tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צולם ב-1976 עבור כתבת שער במגזין הרולינג סטון.
דמי מור צולמה על ידי ליבוביץ' פעמיים עבור שער המגזין "Vanity Fair", לתמונות שזכו לפרסום נרחב: "More Demi Moore" שהציגה את מור בעירום מלא בזמן ההריון אשר צולמה באוגוסט 1991, והשנייה "Demi's Birthday Suit" שצולמה שנה לאחר מכן המציגה את מור בעירום כאשר חליפה מצוירת על גופה.
ביל גייטס עבור עטיפת ספרו "The Road Ahead" אשר יצא ב-1995.
פליטווד מק צולמו ב-1977 עבור כתבת שער על הלהקה ברולינג סטון כאשר הם שכובים במיטה, ואחר מהם מעיין במגזין.
מיילי סיירוס צולמה על ידי ליבוביץ' כאשר היא עטופה בסדין סאטן בלבד ועוררה סערה ציבורית בשל גילה הצעיר, 15.
ברוק שילדס בהריון עבור שער מגזין ווג באפריל 2003. היה זה השער הראשון של ווג, שהציג אישה בהריון נראה לעין.
וופי גולדברג טובלת משועשעת באמבטיה מלאה בחלב, מצולמת מלמעלה.
כריסטו מצמד האומנים כריסטו וז'אן-קלוד צולם על ידי ליבוביץ' כאשר הוא עומד של מדשאה, מאחורי קו הרקיע של מנהטן, והוא עטוף בתכריכים בכל גופו, כך שהצופה לא רואה האם באמת מדובר בו.
עטיפות אלבומיה של סינדי לאופר "She's So Unusual" משנת 1983 ו-"True Colors" מ-1986.
דולי פרטון צולמה מחייכת למצלמה, כאשר מאחוריה עומד ארנולד שוורצנגר ומבליט את שרירי הזרוע שלו.
דן אקרויד וג'ון בלושי לבושים כ"האחים בלוז" כאשר פניהם צבועים בכחול (משחק מילים: blue=כחול, blues=בלוז).
קירה נייטלי וסקרלט ג'והנסון, שתיהן בעירום כאשר מעצב האופנה טום פורד יושב לצידן לבוש ומניח את ראשה בעורפה של נייטלי.
צולם עבור שער המגזין "Vanity Fair" במרץ 2002 עבור מהדורת "הוליווד".
עטיפת אלבומו של ברוס ספרינגסטין "" מ-1984.
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, צולמה על ידי ליבוביץ' פעמיים: פעם אחת בארצות הברית כאשר הגיעה לאירוע ממלכתי, ישובה בחדר ומביטה בנועם אל הנוף, ופעם בלונדון לבושה שכמייה שחורה על רקע טבע קודר.
סטינג צולם במדבר כאשר הוא עומד עירום על רגל אחת, מכוסה בבוץ ומסתיר את מבושיו.
פטי סמית' ניצבת על רקע להבות, עבור שער המגזין רולינג סטון.
ג'יזל בונדשן ולברון ג'יימס באפריל 2008 עבור שער המגזין "ווג".
קייטלין ג'נר לשער ואניטי פייר ב-2015.
כן צילמה את תרזה מיי לשער "ווג".
את מישל אובמה ואת הילרי קלינטון.
ב-2018, הצטרפה באופן חריג לנשיא צרפת עמנואל מקרון והורשתה לצלמו בחופשיות.
ראו את רשימת קטלוגי-תערוכות והספרים המלאה באתר Contact Press Images
אננסון (שם מדעי: Cleidopus gloriamaris), הוא מין של דג במשפחת המגינוניים, והמין היחיד בסוג Cleidopus.
באנגלית הוא מכונה בעיקר "דג האננס" (pineapplefish), וגם "דג האביר" (knightfish) או "דג שריון הקשקשים" (coat-of-mail fish), בשל הקשקשים דמויי השריון המכסים את גופו, וגם "דג אורות ימין ושמאל" (port-and-starboard light fish), בשל זוג פוטופורים המזכירים אורות ניווט על ספינות.
סיומת שם המין (gloriamaris) היא מלטינית, gloria ו-maris, שפירושם "תהילת הים".
האננסון חי במי החופים מול קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, ואוסטרליה המערבית.
הוא מצוי בעומקים שבין 6 ל-200 מטרים בשוניות ומעגנים.
האננסון גדל עד לאורך של 22 ס"מ.
גופו שמנמן ועגול, והוא מכוסה כמעט כולו בקשקשים גדולים מחוספסים המסתיימים בקוצים חדים הפונים אחורנית.
ראשו גדול, כששקערוריות הריר מוקפות בעצם בולטת מגינה.
הזרבובית רחבה ותלויה מעל פה רחב.
השיניים קטנות ודקות, והן צומחות מהלסתות, מהחך ומעצם המחרשה.
על הלסת התחתונה, בסמוך לפינות הפה, יש שתי שקערוריות, המוחבאות כשהפה סגור, המכילות חיידקים ביולומינסנטיים.
צבע פוטופור זה הוא ירוק בדגים צעירים והופך אדום ככל שהדג מתבגר.
הסנפיר הגבי הראשון מורכב מ-5–7 קרניים קשות (קוצים) וחזקים; הקרניים אינן מחוברות בממברנה ומסודרות לחלופין בין ימין לשמאל.
הסנפיר הגבי השני מכיל 12 קרניים רכות.
כל אחד מצמד סנפירי הגחון הצהובים מכיל קרן קוצית ארוכה, כמעט כאורך ראש הדג, ו-3–4 קרניים רכות.
סנפיר הגחון יכול להינעל בזווית ישרה לגוף.
סנפיר השת מכיל 11–12 קרניים וסנפירי החזה 14–15 קרניים.
הקשקשים של האננסון צהובים עד לבנבנים עם שוליים אחוריים שחורים, היוצרים תבנית מיוחדת שנתנה לדג את שמו.
השפתיים, הסנטר, וחלקים מהלסת הם שחורים.
על הלסת התחתונה יש רצועה אדומה המשתרעת עד הפוטופור.
מין זה של דג דומה מאוד לדגי אצטרובל של הסוג Monocentris, ויש המייחסים את האננסון לסוג זה.
Cleidopus שונה מ-Monocentris בכך שארובת העין שלו צרה יותר ובמיקומם של איברי האור, הקרובים יותר לקצה הלסת התחתונה ב-Monocentris.
מין זה שונה גם מאננסון יפני (Monocentris japonica) בכך שהזרבובית שלהם מעוגלת יותר.
בשל סנפיריו הקטנים והשריון הנוקשה שלו, האננסון הוא שחיין חלש.
האננסון הוא מין הפעיל בלילה, ובמהלך היום הוא מצוי בתוך מערות ותחת מדפי סלע.
בשמורה הימית "פארק פליי פוינט הליפקס" (Fly Point Halifax Park Aquatic Preserve) שבניו סאות' ויילס תועדה קבוצה קטנה של אננסונים תחת אותו מדף סלע במשך לפחות 7 שנים, וקבוצה אחרת מתחת למדף אחר במשך 3 שנים.
בלילה יוצא מין זה אל מישורי החול על מנת להיזון, כשהוא משתמש באיברי התאורה שלו על מנת להאיר חסילונים קטנים.
ייתכן שהאור משמש גם לתקשורת עם בני מינו.
האור של האננסון מופק ממושבות סימביוטיות של החיידק Vibrio fischeri בתוך הפוטופורים שלו.
fischeri מצויים גם באופן חופשי במי הים ומשתחררים באופן טבעי מהפטוטפורים של האננסון.
עם זאת, האור שלהם מתעמם תוך שעות ספורות מהרגע ששוחררו למי הים.
מין זה חי בשביה עד עשר שנים.
האננסון נפוץ למדי במים עמוקים, אך בשל נטייתו להיחבא במהלך היום, הוא היה מוכר בתקופה שלאחר גילויו רק מדוגמאות של דגים שהושלכו לחוף בסערות.
דג זה נאסף לפעמים במכמורתנים מסחריים, והוא פופולרי בין מגדלי דגי נוי.
הדג עמיד למדי, אך חייבים לספק לו מקומות מחבוא סלעיים ואוכל חי.
אננייב (באוקראינית: Ананьїв) היא עיר המהווה גם מרכז מנהלי במחוז אודסה, אוקראינה.
העיר שוכנת על גדות הנהר טיליגול.
לפי מספר מקורות, בין המתיישבים הראשונים באזור היו יהודים ושמה הראשון של העיר, אנן, נובע מאחד משמותיו של אחד מהם, אנניאס (חנניה).
ליד אננייב נמצאים שרידי יישוב קדום, מהמאה החמישית לפני הספירה.
סמוך לשרידים אלו נמצאים תלים של יישוב מתקופת הברונזה, מהאלף השני לפני הספירה.
העיר אננייב נוסדה באמצע המאה ה-18 בתור המרכז המנהלי של מחוז אננייב.
בעיר התיישבו פליטים שברחו משטחי הכיבוש העות'מאניים באוקראינה ומולדוביה.
במסגרת "שלום סיסטובה" שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לבין אוסטרו-הונגריה ב-1791 נמסר האזור לרוסיה.
בשנת 1812, בעת פלישת נפולאון, ייסדו תושבי העיר קרן לשם סיוע במימון חימושן של יחידות ההגנה על רוסיה והתגייסו לצבא רוסיה.
באמצע המאה ה-19 היו בעיר כ-2,000 תושבים.
לאחר ביטול הצמיתות ברוסיה, בשנת 1861, עדיין השתייכה רוב האדמה לאצולה המקומית ואיכרים חסרי אדמה חכרו ממנה אדמה חקלאית.
אננייב הפכה למרכז אזורי למסחר בתוצרת חקלאית - בין היתר ירקות ודגנים - ובמוצרי מלאכת יד.
בסוף המאה ה-19 היו בעיר בין היתר מפעלים לעיבוד תוצרת חקלאית, מזקקות ומפעלי סבון, סודה, שמן, טבק ולבני בניין.
עם התפתחות התעשייה בעיר עלה מספרם של האומנים, עובדי התעשייה והאינטלקטואלים בעיר.
נוסדו שני בתי ספר ומוסדות חינוך נוספים.
