tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהם בפני עצמם הנקבות פעילות בקבוצות קטנות - בסביבות תריסר, למרות שבעבר במאה ה-19 דווחו עדרים גדולים בהרבה כאשר מספרי הצבאים הפרז'וואלסקים היו גבוהים יותר.
לדוגמה: כאשר ניקולאי פרז'וואלסקי גילה את הצבאים האלה הוא כתב שהם פעילים בקבוצות של 15–40 פרטים, והוא אף צפה בעדרים של מאות פרטים.
זכרים בדרך כלל בודדים ברוב השנה, או שהם פעילים יחד עם שניים-שלושה זכרים נוספים; בחורף לקראת עונת הרבייה הם מתאספים יחד עם עדרי הנקבות.
פעמים רבות ניתן לצפות גם בשאר השנה בעדרי נקבות שאותם מובילים זכר או שניים.
צבאים אלו אינם קולניים, אך דווח שהם משמיעים קולות פעייה קצרים, והזכרים נוטים מעט לשאוג בעונת הרבייה.
עונת הרבייה של צבאי פרז'וואלסקי נמשכת מסוף דצמבר עד תחילת ינואר.
במהלכה הזכרים תופסים לעצמם טריטוריות קטנות אותם הם מסמנים בריח וגללים.
בין הזכרים מתרחשים קרבות על הטריטוריות וגישה לנקבות, הכוללים התנגשות עם הקרניים, נעילה, ודקירה בחלקי הגוף; עם זאת הקרבות ביניהם די שקטים לעומת אנטילופות אחרות והוו המעוקל בקצה הקרן מונע פציעות רציניות.
גם הנקבות נצפו כשהם נלחמות ביניהם על גישה לזכרים.
למין זה התנהגות חיזור ייחודית, כאשר הזכר צועד לקראת הנקבה בעמידה על שתי רגליו האחוריות.
ההריון נמשך כשישה חודשים, ועונת ההמלטה היא בסביבות חודשי מאי עד ביוני.
הצבייה יולדת עופר יחיד ולעיתים נדירות תאומים, על פי רוב בסבך או באזורים של עשב גבוה בו הם מוסתרים מפני טורפים פוטנציאליים.
העופרים שזה אתה נולדו מסוגלים לעקוב אחרי אימם תוך מספר דקות לאחר הלידה, למרות שהם עשויים להישאר חבויים בצמחייה במשך כמה ימים לפני שהם מצטרפים עם אימם לעדר.
הנקבות מגיעות לבגרות בשנה השנייה לחייהן, בסביבות 18 חודשים.
תוחלת החיים של צבאי פרז'וואלסקי אינה ידועה, אך משערים כי היא זהה לזו של המין המונגולי - עד 8 שנים.
צבי יעלי פרז'וואלסקי מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל האיומים הרבים עליו והצטמצמות אוכלוסייתו בצורה דרסטית, והוא נחשב לאחד מהיונקים הקרובים ביותר להכחדה.
עד 2003 היה מסווג כמין בסכנת הכחדה חמורה (CR) כיון שעל פי הערכות נותרו רק 250 פרטים, אולם במשך 2003 ו-2006 התגלו שתי אוכלוסיות נוספות שהעלו את מספריו למעלה מהקרטריונים הנדרשים בדרגת שימור זאת.
עם זאת מצבו עדיין נחשב קרוב לקטגוריה הזאת, והמגמה נמצאת בירידה בשל איומים רבים על כל האוכלוסיות: ציד לא חוקי, אובדן בית הגידול, גידור שטחים גדולים לחקלאות שמקשים עליו לעבור לאזורים אחרים, וטריפת יתר של זאבים.
כל האוכלוסיות שלו מבודדות ויש מספר רב של מחסומים טבעיים ואנושיים שעלולים להפריע להתרבותו.
כמעט בכל תחומי מחייתו ניתן לראות פעילות אנושית: החל מכבשים ובקר שמתחרים איתו על מזון וכלה בגדרות תיל, עמודי חשמל, רכבות וכבישים, תיירות ועוד.
צבי פרז'וואלסקי מוגן לחלוטין על ידי החוק הסיני, והוא אחד מהיונקים העומדים בראש סדר העדיפויות של רשויות השימור במדינה.
בשל אכיפה חזקה מרבית הפקחים מדווחים על מיגור התופעה של ציד לא חוקי לחלוטין, והבעיה העיקרית היא אובדן וגידור בית גידולו.
האוכלוסייה העולמית של צבי יעלי פרז'וואלסקי מתחלקת בין ההערכה ב-2003 של 350–400 פרטים, לבין הערכות מאוחרות יותר שמדברות על 700–800 פרטים.
צבי ים גלדיים (שם מדעי: Dermochelyidae) היא משפחה של צבי ים שהתפתחו בסוף הקרטיקון אך רוב המינים במשפחה נכחדו.
כיום ישנו רק מין אחד ששרד - צב ים גילדי המהווה את הגדול ביותר מהצבים החיים, באורך 2.5 מטר ובמשקל של עד 900 ק"ג.
זהו צב הים היחיד החי שאינו שייך למשפחה צבים ימיים וקרוב יותר למשפחה הנכחדת פרוטוסטגיים, בה היו המינים הגדולים ביותר של צבים מעולם.
בניגוד לשאר צבי הים לצבים אלה היה שריון נמוך ושטוח שעשוי מעצמות ולא מלוחיות עצם.
התאמה זו נדרשת כדי לאפשר לצבים לצלול למעמקי הים בחיפוש אחרי מדוזות וחסרי חוליות רכים שהם מזונו המועדף של הצב.
בניגוד לכל זוחל הוא בעל מאפיינים של בעלי דם חם כמו יונקים, איתם הוא יכול להימצא באקלימים ממוזגים בהם טרף נפוץ.
כיום ישנו סוג אחד במשפחה, בתוכו מין יחיד: צב ים גילדי (Dermochelys coriacea)
ראש ישיבות בערים סלונים וסובאלק.
נולד לרב יצחק יעקב הכהן רזניק, בצעירותו התגורר בז'טל ולפחות אחד מילדיו נולד בה.
התגורר גם במייצ'ט מקום מגורי הורי אשתו, ונקרא על שם העיירה "רבי הירש מייצ'טער".
התפרסם כמתמיד ושימש שנים רבות כראש ישיבה בסלונים.
בקרב בני דורו היה נחשב כמי שידע לצטט בעל פה כל קטע בתלמוד הבבלי עם לשונם המדויקת של רש"י, תוספות, המהרש"א והמהר"ם.
למרות הצעות רבנות רבות שקיבל, הסכים לכהן רק כראש ישיבה כדי שיוכל להמשיך להתמיד בלימודיו.
בשנת ה'תרנ"ד, 1894, התקבל לעמוד בראשות ישיבת "אוהל יצחק" בסובאלק, משרה בה החזיק במשך שמונה עשרה שנים עד פטירתו בי' בניסן ה'תרע"ב, 28 במרץ 1912.
הרב רזניק היה כהן, ובהלווייתו ספד לו רבה של סובאלק, הרב משה בצלאל לוריא באמרו כי אילו נבנה בית המקדש בימיו, היה ראוי לשמש ככהן גדול.
הוא נקבר בסובאלק בחלקת הרבנים, ליד קברם של רבי יצחק אייזיק חבר ורבי עזריאל אריה לייב רקובסקי.
במלחמת העולם השנייה הושחתו קברים אלו ונעשה שימוש במצבות לצורכי בנייה.
בנו היה הרב מנחם הכהן ריזיקוב, מחבר פורה של ספרים תורניים ורב במנהטן.
הרב צבי יעקב אופנהיים (ה'תרי"ד, 1854 – כ"ז בשבט ה'תרפ"ו, 11 בפברואר 1926) היה רבה של קלם שבליטא, וממייסדי ישיבת טלז.
נולד בשנת 1854 בכפר הקטן יאקובסדורף (עכשיו יוקובאוואס , מחוז משנה קרטינגה, ליטא).
עוד משחר ילדותו בלט בו כישרון יוצא דופן, ובגיל תשע כבר למד גמרא בעיון בכוחות עצמו.
הוא היה יתום, וקרובי משפחתו שלחו אותו לטרישיק, שבה למד עם הרב המקומי, הרב לוי שפירא, בנו של הרב אריה לייב שפירא.
בהמשך עבר ללמוד אצל הרב יוסף רוזין, שהיה אז רבה הראשי של טלז.
בעת שהיה הרב אופנהיים בטלז, עוד כשהיה בחור צעיר, היה ידוע כבר כתלמיד חכם גדול, הרב שמחה זיסל זיו מינה אותו לראש ישיבת המוסר.
לאחר כמה שנים, חזר לטלז ולימד תלמוד לתלמידים בקבוצה שבה הוא עצמו למד פעם.
בשנת 1883, הרב אליעזר גורדון ויתר על רבנות קלם ולאחר תקופה קצרה בסלבודקה, הפך לרב בטלז.
באמצעות התערבותו של הרב גורדון, הרב אופנהיים התמנה לרב החדש של קלם בן עשרים ותשע.
הרב אופנהיים כיהן כרב בקלם במשך ארבעים ושלוש שנים עד לפטירתו ביום חמישי, כ"ז בשבט ה'תרפ"ו, בהיותו בן 72.
בתו נישאה לרב משה בנימין טומשוב.
שלמה צבי ירון (זינגר) (כ"ב בסיוון ה'תרפ"ב, יוני 1922 – כ' בתשרי ה'תשל"ח, אוקטובר 1977) היה מחנך, חוקר והוגה דעות מהציונות הדתית.
צבי ירון נולד כהרשל זינגר בעיר ריישא שבגליציה.
אביו היה מחסידי באבוב ואמו התייחסה לר' נפתלי מרופשיץ.
בהיותו בן 4 עזבה המשפחה את פולין ועברה לעיר אנטוורפן בבלגיה.
עד גיל 14 התחנך ירון במוסדות חינוך חרדיים בבלגיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליח ירון להגיע לאנגליה, אמו ושתיים מאחיותיו נספו בשואה.
בלונדון המשיך ירון בלימודיו, בהתחלה בישיבתו של הרב שניידר ובהמשך בישיבת עץ חיים שם למד אצל הרב אליהו לופיאן.
