tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקד חטיבה מרחבית 17, אלוף-משנה יששכר שדמי, החליט על דעת עצמו להקדים את שעת כניסת העוצר מהשעה 21:00 לשעה 17:00, אך הודעה על כך נמסרה למוכתרים של הכפרים הערביים רק חצי שעה לפני כניסת העוצר לתוקפו.
התושבים הערבים שעבדו מחוץ לכפריהם לא ידעו דבר על העוצר, והחלו לחזור לבתיהם עם חשכה, לאחר שעת כניסת העוצר.
גדוד משמר הגבול בפיקודו של רב-סרן שמואל מָלִינקי, שסופח לחטיבה 17 של שדמי, קיבל משימה לאכוף את העוצר ב-8 כפרים ערביים בגזרה הדרומית של "המשולש הקטן".
לאחר מעשה טען מלינקי שלפני הפעולה שוחח עם מפקד החטיבה ושאל כיצד יש לנהוג בתושבים ערבים שאינם יודעים על קיום העוצר.
לטענתו, תשובת שדמי הייתה: "אללה ירחמו" .
שדמי הכחיש לימים את הדברים שייחס לו מלינקי.
בסדרת פקודות שנתן מלינקי למפקדי הפלוגות והמחלקות שלו, העביר להם הוראות ברוח דומה.
בתגובה לשאלות מספר קצינים, הוא הנחה אותם במפורש לירות על מנת להרוג בכל ערבי שיימצא מחוץ לביתו לאחר שעת כניסת העוצר, כולל תושבים החוזרים מעבודתם מחוץ לכפרים.
כשנשאל מה בקשר לנשים וילדים, השיב: "בלי סֶנטימֶנטים" (לפי גרסה אחרת: "דינם כדין כולם").
למרות ההוראות הברורות שנתן מלינקי לקציניו, כמעט כולם הפעילו שיקול דעת, ולא פעלו בהתאם להנחיותיו.
מפקד הפלוגה הצפונית של הגדוד, יהודה פרַנקֶנטַל, דחה על דעת עצמו את שעת כניסת העוצר בחצי שעה, והורה למפקדי המחלקות שלו לא לירות בכפריים החוזרים מעבודתם לאחר כניסת העוצר, אלא ללוותם לבתיהם.
מפקד הפלוגה הדרומית, חיים לוי, לא שינה אומנם את פקודותיו של מפקד הגדוד, אך אישר למפקדי המחלקות שביקשו ממנו הנחיות, לפעול בהתאם לשיקול דעתם.
מתוך 8 מפקדי המחלקות של הגדוד, רק סגן גבריאל דהאן, שפיקד על המחלקה שפעלה בכפר קאסם, קיים כלשונה את הפקודה שניתנה לו.
חייליו עצרו את הכפריים שחזרו לכפר מעבודתם ברגל או ברכב, ירו למוות ב-43 מתושבי הכפר, בהם 9 נשים ו-17 ילדים ונערים, ופצעו 13 נוספים.
בנוסף לכך נהרגו בתוך הכפר עוד ארבעה תושבים.
תושבי הכפר מונים בנספים גם אדם שמת משבץ לאחר ששמע על מות בנו בטבח, ואת עוברה של אישה הרה שנרצחה בטבח, ומגיעים ל-49 נספים.
היו גם מספר פצועים שהעמידו פני מתים וכך ניצלו חייהם.
בשונה מהאירוע בכפר קאסם, בגזרות אחרות של הגבול הניחו חיילי צה"ל ושוטרי מג"ב כמעט לכל מפירי העוצר לעבור דרך המחסומים ולשוב לבתיהם.
בליל הטבח הגיעו סא"ל דב נשרי ורס"ן שמעון פורסט מפיקוד המרכז, לעריכת תחקיר על האירוע.
בהמשך הלילה התקיים דיון בהשתתפות נשרי ומלינקי ואחרים אצל מפקד פיקוד המרכז, צבי צור, ובבוקר הגישו נשרי ופורסט את דו"ח התחקיר שקיימו.
הדו"ח מתח ביקורת חריפה על התנהלותו של רס"ן מלינקי, ואת מעשיו של אחד החיילים הגדיר כ"רצח לשמו".
תגובתה הראשונית של ממשלת ישראל שבראשות דוד בן-גוריון לטבח הייתה ניסיון להסתירו באמצעות מניעת הכניסה לכפר ובאמצעות הצנזורה הצבאית.
ב-1 בנובמבר 1956 מינה בן-גוריון ועדת חקירה בראשות הנשיא התורן של בית המשפט המחוזי בחיפה, בנימין זֹהר, ראש עיריית חיפה אבא חושי והפרקליט הצבאי הראשי לשעבר אהרן חטר-ישי.
כשבוע לאחר הטבח, ב-6 בנובמבר הגישה הוועדה את הדו"ח שלה לבן-גוריון, ובו קבעה כי יש להעמיד לדין את מפקד הגדוד וכמה מפקודיו, וכן קבעה פיצוי כספי למשפחות הקורבנות.
בעקבות זאת נמסרה הודעה רשמית לעיתונות על האירוע.
לבסוף פיצתה המדינה את המשפחות השכולות ב-5,000 ל"י על כל הרוג.
פעיל מפ"ם לָטיף דוֹרי וחברי הכנסת מאיר וילנֶר ותופיק טובי (מטעם מק"י) גבו עדויות מהפצועים והביאו את דבר האירוע לידיעת הציבור.
וילנר וטובי אף השתמשו בחסינותם הפרלמנטרית וסיפרו על האירוע מעל דוכן הכנסת.
חברת הכנסת אסתר וילנסקה (מק"י) הזכירה את הטבח באחד מנאומיה, אך נדרשה להפסיק ודבריה נמחקו מהפרוטוקול.
כתוצאה מכך ומהלחץ מצד העיתונים לפרסם פרטים על האירוע, ב-12 בדצמבר 1956 מסר ראש הממשלה במליאת הכנסת הודעה על המקרה, שאמרה כי "בכפרים נפגעו על ידי משמר הגבול כמה כפריים, ולכן מינה ראש הממשלה ועדה לברר מידת אחריותם של אנשי משמר הגבול, ואם יש להעמידם לדין".
ראש הממשלה תיאר את האירוע כ"מעשה זוועה הפוגע ביסודות הקדושים ביותר של המוסר האנושי השאוב מתורת ישראל" והוסיף כי "אין עם בעולם שמחשיב יותר מהעם היהודי יקר חיי אדם, אנו למדנו כי אדם נברא בצלם אלוהים ואין איש יודע מה היה צבע עורו של האדם הראשון".
הודעה זו נמסרה כשישה שבועות לאחר האירוע, כאשר רוב תושבי ישראל עדיין לא ידעו במה מדובר.
הכנסת כיבדה את זכר החללים בקימה לדקת דומייה.
בינואר 1957 הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח בכפר קאסם.
התובעים במשפט היו התובע הצבאי הראשי, משה דוד, ולצדו המשפטן קולין גילון.
פסק הדין ניתן באוקטובר 1958 בבית הדין הצבאי המחוזי בירושלים בראשותו של בנימין הלוי.
בפסק דינו קבע השופט בנימין הלוי מהי "פקודה בלתי חוקית בעליל", שעל החייל לסרב לציית לה כאשר היא ניתנת לו:
שמונה מהנאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר ממושכות (7 עד 17 שנה).
המורשעים ערערו על פסק הדין, והרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות שופט בית המשפט העליון משה לנדוי קבע בחודש אפריל 1959 הקלה מסוימת בעונשם: מ-17 ל-14 שנה לרב-סרן שמואל מלינקי, מ-15 ל-10 שנים לסגן גבריאל דהאן ולטוראי ראשון שלום עופר, ומ-7 ל-3 שנים לחמשת הטוראים המורשעים.
חמשת הטוראים ריצו את עונשם, בניכוי שליש מתקופת המאסר.
ואולם איש משלושת בעלי הדרגות הבכירות לא ריצה את מלוא תקופת מאסרו.
זמן קצר לאחר גזר הדין החליט הרמטכ"ל חיים לסקוב להמתיק את עונשם של שלושת המורשעים שנותרו במאסר: עונשו של מלינקי הופחת ל-10 שנים, של דהאן ל-8 שנים, ושל עופר ל-7 שנים.
בנובמבר 1959 סיים שלום עופר לרצות את עונשו בעקבות חנינה מנשיא המדינה.
מיד לאחר מכן החליט נשיא המדינה יצחק בן-צבי להמתיק עוד את עונשם של שני האסירים הנותרים, מלינקי ודהאן, ל-7 ו-5 שנות מאסר, בהתאמה.
גבריאל דהאן שוחרר במרץ 1960, בתום ארבעים חודשי מאסר.
ימים ספורים אחריו שוחרר ממאסר שמואל מלינקי, אחרון האסורים, מטעמים רפואיים.
לאחר שחרורו חזר לשרת בכוחות הביטחון, היה לקצין ביטחון בקריה למחקר גרעיני – נגב וסיים את שירותו ב-1964 בדרגת אלוף-משנה.
תחילה החליטה הפרקליטות הצבאית שלא להעמיד לדין את מפקד החטיבה יששכר שדמי, אולם לאור דברי בנימין הלוי כי הוא מקבל את דברי מלינקי כי קיבל פקודה משדמי (אך היה עליו לסרב לבצעה, לפי הלוי) הועמד שדמי לדין בנפרד באשמת רצח וחריגה מסמכות.
שדמי זוכה מאשמת הרצח, לאחר שהשופטים לא קיבלו את עדות מלינקי, והורשע בסעיף החריגה מסמכות בהטלת העוצר.
בגזר הדין ננזף והוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות.
בעקבות עונש זה, הפך הביטוי "הגרוש של שדמי" למטבע לשון ברחוב הערבי המצביע על עיוות הדין.
שדמי המשיך בשירותו הצבאי לאחר המשפט.
בקיץ 2017 טען שדמי, בפני ההיסטוריון אדם רז, שמשפטו היה משפט ראווה שהתקיים כדי למנוע את התרחבות הפרשה כלפי הדרגים שמעליו.
בשנת 2017 הגיש רז בקשה לעיין בפרוטוקול המשפט ובמסמכים שהוגשו במהלכו.
המדינה התנגדה לבקשה בנימוק שקיים חשש שחשיפת הפרוטוקולים תפגע בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה או בפרטיות ובביטחון של אנשים מסוימים.
