tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסקנות המחקר הצביעו כי קשיי ההתרבות נגרמו בשל לחץ שנבע מתזונה לא נכונה, קרבה לאנשים (כולל עובדים) וקרבה לזאבי רעמה אחרים.
בנוסף נצפו דפוסי התנהגות שונים מאלה המאפיינים את זאבי הרעמה השוהים בטבע, כגון שימוש תדיר יותר בקולות וריבוי סימוני ריח של הזכרים באופן תכוף יותר מהנקבות בתקופת הייחום.
מן המחקר עלה כי יש לבודד את זאבי הרעמה ממטרדים אנושיים וכן אף לבודד אותם אחד מהשני כדי לנטרל את הקשר ביניהם הנוצר מראייה ומחוש הריח.
כמו כן הגיעו החוקרים למסקנה, כי יש להקצות לזוג מרחב ראוי, שבו יוכלו להיות מבודדים לחלוטין.
מספר גני חיות יישמו את מסקנות המחקר ונחלו הצלחה בהתרבות זאבי הרעמה.
עם זאת, כדי לקבל תמונת מצב מבוססת יותר, נדרש עדיין מחקר מקיף יותר אודות מספר זאבי הרעמה הקיימים, השפעת האדם על סביבתו וחקר מחלותיו.
בעבר נהגו לצוד את זאב הרעמה בגלל אמונות טפלות המייחסות לאיבריו תכונות על-טבעיות:
עין של זאב רעמה שלא מכבר נתלשה ממנו, תביא מזל טוב בהימורים
די במבטו כדי להרוג תרנגולות
עורו וזנבו משמשים לטקסים דתיים ולתרופות-אליל
שיניו משמשות ליצירת קמעות בשל סגולתן למנוע בעיות
בתקופה המודרנית פחת מאוד השימוש באיבריו, אך התופעה עדיין קיימת בקרב קהילות קטנות של ילידים.
זאב יער מצוי (שם מדעי: Speothos venaticus) הוא המין היחיד בסוג זאב יער שבמשפחת הכלביים והוא מין קטן-ממדים של כלב ייחודי ליערות מרכז ודרום אמריקה, כולל פנמה, ונצואלה, בוליביה, פרו (מערב האנדים), אקוודור, גיאנה, פרגוואי, צפון־מזרח ארגנטינה (פרובינציית מיסיונס) וברזיל (מיער האמזונאס עד מדינת סנטה קטרינה).
למרות תחום תפוצתו הנרחב הוא נדיר מאוד.
לזאב היער יש פרווה חומה־צהבהבה ארוכה, עם גוון אדמדם בהיר יותר בראש, בצוואר ובגב וזנב עבה.
בחלקו התחתון צבע הפרווה כהה, לפעמים עם כתם בהיר יותר בצוואר.
אורך גופו כולל הראש של זאב יער בוגר הוא בדרך כלל 55 - 75 ס"מ, אורך זנבו 13 ס"מ ומשקלו 5 - 8 ק"ג.
רגליו ואפו קצרים ביחס לאורך גופו: גובהו האופייני הוא 25 - 30 ס"מ בלבד.
בניגוד למיני כלבים אחרים לזאב היער רק שן טוחנת אחת בלסת העליונה ושתיים, שהאחורית מהן קטנה מאוד בלסת התחתונה.
זאב היער צד במהלך היום.
אף על פי שהוא מסוגל לצוד לבד לעיתים, זאב היער בדרך כלל מצוי בלהקות קטנות של עד 10–12 פרטים שיכולות להרוג טרף גדול בהרבה, כשלהקה גדולה במיוחד של זאבים הרגה טפיר במשקל 200 ק"ג וננדו מצוי.
עם זאת לרוב כולל הטרף מכרסמים גדולים ובינוניים כמו אגוטי, פקת השפלה ואף קפיבארה בגיוון עופות, זוחלים וגם דגים במים רדודים.
לזאב היער יכולת שחייה טובה.
הוא משתמש בעצים חלולים ובחללים (למשל מאורות ארמדילים) למחסה.
משך ההיריון הוא 63 יום ועשויים להיוולד עד שישה גורים אפורים כהים.
ההנקה נמשכת כשמונה שבועות בקירוב.
זאב היער מגיע לבגרות מינית בגיל שנה וחי כ־10 שנים.
לזאב היער ישנם שלשה תת-מינים מוכרים:
Speothos venaticus venaticus - נפוץ באקוודור, קולומביה (מזרחית לאנדים), צפון ונצואלה, סורינאם, גיאנה, צפון ומרכז ברזיל, ובסכנת הכחדה בפרו, בוליביה, פרגוואי וארגנטינה.
זאב דומניץ נולד בחנוכה תרס"ב בעיירה סטארובין שברוסיה הלבנה, רוסיה, למשפחה יהודית מסורתית.
למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו בישיבת סלבודקה, שברחה לדרום רוסיה בעת מלחמת העולם הראשונה.
כשהיה בן 15 פרצה המהפכה ברוסיה ובעקבותיה התלקחה מלחמת אזרחים.
הוא נקלע לאזורי הקרבות שבהם השתוללו כנופיות אנטישמיות והתחוללו פרעות ביהודים.
לאחר ניסיונות קשים הצליח להימלט לווילנה שם המשיך את לימודיו בסמינר למורים של "תרבות", וסיים אותו כמורה מוסמך.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים, שם המשיך בלימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטה העברית שבהר הצופים.
עם סיום לימודיו נשלח לבולגריה, לעמוד בראש מערכות החינוך והתרבות של תנועות הנוער הציוניות.
הוא גם לימד שם בבתי הספר העבריים.
בשנת 1934 שב דומניץ לארץ ישראל, השתקע בתל אביב ושב להוראה.
הוא לימד בבתי הספר ברמת גן, בבן שמן ושימש שנים רבות כמורה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב.
מראשית עלייתו ארצה פרסם סיפורים מחורזים, שירים לילדים, משלים מעובדים ואגדות, שאותם כינס לימים בספריו.
הוא היה פסל חובב ועסק בפיסול עד שנותיו האחרונות.
נפטר ב-1976, בגיל 74. הוא נקבר בבית העלמין הדרום.
בשבי אצל בדוים (1944) — הרפתקה של בן חלוצים.
פלוגת הפרטיזנים (1951) — בנו של רב מפקד על יחידת פרטיזנים מהוללת, שהפילה את חתתה על הפורעים ה"לבנים" אחרי המהפכה הרוסית
טבילת אש (1956) — סיפורים מחיי שומרים ולוחמים בארץ ובגולה.
ארנב השובב (1962) — סיפורים קצרים לטף.
שפיריות (1965) — שירים וסיפורים מחורזים לטף.
חלום התאומים (1968) — מסע חלומי בחרוזים של צעצועים שירדו לאילת.
צעצועי דורון (1973) — מחרוזת סיפורים.
זה קרה לשפנפן (1975) — הרפתקה מחורזת של שפנפן משועמם, שנמאס לו להיות לבדו.
מחזה על פי יצירתו גד וענת נסעו לאילת, הומחז על ידי משה ברקאי, עיבוד ובימוי - יוסף אוקסנברג, תל אביב 1960.
זאב הֶרִינְג (21 באוגוסט 1910 – 26 בפברואר 1988) היה מבכירי הסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית.
זאב הרינג נולד בשנת 1910 בעיירה פשמישל שבגליציה (בעת הולדתו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעקבות המלחמה נכללה בשטחי המדינה הפולנית החדשה).
בסיום לימודיו בגימנסיה למד משפטים באוניברסיטת ורשה.
בפולין היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודים, והחל בפעילות במפלגת פועלי ציון.
בשנת 1935 נבחר למזכ"ל המפלגה בגליציה.
בנוסף שימש עורך שבועון המפלגה ביידיש "דאס פרייע פאלק".
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל.
באותה שנה התנדב לשורות הצבא הבריטי, ושירת בבריגדה היהודית.
פעילותו בבריגדה נמשכה, ובין השנים 1945–1946 השתתף הרינג בפעולות ההצלה של שארית הפליטה ובארגון "הבריחה".
בין השנים 1946–1947 נבחר למזכיר המרכז לגולה של הבריגדה.
לאחר עלייתו ארצה הצטרף לקבוצת "עיינות", שהיוותה את הגרעין לייסוד רמת דוד.
בראשית שנות החמישים נסע ללמוד בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון.
עבודתו בהסתדרות התגברה עם בחירתו בשנת 1954 לחבר הוועד הפועל.
באותה שנה נבחר גם לוועדה המרכזת של ההסתדרות וכיהן בה כיו"ר המחלקה לקשרים בינלאומיים, עד היבחרו לכנסת.
במקביל, בין השנים 1956–1960, הרצה בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1969–1974 כיהן הרינג כחבר הכנסת מטעם המערך.
במהלך כהונתו היה חבר ועדת הכספים וועדת החינוך והתרבות.
נפטר ב-26 בפברואר 1988 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הערינג, צווישן חורבן און גאולה: אין געראנגל פאר דער שארית הפליטה, אוגסבורג: פארלאג פועלי ציון <צ"ס> – התאחדות און נוח"ם אין דייטשלאנד, [תש"ח].
המהפכה האפורה באנגליה, תל אביב: מסדה, 1957.
זאב הים (31 ביולי 1901 – 29 באוגוסט 1977) היה ימאי, מחלוצי הימאות העברית בעת החדשה.
פיתח את התודעה הימית אצל בני הנוער ביישוב היהודי בארץ ישראל, ונחשב לרב החובל העברי הראשון.
נולד בשם וולודיה איצקוביץ, באודסה שבאוקראינה (אז חלק מן האימפריה הרוסית), עיר נמל חשובה לשפת הים השחור.
מנעוריו נמשך אל הים והימאות.
את הכשרתו כימאי קיבל כנער יהודי יחיד בבית הספר לקדטים באודסה, מטעמו קיבל תעודת סיום באוגוסט 1924. הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר הרוסית (לימים נצ"ח), ושימש ציר מטעמה לקונגרס הציוני ה-14. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1924, עיברת את שמו הפרטי לזאב ואימץ את מושא אהבתו, הים, כשם משפחה.
