tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות לימודיו באוניברסיטה הצטרף לחוג התרבותי "באראבאשוק" (Barabásoknak - בני בראבא) שבו פעלו סטודנטים בעלי רקע דומה לשלו, יהודים מתבוללים שהתחנכו בחינוך קתולי, כמו המשוררד ג'ורג' שארקזי, וילמוש יוהאס, יאנוש פאלודי, לאסלו סדה, שהיה לימים נזיר כרמליטי בשם סוורין, מיהאי סדה שהפך מידו לנזיר פרנציסקנים.
עוד בהיותו סטודנט פרסם סירב מסות אודות גאורג טראקל ושטפן גאורגה ובמהרה קנה לעצמו שם כחוקר מוכשר של ספרות שחיבר בנוסף מחקרים מחכימים על ויליאם בלייק, הנריק איבסן ואחרים.
בשנת 1925 השתלם בתחום המחזאות אמל דודו, ינה פאלודי, שניהל תיאטרון לקומדיה ועבד זמן קצר כבמאי בתיאטרון בלווארוש (המצודה) בבודפשט.
באותה שנה ב-19 בדצמבר הוא התחתן עם עמליה אירן לאקנר, צעירה ממנו בחמש שנים, ובת של ד"ר ברטאלאן לאקנר ושל גיזלה לבית סאבורסקי.
אולם בני הזוג התגרשו ב-1928. בשנים 1924 - 1929 בעזרת מלגות ערך סירב מסעות מחקר באיטליה ובצרפת ובשנת 1930 שוב בעזרת מלגה שהה למשך שנה בלונדון.
בפריז פגש את סימון דה בובואר, שנזכרה עליו מאוחר יותר בתור "גבר מקסים מאוד, בעל חוש הומור ואינטליגנטי, שידע ספרות צרפתית ואנגלית ואת כל התרבות של מערב אירופה כפי שרק מרכז-אירופי יכול".
ב-1933 היה ליושב ראש אגודה שנקראה "האקדמיה ההונגרית לספרות".
באותה שנה הוציא לאור את הרומן הראשון לו, "אגדת הפנדרגון" ששאב השראה מחוויותיו בעת שהותו בבריטניה.
בהונגריה התפרנס בעיקר כמורה להונגרית ולאנגלית, בין היתר בתיכון למסחר על שם אישטוואן סצ'יני (1928) כשדרכו לקריירה אוניברסיטאית בימי שלטונו של מיקלוש הורטי נחסמה לפניו בגלל מוצאו היהודי.
ב-1937 פרסם את ספרו השני והידוע "Utas és holdvilág" (מסע לאור ירח).
באותה שנה עלה בידו בסופו של דבר להתקבל כמרצה לספרות באוניברסיטת סגד והועסק בה עד שנת 1943. כשבגלל שיוכו ל"גזע היהודי" נשלח לעבודות בפריקת מטענים מסירות הובלה בבודפשט.
שנותיו הפוריות ביותר ותקופת השואה בהונגריה
בשנים 1934–1938 פרסם סרב את ספרו "תולדות הספרות ההונגרית" הידוע לקוראים רבים גם בימינו.
מבט וסוגיות ברומן המודרני), פורסם תחת שמו בגרסה גרמנית - אנטון סרב.
בתחום תורת הספרות הושפע סירב בהתחלה מחד על ידי וילהלם דילתיי ואסכולת ההיסטוריה הרוחנית הגרמנית, ומאידך על ידי הפסיכואנליזה של פרויד.
בשנת 1941 הוציא לאור גם את הספר "תולדות הספרות העולמית" הנהנה מהערכה רבה עד היום.
השלטון אסר על הפצת ספרו על תולדות הספרות ההונגרית וסגר את הכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
הרומן האחרון שלו שפורסם בהונגריה, ב-1942, היה "אוליבר השביעי", פנטזיה ברוח פירנדלו על מלך שזמם הפיכת ארמון נגד עצמו.
ספר זה הופיע כ"תרגום" כביכול מאנגלית, מכיוון שבאותה תקופה כבר לא יכלו להתפרסם ספרים מאת מחברים יהודים.
ב-1943 ספריו, כולל "תולדות הספרות העולמית" הוכנסו ברשימת הספרים האסורים בחוק.
לימים, בימי השלטון הקומוניסטי עבר צנזורה קפדנית עם עריכה מחדש של הפרק על הספרות הסובייטית.
הגרסה המקורית המלאה של הספר יכלה להתפרסם שוב בהונגריה רק ב-1990 אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי.
בשנת 1943 הוא נלקח סירב לראשונה לשירות עבודה (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי והגרמני).
ב-5 ביוני 1944 נשלח לפרטראקוש (Fertőrákos) בשלהי שנת 1944 גורש למערב הונגריה למחנה הריכוז באלף, כפר נופש לשעבר של כ-1,000 תושבים על גבול הונגריה אוסטריה.
יחד עם עוד אלפים מיהודי בודפשט שנמסרו שם לפיקוד האס אס לצורך העסקתם בפרך בבניית וביצור החומה הדרומית-מזרחית של הרייך.
מעריצים שלו ניסו להצילו מגירוש באמצעות מסמכים מזויפים, אך סירב דחה את הצעתם כשביקש לחלוק את גורלו עם זה של שאר המגורשים בני דורו.
ב-27 בינואר 1945 הוא הוכה למוות על ידי שומרים הונגרים אחרי שסירב לעבור מן המחנה ללא חברו גאבור הלאס.
אשתו קלרה באלינט נפטרה בשנת 1992.
1937, 1935 - פעמיים זכה בפרס באומגרטן לספרות
סרב מתאר בו את הממלכה המאוחדת ותושביה, במיוחד של אנגליה ולונדון, בה בילה המחבר במשך שנה.
מדובר בסיפור בלשי המתחיל במוזיאון הבריטי ומסתיים בטירה וולשית.
במרכז העלילה עומד פילולוג הונגרי שהרפתקאותיו מספקות לקורא חוויה קתרטית.
המדינה מתוארת מנקודת מבט של המבקר הזר, בדרך המתקרבת לפעמים לפרודיה.
בספרו העיוני "החיפוש אחרי הנפלא: סקירה וסוגיות ברומן המודרני" טען סירב שמתוך כל הז'אנרים הספרותיים הוא העדיף את הרומן הפנטסטי.
בז'אנר זה מתמזגים פרטים מחיי היום יום עם מעשים פנטסטיים שהוא קרא להם "הנפלא".
הספר מתמקד בגבור הראשי, מיהאי, צעיר מבריק, רומנטי, אך מתוסבך, היוצא לירח דבש עם כלתו, ארז'י.
חיש מהר, על בקבוק יין, חשף מיהאי בפניה את החוויות הביזריות שחווה בילדותו, תוך רמז לתשוקותיו הבלתי פתורות לארוטיזם ולמוות.
בסופו של דבר נוצרה בין שני הנשואים הטריים אי התאמה ברורה שהביאה את מיהאי להבין שאינו מוכן להיות בעלה של ארז'י.
הוא עזב אותה כדי לצאת לבד למסע בפרובינציה האיטלקית ולבסוף ברומא.
הוא חווה מחדש את הלהטי דמיונו הנערי, יצר מגע מחודש עם ידידים משכבר שעברו שינויים או נשאר כפי שהיו, כל אלה על רקע נופים זרים מרשימים והחיוניות המיוחדת של תושביהם.
סירב חוגג בספר את הפולחן האקזוטי של איטליה, מוטיב שלחזר בעבר ובהווה בכתביהם של אלפי סופרים תוך השלכת רשמי המסע שלו באיטליה על רוחו של הגיבור.
הסופר בודק בו זמנית את הקשרים בין אהבה לנעורים בסביבה הבורגנית.
בעיני סיימון שאמה מדובר "באחד הספרים המדהימים ביותר שנכתבו במאה העשרים אם בכלל".
Olivér, 1943 - אוליבר השביעי ("פורסם בשם העט הבריטי א.ה.
זהו יומן מסע באיטליה הגולל בפני הקורא את רשמי המחבר בערים בצפון איטליה - ונציה, בולוניה, ראוונה ואחר כך במדינה העתיקה של סן מרינו.
המונטאלה שבסן מרינו נתן השראה לכותרת היומן.
Szerelem a palackban'''', 1935 (אהבה בבקבוק) - סיפורי קצרים
ספרי עיוןA magyar újromantikus dráma, 1927 (הדרמה הנאו-רומנטית ההונגרית)Az udvari ember, 1927 (איש החצר) - על בלדסארה קסטיליונה - ספר מושפע על ידי וולטר פאטרWilliam Blake, 19281929 Az angol irodalom kistükre'- An Outline of English Literature" (סינופסיס של הספרות האנגלית)
Az ihletett költő, 1929 (המשורר בפרץ יצירה) - על המשורר דניאל ברז'ני
Magyar preromantika, 1929 (הטרום-רומנטיזם ההונגרי)
Hétköznapok és csodák, 1936 ("ימי חול ונפלאות") או "החיפוש אחרי הנפלא:סקירה וסוגיות ברומן המודרני"
סרב תרגם בעיקר מאנגלית, אך גם מצרפתית, גרמנית ואיטלקית מיצירותיהם של אנטול פראנס ("תאיס"), פ.ג'.וודהאוס, יו וולפול, סומרסט מוהם, הנס פאלאדה, ג'קומו קזנובה, ארנסט קורציוס, יוהאן הויזינחה ואחרים.
תסריט של סרט קולנוע מאת ג'ייקוב זאגר ויינשטיין - לפי הרומן "מסע לאור ירח"
ספרים שלו שתורגמו לעבריתמסע לאור ירח, הוצאת כתר 2008 - בתרגום מהונגרית מאת מרים אלגזיאגדת פנדרגון, הוצאת כרמל 2023 - תרגם מהונגרית: רמי סערי'''
אנחנו על המפית היא תוכנית טלוויזיה תיעודית-קולינרית שהעונה הראשונה שלה שודרה בערוץ כאן 11 מאז 18 ביולי 2018 ועד 22 באוגוסט 2018. את התוכנית מנחה השף הישראלי ברק יחזקאלי.
העונה הראשונה שודרה בימי רביעי.
עם עליית התוכנית עלתה לשידור גם תוכנית נלווית בשם "ליד המפית", במסגרתה יוצא יחזקאלי לסיור אכילה זריז ברחבי הערים בחו"ל בהן הוא מתארח.
