tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גריחלבה היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אריזונה.
גריחלבה, חברת המפלגה הדמוקרטית, שירתה בעבר כחברה במועצת המפקחים של מחוז פימה מטעם מחוז הבחירה החמישי בין השנים 2021–2025. היא בתו של חבר הקונגרס לשעבר ראול גריחלבה, שייצג את המחוז משנת 2003 ועד מותו ב-2025.
ב-23 בספטמבר 2025 נבחרה גריחלבה לבית הנבחרים בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של אביה.
עם זאת, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית מייק ג'ונסון מיאן להשביע את גריחלבה לתפקידה עד לסיום השבתת הממשל הפדרלי, והיא נכנסה לתפקידה לאחר שבעה שבועות ב-12 בנובמבר 2025.
היא נכדתו של מהגר עבודה מקסיקני שהיגר לארצות הברית ממקסיקו בשנת 1945, ובתו הבכורה של ראול גריחלבה, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך 22 שנה.
בשנת 1989 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון פואבלו שבטוסון, וב-1995 השלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת אריזונה.
בשנת 2002 הייתה גריחלבה לאישה הצעירה ביותר שנבחרה אי פעם למועצת הנאמנים של מחוז בתי הספר המאוחדים של טוסון (TUSD).
היא כיהנה בתפקיד במשך עשרים שנה, מה שהפך אותה לאחת החברות הוותיקות ביותר בתולדות המועצה.
בשנת 2008 זכתה בפרס "סנגורית השנה" מטעם איגוד היועצים של בתי הספר באריזונה, על פעילותה הנמרצת למען שימור מערך היועצים במערכת החינוך.
היא הצביעה נגד פיטורי המייסד והמנהל של תוכנית הלימודים ללימודים אמריקאים-מקסיקנים במחוז, והייתה חברת המועצה היחידה שהצביעה נגד סגירת הכיתות של לימודים אלו בשנת 2012.
מועצת המפקחים של מחוז פימה
בשנת 2020 נבחרה גריחלבה למועצת המפקחים של מחוז פימה עם 73.60% מן הקולות.
בתפקידה התמקדה בהתאוששות המחוז מהשלכות מגפת הקורונה בארצות הברית תוך שימת דגש על בטיחות, דיור ציבורי בר-השגה ויצירת מקומות עבודה כחלק מרכזי ממאמצי ההתאוששות.
במהלך כהונתה הצליחה גריחלבה לקדם הכרה של המועצה בקרקעות של אומת טוהונו אודהם (Tohono Oʼodham) ושבט הפסוקה יאקי (Pascua Yaqui).
בשנת 2023 מונתה ליושבת ראש המועצה, לאחר שכיהנה כסגנית היו"ר במשך השנתיים שקדמו לכך, ובכך הייתה ללטינית הראשונה שמילאה את התפקיד.
ב-4 באפריל 2025 התפטרה גריחלבה מהמועצה כדי להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השביעי של אריזונה.
אנדרס קאנו מונה בידי המועצה למלא את מקומה.
ב-31 במרץ 2025 הכריזה גריחלבה על השקת מסע הבחירות שלה לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של אריזונה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שיוצג לפני כן בידי אביה המנוח.
בתוך חמש השעות הראשונות למסע הבחירות הצליחה גריחלבה לעמוד ביעד איסוף החתימות, ובכך הייתה המועמדת הראשונה שהבטיחה את מקומה בקלפי.
היא הצהירה כי על הקונגרס לרסן את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, על רקע צעדיו לצמצום כוח האדם הפדרלי, משיכת כספי מענקים ופגיעה בסוכנויות ממשל פדרליות כגון מחלקת החינוך של ארצות הברית.
גריחלבה הוסיפה למתוח ביקורת על התוכנית להקמת מכרה נחושת חדש באתר "אוק פלאט" (Oak Flat), מיזם פדרלי שקם חרף חששות שהעלו בני שבט האפאצ'י סן קרלוס ואחרים, לפיהם מדובר בקרקע חיונית לקיום טקסיהם הדתיים.
במהלך מסע הבחירות זכתה לחסותם של מנהיגים פרוגרסיביים שונים ובהם ברני סנדרס, אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, ורובן גייגו.
בעימות בחירות עם יריבה הרפובליקני בבחירות המיוחדות של 2025, האשימה גריחלבה את ישראל בטענות לרצח עם ברצועת עזה.
ב-15 ביולי 2025 ניצחה גריחלבה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, לאחר שניצחה את דז'ה פוקס, דניאל הרננדס ג'וניור ועוד שני מועמדים אחרים.
ב-23 בספטמבר 2025 ניצחה גריחלבה בבחירות המיוחדות כאשר גברה על דניאל בוטיירס, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
היא הלטינית הראשונה שנבחרה לייצג את אריזונה בקונגרס.
אף על פי שתוצאות הבחירות המיוחדות לא עמדו במחלוקת, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית מייק ג'ונסון מיאן להשביע את גריחלבה לתפקידה עד אשר יאושרו התוצאות באורח רשמי (וזאת בניגוד לג'יימס ווקינשו, למשל, שנבחר גם הוא בבחירות מיוחדות מוקדם יותר באותו חודש ספטמבר והושבע כבר ביום שלמחרת).
הדמוקרטים גינו את סירובו של ג'ונסון וגרסו כי מדובר בצעד שרירותי המונע משיקולים פוליטיים, במיוחד לנוכח הצהרתה של גריחלבה כי בכוונתה להצביע בעד חיוב מחלקת המשפטים של ארצות הברית וה-FBI לפרסם את מסמכי אפשטיין במלואם.
אמתלתו הראשונית של ג'ונסון להשהיית ההשבעה של גריחלבה הייתה הצורך להמתין לאישור הרשמי של תוצאות הבחירות.
עם זאת, ג'ונסון לא השתמש בתירוץ זה כדי לעכב את השבעתם של מחוקקים אחרים שנבחרו בבחירות מיוחדות במהלך הקונגרס ה-119, בהם רנדי פיין וג'רמי פטרוניס, שהושבעו יום לאחר הבחירות.
לאחר מכן טען ג'ונסון כי אין אפשרות להשביע את גריחלבה עד שבית הנבחרים ישוב מהפגרה, אף שהיה תקדים באותו קונגרס להשבעת חברים חדשים יום לאחר בחירתם, גם כאשר הבית לא היה בכינוס.
השבעתה של גריחלבה נקבעה ל-7 באוקטובר, אך נדחתה לאחר שג'ונסון הכריז על "תקופת עבודה במחוזות הבחירה" בין 7 ל-13 באוקטובר.
ההשבעה נקבעה מחדש ל-14 באוקטובר, אך גם במועד זה דחה אותה אף שבאותו יום מזכיר המדינה של אריזונה אישר רשמית את תוצאות הבחירות – ובכך התקיים התנאי המקורי של ג'ונסון.
ב-16 באוקטובר הכריז ג'ונסון כי לא ישיב את בית הנבחרים לפעילות עד לסיום השבתת הממשל.
באותו היום פרסמה גריחלבה סרטון בטוויטר בו דיווחה כי קיבלה מפתחות ללשכתה, אך טרם קיבלה קודי גישה למחשבי הממשלה או כתובת דוא"ל ממשלתית.
ב-21 באוקטובר הגישה התובעת הכללית של אריזונה, קריס מאייס, תובענה ייצוגית נגד ג'ונסון הדורשת ממנו להשביע את גריחלבה, בטענה שהעיכוב פוגע בזכותם של תושבי המחוז שלה לייצוג בקונגרס.
ב-6 בנובמבר פרסמה גריחלבה מאמר דעה בעיתון USA Today ובו מתחה ביקורת על ג'ונסון על שלטענתה החזיק את בית הנבחרים בנעילה (adjourned) כתירוץ לעכב את השבעתה.
ב-12 בנובמבר 2025, שבעה שבועות לאחר היבחרה לתפקיד, הושבעה גריחלבה לתפקידה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אדלברט איימס היה מלח, חייל, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, ששירת בהצטיינות כגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
כרפובליקני רדיקלי, הוא כיהן כמושל צבאי, סנאטור, ומושל אזרחי במדינת מיסיסיפי בתקופת השיקום שלאחר המלחמה.
בשנת 1898 שירת כגנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הוא היה הרפובליקני האחרון שכיהן כמושל מיסיסיפי עד לבחירתו של בינואר 1992 – 116 שנים לאחר שאיימס עזב את התפקיד.
כתומך נלהב בשוויון פוליטי לשחורים, תקופת כהונתו של איימס כמושל מיסיסיפי נותרה מוקד מחלוקת בהיסטוריוגרפיה של תקופת השיקום.
היסטוריונים אסכולת דאנינג ותומכי רעיון "הסיבה האבודה" הציגוהו כאויב הדרום וכשלילי בהיסטוריה האמריקנית, בעוד שהיסטוריונים שחורים ואחרים, במיוחד משנות ה־50 ואילך, ראו בו לוחם צדק ונאו־ביטוליסט נאמן.
אדלברט איימס נולד ב-31 באוקטובר 1835 בעיר רוקלנד שבמיין (אז נקראה מזרח תומאסטון).
הוא היה הצעיר משני בניו של ג'סי איימס, רב־חובל ימי, ושל מרת'ה בראדבורי איימס.
אביו רכש בהמשך את טחנת איימס שבנורת'פילד במינסוטה שנודעה מאוחר יותר כיצרנית דגני הבוקר "Malt-O-Meal".
איימס עצמו גדל כימאי, הפליג על ספינות מפרש, ושימש כסגן רב-חובל באחת מהן.
זמן קצר עבד גם כספן במסחר הימי בספינה של אביו.
ב־1 ביולי 1856 התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, וסיים את לימודיו חמש שנים מאוחר יותר, במאי 1861, במקום החמישי מתוך 45 בוגרים.
מלחמת האזרחים פרצה זמן קצר לפני כן, ושתי כיתות סיימו את הלימודים באותה שנה כדי לספק קצינים לצבא.
איימס מונה ללוטננט משנה ברגימנט הארטילריה ה־2 של צבא ארצות הברית, ולאחר שמונה ימים הועלה לדרגת לוטננט ראשון והוצב ברגימנט הארטילריה ה־5. בקרב בול ראן הראשון (יולי 1861) נפצע קשה בירך ימין, אך סירב לנטוש את תותחיו.
