tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גולגולת 1470 התגלתה בשנת 1972 על ידי ברנרד נגנו, "צייד מאובנים" קנייתי מן המשלחת של ריצ'רד ליקי, באתר קובי פורה שליד אגם טורקאנה.
הגולגולת התגלתה שבורה למספר חלקים, ועיקר עבודת השחזור שלה נעשתה בידי רעייתו של ריצ'רד ליקי, הפלאואנתרופולוגית הנודעת מייב ליקי.
מרבית חלקי הגולגולת נמצאים, אך הלסת התחתונה חסרה, וכן חסרים כמה חלקים מן הפנים וכל השיניים.
בנוסף, שברים בקופסת הגולגולת מקשים על קביעה מדויקת של נפח המוח.
ההערכות נעות בין 590 ל 750 סמ"ק, כלומר נמוך בהרבה מזה של האדם המודרני, אבל משמעותית גדול משל אוסטרלופיתקנים, ומציבות את הגולגולת באופן ברור למדי בסוג האדם.
ואולם מספר מאפיינים מקשים על שיוכה של הגולגולת לאחד משני מיני האדם המוכרים מאותה תקופה, הומו הביליס והומו ארקטוס (או הומו ארגסטר).
בפרט, הפנים השטוחות יחסית ורכסי הגבות הבלתי מודגשים משווים לגולגולת חזות "מודרנית" יותר משל כל הומיניד אחר בן אותה תקופה.
עקב זאת בחר ריצ'רד ליקי להימנע מהחלטה, וסיווג את הגולגולת לסוג אדם ללא ציון המין (.Homo sp).
שם המין רודולפנסיס נטבע על ידי הפלאואנתרופולוג הרוסי ולרי אלכסייב בשנת 1986, על שמה של ימת רודולף (שמו הקודם של אגם טורקאנה) שלידה נמצא.
כיום רווח למדי השימוש במונח רודולפנסיס כשם נרדף לגולגולת 1470 גם בקרב פלאואנתרופולוגים שלא בהכרח מסכימים שהיא זכאית להחשב כמין בפני עצמו.
סיבה נוספת לוויכוחים הסוערים סביב הגולגולת היה התיארוך הרדיומטרי הראשוני שלה לגיל של כמעט שלושה מיליון שנה (שיטת התיארוך הרדיומטרי רק נכנסה לשימוש באותו זמן ועדיין סבלה מאי דיוקים).
גיל עתיק זה התאים לתאוריה של משפחת ליקי בדבר מוצא האדם ממין קדום של אדם, והוביל לעימות עם התאוריה המתחרה של דונלד ג'והנסון ואחרים בדבר מוצא האדם מהמין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, שהתגלה רק שנתיים אחרי גולגולת 1470, ותוארך אף הוא לגיל דומה.
ואולם מדידות רדיומטריות חוזרות וניתוח יותר מדויק הפחיתו את גילה של 1470 ל-2.0 עד 1.8 מיליון שנה בלבד, צעיר בכשני מיליוני שנים מהאוסטרלופיתקנים הקדומים ביותר הידועים כיום, ודומה לגילם של הביליס וארקטוס.
בשנת 2012 פרסם צוות חפירה באתר קובי פורה, בראשות מייב ליקי ובתה הפלאואנתרופולוגית לואיז ליקי, מספר מאובנים שגילו במרחק כעשרה קילומטרים ממקום גילויה של גולגולת 1470. התגלית פורסמה בכתב העת המדעי היוקרתי Nature.
המאובנים שהתגלו כוללים בין השאר לסת תחתונה שלמה כמעט לגמרי, שקיבלה את הסימון הקטלוגי KNM-ER-60000, וחלקי פנים שקיבלו את הסימון הקטלוגי KNM-ER-62000. הפנים דומים לפניה של גולגולת 1470, אך בניגוד לה הם שייכים לפרט צעיר, ובהתאמה הם קטנים יותר במידותיהם.
מאובנים אלו מתוארכים בתיארוך רדיומטרי לגיל של 1.95 עד 1.78 מיליון שנה לפני זמננו, שגם הוא תואם את גילה של גולגולת 1470. המאובנים שונים במובהק ממאובני הביליס וארקטוס, ולכן הוצגו על ידי החוקרים כראייה לקיומו של רודולפנסיס כמין אדם נפרד ממינים אלו.
מכיוון שאין עצמות שלד גוף שניתן לשייך בביטחון לגולגולת 1470, קשה להעריך את מידות גופו של רודולפנסיס.
הגולגולת גדולה יותר מאשר מרבית גולגולות הביליס מאותה תקופה, ומרמזת שגם הגוף היה גדול יותר.
מספר עצמות ירך שהתגלו סמוך לאתר הגילוי של 1470 ומתוארכות לתקופה דומה הן בעלות צורה מודרנית יותר משל עצמות אוסטרלופיתקנים, ומשויכות על ידי פלאואנתרופולוגים מסוימים לרודולפנסיס.
על פיהן ניתן להעריך גובה של 1.50 מ' ומשקל של 52 ק"ג.
בשל החסרון במאובנים מעט מאוד ידוע על אורח חייו של רודולפנסיס, אך סביר לשער שבדומה לארקטוס והביליס גם הוא היה הולך-על-שתיים ואוכל-כול שהשתמש בכלי אבן מסותתים מן התרבות האולדובאית.
גולגולת 1470 היא טיפוסית למאובנים העתיקים יותר של הסוג אדם, המאופיינים כולם בנפח מוח של 600 עד 1000 סמ"ק וגילם מעט פחות משני מיליון שנה.
ואולם בשל כמה מאפיינים ייחודיים קיימות השערות רבות ומנוגדות לגבי מעמדה המדויק באבולוציה של האדם.
אף שאין כיום מחלוקת רצינית בתחום לגבי מוצאו של סוג האדם מאחד האוסטרלופיתקנים, קביעת שושלת המינים נתונה לוויכוח.
השערה אפשרית אחת היא שהומו הביליס הוא מין האדם הראשון שהתפצל מהאוסטרלופיתקנים, וגולגולת 1470 איננה מייצגת מין בפני עצמה אלא שלב ביניים בין הביליס לבין ארקטוס.
השערה אחרת היא שרודולפנסיס הוא מין שהתקיים במקביל להביליס, ומוצא שניהם ממין הומו קדום יותר שעדיין לא התגלה.
אפשרות שלישית היא שרודולפנסיס הוא האדם הראשון שהתפצל מהאוסטרלופיתקנים בעוד שהביליס הוא ענף צדדי.
ב-2007 פורסמה כתבה באינטרנט לפיה חוקרים מאוניברסיטת ניו יורק בראשות הפליאואנתרופולוג טימותי ברומייג' ערכו שחזור מחדש של גולגולת 1470 באמצעות הדמיית מחשב, והגיעו למסקנה שהפנים בולטות קדימה יותר מאשר בשחזור המקורי של ליקי, ושנפח המוח הוא משמעותית קטן יותר, 525 סמ"ק.
על בסיס תוצאות אלו נטען שגולגולת 1470 למעשה שייכת לסוג אוסטרלופיתקוס ולא לסוג האדם.
מהכתבה השתמעה בבירור האשמה כלפי ריצ'רד ליקי כאילו הוא שחזר בכוונה את הגולגולת כך שתראה אנושית ככל האפשר, ובריאתנים בארצות הברית מיהרו לנצל האשמה זו כדי להטיל דופי בכל הממצאים הקדומים של סוג האדם.
ואולם פליאואנתרופולוגים אחרים הצביעו בתגובה על כך שאפילו אם הפנים אכן בלטו יותר מאשר בשחזור של ליקי, אין בכך כדי להשפיע על נפח המוח.
ואכן, כאשר המאמר המדעי של ברומייג' ועמיתיו פורסם לבסוף הערכתם לנפח המוח הייתה 700 סמ"ק, לא קטנה בהרבה מהערכתו המקורית של ליקי ומעל גבול ה-600 סמ"ק אשר נחשב לרוב למגדיר של סוג האדם.
למרות המחלוקות בתחום הפליאואנתרופולוגיה לאיזה מין יש לסווג את גולגולת 1470, אין מחלוקת ממשית שהיא שייכת לסוג האדם.
הוֹמוֹ פְלוֹרֵסִיֶּנְסִיס (שם מדעי: Homo floresiensis; "הומו" מלטינית = אדם, "פלורסיינסיס" = מהאי פלורס) הוא מין נכחד מן הסוג אדם, המיוחד בקומתו הנמוכה, כמטר אחד, שבגללה התפרסם בתקשורת בכינוי "הוביט".
עצמות של מספר פרטים ממין זה התגלו החל משנת 2003 באי פלורס שבאינדונזיה, ובכללם גולגולת ושלד מפורטים של נקבה בוגרת אחת, וכן כלי אבן שבהם השתמשו ועצמות חיות נכחדות שאותן כנראה צדו.
הנפח הפנימי של קופסת המוח בגולגולת הוא הקטן ביותר שנמצא בפרט בוגר כלשהו מסוג האדם – כשליש מגודל המוח של אדם בן-ימינו ודומה לגודלו של מוח קוף אדם.
מחלוקות מדעיות קיימות סביב פלורסיינסיס, וישנם חוקרים שסברו כי אין מדובר במין נפרד באבולוציה של האדם, אלא באוכלוסייה עתיקה של המין האנושי בן-ימינו, הומו ספיינס, שהייתה חולה בפגם גנטי או התפתחותי כלשהו, אולי צורה של מיקרוצפליה או תסמונת דאון.
סברה זו נבעה בין השאר מהתארוך הראשוני המאוחר יחסית של הממצאים, 74 אלף עד 13 אלף שנים בלבד לפני זמננו, תקופה החופפת ברובה לתקופת הגירתו של האדם המודרני לאיי דרום-מזרח אסיה ולאוסטרליה.
ואולם בשנת 2016 תוקן התארוך של ממצאי פלורסיינסיס לתקופות מעט קדומות יותר – 190 אלף עד 50 אלף שנים לפני זמננו, לפי מספר שיטות שונות של תיארוך רדיומטרי.
לפי תארוך זה היה פלורסיינסיס בן-תקופתם של האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי והאדם המודרני, אך קדום מבני האדם המודרניים הקדומים ביותר הידועים בדרום-מזרח אסיה ובאיי סונדה.