בארץ ישראל היה בין מייסדי "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר." (לימים אפיקים), ובמסגרתו הקים את "פלוגת הים" על הגדה הדרומית של נחל הירקון.
קבוצת הרוויחה את לחמה מדיג, עבודה עבור סולל בונה והשטת תושבי תל אביב על הנחל.
ב-1928, כשהחליט הקיבוץ לרכז את כל פלוגותיו ולהתמקם בחצר כנרת עד לעלייה לנקודת הקבע, עזב אותו זאב הים והחל לסייע בהקמת אגודת יורדי ים זבולון, שהחלה אז את פעילותה.
זאב הים עבד על אניות סחר חופים בין חופי ארץ ישראל, ומהם לביירות, טריפולי ואלכסנדריה, עד שמשפחת פולק מחיפה, בעלת מפעל המלט נשר, רכשה אוניית מטען, שינתה שמה ל"גוזל" והעסיקה את זאב הים כקצין סיפון.
בשנת 1928 מונה הים לרב החובל בפועל של "גוזל".
האונייה העבירה מטעני מלט ממפעל נשר עד שנת 1932 עת נמכרה, משלא הייתה כדאיות בייצור מלט ובשיווקו.
אז יצא הים ללימודים באנגליה, בסיומם הוסמך לרב חובל לספינות חופים.
לאחר שובו שימש בחיפה כמנהל המחלקה הימית הממשלתית בעת בניית נמל חיפה, עד שנת 1933. בשנת 1934 מונה כמנהל טכני בחברה לספנות והספקה, תפקיד שמילא עד למינויו ב-1936 למנהל נמל תל אביב.
לאורך כל השנים עסק בפעילות נוער, והיה קשור באגודת זבולון ובתנועות אחרות.
זאב הים היה גם ממקימי החבל הימי לישראל ב-1936 וממניחי היסודות לבית הספר הימי בחיפה ב-1938 (שעבר ב-1954 לעכו ונקרא מאז בית הספר לקציני ים עכו).
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, רב החובל הבריטי שמונה זה מכבר כראש מחלקת השיט, לפטננט מילר, גויס לצי המלכותי הבריטי.
מנהל בית הספר הימי ד"ר שלמה ברדין שהה בחו"ל ללא אפשרות לחזור, ובית הספר נותר ללא הנהלה.
ועד הנאמנים של בית הספר הימי החליט לבחור קצין-ים יהודי שישמש כממלא מקום של מילר.
לאחר משא ומתן עם קצינים אחדים נבחר זאב הים לתפקיד, לאחר שהרשים את חברי הוועד המנהל ואת מנהל נמל חיפה, פ' רוג'רס, שהסכים להעניק לו תואר רשמי של "רב חובל לספנות חופית" שנדרש לצורך מילוי התפקיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס הים לשירות הצי הבריטי, כקצין קישור למתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי, תפקיד בו החזיק עד 1946. הוא היה ממקימי "דולפין", הזרוע הימית של ארגון "ההגנה".
לאחר שחרורו מהצי הבריטי, שלח דוד בן-גוריון את הים לאיטליה לרכוש כלי שיט, בהם סירות נפץ שהטביעו במלחמת העצמאות את האונייה האמיר פארוק, ספינת הדגל המצרית.
ביתו, ברחוב שמשון בחיפה, אשר תוכנן על ידי האדריכל החיפאי משה חת, עוצב בהשראת הים וכלל שער ובו הגה ספינה, פנסי איתות ימי בשביל הגישה ועמוד המזכיר מגדלור בכניסה.
זאב הים נפטר בשנת 1977, בגיל 76 ונקבר בחיפה.
על שמו נקראו שתי ספינות אימונים של בית הספר לקציני ים עכו: אוניית הסוחר א/מ "רב חובל זאב הים" (לשעבר m/s Akraborg), שירתה בין השנים 1990-1979; וספינת האימונים "רב חובל זאב הים" (לשעבר G.S.L.
השיט בסירות, הוצאת האגודה לספורט ימי "דולפין", תרצ"ב (1932).
חבלים וקשרים, הוצאת החבל הימי לישראל, 1945.
הדגלים, הוצאת החבל הימי לישראל, 1953.
ספינות מספרות, הוצאת אחיאסף, 1968.
נתיבי ים, הוצאת מילוא בע"מ בשיתוף עם חבל ימי לישראל, 1972.
על פני שבעת ימים, הוצאת מילוא, 1974.
בין גלים עליזים, הוצאת מילוא, 1975.
בין גלים סוערים, הוצאת החבל הימי לישראל, 1977.
זאב הרצוג (נולד בשנת 1941) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חוקר בתחום תקופת בית ראשון, ומאנשי הזרם המינימליסטי בארכאולוגיה.
זאב הרצוג היה תלמיד בולט של יוחנן אהרוני.
הוא קיבל את התואר דוקטור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1977, ומשמש שם מאז מרצה לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום וראש המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר.
הרצוג חפר יחד עם יגאל ידין בתל חצור ותל מגידו, ויחד עם אהרוני בתל ערד, ותל באר שבע.
לאחר מות אהרוני המשיך בחפירות בתל ערד ובתל באר שבע ולחקור אתרי התנחלות בבקעת באר שבע.
הרצוג חקר את קשרי הגומלין שהיו אז בין אזור זה לבין קפריסין.
על קשרים אלה מצביעים כלים מיובאים מקפריסין, שנמצאו בתל באר שבע, שככל הנראה היו קשורים עם עיר-המדינה כתיון שבקפריסין (בשטחה של לרנקה של ימינו) ששגשגה באותה עת.
עדות נוספת הם מאות צלמיות שנמצאו באזור, להן ארבע רגליים של בעל חיים, ככל הנראה סוס, וגוף אנושי.
השילוב בין ראש אנושי לגוף של סוס אינו אופייני ליהודה, אלא לתרבות שרווחה בעולם האגאי.
בחפירות תל באר שבע חשף הרצוג מזבח ומצודה מהמאה ה-11 לפנה"ס.
בשנים 1977–1980 ניהל הרצוג את החפירות בתל מיכל שליד הרצליה.
ובשנים 1981–1995 ניהל את החפירות בתל גריסה שעל גדות הירקון.
בין השאר חשף בתל שרידי יישוב מתקופת הברונזה התיכונה (תחילת האלף ה-2 לפנה"ס).
בשנת 1997, לאחר יותר מעשרים שנה של הפסקה בחפירות ביפו העתיקה, חידש הרצוג את החפירות באתר.
החפירות מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם החברה לפיתוח יפו העתיקה, התרכזו בקצה הדרומי של גן הפסגה, באזור המכונה "גן שער רעמסס".
באזור זה נחשפה מצודת השלטון המצרי, שחלקים משער הכניסה שלה נחשפו בחפירות יעקב קפלן בשנים 1974-1956. מטרת המשלחת של הרצוג הייתה לחשוף את חלקיה הפנימיים של המצודה, ממערב לשער שנחשף בידי קפלן.
הרצוג וישראל פינקלשטיין פיתחו את התיקון הגדול בכרונולוגיה של תקופת הברזל, ובכך איחרו את כל מה שיוחס לממלכה המאוחדת במאה העשירית - למאה התשיעית.
כתוצאה מכך הממלכה המאוחדת נותרה ללא ממצאים ארכאולוגיים בשטח.
"שערי שלמה" בתל גזר, תל מגידו, תל חצור התאחרו לימי רחבעם או מאוחר יותר.
בשנת 2004, פרסם מאמר, יחד עם לילי זינגר אביץ, בו הציע שיטת תיארוך למערכת הכרונולוגית של תקופת הברזל בארץ ישראל, שאינה מתייחסת באופן בלעדי לתיארוך מוחלט של האתרים, אלא להגדרת השלבים השונים על פי שינויים תרבותיים שניתן לזהות באמצעות הממצא החומרי, בדגש על הממצא הקרמי.
בכתבה שהתפרסמה ב-29 באוקטובר 1999 בעיתון הארץ תחת הכותרת הפרובוקטיבית: "התנ"ך - אין ממצאים בשטח" גרם הרצוג התנגדות רבה כשפרש את משנתו הארכאולוגית: "קשה לקבל זאת, אבל לחוקרים ברור היום שעם ישראל לא שהה במצרים, לא נדד במדבר, לא כבש את הארץ במסע צבאי ולא הנחיל אותה לשנים-עשר שבטי ישראל.
עוד יותר קשה לעכל את העובדה המתבררת, שהממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, המתוארת במקרא כמעצמה אזורית, הייתה לכל היותר ממלכה שבטית קטנה.
בנוסף לכך, צפויה אי נוחות לכל מי שיצטרך לחיות עם הידיעה כי ליהוה, אלהי ישראל, הייתה בת זוג, וכי הדת הישראלית הקדומה אימצה את המונותאיזם רק בשלהי תקופת המלוכה ולא על הר סיני".
הרצוג נשוי לסוציולוגית חנה הרצוג ואב לשלושה ילדים, אחד מהם הוא הכלכלן חן הרצוג.
זאב הרצוג, שער-העיר בארץ-ישראל ושכנותיה, המכון לארכאולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, 1976.
רות עמירן, אורנית אילן, מ' סבן, זאב הרצוג, ערד, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1997.
זאב הרצוג: אספקת המים בתל באר שבע, קדמוניות חוברת 124 (2002)
רז קלטר וזאב הרצוג: הרמאפרודיטה ביהודה?
צלמית קנטאור מתקופת הברזל בתל באר שבע, קדמוניות חוברת 127 (2004)
זאב הרצוג, החפירות בתל יפו 1999, ב-"יפו בראי ימים, הכנס השנתי הראשון לחקר יפו", המוזאון לעתיקות יפו, תל אביב: מוזאון ארץ-ישראל איילון, איתן וצבי, שחם (עורכים) (2001)
זאב הערבה הוא הרומן העשירי מאת הרמן הסה.
במקור פורסם הרומן בגרמניה בשנת 1927, והוא תורגם לראשונה לאנגלית בשנת 1929. הרומן הוא תמהיל של מרכיבים אוטוביוגרפיים וכן של פנטזיה.
הרומן הוא על שם זאב הערבה האפור.
