tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינקוס היה ידוע כנדבן והרבה במתן צדקה ונתינה לזולת.
בשנת 1995, תרם 10 מיליון דולר לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 2002, תרם 5 מיליון דולר לספרייה הציבורית של ניו יורק ובשנת 2005 היה שותף במימון השיפוץ של חדר המפות הראשי.
פינקוס נישא לאשתו סוזאן סטורס (Suzanne Storrs) ולהם שני ילדים.
פינקוס התמחה בעיקר בעסקים מתחום הבנקאות והפיננסים.
בשנת 1955 החל לעבוד בחברת לאדנבורג טאלמן (Ladenburg Thalmann) ובשנת 1960 הפך לשותף.
בשנת 1964, ייסד את חברת ליונל פינקוס ושות' בע"מ.
בשנת 1966, מוזגה חברתו עם חברת מ"מ ורבורג ושות' מניו יורק שנוסדה על ידי אריק מוריץ ורבורג.
בשנת 1970, הוחלף שמה של החברה הממוזגת לאי.אמ ורבורג פינקוס (E.M.
בשנת 2001, החליפה החברה את שמה לוורבורג פינקוס (Warburg Pincus) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה.
בשנת 2002, כאשר סיים את כהונתו כמנכ"ל החברה, פיקח על השקעות בסכום של 13 מיליארד דולר ביותר מ-450 חברות ב-29 מדינות.
ליונל ג'יימס סימונס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת סקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA בין השנים 1990–1997. לאורך 7 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 12.8 נקודות, 6.2 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-1.1 חטיפות למשחק.
סימונס נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת לה סאל שבפילדלפיה.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הפך לשחקנה המוביל, והוליך את שחקניה בממוצעי נקודות (20.3), ריבאונדים (9.8) וחטיפות (1.6) למשחק.
בכל 3 העונות הבאות העפילה לה סאל לטורניר אליפות המכללות, ובעונת 1989/1990 אף העפילה לשלב "32 הגדולות", בפעם הרביעית בלבד בתולדות הקבוצה.
בסיום אותה עונה זכה סימונס בפרס נייסמית' ובפרס ג'ון אר.
וודן, המוענקים לשחקן המצטיין בליגת המכללות, לאחר שרשם ממוצעים של 26.5 נקודות, 11.1 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים, 2.0 חסימות ו-1.9 חטיפות למשחק.
לאורך קריירת המכללות קלע 3,217 נקודות בסך הכול, אשר מציבים אותו במקום הרביעי בתולדות ליגת המכללות, אחרי פיט מרוויץ', פרימן ויליאמס וכריס קלמונס.
בשנת 2016 הוצג בהיכל התהילה של כדורסל המכללות.
בדראפט ה-NBA 1990 נבחר סימונס בבחירה השביעית, על ידי סקרמנטו קינגס.
ב-23 במרץ 1991 קלע שיא קריירה של 42 נקודות, בהפסד קבוצתו מול פיניקס סאנס.
לאורך עונתו הראשונה בסקרמנטו הצטיין עם ממוצעים של 18.0 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק, ובהצבעות לתואר רוקי העונה סיים במקום השני, אחרי הזוכה דריק קולמן.
בשלוש העונות הבאות המשיך להציג יכולת גבוהה, עם 16.7 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-4.3 אסיסטים למשחק, אולם קבוצתו נותרה אחת מהקבוצות החלשות בליגה.
מאז קיץ 1994 סבל סימונס ממספר פציעות אשר פגעו בתפוקתו, ועד לסיום הקריירה שימש כשחקן ספסל.
בעונת העפיל עם הקינגס לפלייאוף ה-NBA, לראשונה מזה 10 שנים, אך הקבוצה הודחה כבר בסיבוב הראשון, על ידי סיאטל סופרסוניקס (1–3).
בסיום עונת פרש סימונס ממשחק, בגיל 28 בלבד.
ליונלו מנפרדוניה (באיטלקית: Lionello Manfredonia; נולד ב-27 בנובמבר 1956) הוא כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדות הבלם והקשר.
כיום, הוא אחראי על הנוער של ברשה.
במהלך קריירת המועדונים שלו, מנפרדוניה שיחק עבור הקבוצות האיטלקיות לאציו (85–1975), יובנטוס (87–1985) ורומא (89–1987).
מנפרדוניה נמצא אשם במעורבותו בפרשת הטיית המשחקים טוטונרו 1980, ואף הורחק מהמגרשים למשך שלוש שנים, בעוד שלאציו ירדה לסרייה ב'.
במהלך עונתו האחרונה ברומא במסגרת משחק חוץ מול בולוניה ב-30 בדצמבר 1989 בתנאי משחק קפואים של מינוס חמש מעלות, מנפרדוניה התמוטט לאחר שסבל מהתקף לב; חברו לשעבר מלאציו, ברונו ג'ורדאנו, היה הראשון שהגיע כדי לעזור לו.
אף על פי שמנפרדוניה ביצע שיקום מלא וחזר למגרשים, הוא החליט לפרוש מכדורגל בתום העונה בגיל 33.
מנפרדוניה ייצג את נבחרת איטליה בין השנים 1977 ל-1978, כשאת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך במסגרת הניצחון 0–3 על נבחרת לוקסמבורג ב-3 בדצמבר 1977. הוא היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית למונדיאל 1978, שבו איטליה סיימה במקום הרביעי.
ליונל אינגימאה (; נולד ב-2 בספטמבר 1965) הוא פוליטיקאי ועורך דין נאורי, שכיהן כנשיא נאורו בין 27 באוגוסט 2019 ל-28 בספטמבר 2022.
אינגימאה נולד בנאורו, הוא למד משפטים באוסטרליה ועבד בארגון חוץ ממשלתי אוסטרלי.
לאחר מכן הוא עבד בסנגוריה הציבורית באיי מרשל ומשם עבר לעבוד כמרצה למשפטים באוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט.
אינגימאה ניסה להיבחר לפרלמנט הנאורי בשנת 2013 אך כשל לבניסיונו זה.
לאחר הבחירות הוא הצטרף לממשלתו של הנשיא המכהן, בארון ואקה, כמזכיר בתחום המשפטים.
בבחירות שהתקיימו לפרלמנט בשנת 2016 נבחר אינגימאה בהצלחה ומונה לסגן שר הצדק והגבולות תחת דייוויד אדנג.
הוא נבחר מחדש בשנת 2019 לפרלמנט, בבחירות בהן הנשיא המכהן, בארון ואקה, הפסיד את כיסאו.
הפרלמנט בחר את אינגימאה להיות נשיא נאורו החדש ברוב מוחלט של 12:6.
בעקבות הבחירות לנשיאות שנערכו ב-28 בספטמבר 2022, הוחלף אינגימאה על ידי ראס קון , ומונה לסגן יו"ר הפרלמנט של נאורו.
סר ליונל ארתור לינדזי היה אמן אוסטרלי.
לינדזי נולד בעיירה קריקטוויק הוויקטוריאנית, למשפחה יצירתית - הוא היה אחיהם של האמן נורמן לינדזי והאמן והמבקר דריל לינדזי ושל האמנים הבלתי ידועים יחסית רובי לינדזי ופרסי לינדזי.
ליונל הפך לעוזר לתלמידים במצפה הכוכבים במלבורן (1889–1892) ולאחר מכן למד בבית הספר הגלריה הלאומית במלבורן ובסטודיו של ג'ורג' קואטס.
לינדזי לימד את עצמו ליטוגרפיה בשנות ה-90 של המאה ה-19 בזמן שהיה סטודנט, לפני נסיעתו הראשונה לספרד ולאנגליה.
בשובו לאוסטרליה התיישב בסידני כאמן עצמאי ועיתונאי, ותרם למגזין "הבולטין", ולעיתונים נוספים.
הוא התחתן עם ז'אן, אחותם של האחים האמנים ממשפחת דייסון (טד דייסון, ויליאם דייסון ואמברוז דייסון), ואילו ויליאם התחתן עם אחותו של ליונל - רובי.
לינדזי היה בידידות עם ארנסט מופיט ופרסם ספר על אמנותו (1899).
בשנת 1907 ערך תערוכת תחריטים מצליחה ביותר בסידני עם "חברת האמנים".
בשני העשורים לאחר מכן, הוא היה פעיל ב"חברת האמנים" ובשנת 1921, כאשר הוקמה אגודת הציירים האוסטרלית, לינדזי היה הנשיא הראשון שלה.
הוא החל להציג בלונדון בשנת 1923 והציג את התערוכה המצליחה ביותר שלו באותה תקופה בקולנאגי.
גלריות קולנאגי והמבקר הרולד רייט הובילו את הפרסום של עבודתו בבריטניה והבטיחו את המוניטין כיוצר בריטי חשוב בצבעי מים.
בין הנושאים המרכזיים ביצירתו ניתן למנות את "סידני הישנה", דיוקנאות של אוסטרלים בולטים, נופים רומנטיים של ספרד והתרבות הערבית, סדרה של יצירות בהשראה קלאסית וציפורים ובעלי חיים.
לינדזי הפך לנאמן של הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס וקיבל תואר אביר על שירותיו באמנות האוסטרלית בשנת 1941.
בשנת 1942 פרסם לינדזי את Addled Art, מתקפה על המודרניזם באמנות.
אולם דעותיה של לינדזי על המודרניזם לא תאמו בצורה ברורה את העדפותיו באמנות: כך לדוגמה, לינדזי תמך בויליאם דובל במהלך המשפט על דיוקנו זוכה פרס ארצ'יבלד של "ג'ושוע סמית".
לינדזי נפטר במלבורן ב-22 במאי 1961. האוטוביוגרפיה שלו, "קומדיה של החיים", פורסמה לאחר מותו.
הגלריה והספרייה לאמנות על שם ליונל לינדזי, בטאוומבה, קווינסלנד, מחזיקים בספרים נדירים, כתבי יד ומפות, ולמעלה מ-400 יצירות אמנות של בני משפחת לינדזי וציירים אוסטרלים משמעותיים אחרים, בהם פרדריק מק'קבין, ארתור סטריטון, טום רוברטס ורופרט באני.
