tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-SDF הצליח לחדור לבסיס הדיוויזיה ה-17 ולהשתלט על מרביתו, וכן למפעל הסוכר הסמוך לשכונת תישרין הצפונית ברקה ב-8 ביוני; כתוצאה מהתנגדות נחושה של המדינה האסלאמית, הכוחות הכורדים נאלצו בסופו של דבר לסגת מתחום המפעל עקב הנפגעים הרבים, אך מאוחר יותר כבשו אותו מחדש.
בלילה שלאחר מכן, מטוסי הקואליציה פגעו קשות בעיר והרגו 23 אזרחים; במקביל, הכוחות הכורדים בגיבוי כוחות מיוחדים, התקרבו ללכידת כל שכונת אל-משלב.
ב-9 ביוני ה-SDF נכנס לשכונת אל-סבאחיה שבמערב העיר תוך כדי שהוא ממשיך להילחם על שכונת הפרברים הרקלייה - המערבית יותר, ותפס את שאר שכונת אל-משלב במזרח העיר לאחר מספר שעות לחימה.
ב-10 ביוני נכנסו כוחות SDF אל שכונת אל-רוּמניה במערב העיר הממוקמת צפונית לאל-סאבחיה ונתקלו "בלחימה קשה", ובמקביל ניסו להתקדם בשכונת אל-סאבחיה; שכונת הפרברים הרקלייה נכבשה לגמרי באותו יום.
הקואליציה הבינלאומית הצהירה שהשמידה מטרות רבות בא-רקה בין 7 ל-9 ביוני, ביניהם: שדה מוקשים, 11 עמדות לחימה, ארבעה כלי רכב, שלוש מפקדות של המדינה האסלאמית, שני רכבי תופת ובנין עם לוחמים.
סרטונים שפרסמה סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית, הראו שחיל האוויר של ארצות הברית עושה שימוש רב בפצצות זרחן לבן.
עד סוף 10 ביוני, הכוחות הכורדים הצליחו לכבוש את שכונת אל-סאבחיה המערבית, ובאותו יום, דווח שכוחות תגבור של המדינה האסלאמית הגיעו לא-רקה מדיר א-זור ומעיראק.
בבוקרו של 11 ביוני, לאחר לחימה קשה בת יומיים, מרבית שכונת אל-רומניה במערב העיר נכבשה על ידי הכוחות הכורדים, ובמזרח הם התקדמו לשכונת אל-סינה השוכנת דרומית לשכונת משלב על הגדות הצפוניים של נהר הפרת; במהלך העימותים בשכונה אל-רומניה, נהרג אבו ח'אתב אל-תונסי - מפקד ההגנה על העיר מטעם המדינה האסלאמית.
במקביל, המדינה האסלאמית פתחה במהלך היומיים הללו במתקפת נגד סביב מפעל הסוכר מצפון לעיר, והצליחה להחזיר לשליטתה את מפעל הסוכר ואת מרבית בסיס דיוויזיה 17 שנכבש 3 ימים קודם לכן על ידי הכוחות הכורדים.
מנין ההרוגים האזרחי עד 11 ביוני עמד על כ-79, מנין לוחמי המדינה האסלאמית שחוסלו עמד על כ-20 על פי הערכות ה-SDF.
סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית נטלה אחריות להריגת 23 לוחמי YPG וללכידת 2 לוחמים.
ב-4 בספטמבר 2017, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבשו בסיס צבאי בתחומי העיר, ובשיתוף פעולה עם כוחות כורדיים הצליחו, לטענתם, לכבוש 65% משטחי העיר.
הקרב הסתיים ב-17 באוקטובר 2017, עת הודיעו הכורדים על שחרורה הכולל של א-רקה.
הקרב השני על הסום ב-1918 היה קרב במהלך מלחמת העולם הראשונה על החזית המערבית מסוף אוגוסט עד תחילת ספטמבר, באזור אגן ההיקוות של נהר הסום שבצרפת.
זה היה חלק מסדרה של מתקפות נגד מוצלחות למתקפת האביב, לאחר הפסקה של היערכות מחדש ואספקה.
התכונה המשמעותית ביותר של קרבות 1918 על הסום שבעוד הקרב הראשון של הסום ב-1918, הפסיק את מה שהחל כמתקפה גרמנית מוחצת, השני היה חלק מרכזי בהתקדמותן של מדינות ההסכמה לשביתת-הנשק ב-11 בנובמבר.
ב-15 באוגוסט 1918, מפקד הכוחות הבריטיים, פילדמרשל דאגלס הייג סירב לדרישות המפקד העליון של בעלות הברית, מרשל פרדיננד פוש להמשיך את קרב אמיין במהלך מלחמת העולם הראשונה, שכן ההתקפה הזאת נעצרה כאשר החיילים גמרו את מלאי הארטילריה שלהם, והעתודות הגרמניות הועברו לאזור.
במקום זאת, הייג החל לתכנן מתקפה על אלבר, אשר נפתחה ב-21 באוגוסט.
ההתקפה העיקרית בוצעה על ידי הארמייה השלישית, בסיוע הקורפוס האמריקני ה-2.
הקרב השני החל ב-21 באוגוסט עם פתיחתו של קרב בפום השני מצפון לנהר עצמו.
מתקפה זאת הדפה את הארמייה הגרמנית השנייה חזרה, לאורך חזית של מעל ל-55 קילומטר, מדרום לדואי עד לה פר, מדרום לסן-קנטן.
ב-26 באוגוסט, הארמייה הבריטית הראשונה הרחיבה את ההתקפה ביותר מ-12 קילומטרים, במה שמכונה לפעמים הקרב השני של אראס.
הקורפוס האוסטרלי חצה את נהר הסום בליל 31 באוגוסט, פרץ את קווי הגרמנים בקרב מון סן קנטן, ובקרב פרון.
מפקד הארמייה הבריטית הרביעית, גנרל הנרי רולינסון, תיאר את ההתקדמות האוסטרלית של 31 באוגוסט – 4 בספטמבר, כהישג הצבאי הגדול ביותר של המלחמה.
בבוקר 2 בספטמבר, לאחר קרב כבד, הכוחות הקנדיים השתלטו על קו דרוקור-קיינט (אשר ייצג את הקצה המערבי של קו הינדנבורג).
בקרב לחמו הדיוויזיות הקנדיות ה-1, וה-4, והדיוויזיה הבריטית ה-52. הגרמנים ספגו אבדות כבדות, והקנדים גם תפסו יותר מ-6,000 שבויים, בזמן שלהם היו 5,600 נפגעים.
עד הצהריים באותו יום, המפקד הגרמני, אריך לודנדורף, החליט לסגת אל מאחורי קאנאל דו נור.
ב-2 בספטמבר, הגרמנים נאלצו לחזור אל קו הינדנבורג, הקו ממנו הושקה ההתקפה שלהם באביב.
בדרכם לקו הינדנבורג, החיילים הקנדיים בראשות הגנרל סר ארתור קורי, התגברו בקרב עז על עבודות האדמה של תעלת דו נורד הלא שלמה במהלך קרב קאנאל דו נור.
בסוף ספטמבר/תחילת אוקטובר, אחד הקרבות האפיים של המלחמה כולה, היה הבקעת קו הינדנבורג (קרב תעלת סן קנטן) על ידי כוחות בריטים, אוסטרלים וחיילים אמריקאים (תחת פיקודו של הגנרל האוסטרלי ג'ון מונש).
זמן קצר לאחר מכן, הקנדים פרצו את קו הינדנבורג בקרב קמברה השני.
חלק מרכזי של קו האספקה הגרמני התקדם במקביל לחזית.
הקרב השני על הסום ב-1918 סביב הסום היה חלק מאסטרטגיה שנועדה לדחוף חלקים מהקו הגרמני אל מאחורי קו האספקה הראשי הזה, לנתק אותו ולשבש את האספקה היעילה של הכוחות הגרמניים לחזית.
המערכה התחילה בקרב של בפום, ולאחר זמן קצר, המשיכה בקרב סן-מייל, מחוץ לאזור סום, מתוך תקווה שההגנה הגרמנית לא תהיה מאוד חזקה, מאחר שבשל ההתקדמות הגרמנית באביב, היו הכוחות הגרמניים מקדימים את קווי הביצורים החזקים שלהם בקו הינדנבורג.
מדיניות זו פעלה, אך נדרשו מאמצים נחושים מאוד בתעלת סן קנטן, בין הביצורים המוכנים מראש, כדי להשיג הצלחה.
הקרב על בארות יצחק בנגב היה התקפה מצרית על בארות יצחק בזמן קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות ב-ח' בתמוז תש"ח, 15 ביולי 1948. מגיני הקיבוץ הצליחו להדוף את ההתקפה המצרית, ובסיוע כוח תגבורת גרמו לפגיעות קשות לכוח המצרי.
הקיבוץ כמעט ונחרב בעקבות הקרב ולאחר המלחמה הוקם מחדש ליד יהוד.
בסוף שנות השלושים התגבשה קבוצה של עולים דתיים בשם "רמת השומרון".
הקבוצה הקימה משק משותף ליד פרדס חנה וחיפשה מקום קבע להתיישבות.
בינואר 1943 הוקם הקיבוץ הדתי בארות יצחק בנגב המערבי, דרומית מזרחית לעיר עזה.
עד שנת 1945 עברה כל הקבוצה לנגב, וניהלה שם משק חקלאי משותף.
בראשית 1948 חיו בקיבוץ כמאתיים נפשות, כרבע מתוכם ילדי הקיבוץ.
ב-30 בנובמבר 1947 החלה מלחמת העצמאות והערבים החלו לתקוף את הדרכים ומקורות המים של היישובים היהודים באזור הנגב.
בתחילת מלחמת העצמאות היה שקט יחסי מבחינה ביטחונית בקיבוץ, אולם סביב הדרכים היו קרבות.
במאי 1948 החל הצבא המצרי לרכז כוחות באזור עזה, ובקיבוץ החלו להתכונן למגננה.
ב-14 במאי 1948 החלה הפגזה על הקיבוץ.
כתוצאה מההפגזה היה פצוע אחד ונגרם נזק לבתים ולמגדל המים.
למחרת נהרגה מהפצצה נוספת חברת הקיבוץ, ובקיבוץ הוחלט לפנות את הילדים והאמהות הרחק מהחזית.
גם בשבועות הבאים ההפגזות נמשכו והסבו נזקים לבתים ולחיות המשק.
בסוף מאי חיבלו המצרים בצינור המים ואספקת המים הופסקה לשלושה שבועות.
ב-2 יוני המצרים תקפו את הקיבוץ, ונהדפו על ידי המגינים.
