tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מגביר את הקיטוב בחדות על ידי יצירת גבול אנטגוניסטי מוגדר בין כוחות הממסד לאנטי-ממסד.
הקיטוב שמייצר פופוליזם הוא מכוון ואסטרטגי ומנוצל להשגת יתרון מפלגתי ולערעור כללי המשחק הדמוקרטיים הבסיסיים.
מאמר מ-2013 מעלה סברה כי הקצנה נובעת בין היתר מאמונה מופרזת של אנשים ביכולתם להבין נושאים מורכבים.
כאשר הם נדרשים להסביר את עמדותיהם לעומק, הם נוטים ליותר מתינות.
לעומת זאת כאשר הם רק מציינים את הסיבות לעמדותיהם הקיטוב נשאר בעינו.
הקיטוב מושפע גם מההערכה שיש לכל אדם על האופן שבו חברי הקבוצה האחרת חושבים עליו.
ממחקרים עולה כי כל צד בסכסוך פוליטי חושב שהצד השני חושב עליו דברים גרועים הרבה יותר מאשר מה שאותו צד חושב בפועל, דבר שמייצר הקצנה.
תפיסה מוטעית זו מתחזקת גם כיוון שהתקשורת נוטה להציג את האנשים היותר קיצוניים בכל צד ואת האמירות היותר קיצוניות.
המאירי מצא שככל שאנשים חושבים שהצד השני מייחס להם דברים שליליים יותר, עמדותיהם הופכות קיצוניות יותר.
בנוסף, הם לא רוצים קשר עם הצד השני ועולה הנכונות שלהם לקחת חלק באלימות.
מחקרים שנעשו בארצות הברית (2019) ובבריטניה (2022) מצאו כי הקיטוב הפוליטי בציבור הוא בדרך כלל פחות קיצוני ממה שמתואר בתקשורת.
הציבור נוטה להפריז בהערכת מידת הקיצוניות של קבוצות אחרות.
לפי המחקר מארצות הברית, כשמבקשים מאנשים להעריך עד כמה רפובליקנים או דמוקרטים מחזיקים בעמדות קיצוניות, ההערכה הממוצעת עומדת על 55%, ולעומת זאת מדידות עד כמה אנשים מחזיקים באמת בעמדות אלה מצביעות על שיעור של 30%.
מחקר של גולדברג ואח' מסביר מדוע ההקצנה היא תהליך ההולך ומתחזק.
נמצא בו כי אנשים מתחברים למי שדומים להם אך מעט יותר קיצוניים מהם, דבר שמביא להקצנתם ואז לחיפוש אנשים קצת יותר קיצוניים, וכן הלאה.
על פי מחקר משנת 2022, חוסר סובלנות משפיע על קיטוב.
פחות סובלנות באופן שיטתי בקצוות האידאולוגיים עלולה להוביל לקיטוב פוליטי שבו הדעות מקוטבות עוד יותר מהזהויות.
לעומת זאת, חוסר סובלנות בקרב מתונים מסייע ללכידות.
זאת מכוון שחוסר סובלנות בקרב הזהויות המתונות מוביל לכך שהמתונים הופכים לגשרים הכרחיים לפשרה, ומאלץ את הקיצונים להתפשר לכיוון המרכז על מנת ליצור קשרים חברתיים.
כתוצאה ההתנהגויות בחברה מתכנסות והופכות לפחות מקוטבות.
פערים כלכליים וחוסר ביטחון כלכלי
חוסר ביטחון כלכלי מזין קיטוב כאשר אנשים מחפשים שעירים לעזאזל לקשייהם.
לעומת זאת תנאים כלכליים טובים יכולים לטפח תחושה של שגשוג משותף ולכידות חברתית בתוך החברה.
חוקרים מצאו כי קיטוב פוליטי עולה או יורד ביחס לאי-שוויון בהכנסות.
במדינות עם אי-שוויון גבוה יותר בהכנסות יש רמה גבוהה יותר של קיטוב.
פערים כלכליים מרחיבים את הפער בין קבוצות שונות, מה שמוביל לתחושות של שוליות וחוסר שביעות רצון.
אי-שוויון כלכלי הוא אחד המנבאים החזקים ביותר של היכן ומתי הדמוקרטיה נשחקת, וקשור לקיטוב מפלגתי מוגבר.
גם ירידה בחברות בוועדי עובדים עלולה להשפיע על קיטוב פוליטי.
דוגמאות להשפעת אי השוויון - בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, מפלגת הפועלים הקומוניסטית והמפלגה הנאצית, הופיעו כאידאולוגיות הפוליטיות הדומיננטיות, והציעו לטפל בבעיות הכלכליות של גרמניה בדרכים שונות בתכלית.
בוונצואלה, בסוף המאה ה-20, המועמד לנשיאות הוגו צ'אבס השתמש באי-שוויון כלכלי במדינה כדי לקטב את הבוחרים, תוך שימוש בנימה עממית ואגרסיבית כדי לזכות בפופולריות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, תקשורת ההמונים גדלה כמוסד.
חוקרים בתחום מדעי המדינה סבורים שהדבר השפיע על ציבור המצביעים בשלושת העשורים האחרונים במיוחד, שכן לצופים ניתנות בחירות חדשותיות מקוטבות יותר.
הסביבה הנוכחית, של תקשורת ההמונים, שהיא מפוצלת ומגוונת יותר, גרמה לתנועה של הקהל מתוכניות פוליטיות בעלות גוון אחיד וממלכתי יותר, לשידורים ומאמרים יותר אנטגוניסטיים וחד-צדדיים.
יש כניסה של ערוצי תקשורת עם שיוך פוליטי מובהק המשתמשים בשפה עוינת ולעומתית יותר.
צופים מפלגתיים נמשכים לתוכניות המקוטבות כמקור אישור-עצמי לשם חיזוק האידאולוגיות שלהם.
דעות קיצוניות נשמעות יותר ברשתות החברתיות והופכות את האנשים ליותר קיצוניים.
אנשים נוטים לצרוך מדיה המשקפת את האידאולוגיות שלהם ומתחברים ברשתות לאנשים שדומים להם בדעותיהם, וכך מתחזקת תחושתם שהם הכי צודקים, בעוד האחרים, שאליהם הם לא נחשפים, טועים ובורים.
גם הפצת מידע מוטעה ברשתות החברתיות תורם לקיטוב גובר.
הוא אף נוטה לעורר רגשות יותר חזקים וכך הוא מופץ יותר, ובקצב מהיר יותר והדבר מחזק את הקיטוב.
לפי חוקרת התקשורת Elaine Yuan ולפי החוקר Kim Su Jung, מדינות עם שוקי תקשורת מגוונים פחות אך מתפתחים, כמו סין או דרום קוריאה, הפכו למקוטבות יותר בגלל הגיוון של התקשורת הפוליטית.
רוב מנועי החיפוש והרשתות החברתיות (למשל, גוגל ופייסבוק) משתמשים באלגוריתמים ממוחשבים שמתאימים את התוכן המוצג בצורה אישית לכל משתמש על סמך מאפיינים אישיים של המשתמש, כגון: היסטוריית החיפוש, מיקום, ודפוסי ההקלקה הקודמים שלו.
ההתאמה האישית של מידע שונה לכל משתמש מייצרת גישה מקוטבת יותר למידע.
שיטה זו של התאמה אישית של תוכן אינטרנט גורמת לבועות פילטר, מונח שטבע הפעיל הדיגיטלי אלי פריזר, המתייחס לבועות האידאולוגיות המקוטבות שנוצרות על ידי אלגוריתמי מחשב המסננים מידע לא קשור ודעות מנוגדות.
מחקר משנת 2011 בחן את ההפרדה האידאולוגית באינטרנט ומצא כי היא נמוכה יחסית לאינטראקציות חברתיות אחרות ודומה או גבוהה במעט לחלק מצורות המדיה הלא-מקוונת.
הערכות מחקר זה מבוססות על נתוני מיקרו משנת 2004 עד 2008. מחקר אחר חקר את ההשפעה החברתית ברשתות על קיטוב, תוך שהוא מנטרל את ההשפעה של חשיפה סלקטיבית לסביבה הומופילית או תיבות תהודה.
מהמחקר עלה שכשמפעילים רק את המשתנה של השפעה חברתית הדבר משפיע לכיוון דעות פחות מקוטבות.
סולומון מסינג ושון ג'יי ווסטווד טוענים שאנשים לא בהכרח הופכים מקוטבים בגלל התקשורת, מכיוון שלטענתם, האנשים בוחרים בחשיפה שלהם, שנוטה כבר להתאים לדעותיהם.
בניסוי נוסף שבו אנשים נחשפו למסרים מאיימים שלא בחרו לראותם, הדבר הוביל לכעס כלפי יריבים פוליטיים ולטענות כנגדם אך לא לסלידה מהם.
המחקר על קיטוב פוליטי התמקד בעיקר בארצות הברית, מדינה בעלת קיטוב גבוה שהולך וגדל עם הזמן.
בשוודיה, לעומת זאת, רמת הקיטוב האידאולוגי יציבה לאורך זמן.
ניסויים וסקרים משוודיה תומכים אף הם במידה מוגבלת ברעיון שקיטוב אידאולוגי או רגשי גדל עקב שימוש בתקשורת.
שימוש ברשתות חברתיות לצורכי תעמולה
מקרים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שגורמי מודיעין משתמשים ברשתות חברתיות לשם הגברת הקיטוב הפוליטי וכדי לבצע הטיית בחירות.
ב-2016, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית, ממשלת רוסיה פעלה כדי להטות את הבחירות.
הממשלה הרוסית הפעילה גופים כמו "הסוכנות לחקר האינטרנט" (IRA) שהשתמשו באלפי חשבונות ברשתות חברתיות שונות כמו פייסבוק, אינסטגרם, יוטיוב וטוויטר שהתחזו לחשבונות של אנשים פרטיים או של ארגוני חברה אזרחית.
המשתמשים המזויפים הללו הופעלו בקמפיין השפעה ותעמולה במטרה לקדם קיטוב פוליטי, לפגוע לפגוע בקמפיין של הילרי קלינטון, ולסייע לדונלד טראמפ.
השפעת תעמולה זו משפיעה לא רק על המשתמשים ברשתות אלא גם על אנשי תקשורת רבים ופוליטיקאים.