בשנת 2022 לאחר הסרת התנגדות המדינה, התיר בית הדין הצבאי לערעורים, בראשות האלוף דורון פיילס, את פרסום הפרוטוקולים, אך אסר את פרסום מסמכי תוכנית חפרפרת ותמונות מזירת הטבח.
ב-7 בדצמבר 1956 הקדיש נתן אלתרמן את "הטור השביעי" לטבח כפר קאסם, ונמנה עם הראשונים לגנותו.
ביום השנה לטבח, תושבים ערבים באזור המשולש, יחד עם פעילים של המפלגה הקומוניסטית, הנהיגו שביתה של שעתיים לזכר הטבח כמחאה על המדיניות של הממשל הצבאי.
מדובר באחת מפעולות המחאה המאורגנות הראשונות של האוכלוסייה הערבית בישראל כנגד הממשל הצבאי.
ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח בראשות "זקן השומרים" אברהם שפירא מונתה על ידי ראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, ובעקבות פרסום מסקנותיה נערכה בנובמבר 1957 בכפר קאסם סולחה שבה נכחו כ-800 אורחים.
על פי המסורת היו אמורים 11 הנאשמים להגיע לטקס, אך שלטונות צה"ל סירבו לאפשר להם להשתתף, בין השאר מחשש שהגעתם בעת המשפט שנערך להם עלולה להביא לטענות על עיוות דין.
את הצד היהודי ייצגו יו"ר הוועדה אברהם שפירא, שר המשטרה בכור שטרית, אלוף פיקוד המרכז צבי איילון, ראש הממשל הצבאי מישאל שחם וראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, כשבראש הצד הערבי עמד מוכתר הכפר ודיע אחמד צרצור.
בשנת 1958 כתב דן אלמגור, לתוכנית "תן חיוך" של תיאטרון סמבטיון, את השיר "הכומתה", המתייחס לטבח, אך השיר נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנת 1994 הוצג בתיאטרון "הבימה" מחזהו של רוביק רוזנטל, "מלינקי", העוסק בטבח כפר קאסם.
באוקטובר 1991 פרסם העיתונאי רוביק רוזנטל מאמר שבו טען כי טבח כפר קאסם היה חלק מתוכנית חפרפרת – תוכנית מדינית כוללת לגירוש ערביי המשולש לירדן.
טענה זו שבה ועלתה במהלך השנים, בין השאר במאמר מ-2009 של ההיסטוריון גדי אלגזי.
טענות אלה הוכחו כנכונות לאחר שהפרוטוקולים ממשפט הטבח הותרו לפרסום ב-2022, ותוכנית חפרפרת אכן הוזכרה בהם.
בדצמבר 2007 אמר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בעת ביקור בכפר, כי "קרה כאן בעבר אירוע קשה ביותר, שאנחנו מצטערים עליו מאוד".
ב-2014 השתתף לראשונה נשיא המדינה, רובי ריבלין, בטקס לציון הטבח בכפר קאסם.
ב-29 באוקטובר 2021 השתתף נשיא המדינה, יצחק הרצוג, בטקס לזכר ההרוגים, במלאת 65 שנים לטבח, וביקש סליחה בשם מדינת ישראל.
בשנת 2024 יצרה אילת הלר את הסרט התיעודי "דגל שחור", העוסק בטבח כפר קאסם.
טבח יער קאטין הוא הכינוי שניתן למעשי ההוצאה להורג ההמוניים שבמהלכם נטבחו אנשי צבא ואנשי אינטליגנציה פולנים בהוראת שלטונות ברית המועצות במהלך אפריל ומאי 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה.
תחילה התייחס המונח להוצאתם להורג של קצינים פולנים, אשר שהו במחנה השבויים קוזלסק שביער קאטין , סמוך לכפר גניוזדובו שבמחוז סמולנסק בברית המועצות.
לאחרונה הורחב היקפו של המונח, וכעת הוא כולל גם את הוצאתם להורג של 22,000 אזרחים פולנים מן המחנות סטרובלסק, קוזלסק ואוסטשקוב, ומבתי כלא במערב בלארוס ובמערב אוקראינה, אשר נורו בפקודת סטלין ביער קאטין, וכן את הוצאתם להורג של אסירים בבתי כלא במחוז קלינין, הסמוך לחארקוב, ובערים רוסיות נוספות.
גילוי מעשה הטבח על ידי הגרמנים באפריל 1943, לאחר שכבשו את אתר ההוצאה להורג, הביא למתקפת תעמולה של שר התעמולה יוזף גבלס, אשר גרמה לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הפולנית הגולה בראשותו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי אשר ישבה בלונדון, לבין ממשלת ברית המועצות.
עד שנת 1990 הכחישו הרוסים את דבר הטבח, ופעלו לטשטוש הראיות ולהטלת האשם על הגרמנים, בטענה כי בעת הנסיגה הרוסית מחבלי ארץ אלו בשנת 1941, נכבש האזור על ידי גרמניה, והגרמנים הם אלו שהוציאו להורג את הקצינים.
הגרסה הסובייטית שימשה במשך שנים כגרסה הרשמית במזרח אירופה, ובנסיבות שיתוף הפעולה הבין-גושי בסוף מלחמת העולם השנייה התקבלה בהסכמה שבשתיקה במערב.
בנובמבר 2010 הודתה רוסיה רשמית שהטבח נערך בהוראתו של סטלין.
על פי הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ מולוטוב, סיכמו גרמניה הנאצית וברית המועצות על חלוקת פולין ביניהן.
ואכן ב־17 בספטמבר 1939, שבועות ספורים לאחר הפלישה הנאצית לפולין, חדרו כוחות ברית המועצות לשטחי פולין הנמצאים כיום במערב אוקראינה.
עם תום הקרבות חולקה פולין לשלושה: החלק המערבי, עד אזור לודז', סופח לגרמניה; החלק המרכזי, אשר כונה גנרלגוברנמן הפך לשטח כבוש גרמני; והחלק המזרחי סופח לברית המועצות.
ברית המועצות הקומוניסטית לקחה בשבי עשרות אלפי חיילים פולנים, רובם בעלי נטייה פוליטית "בורגנית", שכן פולין נשלטה בין מלחמות העולם בידי משטרים צבאיים למחצה, סמכותניים וריכוזיים, דוגמת משטרו של הגנרל יוזף פילסודסקי.
שבויים אלה היו לנטל על הרוסים, אשר ראו בהם אלמנט הרסני לאינדוקטרינציה הקומוניסטית שביקשו לערוך בשטחי הכיבוש שלהם בפולין.
השבויים שוכנו במחנות אוסטשקוב, קוזלסק וסטרובלסק: קוזלסק וסטרובלסק יוחדו לכליאתם של קצינים, ואילו אוסטשקוב נועד לחיילים זוטרים.
בניגוד לדעה הרווחת, רק כ-8,000 מתוך 15,000 השבויים במחנות אלו היו קצינים.
מכיוון שמערכת הגיוס הפולנית דרשה כי כל בוגר אוניברסיטה יהיה קצין מילואים, כללה הקצונה הפולנית שנכלאה במחנות את העילית האינטלקטואלית של פולין.
רבים מהקצינים היו יהודים, בעיקר הרופאים שבהם.
לפי מזכר שנשלח מלברנטי בריה לסטלין, ב־5 במרץ 1940 חתמו חברי הפוליטביורו – סטלין, ויאצ'יסלב מולוטוב, לזר קגנוביץ', מיכאיל קאלינין, קלימנט וורושילוב, ובריה – על פקודה להוצאתם להורג של "קונטרה-רבולוציונרים לאומנים" השוהים במחנות השבויים במערב אוקראינה ובלארוס.
פקודה זו הביאה להוצאתם להורג של כ־15,000 שבויי מלחמה וכ־7,000 אזרחים פולנים נוספים.
ההגדרה הרחבה של פקודת ההוצאה להורג כללה את האינטליגנציה הפולנית (מאוחר יותר רדפו הנאצים והשמידו את אותם אנשים עצמם), וכן שוטרים, אנשי מילואים, וקצינים בשירות פעיל.
עוד ב־19 בספטמבר 1939 זימן הקומיסר הראשי לביטחון המדינה, לברנטי בריה, את מועצת הנ.ק.ו.ד., מנגנון הדיכוי הסובייטי שהיה אחראי לרציחת מיליוני אזרחים סובייטיים בזמן הטיהורים הגדולים ולפניהם, והורה להכין מחנות מעצר לשבויים פולנים.
בין 3 באפריל ו־19 במאי 1940 הוצאו להורג 22,000 מתושבי מחנות אלו: כ־6,000 שבויים ממחנה אוסטשקוב, כ־4,000 ממחנה סטרובלסק, כ־4,500 ממחנה קוזלסק, וכ-7,000 אזרחים הוצאו להורג בחלקים שונים של בלארוס ואוקראינה.
הממשלה הפולנית הגולה לא קיבלה כל מידע על גורלם של אנשים אלו, פרט לעובדה כי 395 מהם (היחידים שניצלו מפקודת ההוצאה להורג) הועברו ממחנה יוחנוב למחנה גרזובץ, בקרבת וולוגדה.
פרט ל-395 הניצולים במחנה גרזובץ, כ-98% מהשבויים נרצחו: אנשי מחנה קוזלסק הוצאו להורג באתר ביער קאטין סמוך לסמולנסק, אנשי מחנה סטרובלסק הוצאו להורג בכלא הנ.ק.ו.ד.
בעיר חארקוב וגופותיהם הוטמנו באתר פיאטיחטקי, וקציני משטרה מאוסטשקוב הוצאו להורג בכלא הנ.ק.ו.ד.
במחוז קאלינין, מסר תיאור מפורט של הרציחות במחוזו.
על פי טוקארב בוצעו ההוצאות להורג בדרך כלל ביריות אקדח.
היריות החלו בערב והסתיימו עם הזריחה.
המשלוח הראשון הגיע ב־4 באפריל 1940 וכלל 390 אנשים.
תחילה התקשו המוציאים להורג להרוג אנשים כה רבים בלילה אחד, והטרנספורטים שלאחר מכן כללו לא יותר מ־250 אנשים.
הליך ההוצאה להורג התבצע כדלקמן: לאחר בדיקת פרטיו האישיים של הנידון, הוא נכבל והובל לתא מבודד.
מייד עם כניסתו לתא נורה הקורבן בעורפו, גופתו הוצאה דרך דלת מצידו השני של התא והועמסה על משאית, בעוד הנידון הבא הוכנס אל התא.