בתחילת המאה ה-20 התפתח בעיר גרעין נוער מהפכני שהקים ספריה ועיתון מחתרתיים בסגנון העיתון "איסקרה" והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הבלתי חוקית.
גרעין זה היה בקשר עם פעילי המפלגה באודסה ובקישינב וקיבל מהם חומרי הסברה.
בין השנים 1924–1940 הייתה אננייב חלק ממולדוביה שהייתה אז חלק מברית המועצות.
בראשית המאה העשרים חיו באננייב כ-3,500 יהודים.
בעקבות המלחמה ופוגרומים ביהודי העיר, וכן עקב תהליכי התיעוש והעיור, הצטמצם מספר התושבים היהודים בעיר, וערב פלישת הגרמנים לברית-המועצות ישבו בה כ-1,800 יהודים.
הצבא הגרמני כבש את אננייב באוגוסט 1941 במבצע ברברוסה והגרמנים רצחו כ-300 יהודים.
בספטמבר 1941 הועברה אנאנייב לשלטונה של רומניה וכשלוש מאות יהודים שנותרו בה רוכזו בגטו ונרצחו באוקטובר ובנובמבר 1941.
אוכלוסיית אננייב מהשנים 1959 עד ל-2015 מוצגת בטבלה הבאה:
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2001, השפה שרוב אוכלוסיית העיר דוברת היא אוקראינית (87.88%), עם מיעוט שדובר רוסית (9.43%) ורומנית (2.08%).
פילוח דוברי השפות נכון ל-2001
אנני פישר (בהונגרית: Fischer Annie; 5 ביולי 1914 – 10 באפריל 1995) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה.
פישר נולדה בבודפשט ולמדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל ארנולד סקיי וארנסט פון דוהנאני.
הופעת הבכורה שלה הייתה בגיל עשר, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של בטהובן.
כעבור שנתיים ניגנה את הקונצ'רטו בלה מז'ור של מוצרט, ק.
488 ואת הקונצ'רטו של שומאן עם תזמורת טונהאלה בציריך.
בשנת 1933 זכתה בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש פרנץ ליסט בביצוע מבריק ובוגר של הסונאטה בסי מינור של ליסט.
אנני פישר נישאה למוזיקולוג ומבקר המוזיקה רב ההשפעה אלאדאר טות (Aladar Toth; 1968-1898).
כיהודייה, נמלטה פישר עם בעלה לשוודיה בשנת 1940, לאחר הצטרפות הונגריה למדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה חזרו היא ובעלה לבודפשט.
במשך הקריירה שלה הופיעה פישר ברחבי העולם, אך עיקר הופעותיה התרכזו באירופה.
בשנת 1961 הופיעה לראשונה בארצות הברית בנגינת הקונצ'רטו של מוצרט במי במול מז'ור, ק.482 עם תזמורת פילדלפיה בניצוח גיאורג סל.
עם אוטו קלמפרר ביצעה את מכלול הקונצ'רטוי של לודוויג ואן בטהובן, ברויאל פסטיבל הול בלונדון.
הרפרטואר של אני פישר חבק יצירות מן התקופה הקלאסית והתקופה הרומנטית, בביצוען גילתה עוצמה וחזון יחידים במינם לצד שליטה מרשימה במבנה ובגוון צלילי.
כמי שביצועיה מלאי השראה ובלתי צפויים, לא נטתה חיבה להקלטות, אך התקליטים שהוציאה לקונצ'רטי ק.467 ו-ק.482 של מוצרט וליצירות מאת בארטוק, בטהובן, שוברט ושומאן הם יוצאים מן הכלל.
במשך שנים אחדות הקליטה אנני פישר את מכלול הסונאטות של בטהובן לחברת הונגרטון, אך נאמנה לביקורת העצמית החריפה שלה, לא הייתה מרוצה מהוצאתן לאור.
מקום ראשון בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש פרנץ ליסט בשנת 1933
פרס קושוט, פרס התרבות הגבוה ביותר של הונגריה, בשנים 1949, 1955 ו-1965
אנני פישר נפטרה בשנת 1995 ונקברה לצד בעלה בבודפשט.
הקלטותיה של אנני פישר יצאו בכמה חברות הקלטה חשובות: BBC רקורדס, דו-רה-מי, EMI קלאסיקס, הונגרטון, אורפאו, פאלקסה, Q דיסק, אורניה ו-ICA קלאסיקס.
קונצ'רטו מס' 1 בדו מז'ור, אופוס 15
קונצ'רטו מס' 3 בדו מינור, אופוס 37
קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן אופוס 73
סונאטה מס' 1 בפה מינור, אופוס 2, מס' 1
סונאטה מס' 11 בסי במול מז'ור, אופוס 22
סונאטה מס' 12 בלה במול מז'ור, אופוס 26, "מארש אבל"
סונאטה מס' 13 במי במול מז'ור, אופוס 27, מס' 1 "קְוואזי אוּנה פנטזיה"
סונאטה מס' 14 בדו דיאז מינור, אופוס 27 מס' 2, "אור ירח"
סונאטה מס' 15 ברה מז'ור, אופוס 28, "פסטורלית"
סונאטה מס' 21 בדו מז'ור, אופוס 53, "ולדשטיין"
סונאטה מס' 22 בפה מז'ור, אופוס 54
סונאטה מס' 23 בפה מינור, אופוס 57, "אפאסיונטה"
סונאטה מס' 24 בפה דיאז מז'ור, אופוס 78
סונאטה מס' 25 בסול מז'ור, אופוס 79
סונאטה מס' 26 במי במול מז'ור, אופוס 81a, "הפרידה"
סונאטה מס' 27 במי מינור, אופוס 90
סונאטה מס' 29 בסי במול מז'ור, אופוס 106 "האמרקלאוויר"
סונאטה מס' 31 בלה במול מז'ור, אופוס 110
סונאטה מס' 32 בדו מינור, אופוס 111
סונאטה מס' 4 במי במול מז'ור, אופוס 7
סונאטה מס' 8 בדו מינור, אופוס 13, "הפאתטית"
32 וריאציות בדו מינור על נושא מקורי, אופוס 80
וריאציות ופוגה במי במול מז'ור על נושא מקורי "ארואיקה", אופוס 35
קונצ'רטו מס' 20 ברה מינור, ק.
קונצ'רטו מס' 22 במי במול מז'ור, ק.
קונצ'רטו מס' 24 בדו מינור, ק.
קונצ'רטו מס' 27 בסי במול מז'ור, ק.
פרלוד ופוגה בדו מז'ור, ק.
רונדו לפסנתר ותזמורת ברה מז'ור, ק.
סונאטה מס' 14 בדו מינור, ק.
קונצ'רטו בלה מינור, אופוס 54
"תמונות ילדות" (Kinderszenen) אופוס 15
פנטזיה בדו מז'ור, אופוס 17
שירי איכרים רומנים (15) לפסנתר, Sz 71
"אטיודים מפוארים של פגניני" (6) (Grandes Etudes de Paganini), S 141: מס' 6 בלה מינור, קואזי פרסטו
סונאטה בסי מינור, S 178
סונאטה בסי במול מז'ור, ד.
קונצ'רטו ברנדנבורגי מס' 5 ברה מז'ור, רי"ב 1050
סונאטה מס' 3 בפה מינור, אופוס 5
רפסודיות (4), אופוס 11: מס' 2 בפה דיאז מינור
סונאטה למקלדת בפה מינור, ה.
רונדו קפריצ'וזו במי מז'ור, אופוס 14
אננקוב (Annenkov Island) הוא אי במרחק 13 ק"מ ממערב לאי ג'ורג'יה הדרומית באיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
צורת האי בלתי סדירה, אורכו 6 ק"מ וגובהו המרבי 650 מטרים מעל פני הים.
האי התגלה לראשונה בינואר 1775 על ידי משלחתו של ג'יימס קוק שקרא לו האי פיקרסגילס (Pickersgills Island) על שמו של מפקד אחת מספינותיו, אה"מ רזולושן (HMS Resolution).
האי נראה בפעם הבאה ב-1819 על ידי משלחת רוסית בפיקודו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן אשר סבר שהוא גילה את האי לראשונה וקרא לו אננקוב על שם מיכאיל אננקוב שהיה קצין בספינתו.
השם פיקרסגילס ניתן לקבוצה של איים 24 ק"מ מדרום-מזרח לאי אננקוב.
כאתר בעל עניין מדעי מיוחד, אננקוב הוא אחד האיים המעטים בדרום ג'ורג'יה שאין בו כלל חולדות.
בלינסהאוזן ציין שאין באי צמחייה כלל.
500 זוגות של אלבטרוס נודד מקננים באי.
העלייה לאי מותרת באישור מיוחד בלבד.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת אולסטד (Olstad Peak), בגובה 650 מטרים.
הפסגה נסקרה בסקר של ג'ורג'יה הדרומית בשנים 1951-1957 ונקראה על שם הזואולוג הנורווגי אולה אולסטד (Ola Olstad).
זהו אחד המקומות המעטים באי שבו ניתן לראות מאובנים.
אגם החדירה (Intrusion Lake) הוא אגם באורך 300 מטרים מצפון-מזרח לפסגה.
האגם מופה בסקר הבריטי של 1972-1973 ונקרא כך בשל צורתו הלא רגילה שנוצרה עקב חדירות של סלעי אנדזיט למימיו.
אנני פרטליני (באיטלקית: Annie Fratellini; 14 בנובמבר 1932 – 1 ביולי 1997), הייתה אמנית קרקס, ליצנית, ושחקנית קולנוע.
נולדה באלג'יר בשם אנני ויולטה פרטליני למשפחת פייה-נואר, ממוצא איטלקי, ארבעה דורות של אחת ממשפחות הקרקס המפורסמות באירופה.
אביה היה ויקטור פרטליני, וסבה היה פול פרטליני, מליצני הקרקס המפורסמים באירופה.
פרטליני החלה את הקריירה בקרקס מדראנו בגיל 14. בהמשך הייתה האישה הראשונה בצרפת, וככל הידוע, בעולם המערבי, ששימשה בתפקיד ליצן קרקס.
הייתה למייסדת של בית הספר הראשון לקרקס בצרפת, ומהראשונים באירופה, והמשיכה בקריירת הבמה והמשחק.
