tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולות להטמעת חשיבה מגדרית במדיניות המקומית
פעולות להטמעת חשיבה מגדרית במדיניות המקומית נערכו בשני מישורים:
באמצעות יוזמות אזרחיות בשיתוף של פעילות/ים חברתיים/ות ותושבות/ים (השפעה מלמטה).
תוכנית מרכזית שבמסגרתה פעלו קבוצות של נשים מ-21 רשויות יהודיות וערביות ברחבי הארץ, היא התוכנית לשוויון מגדרי ברשויות המקומיות.
פרויקט משותף למרכז אדוה, למרכז אינג'אז - إنجاز ולאיגוד היועצות לקידום מעמד האישה, שפעל בשנים 2012–2015.
באמצעות יוזמות בשיתוף מקבלי/ות החלטות (השפעה מלמעלה).
לצורך כך הוקם במרכז אדוה בסוף שנת 2013 המכון הישראלי להטמעת חשיבה מגדרית (GEMI – The Israel Gender Mainstreaming Institute) שמטרתו ללוות רשויות מקומיות המעוניינות בכך, בהטמעת חשיבה מגדרית.
הפעולות להטמעת חשיבה מגדרית ברשויות המקומיות הניבו הישגים משלושה סוגים עיקריים:
הגברת ייצוגן של נשים והשתתפותן במוקדי קבלת החלטות
החלטה 1325 שהתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-31 באוקטובר 2000, מכירה לראשונה בכך שנשים ונערות באזורי סכסוך אלים חוות את הסכסוך באופן שונה, ומתוקף החוויה הזאת יש ליצור מסגרת משפטית ופוליטית שבאמצעותה יוכלו הנשים לדרוש את מקומן ולהשמיע את קולן בנושאי שלום וביטחון.
החלטה זו מתבססת על החלטות עבר של מועצת הביטחון, על התחייבות הצהרת בייג'ינג ועל הצהרת נשיא המועצה ביום האומות המאוחדות לזכויות האישה ולשלום בינלאומי (יום האישה הבינלאומי) ב-8 במרץ 2000.
הצורך להגנה מוגברת על נשים ונערות בזמן ולאחר סכסוך אלים.
מכך נובעת החשיבות שבבחינת סכסוכים צבאיים דרך פרספקטיבה מגדרית.
הצורך בייצוג מלא של נשים בהליכים מדיניים-ביטחוניים, בהליכי פתרון סכסוכים ובתהליכי השלום שאחריהם.
על המדינות לדאוג לשיתופן של בפורומים לניהול משא ומתן מדיני.
הצורך במניעת אלימות כלפי נשים והכרה בה, כהפרת ביטחונן של נשים.
לפיכך, חובת המדינות לפעול כדי למנוע אלימות נגד נשים ובמיוחד אלימות על בסיס מגדרי.
בגוף ההחלטה ישנה קריאה להטמעת חשיבה מגדרית בכל הליכי קבלת החלטות וכן להליכי העצמת נשים בקרב כל חברות האו"ם על מנת לקדם יותר נשים למוקדי הכרעה במישור המדינתי.
ייחודיות החלטה 1325 טמונה בעובדה כי לראשונה מכירה מועצת הביטחון של האו"ם בחשיבות הנושאים המגדריים הללו וכורכת יחדיו את הדרישה להגן ולמנוע אלימות נגד נשים יחד עם ייצוגן במוקדי הכרעה, כולל הכרה כי נשים יכולות להביא עמן את היכולות להביא לסיום סכסוכים אלימים ברחבי העולם.
מדינת ישראל היא המדינה הראשונה בעולם אשר אימצה את החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם לחוק.
בשנת 2005 חוקקה הכנסת את סעיף 6ג1 לחוק שיווי זכויות האישה התשי"א-1951 אשר קבע לראשונה כי על כל ועדה ציבורית, ועדת חקירה וצוות למדיניות לאומית אשר הממשלה ממנה, חלה החובה להוביל לביטוי הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה.
החובה חלה על צוות העוסק בכל תחום, לרבות בתחומי חוץ וביטחון.
החוק, בהשראת החלטה 1325, מחייב ייצוג הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה גם בכל גוף אשר מוקם לשם מניעה, ניהול או פתרון של סכסוך מדיני או בינלאומי, לרבות ניהול משא ומתן, ובכלל זה לקראת חתימה על הסכם ביניים או על חוזה שלום.
תיקון החוק לא נוצר בחלל ריק.
קדמה לו פעילות ענפה של ארגוני נשים, בהובלת ארגון 'אישה לאישה'.
במסגרת זאת פרסם 'אישה לאישה' דו"ח אשר הוגש לכינוס ה-49 של הוועדה לקידום מעמד האישה באו"ם.
הדו"ח הצביע על כך שבישראל אין מספיק מנגנונים יעילים שיבטיחו ייצוגן של נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בהליכי קבלת החלטות.
העדר המנגנונים לשילוב נשים, לצד חשיבות שילובן של נשים על רקע הסכסוך המתמשך בישראל, הובילו את חברות הכנסת דאז יולי תמיר ואתי לבני, לתקן את החוק.
לאחר חקיקת החוק, ממשלת ישראל המשיכה להתעלם מחובתה למנות נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה לגופים ציבוריים.
על כן, עמותת איתך-מעכי משפטניות למען צדק חברתי, החלה במאבק לחייב את המדינה ליישם את החוק.
במסגרת זאת הוגשו על ידי העמותה שש עתירות לבג"ץ, כנגד גופים אשר לא עמדו בדרישות החוק.
כך, בשנת 2008, דרשה עמותת איתך-מעכי יחד עם ארגונים נוספים, למנות נשים בוועדת גולדברג להסדרת התיישבות הבדואים בנגב (בג"ץ 3974/08) בהתאם דרשה העמותה למנות נשים בוועדה לבחינת איחוד רמלה ולוד בשנת 2009 (בג"ץ 2475/09).
בעקבות דרישה זאת מונתה אישה לוועדה וכן נקבע על ידי בג"ץ כי משרד הפנים מחויב ביצירת נוהל ליישום החוק.
בשנת 2010 הוגשה יחד עם ארגונים נוספים עתירה כנגד ועדת טירקל לבחינת אירוע המשט הטורקי (בג"ץ 5060/10).
בעתירה נטען כי שילוב נשים ועמדות מגדריות בוועדה זאת מגשים את עקרונות החלטה 1325. בזכות פסק הדין של בג"ץ בנושא, השתפרה מפת הייצוג בגופים ציבוריים החוסים תחת החוק.
שיפור משמעותי נוסף גובש לאחר עתירת העמותה בשנת 2011, יחד עם 13 ארגונים נוספים, כנגד ועדת טרכטנברג אשר הוקמה לאחר מחאת הקיץ.
בעקבות העתירה, מונתה לראשונה אישה ערביה לוועדת בדיקה ממשלתית ובכך ניתן עוד ביטוי לדרישת ייצוג הולם לנשים ממגוון הקבוצות, הקבועה בחוק.
בד בבד עם המהלך המשפטי, המשיכה הפעילות ליישום החלטה 1325 במישורים נוספים.
כך, בשנת 2007 חוקקה הכנסת את סעיף 6ג2 לחוק שיווי זכויות האישה אשר חייב ניתוח מגדרי לכל הצעת חוק הנוגעת "לשוויון בין המינים".
כמו כן, ארגוני נשים ופעילות פמיניסטיות פעלו לקידום את הטמעת עקרונות החלטה 1325 בישראל.
זמן קצר אחרי קבלת החוק, הוקמה נציבות הנשים הבינלאומית (International Women Commission), שבה היו חברות פעילות ישראליות, פלסטיניות ומהקהילה הבינלאומית.
עיקר עבודתה של הנציבות הייתה להעלות מודעות בקרב מקבלי החלטות בישראל, ברשות הפלסטינית ובעולם לאימוץ החלטה 1325 של מועצת הביטחון ולדאוג לשילוב נשים ופרספקטיבה מגדרית בכל תהליכי השלום והמשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים.
בהמשך לכך, ולאור חשיבות הטמעת עקרונות ההחלטה ומתוך הבנה כי גיבוש מדיניות ליישום ההחלטה מחייבת אסטרטגיה הוליסטית רחבת היקף, חברו בשנת 2012 ארגונים ופעילות בתנועה הפמיניסטית לקידום אימוץ תוכנית פעולה כוללת על ידי הממשלה, אשר תכלול את כלל הכלים והאמצעים לקידום החלטה זאת.
בכך מבקשים ארגוני הנשים כי הממשלה תפעל בדומה לעשרות מדינות ברחבי העולם אשר פיתחו ואימצו תוכניות פעולה לאומיות ליישום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בדצמבר 2014 החליטה ממשלת ישראל להקים צוות לגיבוש תוכנית פעולה ממשלתית כוללת ליישום ההחלטה.
החלטת הממשלה 2331 הרחיבה את היריעה מעט מגדר הייצוג, אך עדיין איננה מטפלת בעקרון ההגנה ועקרון השיתוף ביישוב הסכסוך והשיקום.
הרשות למעמד האישה לא הקימה את הוועדה אשר אמורה לקדם את יישום ההחלטה, כפי שנקבע בהחלטת הממשלה.
משהוקם המשרד לשוויון חברתי ומגדרי, הועבר הנושא לטיפולו.
ביקורת על תוכנית יישום החלטה 1325 בישראל
בנייר עמדה מטעם ארגוני זכויות נשים יהודיות ופלסטיניות בישראל, עולה ביקורת על התוכנית ליישום החלטת האו"ם 1325 סביב סוגיית הדרת הנשים הפלסטיניות תושבות המדינה.
הנייר מצביע על הסתירה הקיימת בין הדיבור על ייצוג נשים ממגוון קבוצות באוכלוסייה ושמירה על ביטחונן, לבין התעלמות תוכנית הפעולה מהנשים הפלסטיניות.
לפי נייר העמדה, קולן של נשים פלסטיניות שהן אזרחיות המדינה אינו נשמע במסגרת תוכנית הפעולה הכוללת, וארגוני נשים יהודיות ופלסטיניות הודרו מההשתתפות בגיבושה או שמצאו שעמדותיהן הושתקו ונשארו בשוליים.
מסיבה זו הן מתנגדות לתהליך הגיבוש ולתוצאה הסופית של תוכנית הפעולה הכוללת.