הספרייה והגלריה הוקמו על ידי הפילנתרופ המקומי ביל בולטון.
ליונל מרדכי טרילינג היה פרופסור ומבקר ספרות יהודי-אמריקאי.
טרילינג היה ממבקרי הספרות המובילים של המאה ה-20, והתעסק רבות בתמורות הפוליטיות והחברתיות של יצירות ספרות מודרניות.
יחד עם אשתו דיאנה, נמנה עם קבוצת האינטלקטואלים של ניו-יורק.
טרילינג נולד בקווינס, ניו יורק, למשפחה יהודית.
אמו הייתה פאני (לבית כהן), יהודייה אנגלית, ואביו דוד היה חייט מביאליסטוק.
בגיל 16 החל טרילינג ללמוד באוניברסיטת קולומביה, שם השתתף במערכת העיתון.
לאחר סיום התואר, החל ללמד באוניברסיטת וויסקונסין ובמכללת האנטר.
בשנת 1929 נישא לדיאנה (לבית רובין), שם החלה שותפות ספרותית בין השניים.
בשנת 1932 חזר לאוניברסיטת קולומביה במסגרת לימודי דוקטורט, שלאחריו החל ללמד בקולומביה.
בשנת 1939 נהיה פרופסור חבר בסגל, והיה ליהודי הראשון בקולומביה שקיבל קביעות.
בין הסטודנטים שלימד ניתן למצוא את ג'ק קרואק, אלן גינסברג, סינתיה אוזיק, ועוד.
בשנת 1937 הצטרף טרילינג למערכת העיתון של ה-Partisan Review, עיתון מרקסיסטי אך אנטי-סטליניסטי שהיה מזוהה עם תנועת האינטלקטואלים של ניו-יורק.
יחד עם בני הזוג טרילינג, קבוצה זו מנתה גם אינטלקטואלים כגון חנה ארנדט, סול בלו, אלפרד קייזין, מרי מקארתי, וסוזן סונטג.
ליונל רויס היה שחקן תיאטרון וקולנוע אוסטרו-אמריקאי, אשר נודע במהלך הקריירה האירופית שלו גם בשם ליאו רויס (Leo Reuss).
את דרכו האמנותית החל בתיאטרון בווינה, אוסטריה, בשנת 1919, ומשנת 1925 פעל בברלין.
בשנות ה־30, עם עליית המשטר הנאצי בגרמניה, הוגבלו אפשרויות עבודתו בשל יהדותו.
בשנת 1936 שב לאוסטריה, שם יצר זהות בדויה בשם קאספר ברנדהופר, כביכול איכר טירולי, וזכה להצלחה בווינה כשחקן תיאטרון.
לאחר שחשף את התרמית, הוחרם מקצועית באוסטריה, וב־1937 היגר לארצות הברית.
בארצות הברית פעל כשחקן קולנוע והשתתף בכ־40 סרטים בין 1938 ל־1946. בעת סיור עם ארגון ה־USO מת במנילה בשנת 1946.
הוא נולד בעיר דולינה, שבשטח אוקראינה של ימינו, להורים יהודים.
בשנת 1913 התקבל לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב ל ושירת ברגימנט הרגלים "הוך- אונד דויטשמייסטר" מס' 4. בשנת 1916 נישא לאשתו הראשונה, סטפני וגנר, ולהם נולדו שני ילדים – מרגרט וג'ון הנרי רויס.
הוא נכנס למלחמה בשנת 1914 בדרגת טוראי, ובסיומה הגיע לדרגת לויטננט (סגן).
במהלך המלחמה נפצע מספר פעמים, ועוטר במדליה על גבורה.
הוא אימץ את שם הבמה ליאו רויס (Leo Reuss).
הופעתו הבימתית הראשונה הייתה ב־30 במאי 1919 בתפקיד דוכס אולבני בהפקה של המחזה "המלך ליר" בתיאטרון קומדינהאוס בווינה, תחת הדרכתו של השחקן והבמאי האוסטרי הידוע רודולף שילדקראוט.
בשנת 1921 עבר למינכן והצטרף לתיאטרון הקאמרשפיל, ולאחר מכן המשיך לברלין, שם הצטרף לתיאטרון הממלכתי של ברלין (Berliner Staatstheater) בניהולו של ליאופולד יסנר.
בתקופה זו רכש מוניטין כשחקן תיאטרון, ועבד גם עם ארווין פיסקטור וברתולד ברכט.
בשנת 1925 היה גרוש וחי עם השחקנית אגנס שטראוב.
השניים עזבו את התיאטרון הממלכתי של ברלין והצטרפו לתיאטרון הפולקסבינה (Berliner Volksbühne).
בהמשך הקימו את להקת התיאטרון הנודדת של אגנס שטראוב (Schauspielerin Agnes Straub).
עם התעצמות שלטון הנאצים בגרמניה, התקשה רויס להמשיך ולעבוד בשל יהדותו.
חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 סימנה את נקודת השבר, והוא שב לאוסטריה.
גם שם התקשה למצוא עבודה מסיבות דומות.
כדי להשיג עבודה כשחקן, פתח רויס בתרגיל התחזות מורכב.
הוא פרש לבקתה שבבעלותו בהרים, שם חי ולמד את מנהגיהם של איכרי טירול המקומיים, תוך שהוא מגדל שיער וזקן.
הוא תרגל את דפוסי הדיבור והתנועה שלהם.
לאחר שנה הופיע בזהות הבדויה של קאספר ברנדהופר, איכר טירולי, כשהוא מזוקן לחלוטין.
כדי להסתיר עוד יותר את זהותו, הלבין את כל שיערו – הראש והגוף – באמצעות רחצה אחת לעשרה ימים בתמיסת מי חמצן מדוללים.
הוא השיג גם מסמכים מאחד האיכרים שאותם חקר בהרים.
מצויד בזהות נוצרית חדשה, הציג את עצמו כשחקן שלמד את אמנות המשחק באופן טבעי.
מאחר שעבד בעבר עם הבמאי מקס ריינהרדט, חשש רויס כי זה יזהה אותו, אך הדבר לא קרה.
למעשה, כישוריו הרשימו את ריינהרדט עד כדי כך שהוא המליץ עליו בפני ארנסט לותאר בווינה.
לותאר העניק לו תפקיד מרכזי בעיבוד הבימתי לנובלה "עלמה אלזה" מאת ארתור שניצלר.
רבים משחקני ההפקה הכירו את רויס שנים קודם לכן, ולכן נאלץ לשמור על דמותו של ברנדהופר באופן מלא גם מאחורי הקלעים.
ההצגה עלתה ב־2 בדצמבר 1936 בתיאטרון אינדר יוזפשטאט, וזכתה להצלחה רבה.
ברנדהופר הוצג ככוכב עולה, ועיתון אחד כינה אותו "סנסציית הערב".
שבחים נוספים היללו אותו כ"איכר הצנוע של הרי האלפים האוסטריים, השחקן הטבעי הטוב ביותר בדורו", ואף הנאצים שיבחו את הופעותיו בתפקידים "אריים".
לותאר חתם עמו על חוזה לשלוש שנים.
אולם לאחר פרסום הביקורות, חשף רויס את זהותו האמיתית.
לדבריו, הביקורות לא גרמו לו שמחה, אלא תחושת "ריקנות ובדידות", והוא ראה בעצם הצורך לגלם את דמות ברנדהופר עדות לכך שכוחו של המשטר הנאצי הגיע לרמה בלתי נסבלת.
חשיפת ההתחזות גרמה לסערה ציבורית, ורויס נאלץ לעזוב שוב – הפעם לארצות הברית, לאחר שקיבל הצעת חוזה מאולפני MGM בעקבות הופעתו בווינה, שצפה בה לואי ב.
נאלץ להימלט מאוסטריה בשנת 1937, שינה רויס את שמו פעם נוספת, הפעם לליונל רויס, והיגר לארצות הברית.
את קריירת הקולנוע האמריקאית שלו החל בשנת 1938 בתפקיד קטן בסרט האפי "מרי אנטואנט", בכיכובם של טיירון פאוור ונורמה שירר.
בשמונה השנים הבאות נהנה מקריירה קולנועית פורה.
בתחילת 1939 הופיע במספר תפקידים קטנים, בהם גילם גרמני בסרט "Let Freedom Ring", ולאחר מכן לוהק לתפקיד מרכזי כמר בכשפיגל בסרט "Broadway Serenade".
באותה שנה גילם את הינצה, אחד המרגלים הנאצים, בסרט "Confessions of a Nazi Spy".
תפקידו כגנרל פון ארהארדט בסרט "Nurse Edith Cavell" זכה לשבחים על הופעה יוצאת דופן.
בסוף אותה שנה שיחק בסרט הקומי "Pack Up Your Troubles" לצד האחים ריץ, שם שיתף פעולה עם ג'וזף שילדקראוט – בנו של מורהו לשעבר, רודולף שילדקראוט.
מחוץ לקולנוע, בשנת 1939 הצטרף רויס ל־"Continental Players", להקת תיאטרון שהורכבה מפליטים מן המשטר הנאצי באירופה.
הלהקה, פרי יוזמתו של ויליאם דיטרלה, מומנה על ידו ועל ידי הארי וורנר, ונוהלה אמנותית בידי הבמאי הגרמני הידוע ליאופולד יסנר.
עם התבססותו בארצות הברית והישגיו המקצועיים, פנתה אליו שגרירות גרמניה בוושינגטון בהוראת הנהגת ברלין, בהצעה להעניק לו מעמד "ארי של כבוד" אם יסכים לשוב לגרמניה וליטול את השליטה באולפני UFA.
רויס פתח את שנת 1940 בגילום דמותו של ד"ר רודולף גרוסר, אחד החשודים בסרט הבלשי "Charlie Chan in Panama".
הופעתו כמאקס שטורם בדרמה "Four Sons" מאותה שנה תוארה על ידי חלק מכלי התקשורת כ"מעולה".
תפקידו כחקירן הגרמני הר דקארט בדרמת המלחמה "The Man I Married", בכיכובם של ג'ואן בנט ופרנסיס לדרר, זכה לביקורות חיוביות.
