tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 1942 הוא הפך למפקד רגימנט הרגלים ה-522 בדרגת מיור.
במהלך מבצע כחול בקיץ 1942 בלט אוברסט לויטננט מדר בפעולותיו.
בחורף 1942/43 הוקף הרגימנט שלו בסטלינגרד.
לאחר לחימה קשה, מדר נפצע קשה בראשית 1943 והוטס החוצה מהכיס.
לאחר החלמתו הועבר מדר לעתודת המילואים, ובאביב 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד חטיבת ההתערבות נארווה.
עם היחידה שלו, מדר הצליח לעצור התקפות רוסיות וניסיונות לפריצת דרך מספר פעמים.
לאחר פציעה נוספת הפך מדר למפקד בית הספר לנשק של קבוצת ארמיות צפון.
לאחר תחילת מתקפת הקיץ הרוסית בשנת 1944, מדר הפך למפקד העיר שאולן, בין ריגה לקניגסברג.
מדר הצליח להשאיר את העיר פתוחה במשך 48 שעות כדי שהכוחות הגרמנים שמצפון לעיר ייסוגו לדרומה.
על הישג זה הוענק למדר תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-27 באוגוסט 1944. בסתיו 1944 פיקד מדר על דיוויזיית הפאנצר ה-7, ובסוף דצמבר 1944 הפך מדר למפקד חטיבת משמר הפיהרר, והוביל אותה במהלך קרב הארדנים.
בינואר 1945 הורחבה החטיבה לדיוויזיית פיהרר גרנדיר ומדר הועלה לדרגת גנרל מיור.
לאחר לחימה קשה עם כוחותיו בלובאן ושטטין והקרב האחרון על וינה, הוענק למדר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-18 באפריל 1945. ב-8 במאי נפלו מדר וכוחותיו בשבי ארצות הברית, אך הוסגרו לכוחות הצבא האדום.
מדר השתחרר מהשבי רק בחורף 1955. לאחר שובו לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הצטרף מדר לבונדסוור שהוקם לאחרונה בדרגת בריגדה-גנרל, ופיקד על בית הספר לחי"ר בהאמלבורג משנת 1956, ובשנת 1958 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1968 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1974 הואשם מדר בשחיתות והוא נידון לשנתיים מאסר ואף נשללה ממנו דרגתו.
לאחר שחרורו התגורר מדר בקובלנץ, עד מותו ב-12 במאי 1984.
הלמוט פולקמן היה גנרל גרמני בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
פולקמן נולד ב-28 בפברואר 1889 בדיבנהופן, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1908 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-14 (באדן).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הוכשר כטייס, ושירת ביחידות שונות במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה הוא עוטר על פעולותיו בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נשאר פולקמן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה שונים.
בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1934 הוא הצטרף ללופטוואפה.
ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בנובמבר 1937 הוא מונה למפקד לגיון הקונדור במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1 באפריל 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-31 באוקטובר 1938 הוא סיים את תפקידו בספרד.
בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל טייסי הקרב, וב-1 באפריל אותה שנה הוא מונה למפקד בית הספר האווירי בברלין.
ב-25 בספטמבר 1939 מונה פולקמן למפקד הדיוויזיה ה-94 והוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית.
ב-4 באוגוסט 1940 הוא נפצע קשה בתאונת דרכים וכעבור שבועיים, ב-21 באוגוסט, הוא מת בבית החולים בברלין.
הלמוט ליף רסמוסן (בדנית: מילדורף-ואלדלאגר; נולד בסביבות שנת 1925) הוא משתף פעולה דני שהשתתף במלחמת העולם השנייה כחבר במערך החמוש של הרייך השלישי - הגייסות החופשיים של דנמרק.
בשנת 2016 הוא הוצב במקום השישי ברשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר על פי מרכז שמעון ויזנטל .
הוא נולד כהלמוט לייף רסמוסן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה מתנדב של הגייסות החופשיים הדנים (Frikorps).
בשנים 1942–1943 שימש כשומר במחנה השמדה ליהודי בוברויסק, בלארוס בשם ואלדלאגר.
רסמוסן עצמו טוען שלא השתתף ברצח יהודים.
לאחר המלחמה שינה את שמו להלמוט ראסבול.
משנת 2015 דרש מרכז שמעון ויזנטל את פתיחת ההליכים בתיק ראסבול, שבשנת 2016 הציב אותו במקום הששי ברשימת הפושעים הנאצים המבוקשים ביותר.
בנובמבר 2016 הודיעה התביעה הדנית כי לא מצאה עדות למעורבותו של הלמוט ראסבול ברצח יהודים במחנה בוברויסק.
הלמונד (בהולנדית: Helmond, באלפבית פונטי בינלאומי: ɦɛlmɔnt; בניב מקומי: Héllemond; ) היא עיר במחוז צפון בראבנט שבדרום הולנד.
ההתיישבות הראשונה באזור היו בסביבות 1000, והלמונד קיבלה זכויות כעיר בערך בשנת 1232. במרכז הלמונד ישנה טירה שהוקמה על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, בסביבות 1350.
מאז המאה ה-19 הפכה הלמונד לעיר תעשייתית עם הרבה תעשיית מתכת וטקסטיל.
תעשייה זו הובילה לפער ניכר בין העניים לעשירים, דיכוטומיה שבאה לידי ביטוי גם מבחינה גאוגרפית.
חלק גדול מהתעשייה המקורית נעלם, אם כי חברות מסוימות מאותה תקופה, כמו Vlisco, עדיין קיימות.
חברת פליסקו פעילה בעיר מאז המאה ה-19 כיצואנית גדולה של 'הדפסי שעווה' למערב אפריקה.
כמו כן צצו חברות חדשות רבות, חלקן פעילות בתחום ההיי-טק.
את העיר מייצגת קבוצת הכדורגל הלמונד ספורט המשחקת בליגת המשנה ההולנדית
הלמניסקטה של ברנולי היא עקום המבוסס על שני מוקדים, F1 ו-F2 שהמרחק ביניהם הוא 2c, והעקום הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות P שמקיימות PF1·PF2 = c2. קרויה על שמו של יאקוב ברנולי שחקר אותה.
ב-1680 חקר קאסיני משפחה של עקומים, שכעת נקראים האובל של קאסיני, אותה הגדיר כך: המקום הגאומטרי של כל הנקודות, אשר מכפלת מרחקיהן משתי נקודות קבועות, שהן המוקדים של העקום, קבועה.
כאשר מחצית המרחק בין המוקדים משתווה לשורש הריבועי של הקבוע, האובל של קאסיני הופך ללמניסקטה, עקום שהתיאור הגאומטרי שלו היא חיתוך של טורוס על ידי מישור שמקביל לציר הטורוס ומשיק למשטח הפנימי של הטורוס, וההגדרה האלגברית שלו היא אוסף האפסים של הפולינום ממעלה רביעית: .
ב-1694 חקר יוהאן ברנולי את המקרה שבו האובל של קאסיני הופך ללמניסקטה (שכעת נקראת הלמניסקטה של ברנולי) בהקשר של "בעיית האיזוכרונות" שהוצעה קודם על ידי לייבניץ.
עקומה זאת ניתנת לתיאור אנליטית על ידי המשוואה הפולינומית: .
כאשר פרמטר קבוע כלשהו המשפיע על גודל וצורת העקום.
ככל ש-a גדול יותר כך העקום גדול ומתוח יותר.
אחיו של יוהאן, יאקוב ברנולי, חקר גם הוא את העקומה באותה שנה, והוא שהעניק לה לראשונה את השם "למניסקטה".
זהו מקרה פרטי של העקום שנוצר על ידי חיתוך של מישור בטורוס כאשר , מצב שקורה כאשר הלמניסקטה היא חתך של טורוס אשר החור הפנימי שלו והחתך המעגלי שלו (כלומר חתך ה"צינור" שכופף לכדי טורוס) הם בעלי אותו קוטר.
פונקציות אליפטיות למניסקטיות הן אנלוגיות לפונקציות הטריגונומטריות בעבור הלמניסקטה של ברנולי, וקבועי הלמניסקטה צצים באופן טבעי בחישוב אורך הקשת של עקומה זאת.
הלמניסקטה של ברנולי סימטרית סביב הישר המחבר את שני מוקדים, F1 ו-F2, וסביב האנך לו בנקודה O שבמרכז הקטע F1F2.
הלמניסקטה של ברנולי סימטרית סביב הנקודה O.
שני המשיקים ללמניסקטה של ברנולי בנקודה O מאונכים זה לזה, ויוצרים זווית בגודל עם הישר שמחבר את שני המוקדים.
כאשר המרחק בין המוקדים הוא 2c:
רוחב הלמניסקטה של ברנולי (כלומר המרחק בין שתי הנקודות שבהן היא פוגשת את ציר ה-x) הוא .
חצי-גובה הלמניסקטה של ברנולי (כלומר המרחק בין הנקודה הגבוהה ביותר שלה לבין ציר ה-x) הוא , והוא מושג בנקודות הקיצון ו-, שמרחק כל אחת מהן מהנקודה O שווה ל-.
שטח הלמניסקטה של ברנולי הוא , כאשר הוא חצי רוחב הלמניסקטה.
אינוורסיה דרך מעגל שמרכזו נמצא בנקודה O תחליף בין הלמניסקטה של ברנולי להיפרבולה ישרה עם מרכז בנקודה O.
כאשר המוקדים נמצאים בנקודות ו- מתקיים, לפי הגדרת הלמניסקטה של ברנולי ומשפט פיתגורס:
אורך הקשת של הלמניסקטה של ברנולי
הקביעה של אורך הקשת של הלמניסקטה של ברנולי מובילה לאינטגרלים אליפטיים, כפי שנתגלה במאה ה-18. בקואורדינטות קוטביות ניתן לרשום את משוואת הלמניסקטה של ברנולי בצורה: , וניתן להניח בלי הגבלת הכלליות שמשוואה זו היא: .
גזירה של הפונקציה הסתומה נותנת:
הנוסחה לאורך עקומה בקואורדינטות קוטביות היא: , ולכן נקבל שבמקרה זה אורך קשת הלמניסקטה בין ל- הוא: .
