tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכנסייה, שהושלמה בשנת 1894, נקראת על שמו של השליח פטרוס הקדוש, ולפי המסורת הרוסית-פרבוסלבית, במקום זה ניצב בית שמעון הבורסקאי, בו התארח פטרוס עת שהה ביפו ובו חווה את נס החלום.
מסורת זו ממשיכה וגורסת כי בחלקת הקברים הצמודה לכנסייה נקברה גם טביתא, אותה הקים פטרוס מן המתים.
חלקת הקבורה המשתרעת ממערב לכנסייה ניצבת במקום בו שכן בית קברות יהודי בתקופת בית שני.
הקבר המיוחס לטביתא התגלה ב-1835, אך לא נמצאו ראיות המאששות את זהותו.
החלקה שסביב הקבר נרכשה ב-1874 וב-1888 החלה הקמת הכנסייה.
המבנה הושלם בשנת 1894, והיה לתחנת לינה בדרכם של עולי רגל רוסים שעשו את דרכם מיפו לירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו הרוסים מהמקום, יחד עם נתינים של נוספים של מדינות ההסכמה.
לאחר המלחמה החזיקו נציגי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית הלבנה הגולים במקום, אך לאחר קום המדינה, הוא עבר לרשות הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית האדומה.
במהלך המלחמה הקרה פעל מהמקום מטה של הק.ג.ב הסובייטי.
הכנסייה שוכנת בליבו של מתחם רבוע ומוקף חומה בשטח של 32 דונם.
הכניסה אל המתחם היא בצידו הדרומי הפונה אל רחוב 3938, והוא גובל בצפונו בבית הספר לטבע.
בכניסה יש תא תפילה על שם טביתא ובתוכו איקונין שלה ופסל של ספר עליו כתוב במספר שפות כולל עברית: "טביתה הקדושה התפללי נא עבורנו".
הנכנסים למתחם נעצרים ליד תא זה ומצטלבים.
הכנסייה עצמה בצבע ורוד והיא נושאת כיפה אדומה.
בצידה המערבי מתנשא מגדל פעמונים בן חמש קומות שלו צריח מחודד כהה.
שטח המתחם עשיר בצמחייה ובעצים גזומים.
פנים הכנסייה מעוטר בעושר רב, ובכיפה נראית דמותו של ישו מלך-כל, וסביבו שמונה מלאכים מכונפים על רקע זהוב.
על גבעה בגן הנרחב, בצל עץ אורן, מוצב צלב פרבוסלבי.
בבית הקברות של הכנסייה יש מערת קברים חצובה בכורכר, שבה לפי המסורת הפרבוסלאבית נקברה טביתא, אותה הקים פטרוס מן המתים.
הוא חפר באזור הכנסייה וחשף בגבעה ממזרח ליפו נקרופוליס - עיר קבורה יהודית, ובה 34 מצבות שיש, שעליהן חרותים אותיות בעברית וביוונית וסמלים יהודיים כגון לולב, מנורה והמילה "שלום".
קלרמון-גנו קבע כי המצבות הן מהמאה ה-1 עד המאה ה-3 וכי היו חלק מבית קברות של קהילת יהודי יפו.
בין השאר נמצאו בבית הקברות מצבות מחַדְיָב, מקפדוקיה, מאלכסנדריה, מיוון ומלוב.
לפי מקצועות הנפטרים שנרשמו על המצבות ניתן להסיק כי הקהילה היהודית ביפו הייתה מבוססת ועשירה.
כנסיית עמנואל היא כנסייה לותרנית השוכנת ברח' בר הופמן מספר 15 במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, שנבנתה בשנת 1904. בכנסייה מתקיימים טקסים בעברית ובאנגלית במהלך סוף השבוע, ופעילויות נוספות כמו קונצרטים בעוגב לציבור ושיעורי תנ"ך בימים אחרים.
אבן הפינה לכנסייה הונחה ב-2 בנובמבר 1898 על ידי פרוטסטנטים מגרמניה ומשווייץ שגרו ביפו, ועל ידי מומרים מזרמים נוצריים אחרים, רובם מומרים מקרב הטמפלרים.
עם זאת הוא תרם מכספו את פעמון הכנסייה, לאחר שבניית המבנה נשלמה ב-1904. הכנסייה תוכננה על ידי האדריכלים ארנסט פוגט ופאול גרות, אך הפיקוח על הבנייה נעשה על ידי בנימין זנדל, בנו של האדריכל תיאודור זנדל.
הכנסייה ננטשה במשך שנים אחדות.
מאז שנת 1955 מנוהלת הכנסייה בידי המשלחת הכנסייתית הנורווגית בישראל, והמבנה חודש בין השנים 1977–1978.
הכנסייה בנויה בסגנון ניאו גותי.
היא ניכרת בצריח המחודד המשמש כמגדל פעמונים והניצב בצידה המערבי.
היא עשויה מלבנים חומות ונושאת גג רעפים אדום.
בכל קירותיה קבועים חלונות שבהם משולבים ויטראז'ים צבעוניים, מעשה ידיו של האמן הנורווגי ויקטור ספארה (Victor Sparre) ב-1977. מעל האולם תלוי יציע בצורת האות ר'.
בצידו הצפוני של היציע מותקן העוגב אשר יוצר על ידי פאול אוט (Paul Ott) מגטינגן שבגרמניה בשנת 1977. בצידו המערבי של היציע מושבים נוספים לקהל, ומעליהם חלון עגול גדול המחולק לשבעה חלונות עגולים קטנים יותר.
אלה ערוכים בצורת פרח ובחלון האמצעי נראות שתי ידיים שוככות מעל מנורה.
ביתר החלונות נראים פרחים צבעוניים.
בקיר המזרחי של אולם הכנסייה קבוע אפסיס, ובו מזבח עץ פשוט הנושא המנורה.
באפסיס שלושה חלונות מעוטרים בויטראז'ים, שכל אחד מייצג חלק אחר ב: בחלון השמאלי מתוארת לידת ישו, האל הבן.
החלון האמצעי מסמל את אהבת האל האב, ונראית בו יד אלוהית על רקע לב אדום שהופך לטיפת דם ובמרכזה כתר קוצים בצורת מגן דוד, בדומה לזה שהושם בצליבת ישו.
בחלון הימני נראים רוח הקודש ומלאכים כשהם מרחפים מעל "ירושלים החדשה", כפי שהיא מתוארת בספר חזון יוחנן.
זו מתוארת עם 12 שערים ו-12 מגדלים, המסמלים את 12 השליחים ואת 12 שבטי ישראל.
בכל אחד מקירות הדרומי והצפוני קבועים שלושה חלונות, שהאמצעי שבהם גבוה יותר.
בקיר הדרומי מתוארים פטרוס הקדוש מקים את תביטא מן המתים (שמאל), חלום פטרוס (אמצע) וטבילת קורנליוס הרומאי בעקבותיו (שמאל).
בקיר הצפוני מתוארים יונה הנביא בבטן הדג (שמאל), חזרתם של תושבי נינוה בתשובה (אמצע) ויונה ישוב תחת העץ (מימין; ראו תמונה להלן).
כנסיית שנים-עשר השליחים היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית בכפר נחום שעל חופה הצפוני של הכנרת.
הכנסייה הוקמה בשנת 1931 והיא שוכנת במזרחו של כפר נחום, כ-150 מטרים ממזרח לכנסיית בית פטרוס הקתולית-פרנציסקנית.
במקום מנזר קטן ובו נזירים בודדים.
היישוב הראשון שידוע כי התקיים במקום, קם בשנת 749, כאשר כפר נחום המערבית נהרסה עד היסוד ברעידת אדמה.
בראשית המאה ה-20 פעל במקום מנזר קטן, והפטריארך היווני של ירושלים אף נהג לשהות בו בימי החורף.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1927 -1931, אך בעקבות מלחמת העצמאות נותרה בשטח מפורז בין ישראל לסוריה, ובמקום התגוררה משפחה דרוזית שהפכה את הכנסייה לרפת.
ב-1969 הגיע נזיר יווני למקום והחל בשיפוצו יחד עם אימו.
מאז חודש האתר באופן קבוע, ובשנים האחרונות החל נוהג בו מנהג טבילה במי הכנרת בחג ההתגלות האורתודוקסי החל ב-18 בינואר (אירוע זהה נערך בנהר הירדן בקאסר אל יהוד).
הכנסייה הקטנה נושאת 12 כיפות אדומות, וקבועים בה חלונות צבעוניים המכתיבים את איכות האור בחלל המבנה.
בפנים המבנה איקונוסטזיס משיש אדום, וכמעט כל קירותיה מקושטים בציורי קיר עשירים.
לשם הציורים האלו הובאו ציירים-אמנים מיוון, והעבודה מתבצעת באתר עצמו או ביוון על גבי בד קנבס, שמובא לאחר מכן לכפר נחום ומודבק על הקירות.
בגג הכנסייה שתי כיפות גדולות - באחת נראה ישוע המלך וסביבו נביאי הברית הישנה אשר לפי המסורת צפו את בואו, ובכיפה השנייה נראה ישוע כאיש מבוגר עטור זקן, וסביבו הקדושים שקדמו למשה.
נושאים נוספים המתוארים בכנסייה הם המדונה והילד, צליבת ישוע, קומו לתחייה ויום הדין האחרון.
כנסיית שנים עשר השליחים היא כנסייה הממוקמת בקרמלין שבמוסקבה בירת רוסיה.
הכנסייה הוקמה על ידי הפטריארך ניקון כחלק מארמון מגוריו בשנת 1653. שלוש שנים לאחר הקמתה, הוקדשה הכנסייה לשליח פיליפוס הקדוש.
בשנת 1682 הוקדשה הכנסייה לשנים עשר השליחים.
הכנסייה מוקמת על במה גבוהה (ולכן היא גבוהה כמו שאר הקתדרלות בכיכר הקתדרלות הסמוכה).
בתחתית הבמה שני מעברים מקושתים המאפשרים מעבר בין כיכר הקתדרלות לכיכר חצר הפטריארך.
לכנסייה חמש כיפות הבנויות בסגנון רוסי - ביזנטי.
מבנה הכנסייה ומגורי הפטריארך נפגעו מפגעי תותחים במהלך המהפכה הבולשביקית בשנת 1917. לאחר תום המהפכה שוקמה הכנסייה ונפתחה מחדש כמוזיאון לאמנות שימושית.
