tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר נמצא מול ומשקיף על"קבר בנות יעקב" שבארתאח.
4. שרידי ציון קבר של השיח' תָּיֵם (الشيخ تيم) במרכז הכפר.
5- מספר מערות קבורה שנחצבו בסלע, באזור ברכת המים.
6- גתות חצובות בסלע, במספר מקומות בכפר ובסביבתו הקרובה.
בשנת 1882, המקום תואר בתור "כפר קטן על מדרון בקצה המישור, עם כמה עצים ובארות במזרחו.
השטח הכולל של העיירה הוא 8,851 דונם, מתוכם 7,765 דונם רשומים בבעלות פרטית ועוד 1,086 דונם מושע.
הכפר עצמו בנוי על 24 דונם.
מי השתייה של הכפר מגיעים מבאר ארטזית שבבעלות בעלי מניות מהכפר.
בכפר מוצב מכל מים בנפח 200 קוב וממנו המים מגיעים לבתים באמצעות רשת צינורות שהוקמה בשנת 1965 ומתוקנת לעיתים קרובות.
בנוסף יש עוד שתי בארות ארטזיות להשקיה חקלאית.
פַּרְעֹה הוא דמות מקראית, פרעה מלך מצרים, שמלך בתקופת ירידתם של יוסף ואחיו למצרים.
הוא הכיר את יוסף לאחר שפתר את חלומותיו, ומינה אותו לתפקיד המשנה למלך.
יש אומרים שהוא אותו פרעה אשר שיעבד את בני ישראל.
יוסף שהיה בנו האהוב של יעקב, נמכר לפוטיפר שר הטבחים במצרים והפך לראש ביתו.
אולם, בעקבות עלילה שטפלה אשת פוטיפר עליו, הוא הושלך לבית האסורים.
הוא נשא חן בעיני שר בית הסוהר, שמינה אותו לשרת את שר האופים ושר המשקים, שנכלאו בשל רשלנות בהכנת מאכלי המלך.
כאשר שניהם חלמו חלומות מוזרים, פתר להם יוסף את החלומות: שר האופים ייתלה, ואילו שר המשקים יקבל חנינה וישוב למשרתו, יוסף צדק בפתרונו ושר האופים נתלה, ושר המשקים חזר לשרת את פרעה.
לאחר שנתיים, פרעה חלם שני חלומות:
לפתרון החלומות פנה פרעה אל חרטומי מצרים וחכמיה, אך אלה לא מצאו פתרון.
בעצת שר המשקים פנה פרעה אל יוסף, וזה הציע פתרון:
בעקבות הפתרון יוסף הציע לפרעה לאגור מזון בשנות השובע כדי שהארץ תוכל לשרוד בזמן הרעב.
פרעה התפעל מהפתרון ומההצעה המעשית שבעקבותיו, ומינה את יוסף למשנה למלך, והפקיד אותו על ביצוע משימת אגירת המזון.
יוסף ביצע בהצלחה את המשימה ואגר אוצרות מזון רבים, שאותם מכר לאחר מכן ליושבי מצרים.
לאחר ירידת בני ישראל למצרים יוסף מודיע לפרעה שאביו ואחיו הגיעו למצרים ומסביר לפרעה שאחיו רועי צאן.
אחר כך, יוסף מביא את יעקב אביו להפגש עם פרעה.
פרעה מתואר כמי שהתייחס בכבוד ובנדיבות לבני ישראל, אך לפי דעות מסוימות לאחר מות יוסף הוא שכח את חסדו של יוסף והתחיל לשעבד את בני ישראל.
בתחילת ספר שמות, נכתב: , ועל משמעות פסוק זה מתקיימת מחלוקת בתלמוד בין רב לשמואל, לפי אחד מהם המלך החדש היה ופרעה שהיה בימי יוסף מת.
ולפי השני כוונת הפסוק היא שהמלך לא התחלף, אלא , ופרעה שהיה בימי יוסף הוא אותו פרעה ששיעבד את בני ישראל.
פֶּרַע מְנֻקָּב (שם מדעי: Hypericum veronense, שם נרדף: Hypericum perforatum) הוא עשב רב-שנתי, זקוף ומסועף, עם פרחים צהובים רבים, שגובהו נע בין 20 ל-100 ס"מ ומשתייך למשפחת הפרעיים.
מין זה נדיר מאוד בישראל וגדל בצפון הארץ בשני בתי גידול עיקריים: שטחים עשבוניים בשולי מעיינות וחורשים פתוחים, בעמק החולה, בגולן הצפוני ובמרגלות החרמון.
בישראל הוא נחשב לפגיע, אך בעולם הוא רחב תפוצה ואינו בסכנת הכחדה עולמית.
בנוסף, הוא התפשט לצפון אמריקה והפך שם לצמח רע הפוגע בצאן ובבקר בשל רעילותו.
באירופה מגדלים אותו כצמח תועלת, במיוחד בתעשיית הרפואה הצמחית.
הפריחה בחודשים מסוף מרץ ועד תחילת יולי ועיקרה מאפריל עד יוני.
המין פרע מנוקב (Hypericum veronense) נכלל בעבר כאחד מארבעה תת-המינים תחת השם Hypericum perforatum והשתרע במקרונזיה, באירופה ועד לסין, בצפון-מערב אפריקה ובדרום-מערב סודן.
כיום הוא נחשב למין שעומד בפני עצמו.
תפוצתו הטבעית של תת-מין זה משתרעת במקרונזיה, במרכז אירופה, באזורים הים תיכוניים ועד דרום-מערב סודן (כולל ערב הסעודית) והרי ההימלאיה המערביים, והיא התפשטה לדרום אפריקה ולאוסטרליה, אבל לא לצפון אמריקה, לשם פלש התת-מין Hypericum perforatum subsp.
באוסטרליה, הוא נחשב לצמח פולש שגורם להפסדים כלכליים ונזקים נרחבים למרעה ולחיות משק, במיוחד לבקר ולסוסים בשל הרעילות שלו לבעלי חיים והקושי להדביר אותו.
פרע מנוקב הוא אחד מתוך 10 מינים שמשוכים לסוג פרע וגדלים בר בישראל ובסיני, אבל הוא לא מתואר בספרות הבוטנית בישראל עד שהוגדר בוודאות בשנת 1985.
סקציית פרע מאופיינת בסימנים הבאים: צמחים עשבוניים רב-שנתיים, לעיתים רחוקות בני שיח; בלוטות שחורות נמצאות בדרך כלל על העלים, הגביעים והכותרת ולעיתים גם על הגבעולים והאבקנים.
העלים משתיירים או נושרים באיחור, (בסיס העלה אינו מתפרק בצורה טבעית או מובנית מהגבעול, והוא מחובר אליו בצורה חזקה).
הזרעים אינם או מעט מאוד בעלי קרין.
הגבעולים מצולעים, מרובים, עולים זקופים מקנה שורש זוחל ומסתעפים בחלקם העליון.
לאורך פרקי הגבעולים עוברות 2 צלעות עדינות ולא מכונפות (בשונה מפרע מחודד, שלו 4 צלעות אורך מכונפות לאורך הגבעול).
על הגבעולים פזורות בדלילות בלוטות, שנראות כפסים קצרים שחורים.
אברי הצמח זרועים בלוטות המייצרות, אוגרות ומפרישות שמנים אתריים.
כאשר ממוללים ומועכים פרחים ופירות מופרש נוזל אדום.
העלים נגדיים, צרים ומוארכים, ואורכם מגיע עד 12 מ"מ.
העלים יושבים (ללא פטוטרת) או כמעט יושבים ומפושקים.
היא שהעלים אינם נפרדים בקלות מהגבעול בבסיסם.
במילים אחרות, בסיס העלה אינו מתפרק בצורה טבעית או מובנית מהגבעול, והוא מחובר אליו בצורה חזקה.
הטרפים קירחים, שוליהם תמימים (ולא גלוניים כמו בפרע מסולסל), וצבעם צהוב-ירוק כאשר צדם התחתון בהיר מהעליון.
על פני הטרף יש בלוטות שקופות המייצרות ומפרישות שמנים אתריים ונראות אל מול שמש כנקבים, ומכאן שם המין המדעי והעברי.
בשולי הטרפים ובקצותיהם ישנם לעיתים בלוטות שחורות.
הפרחים ערוכים בתפרחות סיומות ואמיריות (ממוקמות בקצות הגבעול), בקבוצות של 3 עד 15 פרחים.
התפרחות של פרע מנוקב וכל הצמח זקוף בעוד אלו של פרע מסולסל צורתם עגולה ודמוית כדור.
בבסיס התפרחות חפים דמויי-עלים צרים.
הפרחים גדולים למדי (2 עד 3.5 ס"מ), דו-מיניים, נכונים, צהובים (בישראל) או ורודים, בעלי עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת, בעלי שחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה).
הגביע בעל 5 עלי גביע דמויי אזמל, מחודדים ותמימים, שעל פניהם פזורות בלוטות מקווקוות בהירות.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת בצבע זהב, דמויי ביצה מוארכת, א-סימטריים, עם קצוות מחודדים ושוליים מנוקדים בבלוטות שחורות מקווקוות זעירות.
האבקנים מרובים, 40 עד 90 אבקנים, שווים זה לזה, אורכם כאורך עלי הכותרת ומאוחים בבסיסם ב-3 אגודות.
השחלה עילית, דמוית ביצה, בעלת 3 עלי שחלה ו-3 מגורות, עם 3 עמודי שחלה מפושקים בעלי צלקת נקודתית ועבים מעט מזירי האבקנים.
הפרי הוא הלקט רב-זרעי בעל שלוש מגורות, הנפתח לאורך המחיצות, דמוי ביצה מחודדת עם בלוטות אלכסוניות.
הזרעים בצבע ברונזה, קטנים, גליליים ומגובששים.
פֶּרַע מְסֻלְסָל (שם מדעי: Hypericum triquetrifolium) הוא עשב רב-שנתי ים-תיכוני נמוך וסבוך, והנפוץ והמוכר ביותר מעשרת מיני הבר הגדלים בישראל וסביבתה ובסיני ממשפחת הפרעיים.
מין זה כמו שאר בני מינו, בעל עלים שֶעַל פניהם נקודות בלוטיות ופרחים רבים בעלי 5 עלי כותרת צהובים פרושים שאבקנים רבים בולטים בהם.
תואר שמו העברי של המין "מסולסל" ניתן לו על שם צורתם המסולסלת של עלי החורף.
