tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטלוויזיה אומנם שברה את ההגמוניה שהייתה לתעשיית הקולנוע בענף הבידור, אולם כתוצאה מכך חלו שינויים רבים, שהועילו לתעשיית הקולנוע.
דעת הקהל דעכה במהרה לגבי איכות התוכן הטלוויזיוני, בעוד שרבים החלו לראות בקולנוע לעומת זאת מדיום אומנותי רציני ומכובד יותר.
במהלך שנות השמונים ושנות התשעים התרחשה התפתחות משמעותית נוספת.
עם עליית הפופולריות של שוק סרטי הווידאו, נפתחה בפני האולפנים הזדמנות להגדיל את הרווחים שלהם באופן משמעותי.
סרטי קולנוע שונים זכו לתשבחות לאורך השנים תודות להשכרתם ומכירתם בווידאו, על אף שכשלו בקופות, כאשר יצאו לראשונה לאקרנים.
בהמשך נעשתה חלוקה ברורה יותר של ההפקות הקולנועיות האמריקאיות: סרטי שוברי קופות וסרטים עצמאיים.
מאותה העת האולפנים החלו למקד את רוב המשאבים בקומץ הפקות יקרות מאוד, שיצאו לאקרנים מדי שנה, על מנת לשמור על הרווחיות שלהם.
בדרך כלל ההצלחה של שוברי הקופות הסתמכה על ליהוק צוות שחקנים "כוכבים" ופרסום מאסיבי, כך שהסרט יהיה מסוגל למשוך לאולמות הקולנוע קהל עצום.
שובר קופות, הוא סרט שהצליח למשוך קהל גדול מספיק, כדי שעלויות ההפקה יכוסו והרווחים יהיו נאים.
בנוסף לשוברי הקופות האולפנים תומכים מדי שנה גם בעשרות הפקות עצמאיות, שמופקות בתקציבים נמוכים, ולעיתים קרובות באופן עצמאי ללא עזרת האולפן.
סרטים שהופקו באופן זה, בדרך כלל שמים דגש על איכות אומנותית בהיבטי משחק, בימוי, תסריט ואלמנטים נוספים הקשורים בהפקה, בנוסף ליצירתיות וחדשנות.
במהלך שנות השבעים חל שינוי מהותי נוסף בתעשיית הקולנוע האמריקאית, עם כניסתם של במאים צעירים, שצמחו בבתי הספר לקולנוע, ולמדו טכניקות שפותחו באירופה במהלך שנות השישים.
במאים כמו פרנסיס פורד קופולה, ג'ורג' לוקאס, בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, סטיבן ספילברג פיתחו את ז'אנרים וטכניקות קולנועיות, והסרטים שלהם זכו לתשבחות והצלחה מסחרית.
קופולה, ספילברג ולוקאס נחשבים לבמאים בעלי השפעה רבה על המודל הנוכחי של סרטי שוברי הקופות האמריקאים, בעקבות ההצלחות הגדולות של סרטיהם "הסנדק", "מלתעות" ו"מלחמת הכוכבים".
סרטים אלו, שברו את שיאי הקופות של כל הזמנים כאשר יצא לאקרנים, והשפיעו על ההחלטה של האולפנים להתמקד אף יותר בניסיונות להפיק להיטי ענק קולנועיים.
מהפך מהותי נוסף שהתרחש בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, היה כאשר דור במאים נוסף בהם ספייק לי, סטיבן סודרברג וקוונטין טרנטינו החיה מחדש את הקולנוע העצמאי האמריקאי עם סרטים כגון "עשה את הדבר הנכון", "סקס, שקרים ווידאוטייפ" ו"ספרות זולה".
מבחינת בימוי, תסריט, עריכה, ואלמנטים קולנועיים נוספים, הסרטים הללו היו חדשניים, לעיתים גסים, והצליחו להפריך את המוסכמות הקיימות של הקולנוע ההוליוודי עד אז.
יתר על כן, ההצלחה הניכרת לה זכו בקופות זיכתה אותם במעמד חשוב בתרבות הפופולרית האמריקאית, והמחישה את יכולתם של סרטים עצמאיים שהופקו בתקציבים נמוכים, לזכות להצלחה מסחרית רבה.
קולנוע אלנבי היה בית קולנוע שפעל ברחוב אלנבי 58, בסמוך לכיכר מגן-דוד בתל אביב בין השנים 1934 ל-1988. אחר כך פעל כמועדון לילה וכאולם הופעות באותו השם; ובשנים 1994–2000 פעל כמועדון לילה בשם "אלנבי 58".
בניין קולנוע אלנבי נבנה בשנים 1933–1934 על ידי קבוצת שותפים בראשות ארנברג ושלוסברג.
הוא תוכנן על ידי אדריכל שלמה גפשטיין, עם אלמנטים ששילבו את הסגנון הבין-לאומי ("באוהאוס") ואר דקו.
הקולנוע פעל החל משנת 1935, בשם קולנוע "רימון", עם 800 מקומות ישיבה, כולל יציע.
בשנת 1936 נכנס ירוחם ורדימון כשותף והחל מ-1937 שינה את שמו ל"קולנוע אלנבי".
לאחר מותו של ורדימון, ב-1968, המשיכו בניו ראודור ואורגד ורדימון לנהל את הקולנוע, עד לשנת 1986, אז שכר אותו היזם עמוס הורוביץ ושינה את שמו ל"קולנוע סתיו"; במקביל החל האחים ורדימון בקידום תוכנית להריסת הבניין ובניית מבנה חדש במקומו.
בתחילת 1975 החל מאבק של חוגים דתיים, בראשות סיעת המפד"ל בעירייה ורב העיר ישראל מאיר לאו, נגד הקרנת סרטים בקולנוע בלילות שבת.
קולנוע אלנבי היה אחד ממספר בתי קולנוע שפעלו בשבת; ובלחץ של ראש העירייה שלמה להט הסכים אורגד ורדימון לסגור אותו בשבת, בתנאי שגם כל המתחרים שלו יסגרו.
לאחר שהעירייה לא כפתה את הסגירה על בתי קולנוע אחרים החליט להפעיל שוב את הקולנוע בלילות שבת.
העירייה גם הכחישה שהיה הסכם עם הקולנוע.
אז החלו הפגנות ואיומים נגד ורדימון והקולנוע.
הקולנועים "גת", "אורלי" ו"מקסים", שנפתחו בלילות שבת, נכנעו בסופו של דבר ללחץ וסגרו.
המאבק נמשך חמישה חודשים, במהלכם ניסתה העירייה לנקוט תחבולות שונות כדי לאלצו לסגור.
כך למשל, היא טענה, שפתיחתו נוגדת את חוק שעות עבודה ומנוחה.
ורדימון העסיק כעקבות כך עובדים ערבים.
אחר כך טענה העירייה, שאסור למכור כרטיסים בשבת.
וררימון בתגובה קיים הצגות בחינם.
בסופו של דבר הרים להט ידיים, אבל מיהר להטיל היטל עינוגים בגובה של 35 אחוז על הכרטיסים שנמכרו ביום שישי והפך את פתיחת בתי הקולנוע בלילות שבת לבלתי כלכלית.
רק ב-1981 בוטל היטל העינוגים, במסגרת מאבק ארצי של התאחדות בעלי בתי הקולנוע בכנסת.
בעקבות הירידה בצפייה בקולנוע בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20, היה קשה לתפעל ברווח אולמות קולנוע גדולים.
מספר בתי קולנוע פוצלו מאולם גדול יחיד למספר אולמות, כך שניתן להקרין מספר סרטים במקביל (לדוגמה קולנוע "חן" בכיכר דיזנגוף פוצל לחמישה אולמות), בעלי קולנוע אלנבי גם שקלו לפצל את האולם, אך לבסוף הוחלט ב-1988 להסב את הקולנוע לאולם הופעות.
שטח האולם הורחב על ידי הסרת קירות מפרדים לפואייה, נבנה בר וחנות מוזיקה קטנה.
מאז החל האולם לפעול בעיקר כמועדון להופעות מוזיקת רוק.
בין ההופעות שנערכו באולם היו:
הופעת הבכורה בסיבוב הקאמבק של הזמר גבי שושן במאי 1989.
הופעת בכורה של ההרכב "למה פיל" שהקים יוסי אלפנט, יחד עם אהוד בנאי ו"הפליטים", באוקטובר 1989.
הופעת בכורה של המופע "שתי בובות על חוט" של שרון ליפשיץ.
תחרות להקות צעירות, בשיתוף האוזן השלישית, שנערכה ב-3 בדצמבר 1989. בתחרות זכתה להקת "תערובת אסקוט" במקום הראשון ולהקת "טפיקס" במקום השלישי, והן זכו לחשיפה ראשונה.
ערב שכלל הופעה של סיון שביט בתחילת דרכה ושל הלהקות "פונץ'" ו"אלגנט".
ערב מחווה למתופף ז'אן ז'אק גולדברג, כדי לסייע לו לאחר שנקלע לקשיים כלכליים.
בערב הופיעו בהתנדבות: להקת "אור כשדים", סיון שביט, אהוד בנאי, ליליה, "הקליק" ורמי פורטיס.
ערב של יוצרי מוזיקה אלקטרונית, עם ההרכב "דאדאטיקס" מחלוצי התחום בישראל, והרכבים אחרים.
הופעת ההשקה של אלבום הבכורה של הזמר גדעון כפן.
בשנת 1994 הוסב המבנה למועדון לילה בשם "אלנבי 58", על ידי אורי שטרק, רל נדל וניצן לב צור.
מסיבות הטראנס וההאוס שנערכו בו מדי יום חמישי זכו להצלחה, והתקליטנים המובילים בעולם פקדו אותו.
המועדון הפך למוביל בסצנת המועדונים התל אביבית בשנות ה-90 של המאה ה-20. המועדון הוכתר על ידי מגזין "מיניסטרי אוף סאונד" כאחד מעשרים המועדונים הטובים בעולם.
ב-1996 החלו במועדון מסיבות "אפטר פארטי", המתחילות עם עלות השחר ונערכות בשעות הבוקר.
ביוני 2000 נסגר המועדון, לאחר שהעירייה ביקשה להטיל על בעלי המועדון קנס גבוה בנימוק שהמועדון פעל מספר שנים ללא רישיון וגרם למטרדים לסביבה.
בעלי המבנה ובעלי המועדון הגיעו להסכמה עם העירייה, לפיה הפעילות במקום תסתיים בתמורה לוויתור על הקנס.
