tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר המקורי של בית היתומים, מכיל עכשיו אזור משחקים לילדים, והוא נקרא: "Coram's Fields", ולידו עומד המבנה שהפך למוזיאון היתומים, ובו סיפורו של הארגון, וכן אוצרותיו האומנותיים.
בשנת 2000 פרסמה ג'מילה גאווין ספר ילדים בשם "קוראם בוי" על בית היתומים.
הספר הפך למחזה של הלן אדמונדסון, שהופיע בבכורה עולמית בתיאטרון הלאומי המלכותי בלונדון בנובמבר 2005, ולאחר מכן עבר לברודוויי.
תומאס קלארקסון היה מתנגד עבדות, שפעל בבריטניה כקמפיינר מרכזי נגד סחר העבדים באימפריה הבריטית.
הוא סייע לממן את "האגודה לביטול סחר העבדים" וסייע לחקיקתו Slave Trade Act בשנת 1807, שסיים את סחר של עבדים בבריטניה.
בשנים לאחר מכן קלארקסון פעל לביטול העבדות ברחבי העולם, ובמיוחד בעבדות ביבשות אמריקה.
הוא היה הדובר המרכזי של בכנס הראשון של האגודה נגד העבדות (לימים Anti-Slavery International) שהקיים בלונדון ב-1840, ושהתמקד בסיום העבדות בשאר מדינות העולם.
הוא נולד ב־Wisbech, במחוז קיימברידג'שייר, ב-28 במרץ 1760 ולמד בבית הספר ללשון שם, היכן שאביו הכומר ג'ון קלארקסון שימש כמנהל.
בשנת 1775 הוא הלך ללמוד ב־St.
Paul's School בלונדון והצטיין בלימודיו.
הוא החל ללמוד בקיימבריד'ג ב-1780 וגם שם היה סטודנט בולט.
דבר זה קבע את הנתיב בו הלך במשך רוב חייו.
נושא המאמר, שנקבע על ידי Peter Peckard היה "האם זה חוקי לשעבד ללא הסכמה?", ושאלה זו הובילה את קלרקסון לתהות בשאלת הסחר בעבדים.
הוא קרא כל מאמר שיכל למצוא בנושא, כולל עבודותיו של המורה הקוויקרי אנתוני בנזט, וכן תאורים מגוף ראשון של סחר העבדים האפריקאי כמו מסעותיו של הגאוגרף פרנסיס מור על תוך חלקיה הפנימיים של אפריקה.
הוא חקר את הנושא גם על ידי פגישות ורעיונות עם אנשים שהיה להם ניסיון אישי בסחר בעבדים ובעבדות.
לאחר שזכה בפרס בתחרות, קלרקסון חווה את מה שתיאר כ'התגלות רוחנית מאלוהים', בזמן מסעו על סוס בין קיימברידג' ללונדון.
הוא רצה להאמין שמה שכתב במאמר היה לא נכון, אולם נאלץ להודות שהמאמר נכון, והגיע למסקנה שמישהו צריך לעצור את זוועות העבדות.
דבר זה הוביל אותו להקדיש את חייו למאבק למען ביטול הסחר בעבדים.
הוא תרגם את המאמר מלטינית לאנגלית כדי שקהל רחב יותר יוכל לקרוא אותו, ופרסם אותו בשנת 1786 בשם as An essay on the slavery and commerce of the human species, particularly the African, translated from a Latin Dissertation ומאמר זה זכה לפרס מטעם אוניברסיטת קיימברידג'.
פרסום המאמר של קלארקסון יצרה רוח חיובית ועודד הקמת ועדה בלתי רשמית של קווייקרים שחתמו על העצומה, שכללה את קלארקסון ואחרים כדי ליצור לובי מול חברי הפרלמנט.
במאי 1787 קלארקסון היה אחד מתוך עשרים אנשים שהקימו את "הוועדה לביטול הסחר בעבדים".
קלארקסון לקחת על עצמו תפקיד של איסוף עובדות, במשך השנתיים הבאות הוא רכב ברחבי אנגליה כדי לאסוף עובדות נגד הסחר בעבדים.
פעילותו הייתה מסוכנת, גם מפני שקלארקסון ניסה לאסוף תמיכה בקמפיין נגד העבדות בצורה גלויה.
ב-1787 קלארקסון הותקף וכמעט נהרג כאשר ביקר בליברפול, על ידי חבורת מלחים שקיבלו תשלום כדי לרצוח אותו.
ב-28 באוקטובור 1787 הוא עורר תמיכה בהתנגדות לעבדות בעיר מנצ'סטר כאשר נשא נאום סוחף בכנסייה במנצסטר (כיום הקתדרלה של מנצ'סטר).
קלארקסון המשיך לאסוף ראיות חדשות, שבהם השתמש וילברפורס בנאום המפורסם שלו נגד העבדות שניתן ב-12 במאי 1789.
בינתיים קלארקסון ארגן את הראיות שלו כך שיהיו זמינות לקהל גדול יותר כמו גם לחברי הפרלמנט.
ב-1789 הוא נסע לפריז כדי לנסות לשכנע את הממשלה החדשה שם (ללא הצלחה) להוציא מחוץ לחוק את הסחר בעבדים, בטענה שרעיונות המהפכה הצרפתית של "חופש שוויון ואחווה" היו בעלי משמעות קטנה אם לא הרחיבו אותם כך שיכללו גם עבדים.
בשנת 1790 הוא חזר ללונדון והחל במסעות של איסוף מידע והרצאות ברחבי בריטניה שנמשכו מספר שנים.
ההצעה נדחתה ברוב גדול של 161 נגד 88. וילברפוס המשיך להעלות את הנושא בפרלמנט, וקלרקסון המשיך לנדוד ולכתוב מסות נגד העבדות.
בפורטסמות' הוא השיג תוכנית של אוניית העבדים ברוקס.
על בסיס שרטוטי האוניה הוא הזמין ציור שהראה את הצפיפות העצומה באונייה.
קלרקסון פרסם בלונדון ב-1791 את התמונה ונשא אותה איתו להרצאות ברחבי המדינה.
זו הייתה תחילתה של המערכה הפרלמנטרית המתמשכת שלהם, שבמהלכה הציגה וילברפורס הצעה לטובת ביטול הסחר בעבדים כמעט כל שנה.
פרוץ המלחמה עם צרפת מנע דיון נוסף בנושא במשך שנים רבות.
קלארקסון המשיך לנסוע ולהרצות, עד שבשנת 1794, הוא סבל מתשישות ובריאותו התדרדרה.
הוא פרש מהקמפיין ובילה זמן מה במחוז האגם, שם קנה אחוזה באולסווטר.
שם הוא הפך לחבר של המשורר ויליאם וורדסוורת'.
בשנת 1796 קלארקסון נישא ל-קתרין באק ( (Catherine Buck.
ילדם היחיד, תומאס, נולד בשנה זו.
הזוג עבר לגור בדרום אנגליה לטובת בריאותה של קתרין והשתקעו ב Bury St Edmunds בשנים 1806 עד 1816. בהמשך הם חיו ב־Playford Hall בין Ipswich לבין Woodbridge.
בשנת 1804 נראה היה שהמלחמה עם צרפת קרבה לסיומה, וקלארקסון ובני בריתו החיו את הקמפיין נגד הסחר בעבדים.
לאחר הפסקה של עשר שנים, הוא חזר לרכב על סוסו במסעות בכל רחבי בריטניה, ולקדם תמיכה בקמפיין נגד הסחר בעבדים.
נראה היה שקלארקסון חזר בכל ההתלהבות והמרץ הישנים שלו.
הוא היה פעיל במיוחד בשכנוע חברי פרלמנט לתמוך במהלכי החקיקה.
בשנת 1807 עבר בבריטניה "חוק סחר העבדים" שסיים את הסחר בעבדים וסיפק תמיכה לצי הבריטי לאכוף את החוק בים.
קלארקסון כיוון את מאמציו לאכוף ולהרחיב את המערכה לשאר אירופה, שכן ספרד וצרפת המשיכו בסחר במושבותיהן האמריקאיות.
ארצות הברית גם אסרה על הסחר הבינלאומי בשנת 1807, ופעלה בעיקר בקריביים למלחמה בספינות עבדים לא חוקיות.
בשנת 1808 פרסם קלארקסון ספר על ההתקדמות בביטול סחר העבדים.
בשנת 1814 הוא נסע לפריס ולאקס-לה-שאפל (כיום אאכן) בשנת 1818, בניסיון להגיע להסכמה בינלאומית על לוח הזמנים לביטול הסחר.
הוא תרם את המאמר על "סחר העבדים" עבור הציקלופדיה של ריס, כרך א'.
בשנת 1834 לאחר ביטול העבדות בג'מייקה, הוקמו כפרים של עבדים משוחררים.
ב-1839 הוקמה תחנת מסיון על בדרום אפריקה על שמו של קלארקסון.
בשנת 1857 הוקם אובליסק לכבוד קלארקסון ב־St.
ב 1879 הוקמה אנדרטה לקלארסון ב־Wadesmill.
בשלט כתוב כי ""במקום זה היכן שניצבת האנדרטה בחודש יוני 1785 תומאס קלארקסון החליט להקדיש את חייו לביטול סחר העבדים."
אנדרטת קלרקסון הוקמה במקום הולדתו ויסבך (Wisbech) להנצחת חייו ופועלו.
בית הספר קלארקסון ויסבך נקרא על שמו, וכך גם האקדמיה תומאס קלארקסון.
פאב בויסבך נקרא " the Clarkson Arms " (נסגר בשנת 2018) וכן קיימת בעיירה שדרת קלרקסון לכבודו.
