tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
La Grande Vie (בתרגום חופשי לעברית: החיים הגבוהים), בוים בידי ז'וליאן דוביביה, 1960, מבוסס על הספר "נערת המשי המלאכותי"
Nach Mitternacht (בעברית: אחרי חצות), בוים בידי וולף גרם, 1981, מבוסס על הספר "אחרי חצות"
אִירֵן מָארִי זַ'קוֹבּ היא שחקנית צרפתייה.
ז'קוב נולדה בסירן, פרבר מערבי של פריז, הצעירה מבין ארבעה ילדים במשפחתה.
ב-1969 בהיותה בת שלוש עברה משפחתה לז'נבה שבשווייץ, היא החלה להתעניין בתחום של אומנויות הבמה לאחר שצפתה בסרט של צ'ארלי צ'פלין.
ב-1977 הופיעה לראשונה על במה, היא למדה בקונסרבטוריון של ז'נבה וסיימה תואר בשפות, היא גם למדה דרמה בלונדון.
ב-1984 עברה לפריז שם למדה בקונסרבטואר ברחוב בלאנש בפריז.
היא ביצעה את הופעתה הראשונה בקולנוע בסרט להתראות ילדים שם היה לה תפקיד קטן של מורה לפסנתר, לאחר המשיכה להופיע בתפקידי משנה במספר סרטים נוספים.
ב-1991 הבמאי הפולני קשישטוף קישלובסקי ליהק אותה לתפקיד הראשי בסרט "חייה הכפולים של ורוניקה", בו שיחקה תפקיד כפול שתי נשים החיות אחת בפולין והשנייה בצרפת, תפקיד זה זיכה אותה בפרס השחקנית הראשית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
לאחר הופיע במספר הפקות בצרפת, זאת למרות שקיבלה מספר הצעות עבודה מהוליווד וביניהן תפקיד בסרט הצעה מגונה.
בשנת 1994 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "שלושת הצבעים: אדום" כדוגמנית המפתחת קשר עם שופט בדימוס לאחר שדרסה את כלבו.
בשנת 1995 שיחקם בסרטם המשותף של וים ונדרס ומיכלאנג'לו אנטוניוני "מעבר לעננים", לצד אנסמבל שחקנים כמו פאני ארדן, ג'ון מלקוביץ' וסופי מרסו, ז'אן רנו ומרצ'לו מסטרויאני.
ב-2000 הופיעה לצד מקולי קאלקין בהפקה בתיאטראות וסט אנד.
בשנת 2008 גילמה את אלני בסרט הדרמה היווני "אבק זמן" של הבמאי תיאו אנגלופולוס.
ב-2014 שיחקה לצד ניקולס קייג' במותחן "Dying of the Light".
בשנת 2016 שיחקה בסרט "Éternité" של הבמאי הוייטאנמי טראן אן הונג, את אימה של גבריאלה, אותה גילמה ברניס בז'ו.
בשנת 2023 שיחקה במותחן הריגול הבריטי-צרפתי "איש קשר" (אנ') ברשת "אפל TV פלוס" בתור סופי, סוכנת של המנהל הכללי לביטחון חוץ .
בשנת 2024 שיחקה בסרט של עמוס גיתאי "עדיין לא מאוחר" בתפקיד ראשי.
באותה שנה שיחקה בסרט הקנדי דובר צרפתית "Hôtel Silence" המבוסס על רומן איסלנדי באותו שם משנת 2016.
נשואה לשחקן זֵ'רוֹם קִירְשֵר משנת 2000 ולהם שני ילדים.
אירמנטס סטומבריס (בליטאית: Irmantas Stumbrys; 30 במאי 1972, באליטא, הרפובליקה הליטאית, ברית המועצות – 15 בנובמבר 2000, פוניבז', ליטא) היה כדורגלן ליטאי, ששיחק בעמדת הקשר.
סטומבריס החל לשחק כדורגל במולדתו אליטא, מאמנו הראשון היה פטרס סימונביצ'יוס.
בגיל 12 זומן לאקדמיית ספורט בפוניבז', בשנים 1991–1995 שיחק בקבוצת "אקרנאס" המקומית.
לאחר שהופיע ב"קרדה-סקאלאס" בתחילת 1997, הוא הוזמן על ידי מאמן זניט סנקט פטרבורג אנטולי בישובץ.
סטומבריס שיחק 15 משחקים בקבוצה, כבש שער אחד, אך לאחר פציעה הפסיק לשחק והושאל לאקרנאס.
בשנת 1999 חזר לפטרבורג, אך שיחק רק 5 משחקים בקבוצת המילואים של "זניט" ועבר לטורפדו-זיל, שם שיחק 52 משחקים וכבש 7 שערים בעונה וחצי.
במדי נבחרת ליטא בשנים 1991–1999 הוא הופיע ב-37 משחקים, כבש 2 שערים.
ב-15 בנובמבר 2000 גופתו של סטומבריס נמצאה בפאתי פוניבז' ליד בית קפה ברכב האופל אסטרה שלו.
חקירת משטרה ונתיחה שלאחר המוות חשפה שמת מקליע אקדח ברקה, היה לידו אקדח מקארוב.
תיאוריות שונות הועלו בשאלה האם הוא נהרג או התאבד.
זוגתו הייתה אינטה סטומבריינה, שילדה לו את בנו דומיניקאס (נולד ב-1996).
החותן היה ראש עיריית פוניבז'.
אירמנטס זלמיקאס (בליטאית: Irmantas Zelmikas; נולד ב-3 בינואר 1980) הוא כדורגלן עבר ליטאי, ששיחק בעמדת הבלם.
זלמיקאס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קארדה קובנה ובגיל 17 הצטרף לאינקרה קובנה.
לאחר מכן, עבר לז'לגיריס וילנה וממנה חזר לקארדה קובנה.
במהלך שנת , חתם בקובנה, עמה זכה בשלוש אליפויות, שני גביעים וסופר קאפ אחד.
זלמיקאס, שיחק בקובנה עד שנת , למעט שתי קדנציות קצרות בשילוטה וב-MTZ-RIPO.
בקיץ , זלמיקאס חתם בטאבריה סימפרופול מליגת העל האוקראינית, בה שיחק שנה וחצי ובינואר , חזר לקובנה לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות בטאבריה.
לפי עונת , חתם בסודובה מריאמפולה, עמה זכה בגביע הליטאי באותה שנה.
בינואר , זלמיקאס הצטרף להפועל רעננה מתחתית ליגת העל.
ב-16 בינואר 2010, זלמיקאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מכבי נתניה.
בסיום העונה, רעננה ירדה לליגה הלאומית וזלמיקאס עזב את רעננה.
בקיץ , זלמיקאס חתם ב-MOIK באקו האזרית, בה לא זכה לדקות משחק ובינואר של אותה שנה חתם בבנגה גרגז'דאי.
בהמשך הקריירה שלו, זלמיקאס שיחק גם בקרויה פקרוייס ואסקים פוטבול קלאב, ובשנת פרש ממשחק פעיל.
ב-3 ביולי 2003, זלמיקאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא בניצחון 1–5 נגד .
זלמיקאס, ערך בסך הכל 13 הופעות בנבחרת ללא שערים.
ליגת העל הליטאית: , ,
אירן אגאי (בהונגרית: Ágay Irén; בודפשט, 23 בפברואר 1913 – לוס אנג'לס, 3 בספטמבר 1950) הייתה שחקנית יהודייה הונגרייה.
רעייתו של הבמאי היהודי-הונגרי סטיב סקיי.
אירן אגאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של אדולף אגאי (1879-1959), מורה בבית ספר יסודי ושל מאריה שטיינר.
היא נולדה כאמור בבודפשט, ברחוב פטרדי 30. הוריה נישאו ב-24 במרץ 1912 ברובע 6 בבודפשט.
אירן עברה מספסל הלימודים ישר לבית הספר של התאחדות השחקנים ההונגרית הארצית.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1931.
בשנים 1931 עד 1935 הייתה אמנית בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
זכתה להצלחה בעיקר במחזות מודרניים וכן כגיבורה ראשית של סרטי קומדיות.
בין היתר שיחקה עם פאל יאבור, אימרה ראדאי ודיולה קאבוש.
היא הייתה גיבורה צעירה ואהובה בסרטים העליזים והקלילים של שנות ה-30 של המאה ה-20. קיבלה משימה תובענית יותר בסרט "שני האסירים", שם בנוסף לגיזי באיור גילמה דמות נשית מובילה נוספת בסיפור מלחמת העולם הראשונה של לאיוש זילאהי.
ב-28 באוקטובר 1933 נישאה בבודפשט לאישטוואן (סטיב) סקיי, שהיה הבמאי של רוב סרטיה.
בני הזוג היגרו לארצות הברית בשנת 1938. בשנת 1950, בצילומי סרט, התמוטטה ונפטרה כשלא הייתה אפילו בת 38. סיבת המוות הייתה יתר לחץ דם.
אלכסנדר דיומא (הבן):הגברת עם הקמליות....נישט
לאסלו בוש פקטה:הכסף הוא לא הכל....רוז'י
קאופמן - פלבר:ארוחת ערב בשמונה....פאולה
אירן צ'רהלמי (במקור הכט, בהונגרית: Cserhalmi Irén; בודפשט, 12 בספטמבר 1871 – בודפשט, 6 באפריל 1908) הייתה היסטוריונית ספרות, מתרגמת וסופרת יהודייה-הונגרייה.
במקור עבדה כמורה, אך כישורי השפה הנרחבים שלה וכישורי הכתיבה שלה סללו לה את הדרך במהרה בחיי הספרות.
תרגומיה הספרותיים של משוררים הונגרים הופיעו בצורת אנתולוגיה בגרמנית תחת הכותרת Ungarischer Dichterwald (1897) והפכו את שמה ידוע בגרמניה.