מייסדיו הקימו חודשים ספורים אחר כך את "מועדון ה-TLV" בנמל תל אביב, שנסגר אף הוא בינואר 2013.
בין 1996–1998 הפיק המועדון שלושה אלבומי אוסף בשם "קולנוע אלנבי 58" שכללו כמה מלהיטי הדאנס שנוגנו במועדון:
לאחר שהבעלות על המבנה עברה כמה פעמים, ב-1997 רכשה אותו קבוצת משקיעים שכללה את חיים צ'יזיק, פרדי רובינסון ויגאל זילכה, באמצעות חברה שהוקמה לצורך כך בשם "קולנוע אלנבי 58 (1997) בע"מ".
הקבוצה תכננה להרוס את בניין הקולנוע ולבנות במקום בניין למגורים בן 7 קומות.
הבניין הוגדר כבניין לשימור ברמה ג' (הנמוכה ביותר), בשל הערך ההיסטורי שלו כאחד מבתי הקולנוע ההיסטוריים של תל אביב ובשל בנייתו בסגנון "הבאוהאוס".
לאחר עשר שנים שבהם הפרויקט לא קודם, המבנה נמכר בנובמבר 2007 תמורת 20 מיליון שקל לחברת נדל"ן בשם "מאיר עייני ישראל מניבים בע"מ".
המבנה נהרס באוקטובר 2017, לטובת הקמת מבנה מגורים, תוך הבטחה של היזמים לשיחזור חזית המבנה המקורית.
קולנוע גת היה בית קולנוע בעל אולם אחד גדול תת-קרקעי במרכז תל אביב, בפינת הרחובות אבן גבירול וציטלין.
בית הקולנוע הוקם בשנת 1957, ומאז עבד באותה מתכונת - סרט אחד או שניים, המוצגים על פני מספר שבועות או חודשים בהתאם להצלחתם.
כמו כן בבית הקולנוע התקיימו אירועים מיוחדים: פרמיירות לסרטים חדשים ולסדרות שונות, "גאלות" (הקרנות מיוחדות לעיתונאים) וכו'.
גת נחשב לבית קולנוע איכותי ברמת ההקרנה והסאונד וגם באיכות הסרטים המוצגים בו.
קולנוע גת מוזכר בשירו של מתי כספי "יום שישי חזר" שאת מילותיו כתב אהוד מנור, שפקד את הקולנוע בימי שישי דרך קבע.
שם הקולנוע שונה בהמשך ל"רב חן גת" ושויך לרשת רב חן.
עקב שיקולים כלכליים במאי 2015 נסגר בית הקולנוע, וההקרנה האחרונה התקיימה ב-25 במאי 2015.
כיום פועל במקומו סניף של "סופר פארם".
קולנוע לב רמת השרון (שמות קודמים: קולנוע בית הפועלים, קולנוע גיל, קולנוע כוכב) הוא בית קולנוע בן כ-200 מקומות ברחוב סוקולוב ברמת השרון, הפועל מאז 1948.
בית הקולנוע הוקם על שטח של 1,400 מ"ר בבעלות קק"ל, בראש גבעה בפינת הרחובות סוקולוב וברנשטיין-כהן של ימינו.
בנייתו החלה ב-1945, והוא נחנך ב-1 במאי 1948, במבנה שכלל באותה העת, ובמשך שנים רבות בהמשך, גם את מועצת הפועלים של רמת השרון.
המבנה היה המבנה הראשון במושבה שהוקם מלכתחילה כדי לשמש למטרות תרבות.
תחילה נקרא קולנוע "בית הפועלים" ולאחר מכן קולנוע "גיל", וב-1980 שונה שמו ל"כוכב".
מאפריל 2022 בית הקולנוע משתייך לרשת בתי הקולנוע "לב", ושמו שונה ל"לב רמת השרון".
בית הקולנוע נכנס להיסטוריה של התרבות הישראלית כאשר בשנת 1951 נערכה בו ההופעה הראשונה של התכנית הראשונה של להקת הנח"ל.
מאז שבית הקולנוע "אורית" בשכונת מורשה נסגר, ועד להקמת סינמה סיטי גלילות, היה קולנוע "כוכב" בית הקולנוע היחיד בתחום שיפוטה של רמת השרון, וגם כיום הוא בית הקולנוע היחיד באזור המגורים של העיר.
במהלך השנים צבר הקולנוע מוניטין בשל האווירה החברותית והחמה ששררה בו.
רוב הקרנות הסרטים בקולנוע הן של סרטים ישראלים וסרטי איכות לא "הוליוודיים".
מאז 1996 ועד סוף 2010 נערכו בבית הקולנוע אחת לחודש הקרנות של סרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי", שכללו השתתפות פעילה של הקהל שאורגנה על ידי מועדון המעריצים של הסרט.
בשנת 2007 ביקשו בעלי המתחם להרוס את המבנה ולהקים במקומו בניין מגורים בן 16 קומות, אך תוכניתם נדחתה בידי הוועדה המקומית והוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
בעקבות הדחייה, החליטו הבעלים בשנת 2009 למכור את הבניין.
בסוף 2011 החל שיפוץ נרחב של הבניין וסביבתו, ומ-2012 פועל במתחם הקולנוע סניף של רשת קפה לנדוור.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת הפך קולנוע כוכב לבית הקולנוע היחיד הפעיל בעל אולם אחד בלבד בכל אזור גוש דן והשרון.
קולנוע אינטראקטיבי הוא סוג של קולנוע, בו מתקיימים יחסי גומלין בין המתרחש על המסך והצופים.
יחסים אלו יכולים להתבטא בצורות רבות ומגוונות כשהדגש הוא שהצופים מקבלים אפשרות להשפיע על התנהלות הסרט.
הסרטים הללו בנויים כך שכל סצנה שתיבחר על ידי הצופה תוכל להתאים לסצנה הקודמת ולהניע את העלילה קדימה.
ישנן דרכים מגוונות וכמו שימוש בטכנולוגיות שונות ליצירת סרט אינטראקטיבי.
ניתן היה לראות סרטים אינטראקטיביים כבר משנת 1967. Kinoautomat של הבמאי הצ'כי ראדוז צ'ינצ'רה (Radúz Činčera), שהוצג בתערוכת אקספו 67' במונטריאול נחשב לסרט הקולנוע האינטראקטיבי הראשון שנוצר.
במהלך השנים היו ניסיונות רבים ליצירת סרטים אינטראקטיביים, אך סוג זה של סרטים מעולם לא נכנס לזרם המרכזי של צפייה בקולנוע.
גם בישראל הופקו סרטים אינטראקטיביים כשהבולט שבהם הוא "מערבולת" של פרופסור ניצן בן שאול מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בן שאול הקים חברה בשם Turbulence אשר פיתחה תכנות שמאפשרות יצירה והקרנה של סרטים אינטראקטיביים.
בנקודות דרמטיות מסוימות בסרט, מופיעה מסגרת זוהרת על אחד האובייקטים שעליה הצופה יכול ללחוץ ובכך לגרום לפיצול נרטיבי.
גם אם הצופה לא לוחץ על המסגרת הזוהרת הסרט ימשיך ולא יחכה לבחירה מצידו.
אורך הסרט נע בין כ-60 דקות כשאין התערבות מצד הצופה, עד כ-90 דקות הכוללות את כל ההתערבויות האפשריות.
ג'נט מוריי (Murray) מפרשת את המושג השתקעות כחוויה של מעבר למרחב דמיוני מפותח היוצר הנאה ללא קשר לתוכן.
כל סרט קולנוע עלילתי מייצר אצל הצופים תחושת השתקעות ברמה מסוימת.
סרטים בתלת־ממד למשל מעצימים את התחושה הזו, שכן העולם הקולנועי שבהם מפותח ועשיר יותר מכזה של סרט רגיל.
סרטים אינטראקטיביים לרוב מייצרים תחושת השתקעות ברמה נמוכה יחסית, מכיוון שבכל פעם שהצופים אמורים לבחור פיצול עלילתי מסוים, הסרט נעצר והצופים מתנתקים מהעולם הדמיוני אליו היו מחוברים.
סרטים כמו Last call למשל, לא פוגעים בתחושת ההשתקעות עקב כך שהסרט אינו מפסיק והבחירה מתבצעת במהלכו, דבר שיכול אף להגביר את הדרמה ואת החיבור לעולם הקולנועי המוצג.
את המושג סוכנות מוריי מפרשת ככח שגורם לסיפוק, המאפשר לעשות בחירות משמעותיות ולראות את התוצאות שלהן לאחר מכן.
תחושה זו לא מתקבלת מצפייה בסרט קולנוע רגיל אך לעומת זאת כן מתקבלת בעקבות צפייה בסרט אינטראקטיבי על ידי הבחירות הנרטיביות אותן מבצע הצופה, וכמובן על ידי התוצאות של בחירות אלו.
ישנן נקודות דמיון רבות בין קולנוע אינטראקטיבי למשחקי מחשב.
בתור התחלה, שתי המדיות הללו מייצרות הן תחושת השתקעות והן תחושת סוכנות ברמות שונות (תלוי במשחק או בסרט).
דבר זה מעצים את תחושת הסוכנות שמתקבלת מהמשחק, בעוד ברוב הסרטים האינטראקטיביים הבחירות של הצופה ידועות מראש ולא ניתנות לשינוי, שכן הסצנות כבר צולמו ונערכו.
דבר זה כמובן מנמיך בהתאם את תחושת הסוכנות המתקבלת בעת הצפייה בסרט האינטראקטיבי.
הקולנוע החרדי החל להתפתח בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. בשל ההפרדה המגדרית בציבור החרדי, התפתח הקולנוע החרדי לשני ענפים נפרדים ושונים: תחילה "קולנוע חרדי-גברי" – סרטים המופצים לרוב לצפייה ביתית על מסכי מחשב ו-DVD, ומאוחר יותר "קולנוע חרדי-נשי" – סרטים המוקרנים בפני קהל של נשים ונערות.
המונח "קולנוע חרדי" מתייחס לסרטים המופקים עבור המגזר החרדי, בניגוד לסרטים העוסקים בעולם החרדי ואף מופקים על ידי חרדים, אך מיועדים לציבור הכללי ואינם מוצגים לקהל חרדי.