בנייר עמדה זה מוצגים חוסרים שיש לדעתן בתוכנית הפעולה הכוללת ובהם: הכרה בהשפעת הכיבוש הישראלי על נשים ונערות, הכרה בנשים הפלסטיניות אזרחיות המדינה כחלק ממיעוט לאומי, וכן הכרה בעובדה שלעיתים הביטחון בישראל עלול לבוא על חשבונם, חירויותיהם וזכויותיהם של האזרחים הפלסטינים בישראל (נשים כגברים).
עוד נטען בנייר העמדה כי תוכנית הפעולה הכוללת אינה מביאה בחשבון מידע על המציאות המורכבת שהנשים הפלסטיניות אזרחיות המדינה מתמודדות עמה, כחלק מהיותן מיעוט פלסטיני בישראל; כתוצאה מכך, אין בתוכנית ביטוי לצרכים העכשוויים והעתידיים של נשים אלו.
מחברות נייר העמדה מונות תחומים רבים שבהם יש אפליה נגד פלסטינים בכלל ונשים פלסטיניות בפרט.
נייר עמדה מטעם ארגוני זכויות נשים יהודיות ופלסטיניות בישראל, שפורסם לאחר סדנה בנושא שהתקיימה ב-20–21 באפריל 2015 בירושלים.
ביקורת נוספת מעלה את סוגיית הדרת הנשים הפלסטיניות שאינן תושבות המדינה.
הטמעה בעולם העבודה (תעסוקת נשים)
נשים מהוות קרוב למחצית מכוח העבודה האזרחי בישראל.
למרות הגידול בשיעור ההשתתפות של נשים בשוק העבודה והעלייה המתמדת בהשכלתן, פערי השכר המגדריים נותרו כמעט ללא שינוי.
לדוגמה, בשנת 2014 עמד הפער על 33% בהכנסה הממוצעת ברוטו לחודש ו-16% בהכנסה הממוצעת ברוטו לשעת עבודה.
בהשוואה למדינות ה-OECD, ישראל עודנה ממוקמת במקום הרביעי מבין 'שיאניות' פערי השכר, לאחר גרמניה, קוריאה ויפן.
נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה, פועלת מזה מספר שנים לצמצום פערי השכר המגדריים, מתוך תפיסה של תופעה זו כחלק בלתי נפרד מהאפליה כלפי נשים בשוק העבודה בפרט ובחברה בכלל.
למשל, במסגרת מיזם "שוות ערך – לקידום שכר שווה", בשיתוף הארגונים שתיל, שדולת הנשים בישראל ומרכז אדוה, שמטרתו להעלות מודעות ולעודד פעולה לצמצום הפערים בזירה של קובעי המדיניות וכן בקרב מעסיקים ועובדים/ות.
כחלק מהמיזם גובש מדריך למעסיק/ה המלווה לבדיקת פערי שכר בארגון ובתכנון ויישום תהליך של שינוי הדרגתי ומותאם לצמצום הפערים.
כן, פותח מחשבון פערי שכר, לניתוח מגדרי של נתוני השכר בארגון, ובאמצעותו ניתן לבחון פערים ברכיבי השכר השונים.
הכלי פותח בהשראת מודלים קיימים בעולם, ומאפשר לערוך בדיקה פנימית ואנונימית, ביעילות וללא עלות, על מנת לעמוד על טיבם, היקפם ומיקומם של פערי השכר המגדריים.
במקצועות ותחומי פעילות רבים נשים פועלות בסביבות גבריות, הרוויות בחסמים ודפוסי פעולה המקשים על פעילותן ומצמצמים את יכולת ההתקדמות וההשפעה שלהן.
חוויה זו משותפת לנשים בתחומים מקצועיים מגוונים.
"המרכז לקידום נשים בזירה הציבורית - שוות", הוקם בתוך מכון ון ליר, מתוך מחויבות לרעיון של הטמעת חשיבה מגדרית (gender mainstreaming) כאסטרטגיה כוללת.
מטרתו לקדם את מעמדן הדמוקרטי והאזרחי של נשים מקבוצות שונות.
כדי להתמודד מול החסמים בזירה המקצועית, הקים המרכז את "שוות בארגונים" - רשת של קבוצות הפועלות בארגונים ושדות מקצועיים לקידום הוגנות, כבוד ושוויון לנשים בסביבות הפעולה המקצועיות שלהן ובקהילות בהן הן חיות.
הקבוצות מתכנסות סביב מכנה המשותף לכל קבוצה – נשים אשר עובדות באותו ארגון, נשות מקצוע מתחום מקצועי מסוים, ואף שייכות לקהילה או מקום מגורים.
באמצעות נקודת המבט המגדרית, חושפות ומזהות הנשים את החסמים והדפוסים הפועלים עליהן ומגבשות יחד דרכי פעולה לשינוי ולשיפור בסביבתן המקצועית והקהילתית.
בסוף שנת 2015, התפרסם מדריך לנשים הפועלות לקידום מעמדן של נשים בארגונים שונים.
המדריך נכתב על ידי הדס בן אליהו ומציג את מודל הפעולה של "שוות בארגונים" ותהליך העבודה בקבוצות, ומציע כלים ישומיים ואסטרטגיות פעולה.
מודל מוצע להסכם קיבוצי המקדם שוויון מגדרי במקומות עבודה
מסמך המציע מודל להסכם קיבוצי רגיש מגדרית, המעודד קידום זכויות של נשים במקומות עבודה, בדגש על זכויות הוריות של נשים וגברים, וכן מבקש להציע דפוסי העסקה גמישים לעובד/ת, החורגים מדפוס ההעסקה המסורתי.
על-פי הנחת המוצא של מודל זה, ויתורים בעבודה לטובת הורות נעשים כיום באופן כמעט בלעדי על ידי נשים, ובכך נפגעת יכולתן להשתלב ולהתקדם בשוק העבודה.
משכך, כדי לקדם שוויון מגדרי במקומות עבודה, יש לסייע להורים לשלב בין עבודה לחיי משפחה (איזון חיים-עבודה) באופן מאוזן מגדרית.
לצד זאת, המודל מעודד קידום נשים בכל הדרגות והתפקידים, כמו גם יצירת סביבת עבודה בטוחה ומכבדת לנשים העובדות.
המודל עוסק בתחומים שונים מחיי היום-יום בעבודה: הקמת מנגנונים לקידום שוויון מגדרי על ידי המעסיק/ה, סדרי עבודה, קבלת עובדים/ות וקידומם/ן באופן שאיננו מפלה מגדרית, תנאים סוציאליים (כגון מסגרות לילדים וזמן פנאי), מניעת הטרדה מינית ואופן הטיפול באירועים מסוג זה.
המודל נערך במסגרת הקליניקה לזכויות נשים בעבודה במרכז לחינוך משפטי קליני בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית עו"ד תמי קצביאן ופרופ' גיא דוידוב.
קוד וולונטרי למניעת הטרדה מינית במקומות עבודה
הטרדה מינית היא תופעה חברתית, הפוגעת בכבוד האדם, בחירותו, בפרטיותו ובזכותו לשוויון.
ההטרדה המינית במקומות העבודה שכיחה וחמורה, וניתן לראותה בארגונים גדולים כקטנים, פרטיים כציבוריים.
מחקרים מוכיחים שבארגון שבו קיימת אווירה המאפשרת הטרדה מינית יורד פריון העובדים והארגון מאבד ידע ארגוני יקר.
החוק למניעת הטרדה מינית, מקים חובה ייחודית על מעסיקים למנוע ולטפל בהטרדות מיניות.
לשם כך, כתבו איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית ומכון התקנים הישראלי, את הקוד הוולונטרי למניעת הטרדה מינית במקומות עבודה.
הקוד נשען על החוק למניעת הטרדה מינית, אולם מרחיב ומתרגם אותו להנחיות ברורות וישימות יותר, במטרה להוביל להתמודדות אפקטיבית עם התופעה.
הקוד מתאים לארגונים גדולים כקטנים וללא קשר לתחום עיסוקם, ונכתב בשפת מערכות הניהול, המוכרות לארגונים רבים.
הקוד גובש בעצה אחת עם ראש הרשות לקידום מעמד האשה, עו"ד ורד סוויד, ונציבת שוויון הזדמנויות בעבודה, עו"ד ציונה קניג, נתמך על ידי משרד הכלכלה ונערך בשיתוף בעלי עניין רבים וביניהם מרכזי הסיוע, יועצים משפטיים וארגוניים, נשות אקדמיה, ארגוני נשים ואיגודי מעסיקים ועובדים.
מטרת הקוד לצמצם את התופעה ולתת מענה לפערים וצרכים העולים מהשטח, להתוות למעסיקים את הדרך ליצירת סביבת עבודה בטוחה בלא הטרדות מיניות.
הקוד מגשר בין שפת המחוקק לשפת הארגון ומקל על הארגונים להשיג את אווירת הביטחון החשובה לעובדיו.
הקוד הוא כלי עבודה מובנה ושיטתי להתמודדות עם התופעה ומטרתו לסייע למעסיקים ביישום החוק וביצירת תרבות ארגונית מכבדת ונקייה מהטרדות.
הקוד קובע בין היתר, את משך ותכני ההכשרה של הממונה על מניעת הטרדה מינית, תדירות הדרכות לעובדים, נוהל טיפול בתלונה, קיום סקר הנהלה שנתי, וביצוע בדיקה פנימית על ידי הארגון בתחום הטיפול והמניעה.
לאחר יישום של תהליך פנים ארגוני, בו תוטמע מערכת הניהול בהתאם לדרישות, יערכו נציגי מכון התקנים הישראלי מבדק מקדים בארגון, ובהמשך סוקרים של המכון, שהתמחו בבחינת נושא זה, יבצעו מבדק המאשר התאמה של הארגון למפרט.
ארגונים אשר עברו את המבדק וימצאו כעומדים בדרישות הקוד, ולאחר חתימת הארגון על התחייבות למבדק אחת לשנתיים, יקבלו תעודת תו תקן, המעיד על הארגון כפועל למניעה וטיפול בהטרדה מינית וניתן יהיה לפרסמו על מסמכי הארגון.
חינוך לשוויון הזדמנויות משמעו מחויבות לשיפור הדימוי העצמי של התלמידים והעוסקים בחינוך, ומטרתו לאפשר הזדמנויות שוות למימוש עצמי בהווה כתשתית לרווחה אישית וחברתית ולהישגים אישיים התואמים את היכולת ואת השאיפות של התלמידות והתלמידים בבגרותם".
