tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1950, סיפחה ממלכת ירדן את הגדה המערבית ומזרח ירושלים בתוכה, והחילה עליהם את החוק הירדני.
סיפוח זה הוכר רשמית רק על ידי בריטניה, ורוב מדינות העולם קיבלו אותו דה-פקטו.
חרף סעיף בהסכמי רודוס (1949) שהבטיח גישה חופשית למקומות הקדושים, מנע השלטון הירדני כניסת ישראלים למקומות הקדושים ליהודים, והתיר לתיירים בני דתות אחרות לצאת מהחלק הירדני של העיר אל החלק הישראלי – אך לא להיכנס אליו מישראל.
בנוסף, במהלך המלחמה, הרס השלטון הירדני את בתי הכנסת העתיקים ששימשו את היהודים במקום, בהם בית הכנסת החורבה ובית הכנסת תפארת ישראל, בניסיון למחוק כל זכר להיסטוריה היהודית במקום.
בסך הכל, הרסו הירדנים 58 בתי כנסת בשטחים שכבשו מידי ישראל וכן הרסו את היישובים היהודיים שבצפון מזרח ירושלים - עטרות ונווה יעקב.
במהלך שנות שלטונם במזרח ירושלים, הרסו הירדנים כ-38,000 מצבות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
רוב המצבות נהרסו במהלך בנייתו של בית המלון אינטרקונטיננטל ובמהלך סלילת הכביש ליריחו.
גישת יהודים למקום נאסרה באופן גורף.
השלטון הירדני התיר לנוצרים להמשיך להתגורר במזרח ירושלים וכן התיר להם גישה למקומות הקדושים להם, אך הצר את צעדיהם בדרכים רבות.
ב-1953 אסר השלטון הירדני על הנוצרים לרכוש אדמות בסמוך למקומות הקדושים ומאוחר יותר, הרחיב את האיסור לכל שטח ירושלים.
ב-1955, הוכפפו כל בתי הספר במזרח ירושלים למשרד החינוך הירדני.
צעד זה חייב את בתי הספר הנוצריים לקיים את הלימודים בערבית, לקיים לימודי קוראן ולהעביר את יום החופשה השבועי, מיום ראשון ליום שישי - בהתאם לנוהג המוסלמי.
צעדים אלו ואחרים, גרמו לכך שמספר הנוצרים במזרח ירושלים, ירד במהלך השלטון הירדני מ-25,000 ל-12,600.
בעקבות הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים נכללה מזרח ירושלים בשטחי הממשל הצבאי שהוקם בגדה המערבית ואל"ם שלמה להט מונה למושל העיר המזרחית.
4 ימים לאחר הפסקת האש החליטה ממשלת ישראל לספח את העיר המזרחית, אך על מנת למנוע פגיעה במאמצים הדיפלומטים למנוע את קבלת דרישת ברית המועצות לנסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו במלחמה, נדחה הדיון עד לאחר ישיבת חירום של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב־19 ביולי 1967.
ב־28 ביולי החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם ל.
מרבית הקהילה הבין-לאומית אינה מכירה בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים שמעמדם שנוי במחלוקת, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה – התנחלויות ביהודה ושומרון.
בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, המכריז : "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל".
בעקבות חקיקת החוק החליטה פה אחד מועצת הביטחון של האומות המאוחדות (בהימנעות ארצות הברית) את החלטה 478 הקובעת כי החוק מהווה הפרה של המשפט הבין-לאומי.
בשנת 1988 הכריזה ירדן כי היא מוותרת על כל תביעותיה לריבונות ביהודה ושומרון (ואגב כך, שללה את אזרחותם הירדנית של הפלסטינים המתגוררים בה).
עם זאת בהסכם השלום שנחתם בינה לבין ישראל ב-1994 הובטח לה מעמד מיוחד במקומות הקדושים בירושלים.
הירדנים הצהירו כי אופיו של מעמד זה ייקבע בתיאום עם הפלסטינים.
הסכם אוסלו שנחתם ב-13 בספטמבר 1993 לא הציג פתרון לסוגיית מעמדה של ירושלים ודחה את ההכרעה להסכם מאוחר יותר בין ישראל לרשות הפלסטינית.
סקר שפורסם בראשית 2011 טען כי אחוז נכבד מתושבי מזרח ירושלים מעדיפים לחיות תחת שלטון ישראלי בכל הסדר עתידי וחלקם אף מוכנים להעביר את מקום מגוריהם כדי להישאר אזרחים ישראלים במקרה שהשטח יועבר לרשות הפלסטינית.
בעקבות האינתיפאדה השנייה הוחלט להקיף את ירושלים, ובכלל זה מזרח ירושלים, ואף שטחים נוספים ממזרח לה שלא סופחו רשמית לישראל, בגדר ההפרדה, על מנת למנוע פיגועי טרור בעיר.
פרויקט זה מכונה "עוטף ירושלים".
בנוסף לכך, צה"ל הקים מספר מחסומים בין ירושלים המערבית למזרח ירושלים.
באמצע שנת 2014 החלו מהומות במזרח ירושלים, שבהן פגעו ערבים בתושבי השכונות היהודיות.
המהומות כללו שלושה אירועי ירי: הראשון בשכונת מעלה הזיתים, השני בשכונת נוף ציון ובמקרה השלישי נורה חייל צה"ל בשכונת ואדי אל-ג'וז ונפצע קשה.
מוצאם של חלק מערביי מזרח ירושלים הוא מיהודה ושומרון, ובפרט מחברון.
לצידם ישנן במזרח ירושלים משפחות ירושלמיות ותיקות, בהן נשאשיבי, חוסייני ונוסייבה ולאחר 1967 נוספו גם משפחות ערביות רבות שעברו מצפון הארץ.
לאחר מלחמת ששת הימים והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק מעמד של תושבי קבע לכ-70,000 ערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967, והם נושאים תעודות תושב כחולות.
ערביי מזרח ירושלים רשאים לקבל אזרחות בישראל בהתאם לחוק האזרחות, תשי"ב-1952. אזרחות מכוח התאזרחות על פי ס' 5, שהוא ההליך הנפוץ, מחייבת, בין היתר, הצהרת נאמנות, אי החזקת אזרחות זרה וידיעה בסיסית של השפה העברית.
התאזרחות כפופה לשיקול דעתו של שר הפנים.
רוב ערביי מזרח ירושלים לא ביקשו אזרחות ישראלית.
נכון ל-2022, על פי נתוני משרד הפנים, 18,982 מהערבים תושבי מזרח ירושלים, המהווים פחות מ-5%, הם אזרחי מדינת ישראל.
רק כ-34% מהבקשות לאזרחות מאושרות, וברבים מהמקרים אישור הבקשה אורך שנים.
בפועל, רוב התושבים הפלסטינים במזרח ירושלים אינם זכאים להצביע בבחירות לכנסת ואינם יכולים להוציא דרכון ישראלי.
בין השנים 1977–1987 העמיק אש"ף, בהנהגתו של פייסל חוסייני, את אחיזתו בקרב ערבי מזרח ירושלים ואת הלאומיות הפלסטינית בקרבם, תוך כרסום במעמד הקודם שנותר לממלכה ההאשמית אצלם.
בשלהי המאה ה-20 חברו מספר גורמים להחלשה כוחו של אש"ף ולהחלשת הלאומיות-החילונית הפלסטינית בקרבם: מותו של חוסייני, אלימות ושחיתות ברש"פ, סגירת האוריינט האוס והקמת גדר הפרדה החוצצת בין מרבית ערביי מזרח ירושלים לבין יהודה ושומרון.
הדבר הוביל את חלקם להשתלבות בחברה הישראלית.
במאה ה-21 התחזקה תמיכה בתנועות אחרות, רובן אסלאמיסטיות, בהן החמאס ותנועות נוספות של האחים המוסלמים וכן תנועת חזב א-תחריר הפונדמנטליסטית-סלפית ששוללת את הלאומיות ומבקשת לכונן ח'ליפות אסלאמית.
טורקיה וקטר תומכות משמעותית בחלק מהתנועות הללו ומקבלות באמצעותם השפעה במזרח ירושלים.
על רקע היחלשות מעמד הרשות הפלסטינית, אנשי התנזים והפת"ח בעיר, בהובלתו של עדנאן ע'ית', הפגינו עמדה קשיחה של תמיכה במאבק מזוין והתנגדות לכל נורמליזציה עם ישראל.
הרשות הפלסטינית מינתה את עדנאן חוסייני לאחראי על מזרח ירושלים מטעמה, ומזרימה כספים למאבקים משפטיים וציבוריים נגד מכירת נכסים ליהודים, נגד הריסת בתים בלתי חוקיים ונגד הכנסת תוכנית הלימודים הישראלית לבתי הספר.
בעיסאווייה ובית צפאפא ובכפרי דרום מזרח ירושלים (שהם שבטיים יותר), מעמדם של המוח'תארים הוותיקים נותר איתן.
לעומת זאת בקרב מרבית אוכלוסיית ערביי מזרח ירושלים נחלשה משמעותית המנהיגות הוותיקה ואת המעמד שלה תפסה מנהיגות צעירה שבין אנשיה אנשי חינוך ורווחה וסוחרים, שחלקם בעלי זיקה משמעותית לישראל.
במשך השנים חל שינוי ביחס של רבים מערביי מזרח ירושלים כלפי עיריית ירושלים ומוסדותיה; בניגוד לעבר אז נתפסה העירייה כגוף עוין, רבים החלו לראות בה גוף שלטוני שניתן למצות ממנו זכויות ושירותים.
בניגוד לעבר, מנְהלים קהילתיים בשכונות מזרח העיר מקיימים דיאלוג עם העירייה.
בסקר שנערך בסוף שנת 2010 ייחסו 67%–69% מהנשאלים חשיבות רבה לזהותם הערבית, הירושלמית והפלסטינית, וכמעט אותו שיעור של נסקרים ייחסו חשיבות רבה להיותם בעלי תעודת זהות כחולה.
כ-39% אמרו שאם תינתן בידיהם הבחירה הם יעדיפו להיות אזרחי ישראל לעומת 31% שיעדיפו להיות אזרחי מדינה פלסטינית.
