tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוסו חתם במכבי תל אביב לשנתיים, כחלק מפרויקט ה"גלאקטיקוס" שכלל גם את אייל ברקוביץ' ואת אבי נמני, ובסופן הפך לשחקן חופשי.
בתקופתו, מכבי תל אביב לא נחלה הצלחות בליגה ובאירופה, ורוסו שחוזהו תם ביקש לחזור לעונת פרישה במכבי חיפה.
יעקב שחר, נשיא מכבי חיפה, שחר פגוע מעזיבתו של רוסו מספר שנים קודם לכן, התלבט ארוכות האם לאפשר לרוסו לחזור לקבוצה, ולבסוף הסכים ורוסו הצטרף לשורות מכבי חיפה.
חזרתו של רוסו לוותה בהתנגדות חלק מאוהדי הקבוצה, שלוותה בין היתר בהשחתת רכבו של מאמן חיפה, רוני לוי, ומספר הפגנות מחאה.
בתום העונה, עם חילופי המאמנים במכבי חיפה ואי חידוש חוזהו, עזב לקבוצת נעוריו, היידוק ספליט, בה שיחק רק ארבעה משחקים לפני שנאלץ לפרוש עקב פציעות חוזרות.
בעקבות הצלחותיו המרשימות של רוסו במדי מכבי חיפה, לרבות הופעה מרשימה בליגת האלופות בעונת שכללה ניצחונות על מנצ'סטר יונייטד ועל אולימפיאקוס, החליט מאמן נבחרת קרואטיה דאז, אוטו באריץ', לזמן אותו לראשונה למשחקי נבחרת קרואטיה, על אף העובדה שהוא משחק בליגה הישראלית, הנחשבת לזניחה באירופה.
לשיא הקריירה הבינלאומית הגיע רוסו ביורו 2004, אז זכה למחמאות רבות על הופעתו בטורניר.
לאחר הטורניר הודיע רוסו על פרישה מהנבחרת הקרואטית.
רוסו דובר עברית שוטפת אותה למד במהלך שהותו בישראל.
בשנת 2002, לאחר ששהה בישראל שש שנים, רצה לשחק בנבחרת ישראל.
מכיוון שהיה אזרח זר, פנה למשרד הפנים ולשר הפנים דאז אלי ישי בבקשת התאזרחות, אך נתקל בסירוב.
רוסו החליט להסכים לשחק בנבחרת קרואטיה, וזאת לאחר שקודם לכן, עקב חוק פיפ"א האוסר על משחק בשתי נבחרות לאומיות שונות, סירב לקחת חלק במשחקיה, דבר שלא היה מאפשר לו לשחק בנבחרת הישראלית בעתיד.
ב-2005 פנה רוסו בשנית למשרד הפנים בבקשת התאזרחות, אך ב-5 ביולי 2005 קיבל מעמד של תושב קבע בלבד.
בשנת 2011 שימש רוסו פרשן בתוכנית "שער השבת" בערוץ הספורט.
החל משנת 2015 משתתף רוסו בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר", כאשר בשנת 2024 שיחק בסרט שמבוסס עליה בשם "מרוסקים: גולסטאר הסרט".
בשנת 2017 השתתף בתוכנית המציאות "זוג מנצח VIP" יחד עם אשתו מאיה פישל.
במשחקי מונדיאל 2018 שימש כפרשן בשידורי ערוץ כאן 11. בשנת 2019 זכה בתוכנית המציאות הישרדות VIP עונה 2 ברשת 13.
ב-19 במרץ 2019 מונה רוסו למאמן המנטלי במכבי חיפה.
החל מ-2020 יש לו ולאשתו מאיה פישל תוכנית קבועה ברדיו חיפה.
רוסו נשוי לישראלית, מאיה פישל, בת זוגו מאז שנת 2000 עוד כשהיה נשוי לאשתו הקרואטית.
לרוסו בן נוסף מאשתו הראשונה מורנה, ובת נוספת ממערכת יחסים עם עיתונאית ספורט קרואטית בשם מירטה סורג'ק.
ג'וביי - סיפורי נינג'ת הרוח (ביפנית: 獣兵衛忍風帖) מותחן אנימה המשלב פעולה ופנטזיה, בוים על ידי במאי האנימה המצליח יושיאקי קוואג'ירי.
הסרט יצא לאקרנים ביפן בשנת 1993, וזכה להפצה מערבית ב-1996. במערב ידוע יותר בשם "Ninja Scroll" ("מגילת הנינג'ה").
הסרט לא זכה להפצה בתרגום עברי בישראל.
במרבית הארצות בהן פורסם יש הגבלת גיל (גילאי 18 ומעלה או 16 ומעלה), עקב האלימות הגרפית הרבה והתוכן המיני המפורש.
בקריטריון של התוכן המיני לא נחשב ליוצא דופן בפילמוגרפיה של במאי הסרט.
נחשב לאחד מסרטי האנימה המשפיעים והיותר מוערכים, ומהיותר פופולריים מחוץ ליפן.
הסרט משלב יסודות בהם השתמש הבמאי בסרטיו האחרים: "לחימה ביריב בן אלמוות", "שיתוף פעולה בין לוחם ולוחמת משני צידי המתרס" ועוד.
קיים שילוב פרטים מסיפורי-עם יפניים (ענק-אבן, מתנקש עיוור ועוד).
קיבאגאמי ג'וביי הוא "רונין" – נינג'ה או סמוראי חסר אדון הנודד ברחבי יפן ומציע שירותיו כלוחם בתשלום.
בתחילת הסרט הוא מסכים להחזיר לשבט עני חרב שנגנבה.
בעוד החרב שווה 300 חתיכות-זהב, הוא לוקח עבור שירותו 20 חתיכות-זהב.
יום למחרת פורצת מגפה מסתורית בכפר קטן ודרך המלך נסגרת.
צוות של תריסר נינג'ות נשלח מטעם הלורד המקומי לחקור את העניין.
בדרכם לכפר הם נרצחים על ידי זוג יצורים מסתוריים.
השורדת היחידה היא קאגרו, הקונואיצ'י, אשת-הנינג'ה היחידה בצוות, הנחטפת על ידי אחד היצורים.
למזלה, עובר ג'וביי במקרה באזור ומציל אותה.
היא מודה לו, אך ממהרת להיפרד ממנו בטענה שאינה זקוקה לו.
מרגל ממשלתי זקן מוצא את שני הלוחמים הללו ומגייס אותם כנגד רצונם.
המשימה, לפעול נגד מזימה להפלת השלטון הנוכחי המערבת בתוכה מערבולת של אירועים רצחניים.
ג'וביי וקאגרו אינם מחבבים זה את זה אך נאלצים לשתף פעולה בעל-כורחם.
עם הזמן לומד ג'וביי שקאגרו מסתירה סוד טראגי.
בנוסף, הוא מגלה שהמזימה נגדה הם פועלים כוללת מישהו שפגש בעבר אך חשב שמת.
ג'וביי קיבאגאמי – לוחם חסר אדון הנודד ברחבי יפן עם חרב הקטאנה שלו ועובד כשכיר-חרב.
קאגרו – האישה היחידה בצוות הנינג'ות מטעם הטירה האזורית.
דקואן – זקן המשמש כמרגל ממשלתי ופועל כנגד "שמונת השדים של קימון", הזוממים להפיל את השלטון.
היה בן שבטו של ג'וביי בעבר.
כיוון שגמא הסית את כל השבט נגדו ג'וביי התנקש בחייו.
גמא מסוגל לחדש את גופו, וכך חזר לחיים.
מסוגל להפיק חשמל חזק מגופו, אותו הוא מעביר בעזרת חוטים דקים ואותם יכול לשלוח גם למרחקים.
טסאי – ענק (גודלו כפול מזה של אדם רגיל) יכול להפוך את עורו לסלע.
מחזיק חרב דו-להבית התואמת את ממדיו אותה יכול לזרוק כבומרנג.
אחראי למות רוב חברי צוותה של קאגרו.
זאקורו – אישה נקמנית ומצולקת, מסוגלת לפוצץ גופות של מתים.
בניסאטו – המאהבת של גמא.
יכולה לשלוט בנחשים ולהשיל את עורה כמותם.
שיז'ימה – שד חמקמק דמוי-אדם.
בעל יכולת לשלוט כמו בבובות על חוט במתים ובחלק מהחיים, כמו גם לנדוד בחופשיות דרך הצללים.
ידו השמאלית היא כפפה של טפרים מכניים קטלניים.
מושיזו – גיבן נוהג להשתמש בקלשון כנשק.
ביכולתו לדבר עם צרעות, והכוורת שלו משמשת להן כבית.
מושיזו בעל יכולת לירוק "מחט גרון" מפיו.
אוטסוטסו מוז'ורו – לכאורה לוחם רגיל, אך מהטובים והחזקים ביותר.
עיוור ששמיעתו מספיקה לו לשלוט בקרב.
דמותו מחווה לדמותו של זטואיצ'י.
הכותרת המקורית היא "Jūbei Ninpūchō".
המילה הראשונה מתייחסת לשם הגיבור – ג'וביי, בעוד לשנייה מספר פירושים.
המילה מורכבת משלוש הברות, שכל אחת מהן מהווה מילה ביפנית או בסינית.
ההברה הראשונה – "נין" (Nin) מילה נרדפת ל"נינג'ה", ופירושה "מרגל", "להתחבא", "גנב", "להתחמק".
לשנייה – "פּו" (pū), פירושה ביפנית הוא "רוח" וגם "סגנון", ובסינית – "רוח" או "סערה".
השלישית "צ'ו" (chō), שמשמעותה "מחברת", "אלבום", "מסך" או מגילה כלשהי, תפקידה בשם הסרט הוא "תולדות" או "סיפורי...".
המחלוקת הראשונה מתייחסת לצירוף שתי ההברות הראשונות, שפירושו "סגנון נינג'ה" או "רוח / סופת הנינג'ה"; הדבר מתייחס לשיטת הלחימה של ג'וביי.
המחלוקת השנייה מתייחסת לתפקיד ההברה האחרונה במילה.
לכן יש מספר דרכים לתרגם את השם, ובמערב לעיתים מתייחסים אליו כ-"Jubei Ninpucho: Wind Ninja Choronicles" ("ג'וביי נינפוצ'ו: תולדות רוח הנינג'ה").