בזמן לימודיו בישיבה החל ירון את פעילותו בהדרכה וחינוך.
בתחילה במסגרת פועלי אגודת ישראל ובהמשך היה בין מייסדי חוג נוער דתי בשם "עזרא".
עם עוזבו את הישיבה הצטרף לתנועת בח"ד (ברית חלוצים דתיים) שנוסדה עוד לפני המלחמה.
במהרה הוא נבחר להנהלת בח"ד והיה למדריכה התורני של התנועה.
בתקופה זו החל בפרסום מאמרים, פעילות שתלווה אותו כל ימי חייו.
מאמריו היו מיזוג של אמונתו הדתית ומזיגה של ציונות וסוציאליזם.
עד שנת תש"י המשיך ירון בפעילותו החינוכית במסגרות שונות באנגליה.
באותן שנים נשא לאישה את קרלה ברנהארד-ראט.
בשנת תש"י עלה לישראל עם אשתו ובתו והיה ממייסדי קיבוץ לביא שנוסדה על ידי חברי בח"ד מאנגליה.
הוא היה ממייסדי המוסד החינוכי "הודיות" הסמוך לקיבוץ וכיהן כמרכז החינוכי של המוסד.
משנת תשי"ב ריכז את המחלקה לתרבות של הקיבוץ הדתי.
בין השאר ערך את ביטאון הקיבוץ הדתי עמודים.
בשנת תשי"ט עזב את הקיבוץ ועבר לירושלים.
ירון שימש במספר תפקידים בתחומי החינוך וההסברה בהסוכנות היהודית.
ירון לא למד לימודים אקדמאים פורמליים, אך שמע שעורים במקרא באוניברסיטה העברית.
פעילותו, מאמריו ומחקריו זכו להערכת חוגים אקדמיים והוא הורה באוניברסיטה לתלמידי חו"ל והשתתף במפעלים אקדמאים שונים.
כן השתתף בתוכניות רדיו שעסקו בנושאי יהדות ואקטואליה.
בשנותיו האחרונות ערך את "פורום", כתב העת של הסוכנות.
במוצאי שבת חול המועד סוכות ה'תשל"ח נפטר ירון בפתאומיות במהלך תוכנית הרדיו "שיחת חולין", בה התעמת עם אחד מאנשי גוש אמונים, והוא בן 55 בלבד.
ירון למד בשקידה את יצירות המופת של המחשבה היהודית והנוצרית.
הוא בעיקר נמשך להוגי העת החדשה בהם חיפש תשובה לבעיות ההווה שהעסיקו אותו.
התעניינות זו דחפה אותו לעסוק במשנתו של הרב קוק.
בשנת תשכ"א פרסם מאמר במחניים – "התשובה במשנתו של הרב קוק".
בשנת תשכ"א הוציא ביחד עם הרב ישעיהו הדרי חוברת של סדרת שיחות בשם "פרקים במשנתו של הרב קוק".
בתשכ"ח כתב מאמר שפורסם במולד על "הסובלנות במשנת הרב קוק".
בשנת תשל"ד פורסם ספרו – "משנתו של הרב קוק".
היה זה ניסיון ראשון להציג את כלל משנתו של הרב קוק בכלים מדעיים.
ספר זה יצא לאור במספר מהדורות.
רשימה של 55 ממאמריו וחיבוריו העיקריים פורסמה בספר ממאמריו שיצא לזכרו לאחר פטירתו – "הגיגים על העם התורה והמדינה", ירושלים, תשמ"ז.
בעבודתו החינוכית ובכתביו נטה ירון לכיוון של יהדות מתונה והתחשבות במצב הלאומי החברתי והפוליטי של המדינה.
עם תחילת פעילותו של גוש אמונים בשנת תשל"ה, פרסם ירון מאמרים חריפים שתקפו את פעילותו של גוש אמונים וחתם על כרוזים לפינויו.
היה זה לאחר פרסום ספרו המקיף על משנת הרב קוק.
בעוד אנשי הגוש נסמכו במידה רבה על משנתו של הרב קוק, וראו בבנו הרב צבי יהודה קוק את רבם, טען ירון שפעילותם מסלפת את דברי הרב קוק.
בשנת תשל"ה עם תחילת העליות של אנשי גוש אמונים ובהם חברי בני עקיבא פרסם ירון בביטאון "זרעים" של בני עקיבא את המאמר "למה מתעקשים אנשי "אמונים" להכניס אותנו למצבים מסוכנים – אין ביהדות שום רעיון המחייב אותנו למסירות נפש למען שטחי אדמה".
בגיליון שלאחריו פורסמו שני מאמרי תגובה – הרב יעקב אריאל כתב ""התורה שבעל פה" של ירון מאכזבת את תורתו שבכתב", תוך רמז לעבודתו המחקרית במשנת הרב קוק.
הרב שלמה אבינר כתב באותו גיליון מאמר בכותרת "מסירות נפש על שלימות ארץ ישראל".
בגיליון שלאחריו כתב ירון מאמר ארוך בשם "מבחינת האמונה הדתית אין לקבל את התפיסה שהגבולות מקודשים".
בשנת תשל"ו כתב ירון מאמרים בכתב העת "עמודים" בהם שטח את טענותיו.
תשובתו של הרב צבי יהודה נכתבה בגיליון שאחריהם.
הפרסום של דעותיו ועוד ממי שנחשב לחוקר חשוב של משנת הרב קוק גרר תגובות רבות נוספות, עד כדי לחצים על קהילות למנוע ממנו להרצות בפניהם, ואף מניעה פיזית מירון מלהשתתף בדיונים בפורומים של הציונות הדתית.
סמוך לפטירתו היה ירון ממייסדי תנועת עוז ושלום שהתנגדה לפעילותו של גוש אמונים.
צבי (הירש, הנריקה) יותם (יתום) (בפורטוגזית: Henrique Iusim; 16 במרץ 1916 – 23 בנובמבר 1986) היה פעיל ציוני, פובליציסט, מתרגם, מחנך וחוקר הגות-יהודית בברזיל ובישראל.
צבי יתום (יוסים) נולד ביישוב סקורני (סקוריאן) שבחבל בסרביה ב-16 במרץ 1916 כבן זקונים להוריו - מאיר דניאל יוסים, פקיד יערות, ואמו, שייבע לבית שוויצר, עקרת בית.
מגיל צעיר הצטיין בלימודיו ונשלח בשנות העשרה לנעוריו ללמוד בסמינר למורים בעיר צ'רנוביץ, בירת חבל בוקובינה ומרכז תוסס של חיים יהודיים וציוניים.
במהלך לימודיו יותם הפך לפעיל בולט ולאחד ממנהיגי תנועת הנוער החלוצית-סוציאליסטית גורדוניה אשר חינכה לעבודה עברית וחיי הגשמה בארץ-ישראל.
יותם הצעיר הירבה לנסוע ברחבי רומניה, להיפגש עם חניכים, להרצות ולשכנע צעירים להגשים את תורתו של א.
בשנת 1937, בגיל 21, נסע יותם אל אחותו מינה שחיה בסאו-פאולו, ברזיל, בתקווה ששם יוכל לקבל "סרטיפיקט" ולהגשים את חלומו לעלות לארץ-ישראל.
שאיפתו לזכות לסרטיפיקט מהשלטונות הבריטיים בפלשתינה לא צלחה, ויותם השתקע בברזיל.
הוא למד באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו בה השלים את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה בתזה העוסקת בהשוואת הגותם של הרמב"ם ותומאס אקווינס.
עבד כמנהל תיכון יהודי בריו דה ז'ניירו.
לימד ספרות עברית ויידיש בסמינר היהודי למורים בריו.
במקביל לעבודתו כמתרגם ומו"ל היה יותם פעיל בסוכנות היהודית בסאו פאולו, בתחום החינוך והתרבות.
צבי יתום עלה ארצה בשנת 1968 יחד עם אשתו רות ושתי בנותיו והשתקעו בעיר חולון.
בתחילת שנות ה-80 הצטרפו צבי ורעייתו רות לקיבוץ מפלסים, בו נפטר בשנת 1986. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
עם עלייתו, שינה את שם משפחתו מ"יוסים" (יתום) ל"יותם".
צבי יותם היה בן דודו ממדרגה ראשונה של שמחה יתום, אביו של אנשי כוחות-הביטחון והפוליטיקאים הישראלים דני יתום ואהוד יתום.
פעילותו העיתונאית של יותם החלה בשנת 1934 אז החל לפרסם מאמרים ביידיש בעיתון "אונזער צייט" (זמננו) אשר יצא לאור בקישינב.
עם הגירתו לברזיל המשיך יותם לפרסם בעיתונים יהודים מקומיים כגון "דער נייער מאמענט" (סאו פאולו), "דער-וולט שפיגל" (סאו פאולו), "די יידישע פרעסע" (ריו דה ז'ניירו) ואחרים.
כמו כן, יותם פרסם בעברית וביידיש בכתב העת הציוני "קרננו" (בהוצאת קק"ל).
מלבד פרסום בעיתונים וכתבי עת, תרגם וחיבר יותם ספרים רבים בעברית, יידיש, פורטוגזית וספרדית בתחומי המחשבה וההיסטוריה היהודית, השפה העברית והספרות.
בברזיל הקים יותם הוצאת ספרים בשם "הר הצופים" (Mount Scopus) בה ראו אור תרגומיו לשיר השירים, פרקי אבות, היסטוריה יהודית ועוד.
עד עלייתו לישראל ב-1968, ראו אור ב"הר הצופים" לא פחות מ-85 כותרים הקשורים ביהדות והיסטוריה יהודית.
עם עלייתו לישראל הקים ועמד בראש "ביבלוס הוצאה לאור" (Edições Biblos) אשר פעלה עד סגירתה בתחילת שנות ה-80.
שמעון דובנוב - ההיסטוריה היהודית (תרגום לפורטוגזית, יחד עם רות יותם) - Simon Dubnov .
Rio de Janeiro: Edicóes Biblos, 1962. [כתיבה משותפת עם ישעיה רפלוביץ']
אלבום איורי התנ"ך לילדים (ציוריו של הצייר היהודי-גרמני אוטו גייסמר) - Album bíblico para crianças.
פּרץ, צו זייַן הונדערטסטן געבוירנטאָג, Rio de Janeiro, 1952 (מחשבות כפירה על י.ל.
