tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, תקן זה מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 315 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 320 – מהותיות בתכנון ובביצוע של ביקורת הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל ועוסק בנושא של הגדרת ויישום מהותיות בביקורת דוחות כספיים.
בהתאם לכך, התקן קובע כי על רואה החשבון המבקר לבחון את הגוף המבוקר לפני תחילת הביקורת ולהחליט על רף מהותיות של סטיות בדוח הכספי שמעליו יש לתת את דעת.
טעויות ותרמיות עלולות להשפיע על המספרים בדוח הכספי, וכאשר סכום זה מצטבר מעל סכום מסוים מסך המאזן או ההכנסות- צריך לשקול כיצד לפעול (למשל, האם לבקש מהמבוקר לתקן את הדוח, לתת חוות דעת שלילית על הדוח וכו').
כמו כן, התקן מדגיש גם מצב של בדיקות איכותניות- לדוגמה, כאשר יש חשש לתרמית, גם אם בסכום נמוך מאוד, עדיין על רואה החשבון לשקול את צעדיו, וזאת מכיוון שיש חשש לשלמות הבקרות הפנימיות בגוף המבוקר או לעבירה על החוק.
התקן מבוסס ברובו על תקן ביקורת 114 (שפורסם בשנת 2016) שעסק באותו נושא.
כמו כן, תקן 320 מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 320 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 330 – נוהלי המבקר במענה לסיכונים שהוערכו הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל ועוסק בנושא של קביעת נוהלי ביקורת העונים לסיכוני הביקורת שזוהו אצל הגוף המבוקר.
בהתאם לכך, התקן קובע כי על רואה החשבון המבקר לתכנן וליישם נוהלי ביקורת התואמים את הסיכון שהוא מצא אצל הגוף המבוקר ודוחותיו הכספיים תוך התייחסות ובדיקה של הבקרות התפעוליות והכספיות של המבוקר.
על המבקר לנסח נהלים מבססים- כגון בדיקות אנליטיות של מספרי הדוח הכספי, בחינת הנהלת החשבונות של הגוף המבוקר ועוד.
מטרת התקן היא שהמבקר יתכנן את הנהלים להשגת מספיק ראיות ביקורת המעידות כי הדוחות הכספיים תואמים את המצב הכספי של הגוף המבוקר.
כמו כן, על רואה החשבון המבקר לתעד את נוהלי הביקורת ואת הראיות שהוא השיג בעקבותם.
התקן מבוסס ברובו על תקן ביקורת 98 (שפורסם בשנת 2007) שעסק באותו נושא.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 330 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 402 – שיקולי ביקורת הקשורים לגופים מבוקרים המשתמשים בלשכות שירות הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
התקן קובע כי על רואה החשבון המבקר של גוף מבוקר צריך למפות ולבחון את לשכות השירות הנותנות שירותים לאותו גוף.
על רואה החשבון לבחון את ההשפעה שיש לשירות על הבקרה הפנימית ועל הצגה מוטעית מהותית בדוחות הכספיים של המבוקר.
ככל שישנה השפעה מהותית כזאת, או תלות מהותית בשלכת השירות, על רואה החשבון לבחון את מידת ההשפעה ולהתאים נוהלי ביקורת בנושא.
נוהלי ביקורת יכולים לכלול שיחות ובירורים מול לשכת השירות ורואה החשבון המבקר שלה, בחינת הביקורות שנעשו על העבודה של לשכת השירות ועוד.
התקן מבוסס על תקן ביקורת 94 (שפורסם בשנת 2006) שעסק באותו נושא.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 402 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 450 – הערכת ההשפעה של הצגות מוטעות שזוהו במהלך הביקורת הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
התקן קובע כי על רואה החשבון המבקר של גוף מבוקר להעריך את ההשפעה של הצגות מוטעות שזוהו על הביקורת ואת ההשפעה של הצגות מוטעות שלא תוקנו, אם קיימות, על הדוחות הכספיים.
כחלק ממהלך הביקורת, על רואה החשבון המבקר לבחון האם הצגות מוטעות שזוהו תוקנו ולהתאים את המשך הביקורת בהתאם לממצאים שעלו, תוך שמירה רציפה על קשר עם הגורמים הרלוונטיים בגוף המבוקר, תיעוד והערכת השפעתן של הצגות מוטעות שלא תוקנות, במצטבר ולחוד, תוך התייחסות כמותית וגם איכותנית.
התקן מבוסס על תקן ביקורת 115 (שפורסם בשנת 2015) שעסק באותו נושא ועל תקן ביקורת 123 (שפורסם בשנת 2017) שעסק בנושא של התייחסות להוראות חוק ורגולציה במסגרת ביקורת של דוחות כספיים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 450 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 500 – ראיות ביקורת הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
התקן קובע כי על רואה החשבון המבקר של גוף מבוקר להשיג מידה מספקת של ראיות ביקורת נאותות שיאפשרו לו להסיק הנחות סבירות שעליהן תבוסס חוות דעתו.
כמו כן, התקן מפרט בקצרה אילו נוהלי ביקורת יכולים להיות להשגת ראיות- כגון הבנה של הגוף המבוקר וסביבתו, התייחסות להערכת הסיכונים של הגוף המבוקר, בחינה של הרישומים האלקטרונים של החברה ועוד.
כמו כן התקן, נותן דוגמאות לסוגי ראיות שיכולות להיות- בדיקת רשומות, בדיקת נכסים מוחשיים, עריכת בירורים, חישוב בלתי תלוי ועוד.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 82 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 500 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 501 ותקן ביקורת 505 מהווים המשך של תקן זה.
תקן ביקורת 501 – ראיות ביקורת - שיקולים נוספים לגבי פריטים מסוימים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן זה הוא תקן המשך לתקן ביקורת 500, והוא מהווה התייחסות ספציפית ומרחיבה לגבי מספר נושאים שקשורים לאיסוף ראיות ביקורת.
הנושאים הם- תצפית המבקר על ספירת מלאי; בירורים ביחס להתדיינויות משפטיות ולתביעות; והערכה וגילוי של השקעות לזמן ארוך.
התקן מפרט אילו נוהלי ביקורת יש ליישם ואילו ראיות ביקורת יש לאסוף בכדי לבסס את חוות הדעת על דו"חות כספיים של הגוף המבוקר.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 83 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 501 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 505 – אישורים חיצוניים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן זה הוא תקן המשך לתקן ביקורת 500, והוא מהווה התייחסות ספציפית ומרחיבה לגבי הנושא של אישורים חיצוניים כמקור לראיות ביקורת.
התקן מתייחס באילו מקרים יש לבקש אישור חיצוני ליתרות בספרי הגוף המבוקר, כיצד יש לבקש אישור חיצוני ואילו סוגי אישורים יש.
כמו כן, הוא מציין דוגמאות לאישורים חיצוניים- כגון אישורי יתרה של בנקים, הלוואות, יתרות לשלם, תביעות מגופים ממשלתיים ועוד.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 84 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 505 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 510 – ביקורת יתרות פתיחה בגוף בו עורך המבקר ביקורת לראשונה הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר ביקורת יתרות פתיחה לתחילת התקופה המבוקרת בגוף בו נערכת ביקורת לראשונה או כאשר הדוחות הכספיים לתקופה הקודמת בוקרו על ידי מבקר אחר.
כמו כן, התקן כולל פירוט והתייחסות לראיות ונוהלי ביקורת שנועדו לוודא שיתרות הסגירה מהתקופה הקודמת הועברו כמו שצריך והן תואמות ליתרות הפתיחה לתקופה הנוכחית ושאין השלכות על דוח רואה החשבון המבקר.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 77 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 510 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 520 – נהלים אנליטיים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר שימוש בכלים אנליטיים בעת ביצוע ביקורת על דוחות כספיים.
תחילה התקן מגדיר כלים אנליטיים תוך מתן דוגמאות (השוואה בין המידע הכספי השוטף לבין מידע אחר, כגון השוואה לתקופות קודמות).
לאחר מכן, התקן קובע כללים לשימוש בכלים אנליטיים בתכנון הביקורת, בשימוש בבדיקות מבססות ובגמר הביקורת.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 79 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 520 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 510 – דגימה בביקורת הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר שימוש בדגימה כראיית ביקורת בעת ביקורת דוחות כספיים.
כמו כן, התקן מגדיר מתי ואיך ניתן לבצע דגימה בביקורת, תוך התייחסות והשלמה לתקן ביקורת 500.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 85 (שפורסם בשנת 2004) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 530 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 540 – ביקורת אומדנים בחשבונאות הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר ביקורת של אומדנים חשבונאים אשר נכללו בדוחות הכספיים.
התקן מגדיר אומדן כהערכה בקירוב של פריט מסוים בהיעדר דרך מדידה מדויקת שלו (לדוגמה- הפרשות שונות).
בהמשך התקן ניתנים הנחיות ליישום נוהלי ביקורת על אותם אומדנים וסקירה של התהליך בו נבחרו אותם אומדנים.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 81 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 540 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 545 – ביקורת המדידה והגילוי של שווי הוגן הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר ביקורת של פריטים המוצגים בשווי הוגן בדוחות הכספיים המבוקרים.
שווי הוגן הוא מקרה מסוים של אומדן (אשר תקן ביקורת 540 מתייחס אליו).
