tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Schein (1978) מדגיש את הציפיות ההדדיות הלא כתובות בין המועסק לארגון.
Rousseau (1995) מוצאת כי הואיל וחוזה זה פסיכולוגי, הפרשנות ליחסים ההדדיים היא בבסיסו וכפועל יוצא מן המחויבויות ההדדיות.
לפיכך זוהי מחד גיסא האמונה של הפרט במחויבות הדדית בינו לבין המעסיק, שנוצרת כתוצאה מהבטחות המעסיק; ומאידך גיסא מצד המעסיק - מההסדרים הרלוונטיים שנעשו מצד העובד.
כמו כן, מוסיפה Rousseau (1998) כי החוזה הפסיכולוגי נוצר כאשר אחד מהצדדים מאמין כי ההבטחות העתידיות נעשו וקיימת מחויבות לספק תועלות בעתיד.
החוזה הפסיכולוגי עבר שינויים רבים לאורך השנים אך עם זאת עדיין קיים.
בחוזה הישן סיפק העובד עבודה קשה ונאמנות תמורת יחס הוגן וביטחון מצד המעסיק.
לעומת זאת, גורמים שונים הביאו להיווצרותו של החוזה החדש: התייעלות, הפרטה, מיזוגים ורכישות, צמצום דרגי הנהלה, שימוש בקבלנים חיצוניים.
כפועל יוצא מכך, נוצר מצב של חוסר יציבות המונע מהארגון להתחייב כלפי העובד ולהציע ביטחון; למעשה, בחוזה החדש חלה התמוטטות ביחסי הגומלין שביטויה בסתירות הקיימות בין נאמנות העובדים לארגון.
ההבדלים בין החוזה הישן לחוזה החדש ניכרים במשתנים הבאים:
ביטחון ויציבות תעסוקתיים - לעובד היום יכולת לעסוק בתחומים שונים ואינו זקוק לביטחון כבעבר כמו גם לעבור מיציבות תעסוקתית למצב דינמי שבו יתקיים משא ומתן מחודש.
תחרותיות - הערכים החברתיים המושתתים על צדק חברתי הוחלפו בערכים תחרותיים שבהם העובד מוערך על ידי כישורים וערך מוסף.
אחריות - אחריות העובד שהתאפיינה בנאמנות, נוכחות, ביצועים הולמים וקבלת סמכות הוחלפה ביזמות וחדשנות שמותאמת לשינויים.
בעוד אחריות המעסיק הוחלפה מנתינת ביטחון תעסוקתי וקריירה עתידית למתן תגמולים בהתאם לערך המוסף של העובד.
יחסים חוזיים - יחסים אלו שהוגנו ויוצגו באופן פורמלי (על ידי איגוד מקצועי ו/או נציגות עובדים) הועברו לאחריות העובד שבהם קיים המשא ומתן לשירותים המוענקים למעסיק.
קריירה שונה - המעבר בתפקידים בתוך הארגון שבו העובד מקודם לתפקיד גבוה יותר (קריירה ספירלית) הוחלף במעבר בין תפקידים בין ארגונים שונים שבבסיסם אימון מחודש של העובד.
מחקרו של Baruch (1998) מאשר כי בעידן הנוכחי אבד הכלח על מושגי הביטחון התעסוקתי וההדדיות ביחסים, שהיו בבסיס החוזה הפסיכולוגי הישן.
תפיסת העובד של היום את מחויבות המעסיק במתן ביטחון ועבודה וקבלת תפוקה בתמורה הולכת ונמוגה.
המחויבות הארגונית המוחלטת של העובד, שהייתה קיימת בעבר, הולכת ומתמוססת ומחקרים שונים מצביעים על קשר נחלש בין מחויבות ארגונית לביצועי העובד, זאת מאחר שמחויבות נבנית לאורך שנים ושינויים המהירים החלים בארגונים הורסים אותה במחי יד.
Whitener (2001) חקרה את מרכיב האמון שהוא מרכזי בחוזה הפסיכולוגי ומצאה כי ככל שאמון העובד בהנהלת הארגון רב יותר, כך הקשר בין תפיסתו את התמיכה הארגונית לבין מחויבותו לארגון מתחזקת.
בנוסף, מצאה כי ככל שהתנהגות הנהלת הארגון כלפי עובדיה תהייה חיובית כך תפיסת העובדים את התמיכה הארגונית תהייה טובה יותר, כפועל יוצא התנהגותם תהייה חיובית יותר ומחויבותם גבוהה יותר.
סמואל (2000) מוסיף כי התנהגות נסוגה, כלומר, חוסר שביעות רצונם של הפרטים בארגון מצורת התנהלות העניינים בו, גורמת להם לסגת מהארגון – להתרחק ואף להתנתק.
ביטויה של נסיגה זו יהיה חוסר מחויבות, חוסר הזדהות ואף התנכרות לארגון.
שיטות חדשות לעיצוב החוזה הפסיכולוגי
לאור כל זאת, השינויים בשוק העבודה, כמו גם בתפיסות ובציפיות ההדדיות בין המעסיק למועסק העלו את הצורך במציאת שיטות המתאימות לרוח התקופה בעיצוב חוזה פסיכולוגי חדש.
בשינויים המתחוללים במציאות הארגונית של היום, הן מכורח המציאות והן יזומים, על הנהלת הארגון מוטלת האחריות להתחשב בחוזה הפסיכולוגי הקיים בינה לבין עובדיה.
מהיבט הארגון עליו לעשות את כל המאמצים להפחית נזקים אישיים של העובדים שעלולים להיגרם בעקבות השינויים.
חוזה קאליש היה חוזה בין פרוסיה והאימפריה הרוסית שנחתם ב-28 בפברואר 1813 (בתחילה נשמר בסודיות), שבו הוסכם על שיתוף פעולה במאבק נגד צרפת של נפוליאון.
החוזה היה המשכה של אמנת טאורוגן מדצמבר 1812, שבהּ התחייבו מפקדי הצבא הפרוסי לנייטרליות ביחס לרוסיה, אף שרשמית (בעקבות חוזה טילזיט) הייתה פרוסיה עדיין בעלת בריתה של צרפת, שנמצאה באותה עת במלחמה עם רוסיה.
על פי החוזה, יוקצו למאבק נגד צרפת 150,000 חיילים רוסיים ו-80,000 פרוסיים, וייעשה כל מאמץ לצרף את אוסטריה לברית.
רוסיה הבטיחה שלא תניח את נשקה נגד צרפת עד שפרוסיה תשוב למצבה לפני התבוסה של 1806.
ב-16 במרץ 1813 הכריזה פרוסיה מלחמה נגד צרפת, ופרוסים רבים התנדבו לצבא כדי להיאבק למען עצמאות.
הרוסים והפרוסים הצטרפו לאוסטריה ובריטניה במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, שהסתיימה במפלתו המוחלטת של נפוליאון ב-1813.
חוזה עומר הוא חוזה הכניעה של ירושלים לכובשים המוסלמים שנערך, על פי המסורת המוסלמית והנוצרית, בין הח'ליפה המוסלמי עמר בן אלח'טאב לבין פטריארך ירושלים סופרוניוס, ככל הנראה בשנת 638, בעת כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים.
לאחר שצבאות האסלאם ניצחו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך (636), נפתחה בפניהם הדרך לכיבוש "א-שאם" (סוריה הגדולה).
על פי מסורות מוסלמיות ונוצריות הסכימו תושבי ירושלים להיכנע לאחר מצור ממושך על העיר אך ורק בתנאי ש"מלך המוסלמים", הלוא הוא הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, יאשר את הסכם הכניעה ויחתום עליו.
חלק מן המסורות מספרות כי החוזה הובא אליו לג'אביה שבגולן, שם חתם על החוזה, ואלו אחרות מספרות כי עמר הגיע לירושלים בכבודו ובעצמו.
המפגש בין עמר אלח'טאב וסופרוניוס פטריארך ירושלים
במהלך המאה התשיעית נתגבשו מסורות המתארות את המפגש בין עמר לסופרוניוס.
הן במסורת המוסלמית והן במסורת הנוצרית מתוארת כניסתו הצנועה של עמר לירושלים, כשהוא רכוב על גבי גמל ועוטה אדרת פשוטה.
שני מקורות נוצריים בני המאה התשיעית מספרים אודות המפגש בין עמר וסופרוניוס.
הפטריארך היעקוביטי דיוניסיוס מתל-מחרה (818–845), מאמץ את המסורת המוסלמית ומספר כי סופרוניוס הציע לעמר, שבגדיו היו מאובקים ומלוכלכים, לקבל ממנו בגדים להחלפה, אך עמר בצניעותו סירב לקבל את הבגדים והסכים רק להשתמש בהם לזמן מה עד שבגדיו שלו יכובסו.
גרסה עוינת של אותו סיפור עצמו מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי תאופאנס (מת בשנת 813) שמציג את עמר כשטן וכהתגלמותו של השיקוץ המשומם בנזכר בספר דניאל.
גרסה אחרת המתארת את המפגש מופיעה אצל הפטריארך המלכיתי של אלכסנדריה אווטיכיוס (877–940).
לאחר חתימת ההסכם התיישב עמר בחצר כנסיית הקבר וכשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך של ירושלים סופרוניוס לח'ליף להתפלל בחצר הכנסייה ואף בתוכה.
אולם עמר סירב באומרו: "אלו התפללתי בתוך הכנסייה הייתה זו אובדת וניטלת מבין ידיך; המוסלמים היו לוקחים אותה ממך אחרי (זמני) והיו טוענים יחדיו: 'כאן התפלל עמר'".
לאחר מכן יצא עמר והתפלל בחוץ, על מדרגת כנסיית מר קונסטנטין, הלוא היא הבזיליקה הביזנטית של כנסיית הקבר.
בהמשך התיאור מעניק סופרוניוס לעמר את הזכות לבנות מסגד על הר הבית, בתנאי שיבנה בעיר אך את המסגד הזה לבדו.
סיפור זה הוא סיפור נוצרי מגמתי שעניינו הדגשתה של ההתחייבות שנתן הח'ליפה המיתולוגי עומר בן אל-ח'טאב שלא לפגוע בכנסיית הקבר.