לדוגמה, במהלך קמפיין התעמולה של ה-IRA בארצות הברית, פוליטיקאים ואנשי תקשורת רבים הגיבו לציוצים מחשבונות מזויפים אלה מבלי לדעת שהם קשורים לרוסיה, בהם מייקל מקפול שכיהן כשגריר ארצות הברית ברוסיה, ושון האניטי, איש הרדיו ומגיש בולט של רשת פוקס ניוז.
מקרים דומים התרחשו גם בישראל.
תחקירים של ארגון פייק ריפורטר החל משנת 2021 מצאו מספר רשתות השפעה של ארגוני ביון זר, שמקורן באיראן, שפעלו לזרוע כאוס וקיטוב פוליטי בישראל באמצעות הרשתות החברתיות.
בין היתר על ידי הטעייה של פעילים בליכוד ובידיעות שפורסמו תחילה ברשתות חברתיות ובהמשך גם בעיתונות.
בעקבות התחקירים הוחלט לקיים דיון בנושא בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
מאז בוצעו תחקירים נוספים של ניסיונות לקדם קיטוב פוליטי, שחלקם זוהו כניסיונות של גורמי ביון זרים להסית לאלימות על רקע המחאה נגד צעדי הממשלה לקדם רפורמה משפטית.
בין היתר השב"כ אישר כי זיהה פעילות זו כהשפעה איראנית ומסר כי הוא מנסה לסכל אותה.
הרשת הזרה הפיצה במקביל תכנים מנוגדים במטרה לשסות קהלים שונים אלה באלה: ימין ושמאל, חילונים ודתיים, תומכי נתניהו ומתנגדיו.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל הפיצה הרשת תמונות מטבח ה־7 באוקטובר, סרטוני חטופים, טענות על בגידה מבפנים, פעילות בעד ונגד החזרת החטופים וסרטוני "דיפ פייק" של ראש הממשלה בנימין נתניהו ומספר רבנים שזהותם נגנבה בשלב מוקדם יותר, בהם הרב שלמה עמאר והרב המנוח חיים דרוקמן.
לקיטוב יש מספר השלכות חמורות, במיוחד כאשר הוא מגיע לרמה של "קיטוב מזיק".
הן כוללות הימנעות מפשרות, פגיעה בשיתוף פעולה פרלמנטרי בין פוליטיקאים יריבים, תמיכה בפוליטיקאים מושחתים או שנוקטים בפעולות לא דמוקרטיות רק בשל השתייכות מפלגתית, ופגיעה ביכולת המדינה להתמודד עם אתגרים.
ההשלכות של קיטוב מתחלקות להשלכות ברמה השלטונית והפוליטית ולהשלכות ברמה החברתית:
ברמה השלטונית והפוליטית - בעיות ממשל וקפאון פוליטי, חוסר יציבות, נטייה לאוטוריטריות ופגיעה קשה בתפקוד הדמוקרטי, שינוי לתפיסת היריב כאויב המהווה איום קיומי שיש להכניעו.
ברמה החברתית: הפרדה בחלוקה חברתית ומרחבית, השפעה על יחסים חברתיים, היעדר תקשורת ואינטראקציה בין הקבוצות, דה-הומניזציה של ה"יריב", קריסת תהליכים מורכבים למימד יחיד, קריסת המרכז והעדר גוונים - תיוג האדם כשייך או למחנה אחד או לאחר כאשר אנשים המחזיקים בעמדות מתונות נדחפים לקצוות כנגד רצונם.
קיטוב מזיק לא חייב להיות אידאולוגי.
מתהווה שסע פוליטי אחד, שיכול להיות זהות מפלגתית, קיטוב דתי (לדוגמה סונים נגד שיעים, פרוטסנטים נגד קתולים), דתיים מול חילוניים, גלובליסטים מול לאומנים, עירונים מול כפריים וכו'.
השסע החד בין שתי המפלגות הפוליטיות (או הגושים), מעצים את אי האמון בין הקבוצות ומתפשט אל מעבר לתחום הפוליטי לתוך יחסים חברתיים.
אנשים מתחילים לתפוס את הפוליטיקה כ"אנחנו" מול "הם".
מחקר משנת 2019, מצא שקיטוב מופעל כאשר קבוצות גדולות בחברה מתגייסות פוליטית כדי להשיג שינויים מהותיים במבנים, מוסדות ויחסי כוח.
לפיכך, מופיעים פילוגים חדשים העומדים בבסיס הקיטוב ואינם נמדדים בקלות בסולם האידאולוגי המקובל של שמאל-ימין.
מחקר נוסף מאותה שנה טוען שעומק הקיטוב הפוליטי בדמוקרטיות בעת הנוכחית, אינו נסוב בעיקר סביב עומק הקיטוב החברתי, אלא סביב תחושת הציבור שהמנהיגים הנבחרים מנצלים את כוחם לרעה.
נוצר קיטוב חריף בין מוסדות שונים (רשות מחוקקת, שופטת ומבצעת) בעיקר כשהרשות המבצעת נתפסת כחסרת גבולות.
מאמר נוסף טוען כי קיטוב מזיק נבדל מצורות אחרות של קיטוב פוליטי בכך שאנשי כל מחנה חיים ב"עולמות נפרדים", מה שמקשה במציאת פתרון.
מוסכם שקיטוב מזיק מחזק ומבצר את עצמו, וגורר את המדינה למערבולת של כעס ופילוג שאין לה טיפול פשוט.
קיטוב מזיק הופך את הפשרה, את הקונצנזוס, את האינטראקציה ואת הסובלנות לנדירים יותר ויותר עבור כלל הציבור ועבור פוליטיקאים משני צידי המתרס.
קיטוב מזיק מזין את חוסר שביעות הרצון של הציבור ממפלגות פוליטיות.
במקרים של קיטוב מזיק, נפוץ מצב בו המנצח מוציא את המפסיד מעמדות כוח או משתמש באמצעים כדי למנוע מהמפסיד להפוך לאיום בעתיד.
במצבים אלה, המפסיד בדרך כלל מטיל ספק בלגיטימיות של המוסדות המאפשרים למנצח ליצור הגמוניה, דבר שגורם לאזרחים לפתח עמדה צינית כלפי פוליטיקה.
במדינות אלה, פוליטיקה נתפסת לעיתים קרובות כמשחק כוח של מועדון סגור, שאין לו כל קשר לציבור הכללי.
קיטוב רגשי עלול להחליש את יעילות מוסדות הממשל על ידי ערעור הלגיטימיות והיכולת שלהם לשלוט.
הוא משפיע על הנכונות של הציבור לשתף פעולה עם המדיניות הציבורית שמוביל הממשל.
חלוקת האוכלוסייה לשני מחנות פוליטיים מנוגדים לחלוטין, עלולה לפגוע באינטרסים ארוכי הטווח של המדינה עקב תפקוד לקוי וקיפאון.
הבדלים אידאולוגיים גדולים עלולים ליצור שיתוק, עימותים וחוסר גמישות בממשל.
בנוסף, כאשר חלוקות פוליטיות מעכבות תוכניות מגובשות קיימת פגיעות מוגברת לאיומים חיצוניים
ההשלכות הפוטנציאליות על דמוקרטיה כוללות קיפאון ושיהוי (gridlock and paralysis), התנהלות לא יציבה ופזיזה (careening and instability), שחיקה דמוקרטית (democratic erosion), והתמוטטות דמוקרטית (democratic collapse).
שחיקה דמוקרטית מתוארת כהידרדרות הדרגתית באיכות הדמוקרטיה מבפנים, כמו היחלשות של מנגנוני איזונים ובלמים מוסדיים, תהליכים אלקטורליים ו/או חירויות אזרחיות.
קיטוב ושחיקה דמוקרטית קשורים זה בזה באופן ברור, אך הסיבתיות יכולה לפעול בכמה כיוונים שונים.
קיטוב קיצוני מערער נורמות דמוקרטיות ופוגע במוסדות החיוניים לדמוקרטיה, שכן פוליטיקאים נותנים עדיפות לאינטרסים מפלגתיים על פני טובת הכלל.
כאשר הקיטוב הרגשי גבוה יותר אנשים מוכנים להעלים עין מפעולות אנטי דמוקרטיות של נבחרי הציבור המועדפים עליהם.
קיטוב אליטות פוליטיות גבוה מעצים את השפעת המפלגות על דעות האזרחים, מקטין את השפעת המידע המהותי עליהן, ומעורר אמון רב יותר בדעות פחות מבוססות באופן מהותי.
אחת ההשפעות המדאיגות ביותר של קיטוב מזיק היא שבעקבותיו, האזרחים שבגושים המנוגדים חולקים באופן מהותי על השאלה האם שינויים מהותיים ופרוצדורליים מקדמים או מערערים את הדמוקרטיה.
אי ההסכמה אינה רק בנוגע למדיניות ולאידאולוגיה אלא לגבי נורמות ועקרונות יסוד דמוקרטיות ולגבי עובדות מהותיות בסיסיות שאמורות להיות מעבר לוויכוח ונתמכות בראיות מוצקות.
אזרחים המאמינים שכל המפלגות זהות, פחות מרוצים באופן משמעותי מתפקוד הדמוקרטיה שלהם.
קיים הבדל בין המפלגות אך חלק מהאזרחים אינם מזהים אותו.
תפיסה זו של הומוגניות מפלגתית מאיימת על היציבות הדמוקרטית
חברות מקוטבות חוות לעיתים קרובות מחלוקות ציבוריות על שאלות הניתנות להוכחה עובדתית.
בחברה עם קיטוב מזיק, עובדות ואמיתות מוסריות מאבדות ממשקלן, ככל שיותר אנשים מתאימים את עמדותיהם למסרים של הגוש שלהם.
שחקנים חברתיים ופוליטיים כגון עיתונאים, אקדמאים ופוליטיקאים מעורבים בנרטיבים מפלגתיים או גורמים לעלויות חברתיות, פוליטיות וכלכליות גדלות והולכות.
הבוחרים מאבדים אמון במוסדות ציבוריים.
לאנשים בחברות אלה קשה יותר ויותר לפעול לפי עקרונות מוסריים על ידי פנייה לאמת או פעולה בהתאם לערכים של האדם, אם הדבר מתנגש עם הנרטיב או האינטרסים של המפלגה.
ברגע שקיטוב מזיק תופס, הוא מקבל חיים משלו, ללא קשר לכוונות קודמות.
רמות גבוהות של קיטוב עלולות להוביל לפילוג חברתי מוגבר ועוינות בין קבוצות פוליטיות שונות, ולהגביר חוסר סובלנות, אפליה.