הכותרת הרשמית באנגלית – "Ninja Scroll" ("מגילת נינג'ה") משתמשת במילה chō בתור "מגילה", ומתעלמת מהחלק הראשון של הכותרת – Jūbei.
הסרט לא זכה לתרגום בעברית, וכותרת הערך היא תרגום חופשי מיפנית.
דמות הגיבור, קיבאגאמי ג'וביי, מבוססת באופן רופף על דמות היסטורית אמיתית.
במאה ה-17 הייתה יפן מותשת ממלחמות האזרחים שנערכו בה במשך שנים ארוכות.
השוגונים של משפחת טוקוגאווה נקטו בצעדים מחמירים על מנת לייצב את המדינה תחת שלטונם.
הם בודדו את יפן כמעט לגמרי מהעולם החיצוני וכול מתנגד פוליטי לשלטון הוצא להורג.
התוצאה הייתה תקופה של שגשוג כלכלי-חברתי ושלום, אך במקביל דיכוי אכזרי ושלטון טרור.
סיפורים רבים החלו להירקם אודות שדים, מפלצות ולוחמים.
יאגיו ג'וביי מיצויושי (יוצרי הסרט שינו את שם משפחתו ל"קיבאגאמי" בכדי לרשום עליו זכויות יוצרים) היה בן לשושלת לוחמים מפוארת ששירתה את שלטון טוקוגאווה בנאמנות.
בגיל 24 גורש מטירת השוגון מסיבה לא ברורה, והפך לבן סורר.
הוא חזר אליה בגיל 36. סיפורים רבים נרקמו סביבו במהלך 12 השנים בהן איש לא ידע על מקום הימצאו.
רובם הציגו אותו כלוחם-צדק המסתובב ברחבי המדינה ונלחם בפושעים ושודדים אכזריים.
אך ככל שחלף הזמן הומצאו עליו סיפורים שעסקו יותר בתחום הפנטזיה, עד שחלקם עימתו אותו עם מפלצות ושדים.
ג'וביי ממשיך להופיע בספרות המודרנית ואף בקולנוע היפני גם היום.
מלבד הסרט בו עוסק הערך, מופיעה דמותו (או דמויות שנוצרו בהשראתו) בסרטים ובספרים רבים אחרים.
ג'ובאני קרוצ'ה (באיטלקית: Giovanni Croce, 1557 - 15 במאי 1609) היה מלחין איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס, מן האסכולה הוונציאנית.
קרוצ'ה נודע בעיקר כמלחין מדריגלים, אחד היחידים בקרב הוונציאנים פרט למונטוורדי.
קרוצ'ה נולד בקיוג'ה, עיירת דייגים לחוף הים האדריאטי, דרומית לוונציה, העיירה ממנה בא גם ג'וזפה צארלינו, והוא הגיע לוונציה בגיל צעיר והתקבל למקהלת הנערים של כנסיית סן מרקו בניצוחו של צארלינו בגיל שמונה.
צארלינו מצא אותו ככל הנראה במקהלת הקתדרלה של קיוג'ה והביאו לסן מרקו.
אפשר שקרוצ'ה היה כומר קהילה בכנסיית סנטה מריה פורמוזה והוסמך כמשרת בקודש בשנת 1585; במהלך תקופה זו שירת גם כזמר בסן מרקו.
נראה שהמשיך בקשריו, מן הסתם כממונה על המוזיקה, עם "סנטה מריה פורמוזה" במקביל לתפקידיו בסן מרקו.
אחרי מות צארלינו, התמנה קרוצ'ה לעוזר המאסטרו די קאפלה, זאת בתקופת כהונתו של בלדאסרה דונאטו.
אחרי מותו של דונאטו בשנת 1603 קיבל קרוצ'ה את התפקיד הראשון במעלה כמאסטרו די קאפלה, אבל רמת השירה של קתדרלת סאן מרקו המפורסמת התדרדרו בניהולו, כנראה מחמת בריאותו המעורערת ולאו דווקא בשל ליקוי ביכולתו כמוזיקאי.
הוא מת ב-1609; משרת המאסטרו די קאפלה עברה אל ג'וליו צ'זארה מרטיננגו עד 1613, כאשר בא מונטוורדי וקיבל עליו את התפקיד.
קרוצ'ה כתב פחות מוזיקה בסגנון הפוליכוראלי המפואר מאנדריאה וג'ובאני גבריאלי, וכתוצאה מכך אין יצירותיו ידועות ברבים באותה מידה בימינו; עם זאת, הוא נודע לתהילה כמלחין בתקופתו הוא והייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הן באיטליה והן מחוצה לה.
כמלחין של מוזיקת קודש היה שמרני בעיקר וכתב cori spezzati בסגנון אדריאן וילארט ומיסות פרודיות, שדמו יותר בסגנונן למוזיקה שחיברו חברי האסכולה הרומאית של זמנו.
במועד מאוחר יותר בקריירה שלו כתב מוזיקה בסגנון קונצ'רטנטו מתקדם, שהשתדל לשלב את חידושיו של ויאדאנה עם אופן הכתיבה הפוליכוראלי המפואר של ונציה.
לאורך כל קריירת הכתיבה שלו, הן של מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, הלחין מוזיקה קלה לביצוע, אולי משום שכתב אותה למען כנסיית הקהילה שלו ולא לזמרים הווירטואוזיים של סאן מארקו.
מסיבה זו נשאר חלק גדול מיצירותיו, בייחוד החילוניות שבהן, פופולרי בקרב חובבים.
חלק מקבצי המוזיקה שלו סאטיריים, לדוגמה, המוזיקה שכתב לסצנות מגוחכות בקרנבלים של ונציה (Mascarate piacevoli et ridicolose per il carnevale, 1590), שחלקן כתובות בניב הוונציאני.
קרוצ'ה היה אחד המלחינים הראשונים שהשתמשו במונח קפריצ'ו ככותרת לאחת הקנצונטות בקובץ שלו Triaca musicale ("ריפוי מוזיקלי לנשיכות חיות") משנת 1595. הן קובץ והן הקובץ Mascarate piacevoli נועדו לשירה בתחפושות ומסכות בקרנבלים הוונציאניים.
לקאנצונטות ולמדריגלים שלו הייתה השפעה בהולנד ובאנגליה, שם הדפיסו אותם מחדש בספר השני של "מוזיקה טראנסאלפינה" משנת 1597, אחד הקבצים שבישרו את השיגעון להלחנת מדריגלים שפשה שם.
המוזיקה של קרוצ'ה נשארה פופולרית באנגליה ותומאס מורלי ציין אותו במפורש כמלחין אמן; למעשה, ייתכן שקרוצ'ה היווה את ההשפעה הגדולה ביותר של מלחין יחיד על מורלי.
גם ג'ון דאולנד בא לבקרו באיטליה.
ג'וּבָּה היא עיר הבירה של דרום סודאן ושל מדינת אקווטוריה התיכונה, הקטנה מבין עשר המדינות במדינה.
העיר ממוקמת על גדות הנילוס הלבן והיא מונה כ-372,410 תושבים.
במאה ה-19 שכנה בקרבת ג'ובה תחנת הסחר והמיסיון הנוצרי גונדוקורו ששימשה גם כביתו של סמואל בייקר, מגלה ארצות בריטי, במהלך מסעותיו בדרום סודאן וצפון אוגנדה של ימינו, בין השנים 1863–1865 ו-1871–1873.
בשנת 1922, הגיעה לאזור קבוצה קטנה של סוחרים יוונים שהקימה את חלקה המערבי של העיר בגדה המערבית של הנילוס הלבן.
הסוחרים, שהיו ביחסים טובים עם ילידי המקום, בנו את מרכז העסקים הראשי של העיר הכולל את מבנה הבנק המסחרי בופאלו, הבנק המסחרי נילוס, בית המלון פארדייס, בית הקונסול הנורווגי ומבנים נוספים שנבנו במקור על ידם.
בין השנים 1899 ל-1956 הייתה ג'ובה תחת שלטון אנגלו-מצרי, כסודאן כולה.
הבריטים שאפו לצרף את אזור הדרום לאוגנדה, אלא שבוועידת ג'ובה ב-1947 נקבע כי צפון סודאן ודרומה יאוחדו למדינה אחת.
ב-1955 הצית מרד של חיילים דרומיים בעיר טוריט את מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, שנמשכה עד 1972.
ב-1983 פרצה מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, מלחמה בין השלטון המרכזי בח'רטום לבין האוכלוסייה השחורה בדרום סודאן.
ג'ובה שימשה בה כבירת המורדים, כשקרבות רבים נערכים בקרבתה.
פליטים רבים מאזור ג'ובה נמלטו במהלך המלחמה, בין היתר אל שכנותיה של סודאן - קניה ואוגנדה.
ב-2005, לאחר סיום המלחמה והחלת אוטונומיה שלטונית לתושבי הדרום, נמסרה העיר לשליטת התנועה הפוליטית של המורדים, התנועה לשחרור העם הסודאני, והפכה לבירתו.
האו"ם הקים בקרבת ג'ובה את מחנה OCHA, המשמש את ארגוניו השונים וכן ארגוני מתנדבים.
ב-9 ביולי 2011, הוכרזה ג'ובה באופן רשמי כבירת דרום סודאן, שהתפצלה מצפון סודאן בטקס ההכרזה הרשמי שערכה.
אולם, ממשלת דרום סודאן בוחנת אפשרות להקמת עיר בירה חלופית.
בשנת 2014 פורסם כי העיר צפויה להשתקם ולהיות מתוכננת בצורה של קרנף
בשנת 2015 התרחשה התפוצצות מכלית הדלק בג'ובה בה נהרגו כ-200 אזרחים.
בשנת 2005 הוערכה האוכלוסייה בכ-163,442 על פי תצלומי אוויר שנערכו מעל העיר לשם מטרה זו.
בשנת 2006 היו אלו תורמים ואנשי מקצוע להעריך את גודל האוכלוסייה בעיר בכ-250,000 איש החיים בה.
בשנת 2008 נערך מפקד אוכלוסין שמנה 372,413 בעיר אך זה נפסל על ידי הממשל הריבוני של דרום סודאן.
ג'ובה היא אחת הערים שצומחות בקצב הכי מהיר בעולם בזכות מכירת הנפט והסינים הרבים שעובדים בה.