על אומץ לבו קיבל דרגת כבוד של מייג'ור, וב־1893 הוענקה לו מדליית הכבוד על מעשיו בקרב זה.
לאחר שהחלים שב לשירות והשתתף בהגנת וושינגטון הבירה, אחר כך במערכת חצי האי ובקרבות יורקטאון, גיינס' מיל ומלוורן היל.
על תפקודו במלוורן היל הומלץ לשבח על ידי קולונל הנרי האנט, קצין הארטילריה הראשי של ארמיית הפוטומק, והועלה בדרגת כבוד ללוטננט קולונל.
בהבינו שסיכוייו לקידום טובים יותר בחיל הרגלים, שב למיין וביקש למנותו למפקד רגימנט רגלים.
ב־20 באוגוסט 1862 מונה למפקד רגימנט המתנדבים ה־20 של מיין.
יחידה זו השתתפה במערכת מרילנד אך כמעט לא נלחמה בקרב אנטיאטם.
בקרב פרדריקסברג הוביל את אנשיו באחת ההסתערויות האחרונות על גבעות מרי, ובמערכת שאנסלורסוויל (מאי 1863) שירת כקצין מטה אצל מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד.
זמן קצר לאחר מכן, ב־20 במאי 1863, הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בצבא האיחוד.
הוא קיבל פיקוד על חטיבה בקורפוס ה־11, בעוד פיקוד רגימנט מיין הועבר ללוטננט קולונל ג'ושוע לורנס צ'מברלין, שהתפרסם בהמשך בקרב גטיסברג.
בקרב גטיסברג (יולי 1863), לאחר שמפקדו ברלו נפצע ונשבה, נטל איימס פיקוד על הדיוויזיה, ניהל נסיגה מסודרת אל גבעת בית העלמין, והגן עליה מפני התקפה כבדה של גנרל ג'ובל ארלי.
הוא עצמו השתתף בלחימה פנים אל פנים.
לאחר הקרב העניקו לו חיילי רגימנט מיין את דגל הקרב שלהם כהוקרה.
בהמשך הועבר דרומה, השתתף במערכה בווירג'יניה, וב־1865 פיקד על דיוויזיה בקרב השני על פורט פישר בקרוליינה הצפונית, שבו נכבש המבצר האחרון של הקונפדרציה על החוף האטלנטי.
על פעולתו זו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל קבוע ולמייג'ור גנרל בדרגת כבוד.
בשנת 1868 מונה על ידי הקונגרס למושל הצבאי של מיסיסיפי, ולאחר מכן למפקד המחוז הצבאי הרביעי (מיסיסיפי וארקנסו).
בתקופתו נקט צעדים לשילוב שחורים בחיים הציבוריים ומינה את נושאי המשרות השחורים הראשונים בתולדות המדינה.
למרות אלימות וגזענות מצד לבנים בדרום, התקיימו בחירות כלליות ב־1869, והמחוקקים התכנסו בראשית 1870.
לאחר שמיסיסיפי הוחזרה רשמית לאיחוד, נבחר איימס לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מפברואר 1870 עד ינואר 1874. במהלך כהונתו נישא לבלנש באטלר, בתו של מפקדו לשעבר, (שכיהן מאוחר יותר כמושל מסצ'וסטס).
לשניים נולדו שישה ילדים, ביניהם בלנש איימס איימס (הסופרג'יסטית והאמנית), אדלברט איימס הבן, ו.
בשנת 1873 התמודד איימס על משרת מושל המדינה וניצח את יריבו, הגנרל לשעבר ג'יימס אלקורן.
כמושל ניסה להפחית מיסים והוצאות ממשלתיות והצליח במידה מסוימת.
גם יריביו הודו ביושרו ובכך שהיה חף משחיתות.
אולם התנגדות הדמוקרטים הלבנים הלכה וגברה.
התפרעויות, מרידות ורציחות של שחורים התרחשו ברחבי המדינה.
הממשל הפדרלי סירב לשלוח סיוע צבאי, ואיימס נאלץ להגיע להסכמות עם יריביו – אך הם הפרו אותן.
בבחירות 1875 נרדפו בוחרי המפלגה הרפובליקנית ונמנעו מלהצביע תחת איום בנשק, והדמוקרטים כבשו את כל בתי המחוקקים.
בשנת 1876 הוגשו נגדו סעיפי הדחה, אך ועדת החקירה לא מצאה עדות לשחיתות.
למרות זאת, מתוך הבנה שהליך ההדחה יעבור בכל מקרה, הסכים להתפטר בתמורה לביטול ההאשמות.
לאחר פרישתו עבר למינסוטה והצטרף לעסקי טחנות הקמח של משפחתו.
זמן קצר לאחר מכן אירע ניסיון השוד הידוע של כנופיית ג'סי ג'יימס בעיר נורת'פילד – שכנראה נבע משנאתם כלפי השקעותיו של איימס בבנק המקומי.
בהמשך עבר לניו יורק ואחר כך למסצ'וסטס, שם עסק בתעשיית הקמח ובעסקים נוספים.
בשנת 1898, במלחמת ארצות הברית–ספרד, שב לשירות והועלה לדרגת בריגדיר גנרל, פיקד על חטיבה בקרב גבעת סן חואן שבקובה, ולאחר מכן על דיוויזיה בעת המצור על סנטיאגו.
לאחר המלחמה פרש לעסקים פרטיים, השקיע בנדל"ן ובמיזמי בידור באטלנטיק סיטי ובפלורידה, והתכתב רבות עם ההיסטוריון ג'יימס גארנר.
איימס נפטר ב-13 באפריל 1933 בגיל 97 בביתו באורמונד ביץ' שבפלורידה.
הוא נטמן בבית העלמין של משפחת הילדרת' בעיר לואל, מסצ'וסטס, לצד רעייתו וששת ילדיהם.
איימס היה חתנו של הגנרל .
בתו בלנש איימס איימס הייתה סופרג'יסטית, ממציאה ואמנית; ביתה כיום חלק מפארק Borderland במסצ'וסטס, בנו אדלברט איימס הבן היה מדען וממציא החדר והחלון של איימס, בנו היה איש עסקים וחבר קונגרס במשך עשור, ואילו נינו היה הסופר ג'ורג' פלימפטון.
בלנש איימס איימס מחתה בפני הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי על תיאורו השלילי של אביה בספרו "פרופילים באומץ", שבו התבסס על מקורות עוינים מתקופת השיקום.
בעקבות זאת כתבה בשנת 1964 ביוגרפיה מתקנת בשם "Adelbert Ames".
ב־2009 הותקנה לוחית זיכרון למדליית הכבוד על קברו בלואל, מסצ'וסטס.
מחנה ותיקי מלחמת ארצות הברית–ספרד "General Adelbert Ames Post" הוקם על שמו.
ביתו המפואר "Ames Hill Castle" שנבנה ב־1906 בטוקסברי נחשב אתר היסטורי עד שנהרס ב־2012.
בסרט "Gods and Generals" משנת 2003 גולם על ידי השחקן מאט לטצ'ר.
חיים אדם כהן (1 במאי 1960 – 27 ביוני 2024), הידוע בשם הבמה אדם, היה זמר-יוצר ושחקן ישראלי.
במרוצת השנים הוציא שבעה אלבומי אולפן, שני אוספים ושני אלבומי הופעה.
הוא החל את דרכו כרקדן שליווה את הופעתו של יזהר כהן באירוויזיון 1985. בשנת 1987 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו "סוד".
האלבום נבדל מן הפופ המקומי של התקופה בזכות סגנון שירתו הייחודי של אדם וקולו העמוק והמחוספס.
האלבום נמכר בלמעלה מ-45,000 עותקים בחודשים הראשונים להפצתו, וכלי התקשורת בישראל גילו בזמר התעניינות רבה.
אדם זכה בתואר "זמר השנה" של רשת ג' באותה שנה וב-1988.
בשנת 1991 הוא השתתף לראשונה בקדם-אירוויזיון עם השיר "יחד נעמוד", שכתב אורי סלע על פי לחן של הנרי ברטר.
הוא הגיע למקום השני, אחרי אורנה ומשה דץ ושירם "כאן".
לאחר שנתיים ניסה את מזלו פעם נוספת עם השיר "עד", שכתבו והפיקו אהוד מנור וקובי אשרת.
"עד" הגיע למקום השלישי, אחרי "ריח וצבע" של דורון מזר ו"שירו" של להקת שירו ושרהל'ה שרון.
בשנת 1999 פורסם אלבומו החמישי "סוד האחד".
יצירה זו הייתה שונה מאוד מקודמותיה: את מקומם של שירי פופ-דאנס, שהפכו ללהיטי מועדונים, תפסו שירים מספר הזוהר ומתורת הקבלה.
האלבום לא זכה להצלחה וסימן את תחילת ההפסקה הארוכה שלקח אדם מעולם המוזיקה.
אלבומו השישי "רגעים קטנים" יצא לאור לאחר 11 שנים.
ארבע שנים אחר כך פורסם אלבום ההופעה הראשון שלו, "LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים".
בשנת 2019 הוציא אדם את אלבום האולפן האחרון "גאולה".
שנה לפני מותו הועלה לשירותי הזרמת המוזיקה אלבום הופעה נוסף בשם "לייב בגריי 2023".
אדם נולד וגדל בשם חיים אדם כהן בעכו.
בילדותו ראה את קרובת משפחתו רוקדת בלט, ופיתח עניין בתחום זה.
בגיל 14 נוספה גם אהבתו לתיאטרון.
הוא למד בבית הספר "התומר" במרכז העיר.
בהמשך עבר לתיכון "בסמ"ת" בחיפה, וסיים אותו ללא תעודת בגרות מלאה.
הוא התקבל לצוות הווי ובידור של תיאטרון צה"ל, אך בשל הפרופיל רפואי הגבוה שלו עבר לשרת בסטי"לים של חיל הים, ולאחר מכן שירת במשטרה הצבאית.
לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בחיפה.
כמה שנים אחר כך החל ללמוד ריקוד ומשחק בבית צבי, ועבר לתל אביב-יפו.
תקופת לימודיו האקדמיים נמשכה כשנה וחצי עד שהחליט לפרוש.
