tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך אימן את קבוצת הילדים של מועדון נורת'ן טרנסוואאל.
ב-1974 חזר לאנגליה כדי לשחק בקבוצת קארשלטון אתלטיק, ועבד שוב במקביל כמורה בבית ספר מקומי.
הודג'סון סיים את הכשרתו כמאמן כדורגל בגיל 23. בתחילת דרכו כמאמן הוא ויוטון אימנו במקביל קבוצות בשוודיה, והשפעתם ניכרה בכדורגל השוודי.
הם השתמשו בהגנה אזורית במקום הסגנון הגרמני של שלושה או חמישה מגנים ששומרים אישית ובצורה צמודה על שחקני ההתקפה של היריב.
סגנון המשחק שלהם התאפיין בלחץ התקפי על היריב ובשמירת קו נבדל רחוק מהשער.
השחקנים נשארו קרובים כל העת כשההגנה נעה קדימה ככל האפשר והחלוצים חוזרים אחורה בהתקפות היריב.
שני המאמנים האנגלים זכו בסך הכל בחמש מתוך שש האליפויות בשנים 1974–1979.
הלמסטאדס בה.קו – הודג'סון החל את קריירת האימון שלו בקבוצה מליגת העל השוודית לאחר המלצה של יוטון, שאימן את קבוצת מאלמה.
במהלך חמש שנותיו בתפקיד זכה הודג'סון באליפויות ב-1976 וב-1979, הישג יוצא דופן לאחר שבעונת 1975 ניצלה הקבוצה מירידת ליגה בזכות הפרש של שער אחד.
בריסטול סיטי – ב-1980 החל לעבוד כעוזר מאמן בבריסטול סיטי תחת בוב יוטון ששימש כמנג'ר.
בינואר 1982 החליף את יוטון בתפקיד, אולם בגלל קשייה התקציביים של הקבוצה לא הצליח לגרום לה להצליח ופוטר לאחר ארבעה חודשים.
אודבולד – הודג'סון חזר באותה שנה לשוודיה כמאמן הקבוצה מליגת המשנה השוודית בחלק האחרון של העונה, אך בסיומה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
וארברו – בעונת 1983 עבר לקבוצת ארברו מהליגה השוודית השנייה ואימן בה שנתיים.
בעונתו הראשונה, סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ובעונתו השנייה במקום הראשון שהעלה אותה לליגה הראשונה.
מאלמה – בשנים 1985–1990 אימן את מאלמה, ובכולן הביא אותה למקום הראשון בליגה בעונה הסדירה, לשתי זכיות באליפויות שוודיה (לאחר פלייאוף) ושני גביעים.
במסגרות האירופיות השתתפה הקבוצה בחמש השנים האלה בגביע האינטרטוטו שאז התקיים רק בשלב הבתים.
בעונתו הראשונה העפילה הקבוצה לגביע אופ"א אך הודחה לאחר סיבוב אחד.
בעונת העפילה הקבוצה לרבע גמר גביע המחזיקות.
בעונת הודחה הקבוצה כבר בשלב הראשון של גביע אירופה.
בעונה הודחה הקבוצה בסיבוב השני של גביע אופ"א.
בעונה שלאחריה ניצחה מאלמה את זוכת גביע אירופה, אינטר מילאנו בסיבוב הראשון של המפעל, אך הודחה בסיבוב השני.
כדי להנציח את הישגיו, נקרא יציע באצטדיון הקבוצה על שמו של הודג'סון.
נשאטל גזמאקס – ביולי 1990 עבר לאמן את הקבוצה מליגת העל השווייצרית, למרות שקיבל הצעה לחוזה לטווח ארוך ממאלמה.
בעונתו הראשונה סיימה הקבוצה במקום ה-3 והעפילה לגביע אופ"א, ובעונה שאחריה סיימה במקום ה-5 בליגה ובמקום ה-2 בפלייאוף.
נבחרת שווייץ בכדורגל – בינואר 1992 מונה למאמן נבחרת שווייץ והביא אותה, לראשונה מאז מונדיאל 1966, להעפיל למונדיאל 1994, עם הפסד אחד בלבד במוקדמות.
במונדיאל עצמו, סיימה שווייץ במקום השני בבית והודחה בשמינית הגמר.
הנבחרת העפילה גם ליורו 1996 לאחר הפסד אחד בלבד במוקדמות, אך בנובמבר 1995, עוד לפני תחילת הטורניר, חתם הודג'סון באינטר מילאנו מליגת העל האיטלקית.
בלעדיו, לא תפקדה הנבחרת היטב ביורו והודחה בשלב הבתים עם נקודה אחת בלבד.
בשיאה, תחת אימונו, דורגה הנבחרת במקום השלישי בעולם בדירוג פיפ"א.
אינטר מילאנו – הודג'סון הגיע לקבוצה לאחר שתי עונות בהן סיימה במקום ה-13 ובמקום ה-6, ובתחילת עונת 1995 הייתה בתחתית הטבלה.
בסיום העונה הגיעה הקבוצה למקום ה-7 בליגה והעפילה לגביע אופ"א.
בעונתו השנייה סיימה הקבוצה במקום השלישי והגיעה לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה בדו-קרב בעיטות עונשין על ידי שאלקה 04.
בלקברן רוברס – הודג'סון הגיע לקבוצה בפגרה בקיץ 1997, לאחר שסיימה במקום ה-13 בליגה והודחה מגביע הליגה על ידי קבוצת תחתית מהליגה השנייה.
בהדרכתו תפקדה הקבוצה היטב בחצי הראשון של העונה, סיימה את עונת במקום ה-6 והעפילה לגביע אופ"א.
בעונתו השנייה בקבוצה הוא התמודד עם פציעות של שחקנים, חוסר בשחקני ספסל ואי שקט כללי בקבוצה ופוטר בנובמבר 1998 לאחר שהקבוצה ירדה למקום האחרון בטבלה.
במהלך העונה הציעה לו התאחדות הכדורגל הגרמנית לאמן את נבחרת גרמניה בכדורגל, ולאחר פיטוריו היה מועמד לאמן את נבחרות אנגליה ואוסטריה, אך לאחר שלא זכה במשרות חזר לאינטר כמנהל טכני ולאחר מכן כמאמן זמני לתקופה קצרה.
גראסהופרס ציריך – בעונת אימן את קבוצת מליגת העל השווייצרית וסיים את העונה במקום ה-4.
קופנהגן – ביולי 2000 חתם בקבוצת פ.צ.
קופנהגן לאחר שבשתי העונות הקודמות היא סיימה במקומות ה-7 וה-8. הוא הוביל אותה לזכייה באליפות, הראשונה מאז 1993 ולזכייה בסופר קאפ הדני.
אודינזה – לאחר סיום עונת 2001 עבר לאודינזה, אך פוטר כעבור פחות משישה חודשים, לאחר שצוטט אומר דברים בגנות המועדון.
הוא סירב לפרסם הכחשה של דבריו ומאוחר יותר טען שהוא לעזוב את הקבוצה ולכן שמח להיות מפוטר.
נבחרת איחוד האמירויות – באפריל 2002 התמנה למנהל הנבחרות של איחוד האמירויות הערביות, הבוגרת והאולימפית.
הנבחרת העפילה ממשחקי המוקדמות לגביע אסיה 2004 מהמקום השני בבית.
הוא גם הדריך אותה בטורניר גביע המפרץ לאומות 2003. הודג'סון פוטר בינואר 2004, במהלך הטורניר, כשהנבחרת הייתה במקום החמישי ולאחר פיטוריו הודחה מגביע אסיה בשלב הבתים, לאחר שסיימה במקום האחרון עם נקודה אחת.
ויקינג – ביולי 2004 חתם בקבוצה מליגת העל הנורווגית שסיימה בעונתו הראשונה במקום ה-9 בליגה וקיבלה הזדמנות להעפיל לגביע אופ"א בזכות היותה הקבוצה ההוגנת באירופה.
הקבוצה הודחה בשלב הבתים, לאחר שני סיבובי משחקים.
בעונת 2005 סיימה הקבוצה במקום החמישי בליגה הנורווגית ובדצמבר 2005 התפטר ממנה הודג'סון.
נבחרת פינלנד – הודג'סון נכנס לתפקיד מאמן הנבחרת בינואר 2006 והוביל אותה במשחקי מוקדמות יורו 2008, אך הקבוצה לא הצליחה להעפיל לטורניר, והוא בחר לעזוב בסיום החוזה שלו בנובמבר 2007, אף על פי שההתאחדות הפינית הציעה לו להישאר בתפקיד.
פולהאם – הוא החל לאמן את הקבוצה בדצמבר 2007 כשהייתה במקום ה-18 בליגה עם שני ניצחונות.
בחלון ההעברות הוא החתים מספר שחקנים חדשים והקבוצה נמנעה מירידת ליגה רק במחזור האחרון של העונה.
בעונה הבאה, , החתים שחקנים נוספים והוביל את הקבוצה למקום ה-7 (הדירוג הגבוה ביותר שהגיעה אליו אי פעם) ולרבע גמר גביע ה-FA.
בזכות המיקום אליו הגיע בסיום העונה, השתתפה הקבוצה בליגה האירופית בעונת והעפילה לגמר, בו הפסידה לאתלטיקו מדריד 2:1. בזכות המשחקים באירופה היא סיימה את העונה במקום ה-12 והגיעה שוב לרבע גמר גביע FA, והודג'סון נבחר למאמן השנה של התאחדות מאמני הליגה (LMA).
ליברפול – ביולי 2010 שילמה ליברפול לפולהאם 2 מיליון פאונד כפיצויים על הפרת החוזה של הודג'סון והוא עבר לאמן את הקבוצה.
בתום 7 משחקים ולאחר שינויים שערך בסגל, הייתה במקום ה-18 בטבלה והודחה מגביע הליגה על ידי קבוצה מליגת המשנה, נורת'האמפון טאון.
