tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאולה קאופמן* (לימים פאולה ולט) -Paula Kaufman)
קורט האנמן – Kurt Hanneman (נספה בשואה)
קורט ריילינגר "נאנו" – Kurt Reilinger "Nano" (נספה בתאונת דרכים עם סיום המלחמה)
שושנה ליטן – Shoshana Litten (נספתה בשואה)
עיקר פעולתו/ה בצרפת הכבושה תוך שיתוף פעולה עם מחתרת ה"מאקי" המקומית
שמה של הקבוצה: "קבוצת וסטרוויל"
משיתוף הפעולה המלא בין קבוצת ההולנדים-הנוצרים וקבוצת החלוצים היהודים, ומהכרת התודה ליופ וסטרוויל הרוח החיה במחתרת זו, נגזר מאוחר יותר, לאחר המלחמה, שמה של המחתרת: "המחתרת החלוצית – קבוצת וסטרוויל" או בקיצור "קבוצת וסטרוויל.
עם תום מלחמת העולם השנייה ועלייתם ארצה של פעילי המחתרת והניצולים, הפכה "קבוצת וסטרוויל" המצילים והניצולים, נוצרים ויהודים, ליחידה מגובשת אחת".
ערב הקמת המדינה הגיעו ארצה מספר חברים נוצרים-הולנדים כדי לתמוך במאמצי ההתיישבות.
קשרי החברות נמשכו ובשנת 1947 באה מהולנד קבוצה חברים קטנה לביקור שאף תועד במספר תמונות.
במהלך ביקורם הוחל בנטיעת "יער וסטרוויל" בהרי מנשה, בין קיבוץ דליה לקיבוץ גלעד, להנצחת זכרם של חברי מחתרת "קבוצת וסטרוויל" שנספו במלחמת העולם השנייה.
החברים היהודים (ניצולים ומצילים) המשיכו בפעילויות הכרת התודה לחבריהם הנוצרים ובשנת 1964 ארגנו ביקור של מרבית חברי הקבוצה ההולנדים בארץ.
במהלך הביקור נפגשו חברי "קבוצת וסטרוויל" עם שרת החוץ גולדה מאיר ועם נשיא המדינה זלמן שזר ונערכו סיורים לאורכה ולרוחבה של הארץ.
שיאו של הביקור היה ביד-ושם במהלכו זכו החברים הנוצרים להימנות על הראשונים שהוכרו כ"חסידי אומות העולם" וב"שדרת חסידי אומות העולם" נטעו לכבודם עצים.
מתוך מטרה לשמר את זכר פעולות מחתרת "קבוצת וסטרוויל" בפעולות הנצחה ובמפגשי החברים, הקימו בשנת 1988 חברי הקבוצה, מצילים וניצולים, עמותה.
לעמותה ניתן השם "יוצאי ההכשרות והמחתרת החלוצית בהולנד – כולל קבוצת וסטרוויל"
רוב החברים, בני דור מלחמת העולם השנייה, הלכו לעולמם זה מכבר, ומתוך רצון לשמר את זכר פעולתה של קבוצה ייחודית זו ממשיך דור הבנים בפעילותה של העמותה על ידי המשך המפגשים השנתיים בהם מסופרים סיפורי ההצלה וכן על ידי אתר אינטרנט שהוקם בשנת 2010.
המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה - ליקטה ועיצבה עדינה כוכבא, ערכה והביאה לדפוס רנה קלינוב.
בהוצאת הקיבוץ המאוחד תשכ"ט ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון.
באדיבות והסכמת בית לוחמי הגיטאות הספר הועלה בפורמט דיגיטלי באתר המחתרת החלוצית בהולנד - קבוצת וסטרוויל.
קבוצת וסטרוויל והחלוצים לפלסטינה - ספרו של ד"ר הנס סחיפרס, Hans Schippers, בתרגומה מהולנדית לעברית של תניא רונן.
הספר הודפס בישראל בדפוס "סדר צלם" בשנת 2015. הוצאתו לאור בעברית נעשתה על ידי עמותת "יוצאי ההכשרות והמחתרת החלוצית בהולנד - כולל קבוצת וסטרוויל".
הספר הועלה בפורמט דיגיטלי באתר המחתרת החלוצית בהולנד - קבוצת וסטרוויל.
אורו הגנוז, יופ וסטרוויל בחייו ובמותו - ערכה ברכה חבס בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בית לוחמי הגטאות ע"ש יצחק קצנלסון.הודפס בישראל בדפוס קואופרטיבי "אות" חיפה בשנת 1964. באדיבות והסכמת בית לוחמי הגיטאות הספר הועלה בפורמט דיגיטלי באתר המחתרת החלוצית בהולנד.
יומנו של בר-מזל, סיפורו האוטוביוגרפי של חנן פלורסהיים.
הספר יצא לאור על ידי חנן פלורסהיים.
הודפס בישראל בדפוס "סדר צלם" בשנת 2002. בהסכמת המחבר הועלה הספר בפורמט דיגיטלי לאתר המחתרת החלוצית בהולנד - קבוצת וסטרוויל.
יכין סימון, שושו, מכתבים מימי השואה והמחתרת - בהוצאת בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, קיבוץ גלעד אדר תשכ"ג, 1963. הודפס בישראל בפוס "עופר" תל אביב.
באדיבות והסכמת בית לוחמי הגיטאות הספר הועלה בפורמט דיגיטלי באתר המחתרת החלוצית בהולנד.
סיפורו האוטוביוגרפי של שאול שגיב.
הספר יצא לאור בשנת 1997 על ידי שאול שגיב בסיוע קרן עמו"ס-לשכת נשיא המדינה, קרן "חבצלת" קיבוץ "יקום" ו"עמותת יוצאי ההכשרות והמחתרת בהולנד".
ספר זיכרון לחברי ההכשרות והמחתרת החלוצית בהולנד, שנרצחו בשואה.
הודפס בישראל בעזרת עמותת "יוצאי ההכשרות והמחתרת החלוצית בהולנד - כולל קבוצת וסטרוויל" בשנת תשנ"א (1990) בדפוס "חדקל" תל אביב.
הספר הועלה בפורמט דיגיטלי לאתר המחתרת החלוצית בהולנד - קבוצת וסטרוויל.
ילד עומד על סף דלתי.
סיפור הסתרתו של הילד גדעון ליטן.
ספרה בהולנדית של אלן טן-ברחה (Ellen ten Berge).
הוצאת דוקוסטורי רעננה 2014. הוצא לאור בעברית בסיוע יד-ושם, קבוצת עזריאלי וועידת התביעות.
בהסכמת המחברת הועלה הספר בפורמט דיגיטלי לאתר המחתרת החלוצית בהולנד - קבוצת וסטרוויל.
סיפורה האוטוביוגרפי של לטי רודלסהיים (אביבה בן-חלד).
הספר יצא לאור בישראל בשנת 2002 בהוצאת דוקוסטורי רעננה.
אושר לפרסום באתר קבוצת וסטרוויל באדיבותה של מרים דובי – חזן, הוצאת דוקוסטורי בע"מ.
המחתרת היהודית באלג'יריה הוקמה ב-8 בנובמבר 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
מטרתה העיקרית הייתה לפעול כנגד הכיבוש הנאצי באלג'יריה.
אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830 והוכרזה בשנת 1848 כשטח צרפתי.
בשנת 1940, בעקבות כיבוש צרפת בידי הגרמנים, הפכה אלג'יריה במהלך מלחמת העולם השנייה למדינה תחת חסות ממשלת וישי, שנודעה בשיתוף הפעולה ההדוק שלה עם הנאצים.
ממשל וישי שבראשו עמד הגנרל אנרי פיליפ פטן, ביטל את "צו כרמיה" (צו שניתן ב-1870 בצרפת והעניק לכ-35 אלף יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית), ובכך ניתן האות למסע דה-לגיטימציה שהתנהל נגד הקהילה היהודית.
המחתרת היהודית באלג'יריה קמה לשם מטרה פוליטית כללית – שחרור צרפת מן הכיבוש הגרמני – ולא למען אינטרסים יהודיים ספציפיים.
הדעה המקובלת בין חברי המחתרת הייתה שאינטרסים אלה יבואו על סיפוקם לאחר השגת המטרה הכלל-צרפתית, ביטול הכיבוש הגרמני.
המשטר של וישי האשים את היהודים בגיוס כספים למען בריטניה.
היהודים הואשמו בתבוסתה של צרפת ורבים מתושבי אלג'יריה קראו לגרשם מאלג'יריה בכך שבזזו מחנויות היהודים באלג'יר (הביזה הייתה אחד מסימני האלימות ביוזמת המשטר הצרפתי החדש).
הצעדים האנטי-יהודיים החלו להופיע בזה אחר זה: ביטול 'צו כרמיה' 'וצו מרשאנדו', שאסר על כל צורת הסתה על רקע דת או גזע.
כמו כן נקבע 'מעמד היהודים' לפיו אדם מוגדר כיהודי אם שניים או שלושה מהורי-הוריו היו יהודים והוא עצמו נשוי ליהודיה.
נאסר על היהודים לעבוד במינהל ציבורי, בית משפט, הוראה, רשויות מקומיות, תקשורת, צבא, תעשיית הקולנוע ואומנות הבמה.
בין השנים 1941–1942 התקיימה 'אריזציה של הרכוש היהודי', הופקעו הנכסים של היהודים והם פוטרו מענפי הבנקאות, הביטוח והבורסה.
הורחקו תלמידים יהודים מבתי הספר היסודיים והתיכוניים מן הלימודים וגם הסטודנטים היהודים מאוניברסיטת אלג'יר התבקשו לעזוב את לימודיהם.
בנוסף, בתקופת וישי נאסרה הפעילות הציונית מטעם שלטון וישי בכל צפון אפריקה והגדירה מחדש את יהודי אלג'יריה כ"יהודים" ולא כ-"צרפתים".
המחתרת הוקמה למטרה אחת והיא להגן על חיי היהודים.
עם ריבוי החוקים האנטישמים כנגד הקהילה היהודית, התאגדו כמה צעירים שמפקדם היה ז'וזה אבולקר.
חברי המחתרת לא השלימו עם היחס הגזעני של משטר וישי כלפי היהודים, ואבולקר צירף אליו כמה מאנשי משפחתו וכמה סטודנטים יהודים.
הם הקימו את המחתרת היהודית באלג'יריה שסיפור הכיסוי שלה היה קבוצת כושר וספורט שנקראה "ג'יאו גרא", שמו של מאמן הספורט הלא-יהודי שנשכר על ידם ולא היה מודע לסיפור מאחורי פעילותו.