תוכניות היחידה לשוויון בין המינים של משרד החינוך, מטרתן לאפשר הטמעה של חשיבה מגדרית בזירות השונות של מגדר בבית הספר: תרבות ארגונית, תוכניות הלימודים, התכנים נלמדים, עיסוק במיניות וההרכב המגדרי של העובדים במערכת ויחסי הסמכות בה.
חוקרות פמיניסטיות טוענות כי בריאות פיזית ונפשית של נשים אינה נגזרת רק מגורמים ביולוגים, אלא מושפעת גם מגורמים חברתיים כגון עולם העבודה, מצב כלכלי, ציפיות חברתיות ונורמות תרבותיות.
מרחב (סביבת חיים) הוא מקום ההתרחשות של הפעולות היום-יומיות בחיינו.
אנו חיים במרחב של בניין מגורינו, הרחובות שאנו גרים או עובדים בהם, השכונה, מרכז העיר והעיר שאנו חיים בה, וכן במרחבים קטנים יותר - אישיים, פרטיים, כגון דירותינו ובתינו.
כל אלה מצטרפים למערכת מורכבת, גדולה, ציבורית של מרחב השכונה, העיר והמדינה.
המדיניות התכנונית מנקודת מבט מגדרית נהגתה במטרה להגדיר צרכים מגדריים בגיבוש מדיניות תכנונית אשר במהותה משפיעה על עיצוב מרחב חיי היום-יום של כל אחת ואחד.
מה טיבו של המרחב שאנו גרים בו?
באיזו מידה עיצוב המרחב מושפע מיסודות שונים ומבטא את צרכינו?
איך באים צרכינו לידי ביטוי, אם אמנם באים לידי ביטוי, במרחב שאנו חיים בו, הן הפרטי - הבית, והן הציבורי - השכונה או העיר?
האם זהותנו המגדרית משנה את הגדרת צרכינו?
האם אנו מרגישים חלק ממרחב זה?
האם יש לנו תחושת שייכות?
האם אנו מרגישים מחויבים למרחב חיים זה?
דפוסי הנסיעה של נשים והשימושים שהן עושות באמצעי תחבורה שונים מאלה של הגברים.
השוני נובע מאי שוויון מגדרי בתוך הבית ובשוק העבודה, ולכן גם במיקום פעולותיהן במרחב העירוני.
בכל מדינות אירופה פחות נשים מגברים עושות שימוש ברכב פרטי ונשים מהוות רוב בקרב המשתמשים בתחבורה הציבורית.
נשים, בהשוואה לגברים, עורכות יותר נסיעות ביום, אך למרחקים קצרים יותר.
זאת מאחר שנשים עובדות קרוב יותר לבית, מועסקות בשיעורים גבוהים במשרות חלקיות ובתחומים שבהם השכר נמוך.
נסיעות של נשים מאופיינות בשרשור הנסיעה.
שרשור הנסיעות של נשים מורכב מזה של גברים והוא פועל יוצא של אחריותן למטלות הטיפול במשפחה והן משלבות עצירות במרכזי בריאות, ליווי ילדים למוסדות חינוך, ביקור הורים וכו'.
בנוסף, נשים נוסעות יותר שלא "בשעות השיא" ופחות אחרי החשכה.
הטפט הצהוב הידוע גם כ"נייר הקיר הצהוב", הוא סיפור קצר מאת הסופרת האמריקאית שארלוט פרקינס גילמן , אשר פורסם לראשונה בינואר 1892 ב"ניו אינגלנד מגזין".
הסיפור נחשב לאחת היצירות הבולטות של הספרות הפמיניסטית המוקדמת, המדגימה את הגישות המקובלות במאה ה-19 לבריאות נשים, הן הפיזית והן הנפשית.
הסיפור מסופר בגוף ראשון כאוסף של רישומים ביומן, של אישה אשר נמצאת בטיפולו של בעלה הרופא, בשל "דיכאון עצבי זמני – ונטייה קלה להיסטריה", אבחנה רווחת לנשים בתקופה זו.
מבודדת ומפוחדת - היא אט-אט שוקעת לתוך מצב של טירוף ופסיכוזה.
המספרת מתחילה את סיפורה בהתפעלות מהבית שבעלה הרופא שכר להם לתקופת הקיץ.
היא משתמשת בשפה רומנטית וציורית כדי לתאר את הפאר והאצילות של בית האחוזה, ותוהה כיצד עלה בידם לשלם על הבית, ולמה הוא נותר ריק כל כך הרבה שנים.
היא מרגישה שיש בבית משהו מוזר, ותחושה זו מובילה אותה לתאר משהו לגבי מצבה הבריאותי - שהיא סובלת מ"דיכאון עצבי" שהחל לאחר לידת בנם הפעוט, ובנישואיה - שהיא מרגישה שבעלה, ג'ון, מקטין אותה ומזלזל בה, ברעיונותיה, וכן בחוליה.
היא משווה בין הגישה הפרקטית והרציונלית של ג'ון לבין גישתה היצירתית והרגישה.
על פי תנאי הטיפול שלה, בידיו של ג'ון, אסור לה להתאמץ כמעט בכלל, ובעיקר אסור לה לעסוק בעבודה או בכתיבה.
הקורא מגלה שאישה בשם מרי מטפלת בינתיים בתינוק.
המספרת, לעומת זאת, מרגישה שפעילות, חופש ועניין יעזרו לה לשפר את מצבה, ולכן התחילה לכתוב את היומן בסתר כדי "להקל על מחשבותיה".
תוך כדי, היא מתחילה לתאר את הבית ביתר פירוט.
לרוב, תאוריה הם חיוביים, אך פרטים קטנים צצים שהם יותר אפלים - הסורגים על החלונות, השער החוסם את הגישה למדרגות - שניהם לכאורה להגן על ילדים המתגוררים בקומה העליונה של הבית, שם היא שוהה עם ג'ון; וכן טבעות ברזל המותקנות בקירות.
היא במיוחד מתעניינת בקירות, או יותר נכון בטפט הצהוב המכסה עליהם.
היא מוטרדת מהצורות המודפסות עליו, ומתארת אותו כ"מעורר בחילה".
בשלב זה, היא שומעת את צעדיו המתקרבים של בעלה, ומפסיקה לכתוב.
השבועות עוברים, והאישה מפתחת מיומנות בהסתרת היומן מבעלה, וכך גם את מחשבותיה.
היא ממשיכה לייחל לחברה, פעילות וגירויים, ושוב מתלוננת על גישתו הפטרונית של ג'ון כלפיה - אך עד מהרה היא תמיד חוזרת לנושא הטפט.
הטפט מתחיל להיראות לה לא רק כמכוער, אלא גם כמאיים באופן מוזר.
היא מספרת כיצד ג'ון מודאג מהקיבעון שלה בנושא, והוא מסרב להחליף את הטפט "כדי לא להיכנע לדאגות הנוירוטיות" שלה.
היא מספרת שהיא אוהבת לדמיין שבאים אנשים ומסתובבים בשבילי האחוזה, אך ג'ון אוסר עליה מחשבות אלו.
היא גם מתארת כיצד יכלה, בילדותה, לגרום לעצמה תחושות אימה כשהייתה מדמיינת דברים מאיימים בתוך האפילה.
כשהיא מתארת את החדר שלה, היא מתארות אותו כחדר ילדים, ומציינת שהטפט קרוע במקומות, וכן שיש שריטות עמוקות בקרשי הרצפה, ושהרהיטים הם כבדים ומקובעים במקומם.
בדיוק כאשר היא מתחילה לראות ולתאר דפוס משני המסתתר מאחורי ההדפס הצהוב שעל הטפט - כתיבתה נקטעת שוב, הפעם על ידי ג'ני, אחותו של ג'ון, המנהלת את משק הבית ומשמשת כאחות בטיפולה של המספרת.
אמצע הקיץ עובר, והאישה מספרת שמשפחתה הגיעה לביקור, אשר הותיר אותה עייפה מתמיד.
ג'ון מאיים לשלוח אותה לד"ר וייר מיצ'ל, הרופא האמיתי אשר תחת טיפולו הסופרת עצמה, שארלוט גילמן, חוותה התמוטטות עצבים.
המספרת נמצאת לבדה רוב הזמן, ומתחילה לספר איך הטפט דווקא מתחבב עליה, ושהניסיונות לפענח את הדפוסים שלו הפכו למקור השעשוע העיקרי בחייה.
ככל שהאובססיה שלה גוברת, הדפוס המוסתר של הטפט מתבהר.
הוא מתחיל להידמות לאישה, ה"כורעת ומזדחלת" מאחורי ההדפס הצהוב, אשר מתחיל להידמות לסורגים של כלוב.
כל פעם שהמספרת מעלה את הרעיון שתצא מן הבית, ג'ון משתיק אותה ומזלזל ברצונה זה.
כל פעם שהוא נוהג בה כך, הנייר מעורר הגועל קוסם לה אף יותר.
בשלב זה, הטפט מעסיק את כל מחשבותיה.
היא נהיית רכושנית וחשאית לגביו, כשהיא מסתירה את התעניינותה בו כדי שתוכל לוודא שאף אחד אחר לא יתחיל לבדוק את הטפט, וכדי שתוכל לפענח אותו בעצמה.
יום אחד, היא מפתיעה את ג'ני שעומדת בחדר ובוחנת את הטפט, ומספרת שמצאה כתמים צהובים על הבגדים שלהם.
ג'ון עיוור לאובססיה המעסיקה את אשתו, וסבור ששתיקתה מסמנת שיפור במצבה.
אך היא, מתחילה להשתכנע שהיא מריחה את הטפט מכל פינות הבית, גם כשהיא בחוץ.
היא מגלה סימן מריחה מוזר עליו, הנמשח לכל אורכו סביב כל קירות החדר - כאילו מישהו התחכך בקירות כשזחל לרגליהם.
הדפוס אשר מתחת לדפוס הוא כעת בבירור אישה המנסה להימלט משם, לדברי המספרת.
היא רואה את האישה מרעידה את הסורגים בלילות, ומזדחלת בחדר בימים.
היא מספרת שגם היא עצמה מזדחלת בחדר לפעמים.
