tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בייחוד שונאת אותו ידידתה הקרובה של אמילי, אווילין.
הגבירה נרצחת בליל יום שלישי, 17 ביולי.
אמילי אינגלתורפ מצלצלת בפעמון ורוב דיירי הבית רצים לחדרה.
ד"ר באורשטיין, מכר המשפחה, עובר במקרה ליד האחוזה ונכנס לחדר כשהוא שומע על מה שקרה.
הד"ר באורשטיין מנסה להחיות אותה ללא הצלחה.
הוא מספר לד"ר וילקינס, רופאה האישי של אמילי אינגלתורפ, על העוויתות.
נתיחת הגופה מגלה שסיבת המוות היא הרעלת סטריכנין.
לא ברור איך הגיע הסטריכנין אל גופה של אמילי – האם דרך הקקאו, הקפה, האוכל או התרופה שנוהגת אמילי לקחת.
הייסטינגס פוגש במפתיע את חברו הרקול פוארו, פליט מלחמה בלגי ובלש דגול ויחד הם מנסים לפענח את התעלומה.
בתחילה חושדים כולם באלפרד אינגלתורפ ובאופן מוזר מתגלות עוד ועוד ראיות התומכות בכך שהוא המרעיל.
הוא גם מתנהג בצורה מחשידה ונצפה רוכש סטריכנין בבית המרקחת.
המשטרה כבר מתכננת לעצור אותו אך הרקול פוארו מתערב ומגלה שיש לו אליבי לשעת מתן הסטריכנין המשוערת.
לאורך כל הספר, פוארו מקדים את הייסטינגס בחשיבה, על אף ששניהם נמצאים יחד בחקירות.
הייסטינגס חושד כמעט בכל הדמויות המוצגות בספר, כל אחת בתורה, שרצחה את ה"גבירה".
לאט לאט מתגלים מניעים כספיים ורגשיים שונים של הדמויות המעורבות.
הייסטינגס מגלה שסינתיה יכלה להרעיל את התרופה שלוקחת הגבירה מדי יום.
לאורנס וג'ון נמצאים שניהם בבוץ כלכלי.
ג'ון נראה מסתובב עם צעירה בשם מרת רייקי.
מרי קוואנדיש נראתה מסתובבת לבדה בחברת מר באורשטיין.
הגבירה נשמעה בבירור רבה עם בעלה.
אחד מספלי ארוחת הערב, שחשוד כדרך ההרעלה, אבד.
ולבסוף נמצא שהגבירה ערכה צוואה חדשה ערב הרעלתה, וכן נמצאו שרידי הצוואה באח.
הד"ר באורשטיין נאסר באשמת ריגול לטובת גרמניה.
לבסוף מוחלט להעמיד את ג'ון קוואנדיש לדין.
הוא היורש לפי צוואתה האחרונה של מרת אינגלתורפ וכן ישנה עדות המצביעה על כך שהוא התחזה לאלפרד אינגלתורפ ורכש את הסטריכנין תחת זהות זו.
מרי אשתו זונחת את הד"ר באורשטיין, עוברת לגור בדירה שכורה בלונדון יחד עם ג'ון ומתכננת בלהט את ההגנה.
הרושם המתקבל מהמשפט הוא שלג'ון ולאורנס מניעים שווים לרצוח את הגבירה ולכן המושבעים מזכים את ג'ון מחוסר ראיות וכנראה מחשש שלאורנס הוא הרוצח אחרי הכל.
קפיטן הייסטינגס – קצין בריטי בדימוס המספר את פרטי העלילה בגוף ראשון.
הרקול פוארו – בלש בלגי ידוע, פותר את התעלומה.
אמילי אינגלתורפ – עשירה זקנה, אמם החורגת של ג'ון ולאורנס קוואנדיש.
אלפרד אינגלתורפ – בעלה הצעיר של אמילי.
ג'ון קוואנדיש – בנה החורג של אמילי ובנו של רוכש האחוזה.
מרי קוואנדיש – אשתו של ג'ון.
לאורנס קוואנדיש – רופא ומשורר.
סינטיה מורדוק – צעירה בת טיפוחיה של אמילי אינגלתורפ, מתגוררת באחוזה.
רוקחת ומכינה את התרופות של אמילי.
דוקטור באורשטיין – מומחה עולמי ברעלים, גרמני.
אוולין הוארד – ידידתה של אמילי.
שבועון הביקורת הספרותי The Times Literary Supplement מתאריך 03 בפברואר 1921 נתן לספר ביקורת חיובית נלהבת וכך גם עיתוני ביקורת ספרותיים רבים אחרים.
"הרצח המסתורי בסטאייל" עובד כפרק מיוחד בן 103 דקות של הסדרה הבריטית "פוארו מאת אגתה כריסטי", ב-16 בספטמבר 1990, כדי לחגוג מאה שנים להיוולדה של כריסטי.
בארצות הברית הסדרה שודרה תחת השם "פוארו".
העיבוד ברובו נאמן למקור אף על פי שד"ר באורשטיין ודמויות נוספות לא מופיעות בו.
הספר עובד לסדרה בת 5 פרקים ברדיו 4 של ה-BBC הבריטי בשנת 2005. הסדרה שודרה אחת לשבוע החל מיום שני, 5 בספטמבר עד ליום שני, 3 באוקטובר בין השעות 11:30–12:00 בבוקר.
ב-14 בפברואר 2012, התיאטרון האמריקאי Great Lakes Theater, השני בגודלו בצפון אוהיו, הציג לראשונה הצגת תיאטרון בת 65 דקות המבוססת על הספר.
הרצח בסניף בנק הפועלים בבאר שבע התרחש ב-20 במאי 2013, באחד מסניפי בנק הפועלים שבבאר שבע.
באירוע זה נרצחו ארבעה בני-אדם ונפצעו שלושה נוספים, לאחר שאיתמר אלון, תושב העיר, נכנס לסניף הבנק, פתח בירי לעבר הנוכחים במקום ואף לקח עובדת בסניף כבת ערובה.
מאוחר יותר, עם הגיעם של שוטרי משטרת ישראל לאזור הסניף, התאבד אלון.
זהו אירוע הרצח הראשון ומרובה הקורבנות שנעשה בבנק במדינת ישראל.
הרוצח, איתמר אלון, תושב באר שבע בן 39, שירת כקצין בחיל ההנדסה.
בהמשך שירותו עבר למשמר הגבול, שם שירת ביחידת הסיורים המשותפים עם שוטרי המשטרה הפלסטינית באזור טולכרם.
עם סיום שירותו הצבאי חזר לגור בבית הוריו בבאר שבע, והחל לעבוד באבטחת מוסדות חינוך בעיר וכקצין ביטחון בעיריית באר שבע.
בשנת 2002 נקלע לאירוע פיגוע ירי שבוצע על ידי שני מחבלים פלסטינים, והרג את אחד המחבלים באמצעות ירי מאקדחו.
באותה שנה פוטר מעבודתו בעירייה על רקע התנהגות משונה.
אלון שירת כמפקד מחלקה בגדוד מילואים, אך הועבר לגדוד עורפי של פיקוד העורף על רקע התנהגות תוקפנית במיוחד וחוסר שיקול דעת.
בהמשך, קיבל פטור משירות מילואים.
בשנת 2011 ביקשה המשטרה לשלול ממנו את רישיון האקדח הפרטי, לאחר שהיה מעורב בסכסוך שכנים ונחשד באלימות כלפי הוריו.
אלון טען כי הוא מאוים על רקע עברו הצבאי, והנשק דרוש לו להגנה עצמית.
לאחר דיון בבקשה בבית המשפט נותר האקדח בידי אלון.
במאי 2013 נחסם כרטיס האשראי של אלון בעקבות חוב של כמה אלפי שקלים בחשבון הבנק שלו.
הוא פנה לסניף בבקשה להגיע להסדר חוב שיאפשר לו המשך שימוש בכרטיס, אך נענה בשלילה.
שעות אחדות לאחר הסירוב, חזר לסניף עם אקדחו והחל במסע הירי.
ב-20 במאי 2013, סמוך לשעה 13:00 נכנס איתמר אלון לסניף בנק הפועלים ברחוב יוהנה ז'בוטינסקי בשכונת נווה זאב שבבאר שבע.
הוא היה מצויד באקדחו הפרטי מסוג גלוק והחל בירי מכוון שממנו נרצחו ארבעה בני אדם (מנהל הסניף, סגנו, ושני לקוחות), ושלושה נוספים נפצעו.
לאחר מכן אלון לקח את אחת מעובדות הבנק כבת ערובה, והסתגר עימה בתא השירותים.
תוך כשלוש דקות מתחילת הירי הגיעו שוטרים לסניף הבנק, והחלו בניסיון לאתר את היורה ובחילוץ הנפגעים.
אחד הפצועים פונה כשהוא אזוק, עקב חשד שווא שהוא אחד היורים.
שוטר ירה כדור בודד אל תוך תא השירותים שבו הסתתר אלון עם בת הערובה.
עד השעה 14:02 ניסו השוטרים לשוחח עם אלון, וניסיונות אלה הסתיימו כאשר אלון ירה בעצמו, ובת הערובה יצאה מתא השירותים וסיפרה לשוטרים על מצבו.
אלון נלקח לבית החולים סורוקה, ושם מת מפצעיו.
בכניסה לסניף בנק הפועלים בבאר שבע שבו אירע הרצח, הוקמה גינת זיכרון, ובצומת הסמוך לסניף קרוי מעגל התנועה בשם "כיכר הארבעה" על שם ארבעת הנרצחים באירוע.
הרציף המערבי הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ברנאר-מארי קולטס.
"הרציף המערבי" נכתב לפי הזמנת ה"קומדי פרנסז" ב-1985.
המחזה הועלה לראשונה ב- Théâtre Nanterre-Amandiersבין ה-24 באפריל 1986 ל-29 ביוני 1986 בבימויו של פטריק שרו.
שיחקו בו בין השאר מריה קזרס, ז'אן מארק טיבו, ז'אן פול רוסיון, קתרין ייגל ואיזק דה בנקולה.
המחזה מתרחש בהאנגר שיצא מכלל שימוש בנמל הישן, שבינו לבין מרכז-העיר חוצץ נהר, ברובע נטוש של עיר נמל מערבית גדולה.
מוריס קוך בן הששים נוסע להאנגר במכוניתו ביחד עם אשתו מוניק פונס בת הארבעים ושתיים.
