tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התאוריה הופיעה לראשונה כתגובה לתאוריות ליברליות של סחר חופשי בשנות ה-50 של המאה ה-20 מבית מדרשו של ראול פרביץ' (Prebisch), שמחקרו במסגרת ECLA הראה כי עושרן של מדינות עניות נטה לקטון, בעוד שעושרן של מדינות עשירות - לגדול.
פול באראן (Baran) פיתח תאוריית תלות בהשפעת הניתוח המרקסיסטי, וזו התפתחה במהירות לאסכולות שונות.
אחדים, כגון אנדרה גונדר פרנק (Gunder Frank), התאימו את התאוריה למרקסיזם.
תאוריות תלות "סטנדרטיות" אחרות, לעומת זאת, נבדלות ממרקסיזם בהתנגדותם לבינלאומיות, בדחייתם את התקווה לקידמה במדינות תת-מפותחות באמצעות תיעוש או מהפכה משחררת.
טאוטוניו דוס סנטוס תיאר "תלות חדשה", המתמקדת ביחסי הפנים והחוץ כאחד של המדינות התת-מפותחות בפריפריה.
פרננדו אנריקה קרדוזו, נשיא ברזיל לשעבר וסוציולוג במקצועו, כתב רבות על התלות בזמן שהיה בגלות פוליטית, וטען כי התאוריה מהווה גישה טובה ללימוד ההבדלים הכלליים בין מרכז ופריפריה.
הסוציולוג האמריקני עמנואל ולרשטיין עידן את ההיבט המרקסיסטי של התאוריה וכינה אותה בשם "המערכת העולמית".
תאורית התלות הפכה פופולרית בשנות ה-60 וה-70 כביקורת על תאוריית המודרניזציה (המוכרת גם בשם "תאורית הפיתוח") שלאור המשך העוני בחלקים נרחבים של העולם, נראה היה כי כשלה.
לקראת סוף המאה ה-20 דעכה קרנה של תאוריית התלות, בעיקר לנוכח גידולן של כלכלות מזרח אסיה והודו.
אף על פי כן התאוריה עדיין נפוצה בדיסציפלינות כגון היסטוריה ואנתרופולוגיה, בין אם לחיוב ובין אם לשלילה.
גרסה קיצונית של תאוריית התלות שימשה כחלק מהבסיס התאורטי למפלגה הקומוניסטית של קמבודיה.
המדיניות פותחה במסגרת לימודי תואר שלישי בפריז של פעילים בכירים במפלגה הקומוניסטית של קמבודיה ("קבוצת פריז").
תומכי התאוריה מצביעים על מספר תכונות ייחודיות לאדם על פני שאר היונקים, המקנות יתרון אבולוציוני בסביבה ימית ולפיכך קיימת סבירות שהתפתחו במסגרת התאמתו של פרימט קדום לחיים בסביבת אגמים.
התאוריה אינה מנוסחת באופן עקבי המציב ניבויים הניתנים להפרכה, אלא מהווה אוסף של תובנות ורעיונות ולא התקבלה בזרם המרכזי של הפלאואנתרופולוגיה.
למרות שמאמרים המתארים את ההשערה באופן עקבי לא התפרסמו בכתבי עת מדעיים, הרי שהתפרסמו בכתבי עת מדעיים בעלי ביקורת עמיתים מספר עבודות המעמתות את ההשערה עם המודל התקני (ה"יבשתי") ודנו בה, לרוב בנימה ביקורתית חריפה.
קיימות פרשנויות המציעות סביבות של מים מתוקים (Ellis 1993), וריאציות על ציר הזמן (Verhaegen et al.
2002), ווריאציות על מידת הברירה וההתאמה הנובעת מהשלב בו חי האדם בסביבה מימית.
הניסוח הפופולרי ביותר כולל אפיזודה סמי-מימית המקבילה לתפוצה של הסוג אדם באזורי החוף של אגמי השבר הסורי אפריקני במזרח אפריקה, ושל האוקיינוס ההודי, בתקופות פליוקן-פליסטוקן.
אפשרות זאת נתמכת בהימצאות שרידים של ימה ענקית קדומה שהומלחה באזור משולש עפר אשר בו גם נמצאו שרידים קדומים של המין האנושי כמו השלד הידוע בשם לוסי.
עוד לפני שנת 546 לפני הספירה, הפילוסוף היווני אנכסימנדרוס ממילטוס הציע את האפשרות שמקורו של המין האנושי הוא חיה מימית.
הוא חשב שתקופת הינקות הממושכת של בני האדם לא הייתה מאפשרת הישרדות עבור מין יבשתי.
רעיון זה התבסס על כוחות של יסודות של מוטציה, ולא על אבולוציה.
מקס וסטנהפר (Max Westenhöfer) הציע את התאוריה המודרנית בשנת 1942, בספרו "דרכו הייחודית של האדם" (Der Eigenweg des Menschen).
התאוריה הפכה לידועה יותר בשנות ה-60, כאשר הביולוג הימי סר אליסטר הארדי הציג אותה בחוגים אקדמיים.
הארדי חשב על הרעיון באופן פרטי מאז שנות ה-30, בלי קשר לווסטנהופר.
הסופרת הפמיניסטית וכותבת התסריטים איליין מורגן פיתחה את התאוריה ופרסמה אותה, בספרה הראשון בנושא "מוצא האישה" שיצא לאור בשנת 1972 (מזכיר את "מוצא האדם" של דרווין), ולאחר מכן בספרים נוספים: "הקוף המימי" (1982), "צלקות האבולוציה" (1990), "מוצא הילד" (1994), ו"היפותזת קוף המים" (1997).
לטענתה הטיעונים המקובלים לגבי יתרונות ההליכה הזקופה והעדר השיער, שסייעו כביכול לציידים בסביבת סוואנה, הם מופרכים ואינם מהווים יתרון אמיתי.
תחילה היא מתחה ביקורת על כך שהיתרונות הנטענים במודל המקובל "היבשתי" נוגעים רק לגברים בקבוצה ("הציידים"), ואין במודל התייחסות ליתרונות לאם או לוולדות.
בהמשך, מתוך עיון בתהליכי הלידה והינקות הגיעה מורגן לתאוריה הימית.
מאפיינים ייחודיים באדם המוסברים על ידי התאוריה
המין האנושי הוא המין היחיד מקרב הפרימטים שבו השיער ברוב הגוף הוא כה עדין ודליל עד שהוא חושף את העור מתחתיו.
סביבות שמובילות למינים עירומים של יונקים הן הטרופית (בקרב חלק מהיונקים הגדולים יותר כמו פילים – בעצמם צאצאי מינים ימיים – וחלק ממיני הקרנפים), המימית (לווייתנים, דולפינים, תחשי משכן, ופרות ים), והסמי-מימית או החופית (בהמות, בבירוסה) והתת-קרקעית (חולד עירום).
היעדר שיער-גוף סמיך מקנה יתרון אבולוציוני בסביבה מימית ומקל על השחייה, המאפשרת ניידות מהירה יותר המסייעת בהתחרות על מזון, הימלטות מטורפים ונדידה למקומות נוחים ומתאימים יותר בעת שינויים סביבתיים.
קיימים מעט מאוד יונקים הנעים באמצעות שתי רגליים, והאדם הוא היונק היחיד שאימץ יציבה זקופה לגמרי במשך כל הזמן עם עמוד שדרה זקוף.
גורילות, שימפנזים, ודובים מסוגלים ללכת על שתי רגליים כשיש להם סיבה מסוימת לכך.
לדוגמה, כאשר שימפנזים אוכלים עשבים בנחל, הם לרוב עומדים על שתי רגליים ומבוססים במים כאשר פלג הגוף העליון שלהם נמצא מחוץ למים, הם עושים זאת בקלות יחסית, אבל הם תמיד חוזרים להליכה על ארבע כאמצעי הבסיסי לתנועה.
כמה יונקי כיס כמו האינדירים קופצים הצידה על שתי רגליים כאשר הם על הקרקע, היות שההתאמה שלהם לקפיצה מענף לענף הופכת את ההליכה על ארבע לקשה.
קנגורו ומינים של מכרסמים קופצים מתקדמים עם שתי הרגליים בו זמנית עם ברכיים כפופות ומותניים כפופות בזמן מנוחה.
ההולך על שתיים מסוגל להגיע לעומק גדול יותר באגם, בחיפוש אחר מזון או בהימלטות מטורפים, ועדיין מסוגל לנשום אוויר ולנוע ביציבות.
לחץ המים על פלג הגוף העליון מקנה את התמיכה הדרושה להליכה זקופה.
לרוב היונקים היבשתיים אין שליטה מודעת על נשימתם.
אפשר להשוות את השליטה הרצונית שיש לבני האדם על מערכת הנשימה שלהם לזו של יונקים סמי-ימיים, שיכולים לשאוף אוויר בכמות מספקת לצורך צלילה, ואז חוזרים אל פני השטח.
מורגן טוענת כי יכולת זו של שליטה מודעת על הנשימה היא אחד התנאים שאפשרו מאוחר יותר לבני האדם לפתח תקשורת קולית על ידי דיבור.
השומן אצל רוב היונקים היבשתיים הוא פנימי, הוא אינו מחובר לעור ולא ניתן לחוש בו מבעד לעור.
בעוד שבאדם, השומן הוא חיצוני ומחובר לעור, בדומה לכמה יונקים סמי-ימיים.
השומן מסייע בבידוד ומקל על הציפה במים.
השומן מרובה בפרט ביילודים ומגדיל את נפחם, באופן שמקשה על המעבר בתעלת הלידה.
לפיכך, חייב להיות לשומן היילודים יתרון אבולוציוני כלשהו, המפצה על הקושי בלידה.
ואכן, תכונות הבידוד והציפה של השומן חיוניות במיוחד לרך הנולד ומהוות יתרון מובהק.
ראשו של ולד האדם גדול מאוד באופן יחסי לוולדות של פרימטים אחרים ויונקים בכלל, בשל מוחו הגדול.
עם זאת, היציבה הדו-רגלית גורמת לכך שפתח תעלת הלידה בנקבת האדם צר ומפותל והופך לפיכך את הלידה לקשה במיוחד.