העיטורים שהיו בכנסייה קודם למהפכה נהרסו, אולם כיום מוצג בה איקונוסטזיס שהועבר מקתדרלת העלייה בטרם זו נהרסה, וכן איקונות מעשה ידי פיודו ז'ובוב וסימון אושאקוב.
בהיררכיה הכנסייתית, כנסיית רובע היא כנסייה המשמשת כמרכזו הדתי של הרובע הכנסייתי, המהווה את אבן היסוד בהיררכיה זו, והכפופה לדיוקסיה.
אין זהות בין כנסיית רובע לרובע עירוני.
כנסיית רובע יכולה להיות גם בכפר או באחוזה.
ברובע עירוני יכולות להיות מספר כנסיות רובע.
קיומה של כנסייה מתאימה אשר תתפקד ככנסיית הרובע הכנסייתי, הכרחי לתפקודו.
על כנסיית הרובע לספק מענה לצרכים הליטורגיים, לכלול בדרך כלל אגן טבילה, תא וידוי (בזרמים הנוצריים שמקיימים וידוי) ובית קברות.
מעבר לכך, אין כללים מחייבים בעניין גודלו ומראהו של מבנה כנסיית הרובע או הריהוט והעיטורים שבו, ואלה מושפעים מנסיבות שונות ובהן גודלו של הרובע, מספר המאמינים, מימון כלכלי ונתונים היסטוריים.
תחילתם של הרבעים הכנסייתיים ושל כנסיות הרובע מתוארכת למאה ה-4, עת האמונה בנצרות התרחבה במידה כזו ששוב לא הייתה הצדקה לרכז את הפעילות הדתית בערים הגדולות בלבד, ואזורים כפריים זכו אט אט בכנסיות ובשירותי דת קבועים ועצמאיים משלהם.
התהליך החל במזרח והתפשט עם הזמן למערב אירופה.
בתחילה לא סומנו גבולות הרבעים ותחום שיפוטם.
במהלך המאה ה-6 והמאה ה-7 הם זכו לכינויים "כנסייה כפרית" (ecclesia rusticana), "פרוכיטנה" (parochitana) או "דיוקסיס" (dioecesis), ולבסוף "פרוכיה" או "רובע" (parochia).
החל במאה ה-8 החל תהליך של תיחום גבולות הרבעים, כך שהם כללו מבחינה גאוגרפית גם את אדמות המנזרים ואחוזות המלכים והאצולה; והיחידה הכנסייתית של הרובע הפכה למרכז החשוב ביותר של החיים הדתיים, ובמקרים רבים גם האזרחיים.
פעמים רבות פעל גם בית ספר לצד כנסיית הרובע, ופעילות צדקה התרכזה בה.
חלוקת הערים לרבעים הייתה איטית יותר, שכן באלה נשמר מעמדן של הקתדרלות או כנסיות האם.
רק לקראת סוף המאה ה-11 החלו להיווצר רבעים כנסייתיים נפרדים בערים, וגם אלה לא מילאו תמיד אחר כל צורכי הרובע - בדרך כלל הטבילה המשיכה להתקיים רק בקתדרלה או בכנסיית האם.
כנסיית קלריגוש (בפורטוגזית: Igreja dos Clérigos - "כנסיית הכמורה", ()) היא כנסייה בסגנון הבארוק בעיר פורטו שבפורטוגל.
הכנסייה ידועה בזכות מגדל קלריגוש - מגדל פעמונים גבוה הנשקף מנקודות שונות בעיר, ומהווה את אחד מסמליה.
הכנסייה נבנתה עבור אחוות הקלריגוש (כמורה) בידי ניקולאו נסוני (Nicolau Nasoni), אדריכל איטלקי וצייר, שעבד רבות בצפון פורטוגל במהלך המאה ה-18. לבקשתו, הוא נקבר בקריפטה של הכנסייה.
הבנייה החלה בשנת 1732 והסתיימה בסביבות 1750, ובתקופה זו הושלם גרם מדרגות כפול מונומנטלי בחזית הכנסייה.
החזית הראשית של הכנסייה מקושטת במוטיבים בארוקיים (כגון חרציות וצדפים) וגמלון גדול מקוטע ("שבור") בראש המבנה.
תכנון זה היה מבוסס על סכמה אדריכלית מתחילת המאה ה-17. האפריז המרכזי מעל החלונות מציג סמלי פולחן וקערת קטורת.
החזיתות הצידיות חושפות את תוכנית הקרקע הכמעט אליפטית של הספינה הראשית.
כנסייה זו הייתה מבין כנסיות הבארוק הראשונות בפורטוגל שאימצה תוכנית קרקע אליפטית.
התמונה שעל לוח המזבח (altarpiece) בקפלה הראשית, עשויה משיש במספר גוונים, ונוצרה על ידי מנואל דוש סנטוש פורטו.
המגדל המונומנטלי של הכנסייה, הממוקם בצידה האחורי, נבנה מאוחר יותר מהכנסייה עצמה.
בנייתו החלה ב-1754 והושלמה ב-1763. עיטורי הבארוק שלו מושפעים גם מהסגנון הבארוקי של רומא, בעוד שהמגדל עצמו הושפע יותר מקמפנילות (מגדלי פעמונים באיטליה שנבנו כמבנים עצמאיים) בטוסקנה.
גובה המגדל הוא 75.6 מטר והוא שולט בשמי העיר.
225 מדרגות מובילות לקומתו השישית והאחרונה.
המגדל הפך לאחד מסמלי העיר וניתן לצפות ממנו על כל העיר העתיקה של פורטו (אשר הוכרזה כאתר מורשת עולמית), על נהר הדואורו ועל העיר השכנה וילה נובה דה גאיה שבגדה הדרומית של הנהר.
כנסיית פטרוס הקדוש (הקרויה גם כנסיית פטרוס (שמעון כיפא) הקדוש) היא כנסייה קתולית ולצידה מנזר בטבריה.
הכנסייה קרויה על שמו של פטרוס הקדוש, ובנויה בסמוך לכנרת בה היה פטרוס דייג.
הכנסייה נבנתה לציין את נס הדייג (הראשון) של ישו, כאשר ישו הורה לפטרוס לצאת ללב הכנרת (ים-גניסר) ולפרוש רשתות דייג (מכמורות).
פטרוס הספקן, שידע שאין דגים באזור אמר לישו "כל הלילה יגענו ולא אחזנו מאומה" (לוקס פרק ה) אולם בכל זאת פרש רשת, אל תוך הרשת נכנסו דגים כה רבים עד שהרשת נקרעה ובשלל הצליחו למלא שתי סירות דיג.
הכנסייה נוסדה בתחילת המאה ה-12 על ידי הצלבנים.
עם כיבוש טבריה על ידי המוסלמים לאחר מפלת הצלבנים בקרב קרני חיטין בשנת 1187 הפכה הכנסייה למסגד.
במהלך המאה ה-18 התחדש עניינם של אנשי המסדר הפרנציסקני בכנסייה, והם החלו לבקר בה, בתחילה בציון יום פטרוס הקדוש, ולאחר מכן דרך קבע.
במהלך מאה זו זכו הפרנציסקנים לקבל לרשותם את הכנסייה.
בשנת 1833 הובא למקום העתק מדויק של פסלו של פטרוס הקדוש מאת ארנולפו די קמביו המוצב דרך קבע בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, ובשנת 1847 הקימו ליד הכנסייה מנזר.
בשנת 1870 נבנתה החזית הנוכחית של הכנסייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם במקום קיר זיכרון המתאר מוטיבים שונים הקשורים בכנסייה הקתולית בפולין ובמרכזם דמותה של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
בכנסייה מוטיבים רבים הקשורים בדמותו של פטרוס, ובדימויי הדייג והרועה האופייניים לנצרות, וכן בהבטחתו של ישוע לפטרוס המופיעה בספר הבשורה על-פי מתי ט"ז 18 - "על הצור הזה אבנה את קהילתי ושערי שאול לא יגברו עליה", פסוק החקוק בלטינית מעל המזבח שבקדמת הכנסייה.
צורתה של הכנסייה עצמה היא כצורת ספינה, כאשר האפסיס הוא חרטומה.
מעל האפסיס ציור של פטרוס הקדוש בתוך ספינה על הכנרת.
האפסיס בכנסיית פטרוס בטבריה מעוטר בציור קיר וטכניקות פסיפס ומהווה מוקד חזותי ותאולוגי בכנסייה.
היצירה עוסקת בדמותו של פטרוס הקדוש ובאיקונוגרפיה נוצרית עשירה, ומשקפת את חידוש פני הכנסייה שנערך בשנות הארבעים של המאה ה-20. העיטור נעשה בידי האמן אמיל ריץ' (Emil Rieter), ומשלב יסודות סמליים מהברית החדשה, סמלי האוונגליסטים ומוטיבים חזותיים המזוהים עם נס הלחם והדגים.
במרכז האפסיס מצויר צלב גדול מונח על ענן, שבצלעותיו מופיעים זוג דגים וארבע כיכרות לחם.
במרכז הצלב חרוטות האותיות היווניות אלפא ואומגה – האות הראשונה והאחרונה באלפבית היווני – אשר שימשו מאז המאה הרביעית כסמל לנצחיותו ולאלוהותו של ישו, בהשראת ספר ההתגלות, שבו הוא מתואר כ"ראשון והאחרון" ו"ההתחלה והסוף".
סביב הצלב ארבעה מדליונים עם סמלי האוונגליסטים: ישוע, שור, נשר ואריה.
משמאל ומימין לצלב מופיעות דמויות מלאכים בעלי כנפיים מקופלות, המתוארים כאוחזים סמלי ברכה – האחד מחזיק אשכול ענבים, והשני חמישה שיבולי חיטה מוזהבת.
לבושם חגיגי, בגוני זהב וכחול, ופניהם שלוות ונינוחות.
סביב ראשם מופיעות הילות – סמל מקובל לקדושה.
דימוי המלאכים משתלב במסורת הייצוג החזותי הנוצרי, שבה מלאכים מוצגים כשליחים שמימיים וככוחות מגוננים סביב דמויות מקודשות.
מיקומם באפסיס (האזור המרכזי והקדוש בכנסייה) מבטא את התפקיד הסמלי שלהם כתומכים רוחניים בפטרוס.
העמידה על עננים, סמלי השפע שבידיהם, והבעת הפנים הרגועה יוצרים חזות של שפע שמימי, הגנה והדרכה.
בכך מדגישים את קדושת המקום ואת המסר האוניברסלי של הישועה והאמונה.