ב-7 ביולי 2019 עלתה לשידור העונה השנייה אשר שודרה בימי ראשון.
ב-8 בספטמבר 2020 עלתה לשידור העונה השלישית, אשר משודרת בימי שלישי ועוקבת אחר שפים ומסעדות בישראל, והמטבח הישראלי העכשווי.
מדי פרק יוצא השף ברק יחזקאלי לפגוש שף ישראלי שהצליח בישראל ומחוצה לה, בודק איתו את סוד ההצלחה, את מחירה ואת השפעת המטבח הישראלי על השפים.
+מספר הפרקשם הפרק (המסעדה)מארח\תתאריך שידור מקוריתיאור1אונאומהרובי ואונאומה9 במאי 2022דיאלוג תאי - ישראלי: רובי גדל עם סבתא ללא הורים ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
אונאומה גדלה בחבל איסאן בתאילנד והתייתמה מהוריה בגיל 13, מאז היא מבשלת.
הם הכירו בתאילנד ופתחו בתל אביב את מסעדת "אונאומה" שעברה תהפוכות רבות בשנים האחרונות אבל ממשיכה לספק תפריט תאילנדי חריף ומתובל.
רובי ואונאומה נחושים למצוא בית משלהם, שבו יפצו על היעדר הבתים בילדותם.2שמאלץאפרים גרינבלט16 במאי 2022אפרים גרינבלט (34) חרדי ליטאי, ילד שביעי מבין תשעה, בן למשפחת אצולה ליטאית.
סבו, הרב נטע צבי גרינבלט הוא מגדולי הפוסקים בקרב רבני ארצות הברית.
לפני כארבע שנים פתח בשוק מחנה יהודה את "האטץ'", בר בירות מלווה באוכל פאבים אמריקני (כשר למהדרין כמובן).
במהלך הקורונה העביר את מבשלת הבירה למעון חדש וחודש אחריה פתח את "שמאלץ" - מעדנייה ומסעדה יהודית- מזרח אירופאית- אמריקאית.
הוא מאוהב באנציקלופדיה ("בבית של מלכה ושלי יש מאה ספרי חינוך, כמה ספרי דוסים ומאה ספרי בישול").
טוקבקים על כתבות אוכל בתקשורת החרדית מלמדים שלא כולם רואים בעין יפה את העיסוק בתענוגות המטבח.
לפני 15 שנים בנה השני, אחיו של אכרם, נהרג בתאונה ומאז הסתגרה בביתה ולא יצאה.
לאכרם, לעידן ולאמאל החיים לא האירו פנים, אבל הם הצליחו להיגאל דרך האוכל.
בערבסקה הם מגישים מטבח ערבי ביתי מסורתי מלא לב, שאמאל ואכרם מבשלים.4טאיקוטאיקו קושידה ושלמה אליאש30 במאי 2022בית התה של טאיקו - דיאלוג יפני ישראלי: טאיקו קושידה אליאש למדה אמנות מסורתית באוניברסיטה ביפן והשתלמה בארצות הברית באמנות מודרנית, שם היא פגשה באדריכל שלמה אליאש ויחד הגיעו לישראל.
בחיפושיהם אחר מקום שיזכיר לה את הנופים ההרריים של ילדותה ביפן, הם הרחיקו עד למצפה מכמנים בגליל.
בשנת 1987 הקימו את בית התה היפני בו טאיקו מבשלת ממטעמי המטבח היפני של ילדותה, ושלמה משלים אותה בהסברים ובאירוח.
באורחן היפני שלהם יש מספר אוהלי יורט שמעוצבים בסגנון יפני וביום שישי האורחים זוכים לארוחה דרום יפנית ביתית מסורתית.
בנוסף, טאיקו עורכת טקס תה יפני מסורתי עם הסברים על פי כל כללי הטקס5סיר לסלאםדפנה קרמר ומוזנא בשארה6 ביוני 2022דיאלוג יהודי ערבי נשי: דפנה קרמר ומוזנא בשארה עומדות מאחורי המיזם "סיר לסלאם", במסגרתו הן מארחות מפגשי אוכל יהודיים-פלסטינים.
השתיים מחברות בין המטבחים ומגשרות על הפערים.
קרמר ובשארה הכירו ב"משק יעקבס" כשפרץ לחייהן וחיינו חוק הלאום, שנתן לתחושתן סנוקרת למאמצים להרחבת הדו-קיום.
השתיים חברו יחד לארוחה אחת, חד פעמית, בה תכננו להציג את מיטב המאכלים מכאן (פלסטין) ומשם (מזרח אירופה) כדי לנסות לבסס גשר קולינרי בין העמים.
ההצלחה הביאה אותן לקיים מאז מעל 80 ארוחות שמתחילות בקובה וקיגל ולאט לאט מחברות בין המטבחים (ריזוטו פריקה בבורשט)6רוטנברגהילה רונן ויזהר סהר13 ביוני 2022הילה רונן מקיבוץ צרעה בהרי ירושלים.
יזהר סהר נולד בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
הוא התחיל לבשל בטיול אחרי צבא ועבד בין היתר ב"לחמים", "מרת'ה" והקייטרינג של פול אסנהיים ורן שמואלי.
היא התמקצעה ביין והייתה המנהלת המקצועית של דרך היין ויבואנית היין שקד.
לפני עשור החליטו לשוב לקיבוץ ילדותו של סהר.
הם נכנסו כשותפים במסעדת "רוטנברג" ולאט לאט החלו לקיים דיאלוג עם הסביבה וההיסטוריה של המקום המופלא שהם שוכנים בו - צומת חשוב של דרכי מסחר שהשתרעו מסין עד ספרד.
גם בתקופה המודרנית, בזכות הרכבת החיג'אזית, עברו כאן נוסעים וחומרי גלם.
הם משתמשים במה שהם מגדלים, בליקוט ובתנובת יצרנים ומגדלים מהאזור.
המסעדה שוכנת במה שהיה בעבר ביתו הקטן והנאה של הווטרינר האנגלי, שהופקד על שלומם של בעלי חיים ששהו בהסגר במעבר הגבול של רכבת העמק לירדן ועמד נטוש שנים7ע'ג'רעלי חטיב20 ביוני 2022עלי ח'טיב מתגורר בכפר ע'ג'ר עם פאדה אשתו.
בעשור האחרון בישל במסעדות ידועות ברחבי הארץ כ"מאשייה", "כתית", "מגדלנה" ו"סזרינה".
לפני שנתיים וחצי החליט לחזור לכפר הולדתו כדי לטפח את העסק שלו – אירועים פרטיים וייעוץ קולינרי, ואת הרומן החדש־ישן שלו עם הכפר, האדמה וחומרי הגלם שהיא מציעה.
בבישוליו הוא מעניק למטבח העלאווי אינטרפרטציה משלו, ושואף לקחת אותו למחוזות חדשים, עדכניים ומסעירים.
כפר ע'ג'ר הוא מובלעת ייחודית של תושבים עלאווים מסוריה, שהגיעו לאזור לפני כ-500 שנה בקירוב.
העובדה ש"נלכדו" בין שתי מדינות (לבנון וישראל) יצרה תרבות ושימור מסורות ייחודיות8ברוטיאיר יוספי ועומר בן גל27 ביוני 2022השפים יאיר יוספי (אלבה) ועומר בן גל (ליליות, שאפה) חולקים כבר שבע שנים את ברוט - בר יין עם אוכל משובח.
תוך זמן קצר הפכו השניים את הבר הקטנטן למקום ייחודי של יודעי חן, שרגליו נטועות במטבח והיין המקומי, אבל ראשו באירופה.
השניים, שפים רבי ניסיון, מקיימים דיאלוג קולינארי ושיתוף פעולה רב שנים, עניין נדיר במחוזות הקולינריה והאגו המקומיים9הבית של חוסנייהחוסנייה אבן ברי4 ביולי 2022חוסניה התגוררה עד גיל 12 באוהל ואז עברה משפחתה לרהט.
היא נישאה בגיל צעיר ועשתה את "המסלול הטבעי" שמצופה ממנה.
בעקבות לידת תאומים, כשהבן שרד והבת נפטרה, היא עברה משבר שבסופו החליטה שעליה להתפתח ולעזור בכלכלת הבית.
היא למדה עברית, עשתה קורס מטפלות לגיל הרך, עבדה כגננת ותופרת ובסוף התחילה לארח בבית, כדי להפגיש את הציבור הישראלי עם התרבות הבדואית.
חוסנייה משתייכת לבדואים "המקומיים" (בניגוד לאלה שהגיעו מעזה או ה"אפרו בדואים", גם הם חיים ברהט)
חוסנייה משקפת שני דיאלוגים מרכזיים ומרתקים בחברה הבדואית: הדיאלוג מול החברה היהודית: הבית של חוסנייה לא נועד רק לספק פרנסה למשפחה.
90 אחוז מהקבוצות שמגיעות אליה יוצאות אחרות, כך היא מספרת, כי הם מגלים רהט אחרת, בדואים אחרים ותרבות אחרת, "זה לא מערב פרוע פה, לא יגנבו לכם את הרכב, יש פה פשע אבל יש פה גם חיים וילדים ותרבות, כמו כל מקום".
הדיאלוג על מעמד האשה: חוסנייה היא חלק מקבוצת נשים בדואיות שמתרכזות במתנ"ס ברהט.
הקבוצה נועדה לטפח ולהעצים נשים באמצעות חינוך, הדרכה עסקית ופיתוח מנהיגות נשית.
הקבוצה פועלת כ"פירמידה", נשים שנעזרו בקבוצה ושיפרו את מעמדן בבית ובחברה, תומכות וחונכות בנשים נוספות
"ליד המפית" הוא ספין אוף שבו השפים אשר מארחים את ברק לוקחים אותו לסיור של חמישה מקומות קולינריים בעיר שבה הם מתגוררים.
חמשת המקומות מסודרים על פי קטגוריות (הסדר משתנה מפרק לפרק):
בעונה השלישית הקטגוריות שונו במקצת עבור כל פרק.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2018פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהסדרה עובדתיתאנחנו על המפית2019פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהסדרה עובדתיתאנחנו על המפית, עונה 22020פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהסדרה עובדתיתאנחנו על המפית2022פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיהסדרה עובדתיתאנחנו על המפית – עונה 4
היה לאחד מהאידאולוגים המשמעותיים של הלאומיות הליטאית.