מוריס עוזב את אשתו לבדה באוטו, אומר לה לחזור לביתה ויוצא לכיוון הנהר, במטרה לשים קיץ לחייו, ואומר שהוא יחזור מאוחר יותר הבייתה.
הסיבה לכך היא שהוא ניהל פיקדון כספי של נזירות והכסף נעלם מבלי שהוא יודע להיכן, מה שמטיל כתם על שמו הטוב ומבייש אותו.
בהגיעו לשם הוא פוגש את שארל בן העשרים ושמונה ואת עבאד שחור העור בן השלושים.
מוריס מנסה לשכנע את שארל ועבאד, חברים ומהגרים שעובדים ביחד, שיעזרו לו להתאבד.
מוניק נשארת במקום כי היא חוששת לבעלה, שאינו יודע להסתדר לבדו.
הרציף המערבי בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
תיאטרון באר שבע – הצגת בכורה: 28 ביולי 1996
יוצרים: מתרגם – דורון תבורי, במאי – גדי רול, מעצב תפאורה - איתן לוי, מעצבת תלבושות - ברברה הניצקה, מלחין - אלדד לידור, מעצב תאורה - ז'אן לוק שאנונה.
שחקנים: חנה מרון, אלון אבוטבול, ח'ליפה נאטור, גדליה בסר, לאורה ריבלין, לונה יקר, שבתאי קונורטי, דורון תבורי – עבאד.
בית צבי - הצגת בכורה: 4 בפברואר 2018
הרצל טובי (נולד ב-3 ביולי 1973 בגיברלטר) הוא שחקן ישראלי.
טובי נולד בגיברלטר בממלכה המאוחדת, עלה לישראל עם אימו כשהיה בן שלוש וחצי, וגדל כבן יחיד.
את ילדותו העביר בנתניה, שם גדל עד גיל 19, עת התגייס לצה"ל.
שבועיים לאחר תום שירותו הצבאי, נסע טובי ללונדון ללימודי משחק בבית הספר לדרמה "The Arts Educational Schools" וסיים את לימודיו ב-1998. אחרי לימודיו, עבד בתיאטראות פרינג' בבריטניה.
הוא התגורר באנגליה במשך שש וחצי שנים, ובשנת 2000 למד באוניברסיטת לונדון לימודי דת השוואתית ולאחר מכן המשיך בלימודי יחסים בין-לאומיים.
בשנת 2001 החליט טובי להגר לארצות הברית.
זמן קצר אחרי הגעתו, ב-2003, לוהק לשחק בתפקיד אורח בפרק סיום של העונה השנייה בסדרה המצליחה "המגן" (The Shield).
כחצי שנה לאחר מכן הוזמן שוב לשחק בפרק של פתיחת העונה השלישית של "המגן".
בשנת 2007 שיחק בסרט האמריקאי "The Returning".
ב-2008 לוהק טובי לקומדיה "אל תתעסקו עם הזוהן" בכיכובו של אדם סנדלר, כמפקדו של הזוהן.
בשנת 2009 שיחק בסרט האימה האמריקאי "אוויר מת" (Dead Air), לצדו של נוויד נגהבאן.
בשנת 2012 שיחק בסרט הדרמה בכיכובו של שון אסטין "אהבה מדהימה" בתור צדקיה.
בשנת 2013 שיחק בסרט הפעולה "Blood Shot" בתור עלי.
בשנת 2017 השתתף בסרט "מחיר לחופש" (Price For Freedom), שוב פעם לצדו של נגהבאן.
לאחר מכן, השתתף במותחן הפוליטי "משימה חשאית בדמשק" (Damascus Cover), בכיכובו של ג'ונתן ריס מאיירס ושל ישראלים אחרים ביניהם צחי הלוי, יגאל נאור, נטע ריסקין ואקי אבני.
ב-2012 טובי לוהק לסדרה עטורת הפרסים "הומלנד", לפרק הבכורה של העונה השנייה אשר צילמה את חלק מהפרק בארץ.
ב-2017 שיחק בשני פרקים בסדרת הנוער "אקדמיית החממה" של רשת נטפליקס, שהיא גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית "החממה".
בשנת 2022 החל הרצל לעבוד עם הבמאי דני איי שאיתו צילם 4 סרטים:
'ברדיוב' - בכיכובו של רוברט דווי.
שם הרצל משחק דר' ברט איב, רופא סלובקי חסיד אומות העולם שנחלץ לעזרתם של 140 בנות יהודיות ובעזרת תחבולה של הקהילה היהודית, מציל את חייהן.
'ההימור המושלם' - בכיכובו של דייוויד ארקט, דני א.
שם הרצל משחק את פטר גסוּ, הבעלים של הקזינו הגיאורגי שמשתלט על המיזם המחתרתי של הדמויות של דייוויד ארקט ודני א.
'12 שעות באוקטובר' - בכיכובם של מרינה מקסימיליאן, דורון בן דויד, יעקב זאדה דניאל, הדר שטרית והרצל טובי אשר מגלם את ראש יחידות הנוחבות של החמאס שפולשות לישראל ב-7 באוקטובר 2023. הסרט יהיה זמין לצפייה ב-6.1.2026 ב-iTunes, Amazon Prime ועוד.
יש לציין שהסרט נועד לקהל בארה"ב ולא לקהל הישראלי שבשלב זה טרם בשל לצפייה בתוכן.
'תדר הפחד' - בכיכובם של מרינה מקסימיליאן, דורון בן דויד, אקי אבני, דניאל פיק טרנטינו והרצל טובי אשר מגלם את פעיל החזבאללה שסוגר את העסקה מול חברת הקש שהמוסד הישראלי הקים בכדי להכין את התשתית למבצע הביפרים של המוסד הישראלי.
במקביל לעבודות המסך, שיחק הרצל גם בתיאטרון "שייקספיר ירושלים", בתפקידים שייקספיריים בשפה האנגלית בהצגות שרצו ברחבי ישראל.
בשנת 2011 שיחק בסדרת הטלוויזיה "עספור", מבית היוצר של חנן סביון וגיא עמיר, בעונתה השנייה של הסדרה בתור המתנקש האלג'יראי ג'ורג'.
באותה שנה שיחק בסדרת הנוער "חצויה - הדבר האמיתי" בניקלודיאון בתפקיד של מפיק אמריקאי, דובר אנגלית.
מאז 2013 הוא משתתף בסדרה הקומית המצליחה "שנות ה-80" ברשת 13, בתפקיד שוקי חלבי העבריין.
באותה שנה שיחק בסרט הקומי "לצוד פילים" שביים רשף לוי, ובשנת 2014 בסרט הדרמה "מנפאואר" לצדו של יוסי מרשק.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקולנועי "אבינו" בבימויו של מני יעיש בתפקיד רמי בן אבו, ושיחק בסרטו של אמיל בן שמעון "ישמח חתני", שזכה להצלחה לאומית ובינלאומית.
בשנת 2018 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "צומת מילר" בתפקיד אורח, והשתתף בסדרה הפשע של HOT "מלכות" בכיכובה של ריטה, בתור העבריין מאיר כהן צדק.
כמו כן, גילם את הבלש סרנו בסדרת הדרמה "הרמון" שיצרו גדי טאוב, הדר גלרון וענת ברזילי לרשת 13.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד אורח בסדרה של כאן 11 - שב"ס.
בשנת 2021 השתתף בסדרה ישמח חתני.
בשנת 2022 חזר לשחק את "שוקי חלבי" מהסדרה שנות ה-90, ושיחק מספר דמויות שונות בסדרה "פשע לא מאורגן" בקשת 12.
בשנת 2023 שיחק גם בסרט "ההילולה" בתפקיד שוקי חלבי.
במאי 2023 עלתה לשידור סדרת הדגל של יס - "אלף", אשר שואבת השראה מאירועים היסטוריים שהתחוללו בבית הנשיא בזמן כהונתו של משה קצב, בה שיחק בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בפרשה.
בשנת 2024 השתתף בפרק השלישי בעונה השלישית בסדרה "מנאייכ", בתפקיד יורם דנגור, "שב"כניק שראה כבר הכל".
ביולי של אותה השנה עלה לאקרנים הסרט "כיסופים", של הבמאית קרן נחמד, בהשתתפות סוול אריאל אור, יהונתן וילוז'ני ואדם גבאי.
בנוסף, צפויה לעלות הסדרה של הוט - "הראיס", מפרי עתו ובבימויו של ציון רובין (תאג"ד), המגוללת את סיפורם של חבורת צעירים מהעיר עכו.
בשנת 2025 שב לגלם את דמותו של שוקי חלבי בסרט "ההילולה 2 – החתונה".
בימים אלה (דצמבר 2025) הרצל מצלם את הסרט 'מעבר לגדר', בבימויו של אמיל בן שמעון, שבו הוא משחק את סנ"צ אשר צוברי.
הסרט מספר על רצח שאירע במחוז ש"י אך סווג על ידי המשטרה כהתאבדות.
אחרי מאבק ממושך של אלמנת המנוח (משוחקת על ידי סוזנה פפיאן), התיק נפתח מחדש ובעזרת ראיות שהאלמנת המנוח עצמה מספקת למשטרה, נקבע שהאירוע התחולל על רקע פלילי/לאומני ולא מקרה התאבדות.
טובי נשוי לאלה ואב לשניים.
תקופההצגהתפקידהערותלא צויןהצגות שייקספיריותתפקידים שייקספירייםתיאטרון שייקספיר ירושלים, באנגלית
הרצל בוקר (בוקובזה) (24 בספטמבר 1952 - 30 במאי 2015) היה ראש המועצה המקומית מטולה.
שירת בצה"ל ובין השאר היה קצין אג"ם בחטיבה 769. ביולי 1982, כחודש לאחר תחילת מלחמת לבנון הראשונה, התמנה למפקד גדוד 931 של הנח"ל.
תחת פיקודו השתתף הגדוד בכניסה לביירות, ומיד לאחר מכן סיים את תפקידו בגדוד, באוקטובר 1982. שימש קצין אג"ם אוגדה 91 במשך כשנתיים.
בתפקידו הבא מונה לסמח"ט החטיבה המזרחית של צד"ל תחת היק"ל ולמעשה נמנה עם מקימיה - בפועל שימש כמח"ט.
לאחר מכן שימש כשנתיים מפקד גזרת שכם עד לשחרורו מצה"ל בשנת 1993, בדרגת סגן-אלוף.
בתקופה שבה שירת כמג"ד עבר להתגורר במטולה.