ב-11 ביוני החלה ההפוגה הראשונה, עקב הפלישה המצרית ההתיישבות באזור הייתה מנותקת באופן חלקי משאר ההתיישבות היהודית, למרות זאת במהלך ההפוגה הגיע אספקת נשק משמעותית להגנת הקיבוץ.
המצרים החלו לתקוף את יישובי הנגב במטרה לשלוט בדרכים לבאר שבע, פאלוג'ה וחברון.
כבר ב-8 ביולי, יום לפני סיום ההפוגה הראשונה, נכבש הקיבוץ כפר דרום לאחר שננטש בלילה שלפני.
ב-12 ביולי הצליחו בנגבה להדוף התקפה מצרית, וב-14 ביולי נכשלה גם ההתקפה על גלאון.
במקביל צה"ל יזם גם הוא מספר התקפות בנגב במסגרת מבצע אנ-פאר במהלך קרבות עשרת הימים.
ב-15 ביולי החליטו המצרים לנסות לכבוש את בארות יצחק.
ב-15 ביולי היו בבארות יצחק כ־85 לוחמים.
רוב הלוחמים היו חברי הקיבוץ שרובם עבר הכשרה צבאית בסיסית במקום בלבד.
מספר חברים עברו קורסים של "ההגנה", שנים מתוכם קורס קצינים.
חוץ מחברי הקיבוץ היו גם 4 לוחמים מחטיבת הנגב במשימת איסוף מודיעין, ועוד כמה אורחים מיישובים סמוכים שהצטרפו גם הם למגנים.
בנוסף ללוחמים, היו כעשרים בוגרים של מקוה ישראל שבמקור הגיעו לסייע בעבודות המשק, ובמהלך הקרב סייעו ללוחמים.
לרשות הלוחמים היו רובים ומקלעים קלים, רימונים, מקלע בזה ועוד ארבעה מקלעים בינוניים, מטול פיאט ורובה נגד טנקים, ושתי מרגמות.
מסביב לקיבוץ היו גדרות תיל ומוקשים, ועמדות בטון ללוחמים.
בסיום הקרב הגיעו כוחות תגבורת מגדוד 9 של חטיבת הנגב עם צמד תותחי נפוליאונצ'יק.
הכוח המצרי מנה גדוד חיל רגלים של ארבע פלוגות, פלוגת שריון של 12 טנקים, שתי פלוגות חיל רגלים ממוכן שמנו 28 נגמ"שי ברן, תותחים ומספר מטוסי ספיטפייר להפצצה.
בבוקר 15 ביולי יצאו המצרים למתקפה על בארות יצחק, וכבר בשעה 6:00 בבוקר החלה הפצצה על הקיבוץ וכוחות מצרים החלו להיאסף מסביב לקיבוץ.
בשעה 7:00 החלו המצרים להתקרב אל הקיבוץ ואחד המשוריינים עלה על מוקש ליד פרדס בקיבוץ.
מטוסים הפציצו בצורה מדויקת עמדות בקיבוץ וכוחות הקרקע המשיכו להתקרב לקיבוץ מכמה כיוונים.
המגינים החלו להשיב באש מרגמות, ועם התקרבות המצרים גם בירי מקלעים ונשק קל.
ההתקפה מכיוון דרום-מערב נהדפה, התקפה נוספת מכיוון צפון-מזרח הגיעה לשער הקיבוץ ונסוגה, כנראה משום שחששה שהכניסה ממולכדת.
בשעה 9:00 לערך חדרו ראשוני התוקפים את הגדר החיצונית, ונעצרו עקב הימצאות מוקשים במקום.
כתוצאה מההפצצות, חוטי הקשר נחתכו ועקב ההתקפות המגינים רותקו לעמדותיהם, בלי יכולת להבין את מכלול הקרב.
בשעה 9:20 מטוס הטיל פצצה לתוך מגדל המים, כל המים נשפכו, הציפו את העמדות ותעלות הקשר, הרטיבו את כלי הנשק והתחמושת, והקשו על התנועה של המגינים.
בשלב זה היו למגינים מספר הרוגים ופצועים כאשר ההפצצה והתקדמות המצרים ממשיכה.
בשעה 10:00 בערך המצרים החלו לרכז מאמץ באזור הצפון מערבי של המשק, פוצצו את הגדר הפנימית ואת העמדה המגינה באותו אזור, והחלו להיכנס לתוך הקיבוץ.
הם הצליחו לכבוש מספר בתים, ואת בית הילדים (שישמש מאז פינוי הילדים כמחסן אוכל).
בשלב זה נהרגו ונפצעו מגינים רבים.
המפקדה יצאה לקרב רימונים וירי מטווח קרוב, בניסיון לבלום את המצרים, ולאחר למעלה משעה, ובעזרת יותר ממאתיים רימונים המצרים נבלמו, אולם עדיין החזיקו במספר בתים.
בשלב זה שני חברים נמלטו לעבר סעד על מנת לקרוא לתגבורת, בנוסף ניסו במערכת הקשר לפנות למפקדת חטיבת הנגב בבקשה לסיוע.
המפקד וסגנו נפגעו ופונו לטיפול רפואי, ודב שנצר קיבל את הפיקוד.
הוא החליט לכנס את המגינים לקו הגנה פנימי, ובעזרת קשריות הודיע לעמדות על ההחלטה.
הלוחמים בעמדות הרחוקות אפילו לא ידעו על חדירת המצרים לקיבוץ.
לאחר ארגון הכוח מחדש, המגנים יצאו למתקפה על הכוחות המצרים שפלשו לקיבוץ, המצרים החלו לסגת תחת אש מקלעים תוך שהם סופגים נפגעים רבים.
המצרים ארגנו את כוחותיהם מחדש מצפון לקיבוץ ולקראת השעה ארבע החלו בהתקפה נוספת בניסיון לשבור את הכוחות המגינים.
המגינים התארגנו בעמדות הצפוניות אולם חסרו תחמושת ולוחמים מיומנים להפעלת הכלים ארוכי הטווח.
החל משעות הבוקר הגיעו למפקדת חטיבת הנגב בקשות העזרה מבארות יצחק, ובסביבות השעה אחת נותק הקשר.
בנוסף יורטו תשדורות מצריות על כיבוש הקיבוץ ומאבק במוקדי ההתנגדות האחרונים.
קצין המבצעים של חטיבת הנגב, חיים בר-לב, שלח את גדוד 9 לסייע בקרב.
תנועת כוח התגבורת בפיקודו של שמחה שילוני, החלה בסביבות השעה אחת בצהרים וסבלה מהפצצות המטוסים המצרים שהבחינו בהם.
לכן הוחלט להתקדם רק עם שני התותחים לעבר הקרב.
הם מצאו נקודת תצפית ומיקום לתותחים כשלושה קילומטר מזרחית לבארות יצחק (כיום יער שמחוני).
בסביבות השעה ארבע, לאחר תחילת ההתקפה השנייה של המצרים החלו התותחים להפגיז את המצרים.
פגיעות התותחים היו מדויקות והסבו בהלה רבה בקרב המצרים, בזמן שהכוחות הקדמיים של המצרים נפגעו מהירי של מגיני הקיבוץ.
בשלב זה החלה הנסיגה המצרית תוך כדי שהתותחים ממשיכים לפגוע בהם.
לאחר שהחשיך הצליחה להגיע התגבורת לקיבוץ, ותפסה את הפיקוד על הגנת הקיבוץ.
מתוך המגינים היו 17 הרוגים, שמונה מתוכם חברי הקיבוץ, ומעל לעשרה פצועים.
הקיבוץ נהרס ולאחר המלחמה ננטש.
לכוחות המצריים היו כ-200 נפגעים, מתוכם כ-100 הרוגים, שעשרות מהם הושארו בקיבוץ ושדותיו, והועברו בתאום עם הצלב האדום לאחר שבוע וחצי, בזמן ההפוגה השנייה.
כוחות התגבורת מחטיבת הנגב יצאו בלילה שלאחר הקרב לאסוף נשק, תחמושת ומסמכים מהחיילים המצרים ההרוגים.
המצרים אמנם המשיכו להפגיז את הקיבוץ אולם לא ניסו שוב לכובשו.
לאחר המלחמה גבול רצועת עזה המצרית נקבע מערבית לאדמות הקיבוץ בזכות הניצחון בקרב.
לאחר הקרב מבני הקיבוץ נהרסו כמעט לחלוטין, הלולים, השדות והמטעים נפגעו מאוד, ומעל הכל, עד ההפוגה השנייה, נמנו עשרה הרוגים מבין מחברי הקיבוץ שהותירו אחריהם אלמנות ויתומים.
חברי הקיבוץ החליטו שהם לא מעוניינים לחזור לבארות יצחק שבנגב.
הקבוצה החלה לחפש מקום התיישבות חדש, ולאחר כשלוש שנים קיבלו נחלות ממזרח ליהוד והקימו מחדש את בארות יצחק.
לאחר המלחמה הוקם מצפון לבארות יצחק הישנה הקיבוץ נחל עוז ובשנת 1966 הוקם מדרום לבארות יצחק הישנה הקיבוץ הדתי עלומים.
בניגוד ליישובים אחרים שלחמו במלחמת העצמאות וקיבלו את נס הקוממיות בשנת 1955, מבארות יצחק נשלל האות משום שהם עזבו את הנגב.
זאת על אף שהקיבוץ שרד כל המלחמה במקומו, בזמן שישובים אחרים שננטשו בזמן המלחמה (כמו יד מרדכי) קיבלו את האות.
בשנת 1981 החליטה ממשלת ישראל להעניק את האות גם לבארות יצחק.
במקום בארות יצחק יש כיום אתר מורשת לאומית ובו סיפור ההתיישבות והקרב, ובו נמצא עד היום מגדל המים ההרוס.
בנוסף בקיבוץ עלומים הוקם מוזיאון בארות בנגב המספר את סיפור ההתיישבות והקרב של בארות יצחק.
גם בקיבוץ בארות יצחק החדש יש מוזיאון שמספר את סיפור הקיבוץ והלחימה.
הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין (במנדרינית: 平津作战; "מבצע פֵּאִי-גִ'ינְג") היה הקרב הראשון במלחמת סין-יפן השנייה לאחר תקרית גשר מרקו פולו, אשר במסגרתו כבש הצבא היפני הקיסרי את הערים הסיניות המרכזיות בייג'ינג וטיינג'ין ביחד עם ממשלת בובות במזרח חביי.
היחסים בין ממשלת הקוומינטנג השלטת על הרפובליקה הסינית והאימפריה היפנית הורעו זה זמן מה עקב עליית הדרישות הקולוניאליות של יפן.