מעברו לתל אביב התרחש במקביל לפריחה של ז'אנר הפופ בתעשיית המוזיקה בישראל, בעיקר בזכות השפעת הפופולריות של להקות כגון הסמית'ס, טוקינג הדס וקייט בוש, אשר היו השראה ללהקות ולזמרים וזמרות רבים בישראל.
בריאיון משנת 1987 סיפר אדם על מעברו לתל אביב: .
אדם החל לעבוד כתקליטן במועדונים, דוגמת "הפינגווין", "דן", "מועדון התיאטרון" ו"דיווין", שבאותה העת היה מקום המפגש של בני המגדר השלישי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הקים אדם עם רפי פרסקי להקת רוק משותפת בשם "כתם".
הצמד הופיע במועדונים רבים באזור המרכז, ובהם "הפינגווין", ואף הקליטו כמה קטעי דמו לשירים שכתבו והלחינו במכללת סאונד יואב גרא.
היצירות שכתבו יחד לא התאימו למה שחיפשו חברות התקליטים באותה תקופה, ומשלא הצליחו להשיג עניין בחומרים המשותפים, הצמד התפרק.
בד בבד נהג להשתתף בהפקות של הקאלט מופע הקולנוע של רוקי במועדונים באזור המרכז.
אדם העריץ את הסרט, וצפה בו כ-250 פעמים.
בהפקות שהעלה עם חבריו גילם את דמותו של ד"ר פרנק נ' פורטר, מדען בעל קול בריטון, שהפך לסמל מין ברחבי העולם.
המראה של הדמות אופיין בשפתיים עם אודם אדום ובוהק, איפור עיניים שחור ואפל, ביריות שחורות ונעלי עקב.
הם העלו את המופע במשך כמה חודשים, עד שהסתכסכו זה עם זה והחליטו שלא לחדש את ההפקה.
בשנת 1985 השתתף בקדם-אירוויזיון השנתי כרקדנו של יזהר כהן בשיר "עולה עולה".
כהן דורג במקום הראשון, ונבחר לייצג את באירוויזיון 1985, שנערך בגטבורג שבשוודיה.
הוא הגיע למקום החמישי בערב הגמר.
בשל שביתה בנמל התעופה המקומי נאלצה המשלחת הישראלית לנסוע לדנמרק באוטובוס ולטוס ארצה דרך נמל התעופה קופנהגן קסטרופ.
לימים תיאר אדם את הנסיעה כ"סיוט בלהות".
הוא ישב באחד הספסלים האחוריים, וניסה להפיג את ההרגשה הרעה דרך שירה.
לטענתו, באוטובוס השתררה דממה וכולם האזינו לקולו.
אילנה אביטל, שנלוותה למשלחת לצד שלמה צח, בעלה, שהיה אמרגנו ומנהלו האישי של נציג ישראל לתחרות, הסבה את תשומת לבו של צח לנער.
צח, שהיה מפיק מוזיקלי מצליח בישראל באותה תקופה, לקח תחת חסותו את אדם והחל את קריירת המוזיקה שלו באופן מקצועי.
1986–1987: ניסיון הפריצה באירופה והאלבום סוד
בשנת 1986 ניסה אדם את מזלו בצרפת, בליוויו הצמוד של צח.
הוא אימץ את שם הבמה "כריס לייף" ("Cris Life"), והקליט שלושה שירים באנגלית: "Gypsy Lady", "Living Alone" ו-"No More Light".
הראשון מביניהם יצא בפורמט תקליט 7 אינץ' בדנמרק תחת חברת התקליטים מגה רקורדס.
הוא פורסם בפורמט זהה גם בהולנד ובגרמניה דרך אפיק רקורדס וקולומביה רקורדס בהתאמה.
הבי-סייד של כל התקליטים היה "Living Alone".
אדם החל להתראיין בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות ברחבי צרפת, גרמניה, הולנד ודנמרק.
בווידאו קליפ ל-"Gypsy Lady" חיקה את הזמר דייוויד בואי, והסינגל נמכר בכמאה אלף עותקים ברחבי אירופה.
על-אף הניסיון לבסס את מעמדו של אדם מעבר לים וההצלחה הנאה לה זכו הסינגלים, הוא לא נכנס לאף מצעד פזמונים ארצי.
השיר "No More Light" הפך בגרסתו העברית ל"אין מוצא", שנכלל ב"סוד".
בקליפ שלו היה אדם מעוטר בזיפים, לבוש בחולצת ג'ינס שמוטה על כתפיו וגופייה לבנה קרועה בחזה.
לאחר תשעה חודשים החליט אדם לשוב ארצה.
הוא וצח החליטו לנסות וליצור אלבום בכורה ישראלי בעברית, תוך עבודה אינטנסיבית עם מוזיקאים מובילים בישראל.
הוא זנח את שמו הבין-לאומי "כריס לייף" לטובת השם "אדם".
לימים סיפר שמעון שירזי כי הוא טען בפניו כי השם "חיים כהן" דומה מאוד לחיים משה, ולכן יש לבחור בשם "אדם", שנחשב שונה ומיוחד בנוף הישראלי.
חזונו של אדם היה לשנות מעט את הזמר המקומי באמצעות הדרמטיות שבו והתנועות הייחודיות שהוא משלב בהופעותיו להדגשת הרגש שבמוזיקה.
צביקה פיק היווה עבורו השראה.
באותה תקופה הגדירו כלי התקשורת את אדם כ"תשובה הגברית לריטה", שהייתה פופולרית מאוד באותה העת.
באותה שנה הגיש לרשות השידור שיר להתחרות בקדם-אירוויזיון 1986, אך נענה בסירוב.
על אלבום הבכורה, "סוד", עבדו צח, אלונה קמחי, יואב גינאי, יזהר אשדות, סם סימפסון, אנתוני ג'יימס, הנרי ברטר ומיטש הילר.
קמחי כתבה את כל רצועותיו, למעט הסינגל "אין מוצא", שנכתב על ידי גינאי, סימפסון וג'יימס.
אשדות היה המפיק העיקרי של סוד.
ברטר והילר הפיקו את "קחי אותי" ו"אין מוצא" בהתאמה.
מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים: "הכרזת מלחמה", "סוד", "נוסע רחוק", "אין מוצא", "ימים ברקיע" ו"תמונות".
כולם זכו להצלחה רבה, ודורגו בין עשרת השירים הפותחים של המצעד השבועי ברשת ג'.
האלבום עצמו נמכר בלמעלה מ-45,000 עותקים ברחבי ישראל, וקיבל תואר פלטינה.
על הצלחתו זכה בפרס "זמר השנה" של תחנת הרדיו.
האלבום אופיין בצלילי פופ-רוק אלקטרוניים, שהושפעו מהמיינסטרים המקובל באירופה.
סרטוני הקליפים של הסינגלים, שבמרביתם צולמו איברים חושניים שונים בגופו של אדם, כמו השפתיים, העיניים התכולות ואזור המפשעה, הביאו לאדם קהל מעריצים רחב, שכלל בעיקר נערות מתבגרות.
כתוצאה מחלק מסצנות הסרטונים, שנתפסו ככוללות רמזים מיניים, הגדירו את הזמר החדש בקשת תארים, החל מ"יפה תואר" וכלה ב"גבר מצ'ואיסטי הטרוסקסואלי".
לאחר ההצלחה של האלבום "סוד" זכה בהמשך שנת 1987 בתחרות הפסטיגל עם השיר "לא לוקח בקלות".
צח ואדם פנו למוזיקאים נוספים על מנת ליצור אלבום חדש.
לטובת המשימה התגייסו רחל שפירא, קורין אלאל, קמחי, אשדות, רון רוזנפלד, פיטר קינגסברי, ברוך פרידלנד, אהוד מנור, גינאי, מילר, נאוה ברוכין, שמעון ספיר, נתן כהן, דומיניק דיין ודובי קיזלשטיין.
לאחר שהוקלט באולפני ד' וב' במהלך פברואר עד מאי 1988 יצא האלבום בחודש יולי, לצד חמישה סינגלים מסחריים: "היא רוקדת לבדה", "מצטער", "שקיעה אחת" (דואט עם תימנה בראואר), "מכור לאהבה" ו"מרחוק לרחוק".
בניגוד ל"סוד", שבו הוצג אדם כדמות גברית חסרת רגשות, האלבום "מרחוק לרחוק" כלל טקסטים אינטימיים יותר על אהבה, סליחה, בדידות ונוסטלגיה.
על-אף השינוי באופי השירים, "מרחוק לרחוק" שחזר את הצלחתו של "סוד" כמצופה.
הוא נמכר בכ-40,000 עותקים ברחבי ישראל, וזכה לקבל מהפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית תואר פלטינה.
כל חמשת הסינגלים דורגו בין עשרת השירים הפותחים במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
כל הסינגלים למעט מ"רחוק לרחוק", דורגו במצעד השנתי של רשת ג' לשנת ה'תשמ"ח.
"מצטער" זכה בקטגוריית "שיר השנה" של תחנת הרדיו, ואילו אדם קטף את תואר "זמר השנה" בפעם השנייה ברציפות.
בדצמבר השתתף בפעם השנייה ברציפות בפסטיגל, וזכה במקום הראשון עם השיר "אל תשכח" (מילים: אהוד מנור; לחן ועיבוד: הנרי ברטר).
1989–1999: חופשי, הימים שאנחנו ביחד וסוד האחד
בשלהי 1988 נפער קרע ביחסים בין צח לאדם.
השניים החליטו להפסיק את השותפות ביניהם, ואדם פנה למתי כספי, שיפיק עבורו את אלבומו הבא.
צוות יצירת אלבומו השלישי של אדם, "חופשי", נותר כמעט זהה.
אליו הצטרפו יענקל'ה רוטבליט, מאיר גולדברג, אסתר שמיר, אלון אולארצ'יק, הראלה בר וראובן גבירץ.
הוא יצא לאור בנובמבר 1989, וכלל עשר רצועות, מתוכן חמש יצאו כסינגלים: "יש אהבה", "תפקיד חיי", "על במה", "עיר כסף", ו"איש עוד לא הכיר אותי".
"חופשי" לא הצליח כמו שני קודמיו; רק שני סינגלים התברגו לעשרת השירים הפותחים של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בהתאם למסורת של אדם, נכללה גרסת כיסוי אחת באלבום לשיר עברי מוכר, "בלדה בין כוכבים", שבוצע במקור על ידי מרדכי (פופיק) ארנון.