היא חושדת שג'ון וג'ני מודעים לאובססיה שלה, וגומרת אומר בליבה להיפטר מהטפט אחת ולתמיד.
במהלך הלילה, היא מקלפת שטח נרחב ממנו.
למחרת, היא נאחזת תזזית, ונושכת וקורעת בציפורניה את הטפט מהקיר כדי לשחרר את האישה שהיא רואה מאחוריו, הנאבקת לצאת ממנו.
ביומו האחרון של הקיץ, המספרת - שכבר איבדה לחלוטין את שפיותה - נועלת את עצמה בחדר, בו היא משוכנעת שיש עכשיו מספר רב של נשים מזדחלות אשר יצאו מן הטפט, ושגם היא עצמה יצאה ממנו, היא-היא האישה הלכודה.
היא זוחלת סביב החדר, ומשאירה סימנים בטפט הקיר כשהיא עוברת ומתחככת בו.
כשג'ון מגיע הביתה היא מסרבת לפתוח לו את הדלת.
הוא פורץ לחדר, ורואה את מחזה האימה שמתרחש בו.
אשתו, מהרצפה, מצהירה, "הצלחתי סופסוף להימלט משם...
על אף המאמצים שלך ושל ג'ני!".
ג'ון המבועת מתעלף, אך היא ממשיכה בסיבוביה, כאשר היא נאלצת לזחול מעל גופו הדומם בכל פעם שהיא עוברת.
בכתיבתה, גילמן בחנה את התפקידים החברתיים של נשים באמריקה בזמנה.
היא עסקה בנושאים כמו היעדר חיים מחוץ לבית עבור נשים, וכיצד הכוחות הפטריארכליים השפיעו לרעה על חייהן.
עבודתה סללה את הדרך עבור סופרות פמיניסטיות שבאו אחריה, כגון אליס ווקר וסילביה פלאת'.
ב"הטפט הצהוב", גילמן משתמשת באי-שפיותה של המספרת כדרך למחות נגד ההתייחסות הדכאנית של הרפואה כלפי נשים.
היה מקובל - וזה משתקף בסיפור, ואף בביוגרפיה של גילמן עצמה - שהרופאים (אז, כולם גברים) והבעלים או האבות של נשים יחליטו כל החלטה רפואית עבורן, כאשר הנשים עצמן נחשבות כחלשות ושבריריות.
פעילות זכויות נשים מאותה התקופה ולאחריה, טענו כי ההתפרצות של אבחוני מחלת נפש בקרב נשים הייתה ביטוי לדיכוי של נשים, ואף תוצאה של אותו הדיכוי.
תחת גישה זו, אסרו, או השתדלו להניא נשים מפעילויות כמו כתיבה, מכיוון שדרך הכתיבה שלהן הן ייצרו בסופו של דבר זהות ברורה ונפרדת, והדבר יהווה סוג של התנגדות.
גילמן הביעה את דעתה שכתיבה של נשים הייתה בעצם אחת הדרכים היחידות שנשים יכלו לבטא את קיומן בעולם, בתקופה שבה היו להן מעט מאוד זכויות.
גילמן ספרה שהסיפור מבוסס על הניסיון האישי שלה בתור מטופלת: "המטרה האמיתית של הסיפור היה להגיע לד"ר ס.
וייר מיטשל, ולהעמיד אותו על טעותו".
היא סבלה שנים של דיכאון והתייעצה עם רופא מומחה ידוע, ד"ר וייר, אשר רשם לה "ריפוי במנוחה" אשר דרש ממנה לחיות חיים ביתיים ככל האפשר.
אסור היה לה לגעת בעט, או מכחול, והורשו לה רק שעתיים של גירוי אינטלקטואלי ביום.
לאחר שלושה חודשים, נואשת, גילמן החליטה להפר את תנאי טיפולה, וחזרה לכתוב.
לאחר שהבינה כמה קרובה היא הייתה להתמוטטות מנטלית, היא כתבה את "הטפט הצהוב", בו הוסיפה את הפרטיים הדמיוניים כדי להמחיש את הבעייתיות באבחנה ובטיפול שהוצעו לה.
היא שלחה עותק למיטשל, אך לא זכתה לתגובה.
היא הוסיפה כי "'הטפט הצהוב' לא נועד כדי לגרום לאנשים טירוף, אלא כדי למנוע מהם לאבד את דעתם, וזה עבד".
גילמן טענה ששנים רבות לאחר מכן נודע לה שמיטשל שינה את שיטות הטיפול שלו, אך היסטוריונית הספרות ג'ולי בייטס כפרה באמיתות הדבר.
מיטשל המשיך בשיטותיו, לפחות עד 1908 – 16 שנים אחרי שפורסם "הטפט הצהוב" – ורצה להקים בתי חולים שיוקדשו לשיטת ה"ריפוי במנוחה".
בביקורת הפמיניסטית הושם דגש רב על תחושת הניצחון שבסופו של הסיפור.
בעוד יש הטוענות כי דעתה של המספרת נטרפה עליה בשל ההתייחסות כלפיה, אחרות רואות את הסוף כמתאר אישה שסופסוף עומדת על שלה, בנישואים שבהם היא הרגישה לכודה.
הדגש על קריאה וכתיבה כפרקטיקות ממוגדרות גם ממחיש את החשיבות של הסיפור כנרטיב פמיניסטי.
אם על המספרת נאסר לקרוא ולכתוב, אזי היא התחילה "לקרוא" את הטפט עד שהיא שמצאה את נתיב הבריחה שחיפשה.
כשהיא רואה את הנשים מאחורי הסורגים, המספרת מבינה כי אין היא יכולה לחיות את חייה כלואה מאחורי סורג ובריח.
בסופו של הסיפור, כשבעלה שוכב על הרצפה מחוסר הכרה, היא זוחלת עליו, באופן סמלי עולה עליו.
זה מתפרש כניצחון על בעלה, על חשבון השפיות שלה.
במאמרה "ביקורת פמיניסטית: 'הטפט הצהוב' ופוליטיקת הצבע בארצות הברית", כותבת סוזן לאנסר ש"הטפט הצהוב" הוא רק אחד מספרים רבים שאבדו במרוצת הזמן בגלל אידאולוגיה רווחת שראתה את תוכנם כמטריד או פוגעני.
כדוגמה, העורך של "The Atlantic Monthly" דחה את הסיפור הקצר כי "לא היה יכול לסלוח לעצמו אם יגרום לאחרים את אותה מצוקה שהסיפור גרם לו".
אך לאנסר מציינת שאותו הטיעון היה קיים ביחס לעבודותיו של אדגר אלן פו, אבל למרות עובדה זו עבודותיו פורסמו, וממשיכות להיות מפורסמות, וכן נחקרות על ידי אקדמאים.
במאמרה "הסופרת כרופאה: מודלים חדשים לשיח רפואי בכתיבה המאוחרת של שארלוט פרקינס גילמן", חוקרת מרתה קאטר את הניסיון של הממסד הרפואי, בשליטתם של גברים, להשתיק נשים.
גילמן מתייחסת לגישה הרווחת, לפיה נשים הן "שקטות, חסרות כוח, ופאסיביות".
בתקופה בה כתבה את סיפוריה, בין 1840 ל-1890, נשים באופן כללי הוגדרו כ"פחות מ-" - כחולניות וחלשות; "היסטריה" - לכאורה "מחלה נשית" - נחשבה כתוצאה מהשכלת יתר.
נכתב אז בספרי הרפואה שנשים שמאמצות מידי את מוחן מביאות על עצמן את המחלה.
למעשה, רבים מבין המחלות בהן אובחנו נשים נחשבו לתוצאה של היעדר שליטה עצמית מצד נשים, והרופאים, מצידם, סברו שכדי לטפל בנשים אלו, עליהם "לנקוט בטונים סמכותיים" ושאישה מרופאת היא "אישה כנועה, צייתנית ושקטה, שמעל לכל כפופה לרצונו וקולו של הרופא".
אישה היסטרית נתפשה כאישה שרודפת כוח, ושכדי להירפא עליה לאפשר לרופא לחתור תחת רצונותיה.
לעיתים קרובות, הטיפול המתבקש היה ריתוק למיטה, בכוונה "לאלף" את האישה ובעצם, לשלול ממנה את חירותה.
בדרך זו, היה אפשר לגבור על כל יצר מרדני, ולאלץ נשים לקבל על עצמן תפקידי מגדר מצופים.
גילמן רצתה להדגיש את הנזק שבטיפולים אלו, ולהראות כיצד התוצאה היא נשים מושתקות.
"הטפט הצהוב" נחשב גם לדוגמה של ספרות גותית בשל התייחסותה לטירוף וחוסר האונים.
אלן ריאן, למשל, כתב בהקדמה לסיפור: "מלבד מקורותיו זהו אחד מסיפורי האימה הטובים והחזקים ביותר שנכתבו אי פעם.
או גרוע מכך, ייתכן והוא לא." חלוץ ז'אנר האימה, הסופר ה.
לאבקרפט תיאר את "הטפט הצהוב" כקלאסיקה של ספרות אימה.
הלן לפקוביץ הורוביץ, בספר "חוסר מנוחה פראי: שארלוט פרקינס גילמן ויצירת הטפט הצהוב", מסכם כי "הסיפור בא כמחאה נגד [בעלה הראשון של גילמן, האמן צ'ארלס] סטטסון, וכנגד הנישואים המסורתיים שהוא דרש ממנה".
סרי אדלשטיין טענה ש"הטפט הצהוב" הוא אלגוריה לשנאתה הגוברת של גילמן לעיתונות צהובה.
לאחר יסדה את העיתון The Forerunner בנובמבר 1909, הבהירה גילמן שהיא מעוניינת בעיתונות מפוכחת יותר, שאינה מסתמכת על סיפורים מוגזמים וכותרות מתלהמות.
גילמן עצמה הייתה לעיתים קרובות נושא הסיפורים הללו בתקשורת, והייתה מתרעמת על הסנסציוניות של התקשורת.
על פיה אדלשטיין, הקשר בין המספרת לטפט בסיפור מקביל ליחסיה של גילמן עם העיתונות.
עיבוד לרדיו בכיכובה של אגנס מורהד עלה לשידור פעמיים, ב-1948 וב-1957, בתוכנית Suspense.
ספר אודיו של "הטפט הצהוב" הופק ב-1997 על ידי דורקין הייז, ובביצועה של ויניפרד פיליפס.