גם בשנת 1940 הופיע כאחד משלושת העוזרים המנסים לסכל את משימתו של פרדריק מארץ' בסרט "Victory".
את השנה חתם בתפקיד קולונל צימרמן בסרט הפעולה "The Son of Monte Cristo", לצדם של לואי הייוורד, ג'ואן בנט וג'ורג' סנדרס.
הופעתו האחרונה בקולנוע הייתה בסרט הפילם נואר הקלאסי, גילדה (1946), בכיכובם של ריטה הייוורת' וגלן פורד.
בשנת 1946 הוא הצטרף לסיור של USO, ונסע לבדר את חיילים בזירת האוקיינוס השקט.
בזמן הסיור במנילה, רויס נפטר לפתע מהתקף לב, ב-1 באפריל, לאחר שפונה לבית החולים הימי של מפרץ סוביק.
האירוניה בקריירה הקולנועית של רויס היא שהוא גילם בסופו של דבר את אותם אנשים שמהם נמלט בגרמניה ובאוסטריה.
בשנות ה-90 נכתב מחזה על חייו של רויס על ידי פליקס מיטרר, תחת הכותרת "In der Löwengrube" (בעברית: "במאורת האריות").
הוא עלה לראשונה בפולקסתיאטר בווינה ב-24 בינואר 1998. בשנת 2005 פורסמה בגרמניה ביוגרפיה על ליונל רויס תחת הכותרת "The horrors enter the sinking ship – the absurd life of leo rous", שנכתבה על ידי גוונדולין פון אמבסר, בעריכת Edition VA.
ליוסל (LYOCELL) הוא סיב סינתטי למחצה המשמש לייצור טקסטיל לבגדים ולמטרות אחרות.
זוהי צורה של תאית ממוחזרת המיוצרת על ידי המסת עיסה וטוויה יבשה בסילון רטוב.
בשונה מיצור ויסקוזה (זהורית), הנפוץ יותר, ייצור ליוסל אינו משתמש בפחמן דו-גופרי, שהוא רעיל לעובדים ולסביבה.
ליוסל נרשם ב-1992 כסימן מסחרי טנסל (Tencel).
"ליוסל" הפך לשם גנרי המשמש לתהליך לייצור סיבי תאית.
ועדת הסחר הפדרלית של ארצות הברית מגדירה ליוסל כ"סיב המורכב מתאית ששקעה מתמיסה אורגנית שבה לא מתרחשת החלפה של קבוצות הידרוקסיות, ולא נוצרים חומרי ביניים כימיים".
היא מסווגת את הסיב כתת-קטגוריה של ריון (זהורית).
קבוצת Aditya Birla מוכרת אותו גם תחת שם המותג Excel.
ישנם יצרנים אחרים כמו Sateri שמוכרים את מוצריהם תחת השם הגנרי Lyocell
פיתוח הטנסל הונע על ידי חששות סביבתיים; חוקרים ביקשו לייצר ריון באמצעים פחות מזיקים משיטת הוויסקוזה.
תהליך הליוסל פותח בשנת 1972 על ידי צוות במפעל הסיבים של אמריקן אנקה, שכבר אינו קיים באנקה, צפון קרוליינה.
מילסון מטעם האיגוד האמריקאי לכימאי וצבעני טקסטיל (AATCC) על המצאת ליוסל.
ג'ונסון מחברת איסטמן קודאק בע"מ חקר תמיסות NMMO.
בין השנים 1969 ל-1979, ניסתה אמריקן אנקה ללא הצלחה למסחר את התהליך.
שם הפעילות של הסיבים בתוך ארגון אנקה היה "Newcell", והפיתוח בוצע בקנה מידה של מפעל פיילוט לפני שהעבודה הופסקה.
התהליך הבסיסי של המסת תאית ב-NMMO (N- מתילמורפולין N- אוקסיד) תואר לראשונה בפטנט משנת 1981 על ידי מקורסלי עבור Akzona Incorporated (חברת האחזקות של Akzo).
בשנות ה-80 הפטנט אושר על ידי Akzo לקורטולדס ולנזינג.
הסיבים פותחו על ידי חברת Courtaulds Fibres תחת שם המותג "Tencel" בשנות ה-80. בשנת 1982 נבנה מפעל פיילוט בקובנטרי, בריטניה, בנפח יצור של 100 ק"ג לשבוע, והייצור גדל פי עשרה (לטונה לשבוע) בשנת 1984. בשנת 1988 נפתח קו ייצור חצי-מסחרי בנפח 25 טון לשבוע במפעל הפיילוט בגרימסבי, בריטניה.
התהליך הופץ לראשונה במפעלי הריון של קורטולדס במוביל, אלבמה (1990), ובמפעל גרימסבי (1998).
בינואר 1993, מפעל הטנסל במובייל הגיע לרמות ייצור מלאות של 20,000 טון בשנה, ובאותה תקופה קורטולדס השקיעה 100 מיליון ליש"ט ו-10 שנים בפיתוח הטנסל.
הכנסות הטנסל לשנת 1993 הוערכו כ-50 מיליון ליש"ט.
לנצינג החלה מפעל פיילוט בשנת 1990, וייצור מסחרי בשנת 1997, עם 12 טון לשנה שיוצרו במפעל בהייליגנקרויץ אים לאפניצטל, אוסטריה.
כאשר פיצוץ פגע במפעל בשנת 2003 הוא ייצר 20,000 טון לשנה, ותכנן להכפיל את הקיבולת עד סוף השנה.
בשנת 1998, הגיעו לפשרה בסכסוך פטנטים.
בשנת 1998, חברת Courtaulds נרכשה על ידי המתחרה Akzo Nobel, אשר שילבה את חטיבת ה-Tencel עם חטיבות סיבים אחרות תחת השם Accordis, ולאחר מכן מכרה אותן לחברת ההשקעות הפרטית CVC Partners.
בשנת 2000, CVC מכרה את חטיבת ה-Tencel לחברת Lenzing AG, אשר שילבה אותה עם עסקי "Lenzing Lyocell" שלה, אך שמרה על שם המותג Tencel.
הם השתלטו על המפעלים במוביל ובגרימסבי, ובשנת 2015 היו יצרניות ה-Lyocell הגדולות ביותר עם 130,000 טון לשנה.
אריג מסיבי ליוסל משמש בבדים רבים לשימוש יומיומי.
סיבים בסיסיים משמשים בבגדים כמו ג'ינס, צ'ינו, תחתונים, ביגוד יומיומי ומגבות.
סיבי פילמנט, שהם בדרך כלל ארוכים וחלקים יותר מסיבים בסיסיים, משמשים בפריטים בעלי מראה משיי יותר כמו בגדי נשים וחולצות גברים.
ניתן לערבב ליוסל עם מגוון סיבים אחרים כמו משי, כותנה, ריון, פוליאסטר, פשתן, ניילון וצמר.
כאשר מערבבים אותו עם סיבים אחרים, הבד המתקבל חזק הרבה יותר ועמיד יותר בפני בלאי, וקרעים.
ליוסל משמש גם ליצור ניירות מיוחדים וחבישות רפואיות.
ליוסל חולק תכונות רבות עם סיבים אחרים כמו כותנה, פשתן, משי, קנבס וויסקוזה (שאליהם הוא קרוב מאוד מבחינה כימית).
ליוסל סופג ב-50% יותר מכותנה, ויש לו טווח ספיגה ארוך יותר בהשוואה לבדים מודאליים בעלי אריגה דומה.
בהשוואה לכותנה, צרכנים אומרים לעיתים קרובות שסיבי ליוסל מרגישים רכים ו"אווריריים" יותר, בשל יכולתם הטובה יותר לספוג לחות.
טענות התעשייה על עמידות גבוהה יותר לקמטים עדיין אינן מבוססות.
בד ליוסל ניתן לכביסה במכונה או לניקוי יבש.
הוא נשפך היטב וניתן לצבוע אותו בצבעים רבים, כאשר נדרש מעט פחות צבע מכותנה כדי להשיג את אותו עומק צבע.
תהליך הליוסל משתמש בממס ישיר ולא בהמסה עקיפה כמו במסלול הקסנטציה-רגנרציה בתהליך הוויסקוזה.
סיבי ליוסל מיוצרים מעיסה מתמוססת, המכילה תאית בטוהר גבוה עם מעט המיצלולוז וללא ליגנין.
בולי עץ קשה (כגון אלון וליבנה) נחתכים לריבועים בגודל של בולי דואר.
השבבים עוברים עיכול כימי, בין אם בתהליך קדם-הידרוליזה – קראפט או בתהליך סולפיט, כדי להסיר את הליגנין וההמיצלולוז.
העיסה מולבנת כדי להסיר את שאריות הליגנין הנותרות, מיובשת ליריעה רציפה ומגולגלת על סלילים.
לעיסה יש מרקם של נייר פוסטרים עבה והיא מסופקת בגלילים במשקל של כ-500 ליברה (230 ק"ג).
במפעל ליוסל, גלילי עיסת נייר נחתכים לריבועים של אינץ' אחד ומומסים ב-N- מתילמורפולין N- אוקסיד (NMMO), מה שנותן תמיסה הנקראת "סיבים".
תמיסת התאית המסוננת נשאבת לאחר מכן דרך ספינרים, מכשירים המשמשים עם מגוון סיבים סינתטיים.
בספינר מנוקבים חורים קטנים בדומה לראש מקלחת; כאשר התמיסה נדחפת דרכה, יוצאים גדילים רציפים של סיבים.
הסיבים נמשכים באוויר כדי ליישר את מולקולות התאית, מה שמעניק לסיבי הליוסל את חוזקם הגבוה האופייני.
לאחר מכן, הסיבים טובלים באמבט מים, שם פירוק התאית מקבע את גדילי הסיבים.
האמבט מכיל מעט תחמוצת אמין מדוללת בריכוז יציב.
לאחר מכן, הסיבים נשטפים במים נטולים.
לבסוף, סיב הליוסל עובר לאזור ייבוש, שם המים מתאדים ממנו.
בשלב הבא, הייצור עובר מסלול דומה לשל יצור סיבים אחרים כמו ויסקוזה.