בנוסף, מאובני אדם שעדיין לא זוהו וכלי אבן מסותתים שנמצאו בפלורס מתקופות של עד לפני כמיליון שנה, מצביעים על קדמוניותו של יישוב האדם באי, ובכך תומכים באפשרות שפלורסיינסיס היה מין נפרד שמוצאו מהומו ארקטוס או ממיני הומינינים קדומים אף יותר.
שרידי פלורסיינסיס התגלו לראשונה בשנת 2003 על ידי צוות משותף של חוקרים אוסטרלים ואינדונזים, בראשות הארכאולוגים מייקל מורווד מאוניברסיטת ניו אינגלנד בניו סאות' ויילס ותומס סוטיקנה מהמרכז האינדונזי לארכאולוגיה.
לאחר הגילוי הראשוני הם צירפו לצוות את הפלאואנתרופולוג פיטר בראון, אף הוא מאוניברסיטת ניו אינגלנד.
הצוות היה חלק ממיזם שמומן על ידי המועצה האוסטרלית למחקר, במטרה להתחקות ולתארך את התיישבותם של בני-אדם קדומים בארכיפלג האינדונזי, ואת הגירתו של הומו ספיינס מאסיה לאוסטרליה לפני כמה עשרות אלפי שנים.
המיזם התמקד באי פלורס משום שהוא נמצא על מסלול אפשרי של הגירה זו, וכן משום שנמצאו בו כלי אבן מסותתים עתיקים יותר מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, שרמזו על התיישבות אפשרית של הומו ארקטוס .
בשנת 2001 החל הצוות לחפור במערת אבן גיר בשם ליאנג בואה (בניב מקומי: "המערה הקרירה") במערבו של האי, בגובה של כ-500 מטר מעל פני הים.
המערה נראתה כאתר מתאים למגורי בני אדם קדומים – היא גדולה ומאווררת היטב הודות לפתחה הרחב ותקרתה הגבוהה, ומרוחקת רק 200 מטרים מנהר המשמש מקור מים.
במערה התגלו עוד קודם לכן כלי-אבן וקברים רדודים מהתקופה הנאוליתית, ועומקה הרב – לפחות 17 מטרים – העיד על הצטברות שכבות קדומות הרבה יותר.
בתחילה מצא צוות החופרים רק שלדי בעלי-חיים, חלקם מינים נכחדים מהפליסטוקן העליון, אך בעונת החפירה של 2003, ב-2 בספטמבר, בעומק של כשישה מטרים מתחת לרצפת המערה, פגעה כף בנאים של אחד החופרים בגולגולת הומינינית קטנה להפתיע.
בהמשך נחשפו גם חלקים משאר השלד, שגובהו הכולל הוערך בכמטר אחד בלבד, והוא תוארך בתחילה במספר שיטות שונות לתקופה של כ-17 אלף שנה לפני זמננו.
שלד זה ידוע בספרות המדעית בסימון הקטלוגי LB1 (ראשי תיבות של "ליאנג בואה, ממצא מספר 1") אבל מורווד כינה אותו בהיתול "הוביט", ולמרות התנגדותו של בראון אומץ כינוי זה במהרה על ידי אמצעי התקשורת שדיווחו על התגלית.
כינויים נוספים בתקשורת היו "פלו" ו"הגברת הקטנה מפלורס".
מ-LB1 שרדה גולגולת הכוללת את הלסת התחתונה, במצב שימור טוב (למרות נזק קל מכף הבנאים שפגעה בה), וכן מרבית עצמות הרגליים, עצם זרוע, עצם החישור ועצם הבריח, עצם הגומד בצד הגוף הנגדי, חלקים מהאגן, וכמה שברי חוליות וצלעות.
המגלים העריכו כי LB1 הייתה נקבה, אף כי אין ודאות בדבר, וגילה בעת המוות היה כ-30 שנה על פי מצב עצמותיה ושיניה – שיני הבינה שלה כבר חרגו אל חלל הפה והספיקו להישחק מעט.
נראה ש-LB1 לא נקברה באופן מכוון, וגופתה התכסתה בהדרגה בשכבות נוספות.
הממצא פורסם לראשונה באוקטובר 2004 בשני מאמרים מדעיים בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר.
החוקרים הציעו בתחילה את השם המדעי Sundanthropus floresianus (מילולית: אדם מאזור סונדה מן האי פלורס), אך מבצעי ביקורת העמיתים, אליהם נשלחה טיוטת המאמר מטעם נייצ'ר, התנגדו בטענה שהממצא שייך ללא ספק לסוג האדם (Homo), וששם המין "פלורסיאנוס" ניתן לתרגום גם כ"פי טבעת פרחוני".
מורווד הציע ספק ברצינות "הומו הוביטוס" אך לבסוף נקבע השם "הומו פלורסיינסיס".
בתחילה התקבל הממצא בתדהמה ובספקנות בקהיליה המדעית, אך בשנת 2005 דיווחו החופרים על עצמות ושיניים נוספות שהתגלו במערה.
הם שייכים ל-12 (לכל הפחות) שלדים נוספים, חלקיים הרבה יותר מ-LB1 אבל כולם קטני מידות, שתוארכו תחילה ל-74 אלף עד 13 אלף שנים לפני זמננו במספר שיטות תיארוך .
שרידים אלו כוללים בין השאר לסת תחתונה בגודל דומה ללסת LB1 המסומנת LB6, ועצם שוקה בגודל דומה לשוקה של LB1 המסומנת LB8. השלדים הם כה חדשים שעדיין לא הספיקו להתאבן, והתגלו במצב שתואר כ"נייר סופג רך".
לאחר חשיפה ראשונית זהירה היה צורך לתת להם להתייבש ולהתקשות במשך מספר ימים לפני שניתן היה לחפור אותם מתוך האדמה.
מצב זה מעלה תקווה כי ניתן יהיה למצות מתוכם DNA, כפי שנעשה בשלדי ניאנדרטלים בגיל דומה, אך עדיין לא דווח על הצלחה בנושא, קרוב לוודאי בשל החום והלחות הטרופיים המזרזים את התפרקותן של חומצות הגרעין.
עם השלדים התגלו גם כלי אבן מסותתים רבים, שהעתיקים שבהם תוארכו בתחילה לגיל של כ-95 אלף שנה, ועצמות רבות של בעלי-חיים, חלקן מחורצות בחתכים מכלי אבן חדים וחלקן חרוכות באש, שככל הנראה הובאו למערה כמזון.
עצמות אלו השתייכו למינים שונים של דגים, צפרדעים, נחשים, צבים, עטלפים, מכרסמים, וכן ל-17 פרטים צעירים מתת-מין גמדי של סטגודון Stegodon florensis insularis, פיל נכחד שחי באיי סונדה באותה תקופה.
עימות לגבי החזקה על הממצאים
בדצמבר 2004 הוחזקו ממצאי ליאנג בואה במרכז המחקר הלאומי לארכאולוגיה בג'קרטה, כאשר הפלאואנתרופולוג האינדונזי טאוקו יקוב (Teuku Jacob) העביר אותם למעבדתו באוניברסיטת גאדג'ה מאדה ביוגיקרטה, בלי רשותם ונגד רצונם של המגלים.
לפי תיאורו של מורווד, יקוב הוזמן לראות את העצמות, הניח אותן בתוך מזוודתו ועזב את המקום.
יקוב השתמש בממצאים למחקר החולק על דעת המגלים, וגורס שמדובר בשרידי אוכלוסייה מקומית של הומו ספיינס שסבלה ממחלה תורשתית המתבטאת במיקרוצפליה .
העברת הממצאים, אף שעלתה בקנה אחד עם החוק האינדונזי, נחשבה להפרה של האתיקה המקובלת בתחום הפלאואנתרופולוגיה, לפיה יש למגלים זכות ראשונים לחקור את הממצאים ביסודיות לפני שהם מעבירים אותם למחקר על ידי מדענים נוספים.
יקוב החזיר את הממצאים בפברואר 2005, חלקם עם נזקים, ולהוציא שתי עצמות רגל שעדיין חסרות.
בשל כך ספג ביקורת חריפה ממורווד, אך טען להגנתו שהנזק אינו באשמתו ונגרם בעת ההובלה בחזרה לג'קרטה.
בראון שיער שהנזק נגרם לשרידים כאשר צוותו של יקוב ניסה להכין מהם העתקי גבס, מעשה שצוות החופרים נמנע ממנו משום שהעצמות היו רכות מכדי לעמוד בו.
ב-2005 גם אסרו שלטונות אינדונזיה על הגישה למערה, מה שגרם להפסקת המחקר במקום.
אמצעי תקשורת כמו ה-BBC טענו שהסיבה הייתה רצונם של השלטונות להגן על מסקנותיו של יקוב, שנהנה מיוקרה אקדמית ומנהלית רבה באינדונזיה.
בסופו של דבר הורשו המגלים לחזור לחפירות במערה ב-2007. באותה שנה מת יקוב בגיל 77.
לוח זמנים פרהיסטורי תקופה אירועים (אלפי שנים לפני זמננו) פלאוליתיתתחתונה 4200–1500: מאובניאוסטרלופיתקים באפריקה.
1500: מאובני הומו ארקטוסבאי ג'אווה.
1020: כלי אבן באתרוולו סגה בפלורס.
880–800: כלי אבן באתרמאטה מנגה בפלורס.
709: כלי אבן בפיליפינים, צפונה לפלורס.
פלאוליתיתתיכונה 200: כלי אבן באיסולאווסי, צפונה לפלורס.
190: כלי האבן הקדומיםביותר בליאנג בואה.
100: העצמות הקדומותביותר בליאנג בואה.
60: העצמות המאוחרותביותר בליאנג בואה.
פלאוליתיתעליונה 45: מאובני ספיינס מודרניראשונים באירופה.
10: קברי ספיינס מודרניבליאנג בואה.
השכבות הגאולוגיות בהן נמצאו שרידי פלורסיינסיס תוארכו בעת הגילוי לתקופות של 13 אלף שנה לפני זמננו (העצמות המאוחרות ביותר) ועד 74 אלף שנה (העצמות הקדומות ביותר) ו-95 אלף שנה (כלי האבן הקדומים ביותר) לפני זמננו, באמצעות מספר שיטות תיארוך: פחמן-14, אורניום-תוריום, תהודה מגנטית אלקטרונית ותרמולומינסנציה.
