tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצע החורף יצא פרסאוס למסע הקשה בן ה-500 ק"מ, בראש חיל בן 10,000 רגליים ו-300 פרשים.
המסע התארך יותר מדי, ועד שהגיע פרסאוס לשערי העיר כבר התמקמו בתוכה 1,000 פרשים רומאים אשר הוזעקו מאפירוס בידי הסיעה הפרו-רומאית בליגה.
בשל כך, לא יכלו תומכיו של פרסאוס להסגיר בידיו את העיר כמתוכנן, ובשל העונה הקשה הוא נסוג.
עם זאת, הופעתו של כוח מוקדוני באזור זה, חיזקה את הפרו-מוקדונים ביוון ובאפירוס, והעיר פאנותי שבמרכז אפירוס הכריזה בגלוי על תמיכה במוקדון מאמציו של אפיוס קלאודיוס לכובשה עלו בתוהו.
באביב 169 לפנה"ס בא לזירה מצביא רומאי חדש קווינטוס מרקיוס פיליפוס, אשר עמו הייתה לפרסאוס היכרות מסוימת.
פרסאוס פנה אליו שוב בבקשה לשלום, אולם פיליפוס חזר על אותם תנאים שהציבו קודמיו - כניעה ללא תנאי.
פרסאוס החל במשא ומתן עם מחודש עם גנטיוס, אשר התקדם לשביעות רצונו.
לאחר מכן הוא פנה אל פרוסיאס מלך ביתיניה אל אנטיוכוס הרביעי ואף אל אאומנס מלך פרגמון, בבקשה לכל הפחות ללחוץ על הרומאים להגיע להסכם שלום.
פרסאוס טען באיגרותיו שהרומאים מתכננים להשמיד כליל את כל הממלכות היווניות.
לאחר שמוקדון תחוסל, הבאות בתור יהיו ביתיניה ופרגמון, ומיד לאחריהן סוריה.
עם זאת, אנטיוכוס היה שקוע אותה שעה במלחמה הסורית השישית נגד בית תלמי, וקיווה שאם ישמור על נייטרליות ישמרו גם הרומאים על נייטרליות.
פרוסיאס לקח ברצינות את אזהרתו של פרסאוס, והיה מוכן לתמוך בבקשתו של פרסאוס אם רק מדינה נוספת תסייע לו בכך.
הכול היה תלוי איפה באאומנס.
אאומנס הסכים להצטרף לבקשתו של פרוסיאס, אולם דרש בתמורה 2,000 טלנטים כסף במזומן.
בלחץ הפחד, הסכים פרסאוס ומסר את הסכום הנדרש.
יש הטוענים שאאומנס נזקק לכסף כדי לשחד דמות מפתח במדיניות הרומית.
לא ידוע האם נכשל בניסיונותיו להביא את הרומאים לשלום, או שפשוט שיקר לפרסאוס ולקח לעצמו את הכסף.
כך או כך, הרומאים המשיכו במלחמה והגדילו ללא הרף את כוחם בתסאליה.
שבטי הגאלים שבצפון הבלקן שמעו על המלחמה המשתוללת, ואחד ממנהיגיהם, קלונדיקוס, הציע תמורת סכום סביר להשכיר את עצמו ו-10,000 מאנשיו כשכירי חרב.
ההצעה הייתה מפתה מאוד, אולם פרסאוס חשש שהמון זה עוד עלול לפנות נגדו, ולכן הציע לשכור רק 5,000. קלונדיקוס התעקש שעליו לשכור את כולם, ולא, יחזרו צפונה, וכך היה.
פיליפוס החל בינתיים ביוזמה משלו, והניע את כוחותיו אל הרי תסאליה במטרה לפרוץ אל מוקדון.
מצב זה סיבך את פרסאוס, כיוון שהוא לא ידוע באיזו דרך פיליפוס מתעתד לעבור, והיה עליו לפצל את כוחותיו.
כמו כן, נודע לו שהצי הרומי מתכוון לתקוף את מוקדון דרך הים.
לפיכך, הוא הציב מחנה נוסף, בפיקודו שלו בדיון כדי להגן מפני מתקפה זו.
בשל כך, לא עמדו המוקדונים בלחץ המתקפה, והרומאים חדרו אל מוקדון.
פרסאוס הגיב בצורה היסטרית, ונראה שהחל לאבד את שפיותו.
הוא פקד להעלות באש את המספנה שלו בתסלוניקי ולהשליך לים את האוצר המלכותי.
למזלו, אנשיו הבינו את המצב בו שרוי מלכם, והתמהמהו במכוון עד שפרסאוס חזר לעשתונותיו וביטל את הפקודות.
הוא לא ראה טעם יותר להמשיך ולהחזיק בתסאליה ובדרכי הגישה למוקדון, והורה לכוחותיו לסגת משם ולחבור אליו בדיון.
לאחר מכן הוא החל לסגת בהדרגה אל עומק ארצו בתקווה להימנע מקרב הכרעה.
אנשיו אספו עמם כל דבר בעל ערך, והמוני תושבים נסוגו עמם.
פיליפוס ניצל את פריצת הדרך שלו במלואה, והשתלט על המעברים והמבצרים שהמוקדונים פינו.
בכך הבטיח רצף שלטוני ואספקה סדירה מתסאליה צפונה.
הוא הגיע אל העיר החשובה אגאסאי, אשר נכנעה בפניו ללא קרב.
מכיוון שהיה מדינאי יותר משהיה מצביא, הוא לא התיר לחייליו לבזוז את העיר, ואף לא הותיר בה חיל מצב ולא שינה את חוקיה.
הוא הסתפק בלקיחת בני ערובה מנכבדי העיר.
עם זאת, ההתקדמות הרומאית הייתה מהירה מדי, ופיליפוס נקלע עד מהרה למשבר אספקה.
לפיכך, הוא נסוג דרומה ופינה חלק מהשטחים שכבש, ובכלל זה העיר דיון, והחל במאמצים לייצב את קו החזית.
הוא שיגר 2,000 חיילים לכבוש את עיר הנמל הראקליאה, במתקפה שנערכה במשותף עם הצי הרומי.
העיר נפלה לאחר קרב קצר.
עם זאת, המוקדונים חזרו והשתלטו על דיון, ואף החלו בשיקום חומותיה.
פיליפוס הבין שלא יספיק לסיים את המלחמה עד סוף כהונתו, והחליט להסתפק בטיהור חבל מגנסיה מכוחות מוקדוניים.
הוא הפריש 5,000 חיילים לצורך כיבוש מיליבויאה, אולם הפעם נכשלו הרומאים לכבוש את העיר בפעם אחת, ונערכו למצור ממושך.
פרסאוס התעודד מכך, ושיגר 2,000 מחיילי העילית שלו בפיקוד אופראנור, להדוף את המצור.
אופראנור מילא את המשימה בהצלחה, ולאחר מכן אף חדר לדמטריאס (70 ק"מ ממיליבויאה) ותגבר את חיל המצב שלה.
כקונסול הממונה על מוקדון של שנת 168 לפנה"ס נבחר לוקיוס אמיליוס פאולוס.
הסנאט דרש ממנו לסיים את המלחמה במהירות האפשרית, כיוון שעיכובה יצר את הרושם שרומא נחלשת וכבר אינה מסוגלת לטפל בבעיות במהירות וביעילות של העבר.
כמו כן, הם היו מעוניינים להתערב במלחמה הסורית השישית במטרה לשמר את הסטטוס קוו במזרח התיכון.
פאולוס היה ידוע כמצביא מנוסה ונמרץ, וככזה, למד היטב המצב בזירה, אולם לא פרסם דבר מתוכניות המלחמה שלו.
בינתיים המשיך פרסאוס במאמצים הדיפלומטיים.
גנטיוס הסכים סוף סוף להיכנס למלחמה נגד רומא, ופרוסיאס פנה אל הרומאים בבקשה לסיים את המלחמה.
לשמחתו של פרסאוס, גם רודוס, שהייתה בת-ברית חשובה של רומא, פנתה אל הרומאים בבקשה להפסיק את המלחמה בנימוק שהסחר הרודי ניזוק ממנה.
הצי הרומי, בהוראתו של פיליפוס אשר נותר המפקד בזירה עד בואו של פאולוס, יצא לפשיטות בז והטרדה, מוצלחות ברובן, על חופי מוקדון.
עם זאת, כאמור לעיל החליט פיליפוס לצמצם את מאמצי המלחמה למגנסיה בלבד, ועל כן הורה לצי לסגת לאי אובויה.
בשל כך, שלח פרסאוס את ציו לים הפתוח, והצליח לחדש את הסחר הימי של מוקדון.
האדמירל המוקדוני אנטנור אף הפליג מול חופי פרגמון, וארב לשיירה פרגמונית אשר כללה 1,000 פרשים שהיו אמורים להיות מועברים לחזית, והשמיד אותה כליל.
לאחר מכן הפליג אנטנור ועגן בחופי האי הקדוש דלוס.
ממש במקרה, כעבור ימים אחדים הופיעו בחופי האי שלוש אניות רומאיות אשר היו בדרכן לאלכסנדריה.
קדושתו של האי מנעה מהצדדים לתקוף זה את זה, ואנטנור ניצל את המצב כדי לפתוח בשיחות לא רשמיות על סיום המלחמה.
משיחות אלו לא יצא דבר.
בינתיים, פתח גנטיוס סוף סוף במתקפה המיוחלת, הטיל מצור על אפולוניה ודיראכיון ואילץ את הרומאים לפתוח חזית נוספת (המלחמה האילירית השלישית).
פאולוס החליט לטפל באילירים קודם כל, ושלח לזירה כוח בן 30,000 חיילים (כפול מגודלו של הצבא האילירי) בפיקודו של גאלוס לוקיוס אנטוניוס.
תוך חודש אחד אילץ אנטוניוס את גנטיוס להיכנע, ומשפחת המלוכה האילירית הובלה בשבי לרומא.
פאולוס ערך את כוחותיו אל מול קו החזית המוקדוני.
הוא הגיע למסקנה שפריצה חזיתית של הקו תעלה בהרוגים רבים, ולפיכך החליט לאגף אותו דרך מעבר הרים צר.
בעוד הוא מעמיד פנים שהוא בודק את האפשרויות השונות, הוא הרכיב כוח של למעלה מ-8,000 חיילי עלית בפיקודו של פובליוס סקיפיו נאסיקה ושלח אותו למשימה זו.
