tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות דיפלומטית נמרצת של מדינאים יהודיים, השלמה עם המציאות שנוצרה במחנה "חאשד" אליו המשיכו להגיע בזרם הולך וגובר פליטים והמצב הקשה ששרר במחנה הביאו את בריטניה להסכים כי הפתרון היחיד לבעיה הנמצאת על פתח מושבת הכתר הוא מתן אישורים לפליטים להיכנס לישראל.
הקונגרס הציוני העולמי ניהל במקביל משא ומתן עם נציגיו של האימאם של תימן.
גישתם של התימנים הייתה תחילה שלילית ושיקפה את הלחץ של הליגה הערבית שלא לאפשר כניסה של עולים לישראל.
עם זאת, תום מלחמת העצמאות והתקדמות המשא ומתן על הסכמי שביתת הנשק ברודוס בין ישראל לבין מדינות ערב, הביא את נציגי האימאם להגמיש את עמדתם.
כמו כן האימאם החדש שניצב בפני בעיות פנימיות קשות שעיקרן רעב ומחסור כלכלי הגיע למסקנה כי לעזיבתם של עשרות אלפי יהודים את תימן יש יתרונות של ממש.
הן כהקלה על המחסור במזון והן כהזדמנות להשתלט על רכושם של היהודים בדרכם אל מחוץ לתימן.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים, בחודש ינואר 1949, ניתן האישור המיוחל ליהודים לעלות לישראל.
בחודש אפריל 1949 הודיע האימאם אחמד בן יחיא כי הוא הופך את המדיניות שהייתה נהוגה על ידי אביו וכי מעתה כל יהודי אשר ברצונו לצאת את תימן לצמיתות רשאי לעשות זאת, בתנאי שימכור תחילה את רכושו.
הידיעה על הקמת מדינת ישראל יצרה גלי התרגשות והתעוררות בקהילה היהודית בתימן.
"איגרות גאולה" של שליחים של הסוכנות היהודית קראו ליהודים לקום ולעזוב את מקומות מגוריהם ולעלות לארץ הקודש.
בני הקהילה ארזו את מעט הרכוש שהצליחו לאסוף ויצאו למסע שמטרתו הסופית היא ארץ ישראל.
רוב העולים עשה את דרכו ברגל בדרכים קשות ורצופות סכנות.
הם נאלצו להתמודד עם שודדים וראשי שבטים מקומיים שארבו על אם הדרך והתקיפו את העולים במטרה לגזול את רכושם ולעיתים אף נטלו את חייהם.
העולים שסבלו מרעב, מהשמש היוקדת, המחלות והמגפות, תינוקות, ילדים זקנים וחולים מתו עוד בטרם הצליחו להגיע למחוז חפצם.
השאר הצליחו, לאחר שבועות של תלאות וטלטולים בדרך, להגיע באפיסת כוחות למחנה המעבר באזור העיר עדן.
השלטונות הבריטיים בעיר עדן סירבו תחילה לקבל את זרם הפליטים מחשש שהיענות תתפרש כמתן סיוע לעולים להגיע לישראל.
אך, משנתרצו הבריטים, לאחר לחץ דיפלומטי בינלאומי, הוקם על ידי ארגון הג'וינט מחנה חדש בשם "חאשד", בקרבת מחנה "גאולה" הראשון, שהיו בו בקתות דלות, שרר בו מחסור חמור בתרופות ובמים ויכול היה להכיל עד 1,000 עולים.
בחודש יוני 1949 הגיעו ראשוני העולים למחנה בזרם אנושי שהלך וגבר עד שבחודש ספטמבר היו במחנה יותר מ-13,000 עולים.
על הטיפול הרפואי הופקד רופא אחד בלבד שהסתייע בשתי אחיות.
המצב במחנה היה קשה ביותר והתמותה בקרב העולים התשושים הייתה גבוהה.
אחת האחיות העידה על מצבם הבריאותי של העולים:
ישראל ישעיהו שנשלח למחנה דיווח על .
ארגון הג'וינט פיטר 2 אחראים למחדל מחנה חאשד אך שמר על המידע חסוי.
ד"ר אברהם שטרנברג, חבר המשלחת הרפואית שהגיעה למחנה, כתב בספרו בהיקלט עם:
המצב במחנה הלך והתדרדר, מחסור במזון ובמים זורמים, מחסור בתרופות ותנאי סניטציה קשים מחד וכוח אדם מצומצם מאידך העמיד את המחנה בפני קריסה.
על פי התוכנית של הסוכנות היו העולים צריכים לקבל טיפול רפואי במחנה בטרם העלייה לישראל אולם לא ניתן היה לדבוק בתוכנית זו ולא נותר אלא לנסות ולהעלות את העולים לארץ ישראל מהר ככל שניתן.
עוד בשלב התכנון של מבצע כנפי נשרים הוצע כי העולים יוסעו לישראל בדרך הים עד לנמל אילת ומשם, בדרך שאמורה הייתה להיסלל במיוחד למטרה זו, היו העולים אמורים להגיע למחנות קליטה.
המצב הקשה במחנה חאשד מחד והחשש כי כל עיכוב בביצוע עלולים לשנות את המצב שאפשר את המבצע מלכתחילה - ייתכן והמצרים או הסעודים ינסו לחסום את העולים בדרכם והיה קיים חשש כי הבריטים ייסוגו בהם מהסכמתם ויסגרו את שערי מחנה חאשד.
לאחר הפסקה בטיסות שסימנה את תום השלב הראשון למבצע חודשו הטיסות ביוני 1949 בתדירות משתנה בגלל סיבות שונות אך לעיתים בקצב של מספר טיסות ליום הצטופפו יותר מ-150 עולים במטוס ובשקט וסדר מופתי חיכו להגעת המטוס לישראל.
במהלך הטיסות נולדו 12 תינוקות.
גולדה מאיר מתארת בזיכרונותיה את העלאת יהודי תימן:
בשלב השני של מבצע על כנפי נשרים, על פי נתוני ארגון הג'וינט, עלו מתימן 42,592 יהודים (כ 1500 מהם תושבי העיר עדן עצמה) וכן מעל 500 יהודים מאריתראה וג'יבוטי.
בנובמבר 1949 הוסר איסור הפרסום שהוטל על מבצע זה בעיתונות הישראלית, כאשר העיתונים היהודיים בארצות הברית פרסמו מבצע זה מוקדם יותר.
סוף מבצע על כנפי נשרים
נוסף על הטסת העולים בשני השלבים העיקריים של המבצע, היו עוד 28 טיסות עם עולים תושבי העיר עדן עצמה.
בשלב זה הגיעו עוד 1,793 עולים מתימן (כ 449 מהם תושבי העיר עדן עצמה) ב-80 טיסות נוספות שנערכו בין אוקטובר 1950 לאפריל 1956.
לאחר שני המבצעים נותרו בתימן כ-300 יהודים המהווים את השריד של קהילת תימן המפוארת.
מרדכי לפידות, שהיה מפקדו האחרון של מחנה גאולה בעדן, העלה לישראל ביוני 1950 אלפי ספרי קודש של יהדות תימן, ביניהם 300 ספרי תורה, ב"מבצע סנוורים", בשיט מעדן דרך מצרי טיראן אל חוף אילת.
המסע בוצע בדרך הים למרות הסיכונים הכרוכים בו, כיוון ששליחת המטען הכבד בטיסה הייתה מאלצת להקטין את כמות העולים על כלי הטיס.
עליית יהודי תימן במסגרת מבצע על כנפי נשרים החלה בסבל וכאב ודרכם של העולים עם הנחיתה בישראל נתקלה במידה לא מבוטלת של מחלוקת, קשיים וכאב.
תוצאות קשיים אלו מהדהדים עד היום.
עולי "על כנפי נשרים" שוכנו בישראל בשלושה מחנות מרכזיים, ששימשו קודם לכן מחנות של הצבא הבריטי- ראש העין, בית ליד (פרדסיה), ועין שמר.
חלק מן העולים שהה זמן קצר במחנה המעבר בעתלית.
אורח החיים במחנות העולים היה דומה לזה של חיילים במחנה צבאי.
בד בבד עם הקמת המחנות היה צריך גם לגייס ולהכשיר צוות מנהלי שיטפל באלפי העולים.
מחנות אלה נסגרו לאחר כשנה וחצי, בשלהי שנת 1950, ושוכניהם הועברו למעברות, שבהן חיו ההורים והילדים יחד.
עולים שוכנו גם במחנות העולים שער העלייה (בחיפה) ובבאר יעקב.
לטענת יצחק מעוז, מנהל מחנה ראש העין מאז היווסדו, עומס העבודה והבלבול במחנות היה קשה ביותר.
בכל לילה הגיעו כ-700–800 עולים והעובדים במחנה עבדו כ-20 שעות ביממה בניסיון לקלוט אותם באמצעים דלים.
בעיה מיוחדת הייתה רישום שמות תושבי המחנה.
לרוב העולים היו שמות דומים, כך שצירוף של שני שמות בלבד כמו "זכריה אברהם" לא היה מספיק, והיה צורך להשתמש בשם שלישי.
עם הגיעם של העולים מתימן לישראל התנהל מאבק קשה על הטיפול בהם ועל האחריות לקליטתם.
ליריבות בין התאחדות התימנים בישראל לסוכנות היהודית נוספו גורמים פוליטיים נוספים וביניהם הפועל המזרחי ואגודת ישראל רצו אף הם להיות מעורבים בתהליך הקליטה.
פרשה אחת שהתפתחה לעימות פוליטי קשה הייתה משבר החינוך.
טענות הועלו כי עולי תימן נאלצים באמצעי כפייה לזנוח את דרכם המסורתית.
נושא זה שימש זירה להתנגחות פוליטית.
ועדת חקירה, בראשותו של שופט בית המשפט העליון בדימוס גד פרומקין ובהשתתפות יצחק בן-צבי שנודעה בשם ועדת פרומקין, הגישה את ממצאיה לממשלה ב-9 במאי 1950.
הוועדה קבעה כי אכן מוצדקות טענות העולים והמפלגות הדתיות בנוגע לחינוך הניתן לעולים בכלל ולעולים מתימן בפרט.
לאחר שהעולים נאלצו להיפטר במהירות מרכוש דלא ניידי במחירים מגוחכים, הצליחו חלק מהעולים להגיע למחנה חאשד עם חפצי ערך ותכשיטים, ספרי תורה וכתבי קודש.
