tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנופיות של מוסלמים חמושים בחרבות מתגנבים בלילה לבתיהם של קומוניסטים והורגים משפחות שלמות.
בכפרים בג'אווה המזרחית הציבו כנופיות מוסלמיות את ראשי הקורבנות על מוטות וצעדו איתם בין הכפרים.
ההרג היה בקנה מידה כה גדול, עד כי סילוק הגופות יצר בעיית תברואה קשה במזרח ג'אווה ובצפון סומטרה, שם ריחות הבשר המתפורר נישאים באוויר הלח.
אנשים שביקרו באותם אזורים דיווחו על נהרות ונחלים מלאי גופות."
מקרי הטבח ברחבי אינדונזיה, פרט לג'אווה, נמשכו עד מרץ 1966, אז לא נותרו כמעט חשודים בהשתייכות למפלגה הקומוניסטית.
בג'אווה נותרו כ-80 קומוניסטים שהקימו מיליציה חמושה בהנהגת מבה סורו, ונלחמו בנחישות נגד הצבא, אך בקרב מול צבא אינדונזיה ב-4 במרץ 1967 נהרגו סורו וכל חברי המיליציה.
בכך נהרגו למעשה כמעט כל הקומוניסטים באינדונזיה, ומפלגת PKI חדלה להתקיים.
במהומות נהרגו בין חצי מיליון למיליון בני אדם.
מספר המתים אינו ידוע במדויק, בגלל שבזמן האירועים לא שהו כמעט עיתונאים בינלאומיים באינדונזיה, וכן בגלל שהשלטון הטיל צנזורה כבדה על דיווחי העיתונות.
מקרי הטבח לא נחקרו על ידי גורמים בינלאומיים בגלל שהם התרחשו בשיאה של המלחמה הקרה, בתקופה בה שרר במערב פחד מפני הקומוניזם.
בפברואר 1966, בטרם נשלם הטבח והמשיך להתחולל, אמד צבא אינדונזיה את מספר הנרצחים ב 78,500. במארס 1966 כפה הצבא את הפסקת הטבח, דבר שקודם לכן התיר גם לאזרחים להשתתף בו.
בהקשר הזה בא גם המספר הנמוך ביותר המיוחס למספר הנרצחים הכולל: 80,000.
במשך השנים ניתנו הערכות מגוונות בנוגע למספר ההרוגים.
איש מדעי המדינה בנדיקט אנדרסון היה אחד החוקרים שניסה לאמוד את מניין ההרוגים.
בשנת 1966 הוא העריך שהיו 200,000 הרוגים, אך בשנת 1985 פרסם אומדן מתוקן, לפיו נהרגו בין חצי מיליון למיליון בני אדם.
אומדן זה מקובל על מרבית ההיסטוריונים.
החל משנת 1998 כשהנהיג בחרודין יוסוף חביבי דמוקרטיה, העזו סטודנטים לשאול את השאלה: "למה היה צריך להרוג יותר ממיליון בני אדם?" על פי ההיסטוריונים, נהרגו בין חצי מיליון למיליון בני אדם, אך בראיונות עם קצינים ואזרחים שהשתתפו בטבח נמסרו מספרים גבוהים יותר.
למשל, בשנת 2005 הופקה תוכנית טלוויזיה במלאת 40 שנה לניסיון ההפיכה הכושל, ובה אמר קצין שהשתתף בטבח: "לא מיליון אלא שני מיליון ועשינו עבודה טובה".
אזרח שהתראיין באותה תוכנית תיאר שיטות שבהן השתמשו להרג בני-אדם, ולהערכתו נהרגו בין 2 ל-3 מיליון איש.
מעצרים ומאסרים נמשכו במשך עשר שנים לאחר הטיהור.
על פי דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 1977, כמיליון בני אדם שנחשדו בקומוניזם נעצרו ונכלאו.
האי BURU באיי מאלוקו, הפך למקום מעצר המוני.
על פי הודעת ממשלת אינדונזיה, בין 1981 ל-1990 חיו במדינה בין 1.6 ל-1.8 מיליון איש שהיו עצורים בעבר בגין תמיכה בקומוניזם.