ג'ובה שוכנת על גדת הנילוס הלבן והיא העיר הדרומית ביותר לאורך הנהר.
העיר הייתה מחוברת תחבורתית לקניה, אוגנדה וקונגו השכנות לפני מלחמת האזרחים ושימשה כצומת תחבורתי חשוב.
הדרכים אל העיר וממנה סובלות מהזנחה מתמשכת, והשימוש בהן מועט.
האו"ם וממשלת דרום סודאן החלו במסע לתיקון הכבישים, שצפוי להימשך שנים רבות.
בשנת 2003 החלה הקרן השווייצרית לכרייה לשקם את הדרכים מג'ובה אל אוגנדה וקניה השכנות.
שיקום הדרכים, שברובן לא סלולות, דורשות מאמץ רב בזמן מועט מאחר שלא ניתן לעבוד בכל עונות השנה עקב מזג האוויר.
ישנה חשיבות גדולה לשיקום הדרכים מאחר שפליטים רבים ברחו למדינות השכנות.
הדרך הראשונה אותה החלו לשקם הייתה הדרך לאוגנדה.
נכון לשנת 2009, ישנן 3 דרכים סלולות בג'ובה כשהעיקרית נסללה על ידי הבריטים בשנות ה-50 של המאה ה-20.
שדה תעופה בעיר נמצא בשימוש רב בעשור הראשון של המאה ה-21 עקב הצורך בהנחתת סיוע הומניטרי מהאו"ם וגופים לא ממשלתיים רבים.
בשנת 2007 החלו עבודות שיפוץ והרחבת הטרמינל בזכות עליית מחירי הנפט בעולם.
מדצמבר 2009 מתקיימות טיסות יומיות לח'רטום, ניירובי ואנטבה וטיסות שבועיות לאדיס אבבה.
בין השנים 2008–2011 ממשלת אוגנדה וממשלת דרום סודאן נקטו יוזמה לבניית מסילת רכבת בין העיר גולו שבצפון אוגנדה לג'ובה, בלי שלוחה לעיר ואו, והמסמך המעיד על הסכמה הדדית נחתם באוגוסט 2008. במסמך זה הוצגה תוכנית להמשך פיתוחה של רשת המסילות בין שתי המדינות.
נכון לשנת 2010, עסקים מקומיים ובינלאומיים נפתחו בעיר כדוגמת איגוד הבנקים הקנייתי ושלושת הבנקים המקומיים: הבנק המסחרי בופאלו, בנק השנהב והבנק המסחרי נילוס.
כולם פתחו את סניפיהם הראשיים בעיר.
בנוסף, סניף של Equity Bank והביטוח הלאומי של אוגנדה.
ב-9 ביולי 2011 פתחה ארצות הברית את שגרירות ארצות הברית בג'ובה.
ג'ובה מאופיינת במזג אוויר טרופי ושוכנת קרוב לקו המשווה.
בחודשי נובמבר-מרץ, קיימות טמפרטורות ממוצעות גבוהות מאוד המגיעות עד 38 מעלות צלזיוס, בתקופה זו הגשמים שיורדים מעטים מאוד.
חודשי אפריל-אוקטובר מאופיינים בגשמים רבים והטמפרטורות יורדות.
בזכות התמיכה הרבה של ארגונים לא ממשלתיים והצורך בייבוא סחורה בעיקר מאוגנדה וארצות שכנות, עלו מחירי הסחורות והשירותים בג'ובה לפי שניים בהשוואה לקמפלה, עיר הבירה של אוגנדה.
ג'ובילי היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ו-Generation X ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #244 ממאי 1989 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי.
ג'וביליישן "ג'ובילי" היא בתם של מהגרים אמידים מסין, אשר נולדה בבוורלי הילס, קליפורניה וחיה חיי מותרות.
היא למדה במכללה אקסקלוסיבית בבוורלי הילס והיה לה פוטנציאל להשתתף במשחקים האולימפיים.
היא גילתה לראשונה את כוחותיה המוטאנטים לייצר זיקוקים מפלזמה נפיצה כאשר ברחה מאבטחת הקניון.
מרוב לחץ היא ירתה זיקוקים שהבהילו את השומרים ואפשרו לה להימלט.
חייה השתנו מבלי הכר כאשר הוריה נהרגו בתאונת דרכים מסתורית, והיא נותרה ללא עזרה.
היא נשלחה לבית יתומים, אך היא ברחה משם והתחבאה בקניון, שם נאלצה לגנוב אוכל כדי להתקיים.
אבטחת הקניון הייתה מתוסכלת מהצעירה המרדנית ולכן שכרה ציידים מוטאנטים שילכדו אותה.
למזלה, היא ניצלה בידי חברי האקס-מן דאזלר, פסיילוק, רוג וסטורם שהיו במקרה בקניון באותה עת.
בהיותה סקרנית מטבעה, ג'ובילי עקבה אחרי הנשים שהצילו אותה ועד מהרה חברה אליהן ואל קבוצת האקס-מן.
היא הייתה הדמות הצעירה ביותר בתחילת שנות ה-90 ולעיתים שימשה כשותפתו של וולברין.
לבסוף, היא הצטרפה לקבוצת Generation X הצעירה.
ב-2004 החליטה מארוול לתת לג'ובילי סדרה משל עצמה, אך עקב אי הצלחתה היא הופסקה אחרי שש חוברות.
ג'ובילי נמנית בין המוטאנטים אשר איבדו את כוחותיהם לאחר אירועי "בית אם".
קוונטין קווייר מקריב רסיס של כוח הפניקס אותו החזיק כדי להציל אותה ממוות, והרסיס מרפא אותה מווירוס הערפדים ומשיב לה את כוחותיה המוטאנטים.
דמותה של ג'ובילי מופיעה בסדרת האנימציה משנות ה-90, בה היא דובבה בשפת המקור על ידי אליסון קורט, ובעברית על ידי יעל קרוון ומאוחר יותר על ידי הגר פורת.
העיבודים הקולנועיים לדמותה כוללים הופעת קמע בשלושת סרטי "אקס-מן" הראשונים, בגילומן של קטרינה פלורנס וקיאה וונג וכן סרט הלייב אקשן "אקס-מן: אפוקליפס" בגילומה של השחקנית לאנה קונדור.
ג'ובה היא תופעה גאולוגית שבאה לידי ביטוי בשקע טופוגרפי בעל מתאר מעגלי בקוטר של עד מאות מטרים בודדות.
מקור השם הוא ערבי ומשמעותו בור.
הג'ובה היא שם מקומי, כאשר במבט גלובלי היא נכנסת לרוב לקטגורית לועות געשיים.
צורתה הכללית של ג'ובה היא כשל חרוט כאשר מוכרת ג'ובה אחת בעלת צורה כשל פעמון, צורה נבדלת זאת יכולה להעיד על אופן היווצרותה של הג'ובה.
דבר נוסף שיכול להעיד על אופי היווצרות הג'ובה הוא אופי הסלע המארח.
מרבית הג'ובות נמצאות ברמה הגעשית שבגולן אך חלקן נמצא בסלע הגירני הנחשף באזור וזכה לשם "חלונות שמיר".
מקור קרסטי - מים שחלחלו בתת-הקרקע המסו את הסלע המארח לכדי יצירת חללים.
עם הזמן התקרה שמעל חללים אלו קרסה פנימה ונוצר שקע טופוגרפי.
מקור זה מסביר למה הג'ובות הן בעלות קוטר קטן משל קלדרה, ועונה על דרך היווצרות הג'ובות במסלע הגירני.
אף על פי שתופעה זו אופיינית למסלע גירני, היא יכולה להתרחש גם בסלע געשי, על ידי התמוססות אחד הצינורות, או על ידי המסת סלע גיר שנמצא מתחתיו ולכן היא תראה בסלע הגעשי.
מקור געשי - לבה אשר זרמה מעלה באה במגע עם מים ויצרה לחץ והתפרצות פריאטית בתת-הקרקע ולכן אין לה עדויות בפני השטח.
גורם נוסף היכול להביא להתפוצצות כזאת הוא השתחררות של בועות תוך כדי זרימה הלבה שעולות למעלה ויוצרות לחץ שמביא להתפוצצות.
ניתן לראות הסבר זה כתהליך הראשונית ביצירת הר געש שלא התמשך ביציאת לבה וחומרים פירוקלסטים.
זרם הלבה יכול אף לחמם מים שאגורים בסלע ולאדות אותם, האידוי ישאיר חלל שיביא לקריסה עם הזמן.
מקור געשי - גז געשי שהשתחרר בעומק גרם לפיצוץ רב עוצמה עם עלייתו, ללא פליטת לבה או פרוקלסטים.
הפיצוץ יצר בור בפני השטח החוצה כמה קילוחי בזלת ישנים, הנחשפים בקירות הג'ובה.
לפי תאוריה נוספת הג'ובות הן מכתשי שקיעה.
לפי סברה זו, מחדרים מגמתיים חדרו בסדקים אולם המאגמה לא הגיעה לפני השטח.
בחלל שנוצר לאחר ירידת מפלס המאגמה התרחשו קריסות של התקרה על ליצירת מכתש שקיעה.
סחיפה והצטברות משקע בתחתית המכתש הפכו את המכתשים לרדודים ומיתנו את מדרונותיהם, יוצרים את הג'ובות כפי שהן בימינו.
בעבר היו טענות לדרך נוספת ליצירת הג'ובות על ידי פגיעה של מטאורים, בדומה למכתשים בירח, אולם חוסר בעדויות למטמורפוזה בקרקעית הג'ובה ואלמנטים אחרים פוסלים את האופציה הזאת.
הג'ובות ברמת הגולן מצויות בשורות המקבילות לתלים הגעשיים.
ביער אודם לבדו מצויות 23 ג'ובות, כאשר הגדולה והמרשימה מכולן היא הג'ובה הגדולה שקוטרה ועומקה מגיעים ל-250 ו-60 מטרים בהתאמה.
ריביסי נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא איטלקי, אנגלי וגרמני.
אמו גאי (לבית לנדרום) היא אמרגנית של שחקני קולנוע ותסריטאים, ואביו אלברט אנתוני ריביסי הוא מוזיקאי, שהיה ידוע בתור הקלידן של להקת הרוק המיתולוגית "People!".
