tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-99
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-103
קורפוס הרובאים של המשמר ה-38
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-104
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-105
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-106
קורפוס הרובאים של המשמר ה-39
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-100
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-107
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-114
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-36
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-68
קורפוס הרובאים של המשמר ה-35
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-108
קורפוס הרובאים של המשמר ה-6
הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-10
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-20
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-61
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-73
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-1
חלק של החזית האוקראינית השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי:
קבוצת ארמיות דרום בפיקוד לותר רנדוליץ:
קורפוס הפאנצר אס אס ה-1
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12
קורפוס הפאנצר אס אס ה-2
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-9
קורפוס הפאנצר אס אס ה-4
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-14
הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16
ב-2 באפריל הכחיש רדיו וינה כי הבירה האוסטרית הוכרזה כעיר פרזות.
באותו יום הכוחות הסובייטיים התקרבו לווינה מכיוון דרום, אחרי שכבשו את הערים וינר נוישטאדט, אייזנשטט, נויקירכן וגלוגניץ, וב-4 באפריל נכבשו גם הערים באדן וברטיסלאבה.
לאחר שהגיעו לאזור וינה, כיתרו כוחות החזית האוקראינית השלישית את העיר ותקפו אותה בכוחות גדולים.
"קבוצת ההתנגדות O-5" האוסטרית בראשות קרל סוקול חששה מהרס העיר, ובשל כך חיבלה בקווי ההגנה הגרמניים.
הכוח הגרמני הגדול היחיד שעמד אל מול הכוחות הסובייטיים, היה קורפוס הפאנצר אס אס השני בפיקוד וילהלם ביטריך, שהשתייך לארמיית הפאנצר השישית, יחד עם כוחות שהורכבו אד-הוק ויחידות נ"מ.
הקרב על הבירה האוסטרית אופיין במקרים מסוימים על ידי לחימה עירונית עזה, ומאידך היו חלקים בעיר שנפלו לידי הסובייטים כמעט ללא התנגדות.
בפארק פראטר הוצבה דיוויזיית הפאנצר ה-6, לאורך הצד הדרומי של העיר היו פרוסות דיוויזיות הפאנצר אס אס ה-2 וה-3, ובצפון העיר הייתה פרוסה דיוויזיית פיהרר-גרנדיר.
הסובייטים תקפו את הפרברים המזרחיים והדרומיים של וינה עם ארמיית המשמר הרביעית וחלק מארמיית המשמר התשיעית, ועד 7 באפריל השתלטו על הפרברים הדרומיים של העיר.
ב-8 באפריל החלו הכוחות הסובייטיים להתקדם לעבר פרברי העיר המערביים, שהיו חשובים במיוחד לסובייטים, משום שכללו את תחנת הרכבת המרכזית של וינה.
הכוחות הסובייטיים התקדמו במהירות, ומצפון לנהר הדנובה ניתקה הארמייה ה-46 את הפרברים הצפוניים של וינה, ובכך נותקה וינה משאר אוסטריה.
במהלך אותו היום נעו כוחות מהחזית האוקראינית השלישית, וכבשו את הערים לינץ וגראץ.
ב-9 באפריל החלו החיילים הסובייטיים לחדור למרכז העיר, אך קרבות הרחוב נמשכו מספר ימים נוספים.
בליל 11 באפריל הסתערה ארמיית המשמר הרביעית על תעלות הדנובה, תוך שקורפוס הרובאים של המשמר ה-20 והקורפוס הממוכן ה-1 נעו על גשר רייכסבריקה.
ב-13 באפריל הנחיתה שייטת הדנובה את דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-80 ואת הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-7 משני צידי הגשר, והצליחה לתפוס אותו בשלמותו.
במהלך אותו היום נסוג קורפוס הפאנצר אס אס השני מהעיר, ושאר מגיני העיר נכנעו לסובייטים.
במהלך הימים שלאחר מכן התקדמו הכוחות הסובייטים במהירות ברחבי אוסטריה, ולמעט קרבות השהיה קטנים, כמעט ולא נתקלו בהתנגדות.
במהלך אפריל 1945, זמן קצר לפני התמוטטותה של גרמניה הנאצית וסיומה של המלחמה, הקים קרל רנר ממשלה זמנית בווינה, יחד עם פוליטיקאים אחרים משלוש המפלגות שקמו לתחייה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת העם האוסטרית (מפלגה שמרנית שהייתה היורשת של המפלגה הנוצרית-סוציאלית) והמפלגה הקומוניסטית.
ב-27 באפריל, הכריזה ממשלה זו על הפרדת אוסטריה מגרמניה ופתחה במערכה להכרה באוסטריה כרפובליקה עצמאית.
לפיכך אוסטריה, שנכבשה על ידי גרמניה, הוכרה כמדינה שהייתה מעורבת במלחמה שלא מרצונה וכ"קורבן הראשון" של גרמניה הנאצית.
עקב החשד שהתעורר אצלן מכך שברית המועצות הייתה הראשונה שהכירה בממשלתו של רנר, היססו בעלות הברית המערביות במשך חצי שנה לפני שהעניקו את הכרתם לממשלת רנר, אך בסופו של דבר הוכרה הממשלה הזמנית על ידי כל ארבע המעצמות ב-20 באוקטובר ולפיכך היה רנר לקנצלר הראשון של אוסטריה שלאחר המלחמה.
בסוף שנת 1945 נבחר רנר להיות הנשיא הראשון של הרפובליקה האוסטרית השנייה.
מתקפת מנע גרעינית או מכה ראשונה היא מתקפת פתע גרעינית המשתמשת בכוח גרעיני מסיבי.
"מכה ראשונה" מוצלחת משמידה את רוב כוחו הגרעיני של היריב כך שהיכולת הגרעינית השיורית, ככל שנותרת כזו, איננה מספיקה להשמדת התוקף בעוד המותקף אינו יכול להמשיך במלחמה.
מתקפה גרעינית ראשונה לרוב תתקוף את האתרים הגרעיניים האסטרטגיים של האויב: מתקני שיגור טילים, בסיסי צוללות, שדות תעופה, מפקדות, ואתרי אספקה.
בעוד שבמהלך רוב המלחמה הקרה שרר מצב של השמדה הדדית מובטחת, ובפרט לאחר הכניסה לשירות של צוללות טילים בליסטיים, בתחילת המלחמה הקרה מכה ראשונה מוצלחת הייתה אפשרות אופרטיבית.
כך למשל ב-1961 נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי בחן שימוש במכה ראשונה במהלך משבר ברלין השני.
בעוד שמצב של השמדה הדדית מובטחת ממשיך לשרור בין המעצמות הגרעיניות הגדולות, ואף ייתכן ששורר באופן הדדי בין מעצמות אזוריות כהודו ופקיסטן, ביחס למדינות עם ארסנל גרעיני קטן יחסית כקוריאה הצפונית מתקפת מנע היא ישימה צבאית.
מתקפת מנע גרעינית יכולה להיות ישימה גם כנגד מדינות כאיראן שהן מדינות סף גרעיניות.
מתקפת כל המפלצות, המכונה גם הנקמה של גודז'ירה (ביפנית: ラ オール怪獣大進撃, באנגלית: All Monsters Attack) הוא סרט מפלצות ואסונות יפני ואירוע קרוסאובר מבית היוצר של טוהו בבימויו של אישירו הונדה.
סרט זה הוא החלק השני והאחרון בסאגת השמדת כל המפלצות.
גודזילה, מינילה, גורוזאורוס, קומונגא ואבירה נאלצים להילחם על חייהם מול יצור ענק בשם גאברה.
איצ'ירו מיקי הוא ילד בעל דמיון אך בודד שגדל בקווסאקי.
הוא סובל באופן יומיומי מנחת זרועה של כנופיית בריונים ועקב כך חלומו הגדול ביותר הוא לבקר במונסטר-לנד.
יום אחד הוא נרדף על ידי אוכלי נבלות המכונים "קמאקורס", והוא נופל למערה עמוקה על ידי מינילה.
שניהם לפתע מתעמתים מול גאברה - מפלצת מכוערת ובריונית שאגרופיה מחשמלים.
איצ'ירו מתעורר לאחר מכן על ידי שינפיי מינאמי שמודיע לו כי אמו צריכה לעבוד מאוחר שוב.
איצ'ירו יוצא לשחק, אבל הוא מפחד מהבריונים ומוצא מפעל נטוש.
איצ'ירו עוזב את המפעל לאחר ששמע כמה צפירות בקרבת המקום.
לאחר שאיצ'ירו עזב, שני שודדי בנקים שהסתתרו במפעל ידעו שאיצ'ירו מצא את אחד מרישיונות הנהיגה שלהם ועוקבים אחריו כדי לחטוף אותו.
איצ'ירו מתאחד בשנית עם מינילה, ורואה איתו כיצד גודזילה נלחם בקומונגא, באבירה ובמטוסים של ה-JSDF.
לפתע, גאברה מופיע ונלחם נגד מינילה, כשלבסוף מינילה בורח מרוב פחד.
גודזילה מאמן שוב את מינילה כיצד להגן על עצמו ולהשתמש בקרן האטומית שלו.
עם זאת, איצ'ירו שוב מתעורר והפעם נחטף על ידי השודדים כבן ערובה.
מרוב פחד מהגנבים, איצ'ירו קורא לעזרת מינילה.
מינילה מגיע אך מובס שנית על ידי גאברה.
איצ'ירו עוזר למינילה להתמודד מול פחדיו ומינילה גובר על גאברה.
גודזילה, שמרוצה מאומץ לבו של בנו המאומץ, מגיע לברך אותו אך גאברה הזועם אורב להם.
גודזילה מצליח לגבור על גאברה ומסלק אותו מהטריטוריה שלו.
איצ'ירו עקב כך למד כיצד להתמודד מול פחדיו הנוראיים ביותר ומדווח למשטרה היפנית על השודדים.
למחרת, איצ'ירו מתמודד מול כנופיית הבריונים ומנצח, וגם מרוויח מקום אצלם.
טומורוני יזאקי - איצ'ירו מיקי, ילד בעל דמיון, שלאורך הסרט לומד כיצד להתגבר על הפחד.
הידייו אמאמוטו - שינפיי מינאמי, אדם שעוזר לאיצ'ירו בסרט.
גורוזאורוס - אלוזאורוס ענק ועתיק יומין.
אבירה - לובסטר ענק ועתיק יומין.
