה בידיו.
תומך נוסף של קובלאי היה הולאגו חאן, שהיה מפקד צבאי ואחראי להחרבת העיר בגדאד בשנת 1258 ולהטלת אימה על המוסלמים ברחבי המזרח התיכון.
תמיכתו של הולאגו בקובלאי הייתה הסיבה העיקרית לתמיכתו של ברקה באריק בוק.
ברקה המוסלמי, שנפגע ממעשיו של הולאגו (שתמך בקובלאי) נגד המוסלמים, תמך באויבם של קובלאי והולאגו, אריק.
בסופו של דבר ברקה חבר לממלוכים המצרים כדי לעצור את ההתפשטות של הולאגו.
פירושה של היריבות בין ברקה והולאגו הייתה ששניהם לא יתערבו במלחמה בין קובלאי ואריק בוק, אלא יתמכו מרחוק במידת האפשר.
הולאגו היה עסוק בהרחבת הכיבושים המונגוליים במערב אסיה בעוד שברקה התעסק בבלימתו.
בחודש אפריל 1260, קובלאי זימן קורילטאי (אספה של רשות מחוקקת) בסין, ונבחר בה כח'אן הגדול באופן חד-משמעי, בעוד שאריק בוק כינס את הקורילטאי שלו בקארקורום, שבה הוא נבחר כח'אן הגדול חודשיים לאחר ההכתרה של קובלאי (בחודש יוני).
כבר בשלב הזה שני האחים היו באופן בלתי-נמנע במלחמה.
למרות תמיכתה הרבה של המשפחה של מונגקה ואצילים מונגולים אחרים, לקובלאי היה יתרון משמעותי מאוד: אריק ביסס את עצמו בקארקורום, שנזקקה למשלוחים יומיים של אספקה ומטענים של מזון כדי להאכיל את העיר, בעוד שלקובלאי הייתה גישה ישירה לאדמות הפוריות של סין שכן הוא שלט בכל צפון סין.
לשם כך קובלאי היה צריך את תמיכתם של הסינים, ואכן בעזרת יועציו, הוא הציג את עצמו בפניהם כקיסר חכם שיכול לאחד את הסינים, הקוריאנים והמונגולים, בעוד שגינה את אריק בוק כטוען לכתר שלא כחוק.
עד סוף שנת 1260, השנה הראשונה למלחמה, קובלאי הכריח את אריק להסתמך על עמק נהר היניסיי שבדרום סיביר כדי לתמוך בצבאו ולשמש כקו אספקה.
לקובלאי היה יתרון גדול נוסף – עליונות מספרית רבה: מלבד שליטתו של קובלאי בכוח מונגולי גדול, הוא גם שלט בשבטים של נוודים בצפון סין כגון ו, כמו כן שלט גם בחיל רגלים של אלפי סיני האן.
בנובמבר של שנת 1261 קובלאי ואריק בוק נלחמו בקרב ב-Shimultai, ליד גבול סין–מונגוליה, הכוחות של אריק נסוגו והתארגנו מחדש תוך עשרה ימים.
לאחר מכן, חזרו לאזור, ליד הרי החינגאן הגדולים שבמזרח מונגוליה, והכו שוב בכוחות של קובלאי.
שני הקרבות הסתיימו ללא הכרעה אך אריק בשלב הזה לא יכול היה להרשות לעצמו לאבד כוח אדם.
קובלאי כבש עם הזמן את מונגוליה, ואיים על שליטתו של אריק בוק בעמק נהר היניסיי, קו האספקה היחיד שנותר לו לאחר שקובלאי חסם את כל האחרים.
אלגו, בן בריתו הגדול של אריק בוק, חיכה לרגע שבו אריק יהיה פגיע ואז נטש אותו, כשהוא שומר לעצמו את הסוסים, הסחורות והכנסות המיסים של הח'אנות של צ'גאגטאי, ומפסיק לשלוח אספקה לאריק.
אריק בוק, שנחלש מאוד, שלח שליחים לאלגו.
השליחים דרשו ממנו חלק מהכנסות המיסים והרכוש, אך אלגו סירב והוציא את השליחים להורג.
אריק איבד אותו לחלוטין כבן ברית, והפך מבודד.
הוא נשאר עם תומכים בודדים, וחסרו לו האנשים והאספקה לשלוט בהם.
בסופו של דבר אריק בוק יצא למלחמה נגד אלגו.
אריק הצעיד את כוחותיו לעבר נהר האילי דרך שינג'יאנג שבצפון-מערב סין, והמאסף שלו, בהנהגת קארה בוקה (Khara Bukha), נתקל בכוחותיו של אלגו.