לריביסי יש אחות תאומה, מריסה ריביסי (שהייתה נשואה למוזיקאי היהודי בק), שחקנית קולנוע אף היא, ולהם אחות נוספת בשם ג'ינה ריביסי, שהיא מדבבת.
ריביסי החל את קריירת המשחק שלו בתחום הטלוויזיה בשנות ה-80, עם הופעות אורח בסדרות "נשואים פלוס", "שנות הקסם", "שני האבות שלי" ובסדרה "ווקר" ב-1994.
תפקידו הקולנועי הראשון היה ב-1996 בקומדיה של ריצ'רד לינקלייטר, "SubUrbia".
לאחר מכן הופיע לצד טום הנקס וליב טיילור בקומדיה "מה שאת עושה לי", בסרטו של קווין קוסטנר "הדוור", ובמותחן הפסיכולוגי של דייוויד לינץ' "כביש אבוד".
בשנת 1998 שיחק ריביסי בדרמת המלחמה זוכת 5 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ריאן".
בסרט גילם ריביסי את דמותו של חובש הכוח טוראי ארווין וייד.
בשנת 2000 שיחק ריביסי במותחן הפעולה "עקיצה בשישים שניות", שבו גילם את קיפ, אחיו הצעיר של גיבור הסרט רנדל ריינס (ניקולס קייג').
בנוסף שיחק בדרמה "חדר לחץ" לצד וין דיזל.
בהמשך שיחק במותחן הפשע הרומנטי "שמיים" לצד קייט בלאנשט, בדרמה הרומנטית של סופיה קופולה "אבודים בטוקיו" לצד סקרלט ג'והנסון וביל מארי, ובדרמת המלחמה הרומנטית המבוססת על רומן מאת צ'ארלס פרייזר, "קולד מאונטן" לצד ניקול קידמן וג'וד לאו.
בין השנים - 1996–1998 ריביסי הופיע גם במספר פרקים בסדרה "חברים", שם שיחק את אחיה (מהאבא) של פיבי בופה אותה משחקת ליסה קודרו.
ב-2004 שיחק ריביסי לצד אנג'לינה ג'ולי וגווינת' פלטרו במותחן הפעולה העתידני "סקיי קפטן".
כן שיחק במותחן "טיסת הפניקס" לצד דניס קווייד.
בשנת 2007 היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח על תפקידו בסדרה הקומית "קוראים לי ארל".
בנוסף ב-2007 שיחק לצד ברוס ויליס והאלי ברי בסרט המותחן "זרה מושלמת".
בשנת 2009 שיחק ריביסי בדרמת הפשע "אויבי הציבור", לצד ג'וני דפ וכריסטיאן בייל ובסרט שובר-הקופות המדובר של ג'יימס קמרון "אווטאר".
בשנת 2012 שיחק ריביסי לצד מארק וולברג בסרט "טד" בתור דוני, הבחור המשוגע שרוצה לחטוף את טד בשביל בנו הצעיר.
בספטמבר 2013 עלתה הסדרה הקומית "אבאל'ה" ברשת Fox, בכיכובו של ריביסי לצד סת' גרין.
בשנת 2014 שיחק בדרמה ההיסטורית "סלמה" של אווה דוברני בתפקיד לי וייט.
בשנת 2015 החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הפשע "סניקי פיט" המשודרת בפריים וידאו.
באותה שנה שב לגלם את דוני בסרט "טד 2" לצד מארק וולברג.
בשנת 2021 החל לככב בסדרת הטלוויזיה "מחזיקות מעמד" שיצרה וכתבה ז'ולי דלפי לשירות של נטפליקס.
בשנת 2023 יצא לאור המותחן "Strange Darling" בו ריביסי מתפקד כצלם לראשונה בקריירה שלו.
בספטמבר 2025 דווח שריביסי ישחק בתפקיד ראשי לצד ג'ון האם בסדרת האנתולוגיה "American Hostage" של MGM+ ויגלם את טוני קיריטסיס, גבר כושל ואימפולסיבי שחטף את מנהל הבנק דיק הול באמצעות רובה.
בשנת 1997 התחתן ריביסי עם המעצבת והשחקנית לשעבר מריה או'בריין.
לאחר 4 שנים הזוג התגרש בנובמבר 2001. לזוג נולדה בת, לוסיה (1997).
בשנת 2007 החל לצאת עם המוזיקאית קאט פאוור; בני הזוג חיו יחד במשך חמש שנים לפני שסיימו את מערכת היחסים שלהם ב-2012.
ב-16 ביוני 2012 נישא לדוגמנית האנגלייה אגניס דין, אך התגרשו בינואר 2015. בדצמבר 2018 פורסם שלו ולחברתו אמילי וורד נולדו תאומים.
מאז 2005 ריביסי הוא סיינטולוג, וכך גם אחותו התאומה ואמו.
וייט (אנ')2015Results פולנעלםטיםטד 2דוניהמינגוויי בקובהאד מיירס2016חברה רעהבובי2018מיליון רסיסים קטניםג'ון2022אווטאר: דרכם של המיםפרקר סלפרידג'2023רצח ממבט ראשון (אנ')ארט פאלוןגם צלם ומפיק2024אווטאר 3פרקר סלפרידג'הורייזון: סאגה אמריקאית
מועמד לפרס אמי לשחקן אורח מצטיין בסדרה קומית (2007)2008הפמליהניק2 פרקים2010ממפיס ביטג'יני טמפלרפרק: "One Night of Sin"2013איש משפחהרנדידיבוב; פרק: "Call Girl"2013–2014אבאל'הוורנר וויט'מורתפקיד ראשי; 19 פרקים2015–2019סניקי פיטפיט מרפי / מריוס יוסיפוביץ'תפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים
גם מפיק ובמאי הפרק: "Inside Out"2021מחזיקות מעמדג'ריתפקיד ראשי; 12 פרקים2022ההצעהג'וזף קולומבומיני-סדרה2023Waco: The Aftermathדן קוגדלAmerican Hostageטוני קיריטסיס
ג'ובאני קורנארו הראשון או ג'ובאני קורנר הראשון (באיטלקית: Giovanni I Corner או Cornaro; 11 בנובמבר 1551 – 23 בדצמבר 1629) היה הדוכס ה-96 של ונציה.
קורנארו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-24 בינואר 1625 ועד פטירתו.
ג'ובאני קורנארו נולד בוונציה למארקאנטוניו קורנארו וצ'צ'ילה ג'וסטיניאן.
קורנארו נשא לאישה את קיארה דולפין ב-10 בפברואר 1578, ולבני הזוג נולדו 12 ילדים.
קורנארו כיהן כקפיטנו דל פופולו של ורונה, ובשנת 1597 נבחר לאחד מחברי מועצת העשרה.
בשנת 1600 מונה לפודסטה של פדובה וב-1603 לפודסטה של ברסצ'יה.
במאי 1609 מונה לפרוקוראטור של כיכר סן מרקו (האחראי על מבני השלטון של לה סרניסימה המצויים בכיכר סן מרקו).
בעקבות מותו של הדוג'ה פרנצ'סקו קונטאריני ב-6 בדצמבר 1624, נערכו בחירות לתפקיד.
בישיבה ארוכה שנערכה ב-4 בינואר 1625 נבחר ג'ובאני קורנארו לתפקיד.
ילדיו של קורנארו התנגדו לבחירתו בשל חוק הרפובליקה שאסר על מינויים לכל תפקיד ממלכתי בזמן כהונתו.
קורנארו ניסה לנצל את מעמדו לטובת משפחתו, ובשנת 1626 מינה האפיפיור אורבנוס השמיני את בנו של קורנארו - פרדריקו קורנארו לתפקיד קרדינל.
תפקיד זה קיבל את אישור הסנאט של ונציה אולם ניסיונות מאוחרים יותר למנות את פרדריקו לתפקיד בישוף ויצ'נזה ובישוף פאדובה הוכשלו על ידי הסנאט.
בשנת 1627 האשים רנייר זן, ראש מועצת העשרה את קורנארו בכך שהוא מקדם את טובת משפחתו (ומעלים עין מהברחותיו של בנו, ג'ורג'ו).
ב-27 באוקטובר, באספה של המועצה הגדולה של ונציה האשים זן את קורנארו בשחיתות, אולם המועצה הגדולה לא הענישה את קורנארו.
ב-30 בדצמבר באותה שנה הותקף זן על ידי אלמונים לובשי מסכות.
מספר ימים לאחר מכן התברר כי אחד התוקפים היה ג'ורג'ו קורנארו, בנו של הדוג'ה.
בעקבות ההתקפה ומשהתבררה זהות התוקף, התחלקה העיר ונציה בין שתי סיעות - תומכי קורנארו ותומכי זן.
מהומות פרצו ב-23 ביולי 1623 ואלה החמירו והפכו למלחמת אזרחים גלויה.
בפועל - החל משנת 1628 ועד מותו של קורנארו ב-23 בדצמבר 1629 לא תפקדה ממשלת לה סרניסימה.
ג'ובנה טריליני (באיטלקית: Giovanna Trillini; נולדה ב-17 במאי 1970) היא סייפת איטלקייה.
אלופה אולימפית ברומח, בעלת 8 מדליות מהן 4 מזהב, אחת מהן אישית, מ-5 אולימפיאדות.
היא אלופת עולם ברומח, בעלת 19 מדליות מהן 9 זהב ואלופת אירופה בעלת 6 מדליות מהן 2 זהב.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה טריליני בשתי מדליות זהב, בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה וואנג הויפנג מסין ובמדליית ארד זכתה טטיאנה סדובסקאיה מחבר המדינות ובתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה גרמניה ובמדליית ארד זכתה רומניה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה טריליני לכבוד לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.
מדליית ארד בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה לורה בדיאה מרומניה ובמדליית כסף זכתה בת ארצה ולנטינה וצאלי.
מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה רומניה ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה טריליני בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.
מדליית ארד בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה בת ארצה ולנטינה וצאלי ובמדליית כסף זכתה ריטה קוניג מגרמניה.
מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה פולין ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טריליני במדליית כסף בתחרות ברומח אישי, במדליית זהב זכתה ולנטינה וצאלי ובמדליית ארד זכתה סילביה גרוצ'לה מפולין.