נאסיקה, תקף את הכוח המוקדוני שהוצב במעבר זה, והביס אותו על נקלה.
ההתקפה שלו באה בשעות הבוקר, וייתכן מאוד שמרבית החיילים המוקדונים עוד ישנו.
במקביל, פתח פאולוס במתקפות קטנות על המוקדונים, ולאט לאט הגביר אותן עד שהפכו לקרבות עקובים מדם, גם אם מוגבלים בהיקפם.
כאשר הופיע הכוח של נאסיקה בעורף המחנה המוקדוני, לא העז פרסאוס לצאת לקרב נגדו.
תחת זאת, הוא פתח בנסיגה חפוזה על מחנהו בפידנה.
יש הסוברים שלמעשה נסיגתו של פרסאוס נבעה מתכסיס הטעיה של הצי הרומי שגרם לפרסאוס להאמין שהוא מתכוון להנחית עוד כוחות בעורפו ולנתק אותו מהאספקה והתחמושת בפידנה.
מדרום לפידנה, בחר משום מה פרסאוס להיעצר ולהיערך לקרב.
הצדדים נערכו משתי גדותיו של הנהר לאוקוס.
כל אחד הכיר בחולשתו של אויב החוצה נהר, ולפיכך המתין כל אחד שהשני יהיה זה שיפתח במתקפה.
בבוקר 22 ביוני, בגדו בפרסאוס עצביו המתוחים בלאו הכי, והוא החל לערוך את כוחותיו לחצות את הנהר.
פאולוס הבחין בכך, והחליט לזרז אותו על ידי התגרויות והתנגשויות קלות.
בסופו של דבר הוא הצליח בכך, ותחת לחצות את הנהר במערך מסודר, דחף פרסאוס את כל אנשיו קדימה, ותקף את האגף הימני הרומאי.
לטוב מכך לא היה פאולוס יכול לצפות, ותוך שעה הסתיים הקרב בניצחון רומאי.
למעלה מ-20,000 מוקדונים נהרגו בקרב.
פרסאוס נמלט בעוד מועד אל עיר בירתו פלה.
אולם כאשר הגיעו הידיעות על תוצאות הקרב, הפסיקו אנשיו להישמע לו.
הוא נמלט מפלה עם קופת האוצר ו-500 שכירי חרב מכרתים, והתבצר באמפיפוליס.
בריחתו של המלך סימלה את קץ ההתנגדות המוקדונית המאורגנת.
ערי מוקדון נכנעו בפני הרומאים בזו אחר זו.
פרסאוס שלח שוב איגרת אל פאולוס בבקשה לקבל תנאי כניעה, תוך שהוא נאחז בכל כוחו בתואר "מלך".
פאולוס עמד על כניעה ללא תנאי, צעד שגם כעת לא היה מוכן פרסאוס לעשות.
הוא קיווה להימלט אל אודריסה, אל בן בריתו קוטיס הרביעי, אולם נכשל בכך.
הוא ניסה להפליג בסתר אל כרתים, אולם הצי הרומי סגר עליו.
בלית ברירה הוא נכנע בפני האדמירל הרומי יחד עם משפחתו.
באמפיפוליס, כינס פאולוס ועדה שנועדה לדון בגורל מוקדון הכבושה.
לוועדה זו זומנו עשרה נציגים מכל עיר מוקדונית.
פאולוס ניהל את המעמד בדרמטיות מוגזמת שנועדה לתת לנציגים את הרושם שהם עומדים לדין.
הוא קרא את ההכרזה המוכנה בראש בעודו יושב, בעוד הפראיטור שלצידו תרגם את הדברים מלטינית ליוונית.
למוקדונים נודע שלמעשה ממלכת מוקדון מפורקת רשמית.
לכל עיר יותר לחיות על פי חוקיה שלה, ולהעלות מס לרומא (הובטח שגובה המס יהיה חצי מגובה המס ששילמו עד אז המוקדונים למלכם).
הארץ חולקה לארבעה מחוזות נפרדים, אשר גבולות טבעיים חצצו ביניהם.
המחוז הראשון נמצא בין הנהרות ניסוס וסטרימון, וכבירתו נקבעה אמפיפוליס.
המחוז השני נמצא בין הנהרות סטרימון ואכסיוס, וכבירתו נקבעה תסלוניקי.
המחוז השלישי נמצא בין הנהרות אכסיוס ופינאוס, וכבירתו נקבעה פלה.
המחוז הרביעי כלל את אדמות הספר של מוקדון על גבול אפירוס ואיליריה, וכבירתו נקבעה פלאגוניה.
הסדר זה כלל תנאים נוקשים: נאסר על בני מחוז אחד לבוא בקשרי נישואים עם בני מחוז אחר, ונאסרה מכירה של נדל"ן מחוץ למבני מגורים, מבני מחוז אחד לאחר.
פאולוס סגר את מכרות הזהב והכסף בכל המחוזות.
עם זאת, התיר את קיומם של מכרות הברזל והנחושת, תמורת דמי חכירה שאכן היו זולים יותר מדמי החכירה ששולמו למלך מוקדון.
יבוא מלח נאסר לחלוטין, וכן כרית עצים לצורך בניית ספינות מכל סוג שהוא.
החזקת צבא נאסרה על כל המחוזות, פרט לאזורים שהיו בעייתיים בשל פלישות שבטים מהצפון, שלהם הותר להחזיק מיליציה שגויסה אד-הוק.
לכל מחוז הייתה מועצה (סינהדרוי) האחראית על ניהולו.
חברי המועצות נבחרו אחת לשנה.
הרומאים למעשה הרסו כליל את הכלכלה המוקדונית, שהייתה מבוססת בחלקה הגדול על גישה לים וסחר במלח.
מכיוון שהארכיון המלכותי המוקדוני בפלה לא הושמד, פאולוס השתמש בו כדי להרכיב רשימה ארוכה של אישים בכל רחבי מוקדון ויוון אשר עשויים להוות בעיה להסדר החדש, ובכינוס שני של הנציגים הקריא אותה ודרש מכל המופיעים בה להתייצב להפלגה לרומא יחד עם כל בניהם שמעל לגיל 15, ולא יוצאו להורג.
בכך הוא למעשה רוקן את מוקדון משכבת מעמד שלמה שכללה את מרבית בני האצולה והפוליטיקאים.
לאחר מכן ערך פאולוס חגיגת ניצחון באמפיפוליס, בנוכחות שגרירים ושליטים זרים, והציג לראווה את שלל המלחמה.
פאולוס הפליג לרומא, שם נערך טריומף רב רושם לו ולשאר המנצחים.
הטריומף שערך מפקד הצי היה צנוע למדי, אולם זה של הפראיטור לוקיוס אניקיוס היה רב רושם.
לפני מרכבתו הוצעד גנטיוס יחד עם שאר משפחת המלוכה האילירית.
השלל הרב, כמו גם הריהוט והחפצים האישיים של משפחת המלוכה ודגלי הצבא האילירי הוצעדו בעקבותיהם.
אולם הטריומף של פאולוס היה המרשים מכולם.
שורה ארוכה של עגלות נשאה במשך יומיים את השלל המגוון והעשיר.
ידוע בין היתר על אוסף מרשים של אגרטלים יקרי ערך, ועל יצירות אמנות וכלי קיבול עשויים זהב.
ביום השלישי הופיע פאולוס עצמו, מלווה בבניו, באנשי מטהו וביחידות המובחרות של צבאו.
לפניו נישאו ארבע מאות כתרים מזהב אשר הקדישו לו ערי יוון השונות.
250 אצילים מוקדוניים, ובראשם פרסאוס ומשפחתו, הוצעדו לפני מרכבתו.
לאחר סיום התהלוכה, הושלך פרסאוס לכלא ומת כעבור שנתיים.
בשל ניצחונו על המוקדונים, קיבל פאולוס את האגנומן "מקדוניקוס", ונקרא מאז "לוקיוס אמיליוס פאולוס מקדוניקוס".
בשנת 150 לפנה"ס פתח אדם בשם אנדריסקוס, אשר טען שהוא בנו של פרסאוס וכינה את עצמו "פיליפוס השישי", במרד נגד הרומאים אשר כונה "המלחמה המוקדונית הרביעית".
כעבור שנתיים דיכאו הרומאים את המרד, והפכו את ארבעת המחוזות המוקדוניים העצמאיים לכאורה לפרובינקיה מוקדון.
המלחמה המסיאנית הראשונה הייתה מלחמה בין מסיניאה וספרטה.
המלחמה התרחשה בין השנים 743 ו-724 לפי פאוסניאס.
המלחמה הייתה השלב השני בהתפשטות הספרטנית.
לאחר שכבשה את חבל לאקוניה ספרטה שמה את עינה על חבל מסיניאה הסמוך.
הספרטנים ניצחו במלחמה ולאחר הניצחון הפכו את המסיניאנים להלוטים (עבדים ספרטנים).
במהלך הפלישה הדורית שהתרחשה בתקופת המעבר ביוון התיישבו חלק מהפולשים הדורים בעיר ספרטה שבחבל לאקוניה העשיר.
הדורים מספרטה שיעבדו את השבט המקומי - ההלוטים והפכו אותם לעבדים.
על מנת לשלוט בעבדים היה על הספרטנים להקים צבא מקצועי שממומן על ידי העבדים ההלוטים.
מלבד השליטה בהלוטים גם החוקה הגדולה של ספרטה שעוצבה על ידי המחוקק המיתולוגי ליקורגוס עיצבה את ספרטה כפוליס צבאית.
לאחר שהתבססה בחבל לאקוניה ספרטה לטשה את עיניה לחבל מסיאניה הסמוך וניסתה לכבוש גם אותו.
הפעולה הראשונה במלחמה המסנית הייתה התקפה ספרטנית על העיר אמפאיה, מיקומה של העיר לא ידוע אבל היא ככל הנראה שכנה במערב טייגטוס, חבל הארץ שמפריד בין מסיאניה לבין לאקוניה.
המתקפה הייתה פשיטה לילית חשאית על העיר שלא היה בה חיל משמר.
התוקפים, בפיקודו של המלך אלכמנס הפתיעו את תושבי העיר ורצחו את רובם בעודם ישנים בעוד שחלק קטן מהתושבים הצליחו לברוח אל מסיאניה.
הספרטנים הפכו את העיר למחנה אסטרטגי להמשך המלחמה.