בשנת 1996 הוקדש לוח זיכרון לזכרו של קלארקסון במנזר ווסטמינסטר, הממוקם בסמוך לקבר ויליאם וילברפורס.
אחד מצאצאיו, Canon John Clarkson, המשיך בעקבותיו כאחד המנהיגים של התנועה לביטול העבדות.
בשנת 2010 הכנסייה של אנגלייה הוסיפה את קלארקסון לרשימת האנשים המכובדים בלוח השנה של רשימת הקדושים שלה.
שמו מצוין ב-30 ביוני יחד עם ויליאם וילברפורס.
תומאס קול היה צייר אמריקאי יליד אנגליה, הידוע בזכות ציורי הנוף וההיסטוריה שלו.
הוא נחשב כמייסד אסכולת נהר הדסון, תנועת אמנות אמריקאית שפרחה באמצע המאה ה-19.
נולד סמוך ל, לנקשייר, ב-1 בפברואר שנת 1801, והיגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1818, והתיישב ב, אוהיו.
בגיל 22 עבר תומאס קול לפילדלפיה ובהמשך, בשנת 1825, להרי קטסקיל, ניו יורק, שם התגורר עם רעייתו וילדיו עד מותו.
קול מצא עבודה מוקדמת כחרט.
הוא לימד את עצמו לצייר, והסתמך על ספרים ולימוד עבודותיהם של אמנים אחרים.
בשנת 1822 החל קול לעבוד כצייר דיוקנאות ובהמשך העביר את התמחותו בהדרגה לציורי נוף.
בניו יורק מכר קול חמישה ציורים לג'ורג' ברואן, שמימן נסיעת קיץ לעמק ההדסון, שם יצר האמן נופים הכוללים את המפורסמים, חורבות ושני נופים של .
כשחזר לניו יורק, הוא הציג את חמשת הציורים בחלון חנות הספרים של ויליאם קולמן.
על פי הדיווח ב"ניו יורק איבנינג פוסט", שתי התמונות של קולד ספרינג נרכשו על ידי מר א.
סטון, שהשאיל אותן לתערוכה השנתית של בשנת 1826. מהלך זה הביא את יצירתו של קול לתשומת ליבו של ג'ון טרומבול, טרומבול התרשם במיוחד מיצירתו של האמן הצעיר, קנה את אחד מציוריו ויצר לו קשרים עם מספר חברים עשירים, כולל מבולטימור ו מהרטפורד, שהפכו לפטרונים חשובים של האומן.
קול היה בעיקר צייר נופים, אך הוא גם צייר יצירות אלגוריות.
המפורסמות שבהן: סדרה בת חמישה חלקים הנקראת "מסלולה של אימפריה" (1833–1836), המתארת את אותו נוף לאורך דורות - ממצב טבעי עד השלמת האימפריה, ואז ירידה ושממה.
ישנן שתי גרסאות של היצירה הזאת; סדרה בת ארבעה ציורים הנקראת (1842), המייצגת אלגוריה של ארבעת שלבי חיי האדם, הציורים - ילדות, נעורים, בגרות וזקנה, מתארים מטייל הנוסע בסירה על נהר דרך השממה האמריקאית של אמצע המאה ה-19.
הוא גם צייר את "גן עדן" (1828), ובו תיאור של אדם וחוה החיים בין מפלי מים, צמחים ססגוניים ואיילים.
קול השפיע על בני דורו בתנועת האמנות שכונתה לימים אסכולת נהר ההדסון, קול העביר את השנים 1829 עד 1832 ובשנים 1841 עד 1842 באירופה, בעיקר אנגליה ואיטליה.
קול ידוע בעיקר בזכות עבודתו כאמן נוף אמריקאי.
במאמר משנת 1836 על "נוף אמריקאי", הוא תיאר את יחסיו המורכבים עם הנוף האמריקאי במונחים אסתטיים, רגשיים ורוחניים.
הוא גם הפיק אלפי רישומים של נושאים משתנים.
ניתן לראות מעל 2,500 מהסקיצות הללו ב.
בשנת 1842 יצא קול לסיבוב תערוכות גדול באירופה במאמץ ללמוד מסגנון הציירים הגדולים ולצייר את הנוף של אירופה.
קול התרשם מאוד מהר הגעש הפעיל ביותר באירופה, הר אטנה.
הוא התרגש כל כך מיופיו של הר הגעש עד שרשם כמה רישומים ולפחות שישה ציורים שלו.
המפורסמת מבין העבודות הללו היא נוף מהר אטנה מטאורמינה.
קול הוציא גם רישום מפורט ביותר של הר אטנה המציג נוף פנורמי של הר הגעש עם הקירות המתפוררים של התיאטרון היווני העתיק של טאורמינה בצד ימין.
קול היה גם משורר והתעניין באדריכלות, שילוב לא נדיר בתקופה שהמקצוע לא היה כל כך מוגדר.
קול השתתף בתחרות העיצוב שהתקיימה בשנת 1838 כדי לתכנן את בניין בקולומבוס, אוהיו.
הצעתו זכתה במקום השלישי, ורבים טוענים כי הבניין המוגמר, בעל דמיון רב להצעתו של קול.
בשנת 1827 קול הקים סטודיו בחווה, בעיירה , ניו יורק.
הוא צייר חלק ניכר מעבודותיו בסטודיו זה.
בשנת 1836 התחתן עם מריה ברטוב מקטסקיל, אחייניתו של הבעלים, והפך לתושב העיירה כל השנה.
לתומאס ומריה נולדו חמישה ילדים.
בתו של קול אמילי הייתה אמנית שעבדה בצבעי מים וציירה על חרסינה.
אחותו של קול, שרה קול, הייתה גם היא ציירת נוף.
קול קיים קשרים רבים עם דמויות חשובות בעולם האמנות כולל דניאל ווסוורת', עימו חלק יחסי ידידות קרובים.
הוכחה לחברות זו ניתן לראות במכתבים שנחשפו בשנות השמונים על ידי ספריית ווטקינסון ב.
תומאס קול נפטר בקטסקיל ב-11 בפברואר 1848.
הפסגה הרביעית בגובהה בהרי קטסקיל נקראת לזכרו - .
, שם הייתה סדנתו, וידועה גם בשם "בית תומאס קול", הוכרז כ של ארצות הברית בשנת 1999 וכעת הוא פתוח לקהל.
תומאס צורן הוא עסקן כדורגל ועורך דין גרמני.
שימש כמנכ"ל מועדון ספרטק מוסקבה במשך שנה.
בזמן שלמד משפטים באוניברסיטה החופשית של ברלין, צורן השיג את רישיון סוכן השחקנים מידי DFB בגיל 22 והחל לעבוד כסוכן שחקנים במקביל ללימודיו.
משנת 2009 עד 2019, תומאס צורן ניהל וייצג מספר רב של שחקני כדורגל בינלאומיים ברחבי העולם.
ב-14 במאי 2019 מונה תומאס צורן לתפקיד המנהל הכללי במועדון ספרטק מוסקבה עבורו עבד כצייד כישרונות מאז 2017. באוקטובר 2019, יזם את הבאתו של דומניקו טדסקו משאלקה 04 למשרת המאמן בספרטק מוסקבה.
בנובמבר 2019 הסכים צורן על שיתוף פעולה הדוק יותר בין ספרטק מוסקבה למועדון ארצגבירגה אווה.
תומאס קורווין היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו.
הוא ייצג את מדינתו בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכיהן כמושל אוהיו ה-15 וכמזכיר האוצר ה-20 של ארצות הברית.
לאחר שהיה חבר במפלגה הוויגית, הוא הצטרף בשנות ה-50 של המאה ה-19 אל המפלגה הרפובליקנית.
קורווין נודע בשל תיקון קורווין שהוצע על ידו ושנועד, ללא הצלחה, למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
קורווין נולד במחוז בורבון שבקנטקי, אך גדל בעיר לבנון שבאוהיו.
לאחר ששירת כנהג כרכרה (wagon boy, מכאן אחד הכינויים שלו) במלחמת 1812, הוא הקים משרד עורכי דין בלבנון.
הוא היה לתובע וניצח בבחירות לבית הנבחרים של אוהיו.
בין השנים 1830–1840 כיהן קורווין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, והתפטר מתפקידו זה כדי להיבחר כמושל אוהיו.
ב-1842 הוא נבחר מחדש כמושל וב-1844 הוא נבחר על ידי בית הנבחרים של אוהיו כסנאטור מטעמה.
כסנאטור היה היה מתנגד בולט של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
הוא התפטר מהסנאט כדי להתמנות כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מילרד פילמור.
ב-1859 שב קורווין אל בית הנבחרים.
הוא הוביל את מאמציו של הבית לסיום משבר הפרישה בעקבות הבחירות לנשיאות של 1860. הוא הוביל תיקון חקיקתי שלא אפשר לממשלה להוציא אל מחוץ לחוק את העבדות, ואף בתיקונים נוספים לחוקה.
אף על פי שכמה מדינות אישרו את התיקון, זה לא מנע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
במרץ 1861 הוא התפטר מהקונגרס כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית במקסיקו, תפקיד בו הוא כיהן עד 1864, שנה לפני מותו.
תומאס קורווין נולד במחוז בורבון שבקנטקי, לאביו, מתיאס קורווין, שכיהן שנים רבות כחבר בית הנבחרים של אוהיו, ולאמו פיישנס האלק.
משפחתו של קורווין הייתה ממוצא הונגרי וארמני.
דודנו, מוזס בלדסו, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו, ואחיינו, פרנקלין קורווין, היה חבר בית הנבחרים מטעם אילינוי.
ב-1798 עבור קורווין עם משפחתו ללבנון, אילינוי.