שם המין המדעי נובע כנראה משלוש הפינות בעלה שבסיסו מפורץ.
מקור ומשמעות: "טריקטריפוליום" הוא ממקור לטיני.
הוא מתאר צורת עלה שמאופיינת בכך שיש לה שלוש זוויות או פינות בבסיס.
השם הוא שילוב של טרי (שפירושו "שלוש"), קוטרוס (שפירושו "זווית" או "פינה"), ו-פוליום (שפירושו "עלה").
על השם Hypericum ראה בערך פרע.
פרע מסולסל הוא צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף).
העלווה מצויה כמעט כל השנה למעט בספטמבר ובתחילת אוקטובר.
לאחר רדת גשמי החורף הראשונים יוצאים מבסיס הצמח גבעולי החורף.
חלק מצמחי פרע מסולסל מתחילים ללבלב כבר באמצע אוקטובר ומתייבשים בסוף אוגוסט.
פריחתם העיקרית בקיץ, מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר.
הפרי הירוק מופיעה בתחילת יוני, אך ההפצה העיקרית של הפירות היא לקראת החורף מספטמבר ועד דצמבר.
לפרע מסולסל מופע שונה בין החורף לקיץ.
בחורף הגבעולים שרועים וכמעט שאינם מסועפים ואילו בקיץ והפריחה הגבעולים זקופים ומסועפים.
העלים בחורף גדולים מעלי הקיץ, אורכם כ-1 ס"מ והם מסולסלים בשפתם.
בתחילת האביב מתחילים לצמוח גבעולי הפריחה הזקופים.
הגבעול הראשי ממשיך לצמוח במהלך הקיץ ולהוציא גבעולי משנה נוספים בחלקו העליון.
גם גבעולי המשנה ממשיכים לצמוח כך שבדרך כלל גבעולי המשנה הנמוכים ארוכים יותר מאשר אלה שמעליהם ומשווים לצמח בשלביו הראשוניים מראה פירמידלי.
מאוחר יותר, מתארכים הגבעולים וגבעולי המשנה מוציאים גבעולי משנה נוספים ובסוף הקיץ הצמח סבוך בעל מבנה כדורי שקוטרו 30 ס"מ.
לאחר התייבשותו בסוף הקיץ מתנתק הגבעול הראשי מבסיסו ומתגלגל ברוח.
תקופת הפריחה ארוכה ושופעת פרחים קטנים וצהובים שנפתחים בבוקר, זמן קצר לאחר זריחת השמש.
הכותרת הגביע והאבקנים אינם נושרים עם סיום הפריחה.
בשלב זה, כאשר הצמח מתייבש או אף חלק מפרחיו נובלים, הכותרת מצטררת, וצבע עלי הכותרת וזירי האבקנים משתנה לחום-אדום בהיר אופייני.
בהמשך כל הצמח על גבעוליו, עליו, פרחיו הנובלים ופירותיו מקבל צבע חום-אדום.
פרע מסולסל נפוץ בעיקר באזורים בעלי אקלים ים תכוני ואירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי) סביב אגן הים התיכון (לא במצרים ולא במרוקו) ועד מערב איראן.
הוא לא התפשט מחוץ לאזורים אלו.
הוא גדל בקרקעות כבדים, בצדי דרכים, שדות בור, שדות מעובדים, שדות נטושים ובתי גידול מופרים ובבתות ובתות הספר בכל רחבי החבל הים-תיכוני בישראל, בצפון ובמרכז, למעט במדבריות צחיחים.
בצפון הגולן מצויים אזורים נבחרים של חברות בפר ים-תיכוניות, ובהם הוא שכיח מאוד.
פרע מסולסל הוא צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף), קירח וסבוך, שגובהו 20 עד 40 ס"מ וגבעוליו זקופים או נטויים ומסועפים כמעט מהבסיס.
הגבעולים גליליים וחסרי צלעות בולטות (terete), קירחים מפושקים, נגדיים, ומַצְלִיבִים (Opposite Decussate), כלומר כל זוג גבעולים ממוקם בזווית של 90 מעלות ביחס לזוג שמעליו או שמתחתיו.
קצות הגבעולים עם שערות בלוטיות כהות.
מעיכת הגבעול על נייר לבן מותירה פסים אדומים.
בהתחלת הלבלוב כל זוג קצר מעט מהזוג שמתחתיו.
העלים נגדיים, מַצְלִיבִים (Opposite Decussate) וערוכים כמעט לכל אורך הגבעול, כל זוג עלים נמצא בזווית של 90 מעלות ביחס לזוג שמעליו או שמתחתיו בדומה לגבעולים.
העלים פשוטים, תמימים וגליים-מסולסלים (מכאן שמו העברי), יושבים (ללא פטוטרת), ומשולשים כלפי קודקודם, עם בסיס דמוי לב (מפורץ ולא מתחדד כלפי מטה).
כל זוג עלים נראה כלופת את הגבעול.
הטרפים שקופים, וצידם התחתון של העלים, מנוקד בבלוטות שקופות ובשוליהם בבלוטות שחורות המכילות שמנים אתריים.
העלים באורך 0.3 עד 1.5 ס"מ, אך עלי החורף גדולים באופן ניכר מעלי הצמח בקיץ.
עלי הקיץ קצרים, אורכם כ-4 מ"מ ושפתם איננה מסולסלת.
התפרחות האמיריות בצורת מכבד (אשכול מורכב ומסועף) פירמידלי, רחב בבסיסו כמו אורכו, הנוצר מגבעולים עם 1 עד 5 פרחים בקצותיהם.
זוגות פרחים נוספים יוצאים לפעמים מחיקי העלים העליונים (תפרחת חיקית).
הפרחים קטנים, דו-מיניים, נכונים, קוטרם 1.5 עד 1.8 ס"מ, צהובים, עם עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת ובעלי שחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה).
הגביע זעיר, דמוי פעמון בעל חמישה עלים המסתיים בחמש שיניים משולשות.
עלי הגביע דמויי ביצה מוארכת עם קצוות קהים או חדים ומעט משוננים בחלקם העליון.
אורך עלי הגביע הוא 1.5 עד 2 מ"מ כחמישית עד רבע מאורך עלי הכותרת.
הכותרת צהובה וקטנה, קוטרה כ-1 ס"מ, והיא בעלת חמישה עלי כותרת מפורדים ומפושקים, צרים-מוארכים וללא בלוטות.
כל עלה כותרת חופף את העלה הסמוך לו רק בקצהו השני (contorted).
האבקנים מרובים וערוכים בשלוש אגודות.
הזירים קירחים וצהובים, והמאבקים לבנים עם כתם שחור בקצה העליון.
השחלה עילית, בעלת 3 עמודי עלי, שדומים מאוד לאבקנים, אך קצת יותר עבים וארוכים.
פרי הלקט רב-זרעי, בעל 3 מגורות, וזרעיו זעירים וגליליים, עם נקודות שקועות.
פרעות גומל התרחשו בין 29 באוגוסט לבין 1 בספטמבר 1903 בעיר גומל באימפריה רוסית.
בפרעות אלה פעלו לראשונה באימפריה הרוסית קבוצות יהודיות להגנה עצמית.
בפרעות אלה נהרגו עשרה יהודים ורבים אחרים נפצעו.
לאחר הפרעות נערך משפט בו שפטו פורעים ויהודים שהתגוננו מפני הפורעים.
ב-1897, לאחר גירוש היהודים ממוסקבה, רבים מהם הגיעו לגומל וכך עלתה אוכלוסיית היהודים המקומית ל-20385 נפש, 55% מכלל אוכלוסיית העיר.
באוגוסט 1903, חצי שנה לאחר פרעות קישינב, רבים הפיקו לקחים, קבוצות של צעירים יהודים התארגנו להגנה עצמית והצטיידו בכלי נשק.
שר פנים (הממונה על המשטרה) הרוסי, ויאצ'סלב פלבה, פעל נגד תנועות מהפכניות וראה ביהודי רוסיה גורם מתסיסה.
פלבה רצה לסלק את היהודים מהאימפריה הרוסית וכדי לקדם זאת אפילו נפגש באוגוסט 1903 עם תאודור הרצל ושידל את הצאר לתמוך בציונות.
פרעות קישינב (ביידיש: קישינעווער שחיטה או קישנעווער פאגראם) היו פרעות נגד יהודי קישינב בעיר זו שבבסרביה (אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום במולדובה) שהתרחשו בפסחא 1903 בסוף חג הפסח ה'תרס"ג ונמשכו שלושה ימים.
הפרעות היו על רקע הסתה אנטישמית מטעם עיתונות רוסית בתמיכת ממשלת רוסיה.
בפרעות נרצחו יותר מחמישים יהודים, עוד עשרות נפצעו באופן קשה, מעל 500 נפצעו קל ומעל ל-700 בתים ועסקים רבים נבזזו ונהרסו.
העיתונות הרוסית התעלמה מן הפרעות.
לעומת זאת היו מספר סופרים רוסים שגינו את הפרעות והאשימו בהן את ממשלת רוסיה - ביניהם ולדימיר קורולנקו, לב טולסטוי ומקסים גורקי.
העיתון ניו יורק טיימס התייחס מיד לפוגרום, וטען כי המשטרה המקומית לא ניסתה לעצור אותו.
הדיווחים תפסו את תשומת הלב של הקהילה העולמית וגררו גינויים שונים במערב.
הפרעות השפיעו על הציונים הראשונים - בין היתר הן עודדו את בנימין זאב הרצל להציע את תוכנית אוגנדה והיוו השראה לרעיון ההגנה העצמית של זאב ז'בוטינסקי.
הם גם הובילו לקרבה גדולה יותר בין יהדות ארצות הברית לבין יהדות רוסיה.
מספר אמנים יהודים כתבו יצירות על הפרעות, הידועות בהן הן פואמה "בְּעִיר הַהֲרֵגָה" והשיר "עַל הַשְּׁחִיטָה" מאת חיים נחמן ביאליק.
התקפה נוספת על יהודי קישינב נערכה שנתיים אחר כך, במשך יומיים, הפעם בסוכות ה'תרס"ו, 1905, בעקבות הכרזת הצאר במנשר אוקטובר על מלוכה חוקתית.
