tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"מפלגת השומר הצעיר" ו""פועלי ציון שמאל", נשארו במסגרת ההסתדרות והמשיכו ליטול חלק במוסדות היישוב המאורגנים ובתנועות ההגנה הממוסדות.
עם זאת הן ראו עצמן כממשיכות את מלחמת המעמדות באמצעות "בניין הארץ" ו"חלוציות", תוך שהן משלבות את תורתו של דב בר בורוכוב עם יסודות מרקסיסטיים לניניסטיים.
חילוקי הדעות נגעו לעצם שאלות היסוד שעמדו אז במבחן - אנשי השומר הצעיר תמכו במדינה דו-לאומית כפתרון לבעיות השעה.
אנשי השומר הצעיר ראו עצמם כבעלי זיקה שאינה ניתנת לניתוק לברית המועצות ולעומד בראשה סטלין, דבר שהיה רחוק ממחשבתם של מנהיגי מפא"י כדוד בן-גוריון וברל כצנלסון.
אנשי השומר הצעיר פעלו במספר ארגונים, בין היתר במסגרת מפלגה עירונית שנקראה "הליגה הסוציאליסטית" אשר קמה בשנת 1936, אם כי עיקר כוחם היה במסגרת הקיבוצים.
במפא"י עצמה קמו ועלו קולות שמאליים, של חלק מאנשי תנועת "אחדות העבודה" שהתרכזו בעיקר במסגרת "הקיבוץ המאוחד" וכן בקרב כמה חוגים שמאליים עירוניים נלווים.
בשנת 1946 התאחדו אנשי טבנקין ואנשי "פועלי ציון שמאל" ליצירת מפלגת "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון".
בתחום המדיניות הציונית היה הבדל גדול בין מפלגה זו לבין "השומר הצעיר".
בעוד "השומר הצעיר" דגל במדינה דו-לאומית - מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון" דרשה לפעול להקמת מדינה יהודית בכל ארץ ישראל והתנגדה לקו של בן-גוריון שדרש הקמת מדינה יהודית לאלתר אף במחיר חלוקת הארץ.
רק סמוך ל-14 במאי 1948 הצליח בן-גוריון להביא לתמיכת שתי מפלגות אלה בהחלטה על הכרזת העצמאות ועם הקמת המדינה נראתה המחלוקת הקשה בין שתי המפלגות בנושא אופי הפתרון המדיני לשאלת הבית הלאומי היהודי כבלתי רלוונטית.
הקרבה האידאולוגית בין מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון" ובין מפלגת "השומר הצעיר" ביתר התחומים (מלחמת מעמדות, מרקסיזם, תמיכה בברית המועצות), הביאה בשנת 1948 לאיחודן תחת השם "מפ"ם" - מפלגת הפועלים המאוחדת.
משמעות הדבר הוא כי מפ"ם הייתה בקואליציה עם מפא"י בממשלה הזמנית שכיהנה בחודשים הראשונים של המדינה, אם כי הוצאה מן הקואליציה ומן הממשלה על ידי בן-גוריון, בשל תמיכתה בגוש הקומוניסטי שבהנהגת סטלין, מיד עם הקמת הממשלה הראשונה לאחר הבחירות לכנסת הראשונה.
לפני קום המדינה ובחודשים הראשונים לאחר הקמתה הייתה מפ"ם למעשה חלק מן הממסד, ובימיו הראשונים של צה"ל היו רבים ממפקדיו הבכירים כיגאל אלון, ישראל גלילי ואחרים אנשי מפ"ם.
אנשי מפ"ם, ובמיוחד אלה המזוהים עם אחדות העבודה, תמכו בקו תקיף בניהול המלחמה, ועליהם נאמרה האמרה כי הם "רואים את הבעיה הערבית מבעד לכוונת הרובה".
ואף על פי כן, באמצע יוני 1948 ניסחה הוועדה המדינית של מפ"ם את מדיניות המפלגה והפיצה בין פעיליה מסמך שכותרתו "מדיניותנו כלפי הערבים בזמן המלחמה", בו נאמר כי "המפלגה מתנגדת למגמה לסלק את הערבים מתחומי המדינה היהודית", ותומכת בהחזרת הפליטים לתחומי המדינה והחזרת רכושם בתום המלחמה.
ב-25 בינואר 1949 התקיימו הבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה.
בבחירות אלו זכתה מפ"ם בהישג נאה - 19 מנדטים.
לכאורה, ניתן היה בשילוב זה של מפלגות הפועלים להקים קואליציה יציבה, אשר תיקח את המדינה הצעירה אל כיוון שמאלי, חלוצי, התומך באידאולוגיה סוציאליסטית, כפי שראו אנשי המפלגות הפועליות בחזונם.
חזונו של בן-גוריון היה שונה.
בן-גוריון העדיף את ה"ממלכתיות" על ה"חלוציות" ואת הסוציאליזם הפרגמטי על פני הסוציאליזם כפי שפירשו אותו בו אנשי מפ"ם.
עיגונם של מוסדות המדינה, עיצובם בתוואי ממלכתי, והדגשת כוחה של המדינה הצעירה כמדינה, אל מול גופים בעלי זיקה מפלגתית שקמו בתקופת טרום המדינה, ודרשו לשמר את כוחם אף במסגרתה, היו לעדיפות הראשונה שראה בן-גוריון אל מול עיניו.
אל מול ניסיונות גופים ומפלגות מימין ומשמאל לשמר כוחות צבאיים עצמאיים או עצמאיים למחצה, נקט בן-גוריון באמצעים תקיפים.
הטבעת ספינת הנשק אלטלנה ב-22 ביוני 1948, הייתה בבחינת איתות ברור לכוונותיו של בן-גוריון להכפיף את כל הכוחות הצבאיים לפיקוד אחיד.
באוקטובר 1948 הורה בן-גוריון על פירוק הפלמ"ח שנראה כגוף בעל זיקה מפלגתית למפ"ם.
חששו של בן-גוריון היה כי אם יצרף את מפ"ם לממשלתו, לא יוכל להנהיג את ה"ממלכתיות" בכל תחומי החיים, בה ראה ערך חשוב בתקופה זו של עיצוב דמותה של המדינה.
חשש נוסף היה כי לא יוכל לקיים מדיניות חוץ עצמאית כשלמרכיב כה חשוב בממשלתו יש זיקה לברית המועצות.
בשל כל אלו הוקמה הממשלה משילוב של מפא"י, מפלגות דתיות, ומפלגות המצויות מימין למפא"י כ"פרוגרסיבים".
אנשי מפ"ם מצאו עצמם באופוזיציה, אם כי לא היו "מוקצים" כחרות ומק"י אשר הוכרזו על ידי בן-גוריון כמצויות מחוץ להסכמה הלאומית הישראלית.
עם זאת היו אנשי מפ"ם מחוץ למעגל קבלת ההחלטות, כאשר נדונו, הוחלטו, ונקבעו לדורות שאלות של דת ומדינה, חינוך, שאלות כלכליות ושאלות של מדיניות.
שלושה שבועות בלבד לפני הבחירות לאספה המכוננת השיקה מפ"ם את הגוש העממי הערבי, רשימת לווין ערבית, במטרה לגייס קולות של ערביי ישראל.
מכיוון שמפ"ם לא אפשרה לערבים להיות חברים ברשימה, היא העדיפה להקים רשימה נפרדת לערבים.
מערכת הבחירות נעשתה בפיקוח המחלקה לענייני ערבים במפ"ם, בראשות אהרון כהן.
הרשימה השיגה 2,812 קולות, כשלא עברה את אחוז החסימה שהיה 1% (4,347 קולות) שנדרשה כדי לזכות במושב.
גם ביישובים ערביים לא הצליחה הרשימה להשיג קולות רבים, בעכו לדוגמה הצליחה מפלגת הגוש העממי הערבי להשיג כחמישה אחוזים מסך הקולות בלבד.
עד לבחירות הבאות ב-1951, מפ"ם אפשרה לערבים לכהן ברשימתה, כאשר רוסתם בסתוני נבחר ברשימת הרשימה.
מפ"ם בתקופה זו הייתה מפלגה מגובשת, בעלת עיתון יומי משלה, "על המשמר", שהחל לצאת לאור בתקופת מלחמת העולם השנייה ואשר בעמודו הראשון הופיעה הסיסמה "לציונות, לסוציאליזם, ולאחוות עמים", שהם שלושת ערכי הליבה של "השומר הצעיר".
ילדי הקיבוצים למדו בבתי ספר השייכים ל"זרם העובדים" בהם הייתה השפעת האידאולוגיה הסוציאליסטית חזקה ("זרם העובדים" בוטל עם חקיקת חוק חינוך חובה בשנת 1953).
לילדים הוציאה מפ"ם אף שבועון בשם "משמר לילדים", שהתחרה ב"דבר לילדים" שבועון הטף של ההסתדרות (שמפ"ם אמנם השתייכה אליה, אך נשלטה וכוונה על ידי מפא"י).
למפלגה הייתה אף הוצאת ספרים משלה, ספרית פועלים.
מבסיס כוחה העצמאי בקיבוצים, נראה היה כי המדובר במפלגה הראויה לשמש כאלטרנטיבה שלטונית לכל דבר.
מבחינת גבולות המדינה הציגה מיד לאחר מלחמת העצמאות עמדה, לפיה יש לכבוש את מה שנשאר לא כבוש בארץ ישראל המערבית ולהקים בכל השטח מדינה דו-לאומית.
ביקורת קשה נמתחה על תמיכתה הבלתי מסויגת של מפ"ם בסטלין (פרט להסתייגותה מ"אי-הבנה" של סטלין בנושא הציונות).
ביטויי התמיכה הגיעו לשיא בסיקור מות סטלין ב"על המשמר".
על אף התנגדותו רבת השנים של סטלין לציונות, על כל פשעיו, שהיו ידועים במידה רבה כבר בתקופה זו, ועל האנטישמיות הברורה שהפגין בשנותיו האחרונות (ובין היתר במשפטי פראג, ברדיפתו של רודולף סלנסקי ובמשפט הרופאים).
אמנם גם משיקולי "ריאל פוליטיק" יכול היה אדם כמשה סנה להגיע למסקנה כי הקומוניזם הוא עתידו של העולם, וכי למטרה זו על מדינת ישראל לשמור על יחסים טובים עם ברית המועצות מאינטרס אנוכי טהור.
זאת, בניגוד לגישתו הפרו-מערבית של דוד בן-גוריון.