עיבוד של רדיו BBC בביצועה של אנה מאסי.
2003: מחזה בעיבודה של הת'ר ניומן, סיאטל וושינגטון.
זכה בפרס הפרינג' של עיתון Seattle Times.
2014: מחזה בשם "מאחורי הטפט" נכתב והוצג ב"ראמג' ת'יטר", בדורסט אנגליה, המבוסס על הטפט הצהוב, אך מוצג בזמנים מודרניים ומתמקד בדיכאון סב לידתי.
2014: עיבוד מאת קריסטי בולטון, הופעת בכורה בפסטיבל הפרינג' של המילטון, קנדה.
2015: הסיפור עובד לבמה בשפה העברית בידי מלכה מרין.
הופעת הבכורה הייתה במרץ 2015, בתיאטרון הסימטה, בהשתתפות רונא זורלא ואלינור פלקסמן.
2015: הופעת אישה אחת בברקלי קליפורניה, בביצועה של אלנה רייט.
2016: עיבוד בכתיבתה של סו מאך, ובהפקתה וביצועה של גרייס קרטר, עלה לבמה בפורטלנד אורגון.
המופע שילב אודיו אקספרסיוניסטי, וידאו, ותנועה.
1977: סרט קצר בבימויה של מארי אשטון וכתיבתה של ג'ולי אשטון, בכיכובה של סיגריד וורשמידט.
1989: עיבוד של ה-BBC, ששודר מאוחר יותר ב-Masterpiece Theatre בארצות הברית.
בעיבודה של מאגי ויידי, בבימויו של ידי ג'ון קלייב, ובכיכובם של ג'וליה ווטסון וסטיבן דיליין.
2009: סרט קצר (30 דקות) בשם "Confinement" (כליאה, או בידוד), בעיבודו ובימויו של ג'ון מקרתי, ובכיכובה של קולין לובט.
2012: סרט באורך מלא המבוסס של הסיפור אך חורג ממנו, מוצג בפרשנות אימה גותית, בעיבודו של לוגן תומאס, ובכיכובה של אריק קושינג.
2014: סרט קצר בבימויה של אמנדלה סטנברג.
2015: סרט ניסיוני קצר של האמנית הבריטית ג'וליה דוגרה-ברזל, "חוקי המשחק" (The Rules of the Game) שאב את השראתו מהסיפור.
2016: סרט באורך מלא המבוסס על הסיפור המקורי, בעיבודה של ליז רוברטס, ובבימויו של חורוש אהרי.
פרק בסדרה "The Twilight Zone" בשם "Something in the Walls" מ-1989 מבוסס על סיפורה של גילמן, ובו אישה מתאשפזת במוסד לחולי נפש ומתעקשת על חדר עם קירות לבנים, לאחר שראתה פרצופים בהדפסים שעל הטפט הצהוב בחדר השינה שלה בבית, וקולות מוזרים יוצאים מהם.
"קירות נייר" הוא סרט קצר משנת 1992, בבימויים של גלן הולסטן ולין טומלינסון, המבוסס על "הטפט הצהוב".
הסרט משלב משחק חי ואנימציה, ואורכו 6 דקות.
הטנגו האחרון בהליפקס היא סדרת דרמה קומית בריטית ששודרה בין השנים 2012 ו-2020. היוצרת והתסריטאית סאלי ויינרייט עיבדה את הסדרה מסיפורה האמיתי של אמה, שנישאה שנית לאחר שהתאלמנה לאחר שפגשה אהבה ישנה באתר למציאת חברים ותיקים.
בסדרה מככבים סר דרק ג'קובי ואן ריד, כאלן וסיליה, אהובי נעורים שכיום בשנות השבעים לחייהם.
השניים יוצרים קשר מחודש דרך פייסבוק, נפגשים, מתאהבים, ומתכננים להתחתן.
ריד וג'קובי שניהם הצהירו על קורת רוחם מההזדמנות לשחק סיפור אהבה בין אנשים זקנים.
שרה לנקשייר וניקולה ווקר מככבות בתור קרוליין, בתה של סיליה, וג'יליאן, בתו של אלן, בהתאמה.
דמויות אחרות מגולמות על ידי לואיס גרייטורקס, נינה סוסניה, טוני גרדנר, רוני אנקונה, דין אנדרוז, סשה דוואן וג'וש בולט.
הסדרה זכתה לשבחים בשל תיאור חייהם של בני הגיל השלישי, המשחק המעולה, והדיאלוג האמין.
מבקר בעיתון "דיילי טלגרף" סיכם את הסדרה כ"ניצחון אל מול הגילנות בטלוויזיה".
מבקר בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" כתב שהסדרה היא "התוכנית הטובה ביותר של העונה".
"הטנגו האחרון בהליפקס" צבר ארבע מועמדויות BAFTA לשנת 2013, וזכה בפרס BAFTA לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
לסדרה היו שלוש עונות מלאות, ועונה רביעית שכללה שני פרקים בלבד, שתוארו כספיישלים לכבוד חג המולד.
סיליה דוסון ואלן באטרשו שניהם בגילאי השבעים, ושניהם התאלמנו.
הם הכירו בשנות ה-1950, והייתה ביניהם משיכה, אך היחסים לא התפתחו, וסיליה עברה ממקום מגוריהם עם הוריה.
בעת הנוכחית,, הם נפגשים מחדש לאחר שהצטרפו לפייסבוק בעידוד נכדיהם.
אלן אהב את סיליה מאז שהוא היה בן 16; סיליה מתוארת כאישה שלא מצאה סיפוק בחייה, והייתה נשואה לגבר שלמדה לשנוא.
השניים מתחילים התכתבות נרגשת, כשכל אחד פוחד להתלהב יותר מדי ולהפחיד את השנייה.
אך כשהם נפגשים פנים אל פנים, לבסוף, הם מגלים שאותם רגשות של פעם עדיין קיימים, והתשוקה ההדדית שלהם לא דעכה.
סיפור האהבה של אלן וסיליה מתרחש על רקע חייהן ובעיותיהן של הבנות הבוגרות של שניהם.
ג'יליאן, בתו של אלן וקרוליין בתה של סיליה הן היפוכים גמורים: ג'יליאן היא אלמנה אשר מנהלת חווה ועובדת במשרה חלקית בסופרמרקט, בעוד קרוליין, שרכשה את השכלתה באוקספורד, היא המנהלת של בית ספר פרטי יוקרתי.
הסדרה מבוססת על סיפורה של דורותי, אמה של סאלי ויינרייט.
דורותי, איבדה קשר עם חבר ילדות, אלק ווקר, כאשר היא הייתה בת 15, אבל אז הם התחילו לדבר שוב ברשתות החברתיות והתאחדו לראשונה כעבור 60 שנים, ובתוך שישה חודשים התחתנו.
ויינרייט אמרה שהיחסים בין אמה ואלק "היו כל כך יפים ומרוממים שהם נותנים השראה לכל הסובבים אותם".
כאשר היא סיפרה את הסיפור לעמיתה, ניקולה שינדלר, שינדלר הציעה להפוך את הסיפור לסדרת טלוויזיה, והייתה למפיקה בפועל של הסדרה.
ויינרייט קבלה את רשותה של אמה לעשות דרמטיזציה לסיפורה, ואף שלחה לה דוגמיות לפני שהתסריטים הופקו בפועל.
מספר סצנות בסדרה מבוססות על אירועים אמיתיים, כמו השיחה בה קרוליין מרגישה מבוכה כשהיא משוחחת עם סיליה על חיי המין שלה.
בנוסף לסוגיית הגילנות, הסדרה בוחנת גם נושאים להט"ביים דרך דמותה של קרוליין.
סיליה מתקשה לקבל את היציאה מהארון של קרוליין ופתיחתה במערכת יחסים עם אישה אחרת.
אנה ריד שיבחה את העלילה, מתוך אמונתה שהרבה אנשים בני דורה הם הומופובים, וביטאה תקווה שדרך דמותה ימצאו את הדרך לשינוי.
דמותו של אלן היא יותר מקבלת, וסיליה נאלצת להתמודד עם הדעות הקדומות שלה כדי לא לאבד אותו.
ויינרייט לא ציפתה להצליח ללהק שחקן בקליבר של ג'קובי, אך הצהירה לגבי ליהוקם של ריד וג'קובי ש"הלכנו על הטובים ביותר, וקיבלנו אותם".
היא גם הרגישה שג'קובי הוא מאוד דומה לאלק, עליו דמותו מבוססת, הן במראה והן בחוש ההומור שלו.
ג'קובי, מצידו, הופתע שהציעו לו את התפקיד, משום שבדרך כלל הוא מלוהק בתפקידים קלאסיים, תקופתיים, או "מהודרים", והוא בירך על ההזדמנות לחקור דמות מסוג שונה, או "אדם רגיל".
ויינרייט התלהבה מהכימיה שבין ריד וג'קובי.
גם ריד התלהבה, באומרה ש"ברגע שמישהי עוברת את גיל 65, מציגים אותה כרפת שכל", ואילו בתסריט המדובר הדמויות הן אנושיות ומורכבות גם בגיל זקנתן.
כששרה לנקשייר קראה את התסריט, היא מספרת שהיא ידעה שמדובר ב"משהו מאוד מיוחד" תוך שני עמודים.
היא התלהבה מהשתתפותם של ריד וג'קובי, ואהבה שהתסריט משלב הומור עם הצדדים האפלים יותר של החיים.
הקאסט היה בטוח שהתוכנית תתקיים רק למשך עונה יחידה, וכך כשהסדרה חודשה והחלו הצילומים לעונה השנייה, חלקם מצאו את עצמם בקונפליקטים בשל פרויקטים אחרים.
לנקשייר הייתה באמצע הצילומים של סדרת הדרמה התקופתית, "גן עדן לנשים" (The Paradise), והיא נאלצה לעזוב באמצע העונה כדי לגלם שום את קרוליין.
בראיון ב-2013 לנקשייר אמרה שזו הייתה ההחלטה הקלה ביותר בקריירה שלה, וש"כשחקן אתה יכול לחכות קריירה שלמה כדי להיות מעורב בפרויקט כזה."
התפקיד של קרוליין הביא ללנקשייר מספר שיא של מכתבי מעריצים, ביניהם הרבה מנשים שסיפרו לה שמערכת היחסים של קרוליין עם קייט (נינה סוסאניה) הייתה מקור להשראה בחייהן.