פרץ - לרגל יובל המאה ללידתו).
אוצר פֿון העברעיִזמען: ווערטערבוך פֿון העברעיִשע און אַראַמעיִשע עלעמענטן אין דער ייִדישער שפּראַך, Rio de Janeiro, 1953 (אוצר העבריות: מילון מקורות עבריים וארמיים בשפת היידיש).
לעקסיקאָן פֿון ייִדישע עסקנים און קולטור-טוערס אין בראַזיל, Rio de Janeiro, 1953-1957 (לקסיקון דמויות התרבות היהודית בברזיל).
מילון בסיסי עברי פורטוגלי, הוצאת ספרים מעריב (1975) - Dicionario básico-hebraico portuguêsy.
צבי ימיני (נולד בשנת 1951) הוא יזם, תעשיין, ממציא, איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי.
מייסד צ.א.ג תעשיות, היידרו אינדוסטרי ופולימר לוג'יסטיק.
צבי ימיני נולד בתל אביב וגדל בשכונת גבעת עמל א'.
אביו, מאיר ימיני התחנך בקיבוץ בגבעת ברנר, מלוחמי וינגייט והאצ"ל והיה מנהל האקווריום בגן החיות בתל אביב ואמו יהודית הייתה תופרת עילית במשכית.
אחיו הבכור, יורם ימיני, עבד כמהנדס בחברותיו, ואחיו הצעיר הוא העיתונאי בן-דרור ימיני.
סבו מצד אמו, הרב שלום יצחק הלוי, היה ראש רבני תימן, חבר מועצת הרבנות הראשית ואב בית דין.
ימיני התחנך בבי"ס ממלכתי-דתי מירון ובהמשך למד במגמת אלקטרוניקה בישיבת קריית נוער בירושלים באמצעות מלגה מלאה לנוער מחונן.
את שירותו הצבאי עשה ביחידה 848 וסופח לסיירת מטכ"ל בסיוע בתחום המודיעין והקשר.
עם סיום שירותו הצבאי למד בטכניון בהנדסת תעשייה וניהול ובהמשך סיים תואר שני בברוך קולג' בניו יורק במגמת שיווק, וכן סיים לימודי מנהל עסקים למנהלים במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיו עבד ימיני במפעל אוניטרול בירושלים ובחברת צ'יילד קרפט האמריקאית.
בשנת 1980, התמנה למנהל מחקר ופיתוח בחברת כתר פלסטיק, שם הוביל לשינוי מהותי בתמהיל המוצרים בהנהגתו של סמי סגול.
הפרויקט האחרון שיזם היה קו מוצרי ריהוט גן שדרכו כבשה כתר פלסטיק את מקומה המוביל בתעשיית הפלסטיק בעולם.
בשנים אלו פיתח צבי מאות מוצרים נוספים שחלקם מיוצרים עד היום.
בשנת 1985 הקים ימיני את חברת צ.א.ג.
פיתוח פרויקטים, חברת מחקר ופיתוח, יחד עם שותפיו אהרן עדן וגדעון פיינר שהיו נציגי ג'נרל אלקטריק פלסטיק בישראל.
בשנים אלו עסק ימיני פיתוח, יזמות וייעוץ לעשרות מפעלי פלסטיק, כולל המשך פיתוח עבור חברת כתר פלסטיק.
בשנת 1987 יזם ימיני את הקמת חברת צ.א.ג תעשיות, שהתרכזה בפיתוח, ייצור ושיווק ארגזי כלים ומוצרים לתעשיית עשה זאת בעצמך.
ייחוד החברה היה בחדשנות, עיצוב ופיתוח טכנולוגי מתוחכם.
תוך מספר שנים פעלה החברה ב-60 מדינות והגיע למחזור של 120 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2000 זכה ימיני בפרס קפלן "כאות הערכה על ייסוד החברה והפיכתה לחברה צומחת ומשגשגת, שמוצריה נהנים בעולם ממוניטין של מוצרים בעיצוב חדשני, הנדסה אנוש מעולה ובמחירים שווים לכל נפש".
חבר השופטים ציין את האסטרטגיה הגלובלית של ימיני, שהפכה את צ.א.ג תעשיות לחברה בינלאומית.
בשנת 2001 זכתה חברת צ.א.ג בפרס היצואן המצטיין של השנה מנשיא המדינה.
צ.א.ג תעשיות הונפקה בנאסד"ק וב-1998 נרכשה החברה על ידי חברת סטנלי בלק אנד דקר האמריקאית בשווי של 120 מיליון דולר.
ימיני נשאר שותף מנהל ויו"ר ובעל מניות בחברה לעוד 7 שנים, והתמנה לחבר בהנהלה העולמית של סטנלי.
רשת PBS האמריקאית בחרה בחברת צ.א.ג תעשיות כחברה מצטיינת לקראת שנת 2000 ושלחה צוות לסקר את הייחוד והחדשנות של החברה.
צ.א.ג פועלת מישראל, באמצעות מפעליה בכרמיאל ובמגדל העמק, והיא מעסיקה מאות עובדים.
מוצרי חברת צאג הוצגו במוזיאונים לעיצוב ברחבי העולם, ביניהם המוזיאון לאמנות ועיצוב בניו יורק ומוזיאון העיצוב של שיקגו וכן במומה.
בשנת 2000 יזם ימיני יחד עם שותפיו את הקמת Polymer Logistics, העוסקת בתחום פתרונות שינוע לתעשיית המזון.
החברה יושבת במגדל העמק ומעסיקה מאות עובדים.
החברה רשמה פטנטים רבים, ומחזור מכירותיה הגיע ללמעלה מ-150 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2002 הקים גם את חברת Hydro Industries יחד עם סטף ורטהיימר.
החברה פיתחה מנוע ייחודי המופעל על ידי מים, שפותח על ידי יוצאי רפא"ל שהועסקו בחברה.
החברה ייצרה מיליוני מנועים שנמכרו בכל רחבי העולם.
החל מ-2009 משמש ימיני כיזם וכיו"ר חברת TechCare Corp, חברה שהונפקה בבורסה בניו יורק.
החברה מפתחת טכנולוגיות נידוף שהומצאו על ידי יוצאי מכון ויצמן והחלה לשווק את מוצריה ב-2019. החברה רשמה פטנטים רבים בתחומה.
בנוסף, ימיני שותף ומשקיע בחברות במספר חברות ישראליות נוספות העוסקות בפיתוחים חדשניים בתחומי רפואה, אלקטרוניקה, ננו חלקיקים והנעה.
המוצרים שימיני יזם ופיתח נמכרו עד היום ברחבי העולם במיליארדי דולרים.
ימיני הוא מרצה אורח בטכניון, בשנקר, באוניברסיטת תל אביב ובמוסדות השכלה נוספים ברחבי העולם.
ימיני כיהן כראש הוועדה לקידום העיצוב והחדשנות מטעם משרד הכלכלה, שימש כיו"ר ענף הפלסטיקה והגומי בהתאחדות התעשיינים, כחבר בהנהלת מכון הייצוא.
לימים התמנה ליו"ר מרכז הפלסטיקה במכללת שנקר, מרכז המעסיק חוקרים ומעבדות והוא ייחודי ביכולותיו.
בשנת 2004 מונה ימיני ליו"ר "מרכז הירידים והקונגרסים" ובתפקיד זה קידם את הקמת וחידוש מרכז הירידים בהשקעות של 600 מיליון ש"ח.
שימש כיו"ר "אמץ לוחם" וכנשיא "וראייטי ישראל".
משמש כיו"ר מכללת שנקר, כדירקטור במרכז פרס לשלום ולחדשנות, ומוביל יחד עם חמי פרס וצוות המכון את הפיכת המקום למרכז החדשנות של התעשייה הישראלית.
ימיני נשוי לאיילת ימיני, פסיכולוגית קלינית, ואב לארבעה.
ימיני זכה בפרס קפלן ב-1998, בפרס הייצוא הישראלי לשנת 2000, ובפרס התעשיינים לשנת 2001.
צבי (צביקה) אפרים יוכמן (נולד ב-30 ביוני 1959, ירושלים) הוא רואה חשבון ואיש עסקים ישראלי, מייסד ושותף מנהל (ביחד עם ניר דגן) בקרן השקעות סקיי.
לפני שהקים את קרן השקעות סקיי, היה יוכמן שותפו של פרופסור יצחק סוארי במשרד הייעוץ "סוארי-יוכמן", והתמחה בהבראת חברות בקשיים.
צבי אפרים יוכמן נולד לחנה ומרדכי יוכמן (הוכמן) בשנת 1959 בירושלים.
אביו היה מנהל החשבונות הראשי של קרן קיימת לישראל.
אחיו הוא שלום הוכמן, פרופ' למימון ובעברו מנכ"ל בנק מרכנתיל.
בשנת 1984 סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בחשבונאות וכלכלה, ובשנת 1986 סיים את התואר השני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית, עם התמחות במימון וחשבונאות, בהצטיינות.
בשנת 1987 תואר במשפטים, גם כן באוניברסיטה העברית.
צבי יוכמן נשוי לאביבה ואב לארבעה.
לפני הקמת קרן השקעות סקיי
בשנת 1999 עזב יחד עם פרופסור יצחק סוארי את משרד רואי החשבון סומך חייקין ושות', לשם הקמת משרד הייעוץ "סוארי ושות'", שם היה פעיל עד להקמת קרן ההשקעות סקיי.
יוכמן התמחה בתוכניות הבראה, ובתוך כך עסק באחדים מתיקי פשיטת הרגל המורכבים שהיו במדינה – הסדר הקיבוצים וניהול מלאי החירום של החיטה במדינה (אולגס) ועוד.
אחד מתיקי ההבראה הגדולים אותם ניהל היה של חברת הכבלים תבל.
בשנת 2002 מונה יוכמן כנאמן לחברת הכבלים תבל, וכמנהל מיוחד כדי לעזור לחברה מול התביעה והחובות שהיו לה.
יוכמן ליווה את פרשת תבל מתחילתה (ביחד עם ניר דגן, שהפך בהמשך לשותפו להקמת קרן סקיי).
כאשר החברה נכנסה להליכי הקפאת הליכים, הוביל יוכמן מהלך של הבראה לחברה, והגיע להסדרים עם נושיה.
