tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן שב לארץ ישראל, התיישב בפרדס חנה והשתלב שוב במנגנון "ההגנה" כמפקד גדוד חי"ש בחיפה.
בפרוץ מלחמת העצמאות נלחם במסגרת חטיבת כרמלי, בתחילה כקצין מבצעים, לאחר מכן כמפקד גדוד 22 ומסוף מאי 1948, כמפקד החטיבה.
במסגרות אלו השתתף בקרבות באזור חיפה, עכו, והגליל.
לאחר מכן תכנן והשתתף במבצע חירם, במסגרתו שוחרר הגליל כולו.
ביוני 1948 הורה שר הביטחון דוד בן-גוריון על מנויו למפקד חזית המרכז.
ראש אגף המבצעים יגאל ידין, אה"ד אליהו בן חור, סגן הרמטכ"ל צבי איילון ועוזר שר הביטחון ישראל גלילי התנגדו נחרצות למינויו והודיעו על התפטרותם מתפקידיהם.
הממשלה הזמנית הקימה את ועדת החמישה לבירור הסוגיה, ובן-גוריון נאלץ לוותר על מינויו.
עם סיום המלחמה עמד בראש משלחת ישראל לשיחות עם לבנון ועם סוריה.
לאחר מכן, בנובמבר 1949, מונה לסגן הרמטכ"ל וראש אג"ם.
במסגרת תפקידו ארגן יחד עם הרמטכ"ל יגאל ידין את צבא הקבע והקים את מערך המילואים.
כמו כן הכין את צה"ל לקראת עימות צבאי עתידי (נקרא אז "הסיבוב השני").
בספטמבר 1950 ביקר מקלף בצרפת והיה לאיש הצבא הישראלי הבכיר הראשון שביקר בה.
לביקור זה הייתה גם משמעות ביטחונית אדירה: במהלכו נקשרו לראשונה יחסים בין צה"ל למטה הכללי של צבא צרפת.
על אף שהביקור לא הניב עסקת נשק עם צרפת, הרי שזו הושגה שלוש שנים לאחר מכן, ב-1953.
בינואר 1952 יצא מקלף עם משפחתו ללימודי מנהל בבריטניה כהכנה לפרישה מצה"ל.
הוא שב לארץ באוגוסט אותה שנה.
לאחר התפטרותו של ידין מתפקידו, הציע שר הביטחון, דוד בן-גוריון, למקלף לקבל עליו את התפקיד.
מקלף הסכים להצעה, אך התנה את הסכמתו בכך שכהונתו תימשך שנה אחת בלבד.
בן-גוריון קיבל את התנאי, וב-7 בדצמבר 1952 היה מקלף לרמטכ"ל השלישי של צה"ל, והוא בן 32 שנים וכ-11 חודשים בלבד.
מקלף הוא הרמטכ"ל השני הצעיר ביותר, אחרי קודמו יגאל ידין, שהיה צעיר ממנו בשלושה חודשים בעת כניסתו לתפקיד.
מקלף, גם בלחצו של משרד הביטחון, פעל להיפטר משירותים לא צבאיים שהיו בידי צה"ל.
צמצום התקנים של צבא הקבע, שלמעשה היה תנאי לכניסתו של מקלף לתפקידו, חייב קיצוצים במיוחד במצבת האזרחים שהועסקו על ידי צה"ל, שמספרם היה כמה אלפים.
מקלף פעל להעברתם של שירותים שונים, כגון מאפיות, מכבסות ובית החולים תל-השומר שהופעלו בידי אזרחים עובדי צה"ל, מרשות הצבא.
מתקופת כהונתו כרמטכ"ל זכורה במיוחד תופעת הפידאיון.
במסגרת המלחמה בתופעה זו הורה מקלף לרב-סרן אריאל שרון להקים יחידת קומנדו מיוחדת שתפגע בבסיסי הפידאיון, ותמגר את התופעה.
שרון הקים את יחידה 101, אשר פעלה במהלך שנת 1953, עד לאיחודה עם חטיבת הצנחנים.
ב-7 בדצמבר 1953 פרש מתפקידו כרמטכ"ל, לאחר שנה בתפקיד, כפי שהתנה בעת שקיבל עליו את התפקיד.
לאחר פרישתו מצה"ל, מונה מקלף למנהל בחברת החשמל, שהולאמה באותה תקופה.
בסוף 1954 הוא צורף להנהלה המצומצמת של מועצת המנהלים של החברה ויועד על ידי אברהם רוטנברג להיות מנכ"ל החברה.
אולם ניסיונו להפסיק את הנוהג של מתן חשמל חינם לעובדים הוביל אותו אל מחוץ לחברה ובאפריל 1955 הוא מונה למנכ"ל מפעלי ים המלח.
בתפקיד זה כיהן עד 1968 ועשה רבות לפיתוח המפעלים והאזור.
לאחר מכן שימש כמנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר ומנכ"ל כימיקלים לישראל.
מרדכי מקלף נפטר בשנת 1978 בגרמניה מהתקף לב, ונטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין קריית שאול.
מקלף היה נשוי לאורה לבית פפר (נפטרה ב-2007), ולהם בת, עידית, ובן, אמיר.
עידית נשאה לידין מור, ואמיר נישא לאורנה כהן.
בן משפחתו הוא סגן השר אורי מקלב.
על שמו נקרא מחנה מפקדת השלישות הראשית ומנהל הסגל של צה"ל, ברמת גן (מחנה מקלף), וכן רחובות בכמה ערים בישראל ביניהן חיפה, באר שבע, חולון, רעננה, מודיעין ובית שמש.
החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות הנפיקה מדליות כסף וארד ועליהן דיוקנו של מקלף.
בשנת 1981 נקראה ספינה ישראלית על שמו.
הספינה הוצאה משימוש ונגרטה בשנת 1987. במפעלי ים המלח נקרא על שמו מפעל ליצור אשלג בגיבוש קר.
מרדכי (מוטקֶה) נאור (נולד ב־19 באוגוסט 1934) הוא סופר, עיתונאי, עורך, שדרן רדיו וחוקר תולדות ארץ ישראל.
שימש מפקד גלי צה"ל בשנים 1974–1978 וכן העורך הראשי של משרד הביטחון - ההוצאה לאור.
מרדכי נאור נולד בשנת 1934 בתל אביב למשולם (זישא) לרנר, שהיה נצר לחוזה מלובלין, ולטובה לבית לוינהרץ.
הוא גדל ברחובות, פרט למספר שנים שבהן נאלצה המשפחה לעבור לגן יבנה עקב בעיות פרנסה.
לאחר סיום לימודיו התגייס לנח"ל ונמנה עם מקימי קיבוץ נחל עוז, בו נשאר לאחר סיום שירותו הצבאי, מ־1953 עד 1956, ובו התחתן עם אשתו לאה.
בסוף 1956, עזב את הקיבוץ והחל לעבוד בעיתונות.
נאור כתב עבור עיתון הנוער העובד "במעלה", עבור "במחנה נח"ל", עבור השבועון "רימון", אליו נתקבל על ידי יעקב אגמון, וב"דבר".
בשנת 1958, היה נאור סגן עורך של "במחנה נח"ל".
באותה שנה זכה באופן חלקי בפרס עמוס לב על כתבה שתיארה את קיבוצו, נחל עוז.
בשנת 1961 היה לעורך "במחנה גדנ"ע" ו"במחנה נח"ל".
בשנה זו החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואותו סיים עם תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה בשנת 1964. המשיך ללמוד לתואר שני בירושלים, ואת התואר השני במדע המדינה קיבל ב-1970.
נאור היה סגן מפקד גלי צה"ל ושידר בתחנה פינה שבועית ותוכניות שונות.
ביוני 1974 נתמנה למפקד גלי צה"ל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים עברה התחנה לשדר מסביב לשעון, ונאור נאבק לאחר כניסתו לתפקיד להמשיך מתכונת שידורים זו.
במהלך כהונתו יזם חידושים כמו שימוש ב"טלפון האדום" לקבלת ידיעות מהמאזינים ו"האוניברסיטה המשודרת".
ביוני 1978 סיים את תפקידו בגלי צה"ל ועבר להיות העורך הראשי של משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
נאור קיבל תואר דוקטור במסגרת בית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב; עבודת הדוקטור שלו, שכותרתה: "פנחס ספיר (בתקופת השנים 1930–1949) לבחינת דרכו של מנהיג מהרמה המקומית ללאומית, על רקע ההתפתחות הפוליטית והכלכלית של היישוב בשנים אלו", נעשתה בהדרכת פרופ' מתתיהו מינץ ואושרה בשנת 1984.
מלבד היותו מרצה להיסטוריה, מרבה נאור בכתיבת ספרים פופולריים בתולדות ארץ-ישראל (ביניהם זכתה להצלחה גדולה הסדרה "מסיפורי ארץ אהבתי"), וכן ביוגרפיות על אישיה (בין היתר כתב ביוגרפיות על הברון רוטשילד, פנחס ספיר, הרמטכ"לים יעקב דורי וחיים לסקוב ואליהו דובקין, "שר העלייה של המדינה שבדרך").
בשנת 1962 הציע לו שאול ביבר לכתוב גיליון מיוחד של כתב העת "מערכות שריון" לציון 15 שנים לחטיבה 7, ונאור ניצל את ההזדמנות והציע להוציא לאור ספר, שהיה לספרו הראשון, "כאן השריונים".
בשנות ה-60 כתב ספרים נוספים על צה"ל: "על הגובה" – על חיל האוויר (1965); "ימי יוני" – על מלחמת ששת הימים, יחד עם זאב ענר; ו"השבח להם" – על מקבלי צל"שים.
במסגרת המכון לתקשורת יהודית באוניברסיטת תל אביב, בראשות שלום רוזנפלד, ערך את כתב העת "קשר" לתקשורת יהודית וישראלית, שיצא לאור במשך 16 שנה (33 חוברות, 1987–2003).