לא נערכה תחרות ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה טריליני במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי, במדליית זהב זכתה רוסיה ובמדליית כסף זכתה ארצות הברית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות רומח אישי.
בסך הכל צברה טריליני 33 מדליות, מהן 15 זהב, 7 כסף ו-11 ארד במשחקים האולימפיים, באליפויות העולם ובאליפויות אירופה.
ג'ובה או דזשובע גֻ'בָּה (מקורה בשפה הערבית جبة; גם: ז'ופיצע), היא כיום מילה המתארת מעיל.
הג'ובה נהוג כיום אצל חסידים בירושלים.
ג'ובה או ז'ופן הוא מעיל עליון שלבשו הגברים הפולנים מכל שכבות החברה החל מסוף המאה ה-16. אך כיום בגד זה לא נלבש על ידי חצרות פולין.
הוא פריט לבוש (שאיננו חובה ללבישה) בחסידויות ובקבוצות שנוטלות חלק בלבישת הלבוש החסידי ירושלמי, מבוססת על תלבושת הנהוגה באוכלוסייה הערבית.
בימינו הג'ובה הוא מעיל חום שאין חובה ללובשו, כשלבישתו נהוגה בקרב כל חצרות ירושלים.
הוא בגד מפואר ומהודר אך מחירו איננו גבוה בייחס למשמעות הלבישה שלו, ומשום שהוא איננו פריט לבוש חובה, אין זה מדאיג חסידים רבים שאין בבעלותם פריט לבוש זה.
מלבד היותו לבוש פאר הג'ובה נחשב לאחד פרטי הלבוש הזוכים לבדיקה דקדקנית של שעטנז - דבר שהציבור החרדי (בפרט החסידים הירושלמים) מאוד בררני לגביו.
בדיקה בררנית ודקדקנית זו גורמת לעליית המחיר בג'ובה.
את הג'ובה לובשים כלל חסידי ירושלים אשר נטלו על עצמם ללבוש את הלבוש המסורתי של היישוב הישן.
ג'ובארת, גֻ'בּארת, היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל.
במחצית המאה ה-20 משפחות השבט הגדולות היו אבו גבר, ארתימת אבו אל-עדוס, חסנת אבן צבח, אלדקס, ולידה, רוועה, סעדנת אלנוירי, סורכת אבן רפיע, סעדנה אבן ג'רבן, עמרין אבן עג'לן, קלזין תותבה, משרפה, וחידת ג'ברת.
נהר הג'ובה הוא הנהר הראשי בסומליה.
מקורותיו של הנהר נמצאים באזור הגבול בין סומליה ואתיופיה, במפגש נהרות הדאווה והגנאלה דוריה.
הנהר זורם כ-875 ק"מ מדולוב שבגבול אתיופיה אל האוקיינוס ההודי צפונית לקיסמאאיו, אחד משלושת הנמלים העיקריים של סומליה.
הג'ובה הוא הנהר היחיד באזור עם זרימה אמינה בכל ימות השנה, אף שהיא נמוכה מדצמבר עד אמצע אפריל ומחודש יוני עד חודש אוקטובר.
ג'ובאני תומאזו (באיטלקית: Giovanni Tommaso; נולד ב-20 בינואר 1941) הוא נגן קונטרבס, מלחין, מעבד ומנהל הרכב איטלקי בתחום הג'אז המודרני.
ג'ובאנו תומאזו, יליד לוקה, למד לראשונה נגינה בפסנתר אצל אחיו ואחותו, בהמשך למד נגינה בגינה בקונטרבס אצל מורים פרטיים ובקונסרבטוריון בבולוניה.
הוא התחיל להופיע בעיר הולדתו, לוקה, יחד עם אחיו, ויטו תומאזו, שניגן בפנסתר.
הם הקימו בעיר את ההרכב "הרביעייה של לוקה" ("Quartetto di Lucca") שהושפעה על ידי רביעיית הג'אז המודרני (Modern Jazz Quartet) והפכה פופולרית באיטליה בשנים 1966-1957. בשנת 1958 להקה זו זכתה ב"גביע הג'אז", תחרות רדיופונית שאורגנה על ידי רשות השידור האיטלקית RAI.
בגיל 18 ניגן בהרכבי ג'אז שהופיעו על ספינות קרוז, וכך פקד לראשונה בשנים 1959 ו-1960 את מועדוני הג'אז של ניו יורק, בהם פגש מוזיקאים ידועים כמו פול צ'יימברס, ריי בראון וצ'ארלס מינגוס.
עוד בשנות לימודיו בקונסרבטוריון של בולוניה הקים שלישייה יחד אמדאו תומאזי בפסנתר, וג'ג'ה מונארי בתופים.
בשנת 1967 תומאזו העביר את פעילותו לרומא, בה הופיע לצידם של ג'וני גריפין, סאני רולינס, צ'ט בייקר ובארני קסל.
יחד עם פפיטו פיניאטלי פתח את "Music inn" שהפך לאחד ממועדוני הג'אז החשובים של רומא ושבו ליווה אמנים כמו דקסטר גורדון, ג'וני גריפין, ארט פארמר וקני דרו.
באותה תקופה שיתף פעולה גם עם סטיב לייסי, נגן סקסופון אמריקאי מניו יורק שהתיישב ברומא והיה ממובילי הג'אז האוונגרדי שבאותן השנים.
ב-1971 הוא הקים את ההרכב "פריג'או" לרוק-ג'אז (שכלל גם פרנקו ד'אנדראה) שפרסם שמונה אלבומים וערך סיורי מופעים רבים עד שנת 1977. תומאזו ייסד בשנת 1983 יחד עם נגן הסקסופון אלט מסימו אורבאני רביעייה משל עצמו -"ד'ה בלסינג" (The Blessing).
החל מ-1985 ניהל תומאזו סמינרים ב-Umbria Jazz Clinics ולימד ג'אז בקונסרבטוריון על שם פרנצ'סקו מורלאקי בפרוג'ה.
כמו כן מזה שנים רבות מלמד במרכז החינוכי למוזיקה מודרני (Centro Educativo Musica Moderna) בבוסרו, מילנו.
הוא הלחין מעל 100 שעות פסקולים של סרטים, בעיקר סרטי תעודה וסרטים אילמים ישנים של צ'ארלי צ'פלין ובסטר קיטון עבור רשות השידור האיטלקי RAI.
בשנים 1980-1990 הוא הופיע בהרכב של פרנקו ד'אנדראה והקליט איתו את האלבומים "Kick Off" ו"Airegin".
עבד תקופה כמפיק ומעבד בשביל כוכבי פופ כמו מינה, לוצ'ו דאלה, סמי דייוויס ג'וניור, ג'אני מורנדי וג'ינו פאולי.
השפיעו על יצירתו נגני קונטרבס כגון סקוט לאפארו ופול צ'יימברס, וכן מוזיקאים כמו צ'ארלי פארקר, סאני רולינס, ת'לוניוס מונק ומיילס דייוויס.
נגן הקונטרבס ברונו לתומאזו הוא בן דודו.
פרס דוד די דונטלו של האקדמיה לקולנוע האיטלקית על המוזיקה לסרט ''Ma quando arrivano le ragazze
ג'ובאני ריקורדי (באיטלקית: Giovanni Ricordi 1785 במילאנו - 15 במרץ 1853 במילאנו) היה כנר איטלקי ומייסד בית ההוצאה לאור למוזיקה קלאסית, קאזה ריקורדי.
המוזיקולוג פיליפ גוסט מתאר אותו כ"גאון וכוח מניע חיובי בתולדות האופרה האיטלקית.
ג'ובאני ריקורדי, בנם של ג'אנבאטיסטה ריקורדי, נופח זכוכית ואנג'ולה דה מדיצ'י, החל ללמוד נגינה בכינור בגיל צעיר ולמשך זמן קצר כיהן כקונצרטמייסטר ומנצח של תיאטרון בובות קטן בשם "פיאנדו".
בשנת 1803 יצר "קופיסטריה" במילאנו, שם עבד כמעתיק מוזיקה וכסוחר בתווי מוזיקה ובכלי נגינה עם תאטרו קארקאנו, שנפתח באותה שנה, ועם תאטרו לנטאסיו.
ב-1807 למד בלייפציג בהוצאת ברייטקופף והרטל והשתלם בטכניקות חריתה והדפסה.
עם שובו למילאנו, ייסד בתחילת שנת 1808 בית הוצאה משלו, תחילה עם שותף, שנשר מן העסק כבר באמצע אותה שנה.
בעשור הראשון לקיומו, החל בית ההוצאה את דרכו בהפקת כ-30 פרסומים מדי שנה, אבל בעשור השני שלו גדל המספר ל-300 לאחר 1814, כשג'ובאני הבטיח המשכיות לחוזים, בהם חוזה מאותה שנה, שהתיר לו להוציא לאור כל מוזיקה שתבוצע בבית האופרה לה סקאלה, חוזה שבו זכה הודות לעבודתו כלחשן וכמעתיק בלעדי.
כאשר החל לצבור מלאי של כתבי יד מתיאטראות קיימים וממעתיקים, הוסיף בחוזים שלו
סעיף, שהתיר לבית ההוצאה, עם סיום פרק הופעות של אופרה, לרכוש את הזכויות להצגות נוספות של האופרה במקומות אחרים.
כתוצאה מכך, הרכיב קטלוג נכבד של מוזיקה, שהיה לבסיס לחברת ריקורדי.
באמצעות הרכישה ההדרגתית של הזכויות לשליטה בארכיוני לה סקאלה, כולל אופרות שיופקו בהמשך, הצליח ריקורדי לעקוף את ההגבלות על פרסום פרטיטורות מלאות ולהיות - כדברי גוסט - "לא עובד שכיר אלא יזם פרטי, שתיאטראות שוכרים ממנו חומרים".
בניגוד לכך, רבים ממתחריו של ריקורדי הפיקו "כתבי-יד מפוברקים, טלאי על טלאי", שלא התבססו בשום צורה על חתימת ידם של המלחינים.
במהלך שנות ה-40' של המאה ה-19 גדל קאזה ריקורדי לבית הוצאת המוזיקה הגדול ביותר בדרום אירופה וב-1842 יצרה החברה כתב עת מוזיקלי בשם "גאזטה מוזיקאלה די מילאנו".
