tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הבין שאוסטרליה תזכה להתעלמות אם לא יהיה לה מליץ יושר חזק בוושינגטון די.
והוא רצה שתמיכה זו תבוא מצדו של הגנרל מקארתור.
הוא העביר את הפיקוד על כוחות ההגנה של אוסטרליה והנחה את המפקדים האוסטרלים להתייחס לפקודותיו של מקארתור כאילו הגיעו ישירות מממשלת אוסטרליה.
ממשלת קרטין הסכימה שהקורפוס האוסטרלי הראשון, על בסיס דיוויזיות חיל הרגלים השישית והשביעית, יועבר מצפון אפריקה לפיקוד המשותף האמריקני-בריטי-הולנדי-אוסטרלי באיי הודו המזרחית ההולנדיים.
נפילתה של סינגפור ב-15 בפברואר 1942 נתפסה כאסון הצבאי הגרוע ביותר מאז מערכת גליפולי.
הדיוויזיה השמינית בשלמותה על 15,384 אנשיה, נפלה בשבי, למרות שמייג'ור-גנרל בנט הצליח להימלט.
צ'רצ'יל ניסה להפנות את הקורפוס האוסטרלי הראשון לטובת תגבור הכוחות הבריטים בבורמה, מבלי לקבל את אישורה של ממשלת אוסטרליה.
קרטין עמד על כך שהקורפוס ישוב לאוסטרליה, למרות שהוא הסכים שהגוף העיקרי של הדיוויזיה השישית יישאר כחיל מצב בציילון.
האיום היפני קיבל יתר תוקף ב-19 בפברואר כאשר הפגיזו את דרווין, ההפגזה האווירית הראשונה על צפון אוסטרליה.
לקראת סיומה של שנת 1942, תוצאותיהם של הקרבות בים האלמוגים, במפרץ מילן ובשביל קוקודה, הצליחו לעצור את סכנת הפלישה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התנגד קרטין לגיוס החובה וכן ב-1939, כאשר הוגשה הצעת חוק בנושא על ידי ממשלתו של מנזייס, אך הוא שינה את דעתו תחת הלחצים של מלחמת העולם השנייה.
הלחצים שנבעו מהמאבקים הפנימיים בתוך הלייבור, השפיעו קשות על מצב בריאותו של קרטין, שלא היה במיטבו גם בתקופות רגועות.
הוא סבל במשך כל חייו ממחלות הקשורות ללחץ נפשי והיה מעשן כבד.
בשנים אלו נהג קרטין וכמוהו אחרים בממשלה, לעבוד 16 שעות ביממה.
בתחום המדיניות החברתית, יישמה ממשלת קרטין שורה של רפורמות מתקדמות במהלך תקופת כהונתה.
הונהגו קצבאות ששולמו לגרושות ואלמנות, בעוד שהקמתה של "מועצת תעסוקת הנשים" (Women's Employment Board) הובילה להגדלת שכרן של חלק מהנשים במהלך המלחמה.
האבוריג'ינים הוכנסו למעגל הזכאים להטבות חברתיות וקצבאות הילדים הורחבו.
בנוסף, הוגדלו קצבאות הזקנה והנכות במקביל להסדרים הדדיים בתחום זה עם ניו זילנד.
ב-1942 התאפשר לעובדי ציבור זמניים להצטרף לתוכנית הפרישה לגמלאות הממשלתית במידה והם היו מועסקים במשך יותר מחמש שנים והיה להם אופק תעסוקתי ברור.
חוק ימי החופשה של העובדים הפדרליים של 1943 הבטיח את קבלתה של החופשה בתשלום שנהוג היה להעניק לעובדים וותיקים, גם לעובדים הזמניים.
ב-1943 הוקמה ועדה אוניברסיטאית שהעניקה פטורים לסטודנטים משירות צבאי כדי להמשיך את לימודיהם וכן הוענקו לסטודנטים אלה פטור משכר לימוד, ועל פי מבחן הכנסה, הם קיבלו מלגות קיום.
ב-1941 הוענקה הזכאות לקצבאות זקנה לאנשים ממוצא אסיאתי שהיו נתינים בריטים, ליוצאי איי האוקיינוס השקט ולחלק מהאבוריג'ינים.
באותה שנה גם הוגדרו קצבאות הזקנה כהכנסה פטורה ממס והונהגו שורה של הטבות לאלמנות וגרושות וקצבאות ילדים.
לבחירות הכלליות של 1943 הנהיג קרטין את מפלגתו עם עמדה חזקה.
קואליציית האנטי-לייבור הייתה כמעט במצב גסיסה באותה תקופה ופאדן ויוז לא היו מסוגלים להתחרות בקרטין.
בבחירות הוביל קרטין את הלייבור לניצחון הגדול ביותר שלה אי פעם, כשהוא זוכה בשני שלישים ממושבי הפרלמנט וכשקואליציית האנטי-לייבור צמצמה כוחה ל-19 מושבים בלבד, כולל 7 מושבים למפלגת הכפר, מפלגתו של פאדן.
כמו כן זכתה הלייבור לרוב של 22 מתוך 36 מושבי הסנאט.
מעודד מהצלחתו, קיים קרטין משאל עם על הזכות לזכויות יתר חוקתיות לממשלה במשך חמש שנים לאחר תום המלחמה, ובהם שליטה של הממשלה על המונופולים, התאגידים, דיני נאמנות, מערכת הבריאות, תשלומים למשפחות, חופש הביטוי, דת, שיקום חיילים משוחררים, חקיקה בנוגע לאבוריג'ינים ואמצעי הגנה כנגד שימוש לרעה בצעדי חקיקה.
משאל האם נדחה ברוב של 54%, למרות שזכה לתמיכה באוסטרליה המערבית ובאוסטרליה הדרומית.
ב-1944, כאשר עשה חלק ניכר מזמנו בנסיעות ללונדון ולוושינגטון די.
להיפגש עם צ'רצ'יל, רוזוולט ומנהיגים אחרים של בעלות הברית, כבר סבל קרטין ממחלת לב.
בראשית 1945 כשסיום המלחמה כבר היה באופק, החלה בריאותו להתדרדר במהירות.
ג'ון קרטין מת ב-5 ביולי 1945 במעון ראש הממשלה בקנברה בגיל 60. הוא היה ראש הממשלה השני שמת תוך כדי כהונתו בתוך שש שנים והיחיד עד היום שמת בתוך מעון ראש הממשלה (The Lodge).
כומר קתולי נקרא לערש הדווי שלו אך התבקש לעזוב.
כל חייו סירב קרטין להציג את כף רגלו בכנסייה קתולית, אפילו לו בטקסי נישואין של ידידיו.
גופתו הוטסה לפרת' במטוס DC-3 דקוטה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שלווה על ידי תשעה מטוסי קרב.
בטקס ההלוויה שלו שנערך בבית הקברות קאראקטה שבפרת' השתתפו יותר מ-30,000 איש בנוסף לעוד רבים שניצבו ברחובות.
לאחר מותו, ירש אותו בתפקידו פרנק פורד שהוחלף לאחר שמונה ימים בבן צ'יפלי שנבחר להיות מנהיג הלייבור וראש הממשלה.
ג'ון קרטין יזכר על הניצחון הסוחף ביותר של מפלגת הלייבור במערכת הבחירות של 1943, על השורה של התיקונים החברתיים שהנהיג במהלך שנות כהונתו ועל הפיכתה של אוסטרליה למדינת רווחה.
העברתו של החוק שקיבל את חוק וסטמינסטר, בניגוד לעמדתן של ארבע ממשלות קודמות, ציינה את עצמאותה החוקתית של אוסטרליה.
חוק זה יחד עם חוקת אוסטרליה וחוק אוסטרליה (Australia Act) של 1986, הוא אחד ממרכיבי המפתח של המסגרת החוקתית המודרנית של אוסטרליה.
מותו בטרם עת העניק לו מקום מיוחד בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית.
מנהיגי מפלגת הלייבור שבאו אחריו, במיוחד בוב הוק וקים ביזלי, שאפו להמשיך את דרך "תנועת הלייבור הפטריוטית" של קרטין.
גם חלק מהפוליטיקאים השמרנים חלקו כבוד למורשתו של קרטין.
מיד לאחר מותו העביר הפרלמנט האוסטרלי החלטה לשלם קצבה שנתית של 1000 ליש"ט לאלמנתו של קרטין, עד אשר נחקק חוק שהסדיר תשלום קצבאות לאלמנותיהם של ראשי הממשלה לשעבר.
על שמו של קרטין נקרא מחוז הבחירה באוסטרליה המערבית, שאותו הוא ייצג במהלך הקריירה הפוליטית שלו, פרבר של הבירה קנברה, אוניברסיטה בפרת' וספרייה על שמו בתוכה, מכללה לאומנויות בפרימנטל, בית ספר לרפואה בקנברה, תחנת בקר בטריטוריה הצפונית, בניין המטה לשעבר של מפלגת הלייבור במלבורן ועוד מבנים, רחובות ופארקים ברחבי אוסטרליה.
ב-14 באוגוסט 2005, ביום השנה ה-60 לסיום המלחמה באוקיינוס השקט, הוסר הלוט מעל פסל ארד של קרטין בחזית בניין העירייה של העיר פרימנטל שבאוסטרליה המערבית.
סר ג'ון רוברט קר היה המושל הכללי ה-18 של אוסטרליה.
ב-11 בנובמבר 1975 היה קר המושל שפיטר את ממשלתו של גוף ויטלם בשיאו של המשבר החוקתי המשמעותי ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
קודם לכן הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס.
ג'ון קר נולד בבלמיין, פרבר של מעמד העובדים של סידני.
הוא למד בבית ספר תיכון בסידני ומאוחר יותר זכה במלגת לימוד באוניברסיטת סידני, שם סיים בהצטיינות תואר במשפטים לפני שעבר את בחינות ההסמכה ללשכת עורכי הדין של ניו סאות' ויילס ב-1938. באותה שנה הוא נשא לאישה את אליסון (פגי) וורסטיד ויחד אתה הוא הביא לעולם שלושה ילדים.
במלחמת העולם השנייה הוא עבד בשירות המודיעין האוסטרלי, עובדה שעוררה שנים לאחר מכן השערות בנוגע לחלקו של המודיעין האוסטרלי בפרשת פיטוריה של ממשלת ויטלם.