נאור היה שותף במשך שנים לזאב ענר בתוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שבה התוודעו המאזינים דרך שעשוע וכתב חידה לפרקים בתולדות ארץ-ישראל.
ספרו "17 המדרגות" הוא רומן שבאמצעותו הוא עוקב אחרי פרקים בתולדות הארץ דרך גיבורו, דב בן ליש, דמות מסתורית שהייתה נוכחת כמעט בכל אתר ונקודה חשובה בהיסטוריה של עם ישראל וארצו.
נאור הוא חוקר וסופר פורה, ובספרייה הלאומית בירושלים אצורים כ-200 כרכים משלו: ספרים שכתב, ספרים שהיה שותף לכתיבתם, ספרים שערך, קטלוגים לתערוכות, וכן רומן אחד וכמה ספרי סיפורים לבני הנעורים.
הוא משמש כיועץ וכאוצר מוזיאונים, כגון מוזיאון הרעות במצודת כ"ח (נבי יושע), אתר רכבת העמק בכפר יהושע, מוזיאון ההגנה בתל אביב, ובית ראשונים בהרצליה.
מרדכי נאור מתוגרר בהרצליה, נשוי למשוררת וסופרת הילדים לאה נאור, ולהם שתי בנות ובן.
פרס רשות השידור על התכנית "מחפשים את המטמון" בטלוויזיה, 1978
פרס סוקולוב על מפעל חיים בתחום העיתונות הכתובה, 2002
פרס נשיא המדינה ע"ש זלמן שזר, 2012
פרס יצחק שדה (ציון מיוחד), 2014
פרס יצחק נוי, להנגשת המחקר ההיסטורי לקהל הרחב, 2025
פרס המועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלה על ספרו על משה שרת, 2025
בין הספרים שכתב בנושאי ארץ-ישראל והעם היהודי:
תנועות נוער בישראל ובעולם - יחד עם מתתיהו רוטנברג, בהוצאת עמיחי, 1962
כאן השריונים, בהוצאת קצין חינוך ראשי, 1963
ארץ ישראל בבולי ישראל, נכתב עם זאב ענר, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1981
השבת השחורה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
רוטשילד – אבי היישוב, הוצאת כתר, 1982 (יחד עם דן גלעדי).
צמיחתו של מנהיג – פנחס ספיר, הוצאת פפירוס, 1987
הרובע היהודי בעיר העתיקה ירושלים / עורך - החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי והוצאת ידיעות אחרונות, 1987.
מסיפורי הארץ הטובה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור 1988
היו זמנים בארץ ישראל, סיפורה של ארץ ישראל מתוך ציוריו של נחום גלבוע 1988
לסקוב– ביוגרפיה, כתר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988
ספר העליות, מסדה וההוצאה לאור – משרד הביטחון, 1991
שירו, הביטו וראו: הסיפורים שמאחורי השירים, משהב"ט - ההוצאה לאור, 1992 (עם יורם טהרלב).
גשר חי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993.
ירושלים – עיר ועם, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1995 (מהדורות בעברית ואנגלית).
ספר המאה – היסטוריה מצולמת של ארץ-ישראל, עם עובד ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996 (מהדורות גם באנגלית וגרמנית).
הציונות - מאה השנים הראשונות, הוצאת הספרייה הציונית, תשנ"ז
העם היהודי במאה העשרים - היסטוריה מצולמת.
הוצאת עם עובד, מרכז שזר ובית התפוצות, 2001.
ברכת החשמל, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2003.
רבותי העיתונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004.
תבנית נוף מולדתו– תולדות ארץ-ישראל על רקע סיפור חייו של יצחק רבין, כתר, מורג ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005.
הטור השמיני - מסע היסטורי בעקבות הטורים האקטואליים של נתן אלתרמן, הקיבוץ המאוחד, אוניברסיטת תל אביב, 2006.
לקסיקון ישראל - 60 שנה למדינה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008.
בחזרה לרכבת העמק, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2009.
תל אביב, תל אביב - הסיפורים והצילומים מאז ימי יפו העתיקה ועד ל"עיר ללא הפסקה".
מאה מקומות שמורים - מסע באתרי השימור של ישראל - (לזכרו של יהודה דקל) סיפורם של אתרים בארץ-ישראל שעברו תהליך שימור.
נכתב בשיתוף עופר רגב, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2010.
הגמל המעופף - 85 שנים של תערוכות וירידים בתל אביב, בהוצאת מרכז הירידים והקונגרסים בישראל ומוזיאון ארץ ישראל, 2010 (עם בתיה כרמיאל).
ספר למזכרת - מזכרת בתיה (עקרון), 100 השנים הראשונות, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2010
כנרת - החווה והחצר - מערש ההתיישבות לאתר שימור, הוצאת ספריית יהודה דקל והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2011
יעקב דורי - הרמטכ"ל הראשון, הוצאת מערכות/מודן, 2011.
החותֵם העשירי - אליהו דובקין, הוצאת ספריית יהודה דקל והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2012.
כל ההתחלות - 120 התחלות ישראליות בחברה, בצבא, בכלכלה ובתרבות, הוצאת מודן, 2012.
סיפורי הרצליה - ממושבה חקלאית למרכז היי-טק ומה"באסה" ועד פארק הרצליה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013.
רדיו חזק – הסוד והקסם של גלי צה"ל, הוצאת אבן-חושן, 2014.
ימי התום – ישראל של שנות ה-50 וה-60 – לא רק נוסטלגיה, הוצאת הספרייה הציונית, 2014.
יום שישי הגדול – הדרמה המופלאה של הקמת המדינה, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובית העצמאות, 2014 (הספר הופיע במקביל גם באנגלית, בשם The Friday That Changed Destiny).
בים, ביבשה וגם באוויר – מבט חדש על ההעפלה, הוצאת ספריית יהודה דקל והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2015.
ראשית דבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
כוכבים ופסים בארץ-ישראל, 1948-1840 - עשרים פרקים בקורות המעורבות האמריקאית המוקדמת בארץ הקודש, הוצאת "אריאל", 2015.
כאלה היינו - נעורים והתבגרות בישראל של העשור הראשון - סיפור אישי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
הטור התשיעי - אקטואליה ופוליטיקה בטורי העיתונות, השירים הליריים ושירי הזמר של נתן אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018.
ארץ אהבתי - על אתרים ואנשים, ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2018.
48 שעות ביממה - סיכום ביניים מאוחר, הוצאת שער הרצליה, 2018.
ראש בראש – שמונה עימותים ופולמוסים בתולדות היישוב ומדינת ישראל, הוצאת יד יצחק בן צבי, 2019
הכ"ג - שליחות עלומה, ספריית יהודה דקל, 2019.
המנהיג המזרחי הראשון - אברהם מויאל, הוצאת סטימצקי, 2019.
הבניין שבו נולדה המדינה – בית המוסדות הלאומיים, הוצאת ספריית יהדה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2020. הספר תורגם לאנגלית בשם Israels' Cradle.
48 שעות ביממה – הסיפור המלא, ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2021. אוטוביוגרפיה.
48 שעות ביממה - ספירת מלאי, הוצאת שער הרצליה, 2021. ביבליוגרפיה.
ימי הרדיו שלנו - 40 השנים הראשונות, 1972-1932, הוצאת ספריית יהודה דקל והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2022.
יום יום - סיפורם של עשרה יומונים ושל עשרים עיתונאים בולטים בארץ במהלך יותר ממאה השנים האחרונות, הוצאת מוסד ביאליק, 2022.
שלמה הלל - חלוץ, מנהיג, אוהב עמו וארצו, הוצאת ספריית יהודה דקל, מרץ 2023. (מהדורה אנגלית הופיעה בינואר 2025).
הספרים שלי: מסע ספרותי־ביוגרפי לאורך 60 שנה ויותר, הוצאת שער הרצליה, 2023.
איש תל-חי - מהדורה מעודכנת ומורחבת.
כך היינו - אישים וסיפורים מימי ארץ ישראל הישנה והטובה, עם עובד, 2024.
שנים עשר פרקי תקשורת, הוצאת שער הרצליה, 2024.
מים לירושלים, (יחד עם ערן ליטוין).
ההגנה – מא' עד ת', ספריית יהודה דקל, 2024. (מהדורה אנגלית: The Haganah from A to Z).
משה שרת שלא הכרנו - מדינאי, ראש ממשלה, איש ציבור ואיש ספר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2026.
האיש בחולצת הפסים, הוצאת טפר, 2017.
המלך עמוס הראשון, הוצאת קונטנטו נאו, 2018.
הקרב בשדרת הצברים– או החבר'ה הטובים, מערכות, 1971;
למעלה על המגדל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1984;
החבר'ה הטובים חוזרים, מערכות, 1977;
לקסיקון כוח המגן – ההגנה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
העיתונות היהודית בארץ-ישראל נוכח השואה, אוניברסיטת תל אביב ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002 (יחד עם דינה פורת).
סדרת עידן בתולדות ארץ-ישראל, הוצאת יד יצחק בן-צבי (15 כרכים), 1993-1982.
מכתבי אהבה - משה דיין, הוצאת ידיעות אחרונות, 2016.
מרדכי עובדיהו (גוטסדינר; 23 במאי 1909 – 8 בפברואר 1981) היה סופר עברי, עיתונאי, עורך פרסומים ומזכירו של חיים נחמן ביאליק.
מרדכי עובדיהו נולד בשנת תרס"ט (1909).
לאלתר דוד הכהן, פעיל ציוני דתי מצאצאי רבי עקיבא איגר.
עלה ארצה בשנת 1931 ופנה ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
שם התגורר פרק זמן קצר בחדר אחד עם המשוררים נתן אלתרמן ואבות ישורון.
זמן מה היה מזכירו האישי של חיים נחמן ביאליק, ושהה עם המשורר בלונדון.
לימים פרסם יומן מורחב על תקופה זו בשם "מפי ביאליק", תש"ח, שיצא בכמה מהדורות.