סמטונה נולד ב-10 באוגוסט 1874 בכפר אוז'ולייניס (בליטאית: Užulėnis), בפלך קובנה שבליטא שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, בן למשפחת איכרים, צמיתים לשעבר באחוזה של משפחת רדזיוויל.
סמטונה היה השמיני מבין תשעה ילדים.
הוריו היו עובדים קשיי יום שהצליחו להכפיל את 5 ההקטארים שירשו.
אביו ידע קרוא וכתוב וסמטונה הקטן למד קריאה בבית.
אביו מת ב-1885 ולמרות הקשיים הכלכליים, סמטונה היחיד מבין אחיו שנשלח ללמוד בבית ספר יסודי בעיירה טאויינאי שם שפת הלימוד הייתה רוסית.
אימו קיוותה שהוא יהיה נזיר, מה שלא עמד בקנה מידה אחד עם תוכניותיו.
את הלימודים התיכוניים עבר בגימנסיות שונות, גורש כיוון שסירב להתפלל ברוסית אך לבסוף סיים אותם בגימנסיה מספר 9 בסנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשנת 1897. לאחר מכן המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת סנט פטרבורג.
לאחר סיום לימודיו האקדמיים ב-1902 הוא עבר לווילנה שם עבד בבנק עד 1915. הוא היה לשותף פעיל בחיי התרבות הליטאיים.
מימיו הראשונים בליטא היה מעורב סמטונה בפעילויות של קבוצות ליטאיות לאומניות, והצטרף למפלגה הליטאית הדמוקרטית שיוצגה בסיימאס הגדול של וילנה, ומאוחר יותר גם נבחר לפרזידיום שלה.
ב-1905–1906 הוא ערך את השבועון לייטובוס אוקינינקס (החקלאי הליטאי).
ב-1907 ייסדו סמטונה והמהפכן יואזאס טומאס-ואיז'גאנטאס () שותפות על מנת להוציא לאור את העיתון וילטיס (התקווה).
בעיתון זה, סמטונה קרא לאחדות לאומית.
בשנים הבאות היה חבר במספר ארגונים חברתיים ליטאיים וממייסדי חברת הוצאה לאור לספרים בליטאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה סגן היו"ר ולאחר מכן יושב הראש של הוועד הליטאי המרכזי להצלה, שעזר לקורבנות המלחמה.
בקיץ 1916, סמטונה, ביחד עם עוד מספר ליטאים מווילנה, הציגו מזכר למפקד הגרמני העליון בחזית המזרחית בו הם דורשים את הזכות של האומה הליטאית להיות בעלת מדינה עצמאית.
ב-6 בספטמבר 1917 הוא החל להוציא לאור את העיתון Lietuvos Aidas בהיותו המוציא לאור ועורך ראשי.
בגיליון הראשון של העיתון, סמטונה כתב כי המטרה המרכזית והחשובה ביותר של האומה הליטאית היא ייסודה מחדש של מדינה ליטאית עצמאית.
בין ה-18 ל-22 בספטמבר 1917 הוא השתתף בכנס הליטאי בווילנה, ונבחר ליו"ר מועצת ליטא (ליטאית: Lietuvos Taryba) וכיהן בתפקיד בין השנים 1917–1919. ב-16 בפברואר 1918 סמטונה חתם על הכרזת העצמאות של ליטא (ליטאית: Lietuvos Valstybės atkūrimo aktas).
בין דצמבר 1918 ל-מרץ 1919 הוא חי בעיקר בגרמניה ומדינות סקנדינביות על מנת לגייס הלוואות למדינה הליטאית שזה עתה קמה.
ב-4 באפריל 1919 מועצת המדינה של ליטא בחרה באנטאנס סמטונה להיות נשיא הרפובליקה הראשון.
הוא החזיק בתפקיד זה זמן קצר כיוון שב-19 באפריל 1920 האספה המכוננת של ליטא (ליטאית: Steigiamasis Seimas) שזה עתה נבחרה, בחרה לתפקיד את אלקסנדרס סטולגינסקיס (ליטאית: Aleksandras Stulginskis).
לאחר שהודח מתפקידו, ערך מספר ירחונים בין השנים 1921 ל-1924 ובהם Lietuvos balsas, Lietuviškas balsas.
לאחר מרד קלייפדה (ליטאית: Klaipėdos sukilimas) שנערך במחוז בשם זה ואשר הופרד מגרמניה במסגרת חוזה ורסאי, הוא מונה לנציב שם, ב-20 בפברואר, אבל עקב חילוקי דעות עם ראש הממשלה ארנסטאס גאלוואנאוסקאס (ליטאית: Ernestas Galvanauskas) התפטר מתפקידו.
בנובמבר 1923, הרשויות הליטאיות עצרו אותו בנובמבר 1923 למספר ימים עקב פרסום מאמר של אוגוסטינאס וולדמאראס (ליטאית: Augustinas Voldemaras) לאומן ליטאי שהיה ידידו ולימים ינסה לעשות נגדו הפיכת חצר.
בין 1923 ל-1927 הוא היה מרצה בכיר באוניברסיטת ליטא, תחילה בחוג לאומנות והיסטוריה ואחר כך בחוג לפילוסופיה.
הוא הרצה על אתיקה, פילוסופיה ובלשנות ליטאית.
סמטונה היה אחד ממנהיגי הפיכה צבאית של 1926 במסגרתה הודח מהתפקיד הנשיא קאזיס גריניוס (ליטאית: Kazys Grinius).
הוא נתמנה לנשיא שוב ב-19 בדצמבר של אותו שנה.
הוא מינה לתפקיד ראש הממשלה את ידידו, הלאומן אוגוסטינאס וולדמאראס, פיזר את הפרלמנט ושנה לאחר מכן, ב-15 במאי 1928, עם אישורה של הממשלה, הוא הכריז על חוקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכויות נרחבות.
ב-1929 הוא הדיח את ראש הממשלה וולדמאראס.
במשך 9 השנים הבאות סמטונה ניהל שלטון צווים, ללא פרלמנט.
החוקה החדשה קבעה כי בין המושבים של הפרלמנט הליטאי, הסיימאס, הנשיא יהווה הן את הרשות המבצעת והן את הרשות המחוקקת.
הוא נבחר לנשיא שוב פעם ב-1931, ושוב ב-1938 כאשר בשתי הפעמים הוא התמודד נגד עצמו.
בתור לאומן, הוא הורה לסגור בתי ספר פולניים ועל מנת לחזק את שלטונו כל הצעירים במדינה חויבו להצטרף לתנועת הנוער "הליטאים הצעירים".
התנועה הקומוניסטית במדינה דוכאה קשות ורבים מחבריה נעצרו.
ב-1935 שלטונו ספג מהלומה כאשר חקלאים בדרום מזרח המדינה ארגנו שביתה וסירבו למכור את תוצרתם החקלאית.
מהלכי הדיכוי הובילו לחמישה הרוגים ו-456 חקלאים נעצרו.
ולמרות זאת, בסיס התמיכה שלו היו האוכלוסייה הכפרית ועל כן ממשלת סמטונה הייתה זהירה לגבי מאמצי תיעוש.
בתקופתו ההשקעות הזרות במדינה היו נמוכות מאוד.
אף על פי כן, התפוקה התעשייתית, שייועדה בעיקר לשוק המקומי, עלתה, וגם מערכת התחבורה פותחה ובזה הנחתן של מסילות רכבת.
מבחוץ האיום החדש היה גרמניה הנאצית.
משטר סמטונה היה הראשון להעמיד למשפט נאצים כאשר כבר ב-8 בפברואר 1934 ננקטה פעולה נגדם במחוז ממל, מחוז אוטונומי בליטא שהייתה בו אוכלוסייה גרמנית.
76 פעילים נאצים נכלאו וארבעה נשפטו להוצאה להורג, אף על פי שלבסוף גזר דין זה הומר במאסר עולם.
ואף על פי כן, מחוז זה היווה בעיה קשה לממשל הליטאי אשר הוציא כרבע מתקציב המדינה לצורכי צבא וביטחון.
הנאצים זכו ב-26 מתוך 29 המקומות בפרלמנט המחוזי, וב-1939 ויתר סמטונה על מחוז ממל לטובת גרמניה הנאצית, והכריז על מצב חירום במדינה.
ליטא, ביחד עם לטביה ואסטוניה, נכבשה על ידי חיילים סובייטים ב-1940 במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
יום לאחר שברית המועצות הציגה אולטימטום לליטא ביוני 1940, הציע סמטונה התנגדות חמושה לסובייטים.
רובה של הממשלה והצבא הליטאיים התנגדו לכך בטענה שההתנגדות לא תצליח כאשר כוחות צבא סובייטים נמצאים בתוך המדינה.
ב-15 ביוני סמטונה העביר את סמכויות הנשיא לראש הממשלה אנטנאס מרקיס (ליטאית: Antanas Merkys) לתקופה זמנית, כפי שהתירה החוקה.
לפני שעזב את המדינה, סמטונה אמר "אני לא רוצה בידי שלי להפוך את ליטא למדינה בולשביקית".
הוא האמין כי על ידי כך שיעזוב את המדינה הוא יהיה בעמדה להשפיע יותר על מאמצי ההתנגדות לסובייטים, על ידי שינהיג ממשלה גולה, במקום להיות ממשלת בובות סובייטית.
בבוקר 15 ביוני, מייד לאחר שהממשלה הליטאית נכנעה לאולטימטום הסובייטי, סמטונה החלה בהכנות מהירות לבריחה מהמדינה.
הוא לווה באשתו, בנו וביתו ובני ביתם, קזיס מוסטיקיס (ליטאית: שר ההגנה לשעבר ושני עוזרים נשיאותיים.
סמטונה עזב את ארמון הנשיאות בקובנה בסביבות השעה 15:00 באותו היום.
הם עצרו בקיבארט שעל הגבול עם גרמניה הנאצית.
סמטונה ומוסטיקיס ניסו בתחילה להביא את הרגימנט ה-9 ממריאמפולה להגן עליהם, ולהציג לפחות התנגדות סמלית לצבא הסובייטי, אבל הרגימנט נעצר על ידי משלחת מטעם הממשלה הליטאית שנשלחה להחזיר את סמטונה.
