tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים אלה הוביל גרנות את כניסת תוכנית "מצוינות 2000" לכיתות ז'-ח', הכפלת מספר מסגרות הכיתות התומכות (אגף שח"ר) בתיכונים, חיזוק המבנה השש-שנתי הרציף בבתי הספר העל יסודיים, הקמת כיתות "נחשון", חיזוק פרויקט עירוני של הכנה לגיוס ועידוד הגיוס לצה"ל, והטמעת פרויקט "חותם" לשילוב בוגרי אוניברסיטאות בהוראה בבתי הספר.
ב-2008 השיק גרנות את תוכנית החקר "הלל" (ראשי תיבות: התאמת למידה לאדם), וב-2009 השיק לראשונה עם צוות משימה את הקוד העירוני לכבוד הדדי, משמעת וגבולות.
בתקופת גרנות, ב-2006, הוענק לראש העיר חולון פרס החינוך היישובי מטעם שרת החינוך.
ב-2007 הוענק לחולון הפרס הארצי של יחידת הנוער המצטיינת.
בסוף 2010 הצטרף גרנות לקבוצת "טללים" בניהול שני תחומים במקביל: כמנכ"ל התיירות הנכנסת של קבוצות נוער וצעירים מרחבי העולם היהודי ("תגלית", "מסע", בתי ספר יהודיים וכו'), וכמפתח חטיבת תכנון וייעוץ אסטרטגי בחינוך.
ביוני 2017 הוגש נגד גרנות כתב אישום על פיו תקף גרנות מינית מספר בחורי ישיבות שאותם אסף ברכבו כטרמפ.
פיתוח וכתיבת חומרי לימוד, מאמרים וניירות עמדה
כותב ספרי לימוד במקצוע האזרחות מאז 1992. אחד מספריו הראשונים היה "לדעת דמוקרטיה", שנכתב ביחד עם שותפו ניסן נווה ויצא בהוצאת רכס.
במקביל כתבו השניים ספר לימוד לתיכון בהוצאת "קידום".
ב-2002 הוציא גרנות ספר אזרחות לחטיבות הביניים בשם "ישראל דמוקרטית" (הוצאת רכס).
בין תוכניות הלימוד שפיתח: תוכנית מגמה לבית הספר התיכון: "לימודי ממשל, מנהיגות ופוליטיקה" – תוכנית שאושרה על ידי האגף לתוכניות ייחודיות במשרד החינוך.
נפטר ב-22 במאי 2021, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא .
הותיר אחריו אישה, ג'וליה, ושלושה ילדים.
אבין סור הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי שמופיע בחוברות הקומיקס גרין לנטרן של חברת DC קומיקס.
הוא הופיע לראשונה בחוברת Showcase #22 מאוקטובר 1959 ונוצר בידי הכותב ג'ון ברום והמאייר גיל קיין.
אבין סור היה חבר בחיל הפקחים הירוקים והוא ידוע כקודמו של הגרין לנטרן מתור הכסף, האל ג'ורדן.
טבעת הכוח שלו בחרה בג'ורדן לאחר שאבין סור גסס מפצעיו, באירועים שסופרו מחדש בגרין לנטרן: שחר הברקת משנת 1989. בהמשכיות שלאחר המשבר בעולמות האינסופיים, הוא מתגלה כגיסו של סינסטרו ודודה של הפקחית הירוקה סוראניק נאטו.
את דמותו בסרט הלייב אקשן גרין לנטרן מגלם השחקן טמוארה מוריסון.
אבין סור היה פרופסור להיסטוריה מכוכב הלכת אונגרה, שהתמנה כגרין לנטרן של סקטור 2814 (כדור הארץ) בשנות ה-60 של המאה ה-19 וגויס בידי פקח ירוק בשם סטארקאור.
הוא הגיע מספר פעמים לכדור הארץ - בתקופת המערב הישן של אמריקה, אבין סור מצוות לאבי אבותיו של ג'ורדן בקרב נגד נבל-על בשם טרייטור, שהיה אחראי למותו של סטארקאור.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא צוות לגיבורי העל סטארמן ובולטמן במלחמתם נגד מיסטר מיינד.
בהרפתקה אחרונה יותר, טבעת הכוח שלו מנוטרלת על ידי יריב, ולאחר שהוא מוצא את גופותיהם מחוסרות ההכרה של אלן סקוט וג'יי גאריק (הגרין לנטרן והפלאש של תור הזהב), הוא שואל את טבעת הכוח של סקוט, שפועלת לפי כוחות שונים וחסינה בפני הצבע הצהוב.
בנוסף, הוא מבקר בכדור הארץ בתקופה שבין תור הזהב והכסף, שבה הוא נפגש עם הצייד ממאדים.
בשעה שהוא מפטרל, הוא מותקף ונרדף בידי רובוט חייזרי בשם ליג'יון אשר נמצא בדרכו לכוכב הלכת אואה.
הוא נפצע אנושות וחלליתו יוצאת מכלל פעולה, מה שמוביל להתרסקותו בכדור הארץ.
עקב חומרת פציעותיו, אבין סור היה מודע לכך שחייו עומדים בפני קיצם, והוא שלח את טבעת הכוח שלו לחפש מועמד מתאים להחליפו כגרין לנטרן.
המועמד הראשון היה קלארק קנט, אך הוא לא נבחר בגלל מוצאו החייזרי.
המועמדים הבאים היו האל ג'ורדן וגאי גרדנר.
הטבעת בחרה בג'ורדן - שהיה קרוב יותר למקום ההתרסקות - כמועמד המתאים ביותר לשמש כמחליף מיד לפני מותו של אבין סור.
בתקופת שעת אפס: משבר בזמן, אבין סור נמשך לזמן ההווה ועזר לקבוצת גיבורי העל "דארקסטארס" תחת מנהיגותו הזמנית של הגרין לנטרן מתור הארד ג'ון סטוארט בטרם חזר לזמנו.
בחיים לאחר המוות, אבין סור עוזר בשנית לג'ורדן כשזה נכנס לממלכת המוות כדי להילחם בנקרון ולעצרו מלפלוש ליקום ולהשמידו.
ג'ורדן מצליח לזמן את נשמותיהם של חברי החיל המתים להילחם באדון המוות למשך מספיק זמן כדי ששומרי היקום יהדפו את שומר היקום לשעבר קרונה ואת כוחותיו ויחתמו את השער לעולם המתים.
לפני סגירתו של השער, אבין סור עוזר למחליפו להימלט, ואומר לו עד כמה הוא גאה בו.
מאוחר יותר, אבין סור מקריב את נשמתו כדי לעזור ליצור מן הביצה להציל את בתו מהשד נרגל מהגיהנום.
נשמתו של אבין סור נותרת קרועה בין החיים שלאחר המוות לבין המציאות, והוא נשלח שוב לכדור הארץ בידי מאורעות מסתוריים.
הוא עוזר לקייל ריינר לגלות את הנסיבות לכך, אך נקרע חזרה לעולם המוות כנגד רצונו.
מתברר, כי חלק מישותו נותרה מעונה בגיהנום בשעה שהוא שימש כמלווה לג'ורדן במהלך תפקידו כהספקטר.
בסופו של דבר, הוא השתחרר מעינויו ועזר לג'ורדן במספר הרפתקאות רוחניות ודילמות מטאפיזיות.
לבסוף, אבין סור עובר גלגול מחודש ונולד כלאגזיה, בתם של חבריו הוותיקים רוק-אר ומוני-ג'א.
בתקופה מסוימת בחייו, אבין סור הביא לעולם את בנו, אמון סור, שהפך למנהיג סינדיקט הפשע "המעגל השחור".
אמון זועם על אביו המת מכיוון שנטש אותו לטובת מחליף אחר לחיל הפקחים הירוקים, ומחליט להוציא את זעמו עליהם.
הוא נעצר בידי קייל ריינר ושומרת יקום מהדור השני בשם ליאנה.
בעימות בינו לבין ג'ורדן - ששב לתפקידו כגרין לנטרן לאחר שנולד מחדש, הוא מובס, אך מקבל תעתיק של טבעת הכוח הצהובה של סינסטרו מידיהם של תושבי קווארד ונעלם.
לאחר שג'ורדן לקח את גופתו של אבין סור וקבר אותה, אור צהוב מסתורי מופיע בשמיים לאחר שהוא עוזב.
במהלך מלחמת חיל סינסטרו, מתגלה כי טרם מותו אבין סור גילה נבואה אודות המולטי-יקום, כוחותיו של הספקטרום הרגשי והלילה האפל ביותר.
חוברת Green Lantern: Secret Origin שופכת אור על מסעו של אבין סור לדעת אודות הלילה האפל ביותר בחקירתו את חמש האינוורסיות של איסמאולט, שחזו את הנבואה - שכדור הארץ הוא מקום בריאתו של השחור, האנטיתזה לספקטרום הרגשי אשר לדברי הנבואה יכלה את האור ואת החיים כולם.
עוד הוא מגלה שהנבואה חוזה את מותו, כאשר הטבעת מאכזבת אותו בשעתו הגדולה ביותר.
הוא יוצא לכדור הארץ כדי להבין יותר על הנבואה ועל האפשרות למנוע את התרחשותה.
במהלך מסעו, הוא מתחיל לאבד אמונה בכוח רצונו ולראשונה פחד מתחיל לאחוז בו.
כוח רצונו החלש יוצר גם מבני אנרגיה חלשים, וכך אסירו אטרוסיטוס משתחרר לחופשי.
הוא תוקף אותו, וגורם להתרסקותו על כדור הארץ, לפציעתו האנושה ולחיפושו אחר מחליף - האל ג'ורדן.
דבר גילוי הנבואה בידיו אוזכרה בספר של אואה.
אחד משומרי היקום האמין כי מדובר בשקר - סקאר, שהשמידה כל זכר לאזכורה של הנבואה.
רק שניים משומרי היקום - גאנטת וסאיד - האמינו בחומרתה.
בסיפור הלילה האפל ביותר, הנבואה הופכת למציאות.
טבעת כוח שחורה מגיעה לקברו של אבין סור ומקימה אותו לחיים.