במשך הקריירה היא נמנעה מללכת בעקבות אביה, סבה ו-22 קרובי משפחה אחרים, ולעסוק ישירות בתחום הליצנות.
במקום זאת, היא שרה באולמות מוזיקה ובמועדוני לילה.
בנוסף, הותיר בית הספר ללימודי הקרקס שיסדה וניהלה, חותם בתרבות הקרקסים באירופה ובעולם המערבי.
בשנת 1969 כיכבה אנני פרטליני בסרט "האהבה הגדולה", ב-1971 ב"הליצנים" של פדריקו פליני וכן בסרטים אחרים.
הייתה נשואה פעמיים ונולדה לה בת אחת.
נפטרה בגיל 64 ממחלת הסרטן.
קבורה בבית הקברות של מונמארטר.
אנני ספרינקל היא מחנכת מינית ואמנית מיצג אמריקאית ולשעבר עובדת מין, חשפנית פמיניסטית, שחקנית פורנוגרפיה, מגישת טלוויזיה, עורכת מגזין פורנו, וכותבת ומפיקת סרטי פורנו.
היא קיבלה תואר BFA בצילום ב-1986 מ-School of Visual Arts ודוקטורט במיניות האדם ב-1992 מהמוסד המורשה Institute for Advanced Study of Human Sexuality בסן פרנקסיסקו.
ספרינקל, המגדירה את עצמה "אקו-סקסואלית", נישאה לבת זוגה בת' סטיבנס (Beth Stephens) ב-2007.
ספרינקל נולדה בפילדלפיה למשפחה יהודית עם שורשים רוסים ופולנים.
היא ידועה כ"זונה וכוכבת פורנו שהפכה לאמנית ומחנכת מינית".
המופע האמנותי המפורסם ביותר שלה נקרא "Public Cervix Announcement", או "הודעת צוואר רחם ציבורית" (משחק מילים על Public Service Announcement, או הודעת שירות לציבור), בו היא מזמינה את הקהל "לחגוג את הגוף הנקבי" על ידי התבוננות בצוואר הרחם שלה בעזרת ספקולום ופנס.
הופעה נוספת שלה הייתה "The Legend of the Ancient Sacred Prostitute", או "אגדת הזונה הקדושה מהתקופה העתיקה", שכללה ריטואל "קסם מיני" עם אוננות.
עבודתה ופרסומיה, שיצרה במשך כארבעה עשורים, נכללים בקורסים אקדמיים באוניברסיטאות רבות, בתחומים שכוללים תולדות התיאטרון, לימודי נשים ומגדר, ולימודי קולנוע.
בגיל 18, ספרינקל התחילה לעבוד בקופה של בית קולנוע בטוסון, אריזונה, עת הציגו בו את הסרט גרון עמוק.
המשטרה פשטה על בית הקולנוע, שכן היה איסור על הקרנת פורנוגרפיה, וספרינקל נקראה לבית המשפט להעיד, ושם פגשה והתאהבה בבמאי הסרט, ג'ררד דמיאנו.
השניים התחילו רומן, והיא נסעה בעקבותיו לניו יורק, שם התגוררה במשך 20 שנים.
סרט הפורנו הראשון של ספרינקל היה Teenage Deviate, שיצא ב-1975. סרט המיינסטרים המוכר ביותר שלה הוא Deep Inside Annie Sprinkle, שהיא הייתה בו במאית שותפה, יחד עם ג'וסף סרנו, שהיה סרט הפורנו מספר 2 בהכנסות לשנת 1981.
ספרינקל יצרה ז'אנרים חדשים של סרטי פורנו, ביניהם פורנו-חינוכי, XXX דוקודרמה, פורנו אמנות, ואירוטיקה פמיניסטית.
היא גם הנחתה סדנאות מין רבות, יחד עם המנחה ברברה קרייס, איתה גם הפיקה את מופע הבמה "Metamorphosex".
עבודתה בסרטי מבוגרים זיכו אותה בכוכב ברחבת התהילה של שחקני סרטי מבוגרים באדיסון, ניו ג'רזי, והיא חברה גם בהיכלי תהילה נוספים בתחום.
כל עבודתה של ספרינקל נוסבת מיניות, עם היבטים פוליטיים, רוחניים, ואמנותיים.
ב-2005 התחייבה לפרויקט של שבע שנים, יחד עם אשתה ושותפתה לעבודה בת' סטיבנס.
הן קראו לפרויקט "מעבדת אמנות האהבה" (Love Art Laboratory).
כחלק מהפרויקט, השתיים ערכו חתונה אמנותית-נסיונית כל שנה, כל פעם בתמה אחרת.
בסך הכל, השתיים ערכו כבר לפחות 15 חתונות ניסיוניות, מתוכן 11 בתמות אקוסקסואליות.
הן חיתנו את השמיים, האדמה, הים, הירח, את רכס הרי אפלצ'יה, ואת השמש בשש מדינות שונות.
את הזהות האקוסקסואלית הגתה ספרינקל יחד עם סטיבנס, כאשר הרעיון הוא מיניות שמפוקסת באהבת האדמה, או כפי שהשתיים ניסחו את זה, "הארץ היא המאהבת שלנו".
מניפסטו האקוסקס מנחה שאין חובה לאקוסקסואליות להיות זהות יחידה, וישנם אקוסקסואלים אקוסקסואליות שהם "מקהילת הלהטבא"ק, הטרוסקסואלים, א-מיניים, ו/או אחרות/ים".
ספרינקל מזדהה כפמיניסטית סקס פוזיטיב, והרבה מהפעילות שלה כאקטיביסטית ומחנכת כוללים את גישתה זו.
כמו גם את פעילותה למען זכויות עובדות מין ונגישות שירותי בריאות עבורן.
היא עצמה עבדה כזונה בעברה.
ב-2009, הופיעה ספרינקל בסרט התיעודי הצרפתי Mutantes: Punk, Porn, Feminism, בו דיברה על תחילת תנועת הסקס פוזיטיב, ותרומתה לה.
את השם "אנני" אמצה כשם במה כשהתחילה להשתתף בסרטי פורנו.
כשהקריירה שלה התפתחה, היא חוותה לילה אחד הארה, לדבריה "כאילו מן האלה בכבודה ובעצמה", ששמה הוא "אנני ספרינקל".
היא חשבה שהשם מתאים מכיוון ש"אני נמשכת לספרינקלס על גביעי גלידה (אני מכורה לסוכר!) ואני אוהבת מפלים, שתן, נוזלים ואגינליים, זעה, וכל דבר רטוב, כך שהשם "אנני ספרינקל" נראה מושלם" (כאשר פירוש המילה ספרינקל הוא נתז).
אנס אונאל (בטורקית: Enes Ünal; נולד ב-10 במאי 1997) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת החלוץ בבורנמות' ובנבחרת טורקיה.
אונאל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בורסאספור.
ב-1 באוגוסט 2013 אונאל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד וויבודינה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-25 באוגוסט 2013 אונאל ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הטורקית במשחק נגד גלאטסראיי.
באותו משחק כבש את שער הבכורה שלו בליגה וכך הפך לכובש הצעיר בהיסטוריה של הליגה.
ב-7 ביולי 2015 אונאל חתם במנצ'סטר סיטי תמורת 2 מיליון פאונד, אמנם ב-31 ביולי 2015 הושאל לשנתיים לגנק מליגת העל הבלגית.
ב-1 בפברואר 2016 הושאל לנאק ברדה מליגת המשנה ההולנדית עד לסיום העונה.
ב-19 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה נגד פורטונה סיטארד.
ב-11 באפריל 2016 שלושער ראשון בקריירה בניצחון 1–4 נגד טלסטאר.
ב-23 ביולי 2016 הושאל לטוונטה מליגת העל ההולנדית.
ב-21 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 3–4 נגד חרונינגן בו גם הבקיע שלושער.
ב-30 במאי 2017 חתם בויאריאל הספרדית לארבע שנים.
בנובמבר הושאל ללבאנטה ובינואר חזר לוויאריאל.
ב-19 באוגוסט 2018 אונאל הושאל לריאל ואיאדוליד.
ב-12 באוגוסט 2020, אונאל חתם לחמש שנים בחטאפה.
בעונת 2021/2022 רשם אונאל את העונה הטובה ביותר שלו בלה ליגה, כשכבש 16 שערי ליגה.
ב-1 בפברואר 2024 הואשל לבורנמות' מהפרמייר ליג.
אונאל זומן לראשונה לסגל הנבחרת הצעירה של טורקיה כאשר הוא רק בן 16. ב-31 במרץ 2015 אונאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1–2 נגד .
אנני מינרווה טורנבו מאלון (באנגלית Annie Minerva Turnbo Malone; 9 באוגוסט 1869 - 10 במאי 1957) הייתה אשת עסקים אמריקאית, יזמית ונדבנית.
בשלושה העשורים הראשונים של המאה ה-20 היא ייסדה ופיתחה פירמה חינוכית מסחרית גדולה שבמרכזה קוסמטיקה עבור נשים אפריקאיות-אמריקאיות.
אנני מינרווה טורנבו מאלון נולדה בחווה ליד מטרופוליס במחוז מאסאק, אילינוי.
היא הייתה העשירית מבין אחד עשר ילדיהם של העבדים האפרו-אמריקאים המשוחררים רוברט ואיזבלה (קוק) טורנבו.
במלחמת האזרחים לחם רוברט ברגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של קנטקי (1st Kentucky Volunteer Cavalry Regiment) במסגרת צבא האיחוד.
איזבלה לקחה את שני ילדיה וברחה מקנטקי, מדינת גבול נייטרלית שהעבדות הייתה נהוגה בה.
לאחר נסיעה במורד נהר אוהיו, היא מצאה מפלט במטרופוליס שבאילינוי.
טורנבו התייתמה בגיל צעיר, ולמדה בבית-ספר ציבורי במטרופוליס.
ב-1896 עברה לפאוריה להתגורר עם אחותה הגדולה אדה מודי.
בבית הספר התיכון גילתה עניין מיוחד במקצוע הכימיה.
עם זאת, בשל בעיות בריאות, נעדרה תדירות מן הלימודים, ולבסוף נאלצה לנשור.
באותה תקופה, טורנבו הוקסמה מהעיסוק בשיער ובטיפוח השיער, ולכן בילתה לעיתים קרובות עם אחותה בתרגול עיצוב שיער.