המונוגרפיה שלה "עידן הרומנטיקה הצרפתית מתוך תולדות ספרות הדרמה ההונגרית" פורסמה בשנת 1893 ויצרה תשומת לב רבה כלפיה.
אירן צ'רהלמי נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאלאמון (שלמה) הכט ומריה פרידמן.
היא הייתה אשתו של הסופר אטילה גרה, איתו התחתנה ב-5 בספטמבר 1897 בבודפשט.
אירן המואר, Irène Hamoir ( 25 ביולי 1906 - 17 במאי 1994) הייתה סופרת ומשוררת בלגית, אישה וחברה מובילה בתנועה הסוריאליסטית הבלגית.
שירתה פורסמה בשם העט "אירין", והיא הופיעה בתור "לורי" בכתבי בעלה, לואי סקוטנר, וביצירותיו של רנה מגריט.
ילידת סן ז'יל ( Saint-Gilles ) בבלגיה למשפחה שעסקה בקרקס, עבדה אירן המואר כמזכירה.
בגיל ההתבגרות, הצטרפה לחבורת הלוחמנית במשמרות הסוציאליסטים הצעירים.
בשנת 1928 היא פגשה את הסוריאליסטים בבריסל (בהמשך תציג אותם בתיאור גס כחוליגנים ברומן "שדרות ז'קמיין" (Boulevard Jacqmain) מ-1953.
היא כתבה את השיר הראשון שלה, Métallique בשנת 1925. באותה תקופה הייתה מעורבת, לראשונה, בקבוצה הסוריאליסטית הבלגית המתפתחת שהתגבשה סביב אמנים כמו מגריט, מארק אמנס, לואי סקוטנר, מרסל מריין ו-פול נוז'.
היא התחתנה עם לואי סקוטנר בשנת 1930.
שיריה וסיפוריה, שהיו פנטסטיים ביותר, נאספו לראשונה בשנת 1949 בכרך דק עם הדפס של 200 עותקים תחת השם הבדוי "אירין"; בשנת 1976, האוסף Corne de Brune הביא לידיעת הקוראים את תרומותיה לכתבי עת ולעבודות קולקטיביות, וכן את ההקדמות שכתבה לחבריה: אוסף זה איפשר להעריך טוב יותר את ההומור שלה.
לאחר מותו של סקוטנר בשנת 1987, היא פרסמה את זיכרונותיה מחייהם המשותפים בשם Ma vie avec Scut.
היא נפטרה בעיירה ווטרמל-בויטספורט (Watermael-Boitsfort,) ליד בריסל בשנת 1994.
אירן המואר, שהייתה גם אספנית אומנות, יצרה את מורשת "אירן סקוטנר-המואר" למוזיאון המלכותי לאמנויות יפות בבלגיה ובו עבודותיהם הרבות של אמנים שונים שהיו ברשותה.
אירן גאל, (במקור גרין עד 1900, בהונגרית: Gál Irén; נאג'אנד, 14 בדצמבר 1890 – בודפשט, 17 בספטמבר 1974) הייתה מורה לפסנתר, יהודייה-הונגרייה קומוניסטית, אשתו של בלה קון (ששמו היה מקודם קוהן - הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן) המנהיג הקומוניסטי שעמד בראש הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919.
אירן גאל נולדה במשפחה יהודית בורגנית שעסקה רבות בפוליטיקה והתרוששה עד הולדתה.
בסיום לימודיה בבית הספר הגבוה לבנות בקולוז'וואר (כיום שמה קלוז'-נאפוקה משנת 1971), למדה בקונסרבטוריון המקומי ועסקה בזמן הזה גם במתן שיעורים פרטיים.
היא הופיעה בעיר בקונצרטים מספר פעמים, דרכם זכתה להכרה מסוימת.
הנערה, שהייתה פעילה בנושאים חברתיים, האזינה להרצאותיו של מניהרט פלאדי (מקודם: מנחם זילברשטיין) באוניברסיטה, ודעותיה היו הקרובות ביותר לאלה של פרדיננד לסל.
היא פגשה את בלה קון (מקודם קוהן-כהן) שהיה עיתונאי בקולוז'וואר בשנת 1912 אצל אחת מחברותיה, ומצאה שותף רוחני מתאים.
קון הציג לה את הרעיונות של אוגוסט בבל.
למרות הטינה של משפחת גאל, הם התחתנו בשנת 1913. ילדם הראשון (אגנש קון בלידתה כהן) נולדה שנתיים לאחר מכן.
לימים היא הפכה לאשתו של אנטל הידאש.
מסוף נובמבר 1918 חיה באופן בלתי חוקי אצל ארנה זיידלר, תחת השם הבדוי אמילה שבשטין.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבדה בקומיסריאט העממי לחינוך ציבורי מאפריל 1919, במחלקה למוזיקה ולתיאטרון בהנהגתה של בלה רייניץ.
לאחר נפילת הרפובליקה התגוררה תחילה באוסטריה לאחר מכן באיטליה, ולבסוף נסעה לברית המועצות, שם הצטרפה לבעלה.
בשנים 1924–1926 עבדה בארגון "הסיוע האדום הבינלאומי", ובשנים 1926–1937 במכון מרקס-אנגלס-לנין.
בעלה נעצר נשפט במשפט ראווה והוצא להורג ב-29 ביולי 1938. היא נכלאה, מאוחר יותר שוחררה וטוהרה מכל אשמה.
היא הורשתה לשוב להונגריה רק בשנת 1959 והחלה לכתוב את זכרונותיה.
בתה, אגנש קון, הייתה מתרגמת ואשתו של אנטל הידאש.
אירמה זיידלר (בהונגרית: Seidler Irma; אוז'הורוד, 12 באפריל 1882 – בודפשט, 18 במאי 1911) הייתה ציירת, גרפיקאית יהודייה-הונגרייה אהבת נעוריו של ג'רג'י לוקאץ', אחותו של ארנה זיידלר.
אירמה זיידלר נולדה במשפחה יהודית כבתם של ליפוט זיידלר ושל וילמה פולאצ'ק היא הייתה סטודנטית במכללה לאמנות שימושית בווינה, אחר כך בבירת הונגריה, כמו גם במינכן ובפירנצה.
בשנת 1902 ובשנה שלאחר מכן למדה במושבת האמנים של באיה מארה, בבאיה מארה המורה שלה היה, בעלה מאוחר יותר, קארוי רטי.
בשנת 1908 לקחה חלק בעבודת הציירים שפעלו כבר מחוץ למושבת האמנים.
בנוסף לדיוקנאות ציירה גם נופים ותמונות מהחיים.
בגיל 29 שמה קץ לחייה.
"דיווחנו אתמול, כי בלילה אישה צעירה לא ידועה השליכה את עצמה מגשר מרגיט לגלי הדנובה ולא ניתן היה לחלץ אותה: היא צללה ושקעה.
המשטרה מצאה על הגשר במקום קפיצתה כמה מחפציה של הצעירה האובדנית, מעיל, מטרייה ותיק יד המכילים מכתב ושאר זוטות."
"כל אלה נלקחו למטה הראשי של משטרת הבירה.
הם חקרו כל הלילה מי האישה האובדנית, רק הבוקר יכלו לקבוע שהיא אשתו של הצייר קארוי רטי, נולדה כאירמה זיידלר, שהייתה ציירת גם היא בעלת כישרון רציני מאוד.
(...) היא הייתה אישה יפה ומעניינת למראה, כמו גם אישה שנונה וטמפרמנטית מאוד והייתה אהובה מאוד בכל מקום.
בתקופה האחרונה התקדמה במיוחד באמנותה, והתכוונה להציג כמה מציוריה, שהיו כבר יצירות מתקדמות, בתערוכת השמונה." ...
"לאחר ארוחת ארבע, היא ביקרה את חברתה היקרה בשדרת ורושליגט, אשתו של מזכיר שר.
שתי הנשים הלכו יחד לתערוכת השמונה, בסלון הלאומי, שם הקשיבו גם לקונצרט (שנתנו בלה ברטוק וחבריו).
באולם התכנסה יחד חבורה נהדרת.
סופרים, ציירים, מוזיקאים, כולם חסידי הקו המודרני.
אחרי הקונצרט, גברת רטי נפרדה מהחבורה והתחילה לחזור הביתה מלווה בכמה ממכריה.
הסופר בלה באלאז' והצייר דז'ה אורבן ליוו אותה זמן מה, אך גם הם נפרדו ממנה על גדות הדנובה."
אירן ורשאני (במקור מלווין וולנר, בהונגרית: Varsányi Irén; גיור, 11 באוגוסט 1877 – בודפשט, 17 באוקטובר 1932) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה שהתנצרה.
בשנת 1894, בסיום לימודיה בחטיבת הביניים, נרשמה ורשאני לאקדמיה ההונגרית המלכותית לאמנויות הבמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם שיחקה בתפקידה הראשון בפני קהל כבחינה, המשרתת של ג'רג' דנדין.
היא עזבה את הלימודים במאי 1896. מור דיטרואי קיבל אותה לתיאטרון הקומדיה של בודפשט החדש, והיא נשארה חברה בצוות התיאטרון עד מותה.
בהצגת הפתיחה של התיאטרון היא גילמה את איבויקה במחזה "הנודדים" (Barangók).
בתחילה כיכבה בקומדיות ובפארסות צרפתיות.
משחקה התבגר בשנות ה-20, במיוחד בעיצוב הדמויות הנשיות של צ'כוב.
יחד עם השחקן דיולה הגדוש, ורשאני הגדירה את דמותו של תיאטרון הקומדיה באותה תקופה.
היא שיחקה בנוסף בכמה סרטים אילמים.
בחודש מאי 1926, לרגל יום השנה השלושים לחברותה בתיאטרון הקומדיה, קיבלה ורשאני את ההכרה הגבוהה ביותר מעוצר ממלכת הונגריה מיקלוש הורטי, על עבודתה האמנותית העשירה.
