tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, מאחר שהוא המשיך לטעון לכתר ממלכת הנובר, הכריז הרייכסראט (Reichsrat) הגרמני שהכתרתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר כדוכס בראונשווייג תפגע בשלום האימפריה.
המשא ומתן בין ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, לבין ממשלת גרמניה המשיך כמעט שלושה עשורים ולא הניב תוצאות.
ב-1912 ביקר ארנסט אוגוסט בברלין כדי להודות לקיסר על המחווה שגילה בכך ששלח את שני בניו הגדולים וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ואייתל פרידריך, נסיך פרוסיה להלווייתו של אחיו גאורג וילהלם, נסיך הנובר.
במהלך ביקורו פגש בוויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה והשניים התאהבו.
אולם הנישואים התעכבו בשל סכסוך פוליטי בין בית הוהנצולרן לבית הנובר, ששורשיו נעוצים עוד במלחמת אוסטריה–פרוסיה, שבסופה סיפחה ממלכת פרוסיה את ממלכת הנובר כעונש על כך שתמכה באוסטריה.
לבסוף הוצעה פשרה ארנסט אוגוסט יהפוך לשליט דוכסות בראונשווייג במקום הנובר.
הפשרה מצאה חן בעיני הקיסר ויורש העצר ששאפו לסיים את הקרע בין שני הבתים.
החתונה התקיימה ב-24 במאי 1913 בברלין ונערכה בפאר רב.
הוזמנו אליה כל אנשי האצולה מגרמניה אך גם מרוסיה ובריטניה.
עיתון הטיימס תיאר את החתונה כ"רומיאו ויוליה עם סוף טוב יותר".
במהלך נישואיהם הביאו השניים חמישה ילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בוטל התואר דוכס בראונשווייג, וארנסט אוגוסט איבד את מעמדו.
עם עליית הנאצים לשלטון היו הדעות חלוקת במשפחת המלוכה.
הקיסר לשעבר ראה זאת כהזדמנות לחזור ולתפוס את השלטון.
אחרים, כגון גיסיו אדלברט, נסיך פרוסיה ווילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, טענו שעדיף לא להתערב ולהניח לעניינים להתגלגל.
לעומת זאת גיסיו אוסקר ואייתל פרידריך ואחיינו לואי פרדיננד התנגדו לנאציזם בכל דרך אפשרית בעוד שאחיה אוגוסט וילהלם ואחיינו וילהלם תמכו במשטר החדש והיו חברים באס אה ובוורמאכט.
ארנסט אוגוסט ואשתו לא התערבו בנושא.
הם חיו בגרמניה ופעלו לשיפור היחסים בין גרמניה לבריטניה.
היטלר אף הציע להם לשדך בין בתם פרדריקה לבין הנסיך מוויילס אולם הם סירבו בטענה שפער הגילים גדול מדי.
ב-30 בינואר 1953 מת ארנסט אוגוסט בביתו שבהנובר, והוא בן 66 שנים, ובנו ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר ירש את תאריו.
לארנסט אוגוסט ואשתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, נולדו 5 ילדים:
ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר (1914–1987)
ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה , היה הנסיך הבוחר מסקסוניה בין השנים 1464–1486.
ארנסט נולד במייסן ב-24 במרץ 1441, לפרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה אחותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1451 מת אחיו פרידריך, וארנסט מונה ליורש העצר של סקסוניה.
בשנת 1455 נחטפו ארנסט ואחיו אלברכט על ידי האביר קונץ פון קאופונגן, במה שנודע בהיסטוריה הגרמנית כPrinzenraub, כלומר גנבת הנסיכים.
בשנת 1482 ירש ארנסט יחד עם אחיו את רוזנות תורינגיה, ובשנת 1485 פוצלה הנחלה בין האחים; ארנסט קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה).
ב-26 באוגוסט 1486 מת ארנסט בתאונת רכיבה, ובנו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1460 התחתן ארנסט עם אליזבת מבוואריה, בתם של אלברכט השלישי, דוכס בוואריה ואנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1463–1525)
מרגרטה מסקסוניה, דוכסית בראונשווייג-לינבורג (1469–1528)
ארנסט, דוכס אוסטריה, הידוע בכינוי ארנסט הברזל (1377 - 10 ביוני 1424), היה דוכס שטיריה, קרינתיה ואוסטריה הפנימית בין השנים 1406–1424.
ארנסט נולד ללאופולד השלישי, דוכס אוסטריה וורדה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1379 חתמו אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה ודודו אלברכט השלישי, דוכס אוסטריה על אמנת נויברג, ולפיו פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה, שכללו את שטיריה, קרניולה, קרינתיה וטירול.
בשנת 1386 נהרג אביו לאופולד השלישי, דוכס אוסטריה, וארנסט ואחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה ירשו את נחלותיו, תוך שבן דודם אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה משמש להם כעוצר.
בשנת 1406 מת אחיו וילהלם, דוכס אוסטריה, ולאחר מכן חילקו האחים ביניהם את הנחלה: ארנסט קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות, ולאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה נשאר ראש המשפחה, והיה אחראי על כל שטחי המשפחה.
בשנת 1407 פרצה מלחמה בין ארנסט ללאופולד, שנמשכה עד לשנת 1409.
בשנת 1411 מת אחיו לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה, וארנסט הפך לראש המשפחה, ובשנת 1414 נטל לעצמו את התואר ארכידוכס.
בשנת 1412 הסתכסך ארנסט עם זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עקב תמיכתו של זיגיסמונד באנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
בשנת 1417 ניסה ארנסט להשתלט על שטחיו של אחיו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה, אולם לבסוף הגיע עמו להסכם, כדי למנוע מזיגיסמונד לנצל את הסכסוך ביניהם לטובתו.
ב-10 ביוני 1424 מת ארנסט בברוק אן דר מור, ובנו פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה ירש את נחלותיו.
בנו פרידריך איחד תחת שלטונו את כל נחלות בית הבסבורג, נבחר בשנת 1440 למלך הרומאים, ובשנת 1452 הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה
בשנת 1392 התחתן ארנסט עם מרגרטה מפומרניה, בתם של בוגיסלאב הרביעי, דוכס פומרניה ואדלהיידה מבראונשווייג-גרובנהאגן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1412 התחתן ארנסט עם צימבורגיס ממזוביה, בתם של שימוביט הרביעי, דוכס מזוביה ואלכסנדרה מליטא, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1415–1493)
מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סקסוניה (1416–1486)
אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה (1418–1463)
ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן היה הדוכס הראשון של סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1675–1715.
ארנסט נולד ב-12 ביוני 1655 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואליזבת מבראונשווייג-וולפנביטל.
לאחר מות אביו בשנת 1675 שלטו ארנסט ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ברנהרד בחר את מקום מגוריו בהילדבורגהאוזן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
בשנת 1683 לחם ארנסט עם חיל הפרשים הקיסרי בקרב וינה, ובשנת 1685 השתתף בכיבוש הערים אסטרגום ונובה זמקי.
במהלך מלחמת תשע השנים לחם ארנסט כחלק מצבא הולנד, והשתתף בקרבות השונים נגד צרפת.
בשנת 1710 החל ארנסט בבניית ארמון הילדבורגהאוזן, ובשל בנייתו נכנס לחובות כבדים.
ארנסט מת ב-17 באוקטובר 1715, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ב-30 בנובמבר 1680 התחתן ארנסט עם מריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג פרידריך, נסיך ולדק ואליזבת שארלוטה מנסאו-הילכנבאך.
ממנה היו לו 7 ילדים:
ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1681–1724).
ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך (; 2 ביוני 1737 – 28 במאי 1758), היה דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך בין השנים 1748–1758.
ארנסט אוגוסט נולד ב-2 ביוני 1737 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וסופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתו של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית.
אביו העביר את רוב זמנו באייזנך במסעות ציד, והשאיר את חינוכו של ארנסט אוגוסט בידי ההוף-מרשל בויימאר.
בשנת 1748 מת אביו ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וארנסט אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין, שלטו כעוצרים דודיו פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ופרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עד לבגרותו.
ארנסט אוגוסט עבר להתגורר בגותה, שם דאג לו דודו לחינוך הולם.
בשנת 1755 תפס ארנסט אוגוסט את השלטון, ומכיוון שהיה חולה מיהר להתחתן, ואכן ב-16 במרץ 1756 התחתן ארנסט אוגוסט עם אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ופיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה היו לו שני ילדים.
ב-28 במאי 1758 מת ארנסט אוגוסט, והותיר אחריו את בנו בן השנה קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך שעלה לשלטון במקומו.
ב-16 במרץ 1756 התחתן ארנסט אוגוסט עם אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ופיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, ממנה היו לו שני ילדים:
ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך בית סקסוניה-ויימאר-אייזנך (ענף של בית וטין) נולד:2 ביוני 1737 מת:28 במאי 1758 ארנסט אוגוסט הראשון דוכסות סקסוניה-ויימאר 1748–1758 קרל אוגוסט דוכסות סקסוניה-אייזנך 1748–1758
ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך (; 19 באפריל 1688 – 19 בינואר 1748), היה דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך בין השנים 1707–1748, ודוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1741–1748.