בראש האפסיס הקשת מופיעה דמותו של השליח פטרוס, על גבי המפרש נמצאים מפתחות– סמל למפתחות מלכות השמיים שנתנן לו ישו (מתי ט"ז, 18-19), כובעו שנדמה בצורת כתר האפיפיור מכונה טיארה (Tiara) ומסמל את היותו האפיפיור הראשון.
מעל הקשת נכתב בלטינית: "ET PORTAE INFERI" וממשיך בקשת האפסיס במשפט " PRAEVALEBUNT ADVERSUS EAM " – "וגם שערי שאול לא יגברו עליה ".
ציטוט מהברית החדשה המבטא את הרעיון שהכנסייה תעמוד בפני כל איום רוחני או פיזי.
עיטור קירות הכנסייה בוצע בשנים 1944–1945 כחלק ממבצע נרחב יותר של חפירה ארכאולוגית, שיפוץ ושימור המבנה.
בשנת 1944 הוזמן האמן אמיל ריץ (Emil Rieter) לעטר את הכנסייה ברוח המודרנית.
בראש האפסיס יצר ריץ ציור קיר בטכניקת סגרפיטו, טכניקת חריטה על מספר שכבות צבע בעומקים שונים, בשילוב אבני פסיפס מוזהבות.
עקרון הפעולה המרכזי של טכניקת הסגריפטו נשען על יצירת דימויים או תבניות באמצעות פעולת גירוד מכוונת.
מבחינה טכנית, התהליך כרוך בהכנת משטח בסיסי, ציפויו בשכבה עליונה נוספת, וגירוד סלקטיבי של שכבה זו.
פעולה זו חושפת את הצבע או החומר של השכבה התחתונה, ובכך יוצרת ניגוד ויזואלי המעצב את הדימוי הרצוי.
ביישומיה בציורי קיר, טכניקת הסגרפיטו מבוצעת באופן ספציפי על ידי מריחת שתי שכבות טיח בעלות גוונים שונים, כאשר הגירוד של השכבה החיצונית חושף את הגוון המנוגד של שכבת הטיח התחתונה.
האפסיס פועל לא רק כעיטור אסתטי אלא ככלי תאולוגי-תרבותי.
הציור מתאר את פטרוס הקדוש מפליג בסירה בעלת מפרש משולש, כאשר מעל הילתו, סמל הוותיקן, מרחפת יונה המייצגת את רוח הקודש.
סירתו של פטרוס שטה בבטחה במים סוערים, ובכך מסמלת את התקדמותו הרוחנית – מדייג פשוט בכנרת, שאליו מתאספים הדגים המייצגים את המאמינים ההולכים אחר ישוע האל, ועד הפיכתו לאפיפיור הראשון בהשראת רוח הקודש.
ייצוג זה נושא מסר תאולוגי-פוליטי הקורא לקבלת הדת הנוצרית וסמכותה.
הכיתוב "ET PORTAE INFERI… PRAEVALEBUNT ADVERSUS EAM" – "וגם שערי שאול לא יגברו עליה" – מחזק את הקו האידאולוגי ומייצג את עמידות הכנסייה בפני רדיפות ומשברים היסטוריים.
ביטוי זה מעוגן במסורת הקתולית כביטחון בהישרדות הכנסייה ובניצחון האמונה הנוצרית על כוחות הרוע.
הוא מקשר את הכנסייה המקומית בטבריה אל הליבה של התרבות הנוצרית בכל העולם, מקיום מוסד הכנסייה דרך פטרוס, דרך החיבור הישיר לכנרת ולנס הלחם והדגים, ועד למסר האוניברסלי של תקווה, הדרכה רוחנית וסמכות.
כך, האמנות הדתית באפסיס הכנסייה הופכת לכלי מחנך ומעצב תודעה עבור מאמינים וצליינים המבקרים במקום.
ציורי הקיר בכנסיית פטרוס הקדוש בטבריה
על קירות החלל המרכזי בכנסייה מופיעים שני ציורי קיר המתארים את ישו וחסידיו בשני אירועים שהתרחשו בכנרת.
היצירות נעשו בטכניקת פרסקו על טיח סיד לח, עם שימוש בפיגמנטים טבעיים ובזהב ליצירת הילות.
הם מתארים את האירועים בהתבסס על תיאורים דומים בציור האירופאי יחד עם מידה מסוימת של הפשטה.
ציור נמצא בקיר הדרומי ומתאר את נס "הרגעת הסערה" מתוך הברית החדשה (מתי ח', מרקוס ד', לוקס ח').
במרכז הסצנה מצוירת ספינת דיג גדולה שטה על פני ים הכנרת הסוער, כשגלים עזים מאיימים להטביעה.
בתוך הסירה נראים תלמידיו של ישו אחוזי בהלה, פונים אליו בתחינה בעודו ישן בירכתיים.
הדמויות מצוירות בריאליזם יחסי, בקומפוזיציה שממחישה את המאמץ הפיזי וההתרגשות כשברקע נראים קווי חוף נראים קו החוף ומבנה בסגנון רומי.
היצירה מתארת את שיאו של האירוע, לפני שישו מתעורר ובמאמר פיו הסערה שוקטת.
יצירה זו מתארת את אחת מהגרסאות לנס בו נראה ישו מהלך על המים אל עבר תלמידיו.
הבשורה על-פי מתי (י"ד, 22–33) מדגישה את קטנות האמונה של פטרוס שביקש מישו להוכיח לו שהוא האדון.
ישו מציע לפטרוס לבוא לקראתו אך זה נבהל מהרוח והגלים ומתחיל לטבוע.
במרכז התמונה נראית דמותו של ישו, עטויה בגלימה אדמדמה ובעלת הילה מוזהבת, מושיטה יד בעדינות אך בנחישות כדי לאחוז בפטרוס השקוע במים, שידו מושטת כלפי מעלה בתחינה.
פטרוס נראה מבוהל אך מלא תקווה, ומבע פניו ממחיש את המאבק בין האמונה לפחד.
שני הציורים ממחישים את האמונה, הציות וההתגלות כמוטיבים מרכזיי באמונה בישו.
ציורי הקיר בכנסיית פטרוס הקדוש משקפים מסורת אמנותית נוצרית שמקורה באירופה ובביזנטיון, אשר שולבה בארץ ישראל על ידי מסדרים נוצריים שפעלו בה.
הציורים, שנוצרו בראשית המאה ה־20, משלבים אסתטיקה אירופית עם תיאורי נוף מקומיים, ובכך יוצרים חיבור בין איקונוגרפיה נוצרית לבין סביבת הארץ־ישראלית.
[1] האיקונוגרפיה הקתולית המודגשת בציורים נועדה להעביר תחושות של חסד, יראה ושליחות – ערכים מרכזיים במסורת הקשורה לדמותו של פטרוס
ציורי הקיר בכנסיית פטרוס הקדוש שייכים למסורת אמנותית נוצרית שהתפתחה באירופה ובביזנטיון והוטמעה בארץ הקודש בהתאם לזרמים ולמסדרים שהקימו בישראל כנסיות.
בציורים אלו משתקפת אסתטיקה אירופית מתחילת המאה העשרים, משלבת את הנוף הארץ-ישראלי דרך שימוש בסמלים דימויים כגון עצי דקל והרי הגולן.
אלה יוצרים חיבור בין הדימויים הנוצריים לבין דימויים המזכירים את החי והצומח באזור.
הדימויים שאובים מהאיקונוגרפיה הקתולית ושואפים להעביר רגש של חסד, יראה ושליחות – מוטיבים מרכזיים בשליחות פטרוס.[2]
חידוש העיטור בכנסייה בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים מהווה אקט של נוכחות נוצרית-קתולית בארץ הקודש תחת שלטון עות'מאני.
בתקופה זו המעצמות האירופיות התחרו על השפעתן במרחב על ידי תמיכה בבנייה ושימור של אתרים נוצרים, שבהם האמנות הכנסייתית מילאה תפקיד בהדגשת סמכות רוחנית וריבונות תרבותית.
בכנסייה זו מופיעות כתובות ביוונית לצד הדמויות.
מחקרים מצביעים על כך שהשילוב של כתובות בשפה זו לצד ציורי הקיר נועד למלא מספר תפקידים מרכזיים.
ראשית, הכתובות פנו ישירות לדוברי היוונית, בעוד הקהילה הקתולית חיזקה את תחושת השייכות והזהות הדתית שלה.
[3] בנוסף, הימצאות הכתובות אפשרה העברת מסרים תאולוגיים בדיוק רב.[4] לבסוף, ההופעה המחודשת של הכתובות בתקופה העות'מאנית המאוחרת תרמה להצהרה על נוכחות נוצרית-קתולית באזור, שכן השפה והכתיבה סימנו באופן ברור את זהות האוכלוסייה והקהילה הדתית.
כנסיית שמעון סטיליטס (ערבית كنيسة مار سمعان العمودي - "כניסת מר סמעאן אל-עמודי") היא כנסייה ביזנטית הרוסה בחלקה, אשר הוקדשה לקדוש הנוצרי שמעון סטיליטס.
שרידי הכנסייה שוכנים בקלעת סמעאן (قلعة سمعان - מצודת שמעון), אחד מהכפרים המתים בצפון-מערב סוריה, כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לחלב.
הכנסייה הוקמה באתר בו לפי המסורת ניצב העמוד שעליו התגורר הקדוש שמעון סטיליטס משך 33 שנים.
המבנה נחשב לכנסייה הביזנטית העתיקה ביותר ששרדה, והוא השפיע על האדריכל אנטוניו ברלוצי עת תכנן את כנסיית ההשתנות על הר תבור.
שמעון סטיליטס נולד בשנת 386 בהרי נור (טורקית Nur Dağları - "הרי האור") שבנפת האטיי בטורקיה (ההרים כונו ביוונית בשם אמאנוס (Ἁμανός)).
הוא היה לנזיר מתבודד, אך במקום לחיות במערה, קבע את מגוריו על משטח מוקף מעקה בשטח של פחות מארבעה מ"ר, ואשר ניצב על עמוד בגובה של יותר מ-13 מטרים.
הוא זכה לפרסום, ונהג להטיף בפני קהל מאמיניו פעמיים ביום.
הוא מת בשנת 459 לאחר שחי על העמוד משך 37 שנים, ונקבר במערה באנטיוכיה (כיום אנטקיה).
האתר בו ניצב העמוד כמו גם המערה בה נקבר הנזיר, היו לאתרי עלייה לרגל.