חפצים אלו נאספו ברובם לפני העלייה למטוס ולעיתים, עוד במחנה, נלקחו מהם ספרי תורה וכתבי יד עתיקים.
לפי טענות של עולים רבים, חפצים אלו לא הושבו לבעליהם.
מטענים רבים אוחסנו בתיבות עץ במחסנים בעדן ונשלחו לישראל בדרך הים.
המטענים הגיעו למחסנים של הסוכנות היהודית, שם פתחו אותם זרים ונטלו לעצמם חלק מן התכולה.
רבים מהמבוגרים והילדים סבלו ממחלות שונות ותת-תזונה.
קשה במיוחד היה מצבם של תינוקות וילדים קטנים.
הילדים חלו במלריה, טיפוס הבטן וכן מקרים קשים של שחפת בילדים במצב של תת-תזונה.
כמו כן היו מקרים מעטים של פוליו (מחלה שהתפשטה מאוחר יותר בכלל ישראל).
גם המבוגרים חלו במחלות שונות אבל לרוב מצבם היה קל יותר.
בניסיונות להתמודד עם מצב זה הוקמו בצורה מהירה בתי חולים זמניים בסמוך לחלק מהמחנות.
בתי חולים זמניים אלה היו עם מכשור מוגבל ביותר, ועם כושר הקליטה מוגבל.
במקרה של מחסור במקום או במקרים קשים הועברו התינוקות, כמו חולים אחרים, לבתי חולים אחרים.
במחנה בית ליד ובמחנה עין שמר הוקמו בתי חולים שתופעלו על ידי "השירות הרפואי לעולה" של הסוכנות (שר"ל), וילדים פונו בדרך כלל לבתי החולים הממשלתי בחיפה (כיום בית החולים רמב"ם) ובית החולים העמק בעפולה.
במחנה בראש העין הופעל בית חולים מקומי כשלוחה של בית החולים הדסה בתל אביב, ובמקרים חמורים או חוסר במקום הועברו תינוקות בדרך כלל לבתי החולים הממשלתיים תל השומר וסרפנד (בימינו בית החולים אסף הרופא), וכן לבית החולים דג'ני ביפו.
חולים במחלות מידבקות, לרבות שיתוק ילדים ושחפת, הועברו לבתי חולים ממשלתיים בפרדס כץ ובדיר עמר (בית חולים איתנים).
ד"ר ג'ורג מנדל, מי שהיה אז רופא צעיר מדרום אפריקה, מספר על התנאים בבית החולים הזמני במחנה ראש העין שתופעל מטעם "הדסה".
הוא עצמו הגיע למחנה שבוע בלבד לאחר שעלה לישראל, בערב ראש השנה 1949, וזאת לאחר שהתבקש להגיע לישראל בבהילות, ללא ידיעת השפה העברית.
בית החולים היה בתחילה צריף עם חלונות ללא שמשות, ללא חומר סטרילי, ללא מים זורמים ושירותים מחוץ למבנה.
במבנה זה היו 14 מיטות ועם תינוקות במצב רע מאוד כולל התייבשות ותת תזונה.
הילדים נזקקו לעירוי נוזלים אבל הציוד היה פרימיטיבי.
עם הזמן גדל בית החולים ל-100 מיטות וסודרו החלונות, המים והביוב במקום.
חורף 1950 היה קשה מאוד ובית החולים הוצף בעכברים שחיפשו מזון.
בכל לילה הגיעו בין 10 ל-20 ילדים ותינוקות במצב של תת-תזונה קיצוני.
הגישה למחנות הייתה קשה - לדוגמה, למחנה בראש העין לא ניתן היה להגיע באוטובוס, ובאותה תקופה למעטים בלבד היו מכוניות.
לאחר מכן ניתן היה להגיע ב-3 אוטובוסים מתל אביב.
בשל המרחק הרב והתנאים הקשים במחנה לא היו אנשים רבים ששמחו לעבוד בו ברפואה.
הצוות נאלץ לישון במקום על מיטות סוכנות.
בית החולים בראש העין הכיל במקרה הטוב 4 רופאים וכ-6 אחיות שטיפלו הן בחולים בבית החולים והן בילדים בבתי הילדים.
רוב הצוות הורכב מעולים חדשים, אך היו גם שתי אחיות מתימן.
הקשר עם העולים מתימן היה בעייתי בגלל מחסור בשפה משותפת משני הצדדים.
בתקופת הקיץ היו במחנה מקרים של שלשול ומקרים של דיזנטריה חיידקית, עקב תנאי התברואה הירודים.
הורים היו לוקחים בלי רשות את הילדים מבית החולים ומנסים לטפל בהם בעצמם על ידי כוויות.
תחלואה נוספת הייתה במחלת העיניים גרענת וכן גזזת שטופלו ללא אשפוז.
הטיפול המקובל באותו זמן בגזזת היה הקרנת רנטגן לשם הנשרת השערות מהשורש ואז מריחת יוד.
דבר שנחשב כיום מסוכן והוחלף על ידי תרופות חדישות יותר שלא היו קיימות באותה תקופה., פרשה זו פורסמה לאחר מספר שנים והפכה במהרה לסערה ציבורית שכונתה "פרשת הגזזת".
מנדל מעיד גם על ניסוי שנעשה במחנה על ידי פרופ' ידוע בשם דנשה מארצות הברית, אשר סבר כי לתימנים דם בדומה לשחורים ומכאן שייתכן ולהם מחלת דם מסוג אנמיה חרמשית.
הוא שלח סטאז'רים לראש העין והם היו בודקים את טיפות הדם שהצוות הרפואי לקח לבדיקות מלריה.
הבדיקות בוצעו רק אצל מי שבא להבדק ולא רק בקרב ילדים.
בשל מצבם הבריאותי של התינוקות ותנאי המגורים במחנות הוחלט שתינוקות שהגיעו למחנה או שנולדו בישראל, לא יועברו לאוהלים.
אמהות ילדו בבתי חולים מחוץ למחנה וביום השלישי לאחר הלידה הועברו לבתי תינוקות, שהיו במקור צריפים צבאיים.
עד חמישים תינוקות שוכנו בחדר אחד.
הדבר יצר בעיה קשה, שכן עקב הצפיפות וקשיי הגיינה, אם תינוק אחד חלה המחלה התפשטה.
דוגמה אחת לכך הייתה התפשטות מהירה של דלקת ריאות.
עם זאת העברת התינוקות לאוהלים הייתה כנראה אפשרות גרועה עוד יותר.
האמהות נקראו להניק ולטפל בתינוקות בצד הצוות הרפואי.
לפעמים היה צורך להעביר תינוק מבית התינוקות לבתי החולים הזמני או לבתי חולים אחרים (כתלות בסוג המחלה).
לדוגמה בראש העין ילדים עם מחלות מידבקות כמו אסכרה ודפטריה הועברו לבית חולים בפרדס כץ בשל חוסר יכולת לטפל בהן בבית החולים הזמני עקב צורך בבידוד רפואי, טיפול סיעודי מיוחד ופעולות מיוחדות.
מקרים שדרשו ניתוח הועברו לבילינסון.
לטענת מנדל "המצב היה די דחוף ולא תמיד הצלחנו למצוא את ההורים בתוך המחנה.
השיטה למצוא הורים לא הייתה משוכללת.
היה איזה רמקול במשרד של הסוכנות והיו צועקים את השם של האב, לדוגמה: יחיא יחיא, או אברהם יחיא!
והיו שמות דומים." העברה לאשפוז בבתי החולים הממשלתיים נעשתה על פי החלטת הסגל בבית התינוקות או בית החולים המקומי במחנה מבלי לשתף את ההורים, ואשפוז התינוק התברר להורים בדרך כלל רק בדיעבד כשלא נמצא התינוק בבית התינוקות.
לדברי מנדל לעיתים קרובות הילדים היו במצב קשה והצוות הרפואי היה מחויב להעביר אותם בתוך שעה לבית חולים, לא ניתן היה לחכות להורים, בשל החשש להדבקת ילדים נוספים ובגלל קושי לטפל במחלות אלה.
בין הסגל של בתי התינוקות (שרובו היה מקרב יוצאי אירופה) לבין המשפחות היו קשיי תקשורת שהותירו משקעים מרים והולידו אי הבנות.
היו מקרים של היעדרות ההורים בגלל הנסיבות הקשות של אותה תקופה, והדבר עשוי היה ליצור תחושה אצל המטפלות שהמשפחה נטשה את התינוק ושיש למצוא לו סידור חלופי.
העיתונאי שאול בן חיים הציע בשנת 1954 הסבר לכך שילדים רבים שנסעו לבתי החולים אבדו להורים.
לדבריו, נהגי אמבולנס נהגו למלא את המכונית בילדים חולים.
בתי החולים היו מלאים חולים ופצועים.
אם הילד החולה לא התקבל במקום אחד, נסע הנהג לבתי חולים נוספים בניסיון לאשפזו שם.
ייתכן שהנהג לא מסר תמיד באופן מסודר היכן הילדים, הן בגלל היעדר מודעות לחשיבות הרישום והן בגלל הקושי הגדול להשתלט על השמות.
אפשרות נוספת היא שהמטפלת לא הספיקה לרשום את מה שאמר הנהג.
ההורים התקשו לשמור על קשר רציף עם הילדים שהיו בבתי חולים, במיוחד בתי חולים מחוץ למחנה.
בחלק מהמקרים האבות עבדו מחוץ למחנות בעבודות קשות ונסיעה לבתי חולים מרוחקים התאפשרה רק בתחבורה ציבורית, שהייתה מחוץ להישג ידם של חלק מהעולים.
חלק מההורים היו חולים בעצמם או טיפלו בילד חולה נוסף.
לפי מנדל היו מקרים רבים של מוות ילדים.
במקרה כזה הגופה הועברה להנהלת המחנה וזו העבירה אותה לחברה קדישא לקבורה.
גם בקשות מצד הרופאים לראות בני משפחה הועברו דרך משרד המחנה.
לטענת מנדל הרישומים של כל התיקים הרפואיים הועברו בסופו של דבר להדסה.
הם נשארו שם במשך שבע שנים ואז פקיד כלשהו החליט להשמיד אותם.
בגין סיבות הקשורות להתנהלות במחנות העולים בהם שוכנו עולי תימן, הועלתה עוד במחנות הטענה כי ילדים מקרב העולים נעלמים מבתי הילדים ונחטפים על ידי אלמונים.
באמצע שנות השישים של המאה העשרים קיבלו חלק מהמשפחות צווי גיוס לצה"ל עבור הילד שנעלם.
