tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ייצג את יהודי מצרים כציר בקונגרס הציוני העולמי ה-11 בווינה בשנת 1913.
בשנים 1917–1918 כיהן כנשיא ההסתדרות הציונית של מצרים.
למינויו היה אפקט חיובי משמעותי על מעמדה של הציונות בקהילה היהודית-מצרית, עקב מעמדו הרם בקהילה.
כנשיא ההסתדרות הציונית במצרים הוא ייסד וניהל את ההוצאה לאור של העיתון "ההשקפה הציונית" (La Revue Sioniste; 1918–1923) בצרפתית והביא את העו"ד לאון קסטרו ואחר כך את לוסיאן שיוטו לשמש לו כעורכים.
הוא עצמו כתב מספר ממאמרי המערכת של העיתון.
מוצרי היה חבר אישי של חיים ויצמן, ולבקשתו ייסד את "הוועד המיוחד לסיוע ליהודי פלשתינה" שגייס כספים רבים מעשירי יהודי מצרים למען היישוב היהודי.
בשנים 1918–1920 כיהן מוצרי כמזכיר ועד הצירים, משלחת מנהיגים ציוניים לארץ ישראל בראשות חיים ויצמן שתפקידה היה לסייע לבריטים ליישם את הצהרת בלפור.
מלבד פועלו בתחומים אחרים, מוצרי עסק גם במחקר של כתבי הגניזה הקהירית ואחראי להקמת האוסף הגדול ביותר של כתבי גניזת קהיר המצוי בבעלות פרטית.
בעידוד מכרו הרב פרופ' ישראל לוי מצרפת, מוצרי רצה לגלות האם נותרו ממצאים מגניזת קהיר שלא נאספו על ידי שניאור זלמן שכטר.
ביחד עם עמיתו הארכאולוג ריימון וייל הוא הצליח לגלות ממצאים רבים נוספים במתחם בית הכנסת בן עזרא ובבית קברות הסמוך לו.
הוא ארגן משלחות-מחקר נוספות בשנת 1910 ו-1912 שגם הן איתרו ואספו ממצאים רבים.
מספר הממצאים הכולל באוספו עולה על 7,000 מסמכים, שמהווים, כמו שאר ממצאי הגניזה, שרידים מכל תחומי החיים של היהודים במצרים מהמאה ה-9 עד המאה ה-13. בין הממצאים באוסף מכתב בכתב ידו של הרמב"ם, כתבים של ר' סעדיה גאון ועוד.
מוצרי שיתף פעולה בחקר והערכה של הממצאים עם החוקר האמריקאי ריצ'רד גוטהייל ועם הספרן והחוקר הצרפתי ברנרד שפירא, שהיה אחראי לקיטלוג הממצאים.
הקטלוג שהכין שפירא לא יצא לאור עד היום, ורק בשנות ה-70 ביוזמת ישראל אדלר הוכן קטלוג מלא של האוסף.
אוסף מוצרי מהווה עד היום האוסף הפרטי הגדול בעולם של ממצאי גניזת קהיר.
בשנת 2006 צאצאי המשפחה הסכימו להשאיל את האוסף לטווח ארוך (20 שנה) לאוניברסיטת קיימברידג', והממצאים באוסף נסרקים באופן הדרגתי ומועלים לארכיון דיגיטלי על ידי האוניברסיטה.
על פי צוואתו האוסף אמור לעבור ולשכון בספרייה הלאומית בירושלים.
במהלך חייו מוצרי פרסם מאמרים בכתבי עת שונים, כגון Jewish Review (לונדון) ו"מזרח ומערב" (בעריכת אברהם אלמליח), על ממצאיו בחקר הגניזה או על סוגיות כלליות בנושא יהדות מצרים.
בשנותיו האחרונות, מיעט מוצרי בפעילות ציבורית.
דודנו אלברט מוצרי היה רופא, עיתונאי, מעשירי קהילת יהודי מצרים ומנהיג ציוני.
מוסרי, "אוצרות חדשים של כתבי יד יהודים בקאירו", מזרח ומערב א (תר"פ), עמ' 27–31.
ז'אק ז'וז'אר היה אוצר צרפתי ומי שכיהן כבכיר ברשות המוזיאונים הלאומיים של צרפת ומנהל מוזיאון הלובר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ז'וז'אר נולד לאנרי ומארי-דניס דליו (Delieux) בדצמבר 1895.
באוקטובר 1914 הוא התנדב לצבא הצרפתי ובאפריל 1915 שוחרר משירותו הצבאי עקב מחלה והפך לעיתונאי, במקצוע זה עבד בהצלחה רבה והצליח בכיסוי התחום הכלכלי.
ב-1922 עבד כמזכירו של פול פנלבה שכיהן ב-1924 כסגן יו"ר מטה לנשיא בית הנבחרים הצרפתי.
בשנת 1925 פנלבה מונה לראש מטה המועצה, שר המלחמה.
באותה שנה מונה ז'וז'אר למזכ"ל רשות המוזיאונים הלאומיים וב-1933 היה לסגן מנהל הרשות ובשנת 1940 מונה למנהל "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux), הגוף שהיה אחראי לניהול מוזיאון הלובר.
בהיותו מנהל המוזיאונים הלאומיים ומוזיאון הלובר הוא ערך רפורמה במבנה המוזיאונים המקומיים והלאומיים והקים את הפיקוח הכללי על המוזיאונים הפרובינציאליים, השלב הראשון בדה-צנטרליזציה של התצוגות הרשמיות בפריז בשנות ה-30 וה-50 של המאה ה-20.
בתקופת מלחמת האזרחים הספרדית הוא הבטיח את פינוי יצירות האמנות של מוזיאון הפראדו כדי להצילם מביזה והשחתה.
בתקופת הכיבוש הגרמני בצרפת הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את הגרמנים בנחיצות האמנות ולבסוף ארגן את העברתם והסתרתם של מאות יצירות אמנות מהלובר לאזורי הספר תחת אפם של הנאצים וממשלת וישי.
באותה עת, הוא תרם לאבטחת אוספי האמנות הפרטיים והציבוריים (כמו האוסף של מוריס דה רוטשילד) ותמך בפעולות שביצעה רוז ואלאן (Rose Valland) בהברחת יצירות אמנות מהגלריה הלאומית ז'ה דה פום.
באוקטובר 1944, תנועת השחרור הצרפתית מינתה אותו למנכ"ל רשות יצירות האמנות ובדצמבר היה למנהל הכללי לאומנות וכתבי יד.
בתקופת כהונתו הקים את הקרן הלאומית לכתבים ומרכזי דרמה.
לאחר המלחמה, הוא עוטר במדליית המחתרת ובשנת 1958 שארל דה גול מינה אותו למפקד לגיון כבוד.
בדצמבר 1955 היה למזכיר באקדמיה לאומנות ולאחר שהתגרש מאשתו הראשונה, נישא לשחקנית ז'אן בואטל (Jeanne Boitel) אותה פגש ב-1944 בעת שנשלחה אליו מטעם המחתרת הצרפתית כאשת קשר.
ביולי 1959 הוקם משרד המדינה לענייני תרבות ולשר התרבות התמנה אנדרה מאלרו שמינה את ז'וז'אר למזכ"ל משרד התרבות והוטל עליו לתאם בין המחלקות השונות שבסמכות המשרד: מחלקת התיאטרון הלאומי, המחלקה למדעי האמנות ומדעים הומאניים, מחלקת תעמולה תיירותית, המחלקה לאנדרטאות היסטוריות, מחלקת הקולנוע ומחלקת ההשכלה הפופולרית.
ז'וז'אר הוצא לפנסיה ביוני 1961 אך זומן לשירות כיועץ מדינה ומנהל כבוד לאמנות וכתבי יד.
בשנת 1962 היה אחראי לארגון כל התערוכות בצרפת ומחוצה לה, תוך סיוע ממשרד התרבות.
בפברואר 1964 היה לחבר בוועדה להכנת תוכנית החומש התרבותית של משרד החוץ הצרפתי ובספטמבר אותה שנה היה לחבר במועצה הכלכלית והחברתית.
בסוף 1966 הוא פוטר מתפקידיו במשרד התרבות על ידי השר אנדרה מאלרו שטען כי הוא מחפש להזרים דם צעיר ומודרני, אך הוא הבטיח לז'וז'אר כי ימנה לתפקיד מבטיח.
עשרה חודשים לאחר מכן, ב-21 ביוני 1967, נפטר בפריז מתסחיף ריאתי.
לאחר מותו, השר אנדרה מאלרו קרא לשער הכניסה לאקול דו לובר (מוסד להשכלה גבוהה המצוי בארמון הלובר) בשם "שער ז'וז'אר".
באוקטובר 2014 ערוץ הטלוויזיה France 3 שידר סרט תעודה על חייו בשם "האיש שהציל את הלובר".
ז'אק מָאהְפַר (פרסית: ژاک ماهفر; נולד 14 במרץ 1931) הוא איש עסקים יליד אספהאן שבמרכז איראן.
הוא עוסק שנים רבות בסחר תרופות.
הוא הגה רעיון להקים בתי חרושת לייצור תרופות באיראן, אולם התוכנית נגנזה עם פרוץ המהפכה האסלאמית של האייתוללה ח'ומיני.
הודות לפעילות פילנתרופית ענפה באיראן, אירופה, ישראל וארצות הברית, הוא זכה לתעודות הוקרה רבות, ביניהם אות לגיון הכבוד של צרפת ועיטור נשיא מדינת ישראל.
ז'אק מָאהְפַר נולד בשכונת היהודים ג'וּבָּארֶה, באספהאן שבמרכז איראן.
אמו נקראה מַנְזָל ואביו חָג' הילל מָאהּ-גֶרֶפְתֶה.
משפחה בת שבע הנפשות (הכוללת שלושה בנים ושתי בנות) חיה בחדר אחד בנוי מטיט, בעל מחסן אחורי ומרתף טחוב ואפל.
זו הייתה שכונת היהודים הענייה, ליד שתי האחרות שנקראו דַּרְדַשְׁת וגוֹלְבַּהָאר.
השכונה, בעלת סמטאות צרות, וכולה בנויה מבתי טיט.
התושבים חיו בפחד מתמיד מפני מעשי הטרדה של בריונים מוסלמים המוסתים על ידי אנשי דת.