במהלך מלחמת 1812 הוא שירת כנהג כרכרה בארמייה של הגנרל ויליאם הנרי הריסון.
ב-1815 הוא החל ללמוד משפטים במשרדיו של ג'ושוע קולט.
ב-1817 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בלבנון.
בשנים 1818–1828 הוא היה התובע של מחוז וורן.
ב-13 בנובמבר 1822 הוא נשא לאישה בלבנון את שרה רוס, אחותו של תומאס רוס, אז חבר הקונגרס.
כחבר הבונים החופשיים הוא כיהן בלשכה הגדולה של אוהיו כנואם הגדול בשנים 1821–1826, כסגן הנשיא הגדול בשנים 1823–1827 וכנשיא הגדול בשנת 1828.
בשנים 1822–1823 ובשנת 1829 כיהן קורווין כחבר בבית הנבחרים של אוהיו, שם הוא נשא נאום נמרץ נגד הנהגת תפקיד המצליף באוהיו.
ב-1830 הוא נבחר כחבר המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1831 עד להתפטרותו במאי 1840, עת הציג את מועמדותו לתפקיד מושל אוהיו.
בשל שנינותו, מיומנויות הנאום שלו ומסע הבחירות הנמרץ שלו, הוא ניצח בבחירות את המושל המכהן וילסון שנון, שהביס את קורווין שנתיים לאחר מכן ושב לכס המושל.
בבחירות לנשיאות של 1844 היה קורווין אלקטור מטעם המפלגה הוויגית לטובת מועמדיה הנרי קליי ותאודור פרלינגהויסן.
קורווין נבחר על ידי האספה הכללית של אוהיו לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1845 ועד יולי 1850. כסנאטור הוא נאם לעיתים רחוקות, אך תמיד עם כישרון רב.
את הנאום המפורסם ביותר שלו הוא נשא ב-11 בפברואר 1847 ובו הוא דיבר נגד מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
קורווין התפטר מהסנאט כדי להתמנות כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא מילרד פילמור, זמן קצר לאחר מותו של הנשיא הקודם, זאכרי טיילור.
בכל אופן, כוויגי ותיק, לא עלה בידו של קורווין להעביר שום חקיקת מיסוי בקונגרס שנשלט על ידי הדמוקרטים.
זמן קצר לאחר תום נשיאותו של פילמור הוא התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר.
ב-1857 ירה מושל אוהיו לשעבר ויליאם בב באדם, וב-1858 הוא הועמד למשפט במקום מגוריו, מחוז וינבגו שבאילינוי.
קורווין והשופט לשעבר ויליאם ג'ונסטון הצליחו להביא לזיכויו בטיעון של הגנה עצמית.
באותה שנה נבחר קורווין שוב לבית הנבחרים, הפעם כחבר המפלגה הרפובליקנית.
ב-1860 הוא היה ליושב ראש "ועדת ה-23" של הבית, שבה היו חברים נציג אחד מכל מדינה ושמונתה לבדוק את מצב האומה וככל האפשר למצוא אפשרות לפיוס בין הצפון לבין הדרום במשבר הפרישה שהגיע בעקבות בחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן.
באותה עת הוא הוביל הצעת תיקון לחוקה שמאוחר יותר נודע כתיקון קורווין, שאסר על הממשלה הפדרלית להוציא אל מחוץ לחוק את העבדות בארצות הברית.
בהצעת התיקון שלו חזר קורווין על מה שאמריקאים רבים האמינו בו כבר, שעל פי החוקה אין לקונגרס שום סמכות להתערב בנושא העבדות במדינות בו היא הייתה נהוגה.
עיקרון זה נודע בכינוי "הקונצנזוס הפדרלי", והוא זכה להסכמה מרבים, החל מתומכי עבדות כמו ג'ון קלהון, ועד מתנגדי עבדות כמו .
לינקולן, כמו רוב הרפובליקנים, הסכים שבעת שלום, לא תוכל הממשלה הפדרלית לבטל את העבדות במדינה כלשהי.
המצע של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1860 שב וחזר על העיקרון המוכר הזה.
בשל אי יכולתם על פי החוקה לבטל את העבדות במדינות הדרום, איימו הפוליטיקאים מתנגדי העבדות להחלישה באמצעים אחרים - איסור העבדות בטריטוריות, מניעת קבלתן לברית של מדינות חדשות בהן הייתה נהוגה העבדות, סיוע בהעברתם של עבדים נמלטים אל הצפון, עצירת העבדות בימים, וביטול העבדות בוושינגטון.
מסיבה זו, התייחסו זה מכבר הדרומיים בספקנות להבטחות הצפוניים לא לבטל את העבדות במדינות, והם לא התרשמו כאשר הגיש קורווין את הצעת התיקון שלו.
ב-2 במרץ אישר הסנאט את תיקון קורווין, אך רק שתי מדינות אשררו אותו, ובכל מקרה, המלחמה כבר פרצה.
כך כשלה יוזמתו של קורווין למניעת פריצתה של מלחמת האזרחים.
לאחר התפטרותו מתפקידו כשגריר, שב קורווין לוושינגטון, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין.
תומאס קורווין נפטר בוושינגטון ב-18 בדצמבר 1865, בגיל 71. הוא נטמן בבית הקברות של לבנון, אוהיו.
קורווין זכור בעיקר כנואם מוכשר.
נאומיו היו דוגמה לאומנות הדיבור.
הוא נודע בכינוי "טום השחור" (Black Tom), לא בשל מוצא אפרו-אמריקאי, אלא בשל גוון עורו הכהה.
כינוי נוסף שהוא נודע בו בעקבות שירותו כנהג כרכרה במלחמת 1812 היה "נער הכרכרה" (The Wagon Boy).
ב-1876 הנציח אותו שירות ספינות המכס של ארצות הברית בקריאת ספינה על שמו.
תומאס קופר גוטץ' היה צייר אנגלי ומאייר ספרים המזוהה בחלקו התנועה הפרה-רפאלית.
גוטץ' למד אמנות בלונדון ובאנטוורפן לפני שהתחתן ולמד בפריז עם אשתו האמנית קרולין גוטץ'.
כשחזרו לבריטניה, הם התיישבו במושבת האמנות ניולין בקורנוול.
תומאס גוטץ' נולד ב-10 בדצמבר 1854 בקטרינג, נורת'האמפטונשייר.
הוא היה הבן הרביעי שנולד למרי אן גייל גוטץ' ותומס הנרי גוטץ', שהיה סנדלר.
היה לו אח בכור, ג'ון אלפרד גוטץ', שהיה אדריכל וסופר מצליח.
בנוסף לזמן שבילה בצרפת ובבלגיה בתקופת לימודי האמנות, תומאס גוטץ' נסע גם לאוסטרליה, דרום אפריקה, איטליה ודנמרק.
גוטץ' ואשתו התיישבו בניולין שבקורנוול בשנת 1887. בני הזוג היו משתתפים מרכזיים במושבת האמנות ניולין.
בתו פיליס מריון גוטץ' שמשה לעיתים קרובות מודל לאביה.
תומאס קופר גוטץ' נפטר ב-1 במאי 1931 מהתקף לב בהיותו בלונדון.
הוא נקבר בחצר הכנסייה בקורנוול.
שם קבורים אמנים מאסכולת ניולין - סטנהופ פורבס ואליזבת פורבס.
בתמיכת הוריו ב־1876 וב־1877 למד תחילה בבית הספר לאמנות של הת'רלי בלונדון ולאחר מכן בבית הספר באנטוורפן ב־1877 וב־1878, ואז ב־1879 חזר ולמד בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון.
תומאס גוטץ' פגש בסלייד את חברו הנרי סקוט טיוק ואת אשתו לעתיד קרוליין ייטס.
לאחר נישואיהם, ב־1881, תומאס וקרוליין למדו בפריז באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה לורנס בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19. בפריז הוא אימץ את גישת הציור בחוץ - בטבע.
בניולין הוא הקים את בית הספר למלאכה ולאמנות של ניולין, שם הנוער המקומי יכול היה ללמוד אומנויות ומלאכות.
הוא גם עזר בהקמת הגלריה לאמנות ניולין ושימש בוועדת הגלריה כל חייו.
בין חבריו בניולין היה האמן העמית סטנהופ פורבס ואלברט שבלייה טיילר.
כמו אמני מושבות אמנות אחרות, הוא השתמש בגישה של יצירת ציורים בחוץ - בטבע.
הוא קיבל השראה גם מטכניקותיו של ג'יימס מקניל ויסלר ליצירת הקומפוזיציות והציורים.
סגנונו השתנה בעקבות ביקור בפריז ובפירנצה בשנים 1891–1892; נושאי עבודותיו הפכו מ"ריאליזם כפרי" של ניולין לסגנון פרה-רפאליטי, תוך שהוא אימץ צבעים עזים ושופעים יותר ו"חזר לציור ז'אנרי ואלגוריה".
ציורו הראשון בסגנון זה היה "הכתר והשרביט" (1891) שבתו הייתה הדוגמנית.
על סגנונו החדש נאמר: "השילוב החדש שלו של דמויות נשיות סמליות, טקסטיל איטלקי דקורטיבי והסדר הסטטי של אמנות הרנסאנס המוקדמת הביאו לו סוף סוף הכרה".
תומאס גוטץ' זכה להצלחה מוכרת עוד בחייו ונהנה משבחים רבים בציבור.
הוא הציג קבוע באקדמיה המלכותית בלונדון ותרם לתערוכות לאומיות ובינלאומיות רבות נוספות.
עבודותיו עדיין מוצגות באופן קבוע ולעיתים קרובות בנושאי לימודים אקדמיים.