ארנסט אוגוסט נולד ב-19 באפריל 1688 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וסופיה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתו של יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1748 מת אביו יוהאן ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-ויימאר, וארנסט אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
אולם בפועל שלט דודו וילהלם ארנסט, דוכס סקסוניה-ויימאר, ורק לאחר מותו בשנת 1728 תפס ארנסט אוגוסט את השלטון.
ארנסט אוגוסט פיאר מאוד את חצרו, מה שהוביל את הדוכסות לחובות גדולים.
בניסיון לכסות את החובות כלא ארנסט אוגוסט אנשים עשירים ללא סיבה, ושחרר אותם רק לאחר שוויתרו על ממונם.
חלק מהקרבנות לא ויתרו, וערערו בפני בית המשפט הקיסרי, שהטיל על ארנסט אוגוסט להחזיר להם את כספם, מה שהוביל לפשיטת רגל של הדוכסות.
ארנסט אוגוסט החזיק צבא קבע גדול מאוד, ונהג להשכירו לנסיכות הבוחר מסקסוניה, או לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בנוסף אהב מאוד ארנסט אוגוסט מסעות ציד, וכן החזיק בכמה פילגשים בחצרו.
בשנת 1741 מת וילהלם היינריך, דוכס סקסוניה-אייזנך ללא ילדים, ומשום כך ירש אותו ארנסט אוגוסט שהיה קרובו.
ארנסט אוגוסט עבר להתגורר באייזנך, מכיוון שהיה סמוך לה יער שהתאים מאוד לצורך ציד, והשאיר את בנו ארנסט אוגוסט תחת חסותו של ההוף-מרשל בויימאר.
ארנסט אוגוסט ניסה למשול באופן אבסולוטי, מה שגרם לסכסוך עם האצולה, ורק מותו המפתיע של ארנסט אוגוסט מנע את התגברות הסכסוך.
ב-19 בינואר 1748 מת ארנסט אוגוסט באייזנך, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-24 בינואר 1716 התחתן ארנסט אוגוסט עם אלאונורה וילהלמינה מאנהלט-קתן, בתם של עמנואל לברכט, נסיך אנהלט-קתן וגיזלה אגנס מראט, ממנה היו לו 8 ילדים:
ארנסטינה אלברטינה (1722–1769), התחתנה עם פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה
ברנהרדינה כריסטינה סופיה, נסיכת סקסוניה-ויימאר (1724–1757), התחתנה עם יוהאן פרידריך, נסיך שוורצבורג-רודולשטט
עמנואל פרידריך וילהלם ברנהרד (1725–1729)
ב-7 באפריל 1734 התחתן ארנסט אוגוסט עם סופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית ודורותיאה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנה היו לו 4 ילדים:
ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1737–1758).
אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן (בספרדית: Hernando de Alarcón) היה מגלה ארצות ספרדי בן המאה ה-16 שנודע כמי שהוביל משלחת ימית, בצמוד למשלחת היבשתית של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו דרך מפרץ קליפורניה ובמעלה נהר הקולורדו עד הקצה הדרום-מערבי של מדינת אריזונה של ימינו והקצה הדרום-מזרחי של מדינת קליפורניה של ימינו.
על קורותיו בטרם הצטרף למשלחת קורונדו לא ידוע דבר פרט לכך שנולד בטרוחיו שבאקסטרמדורה שבצפון-מערב ספרד.
משלחת קורונדו הוקמה ביוזמת אנטוניו דה מנדוסה, המשנה למלך של מלכות המשנה של ספרד החדשה (מקסיקו של ימינו) לאחר שקיבל דיווח מהכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה שערך סיור צפונה ב-1539 במטרה לברר את נכונות האגדה על העיר סיבולה שעל פי האגדה עמדה בראש ממלכה של שבע ערי הזהב.
דה ניסה סיפר לדה מנדוסה שהוא הגיע לסיבולה, אם כי לא נכנס אליה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי).
דה מנדוסה החליט למנות את פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה.
קורונדו הכין משלחת גדולה שכללה שתי קבוצות: הקבוצה הראשית, ובה מעל ל-300 חיילים אירופים (מרביתם ספרדים), ובין 1,300 ל-2,000 אינדיאנים מקסיקנים מבני בריתו, נעה צפונה ביבשה, והקבוצה שנייה, שכללה שלוש ספינות, שבראשה עמד אלרקון, נועדה לשאת את האספקה ונשק נוסף ולנוע במקביל צפונה לאורך החוף.
המשלחת היבשתית שבראשה קורונדו יצאה מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט) ב-23 בפברואר 1540.
אלרקון הפליג צפונה מאקפולקו ב-9 במאי 1540 בשתי ספינות: "סן פדרו" ו-"סנטה קטלינה" ובקולימה הצטרפה אליו ספינה שלישית "סן-גבריאל".
ההוראות שקיבל אלרקון מדה מנדוסה היו לפגוש את קורונדו בקו הרוחב 36 צפון.
הצי הקטן נע לאורך החוף במפרץ קליפורניה עד שהגיע לשרטונות החול שבראש המפרץ, חלק מהדלתה של הקולורדו, שבלמו את משלחתו של פרנסיסקו דה אויואה שהגיע לאזור שנה קודם לכן.
מכיוון שהוא הצטווה לחבור לקורונדו צפונה משם בכל מחיר הוא ניסה להפליג דרך השרטונות, וכל שלוש הספינות עלו על שרטון ונתקעו.
שיטפון פתאומי שחרר את הספינות והם המשיכו צפונה וגילו את השפך של נהר הקולורדו.
אלרקון החליט לכנות את הנהר Buena Guia (המדריך הטוב), בהתייחס לפרט בשלט האצולה של דה מנדוסה.
ב-26 באוגוסט 1540 הפליג אלרקון בראש צוות בן שתי סירות במעלה הקולורדו, שנעזרו במפרשים ובחתירה.
הם פגשו אינדיאנים, ככל הנראה בני היומן (Yuman), שהיו תחילה עוינים, אבל אלרקון הצליח לשכנע אותם באמצעות מתנות על כוונותיו לשלום, והם הסכימו לצייד אותו במזון ואף לסייע בגרירת הסירות במעלה הנהר תמורת מתנות.
במסגרת כמה מסעות שערך בקולורדו הגיע אלרקון עד שפך הנהר חילה לקולורדו באזור העיר יומה באריזונה של ימינו.
הוא לא המשיך צפונה, ומכיוון שלא הצליח לקבל ידיעות מהאינדיאנים על מיקומו של קורונדו הוא החליט לחזור על עקבותיו.
לפני כן הוא הכין צרור מכתבים לקורונדו וקבר אותם מתחת לעץ כשהוא מסמן את המקום בצלבים.
זמן קצר אחר-כך הגיע למקום מלצ'יור דיאס, אחד ממפקדיו של קורונדו שהצטווה לאתר את אלרקון, חשף את המכתבים וגילה שאלרקון עזב.
אלרקון שב לנמל בקולימה ודיווח למשנה למלך על קורותיו.
המשנה למלך היה כה מאוכזב שהוריד אותו בדרגה, שלח אותו לאחת מהאחוזות של המרקיז דל ואייה (Marquis Del Valle) והוא מת זמן קצר אחר-כך.
ארנסט נולד בשנת 1373 ליוהאן השני, דוכס בוואריה וקתרינה מגוריציה, בתם של מיינהארד השישי, רוזן גוריציה וקתרינה מפפאנברג.
בשנת 1375 מת סבו שטפן השני, דוכס בוואריה, ואביו ודודיו פרידריך, דוכס בוואריה וסטפן השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין אביו לדודיו: אביו קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט.
בשנת 1394 פרצה מלחמה בין דודו שטפן השלישי שנתמך בבנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה לבין אביו, וארנסט ואחיו הצעיר וילהלם השלישי, דוכס בוואריה עמדו לצד אביהם.
בשנת 1397 מת אביו יוהאן השני, דוכס בוואריה, וארנסט ירש בשותפות עם אחיו וילהלם השלישי, דוכס בוואריה את דוכסות בוואריה-מינכן.
בשנת 1400 הגיע הסכסוך בין הדוכסויות לרופרכט, מלך גרמניה, ובשנת 1402 הוא פסק לטובת ארנסט ווילהלם.
בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, דוכס בוואריה-שטראובינג, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת דוכסות בוואריה-שטראובינג בין הענפים האחרים של בוואריה, ובוואריה-מינכן קיבלה מחצית מהשטח.
בשנת 1432 התחתן בנו אלברכט בחשאי עם אגנס ברנאואר, שהייתה משרתת פשוטה.
לכששמע על כך ארנסט הוא כעס מאוד, וב-12 באוקטובר 1435 הורה ארנסט על רציחתה באשמת כישוף, בזמן שאלברכט היה במסע ציד.
בעקבות כך ברח אלברכט אל קרוב משפחתו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם ארנסט, ובשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק.