בשנת 1931, תקרית מוקדן שימשה כתירוץ למספר קצינים רדיקלים בתוך הצבא היפני הקיסרי במטרה לפלוש למנצ'וריה נגד דרישות הממשלה בטוקיו ולהשליט בה את מנצ'וקוו, מדינת חסות תחת קיסר סין לשעבר, פויי.
עם משבר פנימי התבצעו מספר התנקשויות פוליטיות אשר העלו את הכוח הרדיקלי בתוך הצבא לראשות הממשלה היפנית והותירו את הקיסר הירוהיטו רק כחותמת גומי.
לבסוף, לאחר מספר התנגשויות צבאיות אשר נגמרו ברגיעה כגון תקרית שאנגחאי, תקרית גשר מרקו פולו, מצפון לעיר בייג'ינג, הביאה להסלמה ולבסוף לתחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה, בניסיון של הכוחות הרדיקלים השלטים בממשל היפני להשליט ממשלות בובות על כל מזרח אסיה, ובראשם סין.
ב-25 ביולי הגיע הגדוד היפני ה-20 לעיר לנגפאנג, שהייתה על מסילת הברזל בין בייג'ינג לטיינג'ין, שם התרחש הקרב הגדול הראשון.
ב-26 ביולי תקפה חטיבה יפנית את שער גואנגהואה המרכזי בחומות העיר בייג'ינג, בתמיכת הפצצת מטוסים.
ב-27 ביולי, כאשר היפנים הטילו מצור על כוחות סיניים בטונגצ'וב, עיר בפריפריה של בייג'ינג, פרץ גדוד סיני אחד את המצור וישר נסוג חזרה לעבר בייג'ינג.
ב-28 ביולי, החטיבה היפנית ה-20 ושלוש חטיבות משולבות עצמאיות, עם תמיכה אווירית, פתחו במתקפה נגד בייג'ינג.
המטרה העיקרית הייתה נאניואן, מדרום לעיר, והמשנית הייתה ביי-יואן ממזרח.
בלחימה זו נהרגו גנרל טונג לינגה (סגן מפקד צבא הדרך ה-29) וגנרל ג'או דנגיו (מפקד אוגדה 132).
הכוחות הסיניים ספגו בדרך כלל תבוסה בזה אחר זה, אם כי הושגו ניצחונות טקטיים קטנים שהאטו את ההתקדמות היפנית.
בליל 28 ביולי הכריז הגנרל סונג ג'ה-יואן, ראש המועצה הפוליטית בחביי-צ'הר וקצין מפקד צבא הדרך ה-29 של מסילת הברזל, על תבוסה והורה לחייליו לסגת דרומה במטרה להימנע מכיתור.
ראש העיר האזרחי של טיינג'ין נותר בבייג'ינג לקחת את האחריות על העניינים הפוליטיים במחוזות חביי וצ'אר עם אך ורק החטיבה ה-29 של הגנרל ליו רוז'ן לתמיכה בשמירה על הסדר הציבורי.
ב-27 ביולי בוצעה התקוממות אזרחית מרכזית ברובע טונגג'ואו נגד הכיבוש היפני.
ב-29 ביולי, הותקפה העיר טיינג'ין לחופי הים הצהוב בנפרד על ידי הגדוד החמישי של הצבא היפני וכוחות הצי הקיסרי היפני.
חיילים סיניים בטיינג'ין החזיקו בעיר עד 30 ביולי לפני שנצטוו לסגת.
ב-4 באוגוסט נסוגה החטיבה ה-29 של הגנרל ליו רוז'ן מבייג'ינג.
היפנים נכנסו לבייג'ינג ב-8 באוגוסט.
הקרב על אימפאל (בהינדי: इम्फाल का युद्ध, באנגלית: Battle of Imphal, ביפנית: インパール作戦) היה ניסיון של הצבא היפני הקיסרי לפלוש לתוך הראג' הבריטי במסגרת המערכה על בורמה, הזירה הדרום-מזרח אסייתית במלחמת העולם השנייה.
הפלישה נמשכה בין מרץ ליולי 1944 והכוחות היפנים הצליחו להביס את המוצבים של בעלות הברית באימפאל אך לבסוף היה עליהם לסגת משטחי הודו הבריטית עקב אבדות קשות.
ביחד עם ההפסד היפני במהלך הקרב על קוהימה נוצר מהפך במערכה על בורמה לטובת בעלות הברית.
בקיץ 1943 החלו הכוחות הבריטיים לשלוט בשמיים במערכה על בורמה עם מטוסי חיל האוויר המלכותי (RAF) שהתבססו בראג' הבריטי.
אמנם לאימפריה היפנית לא היו שום תוכניות מסודרות לפלוש להודו הבריטית, אך לוטננט גנרל רנייה מוטגוצ'י מהארמייה ה-15 היפנית ידע כי מתקפה על הודו היא הדרך היחידה שהוא יכול לחסל את האיום האווירי.
שליטה בצפון מזרח הודו נועדה גם כדי ליצור אזור חוצץ בין הודו ובורמה שיאפשר להסדיר ממשלת בובות יפנית בבורמה.
אימפאל היא בירת מדינת מניפור שבצפון מזרח הודו ושוכנת בתוך מישור שדרכו נע הצבא היפני לתוך הודו.
בנוסף, לו היפנים ישלטו בצפון מזרח הודו תנותק דרך בורמה שהעבירה אספקת נשק לסין במלחמתה של זאת נגד יפן.
מהצד השני התוכניות הבריטיות לפלוש לבורמה הסתמכו על אימפאל כנקודת מוצא של חיילי חי"ר לתוך בורמה, באותו מקום שגם מוטגוצ'י כיוון לפלוש אליו.
הפלישה של הארמייה ה-15 תחת מוטגוצ'י להודו נדחתה במקור על ידי הממונים עליו, אך מה שבסופו של דבר הפך למבצע או-גו אושר על ידי צבא המשלוח הדרומי והמטה הכללי הקיסרי בטוקיו, בירת האימפריה היפנית, במרץ 1943.
בתחילת ינואר 1944 ראש ממשלת יפן, הידקי טוג'ו אישר את התוכניות למבצע או-גו, פלישה יפנית לתוך צפון מזרח הודו.
העיר אימפאל הוגנה על ידי הקורפוס ה-4 בפיקודו של ג'פרי סקונס, שדיווח לממונה עליו, לוטננט גנרל ויליאם סלים.
בתחילת מרץ ביקש סלים מהממונים עליו להקצות דיוויזיה נוספת להגנת קושימה ודיספור, שתי ערים במזרח הודו הבריטית בקירוב לגבול.
בסופו של דבר ניתנו לכוחותיו רק שני רגימנטים של כוחות צנחנים הודים.
ב-7 במרץ חצה רגימנט מהדיוויזיה ה-33 היפנית את נהר מניפור בבורמה לעבר הגבול הבורמזי-הודי.
למחרת פתחו חיילים יפניים במתקפה גדולה מעבר לנהר צ'ינדווין בבורמה לכיוון אימפאל בעוד רגימנט נוסף מהדיוויזיה ה-33 היפנית חצה את נהר מניפור בבורמה לעבר הגבול.
כתוצאה מכך, הדיוויזיה ה-17 ההודית לא הספיקה לסגת עם כלל האספקה ואפשרה לחלק מאספקת הנשק שלה להילכד על ידי היפנים.
עם זאת, החל הרגימנט ה-214 של הדיוויזיה ה-17 במתקפת נגד בהצלחה באגף הכוחות היפנית במהלך 18 במרץ, ואפשר לדיוויזיה להשיג בחזרה חלק מהאספקה שנתפסה ולסגת בבטחה לאימפאל עד 4 באפריל 1944.
ב-14 במרץ ביקש סלים מלואי מאונטבאטן להסיט מטוסים שהוקצו במקור להסדר השליטה האווירית מעל בורמה חזרה אל מזרח הודו ולהביא כוח אדם וציוד לאימפאל.
מאונטבאטן הסכים והפנה 30 מטוסי תובלה כדי להביא את הדיוויזיה החמישית ההודית לאימפאל ודיספור (בירת מדינת אסאם).
בערב היום הבא, לאחר רדת החשכה, חצתה הדיוויזיה ה-15 היפנית את נהר צ'ינדווין לכיוון הודו כחלק מהגל השני של המתקפה היפנית.
הכוחות היפנים החלו בהתקדמות ממושכת לעבר אימפאל, וב-25 במרץ תקפו את עמדות בעלות הברית בסנגשאק, סמוך לאימפאל.
בינתיים, דרש מאונטבטן העברת כוחות למערכה במזרח הודו מהמטות הכלליים של האימפריה הבריטית וארצות הברית, בקשה שלא נענתה.
יומיים מאוחר יותר פתח הרגימנט ה-58 היפני במתקפה כוללת על סנגשאק.
מייג'ור גנרל מקסוול הופ-תומפסון, מפקד כוחות בעלות הברית המגנים, הורה על נסיגה מסנגשאק בשעה 18:00 בערב.
באותו יום ביקש סלים מהדיוויזיה השנייה הבריטית לעזור בהגנה על דיספור הסמוכה.
ב-29 במרץ ניתקו כוחות יפניים את הדרך בין אימפאל לקוהימה, מזרח הודו הבריטית.
בינתיים, חזרו בהם המטות האנגלו-אמריקאים המשולבים מההחלטה שהתקבלה קודם לכן לא לענות לדרישת מאונטבטן והפנו מטוסי תובלה נוספים מהמערכה במזרח התיכון (שנוצחה באותה העת בידי בעלות הברית) למערכה על בורמה.
שליחת המטוסים הייתה בהמשך לבקשתו של מאונטבאטן לעזור בהגנה על אזור אימפאל בהודו.
למחרת הטילו היפנים מצור על אימפאל ובתוך מספר ימים הפכה החזית לשדה קרב.
הכוחות היפנים שלחו מתקפה אחר מתקפה נגד הכוחות הבריטים באזור ושלחו חלק מכוחותיהם לנתק את האספקה הבריטית בעזרת כיבוש קוהימה עד סוף אפריל.
ב-15 באפריל הגיעה הדיוויזיה הבריטית השנייה שהייתה באימונים בדרום הודו לדיספור הסמוכה לקוהימה.
הכוחות הטריים הקלו על הבריגדה ההודית ה-161, שכוחותיה אז נחו במשך שלושה ימים לפני שיצאה למתקפת נגד לכיוון קוהימה.
כשהחל המצור על קוהימה ב-20 באפריל, היו הכוחות הנכנסים עדים למראות הקשים בכפר, שנחרב לכדי הריסות, וקירות הבתים היו מנוקבים מיריות.