אלה היו בוזזים את רכושם, פוגעים בגופם ומשפילים אותם.
גם תלמידי בית ספר יהודים סבלו מנחת זרועם של בריונים אלה בזמן ההליכה לבית הספר או חזרה לביתם.
באותה תקופה היהודים היו מנועים מלעסוק במקצועות רבים באיראן וכולם כרובם עסקו במלאכות בעלות הכנסה נמוכה, ובעיקר ברוכלות.
אולם, במרוצה הזמן חל שיפור במצבם של היהודים והוסרו מעליהם חלק מן המגבלות.
כתוצאה מכך הם הצליחו לשפר את רמת חייהם.
את ארבע השנים הראשונות של בית ספר יסודי העביר מאהפר בבית ספר מיסיונרי בשם "בֶּהֶשְׁת אָיִין".
לאחר מכן עבר לבית ספר "אליאנס" (כל ישראל חברים) עד גמר חטיבת הביניים, ומשם לבית ספר הכללי "אַדַבּ".
רמת ההוראה בכל בתי ספר האלה הייתה גבוהה יחסית.
בגיל 12 הצטרף לתנועת החלוץ ושם התוודע לתרבות הישראלית ולשפה העברית.
ההיכרות הראשונית שלו עם עסקי התרופות והרפואה הייתה בזמן שרופא יהודי בשם ד"ר מנזור-אללה הציע לאביו שירשה לו ללוות אותו במסעותיו לכפרי האזור ויהיה לו לעזר.
ד"ר מנזור-אללה היה רופא נודד שביקר בכפרים הקרובים לעיר ושם עסק בריפוי החולים.
כתמורה קיבל עופות, ביצים ודברי מזון אחרים.
הרופא העניק לז'אק חלק קטן מ"הכנסתו" היומית.
מאהפר עסק מדי פעם גם ברוכלות בתוך העיר: הוא היה קונה סבון, מברשות וסחורות דומות ומציע אותם לעוברים ושבים ברחוב.
בשנת 1948 חלה אביו בשחפת עצמות.
באותה תקופה באיראן, זו הייתה מחלה מסוכנת וכמעט חשוכת מרפא.
הטיפולים בעיר אספהאן לא הועילו ולכן הוחלט להעבירו לטהראן.
כתוצאה מכן, ז'אק נאלץ להפסיק את לימודיו בכיתה י"א וללוות את אביו לאשפוז באחד מבתי חולים בבירה.
הוא גם נאלץ לחפש עבודה כדי לשאת בעול פרנסת המשפחה.
הוא התחיל לעבוד בבית מרקחת "רֵי" בדרום טהראן בתור שוליה.
המקום היה שייך לד"ר מוסא בְּרָאל, אחד ממכובדי הקהילה היהודית בעיר.
הוא עבד שש עשרה שעות ביום כנער שליחויות, בתמורה לשכר דל של שלושה טומאן ליום.
אף על פי כן, עבודה זו הקנתה לו ניסיון רב חשיבות בענייני עסקים, ועזרה לו להקים עסקים משלו בשנים שלאחר מכן.
הוא הקים את חברת "מאהפר" בשותפות עם שני אחיו, סעיד (ציון) וגורג'י (דניאל) והצליח במרוצת הזמן להשיג זיכיונות של כמה חברות תרופות גדולות באירופה, כולל החברה השוודית "אסטרה" .
העסקים התרחבו אט אט והחברה העסיקה עשרות רופאים, מקדמי מכירות ועובדים אחרים.
בשלב מאוחר יותר הוא השיג רישיונות לייצור כמה תרופות באיראן עצמה.
מאז תחילת ההצלחות בעולם העסקים, מאהפר התחיל גם בפעילות פילנתרופית במטרה לשרת את הקהילה ואת המדינה.
במסגרת פעילות זו הוא עזר לרוב עובדי החברה לרכוש בתי מגורים.
הוא גם מימן בניית עשרה בתי ספר לתושבי אזורי העוני לפי בקשת המדינה.
כמו כן, הוא עזר בהקמת בית אבות ושלושה בתי ספר יהודיים.
בשנים שלאחר מכן הוא הגיש תוכנית מפורטת לגנרל ד"ר עבדל-כרים איאדי, רופאו הפרטי של השאה וכן ראש האגף הרפואי בצבא איראן, להקים בית חרושת לייצור תרופות עבור הצבא, כדי להוזיל עלויות, לחסוך במט"ח ואף גם לייצא תרופות למדינות השכנות.
המיזם יכול היה גם לעזור לכניסת טכנולוגיות חדשות לתעשייה באיראן.
חברת "אסטרה" השוודית לייצור תרופות הייתה בין הראשונות שקדמה בברכה יוזמה זו.
גם כמה חברות משווייץ, איטליה והולנד הראו התעניינות.
סוכם ליישם את הפרויקט בשיתוף עם אגף האפסנאות האזרחית של הצבא (אֶתֶּכָּא) שהייה ספק התרופות העיקרי ליחידות הצבא.
המיזם התגלגל ואף הגיע לשלבים רגישים ונחתם הסכם עם חברת "אסטרה".
ההסכם קיבל גם את ברכתו של המלך עצמו (בהיותו גם המפקד העליון של צבא איראן).
אולם, התוכנית נגנזה עם תחילת המהומות שהובילו למהפכה האסלאמית בפברואר 1979.
במשך שנות פעילותו העסקית בתוך איראן, מאהפר קשר קשרי ידיעות ועסקים עם רבים מן האישים בעלי השפעה במדינה בתחומי תרופות ורפואה, ביניהם, ד"ר מנוצ'הר אקבאל , אשר נתמנה בשנת 1957 לראש ממשלת איראן, ד"ר איאדי, ד"ר ג'האן-שאה צאלח שהייה שר הבריאות ומשפחת ח'וסרו-שאהי בעלת חברות עסקיות גדולות.
הוא גם זכה להיות אחד מראשי הקהילה היהודית ובפעילותו זכה להערכה מצד הרב הראשי של יהודי איראן, החכם ידידיה שופט.
זמן קצר לאחר המהפכה האיסלאמית ועקב השתלטות המשטר המהפכני על רוב ענפי העסקים והמסחר הרווחיים במדינה, מאהפר נאלץ לוותר על בעלות חברת "מאהפר", להעביר אותה לרשות המשטר ולוותר על כל זכויותיו וזכויות אחיו בחברה זו.
בחברת הנציג הרשמי של המשטר הוא נסע למדינות אירופה כדי להסדיר את העברת הזיכיונות לבעלות המדינה.
זמן קצר לאחר השלמת המשימה ביולי 1979, הוא נאלץ לעזוב את איראן יחד עם בני משפחתו ולצאת לגלות.
המשפחה התגוררה בתחילה בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
אבל אחרי שהייה קצרה שם, החלה לחפש מגורים אחרים, ולבסוף השתקעה בז'נבה.
במקום מגוריו החדש, מאהפר הצליח לשקם את עסקיו כמעט מאפס ולהגיע לשגשוג תוך זמן קצר.
בז'נבה הוא קשר קשרי ידידות עם אנשים מכובדים מקרב הקהילה היהודית והציבורית, כולל המשפטן מוריס אברם , לשעבר שגריר ארצות הברית במוסדות האו"ם בז'נבה, שהקים לאחר מכן את ארגון UN Watch כדי לעקוב אחרי פעילות מוסדות האו"ם.
עוד בתקופת נעוריו מאהפר הקים קשר אמיץ עם מדינת ישראל.
הוא התיידד עם יגאל אלון בתפקידו כשר החוץ וקשר קשרים עם רבים מראשי מדינת ישראל ואנשי פוליטיקה וחברה.
הוא היה בקשר עם יצחק רבין, אריאל שרון ואהוד ברק ששלושתם כיהנו תקופה מסוימת כראשי ממשלת ישראל.
הוא התיידד גם עזר ויצמן שכיהן כנשיא המדינה.
במקביל הוא הגיש עזרה פילנתרופית למוסדות התרבות, הרפואה והמדע בישראל.
על כך הוא זכה ללוחות הוקרה ותעודות כבוד רבים.
ביושבו בז'נבה, מאהפר קשר קשרי ידידות ושיתוף פעולה גם עם ראשי הקהילה היהודית בצרפת ונעזר בהם במאמציו להביא לשחרור 13 יהודים שנעצרו בשיראז (בדרום איראן) באשמת "ריגול לטובת ישראל".
הוא ביקש את עזרתו של קופי ענאן, מזכ"ל האו"ם.
הודות למאמצים אלה ואחרים, הנשיא ניקולא סרקוזי נשיא צרפת החליט להעניק לו את אות לגיון הכבוד.
גם בישראל, הוא הקים שני בתי כנסת ומימן הקמתם של כמה מרפאות ומוסדות רפואיים אחרים, כולל מרפאות לרפואת שיניים בשכונות החלשות בערים שונות.
במסגרת פעילותו בענייני תרבות, הוא תרם למימון פרסומם של עשרות ספרים בתחומי אקדמיה וספרות.
הוא גם הצטרף לחבר הנאמנים של מפעל התרבות "אנציקלופדיה איראניקה" בניו יורק כדי לתרום את חלקו לאיראן ותרבותה.
הודות לכל הפעילות הפילנתרופית הזו, הנשיא שמעון פרס העניק לו את עיטור נשיא מדינת ישראל ב-30 בינואר 2014. הוא היה בין הלא-ישראליים הבודדים שזכו לכבוד זה, לצידם של הנרי קיסינג'ר, הנשיא ביל קלינטון, הנשיא ברק אובמה וכן אנגלה מרקל, קנצלרית גרמניה.
הספר "מנער שליח ליזם בכיר, זכרונותיו של ז'אק מאהפר", תל אביב, דצמבר 2015
הירחון "רה-אוורד" לוס-אנג'לס", קיץ 2012
ז'אק לאקומב (נולד ב-14 ביולי 1963 בקאפ-דה-לה מדליין, קוויבק) הוא מנצח קנדי.
לאקומב החל את לימודי המוזיקה בשירת מקהלה.
הוא המשיך בלימודיו בקונסרבטואר למוזיקה של קוויבק במונטריאול ובאוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה בווינה, אוסטריה.
בשנים 1994 עד 1998 היה לאקומב עוזר למנצח של התזמורת הסימפונית של מונטריאול ובהמשך למנצח האורח הראשי שלה.