הקומוניסטים שנעצרו נכלאו בבתי כלא ובמחנות ריכוז, שם הם הוחזקו במשך זמן רב בתנאים לא אנושיים, נחקרו בעינויים קשים והועסקו בעבודת כפייה.
רבים לא שרדו את המעצר, ומתו כתוצאה מתת-תזונה או מאלימות.
גברים ונשים כאחד סבלו בתקופת מעצרם ממקרי אונס ואלימות מינית.
חלקם השתחררו רק לאחר כ-30 שנה.
סובאנדריו, שהיה שר החוץ של אינדונזיה בתקופת ה"דמוקרטיה המודרכת", נדון תחלה למות, אבל בגלל פניתה של אליזבת השנייה, שונה עונשו למאסר עולם, הוא שוחרר בשנת 1995, לאחר 29 שנות מאסר.
לאחר ששוחררו ממעצר הם הושמו לעיתים קרובות במעצר בית או נשלחו למושבת עונשין, ונאסר עליהם ועל בני משפחתם להיות עובדי מדינה.
בעיני המערב נתפסו ההרג והטיהורים כניצחון על הקומוניזם בעיצומה של המלחמה הקרה.
ממשלות המערב וחלק גדול מכלי התקשורת העדיפו את סוהארטו ואת "הסדר החדש" על פני ממשלת השמאל של סוקרנו.
דיווחים רבים בתקשורת המערבית מסרו כלשונם את ההודעות של צבא אינדונזיה, שהמעיטו באחריות הצבא למקרי ההרג וטענו שרובם התרחשו כהתפרצויות של "אלימות ספונטנית" מצד האזרחים.
באחד המקורות נכתב שאחרי ההתר הצבאי לטבוח קומוניסטים, וההסבר שהקומוניסטים אינם מאמינים באלהים, שלפו בני ג'אווה את הקריסים המעוקמים שלהם ויצאו לשחוט קומוניסטים.
גינויים נוספים הושמעו על ידי יוגוסלביה, אלבניה וקוריאה הצפונית.
האו"ם נמנע מגינוי מקרי הטבח.
אחד הפוליטיקאים היחידים במערב שגינה אותם היה רוברט קנדי, שאמר: "יצאנו נגד מקרי הטבח הלא-אנושיים שביצעו הנאצים והקומוניסטים.
האם נצא גם נגד הטבח הלא-אנושי באינדונזיה, שבה מעל ל-100,000 קומוניסטים לא היו הרוצחים, אלא הקורבנות?"
ארצות הברית הכחישה כל קשר לאירועים, אך בשנת 2017 נחשפו מסמכים לפיהם היו קשרים עמוקים בין קצינים אנטי-קומוניסטים בצבא אינדונזיה לבין אנשי CIA, שהכשירו מעל ל-1,200 קצינים אינדונזיים, בהם אנשי צבא בכירים, וכן סיפקו לצבא נשק, סיוע כלכלי, ורשימות של אלפי פעילים קומוניסטים.
ב-1990 ראיינה העיתונאית האמריקנית קאת'י קאדאן פקידי ממשל ואנשי CIA לשעבר, ולדבריהם נערכו רשימות של 5,000 פעילי PKI, שהאמריקאים סימנו את האנשים הרשומים בהן כהרוגים או שבויים.
בזמן האירועים, ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה שיתפו פעולה בתעמולה ולוחמה פסיכולוגית נגד אנשי השמאל והמפלגה הקומוניסטית באינדונזיה.
חברי החולייה שניסתה לבצע הפיכה צבאית ב-30 בספטמבר 1965 נתפסו, הועמדו לדין והוצאו להורג.
נשיאותו של סוקרנו, מאז שנואש מן הדמוקרטיה ב־1957 התבססה על עיקרון "נסקום" : "לאומיות, דת, קומוניזם", שניסה ליצר איזון בין הגופים הגדולים שפעלו במדינה: צבא אינדונזיה, המפלגה הקומוניסטית ודת האסלאם.
אירועי הטבח הפרו איזון זה, וחיסלו למעשה את המפלגה הקומוניסטית.