למרות שניצחונות מאוחרים יותר החזירו את הקבוצה לחצי העליון של הטבלה, הודג'סון פוטר בינואר 2011 והוחלף על ידי קני דלגליש.
וסט ברומיץ' אלביון – בפברואר 2011 החליף את רוברטו די מטאו בחוזה לשנה וחצי.
לאחר כניסתו ניצחה הקבוצה בחמישה משחקים מתוך 12 וסיימה חמישה נוספים בתיקו, בהם ניצחון 1:2 על ליברפול ממנה פוטר הודג'סון.
את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-11, הגבוה ביותר של הקבוצה לאחר שלושה עשורים.
בזמן הפגרה ביצע הודג'סון שינויים בסגל אך לאחר פתיחה טובה של עונת , הקבוצה איבדה נקודות לאחר משחקי חג המולד וירדה לאזור הקו האדום.
לאחר החתמות נוספות של שחקנים שערך בחלון ההעברות בינואר, הצליחה הקבוצה לצבור נקודות וסיימה את העונה במקום ה-10, הגבוה ביותר של הקבוצה מאז 1981. לקראת סיום העונה, באפריל 2012, דווח שהתאחדות הכדורגל האנגלית מינתה את הודג'סון למאמן נבחרת אנגליה בכדורגל, אך הוא המשיך לאמן את וסט ברומיץ' עד סוף העונה.
קריסטל פאלאס – החל מ-2017 שימש כמאמנה של קריסטל פאלאס בפרמייר ליג, עזב את תפקידו בסיום עונת 2020/2021 אך ב-21 במרץ 2023 חזר לקדנציה נוספת לקריסטל פאלאס כשחתם עד לסיום העונה לאחר פיטוריו של פטריק ויירה.
ווטפורד – ב-25 בינואר 2022 מונה למאמנה של ווטפורד מהפרמייר ליג עד לסיום העונה, עונת 2021/2022. בסיום העונה ירד עמה לצ'מפיונשיפ.
נבחרת אנגליה – הודג'סון החל להכין את הנבחרת למשחקי יורו 2012 והוציא את ריו פרדיננד, קפטן הנבחרת לשעבר, מהסגל.
בשני משחקי הידידות שנערכו כהכנה ליורו, ניצחה הנבחרת את נורווגיה ואת בלגיה.
בטורניר עצמו, עלתה אנגליה מהמקום הראשון בבית, אך הפסידה לאיטליה ברבע הגמר בדו-קרב פנדלים לאחר תיקו 0:0. באוגוסט 2008 דורגה הנבחרת במקום השלישי בדירוג פיפ"א, הגבוה ביותר מאז החל הדירוג.
במוקדמות מונדיאל 2014 סיימה אנגליה במקום הראשון בבית 8, לאחר שלא הפסידה אף משחק ועם ניצחון 8:0 על סן מרינו.
במונדיאל סיימה הנבחרת במקום האחרון בבית והודחה לאחר שני הפסדים ותיקו.
ביורו 2016 עלתה אנגליה לשלב שמינית הגמר לאחר שסיימה במקום השני בבית, והודחה בשמינית הגמר במפתיע על ידי איסלנד, הפסד שהביא להתפטרותו של הודג'סון.
אזרח כבוד של העיר קרוידון: 2018
רוי יקובסן (בנורווגית: Roy Jacobsen; ) היה סופר נורווגי.
יקובסן נולד ב-1954 באוסלו וגדל באחד מפרבריה.
בצעירותו היה חבר בכנופיה מקומית ואף הורשע בעבירות גנבה והחזקת נשק ונידון למאסר על תנאי.
יקובסן החל לכתוב בשנת 1982 ועבר לכתיבה במשרה מלאה בשנת 1990. היה חבר האקדמיה הנורווגית ללשון וספרות.
זכה ביותר מ-10 פרסים על כתיבתו לאורך השנים, הראשון שבהם הוענק לו בשנת 1982 והאחרון בשנת 2006.
יקובסן חיבר כ-20 ספרים, רובם קובצי סיפורים ורומנים.
בשנת 1995 נבחר לכתוב את הביוגרפיה של ראש ממשלת נורווגיה לשעבר טריגווה בראטלי.
הבלתי נראים (2013), מנורווגית: דנה כספי, הוצאת כתר, 2015
רוי סטנלי גייגר היה מפקד בכיר בחיל הנחתים של ארצות הברית אשר פיקד על הארמייה העשירית במהלך קרב אוקינאווה.
גייגר נולד ב-25 בינואר 1885 בעיר מידלברג שבפלורידה, ארצות הברית.
הוא השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת סטטסון, וב-2 בנובמבר 1907 התגייס כטוראי לחיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-5 בפברואר 1909 הוא הועלה לדרגת לוטננט שני.
הוא עבר קורס קצינים ושרת על סיפון האנייה USS ויסקונסין ו-USS דלאוור.
בין 1912–1916 הוא עבר הכשרה כטייס קרב, ושרת בניקרגואה הפיליפינים ובצירות האמריקאית בפקין.
ביולי 1918 הוא נשלח לצרפת כדי להילחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הוא פיקד על טייסת שהייתה חלק מ"קבוצת ההפצצות צפון", והשתתף במשימות הפצצה על צבא הקיסרות הגרמנית.
בינואר 1919 הוא הוחזר לארצות הברית.
על חלקו במלחמה קיבל את צלב הצי.
בינואר 1921 הוא מונה למפקד טייסת שהייתה חלק מהבריגדה הימית הזמנית ה-1 אשר הוצבה בהאיטי.
ב-1925 סיים בית ספר למפקדים בקנזס, ולאחר מכן נשלח שוב להאיטי כמפקד הטייסת ה-2. באוגוסט 1927 הוא נשלח לבסיס חיל הנחתים קוונטיקו, והוצב כמורה בבית ספר צבאי לנחתים.
בין 1928–1939 טיפס בסולם הדרגות ומילא תפקידי מטה ומנהל שונים.
לצד זאת, למד במכללות צבאיות שונות.
באפריל 1941, עוד לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ביקר גייגר בגיברלטר ונפגש עם המושל הבריטי של האי.
הביקור העלה מאוד את המורל בגיברלטר.
לאחר מכן נשלח כמשקיף אל הארמייה הבריטית השמינית אשר לחמה בגרמנים בצפון אפריקה.
באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד כנף הנחתים הראשונה, ובמסגרת זו הוא נמצא עם כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941. בספטמבר 1942 נשלח לאיי שלמה והשתתף בקרב גוודלקנל כמפקד כוח משולב של הנחתים חיל הים וחיל האוויר.
על חלקו בקרב קיבל תוספת של כוכב זהב לצלב הצי שלו.
בדו"ח של פעילותו נאמר: "למרות ההפגזה כמעט רצופה על ידי מטוסי אויב, כוחות ארטילריה עוינים וארטילריה מבוססת בחוף...
יחידות חיל הים ויחידות חיל הנחתים המוצבים בגוודלקנל בפיקוד מייג'ור גנרל גייגר הצליחו להפיל 268 מטוסים יפנים בקרבות אוויר וגרמו נזק למספר גדול..הטביעו שש אוניות אויב, כולל סיירת כבדה, ואולי שיקעו שלוש משחתות כבדות, וגרמו נזק ל-18 ספינות אחרות, כולל סיירת כבדה וחמש סיירות קלות."
גייגר חזר לארצות הברית במאי 1943, ובנובמבר של אותה שנה מונה למפקד קורפוס הנחתים ה-1. הוא הוביל את הקורפוס במהלך המערכה בבוגנוויל, עד 15 בדצמבר עת הוחלף בזירה בידי הקורפוס ה-14. על חלקו בקרב קיבל את מדליית השירות המצוין.
באפריל 1944 הוא קיבל פיקוד על קורפוס הנחתים ה-3, והוביל עמו את כיבושה מחדש של גואם מידי היפנים בין יולי לאוגוסט ואת שחרור פלאו בין ספטמבר לאוקטובר 1944. על פעולותיו אלו הוספו שני כוכבי זהב למדליית השירות המצוין שלו.
הקורפוס שלו נכלל בהמשך כחלק מהארמייה העשירית בפיקודו של סיימון בוליבר באקנר הבן.
באפריל 1945 לחמה הארמייה בקרב אוקינאווה.
קרב זה היה הגדול ביותר, הממושך ביותר, והעקוב מדם בכל ההיסטוריה הצבאית האמריקנית.
ב-18 ביוני נהרג באקנר מפגיעת פגז, וגייגר תפס את הפיקוד על הארמייה.
גייגר פיקד על הארמייה בימים האחרונים של הקרב, וב-23 ביוני העביר את הפיקוד לג'וזף סטילוול.
גייגר היה הגנרל האמריקאי היחיד מחיל הנחתים, שאי פעם פיקד על ארמייה.
ביולי 1945 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים), ומונה למפקד כוחות הנחתים בזירה הפסיפית.
הוא ייצג את חיל הנחתים בטקס כניעת האימפריה היפנית על סיפון אוניית המלחמה USS מיזורי ב-2 בספטמבר של אותה שנה.
גייגר נפטר בעיר בת'סדה שבמרילנד ב-23 בינואר 1947 מסרטן הריאה.
לאחר המוות הוא הועלה לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים) על פי החלטת הקונגרס.
סר רונאלד "רוי" ולנסקי, אביר מפקד היה פוליטיקאי מרודזיה הצפונית, ממוצא יהודי, וראש הממשלה השני והאחרון של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
נולד בשם רפאל ולנסקי (Raphael Welensky) בסולסברי, רודזיה הדרומית דאז (הארארה, זימבבואה של ימינו) לאם אפריקאנרית ממוצא הולנדי-נוצרי, ולאב יהודי ממוצא ליטאי.
לצד מוצא הוריו תמיד הגדיר עצמו כ"100 אחוז בריטי".