בין השנים 1990 ל-1999 שימש כמרצה למימון באוניברסיטה העברית, לתלמידי תואר ראשון ושני בחשבונאות ומינהל עסקים.
משנת 1994 ועד 1999 היה חבר הדירקטוריון ויו"ר ועדת השקעות בקופות הגמל של בנק המזרחי המאוחד בעיימ.
בשנים 1995 ועד 1997 היה מנכ"ל קבוצת הבניה "מריו לזניק", שנסחרה בבורסה.
בנוסף לאלו, יוכמן מכהן כיו"ר בהתנדבות של ועדת הבנייה של יד ושם, וכיו"ר ועדת הבנייה של הספרייה הלאומית ירושלים.
בשנת 2005 הקים יוכמן יחד עם ניר דגן ויצחק סוארי את קרן השקעות סקיי, שהיא קרן השקעות פרטית, המנהלת הון של יותר מ-800 מיליון דולר, בארבע קרנות, שגויסו בעיקר ממשקיעים מוסדיים בישראל ומחוצה לה.
יוכמן הוא יו"ר חברת אייקון גרופ, שקרן ההשקעות סקיי היא בעלת השליטה העיקרית בה.
צבי טיבריו קלר (6 במאי 1932 – 20 בינואר 2017) היה צלם, חוקר תרבות ואיש חינוך ישראלי.
בשנת 2003 קיבל את תואר אביר "מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי".
צבי טיבריו קלר נולד ב-1932 בכפר טינקה בחבל ביהור , אשר באזור פרטיום, כיום בטרנסילבניה שברומניה.
בן שני להוריו, יוסף ואילנה, אח לאווה ואלה.
הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטה הטכנית בקלוז'-נאפוקה .
הוא עלה עם משפחתו לישראל במאי 1962, תוך כדי ויתור על ממונם, רכושם ואזרחותם הרומנית.
מיד עם עלייתו לישראל, הוא החל לעבוד כמורה למקצועות טכניים, בבית ספר אורט בנתניה ושנה לאחר מכן, עבר לעבוד כמורה וכמחנך בתיכון אורט אשר שרר בהרצליה.
הוא עבד כמורה וכמחנך, במשך 36 שנים, עד פרישתו לגמלאות.
במהלך השנים בהן עבד כמורה, הוא הפך את התחביב שלו, כצלם אומנות ותרבות, למקצוע אותו לימד, בנוסף למקצועות הטכניים והפיזיקה.
הוא הושפע מהצלם הנודע, אנדרה קרטס.
קלר צילם וערך תערוכה על בטהובן שהוצגה בתל אביב, חיפה ובודפשט וכללה כ-30 תחנות חייו של בטהובן ברחבי אירופה, מעיר הולדתו והמקומות בהן שהה.
בשנת 1970, הצטרף כחבר באגודת הצילום של אמריקה ובשנת 1971 הוא השתתף בתחרות צילומים של האגודה ואחד מצילומיו, "נזירה בין עמודי הוותיקן", זכה בפרס ראשון.
לקלר הייתה חיבה מיוחדת לירושלים, אשר במשך שנים הוא צילם בה אתרים ומונומנטים שונים.
צילומים אלו, הבשילו לתערוכה שנקראה: "ירושלים של טדי", אשר הוצגה בבניין ימק"א בירושלים.
קלר חקר את הקשר בין רומא העתיקה לירושלים ההיסטורית.
הוא ביטא את תובנותיו בצילומים שהבשילו לתערוכה שנושאה היה: "רומא וירושלים", שאף היא הוצגה בבניין ימק"א, בירושלים.
בפריז הציג תערוכה בשם "פריז המונומנטלית", תצלומים על מבנים גדולים וחשובים בעיר.
במרץ 1998, הוזמן קלר, על ידי ראשי עיריות רגנסבורג ופסאו, להציג תערוכת תמונות, אשר נושאה היה: "50 שנה למדינת ישראל".
בספטמבר 2003 הוצגה תערוכה של קלר בלובי האודיטוריום בחיפה במסגרת קונצרט חגיגי של התזמורת הסימפונית חיפה "חגיגה על הדנובה".
התמונות בתערוכה הציגו את נופיה של הונגריה ועסקו בחייהם של בארטוק, קודאי ובטהובן, שיצירותיהם נוגנו בקונצרט.
באפריל 2010 התקיימה בספרייה של אוניברסיטת חיפה תערוכת יחיד שלו אשר נקראה "בעקבות גלילאו גליליי ויוהנס קפלר".
התערוכה הוצגה במשך כשנתיים והייתה פתוחה למבקרים.
קלר הציג את יצירותיו ביותר מ-30 תערוכות בישראל ומחוצה לה.
כיום מרבית תמונותיו נמצאות באוסף בביתו ובהן פורטרטים של מדינאים ואומנים בעלי שם, מרחבי הארץ והעולם.
לאחר מותו, נתרמו חלק קטן מצילומיו הרבים.
צילומים אלו, ניתן למצוא בבית החולים "תל השומר", בית חולים "העמק", בית ספר "בן צבי" בקריית אונו, בית ספר "כרמים" בקריית גת, היכל התרבות בחצור הגלילית ותיכון "עודד" בקדימה צורן.
קלר נפטר ב-20 בינואר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
היה נשוי לקטי ולזוג נולדו שתי בנות.
"ירושלים של טדי" – בית הלוחם חיפה, ינואר 1997
"20 שנה בעקבות בטהובן" – מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה, תל אביב, פברואר 1998. בחסות נספחי התרבות של גרמניה ואוסטריה בישראל
"50 שנה למדינת ישראל" – רגנסבורג, גרמניה ופסאו, גרמניה, מרץ 1998
"שלושה בתי אופרה – וינה, פריז, בודפשט" – מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה, תל אביב, פברואר 2000
"בעקבות בטהובן" – מוזיאון בטהובן במרטונוואשר שליד בודפשט, הונגריה.
(תערוכת יחיד של צבי טיבריו קלר מס' 22)
"רומא וירושלים" – בית בלגיה, קמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית בירושלים, מרץ 2002. התערוכה בחסות שגרירויות הונגריה, איטליה והוותיקן
"לרגל יום השנה ה-70 שלנו" (The Occasion of Our 70th Anniversary) – ימק"א, ירושלים, אפריל 2003. במלאת 70 שנה לבניין ימק"א בירושלים ו-125 שנה לייסוד הארגון כולו.
"נופי רומא" – מוזיאון יהדות לוב, אור יהודה, מאי 2003. התערוכה בחסות שגרירויות הונגריה, איטליה והוותיקן
"חגיגה על הדנובה" – אודיטוריום, חיפה, ספטמבר 2003. בחסות שגרירות הונגריה
"כל הדרכים מובילות לרומא?" מכון ון ליר בירושלים, אפריל 2004 בחסות שגרירות איטליה
"בטהובן בירושלים" – בית בלגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוקטובר 2005
"בעקבות גלילאו גליליי ויוהנס קפלר" – ספריית אוניברסיטת חיפה, מרץ 2010
בשנת 1971 זכה צילומו "נזירה בין עמודי הוותיקן" בפרס ראשון של אגודת הצילום של אמריקה.
בשנת 2003 קיבל קלר את תואר "אביר מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי" מידי שגריר איטליה בישראל.
קיבל תעודת הוקרה מיוחדת ממשלת הונגריה, על תרומתו לחקר התרבות של הונגריה והפצתה של תרבות זו.
צבי טולקובסקי (נולד ב-4 במאי 1934) הוא אמן רב תחומי.
טולקובסקי פועל בשדה האמנות הישראלית משנות ה-60 והוא מבכירי האמנים הפעילים כיום בארץ.
מורה פרופסור במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים במשך כ-50 שנה.
טולקובסקי עוסק בציור, רישום, פיסול, הדבק, אסמבלאז', הכנת נייר בעבודת יד ויצירת ספרי אמן.
הוא משתמש בטכניקות מגוונות בדו-ממד ותלת-ממד.
עבודתו כאמן וכמורה תרמה רבות להתפתחות האמנות בישראל.
עבודותיו הוצגו במוזיאונים, גלריות ומקומות נוספים בישראל ומחוצה לה, בין היתר במוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון חיפה ומוזיאון תל אביב לאמנות.
העבודות של צבי טולקובסקי נמצאות באוספים רבים, ביניהם אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף סדנת הדפס, ירושלים ועוד.
טולקובסקי נשוי לסופרת אווה חן טולקובסקי, והם מתגוררים במוצא עילית.
עובד בסטודיו באזור התעשייה גבעת שאול בירושלים ובסטודיו בכפר סמוך לפראג, צ'כיה.
צבי טולקובסקי נולד בחיפה בשנת 1934, בנם של שרה ויהודה טולקובסקי, שעלו לארץ מפולין לפלשתינה ב־1931 והיו ממייסדי קיבוץ נגבה.
בילדותו גילה כשרון לציור ולמד אצל מנחם שמי.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" ומעורב בפעילות האמנותית והחברתית בחיפה.
התחנך בבית הספר התיכון המקצועי שליד הטכניון ובבית הספר הטכני של חיל האוויר.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר, עובדה המוצאת ביטוי בכלי הטיס המרובים ביצירותיו.
בגיל 12 הצטרף ל"סטודיו לאמנות חיפה" של הצייר פאול קונראד הניך והתוודע ליסודות האמנות הקלאסית.
לפני לימודיו האקדמיים השתייך באופן בלתי פורמלי לקבוצת הריאליזם הסוציאליסטי החיפאית ועבד עם האמנים גרשון קניספל, משה גת ורות שלוס.
בשנים 1956–1959 למד בבית הספר לאומנויות ולאמנויות "בצלאל" בירושלים במחלקת הגרפיקה.
אף על פי שפורמלית למד גרפיקה, התעניין באמנות ונמשך לציור האירופאי ובמיוחד לזרם האימפרסיוניסטי.
לאחר לימודיו בבצלאל, בשנים 1959–1961 השתלם בבית הספר הגבוה לאמנויות "בוזאר" בפריז, צרפת.
בזמן שהותו בפריז התוודע טולקובסקי לזרמים חדשים באמנות העולמית, ועבד כעוזר וכדפס של יעקב אגם.