ב-1847 אסר ורדי בחוזה, שחתם עם ריקורדי, המו"ל הקבוע שלו, על כל שינוי לאופרות שלו בביצוען על הבמה, כולל קיצורים או שינויים בגובה הצליל, וכן כל שינוי בתזמור, שעליו הודיע כי יגבה קנס של 1,000 פרנק מכל בית אופרה שהוא.
נוהלי העבודה שאימץ לו ריקורדי שינו מן הקצה אל הקצה את שוק הוצאת המוזיקה, בהבטיחם למלחינים תמלוגים לא רק במועד אספקת היצירה, אלא גם על הפקות נוספות שיעלו לביצוע בכל מקום ובכל זמן בעתיד.
בשנת 1852 רכש את כל כתבי היד שהיו שייכים לתאטרו אלה סקאלה, והחל להפיץ עותקים בכתב יד להשכרה, שיצרו, לצד מכירת הרדוקציות לסולנים ופסנתר, עוד רמת דרישה.
נוסף לכך, הודות לשימוש שעשה ריקורדי בטכניקות חדשות כגון ליתוגרפיה והדפסת אינטאליו, יכול היה להפחית עלויות ולהגדיל את תפוקת הדפוס.
עם הזמן, הוציאה החברה פרטיטורות ווקאליות ובהמשך פרטיטורות מלאות.
ג'ובאני ריקורדי היה אביו של טיטו ריקורדי, שהמשיך את דרכו בניהול בית ההוצאה, וסבו של ג'וליו ריקורדי, שהרחיב את קשריו עם ג'וזפה ורדי ועמד בקשר הדוק עם מלחינים איטלקים צעירים בני זמנו.
ריקורדי התיידד עם רבים ממלחיני האופרה האיטלקים החשובים בתקופתו, בהם רוסיני, בליני, דוניצטי וורדי, שאת יצירותיו הוציא לאור.
ורדי הרבה להתייעץ עם ריקורדי בנושאים הקשורים לאופרות שלו.
ריקורדי הוא שיעץ לו וללבריתן טמיסטוקלה סולרה להתרחק ככל האפשר מן המקור של שילר ל"ג'ובאנה ד'ארקו", כדי להימנע מתביעה משפטית על פגיעה בזכויות יוצרים, ואכן הלברית של סולרה עושה שימוש רק בפרט אחד ויחיד מן המקור של שילר.
ג'ובאני ריקורדי ניסה לשכנע את ורדי להכניס שינויים ב"סימון בוקאנגרה" שלו, כדי להקל על הקהל לקבלה, אך נסיבות חייו של ורדי בשנים ההן גרמו לכך, שהשינויים נדחו עד 1880, אז הודיע לנכדו וממשיך דרכו של ג'ובאני, ג'וליו ריקורדי, על החלטתו לעבד חלקים מן האופרה.
חקר התכתובת בין ריקורדי לוורדי תורם להבנת פעילותו של ורדי במלואה.
מועדון כדורגל הנשים ג'וביסי (שמו המלא בצרפתית: Football Club Féminin Juvisy Essonne) הוא מועדון כדורגל נשים מהפרוור וירי שטיון שבפריז, צרפת.
מאז 1987, משחקת הקבוצה בליגת העל הצרפתית, ולזכותה שש אליפויות צרפת וגביע מדינה אחד.
המועדון הוקם ב-1971 כחלק מקבוצת הכדורגל המקומית (ES Juvisy) של הקומונה ג'וביסי סור אורגה.
לאחר 14 שנים התפצלה קבוצת הנשים מהמועדון, עברה לפרוורי פריז ושינתה את שמה למועדון כדורגל הנשים ג'וביסי (FCF Juvisy).
למרות המעבר מג'וביסי, שמרה הקבוצה על שמה, על מנת שלא תאבד את אוהדיה ואת הגב הכלכלי שהיה לה.
ב-1987 עלתה הקבוצה לליגת העל הצרפתית, וחמש לאחר מכן זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בין השנים 1994 ל-2003, זכתה הקבוצה בארבע אליפויות צרפת, וביססה את עצמה כאחת מהקבוצות המצליחות במדינה.
בשנת 2004 היא השתתפה לראשונה בגביע אופ"א לנשים, אך לא הצליחה לעבור את שלב הבתים.
הישג השיא שלה במפעל התרחש בשנת 2013, אז העפילה הקבוצה לחצי הגמר, ושם הודחה על ידי אולימפיק ליון.
קפטנית נבחרת צרפת לשעבר, סנדרין סובריינד, היא שיאנית ההופעות בקבוצה, כשלזכותה למעלה מ-300 משחקים ב-14 עונות.
גם מלכת השערים של הנבחרת בכל הזמנים, מרינט פישון, שיחקה בקבוצה במשך מספר שנים, ואף זכתה איתה באליפות הליגה ב-2006.
ג'ובאנינו (ג'ובאני) אליביירו ג'וזפה גוארסקי (באיטלקית: Giovannino Oliviero Giuseppe Guareschi; 1 במאי 1908 – 22 ביולי 1968) היה עיתונאי, קריקטוריסט והומוריסטן איטלקי.
הדמות המוכרת ביותר שיצר הוא דון קאמילו.
נולד ברוקאביאנקה (Fontanelle di Roccabianca) שבנפת פארמה למשפחה ממעמד הביניים.
ב-1926 פשטה משפחתו את הרגל, והוא לא יכול היה להמשיך בלימודיו באוניברסיטת פארמה.
לאחר שעבד במספר עבודות שוליות וקטנות, החל לכתוב בעיתון מקומי ששמו "Gazzetta di Parma".
ב-1929 היה לעורכו של המגזין הסאטירי "Corriere Emiliano", ומ-1936 ועד 1943 היה עורכו של מגזין אחר, דומה באופיו, בשם "Bertoldo".
ב-1943 התגייס לצבא, מעשה שככל הנראה עזר לו להימנע מחיכוכים עם השלטון הפשיסטי במדינה.
בסופו של דבר היה לקצין ארטילריה.
כאשר איטליה חתמה על הסכם שביתת נשק עם כוחות בעלות הברית ב-1943, נעצר ונכלא במחנות שבויים למשך שנתיים, לצד שבויים איטלקיים אחרים.
לאחר המלחמה חזר גוארסקי לאיטליה והקים ב-1945 את "Candido", שבועון סאטירי מלוכני.
כשהפכה איטליה לרפובליקה היה לתומך המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
במגזין נהג למתוח ביקורת על הקומוניזם והציגו בצורה סאטירית.
אחת הדוגמאות לכך היא קומוניסט בעל נחיר נוסף שהופיע באחד מציוריו המפורסמים.
כאשר הקומוניסטים הובסו בבחירות 1948, לא חסך את שבט לשונו גם מהמפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
ב-1950 פרסם "Candido" קריקטורה סאטירית שלגלגה על לואיג'י אינאודי, נשיא הרפובליקה, אשר נראה בקווירינאלה.
גוארסקי התפרסם הודות לסדרת סיפורים קצרים, בהם מככב הכומר הכפרי דון קאמילו לצד חברו/יריבו פפונה (Peppone) - ראש הכפר הקומוניסט.
עלילת הסיפורים מתרחשת בשנות ה-50 המוקדמות במאה הקודמת בעמק הפו בצפון איטליה, על רקע תוכנית מרשל.
בעוד שדון קאמילו תומך בתוכנית, פפונה מתנגד לה בכל מאודו, ורואה בה תוכנית אפלה להשתלטות האימפריאליסטים על משאבי העם.
דון קאמילו ופפונה מתגוררים בכפר קטן, שגוארסקי אינו מציין את שמו המפורש, אלא מכנה אותו כ"העולם הקטן" ("el piccolo mondo").
דון קאמילו הוא גבר חזק ומגודל המתלהב בקלות.
כשהרוחות מתחממות איננו טומן ידו בצלחת, וכמותו גם פפונה.
חברותם החלה כאשר נלחמו יחדיו בשורות הפרטיזנים במלחמת העולם השנייה נגד הפשיסטים.
לאחר שפנו לפוליטיקה התגלעה ביניהם יריבות, אך ברגעי האמת נשכחים מהם חילוקי הדעות האידאולוגיים.
לצד שני הגיבורים מתייצב גיבור נוסף, והוא ישו, המתנוסס על הצלב בכנסייתו של דון קאמילו.
דון קאמילו שופך בצר לו את ליבו, ואילו ישו עונה ומוכיח אותו על דעותיו הקדומות וקשי ליבו.
גוארסקי נהג לאייר בראש סיפוריו קריקטורה קלילה ויש לראות בה חלק בלתי-נפרד מהסיפור.
בין השורות של הסיפורים ההומוריסטיים ניתן לקרוא ביקורת נוקבת של גוארסקי, הן על הממסד הקומוניסטי והן על הממסד הקתולי.
דמותו של דון קאמילו התפרסמה וזכתה לאהדה נוספת בעקבות סדרת סרטים קומיים בכיכובו של השחקן הצרפתי פרננדל, אשר גילם את דמותו של הכומר.
מבין הספרים הרבים בסדרת דון קאמילו תורגמו לעברית אך מעט מהם.
גוארסקי הציב תנאי מפורש שסיפוריו יתורגמו ישירות מאיטלקית, אתגר בו עמדו בשנות החמישים עמנואל אולסבנגר ודניאל שר.
בשנת 2018 פורסם כרך חדש המכיל בתוכו שני ספרים שטרם ראו אור בעברית, בתרגומה של אסנת רז.
יורשיו של גוארסקי, אלברטו גוארסקי וקאמילה אנוני (בנו ואחייניתו), העניקו אישור מיוחד לתרגמם מאנגלית, לרגל שנת היובל לפטירתו של המחבר.
עולמו הקטן של דון קאמילו, מאיטלקית: עמנואל אולסבנגר, תל אביב: מסדה, 1954. (הוצאה נוספת: חיפה: איתמר)
דון קאמילו וצאן מרעיתו, מאיטלקית: דניאל שר, תל אביב: מסדה, 1956. (הוצאה נוספת: חיפה: איתמר)
דון קאמילו אוחז בזנבו של השטן / קומראד דון קאמילו, מאנגלית: אסנת רז, תל אביב: הוצאת קמין, 2018.