בשנת 475 לערך, הורה זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, על הקמת כנסייה לזכרו של הקדוש, וזו הושלמה בשנת 491. במאה ה-9 בוצר המתחם, וזכה לכינוי "קלעאת סמעאן", היינו "מצודת שמעון".
הכנסייה הענקית משתרעת על-פני שטח של 5,000 מ"ר, והיא הוקמה על גבעה צחיחה סביב העמוד שעליו חי הנזיר.
למבנה צורת מתומן שממנו קורנות ארבע בזיליקות הפונות אל ארבע רוחות השמיים.
אורכה של כל אחת מהבזיליקות הוא 37 מטרים ורוחבה 24 מטרים.
במרכז המתומן ניצב העמוד, אך כיום נותר ממנו בסיס וחלקו התחתון שהתבלה במהלך מאות שנות שימוש.
גובה הבסיס ושארית העמוד הוא כשני מטרים בלבד.
הבזיליקה הפונה מזרחה הייתה החשובה בין הארבע, והיא ארוכה מעט משלוש האחרות.
הכניסה אל המתחם הייתה דרך שלוש קשתות נושאות גמלונים בבזיליקה הדרומית, ומאחוריהן השתרע הנרתקס.
הכנסייה נחשבה לאחד המבנים הנוצרים המונומנטליים החשובים בזמנה.
סביב הכנסייה קמו מנזר, שתי קפלות ומספר בתי הארחה לצליינים, והמתחם כולו הוקף בחומה במאה ה-9. המנזר ואחת הקפלות צמודים לבזיליקה המזרחית בצידה הדרומי.
מאוחר יותר הוקמו בפטיסטריום וקפלה נוספת במרחק של כ-200 מטרים מדרום לכנסייה, ודרך תהלוכות באורך של כקילומטר אשר נסללה מפינתה המערבית, הוליכה אל הכפר הסמוך דיר סמעאן.
כנסיית שדה הרועים היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית ליד ח'רבת א-סיר, בצפונה של העיירה בית סאחור, המנציחה את מקום התגלות המלאך לרועים, קודם שבאו במצוותו לסגוד לישו.
הכנסייה השוכנת כ-2.2 ק"מ ממזרח לכנסיית המולד, הוקמה בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי ב-1954.
סגידת הרועים הוא אירוע המדווח בבשורה על-פי לוקס, שבו סגדו רועים לישו, סמוך לאחר לידתו בבית לחם:
באונומסטיקון, זיהה אוסביוס את המקום בו נגלה המלאך לרועים, ב"שדה עדר" הנזכר בספר מיכה, כאלף צעדים מבית לחם:
בשנת 670 דווח כי במקום נצבה כנסייה, ובמקורות אחרים בני התקופה צוין כי מזרחית לבית לחם שוכן מנזר פואמניום (Poemenium), היינו, "של העדר".
בתקופה הצלבנית כונה האתר "האחו הקדוש" (Agia Pimina) או "אצל הרועים" (Ad Pastores).
כנראה שהאתר חרב לאחר שממלכת ירושלים הראשונה באה לסיומה, שכן עולי הרגל החלו פוקדים את דיר אל-רעואת ("מנזר הרועים"), השוכן כ-700 מטרים דרומית למקום.
ב-1859 שב האתר שהיה בשליטת הפרנציסקנים, והיה למקום בו זיהתה הכנסייה הקתולית את המסורת.
במקום נערכה חפירה ארכאולוגית חלקית ב-1859, ומחקר מעמיק יותר בשנים 1951–1952. מחפירות אלה עלה כי האתר היה נושב מימי הורדוס, והתפתח בעיקר בין מאה ה-5 למאה ה-7. מצפון לכנסייה התגלה מתחם נזירי חקלאי גדול, ובו גתות, מאגרי מים, מחסנים ומערות מגורים.
הכנסייה הראשונה באתר קמה במאה ה-4, והיא הורחבה במאה ה-6 אגב שימוש משני בחומרי בניין שהובאו מהאפסיס של כנסיית המולד המתומנת הקדומה (כנסייה זו נבנתה בבית לחם בתקופת קונסטנטינוס ונהרסה במרד השומרונים בשנת 539).
בשנת 1953 נבנתה ליד השרידים הקודמים כנסייה מודרנית, שתוכננה בידי אנטוניו ברלוצי, ומומנה בכספי תרומות מקנדה.
הכנסייה משלבת מערה קדומה, וקירותיה נוטים כלפי פנים, שכן המבנה נועד להזכיר אוהל רועים בו התגוררו עת שהו בשדות המרעה.
למבנה עשר צלעות וחמישה אפסיסים, ובהם פרסקאות המתארים את הרועים בשדה, את המלאך הנגלה בפניהם ואת סגידתם בפני ישו.
כיפת המבנה עשויה בטון וזכוכית, והאור החודר דרכה אמור להזכיר את האור האלוהי שנגלה בפני הרועים.
סביב בסיסה הפנימי של הכיפה מופיע הפסוק ממעשה ההתגלות לרועים, שהיה לפסוק הפותח את תפילת גלוריה:
מעל הכניסה למבנה נראה פסל ארד של המלאך שנגלה לפני הרועים והמברך את הבאים בשערי הכנסייה.
מעל הפסל תלויים שלושה פעמונים ממגדל פעמונים בסגנון יווני.
בדיר אל-רעואת שוכנים הכנסייה והמנזר היוונים-אורתודוקסים המנציחים גם הם את האירוע.
כנסיית קתרינה הקדושה היא כנסייה קתולית פרנציסקנית, השוכנת בצמוד מצפון לכנסיית המולד בבית לחם.
הכנסייה מוקדשת לקדושה קתרינה מאלכסנדריה.
בגלל הסטטוס קוו המסדיר את יחסי העדות הנוצריות במקומות הקדושים בארץ הקודש מאז 1852, שותפים הפרנציסקנים רק למערת המולד בכנסיית המולד הסמוכה, ולכן למעט אירועים מיוחדים נערך פולחנם בכנסייה קתרינה הקדושה.
במאה ה-12 הוקם באתר מנזר הצלבני, ובשלב כלשהו, לפני המאה ה-15, נבנתה קפלה קטנה במקום בו שכן אולם המפגשים של המנזר.
ב-1882 הוחלפה הקפלה בכנסייה הנוכחית, שנבנתה בסגנון ההתחייה הגותית.
הקמת המבנה מומנה בכספי תרומות שנתנו לשם כך על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בד בבד עם בניית הכנסייה הוקמה לצידה אכסניית צליינים (Casa Nova), שבה שוכנים, בין היתר, גם משרדי הרובע הלטיני בבית לחם.
הקלויסטר של המנזר הקדום לא נהרס, והכניסה אל הכנסייה נעשית דרכו.
בשנת 1949 שופץ הקלויסטר בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי.
עד שנת 1999 עוטר פנים הכנסייה בגלגלים שסימלו את גלגל השבירה עליו התייסרה קתרינה הקדושה.
לקראת שנת 2000 וביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, שופצה הכנסייה והגלגלים הוסרו.
בנוסף, המבנה הורחב מזרחה, מעבר למזבח המרכזי.
בשנת 2002 הותקן בכנסייה אורגן חדש שנפגע מפגיעת פגז צה"לי במהלך האינתיפדה השנייה.
הכניסה אל הכנסייה היא דרך הקלויסטר שבצידה המערבי.
במרכזו של הקלויסטר ניצב פסלו של הירונימוס הניצב על-גבי עמוד.
מעל דלת הכניסה לכנסייה מופיעה כתובת בלטינית לאמור: "SANCTAE CATHERINAE VIRGINI ET MARTIRI DICATUM" ("מוקדש לקתרינה הקדושה, הבתולה והמרטירית"), ומעליה ניצב פסל מרים.
הכנסייה מלבנית ובנויה בצורת בזיליקה, ולה שלוש ספינות.
תקרתה מעוצבת בדמות קמרון צולב, וקשתותיו המוזהבות נישאות על-גבי פילסטרים עטורי כותרות קורינתיות.
בכותל המזרחי של הכנסייה, מעל האורגן, קבוע ויטראז' גדול, המתאר את לידת ישו.
מעבר המשמש רק בעת אירועים דתיים מיוחדים, דוגמת חג המולד, מקשר בין הכנסייה למערת המולד, וגרם מדרגות מוביל מהכנסייה אל מערות הקבורה התת-קרקעיות שמתחת למתחם.
במזבח הצד הימני מוצג פסל ישו התינוק עשוי עץ, כשהוא נח על מצע קש.
פסל זה מועבר בחג המולד אל המזבח המרכזי.
כנסיית פאולוס הקדוש היא כנסייה קתולית של משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית, השוכנת בדמשק שבסוריה.
הכנסייה מנציחה את המקום בו לפי המסורת נגלה ישו בפני פאולוס הקדוש (שאול הטרסי).
לפי מעשי השליחים נמנה פאולוס הקדוש עם גדול שונאי הנוצרים הראשונים, ואף נכח בסקילת סטפנוס הקדוש.
הדברים השתנו כאשר ישו נגלה לפני פאולוס בהיותו בדרכו לדמשק, ובעקבות החיזיון הוא נטבל לנצרות:
בשנת 570 זיהה הנוסע אנטונינוס מפיאצ'נצה את מקום ההתגלות במרחק של שני מיל מדמשק.
באתר ניצבו כנסייה ומנזר שהוקדשו לפאולוס.
נוסע אחד, אנטוניוס מקרמונה בן המאה ה-14, דיווח על אתר במרחק של מיל בודד מהעיר, ולבסוף התגבשה המסורת באתר בו שוכנת הכנסייה כיום, המרוחק כ-800 מטרים מדרום לבאב שארקי, השער הדרום-מזרחי בחומת העיר העתיקה של דמשק.
מתחת לסלע באתר, שוכנת מערה שאליה מובילות 11 מדרגות, ואשר נחפרה לפי המסורת מתחת לקטע מדרך המלך שהוליכה מעבר הירדן אל דמשק, במקום בו ארעה ההתגלות.
בסוף המאה ה-19 רכשו נזירים פרנציסקנים ממשמורת ארץ הקודש את השטח ועשו בו שימוש כבית קברות.
בשנת 1925 הוקמה באתר קפלה והיא נהרסה בשנת 1967 כדי להקים את מבנה הכנסייה הנוכחי.