לפי סקר עומק שערך מכון וושינגטון 5 שנים לאחר מכן, ביוני 2015, רוב של 52% מקרב תושבי ירושלים הערבים "העדיפו לחיות כאזרחים ישראלים שווי זכויות תחת ריבונות ישראלית".
במקביל ניתן לראות זינוק חד בבקשות התאזרחות שהגישו ערביי מזרח ירושלים, כאשר בשנת 2016 הוגשו למעלה מאלף בקשות כאלו לעומת פחות ממאה בקשות בשנת 2003.
בשנת 2017 עמד מספרם של ערביי מזרח ירושלים על כ-320 אלף איש, ועוד כ-50 אלף ערבים שאינם תושבי ישראל שהו במזרח ירושלים באופן בלתי-חוקי או בעיצומו של הליך איחוד משפחות.
בסקר שנערך בסוף שנת 2021 בקרב ערביי מזרח ירושלים שלא מחזיקים בתעודת זהות כחולה, 93% העדיפו להמשיך לחיות תחת ריבונות ישראלית, לעומת 7% שהעדיפו להשתייך לרשות הפלסטינית.
רק 1% העידו כי יהיו מוכנים לוותר על מעמד תושב הקבע שלהם בישראל.
נכון ל 2024 כ-90% מהתושבים הערבים במזרח ירושלים הם במעמד של "תושבי קבע בישראל", 9% הם אזרחים, והשאר נמצאים במעמד ארעי או בבדיקה.
בשנת הלימודים התשע"ח היו כ-90,000 תלמידים במערכת החינוך במזרח העיר.
46% מהתלמידים למדו בבתי הספר הרשמיים, 35% למדו בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים, ו-19% למדו בבתי ספר פרטיים שאינם מוכרים.
כ-92% למדו על פי תוכנית הלימוד הפלסטינית.
כ-23,000 ילדים בגיל 3–18 לא היו רשומים באף מוסד חינוכי, לעומת 20,000 ילדים שאינם רשומים בכל מדינת ישראל ללא מזרח ירושלים.
באותה שנה מספר התלמידים שנשרו מבתי ספר מוכרים היה 10,800. שיעור הנשירה בכיתות ט'-י"ב היה 26.5%, זאת לעומת שיעור נשירה של 7.4% במגזר הערבי כולו ללא מזרח ירושלים.
לפי עיריית ירושלים בשנת 2018 היה מחסור של יותר מ-2,000 כיתות לימוד במזרח העיר.
בדו"ח של עמותת עיר עמים מ-2019 הוערך כי קיים מחסור של 3,000 כיתות לימוד.
בשנת 2011 פסק בג"ץ שהמצב במערכת החינוך מהווה פגיעה בזכות ילדי מזרח ירושלים לשוויון בחינוך, פגיעה בזכותם לחינוך רשמי חינם ובכך גם פגיעה בזכויות החוקתיות שמוקנות לתושבי מזרח ירושלים מכוח חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
גם מבקר המדינה קבע בדו"ח שפורסם באוגוסט 2019 כי קיימת הזנחה של מערכת החינוך במזרח ירושלים, ושהמדינה ומשרד החינוך לא מקיימים את חובתם למתן חינוך חינם עקב מחסור בכיתות לימוד ועקב כך שלא הגיעו להסדרים כספיים עם בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים.
מבקר המדינה העיר גם על אוזלת יד של משרד החינוך והעירייה באיתור תלמידים שאינם רשומים באף מוסד חינוכי, ושלא מופעלות תוכניות למניעת נשירה מלימודים.
בעיה נוספת שמצא המבקר היא היקף שעות נמוך המוקדש ללימודי עברית, במיוחד ללומדים על פי תוכנית הלימוד הפלסטינית.
המצב החברתי-כלכלי של תושבי מזרח ירושלים גרוע בממוצע מהמצב של תושבי מערב העיר.
בשנת 2016 75% מתושבי מזרח ירושלים חיו מתחת קו העוני, לעומת 29% מהיהודים בירושלים ו-52% מהערבים בכלל מדינת ישראל.
80% מהמשפחות במזרח העיר סבלו מקשיים כלכליים ו-18% סבלו מאלימות והזנחה.
לפי הביטוח הלאומי, שיעור הילדים העניים במזרח ירושלים עמד בשנת 2017 על 83.4% (בהשוואה ל־56.7% בקרב ערביי ישראל שאינם מתגוררים במזרח ירושלים), ושיעור התעסוקה של הנשים עמד על כ-14% בלבד (לעומת 32% בקרב הנשים הערביות בגליל).
מבקר המדינה מצא שעל אף הקשיים הכלכליים במזרח העיר, שירותי הרווחה באזור פותחו ב-40 השנים הראשונות לאחר 1967 בקצב איטי, ולא ענו על הצרכים של התושבים.
בשנת 2014 החליטה ממשלת ישראל על תוספת תקציב של 37.9 מיליון ש"ח לתוכניות רווחה המזרח העיר.
מספר העובדים הסוציאליים עלה ביותר מפי ארבעה בשנים 2005–2017. עם זאת, הוא מצא שעדיין קיים פער גדול בשירותי הרווחה לעומת השירותים במערב העיר וקיים מחסור בלשכות רווחה ובעובדים סוציאליים.
תושבים החיים מעבר לגדר הביטחון נתקלים בקשיים רבים יותר בקבלת שירותי רווחה.
המבקר העיר גם שהטיפול בילדים ונוער במצבי סיכון במזרח העיר לוקה בחסר.
ב-2018, מתוך כלל הילדים והנוער בסיכון בעיר 48% היו ממזרח העיר, אך רק 32% מהילדים המטופלים במסגרת התוכנית של העירייה לסיוע לילדים בסיכון היו ממזרח העיר.
הוא גם מצא שהתקציב שמופנה לשירותים חברתיים במזרח ירושלים - 24% מתקציב ההשמות - לא הולם את הצרכים של האוכלוסייה ואת חלקה היחסי באוכלוסיית העיר.
במאי 2018 החליטה ממשלת ישראל על הקצבה של כשני מיליארד ש"ח לצמצום פערים חברתיים-כלכליים ופיתוח כלכלי במזרח ירושלים.
התקציב כולל הפניית סכומים משמעותיים לחינוך ולשירותים חברתיים.
כ-43% מהתקציב המיועד לחינוך מותנה במעבר של בתי ספר לתוכנית הלימוד הישראלית.
נכון למאי 2020, התוכנית נחלה הצלחה חלקית בתחום החינוך.
לפי דו"ח שהכינו עמותת עיר עמים וארגון העובדים מען, שיעור העוני בעיר גדל בשנתיים שעברו מאז ההחלטה.
כל הנתונים להלן נכונים לשנת 2016:
השכונות הערביות העיקריות במזרח ירושלים הן:
הרובע המוסלמי (כ-27,400 תושבים, מתוכם כאלף יהודים)
חלקו הדרומי של הכפר אבו תור
צור באהר ואום טובא (כ-17,800 תושבים)
בית צפאפא (ושרפאת) (כ-13,000 תושבים, חלקו של הכפר היה בשטח ישראל מאז 1948)
שכונות ומתחמים יהודים במזרח ירושלים הם:
הגבעה הצרפתית וצמרת הבירה (כ-6,800 תושבים)
התיישבות יהודית בהיקפים קטנים יותר:
שכונת "נוף ציון" בג'בל מוכאבר
בבית צפפא מתגוררות 12 משפחות יהודיות, בנוסף יש בשכונה בתים שמשמשים את ישיבת איתרי.
בית השבעה שבבית חנינא בו מתגוררות כשש משפחות.
הזיכיון להולכת חשמל בירושלים היה עוד לפני חלוקת העיר בידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, בראשותו של אנוואר נוסייבה.
החברה ייצרה חשמל באמצעות מתקן גנרטורים והוליכה אותו לצרכנים בשכונות העיר ובסביבותיה.
עם איחוד העיר בשלטון ישראל ב-1967 נותרה החברה בשליטה פרטית וקיבלה זיכיון מממשלת ישראל לאספקת חשמל לשכונות מזרח ירושלים וצפונה.
עד סוף שנת 1987 סיפקה החברה חשמל גם לשכונות היהודיות באזור כמו מעלה אדומים, נווה יעקב, הגבעה הצרפתית, רמות אלון ותלפיות מזרח.
כיום החברה היא בעלת זיכיון לרכישת חשמל מחברת החשמל לישראל, הולכתו ומכירתו לצרכנים במזרח העיר, ברמאללה, בבית לחם וביריחו.
בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברת האוטובוסים המאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון.
בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד".
גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.
מסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים עובר בכמה שכונות ערביות במזרח העיר.
הוא מוזן, בין השאר, מקווי האוטובוס של חברת האוטובוסים המזרח-ירושלמית.
ביולי 2014, לאחר שמהומות בשכונות הערביות הובילו לפגיעה בתשתית ובקרונות של הרכבת הקלה, שונה מסלול הקו האדום לזמן קצר.
כעבור כמה שבועות שבה הרכבת למסלולה.
עוטף ירושלים, חלק מגדר ההפרדה שנמצא באזור ירושלים, נבנה בעשור הראשון של המאה ה-21. תוואי הגדר הביא להפרדת ירושלים מערים אחרות בגדה המערבית.
התוואי הביא להפרדה בין שכונות שונות במזרח ירושלים, וכן להפרדה בין חלק מהשכונות למרכז העסקים הראשי של מזרח העיר.
שני האזורים העיקריים במזרח העיר המופרדים מעיקר העיר המזרחית הם אזור כפר עקב (מוערך בכ-50 אלף תושבים) ואזור מחנה הפליטים שועפאט והשכונות סביבו (מוערך בכ-25 אלף תושבים).
לפי נתוני הלמ"ס המעודכנים לסוף שנת 2023, בשני האזורים הללו ביחד גרים כ-75 אלף תושבים, המהווים כ-20% מתושבי ירושלים הערבים.