ב-1 במאי 1944 החזיקו החיילים ההודים בקו ההגנה על אף כוחה של המתקפה היפנית, וסקונס יכול היה בנקודה זאת להעלות לדיון את הרעיון של מתקפת נגד, במיוחד עם הגעתה של הבריגדה ה-33 של הדיוויזיה השביעית ההודית ב-4 במאי.
אף על פי שקווי היפנים היה קשים לשבירה, האספקה שלהם הייתה מועטה עם מתיחת קו האספקה.
הבריגדות היפניות לא קיבלו מספיק ציוד, כולל מזון, ובריאות החיילים הלכה ונפגעה באופן מסוכן עקב תת-תזונה.
במצב חלה תפנית גרועה עוד יותר בשביל היפנים ב-12 במאי, כאשר הבריגדה ה-114 ההודית הגיעה סמוך לקוהימה.
כוחות בריטים והודים בקורפוס ה-33 בפיקודו של מונטאגו סטופפורד, תקפו דרומה מקוהימה לכיוון אימפאל.
הכוחות היפניים, למרות התנאים הקשים שנמצאו בהם, נלחמו בעוז.
אף על פי כן, גורשו הכוחות היפניים מאזור קוהימה עד סוף מאי ובהמשך החזיקו בקושי בקו ההגנה שלהם.
חיל האוויר המלכותי הגדיל את מעורבותו, והחלו הפצצות טקטיות אשר פגעו קשות במורל היפני שכבר דשדש.
ב-25 במאי דיווחו חיילים יפנים ליד קוהימה כי אלא אם כן יועברו מנות מזון מספקות, הכוחות שם לא יוכלו להחזיק מעמד עד 1 ביוני; למעשה, איים הגנרל היפני סאטו כי הוא לא יציית לפקודות ישירות וייסוג אם לא תחל אספקה לזרום לעבר הכוחות.
ב-30 במאי ביטל מייג'ור גנרל נובו טנאקה את התוכנית היפנית למתקפה שנייה באזור אימפאל לאחר שספג אבידות כבדות.
מצפון לקוהימה נהדפה מתקפת הנגד של הדיוויזיה השביעית ההודית על גבעת דייר, גבעת פימפל וגבעת העץ הגדולה, שהחלה ב-24 במאי, תוך אבידות קשות.
אף על פי ששני הצדדים ספגו נפגעים רבים, מצבם של הכוחות היפנים היה קשה יותר מכיוון שמתחו את קווי האספקה שלהם.
למחרת, החלה נסיגה של הכוחות היפנים ליד קוהימה דרומה, לעבר קווי האספקה.
ב-2 ביוני שינה מייג'ור גנרל נובו טנאקה את תוכניתו ולמרות כל הציפיות הורה למתקפה מרכזית אחרונה על אימפאל.
בתוך חמישה ימים התנגשו הכוחות במאבק עקוב מדם בנינטוגוקונג, בפרברי אימפאל.
העליונות הטכנולוגית והאווירית של הכוחות הבריטים עלתה למתקפה היפנית באבדות קשות.
היפנים המשיכו במתקפה לאורך רוב חודש יוני, התקדמותם הייתה אטית מאוד ומורל החיילים ירד בהדרגה.
לבסוף הכוחות ההודים השיבו לידיהם את מסילת האספקה קוהימה-אימפאל במהלך 22 ביוני והמתקפה היפנית נכשלה עם העברת אספקה ותגבורת לכוחות ההודים והבריטים.
ב-12 ביוני, במהלך הקרב, השמיד רובאי ממוצא אתני בהוטי בשם גנג'ו לאמה מצבא הודו הבריטית, באמצעות משגר נגד טנקים שני טנקים יפניים בעודו תחת ירי מקלע כבד בפרברי נינגטוקונג, מדינת מניפור, מזרח הודו.
הוא המשיך להילחם גם לאחר שנפצע בכפות ידיו והוענק לו על פועלו עיטור צלב ויקטוריה.
ב-3 ביולי לאחר שקיעת השמש פשטו חיילי קומנדו יפנים על שדה תעופה בריטי ליד אימפאל והשמידו שמונה מטוסים של חיל האוויר המלכותי אשר חנו במקום.
הדיוויזיה ה-33 היפנית, בפיקודו של לוטננט גנרל נובו טנאקה בעזרת התגבור של רגימנטים מהדיוויזיות ה-53 וה-54, המשיכה להפעיל לחץ על הכוחות ההודים למרות הכישלונות האחרונים.
בחוסר רצון, מוטגוצ'י קרא לשרידי כוחות הדיוויזיה ה-33 היפנית לסגת מאימפאל, חזרה לבורמה.
התבוסה היפנית באימפאל וקוהימה ייצגה את התבוסה הגדולה ביותר בתולדות הצבא היפני הקיסרי עד לנקודה זאת.
בעלות הברית ספגו 17,500 הרוגים בהשוואה.
הקרב סימן את סיום ההתקדמות היפנית במערכה בדרום-מזרח אסיה.
כישלון המתקפה היפנית מנע כל אפשרות של התפשטות יפנית לתוך הראג' הבריטי.
במהלך המאבק השתתפו לצד היפנים כוחות הלגיון ההודי מתנועת "הודו החופשית", תנועה הודית פנאטית קיצונית תחת סובהאז צ'נדרה בוסה ששיתפה פעולה עם מדינות הציר בשביל לשחרר את תת-היבשת ההודית משלטון האימפריה הבריטית ולהשליט עליונות הינדית לאומנית מעל האומה העצמאית שפעלו ליצור.
מתוך 50,000 חיילי הלגיון ההודי שלחמו ביחד עם הכוחות היפנים היו לערך 15,000 אבדות סך הכל.
הניצחון של בעלות הברית באימפאל וקוהימה אפשר לחיל האוויר המלכותי להמשיך בפעילותו התקינה ולהפעיל לחץ אווירי על כוחות יפניים בבורמה.
דרך בורמה אשר דרכה הועברה אספקה מהודו לסין במלחמתה של האחרונה נגד היפנים החלה לפעול מחדש עם הגנה אווירית מרובה.
חיל האוויר המלכותי תרם רבות גם לקרב באופן ישיר מכיוון שמטוסי חיל האוויר העבירו את רוב האספקה שהכוחות הבריטיים וההודים נזקקו לה; חיל האוויר המלכותי הטיס 19,000 טונות של אספקה ו-12,000 איש לאזור קוהימה-אימפאל והטיס 13,000 נפגעים ו-43,000 אזרחים למקום מבטחים בעת הקרב.
הקרב השני על נמל התעופה הבינלאומי של דונצק החל ב-28 בספטמבר 2014, כחלק מהמלחמה בדונבאס שבמזרח אוקראינה.
לאחר הקרב הקודם על הנמל שנערך במאי 2014 נמל התעופה הבינלאומי של דונצק נותר בשליטה אוקראינית.
למרות הסכם הפסקת האש, פרוטוקול מינסק, שנכנס לתוקף החל מה-5 בספטמבר 2014, פרצו קרבות בין כוחות הרפובליקה העממית של דונצק בתמיכת רוסיה, לבין כוחות צבא אוקראינה ומתנדבים אוקראינים.
בתחילת הקרב, נמל התעופה מוקם בין קווי השליטה הבדלני והאוקראיני, והיה האזור האחרון בעיר דונצק שהוחזק על ידי כוחות הצבא האוקראיני.
הקרבות הקשים על שדה התעופה נמשכו לתוך השנה החדשה, כאשר כמה מהקרבות הקשים ביותר התרחשו בינואר 2015. ב-21 בינואר, כוחות הרפובליקה העממית של דונצק השתלטו על עמדות הממשלה בנמל התעופה.
שאר הכוחות האוקראינים נהרגו, נסוגו או נפלו בשבי, מה שהביא לניצחון הבדלנים בקרב וכיבוש כל העיר דונצק על ידם.
הקרב על באחמוט הוא מערכה צבאית בין כוחות צבא אוקראינה, שהגנו על המרחב סביב העיר באחמוט, בצפון מחוז דונצק, לבין כוחות צבא רוסיים שתקפו את העיר, שנערכה במסגרת המתקפה הרוסית במזרח אוקראינה.
המערכה ארכה כמעט שמונה חודשים, והסתיימה בכיבוש באחמוט על ידי הצבא הרוסי, לאחר קרבות קשים.
הרוסים החלו להפגיז את באחמוט כבר בסוף מאי 2022, אך הלחימה בפרברים המזרחיים של העיר החלה רק בראשית אוגוסט 2022.
הקרב על באחמוט וסביבתה הקרובה נחשב כמערכה הצבאית הממושכת והקשה ביותר מאז תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מאז ראשית שנת 2023 ריכזו הצדדים היריבים במלחמה באוקראינה חלק ניכר מכוחותיהם באזור באחמוט, וספגו עשרות אלפי נפגעים (הרוגים ופצועים) כל אחד, במסגרת המערכה סביב העיר.
באחמוט עצמה ספגה הרס אדיר במהלך הלחימה, ומתוך כ-80,000 תושבים שהתגוררו בה ערב המלחמה, נותרו בעיר רק אלפים בודדים.
הכוחות הרוסיים השלימו את כיבוש העיר ב-21 במאי 2023 לאחר מספר חודשים של קרבות רחוב קשים.
חברת שכירי החרב הרוסית וגנר מילאה תפקיד מרכזי בלחימה בתוך העיר באחמוט.
הקרב על באחמוט מזכיר במידה מסוימת את קרב ורדן במלחמת העולם הראשונה, מכיוון שהוא התנהל במסגרת תא שטח מצומצם יחסית, כלל מאפיינים לא מעטים של מלחמת חפירות, ושני הצדדים טענו, שבמהלכו הם הצליחו לשחוק את כוחות האויב, ולגרום לו אבדות גדולות פי כמה מהאבדות שספגו כוחותיהם.
החל מאמצע מאי 2023 ערך הצבא האוקראיני שורה של התקפות נגד מצפון ומדרום לעיר, במטרה לאגף את הכוחות הרוסיים המחזיקים בבאחמוט, לנתק את קווי האספקה שלהם, ולאלץ את הרוסים לסגת מהעיר.
מתקפת הנגד האוקראינית באזור באחמוט זכתה להישגים משמעותיים, ואילצה את הרוסים לסגת מספר קילומטרים מזרחה, אך נכשלה בהשגת יעדיה העיקריים.
עוד קודם לבוא קו החזית לעיר, היא סבלה מירי ארטילרי בלתי פוסק.
לטענת גנרל אוקראיני, הכוח הרוסי בתחילת הקרב היה ביחס של חמישה חיילים רוסים לחייל אוקראיני אחד בחזית המזרחית.