הענף החרדי-גברי, עקב הפצת תכניו על גבי תקליטורים, נקלע למשבר בעקבות צריבות והעלאות פיראטיות לאינטרנט, אי תמיכה מקרנות הקולנוע הציבוריות וכן איסור מטעם רבנים מסוימים על צפייה בסרטים.
לפיכך, בתחילת המאה ה-21 הקולנוע החרדי-נשי מהווה את עיקר תעשיית הקולנוע החרדית.
תעשיית הקולנוע החרדי מתקיימת ברובה בישראל.
חלק מהסרטים הישראלים מתורגמים לאנגלית ומוקרנים מחוץ לישראל.
עם תחילת התפתחות הענף רבים מהסרטים היו סרטים על סיפורי צדיקים המיועדים לילדים, כנראה במטרה לבסס את הענף ולתת לו בתחילת דרכו לגיטימציה.
הסרט הראשון שיצא בהוצאה חרדית והתקבל במגזר הוא "לא תוכל להתעלם" משנת 1998, על רבי חנינא בן דוסא של האחים גרובייס.
עם התבססות הענף התפתחה סוגת הקומדיה.
שאול חיון החל ב-2001 לפתח את סוגת הקומדיה.
לדבריו, התחום לא התפתח עד אז משום שחששו מביקורת של רבנים על התחום אולם כשהחל הוא לעסוק בכך, הפך לבדרן פופולרי בציבור החרדי בעשור הראשון של המאה ה-21, לצד ניסים ורטה, גם הוא בדרן חרדי מוכר.
בהמשך נדחקו הסרטים הללו לטובת סרטי פעולה ומתח.
הסוגה הנפוצה ביותר בתחילת המאה ה-21 - סוגת המתח והפעולה, התפתחה רק מאוחר יותר.
"זעקת הנפטר" הוא סרט שיצא בשנת 2004 ונחשב לסרט האימה החרדי הראשון (המבוסס על עלילת "החוש השישי").
העלילה הייתה חריגה במושגים החרדיים ועל הדיסק כתוב "מומלץ מגיל 14 בלבד".
עוד לפני התהוותו של ענף הסרטים החרדי היו נפוצות קלטות של חבורת מצוות - סדרת קלטות שמע של עודד דוד המתארת את הרפתקאותיה של חבורת בנים הנקלעים לאירועים שונים ונחלצים מהם ללא פגע בזכות אמונתם.
בהמשך הפכו הקלטות לסדרת סרטים ("חבורת מצוות: הכתר האבוד" ו"חבורת מצוות: במעקב צמוד").
בשנת 2024 יצר יהודה גרובייס סרט המשך לסדרת הסרטים האייקונית "הנקמה היהודית", העונה לשם "נקמה יהודית 6: עזה במוקד", לאחר שהאחרון (נקמה יהודית 5: הוציאה ממסגר נפשי) יצא כ-14 שנה קודם לכן.
הסרט מציין ציון דרך היסטורי בקולנוע החרדי, בהיותו הסרט הראשון בז'אנר זה שיצא להקרנות מסחריות בבתי קולנוע.
רבים מהסרטים הגבריים, בעיקר בתחילת התפתחות התחום, נכנסים לקטגוריה של בי מובי.
מדובר בסרטים עם תקציב דל, הכוללים זמן קצר מאוד של הפקה, לעיתים ימים ספורים בלבד, ועלילות פשוטות.
הסוגות הנפוצות בקולנוע המיועד לגברים הן סרטי פעולה ומתח וקומדיה.
בשונה מהקולנוע הנשי יוצרי הסרטים הגבריים מגיעים מהזרם הפחות שמרן בחברה החרדית וכך גם נתח משמעותי מקהל היעד (שהרי צפייה בסרטי מחשב נאסרה על ידי רוב רבני המגזר).
השקפת עולמו של הקולנוען היא גורם חשוב בתוצר הסופי, ומשפיעה על תוכני הסרט.
בתחילת הדרך נטו הדמויות הראשיות להיות בעלות אופי חרדי מובהק כשה"אחר", ודמות הגוי או החילוני מופיעה בצורה סטריאוטיפית.
אולם בהמשך, עם הופעת סרטי הפעולה והמתח, התרככה הגישה כלפי אותם אלה שאינם חרדים ויש שחשו היוצרים גם יותר ביטחון בהצגת דמויות כאלה, וגם אקטים דתיים הפכו לחלק שולי מן הסרט והם מופיעים כמעשי יומיום שגרתיים ולאו דווקא בעלי משמעות לגבי העלילה.
אף על פי שהעלילות אינן בהכרח מההווי החרדי ורובם הגדול עוסק במתח, הסרט יכלול בדרך כלל מוסר השכל חינוכי בצורה כלשהי וזאת כדי לתת לגיטימציה לסרט.
ד"ר בא-גד אלימלך מציינת שאף על פי שהרבנים מהווים דמויות מרכזיות בחיי התרבות החרדים ומתפקדים כסלבריטאים, כמעט, הרי שבעלילות הסרטים הם כמעט ולא מופיעים.
(על פי בא-גד אלימלך, מאז 2004 אין אף סרט כזה.) לדבריה, נתפסים הסרטים כחלק מתרבות פנאי בה יש דרישה למשהו שהוא לאו דווקא בעל אופי ממסדי-חרדי מובהק.
מתוך מטרה להעניק לסרט מוסר השכל שיהווה הכשר דתי לצפייתו, תעמוד בבסיסה של הדרמה מבחן האמונה וכדי לתת הצדקה לשילובם חילונים יוחזרו בתשובה, בדרך כלל, גיבורי סיפורים אלו או שיענשו על חטאיהם.
לדוגמה, בסרט "הסוכן הפלסטיני", סרט פעולה של אברהם גרובייס, אחד מגיבורי הסרט, פלסטיני שגויס על ידי השב"כ, חזר ליהדותו, בסופו של דבר.
מוטיב זה מקביל לסגנון עלילות ספרי מתח חרדים הכתובים על ידי שמואל ארגמן או מ.
הסרט "א געשעפט" שהופק ב-2005 בארצות הברית והיה הסרט החרדי הראשון ביידיש, עורר פולמוס כאשר רבנים אסרו לצפות בו, בין השאר משום שהיידיש עלולה להראות בעיני קהל היעד כמכשירה את הסרט.
בעבר הייתה קיימת ועדת רבנים של גור שעסקה במתן אישורים לסרטים.
בהמשך, לאור האיסור על אחזקת מחשבים בכלל וצפייה בסרטים בפרט ועדה זו נסגרה.
על פי יהודה גרובייס, בשנות העשרה של המאה ה-21 אין שום ועדה או פיקוח על הסרטים שהוא מוציא.
עוד קודם להתפתחותו של ענף הקולנוע היו נפוצות בציבור החרדי הופעות לנשים.
הופעות אלו כללו מחזות על במה, מקהלות ומחולות.
בנוסף לכך, תחום התוכניות ומסיבות סוף השנה בבתי הספר של "בית יעקב" שימש קרקע פורייה להתפתחות.
עוד לפני כניסת ענף הסרטים לתחום הבידור החרדי שולבו סצנות מוסרטות במחזות שונים.
בקטעי סרטים אלו השתמשו להצגת סצנות שהתקשו לביים על הבמה או לשם גיוון.
נוסף על כך, היה נפוץ הנוהג להפיץ כסרט מחזות שהוצגו על הבמה (אחת ההצגות המפורסמות של יעל לוינשטיין, "נסיכה זו אני", הופצה לרוב כסרט, אף על פי שבמקור מדובר היה במחזמר שהוצג על הבמה).
תוכניות אלו - שיועדו בדרך כלל לבתי ספר - היו מורכבות משקופיות אליהן צורף פסקול נפרד שהושמע יחד עם הקרנתן.
מאוחר יותר שולבו השקופיות בסרטי קולנוע.
מחזות אור-קוליים אלו כבר הוקרנו כהופעות לקהל הנשים ולא רק בבתי הספר.
רק לבסוף הגיע תורם של סרטי הקולנוע.
סרט הקולנוע החרדי-נשי הראשון שהופק הוא "שמלת כלה" של יהודה גרובייס.
דינה פרלשטיין סיפרה כי היא עברה תהליך זה בדומה לשאר החלוצות שבתחום: תחילה הפיקה תוכניות המבוססות על שקופיות בלבד, ב-2002 הפיקה לראשונה סרט המשלב שקופיות וקולנוע בשם "גשר של שתיקה" ורק בהמשך סרטי קולנוע ממש.
הופעות אלו של שקופיות או שקופיות יחד עם סרט כונו "מופע אור-קולי", שם שדבק גם בסרטי הקולנוע שהוקרנו בהמשך, בין היתר בשל הסתייגותו של הציבור החרדי מהמילה קולנוע.
רכי אליאס, יוצרת חרדית שסרטה הראשון, "מיליונר עני" היה שילוב של הצגה וסרט בהוראת רבנים אתם התייעצה, סיפרה שאפילו לא ידעה שקוראים לזה קולנוע.
גם בפרסום ובעיתונות לא מוזכרת המלה קולנוע.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 מופקים כ-4 סרטים לשנה.
בפסח 2008, לדוגמה, יצאו ארבעה סרטים חדשים.
לרוב מוקרנים הסרטים במשך שתי עונות עד שלוש (המושג 'עונה' בהקשר זה מתייחס לתקופות בהן מקרינים את הסרטים - חול המועד ובין הזמנים באוגוסט) אם הצליחו, ומשמשים גם כתוכניות לבתי ספר וסמינרים.
בעקבות הביקוש לתחום, נפתחה ביוני 2014 בבית הספר לקולנוע מעלה בירושלים שלוחה חרדית עם תוכנית לימודי קולנוע ראשונה מסוגה המותאמת לנשים הרוצות ללמוד בימוי וצילום סרטים למטרות יצירה או פרנסה.
התוכנית אושרה על ידי ועדת רבנים ועל כן אין בה חובת צפייה, כפי שיש בדר"כ לסטודנטים לקולנוע הלומדים את ההיסטוריה של התחום.
בכל שנה סרטי הגמר מוקרנים בסינמטק ירושלים כחלק מפסטיבל הקולנוע היהודי, בהשתתפותו ובברכתו של הרב ישראל גיליס.
החל משנת 2022 הורחבה תוכנית הלימודים שהתמקדה עד כה בסרטים תיעודיים וסרטי תדמית, למסלול בן שנתיים הכולל גם את התחום העלילתי.
הסוגות הנפוצות בתחום הנשי הן מלודרמות, דרמות או טלנובלות.