מרדכי עובדיהו כתב כמה ספרי סיפורים קצרצרים, בנוסח גרשון שופמן, יעקב קלצקין ופטר אלטנברג האוסטרי.
עובדיהו נפטר בתל אביב בשנת 1981.
אדם בחוץ: סיפורים ושרטוטים, מסדה, תל אביב, 1951.
בין ניצוץ לשלהבת, אברהם קריב, המבקר והמשורר, גלים, תל אביב, 1961.
הבית הלבן, רשימות מבית החולים, תל אביב, 1936.
בסער ובדממה , דמויות בספרותנו החדשה, תל אביב, 1976.
בעל השפע : יהודה בורלא, תל אביב, גלים 1970.
יום ליום : אדם והווי בארץ, תל אביב, גלים, 1954.
יופי חדש , אדם והווי בארץ - סיפורים ורישומים, תל אביב, 1975.
מאחרוני הראשונים - י"ד ברקוביץ', תל אביב, גלים, 1968.
מפי ביאליק : דברים מפי המשורר, תגים לדיוקנו, תל אביב, 1969.
תחנה אחת קודם : סיפורים, מסדה, תל אביב, 1960.
שופמן : תגים לדמותו ויצירתו, תל אביב, 1960.
סופר לאלף ידידים : לדמותו ופעלו של דניאל פרסקי, תל אביב, גלים, תשכ"ב 1962.
מתוך רמצי האפר: הגברת לאזארוס.
- אבא שלי, מאת סילביה פלאת, מאנגלית - מרדכי עובדיהו, תל אביב, 1965.
פקיד כי ימלוך, קומדיה בשלש מערכות, מאת וילהלם ליכטנברג, עברית - מרדכי עובדיהו, תל אביב.
מרדכי סְפֶּקטוֹר (ביידיש: ספּעקטאָר; 5 במאי 1858 או א' באייר תרי"ח, אומן, פלך קייב, רוסיה (אוקראינה) – 15 במרץ 1925, ניו יורק) היה סופר יידיש, עורך ומתרגם.
היה מעורב גם בראשיתה של הספרות העברית החדשה.
ספקטור נולד בשנת 1858 בעיירה אוּמַן שבפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) למשפחה של חסידים, אבל למד דווקא בבית ספר חקלאי בעיר.
בנעוריו עזב את הבית ונדד בערי אוקראינה, הגיע לעיר ז'יטומיר והחל לימודיו בבית המדרש לרבנים שבעיר.
תוך לימודי הרבנות שלו נתפס להשכלה ולחילוניות, ולספרות היידיש והרוסית.
בשנת 1883 נדפס סיפורו הראשון (סיפור בהמשכים, כנהוג אז בעיתונות היידיש): "רומן בלי שם", בשבועון "יידישע פאלקסבלאט" ('עלון יהודי עממי'), שהופיע בסנקט פטרבורג בעריכתו של אלכסנדר צדרבוים (אר"ז).
צדרבוים התרשם מאוד מיכולתו של הצעיר ספקטור והזמין אותו להשתתף בעריכת השבועון.
בשנת 1887 יצא ספקטור לפולין הרוסית והשתקע בוורשה.
בוורשה התמסר לכתיבה ובעיקר לעריכה והוציא מאספי ספרות יידיש שונים.
הוא עבד עם י"ל פרץ, ובשנת 1894 הוציאו במשותף כתב עת ספרותי.
ספקטור קנה לו שם של אישיות משפיעה על הנוער היהודי שנהר מהעיירות אל הערים הגדולות, נטש את המסורת וניסה להשתלב בחיים החדשים במזרח אירופה.
הוא הפך לדמות מדריכה לצעירי סופרי היידיש של סוף המאה, ובהם גם שלום עליכם.
במלחמת העולם הראשונה עבר לאודסה, ועבר שם את השנים הקשות של המלחמה ושל המהפכה.
שנים שבהן סבל מצרות רבות, רעב, מחסור ומחלות.
בשנת 1921 היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
שם התמנה עם הגיעו לעורך יומון היידיש הגדול "יידישעס טאגעבלאט".
ספקטור כתב ופרסם כארבעים שנה.
ספריו היו מאוד אהובים על קהל הקוראים וזכו לתפוצה מאוד נרחבת.
הוא ראה בספרות היפה אמצעי חינוכי בידורי מהמעלה הראשונה, ואהב את המוני קוראיו.
ספקטור נפטר בניו יורק בשנת 1925. אלמנתו בתיה (שהייתה גם גיסתו של דוד פינסקי) נפטרה ב-1949 בתל אביב.
מרדכי ספקטור היה גם מעורב בספרות העברית החדשה.
סיפור חייו נתרחש במחוזות ילדותו וגידולו של ח"נ ביאליק, ואכן תרגם ביאליק כמה מסיפוריו בעילום שם, ואף ערך מתרגומיו.
ספרו "סיפורים וציורים" תורגם לעברית בידי א"נ גנסין, וכן תרגם גנסין מסיפורי הילדים שלו.
ספרו "המוז'יק היהודי", כלומר האכר היהודי, הוא מעין ספר חזוני על ההתיישבות החקלאית היהודית בארץ.
אף על פי כן נשארה יצירתו חתומה בפני הקורא העברי עד היום.
ספקטור פרסם כמאה כרכים של סיפורים, מעשיות, רומנים, רשימות, אוטוביוגרפיה, וסיפורי ילדים, אך לעברית תורגם רק ספר אחד וסיפורים בודדים.
מיין לעבן, 3 כרכים, ורשה: אחיספר, 1927. (התוכן: חלק א: קינדעריאָרן [שנות ילדות]; חלק ב: יוגנטיאָרן [שנות בחרות]; חלק ג: וואָס מיין אויג האָט געזען [מה שראתה עיני])
גנסין, ורשה : תושיה ('ביבליותיקה עברית'), תרס"א 1900. (התוכן: א.
עשיר ורש: (תרגום), אודסה: מוריה ('ביבליותיקה מוריה לבני הנעורים ולעם', קבוצה א, טו), תר"ע.
(התוכן: סעודת עניים; הדוד העשיר) (תרגם מרדכי ספקטור עצמו) (לילדים) (נדפס שוב בירושלים, תרפ"ב)
מרדכי נָמִיר (23 בפברואר 1897 – 22 בפברואר 1975) היה ממנהיגי תנועת העבודה הציונית, מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל וראש עיריית תל אביב-יפו (בשנים 1959–1969).
נולד בנמירוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) ליצחק ובתיה לבית במר בשם מרדכי נֶמירובסקי.
בילדותו למד בחדר ובהמשך למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת אודסה.
בשנת 1924 נעצר בגין פעילותו הציונות המחתרתית בברית המועצות, אך באותה השנה כבר שוחרר ועלה לארץ ישראל.
לאחר שעבד כפועל ובהנהלת העיתון "דבר", החל ב-1926 לכהן כמזכיר מפלגת אחדות העבודה בתל אביב, תפקיד שאותו מילא עד 1930.
בין השנים 1929 ו-1935 עבד כמנהל המדור לסטטיסטיקה בהסתדרות.
מ-1935 היה חבר במועצת העיר תל אביב, ומ-1936 היה מזכיר מועצת פועלי תל אביב.
כמו כן היה חבר מפקדת "ההגנה" בעיר ומשנת 1947 חבר במפקדה הארצית.
לאחר קום המדינה נשלח בשליחויות דיפלומטיות לארצות מזרח אירופה ובשנים 1949–1950 היה ציר ישראל במוסקבה.
במקביל נבחר ב-1951 לכנסת השנייה מטעם מפא"י.
כהונתו נמשכה ברציפות עד הכנסת השישית ב-1969, ובמקביל היה גם יו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמידר" בין 1956 ל-1959, וראש עיריית תל אביב בין 1960 ל-1969. הוא היה ראש עיריית תל אביב הראשון שנבחר מטעם מפא"י.
בין מזכירות ההסתדרות לראשות העיר כיהן נמיר כשר העבודה, תפקיד שאותו קיבל כאשר קודמתו גולדה מאיר התמנתה לשרת החוץ ב-19 ביוני 1956.
בבחירות למועצת עיריית תל אביב שנערכו ב-1959 התחולל מהפך, ונמיר נבחר לתפקיד ראש העירייה כמועמד מפא"י, לאחר למעלה משלושים שנות שלטון הציונים הכלליים בעירייה.
כראש העירייה עסק נמיר בפינוי שכונות מצוקה ומעברות והעברת התושבים לשיכונים חדשים.
דגש רב הושם על נושאי חינוך ורווחה.
בתקופת כהונתו הוקמו והתרחבו מוסדות חינוך רבים, כולל מתנ"סים ומוסדות של חינוך בלתי פורמלי, והורחבו מאוד שירותי הרווחה הניתנים על ידי העירייה.
כמו כן בתקופה זו אוניברסיטת תל אביב התרחבה ועברה לקמפוס ברמת אביב, הורחב מאוד מוזיאון ארץ ישראל, נבנה בניין העירייה בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), והוכנו תוכניות ראשוניות לשיקום חופי הים ולבניית נתיבי איילון.
בשנת 1969, מספר חודשים לפני הבחירות לעירייה, פרש נמיר מטעמי בריאות, והעביר את תפקיד ראש העירייה לסגנו, יהושע רבינוביץ.
לאחר פרישתו פרסם נמיר שני ספרי זיכרונות: "שליחות במוסקבה: ירח דבש ושנות זעם" (1971), המספר על שנותיו כציר ישראל במוסקבה, ו"מול פני המעברות" (1972), המוקדש לשנותיו כשר העבודה.
ב-1923 נישא לדורה לבית גרודסקי (נפטרה בתל אביב ב-1946).
היה אב לבת, יעל אוֹלֶניק (1932–2001, אוצרת ומנהלת גן הקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל).
רעייתו השנייה הייתה אורה נמיר (1930–2019), חברת הכנסת ושרה, לה היה נשוי משנת 1959 עד לפטירתו.
