tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמשת השחקנים שבתוך קשת השלוש לא רשאים להיכנס לאזור הצבע עד לשחרור זריקת העונשין מידיו של הזורק, ובעקבותיו הם נאבקים ביניהם על לקיחת הריבאונד.
בשל יתרון הקרבה לסל, במרבית הפעמים זוכה קבוצת ההגנה בריבאונד במקרה של החטאת זריקת העונשין.
כל יתר ארבעת השחקנים במשחק נדרשים לעמוד מאחורי קשת השלוש בזמן הזריקות, ומוגבלים לאזור שמאחורי קו העונשין – כלומר הם לא יכולים לעמוד בצדי קשת השלוש.
כניסה של אחד משחקני ההגנה לאזור הצבע בטרם ביצוע הזריקה מקנה לזורק ניסיון זריקה נוסף, באם החטיא את אותה זריקה.
במקרה זהה, אם אחד משחקני ההתקפה נכנס לאזור הצבע בטרם השלמת הזריקה – הכדור עובר אוטומטית לקבוצה היריבה (אם הזורק החטיא).
זרם בול הוא נחל של זרם מי קרחונים מומסים, בחוף סקוט בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הנחל ממוקם 4 קילומטרים ממערב לנקודת מארבל.
מוצאו של הנחל בהדום הקרח וילסון, והוא זורם בכיוון צפון - מזרח ונשפך אל נחל סורקו, בסמוך למקום בו נחל סורקו נשפך אל מפרצון ארנולד.
הנחל נחקר על ידי רוברט ניקולס (Robert L.
Nichols), גאולוג מחבר מטקלאף ואדי מהנדסים (Metcalf and Eddy, מבוסטון שבארצות הברית, אשר ערך מחקרים באנטארקטיקה מטעם צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
ניקולס נתן לנחל את שמו.
ניקולס קרא לנחל על שמו של דונלד ג'י.
Ball), פיזיקאי חוקר קרקע שעבד בחברת מטקלף ואדי.
זריעה מוקדמת היא זריעה הנעשית לפני עונת-הזריעה הרגילה.
בדרך-כלל מדובר על זריעה באוגוסט או תחילת ספטמבר, לפני ראש השנה של שנת השמיטה.
כיוון שבשנת השמיטה עצמה אסור לזרוע, נוהגים חקלאים שומרי-שמיטה לזרוע בזריעה מוקדמת לפני ראש השנה, על-מנת שהיבול יצמח לאחר מכן.116--131
בזמן שבית-המקדש היה קיים, היה אסור לעשות כל מלאכה בשדה כבר שלושים יום לפני ראש השנה של השנה השביעית.
חכמי המשנה אף החמירו ואסרו לעבוד בשדה החל מחג השבועות (במטעים) או חג הפסח (בשדות תבואה).
איסור זה נקרא תוספת שביעית.
כאמור, האיסור חל רק בזמן שבית המקדש קיים, אבל .
רוב הפוסקים למדו מכאן, שבימינו אכן מותר לזרוע עד ראש השנה השביעית, אף על פי שהזרעים ייקלטו וינבטו בשנה השביעית עצמה.
אומנם יש שהחמירו וכתבו שמותר לזרוע רק אם הקליטה והנביטה תהיה לפני השביעית.
איסור ספיחין הוא איסור שגזרו חכמי המשנה על אכילת תבואה הגדלה מאליה בשנה השביעית.
מטרת האיסור היא שלא יהיה תמריץ לאנשים לזרוע בסתר בשביעית, ולומר שהתבואה צמחה מאליה.
הפוסקים דנו בשאלה האם איסור זה חל גם על תבואה שנזרעה בזריעה מוקדמת.118--120 הרב שלמה זלמן אוירבך קבע, שבשדה גדול ומסודר יש להקל באיסור ספיחין, שכן בשדה כזה אין כל אפשרות לזרוע בסתר ולומר שהתבואה צמחה מאליה.
לפי פסק זה, ניתן לזרוע בשנה השישית בשדות גדולים, ולהשתמש ביבול הגדל בהם בשנה השביעית.
היבול הגדל בשנה השביעית הוא הפקר, גם אם נזרע בשנה השישית.
לפיכך, זריעה מוקדמת בדרך-כלל משתלבת עם אוצר בית דין.
בהסדר זה, בית הדין שוכר את השדה מהחקלאי עוד בשנה השישית, זורע בזריעה מוקדמת ע"ח תקציב בית הדין, וכן מעביר את היבול לצרכנים תמורת השתתפות בהוצאות.
הדבר מותר רק ביבולים שיש עניין ציבורי לספק בשמיטה (כגון יבולים שקשה או יקר לייבא).123--122
מבחינה חקלאית, זריעה מוקדמת עלולה לסכן את היבול אם ישנם גשמים מוקדמים חזקים (באוקטובר), שכן גשמים מוקדמים גורמים לנביטה מוקדמת של הזרעים.
בנביטה מוקדמת ישנם כמה סיכונים:315--314
הנבטים חשופים זמן רב יותר למזיקי קרקע.
אם הגשמים מפסיקים לזמן ממושך בנובמבר – הנבטים עלולים להתייבש ולקמול.
אם הגשמים לא מפסיקים וישנה תקופה חמה בדצמבר, עלולה להיות השתבלות מוקדמת, דבר הפוגע בכמות היבול.
ההסתברות לתרחישים אלה אינה גדולה, וניתן להקטין אותה על ידי בחירת זני זרעים מתאימים.
יישובים שהשתמשו בזריעה מוקדמת (יסודות, שעלבים, קוממיות ואחרים) מעידים שברוב המקרים נתקבלו יבולים כמעט מלאים, והרווחיות מגידולי החורף לא נפגעה.
בנוסף, הקרן לביטוח נזקי טבע בחקלאות (קנ"ט) מציעה מסלול ביטוח מיוחד לזריעה מוקדמת.
לעומת הזריעה המוקדמת, שהותרה עד ראש השנה, נטיעה מוקדמת הותרה רק עד ט"ו באב בשנה השישית:
זרם הכנסות הוא מקור הכנסה של חברה, ארגון, כלכלה אזורית או לאומית.
בעסקים, זרם הכנסות הוא לרוב אחד מהבאים: הכנסה תקופתית חוזרת, הכנסה מבוססת עסקאות, הכנסות מפרויקטים או הכנסות משירות.
הכנסה חוזרת היא הכנסה שצפויה להמשיך להיווצר באופן קבוע למשך תקופה שאינה מבוטלת.
סוג זה של הכנסה מאפיין בעיקר חברות שמוכרות מנויים או שירותים.
הכנסות אלו באות לידי ביטוי לרוב כחשבונות חודשיים של צרכנים קבועים, או של חוזים מסחריים הנמשכים מספר שנים.
כך למשל, לקוח של חברת נטפליקס משלם לחברה באופן קבוע את החשבון החודשי.
לאחר שהלקוח החל להפעיל את השירות, נטפליקס יכולה לצפות שתקבל ממנו הכנסה חודשית קבועה לתקופה הקרובה.
הכנסות חוזרות נמדדות לרוב על בסיס חודשי, כהכנסה חוזרת חודשית (MRR) או על בסיס שנתי, כהכנסה חוזרת שנתית (ARR).
כלומר, במקרה של ARR מדובר במדד עבור ההכנסה הצפויה מדי שנה עבור עסק או חברה.
במגזר הטכנולוגי, ובדגש על חברות B2B (עסק לעסק) וחברות המספקות שירותי SaaS (תוכנה כשירות), ARR הוא מדד קריטי בהבנת רווחיות העסק ולצפות את תזרים המזומנים, בשל התבססותן לרוב על מנויים שנתיים, ועל כן הוא המדד הרווח בתעשיות אלו.
עם זאת, ישנה חשיבות במדידת MRR בנוסף ל-ARR, וזאת על מנת לקבל תחזיות פיננסיות לטווחי זמן שונים.
על אף שבאופן טריוויאלי ניתן לחשב את ה-ARR לפי הסכום אותו משלמים המנויים הקיימים, לצורך הבנה איכותית יותר של ההכנסות נהוג למדוד זאת לפי הנוסחה הבאה: סכום ממנויים שנתיים קיימים + סכום מתוספות או שדרוגים למנויים קיימים - סכום פוטנציאלי שאבד עקב נטישת מנויים.
יתרון חשוב במדידת ARR על פני MRR הוא הקורלציה הקיימת, מעצם היותו הכנסה שנתית, עם עקרונות חשבונאיים מקובלים.
בנוסף, הוא מעיד על חוסנה הכלכלי של חברה.
אין כללים מוגדרים לקביעה מה לכלול ב-ARR.
בדרך כלל, הוא יכלול רק דמי מנוי קבועים כפי שנקבעו בחוזה.
עם זאת, אין לכלול תחת הכנסות חוזרות תשלומים חד פעמיים, כמו למשל מכירת חומרה, הנחה מיוחדת או דמי שירות.
הכנסות אלו מבוססות על מכירה צפויה של סחורות.
בעל עסק יכול לצפות כי יבצע מכירות בסכום מסוים לאורך זמן.
כל מכירה מייצרת הכנסה מבוססת עסקה.
סוג זה של הכנסה נחשב לרוב פחות אטרקטיבי ממודל הכנסות חוזרות, בו נדרש בעל העסק לשמר את לקוחותיו הקיימים, להבדיל מלמשוך לקוחות חדשים.
הכנסות אלו נוצרות באמצעות פרויקטים חד-פעמיים.
הסתמכות על סוג זה של הכנסה מאלץ חברות להשקיע מאמצים רבים לשימור לקוחותיהם.
במודל זה קיים קושי לחזות את ההכנסות, בשל הקושי לחזות את התקדמות הפרויקט ואת המשך הדרך.
על פי המודל העסקי קנבס, קיימות 7 דרכים לייצר הכנסות: מכירת נכסים, דמי שימוש, דמי מנוי, הלוואות/ליסינג/השכרה, רישוי, עמלות תיווך ופרסום.
זרם דתי הוא תת-קבוצה בתוך דת הפועלת תחת שם משותף ומסורת בין שאר הפעילויות.
המונח מתייחס לזרמים השונים בנצרות (אורתודוקסי, קתולי והזרמים הרבים בנצרות הפרוטסטנטית).
הוא משמש גם לתיאור חמשת הזרמים העיקריים של היהדות (יהדות קראית, אורתודוקסית, קונסרבטיבית, רפורמית ורקונסטרוקציוניסטית).