בעקבות האירועים נאלץ סוקרנו להעביר את סמכויותיו לסוהארטו, שהוביל את "הסדר החדש" באינדונזיה, כינוי לשורת שינויים רחבי-היקף שהובילו לשלטון טוטליטרי במדינה.
בשנת 1975 פלש צבא אינדונזיה למזרח טימור, שם בוצע רצח עם באלימות ואכזריות, בדפוס פעולה הדומה לטיהור הקומוניסטים.
בקרב האוכלוסייה נותרו מעטים שתמכו בקומוניזם או היו חברי מפלגה, והם היו נתונים במשך זמן רב במעקב של רשויות הביטחון.
הם נמצאים עד היום ב"רשימה שחורה" ונאסר עליהם לעבוד בשירות המדינה ובשורת מקצועות נוספים.
דיונים על הטבח והאירועים הקשורים בו נחשבים לטאבו בחברה האינדונזית גם בימינו.
גורמים רשמיים מכנים את טיהור הקומוניסטים "אירועי 1965" ומסרבים להתייחס לנושא.
בשנת 1999 ניסה הנשיא עבד א-רחמן וחיד להחזיר לאינדונזיה פעילים קומוניסטים ולהעניק למפלגה לגיטימציה מחודשת, אך ניסיון זה נבלם על ידי המנהיגים המוסלמים ומפקדי הצבא במדינה.
הפרלמנט האינדונזי הקים בשנת 2009 "ועדת אמת ופיוס" כדי לחקור את מקרי ההרג, אך פעילותה הושעתה כעבור זמן קצר, בהוראת בית המשפט העליון של אינדונזיה.
טיהור הקומוניסטים באינדונזיה היווה נקודת מפנה משמעותית במלחמה הקרה.
עם עלייתו לשלטון יישם סוהארטו מדיניות קפיטליסטית במדינה, בהנחייתם של כלכלנים בוגרי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמימונה של קרן פורד.
בנובמבר 2015 נתבעה ממשלת אינדונזיה בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג על ידי פעילי זכויות אדם בגין פשעים נגד האנושות.
ביולי 2016 הקריא אב בית הדין זאק יעקב את ממצאי החקירה, לפיהם אינדונזיה אחראית ישירות לאירועים ואשמה בפשעים נגד האנושות.
בית הדין האשים את סוהארטו בהפצת תעמולה שקרית ועידוד מקרי ההרג, והגיע למסקנה שהטבח "נועד להשמיד חלק מהאוכלוסייה וניתן לסווג אותו כרצח עם." בדו"ח נכללו ממצאים חמורים נוספים, בהם כליאה ושעבוד תושבים במחנות ריכוז, עינויים חסרי רחמים, אלימות מינית שיטתית והיעלמות כפויה.
אינדונזיה דחתה את פסיקת בית הדין, ושר הביטחון האינדונזי אמר כי האירועים "הם לא עניינם, הם לא הממונים עלינו ולאינדונזיה יש מערכת משפטית משלה." לבית הדין הפלילי הבינלאומי אין סמכות משפטית, ופסקי דינו אינם מחייבים.
השפעת האירועים על יחסי אינדונזיה–ישראל
בנובמבר 1966 כתב המוסד דו"ח מיוחד על טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, בו תוארו ההיקף והאכזריות של מעשי הטבח.
על אף זאת, ישראל ראתה באינדונזיה שותפה לגיטימית לקידום מטרות ביטחוניות, כלכליות ופוליטיות.
המוסד ניהל מגעים עם המשטר הצבאי באינדונזיה להקמת פרויקטים מסחריים משותפים בתחומים שונים, כגון שמן, קופרה, נפט גולמי, כותנה ושיווק יהלומים.
חלק מהסחורות הללו הועברו בין המדינות בתיווכן של חברות זרות.
המוסד ארגן ביקורים של משלחות אינדונזיות בישראל, ונציגי המוסד חזרו וביקרו באינדונזיה ונפגשו עם נציגי המשטר הצבאי.
