tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1951 הוא נשפט בפני בית משפט גרמני על רצח יריבים פוליטיים בתחילת שנות ה-30. הוא נדון לעשר שנות מאסר, אך לא החל בריצוי עוונו עד 1958 וגם זאת בעיקר במעצר בית.
בשנה זו נדון לשנתיים מאסר על חלקו ברצח קצין SA במהלך ליל הסכינים הארוכות.
ב-1961 נדון למאסר עולם (קצוב ל-20 שנה) על חלקו ברציחת עשרה קומוניסטים גרמנים בתחילת שנות ה-30.
הוא מת בבית החולים בכלא במינכן בשנת 1972.
אריך פון שטרוהיים היה במאי ראינוע, שחקן ומפיק יהודי-אוסטרי-אמריקאי הידוע בשל נטייתו לשחק תפקידי נבלים ובשל תפקידיו בהם שיחק גרמני אכזר או מתנשא.
הרקע הביוגרפי של שטרוהיים לוקה בערפול מכוון.
הביוגרפים שלו סבורים כיום כי הוא נולד בווינה, באימפריה האוסטרו הונגרית, בשנת 1885, כבנם של בנו שטרוהיים, כובען יהודי מן המעמד הבינוני, וג'ואנה בונדי, יהודייה אף היא.
שטרוהיים עצמו טען כי הוא הרוזן אריך אוסוואלד האנס קארל מריה פון שטרוהיים פון נורדנוולד, נצר לאצולה האוסטרית, בדומה לטיפוסים אותם שיחק על המסך.
ז'אן רנואר כותב בזיכרונותיו כי "שטרוהיים בקושי דיבר גרמנית.
היה עליו ללמוד את שורותיו כילד הלומד שפה זרה".
בשלב מאוחר בחייו, עת התגורר באירופה טען שטרוהיים כי "שכח" את שפת אמו.
על כל פנים, שטרוהיים היגר לארצות הברית בשנת 1909, ובשנת 1914 החל לעבוד בהוליווד.
הוא החל לעבוד בסרטים בתפקידים קטנים, וכיועץ לאופנה ולתרבות הגרמנית.
סרטו הראשון היה "נער הכפר" בשנת 1915 אך הוא לא נרשם בכותרות הסרט כבמאי.
עבודתו הרשמית הראשונה כבמאי הייתה בסרט בשם "היידלברג הזקן".
החל לעבוד עם דייוויד לוולין וורק גריפית' וקיבל תפקידים קטנים בסרטיו הגדולים "הולדתה של אומה" ו"אי-סובלנות".
בשנים אלו, שבהן עמדה ארצות הברית על סף הצטרפות למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ולאחר מכן הצטרפה ללוחמה פעילה, החל גל של סרטים פטריוטיים, אשר הציגו את הגרמני כנבל.
שטרוהיים הצטרף לגל זה, ויצר מספר סרטים מסוג זה, ביניהם "סילביה מן השירות החשאי" ו"ההוני שמבפנים".
במיוחד זכור הסרט "לב האנושות" בו השליך שטרוהיים, הלבוש כקצין גרמני, תינוק מן החלון, בשל העובדה כי בכיו של התינוק מפריע לו לאנוס את אם התינוק, אחות רחמנייה.
תפקידים מסוג זה הוציאו לו שם רע בגרמניה, והוא נחשב שם לאישיות בלתי רצויה עד ליום מותו.
לאחר המלחמה המשיך שטרוהיים לכתוב ולעבוד ובתחילה ביים תסריט שכתב בשם "בעלים עוורים" (1919).
עד מהרה התגלה כי שטרוהיים בעל יכולת להעביר לקהל האמריקני נושאים שעסקו במיניות (ולעיתים במיניות מעוותת), ובניוון והדקדנס שנחשבו לנחלת התרבות האירופית, באופן שתאם את רוח התקופה.
כבמאי היה ידוע כדיקטטור ובעל דרישות יוצאות דופן, ולרוב יצר ניכור בינו ובין שחקניו.
הוא היה אחד מהראשונים שמילאו את הסטריאוטיפ של האמן העריץ הטווטוני.
לרוב חבש מונוקל (משקף), ונשא שוט רכיבה בעת שביים.
עבודתו הידועה ביותר כבמאי הייתה הסרט תאוות בצע משנת 1924, שבו כיכבה כוכבת הזמנים ההם זאסו פיטס.
הסרט עסק בזוג תמים שחייו נהפכים על פיהם בשל זכייה בהגרלה, וכיום נותרו ממנו אך קטעים.
הסרט כלל סצנות מסובכות ויקרות שצולמו ב"עמק המוות" בקליפורניה, קוצץ מאוד על ידי האולפנים בטרם יצא למסכים (היצירה המקורית שיצאה מתחת ידו של שטרוהיים ארכה שמונה שעות.
הגרסה שיצאה אל המסכים ארכה 110 דקות), ולא הצליח להחזיר את ההוצאה בקופות.
עם כל זאת נחשב הסרט עד היום ליצירת מופת.
נטיותיו הדיקטטוריות, ותשומת לבו הגדולה לפרטים (כך, למשל, כאשר ביים סרט תקופתי התעקש כי שחקניו ילבשו בגדים תחתונים בסגנון אותה התקופה, על מנת שיבינו את הרגשת הדמויות שהם משחקים עד תומה), גרמו לו להיות בחיכוך עם האולפנים הגדולים.
לעיתים יצרו דרישותיו יוצאות הדופן נטל כספי על ההפקה, (כגון דרישתו לצלם מחדש סצנת המונים יקרה המתרחשת במסעדה, רק בשל העובדה שאחד השחקנים, ברקע, ששיחק מלצר, לא לבש כפפות לבנות).
מוניטין אלו שיצאו לו הביאו לירידה בדרישה לשירותיו כבמאי.
סרטיו מאותה התקופה כוללים את "האלמנה העליזה" ו "מארש החתונה".
סרטים אלו נעשו בראוותנות ובבזבזנות תוך חיכוך מתמיד עם ראשי האולפנים הגדולים, בהם לואי ב.
סרטו "המלכה קלי" סיים את הקריירה שלו כבמאי, ונראה שפגע גם בקריירה של כוכבת הסרט, גלוריה סוונסון.
הוא פוטר מן הסרט באמצע ההפקה, ולאחר מכן ביים רק עוד שני סרטים.
ב-1937 עזב את ארצות הברית, ועבר להתגורר בצרפת.
בצר לו, פנה אל המשחק.
ב-1932 שיחק בסרט "כפי שתרצה בי" לצידה של גרטה גארבו.
הוא ידוע ביותר בשל תפקידו בסרטו של ז'אן רנואר האשליה הגדולה.
ביצירה אנטי מלחמתית ידועה זו, משנת 1937, שיחק טייס גרמני בן האצולה בשם פון ראופנשטיין.
תבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה גרמה לשטרוהיים לחזור לארצות הברית כיוון שהיה ב"רשימה השחורה" של הנאצים, הן בשל הדמויות ששיחק, והן בשל מוצאו היהודי.
הבמאי בילי ויילדר השתמש בו לכמה מסרטיו.
בסרט "חמישה קברים לקהיר" (1943) שיחק את דמותו של הפילדמרשל הגרמני ארווין רומל, במעין חזרה על תפקידי הנבל הגרמני ששיחק בזמן מלחמת העולם הראשונה, ובעוד רומל עצמו שועט בראש חייליו במדבר המערבי.
תפקידו המאוחר הזכור ביותר הוא תפקידו של מקס פון מיירלינג, משרתה הגרמני של כוכבת הסרט האילם נורמה דזמונד, בסרט "שדרות סאנסט" שביים ויילדר בשנת 1951. תפקיד זה הקנה לו מועמדות לפרס האוסקר.
בסרט, שבו שיחק לצד כוכבת העבר גלוריה סוונסון שאותה ביים בעבר, מצהיר שטרוהיים כ"מקס פון מיירלינג", כי הוא היה אחד משלושת הבמאים הגדולים של הסרט האילם לצדם של דייוויד לוולין וורק גריפית' וססיל ב.
מבקרים רבים מסכימים כי שטרוהיים עצמו אכן היה אחד מגדולי הבמאים בתקופת הסרט האילם.
את שנותיו האחרונות בילה שטרוהיים בצרפת, שם היה מוכר ומוערך בידי אנשי תעשיית הסרטים הצרפתית.
הוא שיחק בסרטים, וכתב כמה ספרים בצרפתית.
מעט לפני מותו הוענק לו אות לגיון הכבוד.
פעמיים התגרש לאחר תקופה קצרה, אך נישואיו לשחקנית ולרי גרמונפרץ האריכו ימים.
על אף תדמיתו כנבל, ועל אף הנושאים המיניים המעוותים בהם עסקו סרטיו, נראה כי היה איש משפחה מסור.
באחרית ימיו נישא לשחקנית צרפתייה בשם דניס ורנאק.
בנו מנישואיו לוולרי, ג'וזף פון שטרוהיים, שימש בהוליווד כטכנאי קול בעל שם.
בנו מנישואיו השניים, אריך פון שטרוהיים ג'וניור, היה בעל קריירה קצרה כשחקן וכעוזר במאי.
ארים ראשי הוא אלבום הבכורה של שי גבסו.
עם צאת האלבום בחודש מאי 2004, הפך גבסו לראשון מבין בוגרי כוכב נולד אשר הוציא אלבום בכורה.
גבסו כתב והלחין כמעט את כל שירי האלבום, כאשר על העיבודים היה אחראי בעיקר המפיק המוזיקלי של האלבום, משה דעבול.
השיר הראשון שהוקלט ויצא לאור לרדיו מבין שירי האלבום הוא "יום ועוד יומיים", אשר בהקלטתו "זכה" גבסו כפרס ניחומים עם הגיעו למקום השלישי בתחרות כוכב נולד.
השיר היה להצלחה גדולה, וסלל את הדרך להצלחת האלבום (שעד היום מכר מעל ל-30,000 עותקים).
יחד עם צאת האלבום יצא לרדיו גם השיר "המילים החסרות" כסינגל, שהצליח אף הוא.
השיר "ארים ראשי" המשמש גם כשם האלבום, ביסס את מעמדו כשיר המוקדש ליום הזיכרון ליצחק רבין, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל.
אריך פומר (גרמנית: Erich Pommer; 20 ביולי 1889 – 8 במאי 1966) היה מפיק קולנוע יהודי-גרמני.
פומר נולד בעיר הילדסהיים בגרמניה.