ב-1946 הוא מונה להיות מנהל בית הספר להכשרה מנהלית והמזכיר הכללי הראשון של הנציבות הדרום-פסיפית.
ב-1948 שב קר לעסוק בעריכת דין, כשהוא מייצג בעיקר את האיגודים המקצועיים ואת חברי מפלגת הלייבור האוסטרלית.
הוא ביקש לקבל את תמיכת המפלגה כדי להתמודד על מושב בפרלמנט בבחירות של 1951 אך ויתר לטובת מועמד אחר.
בעקבות הפילוג במפלגת הלייבור ב-1955 הוא התאכזב מפעילות פוליטית מפלגתית.
הוא סלד ממה שלדעתו הייתה הנטייה השמאלית של מפלגת הלייבור תחת מנהיגותו של ה.ו.
אבט, אך לא נמשך לקבוצת הפורשים שהקימה את מפלגת הלייבור הדמוקרטית.
במהלך שנות החמישים הוא הצטרף לקבוצת עורכי דין אנטי-קומוניסטית שהוקמה על ידי ה-CIA וב-1957 הוא הצטרף למועצת המנהלים שלה.
בשנות השישים היה קר לאחד מעורכי הדין המובילים בסידני בתחום יחסי העבודה.
ב-1964 הוא היה אחד מעורכי הדין שהגנו על המוציאים לאור של המגזין הסאטירי, Oz, שהועמדו לדין על פרסום דברי תועבה.
ב-1966 מונה קר להיות שופט בבית הדין הפדרלי לעבודה ובהמשך שימש בתפקידי שיפוט אחרים.
בתקופה זו נעשו דעותיו הפוליטיות שמרניות יותר.
הוא התיידד עם סר גרפילד ברוויק, התובע הכללי הליברלי של אוסטרליה שב-1964 מונה להיות נשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה.
קר היה היושב ראש הראשון של האגודה המשפטית של אסיה ומערב האוקיינוס השקט (LawAsia) ושימש בתפקיד זה בין השנים 1966 – 1970.
ב-1972 מונה קר להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס.
ביולי 1974 עמד המושל הכללי של אוסטרליה, סר פול הזלק, לפני סיום תפקידו, וראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם, חיפש מחליף מתאים.
בחירתו הראשונה, קן מייר, דחה את ההצעה.
לאחר מכן הוא פנה לקר, שקיבל את ההצעה בתנאי שהוא יכהן בתפקיד עשר שנים ושהוא יוכל לייצג את אוסטרליה מעבר לים כראש המדינה.
הדיונים על כך החלו בספטמבר 1973 וב-27 בפברואר 1974 הוא הוכרז כמושל הכללי המיועד.
ההיכרות בין קר לויטלם הייתה שטחית, אף על פי שלשניים היו צומתי דרכים משותפים בקריירות המשפטיות שלהם, אך קר היה מיודד עם כמה משרי ממשלתו של ויטלם.
נשותיהם של השניים היו חברות לספסל הלימודים בשנותיהן באוניברסיטה.
נראה היה שויטלם סבר שבשל עברו של קר במפלגת הלייבור, ניתן לסמוך עליו מבחינה פוליטית, זאת מבלי לדעת שקר שינה את עמדותיו ושהוא ראה את תפקיד המושל הכללי בצורה שונה מראייתו של ויטלם.
במאי 1974 התקיימו בחירות כלליות בעקבות פיזור של שני בתי הפרלמנט.
ממשלת ויטלם נצחה בבחירות, אך לא הצליחה להשיג שליטה בסנאט, בו מאזן הכוחות נשמר בידיהם של שני סנאטורים עצמאיים.
ב-9 ביולי נפתח הפרלמנט החדש על ידי המושל הכללי פול הזלק ויומיים לאחר מכן הושב קר לתפקיד המושל הכללי.
הצעות החוק השנויות במחלוקת, שבעטיין פוזר הפרלמנט הקודם, הונחו שוב על שולחנו של הפרלמנט החדש, וכצפוי נדחו שוב.
כעת בשלו התנאים לקיום ישיבה משותפת של שני בתי הפרלמנט.
ב-30 ביולי חתם קר על זימון הישיבה המשותפת ב-6 באוגוסט, שדיוניה נמשכו יומיים ובה אושרו כל הצעות החוק שבמחלוקת.
ב-9 ביולי מתה אשתו של קר, פגי, בגיל 59 לאחר מאבק במחלה קשה.
בראשית 1975 הוא נשא לאישה את אן רובסון, שהתגרשה זמן קצר קודם לכן מבעלה הראשון.
במהלך שנת 1975 הסתבכה ממשלת ויטלם בשורה של שערוריות, שכתוצאה מהן פוטרו שני שרים בכירים בממשלה.
מנהיג האופוזיציה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, החליט להשתמש ברוב שלו בסנאט כדי לחסום את אישורם של חוקי התקציב, ובכך לכפות בחירות מוקדמות.
על הנייר, חוקת אוסטרליה העניקה למושל הכללי מגוון רחב של סמכויות, כולל הסמכות למנות ולפטר שרים ולפזר את הפרלמנט.
עם זאת, ב-1975 היה מקובל כבר שתפקיד זה הוא טקסי כמעט לחלוטין והיה ברור שברוב המקרים המושל הכללי מחויב לפעול על פי עצת ראש הממשלה ושריו.
ויטלם ואחרים החזיקו בדעה שלמושל הכללי אין שיקול דעת להפעיל את הסמכויות הללו, אלא על פי עצת ראש הממשלה והשרים.
לקר ולאחרים הייתה דעת מנוגדת והם טענו שהחוקה הגדירה במפורש את סמכויותיו של המושל הכללי.
בנוסף לסמכויות הרגילות שמופעלות רק על פי עצת ראש הממשלה, קיימות כמה סמכויות שהמושל הכללי יכול להפעיל על דעת עצמו.
קר היה מודע לקיומן של סמכויות אלו בעקבות היכרותו עם ה.ו.
אבט שחיבר ספר על הנושא וקודם להסכמתו לקבל את תפקיד המושל הכללי הוא קרא את הספר הזה היטב.
באוקטובר 1975 ניצלה המפלגה הליברלית את הרוב שלה בסנאט כדי להשהות את ההצבעה על חוקי התקציב עד אשר הממשלה תסכים לעריכת בחירות חדשות.
כתוצאה מכך פרץ משבר פוליטי.
ויטלם סירב להכריז על בחירות חדשות ופרייזר סירב לתת לחוק התקציב לעבור.
במקרה שמבוי סתום היה נמשך, לא הייתה הממשלה מסוגלת להמשיך לתפקד ללא תקציב מאושר מעבר לסוף נובמבר.
ויטלם היה משוכנע שלפחות כמה מהסנאטורים מהמפלגה הליברלית יסכימו לשנות את דעתם אם הוא יחזיק מעמד עד אז.
הוא גם סבר שדעת הקהל תגרום לשינוי במצב ושהוא יוכל להביא להחלטה לעריכת בחירות לסנאט בלבד, כאמצעי לשבירת המבוי הסתום.
שיקולים אלה היו ידועים גם לפרייזר.
הוא היה מודע לחוסר הנוחות שחשו חלק מהסנאטורים מטעם מפלגתו בנוגע לאי אישור התקציב, ושהוא לא יוכל להסתמך עליהם למשך זמן רב.
הוא גם הבין מתוך סקרי דעת הקהל על הדעה השלילית בציבור בנוגע לחסימת חוק התקציב על ידי הסנאט.
מסיבה זו, הוא היה נחוש בדעתו להביא את המשבר לידי סיום מהיר.
התערבותו של המושל הכללי היה המוצא היחיד למשבר.
באוקטובר כבר החלו להישמע קריאות מכיוון הספסלים האחוריים של האופוזיציה שהמושל הכללי יפטר את ויטלם.
ב-16 באוקטובר, פרסם אחד מראשי המפלגה הליברלית, רוברט אליקוט, לשעבר התובע הכללי של אוסטרליה, על דעתו של פרייזר, חוות דעת משפטית שאותה הוא הכין לעיונה של ממשלת הצללים, ושעל פיה זכותו וחובתו של המושל הכללי לפטר את הממשלה במידה והיא לא מצליחה להעביר את חוק התקציב.
למחרת היום, אמר ויטלם בריאיון עיתונאי כי המושל הכללי לא יכול להתערב במשבר, שכן הוא חייב להישמע לעצתו של ראש הממשלה.
קר ראה באמירות אלו איום על סמכותו.
קר ראה את עצמו כשחקן פעיל בדרמה הפוליטית המתגלגלת.
בכמה שיחות עם השרים הוא הבהיר שהוא לא יכול לקבל את הדעה שהמושל הכללי יעמוד מנגד עד אשר הממשלה תישאר ללא מקורות כספיים.
הוא ראה זאת כחובתו למנוע מצב כזה.
ב-30 באוקטובר הוא הציע פשרה, על פיה הסנאט יאשר את התקציב ובתמורה ויטלם ימשוך את בקשתו לעריכת בחירות מוקדמות לסנאט, אך פרייזר סירב להצעה.
ב-2 בנובמבר הציע פרייזר לאשר את התקציב בתנאי שויטלם יסכים לעריכת בחירות כלליות לפני אמצע שנת 1976, אך ויטלם סירב להצעה זו.
על פי שיטת וסטמינסטר זכותו של ראש הממשלה המכהן להחליט על העיתוי לבחירות.
היה ברור שקר קיים דיונים עם פרייזר בניגוד לעצתו המפורשת של ויטלם.
כאשר ויטלם דחה את הצעתו של פרייזר, נראה היה שקר הבין שאין יציאה מהמבוי הסתום.
בשלב זה היו היחסים האישיים בן קר לבין ויטלם די מתוחים.
קר לא היה שבע רצון מהרמיזות שהמועצה המייעצת למושל הכללי פעלה באופן בלתי ראוי במהלך פרשת ההלוואות, ויותר מכך, הוא חשד שאם ויטלם היה מעלה על דעתו שהוא שוקל לפטר את הממשלה, הוא (ויטלם) היה נוקט בצעד מנע ומייעץ למלכה לפטר תחת זאת את קר.