תיארוך זה היה מאוחר להפתיע, והשתמע ממנו שפלורסיינסיס הוא האדם הקדמון האחרון ששרד לצד בני אדם מודרניים מן המין ספיינס, מאוחר אף משרידי האדם הניאנדרטלי המאוחרים ביותר (כ-28 אלף שנים לפני זמננו).
תיארוך מאוחר זה היה אחד המניעים העיקריים להשערה שהעלו חוקרים אחרים, לפיה LB1 לא השתייכה למין נפרד בסוג האדם, אלא הייתה למעשה ספיינס חולה במחלה גנטית או התפתחותית .
ברם, במאי 2016 פרסם צוות החוקרים במערת ליאנג בואה תיקון לתיארוך המקורי אותו פרסמו ב-2004. בעת הרחבת החפירות במערה גילה הצוות שהשכבות הגאולוגיות באתר לא שקעו באופן שווה: המקום בו נמצאו העצמות והכלים היה מוגבה מעט מעל לאזורים האחרים שבהם תוארכו השכבות, ולכן שויך בטעות לשכבות חדשות יותר.
התיארוך המתוקן משייך את אותם עצמות וכלי אבן לשכבות מלפני לפחות 50 אלף שנה (כלי האבן המאוחרים ביותר), 60 אלף שנה (העצמות המאוחרות ביותר) ועד 100 אלף שנה (העצמות הקדומות ביותר) ו-190 אלף שנה (כלי האבן הקדומים ביותר).
על-מנת להסיר כל ספק בתיארוך המתוקן, הצוות תיארך הפעם לא רק את השכבות, אלא גם שלוש מהעצמות עצמן באמצעות תיארוך אורניום-תוריום, לתקופות של 66 אלף עד 87 אלף שנה לפני זמננו.
לפי התיארוך המעודכן חי פלורסיינסיס באותן תקופות שבהן חי האדם הניאנדרטלי, וזמן רב לפני העדויות המוקדמות ביותר להגעתו של האדם המודרני ספיינס לאיי דרום מזרח אסיה (כ-50 אלף שנה לפני זמננו).
ממצאים באתרים נוספים בארכיפלג המלאי
במרכזו של האי פלורס, באגן סואה (Soa Basin) כ-60 ק"מ מזרחה ממערת ליאנג בואה, ישנם מספר אתרים ארכאולוגים סמוכים בהם התגלו ממצאים עתיקים בהרבה מממצאי ליאנג בואה, ועשויה להיות להם חשיבות רבה במחקר של פלורסיינסיס.
כבר בשנות ה-50 וה-60 ערך הכומר ההולנדי תאודור ורהובן, מיסיונר בפלורס שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט, מחקרים חלוציים רבים בארכאולוגיה ובפלאונטולוגיה של האי, שרובם לא דווחו באופן מסודר בפרסומים שעברו ביקורת עמיתים.
במספר אתרים באגן סואה הוא גילה כלי אבן מסותתים בסמיכות למאובנים של פילי סטגודון גמדיים, תופעה מוכרת מן האי ג'אווה, והסיק מכך שהומו ארקטוס הגיע מג'אווה לפלורס בתקופה הפלאוליתית התחתונה.
בשנת 1994, כמעט עשר שנים לפני הגילוי במערת ליאנג בואה, אישר צוות בראשות מייק מורווד את ממצאיו של ורהובן כאשר דיווח על כלי-אבן מסותתים באתר מאטה מנגה (Mata Menge), ותיארך אותם לתקופה שבין 800 אלף ל-880 אלף שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ביקוע זירקון.
כלים אלו קטנים ופשוטים, ובכך דומים לכלים המאוחרים בהרבה שהתגלו במערת ליאנג בואה.
גם באתר וולו סגה (Wolo Sege) הסמוך למאטה מנגה התגלו כלי אבן מסותתים על ידי צוות בהשתתפות מייק מורווד, חריט "גרד" ואן דן ברג (Gerrit van den Bergh) וחוקרים אחרים.
בשנת 2010 הם תוארכו לתקופה של כ-1.02 מיליון שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ארגון-ארגון , העדות הקדומה ביותר לקיום הומינינים בפלורס.
כמו במרבית האתרים הפרהיסטוריים ברחבי העולם, כלי-אבן באתרי פלורס נפוצים וקלים לגילוי הרבה יותר מעצמות בני-אדם קדמונים.
אך בשנת 2016 דיווח צוות החופרים כי בשנת 2014 מצאו באתר מאטה מנגה 6 שיניים וחלק מלסת עליונה, אשר שייכים לשלושה פרטים הומינינים לפחות.
במידותיהם הקטנות הם דומים למאובני פלורסיינסיס ממערת ליאנג בואה, אך בתכונותיהם האנטומיות הם דומים לשיניים ולסתות של הומו ארקטוס.
פרטים אלו תוארכו בשיטת ארגון-ארגון לתקופה של כ-700 אלף שנה לפני זמננו.
באוגוסט 2024 דיווח צוותו של ואן-דר-ברג על מאובנים נוספים מאתר מאטה מנגה, מן השכבה שגילה כ-700 אלף שנים.
אחד מהם הוא עצם הזרוע של פרט בוגר, קצרה ודקה ב-9 עד 16 אחוזים אפילו מעצם הזרוע של LB1 ממערת ליאנג-בואה.
האחרים הם שיניים, אף הן קטנות באופן מיוחד, אך אחת מהן דומה מאוד בצורתה לאלו של מאובן הומו ארקטוס מג'אוה.
בני-אדם קדומים שהגיעו לאי פלורס לפני התקופה הפלאוליתית העליונה היו עשויים להתפשט באותו אופן גם לאיים נוספים בארכיפלג סונדה ובארכיפלג המלאי.
התגליות בפלורס עודדו ארכאולוגים לחפש ולתארך עדויות לקיום אדם באתרים עתיקים אחרים באיים.
בשנת 2016 דיווח צוות ארכאולוגים בראשות חריט ואן דן ברג על גילוי כלי-אבן מסותתים בסמיכות למאובני סטגודון באי סולאווסי, כ-500 ק"מ מצפון לאי פלורס.
כלים אלו תוארכו במספר שיטות, בכללן ארגון-ארגון ואורניום-תוריום, לגילאים של לפחות 200 אלף ועד 100 אלף שנה לפני זמננו.
בשנת 2018 דיווח צוות ארכאולוגים בהשתתפות ואן דן ברג על גילוי כלי-אבן מסותתים בסמיכות למאובני סטגודון וקרנף נכחד (Rhinoceros philippinensis) באי לוזון שבפיליפינים, יותר מ-2,500 ק"מ צפונה לפלורס, ותיארך אותם לגילאים שבין 777 ל-631 אלף שנה לפני זמננו בשיטת התהודה המגנטית האלקטרונית.
בשנת 2018 דיווח צוות אחר על גילוי מאובני אדם נמוכי קומה המתוארכים לתקופה של 67 אלף עד 50 אלף שנה לפני זמננו במערת קלאו באי לוזון, וסיווג אותם כמין אדם חדש למדע הומו לוזוננסיס.
לדעת מרבית החוקרים, שלדי ליאנג בואה שייכים מבחינת מאפייניהם לסוג האדם, אשר כולל את המין האנושי בן-ימינו הומו ספיינס וגם מספר מינים נכחדים.
אך שלדי ליאנג בואה מתייחדים בגוף קטן ובנפח מוח קטן יותר משל כל נציג ידוע אחר של הסוג.
גובהה של LB1 הוערך על ידי המגלים ב-106 ס"מ, ועל פי גודלה של עצם שוקה נוספת שנמצאה במערה ומסומנת LB8, מוערך שבעליה היה בגובה דומה, 109 ס"מ.
מידות אלו קטנות בהרבה אפילו מן הטווח התחתון של האוכלוסיות הנמוכות ביותר של בני-אדם בני-זמננו, כמו פיגמים אפריקאים (פחות מ-150 ס"מ לנשים בוגרות) ופיגמים מאיי אנדמן (137 ס"מ לנשים בוגרות).
ההבדל ניכר עוד יותר בהערכת המשקל על פי השלד: משקלה של LB1 הוערך ב-16 עד 29 ק"ג (לפי הגובה) או ב-36 ק"ג (לפי עובי עצם הירך), קטן משל כל אוכלוסייה מהסוג אדם שהתגלה, ודומה לשל אוסטרלופיתקים כמו לוסי המפורסמת, שקדמה ל-LB1 בכמעט שלושה מיליון שנה.
לפי הערכותיהם LB1 ו-LB8 היו נמוכות ביותר משלוש סטיות תקן מן הממוצע של נשות רמפאסאסה – הבדל שלדעתם ניתן להסבירו כתוצאה של פגם התפתחותי כלשהו.
בשנת 2018, מחקר גנטי מפורט בפיגמים של רמפאסאסה לא מצא בגנומים שלהם אללים ממקור עתיק בלתי-מוכר, והסיק שקומה נמוכה התפתחה אצלם בתקופה מאוחרת ובאופן בלתי-תלוי מאוכלוסיית פלורסיינסיס באי.
הנפח הפנימי של קופסת המוח בגולגולת LB1 נמדד בתחילה על ידי מגליה כ-380 סמ"ק, ועודכן ל-417 סמ"ק במדידה מדויקת יותר באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת.
יקוב ועמיתיו מדדו ערך של 430 סמ"ק.
ערכים אלו הם כשליש מנפח המוח הממוצע של בני-אדם בני-זמננו, כ-1350 סמ"ק.
הם קטנים משמעותית אפילו מנפח המוח של המינים הקדומים ביותר מהסוג אדם, למשל 545 סמ"ק בגולגולת קטנת המוח ביותר בין מאובני דמאניסי, 530 סמ"ק בגולגולת הומו הביליס הקטנה ביותר ממזרח אפריקה, ו-465 סמ"ק המוערך בנקבות הקטנות ביותר של הומו נאלדי בדרום אפריקה.
הם דומים לגודלי המוח של אוסטרלופיתקים שקדמו ל-LB1 במיליון וחצי שנים, וכן לאלו של קופי-אדם בני-ימינו.
מוח LB1 אף קטן מכפי שניתן היה לצפות כתוצאה מהקטנה פרופורציונית של גוף אדם מודרני, ומבחינת גודל מוח יחסי למשקל גוף תופסת LB1 עמדת ביניים: מעט יותר מקופי-אדם ואוסטרלופיתקים אבל פחות מארקטוס.