הליך זה נמשך בחודשים אפריל ומאי מדי לילה, פרט לחג אחד במאי.
מכונות (לרוב מאווררים) שפעלו ברעש הסוו את קולות הירי.
ליד סמולנסק הייתה שיטת ההוצאה להורג פשוטה וברוטאלית יותר, בדומה להוצאות להורג המוניות אחרות באותה התקופה, כגון פשעי האיינזצגרופן – הקורבנות הובלו כשהם כבולים אל סיפם של בורות ירי, ושם נורו בעורפם.
גורלם של שבויי המלחמה הטריד את הממשלה הפולנית הגולה מרגע הקמתה.
כמה מן השבויים הורשו לשלוח דברי דואר למשפחותיהם בתקופה שלאחר נפילתם בשבי, והפסקתם הפתאומית של משלוחים אלו במאי 1940 עוררה דאגה והעלתה תהיות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב־22 ביוני 1941, הסכימה הממשלה הפולנית הגולה לשתף פעולה עם ברית המועצות כנגד גרמניה.
הסכם שיקורסקי-מייסקי, שנחתם ב־30 ביולי 1941 בין הממשלה הפולנית הגולה לבין שגרירו של סטלין בלונדון, איבאן מייסקי, אפשר לגנרל ולדיסלב אנדרס להקים צבא פולני, שנודע בשם "צבא אנדרס" והורכב משבויי מלחמה שנותרו על אדמת ברית המועצות.
על פי ההסכם העניקה ממשלת ברית המועצות "חנינה" לכל האזרחים והחיילים הפולנים בתחומה (אחד ממקבלי החנינה היה מנחם בגין).
הגנרל אנדרס ביקש לדעת היכן הקצינים שנפלו בשבי, וסטלין הרגיע אותו ואת שיקורסקי באומרו כי הם שולחו לחופשי, אם כי כמה מהם נמלטו למנצ'וריה.
ב־20 בספטמבר 1941 ניהל השגריר הפולני במוסקבה סטניסלב קוט שיחות עם השר אנדריי וישינסקי בנוגע לגורל השבויים.
וישינסקי הצהיר כי "כל השבויים הפולנים על אדמת רוסיה ישוחררו" אך להכרזה זו לא היו כל תוצאות מעשיות.
כל עוד לא נודע גורלם של קצינים אלו רחשה תעלומת גורלם והעכירה את היחסים בין הממשלה הפולנית בגולה ובין ברית המועצות, אך הדברים לא הגיעו לעימות חזיתי בין שתי הממשלות.
שיתוף הפעולה הצבאי נמשך, על אף רגשות שליליים של החיילים הפולנים כלפי הרוסים, רגשות שהביאו ליציאת צבאו של אנדרס לטהראן דווקא בימי המתקפה הגרמנית המחודשת לקראת קרב סטלינגרד.
על אף האינטרסים המנוגדים ועל אף החששות בדבר גורל הקצינים הנעדרים, היה לפולנים ולרוסים אויב משותף.
גורלם של הקצינים הנעדרים התברר באפריל 1943, כאשר הוורמאכט גילה קבר המונים של יותר מ־4,000 קצינים פולנים ביער קאטין.
אומנם יחסה של גרמניה לפולין היה גרוע בהרבה (וגם הוא כלל הוצאות המוניות להורג, בין השאר, של חיילים פולנים), אבל זה לא הפריע לשר התעמולה הגרמני יוזף גבלס לראות בגילוי זה הזדמנות לנעוץ את סכינו בתפר שבין הפולנים ובין הרוסים, ואולי אף לסכסך בין הרוסים לבין בעלות הברית המערביות.
ב-13 באפריל הודיע רדיו ברלין כי נמצא בור באורך של 28 מטר וברוחב של 16 מטר ובו שתים עשרה שכבות של גופות המונחות זו על גבי זו.
הגופות שויכו לקצינים פולנים, כ־3,000 במספר, רבות מהן עם ידיים כפותות ופצעי ירי בעורפם.
תנאי הקרקע שימרו את הגוויות, ומסמכים מזהים נמצאו אצל רבות מהן.
סטלין האשים את ממשלת שיקורסקי בשיתוף פעולה עם התעמולה הגרמנית, ופתח במסע להכרה בינלאומית בממשלת הבובות הפולנית שהוקמה במוסקבה ובראשה וונדה ואסילבסקה.
חודשיים לאחר אירועים אלה מת שיקורסקי בהתרסקות מטוסו.
התעמולה הנאצית וניסיונות הטיוח הרוסיים
גילוי טבח קאטין שירת את האינטרס הנאצי, ומכונת התעמולה של גבלס השתמשה בו כדי לפגוע בברית המועצות.
גבלס כתב ביומנו "משקיפים זרים משתאים למראה הפיקחות המדהימה שבה הפכנו את תקרית קאטין לשאלה פוליטית בעלת חשיבות".
הגרמנים הצליחו לפגוע בתדמיתה של ברית המועצות בעיני המערב.
הישגם היה במניפולציה של הגנרל שיקורסקי שנכנס לפינה שלא רצה להידחק אליה, ובסיכון הברית בין מעצמות המערב ובין ברית המועצות.
בתוך פולין נעשה שימוש בטבח קאטין כחלק ממנגנון התעמולה האנטישמי, ונטען שהיהודים הם האחראים לטבח בקצינים הפולנים.
ביומנו של יוסף גוזיק מתואר: .
לבעלי הברית המערביים, גילויו של הטבח והמשבר הפולני–רוסי שבא בעקבותיו, סיכנו את הברית עם ברית המועצות, דווקא בעת שהפולנים, שנראו כבעלי ברית חיוניים בתחילת המלחמה, הפכו מנכס לנטל בשל כניסתם למאבק של הענקים התעשייתיים והצבאיים, ברית המועצות וארצות הברית.
ראש הממשלה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט נקרעו בין מחויבותם לבעל הברית הפולני, אשר בהנהגתו של שיקורסקי הציג עמדה בלתי מתפשרת, ובין בריתם עם סטלין בימים שבהם היה הצבא האדום בשיא כוחו ותנופתו.
שגריר בריטניה שחקר את הרצח בשנת 1943 הוציא דו"ח בו האשים ברצח את ברית המועצות, אולם בריטניה הסתירה את הדו"ח כדי לא לפגוע ביחסים עם ברית המועצות.
עם כיבושו מחדש של אזור סמולנסק על ידי הצבא האדום, בספטמבר 1943, נשלחה למקום "ועדה מיוחדת לחקירת הירי בשבויים פולנים על ידי הפולשים הפשיסטים הגרמנים ביער קאטין".
ועדה זו הייתה מורכבת מנשיא האקדמיה לרפואה של ברית המועצות, ניקולאי בורדנקו, אך גם מאישי ציבור בעלי מוניטין בינלאומיים כמטרופוליט של מוסקבה.
הוועדה פעלה בדרך כלל בחשאי, אך בינואר 1944 חשפה את ממצאיה, ואף הזמינה נציגים זרים מארצות המערב לבקר בקברים ההמוניים.
קטעי עיתונים ומכתבים מ־1941, כשנה לאחר הרציחות הוצגו למתעניינים כאילו נמצאו בקברים.
הוועדה פרסמה את תוצאות חקירתה והגיעה למסקנה כי הרציחות בוצעו על ידי הגרמנים בשנת 1941 ולא על ידי הרוסים בשנת 1940. הנציגים הזרים שהגיעו למקום "קיבלו" את מסקנות הוועדה.
באופן פרטי סבר צ'רצ'יל כי הרציחות אכן בוצעו על ידי הרוסים, ולדברי עדים שנכחו בשיחה עם שיקורסקי אף התבטא בהתאם לכך.
עם זאת, בה בעת הרגיע את הרוסים כי לא ייחס אמינות לממצאי הצלב האדום כל עוד השטח בשליטה גרמנית, ומאוחר יותר נראה כי באופן פומבי קיבל את ממצאי "ועדת החקירה" הרוסית אשר את ממצאיה אף ציטט בזכרונותיו.
בשנת 1944 מינה הנשיא רוזוולט קצין צבא בדרגת סרן בשם ג'ורג' ארל, השליח האמריקני המיוחד לבלקנים, להשיג מידע על שאירע ביער קאטין.
ארל, באמצעות קשרים ברומניה ובבולגריה, השיג מידע רב וממנו הסיק כי הרוסים הם אלו שביצעו את הטבח.
רוזוולט לא קיבל את הטענה, אמר שהוא משוכנע באחריותם של הגרמנים, והדו"ח של ארל נגנז.
כאשר ביקש ארל רשות לפרסם את ממצאיו, קיבל פקודה החתומה על ידי הנשיא לסגת מכוונתו.
הוא הודח מתפקידו ובילה את שארית המלחמה בסמואה האמריקנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התאימו השלטונות הקומוניסטים בפולין את עצמם לרוח התעמולה הסובייטית, וצנזרו כל מקור שיכול היה לשפוך אור על הפרשה.
רק לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 נודעה האמת.
בשנת 1965 פרסם המנהיג הפולני הגולה בלונדון, הגנרל ולדיסלב אנדרס, ספר בשם "פשע קאטין - מסמכים ועובדות" בו הטיל על הרוסים את האשמה בפשע.
בזמן משפטי נירנברג ניסה התובע הרוסי להטיל על הנאשמים הגרמנים את האשמה ברצח קאטין, וטען כי "אחד המעשים הפליליים החשובים ביותר שבהם נאשמים פושעי המלחמה הוא הוצאתם להורג ההמונית של שבויים רוסיים שנורו ביער קאטין ליד סמולנסק על ידי הפולשים הגרמנים הפשיסטים".
לאחר שארצות הברית ובריטניה סירבו לתמוך בסעיף אישום זה, ויתרו הרוסים, וקאטין לא הוזכרה בפסקי הדין שהוציא הטריבונל.
בשנים 1951–1952 פעלה ועדת חקירה של הקונגרס של ארצות הברית אשר הסיקה כי הרציחות בוצעו על ידי הסובייטים.
שאלת האחריות לרציחות נותרה שנויה במחלוקת במערב, כמו גם מאחורי מסך הברזל.
כך למשל בבריטניה בסוף שנות השבעים נגנזו כפרובוקציה תוכניות להקמת אנדרטה לנרצחים שעליה התאריך "1940" (ולא "1941"), זאת על אף האקלים הפוליטי של המלחמה הקרה.
