tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריסון מונה להיות שגריר ברפובליקת קולומביה הגדולה, והתפטר מהקונגרס כדי לשרת בתפקיד עד 8 במרץ 1829. הוא הגיע אל בוגוטה ב-22 בדצמבר 1828. הוא התעצב ממצבה של קולומביה ודיווח למזכיר המדינה שהמדינה על סף אנרכיה, ושלדעתו, סימון בוליבר עמד להפוך לרודן צבאי.
בתקופתו כשגריר, כתב הריסון איגרת לבוליבר בה טען שעדיף לקולומביה להפוך לדמוקרטיה.
ממשלו החדש של אנדרו ג'קסון פיטר אותו כדי למנות מינוי חדש, והריסון חזר לארצות הברית ביוני 1829.
לאחר שהריסון חזר אל המדינה מקולומביה, פרש לחווה שלו לאחר ארבעים שנות שירות ציבורי.
הוא לא היה עשיר, והתקיים על חסכונותיו, קצבה קטנה וההכנסות מהחווה.
הריסון גידל תירס והפיק ממנו וויסקי.
לאחר תקופה קצרה בעסקי האלכוהול, הוא סגר את המזקקה שלו מרוב שנאה להשפעות האלכוהול.
הוא טען שחטא ביצירת הוויסקי ושיש להפסיק את יצירת המשקאות החריפים.
בשנים הללו, הריסון הרוויח כסף מתרומה לכתיבת הביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1836. באותה השנה, ניסה לרוץ לנשיאות כמועמד וויגי.
בין 1836 ל-1840, היה רשם בבתי המשפט במחוזו באוהיו.
הוא נפגש עם שחור שדרש את ביטול העבדות, התחבר איתו והפך אותו לעוזרו האישי.
ב-1840, כשהריסון ניסה שוב להיבחר לנשיאות, עשרות ספרים עסקו בו.
הריסון היה המועמד הוויגי הצפוני לנשיאות ב-1836, פעם אחת מתוך שתיים בה מפלגה פוליטית הריצה בכוונה יותר ממועמד נשיאותי אחד (הדמוקרטים הריצו שני מועמדים ב-1860).
סגן הנשיא מרטין ואן ביורן, המועמד הדמוקרטי, היה אהוד ונראה היה שינצח בבחירות מול מועמד וויגי יחיד.
התוכנית של הוויגים הייתה לבחור וויגים אהודים בכל אזור, למנוע מואן ביורן את השגת 148 האלקטורים שהיה זקוק להם, ולאלץ את בית הנבחרים להכריע את הבחירות.
הם קיוו שהוויגים ישלטו בבית הנבחרים לאחר הבחירות (האסטרטגיה הייתה נכשלת, כיוון שהדמוקרטים שמרו על הרוב שלהם לאחר הבחירות).
הריסון רץ בכל המדינות החופשיות פרט למסצ'וסטס, ובמדינות העבדות דלאוור, מרילנד וקנטקי.
יו ווייט רץ בשאר מדינות העבדות פרט לקרוליינה הדרומית.
דניאל ובסטר רץ במסצ'וסטס, ואילו ווילי מנגום רץ בקרוליינה הדרומית.
התוכנית נכשלה, כיוון שואן ביורן ניצח בבחירות עם 170 אלקטורים.
עוד 4,000 קולות בפנסילבניה היו נותנים להריסון שלושים אלקטורים, והבחירות היו מגיעות לבית הנבחרים.
הריסון היה המועמד הוויגי (שוב מול ואן ביורן, הנשיא היוצא) בבחירות של 1840. המפלגה הוויגית התאחדה מאחורי מועמד יחיד, והריסון נבחר על פני חברים שנויים במחלוקת במדינה, כמו ובסטר וקליי.
הריסון ביסס את מסע הבחירות שלו על ניסיונו הצבאי והמצב הכלכלי הקשה, שנגרם בשל בהלת 1837. הוויגים האשימו את ואן ביורן במצב הכלכלי, וכינו אותו "מרטין ואן רוין" (Ruin-הורס).
הדמוקרטים ירדו על הריסון וקראו לו "סבתא", וטענו שהתפטר מהצבא לפני סיום מלחמת 1812. הם שאלו את הבוחרים האם לבחור בהריסון, והפכו את שם משפחתו: No Sirrah (לא, אדוני).
הם טענו שהריסון היה אדם זקן שהיה מעדיף לשבת בבקתת העץ שלו ולשתות סיידר חזק ולא לנהל את המדינה.
האסטרטגיה פגעה בהם כשהריסון וג'ון טיילר, סגנו, אימצו את בקתת העץ והסיידר החזק כסמלי מסע הבחירות שלהם כדי לקשר אותם לאדם הפשוט.
אף על פי שהריסון בא ממשפחה עשירה ובעלת עבדים בווירג'יניה, מסע הבחירות קידם אותו כחייל צנוע כמו אנדרו ג'קסון.
בניגוד אליו, הוצג ואן ביורן כאליטיסט עשיר.
הוויגים הציגו את עברו הצבאי של הריסון כגיבור קרב טיפקאנו, והסיסמה טיפקאנו וטיילר גם הפכה למפורסמת ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית.
הריסון ניצח ניצחון סוחף בחבר האלקטורים, עם 234 אלקטורים לעומת 60 לוואן ביורן, אף על פי שההפרש בין הקולות היה צמוד.
הריסון השיג 53% מהקולות לעומת 47% לוואן ביורן, בהפרש של פחות מ-150,000 קולות.
כשהריסון הגיע לוושינגטון, הוא רצה להראות שעדיין היה הגיבור מקרב טיפקאנו, ושהיה איש יותר מלומד מאיך שתומכי ואן ביורן התייחסו אליו במסע הבחירות.
יום השבעתו לתפקיד, 4 במרץ 1841, היה יום קר וגשום במיוחד.
הריסון לא לבש מעיל, רכב על סוס לטקס במקום בכרכרה, ונאם במשך כשעתיים את נאום ההשבעה הארוך בהיסטוריה שכלל יותר מ-8,400 מילים.
הריסון רכב ברחובות לאחר מכן, ונכח בשלושה נשפים באותו הערב.
נאום השבעתו פירט את האידאולוגיה הוויגית, שהייתה מנוגדת למדיניותם של ג'קסון ושל ואן ביורן.
הריסון הבטיח להקים שוב את הבנק האמריקני ולהרחיב את סמכותו לספק אשראי וכסף מנייר.
להישמע לקונגרס בענייני חוקים, ולא להשתמש יותר מדי בזכות הוטו שלו.
ולא להשתמש במדיניות של ג'קסון, שכללה מינויים פוליטיים.
הוא הבטיח להשתמש ביכולתו למנות בעלי תפקידים כדי ליצור קבינט טוב, ולא כדי לחזק את מעמדו.
כמנהיג הוויגים, מחוקק מוכשר ומועמד נשיאותי לשעבר, ציפה הנרי קליי להיות בעל השפעה בממשל הריסון.
הוא ניסה להשפיע על הריסון בבחירת המועמדים.
הריסון הזכיר לקליי שהוא הנשיא, ואף מינה את דניאל ובסטר, אויבו של קליי, להנהיג את המפלגה, כמזכיר המדינה.
מועמדו של קליי אמנם נבחר להיות התובע הכללי, אולם הסכסוך נותר בעינו.
פוליטיקאים רבים רצו להיפגש עם הנשיא ולהשפיע עליו.
במהלך החודש בו כיהן כנשיא, הריסון שלח כמה מועמדים לתפקידים לאישור בסנאט.
ג'ון טיילר נאלץ להעמיד אותם מחדש לבחירה.
הריסון ניסה להעביר רפורמה בשירות הציבורי, והתנגד למינויים פוליטיים.
כשדרשו ממנו לפטר דמוקרטים מהמשרדים הממשלתיים, הוא טען שיתפטר לפני שיעשה כך.
פעולתו הרשמית היחידה הייתה לכנס מושב מיוחד של הקונגרס, אף על פי שלא תמך בכך.
כשקליי לחץ על הריסון לכנס מושב מיוחד, הנשיא ציווה עליו לא להגיע יותר לבית הלבן.
אולם משבר ביתרות המטבע של הממשלה גרם לכינוס הקונגרס במושב מיוחד, שהיה אמור להתחיל ב-31 במאי.
ב-26 במרץ 1841, חלה הריסון בהצטננות.
רבים טענו שהמחלה נגרמה בגלל מזג האוויר במהלך השבעתו, אולם מחלתו החלה רק שלושה שבועות לאחר האירוע.
הריסון ניסה לנוח בבית הלבן, אולם כל האנשים שרצו תפקידים פוליטיים הטרידו אותו.
לוח הזמנים העמוס שלו מנע ממנו לנוח.
רופאיו של הריסון ניסו טיפול באופיום, בשמן קיקיון ובעלוקות, אבל מצבו של הריסון הידרדר והוא החל להזות.
הוא מת כעבור תשעה ימים בגיל 68. האבחון קבע שמת בגלל דלקת ריאות.
הריסון היה הנשיא האמריקאי הראשון שמת במהלך כהונתו כנשיא, ותקופת שלטונו היא הקצרה ביותר מבין כל הנשיאים האמריקאים.
סגנו ג'ון טיילר החליף אותו בתפקידו.
מילותיו האחרונות של הריסון היו לטיילר, וכללו בקשה שיבין את עקרונות הממשלה.
מותו של הריסון היה אכזבה לוויגים, שקיוו הנהגת מכסים גבוהים ותמיכה בתוכנית הכלכלית של הנרי קליי.
טיילר, שהיה דמוקרט לשעבר, התנתק מהמפלגה.
בגלל מותו של הריסון, שלושה נשיאים כיהנו בשנה אחת (ואן ביורן, הריסון וטיילר).
המקרה קרה שוב רק כעבור ארבעים שנה, ב-1881 (רתרפורד הייז, שאותו ירש ג'יימס גרפילד, שנרצח וצ'סטר ארתור מונה במקומו).
מותו של הריסון גילה בעיות בחוקה, כיוון שהחוקה קבעה שסגן הנשיא יחליף את הנשיא.
החוקה לא קבעה אם סגן הנשיא יהפוך לנשיא או רק לנשיא בפועל, או האם סגן הנשיא יכהן עד למערכת הבחירות הבאה או שיש לערוך מערכת בחירות נוספת.
הקבינט של הריסון התעקש שטיילר היה "סגן נשיא שפעל כנשיא".