הכנסייה החדשה עוצבה בצורת אוהל, לפי בקשתו המפורשת של האפיפיור פאולוס השישי, כדי להנציח את המפגש וההתקרבות בין העדות הנוצריות השונות בשנות ה-60 של המאה ה-20. הכנסייה נחנכה ב-23 ביוני 1971 והופקדה בידיה של משמורת ארץ הקודש.
על דלת הכנסייה מונצח מפגשם ההיסטורי של האפיפיור פאולוס השישי ופטריארך קונסטנטינופול אתינגורס, אשר נועדו בעת ביקורו של האפיפיור בירושלים, ב-5 בינואר 1964. בחלונות הכנסייה שולבו ויטראז'ים המתארים שלוש סצנות משהותו של פאולוס בדמשק, וויטראז' המתאר את ניצחון ישו על המוות, ומתקשר לחזיון ההתגלות.
לצד הכנסייה הוקמו אכסניה (קאזה נובה), אולם מפגשים, מרפאה ומרכז למתנצרים.
כנסיית פטרוס הקדוש (פלמית: Sint-Pieterskerk) בלוון, בלגיה, ממוקמת על כיכר השוק (Grote Markt) ממול לבית עיריית לוון המקושט.
המבנה נבנה ברובו במהלך המאה ה-15 בסגנון הגותי הברבאנטי.
לכנסייה יש תוכנית לרצפה בצורת צלב ומגדל פעמונים נמוך שאף פעם לא הושלמו.
הכנסייה הראשונה באתר, שהייתה עשויה מעץ ונבנתה בשנת 986, נשרפה בשנת 1176. היא הוחלפה על ידי כנסייה רומנסקית, עשויה אבן, בעלת חזית מערבית שבקצוותיה 2 מגדלים, בדומה לבזיליקת גבירתנו שבמאסטריכט.
מהמבנה הרומנסקי נותרה רק הקריפטה המצויה מתחת לכנסייה כיום.
הבנייה של המבנה הגותי הנוכחי, הגדול משמעותית מהמבנה שקדם לו, החלה בשנת 1425, ונמשכה למעלה ממחצית המאה, בסגנון בנייה אחיד, תוך שהיא מחליפה את הכנסייה הישנה בצורה הדרגתית מהמזרח למערב.
תקופת הבנייה חפפה בזמן את בניית בית העירייה של לוון, שממול לכיכר השוק.
בראשית הבנייה שני הבניינים אף חלקו את אותם האדריכלים.
בשנת 1497 הבניין כמעט והושלם לגמרי, למרות ששינויים, בעיקר באגף המערבי, המשיכו להתבצע.
בשנת 1458, שרפה פרצה במגדלים הרומנסקים הישנים שעדיין התנוססו בחלק המערבי והלא גמור של הבניין.
הארגון הראשון למגדל חדש התגבש במהרה, אך לא מומש לעולם.
בשנת 1505 הוצעה תוכנית שאפתנית לבנות 3 מגדלי ענק, שהיו יוצרים אפקט מרהיב, כשהמגדל המרכזי היה מוגבהה לגובה של 170 מטר, דבר שהיה הופך אותו לגבוה ביותר בעולם בזמנו.
קרקע לא מספיק יציבה ומחסור במימון הוכיחו את התוכנית הזאת כלא ישימה, כשהמגדל המרכזי הגיע לכשליש מגובהו המתוכנן, לפני שהתוכנית הוזנחה לגמרי בשנת 1541. לאחר שהגובה הונמך עוד יותר על ידי קריסות חלקיות בשנים 1570 עד 1604, המגדל הראשי מתנוסס כיום בקושי מעבר לגג הכנסייה.
למרות מצבם הלא גמור, המגדלים מוזכרים כחלק מהאתר למורשת עולמית של מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת.
הכנסייה סבלה מנזקים חמורים בשתי מלחמות העולם.
בשנת 1914, שרפה גרמה לקריסת הגג ובשנת 1944, פצצה הרסה חלק מהצד הצפוני של הכנסייה.
שחזור הגג כלל בניית תוספת מיוחדת באזור החצייה של הספינה הראשית והטרנספט.
התוספת מתמזגת בצורה טבעית עם שאר הכנסייה.
בשנת 1998 נוסף אוטומציה מוזהבת, שמצלצל בפעמון בצורה עקבית בטרנספט הדרומי.
כנסיית רידרהולם (בשוודית: Riddarholmskyrkan) היא כנסייה השוכנת על האי , בקרבת , שבסטוקהולם, בירת שוודיה.
הכנסייה משמשת כמקום קבורתם של מלכי שוודיה.
הקהילה שפעלה בכנסייה התפרקה ב-1807 ובעת הנוכחית הכנסייה משמשת רק למטרות קבורה והנצחה.
מלכי שוודיה, החל מגוסטב השני אדולף (מת ב-1632) ועד גוסטב החמישי (מת ב-1950), קבורים בכנסייה (למעט כריסטינה, הקבורה בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא).
כמו כן קבורים בכנסייה מלכים מתקופות קדומות יותר כמו מגנוס השלישי (מת ב-1290) וקרל השמיני (מת ב-1470).
הכנסייה לא משמשת יותר כמקום קבורה מלכותי ותחת זאת משמש לצורך זה .
כנסיית רידרהולם היא אחד המבנים העתיקים ביותר בסטוקהולם.
חלקים ממנה מתוארכים לסוף המאה ה-13, כאשר היא נבנתה כמנזר פרנציסקני.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, המנזר נסגר והמבנה הפך לכנסייה פרוטסטנטית.
במהלך תקופת מלכותו של יוהאן השלישי, הוסף לה צריח מחודד בעיצובו של , אך ב-28 ביולי 1835 הוא נהרס עקב מכת ברק ולאחר מכן הוא הוחלף בצריח המחודד הנוכחי הבנוי מברזל יצוק.
שלטי האצולה של אבירי תלויים על קירות הכנסייה.
כאשר מת אביר המסדר, נתלה שלט האצולה שלו בכנסייה ובעת טקס ההלוויה מצלצלים פעמוני הכנסייה ברציפות מהשעה 12:00 ועד השעה 13:00.
כנסיית תומאס היא כנסייה לותרנית בלייפציג המפורסמת בגלל העובדה שיוהאן סבסטיאן באך עבד בה כמלחין, מורה ומנצח מקהלה (קאפלמייסטר) במשך 27 שנה והוא גם קבור בה.
הכנסייה הראשונה במקום נבנתה במאה ה-12 וב-1212–1222 הפכה למנזר של האוגוסטינים על שם תומאס הקדוש.
הכנסייה הנוכחית נבנתה בסגנון גותי מאוחר והוקדשה ב-10 באפריל 1496. המגדל נבנה בשנת 1702 ובו 68 מדרגות.
באך הגיע לכנסייה ב-1723 ועבד בה עד מותו ב-1750 במגוון תפקידים.
כמלחין מוזיקה לתפילות בכנסייה, כמנצח ומדריך מקהלת הנערים סנט תומאס.
הוא גר עם משפחתו בבית הספר הסמוך על שם תומאס (Alte Thomasschule - נהרס במלחמת העולם השנייה).
לוחית זיכרון מציינת זאת על קיר הכנסייה, צמודה אליה לוחית זיכרון לאנה מגדלנה באך.
ליד הכניסה לכנסייה יש פסל של באך שנחנך ב-1908.
באך לא היה מפורסם בחייו.
הוא מת ב-28 ביולי 1750 ונקבר בארון עץ בבית הקברות ליד כנסיית יוחנן (Johanniskirche).
לאחר שהתפרסם הועלתה דרישה לקברו בכנסייה.
הפתולוג וילהלם היס חיפש ומצא בבית הקברות של כנסיית יוחנן ארון קבורה מעץ ובו שלד שמתאים לפי גדלו לבאך.
ב-16 ביולי 1900 הושמו העצמות האלה בתוך סרקופג ונקברו בכנסיית יוחנן.
בעקבות הפצצת הכנסייה ב-4 בדצמבר 1943 הועברו העצמות לכנסיית תומאס.
הקבר הנוכחי נכרה ליד המזבח בכנסייה ונחנך ב-18 ביולי 1950, במלאת 200 שנה למותו של באך.
פליקס מנדלסון חיפש בארכיון של כנסיית תומאס, מצא את התווים של מתאוס פסיון ונפעם.
הוא ניצח על היצירה בברלין ב-1829 ומאז התפרסם באך בכל אירופה.
ב-1936 הרסו הנאצים את פסלו של מנדלסון שהיה ליד אולם הגוונדהאוס בלייפציג.
ב-18 באוקטובר 2008, במלאת 200 שנה להולדתו נחנך פסל של מנדלסון ליד כנסיית תומאס שהוא העתק כמעט מושלם של הפסל המקורי.
בטקס השתתף מנצח תזמורת הגוונדהאוס, קורט מזור.
בנוסף לשני פסלי המלחינים הקשורים בכנסייה יש בה גם חלונות ויטראז' עם דמויותיהם.
כנסיית קתרינה (על שם קתרינה מאלכסנדריה) היא הכנסייה האורתודוקסית הראשונה של חרסון, קברו של הנסיך פוטיומקין.
בית התפילה הוקם משנת 1781 עד 1786 בפיקוח עירוני של גריגורי פוטיומקין ונחנך כמקדש לקתרינה מאלכסנדריה, שעל שמה נקראה הקיסרית יקתרינה הגדולה.
הבניין בנוי מאבני גיר מעוגלות בצבע צהוב בהיר, בסגנון הקלאסיקה הרוסית עם חזית של ארבעה עמודים.
בגומחות החיצוניות שש תמונות פיסוליות של קדושים.
לשני פסלים הממוקמים בסמוך לכניסה הראשית יש משמעות סמלית:השליח פטרוס עם מפתחות גן העדן והשליח פול המחזיק חרב.
חרסון, על פי העיצוב, הייתה אמורה להיות פטרבורג הדרומית והקתדרלה הייתה אחד המדרגות הראשונות בדרך זו.
הנסיך גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, מייסד חרסון, כובש טאבריה, הורה להציב את הדמויות הללו בסמוך לכניסה כדי להזכיר כי מפתחות הדרום (כלומר גן העדן הארצי) הושגו לאחר קרבות כבדים שהושגו בחרב.
בצד המערבי של הכנסייה יש כתובת (באותיות ארד מוזהבות) "מוקדש למושיעת במין האנושי קתרינה השנייה."
הכנסייה הייתה חלק מההרכב האדריכלי של מבצר חרסון, אנסמבל הקלאסיקה הראשון באוקראינה.