בעקבות כיבוש העיר מלך מסיאניה איופאס, גייס צבא והכריז על מלחמת מגן נגד ספרטה.
המסיאנים העדיפו להתבצר בערים מאשר לפגוש את הצבא הספרטני החזק בשטחים הפתוחים ובכך לנטרל את היתרון הספרטני.
לאסטרטגיה הזו היו יתרונות, הספרטנים היו צריכים סבלו מהרבה אבדות על כל עיר שכבשו.
אולם לאסטרטגיה ההגנתית היה חסרון גדול וקריטי - בעוד שהכוחות המסיאנים היו מרוכזים בערים הספרטנים השתלטו על השטחים החקלאיים, ובכך מנעו את המזון מהערים המסיאניות.
בהתחשב בכך שהספרטנים רצו שהקרקע תשמש אותם בעתיד הם נמנעו מלהרוס אותה והעבירו את כל התפוקה החקלאית לספרטה.
מה שאילץ את המסיאנים לעבור להתקפה.
המלך המסיאני, איופסס, החל לעבור לאסטרטגיה התקפית בשנה הרביעית למלחמה כאשר הוא בנה מצודות ליד חיל המצב הספרטני באמפאיה.
המסיאנים רצו לבנו אתהמצודות במעברי ההרים הצרים על מנת שיספקו להם הגנה טבעית.
במהלך בניית אחת המצודות הגיע כח ספרטני על מנת למנוע את הקמת המצודה.
ומכיוון שהמסיאנים שמרו על המעבר הצר ניסו הספרטנים לאגף את הצבא המסיאני אולם חיל הפרשים המסיאני הצליח למנוע את האיגוף והמסיאנים סיימו את בניית המצודה.
לאחר ההצלחה המסיאנית בהקמת המצודות ועצירה הבזיזה הספרטנית של התוצרת החקלאית, שני הצדדים ידעו שהמערכה הבאה תהיה מכריעה.
אולם בניגוד לקרבות במעברי ההרים בעת בניית המצודות, שני הצבאות נפגשו במישור, ככל הנראה ליד אמפיאה.
הצבא המסיאני הסתער על הספרטנים אולם הצבא הספרטני שהיה מאורגן כגרסה מקדימה של הפלנקס (תורת לחימה יוונית שהתפתחה מאוחר יותר) עמד כחומת אדם צפופה ועצר את ההתקפה המסיאנית שלא הייתה מאורגנת.
הניצחון הספרטני היה מוחץ והחיילים המסיאנים שנותרו בחיים ברחו להר איתמוי.
המסיאנים התבצרו באיתומוי שנים כ-15 שנים אולם הניצחון של הספרטנים כבר לא הוטל בספק והם שלטו בחבל הארץ לאחר הקרב המכריע.
הספרטנים שיעבדו את המסיאנים והפכו אותם להלוטים.
הניצחון הספרטני שהעניק לעיר שליטה על כל דרום חצי האי הפלופונזי, נתן לעיר גם מספר עבדים עצום - כמאה אלף עבדים (הלוטים ומסיאנים) כאשר רק 8,000 חיילים ספרטנים היו צריכים לשמור על הסדר.
הקושי בדיכוי מספר אנשים כה רב הקשה על הצבא הספרטני בהמשך והכיבושים הספרטנים הוחלפו בכריתת בריתות עם ערים שכנות.
המלחמה העות'מאנית-פולנית (1683–1699), הייתה המלחמה השלישית מהמלחמות העות'מאניות-פולניות או מלחמת הליגה הקדושה, והיא מתייחסת לצד הפולני של המלחמה הטורקית הגדולה.
המלחמה החלה עם הניצחון הפולני הגדול בקרב וינה בשנת 1683, והסתיימה בהסכם קרלוביץ, שבה קיבל האיחוד הפולני-ליטאי את האדמות שאבדו במהלך המלחמה העות'מאנית-פולנית (1672–1676).
זה היה העימות האחרון בין האיחוד הפולני-ליטאי לבין האימפריה העות'מאנית, ולמרות הניצחון הפולני, המלחמה סימלה לא רק את שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, אלא אף את שקיעתו של האיחוד הפולני-ליטאי.
אחרי כמה שנות שלום, האימפריה העות'מאנית תקפה את ממלכת הבסבורג שוב.
הטורקים כמעט כבשו את וינה, אולם מלך פולין, יאן סובייסקי הוביל את הברית הנוצרית שהביסה אותם בקרב וינה, והביאה לפגיעה בהגמונית העות'מאנית בדרום-מזרח אירופה.
הליגה הקדושה החדשה הוקמה בשנת 1684 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר וכללה את האימפריה הרומית הקדושה (בראשות אוסטריה ההבסבורגית), את הרפובליקה של ונציה ואת פולין, ובשנת 1686 הצטרפה אליה גם רוסיה הצארית.
העות'מאנים ספגו שתי תבוסות מכריעות נגד האוסטרים: בקרב מוהאץ' בשנת 1687, ובקרב זנטה בשנת 1697.
בחזית הפולנית הקטנה יותר, לאחר הקרבות ב-1683 (וינה, Parkany), סובייסקי, לאחר הצעתו לליגה להכין מתקפה מתואמת גדולה, נקלע למתקפה לא מוצלחת במולדובה ב-1686, כאשר העות'מאנים סירבו להשתתף במערכה גדולה, ורק הטרידו את הצבא.
במשך ארבע השנים הבאות פולין החזיקה את המצור על מבצר המפתח בקמניץ, בעוד הטטרים היו פושטים על הגבולות.
בשנת 1691, סובייסקי שלח משלחת נוספת למולדובה, עם מעט תוצאות טובות יותר, אבל עדיין ללא ניצחונות מוחלטים.
הקרב האחרון של המערכה היה את קרב פודהאצ'יה ב-1698, כאשר ההטמאן הפולני פליקס קז'ימייז' פוטוצקי הביס את הפלישה העות'מאנית לפולין.
בשנת 1699 ניצחו כוחות הליגה במלחמה, והאימפריה העות'מאנית נאלצה לחתום על הסכם קרלוביץ, שבו הם איבדו הרבה מהנחלות האירופיות שלהם, ופודוליה (כולל קמניץ) הוחזרה לפולין עם נוכחות מסוימת של אוסטריה.
קרב אוסטצ'קו (6 באוקטובר 1694)
המלחמה הסינו-וייטנאמית (ידועה גם כמלחמת לי-סונג) הייתה מלחמה בין שושלת לי של וייטנאם (דאי ויאט) לשושלת סונג של סין בין השנים 1075–1077. המלחמה החלה כאשר הקיסר לי הורה לפלוש לסין עם למעלה מ-100,000 חיילים.
לאחר ארבעים ושניים ימי מצור על יונגג'ואו (עיר הבירה של מחוז גואנגשי), הצליחו כוחות הדאי ויאט לכבוש את העיר.
בתגובה לכך, ב-1076 הוביל הקיסר סונג כ-300,000 מחייליו לווייטנאם, וב-1077 הם כמעט הצליחו להגיע עד עיר הבירה טאנג-לונג, אך נהדפו על ידי הגנרל לי ת'ונג קיט.
שני הצדדים נאבקו אחד בשני במשך ימים ארוכים, אך לבסוף הגנרל ת'ונג קיט הציע למפקד גואו קואי לחדול מהלחימה ולכונן שלום.
קואי הסכים, ושני הצדדים הסיגו את כוחותיהם.
המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה (ידועה גם בתור מלחמת סוריה הראשונה) הייתה סכסוך צבאי שהתרחש בשנים 1831–1833 בין האימפריה העות'מאנית ואיילט מצרים האוטונומי, בראשות מוחמד עלי.
שליט מצרים דרש מהשער הנשגב שליטה עצמאית על סוריה הגדולה בתמורה לפועלו במלחמת העצמאות היוונית.
הצבא המצרי הוכיח עליונות בשדה הקרב בעיקר בזכות יכולתו הימית וההנהגה שלו והגיע עד לקוטהיא (מחוז הים האגאי).
לפי ממצאים אחרונים, מוחמד עלי תכנן להעשיר את השפעתו לעבר ירושלים ודמשק עוד משנת 1812, כאשר היחידים אשר ידעו על כן היו קונסולים דיפלומטים בריטים אתם התייעץ.
תוכניות אלו נדרשו לחכות שכן קודם לכן פעל עלי בנושאים דחופים יתר על כן כבנייתה מחדש של מצרים, מודרניזציה ותיעוש של המדינה כמו גם הפלת מרידות של ממלוכים ומהדים בסודאן וכיבוש זמני של אמירות דעריה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19.
בשנת 1825, עם מלחמת העצמאות היוונית קרא הסולטאן העות'מאני (פאדישאה) מהמוט השני לעזרת מצרים נגד היוונים המורדים ובתמורה לכך יזוכה עלי בקפריסין, כרתים ומוראה.
עלי שלח במהירות את בנו, אבראהים פאשא המיומן, אל שדה הקרב, שם הוכיח עליונות הצבא המצרי על המורדים היוונים.
מאוחר יותר, עם התערבויות אירופאיות כמלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) וכקרב נאווארינו, בו הצי הצרפתי השמיד את כוחותיו הימיים של עלי, ממלכת יוון הפכה מדינה עצמאית.
עם עצמאות יוון, קפריסין וכרתים נותרו בידי העות'מאנים, אך אלו לא היו מעוניינים עוד להעבירם לידי השפעת עלי עקב הפסדו.
דבר זה, שימש כתירוצו של עלי ליציאה למלחמה.
מושל עיר הנמל האסטרטגית עכו, עבדאללה פאשא, סירב להצטרף למאמץ המלחמה המצרי, גם לאחר ששוחד.
אבראהים פאשא נשלח מהעיר אלכסנדריה, בראש הצי המצרי, לכבוש את העיר וב-8 בדצמבר 1831, עם כ-3,500 חיילים הנאמנים לעבדאללה לוחמים בכוחות המצרים, אבראהים נאלץ להטיל מצור על העיר.
באותו הזמן גייס הסולטאן כ-12,000 חיילים מתוך צבא האימפריה העות'מאנית אשר החלו נעים דרומה לתוך ארץ ישראל.
במרץ חיל הרגלים בראשות מוחמד עלי נע צפונה ולאחר שכבש את ירושלים, ערי החוף ובקעת הירדן הגיע אל עכו וביקע את חומות העיר.