בסערה הציבורית שפרצה הוקמה בשנת 1967 ועדת חקירה לבדיקת הפרשה, הראשונה מתוך שלוש.
בשנת 1988 הוקמה ועדת בדיקה שנייה ובשנת 1994 החליטה ממשלת ישראל להקים ועדת חקירה שלישית.
בעיקרון דחו ועדות החקירה את הטענות כי ילדים מקרב עולי תימן (או עולים אחרים שהעלו טענות דומות) נחטפו על ידי אנשים מקרב עובדי המחנות בפרט ואנשים אחרים בכלל.
על פי ממצאי הוועדות רוב הילדים עליהם דווח כי נעלמו נפטרו ממחלות שונות.
מבצע פול באניין היה פעולת נגד שבוצעה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בשנת 1976 בגבול בין קוריאה הדרומית לצפונית.
המבצע בא בתגובה, וכהשלמת המשימה, של "תקרית הגרזן הפונמונג'ומית" (הנקראת גם "תקרית עץ הצפצפה"), אירוע בו נהרגו שני חיילים אמריקאים ונפצעו מספר דרום קוריאנים, בניסיון לבצע גיזום של עץ צפצפה.
מבצע "פול באניין" נקרא על שם חוטב העצים המיתולוגי פול באניין מצפון אמריקה.
באזור המפורז שבין שתי הקוריאות, ליד גשר ה-"אל חזור", עמדה שורה באורך של 30 מטר של עצי צפצפה () והסתירה את שדה הראיה בין שני מגדלי שמירה באזור המפורז הקוריאני.
ב-18 באוגוסט 1976, נשלחה קבוצה של עובדי האו"ם לגזום את העץ, בליווי שני קצינים מצבא ארצות הברית, קצין דרום קוריאני וכן שמונה שומרים מכוח הביטחון של האומות המאוחדות.
תחת חוקי אזור הביטחון המשותף, החיילים לא היו חמושים.
הפועלים שבאו לגזום את העץ, נשאו עימם מעדרים וגרזנים.
לאחר שהגיזום החל, הורו חיילים צפון קוריאנים לפועלים להפסיק את העבודה.
הקצין האמריקאי שפיקד על הפעולה, קפטן בוניפאס (Bonifas), הורה לפועלים להמשיך בעבודתם.
זמן קצר לאחר מכן תקפו 30 חיילים צפון קוריאנים את הקבוצה והרגו את שני הקצינים האמריקאים, קפטן ארתור בוניפאס (Arthur Bonifas) ולוטננט מארק בארט (Mark Barrett), בגרזנים שחטפו מהפועלים.
חייל דרום קוריאני פיזר את החיילים הצפון קוריאנים בעזרת נהיגה במשאית שלו לכיוונם ומעל לגופתו של בוניפאס, כדי להגן עליה.
שני הקצינים האמריקאים מתו עוד לפני שהגיע סיוע רפואי.
רב-טוראי שראה את התקיפה ממגדל פגודה צילם אותה במצלמת וידאו.
בעקבות התקרית העלתה ארצות הברית את הכוננות של צבאה בקוריאה הדרומית וברחבי העולם עלו חששות מפריצת מלחמה בקוריאה.
הנשיא פורד הורה על עקירת העץ.
כתוצאה מהתקיפה, אורגן מבצע "פול באניין", והוא יצא לפועל בשעה 7 בבוקר ב-21 באוגוסט 1976, שלושה ימים בלבד לאחר התקרית.
שיירה של 23 רכבים אמריקאים ודרום קוריאנים נכנסה לתוך אזור הביטחון המשותף ללא כל התרעה או דיווח לצפון קוריאנים.
בתוך הרכבים הייתה קבוצת הנדסה שמנתה 16 איש וצוידה בגרזנים ומסורי שרשרת, והתחילה מיד לנסר את העץ.
קבוצה זו לוותה על ידי מחלקת אבטחה בת 30 איש שחומשה באקדחים וגרזנים.
לצוות נלוותה גם קבוצה של 64 מומחי טאקוונדו מהצבא הדרום קוריאני.
פלוגה של חיילים מהצבא האמריקאי ריחפה מעל לקבוצה שנמצאה על הקרקע ב-20 מסוקי סער יחד עם 7 מסוקי תקיפה מסוג קוברה AH-1. מאחורי המסוקים, מפציצים מסוג B-52 שלוו על ידי מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר האמריקאי וF-5 טייגר של חיל האוויר הדרום קוריאני, שייטו הלוך ושוב בשמיים.
בבסיס האווירי "אוסן" (Osan), מפציצים מסוג F-111 עמדו מחומשים ומתודלקים, מוכנים להמריא באופן מיידי.
כוח משימה בראשות נושאת המטוסים מידוויי הובא קרוב לחוף הקוריאני, ומטוסיו עמדו בהיכון לפעולה.
בנוסף לכך, ליד קצה האזור המפורז, אלפי חיילים חמושים היטב, טנקים וארטילריה עמדו מוכנים לגבות את הצוות שנכנס לתוך אזור הביטחון המשותף.
בתגובה לכך, צפון קוריאה שלחה כ-150 חיילים חמושים בתת-מקלעים.
עם זאת, החיילים הצפון קוריאנים עמדו בדממה בזמן שצוות ההנדסה ניסר את העץ ולא פתחו בעימות מזוין.
פעולת ניסור העץ לקחה 42 דקות.
במהלך ההכנות לפעולה, עלה חשש מכך שהיא תוביל לפתיחת מעשי איבה רחבים, אך לבסוף החשש התבדה והפעולה עברה בשלום.
לנושא הוקדש חלק במוזיאון השלום בקוריאה הצפונית.
מבצע פוארטו (ספרדית: Operación Puerto) הייתה פעולה של רשויות החוק בספרד שהתבצעה ב-23 במאי 2006 וכללה פשיטה על מרפאות שהופעלו על ידי רופא הספורט אופמיאנו פואנטס ומעצרים של פואנטס ושל חשודים אחרים שנחשדו בארגון סימום שיטתי בענפי ספורט שונים.
בתחילה, הואשם פואנטס במעורבות בסימום של כ-200 ספורטאים במטרה לשפר את ביצועיהם הספורטיביים.
במשפטו שנערך ב-2013 נתברר כי 211 מנות הדם שנתפסו היו שייכות ל-35 ספורטאים.
מאז פרסום המבצע, מיד עם ביצועו, הפכו החקירה ותוצאותיה לאחד הנושאים המשפיעים ביותר בתחום הסמים בספורט בכלל וענף מרוצי האופניים בפרט.
על אף שנטען בתחילה כי על לקוחותיו של פואנטס נמנו טניסאים וכדורגלנים מפורסמים, תשומת לבה של התקשורת התמקדה, כמעט באופן בלעדי, רק במספר מצומצם יחסית של רוכבי אופניים שבשמותיהם נקבו החוקרים.
נכון למאי 2017, 15 רוכבים הושעו מקבוצותיהם עקב קשירת שמם לפרשה.
שלושה רוכבים הודו בשימוש בסמים בעקבות הפרשה ונגד אחד נמצאו הוכחות לכך שהיה מעורב בפרשה.
כמו כן, בידי WADA קיימים זיהויים של כל הספורטאים החשודים בפרשה, אך כיוון שתקופת ההתיישנות על העבירות חלפה, אין ביכולת הסוכנות לפרסם את שמותיהם.
ב-23 במאי 2006 עצרה ה-Guardia Civil הספרדית (רשות משטרתית-צבאית) את מנהלה הספורטיבי של קבוצת האופניים "ליברטי סגורוס-וירט", מנולו סאיז, את דוקטור אופמיאנו פואנטס ושלושה חשודים נוספים בחשד כי עסקו בסימום ספורטיבי.
במקביל, ביצע הכוח הספרדי פשיטות על מספר דירות, כולל דירתו של פואנטס.
בחיפושים בדירות נתפסו אלפי מנות של סטרואידים אנבוליים, כ-100 מנות של מוצרי דם ומכשור שנועד לטפל במנות אלו.
כמו כן, נתפסו רשימות בהן קושרו מנות הדם הממוספרות לכינויי צופן של הספורטאים להם היו המנות מיועדות.
השפעת המבצע על הטור דה פראנס של 2006
התגובה המיידית לפעולה הייתה הודעתו של הספונסר הראשי של קבוצתו של סאיז, חברת הביטוח ליברטי סגורוס, על פרישתה ממימון הקבוצה עקב הנזק שנגרם לתדמיתה.
המממן המשני הצליח לחבור לקבוצה של חברות גדולות מקזחסטן ויצר את קבוצת "אסטנה-וירט".
הקבוצה השווייצרית "פונאק" השעתה שניים מרוכביה ששמותיהם הודלפו מן החקירה: סנטיאגו בוטרו וחוזה אנריקה גוטיירז שזכה באופן מפתיע, מספר שבועות לפני כן, במקום השני בג'ירו ד'איטליה.
במקביל, ביקש ארגון ASO המארגן את הטור דה פראנס מקבוצת אסטנה-וירט ומהקבוצה הספרדית "קומיונידד ולנסיאנה", ששמם של רבים מרוכביה נקשר בחקירה, לא להופיע למרוץ היוקרתי.
היומון הספרדי אל פאיס פרסם פרטים נוספים על החקירה ושמות נוספים של רוכבי אופניים שנחשדו כלקוחותיו של פואנטס.
שני השמות המפורסמים ביותר ברשימה היו של יאן אולריך ואיוואן באסו שנחשבו כשני המועמדים המובילים לזכות בטור דה פראנס שאמור היה להתחיל חודש וחצי לאחר פרסום הפרשה.
קבוצותיהם של אולריך ובאסו השעו אותם מפעילות ומאוחר יותר אף פיטרו אותם.
כמו כן הושעה הספרדי פרנסיסקו מנצבו שסיים רביעי בטור דה פראנס של 2005 לאחר שגם שמו הופיע ברשימות החשודים.
בנובמבר 2006 פורסם בעיתון הספרדי אל מונדו כי בבדיקות שנערכו במעבדה בברצלונה נמצא כי בחלק ממנות הדם שנתפסו היו רמות גבוהות של אריתרופויאטין (EPO) והעיתון שיער כי הדבר לא היה מתוכנן על ידי פואנטס, אלא נבע מחוסר שליטת הספורטאים ברמות ה-EPO בדמם.
לדעת, כתבי העיתון שיטת פואנטס עבדה כך: הספורטאים ביקרו במרפאתו מספר שבועות לפני אירוע היעד שלהם והפקידו במרפאה מנה מדמם.