כלומר קיבלנו שכדי לחשב את אורך קשת הלמניסקטה יש לחשב אינטגרל אליפטי.
בסביבות 1800, הפונקציות האליפטיות שהופכות את האינטגרלים הללו נחקרו על ידי קרל פרידריך גאוס (עבודותיו כמעט ולא פורסמו בזמנו, אולם רמזים לה ניתנו בספרו "מחקרים אריתמטיים").
סריג המחזורים של פונקציות אלו הוא בעל צורה מיוחדת מאוד, שכן נקודות הסריג הן השלמים הגאוסיים, עד כדי כפל בקבוע ממשי.
פונקציית אורך הקשת מגדירה את הסינוס הלמניסקטי כפונקציה ההפוכה עם מחזור .
בדומה לזה מוגדר הקוסינוס הלמניסקטי .
פונקציות אלה מקיימות את היחס .
הן מקיימות גם נוסחאות חיבור וחיסור: ו-.
המשפט הבא על הקשר בין זוויות בלמניסקטה של ברנולי הוכח בשנת 1843 על ידי המתמטיקאי גרהרד כריסטוף הרמן וכטמן:
F1 ו-F2 הם מוקדי הלמניסקטה של ברנולי, O היא הנקודה שבמרכז הקטע המחבר את המוקדים, P היא נקודה כלשהי על הלמניסקטה של ברנולי שאינה על הישר המחבר את המוקדים.
הנורמל (האנך למשיק) n של הלמניסקטה בנקודה P חותך את הישר המחבר את המוקדים בנקודה R.
הזווית של המשולש OPR בנקודה O היא שליש מהזווית החיצונית בנקודה R, והזווית במשולש בנקודה P כפולה מהזווית בנקודה O.
הלמנד (בפשטו/דארי: هلمند) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
אוכלוסיית המחוז מונה בערך 1,442,500 איש, רובם ממוקמים בצפון ההררי והמבוסס לחקלאות לעומת דרום המחוז המדברי.
בעבר היה המחוז מחובר עם מחוז קנדהאר עד אשר חולק במהלך המאה ה-20. כיום הבירה של הלמנד, לשכר גאה, מונה כמעט 300,000 איש וממוקמת על גבי נהר הלמנד.
המחוז הוא מבין המחוזות החשובים ביותר של אפגניסטן מבחינת מסחר וייצור ופיתוח חקלאי.
הלמנד הוא המחוז הגדול ביותר באפגניסטן, עם שטח כולל של 58,584 קמ"ר.
הוא בין המחוזות הפוריים ביותר באפגניסטן.
נהר הלמנד הזורם מהינדו-כוש אל בלוצ'יסטן זורם ברחבי המחוז ומערכת תעלות מאורגנת יחסית בחלק מהנפות מביאה להשקיה של שטחים חקלאיים.
האקלים של המחוז מתאים גם לגידול מגוון רחב של יבולים, כולל האופיום שתורם רבות למימון הטליבאן.
בנוסף למס החקלאי, מכרה השיש בנפת חנשין בהלמנד מהווה מקור כספי נוסף עבור ארגוני מורדים וטרור.
מורדים החמושים אוספים מיליארדי רופי פקיסטניים מחפירת השיש הבלתי חוקית והברחתם לפקיסטן.
חייטוללה חייט מונה למושל הלמנד ביוני 2015. בעבר היה מושל של כמה מחוזות אזוריים.
הוא בעל תארים מרובים ועבד עם ארגונים נגד טרור של האו"ם.
המושל מצד הטליבאן נהרג בהפצצה אווירית בשנת 2016, טענה שהטליבאן מכחיש.
המחוז נודע בייצור האופיום הרב שלו.
41% מכלל האופיום העולמי מיוצר בהלמנד, יותר מכלל תפוקת הייצור של מיאנמר והתעשייה החקלאית פורחת מבחינה יחסית למחוזות אחרים.
מבחינה חקלאית ישנה גם תעשייה של גידולי טבק, סלק סוכר, כותנה, שומשום, חיטה, מש, תירס, בוטנים, חמנית, בצל, תפוח אדמה, עגבנייה, כרובית, אגוזים, משמש, ענבים, מלון ועוד.
חשיבותו הכלכלית הפכה את המחוז לאחד מהחשובים ביותר במדינה ומכאן שגם לארגוני טרור כגון הטליבאן.
יותר מתמיד מאז פלישת ארצות הברית בראש הקואליציה של לאמירות האסלאמית של אפגניסטן בשנת 2001, מחוז הלמנד עמד במרכז תחיית הטליבאן והתקוממותם ברחבי אפגניסטן.
לפני סיום משימת הלחימה של נאט"ו בשנת 2014, למעלה מ-20,000 חיילים מארצות הברית וממדינות נאט"ו אחרות הוצבו לצד כוחות ההגנה והביטחון הלאומיים של אפגניסטן (ANDSF) בהלמנד, אך לא הצליחו לסכל את תחייתו של הטליבאן בכך שזכו לתמיכתם של האנשים.
יתר על כן, מאמציהם עלו מיליארדי דולרים יחד עם דמם של אלפי חיילים אפגנים ובינלאומיים כאחד.
מאז ש-ANDSF לקחה על עצמה את האחריות הביטחונית על אפגניסטן בדצמבר 2014, המצב הביטחוני בהלמנד התדרדר עוד יותר.
למרות פריסתם של יותר מ-30,000 חיילי ANDSF בהלמנד עם קרוב ל-1,000 כוחות אמריקאים המספקים אימונים, ייעוץ וסיוע – הטליבאן טוענים לשליטה בכמעט כל אחד-עשר מחוזות בהלמנד, כשדגליהם הלבנים מתנוססים אפילו בחלקים מבירת המחוז לשכאר גאה.
ברווחיהם האחרונים סבלו אנשי הטליבאן יותר פגיעות מאשר ה-ANDSF, מכיוון שכוחות הממשלה היו בעמדות הגנה המצוידות בכלי נשק כבדים יחסית וביותר כוחות צבאיים כמו גם כוחות משטרה.
מפקד המשטרה המקומית האפגנית (ALP) בנפת מרג'ה, חאג'י גולה מולא מלנג, טען: כמו כן, מפקד הטליבאן בנפת מרג'ה אמר לעיתונאי מקומי:
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז הלמנד ואוכלוסייתן.
הלמוט קולה היה צייר גרמני שהצליח בצרפת בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומיזג את הסגנון המודרניסטי הגרמני לזה של הציור הצרפתי.
קולה נולד בשרלוטנבורג, אז עיר עצמאית וכיום חלק מברלין, כבנם השני של הבקטריולוג הנודע וילהלם קולה (1868–1935) והלנה אלווינה בריגל.
אביו עבד בתחילה במכון למחלות מידבקות בניהול רוברט קוך (החל מ-1942 מכון רוברט קוך) ואז עבר לברן שבשווייץ עם משפחתו בשנת 1906, שם קיבל קולה גם חינוך מסוים בציור וברישום.
בשנת 1917 עברה המשפחה לפרנקפורט, שם הפך וילהלם קולה למנהל המכון המלכותי לטיפול ניסיוני (שנקרא מאז 1947 על שם המייסד, פאול ארליך).
בשנת 1918 פגש הבן הלמוט את שותפו העסקי, המאהב והמנטור שלו וילהלם אודה, אספן אמנות, ועבר איתו לוויימאר.
לאחר התנסויות מוקדמות כסופר, עבר קולה להתמקד בציור, וקיבל הדרכה מארנה פינר בשנת 1918/1919. הדרכה זו התאפשרה בזכות קשריו של אודה בעולם האמנות.
בשנת 1923 הציג אודה את התערוכה הראשונה של ציורי קולה בגלריית האמנות שלו בברלין.
בשנת 1924 עברו קולה ואודה לפריז, שם קולה הושפע רבות מיצירותיהם של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק.
תערוכה מוצלחת מאוד התרחשה בשנת 1925. בתערוכה בשנת 1926 נמכרו גם כמעט כל הציורים שהוצגו, ובסביבות הזמן הזה החל הלמוט קולה לחתום על ציוריו כ"קולה" במקום להשתמש בשם הבדוי הקודם שלו – "הלמוט פום היגל" (Helmut vom Hügel).
השם הבדוי מבוסס על הדמיון בין ההגייה של שם המשפחה "Kolle" להגיית המילה הלטינית "colle", שיכולה להתפרש כ"מהגבעה".
בגרמנית יתורגם הצירוף "מהגבעה" כ-"vom Hügel".
בשנת 1926 עבר אודה לשנטילי שבצפון צרפת.
קולה הצטרף אליו מאוחר יותר, בשנת 1928, כאשר מצבו הבריאותי הידרדר.
קולה סבל מדלקת פנים הלב מאז 1922. בקיץ 1931 החמירו בעיות הבריאות שלו והוא נפטר בנובמבר באותה שנה.
עבודותיו של קולה המתארות אנשים נוטות להציג גברים במצבים שונים של התפשטות או תנוחות מפתות, כנערים בעלי מראה נשי (בעבודותיו הראשונות) וכגברים שריריים מאוד (מאוחר יותר בקריירה).
השינוי נבע כנראה מאידיאלים של גבריות שמופיעים ברומנים של אנרי דה מונטרלאן.
למרות התחושות ההומו-ארוטיות הברורות למדי בציוריו, קולה שמר בסודיות על נטיותיו ההומוסקסואליות ויחסיו עם אודה, בשונה מהפתיחות של אמנים הומוסקסואליים אחרים בצרפת או בגרמניה באותה תקופה, כגון קלאוס מאן.
לאחר מותו של קולה, התערוכות הגדולות של עבודותיו התקיימו בהמבורג (1952 ו-2011), בקמניץ (2010) ובמינכן (1994), בנוסף לתערוכות רבות בגלריות אירופיות קטנות יותר.
באנגליה הייתה המעריצה החשובה ביותר של יצירתו, והיא הציגה את ציוריו של קולה בגלריה שלה בלונדון בשנים 1930, 1931, 1934, 1935 ו-1938.