מוסר ההשכל בסרטים אלו הוא ערכים המקובלים על קהל היעד ועל יוצרי הסרטים אשר רובם הגדול הם נשים המגיעות מתוך ההגמוניה החרדית.
ערכים כגון השגחת ה', אמונה, חסד וצניעות.
הנושאים הפופולריים בקולנוע הנשי הם סוגיות אימוץ וחטיפות ובכך עוסקים לרוב גם סרטיה של דינה פרלשטיין.
רבים מהסרטים עוסקים במערכות יחסים משפחתיות, כעלילת משנה, בדרך כלל.
נושא השואה עומד כנושא מרכזי או משני בעלילות סרטים רבות.
רק מעטים מהסרטים דנים בשאלות מהותיות, כיוון שהסרטים הנשיים מיועדים לקהל נשי שמרן יחסית.
הקהל החרדי המודרני אינו נמנע מצפייה בסרטים לא חרדים ומהווה קהל יעד שולי.
לפיכך, על עלילות הסרטים להתאים להשקפת העולם של ציבור זה ולדרישותיו וזאת כדי לא לסכן את כספם של היוצרים.
דוגמה לסרט שניסה להוות אלטרנטיבה לסרטים המקובלים הוא הסרט "סגורים" של הילה ארציאל ודקלה לפידות.
עלילת הסרט "סגורים" עוסקת בבתיה בת ה-16, בחורה חרדית, המתוארת בסרט כטיפוס לא שגרתי המחפש משמעויות בחיי הדת כמו שמחה והתחדשות בעבודת ה', מעבר לקיום המצוות הטכני.
אמה, עטרה, היא מורה בכירה בסמינר בו היא לומדת, והיא לא מקבלת בעין יפה את ההתמרדות של בתה נגד המוסכמות המקובלות.
עלילת הסרט מתחה ביקורת על גישת החינוך הרווחת בציבור החרדי החוששת משאלות העלולות לערער את האמונה.
נגד הסרט נטען כי "הדו-שיח בין האם והבת עבר כל גבול, ואנחנו מקפידים על כיבוד הורים".
בנוסף לכך נטען שהבימוי היה במקומות של בליינות (למעשה, המלון בו התארחו עטרה ובתיה).
אף על פי שהסרט עבר ביקורות של ועדות מחנכים וקיבל את אישורן, הוא נאסר לצפייה בסמינרי "בית יעקב" נחשבים כמו סמינר וולף בבני ברק וסמינר דרכי רחל בירושלים.
איסור הצפייה סיבך את יוצרות הסרט בחובות כספיים של למעלה מ-200,000 ש"ח, אשר גרמו לכך שאחת מן היוצרות נאלצה למכור את ביתה לשם כיסויים.
על הסרט והתסריטאית שלו, רוחמה מנדליאל, יצא סרט תיעודי בבימויה של אפרת דנון, "החולמות".
סרט אחר שספג ביקורת הוא הסרט מלאכיות בלבן של טלי אברהמי.
הסרט, שעלילתו עסקה בתקופת השואה כלל סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות.
עלילות נפוצות הן גם עלילות מחיי הסמינר.
תוכנם של סרטים אלו נוגע בנקודות מוכרות השכיחות במוסדות אלו כמו מהותה של הצניעות שהסרט "דמעות של חול" עוסק בה.
מגוון העלילות בקולנוע החרדי מוגבל יותר בגלל הוויתור מראש על סוגת העלילה הרומנטית הצפויה מראש, הנפוצה בדרמות ובמלודרמות בקולנוע הרגיל.
בנוסף לכך, קיימת מגבלה משמעותית בטוויית הדמויות כך שלא יחרגו מהמוסכמות המקובלות בציבור החרדי.
עובדה זו גורמת לכך שהדמויות הן לרוב שטוחות, הסיפר דומה וכן העלילות צפויות מראש.
עצם קיומה של תרבות פנאי אינה מובנת מאליה בציבור החרדי.
לכאורה, אמור היהודי להקדיש את חייו לעבודת ה' ולפיכך כל מעשה בחייו אמור להיות בעל משמעות.
הקולנוע, בדומה לשאר אופני פנאי שונים נתפס לעיתים כמעשה שלא עומד בבסיסו תכלית מהותית.
החפץ חיים קבל בזמנו על כך שקריאת עיתונים גורמת לבזבוז זמן.
היחס לקולנוע אינו שונה מהבחינה הזו, שכן גם פה וגם פה מדובר בזמן שעובר, לכאורה, לריק.
רבי יהונתן אייבשיץ בקובץ הדרשות "יערות הדבש" משווה את התיאטרון ל'מושב ליצים'.
בנוסף, ביחס לגברים ישנה בעיה של ביטול תורה.
בציבור החרדי הנשים הן הדמויות המרכזיות בכל תחומי האמנות השונים וזאת משום שפיתוחם של אלה האחרונים והשימוש בהם בא בדרך כלל על חשבון לימוד התורה - מוטיב מרכזי בהשקפת העולם החרדית הרואה בלימוד התורה את הייעוד המרכזי של כל גבר.
זאת הסיבה המרכזית לכך שהקולנוע הנשי מקבל את עיקר הלגיטימציה: על פי ישראל גליס, שהיה חבר המועצה הישראלית לקולנוע מטעם הציבור החרדי העובדה שהלגיטימציה בתחום ניתנת בעיקר לנשים היא משום ש"היום ברור לכולם שאישה צריכה את הזמן שלה, אחרת היא תצא מדעתה".
באשר לגברים, לעומת זאת, טוען גליס שהם לא זקוקים לסרטים משום שתפקידם הוא קודם כל ללמוד.
כך שאם הקולנוע הגברי הוא בגדר הסכמה שבשתיקה הרי שהקולנוע הנשי בעשור הראשון למאה ה-21 מקובל לכתחילה ומהווה את רובו של הקולנוע החרדי.
העובדה שהסרטים הללו מוקרנים גם בתיכוני "בית יעקב" יכולה אף היא להעיד על כך שקולנוע זה מקבל לגיטימציה מלאה.
עם כל זאת, בסקר עצמאי שערכה חוקרת ומבקרת הקולנוע מרלין וניג עלה כי למרות הפופולריות העולה של הקולנוע החרדי רק פלח מצומצם רואה אותו כבילוי מועדף לעומת קריאה או תחביבים אחרים.
למרות הסיבות הבסיסיות להתנגדות, עם תחילת המאה ה-21 החלה התעשייה הקולנועית-חרדית פורחת.
האדמו"ר מצאנז נתן את אישורו לסרט של מפיקה חרדית תוך ציטוט סיפור מהגמרא על אישה שבעלה נעל אותה בביתם וכתוצאה מכך נגרמו דברים שליליים.
גם האחים גרובייס טענו שהאדמו"ר מגור אמר ש"אם כבר סרטים, אז סרטים טובים".
עם זאת, לאור האנטגוניזם שקיבלו המושגים קולנוע וסרט עם השנים וההתנגדות הבסיסית להם, יכונו לרוב הסרטים הנשיים כ'מופעים אור קוליים' או 'מצגות', ולא סרט.
בנוסף לכך, לא כל הציבור החרדי קיבל בהסכמה את התופעה, ועדיין מפעם לפעם יוצאים פשקווילים נגד סרטים חרדים, הן לגברים והן לנשים.
הקולנוע החרדי לא ממומן ברובו המוחלט על ידי קרנות או חסויות ולפיכך המשקיעים בסרטים הם בדרך כלל היוצרים עצמם.
הכנסות הקולנוע החרדי משתנות בהתאם לקהל היעד: הסרטים הגבריים מיועדים לצפייה במחשב, ולפיכך ההכנסות באות ממכירות התקליטורים בלבד.
סרטי הנשים, לעומת זאת, מיועדים להקרנות ציבוריות ולפיכך ההכנסות באות מכרטיסי הכניסה למופעים, הנעים בסביבות ה-60 שקלים כשעלות כרטיס בהקרנות הבכורה יכולה להגיע ל-80 שקלים.
העובדה שתקציב הסרט מסתמך על קהל היעד בלבד מגבילה את מסגרת התקציב עבורו.
אך אף על פי שהפקה כזו כרוכה בסיכונים גדולים ולרוב מדובר ביוצרים ללא בסיס כלכלי הרי שרבים אינם נרתעים מהמשך העשייה בצל הסיכון הכלכלי הכרוך בכך.
אף על פי שהמטרה בהפקה היא בסופו של דבר להתפרנס, רבים מהיוצרים רואים בעשייה לבד מפרנסה גם עיסוק באמנות.
הלוקיישנים של הסרטים החרדים נוטים להיות מחוץ לישראל, דבר המעלה לעיתים את סך ההוצאות.
הסרטים החרדים בדרך כלל ארוכים יחסית מה שדורש אף הוא תקציב נרחב יותר.
לעיתים נדרשים יוצרי הסרטים לערוך תיקונים כדי לקבל הכשר לסרטם, מה שעלול להעלות את עלויות ההפקה.
במקרה הנשי משלמות המפיקות גם עבור שכירת אולמות להקרנה כמו אולמות חתונה, מתנ"סים, אולמות ספורט וכדומה.
הפרסומים הנשיים נעשים בדרך כלל בעלונים שכונתיים כמו "תכל'ס" ו"לעניין" הירושלמים, עיתונים שונים ולוחות מודעות.
אופן נוסף של פרסום אך נפוץ פחות הוא באמצעות רמקול המחובר לרכב המכריז על מקום הקרנת הסרט ומועדו, צורת פרסום זו מוכרת בציבור החרדי - הנמנע משימוש ברדיו - לפרסום מכירות שונות כמו גם לוויות.
לעומת זאת, סרטים המיועדים למכירה לעיתים לא יפורסמו כלל.
בתחילת המאה ה-21 נמצא ענף הגברים במשבר וזאת בעקבות איסור הרבנים על ראיית סרטים וכן התופעה הרווחת של צריבות והעלאות לאינטרנט.
בעקבות כך מכירות הסרטים ירדו בצורה ניכרת והפקת סרטים לגברים נעצרה כמעט לחלוטין.
החל מהקמת הקולנוע החרדי ב-1998 ועד היום הסרטים החרדים אינם מקבלים תמיכה מקרנות הקולנוע הציבוריות.