מצד שני, צורת המוח של LB1, כפי שניתן ללמוד מן המתווה הפנימי של הגולגולת, הייתה מודרנית יחסית.
בפרט האונה הקדם-מצחית (prefrontal cortex), המקושרת עם יכולות חשיבה מתקדמות ומודעות עצמית, דומה בגודלה ובצורתה לשל אדם מודרני למרות קוטנו של המוח כולו.
בניגוד לשרידי עצמות גוף, אשר נמצאו גם מנציגים אחרים של שרידי ליאנג בואה, קופסת הגולגולת נמצאה רק אצל LB1, ולכן רק אצלה ניתן למדוד את גודל המוח.
מחסור זה בממצאים מעלה את החשד ש-LB1 הייתה יוצאת דופן גם בקרב אוכלוסייתה שלה, אולי כתוצאה ממחלה כלשהי, ולא ניתן להשתמש במידותיה כמייצגות.
בנוסף לקוטן גופו ומוחו, להומו פלורסיינסיס מספר מאפייני שלד המבדילים אותו מן האדם המודרני, ומרמזים על מוצא קדום יותר.
הלסתות התחתונות של שני פרטים שונים ממערת ליאנג בואה, LB1 ו-LB6, שונות במקצת זו מזו אך שתיהן חסרות בליטת סנטר.
בליטת הסנטר היא תכונה המופיעה רק אצל הומו ספיינס מודרני אנטומית, וחסרה אצל ארקטוס ואצל שאר מיני האדם והומינינים נכחדים.
שיני פלורסיינסיס דומות לשיני הומו ארקטוס, בעיקר הקדם-טוחנת השלישית בלסת התחתונה.
עצם הזרוע של LB1 מתאפיינת בפיתול מועט יחסית סביב ציר האורך שלה, ובכך היא דומה לזו של קופים מטפסים דוגמת הגיבון והמקוק, ושונה מעצם הזרוע באדם המודרני.
הפיתול החזק של עצם הזרוע במין ספיינס נחשב כהתאמה לשימוש בכלים, שכן הוא מטה את המרפק הצידה ומציב את כפות הידיים לפני הגוף והפנים, בתנוחה הנוחה יותר לטיפול בעצמים מאשר לטיפוס.
עצמות השוק של LB1 קצרות במיוחד, יחסית לכפות הרגליים הארוכות, וכן יחסית לאורך עצמות הזרוע שלה.
יחס האורך בין עצם הזרוע לעצם הירך גדול משל כל הומינין מאוחר אחר, ודומה לזה של לוסי המפורסמת, נקבת אוסטרלופיתקוס אפרנסיס העתיקה ביותר משלושה מיליון שנה מ-LB1.
האי פלורס הוא אי געשי טרופי השייך לאיי סונדה בארכיפלג המלאי.
האי נמצא ממזרח למדף סונדה, שעומקו כיום רק כ-100 מטרים מתחת לפני הים, ובשיאה של תקופת הקרח של הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים היה נמוך יותר, איחד את מרבית איי סונדה הגדולים כמו ג'אווה, סומטרה ובורנאו עם יבשת אסיה.
בין המינים שהיגרו ממדף סונדה לפלורס בתקופת הפליסטוקן היו הפילים הגמדיים מהסוג סטגודון, ועל פי ההשערה גם בני-האדם הקדומים שהיו אבותיו של פלורסיינסיס.
שרידיהם התגלו בסמיכות גם באתרי אגן סואה במרכז האי וגם במערת ליאנג בואה.
עצמות הפילים שהתגלו במערה סווגו על ידי החופרים כסטגודון פלורנסיס אינסולריס (Stegodon florensis insularis).
מוצאו של תת-מין גמדי זה הוא ככל הנראה מתת-מין גמדי קדום יותר, סטגודון פלורנסיס פלורנסיס (Stegodon florensis florensis) שעצמותיו התגלו באי פלורס באתרים ארכאולוגים עתיקים יותר, ביניהם אתרי אגן סואה המתוארכים לתקופות הפליסטוקן המוקדם והפליסטוקן התיכון.
פילים אלו עברו אבולוציה להקטנת גודל גופם באי (גמדוּת איים, ראו להלן).
משקל גופו של תת-המין פלורנסיס מוערך ב-850 ק"ג בבוגר, כמשקלה של פרה גדולת מידות, ותת-המין אינסולריס היה אף קטן יותר, ככל הנראה כגודלו של סוס פוני, אך עדיין גדול משמעותית מגודל גופם של תושבי ליאנג-בואה.
מינים נוספים של בעלי-חיים שחיו באי פלורס בתקופתו של הומו פלורסיינסיס היו דרקון קומודו (לטאה טורפת גדולה החיה עד היום), מין של חולדת הפפגומיס (Papagomys) הענקית שאורך גופה כפול בערך מאורך הגוף של חולדת החוף הנפוצה בעולם בימינו, והמרבו הגדול הנכחד מרבו רובוסטוס שגובהו 1.80 מטר ומשקלו כ-16 ק"ג.
יש להניח שתושבי ליאנג בואה היו צריכים להתמודד גם איתם.
במערת ליאנג בואה נמצאו כלי אבן מסותתים רבים, הדומים לאלה המקושרים בדרך כלל למאובני ארקטוס.
הם כוללים בעיקר להבים ונתזים קטנים ופשוטים.
כלים אלו מרוכזים באותן שכבות במערה שבהן נמצאו עצמות פלורסיינסיס וסטגודון, ונעדרים מן השכבות החדשות יותר.
בשכבות עתיקות מעט מאלו המכילות את העצמות נמצאו כלי אבן כבדים יותר, ובכללם מקצץ גדול אחד.
כמה מן הכלים ומן האבנים חוממו באש, וכן נמצאו במערה מרבצי אפר הרומזים על כירות או מדורות.
עצמות הפילים במערה מחורצות בחלקן בחתכים מכלי-אבן, המעידים שהם נשחטו ושימשו כמזון לתושבי המערה, אם כי לא ניתן לדעת בוודאות אם הם ניצודו או נאספו כפגרים.
ציד של חיה הגדולה בגופה מן הפלורסיינסים עצמם עשוי להעיד על שיתוף פעולה ושימוש בכלים.
יתר על כן, הכלים במערה תוארו כדומים לכלים שנמצאו באתרי וולו סגה ומאטה מנגה בפלורס, שם הם מתוארכים לתקופות עתיקות בהרבה.
הכלים באתרים אלו תוארו כדומים לכלים אולדובאים, האופייניים לתקופה הפלאוליתית התחתונה במזרח אפריקה.
על פי התיארוך הראשוני שדווח בשנת 2004, התקופה המאוחרת ביותר של ממצאים ממערת ליאנג בואה היא כ-12 עד 13 אלף שנה לפני זמננו.
משמעו של תיארוך זה הייתה שפלורסיינסיס הוא האדם הקדמון האחרון שנכחד בעולם, מאוחר אף מן האדם הנאנדרטלי (תיארוך אחרון ידוע לפני כ־28 אלף שנה), וייתכן שהוא חי זמן רב לצידם של בני אדם מודרניים שהיגרו לאיי דרום מזרח אסיה לפני כ-50 אלף שנה.
מחקר הגאולוגיה של פלורס העלה שהתפרצות געשית לפני 12 אלף שנה הכחידה חלק מעולם החי באי, ובכלל זה הפילים הגמדיים מן הסוג סטגודון.
צוות חוקרי המערה העלה את האפשרות שהתפרצות זו הייתה אחראית גם להכחדתו של פלורסיינסיס.
ואולם לפי התיארוך המתוקן שדווח בשנת 2016, הממצאים המאוחרים ביותר במערה הם בני כ-50 אלף שנה.
תיארוך זה מעלה את האפשרות שהגירת האדם המודרני לאי היא שאחראית, ישירות או בעקיפין, להכחדתו של פלורסיינסיס.
על פי השערה דומה, הגירת האדם המודרני לאירופה בערך באותה תקופה אחראית להכחדתו של האדם הניאנדרטלי.
אך צוות חוקרי המערה ציין שהתיארוך המתוקן אינו שולל את האפשרות שחלק מאוכלוסיית פלורסיינסיס המשיכה להתקיים גם מאוחר יותר, אולי במקום אחר באי.
התיארוך המאוחר העלה את האפשרות שמפגשים עם בני המין פלורסיינסיס הם המקור למסורת עממית הרווחת באי פלורס לגבי ננסים אגדיים בשם "אבו גוגו" (שפירושו המילולי בניב מקומי: "סבתא זללנית").
על פי מסורת זו אבו גוגו הם שוכני מערות קטני-קומה, בעלי כרס ואוזניים בולטות, הממלמלים בשפה לא ברורה ואוהבים לחזור כתוכים על דברים הנאמרים להם.
על פי הסיפורים הם התקיימו עדיין כאשר הגיעו הפורטוגזים לאי במאה ה-16, וטענות לגבי מפגשים איתם קיימות עד המאה ה-19. הפלאונטולוג חריט ואן דן ברג, אחד מאנשי הצוות שגילה את שלדי פלורסיינסיס, דיווח כי שמע על מסורת האבו גוגו כעשר שנים לפני הגילוי עצמו.
על האי הסמוך סומטרה ישנה מסורת לגבי "אורנג פנדק", דמוי אדם אגדי שלפי הטענות גובהו כמטר עד מטר וחצי, וגם במקרה זה הועלתה האפשרות שסיפורים אלו מקורם במפגשים עם פלורסיינסים.
הצירוף המוזר של גיל מודרני מאוד, מוח זעיר וגוף ננסי גרמו לחשד מיידי בקרב מדענים שמדובר באוכלוסיית אדם מודרני (הומו ספיינס) שסבלה מפתולוגיה כלשהי.
ההשערה המנוגדת לפיה פלורסיינסיס הוא מין בפני עצמו נדרשת להדגים מתי ומאיזה מין אחר הוא היה עשוי להתפתח.
המועמדים העיקריים הם הומו ספיינס והומו ארקטוס.
השערה מרחיקת לכת אפילו יותר מקשרת את פלורסיינסיס עם האוסטרלופיתקים, שגודל גופם ומוחם היה דומה לשלו, אבל מעולם לא נמצאו פרטים מסוג זה מחוץ לאפריקה, והם עתיקים ממנו ביותר ממיליון שנה.
מחקרו של טאוקו יקוב בשלדי ליאנג בואה הציע שהם סבלו מפגם תורשתי הגורם להקטנה פתולוגית של המוח (מיקרוצפליה) ושל הגוף.