הרומן משקף ברובו את המשבר העמוק בעולמו הרוחני של הסופר בשנות ה-20 של המאה ה-20. ברומן מוצג הקונפליקט של הפרוטגוניסט בין ההומניות שלו לבין האגרסיביות הזאבית שלו.
הרומן הפך להצלחה בקנה מידה בין-לאומי, אף שהסה טען מאוחר יותר שהספר לא הובן כהלכה ברובו.
ב-1924 התחתן הרמן הסה מחדש עם הזמרת רות ונגר.
לאחר מספר שבועות הוא עזב את בזל, וחזר לקראת סוף אותה שנה.
בשובו שכר דירה נפרדת והתבודד.
לאחר מסע קצר לגרמניה יחד עם ונגר חדל הסה לראותה כמעט לחלוטין.
התחושה הנלווית של בידוד וחוסר יכולת לתקשר עם העולם שבחוץ הובילה את הסה ליאוש ולמחשבות אובדניות.
הסה החל לכתוב את "זאב הערבה" בבזל, וסיימו בציריך.
הסיפור מוצג ככתב יד על ידי הפרוטגוניסט בסיפור, איש בשם הארי האלר, אשר מותיר אותו לאחיין של בעלת הבית שלו.
האחיין מוסיף הקדמה משלו ומפרסם את כתב היד.
השם של הספר בתוך ספר הוא "רשומותיו של הארי הלר".
הסיפור מתחיל כשהגיבור מוטרד מהיותו חריג בחברה.
בעת שיטוט חסר תכלית בעיר הוא פוגש איש הנושא פרסומת לתיאטרון הקסמים.
האיש מעניק לו ספר קטן, "מסה אודות זאב הערבה".
המסה (במקור – "טרקטט"), המצוטטת במלואה ברומן בעוד הארי קורא אותה, פונה אל הארי בשמו.
המסה היא אודות אדם דו-פרצופי: מחד הוא אדם רוחני, ומאידך הוא חייתי "זאב ערבות".
אדם זה כבול בקונפליקט, שכן הוא אינו שבע רצון מאף פן באישיותו.
במסה ניתן הסבר לטבע הרב-פרצופי והלא-מוגדר ששוכן בנשמתו של כל אדם.
הארי אינו מוכן להכיר בהסבר.
המסה גם דנה בנטיותיו האובדניות, אך לעומת זאת גם מהללת את הפוטנציאל שלו להיות "בן אלמוות".
ביום המחרת פוגש הארי ידיד ותיק ללימודים שעמו נהג לדון במיתולוגיה ההודית, וזה מזמינו לביתו.
בבית חש הארי סלידה מתפישותיו הלאומניות של ידידו.
הידיד מעביר ביקורת אודות טור שהוא עצמו כתב, ולאחר מכן מעליב הארי את אשתו בהעברת ביקורת על תפישת האישה את גתה שהיא תפישה רגשית מדי המעליבה את הגאוניות האמיתית של גתה.
בעקבות המפגש מתחזקת בקרב הארי התחושה שהוא אינו מתאים לחברה הרגילה.
בעודו משתהה בחזרה הביתה (שם בדעתו להתאבד), משוטט הארי ללא תכלית בעיירה במשך הלילה.
הוא עוצר לנוח באולם ריקודים, שם הוא פוגש בבחורה צעירה בשם הרמינה, אשר במהרה מזהה אצל הארי את הייאוש.
הם מדברים ארוכות בעוד הרמינה מעבירה ביקורת על רחמיו העצמיים.
הרמינה מבטיחה להארי לפגוש אותו בשנית, ומעניקה לו סיבה ללמוד לחיות.
בשבועות הבאים מפגישה הרמינה את הארי עם הנאות הבורגנים: היא מלמדת את הארי לרקוד, מפגישה אותו עם השימוש בסמים, מוצאת לו מאהבת (מריה), והחשוב מכל – מכריחה אותו להכיר בדברים הללו כלגיטימיים וכאספקטים הכרחיים בחיים שלמים.
הרמינה מפגישה את הארי עם סקסופוניסט מסתורי בשם פאבלו אשר מצטייר בעיני הארי כאיש שאינו שקול ורציני.
לאחר השתתפות בנשף מסכות מפואר, פאבלו מוביל את הארי ל"תיאטרון הקסמים" המטאפורי שלו.
בתיאטרון מתפוגגות תפישותיו ודאגותיו לגבי הנפש שלו בעוד הוא משתתף במספר מערכות פנטסטיות.
תיאטרון הקסמים הוא מקום שבו הארי יכול לממש מגוון אפשרויות ולחוות את הפנטזיות שלו.
המקום מתואר כפרוזדור בצורת פרסת סוס.
על קיר אחד תלויה מראה מקיר לקיר, ובקיר השני אינספור דלתות.
הארי נכנס לחמש דלתות, כשכל דלת מסמלת אספקט אחר בחייו.
הארי הלר – פרוטגוניסט, באמצע חייו
הרמינה – בחורה שהלר פוגש בנשף
מריה – חברתה של הרמינה
הסה כתב ש"זאב הערבה" הובן שלא כהלכה, וחש שקוראיו התמקדו רק בסבל וביאוש המשתקפים בחייו של הארי הלר ולא בהשתקמות.
הדבר נובע מכך שבאותה תקופה לא היו מודעים הקוראים המערביים לפילוסופיה הבודהיסטית, לפיה האדם הוא אוסף של נפשות שונות, בסתירה לתאולוגיות היהודית והנוצרית.
הסה הוא אומן בטשטוש ההפרדה שבין מציאות ודמיון.
ברגע השיא לא ברור האם הלר רוצח את הרמין, או שהרצח הוא הזיה נוספת בתיאטרון הקסמים.
המציאות של הסה אינה המציאות המתרחשת בזמן ובמקום הפיזיים.
הדואליות של טבע האדם היא התמה המרכזית ברומן.
הרמין והארי הלר משקפים זאת באמצעות קונפליקטים פנימי וחיצוני.
כלפי פנים, הארי מאמין ששני סוגים של אדם נאבקים להשתלט עליו, אדם וזאב, גבוה ונמוך, רוח וחייה.
בעוד הארי שואף לחיות כזאב חופשי ממוסכמות החיים הוא חי כרווק בורגני, אבל טבעו הזאבי גם מבודדו מאחרים עד לפגישתו עם הרמין.
הרמין משקפת את הדואליות של טבע האדם באמצעות קונפליקט חיצוני.
הרמין היא חברותית, עטיפה לרווק הבודד.
היא משכנעת את הארי להיחשף אל החברה ולבסוף נרצחת.
כתוצאה מניסיונו של הארי להיטיב את האינטראקציה החברתית שלו, מתפוגגת בדידותו והוא והרמין מתקרבים זה לזה עד לרגע מותה.
השיא של המאבק הדואלי מגיע בתיאטרון הקסמים, שם רוצח הארי הזאב את הרמין החברותית.
הרמן הסה ראה ב"זאב הערבה" את הרומן הכי בלתי מובן בהשוואה לכל הרומנים האחרים שלו.
הסופר האמריקני ג'ק קרואק ביקר אותו בספרו "בדרכים" משנת 1951. באופן כללי זכה הספר לביקורת רבה.
כבר כשיצא לאור ניגחה הביקורת את הרומן.
פעילים פוליטיים שכבר זעמו על הרומן סידהרתא עטו על ההזדמנות לנגח את הסה.
אפילו ידידים של הסה וקוראים ותיקים ביקרו את הרומן בשל חוסר המוסר מצטייר בתיאורים הבוטים של מין ושימוש בסמים.
ברם השינויים שעברה החברה והשיח החופשי אודות מין וסמים שינו גם את אופי הביקורת.
הביקורת כעת כעסה על היות הספר פסימי מדי ועל היותו מסע בעקבות מטורף ושיקוף נקודת מבטו של מטורף על החברה.
להגנתו טען הסה שהרומן מסתיים בתקווה חדשה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נוצרה התעניינות מחודשת ברומן בעיקר משום שנתפס כספר של "תרבות הנגד" ובשל תיאורי האהבה החופשית והשימוש בסמים.
הספר גם הוכנס לתוכנית הלימודים של מכללות חדשות והעניין בספר ובהרמן הסה גבר באמריקה למשך יותר מעשור לאחר מכן.
באלבומו של אריק ברמן "II" משנת 2009, נכתב השיר "זאב הערבה", בהשפעת הספר.
פרופ' זאב דרוקמן (נולד ב-1945 בישראל) הוא אדריכל ישראלי.
מייסד התוכנית לתואר שני לארכיטקטורה ועיצוב אורבני באקדמיה לאומנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
למד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בחיפה ב-1966. מיד עם סיום לימודיו ב-1971 התמנה כחבר בצוות תכנון של משרד הבינוי והשיכון.
מספר שנים לאחר מכן התמנה לתפקיד האדריכל הראשי במחוז הצפון של המשרד ועבד כראש צוות לפיתוח פרויקטים נסיוניים באגף תכנון והנדסה עד שנת 1987.
במקביל מאז שנת 1977 שימש כמרצה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
בשנת 1990 התמנה לראש המחלקה לעיצוב סביבתי דאז, באקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
שנתיים מאוחר יותר הוביל מהלך שבסופו הכירה המועצה להשכלה גבוהה במחלקה לעיצוב סביבתי כמחלקה לארכיטקטורה.
דרוקמן עמד בראש המחלקה במשך יותר מעשור.
בשנת 2009 הקים בבצלאל את התכנית תואר שני בעיצוב אורבני (M.Urb.Des) ועמד בראשה עד שנת 2013. תוכנית זו הוכרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה בשנת 2011.
פרופ' דרוקמן מרצה בפקולטות לאדריכלות ובינוי ערים ברחבי העולם (בהן הונג קונג, הודו, צרפת, סלובקיה, ברלין, אוסטריה וארצות הברית), ומוביל סמינרים בינלאומיים בנושא אדריכלות ובינוי ערים.
פרופ' דרוקמן הוא נציג של ישראל בארגון האדריכלים הבינלאומי UIA בקבוצת העבודה למבני חינוך ותרבות, והוא חתן אות יקיר עמותת האדרכלים לשנת 2008, על פועלו בתחום החינוך לאדריכלות.