בשנת 2012 הושק פרויקט בשם חממת קולנוע ליוצרות מהמגזר החרדי ביוזמת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובשיתוף עם מפעל הפיס והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו מתוך מטרה לקדם את הקולנוע החרדי.
הפרויקט כלל 12 נשים חרדיות העוסקות בקולנוע שנבחרו מתוך 46 נשים שהציגו מועמדות, אך בפועל טרם יצא סרט בתמיכת הקרן.
נכון לשנת 2024, עם למעלה מ-1,000 סרטי קולנוע חרדי (באורך מלא) לא תמכה אף קרן קולנוע ציבורית בסרט המיועד לציבור החרדי, למעט בשני סרטים של יהודה גרובייס בו קיבל תמיכה מזערית עבור פיתוח תסריט.
בשנת 2025 קיבל סרט דוקומנטרי של היוצרת החרדית פנינה פקשר מענק מקרן הקולנוע "פרוייקט הקולנוע הגלילי".
התפתחות התעשייה הקולנועית החרדית דומה להתפתחות הקולנוע ה"שחור".
כפי שהקולנוע ה"שחור" כלל שיתוף פעולה בין שחורים ללבנים כך גם בתעשייה החרדית משתתפים הן חרדים והן חילונים ששיתוף הפעולה ביניהם אינו טבעי.
לפיכך, תחום הקולנוע נעזר רבות בחילונים ובבעלי תשובה שעסקו בעברם בתחום הקולנוע והם עובדים בתחומים השונים של המקצוע.
בעלי תשובה רבים ניצלו את האפשרות של החזרה לעולם המשחק באורח חייהם החדש ולמעשה רבים מהם שיחקו על בסיס קבוע בסרטים חרדים או שותפים בבימויים, כמיכאל וייגל, אביתר לזר ועוד.
עובדה זו נכונה בעיקר לגבי תחילת דרכו של הקולנוע החרדי אז רק מעטים היו בעלי הכשרה מקצועית, ומוסדות חרדים לבימוי ובמשחק לא היו קיימים כלל.
יהודה גרובייס, חלוץ הקולנוע הגברי, ודינה פרלשטיין, חלוצת הענף הנשי הם שניהם חרדים מבית שמעולם לא למדו במקום מסודר.
עובדה זו גרמה תחילה לאיכות המשחק והבימוי להיות ירודה.
לדוגמה, בסרטים מימיו הראשונים של הקולנוע החרדי תיאטרליות מוגזמת הייתה אפיון נפוץ.
בסרטים מאוחרים יותר היא כמעט ואינה קיימת.
עם השנים התקדמו העוסקים בתחום באמצעות למידה עצמית כמו צפייה בסרטים ושדרגו בהמשך את סרטיהם בהתאם.
אחת הבעיות במציאת שחקנים חרדים (שבדרך כלל הם מלוהקים לסרטים בשיטת חבר מביא חבר), נעוצה בעובדה שמשחק אינו מקצוע מקובל במסגרת המוסכמות החרדיות, דבר המוביל לחשש של פגיעה בשידוכים, למשל.
בסרטי הנשים, בהם בדרך כלל תגלם דמות בגיל העשרה את הגיבורה, יש צורך להחליף מדי סרט את השחקנית וזאת משום שזו האחרונה אמורה להיות דמות חדשה, יפה ולא מוכרת על מנת שלא ליצור כפילויות, שכן מספר הסרטים היוצא בכל עונה הוא קטן.
העובדה שכמעט ולא קורה שאותה שחקנית מגלמת בשני סרטים שונים תפקיד מרכזי מונעת משחקניות אלו להתקדם בעולם המשחק ולצבור ניסיון.
נוסף לכך, בתי ספר חרדיים למשחק הוא תחום שהתפתח רק בשנים האחרונות.
עד אז לא היה קיים שום מקום חרדי בו ניתן לרכוש השכלה פורמלית בתחום.
לפיכך, שחקנים רבים הם בעלי-תשובה או שחקנים המגיעים ממגזרים אחרים.
לדוגמה, השחקנית הראשית בסרט "סגורים" אינה חרדית, ובסרט "מלאכיות בלבן" את הדמות הראשית גילמה ליאת אזר, שחקנית חילונית.
בסרטי נשים רבים משחקת עירית שלג, ושחקן מוכר נוסף הוא אברהם סלקטר.
אלו האחרונים משחקים פעמים רבות את הדמות החילונית בעלילה.
רק מאוחר יותר החל התחום להתפתח ונפתחו מוסדות חרדים למשחק שהמוכרים בהם הם אומן ושביט.
בנוסף, בסמינרים חרדים כמו בנות אלישבע וסמינר גור באשדוד נפתחו מגמות מולטימדיה, מגמה המשלבת יחד עם גרפיקה ממוחשבת גם עריכת סרטים ובימוי.
כמו גם בתחומי אמנות רבים בציבור החרדי הלגיטימציה העיקרית בתחום האומנות ניתנה לנשים מהנימוקים שהוזכרו לעיל, ולפיכך כל המוסדות שנמנו מיועדים אך ורק לנשים.
הצורך להתאמה לערכי היהדות כפי שהם נתפסים על פי השקפת העולם החרדית, מכתיב במידה רבה את אופייה של עלילת הסרט החרדי.
בדיון בלגיטימציה של הקולנוע נבחנים שני מישורים: האחד הוא השימוש במוצר, אך מעל הכול נדרשת בחינת התכנים שהוא מכיל.
החפץ חיים קובל על כך שהעיתונים גורמים לבזבוז זמן אך נקודה נוספת עליה הוא עומד היא גם תוכנם השלילי של העיתונים, "נתרבו מאד בזמנינו שנמצאים בהם דברי ליצנות ולשון הרע ורכילות ומחלוקת דברי כפירה ומינות".
כלומר, דיון נפרד הוא מהותו של השימוש במוצר לצד תכנים שליליים שהוא עלול להכיל.
מגבלת הצניעות היא אחת ממגבלות העלילה העיקריות בסרטים החרדים.
היהדות החרדית מקיימת הפרדה מגדרית מוחלטת, שמתחילה עוד מגני הילדים.
הפרדה זו מבטאת, למעשה, את הגישה החרדית המקיימת הבחנה ברורה בין אורח החיים הגברי ואורח החיים הנשי, הנובעת מחששות אודות קשרים שלא במסגרת התא המשפחתי בין גברים לנשים.
כבשאר התחומים, גם בקולנוע נערכת הפרדה מגדרית ברורה מאותן סיבות.
לפיכך, הסרטים נחלקים לסרטים בהם משחקות נשים בלבד (בהם ייתכנו תפקידים שוליים בלבד לגברים) לעומת סרטים בהם משחקים גברים בלבד, בהם קיומה של האישה יאוזכר בשיחה או על ידי צילום צלליתה.
דבר זה יוצר מגבלה על תוכן העלילות שכן העלילות מכילות נשים או גברים בלבד, ובהתאמה גם מעצב את אופיו של הקולנוע החרדי.
הדרה מלאכותית זו של גברים או נשים מהסט גורמת לעיתים לסצנות להיות לא טבעיות.
בסרט "יוסף מוקיר שבת" תכנן המפיק להכניס שחקנית שתגלם את אשתו של יוסף כמי שמנקה את הדג ומוצאת את היהלום, אך לבסוף מי שעושה זאת הוא השחקן המגלם את יוסף עצמו, משום שלא ניתן היה לגלם את האישה בגלל בעייתיות זו.
בסרטים הנשיים המתארים בדרך כלל חיי משפחה חיסרון הגבר מורגש יותר.
בסרט "מיליונר עני" של רכי אליאס גולמו דמויות השחקנים-גברים על ידי נשים.
אולם הדבר בעייתי, זאת משום שהאיסור לא ילבש מונע את האפשרות של לבישת פרטי לבוש גבריים של ידי נשים.
לרוב מנסים לטשטש את העובדה על ידי כך שהשחקנית המגלמת דמות גברית לבושה במעיל ארוך שיטשטש את נוכחות החצאית.
אולם, העובדה שפעמים רבות מדובר בשחקניות לא מקצועיות הפכה את המשחק לרדוד ולא מספק, ולפיכך נמנעות יוצרות מלכתחילה לכלול דמות גברית בעלילה.
לדוגמה, בסרטים מכתבים לאבא וסגורים האב היה מחוץ לישראל.
בסרט טביעת אצבע דמות האם הייתה גרושה.
בסרטים אחרים היעלמו של האב טושטש בדרך זו או אחרת.
למרות זאת, לעיתים שחקנים גברים ישחקו כדמויות שוליות בעלילה, כמו דמותו של נהג המונית המופיעה בסרטים רבים או דמויות גבריות אקראיות שנצרכות לעלילה.
לבד ממגבלת הצניעות המרכזית, העלילה נדרשת להתאים עצמה לערכי היהדות החרדית ולא לסטות מהם.
לרוב תעסוק העלילה בנושאים כמו אמונה, צניעות או השגחה פרטית שיהוו את מוסר ההשכל.
אך העלילה לעולם לא תכיל תכנים שליליים.
כך לא תוצג אלימות, ניבול פה או הרהורים אודות הדת אשר אינם תואמים את ההשקפה הרווחת.
בהתאם לכך, למשל, לא יופיע אדם חילוני כאדם חיובי, אלא אם כן הוא יחזור בתשובה.
גם הצגת התנהגות שלילית כמו סחיבת ממתקים או אי הסכמה מינורית בין בת לאמה לא תעבור.
לא רק מקרים של עבירה על הלכה יצונזרו: כל קריאת תגר, למשל, כנגד הממסד החרדי עלולה להתפרש כאיום כלפיו ולפיכך לא תתקבל.
קולנוע אסתר היה בית קולנוע שהוקם בנתניה בשנות ה-40 של המאה ה-20 סמוך לכיכר העצמאות, והיה בית התרבות הראשון של העיר.
בתחילת דרכו שימש בית הקולנוע כאולם המסיבות והנשפים של תושבי נתניה.
בתקופת המנדט הבריטי שימש מבנה הקולנוע לקליטת מעפילים שהגיעו באופן בלתי חוקי לחופי העיר.
פעילות בית הקולנוע נפסקה זמן קצר לאחר פתיחת קניון השרון בשסוף שנות השמונים, ובו בתי קולנוע חדשים.
לאחר סגירתו הצטמצמה מאוד הפעילות במבנה.
המבנה נרכש בשנת 2006 על ידי חברת השקעות, ותוכניות שונות הוצעו לשימורו או להריסתו.