כמו כן, תקן זה קובע כי רואה החשבון המבקר צריך לבדוק את תהליכי המדידה וההצגה של פריטים המוצגים בשווי הוגן ולאסוף ראיות ביקורת המבססות את השווי של כל פריט כזה, תוך כדי קשר ישיר עם הממונים על כך בגוף המבוקר.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 97 (שפורסם בשנת 2007) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 545 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 550 – נוהלי ביקורת לגבי עסקאות עם צדדים קשורים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר ביקורת של עסקאות עם צדדים קשורים.
תחילה, התקן קובע שיש צורך בהגדרה של צדדים קשורים וזיהוי עסקאות עמם.
לאחר מכן על רואה החשבון המבקר לבחון ולבדוק כיצד אותן עסקאות עם צדדים קשורים משפיעות על הדוחות הכספיים.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 52 (שפורסם בשנת 1989) שעסק באותו נושא.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 550 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 560 – אירועים לאחר תאריך המאזן או לאחר תאריך דוח רואה החשבון המבקר הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר אירועים רלוונטיים שהתרחשו לאחר תאריך המאזן של הדוחות הכספיים המבוקרים.
התקן עושה חלוקה בין אירועים ומידע ששופכים אור על נתונים אשר כבר קיימים בדוחות הכספיים לבין אירועים שאינם רלוונטיים אחרים שאינם קשורים לנתונים המופיעים בדוחות הכספיים.
התקן קובע כי על רואה החשבון המבקר להפעיל נהלים לזיהוי אירועים חשובים לאחר תאריך המאזן ולבחון האם יש להם השפעה על הדוחות הכספיים והאם הם קיבלו בהם ביטוי הולם.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 100 (שפורסם בשנת 2009) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 560 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 570 – העסק החי הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר בחינת העסק החי ועריכת הדוחות הכספיים בהתאם לקביעה זאת.
התקן מגדיר כללים ונוהלי ביקורת לקביעה האם הגוף המבוקר עומד בהגדרת "עסק חי" (GOING CONCERN), ז"א האם הגוף המבוקר עתיד להתקיים כעסק חי בעתיד הנראה לעין.
בהתאם לקביעה האם יש סיכון סביר לכך, יש לערוך את הדוחות הכספיים בהתאם להנחיות שהן שונות מתקני ביקורת שונים המשקפים את ההנחה שכלל הפעילות, הנכסים וההתחייבות ימומשו בעתיד הקרוב ולא ימשיכו בפעילות עסקית רגילה.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 58 (שפורסם בשנת 1994) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 570 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 580 – הצהרות בכתב לרואה החשבון המבקר הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר הצהרות בכתב שרואה החשבון מקבל כחלק מעבודת הביקורת שלו והשימוש בהן כראיות ביקורת.
התקן עוסק במי צריך לספק הצהרות בכתב לרואה חשבון המבקר, באילו נושאים, מבנה ההצהרה ותאריכה והתייחסות לאותן הצהרות כחלק מעבודת הביקורת על הדו"ח הכספי של הגוף המבוקר.
כמו כן, התקן מפרט באילו מקרים יש צורך או מומלץ לקבל הצהרות בכתב.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 121 (שפורסם בשנת 2017) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 580 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 600 – הסתמכות המבקר על מבקרים אחרים בדוחות כספיים מאוחדים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר ביקורת של חברות שכלולות באותה קבוצה של הגוף המבוקר.
הדילמה העיקרית בנושא היא מידת ההסתמכות על הביקורת של רואה החשבון המבקר של החברה האחרת.
התקן קובע כללים והנחיות באשר למידת ההסתמכות על עבודת המבקר הנ"ל ואת נוהלי הביקורת הנוספים שיש ליישם.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 9 (שפורסם בשנת 1973) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 600 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 610 – התחשבות בעבודת הביקורת הפנימית הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בדבר התייחסות לביקורת הפנימית בעת ביקורת על הדוחות הכספיים (שהיא בעצם מוגדרת כביקורת חיצונית).
בהתאם לכך, על המבקר לבחון את מערכת הביקורת הפנימית של המבוקר- האם היא תואמת לחוקים שונים החלים בתחום, האם היא יעילה ואינטגרלית לגוף המבוקר, האם היא אמינה ומהימנה ועוד.
בהתאם לרמת המהימנות והיקף הביקורת הפנימית, המבקר יוכל להתבסס על בעת ביצוע ביקורת על הדוחות הכספיים תוך השגת רמת מהימנות גבוהה יותר תוך הקצאת משאבים נמוכה יותר.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 88 (שפורסם בשנת 2004) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 620 – שימוש בעבודת מומחה הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות הקשורות לעבודת מומחה בהקשר של ביקורת על דוחות כספיים.
התקן קובע את הצורך בשימוש בעבודת מומחה בעת עריכת דוחות כספיים וביקורת עליהם, דרישות החלות על המומחה (הכוללות מומחיות ואובייקטיביות), היקף והערכת עבודתו.
כמו כן, התקן מגדיר באילו מקרים רואה החשבון המבקר יתייחס בדוח שלו לעבודת המומחה.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 96 (שפורסם בשנת 2007) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 620 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 690 – עקרונות יסוד בעבודת ביקורת משותפת הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות יסוד לעבודה משותפת של מספר רואי חשבון, במצב בו הם מבצעים עבודת ביקורת משותפת על דוחות כספיים של גוף מבוקר.
התקן מפרט ומסביר את האחריות של כל אחד מרואי החשבון המבקרים וקובע קווי יסוד לעבודת ביקורת משותפת.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 113 (שפורסם בשנת 2015) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 220 – בקרת איכות על ביקורת דוחות כספיים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה דן בחובותיו הספציפיות של רואה החשבון המבקר בקשר לנוהלי בקרת איכות על ביקורת של דוחות כספיים.
התקן מתייחס גם לחובותיו של סוקר בקרת האיכות של התקשרות במקרים שהן חלות.
חובות אלו כוללות כללים בעת קבלה והתקשרות עם לקוחות, המשך קשר עמם, התנהלות שותף התקשרות מול לקוח, השמת צוותי התקשרות, ביצוע התקשרות, ניטור, תיעוד, דרישות אתיקה ועוד.
התקן פורסם בשנת 2020 ועודכן פעמיים בשנת 2021 ובשנת 2022. התקן חל על ביקורות של דוחות כספיים לתקופות המסתיימות ביום 31 בדצמבר 2022 או 31 בדצמבר 2023 (בהתאם למקרה).
התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 220 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
תקן ביקורת 3500 – דוחות מיוחדים של רואי חשבון הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בנוגע לביקורת של דוחות מיוחדים.
מדובר במקרה שלקוח של רואה חשבון מבקר זקוק לאישור רואה חשבון עבור דו"ח מיוחד, כגון דוח ביצוע, בקשות למענקים ועוד.
התקן קובע כיצד יש לבקר את הדוח וכיצד צריך לנסח את חוות הדעת המצורפת אליו.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 7 (שפורסם בשנת 1972) ותקן ביקורת 70 (שפורסם בשנת 1999) שעסקו באותו נושא ועל.
APP-6A הוא התקן של נאט"ו לסימון כוחות צבא על-גבי מפות.
התקן המקורי אומץ בשנת 1986, וגרסתו האחרונה עודכנה בשנת 2001. למרות שאיננו כוללני, הסימונים העיקריים (ובעיקר אלו המסמנים יחידות חי"ר ושריון) הם סימונים המקובלים בכל העולם, ומופיעים לעיתים קרובות על מפות מבצעים המצורפות לספרי צבא והיסטוריה צבאית.
התקן הנ"ל מאפשר אחידות בסימול המבצעי, בפירוט רב ככל האפשר לגבי הכוחות הפועלים בשטח, כדי לאפשר שיתוף-פעולה הדוק בין כוחות נאט"ו השונים, בפיתוח, מבצעים ואימונים.
כאמור, התקן הושאל גם לסימונים בתחקירים היסטוריים-צבאיים.
פרט לסימון כוחות, תקן APP-6A מאפשר גם גרפיקה טקטית המאפשרת לייצג מידע מבצעי שלא ניתן לייצגו על ידי סמלים בלבד, כמו למשל גזרות פעילות, סימוני תחומים מיוחדים (אזורי נחיתה/הצנחה) וסימונים ייחודיים אחרים שמתייחסים לגאומטריה של שדה-הקרב ושחיוניים לצורך תכנון וניהול הקרבות.
השייכות מתייחסת ליחס בין הכוח שהמפה שייכת לו לבין הכוחות המתוארים בה.
סיווג השייכות הבסיסי הוא לא-ידוע, ידיד ("כוחותינו"), נייטרלי ו-עוין (כוחות אויב).
השייכות ניתנת לסימון על ידי צורת המסגרת שבה משתמשים כדי לתאר את הכוח, ועל ידי מילוי המסגרת בצבע ניתן להוסיף תת-סיווגים נוספים, כמו למשל במצב בו משתתפות בלחימה קואליציות רב-לאומיות וכו'.
צורות המסגרות והתיוג שלהן מוצג בתרשים המצורף.