בגיל 18 החל לעבוד אצל חלוץ הקולנוע הצרפתי ליאון גומו, והפך למנהל עסקי חברת הסרטים של גומו במרכז אירופה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הגרמני, ונפצע קשה בקרב ב-1915. לאחר שהחלים מפצעיו ייסד חברת הפקה בשם דקלה-ביוסקופ.
בשנת 1917 אוחדה החברה עם ענק ההפקה UFA, אשר הוקם על מנת לרכז את ייצור הקולנוע בגרמניה, ולסייע לתעמולה הגרמנית במלחמה.
פומר היה מפיק בעל עין חדה, וחוש לקלוע הן לטעם הקהל והן לנטיות האמנותיות של בני דורו.
הוא ראה בשחקנים, בבמאים, בצלמים ובאנשי המקצוע האחרים כעובדיו, והיה המחליט האחרון באשר לכל פרט שנגע לסרטיו, מנושא הסרט, ועד לליהוק.
סרטו הראשון "הקבינט של ד"ר קליגרי" 1919 נוצר במתכוון כסרט אמנותי, בסגנון האקספרסיוניזם הגרמני.
פומר הבין כי תעשיית הקולנוע הגרמנית, הפועלת במציאות של ארץ שמצויה לאחר תבוסה צבאית, במשבר כלכלי קשה, לא תוכל להתחרות בסרטי הראווה ההוליוודיים במגרשם הם.
לשם כך נדרשה ראייה אמנותית שונה וחדשנית.
ד"ר קליגרי, אשר היה חלוץ הזרם האקספרסיוניסטי בקולנוע הגרמני, היה סרט ייחודי ופורץ גבולות.
לאחר סרט זה הפיק פומר רבים מן הלהיטים של הקולנוע הגרמני, עד לעליית הנאצים לשלטון.
פומר הועמד בראש אולפני UFA, ושם הפיק עוד מספר סרטים בסגנון האקספרסיוניסטי, בהם "ד"ר מבוזה, המהמר" (1921) ויצירת המופת של פריץ לאנג "מטרופוליס" (1927).
"מטרופוליס" היה מבחינה ויזואלית הסרט האילם המשפיע ביותר, ובתקציב של 5 מיליון מארק, גם היקר ביותר בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע הגרמנית.
בשנת 1926 הגיח לגיחה קצרה להוליווד אך לא מצא שם את מקומו, ושב והשתלב באולפני UFA, שהיו מרכז תעשיית הסרטים הגרמנית באותה התקופה.
בשנת 1930 חבר לבמאי יוזף פון שטרנברג ליצירת הלהיט "המלאך הכחול", בכיכובו של אמיל יאנינגס, הסרט אשר גילה לעולם את הכוכבת מרלן דיטריך.
דיטריך נחשבת לתגליתו של פומר.
בשנת 1933 נאלצו פומר ואשתו גרטרוד לוי לעזוב את גרמניה בשל יהדותו.
בתחילה עבד בפריז ובלונדון, בה ייסד את חברת "מייפלאואר פיקצ'רס" ביחד עם צ'ארלס לוטון.
ולאחר מכן בהוליווד משנת 1940. בהוליווד לא הצליח להתבסס, בין היתר בשל מחלה בה לקה, ותקופה מסוימת אף עבד במפעל לחרסינה.
בשנת 1944 קיבל אזרחות של ארצות הברית ובשנת 1946 שב, כחייל אמריקני, עם הצבא האמריקני לברלין, וקיבל מטעם שלטונות הכיבוש האמריקנים את המשימה להקים מחדש את תעשיית הסרטים הגרמנית, משרה בה החזיק עד שנת 1949.
בשנת 1951 ייסד במינכן את חברת "Intercontinental Film GmbH", שבמסגרתהּ המשיך להפיק סרטים מצליחים.
סרטו האחרון, משנת 1955 "הילדים, האם והגנרל" זכה בפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן שב לארצות הברית, ולא עסק עוד בקולנוע, בשל בריאות לקויה.
בעיות בריאות הובילו לקטיעת רגלו בשנת 1956, והוא לא יכל עוד לעסוק בהפקה.
במהלך הקריירה שלו הפיק כמאתיים סרטים.
פומר מת בלוס אנג'לס בשנת 1966.
ב-1989 ציין פסטיבל הסרטים בברלין מאה שנה להולדתו של פומר ברטרוספקטיבה של יצירתו.
ב-1998 כיבדה את פומר אוניברסיטת פוטסדאם בכך שקראה למכון לתקשורת ומדיה על שמו.
המכון עוסק בפרקטיקה ובתאוריה של הקולנוע והטלוויזיה.
ב-2001 כיבדה אותו עיר מולדתו הילדסהיים בקריאת כיכר מרכזית על שמו.
אריך וולף סגל (Erich Wolf Segal; 16 ביוני 1937, ברוקלין – 17 בינואר 2010, לונדון) היה סופר, מחזאי, תסריטאי, עורך וחוקר ספרות יהודי-אמריקאי.
סגל נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, בן לרב.
סגל למד בתיכון מידווד, ונסע בקיץ לשווייץ להשתתף בקורסי קיץ.
לאחר שסיים את התיכון כתלמיד מצטיין הוא התקבל לאוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו בה בהצלחה.
ב-1958 נבחר למשורר השכבה באוניברסיטה ולסלטוטוריאן (התלמיד השני בהצטיינותו) בלטינית.
הוא המשיך בלימודיו בהארוורד וקיבל דוקטורט בספרות השוואתית ב-1965.
לאחר לימודיו קיבל משרת פרופסור עוזר באוניברסיטת ייל, וקודם לפרופסור חבר כעבור מספר שנים.
הוא הוציא לאור את הספר העיוני "צחוק רומאי: הקומדיה של פלאוטוס" על מחזאי הקומדיות הרומאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס אשר זכה לביקורות חיוביות.
בד בבד עם הקריירה האקדמית שלו עסק ביצירת תרבות פופולרית.
הוא החל לכתוב מחזות עוד בהיות בהארוורד, ומחזה שלו הוצג ב"אוף ברודוויי" 39 פעמים.
הוא היה שותף לכתיבת התסריט של הסרט "צוללת צהובה" (Yellow Submarine) של החיפושיות, מה שהקנה לו פרסום רב.
הוא כתב מספר תסריטים לסרטים כושלים מבחינה מסחרית ומבחינת הביקורת, בהם הסרט R.
להצלחה מסחרית זכה לאחר שפרסם את הרומן "Love Story" כתסריט שפורסם תחילה כספר ביום ולנטיין בפברואר 1970. הספר היה לרב-המכר הגדול ביותר של שנות השבעים ותורגם ליותר משלושים שפות.
סרט הקולנוע שהופק באולפני פארמונט יצא לאקרנים בסוף 1970, בכיכובם של ראיין אוניל ואלי מק'גרו, עם פסקול מאת פרנסיס לה.
הסרט, ששמו כשם הספר, זכה לפופולריות עצומה, ובפרסי אוסקר וגלובוס הזהב, והוא מהסרטים האמריקניים הנצפים ביותר, שבעקבותיו כתב סגל את רומן וסרט ההמשך Oliver's Story.
ב-1972 החליטה אוניברסיטת ייל שלא להעניק לסגל קביעות וקידום לפרופסור מלא.
סגל פרסם מאמרים אקדמיים במסגרת עבודתו באוניברסיטת ייל.
כמו כן הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת פרינסטון ובדארטמות' קולג'.
ב-2001 יצא לאור ספרו "מות הקומדיה", העוסק בתולדות הקומדיה מיוון הקדומה ועד זמננו.
היה נשוי לקארן ג'יימס מאז 1975 ולהם שתי בנות.
לאחר שסבל כשלושים שנה ממחלת פרקינסון, נפטר סגל ב-17 בינואר 2010 מהתקף לב, ונקבר בלונדון.
סיפור אהבה, תרגם ראובן בן יוסף, מסדה, 1970 (ובמהדורות רבות נוספות); תרגמה מירית בר-אילן, משכל, 2011
סיפורו של אוליבר (המשך ל"סיפור אהבה"), תרגמה אבירמה גולן, כתר, 1978.
גבר אישה וילד, תרגמה רות ריבק, כתר, 1981
פגישת מחזור, תרגמה נורית לוינסון, כתר, 1988
אהבה יחידה, תרגמה צילה אלעזר, הד ארצי, 1988
רופאים, תרגם גבי פלד, ספרית מעריב, 1991
מעשים של אמונה, תרגם יואב לויטס הלוי, הוצאת מעריב, 1992
פרסים, תרגם יואב לויטס הלוי, הוצאת מעריב, 1995
גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין היה קצין בכיר בוורמאכט ואחד מאדריכלי ניצחונותיו הגדולים במלחמת העולם השנייה.
מאנשטיין נודע בחשיבתו האסטרטגית, שעמדה מאחורי תוכנית "אבחת מגל", בה הכה הוורמאכט את צבאות בעלות הברית בצרפת ב-1940. אחרי הניצחון בצרפת פעל בחזית המזרחית, והגיע להישגים מול הצבא האדום.
מאנשטיין היה אחד האחראים לייצוב החזית אחרי התבוסה הגרמנית בקרב סטלינגרד ב-1943. ב-1944 סר חינו בעיני אדולף היטלר, בעקבות עימותים תכופים ביניהם בנושאים טקטיים ואסטרטגיים, והוא פוטר מתפקידיו.
על אף שלא היה חבר במפלגה הנאצית, קיבל מאנשטיין את מרותו של אדולף היטלר, ולא היה מעורב בקשר לרציחתו.
לאחר המלחמה, ב-1949, נדון מאנשטיין על ידי בית דין צבאי בריטי ל-18 שנות מאסר על מעורבותו בפשעי מלחמה.
הוא שוחרר לאחר ארבע שנים בשל בריאות לקויה.
לאחר מכן שירת כיועץ לממשלת מערב גרמניה, סייע להקים את הבונדסוור, ושימש כראש המטה הכללי של הבונדסוור בדרגת כבוד.
מאנשטיין נולד בשם פריץ אריך לווינסקי בברלין, בנו העשירי של אדוארד לווינסקי (1829–1906), גנרל בחיל התותחנים בצבא הפרוסי.
מכיוון שדודתו מצד אמו הייתה עקרה, הוחלט כי היא תאמץ אותו.
הדודה הייתה נשואה לגנרל בשם אלברכט גוסטב פון מאנשטיין, וכך קיבל את שמו.