באפריל 2008 מונה על ידי אלוף פיקוד המרכז גדי שמני לחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון).
תכנון השלד העירוני של כלל ערי הפיתוח בגליל.
בית ספר תיכון - כרמיאל.
אצטדיון הספורט - נצרת עילית.
בית ספר יסודי לחינוך מיוחד - מכבים-רעות, בשיתוף עם האדריכלים אדם ודני איל
תכנון כיכר העצמאות - נתניה.
תכנון ועיצוב אורבני - עכו צפון.
בניין העירייה - טירת כרמל.
תכנון ועיצוב שכונת עג'מי - מדרון יפו.
בית ספר יסודי ובית ספר תיכון בית אליעזר - חדרה.
תכנון בית ספר יסודי ממלכתי - חדרה.
בית ספר יסודי ע"ש יעקב כהן - קריית אונו, 2009 (הקמה בשלבים).
כמו כן תכנן שכונות מגורים רבות באשקלון, טירת כרמל, שכונת התקווה, תל אביב, נצרת עילית, מקבצי מגורים בטבריה, חצור הגלילית וקריית שמונה.
זאב הרוי (הרווי) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים וזוכה פרס א.מ.ת במדעי הרוח לשנת תשס"ט 2009.
זאב הרווי נולד וגדל בניו יורק ועשה את לימודיו האקדמיים בפילוסופיה מהתואר הראשון עד השלישי, באוניברסיטת קולומביה.
סיים תואר ראשון ב-1965 וקיבל תואר דוקטור ב-1973; עבודת הדוקטורט הייתה בנושא "ביקורתו של חסדאי קרשקש על תורת השכל הנקנה", והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור .
הרווי היה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול בשנים 1972–1977. בשנת 1977 עלה לישראל ומאז הוא מלמד בחוג למחשבת ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
זאב הרווי נשוי לנורית, ספרנית במקצועה והם הורים לשלושה ילדים.
אחיו, שמואל הרווי, הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו של זאב הרווי מתמקדים בפילוסופיה יהודית, בעיקר בימי הביניים.
בין ההוגים בהם עסק הם רבי יהודה הלוי, הרמב"ם, רלב"ג, ר' נסים בן ראובן מגירונה ור' חסדאי קרשקש.
בנוסף לכך חקר גם את שפינוזה והובס ופילוסופים יהודים בעת החדשה כגון משה מנדלסון, מרטין בובר, פרנץ רוזנצווייג, ישעיהו ליבוביץ ועמנואל לוינס.
במחקריו על הרמב"ם, הרווי כתב על השילוב בין פילוסופיה רדיקלית לבין ההלכה בהגותו של הרמב"ם, שלפיה העיון מחייב את החוק האלוהי והחוק האלוהי מחייב את העיון.
הרווי גם הרחיב את מחקריו של שלמה פינס לגבי האפיסטמולוגיה הביקורתית של הרמב"ם.
מחקריו של הרווי על ר' חסדאי קרשקש עוסקים בתורת השכל, פיזיקה, מטאפיזיקה, דטרמיניזם ובחירה ומושג האהבה.
הרווי כתב על תרומתו של חסדאי קרשקש למהפכה המדעית באירופה בסוף המאה ה-14.
הוא כתב גם על יחסו של חסדאי קרשקש לקבלה.
במחקריו על שפינוזה, הרווי עמד על זיקתו של שפינוזה לפילוסופיה היהודית, ובפרט לרמב"ם.
גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי: ר' חסדאי קרשקש, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2010.
אדם לאדם: מחקרים בפילוסופיה יהודית בימי הביניים ובעת החדשה מוגשים לפרופ' זאב הרוי על ידי תלמידיו במלאת לו שבעים, עורך ראשי: שמואל ויגודה, הוצאת מאגנס, 2016.
זאב דרורי (נולד ב-11 באוגוסט 1946) הוא איש צבא וחינוך ישראלי, היה מפקדה השני של חטיבת גבעתי החדשה ומפקד גלי צה"ל.
כיהן מ-2008 ועד 2015 כמנכ"ל המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
דרורי נולד וגדל בחיפה, למד בבית הספר הריאלי, היה חבר בתנועת הצופים ובגרעין נח"ל המיועד לקיבוץ חצרים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, התנדב לצנחנים לגדוד 50 (הנח"ל המוצנח).
בהמשך עבר קורס קציני חי"ר, ובסיומו שימש כמפקד מחלקה בגדוד 890 ולחם בראשה במלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 של הצנחנים.
במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של מפקד גדוד 890, יצחק מרדכי, ולחם בקרב החווה הסינית.
ב-1975 מונה לתפקיד קצין המבצעים של פיקוד הדרום וב-1976 למפקד סיירת שקד, שתחת פיקודו שבה לתפקד כגדוד חי"ר העוסק בפעולות הבט"ש של פיקוד הדרום.
לאחר שנה שעבד בקיבוץ חצרים, מונה ב-1978 למפקד גדוד בבה"ד 1, הוא יצא להשתלמות בבית ספר למבצעים מיוחדים של המרינס בארצות הברית וב-1980 מונה לקצין אג"ם במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
הוא קודם לדרגת אלוף-משנה ובפרוץ מבצע שלום הגליל פיקד על חטיבת הנגב.
בשנת 1985 השלים את לימודי המכללה לביטחון לאומי של צה"ל.
שרת כסגן מפקד אוגדה 611 בעת לימודי מב"ל.
ב-1985 מונה למפקדה השני של חטיבת גבעתי וב-1986 השתחרר משירות הקבע.
בשנים 1986–2004 שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה 96 (חזר לקבע במלחמת המפרץ הראשונה ל-4 חודשים).
לאחר שחרורו השתלב במשרות ניהול במפעל נטפים ועבד בו במשך עשר שנים עד 1997. במקביל סיים את לימודי הדוקטורט.
ב-1998 מונה על ידי שר הביטחון יצחק מרדכי למפקד גלי צה"ל, הוא התפטר מתפקידו בתחילת 2000 לאחר סכסוך עם ועד העובדים של התחנה ועם קצין חינוך ראשי אלעזר שטרן.
בתביעת דיבה שהגיש יו"ר הכנסת דן תיכון נגד דרורי ונגד העיתונאים גולן יוכפז ורביב דרוקר, פסק בית המשפט המחוזי כי התחקיר שפרסמו על תיכון מהווה הוצאת לשון הרע וגזר עליהם תשלום של חצי מיליון ש"ח פיצויים, בערעור שהוגש הוריד בית המשפט העליון את סכום הפיצויים ל-300,000 ש"ח.
דרורי בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, נושא עבודת המאסטר שלו היה "מדיניות הגמול בשנות החמישים: חלקו של הדרג הצבאי בתהליך ההסלמה".
שימש כעמית מחקר במרכז דיין ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז למורשת בן-גוריון בשדה בוקר.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון, עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהנחיית פרופסור זאב צחור וכותרתה "חלקו של צה"ל בהתיישבות, בקליטת העלייה ובחינוך במדינת ישראל בראשיתה, 1948 - 1953".
כיהן כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה להיסטוריה בשנים 2000 עד 2003, ראש החטיבה ללימודי צבא וביטחון ומרצה מן המניין בשנים 2006–2007. ב-2008 התמנה למנכ"ל המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בשנת 2016 מונה לפרופסור וראש המחלקה ל-B.A.
דרורי הוא ממקימי חוגי סיירות על שם אורי מימון, חבר ילדותו עמו היה גם בגרעין ובצבא.
בשנת 2016 נבחר ליו"ר אגודת חוקרי צבא חברה בישראל.
החל משנת 2019 לימד במכון האקדמי שכטר בירושלים,
משנת 2020 ואילך עמית מחקר בכיר במוסד ICT במכללה הבין תחומית בהרצליה
מאשתו הראשונה, בתיה, נולדו לו ארבעה ילדים.
את אשתו השנייה, דורית הראל, הכיר עוד בשרותו בצה"ל כקצין החינוך של חטיבת הצנחנים, כשהייתה קצינת תנאי שירות, במשרד הסמוך ללשכתו.
לאחר מותו של בעלה הראשון, ב-1996, התגרש דרורי והשניים נישאו בסביבות 1998 וחיו יחד במושב שילת.
אמה וכמה מבני משפחתה של הראל נפטרו ממחלה סופנית נדירה (GSSS).
בשנת 2007 החמיר מצבה הרפואי והיא החליטה לשים קץ לחייה.
דרורי הכיר את יעל, שותפתו השלישית לחיים במכללה האקדמית כנרת.
לאחר שנים מספר בה חיו לשפת הכנרת, עברו השניים לירושלים.
אוטופיה במדים: תרומת צה"ל להתיישבות, לקליטת העלייה ולחינוך בראשית ימי המדינה, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2000.
אש בקווים: מלחמת ההתשה בחזית המזרחית 1970-1967, הוצאת מודן, 2012.
טראומה לאומית: מלחמת יום הכיפורים אחרי שלושים שנה ועוד מלחמה, עורך יחד עם משה שמש, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008
"בין אמונה לצבא" : גדוד הנח"ל החרדי - סיכויים וסיכונים, מכון פלורסהיימר, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2005.
בין חזית צבאית לחזית אזרחית - תמורות ביחסי צבא-חברה בישראל (עורכים: זאב דרורי ועמיר בר אור), הוצאת מכון כנרת ע"ש דן שומרון, 2011
דורית הראל, Facts and Feelings, (עורך: זאב דרורי) הוצאת יד ושם, 2010
מנהיגות שקטה - דן שומרון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2016.
הרב זאב וולף הלוי טירנואר (תרל"ט או תרמ"ב-כ"ז באדר ב' תשי"ט, 6 באפריל 1959) היה רבן של הערים לספז, שאמקוט, סוצ'אבה ופלטיצ'ן.
מחבר הספר "ט"ל אורות" על הלכות שבת.
טירנואר נולד בסאטמר כבנם הבכור של הרב יעקב הלוי טירנואר ואסתר.
היה תלמיד מובהק של הרב יהודה גרינוולד, ראב"ד סטמר, שהסמיכו לרבנות בבחרותו.