זה האחרון החליט לחצות את הגבול ללא עיקובים, אבל שומרי גבול ליטאיים מנעו ממנו לחצות.
בסביבות חצות, אדם מקומי הוביל את סמטונה, שומר הראש שלו והעוזר שלו לחצות את הגבול במעלה נהר לייפונה.
משפחתו של סמטונה הצליחה לשכנע את שומרי הגבול לתת להם לחצות בסביבות 6 בבוקר.
בצידו הגרמני של הגבול, המתין לו קצין גסטאפו, היינץ גרף (גרמנית: Heinz Gräfe).
דרך קניגסברג (קלינינגרד של היום), סמטונה ואנשיו הועברו לאחוזת ציד ליד אגם שווינצייטי (פולנית: Święcajty) ומשם קיבל אישור להתיישב בברלין.
בינתיים, בליטא, יום לאחר שעזב את המדינה הכריז יורשו הממונה מרקיס שהוא הדיח את סמטונה ועכשיו הוא נשיא ברשות עצמו.
יומיים לאחר מכן, נכנע מרקיס ללחצים למנות את יוסטאס פאלצקיס (ליטאית: Justas Paleckis) הכָּפִיף יותר לתפקיד ראש הממשלה, והוא עצמו התפטר.
עקב זאת פלצקיס נעשה לנשיא בפועל, ומהלך זה סלל את הדרך להקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית וסיפוחה לברית המועצות חודש לאחר מכן, החלטה שאושרה באופן רשמי בפרלמנט הליטאי ב-21 ביולי 1940.
לאחר שהתיישב בברלין, ברחוב ראנקשטראסה (Rankestraße), הוא היה נתון לפיקוח הדוק של שירותי הביטחון הגרמניים, שלא התירו לו לבצע מהלכים פוליטיים על מנת לא להרגיז את ברית המועצות, שלה היה עדיין הסכם בתוקף עם גרמניה הנאצית.
ב-4 בספטמבר סמטונה הגיש בקשה לויזה לארצות הברית בשגרירות האמריקאית בברלין.
הבקשה אושרה כאשר התנאי היה שסמטונה לא ייחשב למנהיג או נציג של שום מדינה או ממשל.
היה זה תנאי משפיל עבורו, אבל הוא הסכים לכך, ועזב לברן, שווייץ, ב-18 בספטמבר.
בברן, סמטונה נפגש עם חברים של השירות הדיפלומטי הליטאי, ארגון שהורכב משגרירים ודיפלומטים שהמשיכו לייצג את ליטא של לפני הכיבוש.
הם קיוו להקים ממשלה גולה דרך הוועד הלאומי שבראשו עמד ראש הממשלה לשעבר ארנסטאס גאלוואנאוסקאס.
סמטונה לא ראה הצורך בוועד הזה והעביר ביקורת על בחירתו של זה האחרון לתפקיד יושב הראש.
הדיפלומטים גם הם לא קיבלו בהתלהבות את סמטונה שעתה לא היה לו ממון, שליטה או השפעה פוליטית.
סמטונה עזב את ברן לליסבון בירת פורטוגל בינואר 1941.
על גבי אונייה הוא הגיע לריו דה ז'ניירו ב-14 בפברואר, שם נפגש עם מהגרים ליטאיים ופקידי ממשל מקומי וגם עם נשיא ברזיל, ז'טוליו ורגאס.
סמטונה עזב את ברזיל ב-26 בפברואר.
ב-9 או ב-10 במרץ 1941 הגיע לניו יורק על גבי האוניה SS Argentina שם חיכו לו כ-30 עיתונאים וצלמים אמריקאים, כמו גם נציגים ליטאיים-אמריקאים.
הוא הועבר למלון היוקרתי דה פייר , שם נערך ב-13 במרץ כנס עם 400 מוזמנים.
כיוון שסמטונה היה אז אזרח פרטי, לא היו באירוע זה נציגים מטעם הממשל האמריקאי.
תחילה הוא התגורר עם משפחתו במבנה השגרירות הליטאית בוושינגטון די.
סי., אך יחסיו עם נציג ליטא בארצות הברית פובילאס ז'אדייקיס היו מתוחים.
לאחר מכן עבר להתגורר בפיטסבורו ובשיקגו, ולבסוף התיישב בקליבלנד שבאוהיו במאי 1942, ביחד עם משפחת בנו.
בעודו בגלות, החל בכתיבת ספר אודות ההיסטוריה של ליטא, כמו גם כתיבת זכרונתיו.
לבסוף, סמטונה מת כתוצאה משרפה שפרצה בבית בנו בקליבלנד, ב-9 בינואר 1944 ונקבר שם.
אשתו סופיה מתה בקליבלנד ב-28 בדצמבר 1968. הזוג הותיר אחריו את בתם, ביורטה.
ב-1975 הועברו עצמותיו מקליבלנד לבית הקברות "כל הנשמות" בצ'ארדון שבאוהיו.
אנט קואמבה מטונדו היא עיתונאית ובמאית קולנוע מהרפובליקה של קונגו.
היא יצרה שני סרטים תיעודיים, De quoi avons-nous peur?
(ממה יש לנו לפחד?) ו-On n'oublie pas, on pardonne (לא נשכח, נסלח).
מטונדו התחילה את דרכה בקולנוע בעת שעבדה כעיתונאית, וקיבלה הזמנה להגיש פרויקט במסגרת "Talents of Congo" בניהולו של רופין מבו.
סרטה הראשון, On n'oublie pas, on pardonne משנת 2010, עוסק ב"מקרה ההיעלמויות מהחוף", דרך עדשה של עבודתה של היוצרת, אמנית ושחקנית הקונגולזית, סילבי דיקלוס פומו.
המקרה אירע בשנת 1999, כשבמסגרת מאמצים לכונן את השלום שלאחר מלחמת האזרחים, הנשיא דני סאסו נגווסו הכריז על פיוס לאומי, חתם על הסכם עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ועם הנציב העליון של האו"ם למען פליטים, על פיהם יחזרו לביתם פליטים (UNHR) אשר נמלטו לקינשאסה במהלך המלחמה.
תחת פיקוח UNHR, שבו הפליטים הראשונים, כ-1500 גברים נשים וילדים, דרך "מעבר החוף", מעבורת נהר בין ברזוויל וקינשאסה.
ברגע שהגיעו לברזוויל, כל הפליטים נעצרו, ושוגרו למחנות או למגורי הנשיא.
מאז, כל זכר למעל ל-300 מהפליטים נמחק.
הדיווחים של עדים מספרים סיפורים שונים - לפי דיווח אחד, הם הוכנסו למכולות בעודם חיים ונזרקו לנהר.
מאוחר יותר, נערך משפט בעניין ההיעלמות, אך לא עלה ממנו כל מידע חדש, ואיש לא נשא באחריות.
לאכזבת המשפחות, כל הנאשמים במקרה זוכו.
המקרה הטרגי נבחן לצד תיאור דיוקן של פומו, ובעיקר דרך כתיבתה.
היוצרת בודקת מה התפקיד של כתיבה - כדי לזכור, כי יש לאנשים נטייה לשכוח?
כדי למצוא מפלט מן המציאות לעולם טוב יותר?
הסרט הוקרן בבכורתו בפסטיבל FESPACO בבורקינה פאסו, זכה בפרס הקהל בפסטיבל סינה סוד דה קוז ב-2011, והוקרן גם בפסטיבל הסרטים האפריאים לוקסור (LAFF) בצרפת, במצרים, בקונגו, ועוד.
סרטה השני, De quoi avons-nous peur?, עוסק בצנזורה, ובמיוחד צנזורה עצמית של עיתונאים.
היא עובדת על סרטה השלישי, Au-delà de la souffrance (מעבר לסבל).
קואמבה היא העורכת הראשית של כתב העת La Nouvelle République.
יש לה בת אחת, אותה היא אמצה.
אנט מסאז'ה היא אמנית מיצב צרפתייה, פסלת וצלמת.
בשנת 2005 היא זכתה בפרס אריה הזהב בביאנלה בוונציה על יצירותיה בביתן הצרפתי.
אנט מסאז'ה נולדה ב-30 בנובמבר 1943 בברק (Berck), צרפת .
בין השנים 1962 ל -1966 למדה מסאז'ה באקולה דס ארטס דקורטיף בפריז, צרפת.
אנט מסאז'ה ידועה בעיקר במיצבי האמנות שלה אשר לעיתים קרובות משלבים צילומים מרובים, הדפסים וציורים, חומרים סרוגים, חוטים וחומרים נוספים.
עבודותיה הוצגו בתערוכות רובת ברחבי העולם.
בשנת 2005, היא ייצגה את צרפת בביאנלה בוונציה, שם היא זכתה באריה הזהב עבור עבודתה, שנעשתה בהשראת פינוקיו והפכה את הביתן הצרפתי לקזינו.
מסאז'ה משתמשת בעבודותיה בתמונות ובשפה מקוטעת, ומשלבת מגוון רחב של אמצעים כדי לחקור את סוגיית הזהות, הן הקולקטיבית והן האישית.
המתח בין ההגדרה החברתית והאישית של הפרט הוא נושא המלווה את עבודותיה לאורך השנים.
בחלק מעבודותיה היא משתמשת בצילומים שאספה כדי להגדיר ולקודד את זהותה ביחס לתמונות של נשים שפגשה בעיתונים, בכתבי עת ובטקסטים חינוכיים.
בעבודה עינויים וולונטריים (1972), תמונות של נשים הנשלחות לטיפולי יופי ממחישות את הקורבן של הזהות האישית כשהאישה מנסה להתאים את עצמה לסטנדרטים החברתיים.
בהרפתקאות המחרידות של אנט מסאז'ה, טריקסטר (1975), האמנית, על ידי ציור מחדש של תמונות פורנוגרפיות בידה וצילומן לאחר מכן, מציגה פנטזיות פופולריות כאילו היו שלה, וחותרת תחת המשמעות המקורית שלהן.
עבודתה של מסאז'ה מושפעת ממקורות רבים, ביניהן תנועות הסימבוליזם והסוריאליזם, ספרי הדרכה, מאמרים בעיתונים ומגזינים, פרסומות, אסטרולוגיה, אמנות דתית, אמנות ברוט וספרות מהמאות השמונה-עשרה והתשע עשרה.