ויטלם מצדו הניח, בביטחון האופייני לו, שקר יפעל כצפוי על פי גישתם של קודמיו בתפקיד מתוך סימפתיה לעמדתה של הממשלה ולא יעשה כל צעד כנגדה.
לפיכך הוא לא עשה כל מאמץ כדי להשיג את הסכמתו של קר לגישתו ולא התייעץ איתו כראוי במהלך המשבר.
ב-6 בנובמבר קיים קר פגישה נוספת עם פרייזר (באישורו של ויטלם).
בפגישה זו הגביר פרייזר את הלחץ על קר, הבהיר לו שהאופוזיציה לא תיסוג מעמדתה ולא תקבל שום פשרה והזהיר אותו שאם הוא לא ינקוט בשום צעד כלפי ויטלם, תחל האופוזיציה למתוח עליו ביקורת ישירה בפומבי על כישלונו במילוי תפקידו.
פרייזר דחק בקר לגרום לעריכן של בחירות לפני סוף השנה.
על פי הוראות חוק הבחירות, התאריך המוקדם ביותר שניתן היה להכריז על עריכת בחירות לפני סוף השנה היה ה-11 בנובמבר.
ב-9 בנובמבר נועץ קר בנשיא בית המשפט העליון, סר גרפילד ברוויק.
קר ביקש ממנו לאשר לו אם בידו הסמכות החוקתית לפטר את ויטלם וברוויק אישר לו זאת בכתב.
הוא גם אישר לקר שלפחות אחד משופטי בית המשפט העליון, סר אנתוני מסון, היה שותף לדעתו.
נראה היה שקר הגיע לידי החלטה לפטר את ויטלם כבר באותו יום.
הוא חש שמין הראוי לא לחשוף את כוונתו זו בפני ויטלם או בפני שרי הממשלה בשל חששו שויטלם ייעץ למלכה להפעיל את סמכותה החוקתית לסיים את כהונתו של קר כמושל הכללי.
בעשותו זאת, היה קר מודע לתקדים שנקבע ב-1932, כאשר מושל ניו סאות' ויילס, סר פיליפ גיים, פיטר את ממשלת המדינה בראשותו של ג'ק לאנג.
גיים הזהיר את לאנג מראש על כוונתו לפטר אותו במידה והוא לא יענה על תנאים מסוימים שהוצבו בפניו על ידי גיים.
במצב זה יכול היה לאנג להעז ולדרוש את פיטוריו של גיים, אך הוא לא עשה כן.
בבוקרו של ה-11 בנובמבר, התקשר ויטלם לקר בטלפון וקבע איתו פגישה לשעה 12:45 בצהריים, לאחר טקסי יום שביתת הנשק.
במקביל, התבקש פרייזר להגיע לפגישה עם קר רבע שעה מאוחר יותר מבלי שנאמרה לו סיבת הפגישה.
מאוחר יותר טען פרייזר שבשיחת טלפון שאל אותו המושל הכללי אם במידה והוא ימנה אותו כראש הממשלה, הוא יעביר את חוק התקציב, יבקש מידית פיזור של שני בתי הפרלמנט, לא יבצע מינויים חדשים, לא ייזום מדיניות חדשה כלשהי ולא יבצע שום חקירה בנוגע למעשיה של הממשלה הקודמת.
לימים דיווח פרייזר ששיחת טלפון כזאת אכן התקיימה ושהוא ענה בחיוב על כל התנאים שהוצגו בפניו על ידי קר.
בזיכרונותיו, הכחיש קר מכל וכל את קיומה של שיחה זו.
בשעה 12:55 הופסקו דיוני הפרלמנט להפסקת צהרים.
ויטלם הגיע למעון המושל בשעה 13:00, באיחור של רבע שעה.
פרייזר הגיע לשם כבר מוקדם יותר והתבקש להמתין בחדר אחר.
ויטלם וקר נפגשו ביחידות בחדר העבודה.
קר ידע שבכוונתו של ויטלם לבקש עריכת בחירות לסנאט, צעד שהתבקש עקב אי אישור חוק התקציב.
לאחר שהיה ברור לקר מעל לכל ספק שויטלם מתכוון להמשיך לכהן בלי תקציב מאושר, הוא הגיש לו את מכתב ההתפטרות.
מאוחר יותר טען קר שויטלם רצה לטלפן באותו רגע לארמון בקינגהאם ולהמליץ למלכה על פיטוריו של קר, אך ויטלם הכחיש זאת.
במסיבת העיתונאים שהתקיימה באותו יום הוא אמר: "המושל הכללי מנע ממני ליצור קשר עם המלכה על ידי פיטורי".
לאחר שויטלם יצא ממעון המושל, קרא קר לפרייזר שהמתין בחדר סמוך ושאל אותו את השאלות שפרייזר טען שנשאל כבר באותו בוקר.
כאשר השיב פרייזר בחיוב, מינה אותו קר לתפקיד ראש הממשלה.
מאוחר יותר הסביר קר את המניעים לצעדו בחמישה סעיפים:
על פי סעיף 53 לחוקה רשאי הסנאט לדחות את חוק התקציב.
הממשלה מחויבת להעביר את חוק התקציב בפרלמנט.
במקרה שהממשלה לא מסוגלת להשיג את תמיכת הפרלמנט בחוק התקציב, עליה להתפטר או להכריז על בחירות.
במקרה שהממשלה מסרבת לפעול על פי אחת מהאפשרויות, זכותו וחובתו של המושל להתערב.
מאחר שראש הממשלה יכול בכל רגע נתון לייעץ למלכה לסיים את כהונתו של המושל הכללי, למושל הכללי יש את הזכות לפטר את הממשלה מבלי להתריע מראש על כוונתו זו.
החדשות על פיטוריו של ויטלם נפוצו ברחבי אוסטרליה במהלך אחר הצהריים וכתוצאה מכך התקיימו הפגנות מחאה נזעמות של תומכיו של ויטלם.
מכאן ועד לבחירות שנקבעו ל-13 בדצמבר 1975, השמיצו ויטלם ותומכי מפלגת הלייבור בעוצמה ובהתמדה את קר, כשלא היה ספק בליבם שציבור הבוחרים ירחש אהדה לממשלה המפוטרת.
במערכת הבחירות התמקדה מפלגת הלייבור בעיקר בחוסר הלגיטימיות של הפיטורין, כשסיסמתם הייתה "בושה פרייזר, בושה" (Shame Fraser, Shame), בעוד שהקואליציה התמקדה בביקורת על כישלון המדיניות הכלכלית של הלייבור.
רבים ציפו למעבר של קולות מפרייזר לויטלם, שבמעמד השקת מערכת הבחירות שלו הוא קרא לתומכיו "לכבוש את זעמם" ושהתבסס על סקרי דעת קהל מאוקטובר ומראשית נובמבר שהצביעו על אי שביעות רצון מהתכסיסים של פרייזר.
אבל משעה שהוכרזו הבחירות, רוב ציבור הבוחרים התמקד בנושאים הכלכליים והגיב לסיסמת הליברלים "הדליקו את האורות" (Turn on the lights).
למרות התלהבותם של תומכי הלייבור, שזעמו על מה שהם ראו כמזימה להפיל את הממשלה, נחלה המפלגה את התבוסה הגדולה בתולדותיה כשהיא מאבדת 7.4% מהקולות בהשוואה לבחירות של 1974. הקואליציה בראשות המפלגה הליברלית המשיכה למשול עד 1983.
תומכי הלייבור המשיכו להפגין נגד קר.
הוא נפגע קשות מההתקפות האישיות עליו ועל אשתו, שאותה האשימו ויטלם ואחרים בבחישה מאחורי הקלעים של מהלך הפיטורין.
עד תום תקופת כהונתו כמושל הכללי, לא היה קר מסוגל כמעט להופיע בציבור מבלי להיתקל בהפגנות זועמות.
בהזדמנות אחת היה חשש אפילו לחייו כאשר הוא לא היה יכול לצאת מפגישה במלבורן, אלא רק על ידי מעבר של רכבו דרך המון זועם.
חברי הפרלמנט מטעם הלייבור, ברמה הארצית וברמה המדינתית, סירבו להכיר בלגיטימיות שלו כמושל הכללי, ונעדרו בהפגנתיות מאירועים בהם הוא נכח.
לקראת סוף כהונתו, בטקס הענקת גביע מלבורן (מרוץ סוסים מרכזי באוסטרליה) ב-1977, היה קר שתוי.
מתוך דאגה לבריאותו החליט קר לסיים את כהונתו כמושל הכללי בדצמבר 1977, זמן רב לפני תום חמש השנים המקובלות.
למעשה, הרעיון שקר יתפטר עלה כבר במרץ אותה שנה, במהלך ביקורה של המלכה באוסטרליה.
פרייזר כינה את אלו שהלעיזו על קר "מיעוט עוין ומריר", שאין להצדיק את מעשיהם.
לקר הוצע להיות שגריר אוסטרליה לאונסק"ו, תפקיד שהוא חש שהוא לא יהיה מסוגל לקבל בשל המתקפות עליו בפרלמנט ומחוצה לו.
ביל היידן, מנהיג הלייבור החדש ומנהיג האופוזיציה, היה אחד מהמבקרים הראשיים נגד מינוי זה.
בדיון בפרלמנט הוא אמר: "מינויו של סר ג'ון קר כשגריר...
הוא לא רק תרגיל מגונה של ציניות מובהקת.
הוא בכל מובן עלבון למדינה".
לדברי ההיסטוריון, פיליפ נייטלי, "שנותיו האחרונות של סר ג'ון קר היו אומללות.
הוא היה נתון להטרדות בלתי פוסקות בכל פעם כשהוא הופיע בציבור".
לפיכך הוא עבר להתגורר בלונדון, "שם הוא היה יכול להראות בציבור, לבוש בדרך כלל באופן לא הולם במיוחד, במועדון גברים זה או אחר".
סר ג'ון קר מת בסידני ב-1991. הוא הותיר אחריו את שלושת ילדיו ואת אשתו השנייה.
המשפחה השהתה את ההודעה על מותו עד לאחר הקבורה.
בכך הובטח שממשלת הלייבור שכיהנה אז לא תעמוד בפני ההחלטה לערוך לו הלוויה ממלכתית, כבוד שניתן באופן אוטומטי לכל מושל כללי לשעבר.