כמו כן היה תלמידו של הרב משה גרינוולד, רבה של קהילת חוסט ומחבר ספר "ערוגות הבושם".
במשך שימש כמה שנים כדיין בשימלוי שבטרנסילבניה בתקופת הרב שלמה זלמן אהרנרייך, ולאחר מכן כיהן כראב"ד בכמה ערים, בהן לספז בחבל מולדובה, שאמקוט בטרנסילבניה, סוצ'אבה ופלטיצ'ן בבוקובינה.
בסוצ'אבה כיהן כרב בתחילת המאה ה-20. עלה לישראל וישב בצפת וכיהן כרב בית-הכנסת "שארית הפליטה".
מסופר עליו שבהיותו רב במחוז סוצ'אבה (בסוצ'אבה או פלטיצ'ן) הייתה בצורת והרב טירנואר קיבץ מניין וארגן תפילה להורדת גשם, כשכולם עטופים בטליתות ועטורים בתפילין.
מסופר שלאחר זמן קצר ירד הגשם, והיהודים והגויים תושבי הסביבה הודו לו והעניקו לו מתנות.
התמיד בלימודו יומם ולילה בתנאים קשים ביותר: במשך שנים רבות היה אוכל בימות החול חלה יבשה טבולה במים, כי לא היה מה לאכול חוץ ממה שנותר מחלות השבת.
גם בתקופת השואה המשיך בלימודו אף שנאלץ לברוח ממקום למקום.
בשואה נפטרו שתיים מבנותיו, רבקה ופראדיל, ונרצחו שניים מבניו, חיים אלתר יעקב וצבי.
לפני עלותו לארץ ישראל היה נוסע לצדיקי הדור כמו רבי ישכר דב רוקח מבלז, רבי ישראל צבי רוטנברג מקאסאני, רבי ישראל הגר מויז'ניץ (ישב בשנותיו האחרונות בגרוסוורדיין).
ב-17 שנותיו האחרונות לא אכל בשר מסיבה לא ידועה.
נפטר ב-1959 ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
היה חותנו של האדמו"ר מנדבורנה-צפת רבי אהרן יחיאל לייפר, שנישא לבתו ליבא.
בן נוסף שניצל מהשואה היה הרב יוסף שהיה רב ושוחט ברדאוץ שבמחוז סוצ'אבה כשהוריו היו בארץ.
ט"ל אורות על הלכות שבת (שני חלקים).
שו"ת אגדת אזוב לפי ארבעת חלקי השו"ע
טל תורה על התורה והמועדים
חידושים על הש"ס ועל משנה תורה של הרמב"ם
חיבור הכולל דרשות לשבתות וימים נוראים מהשנים תרע"ו-תרצ"ז, שו"ת וחידושים על הש"ס והשו"ע.
80 עמודים המורכבים מקונטרסים ודפים בודדים.
נכתב בהיותו רבה של שאמקוט.
חיבור שרובו המכריע דרשות של רבו הרב גרינוולד מהשנים תר"ס-תרס"א ומה שדרש הוא בהקדמת תורת רבו.
בנוסף לכך הביא דברים ששמע מרבנים אחרים ובהם רבו "ערוגת הבושם", האדמו"ר מקאסאני, רבי ישראל צבי רוטנברג, האדמו"ר מספינקה, רבי יצחק אייזיק וייס (ה"חקל יצחק"), ועוד.
יצא לאור עד היום רק 'ט"ל אורות' בשתי מהדורות: מהדורה ראשונה בירושלים תשט"ו-תשי"ח בידי חתנו, האדמו"ר מנדבורנה-צפת, ומהדורה שנייה בירושלים תשמ"א על ידי נכדו ובנו הבכור של חתנו, ר' משה מאיר לייפר, שירש את אביו כאדמו"ר מנדבורנה-צפת ומאוחר יותר האדמו"ר מנדבורנה-ירושלים.
בסיסה של המהדורה השנייה הוא דפוס צילום של הראשונה ועליו נוספו הוספות שונות.
את חיבורו זה כתב הרב טירנואר בהיותו רבה של סוצ'אבה וסיימו ביום י"ג בניסן תרס"ח.
וכן כתב לו הסכמה נלהבת הרב שמואל אנגיל מראדומישלה (או ראדימישלה) שהסכמתו אינה מופיעה בדפוס אך מוזכרת בשתיים מהסכמות שהודפסו ובהקדמת המחבר.
חיים אלתר יעקב - נרצח בשואה.
הרב יוסף הלוי טירנואר - היה רב ושוחט ברומניה במחוז סוצ'אבה בעיר רדאוץ והתפלל בבית הכנסת הגדול של רדאוץ לאחר השואה ונפטר שם מהתקף לב בגיל צעיר.
ליבה - אשת ר' אהרן יחיאל לייפר, הרבי מנדבורנה-צפת/באניה שהיה בן ר' דוד לייפר מבאניה שנרצח בשואה.
עלתה עם הוריה ובעלה לארץ והשתכנו בצפת.
מחתנו, הרבי מנדבורנה-צפת, שנשא לאישה את בתו ליבה, נולדו נכדיו:
ר' משה מאיר לייפר - הרבי מנדבורנה-ירושלים.
חתן הרב שלמה זלמן אהרנרייך משימלוי.
מחבר "משמרת השבת", "משמרת המועדות", "אורות משה".
יש לו קהילות גם בבני-ברק, בית שמש ולונדון.
ר' חיים אלתר דוד לייפר - הרבי מנדבורנה-חיפה.
למד בישיבת צאנז בנתניה ומכהן כרב קהילת צאנז בחיפה משנים לפני היותו אדמו"ר.
ר' מרדכי יצחק לייפר מקאלוש - חתן ר' דוד משה רוזנבוים מקרצ'ניף, המכהן כאדמו"ר מקאלוש ברמת בית שמש ג' ולפני כן בשכונת הר נוף בירושלים ובבורו פארק.
ר' ישכר דב בר פנחס לייפר - הרבי מנדבורנה-צפת.
חתן ר' שמעון נתן נטע בידרמן מללוב.
מתגורר בבית אביו ושם פועל בית הכנסת אורחים.
ר' ישראל יעקב צבי לייפר.
בת, אשת ר' ישראל שנייבלג, הרבי מזידיצ'וב-באלחוב בבית שמש שנפטר בניסן תשע"ג.
הרב שמואל הכהן וינגרטן מסיק כך במחקרו "ר' יצחק אייזיק מטירנא ותולדותיו" וכותב שהעיר הסלובקית נהגתה בזמנו של ר' יצחק אייזיק בדל"ת בידי היהודים כפי שנמצאו בכתובות של מצבות שם שכתוב בהן למשל "דירנויא", אך העיר הצ'כית נהגתה תמיד בטי"ת בידי היהודים בכל צורות הכתיב שלה.
במקורות מסוימים ר' יצחק אייזיק כונה "רבי אייזיק טירנוער" (כמו בכתב העת המעיין, גיליון תשרי תשט"ו, עמ' ל"ו-ל"ז).
"טירנוער" הוא כתיב יידי של שם המשפחה, כשהכתיב המקובל יותר הוא "טירנויער", והנושאים שם משפחה זה על גרסאותיו נחשבים צאצאי רי"א מטירנא.
רבי זאב וולף איינהורן (מהרז"ו, מהר"ז וולף; בכתיב יידי: וואָלף איינהאָרן; 1792 – י"ג באדר ב' תרכ"ב, 15 במרץ 1862, וילנה) היה פרשן חשוב של המדרש.
מחבר פירוש מהרז"ו למדרש רבה וספר מדרש תנאים על ברייתא דל"ב מידות.
רבי זאב-וולף נולד בשנת 1792 בגרודנה לרב ישראל-איסר.
חי ופעל בגרודנה, וב-1830 עבר לווילנה, ושם נפטר.
ביאורו המקיף למדרש רבה, שנדפס בווילנה, נחשב כאחד הפירושים החשובים למדרש.
מלבד זאת כתב גם חיבור בשם "מדרש תנאים" על ברייתא דל"ב מידות לרבי אליעזר ברבי יוסי הגלילי ופרקי דרבי אליעזר, וחיבור בשם "נתיב חדש", שבו הרחיב את פירושיו על המדרש.
כן הוציא מחדש ב-1831 את מדרש פסיקתא רבתי בתוספת הגהות והערות.
שיטתו בפירושו למדרש מתבססת על מיון מאמרי חז"ל במדרש לפי "מידות", כלומר דרכי דרשה שונות, שאותן מנה ונתן להן שמות בהקדמתו לפירוש.
בעיקר השתדל לעשות זאת בדרשות הנראות רחוקות מפשט הכתוב.
באופן זה הראה כי אין הבדל מהותי בין הדרש לפשט וכי הדרש נובע גם הוא מצורך פרשני.
לשיטתו, דרשות חז"ל כבר טמונות בלשון המקרא, והן למעשה עומק הפשט על פי "המידות" שאותן מנה.
מגמתו הפרשנית מזכירה את פירושו של בן תקופתו המלבי"ם, שמשווה בין מדרשי ההלכה לפשט הפסוקים, ובהקדמה לפירושו לספר ויקרא ציין את מגמתו זו באופן ברור: "כי הדרש הוא הפשט הפשוט המוכרח והמוטבע בעומק הלשון וביסודי השפה העבריה".
זאב וולף (ולדימיר) דוּבְּנוֹב Маркович Дубнов; תרי"ח, 1858, – ת"ש, 1940), היה פעיל חברתי ומורה, שנמנה עם חברי ביל"ו שעלו לארץ ישראל בשלהי המאה ה-19. אחיו הצעיר היה ההיסטוריון הנודע שמעון דובנוב.
נולד בעיר מסטיסלב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית.
בעקבות הפרעות בדרום רוסיה הצטרף לתנועת ביל"ו ועלה לארץ ישראל בתאריך ח' בתשרי תרמ"ג 1883.
אחרי העלייה לארץ עבד עם קבוצת חברי ביל"ו בבית ספר "מקוה ישראל".