נמיר נפטר בשנת 1975, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לאחר מותו הוסב שמה של דרך חיפה (אחד מעורקי התנועה הראשיים בצפון תל אביב) לדרך נמיר.
הפועל בהסתדרות ובמדינה, עורך יהודה ארז, תל אביב: תרבות וחינוך, 1958.
שליחות במוסקבה: ירח דבש ושנות זעם, תל אביב: עם עובד, תשל"א 1971.
מול פני המעברות, מבוא: זלמן חן, תל אביב: אותפז, תשל"ב 1972.
סורקיס נולד למשה ולרבקה בת אלתר גרוברגר בסטניסלבוב שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא סיים בית ספר תיכון ועבד כפקיד.
ב-1933 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל בניין וכן כאינסטלטור.
והיה אחראי לאיסוף מודיעין על פעילות הכנופיות הערביות באזור השרון.
בימי מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית ולאחר המלחמה היה פעיל במסגרת הבריחה, העלאת פליטי השואה מאירופה לארץ ישראל.
ובתקופה מסוימת אף שימש כמפקד הבריחה בפולין בכפיפות לראש המוסד לעליה ב', שאול אביגור.
סורקיס נבחר למועצה המקומית של כפר סבא ב-1949 ונבחר לראש המועצה ב-1951.
ב 12 בדצמבר 1954 אימצה המועצה המקומית כפר סבא, בראשות סורקיס את המועצה המקומית השכנה - טירה.
טקס האימוץ היה בקולנוע "עמל", בהשתתפות שרי ממשלה ואורח הכבוד היה אברהים קאסם - יו"ר המועצה המקומית טירה.
בתחילת שנות השישים סורקיס יזם את התכנון להקמת "היכל התרבות ובית יד לבנים והמועצה שבראשה עמד הועידה לכך שטח של 10 דונם במרכז העיר.
ב-1962 הפך לראש עיריית כפר סבא כאשר המועצה הוכרזה כעיר.
.ב-1965 חנך את בריכת השחייה הראשונה בשרון.
בין השנים 1959 - 1965 היה יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
ב-1965, עם הקמת רשימת פועלי ישראל (רפ"י), פרש ממפא"י ועבר לרפ"י.
בנובמבר 1965 נבחר סורקיס לכנסת מטעם רפ"י, אך במקביל הפסיד בבחירות לראשות עיריית כפר סבא לזאב גלר שהיה המועמד מטעם מפא"י.
עם איחוד מפא"י ורפ"י למפלגת העבודה, הצטרף סורקיס למפלגת העבודה ונבחר מטעמה לכנסת השביעית.
בשתי הקדנציות שימש כיושב ראש ועדת הפנים של הכנסת.
סורקיס השתתף כציר בקונגרסים הציונים הכ"ב בבזל והכ"ג בירושלים.
בכפר סבא הוקם בית ספר יסודי על שמו.
בבית הספר היה בעבר חדר הנצחה לסורקיס שהכיל תעודות ומסמכים על חייו ופעילותו.
סורקיס נישא ללולה לבית רגנבוגן ולשניים נולד בן.
לולה כיהנה בהתנדבות כיו"ר סניף איל"ן בכפר סבא.
בשנת 1969 נפטרה לולה, ובהמשך סורקיס נשא לאישה את עדה, אחותו של השחקן מוסקו אלקלעי, שחיה איתו עד מותו ונפטרה בשנת 2014. עדה סורקיס קיבלה את אות הנשיא התשמ"ב על פועלה למען הקמת עשרות מועדונים לרווחת השוטר והסוהר.
ב-1 באוגוסט 1966 היה מעורב בתאונת דרכים.
סורקיס חצה צומת ברחוב ז'בוטינסקי ברמת גן במהירות גבוהה ובחילופי אורות הרמזור, פגע בשתי נערות שחצו את הכביש ופצע אותן.
על סורקיס נגזרו שלושה חודשי שלילת רישיון נהיגה
מרדכי נרקיס (כ"ו בכסלו תרנ"ט, 10 בדצמבר 1898, פולין – כ"ג באדר ב' תשי"ז, 26 במרץ 1957, ירושלים) היה חוקר אמנות ישראלי, אוצר עברי ומנהל מוזיאונים.
נולד לחנה בת מרדכי בורנשטיין וליקותיאל פוטאש בסקאלה במזרח גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיום בפולין.
ואמו הייתה ממשפחת חסידים נודעת ואביו היה מצאצאי הרב יקותיאל מוולברום.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים.
הוא עברת את שמו מפוטאש לנרקיס, ומשנת 1925 החל לנהל את בית הנכות בצלאל.
בהמשך עבר לגור בשכונת נווה בצלאל שיועדה לעובדי בית הנכות, ולתלמידי בית הספר לאמנות בצלאל.
תחומי המחקר שלו כללו אמנות יהודית מאז העת העתיקה ועד העת החדשה: אמנים יהודים במאה העשרים: בוריס שץ, מאוריצי גוטליב, מרק שגאל ואחרים, אמנות ואתנוגרפיה של יהדות תימן, נומיסמטיקה וארכאולוגיה: מטבעות ארץ ישראל, סמלים וגרפיקה.
נפטר בירושלים, ולאחר מותו נקרא על שמו הרחוב המחבר בין בית ספר בצלאל, לבין שכונת נווה בצלאל.
לאחר מותו הוקמה קרן המעניקה פרסים בתחום מחקר אמנות יהודית.
הוא נישא לנסיה, אחותה פרידה נישאה לחברו שעלה עמו לישראל ועברת איתו את שמו - יצחק נרקיס.
בשל כך טועים רבים לחשוב כי מרדכי ויצחק הם אחים.
יצחק נרקיס, הוא אביו של עוזי נרקיס, אלוף פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים, היה אף הוא מעובדי בית הנכות, והיה האחראי על מכירת עבודותיהם האמנותיות של תלמידי בית הספר.
שתי המשפחות גרו בשכנות בנווה בצלאל.
בנו של מרדכי נרקיס היה פרופסור בצלאל נרקיס, חוקר האמנות היהודית וחתן פרס ישראל.
נרקיס קרא לבנו על שם בצלאל, האמן העברי הנזכר בתנ"ך שתכנן ובנה את המשכן.
בתו נפשיה נרקיס נישאה ללשונאי ד"ר מרדכי קמרט.
אחותו של מרדכי נרקיס הייתה ריקודה פוטאש, משוררת יידיש שניהלה את הספרייה בבית הנכות שבניהול אחיה.
מטבעות ארץ ישראל, ירושלם : מוסד ביאליק, תרצ"ו-תרצ"ט 1938.
אנשי ציפורי ואספסיינוס : על שתי מטבעות של העיר ציפורי שנטבעו בשנת י"ד לנירון, ירושלים : [חמו"ל], תשי"ג.
ידיעות רש"י על מלאכת הניילו, ירושלם : אגודת ידידי בית הנכות הלאומי בצלאל, תש"ב-1942.
מלאכת האמנות של יהודי תימן, ירושלים : (אגודת ידידי בית הנכות הלאומי בצלאל), תש"א-1941.
ברוך שץ : חייו ויצירותיו, מונוגרפיה, ירושלם : הוצאת בני-בצלאל, תרפ"ה.
מילון למונחי הגרפיקה, ירושלם : מוסד ביאליק על ידי ועד הלשון העברית, תרצ"ז-1937.
מנורת החנוכה, ירושלים : בני בצלאל, ת"ש 1939.
הגדת יהודה : הגדת פסח אשכנזית מצוירת בכתב יד בת המאה החמש עשרה בבית הנכות הלאומי בצלאל בירושלים, ירושלים : הוצאת בית הנכות הלאומי בצלאל, תשט"ו-1955
החלוצים : לקט שירי חלוצים וצלליות גזורות בידי מאיר גור אריה, ירושלים : הוצאת בני בצלאל, תרפ"ה-1925.
עם י' ספיבק, לוח לנער / בעריכת ירושלם : הלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל, תרצ"ה.
יהי פיסול : פרקי אבטוביוגראפיה / מאת יעקב אפשטיין, (תרגום: נ' התך [=מ' נרקיס]), ירושלים : מוסד ביאליק, תש"ח-1948.
איגרות ודברי יומן / מאוריצי גוטליב, (בלוויית תשע תמונות / ערך ותרגם מפולנית וגרמנית וצירף הערות וסוף-דבר), ירושלים : הוצאת מוסד ביאליק, תשט"ז-1957.
עם מ' גרטנר, מסות ומסעות / יוסף ישראלס, ירושלים : מוסד ביאליק, תשי"ג.
על אמנות, אמנים ומבקרים : פתגמים ומכתבים / ברוך שץ, ירושלים : הוצאת מוזיאון ישראל, תשמ"ג.
הרב מרדכי (מקס) נוּרוֹק (כ' בחשוון ה'תר"ם 7 בנובמבר 1879 – י"א בחשוון תשכ"ג 8 בנובמבר 1962) היה חבר הכנסת מטעם תנועת המזרחי, ושר הדואר הראשון בממשלת ישראל.
קודם לכן היה פעיל ציוני בלטביה וחבר הפרלמנט הלטבי, הסאימה.
בשנת 1926 עמד נורוק בראש גוש המיעוטים אשר הצליח להפיל את ממשלת לטביה.
בעקבות זאת הוטלה עליו מלאכת הרכבת הממשלה החדשה, ולמעשה האפשרות לעמוד בעצמו בראשותה.
נורוק עמד במשימה אך סירב לעמוד בראשות הממשלה.
אף שנמנע מלהצטרף לקבינט, העיתונות הלטבית המשיכה לכנות את הממשלה החדשה בשם "ממשלת נורוק".
בפועל, הממשלה הונהגה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועמד בראשה מרגיירס סקוייניקס – שנרצח כעבור שנים בידי שלטונו של סטלין.