לטענת כספי, באותה תקופה, קהלי היעד של אדם לא הבינו את כוונתו האמיתית בשיריו ואת תוכנם.
על שיתוף הפעולה ביניהם סיפר כספי כי הוא למד מאדם המון.
לדבריו, היו לו שאיפות ומטרות מיוחדות באלבום הזה.
הוא רצה להביא גוון אחר שלו, שמאזיניו טרם שמעו.
על-אף שהאלבום לא הצליח להתייצב במיינסטרים הישראלי, היה אדם מרוצה מכך שלראשונה יצר מוזיקה שלא נועדה למלא את רצונם של אחרים, אלא את רצונו האישי.
בדצמבר אותה שנה השתתף וזכה בפעם השלישית ברציפות בפסטיגל בשיר "כמו גיבור מצויר" (מילים: אהוד מנור; לחן ועיבוד: הנרי ברטר).
ניצחונו הרביעי והאחרון בפסטיבל נרשם ב-1990 עם השיר "הנשיקה הצרפתית", שנכתב והולחן על ידי שמרית אור ודן שאול.
בשנת 1991 השתתף בקדם-אירוויזיון השנתי עם השיר "יחד נעמוד" (מילים: אורי סלע; לחן ועיבוד: הנרי ברטר).
הוא הגיע למקום השני, והפסיד לאורנה ומשה דץ ושירם המשותף "כאן".
באותה שנה פורסם אלבום האוסף הראשון של אדם, "פעמיים ביום".
הוא כלל שירים משלושת אלבומי האולפן הראשונים שלו, וכמה שירים חדשים.
השיר היחידי שנכנס למצעד הפזמונים הרשמי של ישראל הוא "פעמיים ביום", שהגיע למקום התשיעי, ודורג במצעד סוף השנה במקום ה-37. משנת 1992 החל לשחק בתוכנית "פלאי קלעים" בתפקיד עצמו.
לרוב, גילם את הדמויות הראשיות ואת הנבלים בסדרה.
תקופת השידור תמה שלוש שנים אחר כך.
ב-1 באפריל 1993 התחרה בשנית בקדם-אירוויזיון בשיר "עד" (מילים: אהוד מנור; לחן ועיבוד: קובי אושרת) והגיע למקום השלישי בתחרות, כשמעליו דורגו "ריח וצבע" של דורון מזר ו"שירו" של להקת שירו ושרהל'ה שרון.
בשנת 1994 יצא אלבומו הרביעי, "הימים שאנחנו ביחד".
אדם המשיך את קו הכתיבה הבוגר שעיצב לעצמו באלבום "חופשי".
מנהליו טענו כי הוצאת האלבום וההחלטה לא להמשיך את טיפוח דמותו כאליל נוער וכסמל מין הן "התאבדות מקצועית".
כל השירים נחלו כישלון, למעט "נגד הגורל" ו"לילות אהבה", שזכו להצלחה מועטה.
באותה שנה החל לגלם את דמותו של איש הפח במחזמר "הקוסם!".
בשנת 1995 השתתף בפסטיגל פעם נוספת עם השיר "בחיק הטבע", שהגיע למקום האחרון.
ב-1999 יצא האוסף השני שלו, "אדם – האוסף", שהופץ על גבי תקליטור כפול דרך חברת התקליטים הד ארצי.
מאוחר יותר באותה שנה פורסם "סוד האחד", אלבום האולפן החמישי של אדם.
הוא היה שונה משאר אלבומיו, כיוון שכלל שירים הלקוחים מספר הזוהר ומתורת הקבלה.
בד בבד שיחק בהצגת הילדים "בגדי המלך החדשים" לצד חנן גולדבלט.
2000–2024: הפסקה מקריירת המוזיקה, רגעים קטנים, אלבומי הופעה וגאולה
בשנת 2000 שיחק בהצגת הילדים "גוליבר" לצידם של שרון צור, גדי יגיל, אורי גבריאל וקרן שמש.
בתום תקופת הרצת ההפקה החליט אדם לקחת הפסקה מהקריירה המוזיקלית שלו.
בשנת 2004 פרסם את גרסתו ל"סוס מעץ", שבוצע במקור על ידי גלרון, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
ב-21 באוקטובר אותה שנה הוצגה גרסתו כמועמדת לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורגה במקום השמיני.
ב-18 בנובמבר עלתה לשיאה במקום הרביעי.
לבסוף, ב-23 בדצמבר יצאה מטבלת הדירוג לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה.
בשנת 2006 שימש כמנהל שייט באוניות "הנסיכה" ו"הדרים".
– סיפר אדם על התפקיד.
בשנת 2009 החל אדם לעבוד על אלבומו השישי, "רגעים קטנים".
במצבת הכותבים נמנו יוני זיכהולץ, חמוטל בן זאב, אורן לב וחיים קינן.
לטובת ההפקה חידש אדם את קשריו עם צח.
ההקלטה בוצעה על ידי אליעד רמון באולפני גל-קול.
את תהליך המאסטרינג עשה סידני טולדנו באולפני מאסטר דיסק.
האלבום המלא יצא ב-11 בפברואר 2010 דרך חברת התקליטים פליי רקורדס, והוא כלל עשר רצועות, מתוכן שתיים יצאו כסינגלים: "חורף" ו"סניוריטה".
השיר האחרון, "בית", הוקדש לאמו של אדם, חוה.
באותה שנה יצא לאקרנים סרט דוקמנטרי אודותיו, "חיים ואדם".
הוא בוים על ידי מירי פרלמן, וצולם במשך חמש שנים.
מוטיב הסרט היו שתי הדמויות המרכזיות בחייו, "אדם" ו"חיים כהן".
במאי 2011 השתתף בתוכנית "היכל התהילה", ששודרה בערוץ 24. בסיומה הגיע למקום החמישי, כשמעליו דורגו אבי טולדנו, רוחמה רז, מייקל הרפז ובני אלבז.
לאחר כשנתיים הוציא את "הדברים הכי פשוטים" כסינגל שלא מתוך אלבום.
הוא דורג במקום השמיני במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ונחשב להצלחתו הראשונה של אדם מאז אלבומו רביעי.
בשנת 2014 ערך הופעה ב"זאפה הרצליה", שצולמה והופקה לאלבום הופעה בשם "LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים".
אדם ביצע את מיטב להיטיו, כמו "אין מוצא", "סוד", "שקיעה אחת", "היא רוקדת לבדה" ו"מצטער".
בהופעה ביצע שיר חדש בשם "מחר יהיה שקט", שהגיע למקום החמישי במצעד השבועי של המוביל הארצי.
ב-2017 דיבב את בלתזר בראט, הנבל הראשי, בסרט "גנוב על העולם".
במאי 2018, לאחר שהות ארוכה בבית חולים, פרסם אדם את הסינגל "בסוף כולם רוצים אהבה".
בחנוכה של אותה שנה גילם את איש הפח בהצגה הקוסם מארץ עוץ.
ב-11 במרץ 2019 יצא אלבומו השביעי והאחרון, "גאולה".
הוא הושק במסיבה חגיגית במרכז ענב לתרבות ב-9 במרץ.
יוסי חרסונסקי שיבח את אדם על הפקת ויצירת "גאולה", ואף העניק לו ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה באתרו.
גם תימורה לסינגר מ"גלובס" אהבה את האלבום, וכינתה אותו כ"אלבום החזרה של אדם לחיים".
בחודשים יוני–יולי באותה השנה, שיחק במחזמר "לזרוס".
בשנת 2020 השתתף בפסטיגל בפעם השישית.
ב-2022 הוציא את הסינגלים "הכוס הכחולה" (גרסת כיסוי לשירו של עברי לידר), "סוס מעץ" (גרסה חדשה עם סי היימן), "זו דרכו של הסתיו (באפריל או במאי)" (גרסה חדשה, דואט עם יאיר רוזנבלום), "זה הזמן לניסים" ו"נתנה תוקף".
בשנה שלאחר מכן ערך הופעה במועדון הגריי, שב-2024 עלתה לשירותי הזרמת המוזיקה כאלבום הופעה בשם "לייב בגריי 2023".
הוא אירח שם את סי היימן, רון רוזנפלד ומייקל הרפז.
בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו מותג אדם כסמל מין.
שלמה צח, שהיה אמרגנו של אדם בשנותיו הראשונות כמוזיקאי, החליט להשתמש בקמפיין פרסום מסיבי, שהפך את הזמר למוקד התעניינות רב מצד כלי התקשורת.
הושקו קווי מוצרים על שמו, הכוללים חולצות, כרזות, קלטות וידאו ואף נעליים ממותגות בדמותו בשם "נעלי אדם".
מסעות הפרסום שלו כללו קדימונים לסרטים בקולנוע, תמונות בשלטי חוצות עצומים, כתבות בשערי מגזינים בישראל והשמעות רבות בתחנות הרדיו המקומיות.
ב-6 ביולי 1988 פרסם ירון פריד בשבועון "כותרת ראשית" כתבה הסוקרת את אפיונו של אדם כמוצר מסחרי.
הוא טען כי ההפקות הגרנדיוזיות שנעשו בהופעותיו דאגו לצמיחת המוניטין שלו בקרב נערים ונערות.
לעיתים, כתב, אדם היה נחטף אל מאחורי הקלעים על ידי מעריצה, וחוזר אחרי כמה דקות.
לאחר כל הופעה היה זורק את הבנדנה שלו לקהל.
במקרים רבים הוצת ריב אלים בין מעריציו.
יוסי חרסונסקי לא התחבר לדמות החדשה שפיתחו צח ואדם.
במוסף ביקורת המוזיקה שלו אפיין את אדם כ"בייבי פייס [פנים צעירות] בעל קול חצץ, אנרגיה גרונית (...), הבעה חסרת גוונים (...), חצי תשובה ליורופופ ורבע תשובה לברוס ספרינגסטין".
אריאל זילבר צידד בהשוואתו של אדם לספרינגסטין, וטען שאדם הוא זמר טוב, בעל חינניות ואמת.
מבקרי המוזיקה בישראל לא חיבבו את אדם, הן כמבצע והן כאישיות, חרף הצלחתו המסחרית וקהל המעריצים הענק שחג סביבו.
תפסו אותו כאדם רדוד ושטחי, שמבצע שירים ללא משמעות עמוקה.
ב-2 באוקטובר 1987 פרסם יובל לוי את כתבתו במסוף התקליטים של השבועון "כל העיר".