בעקבות קשיים רבים נענו הביל"ויים, ובהם דובנוב, להזמנתו של יחיאל מיכל פינס, שהפך לפטרונם ביישוב, לעלות לירושלים ללמוד מלאכות, כגון נגרות; הקבוצה נקראה "שיבת החרש והמסגר".
כמו רבים מחבריו, הוא חלה בקדחת (מלריה) ונאלץ לעזוב את ארץ ישראל ולחזור לרוסיה בשנת 1885.
כאשר היה בארץ ישראל וגם אחרי חזרתו לרוסיה התכתב עם אנשים שונים (בהם אחיו).
באגרותיו ומאמריו פרש את חזונו המדיני, אשר ייצג את דעותיהם של רבים מחבריו.
כך למשל, באיגרת שנשלחה אל אחיו, שמעון דובנוב:
הוא כתב כחמישים מכתבים מרוסיה לארץ ישראל; חלקם פורסמו בכתב העת "ווסחוד השבועי", תחת הכותרת "מיומנו של מהגר חוזר" בספטמבר 1882, וחלקם בירחון "מימים ראשונים" בעריכתו של אלתר דרויאנוב; חלקם מאוזכרים בהיסטוריוגרפיה הישראלית כמייצגים את חזונם של אנשי העלייה הראשונה וכציון דרך בתולדות הציונות והיישוב.
חיבר ספר קצר על יוספוס פלביוס בשפה הרוסית.
נפטר בברית המועצות, כנראה, ב-1940.
זאב ההימלאיה (שם מדעי מוצע: Canis himalayensis) הוא שם שהוצע על ידי כמה ביולוגים הודיים, להכרה כמין של משפחת הכלביים המצוי בסכנת הכחדה, להבדילו מהמין זאב מצוי.
תוצאות ניתוח הגנום המיטוכונדריאלי של זאב ההימלאיה, מראה כי זאב ההימלאיה שונה פילוגנטית מהמין זאב מצוי.
עם זאת, הקבוצה המתמחה בזאבים (Wolf Specialist Group) במסגרת ארגון ה-IUCN, לא נקטה עמדה בעניין.
כמו כן, העורכים של הספר "מיני היונקים של העולם" (Mammal Species of the World), הנחשב ל"אורים ותומים" בנושא, שוקלים להכליל את האוכלוסייה הקטנה של זאבי ההימלאיה, תחת ההגדרה של זאב טיבטי, תת-מין של הזאב האפור.
זאב ההימלאיה עשוי להיות תת-מין עתיק ומבודד של זאבים, ועל כן אוכלוסייתו מונה 350 פרטים, מספר נמוך מאוד.
הזאבים חיים על שטח של כ-70,000 קילומטרים רבועים, במדינת הימאצ'ל פרדש.
וכן הם מסוגלים וחיים בסביבה קרה, כמו זו הנמצאת בג'אמו וקשמיר שבצפון הודו.
בשנת 2004, נצפתה להקה של 33 פרטים, בעמק ספיטי בצפון מזרח מדינת הימאצ'ל פרדש.
עד לאחרונה, האמינו החוקרים כי כל הזאבים והכלבים הגיעו מאותו אב-זאב קדמון, ובמרוצת השנים התפתחו למינים שונים, כאשר הכלב התביית מזאב.
כאשר זאב ההימלאיה נחקר, התברר כי אין לו סימנים גנטיים משותפים על הכלבים, על כן ניתן לומר, כי זאב ההימלאיה לא היה חלק מתהליך הביות של הזאבים, לכלבים.
ככל הנראה, האבולוציה של זאב ההימלאיה התרחשה לפני 800,000 שנים, כאשר אזור ההימלאיה חווה תהפוכות גאולוגיות ואקלימיות עזות.
תת-היבשת ההודית כוללת שלוש שושלות זאבים שונות: זאב הודי, זאב טיבטי וזאב אירו-אסייתי.
עובדה זו מראה כי האזור ההודי היה לכר פורה של אבולוציית הזאב המודרנית
ניתוח הגנום המיטוכונדריאלי, מוכיח כי זאב ההימלאיה שונה מהזאב הטיבטי (ועל כן לא ניתן לשייכו אליו), והוא אף מייצג את שושלת הזאב העתיקה ביותר שנרשמה אי פעם.
עתידו של זאב ההימלאיה אינו ברור.
קטלוגם של זאבי היבשת ההודית נשאר שנוי במחלוקת, וזקוק למחקר נוסף, שיאשש, או יפריך את ההגדרות.
בחודש אפריל, שנת 2009, הוצע השם Canis himalayensis לזאבי ההימלאיה, על ידי מומחה למינוח בוועדת CITES לבעלי חיים.
בשנים 2000-2001, המשיכו ארבעת הפארקים הזואולוגים של הודו לגדל 21 פרטים של זאבי ההימלאיה.
חלקם נתפסו בטבע, וחלקם התרבו בשבי.
כיום הזאבים נשמרים באזור חוצה-ההימלאיה של הודו, בגן החיות של דארג'ילינג, ב-"Shiwalik Hills"- באזור התחתון של ההימלאיה, במערב בנגל, ובגן החיות "Kufri", בשיתוף עם הפארק הלאומי "Kufri Himalayan", בהימאצ'ל פרדש.
זאב הרי הרוקי דרומי (שם מדעי: Canis lupus youngi), הידוע גם בכינויו: הזאב האפור מהרי הרוקי דרומי, הוא תת-מין של זאב אפור, שנהג לשוטט באזורים ובסביבת נבדה, אריזונה, יוטה וקולורדו.
תת-המין נקרא על שם סטנלי פ יאנג (Stanley P.
תת-מין זה נכחד בשנת 1935.
זאב הרי רוקי דרומי, הוא קרוב של זאב הרי הרוקי צפוני.
זאב הרי רוקי דרומי, הוא זאב בגודל בינוני שמשקלו הממוצע כ-40.קילוגרם.
זאב זה נחשב כ"זאב השני בגודלו בארצות הברית".
צבע פרוותו של תת-המין נטה לגוון שחור, עם אזורים בהירים בשולי הפרווה, וכתמים לבנים קטנים באזורים שונים בפרווה.
אזור המחיה העיקרי של הזאב כלל יערות ויערות מחטניים בפרט, וכן שטחי מרעה הסמוכים להם.
כל האזורים כלולים במדינות בהם נהג לשוטט.
זאב הרי הרוקי צפוני (שם מדעי: Canis lupus irremotus), המכונה גם זאב צפון הרי הרוקי, הוא תת-מין של הזאב האפור, וממשפחת הכלביים.
הזאב מצוי בעיקר בחלק הצפוני של הרי הרוקי ובמדינות ובמחוזות המקיפים את האזור.
כאשר תת-המין התגלה, ב-9 במרץ 1978, הוא היה בסכנת הכחדה, אולם סיווג זה הוסר ב-2000, בשל תוכנית הבראה שעזרה לריבוי תת-המין.
ב-6 באוגוסט 2010, פסק בית המשפט בארצות הברית, שזאב הרי הרוקי צפוני יוחזר לטבע, וזאת תחת הגבלות ובין היתר תחת חוק הגנת מינים בסכנת הכחדה.
החלטה זו של בית המשפט התקבלה בניגוד להחלטה קודמת שהתקבלה על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
תת-מין זה שוקל בדרך כלל 68-32 קילוגרם לערך, וגובהו נע בין 60 ל-80 סנטימטרים, מה שהופך אותו לאחד המינים הגדולים ביותר של הזאב האפור.
לחיה זו צבע פרווה בהיר יותר מאחיו הדרומי, זאב הרי הרוקי דרומי, עם פרווה הכוללת יותר צבע לבן ופחות צבע שחור.
זאב הרי צפון רוקי ניזון בעיקר מציד ביזונים אמריקאים, איילים מהרי הרוקי, איילים מהמין אייל פרדי שחור-זנב, ובונים קנדיים.
עם זאת, הזאב אורב לעיתים גם לבעלי חיים אחרים, אם הסיכוי לצוד אותם גבוה.
זאב צפון הרי הרוקי אוכל מדי יום בשר המהווה כ-21%-10% ממסת הגוף שלו, למרות שהיו מקרים מתועדים של פרט שאכל עד 37% ממסת גופו.
עם זאת, כאשר הטרף לא מצוי בשפע, הזאבים מסוגלים לשרוד במשך תקופות זמן ארוכות, באכילת כמויות מזון קטנות למדי.
קניבליזם, בזמנים של מחסור חמור במזון, מתרחש, אך רק כאשר מדובר בזאב פצוע או חלש בלהקה.
הפעם הראשונה בה תועד פרט של זאב צפון הרי הרוקי, הייתה כאשר הוא נמצא בזמן נדידה מאזור המחיה המרכזי שלו.
הפרט תועד ביערות גדולים שלימים הפכו לידועים כ"פארק הלאומי ילוסטון" (Yellowstone).
אותם זאבים התגוררו בקרבת מקומם של אמריקאים ילידי השבט טוקודיקה (Tukudika), שהחשיבו את הזאב לחיה קדושה.
ככל שהאוכלוסייה האמריקנית החלה להתרחב במערב, בסוף המאה ה-19, חוואים, חקלאים, ובוקרים החלו להתיישב באזור.
בבוא הזמן, זאב הרי צפון הרוקי החל לארוב ולצוד בעלי החיים שהובאו על ידי המתיישבים.
חוק למיגור הזאבים, שהפכו למטרד למתיישבים, נחקק בשנת 1915, והריגתם הותרה באמצעות השימוש ברובים, מלכודות, ורעל.
מדיניות זו נעשתה בהיקף גדול יותר, עם הקמת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בשנת 1916, שהשליט באופן מסודר ומאורגן, באמצעות החוק את "השמדת בעלי חיים וצמחייה העשויים להיות מזיקים".
בשנת 1924, ניצודו הזאבים האחרונים שהיו מצויים באזור ילוסטון, אם כי מספר קטן של זאבי צפון הרי הרוקי שרדו בפריפריה.
תוכנית ההבראה לזאבי הרי הרוקי צפוני אושרה לראשונה בשנת 1980, אם כי יישום התקנה הוחל רק שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1987. התוכנית דרשה שקבוצה מסוימת של זאבים תתגורר באזור ילוסטון.