בימיה הראשונים של המדינה הביא המתח בין אנשי מפא"י ואנשי מפ"ם למשבר בתנועת הקיבוץ המאוחד, אשר הביא אף לפילוגים בקיבוצים.
עם חלוף הזמן החלו אנשי אחדות העבודה רואים יותר ויותר את המשותף בינם ובין אנשי מפא"י, ואת ההבדלים בינם ובין אנשי השומר הצעיר, והאיחוד בין אחדות העבודה והשומר הצעיר החל להראות מלאכותי יותר ויותר.
בסוף 1952 חל קרע במפ"ם בעקבות משפטו בפראג של מרדכי אורן.
אורן, שליח השומר הצעיר לפראג, נעצר והואשם בריגול על לא עוול בכפו, באווירה הכללית של ציד מכשפות ששררה בגוש הקומוניסטי בימיו האחרונים של סטלין.
אורן היה בשר מבשרה של התנועה, ומעצרו היווה מכה קשה לאמונותיהם של חבריה.
יש שטענו כי מדובר בשגיאה, יש שטענו כי מדובר בעלילה, אך שניים מראשיה הבולטים של מפ"ם, משה סנה ויעקב ריפתין, התבטאו בפומבי בזכות מעצרו של אורן והצדיקו את פעולות המשטר הקומוניסטי בפראג.
סנה (יחד עם אברהם ברמן ורוסתם בסתוני) פרש מן המפלגה והקים בינואר 1953 את סיעת שמאל.
בסתוני חזר כבר במרץ 1953 למפ"ם, וב-1954 הצטרפו סנה וחבריו למק"י, המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
רק בשנת 1956 שב מרדכי אורן לארץ, לאחר ששוחרר מכלאו, והמשיך בפעילותו במפ"ם, תוך שהוא מצהיר כי החוויות הקשות שעבר בכלא הצ'כי לא ערערו את אמונתו בצדקת הדרך.
פרישת אנשי סנה ממפ"ם לא הביאה לאיחוד השורות עם אנשי אחדות העבודה, אלא להפך, הדגישה את הקרע בין מחנה השומר הצעיר השמאלי, בעל הזיקה לברית המועצות והעיוורון הסלקטיבי באשר לפשעי המשטר הסטליניסטי, ובין אנשי אחדות העבודה.
בשנת 1954 הקימו אנשי אחדות העבודה עיתון יומי בשם "למרחב" אשר התחרה עם עיתונה של מפ"ם "על המשמר".
אנשי השומר הצעיר דרשו כי הופעת העיתון תיפסק.
הייתה זו העילה הרשמית לפרישת אנשי אחדות העבודה ממפ"ם, שנותרה מגובשת כמפלגה בה אנשי "השומר הצעיר" היו המרכיב העיקרי.
בין פרישת אחדות העבודה להקמת המערך
בשנת 1955 הצטרפה מפ"ם לראשונה לקואליציה בראשותו של דוד בן-גוריון, וזאת לאחר שבבחירות לכנסת השלישית קיבלה המפלגה תשעה מנדטים (בעוד שאחדות העבודה קיבלה עשרה).
בעוד שבשנים הקודמות ראה בן-גוריון באנשי מפ"ם סכנה, והדבר הגיע לידי כך שהשב"כ התקין מכשירי האזנה לראשי המפלגה, עתה נראה כי עוקצה של הסכנה הוקהה.
אירועים פנימיים, כפרישת אנשי סנה, ואירועים בינלאומיים כמותו של סטלין והתנערותה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מן הסטליניזם בוועידתה העשרים, גרמו לחשיבה מחודשת בנוגע לכשרותה של מפ"ם להשתתף בקואליציה.
תוצאות הבחירות בהן הכפילה מפלגת חירות את כוחה, הביאו למסקנה כי למען שלמות הקואליציה יש לצרף אליה את מפ"ם.
בשנים אלו התגבשה המפלגה כתנועה ציונית סוציאליסטית, בעלת גישה פרגמטית, ואידאולוגיה שמאלית מגובשת, הנמצאת מעט שמאלה למפלגת השלטון.
האידאולוגיה המפ"מית בשנים אלו כללה אחווה יהודית ערבית (מפ"ם הייתה המפלגה הציונית הראשונה אשר מטעמה נבחר חבר כנסת ערבי, רוסתם בסתוני.
חברי כנסת ערבים כמוחמד ותד וחסין פארס ייצגו את מפ"ם במשך שנים רבות, ומפ"ם התנגדה לממשל הצבאי שהושת על ערביי ישראל, ופעלה לביטולו), הפרדה בין דת ומדינה, סוציאליזם, ופשרנות מדינית.
גישתה של מפ"ם אל בעיות הביטחון הייתה כי על אף שעל המדינה לשאוף לשלום עם אויביה, עליה להיות מוכנה להגן על עצמה.
בנובמבר 1958 הזדעזעו אנשי המפלגה ממעצרו של אחד ממנהיגיה וממנהיגי הקיבוץ הארצי, אהרון "אהרונצ'יק" כהן, באשמת מגע עם סוכן זר, לאחר שנמצא כי כהן היה במגע עם דיפלומטים סובייטיים.
כהן נדון לשנתיים וחצי שנות מאסר לאחר ערעור.
ממסמכי מיטרוחין שנחשפו ב-2016 עולה שהקג"ב ניהל מבצע לחדירה למפ"ם, ושבין הישראלים שהופיעו בארכיון שלו כסוכנים היו חברי הכנסת משה סנה (עוד לפני פרישתו), אלעזר גרנות ויעקב ריפתין.
לא ניתן לדעת האם הם העבירו מידע סודי, ואיסר הראל כתב בספרו ""ריגול סובייטי — קומוניזם בארץ ישראל" שלהערכתו סנה לא היה מרגל.
בשנת 1961 הוקמה ממשלה ללא מפ"ם, לאחר שדרישותיה הקואליציוניות (שהיו רובן במישור הפרסונלי) לא נענו.
מפ"ם שבה אל הקואליציה לאחר הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, לממשלתו של לוי אשכול.
ככל שחלפו השנים הפכה המפלגה למתונה ופרגמטית יותר.
לאחר מלחמת ששת הימים הביעו מנהיגי המפלגה את דעתם כי יש להחזיק בשטחים שנכבשו במלחמה עד להשגת הסכמי שלום עם מדינות ערב.
מפ"ם נראתה כאגף השמאלי של מפלגת העבודה.
ב־1965 עקץ שר האוצר דאז פנחס ספיר את מפ"ם בקריאה לחבירתה לברית פוליטית: .
ב־1969 הסתפחה מפ"ם למפלגת העבודה ליצירת גוש פרלמנטרי משותף בשם המערך (השני).
על אף רצונם של רבים באיחוד מלא של המפלגות, התעקשו אנשי האגף השמאלי במפ"ם לשמור על מסגרות נפרדות.
עם עליית הליכוד לשלטון, הפך המערך ממפלגת שלטון למפלגת אופוזיציה.
במסגרת זו היו אנשי מפ"ם פעילים באופוזיציה לממשלות הליכוד השונות, ובהתנגדות למדיניות הכלכלית הליברלית, למדיניות החוץ ולמלחמת לבנון הראשונה.
הפרישה מן המערך והאיחוד לתנועת מרצ
בשנת 1984, לאחר שהתיקו בבחירות לכנסת האחת עשרה הביא להקמת ממשלת אחדות לאומית פרשה מפ"ם מן המערך (כן פרש ח"כ יוסי שריד אשר הצטרף לתנועת רצ), מכיוון שסירבה לשבת בממשלה אחת עם הליכוד.
מפ"ם נותרה באופוזיציה, שם הייתה השפעתה שולית ביותר, מכיוון שהקואליציה הייתה חזקה מאוד וכללה 97 חברי כנסת.
הבחירות לכנסת השתים עשרה היו משמעותיות ביותר בדרכה של המפלגה, שכן זו הפעם הראשונה שהתמודדה באופן עצמאי מאז שנת 1965, כעשרים ושלוש שנים.
בבחירות אלו, בהן הנהיגו את המפלגה יאיר צבן וחיים אורון זכתה המפלגה ב-3 מנדטים.
במהלך כהונת הכנסת השתים עשרה הפך שיתוף הפעולה בין מפ"ם, רצ ושינוי להדוק יותר, כאשר בשאלה העיקרית שעמדה אז על הפרק, שאלת עתיד השטחים והמשא ומתן עם אש"ף - לא היה כל שוני בין המפלגות.
רצ כללה גם גורמים כרן כהן בעלי דעות כלכליות וחברתיות הדומות מאוד לאלו של אנשי מפ"ם.
מפ"ם מצידה תמכה בחיזוק זכויות האדם ושלטון החוק להם הטיפו חברי רצ ושינוי.
ההבדלים האחרים בין המפלגות נראו כמשניים, אל מול היתרון שבהליכה אל הבחירות לכנסת ה-13 כגוף שמאל מאוחד.
ואכן בשנת 1992 התחברה מפ"ם ה"שמאלית" עם שינוי ה"ליברלית" ועם רצ הרדיקלית, מיסודה של שולמית אלוני במסגרת התאגדות יונית חילונית, מרצ ומאז היא מתמודדת בבחירות לכנסת בשורות מפלגה זו, עמה התמזגה בסופו של דבר מיזוג מלא בשנת 1997. בשנת 1994 נסגר עיתונה של מפ"ם, "על המשמר".
בראשית המאה ה-21, מפ"ם הייתה חלק ממפלגת מרצ-יחד ובשנת 2008 אף נבחר חיים אורון, נציגה של מפ"ם ההיסטורית במרצ-יחד, ליו"ר המפלגה.
תוצאות הבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003 העניקו למפלגה המאוחדת שישה מנדטים בלבד.
המצב אף החמיר לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה, בהן זכתה התנועה החדשה מרצ בשלושה מנדטים בלבד.
עם זאת, מתוך שלושת נציגי מרצ לכנסת השניים הראשונים (חיים אורון ואילן גילאון) היו אנשי מפ"ם במקורם.
לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013 נותר בסיעת מרצ בכנסת רק חבר אחד (מתוך שישה), שהיה בעבר חבר מפ"ם (אילן גילאון) ואף לא חבר קיבוץ אחד מקיבוצי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר לשעבר.
רוב יחסי של חברי קיבוצים אלה הצביע בבחירות של 2013 עבור מפלגת העבודה.
בבחירות 2015, בחירות מרץ 2019 ובחירות ספטמבר 2019 שוב נבחר רק נציג אחד חבר מפ"ם, אילן גילאון.