הצלצול היהודי של 'לווינסקי', בית אצולה עתיק ששמו נגזר מהכפר לווין בפומרניה, הביא להפצת שמועות על מוצאו של מאנשטיין.
דודו החורג, אברהם פון מאנשטיין, התגייר בשנת 1929.
הן משפחתו הביולוגית והן משפחתו המאמצת של מאנשטיין היו בעלות מסורת צבאית, מה שהוביל את אריך הצעיר לבחור בקריירה צבאית.
בילדותו למד בבתי ספר בשטרסבורג, ולאחר מכן בפנימיות צבאיות.
בשנת 1906 התגייס לרגימנט המשמר ה-3 כצוער, ובשנת 1907 קיבל דרגת לויטננט.
באוקטובר 1913 החל בלימודים גבוהים באקדמיה הצבאית.
בשנת 1914 הוסמך כקצין בדרגת אובר לויטננט ושימש כמפקד מחלקת חי"ר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת מאנשטיין הן בחזית המערבית והן בחזית המזרחית.
בתחילת המלחמה הועלה לדרגת לוטננט והשתתף בפלישה הגרמנית לבלגיה עם גדוד חיל הרגלים השני של המשמר.
באוגוסט 1914 השתתף בכיבוש נאמור.
בספטמבר, יחידתו של מאנשטיין הייתה אחת משתיים שהועברו לפרוסיה המזרחית וצורפו לארמייה השמינית, בפיקודו של פאול פון הינדנבורג.
לאחר שראה פעולה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, שובצה יחידתו במהרה לארמייה התשיעית, שהייתה במהלך נסיגה משלזיה עילית לוורשה.
הארמייה התשיעית נמתחה יתר על המידה ולבסוף נסוגה לנוכח מתקפת נגד רוסית, וב-16 בנובמבר נפצע מאנשטיין במהלך הנסיגה כשהיה ביחידה שהסתערה על התחפרות רוסית.
הוא נורה בכתפו השמאלית ובברכו השמאלית; כדור אחד פגע בעצב השת שלו, וגרם לרגלו הימנית להתקהות.
במשך שישה חודשים החלים בבית חולים בביטום ובוויסבאדן.
לאחר ההחלמה, ב-17 ביוני 1915, שב לצבא גרמניה כקצין מטה בארמייה העשירית, בפיקודו של מקס פון גלוויץ.
עד מהרה הועלה לדרגת קפטן ולמד כיצד לתכנן ולנהל פעולות התקפיות כאשר הארמייה העשירית ביצעה התקפות מוצלחות על פולין, ליטא, מונטנגרו ואלבניה.
לאחר מכן שירת כקצין אספקת מטה בעמדת פיקוד ליד נהר הסום תחת פיקודם של פריץ פון בלו ופריץ פון לוסברג; האזור שימש כזירת קרב של מספר קרבות במהלך המלחמה.
פעולות בריטיות וצרפתיות שהתרחשו מיולי עד נובמבר 1916, אילצו את גרמניה לסגת במהלך החורף לקו הינדנבורג.
הוא המשיך לשרת תחת פיקודו של פון בלו עד אוקטובר 1917, אז מונה לראש המטה של דיוויזיית הפרשים הרביעית, ושירת בריגה במהלך הכיבוש הגרמני שלה.
כתוצאה מחתימת חוזה ברסט-ליטובסק במרץ 1918, לא היה עוד צורך ביחידתו של מאנשטיין בחזית המזרחית; הוא הוצב מחדש בדיוויזיית הרגלים ה-213 ליד ריימס.
צבא גרמניה נחל כמה הצלחות קלות באזור אך החל להפסיד במלחמה.
שביתת הנשק נחתמה ב-11 בנובמבר 1918.
לאחר סיום המלחמה, התיר הסכם ורסאי לגרמניה להחזיק צבא קטן בן 100,000 איש שכונה "רייכסווהר".
בצבא זה נותר מספר מצומצם של אנשי קבע שראו בשירות הצבאי את ייעודם, ומאנשטיין ביניהם.
בשנת 1920 נישא לבתו של בעל אחוזה משלזיה בשם יוטה סיביל פון לש.
נישואים אלו נמשכו עד למותה של פון לש בשנת 1966. לזוג היו שלושה ילדים, בת ושני בנים.
הבן הבכור, גרו, נהרג בקרב בחזית המזרח בשנת 1942.
קידומו של פון מאנשטיין ברייכסווהר היה יציב.
בשנת 1927 קיבל דרגת מיור (מקביל לדרגת רב-סרן), והחל לשרת במטה הכללי של הרייכסווהר.
עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 הביאה עמה עבור מאנשטיין אפשרויות לקידום, שכן ברור היה כי הרייכסווהר לא יישאר במתכונתו המצומצמת עוד זמן רב, וכקצין קרייריסט בעל כישורים יוכל להתקדם ולהגיע לעמדות גבוהות.
ב-1 ביולי 1935 מונה מאנשטיין לראש אגף המבצעים של ה-OKH, מפקדת חילות היבשה של הוורמאכט.
בשנת 1936 קודם לתפקיד סגנו של ראש המטה הכללי של הוורמאכט, הגנרל לודוויג בק.
בק, יחד עם אחד ממפקדיו של מאנשטיין בתפקידיו הקודמים, הגנרל ארווין פון ויצלבן, היה אחד מהמתנגדים העיקריים לשלטונו של היטלר, זמם להדיחו החל משנת 1938 ולבסוף אף היה הכוח המניע מאחורי קשר העשרים ביולי.
בתחילה שיתף מאנשטיין פעולה עם מגמות אלו, התנגד להשפעה פוליטית על הצבא, ואף הוציא מזכר שבו גינה את האפליה הגזעית הנהוגה בצבא, אך במהרה חדל מנטיות אלו.
הוא התבטא כי על הצבא להימנע מלהתערב בעניינים פוליטיים, או אף לקבוע עניינים של אסטרטגיה גבוהה, בטענה כי עניינים אלו יש להותיר בידיו של אדולף היטלר.
תפקידו של המטה הכללי, טען, הוא לספק את התכנון המבצעי הנדרש להגשמת המטרות הפוליטיות שיקבע היטלר, ותו לא.
בק ראה דעה זו בעין רעה, והתבטא כי "מאנשטיין אינו אדם בעל אופי רע, אלא אדם שאין לו אופי כלל".
היחסים בין השניים התנתקו, למעשה.
בתקופה זו השתלט היטלר על צבא גרמניה, כאשר בסדרה של שערוריות מין, המכונות פרשת בלומברג-פריטש, חלקן מפוברקות על ידי היינריך הימלר וריינהרד היידריך, הצליח להביא לפיטוריו של שר המלחמה ורנר פון בלומברג ולאחר מכן של יורשו בתפקיד ורנר פון פריטש.
שערוריות אלו הביאו לטיהור זוטא בשורות הוורמאכט, לפיטורי קצינים רבים, ולהכפפת הצבא למרותו הישירה של היטלר.
התפתחויות אלו הביאו להתפטרותו של בק בשנת 1938, ומאנשטיין הועבר לתפקיד שדה, מפקד הדיוויזיה ה-18 שהוצבה בשלזיה, בדרגת לויטננט גנרל.
בתפקיד זה שירת בעת שפרצה מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המערכה בפולין מונה מאנשטיין לתפקיד מפקד המטה של קבוצת ארמיות דרום שעליה פיקד הגנרל גרד פון רונדשטט.
הייתה זו תחילתו של שיתוף פעולה בין שני המפקדים הצבאיים שהביא בהמשך להישגים מרשימים.
רונדשטט, המבוגר בשנים רבות ממאנשטיין, היה אף הוא בעל חשיבה צבאית מבריקה ויוצאת דופן, וכמוהו החשיב עצמו כקצין "א-פוליטי", אך מחויב אישית להיטלר ונאמן לו ללא גבול.
ההבנה שנוצרה בין השניים, ושיתוף הפעולה שביניהם, כמו גם ההתאמה בדעותיהם, הביאו את הוורמאכט להישגים בכל מקום שבו קיבלו השניים את הפיקוד בצוותא.
בתפקידו החדש פעל מאנשטיין בשיתוף פעולה עם קצין המבצעים של רונדשטט, הגנרל גינתר בלומנטריט.
השניים פיתחו תוכנית מבצעית שהתקבלה על דעת רונדשטט, שלפיה ירוכז רוב כוחה המשוריין של קבוצת הארמיות במסגרת הארמייה העשירית שעליה פיקד הגנרל ולטר פון רייכנאו, וכוח זה יפרוץ את הקווים הפולנים, ויביא לכיתור כל הכוחות הפולנים שממערב לנהר הויסלה.
על פי התוכנית, שתי הארמיות האחרות המרכיבות את קבוצת הארמיות, הארמייה ה-14 שבפיקודו של הגנרל וילהלם ליסט והארמייה השמינית שבפיקודו של הגנרל יוהנס בלסקוביץ, ימלאו תפקיד משני במערכה, ויאבטחו את האגפים של הארמייה העשירית בהתקדמותה לכיוון ורשה.
באופן פרטי פקפק מאנשטיין בהיגיון האסטרטגי של המערכה בפולין, וסבר כי יהיה עדיף לשמור את פולין כחיץ בין גרמניה ובין ברית המועצות.
כן חשש ממתקפת הדמוקרטיות המערביות על גרמניה בעת שצבאה מרוכז במזרח, דבר שיביא למלחמה בשתי חזיתות.
אלא שלא נאבק על דעתו זו.
תוכנית המערכה שהגה מאנשטיין הצליחה כצפוי.
בגזרתה של קבוצת הארמיות דרום, הצליחה הארמייה העשירית לחדור את מערך ההגנה הפולני, השיגה חדירה עמוקה ולא איפשרה לפולנים לייצב קווי הגנה חדשים בעורפם.
שתי הארמיות האחרות, שנעו בעקבותיה, מנעו מהכוחות הפולניים המפוזרים ליצור איום על האגפים של הכוחות הניידים של קבוצת הארמיות.
מאנשטיין לא פעל לפי התוכנית המקורית.
במקום לפרוץ אל עבר הוויסלה ומשם לוורשה, שכנע את רונדשטט לכתר את הכוחות הפולנים באזור ראדום ולהשמידם.
פעולה זו סיימה, למעשה, את ההתנגדות הפולנית המאורגנת בדרום פולין, ואבטחה את המשך ההתקדמות לכיוון ורשה.