הסיפור מסופר דווקא במצב של איום על זכויות הנוצרים במקום:
כפי שמדווח אווטיכיוס עצמו בהמשך, נבנה באותו מקום עצמו בתקופתו מסגד, והנוצרים ראו בכך פגיעה בזכויותיהם ובהבטחה ההיסטורית.
לבנייתו של מסגד ממש במקום זה ישנם סימוכים ארכאולוגיים: כתובות ייסוד של מסגד שנבנה במאה העשירית באותו מקום עצמו נמצאה בסוף המאה ה-19 בתחומי ההוספיס הרוסי של אלכסנדר נייבסקי הסמוך לכנסיית הקבר ממזרח.
מן המבנה המקורי שרד רק בסיס הצריח הקיים היום.
בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה, המוגדר כאמאן - כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר.
חופש בחירה בין הישארות בעיר לתושבים ולחיילי חיל המצב הביזנטי, ובין עזיבתה
הסדרת מעמדם של שוהים ארעיים בעיר עקב אירוע מסוים
החוזה מציין את הזכויות והחובות של תושבי ירושלים בעקבות כניעתם לכובשים המוסלמים.
במסגרת החוזה הבטיחו הכובשים ביטחון לנפשם ולרכושם של תושבי העיר, ולצדו חופש דת וביטחון למבני הדת השונים.
בתמורה קיבלו על עצמם תושבי העיר לשלם את מס הג'יזיה לכובשים.
קיים ויכוח מתמשך בין החוקרים לגבי אמינותו של החוזה.
יש מי שמפקפקים בעצם כתיבתו וחתימתו של ההסכם בזמן הכיבוש, אחרים מטילים ספק בפרטים רבים נוספים הקשורים בו.
ספק מיוחד הוטל על ידי ש"ד גויטיין בסעיף המטיל איסור על ישיבת יהודים בירושלים.
למעשה השתמרה במסורת המוסלמית גרסה אחת של החוזה, שנוסחה המוקדם ביותר הוא זה שנמסר על ידי ההיסטוריון אלטברי (838-923) על פי סיף אבן עמר .
בסיפור המסגרת של החוזה, המצוטט אצל טברי מפי סיף בן עמר, נכתב החוזה באל-ג'אביה (בירתם של הע'סאנים, המצויה כיום בדרום סוריה).
גרסה זו של החוזה מקובלת בקרב קהלים רחבים בעולם המוסלמי כאמת היסטורית ודתית ומקובלת כאמינה גם על ידי חלק מן החוקרים.
בחוזה מצוין איסור על יהודים לשבת בירושלים.
מאמינים מוסלמיים רבים רואים בחוזה עמר הוכחה לבעלות המוסלמית על ירושלים ולדרך הצודקת שבה האסלאם נוהג בעמים שתחת חסותו.
החוזה מוזכר בנאומיהם של מנהיגים פלסטינים והטקסט שלו נישא על ידי מפגינים.
מקובל לראות את החוזה תלוי בבתי עסק רבים ברחבי הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ובמזרח ירושלים.
מדברי יאסר ערפאת בנאומו בוועידת הפסגה הערבית באוקטובר 2000:
על ההצעה הישראלית לתת לפלסטינים את הרובע המוסלמי והמקומות הקדושים לנוצרים ולהשאיר את הרובע הארמני והיהודי בידי הישראלים הגיב סאאב עריקאת:
השיח' יוּסֻף אַלקַרְצַ'אוְי, מחשובי הפוסקים המוסלמים בדורנו, מציין בספרו "ירושלים - הבעיה של כל מוסלמי" ("אלקדס קצ'יה כל מסלם") את חוזה עומר כאמת היסטורית, אלקרצ'אוי מתייחס לחוזה בפרק הראשון של הספר:
חוזה פריז (1856) היה הסכם שנחתם ב-30 במרץ 1856 בפריז בין הצדדים שהשתתפו במלחמת קרים: האימפריה העות'מאנית ושותפיה (צרפת, הממלכה המאוחדת, האימפריה האוסטרית, ממלכת סרדיניה ופרוסיה) והאימפריה הרוסית.
כישלון הרוסים במלחמה והפסדיהם בקרבות מצאו ביטוי בהסכם.
רוסיה ויתרה על הביצורים באיי אולנד בים הבלטי.
רוסיה הסכימה להכריז על נהר הדנובה כנתיב שיט חופשי.
רוסיה ויתרה על ולאכיה, מולדובה וסרביה כמדינות החסות שלה.
חלק משטחי רוסיה בדרום בסרביה ובאזור הדנובה עברו למולדובה.
רוסיה החזירה לעות'מאנים את השליטה על העיר קרס וסביבותיה.
חצי האי קרים הוחזר לרוסיה.
הים השחור הוכרז כים נייטרלי ולאף מדינה לא הייתה זכות להחזיק צי בים זה.
ההסכם היווה מכה קשה עבור האימפריה הרוסית.
הוא שינה באופן מהותי את יחסי הכוחות באירופה.
הסכם זה היה הסכם מרכזי בדיפלומטיה אירופאית עד למלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
הרוסים הצליחו לבטל את האיסור להחזיק צי בים השחור רק בשנת 1871 ולהחזיר את השטחים שאיבדו כתוצאה מהסכם זה רק בשנת 1878, בהתאם להסכמים שגובשו במהלך קונגרס ברלין.
חוזה פליסיאנו (José Feliciano; נולד ב-10 בספטמבר 1945) הוא גיטריסט, זמר ומלחין פורטוריקני.
נודע בנגינתו הווירטואוזית בגיטרה ומלהיטיו בהם ביצוע של הלהיט של להקת הדלתות "הציתי בי אש", הנעימה "Pegao" (המשמשת כנעימת פתיחה לתוכנית הרדיו "כאן, שם ובכל מקום" בכאן 88), השיר "Rain" ושיר חג המולד "Feliz Navidad".
פליסיאנו נולד בעיר לארס שבפוארטו ריקו, והוא עיוור מלידה.
הוא נחשף למוזיקה מגיל צעיר מאוד: כבר בגיל שלוש ליווה את דודו בנגינה על קופסת פח.
כשהיה בן חמש עברה משפחתו להארלם הספרדית שבניו יורק.
בתחילת דרכו המוזיקלית ניגן באקורדיון עד שקיבל את הגיטרה הראשונה שלו.
הוא נהג לשבת בחדרו כ-14 שעות ביממה לנגן ולהאזין לתקליטי רוקנרול משנות החמישים, לגיטריסטים קלאסיים כמו אנדרה סגוביה ולנגני ג'אז כוס מונטגומרי.
מאוחר יותר למד לנגן בגיטרה קלאסית אצל הרולד מוריס.
בריאיון משנת 1969 סיפר שהושפע ממוזיקת נשמה ומריי צ'ארלס בפרט.
בגיל 17 עזב את בית הספר והחל להופיע במועדונים, הופעתו המקצועית הראשונה הייתה בדטרויט.
ב-1963 הוחתם על חוזה הקלטות בחברת RCA ושנה אחר כך יצא הסינגל הראשון שלו "Everybody Do the Click".
ב-1965 וב-1966 הוציא את אלבומי הסולו הראשונים שלו "The Voice and Guitar of Jose Feliciano" ואת "A Bag Full of Soul", בסגנון פולק-פופ-סול.
כשהופיע בפסטיבל במאר דל פלאטה שבארגנטינה הרשים עמוקות את מנהלי "RCA Victor" שיעצו לו להקליט אלבום בספרדית.
בעקבות ביקור בבריטניה, בו לא הורשה להכניס את כלבו למדינה, כתב שיר בשם "No Dogs Allowed" (אין כניסה לכלבים).
אחרי שני אלבומים מצליחים כששמו מוכר בכל רחבי אמריקה הלטינית עבר לחיות בלוס אנג'לס.
יחד עם המפיק ריק ג'ררד הקליט את הלהיט הגדול של הדלתות "Light My Fire" בסגנון לטיני.
הסינגל הגיע בקיץ 1968 למקום השלישי במצעדי הפזמונים בארצות הברית.
במדינות רבות הגיע השיר למקום הראשון במצעדי הפזמונים, בבריטניה זכה בתקליט זהב.
ב-1969 זכה פליסיאנו בפרס גראמי כזמר החדש של השנה ובפרס שיר הפופ הטוב ביותר, וזכה להכרה בינלאומית ככוכב פופ.
ב-1968, בעיצומה של המחאה נגד מלחמת וייטנאם, קיבל הזדמנות לשיר את ההמנון האמריקאי באצטדיון קבוצת הבייסבול דטרויט טייגרס.
הביצוע שלו לשיר בסגנון ג'אז לטיני נחשב לשנוי במחלוקת.
ב-1969 שר את שיר הנושא בסרט "זהב מק'נה" שהלחין קווינסי ג'ונס.
עוד באותה שנה הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה ושר דואטים עם פרנק סינטרה, ג'וני קאש, בינג קרוסבי, גלן קמפבל, אנדי ויליאמס, דיאנה רוס ואחרים.
בעקבות השמועות על מותו של פול מקרטני הוא הקליט סינגל בשם "So Long Paul" (להתראות פול).
ב-1970 הוציא פליסיאנו את האלבום "Feliz Navidad" שכלל מוזיקה לחג המולד.
אמנים רבים הקליטו גרסאות כיסוי לשיר הנושא באלבום, השיר הפך לחלק ממסורת חג המולד בארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה.
השיר "Feliz Navidad" הוא בין 25 שירי חג המולד המושמעים ביותר לפי ASCAP (איגוד אמריקאי של מלחינים, סופרים ומוציאים לאור).
ב-1971 השתתף פליסיאנו בפסטיבל סן רמו שבאיטליה, בו זכה במקום השני עם שירו "מה יהיה" ("Che sarà") שאותו שר באיטלקית.
השיר הצליח מאוד באיטליה ובארצות נוספות באירופה כולל כאלה שהיו מעבר למסך הברזל ובאסיה.
הוא הקליט לשיר גרסה בספרדית, "Qué Será", שהייתה פופולרית במרכז ודרום אמריקה, וגרסה באנגלית, "Shake a Hand", שהפכה ללהיט בארצות סקנדינביה.
פליסיאנו השתתף כשחקן אורח בסדרה הקומית "Chico and the Man", וגם כתב ושר את שיר הנושא של הסדרה.
הופיע בקונצרטים יחד עם קרלוס סנטנה, קט סטיבנס ופול סיימון.