גדר ההפרדה מקשה על תושבי השכונות שנותרו מחוץ לה להגיע לירושלים, ומחייבת אותם לעבור במחסומים, המלווה לעיתים בהמתנה של שעות על מנת להגיע לצד המערבי של החומה.
בנוסף, אנשי עיריית ירושלים ורשות הדואר נמנעים מלהיכנס לחלק מהשכונות שמחוץ לגדר כדי לספק שירותים והמשטרה נכנסת אך ורק בליווי של מג"ב.
מנגד, לרשות הפלסטינית אסור לפעול באזורים אלו ולהעניק שירותים, מכיוון שהם שייכים מוניציפלית לעיריית ירושלים.
בתגובה לעתירות שהגישה האגודה לזכויות האזרח, טענה עיריית ירושלים כי היא עושה מאמץ לדאוג לתושבים, וכי בעיות באספקת שירותים, אם קיימות, הן תוצאה של חששות ביטחוניים ולא של מדיניות מכוונת".
ב-7 בינואר 2010 אמר יקיר שגב, מחזיק תיק מזרח ירושלים בעירייה כי .
מזרח טירול הוא אזור ומובלעת חוץ של מדינת טירול באוסטריה.
מבחינה מנהלית האזור חופף למחוז לינץ ().
חבל ארץ זה מנותק משאר מדינת טירול פיזית, אך נחשב לחלק ממנה מנהלית.
שכניו הם: בדרום ובמערב איטליה, במזרח קרינתיה ובצפון מדינת זלצבורג.
במחוז ישנן 33 ערים ועיירות, ובירתו היא העיר ליינץ.
ב־1919, דרום טירול הופרדה מהחלק האוסטרי של טירול והועברה לאיטליה, כחלק מחוזה סן-ז'רמן.
העברת דרום טירול לאיטליה יצרה נתק בין מזרח טירול, שהוא בעצם מחוז לינץ של טירול, לבין שאר טירול.
מזרח גאורגיה (בגאורגית: აღმოსავლეთი საქართველო) היא חלקהּ המזרחי של גאורגיה, שבעת העתיקה נקראה בשם איבריה.
בימינו מתייחס מונח זה לאזור שנמצא ממזרח ומדרום-מזרח לרכסי ההרים ליחי ומסחתי , להוציא את מחוז אג'ריה.
מזרח גאורגיה כוללת את המחוזות ההיסטוריים הבאים: סאמצחה וג'אוואחתי (כיום סאמצחה-ג'אוואחתי), כארתלי, קאחתי, פשאבי, מתיאולתי, תושתי, חבסורתי, חבי והבירה טביליסי.
בעבר שלטו במזרח גאורגיה ממלכת איבריה (שבירתה מצחתה), אמירות טביליסי, ממלכת כארתלי-קאחתי, המונגולים ועוד.
אזור מזרח הונג קונג (בסינית מפושטת: 東區) הוא תחום מנהלי בהונג קונג.
התחום ממוקם בצפון מזרח הונג קונג , וכולל בתוכו את האזורים
הקטע המזרחי של מפרץ קוֹזוֶוי (Causeway Bay)
שַאוו קֶה וַואן (Shau Kei Wan)
משנת 2011 פועל באזור מרכז השואה והסובלנות של הונג קונג.
מזרח גוג'ם הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם מחוז גוג'ם ההיסטורי.
המחוז גובל מצפון במחוז דרום גונדר, ממערב במחוז מערב גוג'ם, מדרום במדינת אורומיה וממערב במחוז דרום וולו.
עד שנת 1991 נכלל במחוז גוג'ם אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז הוא הר צ'וקה (שידוע בשם הר ברהן).
בימי הביניים ועד 1991 היה חלק מהמחוז ההיסטורי והממלכה לשעבר, גוג'ם, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית.
עם התמוטטותה הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 חולק המחוז לארבעה מחוזות: מערב גוג'ם, מזרח גוג'ם ואגאו אוי שסופחו למדינת אמהרה ולמחוז מתקל שסופח למדינת בנישנגול-גומאז.
המחוז מתחלק לשש עשרה נפות ולדברה מרקוס שהיא עיר במעמד נפה.
אזור מזרח המידלנדס הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה.
הוא כולל את המחוזות הטקסיים דרבישייר, לסטרשייר, ראטלנד, נוטינגהאמשייר, נורת'האמפטונשייר ורובו של מחוז לינקולנשייר, אך למרות זאת רוב האנשים המדברים על "מזרח המידלנדס" מתכוונים רק לדרבישייר, לסטרשייר ונוטינגהאמשייר.
הנקודה המחברת שלושה מחוזות אלה ידועה בתור "טרנט לוק".
לפני הכיבוש הרומאי בבריטניה במאה הראשונה לספירה, התגורר באזור זה שבט ה"קוריאלטאווי" (Corieltauvi).
הכיבוש הרומאי קבע את בירת האזור בלסטר אשר נקראה אז "רטאה קוריאלטאוורום" (Ratae Corieltauvorum).
האזור היה ידוע גם בתור "חמשת הבורס של הדיינלאו" (Five Burghs of the Danelaw).
האזור הנוכחי הוכר רשמית בשנת 1994.
מפהמחוז טקסי מחוז שייר/ רשות יוניטרית מחוז דרבישייר 1. דרבישייר א) היי פיק, ב) דרבישייר דיילס, ג) דרום דרבישייר, ד) ארווש,
ה) אמבר וואלי, ו) צפון-מזרח דרבישייר, ז) צ'סטרפילד,
ח) בולסובר 2. דרבי (מחוז יוניטרי) נוטינגהאמשייר 3. נוטינגהאמשייר א) ראשקליף, ב) ברוקסטאו, ג) אשפילד, ד) גדלינג,
ה) ניוארק ושרווד, ו) מנספילד, ז) באסטלאו 4. נוטינגהאם (מחוז יוניטרי) לינקולנשייר (חלקי) 5. לינקולנשייר א) לינקולן, ב) צפון קסטבן, ג) דרום קסטבן, ד) דרום הולנד,
ה) בוסטון, ו) מזרח לינדסי, ז) מערב לינדסי לסטרשייר 6. לסטרשייר א) צ'רנווד, ב) מלטון, ג) הרבוראו, ד) אודבי וויגסטון, ה) בלאבי, ו) הינקלי ובוסוורת', ז) צפון-מערב לסטרשייר 7. לסטר (מחוז יונטרי) 8. ראטלנד 9. נורת'האמפטונשייר א) דרום נורת'האמפטונשייר, ב) נורת'האמפטון, ג) דאוונטרי,
ד) וולינגבוראו, ה) קטרינג, ו) קורבי, ז) מזרח נורת'האמפטונשייר
המעסיקים העיקריים באזור זה כוללים את ויטאביקס, בבורטון לאטימר.
מבחינת חברות מכונאות יש את רולס-רויס בדרבי, סימנס בלינקולן, יצרנית האופנועים טריומף בהינקלי וקטרפילר ליד דספורד .
מנוע הסילון פותח לראשונה באזור זה בלוטרוורת', וההדגמה הראשונה לשימוש ברדאר הייתה בדאוונטרי.
בצפון דרבישייר ונוטינגהאמשייר היו הרבה מכרות פחם, וישנם עדיין שניים פועלים ליד מנספילד.
לחיל האוויר המלכותי יש הרבה בסיסים באזור זה.
מזרח טימור משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אתונה (2004), אם כי ספורטאים מזרח-טימורים השתתפו באופן עצמאי כבר באולימפיאדת סידני (2000), בטרם זכתה המדינה בעצמאות מאינדונזיה.
השתתפותם של הספורטאים ממזרח טימור במשחקים הייתה עד כה סמלית בעיקרה, ואיש מהם לא הגיע להישגים גבוהים.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה מזרח טימור הייתה אולימפיאדת סוצ'י (2014).
מזרח טימור השתתפה לראשונה ב בבייג'ינג (2008), אם כי ספורטאים מזרח-טימורים השתתפו באופן עצמאי כבר ב, בטרם זכתה המדינה בעצמאות מאינדונזיה.
במשחקי החורף לא נטלה מזרח טימור חלק מעולם.
לאחר קבלת עצמאותה, בשנת 2002, שלחה מזרח טימור משלחת אל אולימפיאדת אתונה (2004), אולם לא שלחה משלחת גם למשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו באותה השנה.
הספורטאים הנכים אותם שלחה המדינה למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
מזרח הארלם , הידוע גם כהארלם הספרדית, הוא חלק בשכונת הארלם הממוקם בצד הצפון מזרחי של מנהטן, ניו יורק שבארצות הברית.
מזרח הארלם הוא אחד המקומות בהן אוכלוסייה ממוצא לטיני היא הדומיננטית ביותר באזור: חלק ניכר מהווה אנשים ממוצא פוארטו ריקני, בנוסף למספר גדל של דומיניקאים ומהגרים מקסיקנים רבים.
מזרח הארלם כולל בתוכו את האזור שבעבר היה ידוע כהארלם האיטלקית, וחלק מהשאריות והשרידים מהאזור שהיה מאוכלס על ידי אוכלוסייה איטלקית רבה בעבר עדיין קיימים.
מזרח הארלם מוקפת על ידי מתחם, והיא מהווה מקום עם רמת הפשע הגבוהה ביותר במנהטן.
השכונה סובלת מבעיות חברתיות רבות, ובהן אחוז האבטלה הגבוה ביותר בניו יורק, הריון של נערות, איידס, שימוש גבוה בסמים, חסרי בית, ואחוז חולי אסתמה גבוה פי חמישה מהממוצע בארצות הברית.
למזרח הארלם יש את הריכוז השני בגודלו בארצות הברית של דיור ציבורי, אחרי בראונסוויל שבברוקלין.
צפונית לשכונה שוכן נהר הארלם, מזרחית לה נמצא האיסט ריבר, רחוב 96 מכיוון דרום והשדרה החמישית ממערב.
מזרח הארלם הוא מקום היווסדה של משפחת הפשע ג'נוביז, אחת מחמש המשפחות ששלטו במאפיה האיטלקית בניו יורק.
מזרח סאסקס הוא מחוז בדרום-מזרח אנגליה, הגובל בדרום תעלת למאנש.