הפריצה המהירה של מערך ההגנה של היריב, החדירה העמוקה לאזורי העורף שלו, וכיתור כוחותיו בתנועת מלקחיים, היו לסממניה העיקריים של טקטיקת מלחמת הבזק, שמאנשטיין היה בין מיישמיה היעילים ביותר במלחמה, הן במערכה בפולין, והן, לאחריה, בצרפת ובברית המועצות.
ב-27 בספטמבר 1939 נכנעה פולין.
באותו יום הורה היטלר ל-OKH, עליה פיקד הגנרל פרנץ הלדר, להכין תוכנית למתקפה במערב נגד צרפת וארצות השפלה.
באוקטובר הובאה התוכנית לידיעתם של מאנשטיין ורונדשטט, אשר פיקדו עתה על קבוצת ארמיות A (כמפקד קבוצת הארמיות, וראש מטהו) שנפרשה במערב גרמניה.
התוכנית הראשונית שהועברה לעיונם עסקה בהסתערות משוריינת באזור ליאז' ובכיבוש השטח עד לקו המים שבתעלת למאנש, על מנת להשתלט על השטח שישמש כקרש קפיצה למתקפה עתידית נגד אנגליה.
מאנשטיין התנגד לתוכנית זו, וביקר אותה בשל היעדר היצירתיות שבה, וחוסר הניצול של אפשרויות הכוח המשוריין, שנבעו מחוסר ההבנה של הגנרלים הפרוסים ב-OKH את היכולות המבצעיות הטמונות באמצעי הלוחמה המודרניים הניידים.
מאנשטיין טען כי הסתערות דרך בלגיה תהיה הדבר לו יצפו בעלות הברית, בשל התקדים ההיסטורי של תוכנית שליפן.
הוא התנגד גם ללוח הזמנים המוצע (ביצוע התוכנית היה אמור להתחיל בנובמבר) וטען כי לחימה באביב תהיה עדיפה.
מאנשטיין שינה את התוכנית, כך שמטרתה לא תהיה "הסגת כוחות בעלות הברית דרומה אל נהר הסום" אלא "ניתוק והשמדת הגוף העיקרי של כוחות בעלות הברית הנמצאים מצפון לנהר הסום".
רעיון זה, שאומץ במהרה על ידי היטלר כאילו היה שלו, היה הבסיס האסטרטגי לניצחון שהושג בסופו של דבר על צרפת.
בחודשים הבאים ניסח מאנשטיין את תוכניתו בשישה תזכירים, שכללו תוכנית אלטרנטיבית לתוכניות המבצע של ה-OKH.
הוא הציע כי הכוח יפוצל לשניים.
תוכנית נועזת זו קיבלה את שם הקוד "אבחת מגל" ("Sichelschnitt").
בתחילה הביעו מפקדי ה-OKW וה-OKH התנגדות עזה להצעותיו של מאנשטיין שקיבלו גיבוי ממפקדו רונדשטט.
הלדר אף העביר את מאנשטיין מתפקידו, ושלח אותו לפקד על הקורפוס ה-38 שהוצב בשטטין שבמזרח.
רק בפברואר 1940, לאחר שמאנשטיין עבר לתפקידו החדש, נחשפו חילוקי הדעות שבינו ובין מפקדיו בפני היטלר.
לאחר שיחה שערך היטלר עם מאנשטיין ב-17 בפברואר, קיבל היטלר את רעיונותיו של מאנשטיין, הורה לצבא לאמץ אותם, ואף הציג אותם כפרי מחשבתו.
בסופו של דבר, הייתה זו מחשבתו הצבאית המקורית של מאנשטיין שהביאה לתוכנית את הבסיס האסטרטגי שהוביל להצלחתה.
בתחילת הלחימה בצרפת היה תפקידו של מאנשטיין שולי.
אולם בהמשך הוביל את הקורפוס ה-38 שבפיקודו, אשר היה חלק מן הארמייה הרביעית של גינתר פון קלוגה, וסייע להשיג את המבקע באזור אמיין ולחצות את הנהר סן, מבקע שהיה חיוני להצלחת המתקפה.
מאנשטיין הפעיל את כוחות החי"ר בפיקודו ככוח נייד ומהיר, וב-10 ביוני כוחותיו, אשר גמאו באותו יום למעלה מארבעים מייל, היו לראשונים שהגיעו לסינה וחצו אותה.
מאנשטיין ניצל את התנועה המהירה של כוחותיו והמשיך להתקדם עד ללואר.
תפקידו של מאנשטיין כמוח האסטרטגי שמאחורי המתקפה הוכר בידי כל, ומאנשטיין קיבל דרגת גנרל חיל השריון, ואת עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על תכנון המתקפה.
בפברואר 1941 קיבל מאנשטיין את הפיקוד על קורפוס הפאנצר ה-56 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית (באותו שלב נקרא פאנצרגרופה - קבוצת פאנצרים), בפיקודו של הגנרל אריך הפנר, אשר כשלעצמה הייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון עליה פיקד הגנרלפלדמרשל ריטר פון לאב.
בספטמבר 1941 קודם פון מאנשטיין לתפקיד מפקד הארמייה ה-11. הארמייה שלו, בשיתוף פעולה עם כוחות רומניים תקפה את חצי האי קרים, אשר היה מוגן היטב על ידי חיילי הצבא האדום, והצליחה להשתלט כמעט על כל שטחו.
אך הצבא הסובייטי הקים טבעת הגנה סביב נמל סבסטופול והצליח להדוף מספר התקפות גרמניות על העיר.
רק בראשית יולי 1942, לאחר מצור ממושך, נפלה סבסטופול בידי הגרמנים.
מאנשטיין הועלה לדרגת גנרלפלדמרשל לאור הישגיו במערכה על קרים.
היטלר האמין כי מצבם הנואש של המגינים, וכן הציוד החדיש שהועמד לרשות המתקפה (טנק הטיגר) וכמויות הארטילריה האדירות שהוקצו לה, יביאו לנפילת העיר.
מאנשטיין היה ספקני יותר, וטען כי רק מתקפה בו זמנית של כוחות פינלנד מהצפון על העיר, בשילוב עם המתקפה הגרמנית החדשה, תביא לנפילתה.
אולם בטרם החלה המתקפה, ב-27 באוגוסט 1942, פתחו הסובייטים במתקפה משלהם, והתקיפו את הארמייה ה-18 של הגנרל גאורג לינדמן שהחזיקה בעמדות במבלט גרמני צר במערב אגם לדוגה.
פון מאנשטיין התערב על מנת למנוע אסון צבאי.
בקרבות העזים שפרצו הצליחו הכוחות שבפיקודו לייצב את המצב, לאחר לחימה קשה כנגד כוחות עדיפים, אך ספגו אבדות כבדות.
בראשית אוקטובר 1942 הוצב מאנשטיין בויטבסק שבבלארוס והמתין לקבלת תפקיד פיקודי במתקפה הרוסית המתקרבת ובאה.
היו אלו ימי השיא של קרב סטלינגרד, והארמייה השישית בפיקודו של הגנרל פרידריך פאולוס לחמה בקרבות מבית לבית בין הריסות העיר.
בשלהי נובמבר 1942 פתחו הרוסים במתקפה שהביאה לכיתורה של הארמייה השישית בתוך העיר סטלינגרד, בה נמשכה הלחימה.
ב-21 בנובמבר 1942 מונה מאנשטיין על ידי היטלר לפקד על קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות דון.
קבוצת הארמיות כללה את הכוחות שנותרו מארמיית הפאנצר הרביעית, והארמיות הרומניות השלישית והרביעית (כל שלוש הארמיות ספגו אבדות כבדות במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, וחלק ניכר מיחידות ארמיית הפאנצר הרביעית נלכדו בכיס סטלינגרד ביחד עם הארמייה השישית) בתוספת כוחות עתודה גרמנים שרוכזו במסגרת פלגת הארמייה הולידט.
המשימות שהוטלו על מאנשטיין היו שאפתניות מאוד.
קבוצת הארמיות שלו נדרשה לחבור אל הכוחות הגרמניים הנצורים בכיס סטלינגרד, להשיב את המצב באזור סטלינגרד לקדמותו (כפי שהיה לפני מבצע אורנוס), ולמנוע מכוחות הצבא האדום להמשיך להתקדם מערבה ולסכן את קווי האספקה של קבוצת ארמיות A הגרמנית באזור הקווקז.
אולם הכוחות שהועמדו לרשות מאנשטיין לצורך ביצוע משימותיו לא היו מספיקים, בלשון המעטה, וחלקם ספגו אבדות כבדות בקרבות הקודמים.
ב-12 בדצמבר 1942 פתחה ארמיית הפאנצר הרביעית, בפיקודו של הרמן הות במבצע סופת חורף, שנועד לחלץ את הכוחות הגרמניים הנצורים בכיס סטלינגרד באמצעות מתקפה מאזור קוטלניקובו, כ-150 ק"מ מדרום לסטלינגרד.
בתחילה זכתה המתקפה להישגים נאים, והכוחות הגרמנים הגיעו עד למרחק של 45 קילומטרים מכיס סטלינגרד בתוך כשבוע.
אולם, המתקפה נדונה מראש לכישלון, שכן האלמנט הבסיסי שנדרש להצלחתה, פריצה הסימולטנית של הארמייה השישית מטבעת הכיתור הסובייטית, וחבירה לכוח החילוץ של הות, לא אושר לביצוע על ידי היטלר, שהורה לאנשי הארמייה השישית להחזיק בעיר בכל מחיר.
כוחותיו של מאנשטיין, שהמרכיב העיקרי שלהם היה קורפוס הפאנצר ה-57 בפיקוד פרידריך קירכנר, נעצרו על קו נהר מישקובה, והכוחות הסובייטיים הנחיתו עליהם שורת התקפות נגד עזות.
בנקודה זו פנה מאנשטיין אל פאולוס ודרש ממנו לנסות ולפרוץ את המצור, ולנוע דרומה כדי לחבור לכוחות החילוץ.
פאולוס סירב לאשר את מבצע הפריצה החוצה, נאמן לפקודתו של היטלר אשר דרש מן הארמייה השישית להחזיק בעמדותיה, תוך שהוא מבטיח לה כי רכבת אווירית תבטיח את עמידתה עד לפריצת טבעת הכיתור הסובייטית סביבה.
מאנשטיין המתוסכל ניסה ללא הועיל לקבל את אישורו של היטלר לנטישת סטלינגרד, אך לא העז לתת על אחריותו פקודה חד משמעית לפאולוס להתחיל בביצוע הפריצה החוצה של כוחותיו.