כוח לא-ידוע "כוחותינו" כוח נייטרלי כוחות אויב
הצלמית היא החלק הפנימי של הסימון, ותפקידה לתת ייצוג גרפי לתפקידו של הכוח המבצעי המתואר על ידי הסימון.
בדרך-כלל, תפקידה של הצלמית לייצג את סוג הכוח (חי"ר, שריון, הנדסה וכו'), אולם לעיתים היא תסמל ציוד, מתקנים או מזג-אוויר מקומי.
ניתן לשלב מספר צלמיות כאלה יחדיו בסימון אחד, כדי לייצג למשל יחידת חי"ר משוריינת.
בנוסף ישנן צלמיות שניתן להוסיף לנ"ל כדי לייצג תפקיד מבצעי מיוחד:
צלמית תפקיד תקיפה אווירית כוחות מוצנחיםצנחנים תקיפה אמפיבית כוחות ממונעים (שנוסעים בכלים שאינם משוריינים) לחימה הררית כלי רכב גלגלירקטה
חלק מהשילובים הנפוצים ביותר הם:
צלמית תפקיד חי"ר הררי, לדוגמה: יחידת האלפיניסטים של צה"ל, גבירגסייגר בגרמניה חי"ר ממוכןהגנה מפני טילים, ציוד לדוגמה: כיפת ברזלמסוק קרבתדלוק אווירי, ציוד לדוגמה: KC-135מערכת שיגור רקטות רב-קנית, ציוד לדוגמה: M-270 MLRSחי"ר ממוכן אמפיבי המצויד בכלי רכב אמפיבייםמשחית טנקים
פרט לצלמית המייצגת את סוג הכוח, הסימנים המייצגים את גודלו הם החשובים ביותר.
את הסימנים הללו מסמנים מעל למסגרת, והאפשרויות השונות מובאות בטבלה הבאה.
סימן גודל הכוח • צוות או חוליה •• כיתה ••• מחלקה I פלוגה, סוללת תותחים II גדוד, טייסת III אגד או רגימנט X חטיבה, אגד ארטילרי, כנף אוויר XX אוגדה (דיוויזיה) XXX גיס (קורפוס) XXXX ארמייה XXXXX קבוצת ארמיות XXXXXX זירה
בצה"ל סימונים של ארמייה ומעלה אינם בשימוש, ובשאר הצבאות הסימונים מקבוצת ארמיות ומעלה מקובלים רק בעיתות מלחמה.
מימין ומשמאל למסגרת, בכתב תחתי, ניתן לציין את שם היחידה (משמאל) ומספרה (מימין).
לדוגמה, סימנה של פלוגת החי"ר הממוכן ה-42 מ"כוחותינו" יראה כך:
וסימנה של אוגדת נ"ט ממוכנת (כוח דמיוני) של האויב יראה כך:
מפה לדוגמה של מחלקת היסטוריה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, המתארת את הכוחות בחזית התעלה בשלבים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים ניתנת כאן.
במפה ניתן לזהות, בנוסף על הסימונים שהוזכרו לעיל, גם סימונים של מפקדות אוגדתיות ופיקודיות, קווי התקדמות, גבולות גזרה וכו':
תקן הזהב היא מדיניות מוניטרית שבה יחידת ההילך החוקי התקנית היא כמות מסוימת, קבועה מראש ובלתי ניתנת לשינוי, של זהב ולפיה כל הנפקה של כסף צמודה, בצורה זו או אחרת, להיצע הזהב.
מגוון של שיטות מוניטריות סווגו לאורך ההיסטוריה כ'תקן זהב', בהן "תקן הזהב הקלאסי" שיושמה בין השנים 1871 ל-1945 ושיטת ברטון-וודס (The Bretton Woods System) שיושמה בשנים 1945-1972. כיום נזנחה השיטה ונכון לתחילת המאה ה-21 מועטים הקולות הקוראים להחזירה בזרם המרכזי של הכלכלה.
עם זאת, קיימות אסכולות כלכליות כדוגמת האסכולה האוסטרית וכמה אסכולות מוניטריסטיות הדוגלות בהשבתה והשיטה עדיין נלמדת במסגרות תאורטיות ולצורך השוואתי פדגוגי.
תחת תקן הזהב, המטבע מונפק מהמתכת עצמה, ביחידת משקל סטנדרטית ידועה, או שהמנפיק מתחייב לספק בתמורה לשטר הכסף כמות נתונה של זהב.
משמעות האמירה הזו היא שמאחורי כל שטר כסף במדינה כזו קיימת כמות פיזית הולמת של זהב הנמצאת בבעלות המדינה.
'מטבע תקן זהב' יכול להיות פנימי, כזה הניתן להמרה בזהב על ידי כל אזרח במדינה או חיצוני, בינלאומי, קרי, ניתן להמרה רק על ידי מספר מוגבל של ישויות מוניטריות כדוגמת בנקים מרכזיים של מדינות אחרות.
באופן טבעי, שווי מטבעות שונים בזהב שונים בין מדינות שונות, ויחס זה מגדיר לרוב שער חליפין קבוע ביניהן שכן כולם צמודים לאותה סחורה שמחירה העולמי קבוע.
מטרותיה של שיטת תקן הזהב היא מניעת גידול בהיצע הכסף אשר היה מביא לאינפלציה, שמירה על ערך גבוה שכנגדו יכולים מחירים אחרים להימדד ולאפשר סחירות רחבה יותר.
לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בתקני זהב מסוגים שונים ומטבעות תקן זהב היוו לעיתים אמצעי יחוס מוניטרי עבור מטבעות שלא היה להם קיבוע ערכי כדוגמת ההצמדה לזהב.
כדוגמאות למטבעות תקן זהב היסטוריים ניתן למנות את הדוקאט הוונציאני ואת הלירה שטרלינג הבריטית בסוף המאה ה-19. כאמור, הזהב היה הבסיס להסכם ברטון-וודס, שהתמוטט בשנים 1971–1972.
בזרם המרכזי של המחקר הכלכלי נתפסת היום שיטת תקן הזהב כבלתי רצויה, ומיוחסים לה גרימת המשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות ה-20 של המאה ה-20. עם זאת, תאוריות כלכליות רבות התפתחו מאז תקופת המשבר, עת ההבנה והתנאים המקרוכלכליים היו פחות מפותחים ויציבים.
על-אף שהשיטה אינה נמצאת כיום בשימוש, יש בנמצא תומכים להשבתה והיא מהווה אמצעי בסיסי להשוואה בין תאוריות מוניטריות.
התומכים בחזרה לשימוש בשיטה טוענים, בין השאר, כי הזהב הוא המדד האוניברסלי היחידי לערך, כי השיטה מונעת אינפלציה על ידי מניעת הרחבה בלתי מוגבלת של היצע הכסף וכי היא מהווה את הבסיס התאורטי היציב ביותר של מערכות מוניטריות.
בשל נדירותו, עמידותו, קלות זיהויות באמצעות צבעו, משקלו ורקיעותו, היה הזהב סחורה בה בחרו סוחרים במדינות אירו-אסיה לאורך ההיסטוריה כיחידת החישוב הכלכלית הבסיסית ונעשה בו שימוש כאמצעי תשלום וצבירת הון.
ההתפתחות ההיסטורית של אמצעי התשלום שונה משמעותית בהתאם לזמן ולמקום אך היסטוריונים רבים סבורים כי ערכו הרב של הזהב, עקב יופיו, צפיפותו, עמידותו בפני קורוזיה, אחידותו וקלות עיבודו הפכו אותו לשימושי כאמצעי לשמירת הון ולחישוב ערכי של אמצעי שמירת הון אחרים.
בממלכת בבל, לדוגמה, שימש בּוּשֶל (Bushel) של חיטה כיחידת השוואה כלכלית לסחורות ואילו הזהב, במשקל מסוים, שימש לכימות ערך ההובלה של הסחורה.
שיטות מוניטריות קדומות שהתבססו על תבואה כיחידת ערך בסיסית עשו בזהב שימוש לייצוג הערך המאוחסן של הסחורות.
הבנקאות החלה להתפתח כאשר פיקדונות זהב בבנקים הועברו מחשבון אחד למשנהו באמצעות שיטה בירוקרטית מסודרת, או הולוו לצרכנים בריבית.
בשימוש במסגרת שיטה כלכלית המבוססת על סחורות, תפקידם של שטרות הכסף התפתח בין השאר כאמצעי להפחתת הסיכון והעלויות הכרוכים בהובלה ואחסון הזהב.
ההתפתחות המוקדמת של שטרות הכסף דורבנה על ידי הסכנות שארבו למובילים בניוד זהב למקומות רחוקים וכמו כן על ידי רצונם של השלטונות להסדיר ולווסת את המסחר בתחומי ריבונותם.
על אף האמור לעיל, שימשה לאורך מרבית ההיסטוריה האנושית ברוב האזורים הגאוגרפיים מתכת הכסף כאמצעי העיקרי ממנו יוצרו מטבעות, ומכאן שמו העברי של הכסף כאמצעי תשלום.
הזהב נתפס כאמצעי אחסון הון ונעשה בו שימוש כאמצעי תשלום של ממש רק במקרים בהם הייתה לניידות חשיבות עליונה, במיוחד לצורך תשלום לצבאות.
במדינות מסוימות נעשה שימוש בתקן הכסף תחת תקן הזהב, ובחלקן התנהל אף בסיס דו מתכתי בו שימשו הכסף והזהב יחדיו לתשלום.