הוא עבר לרודזיה הצפונית, יצר קשרים עם איגודים מקצועיים והפך לחבר במועצה המחוקקת הקולוניאלית ב-1938. הוא קרא למיזוג רודזיה הצפונית והדרומית (הדרומית הייתה תחת שליטתה של ממשלה לבנה עצמאית בעוד שהצפונית הייתה תחת שלטונה של בריטניה).
למרות שכשל בניסיונותיו, הצליח ולנסקי להקים את הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, מדינה בתחומי האימפריה הבריטית, שביקשה לשמור את השלטון בידי המיעוט הלבן ובו זמנית לנוע לעבר הקידמה, בניגוד למשטר האפרטהייד של דרום אפריקה.
ולנסקי הפך לראש הממשלה של הפדרציה ב-1957. הוא התנגד למהלכים של הבריטים נגד הרוב השחור, והשתמש בכוח צבאי על מנת לדכא אלימות פוליטית בטריטוריות.
לאחר עלייתם לשלטון של מועמדים שחורים בשתיים מתוך שלוש הטריטוריות, הפדרציה התפרקה ב-1963. ולנסקי פרש מתפקידו ושב לסולסברי, היכן ששב לפוליטיקה וניסה למנוע מרודזיה (לשעבר רודזיה הדרומית) להכריז על עצמאות חד-צדדית.
עם קץ השלטון הלבן ב-1979 ועם הכרזת העצמאות של רודזיה ב-1980 (ששינתה את שמה לזימבבואה), תחת הנהגתו של רוברט מוגאבה, עבר ולנסקי לאנגליה, שם מת ב-1991. מעריץ נלהב של בריטניה ושל האימפריה הבריטית, ולנסקי תיאר את עצמו כ"חצי יהודי, חצי אפריקאנר, ו-100% בריטי."
רוי בלאנט הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 2023-2011 מטעם מדינת מיזורי.
בעבר ייצג את מיזורי גם בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה מזכיר המדינה שלה.
בלאנט נולד ב-10 בינואר 1950 בדרום מיזורי.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה באוניברסיטת המדינה של מיזורי בשנת 1970. לאור לימודיו, הוא לא שירת במלחמת וייטנאם.
בשנת 1973 החל בלאנט להיות מעורב בפוליטיקה המחוזית של מחוז גרין במיזורי.
בשנת 1980 ניסה להתמודד למקום בבית הנבחרים של מיזורי, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי.
בלאנט שימש כמזכיר המדינה ה-33 של מיזורי בשנים 1985–1993. הוא נבחר לתפקיד בשנת 1984 והיה הרפובליקני הראשון המחזיק בתפקיד מזה כ-50 שנה.
נבחר שנית לתפקיד המזכיר בשנת 1988. בשנת 1992 בלאנט התמודד בפריימריז הרפובליקניים לתפקיד המושל, אך נכשל.
הוא גם כיהן בבית הנבחרים בשנים 1997–2011. בתקופה זו בלאנט הצביע בעד איסור פדרלי על נישואים חד-מיניים ובעד הגבלות על הפלות, נגד אימוץ בידי להט"בים, נגד חוק האוסר על אפליה על רקע מגדרי ונטייה מינית ובעד ביצוע תפילות בבתי הספר.
בשנת 2011 החל לכהן בסנאט.
בתקופה זו היה ידוע בשל התנגדותו להעלאת שכר המינימום הפדרלי ולהגבלות על הזכות לשאת נשק.
בנוסף על כך, הוא הכחיש במידה מסוימת את תפקידו של האדם בשינוי האקלים, אם כי בלאנט הכיר ששינוי זה קיים.
הוא גם תמך בגישתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בנוגע להגבלת הגירת מוסלמים לארצות הברית.
בשנת 2016 נבחר שנית לתפקיד.
ב-8 במרץ 2021 הכריז בלאנט כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בסנאט לקראת בחירות 2022.
הוא מתגורר כיום (2021) בוושינגטון די.
רוי ג'יימס טארפלי היה כדורסלן אמריקאי, אשר היה פעיל בין השנים 1986–2006. החל את קריירת המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, אך ב-1990 הושעה מהליגה בשל שימוש בסם קוקאין.
מאז ועד סיום הקריירה שיחק בליגות שונות בארצות הברית, ביוון, בקפריסין, ברוסיה ובסין.
בעונת זכה בתואר השחקן השישי של העונה ב-NBA, וב-6 עונותיו כשחקן ב-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 12.6 נקודות, 10.0 ריבאונדים, 1.1 אסיסטים ו-1.2 חסימות למשחק.
טארפלי נולד בעיר ניו יורק, ובשנים 1982–1986 למד באוניברסיטת מישיגן.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישייה השלישית של העונה בליגת המכללות ("Third-team All-American"), לאחר שרשם ממוצעים של 17.4 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-2.6 חסימות למשחק.
בעונתו האחרונה במישיגן שיתף פעולה עם שחקן השנה הראשונה גלן רייס.
בדראפט ה-NBA 1986 נלקח טארפלי נלקח בבחירה השביעית, על ידי דאלאס מאבריקס.
בעונת הרוקי שלו קלע 7.5 נקודות והוריד 7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונה העוקבת העפילה דאלאס לגמר האזור המערבי, לראשונה בתולדותיה, בעת שטארפלי עצמו זכה בתואר השחקן השישי של העונה עם ממוצעים של 13.5 נקודות ו-11.8 ריבאונדים למשחק, כמחליפם מהספסל של צמד הגבוהים סם פרקינס וג'יימס דונלדסון.
בסדרת גמר המערב הפסידו המאבריקס מול האלופה שבדרך, לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 3–4. בעונת הציג יכולת טובה עם 17.3 נקודות בממוצע למשחק, אך שותף ב-19 משחקים בלבד בשל פציעה בברכו.
לאחר שישה משחקים בעונת נעצר טארפלי בשל נהיגה בשכרות והתנגדות למעצר, והושעה על ידי הליגה למשך חודשיים.
בחמשת המשחקים הראשונים של עונת הציג יכולת שיא עם ממוצעים של 24.0 נקודות, 12.3 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, אך במשחק השישי מול אורלנדו מג'יק סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית ונאלץ להחמיץ את כל המשך העונה.
במרץ 1991 נעצר בשנית על נהיגה בשכרות, ומספר חודשים לאחר מכן נעצר על שימוש בקוקאין והושעה על ידי ליגת ה-NBA לצמיתות.
בעונת הוסרה השעייתו והוא חזר לשחק עבור המאבריקס, אך כבר לאחר עונה אחת הושעה שוב בשל הפרת תנאיו במכון הגמילה כשחזר לצרוך אלכוהול.
באותה עונה, שהייתה האחרונה שלו ב-NBA, קלע 12.6 נקודות והוריד 8.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לאחר השעייתו מה-NBA בשנת 1991 עבר לשחק באירופה, ובלט בשנותיו בליגת העל היוונית.
בעונת 1992/1993 שיחק באריס סלוניקי תחת המאמן הישראלי צביקה שרף, והוביל אותה לזכייה בגביע ספורטה, אשר היה טורניר הכדורסל השני בחשיבותו באירופה (אחרי הסופרוליג).
בעונת 1993/1994 עבר לשחק באולימפיאקוס, וזכה עמה הן באליפות הליגה היוונית והן בגביע היווני.
בליגת הסופרוליג קלע טארפלי 20.9 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את כל שחקני הליגה עם 12.8 ריבאונדים למשחק.
במשחק חצי גמר הסופרוליג גברה אולימפיאקוס על פנאתינאיקוס בתוצאה 77–72, הודות לתצוגה מצוינת של טארפלי שקלע 21 נקודות והוריד 16 ריבאונדים, והעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר.
במשחק גמר הסופרוליג, אשר נערך בתל אביב, קלע טארפלי 12 נקודות באחוזי קליעה נמוכים (5 מ–19 מהשדה), וקבוצתו הפסידה מול חובנטוד בדאלונה בתוצאה 57–59.
בשנים 1996–1999 שיחק בקבוצות הירקליס סלוניקי ו"אספרוס קליתיאס" מליגת העל היוונית, ובאפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית.
בעונת 1999/2000 עבר לשחק באורל גרייט מליגת העל הרוסית, ולאחר מכן שיחק עבור הקבוצות "בייג'ינג אולימפיאנס" מהליגה הסינית, סו פולס סקייפורס ו"מישיגן מייהם" מליגת ה-CBA ו"דודג' סיטי לג'נד" מליגת ה-USBL.
ב-9 בינואר 2015 נפטר טארפלי כתוצאה מהתרחבות הכבד, בגיל 50.
רוי הצ'ימורה (ביפנית: 八村 塁; נולד ב-8 בפברואר 1998) הוא כדורסלן יפני המשחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד.
הצ'ימורה נולד בעיר טויאמה שביפן, לאם יפנית ואב בניני.
בשנת 2013, בגיל 16, הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון מייסיי" אשר בסנדאי לזכייה באליפות התיכונים של יפן, כשקלע 32 נקודות במשחק הגמר.
בשנתיים הבאות זכה עם הקבוצה פעמיים נוספות באליפות התיכונים, כולל תצוגה של 34 נקודות ו-19 ריבאונדים במשחק הגמר של עונת 2014/2015.
בשנת 2016 עבר הצ'ימורה לארצות הברית, לקראת לימודיו באוניברסיטת גונזגה שבמדינת וושינגטון.
כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ב-16 במרץ 2017 שותף לדקה אחת במשחק מול אוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית, ובכך הפך לשחקן היפני הראשון אי פעם אשר משתתף בטורניר אליפות המכללות בכדורסל.
במהלך עונתו הראשונה בגונזגה מיעט לשחק, וקלע 2.6 נקודות למשחק בלבד, בזמן שקבוצתו העפילה לגמר טורניר המכללות לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2017/2018 הציג שיפור משמעותי ושימש כ"שחקן השישי" של הקבוצה, עם ממוצעים של 11.6 נקודות ו-4.7 ריבאונדים מהספסל.