הוא היה המנצח הראשי והמנהל המוזיקלי של הבלט הקנדי (Les Grands Ballets Canadiens) משנת 1990 עד 2003. בשנת 2006 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית Trois-Rivières.
באירופה, כיהן לאקומב כמנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לורן במץ, צרפת, בשנים 1998–2001.
בנובמבר 2008 ניצח לאקומב לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
הופעתו זו הובילה למינוי באוקטובר 2009 כמנהל המוזיקלי ה-13 של התזמורת, החל בעונת 2010–2011. לאקומב חזיק בתואר מנהל מוזיקלי מיועד בעונת 2009–2010. החוזה ההתחלתי כמנהל מוזיקלי היה ל-3 שנים.
ביולי 2012 הודיעה תזמורת ניו ג'רזי על הארכת החוזה של לאקומב כמנהל מוזיקלי עד עונת 2015–2016,באוקטובר 2014 הודיעה התזמורת על סיום מתוכנן של תקופת כהונתו של לאקומב כמנהל מוזיקלי, בתום עונת 2015–2016, אז פרש מתפקידו כמנהל המוזיקלי של תזמורת ניו ג'רזי.
המלחין דאריל קוביאן הקדיש את יצירתו החדשה "O For a Muse of Fire" ללאקומב ולתזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי, שניגנה אותה בביצוע בכורה במרץ 2015. באוגוסט 2015 הודיע התיאטרון של בון על מינוי לאקומב למנצח הראשי החדש של האופרה של בון, החל בעונת 2016–2017, בחוזה התחלתי לשנתיים.
לאקומב נשא לאישה בשנת 2004 את ג'אנט, שאותה הכיר בשנת 2003. ב-2012 עוטר לאקומב בתואר אביר המסדר הלאומי של קוויבק.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס ג'ונואלבום השנה הקלאסי – אנסמבל גדולMaxime Goulet: Symphonie de la tempête de verglas
ז'אק לזרוס היה קצין בצבא הצרפתי עד לכיבושה של צרפת על ידי גרמניה הנאצית, ממנהיגי הצבא היהודי שהיה חלק מתנועת ההתנגדות הצרפתית בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעיל פוליטי ותרבותי לקידום רווחתה של יהדות אלג'יריה לאחר שנת 1948 ובמיוחד בתקופת מלחמת העצמאות של אלג'יריה בשנים 1954–1962.
לזרוס נולד בעיירה פאיירן בשווייץ להורים יהודים ממוצא אלזסי.
עם תום מלחמת העולם הראשונה חזרה משפחתו של לזרוס לצרפת, ולזרוס התגייס לשורות הצבא הצרפתי, בו שירת עד חתימת הסכם שביתת האש בין צרפת לגרמניה והקמת ממשלת וישי בשנת 1940 אז שוחרר מצבא עקב יהדותו.
בשנת 1943 התמנה למנהיגה של תנועת התנגדות יהודית חשאית "הצבא היהודי" (Armee Juive).
ב-17 ביולי 1944, במהלך שליחות סודית לבריטניה, נעצר לזרוס, ונשלח לאושוויץ יחד עם 50 עצורים נוספים ברכבת האחרונה שעזבה את פריז.
ארבעה ימים מאוחר יותר, קפץ לזרוס מהרכבת ונמלט.
לאחר תום המלחמה לזרוס פעל בדרכים שונות לקידום יהדות אלג'יריה.
בשנת 1948 לזרוס נישא ליהודית שרקי, ילידת אלג'יריה, בתו של עזר שרקי, אחד ממנהיגי יהדות אלג'יריה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, במאי 1946, נסע לזרוס לאלג'יריה במטרה לגייס יהודים צפון אפריקאים ל"ליגה הימית היהודית" (Jewish Maritime League).
בהמשך חזר לאלג'יריה, ופתח שם את בתי הספר הראשונים של רשת אורט.
ב-1948 ייסד ושימש כעורך ראשי של העיתון Information Juive, שעסק בנושאים יהודים ובמצב הקהילה במשך מלחמת אלג'יריה.
כעורך העיתון הוא הזמין אינטלקטואלים יהודים אלג'יראים וצרפתים לכתיבה בנושא תחיית הזהות היהודית-אלג'יראית ויהודית-צרפתית לאחר השואה.
לזרוס היה ער למצבם העדין של יהודי אלג'יריה בתקופת המלחמה לעצמאותה מהשלטון הצרפתי, ונשאר בה עד סיום המלחמה וקבלת עצמאותה ב־1962. במשך שנות המלחמה שימש כדוברה של הקהילה היהודית הן מול החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והן מול צרפת, ועמד בראש המשרד האלג'יראי של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1962 חזר לצרפת יחד עם ההגירה של חלק משמעותי מיהדות אלג'יריה, ופעל להבטחת מעמדם כזכאים לאזרחות צרפתית.
בשנה זו הסניף הצפון אפריקאי של הקונגרס היהודי העולמי, עבר לצרפת ולזרוס התמנה לעמוד בראש המשרד הפריזאי של הארגון, ולייצג את צפון אפריקה בקונגרס היהודי.
עם חזרתו לפריז המשיך לזרוס לערוך את העיתון Information Juive והוביל, יחד עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים, את הוועד היהודי-אלג'יראי ללימודי החברה (Comite Juif Algerien d'etudes sociales).
לזרוס פרש מתפקידיו בקונגרס היהודי העולמי בשנת 1980.
ז'אק ווהן הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר משמש כמאמן בקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA.
לאורך 12 עונותיו כשחקן ב-NBA שיחק עבור 5 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 4.5 נקודות, 2.5 אסיסטים ו-1.3 ריבאונדים למשחק.
ווהן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, וגדל בפסדינה הסמוכה.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של "תיכון ג'ון מיור", 1992/1993, נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ואף זכה בתואר ה-MVP של המשחק יחד עם ג'רי סטקהאוס.
בין השנים 1993–1997 למד באוניברסיטת קנזס, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל רוי ויליאמס.
בכל 4 עונותיו בקבוצה העפילו ה"ג'ייהוקס" לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), ובעונת 1995/1996 אף הגיע לרבע הגמר, בו הפסידו מול אוניברסיטת סירקיוז.
בעונות 1996 ו-1997, בהן רשם ממוצעים של 10.6 נקודות ו-6.4 אסיסטים למשחק, נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
לאורך תקופתו בקנזס שיתף פעולה, בין היתר, עם שחקני ה-NBA לעתיד גרג אוסטרטאג, סקוט פולארד, ריף לפרנץ ופול פירס.
בדראפט ה-NBA 1997 נבחר ווהן על ידי יוטה ג'אז, בבחירה ה-27. בעונתו הראשונה ביוטה העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, אולם הפסידה מול שיקגו בולס בתוצאה 2–4, בזהה לעונה הקודמת.
ב-4 עונותיו עם הג'אז שימש ווהן כשחקן ספסל, ורשם ממוצעים של 4.3 נקודות ו-2.4 אסיסטים למשחק.
בין השנים 2001–2006 שיחק לתקופות קצרות עבור אטלנטה הוקס, אורלנדו מג'יק וניו ג'רזי נטס.
לאורך התקופה פתח ב-110 משחקים, והעמיד ממוצעים של 5.0 נקודות ו-2.7 אסיסטים למשחק.
ביולי 2006 חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס, במדיה שיחק ב-3 עונותיו האחרונות בקריירה.
בעונת זכה עם הספרס באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על קליבלנד קאבלירס בסדרת הגמר.
ווהן שותף בכל 20 משחקי הקבוצה בפלייאוף, כמחליפו מהספסל של טוני פארקר, ותרם 2.2 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 34.
לקראת עונת הצטרף ווהן לצוות האימון של גרג פופוביץ' בסן אנטוניו ספרס, בו שיתף פעולה עם עוזרי המאמן ברט בראון ומייק בודנהולצר.
בעונת הודחה הקבוצה בגמר האזור המערבי בפלייאוף, מול אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ביולי 2012 מונה ווהן למאמן הראשי של קבוצת אורלנדו מג'יק, במקומו של סטן ואן גנדי.
בשתי עונותיו הראשונות בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן כולל של 43 ניצחונות לעומת 121 הפסדים, ולאחר שפתחה את עונת עם מאזן 15–37 פיטרה אורלנדו את ווהן מתפקידו ומינתה במקומו את עוזר המאמן ג'יימס בורגו.
השחקנים הבולטים של המג'יק באותה תקופה היו טוביאס האריס, ארון אפללו וניקולה ווצ'ביץ'.
לקראת עונת מונה לעוזר מאמן ברוקלין נטס, תחת המאמן הנכנס קני אטקינסון.
ב-7 מרץ 2020, כאשר עמדה הקבוצה על מאזן שלילי 28–34, מונה ווהן למאמן הראשי של הנטס במקומו של אטקינסון.
בסיום אותה עונה חזר לעמדת עוזר המאמן בברוקלין, כאשר מונה סטיב נאש למאמן הראשי.
ז'אק ז'אן לרמיט היה נוירולוג צרפתי.
לרמיט נולד במונט-סן-פר, במחוז אן שבצרפת, בנו של ליאון אוגוסטין לרמיט, צייר ריאליסטי צרפתי.
לאחר שסיים את לימודיו בסנט אטיין, הוא עבר ללמוד בפריז ובשנת 1907 סיים שם את לימודי הרפואה.
הוא התמחה בנוירולוגיה והפך לרופא מומחה בשנת 1908 ופרופסור לפסיכיאטריה 1922. במהלך מלחמת העולם הראשונה התמחה בפגיעות בעמוד השדרה והתחיל להתעניין בנוירופסיכיאטריה.
התמחות זו הובילה לפרסומים על הזיות חזותיות של העצמי.
כאדם מאמין, הוא חקר את ההקשר בין תאולוגיה לרפואה, והדבר הוביל אותו למחקרים מעניינים על איחוז וסטיגמטה.
לרמיט היה נוירולוג קליני ידוע ומספר מונחים רפואיים נושאים את שמו:
הסימן של לרמיט : מצב בו כיפוף הצוואר בקרב חולי טרשת נפוצה מייצר תחושות דומות לשוק חשמלי, המשתרעות לאורך עמוד השדרה ועלולות להתפשט לגפיים התחתונות.