בהערכה עכשווית על עבודתו נאמר: "אף על פי שתומאס גוטץ' אינו מוכר בתולדות האמנות הבינלאומיות, מעמדו וחברותו בניולין והשליטה ביצירות האמנות שלו, מספקים לו הכרה בהיסטוריה של הציור הבריטי ויצירותיו תורמות ערך לאוספים ברחבי העולם."
יש לו עבודות באוספי מפתח באוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה ובריטניה.
תומאס סאוויג קלפ היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מחוז הקונגרס השני של מדינת דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד.
בנוסף ניהל את הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית בין השנים 1971–1975.
קלפ נולד ב-1 ביולי 1919 בקינטאייר (Kintyre) שבדקוטה הצפונית, בנם של לארס א.
קלפ ואשתו האנה סאוויג קלפ.
בשנת 1936 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ואלי סיטי השוכן בעיירה בעלת שם זהה בדקוטה הצפונית.
את לימודיו הגבוהים השלים באוניברסיטת המדינה ואלי סיטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת קלפ בדרגת קצין-משנה (Warrant officer) מ-1942 עד 1946. בשנים 1950–1954 היה קלפ ראש עיריית ביסמרק, עיר הבירה של דקוטה הצפונית.
הוא היה ראש העיר הצעיר ביותר בהיסטוריה של העיר.
בין השנים 1946–1964 היה נשיא וגזבר חברת חותם הזהב (Gold Seal Company).
בבחירות 1964 היה קלפ מועמד המפלגה הרפובליקנית לייצוג דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד לסנאטור הדמוקרטי המכהן קוונטין בורדיק .
אחרי שעזב את הקונגרס של ארצות הברית הצטרף לממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, ונבחר בידו לנהל את הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית, ובהמשך כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית תחת הנשיא ג'רלד פורד.
בעת שירותו במחלקת הפנים של ארצות הברית היה קלאפ העותר בתיק "Kleppe v.
New Mexico", בו קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי לקונגרס ישנה "הסמכות להגן על חיות הבר על אדמות נחלת הכלל, חרף חוקי המדינה".
קלפ, נפטרה בשנת 1957. קלפ נישא לגלנדורה לואו גומף ב-18 בדצמבר 1958. לקלפ שני ילדים מנישואיו הראשונים ושתי בנות מנישואיו השניים.
הוא התגורר בביסמרק שבמדינת הולדתו.
ב-2 במרץ 2007 נפטר קלפ בבת'סדה שבמרילנד.
תומאס קירקר היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו השני.
תומאס קירקר נולד במחוז טיירון שבממלכת אירלנד.
ב-1779 הוא היגר עם משפחתו ללנקסטר שבפנסילבניה.
ב-1790 נשא קירקר לאישה את שרה סמית', ויחד עמה עבר לקנטקי.
שלוש שנים לאחר מכן הם עברו לליברטי טאונשיפ שבמחוז אדמס שבאוהיו.
קירקר היה פרסביטריאני אדוק, ושימש כאחד מזקני כנסיית וסט יוניון מ-1808 ועד מותו.
קירקר היה נציג לוועידה החוקתית של אוהיו שהתקיימה ב-1802. ב-1803 הוא היה חבר בית הנבחרים של אוהיו, ולאחר מכן ועד 1815 הוא היה חבר הסנאט המדינתי.
ב-1807, בעת שכיהן כיושב ראש הסנאט, הושבע קירקר כמושל אוהיו במקומו של אדוארד טיפין, שהתפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
כהונתו הוארכה לתקופה נוספת בשל פסילת בחירתו של ריטרן ג'.
מגז הבן, שניצח בבחירות הבאות, אך נפסל בשל אי עמידתו בדרישת היותו תושב אוהיו לתקופה מספיקה טרם בחירתו.
ב-1808 התמודד קירקר על כהונה נוספת כמושל, אך הפסיד בבחירות לסמואל הנטינגטון.
בהמשך שב קירקר לכהן כמחוקק והיה חבר בית הנבחרים בשנים 1816–1817 וחבר הסנאט בשנים 1821–1825
ב-1824 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע עבור הנרי קליי.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה שב קירקר לביתו שבליברטי טאונשיפ.
הוא נפטר שם ב-19 בפברואר 1837 ונטמן בחלקת הקבר המשפחתית.
תומאס צ'קון (באיטלקית: Thomas Ceccon; נולד ב-27 בינואר 2001) הוא שחיין איטלקי, האלוף האולימפי (פריז 2024), אלוף עולם (בודפשט 2022), סגן אלוף עולם (פוקואוקה 2023) ושיאן העולם במשחה ל-100 מטר גב.
אלוף עולם (פוקואוקה 2023) וזוכה מדליית ארד באליפות העולם (סינגפור 2025) במשחה ל-50 מטר פרפר.
צ'קון נולד וגדל בטיינה שבנפת ויצ'נצה בצפון איטליה.
הוא החל לשחות בגיל 8 בעקבות אחיו הבכור.
בגיל 16 עבר להתאמן בוורונה.
באולימפיאדת הנוער שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 2018 זכה צ'קון ב-5 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה בשתי מדליות, כסף וארד, שתיהן במשחה שליחים.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אלסנדרו מירסי, לורנצו צצרי ומנואל פריגו בתוצאה של 3:10.11 דקות, אחרי ארצות הברית (3:08.97 דקות) ולפני אוסטרליה (3:10.22 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.45 שניות.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ניקולו מרטיננגי, פדריקו בורדיסו ואלסנדרו מירסי בתוצאה של 3:29.17 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:26.78 דקות והממלכה המאוחדת (3:27.51 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע בסגנון הגב תוצאה של 52.52 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.05 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 47.71 שניות ועלה ראשון לשלב חצי הגמר.
תוצאה זו הייתה הרביעית בטיבה במשחה הגמר.
הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש של 52.30 שניות, 11 מאיות השנייה ממדליית ארד שבה זכה ראיין מרפי מארצות הברית (52.19 שניות).
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 52.49 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם ניקולו מרטיננגי, אלנה די לידו ופדריקה פלגריני בשיא לאומי חדש של 3:39.28 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע בסגנון הגב שיא לאומי חדש של 52.23 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:10.95 דקות, אחרי ארצות הברית (3:09.34 דקות) ואוסטרליה (3:10.80 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.57 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.51 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.86 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 22.79 שניות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה ברומא הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.89 שניות, לפני מקסים גרוסה מצרפת (22.97 שניות) ודייגו ריביירו מפורטוגל (23.07 שניות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר הוא זכה ב-6 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר מעורב אישי (50.97 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אלסנדרו מירסי, פאולו קונטה בונין ולאונרדו דפלאנו בשיא עולם חדש של 3:02.75 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 45.13 שניות ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי ומדליות ארד במשחה שליחים 4x200 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכל, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 45.72 שניות ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.57 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.58 שניות ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:33.54 דקות, כשחיין ראשון הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 53.67 שניות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט 2024 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.71 דקות, כשחיין ראשון הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 53.56 שניות.
תומאס קמפבל היה פסל סקוטי.
קמפבל החל את הכשרתו אצל סתת השיש ג'ון מרשל באדינבורו ויצר כמה פסלים.
בגיל 28 קמפבל המשיך בלימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בתמיכתו של הפטרון גילברט אינס .
אינס אפשר לקמפבל בן ה-29 לפתוח ולהחזיק סטודיו ברומא במשך 11 שנים.
ברומא קמפבל פגש את אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן.
בלונדון קמפבל למד אצל ג'וזף נולקנס והיה עוזר של אדוארד הודג'ס ביילי.
גם ברומא וגם בלונדון קמפבל נעזר לזמן מה באחיו ג'יימס קמפבל שנפטר בגיל 23.
קמפבל החזיק סטודיו בלונדון תחילה בכיכר לסטר ואחר כך ברחוב מרלבורו.
תומאס קמפיון היה מלחין, משורר ורופא אנגלי.
הוא נולד בלונדון ואחרי לימודים בקיימברידג' המשיך ללימודי משפטים בגריי'ס אין.
הוא כתב יותר מאה שירים ללאוטה, מחזות אלגוריים למחול, ומסה טכנית מיודעת על מוזיקה.
קמפיון נולד בלונדון, בן לג'ון קמפיון, פקיד בבית המשפט הגבוה.
עם מות אביו של קמפיון ב-1576, נישאה אמו לאוגוסטין סטיוארד, ומתה זמן קצר לאחר מכן.
אביו החורג היה לאפוטרופוס של הילד ובשנת 1581 שלח אותו ללמוד בפיטרהאוז, קיימברידג'; לאחר ארבע שנים עזב את האוניברסיטה ללא תואר ואיננו מופיע ברשימת הבוגרים.
בשנת 1586 נרשם לגריי'ס אין ללימודי משפטים, אך פרש מהם ב-1595 בלי לעמוד לבחינות הלשכה.
ב-10 בפברואר 1605 קיבל תיאר ברפואה מאוניברסיטת קאן.
סבורים שקמפיון חי בלונדון ועבד כרופא עד מותו במרץ 1620 - אולי בדבר הבלוטות.
נראה שלא נשא אישה ולא היו לו ילדים.
מכלול יצירתו מקיף יצירות רבות, בהן ידועה כמוקדמת ביותר קבוצה של חמש פואמות אנונימיות, שנכללו ב"שירים מאת בני-אצולה ואדונים שונים", שסופחו ל"אסטרופל וסטלה" מאת סר פיליפ סידני, שהופיע בהוצאת ניומן בשנת 1591. ב-1596 יצא לאור "פומאטה, אוסף של שירי הלל, אלגיות ואפיגרמות בלטינית", וזיכה אותו במוניטין בלתי מבוטלים.