סביב לו מצויים מחוזות: קנט (צפונית) ומערב סאסקס (מערבית).
עיר הבירה של המחוז היא לואס.
המחוז מחולק לחמש נפות: הסטינגס, רות'ר, וילדן, איסטבורן ולווס.
נוסף להן הרשות היוניטרית ברייטון והוב).
שטח המחוז השתייך היסטורית לאזור סאסקס ובעבר הרחוק לממלכת סאסקס.
מבחינה פוליטית, במזרח סאסקס ישנם 8 מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
בבחירות 2015 התוצאות במחוז היו כך:
מפלגהקולותנציגיםהמפלגה השמרנית178,5374מפלגת הלייבור95,7192המפלגה הליברל-דמוקרטית54,0681מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס42,1431UKIP48,4980אחרים1,0610
מזרח יורקשייר הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת.
המחוז ממוקם באזור יורקשייר והאמבר.
הוא כולל גם את העיר האל, על אף שהיא מוגדרת כיחידה שלטונית עצמאית.
האזור מאופיין באוכלוסייה כפרית והכלכלה מתבססת בעיקר על חקלאות ותיירות.
לאחר תום עידן הקרח האחרון, היגרו ציידים-לקטים מהיבשת האירופית לאיי בריטניה ובכך יישבו את האזור.
בשנת 867 האזור נכבש על על ידי הצבא הוויקינגי הגדול, אך בשנת 954, עם מותו של השליט אריק הראשון, מלך נורווגיה, הסתיים השלטון הסקנדינבי.
בשנת 1066 חל הכיבוש הנורמני של אנגליה על ידי ויליאם הראשון, מלך אנגליה.
בשנת 1847 נבנתה מערכת הרכבת האזורית, ששימשה בעיקר את החקלאים להפצת תוצרתם לשווקים ולעיירות סמוכות, ותרמה רבות להתפתחות הכלכלית של האזור.
המחוז עצמו הוקם באופן רשמי בשנת 1996.
מועצת המחוז מורכבת מכ-61 נציגים.
נכון למרץ 2018 הרכב המועצה הוא:
המחוז מורכב משבעה מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
בבחירות הכלליות שנערכו בשנת 2010, המפלגה השמרנית נצחה בכארבעה מחוזות וזכתה בכ-37% מכלל הקולות.
שלושת המושבים הנותרים אוישו על ידי נבחרי הלייבור, אשר זכתה בכ-29% מכלל הקולות.
שאר המפלגות (הליברל דמוקרטית,UKIP, מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס והמפלגה הלאומית הבריטית) זכו בכשליש מן הקולות.
עד שנת 2009 היה מזרח יורקשייר המחוז הגדול באנגליה.
בעקבות השינויים המבניים שנערכו באותה השנה, מזרח יורקשייר דורג כחמישי בשטחו ושישי בכמות תושביו.
במחוז ישנו יש אחוז גדול מהממוצע של תושבים בני 40 ומעלה.
שיעור הפשיעה במזרח יורקשייר נמוך מהממוצע.
ההרכב הדתי בשנת 2001 היה:
מזרח ניו יורק היא שכונת מגורים במזרחו של רובע ברוקלין אשר בניו יורק, ארצות הברית.
בשטח השכונה שכנה העיירה ניו לוטס אשר ננטשה במהלך קרב לונג איילנד שהתחולל במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בראשית המאה ה-19 נרכשו אדמות ניו-לוטס והוחל בהתיישבות באזור ובפיתוח שטחי מסחר ותחבורה.
האזור כונה "מזרח ניו יורק" בשל מיקומו.
ב-1886 סופחה ניו-לוטס לברוקלין וב-1898 סופחה ברוקלין לעיר ניו יורק רבתי.
החל מראשית המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה משמעותית של יהודים מהבלקנים לניו יורק.
יהודי ביטולה למשל, היגרו בהמוניהם לעיר.
רובם התיישבו בלואר איסט סייד, בדאונטאון ברוקלין ובניו לוטס.
יוצאי מונסטיר הקימו את בית הכנסת "אמת ושלום".
לאחר מלחמת העולם השנייה השתנה אופייה הדמוגרפי של השכונה כאשר הגיעו מהגרים רבים מפוארטו ריקו והאיים הקריביים.
חל גידול ברמת הפשיעה ועזיבה משמעותית של תושבים ותיקים, עניין שהותיר אזורי מגורים נטושים בשכונה.
בחלק מהמקומות הפכו שטחים פתוחים למטמנות.
לאור המצב הוחל בשלהי המאה ה-20 בתהליך התחדשות עירונית ונבנו מרכזי קניות ומבני מגורים חדשים.
מנתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית אשר נערך ב-2010 עולה כי 63.6 אחוזים מתושבי השכונה היו אפרו-אמריקאים, 29.6 אחוזים היו היספנים או לטינים ו-3 אחוזים היו ממוצא אסייתי.
כמחצית מהאוכלוסייה הייתה מתחת לקו העוני.
מזרח טימור משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער ממזרח טימור לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער ממזרח טימור היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של מזרח טימור למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת התחרתה בענפים אתלטיקה וטאקוונדו וסיימו במקום האחרון.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה וסיימו ללא הישגים משמעותיים.
מזרח טימור השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער לילהאמר.
המשלחת כללה ספורטאי יחיד שהיה עתיד להתחרות בענף הסקי אלפיני.
הספורטאי השתתף בטקס הפתיחה אולם לא השתתף באף אחת מהתחרויות.
מזרח דגונינו הוא ראיון של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
שטח הראיון מורכב כמעט כולו מהחלק המערבי של יישוב בסקודניקובו, שהוקם בשנת 1938 וחלקו המזרחי הוא חלק מאלטופייבו.
בשנת 1960 התקבלה החלטה להרחיב את גבולות מוסקבה לכביש הטבעת של מוסקבה החדש.
אז השטח של הראיון העתידי הפך לחלק מאדמת הבירה.
גבול החלוקה המנהלית-טריטוריאלית עבר לאורך קו הרכבת סביולובסקאיה.
בין ראיוני מוסקבה, מזרח דגונינו מדורגת במקום ה-4 מבחינת צפיפות האוכלוסייה.
מזרח ג'אווה (באינדונזית: Jawa Timur) הוא מחוז באינדונזיה השוכן לאורך המחצית המזרחית של האי ג'אווה.
המחוז הוקם באוקטובר 1950, כשנים ספורות לאחר עצמאות המדינה.
המחוז מחולק ל-29 נפות ו-9 ערים, בירתו היא העיר סורבאיה.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על התיישבות בג'אווה עוד בתקופות פרהיסטוריות.
האסלאם הגיע לאזור ג'אווה במהלך המאה ה-16. בתקופה זו חל שגשוג כלכלי רב באזור, והוא הפך למרכז של סחר ימי.
בתקופה זו החל גם השלטון ההולנדי באינדונזיה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות (בשנים 1811-1814) האיים היו באופן זמני תחת שלטון האימפריה הבריטית.
בסופו של דבר השלטון ההולנדי חזר לאינדונזיה בעקבות קונגרס וינה.
במהלך הכיבוש היפני של האיים בזמן מלחמת העולם השנייה, מזרח ג'אווה חווה עימותים רבים בין מתנגדים מקומיים לבין השלטון היפני.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-40.6 מיליון תושבים, עובדה המציבה אותו כמחוז השני המאוכלס ביותר באינדונזיה (אחרי מערב ג'אווה), אמנם השפה הרשמית היא אינדונזית, אך השפה המדוברת במזרח ג'אווה היא שפת הג'אווה.
המחוז נחשב למרכז הכלכלי של מרכז ומזרח אינדונזיה, והוא תורם למעלה מ-15% מהתוצר המקומי הגולמי.
בשטח המחוז ישנה המספנה הגדולה במדינה, וכן תעשייה צבאית משמעותית.
בנוסף על כך, במזרח ג'אווה ישנם מפעלים גדולים לייצור רכבות, מלט וטקסטיל.
מזרח קאלימנטן (באינדונזית: Kalimantan Timur) הוא אחד מחמשת מחוזות אינדונזיה שבאי בורנאו.
המחוז משלוש ו-7 נפות שונות.
המחוז הוקם בשנת 1956. בירת המחוז היא העיר סמרינדה.
המחוז הוא הרביעי בגודלו במדינה.
בשטח המחוז אמורה להיות מוקמת בירתה החדשה של אינדונזיה, שתחליף את ג'קרטה.
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על משאבים טבעיים כגון נפט, פחם, גז, פחם וזהב.
ענפים כלכליים משמעותיים נוספים הם חקלאות ותיירות.
מזרח-פינמרק (; נקרא גם אוסט-פינמרק) הוא חבל ארץ היסטורי במחוז טרומס ופינמרק בנורווגיה.
מזרח פינמרק משתרע על שטח של 18,738 קמ"ר (7,235 מ"ר) מהגבול עם רוסיה במזרח ועד חצי האי סוורהולט במערב.
המחוז כולל את תשע העיריות ברלבווג, באטספיורד, גמוויק, לבסבי, נסבי, סור-וארנגר, טאנה, ואדסו, ורדו.
המחוז כולל את כל חצי האי ורנגר וחצי האי נורדקין כמו גם את האזורים המקיפים את לקספיורדן, טנאפיורדן וורנגרפיורדן.
מזרח טלמרק () הוא חבל ארץ היסטורי במחוז וסטפול וטלמרק שבנורווגיה.
מזרח נורווגיה (בנורווגית ספרותית: Østlandet, בנורווגית חדשה: Austlandet) הוא אזור הגאוגרפי הכולל את דרום מזרח נורווגיה.
בתוכו נמצאים המחוזות וסטפול וטלמרק, ויקן, אוסלו וינלנה.
מזרח נורווגיה הוא האזור המאוכלס ביותר של נורווגיה.
הוא מכיל את בירת המדינה, אוסלו, שהיא גם העיר המאוכלסת ביותר בנורווגיה.
בנורווגית נקרא האזור Østlandet ו-Austlandet ("הארץ המזרחית") בניגוד ל- Vestlandet ("הארץ המערבית").