בנוסף, פלאשבק מעברו מגלה כי הייתה לו אחות בשם ארין סור, שבה התאהב סינסטרו טרם מותה בנסיבות מסתוריות.
אינדיגו-1, מנהיגת שבט אינדיגו מציינת כי הכירה את אבין סור לפני מותו.
הפקחים השחורים אבין וארין מגיעים זמן קצר לאחר מכן לקורוגר ומתעמתים מול סינסטרו וג'ורדן.
הם מובסים בכוחותיהם המשותפים של ג'ורדן, סינסטרו, אינדיגו-1 וקרול פריס, שמאחדים את אורותיהם יחד.
לפני מותו, אבין סור מודיע כי הוא מזהה את אינדיגו-1. בחוברת החמישית במיני סדרה, מתגלה כי שמו של אבין סור מוזכר בשבועתם של שבט אינדיגו.
השאלה אודות נחיצותו של אבין סור בחללית הועלתה, אולם התגלה כי מתוך פרנויה של הנבואה אודות מותו, הוא ניווט ברחבי היקום בחללית מלאה בכלי נשק מאחר שלא סמך על כוחה של הטבעת, משום שהנבואה ציינה כי הטבעת תאכזב אותו בשעה בה הוא יזדקק לה ביותר.
בסיפור "הפקח הירוק הראשון של כדור הארץ", ג'ורדן שאל את עצמו את אותה שאלה וביקש הסבר מהטבעת.
הטבעת סיפרה כי אבין סור גילה זן של ישויות אנרגטיות טפילות שניזונו ממרכיב האיי של חיים תבונתיים האחראי לכושר ההמצאה, והם התקיפו ציוויליזציות שלמות ועיכבו את התפתחותן.
אבין סור לכד אותן ועצר את מסע ההשמד שלהן, אך אחת מהן השתחררה ונשבעה לשחרר את אחיה.
לצורך כך, היא איתרה את כוכב הלכת של אבין סור ויצרה אסון כדי לאלץ אותו להופיע.
כיוון שאבין סור לא הסתיר את זהותו, הישות זיהתה אותו ועקבה אחריו לביתו.
הוא שכח להטעין את טבעת הכוח שלו, ועובדה זו גרמה לישות להשתלט עליו.
כשגופו תחת שליטתה של הישות הטפילה, שרצתה לשחרר את אחיה הכלואים, אבין סור היתל בישות להאמין כי טבעת הכוח שלו חלשה עקב המסע הארוך.
הישות החליטה לאפשר לאבין סור להגיע למחוז חפצם בעזרת חללית.
לפני שעזב, אבין סור הצליח לקחת עמו את סוללת הכוח האישית שלו, שניתנת להסוואה.
בתוך החללית, הוא חיכה שהם יגיעו לחגורת קרינה ירוקה, מה שאפשר לו להטעין בחשאי את טבעת הכוח וללכוד את הישות.
אולם, החללית נדדה לתוך חגורת הקרינה, ולאחר שהכוח בטבעת אזל, אבין סור איבד שליטה על החללית והתרסק בכדור הארץ.
לפי ג'ורדן, הסבר זה מבהיר מדוע הוא עוטה מעליו מסיכה ומדוע הוא נזהר בשעה שעף בתוך חגורת הקרינה.
בחוברת Tales of the Green Lantern Corps Annual #2 משנת 1986, הכותב אלן מור השיב על הסוגיה בכך שהגיבור ביקר באיסמאולט, כוכב כלא לגזע עתיק של שדים - אימפריית הדמעות, שגורשו לפני עידנים בידי תושבי אואה.
הוא היה במהלך משימת הצלה ולא חיכה להוראות משומרי היקום.
בזמן ששהה שם, אבין סור פגש בשד בשם קוּל מחמש האינורסיות, דמוי אנוש שנצלב למרגלות סמל חיל הפקחים הירוקים.
משיח לא קדוש זה ניבא כי הגיבור ימות כשטבעת הכוח שלו תאבד מהאנרגיה שבה ברגע קריטי בשעה שילחם נגד יריב או שיוותר בלתי מוגן בריק החלל.
מודאג מנבואה זו, אבין סור החל להשתמש בחללית למסעותיו.
דור לאחר מכן, אבין סור התנגש עם חלליתו בחגורת קרינה צהובה מסביב לכדור הארץ לאחר שנמלט מאויבו, הרובוט החייזרי ליג'יון.
הצבע הצהוב ביטל את כוחה של הטבעת והשבית את החללית.
אם הוא היה מסתמך עם טבעת הכוח שלו לבדה, הוא היה בוחן את המגנטוספירה של הכוכב בטרם נכנס לתחומו.
וכך, בשעה שליג'יון פצע אותו אנושות, היה זה קול מחמש האינוורסיות אחראי למותו, שכן שתל לראשונה באבין סור את הספיקות לאי-ביטחונה של הטבעת.
בקשת הסיפור Green Lantern: Secret Origins שבכרך הרביעי, גורלו של אבין סור שוכתב פעם נוספת כדי להכליל אלמנטים של פאראלקס, "הטומאה הצהובה".
אבין סור משתמש בחללית מתוך פחד ממוות בטוח, הפעם כמלווה של הנבל אטרוסיטוס, אסיר נוסף של אימפריית הדמעות, לכדור הארץ בחיפושיו אחר האנרגיות השחורות שעליהם סופר בנבואת "הלילה האפל ביותר".
אטרוסיטוס משתחרר מכלאו ואבין סור נאלץ לבחור אם לנחות נחיתת אונס בעיר קוסט סיטי או להסתכן בהתרסקות במדבר.
הוא בוחר במדבר כאקט של הקרבה, ומזהיר את סינסטרו בטרם שולח את טבעת הכוח למצוא מחליף.
אבינועם הורביץ (ט"ו בטבת תר"נ, 7 בינואר 1890 – כ"ד באייר תש"ל, 30 במאי 1970) היה מהנדס ופעיל ציוני במצרים.
נולד בגדרה לביל"ויי צבי הורביץ וללאה, בתו של יהושע דב בנינסון.
למד ב"חדר" ובבית הספר שבמושבה, ובתום לימודיו היסודיים נשלח ללמוד במקוה ישראל.
בשנת 1908 נסע ללמוד הנדסאות באוניברסיטה בנאנסי שבצרפת.
יחד עמו היו הלל לבונטין, בנו של זלמן דוד ליבונטין, ואלכסנדר חיסין, בנו של ד"ר חיים חיסין.
בשנת 1911, לאחר שחלה, נסע להחלמה אצל דודתו ודודו, בילה ויעקב ויסמן, במצרים.
כעבור שנה שב לצרפת להשלים את לימודיו.
בשנת 1915 נסע למצרים אל אחיו אמנון הורביץ ואל דודותיו שהתגוררו באלכסנדריה.
כעבור זמן החל לעבוד כמהנדס ראשי ומנהל טכני של חברת הטראם באלכסנדריה.
בשנת 1920 נסע מספר פעמים לארץ ישראל, לבקשת פנחס רוטנברג וראע'ב נשאשיבי ראש עיריית ירושלים, כדי לייעץ להם בנושאי חשמל.
רשם על שמו מספר פטנטים בתחום החשמל והחימום.
בשנת 1922 נישא בארץ ישראל לפנינה ליבונטין, בתו של זלמן דוד ליבונטין, בת המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה, חברתם לכיתה של משה שרת (אז שרתוק), דב הוז ואליהו גולומב.
כעבור זמן שב למצרים והתגורר באלכסנדריה.
הורביץ היה פעיל מרכזי בחיים הציבוריים היהודיים באלכסנדריה ועמד בראש הסניפים המקומיים של ארגונים ציוניים שונים, ובהם הקרן הקיימת, קרן היסוד וברית עברית עולמית.
שפת הדיבור בבית הייתה עברית.
ביתו שימש אכסניה לאורחים מארץ ישראל, ובהם ראשי סולל בונה שבאו להתייעץ עמו בנושאים הנדסיים.
מדי שנה היה הורביץ בא עם משפחתו לחוג את הפסח בתל אביב.
בשנת 1942, בדרכה ארצה בערב פסח, נקלעה המשפחה לתאונת רכבת.
הבת הגדולה דליה, בת 18, נהרגה, ואשתו והבת הצעירה לאורה נפצעו קשה.
הבת הובאה לקבורה בגדרה, ליד סבה צבי הורביץ.
בשנת 1945 הוזמן על ידי ראש ממשלת עיראק להכין תוכנית תחבורתית לבגדאד.
בשנת 1946 התמנה למהנדס ראשי בחברת הרכבת המקומית אלכסנדריה-רמלה.
במלחמת העצמאות אסר השלטון המצרי את פעילי התנועה הציונית במצרים כחשודים בבגידה במולדת המצרית.
בין העצורים היו גם אבינועם הורביץ ודודו יעקב ויסמן, שהיה אז נשיא הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית במצרים.
בשל הדמיון בין השמות 'ויסמן' ו'ויצמן', הפיצה העיתונות המצרית את הידיעה כאילו הורביץ הוא קרוב משפחה של ד"ר חיים ויצמן.
הוא היה עצור כשמונה חודשים, ולאחר מכן שוחרר והמשיך בעבודתו בחברת הרכבות אלכסנדריה-רמלה.
לאחר מבצע סיני עלה לישראל, והתגורר בתל אביב.
נפטר בשנת 1970, ונקבר בגדרה.
כעבור חודש נפטרה אשתו והיא הובאה לקבורה לצדו.
אֲבִינֹעַם בָּחוּר כָּאֶרֶז הוא שיר אהבה שמחברו אינו ידוע.
חובר בארץ ישראל המנדטורית בראשית שנות העשרים.
השיר מתאר יחסי חברות ואהבה, הנרקמים בין יליד מושבה אבינעם בנו של "מוכתר" המושבה, לבין רחל חלוצה וחברה בגדוד העבודה.
שני הנאהבים באים מקבוצות שונות: רחל ממחנות החלוצים, רובם חסרי הון, שרובם השתייכו לתנועת העבודה, ולעומתה אבינעם היא בן הציבור "האזרחי" הוותיק והמבוסס יחסית, ובכללו האיכרים במושבות שהוקמו בתקופת העלייה הראשונה והשנייה.