בתוך האסלאם, המונח מתייחס לזרמים והאסכולות של הדת (הסוני והשיעי), וכן לחלוקות המשנה שלהם, כגון מד'הב ותנועות דתיות אחרות.
הזרם הדתי הגדול בעולם הוא האסלאם הסוני.
זרם נוצרי הוא כינוי כללי לגוף דתי מובהק המזוהה על ידי תכונות כמו שם משותף, מבנה, מנהיגות ודוקטרינה.
עם זאת, גופים בודדים עשויים להשתמש במונחים חלופיים כדי לתאר את עצמם, כגון כנסייה או אחווה.
חלוקות בין קבוצה אחת לאחרת מוגדרות על ידי דוקטרינה וסמכות כנסייתית, כמו גם נושאים כמו פרשנות המקרא, סמכות הירושה של השליחים, אסכטולוגיה וקדימות אפיפיור המפרידים לעיתים קרובות בין זרם אחד לאחר.
קבוצות של זרמים החולקות ברוב הנושאים אמונות דומות, מנהגים וקשרים היסטוריים ידועות כענפים של הנצרות.
בהינדואיזם, האלוהות העיקרית או האמונה הפילוסופית מזהה זרם, לו יש בדרך כלל גם מנהגים תרבותיים ודתיים מובחנים.
הזרמים העיקריים בהינדואיזם כוללים שיוויזם, שאקטיזם, וישנויזם וסמארטיזם.
מבחינה היסטורית, האסלאם היה מחולק לשלושה זרמים עיקריים, שנודעו כסונה, ח'וארג' ושיעה.
כיום, הסונים מהווים כ-90% מכלל האוכלוסייה המוסלמית והשיעים הם בסביבות 10%, בעוד האיבאדים, הקבוצה העיקרית מבין הח'וארג'ים (הפורשים), פחתו למתחת ל-0.15% מכלל המוסלמים בעולם.
עד ימינו נכחדו רבות מהכתות השיעיות.
הכתות הגדולות של האימאמה ששרדו הן אוסוליזם (קצת יותר מ-8.5%), איסמעיליזם ניזארי (קצת יותר מ-1%) ואלוויזם (מעט יותר מ-0.5% אך פחות מ-1%).
הקבוצות הקיימות האחרות כוללות את הזיידים מתימן, המהווים כמעט יותר מ-0.5% מאוכלוסיית העולם המוסלמית ומוסטאלי איסמעילי (עם כמעט 0.1%).
מצד שני, כתות מוסלמיות חדשות כמו מוסלמים אפרו-אמריקאים (דוגמת "אומת האסלאם" ו"אומת חמשת האחוזים"), מוסלמים אחמדים (כמעט 1%), מוסלמים קוראניסטים ומסלמים והאבים (עם כמעט 0.5% מהאוכלוסייה המוסלמית בעולם) פותחו מאוחר יותר באופן עצמאי.
סקר של מרכז המחקר פיו מצא כי עד 25% מהמוסלמים בעולם הזדהו בעצמם כמוסלמים שאינם שייכים לזרם כלשהו.
תנועות דתיות יהודיות כוללות קבוצות שונות שהתפתחו בקרב יהודים מימי קדם.
כיום, החלוקה העיקרית היא בין שלושה זרמים: האורתודוקסי, הרפורמי והקונסרבטיבי, ולצידם מספר תנועות קטנות יותר.
המבנה הדתי המשולש הזה קיים בעיקר ביהדות ארצות הברית, בעוד שבישראל קווי השבר הם בין הדתיים האורתודוקסים לחילוניים.
התנועות שונות בדעותיהן בנושאים שונים.
נושאים אלה כוללים את רמת המצוות, המתודולוגיה לפירוש והבנת ההלכה היהודית, ביקורת היסטורית וביקורת נוסח המקרא וטיבו או תפקידו של המשיח או ימות המשיח.
בין התנועות הללו יש הבדלים ניכרים בתפילות, במיוחד בשפה שבה מתקיימים אירועי הדת, כאשר התנועות המסורתיות יותר שמות דגש על העברית.
החלוקה התאולוגית החדה ביותר מתרחשת בין יהודים אורתודוקסים ללא-אורתודוקסים, כך שהתנועות הלא-אורתודוקסיות מכונות לעיתים ביחד "זרמים ליברליים" או "זרמים פרוגרסיביים".
המונח "רב-זרמי" עשוי לתאר (לדוגמה) אירוע דתי הכולל מספר עדות דתיות מקבוצות דתיות שאינן קשורות לעיתים.
אירועים אזרחיים רבים כוללים חלקים דתיים בראשות נציגים מכמה עדות דתיות כדי להיות מכילים או ייצוגיים ככל האפשר של האוכלוסייה או הקהל הצפויים.
לדוגמה: מיסת חג ההודיה של יום ראשון בקמפמנטו אספרנסה (מחנה התקווה) בצ'ילה, שם שירות הכנסייה הובל הן על ידי כומר קתולי והן על ידי מטיף אוונגליסטי במהלך תאונת המכרה בצ'ילה ב-2010.
אנשי דת - לעיתים קרובות מוסמכי כמורה מכל דת - מוצבים לעיתים קרובות בארגונים חילוניים כדי לספק תמיכה רוחנית לחבריה העשויים להשתייך לכל אחת מהדתות או הזרמים השונים.
רבים מאנשי הדת הללו, במיוחד אלה המשרתים בצבא או בארגונים חילוניים גדולים אחרים, הוכשרו במיוחד לשרת בני דתות רבות ושונות, אפילו דתות עם אידאולוגיה דתית מנוגדת לזו של איש הדת עצמו.
זריצ'נקה (באוקראינית: Зарічанка, באנגלית: Zarichanka, בפולנית: Zariczanka; לשעבר חודיקובצי, ואחריו לנצקורון ליאנסקורון, עיירה ליאנסקורון.
או: לנצקרין, או: לאנצקריניא או: לאנצקריניע) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, נמצא בחבל פודוליה בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בתחילה, במסמכים היסטוריים, היישוב נזכר בשם "חודיקובצי".
לאחר מכן הוא עבר לבעלות משפחת האצולה ליאנצקורונסקי , ונקרא לכבודם בשם "ליאנצקורון".
השם הקומוניסטי החדש של הכפר "זריצ'נקה" ניתן למקום בהקשר למיקומו, "אלה שגרים מעבר לנהר".
הכפר זריצ'נקה שבמחוז פודולסקי ממוקם בדרום-מערב אוקראינה, כ-30 קילומטרים מהעיר קמניץ-פודולסקי.
בכפר זורמים הנהרות לטבקה וז'בנצ'יק .
דרך אזורית חשובה, P48, המחברת בין קמניץ-פודולסקי, סטניב וסאטניב, עוברת דרך הכפר.
ליד הכפר התגלו יישובים נאוליתיים וכמה יישובים מתרבות צ'רניאחוב.
ב-26 במרץ 1410 העניק המלך ולדיסלב יאגיילו ולדיסלב יאגיילו זיכיון התיישבות לפודוליה.
בהמשך נקרא היישוב בשם העיר ליאנצקורון.
האזכור השני של זריצ'נקה מתועד בשנת 1493, אז נקרא היישוב חודיקובצי (Ходиківці).
באותה תקופה היו בחודיקובצי שלושה בתים בלבד.
בתחילת המאה ה-18 עברו תושבי חודיקובצי לאדמות משפחת ליאנצקורונסקי, והיישוב שינה את שמו לליאנצקורון.
השם החדש העניק ליישוב מעמד של עיירה.
במאה ה-18 היו בעיירה שתי כנסיות אוניאטיות, ובמקביל להתפתחותה כעיירה, החלו יהודים רבים להתיישב בה.
בית הכנסת בלנצקורון, שהיה ידוע מאז סוף המאה ה-17 או תחילת המאה ה-18, היה עשוי עץ.
בשנות ה-50 של המאה ה-18 התפרסמה העיר כמרכז העימות בין היהדות הרבנית לבין הפרנקיסטים שגרו בעיר, ובינואר 1756 נעצר יעקב פרנק שם יחד עם חסידיו.
רשימת רבני לנצקורון הידועים החל מהמאה ה-17
הרב נפתלי ב"ר יצחק אייזיק הכהן (בסביבות שנת תקט"ז) 1756
הרב צבי הירש הכהן ברוינשטיין (משנת תרכ"ח-עד פטירתו י"ז באדר א' תר"ס) 1868–1900
הרב ישראל משה ב"ר אורי ליפא לערנער (נפטר ר"ח מנחם אב, בניו יורק, ה'תש"ב).
במאה ה-19 היו בעיירה חמישה בתי כנסת.
מתוך 2,356 תושבי לנצקורון, 48.2 אחוזים היו יהודים.
מספר כזה של אנשים מהעם הזה, שמאז ומתמיד עסק בריבית ובייצור מלאכה, אילץ את העיירה להתרומם כלכלית במובן המילולי של המילה.
בבעלותם של היהודים היו מבשלת בירה, טחנת מים, בית מרקחת, שהיה היחיד ברובע, דירת אורווה וחנויות למלאכה.
בשנת 1926 הוקם בלנצקורון מועצה כפרית יהודית, ולצידה פעל בית משפט עממי יהודי.
ב-1797 התפשטה המגפה, שנכנסה ללנצקורון יחד עם סחורות סוחר.
עד סוף השנה שככה המגפה.
בשנים 1932–1933 חוו תושבי העיירה את הרעב הסובייטי (הולודומור), שהכה קשות באוכלוסייה המקומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם גטו בלנצקורון, ורבים מתושבי הכפר היהודים סבלו מגורל קשה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנים 1946–1947, חוו תושבי הכפר שוב רעב קשה, שהשפיע על האוכלוסייה המקומית.
ב-7 במרץ 1946 שונה שמה של ליאנצקורון לזריצ'נקה, בשל המקור הפולני של השם ההיסטורי.
שינוי זה התבצע כחלק ממדיניות השלטון הקומוניסטי, אשר ראה בשמות בעלי זיקה לעמים אחרים בלתי מקובלים, ובעקבות זאת שונו שמותיהם של יישובים רבים, הן בעלי שמות היסטוריים והן בעלי שמות מודרניים שהכילו אתנונימים שונים.
מאז שנת 1991 הפכה זריצ'נקה לחלק מאוקראינה העצמאית.