ב-17 במאי 2022 החלו הפגזות של הצבא הרוסי על העיר באחמוט, שבהן נהרגו חמישה אזרחים וביניהם תינוק בן שנתיים.
לאחר נפילת פופאסנה בקרב פופסאנה ב-22 במאי, הצבא האוקראיני נסוג מהעיר והתארגן מחדש בעמדות הגנה סביב באחמוט.
בינתיים הצליחו הכוחות הרוסיים להתקדם בציר ליסיצ'נסק–באחמוט, כשהם מסכנים את כוחות המאסף האוקראיניים סביב ליסיצ'נסק, שנסוגו מערבה.
ההפגזות על באחמוט המשיכו בכל חודשי יוני ויולי, כשהסלמה חלה לאחר שהחל ב-3 ביולי.
ב-25 ביולי המשיכו הכוחות האוקראינים להיסוג, הפעם מ ומסביבתה, מה שהעניק לרוסים "התקדמות טקטית קטנה" לכיוון באחמוט.
יומיים לאחר מכן, ב-27 ביולי 2022, הפגיזו הרוסים את באחמוט פעם נוספת, ובמתקפה זו הרגו שלושה אזרחים ופצעו שלושה נוספים.
כשהגיעו הרוסים בתחילת אוגוסט לפרוורי באחמוט, שהו כוחות רוסיים מצפון באיזיום וממזרח בסוורודונצק וליסיצ'נסק הסמוכה.
מטרת הרוסים באותו שלב של הקרבות הייתה לאגף את צבא אוקראינה בתנועת מלקחיים הן מבאחמוט בדרום והן מאיזיום לכיוון .
ב-1 באוגוסט, במקביל לפתיחת המתקפה האוקראינית לשחרור חרסון, החלו הרוסים במתקפה קרקעית מסיבית על היישובים מדרום ומדרום־מזרח לבאחמוט.
הן משרד ההגנה הרוסי והן ערוצי טלגרם פרו־רוסיים הכריזו כי "הקרב על באחמוט החל".
למחרת הודיעו האוקראינים כי הצבא הרוסי ביצע תקיפה אווירית ומתקפת ארטילריה נוספת על העיר, במקביל למתקפה קרקעית על העיר מכיוון דרום־מזרח.
ההפצצות המשיכו גם בימים הבאים.
ב-4 באוגוסט הצליחו חיילי קבוצת וגנר לכבוש אזורים ממזרח לעיר.
ב-10 באוגוסט הפציצו הרוסים במרכז העיר, תוך שהם הורגים שבעה אזרחים ופוצעים שישה נוספים.
בניינים רבים בעיר נפגעו במהלך התקיפה.
בימים הבאים הרוסים המשיכו לתקוף את העיר מדרום.
באחת ההפצצות נפגע מרכז תמיכה הומניטרית שפעל בעיר.
במהלך כיבוי השריפה הופצצה תחנת מכבי האש בעיר שממנה נפצעו שני כבאים ונגרם נזק לציוד הכיבוי.
במהלך אחד מלילות הקיץ נפגע בניין נוסף ונהרס חלקית בשטח העיר.
ב-20 בספטמבר נהרג אחד ממפקדי קבוצת וגנר בסמוך לעיר.
בשלב זה החלה קבוצת וגנר לגייס לשורותיה אלפי אסירים פליליים מרוסיה, בתמורה להבטחת חנינה, כדי לתגבר את כוחותיה, שספגו אבדות כבדות בלחימה באזור פופסניה וממזרח לבאחמוט.
ב-7 וב-10 באוקטובר המשיכו הכוחות הרוסיים להתקדם לפרוורי העיר מכיוון דרום.
מתקפת הנגד האוקראינית המוצלחת במזרח מחוז חרקוב בספטמבר 2022 אילצה את הצבא הרוסי לפנות אל אזור איזיום, ולאחר מכן לסגת גם מאזור העיר לימאן, ושמה קץ לתוכנית הרוסית לכיתור הכוחות האוקראיניים בצפון מחוז דונצק, באמצעות תנועת מלקחיים מצפון ומדרום, ובכך הפחיתה את החשיבות האסטרטגית של השליטה בבאחמוט.
אולם למרות זאת, המשיכו הרוסים לערוך שורת התקפות מוגבלות במרחב באחמוט, אך לא זכו להישגים קרקעיים משמעותיים בחודשים האחרונים של שנת 2022.
במהלך דצמבר 2022, פורסם כי הצדדים נלחמו בפאתי העיר.
במהלך ינואר 2023, רוסיה כבשה את סולדר הסמוכה, לאחר קרב שהחל באוגוסט 2022. על פי הערכה של משרד ההגנה הבריטי מ-18 בינואר, כוחות הצבא האוקראיניים יתקשו להעביר אספקה חדשה אל באחמוט לאחר כיבוש סולדר.
על פי ההערכה, אחד משני נתיבי האספקה העיקריים לבאחמוט מאוים או אינו שמיש עוד בגלל אובדן סולדר.
בשלהי ינואר, על פי דיווחים שונים, הצליחו הרוסים להתקדם צעד נוסף לעבר השתלטות על נתיב התחבורה היחיד שעוד נותר פתוח לעבר העיר – ונמצאו במרחק כ-2 ק"מ בלבד ממנו.
משמעות ההצלחה בהשתלטות על הנתיב הייתה הטלת מצור דה-פקטו על העיר, דבר שהקשה מאוד על המשך הלחימה האוקראינית בה.
ב-1 בפברואר דווח כי הרוסים הגבירו את ההתקפות על העיר והאזורים הסובבים אותה.
עד 22 בפברואר, כוחות רוסים כיתרו את באחמוט ממזרח, מדרום ומצפון.
עד 3 במרץ, הרסו חיילים אוקראינים שני גשרים מרכזיים, ויצרו אפשרות לנסיגה מבוקרת.
יחידות של הצבא הרוסי ושל קבוצת וגנר (ששלחה רבבות שכירי חרב לתגבר את הצבא הרוסי) התקדמו בפרברים הצפוניים של באחמוט.
בעיר התנהלה לוחמת רחוב בין הצדדים.
ב-7 במרץ, אוקראינה נסוגה חלקית מבאחמוט עד לנהר באחמוטקה.
בעקבות זאת, קבוצת וגנר טענה כי כבשה את מזרח באחמוט.
לאחר מכן, הסתמנה עצירת ההתקדמות.
לפי משרד ההגנה הבריטי, נהר באחמוטקה החוצה את העיר מצפון לדרום הפך לקו החזית.
במהלך אפריל, גורמים רוסיים ופרו-רוסיים טענו שהכוחות הרוסיים השתלטו על חלקים נוספים משטחה של העיר.
ב-21 באפריל הודיע משרד ההגנה הרוסי כי הרוסים נלחמים על אזוריה המערביים, שהם לדבריו האזורים היחידים בעיר שנותרו בידי הכוחות האוקראיניים.
לפי קייב, הרוסים רשמו התקדמות מסוימת בבאחמוט, אך המצב עדיין "תחת שליטה".
בחודש הקודם העריכו גורמים אוקראיניים כי בסופו של דבר יהיה על צבא אוקראינה לנטוש את העיר, ואמרו כי מטרתם שם הייתה להתיש את החיילים הרוסים ולדלל את משאביהם.
ב-20 במאי 2023 הודיע יבגני פריגוז'ין, מפקד כוח וגנר, שארטמיבסק (באחמוט) כולה נשלטת על ידי כוח וגנר.
למחרת פרסם משרד ההגנה הרוסי הודעה דומה.
גורמים צבאיים אוקראיניים דחו את ההכרזות הרוסיות על נפילת באחמוט, וטענו כי כוחות אוקראיניים עדיין שולטים בשטח קטן בדרום-מערב העיר, סמוך לכביש המוביל אליה, ממזרח לעיירה איוואניבקי, אולם לא הציגו ראיות מצולמות לכך.
בנוסף, לאחר 21 במאי לא התקבלו דיווחים כלשהם על קיום קרבות בתוך העיר, והפיקוד הרוסי החל במהלך של פינוי הכוחות של כוח וגנר מבאחמוט, והחלפתם ביחידות של הצבא הרוסי.
קרבות המשיכו להתנהל מצפון-מערב ומדרום-מערב לעיר, שם המשיכו כוחות אוקראיניים לבצע התקפות-נגד מקומיות, והשיגו התקדמות קטנה, אך לקראת סוף מאי הודיע הפיקוד האוקראיני על הפסקה זמנית של הפעילות ההתקפית במרחב באחמוט.
הקרב על אמריקה הוא סרט מלחמה אפי אמריקאי שנכתב ובוים על ידי אלכס גרלנד.
בסרט מככבים קירסטן דנסט, ואגנר מורה, סטיבן מקינלי הנדרסון, קיילי ספייני, ג'סי פלמונס וניק אופרמן.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 באפריל 2024.
עלילת הסרט מתרחשת בעתיד דיסטופי לא רחוק בו מלחמת אזרחים פרצה בארצות הברית בין הממשל האמריקני לבין "הכוחות הבדלנים המערביים", בראשות טקסס וקליפורניה.
הנשיא המכהן, אשר זו כעת הקדנציה השלישית שלו, משוכנע שהניצחון קרוב והוא מורה בין היתר על תקיפות אוויריות נגד הכוחות הבדלנים המערביים.
למרות זאת הכוחות הבדלנים המערביים של טקסס וקליפורניה מצליחים להתקדם באופן מואץ לעבר וושינגטון הבירה, אותה הם מעוניינים להחריב.
בעקבות פיגוע התאבדות קטלני ברחובות ניו יורק צוות עיתונאים אמריקני נועז מחליט לצאת למסע מסוכן לעבר וושינגטון הבירה, במטרה לראיין את הנשיא לפני נפילת העיר.
הצוות חוצה אזורים שסועי מלחמה ברחבי ארצות הברית, בהם הם נתקלים במיליציות חסרות רחמים שמבצעות באופן תדיר פשעי מלחמה.
קירסטן דנסט - צלמת העיתונות לי סמית'
ואגנר מורה - העיתונאי ג'ואל
קיילי ספאני - צלמת העיתונות הצעירה והשאפתנית ג'סי קאלן
סטיבן מקינלי הנדרסון - העיתונאי הוותיק סמי
ניק אופרמן - נשיא ארצות הברית אשר הפך לדיקטטור
סוניה מיזונו - הכתבת הבריטית אניה
ג'פרסון וייט - דייב, הצלם של אניה
נלסון לי - טוני, כתב מהונג קונג, חבר טוב של לי וג'ואל
אוון לאי - בוהאי, כתב מהונג קונג, עמית לעבודה של טוני
ג'סי פלמונס - איש מליציה קיצוני וגזעני
ג'ואני פליז - סוכנת השירות החשאי ג'וי באטלר
בינואר 2022 פורסם לראשונה ששאלכס גרלנד יכתוב ויביים את הסרט עבור חברת ההפקה A24, ושבסרט יככבו קירסטן דנסט, ואגנר מורה, סטיבן מקינלי הנדרסון וקיילי ספייני.