כ-9,000 חילי רגלים ו-2,000 פרשים בחסות אבראהים התאחדו עם כוחותיו של עלי והחלו נעים צפונה לשטחי סוריה ולבנון המודרניות.
כוחותיו של עלי נעו על עבר החוף וכבשו את צור, צידון וביירות.
מאוחר יותר בעבר הצפוני פנו הכוחות בפעולת כיתור מזרחה ומשם דרומה, בדרכם נתקלו בחיל עות'מאני מרכזי בתוך העיר חומס.
גם לאחר הניצחון המצרי על העיר תהיה חומס המורדת הגדולה ביותר לשלטון המצרי עליה.
בינתיים הכוחות המצרים השלימו את ההקפה וכבשו את דמשק ורבת עמון.
מאוחר יותר המשיכו בפעולה צפונה ובמסגרתה כבשו את טריפולי וחלב.
הרפורמות המתמשכות של מהמוט השני (טנזימאט) נתקלו בקשיים רבים ומתמשכים בזמן המלחמה, כאשר חילות הצבא העות'מאני לא הצליחו לסגל לעצמם את טכניקת גיוס החובה המהיר ולא את התנועה הזריזה של צבא רב בגודלו כפי שנעשה בצבאות אירופה, וכפי שנעשה בצבאו של מוחמד עלי.
רבים מחשיבים את גדולתו הצבאית של עלי בחשיבה האסטרטגית של בנו אבראהים שפעל תמיד עם חבר צוערים מיומנים.
לאחר שחֵילו של מוחמד עלי צלח את מעבר בלן הצר לעבר קיליקיה, הייתה הדרך פתוחה לצבא המצרי לתקוף לעבר פנים אסיה הקטנה, ליבה של האימפריה העות'מאנית.
הקרב על העיר קוניה, דרומה ממרכז אנטוליה, היה הקרב הגדול האחרון במלחמה.
הצבא העות'מאני הונהג בידי ראשיד מהמט פאשא, הוזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית דאז.
צבא הטורקים מנה כ-53,000 איש ומאה רובים, בעוד צבא המצרים מנה כ-15,000 איש ו-48 רובים בידיהם.
עם התקרבות המצרים לבירה, הממשלה העות'מאנית נכנעה לדרישותיו של עלי וניתנה לו ארץ ישראל וכלל סוריה הגדולה.
לטווח הקצר השפיעה המלחמה על חייהם של המתיישבים בשטחים המסופחים, אשר רבים מהם תחת שלטון חדש מרדו לטובת זה שקדם לו, כמו כן השפיעה המלחמה גם על יוקרתה של מצרים אשר הייתה לאחריו בשיאה.
כאשר צופים על תוצאות המלחמה לטווח הארוך ניתן להבין כי לאחר שהעות'מאנים קראו לעזרת הבריטים בהשבת השטחים, אלו הסכימו לתמיכה בתמורה לאי קפריסין.
מאוחר יותר השטחים אכן הוחזרו לעות'מאנים הודות לתמיכה הבריטית במסגרת המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה אשר התרחשה בין השנים 1839–1841. עם הזמן גברה ההשפעה הבריטית על הים התיכון על מצרים ומאוחר יותר, לאחר מלחמת העולם הראשונה, גם על הלבנט.
מכאן שהיו אלו הבריטים, אשר השיגו את פיסת העוגה הגדולה ביותר בסופו של דבר.
המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה (ידועה גם בתור מלחמת סוריה השנייה) הייתה מלחמה אשר התרחשה בין השנים 1839–1841 בין האימפריה העות'מאנית תחת מהמוט השני, הסולטאן העות'מאני (פאדישאה), לבין איילט מצרים תחת מוחמד עלי פאשא, ואלי ולמעשה המשנה למלך של מצרים על גורלה של סוריה הגדולה ובה ארץ ישראל.
המאבק, שהתקיים בין שתי מעצמות אזוריות במזרח התיכון, הביא בסופו של דבר לגדילת השפעתה של האימפריה הבריטית באזור הים התיכון, מצרים והלבנט.
לאחר מלחמת העצמאות היוונית החלה האימפריה העות'מאנית בתהליך ממושך של קריסה כלל חזיתית;
שנתיים לאחר המלחמה פלשה המונרכיה של יולי אל אלג'יריה העות'מאנית וסיפחה אותה לאימפריה הקולוניאלית שלה.
שנתיים לפני סופה של המלחמה, פעולה צבאית של הצבא העות'מאני להפיל אחת ולתמיד את המונופול של בעלי האדמות המוסלמים באלבניה העות'מאנית הסתיים בעשורים של מרידות באזור.
מרד חקלאי סרבי בבעלי האדמות הבוסניאקים בהרצגובינה הכריח את העות'מאנים לחלק את השטחים מחדש בין העמים הסלאביים בחבל הבלקן.
אי-יציבות בעבר הנילוס הביא את מוחמד עלי להיות לשליט דה פקטו של מדינה מצרית עצמאית.
למוחמד עלי הייתה מדיניות לעבר התפשטות אגרסיבית, לאורך שלטונו כבש את סודאן, אריתריאה, ג'יבוטי, חג'אז ולמספר שנים אף את מרכז חצי האי ערב.
לאחר שהעות'מאנים סירבו להעניק לו את קפריסין וכרתים על פועלו במלחמת העצמאות היוונית (כפי שהבטיחו לפני המלחמה), לעלי היה התירוץ לצאת למלחמה בעות'מאנים ולממש את רצונו ארוך השנים לכבוש את ירושלים ודמשק.
בזמן המלחמה, המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה, כבש צבא מצרים את סוריה הגדולה מידי העות'מאנים והאימפריה המצרית-ערבית של עלי הגיעה לשיא יוקרתה הבין-לאומית.
לאורך שלטונו של מוחמד עלי בשטחי סוריה הגדולה התרחשו מספר רב של מרידות נגד שלטונו, ראשית היה מרד בחקלאים בסוריה, אחר כך מרד ערביי ישראל, ואז מרד דרוזי ולבסוף גם מרד העלווים.
כל המרידות הללו הבטיחו לממשל העות'מאני כי לו יתקוף תהיה לו התמיכה של התושבים בשטחים, אך דבר זה לא מנע מבנו של מוחמד עלי, אבראהים פאשא, להגיע לפאתי אנקרה בזמן המלחמה הקודמת, העות'מאנים היו צריכים תמיכה אירופאית.
לבסוף הייתה זו האימפריה הבריטית, עם הצי המלכותי הבריטי הגדול בעולם, תחת ממשלתו של ראש-ממשלת בריטניה ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני, אשר תצא לקראת תמיכה צבאית ישירה באימפריה העות'מאנית במקרה של מאמת מלחמה נגד מצרים.
הבריטים סיכמו כי יתמכו בעות'מאנים, אבל דבר זה לא יהיה חינם, ובתמורה לעזרתם, יינתן לאימפריה הבריטית האי קפריסין החשוב, כמו גם מים טריטוריאליים בים התיכון.
הצבא העות'מאני (עם תמיכתו הצבאית של השליח הפרוסי הלמוט פון מולטקה לפקד על הארטילריה), פלש תחילה לשטח המצרי בלבנט וירד דרומה עד אשר התנגש בכוחותיו של אבראהים פאשא בעיר נזיפ של היום.
ביולי 1839, נפטר מהמוט השני ובנו בן ה-16 ירש אותו, מחשש שהסולטאן הצעיר ישחק לידי האירופאים, הגרנד-אדמירל של הצי העות'מאני, אחמד פבזי פאשא אשר נע עם הצי לעבר מתקפה במרכז מצרים, ערק לצד המצרי ומסר את כלל הצי שהיה בשליטתו לידי מצרים בכניעה מרכזית שהתרחשה באלכסנדריה.
במרץ 1840, ברואו את המאמץ המלחמתי, החליט מוחמד עלי לנטוש את ההשפעה שלו בנג'ד למען יועברו חיילים באזור לשמירה על החזית בלבנט.
הנסיגה המצרית מהאזור איפשרה לבית סעוד להקים מחדש את כוחו מהפלג הוהאבי בצורת אמירות נג'ד , שלימים תהפוך לממלכת ערב הסעודית.
הכוחות הבריטים החלו להשפיע על שדה הקרב עם התערבות קריטית על דרכי הסחר של ערי הנמל בלבנט.
ביוני 1840 כבש שליחו של האדמירל הבריטי רוברט סטופפורד , הקומודור צ'ארלס נאפייר , את ביירות לאחר מצור מתמשך של מספר חודשים ומצב מעורפל בשטח שהביא אותו לפעולה עצמאית.
עם הצטרפותן של ממלכת פרוסיה, האימפריה האוסטרית והאימפריה הרוסית לצידה של האימפריה העות'מאנית, המעצמות נתנו מכוחן הצבאי בהפצצה מתמשכת על צידון אשר התרחשה ב-26 בספטמבר.
לאחר ייצוב חזית החוף, חיל הרגלים הבריטי החל בפשיטה דרך נהר אל-כלב.
ב-3 בנובמבר החלה הפגזה נרחבת של עיר החוף עכו אשר, בשונה מביירות, המשיכה בתמיכתה בממשל המצרי.
פגיעת פגז במחסן נשק גרמה לפיצוץ אדיר שבו נהרגו בין 1,500 ל-2,300 חיילים מצרים.
לקראת סוף נובמבר כוחות הצי הבריטים פעלו לסיום המערכה ולאחר שהשמידו את רוב חיל הים המצרי ירדו הכוחות דרומה והחלו מאיימים על אלכסנדריה, עיר הנמל החשובה ביותר למצרים אשר ישבה בדלתא של הנילוס, לב ליבה של מצרים.
עלי, רואה את המצב כבלתי הפיך, החל במאמצים להסדר.
ב-3 בפברואר 1841 חתם הסולטאן העות'מאני אַבְּדִילְמֵגִ'יט הָרִאשׁוֹן על צו רשמי שמינה את מוחמד עלי למושל תורשתי של מצרים בצורה רשמית ומכאן שמצרים הפכה לאוטונומיה סמי-עצמאית מידי האימפריה העות'מאנית.
בתמורה לאוטונומיה ניתנה לעות'מאנים מחדש סוריה הגדולה ולצידה גם חג'אז ותימן, כעונש על פועלו של עלי נגד הממשל המרכזי בקונסטנטינופול (איסטנבול).