ב־1966 יצא טולקובסקי ללימודים שנמשכו שנה בארט סטודנט ליג (Art Student League), ניו־יורק, שם התמחה בהדפס רשת צילומי והכיר אמנות המשלבת אובייקטים ממשיים בציורים.
לאחר שחזר לארץ ב־1968 החל ללמד באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל" בירושלים, והקים סדנא לדפוס-רשת, הראשונה מסוגה בארץ.
קיום הסדנא אפשר התנסויות חדשות של עשייה אמנותית, ועבדו בה אמנים רבים.
צבי טולקובסקי היה ממקימי קבוצות האמנים "משקוף" ו"רדיוס".
המכנה המשותף להולדת שתי הקבוצות היה ההתנגדות לממסד האמנותי באותה תקופה.
קבוצת "משקוף" פעלה בירושלים בשנים 1968–1969 וכללה בנוסף לציירים גם משוררים ומוזיקאים שביקשו לפתח חיי יצירה בשיתוף קהל.
קבוצת "רדיוס" פעלה בשנים 1982–1984 והחברים בה היו בעלי גישות אמנותיות שונות.
בשנת 1970 ייסד את סדנת ההדפס האמנותי ב"בית האמנים" בתל אביב.
בשנים 1975–1977 תיעד טולקובסקי בסיוע תלמידיו מ"בצלאל" את המחנה הנטוש נועיימה, מחנה פליטים פלסטיני שתושביו גורשו לירדן לאחר מלחמת ששת הימים, ואסף פריטים עזובים וממצאים ארכאולוגיים שנותרו בשטח המחנה.
ב-1976 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכה שכללה צילומים ופריטים ארכאולוגיים ממחנה נועיימה.
בשנים 1979–1981 פעל טולקובסקי בבוסטון ובסן פרנסיסקו, ארצות הברית.
באותן שנים הוא הגיע לאוקלנד, קליפורניה ויצר סדרת תצריבים צילומיים בשם "אוקלנד".
הסדרה מתאפיינת בשימוש בציטוטים של הרולד שימל, משורר ירושלמי ששהה בקליפורניה באותה עת.
היא מציגה אוכלוסיות מוחלשות של מהגרים בעיירות קטנות בקליפורניה.
בשנים 1984–1985 שימש כמבקר אמנות בעיתון "כל העיר", ירושלים.
בשנת 1984 ערך את ספרו "נייר, אמנות וטכנולוגיה" בהוצאת "בצלאל" אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
הספר שימש כחומר לימוד לדורות של סטודנטים ולחובבי הכנת נייר בעבודת יד.
בשנים 1985–1988 כיהן כראש המחלקה לאמנות ב"בצלאל".
ב-1990 השתתף כאמן אורח במרכז לאמנות" "סיטה" (Cite Internationale des Arts, Paris) בפריז, ושם עסק בפיתוח טכנולוגיה חדשה לדפוס מסורתי.
בשנת 1990 הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים תערוכה נוספת "תעודה: מחנה נועיימה" ובה נכללו ממצאים תיעודיים ופריטים ארכאולוגיים שטולקובסקי ותלמידיו מ"בצלאל" אספו בשנים 1975–1977 במחנה הפליטים נועיימה שליד יריחו.
בתערוכה שולבו החפצים שנמצאו בעבודות אמנות.
במילותיו של טולקובסקי: "אני באתי לנועיימה - ונועיימה באה אלי.
בשנים 1994–2000 אצר תערוכות בסדנת ההדפס, ירושלים ובבית האמנים בירושלים.
בשנת 2002 השתתף כאמן אורח בסדנאות לאמנים בטייפה, טיוואן.
בשנת 2007 הקים טולקובסקי סדנת נייר ב"בצלאל".
בשנת 2012 טולקובסקי זכה בפרס למפעל החיים בתחום האמנות הפלסטית של משרד התרבות והספורט.
בנימוקי השופטים נכתב: "החיוניות של עבודתו באה לידי ביטוי בהתחדשות בלתי פוסקת בכל רגע לשימוש בחומרים ולחופש המוחלט שהוא מרשה לעצמו בתוך שפת הציור...
הנוכחות המתמדת של כתב וטקסט, בעברית ובלועזית, והתייחסות לאירועים היסטוריים פוליטיים, יוצרים ציור שהוא בעת ובעונה אחת אוטונומי ומגיב למציאות שמסביב".
ובנוסף: " הוא משמש כמקור השראה לשורה של אמנים צעירים, בייחוד ציירים, אשר שואבים לא רק מאמנותו, אלא גם מאישיותו כמורה, וכמורה דרך".
טולקובסקי עובד במגוון טכניקות ויוצר בתחומים רבים: ייצור נייר בעבודת יד, ציור שמן, צבעי מים, רישום, קולאז' (הדבק), דקופאז', אסמבלאז' (הצרף) והדפס.
כמו כן, הוא עוסק בתיעוד, איסוף ומחקר של אירועים היסטוריים והקשרם האמנותי.
הוא מוכר במשנתו הציורית ובסגנונו הייחודי המשלב בין נושאים, דמויות, אירועים, מקומות, זמנים, אמירות, דימויים גזורים ממגזינים לרישום וציור על ניירות בייצור עצמי.
במניפת הדימויים שלו נמצאים כלי טיס, כלי נשק, רכבות, מפות ואפילו מיקי מאוס - כל אלו מתקשרים לילדותו בחיפה תחת המנדט הבריטי ומגיבים להתרחשויות אקטואליות בחברה, בתרבות ובפוליטיקה.
שימוש בתיעוד, אוסף ומחקר לעבודה אמנותית
במסגרת עשייתו האמנותית טולקובסקי עוסק בתיעוד אירועים היסטוריים ובאיסוף פריטים וחומרים שונים: תצלומים, ספרים, אלבומים, גלויות, מכתבים, בולים, תבליטים, ועוד.
האוסף שלו מונה אלפי פריטים ומשמש כמאגר וכמקור למחקר וכחומר גלם ליצירתו.
הוא משלב דימויים, קטעי עיתונות, אובייקטים, ציטוטים מתולדות האמנות ושירה עם ציור עכשווי, ובכך מטעין עבודות בפרשנות חדשה, הומוריסטית, גרוטסקית ואפילו בדיונית.
טולקובסקי אימץ גישה חומרית לאמנותו, במסגרתה נוצר מפגש בין חומר לטכניקות ציוריות, זאת בדומה לציירים אחרים בארץ (אריה ארוך, יאיר גרבוז, יגאל תומרקין, רפי לביא).
בחירת חומר גלם דוגמת מתכת, פח, עופרת, ברזל ועוד, נותנת כיוון לאסוציאציות ותחושות שאותם חומרים מעבירים - חמימות, קור, שבירות, רכות, גמישות.
החומריות מאפשרת לטולקובסקי להתחיל מהפריט הקיים וממנו לפתח רעיון אמנותי.
טולקובסקי מתאר את עבודתו: "מתחילה מהאמצע, ממשהו קיים - בד מלוכלך, דימוי גזור ומודבק על משטח עבודה מתוצרת עצמית".
טולקובסקי משלב בעבודותיו חפצים היסטוריים כחפץ-מן-המוכן (צילומים, אובייקטים, טקסטים, מסמכים, מכתבים, פרחים מיובשים, מוטיבים של מטוסים, אקדחים, מראות ועוד).
רוב העבודות נעשו על נייר שהכין בעבודת יד.
הדבק היא שפתו האמנותית העיקרית של טולקובסקי.
באמצעותו הוא לוקח את הצופה למסע בתחנות חייו ותחנות היסטוריות שונות אותן הוא מקשר למציאות חדשה, לעיתים בדיונית ומורכבת.
מעבודות ההדבק ניבטים זיכרונות ילדותו בחיפה ומתקופת המנדט הבריטי.
הוא משלב מפות של ארץ ישראל וסביבתה ומשתמש בפרטי האוסף האישי שלו.
טולקובסקי קורא לסטודיו שלו "ארגז חול" בו הוא "פורק מטען ומסדר אותו מחדש.
זה כמו משאית, ששופכת את כל התכולה החוצה, ורק אז באים ועושים סדר וניקיון." לדבריו, "יש לי רתיעה מעבודה על משטח לבן ונקי, לכן כשאני לוקח בדים חדשים אני קודם כל מיישן אותם.
אני חייב ללכלך קצת כדי ליצור נקודות אחיזה".
טולקובסקי החל בהכנת ספרי אמן בשנות ה-90 כחטיבה אמנותית נפרדת במכלול יצירתו.
כל שלבי הכנת הספר נעשו בידיו: מהכנת הנייר ועד עיצוב ובניית הכריכה .
בספריו אין משמעות לכרונולוגיה או לסדר הדפדוף.
כל דף הוא יצירה חד פעמית שעומדת בפני עצמה, כל ספר מהווה חוויה אמנותית נפרדת.
לעיתים דף או פרט מספר אמן משמש את טולקובסקי כרעיון לעבודה על יצירה שלמה ונפרדת.
עבור טולקובסקי הכנת ספר האמן מתחילתו ועד סופו היא תהליך עקרוני.
זהו מהלך יצירה אישי ה"מאפשר לשלוף דברים חבויים ממקום נפשי עמוק".
בספרי האמן נכללים הדבקים ורישומים.
בשנת 2008 הוצגה התערוכה "Intensive care" בגלריה "משרד" בתל אביב ובה ספרי אמן של טולקובסקי.
בשנת 2010 הוצגה בגלריה "האגף" בחיפה התערוכה "היסטוריה של דקדוק חילוני" ובה שבעה ספרי אמן נוספים.
בשתי תערוכות אלו התאפשר למבקרים לדפדף בספרים, כך יכלו להתרשם מאיכויות הנייר.
ספר האמן המונומנטלי של צבי טולקובסקי "צליינות בארץ הקודש" נמצא באוסף מוזיאון ישראל.
כדרכו, טולקובסקי יצר גיליונות נייר בעבודת ביד, עליהם עבד בטכניקות מגוונות, בעיקר הדבק ורישום.
בספר זה הוא מתאר את עצמו כצליין בארצו באמצעות מפות אישיות ומפות היסטוריות, ומוביל את הצופה לצאת איתו למסע למקומות קדושים כגון ירושלים, גולגולתא והר תבור ולמקומות מילדותו בפלשתינה המנדטורית.
בספר משובצים פרקי שירה של חברו, הרולד שימל.