לאחר התייעצות עם השופט העליון, הם הכריעו שאם טיילר ישבע לתפקיד, הוא יהפוך לנשיא.
טיילר הושבע לתפקידו ב-6 באפריל 1841. הקונגרס התכנס מחדש במאי, ולאחר עימות קצר בשני הבתים, הועברה החלטה שאימתה שטיילר הוא הנשיא לשארית כהונתו של הריסון.
התקדים נותר בעינו עד שהתיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית אושרר ב-1967, לאחר ההתנקשות בג'ון קנדי ועלייתו לתפקיד של לינדון ג'ונסון ב-1963. התיקון התייחס לסדרי הירושה בארצות הברית.
בין מורשתו של הריסון נמצאים סדרת ההסכמים שלו עם האינדיאנים בתור מושל טריטוריית אינדיאנה.
השבטים ויתרו על קרקעות במערב שנפתחו לרכישה ולהתיישבות.
מורשתו של הריסון כנשיא נותרה קשורה למסע הבחירות שלו, שהניח את היסודות למסע הבחירות המודרני.
הריסון היה הנשיא הראשון שצולם בעת כהונתו.
קיימות תמונות של ג'ון קווינסי אדמס, אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן שצולמו לאחר תפקידם.
הדאגרוטיפ המקורי אבד והעתק שלו שמור.
הקונגרס קבע שאשתו, אנה, תקבל קצבת אלמנות בשווי 25,000 דולר, משכורת שנתית של הריסון, שכיום שווה ל-580,403 דולרים.
היא קיבלה את הזכות לשלוח מכתבים בחינם.
בנו של הריסון, ג'ון סקוט, ייצג את אוהיו בבית הנבחרים בין 1853 ל-1857. נכדו, בנג'מין הריסון מאינדיאנה, היה לנשיא העשרים ושלושה בין 1889 ל-1893, וכך ויליאם ובנג'מין הריסון הם הסבא והנכד היחידים שכיהנו כנשיאים.
האגדה מספרת כי לאחר שהביס את טקומסה (Tecumseh) בקרב טיפקאנו ב-6 בנובמבר 1811, ולאחר שטקומסה נהרג על ידי כוח אמריקני ב-1813, שהאריסון היה מפקדו, אחיו למחצה של טקומסה ושותפו למרד, טנסקאוואטאווה (Tenskawatawa), שנודע כנביא שבט השוני, הטיל קללה על האריסון ונשיאי ארצות הברית העתידיים שייבחרו בשנים עגולות.
שנים רבות לאחר מותו, קיבל רצף של שבעה נשיאים, שנבחרו בשנים עגולות ומתו במהלך כהונתם, את הכינוי "קללת טיפקאנו" על שם הריסון.
סר פרדריק ויליאם הרשל היה אסטרונום ומלחין בריטי שנולד בגרמניה, והתפרסם הודות לגילוי כוכב הלכת אורנוס.
הוא גילה גם את הקרינה התת-אדומה ותגליות רבות נוספות באסטרונומיה.
ויליאם הרשל נולד כפרידריך וילהלם הרשל בהנובר שבגרמניה, והיה אחד מעשרת בניו (מהם ארבעה מתו בגיל צעיר מאוד) של אייזק הרשל (1707–1767), נגן בסון בתזמורת הצבאית של הנובר.
ייתכן מאוד שאבותיו של אייזק היו יהודים שהמירו את דתם לנצרות בסביבות המאה ה-17. למרות מוצאה הגרמני-לותרני, שם משפחתה של אשתו, מוריצן, היה חלופה נפוצה באותו זמן ל'בן משה' בקרב יהודים מתבוללים.
בשנת 1755 נשלח לאנגליה גדוד המשמר ההנוברי, שבו שירתו ויליאם וג'ייקוב אחיו.
בזמן זה, ממלכת הנובר וממלכת אנגליה היו מאוחדות תחת שלטונו של ג'ורג' השני.
הרשל למד אנגלית במהירות ובגיל 19 שינה את שמו לפרדריק ויליאם הרשל.
הרשל הפך למורה למוזיקה ולמוביל הרכב מצליח.
הוא ניגן בכינור ובאבוב ומאוחר יותר בעוגב.
הוא חיבר יצירות מוזיקליות רבות, כולל 24 סימפוניות וקונצ'רטי רבים, וכן מוזיקת כנסייה.
רוב המוזיקה שלו נשכחה כיום.
לאחר שהיה מוביל הרכב בניוקאסל, לידס, והליפקס, הוא היה לנגן העוגב בקפלה המתומנת בבאת', בה הוא גם היה המנהל של הקונצרטים הפומביים.
בתקופה זו הגיעה אחותו קרוליין לאנגליה, לגור עמו ברחוב ניו קינג.
גם אחיו ג'ייקוב (1734–1792), אלכסנדר ודיטריך הופיעו כמוזיקאים בבאת'.
התעניינותו של הרשל באסטרונומיה גברה לאחר שנת 1773. הוא בנה מספר טלסקופים והכיר את נוויל מסקליין.
הוא ערך תצפית על הירח, מדד את גובהם של הרי הירח וגם עבד על קטלוג של כוכבים כפולים.
נקודת המפנה בחייו התרחשה בזמן שגר בבאת', ב־13 במרץ 1781, כשגילה את אורנוס אותו זיהה כשביט.
הרשל התפרסם בעקבות הגילוי, שאיפשר לו להפוך לאסטרונום במשרה מלאה.
הוא כינה את כוכב הלכת החדש בשם גאורגיאם סידאס, על שמו של המלך ג'ורג' השלישי אולם שם זה לא נקלט.
באותה שנה הוא קיבל את מדליית קופלי ונבחר לחברות בחברה המלכותית.
ב־1782 נבחר לאסטרונום המלכותי של המלך ג'ורג', ועבר יחד עם אחותו לדת' [Datchet] ב־1 באוגוסט 1782. במקביל המשיך בעבודתו כמייצר טלסקופים, אותם מכר לאסטרונומים אחרים.
ב־1783 נתן לאחותו, קרוליין לוצרטיה, טלסקופ והיא החלה לעשות בו תצפיות, בעיקר על כוכבי שביט.
במקביל שימשה קרוליין כעוזרת שלו בזמן התצפיות.
ביוני 1785, כתוצאה מבעיות לחות, הוא וקרוליין עברו לגור בקלי הול באולד וינדסור.
ב־3 באפריל 1786 עברו לבית חדש בדרך וינדסור בסלות', בית אשר נהרס ב־1963 על מנת לפנות מקום לבית משרדים גדול.
ב־7 במאי 1788 התחתן ויליאם עם האלמנה מרי פיט בכנסייה על-שם הקדוש לרונסס באפטון שליד סלות'.
אחותו קרוליין עברה לדירה אחרת אולם המשיכה לעבוד כעוזרתו.
במהלך הקריירה בנה הרשל יותר מארבע מאות טלסקופים.
הגדול והמפורסם מביניהם היה טלסקופ מחזיר אור עם מוקד אופטי באורך 12 מטר ומפתח של 126 ס"מ.
ב־28 באוגוסט, הלילה הראשון בו השתמש בטלסקופ זה, גילה ירח חדש של שבתאי ולאחר חודש גילה אחד נוסף.
אולם הטלסקופ הגדול התגלה כמגושם מאוד, ולכן ביצע הרשל את רוב תצפיותיו עם טלסקופ קטן יותר, בעל מוקד אופטי של 6.1 מטר.
לוויליאם ומרי נולד ילד אחד, ג'ון, ב־7 במרץ 1792. ב־1816 הוכתר כאביר על ידי יורש העצר, לימים המלך ג'ורג הרביעי.
ב־1820 סייע להקמתה של החברה האסטרונומית של לונדון (שקיבלה ב־1830 אישור מלכותי ושינתה את שמה לחברה המלכותית לאסטרונומיה).
ב־25 באוגוסט 1822 מת הרשל בביתו ונקבר בסמוך לכנסייה על-שם הקדוש לרונסס באפטון.
בנו ג'ון הפך גם הוא לאסטרונום.
אחד מאחיו, אלכסנדר, עבר גם הוא לבריטניה אולם לא היה מדען.
ביתו בבאת', שממנו צפה לראשונה באורנוס, הוא כיום מוזיאון לזכרו.
בשלב מאוחר בקריירה גילה הרשל שני ירחים של שבתאי – מימס ואנסלדוס, כמו גם ירח אחד של אורנוס – אוברון.
שמותיהם של ירחי אורנוס לא ניתנו על ידי ויליאם אלא לאחר מותו על ידי בנו ג'ון ב־1847 וב־1852 בהתאמה.
בנוסף עבד על יצירת קטלוגים מקיפים של ערפיליות וצבירי כוכבים ששימשו את בנו, ג'ון, ביצירת הקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים.
במקביל עסק בנושא הכוכבים הכפולים והיה הראשון שגילה כי הם אינם רק נצפים ביחד אלא עשויים להוות מערכת כוכבים אחת.
ב־1800 גילה את הקרינה התת-אדומה.
הוא גילה אותה על ידי העברת אור שמש דרך מנסרה והחזקת מד-חום ליד הקצה האדום של הספקטרום הנראה.
מד החום הראה עלייה בטמפרטורה, וזה הביא אותו למסקנה כי חייבת להיות קרינה בלתי נראית שגורמת לכך.
מחקירת התנועה המדומה של הכוכבים הוא היה הראשון שהבין שמערכות הכוכבים נעות דרך המרחב והראשון שמצא את כיוון התנועה.
הוא גילה גם את המבנה של שביל החלב והסיק כי הוא בצורת דיסק.
הרשל הוא שטבע את המונח "אסטרואיד" (הלחם המילים היווניות – אסטרו=כוכב + איד=צורה).
ב־1802 (זמן קצר לאחר שהיינריך ויליאם מתאוס אלברוס גילה את האסטרואיד השני, 2 פאלאס ב־28 במרץ של אותה שנה) תיאר הרשל את כוכבי הלכת הגזיים כמרכזה של מערכת שמש קטנה.
הוא הסיק כי לכל כוכבי הלכת הגזיים יש טבעות וזאת על ידי השוואה.
למרות תגליותיו המרובות, לא נמנע ויליאם מהשערות פרועות.
במיוחד האמין בכך שיש כוכבים רבים מאוכלסים, כולל השמש.
הוא האמין שהשמש מכוסה במעטה עננים אטום המגן על התושבים המשונים שם מפני האטמוספירה החמה.