ורשאני הייתה בת למשפחה יהודית.
הוריה היו אנטל וולנר וקרולינה תהל.
ב-7 במרץ 1904 היא נישאה לאילש סצ'י (במקור: אילש אליהו שנברג), בעל אדמות יהודי ובעל מפעל (בודפשט, 25 ביוני 1866– בודפשט, 1939).
על פי הרישומים, הזוג התנצר, כנראה בשנת 1906. גיסה היה פרנץ סצ'י, עיתונאי, עורך דין ומחזאי המנהל והדרמטורג של תיאטרון הקומדיה.
מועצת תיאטרון הקומדיה של בודפשט ייסדה את טבעות הזיכרון על שם אירן ורשאני ודיולה הגדוש בשנת 1971. שני הפרסים מוענקים לסירוגין לשחקנית או לשחקן של התיאטרון על בסיס הצבעה סודית של חברי מועצת התיאטרון.
ברובע השני של בודפשט נקרא רחוב על שמה, רחוב שמתחיל מכיכר סנה עד רחוב קפאש.
בשנת 2001, במלאת 125 שנה להולדתה, חנכה חברת תיאטרון הקומדיה של בודפשט לוח זיכרון במעונה לשעבר, בכתובת 11 Szent István körút.
אירן אלפלדי (במקור רבוס שוורץ, בהונגרית: Alföldi Irén; אגר, 24 ביולי 1871 – אחרי 1940) הייתה זמרת אופרה (סופרן) יהודייה-הונגרייה.
אירן אלפלדי (שוורץ) נולדה במשפחה יהודית בצפון הונגריה כבתם של סוחר הקמח שמעון שוורץ ושל בטי קליין.
בין השנים 1888 לבין 1899 למדה בחוג לשירה באקדמיה הלאומית המלכותית הלאומית למוזיקה ולדרמה (כיום שמה האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט).
היא שינתה את שמה לאלפלדי בשנת 1891. אז המשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון Gesellschaft der Musikfreunde בווינה אצל Johannes Reß.
בשנת 1895 הפכה לחברה בלהקת התיאטרון הגרמני בפראג, שם ערכה את הופעת הבכורה שלה בלוהנגרין בתפקיד אלזה בראבנטי.שם ב-15 בנובמבר 1903 שרה את מרתה בהצגת הבכורה של האופרה "ארץ השפלה" (Tiefland) מאת אז'ן ד'אלבר.
שותפה באופרה היה דז'ה אראני (מקודם: דוד מאיר גולדברגר) בתפקיד פדרו.
היא הופיעה מספר פעמים בהונגריה בתקופה שהופיעה על במות בתי האופרה בחו"ל.
בשנת 1906 חזרה להונגריה לצמיתות.
לאחר פרישתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 עבדה כמורה לשירה ולפיתוח קול וכמנצחת מקהלה ב"בית הספר חטיבת ביניים לעלמות אנגליות" בעיר אגר.
אז'ן ד'אלבר: בתחתית ההרים – מרתה
ז'ורז' ביזה: כרמן – תפקיד ראשי
קארוי גולדמארק: מלכת שבא – שולמית
פייטרו מסקאני: אבירות כפרית – סנטוזה
וולפגנג אמדאוס מוצרט: חליל הקסם – פמינה
הנס פיצנר: הנריק המסכן – הילדה
ריכרד וגנר: ההולנדי המעופף – סנטה
ריכרד וגנר: לוהנגרין – בראבנטי אלזה
ריכרד וגנר: הוולקירה – סיגלינדה
אירן באנו (במקור עד 1905 ביכלר, בהונגרית: Bánó Irén; בודפשט, 28 במאי 1884 – בודפשט, 27 באוקטובר 1965) הייתה זמרת אופרה ואופרטה (סופרן) יהודייה-הונגרייה.
אשתו של פאל שאנדור, פוליטיקאי וחבר האספה הלאומית (חבר פרלמנט) יהודי-הונגרי, גיסתה של אמה שנדור אשתו של המלחין זולטאן קודאי.
אירן ביכלר נולדה במשפחה יהודית.
בגיל חמש עשרה הפכה לתלמידה של המחלקה לשירה ולאחר מכן לשירה אופראית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנת הלימודים האחרונה שלה, בשנת 1903, חתמה חוזה עם תיאטרון קיראי שזה עתה נפתח, שם הופיעה כהופעת בכורה באופרטה של ינה הוסקה "פרח הזהב" (Aranyvirág).
בשנת 1904 קיבלה את התפקיד של "הנסיכה הצרפתייה" באופרטה "יאנוש ויטז" (János vitéz) מאלזה סמושי, שהושאלה תחילה מבית האופרה של בודפשט לתפקיד זה.
המחבר פונגראץ קאצ'ו התכוון כבר במקור שהיא תשיר תפקיד זה.
מתוך מאתיים ההופעות הראשונות של המחזמר המצליח, באנו שיחקה בתפקיד זה ב-153 מופעים.
בינואר 1910 שיחקה בתפקיד הראשי של אאידה (כאאידה) וכשולמית (במלכת שבא של קרל גולדמארק) בבית האופרה, שם הייתה חברת צוות קבועה בעונת 1911–1912.
בשנת 1923 נישאה לפאל שאנדור, חבר פרלמנט, וקריירת הבמה שלה הסתיימה.
היא באה בקשר הדוק עם משפחת קודאי.
לאחר שבר מפרק הירך של אמה (אשתו של קודאי) הפכה לאורחת ומטפלת קבועה אצלה ביחד עם קטלין פוראי בכל יום רביעי.
אירן בראט (במקור פרוינד, בהונגרית: Barát Irén; טמשוואר, 15 ביולי 1890 – בודפשט, 18 בינואר 1972) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה, פולמונולוגית, זוכת פרס המדינה (1970).
אחותו של בלה בראט (1888–1945) שהיה אדריכל והיסטוריון אמנות.
אירן בראט נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארמין בראט (1860–1937) עיתונאי ומתרגם ושל יוליאנה רוט (1856–1939).
את לימודיה התיכוניים השלימה בחלקו בעיר הולדתה ובחלקו בבודפשט.
היא קיבלה את תואר הדוקטור לרפואה מאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1914 וכמה שבועות לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה.
באותה תקופה הגישה מועמדות לתפקיד ונסעה לז'ילינה, שם אישטוואן רוסניאק (לימים נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים) היה הבוס שלה.
כסטודנטית עבדה במכון לאנטומיה, לאחר מכן בפיזיולוגיה, ולבסוף במחלקה לפתולוגיה לצד אדן קרומפכר.
מ-1917 עד 1924 הייתה תחילה מתמחה ולאחר מכן מרצה במרפאה הפנימית בראשות שאנדור קוראני ומ-1924 עד 1970, עד פרישתה, הייתה הרופאה הראשית של בית ההבראה על שם אליזבת, נסיכת בוואריה בבודקסי (כיום שמו המכון הלאומי לשחפת ולפולמונולוגיה על שם קוראני).
בין 1934 לבין 1971 הייתה מזכיר (ה) איגוד הרופאים ההונגריים לשחפת, בין השנים 1958 לבין 1964 הייתה נשיאת קבוצת טוברקולוזה (TBC) ושל האגודה לשחפת ולריאות (1964–1969).
אירן בראט הייתה אחת הדמויות המובילות בתחום מחלות הריאות בהונגריה.
שחפת של דלקת קרום המוח במהלך טיפול בסטרפטומיצין (עיתון הרופאים, 1949)
שחפת ראשונית ופוסט-ראשונית למבוגרים (בודפשט, 1950)
נתונים לטיפול אנטי שחפת משולש בתהליכי ריאות טריים.
על אדנומטוזיס ריאתי במקרה אחד.
מדליית הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1956)
מסדר הצטיינות העבודה דרגת זהב (1970)
מדליית הזיכרון פרידייש קוראני (1963)
פיליפו מריה פנטי (באיטלקית: Filippo Maria Fanti; נולד ב-20 בדצמבר 1995), ידוע בשם הבמה אירמה (Irama), הוא זמר-יוצר איטלקי.
בשנת 2018 הוא זכה להכרה בעקבות זכייתו בעונה ה-17 של תוכנית הכישרונות האיטלקית "Amici di Maria De Filippi".
מאז תחילת הקריירה שלו, הוא מכר למעלה מ-1.1 מיליון עותקים של הסינגלים שלו באיטליה, הגיע פעמיים לראש מצעד האלבומים האיטלקי והוציא מספר סינגלים מצליחים, ביניהם "Nera", "Arrogante" ו-"Mediterranea" שהגיעו למעמד מולטי-פלטינה.
אירמה נולד בעיר קרארה, שם גדל עד גיל בית הספר היסודי, ולאחר מכן עבר עם משפחתו למונצה.
הוא מספר שהתעניין במוזיקה של זמרים כמו פרנצ'סקו גוצ'יני ופבריציו דה אנדרה מאז שהיה ילד, ואז הלך לז'אנר ההיפ פופ.
שם הבמה שלו, אירמה (Irama), הוא ערבוב אותיות שמו השני מריה (Maria), ופירושו "קצב" במלאית.
ב-27 בנובמבר 2015, הוא השתתף בתחרות Sanremo Giovani השמינית, עם שירו "Cosa resterà", והיה בין שמונת הזוכים באותה שנה, מה שאפשר לו להתקבל לפסטיבל סן רמו.
הסינגל הגיע למקום ה-100 במצעד הסינגלים האיטלקיים.
ב-12 בפברואר 2016, יצא לאור אלבום האולפן הראשון של הזמר, Irama, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק איטליה, והגיע למקום ה-51 במצעד האיטלקי.