עד לחשיפת האמת בסוף שנות השמונים עוד היו שטענו כי הגרמנים ביצעו את הרציחות.
בשנת 1974 הועלה הנושא מחדש בעקבות סרטו השערורייתי של הבמאי היוגוסלבי ממוצא סרבי דושן מאקאבייב, "סרט מתוק", אשר הוצג בפסטיבל קאן וכלל קטעים מקוריים בשחור לבן מתוך סרטים שצילמו הנאצים בעת גילוי הגופות.
בשנת 1989 גילו מלומדים סובייטים כי סטלין אכן הורה על הטבח, ובשנת 1990 הודה מיכאיל גורבצ'וב כי הנ.ק.ו.ד.
הוא שהוציא להורג את הפולנים, וחשף שני קברים המוניים נוספים של פולנים באזור קאטין – במדנוייה ובפיאטיחטקי.
ב־1992 פרסמו פקידים רוסים מסמכים סודיים ביותר משנת 1940, בהם פקודתו של בריה לירות ב-25,000 פולנים במחנות קוזלסק, אוסטשקוב וסטארובלסק ובמחנות נוספים.
חתימתו של סטלין התנוססה על חלק מן המסמכים.
המסמכים נמסרו לידי נשיא פולין לך ואלנסה.
בשנת 1995 השתתף ואלנסה ועמו קרובי משפחה של הקורבנות בטקס אזכרה שנערך באתר הרצח.
נשיא רוסיה בוריס ילצין הוזמן לטקס, אך סירב להגיע.
לאחר חשיפת האחראים האמיתיים לרציחות, הוציאה ממשלת פולין מספר בולי דואר המנציחים את האירוע.
הראשון בהם, שיצא בשנת 1990, הוא בצורת צלב שעל זרועו האופקית השנה "1940" ועל האנכית המילה "קאטין".
על בולים נוספים מוצגת הבתולה הקדושה כשהיא חובקת שבוי מלחמה שראשו מגולח ופצע כניסה של כדור ניכר בעורפו.
במהלך ביקורו של נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ברוסיה בספטמבר 2004, הודיעו פקידים רוסים כי הם מוכנים למסור לידיו את כל המידע על הטבח בקאטין מייד לאחר שהמסמכים יעברו סיווג מחדש.
במרץ 2005 סיימו השלטונות הרוסים את החקירה.
התובע הצבאי הרוסי הראשי אלכסנדר סאבנקוב הכריז כי הטבח לא היה רצח עם, פשע מלחמה או פשע נגד האנושות, וכי 116 מתוך 183 הכרכים של המסמכים שנאספו במהלך החקירה הרוסית יישארו חסויים.
בשל כך החליט המכון הלאומי הרוסי להנצחה לפתוח בחקירה משלו.
ראש המכון, ליאון קיירס, אמר שאנשיו ינסו לזהות את המעורבים במתן הפקודה לרציחות ובביצוען.
בנוסף לכך, ב־22 במרץ 2005, חוקק הסיים (הפרלמנט הפולני) פה אחד חוק לפיו על רוסיה לסווג את מסמכי קאטין באופן שיאפשר את פרסומם, וכן לסווג את אירועי קאטין כרצח עם.
העדויות לפיהן היו הרוסים אשמים ברציחות קאטין ולא הגרמנים, משמשות לעיתים כלי בידי מכחישי השואה, וכטיעון נגד החוקים הפליליים האוסרים על הכחשת השואה.
בשנת 2007 יצא סרט פולני בבימויו של אנדז'יי ויידה בשם "קאטין" שמגולל את סיפור הטבח.
הסרט היה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
באפריל 2010 השתתף לראשונה בהיסטוריה ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין, בטקס לציון 70 שנה לטבח.
לפני הטקס שודר לראשונה בטלוויזיה הממלכתית ברוסיה הסרט "קאטין", שעד אז לא הוצג במדינה.
ב-10 באפריל 2010 התרסק מטוסו של נשיא פולין שהיה בדרכו לסמולנסק לטקס האזכרה, וכל 96 נוסעיו ואנשי צוותו נהרגו.
בנובמבר 2010 פרסם הפרלמנט הרוסי הודעה מיוחדת המודה באחריות הרוסית לטבח ומצביעה על יוסיף סטלין כמי שנתן את ההוראה הישירה לביצועו.
טבח חברון בוצע על ידי ערבים מוסלמים תושבי העיר חברון והסביבה ביהודי העיר בשבת, י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט בארץ ישראל.
בטבח נרצחו 67 יהודים (חלקם בעינויים), והוא הוביל לחיסול היישוב היהודי בחברון, שהתקיים ברציפות מאות שנים.
בחברון התגוררו אז כ-20,000 נפש, מתוכם כ-800 יהודים.
לאחר הכיבוש הבריטי, עם התגברות העלייה היהודית והתפתחות התנועה הלאומית הפלסטינית, נוצרה מתיחות בין היהודים והערבים בחברון.
תקריות שבהן הציקו ערבים ליהודים הפכו יומיומיות והן כללו גידופים, התנפלויות והכאות, יידוי אבנים בידי ילדים לעבר חלונות של יהודים והפרעה לתפילתם ליד מערת המכפלה.
כבר ב-1923, ייחס הוועד היהודי של העיר את התקריות הללו לפעילותה של האגודה הנוצרית-מוסלמית, שלטענתו זרעה שנאה בקרב ההמון הערבי והסיתה את הילדים להתגרות ביהודים, וטען כי הן בעלות אופי פוליטי.
באוגוסט 1929 החלו מהומות אלימות בין ערבים ליהודים ברחבי הארץ.
מפקד משטרת חברון בעת הטבח היה הבריטי ריימונד אוסוואלד קפראטה, שהגיע לחברון שלושה שבועות לפני הטבח ולא הכיר את נכבדי הערבים.
כוח המשטרה שעמד לרשותו מנה 18 שוטרים על סוסים ו-15 שוטרים רגלים.
רק אחד מהם היה יהודי, חנוך ברודז'יצקי, וכל השאר ערבים.
ביום שישי בבוקר, ה-23 באוגוסט, נודע לרב מאיר חדש על תוכנית הטבח בחברון (אשתו שמעה ערבים שתכננו את הטבח) והוא הזהיר את אליעזר דן סלונים שהיה ראש הקהל בחברון.
סלונים דיבר עם ידידיו הערבים והם הבטיחו לו שלא יקרה כדבר הזה.
סלונים האמין, והודיע לתושבים היהודים שאין צורך להימלט מחברון.
בו בזמן, נאספו בירושלים אלפי ערבים משעות הבוקר המוקדמות, ובשעה 11 בבוקר החלו מאורעות תרפ"ט בירושלים שכלל מעשי התפרעות המונית, מעשי רצח, ביזה והרס רב.
נעשו גם ניסיונות התקפה בנשק חם וקר על שכונות יהודיות, הן על ידי המון בתוך העיר והן מכיוון כפרים בסביבה.
אך בירושלים, בניגוד לחברון היו צוותי הגנה של יהודים ובריטים מצוידים בנשק חם, שהדפו את רוב המתקפות ומנעו אסון גדול בהרבה.
עד הצהריים נשמר הסדר בחברון.
בשעה 15:00 הציב קפראטה שלושה שוטרים בכניסה לעיר, כדי לחפש נשק בין הנוסעים במכוניות שחזרו מהתפילה בירושלים.
הנוסעים סיפרו על המתרחש שם ושמועה על כך שיהודים הורגים ערבים בירושלים נפוצה במהירות.
ליד תחנת האוטובוסים העירונית התקהלו כ-700 ערבים שרצו לנסוע לירושלים והשייח' טאלב מארקא נאם בפניהם.
קפראטה יצא עם 8 שוטרים רכובים לבדוק את המצב בין בתי היהודים.
במספר מקומות נוצרו התקהלויות וערבים יידו אבנים על בתי יהודים.
קפראטה הבחין שיהודים רבים עומדים על גגות ועל מרפסות בתיהם.
הוא פקד עליהם להיכנס לבתיהם, אבל הם סירבו.
ליד בית המלון הקטן של משפחת שניאורסון הוא הבחין ברב יעקב יוסף סלונים ובתו, מתרוצצים וצורחים.
סלונים צעק עליו ודרש ממנו הגנה.
לאחר שהחליף צעקות עם האספסוף, ספג הרב מטר של אבנים.
קפראטה החל לפזר אותם, תוך שימוש באלות.
בסביבות השעה 16:00 התקהלו פורעים ליד ישיבת חברון ויידו בה אבנים.
באותה שעה היו בה רק זכריה מישאל, שמש הישיבה, ותלמיד אחד, שמואל הלוי רוזנהולץ, יליד פולין בן 24. רוזנהולץ נפגע מאבן שחדרה דרך החלון, ניסה לצאת מהבניין ומצא עצמו מול הפורעים הערבים.
הוא ניסה לחזור אל הבניין, אבל הפורעים תפסו אותו ורצחו אותו בסכין.
השמש הסתתר קודם לכן בבור מים וניצל.
קפראטה, שחשש שהלווית רוזנהולץ תביא לחידוש המהומות, אסר לשתף בה יותר משישה מלווים.
ראשי היישוב היהודי פנו לקפראטה בדרישה "למלא את חובתו ולהשתלט על המצב".
קפראטה השיב: "הסתגרו בבתיכם ולא תיפגעו".
בשעה 18:30 חזר השקט וקפראטה ביקש כי תישלח אליו תגבורת מירושלים, אך לא נענה.
הוא ביקש סיוע גם מעמיתיו בעזה וביפו.
בסביבות 21:00 הגיעו כמה מוכתרים מהסביבה אל קפראטה וסיפרו לו ששמעו שיהודים שוחטים ערבים בירושלים, ושהמופתי דורש מהם להילחם ויקנוס אותם אם יסרבו.
קפראטה הבטיח להם שהכל שקט בירושלים והורה להם להישאר בבית.
כמה עשרות יהודים שחששו להישאר בבתיהם, הצטופפו בלילה בביתו של אליעזר דן סלונים, בנו של הרב יעקב יוסף סלונים.
בשבת, ה-24 באוגוסט, בסביבות 7:00 בבוקר, י"ל גרודז'ינסקי, תייר מפולין שהגיע לחברון ביום חמישי, ראה מהחלון מכוניות עמוסות בערבים שהיו בדרכם לירושלים, ובידיהם מקלות, חרבות וסכינים.
המוני כפריים מהסביבה החלו בינתיים לנהור לחברון.