נורוק נולד בעיר טוקום (Tukums) שבקורלנד (אז באימפריה הרוסית, כיום בלטביה) לרב צבי הירש נורוק ולצירה דבורה, בתו של הרב אליעזר ליפמן ליכטנשטיין, רבה של טוקום.
אביו שימש רב הערים אייזפוטה ומיטאו, ונורוק למד תחתיו לימודים תורניים והוסמך לרבנות.
במיטאו סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן למד באוניברסיטאות בסנקט פטרבורג, בגרמניה ובשווייץ.
הוא ומשפחתו עברו לעיר מיטאו, לאחר שאביו נהיה רב העיר.
בשנות חייו האחרונות של אביו סייע לו בהנהגת הקהילה היהודית, ולאחר פטירת האב בשנת 1913 נבחר כממלא מקומו.
בין פעולותיו בשנים אלו הביא לאישור מגורי יהודים בפלך קורלנד שבו חי ופעל, מחוץ לתחום המושב, וייסד בו רשת קופות מלווה ובתי ספר דתיים.
בשנת 1902 השתתף בוועידת ציוני רוסיה במינסק, ולאחריה יצר לראשונה קשר עם בנימין זאב הרצל.
בשנה שלאחר מכן השתתף כציר בקונגרס הציוני השישי מטעם תנועת "המזרחי".
במלחמת העולם הראשונה הקים בקורלנד בית חולים לפצועי המלחמה.
ב-1915 עבר לסנקט פטרבורג, ומשם למוסקבה, שם פעל למען היהודים שגורשו מאזור החזית.
בתקופת מהפכת 1917 המשיך לפעול למען יהדות רוסיה, והיה בין מייסדי מפלגת מסורת וחרות לליכוד היהודים הדתיים וגיוסם לפעולות התנועה הציונית.
לאחר האיסור על עיסוק בשאלת הלאומיות היהודית חזר לקדם מפעלי עזרה וסיוע ופעל במסגרת הוועד הציבורי היהודי והג'וינט.
נבחר לנשיאות הארגון המשותף למוסדות הסעד היהודיים ברוסיה.
כן עסק נורוק בהחזרת פליטים לעיירותיהם, ובמיוחד להחזרת יהודי קורלנד למקומם.
בתקופה זו נבחר אחיו אהרון דב נורוק, רב העיר ליבאו, לאספה המכוננת של לטביה.
ב-1921 עבר לריגה, בירת לטביה והיה מראשי יהדות לטביה.
בשנת 1922 נבחר לסאימה הלטבי, ועמד בראש גוש המיעוטים, אשר בשנת 1926 הביא להפלת הממשלה.
נשיא לטביה הטיל עליו את הקמת הממשלה החדשה, מה שעורר במדינה סערה רבתי.
נורוק הקים ממשלה ללא תפקיד מיניסטריאלי לו עצמו.
לאחר הקמת ממשלה חלופית עמד נורוק בראש גוף ביצועי משותף לסוציאל-דמוקרטים ולפרוגרסיבים, ותיקן תקנות הנוגעות לחינוך לאומי ורכישת קרקעות בידי מיעוטים.
בשנים אלו השתתף בוועידות הארגון הבין-פרלמנטרי, ומשנת 1921 חזר והשתתף בקונגרסים ציוניים.
בשנת 1923 נבחר לחבר הוועד הפועל הציוני ובמהלך השנים היה יו"ר הוועדה המדינית בוועד ומשנת 1929 חבר הוועד המנהל של הסוכנות היהודית.
במספר קונגרסים ניתנה בידו זכות נשיאת נאום הסיכום.
מלבד זאת היה נורוק פעיל במוסדות "המזרחי" וחבר מרכז התנועה העולמי.
כמו כן, היה חבר אגודת הרבנים בפולין ונאם בכינוסה בשנת 1922. בשנת 1921 ייסד בלטביה ובאסטוניה את קרן היסוד, ושימש נשיא הקרן בלטביה וחבר הדירקטוריון העולמי.
בפעילויותיו השונות קידם את יסודות התנועה הציונית ובשנת 1932 ביקר בארץ ישראל במסגרת משלחת של ממשלת לטביה.
היה חבר נשיאות הקונגרס היהודי העולמי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בפעולות למען פליטים, וקידם פעולות הצלה והעברת יהודי לטביה לשוודיה.
עיכובים שונים הביאו להרג רבים מיהודי לטביה, ובהם אשתו דבורה (לבית אולשוונגר) ושני ילדיהם אליהו וצבי-ברוך.
במאי 1941 נורוק נאסר על ידי הסובייטים.
בתום המלחמה עבר לפולין וממנה לשוודיה ולנורווגיה.
ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה לחבר בוועד הציוני העליון לשעת חירום.
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה עסק בהקמת החזית הדתית המאוחדת ונבחר מטעמה כחבר הכנסת.
החל מהבחירות הבאות נבחר מטעם המזרחי, וכיהן כחבר כנסת עד לפטירתו במהלך הכנסת החמישית, ב-1962. היה מועמד לנשיאות המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952.
בכנסת השנייה היו למזרחי רק שני מנדטים ולמרות זאת מונה דוד צבי פנקס לשר, "בגלל כשרונותיו האישיים" כדברי גורמים במפא"י, ובגלל תמיכה של הפועל המזרחי שהיו לה רק שני שרים עבור 8 חברי כנסת.
לאחר פטירתו של פנקס לא מונה שר אחר מהמזרחי במקומו ופועלי אגודת ישראל, שגם לה היו שני מנדטים, דרשה את תפקיד השר לעצמה.
אולם לאחר פרישת אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל מהקואליציה, מונה נורוק לשר הדואר, בתחילת נובמבר 1952. עם הקמת ממשלת ישראל הרביעית בה היו חברים גם אנשי הציונים הכלליים, לא ראתה מפא"י צורך לרצות את המזרחי בתפקיד שר, והציע לה רק תפקיד של סגן שר.
נורוק סירב להתמנות לסגן שר ובמקומו התמנה לתפקיד חברו לסיעה, ישראל שלמה בן-מאיר.
בעקבות זאת, היה בן מאיר לאיש החזק בסיעה ובבחירות לכנסת השלישית הוצב נורוק במקום העשירי של הרשימה המשותפת למזרחי ולפועל המזרחי, ובכנסת זו היה זקן חברי הכנסת.
בבחירות לכנסות הרביעית והחמישית נדחק נורוק למקום ה-12 ברשימה.
ב-1954 היה נורוק אמור להיות אחד מעדי התביעה הראשיים במשפטו של סגן שר הסעד מטעם המזרחי ישראל שלמה בן-מאיר, בהאשמות שחיתות.
משפט זה עמד להתקיים בעקבות גילויים שארגון שורת המתנדבים חשף כנגד סגן השר.
השופט החוקר קבע באותו עניין כי: "צר לי להעיר כי ד"ר נורוק לא עשה כמיטב יכולתו לעזור לבית המשפט בחקירה זו.
נראה לי כי על ידי מאמץ קל היה מצליח ד"ר נורוק להעלות בזכרונו ולמסור פרטים בעלי חשיבות בקשר להאשמות המפורטות בכתב האישום." בעקבות זאת נמנעה הגשת כתב האישום כנגד סגן השר.
בעקבות הפרשה בקשו בהפועל המזרחי שהמזרחי תרענן את השורות של נציגיה לכנסת, אולם במזרחי סירבו.
מתוקף היותו זקן חברי הכנסת, קיבל מידי הנשיא יצחק בן צבי את ניהול ישיבת הפתיחה של הכנסת השלישית.
בפעילותו בכנסת היה יו"ר ועדה לפניות הציבור ויו"ר ועדת משנה להעלאת ארונו של הרצל.
נשלח כנציג במשלחת הראשונה מטעם הכנסת לארגון הבין-פרלמנטרי.
את נאומיו בכנסת נהג לפתוח באומרו: בית גבוה (שלא כמקובל: כנסת נכבדה).
נורוק היה פעיל בחקיקה שנגעה לשואה ולתוצאותיה.
בין היתר היה מיוזמי "חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם 1950" ו"חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה 1959".
נורוק כתב מאמרים רבים בעברית, ביידיש, בגרמנית וברוסית.
מרדכי נורוק נפטר בתל אביב ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על שמו נקראו רחובות בירושלים, בנתניה, בבני ברק, בהרצליה, באשקלון ובראשון לציון.
ועידת ציוני רוסיה במינסק: אלול תרס"ב, אבגוסט (ספטמבר) 1902 / דו"ח מהוועידה מאת הציר מרדכי נורוק (התרגום לעברית והמבוא מאת ישראל קלויזנר), ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשכ"ג.
דברי חכמים: אוצר לפתגמים ומימרות מהספרות העברית לכל רבדיה ותקופותיה בצירוף תרגום אנגלי / ראובן אלקלעי בהשתתפות מרדכי נורוק, [גבעתים]: מסדה, [תשמ"ד].
מרדכי סֵתֶר (סְטָרוֹמינסקי; 26 בפברואר 1916 – 8 באוגוסט 1994) היה מלחין ישראלי יליד נובורוסיסק שבאימפריה הרוסית, אחד מחמשת מלחיני הדור הראשון של המוזיקה האמנותית בישראל יחד עם פאול בן-חיים, עדן פרטוש, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ויוסף טל.
יצירתו העיקרית, "תיקון חצות", נחשבת לאורטוריה הישראלית הטובה ביותר, וזיכתה אותו בפרס איטליה לתוכנית רדיו ב-1962 ובפרס ישראל למוזיקה בשנת תשכ"ה-1965. בשנת 1983 זכה בפרס אקו"ם על מפעל חייו.
סתר נולד בשם מרק סטרומינסקי בשנת 1916 בנובורוסיסק שברוסיה.
בלימודי פסנתר החל בגיל שבע, עוד ברוסיה, והמשיך בהם בתל אביב אצל יעקב ויינברג, רבקה בורשטיין-ארבר ואריה אבילאה.