התקפה שנייה זו נערכה כחלק מפרעות ארגון "המאות השחורות" שתקפו למעלה מ-600 קהילות יהודיות ברחבי רוסיה, אך בקישינב תוצאות התקפה זו היו מצומצמות יותר מקודמתה, בין היתר גם בגלל התארגנות היהודים להגנה עצמית.
העיתון האנטישמי בשפה הרוסית Бессарабец (בתרגום מילולי "בסרבי"), בעריכתו של פאבל קרושבאנו, אנטישמי ידוע, פרסם בקביעות מאמרים נגד האוכלוסייה היהודית עם כותרות כגון "מוות ליהודים!" ו"מסע צלב נגד הגזע השנוא!".
העיתון הסנסציוני נתמך על ידי משרד הפנים הרוסי באמצעות קרן מיוחדת.
כאשר ב-1903 נמצאה גופתו של נער נוצרי אוקראיני, מיכאיל ריבצ'נקו, בעיר דובסרי, כ-25 קילומטרים צפונית לקישינב, (לבסוף התברר שדודו רצח אותו כדי לקבל את הירושה), ונערה שניסתה להתאבד נמצאה מתה בבית חולים יהודי, השתמש העיתון בעלילת דם כשרמז ששניהם נרצחו על ידי יהודים כדי להשתמש בדמם בהכנת המצות לפסח.
העיתון גם האשים את היהודים בתמיכה הן במהפכה סוציאליסטית והן בניצול קפיטליסטי של נוצרים.
עיתון נוסף, Свет ("אור") השתמש בטענות דומות.
טענות אלה עוררו למהומות נגד היהודים, בעידודו של בישוף הכנסייה הרוסית אורתודוקסית בעיר.
שגריר רוסיה בארצות הברית, הרוזן קאסיני, טען בראיון במאי 1903:
"יש ברוסיה, כמו בגרמניה ובאוסטריה, תחושה מסוימת נגד היהודים.
סיבה ליחס עוין זה מצויה בעובדה שהיהודים לא עובדים בשדה או בחקלאות.
הם מעדיפים להיות מלווי כסף...
המצב ברוסיה, עד כמה שנוגע הדבר ליהודים הוא רק זה: זה האיכר נגד המלווה בריבית, ולא הרוסים נגד היהודים.
אין הרגשה נגד היהודים ברוסיה בגלל הדת".
פוגרום קישינב החל ביום השני של חג אחרון של פסח (שנחגג רק בחו"ל), כ"ב בניסן ה'תרס"ג, 19 באפריל 1903 (6 באפריל לפי הלוח היוליאני), לאחר שהאוכלוסייה הנוצרית של העיר יצאה מהכנסייה ביום ראשון של הפסחא, והוא כלל שלושה ימים של מהומות נגד היהודים.
49 יהודים נרצחו, 92 נפצעו קשה, 500 נפצעו קל ומעל ל-700 בתים ועסקים רבים נבזזו ונהרסו.
הפורעים נעצו מסמרים בראשי קורבנותיהם, ניקרו עיניים והשליכו תינוקות מהקומות העליונות אל המדרכות.
הם סירסו גברים ואנסו נשים.
במהלך הפרעות עבר הבישוף המקומי במרכבתו ובירך את ההמון.
שר הפנים הורה למושל המחוז שלא לעשות מאמץ כדי להגן על היהודים ובפקודתו של המושל נסגר הצבא בבסיסו.
לא נעשה כל ניסיון מצד המשטרה או הצבא להתערב כדי להפסיק את המהומות, אלא רק לאחר שלושה ימים.
אי התערבות זו היא ראיה תומכת בדעה שהפוגרום היה בחסות המדינה או לפחות נסבל על ידה.
היהודים וגורמי אופוזיציה האשימו בעיקר את שר הפנים, ויאצ'סלב פלבה, באי מניעת הפוגרום.
הממשלה הרוסית השתמשה בקישינב כדי לבחון טכניקה חדשה שבאמצעותה יכבו את הלהט המהפכני: פוגרום נגד היהודים.
העיתונות הרוסית לא דיווחה על הפרעות, אלא רק הזכירה בקצרה התפרצות פתאומית שנגרמה באשמת היהודים.
העיתון הניו יורק טיימס תיאר כך את פוגרום קישינב מיד לאחר התרחשותו:
הנוצרים תקפו את היהודים בפוגרום שני בחול המועד סוכות, כ' בתשרי ה'תרס"ו - 19 באוקטובר 1905, ולמחרת בהושענה רבה ה-20 באוקטובר.
הפעם המהומות החלו כמחאה פוליטית נגד הצאר, אך הפכו להתקפה על יהודים בכל מקום שבו נמצאו.
בפוגרום זה נרצחו 19 יהודים ו-56 נפצעו.
ליגות יהודיות להגנה עצמית שאורגנו אחרי הפוגרום הראשון עצרו כמה ממקרי האלימות, אבל לא הצליחו למנוע את כל הפגעים.
פוגרום זה היה אחד מתוך למעלה מ-600 פוגרומים, פרעות המאות השחורות, ששטפו את האימפריה הרוסית לאחר מנשר אוקטובר שהוכרז יומיים קודם לכן, ב-17 באוקטובר 1905, (במהלך חג הסוכות היהודי).
פרעות קישינב תפסו את תשומת הלב של הקהילה העולמית אך למרות זעקת העולם, רק שני גברים נשפטו לשבע וחמש שנות מאסר, ועשרים ושניים איש נידונו לשנה או שנתיים מאסר.
גנריך סליוזברג ייצג את הנפגעים בבתי המשפט.
מספר רב של אמנים וסופרים רוסים נקטו עמדה ביחס לפרעות: הסופר הרוסי ולדימיר קורולנקו כתב על פרעות קישינב ב"בית 13", ואילו טולסטוי וגורקי כתבו גינויים המאשימים את ממשלת רוסיה - בשונה מהפוגרומים הקודמים של 1880–1890, כאשר האינטליגנציה הרוסיה שתקה.
שלום עליכם, פנה למספר סופרים בולטים, סיפר להם על הפרעות והציע שיתרמו יצירות לכרך שמכירותיו מיועדות לסייע לנפגעי הפרעות.
לב טולסטוי תרם שלוש יצירות.
הפרעות האיצו אלפים מיהודי בסרביה להגר, רובם למערב ומיעוטם הגיעו לארץ ישראל.
הם היוו מוקד התייחסות מרכזי של הציונים הראשונים.
הפוגרום הראשון ב-1903 שכנע את בנימין זאב הרצל להציע בקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה כפתרון למצוקת יהודי רוסיה.
לציונות הרוויזיוניסטית הוא שימש השראה לרעיון ההגנה העצמית תחת מנהיגותו של זאב ז'בוטינסקי.
בעקבות הפרעות שגרמו זעזוע בעולם היהודי ושבעקבותיהן נשמעו קריאות רבות להתקוממות יהודית, פרסם פנחס דשבסקי עם חבריו מכתב הקורא ליהודי רוסיה להתעורר להתנגדות ולהגנה עצמית.
לאחר מכן, החליט דשבסקי לנקום את נקמת הנרצחים בעצמו, נסע לסנט פטרסבורג ותקף בסכין את העיתונאי האנטישמי פאוול קרושבאן (Pavel Krushevan), מבכירי האימפריה הרוסית.
ביאליק פרסם את "על השחיטה", ואחר כך נשלח לקישינב, ופרסם את בעיר ההריגה.
שני השירים השפיעו על צעירים רבים לייסד ארגוני הגנה עצמית, ובהמשך לעלות לארץ בימי העלייה השנייה.
הפרעות הוזכרו במסקנת תאודור רוזוולט לדוקטרינת מונרו כדוגמה לסוג של הפרת זכויות האדם שיצדיק את מעורבות ארצות הברית באמריקה הלטינית.
עד הפרעות ניסו יהודי ארצות הברית שהיו ברובם חילונים להתנער מיהודי רוסיה, אשר באותה תקופה היו ברובם שומרי מצוות ולא התאימו לתדמית ה"משתלבת" שניסו יהודי ארצות הברית לטפח אך לאחר פרעות קישינב הבינו יהודי ארצות הברית כי עליהם לסייע לאחיהם לעם, יהודי רוסיה.
לאחר מהפכת פברואר 1917 התנצל נשיא הנהגת הפלך על הפרעות וטען שאלו נבעו מהמשטר הצארי הישן.
מספר אמנים יהודים כתבו יצירות על הפרעות: המחזאי מקס ספרבר בחר בפוגרום קישינב כנושא לאחד ממחזותיו הראשונים.
שאול טשרניחובסקי ביסס על הפרעות את הבלדה בת הרב ואמה.
בעקבות הפרעות כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמה "בְּעִיר הַהֲרֵגָה" וכן את שירו המפורסם "עַל הַשְּׁחִיטָה".
הפואמה "בעיר ההרגה" נדפסה לראשונה תחת השם "משא נמירוב" בעיתון "הזמן" בעריכת בן ציון כ"ץ, בעיר פטרבורג.
בתחילה הגיב ביאליק בכעס רב על השמטת השורות, אך בהמשך קיבל את השינוי בהבנה ואישר את פרסום השיר.
השיר תורגם לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי, וכך הגיע לקהל הרחב, כולל קהל יהודי שאינו קורא עברית.
אבל פן, שהיה שותף לביאליק בביקור בקישינב, יצר את סדרת העבודות "נאד הדמעות" בעקבות הפרעות.
אלו זכו לפרסום רב בשנות ה-20–30 של המאה ה-20.
גם החזן המפורסם יוסלה רוזנבלט הוציא שיר על הפרעות בשם "דער פאגראם אין קישינעוו".
פרעות יאשי ("פוגרום יאשי", ברומנית: Pogromul de la Iaşi, ביידיש: יאס; בעברית מופיעים לעיתים גם התעתיקים יאסי ויאש) היו פוגרומים שהתרחשו בעיר יאשי שברומניה בימים האחרונים של יוני 1941. הפרעות היו מהפוגרומים האכזריים ביותר בהיסטוריה של יהודי מזרח אירופה.
מבחינות רבות מהווים אירועים אלה את תחילת ההשמדה ההמונית של יהדות אירופה והם קדמו לרציחות ההמוניות שבוצעו על ידי הנאצים לאחר פלישתם לברית המועצות.
הפוגרום התרחש כשבוע לאחר תחילת מבצע ברברוסה – הפלישה הגרמנית לברית המועצות – כאשר כוחות רבים של הצבא הגרמני נערכו באזור יאשי, בקרבת הגבול הסובייטי.