בשנת 1993 מונה למזכיר המועצה המקומית מטולה ושימש בתפקיד זה במשך 11 שנים.
בשנת 2004 פוטר על ידי ראש המועצה דאז קובי כץ.
בוקר תבע בבית הדין האזורי לעבודה את המועצה וראשה על פיטוריו, ובית הדין קבע כי בתהליך הפיטורים נמצאו פגמים, ואף שאין לבטל את ההחלטה, בוקר זכאי לפיצוי בסך 10,000 ש"ח.
בשנת 2008 התמודד על ראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן, ונבחר.
ניצחונו תואר כניצחון נציג המתיישבים החדשים על נציג החקלאים הוותיקים.
בנובמבר 2010 הגיש בוקר תביעת לשון הרע נגד המקומון "ידיעות קריית שמונה", בטענה שהמקומון פרסם כתבה מכפישה אודותיו.
בבחירות בשנת 2013 נבחר לקדנציה שנייה.
בשנה וחצי האחרונות לחייו חלה בסרטן.
ב-30 במאי 2015 נפטר מן המחלה, והובא למנוחות בבית העלמין במטולה .
השאיר אחריו את רעייתו רחלי ושלושה ילדים.
הרצל - קריאה חדשה הוא ספר מאת יצחק וייס העוסק בזהות היהודית של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
הספר מבוסס על שמונה שנות עבודה, ווייס טוען בו כי הרצל היה מחובר לשורשיו היהודיים ולא מתבולל.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2006 בצרפתית, תורגם ויצא לאור בעברית בשנת 2008, ולאנגלית בשנת 2014.
ד"ר יצחק וייס הוא רופא שיניים, יליד צרפת 1938 וניצול שואה.
עלה ארצה בשנת 1972 ומתגורר מאז בירושלים.
היה נשוי לאמנית איזאבל וייס.
הספר עוסק בזהות היהודית של הרצל ובקשר שבין הרצל ליהדות.
וייס טוען בספר כי דמותו והגותו של הרצל סולפה עם השנים ותווית המתבולל שהוצמדה לו רחוקה מן האמת.
הוא מצטט את עמוס אילון, אחד הביוגרפים הישראלים הראשונים של המנהיג הציוני, שקבע ב-1977 כי "בישראל של היום, בשביל רבבות הרצל הוא פשוט שם רחוב".
הוא מוסיף כי גם הרצל, עוד בעודו בחיים, היה מודע לכך שתוכניתו ורעיונותיו סולפו לא רק על ידי מתנגדיו אלא אפילו על ידי תומכיו.
כך, קצת קודם הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897) הוא כותב: "התרגלתי שמעוותים אותי עד כדי כך שאני ממש מופתע כשפעם ועוד במקרה, דברי לא מסולפים".
בשנת 1934, ברל כצנלסון, אחד מהוגי הדעות של תנועת הפועלים הציונית, כתב גם כן כמין נבואה, ש"במציאות של היום אנו נתקלים לא פעם בסילוף דמותו של הרצל, סילוף בזדון או בחוסר ידיעה".
ההיסטוריון פרופסור בן ציון נתניהו ביטא מאוחר יותר את אותו חשש.
וייס מפריך בספרו את הדעה הרווחת לפיה הרצל היה יהודי מתבולל, ומציג בספרו מחקר המבוסס על כתביו של הרצל עצמו, לפיו הרצל היה מחובר לזהות ולשורשיו היהודיים.
וייס מוכיח כי מוצאו של הרצל דווקא ממשפחה בעלת הכרה יהודית איתנה וגאה.
סבו היה יהודי אורתודוקסי ובן בית אצל הרב יהודה אלקלעי, אביו היה יהודי שומר מסורת ולהוריו אף היו מקומות קבועים בבית הכנסת.
הוריו של הרצל עודדו את בנם בעשייתו הציונית וגם תמכו בה כספית.
גם בנאומו בפתיחת הקונגרס היהודי הראשון ב-19 באוגוסט 1897, הצהיר הרצל כי "הציונות היא שיבה אל היהודיות (על פי וייס - לא יהדות במובן הדתי, אלא יהודיות במובן הזהות היהודית, שאינה קשורה בהכרח לקיום מצוות ואינה עומדת בסתירה לו) עוד לפני השיבה אל ארץ-היהודים".
המיתוס השני בו עוסק הספר, הוא הטריגר של הרצל לעיסוק בשאלה היהודית.
בספרו טוען וייס כי בניגוד למה שנהוג לחשוב, פרשת דרייפוס לא הייתה הטריגר להרצל לעסוק בשאלה היהודית.
לטענתו, הבעיה היהודית והאנטישמיות החלה להעסיק את הרצל לפחות 13 שנה לפני שהחלה פרשת דרייפוס, וכבר ב-1882 זועזע מספרו של האידאולוג האנטישמי אויגן דירינג, "השאלה היהודית כשאלת גזע, מנהגים ותרבות".
לפי וייס, הבעיה עינתה את הרצל במשך 13 שנה, עד שמצא את פתרונה וניסח אותו בספרו "מדינת היהודים".
הפרוכת המעוטרת בסמלי מגן דוד, אריה יהודה ושבעה כוכבים נעלמה לאחר טקס הקבורה ונמצאה בשנת 2019, לאחר 70 שנה מיום היעלמה, ולאחר מספר ניסיונות חיפוש כושלים לאורך השנים, במחסני קק"ל בתל אביב.
משה שרף (הארכיון הציוני המרכזי) כתב כי "ד"ר וייס זורה אור על פן מסוים במרקם ההגותי והציוני של הרצל אשר לא נחקר מעולם"; פרופ' יהושע סילביו ישועה (אוניברסיטת תל אביב) כתב: "הלהט והבקיאות שיצחק וייס השקיע בספרו מעודדים הסתכלות מחודשת בדמותו ובפועלו של הרצל והערכה מחודשת של המפעל הציוני".
ד"ר עמנואל נכון (אוניברסיטת תל אביב) כתב: "יצירה שרמתה גבוהה ביותר, מהווה תרומה חשובה להכרת דמותו של הרצל".
יוסי אחימאיר (מכון ז'בוטינסקי) כתב שהספר הוא "מסע מרתק, חשוב, מקורי וכתוב היטב".
ד"ר יוחנן מנור כתב: "הספר הוא הבהרה חשובה וחיונית של ההיסטוריה היהודית והאנושית".
המשורר חיים גורי כתב: "הקריאה בספר עוררה בי פליאה והתרגשות".
העיתונאית עדנה קלפר כתבה: "הקריאה מרתקת...
אין ספק שממצאי ספר זה יעוררו גלים וישנו את השיח הציבורי בנושא".
בנימין נתניהו ציין את חשיבות המחקר שביצע וייס, בנאומו בכנסת לציון "יום הרצל" בשנת 2009: "השנה אני מבקש להאיר צד בדמותו של הרצל, שאיננו מוכר בציבור.
ולא רק שאיננו מוכר בציבור, הוא לדעתי ידוע בהיפוך מן המציאות.
ההנחה הרווחת בציבור שהרצל בא ממשפחה מתבוללת ובמידה רבה בעצמו היה יהודי, אם לא מתבולל, בדרך להתבוללות, ושהוא התנער מהמהלך הזה וכך גילה את הציונות.
אני עצמי הייתי שבוי בקונספציה הזאת, עד שקראתי את ספרו של יצחק וייס, שהתפרסם לאחרונה - "הרצל - קריאה חדשה".
מה שמתברר הוא שההפך הגמור הוא הנכון, שהרצל בא ממשפחה יהודית, חלק ממשפחתו היו בכלל חובבי ציון, אביו היה יהודי משכיל אמנם, בעל דעות חופשיות, אבל הוא מעולם לא עזב את המסורת.
כשעברו לעיר הגדולה הוא קנה מקומות בבית-הכנסת לחגים ובנו היה הולך איתו...והרצל, כנער, כתב נגד דירינג והסביר את גדולתו של העם היהודי ואמר איזה עם כביר זה שהיה יכול לעמוד בסערות הזמן ולשרוד, זה מראה את כוחו של העם היהודי.
זה הרצל המתבולל והמתנתק מהיהדות, כביכול".
הרצח של ורסצ'ה היא העונה השנייה של "סיפור פשע אמריקאי", סדרת טלוויזיה אמריקאית אנתולוגית מסוגת פשע ודרמה תקופתית של רשת FX.
העונה, שפרק הבכורה שלה שודר לראשונה ב-17 בינואר 2018, כוללת 9 פרקים.
העלילה מתארת את סיפור רציחתו של מעצב האופנה ג'יאני ורסאצ'ה על ידי הרוצח הסדרתי אנדרו קוננן, ומבוססת על הספר Vulgar Favors: Andrew Cunanan, Gianni Versace, and the Largest Failed Manhunt in U.S.
בסדרה מככבים אדגר רמירז, דארן קריס, ריקי מרטין ופנלופה קרוז.
העונה זכתה לביקורות חיוביות של מבקרי הטלוויזיה, אשר שיבחו את מרבית השחקנים על הופעותיהם.
בטקס פרסי האמי ה-70 הסדרה זכתה במספר המועמדויות הגבוה ביותר - תשע - מתוכן זכתה בשלושה פרסים, לרבות בפרס המיני סדרה הטובה ביותר והשחקן הראשי הטוב ביותר במיני סדרה (דארן כריס).
פרגוסון קית' אוונס קודי פרן דייוויד מדסון בן-זוגו של ג'פרי מקס גרינפילד רוני סופי פון הסלברג לינדה אלוול ניקו אוורס-סווינדל פיליפ מריל דאשה פולנקו לורי ויילדר בלשית
הפקת "הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי" יצאה לפועל באופן רשמי ב-18 באוקטובר 2016, והוכרז כי זו תהיה העונה השלישית של האנתולוגיה "סיפור פשע אמריקאי", אחרי העונה השנייה שתעסוק בהוריקן קתרינה.
על פי פרסומים, דווח כי הסופר האנגלי טום רוב סמית יכתוב מספר מפרקי העונה, בהם השניים הראשונים, וכי המפיק הראשי ראיין מרפי יביים את פרק פתיחת העונה.
לאחר שידור פרק סיום העונה הראשונה באפריל 2016, פורסם כי יוצרי הסדרה סקוט אלכסנדר ולארי קרשבסקי לא ימשיכו איתה לעונתה השנייה.