אלגו הביס אותם תחילה, קארה בוקה נהרג, ואלגו היה מעודד מהניצחון.
אך במהרה כוחותיו נסוגו ואריק בוק השתלט על בסיסו של אלגו באלמליק והכריח אותו לסגת למרכז אסיה.
כך, אריק בוק הביס את אלגו.
אולם, בגידתו של אלגו פגעה מאוד באריק בוק ובסופו של דבר תרמה לניצחונו של קובלאי במלחמה.
בשנת 1263, אלגו הכריז על נאמנותו לקובלאי.
סוף המלחמה וכניעתו של אריק בוק
במהלך החורף הקשה של שנת 1263, תומכיו של אריק שעוד נותרו החלו לנטוש אותו לטובת קובלאי.
בין הנוטשים היה אפילו אחד מבניו של מונגקה.
בנו של מונגקה ביקש מאריק בוק את חותמת ה-Tamga של אביו, ואז מסר אותה לקובלאי כסמל של נאמנות, וכך אריק איבד תומך נוסף.
החורף של 1263 פגע באריק בוק קשות, רעב איים על הישרדותם של כוחותיו וחייליו, ואנשים וסוסים רבים מתו.
במהלך האביב, אפילו כמה מתומכיו הגדולים ביותר נטשו אותו.
לאריק בוק חסרו המשאבים ובעלי הברית כדי להגן על עצמו, הוא התייאש והבין שהאפשרות היחידה שנשארה לו היא להיכנע לקובלאי.
אריק בוק נסע לבדו לעיר זאנאדו, שם הוא נכנע בפני קובלאי בשנת 1264, ובכך הסתיימה מלחמת האזרחים.
לאחר שאריק בוק הגיע לזאנאדו ופגש את קובלאי, היה רגע מביך ביניהם, שאחריו שניהם התחבקו בדמעות.
מפה קובלאי היה חופשי לגמרי, ויכול היה לעשות באריק בוק כפי שיבחר.
הוא הוציא להורג כמה מתומכיו, אך קובלאי הרגיש חסר ביטחון לגבי היותו האדם היחיד שאחראי על גורלו של אריק בוק, אחיו הקטן.
לכן, קובלאי חאן ניסה לכנס קורילטאי שיקבע את גורלו של אריק בוק ולא פחות חשוב מזה, יאשר את עלייתו של קובלאי כח'אן הגדול של האימפריה המונגולית.
השליחים של קובלאי התפצלו לעבר החאנויות המרכזיות של האימפריה בפרס, רוסיה ומרכז אסיה כדי לזמן את המנהיגים לקורילטאי.
התשובה שקיבל קובלאי הייתה מאכזבת: שלושת הח'אנים השתמשו בתירוצים על כך שהם מתעכבים ולא יוכלו להגיע לפגישה.
ברקה, מנהיג אורדת הזהב ברוסיה, והולאגו, המנהיג של האילח'אנאת בפרס, היו במלחמה אחד עם השני ולא יכלו לעזוב את אזור הבית ולהשאירו חשוף אחד בפני השני.
אלגו, הח'אן של ח'אנות צ'אגאטאי, טען כי הוא בעצמו לא אושר כח'אן, שכן הוא מונה על ידי אריק בוק בכוח הזרוע, ולכן לא יכל להוות שופט לגורלו של אריק בוק.
הקורילטאי לא התקיים, ובסופו של דבר קובלאי כלא את אריק בוק.
אריק מת שנתיים מאוחר יותר בגיל 47 כשהוא אחוז מחלה.
מותו המוקדם היה מאוד נוח מבחינת קובלאי, ובצירוף הפתאומיות של מותו, הופצו שמועות שהמוות שלו לא היה טבעי, ורבים חושדים שקובלאי הרעיל אותו בסתר – השערה שמעולם לא הוכחה.
הוא זכה למלוך כח'אן גדול למשך 30 השנים הבאות, שבהן האימפריה המונגולית שגשגה ברובה.
תחת שלטונו של קובלאי האימפריה הגיעה לשיאה הטריטוריאלי, וכיסתה יותר מ-23 מיליון קילומטרים רבועים, דבר שהפך אותה לאימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה מבחינת שטח רציף.
מבחינת שטח שאינו רציף, היא שנייה רק לאימפריה הבריטית, שהייתה כוח קולוניאלי מאות שנים מאוחר יותר.
ניצחונו של קובלאי הפך אותו לאחד האנשים המוכרים בהיסטוריה, כנראה המונגולי המוכר ביותר לאחר סבו הידוע, ג'ינגיס חאן.