השפעת הצילום הסוריאליסטי, עם פיצול הגוף האנושי וההיבט המשופע, ניכרת בנדריי (1988-91), שבו תמונות רבות של חלקי גוף תלויים על מיתרים, חופפים ומסתירים חלקית זה את זה.
"נדריי" מורכבת ממאות תצלומים קטנים המתארים תקריבים של חלקי גוף נשיים וגבריים.
כל התצלומים תלויים על חוטים כעדות לפעולה עמלנית אשר במלאכת מחשבת מייצרת את הצורה הסופית.
העבודה חושפת ממד מציצני, ארוטי ופסיכולוגי כחלק מעיסוקה החוזר של מסז'ה בגוף כנקודת מוצא ובשאלות של נשיות הן מבחינה מינית והן מבחינה מגדרית.
באחת מיצירותיה המפורסמות בתערוכה "שליחים", מסאז'ה הציגה הצבה מרובת חדרים הכוללים צילומים ועבודות סרוגות שנראות כמו צעצועים.
העבודות הסרוגות כללו חיות לבושות בחליפות, חלק מראשי החיות הוחלפו בראשים של בעלי חיים ממולאים אחרים כדי לשקף את הדרכים שבהן בני אדם מסווים את עצמם או משנים את זהותם עם תחפושת.
אנט מסאז'ה היא זוגתו לחיים של האמן כריסטיאן בולטנסקי.
Galerie mfc-michèle didier, פריז, נובמבר 2012 - ינואר 2013. "אוסף הפתגמים של מא"
המוזיאון לאמנות מודרנית דה לה ויל דה פריז, 1974.
גלריה אייסי בראכות, בריסל, 1977.
מוזיאון לאמנות סנט לואיס, 1980.
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, 1981.
המוזיאון לאמנות מודרנית דה לה ויל דה פריז, 1984.
דאגלס הייד גלריה, דבלין, 1992.
חדירה, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, 1995.
מוזיאון מחוז לוס אנג'לס, 1995.
השליחים, מרכז ז'ורז 'פומפידו, פריז, 2007.
מוזיאון לאמנות מורי, טוקיו 2008.
מסאז'ה, גלריית הייוורד, לונדון 2009.
הגלריה הלאומית זאכטה, ורשה 2010.
המכון לאמנות עכשווית, לונדון, 1979.
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית, קיוטו .
מוזיאון מחוז לוס אנג'לס, לוס אנג'לס, 1992.
פארטיון קרטייה לאפ ארט קונטמפוראין, פריז, 1992.
המרכז לאמנות עכשווית, צפון מיאמי, 1994.
ArtPace, סן אנטוניו, טקסס, 1995.
מרכז ז'ורז 'פומפידו, פריז 2010.
חיות מתות וההתרחשות המוזרה של פחלוץ באמנות עכשווית.
גלריה אוניברסיטת בראון, פרובידנס, רוד איילנד.
בשנת 2006 פורסם ספר תחת הכותרת מילה במילה: טקסטים, כתבים וראיונות (1971-2005).
הספר סוקר את הכתיבה הקיימת ביצירותיה של אנט מסאז'ה, ואוסף טקסטים רבים שפורסמו אודותיה בכתבי עת ובקטלוגים, וכן כתבים שטרם פורסמו על עבודתה ואת השקפותיה האישיות על אמנות ועל החיים.
כל הראיונות שנעשו איתה מ -1974 ועד היום נכללים גם הם בספר.
אנטאוזאורוס (שם מדעי: Anteosaurus; מיוונית: "לטאת אנטאוס") הוא סוג של סינאפסיד גדול בן לקבוצה דינוצפאליה אשר חי בדרום אפריקה במשך תקופת הפרם שבעידן הפלאוזואיקון.
הוא חי לפני 266-260 מיליון שנה ונכחד לקראת סוף הפרם.
מינים שונים השתייכו בעבר לסוג אך כיום ישנו רק מין אחד בו - Anteosaurus magnificus שנחקר ב-1921.
האנטאוזאורוס היה זוחל קרוב ליונקים שהיה אוכל בשר גדול.
דבר זה הופך אותו לטורף הסינאפסידי הגדול ביותר שהתקיים.
הוא היה בעל גולגולת גבוהה באורך 80 ס"מ שהייתה בעלת מבנה גרמי.
המבנה של השיניים הקדמיות דמה לניבים שנועדו לקרוע בשר ושיניים קטנות יותר לצד הלחי שנועדו לחתוך מזון.
המבנה של הלסת מזכיר לסת של טירנוזאורוס והשיניים בלטו גם כשהפה היה סגור.
חוקרים מסוימים סברו שמבנה גופו הכבד מנע ממנו להיות טורף מוצלח ביבשה ואולי הוא חי בדומה לתנין וארב לטרף במים.
הם תומכים את זה בצורת ראשו הגדולה, זנבו הרחב והשטוח וטפריו החלשות.
חוקרים אחרים טוענים שאולי היה קרוב לשטחי מים אך היה יכול גם לצאת החוצה ולרדוף אחרי טרף איטי, למשל דינוצפאלים אחרים.
מבנה הגולגולת העבה שהזכירה בצורתה גולגולת כבש או פכיצפלוזאורוס אולי שימשה לתחרות בין יריבים אך ייתכן ששימשה גם כאיל ניגוח המוטח חזק בטרף ופוצע אותו.
"אנחנו נשארים בארץ" הוא פזמון שכתבו והלחינו עוזי חיטמן ויגאל בשן וביצעה שלישיית "כמו צועני".
בקדם האירוויזיון של 1985 התמודדה שלישיית "כמו צועני", שהורכבה מעוזי חיטמן, יגאל בשן ויונתן מילר, עם השיר "כמו צועני".
השיר הגיע למקום השני, והפסיד לשיר "עולה עולה" בביצוע יזהר כהן.
השיר "אנחנו נשארים בארץ" נכתב בעקבות הגעת השלישייה למקום השני בקדם האירוויזיון, והחמצת האפשרות לנסוע לשוודיה כנציגי ישראל באירוויזיון 1985.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת התשמ"ה (1985) זכה השיר בתואר "שיר השנה", והשיג את "עולה עולה" שהגיע למקום השני.
במצעד השנתי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום הרביעי.
בבית הראשון מתארים הדוברים את ציפייתם לנצח בתחרות הקדם אירוויזיון ולייצג בזכות כך את ישראל בתחרות האירוויזיון.
הדוברים מספרים שנאלצו להישאר בארץ בשל הגעתם למקום השני.
בבית זה אזכורים לשלושה שירים שייצגו בעבר את ישראל באירוויזיון: "עולה עולה" (עליו נאמר שהפסידו לו בנקודה, אך למעשה ההפסד היה בארבע נקודות), "אבניבי", אף הוא של יזהר כהן שזכה במקום הראשון באירוויזיון 1978, ו"חי" בביצוע עפרה חזה שייצג את ישראל באירוויזיון 1983.
בבית השני מתוארים נושאים שעומדים במוקד החדשות וקיים בו אזכור לשיר "מחכים למשיח" של שלום חנוך, שיצא לאור באותו שנה.
בבית השלישי מתפשרים הדוברים על טיסה לאילת.
אנט קולודני הייתה פמיניסטית, חוקרת ומבקרת ספרות ותרבות יהודיה-אמריקאית.
היא נחשבת לחלוצה בתחום האקופמיניזם.
נולדה בעיר ניו יורק ב-21 באוגוסט 1941. אמה, אסתר ריפקינד קולודני, הייתה מורה ואביה, דוד קולודני, היה רופא שיניים.
לזוג היו שתי בנות נוספות והמשפחה התגוררה בברוקלין.
קולודני למדה בברוקלין קולג', שם סיימה תואר ראשון ב-1962 כחברה באחווה היוקרתית פי בטא קפא.
לאחר סיום לימודיה עבדה בתפקיד זוטר בשבועון ניוזוויק, אך עזבה לאחר שנה כאשר חשה שכאישה, לא תוכל להתקדם שם.
קולודני המשיכה ללימודים גבוהים באנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, והשלימה דוקטורט בשנת 1969.
משרת ההוראה הראשונה שלה הייתה באוניברסיטת ייל, שם הכירה את דניאל פיטרס, לימים בעלה.
לאחר שנה עזבה את ייל והזוג עבר להתגורר בקנדה, בשל החשש של פיטרס מפני גיוס לצבא בתקופת מלחמת וייטנאם.
קולודני החלה ללמד ספרות באוניברסיטת קולומביה הבריטית, והייתה בין מפתחי תוכנית הלימודים המוכרת הראשונה בלימודי נשים בקנדה.
תוכנית זו הפכה למודל המקובל בקנדה ובארצות הברית.
בשנת 1974 שבה לארצות הברית והחלה ללמד באוניברסיטת ניו המפשייר.
ב-1975 הוציאה לאור את ספרה המחקרי החשוב הראשון בתחום ביקורת אקולוגית פמיניסטית, אקופמיניזם.
בעוד שהספר זכה לביקורות חיוביות והיה פורץ דרך בתחום, קולודני לא קיבלה קביעות באוניברסיטת ניו המפשייר.
בתגובה תבעה את האוניברסיטה בגין הפרה של חוק זכויות האזרח משנת 1964, באשמת אפליה מינית ואנטישמיות.
לאחר חמש שנים, היא קיבלה סכום לא ידוע של פיצויים, שלדברי עורכי דינה היה הגבוה ביותר עד אז בתביעות מסוג זה.
בכסף שקיבלה ייסדה קרן להגנה משפטית על נשים הנאבקות באפליה באקדמיה, במסגרת האיגוד הלאומי ללימודי נשים (NWSA) .
בשנים הבאות לימדה במספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת מרילנד והמכון הפוליטכני רנסלר.
ב-1988 מונתה לדיקנית הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אריזונה.
בתפקידה זה הציגה שורה של חידושי מדיניות שנועדו לשפר את הצלחתם של נשים ומיעוטים באקדמיה, הן כסטודנטים והן כסגל.
ב-1993 פרשה מכהונתה כדיקנית והמשיכה ללמד באוניברסיטה, כפרופסור לספרות ותרבות אמריקאית.
ביולי 2007 יצאה לגמלאות מאוניברסיטת אריזונה כפרופסור אמריטה, והמשיכה בחיים מקצועיים פעילים כחוקרת ויועצת בנושאי מדיניות להשכלה גבוהה.
