tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועה באופן זה אפשרה לפנגולין לנוע כשהוא מוגן על ידי מעטה שריון הקשקשים כשהוא מכודרר.
4 מינים המותאמים לריצות בערבות: הברדלס, האנטילוקפרה האמריקנית, האימפלה ודאמאליסק הסהר
הלטאה המהירה ביותר היא איגואנה קוצנית שחורה (Ctenosaura similis''), שמהירותה המרבית 35 ק"מ לשעה.
תנועת אוקיופיי היא תנועת מחאה בינלאומית אשר מתמקדת בעיקר באי השוויון הכלכלי ואי השוויון החברתי בעולם.
המחאה הראשונה שארגנה התנועה אשר קיבלה כיסוי תקשורתי נרחב הייתה המחאה שנערכה ברחוב וול סטריט שבניו יורק (שזכתה לכינוי "Occupy Wall Street") שהחלה ב-17 בספטמבר 2011. עד 9 באוקטובר 2011, התנועה יזמה הפגנות המוניות בכ-95 ערים ברחבי 82 מדינות שונות ברחבי העולם, בהם מעל ל-600 הפגנות המוניות בארצות הברית בלבד.
התנועה הוקמה כיוזמה של קבוצת הפעילים הקנדית Adbusters בהשראה חלקית של האביב הערבי ובמיוחד בהשראת ההפגנות בכיכר א-תחריר שהובילו להפיכה במצרים ובהשראת הפגנות המחאה בספרד בשנת 2011.
התנועה משתמשת בעיקר בסיסמאות "We are the 99%" (הכוונה לריכוז העצום של העושר בקרב 1% מבעלי ההכנסות) ו-"Occupy Together".
הפינוי הכפוי הראשון של פעילי התנועה התרחש ב-9 בנובמבר כאשר כוחות המשטרה באונטריו שבקנדה פינו את פעילי התנועה שהפגינו בפארק ויקטוריה שבעיר.
בהמשך התרחשו מספר תקריות אלימות נוספות בעת פינויים בכוח שבוצעו על ידי כוחות משטרה במספר מיקומים בעולם, בהם העימותים עם פעילי התנועה בניו יורק, אוקלנד וציריך.
פעילי התנועה התארגנו מיד מחדש והבטיחו להמשיך את הפגנות המחאה, פעמים רבות באותם האתרים מהם פונו על ידי כוחות המשטרה.
התנועה לא שרדה זמן רב אולם היא ממשיכה ביטויים הקשורים אליה כמו כיבוש וול סטריט ממשיכים לסמל אקטיביזם חברתי ופעילות נגד אי השוויון הכלכלי והחברתי.
תנועת בְּלִית, המכונה גם תנועת מדרון או תנועת מסה, היא תהליך גאומורפולוגי שבו קרקעות, חולות, רגולית וסלעים נעים במורד המדרון בהשפעת כוח הכבידה.
סוגי תנועות הבלית כוללות: זחילות, גלישות, זרימות, התמוטטויות ומפולות, כל אחת עם המאפיינים הייחודיים לה ובטווחי זמנים שבין שניות לשנים.
תנועת בלית מתרחשת הן במדרונות ביבשה והן במדרונות תת-מימיים, ואובחנה גם על כדור הארץ, מאדים, נוגה והירח איו של כוכב הלכת צדק.
כאשר כוח הכבידה הפועל על מדרון גובר על הכוחות המתנגדים לו מתרחשת התמוטטות של המדרון (תנועת בלית).
חוזק החומר שממנו עשוי המדרון, הקוהזיה וגודל החיכוך הפנימי בחומר מסייעים לשמר את יציבות המדרון וקרויים באופן קיבוצי חוזק הגזירה.
הזווית המרבית שמדרון נטול לכידות יכול לשאת לפני שתאבד היציבות שלו מכונה זווית השיפוע הטבעי.
במדרון שזו הזווית שלו משמש חוזק הגזירה כמשקל נגדי מושלם לכוח הכבידה הפועל עליו.
תנועת בלית יכולה להתרחש בקצב אטי מאוד, בייחוד באזורים יבשים מאוד או באזורים המקבלים כמות משקעים המספיקה על מנת לקיים צמחייה המייצבת את פני השטח.
היא גם יכולה להתרחש במהירות רבה מאוד, כמו בגלישת סלעים ובגלישת אדמה, שתוצאותיהן הרסניות, הן באופן מיידי והן כעבור זמן מה, לדוגמה בעקבות היווצרות סכרי גלישת אדמה.
גורמים המשנים את ההיתכנות להתרחשות תנועת בלית כוללים: שינוי בזווית המדרון, היחלשות החומר כתוצאה מבליה; גידול בתכולת המים; שינויים בתכסית הצמחייה ומעמס יתר.
חשיבות מים כגורם לתנועת בלית
מים יכולים לחזק או להחליש את יציבות המדרון בתלות בכמות המים הספוגים במדרון.
כמויות מים קטנות עשויות לחזק קרקעות משום שמתח הפנים של המים עשוי להגביר את הלכידות של הקרקע.
תופעה זו מאפשרת לקרקע להתמודד כנגד סחיפה טוב יותר מאשר קרקע יבשה.
אם יש יותר מדי מים במדרון הם עלולים להגביר את לחץ המים בנקבוביות, להקטין את החיכוך, ולהאיץ את תהליך הסחיפה.
עקב כך מתרחשים סוגים שונים של תנועת בלית (לדוגמה, זרמי בוץ, גלישות קרקע וכו').
דוגמה טובה להשפעת המים על יציבות החומר אפשר לראות בארמונות חול.
חייבים לערבב חול עם מים על מנת לקבל חומר שניתן לעצב בעזרתו את הארמון.
אם מוסיפים יותר מדי מים החול נשטף, ואם לא מוסיפים מספיק מים החול נושר והארמון מתמוטט.
סוגי תנועות הבלית נבדלות על פי האופן שבו החול, הרגולית או הסלעים נעים במורד המדרון כגוף אחד.
זחילת קרקע (Soil creep) היא תהליך אטי.
הצירוף של תנועות קטנות של קרקע או סלעים בכיוונים שונים על פני תקופה ארוכה מוכוונים בעזרת כוח הכבידה בהדרגה במורד המדרון.
ככל שהמדרון תלול יותר כך תהיה הזחילה מהירה יותר.
זחילה גורמת לגזעי עצים ולשיחים להתעקם על מנת להישאר ניצבים, והם עלולים לעורר גלישת אדמה אם שורשיהם ניתקים מאחיזתם.
הקרקע שעל פני השטח עשויה לנדוד תחת השפעה של מחזורים של קפיאה והפשרה, או טמפרטורות קרות וחמות לסירוגין, כשהיא מזדחלת באטיות כלפי תחתית המורד תוך יצירת צורת נוף המכונה באנגלית "טרסה קטנה" (terracette).
תהליך זה מתרחש בקצב שלא ניתן להבחין בו בעין.
גלישת אדמה (landslide), היא תנועה מהירה של מסה גדולה של אדמה וסלעים במורד הגבעה או ההר.
קודם לגלישת האדמה כמעט שלא מתרחשת תנועת חומרים במורד עד שגשמים כבדים הפועלים גם כחומר סיכה מאפשרים את תנועת החומרים, וגורמים להיווצרות גלישת אדמה.
הצורות הנפוצות של גלישת אדמה הן התמוטטות (slump), גלישת סחופת (debris slide), גלישת סלעים (rock slide), מפולת סלעים (rock fall), מפולת סחופת (debris fall) ומפולת שלגים.
תנועת קרקע ורגולית שדומות יותר להתנהגות של נוזל מכונה זרימה.
היא כוללת מפולות שלגים, זרמי בוץ (mudflow), זרמי סחופת (debris flow), זרמי קרקע (earth flow) להארים וסטרוצסטורם (sturzstrom).
מים, אוויר וקרח מעורבים לעיתים קרובות בתנועה דמוית הנוזל של החומר.
התמוטטויות (topples) הם מקרים בהם גושי סלע ניתקים ממקומם ומתדרדרים במורד המדרון.
צניחה (slump) של קרקע או סלע מלוכדים לאורך פני השטח המעוגלים (שצורתם דמוית כף).
הצניחה יוצרת צוק קטן בצורת סהר, או מתלול חד בקצה המדרון.
ייתכנו כמה מתלולים במורד המדרון.
מפולת (fall), כולל מפולת סלעים היא המקרה שבו רגולית נשפך כמפל במורד המדרון, אך נפחו או צמיגותו אינו מאפשרים לו להתנהג כנוזל.
קודם למפולת סלעים ניתן להבחין שבסלעים נוצרים סדקים אורכיים.
מפולות הן תוצאה של התחתרות של מים כמו גם התחתרות של גלים.
מפולות מתרחשות במורדות תלולים מאוד כמו פני צוקים.
הסלעים עשויים להינתק ממקומם בין השאר בשל רעידות אדמה, גשמים, ביקוע על ידי שורשי עצים וקפיאת מים בסדקים.
הצטברות שברי סלעים למרגלות המדרון מכונה דרדרת (talus).
קרקע ורגולית נשארים על מדרון ההר או הגבעה כל עוד כוחות הכבידה אינם מסוגלים להתגבר על כוחות החיכוך השומרים עליהם במקומם.
גורמים המחלישים את התנגדות החיכוך יחסית לכוחות הפועלים במדרון, ובכך גורמים לתנועת בלית, יכולים לכלול:
עומס יתר בשל מבנים הנבנים על המדרון
ניתוק של שורשים המצמידים את הקרקע לסלע
התחתרות במדרון בשל עבודות עפר או סחיפה
ערבול ביוגני או ביוטורבציה (bioturbation), ערבול משקעים על ידי בעלי חיים נוברים הגורמים להרס הריבוד המקורי.
תנועת ארבעה במאי (五四运动) הייתה תנועת מחאה ברפובליקה הסינית בראשית המאה ה-20. התנועה ביקרה את מדיניות הממשלה והתרפסותה-כביכול בפני המערב.
לתנועה הייתה השפעה מכרעת על הקמת המפלגה הקומוניסטית הסינית כשנתיים לאחר הקמת התנועה.
לסין, כמו לעמים אחרים באסיה ובמזרח התיכון, היו ציפיות גדולות מוועידת פריז בעקבות הכרזות הנשיא האמריקאי וילסון על "הזכות להגדרה עצמית" שלרוב התבדו.