תסמונת לרמיט: תסמונת נדירה של שיתוק בעיניים עם ניסטגמוס.
תסמונת לרמיט-לווי: תסמונת של שיתוק מתקדם באיטיות לאחר שבץ מוחי
ז'אק ויון , הידוע גם בשם גאסטון דושאן, היה צייר ומדפיס קוביסטי ומופשט.
נולד בשם - כאמיל מרי פרדריק גסטון דושאן בדאמוויל, 31 ביולי 1875, בנורמנדי, צרפת.
הוא בא ממשפחה עשירה עם נטיות אמנותיות.
בהיותו צעיר, חונך עם אחיו על ידי סבו מצד אמו אמיל ניקולה, איש עסקים ואמן מצליח.
גסטון דושאן היה האח הגדול של:
בשנת 1894 הוא ואחיו ריימונד עברו למונמרטר בפריז.
שם, למד משפטים באוניברסיטת פריז, אך קיבל אישור של אביו ללמוד אמנות בתנאי שעליו להמשיך ללמוד משפטים.
כדי להבדיל את עצמו מאחיו, גסטון דושאן אימץ את שם הבדוי של ז'אק ויון כמחווה למשורר ימי הביניים הצרפתי פרנסואה ויון.
במונמרטר, מרכז של קהילת האמנות הגדולה, איבד ויון עניין בחיפוש אחר קריירה משפטית, ובמשך 10 השנים הבאות עבד במדיה גרפית, תרם קריקטורות ואיורים לעיתונים פריזיים וכן ציור כרזות צבעוניות.
עבודותיו הופיעו בשבועון הסאטירי Le Courrier français.
בשנת 1903 עזר לארגן את אזור הרישום של סלון הסתיו הראשון בפריס.
בשנים 1904–1905 למד אמנות באקדמיה ז'וליאן.
תחילה הושפע מאדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק, אולם בהמשך השתתף בתנועות המודרניות כמו ה-קוביסטים והציור המופשט.
בשנת 1906, מונמרטר הייתה קהילה פורחת, וז'אק ויון עבר לפוטו (Puteaux) בפרבריה השקטים של פריז.
שם, הוא החל להקדיש יותר מזמנו לעבודה בתחריטים, טכניקת דפוס שקע שיוצרת קווים כהים וקטיפתיים הבולטים על רקע לבן הנייר.
במהלך תקופה זו הוא ניסה לפתח את הטכניקה שלו עם יצרני דפוס חשובים אחרים כמו מנואל רובי.
בידודו מקהילת האמנות התוססת במונמרטר, יחד עם אופיו הצנוע, גרמו לכך, שהוא ויצירות האמנות שלו נשארו מעורפלות במשך מספר שנים.
בביתו, בשנת 1911, הוא והאחים שלו ריימונד ומרסל ארגנו קבוצת דיונים קבועה עם אמנים ומבקרים כמו ז'אן מצינז'ה, אלברט גליזיס, פרנסיס פיקביה, רובר דלונה, פרננד לז'ה ואחרים שכונתה במהרה על שם המקום - קבוצת פוטו .
ויון דחף לכך שהקבוצה תוצג בשם "סקציית ד'אור" על שם כלל הזהב של המתמטיקה הקלאסית.
המופע הראשון שלהם, Salon de la Section d'Or, התקיים בגלריה לה בוטי באוקטובר 1912, כלל יותר מ-200 יצירות של 31 אמנים.
בשנת 1913 יצר ויון שבעה ציורים גדולים בהן צורות שהופכות לפירמידיות מוצללות.
באותה שנה, הוא הציג בתערוכת הארמורי בעיר ניו יורק, ועזר להביא את האמנות המודרנית האירופית לארצות הברית.
עבודותיו נעשו פופולריות וכל יצירותיו נמכרו.
משם התרחב המוניטין שלו, כך שעד שנות השלושים הוא היה מוכר יותר בארצות הברית מאשר באירופה.
תערוכת עבודתו של ז'אק ויון נערכה בפריז בשנת 1944 ב"גלריה לואי קארה", שלאחריה זכה בהצטיינות במספר תערוכות בינלאומיות.
בשנת 1938 הוא נקרא Chevalier (אביר) של לגיון הכבוד.
בשנת 1947 הועלה לדרגת קצין של לגיון של הכבוד.
בשנת 1950 קיבל ויון את פרס קרנגי, הפרס הגבוה ביותר לציור בעולם, ובשנת 1954 התמנה למפקד (מפקד) בלגיון הכבוד.
בשנה שלאחר מכן הוטל עליו לתכנן חלונות ויטראז' לקתדרלה במץ, צרפת.
בשנת 1956 זכה בפרס הגדול בתערוכת הביאנלה בוונציה.
חד ההישגים הגדולים ביותר של ויון כמדפיס היה יצירת שפה גרפית לקוביזם - הישג ששום מדפיס אחר, כולל חבריו הקוביסטים פבלו פיקאסו או ז'ורז' בראק, לא יכול היה לטעון.
ויון נפטר, 9 ביוני 1963 בסטודיו שלו בעיר פוטו, צרפת.
בשנת 1967, מרסל, אחיו האמן האחרון ששרד, עזר לארגן תערוכה משפחתית - עם עבודות של ז'אק ויון, ריימונד דושאן-ויון, מרסל דושאן, סוזן דושאן ברואן.
חלק מתערוכה משפחתית זו הוצגה לאחר מכן במוזיאון הלאומי של מוד מודרן בפריז.
ז'אק ז'אנו (נולד ב-1950) הוא אמן רב-תחומי ישראלי.
ז'אק ז'אנו נולד בפאס שבמרוקו וכשהיה בן שבע הגיע עם הוריו לעיירה שלומי של סוף שנות ה-50 בישראל.
לאחר שירות צבאי בחיל הים, ז'אנו עבר לירושלים ולמד בבצלאל, אך לא סיים את לימודיו.
ב-1976 הוא יצא למסע נדודים למספר שנים באירופה ובהודו.
בהודו שהה כחצי שנה בעירו של הגורו אושו, שהמליץ לו לשוב לישראל ולמצוא שם את מבוקשו באחד מחצרות הרבנים החסידיים.
ז'אנו חזר לישראל, נשא לאישה את סוזאן ונולדו להם 8 ילדים.
בשנות ה-80 הם גרו לסירוגין בירושלים וניו יורק, ונכון ל-2021 הם מתגוררים בכליל.
ז'אנו עוסק בעיקר בפיסול מאבן, מתכת, עץ, ברזל, ספרים וחומרים ממוחזרים.
עבודותיו משלבות אותיות וצירופי מילים מהתנ"ך לצד סממנים פולחניים נוספים כמו נרות ותפילין.
ז'אנו מרבה לעסוק בנושאים הקשורים בנדודים, ארעיות והחיפוש אחר זהות תרבותית וגאוגרפית.
לעיתים קרובות הוא משתמש בפסולת בנייה כדי ליצור בתים הנישאים על גבי אניה, מריצה או גלגלים.
הבתים של ז'אנו שואבים השראה ממחוזות ילדותו במרוקו ומזכירים קברי צדיקים וקברי שייחים בצורתם.
כבר ב-1979, בעיצומה של התפיסה המושגית באמנות הישראלית, ז'אנו נתן ביטוי למוצאו הצפון אפריקאי ולביוגרפיה האישית שלו.
הוא הציג באותה תקופה בגלריה הקיבוץ ציורי שמן קטנים ובהם דיוקנאות של רבנים וצדיקים מארצות המזרח שטורבנים לראשם, בדומה לדיוקנאות שהכיר מילדותו.
ציורי הצדיקים של ז'אנו, הם לדברי החוקר דוד שפרבר, מעין ניסוי במאגיה שימושית, שמעלה שאלות ביחס להגדרת הזהות והחיבור למסורות פולחן עממיות.
גם ביצירות מאוחרות יותר, שנוצרו בעקבות מסע של ז'אנו אל מחוזות ילדותו במרוקו, חוזר העיסוק בפולקלור העממי במבט פוסט-אוריינטליסטי.
באחת ההצהרות שכתב על עצמו אמר ז'אנו: "מוזיאון תל אביב לא יציג אותי בחיים...
כי ז'אק ז'אנו מציג עניין יהודי, מרוקאי, אמנות שמשתמשת בדת.
כי אני לא מעתיק מספיק אמנות מחוץ לארץ, אם הייתי מעתיק, מראה השפעה זרה, אז הייתי מצטרף לכל החברותא.
אבל מכיוון שאני מנסה להיות אמיתי – אז אני לא מוצג שם.
זה אחמדינג'אד של ישראל, בתרבות הישראלית – מישהו תופס מקום ושולט על העניינים, אין עליו שום סמכות.
שנים על גבי שנים יושב בן אדם אחד, בוחר את מי שהוא רוצה ומוחק את מי שהוא רוצה – וזו אמנות"
לאורך השנים ז'אנו מרבה לעסוק בשינוי וארעיות.
הדבר בא לידי ביטוי הן בחומרים שמשתמש בהם שחלקם ממוחזרים או חומרים מתכלים והן בשימוש בדימויים כמו אנייה, אופניים, מריצות גלגלים שתשמישי קדושה או אותיות חפונים בהם ועגלות משא.
דימויים אלו קשורים למסע שלו עצמו שהחל בגיל שבע כשהגיע באנייה ממרוקו לישראל, מסע שנמשך במהלך חייו והחיפוש אחר זהות ובית, או כדברי ז'אנו: "אנו כולנו בדרך, לקראת מקום מסוים, במעבר ל...
וכל שנייה אנו מתים ואנו חיים ואני רוצה לתפוס את השנייה הזו".
תבנית נוספת שחוזרת בעבודות של ז'אנו היא השימוש בדגמי מבנים מרובעים עם כיפות עגולות מברזל חלוד ומתפורר, מתוכם הוא מתיך צורות של אותיות, לעיתים מצרף נרות נשמה שמאירות מתוך האותיות וספרים בלויים.
המבנים המקושתים מזכירים הן קברי צדיקים והן קברי שייחים, ולכן במובן מסוים, ז'אנו מערער על הדיכוטומיה בין "יהודיות" ל"ערביות", שכן התרבות שהוא הגיע ממנה מכילה ערביות ויהדות כאחד.