מצב זה עלול לערער את הלכידות החברתית, להחריף מתחים חברתיים וליצור מחנות מופרדים של "אנחנו" ו"הם".
נוצר מעגל קסמים של התגברות הקיטוב במהלכו נפגעים אינטראקציות יומיומיות ויחסים.
יש רצון להימנע מאינטראקציה עם חברי הקבוצה האחרת, והפחתת האינטראקציה מובילה להבדלים גדלים והולכים באופן שבו כל צד רואה ומפרש את המציאות.
עוינות מפלגתית עלולה להיות יציבה ו"נעולה", גם אחרי שעברו תקופות הקמפיינים והבחירות.
קיטוב אמונות מוביל לרגשות שליליים עזים כלפי אנשים בעלי דעות שונות.
אנשים פחות מסוגלים לנווט חילוקי דעות, ומאמינים כי דמוקרטיה אפשרית רק כאשר כולם מסכימים איתם.
עוינות מפלגתית מתרחבת לחיי הפרט, ומשפיעה על חברויות ומשפחה.
מספר גדל והולך של אנשים מתארים את אלה שבמפלגה האחרת כסגורים, לא ישרים, לא אינטליגנטים ולא מוסריים.
קיטוב גם עלול להצית פשעי שנאה בריונות ואלימות בחברה.
קיטוב עלול לאיים על בריאות הנפש, ולגרום ללחץ ואיבוד שינה.
חשיפה מתמדת לנקודות מבט סותרות המלוות בעוינות מפלגתית עלולה להוביל ללחץ כרוני, תשישות רגשית ואף תחושות של חוסר תקווה.
חילוקי דעות פוליטיים עלולים לפגוע ביחסים וכתוצאה לגרום לבדידות.
עלייה בכעס קשורה לשימוש בחדשות מפלגתיות באינטרנט.
דיון בנושאים פוליטיים מקוטבים מעלה תחושות של חרדה, איום, כעס, דאגה וחוסר כוח.
מחקרים מצאו שככל שאזרחים הרגישו שעמדותיהם הפוליטיות רחוקות מעמדת "המצביע הממוצע", כך הם דיווחו על בריאות נפשית ופיזית לקויה יותר במיוחד במחלות המושפעות מסטרס כמו הפרעות שינה, מחלות מטבוליות, עישון וצריכת חומרים ממכרים.
בנוסף עולים חששות ספציפיים כמו חשש של הורים שילדיהם יעזבו את הארץ, סכסוכים בתוך המשפחה, חששות לביטחון האישי בקרב אוכלוסיות מסוימות, פחד לבטא דעה בעבודה, חשש מפגיעה בזכויות (למשל נשים בהליכי גירושים), וחרדה כלכלית מהשלכות רפורמות.
חוסר הוודאות והתחושה שבכל רגע יכולה להיות התפתחות שתשנה את המצב, מקשים על קבלת החלטות משמעותיות בחיים וקיימת נטייה "לשים את החיים במצב המתנה".
קיטוב פוליטי יכול להיות בעל עלויות כלכליות, שכן אי ודאות וחוסר יציבות הנובעים מקיפאון פוליטי או שיתוק מדיניות עלולים להרתיע מהשקעות, לערער את אמון הצרכנים ולשבש את הצמיחה הכלכליות.
קיטוב פוליטי עלול להיות בעל השלכות כלכליות שליליות גם עקב קוצר ראייה של מדיניות כלכלית ועלייה בחוסר ודאות מדינית.
קיטוב משפיע לרעה על השקעות חברות ומוביל לתנודתיות בשווקים.
הוא עלול להוביל למדיניות פיסקלית לא עקבית, מה שמחליש את אמון העסקים והמשקיעים
קשה מאוד ללכד חברה לאחר שהפכה מחולקת עמוקות.
הקיטוב נוטה להסלים מהר מאוד, להתבסס ולהנציח את עצמו.
פוליטיקאים המלבים את הקיטוב ושיש להם את התפקיד המשמעותי ביותר בהחמרתו, לרוב מרוויחים ממנו ונושאים מעט מהמחיר.
למרות הקשיים, יש מחקרים שמצאו דרכים יצירתיות לטפל בבעיה ולעיתים הגיעו לתוצאות מעודדות.
התמודדות עם קיטוב פוליטי דורשת גישות רב-גוניות המתייחסות לגורמים חברתיים, כלכליים, תרבותיים ומוסדיים.
ניתן להפחית קיטוב על ידי פנייה לרגשות האוכלוסייה שחשה "מותשת" מהקיטוב, ובדרך כלל מהווה רוב.
אמפתיה - ניתן להגדיל את המכנה המשותף בין קבוצות שונות באוכלוסייה על ידי חינוך לאמפתיה כלומר פיתוח האפשרות לראות דברים מנקודת מבטו של אחר.
גם האמונה בתועלת של האמפתיה מפחיתה קיטוב.
מחקר שפורסם בכתב העת Psychological Science מצא שעצם האמונה בתועלת של אמפתיה המופנית לתומכי מפלגות אחרות, מהווה נבואה שמגשימה את עצמה שכן היא מפחיתה עוינות פוליטית.
אמונה זו הגבירה את המוטיבציה לאמפתיה כלפי קבוצת החוץ ואת תחושת האמפתיה בפועל כלפיה, מבלי להפחית את האמפתיה כלפי קבוצת הפנים.
היא הפחיתה עוינות, מרחק חברתי וניתוק מוסרי והגבירה רצון לשיתוף פעולה דו-מפלגתי.
הקבוצה שהאמינה בתועלת של אמפתיה חוצת מפלגות גם עשתה יותר שימוש בשפה אמפתית ובפיוס, במסרים הכוללים זהויות של קבוצתיות-על ומסגור מטרות משותפות.
מסרים אלו בתורם גרמו לפחות עוינות ויותר חיבה ונתפסו כיותר משכנעים ואמפתיים.
נמצא שהמסרים לא היו מתונים יותר בעמדות אלא שנעשה שימוש טון פייסני יותר והוא שהשפיע.
הגברת היכרות הדדית - השקעה בשירותי תרבות ושירותים חברתיים אוניברסליים מאפשרת נקודות מפגש בין קבוצות שונות בחברה ואף מפחיתה רגשות שליליים כלפי הזולת.
מחקר שמדגיש את חשיבות הבנת התהליכים הפסיכולוגיים בעיצוב זהויות קבוצתיות והשפעתם על הקיטוב מציע הגברת מגע בין קבוצות והכרות הדדית.
נמצא שכדי שהדבר יפחית דעות קדומות, צריך מגע מתמשך עם יותר מחבר אחד מהקבוצה.
מחקר שבוצע על ידי חוקרים מאוניברסיטת סטנפורד מצא שמפגשים ושיחות עם אנשים בעלי דעות ממחנה פוליטי אחר, אך עם מאפיינים דמוגרפיים וחברתיים דומים יכולים להקטין את הקיטוב הרגשי ואף לאפשר למשתתפים לפתח גמישות בדעותיהם הפוליטיות.
מחקר נוסף של חוקרים מסטנפורד מצא שעצם קיומם של מפגשים בין אנשים מקצוות פוליטיים שונים עשוי לצמצם את הקיטוב בכך שנשברים סטריאוטיפים לגבי "המחנה השני".
כמו כן שיח אודות ערכים במקום דעות מקטין את הקיטוב.
דיאלוגים מובנים - מוצע מודל של אספות אזרחים שיכולות לשמש פלטפורמה לקבוצות שונות לדון בסוגיות באופן שיכול להדגיש היכן קיים בסיס משותף וכיצד ניתן לפעול לפיו, כפי שנעשה באירלנד ובאנגליה.
כן הוצעה אפשרות של קיום דיאלוגים מובנים המעודדים שיחה מכבדת והתדיינות מעבר לקווים פוליטיים.
הומלצו מאמצי הגעה להסכמות ודיאלוג תוך שימוש באסטרטגיות ושיטות מתחומי בניית שלום ופתרון סכסוכים
מטרות משותפות ותחושת זהות "על"- פתרון נוסף שעולה בבירור מהספרות הפסיכולוגית הוא שקונפליקטים מבוססי זהות דורשים מטרות משותפות או תחושת זהות "על" כדי להחזיר אנשים לתחושת "ביחד".
כלומר, יש צורך בתחושת עצמי גדולה שמסוגלת לגשר על הבדלים קטנים יותר.
עידוד זהות רחבה וכוללנית יותר המקיפה מספר קבוצות, יכול לצמצם העדפה לקבוצת הפנים ואפליה של קבוצת החוץ.
התמקדות במטרות וערכים משותפים החורגים מחלוקות פוליטיות יכולה ליצור תחושת אחדות.
הדוגמאות כוללות יוזמות המדגישות שירות קהילתי או אינטרסים כלכליים משותפים, שיכולות לקרב אנשים מעבר להשתייכותם הפוליטית.
התערבויות לטיפוח מעורבות אזרחית יכולות לחזק את תחושת השייכות והאחריות המשותפת בקרב האזרחים.
מחקרים מצאו כי הגברת פחד מהשלכות הקיטוב על החברה הובילה להגברת הסובלנות.
התערבויות עובדתיות ונרטיביות - הגברת בהירות עובדתית ושינוי נרטיבי.
מתאים במיוחד כשקיימת הקצנה של נקודות מבט בקנה מידה רחב נמצא כי כאשר אנשים מקבלים עובדות איכותיות ומאוזנות וסיבה ללמוד אותן, הם משנים את תפיסותיהם למתונות יותר וכי ההשפעות של זה יכולות להימשך לאורך זמן.
מחקרים מצאו שהנגשת מידע אובייקטיבי ולא מוטה לאנשים עשויה להפחית קיטוב פוליטי, אך השפעת המידע על הקיטוב תלויה בהקשר.
המידע הפחית קיטוב רק כשהוצג כפירוט אובייקטיבי וחסר פניות.
טיפוח צריכת מדיה ביקורתית: חינוך לאוריינות מדיה ועידוד צריכת מדיה מגוונת יכולים לסייע בהפחתת חיזוק פרספקטיבות מוטות.
הומלץ חינוך לאזרחים המזהיר אותם מפני היגיון סכום אפס מסוכן שמוביל לסביבה מקוטבת.
נמצא כי מתן מידע לאנשים, על שיתוף פעולה בין-מפלגתי, כגון הקמת ממשלת אחדות, יכול להפחית את הקיטוב בקרב הציבור.