מכתש פגיעה גדול על מאדים
הר געש גדול על הירח מימס של שבתאי
טלסקופ הרשל באי הספרדי לה פלמה
טלסקופ החלל הרשל – ששוגר על ידי סוכנות החלל האירופאית
בית ספר התיכון העיוני בסלות'
ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת היה מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ומלך הנובר מ-26 ביוני 1830 ועד יום מותו.
ויליאם, בנו השלישי של ג'ורג' השלישי ואחיו הצעיר ויורשו של ג'ורג' הרביעי, היה המונרך הלפני אחרון של בית הנובר בממלכה המאוחדת.
בצעירותו הוא שרת בצי המלכותי וכונה במהלך תקופת מלכותו ולאחריה "המלך המלח" (Sailor King).
הוא שרת בצפון אמריקה ובקריביים, אך השתתף במעט קרבות.
באמצעות אחיו הנסיך אדולפוס שמשל כמשנה למלך בממלכת הנובר, הוא העניק לממלכה חוקה ליברלית קצרת ימים.
לאחר מותו של ויליאם הוא לא הניח אחריו יורשים חוקיים, אך מבין עשרת הצאצאים הלא חוקיים שלו שרדו שמונה, שנולדו לו מפילגשו דורתיאה ג'ורדן (Dorothea Jordan) שעמה חי 20 שנה.
את כס מלכותו של ויליאם הרביעי בבריטניה ירשה אחייניתו ויקטוריה וכמלך הנובר ירש אותו אחיו, ארנסט אוגוסט הראשון.
ויליאם נולד ב-21 באוגוסט 1765 בארמון בקינגהאם והיה בנם השלישי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל שארלוט, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
לפניו נולדו שני אחיו הגדולים ממנו, ג'ורג' ופרדריק והוא לא היה צפוי לעלות לכס המלוכה.
הוא הוטבל בארמון סנט ג'יימס ב-20 בספטמבר 1765. הסנדקים שלו היו דודיו הנסיך ויליאם הנרי, דוכס גלוסטר ואדינבורו והנסיך הנרי פרדריק, דוכס קמברלנד וסטרת'רן ודודתו אוגוסטה, נסיכת בריטניה.
רוב ילדותו עברה עליו בריצ'מונד שבלונדון ובארמון קיו והוא חונך על ידי מורים פרטיים.
בגיל 13 הוא התגייס לצי המלכותי כפרח קצונה והשתתף בקרב כף סנט וינסנט ב-1780. מהלך הקריירה שלו בצי הייתה שונה מעט מזו של פרחי הקצונה האחרים.
הוא מילא את חובותיו במטבח ונעצר יחד עם חבריו על מעורבות בקטטת שיכורים בגיברלטר (הוא שוחרר לאחר שנודעה זהותו).
בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת בניו יורק.
במהלך שהותו שם, אישר ג'ורג' וושינגטון מזימה לחטוף אותו.
המזימה לא יצאה לפועל עקב גילויה על ידי הבריטים שהציבו שמירה צמודה לנסיך.
ויליאם הועלה לדרגת לוטננט ב-1785 ומונה למפקד האונייה אה"מ "פגאסוס" (HMS Pegasus) בשנה שלאחר מכן.
בסוף שנת 1786 הוצב באיי הודו המערבית תחת פיקודו של הוריישו נלסון.
השניים נעשו ידידים וסעדו יחדיו כמעט מדי ערב.
בחתונתו של נלסון עמד הנסיך על כך שהוא יהיה זה שימסור את הכלה.
ב-1788 הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ "אנדרומדה" (HMS Andromeda) ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על אה"מ "וליאנט" (HMS Valiant) וקודם לדרגת אדמירל משנה.
שאיפתו של ויליאם הייתה לקבל תואר של דוכס כמו אחיו ולקבל מושב בבית הלורדים, אך אביו סירב לכך.
כדי להטיל עליו לחץ הוא איים שהוא יעמיד עצמו לבחירה בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה של טוטנס (Totnes) שבמחוז דבון.
בהיותו מזועזע מאפשרות זו, מינה המלך את ויליאם כדוכס קלרנס ורוזן מנסטר ב-16 במאי 1789.
כדוכס שזה עתה מונה, סיים ויליאם את שירותו בצי המלכותי ב-1790. כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת ב-1793, הוא היה להוט לשרת את ארצו וציפה לקבל תפקיד פיקודי, אך הוא לא קיבל פיקוד על ספינה.
הסיבה הראשונית לכך הייתה שהוא שבר את זרועו כאשר נפל שתוי מגרם מדרגות, אך לאחר מכן היה זה עקב נאום שנשא בבית הלורדים בגנות המלחמה.
בשנה לאחר מכן הוא הביע את תמיכתו במלחמה וקיווה לקבל פיקוד עקב כך.
פנייתו לאדמירליות לא זכתה אפילו למענה.
הוא לא איבד את תקוותו לזכות בתפקיד פיקודי ובמקביל הועלה לדרגת אדמירל, אך המינוי היה ייצוגי בלבד.
למרות בקשותיו החוזרות ונשנות הוא לא זכה בתפקיד פיקודי במשך כל המלחמות הנפוליאוניות.
ב-1811 הוא קיבל את הדרגה המכובדת של אדמירל הצי.
ב-1813 הוא הגיע למצב הקרוב ביותר להשתתפות בקרב כאשר ביקר חיילים בריטים שנלחמו בארצות השפלה.
בעת שצפה על הפגזתה של אנטוורפן מצריח של כנסייה הוא נקלע לאש וכדור ניקב את מעילו.
במקום לשרת בים, הוא בילה את זמנו בבית הלורדים, שם נאם נגד ביטול העבדות, שעל אף היותה בלתי חוקית בבריטניה, עדיין הייתה קיימת במושבות הבריטיות.
הוא טען שהחרות לא תועיל בהרבה לעבדים.
מהתרשמותו במסעותיו הרבים הוא חש, שחייהם של התושבים החופשיים של הרמות והאיים של סקוטלנד קשים יותר מאלה של העבדים באיי הודו המערבית.
ניסיונו באיי הודו המערבית נתן תוקף רציני לעמדתו.
בכל מקרה, עמדתו זכתה לתומכים ולמתנגדים.
בנושאים אחרים הוא היה ליברלי יותר, כמו בתמיכתו בצעדים לבטל את חוקי העונשין כנגד הפורשים מהכנסייה האנגליקנית.
הוא גם התנגד למאמצים לאסור על אלה שנמצאו אשמים בניאוף, להינשא מחדש.
החל משנת 1791 חי ויליאם במשך 20 שנה עם השחקנית האירית דורתיאה בלנד, שהייתה ידועה יותר בשם הבמה שלה, גברת ג'ורדן.
התואר גברת (Mrs) הוצמד לה כדי לחפות על הריון בלתי רצוי שהיא נכנסה אליו בראשית הקריירה הבימתית שלה, והשם ג'ורדן (ירדן) ניתן לה בשל העובדה שהיא "חצתה את המים" שבין אירלנד לבריטניה.
ויליאם היה מהדור הראשון שהגיע לבגרות, כאשר חוק הנישואים המלכותיים 1772 נכנס לתוקף.
החוק אסר על צאצאיו של ג'ורג' השני להינשא ללא קבלת רשות מהמונרך.
לחלופין, בהיותם, מעל גיל 25 הם יכלו לעשות כן לאחר מתן הודעה של 12 חודשים מראש, למועצה המלכותית.
כמה מבניו של ג'ורג' השלישי בחרו למסד חיי זוגיות עם הנשים שהם אהבו גם ללא נישואים רשמיים, במקום לשאת אשה התואמת את הוראות החוק.
אחרי הכל, הבנים הצעירים של המלך, כולל ויליאם, לא היו במקום גבוה בסדר הירושה, דבר שנחשב יחסית בטוח כאשר הנסיך מוויילס התחתן ונולדה לו בת, שרלוט.
נראה היה שויליאם נהנה מחיי המשפחה שלו עם גברת ג'ורדן.
המלך נטה לקבל בצורה זו או אחרת את מערכת היחסים שלה עם בנו, וב-1797 מינה אותו לתפקיד, שבמסגרתו קיבל הנסיך את בית בושי (Bushy House) שבו התגוררה משפחתו הגדלה של ויליאם.
בית זה היה מקום מגוריו העיקרי עד להמלכתו.
ביתו בעיר לונדון, בית קלרנס נבנה על ידי האדריכל ג'ון נאש בין השנים 1825-1827.
לזוג נולדו עשרה ילדים, שהיו כולם לא חוקיים, חמש בנות וחמישה בנים.
תשעה מהם נקראו על שם אחיו ואחיותיו של ויליאם וקיבלו את שם המשפחה פיצקלרנס (FitzClarence).
נינו, אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון, נכדה של אחת מבנותיו - אליזבט נישא ללואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק.
הרומן ביניהם נמשך, כאמור, עשרים שנה, עד לשנת 1811. גברת ג'ורדן קיבלה קצבה שנתית של 4400 ליש"ט בתנאי שלא תעלה יותר על הבמה, וכן היא קיבלה את האפוטרופסות על בנותיה.
כאשר היא חזרה לקריירת המשחק שלה, כדי לשלם את חובותיו של אחד מחתניה, הפסיק ויליאם לשלם את הקצבה על סך 1500 ליש"ט שנועדה לאחזקת הבנות, ולקח על עצמו את האפוטרופסות עליהן.
עם שקיעת הקריירה שלה נמלטה ג'ורדן לצרפת מפני נושיה ומתה חסרת כל ליד פריז ב-1816.
עוד לפני שהכיר את דורותיאה ג'ורדן, נולד לוויליאם בן מאם לא ידועה.
הבן, שגם שמו היה ויליאם, טבע במדגסקר על סיפונה של ספינת הצי המלכותי ב-1807. בתו של גנרל בצבא הנובר טענה, שויליאם היה אביו של בנה שנולד ב-1790, אך ויליאם לא היה כלל בהנובר באותה תקופה והאפשרות שהוא האב כלל לא עמדה במבחן המציאות.
בהיותו בחובות כספיים, עשה ויליאם ניסיונות חוזרים ונשנים לשאת לאישה בת למשפחה עשירה, אך ללא הצלחה.