בישיבה של ועדת החוץ והביטחון ב-4 באפריל 1967, כשנה לאחר הטבח, אישר שר החוץ אבא אבן כי מתקיימים מגעים בין המדינות, וכחודש לאחר מכן נחתם הסכם סחר סודי עם צבא אינדונזיה לרכישת ציוד צבאי ומדים מישראל.
במשך שנים רבות הטיהורים של 1965 נחשבו לטאבו בחברה האינדונזית, ובמשך 30 שנות שלטונו של סוהארטו הוטלה צנזורה על כל פרסום בנושא זה.
לאחר מכן פורסמו מעט ספרים וסרטים תיעודיים המתארים את ההתרחשויות ומביאים מדברי הניצולים.
הסרטים התיעודיים "מעשה ההרג" ו"מבט של שתיקה" כוללים ראיונות עם אנשים שהשתתפו במקרי טבח, וכן את סיפורה של משפחה שכולה, שמנסה לרדת לשורש האירועים.
באחת הסצנות בסרט מרואיינים חיילים שהשתתפו במקרי טבח, 50 שנה לאחר האירועים, והם עדיין מתארים בגאווה כיצד עינו ורצחו אנשים שהיו חשודים כקומוניסטים.
חלק קטן מהאירועים מוצג בסרט "שנה בצל הסכנה", משנת 1982. הסרט נאסר להקרנה באינדונזיה עד שנת 2000.
טיגריס בסערה טרופית או מופתע!
הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הצרפתי אנרי רוסו, שנוצר בשנת 1891. היצירה היא ראשונה מבין סדרת ציורים של רוסו המתארים סצנות מתוך חיי הטבע בג'ונגלים.
בציור מתואר טיגריס שעוקב אחר טרפו בעת סערה.
רוסו הגיש את הציור לאקדמיה לציור ופיסול ("Académie de peinture et de sculpture"), אך חברי האקדמיה דחו את בקשתו.
רוסו הגיש לבסוף את היצירה לאגודת האמנים העצמאיים ("Société des Artistes Indépendants") שבה היה ניתן להגיש יצירות ללא תהליך מקדמי של בחינה על ידי חברי ועדה.
היצירה קיבלה ביקורות מעורבות; מבקרי אמנות רבים לעגו על היצירה וכינו אותה ילדותית.
אולם, אמנים כמו פליקס וואלוטון שיבחו את יצירתו של רוסו.
רבים ראו במוטיב הג'ונגל של רוסו השראה מיצירותיו של אז'ן דלקרואה.
באופן מוטעה, נטען כי רוסו שאב את ההשראה לסצנה בציור משירותו הצבאי במקסיקו, אולם האמן למעשה מעולם לא עזב את צרפת, וככל הנראה הוא שאב השראה מז'רדן דה פלאנט, מגזיני טבע וספרים.
יצירות ואמנות על טבע פראי היו מקובלת באותה העת, כגון יצירותו של הפסל עמנואל פרמיי, אולם ציורו של רוסו נדחה על ידי המבקרים בני זמנו מפאת סגנונו של האמן.
הטרף של הטיגריס לא מופיע ביצירה, והמתבונן ביצירה אמור לנחש מהי התוצאה הסופית של מארב זה.
משמו המקורי של היצירה, "מופתע!", ניתן להסיק כי ידו של הטיגריס היא על העליונה.
מאוחר יותר, רוסו הסביר כי הטרף של הטיגריס היו קבוצת חוקרים.
חרף העובדה שיצירתו של רוסו נראית פשוטה, האמן עשה שימוש רב בצללים ובגוונים של הצבע הירוק כדי להדגיש את השפע בג'ונגל.
רוסו עשה גם שימוש בצבע אפור-כסוף כדי ליצור גשם, והוא עשה זאת על ידי ציור קווים אלכסוניים דקים לאורך היצירה בהשפעת ציוריו של ויליאם אדולף בוגרו.
אף על פי שטיגריס בסערה טרופית הביא להכרה מסוימת בפועלו של רוסו, לקח לאמן כשבע שנים לחזור ולצייר סצנת ג'ונגל נוספת.
הביקורות כלפיו השתנו במעט, אולם הוא עדיין העדיף להתמקד במוטיבים אחרים ביצירותיו, ורק לאחר כחמש שנים נוספות הוא הציג יצירת ג'ונגל נוספת.