המחתרת הגנה על היהודים מאלימות, רכשה כלי נשק והפיצה כרוזים נגד השלטונות.
הסיוע העיקרי של המחתרת היה במבצע לפיד.
מבצע זה החל ב-23 באוקטובר 1942. מטרתו של מבצע לפיד היה כיבוש אלג'יריה על ידי הבריטים וסיום שלטון וישי.
חברי המחתרת נפגשו בעיר קרקל ומטרתה של המחתרת היהודית באלג'יריה והבריטים שלחמו לצידם הייתה לתאם את ההכנות לפלישה לאלג'יריה.
המחתרת מנתה כ 800 איש, מכוניות וכלי נשק ישנים.
המשימה של המחתרת הייתה לנתק את העיר אלג'יר ולשלוט בכל מרכזי השלטון, עד שהגיעו בעלות הברית.
מבצע זה שימש גשר לקראת כיבוש אירופה ושינה את מהלך המלחמה.
בעקבות השנאה כלפי היהודים התאגדו כמה צעירים יהודים בראשות ז'וזה (יוסף) אבולקר.
ז'וזה אבולקר- אבולקר פעל באלג'יר, היה המפקד, תכנן וניהל את המבצע.
לרשותו עמדו 800 איש יהודים בקבוצות קטנות, 30 כלי רכב ו-900 רובים מיושנים.
פול סבאון- היה אחד הפעילים הבולטים במחתרת.
רוז'ה קרקסון- בן דודו של ז'וזה אבולקר, הצליח לנטרל את אמצעי הקשר של שלטונות וישי, למנוע את הריסת הנמל.
הוא קיים קשר עם צי בעלות הברית ותרם להצלחת המבצע.
אנרי אבולקר- אחד מן המנהיגים
ברנד קארסאנטי- אחד מן המנהיגים
ז'וזה, אנרי, רוז'ה וברנד היו נאמנים לצרפת ופעלו נגד השלטון הנאצי ושלטון וישי.
קיטצ'ן הוא סרט פשע אמריקאי משנת 2019 שנכתב ובוים על ידי אנדריאה ברלוף בתור סרט הבכורה שלה כבמאית.
הוא מבוסס על הסדרה של DC / ורטיגו קומיקס באותו שם מאת אולי מאסטרס ומינג דויל.
בסרט מככבות מליסה מקארתי, טיפאני האדיש ואליזבת מוס בתור נשותיהם של מאפיונרים אירים-אמריקאים שמשתלטים על פעולות פשע מאורגן בהלס קיצ'ן של ניו יורק בסוף שנות ה-70, לאחר שה-FBI עצר את בעליהן.
בסרט מופיעים גם דונל גליסון, ג'יימס באדג' דייל, בריאן דרסי ג'יימס, ג'רמי בוב, מרגו מרטינדייל, קומון וביל קאמפ בתפקידי משנה.
הסרט הופק על ידי ניו ליין סינמה, אולפני ברון ומייקל דה לוקה הפקות .
הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-9 באוגוסט 2019, והופץ על ידי אולפני האחים וורנר.
הוא זכה בעיקר לביקורות שליליות ממבקרים, שביקרו את העלילה המפותלת, והכניס כ-16 מיליון דולר לעומת תקציב של 38 מיליון דולר, מה שהפך את הסרט לכישלון קופתי.
בהלס קיצ'ן ב-1978, שלוש נשים נשואות לבני משפחת הפשע או'קרול.
קתי נשואה לג'ימי, גבר חביב שמאוכזב יותר ויותר מהכנופיה; רובי נשואה לקוין, בנה של הבוסית הלן או'קרול; וקלייר נשואה לרוב, שלעיתים קרובות מכה אותה ומתעלל בה.
לילה אחד, הגברים נעצרים במבצע עוקץ על ידי סוכני FBI ונידונים כל אחד לשלוש שנות מאסר.
ג'ק "ג'קי הקטן" קווין מקבל על עצמו את תפקידו של קווין במשפחה ומבטיח לנשים שיטפלו בהן, אבל מספק להן בקושי מספיק כדי לחיות.
כשהנשים מגלות שרבים מהעסקים שמשלמים את דמי החסות למשפחה כועסים על כך שג'קי הקטן מאלץ אותם לשלם יותר, הן משכנעות את הבעלים להתחיל לשלם להן במקום ולספק טובות הנאה אחרות לשכניהם, להרוויח ולקבל את הכבוד של הקהילה.
ג'קי מגלה זאת ומתעמת עם הנשים, אך לאחר מכן נרצח על ידי גבריאל או'מאלי, חייל שפל במאפיההאירית שנקרא על ידי רובי.
כשג'קי מרוחקת וגבריאל מגבה אותם, הנשים שולטות למעשה במשפחה, בעוד שגבריאל וקלייר מתחילים במערכת יחסים.
לאחר ש"שכנעו" בהצלחה את הקהילה היהודית המקומית להעסיק רק עובדי איגוד אירי אמריקאי לבניית הבניינים שלהם, הנשים מצוות להיפגש עם אלפונסו קורטי, ראש המאפיה האיטלקית של ברוקלין שזועם על אירים אמריקאים שפולשים לשטחו.
הוא מתעקש שיתחילו לעבוד איתו איתו ומגלה שבעליהן עומדים להשתחרר בעוד ארבעה חודשים, דבר שהן לא הבינו.
ביודעו שהן נמצאות במצב מעורער, קורטי אומר שהוא יתמוך בהן ויפצל את השליטה בעיר בתמורה לכך שאיטלקים אמריקאים יקבלו עבודות בנייה בהלס קיצ'ן.
הנשים מסכימות בידיעה שאין להן ברירה אחרת.
רובי הורגת לאחר מכן את הלן בזעם כשנודע לה שחמותה לא רואה בעין יפה את היותה נשואה לקוין וכמעט בטוח תאלץ אותו להתגרש ממנה כשיחזור.
עוברים ארבעה חודשים והבעלים משתחררים; קווין נחוש לבסס מחדש את כוחו כיורש של הלן, ג'ימי לוחץ על קתי לעזור לו לעזוב את חיי הפשע שלהם ולהתחיל מחדש, ורוב זועם על כך שקלייר עזבה אותו בשביל גבריאל.
כשרוב מכה את קלייר בגלל שסירבה לקחת אותו בחזרה, היא שולפת אקדח מתחת לכרית שלה והורגת אותו.
לאחר מכן קורטי יוצר קשר עם הנשים ומזהיר אותן שקוין, בגיבוי של בני משפחה אחרים, הורה להכות אותן בגלל מותם של הלן ורוב.
לאחר מכן רובי משלמת למשפחת קורטי כדי שירצחו את בעלה וחבריו, אבל קתי גורמת לה להורידאת קולין, שהיא אוהבת, מהרשימה.
ההתנקשות מתקיימת, אבל קלייר נהרגת לאחר מכן על ידי קולין בפעולת נקמה.
לאחר הלוויה של קלייר, קתי מבינה שרובי מחזיק בסתר סוכן FBI במשכורת של המשפחה.
רובי מסבירה שהיא גרמה למעצר בעליהן, מכיוון שקוין סירב לתת לה תפקיד במשפחה.
מאוחר יותר קתי מגלה שג'ימי מקבל מחסה על ידי משפחת קורטי ולקח את ילדיהם איתו מתוך כעס על כך שקתי לא מכבדת את רצונותיו ולא מתייחסת אליו כשווה בזוגיות שלהם.
כשהיא מרגישה נבגדת, קתי מודיעה לקורטי שלבעלה כבר אין את ההגנה של המשפחה, וג'ימי מחוסל.
רובי מבקשת מקתי לפגוש אותה כדי שיוכלו לדון מה לעשות הלאה.
כשקתי מגיעה, היא מגלה שרובי מחכה עם גבריאל כדי להרוג אותה כדי שתוכל להשתלט כבוס יחיד.
לאחר שצפתה זאת, קתי משלימה עם משפחת או'קרול ומביאה את כל השרירים שלהם כגיבוי לפגישה.
גבריאל מודה שעם מותה של קלייר, אין לו עוד קשרים עם משפחת הפשע והוא נוטש את רובי.
קתי אומרת לרובי שמעתה ואילך, הם יחלקו את האחריות להוביל את המשפחה.
הסרט מסתיים בכך שקתי ורובי מתכננות להרחיב את הטריטוריה שלהן לאזור העיר העילית בניו יורק.
+שם השחקן/יתשם הדמותמליסה מקארתיקתי ברנןטיפאני האדישרובי או'קרולאליזבת מוסקלייר וולשדונל גליסוןגבריאל או'מליג'יימס באדג' דיילקווין או'קרולבריאן דאסי ג'יימסג'ימי ברנןמרגו מרטינדיילהלן או'קרולקומוןגארי סילברסביל קאמפאלפונסו קורטיג'רמי בוברוב וולשא.ז' בונילהגונזלו מרטינזוויין דובללאריאנאבלה סקיורהמריה קורטימיק ווטפורדג'ק "ג'קי הקטן" קווין
בפברואר 2017, אנדריאה ברלוף חתמה על חוזה לביום עיבוד של "המטבח", מיני-סדרת קומיקס של ורטיגו קומיקס מאת אולי מאסטרס ומינג דויל.
ברלוף כבר התבקשה לכתוב את התסריט לסרט, אבל היא הרשימה את המנהלים ב-New Line Cinema, חברת ההפקות של הסרט, עם נקודת המבט ה"עצבנית והחתרנית" שלה.
הסרט הוא הבכורה שלה בבימוי.
בנובמבר 2017, טיפאני האדיש, לאחר הופעה פורצת דרך ב-Girls Trip, חתמה כאחת משלוש הנשים המובילות בסרט.
בפברואר 2018, מליסה מקארתי לוהקה לתפקיד ראשי נוסף, ובמארס 2018, אליזבת מוס לוהקה כאחרונה מבין שלושת המובילות, בעוד שמרגו מרטינדייל, ביל קאמפ ובריאן ד'ארסי ג'יימס נוספו גם הם.
באפריל 2018 הצטרפו לצוות השחקנים דונל גליסון, קומון, ג'יימס באדג' דייל, ג'רמי בוב ואלישיה קופולה, ובמאי 2018, ג'יימס צ'יקון צורף גם כן.
קופולה לא הופיעה בסרט המוגמר.
הצילומים החלט ב-7 במאי 2018, בניו יורק, והסתיימו בספטמבר 2018.