בכל אופן, כאשר אחייניתו הנסיכה שרלוט, שהייתה השנייה בתור לכס המלכות, מתה בעת שכרעה ללדת ב-1817, נותר המלך עם 12 ילדים אך ללא נכד אחד חוקי.
בשלב זה החלו הנסיכים להיות תחת לחץ להינשא ולהעמיד יורש חוקי.
לוויליאם היה יתרון על שני אחיו, שהיו חשוכי ילדים וחיו בחיי ניכור עם נשותיהן, ששתיהן היו בכל מקרה מעבר לגיל הפוריות.
ויליאם היה הבריא מבין שלושתם.
בהנחה שהיה מאריך ימים, הוא היה עולה למלוכה הן בבריטניה והן בהנובר.
אחיו הצעיר אדולפוס נשלח לגרמניה כדי למצוא עבור אחיו כלה פרוטסטנטית מתאימה.
הוא חזר עם אוגוסטה, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל, שדחה את השידוך.
חודשיים לאחר מכן היא נישאה לדוכס מקיימברידג' עצמו.
בסופו של דבר נמצאה הנסיכה המתאימה לוויליאם שהייתה ידידותית, אשת בית, והייתה מוכנה לקבל, אם כי לא בלב שלם, את תשעת ילדיו של ויליאם ששרדו, שחלקם אף לא הגיע עדיין לבגרות.
ב-11 ביולי 1818 נישאו ויליאם ואדלייד מסקסה-מיינינגן.
בהיותה בגיל 25 הייתה אדלייד במחצית גילו של ויליאם.
הנישואים, שנמשכו כמעט עשרים שנה עד למותו של ויליאם, היו מאושרים.
הדוכסית החדשה לקחה על עצמה לנהל את חייו של ויליאם ואת ענייניו הכספיים.
בשנה הראשונה לנישואיהם חי הזוג בגרמניה, שמר על אורח חיים צנוע ועד מהרה שולמו כמעט כל חובותיו של ויליאם, בייחוד לאחר שהפרלמנט אישר לוויליאם את הגדלת הקצבה שלו.
לא ידוע על פילגש שויליאם לקח לעצמו לאחר נישואיו לאדלייד.
לזוג נולדו שתי בנות שלא האריכו ימים וכמו כן הפילה אדלייד שלושה וולדים.
ב-1811 עקב מחלתו של אביו, מונה אחיו הגדול של ויליאם, הנסיך מוויילס, להיות עוצר.
ב-1820 מת המלך ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי מלך תחתיו.
כעת היה ויליאם השני בתור לכס המלוכה, לאחר אחיו פרדריק דוכס יורק.
מאז נישואיו הקפיד ויליאם על אורח חיים בריא.
הוא צעד שעות כל יום, מיעט באכילה והקפיד לשתות רק תה צמחים עם לימון.
שני אחיו הגדולים ממנו היו לא בריאים לחלוטין, והייתה זו רק שאלה של זמן עד אשר יהיה ויליאם למלך.
כאשר מת הדוכס מיורק ב-1827, הפך ויליאם, שהיה אז כבר מעל גיל 60, ליורש העצר.
בהמשך אותה שנה מינה ראש הממשלה החדש, ג'ורג' קנינג, את ויליאם כלורד אדמירל הראשון (Lord High Admiral).
בתקופת כהונתו בתפקיד היו לוויליאם עימותים עם מועצת האדמירליות שהייתה מאוישת בקציני הצי.
הדברים הגיעו לשיאם, כאשר ב-1828 הפליג ויליאם בראש פלגת ספינות, בלי לומר לאן מועדות פניו ושב לאחר עשרה ימים.
המלך, באמצעות ראש הממשלה, אז ארתור ולסלי, ביקש ממנו להתפטר מתפקידו.
למרות הקשיים שחווה, הוא נחשב למוצלח בתפקידו כלורד אדמירל העליון.
הוא ביטל את עונש המלקות על רוב העבירות, להוציא מרד, ניסה לשפר את רמת התותחנות הימית ודרש דיווחים על רמת הכוננות של כל ספינה.
הוא הכניס לשירות את ספינת הקיטור הראשונה לצי ותכנן להוסיף עוד.
התפקיד התיר לוויליאם לעשות שגיאות וללמוד מהן, תהליך שהכין אותו לתפקידו כמלך, והוא הבין כי עליו לפעול רק על פי עצת יועציו.
את סוף תקופת מלכותו של אחיו בילה ויליאם בבית הלורדים.
הוא תמך בחוק שוויון הזכויות לקתולים, בניגוד לדעתו של אחיו הצעיר ארנסט אוגוסטוס.
בריאותו של ג'ורג' הרביעי הייתה רופפת.
בראשית 1830 היה כבר ברור שמותו קרב.
ב-26 ביוני 1830, מת ג'ורג' הרביעי בלי להותיר אחריו ולו צאצא חוקי אחד.
בגיל 64 עלה ויליאם לכס המלוכה כויליאם הרביעי.
הוא היה המונרך שהומלך בגיל המבוגר ביותר מבין מלכי בריטניה בתקופה (שיא שנשבר בידיי צ'ארלס השלישי).
שלא כמו אחיו המוחצן והבזבזן, היה ויליאם צנוע ומלא הדר.
בניגוד לקודמו, אשר בילה את מרבית זמנו בטירת וינדזור, היה ויליאם ידוע כמי שצועד ללא ליווי ברחובות לונדון או ברייטון.
עד אשר משבר הרפורמה ערער את מעמדו, הוא היה מלך מאוד פופולרי בקרב בני עמו, אשר ראו בו מלך המקורב לעם הרבה יותר מאשר היה אחיו.
המלך הוכיח את עצמו עד מהרה כאיש העובד ללא לאות.
ראש הממשלה הראשון שכיהן תחתיו, הדוכס מוולינגטון, ציין שעבודה שהיה מבצע יחד עם ויליאם בעשר דקות, הייתה אורכת כמה ימים יחד עם ג'ורג' הרביעי.
הנרי ברום (Henry Brougham), שכיהן כלורד צ'נסלור בראשית ימי מלכותו של ויליאם, תיאר אותו כאדם שנוח לעשות איתו עסקים.
הוא היה נוהג לשאול מספיק שאלות כדי שהוא יבין את העניין שעליו הם דנו, בהשוואה לאחיו שחשש לשאול שאלות כדי שלא תיחשף בורותו, ובהשוואה לאביו ששאל יותר מדי שאלות ואף לא חיכה לתשובות.
המלך עשה את מרב המאמצים כדי להתחבב על עמו.
הוא פיטר את השפים הצרפתיים והתזמורת הגרמנית של אחיו והעסיק במקומם אנגלים.
הוא תרם את רובו של אוסף התמונות של ג'ורג' הרביעי למדינה והפחית את מספר הסוסים באורוות המלכותיות.
ג'ורג' הרביעי החל בשיפוץ נרחב ויקר של ארמון בקינגהאם.
ויליאם סירב להתגורר בו ואף ניסה פעמיים להיפטר ממנו.
פעם אחת לצבא בתור קסרקטין ופעם שנייה לפרלמנט כאשר ארמון וסטמינסטר עלה באש ב-1834. חוסר הרשמיות שלו היה מדהים.
כאשר הוא שהה בביתן המלכותי שבברייטון, הוא נהג ליצור קשר עם המלונות בעיר כדי לבדוק מי מתאכסן בהם ולהזמין אורחים שהכיר לארוחות, תוך שהוא מציין שאין צורך לטרוח בנושא הלבוש.
עם עלייתו לכס המלוכה לא שכח ויליאם את תשעת בניו הלא חוקיים.
הוא העניק לבנו הבכור את התואר הרוזן ממנסטר ולשאר ילדיו העניק את התואר של בני או בנות מרקיז.
עם זאת, נסובה מערכת היחסים שלו עם בניו סביב הרבה ויכוחים על כיבודים וכסף.
לעומת זאת, עם בנותיו התנהלו היחסים על מי מנוחות והן השתלבו יפה בחיי החצר.
באותה תקופה היה נהוג שחילופי מלכים מצריכים עריכת בחירות כלליות.
בבחירות של 1830 הפסידה המפלגה הטורית בהנהגתו של הדוכס מוולינגטון למפלגה הוויגית בהנהגתו של צ'ארלס גריי, אף על פי שלטורים היה מספר רב יותר של מושבים בפרלמנט.
עקב הפילוג שחל בשורות המפלגה הטורית הובס וולינגטון בבית הנבחרים וגריי הרכיב ממשלה.
שאיפתו של גריי הייתה לבצע רפורמה בשיטת הבחירה שחלו בה שינויים מעטים מאז המאה ה-15. חוסר השוויון במערכת היה בולט לעין.
למשל, ערים גדולות כמו מנצ'סטר וברמינגהאם לא יוצגו כלל בפרלמנט, אף על פי שהן היו חלק מאזורי בחירה אחרים, בעוד שערים קטנות שהיו ידועות בכינוי מחוז רקוב ומחוז כיס כמו למשל אולד סארום (Old Sarum) שאוכלוסיית הבוחרים שלה מנתה 7 איש בלבד, שלחה שני נציגים לבית התחתון.
המחוזות הרקובים נשלטו בדרך כלל על ידי אנשי אצולה שהמועמדים מטעמם נבחרו בקלות כל השנים.
אצילים כאלה ששלטו במחוזות בחירה יכלו אף למכור את המושבים בפרלמנט למועמדים בכוח.
כאשר דחה הפרלמנט את חוק הרפורמה הראשון ב-1831, ביקש גריי מהמלך לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות חדשות.
בתחילה היסס ויליאם להשתמש בסמכותו, שכן בחירות נערכו רק שנה קודם לכן, המדינה הייתה במצב מתוח והיה חשש שהמתחים יעברו לפסים אלימים.
עם זאת, הוא רתח מזעם על כוונתה של האופוזיציה לפעול נגד פיזור הפרלמנט.
בשל עמדתה של האופוזיציה ועקב בקשתה של ממשלת גריי התכוון ויליאם להתייצב בבית הלורדים ולפזר את הפרלמנט.
הגעתו של המלך הייתה מפסיקה את כל הוויכוחים ומונעת את צעדה של האופוזיציה.
וכך נעשה, המלך הגיע לפרלמנט ופיזר אותו על פי סמכותו.
בבחירות החדשות שנערכו זכו תומכי הרפורמה.
אף על פי שלרפורמה היה רוב בבית התחתון בבית הלורדים לא הייתה לה תמיכה.