מלבד טיגריס בסערה טרופית, רוסו עשה שימוש בטיגריס ביצירתיו ארבע פעמים נוספות.
במשך השנים הבאות וגם לאחר מותו של רוסו ב-1910 יצירותיו עדיין היו שנויות במחלוקת, ברם אמנים בני זמנו כמו פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ואנרי דה טולוז-לוטרק כן העריכו את עבודותיו.
בסביבות שנת 1908, רוסו מכר את טיגריס בסערה טרופית ושתי יצירות נוספות לסוחר אומנות תמורת 190 פרנק, מחיר נמוך ממה שהציע תחילה.
בשנת 1972, היצירה נמכרת לגלריה הלאומית שבלונדון בעזרתו של הנדבן וולטר אננברג.
טיגריס טרינילי (שם מדעי: Panthera tigris trinilensis) הוא תת-מין נכחד של טיגריס, שחי לפני 50,000–1.2 מיליון שנים ונמצא ביישוב טירניל בג'אווה, אינדונזיה.
כעת, שרידי הטיגריס מאוחסנים במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בבליידן, הולנד.
למרות שמאובניו נמצאו בג'אווה (שם חי גם טיגריס הג'אווה, שאף הוא נכחד), הטיגריס הטרינילי אינו אב קדמון של טיגריס הג'אווה.
בנוסף, גם הטיגריס הבאלינזי לא קשור קשר הדוק לטיגריס הטרינילי, בגלל הבדלי זמן שונים.
הטיגיריס הטרינילי חי באינדונזיה, במיוחד בג'וואה ובטריניל.
למרות שהטיגריס הטרינילי אינו אב קדמון ישיר של אף אחד מתת-מיני הטיגריס באינדונזיה, ישנם כמה זואולוגים שסבורים כי הטיגריס הטרינילי אכן אב קדמון לכל תת-מיני הטיגריסים באיים.
אולי, משום שבמזרח אסיה נמצאו שרידים של חתולים גדולים מהסוג פנתר.
שרידי הטיגריס הקדומים ביותר בג'אווה תוארכו לפליסטוקן מוקדם (לפני 2 מיליון שנה).
בתקופה זו הטיגריס היה נפוץ ברחבי מזרח אסיה.
עם זאת, ייתכן שבעקבות שינויים אקלימיים ואירועי קרחונים גרמו לשינויים גאוגרפיים חוזרים ונשנים באזור.
מחקר רב נעשה על הטיגריס הטרינילי, אך אין מספיק מידע רחב עליו.
מדענים גילו מאובן שאכן שייך לתת-המין.
עם זאת, היו יותר ספקות לגבי המאובן והאם הוא בכלל של טיגריס טרינילי, עקב גודלו.
כיום, נהוג לחשוב כי הטיגריס הטרינילי היה קטן יותר מטיגריס בנגלי ודמה בגודלו לטיגריס הודו-סיני.
בדרך כלל, תחרות על מזון בין טורפים גדולים יכולה להוות תמריץ מרכזי של הגדלת משקל הגוף, כך שגם משקלו של הטיגריס הטרינילי היה יותר קטן ביחס לטיגריס בנגלי השוקל 200 ק"ג.
טיגריס נגנדונג (שם מדעי: Panthera tigris soloensis) הוא תת-מין נכחד של הטיגריס.
שרידיו נמצאו בסונדאלנד, אינדונזיה והם מתוארכים לפליסטוקן.
שרידיו של טיגריס הנגנדונג נחפרו בעיקר ליד כפר נגנדונג, ומכאן שמו.
עד כה, נמצאו רק 7 שרידים ידועים.
דבר המקשה בלחקור את הטיגריס הנכחד.
השרידים המעטים של טיגריס הנגנדונג מרמזים שהוא היה בגודל של טיגריס בנגלי.
עם זאת, בהתחשב לגודלם של שרידים אחרים, ייתכן שהוא היה גדול יותר מטיגריס מודרני (אפילו מהטיגריס הסיבירי).