גאברה - אויבו של מינילה והנבל הראשי של הסרט.
מתקפת זלילה היא סוג של התנהגות אכילה בעולם החי וצורת אכילה של מספר בעלי חיים, המתנפלים בקבוצות גדולות על מזונם.
מינים רבים של קרניבורים כמו כרישים שונים (למשל כריש לימוני, כרישון לבן-קצוות או כריש שחור-שוליים) ופיראניות ניזונים בהתנפלות אדירה על טרפם.
הסיבה לכך היא עקב טירוף של ריח וחישה חזקה המהממת את מוחם, וגורמת להם לנשוך באופן אוטומטי את הטרף הקרוב.
סיבה נוספת היא כאשר מתקבצים מיני טורפים רבים על כמות טרף קטנה יחסית, כך שלא כולם יזכו לאכול, וכל פרט מנסה להתנפל בעוצמה על המזון.
בנוסף הם מנסים להימנע בכך מחומסנות של חיות אחרות.
התנהגות מתקפה כזאת נפוצה בעיקר באוקיינוס הפתוח בו אין הרבה מזון.
דגים קטנים כמו סרדיניים ועפייניים יוצרים כדור פיתיון , בו הם מנסים להתחמק מטורפים באמצעות הלהקה אך למעשה מושכים מאות טורפים לעבר הכדור הבולט, ביניהם דולפינים, לווייתנים שונים, כרישים, טונות, דגי-חרב ומפרשניים ומגוון עופות ימיים כמו סולות ויסעוריים וכן אלבטרוסיים.
מיני עופות ימיים אחרים כמו שחפיים, חמסניים ויסעורים ענקיים עטים על מזון חולף בפראות.
החופמאים מתקבצים על חוף הים ומחכים לתום הגאות ואז נעים במהירות לחטוף חסרי חוליות קטנים.
גם אצל אוכלי נבלות נצפית התנהגות זלילה קדחתנית, בה מינים רבים של עורבים, נשרים, קונדוריים, תנים וצבועים וכן השד הטסמני זוללים את שיירי הבשר מהנבלה ומותירים עצמות.
בהשאלה מדובר על התנפלות של עיתונאים על נושא לכיסוי תקשורתי באופן נמרץ מאוד .
מתקפת וִיבוֹרְג-פֶּטְרוֹזָבוֹדְסְק (בפינית: Kannaksen suurhyökkäys 1944, ברוסית: Выборгско-Петрозаводская операция), שנודעה גם בתור מתקפת קָרֶלְיָה, הייתה מערכה אסטרטגית שהוצאה לפועל בידי ברית המועצות בין יוני לאוגוסט 1944 נגד פינלנד וגרמניה הנאצית במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה ומלחמת ההמשך, במהלכה הצבא האדום כבש מחדש את קרליה מידי פינלנד.
המתקפה השפיעה רבות על קבלת ההחלטות בממשל הפיני והביאה להסדר והפסקת אש עם ברית המועצות כחודש לאחר סיום המבצע.
המתקפה הסובייטית הוצאה לפועל בהמשך לפעולות חזית לנינגרד של הגנרל ליאוניד גובורוב וחזית קרליה של הגנרל קיריל מרצקוב במסגרת מלחמת ההמשך, בין פינלנד לברית המועצות.
בינואר 1944 הכוחות הסובייטים הבקיעו את המצור הגרמני על לנינגרד והדפו את כוחותיו של גאורג פון קיכלר אל מעבר לנהר נרבה ופסקוב.
בשל היפוך המצב הפוליטי לרעתם, הפרלמנט הפיני שקל כניעה לברית המועצות עוד בפברואר אך מחשש לתנאי הכניעה שהציגה ברית המועצות הרעיון להיכנע ננטש.
לאחר שפינלנד דחתה את תנאי השלום המוצעים וגרמניה עצרה את ההתקדמות הסובייטית, החלו הכוחות הסובייטים במתקפת נגד צפונה אשר תכריח את כניעת פינלנד.
בכדי להשיג מטרה זו, החליטו במטה הכוח בלנינגרד לבצע את 'מתקפת ויבורג-פטרוזאבודסק' שתוכננה על בסיס מתקפה דו-כיוונית, אחת מלנינגרד דרך ויבורג עד נהר קימי, והשנייה מעבר לנהר סביר דרך פטרוזאבודסק.
התוכנית קראה להשמדת הצבא הפיני על גבי חבל הארץ הקרלי, ולכתר את שרידי הכוחות הפינים על הגדה המערבית של אגם לדוגה.
בעקבות כך, היעדים האסטרטגיים העיקריים של המתקפה היו להרחיק את כוחותיו הפינים של ראש המטה הכללי קארל גוסטף אמיל מנרהיים מהאזור מצפון לנינגרד, להוציא את פינלנד מהמלחמה וליצור תנאים טובים יותר להתקפה גדולה מדרום נגד כוחותיה של גרמניה הנאצית.
צבא פינלנד הכין ביצורים הגנתיים מאז 1940, ושלושה קווי הגנה על נהר האיזמוס הקרלי, שנכנסו לפיקודו המבצעי של המפקד קרל לנארט אוש עם שיתוף הקורפוס השני, השלישי, הרביעי, החמישי והשישי.
שני הקווים הראשונים היו הקו הראשי (Päälinja), שהוקם לאורך הקו הקדמי של שנת 1941, וקו שני (Vammelsuu-Taipale Linja) שנמצא כ-20 ק"מ מאחורי הקו הראשי.
קווים אלה חוזקו במספר רב של ביצורי בטון, אך בזמן ההתקפה הסובייטית אלו טרם הושלמו.
הקו השלישי היה עוד בתכנון בזמן המתקפה הסובייטית במאי 1944.
על הגדה הצפונית של נהר סביר הכין צבא פינלנד אזור הגנה שהיה מבוצר בנקודות חזקות המבוססות על תיבות בטון, הסתבכות תיל, מכשולים ותעלות.
לאחר מלחמת החורף הוקם קו הגנה אשר הוסדר מעט מאחורי קו הגבול החדש של 1940.
ממזרח לקרליה תוכנן כי צבא פינלנד ישתמש בתשע גדודים, שתי חטיבות מהנדסים, שתי חטיבות טנקים ושלוש גדודי רגלים.
מעבר לזאת העלו את כל הכוח הכולל לכדי 16 גדודים, שני אזורים מבוצרים, חמש חטיבות רגלים עצמאיות, שתי חטיבות טנקים.
גדוד חיל רגלים ושלושה גדודי טנקים.
אלה נתמכו על ידי החטיבה האווירית השביעית ו-220 פגזי ארטילריה בנוסף לתותחי החוף הכבדים באזור לנינגרד ולתותחים של הספינות החזקות ביותר בצי הבלטי.
ב-10 ביוני, הארמייה ה-21 של הגנרל פולקובניק דמיטרי גוסב, פתחה במתקפה על גזרת וולקאסארי הדרומית, שהוחזקה על ידי הגדוד הראשון של הדיוויזיה העשירית הפינית.
במהלך היום כבשו הסובייטים מספר תעלות מהקו הקדמי, הרסו ביצורים, וניפצו את קו ההגנה הפיני לאורך גזרת הפריצה.
ב-13 ביוני, המתקפה של הארמייה ה-21 הסובייטית הגיעה לקו הביצורים השני שהושלמה חלקית והשיגה פריצת דרך באזור קוטרסילקה עד 15 ביוני.
אף על פי שהקו נפרץ, התנגדותם הממושכת של הפינים הצליחה לבלום ניסיון התקדמות סובייטית נוספת בגזרה זו.
הארמייה ה-23 הסובייטית ניסתה לפעול במקביל לכוח בקוטרסילקה ופעלה ליצור הבקעה נוספת בחזית הפינית, במהלך תקיפה זאת הפינים הוציאו לפועל בפעם הראשונה שימוש בנשק נ"ט אשר הועבר מידי הורמאכט.
אף על פי שהכוחות הפינים הצליחו לעצור את המתקפה השנייה, הקו לא הוסדר שכן המתקפה הראשונה הביאה לפריצה.
הקורפוס הסובייטי ה-98, שלחם במסגרת התקיפה השנייה נגד הדיוויזיה הפינית השביעית, דיווח כי בין 13 ל-16 ביוני הוא איבד 3,784 חיילים, ומתוכם נמצאו 887 הרוגים.
הכוחות הסובייטים במהלך שלושת הימים ובמהלך שתי המתקפות ספגו אבדות קשות עם 20,000 איש הרוגים, פצועים ונעדרים.
הפינים ניסו להרוויח זמן באמצעות פעולות עיכוב במהלך נסיגתם כדי שכוחות נוספים ממזרח קרליה יוכלו להגיע לחזית, וכדי שהקו השני יוכל להיות ערוך ללחימה.
עם זאת, ב-19 ביוני הגיעו כוחות סובייטים מחזית לנינגרד לויבורג, והשלב הראשון של המתקפה הסובייטית הושלם עם כיבושה של העיר ב-20 ביוני לאחר שכוחות ההגנה נמלטו בבהלה.
אף על פי שחזית לנינגרד הצליחה לכבוש את ויבורג, היא לא הצליחה למנוע מיחידות פיניות נסוגות להתארגן ולהתבצר בקו השני.
בניגוד לרבים מהקרבות על חבל קרליה, הכוחות הסובייטים הגיעו להישגים מועטים בחזית זאת לאחר המתקפה.
יותר ויותר יחידות פיניות הגיעו לייצב את הקו השני, שם השטח היה נוח הרבה יותר להגנת חיל רגלים אל מול התקפה משוריינת.
הארמייה ה-21 הסובייטית החלה לסבול מאוד מבעיות לוגיסטיות לאחר התקדמותה המהירה של כ-170 ק"מ מערבה.
בשלב זה, מנרהיים ביקש סיוע גרמני, וב-17 ביוני הגיעו לפינלנד מטוסי קרב מהלופטוואפה בפיקודו של אובר-שטורמפיהרר קורט קוהלמיי, ואחריהם ב-21 ביוני הגיעו כוחות אספקה של חיל רגלים.
בנוסף, נשק אמצעי לחימה נגד טנקים הגרמני החדש פאנצרפאוסט, הונפק לכוחות הפינים.
ב-21 ביוני הגיע יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני, לפינלנד ודרש ויתורים פוליטיים בתמורה לעזרת הצבא הגרמני.