קובלאי זכור גם כמייסד שושלת יואן, שאותה הוא ייסד באמצע מלכותו בשנת 1271, והיה לקיסר הראשון שלה.
קובלאי כבש את כל חלקיה של סין עד שנת 1279. בשנת 1279 הושלם הכיבוש המונגולי של סין.
זה קרה לאחר ששושלת סונג הפסידה בקרב יה-מן למונגולים ונפלה בשנת 1279. תחת שושלת יואן, קובלאי הפך לקיסר הלא-סיני הראשון ששלט אי פעם בכל סין, דבר שנחשב להישג גדול.
בשנת 1239, קובלאי נישא לקיסרית צ'בי .
צ'בי הייתה אשתו המועדפת יותר מכל אישה או פילגש אחרת, והיא העניקה לקובלאי ארבעה בנים, שאחד מהם היה הנסיך ג'ינגים , שהיה צריך להיות היורש של קובלאי.
בשנת 1281 נפטרה הקיסרית צ'בי, ומספר שנים לאחר מכן, בשנת 1286, נפטר הנסיך ג'ינגים.
הנסיך מת מאלכוהוליזם, שמונה שנים לפני קובלאי, ולכן לא ירש אותו.
מותם של אשתו המועדפת ויורש העצר הנבחר שברו את קובלאי, שהפך מדוכדך ופנה לאוכל ושתייה, הגיע לעודף משקל חמור, ולקה בסוכרת ושיגדון (דלקת מפרקים).
כמו כן, נסיונותיו הכושלים לכבוש את יפן תסכלו אותו.
קובלאי נחלש ככל שהזדקן, וב-18 בפברואר 1294, נפטר בגיל 78. מאחר שהיורש המיועד, הנסיך ג'ינגים, מת כשמונה שנים לפני קובלאי – קובלאי מינה ליורש את בנו של ג'ינגים, טמור חאן .
טמור חאן ירש את קובלאי כח'אן הגדול השישי של האימפריה המונגולית, והקיסר השני של שושלת יואן.
טמור ח'אן נחשב לח'אן השישי הגדול, אך כוחו היה מוגבל מאוד עקב פיצול האימפריה בשנת 1294, והוא מוכר יותר כקיסר השני בשושלת יואן, וכנכדו של קובלאי חאן.
התוצאה הייתה תהליך פיצול האימפריה המונגולית שבו התפרקה של האימפריה המונגולית לארבע ח'אנויות נפרדות: שושלת יואן של קובלאי חאן בסין, ח'אנות צ'אגאטאי במרכז אסיה, אורדת הזהב במזרח אירופה, והאילח'אנאת בפרס ובמזרח התיכון.
אלו היו מדינות הירושה של האימפריה המונגולית, הן קיבלו עצמאות מלאה עם מותו של קובלאי חאן בשנת 1294.
אף על פי שהאימפריה המונגולית התקיימה למשך פחות ממאה שנים, השפעתם של המונגולים עדיין ניכרת כיום, ובפרט השפעתו העולמית של מנצח המלחמה, קובלאי.
מלחמת האזרחים בקסטיליה הייתה מלחמת ירושה על כתר קסטיליה שנמשכה בין 1351 ל-1369. הסכסוך החל לאחר מותו של המלך אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה במרץ 1350. הוא הפך לחלק מהסכסוך הגדול יותר שהתחולל אז בין ממלכת אנגליה לממלכת צרפת: מלחמת מאה השנים.
היא התרחשה בעיקר בקסטיליה ובמימי החוף שלה בין הכוחות המקומיים ובעלות הברית של המלך השליט, פדרו, ואחיו הבלתי חוקי אנריקה מטראסטמארה על הזכות לכתר.
פדרו כונה על ידי תומכיו "הצודק" ועל ידי מתנגדיו "האכזר".
לדרגים הגבוהים של האצולה, הוא היה עריץ, שכפה את הרצון המלכותי על אנשים חופשיים עד כה.
הוא הרחיב מאוד את הסמכות המלכותית ונכנס למלחמה עם כתר אראגון ("מלחמת שני הפדרואים").
אחיו הבלתי חוקי אנריקה השיג במהירות את תמיכתם של לא רק האצולה הבכירה, אלא גם צרפת, אראגון והאפיפיור.
בשנת 1366, הוא הדיח רשמית את אחיו כמלך קסטיליה, לאון, טולדו וסביליה והכריז על עצמו כמלך במנזר לאס הולגאס.
בשנת 1366, אנריקה, שחי אז בצרפת, כינס במונפלייה צבא גדול, עם מרכיבים צרפתיים וגם אראגונים, ופלש לקסטיליה בתמיכת מלכי צרפת ואראגון (שארל החמישי ופדרו הרביעי בהתאמה).