לאחר בחירות 2020 לא נבחר כל חבר מפ"ם לכנסת, אך לאחר התפטרותו של עמיר פרץ בשלהי כהונת הכנסת העשרים ושלוש חזר גילאון לכהן בכנסת.
לאחר בחירות 2021 והתפטרותו של השר עיסאווי פריג' מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי, נכנס חבר מפ"ם לשעבר עלי סלאלחה לכנסת.
תפקידה ההיסטורי של מפ"ם בא לביטוי בימי בניית המדינה ובמאבק על זהותה האידאולוגית של המדינה בשנותיה הראשונות, כמו גם שותפותה במסגרת מרצ, ובממשלתו השנייה של יצחק רבין.
כיום נראה כי המפלגה, אשר התבססה על בסיס כוח במסגרת הקיבוצים, על סוציאליזם ועל מדיניות של פשרה טריטוריאלית, איבדה את בסיס כוחה ככל שחלקם היחסי של הקיבוצים בכלל האוכלוסייה הלך והצטמצם.
לכך הוסיפו תקופות המשבר בקיבוצים, עד כדי פירוק המסגרת הקיבוצית במקרים רבים, ומפנה של החברה הישראלית ימינה בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה.
במסגרת החברה הישראלית כפי שהיא כיום, נראה כי מפלגה זו שהייתה השנייה בגודלה, ובעלת השפעה של ממש בכל תחומי החיים, נעלמה מהמפה הפוליטית, וכי גם במסגרת המאוחדת עם גופים נוספים, בחלקם בעלי שוני מהותי מן האידאולוגיה המפ"מית, מהווה המפלגה המאוחדת גוף בעל השפעה שולית בפוליטיקה הישראלית.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש מרצ לא עברה את אחוז החסימה דבר שהוביל לכך שבפעם הראשונה מקום המדינה מפ"ם ומרצ שירשה אותה ללא נציגות פרלמנטרית בכנסת.
במשך רוב שנותיה הייתה במפ"ם מסורת שמנהיגי המפלגה אינם מכהנים בממשלה, ורוב שרי המפלגה לא כיהנו במקביל כחברי כנסת.
ב-10 באפריל 1951 פרש מהכנסת דב בר-ניר.
ב-12 באפריל 1951 פרש מהכנסת יצחק טבנקין.
בסתוני, סנה וברמן פרשו ממפ"ם ב-2 בפברואר 1953 והקימו את סיעת שמאל.
ארם, בן-אהרן, ציזלינג ובר-יהודה פרשו ממפ"ם ב-23 באוקטובר 1954 והקימו את סיעת אחדות העבודה - פועלי ציון (הסיעה לא הוכרה על ידי ועדת הכנסת).
בסתוני חזר למפ"ם ב-1 בנובמבר 1954.
למצע המפלגה ראו כאן הכנסת השלישית (1955) 9 מנדטים: מאיר יערי, יעקב חזן, יצחק יצחקי, מרדכי בנטוב, חנן רובין, אמה תלמי, יעקב ריפתין, ישראל ברזילי, חיים יהודה, יוסוף ח'מיס ב-21 בספטמבר 1955 נפטר יצחק יצחקי.
למצע המפלגה ראו כאן הכנסת הרביעית (1959) 9 מנדטים: מאיר יערי, יעקב חזן, חנן רובין, מרדכי בנטוב, ישראל ברזילי, חיים יהודה, אמה תלמי, יעקב ריפתין, יוסוף ח'מיס, יוסף קושניר ב-10 ביולי 1960 פרש מהכנסת חיים יהודה.
למצע המפלגה ראו כאן הכנסת החמישית (1961) 9 מנדטים: מאיר יערי, יעקב חזן, חנן רובין, מרדכי בנטוב, ישראל ברזילי, ויקטור שם-טוב, אמה תלמי, יעקב ריפתין, יוסוף ח'מיס, יוסף קושניר ב-24 באוקטובר 1962 נפטר חנן רובין.
למצע המפלגה ראו כאן הכנסת השישית (1965) 8 מנדטים: מאיר יערי, יעקב חזן, ויקטור שם-טוב, שלמה רוזן, ראובן ארזי, אמה תלמי, עבד אל-עזיז זועבי, נתן פלד ב-28 בינואר 1969 לקראת הבחירות לכנסת ה-7, התאחדו הסיעות מפ"ם והעבודה והקימו את סיעת המערך.
החליף אותו חביב שמעוני חבר העבודה.
ב-10 באפריל 1977 פרשו אפרת, גרוסמן-אורקין, דרניצקי, זכין, רונן ותלמי מהמערך והקימו שוב את סיעת מפ"ם העצמאית.
הכנסת התשיעית (1977) במסגרת המערך (השני) 4 מנדטים (מתוך 32 לרשימה כולה): מאיר תלמי, נפתלי פדר, חייקה גרוסמן, משה עמאר, אמרי רון ב-2 בינואר 1978 פרש חיים יוסף צדוק חבר העבודה מהכנסת.
ב-15 במרץ 1988 פרש ויקטור שם-טוב מהכנסת.
ותד פרש ממפ"ם ב-12 ביולי 1988 והצטרף לחד"ש.
הכנסת ה-12 (1988) 3 מנדטים: יאיר צבן, חיים אורון, חסיין פארס ב-9 במרץ 1992 לקראת הבחירות לכנסת ה-13, התאחדו הסיעות מפ"ם, רצ ושינוי ביצירת סיעת "מרצ - רצ, מפ"ם, שינוי - ישראל הדמוקרטית" (מרצ).
+בחירותמנהיגמושבים+/-קואליציה/אופוזיציההערות 1949יצחק טבנקיןבתחילת הקדנציה:בסוף הקדנציה:במהלך הקדנציה הצטרף חבר כנסת אחד 1951מאיר יעריבתחילת הקדנציה:בסוף הקדנציה: 5במהלך הכהונה פרשו 8 ח"כים מהמפלגה 1955 2 1959 1961 1965 1 1969 1במסגרת המערך השני.
1981ויקטור שם-טוב 3במסגרת המערך השני.
1984 1ריצה בבחירות במסגרת המערך השני, אך התפצלו לאחר מספר חודשים מתחילת כהונת הכנסת.
1996חיים אורון 1במסגרת מרצ, במהלך הקדנציה התאחדה עם רצ למסגרת מרצ המאוחדת וחדלה להתקיים עצמאית.
מעשר שני היא מצווה מהתורה להפריש עשירית מיבול התבואה השנתי (בנוסף על המעשר הראשון).
מעשר שני הוא מעשר מיוחד שאינו ניתן לאף אדם ועל החקלאי עצמו לאוכלו בקדושה ובטהרה בירושלים.
המצווה מתקיימת בשנה הראשונה, השנייה, הרביעית והחמישית למניין שנות מחזור השמיטה.
בשנים שבהן אין מפרישים מעשר שני, כלומר בשנה השלישית והשישית למחזור השמיטה, מפרישים מעשר עני.
השנה הנוכחית () היא שנת במחזור ולכן היא שנת .
ומכאן למדו חכמים את כל דיני מצוות מעשר שני ואכילתו בטהרה בירושלים.
מתוך כלל הפירות בשדה, לאחר שהפריש בעל השדה מעשר ראשון ללוי יש להפריש מהפירות שנותרו מעשר (10%) נוסף שהוא כ-9% מכל הפירות שהיו בתחילה.
מחזור מעשר שני ומעשר עני מורכב משלוש שנים, שנתיים מעשר שני, ושנה שלישית מעשר עני, עוד שנתיים מעשר שני ושנה שישית מעשר עני.
לאחר מכן שנת שמיטה וחוזר חלילה.
בשונה מכלל המעשרות, מעשר שני נשאר למרות הקדושה שבו ברשות בעל הפירות ועליו לאכול אותו עם בני משפחתו בטהרה בירושלים.
מי שקשה לו להעלות את הפירות לירושלים, יכול לפדות אותם תמורת כסף, ואז הפירות נחשבים לחולין והקדושה עוברת לכסף.
את הכסף יש להעלות לירושלים ולקנות בו מאכלים, שאותם יש לאכול בטהרה כמו דין אכילת מעשר שני.
כאשר פודה אדם את פירות המעשר לעצמו על מטבע שלו, עליו להוסיף "חומש" על שווי הפירות.
את החומש מחשבים מחוץ לסכום הכולל ("חומש "), דהיינו שצריך להוסיף רבע על מחיר הפירות ואז בחישוב הכולל התוספת תהיה חומש (אם המחיר של הפירות הוא 100, בתוספת חומש יהיה 125).
בנוסף, יכול אדם לפדות עבור אדם אחר את פירות המעשר שלו או לפדות על המטבע של אחר ברשותו, ואז אין צורך בתשלום חומש.
המשנה מתירה לאדם לבקש מבנו ובתו הגדולים או מעבדיו העבריים לפדות עבורו את הפירות, דרך הערמה; כך הוא נפטר מתשלום החומש שהיה צריך לשלם לו היה פודה בעצמו את הפירות.
אסור לנהוג במעשר שני מנהג חולין כגון למכור אותו שלא על מנת לפדותו, או לשקול באמצעותו.
אכילת מעשר שני מותנית בקיום בית המקדש.
לפיכך, מעשר שני שאינו ניתן לאכילה "מחולל" על גבי מטבע.
בשונה מ"פדיה" שנהגה בזמן המקדש, הערך של המטבע שעליו מחללים את התבואה יכול להיות קטן ביותר.
לאחר החילול, הקדושה למעשה "עוברת" מהפירות אל המטבע, והפירות מותרים באכילה, אך יש לנהוג במטבע בקדושה.
מעשר שני הוא למעשה היחיד מבין המעשרות שנוהג גם היום, ללא שינוי.
היום, יש אפשרות לקנות מנוי ל"קרן המעשרות", שנותן מטבעות שאפשר לפדות עליהם מעשר שני ובכך מאוד פשוט לאדם פרטי לפדות את המעשר בלי לטעות.
מעשר עני היא מצווה מהתורה, להפריש עשירית מיבול התבואה השנתי.
החקלאי מצוּוה להפריש ה"מעשר עני" בנוסף על המעשר הראשון, ולתתו כמתנה לעניים נוסף על שאר מתנות העניים המוזכרות בתורה.
על פי מקורות חז"ל מעשר עני נוהג בשנה השלישית והשישית למניין שנות מחזור השמיטה, במקום מעשר שני שנוהג בשאר השנים.