סרטים המבוססים על דמותו של דון קאמילו:
ג'ובאני ריינה הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר בבורוסיה מנשנגלדבך ובנבחרת ארצות הברית.
ריינה נולד בסנדרלנד, בנם של הכדורגלנים האמריקאים קלאודיו ריינה (ששיחק באותה עת בסנדרלנד) ודניאל איגן.
הוא שיחק במועדון הנוער של ניו יורק סיטי וב-2019 עבר לאקדמיה לכדורגל של בורוסיה דורטמונד.
בינואר 2020 ערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2019/2020 בבונדסליגה שותף ב-15 משחקי ליגה, כמו כן שיחק במשחק אחד בגביע ובשני משחקי ליגת האלופות.
בעונת 2020/2021 היה לשחקן הרכב פותח קבוע בקבוצה, המשחקת בבונדליגה ובליגת האלופות.
במחזור הפתיחה כבש את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון על בורוסיה מנשנגלדבך 3-0. במחזור השלישי בישל שלוש פעמים בניצחון 0–4 על פרייבורג.
את העונה סיים עם ארבעה שערים.
בינואר 2024 הושאל לנוטינגהאם פורסט עד לסוף עונת 2023/24. ריינה ערך 9 הופעות ליגה במדי נוטינגהאם, ונשאר עם הקבוצה בפרמייר ליג.
בתום ההשאלה חזר ריינה לבורוסיה דורטמונד.
בקיץ 2025 חתם ריינה על חוזה בבורוסיה מנשנגלדבך עד לתום עונת 2027/28. דמי ההעברה ששולמו עבורו לבורוסיה דורטמונד הם 7 מיליון אירו.
ריינה שיחק בנבחרות הצעירות של ארצות הברית מ-2017. ב-2019 שיחק בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים ובאליפות CONCACAF עד גיל 17 בו סיימה שנייה.
ריינה כבש בטורניר שישה שערים בשישה משחקים ונבחר לנבחרת האליפות.
בנובמבר 2020 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
הוא כבש את שער הבכורה שלו במשחק ידידות מול פנמה.
לג'ובאני אחות קטנה ממנו קרולינה ועוד אח קטן בשם מיקל, ואח בכור בשם ג'ק שנפטר מסרטן בהיותו בן 13 וג'ובאני צעיר ממנו בשנתיים והיה בן 11 שנפטר ג'ק ביולי 2012.
ג'וביהא הוא אחד הרבעים במטרופולין של עמאן, בירת ירדן.
הוא הרובע ה-18 מתוך 27 רבעים בעיר.
הרובע ממוקם בצפון מערב עמאן.
ברובע מספר מתחמי מגורים, בילוי, תיירות, האוניברסיטה של ירדן, בתי חולים ומשרדי ממשלה.
הרובע מחולק לשש שכונות, אל-ג'מעה, א-רשיד, קוטנה, אל-סאדק, אל-זייתונה ואל-בלדייה.
בתחומי ג'וביהא נמצא אתר ארכאולוגי בשם רוג'ם אל-ג'וביהא, בו התגלו שרידים של מגדל עמוני מבוצר.
הוצע לזהות את ג'וביהא עם היישוב המקראי יגבהה.
זיהוי זה עולה יפה גם מבחינה גאוגרפית וגם מבחינה לשונית.
הרובע ממוקם בצד הצפון מערבי של עמאן.
הוא מחבר בין מספר שכונות ורבעים בעמאן.
הוא גובל במזרח באזורי עמאן המזרחיים כמו טברבור, טאריק ובפרברי אל-אקצה.
מצפון לשאפה בדרן ואבו נייסר.
ממערב לסווילה, טלאא אל-עלי ואום אל-עלי סוממאק.
מדרום לעבדאלי, ג'בל אל-חוסיין ורובע בסמן.
רובע ג'וביהא מוגדר בין הרחובות הירדן ממזרח ורחוב המלכה ראניה ממערב.
רובע ג'וביהא מורכב ממספר שכונות, שכונת אל-ג'מעה, שכונת א-רשיד, שכונת קטאנה (שנקראת בכינויו העממי עיר הספורט), שכונת אל-סאדק, שכונת אל-זייתונה ושכונת אל-בלדייה.
רובע ג'וביהא מאופיין במזג אוויר קריר בקיץ ובחורף קר מאוד בהשוואה לשאר חלקי העיר.
גובה הרובע נע בין 950 ל-1050 מטר מעל פני הים.
ברובע מתגוררים אישים חשובים כמו הנסיכה בסמה בנת טלאל, נכבדים בכוחות המזוינים, בשירותי הרפואה המלכותיים ובביטחון הציבור הירדני.
בנוסף למספר רב של שרים ובכירים במדינה.
המחלקה הפיננסית של עמאן הצפונית
בג'וביהא ממוקמים מספר מוסדות חינוך, כגון אוניברסיטת ירדן, האגודה המדעית המלכותית , האוניברסיטה הגרמנית-ירדנית , בית הספר הגבוה לטכנולוגיה על שם הנסיכה סומאיה וכ-15 בתי ספר ציבוריים ובתי ספר פרטיים כמו בית הספר ג'וביהא וקבוצת בתי הספר אל ג'מי.
ברובע נמצא גם משרד ההשכלה הגבוהה והמחקר המדעי .
בתי הספר הפרטיים הם: בית הספר אל-איתיחאד, בית הספר האוניברסיטאי, בתי הספר אל נור, בתי הספר לצמיחה חינוכית, בית הספר ליצירתיות חינוכית, בתי הספר לפטריארכיה הלטינית, בתי הספר מטעם אוקספורד, בית הספר ג'ייל אל ראשד, בתי ספר אלפרד, בתי ספר חלוצי האקדמיה הבינלאומית וגן ילדים.
שמו של רחוב האוניברסיטה הוסב לרחוב המלכה ראניה אל-עבדאללה.
אוניברסיטת ירדן היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בממלכה האשמית של ירדן.
בית החולים האוניברסיטאי שליד אוניברסיטת ירדן הוא אחד מבתי החולים הטובים בירדן.
בנוסף, ברובע נמצאים גם בית החולים והמרכז הרפואי לסרטן על שם המלך חוסיין ובית החולים אל ישראא.
יש ברובע גם 3 מרכזי בריאות ממשלתיים, מאות רופאים, מרפאות פרטיות וספריות רבות.
ברובע ג'וביהא ישנם אזורי בילוי ובידור כגון, המדרחוב התוסס מאוד מול השער הצפוני של אוניברסיטת ירדן.
האטרקציות העיקריות ברובע הן, מסעדת סיוין, מסעדת הנרות, קפה לילות שחרזדה וכן קניון האוניברסיטה.
הירדנים נוטים לנהור לרובע ג'וביהא כדי ליהנות ממזג האוויר הקריר בקיץ.
המבקרים ברובע חונים בדרך כלל בצד "דרך אבו נסייר" המשקיפה על העיר.
המבקרים נהנים לשבת בביתי הקפה ליהנות משתייה, לעשן נרגילות ולצפות בנוף העיר במיוחד בשקיעה.
אזור השעשועים ברובע ג'וביהא משך עליו יותר מכל יתר הרבעים מבקרים רבים מכיוון שיש בו את פארק השעשועים הגדול ביותר במדינה.
בשנת 2017 פארק השעשועים נסגר לצמיתות בגלל הידרדרות בטיחות המתקנים והמבנים.
בשנת 2018 הוכרזו תוכניות לפיתוח האתר לפארק סגור עם מתקנים למשפחות, צעירים וילדים.
ברובע ג'וביהא נמצאת שכונת החלונות האדומים.
אחד הרחובות הגדולים ברובע ג'וביהא נקרא "רחוב טאלאייני" שמשמעותו "רחוב תאסוף אותי".
תושבים מקומיים ניסו לעצור את תופעת הזנות באזור.
אף שרובע ג'וביהא נמצא בפאתי העיר הצפוניים, סלילת הכבישים הראשיים והכבישים המהירים, כמו כביש הטבעת המפורסם של כביש ירדן החדש סיפק גישה נוחה למחוזות הסמוכים ברחבי הבירה עמאן.
ג'ובל (בשוודית: Jubël) הוא צמד מוזיקלי שוודי, שמורכב מסבסטיאן אתאס וויקטור פסטרם, החתומים בחברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
ב-2017, הם הוציאו את הסינגל "Illusion".
השיר הופיע בפרסומת של H&M.
פריצת הדרך של הצמד היה ב-2018, לאחר שהוציאו רמיקס, בשיתוף ניימי, לשיר "Dancing in the Moonlight", שהוקלט במקור ב-1970 על ידי הלהקה Boffalongo.
ב-2019, הצמד הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Strawtown.
ב-27 במרץ 2020, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Strawtown EP.
ב-2019, הצמד הוציא גרסת רמיקס לסינגל "On the Beach" של הזמר-יוצר הבריטי כריס ריאה.
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-16 בפינלנד.
ב-2020, הצמד הוציא את הסינגל "Someone".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-17 בשוודיה.
הצמד הופיע בפסטיבל לולהפלוזה בסטוקהולם.
ב-4 ביוני 2021, הצמד הוציא את המיני-אלבום השני שלו, 6115 Orange St.
ג'וביטה קרנזה היא אשת עסקים אמריקאית שכיהנה כמנהלת ה-26 של הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית בין השנים 2020–2021, וקודם לכן כגזברית ה-44 במחלקת האוצר של ארצות הברית בשנים 2017–2020. היא מונתה לשני תפקידים אלה בממשלו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
קרנזה הייתה האישה ההיספנית הבכירה ביותר בממשל טראמפ.
טרם שירותה בממשל טראמפ, כיהנה קרנזה כסגנית מנהל הסוכנות לעסקים קטנים בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, מדצמבר 2006 עד ינואר 2009, כאשר אישר הסנאט האמריקאי את מינויה לתפקיד פה אחד.
לפני שליחותה הציבורית עבדה כסגנית נשיא לתפעול אווירי במתקן התאגיד United Parcel Service בלואיוויל שבקנטקי.
קרנזה נולדה בשיקגו שבאילינוי, בת למשפחת מהגרים ממקסיקו.
אמה הייתה עקרת בית ואביה עבד כמנהל משמרת במפעל.
קרנזה השלימה לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת מיאמי.