עם ניסיון תאורטי בכימיה, ומעשי בטיפוח השיער, טורבו החלה לפתח בעצמה את מוצרי טיפוח השיער.
בזמנו, נשים רבות נהגו להשתמש בשומן אווז, כבד שמנים, סבון, או שומן חזיר כדי ליישר את התלתלים, תהליכים אלו הזיקו גם לקרקפת וגם לשיער ראשן.
בראשית העשור הראשון של המאה העשרים, טורנבו עברה יחד עם אחיה לכפר לאבג'וי (כיום ברוקלין) שבאילינוי.
היא התנסתה בטיפול ועיצוב סוגי שיער שונים ושילובם עם מוצרי טיפוח לשיער, והחלה לפתח ולייצר קו מוצרי שיער חדשני וייחודי, של שמנים מיוחדים, מוצרי החלקת שיער, ממריצי צמיחת השערה, אשר מיועד לנשים אפרו אמריקאיות, ושמטרתו לא לפגוע בבריאות שורשי השיער ובצמיחתו התקינה.
היא קראה לקו זה "טיפוח צמיחת שיער נפלא".
כדי לקדם את המוצר החדש, טורנבו מכרה את מוצרי השיער בבקבוקים מדלת-אל-דלת.
קו מוצרים זה יצר מהפכה בייצור מוצרי שיער לטיפוח נשים אפרו-אמריקאיות.
ב-1902 עברה טורנבו לגור בסנט לואיס המשגשגת, בה היא ושלושת עוזריה מכרו את מוצרי קו השיער שלה מדלת לדלת.
כחלק מאסטרטגייה השיווקית, היא חילקה חינם טיפולים במוצרי השיער, על מנת למשוך יותר לקוחות חדשים.
ב-1902 היא נישאה לנלסון פופ; בני הזוג התגרשו בשנת 1907.
ב-28 באפריל 1914 נישאה אנני טורנבו לאהרון יוג'ין מאלון, שבעברו היה מורה וסוחר ספרי דת.
טורנבו מלון, שאז הייתה שווה מעל למיליון דולר, הקימה מפעל ייצור רב תכליתי ענק בן חמש קומות.
בעקבות הביקוש הגובר והרב למוצריה בסנט לואיס, טורנבו מאלון פתחה את החנות הראשונה שלה ב-1902, ברח' מרקט סטריט, מס' 2223. היא גם השיקה קמפיין פרסום רחב בכלי התקשורת המיועדים לקהל האפרו-אמריקני, קיימה מסיבות עיתונים, הופיעה רבות במדינות הדרום, גייסה נשים רבות אשר הוכשרו למכור את קו המוצרים שלה.
אחת מסוכנות המכירות שלה, שרה ברידלאב דייוויס, אשר מאוחר יותר נודעה בשם מאדאם סי ג'יי ווקר, כאשר הקימה את העסק העצמאי שלה, עבדה בחברה של טורנבו מאלון בדנבר שבקולורדו.
בעקבות חילוקי דעות שהתעוררו בין הנשים, דייוויס עזבה את החברה.
התפתחות זו הייתה אחת הסיבות אשר הובילו את טורנבו מאלון להגן על זכויות היוצרים של המוצרים שלה ולרשום אותם בשם "Poro", וזאת על מנת להימנע מהונאות, חיקויים וזיופי גרסאות למוצריה.
השם Poro היה שילוב של שמות המשפחה של בעלה של אנני - פופ, ושל אחותה של אנני - לורה רוברטס.
בשל הגידול הרב בהיקפי המכירות בעסק שלה, ב-1910 בנתה טורנבו מפעל ייצור ענק ברחוב פיין, מס' 3100.
בנוסף למפעל ייצור, ובו מתקנים עבור מוצרי יופי, המבנה כלל מכללה בשם פורו, חנות קמעונאית בה נמכרו מוצרי פורו, עסקים, משרדים, אולם עם 500 מושבים, חדרי אוכל וחדרי ישבות, גינת גג, מעונות, אולם התעמלות, מאפייה, ואולם תפילה.
הוא שימש לקהילה האפרו-אמריקאית כמרכז דתי וחברתי ומילא פונקציות מגוונות.
בתוכנית הלימודים של המכללה הייתה התייחסות פרטנית לכל התכונות בהתנהגות התלמיד.
התוכנית כללה שיעורי נימוסים והליכות וכן סגנון דיבור, הליכה ולבוש שנועדו לפתח סגנון באישיות בתלמידים.
במכללת פורו בסנט לואיס למדו מעל ל-200 תלמידים.
המכללה יצרה עבודות עבור כמעט 75,000 נשים בצפון ובדרום אמריקה, באפריקה ובפיליפינים.
עד 1920 טורנבו מאלון הייתה למולטי-מיליונרית.
בשנת 1924 היא שילמה מס הכנסה של כמעט 40,000 דולר, על פי הדיווחים הגבוה ביותר במיזורי.
למרות ההון הרב שצברה, מאלון ניהלה את חייה בצניעות, אף על פי שתרמה אלפי דולרים לסניף ימק"א המקומי ולאוניברסיטת הווארד בוושינגטון די.
היא גם תרמה לבית היתומים לאפרו-אמריקאים בסנט לואיס, בו היא כיהנה כנשיאת חבר הדירקטוריון מ-1919 ועד 1943. בזכות תמיכתה, בשנת 1922 העתיק בית היתומים את מגוריו למבנה מפואר וגדול יותר, אשר נקרא בשמה, בית אנני מאלון.
בית היתומים נמצא עודו באותה השכונה בשדרות גוד 1212, והמבנה שופץ והורחב עדיין ממוקם באזור היסטורי אנני מאלון ילדים ומשפחה מרכז שירות.
מלבד מימון תוכניות רבות לשיפור תנאיהם שהעובדים שלה, חזונה ותרומתה של מלון הבטיחו כי, קיבלנו שכר הוגן, ובעל אפשרויות קידום.
העסק שלה שגשג עד 1927, כשבעלה הגיש תביעת גירושין.
לאחר שכיהן כנשיא החברה, הוא דרש מחצית משווי הערך של העסק שלה, על בסיס הטענה כי תרומתו הייתה חלק בלתי נפרד מההצלחתו.
בעקבות תביעת הגירושין, בית המשפט הורה על כונס הנכסים להקפיא את פעילות מכללת פורו.
עם תמיכה נרחבת מצד העובדים ודמויות משמעותיות כמרי מקלאווד בתון, שני הצדדים הגיעו להסדר במסגרתו מאלון שילמה לבעלה 200,000 דולר, והיא אושרה כבעלים הבלעדית של מכללת פורו והגירושים אושרו רשמית.
לאחר ההסדר, טורבו מאלון העבירה את רוב עסקיה לפארקוואי שבדרום שיקגו, בה רכשה רחוב שלם.
בשנת 1937, תקופת השפל הגדול, עובד לשעבר של החברה הגיש תביעה בטענה כי מגיע לו קרדיט על ההצלחה.
על מנת לגייס את הסכום שהיה נדרש ליישוב הסכסוך, היא נאלצה למכור את רכושה: את אחוזת סנט לואיס.
למרות הירידה בגודל נכסיה, העסק שלה המשיך לשגשג ולהצליח.
הוענק לה התואר חברה של כבוד באחווה זתא-Phi Beta.
אוניברסיטת הווארד העניקה לה תואר דוקטור של כבוד.
ב-10 במאי 1957, אנני מאלון נפטרה מהתקף שבץ בבית חולים שיקגו.
כחשוכת ילדים, היא הורישה את כל הונה ועסקיה לאחייניה.
ביום מותה שווי הונה הוערך בסכום של 100,000 $.
אנה (אנני) נוימן (נכתב גם אַני; על איוריה חתמה: אן נוימן; בגרמנית: Anne (Annie) Neumann; 20 באוגוסט 1906, כ"ט באב תרס"ו, קוֹטְבּוּס, גרמניה – 3 ביולי 1955, י"ג בתמוז תשט"ו, תל אביב) הייתה ציירת ישראלית.
אנני בת שרה (לבית ויינבלום) ומנדל נוימן נולדה בשנת 1906 בעיר קוֹטְבּוּס שבגרמניה, כ-120 קילומטרים מהבירה ברלין.
למדה בגימנסיה, ובשנים 1924–29 למדה ציור בבית הספר ריימן בברלין.
שני רישומים של ראשי נערות שהציגה בתערוכה השנתית הגדולה בברלין ב-1932 עוררו את תשומת לב המומחים, והיא זכתה בפרס מבקר ה"ברלינר טאגבלאט" אדולף דונת ולביקורות טובות בעיתונות הגרמנית.
"היא לא נהתה אחר המודרניזם.
היא אהבה לסמוך על גדולים וקדומים שעמדו במבחן הדורות" כתב עליה חיים גמזו.
עסקה בעיקר ברישום דיוקנאות אותן רשמה בעיפרון, דיו ופחם.
יצירתה הנודעת ביותר הוא רישום דיוקנה של הנרייטה סאלד.
עם זאת, ציירה גם במדיומים אחרים ובכללם צבעי מים, פסטל ושמן.
"רישומיה וציוריה בצבעי מים נטו לא אחת לליריות חופשית (המהולה תמיד בקמצוץ מלנכוליה)".
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל.
בראשית ימיה בארץ הכירה את הפסלת בתיה לישנסקי, שהציגה עמה תערוכה משותפת במוזיאון תל אביב ב-1933 והייתה לבת-זוגה.
בשנת 1953 נאלצה נוימן לעזוב את הארץ ולנסוע בלוויית לישנסקי להולנד, לשווייץ ולפריז, וכששבה חלתה בסרטן, שבעטיו נפטרה בשנת 1955, בגיל 48. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
בשנה שלאחר מותה (1956) נערכה תערוכת-זיכרון לכבודה במוזיאון תל אביב.
1933 - מוזיאון תל אביב לאמנות (יחד עם בתיה לישנסקי).
1949 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1956 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
מגילת רות: הכתב הציורים ועיטורים בידי אנה נוימן, תל אביב: ליאון המדפיס, תש"ט.
מגלת יהודית: רישומים / אנה נוימן, תל אביב: ליאון המדפיס, 1956.