המלחמה נגמרה בחיזוק השפעתם של הבריטים במזרח התיכון, אשר בעשורים הבאים יגדילו השפעתם על מצרים עד אשר ישתלטו על מרכז השלטון, בהשפעה על בני שושלת מוחמד עלי.
המלחמה הספרדית-מרוקאית (בספרדית: Guerra de África; מלחמת אפריקה, בערבית: الحرب الإسبانية المغربية; המלחמה ההיספנית-מרוקאית) הייתה מלחמה אשר התרחשה בשנים 1859–1860 בין ממלכת ספרד לממלכת מרוקו תחת השושלת העלווית.
עם הפסדה של מרוקו בסיום המלחמה, ניתנו לספרד תשלומים כפיצויי מלחמה, כמו גם הוקרה רשמית בשטחים סאוטה, מלייה ואיפני.
המלחמה החלישה את מעמדה הבין-לאומי של מרוקו ופתחה את דרכן של ספרד והקיסרות השנייה לכיבוש הסופי של הראשונה אשר יתממש רק ב-שנות ה-30.
השפעתה הבין-לאומית של מרוקו נחלשה עם התקדמות העידן הקולוניאלי.
בשנת 1844 הפסידו המרוקאים לצבא צרפת בעת האחרון כבש את שטחי אלג'יריה העות'מאנית ובשנת 1856 נלחצו המרוקאים לחתימת הסכמי סחר אשר קיבעו את השפעתם הכלכלית עם האימפריה הבריטית.
היחסים של מרוקו עם ממלכת ספרד היו מתוחים עוד מימיה של הרקונקיסטה.
ספרד שלטה על סאוטה אשר הייתה בחלקת אדמה אפריקאית דבר שהוסיף למתח בין השתיים.
העילה למלחמה בשביל ספרד הגיעה כאשר מספר פרשים מרוקאים כפריים תקפו את אזור העיר והעלו אותה באש.
כ-14 ימים מאז פשיטת הפרשים הכפריים על סאוטה, ב-24 באוגוסט 1859, נפטר עבד-אל רחמן, סולטאן מרוקו ובנו, מוחמד הרביעי, סולטאן מרוקו בן ה-29 ירש אותו.
בתחילת אוקטובר מפרסם לאופולדו אודניל, ראש ממשלת ספרד, את עניין הפלישה וקבינט הממשלה מחליט לשלוח אולטימטום אל מקנס אשר מתפקע לבסוף ב-15 לחודש ללא תגובת צד שני.
6 ימים לתוך המלחמה והצי הספרדי חוסם את ערי הנמל טנג'יר, תטואן ולראצ'ה.
בתחילת נובמבר מונה אודניל למפקד צבא אפריקה הספרדי.
ב-19 בנובמבר הגיע חיל רגלים ספרדי ראשון אל סאוטה וזה מתחיל בפלישה קרקעית.
בדצמבר, לאחר התקדמות מועטה בחזית ישנם כשלושה חילות ספרדים בסאוטה ואלו מתכננים פשיטה מרכזית אל עבר העיר תטואן.
עם הגעת תותחים אל המערכה נופלת תטואן לאחר קרב מתמשך מ-4 ועד 6 בפברואר 1860. הקרב על תטואן היה החשוב והקריטי שבמלחמה והביא להוכחה את העליונות הצבאית של התותחים והרובים המתועשים.
עם נפילת תטואן מתחילים הכוחות הספרדים בפשיטה מערבה עד אשר נפגשים ב-23 במרץ בקרב אוד-ראס.
עם סופו של הקרב לטובת הספרדים, מוחמד הרביעי שלח כתב כניעה הנחתם בין לאופולדו אודניל ואל-עבאס בן עבדול רחמן, אח הסולטאן ולפיו מרוקו מכירה בשליטה הספרדית על סאוטה ואתה נלקחות גם מלייה ואיפני, מוסדר כיבוש זמני על תטואן ו-100 מיליון פאסטות מועברות לספרד.
המלחמה המוהמנדית הראשונה התחוללה בשלהי 1897 ותחילת 1898 בין כוחות של צבא הודו הבריטית לבין פשטונים משבט המוהמנד באזור שמצפון לפשוור על גבול פקיסטן ואפגניסטן.
המלחמה החלה בעקבות התקוממות של מספר שבטים פשטונים כנגד השאיפה הבריטית לשלוט באזורים שמצפון להודו כדי למנוע פלישה להודו.
במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין הודו ורוסיה.
אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן ואפגניסטן.
במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט היו מאוכלסים על ידי שבטים מקומיים (בעיקר פשטונים) בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך ההשתלטות על אזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים.
בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין אזורי ספר בהם התקיימו פעולות התגדות של בני השבטים.
אחד מאזורים אלו היה מעבר ח'ייבר והאזורים הסמוכים לו.
מעבר זה, המחבר את פשוור (פקיסטן) עם ג'לאלאבאד וקאבול (אפגניסטן), שימש, במשך מאות שנים, מעבר מצפון אפגניסטן לפקיסטן ולהודו ולכן נתפס בעיני הבריטים כנקודה אסטרטגית.
מדרום למעבר חי שבט הפשטונים האפרידים ומצפון ישב שבט הפשטונים המוהמנדים .
שני שבטים אלו סירבו להיכנע למרות של בריטניה ויצרו תסיסה מתמדת באזור דבר שאילץ את הבריטים להחזיק במקום כוחות משמר וכן לשלוח מדי פעם תגבורות כדי לדכא התקוממויות (1851, 1852, 1854, 1864, 1879, 1880).
ב-1893 פעל הדיפלומט הבריטי מורטימר דוראנד יחד עם שליט אפגניסטן לקבוע את קו הגבול בין אפגניסטן לאימפריה הבריטית (נקרא "קו דוראנד" ).
קו זה הכניס את בני השבטים הללו לשליטתה של בריטניה דבר שהעצים את התסיסה כנגד הבריטים.
החל מיוני 1897 באה ההתנגדות הגוברת לבריטים מצד השבטים הפשטונים לידי ביטוי בסדרה של התקפות על מצודות בריטיות ושיירות שנעו בדרכים:
התקפה על משלחת קצינים בריטים מלווים בחיילים הודים (10 ביוני 1897)
התקפה על מבצרי צ'קדרה ומלקנד שמצפון לפשוור (29 ביולי 1897)
התקפה על מבצר שבקאדר מצפון לפשוור (8 באוגוסט 1897)
התקפה על עמדות בריטיות ברכס סמאנה מדרום למעבר ח'ייבר.
בסיומן של התקפות אלו הצליחו הפשטונים לסלק את הבריטים מרוב עמדותיהם ולהשתלט על מעבר ח'ייבר דבר שאילץ את הבריטים לצאת למלחמה להחזרת שליטתם במעבר ובסביבותיו.
הפיקוד הבריטי החליט לפעול תחילה כנגד השבטים המוהמנדים מצפון לפשוור ולדחות את הפעולה נגד השבטים האפרידים מדרום לפשוור.
יעד המערכה היה הכנעת השבטים המורדים והענשתם.
הבריטים הקצו למתקפה זו 2 כוחות:
דיוויזיה בת שתי בריגדות בשם "כוח מלקנד", בפיקודו של מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד , שהתארגנה בעיר נושארה כ-40 ק"מ ממזרח לפשוור.
דיוויזיה בפיקודו של מייג'ור גנרל סר אדמונד אלס שהתארגנה בפשוור.
סה"כ מנו הכוחות הבריטים כ-10,000 חיילים ומספר תותחים.
המשימה הראשונה שאליה יצאה הדיוויזיה של בלאד היה להציל את הכוחות הבריטים בעיירות צ'קדרה ומלקנד (כ-60 ק"מ מצפון לבסיס ההתארגנות בנושארה).
בעיירות אלו עמדו הכוחות תחת מצור והתקפות בלתי פוסקות של לוחמים פשטונים מאז 26 ביולי.
כוחותיו של בינדון בלאד הגיעו למלקנד ב-1 באוגוסט ולצ'קדרה ב-2 באוגוסט 1897 שחררו את הנצורים והדפו את הלוחמים הפשטונים צפונה.
לאחר כיבוש צ'קדרה פיצל בלאד את כוחותיו כשחלק פנו מזרחה וחלק פנו מערבה למחוז באז'ור שם תוכנן לחבור לכוחותיו של אלס שהתקדמו מפשוור.
באמצע ספטמבר 1897 נפגשו הכוחות וניהלו קרבות נגד כוחות פשטונים חזקים במחוז באז'ור ובהמשך במחוז ממונד (Mamund valley).
בסוף ספטמבר בסתיימו הקרבות בגזרה של אלס והוא חזר לפשוור להתארגן למערכה מול השבטים האפרידים.
בלאד המשיך את המערכה במזרח המדינה עד כניעת השבטים ב-5 באוקטובר 1897. "כוח מלקנד" המשיך להחזיק את עמדותיו עד 21 בינואר 1898 ואז פורק.
למערכה זו הצטרף לוטננט משנה וינסטון צ'רצ'יל ככתב צבאי.
את חוויותיו קיבץ בספר בשם "The Story of the Malakand Field Force" אותו הקדיש למפקדו מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד .
המלחמה הסעודית-ראשידית בשנים 1903–1907, המכונה גם המלחמה הסעודית-ראשידית הראשונה או הקרבות על קאסם, הייתה סכסוך בין כוחות נאמנים סעודיים של אמירות ריאד שזה עתה הוקמה ואמירות האיל (ג'בל שמר) שנתמכה על ידי הראשידים.
הראשידים הפרו-עות'מאניים נתמכו על ידי 8 גדודי חי"ר עות'מאניים.
רוב המלחמה הייתה סדרה של קרבות ספורדיים, שהסתיימו בהשתלטות סעודית על אזור אל-קאסים לאחר ניצחונם המכריע בקאסים ב-13 באפריל 1906, אם כי קרבות נוספים התרחשו לאחר מכן ב-1907.
במהלך המלחמה היו 2,607+ נפגעים:
קרב בוריידה - לא ידוע.
המלחמה הסרבית–עות'מאנית (בסרבית: Српско-османски ратови; Srpsko-osmanski ratovi), המכונה גם מלחמות סרביה–טורקיה או המלחמות הסרביות לעצמאות (בסרבית: Српски ратови за независност; Srpski ratovi za nezavisnost), היו שתי מלחמות עוקבות (1876–1877 ו-1877–1878), שהתנהלו בין נסיכות סרביה והאימפריה העות'מאנית.