עד היום נשתמרו הטחנה הישנה ולדברי המקומיים שרידי בית האחוזה, בו נמצא כיום גן הילדים.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית הכפר 929 נפשות.
זרם המפרץ הוא ציור שמן מאת האמן האמריקאי וינסלו הומר, שהושלם לראשונה בשנת 1899 ועבר עיבוד נוסף עד שנת 1906. היצירה נחשבת לאחת מעבודותיו המרכזיות והמשמעותיות של הומר, והיא מוצגת כיום באוסף הקבע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
גודלה של היצירה הוא 71.5 על 124 ס"מ, והיא מייצגת את ז'אנר הציור הימי במסגרת זרם הריאליזם באמנות האמריקאית של סוף המאה ה-19.
במרכז הקומפוזיציה מופיע גבר אפרו-אמריקאי יחיד, שוכב בשלווה מפתיעה על סיפונה של סירה פגועה ונטולת תורן בלב ים סוער.
סביבו שוחים כרישי ים, ובקצה התמונה נראית מערבולת מים.
ברקע נראית אונייה באופק, אך היא שטה הרחק מהאירוע המרכזי.
על סיפון הסירה פזורים גבעולי קנה סוכר – סממן כלכלי המתקשר לתעשייה הקולוניאלית הקריבית ולסחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
הציור יוצר מתח חזותי חריף בין סכנת החיים לבין הרוגע התמוה של הדמות, מה שמעורר שאלות אלגוריות של הישרדות, הכרה בגורל ועמידה שקטה מול איום.
הציור פותח לאחר ביקורו של הומר באיי בהאמה בשנת 1898, וחלק מרעיונותיו נובעים מסקיצות מוקדמות יותר שנעשו כבר בביקורו הראשון ב-1885. ציורים מוקדמים כמו "דיג כרישים" ו-"הספינה הנטושה" עוסקים בסצנות של סכנה ימית, ובהן נראים כרישים ותנועת ים סוערת.
לקראת השלמת "זרם המפרץ", יצר הומר סדרת אקוורלים, ביניהם סקיצה – גרסה אנכית שבה ניתן לראות כריש הנראה כאילו שוחה מעל דופן הסירה השקועה.
אחת מהסקיצות חתומה בתאריך "1889", על אף שהציור הושלם ככל הנראה ב־1899, דבר שמעיד על משחק כרונולוגי מכוון.
לאחר השלמת הציור, נשלח לראשונה לפילדלפיה, אך לא נמכר.
בהמשך הוצג בפיטסבורג, ונציה, שיקגו ודה מוין – אולם רק בדצמבר 1906 רכש אותו מוזיאון המטרופוליטן באמצעות קרן וולף, בעקבות עצומה שהוגשה על ידי אמנים.
הציור מציג שילוב בין האדם והטבע, אך גם בין ההיסטוריה של העבדות והמעמד החברתי של אפרו-אמריקאים לבין הסכנות הקיומיות שלהם בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
הומר טען כי נושא הציור "גלום בשמו בלבד", אך רוב החוקרים רואים בו תגובה חתרנית לזמנו.
העובדה שהדמות המרכזית היא גבר שחור – ולא מוצג בקריקטורה או קלישאה, אלא בגאון ובשקט - נחשבת פורצת דרך.
הסופר אלן לוק טען כי הציור מהווה התחלה של "שחרור אמנותי של הדמות השחורה".
מרחק צפייה על פי הומר
הומר היה ידוע בהתעקשותו על צפייה ביצירותיו ממרחק מסוים.
בפינה השמאלית התחתונה של היצירה, מופיעה כתובת בכתב ידו: "At 12 feet from this picture / you can see it".
במכתב ששלח לאקדמיה בפנסילבניה ב-1900, כתב: "Do not smell of this, but stand off!".
הומר אף הרכיב עבודותיו בגלריות כך שהצופים לא יוכלו להתקרב יתר על המידה.
לדעתו, רק ממרחק של כ-12 רגל ומעלה נחשפת האווירה השלמה של היצירה - המרחב, הצבעים, הפרספקטיבה והאשליה.
במסגרת התערוכה Winslow Homer: Crosscurrents (2022), הוצג הציור כמוקד לתמות של קולוניאליזם, גזע, טבע וסבל אנושי.
אוצרי התערוכה הציבו אותו בדיאלוג עם יצירות של אמנים בני זמננו, בהם קארה ווקר וקרי ג'יימס מרשל, ובכך הדגישו את ההשלכות ההיסטוריות והתרבותיות של היצירה לאורך יותר ממאה שנים.
בשנת 2013 יצרה האמנית סטייסי לין וואדל את "זרם המפרץ- בעקבות וינסלו הומר", בה בחרה למחוק את הדמות מהציור המקורי, תוך שימוש בטכניקות של צריבה וחריכה.
היעדר הדמות מדגיש לדעתה את השכחתם של גופים אפריקאים בהיסטוריה האמריקאית.
היצירה מהווה מחווה וביקורת כאחד, דרך דימויים מוכרים כמו סירות, מים, קנה סוכר, וצבעים זהובים.
גישה פילוסופית - ריאליזם אסתטי
הביקורת הדיאלוגית של דניאל רייס בגישת ריאליזם אסתטי , מתארת את הציור כהתגלמות הרמונית של ניגודים: מנוחה מול תנועה, עוצמה מול פגיעות, מתיקות מול אכזריות.
הוא מצביע על כך שדווקא השקט של הדמות, בתוך סערה מסביב, הוא הד לשאלות פנימיות של זהות, עמידות ומשמעות.
במאמרו של מורגן המפטון, מודגשת ההצבה של גבר שחור במרכז הסצנה כסמל לעמידות.
הציור מוצג כתמונה של מאבק יום-יומי, אך גם של אדישות מצטברת.
המים הסוערים, הכרישים והמערבולת הם טבעיים, לא עוינים – אך כך מרגישים החיים לפעמים.
הדמות נראית כמו פסל קלאסי, כמעט גלדיאטור שממתין לגורלו.
במקביל, מציין Hampton את היתרונות הטכניים של ציור השמן על פני האקוורלים המקדימים – החריפות, הגוונים והקונטרסט שמקנים עומק וממשות מוגברת.
בביקורתו של טד בארו שהתפרסמה באתר Artforum בשנת 2022, מוצגת קריאה מחודשת ומעמיקה לציורו של וינסלו הומר, "זרם המפרץ", תוך הדגשת ההשפעות וההקשרים התרבותיים והאמנותיים שהוא נושא.
אחת ההתייחסויות המרכזיות בביקורת היא ההשוואה הישירה לציורו של ג'ון סינגלטון קופלי, "ווטסון והכריש", לצד "ספינת העבדים" של ויליאם טרנר.
כבר עם הצגת "זרם המפרץ" בשנת 1899, זיהו מבקרים את הדמיון המבני והנושאי לציורים אלה, הנחשבים ליצירות מופת של דרמה ימית ופוליטיקה חזותית.
אך בניגוד לקופלי, שבציורו מופיע נער לבן הנתון לסכנת טריפה אך מוקף בקבוצת גברים לבנים הנחלצים להצלתו - דימוי של תקווה, פעולה והרואיות - הומר מציב במרכז ציורו גבר שחור בודד, המוטל באדישות על סיפון סירה שבורה, כשהוא מוקף בכרישים וללא כל עזרה באופק.
בארו מדגיש כי השוני אינו רק בזהות הדמות אלא גם במבנה הסצנה: בעוד קופלי מציג הרואיות משותפת ונרטיב של הצלה, הומר בוחר בבידוד, פסיביות ואף סוג של ציניות.
הצופה אינו נקרא להזדהות באופן רגשי פשוט, אלא נתקל באדישות משתקת.
הוא אף מציין כי כתמי האדום במים, אשר פורשו לא אחת כדם המעיד על סכנה או פציעה, הם ככל הנראה אצות סרגסום , המצויות בשכיחות בזרם המפרץ.
הדימוי, אם כן, אינו תוצאה של זוועה גופנית אלא של פירוק הציפיות הרומנטיות של הצופה.
גם את הסירה - ריקה, שבורה, עם שמה ("Anna") מצוין עליה - מציע בארו לקרוא כמעין מצבת קבר ימית, ולא ככלי להצלה.
במכתב מ-1899 ציין הומר במפורש: "האונייה והכרישים הם עניינים חיצוניים וחסרי חשיבות רבה.
ההשוואה לקופלי וטרנר מעמידה את "זרם המפרץ" כממשיכו של מסורת ציורי אסונות ימיים, אך גם כתשובה חתרנית אליהם: במקום פאתוס דרמטי או גאולה, הומר מציג חזון אנטי-רומנטי, ריאליסטי וטעון פוליטית.
הוא אינו שואף לעורר רגש מיידי אלא מציב את הצופה מול עמימות בלתי פתירה.
הדמות השחורה נותרת מנותקת - לא בשל חולשה פנימית, אלא לנוכח עולם קהה ואדיש.
ציור זה, סבור בארו, מציג לא רק סיפור אישי של סבל, אלא גם עמדה ביקורתית על ייצוגים של גזע, היסטוריה וכוח - וממקם את הומר כצייר שלא רק תיאר את הים, אלא גם את המערכות החברתיות הסוערות שבתוכן פעל.
הוא מוסיף שהומר עצמו התייחס בזלזול לדרמטיות שבציורו של טרנר, וציין במכתב מ-1899 ש"שרשראות הרגליים הצפות" בציור "ספינת העבדים" הן "בלתי אפשריות".
בכך, בניגוד לטרנר שמציג סערה מוסרית עזה ונקמה שמיימית על פשע עבדות, הומר בוחר בתיאור ריאליסטי, קר ואירוני יותר, המדגיש את האדישות של הטבע ולא את זעמו.
ציורו מציע אמירה פוליטית ואסתטית שונה: פחות זעקה מוסרית ויותר שתיקה עמומה של עולם חסר רחמים.
במאמר מאת מורגן המפטון, מתוארת היצירה כייצוג של עמידות אפרו-אמריקאית.
הבחירה בדמות שחורה אינה מקרית, אלא מדגישה את "החיים כפי שהם" - ריבוי קשיים, אדישות מדומה ואולי גם תקווה מרומזת לאפשרות של הצלה.
המאמר מציין כי הנוף, הכרישים, והמזג האווירי הם תוצאה של טבע, לא עוינות - אך כך בדיוק מרגישים החיים לעיתים.
זרם ים הוא תנועה יחסית קבועה של מים בתוך ימים ואוקיינוסים.