ז'אנו מעיד שהצורה המבנית מגיעה אליו באופן אינטואיטיבי, אך ייתכן שזה קשור לבתים שראה במרוקו.
ניתן לומר שאותם מבנים מרובעים עם כיפה עגולה, שמשמשים כתבנית יסוד ביצירותיו נושאים שלוש משמעויות: בית, קבר ומקום קדוש או לחלופין – חיים, מוות ואמונה.
אל מול החומריות של הברזל והמתכת, ז'אנו משלב בעבודותיו חומרים כמעט נטולי מסה כמו נוצות, חוטי ציצית, נרות, חיטה, דפי תלמוד, תפילין.
הניגודיות בין הנדודים לעיסוק בבית צפה ועולה גם בשימוש בחומרים – באמצעותם החול והקודש מתערבבים יחד.
השילוב של אותיות מותכות מברזל בעבודותיו, קשורים לניסיון לגעת באותה איכות מטאפיזית שהיא חומרית ורוחנית כאחד.
ז'אנו משתמש במילים מהמקורות, כמו: "אהיה אשר אהיה", "הנני", "אנוכי", "אימתי".
השימוש באותיות ומילים מתחברת למסורת קבלית של בריאת העולם מאותיות.
גם אצל ז'אנו האותיות מתלכדות לכדי יצירה.
לאורך השנים הפעילות של ז'אנו שכללה גם מיצבים ווידאו ארט יצרה הכלאה בין דיסציפלינות שונות ואתגרה את השיח החילוני ההגמוני אך גם את שיח תרבות השוליים הדתית.
עבודותיו של ז'אנו מפוגגות את ההבחנה המקובלת בין העולם החילוני ההומניסטי ששם את האדם במרכז לבין עולם טרום-מודרני בו אלוהים הוא חזות הכל.
אצל ז'אנו "אנכי ה' אלוהיך" מתערבב ב"אנוכי" האישי.
כפי שכתב ז'אנו עצמו: "אשרי האדם הפשוט שהוא אדון לעצמו, שיש לו אני שיש לו אנוכי, שהוא הנני".
ז'אנו מודע לכך שהעיסוק באמנות יהודית משמעותה להישאר מחוץ לקונצנזוס והוא בוחר בכך באופן מכוון, אף שאינו מגדיר עצמו אדם דתי או שומר מצוות: "זה דורש המון אומץ לשלב אמנות יהודית בתל אביב.
בתל אביב הם רוצים להיות רפליקה, רוצים לדמות לתרבות האירופית, להיות כמו ב-New York City.
הם לא רוצים לעסוק בזהות היהודית.
לכן כל מה שמושאל ובא מאמריקה – הבגדים, התרבות, המחשבה – זה תופס.
אבל לחקור ולדעת את הדברים הפשוטים שסביבך אלפי דורות – הם לא אוהבים את זה".
1996 שדרות בן-צבי, ירושלים, "פסל החירות"
1999 גן הפסלים, המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, רמת גן, "כי האדם עץ השדה"
המוזיאון הפתוח תפן, תפן, "ביתך"
1989 פרס להשלמת עבודה, משרד החינוך והתרבות
1991 פרס בינלאומי, קריית האומנים הבינלאומית, "הסיטה", פריז, צרפת
1994 פרס ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית, משרד המדע והאמנויות
1996 פרס ע"ש שושנה איש שלום, על תרומה מיוחדת לאמנות, עיריית ירושלים
2001 פרס שר החינוך לתרבות יהודית
2006 פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
ז'אק-אנרי לאפיט הוא נהג מרוצים לשעבר צרפתי, שהתחרה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1974–1986. במהלך הקריירה השיג שישה ניצחונות, כולם עבור קבוצת ליז'ייה.
התחרה תשע פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן.
לאחר הפרישה שימש כמגיש ברשת TF1.
לאפיט התחרה לראשונה באליפות הפורמולה 1 בחמשת המרוצים האחרונים של עונת 1974 עבור קבוצת איזו-מרלבורו שבבעלות פרנק ויליאמס.
בענה הבאה התחרה עבור הקבוצה, ששינתה את שמה לויליאמס.
בגרנד פרי גרמניה סיים במקום השני והשיג את הנקודות ואת הפודיום לראשונה בקריירה.
במקביל לפורמולה 1 התחרה באותן השנים גם באליפות הפורמולה 2 האירופאית.
בשנת 1976 עבר להתחרות עבור קבוצת ליז'ייה.
בשלוש העונות הראשונות הגיע מספר פעמים לפודיום ואף השיג את הניצחון הראשון במהלך עונת 1977 בגרנד פרי שוודיה, אך בסופו של דבר דורג במרכז טבלת הנהגים.
עונת 1979 נפתחה עם צמד ניצחונות שלו.
הוא המשיך להיאבק על האליפות עד לשלושת המרוצים האחרונים בעונה, בהם לא צבר ניקוד ובסיומה דורג במקום הרביעי.
גם את שתי העונות הבאות סיים במקום הרביעי, אך בעונת 1982 סיים במקום ה-17 עם חמש נקודות בלבד לאורך כל העונה.
התוצאות בשתי העונות הבאות לא היו טובות יותר, לאחר שחזר להתחרות עבור קבוצת ויליאמס.
בשנת 1985, כשהוא כבר בן 40, חזר לאפיט להתחרות עבור ליז'ייה.
שלושה פודיומים בעונה ושני פודיומים נוספים במצחית הראשונה של העונה הבאה העניקו לו נקודות.
בתחילת גרנד פרי בריטניה שבר את רגלו ולא חזר להתחרות.
עם פרישתו החזיק בשיא המרוצים אליהם זינק (176) במשותף עם גרהאם היל.
לאפיט התחרה תשע פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן.
את ההישג הטוב במרוץ קבע בשנת 1974, אותו סיים עבור ליז'ייה במקום השמיני בדירוג הכולל ובמקום החמישי בקטגוריה בה התחרה.
לאחר שהחלים מהפציעה התחרה במספר מרוצים באליפות העולם למכוניות תיור.
בשנת 1988 הצטרף לאליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM), בה התחרה במשך שלוש עונות.
באוקטובר 2008, בגיל 64, ערך נסיעת מבחן לרנו R27, מכונית הפורמולה 1 של רנו במסלול פול רישרד.
ז'אק מיול היה צוללן צרפתי בעל שיאי עולם רבים בצלילה חופשית.
הסרט "הכחול הגדול" משנת 1988, בבימויו של לוק בסון, נכתב בהשראת סיפור חייו ושל חברו אנזו מאיורקה.
מיול היה אחד התסריטאים וחיבר את הספר "הומו דלפינוס: הדולפין בתוך האדם" של הפילוסופיה שלו על מקורותיהם הימיים של בני האדם.
ז'אק מיול היה אזרח צרפתי יליד שאנגחאי שבסין.
את חופשת הקיץ שלו בילה מיול בקראטסו שביפן כל שנה בילדותו.
כשהיה בן 7, הוא צלל בחליפת צלילה עם אחיו הגדול בים סביב יפן, שם הוא ראה דולפין בפעם הראשונה.
מיול תיאר את המפגש הגורלי בספרו "הומו דלפינוס: הדולפין שבאדם".
בגיל 49 היה הצוללן החופשי הראשון שירד למאה מטר (330 רגל) ב-23 בנובמבר 1976; וכשהיה בן 56 הוא הצליח לרדת ל-105 מטר.
בשלב המחקר המדעי בקריירה שלו, ניסה מיול לענות על השאלה האם לאדם יש פוטנציאל מימי נסתר שניתן לעורר באמצעות הכשרה פיזיולוגית ופסיכולוגית קפדנית.
התשוקה של מיול לצלילה ליוותה אותו כל חייו והתבססה על אהבתו לאוקיינוס, הפילוסופיה האישית שלו ורצונו לחקור את גבולותיו שלו.
במהלך חייו הוא עזר להכניס את הספורט האליטיסטי דאז של צלילה חופשית למיינסטרים.
פילוסופיית הצלילה שלו הייתה להגיע למצב נפשי המבוסס על הרפיה ונשימה ביוגה, בעזרתו הוא יכול להשיג דום נשימה.
הוא תרם גם להתקדמות הטכנולוגית בתחום הצלילה החופשית, ובמיוחד לשיפור מכלולים בהם השתמשו צוללנים ללא הגבלה.
מיול כבר היה צוללן חופשי מנוסה כשפגש את אנזו מאיורקה הסיציליאני שהיה הראשון שצלל מתחת ל-50 מ'.
מיול הגיע לעומק של 60 מטר.
נוצרה ידידות בין שני הצוללנים, כמו גם יריבות.
השיאים המפורסמים ביותר שלהם נקבעו בקטגוריה ללא מגבלות.
בין 1966 ל-1983, מיול היה שמונה פעמים אלוף העולם בקטגוריה זו.
בשנת 1981 קבע שיא עולמי של 61 מ' במשקל גוף בלבד, תוך שימוש בסנפירים.
בשנת 1976 מיול שבר את מחסום 100 מטר עם צלילה ללא הגבלה של 101 מטר בסמוך לאלבה, איטליה.
הבדיקות הראו שבמהלך צלילה זו פעימות ליבו ירדו מ-60 ל-27 פעימות לדקה, היבט של רפלקס הצלילה של היונקים, רפלקס הניכר יותר אצל לווייתנים, כלבי ים ודולפינים.
הצלילה העמוקה האחרונה של מיול החלה בשנת 1983 כשהגיע לעומק 105 מ', בגיל 56.
המשיכה העזה של מיול לדולפינים החלה בשנת 1955 כשעבד כצולל מסחרי בבריכת דולפינים במיאמי, פלורידה.
שם הוא פגש דולפינה בשם 'ליצן' (Clown) ויצר עמה קשר הדוק.
כשהוא מחקה את הדולפינה, למד כיצד לעצור את נשימתו למשך זמן ארוך יותר ואיך להתנהג ולשלב את עצמו באופן מיטבי מתחת למים.
הדולפינים הם שחוללו את הבסיס לפילוסופיית החיים של מיול "הומו דלפינוס".
ז'אק מיול חזה כי בתוך כמה דורות אנשים מסוימים יוכלו לצלול עד 200 מ' ולעצור את נשימתם עד עשר דקות.