אשתו השנייה של קר מתה ב-1997.
ג'ון קר היה פיזיקאי סקוטי חלוץ בתחום האלקטרו-אופטיקה.
נודע בעיקר בזכות גילוי "אפקט קר" המכונה על שמו, ותריס תא קר המבוסס על האפקט שגילה.
נולד בארדרסון שבצפון איירשייר , סקוטלנד.
למד בגלאזגו ואחר כך במכללה של הכנסייה החופשית של סקוטלנד באדינבורו.
משנת 1857 שימש כמרצה במכללה, עד מותו בגלאזגו ב-1907.
הוא גילה ב-1857 את האפקט הפוטו-אלקטרי הידוע על שמו בשם אפקט קר, ובשנת 1858 את האפקט המגנטו-אופטי .
ג'ון קרני הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כראש עיריית וילמינגטון מאז ינואר 2025. בין השנים 2017–2025 כיהן כמושל דלאוור מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנים 2001–2009 שימש כסגן המושל ובשנים 2011–2017 ייצג את דלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קרני נולד ב-20 במאי 1956 בוילמינגטון, שבצפון דלאוור.
סביו וסבתו היגרו לארצות הברית מאירלנד.
סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1978. לאחר מכן עבד כמאמן פוטבול ולמד מנהל ציבורי באוניברסיטת דלאוור.
קרני נבחר לסגן מושל המדינה בשנת 2000 וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2009. במסגרת תפקיד זה כיהן קרני כיושב ראש ועדת החנינות וועדת הבריאות של המדינה.
הוא פעל רבות למען מניעת עישון במרחבים הציבוריים וחינוך מונע עישון לבני נוער.
בשנת 2008 ניסה להתמודד בפריימריז הדמוקרטים לג'ק מרקל.
זאת למרות שזכה לתמיכה מצד רוב הממסד.
בשנת 2010 היה קרני למועמד הדמוקרטי לבית הנבחרים.
בבחירות, שהתקיימו ב-2 בנובמבר קרני ניצח עם כ-56.78% מקולות הבוחרים.
הוא נכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2011. ב-6 בנובמבר 2012 קרני ניצח בבחירות נוספות עם כ-64.4% מהקולות.
הוא נבחר לכהונה שלישית ב-4 בנובמבר 2014 עם כ-59.26% מההצבעות.
הוא כיהן בוועדה לשירותים פיננסים, ובוועדות המשנה לשוק ההון ומפעלים ממשלתיים, המדיניות המוניטרית והמסחר, ופיקוח וחקירות.
בבחירות למושל המדינה שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2016, נבחר קורני לתפקיד עם רוב של כ-58.3%.
בבחירות 2024, לא התמודד קרני לתקופת כהונה נוספת בשל הגבלת כהונה, ובחר להתמדוד לראשות עיריית וילמינגטון.
ב-7 בינואר 2025 התפטר מתפקידו כמושל כדי להיכנס לתפקידו כראש העירייה, וסגניתו בת'אני הול-לונג החליפה אותו בתפקיד עד להשבעתו של מאט מייר.
ג'ון קנפילד ספנסר היה פוליטיקאי, עורך דין ושופט אמריקאי וחבר הקבינט של ארצות הברית בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר.
ג'ון קנפילד ספנסר נולד בעיר הדסון שבמדינת ניו יורק.
הוא היה ילדם הבכור של אמברוז ספנסר, שהיה שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, התובע הכללי של מדינת ניו יורק וראש עיריית אולבני, ושל אשתו הראשונה לאורה קנפילד.
אחותו של ג'ון, אבי ספנסר, נישאה לראש עיריית אולבני, ג'ון טאוזנד.
אחיו הצעיר, ויליאם אוגוסטוס ספנסר, היה נשוי לאלאונורה אלייזה לורילרד, בתו של פיטר אברהם לורילרד, יצרן טבק ידוע.
אחיו של ג'ון, אמברוז ספנסר הבן, נהרג במלחמת 1812.
שנה לאחר מות אמו ב-1807, נשא אביו של ג'ון ספנסר לאישה את מרי קלינטון.
מרי הייתה בתו של ג'ון קלינטון, איש צבא שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ואחותו של מושל ניו יורק דוויט קלינטון.
לאחר מותה של מרי מאוחר יותר באותה שנה, נישא אביו שוב לקתרין קלינטון, אחותה של מרי.
ג'ון ספנסר סיים את לימודיו ביוניון קולג' שבסקנקטדי ב-1806 ושנה לאחר מכן הוא היה למזכירו של מושל ניו יורק דניאל טומפקינס.
הוא למד משפטים באולבני וב-1809 הואת התקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר שהשלים את התמחותו בעיר קננדייגואה שבאפסטייט ניו יורק, הוא היה למנהל בית המשפט לדיני היושר של מדינת ניו יורק.
במלחמת 1812 שירת ספנסר בצבא ארצות הברית ומונה לקצין המשפטי של בריגדה שלחמה בחזית הצפונית.
ב-1814 הוא היה למנהל הדואר של קנדייגואה וב-1815 הוא היה לעוזר התובע הכללי ופרקליט המחוז בחמשת המחוזות המערביים של מדינת ניו יורק.
ב-1816 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וכיהן שם מ-4 במרץ 1817 ועד 3 במרץ 1819. הוא היה חבר הוועדה שהגישה את הדוח הבלתי מחמיא על ענייני הבנק השני של ארצות הברית.
ב-1819 הוא היה מועמד מטעם מחנהו של גיסו, דוויט קלינטון למושב בסנאט ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק, אך עקב ההתמודדות המשולשת שלו מול סמואל יאנג שהתמודד מטעם הסיעה המקומית של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ומול רופוס קינג שהתמודד מטעם המפלגה הפדרליסטית, אף אחד משלושתם לא השיג את הרוב הדרוש.
בין השנים 1820 – 1822 הוא היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק וב-1820 הוא היה יושב הראש שלה.
ב-1826 שימש ספנסר כתובע המיוחד לחקירת היעלמותו של ויליאם מורגן שנעצר, נחטף ונרצח על חשיפת סודות של הבונים החופשיים וכך עורר את הקמתה של "התנועה האנטי-מסונית" .
ספנסר צידד באנטי-מסונים ופרסם כתב יד של הטקסים המסוניים.
בין השנים 1831 – 1833 הוא כיהן שוב כחבר האספה המדינתית ועבר להתגורר באולבני ב-1837. בין השנים 1839 – 1841 הוא ערך את המהדורה האנגלית של הספר הדמוקרטיה באמריקה של אלכסיס דה טוקוויל וכיהן כמזכיר המדינה של ניו יורק.
ב-1841 מינה נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר את ספנסר כמזכיר המלחמה בממשלו.
בתפקידו זה הוא הציע להקים שרשרת של מוצבים שתשתרע מקונסיל בלפס שבאיווה ועד נהר קולומביה.
הוא גם המליץ שהממשלה תדבק בהסדרים שעשו מפקדי הצבא בשטח לפיצוי שבטי המוסקוגי שאולצו לעבור אל השטחים שממערב לנהר המיסיסיפי.
ב-1842 הוצא להורג בנו של ספנסר, פיליפ, ששירת כפרח קצונה בצי, ללא שנשפט בבית דין צבאי יחד עם שני מלחים נוספים על סיפון הבריג USS Somers על שלכאורה ניסו לעורר מרד.
ב-1843 מונה ספנסר לתפקיד מזכיר האוצר לאחר התפטרותו של וולטר פורוורד.
בתפקיד זה הוא הקדיש את זמנו לנושא המכסים והאמין שהגירעון ושאר ההוצאות הממשלתיות צריכים להיות ממומנים מההיטלים על יבוא ולא ממיסוי פנימי.
הוצאות הממשלה חרגו מהתקציב וספנסר דחף להטלת היטלי יבוא על מוצרים כמו קפה ותה.
כדי לסייע במימון הגרעון הפדרלי הוא עסק בנושא השנוי במחלוקת של איגרות חוב.
הוא גם המשיך לקדם תוכנית, שמלכתחילה יזם אותה פורוורד, למועצה שתנהל ותוציא את הכספים הציבוריים שגויסו מהטלת מיסים.
חוק אוצר המדינה כשל בהצבעה בקונגרס.
פעמיים הציג הנשיא טיילר את מועמדותו של ספנסר כשופט בבית המשפט העליון, בפעם הראשונה ב-1844 כדי לאייש את מושבו של סמית' תומפסון, ושוב ביוני אותה שנה כדי להחליף את הנרי בולדווין, אך הסנאט לא אישר את מינויו בשתי הפעמים.
כאחד מאנשי מדינות הצפון המעטים בממשל שנשלט בעיקר על ידי האינטרסים של הדרום, מצא עצמו ספנסר יותר ויותר בקשיים למלא את תפקידו בקבינט ובמאי 1842 הוא התפטר מתפקידו ושב לאולבני.
ב-1809 נשא ספנסר לאישה את אליזבט סקוט סמית'.
יחד הם הביאו לעולם שלוש בנות וארבעה בנים, שחלקם מתו בצעירותם או בנסיבות מצערות.
הוא התגורר בקננדייגואה במשך 36 שנים בבית שנבנה בשנת 1800 לערך על ידי פיטר פורטר, מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
ג'ון ספנסר מת באולבני ב-17 במאי 1855 ונטמן בבית הקברות הכפרי שבעיר לצד רעייתו אליזבט.
ג'ון טרדיניק קרוקר היה גנרל ב ומפקד קורפוס במלחמת העולם השנייה.
קרוקר נולד ב-4 בינואר 1896 בלונדון, והיה בנם של מרי (טרדיניק) ואייזק קרוקר.
בגיל 4 מת אביו, ובשל היותו חולני אמו שלחה אותו ללמוד אצל הכומר המקומי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קרוקר לרגימנט רובאי האמנים.
ב-1917 קיבל דרגת קצונה והועבר לקורפוס המקלעים, שם לחם במערכות העיקריות של החזית המערבית בחודשי המלחה האחרונים, עבור לחימתו הוענק לו אות השירות המצוין ועיטור הצלב הצבאי כששירת בדיוויזיה ה-59 (סטפורדשייר) בצרפת.