מחקרים הראו שלידה במים מסייעת מאוד לתהליך הלידה והיא בעלת יתרונות נוספים.
כך למשל הוולד נושם את נשימתו הראשונה כאשר הוא חש באוויר על פניו.
כאשר הוא נולד באופן רגיל נשימה זו מתבצעת בטרם נוקו פניו ממשקעי הלידה והוא עלול לשאוף משקעים לריאותיו.
לעומת זאת, בלידה במים הוולד אינו נושם מיד אלא ממשיך להיזון מחבל הטבור, וכאשר מוציאים אותו מהמים והוא חש באוויר, פניו נקיות ואין סכנה שישאף משקעים.
זאת ועוד, הוולד מבצע תנועות שחייה ספונטניות עם הלידה.
בעת ההיריון מתארך שיער האם ומתעבה.
השיער הארוך יכול לאפשר ליילוד אחיזה נוחה ובטוחה גם כאשר האם שוחה.
מבנה האף האנושי ייחודי ושונה מאוד מאפים של פרימטים אחרים.
צורת אף זו מסייעת לנשימה בסביבה מימית.
מין נוסף בעל אף דומה הוא קוף חוטם, המתאפיין אף הוא במחייה בסביבה מימית למחצה, בשחייה טובה ובהליכה זקופה על מנת לחצות מקווי מים, הממשיכה אף לאחר שחצו את מקווה המים, ביבשה.
חוש הריח של האדם נחות ביחס לחוש הריח של יונקים אחרים ואינו מהווה חוש מרכזי.
אבחנה דקה בין ריחות עדינים אובדת במים ולפיכך לא נדרשת לחי בסביבה כזו יכולת הפרדת ריחות ברמה גבוהה, המתקיימת ביונקים יבשתיים וסביר שתתנוון או לא תתפתח מעבר ליכולת הפרדה גסה.
חום הגוף הטבעי של האדם נמוך יחסית בקרב היונקים, וחשוב מכך הוא יציב מאוד באופן יחסי וללא תנודות, תכונה המאפיינית יונקים ימיים ומסייעת להתנהלות ארוכה בתוך מקווה מים.
ההשערה לא נוסחה מעולם במאמר מדעי עקבי, הניתן לפרסום בכתב עת מדעי ומציב ניבויים הניתנים להפרכה, אלא מהווה אוסף תובנות שנוסחו על ידי חובבים.
הביקורת מתייחסת למספר היבטים, חלקם מהווים גם את סוד קסמה הפופולרי: ביקורת מתודולוגית לגבי איסוף הנתונים ותקפותם, הצגה פשטנית ופסקנית של ההשערה כאמת בלתי מעורערת, תפיסה של ההשערה כחוץ-ממסדית וקוראת תיגר ותפיסה של ההשערה כפסאודו-מדע.
השיער האנושי שונה באופן קיצוני מכל היונקים הימיים שנזכרו קודם.
ההשוואה ליונקים ימיים מלאים (לווייתנאים, תחשאים וכו') חשודה, היות שמאפייני חיות אלו התפתחו על פני תקופה ארוכה בהרבה מאשר בני האדם.
נוסף לכך, רבים מתומכי השערת הקוף המימי טוענים כי האב הקדמון המשוער מעולם לא היה כל כך ימי, ולכן מציגים חוסר התאמה פנימית בטיעונים שלהם כאשר מאפיין של יונקים ימיים מלאים מופיע ללא תמריץ ברירה דומה.
הבבירוסה הוא יונק בינוני-בגודלו שחי באזורי חוף שהוא עירום כמו בני האדם.
זיעה היא התאמה לאיזון תרמי, החשובה במיוחד לתפקוד המוח.
עבור חיה שעיקר הצלחתה נובע ממוח גדול, זו התאמת מפתח.
הזעה כאמצעי לשמירה על חום גוף קבוע מושגת באופן מיטבי עם שיער עדין ודליל, דבר המאפשר גישה של אוויר לעור.
כמו כן ייתכן כי העירום היחסי של האדם אינו קשור לא לאיזון חום גוף ולא להתנגדות לתנועה במים, אלא לברירה מינית כתוצאה ממשיכה מינית לנקבות ללא שיער (אבל דבר זה אינו מסביר מדוע גברים נוטים להיות קרחים יותר מנשים).
ההצעה לפיה יונקים ימיים או יונקים סמי-ימיים מאבדים את פרוותם מבוססת על קבוצה קטנה של יונקים ימיים שעשו כן, ובדרך כלל יונקים ימיים גדולים יותר.
ליונקים גדולים רבים פרווה קצרה ועדינה יותר, בלי קשר לשאלה אם הם ימיים או לא.
רוב מיני היונקים הימיים והסב-ימיים שמרו על פרוותם.
אפילו בתוך המים, פרווה היא מבודד טוב.
בונים, לוטרות, כלבי ים, ודובי קוטב שמרו על פרוותם.
לפרימטים צעירים רבים ראש גדול יותר, פחות שיער, ויכולת גדולה יותר ללמוד.
עובדה זאת, בצירוף שלדים דומים, הובילה ביולוגים אבולוציוניים רבים, כולל סטיבן ג'יי גולד, להסיק כי העירום של בני האדם נגרם מנאוטניה של אבותינו הקדמונים.
מחקר משנת 2003 טוען כי ייתכן שעירום נבע כדרך להיפטר מעומס טפילים ברגע שהומינואידים יכלו לווסת את החום באופן יעיל יותר באמצעות חימום ובגדים.
עובדה זאת, יחד עם ברירה על רקע משיכה מינית, עשויה להסביר את העירום כמו גם את דפוסי העירום של כל מגדר
עם זאת, טפילים חיים גם על בגדים, ואם הפחתת עומס טפילים הייתה גורם משמעותי, ניתן היה לצַפות ששיער הראש יֹאבַד באופן דומה בגברים ובנשים.
רוב ההומינואידים יכולים ללכת לפחות באופן זמני על שתי רגליים, ומשתמשים במצב הזקוף למצבים של תנועה, תזונה, והיגיינה, וכולם מתאימים לחיים יבשתיים.
סוגי קופים כמו אורנגאוטן או גיבונים, אשר נעים בדרך כלל על ידי התנדנדות על ענפי עצים, הולכים על שתיים כאשר הם הולכים על האדמה.
אין צורך לערב חיים מימיים היות שהתקדמות על שתיים קיימת כבר בקרב משפחת ההומינואידים.
אין שום יונק ימי שהולך על שתיים.
מעט בעלי ארבע רגליים פיתחו הליכה על שתיים בסביבה בה השחייה היא דרך ההתקדמות העדיפה.
מעבר לכך, יש שימפנזים שכן הולכים על שתי רגליים ללא מאמץ ניכר כמו השימפנזה אוליבר .
תאוריית קלוצה-קליין הייתה הצעה להתוויית תורה מאוחדת של כוח הכבידה והכוח האלקטרומגנטי - שני כוחות היסוד שהיו ידועים למדע בראשית המאה העשרים.
התאוריה שפותחה בשנת 1921 על ידי תיאודור קלוצה הייתה הרחבה של תורת היחסות הכללית, ולפיה די בכוח הכבידה כדי לתאר את כל תופעות הטבע, אלא שהוא פועל במרחב-זמן בעל חמישה ממדים.
כך גם הציע גונר נורדסטרום שנים ספורות קודם לכן בתורת כבידה מקורית משלו, ואשר התצפיות סתרו את חיזויה.
בשנת 1926 הציע אוסקר קליין כי המימד הרביעי שהתווסף לשלושת ממדי המרחב הוא מעגל זעיר ברדיוס R שלא ניתן לצפות בו במציאות הגשמית, ולכן נראה העולם כבעל ארבעה ממדים בלבד ובו שני כוחות יסוד.
עם זאת, מכשירי מדידה עתידיים שיוכלו לנצל אנרגיות גבוהות מ-R/1 יגלו, לסברתו של קליין, כי לעולם ישנם למעשה חמישה ממדים, ובהם מגולם הכוח האלקטרומגנטי בתור כוח הכבידה.
בימינו ידועים שני כוחות יסוד נוספים: הכוח הגרעיני החלש והכוח הגרעיני החזק, ועדיין עומדת בעינה ההצעה לאחד את כל הכוחות במסגרת מרחב-זמן בעל ממדים נוספים, כמו בתורת M שלפיה המרחב-זמן הוא בעל 11 ממדים.
בדרך הוספת הממדים ניתן לצמצם את מספר כוחות היסוד באופן תאורטי.
עקרון התאוריה הוא שתחושות הכאב ותחושות מגע רגיל (מגע לא מכאיב כגון ליטוף או שפשוף) "מתחרות" ביניהן על הכניסה אל המוח דרך "שער" שממוקם בחוט השדרה.
בחוט השדרה ישנם סיבי L (גדולים) המגיבים למגע נעים, וסיבי S (קטנים) המתווכים ומגיבים לכאב.
דוגמה טובה לשימוש יומיומי בעיקרון זה היא שפשוף המצח או היד לאחר חבטה ובכך הפעלה של סיבי L.
באופן סכמתי, המידע על גירוי מכאיב עובר דרך שלושה נוירונים: גירויים מזיקים בפריפריה (לדוגמה דקירה בעור) מפעילים את הנוירון הראשוני, הנוסיצפטורים (סיבי כאב Aδ ו- C), והם נכנסים לחוט השדרה ומעבירים את המידע העצבי לתא העצב השניוני.
המידע בחוט השדרה עובר עיבוד מהיר ועולה אל הנוירון השלישוני שבמוח.
ישנו אזור במוח בו מתחילה הרגשת תודעה, מקום זה נקרא ה-PAG הממוקם בגזע המוח.
גילו שכשאזור זה מופעל הוא עוצר את תחושת הכאב.
אזור זה מלא ברצפטורים אופיאטיים (רצפטורים האחראיים על תחושת הכאב) הקולטים חומרים אופיאטיים כמו מורפיום, הרואין.
ה-PAG שולח שלוחות לחלק הדורסלי בחוט השדרה ועושה אינהיביציה לפעולת התאים ובכך מונע מהכאב להגיע למוח.