שני הצעירים מערערים באהבתם ובחברותם את המתיחות הקימת ואף העוינות שנוצרה בין שני המחנות, וזאת בשל תחרות על משאבי הון ושליטה ביישוב; ובכך "משרתת" אהבתם את החזון הציוני על אחדות לאומית ושיתוף פעולה בין מגזרים שונים, למען כינונה המאורגן של החברה היהודית הריבונית בארץ.
השיר שנעשה אהוד מאוד ביישוב, זכה לגרסאות מקומיות רבות ולמספר ביצועים.
המפורסם שבהם הוא ביצועם של הדודאים משנת 1986.
אֲבִינָדָב בֶּן שָׁאוּל הוא דמות מקראית.
הוריו הם שאול המלך ואחינועם בת אחימעץ, אשתו.
בספר שמואל מסופר שהוא נהרג בגלבוע, בקרב נגד הפלשתים.
בקרב זה נהרגו גם שניים מאחיו, יהונתן ומלכישוע.
אביו, שאול, מלך ישראל שפיקד על הצבא הישראלי, התאבד מכיוון שלא רצה שהפלשתים יהרגו אותו.
בספר שמואל א' מסופר על עוד שני אנשים בשם אבינדב:
אבינדב, בנו השני של ישי ואח של דוד.
אבינועם רוזנק (נולד בשנת 1965 בירושלים) הוא פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג למחשבת ישראל (שבראשו עמד בשנים 2010–2013) ובמגמה להגות יהודית וחינוך במרכז מלטון לחינוך יהודי, שהוא עומד בראשה.
הוא מכהן בקתדרה לחינוך יהודי ע"ש מנדל ועמית מחקר במכון ון ליר בירושלים.
רוזנק הוא גם מנהל שותף של "שיח שלום".
אבינועם רוזנק הוא בנם של גאולה ופרופ' מיכאל רוזנק; נשוי לבתיה, אמנית רב תחומית ובתו של הרב אברהם חזן, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם המאיירת נועה קלנר.
אבי-סבו, הרב מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק היה רבה של ברמן, ונישא לבלה, בתו של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק.
אבינועם רוזנק למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, ולאחר שירותו הצבאי בישיבת הר עציון.
ב-1991 סיים את לימודי הבוגר האקדמאיים בחוגים לפילוסופיה ולמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
את התואר השני הוא השלים שם בשנת 1993. עבודת המוסמך עסקה ב"השפעות של מודלים פילוסופיים על החשיבה התלמודית של הרב י"ד סולובייצ'יק" בהנחיית פרופ' פול מנדס-פלור ופרופ' אביעזר רביצקי.
עבודת הדוקטורט הושלמה בשנת 1997 (באוניברסיטה העברית) בהנחיית פרופ' אביעזר רביצקי וכותרתה: "הפילוסופיה של ההלכה במשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק".
רוזנק למד בבית המדרש של מכון שלום הרטמן (1994-1991).
מחקר פוסט דוקטורט עשה רוזנק באוניברסיטת הרווארד (2002).
בשנת 2003 התמנה למרצה בחוג למחשבת ישראל, ובשנת 2009 הפך למרצה בכיר בחוג.
שימש כראש החוג משנת 2010 למשך שלוש שנים.
רוזנק מלמד בבית הספר לחינוך ע"ש סימור פוקס, ב"מרכז מלטון לחינוך יהודי" ובחוג למחשבת ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2016–2017 הוא שימש כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה ומנהל שותף בתוכנית לזכויות אדם ויהדות.
בדצמבר 2017 הוא קיבל דרגת פרופסור חבר.
הוא מוביל את תוכניות 'עמיתי מלטון' ו'אשכולות' ואחראי על אשכול 'הגות בחינוך היהודי' שב"מרכז מלטון לחינוך יהודי" ומשמש משנת 2023 כראש מסלול חינוך יהודי שבבית הספר לחינוך ע"ש סימור פוקס שבאוניברסיטה העברית.
משנת 2025 חבר בוועד המנהל של קרן גשר לקולנוע.
תחומי עיסוקו של אבינועם רוזנק הם: פילוסופיה של ההלכה ופילוסופיה של החינוך, הגות יהודית מודרנית ופילוסופיה פוליטית.
רוזנק בחן את משנתם ההלכתית של אישים כגון הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (וזיקתה למשנה הנאו-קאנטיאנית), הראי"ה קוק (תורתו הציונית-הלכתית-נבואית והצבעה על חשיבות תורת "אחדות ההפכים" להבנת כתביו), הרב אליעזר ברקוביץ (ופסיקתו ההומניסטית), הרב יחיאל יעקב וינברג, הרב יוסף משאש, הרב חיים דוד הלוי והרב אברהם חזן.
גם נושאי חתך פותחו בכתיבתו כגון: הזיקה שבין הלכה לאגדה, בין נבואה להלכה, מושג הקדושה וההלכה ודגמי "תורת אמת" ופוריותם לשיח פילוסופיה של ההלכה.
ספרו "ההלכה כמחוללת שינוי" יצר לראשונה זיקה שיטתית בין תחום הפילוסופיה של ההלכה לתחום הפילוסופיה של החינוך תוך אימוץ עקרונות המצויים בכתיבתם של הפילוסופים והתאורטיקנים של החינוך יוסף שוואב וקירין אייגן.
בהקשר זה רוזנק גם הצביע לראשונה על הפוריות של מושגי "תאוריה ופרקסיס" למחשבת ההלכה בכתיבתו אודות ההבחנה בין הלכה לאגדה ומושג "תלמוד תורה".
"תאוריה ופרקסיס" גם הבהירו בכתיבתו את משנתם ההלכתית של אישים כר' שניאור זלמן מלאדי, וישעיהו ליבוביץ.
רוזנק הוא העורך המדעי של סדרת פילוסופיה של ההלכה של מכון ון ליר והוצאת מאגנס והוא האחראי האקדמי על סדרת כנסים בינלאומיים בתחום פילוסופיה של ההלכה (שהתחילו בשנת 2002).
בסדרה זו הוא הוביל את הדיון המחקרי וערך את הספר "ההלכה כהתרחשות" (מאגנס וון ליר 2016).
לטענת ספר זה רוב הידע שאודותיו ראוי ליצור רפלקציה פילוסופית ביחס להלכה מצוי בהתרחשות ההלכתית של האדם או הקהילה המחויבים להלכה או יוצרים אותה.
כדי לפענח ידע זה מביא רוזנק כלים מתחום הפרפורמנס והדינמיקה הקבוצתית.
מחקריו של רוזנק הרחיבו והעמיקו את העיון במושג "אחדות ההפכים" המצוי בלב משנתם של הרב קוק והמהר"ל מפראג; "אחדות הפכים", המושרשת ומפושטת בלב המחשבה הקבלית והחסידית.
על משמעותה של תורה מיסטית זו הרחיבה רחל אליאור בספרה תורת אחדות ההפכים של חסידות חב"ד ירושלים: מוסד ביאליק 1992. לאור עקרון "אחדות ההפכים" הוא העניק פירוש ייחודי למשנת הרב קוק הן בתחום ההלכתי והן בתחום ההגותי.
הוא אף עמד על זיקת "אחדות ההפכים" להגות האירופית.
בד בבד, רוזנק הצביע על פוריותו של מושג זה להבהרת הדת בעולם המודרני והפוסט-מודרני בהקשרים פילוסופיים, חינוכיים ותרבותיים.
רוזנק הוא האחראי האקדמי לארבעה כנסים בינלאומיים שעסקו בתחום הזרמים היהודים בעולם המודרני.
בעקבות כנסים אלה הוא ערך שלושה קבצים אקדמיים על הרב י"ד סולובייצ'יק והאורתודוקסיה המודרנית, על היהדות הרפורמית ועל היהדות הקונסרבטיבית.
מאמרים נוספים בכתיבתו עוסקים בגבולות האורתודוקסיה, הגות יהודית פוסט מודרנית והגות יהודית פוסט שואתית.
רוזנק ביאר צדדים במשנתן של דמויות כגון: הרב משה אביגדור עמיאל, פרנץ רוזנצווייג, מניטו, יוסף אחיטוב, ואנדרה נהר.
כתיבתו גם הצביעה על ייחודה של המחשבה הלא אידאולוגית של יהדות צפון אפריקה (בכתיבתו על הרב יוסף משאש והרב אברהם חזן).
בספרו זהויות מתנגשות – נישואי תערובת: ניתוח פילוסופי, תאולוגי ומחשבת החינוך (שני כרכים), רוזנק מחולל עוד שלב בכתיבתו.
הוא מתיך את תחומי הפילוסופיה של החינוך היהודי, פילוסופיה של ההלכה, הגות יהודית והזיקה שבין ההגות לפוליטי, לספר רחב שיש בו ביקורת תרבותית ומחקרית נוקבת וקריאה לפתיחת אופק חדש.
רוזנק מעלה בספרו את שאלת הצדקת המשך הזהות היהודית המובחנת של העם היהודי.
לטענתו, אימוץ עמוק של הגישה הליברלית – כמצוי בשיח היהודי הליברלי על שלל גווניו – אינו מאפשר את המשך הקיום היהודי המובחן.
ביטוי לקריסה זו נמצא בשיח המצוי סביב סוגיית 'נישואי תערובת' בין יהודים למי שאינם יהודים (והכוונה למי שאינם מוכנים לעבור גיור כלשהו).
מחקר מקיף זה מציע הן תמונת מצב, הן ביקורת על המצוי והן תשתית ראשונית לשיקום שיח של זהות יהודית מובחנת.
זהו מחקר ביקורתי על התרבות היהודית והמחקר ומסה המציעה תשתית לזהות יהודית בת־קיימא, המושרשת בעומק הספרות היהודית באופן הממשיך לשמור על זיקה ומחויבות למרחב התרבות המערבית.
רוזנק תיאר את המתח התרבותי שבין יהדות לדמוקרטיה והורה על זיקת מתח זה לסוגיות יסוד במחשבת ישראל (ולאור מודל של מרי דאגלס).