משלחת מצרית לשיחות נעצרה בדרך, והשליח הווייאטנמי, אלמוני בשם הו צ'י מין, סורב בכניסה.
האכזבה מהמעצמות המערביות הביאה לגל התעניינות מחודשת ברעיונות המרקסיזם, ובעיקר במדינה הקומוניסטית הצעירה הגובלת בצפונה של סין – ברית המועצות.
האכזבה מהמעצמות המערביות, שסירבו להחזיר שטחים לסין למרות שעמדה לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, עוררה גל אינטלקטואלי שהוביל להתעניינות במרקסיזם והיווה תשתית להקמת המפלגה הקומוניסטית הסינית שנתיים לאחר מכן.
תנועת ארבעה במאי סימנה נקודת מפנה בהתפתחות הלאומיות הסינית, השיח האנטי-אימפריאליסטי, הפמיניזם המקומי, וקידום ערכי הדמוקרטיה והמדע.
האירוע נחשב לציון דרך בהתפתחות סין המודרנית, ומשפיע על יחסי סין והמערב ועל תפיסתה העצמית כמדינה פוסט-קולוניאלית.
תנועת ארבעה במאי התפתחה מתוך מחאת הסטודנטים בבייג'ינג ב-4 במאי 1919 נגד החלטות ועידת השלום בפריז, שהעבירו את מחוז שאנדונג הסיני מגרמניה ליפן.
המחאה, בה השתתפו למעלה מ-3,000 סטודנטים, הייתה חלק מתנועת "התרבות החדשה", שקראה למודרניזציה ולהתרחקות מהקונפוציאניזם.
סטודנטים מאוניברסיטת בייג'ינג וממוסדות לימוד אחרים בעיר, צעדו לעבר "שער השלום השמיימי" שבכיכר טיין-אן-מן, וערכו שם הפגנה סוערת בדרישה מממשלתם לדחות את הסכמות הוועידה.
זהו רגע מכונן בהיסטוריה של תנועות סטודנטים ושל תסיסה אינטלקטואלית בסין.
אחד ממובילי ההפגנה היה לי דה-ג'או, אינטלקטואל מוביל וספרן באוניברסיטת בייג'ינג, ליימים אחד ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ברחוב "תנועת ארבעה במאי" במרכז בייג'ינג עומד עד היום בניין הספרייה הישן ממנו עבדו לי דה-ג'או ועוזר צעיר ומבטיח שלו – מאו דזה-דונג.
הדמוקרטיה הפכה לקריאה שחוזרת בהפגנות ההמוניות הבאות (כמו בהפגנות בכיכר טיין-אן-מן בשנת 1989.
תנועת אולבני הייתה קואליציה של ארגונים אפרו אמריקאים וארגוני זכויות אדם שהתגבשה למאבק נגד חוקי האפליה הגזעית בעיר אולבני שבג'ורג'יה.
סייעו במאבק גם מרטין לותר קינג ופעילי ה-SCLC.
בסתיו 1961 הגיעו שני פעילים של ה-SNCC לאולבני בג'ורג'יה, עיר בעלת אוכלוסייה של כ-60,000 תושבים, מתוכם כ-40% מהם שחורים, על מנת לעורר את התושבים השחורים להשתתף בבחירות ובכך להתגבר על ההפרדה הגזעית.
פעילותם בקרב צעירי העיר הצליחה לעורר צעירים רבים מבני המקום לפעולה וב-1 בנובמבר 1961, היום בו נכנסו לתוקף הוראות ועדת המסחר הבין-מדינתי (ICC) האוסרות הפרדה גזעית בתחבורה, הגיעו תשעה שחורים לתחנת אוטובוס באולבני לממש את זכותם.
משהורו להם השוטרים לעזוב את המקום הם עזבו ועברו הגיש תלונה על אי מילוי ההוראות.
לאחר אירוע זה התאספו חברי ארגונים שונים בעיר והקימו את תנועת אולבני.
לנשיא התנועה נבחר ויליאם אנדרסן וסגנו היה סלייטר קינג.
לאחר מספר ימים, שלושה צעירים שחורים נעצרו בתחנת הרכבת על כניסה לחדר האוכל בתחנה, ושני צעירים אחרים נעצרו על כניסה לחדר ההמתנה שיועד ללבנים.
ב-25 בנובמבר 1961 אורגנה אספה המונית בכנסייה בפטיסטית בעיר והמקום היה דחוס מרוב משתתפים.
ב-27 בנובמבר, בעת משפטם של העצורים, התקיימה הפגנה נגד המעצרים ונגד סילוק התלמידים שנעצרו מהלימודים באוניברסיטה.
400 איש חתמו על עצומה שקראה להשיב את התלמידים ללימודים.
ראש העיר החל לנהל מגעים עם תנועת אולבני במטרה לסיים את העימות והצדדים היו קרובים להגעה להסכמות.
אולם מספר פעילים נוספים הגיעו לאולבני וב-10 בדצמבר הם ארגנו מחאה של עשרה פעילים שנכנסו לאזור המופרד של התחנה ונעצרו.
למחרת נעצרו 267 תלמידי תיכון ומכללות שהפגינו נגד המעצרים.
ארגון ה-SCLC הצטרף למאבק וגייס לצורך כך אלפי מפגינים שפתחו בהפגנות לא אלימות על כל האספקטים של ההפרדה הגזעית בעיר, כך נכנסו מפגינים אפרו-אמריקאיים אל ספריות ציבוריות, תחנות אוטובוס ומסעדות ללבנים בלבד והכריזו חרם על עסקים שקיימו מדיניות של אפליה והפרדה.
המשטרה המקומית לא התרשמה מהאופי הלא-אלים של ההפגנות ונקטה יד קשה, מעצרים המוניים של מפגינים ופיזור העצורים בבתי מעצר וכלא ברחבי המחוז מנעו מהמפגינים מלהכתיב את סדר היום של המחאה.
מרטין לותר קינג הגיע לאולבני ביום 15 בדצמבר 1961 על מנת להשקיף על האירועים אך נעצר למחרת היום.
המעצרים ההמוניים קיבלו תהודה בינלאומית.
קינג הובא בפני שופט ושוחרר עד למשפטו שנערך ביולי 1962. הוא קיבל קנס של 178 דולר או 45 ימים בכלא.
קינג בחר לשבת בבית הכלא אך שוחרר שלושה ימים לאחר מכן.
לאחר שנה של הפגנות ומאבק ציבורי החלה הקואליציה להתפורר וההפגנות קיבלו אופי אלים, ניסיון של קינג להחזיר את המאבק לקווים של אי-אלימות העלו חרס וחוסר נכונות מצד הרשות המקומית להגיע להסכמה עם המפגינים הביאו לסיום המאבק ללא תוצאות מיידיות.
אך בסתיו של 1962 נבחר נציג אפרו-אמריקאי למועצת העיר ושנה לאחר מכן בוטלו חוקי ההפרדה הגזעית בעיר.
ההיסטוריון הווארד זין, פרופסור להיסטוריה ולמדע המדינה, שהיה פעיל בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובתנועה האנטי-מלחמתית בארצות הברית, כתב על האירועים באולבני: "תמיד חשבתי כי ניתוח האירועים לקה בשטחיות, טעות שנעשית לעיתים קרובות בהערכה של תנועות מחאה.
תנועות חברתיות ניצבות מול "תבוסות" - אי היכולת להשיג תוצאות מידיות - אך במהלך המאבק הכוח של הסדר הישן המתחיל להישחק, התודעה של האנשים מתחילה להשתנות, המפגינים נסוגים לרגע אך לא מובסים ומוצאים כוח מחודש בליבם להיאבק בחזרה".
מרטין לותר קינג ציין מאוחר יותר על הלקח שנלמד מהמאבק באולבני:
Time's Up (בעברית: "אזל הזמן") היא תנועה הפועלת להשגת ביטחון אישי ותנאי עבודה שוויוניים והוגנים לנשים במקום עבודתן.
התנועה נוסדה ב-1 בינואר 2018 על ידי קבוצת שחקניות ומפיקות בהוליווד כתגובה לפרשת הארווי ויינסטין ו- Me Too.
לאחר חשיפת הפרשיות בהן היה מעורב הארווי ויינסטין פורסם בכתב העת "טיים" מכתב מטעם ארגון הנשים בתעשיית החקלאות האמריקאית בו מתוארים מקרים רבים של אלימות מינית בתעשייה זו.
כ-700 אלף נשים מועסקות בתעשיות החקלאיות בארצות הברית.
תנועת Time's Up נוסדה ב-1 בינואר 2018 על ידי קבוצת שחקניות ומפיקות בהוליווד כתגובה למכתב של ארגון הנשים בתעשיית החקלאות.
בין מייסדות התנועה נמנות ג'סיקה קאפשו ואמה קייט קאפשו, שונדה ריימס וג'ניפר לורנס.
בסמוך להקמתה פרסמה התנועה מודעה בניו יורק טיימס המביעה תמיכה בנשים בתעשיית החקלאות האמריקאית, והכריזה כי תפעל נגד אלימות מינית במגזרים רבים, בהם קהילות של שחורים בארצות הברית וקהילות להט"ב.
התנועה הקימה קרן להגנה משפטית התומכת בקורבנות תקיפה מינית, וארגנה פעולות מחאה רבות.
נכון לדצמבר 2018 הקרן להגנה משפטית גייסה מעל ל-22 מיליון דולר ופועלים בה כ-800 עורכי דין בהתנדבות.
הזדהות עם התנועה באירועים פומביים
התנועה זכתה לראשונה לפרסום בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-75, בו כמעט כל הקהל לבש שחור, לאות הזדהות עם התנועה.
רבים מנאומי התודה בטקס התייחסו למקרי הטרדה מינית, ובמיוחד בלט נאומה של אופרה וינפרי.
בטקס פרסי גראמי ה-60 משתתפות רבות לבשו שחור או ענדו ורד לבן כאות הזדהות עם התנועה.
בין המזדהות נמנו ליידי גאגא, לנה דל ריי, קשה, סינדי לאופר ולורד.
במצעד הנשים בלוס אנג'לס בינואר 2018 נאמו מפורסמות התומכות במחאה ובו סיפרו על שחוו, רבות מהן על הטרדות ותקיפות מיניות וחלקן אף על אונס כקטינות, וביניהן: נטלי פורטמן, אוליביה מאן, ועוד.