ממחקר משנת 2022 עולה שלהראות לאנשים שהצד השני שונא אותם הרבה פחות ממה שהם חושבים מסייע בהפחתת הקיטוב הרגשי.
מגה-מחקר שפורסם בשנת 2024 בדק 25 התערבויות ובכללן: הצגת אינטרסים כלכליים או ערכים מוסריים משותפים, הצגת סרטון על אנשים שונים פוליטית שמתקשרים, אנימציה על שיתוף פעולה דמוקרטי, משחק טריוויה לעידוד עבודה בצוותים דו-מפלגתיים, ומדיטציות "להתיידדות".
צוין בו כי 23 מתוך 25 התערבויות הפחיתו באופן משמעותי את העוינות המפלגתית.
פרקטיקה שנמצאה יעילה בהפחתה משמעותית של העוינות המפלגתית, של תמיכה בפרקטיקות לא דמוקרטיות ושל תמיכה באלימות פוליטית, התמקדה בתיקון תפיסות שגויות שליליות שיש לאנשים לגבי מתנגדיהם הפוליטיים.
הועבר בה מסר שהאנשים במחנה השני אינם קיצוניים כפי שחושבים, ורובם מעריכים דמוקרטיה בדיוק באותה מידה שהמחנה שלהם מעריך אותה.
הקיטוב נוצר בהשפעת פעולות מסוימות.
שינויים במשתנים הקשורים לגאוגרפיה, תרבות פוליטית, מוסדות וחוקים, יכולים להוביל לשינויים בהתנהגות של שחקנים מרכזיים לכיוון של שיתוף פעולה וסובלנות.
רפורמות צריכות לשאוף להפחית את ההימור הגבוה של הבחירות ולעודד את הבוחרים להביע את דעתם ולבצע בחירות חופשיות.
מעבר למערכת ייצוג יחסי ו/או שימוש בהצבעה מדורגת במחוזות מרובי נציגים, יכול לשבור את ההיגיון הבינארי הנוקשה שמגיע עם הקיטוב.
כמו כן, צריכות להיות מערכות שימנעו ממנהיגים נבחרים לנקוט במדיניות לטובת מפלגה אחת או קבוצת אליטה קטנה.
מנהיגות פוליטית יכולה לשחק תפקיד מכריע לכיוון מיתון.
גם פעולות שיפוטיות יכולות לרסן את תהליך הקיטוב.
פיקוח על המדיה החברתית - הכשל ברגולציה עצמית במדיה מחייב פיקוח ממשלתי.
מומלצת קביעת אמות מידה לתוכן מזיק וענישה על חריגות.
ממשלות יכולות לדרוש מחברות מדיה חברתית לשלב את התקנות האלה בהסכמי תנאי השירות עם המשתמשים.
מחקר שמבוסס על חמישה ניסויים מצא ש"אזהרות תוכן מקטב" לצד חדשות יכולות לעזור לעיתונאים לדווח על קיטוב מבלי להגבירו.
ניתן לטפל במקורות לאיומים נתפסים.
למשל צעדי מדיניות המבטיחים יחס הוגן וייצוג לכל הקבוצות.
פתרון פוטנציאלי נוסף להעדפות מדיניות מבוססות זהות הוא קיום משאלי עם ישירים בנושאים ספציפיים במטרה לנסות ולפתור נושאים שנויים במחלוקת, כפי שנעשה בקליפורניה, ניו זילנד ואוסטרליה.
מחקר שהתפרסם בשנת 2023 מצא שניתן להפחית קיטוב רגשי באמצעות שותפות קואליציונית, אשר נמצאה כמפחיתה הטיה בתוך הקבוצה והטיה נגד קבוצות חוץ.
מחקר משנת 2022 זיהה 105 מקרים ברחבי העולם, שבהם רמת הקיטוב ירדה מרמה "מזיקה" למשך לפחות חמש שנים, בין השנים 1900 ל-2020. כמעט שלושה רבעים מהמקרים התרחשו לאחר זעזועים מערכתיים משמעותיים כדוגמת התערבות זרה, מאבק לעצמאות, סכסוך אלים, או שינוי משטר (בעיקר בכיוון דמוקרטיזציה).
הסיכוי הגבוה ביותר להמשך קיום הרמה הנמוכה יותר לאורך עשור, היה במצבי פתיחות פוליטית גדולה יותר.
לדוגמה לאחר מעבר לדמוקרטיה או סיום סכסוך אלים פנימי.
עם זאת, רק 14% ממקרי הפחתת הקיטוב הגיעו לרמות קיטוב נמוכות באופן מתמשך בטווח הארוך.
לא זוהו כלל מקרים של ירידה מרמות קיטוב מזיקות בקרב דמוקרטיות ליברליות.
החוקרים מציינים שממצא זה קשור לכך שמעט מאוד דמוקרטיות ליברליות הגיעו לרמות מזיקות, אך גם שממצא זה עשוי להצביע על כך שקשה מאוד לטפל בקיטוב מזיק מתוך דמוקרטיה ליברלית ברגע שהוא מגיע לרמה כזו.
נכון לשנת 2025 קיים קיטוב פוליטי מוגבר במערכות פוליטיות דמוקרטיות רבות.
הוא מתאפיין במנהיגים המתמודדים עם קשיים משפטיים, שינויים דמוגרפיים מואצים וקיטוב בתקשורת החברתית והמסורתית, שחיקה של המרכז הפוליטי והתחזקות קולות קיצוניים.
על פי דוח ה־V-dem בשנת 2024 הקיטוב הפוליטי עלה באופן משמעותי ב-45 מדינות, ולעיתים קרובות הגיע לרמות רעילות.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, הפכה ארצות הברית למקוטבת מאוד סביב נושא העבדות מה שהוביל למלחמת האזרחים.
תקופת הבהלה לזהב בארצות הברית (סוף המאה ה-19) נחשבת לתקופה מקוטבת ביותר עם אלימות ושיח פוליטי.
פיורינה סבור כי אין ראיות חד משמעיות לכך שבמהלך שנים-שלושה העשורים שלפני פרסום המאמר היה קיטוב המוני מוגבר בארצות הברית או שקיטוב האליטות עודד את הבוחרים לקיטוב אידאולוגי.
מחקרים מצביעים על כך שקיים מתאם בין הבדלים תרבותיים, המתמקדים בתנועות אידאולוגיות ובקיטוב גאוגרפי במחוזות הבחירה של ארצות הברית, ובין העלייה בקיטוב הפוליטי הכולל שנצפתה שם בין 1972 ל-2004.
לפי מאמר משנת 2005, הפיצול האידאולוגי בין הרפובליקנים והדמוקרטים הגיע לכדי פער תרבותי ודתי.
הם טוענים שהדמוקרטים בדרך כלל הפכו מתונים יותר בהשקפות דתיות ואילו הרפובליקנים הפכו למסורתיים יותר.
לדוגמה, מדעני מדינה הראו שבארצות הברית, מצביעים המזדהים כרפובליקנים נוטים יותר להצביע למועמד אוונגליסטי מובהק מאשר מצביעים דמוקרטיים.
דבר זה תואם לעלייה בקיטוב בארצות הברית.
תאוריה אחרת טוענת שהדת אינה תורמת לקיטוב קבוצתי, אלא שקיטוב של פעילי מפלגה וקואליציה גורם לתזוזה של מפלגות לקיצוניות פוליטית.
בעשורים האחרונים הפילוג בין רפובליקנים ודמוקרטים הולך וגדל.
בוז גובר ודעות שליליות כלפי המפלגה היריבה.
פוליטיקה הופכת אישית, עם חילוקי דעות המשתרעים על חברויות, שכנים ומשפחה.
קיטוב בארצות הברית גבר מאז שנות ה-70, עם עלייה מהירה משנות ה-2000 ואילך.
עוינות מפלגתית בארצות הברית גברה באופן משמעותי מאז 1994.
החוקרים תומאס מאן ונורמן אורנשטיין כי הקונגרס ובית הנבחרים נמצאים בשיתוק חמור בשל אובדן תרבות הפשרה בין שתי המפלגות.
הם מדגישים שקיים "קיטוב א-סימטרי", כשהמפלגה הרפובליקנית נושאת באחריות גדולה יותר למשבר, משום שאימצה אידאולוגיה קיצונית, מתנגדת לפשרות, ומסרבת לשתף פעולה עם הדמוקרטים, גם פגיעה באינטרסים ציבוריים.
לדעתם גישה זו מסכנת את הדמוקרטיה בארצות הברית.
שינוי גבולותיהם של מחוזות בחירה עלול להתבצע מתוך רצון לבצע הטיה בקביעת מחוזות בחירה – הזזה מניפולטיבית של גבולות המחוזות במטרה לסייע למפלגה פוליטית ספציפית.
במחקר על מחוזות הבחירה בארצות הברית נמצא כי לשינוי הגבולות יש השפעה מינימלית על קיטוב פוליטי.
הטענה שהטיה במחוזות תתרום לקיטוב פוליטי, התבססה על הרעיון שמחוזות חדשים לא-תחרותיים שנוצרו יובילו לבחירת מועמדים קיצוניים המייצגים את מפלגת הרוב, ללא דין וחשבון לקול המיעוט.
מחקר של קרסון ואחרים מ-2007 מצא קשר בין שינוי גבולותיהם של מחוזות בחירה לעליה בקיטוב, אולם השפעה זו הייתה מינורית.
רפובליקת ויימאר משמשת דוגמה היסטורית כיצד קיטוב פוליטי חמור, במיוחד כאשר הוא משולב במשבר כלכלי ובאי שקט חברתי, עלול לערער דמוקרטיה וליצור סביבה נוחה לעליית אידאולוגיות קיצוניות המבטיחות פתרונות פשוטים ומאשימות קבוצות מיעוט כ"שעיר לעזאזל"
במהפכה הצרפתית הפוליטיקה הצרפתית התקטבה לצמיתות לפלגים "שמאל" ו"ימין".
"שמאל" ייצג תומכים בעקרונות המהפכה, "ימין" את מתנגדיה.קיטוב פוליטי היווה את אחת הסיבות למהפכה הצרפתית, בין אם בהקשר של מאבקי מעמדות היסטוריים, פילוגים בתוך קבוצות חברתיות, מבוי סתום פוליטי באספת המעמדות, או הפלגנות והאלימות שאפיינו את שלביה המאוחרים יותר של המהפכה.