בארצות הברית ובקנדה, "המטבח" יצא לאקרנים לצד "דורה והעיר האבודה", "אמנות המירוץ בגשם", "סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה" ו"ובריאן בנקס", והיה צפוי להכניס כ-9–14 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון.
הסרט הופיע ב-2,742 בתי קולנוע, וזה היה מספר בתי הקולנוע הקטן ביותר לסרט בו שיחקה מקארתי.
לאחר שהרוויח 1.8 מיליון דולר ביום הראשון, ההערכות הורדו ל-5–6 מיליון דולר.
רווחי סוף שבוע הפתיחה הסתכמו בכ-5.5 מיליון דולר, סוף שבוע הפתיחה הגרוע ביותר בקריירה של מקארתי וגם של האדיש.
הסרט ירד ב-60% בסוף השבוע השני שלו ל-2.2 מיליון דולר לפני שירד מהמסכים ב-2,125 בתי קולנוע בסוף השבוע השלישי שלו והרוויח 342,506 דולר בלבד.
ה"הוליווד ריפורטר" העריך שהסרט יפסיד "עשרות מיליונים" עבור האולפן, אם כי ציין שהוא יכול להצליח במדיה הביתית.
ב-Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 23% על סמך 230 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.6/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר מסכם: "עם שלושה שחקנים ראשיים מוכשרים שנאבקים להצמיח סיפור נפול, 'המטבח' הוא מותחן פשע מבולבל הזקוק בדחיפות לשיפוץ כבד".
ב־Metacritic לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 35 מתוך 100, המבוסס על 42 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
אוון גליברמן מ"וראייטי" תיאר את הסרט כ"בדיוק כמו 'אלמנות', אלא שהוא לא טוב".
גליברמן מתח ביקורת על התסריט אבל שיבח את ההופעה העזה של מקארתי, ואיחל שהלוואי ולטיפאני האדיש היה יותר מה לעשות, ושלמרגו מרטינדייל היה תפקיד גדול יותר.
טיי בור מ"הבוסטון גלוב" כתב, "יש רק סקורסזה אחד, והוא לא כאן".
מיק לסאל מ"סן פרנסיסקו כרוניקל" כתב: "אם כבר מדברים על גנגסטרים, אף ביקורת על "המטבח" לא צריכה להתעלם ממרגו מרטינדייל, שגונבת כל סצנה שהיא נמצאת בה בתור מאטריארך של ארגון הפשע - מפלצת בעלת קול חמור סבר עם פה מטונף ותמונה גדולה של ג'ון.
מרטינדייל זוכה להיות רעה ונהנית כמה שיותר על המסך מבלי לחייך".
המטבח היהודי או הבישול היהודי הוא סגנון הבישול אשר פותח על ידי יהודים במהלך התקופה בה הם חיו בגולה.
המטבח היהודי הוא שמם של מספר מטבחים שונים אשר התפתחו ברחבי העולם על ידי יהודים.
המטבח היהודי עוצב על ידי חוקי הכשרות וחגים יהודיים ומסורות שבמרכזן השבת.
ניתן לראות קווי דמיון והבדלים בין המטבחים היהודים השונים, אשר התפתחו בידי יהודי אשכנז, יהדות ארצות האסלאם, יהודי צפון אפריקה, יהודי בוכרה ויהודי אתיופיה.
השפעת הדת על המטבח היהודי
היהדות היא הגורם המשפיע ביותר על ייחודו ובידולו של המטבח היהודי מהמטבח המקומי הלא-יהודי.
כך למשל, הדלקת אש בשבת נחשבת בדת היהודית חילול השבת, ומכאן שישנן הגבלות רבות על בישול בשבת בהלכה היהודית, בשל כך התפתח או אומץ סגנון בישול ממושך במהלך כל ליל השבת כדי שלא לחלל את קדושת השבת.
מאכלים בסגנון בישול זה כדוגמת ג'חנון וחמין נחשבים פופולריים בקרב יהודים ומזוהים עם יום השבת.
גורמים נוספים שהשפיעו על אופיו וייחודו של המטבח היהודי הם דיני הכשרות, חגי ומועדי ישראל.
השפעת אזור המחיה על המטבח היהודי
בנוסף להשפעת הדת על המטבח היהודי, ישנם עוד גורמים אשר השפיעו על המטבח היהודי כגון: חומרי הגלם המקומיים, מאכלים וסגנונות בישול מקומיים, מיקומו הגאוגרפי והאקלים המצויים באזור, מצבם הכלכלי של היהודים ויחס הגויים כלפיהם.
בגלל גורמים אלה ניתן לראות שוני, לעיתים רב, במאכלים בין קהילה לקהילה.
על כן, ניתן לחלק את הגדרת "המטבח היהודי" לתתי הגדרות לפי גורמים אלה.
לדוגמה: המטבח האשכנזי-יהודי או המטבח הצפון אפריקני-יהודי ניתן להמשיך בחלוקה בצורה דומה כאשר המכנה המשותף הוא המדינות בהם חיו יהודים.
לדוגמה: המטבח הפולני-יהודי, המטבח התוניסאי-יהודי או המטבח הקוצ'יני-יהודי ועוד.
ההשפעה המקומית על המטבח היהודי הביאו לאימוץ התרבות הקולינרית של הגויים באזורים בהם ישבו היהודים תחת מגבלות הכשרות והדת היהודית.
השפעה זו הביאה לאימוץ וחדירה של מאכלים מקומיים למטבח היהודי ולכן לעיתים קרובות ישנה נטייה מוטעית לזהות מאכל כ"מאכל יהודי" אף על פי שאינו ייחודי למטבח היהודי.
מאכלים אלה הם ייחודיים לתרבות הקולינרית של המדינה בהם חיו היהודים ואין להתבלבל בינם לבין מאכלי המטבח היהודי.
למשל: הרוסול הפולני (מרק עוף צח), מזוהה בטעות עם המטבח היהודי-פולני, הקוסקוס והשקשוקה שמקורם בצפון אפריקה, הקובה העיראקית, מרק בשר תימני, בורקס טורקי ועוד.
כל אלה מזוהים בטעות כמאכלים יהודיים מקומיים ("מאכלי עדות") אך מאכלים אלו אינם יהודיים אלא "אומצו" על ידי הקהילות היהודיות באותם מקומות בהם הם חיו מהקהילה הלא-יהודית, והוכנסו בהם שינויים (במידת הצורך) כדי להתאימם לסגנון החיים היהודי.
המטבח היהודי ספרדי אימץ אל חיקו מאכלים השאולים מן המטבח העות'מאני כגון אנג'ינרה, אפיו וקציצות כרישה והנחיל למטבח הבלקני מאכלים כגון בורמואלוס, מרנג'נה אסאדה והאגריסטדה.
הבויוס, מאפה יהודי ספרדי, נחשב היום לאחד מסמלי העיר איזמיר שבטורקיה.
מקורו של המאכל הבריטי הנודע, פיש אנד צ'יפס, הוא כנראה במאכל דומה בשם פסקדו פריטו שהובא על-ידי מגורשי ספרד שהיגרו לאנגליה במאה ה-16.
מאכלים מסורתיים בחגים והמועדים היהודיים
+בליל שבת ובשבת בבוקר, ארוחת השבת יכולה להיות מורכבת מהמאכלים הבאים:יהדות צפון אפריקהיהדות המזרחיהדות ספרדיהדות אשכנזיהדות אתיופיהמרגזסביחחמיןגעפילטע פישדאבוחריימהכובאנהבורקסחלהפיטפיטעסבנהג'חנוןבולמאסקוגלאנג'רהקוסקוסטביתבויוסצימעסמפרוםהריס (חמין תימני)פסטליקוסטשולנטבולואבס קון ארוזרגל קרושהספרא (מאפה)סמבוסקסלט ביציםדבלהקומפוטמרק עוף (לעיתים בתוספת לאקשן- איטריות ביצים)
בשבת בצהריים נהוג לאכול סוגים שונים של חמין, תבשיל שניתן להכין לפני כניסת השבת ולהשאיר בבישול איטי עד לשבת בצהריים.
מנהג קדום מתקופת התלמוד והגאונים כולל אכילה של מאכלים סמליים בסעודות לילי ראש השנה.
בין היתר נאכלים: תפוח בדבש או ריבת תפוחים, כרישה, קרא (שהיא דלעת או קישוא), רוביא (סוג שעועית, יהודי תימן מפרשים זאת כחילבה), תמרים, סלקא (סלק או תרד), רימון וראש כבש או דג.
יהודי אשכנז נוהגים לאכול גפילטפיש.
בעבר היה נפוץ להכין ולהגיש קיכל.
ערב יום הכיפורים, הושענה רבה ופורים
קרעפלאך -נאכלים בתוך המרק, במזרח אירופה.
בקרב יהודי אשכנז בעיקר החסידים נהוג לאכול כרוב ממולא המכונה אוליפצעס בהונגריה מכונה קאפוסטו.
בקרב יהודי הונגריה נהוג לאכול עוגת אגוזים המכונה ז'רבו, זאת משום שאגוזים אינם נאכלים בימי הדין של חודש תשרי, עד יום השני של שמיני עצרת (בחו"ל).
בחג החנוכה מקובל לאכול מאכלים אשר מטוגנים בשמן.
היה נהוג לאכול מוצרי חלב בחג זה עוד בימי הביניים.
לביבות - חביתיות תפוח אדמה (לעיתים מוגשות בתוספת שמנת חמוצה או רסק תפוחים).
אוזן המן - מאפה אשר לפי המסורת ממולא בזרעי פרג או שזיפים מיובשים, ואף בשוקולד או ריבת פירות.
ספרא - עוגת סולת טריפוליטאית
פזואלוס - עוגיות צפון אפריקאיות
פלודן - עוגת שכבות מסורתית מהמטבח היהודי-אשכנזי
מאכלים המבוססים על חמץ (חמשת מיני דגן שהתסיסו, דוגמת לחמי שמרים) אסורים לאכילה בחג הפסח.
מרור וחזרת - מסמלים את המרירות והקושי שבעבדות.
המרור הוא לרוב חסה מרה או עלים מרים אחרים, ואילו שורש החזרת מוגש מעורב עם סלק בצורת המאכל המסורתי "חריין".
המרור והחזרת מצויים על הקערה ומשמשים לקיום הנוהג של אכילת "מצות ומרורים".
ביצה - מסמלת את קורבן חגיגה שהוקרב בבית המקדש, וכן, בהיותה סמל לאבלות, גם את חורבן בית המקדש.