לטענתו, המבקרים הישראליים חשבו שאדם הוא שחזור לא מוצלח של צביקה פיק.
לאורך הקריירה שלו לא חסך אדם את ביקורתו כלפיהם.
בריאיון לעיתון "חדשות" סיפר: .
באלבום "חופשי" ולאחריו החליט אדם לפנות לקהל מבוגר יותר.
בנקודה זו החלה דעיכת הקריירה המוזיקלית שלו.
מסעות הפרסום הפכו לקטנים יותר ומרבית שיריו לא נכנסו למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
שני אלבומיו האחרונים תוארו כ"קלאסיקה, שתיזכר למשך דורות".
על-אף הקריירה הקצרה של אדם הוא הפך לדמות מוכרת במוזיקה הישראלית.
לאחר מותו ספדו לו מיטב אישי התרבות במדינה.
דנה אינטרנשיונל כתבה בחשבון האינסטגרם שלה כי גם היא נמנתה בין מעריצותיו והוסיפה שהוא היה דבר מיוחד וחדשני בישראל, ולא היה דבר כמותו לפניו.
דפנה דקל, שהופיעה עם אדם ב"פלאי קלעים", סיפרה שהוא היה חבר נהדר, אכפתי ורגיש.
ירדנה ארזי כתבה שהוא "נולד לבמה" והיה זמר נשמה רגיש וכריזמטי, שחקן מוכשר ופרפורמר שמסוגל לסחוף כל קהל.
רן דנקר סיפר שכשהיה ילד נהג לשמוע את שיריו של אדם, שהיו פסקול ילדותו.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הצטרף הזמר למטה משפחות החטופים, והופיע כמעט בכל התאגדות שלו בכיכר החטופים והנעדרים.
בצוואתו ביקש לתרום את קרניות עיניו ואת כל ההכנסות מהמופעים שיוקמו לזכרו למטה.
הודעה רשמית מטעם הארגון יצאה לאחר מותו: .
שר התרבות, מיקי זוהר, ספד לו וכתב ברשתות החברתיות כי הוא היה מוזיקאי פורץ דרך.
יאיר לפיד, יושב ראש האופוזיציה, הקדיש לו את שירו של זילבר, "ברוש", ומסר את תנחומיו למשפחתו.
אמו של אדם, חוה, סבלה ממאניה דפרסיה.
בשנת 2010 חשף בסרט הדוקומנטרי אודותיו "חיים ואדם" כי הוא היה עד למספר התקפי זעם, כעס ודיכאון שהיו לה לאורך ילדותו ולכמה ניסיונות התאבדות.
בגיל 8 מצא עצמו במרכז ריב בין הוריו.
בלהט הרגע שלפה אמו סכין, דקרה את אביו בבטנו, ופצעה אותו.
לאחר מכן אושפזה מספר פעמים במחלקה סגורה בבית חולים פסיכיאטרי.
עוד הוסיף בשיחה עם הבמאית מירי פרלמן כי הוא מחק מזיכרונו את כל ילדותו עד גיל 12, ורק משנה זו החל להתעצב כאישיות באופן עצמאי.
אדם הוא דור שני לניצולי שואה.
חוה הייתה בגטו בעיירה נידחת בהונגריה.
לטענתו, הזוועות שחוותה באותה תקופה פיתחו אצלה את המחלה הנפשית.
בשנת 1982 התחתן אדם עם מיכל בת-שבע דנינו (לימים רעייתו של שולי רנד), אך הם התגרשו תשעה חודשים מאוחר יותר.
באוקטובר 2007 יצא אדם מהארון.
לאחר מותו, חשף המפיק שמעון שירזי כי היו בעבר בני זוג במשך 8 שנים.
אדם היה בעליהם של שני בתי קפה בשם "אדמ'ס" – האחד בתל אביב והשני בהרצליה פיתוח, בהם הופיעו אמנים צעירים, ולעיתים נהג להופיע בעצמו.
בספטמבר 2017 הגיע לבית החולים איכילוב לניתוח להוצאת כיס המרה.
הניתוח הסתבך ויצר דלקת בלבלב, שפגעה באיברים הסמוכים.
ב-2 בינואר 2018 נודע על החמרה במצבו והוא הועבר לטיפול נמרץ כירורגי.
ב-8 בפברואר 2018 שוחרר מבית החולים.
אדם, שהיה מעשן כבד, לקה ב-COPD ובהמשך אובחן כחולה בסרטן הריאות.
הוא בישר למעריציו על מצבו במאי 2023. כשנה לאחר מכן, ב-27 ביוני 2024, נפטר אדם ממחלתו.
הוא נקבר בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
ביום פטירתו הוקרן ברשת 13 הסרט "בלדה לחיים", שתיעד את מצבו הבריאותי החל משנת 2018. לבקשתו של אדם, לאחר שנה למותו יצא השיר "עיר קפואה", שנכתב על ידי יוני זיכהולץ והולחן על ידי איתי פרלמן נסיך.
השיר הוקלט בהקלטה ביתית כעשור קודם לכן, ועבר עיבוד מקצועי על ידי המוזיקאים יהונתן פרלמן ועידן ציון.
2014: LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים
אֶדָם (בהולנדית: Edammer) היא גבינה הולנדית מסורתית העשויה מחלב דל שומן או דל שומן למחצה.
זוהי הגבינה השנייה בתפוצתה בהולנד אחרי הגאודה, ומהווה כ-27% מכלל ייצור הגבינות במדינה.
היא מיוצרת באזורים נרחבים בהולנד אולם רק גבינות המיוצרות בפרובינציה של צפון הולנד זוכות במעמד PDO.
מקורה במאה ה-14 והיא נקראת על-שם עיירת הנמל אדם מצפון לאמסטרדם שהייתה מרכז לסחר בגבינה.
הגבינה מתיישנת היטב ללא צורך בתנאים מיוחדים ולה חיי מדף ארוכים.
תכונות אלה הפכו אותה לנפוצה ביותר בתקופת המסעות הגדולים של מגלי העולם בין המאה ה-14 למאה ה-18, במיוחד בקרב יורדי ים ובאזורי ספר, ומשם שאבה את פרסומה העולמי.
הגבינה משווקת בשלושה גדלים, הנפוץ ביותר הוא במשקל 1.7 ק"ג.
היא נמכרת גם בכדורים קטנים וצבעוניים בשני גדלים.
גבינת אדם הייתה פופולרית בקרב מלחים מצפון צרפת, ולבקשת לואי ה-14 החלו לייצר בצרפת גבינה דומה בשם "מימולט" .
צבעה הפנימי צהבהב והיא עטופה בפרפין אדום.
אדם מיושנת נעטפת בפרפין שחור, משווקת לאחר 17 שבועות ועד 10 חודשי הבחלה.
לטעמה מתיקות אגוזית ומליחות קלה.
ההתיישנות מחזקת את הטעם ומקשה את המרקם.
היא כמעט נטולת ריח בהשוואה לגבינות אחרות.
אחוז השומן שבה (28%) נמוך יחסית לגבינות מסוגה ולכן היא מעט רכה יותר לעומתן.
בעבר יוצרה אדם מחלב מלא ואחוז השומן בה היה גבוה יותר.
הגבינה פופולרית עד היום בצפון אמריקה ובמדינות הנורדיות, בספרד ובאמריקה הלטינית וכן בפיליפינים שם היא מהווה חלק בלתי נפרד מארוחת חג המולד המסורתית.
בישראל נפוצה גבינה צהובה של חברת תנובה בשם "עמק".
היא מבוססת על גבינת אדם ומיוצרת מאז 1942. הגבינה יוצרה במשך שנים רבות בדגם אחד, שבו 28% שומן, ובמאה ה-21 נוספו לה דגמים של 5%, 9% ו-15% שומן.
אדלינה פאטי (באיטלקית: Adelina Patti; 10 בפברואר 1843 - 27 בספטמבר 1919) הייתה אחת מזמרות האופרה הנחשבות ביותר במאה ה-19. יחד עם בנות תקופתה, ג'ני לינד וכריסטינה נילסון, הייתה מזמרות הסופרן המפורסמות ביותר במאה זו.
ג'וזפה ורדי ואחרים אמרו שהיא הזמרת הגדולה ביותר ששמעו.
פאטי היא הדודה-רבא של השחקנית והזמרת האמריקאית פטי לופון, זוכת פרסי הטוני והגראמי.
נולדה בשם אדלה חואנה מריה פאטי להורים איטלקים שעבדו במדריד, ספרד.
אביה היה סיצילאני ופאטי הייתה איפוא מלידתה נתינה של ממלכת שתי הסיציליות.
בהמשך נשאה דרכון צרפתי מנישואיה.
הוריה היו זמרים, טנור וסופרן ואחיותיה, קרלוטה ואמליה, היו גם הן זמרות.
בילדותה עברה המשפחה לניו יורק; פאטי גדלה ברובע הברונקס ובית הוריה עודנו ניצב שם.
פאטי שרה כזמרת מקצועית מילדותה והתפתחה לסופרן קולורטורה.
הסברה היא, שגיסה, מוריס שטראקוש, תרם לפיתוח טכניקת השירה שלה, אך פאטי, כמו זמרות רבות אחרות, טענה שהטכניקה שלה היא פרי לימוד עצמי.
אדלינה פאטי הופיעה לראשונה באופרה, בתפקיד הראשי ב"לוצ'יה די למרמור", באקדמיה למוזיקה בניו יורק, בשנת 1859, כשהייתה בת 16.
בשנת 1861, בת 18, הוזמנה להופיע בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לשיר בתפקיד אמינה ב"לה סונאמבולה" של בליני.
הצלחתה הגדולה הניעה אותה לקנות בית בלונדון, שאותה עשתה לבסיסה כשיצאה לכבוש את אירופה.
הופעותיה כאמינה בפריז ובווינה בשנים הבאות זכו לתהילה דומה.
ב-1862 שרה את Home, Sweet Home מאת בישופ בבית הלבן לפני אברהם ומרי לינקולן, שהתאבלו על מות בנם וילי במחלת הטיפוס.
הזוג לינקולן התרגש עד דמעות וביקש הדרן.
השיר הזה נקשר בשמה של אדלינה פאטי והיא ביצעה אותו פעמים רבים כהדרן מבוקש.
הקריירה של פאטי נחלה הצלחות בזו אחר זו.