ב-2 ביולי 1438 מת ארנסט במינכן, ובנו אלברכט השלישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-26 בינואר 1395 התחתן ארנסט עם אליזבטה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה, ממנה היו לו 4 ילדים:
ביאטריקס (1403–1447), התחתנה עם הרמן השלישי, רוזן צליה, ולאחריו התחתנה עם יוהאן, רוזן פפאלץ-נוימרקט
אליזבת (1406–1468), התחתנה עם אדולף, דוכס יוליך-ברג, ולאחריו התחתנה עם הסו מליינינגן
ארנסט אלפונס פרנץ איגנאץ יוזף מריה אנטון, נסיך הוהנברג (; 27 במאי 1904 - 5 במרץ 1954) היה בנם של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה וסופיה, דוכסית הוהנברג, אשר רציחתם בסרייבו ב-1914 הובילה למלחמת העולם הראשונה.
ארנסט נולד ב-27 במאי 1904 בטירת קונופישטה, 50 ק"מ מדרום לפראג.
אביו היה פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואמו הייתה סופיה, דוכסית הוהנברג.
חרף העובדה שאביו היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואמור היה לרשת את התואר קיסר אוסטריה ומלך הונגריה עם מותו של הקיסר המזדקן פרנץ יוזף הראשון, הרי שארנסט ואחיו היו מנושלים מכל זכות לרשת אי פעם את הכתר, כיוון שהוריהם היו נשואים בנישואים מורגנטיים.
ארנסט ירש עם לידתו את התואר "נסיך הוהנברג" מאמו.
הוריו צפו עבור ילדיהם חיים נורמליים ורגילים של אצולה כפרית.
אחותו סופיה העידה מאוחר יותר שהם חינכו אותם לדעת שהם אינם מיוחדים.
הם השקיעו בהם זמן רב, ופרנץ פרדיננד שמח במיוחד על כך שבניו יוכלו בעתיד להינשא מאהבה בלבד, ולא נישואים פוליטיים לבן אצולה.
ב-28 ביוני 1914 נרצחו הוריו ביריות בידי קבוצת לאומנים בוסנים וסרבים, רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה.
אחד הרוצחים, נדלקו צ'ברינוביץ', שלח מכלאו מכתב אל הילדים ובו ביקש את סליחתם על שגזל מהם את הוריהם.
אחיו של ארנסט, הדוכס מקסימיליאן כתב מכתב תשובה בו הודיע לצ'ברינוביץ' שהוא סולח לו.
אחותו סופיה חתמה על המכתב, אולם ארנסט סירב לחתום עליו.
ארנסט ואחיו עברו לידי ידיד של הוריהם, ולאחר מכן לידי סבתם החורגת הארכידוכסית מריה תרזה.
שר הטקס הקיסרי הנסיך ממונטנובו, אשר היה אויב מושבע של פרנץ פרדיננד וסופיה, דאג גם להשפלתם של שלושת היתומים שלהם.
הוא דאג שייאסר עליהם להשתתף בלוויה, ואף ניסה ללא הצלחה לאלץ אותם לשלם את העלות שלה מכספי הירושה שלהם.
בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, ביטול המונרכיה ופירוק האימפריה האוסטרו-הנגרית, הוחרמו מרבית נכסיהם בידי ממשלת צ'כוסלובקיה, והם עברו לגור בטירת ארססטן בדרום אוסטריה.
הוא היה פעיל בתנועה מלוכנית, ועמד בקשר הדוק עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה.
כמו כן הוא היה חבר במיליציית היימווהר ("משמר הבית").
בעקבות מעצרו של צעיר יהודי בשם לבנשוס שזרק לבנה על חלון ראווה של מטה נאצי בווינה, והחשש שיוטל עליו עונש חמור, הגיע ארנסט לווינה וזרק לבנה על אותו חלון ראווה.
לאחר שנעצר אמר: "אתם אומרים לתלות את לבנשוס על שניפץ את חלון הראווה עתה תתלו גם את הנסיך פון־הוהנברג".
הוא ואחיו מקסימיליאן, התנגדו לאנשלוס וב-14 במרץ 1938 נשלחו יחד למחנה הריכוז דכאו.
הם הועסקו בעבודות משפילות שנועדו לשבור את רוחם, אולם נשאו אותם באורך רוח ובעליזות, והיו ביחסים חבריים עם מרבית האסירים.
אשתו של מקסימיליאן נפגשה עם הרמן גרינג, והצליחה לפעול לשחרורו לאחר חצי שנה.
ארנסט לעומת זאת הועבר למחנה אחר ושוחרר רק ב-1943. עם זאת, 20,000 דונם מנכסי בית הוהנברג הופקעו בידי הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליחו האחים לפעול להחזרת חלק מהנכסים.
ארנסט נפטר ב-5 במרץ 1954 בגיל 49, כתוצאה מהשפעות מאוחרות של ההתעללות שעבר בידי הנאצים.
ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר von Hanover; 18 במרץ 1914 - 9 בדצמבר 1987), היה בנו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג וראש בית הנובר בין השנים 1953–1987.
ארנסט אוגוסט נולד בבראונשווייג ב-18 במרץ 1914, לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ולויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם השני, קיסר גרמניה ואוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
טקס הטבלתו של ארנסט אוגוסט בקיץ 1914, היה ההתכנסות הגדולה האחרונה של המלכים האירופיים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
סנדקיו של ארנסט אוגוסט כללו את הקיסר הגרמני והקיסרית, סבו וסבתו מצד אמו; דוכס ודוכסית קמברלנד, סבו וסבתו מצד אביו; ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, לודוויג השלישי, מלך בוואריה, פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, אדלברט, נסיך פרוסיה ואוסקר, נסיך פרוסיה.
בשנת 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחם ארנסט אוגוסט בחזית הרוסית כאובר-לויטננט, ואף נפצע קשה על יד חרקוב בשנת 1943. לאחר קשר העשרים ביולי, נכלא ארנסט אוגוסט על ידי הגסטאפו לכמה שבועות.
ב-5 בספטמבר 1951 התחתן ארנסט אוגוסט עם אורטרוד, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של אלברכט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג והרתה, נסיכת איזנבורג-בידינגן, ובחתונה השתתפו דמויות מלכותיות חשובות רבות, בהן אחותו פרדריקה, מלכת יוון ובעלה, פבלוס, מלך יוון, וראשי בתי סקסוניה, הסן, מקלנבורג, אולדנבורג ובאדן.
לאחר החתונה התקיימה קבלת פנים בהרנהאוזן, חלקו היחיד של הארמון המלכותי של הנובר שעדיין היה שלם (השאר נשרף במלחמת העולם השנייה).
לאחר מותו של אביו ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג בשנת 1953 ירש ארנסט אוגוסט את תאריו, והפך לראש בית הנובר.
נוסף על היותו גרמני, החזיק ארנסט אוגוסט גם באזרחות בריטית, לאחר שזכה במשפט, עקב טענתו כי על פי חוק ההתאזרחות של סופיה 1705 הוא זכאי לאזרחות בריטית.
בנוסף, ארנסט אוגוסט טען לזכותו לתואר הבריטי של דוכס קמברלנד וטיביודייל, שנשלל מסבו בחוק שלילת התארים 1917.
בשנת 1980 מתה אשתו אורטרוד, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ובשנת 1981 התחתן ארנסט אוגוסט עם מוניקה, רוזנת זולמס-לאובאך, שחיה לצידו בשנותיו האחרונות.
ב-9 בדצמבר 1987 מת ארנסט אוגוסט בפאטנזן, ובנו ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר ירש את תאריו.
ב-5 בספטמבר 1951 התחתן ארנסט אוגוסט עם אורטרוד, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של אלברכט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג והרטה, נסיכת איזנבורג-בידינגן, ממנה היו לו 6 ילדים:
מריה, נסיכת הנובר (נולדה ב-1952), התחתנה עם הרוזן מיכאל פון הוכברג
ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר (נולד ב-1954)
אולגה סופיה שרלוטה אנה, נסיכת הנובר (נולדה ב-1958)
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (נולדה ב-1959), התחתנה עם אנדראס, נסיך ליינינגן
היינריך, נסיך הנובר (נולד ב-1961)
ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר von Hanover; נולד ב-26 בפברואר 1954), הוא בנו של ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר וראש בית הנובר משנת 1987.
ארנסט אוגוסט נולד בהנובר ב-26 בפברואר 1954, לארנסט אוגוסט, נסיך הנובר ולאורטרוד, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של אלברכט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג והרטה, נסיכת איזנבורג-בידינגן.
ב-28 באוגוסט 1981 התחתן ארנסט אוגוסט עם שנטאל הוכולי השווייצרית, בתם של יוהאן גוסטב הוכולי ורוזמרי למבק, לאחר שקיבל את אישור אביו להינשא, כדי שהנישואים ייחשבו לנישואים לגיטימיים.
לאחר מות אביו בשנת 1987 ירש ארנסט אוגוסט את תאריו, והפך לראש בית הנובר.
בשנת 1988 התאבדה גיסתו הרוזנת איזבל פון ת'ורן וללוסינה-קומו-ורצ'לי, ובעקבות כך ביקש ממנו אחיו לודוויג רודולף, נסיך הנובר שיאמץ את בנו אוטו היינריך.