חולשה וחוסר יציבות של המדינה החריפו את הקיטוב הפוליטי על ידי יצירת חללי כוח שפלגים מתחרים ניסו למלא.
בשנים האחרונות קיים במדינות רבות באירופה מצב בו קיימים שני גושים שווים פחות או יותר בגודלם וכל ניצחון בבחירות מלווה בתחושה של חלק גדול מהאזרחים כי משמעות התוצאות היא שנהרסה המדינה.
תופעה נוספת היא התרחקות מהפשרות ועליית כוחות חדשים קיצוניים בנוסף למפלגות המתונות הגדולות.
כך למשל בפורטוגל גרמניה וצרפת.
הסבר אפשרי הוא שאחרי מלחמת העולם השנייה, החל עידן של פשרות בו היה הסכם בלתי כתוב שלא לאפשר לוויכוח הפוליטי לגלוש לשוליים.
הדבר נבע מפחד ממלחמת עולם נוספת והבטיח יציבות פוליטית.
עידן זה הסתיים כיוון שבחלוף הזמן שכך הפחד ונשכחה הסיבה להקפדה על מתינות.
ממחקר שבדק יותר מ-30 מדינות אירופאיות בין השנים 1996 ל-2021, עלה כי רמות הקיטוב משתנות משמעותית בין מדינות ואזורים ביבשת, כאשר דמוקרטיות חדשות במרכז ובמזרח אירופה נוטות להיות מקוטבות יותר מאשר במערב אירופה.
מאמר דעה מ-2018 מציין כי קיימת ירידה של המרכז-שמאל האירופי.
בעשור האחרון (2015–2025) יש עלייה משמעותית בפופוליזם והדבר הוביל לקיטוב פוליטי גובר ואיתגר נורמות דמוקרטיות.
במדינות כמו צרפת ואיטליה, רטוריקה פופוליסטית החריפה פערים בין אזורים כפריים לעירוניים, מעמד הפועלים והאליטה, ובין אזרחים לילידים ומהגרים.
בצרפת, לדוגמה, הפער בין הימין הפופוליסטי בראשות מרין לה פן לבין הממסד המרכזי בראשות עמנואל מקרון יצר נוף פוליטי מקוטב עמוקות.
מחקר שבדק קיטוב אידאולוגי ב-20 מדינות במערב אירופה בשנת 1945 עד 2020 מגמת עליה בקיטוב אידאולוגי בעיקר עקב משקל גובר של מפלגות קיצוניות.
בעשור הראשון של המאה ה-21, היה מעבר לעמדות שמרניות יותר בימין הקיצוני במדינות כמו פולין, צרפת ובריטניה.
עליה זו בקיטוב נובעת מאי שביעות הרצון של הציבור ממפלגות מתונות יותר ומחוסר יכולת לספק שינויים מתקדמים לכיוון כלשהו.
בפולין, בצרפת ובבריטניה יש רגשות כבדים נגד האסלאם ועלייה בפרשנות הפופוליסטית.
אוכלוסיית הימין הכללית במדינות אלו נוטה להחזיק בעמדות אגרסיביות יותר ומושכת לכיוון עמדות הכוללות מסרים פופוליסטיים ימניים עם שפה איסלאמופובית, בידוד כלכלי ומדיני ומדיניות אנטי-להט"בית.
מאז הפיכת 1974, הדמוקרטיה בפורטוגל נשלטה על ידי מפלגת מרכז ימין ומפלגת מרכז שמאל.
מצב זה השתנה בשנת 2017 עם הקמת מפלגת הימין הקיצוני, צ'גה (שמשמעותה "די כבר").
בבחירות האחרונות, מפלגת המרכז ימין "ברית דמוקרטית" ניצחה אך נזקקה לשותפה קואליציונית, כאשר צ'גה והמפלגה הסוציאליסטית התמודדו ראש בראש על המקום השני.
המדינה מאופיינת בפערים עצומים בין מגדרים, עיר לכפר, מעמדות, ומבוגרים לצעירים.
הדור הצעיר מתקשה לדמיין עתיד טוב יותר ולעיתים תולה זאת בזרים.
משנת 2015 שלטה מפלגת חוק וצדק, שביצעה שינויים במוסדות החוק, שהרחיקו את פולין מאופייה הדמוקרטי.
בשנת 2023 התרחש מהפך פוליטי, וקואליציה פרו-מערבית וליברלית בהנהגת דונלד טוסק הרכיבה ממשלה שרצתה לבטל שינויים אלו.
עם זאת, הנשיא דודה, בעל תפקיד סמלי אך עם סמכות קריטית להטיל וטו, לא שיתף פעולה עם ניסיונות אלו של הממשלה.
בבחירות האחרונות לנשיאות היה קרב צמוד מאוד בין שני מועמדים: נברוצקי המייצג את המשך דרכו של דודה ואת המשטר הישן שהוביל לנסיגה דמוקרטית, וצ'אסקובסקי המייצג את מי שרוצה לבטל את השינויים ולחזור לכיוון ליברלי יותר.
ביוני 2025 זכה נברוצקי ביתרון של פחות משני אחוזים.
גם ברומניה הציבור מפוצל ומקוטב.
בבחירות קודמות ב-2023, קלין ג'אורג'סקו, מועמד לאומן רומני זכה, אך בית המשפט העליון ביטל את התוצאות בשל חשד להתערבות רוסית והוא נעצר.
במקומו הגיע מועמד קיצוני עוד יותר, ג'ורג'ה-ניקולאה סימיון.
מועמד זה התמודד מול ניקושור-דניאל דן, מועמד פרו-מערבי וליברלי.
הבחירות היו צמודות, ודן ניצח ברוב קטן (53% מול 46% לסמיון).
רפאל פוסו ורודריגו דה אלמיידה ביקרו את התפיסה המציירת את שני המועמדים בברזיל כקיצונים סימטריים, וטענו כי הטעיה זו משרתת מטרות אופורטוניסטיות.
הם הציגו את מושג "קיטוב א-סימטרי", המציין כי שני הצדדים אינם שווים בערכיהם ובשיטותיהם.
והדגישו כי הקיטוב האמיתי הוא בין הדמוקרטיה שמוביל לולה מועמד השמאל-מרכז לאנטי-דמוקרטיה שמוביל בולסונארו מועמד הימין הקיצוני.
באופן דומה, סרג'יו שרגל וגילהרמה סימוז רייס טוענים כי השימוש של התקשורת בברזיל במונח "קיטוב" יצר איזון שגוי ומטעה בין הצדדים הפוליטיים ונרמל את האוטוריטריות של בולסונארו בכך שהשווה אותו ללולה בעל הגישה הדמוקרטית.
הם ציינו ש"קיטוב" אינו בהכרח בעיה בדמוקרטיה ושהסכנה האמיתית עבורה היא פאשיזם.
מפגינה קיטוב פוליטי גבוה מאז ממשלתו של צ'אבס, עם מתח בין אידאולוגיות פוליטיות בינאריות, אשר הוביל למשבר ממשלתי ולעזיבה של מיליוני אזרחים את מדינתם.
הקיטוב הפוליטי בהודו נראה משולב באופן משמעותי עם לאומיות דתית, במיוחד עליית הלאומיות ההינדית, שהיא מניע מרכזי לפילוג ואלימות קהילתית.
העלייה התלולה בקיטוב מאז 2013 חופפת לעליית מפלגת BJP ולשימוש הגובר במדיה החברתית, מה שמרמז כי גורמים אלה עשויים להיות קשורים בהנעת הפילוג.
למרות כישלון מפלגת BJP להשיג רוב בבחירות 2024 והצורך בממשלת קואליציה, הקיטוב הבסיסי עדיין עלול להשפיע על הממשל וההרמוניה החברתית, במיוחד ברמת המדינה, שם קיטוב דתי עשוי להמשיך להיות מועיל מבחינה אלקטורלית עבור מפלגת ה-BJP.
קיטוב פוליטי בישראל הוא תהליך בו מורכבות דעות וריבוי ההבדלים בחברה הישראלית מצטמצם יותר ויותר לציר אחד ונוצרת חלוקה ברורה בין שני מחנות פוליטיים מנוגדים ואנטגוניסטיים.
במצב זה אנשים תופסים יותר ויותר את החברה במונחים של "אנחנו" לעומת "הם" באופן שטעון מטען שלילי כלפי ה"אחר".
הקיטוב בישראל קשור להזדהות פוליטית במונחי "ימין" ו"שמאל".
הקיטוב מתבטא דרך מה שמכונה "פרדיגמת הגושים".
השסע הלאומי (יהודים-ערבים) הוא שסע משמעותי בפוליטיקה הישראלית, המשפיע על מידת הלגיטימציה של מפלגות המיעוט הלאומי בעיני הציבור היהודי ומפלגות אחרות.
שסעים נוספים הם השסע העדתי, השסע הדתי והשסע מרכז-פריפרי.
בשנים האחרונות התארגנה המערכת הפוליטית בשני גושים עיקריים, גוש תומכי נתניהו וגוש מתנגדיו אשר כולל גם מפלגות ימין.
באופן כללי, מצביעי "נגד נתניהו" נוטים להיות ליברלים, בעוד שמצביעי "בעד נתניהו" נוטים להיות שמרנים.
מחקר שניתח את דפוסי הקיטוב הרגשי בקרב בוחרים יהודים משנת 1988 ועד 2015 לא מצא עלייה במגמה לאורך זמן, אלא תמונה כללית של יציבות.
בשנים 2000 עד 2009 אף הייתה ירידה בקיטוב הרגשי, אך משנת 2009 חלה עלייה משמעותית וקבועה בקיטוב הרגשי, זאת בניגוד לקיטוב האידאולוגי שהעלייה בו לא הייתה משמעותית.
המחלוקת סביב הרפורמה המשפטית הגבירה עוד יותר את הקיטוב.
נוצרה במהירות חלוקה למתנגדיה ותומכיה שהונעה על ידי עמדות קודמות שונות בהבנת הדמוקרטיה.
בחודשים שלאחר השבעה באוקטובר רמת הקיטוב הרגשי ירדה אך לאחר מכן היא עלתה בחזרה.
נכון לשנת 2024 ישראל נחשבת בין המדינות המקוטבות בעולם.
על פי ממצאי מחקר של הפסיכולוג הפוליטי נמרוד ניר, נכון לסוף שנת 2024 הציבור הישראלי תופס את הקיטוב הפנימי כאיום הגדול ביותר על המדינה.