מקור הדין מן התורה הוא ב:
מכאן למדו חז"ל שמחזור מעשר שני ומעשר עני מורכב משלוש שנים, שנתיים מעשר שני, ושנה שלישית מעשר עני, עוד שנתיים מעשר שני ושנה שישית מעשר עני.
לאחר מכן שנת שמיטה שבה אין תרומות ומעשרות וחוזר חלילה.
חלוקת המעשר נעשה בשדה אחרי שסיים החקלאי לאסוף את הפירות או התבואה.
ויש מצווה לתת לכל אחד מהעניים מנה שתספיק לו לשבוע וחכמים קבעו שיעור שווי של שתי סעודות, שכך נהגו לאכול בזמנם.
ומחשבים את כמות הסעודות בהתאם לכמות בני הבית אצל העני שניזונים מהמעשר.
כשאין מספיק תבואה לכל העניים, צריך בעל השדה להניח את הפירות לפני העניים והם יחלקו אותם ביניהם.
אם חילק לכל אחד מהעניים שהגיעו לשדה "כדי שובעו" ונשאר לו פירות מעשר מותר לתת להם יותר ממזון שתי סעודות וכן מותר לו לשמור את הנותר לקרוביו העניים, אך בתנאי שלא ישמור להם יותר ממחצית המעשר.
ואם העניים לא באו לשדה יכול בעל השדה לחלק לעניים שהוא בוחר ואין הגבלה של כמות לכל עני.
אדם נחשב עני כאשר יש ברשותו פחות ממאתים זוזים, סכום מינימלי לצורכי מחייה.
במעשר עני אין קדושה ולכן רשאי העני לאכלו בכל מקום שירצה, וכן רשאי למוכרו.
כדי למנוע סרבול מיותר, רשאי החקלאי להלוות לעני כסף, ולנכות את דמי החוב ממעשר העני, ובעצם להשאירו אצלו.
המעשר הראשון הוא עשירית מיבול החקלאי – כולל ירק ופרי אילנות – שנשאר לאחר הפרשת התרומה, ומכאן שמו.
התורה מצווה ליתן את המתנה לבן שבט לוי, אך בתקופת עזרא הסופר נקנסו הלוויים והועברה הנתינה גם אל הכהנים .
הפרשה זו ניתנת ללווים, משרתי עבודת הקודש, לאחר שהופרשה התרומה לכהן.
ושיעורה עשירית מכל התוצרת, כל מין בפני עצמו שנאמר: "וכל מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ לה' הוא, קדש לה'".
עוד נאמר: "ולבני לוי הנה נתתי כל מעשר בישראל לנחלה חלף עבדתם אשר הם עבדים את עבדת אהל מועד".
וכן: "כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לה' תרומה, נתתי ללווים לנחלה".
בימי שיבת ציון מגלות בבל קנס עזרא הסופר את הלויים עקב אי-השתתפותם בעלייה לארץ ישראל.
הקנס היה כי מתנת המעשר תועבר מן הלויים אל הכהנים.
מהמקורות בתלמוד בבלי, מובא שעזרא הסופר הסתמך בהטלת הקנס על העובדה שגם הכהנים הם בני שבט לוי ונקראים כך בעשרים וארבעה מקומות בתנ"ך.
גם כעשרה דורות אחרי תקופתו של עזרא הסופר נהגו להפריש מתנת מעשר אל הכהן.
הלויים נדרשים להרים גם הם מהמעשר שהם מקבלים חלק לכהן, וחלק זה נקרא "תרומת מעשר": המעשר הראשון אמנם ניתן ללויים אך הוא חולין גמור ומותר לכל אדם לאוכלו ברשות בעליו הלוי, אמנם חלק ה"מעשר מן המעשר" נחשב כ"קודש" ונקראת "תרומה" וכל דיני תרומה חלים עליו.
אמנם, רבים נוהגים גם כיום לתת מעשר ראשון ללוי על מנת שלא יהיה בדבר "גזל השבט" מבני לוי.
נטל תרומת מעשר עובר לבעל הפירות והוא רשאי לאכלן לאחר שהופרשו מהן תרומת מעשר (מעשר מתוך המעשר = אחוז אחד מסך הפירות).
יש חולקים באמרם שאין להסתמך על הכלל "המוציא מחבירו עליו הראייה", כי אין הלוי מצווה על לקיחת המעשר אלא בעליו מצווים לתתנו, ובאשר לחזקת ייחוסו של הלוי ישנם מעדיפים את הנתינה אל כהן מוחזק - שחזקתו כבן שבט לוי מבוססת יותר מאשר חזקתו של לוי שאינו כהן.
מעשר בהמה היא מצווה להקריב עשירית מכל הבהמות הטהורות שנולדות לאדם בכל שנה לבית המקדש ולאכול את בשרן בירושלים.
המקור העיקרי למצוות מעשר בהמה הוא בתורה, בפרשת בחוקותי:
נאמר כאן שיש להעביר את הבקר והצאן תחת מקל ("שבט") וכל עשירי ממנו יהיה קודש, ללא הגדרה ברורה מה ייעשה בקודש זה, והמובן הפשוט הוא שבהמה זו תהיה קורבן.
לדעת רבי עקיבא, "מעשרותיכם" כולל הן מעשר שני מן הצומח והן מעשר בהמה, ועל שניהם נאמר שיש להביאם אל "המקום אשר יבחר ה'", ירושלים ובית המקדש.
קיום המצווה באופן המוני בימי חזקיהו המלך מתואר בספר דברי הימים:
הבאת המעשר מוזכרת גם בדברי הנביא עמוס, הלועג למנהג באתרי הפולחן לעבודה זרה להביא את המעשר "לשלושת ימים".
מצוות מעשר בהמה כוללת שני מרכיבים: האחד הוא הפרשת המעשר, קרי ההעברה "תחת השבט", ברירת כל עשירי והגדרתו כקדוש ומיועד לקורבן.
השני הוא הבאת המעשר למקדש והקרבתו שם על ידי הכהנים, ואכילת בשרו בירושלים על ידי בעל הבהמה, משפחתו וחבריו.
להלכה נקבע כי מרכיב ההפרשה עומד בפני עצמו גם בהיעדר אפשרות להקריב לאחר מכן את הבהמה .
עם זאת, בניגוד לתרומות ומעשרות מן הצומח, שלגביהם ההלכה היא שמזון שלא הפרישו ממנו את התרומות והמעשרות אסור באכילה ("טֶבֶל"), עדר בהמות שלא הפרישו ממנו את מעשר הבהמה מותר בשימוש.
את מעשר הבהמה ניתן להפריש בכל עת, אך חז"ל תיקנו כי יש להפריש מעשר זה סמוך לשלוש הרגלים:
כמו במעשר מהצומח, גם במעשר בהמה אסור לעשר יחד בהמות שנולדו בשנים שונות.
הזמן הקובע למעשר נידון לראשונה במשנה במסכת ראש השנה ושנוי במחלוקת תנאים:
הטעם לדעה הראשונה הוא משום שרוב הבהמות יולדות בחודש אב, והזמן נקבע מיד אחר כך.
שיטת רבי אלעזר ורבי שמעון מתבססת על השוואה למעשר מן הצומח, שבו ראש השנה הוא א' בתשרי.
הקרבת מעשר בהמה דומה בעיקרה להקרבת רוב הקורבנות: הקורבן נשחט בבית המקדש, כהן מקבל את הדם הנשפך מצוואר הבהמה לתוך כלי ("מזרק") ולוקח אותו למזבח העולה, שם הוא שופך אותו.
לאחר מכן הכהנים מוציאים מן הבהמה את החלבים, הנקראים "אימורים", ומעלים אותם לראש המזבח, שם הם נשרפים ("מוקטרים") על ערימת עצים.
עם זאת, הקרבת מעשר בהמה נבדלת מקורבנות יחיד בכמה אופנים בהם היא זהה להקרבת בכור בהמה וקורבן פסח.
ראשית, בניגוד לרוב קורבנות היחיד, שבהם הבעלים סומך את ידיו על ראש הקרבן לפני שחיטתו, במעשר בהמה אין סמיכה.
שנית, מאחר שאין מדובר בקורבן נדבה אין צורך להוסיף לו נסכים.
ייחוד נוסף של מעשר בהמה הוא בצורה שבה דמו נשפך על המזבח.
הדם ניתן בפעם אחת בלבד, בחלקו התחתון של המזבח, על הקיר שמעל ליסוד המזבח, אך צורת השפיכה המדויקת שנויה במחלוקת בין תנאים: יש אומרים שהדם ניתן בשפיכה, ויש אומרים שבזריקה.
ההבדל בין שתי הצורות הוא בכך שבעוד שפיכת הדם נעשית כשהכהן עומד סמוך למזבח ויוצק את הדם, זריקה נעשית ממרחק מסוים ובתנופה.
אכילת הבשר בירושלים נעשית כהלכות קורבן שלמים: בעל הבהמה ומשפחתו אוכלים אותו במשך יום ההקרבה ולמחרתו.
מצווה לתת מן הבשר גם לעניים.
שונה דינו של מעשר בהמה מדין קרבן שלמים בכך שהחזה ושוק אינם ניתנים לכהנים, אלא נאכלים לבעלים, כמו יתר הבשר.
ככלל, המצוות שאינן מהמצוות התלויות בארץ נוהגות גם מחוץ לארץ ישראל.
מצד שני, הקרבת קורבנות מותרת רק בבית המקדש בירושלים.
על הקושי הבסיסי נוסף גם הקושי שבניגוד לקורבנות אחרים בהם יכול תושב חוץ לארץ לקנות את הקורבן בירושלים, במעשר (וכן בבכור) החובה היא להפריש בהמה מסוימת ולהביאה למקדש.
על פי המשנה המצווה להפריש מעשר בהמה נוהגת גם בחוץ לארץ, אבל אין חובה להעלות את הבהמות המופרשות לארץ.
לפיכך יש להמתין עד שיפול בה מום כלשהו (חריץ באוזן, למשל), אז יהיה מותר לשוחטה ולאכול אותה בכל מקום.
נחלקו התנאים בהבנת מהותו של פטור זה.
לדעת רבי עקיבא מדובר בפטור עקרוני ועל כן גם אם הבהמה הובאה ארצה אין להקריבה.
לעומת זאת, רבי שמעון סובר שאין מדובר בפטור מוחלט ועקרוני ועל כן, אם בכל זאת הובאה הבהמה ארצה - היא תוקרב בבית המקדש.