המשבר נפסק לזמן קצר עקב הכתרת המלך ב-8 בספטמבר 1831. בתחילה ביקש המלך לוותר בכלל על טקס ההכתרה, אך הוא שוכנע לקיימה על ידי תומכי המסורת, בתנאי שההכתרה לא תיחגג בפאר ובהדר כפי שעשה אחיו.
ההכתרה של 1821 עלתה 240,000 ליש"ט ובהוראת ויליאם הועמד תקציב טקס ההכתרה שלו על 30,000 ליש"ט.
כאשר חוגים שמרניים במפלגה הטורית איימו להחרים את הטקס, לא התרגש מכך המלך והודיע כי היעדרותם רק תחסוך לקופת המדינה.
לאחר דחייתו של חוק הרפורמה השני בבית הלורדים באוקטובר 1831, החלה ברחבי בריטניה תסיסה לטובת הרפורמה והתחוללו הפגנות שגלשו לפסים אלימים.
לנוכח התמיכה הציבורית, לא הייתה ממשלתו של גריי מוכנה לשאת תבוסה בבית הלורדים והגישה את החוק פעם נוספת אך עדיין החוק לא אושר.
מתוסכל מסירובם של הלורדים, הציע גריי למלך להעניק תוארי אצולה שיטו את הכף בבית הלורדים, אך המלך סירב לעשות כן מאחר שהוא כבר העניק 22 תארים חדשים במסגרת חגיגות ההכתרה שלו.
בסופו של דבר הוא הסכים בחוסר רצון להעניק את מספר התארים המינימלי הדרוש להעברתו של החוק.
בפעם הזאת לא דחו הלורדים את אישורו של החוק, אך החלו בשורה של תיקונים.
בתגובה התפטרה ממשלתו של גריי וההתפטרות התקבלה על ידי ויליאם.
המלך רצה למנות מחדש את וולינגטון אך לזה האחרון לא היה את הרוב הדרוש בבית הנבחרים כדי להקים ממשלה.
הפופולריות של המלך הייתה בשפל של כל הזמנים.
כשהיה עובר ברחובות, בוץ היה נזרק על כרכרתו והוא זכה לשריקות בוז.
בשלב זה הסכים המלך למנות מחדש את ממשלתו של גריי וליצור מספר מספיק של תוארי אצולה אם אישור הרפורמה ימשיך להיתקל בקשיים בבית הלורדים.
מתוך דאגה למצב בו תהיה אינפלציה של אצילים, נמנעו רוב המתנגדים בהצבעה וחוק הרפורמה של 1832 עבר.
הציבור ראה כעת את צעדיו של ויליאם כמושפעים מאחיו ומאשתו והפופולריות שלו התאוששה.
ויליאם התייחס בחשד לזרים ובעיקר לצרפתים.
הייתה לו גם תחושה חזקה שבריטניה צריכה להימנע מתערבות בעניינים הפנימיים של מדינות אחרות, ודעתו זו הייתה בניגוד לגישתו של שר החוץ הלורד פלמרסטון.
ויליאם תמך בעצמאותה של בלגיה ולאחר שהועלו שמותיהם של מועמדים הולנדים וצרפתים, הוא תמך במועמדותו של לאופולד, שהתאלמן מאחייניתו שרלוט, כמלך הבלגים.
אף על פי שהיה לו דימוי של חסר טקט וליצן, הוא היה מסוגל להיות ממולח ודיפלומטי.
הוא חזה שבנייתה הצפויה של תעלת סואץ תגרום לכינונם של יחסים טובים בין בריטניה לבין מצרים.
הוא החמיא לשגריר האמריקני בעת ארוחה רשמית כשהכריז שצר לו שהוא לא נולד כאמריקני חופשי.
הוא כיבד את האומה האמריקנית שהביאה מתוכה אדם דגול כמו ג'ורג' וושינגטון.
באמצעות קסמו האישי הוא תרם לשיקומם של היחסים בין בריטניה לבין ארצות הברית שהתדרדרו עד מאוד בתקופת מלכותו של אביו.
ויליאם לא ביקר בהנובר כאשר היה מלך.
אחיו, הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' כיהן כמשנה למלך בתקופת מלכותו של ויליאם ושל אחיו שקדם לו.
דעת הקהל בגרמניה הייתה, שבריטניה מכתיבה את מדיניותה של הנובר.
אך המצב לא היה כך בהכרח.
ב-1832 העביר מטרניך חוקים שנועדו לרסן את התנועות הליברליות בגרמניה, וממשלת הנובר תמכה בעמדתו של מטרניך.
שר החוץ של בריטניה, הלורד פלמרסטון התנגד לחוקים אלה, וביקש מויליאם להשפיע על ממשלת הנובר שתנקוט עמדה בעניין.
לתדהמתו של פלמרסטון, סירב ויליאם להתערב בעניין.
העימות בין המלך לשר החוץ בנוגע להנובר התחדש בשנה שלאחר מכן, כאשר מטרניך זימן ועידה של המדינות הגרמניות בווינה ופלמרסטון רצה שהנובר תסרב להזמנה לוועידה.
תחת זאת המשנה למלך נענה להזמנה וזאת בגיבוי מלא של ויליאם.
ב-1833 חתם ויליאם על חוקה חדשה להנובר שחיזקה את כוחו של מעמד הביניים, הגבילה את כוחם של המעמדות הנמוכים והרחיבה את סמכויותיו של הפרלמנט של הנובר.
החוקה בוטלה לאחר מותו של ויליאם על ידי אחיו ארנסט אוגוסטוס.
כדי לתת תוקף לשלטונו, התערב ויליאם באופן פעיל בפוליטיקה רק פעם אחת.
ב-1834 הוא היה למונרך הבריטי האחרון שמינה ראש ממשלה בניגוד לעמדת הפרלמנט.
באותה שנה התפטר הלורד גריי מראשות הממשלה והוחלף על ידי שר הפנים ויליאם לם, הלורד מלבורן, שהשאיר את רוב השרים במשרותיהם וזכה לרוב בפרלמנט.
עם זאת, כמה משרי הקבינט מאסו במלך ובהדרגה הוא נטה לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
שנה קודם לכן גרי דחף לחקיקתו של חוק שיחולל רפורמה בכנסייה הפרוטסטנטית של אירלנד.
הכנסייה גבתה תרומות בכל אירלנד כדי לממן את פעילותה והייתה במצב כספי טוב.
עם זאת, פחות משמינית מהאוכלוסייה האירית השתייכה לכנסייה הפרוטסטנטית.
בכמה מחוזות לא הייתה קיימת כנסייה פרוטסטנטית בכלל, אך עדיין היה כומר שחי על הכספים הללו שנגבו מהקתולים והפרסביטריאנים.
תופעה זו הובילה להאשמות שהכמורה חיה ברווחה על חשבון האירים שחיים ברמת חיים נמוכה מאוד.
החוק שיזם גרי הפחית את מספר הבישופויות בחצי, ביטל את המשרות המיותרות והפסיק את שיטת התרומות.
חברים רדיקלים בממשלה יזמו צעדים נוספים לרפורמה בכנסייה של אירלנד.
אחד מהם היה ג'ון ראסל, שלא היה חביב על המלך ויליאם.
בנובמבר 1834 קיבל השר המקשר עם בית הנבחרים ושר האוצר ג'ון צ'ארלס ספנסר (John Spencer) תואר אצולה ועבר מבית הנבחרים לבית הלורדים.
מלבורן היה צריך למנות לו מחליף והיחיד שהיא מתאים מבחינתו היה ראסל.
על רקע חילוקי דעות על מינויו של ראסל ולאחר שהתחלפו כמה ראשי ממשלה שהאחרון בהם היה רוברט פיל, פוזר הפרלמנט והוכרזו בחירות חדשות.
אף על פי שכוחם של הטורים עלה בבחירות, הם עדיין היו במיעוט.
פיל נשאר בתפקידו כמה חודשים והתפטר לאחר כמה תבוסות שנחל בפרלמנט.
את מקומו תפס הלורד מלבורן שכיהן בתפקיד ראש הממשלה עד לסוף תקופת מלכותו של ויליאם והמלך נאלץ לקבל את ראסל כשר המקשר עם בית הנבחרים.
יחסיו של המלך עם ממשלתו של מלבורן היו רב צדדיים.
הממשלה העלתה לדיון רעיונות נוספים לקידומה של הדמוקרטיה, כמו הגברת סמכויותיה של המועצה המחוקקת של קנדה, דבר שהטריד את המלך שחשש שצעד זה יגרום לבריטניה לאבד את המושבה.
בתחילה התנגד המלך להצעות אלה, אך אף על פי שהוא תיעב את שרי הממשלה, הוא אישר את המלצותיהם לביצוע רפורמות.
הן המלך והן המלכה חיבבו את אחייניתם, ויקטוריה נסיכת קנט.
ניסיונותיהם להתקרב לנערה נכשלו בעקבות עימות בין המלך לבין אמה של ויקטוריה, הדוכסית מקנט.
בכעסו על הזלזול שהפגינה הדוכסית כלפי המלכה, הביע המלך, באירוע שציין את יום הולדתו האחרון באוגוסט 1836, את תקוותו שהוא יאריך ימים עד לאחר יום הולדתה ה-18 של הנסיכה, כדי שלא ייווצר מצב שהדוכסית תשמש כעוצרת.
ויליאם הרביעי אכן שרד חודש לאחר הגעתה של ויקטוריה לבגרות ונפטר ב-20 ביוני 1837. מאחר שלא הותיר אחריו צאצאים חוקיים ירשה את כס המלוכה בבריטניה אחייניתו, בתו היחידה של הנסיך אדוארד אוגוסטוס בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי, המלכה ויקטוריה.
עקב החוק הסאלי שחל בהנובר, ושמנע את המלכתן של נשים, מלך תחתיו ארנסט אוגוסטוס, בנו החמישי של ג'ורג' השלישי.
כך נותק האיחוד הפרסונלי בין בריטניה לבין הנובר שהחזיק מעמד משנת 1714. הנהנים העיקריים מצוואתו של ויליאם היו שמונת הילדים ששרדו מבין אלה שילדה לו דורותיאה ג'ורדן.
אף על פי שהמלכים הבאים של בריטניה לא היו צאצאיו של ויליאם, נמנים עם צאצאיו אישים ידועים כמו ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון ואלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון שנישא ללואיז, הנסיכה המלכותית, נכדתה של המלכה ויקטוריה.