בהמשך לכך יצא ספר שירים למילים שלו ולמוזיקה משלו ומשל פיליפ רוסטר.
כעבור שנה הוציא לאור את "Observations in the Art of English Poesie", שיצא "נגד נוהג החריזה ההמוני והלא-אמנותי", לעומת בתי השיר נטולי החרוזים לפי הדוגמה של השירה הקלאסית השקולה.
סמואל דניאל מתח ביקורת על התיאוריות של קמפיון בנושא השירה ב"Defence of Rhyme" שלו משנת 1603.
ב-1615 פרסם קמפיון ספר על קונטרפונקט, "דרך חדשה ליצירת ארבעה קולות בקונטרפונקט באמצעות חוק מוכר מאוד ובלתי ניתן להזמה", מסה טכנית ששימשה שנים רבות כספר הלימוד הסטנדרטי בנושא זה.
הוא נכלל, בצירוף הערות ופירושים מאת כריסטופר סימפסון, ב"מבוא קצר למיומנות המוזיקה" מאת ג'ון פלייפורד
ונראה ששתי מהדורות הופיעו עד שנת 1660.
הפופולריות של קמפיון דעכה עד להיעלמות גמורה בשנים שלאחר מותו.
מילונאים מוקדמים, כגון פטי, ראו בקמפיון תאורטיקאי.
רק כעבור שנים רבות החלו לראות בו מלחין.
קמפיון נזכר שוב ושוב בפרק של סדרת הטלוויזיה של ה-BBC משנת 2010 James May's Man Lab" (|BBC2)", שם נותנות יצירותיו השראה לצעיר, המנסה לשיר סרנדה לעמיתה שלו.
קטע זה הוזכר גם בסדרה השנייה והשלישית של התוכנית.
תומאס קורסן מורטון היה אמן סקוטי, הידוע כאחד מ"נערי גלאזגו".
מורטון נולד בגלאזגו, עבד זמן קצר במשרד של עורך דין, והלך לבית הספר לאמנות בעיר.
לאחר תקופה בבית הספר סלייד בלונדון, הוא למד גם בפריז אצל גוסטב בולנג'ה וז'ול ג'וזף לפבר.
הוא הציג בתערוכות רבות בבריטניה ומחוצה לה, לעיתים קרובות בתערוכות עם עבודות של חברים אחרים מאסכולת גלאזגו, כולל תערוכות הזצסיון במינכן בשנות ה-90.
מורטון היה בעיקר אמן נוף.
חלק מעבודותיו הגיעו מטיולי ציור בקיץ עם ציירים אחרים.
אלה כללו שהות בקירקקודברייט ובקוקבורנספת', שם היה ביתו של ג'יימס גאת'רי, בשנות ה-80.
הוא לימד ציור נוף בבית הספר לאמנות בגלאזגו, וסייע לפרנסיס ניוברי בשיעורי רישום מהחיים.
תערוכת היחיד הראשונה שלו אורגנה בנובמבר 1894 בגלריה של אלכסנדר ריד ברחוב סנט וינסנט 124 במרכז גלאזגו.
במאי 1908 הוא מונה למנהל הגלריה הלאומית הסקוטית באדינבורו.
לאחר פרישתו מתפקידו ב-1925 הוא הפך לאוצר של הגלריה לאמנות שזה עתה הוקמה בקירקלדי, שם נפטר בדצמבר 1928.
הוא נקבר בבית הקברות דין, אדינבורו עם אשתו אמלי רוברטסון (1869–1942), לה התחתן ב-1890, ובתם מילדרד ברוס טופמן (נפטרה ב-1972).
תומאס ארבי קילבי האב היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל אלבמה השמיני בשנים 1915–1919, ולאחר מכן ועד 1923 כמושל אלבמה ה-36.
תומאס קילבי נולד בלבנון, טנסי כבנם של פייתון פיליפס קילבי ושרה אן מרצ'נט קילבי.
משפחתו עברה לאטלנטה, שם הוא התחנך בבתי הספר היסודיים של העיר.
ב-1887 הא החל את הקריירה העסקית שלו כסוכן של חברת הרכבות ג'ורג'יה-פסיפיק באניסטון, אלבמה.
ב-1889 הוא נכנס לעסקי הפלדה יחד עם הורי קלארק, שהיה בעלים של חברת קלארק, ועד מהרה הוא היה לשותפו והחברה שינתה את שמה לחברת קלארק וקלי.
במשך העשור הבא התפתחה החברה לחבר גדולה ששמה שונה לחברת הפלדה קילבי.
הוא גם הקים את חברת פרוג וסוויץ' ושימש כנשיא של שתי החברות.
ב-1894 נשא קילבי לאישה את אליזבת קלארק ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1911 חזה קילבי את הרווחים הפוטנציאליים שהיו גלומים בייצור צינורות פלדה יצוקה והקים את חברת הצינורות והיציקה של אלבמה.
עד 1921 הוא כבר רכש כתריסר מפעלים עצמאיים, יצר עסק גדול ומרוויח, שעליו הוא שלט עד מותו ב-1943. בראשית המאה ה-20 הרחיב קילבי את עסקיו לבנקאות, כאשר הוא היה לנשיא סיטי ניישונל בנק של אניסטון, משרה בה הוא החזיק עד לכהונתו כמושל ושאליה הוא שב לאחר תום כהונתו.
ב-1898 נבחר קילבי למועצת העיר אניסטון והיה פעיל מאוד בהצלת העיר מפשיטת רגל לאחר ששכנע את בעלי החוב של העיר לקבל תשלומים בשיעור ריבית נמוך.
קילבי, שחינוכו היה צנוע, שימש גם במועצת החינוך של העיר, שם הוא סיגל לעצמו מחויבות לתחום החינוך שנמשכה כל חייו.
ב-1905 הוא התמודד בבחירות ללא יריבים למשרת ראש העיר וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה רצופות, שבמהלכן הוא פעל על פי סדר יום פוליטי שמרני, שתמך במגזר העסקי ובפיתוח העיר.
על אף ריסון תקציבי, פעל קילבי בגישה פרוגרסיבית חזקה והגדיל את היקף הכספים שהוצאו על הארוחות והטיפול הרפואי באסירים, אישר הקמה של רשת ביוב סניטרית, מינה את המפקח על החלב, אכף את חוקי ההימורים, ופיקח על תעריפי המים.
לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כראש העיר, נסע קילבי לאירופה כדי ללמוד אצל ממשלות ארציות ומקומיות שם.
לאחר שובו לאלבמה הוא ניצח בבחירות מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של אלבמה כנציג מחוז קלהון.
בסנאט הוא היה תומך נלהב של חוק יובש מדינתי וסייע לנסח חוק הכנסות חדש.
ב-1915 הוא נבחר כסגן מושל אלבמה.
תקופת כהונתו בתפקיד עמדה בסימן החזרת סמכויות המינוי לוועדות בית המחוקקים מהמושל לסגן המושל.
כאשר הוחזרו אליו סמכויות אלו, נוכח קילבי לדעת שבכל הוועדות של בית המחוקקים היה רוב של תומכי חוק היובש המדינתי, כך שהובטחה העברתו על אף הווטו שהטיל המושל צ'ארלס הנדרסון.
סלידתו של קילבי מהעיכוב של בית המחוקקים בהפעלת חוקי ההכנסות עד הרגע האחרון הניעו אותו להתמודד ב-1918 בבחירות למשרת המושל.
מסע הבחירות של קילבי עמד בסימון של ביצוע רפורמה באופן שבו בית המחוקקים החליט על תקציבים ועל גיוס הכנסות לקופת המדינה.
הוא סירב לקבל תרומות למסע הבחירות שלו, ומערכת הבחירות הייתה שקטה למדי, זאת בשל העובדה שארצות הברית הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
מצע הבחירות של קילבי הציג מערכת תקציב שכללה בקרה על כמה תחומים, תמיכה מוגדלת בחינוך הציבורי, שינוי בחוקי המס המדינתיים, תשלום מוגדל למשתתפים בחבר מושבעים, ביטול מערכת העסקת האסירים, ותמיכה בתיקון ה-18 ליצירת חוק יובש לאומי.
בבחירות הכלליות ניצח קילבי את ויליאם ברנדון, ובינואר 1909 הושבע לכהונתו.
המלחמה באירופה הסתיימה, החיילים שבו הבייתה, וטקס ההשבעה היה מלא חיות ועם התרגשות רבה מהרגיל.
קילבי נשא נאום קצר שבו הוא קידם את הגדלת התמיכה בחינוך הציבורי ובמערכת הבריאות הציבורית, יותר תשומת לב לאכיפת החוק, וסלילתם של כבישים איכותיים.
לאחר הטקס, בפעם הראשונה, הוא ערך קבלת פנים לציבור שנמשכה שעתיים.
קילבי זכה לתקופה קצרה של שגשוג במסגרת התקופה שלאחר המלחמה ב-1919, אך גם ירש חוב גדול שהיה כרוך בה והיה עליו להתמודד עם אינפלציה ועם גידול בעלות השירותים.
הוא הציע לבית המחוקקים לקבל תקציב מאוזן, תמך בהגדלת מס ההכנסה, והמליץ על הגדלת מס רווחים לעסקים כדי להשיג לקופת המדינה הכנסות נוספות נחוצות.
הוא הציע הטלת מס על מוצרי מכרות ומתעשיית העץ, בטענה שמשאבי הטבע של המדינה היו מדולדלים ושמיסים כאלו יפצו את המדינה על אובדנם.