פסיקת הרמב"ם הלכה למעשה בשאלה זו איננה חד משמעית.
מאחר שהחובה להפריש את מעשר הבהמה איננה תלויה בהקרבה, המשנה קובעת כי היא חלה גם בהיעדרו של בית המקדש וכך משתמע ממקורות תנאיים אחרים.
למרות זאת, התלמוד קובע שבעקבות חורבן בית המקדש אין להפריש את המעשר, וזאת מחשש לתקלות ובהן איסור מעילה ואיסור שחוטי חוץ.
את עדות התלמוד הבבלי על כך שרבי אלעזר בן עזריה היה מפריש אלפי עגלים כמעשר בהמה בכל שנה ושנה, העמידו בעלי התוספות כך שהייתה קודם ביטול המצווה, או שאפוטרופוס היה מפריש בשבילו.
זוהי דוגמה לסמכותם של חז"ל לבטל מצווה מן התורה, כאשר הביטול נעשה באופן פסיבי ("שב ואל תעשה"), על ידי אי קיום מצווה.
עם זאת, מצווה זו חריגה בכך שהיא בוטלה לחלוטין על ידי חז"ל (עד לבניין המקדש), בניגוד למצוות אחרות שבוטלו ב'שב ואל תעשה' (כמו תקיעת שופר ונטילת לולב בחג שחל בשבת) שהביטול שלהן הוא חלקי בלבד.
מַעֲשֵׁנָה היא מכשיר המיועד לעיבוד מזון על ידי עישון.
מעשנות כוללות מקור חום ותא סגור לעשן, בו מונח המזון העובר עישון.
עישון מזון היא שיטת שימור מזון עתיקה.
מעשנות פרימיטיביות היו בגדלים שאיפשרו עישון של כמויות קטנות של בשר או דגים, לצריכה של משפחה אחת או מעט יותר.
כיום, בעיבוד מזון תעשייתי נעשה שימוש במעשנות ענק, המאפשרות עישון בו זמני של כמויות גדולות של מזון, אך עישון ביתי עדיין נפוץ, ועדיין נעשה שימוש במעשנות ביתיות, אם כי המבנה שלהן הפך להיות מודרני בהתאם להתפתחויות הטכנולוגיה.
המבנה של מעשנה, כאמור, כולל מקור חום ותא למזון.
בנוסף, על המבנה לכלול אמצעי לבקרה על רמת החום בתא המזון.
מעשנות שונות זו מזו במספר פרמטרים:
מקור חום בתוך תא המזון.
מקור חום מחוץ לתא המזון.
סוג מקור החום: בעירה של עץ, פחמי עץ או גז בישול, גופי חימום חשמליים.
בקרת טמפרטורה - ידנית, אוטומטית.
מעשנות מודרניות כוללות מדי טמפרטורה לחיווי על מידת החום בתוך תא המזון.
בנוסף, מעשנות נבדלות זו מזו בממדיהן ובחומרים מהן הן עשויות.
מפאלדה (מספרדית: Mafalda) היא סדרת קומיקס מאת המאייר הארגנטינאי קינו (חואקין סלבדור לבאדו), הנושאת את שמה של הגיבורה הראשית – ילדה כבת 5, בעלת מודעות חברתית גבוהה ודאגה עמוקה לגורל האנושות, הבאה לידי ביטוי בהתנהגות מרדנית ומחאה כנגד סדרי עולם.
הפער בין גילה הצעיר לעמדותיה הבוגרות לכאורה מהווה את עיקר הבסיס הקומי של הסדרה.
מפאלדה פורסמה במהלך השנים 1964–1973 וזכתה לפופולריות גבוהה באמריקה הלטינית ובאירופה.
מפאלדה (Mafalda) - הדמות הראשית בסדרה.
ילדה כבת 5, בעלת פנים דמויות כד ופה גדול תרתי משמע, המתעבת מרק ואת סרטי ג'יימס בונד ומעריצה את להקת הביטלס.
התנהגותה טיפוסית לגילה, אך יש לה הסתכלות ביקורתית על הסובב אותה ואופי דעתני.
לעיתים קרובות היא מציגה בפני אביה שאלות קשות הגורמות לו מבוכה (בדרך כלל על פוליטיקה ומלחמה, בהתאם למה ששמעה ברדיו או קראה בעיתון), ומבקרת את אמה על שבחרה להיות עקרת בית.
אמא (mamá) בשם רקל (Raquel) ואבא (papá) ללא שם - הוריה של מפאלדה, זוג נורמלי, ללא מאפיינים פיזיים מיוחדים.
אביה סוכן ביטוח בעל אובססיה לצמחי-בית ואמה, כאמור, עקרת בית שוויתרה על לימודים אקדמיים.
אישיותם ואורח חייהם מנוגדים לאופייה המרדני והדעתני של בתם.
פליפה (Felipe) - אחד מחבריה של מפאלדה.
פליפה הוא ילד חולמני, בעל פני סוס ושיניים בולטות במיוחד, מבוגר ממפאלדה בשנה.
שונא את בית הספר למרות ציוניו הגבוהים, עסוק בהתלבטויות מוסריות פנימיות, אוהב לשחק כקאובוי ולקרוא קומיקס.
מאוהב בילדה בשם מוריאל אך מתבייש לפנות אליה.
מנוליטו (Manolito) - חבר נוסף של מפאלדה.
מנוליטו הוא בנו של חנווני אשר מתעניין בעיקר בכסף ועסקים, אינו מצטיין בלימודיו פרט למתמטיקה, שונא את הביטלס ומעריץ את אחיו הגדול (הנראה כגרסה מבוגרת שלו).
תכופות נאלץ לוותר על משחקים ונופש עם חבריו כדי לסייע בחנות, וכיזם בנשמתו מנסה לקדם את עסקי החנות בכל הזדמנות.
דמותו מאופיינת בשיער דמוי מברשת דוקרני ועיקש הגדל מיד עם גזיזתו.
סוסניטה (Susanita) - ילדה קלת דעת ופטפטנית בעלת שיער בלונדיני מתולתל.
סוסניטה היא חברתה הטובה של מפאלדה למרות התקוטטויותיהן.
שאיפותיה היחידות הן למצוא חתן יפה ועשיר ושבנה לעתיד לבוא יגדל להיות רופא.
אמה מתוארת כדמות השכנה הרכלנית הטיפוסית, המחטטת בחייהם של אחרים, תכונה שהורישה לבתה.
מיודדת מאוד עם מנוליטו ומאוהבת קלות בפליפה.
מיגליטו (Miguelito) - צעיר מרוב החבורה בשנה.
אנוכי אך טוב לב ונאיבי מכולם, בשל היותו בן יחיד המוגן יתר על המידה על ידי אמו.
סבו הוא פליט איטלקי מתומכי הדיקטטור מוסוליני.
בהשפעתו מדבר על מוסוליני טובות, לתדהמתה ולמורת רוחה של מפאלדה.
גיז'ה (Guille) - אחיה הצעיר של מפאלדה.
אוהב מרק, מצייר על קירות, צמוד למוצץ ומאוהב בבריז'יט בארדו.
דיבורו הילדותי מאופיין בס' לקויה (lisp).
נוהג לשאול את הוריו ואחותו שאלות על מהות העולם.
לו ולאחותו צב מחמד בשם בורוקראסיה (בירוקרטיה).
ליברטאד (Libertad) - ילדה קטנטונת וזעירה, אשר משמעות שמה הוא "חופש" (על המשתמע מכך).
גילה כגיל מפאלדה אך גודלה הפיזי כשל אחיה הקטן גיז'ה.
בתם של פעילי שמאל, מעורבת תכופות בוויכוחים פוליטיים מבלי שתבין היטב במה הדברים אמורים, כך שלמרות רצונה לפשט דברים היא גורמת בדרך כלל לבלבול ואי הבנה.
במהלך השנים שבהן פורסמה הסדרה, הדמויות "הזדקנו" יחד איתה.
דמותה של מפאלדה נוצרה על ידי קינו בשנת 1962 למטרות פרסום בעיתון היומי הארגנטיני קלארין, אולם מסע הפרסום בוטל, והדמות נגנזה.
ב-1964 הציע חוליאן דלגדו, העורך הראשי של השבועון "פרימרה פלאנה" דאז וידידו של קינו, להחיות את הדמות ולפרסם את הסדרה כקומיק סטריפ קבוע בעיתון.
מפאלדה החלה את דרכה כטור קבוע בשבועון זה החל מ-29 בספטמבר 1964. תחילה התבססה הסדרה על דמויותיהם של מפאלדה והוריה בלבד, ורק בינואר 1965 צורפה דמותו של פליפה, חבר המבוגר ממנה בשנה.
עקב בעיה משפטית, הפסיק השבועון לפרסם את מפאלדה ב-9 במרץ 1965, אך שבוע לאחר מכן, ב-15 במרץ 1965, שוב החלה להופיע כמדור קבוע, הפעם בעיתון יומי בעיר בואנוס איירס - "אל מונדו".
פרסום בעיתון יומי אפשר ליוצר הסדרה לעקוב באופן צמוד אחר התרחשויות היום ולעצב את הדמויות והעלילה בהתאם, עם אופי סאטירי נוקב יותר.
בשבועות שלאחר מכן הוסיף קינו לסדרה את דמויותיהם של מנוליטו וסוסניטה, חברים נוספים בני גילה של מפאלדה.
ב-22 בדצמבר 1966 נסגר העיתון "אל מונדו".
שישה חודשים לאחר מכן החלה מפאלדה להתפרסם בשבועון "סייטה דיאס אילוסטראדוס", שם נשארה עד 1973. מאחר שמערכת השבועון דרשה לספק את הטור שבועיים לפני מועד פרסומו, לא יכול היה קינו להיצמד לחדשות היום ולאקטואליה כפי שנהג ורצה לעשות.
ב-25 ביוני 1973 פסקה מפאלדה להתפרסם כטור בעיתון.
קינו המשיך לאייר את מפאלדה מספר פעמים לאחר מכן, בעיקר לצורכי קידום זכויות האדם.
בשנת 1976 אייר כרזה המבוססת על דמויות הסדרה עבור ארגון יוניצ"ף, לציון הוועידה לזכויות הילד.
רוב הסטריפים של מפאלדה אשר לא היו קשורים יתר על המידה באקטואליה נשכחת, נאגדו ופורסמו בשנים-עשר ספרונים (שני סטריפים בעמוד) שנקראו בפשטות "מפאלדה" ומוספרו מ-1 עד 12 לפי סדר הוצאתם.