כיום השיא ללא מגבלות עומד על 253 מ' ( הרברט ניטש, יוני 2012).
ברנקו פטרוביץ' הסרבי מחזיק בשיא דום נשימה סטטי ב-11 דקות ו-54 שניות (אוקטובר 2014).
גוראן צ'ולאק הקרואטי מחזיק בשיא דום נשימה סטטי בחמצן טהור ב-23 דקות שנייה אחת (יוני 2014).
הסרט הכחול הגדול, שביים לוק בסון בשנת 1988, היה בהשראת סיפור חייו וסיפור חייו של הצוללן האיטלקי אנזו מאיורקה וידידותם.
מיול היה המושא של הסרט התיעודי "דולפין מן" משנת 2017 (L'Homme dauphin, sur les traces de Jacques Mayol)'', בבימויו של לפטריס צ'ריטוס.
ב-22 בדצמבר 2001, בגיל 74, כשהוא סובל מדיכאון, התאבד מיול בתלייתו בווילה שלו באלבה, איטליה.
אפרו פוזר על חוף טוסקנה.
חבריו הקימו לו אנדרטה בדרום מזרח אלבה בעומק של 16 מטר.
ז'אק לאפיט היה בנקאי ופוליטיקאי צרפתי, שכיהן כראש הממשלה וכשר האוצר של צרפת בשנים 1830–1831 בתחילת שלטונו של המלך לואי פיליפ.
קודם לכן עלה לאפיט מהר בהייררכיה הבנקאית עד שהתמנה לנגיד הבנק של צרפת (1814–1820).
בימי הרסטורציה הבורבונית ובימי שלטונו של לואי פיליפ ("המונרכיה של יולי"), החל מ-1814 ועד יום מותו ב-1844, הוא היה חבר בפרלמנט מטעם המחנה הליברלי.
הוא מילא תפקיד מפתח במהפכת יולי 1830 שהביאה את לואי פיליפ לכס המלכות במקום שארל העשירי הבלתי פופולרי.
לאפיט נמנה עם מפתחי השיטות הבנקאות החדשות בשלבים המוקדמים של התיעוש בצרפת.
בין 2 בנובמבר 1830 – 13 במרץ 1831 כמנהיג "מפלגת התנועה" היה לאפיט למשך 131 יום ראש ממשלה ושר האוצר.
גישתו הרפורמיסטית לא מצאה חן בעיני המלך שציפה לנפילתו.
בעזיבתו את ראשות הממשלה ואת משרד האוצר לטובת קזימיר פרייה ו"מפלגת הסדר", איבד לאפיט את אמון הציבור והתמוטט מבחינה כלכלית.
הוא שיקם את עסקיו בשנת 1836 כשהקים את הבנק Caisse Générale du Commerce et de l'Industrie ("קס ז'נרל" - "הקופה הכללית של המסחר והתעשייה") שהיה סנונית ראשונה בין הבנקים להשקעות של צרפת במחצית השנייה של המאה ה-19, כדוגמת Crédit Mobilier (1852).
הבנק Caisse Générale לא שרד את המשבר הכלכלי שנגרם על ידי מהפכות 1848 בצרפת.
ז'אק לאפיט נולד בשנת 1767 בבאיון בחבל הבסקים הצרפתי, מחוז הפירנאים האטלנטיים של היום, כאחד מעשרת ילדיהם של פייר לאפיט, אומן נגר, ושל אטיינט לבית רוז'ר.
שורשי המשפחה היו במעמד החברתי-כלכלי הנמוך.
אחרי לימודים בבית ספר יסודי, בגיל 12 עבד לאפיט כשוליה בבית המלאכה של אביו, אחר כך למשך שנתיים שימש כחניך אצל נוטריון בבאיון.
בגיל 14 עבד כפקיד אצל סוחר בעיר.
בגיל 21, בשנת 1788, בערוב המהפכה הצרפתית הגיע לאפיט לפריז, עם מכתב המלצה ממעסיקו, על מנת להתקבל כמנהל חשבונות במשרדי הבנקאי השווייצרי ז'אן-פרדריק פרגו (Perregaux).
בנק פרגו שירת לקוחות אמידים וניהל קשרים בינלאומיים ענפים.
פרגו היה איש עסקים ממולח ששגשג בימי המהפכה.
הוא הפך לבנקאי של הוועד לשלום הציבור ומאוחר יותר, לאחד מיועציו הפיננסיים של נפוליאון בונפרטה וב-1800 אחר ממייסדי הבנק של צרפת ויושב ראש מועצת המנהלים שלו.
לאפיט הצטיין באופיו הפתוח, יכולת העבודה שלו, ופיקחותו, ועלה מהר בהיררכיית הבנק של פרגו.
מאוחר יותר התמנה לעוזר שופט בשכונת מון בלאן בפריז.
היה ליד ימינו של פרגו וב-23 בפברואר 1806 הוענק לו מעמד של שותף לעסק.
כשמצב בריאותו של פרגו הידרדר, ב-29 בדצמבר 1807 שינה הבנק את שמו ל-"פרגו, לאפיט ואחרים" ומאז פעל למשך עשר שנים בשם הזה.
בנו של פרגו, אלפונס, ואחותו, היו שותפים לא פעילים (commanditaires) בעסק.
כפי שציינה וירז'יני מונייה "לראשונה בתולדות הבנקים של צרפת, פקיד ירש במישרין את התפקיד מעסיקו"
אחרי מותו של פרגו ב-1808 לאפיט התקבל במקומו כאחד מ-15 חברי מועצת ה"עוצרים" של הבנק של צרפת.
בשנים 1810–1811 עמד בראש לשכת המסחר של פריז וב-1813 התמנה לשופט בבית המשפט למסחר של סן, כיום בית המשפט למסחר של פריז.
אחרי תבוסתו של נפוליאון ב-1814, המלך לואי השמונה עשר מינה את לאפיט לנגיד זמני של הבנק של צרפת.
ב-1815, בדרך לגלות אחרי קרב וטרלו הפקיד נפוליאון בבנק של לאפיט 6 מיליון פרנק.
בתקופת הרסטורציה הבורבונית, "ז'אק לאפיט ושותפיו" היה אחד הבנקים הפרטיים העשירים בפריז, ונמנה עם כעשרים בנקים פרטיים של פריז הידועים כ"אוט בנק פריזיין" (הבנקאות הפריזאית הגבוהה)
הון הבנק עלה מ-2 מיליון ל-6 מיליון פרנק.
מקורות ההון של בנקים אלה היו מוגבלים אבל הם התחברו בחתימה למלווים ממשלתיים חשובים ובמימון מיזמים פרטיים מבטיחים.
בשנים 1817–1818 חבר לאפיט לבנקאי והתעשיין בנז'מן דלסר (Delessert), אוטנגר, ג'יימס דה רוטשילד ואחרים והתחרו עם בנקים זרים חזקים כמו "האחים ברינג" בלונדון ו"הופ ושותפיו" באמסטרדם על חתימת הלוואות השחרור הצרפתיות.
מוקדם יותר, ב-1816 הקימו לאפיט ודלסר את ה"Compagnie Royale d'Assurances Maritimes' (החברה המלכותית לביטוחים ימיים) חברת ביטוח מניות חלוצה שהונה מנה 10 מיליון פרנס.
לאפיט עמד בראשה, בעוד קזימיר וסיפיון פרייה נמנו עם מנהליה.
ב-1818 יחד עם דלסר מילא לאפיט תפקיד מפתח בהקמת אחד מראשוני הבנקים הצרפתיים לחיסכון - Caisse d'Épargne et de Prévoyance de Paris.
כל חברי מועצת המנהלים של הבנק של צרפת התמנו גם בהנהלת הבנק החדש.
לאפיט הגיע לשיא כוחו הפיננסי ב-1818. הוא היה מספיק עשיר כדי שיוכל לרכוש את הארמון מזון במחוז איוולין, על יד פריז, שתוכנן ב-1650 על ידי פרנסואה מנסאר.
לפני המהפכה, ארמון זה היה בבעלות הרוזן ארטואה, אחיו של המלך לואי השישה עשר.
יכולתו לרכוש בניין יוקרתי כזה ולארח בו את נכבדי צרפת סימן עבור לאפיט, הבן של נגר, ניצחון אישי מובהק.
ב-1821–1822 היה לאפיט הרוח החיה שעמדה מאחורי "חברת ארבע התעלות" (Compagnie des Quatre Canaux) חברת מניות שגייסה הון של בנקאים גדולים על מנת לממן בניית פרויקטים של תעלות גדולות ביוזמת הממשלה.
הקונסורטיום של לאפיט השיג מחצית מערך ההלוואות שהוענקו לממשלה.
ארבעת מלווי הצמרת עבור חברת ארבע התעלות היו "ז'אק לאפיט והשותפים'" (11,736,000 פרנק), א.
בקשתו של לאפיט להעלאת חלקו בהלוואות נדחתה על ידי השר הארכי-מלוכני, הרוזן ז'אן-אנטואן וילל.
ב-1825 תוכניותיו השאפתניות של לאפיט נתקלו שוב בכתף הקרה שהופנתה אליו על ידי ווילל שסירב לאשר את הקמתה של Société Commanditaire de l'Industrie, בנק השקעות פרטי שנועד לספק אשראי בנקאי לפיתוח תעשייתי בקנה מידה גדול ברחבי צרפת.
החברה "קומנדיטר" בראשות לאפיט נועדה לגייס 100 מיליון פרנק ונהנתה מגיבוי התעשיינים הצרפתים, רבים מהם בעלי בנקים מובילים בפריז, בלונדון,
קזימיר פרייה ותעשיין הצמרת הידוע ויליאם טרנו היו אמורים לכהן כסגני יושבי ראש.
החברה הייתה צריכה לסמל את "רוח ההתאגדות" - סיסמה נפוצה בזמנו בקרב הליברלים בתחום קידום הקדמה הכלכלית
אבל עיתוי היוזמה היה שגוי מבחינה פוליטית.
לאפיט היה אז מנהיג של האופוזיציה הליברלית מול ממשלו של שארל העשירי.
כמו כן בעיני העוצרים השמרנים והנגידים של הבנק של צרפת המשפיע היו תוכניות אלה שאפתניות ונועזות מדי.
לאפיט נאלץ להמתין ולנסות שוב את מזלו אחרי מהפכת יולי ב-1830.