הוא עקב במאמר רחב אחר משנתו החינוכית והפוליטית של מורו אביעזר רביצקי.
תורת "אחדות ההפכים" הפכה בספרו "סדקים" למודל של פילוסופיה פוליטית ומצע לביקורת פוליטית, תרבותית ומחקרית.
הוא כתב על תפיסת המוסר של הרב קוק ותלמידיו ועל מושג השלום של הרב קוק והרב עמיאל.
פיתוח מושג "אחדות ההפכים" לכדי פילוסופיה פוליטית חדשה (בשיתוף של דגמים פילוסופיים ודינמיים) נעשה על ידו בעבודה משותפת עם עמיתיו שרון לשם זינגר וגיסו, אליק אייזקס, כחלק מפרויקט "שיח שלום".
הרב קוק, סדרת גדולי הרוח והיצירה היהודית, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2006.
ההלכה הנבואית – הפילוסופיה של ההלכה במשנת הראי"ה קוק, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2007.
ההלכה כמחוללת שינוי – עיונים ביקורתיים בפילוסופיה של ההלכה, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2009.
סדקים – על אחדות ההפכים, הפוליטי ותלמידי הרב קוק, רסלינג, תל אביב, 2013.
הגיונות במחשבת ישראל – בעקבות שיעוריו של אביעזר רביצקי, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2015.
זהויות מתנגשות – נישואי תערובת: ניתוח פילוסופי, תאולוגי ומחשבת החינוך (שני כרכים), כרמל, ירושלים, 2023.
עיונים חדשים בפילוסופיה של ההלכה, (עריכה משותפת עם א' רביצקי), מאגנס, ירושלים, 2007.
רב בעולם החדש: עיונים בהשפעתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק על תרבות, על חינוך ועל מחשבה יהודית (עריכה משותפת עם נפתלי רוטנברג), מאגנס ומכון ון ליר, ירושלים, 2007.
הלכה, מטה-הלכה ופילוסופיה: עיון רב תחומי, מאגנס, ירושלים, 2011.
ההלכה - הקשרים רעיוניים ואידאולוגיים גלויים וסמויים (עורכת משנה: ד' שרייבר), מאגנס ומכון ון-ליר, ירושלים, 2012.
היהדות הרפורמית: הגות, תרבות וחברה, מכון ון ליר בירושלים והקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2014.
מיכאל רוזנק, עץ החיים ועת הדעת: שיחות עם התורה, אבינועם רוזנק (עורך המהדורה העברית), הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014.
הלכה כהתרחשות, מאגנס ומכון ון ליר בירושלים, ירושלים, 2016.
המוות והפילוסופיה של ההלכה, מאגנס ומכון ון ליר בירושלים, ירושלים, 2022.
שיח שלום כהגות – עיונים בקבלה, הלכה ואנטי־פוליטיקה, כרמל, ירושלים 2024.
שפתי כהן ישמרו דעת: חינוך כפילוסופיה, פרשנות וספרות – מחקרים בחינוך יהודי, (עריכה משותפת עם א' הולצר) ספר יובל לפרופ' יונתן כהן, עיונים בחינוך היהודי כרך 16, מאגנס, 2025.
אבינועם סטולוביץ' (נולד ב-23 בינואר 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, אשר כיהן בעבר כמפקד המרכז לאימונים באש במל"י, סגן מפקד אוגדת עזה, מפקד חטיבת החרמון, מפקד בא"ח גולני ומפקד גדוד 13.
סטולוביץ' נולד וגדל בתל אביב.
בן לפרופ' חיים סטולוביץ' ואחיו של הרב אליהו סטולוביץ', רב גוש כפר ויתקין.
הוא למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת מרכז הרב.
התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני.
עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס חזר לסיירת ומונה למפקד צוות, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה רובאית.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ביחידת אגוז.
לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לסגן מפקד יחידת אגוז.
לאחר מכן מונה למפקד מחזור בבא"ח גולני.
ב-25 במרץ 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13. במהלך תפקידו, הגדוד בפיקודו תפס קו בגבול רצועת עזה, במהלכו סיכל ניסיון פיגוע במעבר קרני, בו הפעילו המחבלים בין היתר סוסים ועליהם מטעני חבלה.
בקרב שהתפתח הרגו לוחמי הגדוד ארבעה מחבלים.
את תפקידו סיים ב-5 במאי 2011. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2011–2012. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח גולני בין השנים 2012–2014. במבצע צוק איתן קיבל פיקוד על גדס"ר גולני לאחר שמפקד הגדוד, רועי לוי, נפצע, והוביל אותו בלחימה עד לסיום המבצע.
ב-9 בספטמבר 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת החרמון.
במרץ 2015 קיבל הערה פיקודית ממפקד פיקוד הצפון, אביב כוכבי, בשל פציעת קצינה ממוקש בגזרת החטיבה.
בשנת 2016 סיים את תפקידו.
בהמשך היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ד (2017-2016).
לאחר מכן מונה לסגן מפקד אוגדת עזה בין השנים 2017–2018. במאי 2018 מונה למפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, וכיהן בתפקיד עד 2019.
נשוי למוריה, אחותו של סרן שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
לאחר נישואיו התגורר ביישוב קרני שומרון במשך מספר שנים.
אבינועם מאיר פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא בגאוגרפיה חברתית-תרבותית תוך התמקדות על חברות רועים-נוודים למחצה בישראל ובעולם.
כמו כן, בהיבטים חברתיים ופוליטיים של תכנון, התיישבות וקיבוע.
תחומי מחקר משניים עוסקים במדידת קיימות עירונית ובתהליכי ייצור המרחב.
בין השנים 1982–1984 שימש כראש המחלקה לגאוגרפיה ולאחר מכן, בין השנים 1997–2003 גם כראש המחלקה לבי.
בשנת 1984-5 שהה כפרופסור אורח במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנים 2008, 2012 ו-2015 כפרופסור אורח בבי"ס לגאוגרפיה שבאוניברסיטת מלבורן ובמכון לחקר זכויות קניין קרקעי באוסטרליה-פסיפיק שבאוניברסיטה הטכנולוגית של סידני.
ב-1979 יסד בשיתוף עם פרופ' אליהו שטרן את כתב העת הבינלאומי Geography Research Forum.
במשך מספר שנים היה עורך שותף עם פרופסור שטרן ובהמשך הוביל את כתב העת יחד עם כמה חברי סגל אחרים מהמחלקה.
בשני העשורים האחרונים הוא משמש לבדו כעורך ראשי בעזרת ד"ר יובל קרפלוס.
בשנים 2007–2015 כיהן אבינועם מאיר כיו"ר ועדת משנה לתרגום מונחים בגאוגרפיה אנושית מטעם האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 2015 סוכמה עבודת הוועדה עם קרוב ל-1000 מונחים והוגשה לאקדמיה.
כיום חבר בוועדה המייעצת למנהל המרכז למיפוי ישראל בנושאי גאוגרפיה חברתית.
במהלך השנים היה אבינועם מאיר פעיל בוועדות שונות של משרד החינוך ובגופים שונים בתחום הוראת הגאוגרפיה בבתי הספר.
בשנות ה-80 וה-90 היה מעורב בפיתוח וקידום המכללות האזוריות מכללת ספיר, מכללת אילת ומכללת אחווה ובפיתוח לימודי גאוגרפיה וסביבה בהן עד צאתן לעצמאות אקדמית.
במסגרת זאת שימש כסגן דיקאן לענייני מכללות אזוריות בפקולטה למדעי הרוח והחברה של אב"ג בין השנים 1989–1997. מאיר סייע להתגבשותה של המכללה האקדמית אחווה עם צאתה לעצמאות ב-2010, מאז הוא משמש גם כחבר המועצה האקדמית העליונה שלה.
בשנים 2010–2014 שימש גם כחבר המועצה האקדמית העליונה של מכללת קיי לחינוך.
מאיר מתמחה בתחום הבדווים בנגב.
בשנות ה-90 התמנה כחבר במועצה המדעית המייעצת של מרכז ג'ו אלון בקיבוץ להב, כמו כן השתתף בוועדות תכנון ליישובים בדווים (מועצה אזורית משוש, ואדי אל נעם, ביר הדאג', אל פורעה, ויישובי צפון בקעת ערד) וכן ייעץ לגופים שונים בתחומים אלה.
היה חבר ועד פעיל של עמותת "באר שובע" לשינוי חברתי, חינוך והזנה.
הכשרתו המחקרית הראשונית של אבינועם מאיר בארצות הברית בשנות ה-70 התבססה בעיקר על הפרדיגמה הפוזיטיביסטית, ובהשראתה הוא חקר תהליכי דיפוזיה מרחבית של חידושים.
הוא חקר את דיפוזית מכוניות פרטיות כחידוש אזורי בין מחוזות מדינת אוהיו.
מחקר הדוקטורט שלו המשיך באותו כיוון עם חקירת הדיפוזיה המרחבית של התעשייה הקיבוצית בישראל.
בהמשך נחקר גם תחום התיעוש ופיתוח שירותים ציבוריים באזורים כפריים.
סמוך לאחר הצטרפותו לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוא החל לפתח עניין בחברה הבדווית בנגב.
היישום של הגישה הפוזיטיביסטית של דיפוזית חידושים במחקר זה היה בלתי אפשרי, והיא ננטשה.
במקום זאת אומצה בהדרגה גישת מחקר הומניסטית בכלי מחקר איכותניים.
שינוי כיוון זה באמצע שנות ה-80 הוביל גם את חקר שאלת הוראת ולימוד המחשבה הגאוגרפית במחלקות לגאוגרפיה בישראל ובעולם.
חקר החברה הערבית בישראל על ידו, תוך מיקוד על החברה הבדווית, החל בהבנת תהליכים של תמורה דמוגרפית, התנהגות פריונית, תמותת ילדים, הזדקנות, וכן אספקת שירותים חברתיים ציבוריים לאוכלוסיית שולים זו.
תוך כדי מחקר זה התברר הקשר החזק והבלתי נמנע לתהליכי שינוי חברתי תרבותי שעוברת חברה זו מחד גיסא, ולמדיניות הממשלה כלפיה מאידך גיסא.