בעונתו השלישית הפך לקלעי המוביל של גונזגה, עם 19.7 נקודות למשחק, ולצד ברנדון קלארק הוביל את הקבוצה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), בפעם הרביעית בלבד בתולדות המועדון.
במשחק שמינית הגמר קלע הצ'ימורה 22 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת טקסס טק בתוצאה 69–75. בסיום העונה זכה בתואר השחקן המצטיין של המחוז המערבי (WCC Player of the Year), ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
בדראפט ה-NBA 2019 נלקח הצ'ימורה בבחירה התשיעית, על ידי וושינגטון ויזארדס.
בכך הפך ליפני השני אי פעם אשר נבחר בדראפט ה-NBA, אחרי יסוטאקה אוקיאמה, אשר נלקח בבחירה ה-171 של דראפט 1981. לאורך עונתו הראשונה בוושינגטון פתח הצ'ימורה בכל 48 המשחקים בהם שותף, רשם ממוצעים של 13.5 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בעונתו השנייה לא פתח במשחקים הראשונים של הוויזארדס עקב דלקת עיניים.
במשחקו הראשון בעונה הסדירה קלע רוי 17 נקודות, מסר 3 אסיסטים ולקח 5 ריבאונדים בהפסד קבוצתו לשיקגו בולס.
בשנת 2013 השתתף הצ'ימורה בטורניר אליפות אסיה עד גיל 16, כחבר נבחרת יפן, והוביל אותה לזכייה במדליית הארד עם ממוצעים של 22.8 נקודות, 12.6 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק.
שנה לאחר מכן, בטורניר גביע העולם בכדורסל עד גיל 17, הוביל את כל השחקנים המשתתפים עם ממוצע של 22.6 נקודות למשחק.
בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19 לשנת 2017 שוב היה השחקן המוביל של נבחרתו, וסיים במקום השני בטורניר בממוצע נקודות למשחק (20.6), ובמקום השלישי בממוצע ריבאונדים למשחק (11.0).
לקראת טורניר מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019, אשר נערך בשנים 2018–2019, הצטרף הצ'ימורה לנבחרת יפן הבוגרת.
בארבעת המשחקים בהם שותף בטורניר קלע 21.5 נקודות בממוצע למשחק עבור נבחרתו, אשר העפילה לגביע העולם עם מאזן של 8 ניצחונות ו-4 הפסדים.
בטורניר גביע העולם עצמו קלע הצ'ימורה 13.3 נקודות בממוצע למשחק, אך נבחרתו סיימה במקום ה-31 בלבד (מתוך 32 נבחרות).
רוי גונזלס דה קלביחו (בספרדית: Ruy González de Clavijo; שנת לידתו אינה ידועה, מת ב-2 באפריל 1412) היה דיפלומט וסופר ספרדי-קסטיליאני.
ב-1403–1405 פעל כשגריר מטעם אנריקה השלישי, מלך קסטיליה בחצר המלך טימור, מייסד ושליט האימפריה הטימורית.
קלביחו, אציל ממדריד ומקורב לחצר, מונה לעמוד בראש משלחת של מלך קסטיליה לשליט האימפריה הטימורית.
מטרת המשלחת הייתה להוביל לברית נגד העות'מאנים.
קלביחו הפליג מקדיס ב-21 במאי 1403 בחברתם של שגריר טימור, מוחמד אל-קאזי, הנזיר הדומיניקני אלפונסו פאז דה סנטה מריה, אחד משומרי המלך גומז דה סלזאר וקסטיליאנים אחרים.
המשלחת הפליגה דרך הים התיכון, עברה את מיורקה, סיציליה ורודוס והגיעה לקונסטנטינופול, שם התקבלה אצל מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
בגלל תנאי מזג אוויר קשים וספינה שנטרפה נאלצה השגרירות לחזור לקונסטנטינופול ולבלות בה את חורף 1403–1404. באביב 1404 הפליגה פמליית השגרירים לאורך חופי הים השחור לטרבזון, ומשם המשיכה את דרכה ביבשה לארמניה, מסופוטמיה ופרס עד לטורקסטן.
ב-8 בספטמבר 1404 הגיעו הקסטיליאנים עד לבירתו של טימור – סמרקנד.
השליט קיבל את פני המשלחת ברוח טובה, הודה על המתנות ושיבח את מלך קסטיליה.
קלביחו מצא את העיר במחזור מתמיד של בנייה והתחדשות במתוך חתירה לשלֵמות.
וכך כתב: "המסגד שטימור הקים לזכר אֵם אשתו...
נראה לנו כמרשים מכל מה שביקרנו בעיר סמרקנד, אך הוא לא הושלם מפני שנמצאה תקלה בגובה שער הכניסה שלו" המפגש הראשון של קלביחו עם טימור היה, לפי תיאורו, ב"פרדס נהדר וארמון בו", שעוצבו כמיטב המסורת של הגנים הפרסים.
קלביחו הביא תיאורים מפורטים של פילים מאולפים ומקושטים שראה, וכן של האוהלים הצבעוניים עשויים מיריעות משי משובצות בפנינים עם גדילים ודגלים שהתנופפו ברוח.
המשלחת הקסטיליאנית שהתה מספר חודשים בסמרקנד, ובמהלכה השתתפו אנשיה בחגיגות לניצחונו האחרון של טימור ביולי 1402 בקרב אנקרה על הסולטאן העות'מאני, בייזיד הראשון.
הניצחון הפיג את הפחדים במערב מההתפשטות העות'מאנית בהונגריה וחיזק את הרצון לפתרון סכסוכים בדרך דיפלומטית אצל שארל השישי, מלך צרפת ואצל אנריקה מלך מקסטיליה.
הקסטיליאנים עזבו את סמרקנד ב-21 בנובמבר 1404 בגלל מותו הממשמש ובא של טימור, ומכיוון שלא הצליחו להשיג מכתב למלכם חתום בידי טימור.
בכך הסתיימה שגרירותו של קלביחו.
אחרי שחזר לארצו ב-1406 המשיך למלא תפקידים בחצר חואן השני, מלך קסטיליה, ואחרי פרישתו התמיד לחיות במדריד, שבה מת ונקבר.
במהלך המסע שלו מספרד ועד לאסיה התיכונה ניהל קלביחו רישום מפורט של קורותיו ותצפיותיו.
יומן הדרכים שלו, שחובר ככל הנראה על סמך רשימותיו, פורסם בספרדית בשנת 1582 בשם "השגרירות לטימור לנג" (Embajada a Tamorlán).
בשנת 1859 הוציאה אגודת האקלוט לאור תרגום לאנגלית של היומן תחת הכותרת "סיפורו של השגריר רוי גונזלס דה קלביחו בחצר טימור בסמרקנד".
כמו כן קיימות מהדורות תרגום לרוסית, לפרסית ולטורקית.
החיבור של קלביחו מהווה מקור חשוב להכרת ממלכתו של טימור ונוגע במגוון נושאים: ניהול הצבא, דרכי השלטון, המסחר, מנהגים מקומיים, השפות והניבים.
רוי מנוס הינסון הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1983–1991. ממוצעיו הכוללים לאורך 8 עונותיו בליגה הם 14.2 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק.
הינסון נולד בעיר טרנטון שבניו ג'רזי, ובין השנים 1979–1983 למד באוניברסיטת ראטגרס.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1982/1983, הוביל אותה להעפלתה הרביעית אי פעם לטורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 16.6 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק.
בסיבוב השני של הטורניר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת סנט ג'ון, בה שיחקו כריס מאלין וביל ונינגטון, בתוצאה 55–66. בסיום אותה עונה זכה הינסון בפרס השחקן המצטיין של מחוז A-10.
בדראפט ה-NBA 1983 נבחר הינסון בבחירה ה-20, על ידי קליבלנד קאבלירס.
בעונתו השנייה בקליבלנד סייע לקאבלירס להעפיל לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה 7 שנים, עם ממוצעים של 15.8 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, אולם בסיבוב הפלייאוף הראשון הודחה הקבוצה על ידי בוסטון סלטיקס.
בעונת קלע הינסון שיא קריירה של 19.6 נקודות בממוצע למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום התשיעי בלבד באזור המזרחי, עם מאזן שלילי 29–53.
ביוני 1986, לאחר 3 עונות בקליבלנד, הועבר בטרייד לפילדלפיה 76' בתמורה לבחירה הראשונה בדראפט 1986, אותה ניצלו הקאבלירס כדי לבחור בבראד דוהרטי.
לאורך תקופתו בפילדלפיה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד ג'וליוס ארווינג, צ'ארלס בארקלי ומוריס צ'יקס, ותרם 13.3 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-2.2 חסימות למשחק.
במהלך עונת הועבר עם טים מקורמיק בטרייד לניו ג'רזי נטס, בתמורה למייק ג'מינסקי ובן קולמן.
בעונה הבאה הוליך את קלעי הנטס עם ממוצע של 16.0 נקודות למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום ה-11 בלבד באזור המזרחי, בפעם השנייה ברציפות.
בינואר 1990 סבל מפציעה קשה בברכו הימנית, אשר השביתה אותו ממשחק עד לסיום אותה עונה והגבילה אותו לתשעה משחקים בלבד בעונה העוקבת, בסיומה נאלץ לפרוש ממשחק, בגיל 29.
רוטשילד ושות' (באנגלית Rothschild & Co) הוא בנק השקעות רב לאומי וחברת שירותים פיננסים, ספינת הדגל של קבוצת הבנקאות רוטשילד בשליטת הסניפים הצרפתיים והבריטיים של משפחת רוטשילד.
בנק זה אינו קשור לקבוצת אדמונד דה רוטשילד הנמצאת בבעלות ענף אחר של המשפחה.
עסקי הקבוצה כוללים בנקאות להשקעות, בנקאות תאגידית, קרנות השקעות פרטיות, ניהול נכסים ובנקאות פרטית.
הבנק משמש כיועץ ומלווה לממשלות ולתאגידים גדולים.
בנוסף, לחברה חשבון השקעות משלה בחשבון נוסטרו רחב היקף.