הגדילים עוברים לאזור גימור, שם מיושם חומר סיכה, שיכול להיות סבון, סיליקון או חומרים אחרים, בהתאם לשימוש העתידי של הסיב.
שלב זה הוא החלקת הסיב והתרת קשרים, לפני הקרד והטוויה לחוט.
בשלב זה, הסיבים המיובשים והמוגמרים הם צרור גדול ולא מפותל של אורכים רציפים של חוט.
הם מועברים למכונה לחיצה, מכונה הדוחסת את הסיב, ומעניקה לו מרקם ונפח.
לאחר מכן, הסיבים המגולגלים מקורדים על ידי מכונות לחיצה מכניות, המבצעות פעולת סירוק כדי להפריד ולסדר את הגדילים.
לאחר מכן, הגדילים המגולפים נחתכים ונארזים למשלוח למפעל בדים.
כל תהליך הייצור, החל מפרישת התאית הגולמית ועד לכריכת הסיבים, אורך כשעתיים.
לאחר מכן, ניתן לעבד את הליוסל בדרכים רבות.
ניתן לטוות אותו עם סיב אחר, כגון כותנה או צמר.
ניתן לארוג או לסרוג את החוט המתקבל כמו כל בד אחר, וניתן לתת לו מגוון גימורים, החל מרך ודמוי זמש ועד משיי.
תחמוצת האמין המשמשת להמסת התאית ולקיבוע הסיבים לאחר הטוויה (NMMO) ממוחזרת.
בדרך כלל, 99 אחוזים מתחמוצת האמין ממוחזרים.
NMMO מתפרק ביולוגית מבלי לייצר מוצרים מזיקים.
מכיוון שיש מעט פסולת, תהליך זה ידידותי יחסית לסביבה, אם כי הוא עתיר אנרגיה.
היעדר תכונות אנטיבקטריאליות של ליוסל מגביל את השימושים בו בתחום הרפואי.
בשל יכולתו הביולוגית להתכלות, רעילותו הנמוכה ונוחותו, ליוסל עשוי להפוך לחומר שימושי לבגדים אנטיבקטריאליים.
נבדקו מספר גישות כדי להכניס יכולות אנטיבקטריאליות.
שלוש גישות כלליות נחקרו כדי להשיג זאת: ערבוב פיזיקלי, תגובה כימית וטיפול לאחר.
שיטות ערבוב פיזיקליות מכניסות חומרים אנטיבקטריאליים לחומר הספיגה.
בשיטות תגובה כימית, תוספים אנטיבקטריאליים מקושרים אל סיבי ליוסל ולכן מעניקים תכונות אנטי-מיקרוביאליות.
בשיטות טיפול אחרות, לאחר יצור הסיב, מצפים בתוספים אנטיבקטריאליים את סיבי ליוסל באמצעות ציפוי פיזיקלי, ריפוד או תהליכי הספגה.
שיטות ערבוב פיזיקלי וטיפול לאחר יצור נראות מבטיחות ביותר לייצור בקנה מידה גדול.
נדרשים שיקול דעת מדוקדק של עלות, זמן הכנה ויעילות אנטיבקטריאלית כדי לבחור את השיטה הטובה ביותר.
יצירת שינוי מוצלח של סיבי ליוסל לשיפור תכונות אנטיבקטריאליות תאפשר ייצור מוצרים לטיפול רפואי (כגון חלוקי מעבדה, כובעים, חלוקים), מוצרי היגיינה (סקראבים, תחבושות היגייניות) ובגדים (גרביים, תחתונים).
לִיזֶה מַיְיטְנֶר הייתה פיזיקאית אוסטרית יהודייה מומרת, שהתמחתה בפיזיקה גרעינית וברדיואקטיביות.
יחד עם אחיינה, אוטו פריש, גילתה מייטנר את תהליך הביקוע הגרעיני, ותיארה כיצד חדירת הנייטרון הנוסף לגרעין איזוטופ האורניום מערערת את יציבותו, עד שהוא מתפלג למספר גרעינים קטנים יותר.
פרסום זה ב-1939 סלל את הדרך לפיתוח הפצצה האטומית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסוד הכימי מייטנריום (מספר אטומי 109) נקרא על שמה.
מייטנר נולדה בשם אליזה בווינה, שלישית מבין שמונה ילדים, למשפחה יהודית.
אביה היה עורך הדין והשחמטאי פיליפ מייטנר, ואמהּ הדוויג לבית סקובראן.
משפחת אמהּ היגרה מרוסיה לסלובקיה.
האב הקפיד להעניק לבנותיו חינוך פרטי ברמה שווה לזו שזכו לה בניו.
לימים, רכשו שלוש אחיותיה תואר דוקטור כל אחת.
ליזה קיבלה חינוך לותרני, וגילתה עניין במתמטיקה כבר בילדותה.
ב-1901 החלה ללמוד באוניברסיטת וינה.
כשהתבגרה זנחה מייטנר את היהדות, והוטבלה לנצרות ב-1908.
מיד לאחר שקיבלה תואר דוקטור ב-1906, עברה לברלין, ועבדה בצמוד לכימאי אוטו האן במשך כשלושים שנה, אך מעולם לא קיבלה או ביקשה אזרחות גרמנית.
השניים שילבו את תחומי המחקר שלהם, פיזיקה וכימיה, וחקרו את תופעת הרדיואקטיביות.
ב-1918 זיהו שני החוקרים את האיזוטופ של היסוד הכימי פרוטקטיניום (מספר אטומי 91), אולם רק ב-1923 הצליחה מייטנר לגלות את הגורם ליצירת האיזוטופ, במקביל לפייר אוז'ה הצרפתי, שעל שמו נקראה התופעה אפקט אוז'ה.
עם גילוי הנייטרון, בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים, התפתחה סברה בקהילה המדעית כי יהיה ניתן ליצור במעבדה יסוד כימי כבד מהיסוד הכבד ביותר הידוע אז, אורניום (מספר אטומי 92).
המרוץ בין גדולי המדענים התחיל: ארנסט רתרפורד בבריטניה, אירן ז'וליו-קירי בצרפת, אנריקו פרמי באיטליה והצוות מייטנר-האן בגרמניה.
כל החוקרים הללו ראו לנגד עיניהם את פרס נובל הנכסף, ולא שיערו כי בסופו של דבר יוביל מחקרם לפיתוח כלי נשק גרעיניים.
כשעלה היטלר לשלטון ב-1933 נשאה מייטנר בעמדה בכירה בפקולטה למדעים באוניברסיטת ברלין.
כאזרחית אוסטרית, היא לא נאלצה לעזוב את משרתה ואת ביתה כשאר עמיתיה היהודים, בכללם אחיינה הפיזיקאי אוטו פריש.
היא התעלמה מהמתרחש סביבה והשקיעה את מלוא זמנה ומרצה במחקריה.
היא נשארה בתפקידה עד 1938, אז סופחה אוסטריה לגרמניה ומעמדה כאזרחית זרה חדל מלהגן עליה.
באותה תקופה סייעה לפיזיקאית הדוויג קוהן לקבל אשרת עבודה מחוץ לגרמניה, ולאחר מכן החליטה מייטנר להיענות להצעתו של דירק קוסטר, עמית מאוניברסיטת חרונינגן בהולנד, שקבע עבורה ראיון עבודה באוניברסיטה.
לאחר שהשלטונות הנאציים אסרו עליה לצאת מגרמניה, היא נאלצה לברוח, ובעזרת עמיתה ההולנדי, שכנעה במרמה את פקידי הגבול, כי יציאתה חוקית.
כעת הייתה בטוחה, אך ללא רכושה.
הריאיון לא התקיים בסופו של דבר, והיא החליטה לפנות לסטוקהולם, שם קיבלה הצעת עבודה ממעבדתו של מאנה סיגבאן.
במהלך שהותה בשוודיה פיתחה יחסי עבודה הדוקים עם נילס בוהר, אשר עשה את הדרך מקופנהגן לסטוקהולם בתדירות גבוהה.
כמו כן, המשיכה את מחקרה עם האן ועם הצוות הגרמני באמצעות חליפת מכתבים קבועה.
בנובמבר 1938 נפגשו האן ומייטנר בחשאי בקופנהגן על מנת לתכנן מערך חדש של ניסויים, ולאחר הפגישה המשיכו השניים להתכתב בנושא.
הניסויים שסיפקו ראיות לביקוע גרעיני נערכו במעבדתו של האן בברלין.
מהמכתבים שנשמרו עולה כי האן האמין כי ביקוע גרעיני הוא בלתי אפשרי.
מייטנר הייתה הראשונה להבין כי גרעין האטום יכול להתפצל לחלקים קטנים יותר: גרעינים של אורניום התפצלו ויצרו בריום וקריפטון, תוך שהם פולטים נייטרונים וכמות גדולה של אנרגיה (שארית מאנרגיית הייצוב היותר נמוכה, שנדרשת ביסודות אלה).
אוטו האן טען כי עבודתו הכימית היא האחראית היחידה לתגלית זו.
באירופה של שנת 1939 היה זה בלתי אפשרי מבחינה פוליטית עבור מייטנר, שגלתה מגרמניה על רקע מוצאה היהודי, לפרסם במשותף את עבודתה עם האן.
האן פרסם תגליות כימיות בינואר 1939, ומייטנר פרסמה את ההסבר הפיזיקלי חודשיים לאחר מכן, יחד עם אחיינה הפיזיקאי אוטו פריש.
השניים כינו את התהליך "ביקוע גרעיני".
מייטנר הבינה כי ייתכן ותגובת שרשרת כזו תגרום לפיצוץ גדול.
המאמר עורר סערה בקהילה המדעית; שלושה פיזיקאים אמריקאיים יהודים – לאו סילארד, אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר – נחרדו מפוטנציאל ההרס חסר התקדים הטמון בתגלית, ומכך שהוא נמצא בידיים גרמניות, והתאחדו לפעולה נגדית.
השלושה צירפו לשורותיהם את אלברט איינשטיין, ששלח מכתב מתריע לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, מעשה שהוביל להקמת פרויקט מנהטן.