זמן קצר לאחר מכן התאבד גם לודוויג רודולף, אולם ילדו אומץ על ידי הורי אשתו, ולא כפי שרצה שיאומץ על ידי ארנסט אוגוסט.
בשנת 1997 התגרש ארנסט אוגוסט מאשתו, בעקבות טענתה כי בגד בה, וב-23 בינואר 1999 התחתן ארנסט אוגוסט עם קרוליין, נסיכת מונקו, בתם של רנייה השלישי, נסיך מונקו וגרייס קלי, לאחר שקיבל אישור מבית המלוכה הבריטי, ממשלת צרפת וחמיו נסיך מונקו, ונולדה להם בת אחת.
ב-3 באפריל 2005 אושפז ארנסט אוגוסט בשל דלקת לבלב חריפה, ולמחרת נכנס לתרדמת, אולם כעבור תקופה קצרה החלים וחזר להיראות בציבור.
בשנת 2009 נפרדו ארנסט אוגוסט וקרוליין, אולם לאחר תקופה קצרה השלימו השניים וחזרו להתגורר יחד.
ב-28 באוגוסט 1981 התחתן ארנסט אוגוסט עם שנטאל הוכולי, בתם של יוהאן גוסטב הוכולי ורוזמרי למבק, ממנה יש לו 2 ילדים:
ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר (נולד ב-1983)
כריסטיאן, נסיך הנובר (נולד ב-1985)
ב-23 בינואר 1999 התחתן ארנסט אוגוסט עם קרוליין, נסיכת מונקו, בתם של רנייה השלישי, נסיך מונקו וגרייס קלי, ממנה נולדה לו בת אחת:
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (נולדה ב-1999)
ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר , הוא בנו של ארנסט אוגוסט החמישי, נסיך הנובר והוא הראשון בסדר הירושה של בית הנובר.
ארנסט אוגוסט נולד בהילדסהיים ב-19 ביולי 1983, לארנסט אוגוסט, נסיך הנובר ולשנטאל הוכולי, בתם של יוהאן גוסטב הוכולי ורוזמרי למבק.
עד אמצע שנות העשרה שלו חיו ארנסט אוגוסט ואחיו בהארלינגהם לודג' בלונדון.
ארנסט אוגוסט למד במלברן קולג' בבריטניה, ולאחר מכן בניו יורק, וכיום (2017) הוא מתגורר בלונדון ועוסק בתחום הבנקאות.
בקיץ 2016 התארס ארנסט אוגוסט עם יקטרינה מאלישבה, מעצבת אופנה רוסית.
שבוע לפני החתונה הביע אביו ארנסט אוגוסט החמישי, נסיך הנובר התנגדות לחתונה משום שחשש להשפעות שליליות שלה על נכסי המשפחה.
אף על פי כן התחתנו השניים ב-6 ביולי 2017 בבית העירייה החדש של הנובר, בטקס אשר נוהל על ידי שטפן שוסטוק ראש עיריית הנובר, וב-8 ביולי נערך טקס החתונה הדתי במרקטקירכה בעיר.
בחתונה השתתפו הרבה מבני האצולה האירופיים, אולם אבי החתן נעדר מהחתונה.
ביולי 2017 התחתן ארנסט אוגוסט עם יקטרינה מאלישבה, ממנה נולדו לו שתי בנות ובן:
אליזבת, נסיכת הנובר (נולדה ב-2018)
ולף אוגוסט, נסיך הנובר (נולד ב-2019)
אלאונורה, נסיכת הנובר (נולדה ב-2021)
ארנסט אבאסון (ברומנית: Ernest Abason; 6 בינואר 1897–1942) היה מתמטיקאי ומהנדס אזרחי יהודי-רומני, פרופסור באוניברסיטת בוקרשט.
התמחה בתחומי הפונקציות המחזוריות, מכניקה והנדסת החשמל.
נחשב למבשר של חקר פונצקיות spline.
ארנסט אבאסון נולד בבוקרשט במשפחה יהודית ספרדית.
הוא למד באוניברסיטת בוקרשט, בה סיים בשנת 1921 תואר ראשון במתמטיקה וכעבור שנה בתחום הנדסה אזרחית (במקום הראשון במחזורו בבית הספר הלאומי לכבישים ולגשרים).
אבאסון היה תלמיד של טראיאן לאלסקו, שהדריך גם את עבודת הדוקטורט שלו בתחום המשוואות האינטגרליות.
בשנים 1931-1923 כיהן אבאסון כמדריך ומרצה בבית הספר הפוליטכני של בוקרשט, כיום האוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט.
בשנים 1940-1928 כיהן כסגן-מנהל מדעי - בפועל -)(subdirector cu delegație) (על אף המינוי הרשמי מ-1 בפברואר1930) בבית הספר הזה.
בשנים 1940-1934 לימד כפרופסור לגאומטריה תיאורית ולקינמטיקה בבית הספר הפוליטכני בבוקרשט והיה לאחד הפרופסורים היהודים היחידים באוניברסיטאות רומניה בין מלחמות העולם, היחיד בתחום החינוך הטכני.
כמו כן עבד אבאסון במינהל הכללי של המים במשרד הפיתוח, העבודות הציבוריות והדיור של רומניה.
החל משנת 1922 הוא היה חבר בחברת "גזטה מתמטיקה" שפרסם את כתב העת בעל אותו השם בתחום השאלות במתמטיקה והוראתה.
בסתיו 1940 יחד עם איסאק בלום ואסטרלה יונסקו שפירא סולק פרופ' אבאסון מן ההוראה במכון הפוליטכני של בוקרשט על סמך חוקי הגזע נגד היהודים ברומניה.
בהמשך אבאסון יחד עם עו"ד מרקו אונסקו, המהנדס מרטין ברקוביץ' ואנשי מדע יהודים אחרים הקימו בבוקרשט את המכללה היהודית הפרטית "אונסקו" (Onescu) לצורכי הענקת חינוך אקדמי ליהודים, שסולקו מן החינוך האקדמי והציבורי.
המכללה נשאה את השם הרשמי "קורסים ועבודות פרקטיות לבוגרי תיכון ולסטודנטים יהודים".
אבאסון נודע במחקריו בתחום המשוואות האינטגרליות, הטורים המחזוריים, האנזליה ההרמונית של הפונקציות המחזוריות, וכן ביישומי האנליזה המתמטית בתחום החשמל והאלקטרומכניקה.
אבאסון כתב ספרי לימוד למערכת החינוך התיכונית והאקדמית ומאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים.
1931 - עיטור "כתר רומניה" (Coroana României) בדרגת קצין
(משוואות מקסוול, עם הקדמה על מושגי אלגברה ואנליזה וקטורית)
ארנסט, ארכידוכס אוסטריה היה חבר של בית הבסבורג-לורן.
ארנסט נולד ב-8 באוגוסט 1824 במילאנו, והיה הבן השני של המשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה.
בשנת 1844 הוא קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב מפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
ארנסט התחיל את הקריירה הצבאית שלו בחיל המצב של מילאנו, ובשנת 1845 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-48. בשנת 1847 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בשנת 1848, ארנסט השתתף באירועי מהפכת 1848 במילאנו, כאשר החיילים האוסטרים נאלצו לסגת מן העיר.
בשנת 1849, ארנסט נשלח עם הרגימנט לטוסקנה והצליח לכבוש את ליבורנו ובזמן קצר לפזר את הכוחות של ג'וזפה גריבלדי.
עבור פעילויות אלה הוא היה בשנת 1850 קיבל את מהפכת צלב ומקודם לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
בשנת 1850, ארנסט הוצב בפרשבורג, ובשנת 1858 הוא הוצב בבודפשט, שם הוא התמנה לתפקיד מפקד חיל הפרשים.
בשנת 1866, הוא השתתף בלחימה בבוהמיה.
בשנת 1867 ארנסט הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובשנת 1868 הוא פרש מהצבא.
לאחר פרישתו חי ארנסט באלמוניות, וב-4 באפריל 1899 מת בביתו בארך.
ארנסט טען כי הוא התחתן ב-26 באפריל 1858 בליובליאנה עם האצילה ההונגריה לאורה שקובליץ' דה וליקה אט בשנייה, בתו של אציל אלוישיוש שקובליץ' דה וליקה אט בשנייה ורברה איבנקוביץ' דה קבלקוט.
פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה סירב לתת אישור לנישואים מורגנטיים, אולם היא הייתה מוכרת כברונית פון ואלבורג, ונולדו להם 4 ילדים:
ארנסט קרל היינריך פון ואלבורג (1859–1920)
לאחר מותו של ארנסט, ניסו ילדיו לדרוש את נחלותיו ועזבונו, אולם מכיוון שלא הייתה להם הוכחה רשמית לנישואי הוריהם, הם לא זכו בממונו, ונאלצו אף לוותר על התואר "פון ואלבורג".
ארנסט, נסיך סקסוניה-מיינינגן היה ראש בית סקסוניה-מיינינגן מ-1928 עד מותו.
פרידריך יוהאן נולד ב-12 באוקטובר 1861 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג, נסיך הכתר של סקסוניה-מיינינגן ולפאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן.