הלמוט אלברט ראוקה היה סמל בכיר באס אס, שפיקד על רצח למעלה מ-10,000 יהודים מגטו קובנה שבליטא, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה חבר ב"איינזצגרופה A" בדרגת האופטשארפיהרר ("Hauptscharführer").
כמומחה לענייני יהדות בגסטפו, ראוקה היה אחראי לבחירתם של כשליש מאסירי הגטו, בהם גברים, נשים וילדים, לשם הריגתם במהלך האקציה והטבח ביהודי קובנה ב-29 באוקטובר 1941, שבוצע בפורט התשיעי שבפאתי קובנה.
לאחר המלחמה היגר ראוקה לקנדה באופן חוקי בשנת 1950. הוא הפך לאזרח קנדי בשנת 1956 תחת שמו-שלו והחל בקריירה עסקית מצליחה.
בגיל שבעים ושלוש הואשם על ידי הרשויות בקנדה בסיוע לרצח 10,500 אנשים, 43 שנה קודם לכן בקובנה.
ראוקה נולד בטריב (Trieb), פלקנשטיין (Falkenstein), ממלכת סקסוניה.
אביו אלברט ראוקה היה יליד אוסטריה ואמו אלמה לבית וולף הייתה ילידת טריב.
ראוקה היה חניך בבית החרושת לטקסטיל "פלאואן" (Plauen).
הוא הפך לשוטר בשנת 1928 ושירת במשטרת הסדר ("Ordnungspolizei").
בשנת 1935 הועבר לקריפו ("Kriminalpolizei") והצטרף לאס אס, פנקס חבר מספר 290 335. הוא הגיע לקובנה ב-3 ביולי 1941 במהלך מבצע ברברוסה עם יחידת האס אס של "איינזצגרופה A".
ראוקה שיקר לפקידים הקנדים שחקרו אותו וטען שנסע לקובנה כעבור חצי שנה – בפברואר או במרץ 1942. זאת כדי להימנע מקישורו לטבח יהודי קובנה.
ב-13 בדצמבר 1950 הגיע ראוקה מברמרהאפן שבגרמניה לסנט ג'ון, ניו ברנזוויק, קנדה, על סיפונה של האונייה הקנדית Beaverbrae.
הוא לא שינה את שמו אלא החליף את שמותיו.
הלמוט אלברט הפך לאלברט הלמוט.
היה בכך די כדי למנוע את חשיפתו כפושע מלחמה בשלושים השנים הבאות.
המשטרה הגרמנית חיפשה אותו מאז 1961. עם זאת, הצו הגרמני למעצרו הוצא כעבור עשרים שנה ב-16 ביולי 1982. בצו התבקשה הסגרתו של ראוקה מקנדה.
ראוקה הואשם בכך ששלח למוות 11,584 אנשים בתקופה שבין 18 באוגוסט 1941 ל-25 בדצמבר 1943. בצו צוינו כמה פשעי מלחמה, כולל רציחות של 534 יהודים מהגטו, רציחות שבוצעו ב-18 באוגוסט 1941 בפורט הרביעי בקובנה מעל תעלה שנחפרה מראש.
ראוקה הוסגר מקנדה והוטס לפרנקפורט ב-20 במאי 1983. הוא מת מסרטן ב-29 באוקטובר 1983, בעודו ממתין למשפט במעצר.
הלמונד ספורט (בהולנדית: Helmond Sport) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר הלמונד המשחק בליגת המשנה ההולנדית.
המועדון הוקם ב-1967 בליגה השלישית לאחר שרכש את רישיון הליגה של קבוצת "הלמונדיה 55" שפשטה את הרגל באותה העונה.
לאחר עונה אחת בלבד הצליחה הקבוצה להעפיל לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום השני בליגה ה-3. הקבוצה שיחקה 14 עונות בליגת המשנה כאשר ברובן הייתה לקבוצת תחתית.
בעונת 1981/1982 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל ההולנדית.
בעונתה הראשונה בליגה הבכירה סיימה הקבוצה במקום ה-15 מרחק נקודה בודדת מירדת ליגה.
בעונתה השנייה בליגה סיימה במקום ה-16 במרחק 10 נקודות מהמקום 15 ונשרה לליגת המשנה כאשר היא מסיימת עם 92 שערי חובה כהגנה הגרועה ביותר בליגה באותה עונה.
בעונת 1984/1985 חוללה הקבוצה סנסציה כאשר העפילה לגמר הגביע ההולנדי כאשר היא ממוקמת בתחתית הליגה השנייה.
בגמר הפסידה הקבוצה לאוטרכט משער של ג'ון ואן לואן בדקה ה-90.
הקבוצה התקשתה לשחזר את הישג השיא ודישדשה בתחתית הליגה עד עונת 1998/1998 אז סיימה במקום הרביעי והעפילה לפלייאוף העלייה בו סיימה אחרונה ונשארה בליגת המשנה.
בעונת 2002/2003 העפילה פעם נוספת לפלייאוף העלייה לאחר שסיימה במקום ה-3, אך סיימה במקום השני ונשארה פעם נוספת בליגה.
גם בשלוש העונות הבאות העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, אך כשלה.
בעונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום ה-3 ואף העפילה לשלב הגמר כנגד אקסלסיור רוטרדם אך הובסה 9–3. בעונה הבאה שחזרה הקבוצה את הישגה והעפילה לגמר הפלייאוף, אך הפסידה לפנלו 4–3. גם עונה לאחר מכן הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף אך הודחה בשלב חצי הגמר.
מעונת 2013/2014 לא הצליחה לשחזר את הישגה בצמרת הליגה השנייה והתמקמה בתחתית הליגה.
הלמוט שוורץ הוא כימאי אורגני גרמני.
מאז 1978 הוא מכהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
בשנת 2018 נבחר כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הלמוט שוורץ למד תחילה להיות טכנאי כימיה, ולאחר מכן למד כימיה באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
הוא השלים את לימודיו בשנת 1971, קיבל תואר דוקטור בשנת 1972 והשלים הביליטציה בשנת 1974 בהנחיית פרדיננד בוהלמן.
לאחר מכן ביצע מחקר פוסט-דוקטורט בהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובבריטניה.
בשנת 1978 מונה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
מחקריו של שוורץ עוסקים בכימיה של תגובות כימיות, ובפרט בכימיה של פאזה גזית של יונים ומולקולות אורגניות רדיקליות.
כמו כן, הוא פועל לשיפור יכולות הניתוח של ספקטרומטריית מסות.
שוורץ כיהן כנשיא קרן אלכסנדר פון הומבולדט בין השנים 2008–2018. בין השנים 2010–2015 כיהן כנשיא האקדמיה הלאומית למדעים לאופולדינה והוא חבר ב-acatech.
האקדמיה הלאומית למדעים (מאז 2018)
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (מאז 2012)
האקדמיה האסטונית למדעים (מאז 2002)
אקדמיית גטינגן למדעים ומדעי הרוח (מאז 1997)
האקדמיה למדעים ומדעי הרוח ברלין-ברנדנבורג (מאז 1992)
האקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים לאופולדינה (מאז 1992)
האקדמיה למדעים ללא מטרות רווח בארפורט (מאז 1991)
הוא זכה במספר רב של פרסים והצטיינות, וביניהם:
מסדר השמש העולה, כוכב הזהב והכסף (2018)
מדליית שרדינגר מהאיגוד העולמי של כימאים תאורטיים וחישוביים (WATOC, 2015)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2012)
מדליית Prelog, ב-ETH ציריך (2000)
פרס גוטפריד וילהלם לייבניץ (1990)
באפריל 2023 שוורץ היה אחד מ-22 האורחים האישיים בטקס שבו הוענק לקנצלרית גרמניה לשעבר, אנגלה מרקל, עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על הישגיה המיוחדים, על ידי נשיא גרמניה, פרנק-ולטר שטיינמאייר, בארמון בלוו בברלין.
הלמוט קמפפה היה קצין בדרגת שטורמבאנפיהרר בוואפן אס אס, שנלכד והוצא להורג על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
כפעולת תגמול, ביצעו הגרמנים את טבח אורדור-סור-גלאן בצרפת הכבושה ב-10 ביוני 1944. בסך הכול נרצחו 643 גברים, נשים וילדים באורדור-סור-גלאן על ידי חיילים מדיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה.
אדולף דיקמן, מפקד האס אס שנתן את הפקודה לטבח, טען כי מותו של קמפפה היה הסיבה לרציחות.
קמפפה שירת כמפקד בדיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה.
הוא היה חייל מעוטר ביותר, וזכה בעיטור הקרב הקרוב בזהב ובצלב האבירים של צלב הברזל.
הוא נודע בהוצאתו להורג של 99 גברים צרפתים בטבח בטיל.
קמפפה קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל על גבורתו ומנהיגותו המופתית במהלך מתקפת ז'יטומיר-ברדיצ'ב בחורף 1943–1944.
באביב 1944 נסוגה דיוויזיית דאס רייך מרוסיה ונשלחה לדרום צרפת לצורך חידוש כוחותיה לקראת פלישת בעלות הברית הצפויה לאירופה הכבושה.
בעת שהותו בדרום צרפת, הורה קמפפה לפתוח במבצעים נגד המאקי (גרילה כפרית שפעלה, לפי דיווחי המודיעין הגרמני, באזורי ההרמה הדרומיים של מרכז צרפת).
ב-9 ביוני 1944 נלכד קמפפה, כ-4 ק"מ מזרחית לסן-ליאונאר-דה-נובלה, על ידי קבוצה בראשות הסמל ז'אן קאנו מבריגדת הקולונל ז'ורז' גינגואן, קבוצה קומוניסטית לוחמנית במאקי דו לימוזן.
קאנו מסר אותו לגינגואן, ולמחרת הוצא קמפפה להורג בהוראתו של גינגואן.
על פי מידע מצרפתי, קמפפה נשרף חי מול קהל, אך הנסיבות המדויקות אינן ברורות.
כאשר התגלה שקצין מעוטר זה נחטף, החלו חיילים מדיוויזיית דאס רייך וחברי המיליס בחיפוש אכזרי באזור הסמוך אחר קמפפה.