כמה מיושבי ביתו של דן יצאו אל קפראטה ונתקלו במטר של אבנים.
בסביבות 8:30 שוב החלו אנשים ליידות אבנים בבתי היהודים.
קפראטה יצא עם כל 18 השוטרים הרכובים להניס את המתפרעים, אולם ככל הנראה הם לא היו חמושים ברובים.
הוא הבחין בניסיון לפרוץ אל בית חייכל, שהיה מבודד.
שני האחים, אליהו-דב וישראל-אריה חייכל יצאו אליו ממחבואם, והתחננו שירחיק את הפורעים.
קפראטה לא הסכים להגן עליהם ולנגד עיניו רצחו הפורעים את שניהם.
אחד מהם נפגע מאבן והאחר נדקר בסכין, לרגלי סוסו של קפראטה.
לאחר מכן תקפו המתפרעים גם את קפראטה והוא נפל מסוסו.
הוא הלך להצטייד בסוס חדש וברובה ושוב ביקש בטלפון תגבורת מירושלים.
אלפי ערבים, מצוידים בסכינים, גרזנים וקלשונים, נאספו והכריזו "הממשלה הבריטית אתנו!", והתנפלו על בתי היהודים.
בתחילה פרצו ל"בית אבושדיד", הרגו את אליהו אבושדיד ודקרו למוות שלושה גברים נוספים ואת הנשים והילדים דקרו ופצעו קשה.
בהמשך פרצו לבית הרב הזקן, חכם יוסף קאשטיל (קסטל), רצחו אותו ושרפו את הבית.
הרב חנוך חסון, רב הקהילה הספרדית, נרצח עם אשתו.
בן ציון גרשון, הרוקח במרפאת "בית הדסה" שהגיש עזרה רבה לחולים - יהודים וערבים, פיסח שאינו יכול לזוז ממקומו, נרצח בעינויים, לאחר שבִּתו נאנסה לעיניו על ידי עשרות פורעים ונרצחה.
ידיה של רעייתו נקטעו והיא מתה בייסורים.
פורעים רבים הסתערו על ביתו של אליעזר דן סלונים, שהיה מנהל בנק אפ"ק וחבר מועצת עיריית חברון.
יהודים רבים נמלטו לביתו בתקווה למצוא בו מקלט.
סלונים, שהיה מצויד באקדח לא ירה בפורעים, אלא זעק אליהם לשלום בניסיון להרגיע את הרוחות.
גרודז'ינסקי סיפר מאוחר יותר על מה שהתרחש בבית:
הפורעים ריסקו את ראשו של אליעזר דן סלונים במוט ברזל, ולאחר מכן רצחו את היהודים בבית תוך כדי עינויים.
מלבד רעייתו ובנו של סלונים נרצח גם חותנו - הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב ואשתו.
ניצל רק בנו הקטן, שלמה, בן השנה, אשר שכב פצוע מתחת לגוויות בני משפחתו.
מנהל בית ספר "תל נורדוי" בתל אביב, הסופר חיים אליעזר דובניקוב ואשתו, שבאו עם ילדיהם לחופשה בחברון, נרצחו בעינויים.
ילדיהם, בן שמונה ובת שתים עשרה, הסתתרו בארון סמוך, ושמעו לידם את רצח הוריהם.
זעקות אימה מלאו את הרחובות, ודם ונוצות כיסו אותם.
האופה נח אימרמן נשרף למוות, כשהרוצחים הכניסו אותו בכוח לתוך תנור האפיה.
חסיד חב"ד המנקר משה גולדשמיד עונה בעינויים קשים, עיניו נוקרו וראשו הונח על להבות אש הפרימוס עד שנחרך ומת.
בתו בת ה-5 שהייתה עדה לרצח אביה, נרצחה במכת חרב שמחצה את ראשה.
אשתו נפצעה קשות מדקירות סכין.
לאחר מכן נבזז הבית בידי נשים ערביות.
ליד בית הדסה התאסף המון גדול שתקף את בתי היהודים.
קפראטה הורה לירות בהם וירה בהם בעצמו.
כמה מהפורעים נפגעו מהיריות וההמון החל להתפזר.
לאחר מכן דהר אל רחוב היהודים, שם גילה שהפורעים חדרו למקום, למרות שהציב קודם לכן כמה מאנשיו כדי למנוע את כניסתם.
לטענתו, ירה והפיל שניים מהפורעים.
הוא שמע צעקה מאחד הבתים.
כך תיאר את מה שראה כשנכנס: .
את הרב מאיר שמואל קסטל (68), הרב צבי דרבקין (70) ועוד 5 בחורים נוספים - סירסו.
את יצחק אבושדיד ודובניקוב חנקו בחבל.
את יצחק אבו חנה (70) קשרו אל הדלת והתעללו בו עד שמת.
את מנחם סגל בן השנתיים מלקו בערפו.
ידיים ואצבעות נקטעו, אולי כדי לגזול צמידים וטבעות.
חנויות ובתי כנסת נבזזו והועלו באש.
היו אנשים שניצלו מפני ששכבו מתחת לגופות והעמידו פני מתים.
לקראת השעה 10:30 בבוקר, פסקו הפרעות בחברון והכפריים חזרו לבתיהם.
היהודים ששרדו החלו לצאת ממחבואיהם, המומים מגודל הזוועה.
הם הצטוו על ידי הבריטים להתאסף בבית המשטרה.
למקום זה הובאו גם הפצועים, אך לא הייתה כמעט כל אפשרות להעניק להם טיפול רפואי, לאחר שהמרפאה ב"בית הדסה" הושמדה כליל.
ביתו של הרופא צבי כיתאין נשדד.
הוא טיפל תוך סיכון נפשו בפצועים ובהרוגים והיה היהודי האחרון שיצא מהעיר.
מקרי הצלה על ידי ערבים
263 יהודים ניצלו על ידי שכניהם הערבים.
מצילי היהודים היו ברובם מבני המשפחות הוותיקות של חברון, כגון בני משפחת כורדיה שהצילו את משפחת שניאורסון.
בדוחות ששלחו יהודי חברון למוסדות הציוניים נזכרים שמות המצילים.
הללו פעלו לעיתים כבודדים ולעיתים כנציגי משפחותיהם, ביניהן משפחות אבו היכל, אבו זינה, חרבאווי, שאהין, טהבוב, בדר, אל-ח'טיב, א-זרו, זיתון, חמורי, קוואסמי, זגייר, אבו מונשאר ואבו שח'ידם.
היו שנפצעו בעת הצלת מכריהם היהודים, כמו למשל אבו שאכר עמרו, מהעיירה דורא, שהגן על הרב יעקב יוסף סלונים.
היו ערבים שהגנו בגופם על יהודי העיר לרוב ללא הצלחה.
על-פי עדותה של זמירה מני שפורסמה בעיתון הארץ ב-12 בספטמבר 1929, הציל אבו עיד זייתון, ערבי מחברון, כמה משפחות של יהודים בכך שיצא חמוש להגן עליהם, ונתן להם מקלט במרתף ביתו.
הוא הזעיק את המשטרה הבריטית שהעבירה אותם וכמה יהודים ניצולים נוספים לתחנת המשטרה.
גם משפחת עזרא ניצלה מהטבח בזכות ערבים ידידים.
מכיוון שהיישוב היהודי בחברון היה מבודד ומנותק, לא יכלו כוחות "ההגנה" להגיע לעזרת התושבים ולמנוע את הטבח.
במקום לא היו כוחות הגנה מקומיים בשל אמונתם ביחסיהם הטובים עם שכניהם הערביים.
בטבח בחברון נרצחו 67 יהודים.
כשליש מן ההרוגים (24 במספר) היו תלמידי ישיבת חברון.
12 מההרוגים היו נשים ו-3 מהם ילדים בני פחות מחמש.
הקונסוליה האמריקנית דיווחה על 9 הרוגים ערבים.
הבריטים הורו ליהודים לערוך לחללים הלוויה מזורזת, עוד באותו לילה, כשמנין יהודים בלבד מורשה להצטרף ולומר "קדיש".
הקורבנות נקברו בקבר אחים, בארבע שורות ארוכות בבית העלמין העתיק בחברון.
קבר נוסף נכרה לחלקי האיברים הקטועים, לאפר, לבגדים ולחפצים ספוגי הדם שהוצאו מבתי היהודים.
קברי האחים נחפרו בידי אסירים ערבים, ששרו בזמן הקבורה.
לאחר שלשה ימים, החליטו הבריטים לחסל את היישוב היהודי בחברון.
היהודים הועלו למשאיות שהובילו אותם לירושלים.
כל רכושם ובתיהם של היהודים נגזל בידי הפורעים: בית הדסה הוסב על ידי ערביי חברון לבית ספר לבנות, בית הכנסת "אברהם אבינו" הוחרב ובית העלמין העתיק חולל.
בעקבות הפרעות עברה הישיבה בחברון לירושלים.
ב-4 בספטמבר 1929 פורסם בעיתון דאר היום כי הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת חברון, "שלח מברקים לאגודת הרבנים אשר בניו-יורק ולכל העיתונים אשר בחוץ לארץ, וגם לרבנים ידועים בארצות הברית", בהם כתב: .
תשעה חודשים לאחר הטבח חתמו הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי, ואישים רבים נוספים על קריאה .
היישוב היהודי בחברון חודש שוב בשנת תרצ"א 1931.
ביוני 1931 ישבו בעיר 96 יהודים, ובשנים הבאות הקהילה אף התרחבה מעט.
בזמן המתיחות של מאורעות אוקטובר 1933 נשלחו אנשי ההגנה לאבטח את היישוב והפעם התקבלו בברכה על ידי הקהילה היהודית.
היהודים בחברון לא הותקפו במאורעות אלה, אך החלו לעזוב את העיר, ובשנת 1936, במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, התפנו כל היהודים מהעיר, פרט למשפחת עזרא, שנותרה בעיר עד להחלטת החלוקה בנובמבר 1947.
במאמר הפתיחה של הגיליון הראשון של העיתון המקומי "צות אל-ח'ליל" ("קול חברון"), שיצא בשנת 1952, כתב בגאווה ראש עיריית חברון, מוחמד עלי אל-ג'עברי, שהרי חברון הצליחו לעקור מתוכם את היהודים.
העיר לא יושבה ביהודים עד לחידוש היישוב היהודי בעיר אחרי כיבוש העיר על ידי כוחות צה"ל במלחמת ששת הימים (1967).