גם בטקס פרס באפט"א לקולנוע בלונדון בפברואר 2018 המשתתפים לבשו שחור וענדו סיכות עם סמל התנועה.
במהלך שנת 2018 פורסמו טענותיה של דילן פארו, בתו החורגת של וודי אלן, כי התעלל בה מינית.
לאחר פרסום התלונות של פארו הודיעו טימותי שאלאמה ורבקה הול, כוכבי סרטו של אלן "יום גשום בניו יורק", כי יתרמו את שכרם מההפקה לתנועת "Time's Up".
הביקורות העיקריות על התנועה טוענות כי הוליווד והדמויות המרכזיות בה שאימצו את התנועה עשו זאת באופן פומבי תוך יצירת יחסי ציבור והבטחה שהשינוי הנדרש אמנם יבוצע, אך במציאות הבעייתיות היא מערכתית ומקיפה את כל חלקי התעשייה וספק אם אכן השינויים הנדרשים ייושמו בארגונים השונים שלה.
בנוסף, אמנם כל אותן נשים מפורסמות, כולל כאלה שהיו קורבנות הפגיעות המיניות עצמן, שהתגייסו ותרמו לתנועה ראויות לציון על אומץ ליבן ונדיבותן, אך בפועל התוצאה היא שמי שאמורות "לנקות" את התעשייה הן אלה שנפגעו ממנה, וזאת במקביל לדרישה המופנית אליהן "להיראות טוב" ולהופיע בציבור תוך כדי כך.
ביקורת נוספת טוענת כי התנועה ונציגותיה הן עשירות ומפורסמות וכי התנועה מנותקת מהצרכים והבעיות של נשים מקהילות אחרות, וגם כאשר התנועה מייצרת שיתופי פעולה עם ארגונים מתחומים אחרים, זה נעשה לצורך יחסי ציבור בלבד.
תנועת האטה מקדמת שינוי תרבותי שמבקש להביא להאטה בקצב החיים בעולם המערבי.
תחילתה של תנועת ההאטה במחאה של הסופר קרלו פרטיני נגד פתיחת סניף מקדונלד'ס בפיאצה די ספניה ברומא ב-1986. אירוע זה הוביל להקמת תנועת מזון איטי.
ההתרחבות של תנועת המזון האיטי לתחומי חיים נוספים צברה תאוצה עם השנים והביאה להתנהלות איטית יותר בהיבטים שונים של החיים כגון עבודה, צריכה, הרחבת הפנאי ועוד.
תנועת ההאטה משיקה בחלק מרעיונותיה לתנועות הסביבתיות.
לתנועה האיטית אין מבנה ריכוזי והיא אינה מנוהלת על ידי ארגון אחד.
מאפיין בולט של תנועת האיטיות הוא שהרעיונות המרכזיים מועברים על ידי יחידים שמהווים את הקהילה הגלובלית המתרחבת של התנועה.
הפופולריות של התנועה גדלה במידה ניכרת בעקבות תנועת המזון האיטי והתפתחותן של ערים איטיות (Cittaslow) באירופה ועם התפשטות הרעיון לאוסטרליה וליפן.
תנועת ההאטה יוצאת נגד האובססיביות של העולם המערבי להישגיות, רווחים ומיצוי הזמן, ומעלה שאלה עקרונית בנוגע לצורה הטובה ביותר לשימוש בזמן.
איטיות ומהירות הן תכונות פיזיולוגיות, אולם, הן קבלו גם משמעותיות ערכיות: עובד מהיר נחשב כמי, שבדרך כלל מספיק יותר בפחות זמן ומשיג את העובד האחר או המתחרה.
על כן, לעיתים קרובות, עובד איטי נשפט כמי שהשיג פחות.
הרבה ומהר הם תיאורים מוערכים וחיוביים בתפיסה כלכלית המבוססת צמיחה ונתפסות על ידי הרוב כתכונות חיוביות ורצויות.
תנועת ההאטה אינה קוראת לחזרה אחורה, לצורת חיים פשוטה ללא טכנולוגיה, אלא לשילוב פרקטיקות של חיים איטיים כמו חלוקת משאב הזמן ומשאבים אחרים באמצעות תשומת לב ושיקול דעת לפרט, לחברה ולסביבה.
כך, בישול, ארוחה משותפת וגידול ירקות ופירות מחליפים קנייה של מזון מוכן ואכילה תוך כדי עבודה או תנועה.
בנוסף, יש העדפה לרכישה של תצרוכת מקומית על פני קנייה של מוצרים מיובאים; רכיבה על אופניים, הליכה במקום נהיגה והשקעה של זמן בלמידה, בילוי ופעילות לרווחת הפרט.
הפילוסוף הנורווגי, גוטורם פלויסטאד (Guttorm Fløistad), המצוטט במקומות שונים, מסביר שהאטה היא חלק מאנושיות:
תנועת ההאטה נולדה באיטליה בשנות השמונים של המאה הקודמת כמחאה להתפשטות מסעדות המזון המהיר באיטליה.
ב-1989 נכתב המניפסט של תנועת המזון האיטי הבינלאומית.
תנועת המזון האיטי מתנגדת לגלובליזציה ומעלה את החששות של קהילות שונות ברחבי העולם, שכניסתו של אוכל מתועש ואחיד פוגע ואף מחסל מסורות מקומיות של גידולים, זנים, מאכלים וטעמים.
המטרה הראשונית של תנועת המזון האיטי הייתה להגן על מסורות אזוריות, על הנאה גסטרונומית ועל קצב חיים איטי.
בעקבות תנועת המזון האיטי התרחבה הפעילות של תנועת האטה לתחומים נוספים: ערים איטיות, כסף איטי, עיצוב איטי ועוד.
קרל אונורה, עיתנואי קנדי, כתב בשנת 2004 את הספר בשבח האיטיות (In Praise of Slow).
בספר בוחן אונרה את החיים בעידן המהירות ומציעה פתרונות להורדת קצב בכל תחומי החיים.
הספר מתחקה אחר התפתחות תפיסת המהירות והיעילות מהמהפכה התעשייתית ועד ימינו.
אונורה מראה בספרו כי ההאטה תגרום לשיפור בבריאות, באיכות החיים, ביחסים בין-אישיים, בעולם העבודה ועוד.
אונורה טבע את המונח "תנועת האטה".
הפייננשל טיימס אמר שהספר, בשבח האיטיות, הוא לתנועה איטית מה שהקפיטל הוא לקומוניזם".
אונורה מתאר את הפילוסופיה של תנועת האיטיות כך:
צרכנות איטית מציעה דרך חדשה לקנות ולמכור, באמצעות תכנון מחדש של חנות כולה, מן סוג השירותים המוצעים, קשרי הלקוחות, דאגה לסביבה פיזית, תמיכה בסחר הוגן.
צרכנות איטית שואפת לשנות את הדינמיקה הנוכחית של הצריכה, לקדם מודעות הצרכן לרכישה נדרשת על פני רכישה פסיכולוגית.
צרכנות איטית מעודדת תיקון של מוצרים על פני רכישת חדשים, העברת מוצרים שאין בהם שימוש וכן קנייה של מוצרים יד שנייה.
תנועת מזון איטי מבקשת לשמר תרבות קולינרית מקומית ולעשות שימוש נרחב במזון מן הצומח, בזרעים, בבשר מחיות משק ובגינון מסורתי המתאים לבית הגידול המקומי במטרה לחזק ולשמר מטבחים מקומיים ואזוריים.
בנוסף לאכילת מזון מקומי התנועה מעודדת אכילה משותפת סביב שולחן.
ערים איטיות היא אסטרטגיית תכנון עירונית, אשר מתעדפת דרך חיים איטית על הדרישות של מהר יותר, זול יותר ונוח יותר.
היא קשורה לקיימות, חוסן, תרבות, אופי השכונה ואיכות החיים.
ברוב הערים כיום, חלק גדול של שטח העיר משמש בדרך כלל עבור כבישים ומקומות חניה.
אסטרטגיות עיר איטיות מכוונות בדרך כלל להקצות חלק מהשטח למטרות ידידותיות יותר לקהילה, לתרבות, לבריאות ולסביבה, כגון שטחים ירוקים ואזורי הולכי רגל.
תך איטי (Slow Stitch) תעשיית האופנה המהירה, הביאה לכך שמייצרים יותר בגדים באיכות פחותה וכתוצאה מכך לזריקת בגדים שנלבשו מעט פעמים ולזיהום סביבתי מוגבר.
בראשית שנות ה-1990, יחד עם חזרה למלאכות יד מסורתיות, כגון עבודות טלאים, ורקמה, התפתח שוב עניין בתפירה איטית יותר, להתענג על תיקונים וקישוטים לבגדים, להפכם לאישיים יותר.
ניכרת גם השפעה של תרבויות המזרח הרחוק, שבהן מקדשים תיקונים ואף מבליטים אותם בשיטות הבורו, קנטה, וסאשיקו.
נשות המערב שהתחנכו על הסתרת תיקונים, מה שנקרא פעם 'תיקון אמנותי', נהנות כעת מצורת ביטוי אמנותית אישית תוך כדי תיקון בגדיהן.
תנועת איקאריה הייתה תנועה קומונלית צרפתית-אמריקנית, שהוקמה על ידי תומכי הרפורמטור הצרפתי אטיין קבה, בניסיון להגשים את רעיונותיו הכלכליים חברתיים.
קבה הוביל את חברי תנועתו לארצות הברית החל מ-1848, שם הקימו שורה של יישובים שיתופיים בטקסס, אילינוי, איווה ובקליפורניה.
התנועה התפצלה מספר פעמים בשל מחלוקות אידאולוגיות.
הקהילה האיקראית האחרונה, שהתקיימה בקרבת קורנינג במדינת איווה התפרקה מרצונה ב-1898 לאחר 46 שנים בהם התקיימה.
אטיין קבה והקמת התנועה בצרפת
קבה, אשר נולד ב-1788 בחבל דיז'ון היה פעיל פוליטי מצעירותו, ומשפטן אשר היה מעורב בהפלת שושלת בית בורבון.
בהמשך נתמנה לתובע כללי בקורסיקה תחת משטרו של המלך לואי פיליפ אך פוטר לאור עמדותיו האנטי מלוכניות.