באותו היום, 21 ביוני, הורה המטה הכללי הפיני על המשך התקפות לעבר קו ההגנה השני.
כוחות בחזית הקרלית ובחזית הצפונית הועברו למען ההגנה והייצוב של הקו השני, אשר בנקודה זאת היה מרכז הריכוז של הכוחות הפינים.
באותו יום ביקשה ממשלת פינלנד מברית המועצות תנאי שלום.
התגובה הגיעה למחרת ודרשה שהפינים ינצרו את נשקם לפני שיוצגו תנאים כלשהם.
דבר זה יצר בלבול בממשלת פינלנד, ריסטו רייטי וויינו טאנר, (נשיא פינלנד ושר האוצר בהתאמה), היו מוכנים לחזור על התנאים, בעוד שאחרים התנגדו אפילו למחשבה על כניעה כלשהי.
במהלך הפגישה נקרא מנרהיים, והוא הצהיר כי הדרישה הסובייטית מהווה למעשה כניעה ללא תנאי.
נראה כי לאחר חוסר נכונותה של פינלנד לקבל את ההצעות הסובייטיות לכניעה מאפריל 1944, על רקע הדרישות הסובייטיות המוגזמות לפיצוי, הוצעה לפינלנד כניעה ללא תנאי בלבד.
זה היה בהתאם להצהרתו של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, כי בתור מדינה שלחמה כחלק ממדינות הציר, על פינלנד להיכנע ללא תנאי, פרשנות שהסובייטים הכחישו.
יתר על כן, ידוע גם כי ב-26 ביוני אמר יוסיף סטלין לשגריר ארצות הברית, אברל הארימן, כי דיפלומטים אמריקאים יכולים לנסות להבהיר לפינים כי אין בכוונתו להשתלט על המדינה.
סטלין טען כי מאבק על כיבוש פינלנד ידרוש משאבים רבים מידי ברית המועצות, כאלו אשר נדרשו למאבק בגרמניה ועל כן לא התעניין בכיבושה וסיפוחה של פינלנד.
עם תגבורת היו בצבא הפיני 268,000 איש, 2,350 קני ארטילריה, 110 טנקים ותותחי סער, ו-250 מטוסים שפנו לשתי החזיתות הסובייטיות מצפון ללנינגרד ובקרליה.
כ-40% מהאנשים והתותחים הפינים, יחד עם כל השריון, היו בחבל הקרלי.
בסך הכל הייתה לסובייטים עליונות 1.7/1 בכוח אדם, עליונות 5.2/1 בנשק רגלים, ועליונות 6.7/1 במטוסי קרב ובטנקים.
מהצד השני עם 14 דיוויזיות חי"ר (כל אחת מ-12,000 איש), דיוויזיית שריון אחת (של 9,200 איש), חמש חטיבות חי"ר (כל אחת בנויה מ-5,100 איש), גדוד פרשים אחד (של 4,300 איש), שבעה גדודי ציידים מגויסים עצמאיים להגנת הגבול; הפינים יכלו לפרוס פחות מ-230,000 איש, ופחות מ-40 טנקים ותותחי סער.
הצבא הפיני מבחינת הפיתוח שלו היה מאחורי הוורמאכט והצבא האדום.
המתקפה נמשכה ב-25 ביוני, כאשר הכוחות הסובייטים פרצו את הקו השני, בין מפרץ ויבורג לנהר ווקסי.
ב-26 ביוני העניק הנשיא הפיני רייטי את מילתו לריבנטרופ שפינלנד תילחם עד הסוף לצד גרמניה.
כאשר התברר כי פריצת דרך סובייטית אינה אפשרית בצפון הקו השני, חזית לנינגרד ביקשה כעת מהמטה הסובייטי במוסקבה להעביר עוד כוחות למען ביצוע תוכנית האיגוף הגדולה.
לא ידוע כמה מכלל הכוחות הסובייטים הועברו מהחזית בקרליה לעבר שאר חזיתות הלוחמה.
דיווחים על כוחם של הגדודים הסובייטים, במיוחד באזור הלוחמה מצפון ללנינגרד בקו הפיני השני, הצביעו על הפסדים כבדים, וההערכה הייתה כי 10 גדודים כל אחד החזיק בכוח של פחות מ-2,000 איש.
ההפסדים הסובייטים היו כבדים, במיוחד בקרב חטיבות המשמר.
לאחר פעולה זאת פנו הפינים בנסיגה לארגון של הקו השלישי, אשר עבר מויבורג במפרץ פינלנד ועד לטייפאלה באגם לדוגה.
הסובייטים ניסו לחדור עמוק מערבה לאחר קרב בצפון הקו השני באזור אמצע הקו במאמץ אשר נמשך עד 18 ביולי, ובאזור החזית הקרלית נעצר רק בתחילת אוגוסט.
מאמצים אלו המשיכו זמן רב עד שהוערך כי אין אפשרות להשיג פריצת דרך מכרעת כלשהי.
לאחר תפיסת ויבורג, התוכנית הסובייטית הייתה לכבוש את אזור נהר קימי ולהמשיך במסע של מלחמת התשה נגד הכוחות הפינים כאשר של האחרונים כוחותיהם בקרליה ילכדו בפעולת איגוף.
למען כיבוש העיר ויבורג נדרשה התערבות מצד הצי הבלטי של ברית המועצות, אשר לקראת תקיפתו התפנו הכוחות הפינים מהאזור.
לאחר שאיבדו את ויבורג ריכזו הפינים את הגנתם באזור טינהארה מצפון לויבורג, שנראה נוח למטרות הגנה שכן נתיבי מים מקומיים חתכו את שדה הקרב הצר למספר איים.
לאוניד גובורוב החליט כעת כי ניסיונות נוספים לחצות את נתיבי המים המקומיים יהיו יקרים מדי ויגזלו זמן רב, ובמקום זאת ריכז את עיקר כוחותיו באזור יוסטילה ואיהנטלה (העבר המערבי של הקו השלישי) ובכך הביא למאבק קשה באזורים אלו.
הכוחות הפינים החזיקו את טינהארה עד להפסקת האש הסופית מאוחר יותר.
לאחר לקיחת ויבורג היה על הכוחות הסובייטים להשתלט על המפרץ שמסביבו, אשר היה מראשי ריכוז הכוחות הפינים.
בקרב על מפרץ ויבורג בין 30 ביוני ל-10 ביולי, הכוחות הסובייטים שהיו מעורבים בקרב היו חלק מחזית לנינגרד של גובורוב.
יחידות חי"ר סובייטיות שהיו מעורבות במתקפה היו הדיוויזיות ה-124 וה-224 עם הדיוויזיה ה-80 בעתודה, ורק טנקים ספורים הוקצו לספק תמיכה, שכללו גם כמה גדודים ארטילריים יחד עם סיוע אווירי, ספינות חיל הים הקלות והצי ה-20 מתוכו גדוד חי"ר של הצי הבלטי.
חלק גדול מהצי הפיני תמך בפעולות ההגנה.
בתחילה היו האיים במפרץ ויבורג במצב חזק למדי כאשר חיל המצב הפיני בהם מנע מכוחות הצי הסובייטים גישה למפרץ.
הצי הבלטי אמנם הצליח להנחית כוח תקיפה קטן על האיים, אך חיל המצב הפיני הכיל את האיים בפועל.
אף על פי כן, המפקדה הפינית החליטה שלא יהיה אפשרי להחזיק את הכוחות באיים לנוכח העליונות האווירית הסובייטית מצד חיל האוויר של ברית המועצות, ונעשה פינוי בלתי-סדיר של האיים, אשר פתח את הדרך לכניסת הצי הבלטי למפרץ בבטחה וללא כל התנגדות רצינית.
הלחימה במפרץ ויבורג החלה כאמור ב-30 ביוני כאשר הדיוויזיה ה-244 ניסתה לתפוס את איי טייקארי ומלנסארי.
הכוחות הפינים על האיים הדפו את ההתקפות חזרה, תוך שהם גורמים לאבדות כבדות בקרב הכוחות הסובייטים התוקפים.
ההתקפות הסובייטיות המחודשות ב-4 ביולי זכו להצלחה באיים הסמוכים לאוראס, אך הניסיון הסובייטי להתקדם משם ולנחות באי טייקארי נהדף שוב באבידות כבדות.
ב-4 וב-5 ביולי, הצי הפיני, הנתמך על ידי מספר יחידות רגלים גרמנים, ביצע כמה פשיטות על מטרות במפרץ ויבורג כחלק מהניסיון לשבש את הנחיתות הסובייטיות באיים.
התנגדות סובייטית קשה מצד ארטילריה חופית, סירות טורפדו רבות ומטוסי מלחמה אילצו את הפינים לסגת עוד לפני שהגיעו לאזור היעד שלהם.
אף על פי שאף אחת מהספינות הפיניות לא הוטבעה, רובן נפגעו בצוותן וביכולת פועלם, ודרשו תיקונים מיידיים.
מצב זה אילץ למעשה את כוחות הצי הפיני לסגת מהקרב.
מבין הספינות הפיניות נגרם הנזק הקשה ביותר לסירת התותחים הויאנה ווינה במהלך מתקפה אווירית סובייטית עליהן בזמן שנעו במפרץ הפיני.
הספינה עמדה לטבוע אך למרות זאת הצליחה לבסוף לחזור להלסינקי לביצוע תיקונים.
חלקים מהדיוויזיה ה-124 (סובייטי) כבשו את איי טייקארי ומלנסארי ב-5/6 ביולי.
הלחימה באיים אחרים הקרובים יותר לחוף הצפוני נמשכה עד 8 ביולי, כאשר הדיוויזיות ה-124 וה-224 ניסו לנחות בחוף הצפוני של המפרץ רק כדי להדוף את הכוחות הפינים הקרבים.
הארמייה ה-59 הסובייטית עברה למצב הגנתי לאחר פעולות אלו, והלחימה במפרץ הסתיימה בהדרגה.
בקרבות יקרים, הדיוויזיות ה-124 וה-224 הסובייטיות של הארמייה ה-59 הצליחו לכבוש את האיים על מפרץ ויבורג, אך לא הצליחו להשיג ראש חוף בחוף הצפוני של המפרץ.
כאשר גם הניסיון הראשוני של הסובייטים באיהנטלה וגם המעבר במפרץ ויבורג נחסם, חזית לנינגרד הפנתה את תשומת לבה לקרבות שעדיין לא הוכרעו באזור המרכז נגד הקו השלישי שם התרחשו הקרבות המרכזיים בין 4 ל-17 ביולי.