היא שרה בארצות הברית, בכל רחבי אירופה, כולל חלק גדול מרוסיה, ובדרום אמריקה.
בכל מקום שהופיעה חוללה התלהבות כללית בציבור והתפעלות מצד מבקרי מוזיקה.
יופייה הצעיר הקנה לה נוכחות בימתית מצודדת.
בשיאה היה לה, על פי התיאורים, קול סופרן יפהפה, בעל צלילות פעמונית כשל ציפור-שיר והיא הצטיינה הן בתפקידי נערות תמימות כמו "צרלינה" בדון ג'ובאני ו"רוזינה" בספר מסביליה והן בתפקידי קולורטורה מפורסמים כמו לוצ'יה די למרמור ו"לה סונאמבולה", כמו גם תפקידים ליריים ב"פאוסט" של גונו ורומיאו ויוליה.
כזמרת נודעה פאטי כנטולת הרפתקנות במידת מה, שתוכניות הקונצרטים שלה הורכבו בקביעות מאותן נעימות נושנות, בייחודHome Sweet Home, ששרה שוב ושוב לקהל מעריצים מתמוגג.
עם זאת, הייתה שחקנית מרשימה בתפקידים ליריים, שדרשו רגשות עמוקים, כמו "ג'ילדה" בריגולטו, "ליאונורה" באיל טרובטורה, "סמיראמידה" ו"ויולטה" בלה טרוויאטה.
ככל שהבשיל קולה והתבגר, קיבלה על עצמה תפקידים כבדים יותר באופרות כמו "האפריקאית", "ההוגנוטים" ואאידה.
בסך הכל, עם היותה שמרנית ונרתעת מהרפתקנות (היא נמנעה בקביעות משירת תפקידי וריזמו), היה לה רפרטואר גדול ומגוון.
מספרים, שכאשר ביצעה אריה מתוך "הספר מסביליה" בנוכחות המלחין, ג'ואקינו רוסיני, בלוויית קישוטים ותוספות משלה, מחא רוסיני כף ואמר, "איזה יופי - מי כתב את זה?"
לגדולתה של פאטי היה אחראי לא רק קולה, אלא גם החוש העסקי המחודד שלה.
בשיאה, דרשה תשלום של $5000 ללילה, בזהב, לפני ההופעה.
החוזים שחתמה כללו כתנאי, ששמה יופיע בראש רשימת האמנים ובאותיות גדולות מכל שם אחר בצוות.
עוד נאמר בחוזים, שאם כי היא "רשאית להשתתף בכל החזרות, אין היא חייבת להשתתף ולו בחזרה אחת." האמרגן המפורסם, "קולונל" מייפלסון, מספר בזכרונותיו על אישיותה קשת העורף של פאטי והחוש העסקי החריף שלה.
מספרים, שהיה לה תוכי שאותו אילפה לצרוח, "מזומנים!
מזומנים!" בכל פעם שמייפלסון נכנס אל החדר.
כל אלה נסלחו לה, משום שמילאה אולמות.
אף כי דרשה שכר גבוה, היא ידעה גם לגלות נדיבות כלפי אלה שמזלם לא שפר כשלה.
נאמר עליה, כי לא קרה שמישהו פנה אליה בבקשת עזרה ולא נענה.
מסעה האחרון בארצות הברית, ב-1903, היה כישלון הן מבחינה אישית והן בעיני הביקורת.
מאז ואילך הגבילה את עצמה לקונצרט מזדמן פה ושם, או להופעות פרטיות בתיאטרון הקטן שבנתה בבית האחוזה שלה בדרום ויילס.
בהופעתה האחרונה בווינה הציגה אדלינה פאטי לפני הקהל את הכנר היהודי הצעיר ברוניסלב הוברמן, לאחר ששמעה את נגינתו והתפעלה ממנה.
הקהל ומבקרי המוזיקה היו שותפים להתפעלותה, כשנפרדו מן הזמרת והתוודעו אל הכוכב החדש.
פאטי ערכה כמה הקלטות פונונגרף בשנות השישים לחייה, כאשר קולה, לכל הדעות, לא היה עוד במיטבו אך עדיין מרשים.
ההקלטות מצביעות על אישיות תוססת ועל קול חזה מפותח, מפתיע בעוצמתו, כהה בגונו ומצטיין בסלסוליו.
ההגיה שלה עודנה מעולה ובסך הכל, תקליטיה חדורים חן ומוזיקליות, שמהם אפשר להבין מדוע יכלה להשיג את הסכומים שדרשה בשיא הקריירה שלה.
הדעות חלוקות בשאלה, עד כמה הויבראטו הנשמע בכמה מן ההקלטות נובע מן הטכניקה של פאטי או שהוא תוצר לוואי של טכניקת ההקלטה הפרימיטיבית.
המלווה שלה בהקלטות, לנדון רונלדס, כתב: "למשמע הצלילים היפים שבקעו מן האפרכסת, היא נכנסה לאקסטזה!
היא הפריחה נשיקות אל האפרכסת ואמרה שוב ושוב, Ah!
עכשיו אני מבינה למה אני פאטי!
עכשיו אני מבינה הכל!] כה נאיבית וכנה הייתה התלהבותה, שהעובדה ששבחיה נסבו על קולה היא נראתה לכולנו נכונה ובמקומה."
חייה האישיים של פאטי לא צלחו כחייה המקצועיים, אף כי לא הרי-אסון כחייהן של זמרות אופרה רבות.
היא נישאה שלוש פעמים: לראשונה, ב-1868, לאנרי דה רוז'ה דה קאהוזאק, מרקיז דה קו (1826–1889).
הנישואים קרסו תוך זמן קצר; שני בני הזוג ניהלו רומנים ובית המשפט אישר לדה קו פירוד בשנת 1877 וגירושין ב-1885. פירוק הנישואים היה כרוך במרירות רבה ועלה לפאטי במחצית מהונה.
פאטי חיה עם הטנור ארנסטו ניקוליני (1834–1898) במשך שנים רבות, עד שהגירושין מדה קו אפשרו לה להינשא לו בשנת 1886; הנישואים האלה נמשכו עד מותו ולכאורה היו מאושרים, אבל ניקוליני השמיט את פאטי מצוואתו, מעשה שאפשר להסיק ממנו מתח בשנים האחרונות.
נישואיה האחרונים של פאטי, בשנת 1899, היו לרולף צדרסטרום (1870–1947), ברון שוודי שחצן ונוקדן, אך יפה תואר, שהיה צעיר ממנה בשנים רבות והטיל מגבלות חמורות על חיי החברה של פאטי.
הוא צמצם את צוות העובדים בביתה מ-40 ל-18 אבל העניק לה את המסירות והחנופה שהייתה זקוקה להן.
לאחר פרישתה מן השירה השתקעה פאטי בעמק סוונסי בדרום ויילס.
בשנת 1918 העניקה את בניין "גן החורף" שבאחוזתה לעיריית סוונסי.
הבניין נבנה מחדש ושמו שונה ל"ביתן פאטי".
אדלינה פאטי נפטרה באחוזתה שבוויילס וכעבור שמונה חודשים נקברה ליד אביה בבית הקברות פר לשז בפריז.
אדלר חומסקי & ורשבסקי הוא שם המותג של קבוצת הפרסום מהגדולות בישראל, אדלר חומסקי תקשורת שיווקית בע"מ.
הקבוצה משמשת כנציגה בישראל של סוכנות הפרסום הבינלאומית Grey Advertising Inc.
משרד הפרסום הוקם ב-1996 על ידי ראובן אדלר ואייל חומסקי, ב-1998 רכשו את חברת הפרסום "ורשבסקי פרייליך דובב IMC בע"מ" שהייתה בבעלות שמואל ורשבסקי, וב-2002 עברו לפעול תחת החברה הנוכחית - "אדלר חומסקי תקשורת שיווקית בע"מ".
בנובמבר 2007 השלים המשרד הנפקה ראשונה לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לפי שווי שוק של 225 מיליון שקל, והיה למשרד הפרסום הראשון בישראל שהונפק בבורסה ופעל כחברה ציבורית.
אולם שלושה חודשים לאחר ההנפקה המניה איבדה שליש מערכה.
נכון ליולי 2008, התחלקה בעלות החברה בין ראובן אדלר ואייל חומסקי, שהחזיקו כל אחד ב-34% מהחברה, והשאר בבעלות בעלי עניין אחרים והחזקות ציבור.
שמונה חודשים לאחר הנפקתה, הודיעה החברה על רצון לרכישת כל מניותיה חזרה מהמשקיעים בבורסה, בפרמיה של 62% מהמחיר באותה עת, (אך 8% פחות מהמחיר בהנפקה), ולחדול מלהיות חברה ציבורית, הצעת הרכש התקבלה.
בסוף 2009 עבר מטה החברה למגדל אלקטרה ברחוב יגאל אלון בתל אביב.
בינואר 2017 עבר לרחוב מנחם בגין בעיר, תמורת דמי פינוי שהוערכו ב-40 מיליון ש"ח מחברת גוגל ישראל.
קבוצת אדלר-חומסקי מונה 14 חברות פעילות ומעסיקה כ-370 עובדים.
בנוסף למשרד הפרסום הקבוצה כוללת סטודיו לעיצוב, משרד פרסום אינטראקטיבי, משרד פרסום מגזרי (רוסי, ערבי, חרדי), משרד פרסום לתקציבים קטנים, וכן חברת שיווק ישיר.
בנוסף הקבוצה עוסקת בהשקעות בחברות הזנק, ייעוץ אסטרטגי וניהול משברים.
בשנת 2007 מרבית ההכנסות נבעו מפרסום קלאסי - כ-81%, פרסום באינטרנט היווה 7% ופרסום מגזרי כ-7.5%.
בין הלקוחות הגדולים של אדלר-חומסקי מצויים קבוצת בזק (בזק, בזק בינלאומי, yes ופלאפון תקשורת), מפעל הפיס, פרוקטר אנד גמבל, בנק הפועלים, יפאורה-תבורי, וניופאן.
אדלר-חומסקי הפיקו את קמפיין "דוד הכי טוב" של חברת הביטוח ישיר איי.די.איי.
בגין קמפיין זה הוגשה תביעה כנגד החברה, בה נקבע כי משרד הפרסום העתיק את הדמות של "דוד הכי טוב", והפר זכויות יוצרים.