שני גברים מקומיים נורו למוות כ-2.5 ק"מ מזרחית לסן-ליאונאר-דה-נובלה.
מאוחר יותר באותו יום בוצע טבח אורדור-סור-גלאן על ידי חיילים מהגדוד הראשון של דאס רייך.
מפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי אס אס, אס אס-שטנדרטנפיהרר סילבסטר שטדלר, הורה על הקמת בית דין צבאי לחקירת הטבח באוראדור-סור-גלאן.
אס אס-שטורמבאנפיהרר אדולף דיקמן, מפקד הגדוד הראשון של רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי אס אס וחברו האישי של קמפפה, הואשם בטבח.
הוא טען שמצא את גופתו של קמפפה כפותה בידיו בתוך אמבולנס שדה גרמני, יחד עם שרידי חיילים גרמנים נוספים, ממש מחוץ לכפר אורדור-סור-גלאן.
הרכב הוצת וכל מי שבתוכו נשרף חי.
לאחר שראה את גורל חברו, הורה דיקמן להשמיד את הכפר.
אס אס-בריגדפיהרר היינץ לאמרדינג, מפקד דיוויזיית דאס רייך, הסכים כי דיקמן צריך לעמוד לדין בבית דין צבאי.
כל ההאשמות בוטלו לאחר שדיקמן נהרג בלחימה במהלך המערכה בנורמנדי ב-29 ביוני 1944.
הלמוט רולדר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בשטוטגרט בעמדת השוער.
לרולדר הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה המערבית.
רולדר שיחק לאורך כל הקריירה בשטוטגרט, החל מגיל נוער.
בשנת 1972 עבר לשחק בקבוצה הבוגרת, אך בתחילה לא היה שחקן הרכב קבוע.
את מקומו הקבוע בהרכב קיבל רולדר דווקא לאחר ששטוטגרט נשרה לבונדסליגה השנייה, בעונת 1975/76. בעונה זו לא הצליח רולדר להעפיל עם שטוטגרט בחזרה לבונדסליגה, אך כן הצליח בעונת 1976/77, כשהוא מהווה חלק משמעותי בעלייה זו.
בעונת 1978/79 רולדר רשם עם שטוטגרט עונת שיא, בה סיימה הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, נקודה אחת בלבד פחות מהאלופה המבורג.
בעונת 1983/84 רשם רולדר עם שטוטגרט זכייה באליפות הראשונה והיחידה בקריירה שלו, כשהקבוצה סיימה עם מספר נקודות זהה להמבורג ולבורוסיה מנשנגלדבך, וזכתה בתואר בזכות הפרש שערים עדיף והגנה שספגה הכי מעט שערים בליגה.
בעונת 1985/86 רולדר ושטוטגרט הגיעו עד לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה שטוטגרט 2–5 לבאיירן מינכן.
רולדר לא שיחק בגמר זה, על אף שהיה עדיין שחקן הרכב באותה עונה.
בתחילת עונת 1986/87 פרש רולדר ממשחק פעיל.
רולדר ערך הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה המערבית, במשחק ידידות מול ברית המועצות בשנת 1984. רולדר זומן לסגל מערב גרמניה ליורו 1984 באותה שנה, אך לא שותף בו כלל.
הלמוט קרמרס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות המגן והבלם.
קרמרס שיחק בקבוצות שונות בבונדסליגה, כשהעיקרית היא שאלקה 04. קרמרס ערך 8 הופעות במדי ובנבחרת גרמניה המערבית, והיה חלק מהסגל שלה בזכייה במונדיאל 1974, על אף שלא שיחק בו כלל.
הלמוט קרמרס הוא אחיו התאום של ארווין קרמרס.
הלמוט קרמרס החל את קריירת הבוגרים בצוותא עם ארווין אחיו התאום בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה בעונת 1967/68, ושיחק במועדון במשך שתי עונות.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 1969/70, סייע קרמרס למועדון להעפיל לבונדסליגה.
באוגוסט 1970 זכה קרמרס עם קיקרס אופנבך בגביע הגרמני, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-2 על פ.צ.
בעונת 1970/71 קרמרס לא הצליח להציל את הקבוצה מנשירה לליגת המשנה, ועבר ביחד עם אחיו בקיץ 1971 לשאלקה 04.
בעונת הבכורה שלו בשאלקה 04, קרמרס הוביל את שאלקה למקום השני בבונדסליגה, ולזכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 5-0 על פ.צ.
קייזרסלאוטרן בגמר, בו שיחק 90 דקות והבקיע צמד.
בעונות הבאות שאלקה וקרמרס סיימו במרכז הטבלה, ובעונת 1976/77 סיימו שוב במקום השני, כשקרמרס תורם 16 שערי ליגה.
בעונת 1979/80 הלמוט קרמרס שיחק לראשונה ללא אחיו ארווין שפרש לפני עונה זו.
עונה זו הייתה האחרונה של הלמוט בשאלקה, ובה הוא הבקיע שמונה שערי ליגה וסיים עם הקבוצה במקום השמיני.
בקיץ 1980 עבר קרמרס לרוט-וייס אסן ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
בעונת 1980/81 ערך קרמרס 18 הופעות והבקיע 4 שערים במדי אסן, שסיימה במקום השמיני בליגה.
לאחר מכן, עבר לקבוצת קלגרי בומרס מליגת NASL, שם שיחק 31 משחקים והבקיע 3 שערים.
לאחר מכן שיחק כדורגל אולמות בקבוצת ממפיס אמריקנס.
בשנת 1982 פרש ממשחק פעיל.
הלמוט קרמרס ערך 8 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית בין השנים 1973 ו-1975. קרמרס זומן לסגל מערב גרמניה למונדיאל 1974, בו זכתה נבחרת מערב גרמניה.
קרמרס רשום על זכייה זו, על אף שלא שיחק דקה במונדיאל זה.
קרמרס שימש כמנג'ר בשאלקה 04 במספר מקרים בין השנים 1989 עד 1993, ובשנת 1989 מונה כמאמן זמני.
בשנת 1993 התמודד על נשיאות מועדון הכדורגל דיסבורג אך הפסיד.
כיום קרמרס מנהל חברה לפיתוח פרויקטים בעיר דיסבורג.
בעבר, הוציא קרמרס להיט שהגיע למקום ה-44 במצעד הגרמני, ביחד עם אחיו, בהרכב שנקרא Die Kremers, על שמם.
הלן ברמן (נולדה ב-6 באפריל 1936) היא ציירת הולנדית-ישראלית בסגנונות שנעים בין אימפרסיוניזם ריאליסטי ואקספרסיוניזם מופשט לירי.
הלן ברמן נולדה באמסטרדם וכילדה ניצלה מרדיפות הנאצים.
למדה עיצוב טקסטיל באקדמיה לעיצוב תעשייתי של איינדהובן.
בנוסף ללימודיה לתואר, למדה קורסים באמנויות החופשיות.
מ-1960 עיצבה מוצרי טקסטיל למספר חברות.
עיצוביה זכו בפרסים ובפרסומים בכתבי עת מקצועיים.
בשנות השבעים למדה אצל האמן תיירי ולטמן והשלימה תואר נוסף בציור ורישום.
היא לימדה קורסים להשכלת מבוגרים במקצועות הללו.
ב-1978 עלתה לישראל, גרה במבשרת ציון ובבאר שבע והמשיכה לשכלל את סגנונה.
בעשור מ-1988 גרה ליד יפו העתיקה והצטרפה לאגודת הציירים והפסלים.
מ-1998 חיה ומציירת בתל מונד.
1983 - הגלריה של איציק, באר שבע
1990 - גלריה עמליה ארבל, ראשון לציון
1996 - בית האמנים תל אביב
1997 - בית שווינג, רובע האמנים של יפו העתיקה
2000 - מרכז אל"ה, בית פנינת איילון, תל אביב
2003 - בית האמנים תל אביב
2004 - גלריה Re-Lai-S, באדן-באדן, גרמניה
2006 - רזידנץ ברן, באדן-באדן, גרמניה
2008 - מרכז אל"ה, בית פנינת איילון, תל אביב
2009 - "נופי השרון", בית האמנים תל אביב
2012 - "נופי השרון", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2017 - "הגיעה בלי תכלית", גלריה טובה אוסמן, תל אביב.
1979 - מרכז אמנויות לנוער, באר שבע
1983 - "טכנולוגיה", בניין עיריית באר שבע
1990 - "פנים חדשות", בית האמנים תל אביב
1998 - "פירות הילולים", מרכז קהילתי תל מונד
2003 - "בראשית", היכל התרבות, אור עקיבא
2004 - "ימי הולנד", מרכז אמנויות קסטרא, חיפה
2007 - "גן פתוח", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2015 - "עשור לגלריה Re-Lai-S", רזידנץ ברן, באדן-באדן, גרמניה.
הֶלְמַר לֶרְסקי היה צלם וצלם קולנוע יהודי-שווייצרי-אמריקאי-ארץ-ישראלי.
מחשובי הצלמים בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 ובכיר הצלמים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל.
הלמר לרסקי נולד בשטרסבורג שבצרפת בשם ישראל שְׁמוּקְלֶרְסקי ללאה וגצל, מהגרים מהעיר זגייז' שבפולין.
הוא עבר עם הוריו לציריך שבשווייץ ושם גדל.
ב-1887 קיבלה המשפחה אזרחות שווייצרית ובשנת 1893 היגר לארצות הברית, שם הצטרף כשחקן אל קבוצה דוברת גרמנית בשיקגו.
בשנת 1897 החליף שמו להלמר לרסקי.
את רעייתו אמילי הכיר בקבוצת השחקנים אליה הצטרף.
משפחתה עסקה בצילום ובהשפעתה פתחו השניים בשנת 1910 סטודיו לצילום במילווקי.
לרסקי פיתח טכניקה לצילום בעזרת מראות ומשנת 1911 החל לפרסם את יצירותיו וזכה למוניטין כצלם דיוקנאות.
בשנת 1915 היגר לברלין, שם המשיך את עיסוקו בצילום.