זכר גדול יכל לשקול 400 ק"ג, ובמקרה כזה היה גדול מכל טיגריס חי כיום.
בגודלו הוא דמה לאריה האמריקאי ולסמילודון.
דבר ההופך אותו לאחד החתוליים הגדולים ביותר שחיו אי פעם.
בנוסף לשרידי טיגריס הנגנדונג, התגלו שרידים של בעלי חיים נוספים בנגנדונג.
בהם פילאים קדומים (כמו סטגודוניים), תאואים, איילים, טפירים וקרנפים.
בנוסף למאובנים אלה, נמצאו גם שרידים של הומו ארקטוס (מתת-המין הנכחד, Homo erectus soloensis).
טיגריס שוודי (בשוודית: En svensk tiger) הוא כרזה וסלוגן שוודי ידוע, שנוצר על ידי הסופר ברטיל אלמקוויסט ב-1941 בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הנמר היה חלק ממסע ההסברה בשוודיה שנועד למנוע ריגול נאצי או סובייטי תוך שמירה על סודיות.
ברבות השנים, הטיגריס השוודי הפך לדמות המזוהה עם מדיניות הנייטרליות השוודית בתקופת המלחמה, ומצד אחד ניטשו קרבות משפטיים סביב זכויות היוצרים עליו, ומהצד השני הוא הפך לדמות המסמלת שיתוף־פעולה שבשתיקה של שוודיה עם הרייך הגרמני בתקופת השואה, כשהוא מוצג עם סרט זרוע של צלב הקרס ובמועל־יד.
פירוש המילה tiger בשוודית הוא טיגריס, בעל חיים המייצג בתרבויות מסוימות כוח, זריזות ותחכום, ולכן ניתן להבין את השם "טיגריס שוודי" כפשוטו, כלומר משהו מעין "הכוח והתחכום השוודי".
עם זאת, מדובר במשחק מילים: שם הפועל השוודי המקביל, פחות או יותר, ל"לשתוק", הוא att tiga, כך ש- en svensk tiger יכול להתפרש גם כ"השתיקה של שוודיה" במובן של שמירה על סודיות.
טידג'אן קייטה הוא כדורסלן צרפתי-גינאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בהפועל באר שבע.
לאחר ששיחק במחלקות נוער מקומיות, ב-2015 גויס על ידי סקאוט קנדי, ועבר לאקדמיית כדורסל בקוויבק, קנדה.
בקיץ 2017 צורף לסגל טורונטו ראפטורס לטורניר ליגת הקיץ של ה-NBA.
בתום הטורניר הצטרף לפיניקס סאנס לקראת משחקי קדם העונה, אך מיד נשלח לנורת'רן אריזונה סאנס, שלוחתהּ של הסאנס בליגת הפיתוח של ה-NBA.
חוזהו בקבוצה בוטל תחילה בדצמבר 2017, אך הוא הושב לקבוצה זמן קצר לאחר מכן וחוזהו הופסק סופית בפברואר 2018.
בדצמבר 2018 חתם על חוזה לחודש אחד ב-GET Vosges מהליגה הצרפתית השלישית, ובתום החוזה לא המשיך במועדון.
בדצמבר 2019 חתם בקובורג מהליגה הגרמנית השלישית.
עד לתום העונה העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2020 חתם בגואלף נייטהוקס מליגת העל הקנדית, אך בשל מגפת הקורונה הליגה התקיימה במתכונת מקוצרת, וקייטה נחתך מהסגל.
ביולי 2020 חתם בקירכהיים נייטס מהבונדסליגה השנייה.
במהלך העונה הוא העמיד ממוצעים של 3.5 נקודות ו-1.9 ריבאונדים למשחק ב-28 משחקים.
ביולי 2021, קייטה זומן לסגל המורחב של נבחרת גינאה לגביע אפריקה לאומות 2021, ואף שיחק בטורניר, שהתרחש במהלך חודש אוגוסט.
באותו קיץ חתם באיסרלון קנגורוז מהליגה הגרמנית השלישית.