תובנה זו הובילה לכיוון מחקר (הנמשך עד היום) של הבנת מערכת היחסים שבין חברות רועים נוודים למחצה (כפי שהיה מקובל אז לכנות קבוצות כאלה) לבין המדינה המודרנית, עם דגש על ההיבטים המרחביים של מערכת יחסים זו.
יחסים אלה הוצבו במסגרת המושגית הפוליטית של "כוחות צנטריפוגליים וצנטריפטליים" בה מתגלם הניגוד הגדול שבין חברת הרועים הנוודית בכלל, והבדווים בפרט, והמדינה המערבית, ומדינת ישראל בפרט.
בתוך זה נחקרו תהליכי טריטוריאליזציה, התהוות שלטון מקומי, יחסים בין-אתניים, יזמות עסקית וניהול ממשק הרעייה בקרב הבדווים.
המשך המחקר על החברה הבדווית העמיק עוד יותר אך תוך היבטים מרחביים בכמה תחומים.
התובנה הבסיסית ביותר הייתה שאין המדובר בחברת נוודים-רועים חסרת מקום קבע, אלא בחברה ילידית שמקומות הקבע שלה הם טריטוריות רחבות עם נקודות עגינה עונתיות קבועות.
בתחומי התכנון המרחבי עסק המחקר בכמה היבטים, בעיקר של תהליך התכנון: הדמוקרטיזציה בתכנון, תכנון מתקומם, תכנון מלמטה, העצמה תכנונית, זכויות הקניין הקרקעי, המאבק על הכרה בכפרים הלא-מוכרים, ותכנון הבית המשפחתי במסגרת יחסי מגדר.
בתחום ניתוח המרחב עצמו, עוסק המחקר של אבינועם מאיר לאחרונה במרחביות הבדווית, ייצור המרחב וייצור המקום ההיסטוריים והעכשוויים, כולל גם היבטים מגדריים של תהליכים אלה.
בהיבטים עמוקים עוד יותר, המחקר נעשה בהקשר של זיקתם המרחבית תרבותית של הבדווים ברמה המקומית לדרכים כמקום גאוגרפי משמעותי בטריטוריה החברתית שלהם והשפעות של תכנונם ופיתוחם על מרחביות ילידית זו.
מחקר עכשווי נוסף עוסק בהשפעות ייצור המרחב הילידי על תפקוד השלטון המקומי הבדווי.
העיסוק בייצור המרחב בחברה הבדווית הוביל לאחרונה לתחילת פיתוח כיווני מחקר חדשים מחוץ לחברה זו.
כיוון מחקר אחד עוסק ביחסים במרחב בין ישויות גאוגרפיות בתוך העיר.
התיזה היא שעל מנת להבין יותר לעומק את המרחב העירוני יש לפרק את מושג העיר כישות גאוגרפית לישויות גאוגרפיות משניות בעלות מימד מרחבי המרכיבות אותה, ולחקור את היחסים ביניהן כחלק מתהליך ייצור ועיצוב המרחב בה.
מחקר אחד בכיוון זה חקר כבר את מערכת היחסים שבין אוניברסיטה כישות גאוגרפית לבין העיר בה היא ממוקמת (המקרה של מכללת ספיר והעיר שדרות).
מחקר חדש עוסק בהבנת מערכת היחסים במרחב בין בסיסי צבא כישויות גאוגרפיות לבין העיר בה הם ממוקמים.
כיוון מחקר חדש שני הוא הבנת תפקידם של ארגוני מגזר שלישי/חברה אזרחית בייצור ועיצוב המרחב והסביבה ותחושת המקום של תושביו, במיוחד באזור הפריפריה הא-מטרופולינית.
כיוון שלישי הוא ניסיון לפרק ולהרכיב מחדש את תאוריית ייצור המרחב הלפבריאנית ולייצור שרשרת מושגים חדשים (כגון מרחב כליל, עצימות מרחבית ועוד) להבנת ייצור המרחב על ידי קבוצות תת-תרבות בתוך המרחב העירוני המערבי הגדול.
לבסוף, בשנים האחרונות החל אבינועם מאיר להיות מעורב גם בחקר קיימות עירונית, בעיקר במדידתה הרב-קנמי"ת (מקומית, אזורית, גלובלית).
בכל אחד מכיווני המחקר החדשים הללו מעורבים תלמידי מחקר לדוקטורט, ובחלקם נעשים תוך שיתוף פעולה עם עמיתים מהמחלקה ומחוצה לה.
"אבינו מלכנו" (1984) היא סדרה בת ארבעה הדפסים מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
סדרת ההדפסים "אבינו מלכנו" מכילה ארבעה הדפסים (DR.379-DR.382) שנוצרו בסדנת ההדפס ירושלים בשנת 1984. הם נוצרו בטכניקה של הדפס רשת על ידי המדפיס גילי מייזלר.
ארבעת ההדפסים מכילים דימוי משותף המופיע בגרסאות שונות או על גבי נייר שונה.
אחד ההדפסים (DR.381), שהודפס במהדורה של 18 עותקים, מתאר שתי רקפות, המציירות באקספרסיביות ובשטיחות בצבע שחור על רקע של נייר בצבע קרם.
ולצידן צייר האמן מגן דוד צהוב ומעליו מעין סמל מכונף, המזכיר סמלים צבאיים כגון נס הלגיונות הרומיים (Signum manipuli).
אריק קילמניק טען כי גרשוני אמר לו שסמל זה מסמל "תחת".
שני סמלים אלו מוקפים בצבע אדום, המאזכר גם דימוי של להבה.
בין הרקפות כתב האמן את הביטוי "אבינו מלכנו", ביטוי הפותח את "תפילת אבינו מלכנו".
ברוב ציורי ורישומי הרקפות של גרשוני מאותה עת הרקפות משרטטות בקו מגומגם או חלש.
כאן, לעומתן, הן מתוארות כצללית מלאה וברורה.
איתמר לוי במאמרו (1986) אודות עבודות יצירות גרשוני, תיאר את סגנון הציור של הרקפות בהדפס זה כסמלי וכמאזכר יצירות אומנות ואמנות עממיות כגון רישומי דיו ישראליים ומגזרות נייר.
ההדפס נוסף (DR.382), שהודפס במהדורה של 11 עותקים, מכיל את אותו דימוי, המודפס כאן כולו בשחור על רקע לבן.
הדפס זה מדגיש יותר את מוטיב המוות, האופייני ליצירתו של גרשוני באותן שנים.
בתוך הסמל המכונף מופיעה הכתובת - "ילד טוב ירושלים", שנמחקה בסדרות האחרות.
סביב הדימוי הוסיף האמן מסגרת אדומה עבה ובה דימויים צמחיים בצבע שחור, כמעין זר (גרלנדה) של אבלות.
בנוסף, על ההדפס מופיע טקסט באותיות אדומות, הלקוח משירו של חיים גורי "באב אל וואד", הקושר בין פרח הרקפת לבין מות חיילי צה"ל.
שני ההדפסים הנוספים בסדרה הודפסו בצבע שחור.
הראשון מביניהם (DR.379), הודפס במהדורה של 12 עותקים על נייר עיתון מקומט ואילו השני (DR.380) במהדורה של 8 עותקים על נייר עיתון רגיל.
העבודות הוצגו לראשונה בתערוכה "גרשוני בסדנת ההדפס ירושלים" (1984) שהתקיימה בסדנה.
ההדפס הראשון (DR.381) נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ואילו ההדפס השני (DR.382) נמצא באוספים שונים כגון אוסף מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל ומוזיאון חיפה לאמנות.
הרב אבינועם טוביה הורביץ (נולד ב-1958) הוא ראש הישיבה התיכונית קריית ארבע וראש כולל האברכים בה.
אבינועם הורביץ נולד בשנת תשי"ט בקיבוץ שלוחות, להוריו שלום וזלדה הורביץ אשר עלו ארצה מארצות הברית מיד לאחר נישואיהם.
החל דרכו בישיבת אור עציון בה למד תורה מהרב חיים דרוקמן ראש הישיבה ומהרב בנימין אייזנר שבעקבות השפעתו עבר ללמוד תורה בישיבה לצעירים ואחר כך בשנת תשל"ד בישיבת מרכז הרב אצל הרצי"ה קוק שממנו קיבל את המטען הרוחני וההשראה לחיים של שליחות תורנית חינוכית יחד עם השליחות לבניין הארץ.
מה שבא לידי ביטוי בשנת תש"מ בהקמת ישיבת שבי חברון שהיוותה שלב חשוב בתקומת היישוב היהודי בחברון.
בשנת תשמ"ט ייסד את הישיבה התיכונית בקריית ארבע והמשיך לעמוד בראשה כראש הישיבה עד לט' אלול התשפ"ה (לעז:שני בספטמבר 2025).
הישיבה מתאפיינת בשאיפתה ליצירת חידושים חינוכיים מתוך עשייה של קהילת התלמידים.
בשנת תשנ"ח ייסד יחד עם תלמידיו את תנועת ההתנדבות הגדולה 'שמיניסטים עם הפנים לכלל ישראל' המנציחה את הרב משה צבי נריה ונקראה לזכרו 'לאורו נלך'.
בשנת תשס"ט נוסדה בישיבה תוכנית אליה חוזרים הבוגרים לאחר נישואיהם ומשלבים לימוד תורה ואקדמיה.
הרב אבינעם נשוי לשני שושנה, ואב לעשרה ילדים.
אחיו הוא הרב הלל הורוביץ איש ציבור ציוני דתי.
אחותו טובה נשואה לרב מנחם ליסטמן ראש המחלקה לדוברי אנגלית במכון מאיר.
אבינועם אמונה (נולד בשנת ה'תש"מ, 1980) הוא קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, אשר משרת כיועץ הרמטכ"ל לענייני חרדים, שירת קודם לכן כמפקד חטיבת חשמונאים.
שימש כמפקד המכללה לפיקוד טקטי, מפקד חטיבה 810, מפקד עוצבת הגולן, מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 101.