בשנת 1932 נסע ללמוד באקול נורמל דה מוזיק בפריז (École Normale de Musique de Paris), שם למד קומפוזיציה אצל המלחין פול דיקא, תאוריה אצל ז'ורז' דַנדֶלוֹ ופסנתר אצל לזר לוי.
בנוסף קיבל מספר שיעורי קומפוזיציה מהמלחין איגור סטרווינסקי.
אצל המורה הדגולה נדיה בולאנז'ה למד שנתיים משפיעות ומעצבות, שבהן השתלם במוזיקה אירופאית מוקדמת ומוזיקה בת זמנו, בעיקר מוזיקת רנסאנס קולית, אימפרסיוניזם צרפתי שהשפיעו מאוד על סגנונו באותה עת.
הקשר עם בולאנז'ה נפסק ב-1937 עקב הסתייגותו ממה שראה כהערצה עיוורת מצידה ליצירות סטרווינסקי ולנאו-קלאסיציזם במוזיקה.
המפגש הראשון שלו עם הפולקלור המזרחי של ארץ ישראל קרה ב-1938 בעת שהמלחין יהויכין סטוצ'בסקי הציע לו לעיין ב"אוצר נגינות ישראל" של אברהם צבי אידלסון, ספר בן עשרה כרכים ובו מבחר נעימות יהודיות מתפוצות ישראל השונות.
סתר מצא שהנעימות הספרדיות תואמות את סגנון הדיבור העברי הארץ-ישראלי והן מתאימות ביצירותיו כקנטוס פירמוס.
בין השנים 1941 ל-1944 עיבד סתר 144 נעימות מזרחיות שפורסמו תחת הכותרת "ניגונים".
בשנות החמישים עיבד גם נעימות תימניות.
נעימות מזרחיות אלו חלחלו לכל יצירותיו העיקריות של סתר שנכתבו בין השנים 1939 ועד 1968 ואף ליצירותיו המאוחרות יותר.
שימוש מובהק בתפילות המזרחיות נמצא ביצירותיו המקהלתיות משנות הארבעים "קנטטה לשבת" "מועדים" ו"שירי מועד" בתוך מסגרת של כתיבה בטכניקת רנסאנס ובהשפעת מוזיקה של סטרוינסקי ומלחיני תחילת המאה העשרים.
עשור של כתיבה למקהלה התחלף בסוף שנות הארבעים בכתיבה להרכבים כליים.
אך המלוס המזרחי נשאר דומיננטי גם ביצירות אלו.
מן המפורסמות בהן "פרטיטה" "סונטה" למיתרים ויצירתו המוכרת והמבוצעת ביותר בגרסאותיה השונות : "ריצ'רקר" שאף הוצגה כבלט.
עוד יצירות בלט כתב סתר ל"תאטרון מחול ענבל" של שרה לוי-תנאי ובהן הושפע אף יותר מן הפולקלור התימני.
את הבלט "אשת חיל" וכן את הגרסה הראשונה של "תיקון חצות" כתב עבור להקת הבלט של מרתה גרהם וכן כתב סתר מוזיקה לבלטים "אגדת יהודית" ב-1962, "Part Real Part Dream " ב-1964 וכן את Stone of Destiny בשנת 1974. עבור רנה שיינפלד כתב את המוזיקה ל"בת יפתח".
שינוי קו סגנוני מסתמן כבר ביצירות המקהלתיות "הלל" ו"ירושלים", שתיהן מ-1966. הן מתחילות כבר לרמז על כיוון אינדיבידואליסטי, מסוגר, אך עקבי שמוביל ליצירות המאוחרות שכתובות לפסנתר או להרכב קאמרי.
בהיותו אמן שכותב על סמך השראה סירב סתר לכתוב על פי הזמנה או להיות מעורב בפעילות ממסדית ובכך נבדל ממלחיני דורו האחרים.
פעילותו כמורה ומחנך החלה ב-1946 בסגל האקדמיה למוזיקה בתל אביב (לימים האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, באוניברסיטת תל אביב; כיום: בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה), ולימד בה עד פרישתו לגמלאות ב-1985.
סתר היה מן המורים רבי ההשפעה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בין תלמידיו: המלחינים יעקב הולנדר (שגם הפך במשך השנים לאחד מידידיו הקרובים ביותר), צבי אבני, אריה שפירא, נורית הירש וכן המנצח גארי ברתיני, שעשה רבות לביצוע המוזיקה של מורו.
במהלך השנים 1952 ועד מותו בשנת 1994 כתב סתר גם 29 יומנים אישיים בשפות עברית, רוסית, צרפתית ואנגלית השמורים בארכיון הלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים.
תוכן היומנים הוא פרטים על יצירות, על ביצועים וקטעי ספרות בשפות השונות, אך אין בהם מידע אישי מעבר לכך.
סתר זכה בפרסים רבים והיה נערץ בקרב מלחינים, מוזיקאים, מבצעים וקהל, אולם פרסומו ירד בהדרגה עם התפתחות סגנונו המאוחר, המופנם והחידתי וביצועי יצירותיו התמעטו, אך המעמד המיתי שנוצר סביבו נותר כשהיה והתחזק עקב אישיותו הכובשת, הימנעותו מכיבודים ממסדיים והתמצאותו הבלתי רגילה בתרבויות ובמוסיקה.
את הכבוד הרב שניתן לו ניתן למצוא בהחלטת התזמורת הפילהרמונית הישראלית לכלול את יצירתו "תיקון חצות" בפסטיבל המילניום לצד היצירות הגדולות - הסימפוניה התשיעית של בטהובן והמיסה בסי מינור של יוהאן סבסטיאן באך.
מרדכי סתר נפטר באוגוסט 1994 בתל אביב, בגיל 78 ונקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו את אשתו דינה לבית פבזנר (1915–2006).
ניתן למצוא חלוקה סגנונית ותקופתית מובהקת ביצירתו של סתר.
שנות ההלחנה הראשונות שלו כמלחין בוגר הן בין 1940 ל-1951 ובהן כתב מוזיקה מקהלתית.
קנטטה לשבת היא המובהקת ביצירות התקופה.
שלא כמקובל בשנים אלו היצירה היא פוליפונית והמבנה שלה רנסאנסי.
את החומר התמאטי שאב המלחין מאוצר הניגונים שאסף אידלסון וניתן למצוא בה עקבות של סגנונו של סטרווינסקי המוקדם.
ב-1951 נכתבה האחרונה ביצירות התקופה המקהלתית "מוטטים" ובה ניתן למצוא גם הד ליצירות מוקדמות של אוליבייה מסייאן.
התקופה השנייה, שראשיתה בסוף שנות הארבעים ושיאה ב-1957 יוחדה ליצירות קאמריות שבהן בולטת "ריצ'רקאר" להרכבים שונים של כלי מיתר שאותם ראה המלחין כקרובים ביותר לקול האנושי.
ב"ריצ'רקר" מצוטט נושא מזרחי אותנטי ומתווספים אליו שני נושאים מקוריים בסגנון זה.
הכתיבה פוליפונית, עם פוגה משולשת ויש בה מימד תיאטרלי חבוי, כדרמה שבה משחקות שלוש דמויות.
ואכן הריצ'רקר הוצג כבלט בלהקות המחול בת-שבע "תיאטרון המחול האמריקאי" ו"בלט רמברט".
מבחינה מוזיקלית יש בה חותם מובהק של המלחין, שהוא תוכן דרמטי קלאסי המולבש על מבנה קשיח יותר רנסאנסי/בארוקי.
תקופת יצירה זו מסמלת גם את המרד של הטרויקה: פרטוש, בוסקוביץ', סתר שהאידאולוגיה הלאומית של בארטוק וקודאי מנחה אותם, כנגד הסגנון הים תיכוני של פאול בן-חיים ומרק לברי.
סתר מוצא את צורות המוטט מהמאות השלוש עשרה והארבע עשרה, הקנטטה, הפסקאליה והשקון כצורות קרובות הן למוזיקה מזרחית והן למוזיקה מודרנית.
את התקופה השלישית ביצירתו של סתר מאפיינת כתיבה תזמורתית.
המפנה חל ביצירות "סינפונייטה" ב-1957 ו"וריאציות" ב-1960 בהזמנת התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
יצירתו המרכזית בתקופה זו ובפעולתו כמלחין בכלל היא האורטוריה תיקון חצות (1961-1957), שלה חמש גרסאות.
תחילתה כבלט צנוע ממדים, שהוזמן על ידי שרה לוי-תנאי עבור להקת ענבל.
היצירה מתארת חיזיון קבלי ובו גאולת ציון הלאומית המתרחשת בחצות הליל למול מתפלל יחיד החוזה בה בהשתאות.
התמות המוזיקליות לקוחות מהפולקלור היהודי תימני ומעובדות לסולם מוזיקלי.
האורטוריה מוחצנת באופיה, דרמטית וסוערת ומשקפת היטב רגשות לאומיים במתכונתם הטהורה כפי שחוו אותם ישראלים באותן שנים.
גרסתה הרביעית של היצירה היא רדיופונית, אורכה 31 דקות והיא לא ניתנה לביצוע חוזר, מאחר שהופעלו בה אפקטים שניתן להשיג רק באולפן.
אלון שמוקלר עמד בראש צוות, שהשקיע 1200 שעות עבודה בהכנת הגרסה הרדיופונית.
זו שודרה בגרסה סטראופונית ראשונית בקול ישראל ונשלחה לתחרות פרס איטליה, בה זכתה בפרס (1962).
גרסתה החמישית והאחרונה היא אורטוריה קונצרטית לסולן (טנור או אלט) שלוש מקהלות ותזמורת.
יצירה זו זיכתה את סתר בפרס ישראל ב-1965.
מן הלאומיות שברקע המוסיקה בתקופת יצירתו השלישית, עשה המלחין מעבר סגנוני אל התקופה הרביעית שלו, שבה אמירה אישית מופנמת ובחירה בז'אנר קאמרי או אינסטרומנטלי מאפיינות את יצירותיו החל משנות השבעים עד 1987. כמחצית מגוף יצירותיו הכולל נכתבה באותן שנים.