כתוצאה מכך הוחמצה הזדמנות לחלץ לפחות חלק מהכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד, וכוחו של הות, שספג מתקפת נגד סובייטית רבת עוצמה, נסוג דרומה לעמדות הפתיחה שלו.
חוקרים רבים מאשימים את היטלר בהשמדת הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס סטלינגרד בגלל סירובו העקשני לאשר פריצה החוצה של כוחותיו של פאולוס.
אולם קשה להעריך מה היו התוצאות של ניסיון פריצה של הכוחות המכותרים, שסבלו בשלב זה מתת תזונה ומחסור חמור בדלק לטנקים ולכלי הרכב הממונעים, מול כוחות סובייטיים רעננים ועדיפים.
יש חוקרים הסבורים שמבצע כזה היה חסר סיכוי בכל מקרה, והיה גורם להשמדת כוחותיו של פאולוס בערבה הפתוחה באזור סטלינגרד.
מאנשטיין עצמו טען, כי אלמלא רותקו רוב הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד למצור על הכוחות הנצורים ב"כיס סטלינגרד", הם היו יכולים לגרום להתמוטטות מהירה של כל החזית הגרמנית בחזית הדרום, ולכיתור הכוחות הגרמניים באזור הקווקז.
הכוחות שעמדו לרשותו של מאנשטיין היו חלשים מכדי לבלום מתקפה סובייטית בקנה מידה גדול, ולכן קורבנה של הארמייה השישית לא היה לשווא.
"מבצע סטורן", מתקפה רוסית מאסיבית בדרומה של החזית, איימה על העיר רוסטוב על הדון המוחזקת בידי הגרמנים, שאובדנה היה מביא לניתוק קבוצת הארמיות A, שבשלב מוקדם יותר של המתקפה הגרמנית הופנו לכיבוש הקווקז ועתה היו בנסיגה.
פון מאנשטיין הוכרח להפנות את מאמציו על מנת לחלץ את אנשי קבוצת הארמיות ולסייע לחבירתם אל כוחותיו בתחומי אוקראינה, ובכך למנוע את התמוטטותה הכללית של החזית.
יחידות מקבוצת הארמיות שלו, ובמיוחד קורפוס הפאנצר ה-48, ניהלו קרבות בלימה כנגד כוחות רוסיים עדיפים על נהר הצ'יר, אך לבסוף נסוגו, דבר שהביא לנסיגתה של ארמיית הפאנצר הרביעית של הות, אשר אגפה הצפוני נחשף עם נסיגת כוחות גרמניים מנהר הדון.
בכך נסתם הגולל על ניסיון החילוץ של הארמייה השישית.
בתחילת פברואר 1943, החל מאנשטיין לנסות ולייצב את החזית הגרמנית במזרח, בה נבע פרץ כתוצאה מהתבוסה בסטלינגרד.
קבוצת ארמיות דון אוחדה עם קבוצת ארמיות B, והן הפכו לקבוצת ארמיות דרום שעליה הוא פיקד.
מצבה של קבוצת הארמיות החדשה היה בכי רע.
היטלר היה נחוש לעצור את הנסיגה, והורה למאנשטיין לפעול לשם כך.
ב-15 בפברואר אבדה העיר חרקוב בצפון גזרתו של מאנשטיין, ונפלה לידי הצבא האדום.
בין "קבוצת ארמיות דרום" של מאנשטיין ובין כוחותיו של הגנרלפלדמרשל גינטר פון קלוגה במרכז הגזרה הפריד עתה פער גדל והולך, לתוכו נכנסו הארמיות הרוסיות.
ב-21 בפברואר יצא מאנשטיין למתקפת נגד מול האגף הסובייטי המתוח יתר על המידה.
המתקפה הוכיחה את עצמה כהצלחה רבתי.
כוחותיו של מאנשטיין התקדמו במהירות, בודדו את כוח החלוץ הסובייטי, והכריחו את הסובייטים לעצור את המתקפה.
ב-2 במרץ הושלם כיתור של עיקר הכוחות הסובייטיים ששימשו במתקפה, על ידי הארמייה של הות שתקפה מדרום ועל ידי קורפוס טנקים של ה-SS בפיקודו של ורנר קמפף מצפון.
ב-9 במרץ הושמדו הכוחות שבתוך הכיתור, בתבוסה גדולה לרוסים בקרסנוגרד וברבנקובו.
עתה המשיך מאנשטיין במתקפה מזרחה.
חרקוב נכבשה מחדש ב-14 במרץ לאחר לוחמת רחוב עקובה מדם, ולאחריה ביילוגרוד.
החזית המפוררת והנסוגה של הוורמאכט בדרום המזרח יוצבה, והיוותה איום משמעותי על הסובייטים, שאיפשר מתקפה גרמנית נוספת בקיץ 1943. לאחר התבוסה הקשה בסטלינגרד היה זה שינוי שאין להמעיט בערכו.
על הצלחתו זו עוטר מאנשטיין בעלי אלון על צלב הברזל שלו.
צבאותיו החלו להתכונן למבצע שכונה "מבצע ציטאדלא" (מבצע מצודה), שמטרתו הייתה להשמיד את המבלט הסובייטי בקורסק שנוצר עת נעה החזית במהלך החורף, והתבסס כשבמרכזו העיר קורסק.
קרב קורסק (מבצע "ציטאדלא") היה בבסיסו מבצע המבוסס על תנועת מלקחיים.
הצבא הגרמני הכה בעוצמה מכיוון צפון ומכיוון דרום בבסיסו של מבלט קורסק, שהיה בו ריכוז גדול של חיילי הצבא האדום, כשבין שני קצות המלקחיים מפרידים כמאה קילומטרים.
מאנשטיין הופקד על הזרוע הדרומית, ועל הזרוע הצפונית הופקדו הגנרלים ולטר מודל וגינטר פון קלוגה.
על אף שספגו אבדות קשות, הצליחו אנשיו של מאנשטיין להבקיע את הקו הרוסי ולהתקדם לעבר יעדיהם המתוכננים, אך לא הצליחו להשיגם.
מגננה רוסית חזקה עצרה אותם ומנעה את התקדמותם על פי המתוכנן.
אל מול כישלונה הטוטאלי של המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של בליטת קורסק, נראה היה כבר לאחר מספר ימים מתחילת המתקפה, כי סגירת תנועת המלקחיים וכיתור הרוסים בקורסק אינם אפשריים.
הכוחות הניידים של מאנשטיין לא קיבלו סיוע מספק של כוחות חי"ר, ולא עמדו לרשותו עתודות מבצעיות מספקות שיכלו למלא את האבדות שספגו כוחותיו.
בלימת המתקפה הגרמנית על צפון הבליטה איפשרה לפיקוד הסובייטי להפנות את עתודותיו דרומה, וב-12 ביולי הנחיתו כוחות העתודה הסובייטיים מתקפת נגד חזקה על כוחותיו של מאנשטיין באזור פרוחורובקה.
יום לאחר מכן הורה היטלר למאנשטיין להפסיק לתקוף, כאשר הוא מנמק זאת, בין היתר, בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
מאנשטיין מחה וטען שיש לנצל את המהלך עד תומו, שהוא עומד על סף ניצחון, וכי אם יינתן לו זמן נוסף הוא יוכל לנצל את העליונות המקומית שהשיג, לטענתו, על מנת להכות ברוסים בטרם יספיקו להעביר לזירת הקרב את עתודותיהם.
נראה כי ראיית המצב של היטלר הייתה נכונה, וכי מאנשטיין פעל בחוסר שיקול דעת.
על מנת לזכות בניצחון היה על מאנשטיין להשלים לבדו את כיתור הכוחות הסובייטיים בבליטת קורסק (מכיוון שהזרוע הצפונית של המתקפה הגרמנית נסוגה לקו ההתחלה של המתקפה), להחזיק בו אל מול מתקפות סובייטיות מבפנים ומבחוץ עד להשמדת הכוחות שבתוך האזור המכותר.
העובדה כי הרוסים לא הסתפקו בעצירת מתקפת "ציטאדלא", אלא פתחו במתקפה אדירה שהדפה את הגרמנים מערבה, ולמעשה עצרה רק בברלין, מראה כי משימה זו הייתה, ככל הנראה, מעבר לכוחותיו של מאנשטיין.
"ציטאדלא" הייתה היוזמה ההתקפית הגרמנית האחרונה במזרח במלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1943 מצא עצמו מאנשטיין במצב בו היה כעשרה חודשים קודם לכן.
במהלך קרב דנייפר הוא ניהל מגננה תוך כדי תנועה על פני חזית רחבה ונסיגה אל מול אויב עדיף מספרית הנמצא בתנופה.
כוחותיו של מאנשטיין התפרסו על הגדה המערבית של הדנייפר, ולפי פקודתו של היטלר שמרו על מספר ראשי גשר ממזרח הנהר.
כוחות הצבא האדום הצליחו לצלוח את הדנייפר תוך כדי תנועה, ולהקים מספר רב של ראשי גשר בגדה המערבית של הנהר.
מאוקטובר 1943 ועד לינואר 1944 עסק מאנשטיין ב"ייצוב" המצב.
הסובייטים כבשו את קייב ב-6 בנובמבר, והתקרבו לצומת הדרכים החשובה בז'יטומיר.
מאנשטיין ניהל מתקפת נגד מוצלחת באזור ז'יטומיר, תוך שימוש בדיוויזיות האס אס דאס רייך ולייבשטנדרטה, גרם לנסיגת הכוחות הסובייטיים לאחר שספגו אבדות כבדות, אך לא הצליח להשיב לידי הגרמנים את קייב.
מתקפות הנגד כילו את העתודות של קבוצת ארמיות דרום בראשה עמד מאנשטיין, שנפרסה על חזית רחבה בהרבה מכפי שהיה ביכולתה להחזיק, חזית שהייתה פרוצה, ובעורפה שוטטו כבר כוחות חלוץ רוסיים, שחברו לפרטיזנים מקומיים.
בשלהי ינואר הצליחו כוחות סובייטיים מהחזיתות של ואטוטין וקונייב לכתר 10 דיוויזיות גרמניות בכיס ליד העיר קורסון.
כל נסיונותיו של מאנשטיין לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית נכשלו וב-17 בפברואר 1944 הושלם חיסול הכוחות הגרמניים שנלכדו בכיס, לאחר שחלק קטן מהם הצליחו להחלץ מהכיתור.