חטיבת הייעוץ הפיננסי של רוטשילד משרתת את האצולה הבריטית, כולל משפחת המלוכה הבריטית.
היו"ר בעבר סר אוולין רוברט דה רוטשילד היה היועץ הפיננסי האישי של המלכה אליזבת השנייה, והוא זכה לתואר אבירות בשנת 1989 על שירותיו לבנקאות ופיננסים.
הבנק הוקם במבנה הנוכחי שלו בשנת 2007, כאשר הענף הבריטי והענף הצרפתי של משפחת רוטשילד איחדו את הבעלות על הנכסים הבריטים והצרפתים של שושלת הבנקאות תחת חברת החזקות בודדה.
השינוי נועד לפשט את מבנה הבעלות הסבוך על מניותיה של החזקות המשפחה.
בשנת 2012, ביצע איחוד של מספר חברות בת, והקבוצה החלה לפעול תחת שם אחד "רוטשילד ושות'".
מניות הבנק נסחרו בבורסת פריז מקבוצת Euronext עד 2023, אז נמחקו מהמסחר בעקבות הצעת רכש של בני המשפחה.
רוטשילד ושות' הוא תוצאה של מיזוג בין הבתים הצרפתיים לבריטים של רוטשילד, כל אחד עם היסטוריה פרטנית אך שזורה זו בזו.
סוף המאה ה-18 ותחילת המאה-19
בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, מאיר אנשל רוטשילד (1744–1812) היה לאחד הבנקאים החזקים באירופה מבסיסו שברוזנות הסן-קאסל באימפריה הרומית הקדושה.
הוא מינה את בניו להתחיל בפעילות בנקאית בבירות אירופה השונות, כולל שליחת בנו השלישי, נתן מאיר רוטשילד (1777–1836), לאנגליה.
נתן מאייר רוטשילד התיישב תחילה בעיר מנצ'סטר, שם הקים עסק בתחום הפיננסים והטקסטיל.
מאוחר יותר הוא עבר ללונדון, והקים את N M Rothschild & Sons בשנת 1810 במתחם New Court, שהוא עד היום המטה רוטשילד ושות'.
באמצעות חברה זו עשה נתן מאייר רוטשילד הון עם מעורבותו בשוק האג"ח.
בשנת 1999 כתב ההיסטוריון ניל פרגוסון, "במשך מרבית המאה התשע עשרה, נ.מ.
רוטשילד הייתה חלק מהבנק הגדול בעולם ששלט בשוק האג"ח הבינלאומי.
למקבילה עכשווית, צריך לדמיין מיזוג בין מריל לינץ', מורגן סטנלי, ג'יי.פי מורגן צ'ייס וכנראה גם גולדמן סאקס - כמו גם קרן המטבע הבינלאומית, בהתחשב בתפקידו של רוטשילד במאה התשע עשרה בייצוב מערך הכספים של ממשלות רבות".
בתחילת המאה ה-19, בנק רוטשילד בלונדון לקח חלק מוביל בניהול ומימון הסובסידיות שהממשלה הבריטית העבירה לבעלות בריתה במהלך מלחמות נפוליאון.
באמצעות הקמת רשת סוכנים, שליחים וספנים, הצליח הבנק לספק כספים לצבאות הדוכס ולינגטון בפורטוגל ובספרד.
בשנת 1818 סיפק בנק רוטשילד הלוואה של 5 מיליון ליש"ט לממשלת פרוסיה והנפקת איגרות חוב להלוואות ממשלתיות.
הענקת מימון חדשני ומורכב לפרויקטים ממשלתיים היוותה עמוד תווך עיקרי בעסקי הבנק במהלך מאה זו.
כוחו הפיננסי של N M Rothschild & Sons בעיר לונדון הפך להיות כזה שבשנת 1825 הצליח הבנק לספק הון מספיק לבנק אנגליה כדי לאפשר לו למנוע משבר נזילות.
כמו רוב החברות שעסקו בפעילות גלובלית במאה ה-19, לרוטשילד היו קשרים לעבדות, אף שהבנק סייע בביטולו, על ידי מתן איגרות חוב מגובות זהב בסך 15 מיליון ליש"ט, שהיה דרוש להעברת חוק ביטול העבדות משנת 1833 ברחבי האימפריה הבריטית.
הכסף שסופק על ידי רוטשילד שימש לתשלום פיצויים לבעלי העבדים עבור עבדיהם.
איגרות חוב אלו נפדו במלואן רק בשנת 2015.
בנו הבכור של נתן מאייר, ליונל דה רוטשילד (1808–1879) ירש אותו בתפקיד ראש הסניף בלונדון.
תחת ליונל מימן הבנק את הרכישה של השליטה בתעלת סואץ בידי ממשלת בריטניה בשנת 1875. ליונל החל להשקיע ברכבות כמו שעשה דודו ג'יימס בצרפת.
בשנת 1869, בנו של ליונל, אלפרד דה רוטשילד (1842–1918), הפך למנהל בנק אנגליה, תפקיד אותו מילא במשך 20 שנה.
אלפרד היה אחד מאלה שייצגו את ממשלת בריטניה בוועידת המוניטריה הבינלאומית בשנת 1892 בבריסל.
בנק רוטשילד מימן את ססיל רודס בפיתוח חברת דרום אפריקה הבריטית ולופולד דה רוטשילד (1845–1917) ניהל את עיזבונו של רודס לאחר מותו בשנת 1902 וסייע בהקמת תוכנית מלגות רודס באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1873 הצטרפו בנק "האחים רוטשילד" מפריז ו"נ.
רוטשילד ובניו" מלונדון עם משקיעים אחרים לרכישת חברת מכרות נחושת מפסידה של ממשלת ספרד - "קבוצת ריו טינטו".
הבעלים החדשים ארגנו מחדש את החברה והפכו אותה לעסק רווחי.
בשנת 1887, הבנקים הצרפתיים והאנגלים של רוטשילד הלוו כספים לחברת מכרות היהלומים דה בירס בדרום אפריקה, השקיעו בה, והפכו לבעלי המניות הגדולים ביותר שלה.
מלחמת העולם הראשונה סימנה עבור הרוטשילדים שינוי כיוון.
לאחר המלחמה, בנקי רוטשילד החלו במעבר לעבר ייעוץ, מימון וגיוס הון עבור עסקאות מסחריות, כולל עבור חברת הרכבת התחתית של לונדון.
בשנת 1938, הנכסים של הרוטשילדים האוסטרים הוחרמו על ידי הנאצים, מהלך שהביאה לסיומם מעורבות המשפחה של יותר ממאה שנים בלב הבנקאות במרכז אירופה.
בצרפת ובאוסטריה המשפחה התפזרה לכל אורך תקופת מלחמת העולם השנייה למקומות שנים בעולם.
לאחר המלחמה חזר הענף הצרפתי לפעילות.
יחד עם הענף הבריטי הם התרכזו בפיתוח פעילות חדשה בארצות הברית, שבסופו של דבר עתידה להפוך לחלק מרוטשילד ושות'.
בנוסף עברו להתמקד במיזוגים ורכישות, ניהול נכסים ובנקאות מסחרית.
במאה ה-20 התפתח רוטשילד לארגון גלובלי בולט, אשר שיפר את יכולתו להשיג תפקידי ייעוץ מרכזיים בכמה מיזוגים ורכישות חשובים, מורכבים ומוכרים בעולם העסקים הבינלאומי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 רוטשילד לקח תפקיד מוביל בתופעה הבינלאומית של הפרטה.
החברה הייתה מעורבת מההתחלה בטרנד ופיתחה תפקיד חלוצי בניהול הפרטות, שהתפשט ליותר משלושים מדינות ברחבי העולם.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 ייעץ רוטשילד לכמעט אלף מיזוגים ורכישות שהושלמו בשווי מצטבר העולה על טריליון דולר.
בתחילת שנות ה-70 מונה ויקטור רוטשילד ליושב ראש הבנק, אף על פי שהיה מדען בהכשרתו, ולא היה מעורב בעסקי הפיננסים עד אז.
ויקטור ביקש שבנו ג'ייקוב רוטשילד, שעבד בבנק מאז 1963 יקבל את השליטה והניהול של הבנק.
אך לאחר סכסוך עם בן דודו אוולין דה רוטשילד, אוולין קיבל את תפקיד היושב ראש, ג'ייקוב רוטשילד פרש מהבנק, ויחד עם אביו הם מכרו את חלקם בבנק לשאר בני המשפחה.
ג'ייקוב רוטשילד הקים חברת השקעות משלו שזכתה להצלחה רבה (הונו הוערך ב-5 מילארד יורו ב-2019), אך היא אינה פועלת תחת השם רוטשילד.
חברת Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans נוסדה בשנת 1838 כחברת רכבת; לאחר כמה מיזוגים ורכישות, היו לה מסילות באורך כולל של כ־11,000 ק"מ, והיא הייתה אחת מחברות הרכבת הגדולות בצרפת.
בשנת 1938 היא הולאמה יחד עם חמש חברות רכבת אחרות ומוזגה לתוך חברת הרכבות הלאומית SNCF.
אחת מהחברות הללו הייתה בבעלות המשפחה ונוהלה בידי הברון גי דה רוטשילד.
שהיה קצין פרשים, גויס ב-1940 וקיבל עיטור כבוד על אומץ לבו, על שעמד בראש יחידה שנלחמה תחת אש גרמנית כבדה בימים לפני תבוסתה של צרפת.
ב-1941 נמלט לניו יורק, לאחר שממשלת וישי החרימה את רכוש המשפחה ושללה את אזרחותם של קרובי משפחתו.
לאחר מכן עבר ללונדון ושירת בצבא צרפת החופשית בפיקודו של גנרל שארל דה גול.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השתלט הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד על שרידי חברת פריז- אורליאן והפך אותו לחברת החזקות לפעילות הבנקאות וההשקעות שלהם.