במוזיאון חברון שבבית הדסה מוקדש אולם לזכר נרצחי הטבח.
מוצגות בו תמונות של הפצועים וההרס, מצבת זיכרון להרוגים וכלי הרצח של הפורעים הערבים שנלקחו בידי הנוטר היהודי חנוך ברוז'צקי.
ב-2005, ארגנה מפלגת חד"ש-תע"ל תהלוכה בעכו לזכר שלושה מהרוצחים שהשתתפו בטבח והוצאו להורג על ידי הבריטים.
ב-5 באוגוסט 2009 החליטה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים כי מדי עשור, במלאת תאריך עגול, יצוין הטבח בטקס ממלכתי.
את קבלת ההחלטה בנושא קיום טקס ממלכתי קידמו נציגי היישוב היהודי בחברון ויושב ראש הוועדה, השר יולי אדלשטיין.
ב-16 בנובמבר 2019, נקרא בפתח תקווה הרחוב בו נמצא בית המדרש "חברון" בשם "משעול קדושי תרפ"ט".
נעשו מספר ניסיונות חקיקה שנכשלו להנצחת זכרם של קורבנות הטבח בחברון, על פיהם ממשלת ישראל תפעל להנצחת זכרם של נרצחי הטבח בחברון.
הניסיון האחרון נדחה על ידי ועדת שרים לענייני חקיקה ב-30 בינואר 2022.
טבח יער רומבולה (בלטבית: Rumbula) הוא טבח שאירע בתקופת השואה ביער רומבולה, סמוך לריגה שבלטביה, ובו נרצחו כ-25 אלף יהודים, רבים מהם בני קהילת יהודי ריגה.
הטבח ההמוני אירע בתאריכים 30 בנובמבר ו-8 בדצמבר בשנת 1941 (י' בכסלו וי"ח בכסלו ה'תש"ב).
הקורבנות – כ-24 אלף תושבי גטו ריגה וכאלף יהודים גרמנים שהועברו ברכבת לשדה הקטל.
הרצח בוצע על ידי האיינזצגרופן בעזרת משתפי פעולה מקומיים של קומנדו ארייס ויחידות משטרה לטביות.
בראש המבצע עמד קצין האס אס פרידריך יקלן.
טבח יער רומבולה וטבח יהודי קייב בבאבי יאר (בסוף ספטמבר 1941) נמנים בין פעולות הרצח הגדולות ביותר בשואה עד תחילת פעולתם של מחנות ההשמדה.
רומבולה הייתה תחנת רכבת קטנה, 12 ק"מ דרומית לריגה, בירת לטביה, שקושרה עם דאוגבפילס, העיר השנייה בגודלה בלטביה, בקו רכבת לאורך הצד הצפוני של נהר דווינה.
אתר הטבח היה מקום פתוח ונגיש הממוקם על גבעה קטנה כ-250 מטר מהתחנה, שהנוף אליה היה חסום על ידי צמחייה, אבל קולות הירי נשמעו משטח התחנה.
רומבולה הייתה חלק מאזור ביצות יער עם אדמת חול, שקל היה לחפור בו קברים.
אף על פי שבפאתיו היה יער האורנים דליל, הרי שבמרכזו הוא היה מיוער בצפיפות.
קו הרכבת והכביש המהיר הסמוך הקלו על הובלת הקורבנות מריגה (המקום נועד להיות במרחק הליכה מגטו ריגה) וכן העברת הרוצחים וכוחות העזר, לכן נבחר המקום לאתר ההוצאה להורג.
שלטונות הכיבוש הנאציים ביצעו מספר מעשי טבח אחרים בגדה הצפונית של דווינה בקרבת רומבולה.
רקע: שלבים ראשונים בשואת יהודי לטביה
השואה בלטביה החלה ב-22 ביוני 1941, כאשר הצבא הגרמני פלש לברית המועצות, ובכלל זה למדינות הבלטיות ליטא, לטביה ואסטוניה שנכבשו לפני כן על ידי כוחות סובייטיים.
מעשי רצח של יהודים, קומוניסטים ואחרים החלו כמעט מיד, והם בוצעו על ידי חוליות הרצח הגרמניות האיינזצגרופן וכן ארגונים אחרים, כולל משטרת הביטחון הגרמני (הסיפ"ו) ושירות הביטחון (האס דה).
תפקיד האיינזצגרופן בלטביה, בפיקודו של בריגאדפיהרר פרנץ ולטר שטאלקר, היה רצח של יהודים, קומוניסטים וכל אדם אחר שהוכר כאיום על השלטון הגרמני.
הרצח הראשון היה בליל 23 ביוני 1941, בעיירה גרובינה שליד לייפאיה, שם נרצחו שישה יהודים בבית הקברות של הכנסייה.
ב-4 ביולי, זמן קצר לאחר הפלישה לריגה, יזמו האיינזצגרופן פוגרום, שבמהלכו נהרגו כ-400 יהודים ונשרף בית הכנסת במרכז העיר.
הוצאות להורג של היהודים המשיכו בשבועות הקרובים, במיוחד ביער ביקרניקי.
הטבח הגדול ביותר במחוז הלטבי התרחש על ידי יחידת האיינזצגרופן יחד עם יחידת משטרת העזר הלטבית שכונתה "קומנדו ארייס" (על שם מפקדם, ויקטורס אראייס), שסרקו באופן שיטתי את הכפרים והערים הקטנות יותר ורצחו את הקהילות היהודיות בהן.
שטאלקר העריך כי עד אמצע אוקטובר 1941 נרצחו בלטביה כ-30,000 יהודים - כמעט שליש מאוכלוסיית היהודים שלפני המלחמה.
הלטבים בירכו תחילה את הגרמנים בהתלהבות, כשראו סיכוי לעצמאותה של לטביה מידי הסובייטים.
אלה היו תקוות שווא, והשטח הכבוש של לטביה הצטרף באותו חודש לנציבות הרייך אוסטלנד.
פעולות הרצח של הגרמנים נתמכו על ידי לטבים רבים, שלפי הסטריאוטיפ הפופולרי של "הקומוניסט היהודי", זיהו את כל היהודים כתומכי הסובייטים.
בפעולות משטרת העזר הלטבית ובפעולות אחרות ביקשו הנאצים ליצור את הרושם כאילו האוכלוסייה הלטבית המקומית הייתה אחראית לרצח היהודים וניסו לעורר פוגרומים נגד היהודים.
הם הפיצו שמועות שהיהודים היו אחראים להצתות נרחבות ופשעים אחרים, ודיווחו על שמועות אלה לממונים עליהם.
מדיניות זו של הסתה, במה שקראו הנאצים "פעולות טיהור עצמיות", הוכרה לבסוף ככישלון.
המטרה של הנאצים הייתה להפוך את לטביה ל"יודנריין", מטוהרת מיהודים.
מושל נציבות אוסטלנד, הינריך לוזה, לא כל כך רצה להשמיד את היהודים אלא לגנוב את כל רכושם, להגביל אותם לגטאות ולהעביד אותם כעובדי כפייה למאמץ המלחמתי הגרמני.
סכסוך בירוקרטי זה האט את קצב ההריגה בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1941. לוזה, כחלק מה"מנהל האזרחי" נתפס על ידי האס-דה כמי שמתנגד לתוכניות שלהם.
ב-15 בנובמבר 1941, שאל לוזה את אלפרד רוזנברג "האם כל היהודים עתידים להירצח" ללא קשר לשיקולים כלכליים.
עד סוף חודש אוקטובר, קיבץ לוזה את כל יהודי ריגה והסביבה לתוך גטו בפרוורי העיר – גטו ריגה, כ-10 קילומטרים מרומבולה.
המניע של ראש האס-אס היינריך הימלר היה לחסל את היהודים הלטבים בריגה, כך שיתאפשר ליהודים המגורשים מגרמניה ואוסטריה להיכנס לגטו ריגה ולהשתכן במקומם.
רצח המוני דומה של יהודי הגטאות בוצעו בקובנה ב-28 באוקטובר 1941 (10,000 הרוגים), ובמינסק, שם נורו 13,000 יהודים ב-7 בנובמבר וכ-7000 נוספים ב-20 בנובמבר.
כדי לבצע תוכנית זו, הימלר הביא את קצין האס-אס פרידריך יקלן מאוקראינה, שבה ארגן מספר מעשי רצח המוניים, ובכלל זה באבי יאר (30,000 הרוגים).
צוותו של יקלן, שכלל כ-50 איש, הגיע ב-5 בנובמבר 1941. יקלן לא הגיע איתם, אלא נסע לברלין, שם נפגש עם הימלר, שאמר לו להורות ללוזה להרוג את אסירי גטו ריגה כולם על פי צו שלו ושל היטלר.
יקלן נסע לאחר מכן לריגה והסביר את המצב ללוזה, שלא הביע התנגדות נוספת.
באמצע נובמבר 1941 שכנע יקלן את אלפרד רוזנברג, מפקדו של לוזה בהיררכיה הנאצית, שעבודת הפרך של גברים יהודים בגילאי 16–60 חשובה למאמץ המלחמתי של גרמניה.
כתוצאה מכך, אנשים אלה יישארו בינתיים בחיים, ואילו נשים, ילדים, זקנים ונכים יוצאו להורג.
תוכניתו של יקלן לביצוע ההפרדה הזאת של הקורבנות נודעה בשם "הגטו הקטן" בתוך גטו ריגה, שם עתידים להצטופף אלה שלא חוסלו.
כדי למלא את פקודתו של הימלר לפנות את גטו ריגה, יקלן היה צריך להרוג 12,000 איש ביום.
בזמן הזה של השנה היו שמונה שעות של אור ביממה, ולכן, הטור האחרון של הקורבנות צריך היה לעזוב את גטו ריגה לא יאוחר משעה 12:00 בצהריים.
שומרים הוצבו בטור משני הצדדים לאורך מסלול של 10 ק"מ.
לשם כך נדרשו 1,700 אנשים לביצוע מבצע הטבח ההמוני.
יקלן ועוזרו פול דגנהארט חיפשו אתר בקרבת ריגה לביצוע ההרג.
ריגה הייתה ממוקמת באזור ביצתי שבו מפלס המים היה קרוב לגובה פני הקרקע, ודבר זה הפריע לסילוק נאות של אלפי גופות.
יקלן היה צריך קרקע מוגבהת.
כמו כן, האתר היה צריך להיות בצדו הצפוני של נהר דיוונה במרחק הליכה מהגטו גם בצד הצפוני.