מה שהצית את הפרעות הייתה הוראת ביצוע מפורשת של מנהיג רומניה, המרשל יון אנטונסקו, והפוגרום תוכנן ובוצע על ידי השלטונות הפשיסטים הרומניים בשיתוף פעולה עם הגרמנים הנאצים.
לקראת המבצע המתוכנן נשלחה ליאשי היחידה הרומנית המיוחדת "דרג אופרטיבי מס' 1" שתכננה את האירוע ולקחה חלק בו.
ב-28 ביוני 1941 (ד' בתמוז ה'תש"א) הורה שליט רומניה, יון אנטונסקו, לפנות את כל האוכלוסייה היהודית מהעיר.
במהלך הפעולה היהודים נשדדו, בתיהם, עסקיהם ומוסדותיהם נבזזו, ויהודים רבים נרצחו.
כך, על פי ספירת השלטונות הרומניים, מספר קורבנות היהודים עמד על 13,266, ולפי רשימה שמית שערכה הקהילה היהודית לפחות 14,850 יהודים נרצחו.
בנוסף למספרים אלה, נרצחו יהודים נוספים שלא היו רשומים בפנקסי הקהילה.
לכן המספר הכולל המדויק אינו ידוע, וישנן הערכות שונות המגיעות עד ל-20,000 נרצחים.
יהודים רבים אחרים הוכו, עונו, נשדדו והושפלו.
לפני הפרעות היו ביאשי לפחות 45,000 יהודים.
(34,753 לפי מפקד אוכלוסין שנערך בחודש אפריל 1941), כולל יהודים רבים שגורשו מהכפרים ומערי השדה על פי צווים שלטוניים והגיעו ליאשי זה מקרוב, ללא רכוש או פרנסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי חוזה טריאנון והסכם פריז, צורפו לרומניה מחוזות רבים, צעד שהפך אותה ל"רומניה הגדולה", אך לצירוף מחוזות אלו נלווה תנאי של מתן זכויות למיעוטים.
הרומנים צייתו לתנאי תוך התמרמרות רבה בקרב כל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד התמרמרות כנגד מתן זכויות ליהודים.
המחוזות שצורפו לרומניה, במיוחד בסרביה ובוקובינה, כללו מספר גדול של יהודים, שנוכחותם בלטה, גם בגלל לבושם, מנהגיהם ושפתם השונים מאלה המקובלים ברומניה.
מסע אנטישמי, שהונהג על ידי חוגי אינטליגנציה, קשת רחבה של מפלגות וחוגי כמורה, מצא עידוד במתרחש בגרמניה הנאצית.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ולאחר מכן תכתיב וינה של גרמניה ואיטליה בנושא הסכסוך של רומניה עם הונגריה על טרנסילבניה ועם בולגריה על דוברוג'ה, הביאו לקריעת חבלים נרחבים מרומניה והעברתם לברית המועצות, להונגריה ולבולגריה.
הדיווחים העדיפו להגדיר את כל אלה כ"יהודים", אף על פי שהיו בהם אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר.
סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות הרומנית, שמחו לקראת שינוי השלטון, אך היו גם יהודים שחששו מכך ואפילו עזבו את החבלים האלה, כדי שלא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
על רקע זה שלטונות רומניה החליטו לפגוע במעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה, החקיקה האנטישמית, שהחלה עם החוקים להגדרת היהודים ברומניה וכניסת רומניה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה (בתקווה לזכות מחדש בחבלים האבודים), יצרו מצב נוח לקולות שקראו לסילוק כל היהודים מרומניה.
לאחר כיבוש מולדובה נקט אנטונסקו במדיניות של גירושים המוניים של יהודים לחבל טרנסניסטריה, תוך פיזור הבטחות, ש"טיהור" השטחים הכבושים מיהודים, אינו נוגע ליהודי הרגאט (כינוי לשטחי רומניה "הקטנה", מלפני מלחמת העולם הראשונה - "מולדו-וולאכיה").
חקיקה נוספת, שהופנתה כלפי כל היהודים ברומניה, אסרה עליהם להתגורר ולנהל עסקים בחבלים הכפריים.
כתוצאה ישירה מכך, יהודים רבים גורשו ממקום מושבם (תוך גזילת רכושם והרס פרנסתם) ונאלצו לעבור אל הערים.
כך היה גם באזור יאשי - יהודי הסביבה, שגורשו ממקום מושבם, עברו אל יאשי והגדילו את האוכלוסייה היהודית במקום.
למרות דברי ההרגעה השקריים של אנטונסקו לראשי הקהילה היהודית, שהגירוש לא יפגע ביהודי הרגאט, תכנן אנטונסקו לגרש את כל יהודי רומניה ואף נקט צעדים לשם כך.
צעד ראשון לקראת ביצוע תוכניתו ל"פתרון סופי של בעיית היהודים ברומניה" ננקט בהוראה שהופנתה אל הגנרל איליה שטפליה, ראש המטה הכללי, הוראה שדרשה "לזהות את כל היהודונים, לפי מחוזות (במולדובה), לאסור את חופש התנועה שלהם ולהיות מסוגל לעשות בהם כל שיצווה ברגע המתאים".
השלב הבא היה סילוק יהודי הכפרים וערי השדה ממקום מושבם ואילוצם להתרכז בערים הגדולות.
חלק מיהודים אלה נכלאו במחנה הריכוז טרגו ז'יו.
ב-24 ביוני הופצצה יאשי לראשונה על ידי מטוסי ברית המועצות, ויומיים לאחר מכן הופצצה שוב.
אף על פי שבהפצצות אלה נהרגו גם 38 יהודים, האשימו השלטונות את יהודי יאשי באחריות להפצצות הסובייטיות על העיר ובאיתותים למפציצים.
ב-27 ביוני נערך כנס של ראשי השלטון המקומי של יאשי ושם נעשו תיאומים אחרונים לקראת הפוגרום.
כדי לתת בידי מגרשי היהודים את האמתלה לשימוש באמצעים חריפים, ב-27 ביוני 1941 שלחה מפקדת הסיגורנצה (משטרת הביטחון הרומנית) למשטרת העיר יאשי הוראה בזו הלשון:
"מאחר שלמפקדת הסיגורנצה נודע כי יהודים מסוימים הסתירו כלי נשק ותחמושת, הננו מבקשים שתואילו לערוך חיפושים מפורטים וקפדניים בדירות של האוכלוסייה היהודית, כדי לבדוק שמא אנו עומדים בפני פעולת התחמשות של האוכלוסייה היהודית.
נא לדווח מיידית על התוצאות, תוך ציון הצעדים שנקטתם".
לקראת הפרעות נערכו תיאומי הכנות בין השלטונות הרומנים ובין אנשי הצירות הגרמנית בבוקרשט ומפקד הקורפוס הגרמני ששכן ביאשי.
שבוע לפני הפוגרום גויסו בכפייה צעירים יהודים רבים לחפירת בורות גדולים מאוד בבית העלמין היהודי ביאשי.
בימים האחרונים הוגברה מאוד ההסתה האנטישמית בעיתונות הרומנית, בתי הנוצרים סומנו בצלב באמצעות צבע או סיד.
בעקבות התרעות ושמועות לא ברורות, רבים מאנשי האינטליגנציה המקומית (הרומנית) של יאשי עזבו את העיר.
ב-28 ביוני בערב, בשעה 21:00 הושמעה ביאשי אזעקה.
מטוסים גרמנים טסו מעל העיר ואחד מהם ירה רקטה כחולה שהיוותה אות לתחילת המבצע.
יחידות צבא, שכללו חיילים בחגור מלא, צעדו ברחובות המרכזיים ומכל מקום נשמעו יריות, כולל יריות מנשק אוטומטי.
חיילים ואזרחים רומנים רבים, שחומשו או התחמשו בכוחות עצמם, התחילו להרוג יהודים ולבזוז את רכושם.
חיילים שהוכוונו על ידי יחידות של "שירות המודיעין המיוחד" (SSI) נכנסו לבתי יהודים עשירים, שדדו אותם והרגו ביריות משפחות שלמות כולל ילדים קטנים.
רבים מקרב התושבים הרומנים הנוצרים, שהשתייכו לסוגים שונים של האוכלוסייה המקומית, לקחו חלק בפגיעה ביהודים ובביזת רכושם.
עם המשתתפים נמנו שכניהם של היהודים, נערים ונערות ואף פנסיונרים ונשים מבוגרות.
חלק מהפורעים היו מזוינים בגרזנים ובאלות ובאמצעותם ניפצו ראשי יהודים.
רבים אחרים לקחו חלק בחיפוש אחר היהודים שהסתתרו והסגרתם לידי הפורעים.
הפורעים חיטטו בכיסי היהודים, הפשיטו בגדים מעליהם ואף בזזו את נעליהם.
איש מבין תושבי יאשי הנוצרים לא מחה על המעשים, לא בשעת ביצועם וגם לא לאחר מכן, והמעטים מאוד שניסו לעזור ליהודים עשו זאת בהיחבא.
על פי ההוראות לפינוי כל היהודים מיאשי, היה צורך לרכז אותם בשלב ראשון בחצר בנין ה"קסטורה" (בנין משטרתי גדול עם מרתפי מעצר).
בכניסה לחצר נשדדו היהודים בידי שוטרים שחיטטו בכיסיהם ותלשו מהם תכשיטים ושעונים.
פקידי העירייה (ששכנה בסמוך לבנין הקסטורה) אף לקחו מהיהודים את הבגדים שלבשו והנעליים שנעלו.
בתוך הבניין המשטרתי יהודים הוכו במוטות ובאלות, חלקם הוכו למוות.
כאשר הבינו השלטונות הרומניים שמספר היהודים גדול בהרבה מכפי שחשבו ומשימת הפינוי קשה מדי, שינו את הוראת הפינוי הכללית של היהודים לפינוי כל הגברים היהודים, וניתנה פקודה לשחרר את הנשים ואת הילדים.
למרות זאת, לא כל הנשים שוחררו - חלקן נרתע מלהתקרב לשער, שם היו ערמות של גוויות, ואחרות סירבו להיפרד מילדיהן, כפי שניסו להפריד השוטרים לפני שחרורן.
הכאת היהודים בבניין הקסטורה נמשכה בידי כחמישים גרמנים מיחידה מיוחדת ובידי השוטרים הרומנים עד השעה 15:00, אז נסגר השער והחל טבח בעזרת מכונות ירייה.