ספרונים אלה יצאו לאור במהלך השנים 1966–1974, להוציא הפרסומים הראשונים בשבועון פרימרה פלאנה אשר פורסמו שוב רק בשנת 1989.
הסטריפים של מפאלדה תורגמו לשפות אירופיות שונות ואף לסינית, אך רק מעטים מהם תורגמו לאנגלית.
רק בשנת 2004 החל המוציא לאור של קינו בארגנטינה לפרסם אוספי סטריפים של מפאלדה בתרגום לאנגלית בשם "מפאלדה וחברים" (Mafalda & Friends).
נוהגים להשוות בין מפאלדה לסדרת הקומיקס צ'ארלי בראון מבית היוצר של צ'ארלס מ.
שולץ, אולם קינו טוען כי מעולם לא הבין את הבסיס להשוואה זו.
קינו התנגד לעיבוד סדרת מפאלדה לקולנוע או תיאטרון, אך בסופו של דבר התרצה, והופקו שתי סדרות אנימציה המבוססות על דמויות הסדרה.
הראשונה, 260 סרטונים בני 90 שניות כל אחד, הוצגה בטלוויזיה הארגנטינית החל מ-1972. בשנת 1982 עובדו סרטונים אלו לסרט קולנוע באורך מלא, ובשנת 1993 עובדו 104 סרטוני מפאלדה נוספים על ידי הבמאי הקובני חואן פדרון, ידידו של קינו, בהפקה ספרדית.
באפריל 2019 יצאה לאור לראשונה סדרת חוברות של מפאלדה בעברית: "הפוליטיקה על פי מפאלדה" ו"המשפחה על פי מפאלדה" (בתרגומו של יוסי טל) ו"המשבר הכלכלי על פי מפאלדה" (בתרגומו של אדם בלומנטל).
מַעֲשִׂירֵי רֶגֶל (שם מדעי: Decapoda, מיוונית: δέκα, deca – שפירושו: 'עשר'; πούς / ποδός, pod – שפירושו: 'רגל') היא סדרה של סרטנאים במחלקת הסרטנים העילאיים.
בסדרה זו נכללים סרטנים מוכרים שלחלקם ערך כלכלי רב, בהם סרטנים קצרי בטן, סרטני נהרות, לובסטרים, חסילונים, וסרטן היטי השעיר שהתגלה ב-2005. על סדרת מעשירי הרגל נמנים 2,700 סוגים ו-15,000 מינים, בהם 3,300 מינים מאובנים.
לסרטנים מסדרה זו חמישה זוגות רגלי-חזה משני צידי הגוף, ובסך הכל, עשר רגליים.
זוג הזרועות הראשון נקרא צבתות.
אינפרא-סדרה סרטנים קצרי בטן (Brachyura)
מעשר כספים הוא נוהג יהודי המחייב להפריש עשירית מהרווחים הכספיים לצדקה, תוקפו של נוהג זה נתון במחלוקת פוסקי ההלכה.
מקור קדום להלכה נמצא בסיפור בספר בראשית אודות אברהם שנתן מעשר משלל המלחמה למלכי-צדק מלך שלם, כהן לאל עליון.
מאוחר יותר בספר אנו מוצאים את נכדו של אברהם, יעקב המבטיח להפריש עשירית מנכסיו לאל "...וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך".
בפרקי דרבי אליעזר דורשים חז"ל מן הפסוק "וימצא בשנה ההיא מאה שערים" שגם יצחק הפריש מעשר כספים.
המקור ההלכתי הראשון הוא מהספרי המובא בדברי התוספות במסכת תענית, על דברי רבי יוחנן בתלמוד הדורש את הפסוק בספר דברים על מעשרות תבואה, .
ציטוט זה אינו נמצא במהדורות הספרי שלפנינו, ולכן לא הובא כמקור מחייב למנהג ברוב ספרי ההלכה, כולל השולחן ערוך.
האחרונים נחלקו בתוקפו של המנהג - בעל הבית חדש (הב"ח) טוען כי מעשר כספים הוא בגדר מידת חסידות בלבד ואינו חובה הלכתית.
לעומתו בעל הטורי זהב רואה במעשר כספים דין מחייב כחלק ממצוות מעשר עני.
בעקבות ההשוואה למעשר עני יש שפירשו את דברי הט"ז שמעשר כספים נוהג מדאורייתא אך יש שחלקו על הבנה זו וסבורים שגם לדעתו החיוב הוא מדרבנן בלבד.
מקור אחר לרעיון המעשר נמצא בשיערוך מצוות הצדקה הכללית.
הפוסקים כתבו כי נתינת עשירית הנכסים מוגדרת כמידה בינונית לצדקה.
נמצא כי מי שלא הביא דין נפרד של מעשר כספים סבור שכדי לצאת ידי חובת הצדקה במידה בינונית (כשפחות מזה נחשב כעין רעה), יש להפריש עשירית למטרה זו.
הבדלי הגישות בפרטי הלכות מעשר כספים אצל הפוסקים השונים נובעים מההבדל במקור הדין.
אלו שרואים במעשר חובה או מנהג נפרד מדין הצדקה הכללי יטו להתיר להשתמש בכסף למגוון יעדים רחב ביניהם מצוות שונות, צורכי ציבור ועוד.
לעומת זאת ראיית הדין כחלק ממצוות הצדקה גוררת ממילא צמצום יעוד הכסף לצורכי עניים בלבד כפי שמתבקש מהגדרת המושג צדקה.
כמו כן דרך חישוב העשירית (מהקרן או רק מהרווח) ישתנה בהתאם להבדלי הגישה.
ישנן דעות שונות בפוסקים בקשר להיקף חיוב המעשר:
הדעה המחמירה סוברת שיש להפריש מהברוטו, ללא שום ניכוי כלשהו.
הדעה המקילה סוברת שמכיוון שמעשר כספים הוא מדרבנן, אפשר להקל ולהפריש מעשר לאחר ניכוי כל ההוצאות החודשיות.
הדעה המקובלת ביותר בין הפוסקים היא שיש לחלק בין הוצאות העסק שיש לנכותו לפני חישוב ההפרשה, לבין הוצאות המחייה הפרטית, שאין לנכות הוצאה זו מהמעשר.
למרות שנותן המעשר איננו מצפה לתמורה מוחשית עבור נדיבותו, הרי שבתנ"ך ובמקורות נוספים מקובלת התפיסה כי מתן מעשר יוצר תמורה לנותן, אם כי תמורה שאינה תמיד מוחשית או מיידית.
בספר מלאכי פרק ג' נכתב על כך במפורש: "הביאו את כל המעשר אל בית האוצר ובחנוני נא בזאת אמר ה' צבאות אם לא אפתח לכם את ארובות השמיים והריקותי לכם ברכה עד בלי די".
בבלשנות היסטורית, מעתק הגאים הוא שינוי שיטתי בהגייה של עיצורים, תנועות או הגאים אחרים, בשפה טבעית במשך זמן התפתחותה.
אפשר להבחין במעתקי הגאים בהשוואת רבדים היסטוריים שונים של שפה כלשהי, או בהשוואת שתי שפות שהתפצלו בעבר משפה אחת.
חקר התופעה של מעתק הגאים היה אחד השלבים הראשונים והמרכזיים בהתפתחות ענף הבלשנות ההיסטורית.
בחינת מעתקי הגאים היא אחת השיטות המרכזיות לגילוי קרבה גנטית בין שפות, כלומר קרבה שנובעת ממקור משותף ולא מהשפעה הדדית עקב קרבה גאוגרפית.
קל יחסית להבחין בין שינויי הגייה הנובעים מתהליך היסטורי של מעתק הגאים לבין שינויי הגייה הנובעים מהשפעות הדדיות בין שפות המדוברות בסמיכות גאוגרפית.
הבלשן המשווה מתבונן בקבוצות של מילים מקבילות במספר שפות שהוא מניח שקיימת ביניהן קרבת מוצא, ומנסה למצוא ביניהן התאמות פונטיות סדירות.
לפי התאמות אלה הוא משחזר את מעתקי ההגאים שחלו בשפות אלה, ומנסה להסביר חריגות ממעתקים אלה כתוצאה של תהליכי שינוי פנימיים - אנלוגיה היא העיקרית שבהם - או של השפעה חיצונית, כגון שאילה או עירוב דיאלקטים.
בחינת מעתקי הגאים היא כלי שימושי גם לתארוך כניסה של מילים לשפה - מילה שמעתק ההגאים לא חל עליה נכנסה לשפה אחרי שהתהליך הסתיים.
האבחנות האלה שימושיות לא רק בתחום הבלשנות אלא גם בתחום ההיסטוריה והאנתרופולוגיה - שחזור נדידה של עמים, או תארוך כניסה של חידושים טכנולוגיים לתרבות מסוימת (לפי תארוך כניסת המילה המתארת את החידוש לשפה המשמשת את התרבות הזו).
הכללים שלפיהם פועלים מעתקי הגאים נוסחו בצורה מדעית שיטתית בעיקר בעקבות עבודתם של "המדקדקים הצעירים" (או "המדקדקים החדשים" - Neogrammarian או בגרמנית: Junggrammatiker) שפעלו בגרמניה (בפרט באוניברסיטת לייפציג) בשלהי המאה ה-19. הכללים הם כדלקמן:
מעתק הגאים הוא תהליך שפועל בשפה בפרק זמן מסוים, ומביא את המערכת הפונולוגית שלה ממצב נתון אחד למצב נתון אחר.
התהליך פועל על כל המילים בשפה בלא הבחנה ובלא יוצאים מן הכלל (מכאן אפשר להסיק שמילה שהתהליך לא חל עליה, נכנסה לשפה אחרי שהוא הסתיים).
התהליך עשוי להיות מותנה בסביבה פונולוגית, כלומר השינוי בהגה יחול רק אם הוא סמוך להגה מסוים אחר, או אם הוא מושפע מתכונה פרוזודית מסוימת (למשל, יש מעתקי הגאים החלים רק בהברה מוטעמת או רק בהברה בלתי-מוטעמת), וכיוצא באלה.
מעתק הגאים עשוי להיות מותנה בסביבה מורפולוגית, כלומר הוא עשוי להיחסם בגבול שבין מורפמות, אבל הוא אינו מותנה בסביבה תחבירית - לחוקי התחביר אין השפעה על מעתקי הגאים.
מעתק הגאים אחד יכול להזין מעתק הגאים אחר.