באמצע מרץ הצליחו כוחותיו של המרשל איבן קונייב לפצל לשניים את כוחותיו של מאנשטיין, ולתקוע טריז בין ארמיית הפאנצר הרביעית וארמיית הפאנצר הראשונה.
במהלך מתקפת הבוץ שניהלה החזית האוקראינית הראשונה בפיקוד קונייב, הצליחו כוחותיו לחצות את נהר הבוג הדרומי ולחדור לשטח רומניה.
על אף שמבחינה פוליטית היה תמיד נאמן להיטלר, נהג מאנשטיין לעמוד על שלו מול היטלר בכל הנוגע לעניינים צבאיים, מעבר למקובל בין אנשי הצבא במטה הכללי, כגון וילהלם קייטל ואלפרד יודל.
מאנשטיין הטיף לגישת הגנה גמישה שתנסה להביא לפריסת הכוחות הרוסיים אל מעבר ליכולתם, ואז להתקיפם מן האגף.
פירושה של גישה זו היה מערכת תנועה שיכולה הייתה להביא לנסיגות, ולו זמניות, של מאות קילומטרים, על מנת להביא לכיתור המיוחל של הכוח התוקף.
היטלר התעקש על הגנה נייחת ועל מלחמת התשה המבוססת על התשת האויב תוך נסיגה איטית והשמדת כל המתקנים הראויים לשימוש בדרכו של הכוח הנסוג.
מכל מקום, ב-25 במרץ 1944 במהלך נסיגה של וורמאכט במהלך מבצע דנייפר-קרפטי של הצבא האדום איבד היטלר את שארית האמון במפקד הוותיק של צבאותיו.
הוא נקרא להתייצב אל מול היטלר, ושם הגן על עמדותיו, תוך שהוא טוען כי לא יימצא מפקד כשיר ממנו לקבוצת הארמיות.
כעבור שלושה ימים פוטר מתפקידו, וביחד עמו מפקדים נוספים בגזרה כאוואלד פון קלייסט והרמן הות.
הוא הוחלף בתפקידו על ידי הגנרל ולטר מודל, נאצי ותיק.
כניחומים, הוענקו חרבות לעיטור צלב האבירים אותו נשא.
מאנשטיין עצמו טען כי פיטוריו היו בשל השפעתם השלילית של הימלר וגרינג על היטלר, וכי מקורן של הפקודות הכושלות אותן חילק היטלר בשלב זה של המלחמה הוא בהימלר ובגרינג.
לאחר פיטוריו עבר טיפול רפואי בבית חולים בוורוצלב בגלל בעיה בעין שממנה סבל, ולאחר מכן פרש לביתו בשלזיה.
ב-1944 מת אחיו של אביו המאמץ, אברהם פון מאנשטיין שהתגייר, והוא הביא אותו לקבורה בטקס נאצי בבית הקברות הנוצרי בווירצבורג.
מאנשטיין לא לקח חלק בקשר העשרים ביולי לרציחתו של היטלר, בו לקחו חלק רבים מאנשי המטה הכללי.
לטענתו, נוצר עמו קשר באמצעות אחד הקושרים, הנינג פון טרסקו, עוד בשנת 1943, אך על אף שהסכים כי יש מקום לשינוי בהנהגת גרמניה, ראה עצמו קשור בשבועת הנאמנות להיטלר, אותה נשבעו כל חיילי גרמניה החל בשנת 1938. לקושרים סירב במשפט - "Preussische Feldmarschälle meutern nicht" - פילדמרשלים פרוסים אינם מורדים.
אף על פי שלא הצטרף למורדים, לא מעל באמונם, ולא גילה לאיש על הניסיונות ליצור עמו קשר.
בינואר 1945 נמלט עם משפחתו מביתם שבשלזיה למערב גרמניה.
הוא נכנע לפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי ונעצר ב-23 באוגוסט 1945.
מאנשטיין נעצר על ידי הבריטים.
בזמן משפטי נירנברג בשנת 1946 הוא שימש כעד במשפטם של פושעי המלחמה העיקריים.
הוא העיד מטעם ההגנה, אל מול האישומים כנגד המטה הכללי של כוחות היבשה, וכנגד ה-OKW (במסגרת המערכת המשפטית בנירנברג הוגשו כתבי אישום כנגד הארגונים).
שני הארגונים זוכו מכל אשמה.
ברית המועצות חפצה בהסגרתו לידיה על מנת להעמידו לדין על פשעי מלחמה בשטחה.
המוניטין שיצאו לו בשדה הקרב, כמו גם אווירת המלחמה הקרה, והעובדה כי אישים כברנרד לו מונטגומרי ולידל הארט דיברו בשבחו, מנעו את הסגרתו.
הוא הועמד לדין בפני בית דין צבאי בריטי שהתכנס בהמבורג באוגוסט 1949.
הגנתו התבססה על כך שלא ידע כי פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות מתבצעים בשטח בו פעל כחייל, וכי לא אכף את פקודת הקומיסר שהייתה הבסיס לאחד מפשעי המלחמה העיקריים של הוורמאכט, השמדתם של שבויים שנחשדו כי הם פעילים קומוניסטים.
בנירנברג הוא העיד כי קיבל את הפקודה, אך לא העביר אותה לחייליו.
עם כל זאת, מאנשטיין הוציא לחייליו פקודה כתובה ב-20 בנובמבר 1941, שהיוותה גרסה מעובדת לפקודה דומה שהוציא מפקדה הידוע לשמצה של הארמייה השישית באותו הזמן, ולטר פון רייכנאו, והשוותה "יהודים" ו"פרטיזנים" תוך קריאה לשימוש באמצעים מחמירים כנגדם.
באותו הזמן היללו היטלר ורונדשטט את פקודתו של רייכנאו, ועודדו את המפקדים בשטח להוציא לחייליהם פקודות ברוח זו.
פון מאנשטיין הוציא ביזמתו פקודה זו:
בפקודה נאמר לחייליו של פון מאנשטיין להתקיים מאוכל שיוחרם מהאוכלוסייה המקומית.
אחד מן האישומים נגדו נגע להרעבת האוכלוסייה על מנת להאכיל את חייליו.
הפקודה כללה גם פסקה שקבעה כי "צעדים חמורים יינקטו כנגד פעולה שרירותית המונעת מאינטרס עצמי, כנגד אכזריות וחוסר משמעת, וכנגד הפרת כללי הכבוד של החייל", וכי "יש לכבד מנהגים דתיים, במיוחד את אלו של המוסלמים הטאטארים."
הפקודה הוצגה למאנשטיין בעת עדותו בנירנברג, שם הודה כי חתם עליה, אך טען כי אינו זוכר את פרטיה.
במשפטו בהמבורג הייתה הפקודה הראייה המרכזית.
מאנשטיין זוכה ממרבית סעיפי האישום, אך נמצא אשם בשני סעיפים, ו"אחראי" לשבעה אחרים, במיוחד בכל הנוגע למדיניות "אדמה חרוכה" שננקטה בעת הנסיגות, ובשל הימנעותו מעצירת הטבח באוכלוסייה האזרחית.
ב-19 בדצמבר 1949 הוא נדון לשמונה עשרה שנות מאסר.
לאחר מכן הומתק עונשו לשתים עשרה שנים, וב-6 במאי 1953, לאחר כשלוש שנים וחצי, שוחרר מאנשטיין בגלל "סיבות רפואיות".
אחד מפקודיו, אלכסנדר שטאלברג, דיווח לסופר בריאן מארק ריג, מחבר הספר "חייליו היהודים של היטלר", כי סיפר למאנשטיין כיצד מספר גדול של יהודים נרצחו.
מאנשטיין שאל אותו אם הוא באמת מאמין לכך, ושטאלברג ענה כי אכן הוא מאמין בכך.
"אם כך," ענה מאנשטיין, "הם רק יהודים".
מאנשטיין פרסם זמן קצר לאחר שנטל לידיו את הפיקוד על הארמייה ה-11 פקודה בזו הלשון: "יש לעקור את השיטה היהודית-בולשביקית מן השורש אחת ולתמיד." הוא אף הרחיק לכת והצדיק את "הכורח שבנקיטת אמצעים נוקשים ביותר נגד היהדות." בספר הזיכרונות שפרסם לאחר המלחמה, "ניצחונות אבודים", הוא נמנע מלהזכיר זאת.
באמצע שנות ה-50 נקרא מאנשטיין על ידי הקנצלר קונראד אדנאואר לשרת כיועץ צבאי בכיר, ולשמש כיושב ראש ועדה פרלמנטרית לארגון הדוקטרינה החדשה של צבא מערב גרמניה, הבונדסוור, והשתלבותו בברית נאט"ו.
בתקופה זו מאנשטיין התגורר עם משפחתו בבוואריה וכתב את זכרונותיו "Verlorene Siege" (ניצחונות אבודים), שפורסמו בגרמניה ב-1955, ותורגמו לאנגלית ב-1958. בזכרונות אלו פרסם את התזה, שהפכה לאחר מכן לרווחת, שמקור אסונה של גרמניה היה בפקודות שנתן היטלר, וכי אילו הגנרלים ניהלו את המלחמה במקום היטלר, ניתן היה לנצח בה.
על אף הרשעתו בפשעי מלחמה, העובדה כי לא היה חבר במפלגה הנאצית הקלה על השתלבותו בממסד הצבאי החדש בגרמניה המערבית.
בניגוד לגנרלים אחרים, שהוכתמו בנאמנות להיטלר, ונראו כמוקצים בעיני הממסד הצבאי החדש, בשנים הראשונות לקיום הבונדסוור היה מאנשטיין חבר שלא מן המניין במטה הכללי שלו.
מאנשטיין מת בביתו באירשנהאוזן בבוואריה ביוני 1973. הוא נקבר בטקס צבאי מלא.
אריך קלייבר היה מנצח ארגנטינאי יליד אוסטריה.
קלייבר נולד בווינה ולמד בפראג.
בשנת 1923, אחרי שניצח על הופעה מרגשת של "פידליו" מאת בטהובן באופרה של ברלין, התמנה למנהלו המוזיקלי של מוסד זה.
קלייבר נודע בפרשנויותיו לרפרטואר הסימפוני והאופראי המקובל, בד בבד עם העידוד שנתן ליצירות חדשות.
בשנת 1925, למשל, ניצח על הצגת הבכורה של האופרה "ווצק" מאת אלבן ברג.