עם זאת, לרוב אחד משני סוגי המתכות הדיח את השני (הסבר לכך ניתן למצא בחוק גרשאם, אשר מסביר כי אחד המטבעות יהיה שווה יותר במונחי השני משוויו כמתכת, ובשלב זה ישמש רק המטבע בעל הערך הנמוך מערכו הנקוב למסחר והשני יצא מהמחזור) והיה מעבר לתקן הזהב או לתקן הכסף תחתיו.
עם זאת, במהלך כמה תקופות בהיסטוריה האנושית, בהן תור הזהב האסלאמי, עלה הזהב בחשיבותו על הכסף כמתכת הבסיסית במסחר הבינלאומי.
בפרט, בשיאן של ממלכות הסחר האיטלקיות ברנסאנס ובצורה הבולטת ביותר במהלך המאה ה-19. בעת החדשה המשיך הזהב לשמש כבסיס מוניטרי עד להתמוטטות של הסכם ברטון-וודס בשנת 1971 והוא משמש עד היום ככלי גידור וריסון כנגד פעולות של בנקים מרכזיים וממשלות, כאמצעי לשימור שיעור הנזילות ולאחסון הון ובעיקר להשקעת ספקולנטים.
(עם מעט שימוש במתכת בשל תכונותיה הכימיות)
השימוש בזהב נשען על האמונה התרבותית באזורים גאוגרפיים מסוימים בו היה נדיר שלזהב יש ערך עצמי הטמון בו בתוכו.
זאת מאחר שהרעיון של כסף כישות תאורטית המשקפת אמון בתוך מערכת כלכלית, לא היה קיים, ומושגים כמו כמות הכסף, אינפלציה ורעיונות אחרים הופיעו מאוחר יותר.
כיום, על אף התפתחות הידע הכלכלי ישנם עדיין הדים לתפיסה התרבותית הזו לפיה ישנם דברים להם ערך "אמיתי".
המתכת הראשונה בה נעשה שימוש לייצור כסף הייתה מתכת הכסף, לפני למעלה מ-4,000 שנה, אז שימשו מטילי כסף לצורכי מסחר.
במטבעות זהב נעשה לראשונה שימוש החל מהמאה השביעית לפנה"ס אך עוד קודם לכן שימשו מטילי זהב וכסף לצורכי אגירת הון וחישובי סחר באכד ובמצרים העתיקה.
עד המאה ה-20 נותרה מתכת הכסף הנפוצה ביותר לייצור מטבעות ועד היום קיימים מטבעות, כדוגמת מטבע 20 הפסו המקסיקני, המיוצרים מסגסוגת המכילה כסף.
במדי (אשר קדמה לממלכת פרס) נעשתה גביית המס בזהב וכאשר כבש אותה אלכסנדר הגדול, אימץ המצביא את המתכת להטבעת מטבעות האימפריה שלו.
בתקופה זו התבסס השימוש בזהב כאמצעי תשלום לצבאות ושכירי חרב, נוהג שנשמר לאורך מאות שנים אחר כך.
האימפריה הרומית הטביעה שני מטבעות זהב חשובים: האאוראוס (aureus מלשון aurum - 'זהב' בלטינית), שיוצר מסגסוגת של זהב וכסף, והסולידוס (לטינית - 'יציב') פחות הערך.
המטבעות הרומאיים הללו היו שימושיים בצורה יוצאת דופן והונפקו מהם מיליוני יחידות במהלך תקופת הרפובליקה והאימפריה.
אחרי התמוטטות הקיסרות הרומית המערבית והידלדלות מכרות הזהב באירופה, הנפיקה האימפריה הביזנטית במקום הסולידיי הרומיים את הבזאנט, הזהה במשקלו ובהרכבו למטבע הרומי.
החל משנת 1030 החל השלטון הביזנטי לדלל את כמות הזהב במטבעות עד שזו הגיעה, בתחילת המאה ה-11, ל-15% בלבד ממשקל הסגסוגת.
זאת, לעומת 95% עד 98% זהב במטבעות הרומיים המקוריים.
החל מסוף המאה השביעית החל מטבע הדינר של האימפריה הערבית לתפוס את מקומו כמטבע סחר חשוב.
הדינר היה מטבע זהב מבוסס על המטבעות הרומי-ביזנטים שהונפק על ידי האימפריה הערבית, כח עולה חדש בעולם הקדום.
הבזאנט והדינר שימשו במשך 350 שנה זה לצד זה כשני מטבעות מסחר חשובים עד לירידת קרנו של המטבע הביזנטי.
הדינר ואיתו מטבע הדירהאם עשוי הכסף, נטבעו לראשונה על ידי ממלכת פרס והח'ליפה אימצה אותם והפיצה את השימוש בהם בעולם המוסלמי.
הח'ליף עבד אל-מלכ ביצע בין השנים 685 ו-705 רפורמה מוניטרית שכללה, בהתאם לרוח הדת החדשה, מחיקת דמויות שהופיעו על המטבעות והחלפתם בפסוקים המשבחים את אללה וקביעת שער קבוע להמרת כסף בזהב.
עד סוף המאה ה-13 ובמקביל לעליית האסלאם עלתה חשיבותו של הדינר והוא הפך למטבע הסחר הדומיננטי של מערב אפריקה, חצי האי ערב וצפון הודו.
הסולידוס בגלגוליו השונים השתמר אם כן בצורתו ובמשקלו כמטבע העיקרי של העולם הקדום למעלה מ-1,300 שנה תחת שלטונן של שלוש אימפריות חובקות עולם.
בשנת 1284 הטביעה הרפובליקה של ונציה את מטבע הזהב הראשון שלה, הדוקט, אשר הפך לסטנדרט ההטבעה האירופי ל-600 השנים הבאות.
מטבעות אחרים הופיעו באותה תקופה באירופה כדי לפשט את המסחר הפורח.
הפלורין, הנובל, הגרושן, הזלוטי והגינאה, שחלק משמותיהם נשתמרו בשמות המטבעות המודרניים, הונפקו על ידי מדינות אירופיות אחרות ונסחרו לצד הדוקאט, ששמר על הדומיננטיות שלו בשל השליטה הוונציאנית במסחר עם העולם הערבי.
בשעה שהזהב הלך ונעשה נדיר יותר ויותר מצאה ספרד מאגרי ענק חדשים של המתכת באמריקה עם כיבושיה על אדמות האימפריה האצטקית והאינקה.
יחידת הזהב הספרדית הבסיסית כונתה אסקודו (escudo) והמטבע המתאים, "דובלון" (doblón), הונפק בערך של שמונה אסקודו.
הדובלון היה עשוי 22 קרט (92% זהב), משקלו היה 27.468 גרם ושוויו היה פי 16 ממשקלו בכסף.
הזהב היה כל-כך זמין באזור באותה תקופה, עד שהוא הפך באיים הקאריביים בשנת 1704 להילך החוקי היחיד.
כמו המטבע הוונציאני באירופה, הפכו המטבעות הספרדים לסטנדרט הנפקת מטבעות בעולם החדש.
הדולר האמריקאי התבסס על מטבע הכסף הספרדי ריאל ובשוק המטבע בפילדלפיה נעשה שימוש במטבעות ספרדיים לצורכי מסחר.
היסטוריה מודרנית של תקן הזהב
אימוץ תקן הזהב התרחב בהדרגה והיסטוריונים של הכלכלה חלוקים ביניהם בנוגע להגדרה מתי התחיל תקן הזהב.
במאמר שכתב אייזק ניוטון בשנת 1717 בנושא מטבעות הוא כלל יחס המרה בין זהב לכסף, ממנו היה עשוי מטבע הפני הבריטי שהיווה באותה תקופה את יחידת החישוב המוניטרית הבסיסית.
היסטוריונים מסוימים מתייחסים לאירוע זה כראשיתו של תקן הזהב בבריטניה.
עם זאת, רווחת יותר הדעה לפיה על-מנת שיתקיים תקן זהב של ממש, חייב להיות מקור יחיד לשטרות ולהילך החוקי שיגובה ביכולת מעשית להמירם לזהב.
מאחר שתנאי זה לא היה קיים באנגליה במאה ה-18 רוב החוקרים תמימי דעים שתקן זהב לא היה בנמצא שם באותם ימים.
בסוף המאה ה-18 הובילו מלחמות וסחר של העולם המערבי עם סין להידלדלות מלאי מכרות הכסף בארצות הברית ובאירופה.
הסיבה לכך הייתה שהעולם המערבי רכש מסין סחורות רבות ואילו סין, מצידה, לא גילתה עניין רב בסחורות המערביות והעדיפה לקבל כסף בתמורה לייצוא שלה.
מטבעות הכסף הוטבעו בעולם המערבי בקצב הולך ופוחת ואת מקומם תפסו שטרות ומניות עשויים נייר, בשל המחסור במתכת הכסף.
ב-1790 החמיר המחסור בכסף באנגליה עד כדי כך שהיא חדלה להנפיק מטבעות כסף גדולים ואף התיכה מטבעות זרים וקבעה להם ערכים חדשים.
עם סופן של מלחמות נפוליאון החלה אנגליה בהטבעה מחודשת של מטבעות כסף זהב וב-1821 גם נחושת.