ב-20 בספטמבר 1866 נאלץ סבו ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן לוותר על השלטון לטובת בנו - אביו של ארנסט, בעקבות תבוסת אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ארנסט המשיך בקריירה בצבא ופרש בדרגת אוברסט בחיל הפרשים הפרוסי.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מפילוסופיה מאוניברסיטת ינה.
ב-20 בספטמבר 1892 התחתן ארנסט בנישואים מורגנטיים במינכן, עם קתרינה ינסן, בתם של הציירת מארי ינסן והמשורר וילהלם ינסן.
היא לא הייתה רשאית להשתמש בתואר השושלת של בעלה, ולכן קיבלה את התואר הברונית פון זאלפלד ביום חתונתם על ידי אביו של ארנסט, גאורג השני.
למרות נישואיו הבלתי שוויוניים, שמר ארנסט על זכויות הירושה שלו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
בשנת 1928 מת אחיו למחצה, ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וארנסט ירש את תאריו.
ב-29 בדצמבר 1941 מת ארנסט באלטנשטיין, ואחיינו גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן ירש את תאריו.
לארנסט ולקתרינה היו שישה ילדים:
הברון גאורג וילהלם פון זאלפלד (1893–1916), נהרג בפעולה בגיל עשרים ושתיים.
הברונית אליזבת הלנה אדלהייד מארי פון זאלפלד (1895–1934), התחתנה עם ד"ר יוהאן דוקן.
הברון ארנסט פרידריך היינריך פול פון זאלפלד (1896–1915), נהרג בפעולה בגיל שמונה-עשרה.
הברון ראלף אריך פון זאלפלד (1900–1947), התחתן עם מארי זייץ, ולאחריה התחתן עם מלאני פון ביסמרק.
הברון סוון הנס היינריך ברנהרד פון זאלפלד (1903–1998), התחתן עם אליזבת פאוסט.
הברון אנציו היינריך ולדמר קרל פון זאלפלד (1908–1941), התחתן עם רוט ויירבה.
ארנסט-שארל לאסג היה רופא פנימי, נוירולוג ופסיכיאטר צרפתי.
הוא נודע, בין השאר, בשל תיאור "הפסיכוזה המשותפת", תסמונת שכינה בצרפתית, יחד עם עמיתו פאלרה, "פולי א דה" (folie á deux – "שגעון בשניים"; 1877).
כן נודע בשל תיאור "האנורקסיה ההיסטרית" וכן בשל המבחן הקרוי על שמו המשמש לאבחנה המבדלת של כאבי הגב התחתון.
לאסג כיהן כפרופסור לרפואה קלינית בבית החולים סלפטרייר-פיטיה בפריז.
לאסג נולד בפריז בשנת 1816 כבנו של אנטואן לאסג, בוטנאי, וספרן בספרייתו של התעשיין בנז'מן דלסר ושל רוזאלי שרלוט סקולסטיק לבית לה-אריסי.
מכיוון שגדל בתנאי מחסור שאף לאסג להגיע למעמד ולפרנסה נאותים.
נשלח על ידי אביו לתיכון לואי הגדול והיה תלמיד מצטיין שזכה במבחן היוקרתי של "קונקור ז'נרל" .
דיבר לטינית שוטפת, הפגין שליטה טובה ביוונית, בפילוסופיה וברטוריקה.
בשנת 1838 סיים תואר ראשון לספרות.
המורה שלו לפילוסופיה, ויקטור קוזן שהתיידד איתו, הציע לו לעבוד כמדריך בכיתה שבו למד בתיכון.
כדי לשפר את מצבם הכלכלי, יחד עם אמו, פתח פנסיון שנועד לתלמידי תיכון ולהוריהם.
עם תלמידיו של לאסג שהתארחו בפנסיון נמנה המשורר לעתיד שארל בודלר שכתב מאוחר יותר מילים חמות עליו ועל אמו.
לאסג היה מעורה בחיי הסטודנטים של הרובע הלטיני.
התוודע באותה תקופה לרופא הצעיר קלוד ברנאר שהיה גר ברחוב ל'אנסיין קומדי, לא רחוק מביתו ברחוב דו וייה קולומבייה.
ברנאר התקבל ב-1839 כרופא בשרות למחלות נפש של ז'אן-פייר פאלרה בבית החולים סלפטרייר.
השיחות שניהל אם קלוד ברנאר ועם בנדיקט אוגוסטן מורל שעבדו שניהם כמתמחים אצל פאלרה, עשו עליו רושם עז.
הוא הוזמן להשתתף בביקורי המנהל במחלקתו בסלפטייר ובהזדמנות זו הבחין פאלרה ב"פוריות שכלו ושפע רעיונותיו".
בהשפעת רשמיו מבית החולים ומעודד מהיכרותו עם פאלרה השתכנע לאסג להירשם ב-4 באוקטובר 1839 ללימודי רפואה באוניברסיטת פריז.
התלהב מהלימודים אבל לא התקבל להתמחות בבתי החולים.
בסופו של דבר המפגש עם הפנימאי המפורסם ארמן טרוסו היווה עבורו ציון דרך.
לאסג הפך לתלמידו המועדף של טרוסו שהיה לו למנטור וידיד.
בהדרכתו עבר ב-25 בפברואר 1845 את בחינת הדוקטורט ברפואה עם עבודה על "שטאל ותורתו הרפואית".
על בסיס עבודה שפרסם ב-1844 עם מורל על "האסכולה הפסיכולוגית הגרמנית".
פחות משנה אחרי סיום לימודיו, נכשל לאסג במבחנים להוראה עם תזה על "השינויים בדם במחלות הדלקתיות ובהפרעות הקרויות "טיפואידיות"".
בעקבות נושא התזה בחר לצאת למסע מחקר בדרום רוסיה על מנת לחקור מגפת כולרה.
בהזדמנות זו ביקר שם במוסד לחולי נפש.
הדו"ח שערך במסע הזה הביא לו בצרפת את המינוי לסגן מפקח על המוסדות לחולי נפש תחת ניהולם של פריס (Ferrus) ופרשאפ (Parchappe) .בתוקף תפקיד זה סייר לאסג במתקני אשפוז שנועדו לחולי נפש בערים שונות בפרובינציה.: בדיז'ון, בור (Bourg), סנט אלבאן, אוריאק, לה סלט, קלרמון, ריום, מולן, לה שאריטה ובורז'.
ב-1850 ארגן לאסג את המרכז העירוני לחולי נפש שליד פרפקטורת המשטרה של פריז, התמנה (עם מינוי מיוחד בשנת 1873 -) לרופא הראשי הראשון שלו (Médecin chef de l'Infirmerie spéciale du Dépot) וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו, כשירש ממנו את התפקיד עמיתו לגראן די סול.
מתוקף תפקיד זה היה מעורב בהערכות רפואיות משפטיות של חולי הנפש.
בשנים 1852–1854 היה למנהל מחלקה תחת ניהולו של טרוסו, וב-1853 עמד הפעם בהצלחה במבחן ה"אגרגציה" - הסמכה להוראה -, עם עבודה על "השיתוקים הכלליים".
והתקבל כרופא של המשרד המרכזי (Bureau central) של בתי החולים של פריז.
אותה שנה ירש מז'אק רז'-דלורם את תפקיד העורך ראשי של העיתון הרפואי "Archives générales de la médecine".
הוא נשאר בתפקיד עד יום מותו.
בעת ניהולו הגיע העיתון לרמה מדעית גבוהה.
בשנים 1858–1860 החליף לאסג את גבריאל אנדראל בקתדרה לפתולוגיה כללית (בה לימד "מחלות העצבים והנפש") וב-9 בפברואר 1867 ירש רשמית את המשרה.
בשנים 1859–1862 היה מנהל מחלקה בבית החולים לורסין, בבית החולים סלפטרייר (1859), בבית החולים סנט אנטואן (1859) ואחר כך בבית החולים נקר (1861) .
ב-11 בדצמבר 1869 התמנה לאסג פרופסור לקליניקה רפואית ותרפאוטיקה כללית כשמושבו הקבוע (עד יום מותו) היה בבית החולים פיטייה.
נרתע בדרך כלל מהתקהלויות ורק ב-1876 הצטרף לאקדמיה לרפואה.
הופיע לאחרונה בציבור כיושב ראש חבר השופטים במבחני אגרגציה בשנת 1883. סבל מהחמרה מואצת של הסוכרת ונפטר בהתחלת האביב של אותה שנה בדירתו בפריז.
לאסג הובא לקבורה בחלקה המשפחתית בשאטיון -סו-באנייה (במחוז או דה סן), בה נטמן לצד אשתו והוריו.
על המצבה הוצב מדליון ברונזה שנוצר על ידי דסוש.
לאסג היה נשוי למארי ויקטורין לבית פרוטן (Perrotin), בת של מו"ל, ונולדו להם שתי בנות: מרגריט לאסג (1918-1851), נשואה לכירורג היהודי אלבר בלום (1914-1844), פרופסור בפקולטה לרפואה, וז'אן סברון (Cesbron) (1914-1856) נשואה למהנדס פול אלכסיס סברון,
כדברי הסופר ז'ול קלארסי, הצטיין לאסג כמרצה בחסד, בעל כישורים ספרותיים, בקיא הודות לתפקידיו בסודות האפלים של תושבי פריז וכן כמורליסט שהילל את חיי המשפחה מסביב לסיר הבישול הביתי.