בנוסף עבד כצלם קולנוע וכתאורן באולפני "UFA" בסרטים כגון "אופיום" (Opium, 1918) ו"מטרופוליס" (1926).
בשנת 1922 נישא בשנית, בעקבות פטירת רעייתו בשנה שלפני כן.
החל משנת 1928 התמקד לרסקי בצילום דיוקנאות בסגנון אקספרסיבי.
צילומיו הכילו תקריבים של הדמויות ועשו שימוש בניגודיות גבוהה, אמצעים אשר העניקו לתצלומים אווירה דרמאטית ואקספרסיוניסטית.
בשנת 1931 התפרסם ספרו "ראשים של יום-יום" (Köpfe das Alltags), שהכיל מקבץ מתצלומיו.
בשנת 1931 הגיע לראשונה לביקור בארץ ישראל.
בסתיו 1932 שב לארץ ישראל ובעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החליט להשתקע בארץ ישראל.
בנוסף לעבודה עצמאית כצלם הוא גם צילם סרטי קולנוע דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת.
בנוסף ביים את הסרטים "עבודה" (1935), "אדמה" (1947), ו"קללה לברכה" (1951) עבור חברת "אורים" של מרגוט קלאוזנר ויהושע ברנדשטטר.
ב-1936 יצר את סדרת התצלומים "המטמורפוזות של האור" (The Metamorphosis of Light), שהכילה 160 תצלומים של מנקה רחובות.
בשנים 1937–1939 שהה לרסקי באירופה והתגורר בלונדון ובפריז.
בביתו שבתל אביב פתח סטודיו בשם "סטודיו 1940" ובו הכשיר תלמידים בטכניקת הצילום ובצילום אמנותי.
בשנת 1940 נבחר כיו"ר כבוד של "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל".
בשנים 43–1942 צילם על גג ביתו את הסדרה "חיילים עבריים".
בסוף מרץ 1948 עזבו לרסקי ורעייתו לשווייץ, שם נפטר ב-1956.
דן הופנר, שעמד בראש האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל והיה ממכריו של לרסקי, תרם למוזיאון ישראל אוסף של 154 תשלילי צלולואיד בגודל 6X6 ס"מ של דיוקנאות וצילומי ידיים מארץ־ישראל.
תשלילים אלה ברובם לא ראו אור מעולם לפני כן והוצגו בתערוכת "הלמר לרסקי: ידיים עובדות" למשך חודשיים בשנת 2011 במוזיאון ישראל.
הלמשטדט היא עיר בסקסוניה התחתונה בגרמניה.
העיר הוקמה בשנת 800 בסמוך למנזר בנדקטיני על ידי המטיף הפריזי לודגר.
היא נזכרת לראשונה בכתובים בשנת 952. ב־1199 הרסו אותה הכוחות של לודולף, הארכיבישוף של מגדבורג, אבל היא נבנתה במהרה מחדש וב־1230 תושביה הקיפו אותה בחומה למען שיפור יכולות ההגנה שלה; השער בחומה, המכונה "שער האוזמן" (Hausmannsturm) נזכר לראשונה ב־1286 והוא השער היחיד מסוגו שעדיין קיים.
ב־1457 היא הצטרפה לברית ערי הנזה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לעיר ב־1542 ורוב כנסיות העיר הפכו לפרוטסטנטיות.
יוליוס, הדוכס של בראונשווייג ווולפנביטל הקים בה את אוניברסיטת הלמשטדט בשנת 1576. האוניברסיטה הייתה לאחת האוניברסיטאות הפרוטסטנטיות הראשונות ולאחד ממרכזי הלימוד החשובים באזור, אך בתחילת המאה ה-19 ירדה קרנה, וב־1809 סגר אותה מלך וסטפאליה ז'רום בונפרטה.
ב־1832 הייתה הלמשטדט למרכז מחוז.
עד סוף המאה ה־19 התפתחה בסביבות העיר תעשיית הפחם.
כמו כן, העיר הפכה למוקד משיכת תיירים בזכות מעיינות המים שנמצאו לידה (Bad Helmstedt).
כאשר גרמניה חולקה לאחר מלחמת העולם השנייה, נשארה העיר בגרמניה המערבית ולידה שכן אחד ממעברי הגבול העיקריים בין שתי המדינות, מעבר הלמשטדט-מריינבורן , המכונה גם "צ'קפוינט אלפא" (Checkpoint Alpha); המעבר בוטל עם איחוד גרמניה ב־1990 וכיום נמצא במקום אתר היסטורי.
הלן דארוז היא שפית צרפתייה.
בעלת מסעדת "הלן דארוז" ברובע השישי של פריז אשר לה 15/20 נקודות בגו מיו והניקוד המקסימלי של שלוש צלחות במדריך פודלו (נכון ל-2010).
דארוז היא האישה היחידה בצרפת שזכתה בשני כוכבים במדריך מישלן האדום מאז 2003 (אן-סופי פיק היא האישה היחידה בצרפת שקיבלה שלושה כוכבים).
במהדורת 2010 של המדריך הורדה מסעדתה לכוכב אחד.
דארוז, היא הדור רביעי למשפחה של מלונאים ומסעדנים בלאנד.
ב-1895 אבי סבה של הלן דארוז פתח את האוברז' "Le Relais" בווינלנב-דה-מארסאן, המרוחקת כ-20 ק"מ מזרחית למון-דה-מארסאן בלאנד.
סבה ז'אן וסבתה שארלוט המשיכו בניהול המקום ואחריהם גם אביה פרנסיס.
אביה הסתכסך עם סבה, עזב את המסעדה המשפחתית והפך לנגוסיאן של ארמניאק.
לאחר זמן התפייס פרנסיס עם ז'אן ושב למסעדה המשפחתית.
ברובן של מסעדות הצמרת בצרפת יש בקבוקי יין בני 20 עד 80 שנה הנושאים את השם "דארוז".
האוברז' המשפחתי שהחל כטאבל ד'אוט, הפך לימים למסעדה ולרלה א שאטו.
לאחר שדארוז סיימה את בית הספר למנהל עסקים של בורדו, היא עבדה במשך שלוש שנים במסעדת "לואי ה-15" באוטל דה פארי, אצל השף אלן דיקאס במונטה קרלו.
בתחילה כקומיס ואחר-כך כמנהלת אדמיניסטרטיבית.
דיקאס, שבדיוק קיבל 3 כוכבים במדריך מישלן האדום, עודד אותה להמשיך בתחום.
ב-1993 אחיה מארק, שהתכוון ליטול את הפיקוד על המסעדה המשפחתית החליט לבסוף להיעשות ליינן ומשווק של ארמניאק.
החלטה זו של אחיה, אפשרה לה לתפוס את מקומו באוברז' המשפחתי, "שה דארוז", לצידו של אביה.
ב-1995 החלה לנהל את המסעדה וקיבלה כוכב במישלן ו-16 נקודות בגו מיו.
היא נבחרה ל"שפית הצעירה של השנה" בידי מדריך שאמפראר וב-1996 נבחרה ל"תקווה הצעירה" של גו מיו בדרום-מערב צרפת.
באותה שנה אף נבחרה בידי רשת רלה א שאטו לבשל את ארוחתם של ז'אק שיראק והלמוט קוהל בפריגור, עליה קיבלה שבחים משיראק.
החל מ-2015 היא שופטת בתוכנית המציאות "Top Chef" בגרסתה הצרפתית החל מעונה השישית.
ב-1999 מכרה דארוז את המסעדה המשפחתית, כשרצונה היה להקים את המסעדה המסורתית "הלן דארוז" ברחוב d'Assas בגדה השמאלית בשדרות סן-ז'רמן שברובע השישי של פריז.
מי שעיצב את המסעדה היה בן-דודה, אנרי בק (Henry Becq).
למסעדה מספר מאפיינים: סלון הלן, שהוא בר-סלון עם טאפאסים וקוקטיילים בקומת הקרקע.
חדר אוכל המתבסס על המטבח של דרום מערב-צרפת ובעיקר חבל הבסקים ופריגור בקומה הראשונה.
בנוסף, ה"בודואר" מציע תפריט טעימות של דארוז והחנות מוכרת מוצרים בסקיים תוצרת בית.
ב-2001, כשעוד לא עברה שנה מעת פתיחת המסעדה, היא זכתה בכוכב אחד במדריך מישלן האדום, וב-2003 זכתה בכוכב השני.
דארוז היא האישה היחידה בצרפת, יחד עם אן-סופי פיק – שלה שלושה כוכבים במישלן, המחזיקה בדירוג זה.
שתי הנשים ייסדו את מועדון "האמהות העובדות" שמטרתו לאתר, להכשיר ולקדם אז'ני בראזייה, אמא בלאן ואמא פולאר חדשות.
דארוז איבדה את הכוכב השני שלה ב-2010.
ב-2007 פתחה דארוז את הביסטרו "Toustem" (שפירושו "תמיד" בגאסקונית), אך הוא נסגר באוגוסט 2008. הביסטרו מוקם ליד הרובע הלטיני ברובע החמישי של פריז, מול קתדרלת נוטרדאם.
ב-2008 דארוז קיבלה לידיה את מסעדות הקונאט בלונדון, מלון יוקרה בן 110 שנה במייפייר.
דארוז מפקחת על כל עבודות השיפוץ של המלון, ובכלל זה על שירות החדרים, אירועים פרטיים והקונאט גריל.
ב-2009 זכתה בכוכב במדריך מישלן הבריטי.
בישולה מושפע מהמטבח האזורי של מכורתה, מבורדו, עבור בחבל הבסקים, פריגור, והוא מושפע מנסיעותיה באיטליה, ספרד והודו.
המוצרים החביבים עליה הם: טלה מהבסקים, חלב כבשים מהפירנאים ומארץ הבסקים, פואה גרא, ירקות מווינלנב-דה-מארסאן, אויסטרים מקנקאל, קוויאר מאקוויטן, פילה של זאב הים ודג סנט פייר מסן-ז'אן-דה-לוז או ליז, עוף מהלאנד, כמהין מפריגור, פואה גרא של ברווז, אספרגוס, פטריות ספ, יונים, כמהין מאלבה, יינות בורדו, יינות מאניאן וארמניאק.