ההרים במזרח נורווגיה מגיעים לגובה של 2,469 מטר בשרשרת הרי יוטונהיימן, הנקודה הגבוהה ביותר במדינות הנורדיות (למעט גרינלנד).
רכסי הרים בולטים אחרים כוללים חלק מדוברפל בצפון הרחוק של האזור, הרונדאן מצפון מזרח ללילהאמר ואחרים.
הרמה הגבוהה של הרדנגרווידה משתרעת על פני מערב נורווגיה.
רוב המחצית הדרומית של מזרח נורווגיה מכוסה בגבעות עם יערות אורן ואשוח, ובשטח חקלאי במישורים.
האזור סביב אוסלופיורד שטוח יחסית, ויש טלאים של אדמות מעובדות מאוד, בעיקר הדמרקן, טוטן, האדלנד, רינג'ריקה ואחרים.
צפיפות האוכלוסייה בשטחים היא הגבוהה ביותר במדינה, וכ־40% מאוכלוסיית המדינה חיה בטווח של 200 ק"מ מאוסלו.
איים רבים מחבאים את החופים, ויוצרים גן עדן לשחיינים ולסירות שייט בקיץ.
מזרח פקיסטן (בבנגלית: পূর্ব পাকিস্তান; באורדו: مشرقی پاکستان) הייתה חלק מפקיסטן בשנים 1947–1971, והשתרעה על פני שטחי בנגלדש של ימינו.
גבלה בהודו ובבורמה (מיאנמר של ימינו), עם חוף ים לכיוון מפרץ בנגל.
המזרח-פקיסטנים נודעו גם כ-"פקיסטנים בנגלים", כדי להבדיל אותה מהמדינה ההודית מערב בנגל (או "הודו הבנגלית").
שמה של מזרח פקיסטן שונה ממזרח בנגל ב-1955 על ידי התוכנית "יחידה אחת", שהנהיגה ממשלת פקיסטן ומטרתה הייתה ליצירת שתי מדינות פקיסטניות: מזרח ומערב.
חוקת פקיסטן של שנת 1956 אמרה כי באספה הלאומית של פקיסטן 300 חברים: 150 מכל מדינה.
משם כך, מספר פוליטיקאים בנגלים נבחרו לתפקידים נבחרים בממשלת פקיסטן.
איוב ח'אן, אחד מנשיאי פקיסטן, החל מאבק נגד פרו-דמוקרטיים לאחר שנבחר.
זה גרם לחוסר יציבות בכל רחבי המדינה.
בשנת 1969 החל מרד במזרח, מה שהוביל לדעיכתו ולהתפטרותו של איוב ח'אן, ולעלייתו של מנהיג בנגלי, מוג'יבור רחמן, שישמש כנשיאה הראשון וכראש ממשלתה השני של בנגלדש החופשית.
יחיא ח'אן, גנרל פקיסטני, יסד בארצו ממשל צבאי בעקבות המצב הפוליטי במדינה.
ח'אן, כמו כן, קיים לראשונה בחירות כלליות בפקיסטן.
בבחירות נוצר המצב כי הליגה האוואמית, מפלגה לאומית בנגלית, היא המפלגה השנייה בגודלה.
ב-1971 הממשלה הפקיסטנית ביצעה רצח עם כנגד הבנגלים, עבור מניעה של התקוממות בנגלית.
עם זאת, מזרח פקיסטן (בתמיכת הודו) פתחה במלחמה כנגד מערב פקיסטן, מה שנודע בתור "מלחמת העצמאות של בנגלדש".
בעקבות כך, מזרח פקיסטן הפכה לרפובליקה העממית של בנגלדש.
ולכן כלכלתה של מזרח פקיסטן גדלה בכ-2.6% מ-1960 ועד ל-1965. הממשלה הפדרלית סייעה והשקיעה במערב פקיסטן כספים רבים.
בירת הפרובינציה הייתה דאקה, ונחשבה לבירה השנייה של האיחוד.
בשנת 1955, ראש ממשלת פקיסטן מוחמד עלי בוגרה יישם את תוכנית "יחידה אחת", שהפכה את ארבע הפרובינציות המערביות למדינה אחת: מערב פקיסטן, ושינתה את שמה של מזרח בנגל למזרח פקיסטן.
פקיסטן הפסיקה את הדומיניון שלה, והפכה למונרכיה חוקתית פרלמנטרית ב-1956. המנהיג הפופוליסטי חוסיין שהיד סוהרוורדי מונה לראש ממשלת פקיסטן.
מיד לאחר שמונה, סוהרוודי יזם מערכת בחירות משותפת.
במערב פקיסטן הייתה התנגדות עזה למערכת הבחירות המשותפת.
הליגה המוסלמית של פקיסטן קראה ליישם מערכת בחירות אחרת.
בניגוד למערב פקיסטן, מערכת הבחירות המשותפת הייתה פופולרית מאוד במזרח.
המאבק עם הליגה המוסלמית על הבחירות המתאימות גרמה להרבה בעיות עבור ממשלתו.
ועדת הכספים הלאומית (NFC), שהעלתה מספר רעיונות לשיקום כלכלת פקיסטן, הושעתה על ידי ראש הממשלה סוהרוודי.
במקום זאת, הוא דגל בכלכלתה המתוכננת של ברית המועצות.
לפיכך, כלכלתה של מזרח פקיסטן תהפוך לתחת חסות השלטון המרכזי, וירוכזו במערב פקיסטן.
המאמצים לריכוז הכלכלה נתקלו בהתנגדות רבה במערב, במיוחד על ידי הקהילה העסקית.
הקהילה בקראצ'י החלה את המאבק הפוליטי שלה בכך שערערה על הניסיונות להעברת כספים בסך עשרה מיליון דולרים אמריקאים למזרח.
בערים המערב-פקיסטניות, כמו קראצ'י, לאהור, כוויתה ופשאוור נערכו שביתות, בתמיכת העסקים, כנגד המדיניות הכלכלית של סוהרוודי.
על מנת להפסיק את הכאוס במדינה על ההתנהלות הכספית של הממשלה, ראש ממשלת פקיסטן קרא לקבוצה קטנה של משקיעים להקים עסקים קטנים ברחבי המדינה.
למרות ניסיונותיו הרבים, מצבו של סוהרוודי המשיך להידרדר בארבעת הפרובינציות של פקיסטן.
הרבה מנהיגים לאומיים ופעילים בליגה המוסלמית נחרדו מהשעיית ה-NFC.
מנהיגי הליגה ציינו כי עם השעיית התוכנית, ניסה סוהרוודי לתת תקציבים, סיוע ומענקים כספיים למזרח פקיסטן יותר מאשר למערבה.
במהלך ימי שלטונו האחרונים, ניסה ראש הממשלה לסיים את הפער שבין המזרח לבין המערב, אך ללא הועיל.
הוא גם ניסה לפתור את בעיית הרעב במדינה, ונכשל בשנית.
בתקופת שלטונו, חוסיין שהיד סוהרוורדי חיזק את יחסיו עם מדינות המערב, ובראשן ארצות הברית של אמריקה בעזרת תחזוק השתתפותה של מדינתו ב-SEATO וב-CENTO.
הוא גם קידם את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
תרומתו לחוקת פקיסטן של 1956, שהכירה בפקיסטן כרפובליקה אסלאמית, הייתה ממשית.
בשנת 1958, הנשיא איסכנדר מירזא חוקק ממשל צבאי כחלק מן הפיכה צבאית של צבא פקיסטן, שנשלט על ידי הגנרל איוב ח'אן.
לאחר כשבועיים, היחסים של הנשיא עם צבא המהפכה התדרדרו כאשר הגנרל ח'אן הדיח אותו מתפקידו וגירש את איסכנדר לממלכה המאוחדת.
הגנרל איוב ח'אן הצדיק את הפעולות שלו לאחר שהופיע ברדיו הלאומי של פקיסטן והכריז ש: "...הכוחות הצבאיים והאזרחים דרשו לסיים את העבר...".
עד ל-1962, הממשל הצבאי המשיך כאשר הנשיא החדש טיהר מספר פוליטיקאים ונציגים מן העם בממשלתו והחליף אותם בקצינים צבאיים.
הוא קרא למשטר שלו כ-"מהפכה עבור סיום הבלגן של השוק השחור והשחיתות".
ח'אן החליף את מירזא בתפקיד שליט המדינה למשך כ-11 שנה.
הממשל הצבאי נגמר ב-1962, לאחר שהושגה חוקה חדשה.
החוקה החדשה הוכרזה על ידי הנשיא ב-1 במרץ, ונכנסה לשימוש ב-8 ביוני.
חוקת 1962 הגדירה את המדינה כרפובליקה נשיאותית.
זכות בחירה אוניברסלית בוטלה, לפי שיטה שנרקאה 'דמוקרטיה בסיסית'.
לפי השיטה, לאספה הלאומית של פקיסטן תהיה הזכות לבחור את נשיא וראש ממשלת המדינה.
החוקה גם יצרה שיטת ממשל במזרח ובמערב פקיסטן: לכל פרובינציה הייתה ממשלה נפרדת משלה.
היא הגדירה, כמו כן, את חלוקת הכוחות בין הממשלה המרכזית ולבין הפרובינציות.
דאקה הוכרזה כבירה השנייה של פקיסטן בשנת 1962. היא נחשבה לבירה החוקתית של המדינה.
בעקבות כך, לואי קאהן, אדריכל אמריקאי, נדרש לבנות מתחם אספות בעיר.
בבחירות של שנת 1965, פאטימה ג'ינה, פוליטיקאית פקיסטנית, השיגה תמיכה גדולה בקרב המזרח-פקיסטנים, אך הפסידה לח'אן, שנשאר בתפקידו.
ב-1966, מנהיג הליגה האוואמית לשעבר, שייח' מוג'יבור רחמן, הודיע על תוכנית ששת הסעיפים בלאהור.
התכנית דרשה אוטונומיה פרובינציאלית גדולה, ואת הדמוקרטיה הפקיסטנית בחזרה.
מוג'יבור הואשם בבגידה לאחר שהודיע על התוכנית לציבור הרחב, ונכלא.