עם שובו לצרפת ב-1839 ופרסום ספרו החל לסחוף אחריו תומכים אשר החלו לדחוק בו לקדם את מימוש רעיונותיו באמצעות הקמת מושבות שיתופיות בהתאם לדגם אותו הציע בספרו.
במרץ 1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים ואת כתב העת 'האלמנך האיקראי'.
תומכיו של קבה הגיעו בעיקר ממעמד הפועלים בכל רחבי צרפת, מריימס, ליאון, נאנט, טולוז וטולון, ועל פי הערכתו שלו עד סוף 1843, מנו כ-50 אלף.
בהדרגה, הגיע קבה למסקנה כי צרפת ואירופה בכלל אינן קרקע טובה להגשמת הרעיונות האיקריים, והחל לבחון את האפשרות להגשימם באזורי הספר של ארצות הברית המתפתחת.
הוא האמין כי יוכל לסחוף אחריו בקלות כ-10–20 אלף מתיישבים ליוזמה ההתיישבותית אותה ביקש לקדם, ולבסוף אף להגיע להתיישבות של מיליון עובדים ובעלי מלאכה אשר יקימו ערים ענקיות ברוח רעיונותיו.
תוכניות אלו פרסם בעיתון התנועה.
בספטמבר 1847 נסע ללונדון על מנת להוועץ עם רוברט אוון, אשר המליץ לו לקדם את ההתיישבות בטקסס, מקום בו המדינה העמידה קרקעות זולות להחכרה לחברות פרטיות שהתחייבו לארגן להן מתיישבים.
קבה יצר קשר עם סוכן אדמות מטקסס, חברת פיטרס, שהציגה בפניו תוכנית לרכישת מיליון דונם אדמה, בתנאי שתיושב עד 1 ביולי 1848.
הקבוצה הראשונה וניסיון ההתיישבות בטקסס
ב־3 בפברואר 1848 יצא חיל החלוץ להתיישבות, בדמות 69 חברי התנועה שהפליגו על סיפון אוניית המפרש רומא מנמל לה הבר.
הקבוצה הגיעה לניו אורלינס ב-27 במרץ 1848 שם נודע להם על המהפכה שהתחוללה בצרפת בזמן השיט הממושך, וחמישה מחבריה החליטו לחזור מיד לצרפת.
בניו אורלינס נתברר לנותרים, כי החלקות שנרכשו עבורה לא היו צמודות לנהר האדום אלא רחוקות ממנו 25 מיילים.
כמו כן הקרקע הוקצאה על פי שיטת ההקצאה האישית - המשמעות הייתה שהחלקות שנועדו להם היו מבודדות ולא רציפות, וביניהן שובצו חלקות בבעלות פרטית של חוואים אחרים ואדמות מדינה, דבר המונע הקמת יישוב קהילתי על פי תוכניתם המקורית.
יתר על כן, במקום מיליון האקר שהובטחו, הבינו המתיישבים כי התנאים החוזיים להתיישבות לא יאפשרו להם לממש למעלה מ-320 דונם, עליהם נדרשו לבנות בקתת עץ בכל חלקה, כ-30 במספר, בתוך כחודשיים בלבד.
עם זאת המשיכה הקבוצה לחתור לחלקות המובטחות, כשהם נעים בעגלות, אשר נשברו בדרך, ונאלצים להשלים את יתר הדרך לשטח בצעדה רגלית.
רק 27 חברים צלחו את המסע הרגלי והגיעו ב-2 ביוני לשטח המיועד ליד דאלס.
מרבית הנותרים התפזרו וחלקם שבו בסופו של דבר לצרפת, כשהם מוציאים דיבתו של קבה רעה, ומזהירים את חבריהם שלא לנסות ולהגר לארצות הברית.
הקבוצה הקטנה שכן הגיעה למקום החלה מיד במאמץ תזזיתי לבנות את הצריפים במטרה לעמוד בתנאי החוזה לרכישת הקרקעות, זאת במקביל לניסיונות ראשונים לחרוש את הערבה - אולם בלא הידע החקלאי הנחוץ, ובפרט באקלים המקומי.
לאור התזונה הלקויה, תנאי המגורים הלקויים, העומס והתשישות, חלו מרבית חברי הקבוצה בכולרה ומלריה, אשר הרגו ארבעה מהחברים והעמיקו את השבר.
הרופא שבחבורה איבד את שפיותו וערק מחבריו.
קבה עצמו נותר בתקופה זו פריז במטרה לארגן את יתר אנשי התנועה להגירה.
מתוך כ-1,500 חברי התנועה שנרשמו לתוכנית ההגירה, מנתה המשלחת השנייה של התנועה לארצות הברית 19 חברים בלבד - ורק כמחציתם הגיעה בסופו של דבר להתיישבות בטקסס.
בסופו של דבר הוכרזה ההתיישבות הטקסנית ככישלון מוחלט, ושארית החברים בה החלו לפלס דרכם חזרה לניו אורלינס בקבוצות קטנות.
ארבעה חברים נוספים נפטרו בדרך, והיתר הגיעו בסוף שנת 1848.
על אף משבר הקבוצה הראשונה ב-15 בדצמבר 1848, חמישה ימים טרם נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, הפליג קבה עצמו שהיה אז כבר בן 60 בלוויית 480 חברים נוספים מתנועתו לארצות הברית אשר חברו לשורדי ההתיישבות הטקסנית, שמצב רוחם היה קודר.
ב-21 בינואר קיימו אספה כללית של התנועה בניו אורלינס, וקבה הצהיר כי אם הרוב יבקשו לשוב לצרפת, הוא יתמוך בהחלטה.
רוב קטן של 280 חברים החליט להמשיך בפרויקט הקולוניזציה, אך 200 החליטו לשוב לצרפת, והקבוצה העמידה לרשותם אמצעים כלכליים לעשות כן.
ב-1849 נרכשה אדמה מתאימה יותר להתיישבות ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי בעיירה נאוו, שם החלו קבה וחבריו בהתיישבות בת קיימא.
נָאווּ במדינת אילינוי הוקמה במקור ב-1839 על ידי קבוצה מורמונית בהנהגת ג'וזף סמית' הבן, ומנתה בשיאה 15 אלף בני אדם.
עם זאת, בשל רדיפת הקהילות בסביבה, החליטו המורמונים להגר מהיישוב ועזבו ברובם עד שנת 1846 לסולט לייק סיטי שביוטה, והשטח כאמור נמכר ב-1849 לאנשי תנועת איקאריה.
המקום הפך לקהילה האיקראית הקבועה הראשונה, והמתיישבים אימצו את המבנה החברתי אשר תואר בספרו של קבה.
לכל משפחה בקומונה הוקצה שטח זהה, של שני חדרים בבניין דירות, וכמות זהה של רהיטים.
ילדים התגוררו בנפרד מהוריהם במסגרת פנימייתית מגיל 4 ואילך, וביקרו את משפחותיהם רק בימי ראשון.
הדבר נעשה על מנת לפתח אהבה לקהילה 'מבלי לפתח חיבה מיוחדת להורים'.
חברים חדשים בקבוצה נתקבלו בהצבעה מקרב הגברים בקומונה, לאחר מגורי ניסיון של 4 חודשים, תשלום 80$ לקופת הקומונה, וחלוקת יתר רכושם.
מבקרים הורשו להישאר במלון הקומונה.
הקהילה רחשה משמעות רבה לנישואין ומרבית חבריה התחתנו בגיל צעיר, אך היא אפשרה גם גירושין ונישואים מחדש.
היא לא הייתה מאוד דתית אך האמינה בכוח עליון.
ספרו של קבה 'הנצרות האמיתית' היווה את הבסיס לאמונתם אך הוא לא כלל מצוות מפורשות.
בימי ראשון לא התקיימו תפילות דתיות, אך חברי הקהילה נהגו להתכנס לדון בכתבי קבה וברעיונות המוסר הנוצרי כפי שהבינם במה שכונה 'קורסים איקריאניים'.
הם הניפוו את הדגל האמריקני, ניגנו שירים פטריוטיים ונסעו לקורנינג לצפות במצעד יום העצמאות האמריקני, אך הסתודדו בנפרד מהאמריקאים דוברי האנגלית.
בסוף היום הם חזרו לאיקריה (שלושה מיילים מזרחה) להופעות מקומיות, ריקודים והצגה תיאטרלית.
האיקארים חגגו גם את חג המולד, את ראש השנה האזרחית ואת הפיט דו מאיס - פסטיבל תירס של קציר הסתיו הדומה לחג ההודיה.
לאחר ההתיישבות הלכה הקומונה, צמחה ושגשגה כשהיא שוכרת שטחים חקלאיים נוספים, מקימה טחנות מסור וקמח, בתי מלאכה, בתי ספר ואף תיאטרון וחיי תרבות שכללו קונצרטים קבועים.
העבודה בקהילה הייתה מחולקת על בסיס:גברים עבדו כחייטים, בונים, נפחים, סנדלרים, מכונאים, נגרים, בורסקאים וקצבים.
נשים עבדו כטבחות, תופרות, כובסות ומגהצות.
במקום הוקמו גם שני בתי ספר - לבנים ולבנות.
הקהילה הקימה מערך עיתונות אשר פרסם בצרפתית, אנגלית וגרמנית, ובפריז הוקם משרד לגיוס תומכים למושבה האמריקנית.
ספריית הקהילה הכילה למעלה מ-4,000 כרכים באנגלית וצרפתית בתכנים ספרותיים ומדעיים.
עד שנת 1855, התגוררו בקהילה למעלה מ-500 חברים.
על אף שבראשית ההתיישבות הסכימו המתיישבים למנות את קבה לראשם למשך עשור, עם ההתיישבות בנאוו החלו חילוקי דעות פוליטיים בקבוצה.
קבט עצמו הבין כי מעמד זה איננו הולם את רעיונותיו הדמוקרטיים המובעים בספריו ובשנת 1850 הציע חוקה חדשה אשר כללה נשיא ודירקטוריון הנבחרים מדי חצי שנה.
עם זאת נותר קבה בעל השפעה מכרעת וכמעט אבסולוטית בקבוצה.
בשנת 1852 הוגשה בפריז תביעה נגד קבה על ידי מספר חברים לשעבר בתנועה, אנשי הקבוצה הראשונה ניצולי ניסיון ההתיישבות בטקסס, שטענו כי קבה הונה אותם.