לאחר מכן החלו הסובייטים להעביר יותר כוחות נגד החזית בחבל קרליה.
בין 15 ל-17 ביולי, התקיים קרב ניטרג'י אשר לבסוף נגמר בניצחון פיני.
ניטרג'י היה כפר ליד אגם ניטרג'י ברובע לדוגה קרליה מצפון לאגם לדוגה.
בניית קו הגנה מסביב לאזור הכפר הושלמה שבעה חודשים קודם לכן ועל כן הפינים היו מוכנים לקראת התקיפה הסובייטית.
לקראת 20 ביולי יצאו הכוחות הסובייטים במתקפה מרכזית נגד הקו השלישי הפיני בעזרת שתי דיוויזיות.
המתקפה הסובייטית נראתה בתחילה כמוצלחת שכן ב-21 ביולי שתי דיוויזיות התקיפה הגיעו לגבול הפיני-סובייטי של 1940 לראשונה במהלך כל המתקפה הסובייטית של 1944. תגבורת פינית הגיעה ב-28 ביולי וב-31 ביולי אשר פתחה במתקפת נגד מרכזית.
ב-1 באוגוסט ניתקו הפינים את הדרך היחידה שהזינה את האספקה לכוחות הסובייטים, וב-3 באוגוסט הוקפו שתי הדיוויזיות כאשר הכוחות הפינים השתמשו בטקטיקות איגוף.
הסובייטים הציבו שלוש חטיבות בתמיכת חיל שריון במטרה לפתוח מחדש את קישורי הדרך לדיוויזיות המאוגפות שלהם, אך הפינים מנעו אפשרות זאת.
התקפות מחודשות הסיחו את דעתם של הפינים בכדי לאפשר לכוחות הסובייטים המאוגפים לברוח דרך היער הצפוף על ידי נטישת הציוד הכבד שלהם, בו שהו כוחות השריון.
לאור אלמנט ההפתעה וכתוצאה ממספרם העולה של הסובייטים, לכוחות הפינים המקיפים את הדיוויזיות לא הייתה אף מעט תקווה להכיל פריצות מאורגנות, במיוחד ביערות, ולכן רבים מהסובייטים שאוגפו הצליחו להימלט חזרה לשטחי הצבא האדום.
עד לסיומו ב-9 באוגוסט, 'מבצע ויבורג-פטרוזאבודסק' הסובייטי ספג מספר רב של תבוסות טקטיות בידי הכוחות הפינים, אך בכל זאת הצליח להחזיר לעצמו את החלק המזרחי של קרליה ולהדוף את הצבא הפיני לעבר הצד הצפוני של מפרץ ויבורג ונהר ווקסי.
כמו כן, המתקפה פתחה מחדש את הכביש המקורי של קו הרכבת הסובייטי למורמנסק ולתעלת הים הלבן לחיזוק מעבר האספקה בחזית הקרלית.
למרות ההפסדים שנגרמו לו, הצבא הפיני הצליח להימנע מכל אובדן כוחות ונשק מרכזי וכמו כן נהנה מהאספקה שנשלחה לו מגרמניה.
לאחר שהלחימה הגיעה למצב סטטי באוגוסט 1944, ביצעה הממשלה בפינלנד ניסיון נוסף להגיע להסכם שלום.
בספטמבר 1944 הציעו הסובייטים תנאי שלום שלא היו שונים באופן משמעותי מאפריל 1944, אם כי חלק מהדרישות, שנראו על ידי הפינים כבלתי אפשריות וקשות מדי, הופחתו.
יתר על כן, דרישת השילומים הסובייטית הופחתה במחצית, וזמן התשלום הוארך.
ההקלה בתנאים הגיעה ככל הנראה בחלקה בגלל לחץ בינלאומי שהופעל על הסובייטים, במיוחד על ידי ארצות הברית והאימפריה הבריטית.
למרות העובדה שלא כל היעדים שהציבה ההנהגה הסובייטית הצבאית בלנינגרד הושגו, ההתקפה אילצה את פינלנד לצאת מהמלחמה והכריחה אותה לקבל את תנאי השלום הסובייטים, או לפחות היוותה גורם חשוב שהוביל למשא ומתן להפסקת האש שהתחדש בתוך חודש לאחר שהמתקפה הסתיימה.
מתקפת פתע היא מתקפה הנעשית תוך כדי הפתעת הצד המותקף בדרכים שונות, בהן עצם ההתקפה, מועד ההתקפה, מקום ההתקפה והיקפה.
מתקפת פתע עלולה להתרחש בהפתעה מוחלטת, כאשר הצדדים הלוחמים אינם נתונים במלחמה.
כאשר שני הצדדים הלוחמים חתומים על אמנת האג משנת 1907, מתקפת פתע כזו מהווה עבירה במשפט הבין-לאומי הפומבי.
פעמים רבות ההפתעה אינה מוחלטת, משום שהצדדים כבר נתונים במצב מלחמה, אך ההפתעה היא בעיתוי המתקפה או במיקומה, כך שהצד המותקף רחוק מלהיות ערוך לקראתה.
מתקפת פתע מקנה יתרון משמעותי לצד התוקף, ומאפשרת לו הישג צבאי גם כאשר אינו נהנה מעליונות צבאית.
אחד הכלים להשגת ההפתעה הוא הונאה צבאית, המטעה את הצד המותקף להעריך שהמתקפה לא תתקיים, או שתתקיים במקום או בזמן שונים מאלה שבהם היא מתקיימת.
יצירת תסמונת "זאב זאב", בדרך של הכנות גלויות למתקפה שאינה מתממשת, היא אחת הדרכים להטעיה על מועד המתקפה.
כלי נוסף הוא הקפדה על סודיות ההכנות למתקפה ואף סודיות היציאה למתקפה, למשל באמצעות דממת אלחוט או טיסה מתחת ליכולת הגילוי של המכ"ם.
שיקול דעת לקוי של הצד המותקף, אף שהיו לפניו סימנים המעידים על מתקפה צפויה, תורם אף הוא להצלחתה של מתקפת פתע.
רוברטה וולסטטר, בספרה העוסק במתקפה על פרל הארבור, ייחסה את הכישלון האמריקאי בזיהוי המתקפה העומדת להתרחש ל"יחס אותות/רעשים" - אותות הם נתונים המצביעים על האיום האמיתי, ורעשים הם נתונים, מכוונים או מקריים, המטעים את מקבלי ההחלטות.
ככל שהמידע שידוע לפני המתקפה מכיל יותר אותות ופחות רעשים, גדל הסיכוי לקבלת התרעה נאותה.
גורמים נוספים לשיקול דעת לקוי:
הטיית האישוש: נטייה לחפש, לפרש ולהעדיף מידע המאשש אמונות או השערות קודמות, תוך התעלמות ממידע סותר או כזה שתומך באפשרויות חלופיות.
הטיה בהסקת מסקנות : נטייה להעדיף הגעה למסקנות הרצויות על הגעה למסקנות שאינן רצויות.
חשיבת יחד: צורת חשיבה הגורמת לצמצום מחלוקות וחיכוכים בין חברי הקבוצה ללא בחינה מספקת של רעיונות חדשים או רעיונות נוגדי קונצנזוס.
מאבקי כוח בין ארגוני מודיעין: מאבקים אלה עלולים להוביל למניעת הפצה של מידע חיוני בין ארגוני מודיעין, או לזלזול במידע שהשיג ארגון המודיעין היריב.
ההפתעה והתדהמה של הצד המותקף במתקפת פתע היא לעיתים כה גדולה, שעובר זמן מה עד שהוא מבין את גודל המכה שניחתה עליו.
בתחילת מבצע ברברוסה דווח לסטלין על מתקפת הפתע הגרמנית, אך הוא הורה שלא לתקוף את הכוחות הגרמניים משום שחשב שזו פרובוקציה הנערכת בניגוד לעמדתו של היטלר.
רק כעבור שעות אחדות קיבל הכרזת מלחמה מהשגריר הגרמני במוסקבה והבין את מצבו.
בעדותו בפני ועדת אגרנט תיאר מפקד גדוד 13 של חטיבת גולני, סא"ל זאב אורן, את פרוץ מלחמת יום הכיפורים מנקודת התצפית שלו בהר אביטל.
הוא הבחין בתקיפות מטוסים ובירי ארטילרי, אך שיער שזהו יום קרב, ורק כעבור שעה, לאחר שהאזין לחדשות ברדיו, הבין שפרצה מלחמה.
בעת שנשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, היה בביקור בכיתה של בית ספר יסודי, דווח לו על פיגועי 11 בספטמבר במגדלי התאומים, אך הוא המשיך עוד דקות אחדות בשגרת הביקור.
עד מלחמת העולם השנייה לא הוסמך בית משפט לדון את מפרי הסעיף, זאת בניגוד לסעיפים אחרים באמנה, בהם הוסמך בית משפט מסוים לדון את מפרם.
בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק היה הראשון שהרשיע בהפרת האיסור על מתקפת פתע, כאשר הורשעו בכירים יפניים על חלקם ב וכן פעולות מלחמתיות נוספות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פלשו כוחות הקיסרות הגרמנית לבלגיה וללוקסמבורג במתקפת פתע.
בין שתי מלחמות העולם התרחשו מספר מתקפות פתע, בין השאר ב ובמלחמת סין–יפן השנייה.
במלחמת העולם השנייה ביצעו שלוש מהמשתתפות במלחמה מתקפות פתע.
ברית המועצות ביצעה שתיים, במסגרת הפלישה לפולין ומלחמת החורף כנגד פינלנד.
גרמניה הנאצית ביצעה שמונה מתקפות פתע: פלישת גרמניה הנאצית לפולין, לארצות השפלה, לדנמרק ולנורווגיה, ליוגוסלביה ולברית המועצות.
האימפריה היפנית ביצעה ארבע מתקפות פתע במסגרת המלחמה - שתיים נגד סין ב-1940 וב-1941, ואחת נגד הממלכה המאוחדת ונגד ארצות הברית ב-1941.
ב-1950 ביצעה קוריאה הצפונית מתקפת פתע נגד קוריאה הדרומית, שהייתה אות הפתיחה למלחמת קוריאה.
ב-1973 ביצעו מצרים וסוריה מתקפת פתע נגד ישראל, בתחילת מלחמת יום הכיפורים.