ביוני 2017 הוכרז כי הפקת העונה אודות הוריקן קתרינה תחל רק בתחילת 2018, וכי "הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי" תשודר בתחילת 2018, ותחליף אותה בתור העונה השנייה הרשמית של התוכנית "סיפור פשע אמריקאי".
ב-2 באוקטובר 2017 פורסם כי השחקן מאט בומר, אשר הופיע בעבר בעונות "פריק שואו" ו-"המלון" של התוכנית "אימה אמריקאית", יהיה הבמאי של הפרק השמיני, ותהיה זו עבודתו הראשונה כבמאי.
במהלך הפקתה, שמה הזמני של העונה היה: "סיפור פשע אמריקאי: ורסאצ'ה / קונאנאן".
בדצמבר 2017, לאחר ההקרנה הפומבית הראשונה, התגלה כי לעונה יהיו תשעה פרקים בלבד, אף על פי שבמקור דווח שהיא תכלול עשרה פרקים.
בפברואר 2017 אדגר רמירס ודארן כריס הצטרפו לצוות השחקנים של "הרצח של ורסצ'ה" בתפקיד ג'אני ורסצ'ה ואנדרו קוננן, בהתאמה.
מרפי הודיע כי הדיווחים על פיהם ליידי גאגא תגלם את דמותה של דונטלה ורסצ'ה אינם נכונים; פנלופה קרוז לוהקה אחר-כך לתפקיד.
באפריל 2017 פורסם כי ריקי מרטין מצטרף לצוות השחקנים בתפקיד אנטוניו ד'אמיקו, בן-זוגו של ורסאצ'ה.
ב-28 באפריל 2017 נראתה אנלי אשפורד מצטלמת על סט הצילומים עם קריס.
ב-21 ביוני 2017, פורסם באנטרטיינמנט ויקלי כי תפקידה של אשפורד בסדרה יהיה בדמותה של אליזבת קוט, חברת ילדות של קוננן, וכי ניקו אוורס-סווינדל יגלם את בעלה, פיליפ מריל.
ב-5 במאי 2017, מרפי הודיע באמצעות חשבון האינסטגרם שלו כי מקס גרינפילד הצטרף לצוות השחקנים, על ידי כך שפרסם תמונה של גרינפילד וקריס על הסט ביחד.
ב-21 ביוני 2017 פורסם כי פין ויטרוק ישתתף בסדרה, ויגלם את ג'פרי טרייל, הקורבן הראשון של קוננן.
שלב הצילומים החל במאי 2017, במיאמי וברג'ו די קלבריה.
על פי פוסט שפרסם דארן כריס בחשבון הטוויטר שלו, הצילומים הסתיימו במהלך השבוע של ה-13 בנובמבר.
בספטמבר 2017 פרסמה FX את הטיזר הראשון לקראת עליית "הרצח של ורסצ'ה", בו נראות יונים יושבות מחוץ לאחוזתו לשעבר של ורסאצ'ה, ועפות משם כאשר נשמעות לפתע שתי יריות.
טיזר שני שוחרר באותו חודש, בו נראית דונטלה, אחותו של ורסאצ'ה, מניחה פרחים על ארון מתים.
באוקטובר שוחרר טיזר נוסף, בו נראה אדם אורז בגד בתוך מארז שחור עליו רשום "ורס'אצה" כאשר ברקע נשמעים דיווחים משטרתיים.
באותו חודש שוחרר עוד טיזר, המראה את דונטלה נושקת למדרגות עליהן ג'אני נרצח, בטרם היא נכנסת אל תוך אחוזתו.
ביום ליל כל הקדושים שידרה FX סרטון במהלך הפסקת הפרסומות של הפרק התשיעי בסדרה "אימה אמריקאית: הכת", בו הודעה שהעונה תעלה לשידור ב-17 בינואר 2018.
בנובמבר 2017 פורסמו ארבעה טיזרים נוספים.
הראשון מראה את ורסאצ'ה על שפת הבריכה שלו, שוכב עצום עיניים כשגבו מופנה אל הבריכה, ממנה יוצא כשקוננן, לבוש בבגד ים בלבד, ומתנגב מאחוריו.
השני מציג את ד'אמיקו יוצא מביתו של ג'אני, שומע שתי יריות ורץ חזרה פנימה לראות מה קרה; ברקע נשמע קולו של ריקי מרטין בתפקיד ד'אמיקו אומר: "אני הייתי השותף שלו.
הטיזר השלישי מציג את דונטלה וג'אני מתחבקים ומתבוננים בעצמם מול מראה.
בטיזר הרביעי נראית מכונת תפירה פועלת, אך היא מתקלקלת ולא מצליחה לסיים את עבודתה.
ב-15 בנובמבר 2017 הופץ טריילר ראשון באמצעות חשבון הטוויטר של הסדרה.
הטריילר מראה כמה רגעים מעברו הבלתי יציב של קוננן והתוצאות הראשונות לרצח של ורסאצ'ה.
באותו יום הוכרז כי הפרק הראשון של העונה יהיה זמין חמישה ימים לפני הבכורה הרשמית למנויי .
ב-28 בנובמבר 2017 פרסמה FX טריילר קצר חדש המציג את צוות השחקנים הראשי: קרוז, רמירז, מרטין וכריס על רקע קריינות של כריס בתור קוננן.
בדצמבר 2017 יצאו טיזרים נוספים.
בראשון נראים ורסצ'ה וקוננן, זה מול זה, כאשר כל אחד מהם מדבר על עצמו ועל עברו.
בטיזר השני נראית תצוגת אופנה של ורסצ'ה, בה נראות דוגמניות מתחילות לבכות, כאשר ברקע נשמעים דיווחים על רציחתו של ורסאצ'ה.
הטיזר השלישי מציג את קוננן מנסה לשכנע מישהו שיש לו דייט עם ורסאצ'ה, והסצנה נחתכת לצילום שלו אוחז באקדח מיד אחרי הרצח.
הטיזר הרביעי מציג את דונטלה ורסאצ'ה בהלוויה של אחיה, כשהיא לבושה בשמלה שחורה; הטיזר החמישי מציג חדרים שונים באחוזתו של ורסאצ'ה, כאשר ברקע נשמעים קולותיהן של דמויות שונות; ובטיזר השישי נראה אנדרו קוננן מתקלח, כאשר פניו מכוסות עם סרט דביק, ורוני (בגילומו של מקס גרינפילד) שואל אותו מה הוא עושה.
ב-28 בדצמבר יצא סרטון "מאחורי הקלעים" הכולל מספר ראיונות עם אנשי הצוות והשחקנים.
באותו היום יצא טיזר נוסף, בו נראה קוננן כשהוא מתכונן לרצוח את בן-זוגו ולאחר מכן את ורסאצ'ה.
בתחילת ינואר 2018 יצא טיזר חדש, בו נראה קוננן מחליף את לוחית הרישוי של מכוניתו ומברך לשלום ילדה קטנה, בעוד ברקע נשמע קול שאומר כי המשטרה מחפש אחריו וכי הוא מסוכן מאוד.
ב-16 בינואר 2018 יצא הטריילר המלא, ולמחרת גרסה מקוצרת יותר.
העונה השנייה של "סיפור פשע אמריקאי" קיבלה ביקורות חיוביות בדרך כלל מצד המבקרים.
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes העונה קיבלה ציון של 89% בהתבסס על 97 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.09 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, נכתב כי העונה "מתחילה במפץ ומתפתלת לאט, נעה לאחור דרך תעלומת רצח מורכבת (ומפותלת מדי פעם) המעוגנת בהופעת חייו של דארן קריס".
באתר Metacritic, העונה קיבלה ציון 74 מתוך 100, בהתבסס על 35 מבקרים, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל."
בינואר 2018 משפחת ורסצ'ה פרסמה הודעה, ובה מתחה ביקורת על הסדרה.
הם הסבירו כי הסדרה הופקה ללא רשותם, הסכמתם או מעורבותם, והוסיפו כי יש לראות בה יצירה בדיונית.
המפיק ראיין מרפי הגיב, ואמר כי הסדרה "איננה יצירה בדיונית", מאחר שהיא מבוססת על ספר עיון בשם "Vulgar Favors" מאת מאורין אורת', וכי צוות ההפקה ורשת FX עומדים מאחורי היוצרת ויצירתה.
מרפי המשיך והשווה את העונה הנוכחית לעונה הקודמת, "המדינה נגד או.
סימפסון", ואמר כי העונה החדשה היא "יצירה לא בדיונית, עם אלמנטים של דוקו-דרמה", וכי היא לא דוקומנטרית.
בתגובה לכך, משפחה ורסצ'ה פרסמה הודעה נוספת, והמשיכה לטעון כי מדובר ב-"יצירה בדיונית", מכיוון ש-"ספרה של אורת' מלא ברכילות וב".
הם גם מתחו ביקורת קשה על ספרה של אורת', והתייחסו אליו כאל "מאמץ ליצור סיפור סֶנסַצִיוֹנִי" עם "שמועות מיד שנייה שכולן סתירות".
בתור דוגמה, הם התייחסו אל מצבו הרפואי של ג'אני ורסצ'ה, מאחר שאורת' טענה שהיה נשא HIV בזמן מותו.
אנטוניו ד'אמיקו גם כן מתח ביקורת על הסדרה, וטען שמספר סצנות היו "מגוחכות" והתעקש ש-"כל כך הרבה [סצנות הן] בדיוני[ות]".
הוא אמר שאיננו מתכוון לצפות בסדרה, אך הוא היה שמח אילו ריקי מרטין, שמגלם אותו, היה יוצר איתו קשר כדי לקבל תובנה מסוימת בנוגע ליחסיו עם ורסאצ'ה.
לדברי ריאן מרפי, דונטלה ורסאצ'ה הביעה שביעות רצון מכך שפנלופה קרוז לוהקה לגלם אותה.
הוא הסביר שמכיוון שקרוז ודונטלה הן חברות, כאשר הוא הציע לה את התפקיד קרוז ביקשה לקבל את ברכתה של דונטלה לפני שהסכימה לעשות זאת.
הוא גם סיפר כי בזמן שקרוז ייצגה את הסדרה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-75, דונטלה "שלחה לה סידור פרחים מקסים וענק ואיחולי 'בהצלחה'."
הרצל גרינשפון (2 בינואר 1905 – 28 במאי 1990) היה מחלוצי תעשיית המתכת בארץ וחלוץ הקמת ענף הספנות בישראל.