אמונה גדל בעיר רחובות למשפחה חילונית.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1998, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 101 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש מפקד פלוגת מסלול בגדוד, והתחיל תהליך של חזרה בתשובה.
בהמשך מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 101, באינתיפאדה השנייה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הצטרף ללחימה כקצין בחפ"ק גדוד 101.
לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידת מגלן.
בהמשך מונה לסגן מפקד יחידת מגלן.
לאחר מכן שימש מפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
בשנת 2013 הועלה לדרגת סגן אלוף ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2014.
באפריל 2014 מונה למפקד גדוד 101, והוביל אותו בין היתר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן.
על פעילותו במבצע, עוטר הגדוד בפיקודו בצל"ש אלוף.
את תפקידו סיים ביוני 2016.
ב-31 ביולי 2016 מונה למפקד יחידת מגלן.
במהלך התפקיד הוביל את היחידה בסדרה של מבצעים חשאיים מעבר לגבול במסגרת המב"ם.
בתפקיד זה שימש עד שלהי מאי 2018.
ב-15 ביולי 2018 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת הגולן, תפקיד אותו מילא עד 6 ביולי 2020.
במרץ 2021 החליט הרמטכ"ל אביב כוכבי שאמונה יינזף פיקודית וקידומו ייעצר בשנתיים, בעקבות תחקיר על פציעתו הקשה של חייל ביחידת מגלן לאחר שקפץ מרכב על שיח, כחלק ממסורת ביחידה.
אמונה אומנם לא פיקד על מגלן בעת האירוע, אך מקרה דומה אירע תחת כהונתו והוחלט כי הוא לא פעל באופן מספק לבירור העניין ולהפסקת המנהג.
לאחר ההחלטה, יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי בלונדון.
ב-17 באוגוסט 2021 מונה למפקד המכללה לפיקוד טקטי וב-12 בספטמבר 2021 מונה בנוסף להקים ולשמש מפקד חטיבת החרמון.
באפריל 2023 פורסם כי נפגש עם השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, ללא ידיעת מפקדיו וללא קבלת אישור על כך.
הפגישה עסקה במינויו האפשרי של אמונה, שהיה עתיד לפרוש תוך כחצי שנה מהצבא, לתפקיד מפקד "המשמר הלאומי".
בעקבות זאת ננזף אמונה פיקודית על ידי מפקד המכללות הצבאיות.
ב-13 ביוני 2024 סיים את תפקידו כמפקד חטיבת החרמון (חטיבה 810).
לאחר מכן מונה אמונה להקים את חטיבת חשמונאים, החטיבה החרדית הסדירה, ולעמוד בראשה.
אמונה הקים את חטיבת חשמונאים בצה"ל תחת פיקודם של האלופים דוד זיני ויניב עשור, ומאז הקמתה הוא מפקד עליה.
סיים את תפקידו בפברואר 2026.
ב-25 בינואר 2026 הודיע הרמטכ"ל אייל זמיר על מינויו של אבינועם אמונה ליועץ הרמטכ"ל לענייני חרדים.
אמונה מנהל אורח חיים דתי לאומי, נשוי לאורטל ואב לשמונה.
אבינו הוא סרט פשע ישראלי משנת 2016, בכתיבתו ובבימויו של מני יעיש, עם מוריס כהן, רותם זיסמן כהן ואלון דהן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על זוג נשוי שרוצה להביא ילד לעולם.
הגבר רוצה להיות אב ומבקש את עזרת אבינו שבשמיים ומכאן שם הסרט.
עובדיה (מוריס כהן) הוא בעל חברה קטנה להובלות.
להשלמת הפרנסה הוא עובד כשומר במועדון הלילה "שמיים" המנוהל על ידי מיקי מכלוף (חיים זנאתי) ואחיו ויקטור (ויקטור מימון) וחזי (יעקב זדה דניאל).
עובדיה נשוי לרחל (רותם זיסמן כהן) העובדת כקופאית.
הם מנסים חמש שנים להיכנס להריון.
למרות טיפולי הפוריות ולמרות פניה לרב ותפילות לאבינו שבשמיים הם לא מצליחים.
למועדון שמיים מגיעים מידי לילה העבריין שלום רוזנטל (אלון דהן) ויד ימינו רמי (הרצל טובי).
שלום עוסק בחלוקת סמים, הלוואות בשוק האפור, סחר ברכוש גנוב ועוד.
בשירותים במועדון מוכר עוזרו, רומנו (דורון בן-דוד), סמים לכל מי שרוצה.
שלום מבחין בכושרו האלים של עובדיה לסלק מתפרעים במועדון.
הוא מנסה לרתום אותו לשרותו כגובה חובות ומבטיח לו משכורת בסכום עתק אבל עובדיה מסרב.
כישלונות טיפולי הפוריות מובילים למתח בן שני בני הזוג.
עובדיה מחליט להמשיך את הטיפולים במרפאה פרטית שם מבטיחה לו הרופאה (יעל הדר) הצלחה.
עובדיה זקוק לכסף כדי לממן את הטיפולים ואז הוא נשבר ומסכים לעבוד בשביל שלום.
עובדיה הוא לא אלים מטבעו אך נאלץ כעת לפעול באלימות קשה נגד אנשים שחייבים כסף לשלום.
לאט לאט הוא נכנס לעולם הפשע.
כאשר הוא מתבקש "לכסח את הצורה" לנהג מונית מבוגר (אברהם סלקטר) הוא מרחם עליו ומשחרר אותו בהוראה ש"ייעלם".
רחל נכנסת להריון ועובדיה נתון כבר לחסדיו של שלום הכופה עליו באיומים את רצונו.
שלום רוצה להשתלט באלימות על המועדון של האחים מכלוף.
הוא פוקד על עובדיה להשאיר את דלת המועדון האחורית פתוחה לאחר יציאת הבליינים, כדי שיוכל לחדור למועדון ולחסל את כל האחים מכלוף.
עובדיה נמצא במשבר איום, מצד אחד אינו רוצה לבגוד במעבידיו ומצד שני רוצה לסיים את ההריון של אשתו.
ההחלטה שלו מובילה לסוף טרגי.
מוריס כהן זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שירה ארד זכתה בפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר.
הסרט היה מועמד לעוד עשרה פרסי אופיר.
שחקן תפקיד מוריס כהן עובדיה רחמים רותם זיסמן כהן רחל אלון דהן שלום רוזנטל חיים זנאתי מיקי מכלוף הרצל טובי רמי בן אבו דורון בן דוד רומנו אברהם סלקטר נהג מונית יעקב זדה דניאל חזי מכלוף יעל הדר רופאה
אבינה והגברים החשובים הוא ספר היסטוריה גרפית המבוסס על מסמכי משפט קולוניאלי שנערך בשנת 1887 בחוף הזהב.
במסגרת המשפט טענה אבינה מנאש כי היא מוחזקת כבת ערובה בתנאים של עבדות, וזאת למרות ביטולה הרשמי של העבדות בידי השלטון הבריטי בקולוניות.
עדותה של אבינה משקפת את מורכבותה של תקופת השעבוד באפריקה המערבית תחת שלטון קולוניאלי, ומאפשרת הצצה נדירה למפגש בין עולמה של אישה אפריקאית לבין מוסדות החוק האירופיים.
הספר נשען על תמלול הדיון המשפטי, ומשלב ניתוח ביקורתי של השיח המשפטי עם קריאה היסטורית המעמיקה בהקשרים רחבים יותר: ההיסטוריה של העבדות, האידאולוגיה הקולוניאלית, ותפיסות של צדק וזהות.
המתח בין הסיפור האישי לבין הייצוג המוסדי של העבדות מעניק לטקסט ערך פדגוגי וחינוכי יוצא דופן.
הספר ראה אור בשנת 2012, ובשנת 2017 הופק על פיו סרט קולנועי.
בין המאה ה-16 ועד המאה ה-19 נמכרו בכפייה עבדים שחורים רבים מיבשת אפריקה לאמריקה.
סחר העבדים האטלנטי הוביל לקיום ועידת ברלין בשנת 1884, במטרה להסדיר ולחלק את הקולוניות ביבשת אפריקה.
במאה ה-19 מדינות מערביות רצו להשתלט ולהרחיב את האימפריות שלהן, דבר שהוביל מדינות רבות להשתתף ולקדם את רעיונות הוועידה.
כחלק מיעדי הוועידה, החליטו המדינות; לאסור על מסחר בעבדים, לחלק את היבשת על פי גבולות שרירותיים וכן נקבעו גם כללי מסחר ושיט.
בראש כל אלה, המטרה המרכזית היא - "פיתוח אפריקה".
ההסכמים המערביים שנחתמו בוועידת ברלין הושתתו על הרצון של מדינות המערב להתחדש, להתפתח ולנצל משאבים שלא קיימים ביבשת אירופה.
בריטניה לדוגמה, אשר ראתה בקולוניה ההודית נכס רב- ערך, ראתה באפריקה כקיצור דרך עם פתיחתה של תעלת סואץ, ופעלה ממניעים אסטרטגיים.
חוף הזהב הוא שמו האירופי של אזור לאורך רצועת החוף במערב אפריקה.
שם זה הוענק למקום בשל העובדה שבמשך שנים רבות שימש כמקור מרכזי לחילוץ זהב ומשאבים טבעיים נוספים, אשר תרמו תרומה משמעותית לכלכלה העולמית בתקופה הקולוניאלית.
בשלב ראשון התנהל הסחר באזור באמצעות נתיבי המסחר שעברו דרך צפון אפריקה, ובהמשך עבר להתבצע באמצעות קשרי מסחר ישירים עם מדינות אירופה שהחלו להגיע לחופי האזור.
דפוסי הסחר הללו סללו את הדרך, בסוף המאה ה-16, להתפתחותו של סחר העבדים האטלנטי, שבמהלכו נלקחו תושבי האזור ונשלחו בעיקר לברזיל, לואיזיאנה והקריביים.
סחר העבדים הואץ באמצע המאה ה-18 בעזרת שיתוף פעולה של ילידי המקום שנהנו מרווחים אדירים במסירת השבויים.
בסוף המאה ה-18, הבריטים נחשבו בין התומכים הגדולים לביטול העבדות ברחבי העולם.