הוא שוחרר בשנת 1969 לאחר המרד המזרח פקיסטני, שלאחריו הודח ח'אן מתפקיד הנשיאות.
החוקה צריכה להכריז על פדרציה בפקיסטן, שמבוססת על הצהרת לאהור.
הממשלה הפדרלית צריכה להתמקד רק ב-2 נושאים: ההגנה של המדינה ויחסים בין לאומיים.
כל הנושאים האחרים צריכים להיות נתונים בידי המדינות הפקיסטניות.
לכל חלק באיחוד הפקיסטני צריך להיות מטבע משלו, אך יהיה ניתן להמיר ביניהם.
אם הדבר אינו אפשרי, יהיה מטבע אחד לכל המדינה, אך יש לשמור על איזון הכספים שעוברים בין שתיהן.
עם זאת, צריכה להיות מערכת בנקאית עצמאית עבור מזרח פקיסטן.
המיסוי וגביית ההכנסות צריכים להיות מושקעים בפרובינציות הפדרליות, ולממשל הפדרלי לא יהיה כוח ממשי בעניין.
צריכים להיות בנקים נפרדים לכספים של שתי המדינות.
למזרח פקיסטן צריך להיות צבא נפרד או כוח פרלמנטרי משלה, וראשי חיל הים יהיו במזרח.
איוב ח'אן הוחלף על ידי הגנרל יחיא ח'אן שהפך לנשיא פקיסטן החדש.
הוא ארגן את הבחירות הכלליות בפקיסטן של שנת 1970. ציקלון בולה, הציקלון הקטלני בהיסטוריה שהתרחש במזרח פקיסטן, הרג כחצי מיליון נפשות.
אחת מן השפעותיו של הציקלון הייתה טינה רחבה לשלטון הפדרלי.
לאחר עשור של ממשל צבאי, במזרח פקיסטן הייתה התקוממות של לאומיות בנגלית.
הם קראו להשגת הגדרה עצמית במדינתם.
לאחר שהבחירות הכלליות יושמו, נוצר מצב שבו הליגה האוואמית היא המפלגה הגדולה היחידה בפרלמנט הפקיסטני.
הליגה קיבלה כ-167 מתוך 169 מושבים במזרח, יותר מחצי האוכלוסייה בפקיסטן.
בתאוריה, הבחירות אפשרו לליגה להקים ממשלה.
אך בסופו של דבר, הליגה לא הצליחה להשיג אף לא מושב אחד במערב פקיסטן, ששם זכתה מפלגת העם הפקיסטנית ברוב הקולות.
מרי אזרחי החל במזרח פקיסטן בדרישה לכנס את הפרלמנט מחדש.
מוג'יבור רחמן קרא למאבק לעצמאות מפקיסטן במהלך נאום שנשא ב-7 במרץ 1971. בין 7 ל-26 במרץ, הייתה מזרח פקיסטן נתונה כביכול בשליטת הליגה האוואמית.
ביום הרפובליקה של פקיסטן, ב-23 במרץ, הונף הדגל הבנגלי הראשון לראשונה בבתים מזרח פקיסטנים רבים.
צבא פקיסטן, בתגובה, פתח במתקפה ב-26 לחודש, שהובילה להכרזת העצמאות של בנגלדש באותו היום.
כאשר מלחמת העצמאות של בנגלדש פרצה ורצח העם הבנגלי המשיכו למשך תשעה חודשים, הצבא הנותר של מזרח פקיסטן התאחד ליצירת צבא בנגלדש.
במהלך הזמן, הודו נהפכה לבעלת בריתה של הממשלה הזמנית של בנגלדש והתערבה במלחמה לטובתה.
צבא פקיסטן נכנע ב-16 בדצמבר 1971.
בניגוד לאזורים המדבריים וההרריים שבמערב פקיסטן, במזרח פקיסטן מתפרשת הדלתה הגדולה בעולם, הדלתא של בנגל.
במזרח פקיסטן יש גם כ-700 נהרות.
היא גבלה בהודו במערב, בצפון, ובצפון-מזרח, בבורמה (מיאנמר של ימינו) בדרום-מזרח וגישה למפרץ בנגל בדרום.
מזרח פקיסטן חולקה ל-18 מחוזות שיצרו חמש פרובינציות.
במהלך חלוקת הודו הבריטית, כלכלתה של מזרח פקיסטן הייתה מבוססת בעיקר על חקלאות וייצור המוני.
הבורסה לניירות ערך בדאקה הוקמה בשנת 1954. לאחר החלוקה, הרבה משפחות מוסלמים עשירות היגרו מהודו, מבורמה ומהקולוניות הבריטיות האחרות והתיישבו במזרח פקיסטן.
רבות מהחברות המצליחות ביותר של בנגלדש של ימינו התחילו בתקופת מזרח פקיסטן.
חברת תעופה מזרח פקיסטנית, אוריינט איירווייז נוסדה בשנת 1946. לאחר מכן, היא התאחדה עם פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, חברת תעופה פקיסטנית.
גז טבעי התגלה במזרח פקיסטן בשנת 1955 על ידי חברת הנפט בורמה (Burmah).
השימוש בו התחיל ב-1959. בעיר צ'יטגונג הוקמו מספר בתי זיקוק.
אפליה כלכלית ופער בין שתי הפקיסטניות
אף על פי שלמזרח פקיסטן היו תושבים רבים יותר, נחשבה מערב פקיסטן לגוף המנהיג של המדינה המחולקת, והשיגה יותר כספים.
לפי הבנק העולמי, הייתה אפליה כלכלית גדולה של מזרח פקיסטן לעומת מערב פקיסטן:
+שניםהוצאות הממשלה על מערב פקיסטן
(במיליוני רופים פקיסטנים)הוצאות הממשלה על מזרח פקיסטן
בשנים 1960 עד 1965, קצב הגידול השנתי של התוצר המקומי הגולמי לנפש היה במערב כ-4.4%, לעומת המזרח, כ-2.6%.
פוליטיקאים בנגלים דרשו אוטונומיה כלכלית רחבה יותר, בטענה כי רוב רווחי פקיסטן הגיעו ממזרח פקיסטן.
מזרח פקיסטן הייתה בית לכ-55% מאוכלוסיית פקיסטן, כ-44,251,826 תושבים (נכון לשנת 1951, כשעוד נקראה מזרח בנגל).
הקבוצה האתנית גדולה ביותר בפרובינציה היו הבנגלים, ום הקבוצה האתנית הגדולה באיחוד הפקיסטני.
מזרח פקיסטן נחשבה למדינת מהגרים של המוסלמים בתת היבשת ההודית, בעיקר ממערב בנגל, ביהר, סינד, גוג'ראט, ח'ייבר פח'טונח'ווה, אסאם, אודישה, פנג'אב וקרלה.
היו מיעוטים ארמנים ויהודים שהתגוררו במזרח פקיסטן.
אזור מזרח הודו (בהינדי: पूर्वी भारत) כולל שלושה ממדינות הודו: ביהאר, ג'הרקאנד, אודישה, ומערב בנגל, וכן את שטח האיחוד איי אנדמן וניקובר.
האזור מזרח הודו נתחם על ידי בהוטן, נפאל ומדינת סיקים בצפון, המדינות אוטר פראדש וצ'אטיסגר במערב, המדינה אנדרה פראדש בדרום ומדינת בנגלדש במזרח.
אזור זה נתחם גם במפרץ בנגל בחלקו הדרום מזרחי.
העיר קולקטה, אשר הייתה בירת הודו הבריטית עד שנת 1911, נמצאת באזור מזרח הודו והיא המרכז של המטרופולין הגדול ביותר בהודו והיא נחשבת לעיר הדומיננטית ביותר באזור מבחינה כלכלית.
ערים בולטות נוספות באזור כוללות את בובנשוואר, קאטאק, פורי, ופטנה.
בנגלית היא השפה הדומיננטית באזור מזרח הודו.
מזרח פרוע הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר הישראלי טונה.
האלבום יצא לאור ב-17 בדצמבר 2021 דרך חברת התקליטים "ועד הוייב" והופץ על ידי חברת התקליטים "נענע דיסק".
מהאלבום יצאו הסינגלים "הטוב, הרע ואחותך", בהשתתפות הזמר שלום חנוך, שיצא לאור באוגוסט 2020, ו"היי בייב", שיצא בדצמבר 2021. בשנת 2022, זכה האלבום בפרס אקו"ם לאלבום השנה.
ב-17 ביוני 2022 יצא הסינגל "סהרה", בגרסת הופעה יחד עם יסמין מועלם.
בשנת-2025 זכה האלבום במעמד דאבל פלטינה ו-150 מיליון האזנות בדיגיטל.
באלבום מתארחים שלום חנוך, פאר טסי, טדי נגוסה, אושיק לוי ודודו טסה.
תוכן האלבום, בחלקים מסוימים, עוסק בחיים בצל מגפת הקורונה.
בשיר "יודעת לסובב", טונה תוקף את דרך הסיקור של התקשורת בטענה כי היא נועדה לנטוע בציבור פחד וכן טוען כי מגבלות הריחוק החברתי, חובת עטיית המסכות וה"תו ירוק" אלו מעשי כפייה אסורה.
בשיר "היי בייב", הוא מזכיר את הקושי שבניהול זוגיות בזמן סגר.
בשיר הנושא, "מזרח פרוע", טונה מצהיר כי הוא איננו "מכחיש קורונה", אך הוא משתף את אמונתו ותמיכתו בתאוריות קשר שונות לגבי המגפה.
בשיר "טרנטונה", טונה גם טוען כי השלטון פועל על מנת להשתיק את הדעות המנוגדות לקונצנזוס המדעי והרפואי.
בשיר "הטוב, הרע ואחותך", טונה מביע ביקורת נגד הממשלה שהטילה סגר על מנת למנוע את התפשטות הנגיף וטוען כי מדובר במעין קנוניה נגד אזרחי ואזרחיות המדינה.
באוגוסט 2022 זכה האלבום לפרס "הישג השנה ע"ש עוזי חיטמן" מטעם אקו"ם.
האלבום נבחר לאלבום השנה במצעד הפזמונים השנתי לשנת התשפ"ב של MAKO וגלגלצ.