על פי תאוריית בקרת השער, קיימים נוירונים בחוט השדרה אשר מקבלים את כל קשת עוצמות הגירוי, כלומר מעוצמה חלשה כמו ליטוף (Aβ) ועד עוצמות חזקות מכאיבות (Aδ ו C).
במידה ומתקבל מידע מכאיב הוא יפעיל את הנוירון השניוני שיעביר הלאה את המידע למוח.
אולם, אם בזמן גירוי מכאיב יגיע גם מידע לא מכאיב (Aβ) הנוירון השניוני יעבור דיכוי שיפחית את מעבר המידע המכאיב אל המוח.
באופן זה, שפשוף הלחי אחרי סטירה משככת את הכאב.
תאוריית יחסי אובייקט היא תאוריה פסיכודינמית בפסיכותרפיה המציגה את תהליך התפתחות הנפש של הילד בהקשר ליחסיו עם אנשים אחרים והסביבה.
המונח "אובייקט" מתייחס הן לבני אדם אמיתיים המקיפים את הילד, והן לדמויות מופנמות של אחרים.
על פי התאוריה, יחסי האובייקט של הילד מעוצבים לראשונה אל מול יחסי הגומלין עם המטפלים העיקריים שלו כתינוק, לרוב האם והאב.
יחסים אלו יוצרים תבניות של יחסים המשפיעות על האופן בו אדם יכול לתפוס מערכות יחסים בהמשך חייו.
את המונח יחסי אובייקט טבע רונלד פיירברן בשנת 1952, אך הרעיונות שעיצבו את מונח זה החלו כבר בשנת 1917. לפני תאוריה זו הייתה דומיננטית התאוריה של זיגמונד פרויד, שעסקה בדחפים מיניים ותוקפניים כמניעים מרכזיים בהתפתחות האדם.
לעומתו, התאורטיקנים האנגלים שפיתחו את תאוריית יחסי האובייקט, הדגישו את נושא הצורך ליצור קשר כמרכזי ביותר בהתפתחות האדם.
תאוריה זו יוצאת מתוך התאוריה של מלאני קליין שבראשית דרכה ראתה עצמה כממשיכת דרכו של פרויד ורק בהמשך עבודתה הבינה כי יצרה דרך חדשה השונה באופן מהותי ממשנתו של פרויד.
בתחילת ההתפתחות תינוקות תופסים את הסובבים אותם על פי השימושים והתפקידים השונים שהם ממלאים עבורם, ולכן הם נקראים "אובייקט חלקי".
השד המאכיל את התינוק נתפס כ"שד הטוב", ואילו התינוק הרעב שאינו מוצא מענה לצרכיו מפתח יחסים עם ה"שד הרע".
לאחר התנסויות חוזרות ונשנות, נוצרים אצל התינוק אובייקטים מופנמים שהם ביטוי לתבניות של מערכות יחסים שחווה באופן סובייקטיבי.
סביבה "טובה דיה" מאפשרת איחוד של האובייקטים החלקיים לכדי הפנמת אובייקט שלם.
יכולת זו תלויה באפשרות לקבל מצבים דו משמעיים בהם השד הטוב והשד הרע הם למעשה חלקים שונים באותה האם.
עם זאת, ייתכן שהשד הטוב והרע מיוצגים בידי אובייקטים שונים.
דבר זה ישפיע על הילד בהתמודדות עם כל "שד" וכך פיתוח שונה של ההתנהגות שלו בסיטואציה מסוימת.
גם תאורטיקנים שונים קישרו בין רעיון הפיצול של השד ה"טוב" וה"רע" לבין תופעות שונות בהתנהגות והתנהלות אנשים ביומיום.
טיפול פסיכולוגי על פי גישת יחסי האובייקט, הוא לרוב טיפול פסיכואנליטי קלאסי.
פסיכולוגים רבים המטפלים בגישה הפסיכואנליטית משתמשים באופן טבעי ברעיונות מתוך תאוריית יחסי האובייקט.
כך, למשל, נעשה שימוש בתופעת ההעברה ביחסי מטפל-מטופל, בהנחה שהם מייצגים את יחסי האובייקט המופנמים של המטופל, שהתקיימו גם בילדותו עם הוריו.
למעשה, המטפלים בגישה זו טוענים כי הטיפול הוא שחזור מלא של יחסי האובייקט המוקדמים שהופנמו אצל המטופל, ובמהלך הטיפול מזוהים דפוסים אלו, מועלות פרשנויות, ובהמשך נוצרת תובנה ומתחיל תהליך השינוי.
בטיפול חווה המטופל תיקון ליחסי האובייקט השליליים המופנמים אצלו, ומתבסס דפוס היקשרות חדש.
לשם כך נדרש המטפל בגישה זו להוות דמות אמפתית, מקבלת ואקטיבית, ולתפקד למעשה כהורה מיטיב ("שד טוב").
לפיכך, תומכי הגישה טוענים כי היא מתאימה לטיפול במצוקות נפשיות מסוגים רבים, ואף בהפרעות אישיות קשות.
דוגמה לתהליך טיפולי על פי התאוריה: מטופל שחווה דחייה מהוריו בינקותו ובעקבות זאת הפנים יחסי אובייקט שליליים ("אנשים לא אוהבים אותי"), ישחזר יחסים אלו במהלך הטיפול בתהליך הנקרא העברה (יתנהג בדרכים המביעות את התחושה שלו ש"המטפל לא אוהב אותי", למשל דיכאון ופאסיביות או התנגדות ודחייה כלפי המטפל).
אך להפתעתו, בטיפול הוא ייתקל בחווייה מתקנת של אמפתיה, קבלה וחום תמידיים ועקביים מהמטפל.
בעקבות פרשנויות ותובנות שיתקיימו תוך כדי התהליכים האלו - ייווצר שינוי בדפוס יחסי האובייקט המופנמים שלו, והם ייעשו חיוביים יותר.
תאוריית המערכות האקולוגיות היא תיאוריה מרכזית בפסיכולוגיה ההתפתחותית, שפותחה בשנות השבעים על ידי הפסיכולוג יורי ברונפנברנר (Urie Bronfenbrenner).
התיאוריה מדגישה את חשיבות ההקשר הסביבתי בהתפתחות האדם, ומציגה מודל המורכב מחמש מערכות סביבתיות השזורות זו בזו ומשפיעות באופן הדדי על התפתחותו של הילד.
בשנות התשעים ותחילת שנות האלפיים התיאוריה פותחה לכדי המודל הביו אקולוגי של התפתחות (the Bioecological Model of Development).
יורי ברונפנברנר (1917–2005) היה פסיכולוג רוסי אמריקאי וחוקר מוביל באוניברסיטת קורנל.
עבודתו הייתה בעלת השפעה עמוקה הן על המחקר האקדמי והן על מדיניות חינוך ורווחה בארצות הברית, בין היתר בתרומתו לפיתוח תוכנית התערבות בשם Head Start לקידום רווחתם והתפתחותם של ילדים במשפחות בעלות משאבים כלכליים מוגבלים.
ברונפנברנר הושפע ברעיונותיו מהפסיכולוג ההתפתחותי לב ויגוצקי, שהדגיש את תפקיד הסביבה החברתית בתהליך הלמידה, ומהפסיכולוג החברתי קורט לוין, שראה את ההתנהגות כתוצאה מהאינטראקציה בין האדם לסביבתו.
מטרתה המרכזית של תאוריית המערכות האקולוגיות היא להציע מסגרת תאורטית ומעשית להבנת האופן שבו גורמים סביבתיים שונים משפיעים על התפתחות הילד, מתוך שאיפה לפתח התערבויות מבוססות-ידע שיקדמו את רווחתם של ילדים ומשפחותיהם.
ההתפתחות האנושית אינה מתרחשת בבידוד, אלא מושפעת ממערך רב-שכבתי של הקשרים סביבתיים – החל מהמעגלים הקרובים ביותר, בהם המשפחה, ועד להשפעות רחבות של תרבות ומדיניות.
התפתחות תקינה תלויה לא רק במאפיינים אישיים אלא גם בטיב האינטראקציה עם מערכות כמו המשפחה, מערכת החינוך, הקהילה והחברה בכללותה.
המודל מציע הסתכלות שלמה (הוליסטית) ורבת ממדים הרואה בהתפתחות הילד תהליך מורכב של אינטראקציה דינמית בין גורמים סביבתיים, חברתיים, ביולוגיים ופסיכולוגיים.
לפי ברונפנברנר, מתקיים קשר הדדי ומתמשך בין הפרט לבין שכבות ההשפעה השונות, כאשר כל רמה בסביבה משפיעה עליו ומושפעת ממנו לאורך ההתפתחות.
הסביבה האקולוגית מורכבת מחמש מערכות אשר מקיימות ביניהן יחסי גומלין ומעצבות את חוויותיו של האדם לאורך חייו.
מערכות אלה מסודרות במבנה היררכי של שכבות, כאשר כל רמה מוכלת בזו שמעליה:
המיקרוסיסטם (Microsystem; 'מערכת המיקרו', בתרגום מילולי; הסביבה הקרובה) היא המערכת המיידית והקרובה ביותר לילד, הכוללת את כלל הסביבות שבהן הוא מקיים אינטראקציות יום־יומיות ופנים־אל־פנים.
מערכת זו כוללת את המשפחה הקרובה, מסגרות חינוכיות (כגון גן ילדים ובית ספר), שכונת המגורים, קבוצת השווים, ומסגרות חברתיות ותרבותיות שהילד נמצא באינטראקציה ישירה עמן.
האינטראקציות במיקרוסיסטם משמשות כבסיס ליצירת דפוסי התקשרות ראשוניים, לרכישת מיומנויות חברתיות ולהפנמת ערכים ונורמות.
המזוסיסטם (Mesosystem; 'המערכת האמצעית', בתרגום מילולי; הקשרים בין הסביבות הקרובות) מייצגת את מארג הקשרים והתהליכים המתרחשים בין לפחות שתי סביבות קרובות שבהן האדם המתפתח משתתף באופן פעיל.
במילים אחרות, המזוסיסטם היא מערכת המחברת בין מספר מערכות מיקרו, למשל היחסים בין ההורים למורה או בין הגן לסבתא.
אינטראקציות אלה משפיעות באופן משמעותי על ההתפתחות ועלולות לפעול בשני כיוונים מנוגדים.