ההטבעה מחדש של מטבעות כסף, לאחר שנים של מחסור, הציפה את השווקים במטבעות.
בין 1816 ל-1820 הנפיקה אנגליה קרוב ל-40 מיליון מטבעות שילינג, 1.3 מיליון כתרים ו-17 מיליון חצאי כתרים.
אם כן, 1844 היא השנה שבה, על פי החוקרים המחמירים, נקבע לראשונה תקן זהב אמיתי בבריטניה.
כתוצאה מהמהלך, אולצו במאה ה-19 קולוניות בריטיות רבות לעבור להנפקה של אסימונים או "מטבעות דמה", קרי מטבעות לא תקניים שאינם מגובים בזהב.
חברות פרטיות רבות הנפיקו באותה תקופה אסימונים, המפורסמים שבהם הם אלו של חברת .Strachan & Co, שהפכו למטבע העיקרי בדרום אפריקה לאחר שהונפקו לראשונה בשנת 1874.
בארצות הברית אומץ בשנת 1785 תקן כסף המבוסס על מטבע הדולר הספרדי.
תקן הכסף האמריקאי אושרר חוקית ב-1792 כאשר הוחלט שעל הבנק המרכזי להחזיק רזרבות כסף בהתאם ליחס המרה קבוע ולכמות הדולרים שהוא מנפיק.
למעשה, השיטה היוותה נגזרת של תקן הכסף כיוון שהבנק נדרש להחזיק רזרבות כסף רק עבור חלק מהמחזור ולא עבור כולו.
החלטה זו החלה שורה של ניסיונות ליצור בסיס דו-מתכתי משולב של זהב וכסף עבור הדולר האמריקאי.
עד 1920 היוו מטבעות זהב וכסף הילך חוקי בארצות הברית, ביניהן הריאל הספרדי שהונפק באמריקה.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית הכניסה את הממשלה לגירעונות גדולים שגרמו להיעלמותם מהמחזור של מטבעות הכסף.
ב-1806 החליט הנשיא תומאס ג'פרסון על הקפאת הטבעת מטבעות הכסף.
במסגרת חוק עצמאות האוצר האמריקאי משנת 1848, אשר הפריד בין חשבונות הממשלה למערכת הבנקאות, נקבע כי על משרד האוצר של ארצות הברית לבצע עסקאות באמצעות כסף וזהב בלבד.
אלא ששער החליפין הקבוע בין הזהב לכסף העריך ביתר את מתכת הכסף אל מול הזהב, שהלך ואזל והפך למבוקש ביותר.
המחסור הוביל בשנת 1849 לבהלה לזהב בארצות הברית בכלל ובמדינת קליפורניה בפרט.
בשנת 1853 הפחית הממשל האמריקאי את משקלו של הכסף בהטבעה במטרה להותיר את המטבעות במחזור, ובשנת 1857 בוטל מעמד ההילך החוקי של מטבעות זרים.
בשנה זו פרץ המשבר הסופי של תקופת הבנקאות החופשית הבינלאומית, על רקע עיכוב בתשלומי כסף מצד בנקים אמריקאים, שפגעה במערכת הבנקאות המרכזית העולמית הצעירה.
המשבר, שהיה אחד הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הוביל בשנת 1861 את הממשל האמריקאי להשהיה מוחלטת של תשלומים בזהב ובכסף, וסתם למעשה את הגולל על הניסיון לייצר תקן כסף למטבע הדולר.
ניסיונות נוספים להעמיד תקן דו-מתכתי מאחורי מטבעות נעשו במהלך העשור השביעי של המאה ה-19, אך גילוים של מרבצי כסף רבים בתקופה זו הורידו את ערך המתכת, והפכו אותה לבלתי מתאימה לשמש כמטבע.
הקשר בין הבנקאות המרכזית לייסוד המטבע הייתה הגורם העיקרי לאי-היציבות המוניטרית שאפיינה את התקופה.
המהלכים שהשיבו בסופו של דבר את היציבות הכלכלית היו מיסוד הבנק המרכזי, הגבלת ההנפקה של איגרות חוב וריכוז הנפקתן על ידי הממשל.
אלא שניסיונות להתחמק מהעקרונות המנחים הללו הובילו מדי פעם ליצירת משברים תקופתיים קטנים, והצורך במציאת יסוד מוניטרי יציב הוביל לקבלה מהירה של תקן הזהב ברחבי העולם.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה אוחדה גרמניה למדינה אחת, זכתה לעצמאות וקבעה את הרייכסמארק, המטבע הרשמי שלה, כמטבע תקן זהב נוקשה.
גרמניה עשתה שימוש בזהב שנכרה בדרום אפריקה כדי להרחיב את היצע הכסף שלה ובמהרה אימצו מדינות רבות, שנוכחו שהזהב הוא יחידת ערך בינלאומית, יציבה ונוחה להובלה, את התקן.
התפשטותו המהירה של תקן הזהב ברחבי העולם:
1873 - האיחוד המוניטרי הלטיני (בלגיה, איטליה, שווייץ וצרפת)
1875 - האיחוד המוניטרי של סקנדינביה (דנמרק, נורווגיה ושוודיה)
לאורך שנות ה-70 של המאה ה-19 עלתה שוב ושוב הדרישה לחזרה לתקן כסף מצד כלכלות דפלציוניות וכלכלות במיתון, אך ניסיונות אלו נכשלו והתקבעות תקן הזהב נמשכה.
החל משנת 1879 אושרו לשימוש באיחוד המוניטרי הלטיני רק מטבעות תקן זהב, על אף שהכסף היה עדיין אמצעי תשלום סחיר ומקובל.
תוצאה בלתי צפויה ולא רצויה של תקן הזהב הייתה ירידה חדה בביקוש המצרפי ושורה של מיתונים כלכליים בארצות הברית ובבריטניה.
בעשורים האחרונים של המאה ה-19 כבר החלה לחלחל ההבנה שהנזקים שהשיטה גורמת עולים על התועלת ועמה ניסיונות להתקין שיטות חלופיות לייצוב אמצעי התשלום.
בשנת 1881 הופיעו בבריטניה המחאות הכסף הראשונות, שהפכו בימי מלחמת העולם הראשונה להילך חוקי תקני.
בארצות הברית קמה "ברית החוואים" (מפלגת השטרות) (The Greenback party), אשר בין השנים 1874 ל-1884, תמכה בשימוש בשטרות כסף שאינם מגובים בזהב (כסף פיאט).
מדינות בשלבי תיעוש עודדו התמחויות תעשייתיות מקצועיות וחיפשו דרכים להגביר את תפוקת המגזר החקלאי כדי לתמוך בשיעורי האוכלוסייה הגדלים שלהן.
הצורך בתוצרת חקלאית זולה יצר לחצים על הממשלות להפחית את מכסי המגן על החקלאות.
התוצאה הייתה מעבר למערכת המיסוי המוכרת והנהוגה היום המבוססת על מס הכנסה ומס מכירות ופחות על מכסי מגן וסובסידיות.
גורם נוסף היה ירידה במשכורות שהכביד על הציבור וכונה מאוחר יותר בשם "ייסורי התיעוש".
חלקו של תקן הזהב בתהליכים אלו נותר עד היום שנוי במחלוקת.
החלו להופיע בדרום-מערב ארצות הברית קולות המתנגדים לשיטה.
חקלאים רבים ראו בנדירות הזהב כגורם מכביד על התעשיות החקלאיות, המחייב אותן ללוות כספים ממערכת הבנקאות המרכזית.
באותה תקופה קמה במדינת טקסס המפלגה הפופוליסטית ("מפלגת העם") שחרתה על דגלה לעבור לשימוש במה שכונה על-ידה "כסף קל" (Easy Money), הילך חוקי שאינו מגובה בזהב ולכן נוח וזמין יותר לסירקולציה בין בנקים אזוריים קטנים שיוכלו להעניק הלוואות באזורי הספר.
ההתנגדות בתקופה זו לתקן הזהב הגיע לשיאה בארצות הברית במהלך המרוץ של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן מנברסקה.
בריאן טען כי השיטה מכבידה על החקלאים במערב ואף השווה במהלך נאום מפורסם משנת 1896 בין שיטת תקן הזהב לכתר הקוצים אותו ענד ישו במעמד צליבתו.
בריאן הפסיד בשלוש מערכות בחירות רצופות, על אף תמיכה רחבה לה זכה במדינות החקלאיות הדרומיות של ארצות הברית על רקע קריאתו לשינוי השיטה המוניטרית.
היסטוריונים ומבקרים ספרותיים ראו ב"דרך האבנים הצהובות" שלאורכה צועדת דורותי, גיבורת הרומן בן התקופה של ל.
פרנק באום "הקוסם מארץ עוץ", משל לפוליטיזציה סביב נושא שיטת תקן הזהב.
בתקופת השפל הגדול נטשו מדינות רבות את התקן.
המדינות שהמשיכו להשתמש בו, בהובלת צרפת, כונו מדינות גוש הזהב.
בשנת 1971 בוצע פיחות של הדולר מ-35$ לאונקית זהב ל-38$ לאונקיה, ובאוקטובר 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, בוטל תקן הזהב של הדולר שהיה מרכזו של הסכם ברטון-וודס.