השיר "סהרה" בביצוע המשותף עם יסמין מועלם הגיע למקום השני בדירוג השירים והשיר "היי בייב" דורג במקום העשירי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, השיר "כל הכוכבים" מתוך האלבום הגיע למקום ה-50 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
מזרח לונדון הוא האזור הצפון־מזרחי של העיר לונדון שבממלכה המאוחדת.
אזור זה ממוקם ממזרח לאזור ההיסטורי והפיננסי של לונדון רבתי ומצפון לנהר התמזה.
זהו אזור הפרוורים השני בגודל אוכלוסייתו בלונדון.
אזור מזרח לונדון נחשב לאחד העניים ביותר בלונדון.
אזור זה כולל כיום את אחד מריכוזי אוכלוסיות המיעוט האתניות הגדולים ביותר בממלכה המאוחדת, ומכיל בעיקר משפחות ממוצא דרום אסיאתי.
על פי התוכנית האזורית של לונדון, "The London Plan" (משנת 2011), אזור מזרח לונדון כולל את הרבעים בארקינג ודאגנהאם, בקסלי, גריניץ', לוויסהם, האקני, האורינג, ניוהאם, רדברידג', וולת'אם פורסט וטאוור האמלטס.
מזרח סין (בסינית: 中国东部) הוא אזור גאוגרפי ותרבותי המשתרע על פני אזור החוף המזרחי של סין.
בשנת 1949 הממשל הסיני הגדיר באופן רשמי, למטרות כלכליות, את אזור מזרח סין כך שיכלול את המחוזות הבאים - אנחווי, פוג'יין, ג'יאנגסו, שאנדונג וג'ג'יאנג, וכמו גם את העיר שאנגחאי.
בשנת 1961, התווסף מחוז ג'יאנגשי לאזור מזרח סין.
בשנת 1978 חדלה להתקיים הגדרה רשמית למחוזות שנכללים באזור מזרח סין.
מזרח לוס אנג'לס הוא אזור בעיר לוס אנג'לס המשתרע ממזרח למרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס ונהר לוס אנג'לס.
האזור מהווה כיום את המרכז של האוכלוסייה ההיספנית בלוס אנג'לס.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2000 חיו באזור מזרח לוס אנג'לס באותה העת 286,222 תושבים באזור המשתרע על פני 53.51 קמ"ר.
נכון לשנת 2000 אזור מזרח לוס אנג'לס לא היה מגוון במיוחד מבחינה אתנית – האזור הכיל שיעור גבוהה במיוחד של אוכלוסייה היספנית – נכון לשנת 2000 אזור מזרח לוס אנג'לס הכיל 91.2% היספנים, 5.2% אסיאתיים, 2.3% לבנים, 0.7% שחורים ו-0.6% ממוצא אתני אחר.
רק 5.1% מתושבי אזור מזרח לוס אנג'לס אשר בני 25 ומעלה היו בעלי תואר אקדמי.
מעל לשני שלישים (66.8%) מהתושבים גרו בדיור משותף, ו-33.2% היו בעלי בתים.
שכונות אזור מזרח לוס אנג'לס
ויל.איי.אם, ראפר, מוזיקאי, כותב שירים, זמר, שחקן ומפיק
מזרח פלורידה (בספרדית: Florida Oriental) הייתה מושבה של בריטניה הגדולה מ-1763 עד 1783 ומחוז של פלורידה הספרדית מ-1783 עד 1821. בריטניה השיגה את השליטה במושבה הספרדית הוותיקה "לה פלורידה" בשנת 1763 כחלק מההסכם שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (כפי שכונתה מלחמת שבע השנים בצפון אמריקה).
בריטניה החליטה שהטריטוריה גדולה מכדי לנהל אותה כיחידה אחת, וחילקה את פלורידה לשתי מושבות המופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה: מזרח פלורידה עם בירתה בסיינט אוגוסטין ומערב פלורידה עם בירתה בפנסקולה.
מזרח פלורידה הייתה הרבה יותר גדולה והיווה את עיקר השטח הספרדי לשעבר של פלורידה ואת רוב מדינת פלורידה הנוכחית.
זה היה גם האזור המאוכלס ביותר בפלורידה הספרדית, אבל לפני שהשליטה הועברה לבריטניה, רוב התושבים - כולל כמעט כולם בסיינט אוגוסטין - עזבו את השטח, ורובם היגרו לקובה.
בריטניה ניסתה למשוך מתיישבים לשתי הפלורידות ללא הצלחה יתרה.
המושבות המאוכלסות בדלילות הוזמנו לשלוח נציגים לקונגרס הקונטיננטלי אך בחרו שלא לעשות זאת, והן נשארו נאמנות לבריטניה הגדולה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
עם זאת, כחלק מהאמנה משנת 1783 שבה הכירה בריטניה באופן רשמי בעצמאותן של שלוש עשרה מהמושבות הקודמות שלה כארצות הברית, היא ויתרה על שתי הפלורידות בחזרה לספרד, ששמרה עליהן כמושבות נפרדות תוך הזזת הגבול מזרחה לנהר סוואני.
בתחילת המאה ה-19, ספרד הוכיחה שהיא לא מעוניינת ולא מסוגלת לארגן או להגן על אחת משתי פלורידות הרבה מעבר לשתי ערי הבירה הקטנות.
מתיישבים אמריקאים עברו לשטח ללא אישור, וגרמו לסכסוך עם הסמינולים, תרבות אינדיאנית חדשה שהתלכדה מפליטי מדינות הדרום הסמוכות.
פעילים בריטיים עוררו מהומה בפלורידה במהלך מלחמת 1812 וגרמו למעורבותם של חיילים אמריקאים, כולם בשטח ספרד.
מתיישבים אמריקאים במזרח פלורידה החלישו עוד יותר את השליטה הספרדית בשנת 1812 כאשר קבוצה שקראה לעצמה הפטריוטים הכריזה על הרפובליקה הקצרה של מזרח פלורידה באי אמיליה בתמיכה חצי רשמית של ממשלת ארצות הברית.
סכסוכי הגבול בין האמריקאים לסמינולס בפלורידה נמשכו לאחר המלחמה.
עד 1817, חלק ניכר ממערב פלורידה הספרדית נכבש וסופח על ידי ארצות הברית בגלל התנגדויות ספרדיות, כשהאדמה הפכה בסופו של דבר לחלקים ממדינות לואיזיאנה, אלבמה ומיסיסיפי.
לאחר עשור של התגברות סכסוכי גבול ופלישות אמריקאיות, ספרד ויתרה על שתי מדינות פלורידה לארצות הברית בהסכם אדמס-אוניס משנת 1819. ארצות הברית השתלטה רשמית ב-1821; בשנת 1822, כל מזרח פלורידה והחלקים הבודדים שנותרו במערב פלורידה שולבו לטריטוריה אחת של פלורידה עם גבולות שקרובים לאלו של מדינת פלורידה הנוכחית.
על פי תנאי הסכם פריז משנת 1763, שסיים את מלחמת שבע השנים (מלחמת הצרפתים והאינדיאנים), ויתרה ספרד על פלורידה הספרדית לבריטניה.
במקביל, בריטניה קיבלה את כל לואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי, למעט ניו אורלינס, מצרפת.
השטח החדש היה גדול מכדי לנהל אותו כיחידה אחת, ולכן חילקה בריטניה את הרכישות החדשות שלה בדרום-מזרח לשתי מושבות חדשות המופרדות על ידי נהר האפלצ'יקולה: מזרח פלורידה, עם בירתה בעיר העתיקה של סיינט אוגוסטין, ומערב פלורידה, עם בירתה בפנסקולה.
עם זאת, רוב האוכלוסייה הספרדית עזבה בעקבות חתימת ההסכם, כאשר כל סיינט אוגוסטין היגרו לקובה.
המושבה מזרח פלורידה הייתה קשורה מאוד בלונדון עם אותם אינטרסים ששלטו בנובה סקוטיה.
לאגודת מזרח פלורידה של לונדון ולאגודת נובה סקוטיה של לונדון היו חברים רבים חופפים, והמועצה עקבה תכופות אחר הצעותיהם לגבי הענקת אדמות לאינטרסים רבי עוצמה של סוחרים בלונדון.
חלוקת האדמות במושבות החדשות נפלה לאותה קבוצה של יזמים ואינטרסים של סוחרים אנגלים וסקוטים, בראשם האנגלי ריצ'רד אוסוולד, לימים דיפלומט, והגנרל הבריטי ג'יימס גרנט, שלימים יהפוך למושל מזרח פלורידה.
רשימה של מקבלי המענקים הן בפלורידה והן בקנדה מראה שהם נפלו לקבוצה מקושרת היטב - ומחוברת ביניהם.
עו"ד לינקולן אין לבט בלקבורן, נכדו של סר ריצ'רד לבט, סוחר רב עוצמה והלורד ראש העיר של לונדון, הגיע למענקים של בשני האזורים, למשל.
אריסטוקרטים אחרים, אצילים וסוחרים עשו את אותו הדבר.
רק במרץ 1781 הכריז מושל מזרח פלורידה, פטריק טונין, על בחירות לבית מחוקקים פרובינציאלי.
שתי הפלורידות נשארו נאמנות לבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
בריטניה השתמשה בשטח כמקלט זמני לעבדים כאשר ניסו לסלק את כולם מהדרום.
סילוק עבדים זה נועד למטרות כפולות; ראשית, היא תספק עבודה למושבות בריטיות אחרות, במיוחד אחזקות באיי הודו המערבית, ושנית, היא תשפיע על העושר והיכולות הכלכליות של המהפכנים האמריקאים.
ספרד השתתפה בעקיפין במלחמה כבעלת ברית של צרפת וכבשה את פנסקולה מידי הבריטים ב-1781. בהסכם פריז 1783, שסיים את המלחמה, ויתרו הבריטים על שתי הפלורידות לספרד.
אותה אמנה הכירה בעצמאותה של ארצות הברית, ישירות מצפון.