קולנוע אסתר נבנה בשנת 1936, על ידי יצחק אייזיק גרינשטיין.
גרינשטיין שהיה בעל אמצעים, והתגורר בירושלים, התאהב בנתניה ועבר להתגורר בה.
הוא חיסל את עסקיו בירושלים, וראה את עתידו בעיר, בה נטע פרדס, ובנה בית מלון, מסעדה, ואת בית הקולנוע.
עם הזמן, הפך לחבר מועצת העיר, ומן הדמויות המקובלות בין תושבי העיר.
האולם נבנה כך שהכיסאות היו ניידים וניתן היה לשלוף אותם ממקומם לפנות את האולם וליצור בתוכו רחבה, והוא שימש את תושבי העיר לא רק לצפייה בסרטים, אלא התקיימו בו אף אירועים ציבוריים.
טקס סיום המחזור הראשון של בית הספר ביאליק, היה האירוע הציבורי הראשון, שנערך בבית הקולנוע.
בשנת 1937, הגיע המשורר שאול טשרניחובסקי שהתגורר בתל אביב לביקור בנתניה, ונכבדי העיר ערכו אספה לכבודו באולם הקולנוע.
המשורר דיבר בשבחה של אכסניה, נישאו דברים לכבודו ובשבחו, והוקראו משיריו.
בשנת 1938 בימים בהם שלטון המנדט הבריטי, אסר עליית יהודים לארץ ישראל, הגיעו משלוחים רבים של מעפילים, לחופי נתניה.
המעפילים שמספרם הגיע עד סוף השנה לכ-2,000 נפש, נקלטו על ידי חברי האצ"ל מנתניה.
הללו העבירו את העולים ללינה מרוכזת בקולנוע אסתר, שמרתפו הועמד לרשותם על ידי אייזיק גרינשטיין.
בית הקולנוע אוורר באמצעות מאווררים גדולים שניתלו בתקרה, בעוד שבתי קולנוע חדשים נפתחו בנתניה ובסביבתה, היו ממוזגים.
הסיבה שבבית הקולנוע היו מקומות ישיבה רבים באולם אחד, לעומת מתחמי קולנוע חדשים בעלי מספר רב של אולמות קולנוע, ובהם מספר מקומות מצומצם, דוגמת הסינמה סיטי ברמת השרון, הביאה לסגירת קולנוע אסתר בשנת 1993, ולנטישתו במשך למעלה מעשר שנים.
בשנת 2006, לאחר שבמשך שנים הקולנוע עמד נטוש, רכשה חברת "טראס השקעות" בבעלות "משפחת שוסטר" את המבנה, מתוך כוונה להרוס אותו, ולהקים על שטחו בניין למסחר ומגורים.
תוכנית להקמת מבנה בן 27 קומות במתחם אושרה בשנת 2009, אך היו התנגדויות להקמת המבנה החדש ללא שימור של בית הקולנוע.
בכוונת החברה היה לנצל את כל זכויות הבנייה העומדים לרשותה בהתאם לחוק התכנון והבנייה, אך הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של נתניה התנתה את מתן הרישיון לתוכניות הבנייה של החברה, בשחזור המורשת ההיסטורית של הבניין, וזאת למרות שהקולנוע לא היה ברשימת המבנים המוכרזים לשימור של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
במאי 2009, לאחר שחברת טראס חתמה על הסכם שחזור עם העירייה, אישרה ועדת המשנה העירונית לתכנון ובנייה את התוכניות של הפרויקט.
בהתאם להסכם שנחתם, הייתה אמורה החברה לשחזר את מבנה בית הקולנוע במלואו, ולהעביר אותו לרשות העירייה.
בנוסף הוצע שבתוך המבנה יוקם אולם כנסים, שישמש גם כאולם קולנוע, שבו יוקרן למבקרים סרט המתאר את תקופת ההעפלה ואת התפקיד החשוב שהיה לבית הקולנוע בקליטת המעפילים.
עוד הוצע שבמרתף בית הקולנוע יוקם מוזיאון לתולדות העיר נתניה, שגגו והמרפסת ישמשו לאירועים עירוניים וקבלות פנים, ושלשכת התיירות העירונית תעבור לשכון גם היא במבנה.
בשנת 2021 אושרה סופית תוכנית להריסת המבנה.
קולנוע היידיש ייצר כ-130 סרטים באורך מלא ועוד כ-30 קצרים בין 1910 ל-1940, עיקר שנות פעילותו.
הוא נהנה מתור זהב קצר בשנות ה-30, אך מאז פרוץ מלחמת העולם השנייה כמעט וחדלה יצירת סרטים בשפה.
בספטמבר 1911 ליווה זמר יהודי בשם א.
סמולנסקי הצגת ראינוע קצרה שנערכה במינסק בשיר היידי "א בריוועלע דער מאמען".
הייתה זו, ככל הנראה מהתיעוד הקיים, ראשיתו הבוסרית של הקולנוע ביידיש.
להקתו של סמולנסקי סבבה בתחום המושב וחזרה על ההצגה פעמים רבות.
כבר בינואר 1911 יצאה הפקה של ממש בנושאים יהודיים, "לחיים" (רוסית: Л'хаим), סרטון אילם בן רבע שעה שהוכן באולפני האחים פָּאתֶּה במוסקבה בבימוי של אלכסנדר ארקטוב.
הוא הציג סיפור אהבה בעיירה יהודית בתחום המושב, וכתוביות המעבר היו ברוסית.
בערך בזמן בו החל סמולנסקי להופיע, ב-22 בספטמבר 1911, ביים הקולנוען היהודי אלכסנדר הרץ את "מאיר יוזפוביץ" בוורשה, שארך פחות מחמש דקות ועסק בצעיר יהודי.
בשנים הבאות יצאו כמה סרטים דומים באימפריה הרוסית.
ב-1913 יצר הבמאי סידני מ.
גולדין (שמואל גולדשטיין), יליד אודסה שהיגר לארצות הברית, שני סרטים אילמים שהתמקדו בקשיי חייהם וברדיפת הממשל הצארי: "ייסורי ישראל" ו"לבבות מדממים." גולדין היה לחלוץ הקולנוע היהודי האילם.
ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, רשויות הכיבוש הגרמני בפולין התירו ליהודים בוורשה להסריט שני מחזות יידיים ולהציגם.
במזרח אירופה התקיימה כל העת פעילות ענפה של הצגות ראינוע מאולתרות בליווי להקות וזמרים ביידיש.
לאחר המלחמה עבר גולדין לווינה שהייתה לזמן מה בירת הסוגה: ב-1923 הוציא את "מזרח ומערב" בכיכובה של מולי פיקון הצעירה, קומדיית טעויות על יהודי ניו-יורקי ובתו המבקרים אצל משפחתם האדוקה בגליציה, וב-1924 ביים את "יזכור", עם שחקן התיאטרון מוריס שוורץ, שגילם איש משמר יהודי העומד בפיתוייה של בת-אצולה מקומית.
המשטר הסובייטי החדש היה פתוח יותר לאמנות יהודית, ואולפנים ממשלתיים הפיקו מספר סרטים אילמים בנושא.
החשוב שבהם היה "יידישע גליקן" ("מזל יהודי") בכיכובו של שלמה מיכאלס כמנחם מנדל מסיפורי שלום עליכם.
עוד אחד היה "מאטעל פייסי דעם חזנ'ס" שיוצא לארצות הברית בהצלחה תחת השם כ-Laughter Through Tears עם דיבוב ביידיש.
בפולין העצמאית הפיק לאו פורברט, בעל חברה לאמצעי צילום, שלושה סרטים אילמים מצליחים ביידיש בשנות העשרים: "תקיעת כף" מ-1924, "למ"ד-וי"וניק" מ-1925 ו"אין פוילישע וועלדער" מ-1929. האחרון נתקל בהתנגדות מחוגים דתיים, בגלל הופעת דמותו של האדמו"ר מנחם מנדל מקוצק.
ב-1929 התמקם גולדין בלואר איסט סייד, ניו יורק ונכנס לשותפות עם בעל האולפן ג'וזף זיידן.
עד אותה עת היו כל ההפקות ביידיש אילמות, אך באותה שנה הוא ביים את "עד מתי" , סרט קצר באיכות ירודה מאוד שהיה המדבר הראשון בשפה.
הוא יצר עוד כחצי תריסר באותו סגנון, שנעשו בתקציב קטן של 3,000 דולר ליחידה וצילומיהם נמשכו תמיד רק יום אחד.
רמתם הייתה כה נחותה עד שאיגוד השחקנים היידי אסר על חבריו להשתתף בהם מחשש שיזיקו לשמו הטוב.
זיידן יצא מהעסק, אך גולדין מצא פטרונים חדשים וב-1931 ביים את "זיין וייב'ס ליובאווניק" (מאהבה של אשתו), מחזמר רומנטי שעלה 20,000 דולר והיה לסרט המדבר באורך מלא הראשון בשפה.
על אף הקשיים הכלכליים, הצטרפו גם במאים אחרים לתעשיית הקולנוע היידי המאולתרת-למחצה באמריקה.
הסוגה הרווחת בעשור הבא הייתה מלודרמות וקומדיות שנועדו לפנות לקהל הרחב.
בברית המועצות, למרות שסרטים בעלי תמות יהודיות אחרים נוצרו בה, הופק לבסוף רק סרט מדבר אחד ביידיש באורך מלא: "נתן בקר פארט אהיים" (נתן בקר שב הביתה) מ-1932. הוא הציג פועל יליד השטעטל שהיגר לאמריקה, התאכזב מהקפיטליזם וחוזר למערכת הסוציאליסטית החדשה.
הסרט המדבר הראשון בפולין, המלודרמה "על חטא" בבימוי אלכסנדר מרטן, נעשה רק ב-1935.
בארץ ישראל הופץ ב-1930 לראשונה סרט יידי, "מיין יידישע מאמע" האמריקני בבימוי גולדין.
הוא נקלע מיד למאבק של גדוד מגיני השפה על הנחלת העברית.
בהקרנת הבכורה ב-27 בספטמבר בקולנוע מוגרבי הושלכו ביצים ממולאות דיו אל המסך.
למול מחאה קולנית הגיעו המציגים לפשרה שכללה הסרת כל קטעי הקול והקרנת הסרט כאילם.
בעשור הבא עסק יעקב דוידון בדיבוב לעברית של סרטים בשפה באולפני "כרמל פילם", אם כי ספג הפסדים רבים.