ב-27 במאי 2016 יצא לאור הסינגל השני שלו "Tornerai da me", שהגיע למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי.
השקת הסינגל "Mi drogherò" שנה לאחר מכן סימנה את סופה של השותפות האמנותית בין אירמה לוורנר מיוזיק איטליה, בשל הקידום הנמוך שהלייבל שמר ליוצר.
בסוף 2016, בחיפוש אחר חברת תקליטים חדשה, החליט אירמה להשתתף בעונה ה-17 של תוכנית הכישרונות האיטלקית "Amici di Maria De Filippi".
לאחר הזכייה בתוכנית, הוא חתם שוב על חוזה עם וורנר רקורדס, והוציא את הסינגל "Un giorno in più", שנכנס למצעד האיטלקי במקום ה-24 והשיג מעמד זהב.
שיר נוסף שלו מהתוכנית, "Nera", הושק כסינגל ב-1 ביוני.
הסינגל הגיע למקום השני במצעד הסינגלים המובילים ומכר למעלה מ-150,000 עותקים.
באותו חודש הוא הוציא לאור את המיני-אלבום הראשון שלו, בשם Plume, שהגיע לראש מצעד האלבומים האיטלקי, והגיע למעמד פלטינה כפולה על כך שמכר למעלה מ-100,000 עותקים.
ב-19 באוקטובר 2018, יצא לאור אלבום האולפן השני של אירמה, Giovani, שהגיע לראש מצעד האלבומים האיטלקי וזכה במעמד פלטינה.
האלבום נתמך בהשקה מסחרית של הסינגל "Bella e rovinata" מתוכו, שהגיע למקום ה-21 במצעד הסינגלים המובילים.
בינואר 2019, הוכרז כי אירמה ישתתף בפסטיבל סן רמו עם השיר "La ragazza con il cuore di latta", שהגיע לשיאו במקום השלישי במצעד האיטלקי, ומכר למעלה מ-100,000 עותקים.
ב-3 ביוני 2019 יצא לאור הסינגל "Arrogante", שנכתב על ידי פדריקה אבט.
הוא היה לסינגל השלישי של אירמה שהגיע לעשרת המובילים במצעד האיטלקי וגם מכר 100,000 עותקים.
ב-27 במרץ 2020 יצא לאור הסינגל החדש של אירמה, "Milano", בהשתתפות פרנצ'סקו סרצ'ינה, סולן להקת לה ויברציוני.
במאי 2020 לוהק אירמה לספין-אוף "Amici Speciali" עם מתמודדים קודמים אחרים של "Amici di Maria De Filippi", והוציא את הסינגל "Mediterranea".
ב-19 במאי 2020 הוא הוציא את "Mediterranea" כסינגל המוביל של אלבום האולפן הרביעי שלו, Crepe.
גם הסינגל וגם האלבום הגיעו למקום הראשון במצעדים האיטלקיים.
בשנת 2021 אירמה השתתף בפסטיבל סן רמו, עם השיר "La genesi del tuo colore".
עם זאת, לאחר שחבר בצוות שלו נמצא חיובי לקורונה ממש לפני התוכנית, הוא נאלץ להיכנס לסגר של 10 ימים, על אף שתוצאות הבדיקה שלו היו שליליות, ולא זכה להגיע לגמר התחרות.
עם זאת, RAI אפשר לו להשתתף בתחרות תוך שימוש בצילומי החזרות שלו.
על אף היעדרותו במהלך המופע החי, הקלטות החזרות שלו הביאו אותו למקום החמישי בדירוג הסופי.
שלושה שבועות לאחר מכן, "La genesi del tuo colore" הגיע למעמד זהב.
בשנת 2022 אירמה השתתף שוב בפסטיבל סן רמו, עם השיר "Ovunque sarai".
הוא הגיע למקום הרביעי בדירוג הסופי.
שםפרטי האלבוםמיקומי שיאתאריםITASWIIrama יצא לאור: 12 בפברואר 2016
חברת תקליטים: וורנר מיוזיק איטליה
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית41—Giovani יצא לאור: 19 באוקטובר 2018
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית188 FIMI: פלטינה 2×Il giorno in cui ho smesso di pensare יצא לאור: 25 בפברואר 2022
שםפרטי האלבוםמיקומי שיאתאריםITASWIPlume יצא לאור: 1 ביולי 2018
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית120 FIMI: פלטינה 3×Crepe יצא לאור: 28 באוגוסט 2020
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית1— FIMI: פלטינה
שםשנהמיקומי שיאתאריםאלבוםITA"Ragazzi della nebbia"202054OBE"Luna piena"202112 FIMI: פלטינה 3×Taxi Driver "—" מציין סינגל שלא נכנס למצעדים או לא הופץ באזור זה.
אירמה ופ היא מיני-סדרת דרמת-מתח אמריקאית שנכתבה ובוימה על ידי הבמאי הצרפתי אוליבייה אסאיאס, המבוססת על סרטו באותו השם משנת 1996.
המיני-סדרה הוקרנה לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2022 שהתקיים ב-22 במאי 2022, ועלתה לשידור ב-6 ביוני 2022 ברשת "HBO".
בישראל, המיני-סדרה זמינה לצפייה בHOT HBO, yes וסלקום tv
עלילתה של המיני-סדרה עוסקת במירה, כוכבת קולנוע אמריקאית המעוניינת לשנות את כיוון הקריירה שלה ולהתנער משערוריות בצהובונים ופרידה קשה.
בניסיון לעשות כן, מירה מגיעה לצרפת במטרה לככב בדמותה של אירמה ופ בגרסה מחודשת לקלאסיקה של סרט אילם צרפתי בשם "Les Vampires", אך במהלך צילומי מותחן הפשע המצמרר, הקווים בין המציאות לדמיון מיטשטשים ומתחילים להתמזג, ומירה מתקשה להבחין בין זהותה האמיתית לבין הדמות שאותה היא מגלמת בסרט.
אליסיה ויקנדר – מירה, שחקנית אמריקאית המעוניינת להתנער משערוריות הצהובות האחרונות בהן הסתבכה.
אדריה ארחונה – לורי, העוזרת לשעבר ובת זוגה הנוכחית של מירה.
קארי בראונשטיין – זלדה, הסוכנת של מירה, שאינה מתלהבת מליהוקה של מירה לעיבוד הגרסה המחודשת.
טום סטארידג' – אימון, בן זוגה לשעבר של מירה, שנמצא בפריז לצורך צילומי סרט משלו.
פאלה צ'ן – סינתיה קנג, כוכבת עולה מהונג קונג שלוהקה על ידי רנה וידאל לגילום דמות שותפתה הפרובוקטיבית של אירמה ופ.
דבון רוס – רג'ינה, העוזרת של מירה וסינפילית המעוניינת לביים את סרטה הראשון.
ביירון באוורס – הרמן, קולנוען הוליוודי שנמצא בפריז על מנת לקדם את סרטו האחרון, ומסכים להחליף זמנית את רנה וידאל בצילומי הגרסה המחודשת.
ונסן מאקיין – רנה וידאל, במאי הגרסה המחודשת.
ונסן לקוסט – אדמונד לגראנז' היפוליט ז'יררדו – רוברט דאנז'ו אלכס דקאס – גרגורי דסורמו נורה אמזאווי – קרלה אנטואן ריינארטס – ג'רמי'''
במאי 2020, נמסר כי הבמאי אוליבייה אסאיאס החל לשקוד על פיתוח מיני-סדרה כעיבוד מחודש של סרט המתח באותו השם, שעלה לאקרנים בשנת 1996 ושעל בימויו וכתיבתו הוא היה אמון.
בדצמבר 2020, נמסר כי המיני-סדרה הוזמנה רשמית על ידי רשת "HBO", וכי על כתיבה ובימויה יהיה אמון על ידי אסאיאס.
בדצמבר 2020, נמסר על ליהוקה של אליסיה ויקנדר לתפקיד הראשי.
ביולי 2020, נמסר על ליהוקהם של אדריה ארחונה, קארי בראונשטיין, ג'רוד קרמייקל, פאלה צ'ן ודבון רוס.
באוגוסט 2020, נמסר על ליהוקם של ביירון באוורס וטום סטארידג', ונודע כי סטארידג' החליף בתפקיד את קרמייקל, שנאלץ לעזוב את ההפקה עקב מחויבויות קודמות.
בנובמבר 2020 נמסר על ליהוקם של ונסן מאקיין, ז'אן בליבר, לארס אידינגר, ונסן לקוסט, היפוליט ג'יררדו, אלכס דקאס, נורה אמזאווי ואנטואן ריינארטס, כאשר מקאיין לוהק כבמאי הסרט וכל השאר כצוות השחקנים וההפקה.
בריאיון ל"ניו יורקר", חשפה קריסטן סטיוארט את ליהוקה לתפקיד אורח.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes המיני-סדרה זכתה לציון הטרי 100%, על סמך 21 ביקורות עם דירוג ממוצע של 8.4/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר קבע כי .
באתר הביקורות "Metacritic, המיני-סדרה זכתה לציון 85/100 על סמך 14 ביקורות.
אירמגרד פורכנר (29 במאי 1925 – 14 בינואר 2025) הייתה גרמנייה נאצית שהחל מגיל 18, בין השנים 1943–1945, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, שירתה באס אס כמזכירתו האישית של פאול ורנר הופה, מפקד מחנה הריכוז שטוטהוף.
במסגרת תפקידה היא הייתה האחראית על הסטנוגרפיה, ההקלטות והעברת דוחות למטה האס אס מטעם מפקד המחנה.
על כך, בשנת 2021 בהגיעה לגיל 96, הואשמה בגין שיתוף פעולה עם הנאצים, אחראית להרג וברצח 11,412 יהודים במחנה ועוד 18 מקרים של ניסיונות לרצח.