מתקפת מז-ארגון (הידועה גם כמתקפת יער מז-ארגון, קרבות מז-ארגון ומערכת מז-ארגון) הייתה חלק מרכזי במתקפה האחרונה של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה שנמתחה לאורך כל החזית המערבית.
מתקפת מז-ארגון הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, בה היו מעורבים 1.2 מיליון חיילים אמריקאים.
זהו הקרב הקטלני ביותר בהיסטוריה האמריקאית, שהביא ליותר מ-350,000 נפגעים, כולל 28,000 הרוגים גרמנים, 26,277 הרוגים אמריקאים ומספר לא ידוע של הרוגים צרפתים.
ההפסדים של ארצות הברית הוחמרו בגלל חוסר הניסיון של רבים מהחיילים, הטקטיקות ששימשו בשלבים המוקדמים של המבצע וההתפרצות הנרחבת של התפרצות השפעת העולמית המכונה "השפעת הספרדית".
מתקפת מז-ארגון הייתה המעורבות העיקרית של חיל המשלוח האמריקני (AEF) במהלך מלחמת העולם הראשונה.
זו הייתה אחת מסדרת התקפות בעלות הברית הידועות בשם מתקפת מאה הימים, שהביאה את המלחמה לסיומה.
זה היה המבצע הגדול והעקוב מדם של מלחמת העולם הראשונה עבור ה-AEF גם אם בהתחשב בהיקף הקרבות האחרים בחזית המערבית, גודלו היה מוגבל והמבצע עצמו משני שכן הוא היה רחוק מהציר ההתקפי הראשי.
ההכנות הלוגיסטיות למתקפת מז תוכננה על ידי הקולונל האמריקני ג'ורג' מרשל שהצליח להעביר יחידות אמריקאיות לחזית לאחר קרב סן-מייל (סן-מייל היא עיירה על נהר מז, מכשול המים החשוב ביותר בחזית המערבית).
פריצות הדרך של בעלות הברית (צפונה, מרכז ומזרחה) לאורכו של קו החזית בספטמבר ואוקטובר 1918 - כולל קרב יער ארגון - נחשבות כיום כחלק ממה שזכור בדרך כלל בתור המתקפה הגדולה (הידועה גם כמתקפת מאה הימים) של בעלות הברית בחזית המערבית.
מתקפת מז-ארגון כללה גם חיילים מצרפת, בעוד ששאר בעלות הברית, כולל צרפת, בריטניה וצבאותיה האימפריאליים (בעיקר קנדה, אוסטרליה וניו זילנד), ובלגיה תרמו לקרבות גדולים בגזרות צפון-מערביות יותר של החזית המערבית, כולל קו הינדנבורג.
לאחר מבצע מיכאל, המתקפה הגרמנית של 1918, החלה בצורה טובה אך הסתיימה באסון בריימס מול הצרפתים ובאמיין כנגד הכוחות הבריטיים.
הצבאות הצרפתיים והבריטיים דחקו בשיטתיות צבא גרמני שיעילותו הלכה ופחתה במהירות.
ההתקדמות הבריטית, הצרפתית והבלגית בגזרות הצפון-מערביות של החזית, יחד עם ההתקדמות הצרפתית-אמריקאית סביב יער ארגון, הובילה ישירות לשביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918. ב-26 בספטמבר החלו האמריקנים במתקפה צפונה לכיוון סדאן.
למחרת, דיוויזיות בריטיות ובלגיות תקפו לכיוון גנט, בלגיה.
צבאות בריטיים וצרפתים תקפו ברחבי צפון צרפת ב-28 בספטמבר.
קנה המידה של המתקפה הכוללת, שחוזקה על ידי חיילי צבא ארצות הברית הטריים והלהוטים אך ברובם לא מנוסים וחסרי ניסיון, סימן על מרץ מחודש בקרב בעלות הברית ועמעם בחדות את התקוות הגרמניות לניצחון.
קרב מז-ארגון היה המחויבות הקדמית הגדולה ביותר של חיילים על ידי צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, וגם הקטלנית ביותר שלו.
הפיקוד היה מתואם, עם כמה יחידות (למשל חיילי באפלו מהדיוויזיה ה-92 והדיוויזיה ה-93) שצורפו ושירתו תחת פיקוד צרפתי (למשל הקורפוס ה-17 במהלך השלב השני).
הכוחות האמריקאים כללו בתחילה 15 דיוויזיות של הארמייה הראשונה של ארצות הברית בפיקודו של גנרל ג'ון פרשינג עד 16 באוקטובר ולאחר מכן לוטננט גנרל האנטר ליגט.
הלוגיסטיקה תוכננה ונוהלה על ידי הקולונל ג'ורג' מרשל.
הכוחות הצרפתיים שלידם כללו 31 דיוויזיות, כולל הארמייה הרביעית (תחת אנרי גורו) והארמייה החמישית (תחת אנרי מתייה ברטלו).
הדיוויזיות האמריקניות של ה-AEF היו גדולות מדי (12 גדודים לכל דיוויזיה לעומת תשעה גדודים צרפתיים-בריטים-גרמנים לכל דיוויזיה), בגודל של עד פי שניים מהדיוויזיות של בעלות הברית האחרות שדוללו בקרבות, אבל הדיוויזיות הצרפתיות ושאר בעלות הברית התחדשו בחלקן לפני המתקפה הגדולה, כך שהתרומה של ארצות הברית וצרפת בכוחות הייתה ניכרת.
כל הציוד הכבד (טנקים, ארטילריה וכלי טיס) סופקו על ידי בעלות הברית (בעיקר על ידי הצבא הצרפתי).
עבור חזית מז-ארגון לבדה, זה כלל 2,780 כלי ארטילריה, 380 טנקים ו-840 מטוסים.
בנוגע לתמיכה משוריינת, הדיוויזיה ה-35 תוגברה על ידי חטיבת הטנקים ה-1 (תחת ג'ורג' פטון) עם 127 טנקים קלים רנו FT-17 עם צוות אמריקאי ו-28 טנקים בינוניים של שניידר עם צוות צרפתי.
חטיבת הטנקים האמריקנית ה-3 עם 250 טנקים בצוות צרפתי הייתה מעורבת גם בתמיכה עבור הקורפוס ה-5. הדיוויזיות ה-37 וה-79 תוגברו עם רגימנט טנקים צרפתי (רנו FT טנק קל) ו-2 קבוצות של טנקים בינוניים (St-Chamond).
הדיוויזיה ה-91 תוגברה בכוח שווה ערך (רגימנט טנקים קלים ו-2 קבוצות טנקים בינוניים).
ככל שהקרב התקדם, גם האמריקאים וגם הצרפתים הביאו תגבורת.
בסופו של דבר, 22 דיוויזיות אמריקאיות השתתפו בקרב בשלב זה או אחר, שייצגו שתי ארמיות שדה מלאות.
כוחות צרפתיים נוספים שהיו מעורבים כללו את הקורפוס הקולוניאלי השני, בפיקודו של אנרי קלודל, אשר לחם גם הוא לצד ה-AEF בקרב סן-מייל מוקדם יותר בספטמבר 1918.
הכוחות היריבים כללו רק כוחות גרמניים.
במהלך תקופה זו של המלחמה, דיוויזיות גרמניות כללו רק 50 אחוז או פחות מכוחן הראשוני.
לדיוויזיה ה-117 הגרמנית, שהתנגדה לדיוויזיה ה-79 האמריקנית בשלב הראשון של ההתקפה, היו בשורותיה רק 3,300 איש.
המורל השתנה בין היחידות הגרמניות.
לדוגמה, דיוויזיות ששירתו בחזית המזרחית היו בעלות מורל גבוה, בעוד שלדיוויזיות ששירתו בחזית המערבית היה מורל ירוד.
ההתנגדות גדלה לכ-200,000–450,000 חיילים גרמנים מהארמייה החמישית של קבוצת הארמיות גלוויץ בפיקודו של הגנרל גאורג פון דר מרוויץ.
האמריקנים העריכו שהם התנגדו לחלקים מ-44 דיוויזיות גרמניות בסך הכל, אם כי הרבה פחות בכל זמן.
המטרה של בעלות הברית הייתה לכידת מרכז הרכבת בסדאן מה שינתק את רשת הרכבות התומכת בצבא הגרמני בצרפת ובפלנדריה.
"במהלך שלוש השעות שקדמו לשעת הש', בעלות הברית הוציאו יותר תחמושת ממה ששני הצדדים הצליחו לירות לאורך ארבע השנים של מלחמת האזרחים האמריקנית.
מאוחר יותר חושב שהעלות הייתה 180 מיליון דולר, או מיליון דולר לדקה." המתקפה האמריקאית החלה בשעה 05:30 ב-26 בספטמבר עם תוצאות מעורבות.
הקורפוסים ה-5 וה-3 עמדו ברוב מטרותיהם, אך הדיוויזיה ה-79 לא הצליחה לכבוש את מונפאוקון, המתקפה של דיוויזיית "אבן המפתח" ה-28 כמעט נעצרה עקב התנגדות גרמנית אדירה, ודיוויזיית "המערב הפרוע" ה-91 נאלצה.
לפנות את הכפר אפינונוויל למרות שהתקדמה .
דיוויזיית "באקיי" ה-37 חסרת הניסיון לא הצליחה לכבוש את מונפאוקון ד'ארגון.
למחרת, ב-27 בספטמבר רוב הארמייה הראשונה לא הצליחה להשיג הישגים.
הדיוויזיה ה-79 כבשה לבסוף את מונפאוקון ודיוויזיית "סנטה פה" ה-35 כבשה את הכפר באולני, גבעה 218 וצ'רפנטרי, והציבה את הדיוויזיה קדימה של יחידות סמוכות.
ב-29 בספטמבר נפרסו שש דיוויזיות גרמניות נוספות כדי להתנגד למתקפה האמריקנית, כאשר המשמר ה-5 והדיוויזיה ה-52 תקפו את הדיוויזיה ה-35, שנגמר לה מזון ותחמושת במהלך המתקפה.
הגרמנים השיגו בתחילה הישגים משמעותיים, אך נהדפו לבסוף על ידי גדוד ההנדסה ה-110 של הדיוויזיה ה-35, גדוד המקלעים 128, וסוללת תותחי השדה ה-129 בפיקודו של הארי טרומן.