כרפס - לרוב מדובר בירק כגון סלרי או תפוח אדמה מבושל שברכתו "בורא פרי האדמה".
הירק נטבל לרוב במי מלח (כמו הביצה) המסמלים את הדמעות של בני ישראל שסבלו במצרים בהיותם עבדים, ואת האוכל שאכלו העבדים.
מקור מנהג זה של אכילת ירק, הוא בסעודות האצולה הרומאית בהן הוגש לפני הסעודה מתאבן אשר היה בדרך כלל ירק.
מנהג זה של אכילת ירק נועד לשנות את "סדר הדברים הרגיל" המקובל בארוחת חג יהודית, שבה מתחילים דווקא באכילת הלחם (ובברכת "המוציא לחם מן הארץ").
שינוי סדר הברכות - והקדמת ברכת "בורא פרי האדמה" ל"המוציא לחם" נועדה לעורר את העניין של הילדים בסדר לשאול שאלות, ועל כן נאכל הכרפס לפני "מה נשתנה", שבו שואל הילד מדוע שונה סדר הארוחה, ופותח פתח לסיפור יציאת מצרים.
זרוע - מדובר לרוב בצלי של כבש או בשר עוף המסמל את קורבן הפסח שהוקרב בבית המקדש בירושלים.
הזרוע, המזכירה את הקורבן משמשת תזכורת בלבד, ואינה נאכלת במעמד ליל הסדר עצמו.
הזרוע מסמלת גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים.
במקרים אחרים הזרוע היא גרגרת של עוף עם מעט בשר עליה, צלויה על אש, זכר ל'קרבן-פסח' שהיו מקריבים בזמן בית המקדש.
יש להכין את ה'זרוע' מערב החג.
חרוסת - תערובת של פירות, יין, דבש ותבלינים המהווה סמל של הטיט ששימש להדבקת הלבנים או למלט בין הלבנים בעת בניית "ערי המסכנות" על ידי בני ישראל שהיו עבדים במצרים.
במטבח היהודי האשכנזי החרוסת מורכבת מתפוחים, אגוזים, יין אדום, דבש וקינמון ותבלינים שונים, ואילו במטבח היהודי הספרדי החרוסת נעשית בנוסף גם מתמרים.
מי מלח או יחד עם מיץ לימון.
קומפוט - תבשיל פירות מיובשים, הכולל בדרך כלל שזיפים מיובשים
עוגת ספוג או עוגיות בוטנים או עוגיות קוקוס, תלוי בעדה או במסורת ההלכתית
עסבנה - מאכל לובי של מעיים ממולאים בבשר
כבש (למשל, מסוקי - תבשיל יהודי-תוניסאי)
עבמבר - עוגיות שקדים טריפוליטאית לא חמצה
בחג השבועות נהוג אצל האשכנזים לאכול מוצרי חלב.
תשעה באב הוא יום צום, אשר להם קודמים תשעה ימים בהם יהודים שומרי דת נמנעים מלאכול בשר.
לכן ההלכה קובעת שיש לאכול ארוחה חלבית בערב הצום.
ב"סעודה המפסקת" הארוחה האחרונה לפני תחילת הצום, יהודים אחדים נוהגים לאכול מאכלים אשר מסמלים אבל, כמו ביצים קשות, ישנם הנוהגים לטבול את הביצים באפר המרמז על שריפת בית המקדש.
אצל יהודי צפון אפריקה נהגו לאכול במוצאי הצום מרקים העשויים מקטניות ובעיקר מעדשים הנחשבים כמאכל אבלים.
בתוניס ידוע תבשיל ה"חללאם" מרק עגבניות עם עדשים ופתיתים כמנה ייחודים לשבירת צום תשעה באב.
המטבח הישראלי, שיש החולקים על עצם קיומו כתחום נפרד, הוא ערבוב של סוגי הבישול היהודי עם המטבח הים-תיכוני (לדוגמה: פלאפל, חומוס).
זאת תוך שימוש במצרכים קיימים בארץ כדוגמת קטניות, עופות, תבלינים ייחודיים לאזור, ריבוי ירקות ופירות ועוד.
המטבח הישראלי עבר ציוני דרך היסטוריים-ציוניים שונים, החל מקיומו בזמן היישוב היהודי, קיבוץ העלייה הגדולה בקום המדינה והמפגש הקולינרי המגוון, קיומה של תקופת הצנע שאילצה להסתפק בסוגי מזון ייחודיים, ועד למודרניזציה הקולינרית והתפתחותו של המזון המהיר, במקביל להתפתחות הקיימת כיום בעולם.
המטבח ההודי המסורתי מבוסס בעיקר על מקורות צמחיים כגון קטניות, ירקות, פירות, תבלינים ובנוסף לכך גם גהי וגבינות, ולעיתים גם דגים.
בקרב מיעוט מתושבי הודו (בעיקר המוסלמים) נאכל גם בשר.
ייחודו של המטבח ההודי בכללותו הוא במגוון הגדול של התבלינים כבסיס בתבשיל, המעובדים בכל פעם באופן שונה.
בתבשילים מסוימים התבלינים נטחנים ומדוללים במים או שמן למשחה, ופעמים אחרות נקלים על המחבת כשהם שלמים בטרם הכנת התבשיל עצמו.
מאחר שהודו אינה מדינה אלא תת-יבשת, כאשר אומרים "מטבח הודי" הכוונה לשילוב המטבחים השונים מרחבי הארץ הזו; יש הבדלים משמעותיים בין האוכל המקובל בדרום לבין האוכל המקובל בצפון, וכמו כן מזונם של בעלי האמצעים שונה מזה של דלי האמצעים, ומזונם של ההינדים שונה ממאכלי המוסלמים.
עם זאת המוצא המשותף למטבחי תת-היבשת ההודית, הוא השימוש הרב יחסית בתבלינים, שרובם אנדמיים לתת היבשת.
במקרים רבים יוגש האוכל על צלחת מתכת מחולקת במחיצות הנקראת טאלי.
ככלל, אוכל הודי מתבסס על מאכלי קטניות וירקות, כשלצידם אורז או לחם - לעיתים שניהם.
האוכל מתובל בזנגביל (ג'ינג'ר), בשום, בבצל, בהל, בכורכום, בכוסברה, בכמון, בעלי עץ הקארי, בציפורן, בקינמון, בגרגירי חרדל (כל אלו הם רכיביה של תערובת התבלינים הידועה בשם "קארי"), וכן בתערובות מסאלה ועוד.
הקטניות במטבח ההודי הן מגוונות (למעלה מ-60 סוגים) וכוללות בין השאר עדשים, שעועית, אפונה וחמצה הנצרכת גם בצורת גרגרים וגם כקמח.
התבלינים, שהם מרכיב חשוב באוכל, יכללו כמעט תמיד שום וג'ינג'ר, ואליהם יוסיפו את שאר התבלינים, טחונים, קלויים או כמשחה.
השמנים שבהם משתמשים במטבח ההודי הם מגוונים: בצפון הודו מעדיפים שמן בוטנים, במזרח הודו מעדיפים שמן חרדל ואילו בדרומה שמן הקוקוס הוא הנפוץ ביותר.
כמו כן צוברים פופולריות שמנים הנפוצים יותר במטבח המערבי כגון שמן חמניות ושמן סויה.
המזון ההודי המסורתי נחשב עשיר יחסית בסיבים תזונתיים משום שהוא מכיל רכיבים צמחיים רבים.
היעדרו של בשר הוא אחד המאפיינים הנפוצים בתזונה ההודית המסורתית.
בשר לא מוגש בכל הארוחות, לא לכל הסועדים (יש צמחונים רבים), ולא מהסוגים המקובלים בישראל (נדיר למצוא בשר בקר, והוא מוגש רק במסעדות מוסלמיות בריכוזי אוכלוסייה מוסלמים הנמצאים בעיקר בצפון מדינת הודו).
גם כשמגישים בשר, כמותו תהיה פחותה משמעותית מאשר המקובל במערב.
גם בתחום זה יש הבדלים בין חלקי הודו.
הדרום צמחוני יותר בעוד שבצפון יש מאכלים הכוללים בשר עוף או בשר עז.
גם בצפון הגבוה יש מאכלי בשר בשל השפעות ניכרות מהמטבח הטיבטי.
חריפות – האוכל לרוב יהיה חריף במידת מה.
צורת האכילה – ביד ימין, או בעזרת כף.
השולחן יהיה ערוך במאכלים צבעוניים וריחניים, ובמרקמים שונים.
בחורף, במקומות בהם החורף קשה יתווספו לתפריט ירקות מיובשים ובאזורי החוף גם דגים מיובשים.
התבשילים יהיו לרוב עשירים ברוטב, שתפקידו ל"הרטיב" את האורז ולהוסיף ללחם טעם.
הקינוח יהיה לרוב כוס צ'אי, אך לפעמים מוגשים קינוחים כמו ממתקים, לאדו (פטיפור הודי), בארפי (חלבה סולת הודית), קולפי (גלידה הודית), גולאב ג'אמון (כופתאות גבינה מתוקות) או קיר (פודינג הודי).
משקאות – צָ'אי הוא תה שחור וחלב – בדרך כלל חלב תאו.
הצ'אי הוא משקה מסורתי שמקורו בדרום אסיה, והוא המשקה הפופולרי ביותר בכל רחבי הודו.
אחד מסוגיו הנפוצים של הצ'אי הוא מסאלה צ'אי, בו מוסיפים לתה תבליני גאראם מסאלה.
סוגי התה הטובים ביותר בהודו גדלים בדרג'ילינג ובאסאם.
הקפה הרבה פחות פופולרי והוא מוגש בעיקר בדרום הודו.
משקאות אחרים בהודו הם לימונדה, משקאות מבוססי תרכיז הצמחים והפירות הקרוי רו אפזה, מיץ הנקרא שרבט שאפשר להכינו מפירות או פרחים או מרו אפזה, חלב קוקוס ומשקאות חלביים, שהפשוט מכולם הוא חלב מתובל והמפורסם מכולם הוא הלאסי משקה קר המבוסס יוגורט בשילוב תבלינים ופירות.
המשקאות האלכוהוליים בהודו נחותים בדרך כלל באיכותם וכוללים בירה, יין דקלים, ליקר בשם פני המופק מקוקוס או מקשיו וכן משקה שאינו אלכוהולי הנקרא בְּהָאנְג לאסי המופק מצמח הקנאביס ומשמש בפולחן לאל שיווה.