ספר האמן "צליינות בארץ הקודש" פורס מסע אקטואלי, היסטורי ונוסטלגי, ומהווה דיוקן חומרי ומנטלי של הארץ.
הספר הוצג בשנת 2023 בתערוכה "צליינות בארץ הקודש" במוזיאון ישראל, ירושלים.
1988-1985 ראש המחלקה לאמנות, "בצלאל", אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1969 פרס ירושלים לציור ופיסול
1990 - מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
1994 - פרס שרת המדע והאמנויות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות, משרד המדע והאמנויות
1994 - מלגה, קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2004 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש שלום, בית האמנים, ירושלים
2023- אות יקיר בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1962 - גלריה רנה, ירושלים
1962 - מוזיאון חיפה לאמנות
1966 - צבי טולקובסקי: ציורים והדפסי נחושת, גלריה רנה, ירושלים
1969 - טולקובסקי: ציורים גלריה גורדון, תל אביב
1972 - צבי טולקובסקי: הגלריה לאמנות חדשה בע"מ, יפו העתיקה
1975 - טכניקה מעורבת 1973–1975, מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
1977 - נלסון וירג'יניה, גלריה ג'ולי, תל אביב
1978 - גלריה הירשברג, בוסטון, ארה"ב
1978 - גלריית מכון Kala, ברקלי, קליפורניה, ארה"ב
1979 - גלריה Source, סן פרנסיסקו, ארה"ב
1980 - עבודות על נייר גלריה ג'ולי, תל אביב
1982 - עבודות חדשות, רדיוס, תל אביב
1985 - שמן קולאז', בית האמנים, ירושלים
1988 - משכנות שאננים, ירושלים
1988 - הגלריה בכברי, קיבוץ כברי
1989 - מימד גלריה לאמנות חזותית, תל אביב
1990 - צבי טולקובסקי - תעודה: מחנה נועיימה, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991 - ציורים, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב
1993 - צבי טולקובסקי - ציורים, גלריה נלי אמן, תל אביב
1996 - אקס פיקשן, בית האמנים, ירושלים
1997 - צבי טולקובסקי - ציורים 1997–1996, גלריית ארטספייס, ירושלים
1998 - צבי טולקובסקי: עבודות 1980–1997, הגלריה האחרת, המכללה האקדמית "תלפיות", תל אביב
1998 - צבי טולקובסקי גלריה Novy Svet, פראג, צ'כיה
1999 - אוספים, ציורים, אובייקטים, פסלים, עבודות נייר והדפסים, הגלריה לאמנות, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה
1999 - צבי טולקובסקי - הערות שוליים, גלריית ארטספייס, ירושלים
2000 - לצחוק ולבכות - "Seelze" כאלה הם החיים, Konard Adenauer, האנובר, גרמניה
2001 - גלי רדיו, הגלריה במכללה, מרכז תרבות ע"ש יוסף ורבקה מאירהוף, המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים
2003 - עבודות חדשות, גלריית ארטספייס, ירושלים
2004 - Slavonice, סלבוניצה, צ'כיה
2005 - ממשות ובדיה: תצלום והדפס ביצירתו של צבי טולקובסקי, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים
2005 - צבי טולקובסקי - עשרים משבעים, בית האמנים, ירושלים
2005 - מציאות ודמיון, גלריה סדנת ההדפס, ירושלים
2007 - צבי טולקובסקי, עבודות 1982–2005, הגלריה לאמנות, מכללת אורנים, טבעון
2008 - טיפול כפייתי, הזירה הבין תחומית, גלריה ונטה, ירושלים
2008-טיפול נמרץ, ספרי אמן, גלריה משרד, תל אביב
2009 - הלך רוח, ארליך גלריה לאמנות, תל אביב
2009 - גלריה Substern, ברלין, גרמניה
2010 - דקדוק חילוני, גלריה האגף, חיפה
2010 - נועיימה, הגלריה לאמנות, מכללת אורנים, טבעון
2011 - מרה שחורה, גלריה אינדי, תל אביב
2012 - כל מה שאסור, גלריה ברבור, ירושלים
2013 - גלריה Millennium, פראג, צ'כיה
2015 - גלריית המחלקה לאמנות בצלאל, ירושלים
2016 - ראשית דעת, גלריה בזל, תל אביב
2017 - שטח הפקר, הגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון, קריית טבעון
2019 AssEm בלאז' AssEm, גלריה כורש, ירושלים
2019 - החיים כאוסף, גלריה עירונית כפר סבא, בית התרבות ע"ש רייזל, כפר סבא
2022 - מסעות טולקובסקי בעולמות הפנטזיה, הגלריה העירונית לאמנות רחובות, בית התרבות על שם משה סמילנסקי, רחובות
2023- צליינות בארץ הקודש, מוזיאון ישראל, ירושלים
2023- חומרים נדירים, הקוביה, ירושלים
צבי (צביקה) יבור (נולד ב-2 ביולי 1940) הוא ארכאולוג ישראלי לשעבר.
יבור נולד בשם צבי ורבר, למרים ושמואל ורבר.
ב-9 ביולי 1948 נהרג אחיו, טוראי יצחק-משה ורבר, מפגיעת פגז במלחמת העצמאות.
ב-1976 החל לחפור בגמלא, בניהולו של הארכאולוג שמריה גוטמן.
ב-1992 הוא סיים תואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום התואר עבד כארכאולוג ברשות העתיקות וניהל מספר חפירות הצלה, ביניהן בקריית טבעון, נצרת, חיפה וזכרון יעקב.
יבור חפר לאורך כ-12 שנה כעוזרו של שמריה גוטמן, ושלוש שנים נוספות ללא גוטמן ועם ד"ר דני שיאון.
הוא ניהל את שטחי החפירה בהם התגלו בעיקר חומה, בית כנסת, מגדל, מספר בתי בד, בתי מגורים, ומבנה הבזיליקה מתקופת בית שני, וכן מספר מבנים מתקופת הברונזה הקדומה.
צוותו והוא, בראשות גוטמן, הוכיחו לראשונה שהפרק בספרו של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" (נכתב בשנות ה-70 של המאה ה-1), על גמלא נכון.
צבי נשוי לנעמי, אב לשלושה ילדים, סב לשבעה נכדים וחבר קיבוץ כפר החורש.
צבי טרופ (נולד ב-6 בינואר 1940) הוא כלכלן ישראלי שכיהן כיועץ הכלכלי למערכת הביטחון, יו"ר רפא"ל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה וכיו"ר המכון הטכנולוגי חולון.
טרופ נולד בהר הצופים שבירושלים, הוא נינו של הרב נפתלי טרופ.
עשה את שירותו הצבאי בנח"ל המוצנח.
הוא בעל תואר ראשון ושני בכלכלה חקלאית מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בתקופת לימודיו עבד במחלקה לגנטיקה של צמחים בפקולטה, וכן כמתכנן אזורי ורכז תכנון באזור רחובות וירושלים במשרד החקלאות.
אחרי מלחמת יום הכיפורים החל לעבוד במשרד הביטחון כראש ענף כלכלה ביחידת מחקר ופיתוח, ובהמשך קודם לראש מחלקת תכנון וכלכלה של היחידה.
ב-1981 מונה לסגן היועץ הכלכלי למערכת הביטחון וב-1983 מונה לראש האגף, תפקיד בו כיהן עד 1988. במסגרת זו צוות בראשותו הכין את הניתוח הכלכלי שהיה הבסיס להחלטה על סגירת פרויקט הלביא.
בהמשך הקריירה שלו שימש סמנכ"ל שיווק וסמנכ"ל כספים בחברת קניאל, בהמשך כיהן כסמנכ"ל כספים ומשאבי אנוש בחברת התבלינים "בולטימור ספייס ישראל", וכסמנכ"ל כספים בחברת אנאוויס מקבוצת ECI Telecom.
ב-2003 הצטרף לחברת הייעוץ הכלכלי "צנובר".
בשנים 2008 עד 2017 כיהן כיו"ר המכון הטכנולוגי חולון, בנוסף כיהן כיו"ר הוועד המנהל של בית החולים ביקור חולים.
כמו כן שימש חבר דירקטוריון בגופים רבים נוספים ובהם חברת אורמת תעשיות (2007–2010), פי.
איי (ישראל), V capital, אלביט מדיקל טכנולוג'יס, מנועי בית שמש, החברה לנאמנות של בנק לאומי לישראל ויו"ר ועדת ההשקעות של הדירקטוריון.
ב-2018 מונה ליו"ר העמותה למען המבוגר רחובות: על"ה, תפקיד אותו עושה בהתנדבות.
הוא חבר ועדת הביקורת של עמותת א.ס.ף ויו"ר ועדת הביקורת של עמותת ארגון יוצאי מרכז אירופה.
צבי טנא (2 ביולי 1929 – 3 בספטמבר 2024) היה דיפלומט ישראלי שכיהן, בין היתר, בתפקידים שונים בטורקיה ובצרפת, וכן כשגריר ישראל בגבון, באקוודור ובצ'ילה.
נולד כצבי כהן, גדל והתחנך בתוניסיה.
בנעוריו היה חבר בתנועת נוער ציונית, וב-1951 עלה לארץ, עם חבריו לתנועה.
לאחר עלייתו הצטרף לקיבוץ כרמיה (שנוסד ב-1950, זמן קצר לפני עלייתו, על ידי גרעין של עולים מתוניסיה ומצרפת).
לאחר שעזב את הקיבוץ, החל לעבוד ב-1959 במשרד החוץ ואז עבר לגור בירושלים, וגם שינה את שם משפחתו ל"טנא".
במהלך עבודתו שירת במדינות שונות ובהן טורקיה (בשנים 1962–1967) וצרפת (בשנים 1974–1979).
ב-1973 היה שגריר ישראל בגבון, וכיהן שם כמה חודשים, עד נובמבר 1973. בשנים 1984–1987 היה שגריר ישראל באקוודור, ובשנים 1987–1989 היה שגריר ישראל בצ'ילה.
במקביל לעבודתו סיים תואר ראשון, שני ושלישי.
ב-1962 סיים תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1979 סיים תואר שני ביחסים בין-לאומיים וב-1982 סיים תואר שלישי, גם כן ביחסים בין-לאומיים.