משרד הפרסום נאלץ לשלם פיצויים של 400,000 ש"ח.
אדם או אדם נבון (שם מדעי: Homo sapiens, בתעתיק: הוֹמוֹ סָפִּיֶינס, בלטינית: "הוֹמוֹ" – אדם, "סָפִּיֶינס" – חושב או תבוני) הוא מין של יונק ממשפחת קופי האדם, היחיד שנותר בסוג האדם.
האדם ייחודי בעולם החי במוחו הגדול (יחסית לגודל גופו) יותר מכל בעלי החיים: גדול פי שלושה בערך אפילו ממוחות קופי האדם הקרובים אליו ביותר, שימפנזה וגורילה.
האדם נבדל מהם גם בהליכתו הזקופה על שתי גפיו האחוריות, בהתאמת זרועותיו ואצבעות ידיו לשימוש מתקדם בכלים, וביכולת הדיבור שלו.
הוא מאכלס מגוון עשיר של בתי גידול יבשתיים, יותר מכל בעל חיים אחר, ומשנה את בתי הגידול שלו כך שיתאימו לצרכיו ולמחייתו, ובכך נחשב למין מהנדס סביבה.
הוא מתאפיין בתודעה ובהכרה מפותחות, ביכולתו המתקדמת להמציא ולהשתמש באומנות, בטכנולוגיה, במדע, בסמלים מופשטים דוגמת אלו המשמשים בשפה ובכתב, ברעיונות, בדמיונות, באידאולוגיות ובמוסדות חברתיים מורכבים.
לאדם יש היכולת לרפלקציה עצמית, דהיינו יכולת התבוננות פנימית וניתוח עצמי.
האדם נפוץ כיום בכל יבשות כדור הארץ, והוא חי דרך קבע בכולן למעט באנטארקטיקה.
בני אדם מודרניים התפתחו לראשונה ביבשת אפריקה לפני כ-200 אלף שנה, ולאחר מכן החלו להתפשט בהדרגה לשאר יבשות העולם הישן, ולאחר מכן גם לאמריקה, תוך החלפה והטמעה של אוכלוסיות אדם קדומות יותר שחיו במזרח התיכון, באירופה ובאסיה.
לאורך מרבית הפרהיסטוריה הם חיו כציידים-לקטים, ורק לפני כעשרת אלפי שנים החלו לביית צמחים ובעלי חיים בהיקף נרחב לצורך חקלאות.
לפני כחמשת אלפי שנים לכל היותר פיתחו לראשונה כתב, והחלו לתעד את ההיסטוריה שלהם.
במאות השנים האחרונות, אפשרו המהפכה התעשייתית וחידושי המדע גידול מהיר באוכלוסיית האנושות, והיא מונה כיום כ-8 מיליארד נפש.
כל בני-האדם בני-ימינו, וכן בני אדם בעבר אשר היו זהים מבחינה אנטומית לבני אדם בני-ימינו, מסווגים לתת-מין אדם נבון מודרני (Homo sapiens sapiens).
סיווג זה נועד להבדילם ממינים נכחדים קרובים אך שונים באנטומיה שלהם, כמו האדם הניאנדרטלי, שמסווג כתת-מין נפרד בתוך המין "אדם נבון" או כמין נפרד בסוג אדם (Homo).
האדם הנבון המודרני נחשב לתת-המין היחיד ששרד עד ימינו מבין תת-המינים של הומו ספיינס, מבין הסוג הומו ומבין תת-השבט הומינינים.
המילה אדם משמשת הן לתיאור פרט יחיד מהמין מכל גיל וזוויג, והן לתיאור המין כולו.
בעברית, המילה אדם לתיאור בן המין האנושי היא גם שמו של אדם הראשון במקרא.
לפי סיפור הבריאה השני בספר בראשית (ב, ד ואילך), השם נגזר מהשורש "אדמה", לציין את בריאת האדם מ.
כיום המילה "אדם" ככינוי כללי משמשת בדרך-כלל לגברים ולנשים באותה מידה.
לעיתים קרובות מתייחסים גם במונח בני אדם לגברים ולנשים כאחת, לנשים בלבד מתייחסים במונח "בנות אדם", ולעיתים רחוקות במונח "בנות חוה" על שמה של חוה המקראית.
האדם מכונה גם "אנוש", "אנושי" או "בן אנוש", בדומה לשמו של אנוש, נכדו של אדם הראשון על פי המקרא.
כלל בני-האדם נקראים לעיתים האֱנוֹשׁוּת או המין האנושי.
שם התואר "אנושי" לעיתים מציין שייכות ביולוגית למין האדם או לסוג האדם, ותכונות אנושיות הן תכונות הנחשבות כמאפיינות או מייחדות בני אדם בהקשרים שונים, למשל מוסריות ואמפתיה בהשוואה לבעלי-חיים, מודעות עצמית בהשוואה למחשבים, או הזדקנות ומוות בהשוואה לאלים ומלאכים.
צורת הריבוי שלה, אנשים, נמצאת בשימוש נרחב במובן של בני אדם כלליים – לא רק זכרים.
נשים" היא תחליף לא רשמי בכתבים שמקפידים על ניסוח נייטרלי מבחינה מגדרית.
ביוונית המילה ἄνθρωπος (אַנְתְּרוֹפּוֹס) פירושה "אדם" או "אנוש", וממנה נגזרו המונח "אנתרופולוגיה", התחום המדעי העוסק בחקר החברה והתרבות האנושית, ומונחים רבים נוספים כמו "אנתרופוצנטריות", "אנתרופומורפיזם" ו"העיקרון האנתרופי".
המילה הלטינית לאדם היא Homo (הוֹמוֹ), והיא משמשת בביולוגיה כשם המדעי של סוג האדם.
כמו כן נגזרו ממנה המונח "הומניזם" והמילה האנגלית Human אשר משמשת גם כשם עצם שפירושו "בן אנוש" וגם כשם תואר שפירושו "אנושי".
השם המדעי של האדם, Homo sapiens (הוֹמוֹ סָפִּיֶינס), ניתן בשנת 1758 על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס במסגרת פועלו להגדרת הטקסונומיה של עולם החי.
השם תואם לשיטת השם המדעי הכפול של לינאוס, שבו המילה הראשונה מתארת את הסוג והשנייה את המין.
שם הסוג, Homo, נלקח מהמילה הלטינית ל"אדם", ושם המין, sapiens, פירושו "תבוני", "נבון" או "חושב".
בהמשך נגזרו מהשורש Homo גם השמות המדעיים של קבוצות ביולוגיות המכילות את האדם והמינים הקרובים לו ביותר, כמו משפחת האדם "הומינידיים" ותת-שבט "הומינינים".
האנטומיה והפיזיולוגיה של האדם הומולוגית לאנטומיה ולפיזיולוגיה של בעלי חיים אחרים, ובעיקר של אלו הקרובים לו ביותר:
כחולייתן, האדם הוא בעל שלד פנימי מפותח.
כבעל ארבע רגליים, יש לאדם ארבע גפיים, הוא נושם חמצן באמצעות ריאות ובעל מחזור דם כפול.
כיונק, האדם בעל שיער והומיאותרמי, והנקבות מניקות את צאצאיהן באמצעות בלוטות חלב.
כפרימט, האדם הוא בעל כפות ידיים מפותחות עם בוהן נגדית וציפורניים שטוחות במקום טפרים, עיניים מפותחות המופנות קדימה, אפרכסות אוזניים בצורת קונכייה בצדי הראש, וזוג פטמות אחד בלבד הממוקם על החזה.
כהומיניד, זנבו של האדם מנוון, ויש לו 32 שיניים הכוללות (בכל רבע לסת) שתי חותכות, ניב אחד, שתי קדם-טוחנות ושלוש טוחנות.
מבחינה אנטומית ופיזיולוגית, האדם נבדל מבעלי החיים הקרובים אליו בעיקר בהתאמת השלד שלו להליכה זקופה על שתי הרגליים האחוריות, ובמוח הגדול פי שלושה לערך ממוחם של קופי אדם.
בדומה למרבית הפרימטים, מפגין מין האדם דו-צורתיות זוויגית, כאשר הגברים נוטים להיות בממוצע גבוהים וכבדים יותר מהנשים.
בממוצע, גובה נשים בוגרות הוא בין 1.6 ל-1.7 מטרים ומשקלן 54 עד 64 קילוגרם, וגובה זכרים בוגרים הוא בין 1.7 ל-1.8 מטרים ומשקלם 76 עד 83 קילוגרם.
לחצו עם העכבר על חלקיו השונים של האיור
שלד האדם הוא שלד יונק טיפוסי, המכיל את כל העצמות האופייניות ליונקי שליה אחרים.
עם זאת, רבות מעצמות אלו עברו התאמות להליכה זקופה על שתיים, האופייניות להומינינים נכחדים וייחודיות לאדם מבין כל המינים החיים כיום.
עצמות הירך והשוק ארוכות אצל האדם, הן באופן מוחלט והן יחסית לאורך גופו בהשוואה לפרימטים אחרים, מפרק הירך מוצב כך שהשוקיים פונות לכיוון קו מרכז הגוף, והברכיים קרובות זו לזו לשיפור יעילות ההליכה והריצה.
האגן הוא בצורה ייחודית של "קערה", שבעת עמידה זקופה מערסלת את האיברים הפנימיים של הבטן.
שריר העכוז הגדול ושאר שרירי העכוז מפותחים במיוחד באדם, וחשובים להליכה זקופה, לקימה ולישיבה.
עמוד השדרה מפותל בדומה לאות S במבט צד, כשחלקו המותני מתקמר בכיוון הבטן, פיתול הפועל כבולם זעזועים לגולגולת בעת הליכה וריצה.
עמוד השדרה מתחבר לגולגולת בתחתיתה, ולא באחוריה כמו אצל שאר היונקים, כך שהראש פונה קדימה כאשר הגוף בתנוחה אנכית.
הגולגולת גדולה וגבוהה במיוחד בהשוואה לגודל הגוף, דופנותיה דקות יחסית, והיא מותאמת להכיל את המוח הגדול.
עצם הזרוע, החישור והגומד קצרות יחסית לאורך הגוף, בהשוואה לעצמות הזרוע של קופים וקופי אדם, וזאת בהתאמה להחזקה וטיפול במכשירים ולא לטיפוס על עצים.