פואנטס הפריד באמצעות צנטריפוגה את תאי הדם מהפלזמה.
תאי הדם הוזרקו לספורטאים לפני אירוע היעד ובכך הגבירו את יכולתם להתאושש ממאמצים קשים.
במידה ולאחר העירוי נמצא כי רמת ההמטוקריט (יחס באחוזים בין נפח תאי הדם לבין הנפח של כלל דגימת הדם) בדמם גבוהה בצורה מסוכנת, הם קיבלו עירוי של פלזמה כדי לדלל את דמם.
בסוף יולי 2006 קיבלו חמישה רוכבים מקבוצת "אסטנה-וורת": חוסבה בלוקי, איזידרו נוזאל, סרז'ו פאוליניו, אלן דייוויס ואלברטו קונטדור, רוכבים שנמנע מהם להשתתף בטור דה פראנס עקב החשדות שהועלו לגביהם במבצע פוארטו, אישור כתוב מאת שלטונות החוק הספרדי כי אין להם כל קשר לממצאים וחקירות במסגרת מבצע פוארטו.
בתחילת אוקטובר 2006 הודיע בית המשפט הספרדי במדריד להתאחדות האופניים הספרדית (RFEC) כי מסמכי החקירה לא יועברו להתאחדות לצורך חקירותיה היא בקשר לחשדות כנגד רוכביה.
בהמשך אותו חודש נוקו מאשמה איוואן באסו ויאן אולריך (הראשון בבתי משפט באיטליה ובספרד והשני בבית משפט ספרדי) בטענה כי לא הוכחה מעורבותם בפרשה.
שלושה ימים לאחר זיכויו של אולריך הודיעה התאחדות האופניים הספרדית כי הפסיקה את החקירה בקשר לרוכבים ששמם נקשר בפרשה.
במרץ 2007 נסגר תיק החקירה ללא העמדה לדין של איש מהמעורבים בפרשה מאחר שבית המשפט הגיע למסקנה כי בעת התרחשות המבצע לא היה בפעולות שהתבצעו (הסימום הספורטיבי) משום עבירה על חוקי המדינה.
ביולי 2006, טען פואנטס כי על לקוחותיו נמנו גם כדורגלנים וטניסאים ובדיוק שנה אחת לאחר מכן, ביולי 2007, נשא פואנטס הרצאה בפני סטודנטים באוניברסיטה ספרדית וטען כי גם בענפי ספורט אחרים אחוז המשתמשים בסמים דומה לזה שבמרוצי אופניים.
לטענתו, הסיבה להבדל בכמות התפיסות של שימוש בסמים בין רוכבי האופניים ובין ספורטאי הענפים האחרים, נעוצה בכמות הביקורות והבדיקות בכל ענף.
בספטמבר 2006, טען חסוס מנזאנו, רוכב ספרדי זוטר, ששנתיים קודם לכן עמד במרכזה של סערה, כשהתראיין לעיתונות הספרדית ותיאר בפרוטרוט את הסימום השיטתי בקבוצתו "קלמה-קוסטה בלנקה" (שהפכה מאוחר יותר ל"קומיונידד ולנסיאנה"), כי פגש בעבר כדורגלנים מלה ליגה במשרדיו של פואנטס.
במאי 2007 דווח כי במפגש של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט שנערך במונטריאול, הביע מנכ"ל פיפ"א, ספ בלאטר, עניין בחומר החקירה של מבצע פוארטו, וזאת, לאחר שהעיתון הצרפתי לה מונד הודיע כי יש בידיו מסמכים מתוך חומר החקירה בהם מדובר על "תוכניות להכנות עונתיות" לשחקני מועדוני ברצלונה וריאל מדריד.
בשום הזדמנות, לא ננקבו שמות כדורגלנים בהקשר לחקירות ולהדלפות בפרשה.
ב-14 בפברואר 2008 מסר העיתון הספרדי אל פאיס כי בית המשפט הספרדי הורה לפתוח מחדש את תיק החקירה בפרשה.
פתיחת החקירה מחדש היא כנראה תוצאה של לחץ שהפעילו גופי ספורט בינלאומיים על שלטונות הספורט בספרד.
שיאו של לחץ זה בא לידי ביטוי במספר התבטאויות של בכירים בארגונים הבינלאומיים למלחמה בסימום ספורטיבי בקונגרס עולמי בנושא סמים בספורט שנערך בנובמבר 2007.
ב-28 בינואר 2013 נפתח במדריד משפטם של חמישה נאשמים מרכזיים בפרשה: פואנטס, אחותו, מנולו סאיז, ויסנטה בלדה (Vicente Belda) וחוסה איגנציו לברטה.
הם הואשמו בפגיעה בבריאות הספורטאים שהשתמשו בחומרי האמרוץ.
בסיום המשפט, ב-30 באפריל 2013, נמצאו פואנטס ולברטה אשמים בפגיעה בבריאות הציבור.
פואנטס נדון לשנת מאסר על תנאי ורישיונו כרופא נשלל לארבע שנים.
שאר הנאשמים, כולל מנהלי הקבוצות סאיז ובלדה, זוכו במשפט.
השופטת לא נענתה לבקשתם של הרשויות הספרדית והבינלאומית למלחמה בסמים בספורט, לנתח את 211 מנות הדם שנתפסו במבצע ושייכות ל-35 ספורטאים.
באפריל 2007 פרסמה סוכנות הידיעות הגרמנית כי נמצאה התאמה בין דגימות DNA שנלקחו מיאן אולריך ובין מנות דם שנתפסו במבצע.
חודש לאחר מכן הודו איוואן באסו ומיקלה סקרפוני במעורבות בפרשה ובסוף יוני הודה בראיון שנתן לדר שפיגל הרוכב הגרמני יירג יקשה במעורבותו בפרשה תוך תיאור מפורט של הדרכים שבהן נעשה הסימום בעבר ולפני התפוצצות הפרשה.
מנהלים ספורטיביים של קבוצות האופניים ורופאי ספורט אותם האשים יקשה במעורבות בסימום המאורגן הכחישו את שייחס להם יקשה.
בעקבות ההדים שעוררה הפרשה ועלייה מחודשת של נושא הסמים בספורט לסדר היום הציבורי, הודו שני רוכבים בולטים בשימוש בסמים.
ביארנה ריס, הרוכב הדני שניתק את שרשרת ניצחונותיו של מיגל אינדוראין וניצח בטור דה פראנס ב-1996, והפך למנהלה הספורטיבי המצליח של אחת מהקבוצות החזקות ביותר בפלוטון המקצועני, הודה שנטל סמים בעת היותו רוכב.
הרוכב הגרמני הפעיל, אריק צאבל, שזכה שש פעמים בחולצה הירוקה בטור דה פראנס וארבע פעמים במרוץ מילאנו – סן רמו הודה גם הוא כי בעברו השתמש ב-EPO.
רוכבים בולטים ששמם נקשר לפרשה
בסך הכל פורסמו שמותיהם של 34 רוכבים ששמם נקשר בפרשה.
בין הרוכבים ששמם נקשר לפרשה:
מבצע עופרת יצוקה היה מבצע צבאי רחב-היקף, שהוביל צה"ל ברצועת עזה בין 27 בדצמבר 2008 (שבת, ל' בכסלו תשס"ט) ל-18 בינואר 2009 (יום ראשון, כ"ב בטבת תשס"ט), בעקבות ירי רקטות מהרצועה על אזרחים ויישובים במערב הנגב.
מטרתו הייתה "לפגוע קשה בממשלת חמאס על מנת לגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה, תוך חיזוק ההרתעה וצמצום ירי הרקטות ככל שניתן".
יעד זה הוגדר, ולא חד-משמעית, רק לקראת סוף המבצע.
שם המבצע, שהחל במהלך חג החנוכה, לקוח מהשיר "לכבוד החנוכה", של חיים נחמן ביאליק.
המטרה העיקרית של המבצע, בהמשך לוועידת אנאפוליס, הייתה חיסול שלטון חמאס בעזה והעברת השלטון לרשות הפלסטינית.
אבל, המטרה של חיסול שלטון חמאס לא הושגה וכתוצאה מכך הרשות הפלסטינית לא הסכימה לקבל לידיה את השלטון בעזה.
מאותה סיבה, במלחמת חרבות ברזל ב-2024, הוצע לרשות הפלסטינית לקבל לידיה את השליטה על מעבר רפיח, אך אבו מאזן סירב שכן חמאס עדיין שלט ברצועה, מה שהיה יכול להביא למלחמת דמים בין הפלגים.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה ובמקביל לפיגועים הגדולים בישראל, נורו פצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר יישובי הנגב המערבי ויישובי גוש קטיף.
משנת 2001 ירו הפלסטינים רקטות קסאם פרימיטיביות שהלכו והשתפרו במרוצת הזמן.
החל משלהי 2005, לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, החלו ארגוני הטרור הפלסטינים: הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, חמאס, גדודי חללי אל-אקצא וארגונים אחרים בירי מסיבי של רקטות קסאם משופרות לעבר שדרות והנגב המערבי, שבעקבותיו פתח צה"ל במבצע גשם ראשון שבו פעל לראשונה ברצועת עזה לאחר ההתנתקות.
המצב הסלים לאחר שב-25 ביוני 2006, תקפו אנשי חמאס, וועדות ההתנגדות העממית מוצב צה"ל, ליד מעבר סופה וקיבוץ כרם שלום.
לאחר שכשלו המאמצים הדיפלומטיים לשחרר את החייל, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה והחלו במבצע גשמי קיץ שכלל גם חיפוש אחר החטוף.
המבצע שהסב נזק רב לתשתיות פלסטיניות ונהרגו במהלכו 5 ישראלים ו-394 פלסטינים, הסתיים בהפסקת אש דו-צדדית.
בהסכם התחייבו ארגוני הטרור הפלסטינים להפסיק את ירי הרקטות לעבר ישראל, בתמורה לנסיגת כוחות צה"ל מהרצועה.
מעגל עימות נוסף התרחש בפברואר 2008 עם סיכול ממוקד של צה"ל של פעילי חמאס וירי של 42 רקטות לעבר שדרות ואשקלון ותגובת צה"ל בפתיחת מבצע חורף חם, שבסיומה הוחלט על הסכם רגיעה (תהדיאה) בין ישראל לבין חמאס ברצועת עזה.
הרגיעה שהושגה בתיווכו של שר המודיעין המצרי עומר סולימאן החלה ב-19 ביוני 2008 ומשכה נקבע לשישה חודשים.