ב-1999 פרש לגמלאות ממשרד החוץ.
מאשתו הראשונה, מרגלית, היה אב לבן ובת.
הוא התגרש ב-1956. כמה שנים לאחר הגירושין עברה אשתו לשעבר להתגורר בפריז עם בתם, ושם סיימה תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית.
אשתו השנייה הייתה רות טנא, שבנישואיהם כבר הייתה אם לבת מנישואיה הראשונים.
בין חבריו היו פרופ' קלוד סיטבון ומשה מזרחי (במאי קולנוע).
בנו של טנא, עמוס, גויס לצה"ל בנובמבר 1971 והוצב לחיל השריון.
לאחר שהשתלם בבית-הספר לשריון בקורס טענים-קשרים ובקורס מפקדי טנקים, נשלח ליחידת שריון בדרום הארץ.
במלחמת יום הכיפורים השתתף עמוס בקרבות הבלימה נגד המצרים בסיני.
זמן מה היה מוגדר כחלל שמקום קבורתו לא ידוע.
לאחר שצוות חיפושים מצא את הטנק שלו על שפת תעלת סואץ וגם גופתו נמצאה, נקבר בחלקה הצבאית של בית-העלמין בהר הרצל בירושלים.
מותו של בנו השפיע על טנא בהמשך חייו והוא השתתף באירועים שונים להנצחתו.
כך, הקימה המשפחה בעזרת ידידים, מועדון קולנוע לצעירים לזכר בנם, במרכז הקהילתי של קריית יובל בירושלים.
המועדון הוקם כדי לסמל את תוכניותיו של עמוס, שטרם מותו התעניין בתחום הקולנוע, והתעתד גם ללמוד קולנוע לאחר סיום שירותו.
ב-2020 נוסד מיזם בשם "אבנים עם לב אדם" על ידי ארגון "נאוה" מתוך מטרה ליצור חיבור בין ישראל לבין המשפחות השכולות בארץ ובתפוצות.
משפחות שכולות המתגוררות בחו"ל, שלא יכלו לעלות לקבר יקיריהם, בגלל מגפת הקורונה, עיטרו חלוקי נחל שנשלחו באמצעות נציגויות ישראל בעולם והדואר הדיפלומטי לישראל.
חלוקי הנחל המעוטרים הונחו על ידי מתנדבים מקרב עובדי משרד החוץ על קברי הנופלים.
בערב יום הזיכרון, שר החוץ גבי אשכנזי, ומנכ"ל משרד החוץ, אלון אושפיז, הניחו חלוק נחל על קברו של עמוס טנא כהן, כשאת חלוק הנחל שלחה מצרפת מרגלית, אמו של עמוס.
הרב צבי ישראל טאו (נולד ב-1 בינואר 1938, כ"ח בטבת ה'תרצ"ח) הוא רב ישראלי חרדי לאומי, הבולט בהנהגת המגזר החרדי לאומי, משמש כנשיא ישיבת הר המור, ומנהיגן של ישיבות הקו ומפלגת נעם.
חלק מתלמידי הרצי"ה רואים בו את ממשיך דרכו של רבו, הרצי"ה קוק.
נולד ב שבאוסטריה בשם הַנְס טַאוּ (Hans Thau).
הוריו היגרו מגליציה, פולין, בתום מלחמת העולם הראשונה.
אביו, אברהם אדולף טַאוּ היה בנקאי, ואמו, יהודית אילה לבית מייזלס, הייתה כימאית.
ארבעה חודשים לאחר האנשלוס עזב אבי המשפחה להולנד, ולאחר כמה חודשים הצטרפו אליו שאר בני המשפחה, תחילה גרו בהאג, ובתקופת השואה גרו בהילברסום.
הם ניצלו בין השאר בזכות תושיית האם, שחיפשה את הילדים לחולי אדמת, ופיזרה שלטי אזהרה מהמחלה סביב בית המשפחה.
ביוני 1942, אספו הנאצים את יהודי המדינה לקראת שילוחם למחנות ריכוז, והמשפחה אולצה לעבור לאמסטרדם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המשיכה המשפחה להתגורר בהילברסום, אך אמו מתה ממחלת הסרטן.
הוא למד כאחיותיו בבית ספר ציבורי בעיירה סמוכה.
טאו הושפע מרוחות ציוניות שרווחו בארגון בני עקיבא המקומי.
אביו התנגד לעלייה בטרם ישלים את תעודת הבגרות, אולם כשהאב ובנותיו ביקרו בארצות הברית, ניצל זאת טאו ועלה לישראל בגיל 17.
לאחר עלייתו לארץ ישראל למד בישיבת הדרום אצל הרב יהודה עמיטל והרב מרדכי ברויאר.
לימים סיפר הרב טאו שהרב עמיטל השקיע רבות בקליטתו והכניסו לעולם התורה, ובפרט לתורת הרב קוק.
לאחר שנה עבר לישיבת מרכז הרב.
למד גם בישיבת כרם ביבנה עם חברי שבט איתנים של בני עקיבא.
שימש בתפקיד חינוכי בישיבה התיכונית אור עציון בשנים הראשונות להיווסדה, ולאחר מכן חזר לישיבת מרכז הרב.
בשנת תשכ"ז לאחר נישואיו לרבנית חנה התגורר ליד אביה שהיה מנהלו של כפר אליהו, מוסד חינוכי פנימייתי דתי לילדי עולים ליד גדרה.
בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל ללמד בישיבת כרם ביבנה.
באותה שנה, השתתף לבקשת הרב צבי יהודה הכהן קוק בהפגנה נגד קונצרט של מתאוס פסיון מאת יוהאן סבסטיאן באך בבנייני האומה.
המפגינים, ובהם הרב טאו, התפרצו לאולם והפריעו למהלך הקונצרט.
בעקבות כך נעצרו שישה, בהם הרב טאו.
לדבריו לאחר המעשה הרב צבי יהודה קוק אמר לו שהעובדה שגרם לשוטר לסחוב אותו בכוח היא מעשה לא מוסרי ומצווה הבאה בעבירה.
בשנים תש"מ תשמ"א למד בכולל האידרא של הרב שלמה גורן ברחבת הכותל המערבי.
ר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב
הרב טאו הגיע לעמדת השפעה חשובה בישיבת מרכז הרב החל משנות הששים ותלמיד קרוב של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
לעיתים הפנה הרצי"ה את השואלים אותו לרב טאו, ולעיתים היה ממתין בפתיחת שיעור עד הגעתו.
במהלך השנים החל בהעברת שיעורים בביתו ובדירה סמוכה.
שיעוריו מתמקדים בנושאי מחשבה ואמונה, במשנתם של הרב קוק ובנו הרצי"ה, תחום שבו הוא נחשב למעיין ובקיא גדול.
למעט תקופה קצרה, לא לימד גמרא.
אל הרב טאו הגיעו תלמידי ישיבה להתייעצות בנושאים אישיים, אך לאחר שתלמיד שליווה רצח את אשתו, חדל ממתן ייעוץ ועזב את הישיבה לתקופה של שנתיים.
הרב טאו העתיק את מגוריו למושב קשת שברמת הגולן (קרוב למקום הרצח), מה שגרם לריחוקו ממוקד קבלת ההחלטות בישיבה.
סמוך לפטירתו של הרצי"ה דרשו חמישה מהר"מים בישיבה, הרבנים מרדכי ועמיאל שטרנברג, עודד ולנסקי, יהושע צוקרמן, יעקב לבנון וכן הרב שלמה אבינר, למנות את הרב טאו לראש הישיבה לצד הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי, ולהעניק לו זכות וטו בענייני קבלת והוצאת תלמידים ור"מים, בתחום הכספי ועוד.
הם שבתו בשל כך במשך תקופה מסוימת.
ראשי הישיבה סירבו להיענות לדרישות אלו.
לבסוף נמנע אז הרב טאו ממאבק פומבי והרמי"ם שתמכו בו, לא פרשו מתפקידיהם.
המתחים בינו לבין הרב שפירא לגבי דרך הנהגת הישיבה והציבור בכלל הגיעו ב-1997 לשיא, כשהציעה הנהלת הישיבה בפני התלמידים אפשרות ללימודי הוראה במקביל ללימודי הישיבה.
הרב טאו טען שהכוונה היא לשלב מכון הוראה באופן רשמי במסגרת הישיבה, שגם יתמוך בתקציבה (באופן דומה לנהוג בישיבות הסדר רבות), ואילו הרב שפירא הכחיש את הדברים.
בעקבות הפולמוס שנוצר פרש מן הישיבה עם שישה מן הר"מים וכן חלק מתלמידי הישיבה ואברכיה (בפרט מהתלמידים המבוגרים), והקים עמם את ישיבת הר המור.
בישיבת הר המור מכהן הרב טאו בתפקיד הרוחני של נשיא הישיבה.
הוא אינו מעורב בניהולה השוטף, אך מכריע בנושאים אידאולוגיים ומעביר שיעורים.
הרב טאו סבור שיש לדבוק ללא פשרות בתורת הרב קוק ובנו הרצי"ה.
אחד היסודות המרכזיים בשיטתו היא התפישה כי "העולם בנוי על תודעה", שעל פיה בכל נושא שהוא, אין חשיבות משמעותית בפעולות המעשיות אם אין תודעה מתאימה שתלווה ותכוון אותן.
ללא תודעה מתאימה, כל מוסד או מפעל לא יוכל להתקיים.
כיוון שכך, השיקול המרכזי שצריך לשקול בכל נושא הוא השפעתו על התודעה.
לאור זאת, הוא מייחס חשיבות רבה לצורך להשפיע על תודעתו של עם ישראל על כל חלקיו.
מתוך גישה זו, ששורשיה אצל הרב קוק ובנו הרצי"ה, הוא נוטה להביט על פעולות מעשיות מתוך תפישה מטאפיזית.
למשל, הוא מתנגד לכל ויתור על "קדושת התורה", משום השפעתו העקרונית על התודעה.
תפיסה זו עומדת מאחורי התנגדותו להכנסת מכוני הוראה אקדמיים לתוך הישיבות, מאחר שלדבריו יש בכך פגיעה בעצמאות התורה.
באופן דומה, אלימות מילולית כלפי חייל יש בה פגיעה בקדושת המדינה וכדומה.