בשיתוף עם נסיכות מונטנגרו, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-30 ביוני 1876. בהתערבות של מעצמות אירופאיות גדולות, הפסקת האש נחתמה בסתיו, ואורגנה ועידת קונסטנטינופול.
השלום נחתם ב-28 בפברואר 1877 על בסיס הסטטוס קוו אנטה בלום.
לאחר תקופה קצרה של שלום רשמי, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-11 בדצמבר 1877. פעולות האיבה המחודשות נמשכו עד פברואר 1878.
בתחילת הסכסוך, הצבא הסרבי היה מאומן בצורה לקויה ולא היה מצויד, בניגוד לכוחות האימפריה העות'מאנית.
המטרות ההתקפיות שהצבא הסרבי ביקש להשיג היו שאפתניות יתר על המידה עבור כוח כזה, והם ספגו מספר תבוסות שנבעו מתכנון לקוי.
זה אפשר לכוחות העות'מאניים להדוף את ההתקפות הראשוניות של הצבא הסרבי ולהדוף אותם אחורה.
במהלך סתיו 1876, האימפריה העות'מאנית המשיכה במתקפה המוצלחת שלה, שהגיעה לשיאה בניצחון ברמות מעל דוניס.
במהלך הסכסוך השני, בין ה-13 בדצמבר 1877 ל-5 בפברואר 1878, כוחות סרבים התארגנו מחדש בעזרת האימפריה הרוסית, שנלחמה במלחמה העות'מאנית–רוסית.
הסרבים הקימו חמישה קורפוסים ותקפו חיילים עות'מאניים מדרום, תוך שהם כבשו את הערים ניש, פירוט, לסקובאץ ווראניה בזו אחר זו.
המלחמה התרחשה במקביל למרד הבולגרי, המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית והמלחמה העות'מאנית–רוסית, הידועים יחד כמשבר המזרח הגדול של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1875 פרץ מרד של סרבים בהרצגובינה, פרובינציה של האימפריה העות'מאנית, שהתפשט עד מהרה לאזורים אחרים של וילאייט בוסניה, ובאביב 1876 פרץ מרד של אוכלוסייה נוצרית גם בבולגריה.
אף על פי שהאימפריה העות'מאנית דיכאה במהירות את המרד בבולגריה, הלחימה בהרצגובינה ובבוסניה המשיכה.
באותו זמן, חוסר היציבות הפוליטית בבירה העות'מאנית הגיע לשיא ב-30 במאי 1876 כאשר הסולטן עבדילאזיז הודח והוחלף במוראט החמישי.
תוך ניצול ההזדמנות, שתי הנסיכויות העצמאיות למחצה של סרביה ומונטנגרו בחרו בעצמאות והכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-18 ביוני 1876.
הצבא הסרבי הראשי בפיקודו של המפקד העליון מיכאיל צ'רניאייב, גנרל רוסי, התרכז במבצר הדרומי של אלכסינק.
היא הייתה מורכבת משלוש דיוויזיות סרבית ומגוון של מערכי מתנדבים בהיקף כולל של כ-45,000 איש.
בצפון מזרח, מילויקו לשיאנין שבסיסו בזאג'אר פיקד על דיוויזיית חיל רגלים (6,000) עם תמיכה של פרשים ועל הלגיון הבולגרי (2,000).
במערב היו שתי דיוויזיות חלשות (3,500 כל אחת), אחת בדרום-מערב באוז'יצ'ה בפיקודו של פרנטישק זאך ואחת בצפון-מערב בשאבאץ בפיקודו של רנקו אלימפיץ'.
הרובה הראשי היה ה-Peabody M.1870 שהיה בעל ביצועים דומים ל-M1867 Krnka הרוסי.
בעוד שה-Peabody היה הנשק הטוב ביותר שהיה זמין לחיילים סרבים, רבים נאלצו להסתפק בהמרה לא יציבה של רובה M.1867 Green סרבי ורובים נטעני בית בליעה אחרים, ואפילו רובים נטעני לוע (כ-39,000 מוסקטים רוסיים מדגם 1845/63 ו-7,000 רובה בלגי מדגם 1849/56).
הקצינים היו חמושים ב-Francotte Revolver m/1871. סוללות ארטילריה הכילו מגוון של תותחי ברונזה, כמעט כולם נחותים מתותחי הקרופ העות'מאניים.
היו מעט מאוד גדודי פרשים ששיקפו את אופי השטח ואלו שהיו קיימים היו מצוידים בצורה גרועה.
באותה תקופה סרביה קיבלה את כל המתנדבים; היו מתנדבים רבים ממדינות שונות, כולל רוסים, בולגרים, תומכים איטלקים של ג'וזפה גריבלדי וקצינים פרוסים, וגם אנגלים, צרפתים, יוונים, רומנים ופולנים.
המחלקות הגדולות ביותר היו אלה של הרוסים והבולגרים.
במהלך מלחמת 1876–1877, ביוזמתו של גריבלדי, הוקמה יחידה המורכבת מכמה מאות מתנדבים איטלקים.
יחידות מתנדבים רוסיות בלתי תלויות באופן רשמי במדינה הרוסית קמו להגנת סרביה.
המספר הגדול ביותר של מתנדבים רוסים נלחם בצבא טימוק-מורבה, מספרם הגיע לכ-2,200, מתוכם היו 650 קצינים ו-300 אנשי רפואה.
הצבא העות'מאני הראשי התבסס בסופיה בפיקודו של עבדול כרים עם 50,000 איש פלוס לא סדירים (באשי-בוזוק) וצ'רקסים.
היה חיל מצב במבצר הגבול של ניש בפיקודו של מהמט עלי עם 8,000 איש.
בווידין היו לעות'מאן נורי 23,000 איש.
במערב, בסנג'ק בוסניה, היו כוחות מצב קטנים בביילינה ובזבורניק עם כוח גדול יותר (12,000 רובם מצרים) המאורגן בשלושה גדודי חי"ר בפיקודם של חוסני ראשיד פאשה (הצבא המצרי) ודרביש פאשה ומחמד עלי.
מספר ניכר של חיילי רדיף נקראו למלחמה זו כשהם חמושים ברובם ברובי סניידר בריטים לשעבר.
פיבודי-מרטיני המעולה הפך זמין יותר ובהחלט שימש את הכוחות המצריים.
תותחים נטעני מכנס של קרופ מוזכרים לרוב, אם כי כנראה היו מספר משמעותי של תותחי ברונזה.
הכוחות העות'מאניים פעלו היטב במהלך המלחמה, אם כי עם קצינים גרועים וחסרי אספקה.
צבאות אחרים פתחו בו זמנית התקפות הסחה, אך אלה נהדפו במערב.
בצפון-מזרח הובס הגנרל מילויקו לשיאנין ליד קיור לאחר שלא הצליח להחזיק את ההתקדמות העות'מאנית מעל נהר טימוק.
אף על פי שהוא נסוג למצודה בסייקאר, הצבא העות'מאני כבש אותה ב-7 באוגוסט 1876. נראה היה שההתקדמות העיקרית של הצבא הסרבי בדרום זכתה להצלחה בתחילה כאשר נעה במהירות במורד עמק ניסבה וכבשה את הרמות החשובות בבאבינה גלבה, צפונית לפירוט.
אולם הם נאלצו לסגת, כאשר העות'מאנים הגיבו בשליחת שני טורים תחת סולימאן וחאפיז לאגף את העמדה הסרבית.
הגנרל ראנקו אלימפיץ' חצה את הדרינה ביולי 1876 אך לא הצליח ללכוד את ביילינה.
המפקד העות'מאני עבדול כרים החליט שלא לצעוד על פני השטח ההררי הקשה שבין נהרות טימוק ומוראבה ובמקום זאת ריכז 40,000 חיילים בניש והתקדם במעלה האזור הנוח יותר של עמק מוראבה לכיוון אלקסינאק.
לצ'רניאייב היו פחות מ-30,000 איש, ובניגוד למפקד העות'מאני הוא מתח אותם דק על פני שני צדי נהר המוראבה ואל ההרים.
כתוצאה מכך, כאשר נוצר מגע בין שני הכוחות, הכוחות הסרבים הוצפו בכוח אש עות'מאני המוני.
זמן קצר לאחר מכן הגיע מתקפת כידונים והרחיקה את הכוחות הסרבים מהשדה.
בזכות חוסר ההחלטיות של עבדול כרים והגעת הכוחות הטריים של הורבאטוביץ', נוצר קו הגנה סרבי חדש בדג'וניס.
בעקבות שורה זו של כישלונות ותבוסות, פנתה סרביה למעצמות האירופיות לתווך פתרון דיפלומטי למלחמה.
אולטימטום משותף של המעצמות האירופיות אילץ את האימפריה העות'מאנית לקבל הפוגה של חודש עם סרביה, שבמהלכה התנהל משא ומתן לשלום.
עם זאת, תנאי השלום של האימפריה העות'מאנית נחשבו על ידי המעצמות האירופיות כקשות מדי, ונדחו.
כשפג תוקפה של שביתת הנשק, המלחמה נמשכה והמפקד הסרבי החדש, הורבאטוביץ', תקף את העמדות העות'מאניות לאורך חזית רחבה מדיוניס ועד אלקסינק ב-28 בספטמבר 1876, אך הכוחות העות'מאניים הדפו את ההתקפות.
הכוחות העות'מאניים התארגנו מחדש והתאגדו מחדש, וב-19 באוקטובר 1876 פתח צבאו של עדיל פאשה במתקפת פתע על הימין הסרבי שאילצה את הסרבים לחזור לדליגרד.
ב-31 באוקטובר 1876, כשהמצב נעשה חמור והכוחות הסרבים עמדו להתמוטט, רוסיה גייסה את צבאה ואיימה להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית אם לא תחתום על שביתת נשק עם סרביה ותחדש את המשא ומתן לשלום תוך ארבעים ושמונה שעות.
משא ומתן זה נמשך עד 15 בינואר 1877 ולמעשה סיים את הלחימה בין סרביה והאימפריה העות'מאנית עד שסרביה, לאחר שזכתה לגיבוי כספי מרוסיה, הכריזה שוב מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ב-1877.
השלב השני, המכונה המלחמה הסרבית–עות'מאנית השנייה (בסרבית: Други српско-турски рат/ Drugi srpsko-turski rat), התרחש בין ה-13 בדצמבר 1877 ל-5 בפברואר 1878. זה נגמר בניצחון סרבי.