ההבטחה של רסטורציית המשטר המלוכני הפכה לבסוף לאכזבה גדולה, בלשון המעטה.
בהתחלה ראה לאפיט באופן חיובי את שובם של הבורבונים.
הוא סיפק גיבוי פיננסי ללואי השמונה עשר (1824-1814) והמשיך בשנים 1820-1814 לכהן כנגיד הבנק של צרפת.
ב-1815 נבחר לבית הנבחרים ולאורך תקופת הרסטורציה המשיך להיבחר כחבר בו, פרט לשנים 1824–1827.
בדומה לעמיתו חבר הפרלמנט והבנקאי קזימיר פייר פרייה, אימץ לאפיט עמדה ליברלית "שמאלית" ונאם בפרלמנט בעד המונרכיה החוקתית, חופש העיתונות, חופש היוזמה, התחרות במנהל הממשלתי, והשקיפות בניהול אוצר הממשלה.
כאשר אחרי 1820 פנה משטר הבורבונים יותר ימינה ונעשה עוד יותר שמרני ואוטוריטרי, כנציג של האופוזיציה הביע לאפיט יותר בתקיפות את אי שביעות רצונו מהשלטון.
יחד עם קזימיר פרייה הוביל לאפיט בבית הנבחרים התנגדות יותר נמרצת נגד ניהול מימונה של תוכנית בניית התעלות על ידי הרוזן וילל.
אבל ב-1825 הוא איבד את אוהדיו כשהצביע בעד תוכניתו של וילל לפצות את האצילים על האדמות שהופקעו בעת המהפכה, הוא כבש אותם בחזרה כשבתו, אלבין לאפיט נישאה לנפוליאון-ז'וזף נה, בנו של המרשל מישל נה המנוח, שהוכרז בימי נפוליאון דוכס אלכינגן ו"נסיך מוסקבה".
המצב התחיל להידרדר במהירות אחרי עלייתו לשלטון של שארל העשירי ב-1824.
מתוך פחד מפני האופוזיציה ההולכת וגדלה של הליברלים והרפובליקנים כלפי לממשלו, ב-1829 פעל המלך בצורה אומללה כשמינה כראש ממשלה את הנסיך ז'ול דה פוליניאק המלוכני הקיצוני.
כשהאולטרה-מלוכנים הובסו בבחירות ב-1830, הוציא המלך את הצווים הידועים לשמצה מ-25 ביולי 1830, שביטלו את חופש העיתונות, פיזרו את בית הנבחרים ושינו את חוקי הבחירות לטובת האצולה בעלת האחוזות.
התוצאה הייתה פריצת מהפכת יולי ב-1830.
על רקע המרד העממי בפריז והתגברות המהומות בפרובינציה לואי פיליפ עלה לכס המלכות ומינה את לאפיט כראש ממשלה ושר האוצר (2 בנובמבר 13–1830 במרץ 1831).
הסתבר שלאפיט היה מוכשר יותר כבנקאי ואיש עסקים מאשר כממליך מלכים או מנהיג פוליטי.
ממשלתו, שהייתה קרועה בין הצורך לשמור על הסדר בצרפת והרצון לפייס את ההמון הפריזאי, כשלה בשתי המשימות גם יחד.
בעיני הליברלים המתונים בבית הנבחרים כמו קזימיר פרייה ואף בעיני המלך עצמו, הקשר של לאפיט עם דמויות מהפכניות פופולריות כמו הגנרל לפאייט היו עלולים להדוף את צרפת לכיוון הקמת רפובליקה.
פרייה הפסיק כל קשר עם ממשלת לאפיט.
אחרי 131 ימי מהומות והססנות, נאלץ לאפיט להתפטר והממשלה החדשה הורכבה על ידי "מפלגת הסדר" של פרייה.
לאפיט שמר על מושבו בבית הנבחרים אחרי 1831, אבל לעולם לא היה שוב שר או ראש ממשלה.
כניסתו של לאפיט לסבך הפוליטיקה הצרפתית ב-1830 עלתה לו ביוקר מבחינה כלכלית.
המהפכה החמירה את מצבה של כלכלת המדינה שכבר הייתה פגועה.
נחלו הפסדים בשווי של 13 מיליון פרנק ונכנסו בינואר 1831 לחידלון.
כדי לעזור בכיסוי ההפסדים דן לאפיט עם נגיד הבנק של צרפת במלווה בנקאי ללא תקדים בשווי 7 מיליון פרנק.
הוא מכר את ביתו ברחוב ד'ארטואה בפריז (כיום רחוב לאפיט) ואת אוסף האמנות שלו.
עוד יותר משמעותית הייתה מכירת יערות משפחתו בברטיי למלך לואי פיליפ תמורת 6 מיליון פרנק.
המלך עזר לו מאוד אבל כשהודיע על העסקה בפומבי, פגע בו גם בזירה הפוליטית וגם במישור העסקי.
לאפיט הצליח לשמור לעצמו את הטירה במזון.
עם זאת נאלץ לחלק את שטחי הגנים למגרשים שנועדו לבניית וילות למכירה עבור עשירי פריז.
היוזמה הזאת הפכה לניסוי יצירתי בפיתוח הנדל"ן בפרברי העיר, כפי שתואר בחוברת מאת דה רובייר, בכותרת " Histoire et description pittoresque de Maisons-Laffitte (1838) (היסטוריה ותיאור ציורי של מזון-לאפיט") לאפיט ואחיו, ז'אן-בטיסט, הקימו קו תחבורה של 15 ק"מ שחיבר בין פריז למזון.
אחיינו, שארל לאפיט וחתנו, הנסיך של מוסקבה, הוסיפו מסלול מרוץ סוסים, הראשון בסוגו בצרפת.
עד 1836–1837 שיקם לאפיט את עסקיו דיו כדי לחדש את תוכניתו להקמת "חברה קומדניטר".
הון החברה נקבע ל-55 מיליון פרנק.
הבנק של צרפת קבע כפה עליה כמה מגבלות מכעיסות - כולל האיסור להשתמש במילה "בנק", אולם פרוצדורת האישור התקדמה בצורה תקינה.
שותפיו העיקריים של לאפיט היו אחיו מרטן לאפיט ותעשיין הסוכר פרנסואה לבודי (1863-1799)
היסטוריונים ממשיכים לדון בשאלה אם חברה זו הייתה אב טיפוס לבנקים העסקיים הגדולים שפעלו בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-19.
נראה שלאפיט עצמו הבין ש"ה-Caisse Générale
לא תגשים את חלומו על בנק עסקי אמיתי.
הוא כתב בזיכרונותיו: אף פעם לא הייתי מסוגל להקים מוסד אשראי גדול כפי שרציתי.
בניתי לפחות מוסד בנקאי גדול שהועיל למסחר ולמשפחתי לזמן ממושך.
כביר מספיק עבור בן 70. אף על פי שאחרים אחריי הצליחו להקים מוסדות אשראי גדולים, לי תישאר הגאווה על כף שניסיתי.
לו היה חי יותר, היה מוביל לאפיט בהתלהבות, את ה-Caisse Générale"
לעסק המאתגר של מימון בניית מסילות הברזל בצרפת.
בונן ציין שעד 1843 כבר התקרבה החברה לכך באמצעות הלוואה של 10 מיליון פרנק למיזם בניית מסילות ברזל עבור Compagnie du Nord.
אחיינו של לאפיט, שארל, היה מעורב בהשקעה.
שארל לאפיט הפך לבנקאי בפריז בימי המונרכיה של יולי.
הוא נודע בתפקידו בקידום מסילת הברזל פריז-רואן (1847-1841).
ב-1844 ז'אק לאפיט חלה קשות במחלת ראות ונפטר באופן פתאומי בפריז בגיל 77.
ה"Caisse Generale" המשיכה לפעול מספר שנים תחת ניהול הבנקאי אלכנסנדר גויואן
מכיוון שלדעתו של גויואן, (שכתב ספר אוטוביוגרפיה בלתי גמור) בימי המשבר הפיננסי ב-1847–1848 לא יכלה להתנהל באופן אדוקוואטי עם ההשקעות לטווח ארוך ואף עם ההלוואות המסחריות לטווח קצר
אחרי ינואר 1845 שם החברה היה A.
היא נפלה במשבר הכלכלי בשנים 1847–1848.
משנת 1801 היה לאפיט נשוי למרין-פרנסואז לאיט (Laeut) (1849-1783), בת של סוחר וחובל מלה אוור.
לזוג נולדה ילד יחיד - בת - אלבין-אטיינט מרגריט לאפיט (1881-1805) שהתחתנה עם בנו של המרשל נה, נפוליאון - ז'וזף נה.
אחד מאחיו של לאפיט, מרטן לאפיטע היה לימים איש עסקים ופוליטיקאי, וחבר בפרלמנט.
שאחד האחיינים, שארל לאפיט, בנו של האח ז'אן בטיסט לאפיט, בלט גם הוא בתחום הבנקאות.
היישוב מזון במחוז איוולין יחד עם הארמון מזון שנבנה בו ב-1650 ונמצא החל מ-1818 בבעלותו של לאפיט נקראו על ידו "מזון-לאפיט" ושמרו שמם זה עד היום.
ז'אק אילונדה מאגהומה הוא כדורגלן עבר מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ששיחק בעמדת הקשר.
מאגהומה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר.
בקיץ חתם בבורטון אלביון מהפוטבול ליג השנייה.
ב-8 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לשרוסברי טאון.
ב-19 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-2 נגד בארנט.
ב-30 באפריל 2011 מאגהומה הורחק בתיקו 1-1 נגד סאות'אנד יונייטד לאחר תקרית עם אחד מאוהדי הקבוצה היריבה.
בעונת הפך למלך שערי הקבוצה עם 16 שערי ליגה והפך לכדורגלן הראשון של הקבוצה שנכלל בנבחרי העונה של הפוטבול ליג השנייה.
ביוני חתם לשנתיים בשפילד ונסדיי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-2 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד לבורנמות'.
במרץ נפצע במהלך המשחק נגד ויגאן את'לטיק ולמעשה סיים את העונה.
ב-24 בפברואר 2015 רשם שלושה בישולים בניצחון 1-3 נגד מילוול.
ביוני חתם לשנתיים בברמינגהאם סיטי, בה התאחד עם מאמנו לשעבר גארי רואט.