המצודה נוסדה בספטמבר 1778; לפני בניית הקתדרלה בשנת 1786, שונו פרויקטים ארכיטקטוניים באופן קיצוני 4 פעמים.
בתחילה תוכננה הקתדרלה במרכז הכיכר, בצומת הרחובות הראשיים של המצודה.
בשנת 1781 הונח אבן פינה ושנה לאחר מכן החלה בניית הכנסייה.
בשנת 1785 הגרסה הסופית של מתווה המבצר פותחה, מחבריה היו המהנדס נ.
מצפון נסגרה הכיכר על ידי מתחם ארמון פוטיומקין, מדרום - בניין תחמושת, במזרח - מטבעה.
הרחוב הראשי, המחבר בין שערי אוצ'אקוב של המצודה לבין אלה במוסקבה, עבר בגבול הצפוני של הכיכר, בין הכנסייה וארמון פוטיומקין.
מגדל הפעמונים של הכנבייה שימש כמדריך לשערי המבצר הראשי והיה דומיננטי בכל ההרכב האדריכלי.
כיום כמעט ולא נשמר דבר מהרכב המצודה.
ב-6 בדצמבר 1788, בהוראת הנסיך פוטיומקין הועברו גופות חיילים הרוגים לחרסון ונקברו בגדר הכנסייה.
הכנסייה הוקפה בגדר, שבתוכה קברים ומצבות שעומדים לגיבורי קרב אוצ'קוב שמתו בתקיפת אוצ'קוב.
אפרו של הנסיך פוטיומקין, שמת ביאסי ב-5 באוקטובר 1791, קבור בכנסיית קתרינה.
גופתו של הנסיך מיד לאחר מותו הייתה חנוטת ומוכנה לקבורה.
לבוש במדי פילדמרשל, גופת הנסיך הונחה בארון קבורה כפול: אלון ועופרת.
בראש הנסיך הוצב דיוקן מיניאטורי של יקתרינה השנייה, משובץ ביהלומים.
עד מהרה הגיעה פקודת הקיסרית ליאסי: "...העבירו את גופתו של הנסיך המנוח לחרסון, ושם לקבור עם כל התארים." מיכאיל פלייב (מהנדס אזרחי מניקולאייב) הונחה לסדר קריפטה בקתדרלה; לבו של פוטיומקין, שהיה מונח בכד מוזהב, היה צריך להיקבר בכנסייה, מתחת לכס המלוכה.
אך בהתעקשות קרובי משפחתו של הנסיך, ובמיוחד הרוזנת בראניצקי הוא נקבר בכנסיית ההתערבות (שהושמדה מאז) של הכפר צ'יז'בו ליד סמולנסק.
ב-22 בנובמבר 1791 הגיע מסע ההלוויה לחרסון.
באותו יום, נסעה ברחבי העיר שיירה של גדוד הנסיך בראשות המשנה הכללי, שהודיע על קבורתו של פוטיומקין למחרת.
המנהל הראשי של ההלוויה היה קרוב משפחתו של הנסיך - הגנרל מיכאיל סרגייביץ' פוטיומקין.
ב-23 בנובמבר 1791, במרכז כיכר הארמון, על גבעה מכוסה, הוצב ארון קבורה, מכוסה בקטיפה ורודה עם דיוקנאות זהב נוצצים.
מימין הארון ניצב לוח שיש שחור עליו היו רשומים מעלותיו של פוטיומקין, משמאל - מעיל הנשק של הנסיך.
את הארון נשאו אלופים, אלוף-משנה וקציני המטה.
חיילי גדוד גרנדיר יקטרינוסלב, משמר גדוד פראובראז'נסקי וגדוד הקויאראסייר של הנסיך פוטיומקין עמדו על המשמר.
בזמן הוצאת גופת הנסיך החלו החיילים להתקדם משני צידי התהלוכה.
מטח תותחים הרעים11 פעמים, מלווה בפעמוני הכנסיות.
בתחילת התהלוכה צעדו ההוסארים וגדוד הקוויאסייר של הנסיך פוטיומקין.
מאחוריהם, מאה ועשרים חיילים עם לפידים בגלימות שחורות וכובעים עם פלאר שחור (בד משי שחור שמסתיר את פניהם) יצאו אל הכיכר בליווי תופים.
לאחר מכן הגיעו עשרים וארבעה קצינים ראשיים, אצילים מקומיים, גנרלים ואנשי כמורה.
קצינים נשאו את הארון עם גופת הנסיך.
גופתו של נסיך נקברה תחת רצפת הכנסייה בצד ימין של דוכן התפילה.
דלת הרמה נעשתה ברצפה, דרכה ירדו אל תוך הקשת בה עמד הארון, ומולה היה אייקון עם פנס דולק.
בשנת 1798 בהוראת הקיסר פאבל, גופתו החנוטת של פוטיומקין נקברה.
במועד מאוחר יותר, הקריפטה נסגרה גם היא.
מצבת השיש של פוטמקין ממוקמת מעל קריפטה נסתרת, באמצע הכנסייה, לפני הדוכן.
מדי שנה, ביום הזיכרון של גריגורי פוטיומקין, נערך טקס אזכרה על קברו.
חלק קטן מהאייקונים נלקח למוזיאון חרסון המקומי ואיקונוסטאזיס שצויר על ידי ו.ל.
קברו של פוטמקין נפתח שוב ושוב.
לברינוב, בשנות השלושים, פעם הגולגולת של פוטיומקין הוצגה במסגרת תערוכה של המוזיאון האנטי-דתי; ואז הוחזרה לקריפטה.
עד התפרקות ברית המועצות הייתה הכנסייה מוזיאון של הממשלה.
ב-25 באוגוסט 1991 הוחזרה הכנסייה לכנסייה האורתודוקסית.
כנסיית קיש (באזרית: Kiş kilsəsi, בגאורגית: გიშის ეკლესია), ידועה ממקורות שונים ככנסיית אלישע הקדוש (באזרית: Müqəddəs Yelisey, בארמנית: Սուրբ Եղիշէ եկեղեցի) או כנסיית אם האלוהים הקדושה (בארמנית: Սուրբ Աստուածածին եկեղեցի), היא כנסייה גאורגית אורתודוקסית השוכנת בכפר קיש כ-5 קילומטרים צפונית לשקי באזרבייג'ן.
הכנסייה מתוארכת לתחילת המאה ה-12, ואינה פעילה בגלל היעלמות הקהילה מאז המאה ה-19, אם כי, כמו בשנת 2000, המיסה עדיין נערכת באופן קבוע על ידי כומר גאורגי.
מחקר ארכאולוגי שנערך בשנת 2000 הגיע למסקנה כי היא נבנתה לראשונה ככנסייה גאורגית דיופיזיטית, ולימים הפכה לכנסייה כלקדונית (ארמנית או ).
מחקרים קודמים שיערו שהיא תפקדה בתקופות שונות ככנסייה אפוסטולית אלבנית קווקזית, כנסייה כלקדונית בתוך הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, ומאוחר יותר ככנסייה אפוסטולית ארמנית.
על פי ההיסטוריון הארמני מהמאה ה-7 הגיע במאה ה-1 לספירה , תלמידו של , למקום שנקרא גיס (Գիս), ובנה שם כנסייה ודקלם ליטורגיה.
הכנסייה הפכה ל"מרכז הרוחני ולמקום ההארה של אנשי המזרח".
בדרכו מגיס נרצח אלישע הקדוש ליד המזבח האלילי בעמק זרגוני הקטן על ידי אלמונים.
ההיסטוריון הארמני בנושא אדריכלות , נראה כי המיקום הגאוגרפי של קיש אינו תואם את זה שתיאר קגאנקאטוואצי.
קרפטיאן מאמין כי הוא זיהה את גיס ככפר בומן/בום (Bomen/Bum), 60 קילומטרים דרומית-מזרחית לקיש, במחוז גבלה.
לטענת היסטוריוגרף גאורגי, במאה העשירית, הצטרפה אוכלוסיית קיש לכנסייה האורתודוקסית הגאורגית (כלקדוניזם).
כנסיית קיש הפכה למגורים של בישוף גאורגי, שפעל עד המאה ה-17. עד שרוסיה השתלטה על האזור, היו בכפר קיש אוכלוסייה של בני אודי.
על פי ההיסטוריון האמריקאי ממוצא ארמני , נראה כי הייתה נפוצה בצפון הנהר קורה עד המאה התשע עשרה, ונראה כי האוכלוסייה הארמנית הגיעה יחסית מאוחר.
בעוד ארמנים רבים ללא ספק התיישבו שם בבריחה מהפלישות הטורקו-מונגוליות, רבים נוספים הגיעו לאזור עם בואם של הרוסים בתחילת המאה התשע עשרה.
הנסיך וחושטי בגרטיוני, היסטוריון וגאוגרף גאורגי מהמאה ה-18, מביא הערות מעניינות על הכפר קיש ועל הכנסייה שנמצאת בו: "גישי שוכנת למרגלות ההרים, היא הייתה שייכת לנסיכות של צוקתי והייתה לה כנסייה עם כיפה גדולה, שהייתה כפופה לבישוף של אליסני, צוקתי ושכיחי".
בשנים 2000–2003 מימן פרויקט משותף בין לבין המיזם ההומניטרי הנורווגי (Norwegian Humanitarian Enterprise) לצורך מחקר ושחזור של כנסיית קיש.
ד"ר וילייט קרימוב מהמכון לארכאולוגיה ואתנוגרפיה של באקו שימש כמנהל החפירות, והיועץ הארכאולוגי של הפרויקט היה ביורנר סטורפיל .
תיארוך פחמן-14 של חפצים שונים שנמצאו באתר הראה כי אתר פולחן שנמצא מתחת למזבח הכנסייה מתוארך לכ-3000 לפני הספירה, ואילו בנייתו של בניין הכנסייה הקיים מתוארכת למאה ה-12 לערך (בין 990–1160).
לא ניתן לתארך את מבנה הכנסייה הקיים לימי אלישע הקדוש, אך העדויות הארכאולוגיות מוכיחות כי הכנסייה נמצאת באתר פולחן עתיק.
מאוד לא סביר שאלישע הקדוש בנה בקיש כנסייה במשמעות המודרנית של מילה זו.
גם אם הוא היה קיים, נראה שהוא בנה רק את המזבח או השתמש במבנה פולחן אלילי קיים.
ביורנר סטורפיל הצהיר כי ישנן עדויות ברורות לכך שכנסייה זו נבנתה ככנסייה דיופיזיטית.