לאחר חמש שנות חקירה שבהן בית המשפט חיפש עדויות ותצהירי ניצולים ממחנה הריכוז שטוטהוף, נעשו גם פניות לאיש "המוסד" לשעבר אבנר אברהם ולד"ר אפרים זורוף, צייד הנאצים הראשי של מרכז ויזנטל, שאיתר את חיים גולני שהעיד בזום במשפט.
פרקליטות העיר איצהו, הגישה כתב אישום נגד אירמגארד בפברואר 2021. בכתב האישום צוין כי פורכנר "סייעה לאחראים על המחנה בביצוע הרג השיטתי של אסירים".
לפרקליטות הועברה החקירה מהמשרד המרכזי של מינהל המשפטים הגרמני לחקירת פשעי הנאצים ועוזריהם.
המשפט התנהל בפני בית המשפט לנוער, בבית הדין האזורי איצהו, כי פורכנר הייתה בת 18 בלבד בעת ביצוע הפשעים שבהם הואשמה.
לפני תחילת המשפט היא הצהירה שאינה רוצה להתייצב בבית המשפט וביקשה מהשופט שלא יצפה ממנה לעשות כן.
אף על פי שסדר הדין הפלילי בגרמניה קובע כי אין להתחיל את הדיון העיקרי בהליך בהיעדר הנאשם.
אירמגרד פורכנר הייתה האישה ועובדת המדינה הראשונה שהואשמה בשיתוף פעולה עם הנאצים בשעה שגויסה להיות המזכירה של מפקד מחנה ריכוז.
ב-30 ספטמבר 2021, בשעת בוקר מוקדמת של היום הראשון במשפט, נמלטה פורכנר מבית האבות בקוויקבורן-הייד (Quickborn-Heide) שבו היא התגוררה, לקחה מונית לתחנת הרכבת התחתית נורדשטדט מיטה (Norderstedt Central Station) ושם נעלמה.
מדיווחים בכלי התקשורת בגרמניה עלה שב-8 בספטמבר הודיעה פורכנר באמצעות הסנגור שלה שלא תתייצב למשפט.
במכתב היא ציינה: "בשל גילי ומגבלותיי הגופניות, לא אגיע במועד שנקבע לי לבית המשפט ואבקש מהסנגור לייצג אותי".
במכתב היא התייחסה לשלל המחלות שמהן היא סבלה והוסיפה: "הייתי רוצה לחסוך מעצמי את המבוכות האלה ולא להפוך את עצמי ללעג לאנושות".
מאחר שהיא לא התייצבה למשפט להפתעת המעורבים בתיק, בית המשפט הוציא צו מעצר מיידי כנגדה; משטרת מדינת שלזוויג-הולשטיין מצאה אותה תוך כ-5 שעות כשהיא משוטטת ברגל ברחובות ועצרה אותה.
חמישה ימים לאחר מכן, היא שוחררה מהמעצר בתנאים מגבילים ועם אזיק אלקטרוני צמוד לקרסול רגלה.
על פי החוק הגרמני כל אדם מתחת לגיל 21 יישפט בפני בית משפט לנוער.
אירמגרד פורכנר, שהייתה בגיל 18 עד 19 בשנים שבהן יוחסו לה האשמות, הועמדה לדין בפני בית משפט לקטינים ונוער.
בתאריך 30 באוקטובר 2021 נפתח בשנית משפטה של פורכנר בעיר איצהו, היא הגיעה לבית המשפט כשהיא יושבת ומרותקת לכיסא גלגלים, חובשת מסכת פנים כנגד קורונה, צעיף גדול שהסתיר את פניה ועל ראשה מטפחת גדולה שהסתירה לחלוטין את פניה.
עמדת הנאשמת הייתה בתוך תא ממוגן בקירות זכוכית.
התביעה במשפט הודיעה לבית המשפט: "שאירמגרד פורכנר מתוקף תפקידה כמזכירות מפקד מחנה הריכוז, קיבלה מידע עד הפרט האחרון על כל שיטת רצח במחנה הריכוז שטוטהוף, הכינה רשימת אסירים שנשלחו לאושוויץ והקלידה דיווחים שנשלחו למטה האס-אס".
למרות השינויים בחוק העונשין, הסנגור של פורכנר טען לאורך המשפט שהלקוחה שלו אינה אשמה כי לא ידעה על הנעשה במחנה.
העדים, ניצולי השואה שהעידו במשפט הפריכו את דברי הסנגור.
ניצול השואה ממחנה שטוטהוף, מנפרד גולדברג אמר, "אי אפשר היה שלא לדעת מה קרה", "היו גופות שהועברו בגלוי דרך המחנה".
ניצול נוסף מהמחנה שהעיד במשפט, יוזף סלומונוביץ', היה רק בן שש כשאביו נורה למוות בשטוטהוף בספטמבר 1944, אמר "היא אשמה גם אם היא פשוט ישבה במשרד והדביקה את הבול על תעודת הפטירה של אבי".
ניצול השואה בן ה-92 חיים גולני, ממייסדי קיבוץ האון, שהיה בן 15 כששהה במחנה, זכר את הנאשמת מאותם הימים, תיאר במשפט כיצד הצעידו אותו מול המשרד של אירמגרד פורכנר בשעה שהובילו אותו כל בוקר לעבודה במשרפות.
באמצעות עורך דינה הכחישה אירמגרד "שנשאה באופן אישי כל אשמה פלילית".
בפועל לאורך כל המשפט היא שתקה.
רק בתום המשפט היא שברה את שתיקתה והכריזה: "אני מצטערת על מה שקרה.
אני מתחרטת שהייתי באותם ימים בשטוטהוף.
אני לא יכולה לומר יותר".
השופט השופט דומיניק גרוס שסייר במחנה קבע: אי-אפשר היה שלא להבחין בזוועות שהתחוללו במחנה ואפילו מתוך המשרד.
ב-20 בדצמבר 2022, בית המשפט האזורי לנוער, באיצהו, מצא את אירמגרד אשמה באשמת סיוע לרצח של יותר מ-11,412 בני אדם, רובם יהודים, ועוד 18 מקרים של ניסיונות רצח.
היא נידונה לעונש שהוטל על בני נוער שכלל, שנתיים מאסר על תנאי, בהתחשב בגילה המתקדם ומפסיקות אחרות של צעירים משתפי פעולה עם הנאצים.
פסק הדין לא היה סופי מכיוון שאירמגרד פורכנר ערערה עליו.
פסק הדין הועבר לבית המשפט הפדרלי לצדק שבחן אותו בהתייחס לטענות של טעויות פרוצדורליות.
ב-1 בפברואר 2024, הודיע בית המשפט הפדרלי לצדק כי "התובע הכללי הפדרלי מאשר עקרונית את האחריות הפלילית של הנאשמת בגין סיוע לרצח כי הייתה בשירות האס אס במחנה הריכוז".
אירמגרד נולדה ב-29 במאי 1925, בשם אירמגרד דירקסן (Irmgard Dirksen), בעיר המחוז קלטוף Kalthof קרוב לנמל גדנסק, פולין.
היא למדה בבית ספר יסודי בין השנים 1931 ועד 1939 ולאחר מכן שרתה בשירות לאומי חובה שנקרא "שנת הארץ או המדינה".
בתום השירות הלאומי למדה את מקצוע המזכירות בבית ספר למסחר.
עבודתה הראשונה הייתה כקלדנית וקצרנית בבנק דרזדנר במאלבורק.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בגיל 18, היא גויסה ל-SS ובין התאריכים 1 ביוני 1943 ועד 1 באפריל 1945 שרתה כמזכירתו האישית של מפקד המחנה בתפקיד ראש לשכתו, כקצרנית וכקלדנית במחנה הריכוז שטוטהוף הנמצא ליד עיר הנמל גדנסק בפולין.
בשנת 1954 היא העידה כעדה במשפטו של מפקד מחנה הריכוז פול ורנר הופה שכל ההתכתבויות עם המשרד הכלכלי והמנהלי הראשי של האס-אס עברו דרכה.
בשטוטהוף היא פגשה קצין אס-אס בדרגת Oberscharführer בשם היינץ פורכטסם (Heinz Furchtsam, שמאוחר יותר הוא החליף את שמו לפורכנר Furchner), היינץ היה מבוגר מאירמגרד ב-19 שנים.
לאחר המלחמה, בשנת 1954, הם נישאו.
מ-1960 עד 2014 היא התגוררה בבניין דירות בעיר שלזוויג שבמדינת שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה, ועבדה כעובדת מדינה אדמיניסטרטיבית עד שפרשה לגמלאות.
לאחר שפרשה לגמלאות, עברה לגור בבית אבות בשם Quickborn-Heide בעיירה Quickborn, הנמצאת כ-25 קילומטרים צפונית מזרחית מהעיר המבורג.
בשנת 1972 בעלה היינץ נפטר.
אירנה קירשנשטיין-שווינסקה (פולנית: Irena Kirszenstein-Szewińska; 24 במאי 1946 – 29 ביוני 2018), הייתה אצנית יהודיה-פולנית.
שווינסקה הייתה לאישה הראשונה והיחידה בהיסטוריה שהחזיקה בשיאי העולם בריצות ל-100 מטר, 200 מטר ו-400 מטר והייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שירדה מגבול 50 שניות בריצת 400 מטר (1974).
נולדה בלנינגרד שבברית המועצות כאירנה קירשנשטיין להורים יהודים פולנים.
אביה יליד ורשה ואמה ילידת קייב.
הוריה הכירו בסמרקנד כשהיו סטודנטים ובשנת 1947 היגרו לוורשה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה שווינסקה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר, ביחד עם תרסה צפלי, הלינה גורצקה ואווה קלובוקווסקה בשיא עולם חדש של 43.69 שניות, לפני ארצות הברית (43.9 שניות) ובריטניה (44.0 שניות).