ב-1975 באלבומו האחרון שיצא בחברת RCA, נכלל הקטע האינסטרומנטלי "Affirmation".
שנה אחר כך הקליט הגיטריסט ג'ורג' בנסון את הקטע באלבומו "Breezin'".
פליסיאנו היה בין כוכבי הפופ המערביים הבודדים אשר עברו את המחסום התרבותי של מסך הברזל בין המזרח למערב.
ב-1974 הופיע בפראג בירת צ'כוסלובקיה יחד עם הכוכב הצ'כי מאותה תקופה, קרל גוט .
ב-1979 הקליט גרסה של הלהיט "Light My Fire" בדואט עם הזמרת מיני ריפרטון, הדואט נכלל באלבום האולפן האחרון של ריפרטון עבור קפיטול רקורדס.
עליהם זכה בארבעה פרסי גראמי נוספים למבצע הטוב ביותר של מוזיקה לטינית.
עם חוסה חוסה, הזמר המקסיקני הפופולרי ביותר מאותה עת, הקליט דואט בשם "Por ella" שהיה ללהיט.
עוד הקליט בשנות השמונים והתשעים דואטים עם נטלי קול (Everlasting), גלוריה אסטפן (Alma Caribena), עם זמרת הג'אז דיאנה שור הקליט שיר לאלבומה "Schuur Things" משנת 1985, ועם פול סיימון לאלבום "Songs from The Capeman".
בשנת 1984 זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה.
ב-1987 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
טביעות ידיו מצויות ב"קיר התהילה" במוזיאון מאדאם טוסו, וכמו כן כוכב על שמו מופיע בשדרת כוכבים במולדתו פוארטו ריקו.
ב-1987 שירו "The Sound of Vienna" שהקליט עם התזמורת הסימפונית של וינה הפך ללהיט באוסטריה.
ב-1994 הקליט ריקוד באנגלית בשם "Goin' Krazy" בשם הבדוי JR.
ב-1995 שונה שמו של בית ספר "Public School 155" בניו יורק לשם "בית ספר לאמנויות הבמה על שם חוזה פליסיאנו".
ב-1996 הופיע בתפקיד קמע בסרט פארגו.
הוא ביצע את שיר הנושא "Behind the Mask" בסדרת הטלוויזיה "Queen of Swords".
תוכנית הוקרה לפליסיאנו "Guitarra Mía" הופקה על ידי "בנקו פופולאר דה פוארטו ריקו" ושודרה בפוארטו ריקו ובערים בארצות הברית שבהן אוכלוסייה גדולה של פורטוריקנים.
בתוכנית הופיע פליסיאנו עצמו וזמרים פורטוריקנים וכוכבים בינלאומיים ששרו את שיריו.
בשנות האלפיים המשיך להקליט אלבומי מוזיקה ובשנת 2001, השתתף בשיר "".
אלבום באנגלית שכתב והלחין "Soundtrack of My Life" יצא ב-2007. בשנת 2009 זכה בפעם השמינית בפרס גראמי על האלבום "Señor Bolero".
באותה שנה עזב את חברת "Siente Music" והוציא שני אלבומים חדשים בשפה האנגלית להורדה דיגיטלית זמינה רק מאתר האינטרנט האישי שלו.
אחד האלבומים הוקדש לשירים אמריקאים קלאסיים בהם שירים שהתפרסמו בביצוע פרנק סינטרה, והשני אלבום של מוזיקה אינסטרומנטלית הומאז' לג'אנגו ריינהארדט גיטריסט הג'אז האגדי.
ב-10 במאי 2010 ביצע פליסיאנו את ההמנון "הדגל זרוע הכוכבים" בקומריקה פארק שבדטרויט כחלק מטקס זיכרון שנערך לארני הרוול שמת ביום שלישי לפני כן.
הביצוע שלו היה דומה שזה שביצע בשנת 1968 כשהוא מלווה את עצמו בגיטרה אקוסטית במקצב איטי ובסגנון ג'אז-לטיני.
בנובמבר 2011 קיבל פליסיאנו את פרס גראמי הלטיני על מפעל חיים מהאקדמיה הלטינית של אמנות ומדעים.
בינואר 2012 כשהיה אורח בחגיגות יום הולדת לאלביס פרסלי בממפיס הודיע על צאת אלבומו החדש "The King" כהוקרה לאלביס, אותו הפיק יחד עם ג'ורג' קליין מי שהיה מנהלו של אלביס.
לפליסיאנו ולאשתו סוזאן נולדו שלושה ילדים, בת מליסה ושני בנים ג'ונתן ומייקל.
פליסיאנו היה פופולרי בישראל בסוף שנות השישים ובשנות השבעים, שיריו צעדו במצעדי הפזמונים הלועזיים, השיר "גשם", לדוגמה, הגיע למקום השביעי במצעד השנתי הלועזי לשנת 1970 של גלי צה"ל.
הנעימה "פגאו" בביצועו משמשת במשך שנים רבות אות הפתיחה של תוכנית המוזיקה "כאן, שם ובכל מקום" המשודרת מאז 1979 בימי שישי, תחילה ברשת גימל בעריכתה והגשתה של יהודית בן-יעקב, לאחר מכן ב-88FM וכיום משודרת בכאן 88 בעריכת והגשת תומר מולוידזון.
בישראל הופיע פליסיאנו מספר פעמים, לראשונה בשנים 1972 ו-1973. עשור אחר כך ב-1983 ערך סיבוב הופעות בארץ והופיע בין השאר בהיכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים.
באוגוסט 2007 הופיע במועדון זאפה תל אביב, ובאוקטובר 2013 הגיע שוב לישראל להופעה אחת בהיכל נוקיה.
ביום הולדתו ה-74 שחל ב-10.9.19 הופיע בהיכל התרבות בתל אביב.
בהופעה אירח את הזמר בועז שרעבי שהצטרף אליו לשירת דואט לשיר 'הלוואי' ולשיר Hey Jude של הביטלס.
חוזה רוס-ביזנטיון משנת 911 הוא החוזה המקיף והמפורט ביותר שנחתם בין האימפריה הביזנטית ורוס של קייב במאה ה-10. קדם לו החוזה מ־907.
לטקסט של החוזה הנכלל בכרוניקה הרוסית הראשונה יש דמיון רב בתוכן ובסגנון עם חוזי מסחר מאוחרים יותר שנחתמו על ידי ביזנטיון עם ערי המסחר האיטלקיות.
הוא נכתב בשתי שפות ונחתם, באופן אישי, על ידי לאו השישי.
הטקסט, גם, כולל נאומים של הצדדים החתומים.
לא ידועים חוזים אחרים דומים ועתיקים בעלי מורכבות רבה כל כך בקרב חברות אחרות באירופה מאותה תקופה.
החוזה פותח במנייה ארוכה של שליחי ה'רוס' ששמות כולם הם נורדיים: קרל, אינגיאלד, פארולף, ורמונד, הרולאף, גונאר, הארולד, קאמי, פריתלייף, הרואר, אנגנטיר, תרואנד, לייטולף, פאסט וסטיינווית.
סעיפים 3 עד 7 מסדירים את המשפט הפלילי ואת חיי המושבה שלהם בקונסטנטינופול.
יש גם סעיף על ירושה של סוחר שמת בבירת האימפריה.
סעיף 8 מוקדש למשפט ימי.
הסעיפים הבאים מגדילים את כופר הנפש עבור שבויים, החלפת פושעים ומעמד שכירי החרב הורנגים המשרתים את הביזנטים.
החוזה רוס-ביזנטיון משנת 911 היה לא רק החוזה המשמעותי ביותר בין רוס של קייב והאימפריה הביזנטית במאה ה-10, אלא גם מסמך פורץ דרך שחשף את עומק היחסים והתקשורת בין שתי התרבויות.
החוזה הזה היה מלא בפרטים משפטיים שהבהירו את זכויותיהם וחובותיהם של הצדדים בכל הנוגע למסחר, חיי קהילה, ומשפט.
לדוגמה, החוזה כלל סעיפים הנוגעים לחוק הימי, חוקי ירושה, ויחס לשכירי החרב הורנגים המשרתים את הביזנטים.
כמו כן, אחד הסעיפים החשובים התייחס להצלת ספינות שנקלעו לסערה בים השחור - סעיף שמזכיר את חוקי הים רודיוס הקדומים.
החוזה, בנוסף, היווה דוגמה לשיתוף פעולה בין תרבויות שונות, עם דגש על הפער הדתי בין הצדדים: בעוד הביזנטים היו נוצרים, רוס עדיין היו פגאנים, דבר שבא לידי ביטוי גם בטקסי ההשבעה שנכללו בחוזה.
חוזה פריז Treaty of Paris, בספרדית: (1898) Tratado de París, בפיליפינית: Kasunduan sa Paris ng 1898) היה הסכם שלום אשר נחתם בשנת 1898, במסגרתו איבדה ספרד כמעט את כל קולוניות האימפריה שלה, כאשר קובה, פוארטו ריקו והפיליפינים נמסרו לארצות הברית.
העברת הפיליפינים לוותה בתשלום של 20 מיליון דולרים מארצות הברית לספרד.
החוזה נחתם ב-10 בדצמבר 1898 וסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ההסכם נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1899, כאשר הוחלפו מסמכי האשרור בין הצדדים.
חוזה פריז סימן את סופה של האימפריה הספרדית (לאחר שנותרו בידיה רק שטחים בצפון אפריקה ומספר איים במפרץ גינאה שבמערב אפריקה), ואת תחילת עלייתה של ארצות הברית כמעצמה.
תומכים רבים של המלחמה התנגדו להסכם השלום, שהפך לנושא מרכזי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1900. המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן, היה נגד החוזה, מכיוון שהתנגד לאימפריאליזם, בעוד הנשיא הרפובליקני ויליאם מקינלי, שתמך בו, נבחר לכהונה נוספת.
מלחמת ארצות הברית–ספרד החלה ב-25 באפריל 1898 בשל סדרה של סכסוכים שהלכו והדרדרו בין שתי המדינות, והסתיימה עם החתימה על חוזה פריז ב-10 בדצמבר.
כתוצאה מהחוזה איבדה ספרד את השליטה על שארית שטחי האימפריה שלה.