הברון גי דה רוטשילד הוביל את שיקום עסקי המשפחה והיה מיודד מאוד עם ז'ורז' פומפידו, ששימש כאחד הדירקטורים של הבנק לפני שנבחר לנשיא צרפת.בשנת 1967 הפכה המשפחה את הבנק שלה, שפעל במשך שנים רבות כשותפות בשם "האחים רוטשילד", לחברה בע"מ.
בפברואר 1977 מונה בנו של גי דה רוטשילד, דוד דה רוטשילד לנשיא הבנק.
בשנת 1980 העסיקה קבוצת פריז- אורליאן כ-2,000 עובדים והיה להם מחזור הכנסות שנתי של 26 מיליארד פרנק (5 מיליארד דולר בשערי המטבע של 1980).
ממשלת צרפת הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן הלאימה את Banque Rothschild ושמו שונה ל- Compagnie Européenne de Banque בשנת 1981. ההלאמה הייתה חלק ממהלך כולל שהנהיג מיטראן להלאמת חלק מהמגזר התעשייתי והפיננסי.
מאחר שהמהלך כלל רק חברות בבעלות צרפתית הציע שר האוצר של מדינת ישראל יורם ארידור לבני משפחת רוטשילד להעביר את הבנק לישראל.
בני המשפחה סירבו מאחר שחשבו שאין זה ראוי שישתמשו במדינת ישראל כמקום מקלט להון שלהם.
עם זאת בנק לאומי רכש 4 סניפים של הבנק.
ההלאמה לא כללה את עסקי המשפחה בארצות הברית.
בשנת 1984 בני הדודים דוד דה רוטשילד ואריק דה רוטשילד חידשו את עסקי הבנקאות שלהם בצרפת, תחת השם Rothschild & Cie Banque.
בשנת 2003, החל אוולין דה רוטשילד, שניהל את בנק נ.מ.
רוטשילד ובניו בלונדון, במהלכים למזג את אותו עם הענף הצרפתי, לאחר שילדיו לא נכנסו לעסקי הבנקאות.
אך הוא ביקש שהעסקים בבריטניה יישארו בידי המשפחה.
הוקמה חברת החזקות חדשה בשם קונקורדיה, שהייתה לבעלת השליטה בקבוצת רוטשילד קונטיניואיישן הולדינגס שמושבה בשווייץ, דויד רנה דה רוטשילד מונה ליושב ראש הקבוצה המאוחדת.
רוטשילד קונטיניואיישן רכשה את כל המניות בבנקים הקנדי והאמריקאי של המשפחה.
במהלך 2007 מוזגה גם פעילות הבנק הבריטי תחת חברת ההחזקות המשותפת.
בשנת 2010, מונה לראשונה מנכ"ל לחברת ההחזקות המשפחתית, שלא מבני המשפחה.
ביוני 2018 פרש דויד דה רוטשילד מתפקיד היושב ראש ובמקומו מונה לתפקיד בנו, אלכסנדר דה רוטשילד, בן הדור השביעי של השושלת.
הסכסוך עם קבוצת אדמונד דה רוטשילד
קבוצת אדמונד דה רוטשילד טענה שהשם של הקבוצה המאוחדת "רוטשילד ושות'" נוגד את המסורת המשפחתית ששם בנק בבעלות המשפחה צריך לכלול גם שם פרטי.
רוי אוון וסט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1928–1929 בממשלו של הנשיא קלווין קולידג'.
רוי וסט נולד בג'ור'טאון, אילינוי, כבנם של הלן אנה יאפ ופליזנט וסט.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת דה פאו, וב-1890 התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
וסט שימש כעוזר התובע של מחוז קוק באילינוי, ולאחר מכן כתובע העירוני של שיקגו.
ב-1898 הוא נבחר למועצת הביקורת של עיריית שיקגו.
וסט יצר ברית פוליטית הדוקה עם מושל אילינוי לעתיד, צ'ארלס דינין.
בשנים 1924–1928 שימש וסט כמזכיר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1928 מינה אותו הנשיא קלווין קולידג' כמזכיר הפנים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של קולידג'.
לאחר תום כהונתו הוא שב לאילינוי.
בשנים 1936–1940 הוא היה חבר מועצת החינוך המתודיסטית הלאומית.
במלחמת העולם השנייה שירת וסט כקצין שימוע פדרלי לסרבני מצפון.
רוי וסט נפטר בשיקגו ב-29 בנובמבר 1958. הוא נטמן בבית הקברות רוזהיל שבעיר.
על שמו נקראה ספריית רוי א.
רוי ג'וזף טרנר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-13 בשנים 1947–1951.
רוי טרנר נולד ליד העיירה קנדריק שבמחוז לינקולן, טריטוריית אוקלהומה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד בקולג' היל לעסקים שבאוקלהומה סיטי.
בשנים 1911–1915 הוא עבד כמנהל החשבונות של חברת החנייה מורס באוקלהומה סיטי, וכאיש מכירות בחברת Goodyear Tire and Rubber Company.
ב-1937 נשא טרנר לאישה את ג'סיקה א.
גרים, והשניים אימצו שני ילדים.
לאחר שירות צבאי בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, עסק טרנר בתיווך נדל"ן, בעיקר באוקלהומה, פלורידה וטקסס.
ב-1928 כבר הייתה בבעלותו חברת נפט וחווה בשטח של 10,000 אקרים בסלפר, אוקלהומה, אך הוא המשיך להתגורר באוקלהומה סיטי, שם הוא שימש כחבר במועצת החינוך העירונית בשנים 1939–1946.
ב-1946 התמודד טרנר במערכת בחירות שלא הייתה קלה מול התובע של מחוז טולסה על משרת מושל אוקלהומה וניצח בהם.
תקופת כהונתו כמושל החלה בינואר 1947 והסתיימה בינואר 1951. בתקופה זו אורגנו מחדש מחלקת הכבישים ומחלקת תכנון המשאבים של המדינה.
בתקופה זו הוקמו גם רשות כבישי האגרה של אוקלהומה ומועצת הנגידים של הקולג'ים המדינתיים.
בעת כהונתו של טרנר כמושל הופסקה גם ההפרדה הגזעית במערכת החינוך הגבוה במדינה.
בשנתו הראשונה כמושל, העבירו טרנר ובית המחוקקים של אוקלהומה תקציב שהגדיל את ההוצאות ב-29 מיליון דולר בהשוואה לשנתיים הקודמות, בעוד שמס ההכנסה פחת בשליש.
מוסדות בריאות הנפש של המדינה הכפילו את תקציביהם בהשוואה לשנתיים הקודמות.
ב-14 - 18 ביולי 1949 הופיע טרנר בכמה תוכניות רדיו וטלוויזיה בניו יורק, כולל במופע של אד סאליבן, לקידום הסינגל שלו "נתיב זכרונותיי" (My Memory Trail), שהוצא לאור על ידי חברת התקליטים Beacon Music.
טרנר הופיע בסרט מ-1951 על חייו של ג'ים ת'ורפ, Jim Thorpe – All-American.
רוי טרנר נפטר באוקלהומה סיטי ב-11 ביוני 1973. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
על שמו נקרא קטע כביש אגרה באורך של 140 ק"מ של הכביש המדינתי 44 שמחבר בין אוקלהומה סיטי לבין טולסה.
כביש זה מנציח את מאמציו כמושל לסלילת כביש האגרה שמחבר בין שתי הערים הגדולות ביותר באוקלהומה.
כביש האגרה נפתח לתנועה ב-1953, שנתיים לאחר תום כהונתו של טרנר כמושל.
רוי ג'ונס ג'וניור הוא מתאגרף מקצועי לשעבר, פרשן ומאמן אמריקאי בעל אזרחות אמריקאית ורוסית.
רוי ג'ונס זוכה מדליית כסף באולימפיאדת 1988. אלוף העולם הבלתי מעורער בקטגוריית משקל קל כבד.
באופן כללי, ג'ונס ניצח 22 מתאגרפים על התואר העולמי בארבע קטגוריות משקל.
איגוד עיתונאי האגרוף האמריקאי ומגזין "הזירה" בחרו את ג'ונס כ"מתאגרף העשור" בשנות ה-90. הוא עמד בראש דירוג הפאונד לפאונד (דירוג המתאגרפים הטובים ביותר, ללא קשר לקטגוריית המשקל, לפי מגזין רינג) ב-1996, 1999 ו-2003.
ג'ונס מחזיק בשיא ניצחונות בקרבות על תואר האלוף המאוחד, כמו גם בעל סדרת ההגנות הארוכה ביותר של התואר המאוחד במשקל קל.
המתאגרף הראשון בתולדות האגרוף, שהפך לאלוף העולם במשקל בינוני, הצליח אז לזכות בתארים במשקל סופר-בינוני, קל כבד ומשקל כבד.
בנוסף לאגרוף, רוי ג'ונס ידוע בקריירת המוזיקלית והמשחק שלו.
ב-2001 הקליט את אלבום הראפ הראשון שלו, וב-2003 כיכב ב-מטריקס Reloaded בתור קפטן באלארד.
דום רוּי גוֹמֶס דָה סִילְבָה (בפורטוגזית: Rui Gomes da Silva; בספרדית: Ruy Gómez de Silva), הנסיך הראשון של אבולי (27 באוקטובר 1516 ב – 29 ביולי 1573 במדריד), היה אציל פורטוגזי ואחד מיועציו הבכירים של מלך ספרד פליפה השני.
רוי גומס דה סילבה נולד ב שבפורטוגל, בנו השני של דום פרנסיסקו דה סילבה, אדון אולמה ושמוסקה (senhores de Ulme e da Chamusca).
במרץ 1526 ליווה את האינפנטה איזבלה, נסיכת פורטוגל, לסביליה, שם נישאה לקרלוס הראשון, מלך ספרד.
הוא נשאר בספרד כחלק מפמלייתה של איזבלה.
בשנת 1527, כאשר נולד פליפה השני, לעתיד מלך ספרד, הפך רוי למשרת אישי שלו.