גרינשפון זכה להוקרה כיקיר חיפה, כיקיר התעשייה בחיפה וכיקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים בישראל.
הרצל גרינשפון נולד ביפו לפרלה-פניה ונחום גרינשפון יוצק המתכת הראשון בארץ ישראל.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה, הכשיר עצמו בייצור חלקי מתכת בסדנאות בתי המלאכה שברכבת הארץ ישראלית.
בוגר לימודי הנדסה בבלגיה, בה פעל תוך לימודיו בקבוצת אנשי הרכש של ההגנה.
בשנת 1925 התחתן הרצל גרינשפון עם שרה לבית ברנדשטטר (ממשפחת מרדכי דוד ברנדשטטר) והזוג עבר לבלגיה ללימודי הנדסה.
שרה הייתה אחייניתו (בת אחיו) של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר ודודתם של ילדיו, הציירת והמאיירת תרצה טנאי והפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי; ואחייניתו (בת אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודניתה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים.
עבודתו כחרט במפעלי "בל" לחלקי טלפונים, בבלגיה, אפשרה לזוג קיום ומימון הלימודים, תוך פעילות בקבוצת אנשי רכש של ההגנה.
את לימודי ההנדסה השלים בצרפת לקראת חזרתם לארץ.
בשובם לארץ, שימש גרינשפון בין היתר, כמורה ומדריך בבסמ"ת, בית הספר המקצועי שליד הטכניון.
כמהנדס מכונות, הקים בשנת 1940 בשותפות עם המהנדס הימי ישראל קירשטיין, בית מלאכה קטן בדרך יפו בעיר התחתית בחיפה.
בהמשך, הקימו השותפים את "מפעלי חיפה להנדסה" במפרץ חיפה.
אחיו של הרצל גרינשפון היה פואה גרינשפון, מלחין, מורה למוזיקה ויצרן כלי נגינה, אשר הקים את מפעל "חלילית" לייצור ושיווק כלי נגינה, הקיים עד היום.
אחותו יונה, ממקימי דגניה א', נישאה ליצחק בן-יעקב, ממייסדי התעופה בארץ.
אחיו, דוד גרינשפון, ניהל את "חוט-בר" למוצרי מתכת ואת "גוויל" ליצור נייר.
אחותו, נחמה נישאה ליצחק ארמן, ממנהלי חברת "שמן תעשיות".
שניים מבניו של הרצל גרינשפון, דני גרנות ורפי גרנות, פנו לתחום המוזיקה, ובלטו ככוכבי להקת פיקוד דרום.
רפי גרנות שר ושיחק בסדרת הטוויזיה "אות אות אות".
דני גרנות התפרסם כזמר בהפקות כמו "ערב שירי רחל", "ירושלים שלי", "שירי נעמי שמר עם חבורת בימות".
בן נוסף, גדי גרינשפון, בחר להמשיך את דרכו של אביו ולעסוק בתחום התעשייה.
המפעל "מפעלי חיפה להנדסה - יציקה בתבניות" עסק בכול סוגי תיקוני אניות ובבניית כלי שיט, סירות גרר ודוברות לתפעול נמלי הארץ.
למעשה, היה המפעל הראשון והיחיד לבניית אוניות בארץ.
תיקוני האניות כללו אניות תובלה ואניות מלחמה של הצי הבריטי, אשר חלקן נפגעו על ידי "חבלני ההגנה" במאמץ לשחרור את המדינה מעול הבריטים.
המפעל עסק בתיקוני אניות וכלי שיט ובבניית ספינות גרר ורפסודות לשינוע מטענים לנמלי חיפה ות"א.
כלי שיט מיוחדים נבנו להולכת צליינים בכנרת ולחפירת תעלות למפעלי ים המלח.
המפעל העסיק כמה מאות בעלי מקצוע, חלקם בנמל חיפה וחלקם במפעל במפרץ אשר כלל את בית היציקה.
בחברת "מפעלי חיפה להנדסה" היה כאמור שותף גם ישראל קירשטיין, שרכש את השכלתו במקצוע ההנדסה הימית בגרמניה, ונעשה המומחה של הצי המלכותי הבריטי בכל תיקוני אוניות הצי במזרח התיכון.
החברה ביצעה את עיקר עבודות הספנות בארץ.
בנוסף לכך בנה המפעל כלי שיט אזרחיים קטנים.
לשם כך, נפתח בית מלאכה גדול בצומת שדרות ההסתדרות כפר-אתא, כביש התעשייה (בעבר צומת "קטרפילר").
לצד הפעילות הימית, נרתמה חברת "מפעלי חיפה להנדסה" לתמוך בפעילות ההגנה, בייצור כלי נשק כדוגמת דוידקה, רימונים, פצצות מרגמה, מרגמות, מוקשים ושריון אוטובוסים.
את המשוריינים שנסעו בתקופה ההיא יצרו בלילות במפעל, שהיה מפעל עם כוח עבודה יהודי טהור.
לקראת הקמת המדינה בשנת 1947 תכננו השותפים קירשטיין וגרינשפון להקים מספנה ומבדוק ימי צף בחוף הים בחיפה.
למימוש הרעיון, התאחדו, אחרי מלחמת העצמאות בשנת 1951, עם חברת "העוגן" בבעלות סולל בונה, והקימו את החברה "הימה".
ברבות הימים חברת "הימה" הייתה לגרעין של "מספנות ישראל".
הרצל גרינשפון שהתקשה לפעול באווירת הביורוקרטיה ההסתדרותית - פרש ולקח את חלקו, והקים מפעל מתכת חדש בשם: "מפעלי גרינשפון להנדסה בע"מ".
המפעל הוקם על ידי גרינשפון במפרץ חיפה, זמן קצר אחרי פטירתו של סבא נחום גרינשפון ושנים בודדות לפני פטירתה של הסבתא פנינה.
בתקופה זו עברה המשפחה מרחוב קסל בהדר הכרמל, לרחוב סמולנסקי שבאחוזה.
בתחילת דרכו עסק המפעל בייצור ושירות לענפי תעשייה שונים כגון: מאפיות, מפעלי ייצור נייר, מלט, שמן וסבון.
עם הקמת בית יציקה במפעל החל ייצור של מדחסי קירור לשוק המקומי ולייצוא לטורקיה.
בהצטרפות הבן, גד גרינשפון, בשנת 1959, כמהנדס מכונות בוגר הטכניון, שונתה תוכנית הייצור, והתמקדה בייצור גלגלי שיניים וממסרות תעשייתיות, אשר יצרה מקום פרנסה מכובד לכ-60 בעלי מקצוע.
בשנת 1985, הצטרף הנכד, רמי גרינשפון, גם כן כמהנדס מכונות בוגר הטכניון, ובעזרתו הורחבה הפעילות גם עם חברות בינלאומיות.
בשנת 2003 עבר המפעל לבעלות חדשה לאזור תעשייה בר-לב בדרך לכרמיאל.
הרצל גרינשפון עבר במהלך חייו תהפוכות בטכניקות טיפול וייצור בענף המתכת, ואת כולם ספג ויישם בתחילת היווסדם.
היה לו את היכולת התאורטית והמעשית לקלוט את כל אותם החידושים ולהבין את המשמעות לשיפור איכות ויעילות הביצוע:
מעבר מחיבור במסמרות לריתוך בקשת חשמלית.
מעבר מחימום וחישול בפחים, לחימום בחשמל.
מעבר מהרמה והובלה ידנית - לחשמלית.
מעבר מהתכת יציקה בתנור רם בפחם לסולר ולחשמל.
מעבר מהכנת תבניות חול ליציקה משבלונות למודלים מעץ, מאלומיניום ואפוקסי.
מעבר מעיבוד שבבי ידני לאוטומטי בכרטיסים מנוקבים, ואחר כך למכונות ממוחשבות.
מעבר ממערכות ידניות לממוחשבות בשרטוט, הנהלת חשבונות וניהול.
את כל השינויים האלה למד ביסודיות והשתלם במידת הצורך, כדוגמת לימוד מטלורגיה לשיפור איכות היציקה, או לימוד הפעלת מחשבים.
ההבנה ביתרונות האוטומציה והמחשוב כתחליף למקצועיות המפעילים, היה קו מנחה נכון שדור ההמשך (הבן גד והנכד רמי) קלטו רק מאוחר יותר.
פן חשוב באישיותו של הרצל גרינשפון היה הפן החינוכי.
הוא האמין ביצירת עתודה של אנשי תעשייה, וטרח כל חייו לחנך ולהעניק מניסיונו העשיר בתעשייה לעובדים צעירים.
במהלך שנות עבודתו הרבות של הרצל גרינשפון בתעשיית המתכת, הקדיש זמן רב לחינוכם של אנשי מקצוע בענף, כולל הדרכה מעשית בבתי מלאכה של בית הספר בסמ"ת.
תקופה מסוימת היה הבוחן לתעודת בגרות מטעם משרד החינוך.
ידיעת השפה הרוסית מבית אבא, והיכרותו בחשיבות קליטת העלייה לתעשייה, הביאה אותו בשנות ה-70 לקליטת פועלים מברית המועצות לשעבר.
בשם עיקרון זה, הווה המפעל דוגמה לקשת רחבה של עובדים מהחברה הישראלית, ותיקים לצד עולים, נוצרים ודרוזים.
הרצל גרינשפון זכה להוקרה כיקיר חיפה, כיקיר התעשייה בחיפה וכיקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים בישראל.
למר הרצל גרינשפון הוענקו אותות הצטיינות:
יקיר התעשייה, על פעליו לחינוך וייצור מוצרי מתכת
על שמו של הרצל גרינשפון קרוי רחוב בחיפה (היוצא מרחוב "חלוצי התעשייה").
שמואל אביצור, מצבת פילטר לממציא - מפעלו הנחשוני של ליאון שטיין ואחריתו, עמוד 112
יונה גרינשפון בן-יעקב, חצר גרינשפון - זכרונות
הרצח הכפול במעברת כפר עאנה אירע באפריל 1960 בכפר עאנה (כיום בשטח אור יהודה).
בפסק הדין בערעור שהגיש הרוצח לבית המשפט העליון נקבעה "הלכת כחלה", שהיא תקדים בנושא קביעת אי שפיות.
ששון כחלה, שהיה בן 70, עבד במאי 1959 כפועל בתל השומר.
שכרם של חבריו לעבודה היה מתעכב מדי פעם, והפועלים, שהיו זקוקים לכסף, היו מוכרים לכחלה את כרטיסי העבודה שלהם במחיר נמוך יותר מערכם.