לאחר שהשיגו מדינות אמריקה הלטינית עצמאות, נעשו ניסיונות דומים גם בקובה בשנים 1868–1878, 1879-1880 ושוב במהלך העשור של 1890, בהנהגת חוסה מארטי, אשר נהרג ב-19 במאי 1895.
ההתנגדות לשלטון הספרדים החלה באותה תקופה גם בפיליפינים, כאשר הקריאה הראשונה למרד הונהגה על ידי אנדרס בוניפסיו באוגוסט 1897, שהוחלף על ידי אמיליו אגינלדו.
בוניפאסיו קרא תיגר על מנהיגותו של אגינלדו, נעצר על ידו והוצא להורג ב-10 במאי 1897. בדצמבר של אותה שנה נשא ונתן אגינלדו עם השלטונות על הסכם הפסקת אש במסגרתו קיבלו מנהיגי המהפכנים חנינה והוגלו להונג קונג.
המלחמה בין ארצות הברית לספרד זכתה לתמיכה רחבה בשל אהדת הציבור האמריקאי למאבקה של קובה לעצמאות, יחד עם התגברות האינטרסים הכלכליים האמריקאיים במדינות שמעבר לים.
לארצות הברית היה עניין מיוחד בתעשיית הסוכר המתפתחת של קובה.
צבא ארצות הברית אף שלח דוחות שקריים אודות המתרחש בפיליפינים במטרה להותיר על כנה את התמיכה הציבורית במעורבות האמריקאית מעבר לים.
ארצות הברית נשענה על עקרונות אמונת "הייעוד הגלוי" על מנת להצדיק את כניסתה למלחמה וטענה שאלה גורלה וחובתה של אמריקה להשתלט על שטחים אלה.
ב-16 בספטמבר הוציא נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, הוראות סודיות עבור שליחיו, כאשר קרבה מלחמת ארצות הברית–ספרד לסיומה.
הוראות אלה היוו דרישות מקדימות טרם חתימת הסכם שלום, ובמסגרתן נדרשה ספרד לפנות את קובה ולהסיר טענות לריבונות ספרדית במקום, לוותר על פוארטו ריקו ואיים נוספים באיי הודו המערביים ובאיי מריאנה לטובת ארצות הברית ולאפשר השתלטות צבאית אמריקאית על הפיליפינים.
בהוראות ששלח, הדגיש מקינלי את מחויבותה של ארצות הברית כלפי הפיליפינים ואת הדאגה לאינטרסים המסחריים האמריקאיים במקום.
סעיף 5 בהסכם הפסקת האש אשר קדם למשא ומתן מ-12 באוגוסט 1898 קבע, כי ארצות הברית וספרד יעמידו לא יותר מחמישה נציגים לקיום הדיונים, אשר יחלו בפריז עד 1 באוקטובר של אותה שנה.
הרכב חברי המשלחת האמריקאית למשא ומתן היה יוצא דופן בכך ששלושה מחבריה היו סנאטורים (כלומר, כפי שהצביעו על כך עיתוני אותה תקופה, בבוא העת יהיה עליהם להצביע על אישור ההסכם שהם עצמם ניהלו).
ויליאם דיי - יושב הראש, מזכיר המדינה לשעבר אשר התפטר מחברותו בקבינט על מנת להוביל את המשלחת.
ג'ורג' גריי - סנאטור מדלאוור.
ויליאם פירס פריי - סנאטור ממיין.
קושמן קלוג דייוויס (Cushman Kellogg Davis) - סנאטור ממינסוטה.
וייטלואו ריד (Whitelaw Reid) - דיפלומט לשעבר ומועמד לסגן נשיא לשעבר.
המשלחת הספרדית כללה את הדיפלומטים הבאים:
אאוחניו מונטרו ריוס (Eugenio Montero Ríos), יושב ראש המשלחת הספרדית, נשיא הסנאט הספרדי
אליהם הצטרף גם הדיפלומט הצרפתי ז'יל קמבון
המשלחת האמריקאית, בהובלתו של ויליאם דיי אשר פרש מתפקידו כחבר בקבינט במטרה לעמוד בראשה, הגיעה לפריז ב-26 בספטמבר 1898 והמפגשים והדיונים התנהלו במערכת החדרים של משרד החוץ הצרפתי.
במהלך המפגש הראשון דרשו הספרדים כי מנילה, אשר נכבשה על ידי האמריקאים מספר שעות לאחר החתימה על הסכם הפסקת האש בוושינגטון תוחזר לשליטה ספרדית.
האמריקאים סירבו לדון בכך ובאותו הזמן לא שבו לעסוק הצדדים לעסוק בנושא.
פליפה אגונסיו (Felipe Agoncillo), עורך דין פיליפיני אשר נשלח לפריז על מנת לייצג את עמדתה של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, זכה להתעלמות שני הצדדים ולא השתתף בדיונים.
במשך למעלה מחודש עסקו השיחות בנושא קובה.
תיקון טלר (Teller Amendment) להכרזת המלחמה של ארצות הברית על ספרד הפכה את סיפוח האי ללא פרקטי, בניגוד לסיפוחם של הפיליפינים, גואם ופוארטו ריקו.
תחילה, סרבה ספרד לקבל על עצמה את החוב הקובני, אשר עמד על 400 מיליון דולרים, אך בסופו של דבר לא הייתה לה ברירה.
לבסוף, הוסכם כי קובה תמסר לידי הקובנים וכי והחוב יוחזר לספרד.
בנוסף הוסכם כי ספרד תמסור את גואם ופוארטו ריקו לידי ארצות הברית.
לאחר מכן שבו הדיונים לעסוק בפיליפינים.
הנציגים הספרדיים ניסו למשוך ככל האפשר את זמן השיחות, בניסיון למסור רק את מינדנאו או את איי סולו, מתוקף העובדה כי האמריקאים כבשו רק שטח מצומצם יחסית באזור מנילה.
מהצד האמריקאי, המליץ בתחילה יושב הראש דיי רק על רכישת הבסיס הימי במנילה, כ"נקודת מנוחה" לאוניות הצי האמריקאי, ואחרים המליצו על רכישתו של האי לוזון בלבד.
עם זאת, בדיון עם יועציה, סיכמה המשלחת כי אם תשמור לעצמה ספרד חלק מאיי הפיליפינים, קיים סיכוי גבוה לכך שיימכרו למעצמה אירופית, מה שעלול להוות בעיה עבור ארצות הברית.
ב-25 באוקטובר שלחו חברי המשלחת שדר לנשיא מקינלי לקבלת הוראות מפורשות יותר.
שדר זה נשלח באותו הזמן בו התקבל שדר אחר ממקינלי ובו נאמר כי חובתו כנשיא אינה מותירה לו כל ברירה אלא לדרוש את כל הארכיפלג בשלמותו.
למחרת בבוקר התקבל ממקינלי שדר נוסף ובו נאמר:
המשלחת האמריקאית קיבלה בהפתעה את הוראות הנשיא.
שדר נוסף ממזכיר המדינה ג'ון היי הבהיר כי הבעלות על שטחים נוספים בפיליפינים תושג באמצעות כיבושם.
מקינלי הוסיף כי ניצחונו של אדמירל ג'ורג' דיואי בקרב מפרץ מנילה העניק לארצות הברית את הבעלות על האיים.
דיי ענה כי אפילו כיבושה של מנילה התרחש לאחר תאריך החתימה על הפסקת האש.
עם זאת, ביצעה המשלחת את הוראת הנשיא.
ב-4 בנובמבר דחתה המשלחת הספרדית את הדרישה האמריקאית, וראש ממשלת ספרד, פרחדס מטאו סגאסטה (Práxedes Mateo Sagasta) גיבה את החלטתה.
כאשר גברה הסבירות לכישלון השיחות, החלו טענות כנגד סיום הפסקת האש וחידוש המלחמה.
עם זאת, לאחר הבחירות לקונגרס האמריקאי שנערכו ב-8 בנובמבר, נחלש הרוב הרפובליקני ממנו נהנה מקינלי, אך במידה קטנה יותר מהצפוי.
המשלחת האמריקאית הושפעה מהתוצאות, ופריי גיבש תוכנית, שכללה הצעה לספרד של בין 10 ל-20 מיליון דולרים עבור האיים, בה תמך משרד החוץ.
לאחר כמה דיונים הציעה המשלחת האמריקאית לספרד 20 מיליון דולר עבור האיים ב-21 בנובמבר, כעשירית מכפי שהוערך ערכם בדיונים פנימיים שנערכו באוקטובר, וביקשה תשובה בתוך יומיים.
מונטרו ריוס ענה בכעס שתשובתו תינתן מייד, אך המשלחת האמריקאית כבר הספיקה לעזוב את שולחן הדיונים.
כאשר נפגשו הצדדים שוב, שלחה המלכה-העוצרת מריה כריסטינה שדר ובו נתנה את הסכמתה להצעה.
מונטרו ריוס ציטט את התשובה הרשמית:
העבודה על הטיוטה הסופית של ההסכם החלה ב-30 בנובמבר, ונחתמה ב-10 בדצמבר 1898. השלב הבא היה אישור בתי הנבחרים.
במדריד נדחה ההסכם על ידי הקורטס חנרלס, אך המלכה-העוצרת הפעילה סעיף בחוקה אשר אפשר לה לחתום עליו.
בסנאט היו באותה תקופה ארבע אסכולות בנוגע לאימפריאליזם האמריקאי, אשר השפיעו על הדיון לאשרור ההסכם.
כללית, תמכו הרפובליקנים בהסכם, כאשר אלה שהתנגדו לו ביקשו לבטלו או להוציא ממנו את התנאי של רכישת הפיליפינים.
בנוסף, תמכו גם דמוקרטים בהתפשטות הטריטוריאלית של ארצות הברית, ובעיקר נציגים מאזור דרום ארצות הברית.
מיעוט בקרב הדמוקרטים העדיף גם כן את ההסכם על בסיס סיום המלחמה והענקת עצמאות לקובה ולפיליפינים.
במהלך הדיון בסנאט לאשרור ההסכם היו הסנאטורים ג'ורג' פריסבי הואר (George Frisbie Hoar) וג'ורג' גרהאם וסט (George Graham Vest) למתנגדיו החריפים:
כמה מתנגדים ציינו כי ההסכם יגרום לארצות הברית להפוך לאימפריה ולהפר בזאת את האמונות הבסיסיות ביותר של החוקה האמריקאית.