מייטנר סירבה להצטרף לפרויקט, והצהירה:
ב-1944 זכה אוטו האן בפרס נובל לכימיה על גילוי תהליך הביקוע הגרעיני.
לדעת מדענים רבים, מייטנר הייתה צריכה לחלוק עמו את הפרס.
מקור ההשמטה היא טענתו של האן כי הגילוי הוא תוצאה של חקר הכימיה שלו בלבד.
ב-1966 זכו יחדיו האן ופריץ שטרסמן בפרס אנריקו פרמי.
השיקולים להענקת פרס נובל נותרו חסויים למשך חמישים שנה.
כאשר הותרו לפרסום הפרוטוקולים, התבררו הסיבות להענקת פרס נובל להאן בלבד.
נראה שמבנה הוועדות הממליצות לא היה מתאים לשיפוט מחקר בינתחומי וכן הסתמכות על מקורות אירופיים בלבד.
מיד לאחר הטלת פצצת האטום על הירושימה, דיווחו בעיתונות בהרחבה על השותפים לייצור פצצת האטום, ומקום של כבוד ניתן למייטנר.
בביקור שערכה בארצות הברית ב-1946 התקבלה מייטנר על ידי התקשורת האמריקאית כסלבריטי, ותוארה כמי ש"עזבה את גרמניה עם הפצצה בכיסה".
היא זכתה לכבוד רב מארגוני נשים, וזכתה בתואר "אשת השנה".
מאוחר יותר, ב-1949, זכתה במדליית מקס פלאנק לפיזיקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה אמרה מייטנר כי הייתה זו טעות להישאר בגרמניה בשנים 1933–1938, והיה עליה לעזוב מיד כשעלה היטלר לשלטון.
היא מתחה ביקורת קשה על מדענים גרמניים, בהם אף אוטו האן וורנר הייזנברג, ששיתפו פעולה עם הנאצים ולא יצאו נגד פשעי המשטר.
מייטנר קיבלה אזרחות שוודית ב-1949 אך עברה לקיימברידג' שבבריטניה, שם נפטרה ב-1968. לבקשתה היא נקברה בכנסייה בבראמליי בהמפשייר, לצד אחיה וולטר שנפטר כ-4 שנים לפניה.
אחיינה אוטו פריש רשם על מצבתה:
("ליזה מייטנר: פיזיקאית שמעולם לא איבדה את אנושיותה")
ב-1986 קיבל היסוד מייטנריום בעל מספרו האטומי 109 את שמו הנוכחי על שמה של ליזה מייטנר.
בברלין נקרא "מכון האן-מייטנר למחקר גרעיני" בשמה ובשם שותפה למחקר.
ליז שרידן הייתה שחקנית אמריקאית.
אליזבת אן שרידן נולדה במחוז וסטצ'סטר שבניו יורק, בתם של אליזבת פול-ג'ונס, זמרת קונצרטים, ופרנק שרידן, פסנתרן קלאסי.
שרידן החלה את הקריירה שלה כרקדנית במחזות זמר ומועדוני לילה בעיר ניו יורק.
באותה תקופה, ראשית שנות ה-50, פגשה את ג'יימס דין שטרם התפרסם.
לדבריה, השניים היו נאהבים, ואף התארסו.
הקשר הגיע לסיומו לאחר שדין לוהק למחזה, והקדיש לכך את רוב זמנו.
המחזה כשל, אך השניים לא שבו זה לזה, או כך לפי טענתה של שרידן, שכתבה ספר על הרומן: "Dizzy & Jimmy: My Life With James Dean : A Love Story".
עם זאת, התסריטאי והסופר ויליאם באסט, שהיה חבר של דין באותה עת, ואף חיבר שתי ביוגרפיות על חייו, ספקן לגבי נכונות הדבר.
ב-1977 הופיעה על המסך לראשונה בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "קוג'אק".
בשנות ה-80 הופיעה שרידן רבות כשחקנית משנה בסרטים וסדרות טלוויזיה שונות.
תפקידה המשמעותי הראשון היה גילום דמותה של השכנה החטטנית "גברת אוקמונק" בקומדיית המצבים הפופולרית של NBC, "אלף" (1986–1990).
ב-1990 לוהקה לתפקיד "הלן סיינפלד", אמו של ג'רי סיינפלד בקומדיית המצבים "סיינפלד".
הסדרה זכתה לפופולריות רבה ושודרה במשך תשע עונות, ובכולן הופיעה שרידן, שנודעה בשל תפקידה זה.
הייתה נשואה לדייל ויילס, מוזיקאי שהלך לעולמו ב-2003, ולהם בת אחת, צלמת במקצועה.
ב-15 באפריל 2022 נפטרה שרידן בביתה שבניו יורק, חמישה ימים לאחר יום הולדתה ה-93.
ליז'נסק (ביידיש: ליזשענסק; בפולנית: Wolne Królewskie Miasto Leżajsk תעתיק: "העיר המלכותית החופשית ליז'נסק") היא עיירה בדרום-מזרח פולין ובה 14,127 תושבים (2008).
העיר שוכנת בבקעת סנדומיר בגדה המערבית של נהר הסן במחוז ליז'נסק.
ב-1397 הפך הכפר לזנאיסקו לעיר בשם קרולובומייסטו שנמסרה למשפחת ישינסקי.
ולדיסלב יגיילו בנה בה כנסייה שהבזיליקה שלה מהווה מוקד תיירותי עד היום.
במסמך מ-1494 מופיע שם העיר כליזאיסקו.
הטטרים כבשו את העיר והרסו אותה.
זיגמונד הראשון החליט להקים את העיר במרחק קטן ממקומו של הכפר המקורי, על גבעה שניתנת להגנה, אולם העיר נכבשה פעם נוספת על ידי הטטרים, אחר כך על ידי השוודים שהחריבו אותה ב-1672 וגם אחרי ששוקמה סבלה ממספר שריפות.
עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה העיר לשלטון האימפריה האוסטרית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, בתקופת השלטון האוסטרי, נסללה מסילת הרכבת פשבורסק-רוזבדוב-דמביצה שעברה דרך העיר אולם תרומתה הכלכלית של הרכבת לעיר הייתה זניחה.
בין שתי מלחמות העולם, על פי הסכם ריגה צורפה לפולין כחלק ממחוז לבוב.
ב-1939 נכבשה על ידי הגרמנים, וב-1945, אחרי הסדרי הגבול בין פולין לברית המועצות נכללה בפולין.
בתקופת הממשל הפולני השתייכה העיר למחוז לנצוט.
פרנסת תושבי העיר הייתה קשורה לתעשיית הטקסטיל.
סריקת כותנה, צביעתה ואריגת אריגים וכן למסחר בדגנים.
אחרי פטירתו של ר' אלימלך התרכזה העלייה לרגל לשני מועדים - יום פטירתו וימים נוראים ובשאר הזמן לא הייתה תיירות יהודית למקום ומכאן פגיעה במקורות ההכנסה של תושבי המקום.
ב-1884 חיו בעיירה כ-5,000 תושבים, קרוב למחציתם יהודים.
בין היהודים היה רוב לחסידים.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בה כ-6,000 תושבים, כמעט מחציתם יהודים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הגיעה הציונות לעיר, בעיקר לצעיריה.
בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
אחרי ששרפו את בית הכנסת והחרימו את רכוש היהודים, עודדו הגרמנים את יהודי העיר לעבור את הנהר לכוון השטח שבשליטת הרוסים.
על גופם של העוברים נעשה חיפוש וכל חפץ בעל ערך הוחרם.
אלו שלא רצו לעזוב הוכנסו לגטו, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה.
הגרמנים הוציאו מהגטו קבוצות יהודים אל בית הקברות היהודי או ליער הסמוך, בו נחפרו בורות וירו בהם.
חלק מהיהודים, בעיקר המבוגרים והילדים מתו ברעב ובמחלות.
ב-1942 הובילו את רוב הנותרים למקום אחר בו הרגו את כולם.
בתום המלחמה לא נשאר יהודי חי בעיר ורק מיעוט מאלו שברחו אל מעבר לנהר הסן ניצלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה נבנה אוהל על קברו של ר' אלימלך והוא מהווה אתר עלייה לרגל ליהודים מכל העולם כמו גם למשלחות נוער מישראל.
בשנות ה-2000 נבנו ונקנו מספר מבנים סמוך לקבר על ידי "הכנסת אורחים ליז'ענסק" בראשות שמחה קרקובסקי מחסידות לעלוב, ונבנו בהם בתי כנסת, מקווה, חדרי שינה וחדר אוכל.
במוצאי כ"א באדר תשע"ח נשרף הציון כתוצאה מנרות שהודלקו במקום, בעקבות כך הוציאה העירייה המקומית צו סגירה למבנה מחשש להתמוטטותו, לאחר חג הפסח נפתח הציון שוב למעט החדר בו הדליקו נרות..
ליזה פונסאגריב (Lisa Fonssagrives; 17 במאי 1911- 4 בפברואר 1992) הייתה דוגמנית שוודית, שנחשבת דוגמנית העל הראשונה.
נולדה בשם ליזה בריג'יטה ברנסטון (בשוודית: Lisa Birgitta Bernstone) בשוודיה (ישנם דיווחים שונים על מקום היוולדה, חלק טוענים שבגטבורג וחלק מציינים את אודבלה) וגדלה באודבלה.
כילדה היא למדה ציור, פיסול וריקוד.
היא נסעה לבית ספרה של Mary Wigman בברלין ולמדה אמנות וריקוד.
לאחר שובה לשוודיה, היא פתחה בית ספר לריקוד.
היא עברה משוודיה לפריז על מנת ללמוד בלט (אחרי שהשתתפה עם הכוריאוגרפית אסטריד מלמבורג בתחרות בינלאומית) ועבדה כמורה פרטית לריקוד ביחד עם פרנאן פונסאגריב,
מה שהוביל אותה לקריירה בדוגמנות,
והיא אמרה שהדוגמנות היא "ריקוד דומם".
בעת היותה בפריז ב-1936, הצלם וילי מייוולד גילה אותה במעלית וביקש ממנה לדגמן כובע עבורו.
צילומיה של פונסאגריב נשלחו לווג, וצלם הווג הורסט פ.