ידידות עמוקה קשרה בין שני הנערים במהלך כל חייהם.
בשנת 1554 כאשר אחיו הבכור ז'ואאו מת, ירש רוי את הנחלה של אולמה ושמוסקה.
כשפיליפה ירש את כס המלכות הספרדי ב-1556, קיבל רוי, שהיה מקורב לאחד השרים המשפיעים יותר, כמה תוארי אצולה, בהם, נסיך ו למלך.
כשר של פיליפה השני, הייתה לרוי גומס דה סילבה חשיבות יוצאת דופן בתוך הפוליטיקה הספרדית, ופיליפה השני העניק לו את תואר האצולה הגבוה ביותר, .
באפריל 1559 היה אחד החותמים על שלום קאטו-קמברזי שסיים את המלחמות האיטלקיות עם ממלכת צרפת.
בשל השפעתו בחצר המלוכה הספרדי, נודע רוי בקרב שגרירים זרים כ"ריי גומס" (Rey Gomes, המלך גומס), במקום שמו הספרדי "רוי גומס".
היריב הפוליטי הגדול ביותר שלו היה פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה.
היו להם חילוקי דעות בנוגע לממשלת ספרד.
רוי גומס היה בעד מערכת הרבה יותר פדרליסטית ופשרנית, בעוד הדוכס מאלבה היה בעד ריכוז הכוח בתוך מונרכיה מאוחדת ולוחמנית.
בשנת 1552 התארס רוי לאנה דה מנדוסה בת ה-12, בתו של דייגו אורטאדו דה מנדוסה, הדוכס הראשון מפרנקווייה, לפי הצעה ובקשה של פיליפה השני.
החתונה הרשמית התקיימה ב-18 באפריל 1553.
חוזה דה סילבה גומס השלישי (Jose da Silva Gomes III, בערך 1558–1563)
רודריגו דה סילבה אי מנדוסה (Rodrigo da Silva y Mendoza, 1562–1596), הדוכס השני מפסטרנה
פדרו דה סילבה אי מנדוסה (Pedro de Silva y Mendoza, בערך 1563)
דייגו דה סילבה א מנדונסה (Diego da Silva e Mendonça, 1564–1630), משנה למלך פורטוגל (1615–1621), המרקיז הראשון מאלנקר
רוי גומס דה סילבה אי מנדוסה (Ruy Gómez de Silva y Mendoza, 1565–?), המרקיז הראשון של לה אליסדה (I marqués de la Eliseda)
פרננדו דה סילבה אי מנדוסה (Fernando de Silva y Mendoza, 10 בפברואר 1570 - 23 ביולי 1639) בישוף של סיגואנסה (1623–1639)
אנה דה סילבה אי מנדוסה (Ana de Silva y Mendoza, 1573–1614)
רוי יוג'ין בארנס הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-80 בשנים 1999–2003.
בארנס כיהן כחבר הסנאט של ג'ורג'יה בשנים 1974–1990, אז ניסה להתמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת המושל ונוצח על ידי סגן המושל המכהן זל מילר בבחירות המקדימות של מפלגתו.
לאחר מכן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 1992–1998, ובאותה שנה התמודד שוב בבחירות על משרת המושל וניצח בקלות בבחירות המקדימות ובבחירות הכלליות.
ב-2003 הוענק לבארנס "פרס פרופיל האומץ" על ידי הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי על הצלחתו בעת כהונתו כמושל על צמצום המוטיבים הלקוחים מדגל קונפדרציית המדינות של אמריקה בעיצוב דגל ג'ורג'יה, זאת על אף התנגדות פוליטית לכך.
קיימת סברה שתמיכתו במהלך שינוי הדגל תרמה באופן משמעותי לתבוסתו במערכת הבחירות של 2002 בה ניסה להתמודד על כהונה נוספת.
לאחר תבוסתו בבחירות, חידש בארנס את עיסוקו בעריכת דין, והיה יושב ראש שותף של ועדת "חוק אף ילד לא נשאר מאחור" של מכון אספן.
ב-2010 הוא שב לפוליטיקה כאשר ניסה להתמודד שוב על משרת המושל, אך נוצח על ידי הרפובליקני נייתן דיל.
רוי ברנס נולד בעיר מייבלטון שבג'ורג'יה.
בבעלות משפחתו הייתה חנות כלבו, שבה הוא נחשף לראשונה לפוליטיקה כאשר האזין לשיחות מנהלי החנות.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון של דרום מחוז קוב, הוא החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
הוא היה פעיל בנבחרת הדיבייט של האוניברסיטה, ואת חופשות הקיץ הוא ניצל לחזרה לביתו ולעבודה בחנות המשפחתית.
ב-1969 הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר בהיסטוריה, ושנה לאחר מכן נשא לאישה את מארי דובס מהעיר מארייטה, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
לאחר סיום לימודיו החל בארנס ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה.
בעת לימודיו שם הוא נבחר כנשיא אגודת הסטודנטים וכתלמיד השנה האחרונה הוכתר כמצטיין.
ב-1972 הוא סיים את לימודי המשפטים בהצטיינות, ושב למחוז קוב לעבוד כתובע המחוזי, לאחר ארבעה חודשי שירות בצבא ארצות הברית.
הקריירה הפוליטית של בארנס החלה ב-1974, כאשר נבחר מטעם מחוז מייבלטון לסנאט של ג'ורג'יה.
עם בחירתו, היה בארנס לצעיר חברי הבית, בגיל 26. בארנס כיהן כסנאטור מדינתי במשך שמונה תקופות כהונה עד 1990.
לאחר תום כהונת השנייה בסנאט, הוא מונה כמנהיג סיעת הדמוקרטים על ידי המושל ג'ו פרנק האריס, ומונה גם כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט.
במהלך כהונתו בסנאט, הוא גם שימש כחבר בוועדות ההקצאות, הכללים והתחבורה של הבית, והיה בעל תפקיד מרכזי בשכתוב חוקת ג'ורג'יה כיושב ראש הוועדה המיוחדת לעדכון החוקה.
לאחר שמונה תקופות כהונה כסנאטור, הציג בארנס את מועמדותו בבחירות למשרת המושל ב-1990. מולו ניצבו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ראש עיריית אטלנטה אנדרו יאנג וסגן המושל המכהן זל מילר.
בארנס נוצח על ידי מילר, שבהמשך נבחר בבחירות הכלליות כמושל, והיה לבעל בריתו של בארנס.
ב-1992 שב בארנס לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא מונה כסגן יושב ראש ועדת המשפט של הבית, וכיושב ראש תת-הוועדה לחוק הכללי.
במהלך תקופת כהונתו בבית הנבחרים, הוא גם שימש כחבר בוועדת הכללים והבנקים ובוועדת הבנקאות.
בארנס היה חבר הוועדה המייסדת של הבנק המדינתי של ג'ורג'יה במייבלטון.
הוא שימש כחבר מועצת המנהלים של הבנק בשנים 1986–1997, אז הוא התפטר כדי להתמודד על משרת המושל.
בנוסף לכך הוא היה מעורב בפעילות של בנקים נוספים בג'ורג'יה.
ב-1998 התמודד בארנס שוב על משרת מושל ג'ורג'יה, והפעם ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים את מזכיר המדינה של ג'ורג'יה, לואיס א.
בבחירות הכלליות הוא התמודד על בסיס מצע של רפורמות בחינוך ובבריאות, הביס את איש העסקים הרפובליקני גאי מילנר בהפרש של 53 מול 44 אחוזים מקולות הבוחרים והושבע כמושל ג'ורג'יה ה-80.
בבחירות אלו שמרו הדמוקרטים על הרוב שלהם בשני בתי בית המחוקקים ואיישו את כל המשרות בממשלת המדינה למעט נציב הביטוח והמפקח הכללי על החינוך שאליהם נבחרו רפובליקנים.
צעדו הראשון של בארנס לאחר השבעתו כמושל בינואר 1999 היה לחתום על צו לאיסור קבלת מתנות ל-56,000 עובדי המדינה מלוביסטים.
בארנס גם נקט בצעד ביצועי לשינוי דגל ג'ורג'יה, זאת על אף התנגדות קולנית.
דגל המדינה כלל מאז 1956 את דגל הקרב של הקונפדרציה.
צעדיו של בארנס בתחום החינוך כללו ביטול הקביעות עבור מורים חדשים, וביטול הדרישה לתלמידי בתי הספר לעבור מבחנים כתנאי למעבר לכיתה גבוהה יותר.
המורים לא תמכו בהצעותיו, אך הוא קיבל תמיכה להן ממחלקת החינוך של ג'ורג'יה.
בתקופת כהונתו של בארנס הוקם משרד נציבות הילדים בחטיבת שירותי המשפחה והילדים של ג'ורג'יה, כתגובה למותו של טרל פיטרסון בן החמש, שבעת מותו הייתה האפוטרופסות עליו בידי המדינה.
בארנס חתם על "חוק טרל פיטרסון" להגנה על ילדים בסכנת מוות עקב הזנחה.
בארנס הציע את הנהגתם של צעדי בטיחות בדרכים כדי לרסן נהיגת נוער בניסיון להציל את חייבם של נהגים צעירים שנהרגו בתאונות דרכים.
הוא הציע גם הנהגת עוצר לבני נוער לאחר השעה 10 בלילה, הגבלה על מספר הנוסעים בכלי רכב, ואיסור על נהיגת בני 16 ללא מלווה מבוגר ב-18 מחוזות המטרופולין של אטלנטה.
בהמשך, תמך בארנס בסלילת כביש הטבעת הצפוני של אטלנטה, מהלך שאליו התנגדו התושבים המקומיים.
ב-2002 התמודד בארנס לתקופת כהונה שנייה כמושל, ובמסגרת הניצחון הרפובליקני הגורף בבחירות אמצע הכהונה של אותה שנה, נוצח.