באפריל 2022 הוכרז לראשונה שקארל גלוסמן גם נכלל בצוות השחקנים הראשי.
בראיון עם העיתון הבריטי הדיילי טלגרף אשר נערך במאי 2022 גרלנד ציין שעלילת הסרט מתרחש "במועד בלתי מוגדר בעתיד - מספיק רחוק בשביל שאוכל להוסיף יוהרה - ומשמש כאלגוריה מדע-בדיונית למצוקה שנובעת מהחברה המקוטבת שלנו בהווה".
באותו הראיון נחשף לראשונה גם שסוניה מיזונו תכלל גם בצוות השחקנים הראשי.
הצילומים לסרט החלו באטלנטה ב-15 במרץ 2022. במאי עבר צוות ההפקה ללונדון.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 באפריל 2024. הסרט צפוי לעלות לשירות הסטרימינג Max ב-13 בספטמבר של אותה השנה.
הקרב על ברסט התרחש באוגוסט וספטמבר 1944 בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה.
חלק מהקרב הכולל על ברטאן ותוכנית בעלות הברית לפלישה ליבשת אירופה אשר קראה ללכידת מתקני נמל, על מנת להבטיח אספקה בזמן של הכמות העצומה של חומרי לחימה הנדרשים לאספקת כוחות בעלות הברית הפולשים.
ההערכה הייתה ש-37 דיוויזיות בעלות הברית שיהיו ביבשת עד ספטמבר 1944 יזדקקו ל-26,000 טון של אספקה בכל יום.
הנמל העיקרי שכוחות בעלות הברית קיוו לתפוס ולהכניס לשירותם היה ברסט, בצפון מערב צרפת.
בתחילת המלחמה, לאחר נפילת צרפת ב-1940, החלו ארצות הברית ובריטניה לתכנן בסופו של דבר "פלישה למערב אירופה" שתוצא לפועל כאשר ואם ארצות הברית תצטרף למלחמה.
חיילים אמריקאים וקנדיים יועברו מצפון אמריקה לאנגליה (כל עוד הממלכה המאוחדת עדיין הייתה במלחמה), עד שניתן יהיה לבצע את פלישת בעלות הברית ליבשת.
סוגיה מרכזית הייתה כיצד לספק לצבא הפלישה את עשרות אלפי הטונות של אספקה שיידרשו לו לאחר נחיתתו.
לכידת הנמלים בחוף האוקיינוס האטלנטי האירופי הייתה הכרח, והמתאימים ביותר היו יעדי פלישה ברורים.
לכידת מתקני הנמל הללו נחשבה חיונית, מכיוון שמחסור באספקה יתקע את הצבא הפולש.
בשלב הראשוני של הקרב יוקמו נמלים מלאכותיים גדולים (נמל מאלברי) בחופים, אך היו להם יכולת פריקה מוגבלת, והם נחשבו למקרה חירום עד שניתן יהיה לכבוש נמלים אמיתיים ולהכניסם לשירות.
נמלים מתאימים היו לאורך כל החוף הצפוני של צרפת, במיוחד נמל ברסט בברטאן, במשך זמן רב הנמל הראשי של הצי הצרפתי בחוף האוקיינוס האטלנטי והנמל המערבי ביותר בצרפת.
האסטרטגים של בעלות הברית אפילו חשבו שאפשרי שאחרי לכידתו, אספקה יכולה להגיע ישירות מארצות הברית לברסט, לעקוף את אנגליה ולהגיע לצבאות בעלות הברית שנעו מזרחה, לכיוון גרמניה, הרבה יותר מהר.
נמלים נוספים היו סן-מלו, לוריאן, וסן-נאזר בברטאן ושרבור ולה האבר בנורמנדי (שבסופו של דבר ייבחר כאזור הנחיתה לפלישה).
מבצע סלדג'האמר, לכידת שרבור, נשקל על ידי בעלות הברית, אך הוא בוטל לאחר הפשיטה ההרסנית על דייפ ב-1942. הוחלט כי תקיפה ישירה של נמל מהים אינה אופציה.
הגרמנים, שהבינו זאת, החלו לבנות ביצורים סביב הנמלים הללו מוקדם יותר במלחמה באמצעות ארגון טודט שלהם, כחלק מתפיסת החומה האטלנטית.
חלק מהנמלים הללו היו גם בסיסים עיקריים של צוללות, ונבנו בהם מעגני צוללות מבטון חסיני פצצות.
ביצורים אלו שרדו את התקיפות האוויריות של בעלות הברית במשך זמן מה.
קבוצות התנגדות מקומיות שפעלו בברטאן, במיוחד ליד ברסט, שלחו מרגלים לצפות ולדווח על פעילות הצי הגרמני, כגון הגעה ויציאה של צוללות ואוניות מלחמה אחרות.
אם הנמלים הללו, שבהם היו בסיסי הצוללות היו נופלים לידי בעלות הברית, הצוללות בים יצטרכו להילחם סביב אנגליה, לעבור דרך משחתות ומטוסים של בעלות הברית לנמלים בבלגיה, הולנד, דנמרק, נורווגיה או גרמניה שהיו עדיין בשליטה גרמנית, בעוד שצוללות יילכדו או יוצאו משימוש.
זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי, נמלי מאלברי נגררו מאנגליה ונפרסו על החוף הצרפתי.
לרוע מזלם של בעלות הברית, אחד מהם נהרס לאחר פחות משבועיים בסערה.
אספקה הונחתה אז בעיקר ישירות דרך החופים, אך תהליך זה לא היה יעיל באותה מידה.
שרבור, בקצה חצי האי קוטנטן בנורמנדי, נתפסה על ידי האמריקנים שנחתו בחוף יוטה, אך חיל המצב הגרמני הרס את מתקני הנמל שלה לפני שנכנע.
נמל שרבור היה הנמל הגדול היחיד באזור הפלישה של בעלות הברית.
זמן קצר לאחר מכן, הגרמנים בחצי האי ברטאן בודדו על ידי פריצת דרך מצפון לדרום שהושגה על ידי הארמייה האמריקאית השלישית של ג'ורג' פטון, תוך ניצול הצלחת מבצע קוברה.
הקורפוס האמריקאי השמיני הופנה לברטאן כדי לכבוש את ברסט ולאבטח את האגף הצפוני של פריצת הדרך וכדי למנוע תגבורת גרמנית לקבוצת ארמיות B ואיומים על כיס פאלז וכן לבצר את ההגנות של בירת צרפת פריז.
חיילי הוורמאכט שנלכדו בברטאן נסוגו לנמלים המבוצרים בחצי האי, כשחיילי הארמייה האמריקאית השלישית נכנסו פנימה וכיתרו אותם.
חיל המצב של ברסט, Festung Brest, שפירושו "מבצר ברסט", כפי שהתעמולה הגרמנית התייחסה לערים מוקפות, הופקד בפיקודו של גנרל חיל הצנחנים הרמן-ברנהרד ראמקה, שלחם בעבר תחת קורפוס אפריקה.
כוחותיו היו מורכבים מדיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-2, דיוויזיית הרגלים ה-266, דיוויזיית הרגלים ה-343 ויחידות ורמאכט אחרות, בסך הכל כ-40,000 לוחמים.
עיר המבצר הישנה סן-מלו נכבשה על ידי דיוויזיית הרגלים ה-83 ("אוהיו") ב-17 באוגוסט, אך מתקני הנמל הקטנים שלה נהרסו על ידי המגינים.
חיל מצב גרמני שהוצב באי צ'זמבר הסמוך נכנע רק לאחר ימים של הפגזות כבדות של אוניות מלחמה ותקיפות אוויר חזקות, כאשר התותחים הימיים שלהם כבר היו מושבתים.
ההפצצה האווירית של האי סימנה את אחד השימושים הראשונים בפצצות נפאלם.
היה ברור שהגרמנים ימנעו מבעלות הברית את השימוש בנמלים צרפתיים זמן רב ככל האפשר על ידי הגנה על המבצרים שנבנו סביבם ופגיעה קשה ברציפים שלהם.
לברסט הגיעו חיילים אמריקאים ב-7 באוגוסט 1944.
ברסט כותרה ובסופו של דבר הסתערו עליה חיילי הקורפוס האמריקאי השמיני.
הצנחנים הגרמנים עמדו במוניטין שלהם, כפי שחוו בעלות הברית בעבר בקרבות כמו מונטה קאסינו.
בעוד כמה יחידות פחות מובחרות נכנעו די בקלות, ה-Fallschirmjäger הגנו על העמדות שלהם תחת הפגזות כבדות, תקיפות אוויריות והתקפות אמריקאיות.
לתוקפים נגרמו אבדות רבות על כל התקדמות קטנה שעשו לעבר העיר.
על פי הדוקטרינה הצבאית שלהם, האמריקאים ניסו להשתמש בכוח האש הארטילרי המעולה שלהם ובעליונות האווירית כדי להתגבר על המגינים.
הגרמנים החזיקו בכמות ניכרת של תחמושת להגנה על העיר והיה להם כלי נשק בכל קליבר (מתותחי נ"מ קלים ועד תותחים ימיים) שנחפרו בביצורים ובבונרים.
גורמים של דיוויזיית השריון הבריטית ה-79 נכנסו לתקוף את מבצר מונטברי המבוצר.
ללהביורים של טנקי צ'רצ'יל קרוקודיל יחד עם חיל הרגלים האמריקאי לקח שלושה ימים להתגבר על המבצר.
הלחימה הייתה אינטנסיבית, כשהחיילים עברו מבית לבית.
הביצורים התגלו כקשים מאוד להתגברות, ומטחי ארטילריה כבדים נורו על ידי שני הצדדים.
בסופו של דבר העיר העתיקה של ברסט נהרסה עד היסוד במהלך הקרב, כשרק כמה ביצורים שנבנו מאבן מימי הביניים נותרו על תילם.
הגנרל ראמקה הסגיר את העיר ב-19 בספטמבר 1944 לידי האמריקאים לאחר שהפך את מתקני הנמל לחסרי תועלת.
הם לא תוקנו בזמן כדי לעזור למאמץ המלחמתי כפי שקיוו בעלות הברית.