הורסט בחן אותה בכמה צילומים.
לפני שפונסאגריב הגיעה לארצות הברית ב-1939, היא כבר הייתה דוגמנית-על.
תמונתה הופיעה על שערי מגזינים רבים במהלך שנות השלושים, הארבעים והחמישים, בכללם Town & Country, לייף, טיים מגזין, ווג וVanity Fair המקורי.
נמסר שהיא "המשתכרת את השכר הגבוה ביותר, זו שזוכה לשבחים הרבים ביותר, דוגמנית אופנה מובילה."
היא תיארה פעם את עצמה כ"מתלה טוב לבגדים."
פונסאגריב עבדה עם צלמי אופנה מובילים כמו ג'ורג' הוינינגן-הון (George Hoyningen-Huene), מאן ריי, הורסט, ארווין בלומנפלד, George Platt Lynes, ריצ'רד אבדון ואדגר דה אוויה.
היא נישאה לצלם האופנה הצרפתי פרנאן פונסאגריב ב-1935, הם התגרשו ב-1950 והיא נישאה באותה שנה לצלם אחר, אירווינג פן.
פונסאגריב הלכה לעולמה בגיל שמונים, בניו יורק, הותירה מאחוריה את בעלה, אירווינג פן ואת שני ילדיהם: בתה מיה פונסגריבס-סולו (Mia Fonssagrives-Solow) מעצבת תפאורה (costume designer) ובנה, תום פן, מעצב.
במכירה פומבית של אוסף הצילומים של אלטון ג'ון שערכה כריסטי'ס ב-15 באוקטובר 2004, נמכר צילום של פונסאגריב אותו צילם בעלה, אירוינג פן, עבור $57,360.
ליז בוכשטבר (נולדה בשנת 1962) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, שהתמחתה בסגנון גב.
בעלת מדליית ארד מהמכביה העשירית (1977).
בשנת 1971 עלתה עם משפחתה לארץ והתגוררה בראשון לציון.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל חולון/בת ים בהדרכתם של נלו בילדרמן ודורית זלץ ובהמשך בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתו של יוסף טלקי.
בתחרויות השחייה של המכביה העשירית שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1977 זכתה בוכשטבר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ענת פרקש, לילך אריאל ואיריס קרפ בשיא ישראלי חדש של 4:49.36 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.44 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב קבעה שיא ישראלי חדש של 2:33.25 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה בוכשטבר ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
כשחיינית ראשונה היא קבעה במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:11.54 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 1978 זכתה בוכשטבר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:34.30 דקות, לפני נטע יוסף (2:39.23 דקות) ורינת גורן מהפועל כפר יהושע (2:41.71 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה בווינגייט באוגוסט היא קבעה שיא ישראלי חדש לבוגרות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.50 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1979, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, קבעה בוכשטבר במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ענת פרקש, נטע יוסף ויעל נתנאל שיא ישראלי חדש של 4:49.04 דקות.
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה בבלגיה ביולי אותה שנה סיימה בוכשטבר במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.67 דקות
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה באוגוסט אותה שנה שיפרה בוכשטבר במשחה ל-200 מטר גב את שיאה הישראלי והעמידה אותו על 2:32.44 דקות.
שיא זה נישבר לאחר שנה על ידי בירקאן (2:30.13 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף אוגוסט זכתה בוכשטבר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:11.16 דקות, שיפור לשיאה 1:11.50 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:33.41 דקות, לפני רינת גורן מהפועל קישון (2:39.79 דקות) וורד ליברמן ממכבי תל אביב (2:40.33 דקות).
בהמשך, היא שיפרה את שיאה הישראלי במשחה ל-100 מטר גב והעמידה אותו על 1:10.79 דקות במסגרת משחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
שיאה זה נישבר על ידי ליאור בירקאן (1:10.40 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-1980 זכתה בוכשטבר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:36.50 דקות, לפני ורד ליברמן (2:39.10 דקות) ויונת לב מהפועל נהריה (2:39.56 דקות).
ליז עליזה רביאן (נולדה ב-9 באוקטובר 1986) היא שחקנית ישראלית.
ליז רביאן נולדה וגדלה בכפר שלם, שבתל אביב למשפחה מוזיקלית.
סבה, אושנג רביאן, היה כנר בתזמורת.
אביה, שלמה רביאן, הוא זמר ופסנתרן, ויש לו להקה בשם "פלנג" (ברדלס בפרסית) שמנגנת פופ פרסי.
היא ניגנה חמש שנים בקלרינט ושלוש שנים בפסנתר, למדה ריקוד קלאסי ומודרני והייתה מתעמלת אמנותית תחרותית.
כשהייתה בת 15 הוריה התגרשו והיא נשארה לגור עם אמה.
היא בוגרת בית הספר תלמה ילין במגמת תיאטרון ובוגרת מחזור מ"ה בבית צבי (2007-2004).
בבית צבי לקחה חלק בהפקות רבות, בהן: חתונת הדמים (הכלה), מרי סטיוארט (מרי סטיוארט), האביב מתעורר (אילזה), ובמחזות זמר וערבים מוזיקליים – שיקגו (וולמה), גריז (מרטי), קאטס.
במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל 2004–2006 (הצטיינות), זוהרה שאקוב, נתן מייזלר, מלגת משרד החינוך, התרבות והספורט, מלגת ראש העיר רמת גן.
מיד בתום לימודיה התקבלה להפקה "מייק" בתיאטרון בית ליסין.
אחר-כך שיחקה בבית ליסין בהצגות "אקווס", "פרינסס מרי 7", "תנאים של חיבה" ו"מימונה".
היא שיחקה בהצגה "הוכחה" של דייוויד אוברון, בבימויו של יגאל זקס בתיאטרון הספרייה.
גילמה את דמותה של קתרין, שאביה הוא גאון מתמטי ומשוגע.
כשאביה נפטר היא חושפת בפני תלמידו של האב הוכחה מתמטית וטוענת שכתבה אותה.
הייתה מועמדת על התפקיד לפרס שחקנית השנה בתיאטרון הישראלי לשנת 2011. זו הייתה הפעם הראשונה שתיאטרון הספרייה מועמד לפרס התיאטרון.
הגרסה האמריקאית המקורית של ההצגה זכתה בפרסי הפוליצר, הטוני ופרס תא המבקרים של ניו יורק כמחזה הטוב ביותר לשנת 2001. המחזה עובד לסרט הוליוודי בכיכובם של אנתוני הופקינס וגווינת' פלטרו בשנת 2005.
היא שיחקה בהצגה "הניה פקלמן", מאת ובבימויו של בן אבנר הכט, שהוצג בפסטיבל עכו ומבוסס על סיפור חייה האמיתי של הניה פקלמן.
רביאן שיחקה בהצגה "קיץ אחרון", פרי עטה של ג'יין צ'יימברס, בתיאטרון תהל.
היא גילמה את דמותה של אווה, בחורה סטרייטית שמתגרשת מבעלה ונקלעת בטעות לחוף ים של לסביות.
היא שיחקה בהצגת הילדים "לרקוד עם עדן", קופרודוקציה של תיאטרון אורנה פורת ותיאטרון מחול ענבל.
הופיעה בפרסומות למגה בול (שלטי חוצות), בנק פועלים אקספרס, ויזה, הראל וגריז.
שיחקה בהצגה "בוץ'", בתיאטרון תמונע.
מלמדת תנועה בסטודיו למשחק "דבי אוליאל" לקבוצת הלהקה הטרום ייצוגית והלהקה הייצוגית.
בשנת 2016 שיחקה תפקיד קטן בסרטו של ארז תדמור "ארץ פצועה".
בשנת 2017 החלה לגלם את שירז בסדרת הטלוויזיה הקומית של ערוץ 2 - "שמחות", אותו יצרו רובי דואניאס ורמי ורד.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה הקומית של רשת 13, "זאת וזאתי".
ב-2022 השתתפה בסרט הקולנוע "מתחתנת" של הבמאי ערן בן יעקב.
בשנת 2024 שיחקה בסדרת הילדים "קופיקו ואתגר הבישול" בתפקיד בלוגרית האוכל "דבש".
בשנת 2020 נישאה לשי דוידס, מדקר ומטפל ברפואה סינית.
ב-1 בספטמבר 2020 ילדה את בנה הבכור.
שנה שם סרט מפיקים במאי דיבוב תפקיד 2009 כוח G הדס מוזס שרון כהן, עמיחי בר טוב מרסי הצ'יוואווה מבוורלי הילס שרון כהן מפלצות נגד חייזרים קולות רקע 2011 דרושות אמהות במאדים 2012 אמיצה שרון כהן, אורנה כץ, אוהד שחר
ליז פרי , מילולית "המעבורת של לי", הוא אתר על נהר הקולורדו במחוז קוקונינו במדינת אריזונה שבארצות הברית, כ-12 קילומטרים דרומית מערבית לעיירה פייג' וכ-14 קילומטרים דרומית לגבול בין יוטה לאריזונה.
בשל הגאוגרפיה הייחודית של האתר – המקום היחיד בטווח של מאות קילומטרים שבו ניתן לחצות את נהר הקולורדו – הוא שימש במהלך ההיסטוריה כנקודת חצייה חשובה והחל מאמצע המאה ה-18 הוא היה אתר של מעבורת שהופעלה על ידי ג'ון דויל לי (John Doyle Lee; 1877-1812), שעל שמו קרוי האתר.
שירות המעבורת שבוצע בליז פרי בעזרת סירות המשיך ברציפות במשך 60 שנים עד שהוחלף בגשר שהוקם בתחילת המאה ה-20.
ליז פרי שימש גם כמוצב צבאי עבור המורמונים של יוטה, כמרכז לחיפוש זהב והחל משנות ה-20 של המאה ה-20 כנקודה בה נמדדת ספיקת המים בנהר על מנת לקבוע את חלוקת המים של אגן הנהר הקולורדו, אזור המשתרע על שטח של 640,000 קמ"ר.
האתר כיום משמש לדיג וכולל מעגן לסירות, והוא נקודת היציאה למסעות רפטינג ברפסודות מתנפחות דרך הגרנד קניון.