הוא העמיד ממוצעים של 14.8 נקודות, 8.3 ריבאונדים, 1.9 אסיסטים ו-1.6 חסימות למשחק במהלך עונת 2021/2022. בפברואר 2022 הצטרף לניגארה ריברס ליונס מליגת העל הקנדית.
באוגוסט 2022 חתם בהפועל באר שבע.
טיהור בית המקדש הוא נרטיב שמופיע בברית החדשה בכל הבשורות הקאנוניות.
אירוע זה מהווה נושא בולט באמנות נוצרית.
על פי המופיע בבשורות, ישו הגיע עם תלמידיו לירושלים בחג הפסח, והגיעו אל בית המקדש.
כאשר ישו מגיע לשם, הוא מאשים את החלפנים והסוחרים בביזוי בית המקדש והופך את שולחנותיהם.
בבשורות השונות, מתואר האירוע באופן הבא: ישו ביקר בבית המקדש בירושלים, שם מתוארת החצר כמלאה בבעלי חיים, סוחרים ושולחנות חלפני הכספים, שהחליפו את הכסף היווני והרומי בשקלים יהודים ושקל צורי.
ירושלים הייתה עמוסה ביהודים שבאו לפסח, בין כ-300,000 ל-400,000 עולי רגל.
בבשורות על פי יוחנן, בבשורה על פי לוקס, מתואר האירוע בקצרה וכבלתי אלים.
במרקוס י"ב, 40, ולוקס כ', 47, ישו האשים את רשויות בית המקדש בגניבות ומונה אלמנות עניות כקורבנותיהן, וסיפק ראיות לכך במרקוס י"ב:42 ובלוקס כ"א, 2. מוכרי יונים מכרו יונים שהוקרבו על ידי עניים, ובפרט נשים עניות, שכן לא יכלו להרשות לעצמם קורבנות גדולים יותר.
לפי מרקוס י"א: 16, ישו הטיל אמברגו על אנשים הנושאים סחורה כלשהי דרך המקדש, סנקציה שהייתה משבשת את כל המסחר שאירעה בחצר החיצונית של הגויים – שם התבצעה קנייה ומכירה של בעלי חיים.
במתי כ"א: 14–16 נאמר שמנהיגי המקדש תיחקרו את ישו, ושאלו אם הוא מודע לכך שהילדים צועקים "הושענא לבן דוד".
ישו הגיב בשאלה: "האם מעודכם לא קראתם, "מפי עוללים יסדת עז"?" ביטוי זה משלב ביטוי מתהילים ח' פסוק ג', "מפי עוללים וינקים יסדת עז", שלדעת עוקביו של ישו הוא הודאה באלוהות של ישו.
מעשי ישו בבית המקדש מתוארים בתור הסיבה למותו בהמשך.
מוסבר כי החלפנים היו נחוצים לצורך החלפת כספי עולי הרגל למטבע שיוכלו להשתמש בו, וכן סוחרי החיות מכרו חיות לצורך הקרבתן – לפיכך, מוסבר כי ישו לא מחה נגד נוכחותם של החלפנים והסוחרים בבית המקדש, אלא מחה נגד רמאותם ותאוות הבצע שלהם.
חוקרי מקרא רבים טוענים כי ישו הצליח לבצע את הטיהור מבלי שנעצר עקב העובדה שהקהל תמך בו.
האפיפיור פרנציסקוס מסביר כי האירוע לא היה אלים, הוא היווה כמחאה נבואית.
טיה וסלינה () הן צמד מוזיקלי אוסטרי, שנוסד על ידי טאודורה שפיריק וסלינה-מאריה אדבאוור.
הצמד התחרה באירוויזיון 2023 עם השיר "".
שפיריק ואדבאוור נפגשו בשנת 2021, כשנבחנו לתחרות הכישרונות Starmania.
אדבאוור הודחה בשלב חצי הגמר, ואילו שפיריק סיימה את התחרות במקום השני.
הראשונה מביניהן השתתפה ב-2017 בעונה השביעית של "The Voice of Germany", שם זכתה לליוויו של סמו הבר.