בתקופת השלטון הבריטי במזרח פלורידה, האוכלוסייה השחורה גברה על האוכלוסייה הלבנה במחוז ביחס של 2 ל-1. היחס בין שחורים ללבנים במזרח פלורידה היה נמוך יותר מאשר במערב פלורידה הבריטית אך גבוה יותר מאשר בשאר המושבות הדרמיות הבריטיות.
אלה שהיו לבנים בפלורידה שירתו בדרך כלל בצבא או עבדו כמשגיחים, בעלי מלאכה או סוחרים.
היו מעט מאוד חקלאים לבנים.
תושבים לבנים גרו בדרך כלל בסיינט אוגוסטין או בסביבתה, עם יוצא מן הכלל שנעשה בדרך כלל עבור משגיחים ואלה שהתגוררו בניו סמירנה.
לא ברור מה הייתה אוכלוסיית מזרח פלורידה לפני המהפכה האמריקנית, אך על פי ההערכות כללה אוכלוסייתה קרוב ל-3,000, מה שהופך אותה לגדולה בהרבה מאוכלוסייתה של מערב פלורידה, שלפי ההערכות היו בה כמה מאות תושבים בלבד.
הבריטים ניסו לעודד התיישבות במזרח ובמערב פלורידה, מתוך מחשבה שזה יוריד את הלחץ מקו ההכרזה שהקולוניסטים בצפון המושבות הבריטיות רצו לעבור מעבר.
עם זאת, תוכנית זו לא הצליחה בדרך כלל שכן רבים מאלה שקיבלו מענקי קרקע לא התיישבו בסופו של דבר באדמות אלו.
עד 1783 אוכלוסיית מזרח פלורידה הייתה כ-17,000.
במהלך המהפכה האמריקנית, מזרח פלורידה התייצבה לצד הבריטים והפכה למקלט נאמן.
עם סיום המהפכה ומסירת שתי הפלורידות לידי הספרדים, נאמנים רבים היססו לעזוב.
בסופו של דבר, רוב התושבים הנאמנים והבריטים, כ-10,000 איש, עזבו כשרובם היגרו לאיי בהאמה או לאיי הודו המערבית וחלקם היגרו לנובה סקוטיה ואנגליה.
עוד 4,000 אנשים "חדרו לתוך השממה", וחלקם התרחקו עד לנהר המיסיסיפי.
Johns Town הוקמה ב-1779 לאורך נהר סנט ג'ונס.
היישוב המתוכנן היה העיירה הראשונה שהוקמה על הנהר.
רוב אלה שברחו לפלורידה התיישבו באותה עיירה ובסיינט אוגוסטין.
סנט ג'ונס בלאף הפך לנמל והיו בו 300 בתים באביב 1783. עם תום התקופה הבריטית, שמה שונה לסנט וינסנט פרר לפני שבסופו של דבר ננטשה.
סיינט אוגוסטין, בירת המושבה, הייתה קטנה ופחות מתקדמת בהרבה מבירות שלוש עשרה המושבות האחרות.
מזרח פלורידה לא קבעה קוד עבדים רשמי עד 1782. אלה שהיו שחורים או ממוצא מעורב ממוצא אירופי ואפריקאי ולא יכלו להוכיח שהם חופשיים נחשבו לעבדים.
במהלך המהפכה האמריקאית, רבים מג'ורג'יה והקרוליינות עברו לפלורידה יחד עם עבדיהם.
הממשלה הקולוניאלית, יחד עם בעלי עבדים, השתמשו בעבדים לבניית ביצורי הגנה.
חוק מיליציה שאפשר גיוס עבדים כפועלים וחיילים התקבל ב-1781.
סחורות שיוצרו ויוצאו במזרח פלורידה כללו סוכר, עץ, אינדיגו, אורז, סחורות ימיות ומוטות חביות; רוב הסחורות הללו הגיעו ממטעים לאורך הנהרות סנט מרי וסנט ג'ונס שהשתמשו בעבודת עבדים.
ברנרד רומאנס כתב את התיאור הראשון של חוות דיג ספרדיות הקיימות לאורך החוף הדרום מערבי של פלורידה בשנת 1770. כאשר הבריטים השתלטו על פלורידה, הם עקבו אחר הדייגים אך נתנו להם להמשיך בפעילותם.
המושל ג'יימס גרנט קיבל הוראה לעצור את הדייג מלפעול אך לא אכף את ההוראה הזו.
בשלב מסוים נחשדו ספינות הדייג כאיום על השליטה הבריטית, אך סקירה מלאה בשנים 1767–1768 גילתה שהן אינן מזיקות.
The East Florida Gazette היה עיתון פרו-לויאליסטים שהתפרסם מדי שבוע בסיינט אוגוסטין מ-1783 עד 1784. היא נוסדה על ידי מדפיס לויאליסטי, ג'ון וולס, ואחיו, ד"ר ויליאם צ'ארלס וולס, שעברו לסיינט אוגוסטין מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
לפני הקמת העיתון, רוב החדשות הגיעו לסנט אוגוסטין באמצעות עיתונים שפורסמו סוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון.
תחת השלטון הספרדי, המחוזות של מזרח פלורידה ומערב פלורידה נותרו מחולקים בתחילה על ידי נהר האפלאצ'יקולה, הגבול שקבעו הבריטים.
אבל ספרד בשנת 1785 העבירה אותו מזרחה לנהר הסוואני.
ספרד המשיכה לנהל את מזרח ומערב פלורידה כמחוזות נפרדים.
הספרדים הציעו תנאים נוחים לרכישת קרקעות, שמשכו מתיישבים רבים מארצות הברית החדשה שהוקמה.
היו מספר מחלוקות טריטוריאליות בין ארצות הברית וספרד, חלקן הובילו לפעולה צבאית, כולל מלחמת הפטריוט ב-1812 והפיליבסטר באי אמיליה ב-1817.
צבא אמריקאי בפיקודו של אנדרו ג'קסון פלש למזרח פלורידה במהלך מלחמת הסמינול הראשונה.
כוחותיו של ג'קסון כבשו את סן מרקוס ב-7 באפריל 1818; כמו גם פורט ברנקאס בבירת מערב פלורידה, פנסקולה, ב-24 במאי 1818.
שר החוץ של ג'יימס מונרו, ג'ון קווינסי אדמס, הגדיר את העמדה האמריקאית בנושא זה.
אדמס האשים את ספרד בהפרת הסכם פינקני בכך שלא הצליחה לשלוט בסמינול.
לנוכח הסיכוי לאבד שליטה, ספרד ויתרה רשמית את כל שטחה בפלורידה לארצות הברית במסגרת הסכם אדמס-אוניס ב-1819 (אושרר ב-1821), בתמורה לכך שארצות הברית תוותר על תביעותיה על טקסס וארצות הברית תשלם כל תביעה של אזרחים שלה שעשויה להיות נגד ספרד, עד 5,000,000 $.
בשנת 1822, הקונגרס האמריקאי ארגן את טריטוריית פלורידה.
בשנת 1845, פלורידה התקבלה כמדינה ה-27 של ארצות הברית.
עם העברת פלורידה לספרד, מספר נתינים בריטים לשעבר החליטו להישאר בעוד כמה ספרדים הגיעו לפלורידה.
בסיינט אוגוסטין הייתה שילוב של תושבים מהתקופה הבריטית וגם של ספרדים שזה עתה הגיעו.
האזורים הכפריים שיושבו על ידי קולוניסטים תוארו כ"אנגלים בלבד".
במהלך התקופה הספרדית, אוכלוסיית סיינט אוגוסטין "ריחפה" על כ-3,000 איש, כאשר מחצית מאוכלוסייתה היו עבדים שחורים.
היו בפלורידה תשע ערים אינדיאניות, אך הערים הללו לא נספרו במפקד האוכלוסין של 1786.
מזרח דלהי הוא רובע בעיר דלהי בהודו.
מזרח דלהי שוכן בגובה ממוצע 239 מטר מעל פני הים מעבר לנהר יאמונה החוצה את דלהי והוא גובל במדינת אוטר פראדש.
שטח הרובע: 64 קילומטרים רבועים.
זה החלק היותר מודרני בהודו, עם רחובות מסודרים ובתים חדשים יחסית.
מבחינה מנהלית, הרובע מחולק לארבע תת-מחוזות:
במזרח דלהי יש צפיפות אוכלוסין של 22,638 תושבים לקילומטר רבוע.
קיים יחס בעייתי בין המינים במזרח דלהי: 884 נשים לכל 1000 גברים.
אנשי הקאסטות ה"נחותות" מהוות 16.5% (281,482) מכלל אוכלוסיית מזרח דלהי.
אקשרדהאם (אחד המקדשים ההינדים הגדולים בעולם)
מזרח ומערב יבוא ושיווק בע"מ היא חברה ישראלית ותיקה המתמחה בייבוא, שיווק והפצה של מגוון מוצרי מזון, משקאות, כלי בישול והגשה ואביזרים מקצועיים למטבח האסייתי.
החברה נחשבת לחלוצת ייבוא מוצרי המזון האסיאתי לשוק הישראלי ומובילה בתחום זה.
בדצמבר 2024 דווח על רכישת החברה על ידי חברת ישרקו מקבוצת טיב טעם.
חברת "מזרח ומערב" הוקמה בדצמבר 2000 כחברה פרטית.
רשת חנויות "מזרח ומערב" החלה את דרכה כחנות אחת בשוק הכרמל בתל אביב, שהוקמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת דרכה, קהל הלקוחות העיקרי של החנות כלל עובדים תאילנדים ופיליפינים שחיפשו מוצרי מזון אסיאתיים.
עם השנים, "מזרח ומערב" התפתחה לרשת חנויות הממוקמות בערים הגדולות בישראל, ומגוון המוצרים שלה התרחב.
כיום, מרבית לקוחות החברה הם ישראלים המעוניינים במוצרים וטעמים מהמזרח הרחוק.
החברה מייבאת מוצרים מקוריים ומסורתיים מרחבי אסיה, ארצות הברית, אירופה ועוד.
כמו כן, היא מייצגת חברות בינלאומיות.
"מזרח ומערב" עוסקת בייבוא, שיווק והפצה של מאות מוצרים שונים, הכוללים בין היתר: רטבים, כגון רוטבי סויה.