במחקר משנת 2022 נמצא שהקיטוב הפוליטי בין ימין ושמאל משפיע על יחסים בין-אישיים ועל נטייה להעדיף או להחרים גופים מסחריים וגופי תקשורת על סמך זיהוי שלהם עם עמדות פוליטיות.
במחקר נוסף מאותה שנה ישראל דורגה שלישית ברמת הקיטוב הרגשי מבין 19 מדינות ו-83% השיבו כי קיים בישראל קונפליקט קשה או קשה מאוד בין מצביעי מפלגות שונות.
אחד הגורמים שמעצימים את הקיטוב החברתי הוא התחזקות השיח הפופוליסטי, שניזון ומשתמש בשסעים חברתיים קיימים, במיוחד השסע היהודי-ערבי והאשכנזי-מזרחי, כדי לחלק את החברה ל"עם" ו"אליטות/זרים/אויבים", ובכך תורם להעמקת החלוקה והמתח הפנימי בחברה.
ב-2023 עלו חשדות להתערבות של גורמים איראניים ורוסיים ברשתות החברתיות בישראל, על-מנת להעמיק את הקיטוב.
מנגד, קמו תנועות אזרחיות ישראליות שהצהירו שמטרתן לפעול להקטנת הקיטוב, בהן הרבעון הרביעי, 120: מועצת מנהיגות מחברות, וארגון "פנימה".
על פי ד"ר נעם גדרון, שביצע מחקר רב-שנתי בנושא הקיטוב בישראל, "אחד הכלים שמצוי בידי פוליטיקאים ישראלים להקטנת הקיטוב הרגשי...
אנשים מביעים רגשות חיוביים יותר כלפי מפלגות שנמצאות בקואליציה עם המפלגה שלהם".
קיטקט הוא חטיף הכולל ופל ושוקולד, אשר נוצר במקור על ידי חברת Rowntree's ביורק שבממלכה המאוחדת.
החטיף מיוצר כיום ברחבי העולם על ידי תאגיד נסטלה (שרכש את חברת Rowntree's ב-1988), מלבד בארצות הברית, שם הוא מיוצר ברישיון על ידי חברת HB Reese Candy Company, חטיבה של חברת הרשי (בעקבות הסכם משנת 1970 בין חברת Rowntree's לחברת הרשי).
חטיף הקיטקט הסטנדרטי כולל ארבע "אצבעות", המורכבות משלוש שכבות של וופל מצופה בשוקולד.
החטיף נמכר בטעמים שונים, כגון שוקולד חלב, שוקולד לבן, ושוקולד מריר.
החטיף החל להימכר לראשונה בספטמבר 1935 בבריטניה, תחת השם "Rowntree's Chocolate Crisp".
שם החטיף שונה ל"Kit Kat Chocolate Crisp" בשנת 1937, ורק לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שם החטיף לקיטקט.
ב-1985 החלה עלית לייצר חטיף דומה בשם כיף כף.
חטיף קיטקט הגיע ליפן לראשונה בשנת 2000, והפך במהרה להצלחה גדולה במדינה.
על פי הערכות בכל יום נמכרים ביפן כ-4 מיליון חטיפי קיטקט.
בנוסף, החטיף מיוצר שם בכ-300 טעמים שונים, מרביתם ייחודיים למדינה.
בשנת 2002 הגישה נסטלה בקשה לבלעדיות על צורת החטיף בעל ארבע האצבעות.
כעבור ארבע שנים זכתה החברה בסימן המסחרי.
ערעור שהגישו יצרניות שוקולד מתחרות, בהן ומונדלז, הוביל לדיונים משפטיים שנמשכו למעלה מעשור.
לבסוף, בשנת 2018 דחה בית הדין האירופי לצדק את הבקשה של נסטלה.
מחנה קיטליץ טרייבן (או קיטליס טרייבן; גרמנית: Kittlitztreben) היה מחנה עבודה שהקימו הנאצים בשלזיה תחתית (כיום בשטח פולין).
המחנה היה ממוקם בסמוך לכפר קיטליץ טרייבן ובסמוך לכפר Kretschamberg שבסמוך אליו הייתה תחנת הרכבת (שאינה קיימת עוד), בה ירדו האסירים שנשלחו למחנה.
המחנה היה פעיל בין השנים 1944–1945, והקיבולת שלו הייתה 1,800 אסירים.
סך הכל נכלאו במחנה כ-2,000 אסירים.
בפי ניצולי המחנה נקרא המחנה בשם הגרמני שלו (קיטליץ טרייבן).
המחנה הוקם כמחנה משנה של גרוס-רוזן, ובנייתו החלה בסוף פברואר 1944 – תחילת מרץ 1944 על ידי שבויים סובייטיים (שנלקחו משם לאחר מכן), ואסירים יהודים.
בסביבת הכפר קיטליץ טרייבן היה בסיס תחמושת של חיל האוויר הגרמני (ML, "מונה לאגר"), ומחנה העבודה יועד, בין השאר, לספק לו כוח אדם לעבודות שונות.
ראשוני האסירים שאוכלסו במחנה היו אסירים ששהו כבר זמן מה במחנות אחרים (חלקם בעלי ותק של מספר שנים).
טרנספורט ראשון של כ-200 אסירים ממחנה Sagen, יהודים פולנים, הגיע בין סוף פברואר 1944 לבין 13 במרץ 1944.
טרנספורט של כ-30 אסירים יהודים ממחנה ויזאו (Wiesau), שסייעו בהקמת המחנה, הגיעו בסוף 1944- תחילת 1945
בנוסף, במהלך חודש מרץ 1944 הובאו:
כ-180 אסירים ממחנה גרינברג (Grünberg) (ייתכן והמשלוח היה באפריל)
כ-200 אסירים ממחנה גרליץ (Görlitz) שחוסל
כ-100 אסירים ממחנה גרוס פוגל (Gross Pogel), או 200 אסירים
כ-100 אסירים ממחנה פריוולדאו (Freiwaldau) שחוסל אף הוא.
טרנספורט נוסף שגודלו מוערך בין 500 ל-1000 מיהודי הונגריה וצפון טרנסילבניה הגיע למחנה ב-28 במאי 1944 – חג השבועות.
טרנספורט זה יצא מאושוויץ והוא כלל יהודים ששהו באושוויץ פרק זמן קצר (חלקם ימים בודדים, וחלקם מעט יותר), כחלק מהחיסול המואץ של יהדות הונגריה.
כ-50 אסירים שהתנדבו ממחנה בנזלאו, הובאו סביב מאי 1944
הטרנספורט הידוע האחרון הובא למחנה ב-15 באוגוסט 1944, והכיל כ-200 אסירים יהודים שהובאו ממחנה פנפטיכן (Fuenfteichen), שגם הוא תת-מחנה של מחנה גרוס רוזן.
ידוע על משלוח אחד שיצא מקיטליץ טרייבן: ב-6-7/1944 נלקחו כמעט כל עובדי המתכת, כ-50 איש, ונשלחו לתת מחנה אחר של גרוס רוזן, בנזלאו (Bunzlau), מטעמי חיסכון וסדר, אסירים אלו הופשטו מבגדיהם (שהיו שייכים למחנה) לפני שילוחם.
כמו כן, ידוע על סלקציה או שתיים של אסירים חולים וחלשים שהועברו למחנות אחרים (בנוסף לסלקציות שנערכו בצריף החולים), ככל הנראה להשמדה באושוויץ, מטעמי חיסכון, הבגדים הוסרו מהמתים ומהאסירים שנשלחו מהמחנה.
את המחנה אכלסו גברים יהודים, בעיקר מפולין והונגריה (אך גם יהודים מהולנד גרמניה, אוסטריה ובלגיה), ומלבד סגל המחנה לא היו בו זרים אחרים (כגון שבויי מלחמה בני לאומים שונים).
חלק מהאסירים הגיעו למחנה עם בני משפחה נוספים.
גילאי האסירים נעו בין 14.5 (ואולי אף פחות מכך, הגיל הגבולי בסלקציות נע בין 14 ל־16), ועד גילאים מבוגרים יותר (ידוע על אסיר בן 50).
עם זאת, היו גם מספר ילדים צעירים יותר, כבני 9, שהיו תחת חסותו של אחד הקאפו.
חלק מיהודי הונגריה סבלו מקשיי תקשורת, היות שחלקם לא דיברו יידיש.
הפקודות מגרמנית תורגמו על ידי אסיר ששימש כמתורגמן (נועד בעיקר עבור יהודים אלה – מכיוון שלא ידעו יידיש, התקשו גם עם השפה הגרמנית).
המחנה, שהוקם בשטח מיוער, הכיל כ-8 צריפי מגורים עבור האסירים.
במחנה היה מטבח, צריף מרפאה (Revier), וצריף מחלימים (Schonvng), עבור המחלימים, בשגרה, צריף החולים היה בעל תפוסה של 80 מיטות, ובנוסף שירותים ומקלחת.
במחנה לא היה קרמטוריום, והמתים ואסירים חולים מדי פונו למחנה גרוס רוזן או אושוויץ.
בכל צריף שוכנו בין 120 ל-200 אסירים, והשינה הייתה בדרגשים ב-3 קומות.
המחנה היה מוקף גדר תיל רגילה ואחריה גדר תיל חשמלית.
בראש המחנה עמד איש אס אס גרמני - Lagerkommandanten / Lagerfuehrer – בדרגה זוטרה, וסגנו (שמו של המפקד הראשון של המחנה, ושל סגנו אינם ידועים), לפי העדויות דרגתו של המפקד הייתה סמל או רב-סמל – הוא היה איש אס.
אס שנפצע בחזית וצלע, ודרגתו של הסגן הייתה רב"ט.
מפקד המחנה הוחלף לאחר מספר חודשים (כי היה שיכור וסדיסט).
מפקד המחנה החדש, אוטו ויינגרטן, הגיע ממחנה מיידנק שחוסל.
למפקד המחנה הייתה צלקת על פניו, אולי צלקת סיף
זקן האסירים ה־Lageralteste – המנהל בפועל של המחנה.
עבריין גרמני בשם אמיל זופר (או זופא, Suppe), שסומן במשולש ירוק המסמל פושע מועד.
לפי אחת העדויות הוא היה גנב, אך היו שמועות שהוא היה רוצח, אסיר פוליטי או הומוסקסואל, לפי אחת העדויות, אמיל היה אסיר מס' 2 בבוכנוואלד.
אמיל היה סדיסט שהסתובב במחנה עם שוט, והשליט אימה על האסירים.