הנחת סדירותם המוחלטת של מעתקי הגאים הוכיחה את עצמה ככלי מתודולוגי רב עצמה במחקר הבלשני.
כהפשטה תאורטית ערכה המדעי אינו מוטל בספק, שכן היא עומדת בדרך כלל במבחן הביקורת, ומספקת אמצעי לאישוש ולהפרכה של הנחות בנוגע לשלבי התפתחות קודמים בשפה.
הרציונל שמאחוריה הוא שמעתק הוא שינוי שמתרחש במערכת הפונולוגית של שפה ולא במילים בודדות, ולכן לא ייתכנו לו חריגים.
עם זאת, קיימת מחלוקת לגבי מידת תוקפה של הנחת הסדירות במציאות הלשונית המורכבת.
אחת הגישות מסבירה את המעתק כתהליך הדרגתי שמתחיל במילים בודדות ומהן מתפשט לשאר הלקסיקון.
בשפה העברית, חולם מלא שאיננו תוצאה של כיווץ דיפתונג מקביל לעיתים קרובות לתנועת a ארוכה בשפות שמיות אחרות.
כך המילה שָׁלוֹם מקבילה לשְׁלָם בארמית, سَلام (סַלַאם) בערבית.
התאמה זו היא תוצאה של מעתק a ארוכה ל-o ארוכה בעברית ובניבים הכנעניים הקרובים לה (המעתק הכנעני).
יש הסבורים שמעתק זה חל רק בהברה מוטעמת.
אותו מעתק התנועות חל על המילה העברית שָׁלוֹשׁ ומקבילותיה תְּלָת הארמית וגם ثلاث (תַ'לַאת') הערבית, אך מפני שגם שׁלוֹשׁ וגם תְּלָת נמצאים בשימוש בעברית, הזוג נחשב כפלה.
בשפה האנגלית, במאות ה־15 וה־16, חל שינוי בגובה התנועות הארוכות.
היות שהמעתק חל אחרי התגבשות הכתיב, קיימת חוסר התאמה בין הייצוג הגרפי של הגאים בשפה זו, לבין שאר השפות הנכתבות באלפבית לטיני.
חוק גרים הוא הניתוח המלא הראשון של מעתק הגאים, שהסביר התפתחות השפות הגרמאניות (בין היתר אנגלית) מתוך שאר השפות הודו-אירופיות.
מעתה ועד עולם הוא סרט דרמה משנת 1953 המבוסס על ספר הנושא אותו שם שחיבר ג'יימס ג'ונס.
הסרט עוסק בבעיותיהם של חיילים (ברט לנקסטר, מונטגומרי קליפט ופרנק סינטרה) המוצבים בבסיס חיל הים באי הוואי בחודשים שקדמו למתקפה היפנית על הנמל בפרל הארבור.
דברה קר ודונה ריד מגלמות את הנשים בחייהם.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה בשמונה קטגוריות מתוך המועמדויות: הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר (פרד זינמן), שחקנית המשנה הטובה ביותר (דונה ריד), שחקן המשנה הטוב ביותר (פרנק סינטרה), התסריט המעובד הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר והסאונד הטוב ביותר.
טוראי רוברט פרוויט (מונטגומרי קליפט) מועבר לבסיס באחד מאיי הוואי.
כאשר קפטן דנה הולמס (פיליפ אובר) שומע על המוניטין שלו כמתאגרף מוכשר, הוא לוחץ על פרוויט להצטרף למועדון האיגרוף הגדודי, אך החייל החדש מסרב בתוקף.
סמל ראשון מילטון ווארדן (ברט לנקסטר) מציע כי הוא ינסה לגרום לפרוויט לשנות את דעתו בכך שיהפוך את שהותו בבסיס לקשה במיוחד.
הוא מגייס לעזרתו את שאר הקצינים החברים גם הם במועדון האיגרוף.
פרוויט נתמך רק על ידי ידידו, טוראי אנג'לו מאג'יו (פרנק סינטרה).
מאחורי גבו של מפקדו, מתחיל וורדן לנהל רומן עם אשתו הממורמרת של הולמס, קארן (דברה קר).
כאשר המערכת ביניהם מתפתחת, היא מאיצה בו להגיש בקשה לקורס קצינים, כך שהיא תוכל להתגרש מהולמס ותינשא לו, מבלי לאבד מיוקרתה.
לבסוף בעקבות הלחץ שלה ולאחר שהיא מגלה כי סירב לצאת לקורס קצינים, למרות המלצתו של בעלה, ולאחר שהוא מודה בפניה כי אין לו כל כוונה כזו גם בעתיד, היא מסיימת בפתאומיות את מערכת היחסים ביניהם.
בינתיים, מסתכסך מאג'יו עם סמל הצוות צר האופק והגזעני ג'יימס ג'ודסון (ארנסט בורגניין).
כאשר מאג'יו הבלתי ממושמע מבצע נפקדות מהבסיס, הוא מועמד למשפט ונשלח לבית המעצר עליו אחראי ג'ודסון.
ג'ודסון מנצל את ההזדמנות ומכה קשות את הטוראי הממשיך להתריס כנגדו.
לבסוף מצליח מאג'יו להימלט מהמעצר ומוצא את פרוויט ומתמוטט בזרועותיו, הוא מספר לו על ההתעללות אותה עבר ומת.
פרוויט האבל מוצא את ג'ודסון ומזמין אותו לקרב באחת מסמטאות העיר.
בקרב הסכינים המתפתח ביניהם נפצע פרוויט קשות אך מצליח להרוג את סמל ג'ודסון, כנקמה על מותו של חברו הטוב.
פרוויט שנפצע קשות בבטנו נמלט לדירתה של חברתו לוריין (דונה ריד), "מארחת" במועדון לילה אותה הכיר.
בחלוף הזמן פצעו מסרב להחלים.
כאשר תוקפים היפנים את הבסיס הימי בפרל הארבור, מנסה פרוויט, הנמצא בעריקות מזה זמן רב, לחזור לבסיס, אך נורה ונהרג בידי שומרי הבסיס.
בסוף הסרט לוריין וקארן נפגשות על סיפונה של ספינה המחזירה אותן לארצות הברית.
לוריין מספרת לקארן בשיחה המתפתחת ביניהן על מותו של ארוסה, טייס בחיל האוויר שהופל במהלך המתקפה, אך כאשר היא מספרת לה את שמו מזהה אותו קארן כטוראי פרוויט.
ברט לנקסטר כסמל ראשון מילטון וורדן
מונטגומרי קליפט כטוראי רוברט פרוויט
דונה ריד אלמה "לוריין" ברוק
פרנק סינטרה כטוראי אנג'לו מאג'יו
פיליפ אובר כקפטן דונה הולמס
ארנסט בורגניין כסמל צוות ג'יימס ג'ודסון
בזמן הפקת הסרט הסתובבו השמועות כי פרנק סינטרה קיבל את תפקידו בסרט בעקבות קשריו לכאורה עם המאפיה, וכי זה היה הבסיס לדמותו של הזמר ג'וני פונטיין בסרט הסנדק.
שמועות אלה הוכחשו במספר הזדמנויות על ידי השחקנים ואנשי הצוות של הסרט.
הבמאי פרד זינמן הגיב על כך, "האגדה על ראשי סוסים שנכרתו היא המצאה מוחלטת, חופש פואטי מצידו של מריו פוזו שכתב את הספר הסנדק".
סבירה יותר היא האפשרות כי אשתו של סינטרה באותה התקופה, אווה גרדנר, שכנעה את אשתו של ראש אולפני קולומביה באותה התקופה, הארי כהן, להפעיל את השפעתה עליו.
לגרסה זו ישנה התייחסות בביוגרפיה של סינטרה אותה כתבה קיטי קלי.
סינטרה עצמו שלח לכהן מכתבים ומברקים רבים בהם ביקש ממנו את התפקיד של מאג'יו הגווע מפצעיו, ואף חתם על חלק מהם תחת השם "מאג'יו".
סינטרה הרוויח מכך שאלי וולך, שיועד לתפקידו של מאג'יו במקור, פרש כדי להופיע בברודוויי.
שכרו של סינטרה, לעומת זאת היה רק 8,000$, ירידה דרסטית משכר של 130,000$ אותו קיבל בסרט הרימו עוגן בו הופיע בצוותא עם ג'ין קלי.
מבחן הבד של סינטרה שימש בסופו של דבר בעריכת הסרט, הסצנה כללה אימפרוביזציה של סינטרה עם חופן של זיתים, מעמיד פנים שהם זוג קוביות משחק.
בסרט, שונה תוכנו הבוטה מבחינה מינית של הספר, ומותן כך שיוכל להשביע את דעתה של הצנזורה באותו הזמן.
למשל, סצנת החוף המפורסמת, בה נראים ברט לנקסטר ודברה קר מתעלסים על קו המים והגלים סביבם, הרמיזה לקיום יחסי מין באותה הסצנה היא פחות מובנת מאליה מאשר בספר.
הכימיה בין ברט לנקסטר ודברה קר חצתה ככל הנראה את גבולות המסך, לאחר ששמועות צצו על רומן ביניהם במהלך צילומי הסרט.
צבא ארצות הברית נמנע משיתוף פעולה עם ההפקה של הסרט (רובו של הסרט צולם בבסיס הצבאי סקופילד שבהוואי), עד אשר ההפקה הסכימה לכמה התאמות בעלילת הסרט, כדי שלא יציגו את הצבא באור שלילי, השינוי הידוע ביותר היה גורלו של קפטן הולמס.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה ב-8.
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - פרנק סינטרה
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - דונה ריד
מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - ברט לנקסטר
מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - מונטגומרי קליפט
מועמד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - דברה קר
מועמד לפרס אוסקר לתלבושות הטובות ביותר
שנה לאחר מכן (1954) זכה הסרט בפרס מיוחד בפסטיבל קאן שהוענק לבמאי פרד זינמן
הנסיכה מפאלדה מסבויה (באיטלקית: Mafalda di Savoia, 2 בנובמבר 1902 – 27 באוגוסט 1944) הייתה נסיכה איטלקייה ואחותו של מלך איטליה האחרון, אומברטו השני.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחה למחנה הריכוז בוכנוואלד ומתה בו.
מפאלדה נולדה ב-2 בנובמבר 1902 ברומא, לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו.
בשנת 1925 היא נישאה לנסיך פיליפ, רוזן הסן, שהיה אחיינו של קיסר גרמניה האחרון - וילהלם השני, ונינה של מלכת בריטניה ויקטוריה.