ליז פרי שוכן בצפון אריזונה, בנקודה בה נשפך נהר הפאריה (Paria) לקולורדו מצפון.
האתר שוכן בתוך עמק פתוח במורד הנהר מקניון גלן ומרחק קצר לפני קניון מרבל (Marble Canyon, החלק המזרחי ביותר של הגרנד קניון).
ליז פרי מוגדר כשייך לנקודת הדרום מערבית ביותר של אזור הנופש הלאומי קניון גלן ונחשב כנקודה הצפונית ביותר של הפארק הלאומי גרנד קניון.
העמק סביב האתר נוצר בשל תפיחה בסלע התשתית של רמת קולורדו שגרם להתרוממות אזורית ולבקיעים בתצורות צ'ינלה (Chinle) ומואנקופי (Moenkopi) שהושקעו בתור הטריאס לפני כ-208–245 מיליון שנים.
תצורות אלו בנויות מאבן חול, אבן טין, פצלים ואבן גיר שנוצרו על ידי משקעים בקרקעית ים קדום ואחר-כך ממשקעים שהובילו הנהרות קולורדו ופאריה.
משום ששכבות סלע אלו נסחפות ביתר קלות מאשר שכבות הסלע מעליהן או מתחתן משתפלת רמת קולורדו מעדנות עד לרמת פני המים בנהר בסדרה של מדרגות שטוחות.
בתקופות הפרה-קולומביאניות היה אזור ליז פרי מיושב בתחילה על ידי האינדיאנים הקדומים, המכונים פלאו-אינדיאנים, שיישבו את האזור לפני כ-11,500 שנים, ומתיישבים מהתרבות הארכאית ששכנו באזור לפני כ-8,000 שנים.
עמי האנסאזי, הפאיוט, והנאוואחו, שהותירו אחריהם עדויות רבות יותר למגוריהם בעמק, הגיעו לאזור רק ב-1,000 השנים האחרונות.
הממצאים מעידים על כך שהאנסאזי ישבו באזור סביב שנת 1100, כולל גילוי של שני שרידי מבנים בסמוך לליז פרי על נהר פאריה.
בדרך כלל לא שהו הילידים באזור ליז פרי או בקטעי קניונים אחרים של נהר הקולורדו, והעדיפו את המישורים הפתוחים מעל לקניונים לשם ציד.
עם זאת, הפך אזור ליז פרי לשטח שנוי במחלוקת בין שבטי הנאוואחו והפאיוט, שהכירו בחשיבות האתר להשקיה של חיות משק.
האירופאים הראשונים שהגיעו לליז פרי היו חברים במשלחת בראשות האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה שיצאה מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע לקליפורניה, ולנצר כמה שיותר אינדיאנים.
המשלחת, שלא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, שהתה באזור רמת קולורדו ומיפתה אותו במשך 5 חודשים בשנים 1777-1776. בשלהי 1776, כאשר המשלחת שהתה במה שהוא כיום דרום יוטה, נגמר מלאי המזון והם החליטו לחזור לסנטה פה והיו חייבים למצוא דרך לחצות את נהר הקולורדו.
מורי הדרך האינדיאנים שלהם סיפרו להם על שני מקומות אפשריים לחציית הנהר, האחד בליז פרי והשני בקניון גלן.
כשהמשלחת הגיעה לליז פרי באוקטובר הם גילו שהנהר רחב ועמוק מדי בנקודה זו ולא נותרה להם ברירה אלא לפנות לנקודת החצייה השנייה יותר מ-65 קילומטרים במעלה הנהר.
כמעט שבועיים אחר-כך הם חצו בשלום את הנהר ועשו דרכם בחזרה לסנטה פה אליה הגיעו ב-2 בינואר 1777. נקודת חצייה שנייה זו, כיום עמוק מתחת למימי אגם פאוול, כונתה "חציית האבות" (Crossing of the Fathers), לזכר האבות הפרנציסקנים דומינגס ואסקלנטה.
במהלך המאה ה-19 שימש ליז פרי כשער הכניסה להתרחבות ההתיישבות של הלבנים מיוטה דרומה לתוך אריזונה.
מרבית המתיישבים היו מורמונים, שהקימו זמן רב קודם לכן התיישבויות בעמק יוטה בסמוך לסולט לייק סיטי של ימינו, ותרו אחרי שדות מרעה ירוקים יותר.
אף על פי שהנהר בליז פרי עמוק מדי מכדי לחצות אותו על גבי סוסים במשך מרבית השנה, המים שקטים יחסית והאתר הוא מקום טוב לחצייה בעזרת סירות.
המטיף המורמוני ג'ייקוב המבלין (Jacob Hamblin; 1886-1819) חצה את הנהר בהצלחה בנקודה זו ב-1864, ובמהלך השנים הבאות התרחבה נוכחות המורמונים במקום והם הקימו יישוב מבוצר (פורט מיקס - Fort Meeks) במטרה להגן בפני פשיטות של הנאוואחו.
אבל מכיוון שהם לא הצליחו לקיים את עצמם בעמק ננטש היישוב וחרב.
ג'ון דויל לי (John Doyle Lee; 1877-1812) שעל שמו קרוי האתר כיום, הגיע אליו ב-1870 במטרה להקים שירות מעבורת קבוע עבור מתיישבים מורמונים בדרכם דרומה לאריזונה.
שנים אחרי הטבח שלחה הנהגת המורמונים את לי אל נקודת החצייה המרוחקת של הקולורדו על מנת להגן עליו מפני החוק כחלק מניסיון הטיוח של האירוע.
לי הגיע לאתר בספטמבר עם שתיים מנשותיו וילדיו, והקים יישוב קטן המכונה לונלי דל (Lonely Dell, "העמק הבודד").
המעבורת התחילה לפעול רשמית בינואר 1873 עם השקתה של הסירה "קולורדו", הראשונה מבין סירות רבות שחצו את הנהר בנקודה זו.
מיקומו של אתר המעבורת מעבר לשפך הנהר פאריה אילצה את הנוסעים לחצות מדרון מסוכן שכונה "עמוד השדרה של לי" ("Lee's Backbone") בדרכם מעלה בקיר הדרומי של העמק.
ארבע שנים אחר-כך לכדו שלטונות החוק האמריקנים את לי והוא נשפט בגין חלקו בטבח.
לי נמצא אשם והוצא להורג על ידי כיתת יורים במאונטיין מדוז (המקום בו בוצע הטבח עשרים שנים קודם לכן) ב-28 במרץ 1877. לי היה השעיר לעזאזל היחיד מקרב קבוצה של כ-50 מורמונים ואינדיאנים שהשתתפו בטבח.
אחרי מותו של לי המשיכה אמה, אשתו, להפעיל את המעבורת במשך שנתיים.
ב-1878 החלה המעבורת לפעול במורד הזרם אחרי השפך של הפאריה ובכך אפשרה לנוסעים להימנע מהקטע המכונה "עמוד השדרה של לי".
עם זאת, לא ניתן היה להשתמש בנתיב זה בחודשי קיץ עקב עליית גובה פני המים עקב הפשרת השלגים לרמה מסוכנת.
ב-1879 רכשה הכנסייה המורמונית את המעבורת והעבירה את הפעלתה לוורן מרשל ג'ונסון (Warren Marshall Johnson) ומשפחתו.
ב-1896 הועברה המעבורת לג'ים אמט (Jim Emett), שהתקין כבל לרוחב נהר הקולורדו על מנת להקטין את הסיכון שהסירות יסחפו במורד הזרם בתקופת שיטפונות.
בתקופה זו החלו להגיע מחפשי זהב לליז פרי וסביבתו לאחר כמה מקרים של גילוי זהב בדרום יוטה.
הפעם הראשונה שנתגלה זהב באזור הייתה ב-1883 כאשר מחפש זהב בשם קס היט (Cass Hite) גילה זהב בקניון גלן.
מחפשי זהב הגיעו לאזור כבר ב-1889, כאשר שני מחפשי זהב מורמונים: הולאדיי (Holladay) והנגטינגטון (Huntington) החלו לחקור את האזור סביב ליז פרי.
ההשקעה הגדולה ביותר הייתה פעילות כרייה של ממש ביוזמתו של צ'ארלס ה.
Spencer) שעמד בראש חברת "אמריקן פלייסר" (American Placer Company), שהגיע ב-1910 לליז פרי כשהוא מתכנן להפיק זהב מתצורת צ'ינלה.
ספנסר רכש ציוד רב, כולל ספינת קיטור באורך של 28 מטרים, ה"צ'ארלס ה.
ספנסר", ככל הנראה כלי השיט הגדול ביותר שהפליג על נהר הקולורדו צפונית לגרנד קניון.
פעילות הכרייה הסתיימה בכישלון מוחלט, וספנסר עזב מרושש ב-1912. ספינת הקיטור שקעה ב-1921 וכיום מצויים חלקים ממנה לאורך הקולורדו בין קניון גלן לליז פרי.
המעבורת המשיכה לפעול עד 1928. ב-1929 הושלם גשר נאוואחו הראשון במרחק של כ-6.5 קילומטרים במורד הזרם מליז פרי והוא אפשר מעבר בין יוטה לאריזונה שהיה נוח הרבה יותר מהמעבורת.
במידה מסוימת של אירוניה הייתה המעבורת אמצעי חשוב בבניית הגשר כאשר חומרים לבניית הגשר שונעו באמצעותה- לפחות עד יוני 1928, אז המעבורת התהפכה וטבעה.
שלושה אנשים טבעו יחד עם רכב מסוג פורד מודל T.
המעבורת לא הוחלפה מעולם והגשר הושלם שבעה חודשים אחר-כך, ובכך הפך את ליז פרי מצומת תעבורה סואן לאתר נידח שקט.
מאז אוגוסט 1921 מפעיל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בליז פרי תחנת מדידה של ספיקת מי נהר הקולורדו, וצבר מאז את אחד הרישומים המפורטים ביותר של ספיקת מי נהר שנעשו בארצות הברית.
ספיקת הנהר בליז פרי היא הנתון הקובע את חלוקת המים באגן נהר הקולורדו לשבע מדינות בארצות הברית ושתי מדינות במקסיקו.