מדליות כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.60 מטר, אחרי מרי ראנד מבריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 6.76 מטר
ולפני טטיאנה שלקנובה מברית המועצות (6.42 מטר) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.13 שניות, אחרי אדית מקגוויר מארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 23.05 שניות ולפני מרילין בלאק מאוסטרליה (23.18 שניות).
בין אולימפיאדת טוקיו לאולימפיאדת מקסיקו
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בספטמבר 1966 היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
אולימפיאדת מקסיקו ועד מינכן 1972
באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכתה שווינסקה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא עולם חדש של 22.58 שניות, לפני רלין בויל (22.74 שניות) וג'ני למי (22.88 שניות) האוסטרליות.
מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.19 שניות, אחרי ואיומיה טיוס שקבעה שיא עולם חדש של 11.08 שניות וברברה פרל מארצות הברית (11.15 שניות).
על הופעתה במשחקים העיבה העובדה שהיא הייתה האצנית שהפילה את המקל בריצת שליחות 4x100 ובכך גרמה לפסילת הנבחרת הפולנית, האלופה האולימפית היוצאת.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 16 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.19 מטר.
כשנה לאחר הולדת בנה היא השתתפה באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 וזכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.3 שניות.
באולימפיאדת מינכן (1972) שווינסקה זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.74 שניות, אחרי רנטה שטכר ממזרח גרמניה שהשוותה את שיא העולם 22.40 שניות, ואחרי רלין בויל (22.45 שניות)
בתחרות שנערכה בפוטסדאם, גרמניה ב-13 ביוני 1974 קבעה שווינסקה בריצת 200 מטר שיא עולם חדש של 22.21 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי מריטה קוך ממזרח גרמניה (22.06 שניות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה בספטמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אליפות חדש של 11.13 שניות ובריצת 200 מטר בשיא אליפות חדש נוסף של 22.51 שניות.
כן הייתה שותפה לזכייה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר.
כפי שעושות לעיתים רצות שכבר אינן צעירות, היא העבירה בשלב המאוחר של הקריירה שלה את הדגש מהריצות הקצרות לריצת 400 מטר.
בתחרות שנערכה בוורשה ב-22 ביוני 1974 קבעה שווינסקה בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 49.9 שניות (במדידה ידנית) ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-50 שניות.
שנתיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבידגושץ', פולין ב-22 ביוני 1976 היא שיפרה את השיא העולמי בריצת 400 מטר בשתי מאיות השנייה (49.75 שניות) והפכה בכך לאישה השנייה שירדה מגבול 50 השניות בריצה זו (במדידה אלקטרונית), חודש וחצי בלבד אחרי השיא העולמי של קריסטינה לתן ממזרח גרמניה (49.77 שניות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה שווינסקה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 49.28 שניות, לפני המזרח גרמניות כריסטינה לתן (50.51 שניות) ואלן שטריידט (50.55 שניות).
בתחרות גביע העולם באתלטיקה (הגביע הבין-יבשתי באתלטיקה) שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בשנת 1977, כנציגת אירופה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר לאחר סיומת מרשימה ובתוצאה של 49.52 שניות, לפני מריטה קוך שהובילה במרבית הריצה (49.76 שניות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא נפצעה בשלב חצי הגמר.
בשנת 1967 נישאה למאמנה יאנוש שווינסקי ולזוג נולדו שני בנים, אנדרי שווינסקי (נולד בשנת 1970) שחקן נבחרת פולין בכדורעף, אשר בהמשך התמנה לסנטור, ויארוסלב שווינסקי (נולד בשנת 1981).
שווינסקה היא בעלת תואר מוסמך בכלכלה ושימשה כראש התאחדות האתלטיקה הפולנית.
משנת 1998 היא הייתה חברה בוועד האולימפי הבינלאומי.
בשנת 2005 נבחרה כחברה בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית במהלך הקונגרס ה-45 של ההתאחדות שנערך בהלסינקי, פינלנד.
שווינסקה נפטרה מסרטן ב-29 ביוני 2018 בהיותה בת 72.
בשנת 1981 הונצחה שווינסקה ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שזכו להישגים יוצאי דופן.
השתתפה בחמש אולימפיאדות (טוקיו 1964 - מוסקבה 1980)
זכתה בשבע מדליות אולימפיות, מהן שלוש מדליות זהב.
שברה 10 פעמים את שיא העולם, מהם 8 שיאי עולם אישיים.
דורגה במקום הראשון בעולם: פעמיים בריצת 100 מטר, 7 פעמים בריצת 200 מטר, 4 פעמים בריצת 400 מטר ו-3 פעמים בקפיצה לרוחק.
הייתה לאישה הראשונה והיחידה בהיסטוריה שהחזיקה בשיאי העולם בריצות ל-100 מטר, 200 מטר ו-400 מטר.
זכתה ב-16 מדליות באליפות אירופה באתלטיקה (כולל באולם), מהן 7 מדליות זהב.
זכתה ב-26 תוארי אלופת פולין וקבעה 38 שיאי פולין בריצות הקצרות, בקפיצה לרוחק ובריצת שליחות 4X400.
אירסה (Iressa) או בשמה הגנרי גפיטיניב (gefitinib) היא תכשיר אנטי סרטני המיועד לטיפול בחולי סרטן הריאות של תאים לא קטנים (NSCLC).
התכשיר אושר לשימוש כתרופה במאי 2003 לטיפול ב-NSCLC, אך ב-17 ביוני 2005 בעקבות תוצאות ניסוי קליני שלב 3, שהוכיח כי התרופה אינה מאריכה את חיי החולים הנוטלים אותה, בוטל רישיון התרופה והיא הורדה מן המדפים.
התכשיר מיוצר בחברת AstraZeneca ויעילותו בשילוב עם טיפולים שונים נבחנת בניסויים קליניים.
אירסה הנקשרת באופן סלקטיבי לאזור הטירוזין קינז של החלבון EGFR (נקרא גם ErbB-1 או HER-1) ובכך מונעת קשירת ATP וזירחון עצמי (אוטופוספורילציה) של החלבון.
מאחר שהזירחון חיוני להעברת סיגנל על ידי החלבון לפנים התא, התרופה מעכבת את מסלול העברת הסיגנל של EGFR.
נמצא כי החלבון EGFR מעודד את גידולם של רוב סוגי הסרטן מסוג קרצינומה כגון סרטן הריאה, סרטן השד, סרטן הערמונית וסרטן השחלות.
עיכוב פעילות טירוזין קינז על ידי אירסה מעכבת את גידול התאים המכילים את החלבון ובכך מאריך את חיי החולה.
נכון לשנת 2021, אירסה מאושרת אך ורק לשימושם של חולי NSCLC במצב מקומי מתקדם או גרורתי, אשר קיבלו בעבר טיפול כימותרפי אחר שנכשל, שהחלו להשתמש באירסה לפני שהוצאה מן השוק, ושהרופא המטפל בהם הצהיר כי לטיפול השפעה חיובית על החולה.
בנוסף, אירסה נבדקת במספר ניסויים קליניים כדי למצוא את יעילותה לסוגים אחרים של סרטן.
אירסה היא מעכב ה-EGFR הסלקטיבי הראשון שנכנס לטיפול סדיר ועם הוצאתו לשוק נחשב להבטחה בתחום הטיפולים האנטי סרטניים, אלא שניסויים קליניים מאוחרים יותר הוכיחו כי אין יתרון שרידותי למשתמשים באירסה.
ארלוטניב (טרסבה) היא תרופה אחרת המעכבת את פעילות הקינז של EGFR במנגנון דומה לאירסה, ברוב העולם טרסבה מחליפה את האירסה כטיפול קו שני בחולי NSCLC.
אירסה ניתנת בצורת כדור במינון 250 מ"ג להמסה בתוך נוזל.
אירנה סטניסלבה סנדלר (בפולנית: Irena Stanisława Sendlerowa; 15 בפברואר 1910 – 12 במאי 2008) הייתה אחות קתולית ועובדת סוציאלית פולנייה וחברת מחתרת, שהתנגדה לנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
על פעולותיה להצלת ילדים יהודים הוענקו לה התואר חסידת אומות העולם וכן אזרחות כבוד של מדינת ישראל.
נולדה בשם אירנה סטניסלבה קז'יז'נובסקה (Irena Stanisława Krzyżanowska) בעיר הפולנית אוטבוצק, למשפחה קתולית.
אביה סטניסלב היה רופא בעל השקפות סוציאליסטיות, שרוב מטופליו באו מקרב תושביה היהודים של העיירה, השוכנת כ-20 ק"מ מדרום-מזרח לוורשה.
בראשית המלחמה הצטרפה לפעולות הסיוע ליהודים, בחלוקת מזון, דאגה ליתומים ולסיוע כספי לאנשים, שהנאצים החרימו את רכושם.
בשנת 1942 עבדה כמנהלת בכירה בעיריית ורשה, במחלקת הסעד.
היא הצטרפה לארגון "ז'גוטה", שפעל מטעם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בסיוע ליהודים.
כינויה במחתרת הפולנית היה יולנטה, ועיסוקה העיקרי שם היה בהצלת ילדים יהודים.
היא סיכנה את חייה בפעולות חילוץ והצלה בעזרת אנשים שגייסה לעזרה, עסקה בזיוף מסמכים שהקנו ליהודים שמות נוצריים והשיגה אישורי מחלה, שנועדו להרתיע את הנאצים מהתפשטות מחלות מידבקות.
יחד עם העוזרת שלה, אירנה שולץ, נכנסה לגטו בעילה של טיפול בחולים וכך הבריחה לשם כסף, מזון, תרופות ובגדים.
בהמשך התחילה להבריח ילדים מן הגטו למנזרים או אל משפחות נוצריות, באמצעות מסמכים מזויפים שהסדירו להם במחתרת.