זרמי ים יכולים להיות שטחיים או תת-ימיים, ולעיתים נמשכים לאורך אלפי קילומטרים, מה שמקנה להם חשיבות רבה מבחינת האקלים, האקולוגיה והניווט הימי.
זרמים אלו מתקיימים בעיקר בשל השפעת רוחות ותנאי לחץ אטמוספיריים.
הם נעים בדרך כלל בהתאם לכוח קוריוליס: עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
דוגמאות בולטות כוללות את זרם הגולף במערב האוקיינוס האטלנטי, שמחמם את אירופה הצפונית, ואת זרם קליפורניה במזרח האוקיינוס השקט, שמקרר את חופי מערב ארצות הברית.
זרמים אלו נוצרים בעיקר כתוצאה מהבדלים בצפיפות המים, הנובעת משינויים בטמפרטורה ובריכוזי המלחים.
זרמים אלו נקראים לעיתים "נהרות תת-ימיים", והם יכולים להשפיע על מחזורי חומרים מזינים באוקיינוסים ולסייע בהובלת חמצן ומינרלים אל שכבות מים עמוקות.
זרמי ים משפיעים משמעותית על האקלים המקומי והעולמי.
זרם הגולף מחמם את צפון-מערב אירופה, ומקנה לאזור אקלים נוח יותר מזה הצפוי לפי קו הרוחב.
זרם הומבולדט הקר שלחופי צ'ילה ופרו יוצר את המדבר החופי הצחיח, אך גם מאפשר את היווצרותם של שדות דיג עשירים במיוחד.
תופעת אל ניניו היא היפוך זמני של זרם הומבולדט, הגורם לשינויים דרמטיים באקלים לאורך חופי דרום אמריקה, ומשפיע גם על מזג האוויר באוסטרליה ואזורים נוספים בעולם.
זרמים ייחודיים יכולים גם ליצור מיקרו-אקלים באיים ובאזורים מבודדים.
לדוגמה, האקלים באיי הוואי סובטרופי וקריר יותר מהמקובל לפי קו הרוחב הטרופי שבו הם נמצאים, בשל השפעת זרם קליפורניה והמערכת האוקיינית הסובבת.
זרמי ים מסייעים בהפצת מיני דגים, חסרי חוליות וצמחים ימיים.
לדוגמה, מחזורי החיים של הצלופח תלויים בזרמים שמסיעים את הזחלים למקומות התרבות ובגרות.
בנוסף, זרמים תת-ימיים מפזרים חומרים מזינים ממעמקי האוקיינוס אל פני השטח, ובכך תומכים בשרשרת המזון הימית.
לזרמי ים יש חשיבות עצומה לניווט ימי.
כלי שיט חייבים להתחשב בעוצמה ובכיוון הזרם, במיוחד כאשר מדובר בזרמים חזקים כמו זרם הגולף.
בכלי שיט מודרניים קיימים הגאים אוטומטיים שמתקנים סטיות, אך עדיין חשוב שהמנחים והקברניטים יבינו את השפעות הרוח והזרמים על מסלול השיט.
התחממות האקלים העולמית משפיעה גם על האוקיינוסים וזרמי הים.
לפי הדוח השישי של IPCC, האדם גרם להתחממות האטמוספירה, היבשה והאוקיינוסים, מה שמעלה את הסיכון לשינויים במבנה ובכיוון של זרמי הים.
שינויים אלו עשויים להשפיע על האקלים העולמי, על מערכות אקולוגיות ימיות, ועל כלי שיט.
במהלך ההיסטוריה, זרמי ים שימשו לסחר ימי ולהפלגות ארוכות.
מגלי הארצות הסתמכו על זרמי ים וירידות רוח כדי לתכנן מסלולי הפלגה, ולעיתים זרמים חזקים אפשרו קיצור מרחקי מסע משמעותי.
במטאורולוגיה, זרם סילון הוא זרם אוויר חזק וצר יחסית בשכבות הגבוהות של הטרופוספירה, בגובה 11 קילומטר לערך מגובה פני הים.
זרם הסילון נוצר מניגודי טמפרטורה.
הזרם מקיף את כדור הארץ כולו והוא מצוי בעיקר בשכבת הטרופופאוזה של האטמוספירה.
רוח תחשב כזרם סילון רק אם מהירותה תעלה על 75 קשר (כ-139 קמ"ש).
בכל המיספירה, כלומר חצי כדור, שני זרמי סילון.
הסילון הסובטרופי והסילון הפולארי, כאשר שני אלה נמצאים בגבול בין אזורי האקלים בעולם וזורמים באופן כללי ממערב למזרח.
הסילון הסובטרופי נוצר בשל ההבדלים בטמפרטורה שבין האזור הסובטרופי לבין הטמפרטורה באזור הממוזג, בעוד שהסילון הפולארי נוצר בשל ההבדלים בטמפרטורה שבין האזור הממוזג לבין אזור הקוטב.
זרמי הסילון מדרימים ומצפינים בהתאם לתנועת גושי האוויר הגורמים להם.
בקיץ בהמיספירה הצפונית, זרמי הסילון חלשים משום שניגודי הטמפרטורה בין האזור הפולארי לבין האזור הממוזג ובין האזור הממוזג לבין האזור הסובטרופקי אינם גדולים כל-כך, וצפוניים מפאת התפשטות האוויר החם צפונה.
מדען יפני בשם ואסאבורו אואישי גילה את זרמי הסילון כבר ב-1920. את ממצאיו הוא פרסם באספרנטו ולכן הם לא זכו לתפוצה נרחבת.
זרמי הסילון התגלו במלחמת העולם השנייה על ידי טייסים שטסו מארצות הברית לאירופה, בעיקר לאנגליה.
אלה שמו לב כאשר טסו לאנגליה שמהירות המטוס גדולה מהמהירות הפוטנציאלית לכאורה שיכול המטוס לטוס בה.
במהלך המלחמה ניצלו היפנים את זרם הסילון לתקוף את ארצות הברית בעזרת כדורים פורחים הנושאים חומרי נפץ.
נשלחו 9,000 בלונים מסוג זה, אך מלבד ניסיון כושל של זריעת טרור פסיכולוגי, גבה המבצע רק שש נפשות בצורה ישירה.
כיום נעשה מחקר בתחום זה כדי להפיק אנרגיה מתחדשת באמצעות טורבינות שיועלו לגובה של זרם הסילון באמצעות עפיפוני ענק או צפלינים ויהיו מחוברים בכבל חשמלי לאדמה.
זרם חשמלי הוא מדד לתנועה מכוונת של מטען חשמלי.
יחידת הזרם החשמלי במערכת היחידות הבין-לאומית SI היא אמפר, או קולון לשנייה, והיא קרויה על שמו של הפיזיקאי הצרפתי אנדרה מרי אמפר.
את הזרם ניתן למדוד באמצעות מד זרם, הנקרא בלועזית אמפרמטר.
במעגלים חשמליים, חלקיקים טעונים נעים בתווך מוליך כתוצאה מהמתח החשמלי, או הפרש הפוטנציאלים, השורר בין שני קצות המוליך.
אלה הטעונים במטען חיובי ינועו מהפוטנציאל הגבוה לפוטנציאל הנמוך, ואילו אלה הטעונים במטען שלילי ינועו בכיוון ההפוך.
לצורך הגדרת הזרם, יכול המטען החשמלי שבו נעשה שימוש להיות שלילי, חיובי או מעורב.
דוגמה לזרם של מטען שלילי הוא זרם אלקטרונים הזורם במעגל חשמלי.
לעומת זאת, זרם של מטען חיובי ניתן לראות בזרם של יונים חיוביים באלקטרוליט.
מקובל לקבוע את כיוון הזרם מהפוטנציאל הגבוה לנמוך, ככיוון תנועתו של המטען החיובי, אף על פי שברוב המקרים, המטען הזורם בתווך הוא שלילי.
לכן, כאשר מדובר בזרם של מטענים שליליים, הזרם מסומן למעשה בניגוד לתנועת המטענים.
לעיתים, ההתייחסות לזרם היא כתנועת המטענים עצמה.
פורמלית, אפשר לבטא את הזרם כנגזרת של המטען כתלות בזמן:
כאשר "ענן" של מטענים חשמליים נע במהירות קבועה, אפשר לבטא את הזרם בתור:
צפיפות החלקיקים מסומנת באות (יחידות של מספר חלקיקים/יחידת נפח)
המטען של כל חלקיק ב"ענן" (כלומר לא המטען של הענן כולו) מסומן באות
השטח שהענן חוצה כאשר הוא נע מסומן באות
המהירות של הענן מסומן באות
אחד החוקים הבסיסיים במעגלים חשמליים הוא חוק אוהם.
זהו חוק אמפירי שנתגלה על ידי הפיזיקאי הגרמני גאורג אוהם, ולפיו בחומרים מסוימים ובטמפרטורות מסוימות המתח החשמלי שבין קצותיו של מוליך עומד ביחס ישר וקבוע לזרם הזורם דרכו.
יחס זה הוא ההתנגדות החשמלית המאפיינת את החומר.
בצורה מתמטית, ניתן לבטא את חוק אוהם כך:
V מסמן מתח חשמלי בין שתי נקודות בגוף העשוי מחומר אוהמי
I מסמן זרם חשמלי בין שתי הנקודות
R מסמן את ההתנגדות החשמלית בין שתי הנקודות.
זאת אומרת שככל שהמתח גבוה יותר, או ככל שההתנגדות נמוכה יותר, הזרם חזק יותר.
כאשר אלקטרונים נעים בתוך מוליך, הם נעים מפוטנציאל נמוך לפוטנציאל גבוה, ומשום שזרם מתאר את תנועת האלקטרונים לשנייה, הכיוון האמיתי של הזרם הוא מפוטנציאל נמוך לפוטנציאל גבוה.
מכיוון שהשימוש במושג הזרם החשמלי נעשה לפני זמן רב (כבר במאה ה-18), ולא הייתה הבנה מלאה של מהות המטען והשדה החשמלי, בטעות הניחו המדענים שהחשמל נע בכיוון ההפוך לכיוון תנועתם האמיתית של האלקטרונים, מפוטנציאל גבוה לפוטנציאל נמוך.
כדי להתגבר על הטעות החליטו המדענים לקרוא לכיוון הזרם הזה "ככיוון מוסכם".
זרם ישר הוא זרם השומר על מגמה קבועה, כלומר, אינו הופך את כיוונו.