המוצב הגרמני האחרון נכנע באודירן ב-20 בספטמבר.
בשלב זה, פריז כבר שוחררה על ידי צבאות בעלות הברית, ומבצע מרקט גארדן כבר יצא לדרך בהולנד.
כאשר בריגדיר גנרל צ'ארלס קנהאם הגיע לקבל את כניעתו של ראמקה, האחרון ביקש ממנו להראות את תעודתו.
קנהאם הצביע על חייליו הסמוכים ואמר "אלה האישורים שלי".
קנהאם היה באותה העת סגן מפקד דיוויזיית הרגלים ה-8; הביטוי הזה הפך מאז למוטו של הדיוויזיה.
הכיבוש היקר של ברסט הביא להחלטה לכתר את הנמלים הנותרים של הכיבוש הגרמני בצרפת, למעט אלו שניתן היה לכבוש בהסתערות, במקום להסתער עליהם בקרב ממושך.
היוצא מן הכלל היה לה האבר, שנכבשה על ידי הארמייה הבריטית השנייה ב-12 בספטמבר 1944. חלק מהנמלים הברטוניים הללו נכנעו רק ב-9 במאי 1945, יום אחד לאחר יום הניצחון באירופה.
כל המערכה בנורמנדי התפתחה בצורה קצת שונה ממה שתוכנן במקור.
ההתקדמות המהירה של הארמייה השלישית של פטון אפשרה את שחרור פריז מוקדם מהצפוי.
למרות שצבא ארצות הברית הטיל על 75,000 חיילים את לכידת ברסט, ו-10,000 מתוכם נפגעו, אף ספינת כוחות או ספינת אספקה אחת של בעלות הברית לא עגנה בברסט עד שפריז נפלה לידי בעלות הברית.
עבור העם הצרפתי בברטאן, נוכחותם של חיילים אמריקאים הייתה סימן משמח לכך שארבע שנים של הכיבוש הגרמני המעיק הגיעו לסיומן והתקווה מתקרבת; בייחוד לאוכלוסייה היהודית המקומית שהסתתרה או ברחה מפני המשטר הגרמני, ואחרות שנתקלו במשטר וישי או בכובשים הגרמנים.
לאחר המלחמה שילמה ממשלת גרמניה המערבית פיצויים לאזרחים בברסט שנהרגו, הורעבו או נותרו חסרי בית.
תפיסת המוצב על ידי הירדנים ניתקה את הר הצופים ממערב ירושלים עד לכיבושו מחדש במלחמת ששת הימים, בלילה שבין 5 ביוני ל-6 ביוני 1967. כיום בנוי על שרידי המוצב אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת.
השכונות רמת אשכול ומעלות דפנה הוקמו לאחר המלחמה על שיפולי הגבעה, ובסמוך, על קו התפר שבו עבר הגבול הירדני, הוקמה קריית מנחם בגין, הכוללת משרדי ממשלה, וכן את בניין המטה הארצי של משטרת ישראל.
בבוקר 5 ביוני 1967 פתחו כוחות הלגיון הירדני בהרעשה ארטילרית על ירושלים המערבית, וחיילי הלגיון הירדני השתלטו על מטה משקיפי האו"ם ששכן בארמון הנציב.
חוסיין, מלך ירדן, שעד אותו בוקר היסס אם להצטרף למלחמה נגד ישראל, החליט לשתף פעולה עם צבאות מצרים וסוריה, והכפיף את צבאו לפיקוד מצרי.
המלך הסתמך על ידיעות מצריות מוטעות ששכנעוהו כי הקרב בסיני הוכרע לטובת הכוחות המצריים ולכן חשב שהאינטרסים הירדניים מחייבים אותו להצטרף למלחמה.
יחד עם זאת, המטרות שהוצבו לצבא הירדני היו מטרות מוגבלות בלבד, והכוונה הייתה לבצע מחטפים מוצלחים בנקודות בעלות חשיבות אסטרטגית לאורך הקו העירוני בירושלים.
ישראל הופתעה מכניסתה של ירדן למלחמה אחרי שהעבירה לה לפני כן מסרים, בתקווה לשכנעה שלא להתערב בעימות.
לפי הערכת מטכ"ל צה"ל, פיקוד המרכז לא היה אמור כלל להשתתף בלחימה.
עם תחילת הקרבות הסתבר שלפיקוד זה לא היו כוחות לביצוע מהלך התקפי.
לרשות הפיקוד עמדו במרחב ירושלים שתי חטיבות מילואים לוחמות בלבד, ובנוסף כוחות מדרג שני ושלישי: חטיבת ירושלים (חטיבה 16), בפיקוד אליעזר אמיתי, וחטיבת השריון הראל (חטיבה 10), בפיקוד אורי בן ארי.
כשנוכח המטכ"ל שגם בגזרה זו מתפתחת לחימה, ועם התקדמותה המהירה של אוגדת טל בציר החוף בצפון סיני (שייתרה את משימת ההצנחה המתוכננת של החטיבה בחזית המצרית), סופחה לסדר הכוחות של פיקוד המרכז גם חטיבה 55, חטיבת צנחנים בפיקוד מרדכי גור.
בתקופת ההמתנה שקדמה לפרוץ מלחמת ששת הימים, תוכנן שחטיבת הצנחנים 55 תוצנח בדרום בעורף הצבא המצרי, באזור אל עריש.
אך ההתקדמות המהירה של כוחות צה"ל בפתחת רפיח והצלחת המהלומה האווירית שהונחתה על חיל האוויר המצרי הפכו את משימת החטיבה למיותרת.
לאור המצב, הוחלט על סיפוח החטיבה לפיקוד מרכז.
אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, הציג למפקד החטיבה וקציניה את משימתם החדשה: פריצת הקו העירוני, ויצירת מעבר קרקעי מאובטח בין העיר העברית למובלעת הר הצופים.
מובלעת זו הייתה אחת מנקודות התורפה המרכזיות של הגזרה, והפיקוד חשש מאוד מכיבושה של המובלעת המנותקת על ידי הלגיון הירדני לפני שיהיה בידי כוחות צה"ל לחבור אליה.
חטיבת הצנחנים מנתה שלושה גדודי צנחנים, פלוגת סיור, פלוגת הנדסה, ויחידת סיוע חטיבתית, שבה 4 סוללות תותחים ומרגמות.
הפיקוד סיפח לחטיבה בנוסף גם עשרה טנקי סופר שרמן מפלוגת הטנקים הירושלמית.
מתחם גבעת התחמושת כלל את בית הספר לשוטרים ואת המוצב הגדול בגבעת התחמושת.
במתחם החזיקה פלוגת חי"ר מס' 2 מגדוד 2 של הלגיון הירדני, בפיקוד ראיד (רב-סרן) סלימאן סאלם אל-סלאיטה.
שתי מחלקות היו בגבעת התחמושת, מחלקה אחת בבית הספר לשוטרים ומחלקה רביעית במוצב סמוך שנקרא מוצב המטלית הצהובה, מדרום לבית הספר לשוטרים.
בסך הכל היו במתחם בעת פרוץ הקרבות 120 לוחמים ירדניים.
מוצב גבעת התחמושת, שהוקם כאמור על ידי הבריטים, הורחב ובוצר בידי הירדנים, שהועידו לחיילי המוצב את המשימה לשלוט על הכביש להר הצופים.
מצפון-מזרח למוצב גבעת התחמושת הוקמה עמדה שלטת על גבעת המבתר; מעמדה זו היו צלפים ירדנים יכולים לפגוע בכוחות צה"ל, אם יחדרו אל מוצב גבעת התחמושת.
שמה של גבעת המבתר בפי הירדנים היה תל אל מודורה, שפירושו: הגבעה העגולה.
מוצב גבעת התחמושת היה מוקף גדרות תיל ושדות מוקשים.
בנוסף לאלה הוקף המוצב משלושת צדדיו בתעלות קשר עמוקות, מבוטנות ומדופנות באבן ירושלמית, שלאורכן בונקרים רבים ועמדות מוגנות היטב מבטון.
התעלה המערבית, שפנתה מערבה אל ירושלים היהודית הייתה מבוצרת במיוחד.
בקצה הצפוני התעקלה התעלה המערבית מזרחה ודרומה והתחברה לתעלה ההיקפית המזרחית.
שתי התעלות יצרו מעין צורת פעמון שהקיף את המוצב - מדרום מערב לדרום מזרח.
באמצע המוצב הייתה תעלה מרכזית, שהובילה אל מבנים שונים שהיו במרכז הגבעה - שני מבני מגורים בעלי גג מעוגל מפח, מגדל מים, פילבוקס, ועוד.
בסמוך לקצה הצפוני של התעלה המרכזית נמצא בונקר הפיקוד התת-קרקעי של המוצב.
בסמוך לבונקר הפיקוד, ממזרח לגבעה ומחוץ לגדרות שסביבה, עמד מבנה נוסף (כנראה מבנה מגורים) שכונה בפי הצנחנים "בית הטלוויזיה".
בצידו הדרומי של המוצב הייתה תעלה רדודה שחיברה בין התעלה המרכזית לתעלה המערבית ולה שלוחה לכיוון בית הספר לשוטרים.
תעלה זו הייתה מוגנת פחות משאר התעלות.
על צד זה חלשו כמה בונקרים, שיצרו "שטח הריגה" לכוחות שינסו להסתער על המוצב מכיוון זה.
בצד זה היו עוד שלושה בתים, שהיו חלק ממחסני אונר"א, שלאורכם ומדרום להם עברה גדר אבן.
במקביל לגדר היה בית אבן מוארך.
פיקוד המרכז הועיד את חטיבה 55 למטרת יצירת הקשר עם הר הצופים, דרך שכונת שייח' ג'ראח, וכיבוש השטח מדרום לשכונה, עד מוזיאון רוקפלר.
מח"ט 55, אלוף-משנה מרדכי גור, נפגש בערב 5 ביוני במפקדה שבבית ההסתדרות עם אלוף הפיקוד עוזי נרקיס ונציג המטכ"ל רחבעם זאבי לתדריך; בתחילה נקבעה תחילת המתקפה ל-23:00 בלילה, אך בהמשך נדחתה השעה ונשקלה מתקפה ביום שתוכל להסתייע בהפצצה אווירית.
לאחר התעקשות המח"ט גור ומפקדי הגדודים להילחם בלילה נקבעה שעת השי"ן ל-02:00.
המח"ט גור חילק את המשימה בין גדודי החטיבה.
על גדוד 66, בפיקודו של יוסי יפה, הוטל לפרוץ את הקו העירוני באזור שכונת סנהדריה, לכבוש את בית-הספר לשוטרים וגבעת התחמושת, ולהמשיך מהם לשכונת שייח' ג'ראח, שם יועד להתמקם במלון אמבסדור שבמרכזה.