בנוסף, היא רכשה הכשרה ניהולית ופיננסית ב-INSEAD, באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת מישיגן.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, החלה קרנזה לעבוד בתפקידה הראשון ב-United Parcel Service כאחראית קופסאות במשמרות לילה במשרה חלקית.
במרוצת השנים עשתה את דרכה לתפקידים בכירים בחברה, עד לסגנית נשיא לניהול פעולות פנים ונשיאה לענייני פעולות בין-לאומיות עבור אמריקה הלטינית והקריביים.
כשעזבה את UPS הייתה סגנית נשיא לתפעול אווירי במתקן החברה בלואיוויל שבקנטקי, והייתה הלטינית הבכירה ביותר בתולדות UPS.
בדצמבר 2006 מונתה קרנזה בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לסגנית מנהל הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית.
היא מילאה תפקיד זה מ-15 בדצמבר 2006 עד 20 בינואר 2009. במסגרת כהונתה כסגנית מנהל הסוכנות סייעה בניהול למעלה משמונים סניפים ברחבי ארצות הברית ותיקי הלוואות עסקיות ישירות ומובטחות, השקעות הון סיכון והלוואות אסון בשווי של כמעט 80 מיליארד דולר אמריקאי.
במאמץ לשפר את יחס הלקוחות לסוכנות, הובילה קרנזה יוזמות ומיזמים מרכזיים לשיפור תפעולי.
קרנזה ייסדה ועמדה בראשות "The JCR Group", חברת ייעוץ עסקי המשרתת תאגידים וארגונים לא-ממשלתיים בנושאי פיתוח עסקי וניהולי רווח והפסד.
לאחר שירותה בממשל בוש הייתה מרצה, בעלת טור ופרשנית בענייני עסקים ופוליטיקה.
מאמרים שכתבה פורסמו ב-TownHall.com ובפלטפורמות אחרות.
בנוסף, הייתה מרצה מן החוץ באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 2014 הצטרפה לקמפיין "נשים למען ראונר" באילינוי לקידום מסע הבחירות של ברוס ראונר למושל אילינוי.
ב-14 באפריל 2015 מינה אותה המושל ראונר לחברה ב"מועצת Enterprise Zone" של מדינת אילינוי, עד ל-31 במרץ 2018. מועצה זו הוקמה על פי חוק מדינתי שהעניק לה הסמכות לאשר או לדחות בקשות הקשורות להקמה, עדכון או סיום של אזורי יזמות באילינוי.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הייתה קרנזה חברה במועצה המייעצת ההיספנית במטה הבחירות של דונלד טראמפ.
ב-28 באפריל 2017 מונתה בידי הנשיא טראמפ לגזברית ארצות הברית.
היא הושבעה לתפקיד ב-19 ביוני 2017.
ב-31 ביולי 2019 הכריז הנשיא טראמפ על מינויה של קרנזה למנהלת הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית.
לאחר שימועים בוועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט, אישרה מליאת הסנאט של ארצות הברית את מינויה ב-7 בינואר 2020, ברוב של 88 תומכים מול 5 מתנגדים.
קרנזה הובילה את תגובת הסוכנות למיתון הכלכלי שנגרם בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
עם השבעת ממשל ג'ו ביידן בינואר 2021 סיימה קרנזה את שירותה בממשל הפדרלי.
ג'ובייל היא עיר נמל במחוז א-שרקייה שבמזרח ערב הסעודית, השוכנת על חוף המפרץ הפרסי.
העיר היא ביתה של חברת הפטרוכימיה הגדולה במזרח התיכון והרביעית בגודלה בעולם, , ושוכנת בה גם עיר התעשייה הגדול ביותר בעולם.
יש לה את פרויקט המים והחשמל העצמאי הגדול בעולם המייצר 2743.6 מגה-ואט של חשמל ו-800,000 מ"ק מים מדי יום.
ג'ובייל כוללת את העיר העתיקה של ג'ובייל, שהייתה כפר דייגים קטן עד 1975, ואת אזור התעשייה.
העיר התעשייתית ג'ובייל הוא פרויקט ההנדסה האזרחית הגדול ביותר בעולם כיום.
בשנת 1975, ממשלת סעודיה קבעה את ג'ובייל כאתר לעיר תעשייתית חדשה, עם התרחבות ותיעוש מהירים.
אזורי התעשייה והמגורים החדשים נקראו .
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בג'ובייל 474,679 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במחוז א-שרקייה, אחרי דמאם והופוף.
לעיר ג'ובייל יש שורשים עתיקים.
התיישבות אנושית ראשונה במקום תועדה לפחות לפני 7,000 שנים, כאשר אנשי דילמון — שהציוויליזציה שלהם הקרינה במעלה ובמורד חופי המפרץ הפרסי — הקימו שם יישוב.
האתר הארכאולוגי נבנה בסביבות 1928 והיה מקור מים מרכזי עבור ג'ובייל.
בספטמבר 1933, ג'ובייל קיבלה מידת פרסום כאתר הנחיתה של צוות הגאולוגים הראשון שחיפש נפט בערב הסעודית.
עיר התעשייה ג'ובייל הוקמה בשנת 1975 והיא עיר התעשייה הגדולה בעולם.
היא משתרעת על פני 1,016 קילומטרים רבועים וכוללת מתחמי תעשייה, נמל ומתחמי נמל מרכזיים.
היא תורמת לכ-7% מהתמ"ג של ערב הסעודית.
בכטל החלה לעבוד על פרויקט עיר התעשייה ג'ובייל לפני יותר מ-40 שנה ועדיין עובדת בג'ובייל כעת.
בכטל ניהלה את פרויקט ג'ובייל מאז תחילתו באמצע שנות ה-70, ובשנת 2004 הוועדה המלכותית לג'ובייל וינבוע ביקשה מהחברה לנהל את ג'ובייל II, הרחבה של 3.8 מיליארד דולר של אזורי התעשייה והמגורים של העיר.
ג'ובינצה (באיטלקית: Giovinezza (נעורים)) היה המנון המפלגה הפשיסטית באיטליה בין השנים 1943-1924. מ-1932, "ג'ובינצה" שימש גם כהמנון צבא איטליה.
באופן בלתי רשמי שימש "ג'ובינצה" בתור המנון לאומי באותן שנים, למרות שלכאורה שלטונו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה נותר על כנו לצד השלטון הפשיסטי, והמארש המלכותי (Fanfara Reale) נותר פורמלית ההמנון הלאומי.
בין 1943 להתמוטטותו הסופית של המשטר באפריל 1945, שימש ה"ג'ובינצה" כהמנון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (הרפובליקה של סאלו).
בהתאם להתפתחויות הפוליטיות, שונו מילותיו של "ג'ובינצה" מספר פעמים.
מנגינת ה"ג'ובינצה" נכתבה ב-1909 על ידי עורך הדין והמלחין ג'וזפה בלאנק (Blanc) כשיר בשם "הפרידה" (Il Cammiato).
המילים נכתבו באותה שנה על ידי המחזאי, התסריטאי והבמאי נינו אוקסיליה (Oxilia).
השיר אומץ כהמנון בוגרי אוניברסיטת טורינו, וכן היה פופולרי בקרב הארדיטי (arditi, המעיזים), יחידות עילית בצבא איטליה במלחמת העולם הראשונה, שרבים מביניהם הצטרפו בתום שירותם הצבאי לתנועה הפשיסטית.
ב-1919, בהישענו באופן בסיסי על אוקסיליה (שנהרג במלחמת העולם), כתב מרצ'לו מאני (Manni) גרסה חדשה לשיר.
בהתאם לקהל עבורו נכתב, זו כוללת, בין היתר, שורות המייצגות את חוויית מלחמת העולם: משמרות, שוחות, צרורות מקלע..., וביטויים של חוויה זו, כמו גם מוטיב הנעורים, המשיכו ועברו גם לגרסאות הבאות (ר' להלן).
מוטיבים אחרים, אשר ניכרים בגרסה זו, ונוכחים גם בגרסאות הבאות, הם אחדות שורות מחד, מול הוקעת האחרים ולאומנות בוטה.
באותה שנה, נישא השיר בפי הצועדים בעקבות גבריאלה ד'אנונציו במסע לכיבוש פיומה, אשר נטו אף הם להלכי רוח פשיסטיים.
בנוסף, הג'ובינצה, אשר מנגינתו עברה ב-1921 עיבוד כלשהו בהשוואה לזו הקודמת, היה פופולרי בקרב משתתפי המצעד על רומא.
לאחר אותו מצעד, בניטו מוסוליני הטיל על הסופר והתסריטאי סלבאטור גוטה (Gotta) לכתוב לשיר מילים חדשות, וגוטה השלים את המלאכה ב-1924. באותה גרסה ניכר, בין היתר, פולחן אישיות של מוסוליני כמקור השראה, כמו גם כאבי וכבונה האומה (ר' להלן).
כך הפך השיר להמנון רשמי של המפלגה והמשטר, ובאופן בלתי רשמי, גם להמנון איטליה.
ה"ג'ובינצה" הושמע ב-1924, במעמד כינון הפרלמנט האיטלקי, שבו לראשונה היה רוב למפלגה הפשיסטית.
עם עליית המשטר הפשיסטי, הושמע ה"ג'ובינצה" כמעט בכל הזדמנות בה התכנס קהל: אירועים ספורטיביים, אספות, סרטים ועוד.
לעיתים, נפתח יום הלימודים בבתי הספר לצלילי השיר.
כן שימש השיר כאות סיום לשידורי הרדיו האיטלקי.
בפועל, הייתה זו כמעט חובה להצטרף לשירה, והיחס כלפי מי שנמנע מכך היה שלילי ולעיתים אף אלים.
בין היתר, ארתורו טוסקניני, שסירב לנצח על הג'ובינצה, הוכה על ידי החולצות השחורות, ננקטו נגדו צעדים נוספים, ובסופו של דבר, עזב בעקבות זאת את איטליה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
גם זרים נתקלו ביחס שלילי אם גילו חוסר כבוד כלפי ה"ג'ובינצה" ולא הסירו את כובעיהם כאשר נוגנה.
בנוסף, עם חתימת ההסכם התלת-צדדי, נכתבה לשיר גרסה יפנית, וזו שימשה לשידורי הרדיו היפניים הבינלאומיים.