מונח זה מתייחס לכל צורה של זרימת מטענים בכיוון אחד, בין אם עוצמת הזרימה קבועה ובין אם היא משתנה או פועמת.
זרם מסוג זה ניתן להפיק, למשל, מסוללות ומתאים סולריים.
זרם חילופין הוא זרם שהופך את כיוונו באופן מחזורי סינוסואידי.
אחד היתרונות הבולטים של זרם זה הוא שהמתח שיוצר אותו ניתן להעלאה או להורדה באמצעות שנאים.
בכך ניתן להעביר אותו על פני מרחקים גדולים מבלי לגרום להתחממות יתרה של הכבלים המעבירים אותו, זאת על ידי העלאת המתח והקטנת הזרם החשמלי הגורם להפסדים בהעברת האנרגיה החשמלית בקווים ארוכים.
משום כך, זרם מסוג זה הוא הזרם הזורם ברשת החשמל הארצית.
מטענים בתנועה יוצרים שדה מגנטי סביבם, לכן קיומו של זרם מעיד על שדה מגנטי סביב התווך בו נעים המטענים.
לפי חוקי ביו-סבר ואמפר, עוצמת השדה המגנטי תלויה בעוצמת הזרם.
כמו כן, שינוי בשטף מגנטי גורם ליצירה של זרם חשמלי.
תופעה זו, המכונה השראה אלקטרומגנטית, היא הבסיס לייצור זרם חילופין (על ידי גנרטור או דינמו) ולפעולתו של השנאי.
בעת התחשמלות עובר זרם חשמלי דרך גוף האדם או גוף בעל חיים.
עבור האדם, בזרמים מסדר גודל של 1–10 מיליאמפר ההשפעות הנובעות מכך יכולות להיות קלות, כגון תחושת עקצוצים, אך בזרמים מסדר גודל של 30 מיליאמפר ומעלה ההשפעות עלולות להיות חמורות, הן בהיבט של שיבוש ההולכה העצבית, אשר מבוססת על אותות חשמליים, והן בהיבט של כוויות, אשר נגרמות כתוצאה מהחום שיוצר הזרם.
הנזק הנגרם כתוצאה משיבוש ההולכה העצבית עלול להוביל לכיווץ שרירים ללא יכולת שליטה, לפגיעה במערכות העצבים והנשימה, להפרעה לפעילות הלב ואף למוות.
במקרה של עור רטוב, התנגדות העור נמוכה פי עשרה מהתנגדותו של עור יבש, ולכן המתח הדרוש להעברת זרמים קטן פי עשרה.
זרם ישר (או בראשי תיבות "ז"י"; באנגלית "Direct Current" ובראשי תיבות, "DC") הוא זרם חשמלי, המתאר זרימת מטענים חשמליים דרך תווך מוליך במגמה קבועה, כלומר שאיננה הופכת את כיוונה.
זאת בשונה מזרם חילופין (באנגלית Alternating Current ובראשי-תיבות AC) בו מגמת זרימת המטענים מתהפכת חליפות.
זרם ישר הוא תוצאה של "מתח ישר" (מתח בקוטביות קבועה) הפועל בין קצותיו של תווך מוליך.
המונח "זרם ישר" מתייחס לכל צורה של זרימת מטענים בכיוון אחד בין אם עוצמת הזרימה קבועה, ובין אם היא משתנה או פועמת, כמודגם באיור.
זרימה פועמת היא בדרך כלל תוצאה של מתח פועם המתקבל מיישור מתח חילופין שמקורו בדינמו גנרטור.
ברוב השימושים בהם נצרכת אנרגיה חשמלית לא ניתן להסתפק בפעימות, ודרוש מתח יציב שעוצמתו קבועה.
לפיכך, אם מקור המתח מניב מתח פועם יש צורך לייצבו.
ייצוב של מתח ישר מתבצע באמצעות מעגלים אלקטרוניים אשר בדרך כלל כוללים קבל לצורך אגירת מטען חשמלי בעת פעימה של מתח המקור והחזרתו בעת דעיכתה, ורכיבי משוב ובקרה השומרים על רמתו הרצויה של המתח.
את רוב יישומי הזרם החשמלי ניתן לממש באמצעות מתח וזרם ישרים.
מתח ישר הכרחי ליצירת תנאי עבודה מתאימים עבור רוב סוגי המעגלים האלקטרוניים.
גם ביישומים המחייבים שימוש במקור מתח נייד וקומפקטי ישנה עדיפות לשימוש במתח ישר, אותו ניתן לספק באמצעות מצבר, סוללה, או תאים סולריים.
עם זאת, בחלק מהיישומים יש יתרון, ולעיתים הכרח, להשתמש בזרם חילופין דווקא.
לדוגמה, בשונה מזרם ישר זרם חילופין ניתן להשנאה.
שימוש בהשנאה מקטין באופן מהותי את הפסדי האנרגיה בקווי מתח דרכם מועברת אנרגיה חשמלית למרחקים.
כמו כן מנועים מסוגים שונים פועלים דווקא בזרם חילופין.
באמצעות התקנים מתאימים (כגון גשר דיודות) ניתן להפוך זרם חילופין לזרם ישר, וכן להפך - להפוך זרם ישר לזרם חילופין.
תומאס אלווה אדיסון קידם ופיתח את אספקת החשמל באמצעות זרם ישר בארצות הברית.
במהלך השנים הראשונות של אספקת החשמל המסחרית, זרם ישר היה התקן של החשמל התעשייתי בארצות הברית, עד שניקולה טסלה פיתח וקידם אמצעים לייצור והולכה של זרם חליפין והוציא עליו פטנט בחודש מאי של שנת 1888 וזרם החליפין נהפך לזרם העיקרי בשימוש בתעשייה, בבתים ועוד.
עם השנים והקידמה הטכנולוגית, הזרם הישר נהפך לזרם המשמש בעיקר מעגלים פנימיים של מוצרי אלקטרוניקה כגון: קומקום חשמלי, מקרר, טלוויזיה, מחשב, פלאפון נייד ועוד מגוון מכשירים אלקטרונים.
זרם התודעה הוא סגנון כתיבה שבו מצוטטות מחשבותיו של הדובר, והעולם מתואר על פי תפיסתו הסובייקטיבית של המתבונן בו.
סגנון הכתיבה החל להתעצב בספרות המודרנית, עם שימת הדגש של ספרות זו על נפש הדמויות.
את המונח טבע ויליאם ג'יימס ב"עקרונות הפסיכולוגיה".
העיקרון המארגן של צורת הכתיבה הזו אינו בהכרח נרטיבי או לוגי, כי אם על פי סדר התודעה - האופן בו המחשבות עולות בדובר.
כתוצאה, מעבר ממשפט למשפט יכול להיעשות בצורה אסוציאטיבית, שאינה ליניארית, וכדומה.
אף על פי שהדבר אינו הכרחי, ברוב המכריע של המקרים הדובר ברומאנים מסוג זה (להלן אינפורמנט) אינו מודע לנמען.
כתוצאה מכך, הגיבור אינו מחויב להסביר דברים מסוימים או לתאר אותם בסדר מסוים.
מסיבה זו ניתן פעמים רבות למצוא דאיקטים רבים (כינויי גוף, זמן וכדומה) שאינם מפורשים.
בעוד הדמות חושבת על "הוא", ויודעת למי כוונתה, על הקורא להסיק זאת בעצמו.
כמו כן, האינפורמנט מרשה לעצמו לחשוב מחשבות אישיות, שכן הוא אינו יודע שאותן מחשבות "נשמעות" על ידי הקורא.
כאמור, הטקסט מגיע מתוך תודעת האינפורמנט, והיא זו שקובעת את חוקיו.
לפעמים נמסר הסיפור גם מתוך תודעות משנה, של גיבורי משנה, או מתוך תודעות משנה של דמויות שהתפצלו מתודעת המספר.
דוגמה קלאסית לזרם תודעה היא המונולוג של מולי בלום בפרק החותם את "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס (כפי שתורגם על ידי יעל רנן).
לקראת אמצע המאה העשרים ניתן היה כבר לדבר על אסכולה חדשה בכתיבה הרומניסטית האירופית והאמריקאית, אסכולת זרם התודעה.
בין ראשי האסכולה הזו נמנו הרומנים של וירג'יניה וולף, ויליאם פוקנר, ג'יימס ג'ויס, סמואל בקט והרמן ברוך.
יש הכוללים גם את שיריו של משורר הרוק בוב דילן.
בספרות העברית נחשב אורי ניסן גנסין לראש וראשון בין מחדשי זרם התודעה בסיפורת, בארבעת סיפוריו הגדולים: "הצידה", "בינתיים", "בטרם" ו"אצל".
ניתן למנות גם את שמעון הלקין, בספרו "עד משבר", יעקב שבתאי בספריו "סוף דבר" ו"זיכרון דברים", ס.
יזהר בספרו המונומנטלי "ימי צקלג", יורם קניוק בספרו "סוס עץ", צרויה שלו בספרה "חיי אהבה", דויד גרוסמן בספרו "עיין ערך: אהבה" (חלקו השני של הספר) וא.ב.
יהושע ב"גירושים מאוחרים", כמי שכתבו יצירות שאפשר לשייכן לאסכולת זרם התודעה.
כז'אנר שהומצא במודרניזם (אם כי ניתן למצוא לו אבות קודמים גם לפני המאה העשרים), מתאפיין זרם התודעה בהתמקדות בנפש הגיבור, שמחשבותיו מצוטטות.
בבסיסו, זרם התודעה הוא מונולוג פנימי, שיח של אדם עם עצמו, על אף שיש הבדלים ניכרים בין ספרות זרם התודעה לבין המונולוגים השייקספיריים.
ההבדל העיקרי, אם כי לא היחיד, הוא העובדה שזרם התודעה מנסה לחקות לא רק את תוכן המחשבות, אלא גם כיצד הן "נראות".
כלומר, במקום להסתפק במסר הכללי של המחשבה, כתיבה בזרם תודעה היא ניסיון לייצג גם את אופייה הצורני של המחשבה, כפי שהם תפסו אותו, ממעברים אסוציאטיבים ממחשבה למחשבה ועד לאי בהירות בדאיקטים.
מכיוון שכך, חוקרים רבים הניחו כי זרם התודעה הוא שיאה של החדירה לנפש הדמות.
בספרה Transparent Minds, המנסה לאפיין סוגי חדירה לנפש הדמויות בספרות, קראה דורית קון תיגר על טענות אלה.