בארוחה עיקרית רגילה יהיו לרוב ארבעה עד חמישה מרכיבים, שיוגשו כולם על צלחת מחולקת אחת (טאלי): אורז (לבן), דאל (מעדשים) וירק כלשהו (חי או מבושל), צ'פאטי ולרוב גם יוגורט או ראיטה המשמשים כמווסתי חריפות.
בנוסף, נמצא לפעמים צ'אטני – ירקות או פירות מבושלים בתוספת סוכר.
צ'אטני, בפרט זה העשוי מפירות, דומה בהרכבו לריבה.
ההודים לרוב יסתפקו בארוחה עיקרית אחת ביממה, ובשאר היום יאכלו מגוון מאכלים כמו פאראטה, סמוסה, קאצ'ורי, פקורה, מלאי קופטה, הרבה אורז ודאל לסוגיו.
את ההשפעה הטיבטית רואים במומו (מאכל), במרקים ובלחמים.
להינדים, שהם רוב האוכלוסייה בהודו, יש מנהגי אוכל הייחודיים להם:
לפי דת ההינדו, האוכל מתחלק לשלוש קטגוריות:
המזון הסטווי מורכב מירקות, קטניות, נבטים, חלב טרי, פירות מבושלים או מאודים – וזאת ללא תבלינים, סוכר או מלח.
זהו סוג האוכל שנאכל על ידי יוגים והינדים הרוצים להתקדם באופן רוחני.
כאשר עוסקים במדיטציה, לטענת הינדים מסוימים, אוכל זה אינו מפריע לפעולות הקיבה והוא מרגיע את הגוף.
המזון הרג'סי גם הוא צמחוני: אוכל מטוגן, יוגורט, גבינות, דבש, סוכר, מלח ופלפל חריף – עם שפע תבלינים וכל סוגי הפירות הן טריים והן מיובשים.
מזון רג'סי אוכלים לרוב הינדים עובדים: מנהלי משק בית, סוחרים, איכרים וכל אלה שזקוקים לאנרגיה ולכוח כדי להשלים יום עבודה גדוש.
המזון התמסי כולל: בשר, דגים, עוף ומאכלי ים עם שתייה תוססת – כמו בירה, יין או משקה אלכוהולי אחר עם הפרזה בשימוש תבלינים חריפים, בצל ושום.
מזון זה אוכלים הינדים מהשכבות הנמוכות או שאינם רוצים להתקדם מבחינה רוחנית.
רעיונות אלה נמצאים בוודות שנכתבו לפני אלפי שנים, ומשפיעים על החיים בהודו העכשווית כי ההינדים עדיין נוהגים לפי אותם חוקים.
רוב ההינדים אוכלים אוכל רג'סי ולפעמים גם תמסי, וכדי להיטהר צמים או אוכלים אוכל סטווי לקראת חגים דתיים או בזמן אבל.
מושגים אלה אינם נוגעים לבני דתות אחרות בהודו, שאינם נוהגים כמו בני דת ההינדו בכל מה שקשור לאוכל, ואף אוכלים בשר, כולל בשר בקר.
מסעדה "בוכרה" מניו דלהי שמתמחה במטבח הודי נכללה מספר פעמים ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם.
עיבוד מוצרי חלב – מוצרי חלב נצרכים גם בצפון הודו וגם בדרומה אך בעוד שבדרום הודו הם נצרכים כמות שהם, בצפון הודו מכינים מהם רטבים המוסמכים על ידי קשיו או פרג וכן מכינים מהם ממתקים וקינוחים.
לחמים – בצפון הודו מכינים לחמים רבים ומשתמשים לשם כך בטאווה שהיא מעין מצלית שטוחה שעליה מכינים את הצ'פאטי והפראתה וכן בתנור הטנדור בו מכינים נאן וקולצ'ה.
לחמים אחרים כמו פורי ובתורה מטוגנים בשמן עמוק.
טנדור – הטנדור (נגזר מהמילה הארמית תנור) הוא תנור חימר המגיע לטמפרטורה של מעל 400 מעלות צלזיוס ובנוסף לאפיית לחמים הוא משמש לצליית בשר.
השימוש בו נפוץ בעיקר בחבל פנג'אב הסמוך לפקיסטן.
קבב – הגיע לצפון הודו עם המוסלמים.
דגים ופירות ים – נאכלים בעיקר בחופי אודישה ומערב בנגל.
סמוסה – הסמוסה היא חטיף צפון הודי המבוסס בגרסה המקורית על בצק במילוי תפוחי אדמה.
קיימות גרסאות שונות לסמוסה והיא פופולרית בכל הודו.
אלו מאטר – מאכל תפוח אדמה ואפונה נפוץ בעיקר באזור פנג'אב.
בהאג'י - ירקות המתובלים, מטוגנים או מבושלים.
אלו גובי – מאכל על בסיס תפוח אדמה וכרובית בתוספת תבלינים
בצפון הודו העדשים הם המאכל הנפוץ ביותר ומשמשים למאכלים רבים כמו דאל באט וקיצ'רי
קינוחים – הקינוחים האופייניים לצפון הודו מבוססים על חלב ומוצריו ובהם גולאב ג'אמון, קולפי, קיר, ראס מאלאי מקאן מאלאי ופלודה.
כמו כן ישנם קינוחים שנאכלים בכל הודו כמו הג'לבי.
ממתקים – בצפון הודו נפוצים ממתקים, לרוב מבוססי חלב ובהם גרסאות של חלבה הודית ובארפי (ממתק מתובל) וכן לאדו (כדורי דגנים מתוקים).
צמחונות – המטבח הדרום הודי צמחוני יותר מזה שבצפונה והמנות הצמחוניות בו מגוונות יותר.
אורז – בדרום הודו יש דגש על אורז כמאכל עיקרי.
קוקוס – הקוקוס משמש הן להפקת שמן קוקוס והן כתחליף לחלב ברטבים, קינוחים וממתקים.
תיבול – התבלינים בהם משתמשים בדרום הודו עדינים יותר מאלה שבצפונה.
חטיפים מאודים או מטוגנים – המטבח הדרום הודי מתמחה במאכלים אלה ומבין הבולטים הם: ואדה (לביבות תפוחי אדמה או עדשים), אידלי (מעין לחמניות אורז מאודות), דוסה (מעין קרפ), באג'י (קרוב משפחה של הטמפורה היפנית) ובונדה (חטיף תפוחי אדמה מטוגן).
המדינה הראשונה מחוץ לאסיה שבה נפתחו מסעדות הודיות היא בריטניה, בעקבות הכיבוש הבריטי בהודו.
תהליך זה צבר תאוצה כאשר משפחות הודיות היגרו ללונדון על מנת למצוא עבודה.
חלק מהמסעדות ההודיות שנפתחו הגישו אוכל שונה מאשר בהודו, וחלקן המציאו מאכלים שעל אף שהיו מבוססים על המטבח ההודי נחשבים להמצאה בריטית.
בסוף המאה ה-20 פותח בבירמינגהאם סגנון בישול הודי בקדירות.
אוכל הודי הפך לנפוץ ופופולרי בבריטניה עד כדי כך שהוא נחשב היום לחלק מהמטבח הבריטי.
החל משנת 1965 ההגירה ממזרח אסיה לארצות הברית התגברה וכתוצאה מכך נפתחו שם מסעדות הודיות רבות ובעיקר בסן פרנסיסקו, שיקגו, לוס אנג'לס ושכונות מסוימות בניו יורק.
מ-1970 החלו להתיישב מהגרים הודיים גם בקנדה וגם שם נפתחו מסעדות הודיות בעיקר בערים ונקובר וטורונטו.
ניתן למצוא אוכל הודי בכל רחבי אירופה (במיוחד פריז, לונדון ואיסטנבול – חלק מהמאכלים ההודיים מוכרים בגרסה טורקית) ואוסטרליה וכן בדרום אפריקה שם יש קהילה הודית גדולה שמאכליה נטמעו במטבח הדרום אפריקני וכמה מהן אך הפכו לייחודיות לדרום אפריקה.
חלק מהמסעדות ההודיות בעולם לקחו מוצרים מקומיים ובישלו אותם בשיטות בישול הודיות וכך יצרו מעין סגנון פיוז'ן הודי.
בישראל, המטבח הקוצ'יני המסורתי הבסיסי כלל תבשילים של עוף, דגים או בשר בקר מבושלים ברוטב (כותן).
התבשילים הוגשו על פי רוב עם אורז.
התבלינים הבסיסיים הם כורכום, פפריקה חריפה, כוסברה ופלפל שחור וכן עלי קארי (וופלה) וזרעי חרדל שחורים.
ישנו שימוש בחומץ כחומר משמר.
תבשילי ירקות כוללים ירקות נפוצים כמו תפוחי אדמה ועגבניות וירקות ייחודיים יותר כמו במיה, לוביה ומורינגה.
הפיקל ההודי (ירקות מוחמצים וחריפים) נקראים בשם קארי על-ידי יהודי קוצ'ין בארץ.
אלה מיוצרים ממנגו ירוק, לימון, גזר או בצל.
היהודים בהודו בישלו גם מנות הייחודיות להם.
בקרב יוצאי קוצ'ין נפוצים המאכלים פסטלים (כיסוני בצק ממולאים ומטוגנים) וחובה (כיסוני בצק ממולאים ומבושלים במרק).
מאכלים אלה אינם נפוצים בקרב האוכלוסייה הלא יהודית בקוצ'ין.
קהילות יוצאי הודו בישראל לא פיתחו תרבות מסעדות הודיות.
לכן, הוקמו רק מעט מסעדות ששימרו את מטבח המוצא, הן של יוצאי קוצ'ין והן של בני ישראל, בהן מהראג'ה בעיר רמלה ומסעדת טאג' בעיר אור עקיבא.
בנוסף, קיימות מסעדות כמו המסעדה הקוצ'ינית בכפר יובל והמסעדה הצמחונית במושב צפרירים.
יחד עם התפשטות ההסעדה ההודית במערב נפתחו מסעדות דומות בישראל, בהן מסעדת "טנדורי" של השפית רינה פושקרנה ומסעדת אינדירה.
על מנת להתאים את התפריט והטעם לחך הישראלי, שונה לעיתים הרכב המנות.
הוספו מנות בשר שקשה למוצאן במסעדות בהודו, תוך הוספת תיבול שידמה אותן לטעמים הודיים המוכרים ממנות אחרות.
המנות הבשריות הוגדלו הרבה מעבר למקובל בהודו.