אחד מחבריו לעבודה היה בדרי צמח בן ה-24. ב-28 באפריל התפתח ויכוח בין כחלה לצמח, על רקע הסכום אותו ניכה כחלה מכרטיס העבודה של חברו.
במהלך הוויכוח הדף צמח את כחלה, והפיל אותו לקרקע.
כחלה הועבר לבית החולים ומת זמן מה לאחר מכן.
נגד צמח הוגש כתב אישום ובהמשך קבע בית המשפט כי כחלה, שסבל ממחלת לב, מת כתוצאה מהתקף לב.
שנה לאחר מכן ציינו משפחתו של כחלה את יום השנה למותו.
ביום למחרת, ליל שבת, 29 באפריל בשעה 19:30, הגיע צמח לבית קפה במעברת כפר עאנה.
כאשר עמד צמח במרחק של שני מטרים מדלת בית הקפה הגיח בנו של ששון כחלה, שפיק כחלה, כשבידו אקדח שלוף.
כחלה הבן ירה בצמח וזה נפל על הארץ.
בהמשך התרומם צמח וכחלה ירה בו ירייה נוספת.
צמח נכנס לבית הקפה, יצא דרך הדלת האחורית ונפל בחצר.
צמח היה מוטל על גבו במשך 20 דקות מאחר שלא היה בנמצא רכב להעבירו לבית החולים.
בהמשך, כשהגיע לבית החולים בטנדר פרטי, נקבע מותו.
לאחר המעשה חיפש כחלה אחר קורבנות נוספים.
תחילה הלך לביתו של אביו של צמח, אך הבית היה ריק.
הוא המשיך אל המספרה של אחיו של בדרי צמח, נעים צמח, כשאקדחו שלוף, אך נעים לא היה במספרה.
כחלה פנה לביתו של נעים כדי לחפשו ומשלא מצא אותו בבית ירה כחלה בבנו מוריס בן ה-12 והרג אותו.
לאחר מכן ירה באשתו של נעים, רחמה, שני כדורים - אחד בחזה ואחד בבטן - ופצע אותה אנושות.
משסיים את מעשיו בדירה של נעים ראה כחלה אח אחר של צמח, אליהו.
כחלה שאל אותו אם גם הוא אחיו של צמח.
אך כשהתרחק ממנו ירה לעברו כחלה שתי יריות והחטיא.
בהמשך, פנה כחלה לבית דודתו של נעים, אולם לפתע שינה את כיוון הליכתו ופנה לביתם של משפחת סופר, שאחד מבניה נשא לאישה את בתו של נעים.
ליד הבית ירה שתי יריות באוויר.
לאחר מכן עצר מונית ונסע לבית הוריו בתל אביב.
סמוך לשעה 23:00 בלילה הגיע כחלה לתחנת המשטרה ברחוב יהודה הלוי בתל אביב, מסר את אקדחו והסגיר את עצמו.
בחקירתו סיפר: "נקמתי את נקמת אבי המנוח".
הרצח זעזע את התושבים, במיוחד על רקע רציחתו של ילד.
התושבים טענו כי הרצח התבצע מחמת העובדה שאין במדינה עונש מוות.
לאחר הרצח אושפז שפיק כחלה במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1965, ניתנה חוות דעת רפואית לפיה במהלך הרצח היה כחלה שפוי בדעתו, אך חלה במחלת נפש חודש לאחר מכן.
בעקבות זאת הורה היועץ המשפטי לממשלה להעמידו לדין.
באפריל 1967 נגזר על שפיק כחלה מאסר עולם.
כחלה ערער לבית המשפט העליון בטענה שלא היה שפוי בעת ביצוע הרצח.
בפברואר 1968 נדחה ערעורו והעונש נותר על כנו.
בפסק הדין בעליון נקבע הלכת כחלה לפיה: "כל אדם הוא בחזקת שפוי, ומכאן שהטוען אחרת –עליו הראיה".
הרציחות ברחוב מורג הוא סיפור קצר של אדגר אלן פו שפורסם במגזין של גרהם בשנת 1841. הסיפור נחשב כסיפור הבלשי המודרני הראשון.
הסיפור נסוב סביב דמותו של ק' אוגוסט דופן, הפותר את תעלומת הרצח האכזרי של שתי נשים בפריז.
הרציחות בוצעו בכוח פיזי רב, ובזירת הרצח מוצא דופין שיער שלא נראה אנושי.
לאחר חקירה בלשית מדוקדקת מגיע דופין למסקנה כי הרוצח היה למעשה אורנגאוטן, שהסתובב חופשי ברחובות פריז וברח מהדירה דרך החלון.
בתור הבלש הבדיוני הראשון, דופן של פו מציג תכונות רבות שהפכו למוסכמות ספרותיות אצל הבלשים הבדיוניים אחריו, כולל שרלוק הולמס והרקול פוארו.
למשל, ידידו האישי משמש כמספר הסיפור, וההתגלות הסופית המוצגת בטרם ההנמקה המובילה אליו.
ישנה התייחסות של שרלוק בעצמו לדופן; בתחילת ספרו "חקירה בשני" הוא אמר על דופן שהוא כלל אינו בלש אלא רק מאחז עיניים.
הרצל הלאלי (נולד ב־1951) שירת כקצין קשר ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
הרצל הלאלי נולד בשנת 1951 בנתניה, להורים שעלו מעיראק.
גדל במעברת אור יהודה, ברמת גן ובפרדס כץ.
למד בבית הספר המקצועי "מקס פיין" בתל אביב, במגמת טכנאות אלקטרוניקה.
ב־1970 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי בית מלאכה קשר.
בשנת 1972 סיים קורס קציני קשר.
שירת כקצין קשר בגדוד 'ברק' של חטיבת גולני, ובתפקידו זה השתתף במבצע קלחת 4 בדרום לבנון.
במלחמת יום הכיפורים שירת בחטיבה זו כסגן קצין קשר חטיבתי, ולחם בקרבות ברמת הגולן ובמובלעת הסורית.
שירת כמפקד צוות בקורס קציני קשר בבה"ד 7 ולאחר מכן כקצין קשר חטיבתי בחטיבה 188. למד הנדסת חשמל בטכניון ולאחר מכן שירת כקצין מטה במחלקת תכנון ארוך טווח במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (מקשר"ר).
במלחמת שלום הגליל היה קצין קשר במסוק הרמטכ"ל.
בשנת 1983 עלה לדרגת סא"ל ומונה לקצין קשר באוגדה 162 שהייתה בתעסוקה מבצעית בלבנון.
בשנת 1984 מונה לסגן מפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי (מקשא"פ) של פיקוד המרכז ובשנת 1986 מונה למפקד גדוד הקשר הפיקודי.
בשנת 1987 עלה לדרגת אל"ם ומונה למקשא"פ מרכז, תפקיד אותו מילא באינתיפאדה הראשונה.
שירת כמפקד מרכז התקשורת הנייחת הצבאית (גם בתקופת מלחמת המפרץ).
למד במכללה לביטחון לאומי ולאחר מכן מונה לרמ"ח אג"ם במקשר"ר.
בשנת 1994 קודם לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת המחשוב, שאותה הקים, ואליה הועברו ממר"ם, יחידת אג"ם למחשב, בית הספר למקצועות המחשב ועוד.
בספטמבר 1996 מונה לקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי.
בתקופה זו נדרש צה"ל, כמו יתר העולם, להתמודד עם "באג 2000".
ביוני 1999 הוכפף החיל, על-פי החלטת הרמטכ"ל שאול מופז ובניגוד לעמדתו של הלאלי לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, וחלק מתפקידיו הועברו לחטיבת תקשוב שהוקמה ובאגף המבצעים.
הלאלי סיים את תפקידו זה ביולי 1999.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לסמנכ"ל לטכנולוגיות ופיתוח עסקי תקשורת בחברת דנקנר השקעות, ולאחר מכן סמנכ"ל בחברת תדיראן מערכות אלקטרוניות.
ביוני 2004 מונה למנכ"ל תדיראן טלקום, ושימש בתפקיד זה עד מרץ 2007.
חבר הוועד המנהל של העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב.
בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון בחיפה, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר קורס מח"טים והמכללה לביטחון לאומי.
הרצח בעין כרם היה , בו רצח נער בן 14 את ארבעת בני משפחתו, ב-22 בפברואר 1986 בשכונת עין כרם שבירושלים.
הנער הוא הרוצח ההמוני הצעיר ביותר שהיה בישראל.
ב-22 בפברואר 1986 רצח נער בן 14 את ארבעת בני משפחתו בשנתם.
תחילה רצח את אמו ואת אביו, לאה וניסים כהן, אשר ישנו יחדיו בקומה התחתונה של הבית, ומיד לאחר מכן עלה אל הקומה העליונה ורצח את אחיותיו, ענת כהן שהייתה חיילת, ושירה כהן שהייתה תלמידת תיכון.
הרצח בוצע באמצעות רובה M-16 שהיה ברשות אביו, ששירת במילואים באותה עת.
שבוע לפני הרצח, בחופשתו הקודמת מהמילואים, הסביר אביו לבנו כיצד להרכיב את הרובה ולעשות בו שימוש.
לאחר הרצח, הגיע הרוצח לבית שכניו וסיפר להם כי פורץ חדר לבית ועשה את המעשה.
עם זאת, כשבלשי המשטרה הגיעו אל זירת הרצח ולא מצאו סימני פריצה, גרס הנער כי "יצור ירוק" הורה לו לבצע את הרצח, וטען בין היתר שהושפע מהסרט "הפרפר" משנת 1973 בכיכובו של דסטין הופמן.
הנער סירב לשתף פעולה עם החוקרים מעבר לכך, ועמד על גרסה זו.
לאחר שנשלח להסתכלות פסיכיאטרית בת שבועות אחדים בבית החולים טלביה, הנער נמצא כשיר לעמוד לדין.
משפטו של הנער התקיים בדלתיים סגורות בפני בית המשפט המחוזי בירושלים, בשבתו כבית משפט לנוער.
כבר בתחילת המשפט, ולפני שדיבר עם הנער, הדגיש השופט צבי טל כי על אף הקביעה הרפואית שהנער שפוי וכשיר לעמוד לדין, לא יתייחס אליו כ"אחד האדם" (כלומר, נאשם רגיל שרצח בכוונה תחילה) שכן לא יעלה על הדעת שאדם שפוי היה מבצע מעשה כזה.