הטבח נמשך עד שעה 19:30 בערב.
חלק מהיהודים הצליחו לפרוץ את החומות ואת הגדר ונמלטו לרחובות הסמוכים, שם רדפו אחריהם השוטרים המקומיים והחיילים.
לפי הערכות מאוחרות בתוך בניין הקסטורה נרצחו כחמשת אלפים יהודים וברחובות הסמוכים עוד כמה אלפי יהודים.
מקרה אופייני היה של גברילוביץ' קונסטנטין, נהג בשירות הרכבות, ששהה בעת האירועים במוסך סמוך לבניין הקסטורה.
יהודים, שהצליחו לטפס על גדר הקסטורה, ברחו לתוך חצר המוסך, שם היה חייל רומני, שהתעלף עם תחילת היריות.
הנהג הרומני לקח את הרובה של החייל המעולף והתחיל לירות ביהודים הנמלטים - לאחר המלחמה נידון על כך ל-15 שנות מאסר.
התייחסות השלטון לחלקו בפרעות הייתה תחת אמתלה של פעילות מדינית "לגיטימית".
בדיעבד דווחו פעולות אלו כפעולות עונשין נגד יהודו-קומוניסטים וטייסי הכוחות הסובייטים שהפציצו את הרומנים קודם לכן.
קפטרו, ששימש כ"פרפקט" המקומי (תפקיד שלטוני מקומי) ולא היה בסוד ההכנות, דיווח באובייקטיביות על המתרחש וכתב לממונים עליו שלפי הממצאים שנאספו הוכח שהתקריות אורגנו על ידי מי שרוצים להסית את הצבא הרומני, הצבא הגרמני והאוכלוסייה הנוצרית כנגד היהודים במטרה לגרום לרצח המוני.
בישיבות הממשלה הרומנית שהתנהלו באותה תקופה כונו הפרעות של יאשי בשם "משימה לדילול יאשי מיהודיה".
בהתאם להוראת פינוי כל יהודי יאשי, ששונתה לפינוי כל הגברים היהודים מיאשי, הוזמנו רכבות, והיה צורך להעביר את היהודים שנותרו בחיים בחצר הקסטורה אל תחנת הרכבת.
בחצר הקסטורה נותרו בחיים 5,000 עד 8,000 יהודים.
הם הובלו משם אל תחנת הרכבת, תוך הכאתם בדרך על ידי ההמון וחיפוש נוסף שנעשה בכיסיהם ועל גופם, כדי לשדוד כל מה שנותר.
בתחנת הרכבת הצטוו לשכב על הרצפה ולאחר הגעת הרכבת, נדחסו לקרנות שנועדו להובלת כימיקלים או להובלת בהמות.
בקרונות מהסוג הראשון לא היו חלונות כלל ובקרונות מהסוג השני היו מעט חלונות עם סורגי ברזל.
עובדי הרכבת אטמו את החלונות בלוחות עץ מחוברים במסמרים וזאת תוך כדי ואחרי העמסת היהודים.
ליהודים שצופפו בכוח לא היה אוויר לנשימה, אך הניסיונות שנעשו לפרוץ פתח בקרונות הובילו לירי והרג המנסים.
כדי לחסוך בקרונות צופפו את היהודים - בתוך קרונות בהם יכלו לעמוד 40 איש נדחסו 120 - 150 יהודים.
הפינוי בוצע בשתי רכבות שיצאו בשעות שונות אל יעדים שונים.
בשעות הבוקר ובשעות הצהרים נפתחו לזמן קצר מרבית הקרונות (לא כולם) לצורכי אוורור.
ברכבת היו כ-50 קרונות ובהם כ-5,000 יהודים וחיילי משמר.
רבים מנוסעי הרכבת מתו כתוצאה ישירה של חנק מחוסר חמצן.
בתחנות הרכבת, דרכן עברה הרכבת, היו ניסיונות מחודשים לשדוד את היהודים על ידי רומנים שלא ידעו שכבר לא נשאר מה לשדוד, ותוך כדי כך נרצחו עוד יהודים.
הרכבת השנייה, שיצאה אל פודו אילואיי, נשאה כ-2,500 יהודים וכללה בנוסף ליתרת הגברים, גם את הנשים והילדים שלא יצאו מחצר הקסטורה וגם את היהודים שנכלאו במרתפי הקסטורה לפני הפוגרום.
הרכבת הייתה מוכנה ליציאה (כל הקרונות אטומים) בשעה 6:00 בבוקר 30 ביוני, אך המתינה עד שנאספו מהתחנה עוד 80 גוויות, של יהודים שנורו או הוכו עד מוות בידי פועלי הרכבת, והועמסו על קרון נוסף.
יהודים נוספים, שנאספו ברחובות יאשי, הובאו במשאיות.
גם ברכבת זו צופפו את היהודים, ובכל קרון היו 120 - 150 יהודים.
הרכבת כללה 20 קרונות עם יהודים, 5 קרונות עם חיילים ועוד 52 קרונות שנועדו ליעדים אחרים.
הרכבת הגיעה לפודו אילואיי (במרחק 20 ק"מ מיאשי) בשעה 13:00 אך הקרונות נפתחו רק אחרי השעה 16:00. היהודים המעטים שנותרו בחיים וירדו מהרכבת היו עירומים או כמעט עירומים ובמצב גופני ירוד ביותר.
המתים פונו מהרכבת על ידי יהודים שנכלאו עוד קודם לכן במחנה זה.
קבוצות של צוענים ושל איכרים פשטו על הגוויות, כדי לגנוב מהם את שארית הבגדים ואת שיני הזהב.
לא רק ביאשי, אלא גם ברכבות ובתחנות לאורך הדרך היחס התאפיין ברצחנות, תאוות בצע ורשעות.
ד"ר פלדמן, אחד מניצולי הרכבת לפודו אילואיי, מספר שבאחת התחנות הצליח לשחד, תמורת שעון היד שלו, את אחד השומרים, כדי שיתן לו בקבוק מים.
עם קבלת הבקבוק, פלדמן המיובש מיהר לשתות, אך חש צריבה נוראה - בבקבוק היה נפט.
בפרעות יאשי מתו יהודים רבים, יותר ממחציתם בעיר עצמה והיתר ברכבות המוות.
מפקד חשאי של הקהילה היהודית יצר רשימה שמית של 14,850 הרוגים.
לפי דיווח של "שירות המודיעין המיוחד" (SSI) שעקב אחר האזכרות לקורבנות בבתי הכנסת היו 13,266 הרוגים, בכללם 40 נשים ו-180 ילדים.
לשכות הגיוס לעבודות כפייה דיווחו על היעדרותם של 13,868 יהודים שלא ניתן לאתרם.
מועצת השרים של רומניה פרסמה הודעה על הוצאתם להורג של 500 יודאו-קומוניסטים.
קרבנות הטבח נקברו בקבר אחים גדול בבית הקברות היהודי ביאשי, העשוי בצורת קרונות רכבת.
לא רק יהודים מתו בפרעות - הכומר האורתודוקסי גריגורה רסמריצה Grigore Resmeriţă 1896-1941, שהתגורר בקרבת בית הכנסת של עושי הנרות נרצח על ידי הפורעים, שחשבוהו כנראה ליהודי.
הכומר, ששמע המולה רבה יצא מביתו אל קהל יהודים, שנרדפו על ידי פורעים.
הפורעים שראו גבר בעל זקן אדמוני, חשבוהו ליהודי נוסף ורצחו אותו בזמן שרצחו את כל היהודים האלה.
גופתו הוטמנה, כנראה, בבור המשותף בו הוטמנו גופות היהודים.
החקירה על נסיבות מותו, שנפתחה לבקשת משפחתו, לא הגיעה לתוצאות והתיק אבד.
התארגנות הקהילה היהודית לאחר הפוגרום
בפוגרום נרצחו שליש מיהודי יאשי שהשאירו אלפי אלמנות ויתומים חסרי כל, והיוו נטל כבד על הקהילה.
לאחר הפוגרום באו גזירות נוספות: חובה לתלות על הבגד טלאי צהוב, חובה על הגברים לעשות עבודות בכפייה, הטלת היטלים כספיים כבדים על האוכלוסייה היהודית (בטענה כי זו התרומה שלה למאמץ המלחמתי) ועוד.
כל זה גרם לכך שמצבם של היהודים שנשארו בחיים היה רע מאד.
הקהילה היהודית שהונהגה על ידי יושב ראש הקהילה יוסף יעקב (Iosef Iacob) עזרה לאלפי האלמנות והיתומים, ארגנה מתן ארוחות חמות לכ-20 אלף נזקקים וכן פעלה להשגת הקלות (תמורת כסף רב) לגזרות החדשות שהוטלו על היהודים כגון: השגת פטור מעבודות, הקטנת ההיטלים הכספיים והקמת בתי ספר עבור הילדים והמורים היהודים.
העמדה לדין של האחראים לפרעות
פעמיים, באוגוסט 1941 ובתחילת 1944, ניסה ממשל אנטונסקו לזייף מסמכים העוסקים בפרעות יאשי.
ההיסטוריון ז'אן אנצ'ל נתקל במסמכים המזויפים במהלך מחקרו, והעיר על כך: "שני מבצעי הזיוף יצרו מצב משונה מאוד: מסמכים שונים מצויים בשתי גרסאות (ולפעמים אפילו שלוש) הנושאות אותו תאריך, אותו מספר רישום ואותה חתימה, אבל בעלות תכנים שונים.
השוואת התכנים חושפת את כוונותיהם של הזייפנים, שאינם אלא רשויות השלטון עצמן".
בשנת 1945 נערכה חקירה על ידי השלטונות החדשים.
כל השוטרים שליוו את היהודים לרכבות אותרו ונחקרו ואף לא אחד מהם זכר את ההתרחשויות.
במשך שנים המשטר הקומוניסטי ברומניה ניסה למזער את החלק הרומני ולהטיל את האשמה על הכוחות הגרמנים ששהו ביאשי, אך מסמכים, שנחשפו לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, מוכיחים ללא ספק שהאירועים היו ביוזמת הרודן יון אנטונסקו, לקחו בהם חלק בעיקר רומנים מכל רובדי האוכלוסייה, והגרמנים רק סייעו לטבח שנוהל על ידי הרומנים.
ב-1948 הובאו חלק מהרוצחים לדין ונידונו לתקופות מאסר ממושכות עד מאסר עולם.