אף על פי שכמה פרשנים ייחסו את תבוסתו לזעם המצביעים בנוגע לשינוי דגל המדינה ולכעסם של המורים על הרפורמות שהנהיג בחינוך, בסופו של דבר הפסדו נבע ממעבר גורף לתמיכה במפלגה הרפובליקנית ובחירת מועמדיהם בבחירות אלו למשרות רבות במדינה.
בארנס נוצח בבחירות על ידי סאני פרדו, מושל ג'ורג'יה הרפובליקני הראשון מאז תקופת השיקום.
בעקבות תבוסתו בבחירות, החליט ברנס להקדיש את זמנו בפעילות באגודה הסיוע המשפטי של אטלנטה, שם הוא עבד במשך שישה חודשים כמתנדב במשרה מלאה.
במהלך תקופה זו הוא סיפק ייעוץ משפטי פרו בונו ללקוחות מעוטי אמצעים, והקים אתר אינטרנט לפרסום זכויות הצרכנים.
לאחר תום תקופת התנדבותו באגודת הסיוע המשפטי, הקים בארנס משרד עורכי דין בשותפות עם בתו, אליסון בארנס סלייטר; חתנו, ג'ון סלייטר; ושותפו משכבר הימים, צ'ארלס טנסקלי.
משרד זה הוא המשך של משרדו של בארנס שהחל את פעילותו ב-1975.
העתירה לבית המשפט העליון של ג'ורג'יה
ב-11 ביוני 2007 דחה בית המשפט העליון של ג'ורג'יה עתירה נגד החוק להזדהות מצביעים.
בארנס טען בפני בית המשפט שחוק זה נגד את החוקה על בסיס המקרה של העותרת שייצג, רוזלינד לייק, שהצביעה בפעם הראשונה לאחר שעברה להתגורר בג'ורג'יה, לא היה ברשותה רישיון נהיגה, ולפיכך נשללה ממנה זכות ההצבעה באופן מפלה.
בית המשפט פסק שלייק, העותרת היחידה בתיק, החזיקה ברשותה אמצעי זיהוי של MARTA, מערכת הסעת ההמונים האזורית, בשל היותה מוגבלת בתנועה, וכך היא כן יכלה להצביע ביולי 2006, ועל בסיס זה דחה את זכות העמידה שלה בעתירה.
השופט הרולד מלטון כתב שלייק החזיקה באמצעי זיהוי קביל להצבעה על פי החוק שהתקבל באותה שנה.
קודם לכן, יכלו אזרחי ג'ורג'יה להזדהות לצורך הצבעה באמצעות 17 אמצעי זיהוי שונים, כולל אמצעים ללא תמונה, כמו חשבונות שירות.
תומכי החוק טענו שהוא יגביר את אמינות המצביעים באמצעות תהליכי זיהוי טובים יותר.
המחוקקים עדכנו את החוק ואפשרו לציבור להשיג בקלות יותר אמצעי זיהוי עם תמונה, אך עד ראשית 2008 לא יושמו סעיפי החוק.
ועדת "אף ילד לא נשאר מאחור"
בפברואר 2006 הודיע מכון אספן על הקמת הוועדה לחוק "אף ילד לא נשאר מאחור" .
בארנס, יחד עם מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית טומי תומפסון, היה יושב הראש השותף של ועדה זו.
על פי משימותיה, הוועדה היא "מאמץ דו-מפלגתי לזהות וליצור תמיכה לשיפורים במדיניות החינוך הפדרלית כדי לדרבן הישגים אקדמיים ולסגור פערים הישגיים תמידיים".
ביוני 2009 הודיע בארנס על הצגת מועמדתו בבחירות של 2010 למשרת המושל.
מסע הבחירות שלו, שכונה "רוי 2010", הדגיש את הצורך בהרחבת התעסוקה, הבטחת מקורות מים, שיפור החינוך והרחבת אפשרויות התחבורה.
ביולי אותה שנה ניצח בארנס בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ובבחירות הכלליות ניצבו מולו המועמד הרפובליקני נייתן דיל והמועמד הליברטריאני ג'ון מונדס.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר, נוצח בארנס על ידי דיל, שרכב על גל הניצחונות של הרפובליקנים בבחירות אמצע הכהונה של אותה שנה.
הארי לירוי (רוי) האלדיי השלישי (14 במאי 1977 - 7 בנובמבר 2017) היה מגיש בייסבול מקצועני אמריקאי, ששיחק בליגת הבייסבול MLB עבור טורונטו בלו ג'ייס ופילדלפיה פיליז בין השנים 1998 ו-2013. הכינוי שלו, "דוק", נטבע על ידי השדרן של טורונטו בלו ג'ייס, טום צ'יק.
האלדיי היה אחד המגישים הדומיננטיים ביותר של תקופתו, ונבחר לנבחרת האול סטאר שמונה פעמים.
היה ידוע בעמידותו יוצאת הדופן, והוביל את הליגה במשחקים שלמים שבע פעמים, הכי הרבה מכל מגיש שהקריירה שלו החלה אחרי 1945. הוא גם הוביל את הליגה ביחס סטרייק-אאוט להליכה חמש פעמים ובסך סיבובים שהוגשו ארבע פעמים.
גדל בארבאדה, קולורדו, למד שם בתיכון מקומי, לפני שנבחר במקום ה-17 על ידי הבלו ג'ייז בדראפט ה-MLB של 1995. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-1988, ובמשחק השני של הקריירה שלו הגיע מרחק נגיעה מהגשת משחק ללא חבטות.
לאחר שהתקשה מאוד להצליח בשנת 2000, הוא הורד לליגת המשנה, שם הוא עיבד מחדש את כישורי ההגשה שלו.
בשנת 2002, אחרי שכבר חזר לליגה הבכירה, האלדיי ביסס את עצמו כמגיש מתחיל מובחר ובעל עמידות יוצאת דופן, ונבחר למשחק האולסטאר הראשון שלו.
בשנה שלאחר מכן, הוא זכה בפרס סיי יאנג של הליגה האמריקאית (AL) כשהוא מוביל את ה-AL במשחקים שלמים.
את ההישג הזה הוא שיחזר חמש פעמים בשבע עונות, עד 2009. אחרי עונת 2009, נבחר על ידי ספורטס אילוסטרייטד לאחד מחמשת המגישים הפותחים בקבוצת העשור.
לפני עונת 2010 הוא הועבר בטרייד לפילידלפיה פיליז, ובאותה שנה, הוא הציג גם את המשחק המושלם ה-20 בהיסטוריה, נגד הפלורידה מארליס במ29 למאי.
ב-6 באוקטובר הוא הגיש את המשחק ללא חבטות השני בהיסטוריה של הפלייאוף של הליגה הבכירה, נגד הסינסינטי רדס.
באותה שנה הוא הוביל את ה-MLB במשחקים בהם הקבוצה היריבה לא הצליחה להשיג אף נקודה, זו השנה השנייה ברציפות, וזכה בפרס הסיי יאנג של הליגה הלאומית.
ב-2011 הייתה להאלדיי עונה דומיננטית נוספת, שבה הוא הוביל את ה-NL במשחקים שלמים, אך הוא סבל מפציעות בשנתיים שלאחר מכן.
לאחר עונת 2013, הוא הודיע על פרישה, כשהוא מוביל הליגה הבכירה כשחקן הפעיל עם הכי הרבה משחקים שלמים בקריירה, עם 67.
ב-7 בנובמבר 2017, האלדיי מת כשהתרסק עם מטוסו מסוג ICON A5 לתוך מפרץ מקסיקו אל מול חופי פלורידה.
הוא היה בן 40 במותו.הבלו ג'ייס הוציאו לאחר מותו את מספר 32 שלו משימוש, והפיליס הוציאו את המספר 34 שלו משימוש גם כן.
האלדיי הוכרז כמועמד להיכל התהילה הלאומי של הבייסבול ב-22 בינואר 2019, ונבחר עם 85.4% מהקולות.
רוי ארן לנארט אנדרסון (בשוודית: Roy Arne Lennart Andersson; נולד ב-31 במרץ 1943) הוא במאי קולנוע שוודי, הידוע בעיקר בסגנונו הסוריאליסטי הייחודי המשלב קומדיה שחורה, הומור יבש, אבסורדיזם, ומלנכוליה.
המיז-אנ-סצנה שלו מאופיינת בטייקטים ארוכים וסטטיים, והוא נוטה להציג את התרבות השוודית באופן גרוטסקי.
במהלך הקריירה שלו זכה אנדרסון בפרסים של פסטיבל קאן, פסטיבל ברלין ופסטיבל ונציה.
אנדרסון בילה חלק ניכר מחייו המקצועיים בעבודה על פרסומות, ביים למעלה מ-400 פרסומות.
הבכורה הקולנועית שלו עם סיפור אהבה שוודי (1970) ואחריו גיליאפ (1975).
אנדרסון קיבל את פרס חבר השופטים של פסטיבל קאן לשירים מהקומה השנייה (2000).
סרטו "יונה ישבה על ענף והרהר על הקיום" (2014) זכה באריה הזהב של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה.
ב-1968 הוא סיים את לימודיו במכון הקולנוע השוודי .
ב-1969 הוא ביים את סרטו העלילתי הארוך הראשון, סיפור אהבה שוודי .
הסרט, בחן את טבע האהבה הצעירה וזכה לפופולריות לשבחי הביקורות.
זכה בארבעה פרסים באותה שנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-20 בברלין.
בעקבות הצלחה זו, אנדרסון נקלע לדיכאון.
מכיוון שהוא לא רצה להיתקע עם אותו סגנון וציפיות, הוא ביטל את מה שהולך להיות הפרויקט הבא שלו, כשהתסריט הסתיים במחצית הדרך, ודילג על כמה רעיונות אחרים לעלילות שתכנן בעבר לממש.
בסופו של דבר הוא ביים את הסרט Giliap שיצא לאקרנים ב-1975. הסרט היה אסון פיננסי וביקורתי, חרג לחלוטין מהתקציב וספג עיכובים ממושכים בפוסט-פרודקשן.