תקופת מלכותו של ויליאם הרביעי הייתה קצרה אך רבת אירועים.
עליית כוחו של בית הנבחרים ובמקביל שקיעת כוחו של בית הלורדים ציינו את תקופת משבר הרפורמה שבמסגרתו השפיעה הממשלה לראשונה באופן משמעותי על החלטותיו של בית הלורדים על ידי איום בהצפתו בבני אצולה.
תהליך היחלשותו של בית הלורדים המשיך במהלך המאה ה-19 והגיע לשיאו במאה ה-20, עם העברתו של חוק הפרלמנט של 1911. אותו איום בהצפת בית הלורדים באצילים מטעם יושם גם הוא במשבר שפרץ אז כדי להבטיח את העברתו של החוק.
ירידת כוחו של הכתר אירעה כתוצאה ישירה של אירועים שקרו בתקופתו של ויליאם, במיוחד התפטרותה של ממשלת מלבורן.
המשבר שקשור להתפטרות זו הצביע גם על צמצום השפעתו של המלך על העם.
במהלך תקופת מלכותו של ג'ורג' השלישי יכול היה המלך לפטר ממשלה אחת, למנות אחרת במקומה, לפזר את הפרלמנט ולצפות שהבוחרים יצביעו עבור ממשל חדש.
מצבים כאלה אירעו ב-1784 ולאחר מכן ב-1807 עם התפטרות ממשלתו של ויליאם גרנוויל.
אך כאשר פיטר ויליאם הרביעי את ממשלתו של מלבורן, הטורים תחת מנהיגותו של רוברט פיל לא הצליחו לזכות בבחירות.
יכולתו של המלך להשפיע על דעת הקהל ובאמצעותה על המדיניות הלאומית, הצטמצמה.
אף אחד מהמלכים שמלכו אחרי ויליאם לא ניסה לפטר או למנות ממשלה בניגוד לדעת הפרלמנט.
ויליאם הבין שהוא, כמונרך חוקתי, חסר כוח לפעול כנגד דעת הפרלמנט.
הוא היה נוהג לומר: "יש לי את הדעות שלי, אמרתי אותם לשרים שלי.
אין אני יכול להשפיע על כך שהם יאמצו את דעותיי.
בתקופתו של ויליאם יזם הפרלמנט רפורמות גדולות.
נמנעה עבודת ילדים, נאסרה העבדות במושבות ונחקק חוק העניים.
הרפורמות זכו לקיתונות של ביקורת משני צדדי המפה הפוליטית.
הרפורמיסטים טענו שקצב השינויים איטי מדי והשמרנים טענו שהרפורמות הרחיקו לכת יותר מדי.
הפרשנות המודרנית לגבי מדיניותו של ויליאם היא שהוא הקים עליו את שני הצדדים הקיצוניים במערכת הפוליטית, אך הצליח להוכיח עצמו כמי שעומד בראש משטר של מונרכיה חוקתית יותר משציפו רבים.
21 באוגוסט 1765 – 16 במאי 1789: הוד מעלתו המלכותית, הנסיך ויליאם הנרי
16 במאי 1789 – 26 ביוני 1830: הוד מעלתו המלכותית, דוכס קלרנס וסנט אנדרוס
תוארו המלא של ויליאם הרביעי כמלך היה: "ויליאם הרביעי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, מגן האמונה" הוא היה המלך הראשון של הממלכה המאוחדת שנשא את השם ויליאם.
קדמו לו שלושה מלכים בשם זה שמלכו על אנגליה ושניים שמלכו על סקוטלנד.
תוארו המלא בהנובר היה: "ויליאם הרביעי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ומלך הנובר"
ב-1770 הוענק לו תואר אביר מסדר הדרדר וב-1782 הוענק לו תואר אביר מסדר הבירית.
ויליאם השלישי היה נסיך הולנדי של אורנז' מיום היוולדו, מלך אנגליה ואירלנד מ-13 בפברואר 1689, ומ-11 באפריל 1689 מלך גם על סקוטלנד עד מותו.
הוא נולד כבן לבית אורנז'-נסאו, וזכה בכתרי אנגליה, אירלנד וסקוטלנד לאחר "המהפכה המהוללת" (The Glorious Revolution), שבה הודח דודו וחמיו, ג'יימס השני, מלך אנגליה.
הוא שלט באנגליה, סקוטלנד ואירלנד יחד עם אשתו, מרי השנייה, עד מותה ב-28 בדצמבר 1694. הוא מלך כ"ויליאם השני" בסקוטלנד, אך כ"ויליאם השלישי" (או "וילם השלישי") בכל יתר ארצות מלכותו.
הוא ידוע גם בשם החיבה "המלך בילי" בקרב הפרוטסטנטים בצפון אירלנד.
ויליאם מונה לסטאדהאודר הולנדי ב-28 ביוני 1672, ונותר בתפקיד עד מותו.
כפרוטסטנט, נלחם במלחמות רבות נגד המלך הקתולי של צרפת, לואי הארבעה עשר.
פרוטסטנטים רבים ראו אותו כמושיע של אמונתם; בשל מעמד זה, בין השאר, הוא הצליח לזכות בכתר אנגליה, שרבים מאזרחיה היו אנטי-קתוליים קיצוניים (אף כי יש מי שמצביע על כך שגם צבאו והצי שלו, הגדול ביותר מאז הארמדה הספרדית, סייעו להצלחתו).
מלכותו סימנה את תחילת המעבר מהשליטה האישית בממשלה של בית סטיוארט לממשל פרלמנטרי של בית הנובר.
ויליאם נולד ב-14 בנובמבר 1650 בהאג לווילם השני, נסיך אורנז' ולמרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
שמונה ימים לפני היוולדו נפטר אביו מאבעבועות שחורות; לפיכך, ויליאם נעשה לנסיך אורנז' המכהן ברגע הולדתו.
כשהיה ויליאם בן עשר, מתה גם אמו מאבעבועות שחורות בעת ביקור אצל אחיה, צ'ארלס השני.
לבקשתה, נועד צ'ארלס להיות האפוטרופוס של ויליאם לאחר מותה.
צ'ארלס העביר את ויליאם לחזקת סבתו מצד אביו, אמליה מזולמס-בראונפלס, והוסכם שיסייע לה במקרה הצורך.
גם לאחר מכן המשיך צ'ארלס לדאוג לאחיינו.
וילם השני, אביו של ויליאם, היה הסטאדהאודר של הולנד, זיילנד, אוטרכט, חלרה ואוברייסל, אך תפקיד זה בוטל בחמשת המחוזות הללו עם מותו של וילם השני.
ב"תקופה חסרת-הסטאדהאודר הראשונה", היה השלטון בפועל בידיו של יוהאן דה ויט.
בערך ב-1667, כשוויליאם השלישי התקרב לגיל 18, המפלגה הפרו-אוראנז'ית ניסתה להשיב את הנסיך לשלטון בכך שהשיגה לו את התפקידים של הסטאדהאודר וקפטן-גנרל.
כדי למנוע את חזרת בית אוראנז' לשלטון, דה וויט הביא להפצה של "הצו הנצחי", שהצהיר כי הקפטן-גנרל או האדמירל-גנרל של ארצות השפלה לא יכול להיות גם הסטאדהאודר באף מחוז.
מעבר לכך, מחוז הולנד השעה את עצם תפקיד הסטאדהאודר, ולאחר מכן עשו כך גם המחוזות האחרים.
שנת 1672 הייתה הרת אסון עבור ארצות השפלה, ונודעה כ"שנת האסון".
צרפת, תחת לואי הארבעה עשר, פלשה לארצות השפלה, תוך הסתייעות באנגלים.
הצבא הצרפתי הגדול כבש את רוב ארצות השפלה במהירות, אם כי הולנד הצליחה להישמר מהכיבוש הזה.
דה וויט נכשל בניסיונו להשיג שלום עם צרפת, והוא הופל, כשלאחר מכן הוא ואחיו, קורנליס דה וויט, נרצחו באכזריות על ידי המון זועם בהאג.
כיום, רוב ההיסטוריונים מעריכים כי ידו של ויליאם הייתה מעורבת ברצח.
הניצחון עבור מפלגת אוראנז' היה מושלם; "הצו הנצחי" הוכרז כחסר ערך, וויליאם נבחר לסטאדהאודר של הולנד, זלנד ואוטרכט.
הוא גם מונה לקפטן-גנרל ואדמירל-גנרל של ארצות השפלה.
חלדרלנד ואוברייסל, שבהם כבר שלט קרוב משפחה של ויליאם כסטאדהאודר, לא בחרו את ויליאם לתפקיד עד 1675.
במהלך המלחמה עם צרפת, ניסה ויליאם לשפר את מעמדו על ידי נישואין, בשנת 1677, עם בת דודו מרי, בתו הבכורה של דוכס יורק, שהפך מאוחר יותר למלך ג'יימס השני של אנגליה (ג'יימס השביעי של סקוטלנד).
מרי הייתה צעירה ממנו ב-11 שנים, והוא צפה התנגדות לנישואין עם משפחת סטיוארט מצד הסוחרים באמסטרדם שלא חיבבו את אמו (מרי סטיוארט אחרת), אבל ויליאם האמין שנישואיו למרי יגדילו את סיכוייו לרשת את ממלכותיו של צ'ארלס, וירחיקו את המלך האנגלי ממדיניותו הפרו-צרפתית.
אביה של מרי, ג'יימס לא נטה להסכים, אבל צ'ארלס השני לחץ על אחיו להסכים.
צ'ארלס רצה להשתמש באפשרות הנישואין כדי להשיג יתרון במשא ומתן הקשור למלחמה, אבל ויליאם התעקש ששני הנושאים יוכרעו בנפרד.
צ'ארלס נכנע, והבישוף הנרי קומפטון חיתן את הזוג ב-4 בנובמבר 1677. מרי נכנסה להריון זמן קצר לאחר הנישואין, אך הפילה.
לאחר מחלה נוספת מאוחר יותר ב-1678, היא לא נכנסה שוב להריון.
במהלך כל נישואיהם של ויליאם ומרי, הייתה לוויליאם רק פילגש אחת ידועה, אליזבת ויליירס, בניגוד לפילגשים הרבים שהחזיקו דודיו בגלוי.