תקן לדיווח כספי בין-לאומי הוא אסופה של תקנים חשבונאיים שנוצרו על ידי המוסד הבין-לאומי לתקינה בחשבונאות.
מדינות רבות בעולם בחרו לאמץ את התקינה הזו כתקן מחייב במגזרים עסקיים שונים.
התפתחות התקינה הבין-לאומית לדיווח חשבונאי
בעבר, התקינה החשבונאית הבין-לאומית נערכה ופורסמה על ידי הוועדה הבין-לאומית לתקינה (IASC – International Accounting Standard Committee), התקנים שפורסמו על ידי הוועדה נקראים תקן חשבונאות בין-לאומי (international accounting standard, בקיצור: IAS).
בשנת 2001, הוקם המוסד הבין-לאומי לתקינה בחשבונאות (IASB – International Accounting Standard Board) והחליף את IASC בפרסום תקנים בין-לאומיים בחשבונאות, תקנים אלה נקראים תקני IFRS.
הוחלט כי IASB יאמץ את כל תקני ה-IAS וה-SIC שפורסמו טרם הקמתו.
מאז פרשנויות לתקינה הבין-לאומית מובאות על ידי הוועדה הבין-לאומית לפרשנות דיווח כספי בין-לאומי (IFRIC – International Financial Reporting Interpretations Committee).
בשנת 2003 פורסמו גרסה ראשונה של תקן דיווח כספי בינלאומי 1 ותקן חשבונאות בין-לאומי 2 – מלאי.
עקרונות התקינה הבין-לאומית לדיווח חשבונאי
התקינה הבין-לאומית מבוססת על מערכת של עקרונות אשר מטרתם לקבוע כללים ומסגרת מושגית וכן להכתיב דרישות ספציפיות.
המסגרת המושגית דנה בהגדרות ובקריטריונים למדידה של נכסים, התחייבויות, הכנסות והוצאות לשם הכנה והצגה של דוחות כספיים.
המידע המוצג בדוחות הכספיים אמור להיות מובן, מהימן, רלוונטי ובר השוואה.
יתרונות התקינה הבין-לאומית לדיווח חשבונאי וחסרונותיה
הדוחות הכספיים אמורים לשקף באופן מהימן את מצבה הכספי של הישות המדווחת למועד הדיווח.
התקינה החשבונאית הבין-לאומית נותנת משקל משמעותי לדרך בה ההנהלה רואה את התוצאות הכספיות, מה שפוגע בהשוואתיות של הדו"חות הכספיים של פירמות שונות אפילו אם הן פועלות בתוך אותו מגזר עסקי.
דוחות כספיים מוצגים בהתאם לדרישות של תקן חשבונאות בין-לאומי 1 – הצגת דוחות כספיים.
אחידות בין-לאומית בדוחות הכספיים, אימוץ מערכת כללים אחידה אמורה להקל על יכולת ההשוואה בין ביצועי חברות בארצות השונות.
בעניין זה הוקם פרויקט להאחדת כללי החשבונאות הבין-לאומיים והאמריקניים עלי ידי IASB והגוף המקביל האמריקני Financial Accounting Standards Board – FASB, אך אף על פי שהוחלט לקדם את ההאחדה עד לשנת 2014, נכון לשנת 2016 לא אוחדו התקנים.
יישום נרחב של מדידת נכסים והתחייבויות בשיטת השווי ההוגן (Fair Value) נחשב לנדבך חשוב של התקינה הבין-לאומית.
(על אף שהוא מיושם בהרחבה גם ב-US GAAP) ומטרתו היא להציג ככל שניתן את ערכה האמיתי של הישות, נכסיה והתחייבויותיה.
מבקרי שיטת השווי ההוגן טוענים שהיא גרמה לתנועות חריפות בדיווחים ופגיעה באמינות הדיווח בשל הערכות שווי משתנות, וקשות לאימות חיצוני.
דוחות כספיים לפי התקינה הבין-לאומית לדיווח חשבונאי
דוח על השינויים בהון העצמי
תקנון בנדיקטוס שנכתב בערך בשנת 540, הוא אחד מתקנוני המנזרים החשובים ביותר.
תקנון זה, אשר נכתב על ידי בנדיקטוס מנורסיה, והתקנות הכתובות בו צוטטו פעמים רבות בתקנוני נזורה מאוחרים יותר.
התקנון נכתב עבור נזירים נוצריים החיים בקהילה אוטונומית תחת סמכותו של אב מנזר.
החל במאה ה-7 אומץ התקנון גם על ידי קהילות הנשים.
על פי האגדה, נכחד הנוסח המקורי של התקנון (שבנדיקטוס כתב במו ידיו) בשריפה במנזר טיאנו (Teano) שבאיטליה בשנת 896. העותק שנחשב הקרוב ביותר למקור נמצא בספריית המנזר של סן גלן (St.
כך למעשה, העותק של סן גלן הוא עד מהימן למקור.
התקנון של בנדיקטוס התבסס ככל הנראה על גרסאות קדומות של רגולות שונות, ביניהם הרגולה מגיסטרי (Regula Magistri, "תקנון המורה"), ממנה העתיק חלקים שלמים.
התקנון, ובו 73 פרקים קצרים, כולל הוראות הנוגעות לרוחניות, כלומר כיצד לחיות חיים נוצריים (Christocentric) נכונים, לצד הוראות מנהלתיות, כלומר כיצד לנהל מנזר ביעילות.
פרקים אלו מנחים עד היום מנזרים וקהילות נזירים בזרמים המערביים השונים בהם מתקיימת נזורה, כולל הקתולים והאנגליקנים.
כמחצית הפרקים מדברים על חובת הצייתנות והענווה, ומה נדרש לעשות כאשר אחד מחברי קהילת הנזירים אינו כזה.
התקנון מתייחס גם לשתיקה, הנחשבת כאלמנט השלישי בתוכנית החינוך הקדושה.
יתרת הסעיפים עוסקים בעבודת האל (Opus Dei), וקובעים הנחיות פעולה לאב המנזר ודרכי ניהול המנזר.
חלק מהנושאים אינם מכוסים בתקנון, והושארו לטיפולו של אב המנזר מתוך הנחה שאב המנזר חכם ומנוסה ומסוגל להתמודד עם בעיות פשוטות או להשליך מסעיפים אחרים.
עקרונות הנזכרים בתקנון הם הסתייגות מסגפנות מוגזמת ומסגפנות מתבודדת, לצד דרישה לעבודה קשה, הן כעבודה פיזית והן כעבודת האל הרוחנית.
אלה מתבטאים במוטו העומד בבסיס התקנון - "אורה את לבורה" (ora et labora) - "תפילה ועבודה", המדגיש את הצורך באיזון בין שני האספקטים, בלי שאף אחד מהם יגבור על האחר, וכן על מנת שהמנזר יקיים את עצמו ללא תלות ביולם החיצון.
האפיפיור גרגוריוס הראשון כתב על התקנון:
תקנון בנדיקטוס קובע פיקוח מתמיד על הנזיר הבודד, ובכמה מישורים:
פיקוח היררכי מצד אב המנזר, הדיקאנים, אחים ותיקים ונושאי תפקידים.
פיקוח הדדי - כל נזיר חייב לפקח על משנהו, ולוודא שחבריו ימלאו את הוראות התקנון.
נזיר הרואה נזיר אחר המבצע מעשה שאינו ראוי חייב לטפל בבעיה, או על ידי הוכחת החוטא או על ידי דיווח לסמכות בכירה.
מעל הכל, כפיקוח עליון, אלוהים הרואה הכול יבוא חשבון עם החוטא בסוף ימיו.
סדר הפעולות אותו מכתיב בנדיקטוס בפרולוג הוא: לשמוע, לקבל ללא סייגים, ולבצע באופן מלא.
לפי בנדיקטוס, על מנת לזכות ולהגיע לאלוהים, נדרשת צייתנות מוחלטת.
מי שלא יציית יורחק מאלוהים, ומי שלא ישרתו כהלכה יענש לנצח.
פרק 1 - על סוגי הנזירים וחייהם: בנדיקטוס מונה ארבעה סוגי נזירים, כשרק שני הסוגים הראשונים ראויים להקרא נזירים:
coenobitarum (סנוביטים או קוינוביטים) - החיים במנזר וכפופים לאב מנזר (abbas).
anachoritarum (אנאכורתים) - המתבודדים, ששהו זמן רב במנזר ומסוגלים לחיות בכוחות עצמם ללא פיתויי גוף ורוח.
sarabaitarum - נזירים החיים ללא מסגרת ממוסדת מחייבת.
אמנם נראים כנזירים, אולם לדעתו היות שלא עוצבו על ידי חיים במנזר ולא עברו חינוך מחדש על ידי תקנון נזורה, הם קובעים חוקים בשרירות לבם, ולכן אינם ראויים להקרא נזירים.
girovagum - נזירים נודדים, שבהיעדר בסיס קבע לא נמצאים תחת פיקוחם של אב מנזר או נזירים אחרים.
חוסר הפיקוח וחוסר היציבות גורמים לכך שהם נשמעים לרצונותיהם ותשוקותיהם, ולא לתכתיב של בכיר במדרג הנזירי.
פרק 2 - אב המנזר: על אב המנזר לזכור כי בסופו של דבר יהיה עליו למסור דין וחשבון לריבונו של עולם.