במילותיו של פרשינג, "לא היינו עסוקים עוד בתמרון של לכידה מתוך מבלט, אלא היינו מחויבים בהכרח, באופן כללי, למתקפה חזיתית ישירה נגד עמדות חזקות ועוינות המאוישות במלואן על ידי אויב נחוש".
התקפת הנגד הגרמנית פגעה בצורה קשה בדיוויזיה ה-35 - דיוויזיה שהובלה בצורה גרועה, שרוב מפקדיה המרכזיים הוחלפו זמן קצר לפני המתקפה, שהורכבה מיחידות המשמר הלאומי ממיזורי וקנזס - שהיה צריך להחליף אותה יותר מוקדם, אם כי שרידי הדיוויזיה נכנסו לאחר מכן שוב לקרב.
חלק מהמתקפה הצרפתית הסמוכה נתקל בבלבול זמני כשאחד הגנרלים שלה נהרג.
למרות זאת, היא הצליחה להתקדם , וחדרה עמוק לתוך הקווים הגרמניים, במיוחד סביב Somme-Py ומצפון-מערב לריימס.
ההתקדמות הראשונית של הכוחות הצרפתיים הייתה אפוא מהירה יותר בין 3 ל-8 ק"מ יותר ממה שהושג על ידי היחידות האמריקאיות הסמוכות, אם כי היחידות הצרפתיות נלחמו בשטח פתוח יותר, שהוא שטח קל יותר לתקוף ממנו.
השלב השני החל ב-4 באוקטובר, כאשר דיוויזיות התקיפה הראשונות (ה-91, ה-79, ה-37 וה-35) הוחלפו בדיוויזיות ה-32, ה-3 וה-1. הדיוויזיה ה-1 יצרה פער בקווים כאשר התקדמה נגד הדיוויזיות הגרמניות ה-37, ה-52 והמשמר ה-5. בשלב זה התרחשה פרשת הגדוד האבוד.
הגדוד חולץ בהתקפה של הדיוויזיות ה-28 וה-82 (הדיוויזיה ה-82 התקיפה זמן קצר לאחר שנכנסה לעמדות בפער שבין הדיוויזיה ה-28 לדיוויזיה ה-1) ב-7 באוקטובר.
האמריקנים פתחו בסדרה של התקפות חזיתיות יקרות שפרצו לבסוף את ההגנות הראשיות של גרמניה (ה-Krimhilde Stellung של קו הינדנבורג) בין 14–17 באוקטובר.
במהלך קרב מונפאקון, יחידות המשמר הלאומי של מיזורי וקנזס היו החיילים האמריקאים הראשונים שניסו לפרוץ את מעוז קו הינדנבורג בקוט דה שאטיון אך הם נהדפו עקב מנהיגות לקויה.
לאחר מכן, הדיוויזיה ה-1 ניסתה ונכשלה לאחר שספגה אבדות קטסטרופליות.
דיוויזיית "הקשת" ה-42 בפיקודו של בריגדיר גנרל דאגלס מקארתור הצליחה סוף סוף לכבוש את קוט דה שאטיון לאחר שחשפה פער בהגנות הגרמניות שהתגלה על ידי חייליו של מקארתור.
הניצחון הזה בקוט דה שאטיון נחשב לנקודת המפנה המכריעה של כל מתקפת מז-ארגון.
עד סוף אוקטובר, חיילי הצבא האמריקאי התקדמו 16 ק"מ וטיהרו את יער ארגון.
משמאלם התקדמו הצרפתים 32 ק"מ, והגיעו לנהר האן.
במהלך פתיחת המבצע הזה, ב-8 באוקטובר, התרחש האירוע שבו רב"ט (לימים סמל) אלווין יורק לכד 132 אסירים גרמנים ליד קורניי.
עד 31 באוקטובר, האמריקנים התקדמו ופינו את יער ארגון.
משמאלם התקדמו הצרפתים , להגיע לנהר האן.
הכוחות האמריקאים התארגנו מחדש לשתי ארמיות.
הארמייה הראשונה, בראשות הגנרל ליגט, עבר למסילת הרכבת קריניאן-סדאן-מזירס.
הארמייה השנייה, בראשות לוטננט גנרל רוברט בולארד, הופנתה לנוע מזרחה לכיוון מץ.
שתי הארמיות התמודדו עם חלקים מ-31 דיוויזיות גרמניות בשלב זה.
החיילים האמריקנים כבשו הגנות גרמניות בבוזנסי, ואפשרו לחיילים צרפתיים לחצות את נהר האן, ומשם הם מיהרו קדימה וכבשו את לה-צ'סנה.
בימים האחרונים, הכוחות הצרפתיים כבשו את היעד המיידי, סדאן ומרכז הרכבת הקריטי שלה, ב-6 בנובמבר וכוחות אמריקאים כבשו את הגבעות שמסביב.
ב-11 בנובמבר, הידיעה על שביתת הנשק הגרמנית שמה קץ פתאומי ללחימה.
המבצע ההתקפי האסטרטגי של פומרניה המזרחית היה מתקפה של הצבא האדום הסובייטי נגד הוורמאכט הגרמני בחזית המזרחית.
המבצע התרחש בפומרניה ופרוסיה המערבית בין 10 בפברואר ל-4 באפריל 1945.
מבצע התקפי קוניץ-קסלין 24 בפברואר – 6 במרץ 1945
מבצע התקפי ארנסוואלדה-קולברג 1–18 במרץ 1945
מבצע התקפי אלטדאם 18 במרץ – 4 באפריל 1945 (ליד שטטין)
מתקפת פומרניה המזרחית היא שמנעה מז'וקוב להגיע לברלין בפברואר (המושא של מתקפת ויסלה-אודר האדירה), שכן היא הפכה בראש סדר העדיפויות לפנות את הכוחות הגרמניים מפומרניה.
החזית הבלארוסית השנייה - תחת קונסטנטין רוקוסובסקי - הופקדה תחילה להתקדם מערבה צפונית לנהר הוויסלה לעבר פומרניה ועיר הנמל הגדולה דנציג, במטרה העיקרית להגן על האגף הימני של החזית הבלארוסית הראשונה של ז'וקוב, שדחפה לעבר ברלין.
אולם במהלך מבצע פרוסיה המזרחית, רוקוסובסקי קיבל הוראה לפנות ישירות צפונה לעבר אלבינג.
המהלך הותיר כוחות גרמניים משמעותיים על כנם בפומרניה, שם הם איימו על האגף הימני של המערכים של ז'וקוב.
כתוצאה מכך, לאחר שהסתיים השלב הראשוני של מתקפת פרוסיה המזרחית, החזית הבלארוסית השנייה הוצבה מחדש מתוך כוונה לתקוף מערבה לתוך פומרניה, ולבטל את האפשרות של מתקפת נגד גרמנית (באופן דומה המתקפה השלזית המקבילה של החזית האוקראינית הראשונה של קונייב בדרום נועדה בחלקה להגן על האגף השמאלי של החזית הבלארוסית הראשונה).
הצורך לאבטח את האגפים עיכב את הדחיפה האחרונה של הסובייטים לכיוון ברלין, שתוכננה במקור לפברואר, עד אפריל.
עם זאת, העיכוב אפשר לסובייטים לכבוש חלקים משמעותיים מאוסטריה במתקפת וינה.
כבר ב-13 בפברואר הסיקו שירותי הביון הגרמניים שהסובייטים יבקשו לטהר את פומרניה בטרם יתקדמו לברלין.
הארמייה השנייה - המגנה על גזרה גדולה וחשופה שעוברת דרך פומרניה מזרחה לכיוון קצה פרוסיה המזרחית באלבינג - ביקשה רשות לסגת, אך הבקשה נדחתה על ידי אדולף היטלר.
גראונץ, על הוויסלה, כותרה ב-18 בפברואר (חיל המצב, מדיוויזיית הרגלים ה-83 - נכנע לבסוף בחודש שלאחר מכן).
חיל המצב של מבצרי גראודנץ ודנציג
האגף המזרחי של ארמיית הפאנצר השלישית (הוקמה מחדש) (ארהרד ראוס)
קורפוס הפאנצר אס אס ה-3
הקורפוסים של הארמייה השנייה היו בעייתיים מאוד בשלב זה, בהיותם מורכבים ברובם מיחידות מקוטעות או אד-הוק.
ארמיית הפאנצר השלישית נבנתה מחדש באמצעות הקורפוסים של ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 שהוקמה לאחרונה, הארמייה המקורית הושמדה ברובה בליטא ובפרוסיה המזרחית, שם שרידיה הגנו כעת על קניגסברג.
החזית הבלארוסית השנייה (מרשל קונסטנטין רוקוסובסקי)
האגף המזרחי של החזית הבלארוסית הראשונה (מרשל גאורגי ז'וקוב)
רוקוסובסקי פתח את המתקפה ב-24 בפברואר באמצעות החיילים הטריים של הארמייה ה-19 של קוזלוב, אך לאחר התקדמות ראשונית של כ- הם נבלמו על ידי התנגדות גרמנית עזה.
ב-26 בפברואר, הוא הכניס את קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 ממזרח לנוישטטין, שם הם השיגו חדירה של , ושחרר את קוזלוב מתקידו.
קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 פרץ בבלדנבורג, בעוד שנוישטטין בצד שמאל של החזית נפלה לידי קורפוס הפרשים של המשמר ה-3 ב-27 בפברואר.
וייס מיהר להרכיב את קורפוס הפאנצר ה-7, כולל שרידי דיוויזיית הפאנצר ה-7, ברומלסבורג כדי לאיים על האגף של הארמייה ה-19. עם זאת, לאחר פריצת דרך סובייטית בקסלין ב-2 במרץ, הארמייה השנייה מצאה את עצמה מנותקת לחלוטין משאר קבוצת הארמיות שלה.
החזית הבלארוסית הראשונה מצטרפת למתקפה
הכנף הימנית של ז'וקוב - קיבוץ של ארמיית ההלם השלישית וארמיות הטנקים של המשמר הראשונה והשנייה - יצאה למתקפה ב-1 במרץ, כשהיא פוגעת צפונה כשהכוח העיקרי מרוכז בריץ.
כל האגף השמאלי של ארמיית הפאנצר השלישית נותק בשל פריצת הדרך שלהם, לאחר שגודריאן סירב לבקשתו של ראוס לנסיגה; האגף הימני נסוג לכיוון שטטין.