לאמיל היה סגן בשם פליקס.
לאחר המלחמה אמיל נעצר על שוד מזוין שביצע.
נציג האסירים היהודים – Lagerheeftlinge – יהודי פולני בשם Ele Potek (או Potok), במקור מהעיר בנדין, אולי הגיע ממחנה גרינברג, שם היה קאפו.
ככל הנראה הוצא להורג בתליה בסוסנוביץ לאחר המלחמה.
סדרן העבודה / שליש – אסיר יהודי מווינה בשם בובי ריינר.
לפי העדויות הוא היה בעל יחס אנושי לאסירים, וכן דאג לאסירים הצעירים (כל העדים המזכירים את בובי מציינים אותו לטובה).
ככל הנראה נורה למוות בזמן צעדת המוות מקיטליץ טרייבן לבוכנוולד
אחראי בלוק – Blockaeltester – אסירים יהודים.
אחראי הבלוק מינה בתורנות אחראי ניקיון לבלוק - Sauberkeit שתפקידו לדאוג לניקיון הבלוק (במידה ונמצא לכלוך, אחראי הניקיון נענש).
לחלק מאחראי הבלוק היו עוזרים צעירים ששירתו את האחראי.
ידועים השמות של חלק ממנהלי הבלוקים:
מרדכי פרידמן, אחראי בלוק 9 – נידון בארץ ל-3 שנות מאסר במסגרת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
על פי אחת העדויות הוא הרג אסיר באמצעות מעדר.
ישראל חיים זילברברג, אחראי בלוק 7, ועוזר ראשי לראש המחנה – נשפט בארץ במסגרת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
על פי אחת העדויות הוא הכה אסיר צעיר עד זוב דם (מה שכנראה גרם למותו של האסיר לאחר מכן).
ייתכן ולאחר המלחמה נשפט גם על ידי האמריקאים.
מפקד בלוקים – Blockfuehrer – איש SS שהיה אחראי על כמה בלוקים.
מנהל עבודה – Vorarbeiter – אסיר יהודי שהיה אחראי על קבוצה של כ-20 עובדים
קאפו – Kapo – אסיר יהודי שהיה אחראי על 5–6 מנהלי עבודה.
חלקם היו פושעים מוכרים עוד לפני המלחמה.
ידועים השמות של חלק מהקאפו:
שמסר – יהודי פולני אכזר.
אולי היה אחראי בלוק (ולא קאפו).
כנראה חוסל על ידי אסירי בוכנוולד בסיום צעדת המוות.
נתקה – יהודי פולני מהעיירה אושוויינצ'ים.
דאג והציל לפחות אחד מהאסירים הצעירים.
בהמשך הגיע בצעדת המוות עד לבוכנוולד.
יעקובוביץ - היה גם קאפו במחנה גרינברג.
פרס את חסותו על מספר ילדים צעירים (כבני 9).
בצעדת המוות ניסה להבריח אותם, אך הם נתפסו ונהרגו.
בירון לייטנברג – ניהל את הסנדלריה
מייסטר – Meister – גרמני (בדרך כלל מבוגר) שהיה אחראי על 60–80 עובדים, ותפקידו היה לנהל את הצד המקצועי של העבודה (לדאוג שהקירות נבנים בצורה ישרה וכדומה)
מייסטר בכיר – Obermeister – תחתיו היו כמה מייסטרים.
מנהל המטבח – küchenleiter – היה אסיר יהודי בשם פישל (Fischl), שנהג להכות אסירים יהודים שנתפסו בגניבת מזון.
במחנה היו לא יהודים בודדים, מלבד השומרים.
חלק נכבד מהשלטת המשמעת היה בידי האסירים היהודים בעלי התפקידים.
אלו היו בעיקר מקרב האסירים הוותיקים מתוך יהודי פולין.
המרפאה הופעלה על ידי רופאים יהודים: סגל, בראון, גריצר, קליין, מעט מטפלים נוספים (כגון סניטר בשם נתן שפירא) וסדרנים.
הציוד הרפואי היה מועט, והטיפול הרפואי התבצע, עקב תנאים אלו, בצורה פרימיטיבית, וללא חומרי הרדמה וללא תחבושות (כולל במהלך ניתוחים לקטיעת גפיים פגועות).
אחד הטיפולים הנפוצים במרפאה היה טיפול בזיהומים ומוגלות שונות שהתפתחו אצל האסירים .
חדר המתים שכן מעבר למרפאה.
השמירה של המחנה הופקדה בידי אנשי חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה .
אלו היו אנשים מבוגרים יחסית, חלקם גם לא בקו הבריאות.
ייתכן ובמחנה הייתה מעורבות גם של אנשי ארגון טודטשהיו אחראים, בין השאר, על מיזמי הבנייה התת-קרקעיים של גרמניה הנאצית.
במחנה היו תנאי תברואה קשים, במיוחד בתקופה הראשונה להקמתו (כגון מחסור חמור במים), מה שהוביל לתמותה גבוהה.
בצריפים היו תנורי חימום (אולי הם נועדו להרוג את הכינים), אך הם לא היו פעילים בצורה קבועה.
ככל הנראה, המחנה עבר מספר פעמים ביקורת של "שירות העבודה", מה ששיפר מעט את תנאי החיים של האסירים.
פעם בשבוע זכו האסירים למקלחת קצרה, לעיתים חמה.
תזונת האסירים כללה תחליף קפה (מעולש או משעורה) לארוחת בוקר.
ובשאר הארוחות פרוסות דקות, מעט מרגרינה (10-20 גרם) ומרק דליל (רק האחרונים בחלוקת המרק זכו לחתיכת ירק במים).
על עבודה טובה שצוינה על ידי המייסטר, קיבלו האסירים מנת מזון נוספת (לקבוצת אסירים) ו"פרמייה" שאיפשרה להם לרכוש סיגריות בשווי של בין 50 פפינג ל-3 מארק או מעט מזון.
הסיגריות היוו בסיס לסחר חליפין, כאשר הסיגריות הוחלפו עם האסירים המעשנים תמורת מנת המזון שלהם (מה שקירב את מותם מרעב) או עם שומרי המחנה (כאמור, השמירה במחנה נערכה על ידי אנשי לופטוופה מבוגרים, שהיו בדרך כלל פחות אכזריים מאנשי האס אס).
דרך נוספת להשגת מזון הייתה הברחתו מהמטבח (או מצריף הקילוף, בו קילפו את הירקות) על ידי העובדים שזכו לעבוד שם (בעיקר הצעירים).
לעיתים, הצליחו האסירים ללקט פטריות או פירות יער כאשר עבדו מחוץ למחנה, למרות שהדבר היה אסור.
היו זוג חיילים שהטמינו עבור האסירים לחם ועיתון.
והיה שומר בעבודה שחילק כל יום את ארוחת הצהריים שלו לאסיר אחר בקבוצה.
אסיר אחר קיבל כל בוקר חתיכת לחם שהונחה במקום העבודה על ידי תושב מהבית הסמוך.
לאסיר נוסף הושארו שיריים של אוכל על ידי מנהל העבודה.
במספר מקרים, הצליחו אסירי המחנה לקיים סחר חליפין עם פולנים מהסביבה.
לכבוד החג המולד קיבלו האסירים תוספת של מעט מרק ונקניק, ונערכה הופעה שכללה שירים ואיורים.
חלק מהאסירים החדשים – במיוחד המשולחים מהונגריה, שהגיעו למחנה כמעט היישר מהגטאות – התקשו להסתגל לתנאי העבודה הקשים, והתמותה שלהם הייתה גבוהה יותר מאשר אצל העובדים הוותיקים יותר.
הלבוש כלל שכבת בגדים אחת – מפוספסת, עם מספר תפור על המכנסיים והחולצה (לקאפו היה גם כיתוב "קאפו" על הבגד), כובע, וקבקבי עץ, ובנוסף שמיכה ללילה.
כדי להקל על הקור, ריפדו האסירים את הבגדים בשכבת שקי מלט (לעיתים נענשו האסירים שנתפסו עם שק המלט).
בשערם של האסירים גולח פס ברוחב של כ-2.5 ס"מ ללא שיער, כדי להקל על זיהויים במידה ויברחו, פס זה כונה, בין השאר, רחוב הכינים (לוזה שטראסה - Läusestraße).
בשלב מסוים, עקב הפסקת המשלוחים של עובדים חולים למחנות אחרים, הצטברו בצריף ההבראה חולים רבים, ששוכנו שם תקופה ארוכה, בתנאים קשים.
האסירים שהגיעו ממחנות העבודה ה"אזרחיים" כדוגמת גרינברג, הופשטו מבגדיהם לפני הכניסה למחנה, כדי למנוע הברחת חפצים פנימה, ולאחר מכן קיבלו את בגדי האסירים.
עם זאת, היו אסירים שהצליחו להטמין מעט חפצים בקרקע, ולאסוף אותם בהמשך.
בדרך זו הוברחו זוג תפילין למחנה (האסירים שהגיעו מאושוויץ, כבר הגיעו לבושים במדי האסיר מאושוויץ, שם גם קיבלו את המספר).
שעות השינה היו מועטות, השכמה התבצעה ב-3 לפנות בוקר והאסירים נדרשו למתוח את השמיכה על גבי המיטה ולדאוג לניקיון הבלוק, ובשעה 5 מסדר בוקר בחלוקה לבלוקים.
לאחר המסדר התבצעה חלוקה לפי קבוצות העבודה, ולאחר מכן כל קבוצה יצאה עם הקאפו שלה.
כאשר לפני היציאה לעבודה חולקה ארוחת הבוקר הדלה שהתבססה על תחליף קפה.
ארוחת הצהריים הייתה באתר העבודה.
לאחר 9–12 שעות עבודה חזרו האסירים למחנה למנוחה ומסדר ערב.
במסדר הוקראה מצבת כוח האדם (כמה מתו ביום שחלף, וכמה חיים), ונבדקה כמות האסירים כדי לוודא שלא היו בריחות.
במקרה והתגלה חוסר התאמה במספר האסירים, הושארו האסירים על מגרש המסדרים – מבלי לנוע, גם בגשם ובקור, עד למציאת האסיר החסר, כך שמשך המפקד נע בין 10 דקות, ובין שעתיים.
במסדר נכח מפקד המחנה וזקן האסירים, והוא קיבל את הדיווחים מנציג האסירים, ממנהלי הבלוקים, וממפקדי הבלוקים.