סריקות טומוגרפיה ממוחשבת של גולגולת LB1 נערכו לפני שיקוב העביר את השלדים לחזקתו, ועל פיהן נבנה מודל מחשב תלת־ממדי של הגולגולת.
המודל הושווה לגולגולות של עשרה חולי מיקרוצפליה על ידי דין פאלק, אנתרופולוגית המתמחה באנטומיה ובאבולוציה של מוח האדם, ועמיתים מאוניברסיטת המדינה של פלורידה.
המחקר שלהם, שפורסם בכתב העת המדעי סיינס בשנת 2005, סיפק מדידה מעודכנת לנפח המוח, 417 סמ"ק במקום 380 שנמדדו קודם, וקבע שהגולגולת אינה פתולוגית וכנראה מפגינה מאפיינים תקינים של מין נפרד.
מאמר זה פתח שרשרת של מאמרי תגובה ותגובת נגד מעל דפי סיינס, שבו חוקרים גרמנים מבית החולים לאופולדינה ואוניברסיטת טיבינגן וצוות בראשות רוברט מרטין ממוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו חלקו מספר פעמים על מסקנותיה של פאלק וטענו שהגולגולת עשויה להיות מיקרוצפלית, בעוד פאלק דוחה את טענותיהם.
ב-2007 פרסמה פאלק מחקר חדש ומפורט, שבו השוותה את מודל המחשב התלת־ממדי של הגולגולת למוחות של תשעה חולים מיקרוצפלים ושל עשרה בני אדם בריאים.
היא מצאה שפרט למידותיו הקטנות, מוחו של פלורסיינסיס דמה במבנהו יותר למוחות הבריאים, בהבדלים המתאימים לפירוש של מין נפרד.
בדיקה מפורטת של האונות הקדמיות והצדדיות של מוח LB1, כמו גם האונה העורפית, גילו שהוא היה מפותח במבנהו מן המוחות של חולי מיקרוצפליה, ואף בעל אזורים מסוימים המפותחים יותר מאשר במוחות אדם מודרני בריאים.
ממצא זה מעלה תשובה אפשרית לביקורת של חוקרים רבים לפיה לא ייתכן שמין בעל מוח כה קטן הכין את כלי האבן המתקדמים יחסית שנמצאו בליאנג בואה.
פאלק סיכמה את מאמרה במסקנה כי נטל ההוכחה הוא כעת על אלו התומכים בפירוש המיקרוצפליה, הנדרשים למצוא מוח של חולה מיקרוצפלי המפגין תכונות ייחודיות כאלו, ואולם טרם הוצג מוח כזה.
ב-2008, מחקר מעודכן יותר של חוקרים מאוניברסיטת אתונה והמוזאון לתולדות החי בליידן השווה את הגולגולת לחולים מיקרוצפליים ולגולגולות עתיקות של ספיינס, ארקטוס, הביליס ואוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
מסקנתם הייתה שהגולגולת דומה ביותר לגולגולות המין ארקטוס, ומחוץ לטווח של גולגולות ספיינס בריאות ומיקרוצפליות.
השערת הפתולוגיה: פירוש תסמונת לרון
בשנת 2006 הציע האנטומאי האמריקני גארי ריצ'רדס ששלדי ליאנג בואה סבלו מתסמונת לרון, ובשנת 2007 חזר על טענה זו בפירוט מאמרם של חוקרים מאוניברסיטת תל אביב: ישראל הרשקוביץ, ליאורה קורנרייך וצבי לרון, שעל שמו קרויה התסמונת.
החוקרים השוו תצלומי רנטגן של ישראלים חולים בתסמונת עם נתונים מגולגולת LB1 ומצאו קווי דמיון רבים.
הם גם הציעו דרך לבחון את השערתם: חולי תסמונת לרון מראים בין השאר התעבות של אזור החלק הפטמתי (mastoidea) בעצם הרקה של הגולגולת.
החוקרים הישראלים לא יכלו לבדוק השערה זו משום שלא היו בידם תצלומי רנטגן מתאימים של LB1. ואולם במאמרה משנת 2007 בדקה פאלק סריקות טומוגרפיה ממוחשבת של החלק הפטמתי בגולגולת ומצאה כי היא אינה מפגינה סימנים כאלו.
השערת הפתולוגיה: פירוש תסמונת קרטינית
ב-2008 הציעו חוקרים אוסטרלים ששלדי ליאנג בואה סבלו מתסמונת הנקראת "קרטיניות מיקסואמטואוס אנדמית".
מחלה זו אינה תורשתית, אלא תוצאה של מספר גורמים סביבתיים כולל מחסור ביוד אשר פוגעים בבלוטת התריס.
המחלה אופיינית לכמה אוכלוסיות אינדונזיות וגורמת לגמדות ומוח מוקטן.
החוקרים טענו שהמחלה גם גורמת למספר תכונות שפאלק מצאה בגולגולת LB1. פאלק פטרה השערה זו בטענה שהחוקרים לא פירשו נכון את תכונות הגולגולת מתוך מחקרה, ופיטר בראון, אחד המגלים, הצהיר שסימנים אלה ממילא אינם ניתנים לבחינה אמינה בגולגולת.
גם מדידות אחרות של החוקרים האוסטרלים נדחו משום שלא הסתמכו על תצלומי רנטגן של הגולגולת.
השערת הפתולוגיה: פירוש תסמונת דאון
בשנת 2014 התפרסם ב-PNAS מאמר מאת צוות בין-לאומי של מדענים מארצות הברית, סין ומלזיה, שרובם היו שותפים גם למאמר משנת 2006 של טאוקו יקוב (יקוב עצמו מת בשנת 2007).
המאמר חוזר על רבים מנימוקי ביקורותו של יקוב נגד הגדרת שרידי ליאנג-בואה כמין נפרד, ובנוסף מאבחן את הפתולוגיה ממנה סבלה LB1 כתסמונת דאון – מחלה נפוצה יחסית (כ-1 מתוך כל 1,000 לידות) הנגרמת כתוצאה מחלוקה לא נכונה של הכרומוזומים בין תאי הביצית, שאחד מהם עתיד לקלוט תא זרע, ולהפוך לעובר.
מחברי המאמר מתבססים על כך שמספר תכונות שלד של LB1 הן תסמינים האופייניים לתסמונת דאון – קומה נמוכה מן הממוצע, גולגולת קטנה, אסימטריה של הגולגולת ושלד הגוף, עצמות ירך קצרות יחסית וכפות רגליים שטוחות.
רבות מתכונות אלו, ובפרט גודל הגולגולת והמוח, אינן ניתנות לבדיקה בשרידי הפרטים האחרים מליאנג בואה שהם חלקיים מאוד, אך מעידים אף הם על גוף קטן באופן יוצא-דופן.
מחברי המאמר משערים שהם היו בני-אדם קדומים מן המין האנושי הומו ספיינס, אולי נמוכי-קומה יותר מכל אוכלוסייה של פיגמים הידועה בימינו, אך פרט ל-LB1 בריאים ברובם.
ביוני 2016 התפרסם מאמר תשובה של מספר חוקרי פלורסיינסיס, ביניהם פיטר בראון ודין פאלק.
החוקרים השוו את גולגולת ושלד LB1 לגולגולות ולשלדים של חולי תסמונת דאון, תוך שימוש בתצלומי טומוגרפיה ממוחשבת ודימות תהודה מגנטית.
הם ציינו כי התסמונת ניתנת לאבחון מובהק רק על סמך בדיקה של הכרומוזמים, משום שכל התסמינים האנטומים שלה מופיעים רק בחלק מן החולים, וכן הם מופיעים גם במחלות אחרות.
המוח של LB1 קטן בהרבה מן המוחות של חולי תסמונת דאון (שבדרך כלל אינם קטנים משמעותית משל אנשים בריאים) וצורת הגולגולת שלה שונה מאוד.
כמו כן נמצאו הבדלים נוספים בין LB1 לבין חולים בתסמונת.
החוקרים הסיקו כי הדמיון בין שלד LB1 לשלדי חולים בתסמונת שטחי וקלוש.
המצדדים בהשערת תסמונת דאון במאמרים ב-PNAS גם פטרו את חוסר בליטת הסנטר על הלסתות התחתונות של LB1 ושל LB6 כסימן בלתי-מכריע, משום שלטענתם חוסר בליטת סנטר היא תכונה המופיעה כיום אצל חלק מילידי אוסטרליה ומלנזיה, ובעיקר היא נפוצה בכפר ראמפסאסה שבאי פלורס.
על נושא זה התנהל ויכוח נוסף מעל דפי PNAS בינם לבין תומכים בפלורסיינסיס כמין נפרד.
אחד המניעים העיקריים להצגת השערות הפתולוגיה השונות היה התיארוך המאוחר יחסית של שרידי מערת ליאנג בואה, החופף ברובו לתקופה הפלאוליתית העליונה, שבה ידוע על קיומם של בני-אדם מודרניים אנטומית מן המין ספיינס בדרום מזרח אסיה ובאוסטרליה.
ואולם על-פי התיארוך המעודכן שפורסם על ידי חוקרי המערה בשנת 2016, השרידים הם מן התקופה הפלאוליתית התיכונה, ולפיכך קדומים מתקופת ההגירה הידועה של ספיינס לדרום מזרח אסיה.
לכן התפתחות זו מחלישה את השערות הפתולוגיה, ומחזקת את מעמדו של פלורסיינסיס כמין בפני עצמו ממוצא עתיק.
גם גילוים של מאובנים הומינינים קטני-גוף אך עתיקים בהרבה באתר אחר בפלורס תומכת במוצאו העתיק של פלורסיינסיס.
בשנת 2013 כתבו ארכאולוגים בריטים במאמר סקירה, שבדק את ההבטים הביוגאוגרפיים והאקולוגיים של קיום בני-אדם קדומים בפלורס, כי "מרבית החוקרים כעת מסכימים שההומינינים בליאנג בואה לא היו אוכלוסייה פתולוגית או גמדית של המין ספיינס".
בראשית 2016 כתב הפלאואנתרופולוג האמריקאי ברנרד ווד מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון במאמר כללי, שסקר את טיב הראיות להבדלים האנטומים בין מיני הומינינים נכחדים, כי הקונצנזוס בתחום רואה את הפירוש הטוב ביותר לממצאי ליאנג-בואה במין קדום קטן-גוף מסוג האדם, וכי "פחות מקומץ של חוקרים עדיין נאחז בפירוש" של אוכלוסיית ספיינס פתולוגית.