הקבוצה כללה לפחות עשרה זוגות זאבים, והאוכלוסייה נשארה באזור בצורה יציבה, במשך שלוש שנים לפחות.
עם זאת, זאב צפון הרי הרוקי לא היה, בעת הניסוח הראשוני של התקנה כמין נבדל ולגיטימי, ולכן הזאבים המעורבים בתוכנית ההבראה היו זאב המישורים הגדולים (Great Plains wolf) וזאב עמק מקנזי (Mackenzie Valley wolf).
הסיבה העיקרית לכך היה עקב שני תת-מינים של זאב ששוטטו באותו האזור, וכי התוכנית כיסתה את ריבוי הזאבים באזור נרחב יותר, מאשר אזור זאבי צפון הרי הרוקי, ולכן נכללו בה גם תת-מינים נוספים שהתערבבו.
מסיבה זו, תת-המין הגדול מספרית ביותר, נבחר להיות ממוקם באמצע האזור, כדי לא להפר את האיזון באזורים השונים.
בתגובה לחששות על כך שאפשרו לזאבים לחיות חופשיים באזור, הטיוטה הסופית של התוכנית, שהושלמה ב-22 בנובמבר 1994, תיארה כי חוואים הורשו להרוג את הזאבים כאשר הם "נתפסו בשעת מעשה של הרג בעלי חיים על קרקע פרטית".
בשלוש תביעות טענו מתנגדי תוכנית ההבראה כי הזאבים החדשים מאיימים על אוכלוסיית הזאבים הוותיקה, ואילו התומכים דרשו להחיל מעמד מוגן באופן מלא על הזאבים.
שופט בית המשפט המחוזי ויליאם פ.
דאונס קבע כי ההשבה לטבע של הזאב הפרה את סעיף 10-(j), של מינים בסכנת הכחדה, שבחוק.
עם זאת, פסק דין זה בוטל על ידי בית המשפט לערעורים.
זאב וולף הכהן בלום (1853, מוינשט, רומניה – 8 בנובמבר 1911, ט"ז בתשרי ה'תרע"ב, ראש פינה) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי המושבה ראש פינה, שימש במשך כמה שנים כמוכתר של המושבה.
נולד לשמשון בן צבי בעיירה מוינשט שברומניה.
הוא קיבל חינוך מסורתי וסחר בתבואה.
בן 28, הצטרף לחבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה.
האגודה נוסדה במוינשט ביזמתם של המזכיר דוד שוב וראש החבורה מנדל גרינברג.
האגודה כללה 50 משפחות, כ-130 נפשות, אשר שמו לעצמן מטרה להתנחל על הקרקע כאיכרים בארץ ישראל.
חבריה החלו בפעילות ציונית כחלק מן ההתעוררות הלאומית בקרב עמי אירופה שהחלה לאחר אביב העמים.
הם אספו כספים לשם רכישת קרקע בארץ ישראל מבלי שהכירו את התנאים הקשים, ששררו במקום באותה תקופה.
ב-24 ביולי 1882 רכש דוד שוב עבור אגודתו מן הבדואים בגליל העליון שני שלישים מאדמות ג'עוני.
את יתרת האדמה במקום קנו משפחות יהודים שהגיעו מרוסיה.
ב-15 באוגוסט 1882 יצא וולף עם אשתו מאלי לבית גולדנברג וארבעת צאצאיהם, בתוך משלחת של 30 משפחות לעיר הנמל גאלאץ.
הם עברו בבאקו שם הצטרפו אליהן משפחות נוספות מהעיר יאשי ומערים אחרות.
בגאלאץ הצטרפו עוד משפחות מטעם הוועד המרכזי של אגודות חובבי ציון בעיר.
כ-90 איש מהם הפליגו באניה "טיטוס" דרך קושטא וביירות ועגנו בחיפה.
יחד עם וולף עלו ארצה גם שלושת אחיו ואחותו מלכה.
החבורה התיישבה על אדמת הכפר ג'עוני (גיא אוני) בשלהי אלול תרמ"ב.
זאב וולף בלום חתום שלישי על אישור התקנות של המושבה החדשה שנחתמו באספת המייסדים הראשונה של המושבה במוצאי שבת תשובה ה'תרמ"ג, ישיבה שבה ניתן למושבה השם ראש פינה.
יחד עם אשתו מאלי, היה זאב שותף לעבודת הקרקע ולבניית המושבה ראש פינה.
לימים שימש גם כמוכתר המושבה.
זאב השתתף ביסוד החברה "זרע אברהם" ע"ש הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, לעזרה הדדית ולשיפור המידות במושבה.
נפטר בראש פינה בגיל 58.
ברכה - נישאה לזאב ספיר
יצחק - נהרג ב-1911 בהגנת יבנאל
זאב הוקאידו (שם מדעי: Canis lupus hattai; ידוע גם בכינוי זאב אזו), הוא אחד משני תת-המינים של זאב מצוי, שהיו אנדמיים לאיי יפן ונכחדו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1931 על ידי הארכנולוג היפני קיוקיצ'י קישידה - זמן רב לאחר הכחדתו.
זאב הוקיאדו אכלס את האי הוקאידו ואולי גם את האי סחלין ואיי הקוריליים, בעוד שתת-המין השני - זאב הונשו, אכלס את האיים הונשו, שיקוקו וקיושו.
בניגוד לזאב הונשו שהיה גמדי בגלל ננסות איים, זאב הוקיאדו היה הרבה יותר דומה לתת-מינים הגדולים של הזאב.
בעקבות בדיקות DNA כמו גם המראה החיצוני, נקבע כי זאב הוקאידו היה שונה מזאב הונשו, ובעל מראה טיפוסי יותר של זאב מקרובו הדרומי.
ניתוח של רצף הדנ"א המיטוכונדרי של זאב הוקאידו, הצביע על קרבה גנטית גדולה לתת-המין זאב סיבירי.
הגולגולת שלו הייתה גדולה ואימתנית עם ניבים ארוכים ומעוקלים מעט לאחור, והחרטום שלו היה מחודד.
הפרווה שלו הייתה עבה ושעירה בדומה לקרוביו, וצבעה היה אפור-צהבהב יותר משל זאב הונשו.
קצה הזנב היה שחור ועל החזית של הרגליים הקדמיות היו כתמים שחורים.
ממדי גופו של זאב הוקאידו היו דומים יותר לתת-המינים הגדולים.
ישנן מספר תאוריות מדוע זאב הוקיאדו היה גדול יותר מזאב הונשו; ככל הנראה תנאי הסביבה בהוקאידו הסמוכים יותר לקו הרוחב דומים יותר לסיביר וכתוצאה מכך המבנה החזק של הזאב הסיבירי נשמר גם אצל זאב הוקאידו.
תאוריה אחרת גורסת כי השינויים בגודל בין הזאבים היפנים נגרמו בגלל גודל הטרף; כדוגמה לכך ניתן לראות את תת-המין אייל הוקאידו שגדול יותר מתת-מין אחרים בהונשו, קיושו ושיקוקו.
זאב הוקאידו היה ניזון בעיקר מאיילי סיקה, מחזירים יפנים, מארנבות, ממכרסמים ומגופות לווייתנאים שנפלטו לחוף.
הוא היה חי בלהקות כיתר הכלביים, ואויבו הפוטנציאלי באי היה דוב חום.
סביר להניח שהאקולוגיה והמערכת החברתית שלו הייתה דומה ליתר תת-המינים של הזאב.
בתקופת מייג'י (מתחילת 1868) החל בהוקיאדו פיתוח מואץ של חוות סוסים ובקר.
במקביל חלה ירידה גדולה במספרם של איילי הסיקה, שהיו מקור המזון העיקרי של הזאבים.
מלבד הצייד, כמות הזאבים ירדה במהירות גם בשל פיזור פתיונות מורעלים בסטריכנין החל משנת 1879 על ידי החקלאים היפנים, לאחר ייעוץ אמריקני בנושא.
עד 1888 ניצודו 3,000-2,000 זאבים בעקבות תמריצים כספיים שהוצעו לציידים.
זאב הוקאידו נכחד ככל הנראה לקראת סוף תקופת מייג'י - לא יאוחר משנת 1889, ופרוות של זאבים עדיין ניתן היה להשיג בשווקים עד שנת 1896. עם זאת, היו דיווחים לא מאומתים בשנת 1905 על צפייה בזאב הזה בצפון העיר סאפורו.
הנוכחות ההיסטורית של הזאב בסחלין ואיי הקורילים מוטלת בספק, ועל כן גם לא ניתן לקבוע מה היו הסיבות להכחדה שלו בהם.
אין כלל תמונות ידועות של זאבים אלו ופרוות ופוחלצים שלו נדירים מאוד.
יש כיום 4 פוחלצים בלבד של זאב זה.
מאז הכחדת הזאב, היו מקרים בהם חוואים התלוננו על הרג מסתורי של בעלי החיים שלהם על ידי בעל חיים לא ידוע.
מטיילים וציידים דיווחו מדי פעם על שמיעת יללות זאב, והיו גם מספר דיווחים על צפייה בזאבים.
תצפיות רבות נדחו בנימוק דומה לתצפיות הלא מאומתות על זאב הונשו, כשהספקנים טוענים שעדי ראייה ראו בסך הכול גזעי כלבי בית משוטטים כמו האסקי סיבירי, אלסקן מלמוט וכלב הוקאידו שבנסיבות מסוימות עלולים להיות דומים מאוד לזאב.
תאוריה זאת נתמכת בכך שהיו תקופות מסוימות בעבר שבהם היה ביקוש גדול לגזעי האסקי ואלסקן, ומאות כלבים ננטשו במשך השנים סביב הערים וביערות.
מלבד התצפיות המפוקפקות אין כמעט סוגים אחרים של ראיות לקיומו של זאב הוקאידו.
עם זאת, ישנה סבירות נמוכה שהזאב עדיין שורד באוכלוסיות קטנטנות באזורים מרוחקים ולא נגישים בהוקאידו.
זאב הוקאידו היה נערץ מאוד על אנשי האיינו - הילידים של צפון יפן.
הזאבים היו נחשבים לאלים רוחניים ברמה גבוהה לצד דובים וינשופים, והתפתחו סביבם מיתוסים, פולקלור ושירים.