במהלך הקריירה האקדמית שלה, קולודני הרצתה בכנסים ובאוניברסיטאות ברחבי העולם, ומאמריה וספריה תורגמו לעשרות שפות.
ספריה זכו בפרסים רבים, בארצות הברית ומחוצה לה.
היא קיבלה מענקים ומלגות מטעם העמותה הלאומית למדעי הרוח, קרן פורד, מלגת גוגנהיים, מלגת קרן רוקפלר למדעי הרוח, ועוד.
בשנת 2002, האגודה לשפות מודרניות העניקה לה את מדליית ג'יי בי האבל למפעל חיים בלימודי ספרות אמריקאיים.
באותה שנה האיגוד ללימודים אמריקאיים ייסד את פרס אנט קולודני ללימודי סביבה, המוענק מדי שנה למאמר בעל האוריינטציה הסביבתית הטובה ביותר.
קולודני נפטרה ב־11 בספטמבר 2019 בטוסון, אריזונה.
ספרה הראשון היה "תוואי השטח: מטפורה כחוויה והיסטוריה בחיים ובכתבים אמריקאים".
המחקר יצא לאור ב-1975 ועסק בקולוניזציה של אמריקה, הן במציאות והן בתחום המטאפורה.
קולודני בחנה את השימוש החוזר באישה כסמל של הארץ, בין היתר ביצירותיהם של סופרים כמו פיליפ פרנאו, ג'יימס פנימור קופר וג'ון ג'יימס אודובון, וטענה שההשלכה של דימויים נשיים בהקשר הזה הייתה חיונית לקולוניזציה.
הארץ הלא נודעת תוארה כדמות אימהית מטפחת, שקיימת כדי לספק מחיה, או לדמות פסיבית בתולית, הקיימת רק כדי שישלטו בה, מינית או בכל צורה אחרת.
המטאפורות הללו העניקו למתיישבים מסגרת דרכה יכלו לראות את המרחבים העצומים של צפון אמריקה כפחות מנוכרים ומפחידים, ויכלו להפיג חלק מהחשש והמסתורין של הארץ הלא מוכרת.
ספרה השני, "הארץ שלפניה: הפנטזיה והניסיון של הגבולות האמריקאיים, 1630-1860", פורסם ב-1980. מחקר זה עסק ביחסן של נשים ברצועות הסְפָר האמריקאי לארץ.
בכתבים שבחנה הבחינה קולודני בתמה שונה מזו של הכותבים הגברים: כמו בעליהם ואביהם, גם נשים היו שותפות במניעים הכלכליים שמאחורי ההגירה; וכמו הגברים, גם נשים חלמו להפריח את השממה.
אך הדגשים היו שונים - נשים כתבו כי הסְפָר היה בשבילן מקום מפלט שיאפשר חיי משפחה אידיאליים.
בטקסטים של הנשים אין כמעט ביטוי לנוכחות הכובשת שקולודני מצאה אצל הסופרים הגברים, ואין גיבורים מנצחים מהסוג של דניאל בון או דייבי קרוקט.
במקום זאת, הכותבות חלמו, בצניעות רבה יותר, על מציאת בית, טבע וקהילה, על ניצחון חיי המשפחה והסדר הטוב בארץ פראית.
מחקריה אלה של קולודני ביטאו רעיונות של אקופמיניזם, דוקטרינה חברתית ופוליטית הקושרת בין שעבוד נשים לבין הרס הטבע.
הדוגלים בזרם מאמינים כי תרבות המבוססת על שליטה בנשים קשורה ישירות לרעיונות חברתיים המקדמים את ההתעללות הסביבתית בכדור הארץ.
מלבד "הארץ שלפניה", פרסמה קולודני ב-1980 גם שני מאמרים: "לרקוד בשדה המוקשים" ו"מפה לקריאה מחודשת: מגדר ואינטרפרטציה של טקסטים ספרותיים".
מבין אלה, "לרקוד בשדה המוקשים" הוא הידוע ביותר, והוא נחשב למאמר הנקרא ביותר בביקורת ספרות פמיניסטית אמריקאית.
המאמר תורגם לשפות רבות והודפס מחדש ברחבי העולם.
המאמר עוסק בקונסטרוקטיביזם חברתי ומיישם את התאוריה על ביקורת ספרותית וקאנון ספרותי.
קולודני טענה כי הקאנון הספרותי הוא תוצר של הבניה חברתית.
לדוגמה, הקאנון הספרותי המערבי נוצר ברובו על ידי גברים לבנים ומשכילים, ולכן הוא משקף את נקודת מבטם.
שנית, טענה כי קוראים ניגשים לטקסטים מתוך הנחות מוקדמות ופרדיגמות חברתיות, ולכן נדרשת בחינה ביקורתית מחודשת, תוך הכרה בהטיות לא-מודעות.
קולודני מציעה פלורליזם פמיניסטי – גישה המקבלת פרשנויות שונות ומקדמת הבנה רחבה יותר של טקסטים.
היא מדגישה שחשוב לשלב רעיונות פמיניסטיים ואקטיביזם בעולם הממשי, ולא להותירם במרחב האקדמי בלבד.
ב-1998 פרסמה ספר המבוסס על ניסיונה המנהלי כדיקנית באקדמיה, "לאכזב את העתיד: דיקנית מתבוננת על השכלה גבוהה במאה העשרים ואחת", בו היא מתארת כמה מהבעיות העומדות בפני מוסדות אקדמיים.
קולודני מפרטת מספר שינויים שניתן לדעתה לבצע לשיפור המצב.
בשנת 2007 פרסמה קולודני יצירת מופת אבודה של הספרות האמריקאית הילידית, "חייו ומנהגיו של האיש האדום", מאת ג'וזף ניקולאר, שפורסמה במקור בשנת 1893. ספרו של ניקולאר מתחקה אחר ההיסטוריה של בני עמו משבט הפנובסקוט , מרגעי הבריאה הראשונים ועד הגעתו של האדם הלבן.
ההוצאה המחודשת של יצירה חשובה זו כוללת גם היסטוריה של שבט הפנובסקוט והקדמה אקדמית לטקסט.
נקבע כי התמלוגים מהספר יועברו לשבט.
ב-2012 הוציאה לאור את "בחיפוש אחר קשר ראשון: הוויקינגים של וינלנד, עמי ארץ השחר וחרדת הגילוי האנגלו-אמריקאית".
ספר זה נחשב לתרומה משמעותית לתחום הלימודים האמריקאיים.
באמצעות סיפורים של ילידים, קולודני בוחנת את הקשרים הראשונים בין עמי העולם החדש והישן.
היא אף מתייחסת לתחרות בין לייף אייריקסון וכריסטופר קולומבוס על התואר "המגלה הראשון".
מחקרה האחרון של קולודני עסק בשורשי העליונות הלבנה בארצות הברית, והושלם כשלושה שבועות לפני מותה.
אנחנו מוכנים הוא אלבום סולו מספר 6 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1988 בחברת גל פז האלבום מכיל שירים בעברית, רוב מוחלט של השירים הם מלחניו של המלחין יוסי גרין
שיר ממילות הגמרא שהלחין יוסי גרין, שהשתרש בצורה בולטת במוזיקה היהודית וזכה למספר גרסאות כיסוי כמו של אוהד מושקוביץ, עופר לוי ועמיר בניון.
להיטים בולטים נוספים שיצאו מהאלבום הם "אברהם יגל" ו"ידיד נפש".
אנט אוגוסט (הידועה גם בשם סו אן; בקריאולית האיטית: Annette Auguste; 1940 – 17 באפריל 2020) הייתה זמרת ופעילה חברתית האיטית.
אוגוסט הייתה ממקימות המפלגה משפחת לוואלאס.
אוגוסט נעצרה על ידי חיל הנחתים של ארצות הברית ב-9 במאי 2004 והוחזקה בכלא, בשל טענות למעורבות בתקיפה בדצמבר 2003 באוניברסיטת האיטי.
הארגון אמנסטי אינטרנשיונל אמר כי היא אסירה פוליטית.
היא שוחררה לאחר 20 חודשים.
בשנת 2015, היא עזבה את משפחת לוואלאס, עקב חילוקי דעות פנימיים והיא התמודדה לאחר מכן, מטעם המפלגה ההאיטית טט קאלה.
"אנחנו נעבור" הוא שיר שנכתב ב-1967 על-ידי יחיאל מוהר, הולחן על-ידי משה וילנסקי ובוצע על-ידי כמה להקות ישראליות לאורך השנים.
השיר מבוסס על המיקום הגאוגרפי של מצרי טיראן.
מצרי טיראן הם מצרי ים השוכנים בפתחו של מפרץ אילת, ומקשרים בינו לבין הים האדום.
מצרי טיראן היו זירת מלחמה במלחמת ששת הימים, שם נערך הקרב באיים סנפיר וטיראן.
ישראל ראתה בחסימת המעבר למצרי טיראן על ידי מצרים הכרזת מלחמה, ולכן נקטה פעולה התקפית, שיצאה לפועל ב-22 במאי 1967. ב-23 במאי 1967 החלו המצרים להגיב בחזרה לישראל, ובתחילת שנות השמונים ישראל החלה לסגת ממצרי טיראן בעקבות הסכם השלום עם המצרים.
כתוצאה מהמלחמה נהפכו האיים סנפיר וטיראן סימבוליים לעם ישראל, ולכן השיר נכתב בעקבות הקרב שם.
השיר "אנחנו נעבור" הוא שיר פטריוטי, השייך לקבוצת שירים שנכתבו ערב מלחמת ששת הימים, במטרה לעודד ולהרים את רוח הלוחמים ואת מוראל העם, ביניהם: "החזיקי לנו אצבעות", "באנו למילואים", "נאצר מחכה לרבין", "שארם אלשיח" ועוד.
הביצוע של להקת הדודאים הוא הביצוע המוכר ביותר לשיר, אך יש עוד כמה ביצועים לשיר, ישנים וחדשים יותר על ידי להקות שונות ועל ידי זמרים שונים כגון: הזמר מרטין מוסקוביץ', רחל אטאס, אלכס וייס, מקס, פרומנסקי, חבורת שירו שיר ולהקת הנח"ל.
אנחנו לא ניפרד לעולם הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של אלון גור אריה אודות חייו של השחקן, המפיק והבמאי יהודה בארקן.