במאמר זה העריך ווד את מידת הביטחון בהבדלים שבין כל שני מיני הומינינים המתוארכים לאותה תקופה על פי שלוש רמות: "ביטחון גבוה", "ביטחון בינוני" ו"ביטחון נמוך".
את ההבדל בין פלורסיינסיס לספיינס, וכן את ההבדלים בין פלורסיינסיס לארקטוס ולהיידלברגנסיס, הוא העריך כ"ביטחון גבוה".
דין פאלק ציינה שגם השלדים הראשונים של האדם הניאנדרטלי נחשדו מיד לאחר גילויים במאה ה-19 כבני אדם מודרניים שסבלו מפתולוגיות, אף שכיום אין ספק בייחודם כאוכלוסייה קדומה או אף מין נפרד.
בין אם פלורסיינסיס זכאי להיחשב כמין בפני עצמו ובין אם לאו, אפשרות אחת היא כי מוצאו ממין האדם המודרני (ספיינס).
השערה זו נראתה סבירה על פי התיארוך הישן של שרידי ליאנג בואה, שכן מקובל כיום כי שבטי ספיינס שיצאו מאפריקה עשו את דרכם לאוסטרליה לפני כ-50 אלף שנה.
לכן השערה זו הייתה מקובלת על החוקרים שהעדיפו את פירוש הממצאים כאוכלוסייה פתולוגית.
יתרון אחד של השערה זו הוא שאין צורך להתחבט בסוגיה כיצד הגיעו ההומינידים לאי פלורס.
מקובל כיום שלבני אדם מן המין ספיינס הייתה טכנולוגיה בסיסית של רפסודות או סירות פרימיטיביות לפני עשרות אלפי שנים, שבה השתמשו על מנת ליישב את איי דרום מזרח אסיה ואוסטרליה.
בין ג'אווה לאי פלורס נמתחים כמה מאיי סונדה הקטנים, מופרדים במצרי ים צרים שהגדול ביניהם הוא מצר לומבוק ברוחב מזערי של 18 ק"מ.
בשל עומקו הרב נראה כי מצר זה, בניגוד למצרים בין יבשת אסיה, סומטרה וג'אווה, מעולם לא התייבש לחלוטין אפילו בתקופות של ירידת מפלס מי האוקיינוס כתוצאה מתקופות קרח.
ואולם אבותיהם של ילידי אוסטרליה עברו מרחקים אף יותר גדולים בים על מנת להגיע לשם.
זוהי ההשערה שהעדיף בתחילה מייק מורווד, אחד ממגלי פלורסיינסיס, בעיקר בגלל תכונות פרימיטיביות של LB1 כמו חוסר סנטר, האופייניות לארקטוס ושאר המינים שקדמו לספיינס.
ידוע כי ארקטוס יישב את דרום מזרח אסיה לפני יותר ממיליון שנה וחי שם עד לתקופה של כ-50 אלף שנה לפני זמננו.
פרק זמן זה יתאים יפה לתארוך העתיק ביותר של פלורסיינסיס אפילו אם מוסיפים כמה מאות אלפי שנים לאבולוציה שלו.
למעשה ממצא ארקטוס הראשון שהתגלה אי פעם הוא אדם ג'אווה המפורסם, רק 500 ק"מ מערבה לפלורס.
עוד לפני גילוי פלורסיינסיס מצא הצוות של מייק מורווד כלי אבן מסותתים באתר מאטה מנגה באי פלורס, שתוארכו לגיל של לפחות 800 אלף שנים, ויוחסו אז להומו ארקטוס.
כלי האבן העתיקים ביותר בפלורס, בני למעלה ממיליון שנה, נמצאו בשנת 2010 באתר המרוחק רק כחצי קילומטר ממאטה מנגה.
ביוני 2016 פורסם כי באתר מאטה מנגה במרכז האי פלורס נמצאו בשנת 2014 מאובני מספר שיניים וחלק מלסת עליונה השייכים לשלושה פרטים הומינינים לפחות, ודומים במידותיהם הקטנות לשרידי פלורסיינסיס מליאנג בואה.
פרטים אלו תוארכו לגיל של כ-700 אלף שנה לפני זמננו.
למרות קוטנם, במורפולוגיה שלהם דומים מאובנים אלו לשיניים ולסתות של ארקטוס, ובכך תומכים במוצא עתיק של פלורסיינסיס מהומו ארקטוס.
על עצם זרוע ושיניים קטנים אפילו יותר, מאותו אתר ואותה תקופה, דווח בשנת 2024.
ההשוואה נערכה באופן כמותי, על ידי מדידת מרחקים בין נקודות ציון על הגולגולת בעזרת תוכנת מחשב לתלת-מימד, וכימותם בשיטת ניתוח גורמים ראשיים.
המחקר מצא ש-LB1 דומה ביותר לגולגולות ארקטוס, ואחריהן לגולגולות היידלברגנסיס והביליס.
דמיון גולגולת LB1 לגולגולות מיקרוצפליות היה חלש יותר, אך חזק מדמיונה לגולגולות בני אדם מודרניים בריאים.
הגולגולות השונות ביותר מ-LB1 השתייכו לחולים בתסמונת קרטינית ותסמונת לרון.
מבין גולגולות ארקטוס, הדומה ביותר ל-LB1 הייתה גולגולת D2700 מדמניסי.
השערת המוצא מארקטוס (כמו גם ממינים קדומים אף יותר, ראו להלן) נדרשת להסביר כיצד הגיע ארקטוס לאי פלורס, מכיוון שלא ידוע אצלו על טכנולוגית שיט בים.
מקרים כאלה מתועדים בחיות יותר קטנות, למשל ביישובו מחדש של האי קרקטואה לאחר שעולם החי שבו הושמד בהתפרצות געשית בשנת 1883, ונחשבים למנגנון זואוגאוגרפי מבוסס של אכלוס איים.
מורווד איזכר מקרה שדווח בעיתונות מן הצונאמי של 2004 באינדונזיה, כאשר אישה הרה נסחפה לאוקיינוס ונמצאה חמישה ימים לאחר מכן במרחק 150 ק"מ משם כשהיא צפה על עץ דקל.
ההיריון שלה נמשך באופן תקין.
המסלול הקצר ביותר בים מג'אווה לפלורס עובר ממערב למזרח דרך המצרים שבין איי סונדה הקטנים, אך הזרם השליט במצרים אלו הוא מצפון לדרום ומקשה על המעבר.
לפיכך יש חוקרים המשערים שאבות פלורסיינסיס ומרבית שאר המינים היבשתיים בפלורס נסחפו לשם מבורנאו, מאיי הפיליפינים או מאיים אחרים מצפון, אשר בתקופת הקרח של הפליסטוקן היו מחוברים לג'אווה ולשאר איי מדף סונדה.
אף שהמרחק מאיים אלו הוא כמה מאות קילומטרים בים, הזרם יסחף את מרבית הרפסודות הטבעיות לפלורס או לאחד האיים הסמוכים אליו.
הפלאואנתרופולוג כריס סטרינגר הציע לחפש שרידי התיישבות עתיקים גם באיי סולאווסי וטימור.
בשנת 2016 דיווח צוות ארכאולוגים בראשות חריט ואן דן ברג על גילוי כלי-אבן מסותתים בסמיכות למאובני סטגודון באי סולאווסי, אשר תוארכו במספר שיטות, בכללן ארגון-ארגון וסדרות אורניום, לגיל שבין 200 אלף ל-100 אלף שנה לפני זמננו.
פירוש פלורסיינסיס כמין בפני עצמו ולא כפתולוגיה דורש להסביר כיצד ומדוע התרחשה אצלו אבולוציה של הקטנה דרסטית בגודל הגוף וגודל המוח.
ההסבר שהציגו המגלים במאמר שהגדיר את המין הוא תופעה אבולוציונית נפוצה הידועה כגמדות איים (insular dwarfism).
ידועים מקרים רבים, חלקם מתועדים היטב ברשומות המאובנים, של מינים שבודדו באיים קטנים ושם עברו הקטנה מואצת של מידות גופם.
למעשה, אחת הדוגמאות הטיפוסיות לתופעה זו היא המאובנים של פילי הסטגודון הגמדיים שנמצאו במערת ליאנג בואה, הקטנים בהרבה מפילי יבשת אסיה שהיו אבותיהם.
ההסברים לתופעה מתייחסים בדרך כלל ללחץ ברירה להקטנת גודל הגוף אשר חוסכת בהוצאת אנרגיה באיים עניים במקורות מזון, ולאפשרות של אבולוציה מהירה באוכלוסיות מבודדות וקטנות מאוד, שבהן מוטציה עשויה להשתלט על כל האוכלוסייה תוך מספר קטן של דורות.
גמדות איים אצל מינים שמידותיהם המקוריות גדולות לעיתים קרובות מושלמת על ידי התופעה ההפוכה של ענקיות איים (insular gigantism) אצל מינים שמידותיהם המקוריות קטנות.
תופעה זו אף היא נפוצה בעולם החי של פלורס, למשל אצל דרקון קומודו, חולדות הענק וחסידות הענק שחיו על האי ביחד עם פלורסיינסיס.
פלאונטולוגים ממוזיאון פילד בשיקגו בראשות רוברט מרטין מתחו ביקורת על היישום של גמדות איים למקרה של פלורסיינסיס.
הם הצביעו על כך שבמיני יונקים אשר עברו תהליך אבולוציוני מתועד של גמדות איים, נמצא שהמוח אינו קטן יותר מהשיעור המתחייב על ידי הקטנת הגוף כולו, אבל מוחה של LB1 קטן ממוח ארקטוס אפילו באופן יחסי לגודל הגוף.
ואולם בשנת 2009 דווח על מקרה נוסף של הקטנה יחסית של נפח המוח, במאובני היפופוטמים גמדיים שהתפתחו על האי מדגסקר לאחר שהיגרו לשם מיבשת אפריקה הסמוכה.
מקרה זה מעיד כי אין מניעה עקרונית להקטנה יחסית של המוח בגמדות איים.
בשנת 2018, מחקר גנטי בפיגמים החיים בכפר רמפאסאסה הסמוך למערת ליאנג בואה מצא בגנומים שלהם עקבות ברירה טבעית שפעלה על אללים רבים הגורמים לקומה נמוכה, ולעומת זאת לא נמצאה אצלם תרומה גנטית ממקור קדום בלתי-ידוע העשוי להתאים לרביית כלאיים עם פלורסיינסיס.