ב-4 במרץ הגיעו יחידות טנקים סובייטיות קדמיות לאזור הים הבלטי, והכוחות הגרמניים בפומרניה נלכדו בסדרה של כיתורים.
הארמייה השנייה החלה לסגת לעבר השטח המבוצר של דנציג, בעוד שקורפוס האס אס ה-10 של ארמיית הפאנצר השלישית כותר בדרמבורג.
רוקוסובסקי פתח את השלב השני של המתקפה שלו ב-6 במרץ.
ארמיית ההלם השנייה איימה לנתק את הכוחות המגינים במבצר מרינבורג, שפונה יומיים לאחר מכן, בעוד שמזרח אלבינג נפלה לבסוף ב-10 במרץ.
ההגנה על מרינבורג נוהלה על ידי קבוצת קרב בשליטה נומינלית של דיוויזיית הרגלים ה-7, כולל יחידות צי, אס אס ויחידות אחרות.
וייס, לאחר שהזהיר שלא ניתן להחזיק את כיס אלבינג, שוחרר מהפיקוד ב-9 במרץ והוחלף על ידי דיטריך פון זאוקן.
חיילי הארמייה הגרמנית השנייה נסוגו בחוסר סדר לתוך דנציג וגדינגן, שם החזית הבלארוסית השנייה כיתרה אותם.
בינתיים, כוחותיו של ז'וקוב הדפו את שארית ארמיית הפאנצר השלישית מהגדה המזרחית של האודר התחתון, וסילקו את הגרמנים מעמדותיהם האחרונות בראש גשר באלטדאם.
פליטים אזרחיים רבים מפומרניה נמלטו לעיירת החוף קולברג, שכותרה ב-4 במרץ.
עם זאת, העיירה הוגנה בהצלחה עד 18 במרץ, אז הפינוי כמעט הושלם.
האזור המבוצר של דנציג - גוטנהאפן (גדינגן) - גם הנמל הראשי לפליטים מפרוסיה המזרחית הנמלטים מערבה - נצטווה להיות מוגן לאורך זמן רב ככל האפשר על ידי פון זאוקן כדי לשמור על נתיבי הפינוי פתוחים.
רוקוסובסקי פתח במתקפה האחרונה שלו ב-15 במרץ 1945; הדחיפה העיקרית, לכיוון החוף בזופוט בין גדינגן לדנציג, התבצעה על ידי הארמיות ה-70 וה-49 שהתקדמו במקביל.
הלחימה הייתה פראית, אך עד 19 במרץ 1945 הגיעו ראשי החנית הסובייטיים לאזור מעל זופוט, בעוד דיוויזיית הפאנצר ה-4 נדחקה חזרה לפאתי דנציג עצמה.
עד 22 במרץ 1945 הגיעה הארמייה ה-70 לים, ופיצלה את ההגנה הגרמנית.
גדינגן נלקחה ב-26 במרץ 1945, מגיניה ואזרחים רבים נסוגו אל היבשה באוקסהופט, משם פונו לחצי האי הל.
דנציג נפלה לבסוף ב-30 במרץ 1945, ולאחר מכן נסוגו שרידי הארמייה השנייה לדלתת ויסלה מדרום מזרח לעיר.
פינוי אזרחים ואנשי צבא משם ומחצי האי הל נמשך עד 10 במאי 1945. הסובייטים הכריזו שמתקפת פומרניה המזרחית הושלמה שבוע לאחר נפילת דנציג.
לפי הטענות הסובייטיות, בקרב דנציג איבדו הגרמנים 39,000 חיילים הרוגים ו-10,000 שבויים.
מתקפת הריינלנד הייתה סדרה של פעולות התקפיות של בעלות הברית של קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של ברנרד מונטגומרי בין 8 בפברואר ל-25 במרץ 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה.
הפעולות נועדו לכיבוש חבל הריין ולהבטחת מעבר על נהר הריין.
המבצע היה חלק מאסטרטגיית "החזית הרחבה" של גנרל דווייט ד.
אייזנהאואר לכבוש את כל הגדה המערבית של הריין לפני חצייתו.
מתקפת הריין כללה את מבצע ממשי, מבצע רימון, מבצע בלוקבאסטר, מבצע ביזה ומבצע ורסיטי.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ או מבצע נימה היה מבצע של הארמיות האמריקאיות השביעית והשלישית וחלקים מהארמייה הצרפתית הראשונה בין 15 ל-24 במרץ 1945, זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה, שבמהלכו אזור הפפאלץ, חלקים מהריינלנד ואזורי צפון אלזס ולורן שאבדו זמנית במהלך מבצע נורדווינד הגיעו לשליטת בעלות הברית.
ב-16 בדצמבר 1944, הוורמאכט הגרמני והוואפן אס אס החלו במתקפת הארדנים.
בתחילה, התקפת פתע והתקדמות לבסטון הצליחה, והכוחות התקדמו עד 27 בדצמבר.
מכאן ואילך פתחו בעלות הברית המערביות במתקפת נגד; הכוחות המזוינים הגרמניים סבלו מדי יום ממחסור בדלק, תחמושת ואספקה אחרת.
אף על פי כן החלו כוחות גרמנים גם במבצע נורדווינד (31 בדצמבר 1944 עד 25 בינואר 1945), מתקפה באזור אלזס-לורן.
לאחר תום שתי ההתקפות הגרמניות הלא מוצלחות הללו, עמדו בעלות הברית מול החומה המערבית, הריין והרור.
מבצע ביזה, חציית הריין של בעלות הברית, כבר היה בתכנון.
ב-13 בפברואר 1945, גנרל דווייט אייזנהאואר הורה לשני מפקדי קבוצת הארמיות שלו, עומר בראדלי וג'ייקוב דיוורס, להתחיל בתכנון מבצע משותף לגירוש הוורמאכט מאזור הסאר והפפאלץ, בהתאמה.
הוא אמר להם לתכנן את המבצעים עד 15 במרץ.
המבצע היה אמור להתחיל רק אחרי קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית-קנדית הגיעה לנהר הריין במהלך מבצעי ממשי ורימון.
החורף היה קר מאוד וארוך; הצדדים חיכו או קיוו למזג אוויר נוח יותר.
ב-7 במרץ, כוחות של הארמייה הראשונה של קבוצת הארמיות ה-12 מדרום לקבוצת הארמיות ה-21 תפסו את גשר הריין השלם ברמאגן במסגרת מבצע חוטב עצים וכוננו ראש גשר בגדה הימנית.
היטלר ניצל את ההזדמנות והחליף את גרד פון רונדשטט באלברט קסלרינג כמפקד ה-OB West.
אזור קלן על הגדה השמאלית של הריין, אחת הערים הגדולות בגרמניה, נכבש גם הוא בתחילת מרץ.
האמריקאים היו עכשיו על הסאר והמוזל.
מבצע נימה, כיבוש משולש סאר-מוזל, היה אמור להיות השלב הבא ב"מתקפת הריינלנד" של בעלות הברית, ההתקדמות לעבר הריין בחזית רחבה.
מטרת המבצע הייתה לגרש את הוורמאכט מאזור סאר ופפאלץ, למשוך (או לרתק) כוחות אויב מצפון לדרום ולקיים אזור תקיפה חלופי אם מבצעי בעלות הברית בצפון - מבצע רימון ומבצע ביזה - ייכשלו.
באישור התוכנית, הגנרל אייזנהאואר ציין שהמטרה הייתה לא רק לגרש את הוורמאכט מאזורים מסוימים (הסאר והפפאלץ), ולהקים ראשי גשר על פני הריין בין מנהיים למיינץ.
הוא גם קבע כי משימתה של קבוצת הארמיות ה-12 (כלומר הארמייה השלישית) מוגבלת להתקפות בקנה מידה דיוויזיוני על מטרות לאורך המוזל כדי להגן על האגף השמאלי של קבוצת הארמיות השישית.
במהלך השבוע הראשון של מרץ, אישר הגנרל ג'ייקוב דיוורס, מפקד קבוצת הארמיות השישית, תוכנית (מבצע נימה) שהוכנה על ידי הארמייה השביעית של הגנרל אלכסנדר פאץ'.
שלושה קורפוסים היו אמורים לתקוף ברוחב חזית בין זארבריקן והריין ליד גמבסהיים, דרומית מזרחית להגנאו.
רצועה צרה העוברת לאורך הריין מהפינה הצפון-מזרחית הקיצונית של אלזס ליד לאוטרבורג הייתה אמורה להיתפס על ידי יחידות של הארמייה הצרפתית הראשונה בשליטה מבצעית של הארמייה האמריקאית השביעית.
המשימה הגדולה ביותר הייתה אמורה להתבצע בחלק המרכזי של החזית ליד קייזרסלאוטרן.
לפי הקצאת כוחות SHAEF, הארמייה השביעית של קבוצת הארמיות השישית הייתה אמורה להיות מתוגברת על ידי דיוויזיה משוריינת אחת ושלוש דיוויזיות חי"ר מהארמייה השלישית כדי לבצע את המתקפה, בעוד ששאר היחידות של הארמייה השלישית היו אמורים לבצע מתקפה תומכת.
היחידות הגרמניות שהוצבו בפאלץ ובצפון אלזס היו אמורות להיות מנותקות מעורפן ולהישמד ממערב לנהר הריין.
קבוצת הארמיות השישית של הגנרל דיוורס התמודדה מול קבוצת ארמיות G של גנרל האס אס פאול האוסר.
לאורך נהר המוזל בין טריר לקובלנץ, הארמייה השביעית הגרמנית הייתה בסכנת כיתור או מותקפת ישירות על ידי הקורפוס ה-20 של הארמייה הראשונה תחת גנרל וולטון ווקר.
התמוטטות הארמייה השביעית הייתה כנראה רק עניין של זמן.
עד מהרה הייתה גם הארמייה הגרמנית הראשונה בבעיה רצינית מכיוון שיומיים קודם לכן - ב-15 במרץ - פתחה הארמייה האמריקאית השביעית במתקפה על גזרה ברוחב 110 ק"מ של החזית בין זארלאוטרן לדרום מזרח עד הריין.
גם אם המתקפה לחדור לקו זיגפריד נכשלה, היא הייתה עלולה להצמיד את חיילי הארמייה הראשונה הגרמנית למבצרים בזמן שחייליו של פטון יאגפו אותם מאחור.
כשהחלה המתקפה של הארמייה האמריקאית השביעית, היה ספק באיזו עמדה יתגוננו הגרמנים לפני הנסיגה לקו זיגפריד.