לחלק מהילדים סיפרו שהוריהם היהודים הם מאמצים, כדי להקל עליהם את הפרידה מהוריהם.
חלק מהילדים הוברחו בשעות הבוקר המוקדמות מתחת למושבי הנוסעים בחשמלית שחצתה את הגטו.
חלקם הוסעו במכונית פרטית אשר היה בה גם כלב.
הכלב היה מאומן לנבוח כאשר בכו הילדים ונביחותיו החרישו את בכי הילדים כך שהבכי לא נשמע מחוץ למכונית.
אירנה סנדלר הקפידה על רישום מדויק של הילדים שהבריחה מן הגטו, כדי שאפשר יהיה לאתרם בסוף המלחמה ולהשיבם למשפחותיהם.
את הרשימות הטמינה בכדי זכוכית באדמה בגן ביתה.
בסך הכול הצילה בדרך זו כ-2,500 ילדים יהודים.
באוקטובר 1943 אסר אותה הגסטפו ועינה אותה כדי שתמסור את שמות הילדים שהצילה, אך היא לא נשברה.
נגזר עליה עונש מוות, יחד עם עוד 39 אסירות, אך היא נחלצה בעזרת שומר, שקיבל שוחד מחבריה למחתרת.
לאחר מכן הוכנסה לרשימת אסירים שהוצאו כבר להורג, וחייתה במחתרת.
לאחר המלחמה עבדה במשרד הבריאות של פולין.
עבודתה במחתרת, שהייתה כפופה לממשלה הגולה בלונדון, החשידה אותה בעיני הקומוניסטים, אך הם חששו לפגוע בה לרעה.
היא נישאה למיצ'יסלאב סנדלר ב-1931. לזוג לא נולדו ילדים ובשנת 1947 הם התגרשו.
לאחר מכן, באותה שנה נישאה לידיד יהודי מהאוניברסיטה בשם סטפן זגז'מבסקי (במקור: אדם צלניקר).
נולדו להם שלושה ילדים, שאחד מהם נפטר בלידה.
סטפן נפטר ב-1961. לאחר מכן, ב-1961, נישאה שוב לבעלה הראשון מיצ'יסלאב סנדלר, ולאחר כעשור התגרשו שוב.
בשנת 1965 העניק לה מוסד יד ושם את תואר חסידת אומות העולם ובשנת 1991 קיבלה אזרחות כבוד של ישראל.
נשיא פולין לשעבר, לך קצ'ינסקי, הציע בביקורו בישראל שהמדינה תיתן חסות משותפת עם פולין למועמדותה של אירנה סנדלר לקבלת פרס נובל לשלום.
ארגון יד ושם הצהיר שאף כי אינו מתנגד להצעה, היה מעדיף שהפרס יינתן במקובץ לכל חסידי אומות העולם.
בשנת 2009 יצא לזכרה סרט טלוויזיה, "ליבה האמיץ של אירנה סנדלר".
הסרט מספר את סיפור חייה, ובסופו אף יש הסרטה שלה מימי זקנותה.
את דמותה בסרט מגלמת השחקנית אנה פקווין.
ביולי 2010 ריססו אלמונים כתובת אנטישמית על קברה.
המלחין קובי אשרת סיפר בתוכנית טלוויזיה בערוץ 10 כי סיפור חייה של אירנה ריגש אותו מאוד, והוא כתב יצירה סימפונית לכבודה, כאשר קטעים תיעודיים המצולמים איתה משולבים ביצירה.
במאי 2013 נקראה הדרך החוצה את הרחבה שמול המוזיאון לתולדות יהודי פולין שבוורשה, ויוצאת מרחוב מרדכי אנילביץ' (סמוך לרחוב לודוויג זמנהוף), "סימטת סנדלר" על שמה.
לאירנה סנדלר הוענק עיטור העיט הלבן בשנת 2003, והיא קיבלה אזרחות כבוד של ורשה וטרצ'ין (עיירה שבקרבתה התגוררה בהיותה ילדה).
בשנת 2018 הוציא שירות הדואר הפולני בול לזכרה של אירנה סנדלר.
בשנת 2021 נקרא על שמה רחוב ברמת גן.
אירנה אדמוביץ' (בפולנית: Irena Adamowicz; 11 במאי 1910 – 12 באוגוסט 1973) הוכרה כחסידת אומות העולם בשל פועלה למען יהודים בגטאות בפולין ובליטא.
אדמוביץ' הייתה ילידת ורשה, עובדת סוציאלית, וקתולית אדוקה באמונתה.
בשנות העשרים לחייה הייתה פעילה בתנועת הצופים כמדריכה, ובהמשך כרכזת.
במסגרת תפקידה התקרבה לתנועת הנוער הציונית השומר הצעיר, הייתה שותפה לשיתוף פעולה עמה, ונטלה בה חלק פעיל.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה סיימה את הלימודים באוניברסיטת ורשה.
לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים הייתה פעילה בארמייה קריובה.
בקיץ 1942 מילאה שליחויות מסוכנות מטעם המחתרות היהודיות בגטאות ורשה, ביאליסטוק, וילנה, קובנה ושאוולי.
פועלה היה חשוב מכמה בחינות: קישור בין המחתרות היהודיות ובין ארגון המחתרת הפולני, ארמייה קריובה; העברת מידע בין הגטאות והמחתרות; ועידוד מוראלי ליושבי הגטאות.
לאחר המלחמה המשיכה אדמוביץ' לטפח את קשריה עם התנועות הציוניות, וב-1958 אף ביקרה בישראל.
אירניה (שם מדעי: Irania gutturalis) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת החטפיתיים (Muscicapidae), בעבר סווג המין למשפחת הקיכליים (Turdidae).
האירניה זוהתה באופן מדעי לראשונה בשנת 1843 באתיופיה.
אורכה הוא קצת פחות מ-20 סנטימטרים ומזונה המועדף הוא חרקים.
השם העממי והשם המדעי של הסוג "אירניה" מרמז על אזור התפוצה של הטייפ, שם המין gutturalis מלטינית ומשמעותו "של הגרון".
בישראל האירניה נדירה ביותר עד לסכנת העלמות מקומית, אך מחוצה לה אינה מוגדרת כמצויה בסכנת הכחדה.
היא נצפתה מספר פעמים מקננת במורדות הר חרמון ובמספר מועט של תצפיות זוהתה הימצאותה בערבה.
החברה להגנת הטבע פעלה להצמדת טבעות זיהוי לאירניה במסגרת טיבוע ציפורים שנערך בעבר באזור החרמון אך הופסק מסיבות ביטחוניות.
ב-2011 הוצמדה טבעת זיהוי לאירניה שנלכדה בערבה בנוסף הוצמדה טבעת לאירניה בשנת 2012 בירוחם.
באוגוסט 2015 ובאוגוסט 2025 טובעה אירניה בירושלים
אירנאיוס נחשב לאחד מאבות הכנסייה בנצרות.
אירנאיוס היה הבישוף של לוגדונום בגאליה (כיום: ליון שבצרפת).
כתביו השפיעו על התפתחות התאולוגיה הנוצרית המוקדמת והוא נחשב לקדוש הן בעיני הכנסייה האורתודוקסית והן בעיני הכנסייה הקתולית.
הוא הראשון שמספק רשימה של "הספרים הראויים לקריאה" הדומה מאד לספרים הנכללים בברית החדשה ובכך הראשון שמגדיר את הקאנון הנוצרי כפי שהוא מוכר עד ימינו.
בכתביו התמקד בעיקר באפולוגטיקה והוא נחשב לאחד האפולוגטים הנוצרים המוקדמים החשובים ביותר.
אירנאיוס היה תלמידו של פוליקרפוס, שנחשב לתלמידו של יוחנן כותב הבשורה.
יום הקדוש שלו הוא 28 ביוני.
אירנאיוס נולד במחצית הראשונה של המאה ה-2, אך תאריך לידתו שנוי במחלוקת (יש הטוענים כי נולד בין 115 ל-125; ויש הטוענים כי נולד בין 130 ו-142).
הוא היה ככל הנראה יווני מעיר הולדתו של פוליקרפוס, סמירנה באסיה הקטנה (כיום איזמיר שבטורקיה).
שלא כמו נוצרים אחרים בני זמנו, הוא גדל במשפחה נוצרית, ולא המיר דתו כמבוגר.
אירנה לנסקי (נולדה ב-12 ביוני 1971) היא אתלטית עבר אוקראינית וישראלית.
שיאנית ישראל בריצת 200 מטר, בריצת 100 מטר משוכות ובריצת 400 מטר משוכות.
בעבר החזיקה גם בשיא ישראל בריצת 400 מטר.
לנסקי נולדה באוקראינה הסובייטית למשפחת פועלים.
היא החלה להתאמן לאחר שבמהלך נסיעה ברכבת מדונצק לחרקוב, ולדימיר קרפצ'וק, מאמן קפיצות, הציע לה להתאמן אצלו.
לאחר שלושה חודשים היא עברה למאמן אחר כדי להתאמן בריצת משוכות.
בגיל 18 קבעה בריצת 100 מטר משוכות תוצאה של 13.97 שניות, אך עברה להתמקד בריצת 400 מטר משוכות.
בגיל 20 היא התחתנה עם ולדימיר, אותו הכירה בלימודי חינוך גופני, ונולדה להם בת, אולגה.
היא הפסיקה להתאמן למשך כשנתיים.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה 1995, סיימה לנסקי במקום 13 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.33 שניות ובמקום עשירי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:26.43 דקות.
בתחרות שנערכה בינואר 1996 היא קבעה בריצת 400 מטר משוכות שיא אישי של 55.69 שניות, אך חלתה בשפעת לפני המשחקים האולימפיים שנערכו באטלנטה במשך שלושה שבועות ונאלצה להחמיץ אותם.