מחציתן לפסנתר סולו ומחציתן להרכב קאמרי.
עקב אופיין המופנם והחידתי, שפתן השמרנית ושונותן מן האוונגרד שרווח באותן שנים, מועטים הם הביצועים של יצירות אלה ובחוסר הזה בולטת לטובה עבודתה המבורכת של הפסנתרנית אורה רותם-נלקן שביצעה בכורות ליצירות מהתקופה ואף הקליטה שני דיסקים, שיצאו לאור עוד בימי חייו של המלחין.
המוסיקה של התקופה נתפסת על ידי רבים כייחודית לגמרי: "סתרית" שאין בינה לבין המוזיקה של תקופתו דבר.
מלחינים ומוזיקאים מעריכים את גדולתה וייחודה.
מוזיקולוגים אחרים, בהם בולטת ד"ר רונית סתר, מוצאים את הקשר בין יצירות אלו לבין המוזיקה של ארנולד שנברג, איגור סטרווינסקי ואוליביה מסיאן, בעיקר מתקופתו המוקדמת.
השינוי הסגנוני בתקופה הרביעית בא במקביל לשינוי אישי.
החל משנות השבעים סירב סתר לכתוב יצירות על פי הזמנה, הפחית את קשריו עם נגנים ודחה הצעות לתפקידים ממסדיים.
הוא כיהן רק כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת תל אביב עד פרישתו ב-1985. החל מ-1987 ועד מותו ב-1994 חדל לכתוב מוזיקה חדשה.
"היצירה המוזיקלית הישראלית: בחיפוש אחר הזהות האישית"
לציון יובל למדינה סיכם המוזיקולוג פרופ' חנוך רון את מקומו של מרדכי סתר במילים אלה:
1954 – פרס אנגל, על "סונטה לשני כינורות".
1962 – פרס איטליה לשידור רדיו, על הגרסה הרדיופונית של "תיקון חצות".
1965 – פרס ישראל, על הגרסה הקונצרטית של "תיקון חצות".
תיקון חצות (ליברטו: מרדכי טביב), גרסאות מ-1957 עד 1984
רפסודיה על נושאים תימניים, 1957
ספרי שירים תימניים (שאול בן עמרם), 1968
הרב מרדכי דוד נויגרשל (נולד ב-6 בפברואר 1956) הוא רב והוגה דעות חרדי ליטאי, העוסק בנושאי מחשבת ישראל, תורה ומדע, תורה מן השמים ויחסי דתיים וחילוניים.
גדל בנתניה ולמד בישיבת היישוב החדש, בישיבת בית התלמוד ובישיבת חברון בירושלים.
מעביר שיעורים במחשבת ישראל, באמונה ובהשקפה.
מגיש תוכנית שבועית בשם "על הפרשה ועל השבוע" ברדיו קול חי, בתוכנית עוסק הרב בנושאי אמונה והשקפה, הגות ואקטואליה בראי היהדות.
מעביר שיעור קבוע בענייני פרשת השבוע בימי חמישי בלילה.
מייסד ויו"ר הארגון 'יהדות מזווית שונה', רוב ספריו יצאו בהוצאת ארגון זה.
זכה באות הוקרה לרבנים פורצי דרך מאת 'קרן הפרסים התורנית' שע"י מכון הרב פרנק ע"ש הרב מנחם בן ציון זקס.
עוסק בפעילות להנחלת זיכרון השואה, בדגש על הובלת מסעות למחנות ההשמדה בפולין.
נשוי ואב לשישה, מתגורר בשכונת רמות בירושלים.
גיסו הוא הרב מרדכי אברמובסקי, רבה של זכרון יעקב.
מסע אל עמקי ההוויה – דיאלוג בין כופר למאמין, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 1997
מסע אל פסגת הר סיני – דיאלוג בין כופר למאמין, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 1998
למה הם שונים – החרדים והחברה בישראל, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2002
ספר הכוזרי לרבי יהודה הלוי – עם ביאור 'מדרכי הלב היהודי', ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, תשס"א-תשס"ה, 2 כרכים
באר הגולה למהר"ל מפראג - עם ביאור 'בארה של מרים', ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2007
והשבות אל לבבך - שאלות ותשובות בענייני אמונה והשקפה, מחשבה ואקטואליה, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2009
גלות ישמעאל - שרשי המאבק ודרכי התגובה, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, 2010
ספר העיקרים לרבי יוסף אלבו - עם ביאור טעם בעיקר, ירושלים: הוצאת פלדהיים, תשע"א
בינת הלב - מאמרי חנוכה, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, תשע"ג
מחשבות והשקפות מבראשית, ירושלים: הוצאת צוף, תשע"ט
מחשבות והשקפות על מועדים ואקטואליה ירושלים: הוצאת צוף, תשפ"ד
מחשבות והשקפות על סדר פרשיות התורה ירושלים: הוצאת צוף, תשפ"ד
מרדכי (מוטי) משעני (10 באפריל 1945 – 9 באפריל 2013) היה עורך דין ישראלי וחבר הכנסת בכנסת ה-15.
משעני נולד ב-10 באפריל 1945 למשפחה מיוצאי חלב וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשירותו הצבאי הגיע לדרגת רב-סרן, ואחר כך למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים לימודיו בהצטיינות בשנת 1969 והוסמך כעורך דין בשנת 1970.
בשנת 1986, השתתף בוועידת הליכוד ויצר שם קשר עם דוד לוי.
מאוחר יותר מינה לוי את משעני לתפקיד יועצו הפוליטי.
בתקופת כהונתו של לוי כשר השיכון, הוא מינה את משעני כדירקטור במספר חברות ממשלתיות, בהן חברת "חלמיש" ולתפקיד יו"ר חברת עמידר.
בפברואר 1993 התלונן חבר הכנסת בנימין נתניהו במשטרה נגד משעני, במעורבות בפרשת הקלטת הלוהטת.
אך התיק נסגר לאחר שלושה חודשים עקב חוסר ראיות.
ומשעני פנה בבקשה למפכ"ל המשטרה שיסיר את האיפול על פרטי החקירה, אך סורב.
כמקורבו של דוד לוי הצטרף משעני למפלגת גשר שהקים לוי, ולקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה שובץ במקום לא ראלי ברשימת הליכוד-גשר-צומת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15, בשנת 1999, שובץ במקום ה-29 ברשימת ישראל אחת (שכללה את מפלגת "גשר"), אך הרשימה זכתה רק ב-26 מנדטים.
בינואר 2000 היה על סף כניסה לכנסת, לאחר התפטרות על פי החוק הנורווגי של שני חברי כנסת שמונו לשרים, אך דוד לוי שהיה אמור להתפטר למענו סירב.
באוגוסט 2000 היה שוב על סף כניסה לכנסת, עקב הבחירה הצפויה של שמעון פרס למשרת נשיא המדינה, אך פרס הפסיד באופן מפתיע ונשאר בכנסת.
בפברואר 2001 נכנס משעני לכנסת ה-15 מטעם ישראל אחת במקום אלי גולדשמידט ופרש מיד לסיעת גשר.
במאי 2001 הגיש הצעת חוק פרטית שקיצבת הזיקנה תוגדל ל-90% משכר המינימום.
ביוני 2002 הודיע דוד לוי שהוא שוקל לחזור לליכוד, אך משעני סבר שעל מפלגת גשר להתמודד עצמאית בבחירות הבאות.
לוי אכן חזר לליכוד, משעני החליט לא להתמודד שוב וכיהן כחבר הכנסת עד 2003.
בשנת 2003, עם סיום כהונתו כחבר כנסת, שב עו"ד משעני למשרד עוה"ד שייסד.
בשנת 2008 הצטרף למשרדו בנו, עו"ד אריאל משעני.
נפטר ב-9 באפריל 2013, יום לפני יום הולדתו ה-68. הותיר אישה, שלושה ילדים ונכדים.
בנו, דרור משעני, הוא סופר ועורך.
אחיו אייל משעני הוא פרופסור לרדיוכימיה והדמיה מולקולרית במרכז הרפואי הדסה.
מרדכי ניימן (או נימן, 20 באוגוסט 1834 - כ"ט חשון תרע"ז 29 בנובמבר 1916) מאנשי העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל וממקימי מזכרת בתיה.
מרדכי ניימן נולד בט"ו באב תקצ"ד בטולצ'אה, רומניה.
הוא התייתם מאמו בגיל צעיר מאוד, ומאביו כשהגיע לבר-מצווה.
הוא למד ב"חדר" ומפי מלמדים יודעי תורה, ובעודנו עלם צעיר היה בקי בש"ס ופוסקים ובכל מכמני הספרות העתיקה.
השכלתו זו תרמה לכמיהתו לארץ ישראל.
ביוזמת מרדכי ניימן וחבריו נוסד בגאלאץ ועד חובבי ציון.
בן חמישים ושתים שנה היה ניימן בבואו ארצה בא' בתמוז תרמ"ה, 14 ביוני 1885. נוסף לבני ביתו הביא עמו עוד קבוצת צעירים, ששיכנעם לעלות ארצה על-מנת ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
כשסיימו את לימודיהם במקוה ישראל נשלחו לשם השתלמות בבית ספר חקלאי גבוה באלג'יר.
קנה ניימן נחלה בעקרון (היא מזכרת בתיה) והתיישב בה.
בעקבותיו הלכו עוד שש משפחות עולים מרומניה.
בהמשך השתלם גם בתהליך גידול טוואי המשי, ענף שהתפתח בראש פינה ובראשון לציון.
בשם מושבתו השתתף מרדכי ניימן ביסוד "התאחדות המושבות" בשנת תר"ס.
בשנת תרס"ג (1903) היה נציג מושבתו בכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב.
למרדכי ניימן היו שבעה בנים ושלוש בנות.
בתו מינצה פוקס נישאה בשנת 1889 לאיש גדרה בנימין פוקס, חבר תנועת ביל"ו; נכדתו תמר פלר (1888–1937) נישאה למורה יצחק פלר.