קבה נדרש לשוב לצרפת למשך 18 חודשים על מנת להילחם על שמו ועל שם התנועה.
כשחזר לארצות הברית, מצא את הקהילה מפוצלת והחל לדחוף שורה של כללים מגבילים בקומונה, שסבר שנחוצים לשם גיבושה.
ביניהם איסור שימוש באלכוהול וטבק, ואיסור על דיבור בשעת העבודה.
החוקים הללו עוררו מרירות בקרב חברי הקהילה כלפיו.
ב-15 בדצמבר 1855 ניסה לשנות את החוקה כך שיוכל לכהן כנשיא בעל סמכויות נרחבות למשך 4 שנים רצופות, הצעה שהייתה מנוגדת לא רק לעקרונות הקבוצה כי אם גם לכתב הצ'ארטר שניתן לה ממשלת אילינוי, אשר התיר לה לשנות את החוקה רק אחת לשנתיים.
האספה הכללית של הקומונה דחתה הצעתו זו.
עמדתו זו של קבה עוררה אמוציות חזקות ביותר בקהילה, שחברה נמנו על הענף הדמוקרטי של אנשי המהפכה הצרפתית, ומנגד חשו קבה ותומכיו, שהיוו מיעוט קולני, כי עמדתו חיונית לשמירה על טיבה המוסרי של הקהילה.
קבה גם עשה שימוש במעמדו בתנועה כדי להוציא כספים בלא אישור האספה - ואף הורה לנציגות איקאריה בפריז שנוהלה על ידי אשתו, לעצור את הגירתם של חברים חדשים לקבוצה עד אביב 1857 ואשר עשה שימוש בבית הדפוס של הקומונה כדי להשמיץ את יריביו.
בעקבות פעולות אלו החליטה האספה הכללית של הקומונה לפרק את המשרד הפריזאי ב-12 במאי 1856. הוויכוח התפתח לכדי פיצול סיעתי בין סיעת ה'דיסידנטים' בהובלת אלכסיס ארמל מרצ'נד וז'אן בפטיסט ג'רארד, וה'קבטיסטים' תומכי קבה.
הדברים הגיעו לכדי מהלומות ידיים ותגרות המוניות שהמשטרה המקומית נאלצה להתערב בהן, לאחר שב-3 באוגוסט 1956 נבחרו להנהלת הקבוצה רוב ממתנגדיו של קבה.
חדר האוכל אף הוא פוצל לשניים, ותומכי קבה השביתו חלק מפעילות המשק.
מתנגדיו של קבה האשימו אותו כי הוא עושה שימוש במעמדו הרשמי כמורשה חתימה מטעם הקומונה כדי לפגוע בא במזיד ולגרום לה להפסדים כלכליים משמעותיים.
קבה עצמו אף עתר לבית דין בניסון שכשל, לקבל צו פירוק לקומונה.
ב-27 בספטמבר הגישה ועדת חקירה מטעם סיעת הרוב, מתנגי קבה, דו"ח שפירט רשימה ארוכה של האשמות כלפיו אשר אושר באספה הכללית.
באוקטובר 1856, עזב קבה עם 170 מתומכיו, אשר התקדמו במורד זרם המיסיסיפי לכיוון סנט לואיס, כדי להקים מושבה חדשה.
הסכסוך גרם לאובדן של כ-40% מחברי הקומונה, ולדילדול מקורות הכנסתה מתמיכה כלכלית בצרפת, סיעת הרוב בנאוו נקלעה לבסוף לקשיים כלכליים ונאלצה להתפרק בשנת 1860. רבים מחבריה חברו למושבה האיקארית המקבילה בקורנינג שבאיווה.
קבה וחברי סיעת הקבטיסטים שעזבו את נאוו הגיעו לסנט לואיס ב-6 בנובמבר 1856. באופן אירוני, מנהיג הקבוצה שבעטיו אירע הפיצול, אטיין קבה, נפטר יומיים לאחר מכן מהתקף לב פתאומי.
את מקומו בהנהגת הקבוצה ירש עורך דין צעיר בן 32, בשם בנימין מרקדייה (Benjamin Mercadier).
בתחילה עבדו חברי הקבוצה בבתי מלאכה שונים בעיר והעבירו משכורתם לקופה משותפת.
החברים התגוררו במספר דירות קטנות שהצליחו לשכור.
קבוצה זו, המשיכה לקבל גם תמיכה כלכלית מצרפת.
ב-15 בפברואר 1858 רכשה הקבוצה של 151 מאנשי הקבוצה על כמה מאות דונם בצ'לטנהאם, שבסנט לואיס, מיזורי.
הם השתמשו ב-500 דולרים מעיזבונו של קבה, ולקחו משכנתה על סך 25 אלף דולר על מנת לרכוש שלושים ותשעה דונמים ושלושה בניינים בדרום מערב העיר, וחלק מהחברים הוסיף לעבוד בחוץ.
ההסתגלות לאזור החדש ולשכנים החדשים הייתה קשה, אך ילדי הקבוצה, נרשמו לבתי הספר הציבוריים המקומיים.
הדיונים על החוקה עוררו פעם נוספת ויכוח פנימי על מידת הדמוקרטיה הפנימית של הקהילה, אשר הוביל פעם נוספת לפיצול ולעזיבתם של 42 חברים.
היתר אימצו חוקה ברוח הצעתו של קבה לנאוו.
במהרה נפלה גם מושבה זו לוויכוחים שונים, במיוחד במהלך מלחמת האזרחים, אז הצטרפו צעירים רבים לצבאו של לינקולן במטרה להיאבק במשטר העבדות אך גם מתוך תקווה להכניס באמצעות כך כסף וליצור הכנסה כשהקצינים מבין מתגייסי הקומונה נהגו לשלוח לה ממשכורתם.
רבים מהנותרים נפלו קורבן גם למגפות של דיזינטריה וכולרה בחודשים החמים.
עד שנת 1864, נותרו בקבוצה רק כ-20 חברים - מהם שמונה גברים, שבע נשים והיתר ילדים.
ב-1863 חוסל המשרד הפריזאי שתמך בקומונה כלכלית, עם הצטרפותם של החשובים בעסקניו לאינטרנציונל הראשון.
מכיוון שלא הצליחו לעמוד בתשלומי המשכנתה, במרץ 1864 החזירו את הנכס לבנקאי תומאס אלן מסנט לואיס, ממנו נרכש, כשהם מותירים חוב גדול.
נעשה עוד מאמץ שלא צלח לנסות ולאתר שטח שניתן יהיה להתיישב עליו בנברסקה אולם ב-4 במרץ אותה שנה עזבו רוב החברים הנותרים את הקהילה וקומונת צ'לטנהאם חדלה מלהתקיים.
בשנת 1872, נותרו הבניינים עזובים, וב-1875, נשרפו בשריפה אשר כילתה את העדויות האחרונות לקיום המושבה במקום.
בשנת 1852 רכשו האיקארים אדמות במחוז אדמס במדינת איווה כדי ליצור יישוב קבע חדש, והחלו להתיישב מדרום-מערב לקווינס סיטי בשנת 1853, אזור שלאחר מכן הוקמה בו העיירה קורנינג.
בשנת 1860, כאשר פשטה מושבת נאוובו את הרגל, עברו רבים מבני הקהילה לאתר החדש שבאיווה.
המתנחלים הגיעו ללא רכוש מלבד כישוריהם, אך עם חוב של 20,000 דולרים.
השטח כלל כ-4,000 דונם, ובתחילה מצאו לעצמם מקלט בבקתות בוץ, ולאחר מכן בבקתות עץ גסות.
הקהילה קיבלה אישור כאגודה רשומה מצד מדינת איווה ב-1860. בתקופת מלחמת האזרחים, הצליחו חברי הקהילה למכור את תוצרתם במחירים טובים ולכסות את חובם הקיבוצי על שנת 1870.
באביב 1874 ביקר במושבה האיקרית שליד קורנינג צ'ארלס נורדהוף, שנסע בארצות הברית וערך מחקר על קהילות שיתופיות לצורך כתיבת ספר.
באותה תקופה מצא נורדהוף במקום בניין בן שתי קומות, 60 מטרים על 24, אשר שימש כחדר אוכל משותף, בית רחצה ובית ספר.
לצידו הוקמו כתריסר בתי חווה רעועים, אשר הכילו באותה התקופה כ-65 חברים בכ-11 משפחות.
רוב אנשי הקהילה היתו ממוצא צרפתי, וצרפתית הייתה השפה המדוברת ביניהם, אם כי ביניהם נכללו גם "אמריקאי אחד, שווייצרי, שוודי, ספרדי ושני גרמנים".
בספרו כתב נורדהוף כי "הילדים נראים בריאים להפליא, וביום ראשון היו לבושים בטוב טעם.
החיים היו עדיין פשוטים ביותר.
הם היו מתאספים בקבוצות לשולחנות ללא מפות בחדר האוכל המשותף, ושותים מכוסות פח, ומוזגים מים מקנקני פח.
'זה מאוד צנוע', אמר לי אחד מהם; "אבל אנחנו עצמאיים - איננו משרתים של איש - ואנחנו מרוצים".
נורדהוף ציין כי המושבה מכרה כ-2,500 פאונד צמר בשנה, לצד בקר, חזירים ומוצרים שייצרה במתקני הייצור שלה.
הקבוצה המשיכה לפעול תחת החוקה המורחבת שנכתבהה על ידי קבה, "הקובעת בתשומת לב רבה את השוויון והאחווה בין בני האדם ואת החובה להחזיק את הרכוש במשותף.
המוקיעה אדנות ועבודת משרתים, מורה על הנישואין תחת העונשים, לספק חינוך ולדרוש כי דעת הרוב תשלוט".
בכל שבת התכנסה אספה של המבוגרים בקבוצה, פעם בשנה נבחר נשיא לעדה, ומדי שבוע נבחרו מזכירים לישיבות.
בנוסף תחת הנשיא מונו ארבעה מנהלים שהיו אחראים על חקלאות, ביגוד, תעשייה ובינוי.
עוד ציין נורדהוף כי הקהילה לא קיימה מצוות דתיות כלשהן.
"בימי ראשון נחו מעבודתם, והצעירים היו יוצאים חמושים ברובים.