רק הקורפוס ה-21 של הגנרל מילבורן (באגף השמאלי של הארמייה, ליד זארבריקן) היה קרוב למדי לקו זיגפריד; יחידות אחרות היו במרחק של עד 30 ק"מ.
עיקר ההתקפה נערכה בגזרה המרכזית של החזית: הקורפוס ה-15 של גנרל וייד הייסליפ נערך מול העיירה ביטש.
הוא היה מוקף במבצרי קו מז'ינו.
בעלות הברית ניסו לשווא לכבוש את ביטש בדצמבר 1944 ונאלצו לפנות את פאתיה הדרומיים של העיירה ואת כל האזור שממזרח לה בין לאוטר ומודר בנסיגה טקטית במהלך מבצע נורדווינד הגרמני.
באגף הימני, הקורפוס ה-6 של הגנרל אדוארד ברוקס נאלץ לחצות את נהר המודר; אחת מהדיוויזיות של ברוקס הייתה צריכה להתקדם דרך הווז' הצפוני הגלי.
ארבעה קורפוסים של הוורמאכט עמדו בדרכם של הכוחות האמריקנים.
הקורפוס ה-82 בפיקודו של ולטר האהם החזיק את האגף הימני בין טריר למרציג.
צפונית-מערבית משם, על יד זארבריקן ולידו עמד הקורפוס ה-85 בפיקודו של בפטיסט קנייס, שזמן קצר קודם לכן העביר את דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-559 לידי הארמייה השביעית ולכן היו לו רק שתי דיוויזיות.
מדרום-מזרח לעיר ניצב, על קטע קדמי שהיה בערך ממול הקורפוס האמריקאי ה-15, קורפוס האס אס ה-13 עם שלוש דיוויזיות, בפיקודו של גרופנפיהרר מקס זימון.
משמאלו ניצב הקורפוס ה-90 לאורך המודר עד הריין, בפיקודו של הגנרל אריך פטרסן עם שתי דיוויזיות פולקסגרנדיר ושרידי דיוויזיית אימוני חי"ר.
אף על פי שהגרמנים חששו הכי הרבה שהיריבים בחלק הקדמי של הקורפוס ה-90 של פטרסן יפרצו לפער וייסנבורג (ולא נגד קורפוס האס אס ה-13 של זימון לפרוזדור קייזרסלאוטרן), חילופי הכוחות בשבועות שלפני כן, שנועדו לתגבר את הארמייה השביעית, נשלחו בעיקר לקורפוס האס אס ה-13, אשר היה חזק יותר.
בנוסף לשתי דיוויזיות פולקסגרנדיר, לקורפוס של זימון הייתה כפופה גם דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 (לא הרבה יותר מאשר שם תואר באותה תקופה, אלא יחידה שהחזיקה משמעותית יותר טנקים וכלי רכב משוריינים מכל קורפוס שכן אחר).
הארמייה השלישית (גנרל ג'ורג' פטון)
הקורפוס ה-8 (לוטננט גנרל טרוי מידלטון)
הקורפוס ה-12 (מייג'ור גנרל מנטון אדי)
הקורפוס ה-20 (מייג'ור גנרל וולטון ווקר)
הארמייה השביעית (לוטננט גנרל אלכסנדר פאץ')
הקורפוס ה-21 (מייג'ור גנרל פרנק מילבורן)
הקורפוס ה-15 (מייג'ור גנרל וייד הייסליפ)
הקורפוס ה-6 (מייג'ור גנרל אדוארד ברוקס)
הדיוויזיה האלג'יראית ה-3 (גנרל אוגוסטין גיום)
הארמייה השביעית (גנרל חיל הרגלים הנס פלבר)
הקורפוס ה-89 (גנרל חיל הרגלים גוסטב ההנה)
הקורפוס ה-13 (גנרל לויטננט ראלף פון אוריאולה)
הקורפוס ה-80 (גנרל חיל הרגלים פרנץ בייר)
הארמייה הראשונה (גנרל חיל הרגלים הרמן פוירטש)
הקורפוס ה-82 (גנרל חיל הרגלים ולטר האהם)
הקורפוס ה-85 (גנרל חיל הרגלים בפטיסט קנייס)
קורפוס האס אס ה-12 (גרופנפיהרר מקס זימון)
הקורפוס ה-90 (גנרל חיל טייסי הקרב אריך פטרסן)
ההתקפות האמריקאיות כוונו ליחידות הגרמניות החזקות יחסית.
כאשר הארמייה השביעית של גנרל פאץ' תקפה לפני עלות השחר ב-15 במרץ, מהר מאוד התברר היכן התמקמו הגרמנים.
היו רק שני מקומות שבהם הייתה התנגדות נחושה:
באגף השמאלי בו ניסתה דיוויזיית הרגלים ה-63 בפיקודו של מייג'ור גנרל לואיס א.
היבס לעקוף את זארבריקן מזרחה ולנתק דרכי מילוט גרמניות מהעיר.
ההתנגדות החזקה נבעה מכך שהדיוויזיה ה-63 פגעה בקו זיגפריד בשלב מוקדם.
הרחק מימין, שם הקורפוס האמריקני ה-6 צירף את דיוויזיית הרגלים האלג'יראית ה-3 כדי לפנות את המישורים הרחבים בין הגנאו לנהר הריין.
שם, אזור עירוני על המודר סיפק קו הגנה ושדות אש נקיים לנשק אוטומטי חפור כמו מקלעים.
בנקודות אחרות, ההתנגדות הייתה לעיתים בוגדנית וקשה לכבותה, אך לרוב לזמן קצר.
היו הרבה מאוד מוקשי נ.א.
ירי הארטילריה הגרמנית הייתה קלה וספורדית.
הדבר נבע כנראה בין השאר מהעובדה שבימים הקודמים מטוסים מפיקוד האוויר הטקטי ה-12 (בריגדיר גנרל גלן או.
ברקוס) תקפו את יחידות הארטילריה הגרמנית, ובנוסף ביום תחילת המבצע הם נתמכו על ידי מפציצים בינוניים וכבדים מחיל האוויר ה-8, שהפציץ חלקים מקו זיגפריד, צווייבריקן וקייזרסלאוטרן.
מזג האוויר היה בהיר מאוד, ולכן אידיאלי בשביל המתקפה.
בין הנפגעים היו קציני אג"ם של שתיים משלוש הדיוויזיות של הקורפוס ה-90.
מבין שש הדיוויזיות של הקורפוס האמריקני ה-15 המתוגבר, רק לרגימנט אחד של דיוויזיית הרגלים ה-45 (מייג'ור גנרל רוברט ט.
פרדריק) היה מכשול מים בתחילת המבצע: הוא נאלץ לחצות את הבליס (יובל של הסאר).
התוקפים כבר פרצו את קו ההגנה הראשי של גרמניה לפני הזריחה.
בעזרת זרקורים הם עקפו אמצעי הגנה מרכזיים והשאירו אותם לכוחות שבאו אחריהם.
בערב, הדיוויזיה הייתה כמעט בכל מקום 5 ק"מ מעבר לבליס; רק בקו הגנה של Ringstand ליד Saarbrücken ובאזורים המישוריים על הריין היא לא התקדמה כל כך.
באגף הימני של הקורפוס ה-15 נעו במהירות לוחמי דיוויזיית הרגלים ה-100 (מייג'ור גנרל ויתרס א.
בארס) למרגלות העיר המבוצרת ביטש.
ככל הנראה בסיוע העובדה שהם כבר הכירו את השטח מהלחימה בדצמבר 1944, הם השיגו עמדות דומיננטיות על הגבעות המבוצרות המקיפות את העיר; ולא היה ספק שהם יכבשו את כל המבצר למחרת, 16 במרץ.
מתקפת הנגד הגרמנית היחידה שזכתה לציון פגעה בגדוד של רגימנט הרגלים ה-7 של דיוויזיית הרגלים ה-3.
ביום השני, 16 במרץ, התגברו הסימנים בכל מקום, מלבד בשני האגפים, שהגרמנים נלחמים רק בפעולות עורפיות.
זה הופיע בבירור במיוחד בקטע הלחימה של הקורפוס האמריקאי ה-15, שבו כל שלוש הדיוויזיות התוקפות הצליחו להתבסס על ההצלחות של היום הראשון.
המכשולים העיקריים היו מוקשים וכיסי התנגדות, מוגנים בעיקר על ידי טנקים או תותחי סער.
עם רדת הלילה התקדמו הדיוויזיות ה-3 וה-45 מעבר לגבול הגרמני, קרוב מאוד למוצבי קו זיגפריד; והדיוויזיה ה-100, לאחר שפינתה את ביטש, החלה להתקדם באותה חזית.
פיקוד האוויר הטקטי ה-12 חזר לפעול.
בעקבות פריצת הדרך של הקורפוס ה-20 של גנרל וולטון ווקר אשר התקדם לעבר קייזרסלאוטרן, החששות גברו בקרב הארמייה הראשונה שיחידות גרמניות בקו זיגפריד וליד זארבריקן וצווייבריקן עלולות להיות מכותרות.
אם קייזרסלאוטרן תיפול, כוחות אלה יוכלו לסגת רק דרך הארדט (רכס הרים נמוך של יער פפאלץ באורך של כ-30 ק"מ, רוחב שניים עד חמישה ק"מ ועד 673 מ' מעל פני הים).
יער פפאלץ היה מיוער בצפיפות; הוא נחצה רק על ידי כביש ראשי, כביש צדדי ממש מאחורי החומה המערבית, וכמה כבישים ושבילים קטנים.
הקשיים הטבעיים של הכבישים המפותלים והלא סלולים הללו נוספו על ידי המוני כלי רכב הרוסים כאשר מטוסי קרב אמריקאים המשיכו להפציץ את הכבישים הללו.
17 במרץ: יחידות גרמניות נסוגות דרך יער פפאלץ
לאחר שקסלרינג נתן אישור ב-17 במרץ ליחידות המאוימות בכיתור לסגת, הרמן פוירטש, מפקד הארמייה הראשונה, אפשר לכוח המערבי ביותר שלו לסגת בשלבים - הקורפוס ה-85 תחת גנרל קנייס.
במשך שלושה ימים, יחידות הקורפוס היו אמורות לצעוד בחזרה ממערב למזרח, ולחסום את הכביש הראשי שעובר צפון-מזרח דרך פער קייזרסלאוטרן.