הנסיך פיליפ היה חבר נאמן במפלגה הנאצית בגרמניה ואחיו היה חבר ההנהגה הבכירה של המפלגה.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ובמיוחד לאחר שמשטר זה כרת ברית לשיתוף פעולה עם איטליה הפשיסטית בראשות בניטו מוסוליני, המחשבה הייתה שבני הזוג יוכלו לתרום רבות לחיזוק ברית זו.
מחשבה זו לא יצאה אל הפועל עקב הסתייגותה של הנסיכה מפאלדה מהמשטר הנאצי, למורת רוחו של בעלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ראה קנצלר גרמניה אדולף היטלר בנסיכה מפאלדה כמי שפועלת במתכוון נגד האינטרסים של גרמניה באיטליה, וכינה אותה "הנסיכה הנתעבת ביותר בבית המלוכה האיטלקי".
בספטמבר 1943 נסעה הנסיכה מפאלדה לבולגריה כדי להשתתף בהלווית גיסה המלך בוריס השלישי.
בהיותה שם נודע לה כי איטליה נכנעה לכוחות בעלות הברית והמשטר הפשיסטי נפל, וכי בעלה הושם במעצר בית בבוואריה וילדיה נמצאים בחסות הוותיקן ברומא.
בטענות שווא הובלה מפאלדה לשגרירות הגרמנית בסופיה, שם היא נעצרה על ידי הגסטאפו והובלה לברלין.
הגרמנים ביקשו באמצעות מעצר זה לגרום למלך איטליה ויטוריו אמנואלה לא לשתף פעולה עם כוחות בנות הברית נגד גרמניה הנאצית.
לאחר חקירות ועינויים בברלין נשלחה מפאלדה למחנה הריכוז בוכנוואלד.
היא נכלאה שם באגף המיועד לאסירים רמי דרג, כמו לאון בלום, ז'ורז' מנדל, ונשותיהם של מנהיגי איגודי עובדים גרמנים לשעבר עם ילדיהן.
ב-25 באוגוסט הפציצו כוחות בנות הברית את המחנה.
מפאלדה נפצעה קשה בהפצצות ונכוותה בחלקים רבים בגופה.
לאחר יומיים היא מתה מחוסר טיפול רפואי הולם.
לחברותיה האיטלקיות במחנה, להן היא סייעה רבות בתנאים המחפירים ששררו שם, היא אמרה בשעת מותה "אני מבקשת שתזכרו אותי לא כנסיכה איטלקייה, אלא כאחותכן האיטלקייה".
למשפחתה של מפאלדה נודע על מותה במחנה הריכוז רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
בסיום המלחמה הובאה מפאלדה לקבורה באחוזת משפחתה בהסן.
למרות הדחת משפחת המלוכה האיטלקית מהשלטון לאחר מלחמת העולם השנייה זוכה הנסיכה מפאלדה באיטליה לכבוד עקב התנהגותה האמיצה והסיוע שהיא נתנה לאחיה האיטלקיים במחנה הריכוז בוכנוולד.
ממשלת איטליה החליטה בשנת 1997 להנפיק בול מיוחד לזכרה של הנסיכה מפאלדה.
בשנת 2002 הפיקה הטלוויזיה הממלכתית באיטליה סרט אודות חייה.
כמו כן נחנך פסל לזכרה ברומא, והיא הונצחה בגן ציבורי בעיר סירקוזה בסיציליה.
בשנת 1925 התחתנה מפאלדה עם פיליפ, רוזן הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אליזבת, נסיכת הסן (נולדה ב-1940)
מפגש בברלין הוא ספר מתח מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בהוצאת מעריב בשנת 2006. בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד.
הספר מתמקד בקונפליקט שבו נתון עובד בכיר ב"מוסד", בנם של ניצולי שואה המוצב בגרמניה.
עלילת הספר נפתחת עם הצבתו של דור ליטווין, בכיר באגף המבצעים של המוסד, בשליחות הארגון בגרמניה כאיש הקשר של הארגון עם שירות הביון הפדרלי הגרמני.
ליטווין הוא בנם של ניצולי שואה, אשר בעברו שירת כלוחם ומפקד בצנחנים ושימש כלוחם ומפקד ביחידה מבצעית במוסד.
על שלושה מן המבצעים בהם השתתף בעברו הוענק לו צל"ש.
בעקבות מידע על קבוצת צעירים ישראלים הרוצים לבצע פיגוע טרור בברלין ולפוצץ מכונית תופת בקרבת עצרת שעורכים גורמים ניאו נאצים לציון היום בו התאבד היטלר, נדרש ליטווין בהוראת ראש המוסד לשתף פעולה עם השירות החשאי הגרמני ולהביא ללכידתם של הישראלים.
הדבר מציב בפני ליטווין קונפליקט מורכב ובמהלכו הוא נאלץ להתמודד עם סוגיות כגון גרמניה שלאחר השואה ומלחמת העולם השנייה, הרצון לנקמה בעם הגרמני ומורשת השואה.
מעשים וימים (לפי שפאן) או עבודות וימים (לפי תרגומו המאוחר יותר של שבתאי) הוא שיר דידקטי-אנתרופולוגי של כ-800 שורות מאת הסיודוס.
השיר נכתב כפי הנראה סביב שנת 700 לפני הספירה ובו מנחה הסיודוס את אחיו פֵּרְסֵס בעבודות החקלאיות ומטיף לו מוסר איך עליו לחיות את חייו.
הסיודוס מתאר סכסוך משפטי בינו לבין אחיו בעניין ירושת אביהם, שבו הפסיד הסיודוס כנראה בגלל שופטים לא צודקים שאת החלטתם הוא תוקף בשירתו.
פרסס מתואר כהולל חסר אחריות, והשיר ממוען אליו ללמדו אורח חיים הגון ונבון של איכר בן התקופה, מתוך מחשבה שעדיף ללמד אותו את מעלותיה של עבודה ולהקנות לו חכמה אשר תוכל לסייע לו בייצור הכנסה.
הדרך להבנת היצירה היא הבנת מערכת היחסים בין האחים.
ביצירה מתוארת, בין השאר, תקופת תחילת האנושות, ובשיאה תור הזהב שבו היו האנשים בני אלמוות וחיו בשלום וברווחה על אדמתם.
הסיודוס פותח את השיר בקביעה שקיימים שני מיני מריבה תחרותית (אֶרִיס).
הראשונה ממריצה להישג, והשנייה גורמת לתוקפנות ולהרס.
היצירה מחולקת לשני חלקים, החלק הראשון הוא דידקטי, מופנה אל אחיו של הסיודוס - פרסס, ומנסה לשכנע אותו ללכת בדרך הישר, לפעול בחוכמה (למשל - להימנע מהאריס הרע).
הסיודוס כתב מדריך אתי בו הוא הביא את השקפתו כיצד על האדם לחיות את חייו על פני האדמה - להשקפתו דרך החיים הנכונה היא דרך חיים של צדק, מידות טובות ויראת האלים.
בהמשך הסיודוס מסביר על עונות השנה, מה על החקלאי לעשות בכל אחת מעונות השנה.
החלק השני מדבר על דורות בני האדם ועל עולם האלים, שם מופיעים הסיפורים על פנדורה, המיתוס של פרומתאוס, המסביר את מוצא הרע בעולם, את תחילת התרבות שאותה מסמלת האש, ואת החטא הראשון.
הסיודוס לא מתאר גן-עדן ואין אצלו יציאה לעולם השונה בממדיו מהעולם הנוכחי.
בני האדם נוצרו בעולם הנוכחי.
הסיודוס מספר על השתלשלות דורות האנושות.
על פי הסיודוס היו 5 דורות של בני אדם ומדור לדור פחתו סגולותיהם של בני האדם וגדל הריחוק בינם לבין האלים:
הדור הראשון - דור הזהב, התחלה מושלמת, דור המתאפיין בחיים נפלאים, חיים "כבני נצח", ללא צער כלל, ללא אותות של כאב או סבל, החיים מלאי עונג בני האדם מבלים במשתים.
אף כי הם חיים חיים ארוכים - גופם לא נחלש והם פטורים מכל פגע.
גם מקום מגוריהם מפואר ומלא הוד.
יום אחד בני האדם נעלמו והאדמה כיסתה אותם, על פי שורה 122 בני האדם הפכו לדיימונים.
לאחר העלמות הדור הראשון, האלים יצרו את הדור השני - דור הכסף, על פי שורה 130, גם בהיותם בני 100 הם עדיין חיים על ברכי אימם האוהבת.
דור הכסף ניחן בתכונה חדשה והיא הרוע, גם ביחס שבין אדם לחברו וגם ביחס בני האדם לאלים (כאשר הם מסרבים לזבוח זבח לאלים)
הדור השלישי - דור הארד/נחושת (שורה 143), דור זה לא היה דומה בדבר לדור הכסף, היו מסורים לאל ארס ולהרס וחורבן, הם שהחלו לאכול חיות.
הדור הרביעי - עידן הגבורה (שורה 157), בדור זה יש שפע מוחלט (שורה 172) פירות זבי דבש ושפע כל השנה.
בתקופת הדור הרביעי יש עדיין רק 3 עונות בשנה.
הדור הנוכחי - דור הברזל
בכל הדורות האלו אין נשיות, אין גבריות ואין מיניות, כל אלו הגיעו רק אחרי שנוצרה האישה הראשונה - פנדורה.
פנדורה הביאה איתה את הקול, הדיבור, המלל.
מעשים וימים תורגם לעברית על ידי שלמה שפאן וכן על ידי אהרן שבתאי, בתוך החיבורים הבאים:
הסיודוס, עבודות וימים, תרגם אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2004 (הנספח כולל גם קטעים גדולים מן התאוגוניה.)
מעשיך יקרבוך ומעשיך ירחקוך הוא פתגם עברי שמקורו מתקופת התנאים.
משמעות הפתגם היא שהאדם עצמו קובע את ההתייחסות אליו על ידי מעשיו: במעשים טובים ונכונים הוא מביא לכך שיזכה ליחס טוב (מצד בני האדם ומצד ההשגחה האלוהית) ואילו במעשים רעים הוא מביא לכך שהיחס אליו יהיה דחייה והרחקה.
הרעיון קשור לעיקרון הבחירה החופשית.
במקורו הביטוי בא לשלול נפוטיזם.
במקורות מאוחרים יותר שולל הביטוי יחס הפוך של ענישת צאצאים על חטאי אבותיהם.