אנני סקוט דיל מאונדר הייתה אסטרונומית ומתמטיקאית בריטית.
מאונדר ידועה בעיקר בזכות עבודתה המשותפת עם בעלה אדוארד וולטר מאונדר וגילוייהם החדשניים בתחום האסטרונומיה, ובייחוד בנושא כתמי השמש.
זכתה במספר פרסים כמו ההצטיינות המתמטית "טריפוס" (Tripos).
על שמה נקראו תופעת המינימום של מאונדר אשר גילתה עם אדוארד, וכן טלסקופ חדשני אשר הוצב בגריניץ' בשנת 2018. בנוסף, כתבו בני הזוג גם ספר בשנת 1908 – "השמיים וסיפורם" (The Heavens and Their Story).
אנני סקוט דיל ראסל נולדה בסטרביין, מערב טירון שבאירלנד ב-14 באפריל 1868. אביה, ויליאם אנדרו ראסל, היה כומר בכנסייה הפרסביטריאנית בסטרביין ואימה, הסי נסביט ראסל הייתה עקרת בית.
לזוג היו שישה ילדים כאשר הילדה החמישית הייתה אנני.
אנני סקוט דיל ראסל למדה בבית הספר ללימודי קולג' לנשים בבלפסט, שהפך מספר שנים לאחר מכן לקולג' ויקטוריה.
היא קיבלה מלגה של שלוש שנים לקולג' גירטון שבקיימברידג' וב-1889 זכתה בהצטיינות המתמטית הנחשבת טריפוס (Tripos) אך לא הוענק לה תואר מכיוון שלנשים לא ניתנה הזכות לקבלת תארים עד השנה 1948.
בשנת 1895 אנני התחתנה עם אדוארד וולטר מאונדר אשר היה הממונה עליה במצפה הכוכבים בו עבדה.
בעקבות נישואיה נאלצה להתפטר מתפקידה בשל האיסור באותה תקופה על נשים נשואות לעבוד בשירות הציבורי.
אנני הייתה בת 27 ואדוארד, אלמן, היה כמעט בן 45 עם חמישה ילדים, לבני הזוג לא היו ילדים משותפים.
אנני ערכה את כתב העת של האגודה האסטרונומית הבריטית וסייעה לבעלה בעבודתו על בסיס התנדבותי.
אדוארד וולטר מאונדר נפטר בשנת 1928, לאחר מחלה ארוכה.
אנני נותרה בחיים כמעט 20 שנה אחרי מותו של אדוארד, והיא מתה בלונדון ב-15 בספטמבר 1947 בגיל 79.
בשנת 1915, לאחר שהוסר לבסוף האיסור על השתתפות נשים בארגון האסטרונומי המלכותי, הייתה סקוט דיל מאונדר האישה הראשונה להצטרף, יותר מ-20 שנה לאחר ששמה הוצע לראשונה כמועמדת לחברות בארגון.
שנה לאחר סיום לימודיה עסקה סקוט דיל מאונדר בהוראה ולימדה נערות מתמטיקה.
בעבודה זו, אנני הרוויחה שכר שאפשר לה לחיות ללא צורך בתמיכה כלכלית ממשפחתה או אנשים אחרים.
בשנת 1891 עזבה את עבודתה בחינוך והצטרפה לצוות של מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', לונדון, בתור "מחשבת".
במסגרת תפקיד זה היא ביצעה חישובים מתמטיים מסובכים, צפתה בשמש דרך מצלמות חדשניות וצילמה אותה מדי יום.
היא השתייכה למחלקה הסולארית ועבדה עבור שכר של ארבעה עד שישה ליש"ט לחודש, ירידה משמעותית בשכר ביחס לעבודתה הקודמת.
סקוט דיל מאונדר אף כתבה על כך בזכרונותיה:
בעבודתה בעיקר סייעה לאדוארד וולטר מאונדר, ראש המחלקה הסולארית.
בשנת 1898, שלוש שנים אחרי חתונתם, נסעו בני הזוג מאונדר להודו לצפות בליקוי חמה.
אנני צילמה את הקורונה השמשית במצלמה בעיצובה, וצילמה תמונה של סרט ארוך מאוד.
בני הזוג לקחו חלק בשתי משלחות ליקוי נוספות, וסקוט דיל מאונדר נחשבה למומחית לצילום ליקויי חמה.
אנני ואדוארד מאונדר כתבו יחד בשנת 1908 ספר שנקרא "השמיים וסיפורם" (the heavens and their story).
הספר לא נכתב כספר לימוד אסטרונומיה, אלא כמקור השראה, בתקווה שהקורא יימשך לנושא ויחל לחקור אסטרונומיה בעצמו.
הספר מספר על השמש, הירח, הכוכבים, פני השמש, כוכבי הלכת השונים ועוד.
בספר כלולות תמונות שאנני צילמה בעזרת המצלמה המיוחדת שלה שתכננה בעצמה.
"השמים מספרים סיפורים מעניינים", כתבה סקוט דיל מאונדר.
בשל מומחיותה, התבקשה סקוט דיל מאונדר להצטרף כצלמת למסע ליקוי חמה ללברדור מטעם ממשלת קנדה באוגוסט 1905. זו הייתה הפעם היחידה שהוצאותיה עבור השתתפות במסע מדעי שולמו על ידי הגוף המארגן.
דווקא באותו מסע היה מזג האוויר מעונן, ולכן לא נצפו בו ליקויי חמה.
השם מאונדר מזוהה בדרך כלל עם "דיאגרמת הפרפר", המתארת את מחזור השמש במשך 11 שנים, ומראה כיצד קווי הרוחב של כתמי השמש משתנים עם כל מחזור.
בנוסף, חקרו בני הזוג מאונדר תקופה בת כ-70 שנים מ-1645 עד 1715, באמצע עידן הקרח הקטן, כאשר כמעט לא נצפו כתמי שמש.
הם הראו כי כאשר כתמי השמש נדירים, יש לכך השפעה ישירה על האקלים בכדור הארץ.
מיעוט כתמי שמש גורם לאקלים קר, כפי שקרה בעידן הקרח הקטן.
תופעה זו קרויה "המינימום של מאונדר", ויש לה משמעות רבה בדיונים על שינוי האקלים.
על שמם של וולטר ואנני מאונדר נקרא מכתש על הירח (Maunder lunar crater), כמו גם תופעת המינימום של מאונדר.
בחודש יוני בשנת 2018 הוכרז כי המצפה המלכותי בגריניץ' יתקין טלסקופ חדש, הטלסקופ האסטרוגרפי של אנני מאונדר (AMAT).
התקנת הטלסקופ החדש התאפשרה בשל שיפור באיכות האוויר ופיתוח טכנולוגיה מתקדמת.
בקומת הקרקע של הבניין אף מוצבת תערוכה המספרת על קורות חייה של אנני.
אננסי הוא דמות מהפולקלור של אנשי האשנטי, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר של בני דת האקאן.
אננסי נחשב לאל מספר הסיפורים או אל התכסיסים (על פי מקורות שונים של מספרי סיפורים).
הוא לעיתים תכופות יוצג בצורת עכביש אבל גם יופיע בצורת אדם.
הוא נחשב לרוח המגינה של הידע על סיפורים.
בנוסף, הוא נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בפולקלור של מערב אפריקה ושל הקריביים.
סיפורים על אננסי הגיעו במקור מבני שבט האשנטי שחיו בגאנה של ימינו שקראו לו על שם המילה "עכביש" בשפתם.
במשך השנים סיפוריו של אננסי התפשטו לאיים הקריביים, סורינאם, סיירה לאון וגם האנטילים ההולנדיים.
בקוראסאו, בונייר וארובה סיפוריו מוכרים גם כן, אך שם הוא מוכר בשם "קומפה ננזי" (Kompa Nanzi).האופן שבו אננסי מוצג בסיפוריו אינו קבוע.
לעיתים הוא יהיה עכביש רגיל, לעיתים עכביש לבוש בגדים, לעיתים עכביש עם פניו של אדם ולעיתים אף אדם עם מאפיינים של עכביש (לדוגמה, אדם עם 8 רגליים).
למרות תכסיסיו (הלא מוסריים לעיתים) של אננסי, "סיפורי העכביש" היו בעיני המאמינים כאמצעי להעברת ידע קדום ושיעורים על מוסר ומצפון לדור הצעיר יותר.
סיפורים אלו היו מקור חשוב לבניית מבנה חברתי בעל נורמות וערכים חברתיים שתרמו להמשכיות התרבותית שלהם.
בעזרת הצגת המעשיים הלא רצויים ולא נחשקים שהפגין, אננסי בעצם מגדיר מחדש את הערכים של המערכת החברתית במובן של "אל תעשה את הדברים בצורה הזו".
בפועל, אננסי תפקד במקביל גם כדוגמה חיובית, בגלל כישורי ההישרדות שלו כנגד כל הסיכויים, וגם כדוגמה שלילית, בשל תכסיסיו השערורייתיים.
עקב תפוצתו של אננסי הוא מוכר בשמות רבים:
סיפוריו של אננסי הם בין המוכרים בקרב אנשי גאנה.
סיפורים אלו היו חלק ניכר מתרבות סיפור סיפורים והעברתם מדור לדור כך ש"אננסי" הפך להיות מילה המזוהה עם תכונות כמו כישרוניות ותבונה בכושר התבטאות של אדם.
סיפורים על אננסי היו חלק כל כך דומיננטי מהתרבות שבעל פה בקרב אנשי הגאנה עד שהמילה "אננסיזים" (Anansesem)-"סיפורי עכביש"- הפך להיות מונח המכיל בתוכו כל מיני סיפורים, מעשיות ואגדות שאינם בהכרח אודותיו.
סיפוריו של אננסי נדדו מעבר לים עם אנשי גאנה שנשבו לטובת סחר בעבדים כחלק מ"סחר העבדים האטלנטי".
בקריביים, אננסי לרוב נחגג כסמל להתנגדות לעבדות והישרדות.
בסיפוריו, אננסי מוצג כאחד המסוגל "להפוך את הקערה על פיה" כאשר מתמודד מול יריביו העוצמתיים בזכות ערמומיות, פיקחות, ומרמה, אוסף תכונות שהיוו מודל חיקוי לעבדים לגבור על שוביהם בתקופת העבדות.