היא סיפרה שהגישה שלה לגילום תפקיד קרוליין הייתה להתמקד באנושות שלה, ולא במיניות שלה, והרגישה שזה חשוב במיוחד בשל תת-הייצוג הלהט"בי בטלוויזיה.
ניקולה ווקר השלימה את הקאסט המרכזי בתפקיד ג'יליאן.
היא העריצה את הכנות של הדמות, אומץ הלב וחוסר הרחמים העצמיים שלה, והזדהתת עם נטייתה לדבר לפני שהיא חושבת על דבריה עד הסוף, וכן אהבתה הגדולה לאביה.
המיניות של ג'יליאן היא מרכזית לדמות, שמשתמשת בה גם בביטחון עצמי מלא, וגם כאמצעי להלקאה עצמית.
ווקר הרגישה שהסדרה ניגשת למשימת סיפור הנרטיב באופן בוגר מאוד, והצהירה שמעולם לא נתקלה בדמות כמו ג'יליאן, וכן שיבחה את המגוון הרחב של תפקידים עצמתיים לנשים.
עיתון "אינדפנדנט" ציין את החשיבות של הסדרה בה יש שלוש דמויות ראשיות מעל גיל 40, ושדבר זה, לצד הקו העלילתי הלסבי של קרוליין והיחס של ג'יליאן ליחסי מין, הופכים את הסדרה "חתרנית בשקט".
הסדרה זכתה בעיקר לביקורות חיוביות, שהתמקדו במידה רבה בתיאור הדמויות המובילות בגילאי השבעים לחייהן.
ויין שילינג מעיתון "הדיילי טלגרף" קרא לסדרה "ניצחון מול הגילנות של הטלוויזיה".
אנדרו אנתוני מעיתון "הגרדיאן" כתב שהיו לו "ציפיות נמוכות...
אשר מיד הופרכו", והוא שיבח במיוחד את הדיאלוג ואת הביצועים של הדמויות המרכזיות.
באתר האמריקאי AfterEllen, אשר סוקר ייצוגים להט"ביים בתקשורת, הסדרה קיבלה ביקורת חיובית.
המבקרת ג'יל גוצ'יני כתבה ש"התחלתי לצפות בסדרה הזאת במחשבה שזו תוכנית קטנה וחמודה על 'זקיינעס' שמתאהבים", אבל בסופו של דבר האמינה שמדובר ב"ממיטב הטלוויזיה שראיתי, בכל מקום, אי פעם".
העונה הראשונה של "הטנגו האחרון בהליפקס" הייתה מועמדת לארבעה פרסי BAFTA לשנת 2013. דרק ג'קובי, אן ריד, ושרה לנקשייר זכו למועמדויות לשחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, ושחקנית המשנה הטובה ביותר בהתאמה.
הסדרה עצמה הייתה מועמדת לפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר, ובסופו של דבר זכתה.
בנוסף, ויינרייט הייתה מועמדת לפרס BAFTA למקצועות הטלוויזיה ככותבת הדרמה הטובה ביותר ב-2013. הסדרה הייתה מועמדת לפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר בפרסי Broadcasting Press Guild Awards של 2013, בעוד ויינרייט היה מועמדת לפרס התסריטאית על תרומתה לשתי הסדרות: "הטנגו האחרון בהליפקס" ו"סקוט וביילי".
ב-2014, שרה לנקשייר, וניקולה ווקר היו שתיהן מועמדות לפרס BAFTA בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר; לנקשייר זכתה בפרס על תפקידה כקרוליין.
הטפה הוא נאום שניתן על ידי איש דת (לרוב כומר נוצרי), שבדרך כלל עוסק בסוגיות תאולוגיות, בחוקים, או בתזכורת לעקרונות חשובים.
מטרת ההטפה היא לתת תקווה לאנשים ששומעים אותה, או לעודד אותם לעשות דברים נכונים בחייהם.
הדובר יכול גם לדבר על הבעיות הנוכחיות של הקהילה, ולהציע דרכים לפתור אותן.
לעיתים קרובות, הטפות שניתנו על ידי כמרים או אנשי דת אחרים מבוססים על קטעים מהביבליה (ובנצרות זה כולל גם את הברית החדשה).
בכנסיות נוצריות הדרשה מועברת בדרך כלל במקום פולחן מדוכן נואמים מוגבה, או מאחורי סטנדר.
מקור ההטפה שקיים בכנסיות הנוצריות נלקח במקור מהדרשות ביהדות, שהיו קיימות עוד בתקופת ישו.
ישו כרב נהג גם לתת דרשות לתלמידיו.
ההטפה אל היוונים או הטפה אל הגויים (ביוונית עתיקה: Λόγος παραινέτικος πρὸς Ἕλληνας; בלטינית: Cohortatio ad Graecos או Cohortatio ad Gentiles) הוא טקסט יווני נוצרי פראינטי או פרוטרפטי עתיק בן 38 פרקים.
אף על פי שהחיבור אנונימי, הוא יוחס בטעות ליוסטינוס מרטיר (המאה ה-2 לספירה) ונכלל באוספים של חיבוריו.
"פסאודו-יוסטינוס" הפך לשם הנוכחי כאשר הוכר כי למחבר זה וליוסטינוס מרטיר היו סגנונות כתיבה שונים זה מזה באופן ברור.
הבדל נוסף הוא שמחבר ה"הטפה אל היוונים", על אף שהוא משתמש בסופרים מהתקופה ההלניסטית, דוחה את המחשבה היוונית, בעוד יוסטינוס מרטיר קיבל את אותם ההיבטים של הפילוסופיה היוונית שלדעתו לא היו מנוגדים לבשורות של הברית החדשה.
כריסטוף רידווג טוען כי יש לזהות את פסאודו-יוסטינוס עם מרקלוס מאנקירה .
בקרב הפרשנים הקודמים לא הייתה הסכמה לגבי התארוך המדויק, אולם שרקנברג (Schreckenberg), בויטנוורף (Buitenwerf) והרדוויק (Hardwick) הסכימו כי החיבור נכתב ככל הנראה במאה ה-4, מה שתואם את הנתונים הביוגרפיים של מרקלוס מאנקירה.
אין לבלבל את החיבור הזה עם חיבורו של פסאודו-יוסטינוס, "נאום אל היוונים" (Oratio ad Graecos או Oratio ad Gentiles), שגם הוא הועבר בטעות תחת שמו של יוסטינוס מרטיר.
פסאודו-יוסטינוס מזהה את הומרוס כמקור העיקרי להשקפות התאולוגיות של פגנים, השקפות אותן הוא מבקר.
המחבר טוען כי התיאוריות של ההוגים היוונים הפגניים שותפות במורשת ההומרית הכוזבת הזו.
פסאודו-יוסטינוס מציע במקום זאת את משה כמקור להשקפות תאולוגיות ראויות.
הוא טוען שמשה היה עתיק יותר - ולכן סמכותי יותר - מאשר הומרוס או כל סופר פגני אחר.
הוא גם טוען שרבים מרעיונותיהם הטובים של פילוסופים פגניים נלקחו ממשה, ובכלל זה הטענה כי אפלטון קרא את כתבי משה והנביאים.
בעוד שאוגוסטינוס וסופרים עתיקים אחרים אימצו תיאוריות כאלו הנוגעות לאפלטון, השקפה כזו נתפסת כיום כמגוחכת.
פסאודו-יוסטינוס מתחיל את ניתוח הוגי הדעות הפגניים בהתבוננות בתורתה של האסכולה המילטית, כולל תאלס, אנכסימנדרוס ואנכסימנס ממילטוס.
לצד המילטים הוא מוסיף את הרקליטוס, היפאסוס, אנכסגורס וארכלאוס.
הוא מזכיר בקצרה את התיאוריות השונות שלהם על "עקרונות" או "גורמים ראשונים" ; למשל, התיאוריה של תאלס שכל החומר נובע ממים.
לאחר מכן הוא מזכיר את התיאוריות של פיתגורס, אפיקורוס ואמפדוקלס.
הוא מסכם שכל הפילוסופים הקדם-סוקרטיים ואפיקורוס (שלא היה קדם-סוקרטי) לא יכלו להסכים, וכי חוסר ההסכמה הזה מראה את חולשתה של הפילוסופיה שלהם כולה.
הרקליטוס נזכר כמגיע מאותה עיר כמו היפאסוס - מטפונטיון - אף על פי שהוא למעשה בא מאפסוס.
בשלב הבא פסאודו-יוסטינוס עוסק באפלטון ובאריסטו.
אף על פי ששני אלה היו המוערכים ביותר מבין הפילוסופים הפגניים, הוא מסכם באופן דומה כמו קודם: הם אינם מסכימים זה עם זה ולכן יש לבקר אותם באותה מידה.
לדוגמה, הוא אומר כי אפלטון מלמד שלנפש האדם יש שלושה חלקים (תאוריית הנפש של אפלטון ), ואילו אריסטו מלמד שלנפש האדם יש רק היבט אחד, של תבונה (על הנפש ).
הוא גם טוען שהם סותרים את עצמם.
לדוגמה, הוא טוען כי אפלטון אומר במקום אחד כי יש שלושה גורמים ראשונים, אך במקום אחר אומר שיש ארבע.
שוב, הוא טוען כי אפלטון אומר שהחומר לא נברא, אך אחר כך סותר את עצמו ואומר שהוא כן נברא.
ההשקפות המדעיות המודרניות על הקשר שבין הפילוסופיות של אפלטון לאריסטו הן מגוונות ומורכבות.
בניגוד למחלוקות בין כל הפילוסופים הפגניים, פסאודו-יוסטינוס משבח את המורים הנוצרים, שלדבריו לא "סתרו או התווכחו זה עם זה.
במקום זאת, בלי מריבה, הם העבירו אלינו את הידע שקיבלו מאלוהים".
הוא מחשיב את משה כמורה הנוצרי הקדום ביותר.
חוקרים רבים זיהו את הטקסט כיהודי במהותו, על סמך החוב העז של פסאודו-יוסטינוס למחשבה היהודית.
תיאוריה אחרת היא שמדובר בחיבור מחדש שטחי במיוחד של חומר יהודי למטרות נוצריות .
פסאודו-יוסטינוס גם מצטט ודן בכמה מחזיונות הסיבילות.
הוא כותב שחלק מהאורקלים הללו מלמדים את הדת האמיתית, כולל מונותאיזם.