הם טענו כי לסנאט ואף לנשיא אין זכות להעביר חוקים לשליטה על עמים אחרים, אשר אינם מיוצגים בבית הנבחרים.
נציגים אחרים, אשר תמכו בחוזה טענו:
תומכי החוזה טענו כי החוקה חלה רק על אזרחי ארצות הברית.
רעיון זה אומץ מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון בפסיקותיו, כשעלו שאלות בנושא מעמדם וזכויותיהם של התושבים בטריטוריות שנכבשו במלחמה.
בעוד הדיון נמשך, עתרו אנדרו קרנגי והנשיא הקודם גרובר קליבלנד לבית הנבחרים בדרישה לדחות את החוזה.
העותרים התייחסו בנוקשות לכל מדיניות אימפריאליסטית מסוג זה, והשתייכו לליגה האנטי-אימפריאליסטית האמריקאית, יחד עם אנשים נודעים אחרים כגון מארק טוויין וסמואל גומפרס.
החוזה השנוי במחלוקת אושר לבסוף ב-6 בפברואר 1899 ברוב של 57 לעומת 27, קול אחד בלבד מעבר לרוב הדרוש של שני-שלישים.
רק שני רפובליקנים הצביעו נגד האשרור, ג'ורג' פריסבי הואר ממסצ'וסטס ויוג'ין פריור הייל ממיין.
לסנאטור נלסון אולדריץ', אשר התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה אך תמך בנשיא כאשר החלה, היה חלק חשוב בהבטחת הרוב הדרוש של שני-שלישים לאשרור חוזה פריז.
חוזה פריז קבע כי קובה תזכה בעצמאות מספרד, אך הקונגרס וידא כי תישאר תחת שלטון אמריקאי עקיף באמצעות השימוש בתיקון פלאט.
בפרוטרוט, ספרד תוותר על כל דרישותיה לריבונות, ועם עזיבתה, יעבור האי לחזקתה של ארצות הברית, אשר תקבל עליה ותמלא את כל החובות, העשויות לנבוע מעובדת הכיבוש בהתאם לחוק הבינלאומי.
בנוסף, קבע החוזה כי ספרד תמסור את פוארטו ריקו, יחד עם איים נוספים בים הקריבי, לידי ארצות הברית, כמו גם את גואם ואיי מריאנה, אשר היו חלק מטריטוריית איי הודו המזרחית הספרדיים.
החוזה קבע שספרד תמסור לידי ארצות הברית את ארכיפלג הפיליפינים וכללו את האיים שהיו בתוך קו מוגדר.
בהתאם לחוזה, נקבע כי ספרד:
תוותר על זכויותיה באשר לקובה .
תמסור את פוארטו ריקו ותוותר על איי הודו המערבית שבחזקתה.
תמסור את האי גואם לידי ארצות הברית.
תמסור את איי הפיליפינים לידי ארצות הברית, תמורת תשלום של 20 מיליון דולרים.
פרטים נוספים בנוגע למסירת הפיליפינים הוסדרו מאוחר יותר באמצעות חוזה וושינגטון בשנת 1900. קו הגבול עם שטח החסות הבריטי של צפון בורנאו הוסדר לאחר ועידה בין ארצות הברית לבריטניה ב-1930.
הניצחון במלחמה הפך את ארצות הברית לכוח עולמי, לאחר שהשליטה על פוארטו ריקו, גואם והפיליפינים הרחיבה את הדומיננטיות הכלכלית האמריקאית באזורי הים הקריבי והאוקיינוס השקט.
התרחבות טריטוריאלית זו המשיכה להשפיע על מדיניות החוץ והמדיניות הכלכלית האמריקאית עמוק אל תוך המאה הבאה.
בנוסף, תפקידו המשמעותי של הנשיא מקינלי בקידום החוק בבית הנבחרים הפך את מוסד הנשיאות למודרני יותר, והמצב המוחלש בו היה לפני תקופת כהונתו הוחלף באב הטיפוס של הנשיאות החזקה יותר המאפיינת את ימינו.
לכיבוש הצבאי האמריקאי הייתה השפעה מתמשכת על המשך האירועים.
בפיליפינים פרץ מרד כנגד האמריקאים ב-4 בפברואר 1899, אשר במהרה עלה בהיקפו ובעוצמתו על הקרבות שהתחוללו לפני כן כנגד הספרדים, כפי שתיאר זאת כותב פיליפיני:
על פי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, גרמה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ותוצאותיה לעיכוב עצמאות הפיליפינים עד לאחר מלחמת העולם השנייה, אך גם ייסדה מערכת יחסים אשר טיפחה אוכלוסייה פיליפינית משמעותית בתוך גבולות ארצות הברית.
בנוסף, אפשר תיקון פלאט את המשך הכיבוש האמריקאי של קובה ללא צורך בסיפוח, זאת על אף הבטחות במהלך המלחמה והמשא ומתן שלאחריה על הענקת עצמאות.
במטרה לשמור על השליטה בקובה, צידדה ממשלת ארצות הברית ברעיון שתושבי האי אינם מסוגלים לקיים שלטון עצמי.
כפי שציין הסנאטור סטיבן אלקינס:
באופן כללי, תרמו אחזקות אלה בצורה ניכרת לעלייה בכוחה הכלכלי של ארצות הברית שהושגה במהלך תקופה זו.
חוזה פריז הוא חוזה שנחתם בין השושלת הקאג'ארית לבין הממלכה המאוחדת בפריז ב-4 במרץ 1857 וסימן את סופה של המלחמה האנגלו-פרסית.
בהסכם זה הסכימו הפרסים לסגת מהראת, להתנצל בפני שגריר בריטניה בשובו, וחתמו על הסכם סחר עם בריטניה.
הבריטים, מצידם, הסכימו לא לארח את מתנגדי השאה בשגרירותם, ביטלו את בקשתם להחליף את ראש ממשלת איראן מירזא אקא ח'אן נורי וגם את דרישתם לוויתורים טריטוריאליים לאימאם של מסקט, שקיימה באותו הזמן גם ברית עם בריטניה.
בנוסף, פרס הסכימה לחפש תיווך בבריטניה במקרה של סכסוך עתידי עם אפגניסטן.
חוזה פריז, המוכר גם בשם חוזה מו , הוא חוזה שנחתם בין ריימונד השביעי, רוזן טולוז, ובין המלך לואי התשיעי, מלך צרפת, ב-12 באפריל 1229.
לואי היה קטין בעת חתימת החוזה, ובשמו חתמה אימו, בלנקה, נסיכת קסטיליה.
חוזה זה סיים באופן רשמי את מסע הצלב האלביגנזי שהחל בשנת 1209, כשההסכם כלל הודעה של ריימונד על תבוסתו לכוחותיו של לואי התשיעי.
על פי החוזה, ביתו של ריימונד, ג'ואן, תנשא לאלפונס, הרוזן מפואטייה, אחיו של המלך לואי התשיעי.
בשל העובדה שג'ואן היא היורשת היחידה של הרוזן ריימונד, משמעות הדבר הייתה שאלפונס וג'ואן יהפכו לרוזני טולוז לאחר מותו של ריימונד.
ריימונד ויתר על יותר ממחצית מאדמותיו המזרחיות, וגם ויתר על התואר "המרקיז של פרובאנס", שנמסר לאפיפיור.
ריימונד עצמו הורשה לשוב לכסאו, אך נאלץ להשבע אימונים למלך לואי התשיעי ולממלכה הצרפתית.
האמנה סיימה את עצמאותה הפוליטית של אוקסיטניה, שהתקיימה עד אז כאוטונומיה חלקית.
הקתרים, שנותרו ללא ביצורים וללא הגנתו של ריימונד, נטבחו למוות.
חוזה פריז הוא חוזה שנחתם ב-27 ביוני 1900 בין הרפובליקה הצרפתית השלישית ובין ממלכת ספרד בנוגע לחבל ריו מוני (בגינאה המשוונית המודרנית).
על פי החוזה, אזור ריו מוני נותר נקי מסכסוכים.
ספרד קיבלה רק 26,000 קילומטרים רבועים, במקום ה-300,000 שהיא ביקשה בתחילה.
בנוסף, צרפת קיבלה את זכות הראשונים לתביעת בעלות על השטח במקרה שהכוחות הספרדיים יחליטו לנטוש את האזור.
חוזה פריז נחתם ב-30 במאי 1814 בין הקיסרות הצרפתית הראשונה לבין הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
החוזה נחתם לאחר שביתת נשק שנחתמה ב-23 באפריל בין שארל, רוזן ארטואה, נציג הרסטורציה הצרפתית, לבין מדינות הקואליציה.
החוזה ארגן מחדש את גבולותיה של צרפת, בה הושב לשלטון בית בורבון המלוכני, וכן הסדיר את החזרת השטחים שכבשה צרפת למדינות אחרות.
החוזה מכונה לעיתים "השלום הראשון של פריז", מאחר שחוזה דומה נחתם בין הצדדים בשנת 1815.
החוזה נחתם ב-30 במאי 1814, לאחר חתימה על הסכם שביתת נשק בין הצדדים ב-23 באפריל אותה השנה.
שביתת הנשק נחתמה עשרה ימים לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה מכס הקיסרות כחלק מהסכם פונטנבלו ב-13 באפריל 1814.
השיחות בין שני הצדדים נפתחו ב-9 במאי, כשבראש המשלחת הצרפתית עמד שארל-מוריס דה טליראן, נציגו של המלך הצרפתי, לואי השמונה עשר הגולה, לבין הקואליציה.
בחוזה הוסכם על החלתו של שלום בין צרפת לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, רוסיה, אוסטריה ופרוסיה - חברות הקואליציה המרכזיות, אשר הסכימו ביניהן על מטרות ההסכם כחלק מהסכם שומון.
על חוזה פריז חתמו גם פורטוגל ושוודיה, וכמו כן ספרד חתמה כחודשיים לאחר מכן.
המדינות השונות לא חתמו על חוזה אחד מול צרפת, אלא חתמו על הסכמים נפרדים, שאיפשרו לכונן תיקונים ספציפיים.
מדינות הקואליציה הסכימו שיש להשיב את צרפת לגבולותיה המקוריים טרם 1792, עת נפלה המונרכיה בצרפת והחלו כיבושיו של נפוליאון.
כמו כן, הסכימו כי יש להשיב על כנם את גבולות המדינות שנכבשו על ידי צרפת של נפוליאון בחלקן או במלואן.