הלן בר הייתה צרפתיה-יהודייה שבשנים 1942–1944 תיעדה ביומן את חוויותיה מתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת.
היומן ראה אור בשנת 2007, והפך לאחד הסמלים החשובים ביותר של השואה בצרפת, שם נחשבת הלן בר ל"אנה פרנק הצרפתייה".
הלן בר, ילידת פריז, הייתה בת למשפחה בורגנית אמידה שחיה במשך דורות רבים בצרפת.
אבי סבה, מוריס לוי, היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים ופרופסור בקולז' דה פראנס; ואביה, רמון בר, היה מנהל חברה בכיר ומדען נודע שקיבל את עיטור הגבורה במלחמת העולם הראשונה.
הוא נכלל ברשימת 16 היהודים "אשר תרמו תרומה יוצאת דופן למדינה הצרפתית בתחומי הספרות, המדע והאמנות" שהיו מוגנים (לכאורה) מפני רדיפה.
הלן למדה ספרות רוסית ואנגלית בסורבון, אך לא הצליחה לעבור את מבחן הסיום בלימודיה, כתוצאה מהחוקים האנטישמיים של ממשלת וישי.
במקום זאת עבדה בהתנדבות באוז'י"ף, ובשעות הפנאי ניגנה בכינור והתעניינה במוזיקה.
לאחר נדודים רבים בניסיון להתחמק ממעצר החליטה משפחתה לשוב לביתם.
למחרת, ב-8 במרץ 1944, היא נעצרה יחד עם הוריה וכעבור שבועיים, ביום הולדתה ה-23, הם גורשו מדראנסי לאושוויץ.
הלן מתה באפריל 1945 בברגן-בלזן ממחלת הטיפוס או ממכות רצח לפי עדות אחרת, ימים ספורים לפני שחרור המחנה ברגן-בלזן בידי הבריטים.
הלן החלה לכתוב את רשימותיה ב-7 באפריל 1942 בגיל 21, עם פרק על ביקורה אצל הסופר פול ואלרי.
כבר בדפים הראשונים ניתן לחוש את אימי המלחמה והחשש מהאנטישמיות.
הנערה מספרת על הנוף שנשקף בפריז, על האהבה הראשונה ועל חברותיה באוניברסיטת סורבון.
מהטקסטים שלה, המתובלים בציטוטים מויליאם שייקספיר ולואיס קרול, המלחמה נראית כחלום רע בלבד, אך בהדרגה היא מתוודעת לחומרת מצבה.
היא מדווחת על הטלאי הצהוב, על הגירוש מהפארקים הציבוריים ועל הרדיפה של קרוביה ומכריה.
היא שומעת את השמועות על תאי הגזים ומקוננת על היעדר הפרספקטיבה והחשש מהעתיד: "אנחנו חיים משעה לשעה, אפילו לא משבוע לשבוע".
בהמשך מדווח לה יהודי על תוכניות הנאצים.
הרישום האחרון מתאר שיחה שניהלה עם שבוי מלחמה גרמני.
היומן נחתם ב-15 בפברואר 1944 עם מילותיו של מקבת': "האימה!
הלן ביקשה שהרשומות שלה יועברו לאחר מותה לארוסה ז'אן מורבייצקי, שמאוחר יותר היה לדיפלומט.
בשנת 1994 הוא החליט להוריש את היומן בעל ה-262 דפים לאחייניתה של הלן מרייט ז'וב.
זו תרמה בשנת 2002 את כתב היד ל"יד הזיכרון לשואה" בצרפת, ובסופו של דבר החליטה לפרסם אותו כספר.
היומן, שנכתב ברובו כדו-שיח עם ארוסה, זכה עם פרסומו לשבחים רבים בקרב מבקרים ספרותיים, והוא נחשב לעדות ממדרגה ראשונה על האירועים שקדמו לגירוש ולהשמדה.
הספר יצא לאור לראשונה בצרפת בחודש ינואר 2008. העיתון ליברסיון הכתיר אותו מיד כ"סנסציה הספרותית של 2008" והזכיר לקוראיו את הוויכוח החריף שהתעורר שנתיים קודם לכן עם יציאתו לאור של ספרה של אירן נמירובסקי.
כבר לאחר יומיים נמכרה המהדורה הראשונה ב-24,000 עותקים, והספר תורגם בהמשך לשפות רבות.
בחודש פברואר 2010 הופיעה המהדורה העברית בהוצאת מודן.
עד לתקופה זו נמכרו בצרפת למעלה מ-100,000 עותקים של היומן.
יומן, הלן בר, הוצאת מודן.
תרגם מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, 287 עמודים., בצירוף נספחים שלא פורסמו במהדורה המקורית ואחרית דבר שכתבה ההיסטוריונית פרופ' רנה פוזננסקי.
הלן-רוז-פול(ה) גרימו היא פסנתרנית צרפתייה של מוזיקה קלאסית, ממוצא יהודי-איטלקי.
נולדה במשפחה של מורים ממוצא יהודי.
אביה, מורה למתמטיקה וללטינית, בן לאב יליד גרמניה, אומץ על ידי משפחה צרפתית בשם גרימו.
האם, מורה לספרות איטלקית, היא בת למשפחה יהודית צפון-אפריקאית - איטלקית שהתיישבה בקורסיקה, ולאחר מכן בצרפת היבשתית.
גדלה בבית ספוג אווירה תרבותית, שבה טיפחו את העניין באמנויות ובשפות הקלסיות.
בילדותה, הייתה הלן גרימו לא שקטה ואובססיבית בנוגע לסימטריה.
עד גיל 9 למדה ריקוד, אמנויות לחימה וציור, אך בעיותיה ההתנהגותיות נפתרו בגיל 7, כשהתחילה למצות את כישוריה למנגינות ולמקצבים ולקחת שיעורי פסנתר ומוזיקה אצל המורה מארי-פרנסואז טארי (Tarit).
לפי המלצת המורה, הוריה הביאו אותה להמשך לימודים במשך שלוש שנים אצל ז'קלין קורטן בקונסרבטואר של אקס-אן-פרובאנס.
ילדת פלא בתחום המוזיקה והנגינה בפסנתר, בורכה הלן גרימו, לדבריה, ברגישות סינסתטית מיוחדת המחברת צלילים עם צבעים.
בגיל 11 המשיכה לימודיה במרסיי אצל פייר ברביזה, בקונסרבטואר של העיר.
הוא יישאר בתודעתה "המורה" שלה בה' הידיעה.
בשנת 1982, בגיל 13 התקבלה הלן גרימו לקונסרבטואר של פריז, בהחלטת פה אחד של בוחניה, אחרי שביצעה בפניהם את הסונאטות השנייה והשלישית לפסנתר של שופן.
למדה בכיתה של ז'אק רובייה (Jacques Rouvier) ובשנה הראשונה, התאפשר לה לרכז את כל שיעוריה ביומיים ובשאר השבוע לבלות עם המשפחה באקס-אן-פרובאנס.
בנוסף, השתלמה גרימו במוזיקה קאמרית אצל ז'נבייב זואה ובקריאת תווים אצל כריסטיאן איוואלדי.
בשנה השנייה מרדה הנערה נגד האטיודים המשעממים שנדרשה ללמוד לקראת המבחנים לפסנתר וערקה למשך חודש לעיר הולדתה כדי להתענג בנגינת ברהמס.
המורה שלה, רובייה, שהיה מנוסה עם גחמות של מתבגרים כמוה, הזהיר אותה כי אם תיכשל בלימוד החלק הבסיסי, הוא ישלח אותה ל"מורה עם יד של ברזל".
בסופו של דבר היא התפשרה עם דרישות בית הספר והתאפשר לה לנגן את הקונצ'רטו מאת שופן עם תזמורת הסטודנטים ואת אטיודי החובה בתור "הדרנים".
הקלטת נגינתה הביאה לה לבסוף את ההצעה הראשונה מבית הוצאת התקליטים "דנון" ב-1985.
במקביל למוזיקה, למדה הלן גרימו לימודי תיכון - תוך דגש מיוחד על ספרות, היסטוריה, כתיבה יוצרת ועשתה גם לימודים בהתכתבות לתואר באתולוגיה.
עם רפרטואר של יצירות מאת שטוקהאוזן, בטהובן, מוריס אוחנה, סרגיי רחמנינוב ודומניקו סקרלטי, זכתה בפרס ראשון בתחרות סטודנטים.
עם חבריה ללימודים בקונסרבטואר נמנו מארי-ז'וזף ז'וד, קלר דזר, אריק לה סאז', שהיו כולם ב-2–3 שנים מבוגרים ממנה.
בסופו של דבר, אחרי הגעת מנהל חדש שהכעיס אותה עם האובססיה שלו למלחינים מודרניים,הפסיקה את לימודיה הפורמליים בקונסרבטואר בשנת 1985
במטרה להשתלם בכתות אמן של רובייה, של גיירג' שאנדור ושל לאון פליישר.
אולם אף על פי שנבחרה בין 30 הראשונים מתוך 130 מתחרים, לא זכתה שם באף פרס.
הופעותיה בפסטיבל אקס אן פרובאנס עם הקונצ'רטו השני מאת שופן סימנו ציון דרך בקריירה המוזיקלית שלה.
בשנת 1987 הוזמנה לתת רסיטל סולו ביפן ולהופיע עם תזמורת פריז בניצוחו של דניאל בארנבוים (1988).
באותה שנה השתתפה ביריד הבינלאומי לבתי ההוצאה למוזיקה "מידם" בקאן ובפסטיבל בלה רוק-ד'אנטרון.
בשנת 1988 ניגנה יחד עם הפסנתרן דמיטרי בשקירוב ולאחר מכן הופיעה בפסטיבל לוקנהאוב לפי הזמנתם של מרתה ארחריץ' ושל גדעון קרמר.
בשקירוב, ארחריץ' וקרמר השפיעו על חינוכה ועל המשך הקריירה המוזיקלית שלה.