הוא הכריח בהצלחה את פדרו לברוח.
פדרו ברח לבאיון, עיר בגסקוניה שבידי האנגלים.
שם, הוא עתר לאדוארד, הנסיך השחור, לסיוע ובתמורה לאדמות בקסטיליה, קיבל אותו.
עם חיילים אנגלים בראשות הנסיך, הוא חזר לקסטיליה והחזיר את כוחו המלכותי ב-1367, מה שאילץ את אנריקה לחזור לצרפת לאחר הקרב המוצלח על נאחרה (נווארט).
עם זאת, הוא סירב להיטיב בעסקיו עם האנגלים ובני בריתו, כולל הנסיך מוויילס עצמו, עזב במהרה.
בשנת 1368, חתמו אנריקה ושארל מצרפת על הסכם טולדו לפיו הקסטיליאנים השאילו צי במפרץ ביסקאיה לצרפתים בתמורה לסיוע צבאי ביבשה.
אנריקה נכנס לגליסיה, כבש כמה עיירות ואז כבש את העיר לאון באפריל.
לאחר מכן, כל מחוז גליסיה עבר לצדו של אנריקה.
הוא נכנס שוב לקסטיליה ב-1369 ורצח את פדרו לאחר קרב קמפו דה מונטיאל.
הוא הוכר כאנריקה השני ומיד חיזק את שלטונו על ידי הדחת יהודים ממשרות גבוהות.
קסטיליה הפכה, בשלב זה, לבת ברית חזקה של הצרפתים במלחמותיהם המתמשכות.
מלחמת האזרחים הרומית (432) הייתה סכסוך צבאי בין הגנרלים הרומאים אאטיוס ובוניפאטיוס בתקופת שלטונו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי.
מלחמה זו התרחשה על אדמת איטליה והוכרעה בקרב רימיני.
למרות שאאטיוס הפסיד בקרב, מלחמת האזרחים הסתיימה לטובתו, מכיוון שבוניפאטיוס נפצע בקרב ולבסוף מת מפצעיו.
מלבד שני הגנרלים, גאלא פלקידיה הייתה שחקנית חשובה בתור עוצרת.
היא תרמה תרומה לא מבוטלת לסכסוך הזה בתקופת התעוררות הסכסוך בשנים 429 עד 432. היא לא הצליחה למנוע משני הגנרלים הראשיים שלה להילחם זה בזה במקום להילחם בוונדלים בצפון אפריקה של היום וההונים בפאנוניה.
עם החלטתה בשנת 432 לשלול מאטיוס את פיקודו על הצבא הרומי לטובת בוניפאטיוס, היא יצרה למעשה את הבסיס להתעוררות הסכסוך הזה.
בוניפאטיוס ואאטיוס היו שניהם גנרלים שאפתניים שצמחו בתקופה הסוערת לאחר מותו של הקיסר הונוריוס ב-423. הם היו מעורבים בסדרה של עימותים פוליטיים וצבאיים, כולל יואנסוס (423–425) שהוכרז כקיסר על ידי הסנאט נגד יורשי הונוריוס: אשתו גאלה פלקידיה עם בנה הקטין ולנטיניאנוס ובן דודו תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הרומית המזרחית.
בשנת 425 פרצה מלחמת אזרחים בה ניצחו יורשי הונוריוס.
לאחר מכן, אאטיוס, שתמך ביואנסוס, קיבל את השלטון במחוז גאליה ובוניפאטיוס, תומך של גאלה פלסידיה, נותר בצד.
מלחמת האזרחים בין בוניפאטיוס ופליקס
בוניפאטיוס לא הסכים למהלך האירועים כפי שהתנהל לאחר נפילת יואנסוס.
לכן הוא סירב לעזוב את תפקידו בצפון אפריקה.
דרך נישואיו לנסיכה הגותית פלאגיה, היה לו צבא פרטי של בעיקר בוקלאריוס הגותי והצבא הסדיר באפריקה, הקומיטטנסים, נשאר נאמן עבורו.
זה אפשר לו להיות עצמאי וללכת בדרך משלו.
עימות חדש התעורר כאשר מזימה נגד בוניפאטיוס נרקמה בשנת 427. בוניפאטיוס הפריד בין צפון אפריקה לבין האימפריה.
תקופה זו ידועה כמלחמת מלחמת האזרחים הרומית (427–429) .
בעימות זה, בוניפאטיוס והמפקד העליון של הצבא הרומי פליקס התנגדו זה לזה.
הסכסוך הזה הסתיים כאשר גאלא פלקידיה השלימה עם בוניפאטיוס.