הסרט נבחר להשתתף בתחרות התיעודית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2022, בפסטיבל קולנוע דרום ושודר בערוצים HOT8 וערוץ YES ישראלי בתאריך 12 בדצמבר באותה שנה והפך לנצפה ביותר באותו חודש ב-HOT8.
שם הסרט הוא ציטוט מפורסם מתוך הסרט "אבא גנוב".
בפרסום המקדים לפסטיבל חיפה נכתב כי יהודה בארקן חוזר בפעם האחרונה לספר את סיפור עלייתו ונפילתו.
איך הפך לאחד האנשים החזקים בתעשיית הקולנוע הישראלית, כשהפיק, שיחק, כתב והשקיע את כספו הפרטי בסרטיו.
לצד חומרי ארכיון שטרם נראו יסופר כיצד החליט ברקן לנצח את המערכת בדרך שלו.
מתפקידים ראשונים ב"הוא הלך בשדות" ו"לופו", מצא את עצמו מחליף ז'אנרים כזיקית – סרטי הבורקס, סרטי המתיחות השנויים במחלוקת ומלודרמות כמו "אבא גנוב".
כשנכשל בחייו האישים (נישואין שהתפרקו, בת בברזיל שלא הכיר) דאג לכתוב "סוף הוליוודי" למשברים שפקדו אותו ולצלם אותם כסצנות בסרטיו.
כשהיה בשיא כוחו, החליט שהוא חזק מספיק כדי "להמר על כל הקופה" ולמלא בעצמו את כל התפקידים ביצירת סרטי קולנוע, והתרסק.
הסרט נפתח בלוויה, כשקולו של המנוח נשמע מנסה לברר אם מדובר במתיחה.
כשמתחוור לו שמדובר בקבורתו שלו עצמו, הוא מציין שזו לא הפעם הראשונה, מבקרים תמיד ניסו לקבור אותו.
קולו ממשיך להיות שזור בין קטעי ארכיון ומרואיינים מתעשיית הקולנוע, בני משפחה ואושיות מצמתים בחייו, חלקם מבקרים את החלטותיו ומוסריות מעשיו.
בארקן מצדו מגיב לדבריהם ואף מתעמת עם המרואיינים ועם עצמו על השלכות מעשיו לאורך השנים.
בראיונות סירבו יוצרי הסרט ובני המשפחה לגלות איך נוצרה הקריינות של בארקן בגוף ראשון.
הועלו השערות שקולו של בארקן, שנפטר שנתיים לפני הקרנת הסרט, נוצר על ידי בינה מלאכותית.
אחרים העריכו כי מדובר בחקיין, בדיפ פייק, או איסוף מילים מתוך ראיונות קודמים והרכבתן מחדש.
גור אריה ציין במספר ראיונות שהוחלט לשמור על מסתורין סביב התשובה לשאלת הקריינות במשך שבוע ימים מבכורת הסרט כדי לייצר אווירת מתיחה בסגנון יהודה בארקן.
מבקר הטלוויזיה תומר קמרלינג התייחס לנושא באתר מאקו: "אני לא זוכר שראיתי שימוש כזה בקריינות (כלומר, בסרט תיעודי.
מונולוג של מנוח זה משהו שבקולנוע העלילתי הולך אחורה עד "שדרות סאנסט" מ-1950).
בכתבת "אולפן שישי" בשידורי קשת, כשבוע אחרי שעלתה השאלה בתקשורת, ציין גור אריה שההימורים לגבי מקור הקול נוטים לכיוון ה"AI" הופיע בנו של בארקן, עידו, ואמר: "אני ה-AI".
הבמאי אלון גור אריה שנהג לערוך הרצאות על ביוגרפיות של קולנוענים וקומיקאים, הגיע למשרדו של המפיק עופר נעים (איתו הפיק בעבר את סרטיו "מבצע ביצה" ו"המוסד") במטרה ליצור סרט תיעודי.
נעים, שהיה חבר של בארקן ואף הפיק את הסרט האחרון בכיכובו "אהבה בשלייקס", חיפש שותף ליצירת סרט בנושא מאז פטירתו.
זו ההפקה הראשונה אי פעם המשותפת ל-YES ו-HOT וסרטו התיעודי הראשון של גור אריה.
לצורך הפקת הסרט הומרו מחדש המאסטרים המקוריים של חלק מסרטיו בתהליך טלסינה וכך "חייך אכלת אותה", "לופו", "צ'רלי וחצי", "סנוקר" ואחרים זכו לתמונה וצבעים באיכות גבוהה במיוחד.
משפט העלמות המס של בארקן צולם על ידי בנו עידו בזמן אמת בבית משפט השלום ברחובות.
ב-12 בדצמבר 2022 נערכה הקרנת הבכורה של הסרט באורך 90 דקות (YES) ובגרסת שני פרקים (HOT).
בכרזת הסרט שלושה אנשים מחובקים, שלושתם הם בארקן בגלגולים שונים של חייו.
משמאל דמותו של צ'רלי מתקופת סרטי הבורקס של תחילת שנות השבעים, במרכז צ'יקו בן דוד מסרטי אבא גנוב של שנות השמונים-תשעים, ומימין בארקן משנות האלפיים אחרי חזרתו בתשובה.
מתחתם הכיתוב 'אנחנו לא נפרד לעולם'.
זו מחווה למונטאז'ים של כוכבים הוליוודיים עם עצמם בצעירותם.
את הכרזה עיצב שיין הורוביץ ע'פ רעיון של גור אריה.
הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה 2022 כחלק מהתחרות התיעודית.
למחרת הפסטיבל כתבה המבקרת נעמה רק באתר וואלה על הסרט "דיוקן מצחיק וגם עצוב שלא מתעלם מהמורכבות של בארקן כדמות ציבורית וכיוצר...
זו ביוגרפיה מכובדת לאדם שראה בעצמו האאוטסיידר האולטימטיבי, אבל לא מכובדת מדי בשביל לדלג על נושא חשוב כמו הומור פלוצים".
באתר ביקורות הקולנוע "עין הדג" כתב יהונתן צוריה "יוצרי הסרט הצליחו לעמוד באתגר של ליצור סרט מצחיק על אדם מצחיק, תוך כדי שהם מצליחים עדיין לכבד את מה שהוא עשה...
מה שחותם את העסק ומעלה את הסרט להיותו אחד מהסרטים הכי טובים לסוגו...
הוא לא מייפה את הדברים.
בקיצור, הסרט לא נועד (רק) למעריצי בארקן, אלא אולי דווקא בעיקר למי שאינו נמנה עם אוהביו, שיכול לבחון מחדש את דמותו ואת המורכבות שלה באופן מצחיק וקורע מצחוק""
מבקרת הקולנוע מרלן וניג פרסמה מאמר שמנתח את הייצוג הנשי כפי שהוא משתקף בסרט במגזין פרוטפוליו "סגנון הבימוי של גור אריה, שאינו דוקומנטריסט, הוא שינוי מרענן שהופך את העלילה לקלילה, לא חפה מביקורת ויחד עם זאת שוזרת אותה ברוח טובה...
זו הזדמנות טובה לרפלקסיה עבורנו הנשים כדי להבין את הדרך הארוכה שעבר הדימוי שלנו בקולנוע הישראלי, ובתוך כך להבין כיצד השתנתה התודעה שלנו כחברה ביחס למעמדן של נשים"
מבקר הטלוויזיה ניר וולף כתב ב"ישראל היום": לזכותו של הסרט ייאמר כי יוצריו הבינו שבארקן לבדו כבר לא ממש עומד במבחן הזמן.
לפיכך, "אנחנו לא ניפרד לעולם" משקיע לא מעט דקות ושיחות כדי לעמת את המציאות של ימינו עם הראייה הסקסיסטית ועם סוג ההומור שהובילו את סרטי המתיחות והקומדיות שיצר בארקן בשנות ה-80"
בתוכנית "זה לא אולפן שישי" ביצעו ארז טל וישראל קטורזה מערכון פרודי קצר על הקריינות של בארקן המת.
ארז טל עצמו מופיע בסרט בקטע ארכיון מתוך "העולם הערב" שצוחק על חוסר המוסריות והוולגאריות של בארקן בתקופת סרטי המתיחות שיצר.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2022
תסריט: אלון גור אריה, עופר נעים
עיצוב אומנותי: נריה בן ארי
מפיקים: משה אדרי, ליאון אדרי, עופר נעים
אנט קונטאבייט (באסטונית: Anett Kontaveit; נולדה ב-24 בדצמבר 1995) היא טניסאית מקצוענית אסטונית.
בשיאה דורגה במקום השני בעולם (6 ביוני 2022) בדירוג ה-WTA וכיום (17 באוקטובר 2022), מדורגת במקום שלישי בעולם.
"אנחנו נקבור אתכם!" הוא ביטוי שטבע שליט ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, בנאום שנשא בפני שגרירים מערביים בשגרירות פולין במוסקבה, ב־18 בנובמבר 1956. הביטוי הפך לסמל מתוח של מלחמה קרה, והתפרש במערב כאיום ישיר על קיומן של המדינות הקפיטליסטיות, בייחוד על רקע המתח הגרעיני של התקופה.
הוא התקבל בצורה שלילית ביותר באוזניים המערביות, אולם מתרגמים מודרניים טענו שככל הנראה הביטוי תורגם לאנגלית שלא כהלכה, על ידי המתורגמן האישי של חרושצ'וב ויקטור סוחודרב.
בעודו נאם למדינות המערב בשגרירות ב-18 בנובמבר 1956, בנוכחותו של הפוליטיקאי הפולני הקומוניסטי ולדיסלב גומולקה (כאשר פולין הייתה אז מדינת לוויין סובייטית), אמר ניקיטה חרושצ'וב:"לגבי המדינות הקפיטליסטיות – קיומנו אינו תלוי ברצונכם.
אם אינכם מחבבים אותנו, אל תקבלו את ההזמנות שלנו ואל תזמינו אותנו לבקר אתכם.
בין אם תרצו ובין אם לא – ההיסטוריה איתנו.
אנחנו נקבור אתכם!"בעקבות הנאום נציגי 12 מדינות נאט"ו וישראל יצאו מהחדר.
במהלך ביקורו של חרושצ'וב בארצות הברית בשנת 1959, ראש עיריית לוס אנג'לס, נוריס פולסון, בנאומו לחרושצ'וב הצהיר: "איננו מסכימים עם המשפט המצוטט הרבה שלך 'אנחנו נקבור אותך'.