בתחילת 1878, הצבא המלכותי הסרבי כבש את רוב אגן דרום מוראבה, והגיע עד לפרסבו ולוויטינה.
ב-31 בינואר הם כבשו את וראניה.
התוצאה הסופית של המלחמות הוכרעה על ידי קונגרס ברלין (1878).
סרביה זכתה להכרה בינלאומית כמדינה עצמאית, ושטחה הורחב.
ילדים רבים התייתמו כתוצאה מהמלחמות הסרביות–עות'מאניות.
המצב בסרביה היה חמור מאוד, שתואר על ידי אחדים כ"ילדים בקבוצות ענק המגיעות לעיירות".
באותה תקופה הייתה לסרביה מערכת טיפול סוציאלית לא מפותחת.
בהיותם מודעים לכל זה, 50 האזרחים הבולטים ביותר של בלגרד החליטו להקים את "החברה לגידול והגנה על ילדים", במלון קאסינה בכיכר טרזייה, בשנת 1879. במתקן זה הוקם בית הספר המקצועי הראשון בסרביה.
במהלך ואחרי המלחמה הסרבית–עות'מאנית בשנים 1876–1878, בין 49,000 ל-130,000 אלבנים גורשו על ידי הצבא הסרבי מסנג'ק ניש לשעבר לווילאייט קוסובו ומקדוניה העות'מאנים.
כתוצאה מכך, אזרחים סרבים במחוז קוסובו היו נתונים להתקפות של כמה פליטים אלבנים וחיילים אלבנים-עות'מאניים.
בשנת 1876, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי הלחין ועיבד את "המארש הסלאבי".
בסיום הרומן אנה קרנינה של טולסטוי משנת 1877, דמותו של הרוזן אלכסיי ורונסקי מתגייסת לגדוד מתנדבים רוסי הנוסע לעזרת הסרבים.
בשנת 1882, לאזה לזרביץ' (1891–1851), כתב את הסיפור הקצר The People Will Reward All of This.
המחבר מתאר את מצבם הקשה של יוצאי מלחמה נכים לאחר החזרה משדה הקרב ואת יחסה הבלתי אנושי של המדינה כלפיהם.
הסופר הסרבי דוברילו ננאדיץ' פרסם טרילוגיה של רומנים המתרחשים במהלך המלחמות: צבר הרוזן ורונסקי (2002), מנצחים (2004) ועצבנותו של הנסיך ביסמרק (2005).
מרד בהרצגובינה הסמוכה עורר סדרה של מרידות והתקוממויות נגד העות'מאנים באירופה.
מונטנגרו וסרביה הסכימו להכריז מלחמה על העות'מאנים ב-18 ביוני 1876. המונטנגרים התחברו להרצגובים.
קרב אחד שהיה מכריע לניצחון של מונטנגרו במלחמה היה קרב ווצ'יי דו.
בשנת 1877 נלחמו המונטנגרים בקרבות כבדים לאורך גבולות הרצגובינה ואלבניה.
הנסיך ניקולה לקח את היוזמה ותקף נגד את הכוחות העות'מאניים שהגיעו מצפון, מדרום וממערב.
המלחמה הסתיימה כאשר העות'מאנים חתמו על שביתת נשק עם המונטנגרים באדירנה ב-13 בינואר 1878. התקדמות הכוחות הרוסיים לעבר העות'מאנים אילצה את העות'מאנים לחתום על הסכם שלום ב-3 במרץ 1878, המכיר בעצמאותה של מונטנגרו, כמו גם של רומניה וסרביה, וגם הגדילה את שטחה של מונטנגרו מ-4,405 קמ"ר ל-9,475 קמ"ר.
באוקטובר 1874 נרצח מדינאי עות'מאני רב השפעה, יוסוף-בג מוצ'ין קרנג'יץ', בפודגוריצה, שהייתה באותה תקופה עיירה עות'מאנית ליד הגבול עם מונטנגרו.
על פי ההערכות, הוא נהרג על ידי קרוב משפחה של ווייבוד מרקו מיליאנוב, גנרל מונטנגרי שהוא, ככל הנראה, יזם את ההתנקשות.
כתוצאה מכך, העות'מאנים פתחו בפעולת תגמול נגד האוכלוסייה המקומית ואזרחים מונטנגרים שנכחו בשוק האיכרים בפודגוריצה, בירת מונטנגרו של ימינו.
ההערכה היא ש-17 מונטנגרים לא חמושים נהרגו.
אירוע זה ידוע בשם "הטבח של פודגוריצה" ( Podgorički pokolj).
זה הביא ליחסים רעים בין מונטנגרו לאימפריה העות'מאנית, שהידרדרו עוד יותר עם פרוץ המרד בהרצגובינה (1875).
מונטנגרו ניהלה את המרד, סיפקה למורדים סיוע צבאי וכספי וייצגה את האינטרסים שלהם בפני השער הנשגב.
מונטנגרו ביקשה להעביר חלק מהרצגובינה למונטנגרים, אך השער הנשגב סירב.
בשל כך, הכריזה מונטנגרו מלחמה ב-18 ביוני 1876, ומיד לאחר מכן הצטרפה למלחמה בעלת בריתה הבכירה, נסיכות סרביה.
בתחילת המלחמה, כשהגיע מיליאנוב לקוצ'י, בגבול העות'מאני, מרדו בני קוצ'י ותקפו את העות'מאנים.
הפאשא מילא את מדון ומבצרים קטנים אחרים, פונדינה, קוצ'י, זטרייבץ' ואוראובו בחיילים.
שבטי פיפרי וקוצ'י תקפו יחד את קוצ'י, והרגו חלק קטן, בזמן שהם מצאו עות'מאנים בבתי מגדלים אותם רצו להרוס באמצעות תותחי עץ.
שיר אפי על המלחמה מספר כיצד עבדי פאשה הצ'רקסי עם 20,000 חיילי סנג'ק סקוטארי נשלח על ידי הסולטאן לתקוף את בני הקוצ'י והפיפרי.
השיר מספר כיצד חלק מהצבא התקדם אל קוצ'י ולאחר מכן נלחם בזטרייבץ' ופונדינה.
במלחמה המונטנגרית-עות'מאנית הצליח צבא מונטנגרו לכבוש אזורים ויישובים מסוימים לאורך הגבול, תוך שהוא נתקל בהתנגדות חזקה של אלבנים באולצין, וכוח אלבני-עות'מאני משולב באזורי פודגוריצה-ספוז' וגוסיניה - פלאב.
ככזה, הרווחים הטריטוריאליים של מונטנגרו היו קטנים בהרבה.
חלק מהמוסלמים והאוכלוסייה האלבנית שהתגוררה בסמוך לגבול הדרומי דאז גורשו מהערים פודגוריצה וספוז' .
אוכלוסיות אלו התיישבו מחדש בעיר שקודרה וסביבותיה.
המלחמה הפונית הראשונה, שבה לחמו קרתגו המושבה הפיניקית ("פּוּנים" בלשון הרומאים) והרפובליקה הרומית זו בזו, התחוללה בשנים 264 עד 241 לפנה"ס.
הייתה זו הראשונה מבין שלוש המלחמות הפוניות בין שתי מעצמות של העולם העתיק באגן הים התיכון, שבמרכזה המאבק על השליטה בסיציליה.
מקץ 23 שנות לחימה בים וביבשה, לצד הפוגות ממושכות, ניצחה רומא, שכבשה את סיציליה וכפתה על קרתגו תנאי שלום קשים.
בתקופה זו שלטו הרומאים בכל חצי האי האפניני עד מרגלות האלפים.
רומא הייתה בעלת משטר רפובליקני שנשען בעיקר על הקבוצות החזקות מבחינה כלכלית בחברה הרומית.
כל שנה נבחרו שני קונסולים שהיו שווים זה לזה בעוצמתם החוקית.
בעת מלחמה יצא אחד הקונסולים או שניהם בראש צבאותיה של רומא לקרב.
לצד האזרחים הרומאים התבססו הרומאים על מספר גדול של בעלות ברית ששירתו בצבא הרומי.
בתחילת המלחמה לא היה ברשותה של רומא צי והיא השתמשה בצי של בעלות הברית הימיות (הערים היווניות של יוון הגדולה בדרומו של חצי האי האפניני).
הצבא הרומי הורכב מלגיונות של אזרחים וכוחות עזר של הצבא הרומי מבין בעלות בריתה.
לא ידוע בוודאות מה היה גודלו של הלגיון בעת המלחמה הזאת, אך נהוג לשער שהנתונים של פוליביוס שניתנו עבור המלחמה הפונית השנייה תקפים גם כאן.
על פי פוליביוס כלל הלגיון הרומי 4,200 חיילים, מהם 1,200 קלים והיתר כבדים.
לא הרבה ידוע על חימושו של החייל הרומי במלחמה זו, אך סביר להניח שציוד המיגון היה דומה לזה שהשתמשו בו במלחמה הפונית השנייה וכלל מגן גדול בשם סקוטום, שריון גוף ופרטי מיגון אחרים.
כלי נשקו של החייל הרומי היו שונים מאלו שהופיעו במלחמה הפונית השנייה וכללו חרב ישרה הדומה לחרב היוונית קופיס וחנית הטלה, אם כי לדעת ההיסטוריונים בשלב זה טרם חומשו הלגיונרים בפילום בעל החוד המתעקל.
כאמור, הרומאים נכנסו למלחמה ללא צי משלהם, אך בהמשך בנו ציים גדולים שהשתוו בגודלם לצי הקרתגי.
הספינה הגדולה ביותר שהייתה בשימוש במלחמה היא חמש חתרית שלפי פוליביוס הרומאים הציבו עליה 300 חותרים ו-120 חיילי צי.
חמש חתרית הייתה מצוידת באיל ניגוח ובגרסה הרומית גם בגשר נחיתה שנקרא "עורב" לפשיטה על הסיפון.
קרתגו הייתה מושבה פיניקית של בני צור שנוסדה במאה ה-9 לפנה"ס.
היא שכנה בשטחה של תוניסיה המודרנית.
בשלב זה בהיסטוריה שלה התפתחה המושבה הפיניקית הקטנה לעיר-מדינה גדולה עם מוסדות שלטון, כלכלה, דת ומנהל מפותחים.