עצם הזרוע מפותלת מעט באופן שהמרפק פונה החוצה וכפות הידיים מוצבות לפני הגוף והפנים.
עצמות כף היד עדינות ובעלות טווח תנועה גדול.
האגודל נגדי לשאר האצבעות, כמו אצל שאר קופי האדם, אך ארוך ושרירי במיוחד, ובכך מאפשר טיפול מדויק בחפצים קטנים.
הפרק המרוחק ביותר בעצמות האצבע מתרחב בקצהו לתמיכה ב"כרית" האצבע שמתחת לציפורן – תכונה ייחודית לשלד סוג האדם שהתפתחה ככל הנראה כהתאמה לטיפול בכלים ולהכנתם.
בדומה למרבית היונקים האחרים, יש לילדי האדם שיני חלב הבוקעות מעצמות הלסת אל חלל הפה בגיל צעיר מאוד, ומתחלפות מאוחר יותר לשיניים קבועות.
כמו אצל כל הקופים צרי האף, השיניים הקבועות באדם כוללות בכל רבע לסת שתי חותכות, ניב אחד, שתי קדם-טוחנות (הנקראות גם מלתעות) ושלוש טוחנות, ובסך הכול 32 שיניים.
ואולם כתוצאה מהקטנת הלסתות באדם בן-זמננו יחסית לכל בני האדם הקדומים, הטוחנות האחוריות ביותר בכל רבע לסת בוקעות אל תוך חלל הפה רק בגיל 17 ויותר, המאוחר יחסית, ועל כן נקראות בעברית שיני בינה.
לעיתים חלק משיני הבינה או כל ארבעתן אף אינן בוקעות כלל, ונשארות כלואות בתוך עצם הלסת.
כתוצאה מכך ניתן לזהות מבחוץ אצל בני אדם בוגרים בין 28 ל-32 שיניים.
שיני האדם קטנות יחסית ובעלות מבנה בלתי-מתמחה: הניבים אינם מוארכים וחדים כמו אצל טורפים וקופי-אדם, החותכות אינן צומחות ללא הפסק כמו אצל מכרסמים, והטוחנות אינן גדולות ורחבות כמו אצל אוכלי עשב.
שיניים כאלו מעידות על הסתגלות לאכילה של מגוון מזונות הן מהחי והן מהצומח.
יש חוקרים הסבורים שהשימוש בכלי אבן ובאש לצורך טחינת מזון קשה ובישולו, תרם לאבולוציה של הקטנת השיניים בשושלת האדם, אף שראשית האבולוציה הזו קדמה לעדויות העתיקות ביותר לשימוש באש.
בדומה לשאר מיני סדרת הפרימטים, לאדם עיניים מפותחות המכוונות קדימה (ולא לצידי הראש) בגולגולת, כך ששדות הראייה שלהן חופפים במידה רבה, ומסייעים למיקוד שתיהן בפרטים קטנים וקרובים.
ראיית צבעים מפותחת בבני אדם הודות למערכת ראיית הצבע הטיפוסית לקופים צרי-אף ומבוססת על שלושה סוגי מדוכים ברשתית, אשר מתמחים בהבחנה בצבעי אדום, ירוק וכחול (routine trichromacy).
מאפיין ייחודי של עין האדם בין הפרימטים ומרבית היונקים האחרים, הוא פתח ארובת עין רחב משמעותית מרוחבה של הקרנית, ולכן חושף חלק גדול מלובן העין.
הניגוד החזותי בין הקרנית ללובן העין מקנה לעין האנושית את המראה הטיפוסי שלה, ומקל על זיהוי כיוון המבט של אנשים אחרים.
חוש הריח של האדם חלש אפילו יותר משל הקופים, ובהתאם לכך אונות הריח וקונכיות האף שלו קטנות מאוד יחסית לגודל המוח והגולגולת.
מתוך מאות גנים של קולטני ריח (olfactory receptors) אצל האדם, כ-55% אינם מתורגמים כלל לחלבון, והפכו לפסאודוגנים בלתי מתפקדים.
איבר יעקובסון בתקרת הפה, הממלא תפקיד חשוב בחוש הריח אצל מרבית היונקים, מתנוון אצל האדם כבר בשלב העוברי.
אוזן האדם מסוגלת לשמוע קולות בתחום התדרים שבין 20 הרץ ל-20 קילוהרץ, גבול עליון נמוך מזה של מרבית היונקים ונוטה לרדת אף יותר אצל אנשים מבוגרים וקשישים הסובלים מהיחלשות שמיעה.
מוח האדם בבגרותו הוא בנפח ממוצע של 1,350 סנטימטרים מעוקבים.
בהתחשב בגודל הגוף זהו המוח הגדול ביותר בעולם החי, והסיבה לעליונותו של האדם על שאר בעלי החיים בתחומים שכליים וקוגניטיביים רבים.
מספר תאי העצב במוח האדם מוערך בכ-86 מיליארד, אשר יוצרים ביניהם יותר מ-100 טריליון קשרים סינפטיים.
למעשה, מוח האדם איננו הגדול ביותר בעולם החי באופן מוחלט – מוחותיהם של כמה לווייתנים ופילים גדולים יותר, אך זאת במידה רבה בגלל גופם הגדול בהרבה.
על מנת לחשב את גודל המוח בהשוואה לגודל הגוף נהוג להשתמש במדד EQ (Encephalization Quotient או "מנת המוחיות") במדגם של מיני בעלי-חיים שונים.
כשמשתמשים במדגם של מיני יונקים נמצא בדרך-כלל כי לאדם ערך EQ בין 6 ל-8, ופירוש הדבר שמוחו גדול פי 6 עד 8 מהצפוי ליונק בעל גודל גוף דומה.
אך בכל מדגם שייבחר יקבל האדם ערך EQ גבוה משל כל שאר המינים.
האזור המפותח ביותר במוח האדם הוא קליפת המוח הגדול, שכוללת אזורים המתמחים בתפיסה, תנועה רצונית, מודעות, הבנת שפה, דיבור ועוד.
קליפת המוח היא למעשה יריעה רב-שכבתית של תאי עצב ותאי גלייה ששטחה כ-2,360 סמ"ר (היינו, כריבוע שאורך צלעו כמעט חצי מטר), והיא משופעת בקפלים המגדילים את שטח הפנים שלה ומאפשרים לה להידחס לתוך חלל הגולגולת.
קליפת המוח לבדה מהווה 75% עד 84% ממשקלו הכולל של מוח האדם, יותר מאשר בכל יונק אחר.
המספר המוחלט של תאי-עצב בקליפת המוח של האדם הוא כ-16 מיליארד, הרבה יותר מאשר בקליפת המוח של כל יונק אחר שנמדד, למשל 9 מיליארד אצל האורנגאוטן והגורילה, 6–7 מיליארד אצל השימפנזה, ו-5.6 אצל הפיל האפריקני.
המוח הוא גם הרקמה בעלת צריכת האנרגיה הגבוהה בגוף האדם – במצב של מנוחה מוחלטת צורך המוח, שמשקלו רק 2% ממשקלו הכולל של הגוף, 20% מכלל תצרוכת האנרגיה של הגוף.
תצרוכת יחסית זו של המוח אף גבוהה יותר אצל תינוקות – כ-50%, ואצל ילדים בני 4 שנים כ-66%.
כדי לספק תצרוכת זו נדרשים בני אדם להגדיל את אספקת הקלוריות במזונם ולהבטיח את סדירותה , ולחלופין לחסוך בתצרוכת האנרגיה של רקמות אחרות בגופם, כמו רקמת שריר, ולהאט את קצב הגדילה אצל ילדים ומתבגרים, בהשוואה לקופי אדם וליונקים אחרים.
עור האדם חשוף יחסית משיער, פרט לשיער הראש ולשיער הזקן והשפם בגברים בוגרים.
שיער הגוף נוטה לגדול מעט עם הבגרות המינית, בעיקר במפשעה (שער הערווה) ובבתי השחי.
למעשה, מספר זקיקי השערות בעור האדם אינו פחות מזה שבעורם של יונקים רבים אחרים, אלא שמרבית השערות הצומחות מעור האדם מנוונות וקטנות מאוד.
זקיקי השערות עדיין קשורים לשרירים הזעירים הזוקפים אותן, כך שרפלקס סימור השיער הטיפוסי ליונקים עדיין פועל בבני אדם בתגובה לקור (התחושה המכונה "עור ברווז") ולעיתים בתגובה להתרגשות כתוצאה מאיום כלשהו (תגובת "הילחם או ברח"), לעיתים בליווי צמרמורת.
בבני אדם צעירים ובריאים העור חלק ומבריק, בדומה לעורם של יונקים ימיים כמו הדולפין, ובניגוד לעור יונקים יבשתיים שמתחת לפרווה הוא נוטה להיות מקומט ודהה.
זוהי תוצאה של שכבת שומן תת-עורית שמסיבות בלתי-ברורות מפותחת באדם יותר מאשר ברוב היונקים היבשתיים.
צבע העור מגוון מאוד בבני אדם ממוצא שונה – משחור כמעט לחלוטין ועד בהיר ביותר, המקבל גוון ורדרד כתוצאה מנימי דם הסמוכים לפני העור.
צבע העור הוא תוצאה של כמות וסוג הפיגמנט מלנין בתאי העור.
תאי העור אף מייצרים מלנין נוסף בתגובה לקרינה אולטרה סגולה הפוגעת בהם, מה שגורם לאפקט השיזוף.
במשך עשרות אלפי שנים עודדה ברירה טבעית התפתחות ריכוז גבוה של מלנין בעור בני אדם באזורים גאוגרפיים שבהם קרינת השמש חזקה, כמנגנון הגנה מהאפקט המסרטן שלה, ולריכוז נמוך של מלנין בעור בני אדם באזורים גאוגרפיים מעוטי קרינה, המאפשר לקרני שמש לחדור לעור ולסייע ביצירת ויטמין D.
צבע השיער וצורתו אף הם מגוונים בבני אדם שונים.
נראה שצבע השיער המקורי באדם כהה מאוד עד שחור, אך מוטציות שונות פוגעות בייצור המלנין ויוצרות צבעים בהירים יותר כמו בלונד וג'ינג'י.
מוטציות כאלו התפשטו באוכלוסיות אדם שונות, בעיקר באירופה אך גם בכמה אוכלוסיות ילידיות באזורים הטרופיים.