לאחר שביתת הנשק, קרוקר עזב את הצבא כדי להיות עורך דין.
הוא לא אהב את העבודה החדשה שלו והחליט לחזור לצבא.
לאחר תקופה קצרה כקצין חי"ר ברגימנט מידלסקס, התמחה קרוקר בתחום הלוחמה המשוריין והצטרף לרגימנט הטנקים המלכותי בשנת 1923. הוא מילא מספר תפקידי פיקוד ומטה, כראש מטהו של פרסי הוברט וקצין אג"ם של אלן ברוק כשפיקד על הדיוויזיה הממונעת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא היה קצין אג"ם בפיקוד דרום.
באפריל 1940 מונה למפקד חטיבת השריון ה-3 בדיוויזיית השריון הבריטית הראשונה בצרפת.
בשנת 1940, כמו רוב חיל המשלוח הבריטי (BEF), הדיוויזיה הושמדה ברובה במהלך המערכה על צרפת.
כאשר פונו שרידי BEF לאנגליה במבצע דינמו לאחר קרב דנקירק, נחתה שוב הדיוויזיה המשוריינת הראשונה בשרבור ותקפה ללא הצלחה את ראשי הגשר הגרמניים מעבר לסום.
לאחר מכן נסוגה בחזרה לשרבור, משם פונו הכוחות שנותרו, כולל 13 הטנקים האחרונים שנותרו.
לאחר החזרה לאנגליה קרוקר קיבל בספטמבר 1940 את הפיקוד על דיוויזיית השריון ה-6 שהוקמה אז.
במרץ 1942 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11 במזרח אנגליה, ובספטמבר 1942 על הקורפוס ה-9.
בשנת 1943 הוא נשלח עם יחידותיו לתוניסיה, כחלק מהארמייה הראשונה, שם הוא נפצע בתאונת אימונים ולא חווה באופן אישי את המאבק האחרון על תוניס.
לאחר החלמתו, באוגוסט 1943, הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-1, שהיה חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של מיילס דמפסי, שהתכוננה למבצע אוברלורד.
במהלך הפלישה לנורמנדי פיקד קרוקר על הכוחות בשני חופי נחיתה; חוף ג'ונו וחוף סורד, ועל הכוחות של הדיוויזיה המוטסת ה-6 (מבצע טונגה).
העובדה שהנחיתה התנהלה בצורה טובה יחסית נובעת מזכותו של קרוקר.
העיר קן לא נפלה כמתוכנן ב-6 ביוני 1944, ובשל כך ניטש עליה קרב עקוב מדם במשך חודשיים, שבמסגרתו היה מעורב הקורפוס ה-1 במבצע צ'רנווד, בין היתר.
הקורפוס הוצב תחת הארמייה הראשונה תחת הארי קריראר באוגוסט 1944. היא פנתה אל נהר הסן והשתתפה ב"ניקיון" הפחות זוהר פחות לאורך החוף הצרפתי ומאוחר יותר בבלגיה.
בסוף המלחמה, ב-8 במאי 1945 עמד הקורפוס על גדות אוד מאס בדרום הולנד מול הארמייה ה-25 הגרמנית.
העובדה שקרוקר לא מילא תפקיד חשוב בחודשי המלחמה האחרונים לא נבעה מהעובדה שמונטגומרי איבד את אמונו בו, אלא מאחר שבנו היחיד (וילפריד קרוקר), קצין טנקים במשמר הדרגונים ה-5 המלכותי אינסקילינג, נהרג בלחימה בהולנד ב-20 באוקטובר 1944.
בשנת 1945 הפך קרוקר למפקד פיקוד דרום, ובשנת 1947 מונה למפקד כוחות היבשה ב.
בשנת 1950 הקריירה שלו הגיעה לשיא עם מינויו למפקד אגף כוח האדם של הצבא הבריטי.
מונטגומרי המליץ עליו כיורשו כראש המטה הכללי הקיסרי בשנת 1948, אך ראש הממשלה קלמנט אטלי בחר בויליאם סלים הידוע יותר לתפקיד.
ההישג החשוב ביותר של קרוקר לאחר המלחמה היה ניסוח תקנות האימונים שקבעו את תורת השריון של הצבא הבריטי במהלך המלחמה הקרה.
לאחר פרישתו בשנת 1953 הוא הפך לסגן יו"ר ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, וללורד לוטננט של מידלסקס, וב-9 במרץ 1963 הוא מת בביתו בלונדון.
ג'ון קרטרייט היה קצין חיל הים האנגלי, ששירת במיליציה של נוטינגהאמשייר והיה פעיל בולט לקידום רפורמה בפרלמנט.
מאוחר יותר התפרסם כאבי הרפורמה.
אחיו הצעיר אדמונד קרטרייט התפרסם כממציא הנול המכני, ואחיו השלישי ג'ורג' קרטרייט היה קצין חיל רגלים וחוקר חצי האי לברדור.
הוא נולד ב-17 בספטמבר 1740, במרנהאם בנוטינגהאמשייר.
היה אחיו הגדול של אדמונד קרטרייט, ממציא הנול המכני ואחיו הצעיר של ג'ורג' קרטרייט, קצין וחוקר לברדור.
הוא התחנך בבית הספר בניוארק און טרנט ובאקדמיה הית' ביורקשייר, ובגיל שמונה עשרה התגייס לצי המלכותי.
בשנת שירותו הראשונה, השתתף בלכידת שרבור, ושירת בשנה שלאחר מכן בקרב על מפרץ קיברון בין סר אדוארד הוק לאדמירל הוברט דה ברין.
לאחר מכן, פעל תחת פיקודם של סר יו פלייזר והאדמירל ג'ון ביירון בבסיס בניופאונדלנד.
הוא מונה כשופט הראשי של היישוב.
משנת 1763 עד 14 במאי 1766 היה קרטרייט מפקד הספינה קאטר שרבורן.
אחיו ג'ורג' יצא איתו לשיט מפלימות' כדי לרדוף אחרי מבריחים ושודדים.
בריאות לקויה חייבה את קרטרייט לפרוש משירות פעיל ב־1771.
כאשר החלו המחלוקות עם המושבות האמריקאיות, הוא צידד במתיישבים האמריקאים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית הוא סירב למינוי כסגן ראשון של הדוכס מקומברלנד וויתר על הקידום מכיוון שלא רצה להילחם נגד המתיישבים האמריקאים.
בשנת 1774 פרסם את איגרתו הראשונה בשם המתיישבים, תחת הכותרת "העצמאות האמריקאית התהילה והאינטרס של בריטניה הגדולה."
הוא התחתן בשנת 1780, ואימץ את אחייניתו פרנסס דורותי קרטרייט, בת אחיו אדמונד.
בשנת 1765, כשנוצרה המיליציה של נוטינגהאמשייר, קרטרייט מונה למפקד משנה, ובתפקיד זה כיהן במשך שבע עשרה שנה.
בשנת 1779 הופיע פרסומו הראשון בנושא הרפורמה בפרלמנט, אשר למעט העלונים של ארל סטנהופ (1774) נראה שזה היה הפרסום הבולט המוקדם ביותר בנושא.
הפרסום קיבל את הכינוי "עשה את בחירתך".
מהדורה שנייה הופיעה בכינוי "זכויות חקיקה" ותמכה בפרלמנטים שנתיים, בהצבעה חשאית.
מרגע זה משימת חייו של קרטרייט הייתה להשיג זכות הבחירה האוניברסלית ו יצוג הולם בבחירות לפרלמנט.
בשנת 1798 קרטרייט הגה את הקמת ה"אגודה פוליטית למען הרפורמה", אשר נוסדה בשנת 1780 וכללה בין חבריה כמה מהנכבדים ביותר באותם ימים.
קרטרייט פעל ללא הפסק למען קידום הרפורמה.
בשנת 1812 הוא יזם את מועדוני המפדן, על שמו של ג'ון המפדן, מנהיג פרלמנטרי במלחמת האזרחים האנגלית.
מטרת המועדונים הייתה להפגיש בין המתונים ממעמד הביניים לבין רדיקלים מהמעמד הנמוך לקידום סוגיית הרפורמה.
כדי לקדם את הרעיון, הוא סייר בצפון מערב אנגליה מאוחר יותר בשנת 1812.
הוא גייס את ג'ון נייט שהקים את מועדון המפדן הראשון בלנקשייר.
בשנת 1818 הקימו נייט, ג'ון סקסון וג'יימס וורו את העיתון הרפורמיסטי והפופולרי "מנצ'סטר אובזרבר".
בשנת 1819 הקים אותו צוות את אגודת האיחוד הפטריוטי, שהזמין את קרטרייט לשאת דברים בעצרת ציבורית רפורמיסטית במנצ'סטר, אך קרטרייט הקשיש לא הצליח להשתתף במה שהפך לטבח פיטרלו.
מאוחר יותר בשנת 1819, קרטרייט נעצר מפני שדיבר בישיבת הרפורמה בפרלמנט בבירמינגהאם, הוגש נגדו כתב אישום בגין קונספירציה ונידון לשלם קנס בסך 100 ליש"ט.
קרטרייט כתב אז את "החוקה האנגלית", אשר תיארה את רעיונותיו כולל שלטון על ידי העם ושוויון משפטי שלדעתו ניתן היה להשיג באמצעות זכות הבחירה האוניברסלית, הצבעה חשאית, ומחוזות בחירה שווים.
הוא הפך לפטרון הראשי של המו"ל הרדיקלי תומאס ג'ונתן וולר, הידוע בעיקר בזכות כתב העת הסאטירי שלו "הגמד השחור", שתמך באופן פעיל בקמפיין של קרטרייט.
קרטרייט שלח עותק של החוקה האנגלית לנשיא ארצות הברית לשעבר, תומאס ג'פרסון.
"גילך שמונים וארבע ושלי שמונים ואחת שנים, מבטיחים פגישה מהירה.
אנו עשויים לאחר מכן להתייחד בשעות הפנאי, באופן מלא יותר, ולדבר על הטוב והרע שחווינו במהלך חיינו הארוכים.
בינתיים, אני מתפלל שתשיגו מטרותיכם מתוך הערכתי הגבוהה אליך כאדם ולאופיך".