בנוסף, קידם קילבי רפורמות מנהליות.
הוא המליץ על ביטולן של המועצות המחוזיות לפיקוח על השוויון במיסים לטובת מינוי בעל תפקיד בכל מחוז שימונה על ידי המושל כדי לפקח על הנושא.
הוא הקים מועצת שליטה וכלכלה לרכישת ציוד עבור כל מחלקות הממשל, לניהול מוסדות הצדקה והחינוך של המדינה, ולפיקוח על מחלקת בתי הסוהר.
הוקמה ועדת תקציב, שבה היו חברים המושל, התובע הכללי ומבקר המדינה.
כאשר הוכרז חוק מס ההכנסה כנוגד את חוקת המדינה על ידי בית המשפט העליון של אלבמה, ניסה קילבי להנהיג מס שיערוך.
הוא הצליח לגייס יותר ממיליון דולר, יותר מחצי מיליון דולר באיגרות חוב, ולשלם יותר מ-1.5 מיליון דולר על חשבון חובות שהוא ירש מממשלים קודמים.
אף על פי כן, גם קילבי עצמו הותיר חובות ליורשו בתפקיד.
קילבי הצדיק את הגדלות המיסים שהוא הציע בקישורם לצרכים הומניטריים.
הוא התמודד על משרת המושל על בסיס תוכנית של רפורמה חברתית.
הוא קידם את חוק היובש, רפורמה שהוא האמין שתחסל את הברים, תצמצם את הפשע ואת הזנות, ותטיב עם חיי המשפחה ומקומות העבודה.
קילבי ניהל מערכה להפיכתה של אלבמה ל"מדינה יבשה" וקידם את אשרורו של התיקון ה-18. הוא גם ביקש לחסל את מערכת העסקת האסירים, אך מאמציו לא צלחו, ומערכת זו המשיכה להתקיים עד 1927, ובכך הייתה אלבמה המדינה האחרונה בארצות הברית שעשתה כן.
אף על פי כן, האקטיביזם של קילבי יצר תנאים מחייה טובים יותר לאסירים, והמדינה בנתה בית סוהר חדש שנקרא על שמו של קילבי, שכלל מחלבה, חוות חזירים ומפעל טקסטיל שבהם הועסקו האסירים.
קילבי היה מעורב בסוגיות חברתיות נוספות.
הוא הרחיב את שירותי בריאות הנפש והגדיל את המימון לבית החולים הפסיכיאטרי ברייס.
אחד מהישגיו ארוכי הטווח היה הקמתה של מחלקת הרווחה לילדים ב-1919, שהחלה לאכוף חוקים לפיקוח על תעסוקת ילדים.
הוא גם הבטיח הקצבה של 50,000 דולר מבית המחוקקים לתמיכה בהקמת בניין זיכרון למלחמת העולם הראשונה, שבו שוכנו מחלקת הארכיונים וההיסטוריה של אלבמה ומחלקת החינוך המדינתית.
במהלך תקופת כהונתו של קילבי כמושל, עלה התקציב להדרכה חקלאית פי ארבעה.
הוא הגדיל את ההקצבה למחלקת בריאות הציבור, וביולי 1919 הוגדר בחוק המדינה פיצוי לעובדים.
ותיקי צבא הקונפדרציה קיבלו הגדלה בגמלאות שלהם, וקילבי הוביל מהלך למכירת איגרות חוב מדינתיות בהיקף של 25 מיליון דולר להשלמת התקציב לחוק הכבישים.
אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית היה סוגיה שנויה במחלוקת במושב בית המחוקים של 1919. בסוגיה זו לא נקט קילבי בעמדה, אף על פי שלאחר ההצבעה הוא הביע חוסר שביעות רצון שאשרור זכות הבחירה לנשים לא עבר באלבמה.
ב-1920, לאחר שאשרור התיקון הסתיים ברמה הלאומית והנשים קיבלו את זכות הבחירה, קרא קילבי לכינוס מיוחד של בית המחוקקים של אלבמה כדי לדאוג לרישומן של נשים להצבעה במדינה.
קילבי גם הפגין להט גדול אף יותר בסוגיית שיפור מערכת החינוך במדינה.
הוא השיג מימון נוסף לבתי ספר מקצועיים לבנים ולבתי ספר להכשרה לבנות.
בדרבונו, אישר בית המחוקקים מינוי ועדת מומחים בהובלתו של איש ועדת החינוך הפדרלית פילנדר פ.
קלקסטון, שתגיש המלצות למערכת החינוך של אלבמה.
הוועדה המליצה על כללי מנהל פשוטים יותר והגדלת התקצוב, והמלצות אלו זכו להסכמת בית המחוקקים.
תקנון חדש לבתי הספר תוקן ב-1919, ובו הוענקו סמכויות מורחבות למועצת החינוך המדינתית.
חינוך מקצועי קיבל דגש רב יותר, וההוצאה על החינוך גדלה ביותר ממאה אחוזים, כאשר היא עלתה מ-3,750,000 דולר ב-1919 ל-8,269,596 דולר ב-1922.
גישתו של קילבי לתמוך בחוק הומחשה בשתי דרכים נפרדות.
ב-1919 הוא עשה שימוש בסמכותו להבטיח שמבצעי מעשה הלינץ' במחוז בולדוון יעצרו וישפטו.
באותו אופן, הוא עשה שימוש בסמכותו הביצועית להגן על עובדים שלא שבתו במהלך השביתה במכרות הפחם בברמינגהאם באותה שנה.
הצורך החיוני במקרה זה היה שבעלי המכרות יאלצו להכיר באיגוד העובדים.
כאשר החל להיות מחסור בפחם עקב השביתה, שלח קילבי יחידות של המשמר הלאומי לשים קץ לשביתה, ועובדים בלתי מאוגדים החליפו את השובתים, לפחות באופן זמני, ובכך נטרלו את המאמצים של איגוד עובדי המכרות של אמריקה באלבמה.
שוויון חברתי וכלכלי עמד בראש מעייניו של קילבי באופן מועט מאוד, במיוחד כאשר רבים מהכורים השובתים היו שחורים.
מאמציו הרבים לקדמה חברתית היו אלו שעמדו בצילם של מעשיו במהלך שביתה זו ושביתות אחרות.
הפרוגרסיביזם של קילבי היא כזה שהתאים לאישיותו כאיש עסקים.
הוא הפעיל את המערכת הפיננסית של המדינה על בסיס עסקי, דרש דין וחשבון, וייעל את הממשלה תוך הרחבת השירותים וההטבות לאזרחים.
הוא הבין שמעשי הממשלה יכלו להיות המניע להתרחבות כלכלית ושהחינוך חיוני להצלחה כלכלית וחברתית.
ב-1921 היה קילבי האדם החי הראשון שדמותו הופיעה על מטבע שהונפק על ידי מטבעת ארצות הברית.
מטבע הזיכרון הונפק לציון מאה שנות קבלתה של אלבמה לאיחוד.
ברגע שהיה ככל הנראה הפרוגרסיבי ביותר של קילבי, הוא דחק בקבלת חוקה חדשה לאלבמה.
בינואר 1923, כאשר הוא סיים את כהונתו, הוא הביע את דעתו בפני בית המחוקקים שחקיקה פרוגרסיבית תוגבל או תחוסל בשל גזרות החוקה.
הוא המשיך ואמר שיש צורך להקים ועדה חוקתית של כ-35 אזרחים ממגוון של מקצועות, כמו חקלאים, אנשי עסקים, מחנכים, בנקאים, רופאים, עורכי דין, עיתונאים ונציגי ארגוני העובדים.
אזרחים אלו יוכלו ללמוד לעומק את החוקה ולעדכן אותה.
לאחר תום כהונתו כמושל לא נבחר קילבי למשרות פוליטיות נוספות.
ב-1926 וב-1932 הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בשתי הפעמים על ידי הוגו בלאק.
במרוץ הראשון, התייחס קילבי לבלאק בהתנשאות והתרכז בוויכוחים ובהנחלת התבוסה ליריבו השני, ג'ון בנקהד הבן.
כאשר הם הטיחו עלבונות זה בזה, עלה כוחו של בלאק בסקרים.
מתוך חמישה מועמדים ב-1926 סיים קילבי אחרון, ובבחירות של 1932 הישגו מול בלאק היה קצת יותר טוב.
הוא שב לפעילותו העסקית באניסטון.
תומאס קילבי נפטר באניסטון ב-22 באוקטובר 1943, בגיל 78. הוא נטמן בבית הקברות היילנד שבעיר.
תומאס הווארד קין ג'וניור הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-7 של ניו ג'רזי מאז 2023. המחוז כולל את אזור מחוז הנטרדון, מחוז מוריס ומחוז סומרסט.
מ-2003 עד 2022 ייצג את המחוז ה-21 של ניו ג'רזי בסנאט המדינתי, בנוסף כיהן כמנהיג המיעוט מ-2008 עד 2022. קין, חבר במפלגה הרפובליקנית, והוא בנו של מושל ניו ג'רזי לשעבר, תומאס קין.
קין נולד בליבינגסטון, ניו ג'רזי, אחד מהבנים התאומים של דבורה (לבית ביי) ותומאס קין, מושל ניו ג'רזי לשעבר.
הוא גדל באחוזת המשפחה בליווינגסטון.
קין סיים את בית הספר פינגרי בבאסקינג רידג'.
הוא גם בוגר דארטמות' קולג', ובעל תואר שני במשפטים ודיפלומטיה מבית הספר למשפטים ודיפלומטיה פלטשר באוניברסיטת טאפטס, אך עזב לפני שהשלים את הדוקטורט שלו ביחסים בין-לאומיים.