גם במרפאה נערך מסדר לספירת האסירים החולים, אך הוא נערך על ידי הושטת היד מהמיטה.
ביום ראשון העבודה הייתה עד השעה שתיים בצהריים, והמשך היום יועד לגילוח וסידורים, אך גם לתיזוז של האסירים.
בנוסף, קיבלו האסירים בימי ראשון מעין פודינג לבן עם אטריות לארוחת הבוקר, מנה של תפו"א ובשר בצהריים.
בימי ראשון נערכו משחקי כדורגל בין קבוצות אסירים, כאשר סגל המחנה צופה במשחק.
המנצחים זכו לעיתים לתוספת מזון
אסירי המחנה הועסקו בעבודות כפייה.
בתחילה, האסירים הועבדו בהקמת והרחבת המחנה, ולאחר מכן הם הועבדו בבינוי של פרויקטי ענק עבור חיל האוויר הגרמני, סביב יערות המחנה.
האסירים ביראו את היער (חטיבת עצים שנשרפו כתוצאה מהפצצות של בעלות הברית), העמיסו שקי מלט, סללו מסילות ברזל וכבישים, בנו מחסני תחמושת, בונקרים מוסווים, ומבני מגורים עבור חיל האוויר.
הם עבדו ב"טרנספורט קומנדו": העמיסו את העצים הכרותים על עגלות, ושינעו וערמו ארזי תחמושת בבונקרים שהם בנו.
רשומות מ-ITS (International Tracing Service), מראות כי האסירים הועסקו גם בבניית חלקי מטוסים, וכן עולה גם מעדויות.
ידוע על 18 חברות שהעסיקו את האסירים.
ייתכן והבונקרים המסווים נועדו לצורך אחסון של טילי V-2, כאשר פריקת הרכבות המכילות את הטילים, ושאר העבודות הקשורות לטילים בוצעו על ידי חיילים גרמנים.
פריקה והעמסה של פצצות רגילות מהרכבת התבצעה על ידי האסירים.
בחלק מהעבודות קיבלו האסירים מכסה ("נורמה" בגרמנית) אותה היו צריכים להשלים, במידה והמכסה הושלמה לפני תום שעות העבודה, זכו אסירי הקבוצה לנוח עד לסיום יום העבודה.
האסירים צעדו כשעה ברגל, לכל כיוון, מהמחנה אל אתרי העבודה (יש מספר מועט של עדויות שמתייחסות לנסיעה במשאיות למקום העבודה).
בנוסף לקאפו שהשגיחו על האסירים בזמן העבודה, היו מנהלי עבודה גרמנים מבוגרים.
המוזלמנים הועסקו בעבודות קלות יותר תחת "קומנדו 50", בניסיון לנצל אותם גם כשהם באפיסת כוחות.
קבוצה קטנה של אסירים עבדה בהקמת האנגר למפעל לחלקי מטוסים שהיה שייך למחנה Langenbielau, מפאת המרחק, אסירים אלו הוסעו לעבודה.
במפעל זה הם פגשו אסירי מלחמה סובייטים, וכן אסירים ממחנות אחרים, כדוגמת בונזלאו ופנפטיכן.
בריחות של אסירים, ענישה ומשפט
המחנה שכן באזור מיוער, בין כפרים גרמנים, כך שתנאי הבריחה היו קשים.
אסירים בודדים ניסו לברוח מהמחנה.
אחד מהם נתפס, לראשו נחבש כובע שונה והבגד שלו סומן בצבע אדום, שסימן אותו כאסיר שברח – ולאחר מכן הוא הוצא להורג בקיטליץ טרייבן.
ואילו אחר הובל למחנה גרוס-רוזן, יחד עם קבוצת אסירים מהמחנה, כדי שיצפו בהוצאתו להורג.
אסיר אחר שנתפס סומן גם בשלט בגרמנית "אני כבר כאן בחזרה".
בזמן בין גילוי הבריחה, ועד למציאת האסירים הבורחים, הועמדו אסירי המחנה במסדר בגשם ובשלג למשך כיממה.
אסיר אחד הצליח להימלט מבלי להיתפס, והוא שרד את המלחמה.
הענישה הנפוצה על עבירות כמו זוטרות הייתה מלקות (למשל, במקרה בו נמצא לכלוך בצריף, נענש אחראי הניקיון ב-25 מלקות), מתן המלקות נעשה לעיתים תוך כדי הנחת האסיר על ספסל, על גנבה העונש היה יכול להיות עונש מוות לעיתים בתלייה.
ענישה נפוצה נוספת הייתה תיזוז של האסירים, "התעמלות", כגון הרצת האסירים סביב מגרש המסדרים והכאתם תוך כדי הריצה, או חבישת הכובע והסרתו לפי פקודה.
ידועים מספר מקרים בהם סגל המחנה "עבר על החוק" ונענש עקב פגיעתו באסירים: כגון מקרה בו אסיר הוכה על לא עוול בכפו על ידי המייסטר, לאחריו נערך משפט והמייסטר הוענש.
ידוע גם על ביקורת שנערכה על ידי קבוצת קצינים זמן קצר לפני פינוי המחנה, עקב התנאים הקשים במחנה, לאחריה היה שיפור קל בתנאי האסירים.
אסירים צעירים מדי לא שובצו לעבודות הקשות ביותר.
באחד מצריפי המחנה היו זוג תפילין מוברחות, שהיו בשימוש של יושבי הצריף, ובאחד הצריפים היה סידור.
כמו כן, ידוע על מנייני תפילה שהתארגנו בחגי תשרי, כולל מניין עם טלית בערב יום הכיפורים שנתפס על ידי זקן האסירים, ללא ענישה.
חלק מהאסירים הצליח לצום במהלך יום הכיפורים, עקב כך הם לא קיבלו גם את ארוחת הערב במוצאי הצום, כעונש על כך שלא אכלו במהלך היום.
היו אסירים שביקשו מאסיר הממונה על השיבוץ להשתבץ ביוה"כ לעבודות בתוך המחנה, כדי שיהיה להם קל יותר לצום ולהתפלל.
מכיוון שלאסירים לא היה לוח שנה עברי בנמצא, תאריכי החגים הוערכו ע"פ חישוב (המחנה התקיים במשך כשנה אחת, היו יהודים שהגיעו למחנה בחג שבועות, כך שנדרשו לחשב סה"כ כ-4 חודשים פשוטים עד לחגי תשרי).
נערכו גם לימודי קודש מחתרתיים על ידי מספר רבנים שהיו במחנה.
עם זאת, לא כל האסירים הצליחו לעקוב אחרי הלוח העברי או לקיים מצוות בצורה סדירה .
היו אסירים שהקפידו שלא לאכול את פיסות הבשר הזעירות שהיו במרק בגלל חוסר הכשרות שלהן ואף החליפו את המרק בלחם עם אסירים אחרים מטעמי כשרות.
בדרך כלל אסיר שנתפס מתפלל על ידי זקן האסירים, הוכה.
האסירים שמרו על קדושת החיים, ולמרות התנאים הקשים, ידוע רק על מספר מועט של מתאבדים.
מספר ימים לפני פינוי המחנה, הופסקו עבודות הכפייה מחוצה לו.
גם בצריף החולים נערכה בדיקה לבדוק מי מבין האסירים כשיר לצעדה, אולי כדי לעמוד במכסה מסוימת של אסירים שיצאו לדרך.
כ-120 חולים הוכרזו ככשירים לצאת למסע.
כמו כן, מפקדי המחנה איימו על החולים שמי שיישאר יחוסל.
לפני היציאה קיבלו האסירים לחם כצידה לדרך, וכן קיבלו את הבגדים של האסירים החולים שהושארו במחנה.
ככל הנראה, בלילה שבין ה-9 ל-10 בפברואר 1945, לפנות בוקר, יצאו בין 800 ל-1,000 אסירים לצעדת המוות.
ואילו כ-300 אסירים חולים (או מתחזים לחולים) נשארו בצריף החולים.
למרות החשש שהמחנה מולכד בחומרי נפץ בידי הגרמנים הנסוגים, ב-10 בפברואר, לפנות בוקר נכנסו כוחות הצבא האדום למחנה, העבירו לאסירים החולים שנשארו מעט מזון ובשר משומר (ייתכן והחיילים צילמו את האסירים בזמן השחרור), ואמרו להם להתפנות בכוחות עצמם מהמחנה מכיוון שקו החזית אינו יציב, והגרמנים עלולים לחזור.
האסירים החולים צעדו לאיטם לעבר הכפרים הגרמנים (הנטושים בחלקם), שם הם השיגו מזון.
חלק מהאסירים החולים נפטרו לאחר השחרור עקב מחלות שונות.
הקבוצה שיצאה למצעד המוות צעדה ביום הראשון בין 30 ל-40 ק"מ (בהתאם לאבני הדרך).
הקבוצה צעדה בדרכים צדדיות, אחרי כ-4 ימי צעדה האסירים הגיעו למחנה גרליץ, שם הושארו כמה עשרות אסירים חולים שלא יכלו להמשיך בצעדה.
חולים אלו הוסעו בהמשך למחנה זיטאו (Zittau), שם שהו עד השחרור.
הקבוצה העיקרית המשיכה בצעדה, ללא כיוון ברור, כאשר הם נעים בתנאי מזג האוויר הקשים, ללא מזון מספק ועם לבושם הדל.
האסירים הנחשלים נורו בצידי הדרך, עונש דומה ניתן גם למי שנתפס גונב מזון בזמן הצעדה, או נתפס בעת ניסיון בריחה (אם כי לפחות אסיר אחד הצליח לברוח ולשרוד).
בדרכה עברה הקבוצה ליד דרדזן המופצצת (ההפצצה המשמעותית על דרדזן הייתה בין 13 ל-15 בפברואר, מספר ימים לאחר יציאת האסירים לדרך, אך לפני שהם עברו שם).
בלילות עצרה הקבוצה למנוחה באסמים ובתי חווה.
באחד מימי החורף הגיעו האסירים לנהר או אגם גדול, והם נצטוו להיכנס אליו בכדי לשטוף את גופם מהכינים.
למרות המים הקרים, האסירים יצאו מהאגם ללא פגע.
במהלך המנוחה באסמים, חיפשו האסירים, תוך סיכון, אחר מזון שאופסן באסם, כגון בורות אחסון של תפו"א, גרעיני תבואה וכדומה.
עקב מצוקת המזון, נאלצו האסירים לאכול סוסים שהרגו אנשי ה-SS ששמרו עליהם.