לאסג התעניין בתחומים מגוונים של הרפואה וראה את הפיזיולוגיה והפסיכיאטריה כתחומים משלימים זה את זה.
מתוך גישה זו גילה עניין מיוחד בהפרעות הפסיכוסומטיות.
ב-1849 יחד עם טרוסו פרסם מאמרים על המחלות הפריחתיות, על הדיפתריה
על הרככת, על הטיפול במחולית סיידנהם ("הריקוד של גי הקדוש").
ב-1852 תיאר את האירועים המוחיים המתרחשים בעת אי-ספיקת הכליות הכרונית ("מחלת ברייט") תוך הוספת תצפיותיו האישיות.
כעבור שנה פרסם " מחקרים חדשים על מחלת ברייט" .
מתח בקורת קשה על מחקריו של רודולף וירכו בנוגע לפתולוגיה התאית (1858) .
בעקבות בקורת זו פרץ פולמוס שנמשך כמה שנים.
ב-1868 פרסם ספר לימוד על ה"אנגינות".
לאחר מכן כתב על האלכוהוליזם, על ההיסטריה ועל השיתוק הכללי.
מחקרו הראשון על האלכוהוליזם הופיע בשנת 1853 והאחרון ב-1882. ביניהם פרסם על הקשר בין הפרעות עיכול להפרעות נפשיות ועל הדיפסומניה - בולמוסי השתייה החריפה.
כמו כן במאמרו Le délire alcoolique n est pas une délire mais un rêve הבחין בין דליריום שהיה בעיניו חוויה כמו חלומית (אונירית) למחשבות שוא
ב-1852 תיאר את מחשבות השוא של רדיפה, הידועות אז כ"מחלת לאסג" מאוחר יותר כמחשבות פאראנואידיות או פאראנויות.
מקום חשוב בפרסומיו תפסה גם מחלת ההיסטריה, הידועה כיום בכמה שמות: הפרעוה קונברסיבית, הפרעה דיסוציאטיבית וסומטיזציה ושנכללו בה בעבר התקפי הפאניקה החמורים : ב-1854 תיאר לאסג את השיעול ההיסטרי, אחר כך ב-1864 - את האטקסיה ההיסטרית.
בשנת 1873 תיאר לראשונה (במקביל לויליאם גאל) באופן מקיף אל האנורקסיה נרבוזה, לתסמונת של הימנעות מאכילה, אל-וסת ופעלתנות, לה קרא בשם "אנורקסיה היסטרית".
אישאר שינה את שם המחלה הזאת ל"אנורקסיה נפשית" (Anorexie mentale).
נושא אחרי שעורר את סקרנותו היה השיתוק הכללי שבעגבת, עליו נסובה עבודת האגרגציה שלו.
מאוחר יותר שינה את רעיונותיו וקיבל את זה שפתולוגיה זאת היא מגוונת יותר, והיא כוללת מגוון רחב של מחלות מוחיות כרוניות
בשנותיו האחרונות לא הרפה בקצב הכתיבה: פרסם עיונים על האקסהיביציוניזם, הקלפטומניה, המלנכוליה ההמומה, "השגעון בשניים" (פולי א דה), הכפיון על רקע מומים של הגולגולת וכו'.
בשנים 1846-1846 הדגיש את חשיבות הקשר רופא - חולה נפש במסגרת הטיפול הפרטני של החולה שהיה ידוע כ"טיפול המוראלי" (cure morale) או cura singularis וגילה תובנות לגבי מה שיוגדרו לימים בפסיכואנליזה כ יחסי העברה וברית טיפולית.
בשנת 1881 פרסם לאסג את ספר הלימוד על האאוסקולטציה -שיטות השמיעה של הרעשים בראות - עבור התלמידים לרפואה.
ב-1882 פרסם עוד ספר לימוד על טכניקת המישוש וההקשה בגוף האדם עבור התלמידים לרפואה.
החתן שלו, אלבר בלום, פרסם אחרי מותו, ב-1884, את הספר "מחקריו הרפואיים של הפרופסור ש.
לאסג", שבו שיתפו פעולה עוד רופאים רבים.
עם תלמידיו הידועים נמנו הפסיכיאטרים בנדיקט מורל.
מושגים רפואיים הקשורים לשמו (אפונימים)
גנגרנה (נמק) של הגפיים אצל חולי ברונכיאקטזיס תשושים.
תמרון לאסג - לבדיקת התרחבות הראות בנשימה (מושג היסטורי)
הרופא היה מניח יד על חזה הנבדק ואת היד השנייה מאחורי גבו ומבקש שישאף אוויר.
בביצוע דו-צדדי - ניתן היה להשוות את התרחבות הראות בשני הצדדים.
סימן לאסג - תואר על ידי תלמיד של לאסג, ז'.
פורסט (1881) ועל ידי רופא סרבי, לאזה ק.
נחשב חיובי אם כאב מורגש בעצב הסיאטי בהרמה של הרגל בין 30 עד 70 מעלות.
נגרם כאב וכיווץ שריר בחלק האחורי של הירך.
הוא מופיע בפגיעה בעצב השת או בשורשים העצביים המותניים.
הרמת רגל כפופה אינה כרוכה בכאב שכן בתנוחה זו העצב רפוי.
משתמשים בו באבחנה המבדלת עם מקרי התחזות למשל.
עם זאת קיים לפעמים סימן לאסג חיובי גם הפרעות קונברסיביות (היסטריה לשעבר) אך שם מתלווה בריבוי בלתי מוסבר של סימנים נוירולוגיים נוספים.
תסמונת לאסג I (מושג ארכאי) (1852) - שגעון הרדיפה, או "מאניית הרדיפה" - מתארת את מחשבות השוא של רדיפה ומעקב, המכוונות כלפי אנשים קרובים או רחוקים, רשויות, הנחשבים אויבים, רודפים, עוקבים, מצלמים בסתר וכו'.
מחשבות השוא אלה הידועות גם כמחשבות שוא פאראנואידיות, מתלוות בחרדה, מצב רוח ירוד, ובמיעוט המקרים באלימות או התאבדויות.
התסמונת היא לרוב ביטוי למצבים פסיכוטיים ב-סכיזופרניה, הפרעה דלוזיונלית, הפרעה דו־קוטבית מאנית פסיכוטית, הפרעה פסיכוטית קצרה חולפת, הפרעה פסיכוטית ממקור "אורגני" כולל הרעלות סמים וכו', דמנציה וכו'.
לאסג תיאר שלבים בהתפתחות מערכת של מחשבות שוא של רדיפה- מהשלב הראשון "של הספקות" ועד לגיבוש מחשבות הוא או המצב הפלורידי.
תסמונת לאסג II או תסמין לאסג (מושג ארכאי) (1864) - תופעת חולשה או "שיתוק" בגפיים, כשעוצמים את העיניים או בהשפעתה אלחוש .
מצד שני גם בעיניים עצומות סוגסטיות משרות תנועות של הגפיים.
תסמונת לאסג-פאלרה או פולי א דה (1877) - שבה התנהגויות פתולוגיות כולל פסיכוזה של אחד מבני המשפחה "מדביקים" בדרך פסיכולוגית בן משפחה אחר.
1871 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
1876 - נבחר כחבר באקדמיה לרפואה של צרפת,
רחוב ביישוב שאטיון נושא את שמו
מחלקה פסיכיאטרית סגורה בבית החולים לה פיטיה - סלפטרייר נשואת את שמו - "Unité Lasègue"
טקסט שלם (על מחשבות השוא של רדיפה)
- על השיתוק הכללי המתקדם
1872 - Traité de psychiatrie (ספר לימוד לפסיכיאטריה)
ארנסט אוטו פישר היה כימאי גרמני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1973 ביחד עם ג'פרי וילקינסון "על עבודתם בנושא הכימיה של תרכובות אורגנו-מתכתיות".
ארנסט אוטו פישר נולד ב-10 בנובמבר 1918 בסמוך למינכן שבאימפריה הגרמנית.
פישר עצמו סיים את לימודיו בשנת 1937. הוא שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה בפולין, צרפת ורוסיה.
לאחר שירות של כשנתיים, החל פישר ללמוד כימיה באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
הוא שב למלחמה, והחל שוב ללמוד בשנת 1945 עם סיום המלחמה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1949. בשנת 1952 סיים פישר את לימודי הדוקטורט.
בשנת 1957 מונה פישר לפרופסור במינכן.
בשנת 1964 מונה לראש המחלקה לכימיה אורגנית.
בשנת 1969 הצטרף פישר לאקדמיה לאופולדינה, וכשלוש שנים לאחר מכן קיבל פישר תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה במינכן.
פישר נפטר ב-23 ביולי 2007 במינכן.
ארנסט אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (30 באוקטובר 1660 - 12 במרץ 1731) היה דוכס גרמני מבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
ארנסט אוגוסט נולד ב-30 באוקטובר 1660 בזונדרבורג והיה בנם השני של ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואוגוסטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
ארנסט אוגוסט המיר את דתו לקתוליות והפך לקאנון בשטרסבורג.
עם זאת, הוא חזר מאוחר יותר ללותרניות.