קין היה עוזרו של חבר הקונגרס לשעבר בוב פרנקס ועוזר מיוחד בסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית בממשל של ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הוא גם התנדב ככבאי וכטכנאי רפואת חירום.
בשנת 2000 קין ביקש את המועמדות הרפובליקנית למחוז הקונגרס השביעי של ניו ג'רזי לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד בפריימריז למייק פרגוסון בכ-4,000 קולות, וסיים במקום השני מתוך ארבעה מועמדים.
קין מונה לאספה הכללית, הבית התחתון של בית המחוקקים בניו ג'רזי באפריל 2001, על מנת לכהן את המשך כהונתו של אלן אוגוסטין, שהתפטר ב-21 במרץ 2001 מסיבות בריאותיות.
הוא נבחר לכהונה מלאה באספה בנובמבר 2001. באספה, הוא עמד בראש ועדת המדיניות הרפובליקנית ושימש כסגן יו"ר ועדת ממשלת המדינה.
במרץ 2003 מונה קין לסנאט של ניו ג'רזי על מנת לכהן את המשך כהונתו של ריץ' באגר, וזכה בבחירות למושב הסנאט הזה בנובמבר 2003. ב-2004, הוא נבחר למצליף המיעוט בסנאט, תפקיד בו החזיק עד 2007. הוא כיהן בסנאט בוועדת הבריאות ובשירותי האנוש והאזרחים הוותיקים.
בבית המחוקקים של המדינה, קין נתן חסות לחקיקה לייעול הממשלה, קידום חינוך, הגנה על הסביבה והורדת ארנונה.
בשנת 2002, קין נבחר לאחד מ-40 מנהיגי המדינה שיוכרו כעמית אגרה על ידי מועצת ממשלות המדינה על הישגים גבוהים ושירות לממשלת המדינה.
בשנת 2005, ועידת ראשי הערים בניו ג'רזי מינתה את קין למנהיג המחוקקים.
כמו כן, הוא קיבל, זו השנה השנייה ברציפות, את פרס אלוף הילדים של קרן אמריגרופ על התמיכה שלו למען בעיות בריאות ילדים.
הוא זכה בתואר המחוקק של השנה על ידי האגודה הנדיבה של הכבאים וקיבל דירוג של 100% הצבעה מהפדרציה הלאומית של עסקים עצמאיים.
קין ניצח בפריימריז ביוני 2006 בניסיון להתמודד על מושב בסנאט האמריקאי.
הוא הפסיד בבחירות הכלליות לבוב מננדז, 53.3% ל-44.3%.
היה זה הניצחון הדחוק ביותר של דמוקרט מכהן בארצות הברית בבחירות שבהן הדמוקרטים השתלטו מחדש על הסנאט כחלק מתגובת נגד ארצית נגד ממשל בוש.
ב-16 באפריל 2019, קין הכריז שהוא מתמודד בשנית על מחוז הקונגרס ה-7 של ניו ג'רזי, כשהוא מאתגר את החבר המכהן הדמוקרטי בקדנציה הראשונה טום מלינובסקי.
ברבעון הראשון של 2019, קין כמעט השתווה לסך גיוס הכספים של מלינובסקי עם למעלה מחצי מיליון דולר.
קין ניצח בפריימריז הרפובליקני ללא התנגדות, והפסיד במעט למלינובסקי בבחירות הכלליות.
זה היה המרוץ הצמוד ביותר בניו ג'רזי ואחד הקרובים בכל ארצות הברית (50.6%- 49.4%), דבר אשר גרם לתוצאות להתפרסם סופית, כמעט שבועיים לאחר הבחירות.
קין הודיע בפברואר 2021 כי לא יבקש להיבחר מחדש לסנאט של מדינת ארצות הברית והפך במהרה למגייס כספים מוביל עבור הרפובליקנים למחוז הקונגרס ה-7 של ניו ג'רזי.
מלינובסקי היה נתון תחת חקירה לאחר כישלונו לחשוף יותר מ-100 עסקאות במניות, דבר אשר הפך לסיפור חדשותי לאומי והוביל לתלונה שהוגשה לוועדת האתיקה של בית הנבחרים.
בעקבות כך קין הכריז רשמית על הקמפיין שלו ב-14 ביולי 2021, אליו הצטרף מנהיג המיעוט קווין מקארתי.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023. בקונגרס ה-118 הוא חבר בוועדת התחבורה והתשתיות ובוועדה למדע, חלל וטכנולוגיה.
אביו של תומאס הווארד קין ג'וניור הוא תומאס הווארד קין, ששימש פעמיים כמושל ניו ג'רזי בין השנים 1982 ל-1990. סבו הוא רוברט קין, חבר קונגרס לשעבר מניו ג'רזי.
סבא רבא שלו המילטון פיש קין ודודו של סבא רבא ג'ון קין היו שניהם סנאטורים אמריקאים.
משפחתה של סבתו הם צאצאיו של פיטר סטיובסנט, המושל הקולוניאלי ההולנדי של ניו אמסטרדם (הידועה כיום בשם ניו יורק).
סבתא רבתא שלו קתרין ווינתרופ הייתה צאצאית של ג'ון ווינתרופ, המושל הראשון של מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
הוא גם צאצא של תומאס דאדלי, מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס וחתום על האמנה של מכללת הרווארד.
דודו הגדול השני היה המילטון פיש, סנטור אמריקאי, מושל ניו יורק ושר החוץ של ארצות הברית.
הוא גם קרוב משפחה של ויליאם ליווינגסטון, המושל הראשון של ניו ג'רזי.
סבא רבא של סבא רבא שלו, ג'ון קין, שירת בקונגרס הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוא תמך באשרור חוקת ארצות הברית ומונה לחבר בוועדה לביקורת חשבונות של הצבא הקונטיננטלי מאת ג'ורג' וושינגטון.
קין מתגורר בווסטפילד עם אשתו, רונדה לי נורטון, ושתי בנותיהם.
תומאס קמינסקי הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בצ'רלטון את'לטיק.
קמינסקי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ז'רמינל בירסחוט הבלגית.
ב-2011 עבר לאו האוורלי לוון וב-2012 חתם באנדרלכט.
ב-2020, עבר לבלקבורן רוברס מהצ'מפיונשיפ האנגלי.
הוא הפך לשוער הראשון של הקבוצה ונבחר לשחקן העונה ב-2021.
באוגוסט 2023, חתם בלוטון טאון מהפרמייר ליג לקראת העונה הראשונה שלהם בליגה הבכירה מאז 1992.
קמינסקי שיחק בנבחרות הצעירות של בלגיה.
ב-2014 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, אך לא שותף במשחק.
באוקטובר 2020 זומן שוב לסגל הנבחרת לקראת משחקי ליגת האומות נגד אנגליה ואיסלנד, אך נאלץ לוותר עקב הידבקותו בנהנגיף הקורונה.
ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אירלנד במשחק ידידות.
תומאס קהוראנה (Thomas Khurana; נולד ב-1975) הוא פילוסוף גרמני.
הוא מכהן בתפקיד היו"ר לאנתרופולוגיה פילוסופית ולפילוסופיה של הנפש במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת פוטסדם, וכן כמנהל המרכז לפילוסופיה פוסט-קאנטיאנית.
קהוראנה למד פסיכולוגיה, פילוסופיה, סוציולוגיה וספרות השוואתית באוניברסיטת בילפלד ובאוניברסיטה החופשית של ברלין, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פוטסדם.
בשנים 2005–2009 קהוראנה היה מלגאי בפוסטדם ושימש כרכז המדעי של תוכנית הדוקטורט "צורות חיים וידיעה של חיים".
מ-2009 עד 2014, הוא היה מלגאי ב-Cluster of Excellence Normative Orders באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
קהוראנה מילא תפקידי הוראה באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת גתה.
הוא הצטרף לבית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת אסקס, שם היה שותף לניהול פרויקט של האיחוד האירופי בנושא "הקומדיה של פילוסופיה פוליטית".
בשנים 2017–2020 הוא היה עמית במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ייל.
קהוראנה היה גם מרצה אורח בניו סקול (2009), עמית באוניברסיטת שיקגו (2010–2011), מרצה אורח באוניברסיטת ייל (2021).
קהוראנה מחשיב את עצמו פילוסוף פוסט-קנטיאני: "במובן הכפול, שיהיה קשה לבטא את שאלותי מבלי להשתמש בדרכים קנטיאניות להציג את הבעיה, ובאותה מידה קשה לנסח את תשובותי, מבלי ללכת מעבר למה שמקובל על קנטיאני טוב".
תחומי התמחותו הם: אידיאליזם גרמני ובפרט קאנט והגל, פילוסופיה חברתית, אתיקה, אסתטיקה, אנתרופולוגיה פילוסופית, תיאוריה ביקורתית ופסיכואנליזה.
מחקרו הנוכחי עוסקים באמנות של "טבע השני", הכרה-עצמית ואובייקטיביות-עצמית, החברתיות בצורת החיים האנושית והפילוסופיה של האנתרופוקן.
תומאס קולינס היה בעל אחוזת מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור שכיהן כנשיא דלאוור השמיני בשנים 1786–1789. לפני כן הוא היה קצין במיליציה של דלאוור במלחמת העצמאות של ארצות הברית וכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור.
תומאס קולינס נולד בכפר דאק קריק, כיום חלק מהעיירה סמירנה, שבמושבת דלאוור.
הוא נשא לאישה את שרה, ולהם נולדו ארבעה ילדים.
אחותו הייתה רעייתו של המושל לשעבר ג'ון קוק.
קולינס למד משפטים, אך לא עסק במקצוע.