בשנת 1788 מכר מייג'ור קרטוויט את אחוזותיו המשועבדות במארנהם וקנה אחוזה אחרת בברוטרטופט, לינקולנשייר.
באותה שנה הקים עם 18 יזמים אחרים טחנה גדולה בתחתית שפיטל היל ברטפורד.
הוא קיווה לארוג בטחנה בדים בעזרת הפטנטים של נול האריגה של אחיו אדמונד קרטרייט.
הוא גם ניסה שזירה מכנית של צמר.
הטחנה עמדה משותקת ותוך מספר שנים נמכרה בשנת 1798 ו-1805, ומאוחר יותר נהרסה.
ג'ון קרטרייט נפטר בלונדון ב־23 בספטמבר 1824, ונקבר בכנסיית סנט מרי, פינצ'לי, צפון לונדון.
בשנת 1835 הוקמה אנדרטה לזכרו בחצר הכנסייה.
בשנת 1831 הוקמה לו אנדרטה בעיצובו של מקדואל בבלומסברי, לונדון, שם התגורר.
הרחוב זכה לשם גני קרטרייט.
פסלו פונה אל אולם מגורים של סטודנטים וגבו אל מגרשי טניס ומרפסות הבתים, שרובם משמשים בתי מלון קטנים.
על שמו נקרא אזור בחוף המערבי של האי גרהם באיי המלכה שארלוט שבקולומביה הבריטית, קנדה.
"חייו והתכתבות של מייג'ור קרטרייט" בעריכת אחייניתו פרנסס דורותי קרטרייט, פורסמה בשנת 1826.
בית ג'ון קרטרייט, שנבנה בשנת 1976 באחוזת מנספורד בבתנאל גרין, נקרא לכבודו.
המקום הוקם על ידי מועצת טאוור האמלטס, ומספר מבננים שם נקראו על שם רפורמטורים חברתיים ופוליטיים.
בשנת 2006 הועבר המבנה לדיור קהילתי טאוור המלטס, עמותת דיור מקומית.
ג'ון גרינהאם קר היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קר נולד בניו יורק לזוג הורים שחקנים ומגיל צעיר נמשך למשחק בעקבות הוריו.
הופעתו הראשונה בתיאטרון מסחרי בברודוויי הייתה ב-1953 במחזה "ברנדין".
על משחקו במחזה זה הוענק לו פרס Theatre World Award.
המחזה עובד לסרט ברנדין בשנת 1956 בכיכובו של פט בון.
לאחר מכן השתתף במחזה "תה וסימפתיה" בתור נער עם בעיות בזהותו המינית.
זה היה מהמחזות הראשונים שעסקו בנושא הלהט"ב.
על משחקו במחזה זה זה בפרס טוני ו-New York Drama Critics Award.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בדרמה "קורי העכביש" (The Cobweb) בבימויו של וינסנט מינלי, בתפקיד של נער חולה נפש במוסד פסיכיאטרי.
ב-1956 שיחק בגרסה הקולנועית ל"תה וסימפתיה" לצידה של דברה קר שגם הופיעה איתו על הבמה.
על משחקו בסרט זה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח של השנה.
באותה שנה שיחק בסרט "גאבי" שהיה רימייק לסרטים "גשר ווטרלו" משנת 1931 ו-"גשר ווטרלו" משנת 1940.
ב-1958 השתתף בהפקה הקולנועית של המחזמר דרום פסיפיק בבימויו של ג'ושוע לוגאן בתור לוטננט ג'ו קייבל המתאהב בצעירה ממוצא פולינזי.
ב-1961 השתתף בתפקיד ראשי בסרט האימה "הבור והמטוטלת" (The Pit and the Pendulum) לפי סיפור של אדגר אלן פו.
לאחר מכן פנה לטלוויזיה והשתתף בסדרות רבות כמו: אלפרד היצ'קוק מגיש, פייטון פלייס, קולומבו ועוד.
קר הרגיש שמיצה את עצמו ופנה ללמוד משפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס אותם השלים ב-1970 ומאז עבד כעורך דין בבברלי הילס.
מת ב-2 בפברואר 2013 כתוצאה מכשל לבבי.
ג'ון קריו אקלס היה נוירופיזיולוג ופילוסוף אוסטרלי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1963, יחד עם אלן הודג'קין ואנדרו האקסלי "על תגליותיהם לגבי המנגנונים היוניים המעורבים בעירור ובעיכוב של החלקים הקיצוניים והמרכזיים של קרום תא העצב".
ג'ון קריו אקלס נולד ב-27 בינואר 1903 בעיר מלבורן שבמדינת ויקטוריה.
בשנת 1925 באוניברסיטת מלבורן סיים תואר ראשון ברפואה והחל להתעניין בבעיית גוף-נפש.
לאחר לימודי התואר הראשון, אקלס נסע ללמוד אצל צ'ארלס סקוט שרינגטון באוניברסיטת אוקספורד בחסות מלגת רודס.
בשנת 1929 סיים את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה.
בשנת 1937 חזר אקלס לאוסטרליה, שם עסק במחקר במהלך שנות מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה מונה לפרופסור באוניברסיטת אוטגו שבניו זילנד.
בשנים 1952–1962 עבד באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
בשנת 1958 זכה באות הכבוד Knight Bachelor ובשנת 1962 במדליה המלכותית.
החל משנת 1990 היה חבר במסדר אוסטרליה.
אקלס נפטר ב־2 במאי 1997 בסמוך לעיר לוקרנו שבשווייץ.
במרץ 2012 נחנך בניין על שמו באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית, אשר נבנה מכספי חבר העמים הבריטי.
החל מהתקופה בה שהה באוקספורד עסק מחקרו בעיקר במהות הקשר בין תאי העצב, גם במערכת העצבים המרכזית ובם במערכת העצבים האוטונומית, כשהוא משתמש בשיטות של אלקטרופיזיולוגיה שהתפתחו במהירות באותה תקופה.
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה היו שנים של מחלוקת חריפה בין המדענים העוסקים בנושא, בין הטוענים לקשר חשמלי בין תאי העצב, ובין הטוענים לקיומו של קשר כימי בסינפסות, תיאוריה שנדחפה בחוזקה על ידי הנרי דייל והקולגות שלו.
בשנים המוקדמות אקלס היה בין המתנגדים החריפים לרעיון של הולכה כימית.
בהסתכלות לאחור, הוויכוח העז תרם רבות להתפתחות הטכנולוגיה של הרישום האלקטרופיזיולוגי.
האישור הסופי לקיומו של קשר כימי הגיע רק עם האפשרות להחדיר מיקרואלקטרודות לתוך תאים.
בשנת 1937 עזב אקלס את אנגליה לאוסטרליה, שם קיבל ניהול של יחידה קטנה למחקר רפואי בסידני.
באוסטרליה הצטרפו אליו לשיתוף פעולה פורה ברנרד כץ וסטפן קופלר, איתם חקר את הסינפסה בין העצב המוטורי לסיבי השריר במודל חיה של חתולים וצפרדעים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק מחקרו בעיקר במחקר שימושי הקשור למאמץ המלחמתי.
בשנים 1944 עד 1951 עבר לאוניברסיות אוטגו בניו זילנד, שם חידש את מאמציו לפצח את שאלת הקשר בין תאי עצב בסינפסות.
ב 1951 הצליחו אקלס, ברוק וקומבס להכניס בפעם הראשונה מיקרואלקטרודה לתוך תא עצב במערכת העצבים המרכזית, ולרשום תגובות חשמליות של סינפסות מעוררות וסינפסות מעכבות.
הרישום הזה הבהיר באופן ברור את קיומן של סינפסות כימיות, והביא את אקלס להודות בטעותו מהעבר.
ג'ון ג'ורדן קריטנדן היה פוליטיקאי אמריקאי מקנטקי.
ייצג את מדינתו הן בבית הנבחרים והן בסנאט, וכיהן פעמיים כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלי הנשיאים ויליאם הנרי הריסון, ג'ון טיילר ומילרד פילמור.
הוא גם כיהן כמושל קנטקי ה-17 והיה חבר בבית המחוקקים של המדינה.
אף על פי שלעיתים קרובות הוזכר שמו כמועמד אפשרי לנשיאות ארצות הברית, הוא מעולם לא התמודד על המשרה.
בשנים הראשונות לקריירה הפוליטית שלו, שירת קריטנדן בבית הנבחרים של קנטקי ונבחר כיושב ראש הבית מספר פעמים.
עם תחילתה של מערכת המפלגות השנייה , שנמשכה בשנים 1828–1854, זיהה את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית הלאומית (בהמשך המפלגה הוויגית), והיה תומך נלהב של הנרי קליי ומתנגד של הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית בהנהגתם של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
ב-17 בדצמבר 1828, בשלהי תקופת נשיאותו של ג'ון קווינסי אדמס, כאשר הוא כבר נחשב לברווז צולע, נקב הנשיא בשמו של קריטנדן כמועמד למשרת שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך הסנאטורים שתמכו בנשיא הנבחר אנדרו ג'קסון, הצביעו נגד אישור המינוי עד שג'קסון הושבע כנשיא ויכול היה למנות מועמד מטעמו.
לאחר שירות קצר כמזכיר המדינה של קנטקי, בחר בית המחוקקים של המדינה בקריטנדן לסנטור, התקופה השנייה מבין ארבע תקופות בלתי רצופות שלו בתפקיד.
עם בחירתו של ויליאם הנרי הריסון לנשיא, מונה קריטנדן כתובע הכללי של ארצות הברית, אך חמישה חודשים לאחר פטירתו הפתאומית של הנשיא הריסון, הובילו חילוקי דעות פוליטיים להתפטרותו.
עם התפוררותה של המפלגה הוויגית באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, הצטרף קריטנדן למפלגת שאינם יודעים דבר (המפלגה האמריקאית).
לאחר תום כהונתו כתובע הכללי נבחר שוב לסנאט, ודחף לפשרה בנושא העבדות כדי למנוע את התפרקותה של ארצות הברית.
קריטנדן, היה קצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא הקונפדרציה.
בן אחר שלו, תומאס לאונידס קריטנדן, היה קצין באותה דרגה בצבא האיחוד.
ב-1861 נבחר קריטנדן האב כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ותמך באיחוד.