קון טענה כי ציטוט מחשבות הדמות היא רק דרך אחת לאפיין את הדמות ולחדור לנפשה.
זרם התודעה בעיקרו הוא מילולי, ומכאן שהוא יכול לתאר רק את הרובד המילולי של מחשבות הדמות.
רבדים שאינם מילוליים, תת-הכרתיים, אינם יכולים לקבל ייצוג בטקסט שכולו זרם תודעה.
יתרה מכך, אין שום סיבה להניח שהדמות יודעת הכול על עצמה או על נפשה.
דמויות רבות, כבני אדם רבים, משקרות לעצמן ומטעות את עצמן.
סופר הכותב בזרם התודעה יתקל בקשיים כאשר ירצה להדגיש זאת.
זרם תודעה, טוענת קון, הוא ציטוט ישיר של מחשבות הדמות, ולכן הוא מגביל את אפשרויות המחבר.
בספרים שאינם כתובים בז'אנר זה, יכול הדובר לאפיין את הדמות באמצעים נוספים, שאינם זמינים בזרם התודעה.
כך, למשל, הדובר יכול לסכם את מחשבות הדמות, להאריך אותן, לייצר בינן לבין דבר מה אחר אנלוגיה, שתאיר אותן באור מסוים, וכדומה.
הדובר יכול גם להביע ביקורת על מחשבות הדמות ולנתח אותן, והוא יכול להעמיד אותן בקלות יתרה באור אירוני בהתאם למטרותיו ביצירה.
זרם התודעה מתיימר להציג ציטוט ישיר ממחשבות הדמות.
במובן זה, אין הבדל רב בינו לבין המונולוג.
אולם, כפי שניתן לראות מהשוואה פשוטה בין מונולוגים שייקספיריים, למשל, לבין המונולוג של מולי בלום, יש הבדלים ניכרים בין מונולוג אחד למשנהו.
אחת הסיבות העיקריות להבדל זה נעוצה בעובדה שבשני המקרים המונולוגים מצוטטים (ע"ע: אינטרטקסטואליות).
על פי תאוריית הציטוט של מאיר שטרנברג, ציטוט הוא אירוע בו פעולת תקשורת אחת מייצגת פעולת תקשורת אחרת, גם אם זו פעולת תקשורת בדיונית.
בספרות קיימת מערכת היררכית של ציטוטים, שבראשה עומד המחבר, לאחריו הדובר, ולאחר מכן, אם בכלל, הדמויות.
בנוסף לכך, יחסי ציטוט הם תמיד יחסים של משעבד ומשועבד.
פעולת תקשורת אחת מנותקת מההקשר המקורי שלה, וממטרתה המקורית, ומועברת לפעולת תקשורת אחרת, שמטרותיה שונות.
ביחסים אלה נוצר מונטאז' פרספקטיבי – שילוב בין הפרספקטיבה של המצטט לפרספקטיבה של המצוטט.
לעיתים, השילוב הזה גלוי יותר לעין, ולעיתים פחות, אולם הוא תמיד שם.
במונולוג השייקספירי ניתן לחוש ביתר שאת בידו המכוונת של המצטט.
המונולוגים כתובים במשקל מסוים, שפתם גבוהה, בדרך כלל, והמחשבות המצוטטות מסודרות באופן נרטיבי או כטיעון.
התחושה המתקבלת היא שאלו אינן מחשבות הדמות, כפי שהיא ביטאה אותן בפרטיות מוחה, אלא עיבוד של מחשבותיה, והתאמתן לקהל.
מדובר, אם כן, במעין מבע משולב, מאפיינים של פעולת תקשורת אחת, המשתלבים במאפיינים של פעולת תקשורת אחרת.
עם זאת, גם בספרות זרם התודעה ניתן לראות כי מדובר בציטוט.
ראשית, זרם הסיפור נפתח ומסתיים.
מישהו בוחר היכן לפתוח את הסיפור, והיכן לסיים אותו.
הבחירה הזו נעשית על פי מטרות המחבר, מטרותיו התקשורתיות והרטוריות (ע"ע: הנמקה).
מטרות אלה מכתיבות גם בחירות אחרות במהלך הכתיבה.
למשל, אלו ממחשבות הדמות יובנו על ידי הקורא (כלומר, הטקסט יספק מספיק מידע, שממנו ניתן יהיה להסיק מסקנות פרשניות), ומתי הן יובנו.
אם כן, ההבדל העיקרי בין מונולוג שייקספירי למונולוג של זרם התודעה אינו צורני בהכרח (חלק מהמונולוגים בספר "יוליסס" לג'ויס כתובים במשקל, משום שהדמות, סטיבן דדאלוס, מנסה את כוחה בכתיבה), אלא נעוץ במטרותיו של המחבר והדובר.
סיבה נוספת להבדלים בין מונולוגים, מלבד ההבדל בין הדמויות, הוא ההבדל באופן בו התודעה נתפסה בזמנים שונים ועל ידי אנשים שונים.
קשה לטעון שזרם התודעה הוא ייצוג מהימן של תודעת האדם, גם אם מדובר בייצוג של הרובד המילולי בלבד בתודעתו.
מאחר שתודעה אינה דבר נראה וניתן למדידה, ייצוגה מסתמך על מודל תרבותי, שמשתנה בהתאם לתקופה ולהנחות היסוד שלה.
כך, למשל, מודל הנפש של זיגמונד פרויד שונה באופן מהותי ממודל הנפש שהיה מקובל בימי הביניים.
לפיכך, ייצוגה של תודעה בספרות מדיאוולית (גם אם זו אינה כתובה בסגנון זרם התודעה) יהיה שונה מייצוג תודעה בספרות המודרנית.
ההבדל אינו חייב להיות צורני בלבד, להתבטא באופן בו כתובים הדברים, הוא יכול להיות גם רחב יותר.
מהלך מחשבתי שנראה הגיוני בתקופה מסוימת, תחת הנחות יסוד מסוימות, יראה בלתי הגיוני בתקופה אחרת.
דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא דווקא באירוע שאינו ספרותי.
ג'רלד מוויילס ניסה במאה ה-12 להוכיח שהאי מן שייך לבריטניה ולא לאירלנד.
כדי להוכיח טענה זו, הוא הצביע על העובדה שיש נחשים באי.
ומאחר שעל פי כל המסורות הקיימות פטריק הקדוש גירש את הנחשים מאירלנד, ולכן באירלנד אין נחשים, הרי שהאי אינו חלק מאירלנד.
כדאי לשים לב כי אירלנד נתפסת כאן לא כמקום שגבולותיו משתנים על פי שרירות ליבו של האדם, אלא כמהות ברורה ומובחנת, כמעט מנותקת מההיסטוריה האנושית.
במובן מסוים, אם כן, זרם התודעה אינו מייצג מהימן של תודעת האדם, אלא של האופן בו תודעת האדם נתפסה בזמנים שונים.
לכתוב תודעה – התנגשות מוטיווציות
כתיבה בזרם תודעה באופן גלובלי (כלומר, כל הטקסט הוא זרם תודעה, ולא רק חלקים ממנו, כמו פרקים מסוימים ב"יוליסס") מציגה בפני הכותב אילוצים מסוימים, שעמם עליו להתמודד.
חוסר המודעות של האינפורמנט לנמענים לא רק מאפשר לכותב להציג את מחשבותיו הפרטיות והאישיות ביותר של הגיבור, הוא גם מציג בפניו קשיים.
ראשית, לאינפורמנט אין צורך להסביר לעצמו דברים שהוא כבר יודע.
כך, למשל, אין לו סיבה מיוחדת להציג את עצמו.
הוא יודע מי הוא, יודע את שמו, ויודע כיצד הוא נראה.
כמו כן, הגיבור לא צריך לפרט לעצמו במחשבותיו מי זה אותו "הוא" עליו הוא חושב, בעוד שהקורא זקוק לאינפורמציה זו כדי להבין דברים בסיסיים בעולם המיוצג.
במילים אחרות, בעוד המחבר מעוניין לספק לקורא מידע אקספוזיציוני, מידע בסיסי להבנת המתרחש, לגיבור אין שום אינטרס לעשות זאת.
לדברי דורית קון, זו הסיבה שבשלה מתחילים סיפורים רבים, הכתובים בסגנון זה, בהתעוררות.
כך המחבר מספק גם סיבה להתחלת זרם התודעה (ובכך לא גורם לתחושה שהחדירה לנפש הדמות נעשית באמצע הדברים, ומכאן גם לא מבליט את קיומו), וגם מסוגל לספק מעט מידע בסיסי, בתואנה שלוקח לגיבור המתעורר זמן לזהות את סביבתו.
בעיה נוספת, חשובה לא פחות, היא תיאור הסביבה בה הגיבור נמצא.
מאחר שהקורא מקבל רק את מחשבות הגיבור, על הסופר למצוא דרך לתאר את המתרחש בעולם דרך מחשבות אלה.
דרך אחת להתמודד עם הבעיה היא למקם את הגיבור במקום אחד, ובכך לצמצם למינימום את הצורך בתיאור זה.
דרך אחרת היא לגרום לגיבור לחשוב על הדברים המתרחשים סביבו ועל סביבתו, וכך להציג את האירועים לקורא בעקיפין.
חלק מהסופרים אף תמללו את הדברים שהגיבור רואה, ובכך ניסו ליצור את הרושם שהגיבור אינו "חושב", אלא פשוט חווה את האירועים או מתבונן בעולם מבלי לנסות לפרש אותו.
זרם חילופין (או בראשי תיבות "ז"ח"; באנגלית "Alternating Current" ובראשי תיבות, "AC") הוא זרם חשמלי ההופך את כיוונו באופן מחזורי.
מונח זה נבדל מזרם ישר (DC, Direct Current), אשר שומר על כיוונו.
הבדל נוסף הוא שלעומת זרם ישר הוא אינו מיוצב.
ברוב העולם, החשמל המסופק לבתים בשקע הוא בזרם חילופין, בעוד שהחשמל המסופק על ידי סוללות חשמליות הוא בזרם ישר.
ברוב המקרים, מתח חילופין (כלומר, מתח ההופך את כיוונו באופן מחזורי) נלווה לזרם חילופין, ולפעמים אף יוצר אותו.
לכן, לעיתים נוח יותר לנתח מערכת AC במונחי המתח שלה, ללא הגבלת הכלליות.
זרם חילופין נפוץ מאוד ביישומים הדורשים מתח גבוה.