בתחרות שנערכה בינואר 1997 קבעה בריצת 400 מטר תוצאה של 52.60 שניות.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.05 שניות.
לנסקי עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1999. בתחרות שנערכה בקייב, יוני 2000 היא קבעה בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 56.09 שניות.
באליפות ישראל שלפני המשחקים האולימפיים שנערכו בסידני בשנת 2000 היא התמוטטה באמצע הריצה ופונתה לבית חולים ושוב נאלצה להחמיץ את האולימפיאדה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 סיימה במקום תשיעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.07 שניות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 20 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה במרץ 2002 סיימה לנסקי במקום תשיעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.09 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב במאי 2002 היא קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.90 שניות, שיפור לשיאה של אסתר רוט-שחמורוב מ-1976 (12.93 שניות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות ברתימנו, כרתים קבעה לנסקי בריצת 100 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 12.80 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.05 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 13.04 שניות ועלתה מהמקום התשיעי.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה לנסקי במקום 11 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.89 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה לנסקי במקום 30 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.75 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, בשנת 2006 היא סיימה במקום 25 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.47 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה 2009 סיימה במקום 24 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.29 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 13.18 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בראשית יולי 2010 זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.34 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי היא זכתה לשאת את דגל המדינה בטקס הפתיחה, ובתחרות עצמה סיימה במקום 23 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.41 שניות.
בשנותיה האחרונות בקריירה התאמנה לנסקי באגודת מכבי ראשון לציון בהדרכתו של פיליפ פיינגולד.
ביולי 2013 פרשה לנסקי מפעילות מקצוענית.
בתה של אירנה לנסקי, אולגה, אף היא אתלטית מצטיינת אלופת ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
סאחבזד אירפאן עלי קאן היה שחקן הודי.
התפרסם בזכות תפקידו כמפקח החוקר את ג'מאל בסרט "נער החידות ממומביי".
זוכה מספר פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי).
קאן נולד בג'איפור שבמערב הודו למשפחה ממוצא פתאני נאוובי.לאירפאן קאן תואר אקדמי מבית הספר הלאומי ללימודי דרמה שבניו דלהי.
לאחר שסיים את לימודיו עבר להתגורר במומבאי, שם שיחק בטלוויזיה ההודית.
התחיל את הקריירה בדרמות ההודיות המצליחות "סלאם בומביי!" ו"מותו של הדוקטור".
קאן הפך לשחקן מוכר בעולם ב-2001 בזכות ההפקה ההודית-בריטית "הלוחם", בה גילם את התפקיד הראשי של הלוחם לאפסדיה.הוא שיחק בתפקיד הראשי בגרסה הבוליוודית של המחזה "מקבת'", וזכה בפרס האקדמיה ההודית לנבל הטוב ביותר על הופעתו בסרט "חאסיל".
ב-2007 עשה קאן את הפריצה ההוליוודית שלו בדרמה הפוליטית "בכוח הלב", בתור הבלש ממזרח העיר קראצ'י בשם זומביר מוחמד, החוקר את היעלמותו של העיתונאי דניאל פרל.
הוא זכה להכרה של מבקרי הקולנוע כשהיה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט על תפקידו בהפקה האמריקאית-הודית "עניין של שם", בתור אשקו גאנגולי, אב למשפחה הודית שמהגרת לארצות הברית.
קאן זכה בפרס פילמפייר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "החיים במטרו".
ב-2008 הופיע קאן בדרמה הספרותית זוכת 8 פרסי אוסקר של דני בויל, "נער החידות ממומביי", בתפקיד הבלש שחוקר את ג'אמל מאליק (דב פאטל) בחשד לרמאות בשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר".
ב-2009 שיחק קאן לצידה של נטלי פורטמן בקומדיה הרומנטית "אוהב אותך, ניו יורק".
ב-2010 לקח חלק מרכזי בעונה השלישית של סדרת הדרמה האמריקאית "בטיפול" ברשת HBO, אשר מבוססת על סדרת ישראלית באותו שם מאת חגי לוי, וגילם את סוניל, המטופל ההודי של ד"ר פול ווסטון (גבריאל ביירן).
בשנת 2012 שיחק קאן בסרט ההרפתקאות המפורסם של אנג לי "חיי פיי" בתור פיי פאטל המבוגר ובסרט גיבורי העל "ספיידרמן המופלא" בתפקיד ד"ר ראדג'יט ראדה.
בשנת 2015 שיחק בעולם היורה בתור סיימון מאסראני, הבעלים של פארק עולם היורה.
בשנת 2016 שיחק בסרט המתח של רון הווארד "התופת" לצד טום הנקס, בן פוסטר, פליסיטי ג'ונס ועומאר סי וכיכב במותחן החברתי ההודי "מדינה בתרדמת".
קאן היה נשוי לתסריטאית סוטאפה סיקדאר, ואב לשני ילדים.
אמו מתה ארבעה ימים בלבד לפני מותו של בנה, שלא נכח בהלווית אמו עקב מצבו הרפואי.
קאן נפטר ב-29 באפריל 2020, עקב סיבוכים ממחלת הסרטן ממנה סבל במשך שנתיים, בבית חולים במומבאי.
אירנה כּגנובסקי-קֶסלֶר (13 בספטמבר 1955 – 4 באפריל 2009) הייתה נבלאית ישראלית.
אירנה כגנובסקי נולדה באוקראינה הסובייטית (ברית המועצות), ושם למדה נגינה בנבל ולימודי מוזיקה כלליים.
בשנת 1976 עלתה לישראל וסיימה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב.
במשך 27 שנים הייתה הנבלאית הראשונה של התזמורת הסימפונית ירושלים והרבתה לנגן עם התזמורת כסולנית.
בשנות חייה האחרונות ניגנה גם עם אנסמבל המאה ה-21.
כגנבוסקי לימדה דורות רבים של נגני נבל באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
בין תלמידיה הנודעים סיון מגן, דנה חולדאי גתית בועזסון ורבקה ארקי.
בשנת 1979 הגיעה כגנובסקי למקום השלישי בתחרות הנבל הבינלאומית.
בשנת 2006 זכה תלמידה סיון מגן במקום הראשון בתחרות זו.
אירנה כגנובסקי-קסלר נפטרה ממחלת הסרטן ב-2009, בגיל 53. נקברה בבית העלמין ירקון.
אירנה קלפפיש (בפולנית: Irena Klepfisz; נולדה ב-17 באפריל 1941) היא מסאית, משוררת ואקדמאית יהודיה-אמריקאית ממוצא פולני.
קלפפיש נולדה בגטו ורשה ב-17 באפריל 1941 למיכאל קלפפיש, פעיל "הבונד" ואיש הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה, ולרוז'ה פרצ'יקוף.
ב-1943, זמן קצר לפני המרד, אביה הבריח אותה, את אמה ואת דודתה מן הגטו, ושיכן את שלושתן בביתה של מריה סביצקה, פולניה נוצרייה ופעילת הז'גוטה, בביתה שרדו שלושתן את שארית המלחמה.
אביה השתתף כלוחם ב"מרד גטו ורשה", ונהרג ביום השני של הלחימה.
בסיום המלחמה, עברה עם אמה ללודז', ב-1946 היגרו השתיים לשוודיה, וב-1949 לארצות הברית.
קלפפיש למדה יידיש בסיטי קולג' של ניו יורק אצל הבלשן היהודי מקס ויינרייך, וסיימה תואר ראשון בהצטיינות ביידיש ואנגלית.
ב-1963 סיימה תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת שיקגו, וב-1970 קיבלה תואר דוקטור באנגלית.
כיום היא משמשת כפרופסורית חברה במחלקה ללימודי נשים, מגדר ומיניות בברנרד קולג', מכללה פרטית למדעי הרוח המיועדת לנשים מייסודה של מוד נייתן, שמזוהה עם אוניברסיטת קולומביה.
קלפפיש החלה לפרסם שירים פרי כתיבתה ב-1971. היא הייתה עורכת מייסדת של המגזין "תנאים" , מגזין פמיניסטי ששם דגש על כתיבה של לסביות.
בנוסף, הייתה עורכת-שותפה של "השבט של דינה: אנתולוגיית נשים יהודיות" .
כמו כן, תרמה מכתיבתה למגזין היהודי-פמיניסטי "גשרים".
היא הקדישה את עצמה לשמירה על שפת היידיש ועל היידישקייט בחיים.
אחת מיצירותיה הידועות, שכותרתה "באַשערט" (בעברית: גורל), משלבת שירה ופרוזה, זיכרון ודמיון, חלום ומציאות כדי לתאר אירועים מרכזיים בחייה.
היצירה לוקחת את הקוראים מפולין בתקופת מלחמת העולם השנייה לדרום שיקגו ב-1964 ולברוקלין ב-1971. קטעים 1 עד 4 של היצירה כתובים בבלוקים של פרוזה, וקלפפיש רואה בהם "שירי פרוזה".
"1 - פולין: אמא שלי הולכת לאורך הכביש", מתאר את פולין שסועת המלחמה כפי שחוו אותה אירנה ואמה.
קלפפיש כותבת בבהירות על רגעי האסון שהתרחשו בחייה בגיל צעיר מאוד, מה שמביא את הקורא לתוך עולמה.
קלפפיש מזדהה כמשוררת יהודיה, לסבית ופמיניסטית, ומתוקף כך היא הייתה ועודנה פעילה פוליטית בשלוש הקהילות.
בספרה "חלומות של "Insomniac" (אדם הסובל מנדודי שינה): מסות, נאומים והטפות יהודיים פמיניסטיים" היא מתארת את הפלישה הישראלית ללבנון ב-1982 במסגרת "מלחמת לבנון הראשונה" כאירוע שעורר אותה לאקטיביזם פוליטי בהקשר הישראלי-פלסטיני.