החברה נהנתה לפעמים מהצגות תיאטרון, מוזיקה או שעשוע כלשהו.
הרעיון היה לאפשר לכל אחד לעשות כרצונו".
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הושפעה הקומונה ממבקרים ומצטרפים מרקסיסטיים, חלקם פליטי הקומונה הפריזאית אשר חברו בעיקר לצעירי הקבוצה, וביקשו לקדם שינויים בקהילה במטרה להפוך אותה לגורם משמעותי במעמד העובד ובשמאל הצרפתי-אמריקני.
קבוצה זו שכונתה דרשה שינויים במבנה הנהלת המשק, שיפור שיטות העבודה בחקלאות והרחבת הפעולה התעשייתית של הקומונה.
חשוב מכך, תבעה קבוצה זו מתן זכות הצבעה לנשים באספת הקבוצה - כיוון שעד אז ניתנה זכות זו רק לגברים בני למעלה מ-22. קבוצה זו הייתה המיעוט באספה ומנתה 17 גברים בלבד.
מולה התייצבו החברים הוותיקים שהתנגדו להצעות אלו, והתנגדו גם לקליטת חברים חדשים מחשש לאבד את מעמד הרוב.
קבוצה זו מנתה 31 חברים גברים.
באביב 1876 איימה קבוצת הרוב הוותיק על הצעירים מפני הוצאתם מהקומונה.
ב-17 באפריל הניחה סיעת המיעוט הצעירה הצעה לסדר היום של האספה הכללית ובה ביקשה לפצל את הקהילה באופן מוסכם, אך סיעת הרוב סירבה לדון בכך.
בבחירות להנהלת הקבוצה ב-3 בפברואר 1877, נבחר ארסן סאובה, מי שהיה חבר הקומונה בצ'לטהיים עד יום פירוקה, אשר לאחר מכן שב לצרפת והיה פעיל הן באינטרנציונל הראשון והן בקומונה הפריזאית.
סאובה עשה מאמץ לפשר בין הסיעות היריבות אך נכשל בכך שכן סיעת הצעירים הייתה עקשנית בהחלטתה לפצל את הקומונה.
בסופו של דבר עתרו הצעירים לבית דין שהורה לחלק את רכוש הקומונה בין הפלגים.
קהילת הצעירים נשארה בנקודת ההתיישבות, ואילו הקהילה הוותיקה קיבלה פיצויים בסך 1,500 דולר ועברה מיוזמתה לנקודה חדשה כמיל מערבית.
קהילת הצעירים כוננה חוקה חדשה באוקטובר 1879 שכללה בין היתר מתן זכות בחירה לנשים והוגדר הקשר בין הקהילה לאינטרנציונל.
ב-1879 כללה הקהילה 24 גברים 18 נשים וכ-40 ילדים, אך מצבה הכלכלי היה קשה למדי וחילוקי הדעות בה הוסיפו להיות תדירים והובילו לשורה של פרישות.
לבסוף פורקה הקהילה וחבריה הצטרפו לקהילת ספרנצה ליד סן פרנסיסקו.
חברי קהילת הוותיקים הקימו התיישבות כמיל מההתיישבות הישנה, בנו בה בתים והמשיכו את חיי הקהילה עוד כ-16 שנה עד שנת 1898, אז התפרקה מרצון, וחבריה בחרו להשתלב בעיירות הסמוכות.
הקהילה התפרקה בשל הזדקנות חבריה, ואי הקליטה של חברים חדשים.
סך הכל התקיימה ההתיישבות האיקארית ליד קורנינג 46 שנים, והייתה לניסוי הקומונאלי החילוני הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
כיום ניתן למצוא תערוכה אודותיה בלובי האולם של מחוז אדמס בקורנינג, ובאתר ההיסטורי ששופץ של מבני הקהילה.
קהילה נוספת של תנועת איקאריה, 'ספרנזה' (Icaria Speranza) הוקמה על ידי אמד דהי ויולס לרו (Jules Leroux) - אחיו של הפילוסוף הצרפתי הסוציאליסט פייר לרו.
היא נקראה על שם ספרו האוטופי של פייר לרו שנקרא בשם זה.
השניים עזבו ב-1881 את קהילת הצעירים בקורנינג ורכשו שטח בן 885 אקרים מדרום לקלוברדייל שבקליפורניה.
השטח כלל כרמים, פרדסים ושטחים חקלאיים.
הקהילה קלטה עוזבים נוספים מקורנינג ובשיאה מנתה 55 חברים.
הוחלט לכנס אסיפות כלליות רשמיות רק פעמיים בשנה, בין היתר כדי לצמצם ויכוחים ופיצולים.
חמש ועדות נבחרו שהיו אחראיות על עבודה, חינוך, הספקה, קניה ומכירה והנהלת חשבונות.
כל ועדה או מספר קטן של חברים יכלה לדרוש כינוס אספה כללית שלא מן המניין אך בסמכותן היה לקבל גם החלטות בקונצנזוס בוועדה עצמה.
במקרים של מחלוקת בוועדה יכלו לכנס גם ישיבה משותפת של כל הוועדות.
בשאלות עקרוניות כמו שינוי תקנון הקומונה, קבלת חברים או סילוקם - נדרשה הסכמת 90% מהאסיפה הכללית, בני 21 ומעלה.
יתר השאלות הוכרעו ברוב של 75%.
כוונת השינוי הייתה לצמצם ויכוחים מחד, אך למנוע ריכוז סמכויות מאידך - ולהימנע גם ממצב של 'עריצות הרוב'.
בניגוד ליתר ההתיישבויות האיקאראיות בהן נאסר הקניין הפרטי לחלוטין, בספרנזה היו רהיטיו ובגדיו של החבר לרכושו הפרטי.
כל אחד היה רשאי לקבל מחברים וידידים מחוץ לקומונה מתנות בשווי עד 50 דולרים בשנה, ולהחזיקם ברשותו.
חבר שהצטרף לקומונה נדרש למסור את כל רכושו לקרן משותפת, והכסף והנכסים היו נרשמים על שמו בספרי החשבונות.
בסוף כל שנה צורפה לקרן הכללית מחצית הרווח לצורכי המשק השוטפים, והמחצית השנייה חולקה שווה בשווה בין החברים, באופן שהחבר היה רשאי למשוך את הכסף רק אם החליט לעזוב את הקבוצה.
רוב החברים המייסדים ויתרו על זכותם למשוך את הסכומים שהביאו עימם לקומונה, אך היו זכאים לתבוע את חלקם בהכנסות השנתיות במקרה של פירוק.
כמו כן, הונהגו בקומונה תשלום פרמיות למי שלא נעדר בעבודתו במהלך החודש.
הקבוצה נקלעה למשבר כלכלי שכן החבר שאמור היה לחסל את רכוש הקבוצה באיווה נסע במקום זאת על דעת עצמו לצרפת ורכש עבור החווה סוסים גזעיים במטרה להקים חוות סוסים.
נושי החווה תבעו אותה לדין והיא איבדה רבים מנכסיה.
הקבוצה הייתה גם בררנית בקליטת חברים חדשים, ודרשה שידעו קרוא וכתוב בצרפתית ויקיימו תקופת ניסיון בת שנה שלמה, זאת בעוד זרם המהפכנים הצרפתים שהזין את תנועת איקאריה בשנות ה-70 פסק בשנות ה-80.
כיום יש באתר שלט היסטורי המעיד על קיומה, במקום בו עמד בית הספר שלה.
תנועת א-נוּגַ'בַּא הנקראת בעברית תנועת האצילים היא מיליציה עיראקית שיעית הפועלת בעיראק ובסוריה.
הארגון הוקם בשנת 2013 על-ידי אכרם אל-כעבי המכהן כמזכ"ל ובתמיכה של כוח קודס של משמרות המהפכה, במטרה לסייע למשטר אסד בסוריה בלחימה כנגד כוחות המורדים האסלאמיסטים.
מראשיתה פעלה התנועה בחסות איראנית, וכוח קודס של משמרות המהפכה מספק לחבריה נשק, הכשרה ומימון, ולכן התנועה נחשבת לאחד מכוחות הפרוקסי המובהקים של איראן במזרח התיכון.
התנועה מקבלת גם סיוע מתנועת חזבאללה הלבנונית.
הארגון משתייך לארגון אל-חשד א-שעבי, ארגון-גג מיליציוני המאגד בתוכו כ-40 מיליציות שיעיות ומספר מיליציות מיעוטים (טורקמנים, אשורים ויזידים) ומונה כ-150 אלף לוחמים.
אל-חשד א-שעבי זכה משך השנים לתמיכה חלקית מצד ממשלת עיראק והמשטר האיראני והמיליצייה של ארגון א-נוג'בא מזדהה כחטיבה ה-12 של הארגון.
הארגון הצהיר על נאמנותה לאייתוללה עלי ח'אמנאי ולמהפכה האיסלאמית, וכן על שאיפתה לגרש את כוחות ארצות הברית מעיראק וללחום בבנות בריתה, ומדינת ישראל בראשן.
תנועת א-נוג'בא הוקמה בשנת 2013 כארגון שפרש משורות המיליציה עסאיב אהל אל-חק, לאחר שאכּרם אל-כּעבי, שהיה אחד ממייסדיה המיליציה לצד קייס אל-ח'זעלי, פרש משורותיה על רקע טענות שהשמיע על אי השתתפותה של המיליציה במלחמת האזרחים בסוריה.
משך השנים נטען כי אל-כּעבי הסתכסך אל-ח'זעלי ועם שותפיו האחרים בארגון עסאיב אהל אל-חק ועל כן פרש משורות המיליציה, אך הוא דחה טענות אלה, אף על פי שהמיליציה החדשה שהקים מיעטה לשתף פעולה עם המיליציה הישנה שלו.
מטרתו המוצהרת של הארגון היא "להגן על המולדת והמקומות הקדושים, ובפרט בסוריה ובעיראק", מפני "כוחות הרשע והטרור הכופר".
מזכ"ל הארגון אל-כּעבּי טען כי ימלא אחר כל פקודה שייתן לו המשטר האיראני, כולל הפלה של הממשלה בעיראק או הצטרפות ללחימה לצד החות'ים בתימן – אם האייתוללה ח'אמנאי יכריז שזוהי חובה דתית.