למשל, כאשר קיימת התאמה בין ערכי הבית והמסגרת החינוכית, הקשרים מחזקים זה את זה ותורמים להתפתחות חיובית.
לעומת זאת, פערים וחוסר עקביות בין הסביבות השונות, עלולים ליצור קונפליקטים והתנגשויות המעכבים את ההתפתחות.
האקסוסיסטם (Exosystem; 'המערכת החיצונית', בתרגום מילולי; הקשר חברתי-כלכלי) כוללת מערכות שהילד אינו משתתף בהן באופן ישיר או פעיל, אך הן בעלות השפעה עקיפה ומשמעותית על התפתחותו.
מערכות אלה כוללות את מקום העבודה של ההורים, שירותי רווחה, מערכות בריאות ותנאים חברתיים-כלכליים רחבים בקהילה.
החלטות, שינויים או אירועים במערכות אלה, כגון פיטוריי ההורה או שינויים במדיניות הרווחה, משפיעות על התפתחות הילד דרך השפעתן על ההורים או גורמים אחרים בקשר ישיר עם הילד
המאקרוסיסטם (Macrosystem; 'מערכת המאקרו', בתרגום מילולי; הקשר תרבותי) היא השכבה הרחבה והמקיפה ביותר במודל, הכוללת את התרבות, מערכת הערכים והנורמות החברתיות, האידאולוגיה השלטת והמדיניות הממשלתית הרשמית.
רכיבים אלה מעצבים ומשפיעים על תפקודן של כל המערכות האחרות, ובכך קובעים את המסגרת הרחבה שבתוכה מתרחשת התפתחות הילד.המאקרוסיסטם מתייחסת לגורמים כגון מעמד חברתי-כלכלי, זהות מגדרית ודתית, השתייכות מגזרית ומדיניות ממשלתית בתחומי חינוך ורווחה.
מערכת זו יכולה לפעול כגורם מגביל אשר מצמצם הזדמנויות, או כגורם מקדם שפותח אפשרויות חדשות בהתאם לערכים ולמדיניות.
מערכת הכרונוסיסטם (Chronosystem; 'מערכת הזמן', בתרגום מילולי; מימד הזמן) היא תוספת מאוחרת יותר לתיאוריה, והיא מייצגת את ההשפעה של מימד הזמן וההקשר ההיסטורי על ההתפתחות.
המערכת כוללת שינויים המתרחשים לאורך זמן בחיי הילד, משפחתו וסביבתו החברתית-תרבותית, והיא עשויה לשנות את האופן שבו המערכות האחרות בתיאוריה פועלות זו ביחס לזו.
השינויים עשויים להיות ברמה האישית והמשפחתית (גירושי הורים, מעבר לבית ספר חדש), ברמה החברתית-כלכלית (משבר כלכלי, מגפה) או ברמה ההיסטורית הרחבה (מלחמות, מהפכות חברתיות).
חלק מהשינויים הללו הם צפויים ונורמטיביים (לדוגמה, מעבר מהגן לבית הספר), בעוד שאחרים עלולים להיות פתאומיים ובלתי־צפויים (לדוגמה, מחלה פתאומית של הורה).
הכרונוסיסטם מאפשרת להבין כיצד אירועים זהים עשויים להשפיע באופן שונה על ילדים בהתאם לגילם, לשלב ההתפתחותי שלהם ולהיסטוריה האישית והחברתית שלהם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21, פיתח ברונפנברנר את המודל המקורי לגרסה מתקדמת יותר, המכונה המודל הביו אקולוגי.
הפיתוח נבע מהצורך להדגיש את תפקידו הפעיל של הפרט בתהליך התפתחותו.
המודל הביו-אקולוגי מבוסס על מודל ה-PPCT (Process-Person-Context-Time, תהליך-אדם-הקשר-זמן), המדגיש את יחסי הגומלין הדינמיים בין ארבעה רכיבים מרכזיים:
תהליך קרוב (פרוקסימלי; Proximal Process) – תהליכים המתייחסים לאינטראקציות קבועות, מורכבות והדדיות בין הילד לבין דמויות, עצמים או סמלים בסביבתו הקרובה (בתוך מערכת המיקרו).
תהליכים אלה, כגון תקשורת יומיומית בין הורה לילד, משחק בין הילד לדמות נוספת, קריאה משותפת או פתרון בעיות, מהווים את המנוע המרכזי להתפתחות.
אדם (Person) – המאפיינים הביולוגיים, הפסיכולוגיים והאישיותיים של הילד.
המודל מכיר בכך שילדים שונים יגיבו באופן שונה לאותם תהליכים קרובים בהתאם למאפייניהם האישיותיים והביולוגיים הייחודיים, כגון גנטיקה ומזג הילד.
הקשר (Context) – ארבע המערכות המקוריות (מיקרוסיסטם, מזוסיסטם, אקוסיסטם ומאקרוסיסטם) נותרו חשובות כמסגרת שבתוכה מתרחשים התהליכים הקרובים.
עם זאת, במהלך התפתחות התיאוריה השתנה המיקוד: במקום להתרכז בתיאור המערכות עצמן, הדגש עבר לתהליכים המתרחשים בתוכן ולאופן שבו מאפייני הפרט והסביבה משפיעים על תהליכים אלו בתור ההקשרים בתוכן פועלות המערכות.
זמן (Time) – ההכרה בכך שהתפתחות היא תהליך זמני ומתמשך המושפע משינויים במאפייני הפרט, בתהליכים ובהקשר.
רכיב זה כולל את הכרונוסיסטם (מאקרו־זמן), המתמקד בשינויים רחבים, ואליו נוספו רמות של מיקרו־זמן (אירועים ספציפיים בתוך תהליכים קרובים) ומזו־זמן (התמשכותם של אירועים בתהליכים קרובים).
השלכות מעשיות של עדכון התיאוריה
המעבר למודל הביו אקולוגי חולל שינויים משמעותיים במחקר ובהתערבות.
השינוי הוביל לדגש מחקרי-אמפירי: ברונפנברנר קרא להעריך את ההתפתחות תוך הסתמכות על תצפיות ישירות ואינטראקציות ממשיות בסביבות חיים אותנטיות, ולא רק בתנאים ניסויים מלאכותיים.
בנוסף, המיקוד במחקר עבר לבחינת איכות האינטראקציות ההדדיות, ולא רק לזיהוי קיומן של סביבות תומכות או גורמי סיכון כלליים.
בעקבות המעבר, ההתמקדות מכוונת כעת לשיפור התהליכים הקרובים והעמקת איכות האינטראקציות, במקום להסתפק בשינוי התנאים הסביבתיים החיצוניים בלבד.
התיאוריה נחשבת לאחת התיאוריות המשפיעות ביותר בתחום הפסיכולוגיה החינוכית.
בהקשר החינוכי, נבחן כיצד כלל ההשפעות הסביבתיות— החל מהאינטראקציות היום־יומיות בכיתה ובבית ועד למדיניות חינוכית ולערכים תרבותיים—משתלבות יחד לעיצוב חוויית הלמידה.
התיאוריה מספקת כלים מעשיים לתכנון סביבות למידה תומכות ומותאמות הקשר, ונמצאת בשימוש במגוון תחומים חינוכיים: מעבר חינוכי, למידה בעזרת מחשב, חינוך לגיל הרך, והשכלה גבוהה.
בעבודה סוציאלית מודרנית, תאוריית המערכות האקולוגיות מהווה מסגרת מרכזית להערכה מערכתית מקיפה של רווחת ילדים ומשפחות.
הגישה מאפשרת איתור מקורות תמיכה ומצוקה ברמות שונות, וזיהוי גורמי סיכון ומשאבים מגנים בכל אחת מן המערכות.
ברונפנברנר עצמו היה בין היוזמים הבולטים של תוכנית Head Start בארצות הברית, מיזם פדרלי המיועד לספק תמיכה חינוכית מקיפה לילדים ממשפחות מעוטות הכנסה.
התוכנית מיישמת גישה מערכתית הכוללת חינוך פורמלי, שירותי בריאות והעצמת הורים.
התיאוריה מספקת מסגרת תאורטית מקיפה להבנת מכלול הגורמים המשפיעים על התפתחות הילד, ומאפשרת לאנשי מקצוע להביא בחשבון את כל הרמות הסביבתיות בעת תכנון התערבויות מותאמות ויעילות.
כך למשל, בטיפול בעיכוב התפתחותי ניתן לשקול לא רק את יכולותיו האישיות של הילד, אלא גם את איכות יחסי הגומלין בינו לבין המורה ובני גילו בכיתה (מיקרוסיסטם), את שיתוף הפעולה בין ההורים לצוות החינוכי (מזוסיסטם), את תנאי התעסוקה של ההורים או זמינות שירותי הרווחה (אקוסיסטם) ואת ההקשר התרבותי הרחב (מאקרוסיסטם).
המודל זכה להכרה מהירה והתקבל ככלי מרכזי בקרב פסיכולוגים, סוציולוגים ואנשי חינוך.
התיאוריה מציעה גישה שלמה ורבת ממדים הרואה את הילד כחלק ממערכות מרובות ומשקפת את המורכבות והדינמיות של חיי המשפחה בפועל.
עם זאת, בספרות עלה כי אחת המגבלות המרכזיות בתיאוריה היא הקושי לבחון אותה באופן ניסויי (אמפירי) מובהק.
מחקרים יכולים להצביע על קשרים והשפעות בין מערכות אקולוגיות שונות לבין התפתחות הילד, אך לרוב אינם מאפשרים לקבוע סיבתיות ישירה.
כמו כן, קיים מחסור במחקר העוסק במזוסיסטם, מה שמקשה על הבנה מלאה של השפעתן של האינטראקציות בין מערכות שונות בחיי הילד – למשל, האופן שבו הקשר בין ההורים לבית הספר משפיע על הסתגלותו החברתית והלימודית.
השפעתם של ברונפרברנר ושל תאוריית המערכות האקולוגית והמודל הביו אקולוגי ממשיכה להשפיע על הדורות הבאים של חוקרים ומטפלים.
מודלים עכשוויים מתבססים על העקרונות האקולוגיים של התיאוריה להעמקת ההבנה לגבי האופן שבו ההקשרים השונים משפיעים על התפתחות כישורים חברתיים, רגשיים וקוגניטיביים.