בחפירות התברר כי הכנסייה מייצגת שתי תקופות שימוש שונות, עם שני מפלסי רצפה תואמים שונים באזור המקום המקודש.
המקום המקודש (אזור המזבח, בו מכהן הכומר) מוגבה מעט בהשוואה לספינה משקף מבט דיופיזיטי על טבעו של ישו (ישו נתפס כאלוהי ואנושי באותה זמן), ואילו מקום מקודש גבוה יותר אופייני לכנסייה מונופיזיטית (ישו נתפס כאלוהי בלבד).
הכומר המכהן נתפס כנציגו של ישו, והגישה הכריסטולוגית משקפת את מידת הקרבה של הכומר למתפללים.
בקיש, מפלס הרצפה של המקום המקודש הועלה במהלך תקופת שימוש שנייה מ-30–40 סנטימטרים בלבד לכמטר אחד מעל לספינה.
על פי סטורפיל, האדריכלות של האפסיס של הכנסייה המקורית בקיש מעידה על כריסטולוגיה דיופיזיטית, ומכיוון שהכנסייה הגאורגית הייתה הכנסייה הדיופיזיטית היחידה שהייתה קיימת בקווקז בסוף ימי הביניים, נראה סביר להצביע על כך שכנסיית קיש נבנתה בתחילה ככנסייה גאורגית ובהמשך השתלטו עליה המונופיזטים.
באותה תקופה ייצגו את הדוקטרינה המונופיזיטית באזור שתי כנסיות: הכנסייה הארמנית והכנסייה האלבנית של הקווקז, האחרונה אימצה את המונופיזיטיזם במהלך המאה השמינית.
סטורפיל טוען כי עליית רצפת המקום המקודש במטר אחד מעל מפלס רצפת הספינה התרחשה במאה ה-17, בשליטת הכנסייה האלבנית של הקווקז.
כנסיית רובע היא כנסייה רפורמית במיטה שבמרכז ברלין בירת גרמניה.
המבנה נבנה בשנים 1695–1703 ונחשב כיום כבניין רשום.
כאשר משפחת הוהנצולרן השולטת עברה לקלוויניזם רוב כנסיות העיר נותרו כנסיות לותרניות ורק קתדרלת ברלין עברה לזרם החדש.
עם הזמן גדל מספר התושבים שהיו מעוניינים להתפלל בכנסייה קלוויניסטית.
בהתאם לכך, השלטון החליט להעביר לקלוויניזם את הכנסייה שהייתה ממוקמת בשטח השייך לנסיך ולא היה תחת המועצה הדתית של ברלין.
כמקובל בכנסיות רפורמיות, לכנסייה זו אין קדוש מגן.
במהלך ההפצצות של שנת 1944 מגדל הכנסייה והשטחים הפנימיים שלו נהרסו.
בשנת 1961 הוקם במבנה הכנסייה צלב משרידי הברזל שהיו באזור.
תוך זמן קצר, באוגוסט 1961, המבנה הפסיק לשמש מקום פולחן ובמקום זאת נערכו בו הופעות ותערוכות.
החל משנת 1970 המבנה היה מחסן רהיטים.
לאחר איחוד גרמניה החלו בהדרגה עבודות לשיקום הבניין.
בשנת 1988 נבנה גג חדש, ובהמשך המגדל נבנה מחדש.
בקיץ 2016 הוכנסו למגדל 52 פעמונים והחל מ-23 באוקטובר 2016 הם פעילים.
בית העלמין שלייד הכנסייה עודו פעיל, והוא בין הישנים בברלין.
כנסיית צ'סמה (רוסית: Чесменская церковь) או בשמה המלא כנסיית יוחנן המטביל הקדוש בארמון צ'סמה (נקראת גם כנסיית המולד של יוחנן המטביל) היא כנסייה רוסית אורתודוקסית בעיר סנט פטרסבורג, רוסיה.
הכנסייה נבנתה בשנת 1780 על ידי האדריכל הרוסי יורי פלטן, בהוראתה של הצארית יקטרינה הגדולה בסמוך לארמון צ'סמה בין סנט פטרבורג וצארסקויה סלו.
הכנסייה נבנתה ככנסיית זיכרון לציון עשור לניצחון של רוסיה על הכוחות הטורקיים בקרב צ'סמה שהתרחש בשנת 1770 בים האגאי כחלק ממלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1768–1774, למרות נחיתות מספרית רוסית.
המבנה ניזוק קשות במהלך המצור על לנינגרד ושוחזר ב-1946.
הכנסייה (והארמון שעל ידה) הם דוגמה לאדריכלות הנאו-גותית המוקדמת ביותר באזור סנט פטרסבורג ונחשבת על ידי רבים לאחת הכנסיות המרשימות ביותר של התחייה הגותית באדריכלות הכנסייה הרוסית.
שמה הרשמי של הכנסייה הוא "כנסיית הולדתו של יוחנן המטביל הקדוש" מאחר שנחנכה ביום הולדתו של יוחנן המטביל.
מכיוון שהיא נבנתה לזכרו של קרב צ'סמה בו ניצחו הרוסים בשנת 1770, הכנסייה ידועה גם בשם "כנסיית צ'סמה".
הכנסייה נבנתה בין השנים 1777 ל-1780 ובהנחת אבן הפינה של הכנסייה נכח מלך מלך שוודיה גוסטב השלישי.
הקיסרית יקטרינה השנייה בחרה באתר זה מאחר שבו היא קיבלה את החדשות על הניצחון הרוסי על הטורקים.
יוסף השני, קיסר הרומאים הקדושה, נכח אף הוא בטקס הקידוש של הכנסייה.
לאחר מהפכת אוקטובר, הפך אזור הכנסייה למחנה עבודה.
בשנת 1923, נסגרה הכנסייה ושימשה כמחסן ירקות.
בזמן מלחמת העולם השנייה והמצור על לנינגרד בין השנים 1941 ל-1945, ספגה הכנסייה נזק רב.
בשנים 1970–1975, המבנה שוחזר במלואו ובשנת 1977 נחנכה הכנסייה כמוזיאון הנצחה לקרב צ'סמה.
השליטה הדתית הוחזרה לכנסייה הרוסית האורתודוקסית רק בשנת 1991, עם פירוק ברית המועצות, ומאז מתקיימים בכנסייה תפילות באופן קבוע.
ארונו של רספוטין הונח בכנסייה לפני קבורתו בצארסקויה סלו בשנת 1916. האזור סביב הכנסייה שימש גם כמקום קבורתם של גיבורי מלחמה במהלך המצור על לנינגרד.
בית הקברות הסמוך מכונה "בית הקברות של ותיקי מלחמת צ'מנסקו", ומכיל קברים ללא שם המתוארכים לשנים 1812 עד 1944.
הכנסייה, הבנויה בסגנון התחייה גותית, פונה לכיוון דרום-מערב.
חיפוי הכנסייה בולט בשל צבעיו ורוד ולבן, והיא נראית מרחוק כמו "עוגת עשויה ממתקים, עם פסים לבנים ארוכים ואנכיים המעניקים את הרושם שהיא עולה ישר מעלה מהאדמה כמו תעתוע".
הכנסייה נבנתה על ידי יורי פלטן שהיה אדריכל החצר של יקטרינה הגדולה.
ההשראה לאימוץ סגנון האדריכלות הפסאודו-גותי הייתה סמל ל"אקזוטיות של האדריכלות הטורקית אך גם שיקפה את האנגלומניה שהשפיעה באופן משמעותי על עיצוב ארמונותיה של קתרין והפארקים הסובבים אותם".
בעוד ארמון צ'סמה נבנה על קווים אלו, גם כנסיית יוחנן המטביל נבנתה בסגנון דומה.
סגנון זה שהוצג בתקופתה של קתרין הגיע לאופנה ברוסיה גם במאות שלאחר מכן.
נאמר גם שהבחירה בסגנון האדריכלות של התחייה הגותית מעידה על "ניצחון על סגולות צפוניות עתיקות ברוח הצלבנים ".
לכנסייה פריסה בצורה של ארבעה גלילים למחצה עם קמרונות חביתיים, בצורת "קאטרפויל" (עלה המורכב מארבעה עלעלים), שמעליהם מעליו נבנו גימורים, צריחים וחלונות, במיזוג של מוטיבים גותיים ונאו-גותיים.
עיצוב זה היה נפוץ בסוף המאה ה-17 בכנסיות פרטיות רבות והסגנון נודע כ"בארוק של מוסקבה".
מעל שער הכניסה לכנסייה, חלון רוזטה נאו-גותי ומעליו חלון עגול.
בפורטל הכניסה ניצבים פסלים של מלאכים.
המגדל הראשי וארבעת המגדלים הקטנים בעלי כיפות קטנות, שהחליפו את כיפות הבצל המסורתיות הנפוצות באדריכלות הכנסייתית הרוסית.
פנים הכנסייה, שכלל במקור איקונות רבות, נהרס בשריפה ב-1930. עם זאת, עם שיפוץ הכנסייה לאחר מלחמת העולם השנייה, שוחזר החלל הפנימי.
אחת מהאיקונות מתארת את הגעתו של ישו לנצרת.
כְּנֵסִיית פְּרַנְצִיסְקוּס הַקָּדוֹשׁ מאָסִיזִי הידועה גם כְּנֵסִיית הַיּוֹבֵל שֶׁל הַקֵּיסָר היא כנסייה קתולית בסגנון בזיליקה בווינה, אוסטריה.
היא נבנתה בין השנים 1898 ל-1910 ונחנכה בשנת 1913. ומנוהלת על ידי מסדר השילוש הקדוש.
הכנסייה, ממוקמת במחוז השני של וינה, לאופולדשטאדט, בכיכר מקסיקו שליד הדנובה.
לכן מכונה גם כנסיית מקסיקו באופן בלתי רשמי.
היא נקראת על שם פְרַנְצִיסְקוּס מֵאַסִיזִי (Assisi), מייסד המסדר הפרנציסקני, ולא על שם אשת הקיסר אליזבת, נסיכת בוואריה, שכונתה "סִיסִי" (Sissi).
עם זאת יש בכנסייה קפלה על שמה.
הכנסייה נבנתה לכבוד יום השנה ה-50 לשלטון פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
נערכה תחרות לבחירת העיצוב, בה זכה בה האדריכל ויקטור לונץ (Victor Luntz).
לאחר מותו של לונץ ב-1903, המשיך הבנאי אוגוסט קירשטיין בבנייה.