כאשר המפלגה הנאצית הטביעה חותם "מוזיקה מנוונת" (Entartete Musik) על האופרה השנייה של ברג, "לולו", התפטר קלייבר ממשרתו באופרה של ברלין במחאה (קלייבר לא היה יהודי).
ב-1939 ביטל גם חוזה עם בית האופרה האיטלקי הנודע 'לה סקאלה' משום שהוא מנע השתתפות יהודים במופעי האופרה, עקב חוקי הגזע שנתקבלו באיטליה הפאשיסטית לאחר חיזוק הברית עם גרמניה הנאצית.
בהמשך היגר לבואנוס איירס, שם עבד בתיאטרון קולון, והיה למנהלו המוזיקלי.
כאן התמחה ברפרטואר האופראי הגרמני, בעיקר ביצירות וגנר.
היוקרה הכרוכה בשמו משכה אל ה"קולון" מאורות גדולים כמו עמנואל ליסט, קירסטן פלגסטד וסט סוואנהולם.
כמה מהקלטותיו מתקופה זו זמינות על גבי תקליטורים באיכות משתנה, בהתאם לתנאים שבהם נערכו ההקלטות המקוריות.
אריך קלייבר היה לאזרח ארגנטינה בשנת 1938.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוצעה לו משרתו הקודמת באופרה של ברלין, שנמצאה עכשיו באזור הרוסי של העיר, אבל אחרי שגילה, שהקומוניסטים אינם לטעמו יותר משהיו הנאצים, התפטר בלי לנצח ולו על הצגה יחידה.
הוא היה למנצח אורח משוטט ושוב לא החזיק בשום משרת ניצוח קבועה.
נסיבות מותו שרויות בערפל מסוים.
הוא נפטר ב-1956, זמן קצר לאחר שבית האופרה של וינה החליט שלא למנותו למנצחו הקבוע, וסיבת המוות הרשמית הייתה התקף לב.
ואולם, בנו קרלוס קלייבר (שלימים נעשה מנצח ידוע שם ונכבד בזכות עצמו) צוטט כמי שהעיד שאביו נמצא באמבט כשהוא מדמם למוות, ובכך פתח פתח להשערה כי הלה התאבד.
ואולם, טענה זו לא הוכחה מעולם.
קלייבר ידוע כמנצח עתיר עוצמה, שהעדיף בדרך כלל טמפו מהיר וצליל חיוני ו'צבעוני' על פני ברק וליטוש ממושטרים.
דרכו זו בולטת במיוחד בביצועיו לבטהובן.
מן הבחינה הזאת היו שהציבו אותו לצד מנצחים דוגמת ארטורו טוסקניני, ובהנגדה למנצחים דוגמת הרברט פון קאראיין.
סגנון ניצוח זה יצא מן האופנה במחצית השנייה של המאה העשרים, אך לקראת סופה של מאה זו החלו רבים להתגעגע אליו, והקלטותיו של קלייבר נעשו יותר ויותר מבוקשות ומוערכות.
אריך גאורג סבסטיאן אנטון פון פאלקנהיין (גרמנית: Erich Georg Sebastian Anton von Falkenhayn; 11 בספטמבר 1861 – 8 באפריל 1922) היה איש צבא גרמני בדרגת גנרל חיל הרגלים, כיהן כראש המטה הכללי בצבא הגרמני בחלק ממלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן היה מפקד הארמייה התשיעית ומפקד הכוחות העות'מאנים בארץ ישראל.
לאחר פרישתו הפך להיסטוריון צבאי.
למרות ששמו נחרת בהיסטוריה כאחראי למרחץ הדמים ולכישלון הגרמני בקרב ורדן, יש הרואים בו מצביא מוכשר ובעל מעוף שנקודות התורפה שלו היו חוסר יכולתו להתאים עצמו לנסיבות בהן פעל ונטייתו להסתכסך עם המדינאים והמפקדים במעגל הסמוך אליו.
פאלקנהיין נולד ליד גראודנץ בפרוסיה (היום בפולין) למשפחה פרוסית בעלת עבר צבאי עשיר.
בין השנים 1896-1903 שירת בסין שהייתה בשליטת שושלת צ'ינג, תחילה כמדריך של הצבא הסיני הקיסרי ובהמשך נטל חלק בעימות מרד הבוקסרים כחלק מחיל המשלוח הגרמני.
לאחר מכן הוצב בבראונשוויג, מץ ובמגדבורג.
וילהלם השני, קיסר גרמניה העריך אותו בשל חריצותו ובשל הערכתו כבעל מעוף וקידמו בסולם הדרגות.
פאלקנהיין החליף את פון מולטקה כראש המטה הכללי מיד לאחר הקרב הראשון על המארן שנערך בתחילת ספטמבר 1914. פאלקנהיין נאלץ להתמודד עם כישלונה של תוכנית שליפן של איגוף צפוני דרך מדינות השפלה וניסה להגיע לים הצפוני, כפי שניסו גם חיל המשלוח הבריטי והצבא הצרפתי.
תנועת הצבאות, שזכתה לשם המירוץ אל הים, הביאה למספר התנגשויות בין הצבאות ובסופו של דבר, נעצר הכוח הגרמני לאחר קרב איפר הראשון.
בתחילה זכה פאלקנהיין להצלחות כשכוחותיו הצליחו לפרוץ בקיץ 1915 את החזית הרוסית באזור גורליצה-טארנוב וכשהצליח לנטרל את כוחם של הסרבים ככוח לוחם.
לאחר מכן, העדיף פאלקנהיין לעבור ללחימה מוגבלת בחזית המזרחית, בתקווה שקל יהיה יותר להגיע לשביתת נשק עם רוסיה במידה וצבאה לא יושפל ובאותה עת, מעבר לאסטרטגיה התקפית בחזית המערבית.
גישה זאת הביאה אותו לעימות מול הינדנבורג ולודנדורף שהעדיפו מתקפה כללית במזרח.
אם בתקווה ששפיכות דמים גדולה תשכנע את ראשי המדינאים באירופה לשקול את סיום את המלחמה, ואם בגלל אמונתו כי אותה שפיכות דמים תפגע קשה יותר בצבא הצרפתי מאשר בצבא הגרמני, בסופו של דבר, בחר פאלקנהיין בדרך של מלחמת התשה מחושבת לאורך החזית המערבית.
שיאה של מערכה זאת היה בקרב ורדן שנערך בתחילת 1916.
מטרתו של פאלקנהיין, להקיז את דם הצבא הצרפתי, עלתה בידו, אולם בתוך כך הקיז הצבא הגרמני את דמו שלו.
כ-250 אלף חיילים גרמנים נהרגו בחודשים הראשונים של המערכה בוורדן ופאלקנהיין זכה לכינוי "טוחן העצמות של ורדן".
הנחתו כי לגרמנים יהיה יתרון במלחמת התשה התבדתה ובריטניה וצרפת הצליחו להחליף את ההרוגים והפצועים ב"חומר אנושי טרי" (מינוח שהיה בשימוש בזמן המלחמה).
אחרי הכישלון בוורדן וכישלונות נוספים בקרבות אחרים, הוחלף פאלקנהיין באוגוסט 1916 ותחתיו מונה הינדנבורג.
מיד עם החלפתו, מונה פאלקנהיין למפקד הארמייה התשיעית בטרנסילבניה וקיבל את הפיקוד הכללי בחזית זו עליה פיקד, עד אותה עת, אוגוסט פון מקנזן.
יחדיו הם ניהלו את הפלישה לרומניה תוך שהם נלחמים בקרב טרנסילבניה בצבא הרוסי ובצבא הרומני.
הכוח של מעצמות המרכז שמנה כוחות גרמנים, אוסטרו-הונגרים, בולגרים ועות'מאנים הצליח תוך ארבעה חודשים לכבוש את בוקרשט (ב-6 בדצמבר 1916) ומבצע זה נחשב כהצלחה גדולה.
לאחר כיבוש בגדאד על ידי הבריטים במרץ 1917, היה הפיקוד העות'מאני, בראשותו של שר המלחמה, איסמאיל אנוור פאשה, נחוש בדעתו להחזיר לעצמו את השליטה בבגדד.
לשם כיבושה מחדש, הוקם קורפוס אילדרים (אילדרים - מכת ברק בטורקית), על ידי מיזוג הארמייה השישית הקיימת עם הארמייה השביעית החדשה.
כוח זה היה אמור להתמקם במסופוטמיה העילית ולהתקדם דרומה בשני ראשים, לאורך הפרת והחידקל.
כמפקד קורפוס אילדרים מונה פון פאלקנהיין שהגיע לטורקיה ב-7 במאי 1917. נלוו אליו כ-100 קצינים גרמנים והוא צויד ב-5 מיליון מרקים גרמניים.
לאחר שסייר בחזיתות השונות במזרח התיכון ונפגש עם מפקדי הכוחות העיקריים, שלח פון פאלקנהיין דו"ח לברלין ובו טען כי כיבוש בגדד יהפוך לאפשרי רק לאחר יצוב החזית בארץ ישראל.
בהתאם לדו"ח שלו, החל פון פלקנהיין לשלוח יחידות שתגברו את מערך הכוחות העות'מאני בארץ ישראל.
בין המפקדים הטורקים הבכירים ובין פון פאלקנהיין התגלעו חילוקי דעות לגבי הצעדים הנדרשים בחזיתות השונות.
במועצת מלחמה שנערכה באמצע אוגוסט, התנגד אנוור פאשה לתוכניתו של פון פאלקנהיין וטען שהכוחות בארץ ישראל מספיקים לבלימת האנגלים (ביוני 1917 החליף אדמונד אלנבי את ארצ'יבלד מאריי כמפקד חיל המשלוח המצרי).
מפקדים טורקים אחרים חששו מנחיתת כוחות של מדינות ההסכמה על חוף אדנה ומכיבוש חלקים של טורקיה עצמה.
ג'מאל פאשה ניסה לשכנע את אנוור פאשה כי פון פאלקנהיין יגרום לאסון כפי שגרם לצבא הגרמני בקרב ורדן, אולם אנוור פאשה, שהיה מקורב לקצונה ולתרבות הגרמנית, לא קיבל את דעתו ומינה את ג'מאל לתפקיד יצוגי בלבד.
בינתיים התנגד גם מוסטפא כמאל, שהיה מפקד הארמייה השביעית שהוצבה בחלב, למתקפה בארץ ישראל בטענה כי צבאו מורכב מ"ילדים וזקנים" ואינו כשיר למתקפה.