עם זאת, הוא מתח ביקורת על רבים מצעדי המדיניות של הנשיא אברהם לינקולן ושל הקונגרס, כולל הצהרת האמנציפציה וכניסתה של וירג'יניה המערבית לאיחוד.
הוא המשיך לפעול לפיוס בין המדינות במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים.
הוא הכריז על מועמדותו לבחירה מחדש לבית הנבחרים ב-1863, אך נפטר לפני שהבחירות התקיימו.
ג'ון ג'ורדן קריטנדן נולד בעיר ורסיילז שבקנטקי.
הוא היה ילדם השני ובנם הבכור של ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מייג'ור ג'ון קריטנדן האב ושל רעייתו ג'ודית האריס.
לג'ון וג'ודית קריטנדן היו ארבעה בנים וחמש בנות, שכולם למעט אחד הגיעו לבגרות.
ג'ון קריטנדן האב היה בן למשפחה ממוצא ולשי וג'ודית קריטנדן הייתה ממוצא צרפתי-הוגנוטי.
ג'ון קריטנדן האב עסק במדידת קרקעות בקנטקי יחד עם ג'ורג' רוג'ר קלארק והתיישב שם זמן קצר לאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שניים מאחיו של קריטנדן, תומאס ורוברט, היו עורכי דין, והאח השלישי, הנרי, היה חוואי.
קריטנדן החל את לימודי ההכנה שלו לקולג' בבית הספר התיכון אקדמיית פסגה במחוז וודפורד.
לאחר מכן הוא נשלח לבית ספר פנימייתי במחוז ג'סמין.
על חבריו לספסל הלימודים נמנו תומאס אלכסנדר מרשל, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ושופט, ופרנסיס פ.
הוא התיידד במיוחד עם בלייר, וחילוקי הדעות הפוליטיים שנתגלעו לימים בין השניים לא פגעו בקשר ביניהם.
לאחר שנת הלימודים הראשונה שם, הוא עבר ללקסינגטון, לביתו של השופט ג'ורג' ביב, כדי ללמוד משפטים בהדרכתו.
הוא החל ללמוד לימודים מתקדמים בקולג' וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה.
במהלך תקופת לימודיו הקצרה שם, הוא למד מתמטיקה וכתיבת ספרות יפה והתיידד עם יו לאוסון וייט (לימים הנשיא הזמני של הסנאט).
מתוך אי-שביעות רצון מתוכנית הלימודים של הקולג', עבר קריטנדן לוויליאמסבורג, וירג'יניה, שם הוא למד בקולג' ויליאם ומרי.
הוא המשיך ללמוד משפטים בהדרכתו של סנט ג'ורג' טאקר והכיר את הנשיא לעתיד ג'ון טיילר.
ב-27 במאי 1811 נשא קריטנדן לאישה את שרה א.
לי הייתה דודניתו של מי שלימי יהיה נשיא ארצות הברית, זאכרי טיילור.
לזוג נולדו שבעה ילדים עד למותה של שרה בספטמבר 1824. בין ילדיהם נמנו ג'ורג' קריטנדן, שהיה מייג'ור גנרל בצבא הקונפדרציה, ותומאס לאונידס קריטנדן, שהיה גם הוא מייג'ור גנרל, אך בצבא האיחוד.
בתם, סאלי לי "מריה" קריטנדן, הייתה אמו של ג'ון ק.
ווטסון, שהיה קצין בדרגת אדמירל משנה בצי ארצות הברית בסוף המאה ה-19. בת נוספת שלהם, אן מרי באטלר קריטנדן קולמן , פרסמה את הביוגרפיה של אביה, "חייו ומכתביו של ג'ון ג.
בשנה לאחר סיום לימודיו ב-1806 התקבל קריטנדן ללשכת עורכי הדין.
הוא החל לעבוד במחוז וודפורד, אך התברר לו שמרכז קנטקי כבר התברך בשפע של עורכי דין.
בשל כך הוא עבר למחוז לוגאן, שאז נחשב לאזור ספר, ופתח משרד עורכי דין בראסלוויל.
בגיל 22 הוא חצה את נהר אוהיו לטריטוריית אילינוי, שם המושל ניניאן אדוארדס מינה אותו כתובע הכללי של הטריטוריה.
בשנה שלאחר מכן מינה אותו אדוארדס גם כעוזרו האישי.
בנוסף לעיסוקו המשפטי כאשר הוא שב לקנטקי, היו בבעלותו של קריטנדן מטעים שבהם הועסקו עבדים שהיו בבעלותו.
ב-1830 כלל משק הבית שלו 12 לבנים חופשיים ו-6 עבדים.
ב-1850 הוא החזיק בבעלותו 44 עבדים.
ב-1860, לאחר שחילק מרכושו לילדיו שהיו אז כבר בוגרים, הוא החזיק בבעלותו 10 עבדים.
המשרה הראשונה לה נבחר קריטנדן הייתה חבר בית הנבחרים של קנטקי, שם הוא ייצג את מחוז לוגאן בשנים 1811–1817. לאחר הכינוס של 1811 של בית הנבחרים, הוא התנדב לשרת כעוזרו של הגנרל סמואל הופקינס במשלחת נגד האינדיאנים.
עם פרוץ מלחמת 1812, מינה מושל קנטקי, צ'ארלס סקוט, את קריטנדן כשליש של המיליציה של קנטקי.
ב-1813 הוא היה שלישו האישי של המושל אייזק שלבי, והשתתף בקרב תיימז בקנדה.
לאחר המלחמה קיבל קריטנדן ציון לשבח מהמושל על ביצוע משימתיו.
הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בראסלוויל.
ב-1814 מינה המושל שלבי את קריטנדן כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של מורהו, ג'ורג' ביב.
אולם לשלבי התברר שבשל גילו הצעיר של קריטנדן, שהיה אז בן 27, הוא היה צעיר בשלוש שנים מהגיל המינימלי לסנאטורים.
לפיכך, הוא שב לכהן בבית הנבחרים של קנטקי, שם הוא נבחר כיושב ראש הבית במקומו של ג'ון רואן.
כיושב ראש בית הנבחרים, כיהן קריטנדן בתפקידו בתקופה סוערת במיוחד.
באוקטובר 1816, נפטר המושל ג'ורג' מדיסון זמן קצר לאחר שהחל לכהן בתפקיד.
במקומו נבחר סגן המושל גבריאל סלוטר.
עם כניסתו לתפקיד החליט סלוטר על שני מינויים שנויים במחלוקת ועד מהרה סר חנו בעיניהם של רבים מתושבי קנטקי.
קבוצה של חברי בית הנבחרים, בהנהגתו של ג'ון ברקינרידג', ציינה שעל פי חוקת קנטקי, סגן המושל מכהן רק עד לעריכת בחירות למושל חדש.
הם טענו שסלוטר היה רק "מושל בפועל".
הם הגישו הצעת חוק לבית הנבחרים לעריכת בחירות חדשות.
החוק נפל בהצבעה, אך קריטנדן תמך בו.
תמיכתו של קריטנדן בעריכת בחירות חדשות למשרת המושל זכתה לאהדה ציבורית והועילה לו מבחינה פוליטית.
כאשר פג ב-1817 תוקף המינוי של הסנאטור מרטין ד.
הרדין, אחד מהמינויים השנויים במחלוקת של סלוטר, בחרה האספה הכללית של קנטקי בקריטנדן כמחליפו.
אף על פי שהיה אז צעיר הסנאטורים, הוא שימש כיושב הראש השני של ועדת המשפט של הסנאט שהוקמה זמן קצר קודם לכן.
הוא גם היה חבר בוועדה לענייני הצי.
במהלך תקופת כהונתו זו בסנאט הוא הגיש הצעת חוק לפיצוי אנשים שנקנסו על פי חוקי הזרים וההסתה של 1798. הוא הגיע למסקנה שהפוליטיקה המדינתית עוררה בו עניין רב יותר, ובשל כך ובשל הקשיים הכספיים שהתעוררו עקב לידת ילדיו השלישי והרביעי, הוא החליט ב-3 במרץ 1819 להתפטר מכהונתו בסנאט.
לאחר פרישתו מהסנאט עבר קריטנדן לפרנקפורט, בירת קנטקי, כדי למשוך עוד לקוחות ולהיות קרוב למרכז הפוליטי של המדינה.
בין לקוחותיו אז נמנו הנשיאים לשעבר ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו, מי שלימים יכהן כסגן הנשיא, ריצ'רד ג'ונסון ומי שיכהנו לימים כמושלי קנטקי, ג'יימס מורהד, ג'ון בריטהיט ורוברט לטצ'ר.
בתקופה זו הוא שיתף פעולה עם הנרי קליי בהגנה על צ'ארלס ויקליף, שנאשם ברצח עורך העיתון "קנטקי גאזט".
קריטנדן טען שמותו של העורך היה מקרה של הגנה עצמית וקליי נשא נאום סיכום מלא להט.
חבר המושבעים שב לאחר כמה דקות והכריז על זיכויו של ויקליף.
בינואר 1820 נבחרו קריטנדן וג'ון רואן לסייע בפתרון סכסוך הגבול בין קנטקי לבין טנסי.
הגבול היה אמור לעבור לאורך קו הרוחב '30 36° צפון, אך כאשר מדד אותו המודד תומאס ווקר, הוא סימן אותו בטעות בקו דרומי יותר.
קריטנדן ורואן הציעו ש"קו ווקר" יישאר קו הגבול בקטע בין הרי קמברלנד לבין נהר טנסי ומדינת טנסי תפוצה על כך בקטע שממערב לנהר.
לחלופין הם הציעו שהגבול ישונה לקו הרוחב המקורי לכל אורכו.
חברי הוועדה מטעם טנסי דחו את שתי ההצעות, ותחת זאת ביקשו שקו ווקר יוכר כקו הגבול ממזרח לנהר ולאורך קו דרומי יותר ממערבה לו, ושבהסכמים ההדדיים בין המדינות יכובדו הקצאות הקרקעות הקיימות.
קריטנדן נטה לדחות את ההצעה הזאת, אך רואן לא שלל אותה.
נציגי קנטקי הציעו שהעניין יובא בפני בוררות, אך נציגי טנסי דחו את ההצעה.
בדוח שהגיש לאספה המדינתית, המליץ קריטנדן שקנטקי תקבל את ההצעה של טנסי.