הארגון אוחז בעמדות אנטי-מערביות ואנטי-ישראליות מובהקות וגלויות, והאשים את ארצות הברית בהקמתו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
בשנת 2015 וכן בדצמבר 2017 הזהיר אל-כעבי כי הארגון יילחם בכוחות הצבא האמריקאי אם אלה יפעלו נגדה בעיראק או בסוריה.
בחודש מרץ 2019 הכריז הממשל האמריקני על הארגון כארגון טרור ועל אל-כּעבּי עצמו כעל טרוריסט מבוקש, על פי תקן SDGT.
החל משנת 2020, נרשמה פעילות ישירה ראשונה של הארגון נגד כוחות אמריקאיים, כאשר כוחותיו החלו לשגר רקטות לעבר בסיסים ומוצבים אמריקאיים בעיראק.
הארגון, המונה כ-10,000 לוחמים, בנוי במבנה הייררכי מסודר ובראשו עומד מזכ"ל התנועה אל-כּעבּי.
המועצה הפוליטית אחראית על מעורבות פוליטית בעיראק, על אף הכרזה רשמית כי הארגון אינו לוקח חלק בפוליטיקה העיראקית הרשמית.
הלשכה הצבאית מנהלת את העיסוקים הצבאיים של הארגון בעיראק ובסוריה.
חטיבת אל-חאמד: מיועדת לסיוע לאינטרסים העיראקיים.
חטיבת אל-אימאם אל-חסן: לחמה בכוחות המדינה האסלאמית בעיראק.
חטיבת עמאר בן-יאסר: הוצבה בסוריה לטובת סיוע במלחמת האזרחים.
החטיבה לשחרור הגולן (תיק הגולן): נועדה לשמש ככוח לוחם במלחמה עתידית מול צה"ל במטרה להחזיר את רמת הגולן לסוריה.
על הקמתה של חטיבה זו הכריז מזכ"ל הארגון ב-8 במרץ 2017.
הוועד הפועל: זרוע המבצעים של הארגון.
מחלקת המדיה: כוללת את ערוץ הלווין של הארגון "AL-Nujaba TV" המשדר מבגדאד, תחנת רדיו וכן חשבונות טוויטר, טלגרם ויוטיוב.
לצד אגפים אלה, מפעיל הארגון גם תנועת נוער הפועלת לאתר ולאמן בני נוער בתור דור העתיד של הארגון, בפרט לפעילות צבאית.
אמצעי הלחימה העומדים לרשות המיליציה
המיליציה מחזיקה בארסנל נרחב של אמצעי לחימה, כולל טילי קרקע-קרקע, טילי נ"ט וכטמ"מים נושאי חימוש.
מרבית הנשק שברשות המיליציה מיוצר באיראן, אך ישנם גם אמצעים שיוצרו ברוסיה ואחרים – בעיקר רקטות – מייצור עצמי של המיליציה, בסדנאות שהקימה בעיראק ובסוריה.
לצד זאת, הארגון הצהיר בעבר כי ברשותו אף אמצעי לחימה גנובים של ארצות הברית.
מעורבות הארגון בלחימה בסוריה ובעיראק
כוחות המיליציה הוצבו לראשונה בסוריה זמן קצר לאחר הקמתה, בסוף שנת 2013. משימתם המקורית הייתה להגן ולשמור על המקום הקדוש לשיעים "א-סיידה זיינבּ" בדרום דמשק כנגד מתקפות כוחות המדינה האסלאמית.
בפועל, הוסטו כוחות המיליציה למשימות לחימה כנגד כוחות המורדים במגוון זירות ברחבי המדינה, ללא קרבה או קשר למקומות הקדושים לשיעים.
בנובמבר 2013 תועדו כוחות המיליציה במרחב העיר חלב.
באותה שנה השתלטו כוחות המדינה האיסלאמית על העיר והחילו בה את חוקי השריעה.
אנשי חזבאללה א-נוג'בא היו מראשוני הלוחמים שהתייצבו לשחרר את העיר ולסייע למשטר אסד במשימה זו.
השליטה בחלב חזרה לידי אסד ותומכיו לאחר 3 שנים של לחימה עיקשת ועקובה מדם.
עם פלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיראק, ביוני 2014, והקמת ארגון הגג המיליציוני אל-חשד א-שעבי, הצטרף ארגון א-נוג'בא לארגון, יחד עם שאר המיליציות השיעיות שפעלו בעיראק, במענה לקריאתו של האייתוללה עלי סיסתאני לכל השיעים בעיראק לאחוז בנשק ולהצטרף להגנה על עיראק מפני הפלישה.
הארגון לקח חלק בלחימה לצד כוחות מיליציוניים אחרים ולצד כוחות שונים מצבא עיראק ומהפשמרגה הכורדית, בכל אזורי הלחימה בצפון עיראק, במערבה ובמרכזה.
עיקר המשימות שמילאו לוחמי המיליציה היו משימות של שיטור ואיוש מחסומים לצד הענקת גיבוי לכוחות מצבא עיראק, וזאת מתוך מדיניות שהנהיג ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי, שלפיה לוחמי המיליציות השיעיות הנתמכות על-ידי איראן תישארנה מחוץ לאזורי הלחימה במרכזי הערים הסוניות במטרה למנוע חיכוכים על רקע עדתי.
לוחמי המיליציה המשיכו לקחת חלק במלחמב בכוחות המדינה האסלאמית עד למיגורם הסופי מכל שטחי עיראק, בשנת 2017, אך מוסיפה להחזיק אחריות ביטחונית על אזורים שונים בדרום עיראק ובמרכזה מאז, לרבות מחנה אימונים במחוז דיאלא.
במהלך השנים הארגון ביצע משא ומתן עם ממשלת עיראק על מנת להתפרק ולהשתלב בממשלה, אך איראן לא הסכימה לפירוק הארגון.
באפריל 2025 הארגון הכריז ביחד עם ארגונים אחרים על התכנון לפרק את הארגון ולשלב אותו בצבא עיראק.
תנועת האזרח החקלאי (בהולנדית: BoerBurgerBeweging, בראשי תיבות: BBB) היא מפלגה פוליטית אגררית בהולנד, שמטרתה לקדם את יכולת הקיום באזורים הכפריים ובמגזר החקלאי.
הולנד, על אף שטחה הקטן יחסית היא יצואנית הבשר הגדולה ביותר באירופה ויצואנית מוצרי החקלאות בכלל השנייה בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית).
יש בה את צפיפות חיות המשק הגדולה ביותר באירופה, וחקלאות אינטנסיבית המבוססת על פיטום בעלי החיים במזון מרוכז תזונתית הגדל בעזרת דשנים עתירי חנקן.
תנועת האזרח החקלאי נוסדה כיוזמה של עיתונאית בנושאי החקלאות קרוליין ואן דר פלאס, יחד עם וים חרוט קורקמפ, והנק ורמיר מסוכנות השיווק ReMarkAble, המתמקדת במגזר החקלאי.
המפלגה השתתפה בבחירות לפרלמנט בשנת 2021 עם ואן דר פלאס כמנהיגת המפלגה.
המפלגה השיגה 104,319 קולות (1.0%), ובכך השיגה מושב אחד בבית הנבחרים.
בשל אילוצי זמן, החליטה המפלגה שלא להשתתף באופן עצמאי בבחירות המקומיות ב-2022. עוד הצהירה המפלגה כי היא לא רוצה להפריע למפלגות המקומיות.
עם זאת, מפלגות מקומיות יכלו להירשם כבעלי ברית.
בעלי ברית של BBB הורשו להשתמש בשירותי המפלגה ועבדו תחת הלוגו שלה, עם שם הרשות המקומית.
בתמורה, התחייבה המפלגה המקומית לתמוך בתוכנית הבחירות של ה-BBB וחברי המועצה שנבחרו היו צריכים להיות חברים במפלגה.
בבחירות זכו בעלי ברית של BBB ב-48 מושבים ב-19 רשויות.
במרץ 2023, השתתפה המפלגה בבחירות המחוזיות ובבחירות למועצות המים.
באופן חסר תקדים, השיגה המפלגה בבחירות המחוזיות מיד את מרב הקולות בכל המחוזות,.
במחוזות דרנתה ואובריסל השיגה המפלגה יותר משליש מהקולות.
היות שהמועצות המחוזיות בוחרות את הסנאט – הבית העליון בפרלמנט – השיגה המפלגה שישה עשר מושבים בסנאט, מה שהפך אותה מיד למפלגה הגדולה ביותר.
BBB גם הפכה למפלגה הגדולה ביותר ב-13 מתוך 21 מועצות המים.
BBB טוענת לייצג את האינטרסים של תושבי האזורים הכפריים, המגזר החקלאי, דייגים וציידים.
בבחירות הכלליות ב-2021, המפלגה מיקדה את הקמפיין שלה בנושאים החשובים לבוחרים כפריים וחקלאיים, כולל הבטחה להקים את "משרד הכפריות" שימוקם לפחות 100 קילומטרים מהאג, והסרת האיסור על ניאוניקוטינואידים.
המפלגה קראה לקדם את "חוק הזכות לחקלאות", שייתן לחקלאים השפעה גדולה יותר בענייני הרחבת חקלאות, בתגובה להתנגדות מקומיות לחוות חזירים ועיזים על רקע דאגה לבריאות הציבור, לסביבה ולחקלאות.
ה-BBB תומכת בהשארות באיחוד האירופי למטרות מסחר, אך רוצה לצמצם את כוחו של האיחוד האירופי ומתנגדת לפדרליזציה של האיחוד האירופי.
המפלגה טוענת שיש לאפשר לכל מדינה ואזור באיחוד האירופי לשמור על זהותה ותרבותה ללא הפרעה.
המפלגה גם תומכת בחברות הולנד בנאט"ו וקראה לספק לאוקראינה מטוסי F-16.
המפלגה מתוארת כשמרנית, כמפלגת מרכז, מרכז-ימין, ימנית פופוליסטית, ימנית, אירו-סקפטית, ובענייני מדיניות מסוימים כמרכז-שמאל.
למרות שאינה מפלגת ימין קיצוני בעצמה, כמה אקדמאים ועיתונאים תיארו את המפלגה כמי שנתמכת על ידי הימין הקיצוני.
בנושאי הגירה ומקלט, ה-BBB תומכת בקבלת פליטים הנמלטים ממלחמות אך מעדיפה לעזור להם קרוב לאזור ממנו הם מגיעים במקום לעודד הגירה להולנד, מתוך כוונה שרוב הפליטים יחזרו לארצם לאחר שהסכסוך במדינתם יסתיים.