רק בשנות ה-60 החלו להציג אותם בישראל בשפת המקור.
ב-1936 החל תור הזהב החטוף של קולנוע היידיש, עם יציאתו לאקרנים של "אידל מיטן פידל" בבימוי יוסף גרין, יליד לודז' שהתבסס בניו יורק.
צוות ההפקה היה אמריקני ברובו ומולי פיקון כיכבה בתפקיד הראשי, אך הוא צולם בפולין מטעמי חיסכון, העסיק שחקני יידיש מקומיים ובכורתו התקיימה שם.
'אידל' הפך ללהיט עולמי, וכיסה את תקציבו בן 50,000 הדולר עוד בטרם הוקרן בארצות הברית.
מלבד הכנסות ניכרות בשתי הארצות הופץ גם במערב אירופה, בדרום אפריקה, באוסטרליה ואף בארץ ישראל, בלוויית דיבוב בעברית.
מספר עותקים נשלחו לקהילות בגרמניה הנאצית, בשעה שנאסר על היהודים לבקר בבתי-קולנוע רגילים.
גרין הוסיף להיות שם בולט בתעשייה וצילם עוד שלושה סרטים עד סוף שנות השלושים: "פורים שפילער", "א בריוועלע דער מאמען" ו"מאמעלע".
באמריקה הצטרף לגל הבמאי אדגר ג'י.
אולמר, יהודי יליד מורביה שהתפרסם כיוצר בי מוביז ונודע ביכולתו למצות את המיטב מתקציבים נמוכים.
מיכאל גולדשטיין והלן בוורלי כיכבו בתפקידים הראשיים.
הוא היה להצלחה מסחרית עצומה; משקיפים העריכו כי למעלה ממיליון איש צפו בו, אם כי נתוני המכירות לא נאספו בקפידה.
"אידל" ו"שדות ירוקים" הם הרווחיים והפופולריים ביותר בתולדות הקולנוע בשפה.
בפולין יצא ב-1937 "דער דיבוק" בבימוי מיכל ושינסקי, שנחשב לסרט היידיש האמנותי והמושקע ביותר אי-פעם.
הוא ניזום לאחר ההצלחה הבינלאומית של ההפקה הצרפתית-צ'כוסלובקית "הגולם" מ-1936, שהניעה את המשקיעים להאמין כי לתמות השאובות מהפולקלור היהודי יהיה שוק גדול, ונועד מראש גם אל הקהל הלא-יהודי בפולין ובאירופה ככלל.
ב-1939 ביים וכיכב מוריס שוורץ ב"טוביה דער מילכיקער" בארצות הברית, גם הוא סרט בעל נימה רצינית ותקציב גבוה במיוחד, 70,000 דולר.
רוב ההפקות הוסיפו להיות קומיות או מלודרמטיות, כמו "פריילעכע קבצנים" מ-1937 ו"אן א היים" מ-1939, שניהם תוצרת פולין ובכיכוב דז'יגאן ושומאכר.
למרות שנראה היה שהתעשייה הצליחה להתבסס, היא התפוגגה באחת עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סרט היידיש המשמעותי האחרון שנעשה בארצות הברית היה "דער וילנער בעל-הבית'ל" מ-1940 עם משה אוישר.
יהודי פולין עמדו בפני השמדה, ובאמריקה קרס מגזר הקולנוע האתני כולו, שסיפק ליושבי שכונות המהגרים הצפופות סרטים בשפות אמם (מאיטלקית וספרדית ועד ערבית וארמנית); זה לא התאושש אחרי 1945 ונעלם כליל עד סוף העשור, עם ההתברגנות והאמריקניזציה של מיליונים.
לאחר המלחמה וכליית רוב צרכניה באירופה עמדה התרבות היידית מול טמיעה לשונית מואצת של הדור הצעיר בארצות הברית וברית המועצות, ובאחרונה הצטרפו לכך רדיפות מצד השלטון.
עוד אחד, "דער טויער איז אפן" (הדלת פתוחה), יצא ב-1959.
ב-1946 הקים שאול גוסקינד את קולקטיב "כינור" בפולין.
הוא התמקד בהפקת יומני חדשות ובסרטים תיעודיים ביידיש.
ב-1948 ביים נתן גרוס עבור גוסקינד את "אונדזערע קינדער" ו"מיר לעבן-געבליבענע" (אנו שנותרנו בחיים), שני סרטים באורך מלא.
הם לא הוקרנו בפולין מעולם עקב צנזורה מהמשטר הקומוניסטי החדש.
בהפרש של שבוע זה מזה, ב-21 וב-27 בינואר 1950, יצאו שני סרטי היידיש המסחריים האחרונים בארצות הברית: "גאט, מענטש און טייוועל" (אל, אדם ושטן) ו"ירח דבש בהרי הקטסקיל".
ב-1957, לאחר הפסקה ארוכה, הופק סרט תיעודי קצר על תיאטרון היידיש בוורשה, היצירה הקולנועית האחרונה בשפה בפולין.
היידיש לא נעלמה כליל מהקולנוע.
ב"רחוב הסטר" מ-1975, שתיאר את קשייהם של מהגרים יהודים בניו יורק, התנהל בה חלק גדול מהדיאלוג.
עוד הפקה באורך מלא היא "טרנזיט בריסל" (Bruxelles-transit) הבלגי מ-1982. ב-1983 יצא הסרט היידי הראשון בישראל לתצרוכת פנים, "אז מען גיבט - נעמט מן" (כשנותנים - קח) בבימוי אלפרד שטיינהרדט, וב-1990 הופק "אהבתה האחרונה של לורה אדלר".
השפה שימשה בסרטים פופולריים על נושאים יהודיים כמו "כנר על הגג" ו"יענטל".
גם בשנות ה-2000 הופקו כמה סרטים קצרים על טהרת השפה: "א געשעפט" מ-2005 שנועד לקהל חרדי בניו יורק, "בית אבי" הישראלי מ-2008 ו"רומיאו ויוליה ביידיש" (Romeo and Juliet in Yiddish) מ-2010. וב-2017 הסרט מנשה.
הקולנוע הגרמני הוא קולנוע ותיק ורב השפעה שהחל להתפתח עוד בסוף המאה ה-19, שהם ימי תחילת הראינוע.
הקולנוע הגרמני תרם תרומות אמנותיות וטכניות רבות לתעשייה, במיוחד בין השנים 1918–1932 שהם ימי רפובליקת ויימאר.
בניגוד למערכות קולנוע לאומיות אחרות אשר התקיימו במערכת פוליטית קבועה ורציפה יחסית, עברה גרמניה זעזועים רבים בתהליך לגיבוש זהותה.
תהליכים אלו החלו לאחר פירוק האימפריה הגרמנית עם תום מלחמת העולם הראשונה ונמשכו לאורך כל המאה ה-20, בהם: הקמת רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית, חלוקתה לשתי מדינות ואיחודן מחדש, והשפיעו רבות על פיתוח הקולנוע במדינה.
נכון לשנת 2014, בגרמניה יש 4,637 מסכי קולנוע.
חברות ההפצה הגדולות במדינה הן האחים וורנר, וולט דיסני וסוני.
בשנת 2014 נמכרו 121,740,690 כרטיסים לבתי הקולנוע (מתוכם 32,100,000 כרטיסים אשר נמכרו לסרטים גרמניים), כרטיס וחצי בממוצע לכל אזרח.
בשנה זו תעשיית הקולנוע כולה הרוויחה בגרמניה 980 מיליון אירו.
ההיסטוריה של הקולנוע בגרמניה החלה עם לידתו של מדיום הראינוע.
ב-1 בנובמבר 1895, באולם המוזיקה "וינטרגארטן" שבברלין, הדגימו האחים מקס ואמיל סקלאדאנובסקי מקרן-סרטים פרי המצאתם שנקרא ה"ביוסקופ", על ידי הקרנה בת 15 דקות של שמונה סרטים קצרים.
למעשה הייתה זו גם הפעם הראשונה באירופה בה צופים שילמו על צפייה בסרט.
כחודש לאחר מכן ערכו האחים לומייר בפריז הקרנה מסחרית במקרן משלהם, ה"סינמטוגראף", ומקס סקלאדאנובסקי שנכח בהקרנה נאלץ להודות שהמצאתם של האחים לומייר עולה מבחינה טכנית על ה"ביוסקופ".
באותה עת הדגש היה על החידוש הטכנולוגי ולא על התוכן שהוצג - בעיתונות תיארו "מאות תמונות מוארות שעוברות במהירות ויוצרות מיצג חי".
בימיו הראשונים נתפס הקולנוע כאטרקציה לבני המעמדות הגבוהים, אך עד מהרה העניין שעורר החידוש שב"תמונות הנעות" דעך.
בירידים החלו לצוץ סרטים פשוטים שכוונו למעמד הפועלים, דבר שהוביל לזלזול במדיום החדש.
יוצרי סרטים החלו לתור את הארץ מיריד ליריד תוך שהם מציגים את עבודתם, ובבתי קפה ובתי מרזח הקרינו סרטים על מנת למשוך לקוחות.
הסרט היה מוקרן ב-"קינטופ", שהיה למעשה החלק הקדמי של החנות או בית העסק.
אולם, עם הזמן, החלו לפעול גם יוצרים בעלי נטייה אומנותית אשר ניסו לעשות סרטים ארוכים על בסיס ספרותי ואנשי רוח החלו לכתוב על ה"עונג החזותי" שבקולנוע.
תהליך זה תרם לשיפור התדמית של הקולנוע והציב אותו כסוג חדש ולגיטימי של אומנות.
בתי קולנוע ייעודיים החלו לקום בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה.
בית הקולנוע הראשון בגרמניה נפתח ב-1906 במנהיים ועד שנת 1910 פעלו כבר למעלה מ-1,000 בתי קולנוע ברחבי המדינה.
ב-1912 החל לפעול גם אולפן הסרטים "באבלסברג" שבפאתי ברלין, הנחשב לעתיק ביותר באירופה.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הוצגו בגרמניה בעיקר סרטים זרים שיובאו ממדינות אחרות באירופה בהם הייתה כבר תעשיית קולנוע מפותחת.
בעידן של הסרט האילם לא היו גבולות של שפה והקולנוע הדני והאיטלקי היו פופולריים במיוחד.
מעט הסרטים שיוצרו בגרמניה הופקו בהשקעה מינימלית ובלא תיחכום והקהל שבא לצפות בקולנוע היה ברובו מהמעמד הנמוך וחסר השכלה.