בניסיונו לחמוק מאחריות לפרעות יאשי טען יון אנטונסקו, שהפרעות פרצו ביוזמתו של הסמל בעל עבר לגיונרי, מירצ'אה מנוליו ויחידות הצבא הגרמניות, שהיו מוצבות בסביבה.
בסוף אוקטובר 2010, באזור פופריקאן (Popricani), בלב היער המקומי, במרחק 10 קילומטרים מיאשי, חפרו ארכאולוגים וחשפו קבר המוני המתוארך לקיץ 1941. החפירה התחילה לאחר שהצטברו עדויות של תושבים מקומיים על קיומם של קברים כאלה באזור.
תושבים זקנים שונים סיפרו על כך שבקיץ 1941, בתקופת פרעות יאשי, הובלו קבוצות רבות של יהודים לאזור היערות.
העדים סיפרו שהקבוצות, שכללו כ-50 גברים נשים וילדים בכל קבוצה, הובלו על ידי חיילים וז'נדרמים רומנים, שנעזרו במורי דרך מקומיים.
היהודים הובלו אל מרכז היער, שם אולצו לחפור בורות גדולים ועמוקים ולאחר מכן אולצו להיכנס לתוכם ושם נורו.
על הגופות שפכו סיד וכיסו אותן באדמה.
מי שלבשו בגדים טובים, דאגו להפשיטם ולקחת את בגדיהם.
אחד העדים, מי שהיה נער רועה בקר באותה תקופה, ראה את כל התהליך ונתפס על ידי החיילים הרומנים, שחשדו בו על היותו נער יהודי שמנסה להימלט.
הוא שוחרר רק לאחר שכמה נשים מהכפר זיהו אותו כרומני נוצרי.
עד זה הוביל את החוקרים למקום המדויק בו נחפר הקבר.
עדים נוספים מהסביבה סיפרו על טורי היהודים המובלים אל עובי היער, על היריות שנשמעו לאחר מכן ועל יציאת החיילים מהיער ללא יהודים.
העדים גם סיפרו על גופות של יהודים שנעזבו לצידי הדרך וגם על מעשי זוועה שנעשו בנשים עם ילדים ונשים בהריון.
בקבר החפור אותרו ממצאים המוכיחים שנקברה שם אוכלוסייה אזרחית ושהקבורים נורו בתחמושת שהייתה בשימוש הצבא הרומני באותה תקופה.
שרידי הגופות נמצאים במצב רע מאוד, אך נקבע שמדובר בעשרות עד מאות גופות בבור זה.
נראה שהקבר קשור לקבר המוני יהודי שנמצא ליד הכפר Stânca הסמוך, שם נרצחו ונקברו ב-27 ביוני 1941, כיום לפני פוגרום יאשי, מאות יהודים מאזור סקולען.
המבנה בו בוצע הרצח המאורגן של יהודי יאשי, מבנה גדול, שהוקם ב-1920, שופץ כעבור מאה שנים ונחנך ביום 31 באוגוסט 2020, בנוכחות נציגות ישראלית ודגלים רומנים וישראלים ושירת המנון רומניה והתקווה, ל"בית המוזאונים" של יאשי ובין המוזאונים, שעומדים לעבור אליו, יהיה גם מוזאון השואה ביאשי.
שנים רבות האירוע הוכחש והושתק לגמרי או בחלקו על ידי שלטונות רומניה.
שר רומני, שלמד היסטוריה באוניברסיטה, הודה שלא שמע על הפוגרום ביאשי מעולם.
בנסיבות אלה אין להתפלא על כך שהרבה זמן הספרות הרומנית לא טיפלה באירוע.
ב-2014 יצא לאור ברומניה ספרו של קטלין מיהולאק "
America de peste pogrom" (אמריקה שמעבר לפרעות), רומן בן 320 עמודים, שבמרכזו אירועי פרעות יאשי ורכבות המוות.
הרומן זכה להצלחה גדולה ברומנית ולביקורות טובות ותורגם לגרמנית עבור קוראי אוסטריה, גרמניה ושווייץ בשם "Oxenberg & Bernstein", שמות שתי משפחות יהודיות מיאשי המככבות בעלילה.
בהמשך תורגם הספר גם לצרפתית באותו שם: "Les Oxenberg & les Bernstein".
הירחון הצרפתי לספרות ולקולנוע Transfuge בחר בספר כרומן האירופאי הטוב ביותר לשנת 2020.
חסידי אומות העולם בפרעות יאשי
גם תוך כדי הפרעות היו מתי-מעט שבלטו באומץ לבם כאשר ניסו לעזור ליהודים.
אחד מניצולי פרעות יאשי, אדריאן ראדו-צ'רניה, אשר פרסם ספר על הפרעות, מנה מספר דמויות בולטות בעיר שסיכנו עצמן בפעולות הצלה, בהם מפקד משטרת הרובע השלישי בעיר, רובע בו היו מספר רחובות "יהודיים" (Socola, Nicolina, Podu-Roşu), אשר שחרר באומץ את כל היהודים שרוכזו בתחנת משטרת הרובע ערב הפרעות, ב-28 ביוני.
עם אלה שזכו להכרה על פעולותיהם בהצלת יהודים בעת הפרעות ומיד לאחריהן, וקיבלו את התואר חסיד אומות העולם, נמנים:
הגברת ויוריקה אגריצ'י, נשיאת הצלב האדום בעיר רומאן באותה עת.
היא שמעה גניחות וקריאות לעזרה מהקרונות הסגורים שחנו הרחק מהתחנה - אלה היו יהודים באחת מרכבות המוות שכבר כמה ימים היו ללא מזון, משקה ותרופות.
בתוך הקרונות היו גוויות רבות של יהודים.
אגריצ'י דרשה מהשומרים לפתוח את הקרונות, כדי לנסות לסייע, והם פתחו אותם ואיפשרו לשורדים לצאת מהקרונות כדי לנשום ולהניע את גופם.
הגוויות פונו מהקרונות וליהודים ניתנו מים לשתייה ומעט מזון.
עזרה זו הצילה ודאי רבים מהיהודים שנותרו בחיים.
זמן קצר לאחר מכן סולקה אגריצ'י מתפקידה.
לאחר המלחמה תמכה בה הקהילה היהודית.
אלנה, נסיכת יוון ומלכת רומניה שהוזעקה על ידי גברת אגריצ'י, הפעילה לחץ חזק על בנה, המלך, שבתורו הפעיל לחץ על הממשלה והביא לפתיחת רכבות המוות והגשת סיוע לניצולים.
גריגורה פרופיר, מהנדס במקצועו, שהיה מנהל טחנת הקמח "דאצ'יה" ביאשי בעת פרוץ הפרעות.
כאשר נודע לו כי מובילים את יהודים אל תחנת המשטרה בעיר, גייס מביניהם עובדים חדשים, לקח אותם לטחנה והעסיקם בפריקת שקי קמח.
כך הציל חיי עשרות יהודים, אל מול איום ממשי על חייו מצד חיילים גרמנים ושוטרים רומנים.
הרוקח דומיטרו בצ'אנו שהיה בעל בית מרקחת בעיר יאשי.
עם פרוץ הפרעות הציע לשני עובדיו היהודים להתחבא בדירתו מעל לבית המרקחת.
כ-20 יהודים נוספים מצאו מקלט באותה דירה.
מירצ'ה פטרו סיון הסתיר כ-15 יהודים בביתו שביאשי ובחווה הכפרית של משפחתו.
נונה פנטאה הסתירה בחדרה 6 יהודים מבין שכניה.
אליסבטה ניקופוי-סטרול הצילה ביום 29 ביוני 1941, בעת שהשתוללו הפרעות, את משפחת סטרול, בת שבע נפשות, כולל אחיו והוריו של בעלה.
עמדת המפלגה הקומוניסטית הרומנית כלפי אירועי יאשי
במהלך השנים בהן שלטה ברומניה המפלגה הקומוניסטית הרומנית נעשה ניסיון מכוון למזער את מספר הקורבנות, להטיל את האשמה על גרמניה הנאצית ולטשטש את היותו מכוון נגד היהודים.
למעשה המפלגה הקומוניסטית החלה בתהליך זה לפני שהגיעה לשלטון, בתקופה המחתרתית של שנות הארבעים של המאה ה-20.
ב-8 בספטמבר 1941 פרסמה המפלגה הקומוניסטית הרומנית כרוז, שהיווה גם מצע, ובו התקפה חזיתית על השלטון הרומני של התקופה.
בכרוז אין שום אזכור לחקיקה האנטי יהודית הענפה, השלטון מותקף רק על "פתיחת מלחמה נפשעת אנטיסובייטית" ועל "דיכוי תנועת הפועלים המהפכנית".
בהתייחסות נפרדת, באותה תקופה, אירועי יאשי מוזכרים כ"חיסולם של 2000 פטריוטים רומנים" - אין אזכור כלשהו ליהדות המחוסלים ומספרם מוקטן מאוד.
ב-1945, נציג מחוז יאשי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית העביר ביקורת חריפה על סקירת אירועי יאשי 1941 במאמר מקיף של העיתון "מולדובה הסוציאליסטית".
הנציג טען שפרסום החומר מהווה "שגיאה פוליטית חמורה" ושהחומר הוא למעשה "פרובוקציה ציונית".
אותו נציג גם התלונן על כך שבעיתון הוצגו רק תמונות של פורעים רומנים ואין תמונות של גרמנים.
השלטון הקומוניסטי סירב להכיר ביהודים שנפגעו באירועי יאשי ובהגליות לטרנסניסטריה כנכי מלחמה ואלמנות הנרצחים לא הוכרו מייד כאלמנות מלחמה, אלא רק כעבור 4 שנים.
גם מאוחר יותר, כשכל הנתונים והמספרים היו בידם, המשיכו הקומוניסטים באותו קו: ב-1966, באירוע לרגל 45 שנים מאז ייסוד המפלגה הקומוניסטית הרומנית, הציג ניקולאה צ'אושסקו את אירועי יאשי 1941 כ"ארגון פוגרום כנגד הכוחות האנטי-פשיסטיים".
העבודה ההיסטוריוגרפית היחידה שפורסמה לאחר נפילת משטרו של אנטונסקו, ב-1946, בתקופת הביניים לפני שהקומוניסטים תפסו את כל השלטון, הייתה הספר השחור, שהכרך השני שלו כולל את ימי שלטון אנטונסקו ופוגרום יאשי, אולם לאחר שההשתלטות הקומוניסטית הושלמה הספר הזה הוצא מחנויות הספרים ועותקים המעטים שנותרו בספריות, הוגבלה קריאתם רק למורשים מעטים.