בשנת 1692, הוא ירש את אחיו חסר הילדים פרידריך כדוכס אוגוסטנבורג.
בשנת 1695 נישא לברונית מריה תרזיה מווינברג, אולם לא נולדו להם ילדים.
ב-12 במרץ 1731 מת ארנסט אוגוסט בהמבורג, ואחיינו כריסטיאן אוגוסט הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ירש את נחלתו ותאריו.
ארנסברג היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, בעמק של הנהר רוהר.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 789 והיא הייתה שייכת למנזר המקומי.
בשנת 1238 היישוב קיבל זכויות עיר.
המבצר המקומי נבנה במהלך המאה ה-14. העיר הייתה מרכז של נפה בראשות רוזן אך בהמשך זכויות בעלות על האזור נרכשו על ידי ארכיבישוף של קולן.
במהלך מלחמת שבע השנים העיר נהרסה בשנת 1769. בשנת 1794 כאשר צרפת תקפה את העיר קולן אוצרות הקתדרלה הוסתרו בארנסברג והוחזרו לקולן בשנת 1804. בשנת 1816 השטח סופח לפרוסיה.
בשנת 1941 לעיר סופחו מספר יישובים קטנים בסביבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר סבלה מהפצצות.
ב-17 במאי 1943 בעקבות מבצע נזיפה מספר שכרים באזור נפרצו ושטח הוצף.
תושבי העיר רבים נהרגו בהפצצה זו ובהמשך.
אזור סבל מהפצצות של פצצת גרנד סלאם.
בשנת 1975 בעיר סופחו מספר יישובים וכיום היא כוללת 15 רבעים.
בעיר פועלים מספר מפעלי תעשייה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 בעיר פעל מפעל לייצור מכוניות מדגם Kleinschnittger F125.
ארנסט הראשון, מרקיז באדן-דורלאך היה מייסד הקו המכונה "ארנסטין" של בית באדן, הקו שממנו יצאו הדוכסים הגדולים המאוחרים.
הוא היה המרקיז השליט של באדן-פפורצהיים מ-1533 והתגורר בפפורצהיים מ-1537. בשנת 1565, בנו קרל השני העביר את הבירה לדורלאך ובכך שינה את שם ארצו לבאדן-דורלאך.
הוא נאלץ להתמודד עם הרפורמציה הקרובה והמלחמות העות'מאניות התכופות באירופה.
בתקופה סוערת זו, הוא ניסה לשמור על עמדה נייטרלית בין הפרוטסטנטים והקתולים.
הוא לא השתתף במלחמה השמלקלדית.
ארנסט נולד ב-7 באוקטובר 1482 והיה בנם השביעי של כריסטוף הראשון, מרקיז באדן ואוטיליה מקצנלנבוגן.
ארנסט נועד בתחילה - כמו רוב אחיו - לכמורה והוסמך בשנת 1496 בגרבן-נוידורף על ידי הכומר הכללי של דיוקסיית שפייר.
אבל הוא לא היה מוכן לוותר על הירושה שלו ושינה מקריירה רוחנית לצבאית.
בשנת 1509 הוא השתתף במערכה של הקיסר מקסימיליאן הראשון נגד הרפובליקה של ונציה.
אביו, כריסטוף הראשון, הציע להפוך את בנו החמישי, פיליפ הראשון ליורשו הבלעדי, שכן פיליפ היה המוכשר ביותר לשלוט במדינה וכריסטוף רצה להימנע מחלוקת שטחו.
ב-18 ביוני 1511, כריסטוף דרש מהאחוזות של רוטלן, זאוזנברג ובאדנוויילר להישבע אמונים לפיליפ, אך הם סירבו.
במפגשים הבאים של האצולה ברוטלן ובשנת 1512 בקנדרן, הם סירבו להישבע אמונים לפיליפ, כי הם לא יימשכו למאבקים הפנימיים של בית באדן.
ארנסט איים על האצולה שהוא יגיב באלימות אם הם יעשו כבוד לאחיו.
ארנסט ניהל חלקים של באדן בשם אביו משנת 1515 ואילך, וכך גם אחיו פיליפ הראשון וברנהרד השלישי.
לאחר מותו של פיליפ, ברנהרד השלישי וארנסט חילקו את המדינה למרקיזויות של באדן-באדן ("קו ברנהרדין") ובאדן-דורלאך ("קו ארנסטין").
שני החלקים אוחדו ב-1771 תחת המרקיז ואחר כך הדוכס הגדול קרל פרידריך, צאצא של קו ארנסטין, לאחר הכחדת הקווים האחרים.
המרקיז התחתן לראשונה ב-29 בספטמבר 1510 עם אליזבת מברנדנבורג-אנסבך-קולמבאך, בתו של פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך.
אלברט (1511–1542), השתתף במלחמת אוסטריה נגד הטורקים ב-1541 בהונגריה ומת בדרך חזרה בווסרבורג אם אין
אנה (1512–1579), התחתנה עם קרל הראשון, רוזן הוהנצולרן
אמליה (1513–1594), התחתנה עם פרידריך השני, רוזן לוונשטיין
מריה ז'קלין (1514–1592), התחתנה עם וולפגנג השני, רוזן ברבי
מריה קליאופה (1515–1580), התחתנה עם וילהלם, רוזן שולץ
אליזבת (1516–1568), התחתנה עם הרוזן גבריאל פון סלמנקה-אורטנבורג, ולאחריו התחתנה עם קונרד השני, רוזן קסטל
נישואיו השניים של המרקיז היו ב-1518 עם אורסולה מרוזנפלד, בתו של וולף פון רוזנפלד.
במהלך חייו של ארנסט, זה היה שנוי במחלוקת אם בנו קרל יכול לרשת את המרקיזות.
בסופו של דבר, קרל יכול היה רק לרשת את המרקיזות מאחיו למחצה מכיוון שהאפוטרופוסים של בני הדודים שלו בקו ברנהרדין לא התנגדו.
בשנת 1594, הנישואים המורגנטיים הללו צוטטו בבית המשפט הקיסרי כטיעון כאשר המרקיז ארנסט פרידריך - נכדו של ארנסט - ערער על זכות הירושה של ילדיהם של המרקיז אדוארד פורטונאט ומריה מאיקן.
מרגרט (1519–1571), התחתנה עם וולפגנג השני, רוזן אוטינגן
זלומה (מתה ב-1559), התחתנה עם הרוזן לדיסלאס מהאג
המרקיז התחתן בפעם השלישית ב-1 במרץ 1544 עם אנה בומבסט מהוהנהיים, אך לא נולדו להם ילדים.
ארנס פדראביציוס (בליטאית: Arnas Fedaravicius נולד ב-21 ביוני 1991 בווילנה) הוא שחקן ומדובב ליטאי .
הוא בוגר האקדמיה הליטאית למוזיקה ותיאטרון .
הוא לקח על עצמו את התפקיד הראשי של קולימה בסרט "חינוך סיבירי" מ-2013, המבוסס על ספר באותו שם.
לאחר שלוהק לסרטים קצרים ועלילתיים, ב-2016 הופיע כאנדרוס בשבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה "Before We Die" .
מאז 2017 הוא מגלם את התפקיד של סיהטריק בסדרת הטלוויזיה הממלכה האחרונה.
ב-2023 שב לשחק את דמותו בסדרה בסרט הדרמה היסטורי בריטי שבעה מלכים צריכים למות, בבימויו של אדוארד בזלגט, שנכתב על ידי מרתה הילייר, ומבוסס על "הסיפורים הסקסונים" מאת ברנרד קורנוול.
בשנת 2025 שיחק בתפקיד משנה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה הלוטוס הלבן.
ארנסט-גינתר באדה היה גנרל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית.
באדה נפצע בפעולה ומת מפצעיו ב-8 במאי 1945.
באדה נולד ב-20 באוגוסט 1897 בפאלקנהאגן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוא התנדב לשירות צבאי והצטרף לרגימנט האולאנים ה-9 (פומרניה ה-2).
באוגוסט 1915 הוא הועבר לרגימנט הדרגונים ה-9 (הנובר ה-1 - קרול הראשון, מלך רומניה), ובאוגוסט 1916 הוא הועלה לדרגת לויטננט והצטרף לרגימנט רובאי הפרשים ה-2. בהמשך הוא שירת במפקדת חטיבת הרגלים ה-231, וב-1 ביוני 1918 נפצע בלחימה בחזית המערבית.
לאחר התאוששותו הוא נשלח לרגימנט הרגלים ה-444, אולם ב-30 באוגוסט 1918 נפצע שוב ואושפז עד לאחר סיום המלחמה.
לאחר המלחמה נשאר באדה ברייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1933 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באוגוסט 1934 מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-3.
במהלך מלחמת העולם השנייה, במרץ 1942 הוצב באדה בעתודה הפעילה של קצינים (Führerreserve).
לאחר מכן הוא עבר לדיוויזיית הפאנצר ה-15 בצפון אפריקה וקיבל את הפיקוד על רגימנט הרובאים ה-115 ב-15 באפריל 1942, עימו לחם באותה תקופה בלוב ובקירנאיקה.