מאמינים היום שאננסי שיחק תפקיד כפול בחייהם של העבדים; מעבר למתן השראה להתנגדות לשוביהם, סיפוריו גם איפשרו לעבדים לשמור על קשר עם שורשיהם האפריקאים, לשמר רצף תרבותי ונתן להם את כלים לשנות ולשמור על זהותם בתוך גבולות השבי.
ניתן לזהות, בדיעבד, כי נעשה שינוי בדמותו של אננסי ומשמעותו בתפיסה החברתית החדשה שהעבדות עיצבה בקרב העבדים.
שינוי זה בא לידי ביטוי בסיפורים אודות אננסי וההתמודדויות שלו, ששיקפו באופן פואטי ונסתר את הקשיים של העבדים בעולם החדש מול שוביהם, קשיים שלא יכלו לחשוף באור יום.
במהלך המאה 20, סיפורים אודות אננסי נדדו עד להולנד יחד עם סחף נדידה של עבדים חופשיים מקולוניות הולנדיות בקריביים ודרום אמריקה, ושוב הראו את יכולתם להשתנות ולהסתגל לסביבתם החדשה.
סיפוריו של אננסי קיבלו אלמנטים מודרניים כדי להתאים למספרי סיפורים וקהלים שונים.
אם במקור לסיפורים אלו היה רקע חד משמעי של הנוף הקריבי משם באו קודם לכן, כעת הם היו עשירים במאפיינים תרבותיים חדשים של העולם המערבי.
אך מעבר לתפאורה של סיפוריו, גם אננסי עצמו משתנה כעת.
בהולנד אננסי מצטייר כדמות צנועה יותר ופחות אכזרית ואנוכית, מה שגורם לאובדן אישיותו כפולת המשמעות.
מאחר שבהולנד אננסי משויך למהגרים מהקולוניות ההולנדיות, הוא הופך לאייקון תרבותי המשויך אליהם גם בקרב ההולנדים האירופיים.
שינוי משמעותי נוסף במורשתו של אננסי שהתרחש בהולנד הוא המעבר מסיפורים המועברים בעל פה בלבד לסיפורים בכתב.
גרסה אחת לסיפור מקורו של אננסי מספרת כך: בעבר הרחוק לא היו סיפורים כלל בעולם.
אל השמיים, ניאמה , החזיק בכל הסיפורים לעצמו.
אננסי הלך אל ניאמה ושאל כמה יעלה לו לקנות את הסיפורים שלו.
ניאמה הציב מחיר גבוה בתמורה לסיפוריו: על אננסי להביא חזרה את אוניני הפיתון, אוסבו הנמר ואת צרעות ממובורו.
אננסי יצא לדרכו ללכוד את אלו.
ראשית, הוא הלך למקום הימצאותו של אוניני הפיתון ודן בקול האם הפיתון ארוך יותר מענף דקל או שלא כך.
הפיתון שמע זאת והסכים לשכב לצד ענף דקל כדי להוכיח לאננסי שאכן כך.
מאחר שהוא אינו יכול בכוחות עצמו ליישר את גופו לחלוטין יהיה קשה להעריך את אורכו האמיתי, לכן הפיתון הסכים להיקשר אל הענף.
כאשר הוא היה קשור לגמרי לענף, אננסי פשוט הרים את הענף ולקח אותו אל ניאמה.על מנת לתפוס את אוסבו הנמר, אננסי חפר בור עמוק באדמה.
כאשר הנמר נפל פנימה אננסי הציע לו את עזרתו בעזרת שימוש בקוריו להוציאו.
ברגע שהנמר היה מחוץ לבור הוא היה כפות על ידי קוריו של אננסי ואננסי פשוט לקח אותו קשור אל ניאמה.
כדי ללכוד את הצרעות של ממובורו, אננסי מילא כלי עם מים ומזג מעט על עלה בננה שהחזיק מעל לראשו, ומעט מעל קן הצרעות, בזמן שהוא קורא שיורד גשם.
הוא הציע לצרעות להיכנס אל הכלי הריק שלו, וכאשר נענו בחיוב, הוא אטם את הכלי במהרה, ומסר אותו אל ניאמה.כך זכה אננסי בסיפוריו של ניאמה והפך לשומר הסיפורים.
אננסי לעיתים מיוצג בסיפורים פופולריים בהם הוא באינטראקציה עם ישויות רבות עוצמה ואלים שונים שמעניקים לו כוחות על-טבעיים רבים, כגון: היכולת להמטיר גשם או היכולת לגרום לאחרים לפעול בשמו.
על פי חלק מסיפוריו הוא מיוצג כאל במעמד נמוך, למרות שנחשב לאל תכסיסן.
מקורו המיתולוגי של אננסי דומה מאוד לאל בשם לגבה , שהוא גם אל תכסיסן באמונה מערב אפריקאית, שמזוהה עם תכונות כמו תבונה.
בנוסף מקובל לשייך לו את יצירת הגוף האנושי הדומם הראשון.
מאמיני וודו בהאיטי רואים באננסי כאחראי על שמירת הקשר בין המאמינים החיים לבין אבותיהם המתים.
בחלק מהסיפורים אודות אננסי יופיעו גם בני משפחתו של אננסי.
ביניהם ניתן לשמוע על אשתו אוקונורא (Okonore) ובניו: נ'טיקומה (Ntikuma) בנו הבכור, טיקלנקלן (Tikelenkelen) בנו גדול הראש, נאנקונהוואי (Nankonhwea) בנו בעל צוואר ורגליים ארוכות, אפוגוהוידוהוי (Afudohwedohwe) בנו עב הכרס וביתו אננסואה (Anansewa).
לעיתים אף יופיעו בני משפחה רבים ורחוקים יותר כגון: אחיינים ובני דודים של אננסי.
דמותו של אננסי מופיעה במספר פרקים בסדרה "הגרגולים".
ביקום של מארוול ישנו גיבור על בשם "אננסי".
ובספרו של ניל גיימן בני אנאנסי .
אנני סמית' פק הייתה מטפסת הרים והרפתקנית אמריקאית.
הפסגה הצפונית של שרשרת ההרים הפרילית קורדילרה בלנקה נקראת לכבודה של פק.
היא הייתה תומכת נלהבת בזכות הנשים להצבעה.
היא הרצתה במשך שנים רבות ברחבי העולם, וכתבה ארבעה ספרים המעודדים טיולים וחקירה.
אנני פק נולדה ב -19 באוקטובר 1850 בפרובידנס, רוד איילנד.
אחיה, ג'ורג 'באצ'לר פק (1843–1934) היה רופא; ויליאם תאיין פק (1848–1939),היה מנהל בית הספר התיכון הקלאסי בפרובידנס.
בגיל צעיר החדירו תחושת תחרותיות באנני פק.
אנני פק גדלה בפרובידנס, שם למדה בבית הספר לבנות של ד"ר סטוקברידג וסיימה את התיכון שם.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1872 במכללה למורים של רוד איילנד.
אנני פק לימדה קצת לטינית בתיכון פרובידנס, אך רצתה ללמוד באוניברסיטת בראון כמו שאביה ואחיה עשו.
אבל היא לא התקבלה לאוניברסיטה על בסיס היותה אשה.
במקום ללמוד באוניברסיטת בראון, היא עברה למישיגן, והתכוונה לחיות לבדה ולפרנס את עצמה.
אנני פק מצאה עבודה כמורה לשפות ולמתמטיקה בבית הספר התיכון שם נשארה עד שנת 1874. תוך כדי ההוראה החליטה פק להמשיך בהשכלתה ולקבל תואר ראשון מאוניברסיטה.
כשכתבה הביתה לספר למשפחתה על תוכניותיה, הם חשבו שזו "שטות מושלמת" עבורה לרצות ללמוד בקולג' ולסיימו בגיל 27. במכתב לאביה, כתבה אנני פק, "מדוע שתמליץ לי על כיוון כל כך שונה מזה שאתה עוסק בו או ממליץ לבנים שלך?
אני לא יכולה לראות שום סיבה לכך...אני בהחלט לא יכולה להשתנות.
רציתי ללמוד במשך שנים ופשוט היססתי בגלל הגיל.
גיל 27 לא נראה מבוגר כמו שהיה פעם.
עלי לקוות לפחות לעשרים שנה של עבודה טובה אחרי הלימודים."
לאחר שנודע לאביה כי היא התעקשה לקבל את אותה השכלה כמו אחיה, הסכים לתמוך בה.
בשנת 1874 נרשמה פק לאוניברסיטת מישיגן, שפתחה את שעריה לנשים בשנת 1871. אנני פק קבלה תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת מישיגן בשנת 1878 בשפות יווניות ושפות קלאסיות ותואר שני ביוונית מהאוניברסיטה בשנת 1881. היא לימדה לטינית באוניברסיטת פרדו משנת 1881 עד 1883.
בשנת 1884 נסעה אנני פק לאירופה, שם המשיכה את לימודיה בהנובר, גרמניה, ובאתונה, יוון.
בשנת 1885 הפכה פק לאישה הראשונה שלמדה בבית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה, שם למדה ארכאולוגיה.
אף על פי שאנני פק עבדה בתחילה כמורה, היא התמסרה לענף הספורט טיפוס הרים בזמן שלמדה באמצע שנות השמונים של המאה ה-19. החל משנת 1892 היא התפרנסה כמרצה, כמטפסת הרים וכמחברת של מדריכי טיולים.
כאשר אנני פק החלה לטפס, להרצות ולחקור באמריקה הלטינית, היא גם קידמה את פאן-אמריקניות, ואת החינוך גאוגרפי באמצעות הרצאותיה ופרסומיה.
בשנת 1885, בזמן שלמדה את לימודיה באירופה, גילתה אנני פק את התלהבותה מטיפוס הרים.
היא טיפסה על הרים בגובה בינוני באירופה ובארצות הברית, כולל את הר בקליפורניה 4,380 מ', והרים נוספים ב־1888, [11] באיטליה ומעברי הרים נמוכים בשווייץ.
כולל מעבר תיאודול בגובה 3000 מ'.
שהייתה ביוון היא טיפסה על הר הימטוס ועל הר פנטקוס, שגובהם נע בין 910 מ' ו-1,200 מ'.