היא שלטה במישרין או בעקיפין על ידי פיקוח על בעלות ברית ומשלמי מס על כל השטח הצפון אפריקאי, מתוניסיה המודרנית עד מצר גיברלטר.
כמו כן, היו לה מספר אחזקות בדרום חצי האי האיברי, חלק מסיציליה וכמה איים בים התיכון.
בראש המדינה עמדו שני פקידים נבחרים שנשאו בתואר "שופט", אך בניגוד לרומאים השופטים לא פיקדו על הצבאות בשדות הקרב.
הפיקוד היו נתון בידיו של גנרל ממונה שהחזיק בתפקיד ללא הגבלת זמן עד אשר נקרא לשוב לקרתגו.
הצבא הפיניקי התבסס על שכירי חרב והפיקוד היה נתון בידיהם של קצינים קרתגים.
הקרתגים גייסו ללא הבחנה את בני כל העמים שרצו לשרתה, והקימו צבאות גדולים של שכירי חרב שמספרם הגיע לעשרות אלפי בני אדם.
חלק אחר של הצבא סופק על ידי בעלות בריתה, בעיקר על ידי ערים פוניות אחרות בצפון אפריקה.
בני קרתגו עצמם לא היו חייבים בשירות מחוץ לאפריקה.
לצד חיל רגלים ופרשים כלל הצבא הקרתגי פילים רבים.
פילים קרתגנים היו קטנים יחסית ולא הורכבו עליהם קשתים או חיילים אחרים והפיל עצמו היה כלי הנשק.
לא ידוע מה היה חימושם של החיילים הקרתגים, אך משערים שהם שמרו על כלי נשק שהיו מקובלים במולדתם.
בניגוד לרומא, קרתגו הייתה מעצמה בעלת היסטוריה ימית ארוכה.
בתחילת המלחמה נהנתה משליטה בלתי מעורערת בים, אך בהמשך המלחמה ספגה כמה תבוסות כואבות בזירה הימית ובסופו של דבר הפסידה במאבק על הים וכתוצאה מכך גם במלחמה כולה.
הצי הקרתגי היה דומה לצי הרומי, למעט גשר הנחיתה שלא היה בשימוש בספינות הקרתגיות.
עיקר הטקטיקה של בני קרתגו הייתה ניגוח ולא פשיטה על הסיפון שהייתה נהוגה בצד הרומי.
היירון השני שליט (טיראן) סירקוסאי, ירש ממלכה קטנה במזרח סיציליה, שבדורות קודמים חלשה על שטח גדול בהרבה.
הוא שאף להרחיבה, להשיב את הערים שאבדו, ובהן מסנה (מסינה של היום, בקצה הצפון-מזרחי של סיציליה) בה משלו המאמרטינים , שכירי חרב שמוצאם מאיטליה, שהשתלטו על העיר בכוח בשנת 289 לפנה"ס.
משפנה נגדם היירון, יצאו שתי משלחות מאמרטיניות אל הקרתגים והרומים (אולי בהפרש זמן; מכל מקום, ברור כי המסע לרומא ארך זמן רב בהרבה).
הקרתגים, שהחזיקו בחלק גדול ממערב האי, בעיקר בערי נמל ששימשו להם תחנות מסחר, נענו ברצון.
משהתייצב חיל המשלוח הקרתגי במסאנה, נסוגו הסיראקוסאים.
למפקד חיל המשלוח, מצדו, לא הייתה כל כוונה לעזוב את העיר, והוא וחילו חנו באקרופוליס של מסאנה.
בכל זאת עלה בידם של המאמרטינים לגרשו "בתחבולות ובאיומים" (כך פוליביוס, היסטוריה, 1, 11; פוליביוס מציין כי הקרתגים דאגו להוציא את המפקד להורג בעקבות נסיגתו, על פי נוהג שרווח אצלם).
בשלב זה החליטו הרומאים להתערב.
לא הייתה זו החלטה פשוטה עבור הסנאט הרומי: רומא הייתה חתומה על חוזה (משנת 306 לפנה"ס) עם קרתגו, שתחם את תחומי ההשפעה של שני הצדדים במערב הים התיכון.
בסופו של דבר נפלה ההכרעה לכרות ברית עם המאמרטינים (שרק מתוקף ברית הגנה מותר היה לצאת למלחמה "צודקת", שתזכה לאישור דתי), לטענת פוליביוס, בתוקף החלטת העם (מן הסתם בהצבעה באספת הקנטוריות), שכביכול מסר לו הסנאט את ההכרעה הגורלית.
הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס יצא למסנה, שכבר יצא ממנה המפקד הקרתגי, והמאמרטינים תכננו למסור לו את השליטה בה.
לנוכח ההתערבות הרומית, מיהר היירון טיראן סירקוסאי לכרות ברית עם הקרתאגים ולהטיל מצור על מסנה.
אפיוס חצה את מצר מסנה, תקף את מחנה הסירקוסאים והביסם לאחר קרב ממושך.
היירון נסוג לעירו, ואפיוס גמר אומר לתקוף את הקרתגים בהקדם האפשרי.
כך, בשנת 264, נפתחה המלחמה באי, שעדיין הייתה בגדר סכסוך טריטוריאלי מוגבל, שסופה שהסלימה לכדי עימות כולל בין חילות וציי הקרתגים והרומים (האחרונים כלל לא היה להם צי של ממש קודם למלחמה) בסיציליה, בסרדיניה, בקורסיקה, בים התיכון ובחוף אפריקה הצפונית (באזור תוניסיה של היום).
לבד מכמה פשיטות קרתגיות על איטליה ופלישות רומיות על אפריקה ושטחים קרתגיים אחרים שלא הניבו הרבה, הלחימה התמקדה בעיקר בסיציליה ובמים הסמוכים לה.
סיציליה בתקופה הזאת הייתה מחולקת בין יישובים יווניים וקרתגיים.
היישובים היווניים שכנו במזרחו של האי ותפסו את עיקר שטח האי (כ-70%–80%).
העיר היוונית הגדולה והחשובה ביותר הייתה סירקוסאי.
החלק המערבי היה נתון מזה זמן רב תחת שליטה קרתגית.
תושביו המקוריים של האי שרדו, אך רובם ככולם נבלעו בתוך התרבות היוונית והקרתגית ולא היוו כוח משמעותי.
האי שוכן בסמוך לקצה ה"מגף" האיטלקי עם מצר צר שמפריד ביניהם, אך גם הדרך מקרתגו לאי לא הייתה ארוכה במיוחד ולא הייתה בעיה לאף אחד מהצדדים לתגבר את כוחותיהם.
את המלחמה הפונית הראשונה ניתן לחלק לשלושה שלבים:
שלב ראשון (264–262 לפנה"ס): הכרעת סירקוסאי
בשלב זה עדיין הייתה המלחמה מצומצמת – רומא ניסתה לכפות על הכוחות השולטים בסיציליה – קרתגו וסיראקוסאי – לכאורה הכרה במעמדה של רומא כבעלת ברית של מסאנה, ולמעשה (כמשתמע מכך) הכרה כמעצמה בעלת אינטרסים ולפיכך אמירה בענייני סיציליה.
בשנת 264 נחתו הכוחות הרומיים בסיציליה ורומא הכריזה מלחמה על שתי היריבות.
סירקוסאי, החלשה יותר, נכנעה בשנת 263 ובכך למעשה השיגה רומא חלק ממטרתה.
חוזה השלום שנחתם עם סירקוסאי הבטיח פיצוי כספי כבד לרומא, אך גם הכיר בשלטונה של סירקוסאי על העיר והשטחים הסובבים אותה, ברדיוס של כ-50 ק"מ מסביבה.
קרתגו לא השלימה עם המצב אלא נערכה ללחימה ברומא ולפיכך תקפה רומא בעומק השטח הפוני וכבשה אחרי מצור את העיר החשובה אגריגנטום (אקרגס) הנמצאת בחופה הדרומי של סיציליה.
העיר נבזזה בידי החילות הרומיים והשבויים נמכרו לעבדות.
היחס הקשה של רומא אל אגריגנטום וסירקוסאי הוביל להימנעות הערים האחרות בסיציליה מכניעה לרומאים.
רומא שינתה את יעד המלחמה לכיבוש בפועל של סיציליה, ובנתה לצורך כך צי מלחמה, זו הפעם הראשונה בתולדותיה, כדי שתוכל להתמודד עם הצי הקרתגי החזק.
הרומאים ידעו, כי בשל חוסר ניסיונם הימי הם נופלים מן הקרתגים בשימוש בטקטיקות הימיות המקובלות – תמרון לשם ניגוח והטבעת אוניית האויב; על כן התקינו על סיפוני אוניותיהם גשרי נחיתה ניידים מצוידים בקרס ברזל, שהוטלו באמצעות מנוף על סיפון אוניית היריב וננעצו בו.
משהוטלו הגשרים, הסתערו החיילים הרומיים אל אוניות הקרתגים והכריעו את צוותיהן בלוחמת פנים אל פנים.
ההתנגשות הימית הראשונה נערכה ליד מילאי (260) והסתיימה בניצחון רומי.
בעקבותיו הרחיבה רומא את זירת המלחמה לקורסיקה וסרדיניה (259) ולאחר הכרעתם של הפונים בקרב ים ליד כף אקנומוס (256), נחתו שני לגיונות בחוף אפריקה וניצחו את הצבא העומד מולם.
הרומאים ניסו להגיע להסכם על כניעתה של קרתגו, אולם זו דחתה הסכם זה, שכלל תנאים קשים עבורה.
קרתגו סירבה להיכנע, ובמהלך החורף אימנה צבא שכלל אזרחים ושכירים בידי קצין ספרטני.
באביב 255 תקפו הכוחות הרומים שנית את קרתגו מבלי לחכות לתגבורת מאיטליה.
הצבא הרומי הובס בקרב בגרדס ומפקדו נפל בשבי הפונים.
שרידי הצבא הרומי חולצו בידי הצי שאף ניצח צי פוני שיצא לקראתו (קרב הרמאיון), אולם סערה שפרצה בדרכם לאיטליה הטביעה למעלה ממאתיים חמישים אוניות על צוותיהן ואנשי הצבא שבהן – עשרות אלפי אבדות.
שלב שלישי (254–241 לפנה"ס): ריכוז המאמץ בסיציליה עד להכרעה
בשלב זה התמקדו הרומאים בסיציליה ודחקו את הפונים למערב האי.