לדוגמה, השפעתו ניכרת בעבודתו של הפסיכולוג ההתפתחותי ארנולד סמרוף (Arnold Sameroff), שפיתח את המודל הטרנזקציונלי להתפתחות.
בדומה לברונפנברנר, סמרוף הדגיש את ההשפעות ההדדיות והדינמיות בין הילד לסביבתו.
סמרוף מתאר את ההתפתחות כתהליך של הדדיות מתמשכת, שבו גם הילד וגם הסביבה משתנים לאורך זמן כתוצאה מהאינטראקציה ביניהם.
דוגמה נוספת הינה מודל המערכות הטרנזקציונליות-אקולוגיות להבנת פסיכופתולוגיה התפתחותית (transactional/ecological model of developmental psychopathology) והיווצרות חוסן וסיכון פסיכולוגיים של Cicchetti and Tote.
מודל זה משלב בין תפיסת המערכות של ברונפנברנר לבין הדגש של סמרוף על תהליכים דינמיים הדדיים בין הילד וסביבתו.
המודל מדגיש כי חוסן או סיכון פסיכולוגיים אינם תוצר של גורם יחיד, אלא של אינטראקציות מורכבות ומתמשכות בין מאפייני הילד לבין מערכות ההקשר השונות שבהן הוא פועל, לאורך זמן ובמצבי חיים משתנים.
כיום, התיאוריה משתלבת עם גישות תאורטיות נוספות, כגון תאוריית ההתקשרות ותיאורית המנטליזציה והתפתחות האמון האפיסטמי כדי להציע הבנה רב-שכבתית של התפתחות פסיכולוגית בילדות.
חוקרי מנטליזציה בולטים כגון פיטר פונאגי ופטריק לויטן נשענים על גישתו של ברונפנברנר, ומציעים הסתכלות רחבה על התפתחות הילד.
הם מדגישים שהיכולת להבין את המצב הפנימי של עצמנו ושל אחרים (מנטליזציה) ותחושת האמון והיכולת ללמוד ממידע שמועבר מהסביבה (אמון אפיסטמי), מתפתחות בתוך מערכת חברתית רחבה הכוללת, נוסף על קשר הורה-ילד, גורמים נוספים כמו משפחה מורחבת, קהילה ותרבות.
במערכת זו, האמון האפיסטמי והתהוותו על פני מספר מערכות אקולוגיות מהווה מרכיב מרכזי שעוזר לילד לפתח חוסן נפשי ולהסתגל טוב יותר לסביבתו.
מחקרים עדכניים מתייחסים להתפתחות בעידן הדיגיטלי ומציעים להרחיב את המודל המקורי ולהוסיף "מיקרוסיסטמים וירטואליים", שישקפו השפעה של סביבות מקוונות, כמו רשתות חברתיות.
תאוריית שלושת המגזרים היא תאוריה כלכלית שפותחה על ידי הכלכלן הבריטי קולין קלארק (Colin Clark) והכלכלן הצרפתי ז'אן פורסטי (Jean Fourastié), המחלקת את ההתנהלות הכלכלית לשלושה מגזרי פעילות:
המגזר הראשוני: הפקה ומיצוי של חומרי גלם
המגזר השניוני: פעילות של יצור ותעשייה
המגזר השלישוני: פעילות הספקת שירותים
הרעיון העומד בבסיס התאוריה של קלארק ופרוסטי הוא כי מרכז הכובד של הפעילות הכלכלית נמצא בתהליך מעבר מפעילות שעיקרה מוקדשת למגזר הראשוני דרך הגברת הפעילות במגזר השניוני ועד למתן המשקל, תשומת הלב, והמיקוד העיקרי לפעילות במגזר השלישוני.
פורסטי רואה בתהליך זה גורם מבורך ובעל תרומה משמעותית להתפתחות הכלכלית במאה ה-20 אשר גורמת לעליה ברמת החיים, הגברת הביטחון הסוציאלי, התפתחות ופריחה של החינוך והתרבות, פיתוח רמת המיומנות האישית ומניעת אבטלה.
מדינות שבהן קיימת רמה נמוכה של הכנסה לנפש, נמצאות בשלב הראשוני של ההתפתחות הכלכלית ולכן מרב ההכנסה הלאומית שלהן מגיעה מפעילות של המגזר הראשוני.
ביטוי לכך נמצא גם בהרכב התעסוקתי שלהן: כ-70% מכח העבודה מועסקים במגזר הראשוני, כ-20% במגזר השניוני, וכ-10% במגזר השלישוני.
השימוש במיכון כמעט ואינו קיים והשירותים החברתיים אפסיים.
מדינות מפותחות יותר, שבהן קיימת רמה בינונית של הכנסה לנפש מפיקות את עיקר ההכנסה הלאומית שלהן מפעילות של המגזר השניוני.
הביטוי בהרכב התעסוקתי שלהן הוא: כ-20% מכח העבודה מועסקים במגזר הראשוני, כ-50% במגזר השניוני, וכ-30% במגזר השלישוני.
במדינות אלה קיים שימוש גובר במיכון הגורם לירידת הצורך בעבודת כפיים.
ניכרת התפתחות בפעילות המגזר השלישוני בעיקר הפעילות הפיננסית, והגברת כוחה של המדינה.
מדינות הנמצאות ברמת ההתפתחות הכלכלית הגבוהה ביותר, שבהן גם רמת ההכנסה לנפש היא הגבוהה ביותר, מפיקות את עיקר ההכנסה הלאומית שלהן מפעילותו של המגזר השלישוני.
הביטוי בהרכב התעסוקתי שלהן הוא (אחוזים ממוצעים מעוגלים): 10% בלבד מכח העבודה מועסקים במגזר הראשוני, 20% במגזר השניוני, ו-70% במגזר השלישוני.
מתקיימת רמת מיכון ויצור גבוהה ביותר עם גידול בדרישות להספקת שירותים חברתיים וקהילתיים לאזרחי המדינה.
אף על פי שמספר מחקרים אמפיריים מאששים את רוב התחזיות השלובות בתאוריה, הרי שניתן לזהות גם מספר כשלים:
התאוריה שפורסמה בשנות ה-30 של המאה ה-20 חוזה ירידה ברמת האבטלה בחברה העוברת מפעילות במגזר השניוני למגזר השלישוני.
עובדה זו התבררה כשגויה בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית הגדולה ותעשיית המחשוב והתקשורת המודרנית .
התאוריה צופה חולשה והתבטלות של המדינה ומנגנוניה במדינה שבה כוחו של המגזר השניוני עדיין רב.
עובדה זו התבררה כשגויה לחלוטין והדוגמה הטובה ביותר לכך היא בגרמניה המקיימת מגזר תעשייה ויצור גדול וחזק במיוחד, המשולב במדינה מודרנית, עם פעילות ענפה במגזר השלישוני.
על פי התאוריה במדינה שבה המגזר השלישוני גדול ומפותח, תתקיים רמה גבוהה במיוחד של השכלה ומיומנויות אישיות.
בפועל, גם במדינות אלה עדיין קיימים תפקידים רבים המבוצעים בידי אנשים בעלי רמת מיומנות והשכלה נמוכים במיוחד.
על פי התאוריה במדינות המפותחות תתקיים רמה גבוהה של חלוקת ההכנסות.
בפועל, ברוב המדינות המפותחות מבחינה כלכלית מתקיימים פערי הכנסה גבוהים במיוחד בין האזרחים.
הכשל הגדול ביותר של התאוריה הוא ככל הנראה בתחזית כי בחברה המצויה בשלב ההתפתחות הכלכלית של המגזר השלישוני, כלומר תחום השירותים, לא תתקיים התפתחות טכנולוגית משמעותית.
המציאות התבררה כמהפכנית כאשר ההתפתחות בטכנולוגיית המידע שהיא בעצם חלק ממגזר השירותים הפכה לפעילות כלכלית עיקרית במדינות המפותחות עד שאפילו ניתן לראות בה את המגזר הרביעוני-שירותי מידע, כחלק מן החברה המודרנית.
תאוריית התפיסה העצמית היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית שפותחה על ידי דריל בם ב-1967, המסבירה את התפתחותן של עמדות.
על פיה, בהיעדר עמדה קיימת או במצבים בהם העמדה חלשה, אנשים מפתחים את עמדותיהם באמצעות התבוננות בהתנהגות של עצמם והסקת מסקנות ממנה, בדומה לדרך בה הם מנסים להסביר התנהגות של אחרים.
התאוריה מניחה כי אין אנו ניגשים ישירות למצבנו הפנימי ונוגדת את הדעה הרווחת שהעמדות שלנו הן אלה שקובעות את ההתנהגות.
תאוריית התפיסה העצמית מנסה להסביר באופן אלטרנטיבי ממצאים שאותם פרסם לאון פסטינגר בשנות החמישים כחלק מתאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי.
פסטינגר טען כי שמירה על עקביות היא מניע מרכזי לאדם ושאדם המאמין בעמדה מסוימת אך פועל בצורה המנוגדת לעמדה זו, יחוש תחושה לא נעימה של דיסוננס, או מתח.
על מנת להפחית את התחושה הלא נעימה, האדם ישנה את פעולתו או יאמץ עמדה חדשה.
במחקר המפורסם של פסטינגר וקרלסמית' העבירו משתתפים ניסוי משעמם ביותר ולאחר מכן ביקשו מהם לומר למשתתף הבא בתור שהניסוי מעניין תמורת סכום כסף מסוים.
משתתפים שקיבלו תמורת השקר רק 1$ שינו את דעתם לגבי הניסוי לאחר מכן וטענו שהוא באמת היה מעניין עבורם (לעומת אלו שקיבלו סכום גבוה יותר של 20$ שלא שינו את דעתם).
ההסבר, לפי תאוריית הדיסוננס, הוא שמכיוון ש-1$ הוא סכום שאיננו מצדיק שקר, המשתתפים חוו חוויה של דיסוננס, אותו הם פתרו על ידי שינוי עמדה.
לפי תאוריית התפיסה העצמית של בם, ההסבר לתוצאת ניסוי זו הוא שמי שהסכים תמורת סכום פעוט לומר לחברו שהניסוי מעניין, הסיק לגבי עצמו שכנראה שבאמת חשב שהניסוי היה מעניין.