מאחר שהעדיף שלא להילחם באנגליה ובארצות השפלה גם יחד, כרת עמם לואי הארבעה עשר ברית ב-1678, אך מאחר שהמשיך בתוקפנותו גם לאחר מכן, הצטרף ויליאם השלישי לליגת אוגסבורג (קואליציה אנטי-צרפתית שכללה גם את האימפריה הרומית הקדושה, שוודיה, ספרד ומספר נסיכויות גרמניות) ב-1686.
ב-1685, עלה דודו וחותנו של ויליאם לכס המלוכה האנגלי כג'יימס השני, אך מאחר שהיה קתולי, הוא לא היה פופולרי באזורים הפרוטסטנטיים.
ויליאם ביקש לכרות ברית עם ג'יימס, בתקווה שיצטרף אף הוא לליגת אוגסבורג, ועם זאת ניסה שלא להעליב את המפלגה הפרוטסטנטית באנגליה.
אך ב-1687 היה כבר ברור לכל כי ג'יימס השני לא יצטרף לליגה.
על מנת לזכות באמונם של הפרוטסטנטים האנגלים, ויליאם ביטא את חוסר אמונו במדיניותו הדתית של ג'יימס.
כשהם רואים בו את מושיעם, החלו פוליטיקאים אנגלים רבים לארגן פלישה מזוינת לאנגליה.
בתחילה התנגד ויליאם לתוכנית הפלישה.
בינתיים, באנגליה, ילדה אשתו של ג'יימס השני בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אשר החליף את רעייתו של ויליאם כראשונה בשושלת הירושה.
הכעס הציבורי גבר הודות למשפט של שבעה בישופים שהתנגדו באופן פומבי למדיניות הדתית של ג'יימס השני, וביקשו ממנו לשנות אותה.
שבעת הבישופים זוכו, דבר שהיווה הפסד קשה לממשלתו של ג'יימס, וגרם להתנגדות נוספת למדיניותו.
אך ויליאם עדיין לא רצה לפלוש לממלכת אנגליה, משום שהאמין כי העם האנגלי לא יתמוך בפולש זר.
לפיכך, דרש כי הפרוטסטנטים האנגלים החשובים ביותר יזמינו אותו תחילה לפלוש.
ב-30 ביוני 1688 – באותו היום שבו זוכו הבישופים – הסכימו קבוצת פוליטיקאים, הידועה כ"השבעה האלמותיים" לדרישתו, ושלחו לו הזמנה רשמית.
ויליאם החל להתכונן לפלישה; מטרותיו היו ידועות כבר בספטמבר 1688. ב-5 בנובמבר 1688 נחת ויליאם באנגליה בראש צבא הולנדי.
תומכיו של ג'יימס התדלדלו באופן מיידי; קצינים פרוטסטנטים ערקו מהצבא האנגלי, ואצילים משפיעים בכל המדינה הצהירו על תמיכתם בפולש.
אף כי הפלתו של ג'יימס השני ידועה בדרך כלל בתור "המהפכה המהוללת", הייתה זו למעשה הפיכה צבאית.
ג'יימס ניסה בתחילה להתנגד לוויליאם, אך נכשל.
ב-11 בדצמבר שלח נציגים מטעמו לערוך משא ומתן עם ויליאם, ובאותו הזמן ניסה להימלט בסתר.
קבוצה של דייגים תפסה אותו, והביאה אותו חזרה ללונדון, אך ב-23 בדצמבר ניסה ג'יימס להימלט פעם נוספת, והפעם הצליח.
למעשה התיר ויליאם לג'יימס לעזוב את המדינה, מאחר שהעדיף שלא לעשותו לקדוש עבור הקתולים.
ב-1689 התכנס פרלמנט שהוזמן בידי נסיך אוראנז', והיו דיונים רבים לגבי דרך הפעולה המועדפת.
ויליאם השלישי חש לא בטוח במעמדו, וביקש למלוך כמלך בזכות עצמו, ולא רק כמוזמן מטעם הפרוטסטנטים.
התקדים היחיד למלוכה כפולה באנגליה היה במאה ה-16, כאשר המלכה מרי הראשונה נישאה לנסיך הספרדי פליפה, והוסכם כי הנסיך יוכתר כמלך לצד רעייתו.
אך פליפה היה למלך רק בתקופת חייה של אשתו, וכוחו היה מוגבל.
ויליאם, לעומת זאת, דרש להיות מלך גם לאחר מות אשתו.
אף כי היו יחידים שהציעו כי היא תהיה לשליטה היחידה, מרי עצמה נותרה נאמנה לבעלה וסירבה לכך.
ב-13 בפברואר 1689 העביר הפרלמנט את הצהרת הזכות, בה הוצהר כי ג'יימס, בכך שניסה לברוח ב-11 בדצמבר 1688, פרש מהמלוכה, ולכן הותיר את הכס ריק ופנוי.
הכתר לא הוצע לבנו הבכור של ג'יימס, ג'יימס פרנסיס אדוארד (שהיה אמור להיות היורש במקרה הרגיל), אלא לוויליאם ומרי יחד.
אולם, הוסכם כי "הפעלתו המלאה של הכוח המלכותי בידי נסיך אוראנז' תבוצע רק בשם הנסיך והנסיכה בכל ימי חייהם המשותפים".
ויליאם ומרי הומלכו יחדיו במנזר וסטמינסטר ב-11 באפריל 1689 על ידי הבישוף של לונדון, הנרי קומפטון.
אף כי נהוג היה כי הארכיבישוף של קנטרברי מבצע את המלכת מלך אנגליה, סירב הארכיבישוף המכהן, ויליאם סנקרופט, להכיר בהפלתו של ג'יימס השני מכס המלוכה.
ביום ההמלכה, הצהירה לבסוף האספה של האחוזות הסקוטיות – שהייתה מפולגת הרבה יותר מאשר הפרלמנט הבריטי – כי ג'יימס אינו עוד מלך סקוטלנד.
לוויליאם ומרי הוצע הכתר הסקוטי, והם קיבלו אותו ב-11 במאי.
רשמית נקרא ויליאם בסקוטלנד "ויליאם השני", מכיוון שהיה רק מלך סקוטי קודם אחד ששמו היה ויליאם.
ויליאם השלישי תמך בחוק הסובלנות (Toleration Act) של 1689, שהבטיח סובלנות דתית לפורשים מסוימים מהדת הכללית.
אך החוק חל רק על חלק מוגבל מהעם: הוא לא חל על מי שאינם נוצרים, אלה שלא האמינו בשילוש הקדוש ולא על קתולים.
לפיכך, החוק היה פחות רחב מאשר הצהרת הסובלנות של ג'יימס השני, שביקשה להעניק חופש פולחן למאמיני כל הדתות.
בדצמבר 1689, אושרה מגילת הזכויות (Bill of Rights), אחד מהמסמכים החוקתיים החשובים בהיסטוריה האנגלית.
החוק, שנוסח מחדש ואישר פרטים רבים בהצהרת הזכויות המוקדמת יותר, הגביל את הכוח המלכותי.
ויליאם התנגד להגבלות הללו על המלוכה, אך הוא בחר שלא להסתכסך עם הפרלמנט והסכים לכבד את החוק.
מגילת הזכויות גם פתרה את בעיית ירושת הכתר.
לאחר מותם של ויליאם או מרי, האחר ימשיך למלוך.
הבאים בשושלת הירושה יהיו אחותה של מרי השנייה, הנסיכה אן, וילדיה.
לבסוף, כל צאצא שיהיה לוויליאם בעתיד מנישואין אחרים יכלל אף הוא בשושלת הירושה.
לא-פרוטסטנטים, וכן אלה שינשאו לקתולים, יוצאו מסדר הירושה.
מלכותו המשותפת עם רעייתו מרי השנייה
ויליאם נעדר מהממלכה לתקופות ממושכות בזמן מלחמתו בצרפת.
אנגליה הצטרפה לליגת אוגסבורג, שנודעה אז בשם "הברית הגדולה" ("The Great Alliance") והשתתפה במלחמת הברית הגדולה (שבארצות הברית נקראת מלחמת המלך ויליאם, על שמו של ויליאם השלישי).
בזמן שלחם ויליאם מחוץ לאנגליה מלכה באנגליה אשתו, מרי השנייה, במקומו, אך פעלה על פי עצותיו.
בכל פעם שחזר לאנגליה, השיבה לו מרי את השלטון ללא התנגדות.
סידור זה פעל במשך כל חייה של מרי.
אף כי אנגליה קיבלה את ויליאם כשליט, הייתה לו התנגדות משמעותית בסקוטלנד ובאירלנד.
היעקוביטים הסקוטים – שהאמינו כי ג'יימס השני הוא המלך החוקי – ניצחו באופן מזהיר ב-2 ביולי 1689 בקרב קיליקרנקי, אך הובסו חודש לאחר מכן.
המוניטין של ויליאם הורע לאחר הטבח בגלנקו (1692), בו נרצחו מאות סקוטים שסירבו להשבע אמונים למלכם ומלכתם החדשים.
ויליאם נכנע לדעת הקהל כשהדיח את האחראים לטבח, אם כי עדיין נטה להם חסד; במילותיו של ההיסטוריון לורד אקטון, "אחד נעשה לקולונל, האחר לאביר, שלישי לחבר פרלמנט, והרביעי לרוזן".
באירלנד, שם נהנו המורדים מסיוע צרפתי, נמשכה הלחימה זמן רב יותר, עד כי ג'יימס נאלץ להימלט מהאי לאחר קרב הבויין (1690), למרות הניצחון.
הניצחון באירלנד מצוין מדי שנה בצעדת אוראנז'.
לאחר שהצי האנגלו-הולנדי ניצח את הצי הצרפתי בקרב לה הוג ב-1692, נעשה היתרון הימי של אנגליה מכריע, ואירלנד נכבשה זמן קצר לאחר מכן.
עם זאת, לא זכתה הברית הגדולה להצלחות ביבשת אירופה.
ויליאם איבד את מחוז נאמור, חלק מהטריטוריה ההולנדית שלו, ב-1692, והובס קשות בקרב לנדן ב-1693.
מרי מתה מאבעבועות שחורות ב-1694, והותירה את ויליאם למלוך לבדו.
על אף שהחזיק מספר פילגשים בימי חייה (שהידועה ביותר מביניהן היא אליזבת וילייר), התאבל ויליאם עמוקות על מות אשתו ואמר ש"מהיותי האדם המאושר ביותר" הוא "הולך כעת להיות היצור האומלל ביותר על פני האדמה".
אף שגודל בילדותו כקלוויניסט, המיר את דתו לאנגליקניות.