ב-30 ביוני 2008 שוגרה רקטת קסאם לכיוון המועצה האזורית שער הנגב.
בתגובה הטילה ישראל סגר על רצועת עזה ומנעה מעבר סחורות לרצועה.
בהמשך לכך, במהלך תקופת הרגיעה נמשך ירי רקטות ופצמ"רים אל עבר ישראל מחד, והמעברים מרצועת עזה נותרו ברובם סגורים מנגד.
אף על פי כן, בחודשי הרגיעה הסתמנה ירידה של כ-95% בכמות ההתקפות שיצאו מרצועת עזה, בשיגורי רקטות ופצמ"רים והן בירי והנחת מטענים.
על אף עשרות הקסאמים שכן נורו, בעיר שדרות ובשאר היישובים הסמוכים לרצועת עזה הורגשו שקט והקלה במצב ביטחוני לראשונה מזה זמן רב.
במהלך הרגיעה העריך ראש השב"כ, יובל דיסקין, ש"בעזה יש רקטות שיכולות להגיע עד לקריית גת וייתכן שגם עד לאשדוד", ובמהלך המבצע התבררה הערכה זו כנכונה (רקטות הגיעו גם ליבנה).
התהדיאה נשברה ב-5 בנובמבר 2008 במבצע אתגר כפול שבו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף), בפיקוד סא"ל ירון פינקלמן והמח"ט הרצי הלוי, השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר חמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה.
ב-21 בדצמבר, קבע ראש השב"כ יובל דיסקין כי חמאס מעוניין בהמשך הרגיעה אבל רוצה לשפר את תנאיה.
בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה בראשית יוני 2007, הורה ראש הממשלה אהוד אולמרט, להכין תוכניות לכיבוש הרצועה והחזרת השליטה לידי הרשות הפלסטינית.
התוכנית הוצגה בפני הקבינט המדיני-ביטחוני בחורף 2007–2008. היא כללה שלושה שלבים: השלב הראשון, שנקרא אורות הבמה, כלל כיבוש התוחמת הצפונית וטיהורה מגורמי חמאס.
השלב השני, שנקרא ענן אפור, כלל טיהור ציר פילדלפי ורפיח.
השלב השלישי, שנקרא ענן כבד, כלל כניסה של כוחות נוספים אשר יחברו אל הכוחות שנכנסו דרך התוחמת הצפונית.
בסופו של דבר במהלך המבצע בוצע רק השלב הראשון, לאור התנגדות של צמרת מערכת הביטחון.
אגף המודיעין (אמ"ן) והשב"כ, בסיוע הרשות הפלסטינית בגדה המערבית, אספו מידע על המתרחש ברצועת עזה ובנו בנק מטרות של חמאס והג'יהאד האסלאמי ברצועה.
צה"ל בכלל ופיקוד הדרום בפרט החלו לתכנן תקיפה כללית ומסיבית על המטרות שברשימה תוך שמירה על יתרון ההפתעה ויצירת הלם, פחד ובלבול בקרב חמאס.
בהנחיית הרמטכ"ל גבי אשכנזי הפעולה התבססה על תפיסה מבצעית של מהלומה אווירית ותמרון קרקעי.
את ההכנות הובילו אלוף פיקוד הדרום יואב גלנט ומפקדי אוגדת עזה תא"ל משה (צ'יקו) תמיר ומחליפו תא"ל איל איזנברג.
על תכנון התקיפה האווירית הופקד האלוף במילואים אליעזר שקדי, מפקדו הקודם של חיל האוויר הישראלי.
על פי התכנונים פיקוד הדרום קיבל אחריות לניהול זירת המערכה ברצועת עזה הן באוויר והן ביבשה ובים.
המטה הכללי היה אמון על העסוק בתקשורת, העבודה אל מול הדרג המדיני, המוכנות להתלקחות זירה נוספת ופיקוד על מבצעים מיוחדים בהקשר לזירה הרחבה של המבצע.
במקביל החל פיקוד העורף להכין את יישובי עוטף עזה לירי רקטות, וחיבר למערכת ההתרעה גם ערים רחוקות יותר כמו קריית גת, נתיבות ואשדוד.
אופקים, מועצה אזורית מרחבים ומועצה אזורית בני שמעון חוברו למערכת ההתראה יום וחצי לפני תחילת הלחימה.
בעקבות סיום הרגיעה והירי המסיבי על יישובי עוטף עזה אישר הקבינט המדיני-ביטחוני באופן חשאי לצה"ל להתחיל במבצע.
לצורך פתיחת המבצע בהפתעה נעשה ניסיון להונות את חמאס באמצעות הפצת דיסאינפורמציה לאמצעי התקשורת על פיהם טרם נתקבלה החלטה לגבי פעולה והדיון לגביה יתקיים כעבור כמה ימים.
במקביל הורה שר הביטחון הישראלי לפתוח את המעברים להכנסת סיוע הומניטרי לרצועת עזה, לצורך יצירת מצג שווא של שגרה.
ניסיון ההונאה נחל הצלחה, כתוצאה ממנו העריך חמאס כי התקפה ישראלית אינה צפויה בטווח הזמן הקצר, דבר שתרם להצלחת התקיפה האווירית המקדימה.
ההכנות למבצע, שכוון נגד ארגוני טרור הפועלים בקרב אוכלוסייה אזרחית, לוו בייעוץ משפטי של הפרקליטות הצבאית.
הייעוץ ניתן גם במהלך המבצע עצמו.
המבצע נפתח ב-27 בדצמבר, בשעות הבוקר המאוחרות, והחל בגל תקיפות אוויריות כבדות של חיל האוויר הישראלי באמצעות מטוסי קרב ומסוקי קרב.
במכה הראשונה נהרגו למעלה מ-155 אנשי חמאס ואנשי ביטחון פלסטינים (89 מההרוגים נפגעו מירי טילים על מסדר שוטרים בעזה).
הפלסטינים דיווחו על כ-270 הרוגים וכ-750 פצועים, רובם פעילי חמאס ומיעוטם אזרחים.
למחרת, 28 בדצמבר, תקף חיל האוויר הישראלי 40 מנהרות תת-קרקעיות בציר פילדלפי באמצעות פצצות חודרות בונקרים.
צה"ל העריך שהמהלך שיבש את הברחת אמצעי הלחימה ממצרים דרך המנהרות.
אהוד ברק אישר העברת 100 משאיות עמוסות במזון ותרופות כסיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה.
ב-29 בדצמבר, היום השלישי למבצע, המשיך צה"ל לתקוף כ-100 יעדים נוספים ברצועה, והרג בסיכולים ממוקדים בכירים בחמאס ובג'יהאד האסלאמי.
ב-31 בדצמבר הרג חיל האוויר את עמאר אבו ע'לולא, בכיר במערך הרקטי של הג'יהאד האסלאמי, ו-3 פעילי טרור נוספים, כאשר תקף מחסן אמל"ח בח'אן יונס.
ב-1 בינואר 2009 נהרג בסיכול ממוקד ניזאר ריאן, מס' 3 ב"זרוע המדינית" של חמאס, שהיה מעורב בפיגועי טרור נגד ישראלים, בהפצצת ביתו בג'באליה.
בנוסף לריאן נהרגו עוד 18 אנשים, רובם בני משפחתו.
אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, הציג שינוי בשיטת הלחימה של צה"ל בפעילי הטרור: "בעבר כל מפקד בחמאס בנה בית של שלוש קומות, כאשר קומת המרתף שימשה מחסן לאמצעי לחימה, קומת הביניים הייתה המפקדה שלו ובקומה השלישית התגוררה המשפחה, אחרי שבמשך השנים הם הבינו שצה"ל לא יפגע במבנה בגלל המשפחה.
ברגע ששינינו את הקונספט באמצעות התקשרות למשפחה וירי של פצצה בודדת, כשלאחר מכן הבניין הושמד – המפקד נותר מוטרד מכך שאין לו מפקדה וגם אין לו בית לבני משפחתו".
לאורך כל המבצע הוטלו בסך הכל 5,400 פצצות על ידי חיל האוויר.
81% מתוכן היו פצצות חכמות, נתון שיא בהיסטוריית התקיפות האוויריות של חיל האוויר.
בשלב זה שב והציע בכיר חמאס ח'אלד משעל הפסקת אש תמורת הסרת המצור מעל רצועת עזה.
שלב ב': פעולה קרקעית בשילוב חילות האוויר, הים והתותחנים
ב-29 בדצמבר 2008 החל צה"ל לרכז כוחות קרקע – חי"ר, הנדסה קרבית ושריון – סביב רצועת עזה, וכן פרס סוללות תותחים סמוך לגבול הרצועה.
במקביל אישרה ממשלת ישראל גיוס 6,500 חיילי מילואים.
ב-3 בינואר 2009, בשעות אחר הצהריים, החל צה"ל בהפגזה ארטילרית לעבר רצועת עזה, ולאחר שעות אחדות החלה כניסת כוחות קרקעיים לצפון הרצועה.
במקביל החל גיוס חיילי המילואים – הקבינט המדיני-ביטחוני אישר גיוס של עשרות אלפי חיילי מילואים מהמערך הלוחם והתומך.
למעשה פחות מ-10,000 חיילי מילואים קיבלו צו 8.
ביום הראשון של הפעולה הקרקעית, ביתר צה"ל את הרצועה לשלושה חלקים, נהרגו כ-40 מחבלים וכן בוצע סיכול ממוקד בשני בכירי חמאס.
חיל הים הישראלי הצטרף אף הוא למבצע.
שייטת 3, שייטת 13 ופלגה 916 פעלו להטלת סגר ימי על רצועת עזה ולאחר מכן החלו לתקוף יעדי מחבלים בגזרת החוף.
הלחימה כללה התקדמות איטית ולחימה מבית לבית תוך קרבות מטווח קרוב עם מחבלים, ונטרול מטעני חבלה, מלכודות פתאים (Booby traps), בתים ממולכדים ומנהרות טרור על ידי כוחות הנדסה קרבית.
באחד המקרים פוצץ מסגד ממולכד שהכיל מלכודות נפץ רבות.
כמו כן נחשפו מצבורי נשק רבים, בהם נשק קל, תחמושת, רקטות נגד טנקים וטילי נ"מ.
בתים ששימשו לפעילות טרור או שהתגלו כממולכדים נהרסו בידי חיל ההנדסה הקרבית באמצעות חומר נפץ או דחפורי D9 משוריינים, ובנוסף גם באמצעות לוחמה רגלית.