בשנת 1895 טיפסה אנני פק אחרי מטפסת ההרים הבריטית לוסי ווקר במעלה הר המטרהורן, אך ייחודה של אנני פק היה בלבושה במהלך הטיפוס.
בגדי הטיפוס שלה כלל טוניקה באורך הירך, מגפי טיפוס גבוהים, וזוג מכנסים רחבים, וכובע לבד עם צעיף.
באותה תקופה, בגדי הטיפוס הלא שגרתיים של אנני פק משך את תשומת הלב של העיתונות וייצר דיון ציבורי ב"ניו יורק טיימס", בשאלה מה נשים צריכות לעשות ולאן הן יכולות לשאוף להגיע.
אנני פק טיפסה לגובה של 5,610 מ' על פסגות הרים במקסיקו בשנת 1897. באותה עת עלייתה על פסגת הר אוריזאבה במקסיקו הייתה העלייה הגבוהה ביותר ביבשת אמריקה שנערכה אי פעם על ידי אישה.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1900, היא טיפסה על מונטה כריסטולו בדולומיטים האיטלקיים, על היונגפראו בהרי האלפים של שווייץ ועוד.
אנני פק עזרה גם להקים את המועדון האלפיני האמריקאי בשנת 1902.
אף על שכבר מלאו לה יותר מחמישים שנה, אנני פק רצתה לבצע טיפוסי שיא.
היא נסעה לדרום אמריקה בשנת 1903, בחיפוש אחר הר שגובהו מעל 6,960 מטר - אקונקגווה בארגנטינה.
היא ניסתה גם לטפס על אילמפו בבוליביה בשנת 1903 ושוב בשנת 1904. מלווה על ידי שני מדריכי הרים שווייצרים בשנת 1908, המשלחת שלה הייתה הראשונה שטיפסת על הפסגה הצפונית של הר Huascarán, בגובה 6,768 מטר, בפרו.
ההישג של אנני פק לא ערער את השיגה של פאני בולוק וורקמן בטיפוס לפסגת הר פינאקל בהימלאיה, לגובה של 6,930 מטר, שנחשב כשיא העולם לטיפוס בגובה לנשים.
עם זאת, פאני וורקמן ערערה על טענת אנני פק על שיא הגבוה בעולם החדש במהלך בטיפוסה על הר האושקרן בפרו.
כדי לאמת את ההישג שלה, פאני וורקמן שילמה למהנדסים צרפתיים כדי שיחשבו מחדש את הגובה של הפסגה שטיפסה עליה פק בעזרת מדידות טריאנגולציה.
המהנדסים קבעו כי חישובי הגובה של פק היו מוטעים, והיא טעתה ב־600 מטר בחישובי גובה ההר.
לפי חישוביה הגובה היה כ־7,300 מטר, אבל נמדד במד גבהים שבור, כלומר פק השיגה את שיא טיפוס בחצי הכדור המערבי, בעוד שפאני וורקמן נשארה מחזיקת השיא העולמי של טיפוס לגובה.
בשנת 1911, בגיל 61, טיפסה אנני פק על אחת מחמש הפסגות בגובה 6,426 מ' קורופונה בפרו.
אנני פק, הייתה לוחמת נלהבת לזכויות הנשים, כאשר הגיעה לפסגה של הר קורופונה, הציבה על הפסגה שלט "זכות הצבעה לנשים".
בהמשך כתבה פק ספר על חוויותיה שנקרא "חיפוש אחר איפקס באמריקה: טיפוס הרים גבוהים בפרו ובוליביה" (1911).
ציטוטה המפורסם, "הבית שלי הוא המקום של תא המטען שלי", מקורו בספר זה.
בשנים 1929 - 1930 עשתה אנני פק סיור בן שבעה חודשים, "בעיקר במטוס", ברחבי דרום אמריקה, במטרה להפגין את הקלות והבטיחות של טיסות מסחריות לנוסעי חברת התעופה.
המסע שלה היה הארוך ביותר באוויר על ידי מטייל צפון אמריקאי באותה תקופה.
לאחר שחזרה לארצות הברית פרסמה את ספרה הרביעי והאחרון: "טיסה מעל דרום אמריקה: עשרים אלף מיילים באוויר" (1932).
אנני פק המשיכה גם לטפס על הרים לעת זקנתה.
ההר האחרון שטיפסה היה הר מדיסון, בגובה 1,638 מטר בניו המפשייר, בגיל שמונים ושניים.
בהמשך כתבה אנני פק שני ספרים נוספים על מסעותיה, הסיור בדרום אמריקה: מדריך תיאורי (1913) ודרום אמריקה התעשייתית והמסחרית (1922).
[11] שני הספרים היו פופולריים בקרב דיפלומטים, אנשי עסקים, תאגידים, פוליטיקאים ותיירים.
בנוסף להיותה חברה מייסדת של המועדון האלפיני האמריקני בשנת 1902, [4] פק הפכה לנשיאת הליגה של ז'אן ד'ארק בשנת 1914; עמיתת האגודה הגאוגרפית המלכותית בשנת 1917, והתקבל באגודה של הגאוגרפיות, בשנת 1928.
אנני פק, מעולם לא התחתנה, החלה סיבוב הופעות עולמי בשנת 1935 בגיל שמונים וארבע, אך חלתה בזמן שטיפסה על האקרופוליס באתונה.
היא חזרה לביתה במלון מונטריי בעיר ניו יורק ומתה מדלקת ריאות בסימפונות ב־18 ביולי 1935.
שרידיה של אנני פק נשרפו ואפרה נקבר בבית העלמין בפרובידנס, רוד איילנד.
אננקידיים (שם מדעי: Anancidae) היא משפחת יונקים גדולים מסדרת הפילאים אשר חיו במשך המיוקן עד לסוף תקופת הפליסטוקן באירואסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית.
בעבר סיווגו רבים מהם למשפחת הגומפותריומיים.
לשתי המשפחות חטים מוארכים ביותר הנוטים מטה כנראה כדי לעזור בחפירה אך הלסת של בני משפחה זו הייתה קצרה יותר והיו בעל מבנה שיניים מחוזק יותר.
משפחה זו נחשבת לקרובה מעט לפיליים ומיניהם דמו מעט לממותות ואולי גם כוסו בשיער.
מבנה חטיהם המוזרים עזר להם לחפור בקרקעות כדי למצוא מזון באזורים יבשים או בביצות.
הם נכחדו לפני 30,000 שנה, קצת לפני עידן הקרח האחרון.
אן "אנני" קני (13 בספטמבר 1879 - 9 ביולי 1953) הייתה סופרג'יסטית בריטית, שהפכה לאחת הדמויות המובילה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי.
היא הקימה את הסניף הראשון של האיגוד בלונדון יחד עם מיני בלדוק.
קני משכה את תשומת ליבם של העיתונאים והציבור ב-1905 כאשר היא וכריסטבל פנקהרסט נאסרו בעוון תקיפה והפרעה לשוטר במילוי תפקידו לאחר שקראו קריאות גנאי אל עבר אדוארד גריי מהמפלגה הליברלית בעצרת של המפלגה שעסקה בזכויות בחירה לנשים.
תקרית זו היוותה את נקודת התפנית במאבק עבור זכויות בחירה לנשים, אשר לאחריה הסופרג'יסטיות החלו לנקוט בצעדים מיליטנטיים יותר.
קני נולדה באולדהאם למשפחה ממעמד הפועלים, הבת הרביעית מתוך שנים עשר ילדים.
בגיל 10, אנני החלה לעבוד במשרה חלקית במפעל כותנה, ועזבה את בית הספר בגיל 13, אז החלה לעבוד במשרה מלאה במשך כ-12 שעות ביום.
קני איבדה את אחת מאצבעותיה בתאונת עבודה.
היא נשארה במפעל במשך כ-15 שנים, החלה להיות פעילה חברתית, קראה ספרים רבים והלכה לכנסייה באופן קבוע, שם שרה במקהלה.
לאחר מותה הפתאומי של אמה בגיל 53, קני הפכה לפעילה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי לאחר ששמעה נאום של טרסה בילינגטון-גרייג וכריסטבל פנקהרסט.
פנקהרסט הזמינה את קני לביתה, והשתיים נפגשו לעיתים קרובות כדי שקני תוכל להתאמן בדיבור בפני קהל ולנאום בעצמה על זכויות הבחירה לנשים.
במהלך עצרת תמיכה של המפלגה הליברלית, קני ופנקהרסט קראו קריאות גנאי אל עבר וינסטון צ'רצ'יל ואדוארד גריי.
הן גורשו מהעצרת ונאסרו; פנקהרסט נעצרה על תקיפת שוטר, וקני הוחזקה במעצר במשך שלושה ימים שלקחה חלק בהתפרעות.
קני ומיני בלדוק הקימו את הסניף הראשון של איגוד הנשים בלונדון, ונעצרה פעם נוספת יחד עם פעילות נוספות לאחר שניסו לקבוע פגישה עם שר האוצר של בריטניה.
לקני הוצע מאסר למשך שישה חודשים או הימנעות מהפגנות למשך שנה אחת.
קני והפעילות האחרות בחרו במאסר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אמלין פנקהרסט קראה לאיגוד להפסיק עם הפעולות המיליטנטיות נגד ממשלת בריטניה ובמקום זאת להביע תמיכה בבריטניה במהלך הלחימה ולהתנדב לעבוד במשרות שנחשבו גבריות, מאחר שרוב הגברים היו עתה בחזית.
חברות האיגוד יצאו למסע גיוס של נשים, וקני הרחיקה לכת מבריטניה, וניסתה לגייס נשים גם בצרפת ובארצות הברית.
לאני היו חברות קרובות רבות בקרב הסופרג'יסטיות, אך לא ברור אם היה לה קשר רומנטי עם מי מהן.
קני נישאה ב-1918 לאחר שעבר החוק שהתיר זכות בחירה לנשים מעל גיל 30. היא מתה מסכרת ב-1953 והאפר שלה פוזר בצפון-מערב אנגליה.
ב-1999 נחנך פסל לכבודה של קני ליד בית העירייה הישן באולדהאם.
שמה ותמונתה של קני (ושל 58 מתומכי זכות הבחירה לנשים, ביניהן כריסטבל פנקהרסט) נחקקו על פסלה של מיליסנט פוסט בכיכר הפרלמנט ונחשפו בטקס חניכה ב-2018.