בנוסף להפסקת הלחימה והשבת השטחים, היה החוזה טיוטה חלקית להסדר קבע בין צרפת למדינות אירופה.
לפי סעיף 32 בחוזה, הסדר כזה היה אמור להיחתם בתוך חודשיים מחתימת החוזה, כחלק מכינוס של כל הצדדים המעורבים במלחמות הנפוליאוניות.
התנאים המוקדמים שסוכמו בפריז היו מתונים עבור צרפת, וזאת על מנת שלא להפריע להתבססותו מחדש של בית בורבון ששב לשלטון.
גבולות צרפת מ-1 ביוני 1792 אושרו, אך נוספו להם הערים זארבריקן, סארלואי, לנדאו ומחוז מונטבליאר מהאימפריה הרומית הקדושה, חלקים מדוכסות סבויה כולל אנסי ושאמברי, וכן אביניון ורוזנות וֶנֶסֶן ממדינת האפיפיור.
לצד תוספות טריטוריאליות אלו, נדרשה צרפת לוותר על מספר ממושבותיה.
האמנה הקצתה מחדש שטחים לחלוקה בין מדינות אירופה השונות.
צרפת שמרה על כל השטח שהיה ברשותה נכון ל-1 בינואר 1792, וכן קיבלה בחזרה את כל השטחים שכבשה ממנה בריטניה במהלך המלחמה.
בשטחים אלו נכלל האי גוואדלופ שנמסרה לשוודיה מידי בריטניה לאחר שנכבשה על ידיה, בעת שנכנסה לקואליציה.
בתמורה, שוודיה קיבלה פיצויים של 24 מיליון פרנק, שהולידו את קרן גוואדלופ.
השטחים שיצאו מכלל זה היו האיים טובגו, סנט לוסיה, סיישל ומאוריציוס, שנותרו לאחר החוזה בידי הבריטים.
בריטניה גם שמרה על ריבונותה באי מלטה (סעיף 7).
במסגרת החוזה, הושבה סנטו דומינגו לאימפריה הספרדית, לאחר שהועברה לחזקה צרפתית בהסכם בזל משנת 1795 (סעיף 8).
חלקו המערבי של האי, במסגרת מה שהצרפתים כינו קודם לכן סנט דומינג ומאוחר יותר יוכר כהאיטי, הוכר על ידי ספרד כמושבה צרפתית.
החוזה הכיר רשמית בעצמאות ובנייטרליות של שווייץ (סעיף 6).
החוזה הכיר בשלטון בית בורבון בצרפת, ובשלטונו של לואי השמונה עשר.
זאת לאור העובדה שההסכם נחתם בידי לואי השמונה עשר ונציגי מדינות הקואליציה.
ההסכם שאף להפסיק את הסחר בעבדים הצרפתי אך לא את העבדות, לאורך תקופה של חמש שנים.
שטחי צרפת לא נכללו בהסכם.
למרות כוונות האמנה לשלום, היו כוחות שחששו מפני עלייה נוספת של הכוח הצרפתי.
כמו כן, לאחר החתימה הלך והתחזק הצורך בשטחים.
וילם הראשון לבית אוראניה-נסאו, התבקש על ידי הולנד, ששוחררה מהכיבוש הצרפתי, להיות נסיך המדינה.
את הבקשה קיבל וילם הראשון בסוף 1813. במרץ 1815 הוקמה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה בשטחי הולנד, בלגיה ולוקסמבורג של ימינו.
במהלך כיבושיו איחד נפוליאון מדינות גרמניות רבות, אשר שמרו על מעמד זה גם לאחר חוזה פריז.
בנוסף רכשה פרוסיה שטחים במערב גרמניה, סמוך לגבול עם צרפת, לאחר משא ומתן עם וילם הראשון מהולנד.
באיטליה הוכרו גם כן מספר ישויות פוליטיות.
חוזה ראמוס (בפינית: José Ramos; נולד ב-9 בנובמבר 1994) הוא ג'ודוקא גואטמלי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד לצנד-אוצ'ירין צוגטבאטר המונגולי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, הודח שוב בסיבוב הראשון לאחר הפסד לארטם לסיוק האוקראיני.
חוזה פריז הוא הסכם שנחתם ב-25 ביוני 1802 בין הרפובליקה הצרפתית הראשונה (שהייתה תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה) לבין האימפריה העות'מאנית (שהייתה תחת שלטונו של סלים השלישי).
צורתו הסופית של ההסכם הראשוני שנחתם בפריז ב-9 באוקטובר 1801, הביא לסיום מסע נפוליאון בארץ ישראל והביא את היחסים של צרפת והאימפריה העות'מאנית לסטטוס קוו שלפני המלחמה.
באמנה זו, האימפריה העות'מאנית אימצה גם את הסכם אמיין, הסכם השלום שנתחם בין צרפת לבין בריטניה ב-25 במרץ 1802, שבאה בעקבות כניעת הכוחות הצרפתיים לבריטים באלכסנדריה שבמצרים.
היחסים שבין האימפריה העות'מאנית לבין צרפת היו מתוחים עם הרכישה הצרפתית של האיים היוניים ב-1797, והתעמולה האנטי-עות'מאנית שהפיצו סוכנים צרפתים בבלקן.
כאשר פלשו הצרפתים למצרים, ב-9 בספטמבר 1798, הכריזה האימפריה העות'מאנית על מלחמה עם צרפת.
לאחר מכן, ב-23 בדצמבר 1798, האימפריה העות'מאנית חתמה על הסכם ברית עם רוסיה.
זו הייתה תחילתה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה.
במהלך המלחמה, איי יוון נכבשו מחדש על ידי האימפריה העות'מאנית עם עזרה מרוסיה.
האמנה השתמשה בשלושה לוחות שנה: לוח השנה המהפכני בצרפת, הלוח המוסלמי והלוח הגרגוריאני.
מהצד הצרפתי, שארל-מוריס דה טליראן חתם על האמנה.
מהצד העות'מאני, מחמד סייד גליפ פאשה חתם על האמנה.
לאחר ההסכם, האימפריה העות'מאנית שמרה על יחסים טובים עם צרפת.
חוזה פריז נחתם במרץ 1657 בין הפרוטקטורט של קהיליית אנגליה לבין לואי הארבעה עשר מצרפת במטרה לכרות ברית נגד פליפה הרביעי מלך ספרד.
ההסכם הביא למיזוג בין מלחמת אנגליה-ספרד ומלחמת צרפת-ספרד.
ההסכם ביטא את ההתיידדות המחודשת בין צרפת לבין המשטר הרפובליקני באנגליה, זאת אחרי שעד שנות ה-50 של המאה ה-17 תמכה צרפת במלוכנים בראשם עמד צ'ארלס השני, מלך אנגליה, שישב בגלות.
בתגובה לחתימת ההסכם עם קרומוול, ראש הרפובליקנים, צ'ארלס חתם על חוזה בריסל ב-1656.
האנגלים הסכימו להצטרף לצרפת במלחמה נגד ספרד בפלנדריה וצרפת מצידה התחייבה לתרום 20 אלף חיילים.
אנגליה הסכימה לתרום 6,000 חיילים ואת הצי שלה לטובת כיבוש מבצרי החוף של דנקרק, גרוולין ומרדיק.
עוד לפי תנאי ההסכם, גרוולין תימסר לידי צרפת ואילו דנקרק ומרדיק לרשות אנגליה.
דנקרק, שנמסרה לידי אנגליה, עמדה בראש מעייניה של אנגליה, שכן בעבר ספינות מלחמה פרטיות שיצאו ממנה פגעו בצי הסוחר שלה.
עבור אנגליה, חשיבותה של דנקרק עברה מהשדה הדיפלומטי והפכה לצורך פוליטי דחוף.
חוזה פריז נחתם ב-6 בינואר 1810 וסיים את המלחמה בין צרפת לבין שוודיה, אחרי ששוודיה הובסה על ידי רוסיה, בעלת בריתה של צרפת במלחמה הפינית בשנים 1809–1810.
במהלך תקופת הקואליציה האנטי צרפתית השלישית והרביעית רוסיה חברה לשוודיה נגד צרפת, אך לאחר תבוסתה בקרב פרידלנד, היא הצטרפה לצרפת ותקפה את שוודיה במטרה לאלץ אותה להצטרף לברית עם נפוליאון.
ההשפעה העיקרית של ההסכם שנחתם לאחר המלחמה היה ששוודיה הצטרפה לברית והתחייבותה להימנע מסחר עם בריטניה.
השלום שהושג בהסכם החזיק מעמד עד סירובו של נפוליאון לאפשר לשוודיה לספח את נורווגיה שהייתה תחת שלטונה של דנמרק, בעלת בריתה של צרפת.
מאוחר יותר, בינואר 1812 צרפת כבשה את פומרניה השוודית עקב ההפרה של ההסכם, והעובדה שהיא המשיכה לסחור עם בריטניה.
באפריל 1812 שוודיה חתמה על חוזה סנט פטרסבורג.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, ז'אן ברנדוט, אחד המרשלים בצבא נפוליאון, נבחר כנסיך הכתר של שוודיה וקיבל בהמשך את השם קרל הארבעה עשר, זאת לאחר שבחר לנהוג בשבויים השוודים באדיבות וכן להחזירם לארצם במהירות.
חוזה פריז נחתם בפריז ב-5 במרץ 1812 בין פרוסיה בראשות פרידריך וילהלם השלישי לבין צרפת בראשות נפוליאון בונפרטה.
ההסכם הביא לכינון ברית צבאית בין פרוסיה לצרפת כחלק ממלחמת רוסיה–צרפת, והביא להצטרפות פרוסיה למלחמה כבעלת ברית של צרפת ב-24 ביוני 1812. הברית שהייתה לא פופולרית מלכתחילה החזיקה מעמד זמן קצר בלבד עד 30 בדצמבר אותה שנה כשפרוסיה חתמה על אמנת טאורוגן עם רוסיה.
ב-17 במרץ 1813 פרידריך וילהלם השלישי הכריז מלחמה על צרפת בנאומו המפורסם "לעמי".
במהלך 1811 צרפת ורוסיה התכוננו למלחמה.