בצה"ל מעריכים כי במהלך הלחימה הושמדו כ-600 בתים.
ביום א' בבוקר, 4 בינואר 2009, נהרג חייל צה"ל הראשון במבצע הקרקעי, סמ"ר דביר עמנואלוף מחטיבת גולני, מאש מחבלים בג'באליה.
קדמו לו שלושה אזרחים וחייל שנהרגו בהפגזות ורקטות חמאס על ישראל, בשלב א' של המבצע.
בשתי תקריות מאוחר יותר, ב-5 בינואר וב-6 בינואר, נהרגו ארבעה לוחמי צה"ל מירי בשוגג של טנקים ישראליים.
ב-6 בינואר וב-8 בינואר נהרגו ארבעה חיילים נוספים של צה"ל בקרבות מול חמאס.
ב-6 בינואר טענו הפלסטינים כי נהרגו יותר מ-30 מאנשיהם, לאחר שפגז מרגמה צה"לי פגע בבית הספר "אל-פאח'ורה" של אונר"א שבו מצאו מקלט.
הירי כוון לחצר בית שממנה שוגרה רקטה לשטח ישראל, ובתגובה ירה צה"ל שלושה פגזי מרגמה, ששניים מהם פגעו בחצר ובשני המחבלים היורים, והשלישי פגע בטעות, לפי הטענה, בבית הספר ששכן כ-30 מטרים מחצר הבית שממנה ירו אנשי חמאס.
ברם, תחקיר שערך העיתון הקנדי "הגלוב אנד מייל", שבו תוחקרו בכיר באונר"א ועדים לאירוע, קבע שירי צה"ל לא פגע בבית הספר, ושבניגוד לדיווחים הפלסטיניים על 30 הרוגים, רק 3 פלסטינים נהרגו, מרסיסים, בעת ששהו מחוץ למבנה.
במהלך הפעולה הקרקעית עצר צה"ל עשרות פלסטינים, שהועברו לחקירה ולכליאה בישראל.
ב-7 בינואר החל צה"ל לקיים במרכז הרצועה ובעיר עזה "הפוגה הומניטרית", בין השעות 13:00 ל-16:00 בכל יום, כדי שהאזרחים יוכלו להצטייד במזון.
צה"ל הורה לתושבים ברפיח, בקרבת ציר פילדלפי, לפנות את בתיהם, לקראת תקיפה של בתים המשמשים את מערכת מנהרות ההברחה.
לאחר מכן נערכה מתקפה אווירית נרחבת, שבמהלכה נהרסו 20 בתים.
ב-9 וב-10 בינואר טענו חוקרים מארגון זכויות האדם האמריקאי Human Rights Watch כי הצליחו לזהות פצצות זרחן שנורו על ידי צה"ל ברצועת עזה.
כמו כן טענו רופאים מעזה שהגיעו אליהם נפגעי זרחן.
דובר צה"ל לא הכחיש את השימוש בפצצות זרחן על ידי צה"ל, והוסיף: "יצוין כי במשפט הבינלאומי אין איסור לשימוש בתחמושת המכילה זרחן לטובת מיסוך וסימון וכי צה"ל עושה שימוש רק באמצעי לחימה חוקיים".
ב-10 בינואר 2009 צה"ל והשב"כ הרגו בסיכול ממוקד את אמיר מנסי, מפקד מערך הרקטות של חמאס בעיר עזה.
חלק ניכר מהלחימה התנהל בשטח מיושב, כשאנשי חמאס פועלים בקרב אזרחים ומסכנים אותם.
דוגמה לכך הובאה במסמך שלל שתפס צה"ל, ובו מרשם קרב שהכינו אנשי חמאס, הכולל פריסת חוליות בצמוד למסגד והנחת מטעני חבלה גדולים באזור עירוני מאוכלס, ואף מלכוד בתי ספר וגן חיות.
דווח כי חמאס מונע העברת ציוד הומניטרי ומשתמש בתושבים כבמגן חי.
ראש השב"כ, יובל דיסקין, טען כי אנשי חמאס מסתתרים בבתי חולים ואף מתחזים לרופאים.
מנגד, מנהל בית החולים שיפא הכחיש את הטענה.
ב-11 בינואר 2009 החל שילוב של כוחות המילואים בפעילות הקרקעית ברצועת עזה.
ב-15 בינואר הפגיזה סוללת ארטילריה של צה"ל את מטה אונר"א, אחרי שמחבלים פלסטינים ירו ממנו טילי נ"ט נגד כוחות מחטיבת גבעתי.
כתוצאה מההפגזה השתוללה שרפה במקום ובה נשרפו תרופות ומזון.
צוין שאונר"א מעולם לא סירב לגייס לשורותיו אנשי חמאס, שנכון לסוף העשור הראשון של המאה ה-21, מרבית עובדי אונר"א בעזה הם אנשי חמאס ומרבית בכירי אונר"א בעזה הם בכירי חמאס, ושאונר"א הפכה לגוף המספק שירותי רווחה למחבלים וחינוך ברוח חמאס.
מבנה בבית החולים אל קודס הופצץ אף הוא, לאחר שלטענת צה"ל נורה ממנו טיל נ"ט.
בערב ביצע חיל האוויר הישראלי סיכול ממוקד בבכירי חמאס והרג את סעיד סיאם, שר הפנים בממשלת חמאס, ואת אחיו איאד סיאם, שגם הוא היה בכיר בחמאס.
כוחות היבשה של צה"ל שהשתתפו בלחימה כללו בין היתר את חטיבת הצנחנים, שפעלה בצפון רצועת עזה בסיוע גדוד שריון, בגזרות הערים בית חאנון, בית לאהיא ואל-עטאטרה ומרחבי שיגור הרקטות שבאזור, חטיבת גולני שפעלה באזור ג'באליה וחטיבת גבעתי שפעלה בדרום העיר עזה, בשכונות זייתון ועלי מונטר וחדרה כמעט עד מרכז העיר.
גדוד חרוב השייך לחטיבת כפיר פעל באזור ח'אן יונס ודיר אל-בלח.
הגדוד ביצע משימות התקפיות ובמהלך אחת מהן נהרג מאש מחבלים רס"ן רועי רוזנר – מפקד פלוגת המסייעת של הגדוד.
חטיבת השריון 188 פעלה בייחוד במשימות סיוע לחטיבות החי"ר, וחטיבה 401 יצרה חיץ במסדרון נצרים בין חלקה הצפוני של רצועת עזה ובין דרומה והפנתה תותחיה לעבר השכונות תל אל-הווא וא-זהרא.
לאורך המבצע ניכר כי יושם אחד מלקחי מלחמת לבנון השנייה, כאשר מפקדי כוחות היבשה במבצע הקפידו לפקד על יחידותיהם בשדה הקרב ולא מתוך חדרי מלחמה ומוצבי שליטה.
גם מפקדי צה"ל הבכירים ובהם הרמטכ"ל, גבי אשכנזי ואלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, הקפידו במהלך המבצע לסייר בשדה הקרב כדי להתרשם מן הלחימה באופן בלתי אמצעי ולחזק את ידי הלוחמים.
חיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית לחמו יחד בצורה רגלית ו לצד חיל השריון והרגו מחבלים, איתרו והשמידו מנהרות, אמל"ח, חבלה ועוד בלחימה.
במהלך המבצע התרחשו בגליל שתי תקריות שבהן נורו מלבנון (ב-8 בינואר לעבר הגליל המערבי וב-14 בינואר לעבר אצבע הגליל) על ידי ארגון פלסטיני, שהזדהה כסניף לבנוני של חמאס, מספר רקטות בכל פעם, שגרמו למספר פצועים.
בשני המקרים צה"ל הגיב בירי ארטילריה נקודתי לעבר אזור השיגור, ממשלת לבנון גינתה את משגרי הרקטות וארגון חזבאללה, שהתנער מאחריות, למעשה, יצר תנאים בשטח שאיפשרו את הירי שלהם.
ב-11 בינואר נפתחה אש מנשק קל מהצד הסורי של רמת הגולן לעבר חיילים ואזרחים ישראליים שטיפלו בגדר המערכת, בתקרית ללא נפגעים.
במהלך המבצע השתמשו צה"ל וחמאס בטקטיקות שונות, חלקן שנויות במחלוקת.
בשלב הראשון של המבצע ומאוחר יותר לכל אורכו, הסתמך צה"ל על הפצצה מהאוויר בידי מטוסי קרב ושימוש במסוקי קרב כדי לפגוע בחוליות טרור ולבצע סיכולים ממוקדים בבכירי חמאס.
רוב ההפצצות נעשו תוך שימוש בפצצות חכמות כדי להגביר את דיוק הפגיעות במטרה והקטנת הסיכוי לפגיעה בבלתי מעורבים.
כלי טיס בלתי מאוישים הופעלו באופן נרחב, בעיקר למשימות תצפית ומודיעין צבאי.
כדי להפחית נפגעים אזרחיים הפעיל צה"ל נוהל שנקרא "הקש בגג".
תושביו של בית שעמד להיות מופצץ הוזהרו בשיחת טלפון ונקראו להתפנות, ולעיתים האזהרה באה בדמות פצצה קטנה שפגעה בגג.
דוח גולדסטון מצא את הנוהל כלא יעיל מספיק.
כדי להגן על כוחות צה"ל מפני מטעני חבלה ומלכודות, הפעיל צה"ל כוחות של חיל ההנדסה הקרבית באופן נרחב, והגדודים הסדירים וגדודי המילואים של החיל פוצלו למסגרות קטנות יותר על מנת לסייע לכוחות.
לוחמי סילוק פצצות של יהל"ם הובילו את הכוחות וחשפו מטענים, וכאשר חששו לסכן לוחמים הפעילו צפע שריון או שלחו דחפורי D9R משוריינים שיפתחו צירים, ינקו מטעני חבלה ויהרסו בתים ממולכדים.
במבצע הופעלו גם דחפורי D9N "רעם השחר" לא מאוישים.
כדי לחפות על לוחמי חיל הרגלים נעשה שימוש בטנקים ומסוקי קרב בסיוע הפגזה ארטילרית של חיל התותחנים וירי מרגמות.
במבצע נעשה שימוש במרגמת קשת, מרגמה 120 מ"מ נשלטת מחשב המותקנת על גבי נגמ"ש M113. מרגמה זו נחשבת למדויקת, אך במספר תקריות החטיאה את המטרה ופגעה באזרחים.