בין השמות שבהם הם כונו על ידי אנשי האיינו ניתן למנות "האל המילל", "האל אוכל האיילים", "האל האציל" וכינויים נוספים.
עד היום ישנם אזורים ומקומות רבים של אנשי האיינו הנושאים שמות שקשורים לזאבים.
בדומה לבעלי חיים נערצים אחרים כמו דובים וינשופים, זאבי הוקאידו שימשו לעיתים קרובות בטקס הידוע כ"יאומאטה".
בטקס זה, דובים, ינשופים או זאבים היו נקשרים ומוכים על ידי מקלות חדים עד מוות.
אנשי האיינו האמינו שהזאבים הם אלים רבי עוצמה, וכי הדרך היחידה שנשמותיהם יוכלו להשתחרר ולחזור כראוי ל"ממלכה" שלהם היא על ידי שהם יגרמו להם לסבל וכאב רבים לפני המוות.
ה"יאומאטה" היה למעשה אחת הדרכים היחידות להריגת הזאבים.
לפי חוקי האיינו היה איסור להרוג את הזאבים באמצעות נשק חם או חיצי רעל כיוון שזה היה נחשב כחוסר כבוד כלפיהם.
יתר על כן, איש איינו שהיה מתייחס בזלזול לבשרו או פרוותו של הזאב היה נרדף על ידי אנשי שבטו.
לטענת אנשי האיינו הזאב מעולם לא נכחד אלא שוכן באזורים חבויים ברחבי האי.
זאב הונשו (שם מדעי: Canis lupus hodophilax) הידוע גם בכינוי זאב יפני, כלב הרים או בשמו היפני אוקאמי (זאב), הוא אחד משני תת-המינים של זאב מצוי, שהיו אנדמיים לאיי יפן ונכחדו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1839 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק.
זאב הונשו אכלס את האיים הונשו, שיקוקו וקיושו, בעוד שתת-המין השני - זאב הוקאידו, אכלס את האי הוקאידו.
בניגוד למקומות אחרים בעולם שבהם לזאב היה דימוי שלילי, זאב הונשו היה מכובד ונערץ על ידי האוכלוסייה היפנית.
עובדה זו באה לידי ביטוי גם בשם המדעי hodophilax שפירושו הוא "האפוטרופוס של הדרך", ומתייחס לאמונות העממיות ביפן שהזאב שומר על עוברי אורח.
תאריך ההכחדה הרשמי של הזאב הזה הוא שנת 1905, אולם מאז ועד היום ישנם דיווחים רבים על תצפיות או ראיות לקיומו.
זאב הונשו היה תת-המין הקטן ביותר של הזאב, ככל הנראה בגלל תופעת ננסות איים.
אורכו מקצה האף ועד קצה הזנב היה כ-90 ס"מ, וגובהו היה כ-30 ס"מ בלבד.
על פי התיאורים, זאב הונשו היה דומה הרבה יותר לכלב הבית, קויוט ותן מאשר לאב הטיפוסי, בשל מספר מאפיינים גופניים: הפרווה שלו הייתה קצרה ומקרוזלת, זנבו היה דק ודמוי-כלב ומעוגל בקצה, ורגליו היו קצרות מאוד.
בנוסף גופו היה קומפקטי יותר וצר.
על כן, יש הטוענים כי זאב הונשו היווה מין נפרד בפני עצמו ולא תת-מין של הזאב המצוי.
צבע הפרווה של זאב הונשו היה שילוב של חום, לבנבן ואפרפר, ורגליו היו כהות יותר.
היו לו אוזניים משולשות, חרטום קצר ומשולש ולוע גדול ורחב.
מכיוון שהזאב היה צד כמויות גדולות של מכרסמים וארנבות, החקלאים היו נהנים מכך בעקיפין.
למעשה, הנישה הביולוגית של הזאב מעולם לא מולאה מאז היעלמותו; טורפים יפניים אחרים מתמקדים בטרף קטן או איטי יותר, ואפילו בעל החיים הקרוב ביותר לזאב ביפן - שועל ראקון יפני, לעולם לא יטרוף בעלי חיים גדולים כאיילים או חזירים.
לטענת חוקרים מסוימים, הדלילות יחסית של הטרף באיים היפניים, גרמה לאוכלוסיית הזאב להיות קטנה יחסית כיוון שלא היה באי מספיק טרף כדי להזין אוכלוסיות זאבים גדולות.
בתקופות מוקדמות היו כנראה מספרים גדולים של זאבים ביפן.
האוכלוסייה שלהם החלה לרדת בהדרגה משנת 1732, כאשר מחלת הכלבת הופיעה לראשונה בשיקוקו וקיושו ולבסוף גם בהונשו.
המחלה השפיעה באופן דרסטי על מספרי הזאב לאורך כל המאה ה-19. היסטוריונים רבים טוענים כי הווירוס של המחלה הובא ליפן על ידי האדם במטרה לדלל את אוכלוסיות הזאבים.
מאמינים שכלבי בית המקומיים גרמו אף הם להתפשטות המחלה באזורים מסוימים.
כך או כך, השילוב של תמותה מהכלבת לצד ציד אינטנסיבי על ידי האדם סלל את דרכו של הזאב להכחדה.
התאוריה הרווחת היא, כי השילוב של הכלבת יחד עם כריתת היערות אילצו את זאבי הונשו להיות בסביבת בני האדם, והאיום שהאדם חש מצידם לצד עלייה בטריפת חיות הבית גרמו לכך שהזאב החל להיות נרדף בצורה ממוקדת מאוד על ידי החקלאים והכפריים כשהדימוי החיובי שלו התפוגג לגמרי.
מקורות אחרים טוענים כי השמדת הזאב ביפן הייתה חלק מהמדיניות הלאומית להשמדת טורפים.
הפרט האחרון המאומת של זאב הונשו נורה בשנת 1905 במחוז נארה.
מאז תאריך ההכחדה הרשמי יש עשרות דיווחים לא מאומתים על צפייה בפרטים של זאב הונשו, אולם למרות זאת משערים שהוא נכחד לגמרי.
כרגע יש כ-8 פרוות ו-5 פוחלצים של זאב הונשו במוזיאונים ברחבי העולם.
3 פוחלצים נמצאים במוזיאונים ביפן, פוחלץ אחד בהולנד, והפוחלץ של הפרט המאומת האחרון נמצא במוזיאון הבריטי.
בחודש אוגוסט של שנת 1910 - חמש שנים לאחר מותו של זאב הונשו "האחרון," כלב מוזר נורה ונהרג בחווה החקלאית "מאטסודארירה", במחוז פוקואי.
בתחילה חשבו שמדובר בכלב פראי או בזאב מתת-מין אחר שברח מגן חיות, אולם צוות גן החיות שבדק יום לאחר מכן את הפגר הפריך את תאוריות אלה, וטען כי "הכלב" שנורה דומה מאוד לזאב הונשו.
עמדה זו הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שרבים ביפן האמינו שהמין נכחד ב-1905. הפגר של דגימה זו נשמר למשך תקופה מסוימת עד שהושחת לבסוף בשריפה, ומהפרשייה המסתורית נותרה רק תמונה של ה"כלב" ורישום ביומן של האירוע.
במשך עשרות שנים, זהותו של הכלב המסתורי שנהרג בשנת 1910 נידונה על ידי חוקרי טבע שונים ללא הגעה לקביעה מוסכמת על שיוכו.
בתחילת שנות ה -2000, הזואולוג היפני ומומחה הזאבים יושינורי ימאיזומי (מראשי החוקרים של בעלי החיים במוזיאון הלאומי למדע), ועמיתו מיזוקו יושיוקי (חוקר נוסף מהמוזיאון הלאומי למדע), עשו ניתוח מעמיק ומפורט של התצלום של ה"כלב" משנת 1910, כמו גם בכתבי עת שקשורים לאירוע בחוה החקלאית.
התצלום נבדק על ידם בקפדנות והנתונים שעלו ממנו נרשמו ביומן והושוו בזהירות למידע הידוע על זאב הונשו.
זה היה אולי הבדיקה היסודית והמדעית ביותר שנעשתה על אותו אירוע.
לאחר שיקול דעת מעמיק של הראיות, שני המדענים הגיעו למסקנה כי "הכלב" שבתמונה אכן היה זאב הונשו.
הם טענו שהמאפיינים הפיזיים של החיה בתמונה - כמו צבע הפרווה, הזנב המעוגל, וכל ממדי גוף - מסתדרים היטב עם אלו עם זאב הונשו.
משקל הגוף הנמוך - 18.75 ק"ג, שנרשם ביומן על ידי אנשי החווה, עולה גם הוא בקנה אחד עם מידות הגוף של זאבי הונשו.
בנוסף, לא דווח באותה תקופה על הימלטות של זאבים מגני חיות.
מנתונים אלה עולה כי תאריך ההכחדה הרשמי של זאב הונשו צריך להתעדכן 5 שנים מאוחר יותר מהתאריך הנוכחי אם כי עדיין אין הסכמה מלאה בנושא.
בדומה למיני בעלי חיים רבים כזאב טסמני או נמר זנזיבר, מאז הכחדתו של זאב הונשו יש עשרות דיווחים על ראיות לקיומו באזורים ההרריים המרוחקים.
מתחילת 1900 עד לאמצע שנות ה-2000, היו לכאורה תצפיות של זאב הונשו ותמונות, ואפילו דיווחים על לכידה של פרטים חיים או מציאת פגרים צצה מעת לעת.
להלן רשימה חלקית של דיווחים הקשורים לזאב הונשו:
1934, קבוצה של יערנים וציידי איילים טענו שהם נתקלו בקבוצה של זאבי הונשו שמנתה 5 או 6 פרטים.
1936, תושב כפר בחצי האי קי טען שהוא תפס גור זאב חי אולם שחרר אותו בחזרה לטבע מתוך פחד שמא הזאבה תבוא לחפש אותו.
1950-1940, עלייה חדה בדיווחים על תצפיות של הזאב.
מבול זה של תצפיות נבע כנראה בחלקו מגיוס החיילים הענק שהתרחש ביפן בשנים שסביב מלחמת העולם השנייה.