הערצה מיוחדת שומרת הלן גרימו גם לאמנותם של גלן גולד וסביאטוסלב ריכטר.
בראיון בשנת 1997 למגזין Piano & Keyboard מנתה גרימו את ולדימיר הורוביץ ואת גלן גולד בין הפסנתרנים האהובים עליה ביותר.
לא פעם הביעה את הזדהותה עם רוח הרומנטיזם הגרמני בספרות ובמוזיקה ורתיעתה מסגנון הנגינה, "המדוד" לדבריה, הצרפתי.
בשנת 1990 ערכה רסיטל בניו יורק וניגנה לראשונה עם תזמורות מובילות מחוץ לגבולות צרפת בארצות הברית ובאירופה, בין השאר עם התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג בניצוחו של יורי טמירקאנוב בפסטיבל אקס אן-פרובאנס.
ב-1993 יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי גרמניה עם התזמורת הסימפונית גותנבורג תחת שרביטו של נמה ירווי.
וב 1995 התחילה שיתוף פעולה רב שנים עם קלאודיו אבאדו שניצח אז על הפילהרמונית של ברלין.
בשנת 1996 הופיעה בסיור בספרד עם המנצח ג'פרי טייט והתזמורת הקאמרית האנגלית.
לאחר מכן ניגנה עם תזמורת הנוער ע"ש גוסטב מהלר תחת ניצוחו של אבאדו בפסטיבלים של לוצרן ובפזארו.
בשנת 1997 הקליטה בקאן את הקונצ'רטו מס.
1 מאת ברהמס עם קורט זנדרלינג והקפלה הממלכתית של ברלין, ביצוע שהוכרז "ההקלטה הקלאסית של השנה".
ב-1999 התקיים קונצרט הבכורה שלה עם הפילהרמונית של ניו יורק תחת ניצוחו של קורט מזור.
בהמשך ניגנה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון ותזמורת פילדלפיה, עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ומייקל טילסון תומאס במסגרת סיור הופעות באירופה, ניגנה את הקונצ'רטו מס.
4 מאת בטהובן עם הפילהרמונית של ברלין ועשתה סיור קונצרטים בצ'כיה.
באותה תקופה סיימה את החוזה שלה עם חברת אראטו והסכימה להקליט דיסק אחד בכל שנה עבור חברת טלדק.
ב-2001 ניגנה לראשונה עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם בניצוחו של ריקרדו שאיי.
לפרומס בלונדון הגיעה עם תזמורת פריז.
בהתחלת המאה ה-21 הקריירה של הלן גרימו כללה תחנות רבות ברחבי אירופה, צפון אמריקה, מזרח אסיה, הופעות עם התזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין, התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הסימפונית NHK בטוקיו, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ב-2003 ביצעה בבכורה בלונדון, יחד עם אלכסנדר בריגר את היצירה Lament Tate מאת ארוו פרט.
בשנת 1991, בגיל 21, עברה לגור בטלהסי, בפלורידה שבארצות הברית, על מנת להיות בקרבת חבר, ג'ף גיסקר, יליד פלורידה, המלמד בסון באוניברסיטה הממלכתית של פלורידה.
ב-1997 התיישבה בווסטצ'סטר קאנטרי, מצפון לניו יורק, יחד עם חבר אחר, הצלם, ג'.
מגיל צעיר גילתה הלן גרימו עניין בבעלי חיים ובחקר התנהגותם.
אחרי שבעת שהותה בפלורידה התוודעה לראשונה לזאבה, אימצה בביתה בווסטצ'סטר קאונטי שלושה זאבים מקולומביה הבריטית ויחד עם חבר שלה הצלם, הקימה בשנת 1999 בכפר סאות סאלם, קונטיקט, מרכז לשימור מין הזאבים Wolf Conservation Centre.
הלן גרימו מגויסת לפעילויות הומניטריות רבות, הכוללת תמיכה במחנה הבינלאומי לילדים שבווילה סן סוסי, בקרן העולמית לטבע ובאמנסטי אינטרנשיונל.
כמו כן משמשת כשגרירת הקרן מונ-בלאן לתרבות ואמנות.
משנת 2007 היא חיה בזוגיות עם הצלם מאט הנק (Mat Hennek).
בגיל 39, בשנת 2008 הלן גרימו אימצה שני ילדים: מילה, בת 7, ולאון, בן 9.
2000- זכתה בצרפת בפרס "ניצחון המוזיקה" לסולן במוזיקה כלית ( "'Victoire d'honneur'")
במסגרת הענקת פרסי "ניצחונות המוזיקה" 'Victoires de la Musique'
2002 - תואר קצינה במסדר האמנויות והספרות - מטעם משרד התרבות הצרפתי
2003 פרס ECHO לסולנית השנה למוזיקת כלים
2005 - פרס מבקרי המוזיקה הגרמנים להקלטות מוזיקה קלאסית
2005 - פרס אקדמיית הדיסקים היפאנית
2008 העיטור הלאומי להצטיינות של צרפת - בדרגת אביר
2009 - פרס הפסטיבל בברמן
Variations sauvages (וריאציות פראיות): על חייה כמוזיקאית ועל עבודתה הניסויית עם זאבים
Leçons particulières (שיעורים פרטיים): ספר עם היבטים אוטוביוגרפיים
1986 רחמנינוב - סונאטה לפסנתר מס.2
שופן - בלדה מס.1, פרנץ ליסט - אחרי קריאה של דנטה
ברהמס - סונאטה לפסנתר מס.2
1992 ברהמס - סונאטה לפסנתר מס.3 ו6 קטעי פסנתר
1993 רחמנינוב - קונצ'רטו לפסנתר מס.2, מ.
שומן - קונצ'רטו לפסנתר, ר.
1997 גרשווין/ראבל - קונצ'רטי לפסנתר
1999 בטהובן - קונצ'רטו לפסנתר מס.4
2001 רחמנינוב - קונצ'רטו לפסנתר מס.2
2003 קרדו (אני מאמין) - כולל ג'ון קוריליאנו - פנטסיה לפסנתר "אוסטינטו", בטהובן - סונאטה לפסנתר מס.17 "הסערה", וארוו פרט - "קרדו", פנטסיה מקהלתית
2006 השתקפות ( Reflection ) - מוזיקה בהשראת קלרה שומאן: קונצ'רטו לפסנתר מאת שומן, שירים מאת קלרה שומאן, מוזיקה לפסנתר ומוזיקה קאמרית עם פסנתר מאת ברהמס.
2007 בטהובן - הקונצ'רטו לפסנתר מס.5 "הקיסר"
2008 באך - 5 פרלודים ופוגות לקלאוויצ'מבלו טמפרטו, קונצ'רטו לקלאוויצ'מבלו ותזמורת מיתרים מס.1, העתקות מאת ליסט, בוזוני, רחמנינוב
2010 תהודות - Résonances, כולל מוצרט - סונאטה מס.
8, אלבן ברג - סונאטה לפסנתר, ליסט - סונאטה לפסנתר ב-סי מינור, ברטוק - ריקודים רומניים
מוצרט - קונצ'רטו לפסנתר מס.19, ומס.23, Ch'io mi scordi di te?
1997 - שומן - סונאטה וכינור ופסנתר בלה מינור, אופוס.105 - יחד עם גדעון קרמר (הוקלטה ביולי 1989)
בפסטיבל לוקנהאוס 1982–1992 - עשור של עשיית מוזיקה.
מוזיקה לבאסון של אמריקה - מלחינים של מוזיקה לבאסון:אלבין אטלר, ולדיר אזבדו, ז'וזה סיקיירו, מגדה סנטוס פו, פישינגיניה, הייטור וילה לובוס, וילסון אוסבורן - ביצוע: יחד עם ג'ף קיסקר בבאסון
הלן רבקה ג'נקינס היא טריאתלטית בריטית, אלופת העולם בשנת 2008 ובשנת 2011.
ג'נקינס נולדה באלגין שבסקוטלנד, בתם של אד וג'ו טאקר.
אביה שירת בחיל האוויר המלכותי ועמו נדדה המשפחה לגרמניה ולסאות גלמורגן שבדרום ויילס.
כנערה התחרתה בשחייה ובריצות קרוס קאנטרי וייצגה את ויילס בתחרויות שונות.
היא החלה להתחרות בטריאתלון בגיל 15 לאחר שהבינה שלא תוכל להגיע לרמות הגבוהות ביותר בשחייה תחרותית.
ב-2002 סיימה במקום התשיעי באליפות העולם לנוער בטריאתלון, ב-2003 זכתה באליפות בריטניה לנוער ודורגה חמישית באליפות העולם לנוער, בטריאתלון לונדון סיימה במקום השביעי.
ב-2005 החלה להשתתף בסבב לבוגרים, היא זכתה בשתי מדליות ארד בתחרויות הגביע העולמי, סיימה במקום ה-32 באליפות העולם שהתקיימה ביפן והייתה סגנית אלופת בריטניה.
ב-2006 ייצגה את ויילס במשחקי חבר העמים וסיימה במקום ה-17, באותה שנה זכתה באליפות בריטניה.
בהמשך השנה סבלה מפציעה בגיד אכילס שהשביתה אותה כמעט לחלוטין מפעילות נוספת ב-2006 וב-2007. לאחר חזרתה זכתה באליפות העולם ב-2008 ובמקום השלישי בסבב הגביע העולמי.
היא ייצגה את בריטניה באולימפיאדת בייג'ינג וסיימה במקום ה-21.
ב-2009 וב-2010 סיימה במקומות החמישי והרביעי בהתאמה בסבב תחרויות אליפות העולם.
ב-2011 זכתה בפעם השנייה באליפות העולם לאחר שניצחה בטריאתלון לונדון, סיימה שנייה בשלוש תחרויות ורביעית בתחרות הספרינט.
ב-2012 סיימה במקום השני בתחרות סבב אליפות העולם בסידני, ניצחה בתחרות בסן דייגו והובילה את הדירוג העולמי, אך בעקבות פציעה בברכה לא השתתפה בשאר מרוצי הסבב.
באותה שנה ייצגה ג'נקינס את בריטניה באולימפיאדת לונדון וסיימה במקום החמישי.