אתה לא תקבור אותנו ואנחנו לא נקבור אותך.
אנחנו מרוצים מאורח החיים שלנו.
אנחנו מכירים בחסרונותיו ומנסים תמיד לשפר אותו.
אבל אם יאתגרו, נילחם עד מוות לשמור על החיים".
אמריקאים רבים פירשו את הציטוט של חרושצ'וב כאיום גרעיני.
בנאום פומבי אחר הכריז חרושצ'וב: "עלינו לקחת את חפירה ולחפור קבר עמוק, ולקבור את הקולוניאליזם הכי עמוק שאנחנו יכולים".
בנאום ב-1961 במכון למרקסיזם-לניניזם במוסקבה, אמר חרושצ'וב כי " דו-קיום בשלום" עבור ברית המועצות פירושו "מאבק אינטנסיבי, כלכלי, פוליטי ואידאולוגי בין הפרולטריון לבין הכוחות התוקפניים של האימפריאליזם בזירה העולמית".
מאוחר יותר, ב-24 באוגוסט 1963, העיר חרושצ'וב בנאומו ביוגוסלביה, "אמרתי פעם, 'נקבור אותך', והסתבכתי עם זה.
כמובן שלא נקבור אותך עם חפירה.
המעמד יקבור אותך", התייחסות לאמרה המרקסיסטית, "הפרולטריון הוא הקברן של הקפיטליזם" (בתרגום הרוסי של מרקס, המילה "קברן" מתורגמת כ"חופר קברים"), בהתבסס על ההצהרה המסכמת בפרק 1 של המניפסט הקומוניסטי: "מה שהבורגנות מייצרת אפוא, מעל לכל, הם חופרי הקברים שלה.
נפילתה וניצחון הפרולטריון בלתי נמנעים באותה מידה".
בזיכרונותיו הצהיר חרושצ'וב כי "תעמולת האויב קלטה את הסיסמה והוציאה הכל מפרופורציה".
חרושצ'וב היה ידוע בתדמיתו הציבורית הרגשית.
בתו הודתה כי "הוא היה ידוע בשפה חזקה, הפרעותיו לדוברים, חובט באגרופיו בשולחן במחאה, חובט ברגליו, אפילו שורק".
היא כינתה התנהגות כזו "אמצעי, שהתאים למטרה שלו [...] להיות שונה מהצבועים של המערב, במילותיהם המתאימות אך מעשיהם המחושבים".
מיכאיל גורבצ'וב הציע בספרו "פרסטרויקה: חשיבה חדשה לארצנו ולעולם" שהדימוי בו השתמש חרושצ'וב, נוצר בהשראת הדיונים החריפים בין מדעני חקלאות סובייטים בשנות ה-30, שכונו "מי יקבור את מי".
אנט מאירי נלסון פרגוסון היא אסטרופיזיקאית תצפיתית סקוטית המתמחה בתחום האבולוציה של הגלקסיות.
פרופסור במכון לאסטרונומיה, אדינבורו, ומחזיקה בקתדרה האישית לאסטרופיזיקה תצפיתית בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת אדינבורו.
פרגוסון נולדה בסקוטלנד בעיר דמברטון, מערבית לגלאזגו.
שני סביה עבדו בתעשיית בניית ספינות ואביה עסק בסחר בייצור כלים.
בתחילת שנות ה-80, אביה קיבל עבודה בחברת מטוסים בקנדה והמשפחה היגרה לשם.
פרגוסון, סיימה תואר ראשון במדעים (BSc) בהצטיינות, בפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת טורונטו, קנדה וקיבלה דוקטורט באסטרופיזיקה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, ארצות הברית.
היא קיבלה מלגות פוסט-דוקטורט במכון לאסטרונומיה, קיימברידג', המכון האסטרונומי קפטיין בחרונינגן, הולנד, ומכון מקס-פלנק ל-Astrophysik ב-גרכינג, גרמניה.
פרגוסון חזרה לסקוטלנד בשנת 2005, בתור מרצה באוניברסיטת אדינבורו, לפני שקודמה בשנת 2007, וקיבלה פרופסורה בשנת 2013.
המחקר של פרגוסון מתמקד בהבנת האופן שבו גלקסיות כמו שביל החלב שלנו נוצרו בתחילה והתהליכים הפיזיקליים שהשפיעו על המראה שלהן במשך מיליארדי שנים, המחקר מתמקד בביצוע תצפיות על כוכבים וגז בין - כוכבי בגלקסיות סמוכות.
הרבה מעבודותיה האחרונות התמקדו בגלקסיית אנדרומדה, גלקסיה ספירלית ענקית בשכונה הגלקטית שלנו.
המחקר שלה מנצל טלסקופים קרקעיים באיים הקנריים, צ'ילה והוואי, כמו גם מכשירים מתוחכמים על סיפון טלסקופ החלל האבל.
פרגוסון מעורבת גם בתכנון לניצול עתידי של נתונים שנאספו על ידי משימת אוקלידס של סוכנות החלל האירופית, ומצפה הכוכבים ורה סי רובין, שנמצא בצ'ילה.
פרס אנני ג'אמפ קאנון, 2003
עמיתה של החברה המלכותית של אדינבורו, האקדמיה הלאומית של סקוטלנד למדע, במרץ 2016.
פרס המחקר של פרידריך וילהלם בסל מקרן אלכסנדר פון הומבולדט, 2017
אנט לאיקמה היה צייר אסטוני.
לאיקמה (שנקרא עד 1935 הנס ליפמן) נולד בחוות פאיבה, כפר ארסטה, מחוז מרג'מה.
הוא היה הילד ה-13 למשפחה אסטונית ענייה.
הוא למד בבתי ספר בווליזה, האפסלו וליהולה.
לאיקמה גילה מוקדם את העניין שלו בציור.
הוא היה קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
בסתיו 1899 הוא חזר לטאלין.
בשנים 1900 עד 1907 עבד לאיקמאה כאמן בטאלין ובהאפסלו.
הלימודים הובילו אותו לבלגיה, צרפת, אוסטריה, פינלנד והולנד.
ב-1901 הוא ארגן את תערוכת האמנות האסטונית הראשונה אי פעם בטאלין, וב-1906 את תערוכת האמנות הראשונה בטרטו.
בשנת 1903, הוא ייסד סטודיו בטאלין.
ב-1907 ייסד את האגודה האסטונית לאמנות.
בשנת 1904 פגש לאיקמה בן ה-38 את אהבת חייו הגדולה, מארי אנדר בת ה-21, אחת המשוררות המוכרות של אותה תקופה.
באותה שנה הוא צייר שני דיוקנאות שלה, הנחשבים לציוריו המפורסמים ביותר.
בשנים 1909 עד 1913 הוא נסע לערי האמנות הגדולות באירופה.
מ-1913 עד 1931 עבד לאיקמה כאמן עצמאי ומורה לאמנות בטאלין.
בין השאר, תלמידיו כללו את אלפרד רוזנברג הצעיר.
ב-1927 נולדה בתו היחידה איינו מארי שנפטרה ב-1969. היא הייתה הילדה של הדוגמנית שלו שכונתה "מיקו".
בשנת 1932 התיישב בסביבת Taebla במחוז Lääne, שם נשאר ועבד עד סוף ימיו.
לאיקמה מת בנובמבר 1942 בקדרפיקו, שם הוא קבור.
לאיקמה נשאר רווק כל חייו.
החווה שלו נפתחה ב-1960 כמוזיאון לחייו וליצירתו.
לאיקמה ידוע בעיקר בציורי הפסטל שלו.
הוא הביא את האימפרסיוניזם לאסטוניה, ולעיתים קרובות צייר נופים, בעיקר בצבעים חדים.
ציורי דיוקנאותיו של האליטה האינטלקטואלית והאמנותית של אסטוניה ידועים גם הם.
הוא גם היה פעיל פוליטית.
מעל לכל, הוא קידם את ההכשרה והקידום של האמנות האסטונית והיה ממייסדי המוזיאון הלאומי האסטוני בטרטו.
אנט וייקמה (באסטונית: Anet Vaikmaa; נולדה ב-12 בנובמבר 1989) היא זמרת אסטונית.
בצעירותה למדה וייקמה בבית הספר ה-21 של טאלין, בכיתה המתמחה ללימודי מוזיקה גבוהים.
כמו כן, היא השתבצה למגמת פסנתר בבית הספר למוזיקה המקומי.
מאוחר יותר עברה ללמוד בבית הספר למוזיקה על שם גאורג אוצה.
בזמנה הפנוי למדה פיתוח קול אצל מארי אליזט, לילו טאלביק, מארה וליאטאגה וסירייה מדל.
וייקמה הייתה חלק ממקהלת הילדים של תאגיד השידור האסטוני, וכן הייתה סולנית באולם הקונצרטים של אסטוניה.
בין השנים 2005–2008 עבדה עם אביה הייני על כמה גרסאות כיסוי באולפן הביתי שלו.
בשנת 2013 הקימה להקה בשם מאווק, שם תפקדה כסולנית וכקלידנית.
בספטמבר 2021 הוציאה את השיר "Goodes kätes", שהיה שיר הנושא תוכנית חדשות מקומית.
ביוני 2022 פרסמה וייקמה את הסינגל הבא שלה, "Tuleb, mis tulde", שיתוף פעולה עם סבן למוס.
ב-6 וב-7 בנובמבר 2023 חשף תאגיד השידור האסטוני את זהות משתתפי ה-Eesti Laul 2024, הקדם האסטוני לאירוויזיון 2024, במהלך תוכנית הבידור Ringvaade.
וייקמה התחרתה באירוע עם השיר "Serotoniin", וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
אנט אצ'יקונווקה היא אתלטית אמריקאית-ניגרית, סגנית אלופה אולימפית (פריז 2024) ביידוי פטיש.
אצ'יקונווקה נולדה בפיקרינגטון שבאוהיו, ארצות הברית, ולמדה באוניברסיטת סינסינטי והייתה חלק מנבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה.
בשנת 2020 החליטה לייצג את מולדת הוריה, ניגריה.
בשנת 2021 שברה ארבע פעמים את שיא אפריקה ואת שיא ניגריה, ובתחרות שנערכה ב-22 במאי קבעה שיא אפריקה של 75.49 מטר.