על אב המנזר לעשות את המיטב למען צאן מרעיתו ונשמתם.
עליו להנחות אותם בדרך האל, ולזכור כי תפקידו לשרת את האל.
פרק 3 - מועצת האחים: כאשר מתעוררים נושאים בעלי חשיבות על אב המנזר לכנס את כל הנזירים, לשמוע את דעתם, לשקול את כל הדרוש ולהחליט בעצמו את ההחלטה הטובה ביותר.
אחרי שאב המנזר קיבל את החלטתו על כולם לציית לה.
פרק 4 - האמצעים לעשיית מעשים טובים: 73 כללים לעבודת האל.
אהוב את אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך.
מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך
התכחש לעצמך על מנת ללכת אחרי ישו
לעולם אל תפעל מתוך כעס
הימנע משבועה מחשש ששבועתך תהייה שבועת שקר
אל תשיב רעה תחת רעה
הימנע מלהלבין פניו של זולתך וקבל באהבה את העלבונות שמטיחים בך
אל תענה בקללה על קללה במקום זאת ברך את מקלליך
פרק 5 - בזכות הצייתנות: פרק זה מתמקד בנושא הצייתנות (oboedentia), הנדרשת על מנת להגיע לשפלות הרוח (humilitatis).
צייתנות לאלוהים מושגת דרך צייתנות לשלוחיו.
הנזיר הראוי צריך לציית מיד לכל הוראה הניתנת לו על ידי אב המנזר או אחד המורים.
פרק 6 - בזכות השתיקה: הפרק עוסק בחשיבות השקט והשתיקה (taciturnitate).
מותר לדבר רק אחרי קבלת אישור, והדיבור חייב להעשות בשקט ובשפלות הרוח, ובפה סגור למחצה תוך הימנעות מפעירת השפתיים.
פרק 7 - בזכות הענווה: הפרק מתמקד בחשיבות שפלות הרוח (humilitate).
על פי כתבי הקודש התנשאות היא חטא התאווה ויש להימנע ממנה על ידי שפלות הרוח.
שפלות הרוח מתוארת כדרך למעבר מעבודת האל מיראה ופחד, לעבודתו מאהבה שלמה.
"השלב השישי בענווה, הוא כאשר נזיר מוכן לקבל כל אשר הוא מאוס ונקלה, השלב השביעי בענווה הוא כאשר אדם מתוודה לא רק בלשונו כי הוא ירוד ונחות מן האחרים, אלא מאמין בכך גם בעמק ליבו"
פרק 8 - על עבודת קודש בלילה: דרישה מהנזירים לקום בחצות לומר תהילים ותפילות
פרק 9 - מספר מזמורי התהילים שיש לאמר בלילה: בתפילה בימי החורף יש לאמר פרקי תהילים מסוימים ורק אז אב המנזר נושא את ברכתו כאשר כולם יישובים במקומותיהם.
אחר כך יש נמסרים מספר שיעורים.
פרק 10 - עבודת הקודש בלילות הקיץ: בלילות הקיץ, במקום השיעורים יש לקרוא פרק מהתנ"ך, ולהקפיד שיאמרו לפחות 12 מזמורי תהילים.
פרק 11 - על האשמורות של יום ראשון
פרק 12 - תפילת שחרית
פרק 13 - שחרית בימות החול
פרק 14 - אשמורות בימי קדושים
פרק 15 - מתי לאמר הללויה
פרק 16 - עבודת הקודש במשך היום
פרק 17 - כמה מזמורי תהילים יש לאמר במשך היום
פרק 18 - סדר מזמורי תהילים: על כל נזיר לאמר בכל יום את המזמורים הקבועים, ובנוסף להם עליו לקרוא מידי לילה מספר מזמורים, כך שיסיים את כל ספר תהילים מדי שבוע.
מן הסעיף עולה שהנזירים נדרשו לידיעת קריאה, ומי שיגיע למנזר ללא יכולת זו ילמד זאת במנזר בכדי שיוכל לקרוא לקרוא את התפילות.
פרק 19 - כיצד יאמרו המזמורים: אלוהים נמצא בכל מקום ועינו פקוחה תמיד ומבחינה בין טוב לרע, לכן גם את עבודת האל בתפילה ובמזמורים יש לעשות ביראת שמיים מתמדת ובכוונה שלמה.
פרק 20 - יראת כבוד בעת התפילה: התפילות צריכות להיות קצרות וטהורות, וסיומן צריך להיות אחיד.
על פי סימן מהאחראי, על כל הנזירים לקום יחד על רגליהם.
פרק 21 - מינוי דיקאנים במנזר: הפרק קובע מערכת היררכית במנזר שבו יש למעלה מ-20 נזירים.
על פי התקנון, במקרה כזה יש למנות דקאנים (decanis), שכל אחד מהם יהיה אחראי על קבוצה של עשרה נזירים (decani).
הדיקאנים יעזרו לאב המנזר בניהול המנזר ונזיריו.
הנזיר הנבחר צריך להיות כזה שהוכיח חיי קדושה ללא דופי על פי השקפת המנזר.
אם יפול דיקאן בחטא הגאווה הוא יודח מתפקידו.
פרק 22 - סידורי הלינה: כל אחד מהנזירים יישן במיטה נפרדת, כל אחד מהם יקבל מצעים ההולמים לאורח חייו, וזאת על פי קביעת אב המנזר.
אם הדבר מתאפשר, ישנו כל הנזירים באולם שינה אחד (דורמיטורי).
אם התנאים לא מאפשרים זאת, ישנו הנזירים בקבוצות של עשרה או עשרים נזירים, בהשגחת נזירים ותיקים (senioribus).
בכל אולם שינה יבער נר במהלך כל הלילה.
על הנזירים לישון בבגדיהם (גלימותיהם), ואלה יהיו מהודקים לגופם בחגורה או חבל.
כך יהיו מוכנים ליקיצה מהירה.
במהלך השינה אסור שתהיה סכין לצדם, שלא ייפצעו בשנתם.
כאשר יינתן אות על הנזירים לקום מיידית ולהופיע ללא שהייה בפני אחיהם לעבודת האל, כאשר הם שומרים על צניעות וענווה.
מיטותיהם של האחים הצעירים לא תהיינה סמוכות והם יפוזרו בין האחים המבוגרים יותר.
פרק 23 - הטלת חרם: אם אחד האחים יימצא עקשן או חסר משמעת, גאוותן, מתלונן או סוטה מהנחיות התקנון, ומזלזל בהוראותיהם של האחים הוותיקים, ינזוף בו האחראי עליו ביחידות, פעם אחת ואף פעם שנייה.
אם לא יתקן את דרכיו, ינזפו בו בפני כל הנזירים.
אם הנזיר הנזוף לא יעבור שינוי יסודי ויתקן את התנהגותו, ובמידה והוא בר-הבנה למשמעות העונש, יוטל עליו חרם.
אם גם אמצעי החרם לא יעזור - ילקו אותו.
פרק 24 - חומרתו של החרם: עונש ייקבע על פי חומרת העבירה, וקביעתו נתונה לסמכות אב המנזר.
אם מדובר בעבירה קלה, העונש יהיה מניעת השתתפותו של הנזיר החוטא בארוחות המתנהלות בשולחן המשותף.
בנוסף תימנע ממנו האפשרות לשיר מזמורי תהילים או למסור שיעורים עד שיכפר על עוונו.
נזיר זה יאכל את ארוחתו לבד, אחרי ששאר הנזירים סיימו לאכול וזאת עד שיימחל לו.
פרק 25 - דינן של עבירות חמורות: נזיר שיימצא אשם יורחק הן משולחן האוכל המשותף והן מאולם התפילה, ויאסר על נזירים אחרים לקיים איתו מגע או לדבר איתו.
הנזיר הנענש יעבוד לבדו בעבודה שתוטל עליו, ואת ארוחותיו יקבל לבד, בכמויות ובמועדים עליהם יחליט אב-המנזר.
נזירים אחרים לא יברכו אותו והוא לא יזכה לברכה על מזונו.
פרק 26 - דינם של המדברים עם המוחרמים, ללא קבלת רשותו של אב המנזר: אם אחד הנזירים יקיים מגע כלשהו עם אח מוחרם, ידבר איתו או ישלח אליו הודעה, ללא רשות מאב המנזר, יוטל עליו עונש דומה.
פרק 27 - כיצד ידאג האב לשלום המוחרמים
פרק 28 - על הממאנים להיטיב דרכיהם על אף התוכחות
פרק 29 - האם לשוב ולקבל אחים שעזבו את המנזר: אם אח שעזב את המנזר מבקש לחזור, יתאפשר לו הדבר.
גם אם יעזוב פעם שנייה ושלישית עדיין יאפשרו לו לחזור.
אולם אם יעזוב גם אחרי הפעם השלישית לא יוכל עוד לחזור למנזר.
פרק 30 - הענשת נערים: ענישה תיקבע על פי גיל ורמה שכלית.
לכן, ילדים או נערים (ואף מבוגרים) שאינם מבינים את משמעותו של החרם יענשו על ידי מניעת מזון או הלקאה.
פרק 31 - תכונותיו הרצויות של שמש (שרת) המנזר
פרק 32 - על רכוש המנזר וחפציו
פרק 33 - איסור מוחלט על רכוש פרטי: רכוש פרטי הוא פגם מוסרי שיש לשרש מן המנזר.