בנוסף, הפחיתו בתבלינים ובמוצרים בעלי טעם ייחודי כמו ג'ינג'ר או קינמון.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, כתוצאה מחזרתם לישראל של תרמילאים וטיילים שהתגעגעו לטעמים שהכירו בהודו, נפתחו מספר מסעדות המנסות להעתיק את הטעמים והתבלינים ולבשל באופן נאמן למקור.
מסעדות אלו, כמקובל בהודו, הן צמחוניות או טבעוניות או שמספר המנות הבשריות בהן מועט.
במסעדות אלו נמכרים גם מוצרים שונים שמקורם בתת-היבשת ההודית.
בין מסעדות ניתן למצוא את "24 רופי" ו"סאב קוץ' מלגה".
המטבח ההודי והמטבח המזרח תיכוני
מיקומה של הודו על תוואי דרך המשי מחד ועל נתיבי הסחר הימי מאידך הביא לכך שמאכלים רבים נדדו עם הסוחרים מארץ לארץ והשפיעו על המטבחים המקומיים.
השפעות הדדיות היו על המטבח המזרח-תיכוני: החלבה למשל שמקורה בטורקיה נדדה לכל המזרח התיכון והגיעה להודו ואף לסין ואילו העמבה הים תיכונית היא צ'אטני מנגו הודי.
העמבה, הנחשבת לרוב למאכל עיראקי, מקורה בהודו (המילה אָמְבָּה במראטהית פירושה "מנגו"), והיא זכתה לפופולריות רבה בעיראק.
דוגמאות נוספות ליחסי גומלין הם הסמוסה והסמבוסק, וכן הפלודה הנפוצה בהודו, פקיסטן ואיראן וכן הקיצ'די (אורז עדשים) שמקורו במנת הקושארי המצרית ונפוצה בכל המזרח התיכון.
המטבח ההודי עושה שימוש רב בתבלינים, שחלקם מעניקים למאכלים צבעים עזים.
חלק מהמנות העיקריות ההודיות הן בצבע צהוב, כתום, ואדום עז.
במקרים רבים הצבעים מגיעים מהתבלינים עצמם או ממשחות שונות שנעשות מהתבלינים ונמרחות על המאכל טרם צלייתו.
צבעי מאכל טבעיים-מסורתיים לעומת סינתטיים
העובדים במסעדות ההודיות אולי יכחישו, או לא ידעו על שימוש בצבע מאכל סינתטי כשלעצמו (אם כי בפועל ייתכן והטבחים מוסיפים משחות טנדורי מוכנות וקנויות שמכילות אותו), ואומנם, לא כל המסעדות ההודיות משתמשות בצבע מאכל סינתטי כדי להעניק גוונים עזים שונים למנות וחלקן נוקטות טכניקות בישול הודי מסורתיות להשגתם.
טכניקות מסורתיות לצבע אדום עז
יש המוסיפים לממרח מעט שמן.
כפית של ממרח זה יכולה לתת לכל תבשיל קארי ולכל רוטב טנדורי צבע אדום חזק מאוד.
עם זאת, מדובר בממרח פלפלים המשמש הן לתת טעם צלייה ייחודי והן לתת את הצבע והוא אינו המקור העיקרי לתיבול; התיבול במנות אלה (ובפרט במנות הטנדורי) מתקבל מתבלינים כגון זנגביל (ג'ינג'ר), שום, מיץ לימון, בצל ומלח.
טכניקה נוספת נוגעת לתבלין הנפוץ בצפון הודו המופק מקליפת השורש של פרח אלקנת הצבעים (שצומח באופן טבעי גם לאורך רצועת החוף בארץ ישראל) ונקרא בפי תושבי הודו "ראטאן ג'וט" (Alkanna tinctoria/Ratan Jot/Ratin Jot/Ratan Jog).
קליפת הפרח מיובשת ונטחנת לאבקה.
קמצוץ מאבקה זו מעניק צבע אדום עז ומשמש בהודו הן כתבלין וכצבע מאכל טבעי ומסורתי.
משורש הצמח הזה מפיקים גם צבע טבעי לשמפו ולשמני גוף שכן הוא מסיס טוב בשומן.
כמו כן הוא חלק מהרפואה ההודית המסורתית (איורוודה).
טכניקות מסורתיות לצבע אדום מתון
שימוש בתבלין פפריקה אדומה (מתוקה וחריפה) גם נפוץ.
הפפריקה מעניקה פיגמנטציה טובה מאוד כשהיא טחונה טחינה דקה ביותר, כמו משחת קארי אדום המכילה פלפל אדום חריף, ופלפל אדום מתוק מיובש טחונים דק עם זנגביל, שום, פפריקה אדומה כזאת, ולעיתים גם מי זעפרן.
טכניקות להשגת צבע כתום הן שימוש בפפריקה אדומה מאיכות טובה ומטחינה דקה ביותר, עם מעט כורכום או קארי (בפרט לאחר ערבוב טוב של תערובת התבלינים).
יש טבחים המתבלים את המזון לפני הגשתו לשמירת הצבע (בפרט תוך שימוש במרינדה), ויש המוסיפים גם מעט מי זעפרן.
מנות ה"טיקה מאסאלה" השונות וחלק ממנות הנאווראטאן מקבלות את צבען הכתום, באופן מסורתי, משילוב של רוטב עגבניות ו\או משחת פלפלים אדומים מתובל, עם שמנת מתוקה (או בגרסאות טבעוניות עם שמנת צמחית או חלב קוקוס) – השילוב בין רוטב הבסיס האדום והצבע הלבן מייצר צבע כתום חזק.
אלו הן בעיקר שימוש בכורכום טחון דק מאוד, או במשחת קארי צהוב המכילה כורכום, זנגביל (התורם מעט לצבע הכולל אף הוא), ושום.
יש המכינים שמן או מים בעלי ניחוח כורכום וגוון צהוב חזק על ידי בישול או קלייה של הכורכום בנוזל (ובפרט חימום קל על שמן יחד עם זרעי חרדל), וכמו כן קיימים סוגים שונים של אבקת כורכום הנבדלים זה מזה בעיקר בצבעם (יש הנוטים לגוון צהוב-כתמתם ועד לגוון צהוב בוהק).
מעבר לכך, מאכלים רבים במטבח ההודי הם צבעוניים מאוד בכל גרסה ובכל מתכון, כך למשל:
מנות הפניר השונות נעשות לרוב עם תרד הנותן להן צבע ירוק עז.
ממתק הגזר ההודי המסורתי (Gajar ka Halva), הוא בעל צבע כתום עז.
תבשילי הדאל מכילים לעיתים עדשים כתומות או צהובות יחד עם כורכום וזנגביל ולכן מכילים מרקם צהוב.
רוטב התמרהינד הנאכל עם לחם הוא בעל צבע חום ולעיתים מתווספת לו מעט פפריקה חריפה.
קיימת גרסה לסמוסה הודית המכילה רסק גמבה אדומה חיה, ולכן בצק הסמוסה נצבע קצת בצבע כתום.
המטבח הברזילאי הוא אוסף של סגנונות בישול מאזורים שונים בברזיל.
אוכלוסיית ברזיל מורכבת מקבוצות אתניות רבות הכוללות אינדיאנים, פורטוגלים, אפריקנים, איטלקים, ספרדים, גרמנים, סורים, לבנונים ואסיאתים.
חמשת אזורי הבישול המרכזיים של ברזיל
אמאפה, אמזונאס, אקרי, טוקנטינס, פארה, רונדוניה ורוריימה
אזור זה מכונה גם אמזוניה כי הוא מכיל חלק גדול מיער הגשם וזורמים בו נחלים הנשפכים לנהר האמזונאס.
מבחינה תרבותית, אגן האמזונאס מיושב בעיקר על ידי אינדיאנים מקומיים או אנשים ממוצא אינדיאני ופורטוגזי הניזונים מדגים, מבטטות, מבוטנים, מדקלים ומפירות טרופיים.
המטבח באזור זה מושפע רבות מהמצרכים המקומיים.
מנות פופולריות כוללות פקדינו דה ז'אקרה (Picadinho de Jacaré), (ארוחה העשויה מבשר אליגטור), טאקקה (Tacacá) וקערת אסאי.
אלגואס, באהיה, מרניאו, סיארה, סרז'יפה, פאראיבה, פיאאוי, פרנמבוקו וריו גראנדה דו נורטה
מבחינה גאוגרפית, האזור הוא מישור צר, שופע חופים ויערות גשם שבהם מתגוררת רוב האוכלוסייה, אזור מעבר צר בשם אגרסטה ואזור גדול בעל אקלים צחיח חלקי בשם סרטאו עם חוות בקר.
צמחים טרופיים שונים גדלים במישור החופי ובעיקר קנה סוכר וקקאו.
במדינת באהיה, המטבח השולט הוא אפריקני-באהיאני אשר התפתח מאלתור של תבשילים אפריקאיים, אינדיאניים ופורטוגזיים מסורתיים באמצעות מרכיבים מקומיים זמינים.
תבשילים אופייניים כוללים וטאפה (vatapá) מעין פולנטה של בוטנים ואגוזי קשיו קלויים, בצל, חלב קוקוס, שמן דקלים (דֶנדֶה) שום, מלח, זנגביל (ג'ינג'ר), קוקוס טחון, וצ'ילי.
ומוקקה (תבשיל שכולל דג קורבינה או מאכלי ים עם פלפלים, עגבניות, כוסברה, בצל, וחלב קוקוס ושמן דקלים) ואקרז'ה (acarajé) - כופתאות העשויות משעועית לבנה ובצל המטוגנת בשמן דקלים וממולאת בחסילונים מיובשים, פלפל אדום וקארורו (תערובת של במיה מרוסקת, אגוזי קשיו טחונים, חסילונים מעושנים, בצל, פלפל ושום).
המנה הבסיסית היא צלחת אורז לבן ושעועית שחורה אך מאכלים נוספים כוללים פארופה (farofa), פאסוקה (paçoca), קאנג'יקה (canjica), פאמוניה (pamonha), וקיבבה (quibebe).
בשאר המישורים החופיים ישנה פחות השפעה אפריקנית על האוכל ומנות בסיסיות כוללות מאכלי ים, רכיכות, פירות טרופיים.
פירות טרופיים הנאכלים באזור הצפון-מזרחי כוללים מנגו, פפאיה, גויאבה, תפוז, פסיפלורה, אננס, אנונה וקשיו (גם פרי וגם אגוז).
בולו דה רולו הוא קינוח אופייני במיוחד בפרנמבוקו.
קווינדים הוא קינוח נוסף שמקורו באזור זה.