בין השנים 1947 - 1956 היה רק ספר היסטוריה אחד שדן בתקופת המלחמה, הספר של מיכאיל רולר, אך בשלושים העמודים שהוקדשו לתקופה זו אין אזכורים לחקיקה ולדיכוי היהודים על ידי משטר אנטונסקו וגם לא לפרעות יאשי.
מקומן של פרעות יאשי בתולדות השואה
פרעות יאשי אירעו קודם לתחילתה של ההשמדה השיטתית של יהדות אירופה.
חוקר השואה, פרופ' יהודה באואר כתב על פרעות יאשי:
הוסיף על כך ההיסטוריון ז'אן אנצ'ל:
לא רק קיום אירועי פרעות יאשי הוכחשו ברומניה, רומניה הכחישה גם את חלקה בשואת היהודים.
מחאות הולכות וגוברות של העולם היהודי כנגד מדיניות זו הובילו בסופו של דבר להקמת ועדת ויזל, ועדת היסטוריונים בין לאומית, שחקרה בשנת 2003 את שואת יהודי רומניה, ופרסמה ממצאים חד משמעיים לפיהם הייתה השתתפות מכוונת של המשטר הרומני בראשות יון אנטונסקו בביצוע השואה.
בנושא הספציפי של פרעות יאשי, ערך הפרלמנט הרומני, ב-30 ביוני 2021, ישיבה מיוחדת לציון אירועי פרעות יאשי.
לאחר 1948 רומניה שילמה קצבאות לנפגעים, אלמנות ויתומים, כאלף קצבאות, הרבה פחות ממספר הנפגעים.
על פי צו 105 מ-1999 ניתנו זכויות כספיות למי שנפגעו מרדיפות של המשטרים ברומניה לאחר 1940. החוק לא ברור, ההליכים מסובכים והפיצויים מועטים.
ביולי 2017 הגיעה ועידת התביעות להסכם עם ממשלת גרמניה, לפיו ניצולי פרעות יאשי יקבלו פנסיה מגרמניה.
פרעות רינדפלייש היו סדרת פרעות ביהודים שנערכו בדוכסות בוואריה שבאימפריה הרומית הקדושה (כיום שטחי פרנקוניה ופפאלץ עלית) בקיץ 1298, ה'נ"ח.
קיימות הערכות שונות לגבי מספר היהודים שנרצחו בפרעות והן נעות בין 4,000 ליותר מ-100 אלף.
האירועים מציינים את תחילת ההתמוטטות של המרכז היהודי באשכנז בימי הביניים.
הרקע למאורעות היה מלחמת אזרחים שהשתוללה באימפריה הרומית הקדושה החל מ־1292, כאשר מלך גרמניה אדולף מנסאו נלחם בחלק מנסיכי גרמניה, בראשות אלברכט לבית הבסבורג נסיך אוסטריה, אשר היה יריבו על כס המלוכה.
אדם בשם רינדפלייש (משמעות המילה היא "בשר בקר"; לא ברור אם מדובר בשם או בכינוי) הקים מיליציה עממית שהחלה לטבוח ביהודי החבל.
העילה הדתית לפרעות הייתה עלילה על חילול לחם הקודש בידי היהודים, לאחר שבעיירה רטינגן שבפרנקוניה התפשטה שמועה שהיהודים גנבו את לחם הקודש מן הכנסייה.
לאחר שוך הקרבות הצהיר רינדפלייש שקיבל היתר מהאל לנקום ביהודים ולהורגם, והחל ביחד עם המונים שהתלכדו סביבו במסע רצח נגד קהילות יהודיות, בעיקר באזורי פרנקוניה, בוואריה ואוסטריה.
בפרעות נפגעו 146 קהילות מתועדות, ושמותיהם של 3,441 נטבחים נרשמו בספר הזיכרונות של קהילת נירנברג.
האומדן המקובל לגבי מספר ההרוגים הכולל הוא בין 4,000 ל־5,000, ומלבדם היו פצועים, עקורים, ומשפחות שנשארו בחוסר כל בשל הנזק הכבד לרכוש.
הקהילה הראשונה שהושמדה הייתה רטינגן, ב־20 באפריל 1298 (ז' באייר), מיד לאחר העלילה.
מאוחר יותר נטבחו יהודי וירצבורג (י"ג באב, כאלף נפשות), במברג, יהודי היילברון (י"ב בחשוון ה'נ"ט) וקהילות אחרות.
במהלך מעשי הטבח, נאלצו רבים מהיהודים לבחור בין המרת דת לבין מוות.
בתיאורים מזוועות הטבח מתוארות נשים שקפצו למדורות אש עם ילדיהן, לאחר שבחרו שלא להמיר את דתן.
ברוטנבורג על הטאובר הותקפה הקהילה בי"ד בתמוז, ופעם נוספת בח' באב.
הפעם השלישית הכריתה את הקהילה לחלוטין בי' באב–י"ב באב.
מסופר כי שורדי ההתקפה בח' באב נמלטו למבצר העירוני וניסו להתגונן, אך לאחר מספר ימי מצור הוכנעו ונשרפו באש.
בקינות שנכתבו על המאורע נאמר כי ההרוגים הלכו אל האש בשירה ובריקודים.
בין ההרוגים בקהילה זו היה רבי מאיר הכהן מרוטנבורג (בעל הגהות מיימוניות).
כיום ישנה בגן העירוני ברוטנבורג אנדרטה לזכר הפרעות.
קהילה מפורסמת נוספת שנטבחה הייתה קהילת נירנברג, ב־1 באוגוסט (כ"ב באב) באותה שנה.
בקהילה זו כיהן רבי מרדכי בן הלל כרב וכראש הישיבה, ואף הוא נרצח עם אשתו זלדה וחמשת ילדיו, מה שהשאיר את הקהילה ללא רועה.
בקהילה זו נמסר שנהרגו 628 יהודים.
באופן יוצא דופן, בערים רגנסבורג ואאוגסבורג מנעו בני העיר מחילותיו של רינדפלייש לטבוח ביהודים.
הפרעות נסתיימו בתחילת חורף ה'נ"ט, לאחר שרינדפלייש הושם במאסר, וראשו נערף על ידי הקיסר אלברכט האוסטרי, שחשש מהתלהטות הרוחות ומאיבוד רסן השלטון.
פרעות אלו מציינות את תחילת ההתמוטטות של המרכז היהודי באשכנז בימי הביניים.
באותה העת נכתבו בקהילות המקומיות קינות רבות המתארות את חורבנן של אותן קהילות.
יש הסוברים כי תענית כ' בסיוון חוּדשה כיום צום עם אמירת סליחות וקינות לזכר אותם מאורעות.
פרעות עדן הן פרעות שנערכו ביהודי עדן בין 2 בדצמבר ל-4 בדצמבר 1947 בעקבות החלטה 181 של האו"ם בכ"ט בנובמבר.
בפרעות נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו.
בהתאם, התנהלה בשנים 1947-1946 במדינות ערב הסתה אנטי-יהודית שהתגברה והגיעה לשיאה לאחר החלטת החלוקה של עצרת האו"ם.
בתימן כמו במקומות אחרים ברחבי העולם הערבי, ההסתה התנהלה ברדיו, במקומות התכנסות פומביים ובמסגדים.
בעדן הגיעו הדברים עד כדי עריכת פרעות ביהודים.
בין 2 בדצמבר ל-4 בדצמבר 1947 ערכו ערביי עדן, שהייתה אז פרוטקטורט בריטי, פרעות בקהילה היהודית.
הפרעות התחוללו בעקבות החלטת החלוקה של עצרת האו"ם מכ"ט בנובמבר, לפיה תחולק ארץ ישראל ותוקם מדינה יהודית על חלק ממנה.
106 מתוך כ-170 החנויות של היהודים, נבזזו.
ארבעה בתי כנסת ובהם, בית הכנסת הגדול בעדן, נשרפו עד אפר, 220 מבתי היהודים נשרפו, ניזוקו או נבזזו ושני בתי ספר יהודיים, האחד לבנים והאחר לבנות, רוקנו מכל תוכנם.
היהודים חשו הקלה בשומעם כי יחידת "המגויסים של הפרוטקטורט של עדן" (Aden Protectorate Levies), יחידה צבאית בריטית שתפקידה היה להגן על שדות התעופה של עדן ולעזור למשטרה האזרחית, הוחשו להגנתם, אך חיילי היחידה, שהיו ערבים, עצמו עיניהם מפני המתחולל, ואף ירו בעצמם ללא הבחנה אל עבר היהודים ורצחו רבים מהם.
לאחר הפרעות והטבח חשו יהודי עדן חוסר אונים, במשך זמן רב הם התקבצו חדורי אימה ברובע היהודי וחששו לצאת.
קבוצת יהודים נוספת שסבלה בעדן הייתה של פליטים יהודים מתימן, שהצליחו, בדרכים קשות, לחצות את הגבול ולעבור לעדן בתקווה שיוכלו להגיע לארץ ישראל.
פליטים אלו נדחו על ידי הבריטים, משום שלא היו אזרחי עדן ולא אזרחים בריטים.
הפליטים הסתובבו ברחובות עדן חסרי קורת גג ומסתור, והיו הפקר להתנכלויות של הערבים בשל היותם חסרי הגנה.
רק כאשר ארגון הג'וינט מימן הקמת מחנות לפליטים הללו, הסכימו הבריטים לבנות מחנה במרחק 30 ק"מ מן העיר, ובו הצטופפו 4,000 איש בתנאים קשים ביותר.
הצלתם של יהודי עדן התאפשרה, כאשר בריטניה אפשרה לפליטים להמריא למדינת ישראל יחד עם הפליטים מתימן במבצע "על כנפי נשרים" בשנים 1949–1950.
חקירת הפרעות על ידי הבריטים
ב-7 באפריל 1948 מינו השלטונות הבריטים את הארי הרברט טראסטד, זקן השופטים לשעבר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי לעמוד בראש ועדת חקירה שתחקור את הפרעות.
בדו"ח שלו, שבו השתדל טראסטד לשמור על חזות של אובייקטיבית, קבע טראסטד כי המהומות הוצתו בשל "רגשות אנטי-יהודיים שנוצרו כתוצאה מאירועים שמחוץ לעדן" (anti-Jewish feeling engendered by events outside Aden).