ג'נקינס נישאה ב-2008 למארק ג'נקינס, טריאתלט שייצג את בריטניה באולימפיאדת אתונה והפך למאמנה.
ב-2019 הוענק לה תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית.
הלן אדמונדסון היא מחזאית, שחקנית ובמאית בריטית.
היא ידועה במיוחד בשל עיבודיה לקלאסיקות ספרותיות שונות.
הלן אדמונדסון נולדה בליברפול ולמדה דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר.
עיבדה גם את הרומן "המעבר להודו" מאת אדוארד מורגן פורסטר.
עיבודה לספר הילדים זוכה הפרסים של ג'אמילה גאווין "קוראם בוי" הוצג לראשונה בתיאטרון המלכותי הלאומי בנובמבר 2005 והועלה מחדש באותו תיאטרון כעבור שנה.
עבודתה האחרונה עבור תיאטרון Shared Experience, "אורסטס – דם ואור" (Orestes - Blood and Light), הייתה בסיבוב הופעות בבריטניה בסתיו 2006 והציגה בתיאטרון טריסייקל עד לדצמבר 2006. המחזה שלה "קרחת היער" הציג בתיאטרון ה"בוש" בלונדון וזכה בפרס ג'ון וויטינג.
עיבודה ל"מלחמה ושלום" היה מועמד לפרס המחזה הטוב ביותר ב"וסט אנד" מטעם איגוד הכותבים הבריטי לשנת 1996."הטיהור" The Clearing)) זכה בפרס ג'ון וית'ינג למחזה החדש הטוב ביותר, כמו גם בפרס מטעם המגזין Time Out.
היא גם זכתה ב-TMA Awards (פרסי התיאטרון של בריטניה) ובפרס מטעם המגזין Time Out עבור "הטחנה על הנהר פלוס", "אנה קארנינה" ואחר-כך בפרס Time Out עבור "קוראם בוי".
ב-2007 התחיל התיאטרון המלכותי הלאומי לעבוד על המחזמר "הסנוניות והאמזונות" (Swallows and Amazons), עיבוד של אדמונדסון ושל ניל הנון לספר בשם זה מאת ארתור רנסום.
הצגת הבכורה התקיימה ב-1 בדצמבר 2010 ב-Bristol Old Vic והציגה בתיאטרון וודויל בוסט אנד החל מ-15 בדצמבר 2011 ואחר-כך יצאה לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה בין ינואר למאי 2012.
אדמונדסן כתבה את המחזה המקורי "הכפירה שבאהבה" (The Heresy of Love), שהועלתה בידי הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד אפון אייבון בשנת 2012. המחזה עוסק בחייה ויצירתה של חואנה אינס דה לה קרוז (Juana Inés de la Cruz), נזירה ומשוררת אוטודידקטית במלכות המשנה של ספרד החדשה, במחצית השנייה של המאה ה-17.
יצירתה האחרונה היא "מרי שלי" (Mary Shelley), שהועלתה בידי תיאטרון West Yorkshire Playhouse.
העבודה עוסקת ביחסים הרעועים בין מרי שלי, מחברת "פרנקנשטיין", לבין אביה הפילוסוף ויליאם גודווין ובוחנת שאלות של פונדמנטליזם וחופש.
אדמונדסון הקימה את קבוצת התיאטרון הפמיניסטי The Red Stocking Theatre.
בשנת 2021 הייתה תסריטאית במיני-סדרה "דלגליש" של ערוץ 5.
בשנת 2024 יצרה וכתבה את הסדרה "בלגרביה: הפרק הבא" (אנ') עבור רשת הטלוויזיה MGM+.
הטיהור, עברית – אברהם עוז, רמת-גן: בית צבי בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, 2004.
הטחנה על שפת הנהר, מאת ג'ורג' אליוט (עיבוד למחזה); תרגום: דפנה אילת.
רמת גן: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 1999
מחזותיה שהועלו על הבמה המקצועית בישראל
הצגה תיאטרון במאי הצגת בכורה מאדלן (מחזה מקורי, תורגם לעברית בשם "הטיהור") תיאטרון חיפה סיני פתר 2003 אנה קארנינה על פי הרומן מאת לב טולסטוי קופרודוקציה בין תיאטרון הבימה לתיאטרון באר שבע אילן רונן 18 בנובמבר 2007
הלן אילון הייתה אמנית מולטימדיה אקו-פמיניסטית יהודייה–אמריקאית.
היא עסקה רבות גם בנושאים הקשורים למעמד האישה ביהדות ופמיניזם ביהדות.
אילון עסקה בנושאים מגוונים הקשורים ל"הצלה", בהקשר של תיקון עולם.
בשנות ה-70 היא התמקדה בהצלת הגוף, בשנות ה-80 בהצלת כדור הארץ, ובשנות ה-90 בהצלת האלוהים.
הלן אילון נולדה בשנת 1931 בניו יורק.
היא התגוררה בשכונת בורו פארק, בחלקו הדרום-מערבי של רובע ברוקלין, קיבלה חינוך יהודי אורתודוקסי ודיברה עברית.
ב-1949 נישאה לרב אורתודוקסי ובמשך שנים רבות קיימה אורח חיים של רבנית.
הרושם הראשוני שלה מהעולם האורתודוקסי עורר את המודעות שלה להיעדר הקול הנשי בהגות היהודית, היחס הבלתי שוויוני בבית הדין הרבני והוויסות של חיי האישה על ידי חוקים נוקשים הקשורים למחזור החודשי, כמו ימי טומאה וטהרה סביב הנידה.
ב-6 באפריל 2020 נפטרה לאחר שנדבקה בנגיף קורונה.
אילון שאפה ליצור אמנות אשר תביט ביהדות דרך עדשה נשית.
העבודה "המחברות שלי" (My Notebooks) מ-1998, היא מיצב של 54 מחברות המקופלות כך שהן יוצרות מעין מניפות, המסודרות בטורים.
אלה הן מחברות שורה ריקות המייצגות את השיעורים הדתיים שהלן למדה ומעולם לא מצאה בהם אזכור לאשה כמקור השראה.
"ימי הנקיים" (My Clean Days) הם לוחות שנה המשקפים את תקופת נישואיה של אילון ובהם מסומנים הימים בהם יכלה, מבחינה הלכתית, לקיים יחסי מין.
בעבודה זו צורבת ההתייחסות למשטור האינטימיות של ההלכה היהודית ולחלוקה הדיכוטומית לטהור וטמא בהתייחס לגוף האישה.
הלוחות נראים כטבלאות ייאוש, המשקפות מעקב אחר מהלך זמן שאין בסופו שחרור.
משנתו העיקרית של האקופמיניזם הוא קיומו של קשר בין דיכוי נשים ובין פגיעה בטבע, או בין קיימות לקיום יחסים שוויוניים בין נשים וגברים.
זאת מתוך הטענה שכל יחסים אי-שוויוניים כגון סקסיזם וגזענות נובעים מאותה הבניה מחשבתית הנחשבת גברית ומתבטאת בניצול הסביבה והשתלטות חסרת אחריות על הסביבה.
אחת העבודות של הלן אילון בתחום זה היא אמבולנס כדור הארץ (Earth Ambulance).
אילון קיבלה את ההשראה לעבודה זו מהרעיונות העומדים מאחורי ערי המקלט התנ"כיות וארגוני עזרה ראשונה כמו הצלה ישראל.
הלן דֶווִיט היא סופרת אמריקאית שחיה בברלין.
דוויט נולדה להורים שעבדו בשירות הדיפלומטי של ארצות הברית, ולכן גדלה בעיקר באמריקה הלטינית (מקסיקו, ברזיל, קולומביה, ואקוודור).
לאחר שהות קצרה במכללת סמית', למדה דוויט לימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד, והשלימה שם תואר ראשון ולאחריו תואר דוקטור בלימודים קלאסיים.
לדבריה, דוויט התאכזבה מאוקספורד, ולאחר שהשלימה את לימודי הדוקטור חדלה מלעסוק בלימודים קלאסיים, כדי להתרכז בכתיבה.
היא נאלצה לעסוק בעבודות מזדמנות, בהן מזכירוּת, עבודה במכבסה, וזבנוּת בדאנקן דונאטס, כדי לפרנס את עצמה בזמן שעבדה על כתבי יד שונים.
היא מספרת שכתב היד שהצליחה לפרסם לימים תחת השם "הסמוראי האחרון" היה כתב היד ה-50 במספר שחיברה.
באוקספורד פגשה חוקר לימודים קלאסיים בשם דייוויד, ונישאה לו.
דוויט מוצאת את תהליך ההוצאה לאור מתסכל במיוחד.
בראיונות שונים, וכן בבלוג שלה, היא מספרת על תסכול יוצא דופן מהקושי לתקשר עם מוציאים לאור ועל התכתבויות ארוכות וסיזיפיות על פרטים שונים ביצירתה.
דוויט ניסתה להתאבד בגיל 19 בשל תסכול מוקדם מניסיון לפרסם משהו שכתבה.
בהמשך חייה ניסתה להתאבד מספר פעמים נוספות.
בשנת 2007 עקרה לברלין כדי להתרכז בכתיבה.
דוויט ידועה בעיקר בשל רומן הביכורים שלה, The Last Samurai ("הסמוראי האחרון"), שפורסם באנגלית בשנת 2000. (אין כל קשר לסרט בעל השם הזהה הסמוראי האחרון.
בשנת 2012 פרסמה רומן שני, Lightning Rods.
הרומן הוא סאטירה "בסגנון המפיקים של מל ברוקס" על תרבות העבודה האמריקאית ועל הטרדה מינית.
כתב היד הושלם בשנת 1999, אך דוויט התקשתה למצוא לו מוציא לאור במשך למעלה מעשור.
דוויט ממשיכה לפרסם נתחים מכתבי יד שלה בכתבי עת שונים, וכמו כן פרסמה בשנת 2014 סיפור קצר בשם "Climbers" אשר עוסק באידיאלים האמנותיים לעומת המציאות המסחרית של חיי הסופר.
הסיפור פורסם בכתב העת הארפר'ס מגזין.