בחג השילוש הקדוש של שנת 1900 הונחה אבן היסוד על ידי הקרדינל אנטון יוזף (), בנוכחות הקיסר ויותר מ-100,000 איש.
מבחינה אדריכלית, הכנסייה נבתנה במודל גריסון () בסגנון רייני-רומנסקי.
המבנה בעל ארבעת המפרצים נבנה באמצעות לבנים באופן המדמה בזיליקה.
שלושת המגדלים כוסו באריחים האדומים הנראים למרחק של קילומטרים.
מאז 2009 היה משמשת כביתה של הקהילה הקתולית דוברת האנגלית של וינה, המקיימות בה מיסות מדי שבוע.
הכנסייה שוכנת בכיכר מקסיקו, שבעבר נקראה על שם הארכידוכס קרל, דוכס טשן, מנציחה את העובדה שמקסיקו הייתה המדינה היחידה מחוץ לברית המועצות שהפגינה נגד האנשלוס של אוסטריה לגרמניה הנאצית.
לא על שם מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, שהיה אחיו של הקיסר פרנץ יוזף.
בשנת 1898, האנרכיסט האיטלקי לואיג'י לוצ'ני רצח את אליזבת, נסיכת בוואריה (המכונה "סיסי"), אשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
כדי להנציח אותה, הוקמה קפלת אליזבת במימון תרומות הצלב האדום, שכן הקיסרית אליזבת הייתה המגינה הראשונה של הצלב האדום.
בזכות התרומה הגדולה של הצלב האדום של 348,348 כתרים אוסטרים, הקפלה עוטרה בפסיפסי זהב ולא בציורי קיר, והקירות כוסו בשיש ולא בטיח.
הפסיפסים עוצבו על ידי אמן הזצסיון קרל אדרר .
על קמרון הקנצלה יש פסיפס גדול של אליזבת הקדושה מהונגריה.
קפלת אליזבת נבנתה בסגנון אר נובו וממוקמת בשמאל הכנסייה, ליד המקהלה.
גובהה 13.5 מטרים ורוחבה 10 מטרים.
הקפלה המתומנת מעוצבת על פי הדגם של הקפלה הפלאטיני בקתדרלת אאכן, אשר עוצבה בעצמה על פי הדגם של קפלה פלאטינה בפלרמו.
כנסיית ציון היא כנסייה פרוטסטנטית באזור רוזנטלר (Rosenthaler) בשכונת מיטה ברובע מיטה בברלין.
הכנסייה שייכת לקהילה האוונגליסטית בוויינברג (Weinberg) ולרובע הכנסייה שטאדמיטה בברלין.
הכנסייה נחנכה ב-1873, במה שהיה אז צפון העיר, ככנסייה של חברת בת של קהילת סנט אליזבת.
תכנן אותה אורוסט אורת (Orth), האדריכל של המלך הפרוסי ואחר כך הקייזר הגרמני וילהלם הראשון.
הוא תכנן אותה כ-Votivkirche, כנסייה של הודיה על הצלה, או של חרטה (atonement) וכפרה, מעין חזרה בתשובה.
הכנסייה קיבלה חשיבות, בין היתר, בשל היותה מקום עבודתו של דיטריך בונהופר, שעבד בה ככומר.
זמן קצר לפני סופה של גרמניה המזרחית, הכנסייה הייתה מרכז התנגדות במסגרת "הכנסייה המחתרתית" (Kirche von Unten) שבה הופצו גיליונות סאמיזדאט.
הכנסייה ניצבת באמצע כיכר כנסיית ציון (Zionskirchplatz) בצפון רובע מיטה בברלין, בפרבר רוזנטל.
היא נוסדה בוויינברג, על גבעה בגובה 52 מטר, אחת הנקודות הגבוהות ביותר של ברלין באותה תקופה.
המגדל בגובה 67 מטר והוא ניצב במפגש רחובות כנסיית ציון (Zionskirchstrasse) וגריבנובשטראסה (Griebenowstrasse).
בשל גובהו הוא משמש גם כנקודת ציון, התמצאות ותצפית.
הכיכר מחומשת ושוכנת בהצטלבות של שלושה רחובות.
עקב מבנה פני השטח, האדריכל אורת' בנה את הכנסייה לא כרגיל, עם בית מקהלה שפונה מזרחה, אלא כשהוא פונה צפונה.
מתוך הכרת תודה על כך שנמלט מניסיון התנקשות בבאדן-באדן, המלך ומאוחר יותר הקייזר וילהלם הראשון תרם בשנת 1861 סכום של 10,000 רייכסטלר לבניית כנסייה באזור, שבאותה תקופה עדיין היה שייך לקהילת סנט אליזבת, אך הייתה מאוכלסת בצפיפות במהלך בניית הטבעת הווילהלמינית (Wilhelminischer Ring).
לאחר כמה מחלוקות בין הקונסיסטוריה של ברלין למגיסטרט של ברלין, החלה הבנייה ב-1866. בשל מחסור בכסף הופסקה הבנייה בסוף 1868, אך תרומה נוספת של המלך אפשרה להשלים את הבנייה ב-1872. הכנסייה נבנתה בסגנון נאו-רומנסקי, מבנה לבנים וטרקוטה בסגנון ההיסטוריציזם הברלינאי, עם אבנים צהובות ממפעל המלט והקדרות הרמסדורף (Hermsdorf).
עלויות הבנייה (ללא ניהול קרקע ופיקוח על הבנייה) היו 373,364 גולדמרק (כוח קנייה במטבע של היום: 3,14 מיליון יורו).
ב-18 במרץ 1873 נחנכה כנסיית ציון בנוכחות הקיסר על ידי הניצב הכללי ברונו בריקנר (Brückner).
בעשורים הראשונים של הקהילה היו סכסוכים בין הכומר השמרני יוליוס קראפט לבין מועצת הכנסייה של הקהילה הליברלית ("הקרב בציון").
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרסו גג הכנסייה, המזבח, חלון המקהלה והעוגב שבנה וילהלם זאואר.
התקפות האוויר של בעלות הברית בנובמבר 1943 גרמו נזק נוסף לכנסייה בחורפים שלאחר המלחמה.
הפריצות התרבו כי חלק מהברלינאים השתמשו בציוד הכנסייה, כולל ספסלים, בתור עצי הסקה.
בשנת 1946 החליטה הקהילה לסגור בלבנים את החלונות התחתונים.
הכנסייה שוחזרה עד 1953, שופצה בשנות ה-60 בסגנון הדליל, החשוף, של אותה תקופה עם צבע לטקס ונבנתה מחדש בחלקה.
אולם מצבה שב והידרדר כאשר החימום והגג ניזוקו בשנות ה-70.
תיקוני הגג והמגדל החלו ב-1988. לאחר איחוד גרמניה ומחקר לגבי האפשרות של שימור הציור המקורי באזור המזבח בשנת 1992, החל שיפוץ המגדל והגג והחלה רסטורציה של החזית החיצונית שנה לאחר מכן.
הפעמונים נתלו בחזרה במגדל והחלונות שניזוקו זכו בזיגוג חירום.
בשנת 2002 נפתחו שוב החלונות שנסגרו בלבנים.
מאז 2009, שופץ הפנים בהדרגה.
יותר משלושה מיליון יורו נועדו להיות מושקעים בכך עד 2015. ביולי 2011, מצבו הגרוע של עיצוב הפנים עורר ביקורת בגלל המשמעות ההיסטורית של האתר.
בשנת 1931, בהיותו בן 25, נכנס דיטריך בונהופר לתפקיד הכומר של הסינוד העירוני בקהילת ציון.
העבודה בתחום החברתי הותירה עליו רושם מתמשך.
לאחר 1933 הצטרף לכנסייה המוודה ולמתנגדי המשטר.
הוא הוצא להורג במחנה הריכוז פלוסנבירג ב-1945. מאז 1997 ניצבת אנדרטת ברונזה לזכרו מול הצד המערבי של הכנסייה, אנדרטה שיצר בשנת 1988 הפסל קרל בידרמן (Biedermann).
גרסה שנייה של טורסו זה ניצבת מול כנסיית אליזבת בוורוצלב מאז 1999.
מאז 1986, קהילת כנסיית ציון סיפקה מקום לקבוצות אופוזיציה כמו "חוג השלום והסביבה בקהילת ציון" (Friedens- und Umweltkreis in der Zionsgemeinde).
הכומר הנס סימון העמיד לרשות הקבוצה את חדרי המרתף שלו, ושם הוציאו לאור את הסאמיזדאט גיליונות הסביבה (Umweltblätter).
המרתף שימש כספרייה, אולם אירועים וחדר דפוס.
משמרות והפגנות נגד חיפוש בבתים ומעצרים בספרייה בנושאי איכות הסביבה שהייתה במרתף, ב-25 בנובמבר 1987, פרסמה במערב את התנגדות הכנסייה למשטר של גרמניה המזרחית.
ב-17 באוקטובר 1987 בשעה עשר בלילה, 2,000 מבקרים בקונצרט לא רשמי של להקת ברלין המערבית Element of Crime (הלהקה הפותחת הייתה להקת הפאנק המזרח גרמנית Die Firma) הותקפו על ידי כ-30 גלוחי ראש מהסצנה הימנית במזרח גרמניה וחלקם נפצעו קשה.
האירוע קרה לעיניה משטרת העם, אך זו לא התערב למרות הקריאות לעזרה.
תביעה משפטית מהוססת הביאה לעונשים קלים.
על כך היו הפגנות ופרסומי מחאה אפילו בעיתונות הרשמית של מזרח גרמניה.
בערעור הוטלו עונשים של בין 18 חודשים לארבע שנים.
משפטי ראווה ועונשים חמורים אורגנו כדי להדגיש את האנטי-פשיזם של גרמניה המזרחית, להרתיע ולשמור על המוניטין בחו"ל (במיוחד בעיני גרמניה המערבית).
נקבעו חוקי שפה (חוקי צנזורה על חופש הביטוי) כדי להפחית את עוצמת המחאה.
רוב ההרשעות הסתמכו על סעיפים 215 ו-220 לחוק הפלילי של גרמניה המזרחית, שהתייחסו לעבירות חוליגניזם וזלזול בציבור.
הקיצוניים הימניים במערב ברלין הואשמו במתקפה האלימה, אך התקרית עוררה הרהורים בקרב ההנהגה הפוליטית לגבי צעירים ימניים קיצוניים בגרמניה המזרחית עצמה.
עם זאת, החיפוש לא היה אחר הסיבות לאלימות, אלא רק אחר שיטות למניעת התרחשות פומבית.