היא גם בעד שמהגרים יהיו מועסקים ועצמאים כלכלית לפני המעבר להולנד, והם חייבים ללמוד הולנדית, לעבוד ולשלם מס בהולנד לפחות חמש שנים לפני שיהיו זכאים לתושבות קבע.
המפלגה תומכת בגירוש מהגרים בלתי חוקיים.
מנהיגת המפלגה, קרוליין ואן דר פלאס, הצהירה כי המפלגה למען בעלי החיים וארגון זכויות בעלי החיים Wakker Dier הם שניים מהאויבים הגדולים של BBB, וכי המפלגה משתמשת במדיה החברתית שלה כדי לספק פרספקטיבה חלופית.
בית הנבחרים של המדינות הכלליות
שנת בחירותראש הרשימה# סה"כ קולות % מסך הבוחרים# מושבים+/–2021קרוליין ואן דר פלאס104,3191.00 (16)חדש
שנת בחירותראש הרשימה# סה"כ קולות % מסך הבוחרים# מושבים+/–2023אילונה לאגאס36,97620.66 (#1)חדש
מחוזקולות(%)תוצאה (מושבים)דרנתה33.51פלבולנד20.81פריסלנד27.86חלדרלנד23.57חרונינגן23.56לימבורג18.47צפון בראבנט18.21צפון הולנד13.76אוברייסל31.27דרום הולנד13.74אוטרכט13.18זיילנד19.75
מספר החברים ב-BBB גדל בחדות בשנים הראשונות לקיומה, על פי נתוני מרכז התיעוד למפלגות פוליטיות הולנדיות .
תנועת בתי ההתיישבות הייתה תנועת רפורמיזם חברתי שהחלה בשנות ה-80 של המאה ה-19 והגיעה לשיאה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בבריטניה ובארצות הברית.
מטרתה הייתה לסייע לעניים בחברה לשפר את מצבם הכלכלי והחברתי ש נבע מתהליך העיור.
בהנהגת תנועת בתי ההתיישבות עמדו גברים ונשים צעירים בני המעמד הבינוני-גבוה, שהאמינו שהעיור הביא עמו רעות חולות ופגע במעמד הפועלים.
אזורי המצוקה הרבים שנוצרו בערים הגדולות ואוכלסו בפועלים, היו בעיניהם ההוכחה לכך.
כדי ללמוד ולהכיר מקרוב את הבעיות החברתיות באזורים אלו וכדי להפוך לכוח המוביל לפתרונן, עברו חברי התנועה להתגורר בשכונות עצמן.
הם האמינו שעליהם להוביל שינוי מהותי בחברה האמריקאית, ושלשם כך עליהם להתחיל מלמטה, מתוך שיקום השכונות וסיוע לתושביהן, בהכרות אישית עם הרכב האוכלוסייה, צרכיה הייחודיים ובהתאמת השינוי לתנאים בשטח.
את הבתים ששכרו וקנו כינו 'בתי התיישבות' כדי להצביע על העובדה כי ראשי הבתים בחרו לעבור ולהתיישב בקרב המהגרים על מנת ללמוד את צורכיהם בצורה יסודית וללא משוא פנים, כדי להעניק להם את הסיוע הטוב והמותאם ביותר.
בתי ההתיישבות הציעו שירותים שונים לקהילה בשכונות, כגון מעונות יום, שיעורי אנגלית ושירותי בריאות כדי לשפר את חייהם הפיזיים הרוחניים של העניים באזורים בהם פעלו ולסייע להם בדרך זו להשתלב בחברה ולהפוך לאזרחים יעילים ומועילים.
התנועה החלה לפעול ב-1884 עם הקמת טוינבי הול, באיסט אנד של לונדון.
הרעיון היה שאנשים מבוססים יעברו לגור בשכונה הענייה ויתנדבו בה.
הבתים הראשונים הציעו על פי רוב מזון, מחסה והשכלה בסיסית וגבוהה אשר ניתנו על ידי מתנדבים ובאמצעות תרומות של עשירים.
בין היתר התנדבו במסגרות אלו סטודנטים שהתיישבו בשכונות העוני על מנת לחיות ולעבוד לצד המקומיים.
מוסדות אלו זכו לעיתים קרובות לשבחים מצד נציגים דתיים שעסקו בפילנתרופיה ולביקורת מצד גורמים רדיקליים וסוציאליסטיים.
דוגמאות מוקדמות נוספות לבתי התיישבות כוללות בראונינג הול , שהוקם בשכונת וולוורת' בלונדון בשנת 1895 על ידי פרנסיס הרברט סטד, ובית מנספילד, גם היא במזרח לונדון.
בית אוקספורד בבת'נל גרין שנתמך על ידי אנגליקנים מהכנסייה הגבוהה הקשורים לאוניברסיטת אוקספורד.
באדינבורו, הניו קולג' סטלמנט נוסד ב-1893, ואחריו התיישבות אוניברסיטת אדינבורו ב-1905.ההתיישבות של אוניברסיטת בריסטול נוסדה על ידי מריאן פיז והילדה קשמור ב-1911.
המוסדות עסקו יותר בגורמים החברתיים לעוני, בייחוד אלו שהתפתחו עם תהליכי התיעוש, ולא בגורמים אישיים לעוני.
התנועה האמינה ששינוי חברתי יצמח מדחיפה של ארגוני צדקה פרטיים.
התנועה הולידה יוזמות רבות של מדיניות חברתית ודרכי עבודה חדשניות לשיפור התנאים של האוכלוסיות החלשות בחברה כגון שירות עורכי דין מתנדבים ופיתוח מקצועות העבודה הסוציאלית והריפוי בעיסוק.
עם פתיחת ההשכלה הגבוהה לנשים, הגיעו לתנועת ההתיישבות גם צעירות.
התיישבות אוניברסיטת הנשים (כיום התיישבות בלקפריארס) נוסדה בשנת 1887 על ידי נשים ממכללות גירטון וניוהאם באוניברסיטת קיימברידג', מכללות ליידי מרגרט וסומרוויל באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטאות בדפורד ורויאל הולווי.
ג'יין אדמס הייתה אחת מאלו שייבאו את תנועת ההתיישבות מבריטניה לארצות הברית.
דמויות בולטות נוספות בתנועה האמריקנית היו מרי רוזר סמית', מרי קייזר, אליס המילטון, ג'וליה לת'רופ, פלורנס קלי ואלה מיי דאנינג סמית' ועוד.
תנועת ההתיישבות הפכה לפופולרית בשל המצב הסוציו-אקונומי בארצות הברית בין השנים 1890–1910, כאשר למעלה מ-12 מיליון אירופאים היגרו למדינה.
הם הגיעו מאירלנד, רוסיה, איטליה ובעיקר ממזרח אירופה וסיפקו כוח עבודה זול במפעלים, שנדרשה לאור תהליכי התיעוש המהירים לאחר מלחמת האזרחים.
מהגרים רבים חיו בשיכונים צפופים ומוכי מחלות, עבדו שעות ארוכות וחיו בעוני.
ילדים עבדו לעיתים קרובות כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
תנועת ההתיישבות האמריקנית צמחה מתוך הפילוסופיה האופנתית דאז של "פילנתרופיה מדעית", מודל של רפורמה חברתית שציינה את העברת ערכים, התנהגות ומוסר הראויים (כלומר על פי רוב לבנים אנגלו-סקסים פרוטסטנטים) למעמד הפועלים באמצעות צדקה אך גם תוכניות דידקטיות שנועדו להיות 'תרופה למעגל העוני'.
עובדי התיישבויות רבים הצטרפו לתנועה מתוך אמונה חזקה שתוכניות רווחה חברתיות הן הדבר היחיד שיכול למנוע את ההתפתחות המזיקה בארצות הברית של מערכת מעמדות חברתית מושרשת בסגנון אירופאי.
בית ההתיישבות המפורסם ביותר בארצות הברית הוא בית האל בשיקגו, שהוקם על ידי אדמס ואלן גייטס סטאר ב-1889 לאחר שאדמס ביקר בהיכל טוינבי כשנתיים קודם לכן.
בית האל, בניגוד למסגרות צדקה ורווחה נפוצים שקדמו לו, לא היה ארגון דתי.
במקום אתיקה נוצרית, אדמס בחרה לבסס את הבית על אידיאלים דמוקרטיים.
היא התמקדה ביצירת מתקני חינוך ופנאי לנשים ולילדים מהגרים מאירופה.
בתי התיישבות אלה ואחרים היוו השראה להקמת בתי ספר של תנועת ההתיישבות במטרה לשרת קהילות כפריות מבודדות באפלצ'יה, כמו בית הספר להתיישבות הינדמן ב-1902 ובית הספר להתיישבות פיין מאונטן ב-1913 בקנטקי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע לשיא מספר בתי ההתיישבות בארצות הברית לכמעט 500. את גישת בתי ההתיישבות אמצו גם 'בתי האירוח' של תנועת הפועל הקתולי שהקימה דורותי דיי בשנות ה-30, שעל אף שהיו דתיים עסקו במתן סיוע לעניים ללא יומרה או כוונה להשפעה דתית עליהם.
פעילות ההתיישבות הראשונה באוסטרליה החלה על ידי חברת הנשים של אוניברסיטת סידני.
האגודה הוקמה על ידי הלן פיליפס כשהייתה המדריכה הראשונה של סטודנטיות באוניברסיטת סידני בשנים 1891–1892. לפני שנכנסה לתפקיד זה, פיליפס ביקרה באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד באנגליה כדי לגלות כיצד הן תומכות בסטודנטיות.
היא גם ביקרה את אחיה הצעיר, ויליאם אינצ'בולד פיליפס, כומר בכנסיית סנט ג'ון קולג' (ליידי מרגרט צ'רץ'), שם למדה יותר על הפעילות המשימתית של הסטודנטים בעבודת צדקה וחינוך בקרב העניים באזור במסורת תנועת ההתיישבות.
היא לקחה את המודל חזרה לאוסטרליה והקימה אגודת נשים שהתמקדה בביקור חולים בבתי חולים והקמת בתי ספר ערב למבוגרים, בייחוד בית ספר לילה לצעירות עובדות במילרס פוינט, צפון סידני.