סך כל כמות המים השנתית שחולקה, כ-20 מיליארד מ"ק, הייתה הכמות שנמדדה באותה תקופה בליז פרי, אתר ששימש רשמית כגבול בין האגן העליון לאגן התחתון.
על מנת לנצל הקצאות מים אלו ולמנוע שהמים ישפכו לאוקיינוס ו"יתבזבזו", בנה הממשל הפדרלי האמריקני מספר סכרים גדולים על היובלים של נהר הקולורדו, ועל נהר הקולורדו עצמו.
בקרת השיטפונות בסכר קניון גלן השקיטה את מי הנהר הקולורדו שהיו סוערים בתקופות של הפשרת שלגים והקשו בעבר מאוד על מפעילי המעבורות בליז פרי.
ליז פרי היה במשך זמן רב במוקד סכסוכי המים בדרום מערב ארצות הברית, וכונה "הן הלב הפיזי והן הלב הנפשי של היסטוריית המים במערב הצחיח".
העובדה, שהתבררה רק בשנות ה-40 של המאה ה-20, שספיקת המים השנתית הממוצעת בליז פרי נמוכה מהמדידה בשנות ה-20 שעל פיה חולקו המים בנהר יצרה בעיות של אספקת מים באגן הנהר.
ליז פרי נחשב כנקודת ההתחלה הרשמית של הפארק הלאומי גרנד קניון על נהר הקולורדו ומשתמשים בו כאזור לדיג ולהשקת רפסודות מתנפחות לשם שיט בגרנד קניון.
הגישה לאתר היא באמצעות כביש המסתעף מכביש 89 ביישוב הקטן מרבל קניון (Marble Canyon) בצד המערבי של גשרי הנאוואחו.
האתר מנוהל כיום על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית כחלק מאזור הנופש הלאומי קניון גלן כאתר היסטורי הכולל את המבנים שבנה ג'ון לי בתקופה הקצרה שישב בעמק והקים את חוות "לונלי דל", ואת שרידי ספינת הקיטור "צ'ארלס ספנסר".
ליז פרי היא נקודת ההתחלה למסע רפטינג דרך הגרנד קניון, שמתיימר להציע "מסע אחורה בזמן" שכן הנהר חוצב את דרכו בהדרגה בשכבות סלע עתיקות יותר ויותר.
מרבית המסעות מבוצעים על ידי חברות רפטינג מסחריות מקומיות המשתמשים ברפסודות מתנפחות המונעות במשוטים או במנועים על מנת להשיט קבוצות גדולות של תיירים על הנהר (24 נוסעים בכל רפסודה), כשמרבית המסעות נמשכים משבוע אחד ועד עשרה ימים.
כמה מהמסעות ממשיכות עד אגם מיד כ-446 קילומטרים מערבית לליז פרי ויכולים להימשך מספר שבועות.
אישורים למסעות פרטיים שבעבר נאלצו המבקשים להיכנס לרשימת המתנה מחולקים כיום באמצעות הגרלה.
והרשויות מייעצות להימנע ממסעות פרטיים שהסכנה בהם גדולה למעט לשייטים מנוסים.
מסעות במעלה הזרם מאתר פאריה ריפל (Paria Riffle – "אדוות פאריה") הסמוך אינם דורשים אישור מיוחד (מעבר לעלות שכירת הסירה ליום) והשייטים יכולים לשוט 26 קילומטרים על מים רגועים עד סכר קניון גלן.
חלק זה של נהר הקולורדו מוכר בשל מיצובו כשטח דיג מסוג "סרט כחול" (Blue Ribbon fishery) המסמל אזור דיג עשיר במיוחד, תודות למים הצלולים והקרים מאוד הנפלטים מתחתית סכר קניון גלן, תנאים אידיאליים לטרוטת עין-הקשת, מין של דג שיובא לכאן בשל התאמתו לטמפרטורת המים.
סצנות בסרט עד קצה העולם (המבוסס על ספרו של ג'ון קראקאור) צולמו במקום בתחנת השירות של הפארק הלאומי ליז פרי.
בסרט שיחק אמיל הירש את גיבור הסרט כריסטופר מקנדלס.
ליזה (ליזע) מאגון (1 בינואר 1920, וילנה – 17 בפברואר 1943, פונאר) הייתה חברת המחתרת ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או.) בגטו וילנה.
משימתה, להזהיר את היהודים בגטו אשמיאני מפני האקציה הקרבה, הפכה לשלב משמעותי ביחסים בין היודנראט למחתרת בגטו וילנה.
הנציח את זכרה על ידי הכללת שמה בסיסמת הקריאה להילחם וכלי הנשק הראשון שהשיגו חברי המחתרת בגטו וילנה נקרא על שמה.
נולדה ב-1 בינואר 1920 בווילנה.
הייתה חברת בקיבוץ ההכשרה ה"בוקע" וחניכה בגדוד "משמר העמק" של "השומר הצעיר".
הייתה מנהלת הקן בווילנה וחנכה חניכים צעירים בתנועה.
לאחר כיבוש וילנה ב-25 ביוני 1941 ניסו היהודים וביניהם חברי תנועת ה"שומר הצעיר" להימלט מזרחה, אולם נתפסו ורובם נשלחו למחנה עבודה.
מאגון שהייתה חברה בפ.פ.או (ארגון הפרטיזנים המאוחד) צוידה בשל המראה הארי שלה בתעודות מזויפות ונמצאה בצד הארי.
אף על פי שהיו לה מכרים פולנים ומקום מבטחים, החליטה לחזור לגטו ולהימצא עם חבריה וחברותיה.
כאשר החלה המחתרת להתארגן למרד בנשק, היא הייתה לקשרית במחתרת, שהעבירה את רעיון המרד מעיר לעיר.
בגטו אשמיאני רוכזו כ-4000 יהודים ויהודיות מהעיר והסביבה, רובם נשים, זקנים וילדים.
לפי דרישת הגרמנים שלח יעקב גנס, מפקד המשטרה היהודית וראש היודנרט בגטו וילנה, את המשטרה היהודית מגטו וילנה לגטו אשמיאני לערוך סלקציה ולמסור לידי הגרמנים לחיסול 1500 ילדים ונשים.
מאחר שבאשמיאני לא היה ארגון מחתרת אותו ניתן היה לעדכן בדבר, הטילה המפקדה על מאגון לצאת לשם בחזות ארית ולהזהיר את היהודים מפני האקציה שעומדת להתקיים, להבהיר להם שמשמעותה מוות, לארגן את הנוער ליציאה ליערות ולקרוא להתנגדות.
היא הצליחה להיכנס לגטו וניסתה לארגן את היהודים והיהודיות שם לבריחה, אך הם לא האמינו לדבריה.
בשעת האקציה באשמיאני נפגשה מאגון עם קבוצות בני נוער ועוררה אותם לבריחה לכיוון היער.
הודות לכך ברחו קבוצות צעירים ליער והיא עצמה חזרה לגטו וילנה.
עם חזרתה הייתה לקשרית המרכזית של הפ.פ.או.
כקשרית הייתה יוצאת ללא הטלאי הצהוב, כשבכיסה תעודה פולנית שהייתה עלולה להסגיר אותה בידי הגרמנים ולא היססה לקחת על עצמה משימות שנכרכו בסכנת חיים.
בשל תפקידה החדש, פנתה למשטרה הגרמנית כדי להוציא תעודה חדשה כשהיא מתחזה לארית.
ייתכן שמישהו הלשין עליה ובאותו היום נעצרה על ידי שוטר ליטאי.
היא הובלה לגסטפו והייתה כלואה במרתפים שם נחקרה ללא הרף, אך לא מסרה דבר.
לאחר שבוע של עינויים העבירו אותה ללוקישקי.
המפקדה ניסתה לשחררה באמצעות הפעלת קשרים ושוחד אך כל המאמצים עלו בתוהו.
בפתק בכתב ידה שהוברח מבית הסוהר של הגסטפו כתבה לאבא קובנר:
היא נרצחה בירייה בפונאר ב-17 בפברואר 1943. בת 23 הייתה במותה.
עם מותה, החל להיעשות שימוש בשמה במספר מקרים.
ראשית, סיסמת הגיוס של פ.פ.או הייתה "ליזא רופט!" ("ליזה קוראת").
למשמע מילים אלו חייבים היו כל חבר וחברה בארגון להתייצב במקום המיועד.
אכן, כשמפקד המחתרת יצחק ויטנברג נעצר הושמעה סיסמת הגיוס ואנשי המחתרת התייצבו לפעולה.
בשלושים למותה, הוציא ברוך גולדשטיין מקלע מבונקר גרמני שהיה כלי הנשק הראשון שהשיגו חברי המחתרת והצליחו להכניס לגטו וילנה.
הכלי קיבל את הכינוי "ליזה".
ב־17 במרס 1944 כתב אבא קובנר את הספר "אגרת לשומרים הפרטיזנים" ובסיומה הזכיר את שמה ברשימת "יזכור" לזכר חבריו וחברותיו שנפלו.
ליזה מאגון מתוארת בספר בהערצה ובכאב, כלוחמת מסורה שעברה לגטו כדי להתמסר לרעיון ההתגוננות והנקמה.
בעדותו במשפט אייכמן, סיפר אבא קובנר את סיפורה, על משימתה להזהיר את יהודי גטו אשמיאני מפני האקציה ועל מותה ההירואי בפונאר.
אליזבת "ליז" וייט היא שחקנית אנגלייה.
תפקידה הידוע ביותר הוא אנני קרטרייט בשתי סדרות הטלוויזיה של ה-BBC "החיים על מאדים" ו"אפר לאפר" ששודרו לראשונה ב-2006 וב-2007.
וייט נולדה ברות'רהם שבדרום יורקשייר.
בשנת 2003 השתתפה בסדרה "מורים" וב-2004 הופיעה בסרטו של מייק לי "וירה דרייק".
את עיקר פרסומה קיבלה מהופעותיה בסדרות "חיים על מאדים" ו"אפר לאפר" בהם שיחקה בתפקיד שוטרת שחיה בשנות השבעים והשמונים בהתאמה.