מצבה העגום של התעשייה המקומית הדאיג את ההנהגה הצבאית, שכן היה חשש מתעמולה אנטי-גרמנית שתבוא לידי ביטוי בסרטי הקולנוע הזרים.
לפיכך, בדצמבר 1917, הורה הצבא על איחוד של החברות הגדולות להפקה, הפצה והקרנה של סרטים וכך הוקם תאגיד Universum Film Aktiengesellschaft, הידוע בראשי התיבות שלו - UFA, שתפקידו היה לשדרג את איכות הקולנוע הגרמני, להציבו בשורה אחת עם התעשיות השכנות ועל ידי כך לשרת את המטרות הלאומיות של גרמניה.
ואכן, המשאבים האדירים שהקצתה המדינה לתאגיד החדש (25 מיליון מארקים) הפכו אותו עד מהרה לשחקן החזק ביותר בתעשיית הסרטים המקומית ועם סיום המלחמה בנובמבר 1918, הייתה תעשיית הקולנוע הגרמנית מוכנה אפילו לתחרות בשוק הבינלאומי.
תעשיית הקולנוע הגרמני שהייתה מוגנת בזמן המלחמה באיסור על יבוא של סרטים זרים, נחשפה עם סיום המלחמה לתעשייה העולמית, תוך שהיא נאלצת להתמודד עם אמברגו בכיוון ההפוך, כלומר איסור על יבוא של סרטים גרמנים בחלק מהמדינות וכן התנגדות של הקהל לכל דבר שהוא "גרמני".
כמו כן, חוסר היציבות הכלכלי שאפיין תקופה זו והיחלשות המטבע הגרמני היקשו על רבות מחברות הסרטים הקטנות, והפקות יקרות הובילו לעיתים לפשיטת רגל.
יחד עם זאת, נהנתה תעשיית הקולנוע הגרמני מפריחה חסרת תקדים - בכל שנה מ-14 השנים המהוות את תקופת ויימאר הופקו כ-250 סרטים בממוצע, ובסך הכל למעלה מ-3,500 סרטים באורך מלא.
בנוסף ל-UFA, פעלו כ-230 חברות סרטים בברלין לבדה.
תעשייה זו היוותה אבן שואבת למפיקים ובמאים מכל רחבי אירופה, רובם יהודים או ממוצא יהודי.
כמו כן, מאחר שהשפה הגרמנית לא היוותה מכשול בסרטים האילמים, גם שחקנים זרים רבים כגון כוכבת הקולנוע הדנית אסטה נילסן והאמריקאית לואיז ברוקס, שולבו בתעשייה ואף הופיעו בתפקידים ראשיים.
פיתוחים טכנולוגיים חדשים והתנסות בעיצובים חדשים בתאורה ובתפאורה, אותם הוביל תאגיד UFA, היוו גם הם מסממני התקופה.
אולפן "באבלסברג" שאוחד לתוך תאגיד UFA, הפך לאולפן הסרטים הגדול ביותר באירופה והוא זה שהפיק את רוב הסרטים הקשורים עם "תור הזהב" של הקולנוע הגרמני בשנים אלו.
בשל המצב הכלכלי הרעוע ועל מנת להתמודד עם תקציבי הפקה צנועים יחסית, ניסו יצרני הסרטים להגיע לקהל גדול ככל האפשר, הן בשוק המקומי והן בשוק הבינלאומי, על ידי הפקת סרטים במגוון רב של סגנונות.
בתקופה זו התפתח סגנון קולנועי חדש ומשפיע – הקולנוע האקספרסיוניסטי, סגנון אשר הושאל מהתנועה האקספרסיוניסטית של האומנות המודרנית.
סגנון זה נשען על סמליות ודימויים אמנותיים, בשונה מסגנון ריאליסטי המתאר את המציאות כפי שהיא.
בהתחשב במצב הרוח הקודר בגרמניה לאחר המפלה במלחמת העולם הראשונה, לא מפתיע שסרטים אלו התמקדו במידה רבה בפשע ואימה.
הסרט הראשון בסגנון האקספרסיוניסטי הוא הקבינט של ד"ר קליגרי (1920) שהופק על ידי אריך פומר ובוים על ידי רוברט וינה.
הסרט מספר על מהפנט מטורף המשתמש באדם סהרורי כדי לבצע סדרה של רציחות.
בסרט נעשה שימוש בתפאורות לא מציאותיות, תמונות שצוירו על הרצפה וקירות עליהם הוקרנו אובייקטים בעזרת אור וצל.
המשחק היה מוגזם ועיצוב התלבושות לא טבעי.
כל אלה היו אלמנטים אשר הפכו בהמשך לסימנים המובהקים של תנועה קולנועית זו.
יצירות בולטות נוספות מסוגה זו הן נוספרטו (1922) של פרידריך וילהלם מורנאו וסרטו של פריץ לאנג - מטרופוליס (1927), גם הוא בהפקתו של אריך פומר.
תנועת האקספרסיוניזם שככה באמצע שנות העשרים, אולם העובדה שיוצריה המרכזיים עברו להוליווד תרמה אולי לכך שסגנון זה המשיך להשפיע על הקולנוע העולמי בשנים שלאחר מכן בסרטים מסגנון האימה והפילם נואר.
אולם למרות פרסומו, ז'אנר הקולנוע האקספרסיוניסטי לא היה הסגנון הדומיננטי של התקופה.
מגוון של סגנונות אחרים כגון דרמות תקופתיות, מלודרמות וקומדיות רומנטיות ואף סרטים בעלי אופי חברתי ופוליטי, עלו עליו במספרם והיו פופולריים לעין ערוך.
ה"מאסטר" של הדרמות התקופתיות היה ללא ספק הבמאי ארנסט לוביטש.
סרטיו הבולטים מז'אנר זה היו "מאדאם דובארי" (1919) שהציג את המהפכה הצרפתית דרך עיניה של פילגשו של מלך צרפת מאדאם דו בארי וכן סרטו "אנה בולין" (1920) על הטרגדיה של אן בולין, אשתו השנייה של הנרי השמיני מלך אנגליה שהוצאה להורג.
לוביטש הציג בסרטיו אלה דמויות היסטוריות השבויות ביצריהן הקטנוניים, ואלה מצליחים אפילו להשפיע על מאורעות חשובים בהיסטוריה.
על אף התקציב הצנוע, נשענו סרטיו על סצנות ראווה היסטוריות שנועדו לקסום לקהל הרחב ולהבטיח הפצה בינלאומית גדולה ככל האפשר.
עם דעיכתה של סוגת האקספרסיוניזם החלה להתבסס סוגה נוספת, "האובייקטיביות החדשה" (die neue Sachlichkeit) אשר הושפעה ממוטיבים חדשים שנכנסו לשיח הציבורי, לאור התדרדרות מעמדו הכלכלי של מעמד הביניים עקב האינפלציה הדוהרת.
סרטים אלו, שנקראו לעיתים גם "סרטי רחוב" או "סרטי אספאלט", ניסו להבין את המציאות על ידי הצגתה על כל מורכבותה וכיעורה.
הם אופיינו בהתמקדות בחפצים שסבבו את הדמויות בסרט וסימלו למעשה, באופן ציני, את התפכחותו וייאושו של העם הגרמני שחייו התרסקו לאחר המלחמה.
היוצר הבולט ביותר המזוהה עם סוגה זו הוא גאורג וילהלם פאבסט, בסרטיו כגון: "רחוב ללא שמחה" (1925) ו"אהבתה של ג'אן ניי" (1927).
לזכותו של פאבסט נזקפים גם חידושים קולנועיים בתחום העריכה הקולנועית, כגון הפיכה של זווית הצילום או חיתוך ומעבר בין שתי זוויות צילום, שתרמו לתחושת המשכיות בסצנות ואף הפכו לסטנדרטים של התעשייה.
פאבסט היה שותף גם למגמה נוספת שהסתעפה מסוגת "האובייקטיביות החדשה", והיא של סרטים בעלי אופי חברתי ופוליטי.
יוצרי סרטים אלו לא חששו להתמודד עם נושאים אקטואליים בוערים שהעסיקו את הציבור באותם ימים ועם נושאים חברתיים רגישים ומעוררי מחלוקת כגון אנטישמיות, זנות והומוסקסואליות.
במידה רבה היה הקולנוע הגרמני באותן שנים זירה תוססת ורבת חשיבות לניהולו של הדיון הציבורי.
בסרטו "יומנה של נערה אבודה" (1929) עסק פאבסט באשה צעירה שהרתה מחוץ לנישואין, נזרקה מביתה ונאלצה לעבוד בזנות.
בשנת 1919 יצא סרטו של המפיק והבמאי היהודי האוסטרי ריכארד אוסוואלד, "שונה מהאחרים", על גבר הנקרע בין נטיותיו ההומוסקסואליות לבין המוסכמות החברתיות של אותה תקופה.
הסרט נחשב לסרט הגרמני הראשון שעסק בהומוסקסואליות וחוקרים רבים אף מתייחסים אליו כאל הראשון בעולם שעסק בנושא זה באופן מפורש.
באותה שנה יצא לאקרנים גם "רצח פולחני", סרטו של המפיק היהודי מקס ניוולי, אשר גם הוא נחשב כסרט פורץ דרך בכך שהיה אולי הראשון שהביא לתודעת הקהל הגרמני את נושא האנטישמיות ושנאת הזרים.
בסרט מתואר פוגרום המבוצע בתושביו היהודים של כפר ברוסיה הצארית וגם סיפור אהבה בין בחור רוסי לבתו של ראש הקהילה היהודי, דבר שאף הוא נחשב אז לטאבו.
בשנת 1930 הפיק אוסוולד גם הוא סרט העוסק בנושא דומה בשם "דרייפוס", בתגובה לאווירה האנטישמית בגרמניה שהלכה והחמירה במהירות.
סוגה חשובה נוספת באותן שנים נקראה "סרט דרמה קאמרי" (Kammerspielfilm).
שם זה הושאל מעולם התיאטרון ופיתח אותה במאי התיאטרון, ולימים גם במאי ומפיק הקולנוע, מקס ריינהרדט.
במעין תגובת נגד לראוותנות של הסרטים האקספרסיוניסטים, עסקו סרטים אלו באנשים פשוטים ונתנו הצצה אינטימית לחיי המעמד הבינוני-נמוך.