כחלק מההכנות, מוקדם יותר באותה שנה הרוסים פנו לפרוסיה בבקשה לחתום על ברית ונענו בשלילה, אולם החשש הגובר בפרוסיה מפני הפיכתה לבסיס צרפתי גרם לשינוי עמדת הממלכה.
באוקטובר ביקר גנרל גרהרד פון שרנהורסט בסנקט פטרבורג, עדכן את הרוסים שפרוסיה מנהלת מגעים עם צרפת וביקש לחתום על ברית צבאית.
במהלך ביקורו חתמו שני הצדדים בחשאי על חוזה צבאי, בו התחייבה רוסיה לעזור לפרוסיה במקרה של פלישה צרפתית, אך פרוסיה אולצה שלא להגן על כל שטחיה אלא לסגת לנהר ויסלה.
לאחר הביקור פנה שרנהורסט לאוסטרים בהצעה דומה אך סורב.
במצב עניינים זה הודיע הצאר אלכסנדר הראשון כי אם לא יזכה לשיתוף פעולה מלא עם פרוסיה, אזי שהממלכה תפורק במלחמה.
לאחר שקיבל את האיום ניסה שר החוץ הפרוסי לשכנע את מלכו לחתום על ברית פומבית עם רוסיה, אולם האחרון סירב באומרו "כל זה מזכיר לי את 1805 ו-1806 כשבית הצאר נתפס לאותה התלהבות.
אני חושש שהתוצאה הסופית של המהלך תהיה מלחמה בלתי מתוכננת שתביא מזל ביש לידידיה של רוסיה במקום לגאול אותם מעול הדיכוי." לאחר תשובה זו השר הציע שוב לחתום על ברית עם צרפת.
בינואר 1812 התפטר הגנרל גבהרד לברכט פון בליכר ונימק זאת בסירובו להילחם למען צרפת.
החוזה נחתם בפריז ב-5 במרץ 1812 ולפיו על פרוסיה היה לפתוח את גבולותיה בפני צבא צרפת ולספק לגרנד ארמה הצרפתי 20,842 חיילי עזר ואספקה לרבות סוסי משא ועגלות.
מדובר היה במחצית מצבא פרוסיה אחרי שהוגבל בחוזה טילזיט ל-42 אלף איש.
בחוזה הובטח לפרוסיה גם פיצוי טריטוריאלי מסוים על חשבון שכנתה ממזרח.
עם המוני חיילי צבא צרפת הצובאים על הגבול והחשש מפני פלישה, אישר פרידריך וילהלם את ההסכם ב-5 במרץ.
במקביל, הברית שנחתמה בין צרפת לאוסטריה באותה עת היה פחות מחייב והאוסטרים מיהרו להודיע לרוסים כי בכוונתם להימנע מהמלחמה ככל הניתן.
לאחר אישור ההסכם למעלה מ-300 קצינים, רבע מכלל הקצינים בפרוסיה התפטרו מתפקידם, ורובם יצאו לגלות ברוסיה, ספרד או אנגליה.
שרנהורסט שהיה ראש המטה הכללי של פרוסיה התפטר גם כן ועבר לשלזיה, אם כי הוא נשאר אחד מהיועצים הצבאיים של המלך.
עוזריו, קרל פון קלאוזביץ והרמן פון בוין התפטרו גם הם ועברו לרוסיה.
חלק מהקצינים שהתפטרו קיוו בהתפטרותם להישנות המרד בספרד ב-1808 והסיכוי לכינון קואליציה שישית בסיוע בריטי.
בשלב הראשון של הפלישה לרוסיה, הוביל גנרל יוליוס פון גראוורט שהיה ידוע באהדתו לנפוליאון, את הצבא הפרוסי ששירת באגף הצפוני הצרפתי לאורך חוף הים הבלטי, אולם עד מהרה הוא חלה.
מחליפו, לודוויג יורק פון וארטנבורג התנגד לברית עם צרפת ופעל בהתאם.
כך, למשל, כשהממונה עליו, מרשל ז'אק מקדונלד פקד עליו לבצר את עיר הנמל ממל, הוא סירב בטענה כי הדבר לא כלול בהסכם.
במהלך המצור על ריגה ניסה יורק לבצע חילופי שבויים עם רוסיה רק כדי לגלות שרוב השבויים הפרוסים הצטרפו ללגיון הגרמני בשירות רוסיה.
לאור הקשיים שהתעוררו במסגרת ההסכם, באוקטובר הציע שר החוץ האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך לחתום על הסכם אוסטרי-פרוסי שיחייב את הצרפתים לסגת אל מאחורי נהר ריין, אולם ממשלת פרוסיה עדיין הייתה מחויבת באותה עת לחוזה פריז.
בזמן זה החל גנרל פרידריך וילהלם פון בילוב לייסד כוח עתודה ומנע מהחיילים והאספקה לנוע לחזית.
הכוח נאסף בקניגסברג, בירת מזרח פרוסיה והאספקה נשלחה לגראודנץ.
במקביל, כל חיילי המילואים והחיילים הסדירים נקראו לשרת תחת פיקודו של קולונל אוגוסט פון תומן.
ב-14 בדצמבר עזב הגרנד ארמה את רוסיה, אך רבים בברלין לא העלו על דעתם עד כמה גרועה יכולה להיות תבוסתו של נפוליאון.
ב-15 בדצמבר קיבל מלך פרוסיה מכתב מנפוליאון בו התבקש לשלוח כוחות נוספים לחזית, ונענה בחיוב.
ב-19 בדצמבר הקים מלך נאפולי ז'ואקים מירא את מפקדתו בקניגסברג.
ב-24 בדצמבר אושר לפון בילוב להקים חיל מצב על נהר ויסלה, מכיוון שיורק עשוי היה לתפוס את הפיקוד במזרח ומערב פרוסיה עם שובו מרוסיה.
ב-30 בדצמבר, ללא אישורו של המלך ולאחר שהוקף בכוחות רוסים, חתם יורק על שביתת הנשק הידועה בשם אמנת טאורוגן.
אף על פי שאירוע זה נחשב לעיתים כתחילת שחרור פרוסיה משלטונו של נפוליאון, ממשלת פרוסיה התכחשה בתחילה ליורק.
כשהכוחות הרוסים החלו לזרום למזרח פרוסיה, הממשלה בברלין דרשה את השבת השטחים שאיבדה בחוזה טילזיט ב-1807 ותשלום 90 מיליון פרנק שהייתה חייבת כדי שתוכל להמשיך לקיים את הברית.
צרפת דחתה את דרישותיה של פרוסיה שלא הייתה יכולה לצאת למלחמה נגד צרפת.
צרפת כבשה בעת זו את כל המצודות הגדולות של פרוסיה והציבה 25 אלף חיילים בברלין בפיקודו של מרשל פייר אוגרו.
ב-6 בינואר המלך הודיע לפון בילוב על פיטוריו של יורק והורה לו שלא ליצור עמו כל קשר.
ב-8–9 בינואר שלח מירא מכתבים לפון בילוב בדרישה שיצרף את החיל שבפיקודו לצרפתים בהתאם לברית.
ב-10 בינואר טען בילוב כי חייליו אינם יכולים להילחם וכי ממשלתו הורתה לו לנוע מערבה.
למחרת הצטרף כוח של חיילי מילואים שאורגנו על ידי פון תומן לכוח של בילוב ויחד הם נעו מערבה והצטרפו לחיל של 6,000 חיילים שהוקם על ידי גנרל לודוויג פון בורסטל.
ב-12 בינואר הוקף הכוח המאסף של בילוב בידי קוזקים בפיקודו של הגנרל אלכסנדר צ'רנישוב.
הרוסים עצרו שלושה קצינים ושחררו את היתר.
כשנודע לבילוב על המקרה ב-14 בינואר הקוזקים חנו ברחובות העיר אושה.
הוא איים לתקוף, וב-17 בינואר שוחררו הפרוסים.
ככל שהלכו והתבררו ממדי התבוסה של נפוליאון, ברלין ביקשה להשיב לחיים את הצעתו של פון מטרניך.
ב-12 בינואר הגיע לברלין קרל פרידריך פון דה קנסבאך כדי לנהל משא ומתן להסכם נייטרליות אוסטרי-פרוסי שנועד לכפות הסכם שלום צרפתי-רוסי.
קנסבאך הונחה לקבל אישור אוסטרי להסכם רוסי-פרוסי.
שר החוץ האוסטרי מטרניך סירב לחתום על הסכם בין המדינות אך אמר כי אוסטריה לא תתנגד להפסקת אש בין רוסיה לפרוסיה.
ב-4 בפברואר, כסימן לייאוש בברלין, הציע יועץ של פרידריך וילהלם שפרוסיה תתווך בין רוסיה לצרפת בתמורה להעברת השליטה בקונפדרציה של הריין לצרפת ומזרח פרוסיה לרוסיה.
ב-21 בינואר נמלט פרידריך וילהלם מברלין ונסע לוורוצלב, אליה הגיע ארבעה ימים אחר כך.
המעשה לא פגע באמונתו של נפוליאון שהפרוסים יקיימו את חלקם בחוזה, אם כי היו סימנים שהמורדים תופסים אחיזה בצבא הפרוסי.
ב-29 בינואר עוד הבטיח הרדנברג לנפוליאון שיוקם חיל פרוסי חדש בפיקודו של בילוב.
חוזה קזנובה (נולד ב-1951 בסרגוסה, ספרד) הוא חוקר ספרדי-אמריקני, הנחשב לאחד מבכירי הסוציולוגים של הדת כיום.
משמש כפרופסור במחלקה לסוציולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון ועמית מחקר בכיר במרכז לדת, שלום ועניינים עולמיים בברקלי.
תחומי התמחותו המרכזיים הם גלובליזציה, דתות וחילון.
קזנובה הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה מסמינר מטרופוליטן, ובעל תואר שני מאוניברסיטת אינסברוק בתאולוגיה, ותואר שני ושלישי בסוציולוגיה מבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק (NSSR).
ב-2012 זכה בפרס מאוניברסיטת זלצבורג על הישגיו בתחום התאולוגיה.
הוא פרסם מחקרים בטווח רחב של נושאים, כולל דת וגלובליזציה, הגירה ופלורליזם דתי, דתות משתנות ותיאוריה סוציולוגית.
עבודתו החשובה והידועה ביותר היא Public Religions in the Modern World, שהפכה לקלאסיקה בתחום הסוציולוגיה של הדת ותורגמה לכמה שפות, ביניהן יפנית וטורקית.