ב-18 או 19 בנובמבר יקלן נתקל ברומבולה כשנסע מדרום למחנה הריכוז סלספילס (אז בבנייה), והמקום התאים למה שהוא חיפש.
האתר היה סמוך לריגה, היה על קרקע מוגבהת והייתה לו קרקע חולית, כשהחיסרון היחיד היה הקרבה לכביש (כ-100 מטרים).
מומחה הבנייה של יקלן, ארנסט הניקר, פיקח על חפירת שישה בורות ירי, שהספיקו כדי לקבור 25,000 אנשים.
חפירת הבורות נעשתה על ידי 200–300 שבויי מלחמה רוסים.
גם הבורות עצמם היו מטרה שתוכננה מראש: הם נחפרו כמו פירמידה הפוכה, עם רמות רחבות יותר לכיוון החלק העליון כדי לאפשר לקורבנות, פשוטו כמשמעו, לצעוד לתוך קבריהם.
לקח שלושה ימים כדי לסיים את הבורות שהיו מוכנים ב-23 בנובמבר 1941.
יקלן כינס פגישת תכנון שנייה של מפקדים בכירים בשבת, 29 בנובמבר 1941. לפי גרסאות מאוחרות יותר שניתנו על ידי הנוכחים, יקלן נשא נאום לקצינים על כך שזוהי חובתם הפטריוטית להשמיד את היהודים בגטו ריגה, בדיוק כמו שהיה קורה אילו היו בחזית הקרבות המשתוללים במזרח.
קצינים גם טענו מאוחר יותר, כי יקלן אמר להם שאי השתתפות ברצח תחשב כעריקה.
ב-29 בנובמבר התקיימה פגישה שלישית קצרה במטה משטרת המגן.
קרל הייס, ראש משטרת המגן, אמר לאנשיו שהם יצטרכו לדווח למחרת בבוקר על ביצוע ה"יישוב מחדש" של האסירים בגטו ריגה.
אף על פי ש-"יישוב מחדש" היה כיבוס מילים בקרב הנאצים לרצח המוני, הייס ושאר אנשי משטרת המגן ידעו את טבעה האמיתי של הפעולה.
הוראות סופיות גם הועברו למיליציה ולשוטרים שעתידים לתפקד כשומרים לאורך הדרך הלטבית.
למשטרה הלטבית נמסר כי הם יניעו את היהודים לתחנת רומבולה למטרת העברה למחנה היישוב מחדש.
ב-27 בנובמבר 1941 אזור של ארבעה בלוקים בגטו ריגה כותר בתיל דוקרני.
אזור זה נודע בשם "הגטו הקטן".
למחרת הוציאו הנאצים צו המחייב את כל הגברים הכשירים לעבודה לעבור לגטו הקטן ושאר האוכלוסייה הייתה צריכה להתרכז ב-30 בנובמבר באזור אחר לצורך "עבודה קלה" בגטו, עם ציוד של לא יותר מ-20 ק"ג.
התגובה בקרב היהודים הייתה זעזוע.
בבוקר של יום שבת, 29 בנובמבר, סיימו הנאצים את הפרדת הגברים הכשירים לגטו הקטן.
סך הכל נשלחו כ-4,000 גברים כשירים לגטו הקטן, בעוד יהודים גרמנים החלו להגיע ולאכלס את הגטו הגדול.
פרידריך יקלן פיתח את "שיטת יקלן" במהלך מעשי הרצח הרבים שארגן באוקראינה, שכללו בין השאר את באבי יאר והטבח בקמניץ-פודולסקי.
הוא קרא לשיטה "אריזת סרדינים", ומטרתה הייתה למנוע עבודה נוספת הקשורה בצורך לדחוף את הגופות לתוך הקבר.
לשיטה זו היו תשעה שלבים:
משטרת הביטחון העירה את האנשים מבתיהם בגטו.
היהודים אורגנו בטורים של 1,000 איש והונעו לאזור ההרג.
משטרת הסדר הגרמני (האורפ"ו) הובילה את הנידונים לרומבולה.
שלושה בורות גדולים הוכנו על מנת שההרג ייעשה בו-זמנית.
הקורבנות הופשטו מבגדיהם וחפצי הערך שלהם.
הקורבנות נאלצו לרוץ דרך שרשרת כפולה של שומרים בדרך לבורות הירי.
על פי רוב, נעשה שימוש בנשק רוסי (מקור אחד טוען לאקדחים רוסים) כנראה לצורך הטלת אחריות הרצח על ארגונים סובייטים.
כדי לחסוך את הטרחה הכרוכה בהשלכת גופות לבורות, הרוצחים אילצו את הקורבנות החיים להיכנס לתוך התעלה על גבי אנשים אחרים שכבר נורו.
הרוצחים אילצו את הקורבנות לשכב עם הפנים למטה על רצפת התעלה, או לעיתים קרובות יותר, על גופם של האנשים שזה עתה נורו.
במקום זאת, כדי לחסוך בתחמושת, כל אדם נורה רק פעם אחת, בחלק האחורי של הראש.
מי שבכל זאת שרד את הפגיעה פשוט נקבר בעודו חי, כאשר הבור התכסה.
המשלוח הראשון של כ-1,000 יהודי גרמניה לגטו ריגה יצא מברלין ב-27 בנובמבר 1941, והגיע לריגה כעבור יומיים.
בהגיעם לריגה, טרם הוחלט אם הם יעבדו ויורעבו למוות לאורך זמן או יירצחו מייד, ולכן הנאצים השאירו את הקבוצה ברכבת.
הימלר החליט, כנראה ברגע האחרון, שהוא לא רוצה שיהודים אלה יירצחו מייד, אלא לשכן אותם בגטו בדירות שיתפנו לאחר רצח היהודים הלטבים, אך צו זה לא הגיע בזמן לריגה.
בצהרי יום ראשון, 30 בנובמבר, הימלר הורה בטלפון לריינהרד היידריך, ראש ה-אס דה שהיה גם הבוס של יקלן, לא לרצוח את היהודים שהגיעו מברלין.
אולם באותו זמן הם כבר לא היו בין החיים.
באותו בוקר הנאצים הובילו את היהודים הגרמנים לתחנת רומבולה ומשם הצעידו אותם אל זירת הפשע הסמוכה וירו בכולם.
זו הייתה הקבוצה הראשונה שנרצחה באותו יום.
למחרת הוציא הימלר הוראות קפדניות ליקלן, כי אין לבצע רצח המוני ביהודים שגורשו מגרמניה ללא הוראה מפורשת שלו.
ב-30 בנובמבר, בשעה 4:00 לפנות בוקר, חוליות של כ-80 אנשי המשטרה היהודית, אנשי האס דה, משטרת המגן הגרמנית ואנשי קומנדו ארייס פשטו על מגורי האסירים בגטו ריגה והורו להם להתייצב לאספה בעוד חצי שעה.
אחד מניצולי הגטו, מקס קאופמן, תיאר את הפשיטה, כשאלפי גרמנים "שיכורים לחלוטין" ולטבים פלשו לגטו, פרצו לדירות וצדו את הדיירים כשהם צועקים בפראות.
הוא תיאר כי ילדים נזרקו מחלונות קומה שלישית.
פלוגות הפשיטה חתכו פתחים מיוחדים בגדר כדי לאפשר גישה מהירה יותר לכביש המהיר דרומה לעבר היער.
אף על פי שהגברים הכשירים לעבודה כבר לא היו במקום, אסירים רבים גילו התנגדות כשנאלצו לצאת מדירותיהם וניסו לערוק מהעמדות שבהם העמידו אותם.
הנאצים רצחו בין 600 ל-1,000 איש בתהליך הפינוי.
בסופו של דבר האסירים נעצרו וצעדו החוצה, בהם היו אזרחים ידועים של ריגה.
בין האחראים המרכזיים לביצוע הפינוי ומי שנתן את ההוראות לשומרים הלטביים היה הרברטס צוקורס, טייס לטבי מפורסם ומשתף פעולה עם הנאצים שכונה "הקצב מריגה".
היהודים הורשו לשאת עמם כמה מזוודות בתור אחיזת עיניים, כדי ליצור אצלם את הרושם שהם הולכים ל"יישוב מחדש".
פרידה מיכלסון, אחת מהניצולים הבודדים של הטבח בבורות, תארה מאוחר יותר את מה שראתה:
קבוצה ראשונה של אסירים הגיעה לרומבולה ב-30 בנובמבר בסביבות השעה 9.00 בבוקר.
האנשים נצטוו להתפשט ולהפקיד את הבגדים וחפצי הערך שלהם במקומות מיועדים ובתיבות איסוף.
חפציהם הופקדו לפני שנכנסו ליער.
הם צעדו לכיוון בורות ההרג.
אם היו יותר מדי אסירים בבת אחת, הם הוחזקו ביער הסמוך עד שהגיע תורם.
כשערימות הבגדים הפכו לענקיות, חברי קומנדו ארייס העמיסו אותם על משאיות כדי להעבירם בחזרה לריגה.
האסירים הוצעדו במורד הרמפות לתוך הבורות, במקבץ של אחד עשר איש כל פעם, כשהם נאלצים לדרוך על קורבנות שכבר נורו ושרבים מהם היו עדיין בחיים.
נכים וקשישים נעזרו בידי אסירים אחרים.
הקורבנות נאלצו לשכב עם הפנים כלפי מטה על גבי אלה שכבר נורו ועדיין התפתלו כשהם עולים ויורדים בתוך הבורות.
עם הנשק האוטומטי הרוסי, הצלפים רצחו את האסירים ממרחק של כשני מטרים ביריות בודדות על ראשיהם.
רק כדור אחד הוקצה לאדם על פי "שיטת יקלן".
הירי נמשך עד השקיעה ונראה שהסתיים בשעה 17.00. יקלן עצמו תיאר את רומבולה במשפטו בתחילת 1946, "כל היהודים הלכו ברגל מגטו ריגה לאתר הפריקה.
בסמוך לבורות, הם היו צריכים להפקיד את חפציהם שנשטפו, מוינו ונשלחו בחזרה לגרמניה.
יהודים - גברים, נשים וילדים, עברו דרך חגורת ביטחון של המשטרה בדרכם לבורות, שם נורו על ידי חיילים גרמנים".
אנשי היחידות ירו מסף הבורות הקטנים יותר לעבר הבורות הגדולים יותר, הם ירדו לקברים בין כל המתים והגוססים על מנת לירות בקורבנות נוספים.