המהפכה התעשייתית יצרה שינוי בחברה הבריטית והובילה למעמד בינוני של תעשיינים, בעלי ממון ואמידים.
אלו, עזרו לממן הוגי נאורות והביאו אל הזירה הבינלאומית את המושג 'ליברליזם'.
רעיונות חדשים אלו אפשרו לבריטים לראות עצמם כ"מתורבתים" יותר מאחרים וכך הצדיקו את המשימה המתרבתת (בה הבריטים האמינו כי מטרתם היא "להביא את התרבות" ליבשת אפריקה "הברברית").
בעקבות התקדמותן של תפיסות אידאולוגיות ליברליות בבריטניה, החלה מגמה של ארגון מחדש של המרחב הקולוניאלי בהתאם לערכיה של החברה הבריטית.
במסגרת זו חוקקו הבריטים חוקים חדשים שהוטמעו בערים הקולוניאליות, ועיצבו את המרחב העירוני בהתאם לדפוסים הבריטיים המקובלים.
למרות טבעו ההיררכי של המשטר הקולוניאלי, היחסים בין האירופאים לבין התושבים המקומיים היו, במידה מסוימת, פתוחים יותר מכפי שנהוג היה בקולוניות אחרות.
שיתוף הפעולה ההדוק עם החברות המסחריות הבריטיות יצר תחושת קרבה תרבותית, עד כדי כך שחלק מהילידים החלו לזהות עצמם, ולו באופן חלקי, כבריטים.
אבינה מנאש ככל הנראה נולדה בחוף הזהב המזרחי לשבט דובר הewe.
היא מספרת בעדותה שנלכדה לראשונה על די האלוף אסנטה אדו בופו בזמן פלישתו לשבט שלה בשנת 1869. על פי שמה ניתן להסיק כי נולדה ביום שלישי (אבינה\אבנה), והייתה ילדה שלישית במשפחה (מנשה\מנסה).
לאחר שנלכדה, נלקחה אבינה להיות שפחה ביתית לשני בתי מגורים.
לאחר מלחמת אסנטה-אנגלו (1873–1874) אבינה נלקחה כשלל מלחמה על ידי קאריקארי למחוז קוונווומה, והועברה בשנית על ידי סוחר בשם יואווהווה.
הסוחר חיתן אותה עמו לכאורה, כדי שלא תראה כמו עבד, והכניס אותה לחוף הזהב, שם העבדות כבר לא הייתה חוקית.
עם הגעתם למחוז כף קייפ מתברר כי יואווה מכר את אבינה לקוונמינה אדדו, שניסה לחתן אותה עם טנדו עבדו.
מנאש החליטה לברוח ל'אנשי הארץ' שלה בקייפ קוסט, שקישרו אותה לג'יימס דייוויס- מתורגמן בבית המשפט שעזר לה בהגשת תביעתה על עבדותה.
בתביעתה, אבינה טוענת שהוחזקה בתנאים של עבד ואף נמכרה בין סוחרים, דבר שיצא מהחוק בקולוניות הבריטיות.
הסיפור מגולל את התנהלות בית המשפט מול החוק הבריטי, וגם סביב השוני בין תפיסת העבדות בחוק מול המציאות.
קוונמינה אדדו – הבעלים שתובעת את אבינה, רוצה לחתן אותה עם עבדו.
ג'יימס דייוויס - מתורגמן בבית המשפט, שהתחנך בבית ספר של המסיון.
דיבר בכמה שפות והיה בקיא בחוקי בית המשפט הבריטי.
היה ממעמד נמוך ממוצא מעורב.
ג'יימס ידע איך לפנות לשופט בבית המשפט, לכן החליט לעזור לאבינה ולפנות באמצעות המוסר אל השופט.
וויליאם מלטון – פקיד במשרד המושבות הבריטי, שימש כשופט בתביעה.
מלטון היה ידוע כאדם הגון, לפחות במקרים של עבדות.
מלטון היה נעזר רבות ביועציו, שלרוב הגיעו ממשפחות סוחרים.
במשפט זה הוא הזיק לאבינה, מתוך אינטרס לא לפגוע בתפיסת העבדות של אבינה ושל רבים אחרים.
ג'יימס האטון ברו – עורן דין במקצועו, צאצא למשפחת סוחרים ומייצג את קוומינה במשפט.
ברו האמין ברעיון של "המשימה המתרבתת" וחשב שהבריטים יועילו בהתפתחותם לאפריקאים.
בראש המשפט עמד מלטון- פקיד ששימש כשופט במושבה הבריטית.
מלטון נתפס במושבה כאדם הגון, במיוחד לתיקים שעוסקים בשעבוד.
את עמדת ההגנה תפס ג'יימס האטון ברו, שהיה חלק ממשפחת סוחרים מקומית, אמידה ובעלת קשרים רבים עם מנהיגים מקומיים והרשויות הבריטיות.
ג'יימס נחשב כ"מעורב"(נולד להורים מגזע שונה) והאינטרסים שלו לרוב תאמו את הרשויות הבריטיות למרות שראו בעירוב כ"זיהום".
ג'יימס ייצג את קוומינה ורצה להוכיח שאבינה לא הוחזקה בתנאי עבד כפי שנתפס בחוק הבריטי.
במהלך המשפט אבינה מונה כמה דוגמאות לכך שבאמת הייתה עבד.
היא מספרת על מחרוזת שקיבלה מיוואוה ונלקחה ממנה עם מכירתה, דבר הדומה מבחינתה להחלפת כספים במכירה.
עוד היא מספרת שאחותו של קוומינה שלחה אותה לאסוף קרשים למדורה, להביא מים ולהכין אוכל, ולבסוף אבינה גם לא ישבה לאכול איתם את ארוחת הערב.
היא טוענת שלא רצתה לעשות את הדברים האלו ואף איימו עליה והכריחו אותה.
מלטון השופט, שואל את אבינה מדוע היא בטוחה שהייתה עבד, היא עונה שאצל הבעלים הקודמים שלה, כאשר המשפחה הייתה יושבת לאכול, העבד היה ממשיך לעבוד וכך גם קרה אצל קוומינה במהלך הארוחות- הם היו אוכלים והיא הייתה שוטפת את בגדיהם.
לטענת החוק הבריטי אבינה לא הוחזקה בתנאים של עבד.
היא הייתה מקבלת מזון ולבוש, לא קראו לה בלשון שפחה והיא מעולם לא הוכתה.
בנוסף, לא בוצעה על חשבונה ומולה החלפת כספים, לכן בית המשפט לא מכיר בקנייתה\מכירתה.
אבינה מסבירה לג'יימס דייוויס לאחר המשפט שהיא כבר ברחה והצליחה להשיג את החופש שלה, אף אחד לא ייקח אותה לעבדות יותר, אבל המטרה שלה הייתה להגן על חבריה ולשנות את היחס לאנשים כמוה.
ניכר שאבינה הפסידה במשפט בעיקר מכיוון שמלטון לא רצה ליצור מגמה של מהפכת עבדים.
בנוסף, אי אפשר להתעלם מכך שחבר המושבעים היה מורכב מבעלי שטחים ואינטרסים, סוחרים וחברים של בעלי עבדים – שלהם אינטרס דומה לשל מלטון.
אבינו מלכנו הוא ניגון חב"ד ידוע, שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד מהלחנים המוכרים ביותר של תפילת אבינו מלכנו ואחד מהניגונים המכוונים.
הניגון בנוי משלושה חלקים, החלק הראשון הוא ללא מילים, החלק השני המרכזי מושר במילות תפילת אבינו מלכנו והחלק האחרון מורכב ממנגינה בלבד.
מילות החלק המרכזי המושר עם מילים הם:
בספר הניגונים חב"ד, "אבינו מלכנו" הוא ניגון מספר ו' (6).
בחצר הרבי מלובביץ' היה הניגון מושר בהזדמנויות שונות, בהם בהתוועדויות ובתפילות.
כמה מהזמנים שנהוג בחב"ד לשיר את הניגון; ראש השנה לפני תחילת כל תפילה, לפני תפילת אבינו מלכנו בראש בשנה, יום הכיפורים, בעשרת ימי תשובה ובתענית ציבור.
קודם אמירת הסליחות בחודש אלול, ובהתוועדויות בפרט אלו הקשורות עם מלחין הניגון רבי שניאור זלמן מליאדי.
בחב"ד נוהגים שלא לנגן את הניגון בשבת מפני שתפילת אבינו מלכנו אינה נאמרת בשבת.
ובאלבום "עצם הנשמה" 1 של הרב יאיר כלב.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי דודו פישר חיליק פרנק, עמיר בניון עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב, אלי מרכוס, אביתר בנאי, שולי רנד, אברהם פריד במופע צמאה, בן ציון מילר, מוטי שטיינמץ ואחרים.
אבינסק היא בירת נפת אבינסק של חבל קרסנודאר במחוז הפדרלי הדרומי של רוסיה.
היא שוכנת על גדות הנחל אבין, יובל של הנהר אדגום, שבאגן ההידרוגרפי קובאן.
העיר נמצאת במרחק 75 ק"מ דרומית־מערבית לקרסנודאר.
עד שנת 1963 נקראה העיר אבינסקאיה.
העיר הקרובה לה ביותר היא קרימסק הנמצאת במרחק 15 ק"מ מערבית לה.
נמל נובורוסיסק על חוף הים השחור נמצא 35 ק"מ דרומית־מערבית לאבינסק.
העיר מתפרשת על 22 קמ"ר.
שם העיר נגזר משם הנחל (הידרונים) אבין אשר מקורו באתנונים צ'רקסי קדום.
סברה אחרת מיחסת את שם העיר למילה האבחזית абна (אְֲבּנָה) שמשמעותה "יער".
במאה השנייה לספירה הגאוגרף תלמי הזכיר את העיר אבון שמוקמה באמצע התווי, על גדות הנהר אבון.
ייתכן כי תושביה היו מאיוטים (מאוטים).
שרידי יישוב מאיוטי נתגלו באתר מפעל הלבנים באבינסק.