בפנים הארץ, באקלים הצחיח, בחוות ובאזורי גידול בקרים מוכי בצורת, מאכלים כוללים בדרך כלל רכיבים כמו בשר מיובש, אורז, שעועית ועזים.
המחוז הפדרלי של ברזיל, גויאס, מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול
הפנטנל המפורסם, אחד מאתרי הציד והדיג הטובים בעולם, ממוקם במרכז-מערב ברזיל.
בתפריט דגים, בשר בקר, ובשר חזיר מהחוות העצומות של האזור, יחד עם סויה, אורז ותירס.
אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו
האזור הדרום-מזרחי הוא הלב התעשייתי של ברזיל ובו מספר סגנונות בישול מיוחדים שברזיל מפורסמת בהם.
במינאס ז'ראיס כוללים התבשילים המקומיים תירס, בשר חזיר, שעועית, וגבינות מקומיות מבושלות ורכות.
בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו, פייז'ואדה (מנת שעועית ובשר המבושלת בבישול איטי שמוצאה בעיר ריו דה ז'ניירו) היא מאכל פופולרי במיוחד בתור ארוחת צהריים של יום רביעי או שבת.
גם תבשיל "אורז ושעועית" (arroz e feijão) נאכל לעיתים קרובות.
באופן מסורתי, שעועית שחורה מכינים בריו דה ז'ניירו, שעועית חומה בסאו פאולו ואת שניהם מכינים במינאס ז'ראיס.
מאכל טיפוסי נוסף בסאו פאולו הוא "Virado à Paulista", המכיל אורז, "tutu de feijão", המכיל שעועית, כרוב מבושל ובשר חזיר.
האזור הוא המקור של כריך "באורו".
המטבח של סאו פאולו מושפע ממהגרים מאירופה ומהמזרח התיכון.
רוב המהגרים הגיעו מפורטוגל וחלקם הגיעו מאיטליה, מיפן, מהמזרח התיכון ומארצות אחרות.
לכן קיים מגוון עשיר של סגנונות בישול.
באספיריטו סאנטו ישנה השפעה איטלקית וגרמנית ניכרת בתבשילים המקומיים הריחניים ומתוקים, אך התבשיל הלאומי הוא ממוצא אינדיאני: "Moqueca Capixaba" (המכיל בעיקר דגים ועגבניות).
המטבח של מינאס ז'ראיס בעל השפעה רבה שם ומסעדות רבות מגישות מאכלים מסוג זה.
סנטה קטרינה, פרנה וריו גראנדה דו סול
שטחה הגאוגרפי של דרום ברזיל כולל אזורים הררים של יערות אטלנטיים לחים, מישורי הפמפס ואזור הררי גבוה של יערות מחטניים ממוזגים.
הגאוצ'ו (הבוקר של הפמפס) תרם למטבח הלאומי תבשילים העשויים מבשר המיובש על ידי השמש או מלח ואת הצ'ורסקו (churrasco) (מתקן צלייה ברזילאי).
המהגרים מאירופה (בעיקר מאיטליה ומגרמניה) הורגלו למזון המבוסס על חיטה והביאו עמם את היין, עלי ירק ומוצרי חלב למטבח הברזילאי.
הרגלי אכילה ושתייה ונימוסי שולחן
להרגלי האכילה בברזיל קודים בולטים והיא מתאפיינת באכילה ושתייה של פרטים מסוימים בשעות מוגדרות והברזילאים אינם נוטים לחרוג מהם.
המטבח הברזילאי מתאפיין באסתטיקה גבוהה ותשומת לב רבה לנימוסי שולחן, צורת האכילה וניקיונה.
ארוחת בוקר נקראת "קפה דה מאניה" (Café da manhã) כלומר "קפה של בוקר" והיא כוללת קפזיניו (cefezinho כלומר קפה קטנטן) - קפה נמס ללא חלב הנלגם בכוסיות זעירות, או קפה קום לייטצ'י (café com leite - קפה עם חלב) כלומר נס קפה הנלגם בספלי חרסינה.
ארוחת בוקר ברזילאית מסורתית כוללת לחם גבינה בשם פאו ג'י קייז'ו, לחם פרוס לבן, מיני מאפים, עוגיות, עוגות מתירס או גבינה, נקניקים מחזה עוף ובשר חזיר, חביתיות טפיוקה, נתחי אננס, אר'קזו ופירות אחרים, ריבות, חמאה, גבינה צהובה ומיצי פירות טבעיים.
הסעודה ארוכה ומעבר לאכילה היא נחשבת לזמן בילוי.
הקפהזיניו הוא קפה שחור ללא חלב אותה שותים בכוסיות זעירות, הקפזיניו נלגם כחלק מארוחת הבוקר אך נלגם גם מאוחר יותר עד ארוחת הצהרים.
ניתן לראות במקומות רבים תרמוס שבו כוסות לכלל האנשים השותים ממנו מדי פעם.
הבירות בברזיל אהובות מאוד וקיימות חברות ופירמות רבות המשווקת בירות שונות, רובם בירות עדינות ובהירות, לכל אזור במדינה יש חברת בירות דומיננטית יותר.
בירה מהחבית נקראת "שופי" ומקובל ללגום אותה בשעות אחר הצהרים והערב בחברותא.
את הבקבוק שמים בתוך גוף פלסטיק שמבודד מהחום, ואת הבירה מוזגים בכוסיות קטנות, את הריפיל מבצעים באופן קבוצתי (לא נימוסי למזוג רק לעצמך) כאשר נשאר קצת בירה בכוס.
שימראו הנקרא בספרדית מאטה הוא תה הנלגם גם בארגנטינה ואורוגוואי, השימראו נשתה בדרום המדינה, בשעות אחר הצהרים ועוברת מאדם לאדם במעגל.
שימראו קר נקרא טררה והוא נשתה באזורים נוספים.
מיצים טבעיים הם חלק אינטגרלי מהתפריט בברזיל, יש פירות רבים מאוד מהם מכינים מיצים; מתפוזים, מנגו ואננס, אבוקדו, אסאי וקוקוס אותו שותים מהאגוז עצמו ועוד פירות רבים שלא מוכרים מחוץ לברזיל.
המיצים נמכרים בדוכנים ונחשבים גם למשקה מקובל אחרי פעילות ספורט.
לא נהוג לערבב פירות והמיץ כולל פרי אחד בלבד.
בברזיל נפוצים מזנונים שנקראים פאדאריה (padaria) כלומר מאפייה ובהם מוכרים מזון ושתייה וגם מאפים בשם סאלגדוס (salgados) שפירושם "מלוחים".
הסלגוס מלאים בשר, נקניק, גבינה או שניהם יחד, פיצה ועוד.
מאפיים אלה נחשבים לארוחות ביניים.
מסעדות צ'ורסקריה הן מסעדות בהן מגישים אוכל צלוי בסגנון "רודיזיו" שבו מלצרים, המכונים "פאסדורס" (Passadores), מסתובבים בין השולחנות עם שיפודים גדולים שעליהם נתחים שונים של בשר, ובאמצעות כרטיס ירוק ואדום הלקוחות מסמנים למלצרים אם להביא בשר או להפסיק.
המטבח ההונגרי כולל השפעות קולינריות מעמים שונים שהגיעו לשטחי הונגריה בעקבות נדידה או כיבוש.
רוב תושבי הונגריה הם צאצאים של הנוודים המדיארים, ששורשם מהרי אורל ומסיביר המערבית.
השפעתם כללה תבשילים כמו הגולאש ותבשילים דומים.
במאה ה-15 עלה לשלטון מתיאש הוניאדי שחינוכו באיטליה ונישואיו לביאטריקס, בתו של מלך נאפולי, גרמו לטבחים איטלקים רבים לשכון דרך קבע בארמונו וגם לייבוא של מרכיב חשוב במטבח ההונגרי – הבצל.
תקופת הפריחה הגסטרונומית פסקה כאשר הכובשים הטורקים השתלטו על הונגריה למשך כמאה וחמישים שנים במהלך המאה השבע עשרה.
אך בעזיבתם את המדינה השאירו בה את האגוזים, כרוב ממולא ובעיקר את התבלין המזוהה ביותר עם המטבח ההונגרי – פפריקה.
מהאוסטרים הם קיבלו מאפים כמו השטרודל והבלינצ'ס.
מנת קדרת תפוחי אדמה ידועה ממחצית המאה ה-19 כמו הקינוח ריגויאנצ'י.
נקניק דברצני שמקורו בעיר דברצן זוכה לפופולריות באזורים שהיו בעבר חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
המזון ההונגרי בדרך כלל חריף ומתובל, תוך שימוש נרחב בפפריקה, פלפל שחור ובבצל הגינה.
הירקות העיקריים הם תפוח אדמה וכרוב הגינה.
המאכלים המוכרים הם הגולאש והפפריקש (תבשילי תפוחי אדמה, בשר, עגבניות ופפריקה),
מרקים שונים (מרקי פירות קרים, מרק דובדבנים חמוצים, מרק דייגים), לצ'ו וקינוחים כמו הבלינצ'ס, דובוש, כופתאות זהובות, לנגוש, גומבוץ, קורטוש ז'רבו ועוד.
המטבח הארגנטינאי הוא מכלול המאכלים והשתייה שנוהגים בארגנטינה.
המטבח הארגנטינאי ברובו, שייך במאפייניו לחלק הדרומי יותר של אמריקה הלטינית (ארגנטינה, צ'ילה אורוגוואי ודרום ברזיל) למטבח הארגנטינאי השפעות חזקות של ההגירה בעיקר מאיטליה וגם מגרמניה ואף מקומות שונים אחרים מאירופה.
המטבח האיטלקי הוא אחד מעמודי התווך העיקריים של המטבח הארגנטינאי לצד השפעות ספרדיות וילידיות מקומיות וכן תרבות רעיית בקר שמקורה באירופה.
בנוסף, ארגנטינה נחשבת לאחת מיצרניות המזון החשובות בעולם.
היא יצרנית חשובה של בשר (במיוחד בשר בקר), חיטה, תירס, חלב ושעועית; והחל משנות ה-70, גם פולי סויה.
בהתחשב בייצור הנרחב של בקר, בשר אדום הוא מרכיב חשוב במטבח הארגנטינאי.
כיום צריכת בשר הבקר השנתית הממוצעת בארגנטינה היא כ-56.5 ק"ג לנפש (ראשונה בעולם.
בישראל צריכת בשר הבקר עומדת על כ-22 ק"ג לנפש בשנה בלבד), ואילו צריכת הבשר הכוללת בארגנטינה עומדת על 93.7 ק"ג לנפש.