אאטיוס שמר את עצמו במהלך הסכסוך הזה בצד עד שדורג לדרגת magister militum בשנת 429. זו הייתה הדרגה הזוטרה מבין שני התפקידים של comes et magister utriusque militiae, שבתפקידו הבכיר מילא פליקס, שהיה אם כן האיש המשפיע ביותר באותן שנים, וגם תומך של גאלא פלקידיה.
לאחר שבוניפאטיוס עזב את רוונה בשנת 429 כדי להתפייס עם גאלא פלקידיה, הוא חזר לצפון אפריקה כדי לערוך מסע נגד הוונדלים.
הם כבשו את מאוריטניה טינגיטאנה ומאוריטניה עד שנת 430 וכעת החלו לפלוש לאזור נומידיה, שם חיכה להם בוניפאטיוס עם צבאו.
בקרב קלמה, הרומאים הובסו על ידי הוונדלים בתחילת 430, ולאחר מכן נסוג בוניפאטיוס לעיר היפו רגיוס שהייתה נצורה ממאי 430. במהלך המצור מת אבי הכנסייה המפורסם אוגוסטינוס.
לאחר 14 חודשי מצור, עזב בוניפאטיוס את העיר למלך הוונדלים ונסוג כדי לאחד כוחות עם הגנרל המזרח רומאי אספאר, שהגיע מקונסטנטינופול עם צבא דרך הים.
בתחילת 432 הם הצטרפו נגד גאיזריק, אך הרומאים שוב הובסו.
על פי הדיווחים פליקס החל לאחר קידומו של אאטיוס, קונספירציה נגדו, אך אאטיוס הקדים את פליקס ותכנן ניסיון התנקשות.
במאי 430 נרצחו פליקס ואשתו בבזיליקת אורסיאנה ברוונה.
לאחר מותו של פליקס קיבל אאטיוס את תפקיד המגיסטר מיליטום.
אף על פי כן, הוא עזב את איטליה כדי לחזור לגאליה, שם הביס צבא של גותים שודדים ליד ארל, הסתובב והחל במערכה נגד ביזת יוטונגי ובגאודה ברייטיה ובנוריקום.
לדברי וייננדאלה, פעולות אלו של אטיוס בוצעו ללא אישור הממשלה הקיסרית ברוונה, ומסעותיו בגאליה ובנוריקום היו תוצאה של חוסר רצונם של הצבא או של ההונים שלו להשתתף במערכה מעבר לים נגד הוונדלים.
במקום זאת הוא דיכא את הפשיטות בצפון, משם יכול היה בקלות לפקח על המושב הקיסרי של רוונה, לפני מערכה נגד הפרנקים.
לאחר הוצאתו להורג של פליקס בשנת 430, נשארו אטיוס ובוניפאטיוס כגנרלים המשפיעים ביותר של האימפריה, שניהם נלחמו לטובת פלקידיה.
בשנת 432, אאטיוס קיבל את תפקיד הקונסול, תפקיד של כבוד, אך בוניפאטיוס הוחזר לאיטליה באותה שנה, התקבל בחום על ידי פלקידיה וקיבל דרגת פטריקי, גם הוא תפקיד של כבוד.
בנוסף, היא העניקה לו את תפקיד המפקד העליון (come et magister utriusque milities), בעוד שאטיוס נשלל מפיקודו הצבאי.
עם ההחלטות האלה היא יצרה מצב נפיץ.
אאטיוס, שהאמין שנפילתו קרובה כעת, התקומם בגלוי נגד הסמכות האימפריאלית ברוונה.
הוא צעד מגאליה נגד בוניפאטיוס ששהה ברוונה.
אאטיוס הביא צבא משלו מהמערב שאותו התכוון במקור לפרוס נגד הסואבים בספרד, בעוד שבוניפאטיוס היו איתו כמה מחייליו מאפריקה, רובם של הבוקלאריוס וצבא השדה האיטלקי.
שני אדוני המלחמה התחרו זה בזה חמישה מיילים רומיים מחוץ לארמיניום (העיר הנוכחית רימיני) בשנת 432.
כשהקרב הסתיים, בוניפאטיוס ניצח, אך הוא לא נהנה מניצחונו לאורך זמן.
הוא נפצע במהלך הקרב וכמה חודשים לאחר מכן הוא מת מפצעיו.
לאחר מותו של בוניפאטיוס, חתנו סבסטינוס השתלט על תפקידו כמפקד העליון והמשיך בקרב באיטליה.
הוא ניסה ללכוד את אאטיוס שנסוג לאחת מאחוזותיו המבוצרות באיטליה לאחר הקרב האבוד.