ככל הנראה הוא היה עשיר מאוד, שכן הוא רכש שטחי אדמה נרחבים באזור דאק קריק בשלב מוקדם של חייו.
קולינס החל את שירותו הצבאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כלוטננט קולונל במיליציה של מחוז קנט העילי בפיקודו של סיזר רודני, ותוך שנה הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של דלאוור.
ב-1777 שירת קולינס בניו ג'רזי יחד עם גנרל ג'ורג' וושינגטון, אך הוא שב לביתו כדי להתמודד עם מרידות הלויאליסטים במחוז סאסקס.
ככל הנראה הוא היה מעורב במאמצים לחסום את הגנרל ויליאם האו בצעדתו מנהר אלק, אך אין כל עדות שהוא נכח ב.
בשנים 1764–1767 שימש קולינס כשריף של מחוז קנט, והיה חבר באספת המושבה בחמישה מבין תשעת מושביה השנתיים בשנים 1767–1776. הוא היה חבר ועידת החוקה של דלאוור ב-1776 ונבחר לשתי תקופות כהונה למועצה המחוקקת של המדינה (כיום הסנאט של דלאוור) בשנים 1776 - 1783, ובחלק מהזמן כיהן כיושב ראש המועצה.
ב-1782 נבחר קולינס כשופט בבית המשפט לפניות רגילות.
ב-1786 בחרה בו האספה הכללית של דלאוור פה אחד כנשיא דלאוור, תפקיד בו הוא כיהן מ-28 באוקטובר אותה שנה ועד למותו.
במהלך תקופת כהונתו כנשיא הייתה דלאוור המדינה הראשונה שאשררה את חוקת ארצות הברית בדצמבר 1787.
תומאס קולינס נפטר בביתו שבסמירנה ב-29 במרץ 1789. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית, אך מאוחר יותר הועברה קבורתו לבית הקברות של כנסיית סנט פיטר האפיסקופלית בסמירנה.
הוא היה הראשון מבין נשיאי ומושלי דלאוור שנפטר בעת כהונתו.
על שמו של קולינס קרוי בניין משרדים של מדינת דלאוור בעיר דובר.
תומאס הנרי קיקל היה פוליטיקאי אמריקאי.
קוכל נולד ב-15 באוגוסט 1910 באנהיים, מחוז אורנג', והיה בנו של הנרי קיקל, עורך עיתון, ולטיליה ביילי.
קיקל למד בבית ספר ממלכתי בילדותו.
בזמן שלמד בתיכון אנהיים, כיהן כנשיא קבוצת התלמידים.
בעודו שם, התווכח עם צוות מבית הספר התיכון Whittier, וניצח בוויכוח שלו נגד יריבו ומאוחר יותר יריבו הפנים-מפלגתי, ריצ'רד ניקסון.
ב-1932 השלים את לימודיו באוניברסיטת דרום קליפורניה, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה לפני שנכנס לממשלת המדינה.
קיקל כיהן כחבר האספה המדינתית של קליפורניה בין השנים 1937–1941, בסנאט של מדינת קליפורניה בין השנים 1941–1945, וכמבקר המדינה של קליפורניה בין השנים 1946–1953. במהלך מלחמת העולם השנייה, קירל היה לוטננט קומנדר במילואים של הצי האמריקאי.
בשנת 1953, מונה קיקל כחבר הסנאט של ארצות הברית על ידי המושל ארל וורן כדי למלא את המושב שהתפנה לאחר שהסנאטור הרפובליקני ריצ'רד ניקסון נבחר לתפקיד סגן הנשיא.
קיקל נבחר לשארית כהונתו של ניקסון ב-1954 ולכהונה מלאה ב-1956 וב-1962.
כסנאטור, ניסה קיקל בתחילה להתרחק מהקרבות בין הפלגים בתוך המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה, שהתרחשו בשנות ה-50 בין סגן הנשיא ניקסון, המנהיג הרפובליקני בסנאט ויליאם נולנד, שמרן, והמושל הרפובליקני גודווין ג'.
קיקל, הידוע כמתון, תמך בסופו של דבר בנולנד בקמפיין שלו להדיח את נייט בפריימריז הרפובליקני לתפקיד המושל ב-1958. נייט הסיר את הצעתו לבחירה מחדש והתמודד על מושב הסנאט של נולנד, אך הוא ונולנד הפסידו שניהם באותה שנה.
בעודו מתמודד לקדנציה מלאה שנייה ב-1962, סירב קיקל בתוקף לאשר את מועמדותו של ניקסון לתפקיד המושל במירוץ סוער נגד המושל הדמוקרטי המכהן אדמונד ג'י "פט" בראון האב הבחירות ב-1962 העדיפו את בעלי התפקידים המכהנים, שכן בראון ניצח את ניקסון בהפרש קטן וקיקל זכה בניצחון סוחף.
עד כה, קיקל הוא המועמד האחרון לסנאט שזכה בכל 58 מחוזות קליפורניה בבחירות בודדות.
עם זאת, קיקל נפרד מנולנד ב-1964 כאשר האחרון ביקש ממנו לתמוך בבארי גולדווטר כמועמד הרפובליקני לנשיאות, ואילו קיקל תמך במקום זאת בנלסון רוקפלר, שהפסיד בפער קטן בפריימריז לנשיאות בקליפורניה לגולדווטר.
במהלך הקמפיין שלו עבור רוקפלר, הזהיר קיקל במודעות מסע הבחירות כי שליטה של תנועת הימין של המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה תוביל להרס של מערכת שתי המפלגות.
בזמן שקיקל ערך קמפיין נגד גולדווטר, הופץ "מסמך מרושע" שהתיימר להיות תצהיר חתום על ידי שוטר בלוס אנג'לס, האומר שבשנת 1949 הוא עצר את קיקל.
במסמך נכתב כי המעצר היה בגין שכרות בזמן שקיקל היה בעיצומו של אקט מיני עם גבר.
ארבעה גברים הואשמו בגין הוצאת דיבה: נורמן ה.
קראוזה, בעל בר ושוטר לשעבר בלוס אנג'לס, שלמעשה עצר שני אנשים בשנת 1950 שעבדו במשרדו של קיקל בשל שכרות; ג'ק ד' קלמונס, סמל במשטרת לוס אנג'לס עד להתפטרותו שבועיים לפני מעצרו; ג'ון פ.
פרגוס, איש יחסי הציבור של Eversharp, שהואשם בהחזקת נשק סמוי ונידון למאסר על תנאי ב-1947; ופרנסיס א.
קאפל מזארפאת', ניו ג'רזי, המוציא לאור של ניוזלטר ימני.
במהלך הפריימריז לתפקיד מושל קליפורניה ב-1966, נדחק קיקל על ידי המתונים להתמודד נגד השחקן השמרני רונלד רייגן.
בהתבסס על פעולות האיבה של התנועה השמרנית ההולכת וגדלה, החליט קיקל שלא להתמודד.
קיקל היה אחד משלושה עשר סנאטורים רפובליקנים שהצביעו בעד המדיקר.
ב-1981 תיאר את עצמו כרפובליקני מתקדם, סוג של רפובליקני השולט למען רבים.
קיקל הובס בפער קטן בפריימריז הרפובליקני ב-1968 על ידי המפקח על ההוראה הציבורית של המדינה, מקס ראפרטי, שהפסיד בבחירות הכלליות לאלן קרנסטון, מבקר המדינה לשעבר, תפקיד שהוחזק בעבר על ידי קיקל עצמו.
קיקל חזר לקליפורניה ועבר לבוורלי הילס, שם עסק בעריכת דין עד פרישתו ב-1981.
הוא מונה על ידי בית המשפט העליון לייצג את הערעור בתיק ארצות הברית נגד 12 200-ft.
הוא נפטר מסרטן ריאות ב-21 בנובמבר 1994 בבוורלי הילס, קליפורניה.
שר ההגנה וראש הסגל לשעבר של הבית הלבן וראש ה-CIA ליאון פאנטה התחיל בפוליטיקה כעוזר פרלמנטרי של קיקל.
פאנטה היה מצטט את קיקל כ"מודל לחיקוי אדיר".
ב-17 באוגוסט 2010, מועצת עיריית בוורלי הילס ספדה לסנאטור קוצ'ל במלאת 100 שנה להולדתו.
אלמנתו בטי קיקל ובתו קארן קיקל קיבלו בישיבת המועצה כרוז מאת חבר המועצה דאז וכיום ראש העיר ויליאם וורן בריאן, נכדו של המושל ארל וורן.
תומאס קאלברת' היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
קאלברת' נולד ב-13 באפריל 1786 במחוז קנט שבדלאוור, שמונה קילומטרים צפונית-מזרחית לגרינסבורו שבמרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים ותחת מורים פרטיים.
בשנת 1806 עבר לדנטון, מרילנד, ועבד שם פקיד בחנות.
ב-1810 הפך לחבר בוועדת המפלגה המקומית בהילסבורו, ובשנים 1812 ו-1813 נבחר כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
הוא גם כיהן גזבר של בנק המדינה בדנטון ב-1813.
קאלברת' נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס ה-15 ונבחר מחדש לקונגרס ה-16, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1817 ועד 3 במרץ 1821. לאחר שתי קדנציות בתפקיד, סירב להתמודד לבחירה מחדש.
הוא מונה לשופט הראשי של בית המשפט ליתומים במחוז קרוליין ב-1822 והיה פקיד המועצה המבצעת של מרילנד בין השנים 1825 ל-1838. הוא התגורר באנאפוליס, מרילנד לפני שחזר לדנטון ב-1838 כדי לעבוד בעיסוקים מסחריים.