ציטוטיו של פסאודו-יוסטינוס הם מקור טקסטואלי חשוב לאורקלים אלה.
תרגום לאנגלית מאת תומאס ב.
Falls) נכלל בכרך 6 של סדרת "אבות הכנסייה" (The Fathers of the Church: A New Translation) בהוצאת האוניברסיטה הקתולית של אמריקה , שפורסם לראשונה בשנת 1948 ונדפס לאחרונה בשנת 2008.
הטמרייר הלוחמת היא יצירה בצבעי שמן של הצייר האנגלי ויליאם טרנר משנת 1838. היצירה הוצגה לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1839. בציור מתוארת ספינת מלחמה אה"מ טמרייר , אחת מהספינות שהשתתפו בקרב טרפלגר.
הציור מוצג בגלריה הלאומית שבלונדון, וטרנר הוריש אותו למדינה בשנת 1851. ב-2005, בסקר שנערך על ידי רדיו BBC, היצירה נבחרה כציור הבריטי האהוב ביותר.
בשנת 2020, הציור נוסף לגב שטר ה-20 פאונד הבריטי.
טרנר השלים את הציור בשיא הקריירה שלו, והציור הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון במשך כ-40 שנה.
הצייר נודע בציורי הנוף שלו שבהם הוא עשה שימוש בים, במזג האוויר ובאור.
טרנר חיי רוב חייו ליד נהר התמזה, ורוב יצירותיו נסובו על סצנות של סירות ומים.
הוא נהג להשתמש בצבעי שמן ומים, לעשות סקיצות של יצירותיו ולהשלימם בסטודיו.
טרנר חזה בטמרייר בביצות בגריניץ' ביחד עם הצייר קלארקסון סטנפילד בצהריי 5 בספטמבר 1838. הטמרייר, אוניית מפרש ידועה אך מיושנת, נגררה למעגן רות'רהית' שם הייתה מיועדת לפירוק, לאחר שהצי המלכותי מכר אותה לטובת הצטיידות באוניות חדישות יותר, ושיט זה היה איפוא בבחינת דרכה האחרונה.
לא ידוע אם בעת הזו טרנר הספיק ליצור סקיצות של האונייה, אך מאוחר יותר הוא הספיק לתפוס את הספינה במעגן ברות'רהית', שם הוא יצר מספר סקיצות ליצירה.
מזג האוויר באותו יום היה שמשי, והרקע המעונן הוא פרי המצאתו של הצייר.
בציור נראית ספינת גרר מונעת בקיטור המושכת את הטמרייר, אף על פי שבמציאות היו שתי גוררות כאלו.
ניתן לראות את טרנר ואת סטנפילד בסירה קטנה בצידו הימני של הציור.
הצייר היה בן 28 כאשר בריטניה נכנסה למלחמות הנפוליאוניות, ותקופה זו חיזקה אצלו את רגש הפטריוטיזם כלפי המדינה.
הטמרייר הייתה ידועה מאוד עקב ההצלחה שלה בקרב בטרפלגר, ומכירתה לפירוק עוררה התעניינות וסיקור תקשורתי נרחב.
ייתכן כי זאת הסיבה שהביאה את האונייה לידיעתו של טרנר ולרצונו לצייר אותה.
הקומפוזיציה בציור היא ייחודית מפני שהנושא המרכזי בה, האונייה, מופיע רק בחלקו השמאלי.
הספינה מודגשת על רקע השמים הכחולים והערפל שמסביבה.
יופייה של הטרמרייר הישנה מנוגד לספינת הגרר החדישה אך מכוערת, המוציאה עשן מארובתה.
טרנר יצר משולש של ארבע ספינות התוחמות את רקע השמים הכחולים.
הספינה הגדולה שבהן היא הטרמייר, והשלוש האחרות קטנות יותר באופן היוצר את המשולש.
בצידו האחר של הציור, בדיוק באותו מרחק של הטמרייר מהקצה, שוקעת השמש.
קרני השמש השוקעת מתפרסות על רחבי העננים מעליה, וניתן לראות את השתקפותה על המים.
ההשתקפות של השמש על המים והעשן המיתמר מהגוררת דומים מאוד בצבעם.
שקיעת השמש מסמלת סופה של תקופה עבור הצי המלכותי הבריטי.
מעל התורן של הטמרייר מגיח הירח, המסמל את תחילתה של תקופת המהפכה התעשייתית.
היצירה מסמלת את סוף עידן הגבורה של אוניות המפרש, ואולי גם חששות מסוף הקריירה המפוארת של הצייר עצמו.
הטנק בדגניה הוא טנק מדגם רנו R-35 של חיל השריון הסורי, אשר התקדם לקיבוץ דגניה א' ב-20 במאי 1948, בקרב עמק הירדן שבחזית הסורית במלחמת העצמאות.
לוחמי צה"ל בדגניה הצליחו לפגוע בו ולהשמידו.
אירוע זה נחשב לאחד מסיפורי הגבורה הגדולים של מלחמת העצמאות.
עם זאת, לא ידוע בוודאות מי עצר את הטנק, ולסיפור יש חמש גרסאות.
הטנק נותר סמוך לשער הקיבוץ כאנדרטה וסמל למלחמתם הנועזת של מגיני דגניה.
קיבוץ דגניה א', אם הקבוצות והקיבוצים, נוסד בשנת 1910 ומצוי בדרום מערב הכנרת, בסמוך למוצא הירדן.
ב-18 במאי 1948, ארבעה ימים לאחר שדוד בן-גוריון נשא את הכרזת העצמאות, נכבשה משטרת צמח שבעמק הירדן על ידי צבא סוריה.
הסורים גם כבשו את הקיבוצים הסמוכים: שער הגולן ומסדה.
כבר למחרת, 19 במאי, כוחות הוזנקו לגזרה, פלוגה מחטיבת כרמלי ותגבורת נוספת.
בבוקר 20 במאי, כוחות סורים ניסו להתקדם לכיוון מערב.
מהצד הישראלי מערך ההגנה התבסס ביישובים דגניה א' ודגניה ב' ובשטח שביניהן.
באזור תל בית ירח ובסביבת הכנרת הוצב תותח 20 מ"מ, מרגמות ותותחים נוספים לבלימת מתקפה עתידית.
אלה הצטרפו אל כוחות החי"ר, חיל המשמר ולוחמי הקיבוצים שהיו בשטח.
הללו, תחת פיקוד משה דיין, מנעו ניסיון סורי להתבסס מערבית למוצא הירדן.
בשעה 04:15 לפנות בוקר, התקפה ארטילרית סורית החלה על הכוחות הישראלים.
בחסות ירי המרגמות, התקדמו כוחות טנקים, רכבים משוריינים ולוחמי וחי"ר של צבא סוריה לכיוון הדגניות.
על הכביש הראשי בין שתי הדגניות התקדמו שלושה טנקי רנו ונעו קדימה לכיוון דגניה א'.
מגני הקיבוץ הצליחו בסיוע מקלעים, מרגמות ותותחי ארטילריה לבלום את ההתקדמות הסורית, והסבו לכוחותיהם נפגעים רבים.
ההתקפה הסורית נבלמה לקראת השעה 7:45, ולכן הכוח הסורי החל להגביר את ההתקפה על דגניה ב'.
במהלך ההתקפה על דגניה א', אחד מהטנקים הסורים נפגע בפאתי הקיבוץ.
במשך שעתיים היתמר ממנו עשן שחור.
ישנה מחלוקת לגבי מי היה האדם שעצר את הטנק ובאיזו דרך.
ישנן חמש גרסאות עיקריות של לוחמים שונים אשר טענו שהיה להם חלק בעצירת הטנק.
מן הידועות שבגרסאות היא שברוך בר-לב (בורק'ה), מפקד כיתת גדנ"ע וחבר משק דגניה, הערים על צוות הטנק בכך שהשאיר את שער הקיבוץ פתוח, מה שגרם למפקד הטנק לחשוב שמדובר במלכודת ולהיעצר בשער הקיבוץ ואז יידה מספר בקבוקי תבערה לעבר הטנק והבעירו.
כשהטנק כולו עלה באש הלוחמים הסורים קפצו ממנו וברחו על נפשם.
בשנת 1990 טען שלמה אנשל בריאיון לעיתון 'הארץ' שהוא עצר את הטנק על ידי פגז פיא"ט.
אנשל היה לוחם גולני שנבחר לשאת הפיא"ט בזכות עברו בצבא הבריטי כלוחם בבריגדה היהודית.
שם, הוא למד לירות במטול פיא"ט נגד טנקים וצבר ניסיון בשימוש בו.
לפי גרסתו, נשכב מול הטנק ושיגר לעברו שלושה פגזים ממטול הפיא"ט.
רק בפעם השלישית הצליח לפגוע בו.
לדבריו, הוא הרג את אחד מאנשי הצוות, אילץ את השני להיחלץ החוצה והוא נהרג בצרור יריות.
בדיקה שערך חיל החימוש בשנת 1991 מראה כי הפגיעה נגרמה ממטען חלול.
בבדיקה נמצאה חדירה בליסטית אחת בצריח, אחת בצריחון המפקד, ורסס היקפי מתחת לאזור הפגיעה.
לאור זאת נקבע כי "ממדי הרסס ההיקפי, צורתו ועובי השריון הנחדר, מתאימים לפצצת מטול פיא"ט".
בשנת 2006 מתי גרינברג מהמחלקה להיסטוריה בצה"ל השיב לאנשל כי הטנק "נפגע בפגז פיא"ט והושמד באמצעות בקבוק מולוטוב".
אף על פי כן, סיבת עצירת הטנק איננה ודאית, אך אנשל טוען כי קודם הוא יירה מהמטול ורק לאחר מכן נזרקו בקבוקי התבערה.
לטענת דוד זרחיה (דוידסקו), סגן מפקד מחלקה בחטיבת כרמלי, הוא עלה על הטנק, דפק על הצריח והבטיח לטנקיסט שלא יאונה לו כל רע.
מרגע שהשריונר הסורי פתח את הצריח מהצד נורה צרור יריות.
הלוחם הסורי השיב בירי וזרחיה השחיל במהירות רימון יד לתוך הטנק והרג את הצוות.
שלום הוכבאום, ניצול שואה וחבר דגניה, טען שהוא זה שהכניע את הטנק.
לפי גרסתו, הטנק נתקע על גדת תעלה.