מפקד הגדוד החליט לפרוץ פרצה אחת בגדרות בית-הספר לשוטרים, שדרכה תוכנן לעבור הגדוד כולו.
על פי התכנית הייתה אמורה פלוגה ד' של הגדוד, בפיקוד גיורא אשכנזי, לפרוץ את הגדרות מול בית-הספר לשוטרים.
פלוגה ב', בפיקוד דוד (דודיק) רוטנברג הייתה אמורה לחדור ראשונה דרך הפרצה, לכבוש את תעלת הקשר לאורך בית-הספר לשוטרים בואכה גבעת התחמושת, ולאחר מכן להמתין בפאתי הגבעה כעתודה, בכוננות לסיוע בכיבוש הגבעה.
פלוגה ג', בפיקוד עובד (דדי) יעקובי הייתה אמורה לנוע בעקבות פלוגה ב' דרך השטח הכבוש, לתקוף את גבעת התחמושת מעורפה - אגפה הדרום מזרחי - ולכבוש אותה.
פלוגה א', בפיקוד גבי מגל, תוכננה לנוע דרך השטח שנכבש על ידי הפלוגות שקדמו לה, ולנוע אל תוך שכונת שייח' ג'ראח.
כוח נוסף תוכנן לכבוש את מוצב המטלית הצהובה, מדרום.
ששת הטנקים מגדוד 182 שצורפו לכוח נועדו לשמש לסיוע ועתודה.
תחילת הקרב וכיבוש בית הספר לשוטרים
אור ליום שלישי, 6 ביוני 1967, בשעה שתיים ועשרים אחר חצות, החל ריכוך ארטילרי של מטרות ההתקפה.
יחידות הסיוע תקפו באש מרגמות ותותחים את מתחם גבעת התחמושת.
תוך כדי חילופי האש הארטילרית בין שני הצדדים החלו הצנחנים להבקיע את המערך הירדני בקו העירוני תוך שהם נתקלים באש המגנים ובגדרות התיל.
בסופו של דבר נפרצו ארבע הגדרות, והצנחנים החלו להיכנס לתעלת הקשר המובילה לבית הספר לשוטרים.
כבר בשלב זה התברר כי תעלות הקשר צרות מאד: לא רק שלא היה בהן מקום לשני לוחמים זה בצד זה, עובדה שהקשתה מאוד על החייל המוביל להתחלף לאחר שאזלה תחמושתו, אלא שגם לוחם בודד עם חגור מלא ציוד ותחמושת התקשה להתקדם.
מוצב המטלית הצהובה נכבש אף הוא ללא התנגדות מיד לאחר מכן, כשכל החיילים בו נסוגים אף הם לתוך הגבעה.
פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת, תוך השתלטות על הבונקרים שבדרכה.
כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד ששאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר.
הלחימה על גבעת התחמושת: השלב הראשון
מפקד פלוגה ג', דדי, חילק את חייליו לשלושה כוחות.
כוח אחד, בפיקוד המ"מ דני יצחקי אמור היה להיכנס לתעלה המזרחית.
כוח שני, בפיקוד המ"מ אמור היה להיכנס אל התעלה המערבית ולכבוש אותה.
כוח שלישי, בפיקוד דדי עצמו והמ"מ מילר, יועד להיכנס אל התעלה המרכזית.
אולם בשל המהומה הגדולה וההפגזה הארטילרית שנחתה סמוך מאוד לצנחנים השתבשו העניינים: המחלקה בפיקודו של יורם טעתה ונכנסה אל התעלה המרכזית, שהוליכה אל מרכז הגבעה; דדי, יחד עם מחלקתו של מילר טעו ונכנסו לתעלה המזרחית; ואילו דני המשיך בעקבותיו של יורם אל מרכז הגבעה.
כך לא נכנס כוח כלשהו לחלק המערבי של הגבעה.
חוליה ממחלקתו של יורם, בפיקודו של הסתערה אל תוך שטח ההריגה שכונה "משולש האש", וארבעה מאנשיה נהרגו והשאר נפצעו.
יורם לא ידע על כך והמשיך להתקדם בתעלה המרכזית, הצליח להגיע אל מרכז הגבעה ולכבוש את המבנים שעמדו במרכזה.
דדי עצמו התקדם יחד עם מחלקה נוספת בתעלה המזרחית.
תמונת הקרב הזו הייתה מוטעית; דדי לא הבין שטרם התרחשה ההיתקלות עם הכוח העיקרי במוצב, ולפיכך דיווח למג"ד כי די בכוחו שלו בלבד להכרעה מהירה של מוצב גבעת התחמושת, והמג"ד הסיק מדיווח זה כי ניתן להמשיך במשימה הבאה - היאחזות במלון אמבסדור.
הוא הורה לפלוגות א' ו-ד' להמשיך לכיוון המלון ואלו אכן כבשו את הצומת האסטרטגי של שייח' ג'ראח.
הכוח שלחם בתעלה המרכזית נתקל בהתנגדות קשה מול בית הטלוויזיה, ונחשף לאש הלוחמים הירדנים שבגבעת המבתר ובחלקה הצפוני של הגבעה עצמה.
הכוח ספג אבדות רבות, ובשלב מסוים נותר מפקד הפלוגה עם שמונה לוחמים בלבד.
הכוח השלישי שנותר, כאמור, בשלושת הבתים הצטרף ללחימה והחל לנוע בתעלה המרכזית, משם עבר לתעלה קצרה שהייתה בין התעלה ההיקפית המזרחית לתעלה המרכזית.
כוח זה, בפיקודו של איילון, כבש את בונקר הפיקוד.
מחלקתו של יורם שהגיעה למרכז הגבעה כבשה את מבני המגורים שעמדו שם, והמשיכה צפונה, שם ניהלה קרב עם עמדת תותח ללא רתע (תול"ר), בו נהרג המ"מ יורם.
מ"מ נוסף שהיה במקום, , נטל את הפיקוד והצליח להשמיד את התול"ר, ומשם להגיע אל הקטע הצפוני של התעלה ההיקפית.
כך היו שלוש המחלקות של פלוגה ג' כל אחת על ציר נפרד: יחידה אחת ליד בית הטלוויזיה, יחידה שנייה ליד צריפי המגורים ויחידה שלישית בקרב מר לכיבוש תעלות הקשר המרכזיות.
דדי הבין שמצב פלוגתו חמור, ושללא תגבורת לא יצליח להשתלט על הגבעה; הוא החליט להזעיק את פלוגה ב', בפיקוד דודיק, לעזרה.
שלב שני: כניסת פלוגה ב' לקרב
הלחימה בגבעת התחמושת נכנסה לשלב האינטנסיבי ביותר.
תגבורת ראשונה שנשלחה לגבעה הייתה מחלקה מפלוגה א', שכזכור המשיכה הלאה לכיוון שייח' ג'ראח.
מחלקה אחת, בפיקודו של , שהייתה עסוקה בכיבוש בתים ממזרח לגבעה, נשלחה לסיוע לפלוגה ג'.
המחלקה נכנסה לתעלה המזרחית והמשיכה בעקבות מחלקתו של מילר, שנבלמה כאמור מול "בית הטלוויזיה".
מחלקה זו הצליחה להמשיך צפונה ולחמה באיטיות בחלקה הצפוני של התעלה ההיקפית, מול התנגדות עזה.
הכוח בפיקודו של צביקה חבר אליה מאוחר יותר, וכך גם הכוח בפיקוד של אילון שכבש את בונקר הפיקוד; כוחות אלה התקדמו בתעלות לכוון התעלה המערבית והבונקר הגדול שהיה במרכזה.
בשלב זה עלה השחר, ולאורו נחשפו הצנחנים לעיני החיילים הירדנים הן בבונקרים של הגבעה והן לחיילים ירדניים שישבו במוצב גבעת המבתר.
רוב הלוחמים נפגעו וממחלקות שלמות נותרו רק קומץ של לוחמים.
משנודע למג"ד על המצב הקשה בגבעת התחמושת הוא הורה למפקד פלוגה ב' להיכנס לגבעה.
מפקד הפלוגה, דודיק, הורה לסגנו ניר ניצן לנוע בתעלה המערבית, והוא המשיך לכיוון התעלה המרכזית.
עם תנועתה אל תעלות הקשר נכנסה הפלוגה לשטח ההריגה שנקרא, כאמור, משולש האש; מיד נפגעו מפקדים ולוחמים נוספים.
דודיק הצליח להמשיך בהתקדמותו אל התעלה המרכזית ובמהלך ההתקדמות וההשתלטות על התעלה פגש ליד בתי המגורים את דדי, מ"פ ג', שדווח לו על מצבה הקשה של פלוגתו.
דדי סיפר שיש לו נפגעים רבים וכי הלוחמים המעטים מפוזרים ברחבי המוצב.
הלחימה בתעלות הקשר נמשכה, מספר הפצועים וההרוגים המשיך לעלות ולא הושגה הכרעה.
פלוגה ב' הייתה מפוצלת בשלב זה לשני כוחות: כוח אחד, בפיקוד המ"פ דודיק, שלחם בתעלה המרכזית, וכוח שני, בפיקוד הסמ"פ ניר, שלחם בתעלה מערבית.
בין שני הכוחות פעלה מחלקתו של המ"מ , שהסתערה על משולש האש.
בשלב זה הגיעו שני טנקים לגבעה.
היו אלה הטנקים אשר ריתקו קודם לכן באש את מוצב גבעת המבתר והופנו עתה על ידי הסמג"ד דורון לגבעת התחמושת.
יואב ביקש את חיפוי הטנקים, ובעזרתם הצליחו למוטט את הבונקרים הירדניים בשטח ההריגה ולכבוש את התעלה הרוחבית.
יואב עצמו נהרג במהלך ההסתערות האחרונה על הבונקרים.
הלוחמים הנותרים המשיכו בהתקדמותם עד אשר הגיעו למקום בו התחברה התעלה הרוחבית עם הקטע המערבי של התעלה ההיקפית, מקום אשר כונה מאוחר יותר "צומת הפצועים".
במקביל המשיך הסמ"פ ניר ניצן, להתקדם, בראש עשרה לוחמים, בתעלה ההיקפית המערבית.
כל שלושה מטרים ניצב בונקר, שהיה מאויש בלגיונרים שירו אש כבדה והשליכו רימוני יד.
מעבר לבונקרים, היו מחוץ לתעלה ליגיונרים רבים, שנמלטו מעמדותיהם וירו מבחוץ אל החיילים הישראליים שהיו בתוך התעלות.