לדעת החוקרים תוצאה זו מציעה שגמדות איים פעלה בנפרד על שתי אוכלוסיות אלו.
השערת מוצא קדום אף יותר
כבר בשנת 2003, כאשר הוזעק הפלאואנתרופולוג פיטר בראון לפלורס על ידי הארכאולוגים מייק מורווד ותומס סוטיקנה על-מנת לבדוק את גולגולת ושלד LB1 שחשפו, הוא התרשם כל-כך מייחודה שביקש לסווג אותה לסוג חדש למדע ונפרד מסוג האדם Homo (שאותו רצה לכנות בשם הסוג Sundanthropus, כלומר "אדם מאיי סונדה").
אף שבראון שוכנע באותו זמן לכלול את פלורסיינסיס בסוג האדם בפרסום שהגדיר את המין, מספר מחקרים מאוחרים יותר באנטומיה של פלורסיינסיס אכן הצביעו על דמיונו להומינינים קדומים אף מארקטוס – מאובני דמניסי, הומו הביליס, ואולי אף אוסטרלופיתקים.
השערה זו מתבססת בעיקר על מחקריהם של ויליאם יונגרס מאוניברסיטת סטוני ברוק ומתיו טוצ'רי ממוזיאון הסמית'סוניאן, שמצאו כי תצורות שלד כף הרגל ופרק היד של LB1 הן "פרימיטיביות" מאוד, דומות לאלו של אוסטרלופיתקים שעדיין טיפסו על עצים ולא השלימו את הסתגלותם להליכה על שתיים.
מחקרים אלו מחזקים את תפיסת הומו פלורסיינסיס כמין בפני עצמו, שכן בלתי סביר שפתולוגיה גרמה לשחזור תצורת השלד הקדומה.
בעקבות זאת מספר פלאואנתרופולוגים ידועי-שם, כמו כריס סטרינגר, יואל רק וברנרד ווד, צידדו בהשערת המוצא הקדום.
אפילו מייק מורווד עצמו, כמה שנים לפני מותו ממחלת הסרטן בשנת 2013, השתכנע בסבירותה של השערה זו.
בשנת 2017 ערכו פלאואנתרופולוגים אוסטרלים ואמריקנים בהשתתפותו של יונגרס ניתוח פילוגנטי קלדיסטי על-פי 133 מאפייני גולגולת, שיניים ושלד בהומו פלורסיינסיס ובמאובני הומו ספיינס, הומו ארקטוס, הומו ארגסטר, הומו גאורגיקוס, הומו הביליס, הומו רודולפנסיס, הומו נאלדי, אוסטרלופיתקוס סדיבה, אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואוסטרלופיתקוס אפרנסיס.
העצים הפילוגנטיים הסבירים ביותר והחסכוניים ביותר בשינויים אבולוציוניים תמכו במוצא קדום של פלורסיינסיס מלפני לפחות 1.75 מיליון שנה או יותר, כענף שהתפצל ביחד עם הביליס או לפניו.
עצים שבהם פלורסיינסיס השתייך לענפים עם ספיינס, עם ארקטוס או עם גאורגיקוס נדחו כבלתי-סבירים ובלתי-חסכוניים.
מחסור במאובני מעבר כלשהם במשך חצי מיליון שנה לפחות ולכל רוחב יבשת אסיה, אשר מפרידים בין הומינינים קדומים אלו לממצאי פלורס הקדומים ביותר, מקשה על קבלת השערת המוצא הקדום.
מאובני דמניסי נמצאו בגאורגיה וגילם כ-1.8 מיליון שנה; מאובני הביליס ואוסטרלופיתקים מעולם לא נמצאו מחוץ ליבשת אפריקה, והם ידועים עד תקופה של כ-1.5 מיליון שנה לפני זמננו.
לכן קבלת השערת המוצא הקדום עשויה להצריך מהפכה בהבנת האבולוציה של האדם בפליסטוקן המוקדם והתפשטותו הקדומה מאפריקה.
לעומת זאת, יתרונה של השערת המוצא הקדום שאיננה מצריכה הקטנה קיצונית של המוח והגוף.
נפח הגולגולת ושלד הגוף אצל הומינינים קדומים אלו לא היו גדולים בהרבה מאלו של LB1. כריס סטרינגר ציין שכלי האבן המעידים על קיומם של הומינינים בפלורס במשך לפחות כמיליון שנה אינם פוסלים את האפשרות שהומינינים אלו כבר היו קטני מוח וגוף כאשר הגיעו לאי.
המאובנים ההומינינים העתיקים ביותר שנמצאו בפלורס, בני כ-700 אלף שנה, הם כבר קטני מידות, ולפיכך אינם מוכיחים שההקטנה התרחשה באי עצמו.
חשיבות בחקר האבולוציה של האדם
אם ממצאים נוספים יאשרו שפלורסיינסיס הוא מין בפני עצמו, כפי שהקונצנזוס המדעי בתחום נוטה לקבל, תהיה לו חשיבות עצומה למחקר הפלאואנתרופולוגי באבולוציה של האדם.
דונלד ג'והנסון, פלאואנתרופולוג חשוב שהתפרסם בעיקר בגילוייה של לוסי, כתב בספרו (ביחד עם עיתונאית המדע קייט וונג):
ואולם פלורסיינסיס מהווה הדגמה לאופן שבו האבולוציה מסוגלת, תוך זמן קצר בקנה מידה גאולוגי ובאזור גאוגרפי מוגבל, לשנות ולעצב את האנטומיה של אורגניזמים חיים אפילו בענף האדם.
המין פלורסיינסיס גם מספק דוגמה נוספת לאופן שבו האבולוציה האנושית, בדומה לאבולוציה של קבוצות חיים אחרות, מתפצלת כמו "שיח", ולא עולה כמו "סולם" באופן קווי לעבר "תכלית" כלשהי, למשל לעבר מוח גדול יותר.
בפיזיקה, הומוגניות מציינת אחידות במרחב או בנפח מסוים במרחב.
במילים אחרות, במרחב הומוגני גדלים פיזיקליים אינם תלויים בהזזה במרחב, או במיקום במרחב.
לכן הומוגניות נקראת גם סימטריה להזזות.
באסטרונומיה, הומוגניות היקום היא אחד מנושאי המחקר החשובים והפעילים ביותר כיום, והיא נחקרת בעיקר דרך קרינת הרקע הקוסמית.
סימטריות בפיזיקה הקלאסית והמודרנית הן עקרונות יסוד, שמהם נגזרים חוקי הטבע.
סימטריות מקושרות לחוקי שימור על פי משפט נתר.
במקרה של סימטריה להזזות, מתוך ההנחה שהמרחב הומוגני ניתן להסיק את חוק שימור התנע, ומתוך ההנחה שהזמן הוא הומוגני ניתן לגזור את חוק שימור האנרגיה.
הומוגניות בחומר מתייחסת לאחידות של תכונותיו של החומר, בדרך כלל ביחס לסקאלה (גודל) מסוים.
למשל הומוגניות של תווך בו עוברים גלים קשורה לגדלים בסביבות אורך הגל, ואי-הומוגניות שגודלה קטן בהרבה מאורך הגל אינה רלוונטית.
אי-הומוגניות בסקאלה גדולה בהרבה מגודל הגל גם היא לא רלוונטית להתפשטות מקומית של הגל.
סימטריה אחרת המשלימה את הסימטריה להזזות היא הסימטריה לסיבובים, שנקראת איזוטרופיות.
חוקי הפיזיקה היסודיים דורשים סימטריה להזזות וגם לסיבובים.
הזזות וסיבובים בפיזיקה מודרנית נקראים יחד טרנספורמציות לורנץ שהן אחד הבסיסים לתורת היחסות.
לא תמיד הומוגניות מיוחסת רק למרחב, לעיתים גם מדובר על אחידות בשינוי של גודל פיזיקלי אחר.
הומוגניות במתמטיקה מתייחסת להומוגניות במשוואות בלי תלות במשמעות הפיזיקלית שלהם.
הומוגניות היא הבחנה חשובה בניתוח מערכות מרובות חלקיקים.
כך למשל, כאשר מחשבים הרחבות ספקטרליות של תווך מסוים, מסווגים את ההרחבה להומוגנית (כזו שנגרמת מהתנהגות זהה של כל החלקיקים), כמו הרחבת לחץ לדוגמה, או כהרחבה אי-הומוגנית, כגון הרחבת דופלר, שבה כל חלקיק מושפע באופן שונה, בהתאם למהירותו.
הומוגניות וסימטריה להזזות משמשות גם ככלי בפתרון משוואות, בהגבלת הפתרונות למשפחה מסוימת ובהגבלת ממדי הפתרונות.
הומוגניות של תערובת חומרים היא אחידות התערובת.
תערובת נחשבת הומוגנית כשבמקרה שמחלקים אותה לשניים תהיה כמות שווה מכל המרכיבים בשני החלקים.
הומוגניות היא התכונה ההפוכה להטרוגניות.
הומוגניות תלויה בטווח הגודל שבו מסתכלים.
תערובת של חומרים תהיה הומוגנית בחלוקה לשניים, רק כל עוד הגודל של החלקים גדול בהרבה מגודל המרכיבים הבסיסיים בתערובת; מתחת לגודל זה אין משמעות להגדרה של תערובת הומוגנית.
תהליך של הפיכת תערובת להומוגנית קרוי המגון (הומוגניזציה).
הומולוגיה (או איבר הומולוגי) היא דמיון של שני איברים ביצורים שאינם שייכים לאותו המין.
בשונה מהומופלסיה (המכונה גם אנלוגיה), איברים של אורגניזמים שונים מוגדרים כהומולוגיים אם לאורגניזמים יש אב קדמון משותף, שהיה לו איבר דומה ואותו איבר נשמר בשני הקווים האבולוציוניים שהובילו למינים בני ימינו.
כמו כן, בהתפתחות העוברית מיקום האיבר והתפתחותו דומים בין שני המינים.
הומולוגיה היא גם אחת התכונות הבסיסיות של ביולוגיה השוואתית.
לדוגמה, האוזניים של העכבר והחמור הן הומולוגיות מפני שהיו אוזניים כבר ליונק הראשון שהוא האב הקדמון המשותף של העכבר והחמור.