ספריו כוללים בתוכם תחומים מגוונים: אסלאם, מגדר ודמוקרטיה במבט משווה.
הוא עוסק בכניסתן של הדתות למרחב הפוליטי ומבקש להתמודד עם תאוריית החילון הקלאסית ומציע מבט חדש על מקומה המשתנה של הדת בחברות בנות זמננו תוך סקירת תפקיד הדתות בספרה הציבורית בעידן המודרני.
הוא טען שבניגוד למה שהוחזק כמובן מאליו, הדת בעידן המודרני אינה מגבילה עצמה לחייו הפנימיים של הפרט, אלא ממשיכה לנסות (ולהצליח) להשפיע על הספרה הציבורית ומערערת על ההבנות החברתיות הקיימות במדינות הלאום, הבנות שנכפו על ידי אליטה חילונית.
הוא בוחן את מקומן של הפרוטסטנטיות ושל הקתוליות בארבע מדינות – ארצות הברית, פולין, ברזיל וספרד – ומאתגר את ההנחות בדבר תפקיד המודרניות והחילון בתנועות דתיות.
הדיון שלו בהחזרתה של הדת אל הזירה הציבורית חושף כיצד תיאוריות החילון הצדיקו את מיסוד המודרניות והכתיבו נורמות ופרקטיקות מודרניות-חילוניות.
בד בבד, מציע קזנובה, כי יש לראות בתהליך הערעור הזה גם פמיניזציה של הספרה הציבורית ושרטוט מחדש של הגבולות בין המרחב הפרטי לספרה הציבורית.
חוזה פרים, שנחתם ב-19 בספטמבר 855, היה השני מבין הסכמי החלוקה של האימפריה הקרולינגית.
כשהקיסר לותאר הראשון היה על ערש דווי, הוא חילק את ממלכתו בפרנקיה התיכונה בין שלושת בניו.
משנת 830, לותאר ואחיו פפין הראשון, מלך אקוויטניה (מת ב-838) ולודוויג הגרמני נלחמו בכמה קרבות שושלתיים פנימיים עם אביהם הקיסר לואי החסיד.
מותו של הקיסר בשנת 840 החל מאבק נוסף על הירושה בין שלושת בניו שנותרו בחיים לותאר הראשון, לודוויג הגרמני וקרל הקירח (בן נישואיו השניים של לואי החסיד).
לותאר, הבן הבכור והקיסר האימפריה הרומית הקדושה עם אביו מאז 817, טען לעליונות אך הוכחש והובס על ידי הכוחות המאוחדים של אחיו בקרב פונטנוי ב-841.
הקיסר לותאר נאלץ לבסוף להכיר בכוחם העדיף של לואי הגרמני וקרל הקירח, אשר אישרו את ההסכם ביניהם בשבועות שטרסבורג.
הוא סיים את הלחימה שלו ובאוגוסט 843 חתם על הסכם ורדן עם אחיו הצעירים.
למרות שהשליטים הקרולינגים הדגישו את הרעיון של אימפריה מאוחדת, הפירוק ההדרגתי על ידי ירושה חלקית נמשך.
בעיקר הממלכה הפרנקית התיכונה של לותאר שילבה גבולות ארוכים ופגיעים עם תקשורת פנימית לקויה.
הרוסה הן מפשיטות ויקינגיות בצפון והן מפשיטות מוסלמיות בדרום, היא לא הייתה ישות בת קיימא ועד מהרה התפצלה.
בהיותו על ערש דווי, הקיסר לותאר הראשון ששהה באחוזתו בשולר (Sconilare) ב-19 בספטמבר 855 חילק עוד יותר את ה-Lotharii Regnum בין בניו:
(† 875), הבן הבכור, קיבל את הכתר הקיסרי ואת ממלכת איטליה (אז כללה רק את החצי הצפוני של חצי האי האיטלקי)
(† 863), הצעיר מבין שלושת הבנים, הפך למלך פרובאנס, וקיבל את פרובאנס חלק גדול מממלכת בורגונדיה הפרנקית לשעבר (חוץ מהאדמות שממערב לנהר הסון שניתנו לפרנקיה המערבית בוורדון ולימים יהפכו לדוכסות בורגונדיה) - ממלכה זו תתפתח מאוחר יותר לממלכת בורגונדי (הידועה גם בשם ממלכת ארל מהמאה ה-12)
לותאר הראשון עצמו התפטר ופרש למנזר פרים ברכס הרי אייפל שם מת עשרה ימים לאחר מכן.
הוא השיג את כתר הברזל של לומברדיה ולבסוף הוכתר למלך איטליה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-962.
הסכם פרים נחשב לאחת ההשפעות המשמעותיות האחרונות של ירושה חלקית לפני שהפיאודליזם עלה עליו כגורם העיקרי לביזור מדינות אירופה.
חוחובה (שם מדעי: Simmondsia chinensis; שם עממי: Jojoba) הוא שיח שמוצאו ממדבריות סונורה ומוהאבי בדרום קליפורניה, אריזונה ואזורי מקסיקו השכנים להן.
גובהו של השיח מגיע ל-3–4 מטרים, עם עלווה צפופה.
העלים מנוגדים ואובאליים, באורך 2–4 ס"מ וברוחב 1.5–3 ס"מ, מעובים בצבע אפור ירוק.
הפרחים קטנים, ירקרקים-צהבהבים וללא עלי כותרת.
שיח החוחובה הוא דו-ביתי: כל צמח הוא חד-מיני, משמע זכר או נקבה, אם כי קיימים הרמאפרודיטים נדירים ביותר.
הפרי הוא דמוי בלוט באורך 1–2 ס"מ ומכיל זרע קשה חום כהה שתכולת השמן בו כ-50%.
את החוחובה מגדלים בין היתר להפקת השמן (המכונה "שמן חוחובה") מזרעיה.
השמן מתייחד בכך שיש בו שרשרות ישרות ארוכות ביותר (C40–C46) של אסטר ללא טריגליצרידים, מה שהופך אותו דומה יותר בתכונותיו לשומן העור מאשר שמנים צמחיים אחרים, תכונה מועילה לשימוש קוסמטי.
שמן חוחובה דומה בתכונותיו לשמן לווייתנים ומהווה תחליף לו.
השמן ניתן לזיקוק משום שהוא חסר ריח וצבע ועמיד לחימצון, במצב זה הוא משמש לרוב כחומר לחות בקרמים או שמן נושא לבישום.
שמן חוחובה משמש גם לייצור ביודיזל, תוסף לדלק למכוניות ושמן סיכה של מכניקה עדינה, בגלל היותו חומר שימון המתפרק טבעית.
מגדלים חוחובה במספר אזורים מדבריים בעולם וביניהם ישראל, ארגנטינה, מקסיקו, פרו, אוסטרליה, ברזיל, פראגוואי, דרום אפריקה וארצות הברית.
בישראל פועלת התאגדות מגדלי החוחובה, ומשרד החקלאות מפעיל את "מיזם החוחובה".
בדרך כלל מטעי החוחובה הם ביחידות גידול גדולות של אלפי דונמים כדוגמת "חצרים", אך ישנם גם משקים מושביים קטנים כ"משק מוזס" בכפר רתמים.
גידול החוחובה בישראל התאפשר הודות למחקרים שביצעה פרופסור עליזה בנציוני במכון לחקר הנגב ששייך לאוניברסיטת בן-גוריון.
הצמחים הראשונים הובאו לישראל למכון לחקר הנגב ב-1961 ולאחר מאמצי מחקר שארכו כ-25 שנים, פותחו זנים ונמצאו דרכי ריבוי שהפכו את ישראל ליצרנית שמן החוחובה הגדולה בעולם, עם נתח שוק של 40%.
רוב שטחי החוחובה בישראל, כ-25,000 דונם, נמצאים בנגב ומושקים בעזרת טפטפות תוך ניצול מים מטוהרים, המופקים משפכים ונאגרים במאגרים מיוחדים.
מדינת ישראל נמצאת במקום הראשון בעולם בהפקת יבולי חוחובה, ואחריה ארצות הברית וארגנטינה.
מטעי חוחובה פרוסים מכפר רתמים בדרום ועד נתיב הל"ה בשפלה.
חוסה חימנס פרננדס (בספרדית: José Jiménez Fernández; נולד ב-11 בפברואר 1943), הידוע בשם הבמה חוזליטו (Joselito ובהגייה הנכונה: חוסליטו), הוא זמר ספרדי שהתפרסם והצליח בשנות ה-50 וה-60. אחד מילדי הפלא המפורסמים והמצליחים בכל הזמנים.
התפרסם בקול סופרן מיוחד במינו.
הפופולריות שלו הייתה לא רק במדינות דוברות ספרדית, אלא גם במדינות צפון אירופה ובאגן הים התיכון.
חוזליטו נולד ב-1943 בעיירה באאס דה סגורה בחבל חאאן באנדלוסיה שבספרד, למשפחה דלת אמצעים ומרובת נפשות.
במשך הקריירה שלו פורסם כי נולד בשנת 1947. נראה כי אמרגניו ניצלו את העובדה שסבל מעיכוב בגדילתו והציגוהו כצעיר מגילו האמיתי.
בילדותו עקרה משפחתו לאוטיאל שבחבל ולנסיה ושם החל חוזליטו להופיע.
תחילה הופיע בפסטיבלים מקומיים, וכששודר אחד הפסטיבלים הללו ברדיו הארצי, התפרסם חוזליטו והחל להופיע בשידורי רדיו.
בנוסף לקולו הגבוה והצלול, היה לו כישרון ללמוד במהירות את השירים, גם כאלו הקשים לביצוע.
חוזליטו אף השכיל להכניס לשיריו מקצב משלו וביטוי אישי, ללא כל ליווי של כלי נגינה.
תסריטאי ספרדי, אנטוניו גוזמן, כתב תסריט שיועד במיוחד לדמותו של חוזליטו.
כמו בשירה, כך גם במשחק, גילה חוזליטו כישרון יוצא דופן והביא את הצופים הרבים בסרטיו לצחוק ולדמעות.
בסרטו הראשון, שהקרנתו החלה ב-1956 (בשחור לבן) "El Pequeño ruiseñor", התפרסמה הסצנה שבה נראה יושב על עגלה רתומה לסוס ושר על ברצלונה.