עם זאת, אאטיוס הצליח להימלט וחיפש פתרון טוב עם ההונים בפאנוניה.
כאן הוא נסע לחצר חברו, המלך ההוני רוגה, ולאחר שרכש צבא חדש, חזר לאיטליה.
בעזרת הצבא הזה הפך אאטיוס למפלגה המנצחת.
הוא השלים עם גאלא פלקידיה שהציעה לו שוב את התואר es et magister utriusque militias (המפקד העליון).
אז הוציא אטיוס את סבסטינוס מאיטליה, תפס את רכושו של בוניפאטיוס והתחתן עם אלמנתו פלאגיה.
אאטיוס הפך בסופו של דבר למנצח הגדול של מלחמת האזרחים הזו והפך גם לרומי החשוב ביותר במערב.
גאלא פלקידיה כבר לא מילאה תפקיד משמעותי ובשנת 437 היא נאלצה לתפוס מקום כשבנה ולנטיניאנוס השלישי הפך למבוגר.
עם מותו של בוניפאטיוס, הגיעה לסיומה תקופה שבה כמה גנרלים נלחמו על כוחה של האימפריה הרומית המערבית.
פרק זה לא יהיה ללא השלכות, כי בסופו של דבר הוא גרם לאימפריה לאבד את המחוזות החשובים מאוריטניה טינגיטנה, מאוריטניה קיסארינסיס, אפריקה ופאנוניה.
אאטיוס נשאר כיחיד מבין 'אדוני המלחמה' ובכך הפך לשליט בפועל, אולם הוא בחר שלא להפוך לקיסר בעצמו.
עם החלטה זו, הוא שבר את המונופול של הממשלה האימפריאלית המערבית על אלימות, וסלל את הדרך למפקדי מלחמה עתידיים ולהתפוררות הצבא המערבי במחצית השנייה של המאה החמישית.
מלחמת האזרחים הרומית בשנים 427–429 הייתה מלחמת אזרחים בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי המערבי ולנטיניאנוס השלישי.
באותה תקופה התנהל מאבק כוחות בין הגנרלים פליקס ובוניפאטיוס שהידרדר לסכסוך מזוין.
כאשר השלטון המרכזי ניסה להציב את בוניפאטיוס כמושל צפון אפריקה, הוא הפריד את נחלתו מהאימפריה מבלי להכריז על עצמו כקיסר.
הוא נשא את הנאמנות האישית של החיילים האפריקאים והוביל אותם לפי שיקול דעתו במהלך מלחמה זו.
בוניפאטיוס הצליח להתריס ולהתנגד לסמכות המדינה.
מלחמת האזרחים הסתיימה בהפוגה שלאחריה נכרת הסכם שלום.
בשנת 425, הקיסר המערבי-רומי יואנסוס הודח על ידי התערבות של הקיסר המזרח-רומי תאודוסיוס השני.
לאחר מכן הוכתר ולנטיניאנוס, בנו של הקיסר הונוריוס המנוח, כקיסר המערב ברומא.
מכיוון שהיה רק בן שש, הוא לא יכול היה לשלוט באימפריה בעצמו.
כמה אנשים רמי דרג התערבו בשלטון הקיסרות, ביניהם הקיסר של החלק המזרחי של האימפריה תאודוסיוס השני (בן דודו), אמו גאלא פלקידיה והמפקד העליון של הצבא הרומי (magister utriusque militum) קסטינוס.
בוניפאטיוס, שמילא תפקיד מפתח בשיקום השושלת התאודוסיאנית במערב, זכה רק בתפקיד של come domesticorum (מפקד חיילי הבית הקיסרי).
לא בוניפאטיוס, אלא פליקס האלמוני עד כה קיבל את תפקיד הגנרל הבכיר ביותר של צבא השדה המערבי.
עם בוניפאטיוס שסמך בעצמו על התפקיד הבכיר הזה, המינוי הזה הכניס דם רע ביניהם.
במינוי זה ניתן לזהות בבירור את ידו של הקיסר המזרח רומאי תאודוסיוס השני.
קסטינוס ששירת בתפקיד זה בעבר, הודח והוגלה בגלל שהיה בעל ברית של יואנסוס ולכן נחשב לא אמין.
גנרל אחר של המשטר העתיק אאטיוס עשה עסקה עם המשטר החדש שהעניק לו את התפקיד הבכיר של פראפקטוס פראטוריו בגאליה.
בוניפאטיוס לא היה מרוצה ממינויו החדש.
הוא סירב לוותר על מעמדו כ-comes Africae של הדיוקסיות (פרובינציות) האפריקאיות שאיתן הפריד את עצמו משאר האימפריה.