בם הראה בניסוי שגם כאשר אדם צופה מן הצד על הסיטואציה שהייתה בניסוי של פסטינגר וקרלסמית', הוא מסוגל להעריך נכונה את עמדת האדם כלפי הניסוי.
כך, הוא הראה שאותה התוצאה יכולה להתקבל מצפייה בלבד, ולכן נפתחת האפשרות האלטרנטיבית שעל מנת שאדם יבין מהי עמדתו, מספיק שיצפה בהתנהגותו.
שתי התאוריות מצביעות על כך שהעמדות שלנו יכולות להשתנות בעקבות ההתנהגות, ולא רק להפך, אך על פי תאוריית התפיסה העצמית אין מתח שנוצר עקב חוסר העקביות הפנימית שאותו צריך לפתור, אלא שהאדם צופה מן הצד על ההתנהגות שלו ומפרש אותה, כמו שהוא צופה על התנהגות של אחרים ומפרש אותה.
תאוריה זו מתקשרת גם לתאוריית ג'יימס-לאנג' המדברת על היווצרותו של רגש.
על פי תאוריה זו, רגש נוצר עקב תחושות פיזיולוגיות מסוימות ופרשנות שלהן.
ישנם מחקרים שמראים ששינוי פיזי שמדמה הבעת פנים או תנוחת גוף רגשית יכול להגביר את הרגשות המקושרים עם אותן הבעות פנים ותנוחות גוף.
כך, אדם יכול לשמוח בגלל שהוא מחייך, ולא רק לחייך בגלל שהוא שמח.
בניגוד לתפיסה האינטואיטיבית, בני אדם לרוב לא מודעים לרצונות, רגשות, עמדות והמוטיבציות שלהם.
על פי התאוריה, הרבה פעמים אנחנו לא בטוחים מה אנחנו חושבים על נושא מסוים ולכן כאשר אנחנו נשאלים לדעתנו עליו ננסה להיזכר בכל ההיתקלויות שהיו לנו איתו ואיך התנהגנו בהם.
למשל אם ישאלו אדם אם הוא אוהב מאכל או שיר מסוים שאין לו רגש או עמדה חזקים כלפיהם, הוא יחשוב אם יצא לו לשמוע את השיר או לאכול את המאכל.
אם כן, ואף אחד לא הכריח אותו לשמוע את השיר או לאכול את המאכל, ולא היה לו רווח חיצוני מכך, יסיק מכך שהוא מחבב אותו.
לכן, למעשה כאשר אנחנו צריכים לומר מהי עמדתנו, במקום לגשת באופן ישיר לעמדה או לרגש שמקושר עם הנושא, אנחנו נבחן את ההתנהגות שלנו, בדיוק כפי שהיינו בוחנים התנהגות של אדם אחר על מנת להבין את העמדות והמוטיבציות שלו.
מכיוון שהתאוריה גורסת ששינוי בעמדות יכול לנבוע עקב שינוי בהתנהגות, יישום עיקרי של התאוריה סובב סביב שינויי עמדות דרך שינוי בהתנהגות.
לכן, התאוריה מיושמת בתחומי השיווק והשכנוע.
ישנן טכניקות שיווק רבות שעושות שימוש בתאוריה זו, והדוגמה הקלאסית היא טכניקת ה-foot-in-the-door.
ההנחה שעומדת בבסיס טכניקה זו היא שכאשר אדם נענה לבקשה קטנה (למשל מילוי שאלון קצר), סביר יותר שהוא יענה לאחר מכן גם לבקשה משמעותית יותר הקשורה לבקשה המקורית (למשל, קנייה המוצר הקשור).
הרעיון הוא שביצוע הבקשה הקטנה גורם לאדם לחשוב שעמדתו כלפי הנושא היא חיובית, ולכן סביר יותר שימשיך לפעול בהתאם לעמדה החדשה.
שינוי עמדה יכול לקרות באופן זה גם במצבים בינאישיים.
למשל, כאשר אדם עוזר לאחר, הוא יסיק מכך שהוא מחבב אותו, ולכן עמדתו כלפיו תשתפר והוא יהיה מוכן להמשיך לעזור בהמשך.
בנוסף, שינוי בהתנהגות יכול להשפיע גם על רגשות.
לכן, כדי להגביר או לווסת רגשות מסוימים, אנחנו יכולים להשתמש בממצאי התאוריה ולהתחיל משינוי התנהגותי שיוביל לשינוי רגשי.
אפשר לראות את היישום של זה בהרצאה של איימי קאדי, בה היא מדברת על האפשרות לשנות את תנוחת הגוף במטרה לשנות את המצב הפנימי, למשל העלאת ביטחון עצמי.
בהרצאה היא מסבירה על כלים יישומיים שצמחו מתוך מחקרה יחד עם קארני ויאפ שהראה שאימוץ "פוזת כוח" במשך דקה יכולה לגרום לשינויים הורמונליים ורגשיים וכך להשפיע על ביצועים במצבי לחץ כמו ראיון עבודה.
תאוריית התפיסה העצמית הוצעה תחילה כחלופה לתאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי.
המחלוקת בין הגישות נוגעת לשאלה האם השינוי בעמדה נובעת הימצאות במצב מתח לא נעים.
ישנם מחקרים שהראו שאנשים אכן חווים עוררות כאשר התנהגותם אינה עלה בקנה אחד עם העמדה הקודמת שלהם.
בשנת 1969, ווטרמן ערך ניסוי שבו התבקשו המשתתפים לכתוב מאמר הנוגד את דעתם בנושא מסוים.
מיד לאחר מכן הם התבקשו לבצע משימה קלה ומשימה קשה; בהשוואה למשתתפים אשר כתבו מאמרים שתומכים בדעתם האמיתית, הם הצליחו יותר במשימה הקלה ופחות במשימה הקשה.
ממצאים אלו מתיישבים עם תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי ולא עם תאוריית התפיסה העצמית, מכיוון שהם מצביעים על מצב של עוררות גופנית.
בעקבות עדויות אלו ונוספות שהראו שיש קשר בין מתח לבין שינוי עמדות, היה נראה שהדיסוננס הקוגניטיבי הוא ההסבר המדויק יותר למנגנון שעומד מאחורי שינוי עמדות בעקבות התנהגות.
בשנת 1977, פאזיו, זאנה וקופר ערכו ניסוי נוסף שהדגים כי שתי התאוריות - דיסוננס קוגניטיבי ותפיסה עצמית יכולות להתקיים יחד.
כלומר, שני המנגנונים פועלים, אך במקרים שונים.
באופן ספציפי, אפשר לראות שתאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי מסבירה שינויי עמדות במקרים בהם העמדה ברורה וחשובה לאדם, בעוד שתאוריית התפיסה העצמית באה לידי שימוש כאשר העמדה פחות ברורה וחשובה.
מכיוון שחלק ניכר מעמדותיהם של אנשים הן חלשות ועמומות, לתאוריית התפיסה העצמית יש חשיבות גבוהה בפרשנות עמדותיו של האדם, לדוגמה בהערכת תכונות האישיות שלו.
תאוריית ניהול האימה (Terror Management Theory - TMT) היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית העוסקת בהשפעת תודעת המוות על החשיבה ועל ההתנהגות האנושית.
על פי תאוריה זו ישנו קונפליקט פסיכולוגי בסיסי בין הרצון לחיות לבין המודעות לכך שהמוות הוא בלתי נמנע.
הקונפליקט מייצר אימה, שבתורה מנוהלת באמצעות מערכות סמליות כדי להשיג תחושת נצחיות ולאפשר חיים בעלי ערך ומשמעות.
על כן הם זקוקים למבנים תרבותיים שיתנו לחיים טעם ומשמעות.
מתוך תפיסה זו, פותחה תאוריית ניהול האימה שרעיונה המרכזי הוא שחשיבותה הפסיכולוגית של הערכה עצמית היא ביכולתה לתמוך בהכחשה של המוות, על ידי הקניית ערך שאינו בן חלוף לאדם.
ממצאים אמפיריים רבים בתחום זה מלמדים ש:
כאשר מבליטים למשתתפים בניסוי את עובדת היותם בני תמותה, הם נעשים קנאים יותר לערכיהם התרבותיים, מחפשים דרכים להעלות את ערכם העצמי, ומחפשים אחר קשרים קרובים.
איומים על הערך העצמי, השקפות העולם התרבותיות וקשרינו הקרובים יגרמו לנגישות גבוהה יותר של מחשבות הקשורות למוות.
חיזוק הערך העצמי, השקפות העולם התרבותיות וקשרינו הקרובים מפחיתים את החרדה וחרדת המוות שעולות עקב העלאתה של עובדת המוות הבלתי נמנע למודעות.
תאוריית ניהול האימה קנתה לעצמה מקום בפסיכולוגיה, אך היא עדיין שנויה במחלוקת.
אף שהיא מציגה עצמה במידה רבה כנגזרת של הפסיכולוגיה האבולוציונית, יש מהפסיכולוגים האבולוציוניים שרואים את טענותיה כמרחיקות לכת ומציעים להסביר את ממצאיה על ידי סיבות אבולוציוניות פשוטות יותר.
כך נטען שהנטייה להחשיב יותר את התרבות בתנאים שבהם המוות בולט, אינה נובעת דווקא מרצון לחפש נצחיות בתרבות, כפי שטוענת התאוריה, אלא בנטייה להתאחד אל מול סכנה.
תאוריית ניהול האימה נשענת על ההנחה שלבני אדם יש צורך בהערכה עצמית, ומבוססת על עבודותיו של ארנסט בקר, במיוחד ספרו "הכחשת המוות" אשר ראה אור בשנת 1973. בקר הציע שהצורך בהערכה עצמית הוא ייחודי לאדם בגלל יכולתו לתפיסה של סמלים וזמנים, ולרפלקציה עצמית.
אף על פי שתכונות אלה תורמות במידה רבה לאדפטיביות של האדם, הן גם יצרו עבורו בעיות ייחודיות.