בסיום העונה הראשונה, חתם על חוזה שהשאיר אותו בקבוצה עד שנת .
בעונת נבחר לכדורגלן השנה של המועדון על ידי השחקנים.
ב-19 באוקטובר 2020 חתם במזרח בנגל מהסופר ליג ההודית.
מאגהומה הבקיע צמד בהפסד 3-2 להיידראבאד.
ביוני הצטרף לספאדלינג יונייטד מהליגה הצפונית עד למנת לשמור על כושר.
באוקטובר , מאגהומה חתם בהמפסטד טאון.
באוקטובר 2022 מאגהומה פרש ממשחק פעיל.
במאי מאגומה זומן לראשונה לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-20 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל.
רק במרץ רשם את הופעתו השנייה בנבחרת בהפסד 1-0 ל.
נבחרת השנה בפוטבול ליג השנייה:
כדורגלן העונה של השחקנים בבורטון אלביון:
ז'אק לנקסאד הוא אדמירל ודיפלומט צרפתי אשר שימש כראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1991–1995.
לנקסאד נולד בטולון ב-8 בספטמבר 1934. הוא נכדו של האדמירל רנה לנקסאד.
הוא נכנס ללימודים באקדמיה הימית הצרפתית ב-1952, וב-1954 נכנס לשירות בצי הצרפתי.
הוא שרת על מגוון ספינות כנווט וכשולה מוקשים.
כמו כן, מילא תפקידי מטה שונים.
בין 1984–1986 שימש כמפקד כוחות הצי הצרפתי בים התיכון, ובין 1986–1988 שימש כמפקד כוחות הצי באוקיינוס ההודי.
לאחר מכן שימש כראש הקבינט הצבאי עד 1989, אז הועבר לשמש כראש המטה הצבאי של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בתפקידו זה היה לו חלק חשוב בקבלת ההחלטות בצרפת בזמן מלחמת המפרץ.
ב-24 באפריל 1991 מונה לנקסאד לראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
בתקופתו, הוא נאלץ להתמודד עם השלכות רצח העם ברואנדה, ולנהל את הפעילות הצרפתית במלחמת בוסניה.
הוא התפטר מתפקידו ב-9 בספטמבר 1995 בעקבות ביקורת נוקבת שהטיח בו הנשיא ז'אק שיראק בנושא ניהול המלחמה בבוסניה.
לאחר התפטרותו, מונה לנקסאד לשגריר צרפת בתוניסיה, וכיהן בתפקיד עד 1999. החל מ-2008 הוא משמש כנשיא האקדמיה הימית הצרפתית.
ז'אק למרסייה היה אדריכל ומהנדס צרפתי, אחד מהשלישייה המשפיעה שכללה את לואי לה וו ופרנסואה מנסאר שיצרו את סגנון הבארוק הצרפתי הקלאסיציסטי, השואב ממסורות צרפתיות של המאה הקודמת ומהפרקטיקה הרומית הנוכחית.
הסינתזה הצרפתית הרעננה, מקורה בקרדינל רישלייה, לואי ה-13, ולאחריו לואי ה-14.
למרסייה נולד בפונטואז בשנת 1585, אביו ניקולס למרסייה היה בונה אמן, חלק משבט גדול של אנשי מקצוע הקשורים זה בזה.
לאחר מסע לאיטליה עם שהות ממושכת ברומא, ככל הנראה מ-1607 עד 1610 לערך, נצמד למרסייה לעקרונות הקלאסיים של סלומון דה ברוס, ואף נכנס לנעליו וסיים את בניית ארמון לוקסמבורג עבור מארי דה מדיצ'י.
עם שובו לצרפת, עבודתו הראשונה הייתה להשלים את כנסיית האורטוריאנים הפריזאית, (1616), אשר הוקמה על ידי קלמנט מטזאו, האדריכל המלכותי של לואי ה-13. הצלחת הפרויקט הביאה לו מוניטין רב.
בשנת 1625 העמיד אותו רישלייה כאחראי על הפרויקט המלכותי הראשי, הגלריות החדשות בלובר, למרסייה תכנן את החצי הצפוני של הצד המערבי ואת בית השעון המפורסם במרכז האגף המערבי.
כיפתו המרובעת הגבוהה שוברת את קו הגג של האגף ושלושה פתחים מקושתים מספקים גישה לחצר הסגורה.
שני סדרי עמודים מרוכזים ותפאורה פיסולית עשירה בחזיתות ובגומחות, וקווי כרכוב אופקיים מודגשים.
במהלך השנים 1638 ו-1639, מונה למרסייה לאדריכל הראשי המפקח על כל מפעלי הבנייה המלכותיים, במסגרת התפקיד נקלע לעימותים עם ניקולא פוסן לגבי העיטורים בלובר.
משנת 1627 ואילך עסק למרסייה בבניית מעונו הפריזאי של רישלייה, פאלה-קרדינל, פאלה רויאל של היום.
ארמונו של רישלייה נהרס בשריפה בשנת 1763. שריד אחד בלבד שרד, שבר חומה עם תבליט של עוגני ספינה וחרטומים, סימנים לתפקידו של הקרדינל כמפקח על הצי, שהופיע ברחבי הארמון.
פרויקט תכנון עירוני רחב יותר שתוכנן עלי ידי למרסייה, הוא אחד הפרויקטים הצרפתיים הלא צבאיים השאפתניים ביותר של המאה, העיירה החדשה רישלייה באנדר ולואר שתוכננה להיות עיר אידיאלית.
הכנסייה בסורבון בעלת הכיפה (1635) היא יצירת המופת הידועה של למרסייה ששרדה.
הכיפה החצי-כדורית על תוף מתומן גבוה, ראשונה מסוגה בצרפת, כוללת ארבע כיפות קטנות בזוויות הצלב היווני מעל שני המסדרים הקורינתיים בחזית, עם עמודים מלאים למטה, פילסטרים שטוחים מעל.
הפנים נועד להיות מעוטר ביור פרסקו.
בכנסיית המנזר המלכותי ואל-דה-גראס, שנחשב לדעת רבים כדוגמה מייצגת לבארוק הצרפתי המשיך למרסייה את מנסאר שבנה את המבנה עד לקו הכרכוב, וסירב להסכים לשינוי בעיצוב המבנה.
למרסייה השלים את המבנה בהוספת הכיפה.
למרסייה הוזמן על ידי לואי ה-13 לעבוד על תכנון ראשוני להרחבת בקתת הציד בורסאי, פרויקט שמומש רק בהמשך על ידי אדריכלים אחרים, בעיקר לואי לה-וו וז'ול הארדואין-מנסאר, בסגנון לואי הארבעה עשר.
אחת העבודות האחרונות שלו הייתה תכנון כנסיית סן-רוק, שבה הונחה אבן הפינה על ידי לואי ה-14 ב-1653. עם אורך של 126 מטר זוהי אחת הכנסיות הגדולות של פריז.
למרסייה עצמו השלים את בית המקהלה כשהמעבר ושאר החלקים הפנימיים בוצעו בהמשך לפי תוכניתו.
העבודה נקטעה בשנים 1701–1740, מלבד קפלה שהוכנסה בשנים 1705–1710, שתוכננה על ידי הארדואין-מנסאר.
החזית הנוכחית היא קומפוזיציה מהמאה ה-18 מאת רוברט דה קוט.
למרסייה מת בשנת 1654 בפריז, והוחלף כאדריכל המלכותי הראשון על ידי לואי לה וו.
ז'אק מוריון שימש כמנכ"ל הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) מ-1984 עד 1988 וכמזכ"ל הארגון העולמי של תנועת הצופים (WOSM) מ-1 בנובמבר 1988 עד 31 במרץ 2004.
הוא למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת לוזאן, ותואר שני במדעי המדינה ותואר דוקטור במדעי המדינה מהמכון לתואר שני ללימודים בינלאומיים בז'נבה .
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא: "הצלב האדום הבינלאומי ואסירים פוליטיים".
כמו כן השתלם במשך שנה בארצות הברית, לאחר סיום התיכון, ולמד בצ'וט רוזמרי הול שבוולינגפורד, קונטיקט.
הוא ביקר לראשונה במזרח התיכון ב-1963, וב-1964 נשלח לאנגולה ולמוזמביק כנציג של הצלב האדום.
ב-1965 שימש כסגן ראש משלחת הצלב האדום בהודו, באזור גבול הודו–פקיסטן, בעת מלחמת הודו–פקיסטן השנייה ונפצע באחת מתקריות האש שהתחוללו שם.
לאחר החלמתו הוא שב לעבודתו.
ב-1966 שימש כנציג הצלב האדום בווייטנאם בזמן שהתחוללה שם מלחמת וייטנאם.
לישראל הגיע ב-8 ביוני 1967, בעת שהתחוללה מלחמת ששת הימים, כראש משלחת הצלב האדום בסוריה.
תפקידו כראש המשלחת בישראל התמנה בתחילת 1969. הוא שימש בתפקידו זה עד 1970 כשבתווך מילא משימות כעוזר לראש משלחת הצלב האדום במערב אפריקה בתחילת מלחמת ביאפרה, שפרצה ביולי 1967 ובוותיקן.
בישראל היה אחראי על צוות של 13 איש (במקביל פעלו צוותים במדינות ערב השכנות שמנו בסך הכל ששה אנשים).
ב-1971 התמנה לנציג האזורי של הצלב האדום בדרום אמריקה ומקום מושבו היה בקראקאס שבוונצואלה.
ב-1972 התמנה לנציג כללי באפריקה.
במסגרת תפקידו זה נפגש עם האסיר נלסון מנדלה בתאו ברובן איילנד.
פגישות אלו התקיימו בארבע עיניים.
בתחילת 1973 מונה כאחראי הראשי על הסיוע באזורים שנפגעו במלחמת וייטנאם, לאחר הסכם שביתת הנשק בין הצדדים שהושג בינואר 1973.
מ-1975 ועד 1988 היה חבר בדירקטוריון של הצלב האדום הבינלאומי.
במקביל, שימש בתחילה כמנהל המחלקה לדוקטרינה ולחוק של הארגון ולאחר מכן כמנהל המחלקה לעניינים כלליים.
ב-1984 התמנה למנכ"ל ארגון הצלב האדום הבינלאומי בו שימש עד 1988.