קפטן אוטו שולץ-דה בויס, מעתודות ההנדסה של הצבא הגרמני שהיה במקרה בסביבה, דיווח לימים את מה שראה:
עד סוף היום הראשון נורו כ-13,000 איש, אך לא כולם מתו.
אנשים עירומים ופצועים הסתובבו עד למחרת, ביקשו עזרה, אבל לא קיבלו אותה מאף אחד.
ארבע צעירות נמלטו תחילה מהכדורים.
עירומות ורועדות, הן עמדו לפני קני היורים וצרחו מכאב שהן לטביות ולא יהודיות.
היורים האמינו להן והן נלקחו חזרה.
בבוקר למחרת יקלן החליט על גורלן.
אחת מהן הייתה אכן לטבית שאומצה כילדה על ידי יהודים.
אחת מהן קיוותה לתמיכה מבעלה הראשון, סגן בצבא.
כשהוא נשאל בטלפון על אזרחותה, הוא ענה שהיא יהודייה ושלא אכפת לו מגורלה, והיא נרצחה.
האישה השנייה לא זכתה לרחמים מיקלן, כי היא הייתה אשתו הלטבית של יהודי שעסקה בלימודי יהדות.
עם תשובה כזו הוא צווה את מותה כי הייתה "נגועה ביהדות".
רק הצעירה השלישית נתנה ליקלן תשובות מתקבלות על הדעת ובכך ניצלו חייה.
שומרים גרמנים מהאיינזצגרופן, שמאוחר יותר נשפטו על פשעי מלחמה, טענו שהלטבים עשו את מרבית ההרג.
בלטביה, לעומת זאת, נשמעו סיפורים על שוטרים לטביים שסירבו פקודה לירות באנשים.
הירי בפועל נעשה על ידי 10 או 12 גברים, שומרי הראש של יקלן, שכללו גם רוצחים מנוסים.
יקלן לא סמך על גורמים אחרים לביצוע ההרג.
אף על פי שהאס-דה ומשטרת הסדר הלטבית היו מעורבות, יקלן הקצה את הכיתה שלו לפקח על כל היבט של הפעולה.
יותר מאוחר, הנהג של יקלן, יוהנס זינגלר, טען בעדותו כי יקלן אילץ אותו להצטרף לרצח על ידי איומים לפגוע בו ובמשפחתו, אולם על פי מעשי טבח דומים שארגן ברוסיה ובאוקראינה, ההשתתפות הייתה לרוב מרצון והיו גם כאלה שחיפשו להתנדב, ומי שסירב לקחת חלק בירי לא סבל מהשלכות שליליות.
יקלן דרש מבכירים נאצים לחזות בטבח רומבולה.
הוא עצמו עמד בראש הבורות וכיוון באופן אישי את היורים.
נציב הרייך היינריך לוזה גם היה שם, לפחות לזמן מה.
רוברטס אוזיס, מפקד המיליציה של משתפי הפעולה הלטבים היה נוכח לזמן ממושך.
ויקטור ארייס, שהיה שיכור, עמד קרוב מאוד לבורות ההרג ופיקח על אנשי הקומנדו הלטבים שלו, ששמרו על המקום והזרימו את הקורבנות לתוך הבורות.
כשהנאצים גילו שקבוצה של כ-20 חולים נלקחה לבית החולים בגטו במקום לרומבולה, החולים הוצבו ברחוב על מזרני קש ונורו בראשם.
בגטו היו עדיין מאות גופות שנותרו מהפינוי של הבוקר וגם כאלה שהיו שרועים ברחובות ועדיין נשארו בחיים.
חוליה של יהודים כשירים נאלצה לאסוף את כולם ולקחת אותם לבית הקברות היהודי באמצעות מזחלות, מריצות ועגלות סוסים.
הם נאספו למכתש גדול שפוצצו באדמה, ולתוכו הושלכו הגופות.
בגטו עצמו נשקף הרצח ההמוני, הדם זרם בתעלות הביוב ושלוליות של דם קפוא נראו היטב ברחוב.
הגברים בגטו הקטן שנוצר זה עתה נשלחו לתחנות העבודה שלהם ביום ראשון, כפי שהיה ביום הקודם.
בדרך, הם ראו את העמודות שנוצרו עד לצעדה לרומבולה, והם שמעו בכי, צעקות וירי, אבל הם לא יכלו לדעת פרטים.
האסירים ביקשו מכמה מהחיילים הגרמנים שאותם הכירו ללכת לגטו כדי לראות מה קרה.
החיילים סירבו וממרחק, הם יכולים עדיין לראות "הרבה דברים נוראיים".
הם דיווחו על כך ליהודים של פלוגות העבודה, שביקשו מהם להשתחרר מוקדם מהעבודה כדי לדאוג למשפחותיהם.
כשחזרו לגטו הם מצאו חפצים פזורים ברחובות שהם נאלצו לאסוף אותם ולשאתם לביתן השמירה.
הם גם מצאו צרור קטן שהתברר כילד חי, תינוק כבן ארבעה שבועות.
שומר לטבי לקח את הילד משם.
במשך שבוע ימים הגרמנים הפסיקו את מעשה הטבח והחיים בגטו חזרו לשגרה.
הידיעות על הטבח ברומבולה לא הגיעו אל כלל תושבי הגטו, ולכן רוב היהודים הניחו בתחילה כי מגורשי 30 בנובמבר נשלחו למחנה המעבר סלספילס.
למרות אמצעי הזהירות שנקטו הגרמנים, לא הצליח יקלן לשמור על פשעיו בסודיות מוחלטת.
כבר ב-1 בדצמבר דיווחו הרדיו הסובייטי והבריטי על הטבח ברומבולה.
ההפסקה בפעולת ההשמדה הייתה בשל מזג אוויר גרוע וכן בשל הצורך לפתור את המחלוקות עם הממשל האזרחי בדבר חלוקת הרכוש השייך ליהודים שנרצחו.
נראה שחיסול הגטו הופסק זמנית גם בגלל הצורך להסביר לשלטונות הנאצים את רציחתם של היהודים הגרמנים.
הימלר היה מוטרד בגלל הפקרותו של יקלן ואיים כי הוא יעניש על "פעולות לא מורשות ופעולות בניגוד להוראות שניתנו על ידי המשרד הראשי לביטחון הרייך".
ב-4 בדצמבר נאלץ יקלן לגשת באופן אישי למפקדתו של הרייכספיהרר-אס-אס במזרח פרוסיה למתן הסבר.
רק לאחר חזרתו לריגה, חודשה ההוצאה להורג ברומבולה.
הטבח ברומבולה חודש ביום שני, 8 בדצמבר 1941. באותו יום נעצרו אסירים רבים בגטו ריגה וצעדו אל מחוץ לעיר בדיוק כמו ביום 30 בנובמבר, אך הפעם הם לא הורשו לקחת עמם את חבילותיהם כפי שהיה בפעם הקודמת.
נאמר להם שמטענם יילקח מהגטו על ידי משאית לנקודת היציאה ל"יישוב מחדש" שלהם.
לאמהות עם ילדים קטנים ולאנשים מבוגרים נאמר שהם יכולים לרכב על מזחלות שיהיו זמינות במקום.
לפחות שני שוטרים, גרמני ולטבי, שלקחו חלק בטבח הקודם שאירע כאמור ב-30 בנובמבר, סירבו להשתתף שוב בטבח של 8 בדצמבר.
המצעד עצמו היה מהיר ואכזרי ואנשים רבים נרמסו למוות.
מקס קאופמן, אחד מהגברים בצוותי העבודה בגטו הקטן, היה להוט לדעת מה קורה לאנשים שצעדו ב-8 בדצמבר.
הוא ארגן באמצעות שוחד מסע במשאית כדי לאסוף עצים, אך למעשה רצה לעקוב וללמוד לאן הם נשלחים.
קאופמן תיאר מאוחר יותר את מה שראה מהמשאית בשעה שנע דרומה לאורך הכביש מריגה לדאוגבפילס:
קאופמן הבחין במקלעים בשלג בסמוך ליער ושישים עד שמונים חיילים, שאותם זיהה כצבא הגרמני (בספרו, הצהיר קאופמן בביטחה שהצבא הגרמני מילא תפקיד בטבח רומבולה).
פרידה מיכלסון צעדה באותו בוקר עם שאר היהודים בטור ארוך לבורות ההריגה ביער, והבחינה שהוא מוקף בטבעת של אנשי אס אס.
את רגעי האימה תיארה כך:
מתוך 12,000 אנשים שהוצאו בכפייה מהגטו לרומבולה באותו יום, ידוע רק על שלושה ניצולים, שמאוחר יותר גם כתבו דו"חות: פרידה מיכלסון, אלה מדלה ומאטיס לוטרינס.
מיכלסון שרדה כשהתחזתה למתה כשאר הקורבנות והושלכה לתוך ערימות של נעליים.
מדלה טענה שהיא לטבית לא יהודיה וכך ניצלה.
לורינס, שהיה מכונאי, שכנע כמה נהגי משאיות לטבים לאפשר לו ולאשתו (שהנאצים מאוחר יותר מצאו ורצחו) להסתתר, כשהם לבושים בבגדים שנלקחו מהקורבנות, מתחת למשאית שהוחזרה בחזרה לריגה.
בין אלה שנרצחו ב-8 בדצמבר היה הסופר וההיסטוריון היהודי הנודע שמעון דובנוב.
דובנוב נמלט מברלין בשנת 1933, כאשר הנאצים עלו לשלטון, וחיפש מקלט בריגה.
ב-8 בדצמבר 1941 הוא היה חולה מדי מכדי לצעוד אל היער, ועל כן הוצא להורג בגטו ונקבר בקבר אחים.
כמה אסירים יהודים שלא היו "כשירים לעבודה", הצליחו להימלט מהטבח ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר ולהסתתר בגטו הקטן החדש.
ב-9 בדצמבר 1941 החלו הנאצים בפשיטה נוספת, הפעם בגטו הקטן.
הם ערכו חיפושים בגטו בזמן שהגברים היו בעבודה.
כל מי שנמצאו מסתתרים במחבוא, נלקחו באוטובוסים אל יער ביקרניקי שנמצא צפון מזרחית לריגה, שם נרצחו ונקברו בקברי אחים.
כ-500 בני אדם נרצחו בפעולה זו.
כמו במקרה של רצח רומבולה, פינויים מהגטו חדל ב-12.00 בצהריים.