בחלקים מסוימים של ארגנטינה, הצריכה השנתית של בשר היא מעל 100 ק"ג לנפש, ובמהלך המאה ה-19 הגיעה אף קרוב ל-180 ק"ג לנפש.
באופן דומה, בשל הצריכה הרבה של החיטה הגדלה בארגנטינה, לחם לבן הוא הנפוץ ביותר.
שטחה של ארגנטינה הוא עצום.
בעוד שניתן למצוא מאכלים מסוימים בכל קצוות ארגנטינה (אסאדו, ריבת חלב, אמפנדה, מאטה), קיימים גם מאכלים האופייניים לאזורים מסוימים במדינה.
מעבר להבדלים בין אזורים שונים בארגנטינה, קיימים גם הבדלים בין האוכל הנצרך בערים הגדולות (המושפע ממגמות הגלובליזציה) והמאכלים הנצרכים באזורים הכפריים והמסורתיים יותר.
בנוסף, קיימים הבדלים בין מנהגי הצריכה של קבוצות סוציואקונומיות שונות.
לרוב מעדיפים הארגנטינאים ארוחות בוקר בסיסיות המסתכמות בכוס משקה חם לצד קרואסון או עוגייה.
כתוצאה מכך, ארוחות הצהריים והערב הן עשירות ומלאות במיוחד.
באופן מסורתי, מחשיבים הארגנטינאים את הבשר כמרכיב החשוב ביותר בכל ארוחה, וקשה מאוד למצוא ארגנטינאי שמוותר על מרכיב זה באחת משתי הארוחות הללו.
בקטגוריית הבשר נכנס בעיקר בשר הבקר הפופולרי והנפוץ, אך גם בשר חזיר, כבש ובשר עוף עשוי להיות חלק אינטגרלי מכל ארוחה בארגנטינה.
ארוחת הבוקר הארגנטינית הקלאסית היא מאטה עם עוגיית שומן (Galletita de grasa) שצורתה וטעמה דומים לעוגיות המזרחיות המוכרות בארץ.
מאכל נפוץ הוא כריך מלחם לבן קלוי דומה ל"פאן דה מי" הצרפתי [לחם מרובע ללא הקראסט של הלחם, כולו עשוי פנים הלחם], ובו פרוסת [גבינה צהובה] ונקניק (לרוב מבשר חזיר, המכונה "חמון" Jamón).
לכריכים אלו קוראים בחיבה "הסנדוויצ'ים של מיגה" [Sándwiches de Miga].
בשר מהווה מרכיב חשוב מאוד במטבח הארגנטינאי, במיוחד בשר בקר.
לבשר הנצלה על אש חזקה קוראים צ'ורסקו (Churrasco) שפירושו המילולי הוא "צרוב".
בקבוצה זו ניתן לכלול אומצות (סטייקים) מבשר בקר; בשר צלוי מן האסאדו וצלעות בקר.
בנוסף, קיימים מבחר בשרים מעובדים – נקניקיות צ'וריסו (Chorizo), נקניקיה עבה העשויה מבשר חזיר), והמורסיז'ה, מעי חזיר (Chinchulín), "שקדים" (Mollejas) ואיברים פנימיים אחרים.
בפטגוניה בשר כבש ועז (Chivito) פופולריים יותר מאשר בשר בקר.
הכבש הפטגוני, שמקורו בחבל הארץ הדרומי, נחשב כמעדן בעיני המקומיים.
את הבשרים מלווה רוטב עשבי תיבול וצ'ילי בשם צ'ימיצ'ורי.
בנוסף למאכלי האסכלה קיימים גם מאכלי בשר מטוגנים, כמו המילנסה – סוג של שניצל העשוי בשר בקר או עגל, המוגש לרוב עם מחית תפוחי אדמה.
מנה ראשונה פופולרית, שידועה גם כחטיף, היא אמפנדה – כיסון בצק ממולא בבשר, בשר עוף, גבינה, ירקות ועוד.
האמפנדה מטוגנת בשמן עמוק או נאפית בתנור.
פאריז'אדה (Parrillada) היא מנה נפוצה בבואנוס איירס וסביבתה, ומורכבת ממבחר בשרים צלויים על הגריל.
הגרסה הארגנטינאית לסטייק הסינטה מכונה "Bife de Chorizo", ואילו סטייק פילה מכונה "Bife de lomo".
סטייק טיבון מכונה "Chuleta" ונתח הבשר המכונה "Vacío" (ריק), שהוא חלק מבטן הפרה הוא מנה נפוצה במסעדות ה-Tenedor Libre (מילולית: "מזלג חופשי") - "אכול כפי יכולתך".
הארגנטינאים אוהבים את הבשר שלהם בדרגת עשייה "קוסידו" (Well Done), אך מסעדות ישמחו להגיש בשרים בדרגת צלייה נמוכה יותר, כגון "א-פונטו" (הכוונה ל"נקודה" שעד אליה האסאדור רואה לנכון לצלות את הבשר) או "חוגוסו" (נא).
מהגרים איטלקים הביאו איתם מאכל מילנסה - שניצל.
ירקות וסלטים ממלאים תפקיד מרכזי אף הם בבישול הארגנטינאי ותוספות מורכבות מעגבניות, בצל, חסה, חצילים, קישואים ודלעות (Calabaza).
קיימת השפעה איטלקית בולטת במיוחד במטבח הארגנטינאי, שמקורה במאות אלפי איטלקים שהיגרו לארגנטינה, בעיקר בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. ההשפעה ניכרת בעיקר במאכלים כגון אטריות, ניוקי, פיצה, רביולי וקנלוני, שאותם ניתן לרכוש טריים במקומות רבים בערים הגדולות.
גלידה ארגנטינאית, המכונה בספרדית "אֶלַאדו" (Helado), היא גלידה בסגנון איטלקי והיא נמכרת בגלידריות או במסעדות שמגישות אוכל ישירות למכונית.
בני מהגרים רבים שמוצאם מאיטליה מקימים גלידריות פרטיות האופייניות לארץ המגף, ומכינים את הגלידה בעצמם.
ישנן פיצריות רבות בארגנטינה - גם הן שריד מהמסורת הקולינרית של המהגרים האיטלקים.
מזון מהיר נפוץ הוא הסנדוויץ' דה מיגה, כריכי לחם לבן, ללא קרום ועם תוספות של גבינה ונקניק.
מהגרים ממדינות אחרות הביאו עמם השפעות קולינריות נוספות: במושבה הוולשית בצ'ובוט קיימים בתי תה, המגישים סקונס ולחם מיוחד דמוי עוגה אנגלית, אשר "ייובא" מוויילס, ונקרא בספרדית "טורטה נגרה" ובוולשית בארא ברית'.
למרות חוף ים ארוך במיוחד בו התברכה ארגנטינה, דגים ומאכלי ים אינם חלק בולט במיוחד במטבח הארגנטינאי.
למרות זאת, במקומות רבים ניתן למצוא דגים מיובאים, פירות ים (בעיקר מולים ודיונונים) ודגים מסוג זאב הים.
הממתק הלאומי הארגנטינאי הוא ללא ספק ריבת חלב (Dulce de leche), אשר מופיעה במגוון מתכונים ומאכלים, בין אם כממרח/סירופ ובין אם כמרכיב בפני עצמו.
למשל, עוגיות האלפחור המסורתיות מורכבות משתי עוגיות חמאה, שביניהן מרוחה ריבת חלב.
כיום, שכללו חברות ממתקים רבות בארגנטינה את האלפחורס המסורתיות, וניתן למצוא היום מילויים שונים, כגון שוקולד חלב, שוקולד לבן, קרמל, קוקוס ועוד.
ישנן גם עוגיות מצופות בקרמים יצירתיים וכאלה שמורכבות משלוש עוגיות ושתי שכבות ממרח.
מכיוון שארגנטינה היא גם יצרנית גדולה של פירות, קיימים מאכלי פירות רבים, כגון סלט פירות בסגנון מקדוניה, השאול מהמטבח האיטלקי.
סירופים וממרחים נעשים גם מחבושים ובטטות (דולסה דה בטטה).
פסטפרולה הוא קינוח נפוץ עם מילויים שונים.
קיוובה הוא קינוח נפוץ שמקורו מפראגוואי.
המשקה המסורתי בארגנטינה הוא המאטה.
עלי הצמח ז'רבה מאטה (Ilex paraguariensis) מונחים בכוס קטנה, העשויה מדלעת או מעור וקרויה אף היא "מאטה".
את המשקה שותים בדרך כלל דרך קש הקרוי בומביז'ה.
ניתן להמתיק את טעמה המריר של החליטה עם תמצית תפוזים עם סוכר או עם סטיביה.
המשקה נצרך באופן חברתי - כלי המאטה מועבר בין השותים.
טקס שתיית המאטה הוא טקס חברתי חשוב.
משקאות נוספים שהם חלק בלתי נפרד מהמטבח הארגנטינאי הוא יין (לעיתים מעורבב עם מי סודה ליצירת יין נתזים), תה וקפה.
גם בירה, בדומה למקומות אחרים, נמכרת בהיקפים גדולים בארגנטינה.
מותג הבירה הנפוץ ביותר במדינה נקרא Quilmes, ומקורו בפרבר של בואנוס איירס הנושא את אותו השם.
מותג חדש יחסית הנפוץ כיום בדרום ארגנטינה הוא ה"ביגל", המיוצרת באושואיה - העיר הדרומית בעולם.
הוא נמכר לראשונה בשנת 2003. במקומות מסוימים בארגנטינה ניתן להשיג גם את הבירה הצ'ילאנית "קריסטל".
עולים שעלו לארץ מארגנטינה הביאו עמם את המסורות הקולינריות של מולדתם.
מסעדת הבשר הארגנטינאית הראשונה בישראל הייתה כנראה רשת אל גאוצ'ו שהוקמה ב-1982.
המטבח הטורקי המודרני התפתח מהמטבח העות'מאני, מטבח זה מהווה מיזוג ושכלול של המטבח המרכז אסייתי, המטבח הערבי, המטבח הארמני, המטבח האשורי, המטבח הכורדי, המטבח היווני, מטבחים של ארצות הבלקן והמטבח הפרסי.
המטבח הטורקי השפיע גם על מטבחים אלו ועל מטבחי אזורים שכנים, ביניהם מטבחי מערב אירופה.
העות'מאנים מיזגו מסורות בישול שונות מהאזורים שהיו בשליטת האימפריה העות'מאנית עם השפעות המטבח המזרח התיכוני והמרכז אסייתי.