כוחות חילוץ והצלה של פיקוד העורף השתתפו כצוותי פריצה וכוחות חילוץ תחת אש.
במהלך הלחימה הוכנסו מספר אמצעי לחימה לשימוש לראשונה במהלך המבצע, ביניהם:
מטאדור – מפצח האגוזים – רקטת כתף נגד מבנים
רובוט איי-דרייב לסריקת מבנים ומנהרות
מערכת לאיתור ירי נק"ל – "מאמין קל"
צה"ל השתמש בפגזי זרחן לבן על מנת למסך את הכוחות ולהגן עליהם מפני תקיפות בידי הפלסטינים.
שימוש זה עורר מחלוקת בדעת הקהל העולמית ונטען נגדו שהוא איננו חוקי.
ארגון משמר זכויות האדם (HRW) פרסם דו"ח בשם Rain of Fire, Israel's Unlawful Use of White Phosphorus in Gaza ובו קבע שהשימוש של צה"ל בזרחן לבן היה לא חוקי.
כמו כן נטען שלפחות 50 פלסטינים אושפזו עקב כוויות שנגרמו מזרחן לבן.
דונטלה רוברה, חוקרת של אמנסטי אינטרנשיונל בישראל ובשטחים, אמרה שצה"ל השתמש בפצצות זרחן באופן נרחב וחסר הבחנה באזורים מאוכלסים, למרות ראיות לנזק שזה גרם לאזרחים, ולכן זהו פשע מלחמה.
צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה קיבל את הטענה ששימוש בפצצות זרחן איננו מנוגד לחוק הבין-לאומי אך מצא שצה"ל השתמש בפצצות אלה באופן שיטתי וחסר אחריות באזורים בנויים.
הדוח המליץ להוציא אל מחוץ לחוק את השימוש בפצצות זרחן לצורכי מיסוך.
מנגד, אנשי צבא בישראל ומחוצה לה טענו ששימוש בפצצות זרחן למיסוך והגנה על הלוחמים הוא נוהג נפוץ ומקובל, ושלעיתים חוסר שימוש בו (למשל כאשר צריך לחלץ פצועים תחת אש) הוא הפקרת הלוחמים.
לאחר תום המבצע הוחלט בצה"ל להפסיק להשתמש בפצצות המכילות זרחן, גם לצורכי מיסוך עשן, ובמקום זאת יפותחו יכולות מיסוך שאינן מכילות את החומר השנוי במחלוקת.
כמו כן הואשם צה"ל בשימוש בפצצות מסוג Dense Inert Metal Explosive, הגורמות להרעלה ופציעות קשות במיוחד לנפגעים מהן.
צה"ל הואשם על ידי ארגוני זכויות אדם בשימוש לא-מידתי בכוח ופגיעה מכוונת באזרחים.
להאשמות הצטרפו ארגון שוברים שתיקה.
נטען שהשימוש של צה"ל בארטילריה ומרגמות בלב שטח מאוכלס הוא לא מידתי ומסכן אזרחים רבים.
צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה כתב בדוח שצה"ל תקף במכוון אזרחים והפעיל כוח לא-מידתי.
מאוחר יותר, ריצ'רד גולדסטון, המחבר הראשי של הדוח, חזר בו מטענות אלה.
חמאס התבסס במבצע על התבצרות בשטח בנוי המאוכלס בצפיפות והטמנת מלכודות בדמות מטעני חבלה, מלכודות נפץ מוסוות (booby-traps) ומנהרות תופת.
מטעני חבלה הוטמנו בבתים אזרחיים ואף במוסדות כמו מסגדים ובתי ספר.
במהלך המבצע ניסו המחבלים לחטוף חיילים, בעיקר באמצעות מנהרות שהוסתרו מתחת לבתים, אך אף ניסיון כזה לא הצליח.
כוחות חמאס מיעטו להתעמת עם צה"ל באופן ישיר.
כאשר ראו שההתנגדות שלהם אינה אפקטיבית, החליפו את מדיהם לבגדים אזרחים וניסו לפגוע בכוחות תוך שימוש באזרחים כמגן אנושי.
דובר צה"ל פרסם סרט שצולם על ידי כטב"ם המתעד פעיל חמאס שיורה רקטה מגג בניין מגורים ואז בורח מהמקום כשהוא מוקף בילדים, כדי למנוע מכוחות צה"ל לפגוע בו.
כנגד חמאס הועלו האשמות על כך שניצל בתי חולים ואמבולנסים כדי להסתתר מפני צה"ל ולבצע פשעי מלחמה.
מספר עדויות של חיילי צה"ל ופלסטינים תושבי עזה טוענות שאנשי חמאס לבשו מדים של צוותים רפואיים והשתמשו באמבולנסים כדי לנייד מחבלים.
אחרי תקיפה אווירית של צה"ל על בית הכלא המרכזי שגרם לשחרור אסירים, מספר אסירים שהואשמו בשיתוף פעולה עם ישראל, הוצאו להורג על ידי פעילי חמאס הלבושים בבגדים אזרחים, בבית החולים שיפא.
ב-22 באפריל 2009 ציין צה"ל תקרית בה הותקף רכב או"ם אחרי שכוחות צה"ל זיהו חוליית נ"ט פורקת ממנו.
שר הבריאות של הרשות הפלסטינית האשים את ממשלת חמאס בשימוש במרפאות ובתי חולים כדי לחקור ולעצור חשודים, לפני ובמהלך המבצע.
צה"ל טען שחמאס החזיק מפקדה בתוך בית החולים שיפא במשך כל המבצע.
אמנסטי אינטרנשיונל וצוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה הכחישו שחמאס השתמש במתקנים רפואיים כמסתור וטענו שלא נמצאה לכך שום ראיה.
במשך רוב המבצע המשיך חמאס לירות רקטות קסאם וגראד אל עבר יישובי העורף בישראל.
למספר האבדות של הפלסטינים יש הערכות שונות, על פי המקור שממנו נלקחים הנתונים.
יום לאחר סיום המבצע, ב-19 בינואר 2009, דובר החמאס, אבו עוביידה, פרסם הצהרה בה אמר שמקרב פעילי הזרוע הצבאית של הארגון נהרגו 48 בלבד.
לפי גורמי רפואה וארגוני זכויות אדם בעזה, בפעולה נהרגו כ-1,300 פלסטינים.
לפי הדו"ח של "המרכז הפלסטיני לזכויות אדם" עומד מספר ההרוגים הכולל על 1,434 – בהם 960 אזרחים, 239 קציני משטרה ו-235 מחבלים.
אם כי ניתוח ביקורתי של דו"ח זה על ידי המרכז הבינתחומי הרצליה מעלה מספר גדול יותר של מחבלים.
לפי הנתונים של משרד הבריאות הפלסטיני מספר ההרוגים הכולל עומד על 1,366 הרוגים – בהם 430 ילדים ו-111 נשים.
לפי נתונים שפרסם ארגון בצלם, מספר ההרוגים הפלסטינים הוא 1,385, מתוכם 762 אזרחים שלא השתתפו בלחימה, בהם 318 קטינים או קטינות בני פחות מ-18 שנהרגו, ו-109 נשים שגילן עולה על 18. יתר ההרוגים הם 330 מחבלים שהשתתפו בלחימה, 245 שוטרים פלסטינים בתחנות משטרה ו-38 שלא ידוע אם הם השתתפו בקרבות.
בנובמבר 2010 פרסם גם חמאס כי לאחר בדיקה, הגיע למסקנה שכ-700 פעילי חמאס נהרגו בעופרת יצוקה.
שר הפנים של חמאס, פתחי חמאד, פירט את האבדות, כשלדבריו: 300 מההרוגים שייכים לזרוע הצבאית של חמאס, 250 השוטרים ההרוגים שייכים ל"כוחות חמאס וארגונים אחרים", בנוסף אליהם הוא ציין עוד 150 פעילי חמאס שנהרגו במבצע ושאנשים אלו הם "אנשי ביטחון".
מספר זה תואם לנתונים שפרסם צה"ל וסותר את נתוני ארגוני זכויות האדם.
בתחקיר שפרסם המכון למדיניות נגד טרור של המרכז הבינתחומי הרצליה נאמר כי "מרבית ההרוגים נמנים עם שורות חמאס".
עוד נכתב בתחקיר כי רבים מבין ההרוגים השתייכו למערך הלוחם של חמאס והמשטרה הפלסטינית, וכי מקומם של נשים ואזרחים בקרב ההרוגים היה "שולי".
בדף מידע שפרסם המרכז למורשת המודיעין נאמר כי במהלך המבצע נקט חמאס במדיניות של הסתרת ההשתייכות הארגונית של חלק מההרוגים והכללתם במניין האזרחים שנפגעו כחלק מהתעמולה נגד ישראל.
בפברואר 2009 פרסם ארגון אמנסטי דו"ח שלפיו במהלך המבצע ערך חמאס מסע הרג של חשודים בשיתוף פעולה עם ישראל, בעיקר מקרב אנשי הפת"ח.
במערכת הביטחון טענו כי חמאס ניצל את ההזדמנות לחזק את מעמדו ושליטתו ברצועה וכי רוב הנפגעים לא היו סייענים של ישראל.
במהלך המבצע נהרגו 248 שוטרים פלסטינים, מרביתם בהפצצות ביום הראשון למלחמה, עשרות מהם בהפצצת מסדר טקס סיום קורס שוטרים.
ארגוני זכויות אדם רבים וכן דו"ח גולדסטון ביקרו את הפעולה.
דו"ח ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, למשל, מציין כי .
לפי בדיקה שערך יהונתן דחוח-הלוי, מרבית השוטרים היו חברים בגדודי עז-א-דין אל קסאם (הזרוע הצבאית של חמאס), מנגנוני הביטחון של חמאס והשתתפו בפעילות טרור.
בתחקיר שפרסם "המכון למדיניות נגד טרור" נאמר כי "קיימת זיקה הדוקה בין חמאס לבין המשטרה הפלסטינית בעזה".
צה"ל מונה את השוטרים כמחבלים וגם חמאס מנה אותם כלוחמיו.
אירועים בולטים של הרג אזרחים פלסטינים
מבצע "עופרת יצוקה" התאפיין בלחימה בשטח בנוי רווי אוכלוסייה אזרחית.
חמאס שיגר רקטות מאזורי יישוב אזרחיים לעיתים קרובות ועשה שימוש במבנים אזרחיים.
במהלך המבצע הזהיר צה"ל פעמים רבות את האוכלוסייה האזרחית מפני התקפות קרבות באמצעות עלונים ומסרים טלפוניים בתפוצה רחבה.