קביעה זו, וכן הקושי של התביעה למצוא מניע לטבח, הובילו לחתימה על עסקת טיעון עם הפרקליטות, לפיה הנער יואשם בהריגה בלבד.
הנער נמצא אשם והשופט אברהם בן-הדור גזר עליו 9 שנות מאסר.
בטרם הגיעו לגיל 18, ריצה הנער את עונשו במוסד לעבריינים צעירים "מצפה ים" בהרצליה, ולאחר מכן הועבר לבית הסוהר מעשיהו.
מתוך תשע השנים אשר נגזרו עליו, ריצה בסך הכל שש שנים בטרם שוחרר.
עקב כך שלא הורשע ברצח, ירש הנער את כל רכוש משפחתו, כולל הבית והפנסיה של הוריו.
לאורך כל החקירה, המשפט והמאסר, הנער נהג בקור רוח, לא התאבל על מות משפחתו, ולא הביע חרטה.
הוא אף בירר עם עורך דינו כבר בשלבים הראשוניים ביותר במשפט, האם יוכל לרשת את משפחתו, וכן ביקש מהשופט צו איסור פרסום.
לקראת ועדת השחרורים שהתכנסה לדון בבקשה לניכוי שליש מעונשו, ערכה העיתונאית רות יובל ריאיון עם הרוצח.
מששוחרר הרוצח, ירש את בית משפחתו ואת הפנסיות של הוריו מעיריית ירושלים ומשרד החינוך.
בהמשך למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב והשלים לימודי תואר שני בפקולטה להנדסה תעשייה וניהול של הטכניון.
הוא הוסיף כינוי לשמו, הדומה לשמו הפרטי, בכינוי הוא השתמש כדי להציג את עצמו, נישא, נולדו לו ילדים, והוא השתלב בתפקיד פיננסי בכיר בחברת ההיי-טק "יוניטרוניקס" במרכז ישראל.
האירוע חזר לתודעת הציבור לאחר שבדצמבר 2020 שודרה ב-yes דוקו סדרה תעודית בשם "המניע", המגוללת את סיפור האירוע.
בעקבות השידור בתוכנית הצינור איתרו את הרוצח והתעמתו איתו במקום עבודתו, וזה שודר בפנים מטושטשות ועיוות קול ולאחר מכן ברשתות החברתיות הפיצו את שמו של הרוצח שנאסר בפרסום, משום היותו קטין בעת הרצח.
בינואר 2021 בעקבות הפרסום, הודיעה החברה בה עבד כי "הוחלט לסיים את עבודתו באופן מיידי בהסכמה".
באוגוסט 2023 דווח שהרוצח עזב את הארץ.
הרצח של מרי פייגן הוא מיני סדרה אמריקאית בת שני פרקים משנת 1988, בבימויו של ויליאם הייל, עם ג'ק למון, ריצ'רד ג'ורדן ופיטר גלאגר בתפקידים הראשיים.
הסדרה הופקה על ידי ג'ורג' סטיבנס הבן והופצה ברשת NBC.
התסריט מבוסס על סיפור של לארי מק'מרטרי המתאר את פרשת הלינץ' שנעשה ליהודי לאו פרנק שנשפט ונמצא אשם ברצח הנערה מרי פייגן באטלנטה בשנת 1913.
אטלנטה, 1913, ליאו פרנק (פיטר גלאגר) הוא מנהל מפעל לעפרונות "National Pencil" בו מועסקות 103 נערות העובדות 12 שעות ביום בשכר מינימום.
בעיר מתקיימת תהלוכה של "יום הקונפדרציה" מושל ג'ורג'יה ג'ון סלייטון (ג'ק למון) נושא נאום לקהל החוגגים הוא עומד לסיים את תפקידו ולהתמנות לסנאטור של ג'ורג'יה.
לצידו נמצאים איל התקשורת תומאס ווטסון (רוברט פרוסקי) והתובע הראשי יו דורסי (ריצ'רד ג'ורדן).
בית החרושת סגור לרגל החג ורק לאו עובד בחדרו על הנהלת החשבונות.
הנערה מרי פייגן (וונדי קוק) מגיעה אליו לקבל את שכרה.
מי שרואה אותה נכנסת הוא נער בשם אלונזו (ג'ורדן מרזר) ושרת המפעל ג'ים קונלי (צ'ארלס דוטון).
בלילה סורק השומר ניוט לי (ברט ג'נינגס) את מרתף המפעל ומגלה את גופתה של מרי פייגן ועליה סמני אלימות קשים.
הוא מזעיק את פרנק ואת המשטרה.
השוטרים חוקרים את השומר אך ברור להם שהוא לא הרוצח.
החשד נופל על פרנק והוא נעצר.
באותה שנה היה משבר גדול בחקלאות הכותנה ומשפחות רבות נאלצו לעזוב את מגוריהם ולעבור לאטלנטה כדי לקבל עבודה במפעלים שהוקמו על ידי יהודים עשירים מניו יורק.
זה עורר רגשות אנטישמיים שהתפרצו במשפטו של פרנק.
דורסי גייס את כל מאמציו להרשעתו של פרנק.
הוא הביא עדויות של זונות כאילו פרנק היה מבקר בבתי זונות עם דרישות למין סוטה.
הוא הביא עדויות של נערות כאילו פרנק היה מטריד אותן מינית.
העדות העיקרית הייתה של הנערה דורין (סינת'יה ניקסון) שתיארה איך פרנק הטריד אותה.
העד העיקרי במשפט היה שרת המפעל, ג'ים קונלי, שהודרך על ידי דורסי.
הוא סיפר למושבעים איך פרנק קרא לו להוריד את הגופה של מרי למרתף והכתיב לו שם מכתב אהבה שהונח ליד הגופה.
כן תיאר איך פרנק היה מזמן לחדרו נערות לשם "שיחה".
פרקליטו של פרנק, לותר רוסר (קנת וולש) ניסה לשבור את קונלי אך ללא הצלחה.
קהל רב התאסף מחוץ לבית המשפט וקרא קריות אנטישמיות.
לבסוף הורשע פרנק ונדון למוות בתלייה הוא ערער ובית המשפט העליון דחה את ערעורו.
כעת הכל היה תלוי באשרורו של סלייטון שהחליט לערוך חקירה משלו.
הוא חקר את קונלי, דורין, אלונזו ועדים נוספים, ביקר במפעל והגיע למסקנה שהעדים משקרים.
המשפחה שכרה חוקר פרטי בשם ויליאם ברנס (פול דולי) והוא השיג מכתבים שכתב קונלי לעובדת בבית המעצר כשחיזר אחריה.
המכתבים היו זהים לזה שנמצא ליד הגופה.
סלייטון החליט לבסוף לשנות את גזר הדין למאסר עולם למרות הלחץ הכבד שהפעילו עליו ווטסון ודורסי ואף על פי שידע כי זה יהיה סוף הקריירה הפוליטית שלו.
מהומות פרצות בעיר, שמשות של חנויות יהודים נופצו ויהודים רבים עלו לרכבת וברחו מהעיר.
סלייטון קיבל מכתבי איום חתומים על ידי "אבירי פייגן", חיילי המשמר הלאומי הגנו על ביתו והוא עזב לבסוף את אטלנטה.
כל הפרשה הזאת סוקרה בכתבות של העיתונאי ווס ברנט (קווין ספייסי).
פרנק הועבר לבית סוהר בתוך חווה חקלאית והועסק שם בחקלאות.
ב-1915 הגיעו למקום "אבירי מגי פייגין" השתלטו על השומרים, חטפו את פרנק והסיעו אותו לכפר קטן סמוך למקום לידתה של מרי פייגין.
פרנק נשאל אם הוא מודה וענה שהוא חף מפשע.
הוא מסר את טבעת הנישואים שלו ואז נתלה על עמוד.
הקריין מסכם לבסוף מה עלה בגורל אנשי הפרשה:
לוסיל פרנק (רבקה מילר) העבירה את גופת בעלה לברוקלין שם נקבר.
היא שבה לגור באטלנטה עד מותה ב-1957.
ג'ון סלייטון פרש מהחיים הפוליטיים ועבד כעורך דין בקליפורניה עד מותו ב-1955. הוא לא חזר לאטלנטה.
ג'ים קונלי שוחרר ממעצר פחות משנה לאחר הלינץ', מת ב-1962.
ויליאם ברנס התמנה למנהל "הלשכה לחקירות" שקדמה ל-FBI.
טום ווטסון התמנה לסנאטור מטעם מדינת ג'ורג'יה.
יו דורסי התמנה למושל מדינת ג'ורג'יה.
אלונזו מן - ב-1982 הוא היה בן 83 והעיד כי ראה את קונולי לבדו ליד גופתה של מרי והוא איים עליו כי ירצח אותו אם יגלה זאת.
עדותו אושרה בבדיקה במכונת אמת.
אף אחד ממבצעי הלינץ' לא הואשם או הובא למשפט.
ב-1986 העניקה מדינת ג'ורג'יה חנינה לאחר המוות ללאו פרנק לא בגלל קביעה אם הוא אשם או לא אלא בגלל כישלונה להגן עליו מפני רוצחיו כפי שנכתב על שלט סמוך למקום הלינץ'.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפיטר גלאגרלאו פרנקג'ק למוןג'ון סלייטרמושל ג'ורג'יהריצ'רד ג'ורדןיו דורסיהתובע הכללי של ג'ורג'יהקווין ספייסיווס ברנטעיתונאיסינת'יה ניקסוןדוריןנערה עודת במפעלרוברט פרוסקיטום ווטסוןפוליטיקאיפול דוליויליאם ברנסחוקר פרטירבקה מילרלוסיל פרנקאשתו של לאו פרנקצ'ארלס דוטוןג'ים קונלישרת במפעלברט ג'נינגסניוט לישומר במפעלקנת וולשלותר רוסרסניגורג'ורדן מרזראלונזו מןנער במפעלוונדי קוקמרי פייגן
פרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לעריכה הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לערכת הסאונד הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לתסריט מצטיין למיני-סדרה, סרט טלוויזיה או ספיישל טלוויזיוני
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה או בסרט בטלוויזיה - ג'ק למון
פרס גלובוס הזהב למיני סדרה הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה - ג'ק למון
"הרצל לילנבלום" הוא אלבום הסולו ה-14 (ה-13 בעברית) של הזמר-יוצר שלום חנוך, בשיתוף המוזיקאים משה לוי ואלי מגן, שיצא באפריל 2021. חלק הארי של האלבום הוקלט חי בסלון ביתו של שלום חנוך, בעוד תמיר מוסקט הצטרף כמפיק וכמתופף לקראת השלמת העבודה.