בשיטה האירופית (המשמשת גם בישראל) מתח זרם החילופין הביתי הוא כ-220 או 230 וולט, ואילו בשיטה הצפון-אמריקנית הוא 110 או 120 וולט.
מקובל למדוד את תדירות הזרם ביחידות של הרץ (מספר מחזורים בשנייה).
הזרם בישראל מיוצר בתדירות 50 הרץ.
משמעות הדבר שהוא משלים 50 מחזורים בשנייה, ולכן מחליף את כיוונו 100 פעמים בשנייה.
בשיטה האמריקנית התדירות היא 60 הרץ, כלומר 60 מחזורים לשנייה, שהם 120 החלפות כיוון בשנייה.
ברוב המוחלט של רשתות החשמל הארציות צורת הגל היא של סינוס.
במצב כזה, המתח כתלות בזמן נתון במשוואה:
הוא משרעת הגל, שהיא הערך המקסימלי בכיוון אחד של הזרם.
היא תדירות הגל, היינו מספר המחזורים ליחידת זמן (בדרך כלל שנייה, ובמקרה זה, יחידת המדידה היא הרץ).
מתוך גדלים אלו, ניתן להגדיר גם גדלים אחרים:
: כש- היא התדירות הזוויתית הנמדדת ברדיאן ליחידת זמן.
ישנם שימושים בהם נוח יותר לבחור צורת גל (כלומר, הדרך שבה המתח והזרם תלויים בזמן) שאינה סינוסית, למשל גל ריבועי, משולש, או "שן-מסור".
ניתן להגדיר גם עבורם את כל הגדלים שהוגדרו לעיל, אבל הזיהוי שלהם בנוסחה עשוי להיות יותר מורכב.
המחולל החשמלי הראשון, שמעביר מתנועה מכנית לזרם חילופין נבנה בידי איווט פיקסי ב-1832, והתבסס על עבודתו של מייקל פאראדיי.
למרות שהזרם שנוצר בעזרת סיבוב הדינאמו היה חילופי, באותה תקופה השימוש הידוע בחשמל היה על בסיס זרם ישר, ולכן פיקסי הוסיף קומוטטור הממיר את הזרם המתחלף בישר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, התפתחה הטכנולוגיה של זרם החילופין בידי חברה הונגרית בשם "מפעלי גנז", שהוקמה בידי המהנדס והיזם ההונגרי אברהם גנז, שהבין ראשון את הפוטנציאל השימושי והמסחרי של זרם החילופין על פני הישר.
בשנים אלו כמה חוקרים פיתחו פתרונות טכנולוגיים ליישם את זרם החילופין לשימוש מסחרי, ביניהם: סיבסטיאן זיאני דה פרנטי, לוסיאן גולארד, גלילאו פרריס, אוטו בלת'י, מחקר שנעשה בחסות מפעלי גנז.
בשנת 1876 פאבל יבלוקוב הציע נורה שלה קרא בשם נר יבלוקוב שעבדה על זרם חילופין, וסיפקה תאורה מאוד יציבה.
בזכות תגלית זו, מפעלי גנז ב-1878 התחילו ביצור חלקים וערכות תאורה עירונית בטכנולוגיה של זרם חילופין תוך שימוש בנר יבלוקוב, וב-1883 כבר היו כחמישים מוקדי תאורה פעילים כאלה, בערי אוסטרו-הונגריה.
ויליאם סטיינלי פיתח את הטכנולוגיה הלאה בארצות הברית, על בסיס הטכנולוגיה האירופאית.
ב-1885 הצליח סטיינלי לבנות שנאי מסחרי.
ב-1886 הייתה לו מערכת עובדת מקצה לקצה, שכללה גנרטור, שנאי, יכולת העברה למרחקים ארוכים, מייצב מתח והגנה לרשת מפני קצרים, היה זה סממן לבשלות המסחרית של הטכנולוגיה.
באחד הניסויים המוצלחים שלו בשנת 1886 בעיר פיטסבורג, הועברה אנרגיה חשמלית למרחק של כ-5 קילומטר, בעזרת שימוש בזרם חילופי במתח גבוה, בעקבות הניסוי המוצלח עשרות מפעלים עשו הזמנות לרכוש את הטכנולוגיה.
בפועל זרם חילופין אכן מסוכן בהרבה מזרם ישר ומתח הסף להתחשמלות בזרם חילופין נמוך בהרבה מהמקביל לו בזרם ישר.
זרם בעל תדירות של 0 (אפס) הרץ הוא זרם ישר.
זרם ישר זורם באופן שווה בתוך חתך-רוחב המוליך (חוט החשמל).
כאשר מגדילים את התדירות, התפלגות צפיפות הזרם בתוך המוליך משתנה, כך שככל שהתדירות גדלה יותר הזרם עובר אל פני המוליך - אפקט העור.
בתדירויות גבוהות מאוד (מיליארדי הרץ, או גיגה הרץ) הזרם למעשה מפסיק לזרום בתוך המוליך, וזורם כמעט רק על פני המוליך, והמוליך מתחיל לקרון, כמו אנטנה משדרת.
קרינה זו אינה רצויה, כיוון שהיא צורכת אנרגיה מהמערכת; לכן, כדי למנוע הפסדים של הקרינה, נהוג לחווט מוליכים (לדוגמה כבלים לחיבורי אינטרנט) כך שבמוליך אחד כיוון הזרם הפוך מבמוליך השני (זוג שזור).
בצורה זאת סכום הזרמים הוא אפס, וכך גם ההשראה האלקטרומגנטית.
זרם זליגה או זרם דלף הוא זרם חשמלי שאינו עובר במעגל החשמלי בו הוא מתוכנן לזרום אלא דולף מנתיבו המתוכנן בתווך שסביב המעגל, כך שהמעגל נסגר בדרך עקיפה, למשל תוך מעבר הזרם בריהוט או דרך המבנה.
המעבר "דרך" התווך אינו בהכרח כתוצאה מפריצת הבידוד, ויכול להיגרם מסיבות רבות, למשל כתוצאה מפגיעה מכנית שמבטלת את הבידוד בנקודת המעבר או סביבה לחה.
על מנת שיתקיים זרם הדלף, חייב להיווצר מעגל חשמלי שמקום התקלה הוא חלק ממנו.
כך למשל, אם נוצרה תקלה בבידוד של מכשיר עשוי מתכת, אך מכשיר זה מבודד לחלוטין (למשל: מקרר שעומד על רפידות גומי) לא ייווצר זרם דלף עד אשר ייסגר מעגל, בדוגמה שלנו למשל כאשר אדם יחף יגע בגוף המקרר.
גם מגע ישיר של מוליך בקרקע אינו מבטיח היווצרות זרם דלף.
לקרקעות שונות יש מוליכות חשמלית שונה, וייתכן כי הקרקע עצמה תהווה בידוד ולא תאפשר סגירת המעגל (קרקע חולית, למשל, היא קרקע בעלת מוליכות נמוכה במיוחד).
למעשה, בכל מעגל חשמלי קיים זרם דלף כל הזמן, אולם במעגלים תקינים עוצמתו של זרם זה זניחה לחלוטין.
מעבר לזליגה ממוליכים, קיימים סוגי זליגה ייחודיים לרכיבים מוליכים למחצה.
בשל תופעת המנהור צמתים אינם מבודדים לחלוטין.
ניתן לצמצם את הזליגה על ידי אילוח כבד יותר ובידוד בעל מקדם דיאלקטרי גבוה, אך לא למנוע אותה לחלוטין.
הזליגה מהווה מכשול עיקרי בהמשך המזעור והגדלת מהירות השעון של רכיבים.
זרם הזליגה הוא זרם חשמלי לכל דבר, וסכנתו זהה לסכנה הנובעת מכל זרם חשמלי אחר בעוצמה זהה.
הבעיה העיקרית בזרמי הזליגה היא שבניגוד לקצר חשמלי, הערכים אליהם מגיע הזרם הם "מתונים" יחסית, ולכן קשה יותר לאתר אותם.
זרם הדלף במקרה של תקלה אמיתית יכול להיות של אמפרים בודדים או אף פחות מאמפר – זרם הנחשב נורמלי במעגלי מכשירים ביתיים – אך עם זאת מספיק חזק על מנת לגרום לשרפה או התחשמלות בעוברו בתווך לא מתוכנן.
הזליגה (בניגוד, למשל, לנזילת מים) איננה נראית לעין, ומגע אקראי בנתיב הזרם הזולג עלול לגרום להתחשמלות.
זליגה של עשרות מיליאמפרים עלולה להיות קטלנית.
ישנן שתי דרכים להגנה בפני זרם דלף:
הארקה – חיבורם של רכיבים מתכתיים שעלולים לבוא במגע עם מוליך חשמלי לאדמה, תוך הבטחת מוליכות טובה בכל מסלול אפשרי של זרם הדלף.
שיטת הגנה זו נותנת פתרון לבעיית ההתחשמלות, היות שבמקרה תקלה יזרום הזרם לאדמה דרך מוליכים טובים לאין ערוך מגוף האדם, אך שיטה זו אינה מספיקה למניעת שריפות, היות שזרמי דלף בערכים נמוכים יכולים לזרום באין מפריע ולהביא להתחממות של רכיבים במסלול הזרימה עד להצתתם.
ממסר פחת – רכיב זה מנתק את מקור הזינה של המעגל ברגע הופעת זרם הדלף.
את ערכו המינימלי של הזרם שינתק את המעגל קובעים כך שלא יסכן חיי אדם.
השילוב של ממסר פחת עם הארקה תקינה מבטיח ניתוק של כל מעגל ברגע הופעת התקלה.
לשיטה זו חיסרון מסוים: בשל זרמי הדלף שכאמור קיימים תמיד, ייתכנו "אזעקות שווא" שכרוכות בניתוקים.
שיטה זו אינה יעילה גם בהגנה על קווים ראשיים בשל בעיית ניתוקי הקו.
לכן, אם מעוניינים להגן על קווים כאלה (למשל כאשר יש ריכוז של קווים העובר בקרבת חומרים דליקים) משתמשים בממסרי זליגה - רכיבים הדומים בפעולתם לממסר פחת אך מאפשרים ויסות של עצמת הזרם המפעילה את ההגנה על הקו (ובכך למעשה אינם מהווים הגנה בפני התחשמלות).
זרמי הערבול הם תאי זרימה הנוצרים במעטפת של כדור הארץ.