לעומת זאת, הסנפירים של הדולפין והכריש לא הומולוגיים, כי הסנפירים של הדולפין התפתחו באבולוציה שלו מרגליים של יונק קדום שהלך על הקרקע.
בביואינפורמטיקה, משמש המושג בהקשר של השוואת הדמיון הגנטי בין שני יצורים על ידי עימוד רצפים.
גנים הומולוגיים הם גנים בעלי רצף דומה של דנ"א מפני שהתפתחו באבולוציה מגן שהיה באב הקדמון המשותף.
אב קדום משותף חשוב לצורך הגדרת האיברים כהומולוגיים משום שאם לא כן, ייתכן שמדובר באבולוציה מתכנסת, ובאיברים שהתפתחו להתאמה לתנאי סביבה דומים, כמו בדוגמה של הדולפין והכריש.
איבר הומולוגי יכול להוות עובדה התומכת בכך שהאורגניזמים הם מאותה קבוצה טקסונומית.
למשל למינים שונים של ציפורים יש כנפיים הומולוגיות ולכן אפשר להסיק שכולם התפתחו מאב קדמון משותף, ולכן כללו אותם בקבוצת העופות.
ב-1843 הגדיר ריצ'רד אוון את ההומולוגיה של תכונות כ"אותו איבר בבעלי חיים שונים, בין אם משמש לאותו תפקוד ובאותו מבנה או לא".
המילה הומולוגיה נטבעה ב-1656 ומקורה בשפה היוונית (homologos) הומו=דומה או זהה + לוגוס= קשר.
בביולוגיה, שני איברים הם הומולוגיים אם הם חולקים קשר משותף, למשל עצם מסוימת באיבר שאנו מכנים "יד" על צורותיו השונות.
הזואולוג הבריטי ריי לנקסטר הגדיר את המונח הומוגני, כלומר, הומולוגי על בסיס תורשה גנטית מאב קדמון משותף, ואת המונח הומופלסיה, שמתאר הומולוגיה מסיבות אחרות.
הומולוגיה מוגדרת כקשר על בסיס מבנה אנטומי או על בסיס דנ"א מאב קדמון משותף, בין מגוון אורגניזמים שונים.
תכונה הומולוגית בין אורגניזמים שונים יכולה ללמד על מוצא גנטי משותף ביניהם.
ההגדרה ההפוכה להומולוגיים היא איברים הומופלסיים, שיכולים למלא תפקיד דומה בשני מינים שונים, אך האיבר לא הופיע אצל האב הקדמון המשותף האחרון, אלא התפתח בצורה עצמאית ובנפרד.
דוגמה למאפיין הומופלסי הן כנפי העטלפים, העופות והפטרוזאורים.
מבנה תעופה אלו התפתחו באופן עצמאי מאבות קדמונים שונים שלא בהכרח השתמשו בגפיהם העליונות לתעופה.
במתמטיקה, הומולוגיה היא סדרה של חבורות אבליות שאפשר להתאים לאובייקטים מסוימים.
ההומולוגיה של האובייקט X (כאשר i אינדקס שלם) מחושבת בדרך כלל מתוך קומפלקסי שרשרת (זוהי למעשה הומולוגיה של קומפלקס שרשרת, ).
בניית הקומפלקס אינה קנונית, ועם זאת חבורות ההומולוגיה המתקבלות מן הקומפלקס תלויות אך ורק ב-X.
בכך עוצמתה של הטכניקה הזו: האפשרות לבנות את קומפלקס השרשרת בדרכים שונות מאפשרת לחשב את חבורות ההומולוגיה, והיא גם מראה שההומולוגיה אינה תלויה בפרטי המבנה של X עצמו, אלא בתכונות "רכות" שלו.
חבורות הומולוגיה אפשר להגדיר עבור אובייקטים שלכאורה אין ביניהם קשר: מרחבים טופולוגיים, חבורות, קומפלקסי שרשרת וכדומה.
את מושג ההומולוגיה אפשר להעשיר על ידי הוספה של מקדמים.
לדוגמה עבור מרחב טופולוגי וחבורה אבלית (או באופן כללי יותר אלומת חבורות אבליות מעל )
, ניתן להגדיר את ההומולוגיה של עם מקדמים ב-.
באופן דומה ניתן להגדיר הומולוגיה של חבורה עם מקדמים בהצגה של .
בדרך כלל אפשר להגדיר את ההומולוגיה כפונקטור הנגזר.
הוֹמוֹיוֹטֶלֶאוּטוֹן הוא חזרה על סיומת במילה אצל מילה אחרת בסוף המשפט.
בשירים רבים נעשה שימוש בחרוז בלתי-מדויק - חרוז שאינו מקיים באופן מלא את כללי החריזה, אך החזרה על הצלילים בו יוצרת עדיין קישור צלילי בין המילים, למשל, החרוז לבֶטח - לְפֶתע.
הומיוטלאוטונים מביאים לעיתים לתופעה המכונה "השמטה מחמת הסופות", בה מעתיק מדלג על קטע בגלל סיומת זהה לקטע הקודם.
על תופעה זו מתבססת הפרשנות המקראית במקרים בהם שורות הועתקו באופן שגוי בידי המעתיק בגלל קיומו של הומויוטלאוטון.
לדוגמה, בגרסה של ספר מלכים, יש השמטה:
ואילו באותו פסוק המופיע בספר דברי הימים:
הומוגניות והטרוגניות הם מונחים הפכיים: הומוגניות מציין כי האובייקט או המערכת מורכבים מרכיבים אחידים הדומים במאפייניהם.
הטרוגניות מציין כי האובייקט או המערכת מורכבים ממכלול מרכיבים, השונים במאפייניהם.
הומוגניות והטרוגניות מיושמים בשימוש נרחב בתחומים רבים במדעים דוגמת כימיה, גנטיקה, מתמטיקה, וסוציולוגיה וגם בתחומים נוספים דוגמת אדריכלות, מוזיקה וקולינריה.
הומו (ביוונית עתיקה: ὅμο) - קידומת שבאה לציין "שווה" או "אחיד" אותו-דבר (דוגמאות: הומוסקסואל הומונימיה) לעומת הטרו שהוא "שונה" לא אחיד (דוגמאות: הטרוסקסואל הטרוכרומיה).
בסטטיסטיקה השונות היא המדד להערכה ולניתוח של הטרוגניות.
בניסוח סטטיסטי, כאשר מדובר על "היגד הטרוגני", הכוונה היא שמדד הפיזור או סטיית התקן שלו הם גבוהים.
הומוגניות (סטטיסטיקה) הוא מצב שבו לכל חלק מאוסף של נתונים יש אותם מאפיינים סטטיסטיים כמו לאוסף המלא.
במדעי החברה ההטרוגניות וההומוגניות באות לידי ביטוי בהבדלים בין אישיים ובקולקטיביזם.
הבדלים וחיבורים אלו נוצרים בעקבות השפעה משולבת של תורשה וסביבה.
קיימת גם הטרוגניות בין קבוצות חברתיות שונות והיא באה לידי ביטוי בין היתר בהבדלים בין-תרבותיים.
בפסיכולוגיה חברתית, אפקט ההומוגניות של קבוצת חוץ או לחלופין הטיית קבוצת פנים , הוא תפיסת האדם את חברי קבוצת החוץ שלו כדומים זה לזה יותר מאשר חברים בקבוצת הפנים.
במילים אחרות, אנו נוטים להניח ש"אנחנו" מיוחדים ושונים זה מזה (הטרוגניים), בעוד "הם" – כולם אותו הדבר (הומוגניים).
אפקט ההומוגניות של קבוצת החוץ קיים במגוון רחב של קבוצות חברתיות שונות, מקבוצות פוליטיות ואתניות ועד לקבוצות גיל ומגדר, והוא הגורם העיקרי ליצירת סטריאוטיפים והכללות נמהרות.
האפקט מכונה גם "הטיית ההומוגניות", מאחר שלדעת חלק מהחוקרים זו הטיה קוגניטיבית ושגיאה שיש להתגבר עליה.
זאת בעוד חוקרים אחרים רואים באפקט דוגמה לתפיסה חברתית נורמלית ולעיתים קרובות מסתגלת.
אפקט ההומוגניות בקבוצת החוץ הוא חלק מתחום מחקר רחב יותר הבוחן את תפיסת השונות בתוך קבוצות.
תחום זה כולל השפעות של תפיסת הומוגניות שאינה קשורה לחברות בקבוצת הפנים/החוץ, כגון השפעות הקשורות לכוח, סטטוס וגודל הקבוצות.
באחד המחקרים התבקשו 90 חברי מועדונים לשפוט את מידת הדמיון בין יחידים בתוך הקבוצה שלהם, לעומת הדמיון בקרב 2 קבוצות אחרות.
נמצא כי המשתתפים נטו לתפוס את חברי המועדון שלהם כשונים ומובחנים יותר מחברי הקבוצות האחרות.
בניסוי אחר, חוקרים הראו כי אנשים מקבוצה אתנית זרה נראים דומים יותר האחד לשני מבני הקבוצה שלהם.
כאשר הראו לתלמידים לבנים פרצופים של אנשים לבנים ושחורים, מאוחר יותר הם זיהו בצורה מדויקת יותר פנים לבנים שראו, בעוד לעיתים קרובות שגו בזיהוי פנים שחורים.
תוצאות הפוכות התקבלו כאשר הנבדקים כללו אנשים שחורים.
הטיה זו מכונה גם אפקט הגזע האחר.
ההומוגניות של קבוצת חוץ נמצאה כלא קשורה למספר האנשים מהקבוצה שהאדם מכיר.
ניתן היה לחשוב שההטיה מופיעה על רקע היכרות ומידע רב יותר על חברי קבוצת הפנים, אך זה לא המקרה.
ההטיה נמצאה גם בין קבוצות כמו "גברים" ו"נשים" שכמובן מקיימות אינטראקציה תכופה.
לפי השערה אחת, ההטיה מיוחסת להבדל באופן שבו האדם מאחסן ומעבד מידע על קבוצת הפנים, לעומת מידע על קבוצת החוץ.
עם זאת, ההסבר מאותגר בעקבות מקרים מסוימים שבהם קבוצות פנים רואות את עצמן כהומוגניות.
חוקרים שיערו שזה מתרחש רק כאשר תפיסת הומוגניות עוזרת לקדם סולידריות בקבוצת הפנים.