לאלבום קדם סינגל, "שלטון", אך מבין שירי האלבום עצמו אף שיר לא יצא כסינגל.
חלק מהשירים בוצעו קודם לפרסומם באלבום במופעי "יציאה" על ידי חנוך ולוי.
זהו האלבום הראשון של שלום חנוך שלא יצא בפורמט CD אלא רק במדיה הדיגיטלית.
עם זאת, הודפס תקליט ויניל במהדורה לאספנים.
שלום חנוך - עיבודים, הפקה מוזיקלית, שירה וגיטרה אקוסטית
משה לוי - עיבודים, הפקה מוזיקלית, פסנתר, אקורדיון, פנדר רודס, אורגן המונד, קלווינט, סינתיסייזר וקולות
אלי מגן - עיבודים, הפקה מוזיקלית, שירה וקונטרבס
תמיר מוסקט - תופים, כלי הקשה וסמפלר, מיקס ("הרצל לילנבלום")
הרצח של לינדה (במקור השוודי נקרא: Linda – som i Lindamordet) הוא ספר בלשים מאת הסופר השוודי לייף פרסון.
זהו הספר הראשון המוקדש כולו לדמותו של הבלש הספרותי אוורט בקסטרום.
הספר יצא לאור בשוודיה ב-2005, ותורגם לעברית בידי נעמה בן דור בשנת 2015.
בעיר וקשה נרצחת שוטרת צעירה בשם לינדה ואלין.
הממצאים בזירה מראים שלינדה נאנסה ועונתה באכזריות לפני שנחנקה באמצעות עניבה.
אוורט בקסטרום - בלש במחלק הרצח של משטרת שוודיה, נשלח לווקשה במטרה לפתור את המקרה ולהביא את הרוצח לדין.
בקסטרום הוא אנטי-גיבור מובהק, הוא יהיר, אנוכי, גזען, שוביניסט, הומופוב ושתיין.
הוא מסכים לקבל על עצמו את המשימה בעיקר מתוך ציפייה לבלות חופשת קיץ נעימה בווקשה על חשבון משלם המיסים.
המשימה נראית בתחילה כפשוטה, הד.נ.א של הרוצח נמצא במספר מקומות ברחבי דירתה של הנרצחת.
בקסטרום מחליט לבדוק את הד.נ.א.
של כל האנשים הקרובים ללינדה, ואם יש צורך בכך, של וקשה כולה, עד שתימצא התאמה.
הוא ממשיך לדבוק בקו חקירה זה אף על פי שהוא אינו מניב תוצאות.
בסופו של דבר, לאחר חקירה משטרתית קפדנית (שמנוהלת בעיקר בידי אנשי צוותו של בקסטרום), הרוצח נלכד.
זהו הספר הראשון פרי עטו של פרסון המוקדש כולו לדמותו של בקסטרום (שכבר הופיעה כדמות משנה בספרים קודמים).
בספר מופיעות גם דמויות ידועות נוספות פרי עטו של פרסון, ביניהן: הבלשית אנה הולט, הבלש יאן לווין, וצמד הבלשים יארנברג ויוהנסון.
הספר ספג ביקורת חיובית מאוד בשוודיה, ותורגם לשפות רבות, ביניהן עברית (התרגום העברי נעשה על פי התרגום האנגלי).
הוריה של נערה בת 18 אשר נרצחה בארברו ב-1998, טענו שפרסון כתב את ספרו בהשראת חקירת הרצח של בתם.
כמו כן נטען כי פרסון השתמש במסמכים מסווגים מאותו תיק חקירה במהלך כתיבת ספרו.
פרסון הכחיש את ההאשמות ודרש שהן יבדקו בידי משטרת שוודיה.
בהוראת שר המשפטים אנדרס איגמן הוחלט שלא לקיים חקירה ראשונית בנושא.
ב-8 באוגוסט 1988, קצת אחרי עשר בערב הוצת צריף מגורים של פועלי בניין עזתים באור יהודה, שלושת הפועלים שישנו בצריף נלכדו באש ונפטרו מפצעיהם מספר ימים לאחר מכן.
בליל 8 באוגוסט 1988 הוצת צריף לינה של פועלי בניין עזתים באור יהודה, אשר עבדו באותה תקופה על הקמת המתנס העירוני.
דלת הצריף ננעלה מבחוץ והרוצח או הרוצחים שפכו בנזין על הצריף והציתו אותו.
שלושת הפועלים, חליל מוסטפא אל-עבדנא (בן 41 ממחנה הפליטים ח'אן יונס), נזים איברהים עבד (בן 26 ממע'אזי) ובן דודו סעיד איסמעיל עבד (בן 19 מרפיח), שישנו בצריף נפצעו אנושות והובהלו לבית החולים תל השומר.
חליל נפטר מפציעותיו באותו לילה, סעיד נפטר יומיים אחר כך ונזים נפטר שישה ימים אחרי האירוע.
בתחילה המשטרה טענה שמדובר בתאונה אך בתחקיר של מכבי האש התברר שהצריף היה נעול מבחוץ ולכן לא מדובר בתאונה.
בקרב תושבי אור יהודה הועלו כמה השערות בנוגע למי ולמה ביצעו את הרצח: השערה מסוימת גרסה שאולי מדובר ברצח לאומני שבוצע על ידי יהודים, משום שהרצח התרחש במהלך האינתיפדה הראשונה.
השערה אחרת טענה שאולי היה זה רצח לאומני שבוצע על ידי ערבים כיוון שהפועלים עבדו עבור יהודים.
ההשערה השלישית הייתה שמדובר ברצח על רקע פלילי ושבוצע כנקמה בקבלן.
המשטרה התמקדה בחקירה בחבורת עבריינים מקומית, שלכאורה דרשו, יומיים לפני הרצח, דמי חסות מהקבלן וסורבו.
חמישה חשודים נעצרו, ועוד אחד הסגיר עצמו למשטרה כשלושה שבועות אחר כך.
אחד מהחשודים הסכים לחתום על הסכם טיעון, אך חזר בו לאחר שנפגש עם אשתו.
המשטרה טענה שהאליבי שלהם הופרך, והם נכשלו במבחן פוליגרף.
ב-4 באוקטובר 1988 הושלך רימון לעבר תחנת המשטרה בה הוחזק אחד העצורים וניזוקה ניידת, לכאורה כדי להניאו מחתימת הסכם טיעון.
ב-12 באוקטובר 1988 התקיימה הפגנה אלימה של משפחות העצורים מול בניין עיריית אור יהודה.
לאחר 40 ימי חקירה של משטרת מסובים, הועבר התיק לטיפול מפלג התשאול ביחידה המרכזית של המשטרה.
לאחר 60 עד 98 ימי מעצר שוחררו בהדרגה כל החשודים ולא הוגשו כתבי אישום נגדם.
ב-1990 הודיע העיתונאי גבי ניצן שבידו עדות של אדם שהיה מוכן להעיד שחברו אמר לו שהוא ביצע את הרצח, והוא מסר את המידע למשטרה.
ב-24 באוגוסט 1988, 16 ימים לאחר המקרה, ביקר ראש עיריית אור יהודה, יצחק בוכובזה ברצועת עזה, ניחם את משפחות הנרצחים ונתן להם כסף מכיסו האישי.
על ביקור זה זכה בוכובזה באות הסובלנות של התנועה למען ארץ ישראל טובה.
ארבע שנים אחר כך קרובי משפחה של קורבנות הרצח באו לביקור גומלין באור יהודה.
ב-11 בספטמבר 1988 נתפרסמה בעיתון "דבר" עצומה שדרשה שהנשיא חיים הרצוג ייגנה את הרצח, אך דובר הנשיא טען שהנשיא דווקא כן גינה את הרצח.
לאחר הרצח קיימו עיתונאים ראיונות עם כמה מתושבי העיר, שחלקם הביעו עמדות קיצוניות ותמיכה ברצח.
העיתונאי גבי ניצן כתב רבות על הרצח בטוריו ב"כותרת ראשית" וב"חדשות", והביע ביקורת רבה על המשטרה והתקשורת.
דליה רביקוביץ כתבה שיר בהשראת הרצח בשם "הסיפור על הערבי שמת בשריפה" שפורסם בשנת 1992 בספר השירים "אמא עם ילד".
יהונתן גפן כתב על המקרה "פעם רצינו להיות אור לגויים, אבל היום אנחנו אור יהודה".
הרקולס (ביוונית עתיקה: Ἡρακλῆς, הֵרַקְלֵס; בלטינית: Hercules; נולד בשם אַלקאיוֹס Ἀλκαῖος או אַלקֵיידֵס Ἀλκείδης) הוא גיבור מן המיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומית.
בן האל היווני זאוס ובת התמותה אלקמנה (אשת אמפיטריאון).
אחד המפורסמים שבגיבוריה האגדיים של יוון העתיקה.
משמעות השם הֵרַקְלֵס הוא "תהילת הרה".
השם בא ללעוג להרה, שכן הוא אינו בנה, אלא פרי בגידותיו של זאוס, בעלה; "הרקולס" הוא הגרסה הרומית לשם שאומץ בהמשך בעולם המערבי.
פולחן הרקולס, שכלל טקסים לכבוד הגיבור וגם האל היה נהוג בכל רחבי העולם ההלניסטי (פסטיבל ההרקלאה) והועתק במלואו בתוספות ושינויים קלים לתרבות הרומית.
כוח בלתי רגיל, אומץ, תושייה ותעוזה הם מהתכונות המאפיינות את הרקולס, וגם התלהבות מופרזת לעיתים.
במהלך חייו ובמיוחד בצעירותו, שזורים אירועים של פזיזות, חוסר יכולת לשלוט בזעמו, להעריך את כוחו האדיר ואת תוצאות השימוש בו.
על שמו קרויים עמודי הרקולס, שני צוקים הנמצאים בכניסה המזרחית למצר גיברלטר.
לפי האגדה, חשק זאוס, אל השמים ובכיר האלים היוונים, באלקמנה.
כדי לזכות בה התחזה לבעלה אמפיטריאון וקיים עמה יחסי מין בזמן שבעלה נעדר.
ממפגש זה נולד הרקלס, שבזכות היותו בנו של אל, ניחן בחוזק על אנושי.