בכך התכוון לארץ ישראל, אך מצא לנכון לאזן, ולציין מספר גורמים נוספים שגרמו לדעתו לפרעות:
הפיקוח שהטילה הממשלה על מצרכים, שעודד הברחות והעלאת מחירים ופגע בכח הקניה של המטבע.
בואם של יהודים מתימן לעדן "עובדה שיכולה הייתה לגרום לפחדים כלשהם, ללא ספק בלתי מבוססים, בין הפועלים הערבים כי היהודים יוכלו להתחרות בהם".
פרעות טריפולי אירעו בנובמבר 1945, על רקע מלחמת העולם השנייה, עליית הלאומיות הערבית בין השאר בלוב, ועל רקע מצב כלכלי מתדרדר.
ההיסטוריון שמואל דותן כתב כי הרקע הישיר שלהן, לצד העוינות הקבועה של הרוב המוסלמי כלפי כל מיעוט באשר הוא ובעיקר כלפי היהודים, היו הידיעות על כוונת הבריטים ובעלי בריתם האמריקנים, למצוא פתרון לשאלת ארץ-ישראל.
לאות מחאה התחוללו ברחבי העולם הערבי הפגנות נגד 'הצהרת בלפור' שניתנה ב-2 בנובמבר 1917, ובלוב הפכו הפגנות אלו לשורת מעשי אלימות שהגיעו לשיאם ב-6 בנובמבר 1945.
יחידה עברית שהשתייכה לצבא הבריטי ונכחה בלוב בזמן הפרעות, דיווחה לראשי הקהילה שראשי הצבא הבריטי בלוב הסיתו ועודדו את ההתקפה על הקהילה היהודית.
במהלך המהומות פשט המון ערבי מוסת על בתי-כנסת ובתי מסחר ברבעים יהודיים בטריפולי בירת לוב ובסביבותיה, ייתכן גם כהמשך להסתה מצידו של השלטון האיטלקי בלוב בשנים שקדמו לכך, שהיוו רקע גם לשואת יהודי לוב.
יש הרואים באירועי נובמבר 1945 חלק משואה זו.
בפרעות נרצחו כ-140 יהודים ומאות נפצעו, בעיקר נשים וילדים.
כמו כן שרפו הפורעים תשעה בתי כנסת, והרסו 813 בתי עסק יהודיים.
הפרעות נמשכו מ-4 בנובמבר (כ"ח בחשוון תש"ו) עד להתערבות הצבא הבריטי, ששלט בלוב, ב-7 בנובמבר.
פרעות דומות התרחשו גם בערים ובעיירות נוספים בלוב: א-זאווייה, סוק אל-ג'מעה , עמרוס, זנזור, תאג'וראא ועוד.
הפרעות עוררו זעזוע בקרב הקהילה היהודית בלוב ושמעם הגיע לרחבי העולם היהודי.
אירועים דומים התרחשו בלוב ב-1948 וב-1967.
פרעות צפת או הביזה הגדולה בצפת הייתה סדרת פרעות שערכו פלחים ערבים מוסלמים ודרוזים מקומיים בקהילה היהודית בצפת במהלך מרד הפלאחים בשנת 1834. הפרעות נמשכו שלושים ושלושה ימים במהלכם נבזז כל רכוש הקהילה, נאנסו נשים רבות ורבים נפצעו ואף נרצחו.
לאחר ששליט מצרים, מוחמד עלי, כבש את ארץ ישראל, בשנת 1831, הוא החל להנהיג גיוס חובה לצבא המצרי בקרב האוכלוסייה הערבית כחלק מתהליך המודרניזציה שהוביל.
הרפורמה בגיוס עוררה התמרמרות בקרב האוכלוסייה הערבית שרחשה עדיין נאמנות לשלטון העות'מאני, עד שב-19 במאי 1834 הוכרז מרד בשכם וקבוצות חמושות פשטו על ירושלים והחלו לבזוז את הקהילה היהודית בעיר.
אבראהים פאשא ניסה לכבוש חזרה את ירושלים מהמורדים אולם נסוג בתחילת המערכה, והשמועות על תבוסתו זרעו אי סדר ומרי ברחבי הארץ.
בצפת יעץ מושל העיר למוסלמים לבזוז את הקהילה היהודית העשירה.
המוסלמים בעיר הוסתו עוד בתחילת אותה שנה על ידי חכם דת מוסלמי, מוחמד דַמוּר, שהטיף כנגד הקהילה היהודית בשוק של צפת.
הנוסע האנגלי, אלכסנדר ויליאם קינגלֵיק , סיפר שדַמוּר "חזה" את הביזה העתידה לבוא ב-15 ביוני, במהלכה ינשלו "המאמינים האמיתיים" את היהודים מזהבם, כספם ותכשיטיהם.
ביום ראשון, ח' בסיוון ה'תקצ"ד (15 ביוני 1834), התקבצה האוכלוסייה המוסלמית כדי לחזות בהתגשמות הנבואה.
גם מוחמד דמור הופיע, כדי להבטיח את התגשמות "נבואתו".
ערבים חגורי חרבות ורמחים עלו מכפרי הסביבה, מלווים בהמון מוסלמי מאנשי העיר, ופשטו על בתי הקהילה היהודית כעצת המושל.
אסד רוסתום מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות פרסם ב-1938 את המסמכים המצריים על המרד וציטט מתוך הדיווח על צפת, בו נאמר שהמורדים פרצו לרובע היהודי "כשהם בוזזים ופוגעים באמות המידה המקובלות של מוסר וכבוד".
הפורעים גרשו את היהודים מבתיהם ופצעו גם ילדים ונשים:
מכיוון שהאזור היה תחת סגר לא יכלו היהודים ליידע את השלטונות שישבו בערי החוף על מצבם.
בתיהם נבזזו והוחרבו והמקומות הקדושים הושחתו וטומאו.
בבית המדרש של הפרושים הוכו באכזריות זקנים וזקנות שחיפשו שם מקלט ובאחד מבתי הכנסת נאנסו נשים יהודיות על קרעי ספרי תורה, כפי שתיאר הרב ישראל משקלוב.
חלק מהרבנים, בהם אברהם דב אוירבך מאבריטש וישראל משקלוב, נשבו עבור כופר.
ניסיונות התגוננות סוכלו באכזריות – באחד הבתים בו ניסתה קבוצת יהודים להתבצר נורו שני מגניו והנשים בתוכו נאנסו.
רבי מנחם מנדל מקמיניץ כתב בזכרונותיו, כי היהודים הופשטו מבגדיהם לפני שגורשו מבתיהם: "וכאשר עשו כן בחצר שהייתי בו ופשטו בגדינו, ראינו שרוצים גם כן להרוג אותנו בקנה השרפה...
וגרשוּם ערומים החוצה, והעם הנותר עינוּ במשכב, הן זכרים והן נקבות".
רבים מבני הקהילה מצאו מחסה מחוץ לעיר, חלקם במערות וקברי הצדיקים שבכפר עין זיתון.
הם שילמו לתושבי הכפר ואלו, בעזרת יהודים שהתחפשו למוסלמים, חילצו חלק מהפצועים מן העיר.
המחנה מחוץ לצפת מנה כשש מאות אנשים.
בתוך העיר התחבאו יהודים בחצר הנוצרים, שכן אלה לא לקחו חלק בפרעות.
הרב גרשון מרגלית, נשיא כולל החסידים נתן לקאדי המקומי את כל כסף הכולל בתמורה למחסה לבני הכולל וכך ניצלו מאות בני אדם.
בהמשך הצטרפו אליהם קבוצה מבני הפרושים שהתחבאו מחוץ לעיר במקום המכונה "כרם" (בו על פי המסורת נהרגו חנה ושבעת בניה), אך לאחר חמישה ימים הקאדי גירש את הפרושים ואת רבי אברהם דב מאבריטש וסיעתו ואמר להם ללכת לחורבה בה היו קודם.
רבי ישראל וחלק מהעדה התחבאו בעין זיתון.
הניצולים סבלו מחרפת רעב, צמא ופציעות קשות.
בין הבורחים נמצאו תינוקות רבים שהופרדו מאמותיהם ולא יכלו לינוק.
רבי מנחם מנדל מקמיניץ תיאר את הפליטים שהצטרפו אל המחנה מחוץ לצפת: "עוד יהודים הרבה מכף רגל ועד ראש אין בם מתום רק פצעים ודם הרבה יצא מהם".
הרב סיפר כי הקבוצה ניסתה לחזור אל העיר, אולם כאשר נכנסה אליה, עמדו הפורעים על גגות בתיהם ואיימו לפגוע ביהודים.
בעקבות זאת, ברחה קבוצת היהודים אל חורבה מחוץ לעיר, אך כעבור כמה שעות באו לשם גם הפורעים.
הקבוצה ברחה אל חורבה גדולה על "ראש הר אחד" ובילתה שם את הלילה הקר והגשום: "היה צר לנו לשמוע גודל הששון ושמחה שעשו השוללים בעיר מכל השלל הרב ששללו מהיהודים, כי קול שמחתם נשמע למרחוק".
רבי מנחם מנדל סיפר גם על גורלה של חצרו של רבי יעקב הירש ממאהליב באותו לילה שהוא עצמו שהה על ההר.
אנשיה נעלו אותה וניסו להתגונן באמצעות השלכת אבנים על הפורעים מגג הבית: "ויורו היורים בקנה השרפה ויהרגו את החכם הספרדי ולר' יעקב הירש עשו חבורות ופצעים, ואחר כך נכנסו תוך החצר ושללו ובזזו כל הנמצא, וגם בגדי המתים פשטו, וטמאו כל הנשים שנמצאו בחצר".
רבי מנחם מנדל סיפר כי שילם לאחד מאנשי הקאדי כדי שילווה אותו ואת רבי שלום חייט הזקן אל העיר, במטרה לנסות ולהציל את ספרי התורה.
בהגיעם לבתי הכנסת גילו כי מהתפילין עשו הפורעים רצועות לשקים ולסוסיהם, מהטליתות אבנטים ומהקלף של ספרי התורה עשו נעליים.
השניים אספו את היריעות שמצאו ברחובות ולקחו אותן לקבורה.
ברחובות ראו את בני הכפרים מהסביבה על חמורים לוקחים את הביזה, בגדים וכלים.
הפורעים היו מבצעים הרס בבתים בניסיון למצוא מחבוא של כסף או זהב.