הדו"ח דחה את הטענות בדבר שימוש של חמאס באזרחים פלסטינים כמגן אנושי, ומצא כי מתוך אחד-עשר אירועים שנבדקו, בעשרה לא הייתה להתקפה כל מטרה צבאית, ובשבעה מתוכם נורו אזרחים שעה שניסו לעזוב את בתיהם, עת שהם מנופפים בדגל לבן.
לעומת הרג השוטרים, שהיה יזום כחלק ממטרות הלחימה, אירעו במהלך הלחימה, שנערכה נגד מחבלים שפעלו והסתתרו בקרב אוכלוסייה אזרחית, מקרים שבהם נפגעו אזרחים.
ההרג בשכונת זייתון: בין 3 ל-4 בינואר נהרגו 48 בני אדם בשכונת זייתון בעיר עזה, ונהרסו 27 בתים ומסגד.
נהרגו לפחות 23 בני חמולה אחת, חמולת סאמוני, ביניהם שישה ילדים בני פחות מ-5. מרבית בני המשפחה נהרגו בהפגזה של מחסן בו רוכזו כ-100 איש כמקום מקלט.
על פי טענות צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה, אחרים נהרגו מאש ישירה של חיילי צה"ל, כאשר חלקם נשאו דגלים לבנים או שידיהם מורמות באוויר.
חלק מההרוגים היו פצועים שדיממו למוות ומתו מפצעיהם במשך שלושת הימים בהם מנע צה"ל הגשת סיוע רפואי ופינוי פצועים מהמקום.
רק ב-7 בינואר הורשו כוחות הצלה להגיש סיוע רפואי לניצולים.
משפחת אבו חלימה: ב-4 בינואר בשכונת אל-עטאטרה, נהרגו חמישה מבני משפחת אבו חלימה, בהם תינוקת, מפגיעת פגז זרחן לבן ומירי חיילים, שטענו כי שניים מההרוגים היו מחבלים.
ההרג בעיזבת בית חאנון: ב-5 בינואר 2009 ירו כוחות ישראליים כמה פגזי פלאשט אל הרחוב הראשי בעיזבת בית חאנון, מדרום-מערב לעיירה בית חאנון, ליד בית משפחת עבד א-דאיים.
בהתקפה נהרגו 6 אזרחים, בהם שני ילדים, אישה ושלושה גברים, וכמה אחרים נפצעו.
בבית הספר אל-פאחורה של אונר"א: ב-6 בינואר נהרגו בין 12 ל-40 איש (קיימת מחלוקת על מספר ההרוגים בין מקורות פלסטיניים לצה"ל) בהפגזה סמוך לבית הספר, לאחר שלטענת צה"ל שוגרו מסביבתו רקטות.
בנות משפחת אל-עייאש בג'בליה: ב-16 בינואר נהרגו שלוש מבנותיו ואחת מאחייניותיו של הרופא עז א-דין אבו אל-עייש כאשר חימוש שהוסתר בביתו בג'בליה התפוצץ מפגיעת שני פגזי טנק של צה"ל, לאחר שדמויות שנראו בו נחשדו כתצפיתנים של חמאס.
אירוע זה גרם לזעזוע רב בישראל בשל הפגיעה בבנות צעירות וכן זכה להד תקשורתי נרחב לאחר שד"ר אבו אל-עייש נשמע זועק לעזרה מייד לאחר ההרג, בשידור חי בערוץ 10.
השפעת המבצע על רצועת עזה
במהלך המבצע נחרבו בניינים רבים ששימשו פעילי טרור, למגורים ולאחסון אמצעי לחימה, ומהם ששימשו את משרדי הממשל ברצועת עזה.
נזק גדול נגרם גם למתקני תשתית אזרחיים.
רבבות מתושבי רצועת עזה הפכו לפליטים, לאחר שבתיהם נהרסו.
כדי למנוע פגיעה בחיילים נקט צה"ל בפעולות התקפיות מסיביות נגד בתים שנחשדו כמסתור מחבלים, כולל ירי טילים, פגזי טנקים ושימוש בדחפורים.
רופאים מבית החולים שיפא בעזה דיווחו על תפוסה מלאה וחוסרים קריטיים בציוד רפואי.
חלק מהמחסור נבע מכך שחמאס פתח בית חולים לאנשיו, ולקח תרופות ומזון מהסיוע ההומניטרי שנכנס לרצועה.
ב-6 בינואר דווח כי אנשי חמאס הוציאו להורג לפחות 6 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל, כן דווח כי חמאס ניצל את הלחימה להריגת עשרות אנשי פת"ח.
ב-8 בינואר הודיעה אונר"א על השעיית פעילותה בעזה, במחאה על הריגתו בידי צה"ל של נהג שעבד בשירות הארגון.
מאות פלסטינים בעלי אזרחות זרה עזבו את עזה דרך מעבר ארז ועברו לירדן.
מדינות רבות, וכן האיחוד האירופי והאו"ם, שלחו תרומות וסיוע לשיפור המצב ההומניטרי ברצועת עזה.
משאיות נושאות-ציוד נשלחו על ידי לוב וסוריה.
איראן שלחה ספינה שעליה 2,000 טון ציוד, אך זו לא הורשתה בידי ישראל להגיע לעזה.
לקראת סיום המבצע התאחדו כ-50 ערוצי טלוויזיה בעולם הערבי במשדר מיוחד שבו גויסו כחצי מיליארד דולר ו-50 אמבולנסים לשירותי הבריאות ברצועה.
בכינוס הפסגה הכלכלית חברתית של מנהיגי מדינות ערב שנערך בכווית ב-19 בינואר, דובר על סיוע של כ-2 מיליארד דולר לרצועת עזה.
סעודיה לבדה הבטיחה מיליארד דולר.
מזכ"ל האו"ם אמר כי השיקום צריך להעשות תחת הנהגתו של אבו מאזן.
גם האיחוד האירופי התנה את הסיוע שלו לרצועה בכך שחמאס לא יהיה בשלטון.
בכינוס הכלכלי בדאבוס השיק מזכ"ל האו"ם תוכנית סיוע הומניטרי של 613 מיליון דולר לעזה.
מזכ"ל האו"ם שביקר ברצועת עזה לאחר סיום המבצע, אמר כי נדהם לנוכח ממדי ההרס שראה.
הוא ביקר בחריפות את פעולותיה של ישראל וכינה אותן "שימוש חריג בכוח", ודרש מישראל לבצע חקירה מקיפה של המתקפות הצה"ליות על מבני האו"ם.
בעקבות תחילת המבצע התרחב הירי לעבר ישוב הדרום שכלל ירי של רקטות קסאם, רקטות גראד רגילות ומשופרות ופצצות מרגמה, ולראשונה נורו רקטות מעבר לטווח אשקלון ושדרות, לעבר ערים גדולות כגון באר שבע, קריית גת, אשדוד ויבנה.
בהתאם לכך נתן פיקוד העורף, ובראשו האלוף יאיר גולן, הנחיות הגנה אזרחית לתושבי היישובים שבטווח הרקטות.
ההנחיות קבעו זמן לכניסה למרחב מוגן בהתאם לזמן המעוף של רקטה או פצצת מרגמה מעזה על היישוב.
יישובים בטווח של פחות מ-10 ק"מ נדרשו לשהות במרחב מוגן ברציפות, בטווח 10 עד 20 ק"מ תוך יכולת הגעה למרחב מוגן ב-15 שניות, 10–20 ק"מ ב-30 שניות וכן הלאה עד 40 ק"מ, שנחשב לטווח הרקטות המקסימלי.
אירועים בולטים של ירי רקטות ופצצות מרגמה לעבר ישראל
ב-27 בדצמבר, היום הראשון של המבצע, נורו לעבר ישראל 130 רקטות.
אזרח נהרג ונפצעו אנשים נוספים כתוצאה מפגיעת רקטת גראד בבית מגורים בעיירה נתיבות.
ב-28 בדצמבר אישרה ממשלת ישראל את הכרזת שר הביטחון על מצב מיוחד בעורף ביישובי עוטף עזה, וכן הפעלת משק לשעת חירום.
ב-29 בדצמבר פגעה רקטת גראד באתר בנייה באשקלון וכתוצאה מהפגיעה נהרג אדם אחד ונפצעו כ-20. בשעות הערב פגעה רקטת גראד משופרת במרכז אשדוד, וכתוצאה מכך נהרגה אשה ומספר אנשים נפצעו בדרגות חומרה שונות.
במקביל, פגיעה ישירה של פצצת מרגמה באזור מועצה אזורית שער הנגב (קיבוץ נחל עוז) גרמה למותו של איש קבע בצה"ל.
למחרת התייחס אלוף פיקוד העורף יאיר גולן להרוגים בנתיבות ובאשקלון וטען כי "לו היו נענים להנחיות יכול להיות שהיו מצילים את חייהם" וקרא לאזרחים להישמע להנחיות פיקוד העורף.
ב-30 בדצמבר פגעו שתי רקטות בבאר שבע.
בעקבות זאת הוחלט שלא לקיים לימודים בעיר.
למחרת, פגעה רקטת גראד פגיעה ישירה בכיתת לימוד, שהייתה ריקה – הודות להחלטה זו.
ביום ה-13 למבצע דווח על ידי השב"כ כי מתחילתו נורו לעבר ישראל 790 רקטות ופצמ"רים, על פי נתוני צה"ל נורו 547 רקטות ופצמ"רים.
טווח הירי הגיע בשיאו ליבנה בצפון ובאר שבע במזרח.
משטרת ישראל דיווחה כי במהלך המבצע זוהו 255 נפילות של רקטות ביישובי הדרום.
מד"א דיווח כי 28 פצועים קשה, 37 פצועים בינוני ו-118 פצועים קל פונו לבתי החולים.
כמו כן היו כ-548 נפגעי חרדה.
מס רכוש דיווח כי עד תום המבצע הוגשו 1,728 תביעות בגין פגיעה ברכוש, מתוכן 1,300 בגין פגיעה בבתים, נתון שהוא נמוך משמעותית ביחס למלחמת לבנון השנייה שבה הוגשו 30,000 תביעות.
על פי סקרים, התקיפה האווירית והמהלך הקרקעי זכו לתמיכה נרחבת בציבור הישראלי.
ביום הראשון למבצע קראה ועדת המעקב של ערביי ישראל לערביי ישראל לצאת ולהפגין נגד המבצע, ואלפים נענו לקריאה.