בשנת 1834 הקים הגנרל הרוסי אלקסיי וליאמינוב מבצר רוסי בשם אבינסקויה במקום יישוב כפרי (אאול) קודם של שבט הצ'רקסי, הנטוחאיים.
צ'רקסים אלה גורשו לאסיה הקטנה בשטח טורקיה העות'מאנית.
המבצר הרוסי הוקם במסגרת "קו התקשורת גלנג'יק".
הוא היה אחד ממבצריה של האימפריה הרוסית בצפון קווקז.
המקום נודע גם כמקום הגליה אליו הוגלו הדקבריסטים אלכסנדר בסטוז'ב, אלכסנדר אודוייבסקי ופבל קטנין.
בסוף החודש מאי 1862 השתקעו במחוז נטוחאי מתיישבים קוזקים מאזורי אזוב וקובאן במעורבות הגדוד אדאגום שבפיקוד פ.ד.
בשנת 1863 הם הקימו 8 כפרים קוזקיים ("סטניצה") חדשים בין הנחלים אבין ואיל.
אחד מאותם כפרים היה אבינסקאיה, שנוסד על ידי הקוזקים מאזוב.
הכפר היה חלק מהמגזר טמריוק של אזור קובאן.
בעת הרדיפות באימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20 הגיעו לאזור פליטים יוונים פונטים.
בשנת 1913 פעלו ביישוב מספר בתי חרושת ובהם בית חרושת לרהיטים, בית חרושת לייצור קמח ושמן של משפחת קורגוזוב,
בשנים 1914–1919 פעלה באבינסקאיה מערכת רכבות רתומות לסוסים - "קונקה".
בימי המשטר הקומוניסטי הסובייטי בשנת 1935 הוקמה נפת אבינסק ואבינסקאיה הייתה לבירתה.
בזמן מלחמת העולם השנייה והמלחמה הפטריוטית הגדולה, בשנת 1942, ארגן המשטר של סטלין את גירושם של היוונים מהנפות אבינסק וסוורסק לסיביר, לצפון קזחבסטן ולמזרח הרחוק הרוסי.
שורדי הגירושים האלה הורשו לחזור אחרי שנת 1956.
ב־7 בדצמבר 1962, בימי השלטון הסובייטי, זכתה אבינסקויה במעמד יישוב פועלים בשם "אבינסקי" ושנה לאחר מכן, ב־23 באוקטובר 1963 שונה שמה לאבינסק והיא הוגדרה כעיר.
אחרי שנת 1989 מצאו מקלט באבינסק טורקים מסחתים שנמלטו מפרעות באוזבקיסטן.
העיר נמצאת במישור פריאזובו–קובאן, על גדות הנהר אבין.
היא נחצית על ידי הכביש קרסנודאר-נובורוסיסק.
יש לה תחנת רכבת על מסילת הברזל של צפון קווקז.
האקלים באביסנק הוא ממוזג יבשתי.
הקיץ מתחיל בה בעשרת הימים הראשונים של חודש מאי.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ עולה על 25°С
ובחדשים החמים ביותר היא אף עולה על 35°С.
החורף מתאפיין בהפשרות חוזרות של השלג ותחילתו בחמשת הימים האחרונים של חודש דצמבר.
חודשי הסתיו לעיתים קרובות הם חמים, והטמפרטורה בהם אף עולה על 30°С מה שמאפשר את קיומה של עונת תיירות שאורכת עד שמונה חדשים בשנה.
כמות המשקעים השנתיים היא בערך 650 מ"מ.
ההרכב האתני של האוכלוסייה בשנת 2010 לפי נתוני המפקד הכלל-רוסי משנת 2010
בנפת אבינסק מאורגנים הקוזקים ב־11 קהילות ובראשם אטאמנים, אחת מהן בעיר אבינסק עצמה.
אבינסק משמשת כבירת נפת אבינסק.
המוניקיפיום הנקרא "אבינסקויה" כולל גם ארבעה יישובים כפריים: ברז'נון, קורובקין, פרולטרי ושפסוגסקאיה.
תעשיית מזון: מפעל למזון (שימורים), מפעל לחמאה, יקב
מרכז לאספקת חשמל לאזור נובורוסיסק והסביבה – 500 KV
באבינסק והסביבה עוסקים גם בענפי חקלאות: גידול תבואה, ובעיקר אורז; גידול בקר; גידול עופות, ובכללן יענים.
מלבד זאת קיימת בעיר גם תעשיית הפקת נפט ועופרת.
הכביש העיקרי החוצה את העיר הוא A146 המחבר בין נובורוסיסק ואנאפה (M25) לקרסנודאר.
אבינסק היא צומת של מסילת הברזל של צפון קווקז ויש בה תחנת רכבת ("אבינסקאיה")
באבינסק פועלים 10 גני ילדים, 6 בתי ספר מקיפים, בית ספר מקצועי, תיכון מקצועי (שלוחה של התיכון המקצועי באנאפה), 3 בתי ספר לספורט, "בית יצירה לילדים", בית ספר למוזיקה, בית ספר לאמנויות, המרכז ללימודים אקסטרניים "פטריוט"
בסביבת העיר ישנם מעיינות בוץ, מתחם למטפסים ודולמנים.
כמו כן, יש במקום אתר ארכאולוגי, מאיוטי, ובו מקומות קבורה עתירי תכשיטים, כלי חרס, כלי נשק וכו'.
אבינועם בר-יוסף (נולד ב-1947) הוא הנשיא והמנכ"ל המייסד של המכון למדיניות העם היהודי, מיסודה של הסוכנות היהודית -- The Jewish People Policy Institute (JPPI), שהוקם בשנת 2002 ופעל מאז בניהולו.
בחודש פברואר 2021 סיים את תפקידו ופרש לגמלאות לאחר יותר מ-18 שנות ניהול.
בר-יוסף היה הכתב והפרשן המדיני של עיתון מעריב וראש המשרד של העיתון בארצות הברית.
עם שובו מוושינגטון בשנת 1997, פרסם טור פוליטי-מדיני שראה אור במקביל במעריב ובג'רוזלם פוסט.
מאז פרישתו ממעריב בשנת 1998 הוא פרסם מאמרים בניו-יורק טיימס ובוול סטריט ג'ורנל.
אבינועם בר-יוסף נולד בבוקרשט, רומניה, ומשפחה חילונית אך בעלת זהות יהודית וציונית עמוקה.
בשנת 1959 עלה לארץ יחד עם הוריו.
לאחר השירות הצבאי החל בר-יוסף לעבוד בקול ישראל.
הוא סיים קורס שדרים בהדרכת ירון לונדון ויגאל לוסין והחל לעבוד כעורך תוכניות וכתב חדשות.
ב-1981 עבר בר-יוסף לעבוד בעיתון מעריב.
בתפקידו הראשון שימש כראש מערכת הנגב ולאורך השנים סיקר מגוון נושאים בהם התחום המשפטי והתחום הפלסטיני, ושימש כתב ופרשן המדיני של העיתון.
בשנת 1993 מונה לראש המשרד של מעריב בוושינגטון.
במהלך תקופתו בוושינגטון סיקר בר-יוסף את שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים, לרבות החתימה על הסכמי אוסלו וקיים ראיונות בלעדיים עם שלושה נשיאים: ג'ימי קרטר, ג'ורג' בוש האב, וביל קלינטון.
בשנת 1996, בתום תקופת השליחות מטעם העיתון, הצטרף בר-יוסף למשך שנה כעמית אורח למכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
בשנת 1999 מונה בר-יוסף ליועץ בכיר ליו"ר הנהלת הסוכנות סלי מרידור ומשם החל להוביל את הקמתו של המכון למדיניות העם היהודי, במתכונת של גוף חשיבה (THINK TANK) הממוקם בין העולם האקדמי לבין מקבלי החלטות.
ב-2004 הציג המכון למדיניות העם היהודי את ההערכה השנתית הראשונה בישיבת ממשלה שבמהלכה העביר ראש הממשלה דאז אריאל שרון החלטה להציג בכל שנה את הערכתו של המכון על המצב והדינמיקות בעם היהודי ולקיים דיון בנושא בהשתתפות השרים.
אבינועם עובדיה (נולד ב-27 בפברואר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
עובדיה שיחק בעמדת המגן הימני, היה משחקניה הבולטים של שמשון תל אביב בשנות ה-80, ושחקן נבחרת ישראל.
עובדיה נולד וגדל בנהריה בבית מסורתי-דתי.
שיחק במחלקת הנוער של הפועל נהריה מגיל 16 וחצי בתפקידים התקפיים והצטרף לקבוצה הבוגרת ב-1977, בתפקיד החלוץ.
בספטמבר 1978 הושאל עובדיה לשמשון תל אביב, ושם הוסט לעמדת המגן.
שנה לאחר מכן נקנה על ידי הקבוצה.
מספרו של עובדיה היה 9 בסגל השחקנים, ולרוב היה ממלא את תפקיד המגן ימני, אולם עובדיה היה מגן זריז ומהיר בעל אופי התקפי, ולעיתים קרובות היה מוצב גם בעמדות התקפיות יותר של הקשר הקיצוני ואף בתפקיד החלוץ אותו מילא בנוער.
בעונת 1979/1980 הגיע עם שמשון למקום השלישי, ו-2 עונות לאחר מכן סיימה הקבוצה בתור סגנית האלופה בעונת 1982/1983, שהיה למעשה הישג השיא של המועדון בליגה הבכירה.
ב-1983 זומן ושיחק עובדיה בנבחרת האולימפית של ישראל.
ב-1985/1986 הגיעה הקבוצה למעמד גמר גביע המדינה שם הפסידה לבית"ר ירושלים לאחר הארכה.
בשנים 1986/1987 ו-1987/1988 זכתה הקבוצה בתארים הרשמיים היחידים שלה, גביע הטוטו לעונה זו, כשהוא חלק משמעותי בהרכבה והפך לקפטן הקבוצה.
כמו כן בשנים אלו נחשב עובדיה לאחד המגינים האיכותיים בליגה, והגיע לשחק בנבחרת ישראל הבוגרת, שם רשם 12 הופעות בינלאומיות ושער אחד, במשחק ידידות נגד נבחרת מלטה ב-1987.