בתו רחל נישאה למורה והלשונאי יהודה גור, מחבר "מילון גור".
דוד ניימן נישא לברכה קוצ'רסקי והיה מהמייסדים של כפר אהרון, המושבה שהפכה לשכונה בדרום נס ציונה.
על שמו של ניימן נקרא רחוב במזכרת בתיה.
מרדכי סלומון (צורף) (ה'תקס"ו, 1806 – ט' בחשוון ה'תרכ"ו, אוקטובר 1865) היה רב ושד"ר, ממחדשי ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל.
נולד בשנת ה'תקס"ו (1806) בליטא (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית) לאברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז).
שנת ה'תקע"ב (1811) עלה עם הוריו ואחיו יצחק לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים.
שם היו מבין האשכנזים הראשונים בעיר מאז עליית ר' יהודה החסיד.
מרדכי היה הראשון שנשא את שם המשפחה "סלומון", אותו הנחיל למשפחתו הידועה.
השם-משפחה הוא פטרונים, על-שם אביו, שלמה-זלמן.
סלומון היה פעיל בשטח המסחר הסיטונאי (יבוא מצרכי מזון ממצרים) שעליו שלטו עד אז סוחרים ארמנים ויוונים.
בשנת ה'תקצ"ט (1839), חכר יחד עם שותף מהעדה הספרדית, שטח בכפר הערבי אל-מנסורה (בקרבתו הוקמה בהמשך המושבה מזכרת בתיה עקרון) והקימו בו משק חקלאי.
על סמך התנסות זאת חיבר תזכיר בצירוף תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל.
את התזכיר העביר לשר משה מונטיפיורי בעת שהשר ביקר בירושלים.
למעשה ביקש סלומון ממונטיפיורי עזרה לביצוע תוכנית התיישבותית זו בשני שלבים: (א) להשתדל אצל יהודי הגולה לתרום מכספם למען תוכנית זו; (ב) לקבל מאת אבראהים פאשא ממצרים את הרישיון הדרוש לשם הקמת הכפר ולהעמיד לרשות התושבים, שומרים חמושים להגן מפני שודדים.
אולם תוכנית זו לא הצליחה להתממש בין היתר גם מפני שאבראהים פאשא איבד את שלטונו במצרים, שחזרה לידי הטורקים .
בעזרתם של משה מונטיפיורי והברון רוטשילד למד מרדכי את מלאכת האריגה באנגליה.
בשובו לארץ בשנת 1854, הקים מפעל אריגה קטן בירושלים ללימוד מלאכה זו לצעירים ואף לצעירות, אך גם מפעל זה לא החזיק מעמד זמן רב.
כאביו, נשלח אף הוא כמה פעמים לאירופה כשד"ר מטעם העדה האשכנזית לשם איסוף כספים לטובת העדה, שהייתה רוב הזמן במצב קיומי קשה מאד.
במסגרת מסעות אלו כשד"ר, שהה בטורקיה ופעל לשם השגת רישיון להקמת בית כנסת גדול עבור העדה האשכנזית בירושלים על מגרש החורבה שכבר היה בבעלות העדה האשכנזית ובכוונתם הייתה גם להקים בו בתים לתלמוד תורה וישיבה (שמה קמה ישיבת עץ חיים).
אך גם ניסיונות אלו לא הביאו תוצאות, והמקום הוקם על ידי אחרים מספר שנים מאוחר יותר.
ב-ט' בחשוון ה'תרכ"ו, (1865) - נפטר ר' מרדכי צורף-סלומון ממגפת הכולרה, עשרה ימים לאחר מכן נפטרה ממגפה זו גם אשתו חנה.
המוות הטראגי הותיר רושם עז בנפשו של בנו, ר' יואל משה סלומון שהמשיך את דרכו והיה מבין הדמויות הבולטות בתחיית היישוב היהודי בתקופה זו.
בעקבות כך השתמש הבן בכינוי 'בהר"ם' - בן הרב רבי מרדכי - במשך כמה שנים, וזאת במקום השם סלומון.
עדות לכך ניתן למצוא למשל, בפנקס ההכנסות וההוצאות של חברת 'נחלת שבעה' משנת 1869 בה היה סלומון הבן שותף, ואשר שם הוא מופיע תחת הכינוי בהר"ם.
מרדכי (מוטי) עומר (אפריל 1941 – 10 ביוני 2011) היה מנכ"ל ואוצר ראשי של מוזיאון תל אביב לאמנות ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, יוזם, מקים ומנהל הגלריה האוניברסיטאית לאמנות.
מרדכי עומר (מוטי בפי כל מקורביו) נולד בחיפה למשפחה דתית.
במסגרת העתודה האקדמית למד לימודי התואר הראשון אצל פרופסור משה ברש, בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, עוד בטרם נוסד שם החוג לתולדות האמנות.
באוניברסיטת קולומביה זכה ללמוד אצל מאייר שפירו , מגדולי החוקרים המודרניים של תולדות האמנות, שהשפיע עליו מאוד והטביע את חותמו על אופי מחקריו והבנתו את האמנות.
בהמלצת מאייר שפירו התקבל למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שם פעל בין השנים 1967 ל-1971 כעוזר מחקר לאחד האוצרים החשובים אז בארצות הברית, רנה דרננקור .
בשנת 1971 הוזמן על ידי רוברט גולדווטר , מנהל המוזיאון לאמנות פרימיטיבית בניו יורק, לאצור תערוכת זיכרון לרנה דרננקור, שהתמקדה בעבודתו בתחום האמנות הפרימיטיבית.
בהמשך עשה את הדוקטורט באוניברסיטת מזרח אנגליה בנושא "תחושת הסוף בציורים של ויליאם בלייק וויליאם מאלורד טרנר", ואצר מספר תערוכות במוזיאונים שונים באנגליה.
בשנת 1976 חזר לישראל, לאחר שהוצע לו לנהל את מוזיאון תל אביב, אך הדבר לא יצא אז לפועל.
הוא השתלב כמרצה לתולדות האומנות בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, שם כיהן מ-1976 כמרצה בכיר ומ-1986 כפרופסור, עד צאתו לגמלאות בשנת 2009. כמו כן שימש כמרצה ב"בצלאל" ובמוסדות אחרים.
עומר הביא עמו שיטות מחקר ולימוד חדשות, ותפיסות חדשות של האמנות.
הוא גידל דור של חוקרי אמנות, שחלקם הפכו אחר כך לחוקרים ידועים ולמרצים בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב וכן במוסדות אקדמיים שונים.
הוא יסד את תוכנית לימודי המוזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, הראשונה מסוגה בארץ, ולימד את תורת כתיבת הקטלוגים ברמה של ספרות מחקרית.
עומר זכה למוניטין מקומיים ובינלאומיים בתחום המוזואולוגיה, שבאו לידי ביטוי בעבודתו ובמסלולי הכשרה ייעודיים ואקדמיים שפיתח בתחום.
הוא גידל דורות של אוצרים שמכהנים כיום בתפקידי מפתח בגלריות ובמוזיאונים בארץ.
כחלק מפעילותו זו, בשנת 1977 הקים את הגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטת תל אביב והיה למנהלה, וכן הקים גן פסלים ברחבי האוניברסיטה.
משנת 1995 ניהל את מוזיאון תל אביב לאמנות.
לצד תערוכות שהובאו מחו"ל, ושהציגו בפני הקהל את טובי האמנים הבינלאומיים, העמיד עומר את האמנות הישראלית בראש מעייניו ובחר להציג אמנים ישראלים רבים, שהיו חלק מההיסטוריה של תולדות האמנות הישראלית.
בין היתר הרבה להציג נשים אמניות, למרות שלא היה קרוב לנושא המגדר באמנות.
מבקריו טענו כלפיו שהוא שולט במוזיאון ביד רמה ושאינו מציג אמנים ישראלים צעירים.
עומר טען להגנתו שאמנים צעירים צריכים להציג קודם כל בגלריות ורק עם בשלותם להגיע למוזיאונים.
בין מחקריו בתחום תולדות האמנות בלטו מחקריו המוקדמים על הצייר ויליאם טרנר והציור הרומנטי באנגליה.
עם שובו ארצה התמקד באמנות ישראלית, במאמריו על יצירותיהם של יוסף זריצקי, יצחק דנציגר, אריה ארוך, סיגלית לנדאו ואחרים.
מספר מחקרים הוקדשו לאמנים זרים כגון דייוויד סמית, ובייחוד ליצירתו של מרסל דושאן.
עומר נפטר ב-10 ביוני 2011, בבית החולים איכילוב בתל אביב ממחלת הסרטן.
יבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים: גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2008.
דני קרוון: רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2007.
אריה ארוך, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2003.
תיקון: היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 1998.
יצחק דנציגר, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996.
מרסל דושאן: מן ואל הזכוכית הגדולה, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 1994.
מאמרים על אמנות ישראלית, בצלאל אקדמיה לאמנות, ירושלים, 1992.
הנעדר הנוכח: הכיסא הריק באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 1991.
אקוורלים / זריצקי , עורך: ישעיהו יריב, בהשתתפות: מאיר אגסי, מרדכי עומר, גדעון עפרת, יונה פישר, אביגדור אריכא, גלריה גורדון, תל אביב, 1992, (395 עמודים).
זריצקי, רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב, 1984.
יצחק דנציגר - מקום, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982.
מרדכי עופר (20 בפברואר 1924 – 1 בספטמבר 1971) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
עופר נולד בשם מרדכי קסבינר בקרקוב שבפולין.
בהיותו בן שנה עלתה משפחתו ארצה והתיישבה תחילה ברמת ישי ולאחר מכן בנחלת יצחק.
בבגרותו הצטרף למשטרת היישובים העבריים ושירת כנוטר.
עם קום המדינה הצטרף לשורות צה"ל, ממנו השתחרר בשנת 1950 בדרגת סגן-אלוף.