ספציפית, בעקבות מודעות זו, מסוגל האדם לתהות על מטרת קיומו, להרהר ביסוד הבלתי נשלט של היקום, ולתפוס כי הקבוע היחיד הוא הביטחון שביום מן הימים חייו יגיעו לסופם – דבר שיכול לקרות בכל רגע ומכל סיבה שהיא.
על פי בקר, למודעות זו יש הפוטנציאל ליצור חרדה משתקת עבור האדם ולכן הוא מוכרח להדחיקה.
על מנת להתמודד עם מציאות מודחקת זו שבעקבות אירועים מסוימים מאיימת לעלות לפני המודעות, האדם פיתח השקפות עולם תרבותיות אשר משרות סדר, משמעות ונצחיות לחווייתו.
התרבויות והשקפות העולם שהן מספקות כוללות תשובות לשאלות קיומיות (כמו איך העולם נברא ומה קורה כאשר מתים), תוך הענקת משמעות, תקווה לאלמותיות (אלמותיות מילולית כמו אמונה בחיים לאחר המוות או אלמותיות סימבולית באמצעות הענקת ערך ומשמעות להיבטים מסוימים של העצמי והתרבות) והנחיות להתנהגות מוערכת ומוסרית.
מבחינה זו, ייחודו של האדם הוא בהיותו יצור תרבותי.
תאוריית ניהול האימה ופסיכולוגיה אבולוציונית
תאוריית ניהול האימה מוצגת בספרות ככזאת שמתיישבת עם עקרונות האבולוציה:
על אף שהניאנדרתלים קברו מתים כבר לפני 100,000 שנים, ייתכן שעשו זאת רק מתוך מטרה להימנע מריחות לא נעימים ומחלות.
אך בתקופה הפלאוליתית העליונה נהגו לקבור את המתים עם קישוטים, חרוזים, אוכל וחפצים נוספים, מה שמצביע על אמונה בחיים שלאחר המוות.
תאוריית ניהול האימה גורסת שעם התפתחות קוגניטיבית מתקדמת שהייתה אדפטיבית עבור אבותינו הקדמונים, התפתחה בנקודה מסוימת גם המודעות לעובדת המוות הבלתי נמנע.
פחדים ספציפיים מאיומים ממשיים שעלולים להזיק לאדם יכולים להיות אדפטיביים, אך לא כך לגבי חרדת מוות כללית, ובמיוחד אם היא מאיימת להפריע בתפקודים אדפטיביים אחרים.
לכן, בני האדם פיתחו מערכת ערכים ואמונות שסיפקו הגנה מפני חרדת המוות.
תאוריית ניהול האימה ספגה גם ביקורות מפי פסיכולוגים אבולוציוניים בנוגע להתאמתה לראייה האבולוציונית המודרנית .
תאוריית ניהול האימה כוללת הסבר על מהותה של הערכה עצמית, מדוע האדם זקוק לה וכיצד הצורך בהערכה עצמית משפיע על התנהגותו החברתית.
על פי התאוריה, ההערכה העצמית היא תחושה ממתנת חרדה הנחוצה לשם ניהול אימת המוות, ועל מנת לתחזק אותה מאמץ האדם השקפות עולם שמתאימות לתרבותו ומקנות לו סדר, משמעות ואלמותיות סמלית או מילולית.[1]
החל מילדות מוקדמת, מתפתחת מודעות עצמית והתפיסה כי יש להיות "ילד טוב" או "ילדה טובה" בעיני הדמות המטפלת על מנת לזכות בחום והגנה.
להיות "ילד רע" או "ילדה רעה" משמע להסתכן בנטישה ולכן במוות.
מכאן, תפיסה עצמית חיובית מקושרת לתחושות של חום וביטחון, ואילו תפיסה עצמית שלילית מקושרת לאימה.
בהמשך ההתפתחות, מתפתחת המודעות למוות ולהיותו בלתי נמנע.
עם מודעות זו, ילדים מבינים כי הוריהם לא תמיד יוכלו להגן עליהם ולכן הם צריכים למצוא מקורות נוספים שיבטיחו חום, הגנה, ומניעה מחרדה ואימה.
התרבות מספקת בסיס כזה בכך שקובעת ערכים, סטנדרטים ותפקידים, השקפות עולם מסוימות ואפשרות לאלמותיות.
הילדים מבינים שבשביל לא לחוש אימה, הם צריכים להאמין שהם בעלי ערך בתוך הקונטקסט התרבותי אליו הם משתייכים.[1]
על פי תאוריית ניהול האימה, הערכה עצמית (self-esteem) היא תחושה ממתנת חרדה שמכילה שני מרכיבים: [1]
אמונת האדם בסיפור תרבותי שמצייר את החיים כבעלי משמעות, חשיבות ונצחיות.
אמונת האדם בהיותו משמעותי ובעל ערך בתוך השקפת עולם תרבותית זו.
לכן, על מנת לשמר את הערכתו העצמית, יעשה פעולות המשמרות את סיפורו התרבותי ופעולות המשמרות את האמונה בערכו בתוך הקונטקסט התרבותי.
כל חוויה שתרמוז על כך שסיפורו התרבותי אינו אבסולוטי, יאיים על ערכו העצמי של האדם ולכן יעורר חרדה.
כאשר איום מסוג זה מתעורר, מנגנוני הגנה יופעלו על מנת לחזק את האמונה בסיפור התרבותי ובערך האישי בקונטקסט זה, על מנת להפחיתו.
ניתן להסתכל על מלחמות בתור ניסיונות להוכיח עליונות ונכונות של השקפת עולם וערכים תרבותיים של קבוצה אחת על אלו של אחרת.
מפתחי התאוריה מציעים כי למרות תרומתם של שיקולים פוליטיים וכלכליים לקונפליקטים, האיום האידאולוגי הוא זה שמנהיגים מתמקדים בו על מנת להניע אנשים להילחם.
חשוב להבין כי הסיפור התרבותי והערכים שמשתקפים ממנו יכולים להתבטא בצורות שונות עבור אנשים שונים.
דוגמאות לפעולות המשמרות את האמונה בערך העצמי בתוך הקונטקסט התרבותי: מילוי תפקיד מצופה, עמידה בסטנדרטים מוסריים של החברה, השגת סטטוס או מעמד מוערך, הזדהות עם גיבורי תרבות וסגידה אליהם.
הסטנדרטים עשויים להשתנות עבור כל אחד ואחת, אך באופן כללי, קבלת אישורים מאחרים השייכים לאותו עולם תרבותי מקלה מאוד על היכולת להאמין בערך העצמי.
כך, קשרים חברתיים, רומנטיים ומשפחתיים מספקים מקור משמעותי לתחושת הערך העצמי.
לדוגמה, הורים יכולים לשאוב ערך עצמי ואף תחושת אלמותיות מקיומם והישגיהם של ילדיהם, בעקבות הידיעה שבזכותם הם קיימים וההכרה בכך שהם נחוצים להישרדותם.
בהמשך המחקר אודות המערכת שממתנת את חרדת המוות הוצע מנגנון הנוסף על העלאת הערכה עצמית ותיקוף השקפות עולם, והוא יצירה ושימור של קשרים קרובים.
בין השאר, במחקריהם נמצא שקשרים קרובים משרתים תפקיד של מיתון חרדת מוות ובולטות מוות גורמת להתגברות המוטיבציה ליצור ולתחזק קשרים קרובים.
נערכו יותר מ-400 מחקרים בתחום תאוריית ניהול האימה במעל ל-15 מדינות שונות.
ניתן לזהות בגוף מחקרי זה מספר השערות מרכזיות: השערת בולטות המוות (MS – Mortality salience hypothesis), השערת נגישות מחשבות מוות (DTA – Death-thought accessibility hypothesis) והשערת ההגנה מחרדה (Anxiety-buffer hypothesis).
ההשערות צומחות מן התאוריה והן קשורות זו לזו, אך מציעות זוויות הסתכלות שונות ומכאן גם מתודולוגיות מחקריות שונות.
עקב כך שהן שונות באופיין ודרך בדיקתן, האישוש שלהן מביא לתמיכה מקיפה ומשמעותית בתאוריה.
על פי השערת בולטות המוות, בהנחה שהערכה עצמית, השקפות עולם תרבותיות וקשרים קרובים משמשים כמנגנונים להכחשת המוות, נצפה שהבלטה של נושא מותם יעלה אצל אנשים את השימוש במערכת ההגנה מחרדת המוות, ולכן יגרום לחשיבה והתנהגות שמכוונת להעלות את הערך העצמי, לחזק את השקפות העולם התרבותיות ולהתקרב אל הקרובים להם.
ישנן דרכים שונות להבליט את נושא המוות עבור המשתתפים בניסויים, למשל על ידי תזכורת פשוטה, בקשה מהמשתתפים לכתוב על המוות של עצמם, או דאגה לכך שיעברו ליד בית קברות בדרך למיקום הניסוי.
בדרך כלל, נושא המוות מובלט אצל קבוצת הניסוי, ואילו קבוצת הביקורת איננה מקבלת תזכורת או מקבלת תזכורת על נושא אחר (למשל כאב שיניים).
בסדרת מחקרים ראשונית, החוקרים רוזנבלאט ושותפים (1989) הראו שבולטות מוות יכולה לגרום לשופטים המתנגדים לזנות לשפוט זונות בחומרה רבה יותר.
בסדרת מחקרים נוספת, הראו גרינברג ושותפים (1990) כיצד בולטות מוות יכולה להשפיע על תגובות לחברי קבוצת הפנים וחברי קבוצות חוץ אשר תומכים או מאיימים על השקפת עולמו של המשתתף.
בניסויים אלו, משתתפים נוצריים היו צריכים להעריך סטודנט שהיה יהודי או נוצרי.
כאשר הסטודנט המוערך היה נוצרי, המשתתפים שעברו מניפולציה של בולטות מוות נתנו הערכות יותר חיוביות ממשתתפים שלא עברו מניפולציה זו, ואילו כאשר הסטודנט היה יהודי, בולטות המוות דווקא גרמה לנתינת הערכות שליליות יותר בקרב המשתתפים בנוצריים.
בניסויים אחרים נמצא שבולטות מוות יכולה להגביר אגרסיביות כלפי אנשים עם השקפות עולם שונות, ואף להגביר תמיכה בשימוש באלימות בסכסוכים פוליטיים.