הנזירים אינם אדונים על גופם ורצונותיהם, ולכן נאסר עליהם הרכוש הפרטי, ואת הדרוש להם עליהם לבקש מאב המנזר.
קבלה, מסירה ושמירה של חפץ ללא אישור אב המנזר אסורה לחלוטין.
איסור זה כולל ספרים, לוחות כתיבה, עטים, או כל חפץ אחר.
כל הטובין במנזר הם רכוש משותף.
אם יימצא נזיר שנכנע לחטא זה, הוא יוזהר פעם ופעמיים, ואם לא יתקן את דרכיו יישא בעונש.
פרק 34 - האם צריכים הכל לקבל את הנחוץ להם במידה שווה?: במעשי השליחים כתוב "וינתן לכל איש ואיש די מחסורו", לכן יש להתחשב בחולשותיהם של אנשים, ולתת לפי מחסורם.
מי שזקוק לפחות נדרש להודות לאלוהים על כך ולא להתמרמר על שקיבל פחות, ומי שזקוק ליותר צריך להיות מודע לחולשתו, ולא יתנשא.
המטרה היא מניעת התמרמרות מכל סוג, כי מי שיימצא מתמרמר ייענש.
פרק 35 - עבודה שבועית במטבח: כל נזיר בתורו
פרק 36 - על האחים החולים
פרק 37 - על קשישים ועל ילדים
פרק 38 - על בעל הקריאה השבועי: בעל הקריאה התורן יקרא בקול בזמן הארוחות, ויאכל עם שאר השרתים בתום הארוחה.
פרק 39 - על מידת האכילה וסדריה: לארוחה היומית, בין שהיא ב-12 בצהריים (השעה השישית על פי חלוקת היום שבמנזר) ובין אם היא בשעה 3 אחרי הצהריים (השעה ה-9 על פי סדר היום שבמנזר) יוגשו לכל שולחן שני תבשילים, כך שמי שלא יכול לאכול מהאחד יוכל לאכול מהשני.
אם יש ירק או פרי טרי - יוסיפו אותם לארוחה.
לנזיר מספיק כ-450 גרם (ליברה) לחם ליום.
למי שעובד בעבודה פיזית קשה יכול אב המנזר לתת תוספות, אבל אסור שנזיר יחטא בזללנות ויאכל עד בחילה.
כמו כן, נאסרה אכילת בשרן של חיות ההולכות על ארבע, ורק לחולים וחלשים ניתן יהיה להקצות בשר לפי צורכיהם.
פרק 40 - על כמות השתייה החריפה וסדריה: מתוך התחשבות בחולשת של נזירים, מותרת שתיית יין במידה המספיקה לכל של כרבע ליטר ליום.
עם זאת, השומר עצמו ומתנזר מיין - תבוא עליו ברכה.
במידה ותנאי המקום, עול העבודה או חום הקיץ מחייבים זאת, רשאי אב המנזר, על פי שיקול דעתו להוסיף על הכמות האמורה, בתנאי שלא יגיעו הנזירים לכדי סביאה ושכרות.
פרק 41 - שעות האכילה: שעות הארוחות משתנות בהתאם לעונות השנה.
פרק 42 - איסור דיבור אחרי נעילה: על הנזירים לשאוף לשתיקה, בייחוד בלילה.
לכן, אחרי ארוחת הערב יתכנסו כל הנזירים ואחד מהם יקרא באוזניהם מתוך "התוודעויות" (Collationes) או "חיי האבות" (Vita Patrum), או כל חומר קריאה אחר שהשומעים יבינו, אך לא מהתורה או מספרי שמואל ומלכים, שתוכנם אינו מתאים בשעה זו לחלשי הדעת, משום שעוסקים במלחמות רבות וענייני יום-יום.
לפני השינה על כולם להתכנס לתפילת נעילה, ולאחריה תחויב שתיקה מוחלטת, שמפרה ייענש בחומרה.
פרק 43 - דינם של המאחרים לעבודת הקודש (התפילות) או לארוחות: עם השמע האות, על הנזירים לעזוב את עיסוקיהם ולהגיע בחפזה, אך עליהם להישמר מקלות דעת.
פרק 44 - כיצד יכפרו המוחרמים על מעשיהם
פרק 45 - מה ייעשה לשוגים באולם התפילה
פרק 46 - דינם של העוברים עבירות אחרות
פרק 47 - מתן אות להגעת שעת עבודת הקודש: על אב המנזר לקרוא לנזירים לתפילה.
פרק 48 - על עבודת כפיים יום-יומית: "הבטלה היא אויבת הנשמה", לכן הנזירים צריכים לעסוק בשעות מוגדרות בעבודה ובשעות אחרות בקריאה בכתבי הקודש.
סדר יום מומלץ בקיץ הוא 4 שעות עבודה, שעתיים קריאה, ארוחה, מנוחה כשעתיים, תפילה, ושוב עבודה אם נדרש.
פרק 49 - צום 40 הימים ושמירתו
פרק 50 - איך ינהגו האחים העובדים במרחק רב מאולם התפילה או נמצאים בדרך
פרק 51 - על האחים היוצאים לדרך לא ארוכה
פרק 52 - על אולם התפילה של המנזר
פרק 53 - הכנסת אורחים: הכנסת אורחים היא מצווה חשובה, ויש לקבל פניהם בכבוד, ובייחוד אורחים שהם משרתי האל או עולי רגל.
רצוי לברך את האורחים לשלום אבל אסור להתחבר עמם או לדבר איתם ללא הוראה מפורשת.
פרק 54 - איסור על הנזיר לקבל חפצים או מכתבים
פרק 55 - על מחסן הבגדים והנעליים של האחים: האחים יקבלו ביגוד ונעליים בהתאם לעבודתם ותנאי מזג האוויר.
כלי המיטה יכללו מזרן, שמיכה, כיסוי מיטה וכר.
כל נזיר יקבל גלימה (טוניקה), ברדס, נעליים, גרביים, חגורה, סכין, מטפחת, עט, מחט, לוח כתיבה.
אב המנזר יעשה חיפוש מדי פעם לוודא שהנזירים לא צברו רכוש מעבר לכך.
פרק 56 - על סעודת אב המנזר
פרק 57 - על בעלי המלאכה והאומנים שבמנזר
פרק 58 - סדר קבלת האחים: הצטרפות לחיי המנזר לא תתבצע בקלות דעת.
בניגוד למסיון הנוצרי - המיועד מראשית ימות הנצרות להפיץ את האמונה בישוע בכל מקום ולכל אדם, אין הנזירות מבקשת לעשות נפשות.
נהפוך הוא: היא מזהירה ומתריעה בפני המבקש להצטרף למנזר כי אורח החיים המצופה ממנו הוא תובעני וקיצוני.
אם המבקש להצטרף יתדפק על דלתות המנזר במשך 4 או 5 ימים, ויוכיח התמדה, ויכולת לשאת בסבלנות את הקושי והיחס הנוקשה כלפיו, יאפשרו לו להיכנס ולהתגורר מספר ימים במגורי האורחים.
לאחר מכן יתאפשר לו להיכנס למגורי הטירונים, שם ילמד, יאכל וישן.
אח ותיק, שכבר הוכיח עצמו בעשיית נפשות, ימונה להשגיח על המועמד החדש ולוודא שהוא אכן מתכוון להקדיש עצמו לעבודת האל, תוך גילוי צייתנות ושפלות.
בשלב זה יציגו למועמד את כל הקשיים שיש לעבור בדרך אל אלוהים.
אם המועמד מבטיח להתמיד, וחלפו לפחות חודשיים, יקריאו לו את התקנון (הזה), ויגידו לו "זהו התקנון לפיו תשרת, אם ביכולתך לשומרו - הכנס, ואם לא, לך לשלום" (תחילת המשפט בלאטינית: "Ecce Lex sub qua Militare Vis" - "הנה התורה אשר בה אתה חפץ להילחם").
אם יישאר - ישוב למגורי הטירונים, שם יעמדו מידותיו במבחן, ובחלוף שישה חודשים נוספים, יקראו בפניו את התקנון על מנת שיידע בוודאות למה הוא מתחייב.
לאחר ארבעה חודשים נוספים, אם יוסיף להתמיד, יוקרא בפניו שוב התקנון, ובמידה ויבטיח לשמור את כל חוקי המנזר ולציית לכל מה שיצווה עליו, יתקבל לקהילה, בידיעה שמיום זה ואילך עליו לציית לכל סעיפי התקנון המונח על צווארו כעול, תקנון שהסכים לציית לו אחרי שניתנה לו במשך זמן רב האפשרות לדחותו.
נזיר שהתקבל, יבטיח באולם התפילה, בנוכחות הכל, בפני אלוהים ושליחיו, לקבוע מקומו בקהילה, לתקן את מידותיו ולציית, בידיעה שאם יפר דברו, יימצא אשם על ידי האל.
הנזיר יערוך את הדברים בהצהרה כתובה, בשם שרידי הקדושים המצויים במקום ובנוכחות אב המנזר.
את המסמך יכתוב בעצמו, ואם אינו יודע לכתוב יוכל לבקש מאחר לכתוב בשמו, והוא יוסיף את חתימתו.