הצעד הראשון שהוביל למלחמת האזרחים נעשה על ידי פליקס ב-427. הוא ביקש מהסנאט להכריז על בוניפאטיוס כאויב המדינה לאחר שסירב להופיע בפני בית המשפט ברוונה, כדי לענות על כתב אישום בבגידה על רקע.
באישום, בוניפאטיוס הואשם ברצונו ליצור אימפריה משלו באפריקה הרומית.
כתב האישום נערך על ידי פליקס, יריבו שמונה על ידי תאודוסיוס השני כמגיסטר מיליטום של המערב.
לאחר מכן הוכן צבא להדיח את בוניפאטיוס באפריקה.
פליקס צייד צבא גדול בפיקודו של שלושה גנרלים: מאבורטיוס, גאליו וסאנוקס.
מאבורטיוס וגאליו הובילו את הכוחות הרומאים בפועל, בעוד שסאנוקס פיקד על חיילי הפוידראטי ההונים.
יחד, שלושת הגנרלים צרו על בוניפאטיוס בקרתגו, שם בוניפאטיוס התבצר.
אולם במהלך המצור פרצה מחלוקת בין המפקדים.
אחד הגנרלים רצח את שני עמיתיו כדי להירצח על ידי בוניפאטיוס בתורו.
כאשר ידיעה זו הגיעה לרוונה, פליקס שלח כוח חדש לאפריקה בפיקודו של הגנרל הגותי זיגיסוולט.
הוא הצליח לכבוש את ערי החוף, ולאחר מכן נסוג בוניפאטיוס עם חייליו אל פנים נומידיה.
במשך כל 428, לא התרחשו יותר קרבות וסוכמה הפסקת אש.
לפי פרוקופיוס שלחה פלקידיה שליח לבוניפאטיוס בשנת 429 כדי לנהל משא ומתן על שלום, ממנו נודע לה שזויף מכתב המורה לו לא לחזור לרוונה אם יתבקש לעשות זאת.
כתוצאה מכך, שלחה פלקידיה מנהל משא ומתן דריוס לנהל את השיחות בשמה.
זה הצליח ליישר את הדורים, אפשר היה לסיים את המלחמה.
מעמדו של בוניפאטיוס בבית המלוכה הוחזר, איתו שוב הוקצה לו תפקיד משפיע.
למרות זאת, השליח הקיסרי דריוס התוודה במכתב לאוגסטינוס שעדיין קיימת איבה בין שני הצדדים.
למרות שנאלץ להשתלט על שלושה צבאות אימפריאליים בפחות מחמש שנים, בוניפאטיוס נותר בלתי מובס.
יחד עם זאת, מהלך השנים האחרונות של מלחמת האזרחים הצביע על גבולות כוחו הפרטי.
הריב שלו עם רוונה גרם לכך שבוניפאטיוס יכול היה לסמוך רק על הבוקלאריוס הגותי שלו.
בתמורה לתמיכתם, היה מותר להם לפרנס את מזונם על ידי ביזת המקומיים.
במקביל, בתו של בוניפאטיוס הוטבלה על ידי כומר אריאני.
בנסיבות אלה, בוניפאטיוס יכול היה רק להתפטר, זה יעלה לו בידידותו של אוגוסטינוס.
המשא ומתן שהוביל לפיוס עם רוונה בשנת 429 ששיקם את היחסים היה בדיוק בזמן להתמודד עם פלישת הוונדלים.
עד מהרה היה בוניפאטיוס מעורב במלחמה חדשה.
במשך ארבעה עשר חודשים הם צרו על בוניפאציוס בעיר היפו רגיוס.
אוגוסטינוס לא חווה את סוף המצור ומת בקיץ 430. צבא עזר נשלח מהכוחות המשולבים מזרח ומערב בפיקודו של אספאר.
לאחר תבוסה שנייה, פלקידיה קראה לו לחזור להתמודד עם אאטיוס, בעוד שאספאר נשאר באפריקה כדי לשמור על הוונדלים בשליטה.
הודות לבוקלאריוס הגותי שלו, בוניפאטיוס היה החייל הרומי הראשון שהצליח להתריס ולהתנגד לסמכות המדינה.
כאשר השלטון המרכזי ניסה לדכא אותו, הוא נפרד מהאימפריה מבלי להכריז על עצמו כקיסר, מה שהיה תמיד מהלך האירועים הרגיל של המורדים כדי לתת לגיטימציה לעמדתם.
בוניפאטיוס נשא את הנאמנות האישית של חייליו והצליח להנהיג אותם על פי שיקול דעתו במהלך מלחמה זו, בתמורה למתן הגנה - גם על חשבון העם הרומי.