הפרשנות של תוצאות אלו על פי תאוריית ניהול האימה היא שהמחשבה על מוות הובילה את משתתפי הניסוי לדבוק בהשקפת עולמם כדי למתן את חרדת המוות.
ישנם ממצאים המראים שהמחשבה על מוות מגבירה את השאיפה לחיזוק ההערכה העצמית.
למשל, אצל אנשים שערכם העצמי תלוי בין היתר ביכולות הנהיגה שלהם, בולטות מוות הגבירה לקיחת סיכונים במשימת נהיגה בסימולטור.
אפקט זה לא נראה כאשר המשתתפים קיבלו משוב חיובי על נהיגתם לפני משימת הסימולטור.
ניתן לפרש את התוצאות כך שהעלאת נושא המוות למודעות גרמה להפעלת מערכת הגנה מחרדת מוות הכוללת שאיפה לחיזוק הערך העצמי.
נהגים אשר לקיחת סיכונים בנהיגה היא משמעותית עבור ערכם העצמי לקחו יותר סיכונים ובכך העלו את ערכם העצמי.
משוב חיובי לפני המשימה חיזק את הערך העצמי, ולכן לא הייתה לקיחת סיכונים מוגברת בעת הסימולציה.
לבסוף, הצליחו להראות כי בולטות מוות יכולה להגביר את הרצון בקשרים קרובים בקרב אנשים עם התקשרות בטוחה ורצון ליזום אינטראקציה חברתית.
השערה נחקרת נוספת הצומחת מתוך תאוריית ניהול האימה היא שאיומים על הערך העצמי, השקפות העולם התרבותיות וקשרינו הקרובים יגרמו לנגישות גבוהה יותר של מחשבות הקשורות למוות.
דרך מקובלת לבדוק את הנגישות של מחשבות מוות היא במטלת השלמת מילים, אשר יכולות להיות מושלמות בקלות למילים נייטרליות או למילים שקשורות למוות.
ניתן להשלים ל"קבר" או ל"חבר".
השלמה של יותר מילים באופן הקשור למוות תעיד על נגישות גבוהה יותר למחשבות מוות.
בעת השלמת המילים המשתתפים אינם מודעים לכך שנגישות מחשבות מוות היא נושא הניסוי.
דרך נוספת לבדוק את נגישותן של מחשבות מוות היא על ידי השוואת זמן הזיהוי של מילים הקשורות למוות לזה של מילים נייטרליות.
בסדרת מחקרים, הראו חוקרים שאיום על השקפות עולמו של אדם יכול להגביר נגישות למחשבות הקשורות למוות.
אפקט זה נראה גם כאשר איימו על ערך העצמי של אנשים וכאשר אנשים דמיינו פרידה מאדם קרוב.
אם הערכה עצמית, השקפות עולם תרבותיות וקשרים קרובים מספקים הגנה מפני חרדה, נצפה לראות הפחתה של חרדה וחרדת מוות בפרט כאשר נחזק מבנים פסיכולוגיים אלו.
תמיכה אמפירית ראשונית בהשערה זו ניתנה במחקרם של גרינברג, סלומון ושותפים (1992) אשר העבירו למשתתפים משוב חיובי או נייטרלי על מנת להעלות או לא להשפיע על הערך העצמי.
לאחר מכן הראו למשתתפים סצנות מוות גרפיות מהסרט הדוקומנטרי "פני המוות".
לבסוף מדדו את רמת חרדתם.
משתתפים שצפו בסצנות הקשות הראו רמות גבוהות יותר של חרדה בתנאי שלא העלו להם לפני כן את ערכם העצמי.
כאשר העבירו להם משוב חיובי לפני הצפייה, הצפייה לא גרמה לעליה ברמות החרדה.
במחקר נוסף שנעשה כמה שנים מאוחר יותר, חוקרים הראו שערך עצמי גבוה יכול למתן גם את התגובה ההגנתית שנלווית לחוויית איום על השקפות עולם תרבותיות.
לבסוף, חשיבה על הורה או חבר קרוב הפחיתה את חומרת העונש שבחרו משתתפי ניסוי לתת לאדם שחצה גבול מוסרי אחרי חשיפה למניפולציית בולטות מוות.
כלומר, לא היה צורך בהגנה מחרדה בצורת דבקות בהשקפות עולם תרבותיות כאשר חוזק המבנה הפסיכולוגי של קשרים קרובים.
מחשבות מוות מודעות ולא מודעות
חוקרים מבחינים בין שני סוגי מנגנוני הגנה מפני המודעות למוות: מנגנונים פרוקסימליים ומנגנונים דיסטליים.
מנגנונים פרוקסימליים כוללים ניסיונות ישירים של הוצאת נושא המוות מהמודעות, למשל שימוש בהסחות דעת או התעמתות רציונלית עם הנושא.
הגנות אלו פועלות מיד עם העלאת נושא המוות למודעות.
לעומת זאת, מנגנונים דיסטליים לכאורה נדמים לא קשורים לנושא המוות, והם כוללים את ההגנות שבהן עוסקת תאוריית ניהול האימה (חיזוק הערכה עצמית, דבקות בהשקפות עולם ושמירה על קשרים קרובים).
הגנות אלו פועלות רק לאחר השהייה קצרה (בה מופעלות ההגנות הפרוקסימליות), כאשר נושא המוות לא נמצא יותר במרכז ההתמקדות אך הוא עודנו נגיש ביותר.
לכן, בניסויים אשר בודקים את השפעותיהן של המודעות למוות על מנגנוני הגנה דיסטליים, מקפידים על השהייה או הסחת דעת מסוימת בין המניפולציה לבולטות המוות לבין המדידה הרלוונטית.
מחקרים רבים חקרו את הקשר בין ערך עצמי והתנהגות של לקיחת סיכונים.
באחד מן המחקרים בדקו כיצד נהגים (גברים) צעירים מגיבים לאינפורמציה על סכנת המוות בנהיגה.
נהגים שנחשפו למניפולציית בולטות מוות דירגו גבוה יותר את כוונתם להמשיך לקחת סיכונים בנהיגה ולנהוג במהירות גבוהה, אך רק בקרב אלו שנהיגה מהירה חשובה לערכם העצמי.
ניתן לפרש את התוצאות כך שבולטות המוות העלתה את חרדת המוות למודעות, ולכן מנגנון ההגנה הדיסטלי של חיזוק הערך העצמי נכנס לפעולה.
כך, אצל מי שנהיגה מהירה תורמת לערכו העצמי, הנטייה לנהיגה מהירה התחזקה.
בניסוי אחר נבדקו שינויים בעמדות של מעשנים כלפי עישון אחרי חשיפה לתווית אזהרה שמכילה אזכור ישיר למוות בהשוואה לתווית אזהרה שאינה מכילה אזכור ישיר למוות.
משתתפים שעישון מהווה חלק חשוב מערכם העצמי, דיווחו על הסתכלות חיובית יותר על עישון וכוונה חזקה יותר להמשיך לעשן בעתיד, כאשר התווית שהם נחשפו אליה הייתה קשורה באופן ישיר למוות.
לעומת זאת, כאשר התוויות הכילו מידע מפחיד אך שאינו מכיל אזכור ישיר למוות, מעשנים אלו דיווחו על הסתכלות שלילית יותר על עישון וכוונה חלשה יותר להמשיך לעשן בעתיד.
משתי הדוגמאות הללו ניתן להסיק שבמקרים מסוימים אזהרות לגבי סיכונים הקשורים למוות עלולות לגרום להשפעה הפוכה מהרצויה.
יש לקחת בחשבון את ההשפעה של הערכה עצמית על התנהגויות בריאותיות בתנאים של בולטות מוות בקביעת מדיניות שנועדה להיטיב עם בריאות הציבור.
בעקבות ממצאים מסוג זה, הוצע מודל בריאותי של ניהול האימה (TMHM) העוסק בהשפעתם של מחשבות מוות, מודעות ולא מודעות, על התנהגויות הקשורות לבריאות.
כאשר לאדם מחשבות מודעות על מוות, הוא יקבל החלטות בריאותיות על פי הרלוונטיות שלהן לאיום הבריאותי הספציפי שעומד בפניו, כדי להפחית איום זה ולהוציא מחשבות אלה מהמודעות.
כאשר לאדם מחשבות לא-מודעות על מוות, החלטותיו הבריאותיות ייקבעו בהשפעת הרלוונטיות של ההתנהגות לערך העצמי שלו, ולא בהשפעת הרלוונטיות של ההתנהגות לאיום בריאותי ספציפי כלשהו.
בנוסף, תשפיע הרמה בה ההתנהגויות הבריאותיות מערבות את הגוף הפיזי ונחשבות לחייתיות, ומידת הרגישות האינדיבידואלית לשיקולים אלו.
הכוונה בהתנהגות חייתית בהקשר זה היא כל התנהגות שיכולה להזכיר לאדם שהוא ייצור פיזי בדומה לחיות אחרות (למשל, מסאג' או פעילות פיזית), ולכן צפוי למות.
התנהגויות אלו עומדות בניגוד מוחלט להתנהגויות שמשמשות הגנה סימבולית כנגד חרדת מוות באמצעות מציאת סדר, משמעות וערך בעולם.
ישנן טענות שתאוריית ניהול האימה אינה סבירה כאשר נבחנת תחת ההבנה העכשווית של אבולוציה וברירה טבעית.
1. תאוריית ניהול האימה מניחה כי לבני אדם אינסטינקט הישרדותי כללי והנחה זו איננה מבוססת.
ברירה טבעית מעצבת אצל אורגניזמים אדפטציות שמובילות לשכפול גנטי.
חלק מאדפטציות אלו תומכות בהישרדות הפרט, אך רבות שמות מטרות אחרות מעליה.
בתגובה לטענה זו, חוקרי תאוריית ניהול האימה מסבירים כי הם מסכימים שאין אינסטינקט הישרדותי אחד אלא סדרת אדפטציות שנועדו להביא לשכפול הגנים.
עם זאת, חלק ניכר מהאדפטציות מכוונות להמשך חיים ולהתרבות.
ניתן להסתכל על אדפטציות אלו יחד כאל נטייה לשרוד, החוצה מערכות שונות בפונקציות האדם.