באדה הפך לאגדה בקורפוס אפריקה ונודע שהוא יוצא לקרב לבוש בכתונת סקוטית ונושא קלאימור, חרב פיפיות.
במאי 1942 השתתף בקרב ביר חכים, וב-27 ביוני עוטר על פעולותיו בצלב האבירים של צלב הברזל.
הוא נפצע ב-28 ביולי 1942 באל-עלמיין ופונה לגרמניה.
ב-2 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית אפריקה ה-999, עליה פיקד עד 1 באפריל 1943. במהלך פינוי הכוחות הגרמניים מסיציליה לאיטליה בתחילת אוגוסט 1943, באדה הופקד על הכוח שהגן על מצר מסינה.
באוקטובר ובנובמבר 1943 הוא פיקד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 באיטליה ולאחר מכן, עד דצמבר 1943, פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-65. לאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 עליה פיקד בקרב על מונטה קאסינו.
הוא היה ידוע בהתנהגותו האקסצנטרית מדי פעם, במטה הקטן מאוד שלו ובסיורי הביקורת התכופים שלו בקו החזית, כל אלו הפכו אותו לפופולרי בקרב חייליו.
הוענק לו תג השמדת טנקים על השמדה ביד אחת של טנק אויב עם נשק חי"ר.
על פעולותיו בקרבות באיטליה הוענקו לו תוספת עלי אלון (22 בפברואר 1944) וחרבות (16 בנובמבר 1944) לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 במרץ 1945 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-81, עליו פיקד עד 13 באפריל.
כמו כן הוא גם שימש כמפקד הצבאי האחרון של העיר קלן.
באדה נפצע ב-24 באפריל 1945, כשמכונית המטה שלו הופצצה על ידי מטוס קרב בריטי ליד Neverstaven בהולשטיין.
הוא מת מנמק בבית חולים בבאד זגברג ב-8 במאי 1945.
ארננדו ארי סוטריאדי (באינדונזית: Ernando Ari Sutaryadi; נולד ב-27 בפברואר 2002 בסמראנג שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פרסבאיה סורבאיה מליגת העל האינדונזית ובנבחרת אינדונזיה.
ארי גדל במחלקות הנוער של פרסבאיה סורבאיה וגארודה סלקט.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פרסבאיה סורבאיה במסגרת ליגת העל האינדונזית.
ב-12 בדצמבר 2021 ערך ארי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בניצחון 5-1 על נבחרת לאוס במסגרת אליפות דרום-מזרח אסיה.
אֶרְנַן פֶלְמַן (בספרדית: Hernán Felman; נולד בי"א אלול תש"ז, 28 באוגוסט 1947) הוא יו"ר דירקטוריון חברת המשקם, איש עסקים ופעיל ציוני ארגנטינאי-ישראלי המכהן כקונסול כבוד של גואטמלה בישראל.
פלמן נולד וגדל בארגנטינה, בוגר תואר ראשון בגינון וגידול פרחים מאוניברסיטת בואנוס איירס.
בצעירותו פלמן היה פעיל ציוני בארגנטינה.
בין הפעילויות בהן היה מעורב:
יו"ר צעירי בית ספר הרצליה
מתנדב במלחמת ששת הימים (במבוא בית"ר)
פלמן עלה לישראל בשנת 1982, והחל לכהן בין השנים 1986–1988 כיועץ לראש מחלקת עלייה של ההסתדרות הציונית, כיו"ר ועדת ההיגוי של המחלקה וכמוציא לאור של עיתון חרות-לטינם בספרדית, עד לסגירת העיתון ב-1995.
בין השנים 1993–1998 כיהן פלמן כחבר מועצת העיר כפר סבא וכיו"ר ועדת הקליטה של העירייה.
הוא היה חבר בוועדה המקומית לתכנון ובנייה ובוועדת המשנה לתכנון ובנייה של העיר.
החל משנת 1998 פלמן הוא חבר הוועד הפועל הציוני, ובשנים 2002–2006 ו-2010–2020 כיהן כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
בין השנים 2006–2022 היה חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל, ובשנים 2010–2020 כיהן כיו"ר ועדת הכספים של קק"ל וכיו"ר ועדת ההשקעות של קק"ל.
בין השנים 2015–2020 כיהן כסגן יו"ר קק"ל, כיו"ר ועדת הכספים, כיו"ר ועדת השקעות וכמחזיק תיק אמל"ט.
בתקופה זו לקח חלק במאבק על "חוק קק"ל", למנוע השתלטות של משרד האוצר על כספי הקרן.
בשנת 2020 האשים את עו"ד שלמה דרעי, אחיו של אריה דרעי, שכיהן במקביל אליו כסגן יו"ר בקק"ל, בקידום עסקאות לא חוקיות מכספי קק"ל כשדרעי טען לעומתו שהוא מנסה תקופה ארוכה מסיבות אישיות לטרפד עסקאות ונושאים חשובים לקק"ל.
בשנים 2021–2022 כיהן כסגן יו"ר קק"ל וכיו"ר הוועדה לגיוס משאבים וקשרי חוץ.
החל משנת 2014 פלמן הוא חבר דירקטוריון בחברת אוצר התיישבות היהודים בע"מ, חבר ועדת השקעות אוה"ה וחבר ועדת ביקורת אוה"ה.
משנת 2021 הוא חבר דירקטוריון המשקם – חברה לתעסוקת קשישים ובעלי כושר עבודה מוגבל, חבר דירקטוריון וחבר בוועדת מפעלים.
משנת 2022 הוא יו"ר דירקטוריון חברת המשקם.
החל מ-2023 משמש פלמן כקונסול כבוד של גואטמלה בישראל.
בשנת 2024, כאות הערכה לפעילותו הציבורית הענפה ברוח ערכי זאב ז'בוטינסקי, קיבל פלמן את פרס ז'בוטינסקי.
החל משנת 1998 פלמן הוא חבר מרכז הליכוד כשבין השנים 1986–1993 הוא כיהן כיו"ר חטיבת יוצאי אמל"ט במפלגה ובין השנים 1993–2000 כראש פורום העולים בה.
בין השנים 2006–2020 כיהן פלמן כמ"מ יו"ר הליכוד העולמי וכיו"ר מזכירות הליכוד העולמי.
בשנים 2020–2021 כיהן כיו"ר עמית הליכוד העולמי, והחל מ-2022 פלמן הוא יו"ר חבר הנאמנים של הליכוד העולמי.
פלמן הוא מנכ"ל ומייסד חברת סילק רואד בע"מ, העוסקת בייבוא ובשיווק כלי בית ומתנות.
הוא הקים את החברה ב-1985 תחת המותג בלה קאסה (BELLA CASA).
באותה שנה הקים מפעל מאושר במעלה שומרון – קרמיקה שיין.
החל משנת 1997 פלמן מכהן כמנכ"ל החברה.
פלמן הוא אלמן ואב לשני ילדים, המתגורר בכפר סבא.
אֶרְנְסְט בוריס צֶ'יְין (שמו העברי: חֵן; Ernst Boris Chain; 19 ביוני 1906, ברלין – 12 באוגוסט 1979) היה ביוכימאי יהודי גרמני, שברח מהנאצים לבריטניה ב-1933 וזכה ב-1945 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודתו בפיתוח הפניצילין.
צ'יין נולד בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית.
אביו, מיכאל, היה כימאי ממוצא יהודי-רוסי, נצר למשפחת חן וצאצא לשאלתיאל חן מראשי יהדות קטלוניה ששורשיו ביהדות בבל, ובנו התעניין גם כן בכימיה ובמיוחד בביוכימיה.
במקביל התעניין במוזיקה וניגן בפסנתר.
צ'יין סיים תואר בכימיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בשנת 1930, ועסק שלוש שנים בחקר אנזימים בבית החולים שאריטה בברלין.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזב צ'יין את גרמניה ועקר לאנגליה.
עם המעבר לאנגליה, כאשר נתקל בקשיי הגייה בשמו, "חיין", החליף באופן רשמי את שם משפחתו ל"צ'יין".
באנגליה עסק צ'יין בחקר הפוספוליפידים באוניברסיטת קיימברידג' בהדרכתו של סר פרדריק גואולנד הופקינס.
בשנת 1935 קיבל משרה באוניברסיטת אוקספורד כמרצה לפתולוגיה.
במסגרת זו עסק במספר תחומי מחקר, ביניהם: ארס נחשים, חילוף חומרים בגידולים, ליזוזימים, וטכניקות ביוכיומיות.
ב־1939 החל לעסוק יחד עם הווארד פלורי בחקר גורמים אנטיביוטיים טבעיים המיוצרים על ידי מיקרואורגניזמים.
בתוך כך, החליטו צ'יין ופלורי לבדוק את מחקריו של אלכסנדר פלמינג שגילה את הפניצילין תשע שנים קודם לכן.
הם המשיכו לחקור את תכונותיו הרפואיות ומבנהו הכימי של הפניצילין.
צ'יין פיתח שיטות לבודד ולרכז את הפניצילין, וכן תיאר את מבנהו הכימי, דבר שאושר לאחר מכן במדידות גבישים בקרני רנטגן על ידי דורותי הודג'קין.
על מחקר זה קיבלו צ'יין, פלורי ופלמינג פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1945.