נציגי האספה הושפעו מהדוח של קריטנדן וב-2 בפברואר נחתם ההסכם.
ב-1823 נבחר קריטנדן למועצת הנאמנים של אוניברסיטת טרנסילבניה, ככל הנראה בשל השתדלותו של הנרי קליי.
שנה לאחר מכן העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
הוא גם היה חבר במועצת הנאמנים והיועץ המשפטי של סמינר קנטקי בפרנקפורט.
הוא העניק את תמיכתו לקליי בבחירות לנשיאות של 1824 עד שקליי פרש מהמרוץ.
לאחר מכן הוא העביר את תמיכתו לאנדרו ג'קסון עד שהבין שג'ון קווינסי אדמס, אם ייבחר, ימנה ככל הנראה את קליי כמזכיר המדינה.
המבקרים כינו את הבטחתו לכאורה של אדמס לקליי כ"עסקה מושחתת", אך בסופו של דבר נבחר אדמס לנשיאות.
עם מינויו של קליי כמזכיר המדינה, הוא התכוון להמליץ על קריטנדן כמחליפו בתפקיד היועץ המשפטי הראשי בקנטקי של , אך הבנק בחר באדם אחר.
המחלוקת על בית המשפט הישן והחדש
קריטנדן מצא את עצמו שוב בחיים הציבוריים עם פרוץ המחלוקת על בית המשפט הישן ובית המשפט החדש בקנטקי.
כאשר כוונתו של בית המחוקקים לנקוט בצעדים להרגעת הצדדים במחלוקת סוכלה על ידי בית המשפט לערעורים של המדינה, הגישו תומכי השינוי באספה הכללית הצעת חוק לביטולו של בית המשפט והקמת בית משפט חדש תחתיו, שבו יכהנו שופטים שיהיו אוהדים למטרתם.
מתנגדי החקיקה טענו שהצעד של האספה הכללית נגד את החוקה, ולמשך זמן מה טענו שני בתי המשפט להיותם הסמכות השיפוטית העליונה במדינה.
אף על פי שהוא כיהן כנשיא הבנק המדינתי שזכה לגיבוי בית המשפט החדש מאז הקמתו ב-1820, הזדהה קריטנדן באופן פומבי כתומך בית המשפט הישן באפריל 1825. במערכת הבחירות לבית הנבחרים שהתקיימה באותה שנה זכה קריטנדן לעידוד מידידיו להתמודד על מושב בבית.
רבים האמינו שהוא היה תומך בית המשפט הישן היחידי שזכה לתמיכה מספקת כדי לזכות באחד המושבים של מחוז פרנקלין, שהיה מבצר של תומכי בית המשפט החדש.
כשקריטנדן נעתר להצעה, הציגו תומכי בית המשפט החדש את מועמדותם של התובע הכללי של המדינה, סלמון שארפ ושל לואיס סנדרס, עורך דין בולט.
בסופו של דבר נבחרו לשני המושבים של המחוז קריטנדן ושארפ.
בשעות הבוקר המוקדמות של 7 בנובמבר 1825, באותו יום בו תוכננה התכנסות בית המחוקקים, נרצח סלמון שארפ.
החשדות נפלו על תומכי בית המשפט הישן שהסיתו לרצח.
קריטנדן ניסה להרגיע את הרוחות באמצעות העברת החלטה המגנה את הרצח והעמדת פרס של 3,000 דולר ללכידת הרוצח.
כאשר נלכד הרוצח ירבעם ביצ'אם, התברר מעל לכל ספק שהמניע לרצח היה אישי, לא פוליטי.
רעייתו של ביצ'אם נישאה לו בתנאי שהוא יהרוג את שארפ, שסירב להכיר באבהותו של הילד שהיא הרתה לו טרם נישואיה לביצ'אם.
על אף זאת, קריטנדן סירב לבקשה לייצג את ביצ'אם במשפט הרצח, שכן הוא היה מעוניין להימנע מכל קשר למקרה.
המחלוקת על בתי המשפט הייתה הנושא המרכזי בו דן בית המחוקקים באותו מושב.
קריטנדן הצטרף לרוב שתמך בבית המשפט הישן בהעברת חוק לביטול בית המשפט החדש.
הצעת החוק נפסלה על ידי הסנאט של המדינה בזכות הצבעתו שוברת השוויון של סגן המושל רוברט מקאפי.
קריטנדן היה בהמשך לחבר בוועדת השישה שהוקמה כדי לפתור את המשבר, אך ללא הועיל.
הוא לא היה מוכן לקבל פתרון לפיו כל השופטים של שני בתי המשפט יתפטרו והמושל יוכל למנות בית משפט שיהיה מקובל על שני הצדדים.
עמדתו זו עלתה לו בתמיכתם של כמה מתומכי בית המשפט החדש שהצביעו עבורו בבחירות הקודמות וב-1826 הוא לא נבחר מחדש לבית הנבחרים.
בסופו של דבר תומכי בית המשפט הישן צברו תמיכה בשני בתי המחוקקים ובית המשפט החדש בוטל סופית בדצמבר אותה שנה.
ב-15 בנובמבר אותה שנה נשא קריטנדן לאישה את מריה נוקס טוד, אלמנה שהייתה בתו של השופט הנרי אינס.
קריטנדן אימץ את שלושת ילדיה של טוד ולזוג נולדו עוד שני בנים, ג'ון ויוג'ין.
בתה של טוד, קתרין, נישאה לאחיה החורג, בנו של קריטנדן, תומאס.
בנם ג'ון ג'ורדן קריטנדן השלישי, נהרג בקרב ליטל ביגהורן.
מריה נוקס טוד קריטנדן נפטרה ב-1851 ממחלה בלתי ידועה.
כתוצאה מהמחלוקת על בתי המשפט, התפלגו הפוליטיקאים של קנטקי בין המפלגה הדמוקרטית לבין המפלגה הרפובליקנית הלאומית.
נאמנותו של קריטנדן להנרי קליי והשקפותיו הפוליטיות שלו עצמו מיקמו אותו במחנה הרפובליקני הלאומי.
בשל תמיכתו במועמדותו לנשיאות מינה אותו הנשיא אדמס ב-1827 כתובע הפדרלי של מחוז קנטקי.
ב-1828 מינה אותו אדמס כמחליפו של רוברט טרימבל כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך תומכיו של ג'קסון בסנאט סירבו לאשר את המינוי.
כאשר הביס ג'קסון את אדמס בבחירות לנשיאות של 1828, הוא הדיח את קריטנדן מתפקידו כתובע הפדרלי בשל קשריו עם קליי ובשל התנגדותו למדיניות הכלכלית של ג'קסון.
תומכיו של קריטנדן שאפו להציג את מועמדותו מטעם הרפובליקנים הלאומים לתפקיד מושל קנטקי בבחירות של 1828. אף על פי שמועמדותו הייתה כמעט בטוחה, הוא דחה את ההצעה מתוך חשש שהוא ישויך לקליי, שאיבד את הפופולריות שלו בקנטקי, ועקב כך הוא ינחל כישלון בבחירות.
תחת זאת העביר את תמיכתו לתומאס מטקלף, שהשיג ניצחון דחוק על המועמד הדמוקרטי ויליאם ברי.
קריטנדן שאף להיבחר לתקופת כהונה נוספת בבית המחוקקים של קנטקי, אך שוב לא עלה הדבר בידו.
ב-1829 נבחר קריטנדן לבית הנבחרים של קנטקי לאחר שניצח בבחירות ביניים.
הוא שימש כיושב ראש הבית במשך כל תקופת כהונה זו.
ב-1830 הוא היה מועמד המפלגה הוויגית כמחליפו של ג'ן רואן בסנאט.
שאיפתה החשאית של המפלגה הייתה לבחור בקליי, וכך להעניק לו קרש קפיצה למסע בחירות נוסף לנשיאות, אך לא היה ידוע אם הוא יהיה מסוגל להבטיח מספיק קולות לבחירתו.
הוחלט שקריטנדן יהיה המועמד, ואם יסתמן לוויגים רוב בהצבעה בהפרש מספיק גדול, קריטנדן יפרוש ויאפשר להם לבחור בקליי תחתיו.
מולו הציבו הדמוקרטים את ריצ'רד ג'ונסון, ג'ון רואן, צ'ארלס ויקליף וג'ון בריטהיט.
אף אחד מהם לא הצליח להשיג יותר מ-64 הקולות מתוך 69 הקולות שהיו דרושים כדי לאשר את המועמדות.
קריטנדן זכה ב-68 קולות ב-14 סבבי הצבעה שונים, אך סירב להצביע בעצמו, שכן הוא רצה שקליי יהיה המועמד.
בכל אופן, כמה מאלו שהצביעו לקריטנדן, סירבו להצביע עבור קליי והמושב בסנאט נותר פנוי.
בשנה שלאחר מכן, רוב ברור של חברי בית הנבחרים של קנטקי נותר מחויב לקריטנדן לבחירתו לסנאט.
עם זאת, בעלי בריתו של קליי לחצו על קריטנדן לפרוש מהמרוץ ולאפשר לקליי להיות מועמד הוויגים.
קריטנדן נעתר וקליי נבחר ברוב של תשעה קולות מול ריצ'רד ג'ונסון.
קריטנדן ניהל שני מסעות בחירות בלתי מוצלחים, האחד של ריצ'רד בנקר לתפקיד המושל והשני של קליי בקנטקי כמועמד בבחירות לנשיאות של 1832. לאחר תבוסתו של קליי ב-1832, הוא הציע שהוא יתפטר מהסנאט ויאפשר לקריטנדן להיבחר במקומו, אך קריטנדן דחה את ההצעה.
מאוחר יותר באותה שנה התפטר קריטנדן מחברותו בבית הנבחרים של קנטקי.
קריטנדן היה פעיל בארגון המפלגה הוויגית שהוקמה ב-1834 משרידיה של המפלגה הרפובליקנית הלאומית שחדלה לתפקד.
ב-4 ביולי אותה שנה הוא זימן את הפגישה הארגונית הראשונה של המפלגה בקנטקי בקוב ספרינג, פרבר של פרנקפורט.
הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המקומית ובנאום שנשא למחרת היום הוא גינה במרירות את הנשיא ג'קסון.