במהלך שלטונו לבדו התמעטה האהדה כלפיו באופן משמעותי.
למרות שהוויגים היו תומכיו החזקים ביותר של ויליאם, בתחילה העדיף מדיניות של איזון בין הוויגים לבין הטורים.
המרקיז מהליפקס, אדם שהיה ידוע ביכולתו לנווט קו פוליטי מתון, רכש את אמונו של ויליאם בתחילת שלטונו.
הוויגים, שהיו רוב בפרלמנט, ציפו לשלוט בממשלה, והתאכזבו כשוויליאם לקח להם את ההזדמנות הזו.
גישה "מאוזנת" זו לשלטון לא החזיקה מעמד מעבר לשנת 1690, מכיוון שהסיעות המתנגדות הפכו את היכולת לנהל מדיניות אפקטיבית לבלתי אפשרית, וויליאם קרא לבחירות חדשות בתחילת השנה.
לאחר הבחירות לפרלמנט של 1690, החל ויליאם להעדיף את הטורים, בראשות דאנבי ונוטינגהאם.
בעוד שהטורים העדיפו לשמור על זכויותיו של המלך, ויליאם מצא אותם בלתי מתאימים כאשר ביקש מהפרלמנט לתמוך במלחמתו המתמשכת עם צרפת.
כתוצאה מכך, ויליאם החל להעדיף את סיעת הוויגים.
ממשלת הוויגים הייתה אחראית להקמת הבנק של אנגליה כרעיון שנלקח מהקמתו של הבנק של אמסטרדם.
החלטתו של ויליאם להעניק את הזיכיון המלכותי בשנת 1694 לבנק של אנגליה, מוסד פרטי בבעלות בנקאים, היא המורשת הכלכלית החשובה ביותר שלו.
צעד זה הניח את היסוד הפיננסי להשתלטות האנגלית על התפקיד המרכזי של הרפובליקה ההולנדית והבנק של אמסטרדם במסחר העולמי במאה ה-18.
ויליאם פיזר את הפרלמנט בשנת 1695, והפרלמנט החדש שהתכנס באותה שנה הובל על ידי הוויגים.
בשנה שלאחר מכן הפרלמנט העביר את חוק הסחר הקולוניאלי.
ב-1696 בחר המחוז ההולנדי דרנת' בוויליאם להיות הסטאטהולדר שלו.
באותה השנה, תכננו היעקוביטים לרצוח את ויליאם ולהשיב את ג'יימס לכס המלוכה, אך הקנוניה נכשלה.
לאחר הכישלון, הציע לואי הארבעה עשר לג'יימס להיות מלך פולין באותה השנה.
ג'יימס חשש כי קבלת הכתר הפולני עלולה להפכו לבלתי ראוי לתפקיד מלך אנגליה בדעת הקהל האנגלית, ולכן סירב.
דחיית ההצעה הזו הייתה הרת גורל עבור ג'יימס, שכן פחות משנה לאחר מכן חדלה צרפת לתמוך בו.
בהתאם להסכם רייסוויק (20 בספטמבר 1697), שסיים את מלחמת הברית הגדולה, הכיר לואי בוויליאם כמלך אנגליה, והצהיר כי לא יתמוך עוד בג'יימס השני.
לאחר שאיבדו את תמיכת הצרפתים, חדלו היעקוביטים להוות איום משמעותי על ויליאם במשך שארית מלכותו.
בדומה לשליטים אירופאיים רבים אחרים, הוטרד ויליאם משאלת הירושה לכס המלכות הספרדי, בה היו כרוכות טריטוריות גדולות באיטליה, בארצות השפלה ובעולם החדש.
קרלוס השני, מלך ספרד, היה נכה וללא יכולת להעמיד צאצאים; לואי הארבעה עשר ולאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נמנו עם קרובי משפחתו של קרלוס השני, וככאלה, בעלי סיכוי גבוה לרשת את מקומו.
ויליאם ביקש למנוע מהירושה הספרדית להגיע לאחד מאלה, מחשש כי ירושה כזו תביא להפרת מאזן הכוחות בין המעצמות האירופאיות.
ויליאם ולואי הסכימו ביניהם על חוזה החלוקה הראשון, שבו הוסכם על חלוקה של האימפריה הספרדית: הדוכס יוזף פרדיננד מבוואריה (בו תמך ויליאם) יקבל את ספרד, ואילו צרפת והאימפריה הרומית הקדושה יחלקו את יתר הטריטוריות ביניהם.
הספרדים הביעו תדהמה על חוצפתו של ויליאם, מאחר שלא התייעץ עמם לפני ההחלטה על פירוק האימפריה שלהם, והם ניסו לשמור את הטריטוריות הספרדיות מאוחדות.
בתחילה התעלמו ויליאם ולואי מרצון החצר הספרדית, אך לאחר מותו של יוזף פרדיננד מאבעבועות שחורות, נפתח הנושא מחדש.
ב-1700, הסכימו שני השליטים בחוזה החלוקה השני (הקרוי גם חוזה לונדון), שהטריטוריות באיטליה יועברו לבנו של מלך צרפת, ואילו שאר הטריטוריות יעברו לבנו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גם סידור זה היה למורת רוחם של הספרדים, שעדיין ניסו לשמור על שלמות האימפריה, וגם הקיסר לאופולד לא היה מרוצה מכך, מאחר שהטריטוריות באיטליה היו חשובות לו הרבה יותר מאשר הטריטוריות שמחוצה לה.
אך קרלוס השני התערב באופן בלתי צפוי בעניינים לפני מותו, והצהיר כי הוא מוריש את כל הטריטוריות שלו לפיליפ דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר.
הצרפתים התעלמו מהחוזה שעליו חתמו, וטענו לבעלות כל הטריטוריות הספרדיות.
לואי אף הכיר בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בנו של המלך הקודם ג'יימס השני (שמת ב-1701), כמלך אנגליה.
המאבק שהחל בעקבות זאת, הידוע כמלחמת הירושה הספרדית, נמשך עד 1713.
ויליאם הוטרד לא רק מהירושה בספרד.
נישואיו עם מרי היו חשוכי ילדים, ונראה היה כי לא יינשא שנית.
כל ילדיה של הנסיכה אן, אחותה של מרי, מתו בילדותם.
מותו של ויליאם, דוכס גלוסטר, ב-1700, הותיר את הנסיכה אן כאדם היחיד בשושלת הירושה שנקבעה במגילת הזכויות.
החוק חל על אנגליה ועל אירלנד, אך לא על סקוטלנד, שהמועצה שלה לא נשאלה לפני שסופיה נבחרה.
כמו מגילת הזכויות לפניה, חוק היישוב לא עסק בירושת הכתר בלבד, אלא הגביל גם את כוחו של הכתר.
שליטים עתידיים לא הורשו להשתמש במשאבים האנגליים על מנת להגן על כל טריטוריה אחרת שבשליטתם, אלא אם קיבלו הסכמה לכך מהפרלמנט.
על מנת להבטיח את עצמאותה של הרשות השופטת, נקבע כי השופטים ימשיכו לשרת כל עוד הם נוהגים כיאות, ולא על פי רצונו של השליט.
כמו כן, נקבע כי חנינה של השליט לא יכולה לבטל האשמה.
ב-1702 מת ויליאם מדלקת ריאות, שנגרמה מפציעה שארעה לו כשנפל מסוסו.
הגרסה המקובלת למקרה הייתה כי הסוס נתקל בבור של חפרפרת, ולפיכך יעקוביטים רבים הריעו ל"ג'נטלמן הקטן בז'קט הקטיפה השחור".
ויליאם נקבר במנזר וסטמינסטר לצד רעייתו.
בתקופת שלטונה של יורשתו, אן, נעשו ניסיונות להרחיב את חוק היישוב לסקוטלנד.
הסקוטים כעסו על כך שהאנגלים לא נועצו בהם לפני שבחרו בסופיה כיורשת הכתר האנגלי, ולכן העבירו את חוק הביטחון, והכריחו את אן להסכים לו על ידי איום שימשכו את חייליהם ממלחמת הירושה הספרדית.
החוק קבע כי אם אן תמות ללא ילדים, יוכלו הסקוטים לבחור את המלך הבא מבין הצאצאים הפרוטסטנטים של אחד ממלכי סקוטלנד הקודמים, אך יבחרו ביורש אנגלי רק אם ימולאו תנאים פוליטיים, דתיים וכלכליים מסוימים.
הפרלמנט האנגלי הגיב בניסיון להכריח את הסקוטים להיכנע, בכך שהגביל את הסחר עימם, ובכך איים להרוס את הכלכלה הסקוטית.
הסקוטים נאלצו להסכים לחוק האיחוד של 1707, שאיחד את אנגליה וסקוטלנד לממלכה אחת הקרויה בריטניה הגדולה; הירושה נקבעה על פי התנאים שנקבעו בחוק היישוב.
מותו של ויליאם היה גם סופו של בית אורנז'-נסאו ההולנדי, ששלט בארצות השפלה מאז ימי וילם השתקן.
בכל חמשת המחוזות בהם שלט ויליאם השלישי – הולנד, זלנד, אוטרכט, חלדרלנד ואוברייסל – הושעה תפקיד הסטאדהאודר לאחר מותו של ויליאם.
שני המחוזות הנותרים – פריזלנד וחרונינגן – מעולם לא נשלטו בידי ויליאם השלישי, והם המשיכו להחזיק בסטאטהולדר אחר, יאן וילם פריסו, נסיך אורנז'.
לפי צוואתו של ויליאם, היה יאן וילם פריסו אמור גם לרשת את מחוז אורנז', אך פרידריך הראשון, מלך פרוסיה, דודנו של ויליאם, תבע את המחוז הזה לעצמו.
יאן וילם פריסו מת בשנת 1711, והותיר לבנו וילם את טענתו לשלטון שם.
תחת חוזה אוטרכט, עליו הוסכם ב-1713, התיר פרידריך הראשון למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, לקחת את מחוזות אוראנז' לרשותו.
לווילם הרביעי נותר רק התואר "נסיך אורנז'" הריק מתוכן.
וילם קיבל גם את תפקיד הסטאטהולדר בשנת 1747 (משנה זו והלאה היה סטאטהולדר אחד לכל הרפובליקה, ולא אחד לכל מחוז כפי שהיה לפני כן).
ההישג העיקרי של ויליאם השלישי היה הגבלתה של צרפת, בזמן שהיה ביכולתה להשליט את רצונה על מרבית אירופה.