אז, חברי הקיבוץ והוכבאום בראשם, ניצלו את ההזדמנות והשליכו לעבר הטנק שני בקבוקי תבערה מאולתרים אשר הבעירו אותו.
יצחק עשת, גם הוא לוחם גולני, אשר שירת קודם לכן בצבא הבריטי וצבר ניסיון על מטול פיא"ט.
הוא טוען שהכניע את הטנק לאחר שירה פגז מהמותן.
לדבריו הוא הרג את אחד הטנקיסטים וגרם לשני להימלט ולהיהרג על ידי רימונים.
הטנק ניצב סמוך לשער הקיבוץ כסמל לנחישותם של הלוחמים אשר הגנו על דגניה.
מספר ספרים נכתבו על הקרב בדגניה ובראשם "הטנק - הקרב בשערי דגניה" של יובל שיאון, ו"עמק במערכה" של אסף אגין.
בשנת 2018, לאחר שבע שנות מחקר, הוציא אסף ענברי את הספר "הטנק".
הספר מתאר את פרשת עצירת הטנק מנקודת מבטם של חמשת האנשים הטוענים שהשמידו אותו.
אף על פי כן, גם ענברי אינו מכריע בסוגיה ולדבריו אינו יודע מי עצר את הטנק.
הספר עובד למחזה על ידי יואב שוטן גושן ועירד רובינשטיין, אשר עלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 2022. על-סמך הספר פותח גם משחק מחשב קצר בשם "טנק אחד במאי".
הטמנת פתקים בכותל המערבי היא מנהג של בקשות כתובות המופנות לאלוהים, ששמים אותן בחרכים בין אבני הכותל המערבי.
תחילת המנהג של הטמנת פתקים בכותל המערבי המכילים תפילות ובקשות כתובות לאלוהים בסדקי הכותל המערבי התרחשה בראשית המאה ה-18, ונובעת מהמסורת היהודית כי השכינה נמצאת בכותל המערבי.
עם זאת, קיימת מחלוקת בשאלה האם מותר על פי ההלכה להכניס פתקי נייר אל סדקי הכותל.
בספר "מסעות ירושלים", שנדפס בשנת תרצ"א, מיוחס המנהג לרב חיים בן עטר, שהורה לאדם עני להניח פתק בין אבני הכותל, ובכך לזכות לפרנסה.
כיום מוטמנים בכותל המערבי מאות אלפי פתקי תפילה או משאלות מדי שנה, על ידי מבקרים בכותל ועל ידי נציגים המקבלים בקשות דרך הקרן למורשת הכותל המערבי.
שירותים מקוונים - שלח פתק לכותל
השירותים המקוונים מציעים למבקשים לשלוח את בקשתם בדואר אלקטרוני, פקס או הודעות טקסט ולאחר מכן בקשתם מודפסת ומונחת בכותל.
נכון לניסן תשפ"ג, אפריל 2023 נשלחו למעלה מ-83 רבבות של פתקים.
הפתקים המונחים בכותל כתובים כמעט בכל שפה.
אורכם של הפתקים משתנה ממילים ספורות לבקשות ארוכות מאוד.
הם נכתבים על מגוון רחב של ניירות, כולל נייר צבעוני, נייר מחברת ועוד.
פעמיים בשנה - לקראת ראש השנה ולקראת חג הפסח - מפנים רב הכותל ועוזריו את הפתקים שנותרו בכותל, כדי לפנות מקום לפתקים חדשים.
מלאכת הפינוי נעשית בעזרת מקלות עץ ולא מתכת, מחמת הזהירות שלא יפגעו אבני הכותל.
כדי לכבד את הפתקים וכדי למנוע בזיון של פתקים שנכתבו בהם דברים קדושים הפתקים נאספים ומועברים לגניזה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אנשים בולטים שהניחו פתקים בכותל
המסורת של הטמנת פתקים בכותל לא אומצה על ידי הנצרות או דתות אחרות, אך עם זאת מספר אפיפיורים עלו לכותל והטמינו פתקים בין הסדקים.
בין האפיפיורים שעלו היה יוחנן פאולוס השני בשנת 2000 ובנדיקטוס השישה עשר בשנת 2008. בפתק שנכתב על ידי יוחנן פאלוס השני נכתבו הדברים הבאים: .
מספר אישי ציבור אמריקניים עלו גם הם לכותל והטמינו שם פתקים, ביניהם הילרי קלינטון בשנת 2005 והסנאטור ברק אובמה בשנת 2008. הפתק שהטמין אובמה הודלף למעריב (צעד שספג ביקורת רבה הן בישראל והן בארצות הברית), ובעקבות הדליפה המשטרה חקרה את העניין.
ב-22 במאי 2017 הפך הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית הראשון שביקר בכותל במהלך תקופת כהונתו, והטמין פתק בין אבני הכותל.
גם סגנו של טראמפ, מייק פנס, ביקר בכותל ב-2018 והטמין בו פתק, ושגריר ארצות הברית בישראל מייק האקבי פתח את שליחותו הדיפלומטית בביקור בכותל, בו הטמין פתק מנשיא ארצות הברית טראמפ.
הטפיירצ'ה (בהונגרית: Hetefejércse) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הטפיירצ'ה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-351 תושבים בשנת 1990 עד 257 תושבים בשנת 2020.
הכפר הוקם בשנת 1977 מחיבור של שני כפרים הטה (Hete) ופיירצ'ה (Fejércse).
יהודים חיו בהטה בתקופות זמן שונות עד להירצחם בשואה.
יהודים חיו בפיירצ'ה בתקופות זמן שונות עד להירצחם בשואה.
הרכב והטיל יוצרו על ידי החברות טסלה ו-SpaceX, שתיהן בראשותו של מאסק, כאשר המכונית הספציפית ששוגרה, הייתה בבעלותו האישית ושימשה אותו בחיי היום יום, טרם הפכה למכונית הראשונה בהיסטוריה ששוגרה לחלל והקיפה את השמש.
המכונית הורכבה על השלב השני של הרקטה וצברה מהירות שאפשרה לה להימלט מכוח המשיכה של כדור הארץ, ולהיכנס למסלול הליוצנטרי אליפטי החוצה את מסלולו של מאדים.
במסלול זה, המכונית מגיעה למרחק מרבי מהשמש באפסיד של כ-1.66 יחידות אסטרונומיות.
עם תחילת השיוט מחוץ לאטמוספירה, שודר שידור חי של הרכב בחלל למרכז בקרת המשימה במשך למעלה מארבע שעות, תיעוד שעורר עניין עולמי רב.
החלטתו של מאסק לשגר את המכונית זכתה לניתוחים רבים מצד מומחי פרסום, ששיבחו את יכולת ניהול המותג שלו ואת השימוש המתוחכם במדיה חדשה.
מאסק עצמו הסביר כי המטרה מאחורי המהלך הייתה לעורר השראה בקרב הציבור בנוגע לאפשרויות חדשות בחקר החלל.
יוזמה זו מהווה חלק מחזונו הרחב יותר לקידום ההתיישבות האנושית בכוכבי לכת אחרים והפיכת המסעות לחלל לנגישים יותר עבור האנושות.
שיגור הרודסטר לווה במחוות נסתרות שונות מתרבות הפופ והמדע הבדיוני:
על מסך המגע של המכונית מופיע הכיתוב "Don't Panic!" ("בלי פאניקה!"), המופיע על כריכת המדריך בסדרת הספרים "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" של דאגלס אדמס.
בתא הכפפות הונחו עותק של הספר וגם מגבת, פריט חובה לכל טרמפיסט בחלל לפי הספר .
מחוות נוספות לדייוויד בואי: מעבר לשם "סטארמן", מערכת השמע של הרכב הוגדרה להשמיע בלולאה אינסופית את השירים "Space Oddity" ו-"Life on Mars?".
הודעה ליצורים תבוניים: על לוח המעגלים המודפסים של המכונית נכתב: "Made on Earth by humans", מעין "סימן מסחר" שמשמעותו "יוצר בכדור הארץ על ידי בני אנוש".
סדרת "המוסד" של אסימוב: בתא הכפפות הונח התקן אחסון נתונים (דיסק אופטי 5D) המכיל את טרילוגיית "המוסד" של אסימוב, כחלק מפרויקט לשימור ידע אנושי לטווח ארוך.
דגם מיניאטורי: על לוח המחוונים מוצב דגם מיניאטורי של הרכב מבית "הוט וילס", וגם בתוכו יושב "סטארמן" קטן.
הקדשה לעובדים: לוחית מיוחדת שהותקנה מתחת לרכב נושאת את שמותיהם של מעל 6,000 עובדי SpaceX שעבדו על הפרויקט.
המכונית בחלל הפכה במהירות לנושא לממים באינטרנט.
משטרת מערב אוסטרליה הפיצה תמונה של אקדח מד מהירות מכוון לרודסטר בעודה מעל אוסטרליה.
סקודה הפיקה סרטון פארודי על סקודה סופרב שנוסעת ל"מארס", כפר במרכז צרפת, בעל שם זהה לכוכב מאדים.
"דונאט מדיה" ניסתה לשגר טסלה מודל X באמצעות בלון לחיזוי מזג אוויר.
ToSky, סטארט-אפ רוסי, שיגר לגובה של 20 ק"מ דגם מוקטן של לאדה מתקופת ברית המועצות, הנושאת בובת תצוגה של ראש רוסקוסמוס, דמיטרי רוגוזין.
הטעיה הוא מעשה או אמירה אשר מטעים, מסתירים את האמת או מקדמים אמונה, מושג או רעיון שאינם אמת.
על פי רוב, הטעיה נעשית למטרות רווח או יתרון אישי.
הטעיה יכולה להיות כרוכה בשקרים, תעמולות, וכמו כן בהסחות דעת, הסוואה או הסתרה.
הטעיה יכולה להיות גם הונאה עצמית בחוסר תום לב.
הטעיה היא עבירה גדולה יחסית, המובילה לעיתים קרובות לתחושות של בגידה וחוסר אמון בין שותפים ביחסים.
הטעיה מפרה את כללי הנורמה בין השותפים.
הטעיה גם מתרחשת בין שותפים רומנטיים.
הונאה וחוסר יושרה יכולים גם להוות עילה להתדיינות אזרחית בענייני דיני נזיקין או דיני חוזים, או לגרום לתביעה פלילית בגין הונאה.