בכל תא כזה עולה המגמה ממעמקי המעטפת, וכשהוא מתקרב הוא מתקרר ונוחת חזרה.
זרמי הערבול הם האחראים לנדידת היבשות, המוסברת באמצעות טקטוניקת הלוחות.
דוגמה להמחשת תהליך פיזיקלי זה מהווה מנורת לבה שבה השעווה מתפקדת כחומר הסלעי.
החומר הסלעי בסמוך לפני השטח של כדור הארץ, בייחוד הליתוספרה שמתחת לימים, מתקרר על ידי מעבר חום אל האוקיינוסים והאטמוספירה, מתכווץ עקב איבוד החום וצפיפותו גדלה, ואז שוקע תחת כובד משקלו באזורי הפחתה שבהם הלוח האוקייני שוקע מתחת ללוח היבשתי.
חומר זה שוקע עד לעומק מסוים בתוך כדור הארץ עד שצפיפות השכבה בה הוא נתקל מונעת ממנו לשקוע יותר.
עצירה זו יוצרת את "שכבת הגבול התרמי" שבה החומר ששקע סופג חום מהשכבה מתחתיו, מתרחב, ומחדש את יכולת הציפה שלו והוא עולה כעמוד עשן כלפי קרום כדור הארץ בחזרה.
זרם פירוקלסטי (מיוונית: πύρό פירו (אש), κλαστός קלאסטוס (שבירה)) הוא תופעה הנגרמת כתוצאה מהתפרצויות געשיות מסוימות.
הזרם נראה כענן סמיך בצבעי אפור-שחור המתגלגל ומתערבל במורד צלע הר הגעש.
הזרם הפירוקלסטי מורכב מגזים לוהטים ומטפרה, הנעים במהירויות גבוהות (מאות קמ"ש).
טמפרטורת הגז עשויה להגיע סביב 1,000 מעלות צלזיוס.
הזרמים הפירוקלסטים זורמים מטה במורדות הר הגעש במהירות של מאות קמ"ש, ומתקדמים על פני הקרקע, או מתפשטים לצדדים בהשפעת כוח הכבידה.
מהירותם תלויה בצפיפות הזרם, קצב יציאת החומר מהר הגעש, שיפוע צלע ההר ומכשולים בדרכם.
חלק מההתפרצויות הגעשיות מכונות nuée ardente (מצרפתית - "ענן בוער").
השימוש בו נעשה לראשונה בתיאור ההתפרצות ההרסנית של הר הגעש פלה במרטיניק שבים הקריבי, שהתרחשה ב-1902.
הר הגעש מתפרץ התפרצות פליניאנית, כאשר בהתפרצות כזו פורצים החומרים הפירוקלסטיים לגובה של עשרות קילומטרים בצורת עמוד התפרצות, כעין "נד מים", אבל גבוה בהרבה.
העמוד המתהווה בעת התפרצות פליניאנית (שפליניוס הצעיר תיארו כ"עץ אורן ענקי") - קורס, ואז מתחילה נשורת מהירה של אפר געשי, גזים וסלעים, הנוחתים חזרה על צלעות ההר ומדרונותיו, וכל אלו מתערבלים ומתגבשים לכדי נחשול פירוקלסטי.
קריסה של צלע הר הגעש בשעת התפרצות (כפי שקרה בהתפרצות הר סנט הלנס ב-1980).
קריסה של כיפת לבה פעילה (כפי שקרה בסנטיאגואיטו, באונזן ובסופריר הילס).
סדר גודל נפח הזרמים הפירוקלסטיים הוא בין מאות מטרים מעוקבים עד לכדי אלף קילומטרים מעוקבים.
זרמים גדולים עשויים לנוע למרחק של מאות קילומטרים, הגם שזרמים בקנה מידה כזה לא אירעו מזה מאות אלפי שנים.
רוב הזרמים הפירוקלסטיים מוגדרים בנפח של כק"מ מעוקב אחד ועד לעשרה ק"מ-מעוקבים, ועשויים לנוע למרחק של כמה קילומטרים.
הזרמים מורכבים משני חלקים: חלק תחתון שנע קרוב לקרקע ומכיל שברי סלע גדולים וגרוֹרוֹת, וזרם בצפיפות נמוכה יותר שגולש מעליו.
הצפיפות הנמוכה נגרמת בשל התערבבות עם האוויר שמעל לשכבת הזרם העליונה.
האנרגיה הקינטית של הסלעים בשכבת הזרם התחתונה עשויה לגרום לעקירת עצים ובניינים הניצבים במסלול זרימתה.
החום הרב של הגזים, והמהירות הגבוהה, הופכים את הזרם הפירוקלסטי לקטלני.
זרם פירוקלסטי המכיל כמות גדולה של גז ביחס לחומר המוצק - נקרא "נחשול פירוקלסטי".
הצפיפות הנמוכה של זרמים כאלה מאפשרת להם לזרום מעל בליטות טופוגרפיות כמו רכסים וגבעות.
הנחשולים עשויים להכיל קיטור, מים וסלעים בטמפרטורות נמוכות מ-250 מעלות צלזיוס, טמפרטורה נמוכה יחסית לזרמים פירוקלסטיים אחרים, לכן הם מכונים לעיתים "קרים".
גם בטמפרטורה כזאת עלול הזרם הפירוקלסטי להביא לתוצאות קטלניות.
נחשולים קרים עשויים להיווצר בעקבות התפרצות מתחת למקווה מים רדוד או ים.
ישנן התפרצויות געשיות הפולטות חומר בצפיפות נמוכה בלבד, כלומר - רק התפרצות של נחשולים.
כך היה בהתפרצות הר הגעש פלה במרטיניק שבים הקריבי ב-1902. זרם כזה הגיע לעיר סן-פייר וגרם למותם של כ-30,000 איש.
היווצרות נחשול פירוקלסטי על ידי זרם פירוקלסטי היא תופעה שכיחה.
בין נחשול פירוקלסטי וזרם פירוקלסטי
קיים קשר בין נחשול פירוקלסטי לזרם פירוקלסטי: נחשול יכול להיווצר תוך כדי זרם פירוקלסטי, ואף להתפתח כתוצאה מתהליכים בתוך זרם פירוקלסטי.
לנחשולים פירוקלסטיים רמת אנרגיה גבוהה, צמיגות נמוכה, הם נעים במהירויות גבוהות ויכולים לטפס מעל מכשולים טופוגרפיים כמו צוקים ועמקים.
הנחשולים משקיעים שכבות דקות של סדימנטים, שהופעתן דומה לזו של סדימנטים ימיים.
נחשול פירוקלסטי גלש מהר הגעש וזוב, החריב וכיסה את העיירה הרקולנאום, במפרץ נאפולי, ב-79 לספירה.
נחשול דומה התפרץ מהר הגעש פלה שבאי מרטיניק ב-1902 וגרם למותם של כ-30,000 איש בעיירה סן-פייר.
בארץ ניתן לראות עקבות של נחשולים פירוקלסטיים בבריכת רם.
פליניוס הצעיר, במכתביו לטקיטוס, תיאר את הנחשול הפירוקלסטי שהתהווה בעת התפרצות הווזוב ב-79 לספירה:
זרם קורושיו (ביפנית: 黒潮 – זרם שחור), הנקרא גם זרם יפן או הזרם השחור, הוא זרם ים בחלקו המערבי של צפון האוקיינוס השקט הזורם לכיוון צפון.
מקורו של הזרם הוא מול חופי טאיוואן, והוא זורם בכיוון צפון־מזרח בחולפו על פני יפן, שם הוא מתמזג עם הזרם הפסיפי הצפוני הפונה מזרחה.
הזרם מקביל בתכונותיו לזרם הגולף הזורם באוקיינוס האטלנטי בכך שהוא נושא מים חמים טרופיים לכיוון האזור הארקטי, והוא אחד מזרמי הים החזקים בעולם.
שמו ניתן לו עקב הצבע הכחול הכהה של מימיו.
מימיו החמימים של זרם קורושיו מאפשרים את קיום שוניות האלמוגים של יפן, השוניות הצפוניות ביותר בעולם, וכן את מזג האוויר הנוח בחופיה הדרומיים של אלסקה ובקולומביה הבריטית.
התפצלות הזרם לתוך ים יפן נקראת זרם צושימה.
זרם קירוב היה מערכת רדיפות פוליטיות בברית המועצות שהופעלה לאחר רצח סרגיי קירוב.
למרות שבאופן רשמי הרצח היה הסיבה לתחילת הרדיפות, מעשית במסגרת המערכה יוסיף סטלין פעל לחיסול התנגדות למשטרו.
סרגיי קירוב נרצח ב-1 בדצמבר 1934. כבר באותו יום פורסם צו משותף של מועצת הקומיסרים העממיים וועד הפועל המרכזי של ברית המועצות בהקשר לשינויים בחוק הפלילי.
מסמך זה היה אבן יסוד לפעילות ארגונים ממשלתיים.
בראש המערכה בלנינגרד עמד לאוניד זקובסקי וממוסקבה בראש עמד גאורגי מולצ'נוב.
הם פעלו בשיתוף פעולה עד לשנת 1937, כאשר הוצאו להורג באשמת בגידה.
בניגוד לרוב קורבנות הטיהורים הגדולים הם לא נוקו מאשמה עד היום.
ב-18 בינואר 1935 סטלין שלח מכתב לוועד המרכזי של המפלגה בו ציין: "לנינגרד היא עיר בה מרוכזת כמות גדולה של פקידי הממשל הישן, שוטרים וקצינים לשעבר.
הם גורמים לקשיים בתפקוד של המנגנונים הסובייטיים ולא נותנים לעיר להתפתח.
יש לפעול נמרצות לשינוי המצב".
במהלך המערכת הוגלו מלנינגרד והסביבה 39,660 אנשים, ו-24,374 אנשים נשפטו לתקופות מאסר שונות.
בתחילת המערכת נולד חותם "קבוצת טרוריסטים של טרוצקי וזינובייב" והשתייכות לקבוצה זו הייתה אשמה הנפוצה ביותר.
חלק מהנאשמים במשפטי 1935, ובהמשך במהלך השנים 1937–1938, הואשמו בפעילות נגד השלטון והוצאו להורג.
כמעט כולם נוקו מכל אשמה לאחר פטירת יוסיף סטלין.
כבר בימים הראשונים לאחר הרצח, דרש יוסיף סטלין למצוא עקבות של זינובייב בארגון הרצח.