כחלק מהשקפתו העקרונית, אוחז הרב טאו גם בגישה "ממלכתית", אשר מדגישה לא רק את חשיבות מצוות יישוב ארץ ישראל, אלא גם את חשיבות רצונו של רוב עם ישראל.
הוא מתנגד לכל פעולה של כפיית רצון או עניין מגזרי שרוב העם אינו מעוניין בו, גם אם בעיני העושים זוהי טובת העם.
לאור זאת, כאשר המתיישבים מתנתקים מן העם, עמדתם הופכת לחסרת משמעות.
גישה זו התבטאה בין היתר בכמה אירועים בולטים:
בתשמ"ב–1982, בעת פינוי סיני, במסגרת יישום הסכם השלום עם מצרים שנחתם בהסכמי קמפ דייוויד שלל בנחרצות מחאה אלימה כנגד הפינוי כשטען כי "אין שום מנדט לחמשת אלפי איש לכפות את עם ישראל, למרוד ברוח האומה, ולבטל את הדברים שנעשו בצורה ציבורית – זוהי מרידה במלכות ה'...
צריך להבין שתל אביב בידנו מפני שכל היהודים רואים בה חלק ממולדתם, ומצד רוחם הלאומית יש להם התעוררות ביחס לשטח הזה.
כלפי ימית, לעומת זאת, לא הצלחנו לעורר הכרה ותודעה לאומית, וקרה מה שקרה".
בשנות השמונים היה מראשי המתנגדים מבין רבני הציונות הדתית למחתרת היהודית, ואמר על אנשיה שהם מרימים ידם כנגד תורת הרב קוק ועושים בה שימוש כנגד דעתו המקורית.
בעת הוויכוח על תוכנית ההתנתקות, כמו במקרים קודמים, הוא התנגד עקרונית לאיום בנשק הסרבנות, שלדעתו מפורר את הצבא.
עם זאת, לראשי מוסדות שהתייעצו איתו בנושא, הוא אמר שתלמיד שיהיה מסוגל נפשית לפנות יישובים, הוא כישלון חינוכי.
היו שקראו לגישתו שהובעה בכמה ערוצים, בשם: "סרבנות אפורה".
ב-2016 קרא להתנגד לעירוב נשים בחילות השדה גם במחיר ויתור על הקריירה הצבאית.
לדעתו, בהמשך לדעת הרב צבי יהודה הכהן קוק, יש לכבד את מי שמייצג את הממלכתיות הישראלית, ובאופן מיוחד את ראש הממשלה.
בהתאם לכך, ניתן לבקר את ראש הממשלה באופן נוקב ולהילחם במעשיו, אך אסור לבזותו ולפגוע בכבודו.
עם זאת, הרב טאו גם טען שלא כל אחד מבין בעניינים פוליטיים ויכול לבקר את הממשלה.
הרב טאו התפרסם בהתנגדותו ללימוד התנ"ך "בגובה העיניים", דהיינו לייחוס מניעים אנושיים רגילים לגיבורי התנ"ך.
הוא הביע התנגדות לשיטת הרבדים בלימוד התלמוד.
כמו כן ביקר בחריפות הכנסת אספקטים של ביקורת המקרא אל תוכנית הלימודים של התנ"ך בחלק מישיבות ההסדר, בין השאר בטענה שהאיחוד האירופי מממן תוכניות לימודים אלו, במסגרת התוכנית להחדרת ערכי דמוקרטיזציה אל החברה הישראלית.
הוא תומך בכך שללימודי חול לא יוקדש זמן רב בגיל צעיר.
מנחה את תלמידיו להימנע מצריכת תקשורת ותרבות חילונית נמוכה, אולם אינו מתנגד להשכלה כללית בגיל מאוחר.
לרב טאו עצמו ידע כללי רחב, והוא מתמצא בפילוסופיה ושולט בכמה שפות.
הרב טאו מתנגד בתוקף לרפואה אלטרנטיבית.
לדבריו, גם התרופות שבתלמוד ובספרי הרמב"ם משקפות את הידע המדעי של זמנם, ויש להסתמך על הרפואה המודרנית.
הרב טאו השתתף בתכנון מהלכיה של תנועת "גוש אמונים" בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, הגם שהתעמת כמה פעמים עם מנהיגיה, בניסיון למנוע עימותים עם צה"ל.
באותה תקופה, הרב טאו ואשתו הרבנית חנה היו מראשי הפעילים בתנועת "שלח את עמי", שפעלה למען יציאת יהודים מברית המועצות, ועמדו בקשר עם אסירי ציון הרב יוסף מנדלביץ' ונתן שרנסקי.
בתחילת דרכה של ישיבת "שבי חברון" בבית רומנו ביישוב היהודי בחברון, מסר מדי שבוע שיעור בישיבה.
הרב טאו מסרב להתראיין לעיתונאים, וממעט בהופעות באירועים ציבוריים.
הרב טאו מתנגד לעליית יהודים להר הבית, עקב האיסור שהטילה הרבנות הראשית.
ב-2016 נתן את הסכמתו לאיחוד מדרשת הרובע אל המכללה האקדמית הרצוג, אך בהמשך חזר בו מאחר שזו לדבריו משתמשת ב"גישות חילוניות כפרניות ובשיטות מחקר זרות בלימוד כתבי הקודש".
בדצמבר 2022 חיזק בעל אולם אירועים, עקב סירובו לאפשר את חתונתן של שתי נשים.
לטענתו, ראשי הצבא משתפים פעולה עם מגמות אלה והדבר מביא לכפיית מערכת ערכים זרה על חיילי צה"ל ועל עם ישראל.
לתלמידיו קרא שלא להסכים לפקודות שנוגדות את ערכי הצניעות, גם אם הדבר יוביל לפגיעה בשיבוצם ובקידומם בצה"ל.
הדברים שנאמרו בעל פה נערכו בידי תלמידיו והוצאו בחוברת מיוחדת בתפוצה רחבה.
הוא קשר את הדברים גם לקיום מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים, וכינה את ההומוסקסואלים "סוטים".
לדבריו, תופעות אלו מבטאות איבוד צלם אנוש בסיסי, ופגיעה בערכים יהודים כדוגמת הצניעות.
בהתנגדות למהלכים אלו ראה הרב טאו חלק מהותי מבניין תחיית הקודש ותהליך הגאולה.
עם זאת התנגד לקריאת חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' לבני נוער דתיים לעכב את גיוסם לצה"ל על רקע נושא זה.
ברוב מערכות הבחירות בעבר תמך הרב טאו במפד"ל.
אולם בחירות לכנסת השבע עשרה שנערכו ב-2006 הצביע לש"ס בנימוק שנציגי האיחוד הלאומי-מפד"ל לא מבינים כי המאבק על שלמות הארץ אינו אלא ביטוי של מאבק תרבותי-תודעתי יסודי יותר.
לקראת נאום בר-אילן, פרסם ביוני 2009 מכתב פומבי לראש הממשלה בנימין נתניהו, בו קרא להדוף את "לחצי אמריקה ואירופה".
ב-2013 פרסם מכתב נגד "הבית היהודי" שבו כתב: "האג'נדה של הבית היהודי היא חיסול כוחן של המפלגות הדתיות הציוניות, כדי לקעקע את הסטטוס קוו, למען הפרדת הדת מן המדינה בכל התחומים ולפרק כל זיקה של מדינתנו אל התורה"; "ונקווה שגם יוחלף השם שמפלגה זו נושאת בשקר".
בהמשך לכך, ובהקשר של הקמת "מנהלת הזהות היהודית" במשרד לשירותי דת, הביע התנגדות לכל פעולה שמבוצעת בשיתוף פעולה עם אנשי "הבית היהודי".
בכסלו תשע"ה הופצה חוברת המבוססת על שיעוריו, ובה התנגדות להפרדת היהדות ממדינת ישראל, לשילוב חילונים במפלגה הדתית לאומית ולמתן לגיטימציה לחקיקה ולרפורמות אנטי-דתיות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, תמך במפלגת "יחד" בראשות אלי ישי, התנער ממנה לקראת האיחוד עם מפלגת "עוצמה יהודית", אך חזר בו מהתנערות זו וחתם על מכתב תמיכה פומבי בה והשתתף בכנס תמיכה במפלגה.
ב הטיל לקלפי פתק לבן.
החל מהבחירות לכנסת ה-22 תומך במפלגת נעם ונחשב למנהיגה הרוחני.
החל מהכנסת העשרים וארבע מיוצגת בכנסת על ידי אבי מעוז.
פרשות משה קצב וחיים ולדר
בזמן חקירתו של נשיא המדינה משה קצב, בין היתר בחשד לאונס, פרסם הרב טאו מכתב אשר בו הוא מביע תמיכה בקצב וקרא לו שלא להיכנע ללחצים התקשורתיים, משום שכניעה כזאת תזמין לחצים נוספים ותיתן "שלטון ללא מיצרים לליצנות ולטרור התקשורתי".
גם לאחר הרשעתו של קצב באונס, עמד הרב טאו בראש מכתב תמיכה של רבנים שנשלח באופן פרטי לקצב, שבו הביעו אמון בחפותו וביקרו בחריפות את התקשורת הישראלית.
לפי אבישי בן-חיים, ביטל קצב את עסקת הטיעון שנחתמה עמו לאור המלצות הרב מרדכי אליהו והרב טאו, שאמר לו כי אין לו רשות למחול על כבודו, גם אם יורשע.
לאחר התאבדותו של חיים ולדר עקב טענות לתקיפה מינית וניצול מיני, יצא הרב טאו להגנתו וטען כי הטענות כנגד ולדר הן "שקר וכזב", וכי שילמו כסף למתלוננות ולמתלוננים כדי שיעידו.
לדבריו, "רצו להינקם ולחסל" את ולדר בשל ביקורת שמתח על בית המשפט העליון ונשיאו לשעבר אהרן ברק.
בהקשר זה הזכיר הרב טאו את תיקו של משה קצב, וטען כי "תפרו לו תיק" מפני שלא היה מוכן לקבל את המשלחת של הרפורמים.
בהתייחס לבית דין שהפעיל הרב שמואל אליהו בעניינו של ולדר טען כי לא היה בית דין, כי הרב אליהו סובל ממקארתיזם, וכי בעקבות פרשיית עזרא שיינברג איבד הרב אליהו את כל הגבולות.