אך מן הצד השני, המשיך והתלונן על פון פאלקנהיין (כמו גם ג'מאל פאשה) כי הוא ממשיך בקו ההגנתי שלו ואינו מקדם כלל תוכניות התקפיות.
המתח בין מוסטפא כמאל ובין פון פאלקנהיין נמשך עד אשר ב-6 באוקטובר 1917 התפטר מוסטפא כמאל והפיקוד עבר לפווזי פאשה.
לאחר שבספטמבר הוחלט על ביטול המתקפה על בגדד, פקד פאלקנהיין על הארמייה השביעית לנוע במהירות דרומה, מחאלב אל באר שבע, ולתקוף שם את הבריטים באגפם המזרחי.
תנועת הרכבות לא הייתה יעילה מספיק ובעת שהבריטים תקפו בהפתעה את באר שבע ב-31 באוקטובר 1917, עדיין לא הגיעו חלק מהכוחות אל יעדם.
גם בעזה היו הכוחות העות'מאנים בעיצומה של התארגנות מחדש בעת שקו ההגנה עזה-באר שבע הותקף.
בעת קרב באר שבע שהה פאלקנהיין בחאלב והגיע אל אזור הקרבות רק ב-4 בנובמבר.
בשבועות שקדמו להתקפתם, השקיעו הבריטים מאמצים רבים בהטעיית הצבא העות'מאני.
הן על ידי שתילת מידע מוטעה בפרשת "התיק של ריצ'רד מיינרצהגן", הן על ידי ריכוז כוחות סביב עזה וירי ארטילרי כבד על העיר והן על ידי הסתרת תנועת כוחותיהם מאזור שלאל אל באר שבע.
מאמצים אלו נשאו פרי וההתקפה על באר שבע הפתיעה את הטורקים.
בעת ההתקפה על באר שבע, סבלו הטורקים מנחיתות מספרית בכוחות שנמצאו לאורך כל קו החזית.
יום לאחר כיבוש באר שבע, בלילה שבין ה-1 ובין ה-2 בנובמבר, החלה ההתקפה הקרקעית על עזה, לאחר חמישה ימים רצופים של ירי ארטילרי כבד.
הכוח התוקף נתקל בהתנגדות מעטה יחסית מאחר שלארמייה השמינית ניתנה פקודת נסיגה.
לאחר הנסיגה מבאר שבע ומעזה, עברה מפקדת הארמייה השביעית לבית לחם ומפקדת קורפוס אילדרים עברה לירושלים, למתחם אוגוסטה ויקטוריה.
מיד לאחר כיבוש באר שבע, התקדמו כוחותיו של אלנבי שכבשו את העיר לצפון מזרח ושם נבלמו על ידי כוחות של הארמייה השביעית.
הכוחות שהתקדמו לצפון מערב, נתקלו בתילים המבוצרים של קו עזה - באר שבע, ובמשך עשרת הימים הראשונים של נובמבר נערכו קרבות על התילים עד אשר כולם נכבשו על ידי כוחותיו של אלנבי.
בשלב זה, העדיף הפיקוד העות'מאני להתמקד בהגנה על ירושלים ומבואותיה והסיג את הארמייה השמינית לאזור הפנימי של שפלת יהודה.
בשבוע השני של נובמבר נערכה שורה של קרבות, בהיקף קטן יחסית, בשטח שפלת יהודה, בין הכוחות הבריטיים המתקדמים צפונה ובין הכוחות העות'מאנים הנסוגים.
מבין הקרבות הללו ניתן לציין את הקרב שהתחולל בברקה (היום בסמוך לגן יבנה) שבו ביצעו הכוחות העות'מאנים התקפת נגד, את הקרב על גבעות מע'אר, קרב תחנת הצומת בוואדי צראר וקרב עיון קרא.
ב-16 בנובמבר נכבשה יפו על ידי הכוחות האימפריאלים, הכוחות העות'מאניים יצבו קו הגנה על נחל הירקון ומוקד הלחימה עבר מזרחה לקרב על הגישה לירושלים.
לאחר נפילת לטרון בידי כוחות אלנבי, נערכו במשך שבוע (17-24 בנובמבר), קרבות קשים על השליטה בנבי סמואל.
לאחר שחיל המשלוח הבריטי הצליח לכבוש את הנקודה השלטת, המשיכו הטורקים בהרעשות ארטילריות על נבי סמואל ובהתקפות נגד שלא צלחו.
ב-9 בדצמבר נכבשה ירושלים על ידי הכוח הבריטי ללא קרב ויומיים אחר כך, נכנס הגנרל אלנבי לירושלים, כשהוא צועד רגלי בראש כוחותיו.
שבועיים לאחר מכן, ב-27 בדצמבר, פתחו הכוחות העות'מאנים בהתקפה שמטרתה הייתה כיבוש מחדש של ירושלים.
ההתקפה התבצעה משני כיוונים, מצפון ומדרום מזרח.
למרות שהכוח העות'מאני תוגבר ביחידות רעננות שהגיעו מצפון, עדיין הוא היה נחות מול הכוח הבריטי וההתקפה נכשלה כישלון חרוץ.
כוחותיו של גנרל פיליפ צ'טווד הדפו את ההתקפה ובהתקפת נגד שלהם הרחיבו את אחיזתם סביב לירושלים.
כבר בתחילת דצמבר נסוגה מפקדתו של פאלקנהיין מירושלים לנצרת שבצפון.
לאחר כיבוש ירושלים (9 בדצמבר) וחציית הירקון על ידי הכוחות הבריטיים ב-20 בדצמבר, ייצב הצבא העות'מאני קו הגנה לרוחב ארץ ישראל, קו שנקרא קו שתי העוג'ות ועבר באזור השרון, השומרון וירד אל נהר הירדן מצפון ליריחו.
קו זה נשמר עד אוגוסט 1918 בו חידש הכוח הבריטי בפיקוד אלנבי את המתקפה על חלקה הצפוני של ארץ ישראל.
בפברואר 1918 הוחלף על ידי אוטו לימן פון סנדרס ועבר לפקד על הארמייה העשירית באזור בלארוס וליטא.
עם סיום המלחמה פרש מהצבא, חזר לאחוזתו, וחיבר שני ספרים שעסקו במלחמת העולם הראשונה.
הראשון שבהם התפרסם ב-1919 ועסק בהחלטות המפקדה הראשית הגרמנית בשנים 1914-1916. החיבור השני, שיצא ב-1921, תיאר את כיבוש רומניה.
במובנים רבים ייצג פאלקנהיין את הקצונה הפרוסית הבכירה.
הוא דגל בהשקפה מיליטריסטית ובז לשאיפה לדמוקרטיה ולמוסד הפרלמנט.
כמו כן היו לו כישורים ויכולת בתחום הצבאי והפוליטי.
בספרו, German Strategy and the Path to Verdun (2005), טוען המחבר, רוברט פולי, כי גישת "מטחנת הדם", שיישם פאלקנהיין בעת שכיהן כראש המטה הכללי של הצבא הגרמני, הועתקה בהצלחה על ידי מפקדי מדינות ההסכמה שנהנו ממשאבים עדיפים.
במובן זה, שיטתו של פאלקנהיין הביאה באופן עקיף לכך שמעצמות המרכז נוצחו במלחמה.
כמצביא, היו לפאלקנהיין גם כישלונות וגם הצלחות.
המתקפה שיזם בקרב ורדן הייתה כישלון ובאופן דומה ניתן להעריך גם את כישלונו בהגנה על ארץ ישראל.
עם זאת, הכוחות שעמדו לרשותו בהגנה על ארץ ישראל היו נחותים מבחינה מספרית ומבחינת הכשרתם ללחימה.
מול כישלונות אלו, עומדת הצלחתו בתכנון ובביצוע כיבוש רומניה.
מבצע זה היה דוגמה כמעט מושלמת למתקפה מוצלחת מול יריב עדיף.
וינסטון צ'רצ'יל העריכו כמוכשר ביותר מבין הגנרלים הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
כל המקורות מציינים כי פאלקנהיין היה קצין דקדקן, ישר ונאמן לפקודיו ולמפקדיו כאחת.
לזכותו של פאלקנהיין נזקפת מניעת גירושם של יהודי ארץ ישראל במחצית השנייה של 1917. לאחר גירוש תל אביב שהתבצע באפריל 1917 (טרם הגעתו של פאלקנהיין לאזור), רצה ג'מאל פאשה לגרש את היהודים מירושלים וממקומות אחרים בארץ ישראל באופן דומה לגירוש שבוצע בארמנים.
ההיסטוריון הולגר אפלרבך, שכתב את הביוגרפיה של פאלקנהיין ב-1994, טוען שהתנגדותו הנחרצת של פאלקנהיין לגירוש היא שהביאה לביטול היוזמה העות'מאנית.
אריך קוך היה עסקן ומושל נאצי.
קוך נולד באלברפלד (כיום חלק מהעיר וופרטל) למשפחת פועלים.
בבגרותו נרשם לבית ספר למסחר, ולאחר סיום לימודיו עבד כפקיד ברכבת.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם כטוראי, ולאחר המלחמה הצטרף לשורות הפרייקור ולחם במערב גרמניה נגד הצרפתים.
הוא הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה הגרעין ממנה התפתחה המפלגה הנאצית.
בשנת 1925 ארגן את סניף המפלגה בעיר הולדתו והיה חבר בהנהגת חבל הרוהר.
בשנת 1928 מונה לגאולייטר (מפקד-מחוז) של מזרח פרוסיה, ובשנת 1930 נבחר שם לרייכסטאג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה קוך למושל מזרח פרוסיה.
בשנת 1941 מינה אותו אלפרד רוזנברג, ששימש כשר לענייני השטחים הכבושים במזרח, למושל על חלק מפולין הכבושה ומושל נציבות הרייך אוקראינה (Reichskommissar).
בתפקיד זה קוך היה אחראי על הוצאה להורג של אזרחים ושליחת עובדי-כפייה לעבוד בשטח הרייך ועל השמדתם של יהודי אוקראינה על ידי האיינזצגרופן.
במהלך שנת 1943 סוכן ביון סובייטי ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב ניסה להתנקש בחייו של קוך אך ללא הצלחה.
בשנת 1950 הוא נעצר בשלזוויג-הולשטיין על ידי שלטונות הכיבוש הבריטי והוסגר לפולין, שם הועמד לדין באשמת פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא נידון למוות, אך בשל בריאותו הלקויה הומר עונשו למאסר עולם.