אננקוס (שם מדעי: Anancus; מיוונית: "an" - רחב, מלטינית: "ancus" - מעוקל.
כלומר: "עיקול רחב", שם המתייחס למבנה השיניים) הוא סוג של פילאי נכחד, אשר חי במשך הנאוגן עד הפליסטוקן שלפני 7-1.8 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו ברחבי אפריקה (בדרום ומזרח היבשת), אירופה (בבולגריה, יוון, ספרד, איטליה, מולדובה, רומניה, סלובקיה, סלובניה, אוקראינה וצרפת) ואסיה (בהודו, טורקיה וקזחסטן).
הוא הוגדר לראשונה ב-1855 ובסוג הוגדרו מינים רבים.
במראהו פילאי זה היה קרוב לבני משפחת הגומפותריומיים והשתייך למשפחה ובהמשך הועבר למשפחת הפיליים הקיימים.
כיום (החל מ-2009) מקבצים אותו תחת משפחה חדשה בשם אננקידיים, אף שיש המסווגים אותו כחלק מהגומפתריומים עד היום.
האננקוס דמה יחסית לפיל מודרני והגיע לגובה 3 מטרים בכתפיים ולמשקל של 5 טון בממוצע.
ואולם הרגליים שלו היו די קצרות ומבנה החטים שלו היו ארוכים מאוד - עד 4 מטרים והיו ישרים בשיפוע כלפי מטה.
ייתכן כי שימשו לפיל זה כהגנה.
מבנה שיניו מרמז שהוא ניזון מליחוך עלים של שיחים ועצים ולא ניזון מעשב.
הדבר התאים במהלך רוב המיוקן והפליוקן אך נראה שבפליסטוקן הערבות השופעות פינו את מקומם לשטחי עשב יבשים יותר ואולי הדבר הוביל להכחדתו.
"אנס בדרכך" (בספרדית: Un violador en tu camino) הוא מיצג פמיניסטי נגד אלימות כלפי נשים שמקורו בצ'ילה.
המיצג, המשלב שיר מחאה ופלאש מוב, ידוע גם כ"האנס הוא אתה" (El Violador Eres Tú), כשם שורה החוזרת בו מספר פעמים.
במיצג מובעת ביקורת כלפי הפטריארכיה כגורם לדיכוי נשים, וכנגד תרבות האונס.
המיצג בוצע בהפגנות נשים ברחבי העולם, בין היתר במקסיקו, קולומביה, צרפת, טורקיה, ספרד, בריטניה וישראל.
שם המיצג מתייחס לסלוגן "חבר בדרכך" (Un amigo en tu camino) שהיה בשימוש המשטרה הצ'ילאנית הלאומית (ה-Carabineros de Chile) בשנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-20 בנובמבר 2019 בוצע המיצג לראשונה, בעיר ולפראיסו, בירת מחוז ולפראיסו, צ'ילה.
הוא זכה לפרסום לאחר שבוצע על ידי הקולקטיב הפמיניסטי Las Tesis ברחבת בית המשפט העליון של צ'ילה, במהלך אירועי יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים.
ההשראה למיצג הגיעה מהוגת הדעות הפמיניסטית ריטה לאורו סגאטו, שרעיונותיה הניעו אותן ליצור פלאש מוב שמראה שאונס הוא לא רק פשע כלפי נשים אינדיבידואליות, אלא ביטוי לבעיה חברתית גדולה יותר.
בשנת 2020 הופיעו חברות הקולקטיב LASTESIS ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100, על פועלן בהקשר של המיצג.
אנני לואיזה רובינסון סווינרטון הייתה ציירת בריטית, הידועה בעיקר בזכות עבודות הדיוקן והסמליות שלה, אך גם הייתה ציירת נופים בעלת יכולת.
אנני לואיזה רובינסון נולדה בהולמה, מנצ'סטר בשנת 1844. הוריה היו פרנסיס רובינסון, עורך דין, ואן סנדרסון.
היא יצרה ומכרה תמונות בצבעי מים כדי להוסיף להכנסות המשפחה בתקופה כלכלית קשה.
אמילי, אחותה, הייתה גם אמנית.
משנת 1871, סווינרטון התאמנה בבית הספר לאמנות במנצ'סטר.
היא זכתה בפרס זהב ומלגה לציורי שמן וצבעי מים.
בשנים 1874–1876 לקחה שיעורי אמנות ברומא יחד עם חברתה האמנית, איזבל דאסר.
לאחר מכן שתי הנשים למדו באקדמיה ז'וליאן בפריז משנת 1877 עד 1880. סווינרטון הושפעה מיצירותיו של ז'ול בסטיאן-לאפה.
היא התגוררה במנצ'סטר בשנת 1880. משנת 1882 התגוררה בלונדון.
סווינרטון ציירה דיוקנאות, דמויות, יצירות סמליות.
ג'ורג' פרדריק ווטס ואדוארד ברן-ג'ונס היו תומכי הקריירה שלה.
לדברי לינדה מוריי, "היא הושפעה רבות מווטס, ורבים מהנושאים שלה היו מהסוג האלגורי או הסמלי שהיו חביבים עליו.
הרישום שלה היה סולידי, והיא השתמשה בצבע רענן ושבור, שחיבר אותה עם אימפרסיוניזם." בקטלוג בתערוכה בגלריית טייט נכתב כי "אנני סווינרטון, הייתה אחת הציירות הנועזות ביותר של עירום, ולעיתים קרובות ציוריה זעזעו את הצופים עם דמויותיה המצוירות היטב".
עבודותיה של סווינרטון שילבו היבטים של נאו-קלאסיציזם, קדם רפאליזם ואימפרסיוניזם, היא הייתה גם מיומנת בציור ילדים.
בשנת 1879 הקימו שתי הנשים את אגודת הציירות של מנצ'סטר שהציעה חינוך לנשים לאמנות תערוכות.
סווינרטון ציירה את דיוקנה של דאסר, שהוצג בשנת 1880 באקדמיה המלכותית לאמנויות, והוא ניתן לגלריה לאמנות במנצ'סטר.
היא הייתה האישה השנייה שישבה בוועדת תערוכת הסתיו של ליברפול בשנת 1895.
סווינרטון הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1879 עד 1886 ואז 1902 עד 1934. ג'ון סינגר סרג'נט העריך ורכש את עבודותיה.
הוא המליץ לבחירתה בשנת 1922 כאישה הראשונה באקדמיה המלכותית מאז המאה ה-18.
עבודותיה של סווינרטון הוצגו גם בתערוכות לאומיות ובינלאומיות אחרות, בהן אברדין, מנצ'סטר, שיקגו ופיטסבורג.
בשנת 1893, התמונה "פלורנס נייטינגייל" הוצגה בתערוכת נשים בתערוכה העולמית בשיקגו.
סווינרטון נכללה בתערוכת "נשים בפריז 1850–1900".
היא הייתה תומכת פעילה בתנועת זכויות לנשים באותה תקופה, והייתה חתומה על ההצהרה של האיגוד הלאומי לשוויון זכויות לנשים בשנת 1889. היא לא הייתה 'פמיניסטית' במובן המודרני, או סופרת פעילה, אם כי תמכה בבירור במטרות האלה.
היא פגשה את הפסל ג'וזף ויליאם סווינרטון, בשעה ששניהם חיו ברומא.
הם התחתנו בשנת 1883 והתגוררו בעיקר ברומא.
היה להם סטודיו בשפרד בוש בלונדון.
ראייתה של סווינרטון הידרדרה בשנותיה המאוחרות.
לאחר מות בעלה, היא גרה בצ'לסי, לונדון ורומא, לפני שהתיישבה לבסוף באי האילינג, אנגליה.
אנני אדסון טיילור הייתה מורה אמריקאית שב-24 באוקטובר 1901, יום הולדתה ה-63, הייתה לאדם הראשון ששרד נפילה ממפלי הניאגרה בחבית.
על אף שהמניע שלה היה כלכלי, לא הרוויחה הרבה כסף מהתנסות זו.
אנני אדסון טיילור נולדה ב-24 באוקטובר 1838, באובורן ניו יורק.
היא הייתה אחת משמונת הילדים שנולדו למריק אדסון ולוקרטיה ורינג.
אביה, בעל טחנת קמח, נפטר כשהייתה בת שתים עשרה.
הוא הוריש למשפחה מספיק כסף כדי לנהל חיים נוחים.
אנני הייתה מורה (היא קיבלה את התואר בהצטיינות במסלול בן ארבע שנים).
במהלך הלימודים פגשה את דוד טיילור ונישאה לו.
היא ילדה ילד שמת כתינוק.
מעט לאחר מכן, בעלה נפטר.
אחרי שהתאלמנה החליפה מספר משרות ומקומות מגורים.
לבסוף התיישבה בביי סיטי שבמישיגן, שם רצתה להיות מורה לריקוד.
מאחר שלא היו בתי ספר לריקוד בעיר באותו הזמן, היא פתחה בית ספר משלה.
בהמשך עברה ל סאולט סט.
marie) ב-1900 בשביל ללמד מוזיקה.
משם היא עברה אל סן אנטוניו שבטקסס, משם היא וחבר נסעו למקסיקו סיטי כדי למצוא עבודה.
לאחר שנכשלה חזרה לביי סיטי.
מתוך כוונה להבטיח רווחה כלכלית בשנותיה המאוחרות, החליטה טיילור להיות האדם הראשון לשוט את מפלי הניאגרה בחבית.
טיילור השתמשה בחבית מותאמת אישית שנוצרה מעץ אלון וברזל, ורופדה במזרן.
חלו עיכובים בייצור החבית משום שאיש לא רצה להיות חלק מהתאבדות פוטנציאלית.
יומיים לפני הניסיון של טיילור שלחו חתול בתוך החבית מעבר למפלי הפרסה בשביל לבדוק אם החבית תישבר.
בניגוד לשמועות, החתול שרד את הצלילה אך דימם מהראש, ושבע עשרה דקות לאחר מכן הצטלם עם טיילור.
באוקטובר 24 ,1901 ביום ההולדת השישים ושלושה שלה החבית הונחה בצד סירת משוטים, טיילור קפצה פנימה עם כרית המזל שלה, בצורת לב.