כל המרכיבים הללו הפכו את בוניפאטיוס לנציג המוצלח הראשון של מה שניתן לתאר כ'שר מלחמה' בצבא הרומאי המערבי.
מלחמת האזרחים הביזנטית בשנים 1321–1328 הייתה סדרה של סכסוכים בין הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס לנכדו אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס על השליטה באימפריה הביזנטית.
מיכאל התשיעי היה בנו של אנדרוניקוס השני, והיה שליט שותף והבא בתור לירושה.
הוא היה גם אביו של אנדרוניקוס השלישי ושל בן נוסף בשם מנואל.
בשנת 1320, אנדרוניקוס השלישי גרם בטעות למותו של אחיו מנואל, ולאחר מכן אביהם מת בצערו.
הרצח וההתנהגות המופקרת הכללית של אנדרוניקוס השלישי וחבורתו, בעיקר הנצר הצעירים של החמולות האריסטוקרטיות הגדולות של האימפריה, הביאו לקרע עמוק ביחסים בין אנדרוניקוס הצעיר לסבו.
לאנדרוניקוס השלישי היו תומכים רבים, ובראשם יוחנן קנטקוזנוס וסירגיאנס פלאיולוגוס, שקנו לעצמם מושלים בתראקיה, שם חוסר שביעות הרצון מהקיסר הישן הייתה גבוהה.
בחג הפסחא 1321, אנדרוניקוס השלישי ברח מהבירה לאדריאנופול, שם הקים את חצרו ויזם התקוממות נגד סבו.
סירגיאנס פלאיולוגוס הוביל צבא גדול לעבר הבירה, ואילץ את הקיסר הזקן לנהל משא ומתן.
ב-6 ביוני 1321 נחתם הסכם שלום, לפיו הוכר אנדרוניקוס השלישי כקיסר שותף והוקצו לו תראקיה ומחוזות במקדוניה, בעוד השאר, כולל קונסטנטינופול, נשארו תחת אנדרוניקוס השני, שכקיסר בכיר, ינהל גם את מדיניות החוץ של האימפריה.
הסכם השלום משנת 1321 לא נמשך זמן רב, שכן שניהם ניהלו מדיניות חוץ עצמאית כמעט.
בתוך הפלג של אנדרוניקוס השלישי נוצר קרע בין סירגיאנס לבין megas domestikos יוחנן קנטקוזנוס.
סירגיאנס הרגיש שהוא לא תוגמל מספיק על תמיכתו, והוא גם התרעם על החסד הרב שהפגין אנדרוניקוס השני לקנטקוזנוס.
יתר על כן, יש גם סיפור שאנדרוניקוס השלישי ניסה לפתות את אשתו של סירגיאנס.
כתוצאה מכך, בדצמבר 1321 החליף סירגיאנס את התמיכה לקיסר הישן, ונמלט לקונסטנטינופול.
זכה בתואר megas doux, ואז שכנע את אנדרוניקוס השני לחדש את המלחמה.
לאחר שמספר ערים באזור קונסטנטינופול עברו לידי אנדרוניקוס הצעיר יותר, הסכם נוסף ב-Epibates ב-17 ביולי 1322 החזיר את המצב לקדמותו.
ההסכם הזה בין הסבא לנכד הותיר את סירגיאנס במצב מביך.
לאחר שנכשל במאמציו, הוא החל לתכנן להתנקש בחייו של אנדרוניקוס השני ולתפוס את כס המלכות לעצמו.
העלילה סוכלה עם זאת, וסירגיאנס נידון למאסר עולם.
ב-2 בפברואר 1325 הוכתר אנדרוניקוס השלישי רשמית כקיסר שותף על ידי סבו.
אף על פי שבמהלך הסכסוך הזה הייתה לחימה מועטה, להשפעות הייתה השפעה רבה על האימפריה: תנועות חיילים מתמדות מאיכרים שנגבו הקטינו את הייצור החקלאי והמסחר הופסק קשות.
בפברואר 1327 התרחש סכסוך חדש בין אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס לסבו אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, אך הפעם מדינות הבלקן היו מעורבות במלחמה.
בצדו של אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס עמד המלך הסרבי סטפן דצ'נסקי, ואילו אנדרוניקוס השלישי היה בעל ברית עם הקיסר הבולגרי מיכאל שישמן על פי תנאי הסכם צ'רנומן.
קרבות נערכו על שטחי מקדוניה ולאחר ניצחונות אלו שטחים אלו יחד עם העיר סלוניקי עברו לידיו של אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס.
בינואר 1328 נכנסו אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס ומפקדו יוחנן קנטקוזנוס לסלוניקי.