ב-31 בינואר 2023 הוכרז על ידי ORF כי הצמד עתיד לייצג את אוסטריה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
שתיהן השתתפו בעברן במספר אירועי קדם של אוסטריה לאירוויזיון: שפיריק ב-2020 עם "Judgment Day" ואדבאוור ב-2019 עם "Behind The Waterfall".
שפיריק אף השתתפה עם שירה גם בקדם הסרבי, לאחר שלא נבחרה על ידי רשות השידור האוסטרית.
היא הגיעה למקום העשירי מתוך שנים-עשר משתתפים.
שירו של הצמד לתחרות, "", יצא לאור ב-8 במרץ.
תאודורה פבלובסקה (בסרבית: Теодора Павловска; נולדה ב-1 במאי 1992), הידועה בשם הבמה טיה דורה (Теја Дора), היא זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית סרבית.
היא ייצגה את סרביה באירוויזיון 2024 עם השיר "Ramonda".
טיה דורה נולדה ב-1 במאי 1992 בבור לאב צייר ומעצב גרפי ולאם סופרת ועיתונאית ביומון הסרבי Večernje novosti .
לאחר שעברה לבלגרד, היא החלה ללמוד בבית ספר למוזיקה, שבאמצעותו קיבלה מלגת לימודים למכללת ברקלי למוזיקה, שבה היא למדה וסיימה ב-2014. לאחר סיום לימודיה, היא עברה לגור בניו יורק, שם עבדה כפזמונאית.
ב-22 במרץ 2023, היא הוציאה את הסינגל "Džanum".
השיר הופיע בסדרת הטלוויזיה Južni vetar: Na granici.
השיר נהיה ויראלי בטיקטוק לאחר שהופיע במחאות שהתקיימו בעקבות פיגוע הירי בבית הספר היסודי ולדיסלב ריבניקר.
הסינגל הגיע למקום הרביעי במצעד היומי של השירים הוויראליים של ספוטיפיי ב-22 במאי, וכן למקומות ה-6 וה-43 בקרואטיה ואוסטריה בהתאמה.
בדצמבר 2023, הוכרז כי היא תתמודד בקדם האירוויזיון של סרביה לאירוויזיון 2024, Pesma za Evroviziju '24, עם השיר "Ramonda".
ב-29 בפברואר, היא הופיעה בחצי גמר השני והגיעה למקום הראשון עם 24 נקודות.
ב-2 במרץ, היא הופיעה בגמר והגיעה למקום הראשון עם 22 נקודות, ולפיכך היא נבחרה לייצג את סרביה באירוויזיון 2024. ב-7 במאי עלתה דורה על בימת חצי הגמר הראשון של האירוויזיון וביצעה את שירה "Ramonda".
לבסוף, הגיעה למקום ה-17 עם 54 נקודות.
אלתיאה רה דוהיניו ג'נאירו , אשר ידועה בעיקר בשם הבמה טיה קררה (Tia Carrere), היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
קררה הייתה גם מתמודדת בעונה השנייה של "רוקדים עם כוכבים" ובעונה החמישית של הסדרה "The Celebrity Apprentice".
בנוסף למשחק, קררה זכתה גם בשני פרסי גראמי.
קררה נולדה ב-1967 בהונולולו שבהוואי.
קררה היא ממוצא פיליפיני, סיני וספרדי.
קררה שאפה להיות זמרת עוד מגיל צעיר.
כאשר הייתה בת 18 מפיק מקומי בחרה ללהק אותה לסרט "Aloha Summer" כאשר הבחין בה כשהיא עושה קניות במכולת בוואיקיקי.
באותה העת החליטה להשתמש בשם הבמה "טיה קררה" כאשר בחרה לשלב את הכינוי אותו העניקה לה אחותה, "טיה", בנוסף לשם המשפחה "קררה" אשר היה מחווה לשחקנית ברברה קררה.
קררה זכתה לפרסום רב כאשר כיכבה בתחילת שנות ה-90 בתפקיד קסנדרה וונג, מושא האהבה של דמותו של מייק מאיירס בסרט הקומדיה המצליח "עולמו של ויין" (1992) ובסרט ההמשך שלו "עולמו של ויין 2" (1993).
בזכות דמותה של קסנדרה, שהייתה זמרת רוק ונגנית גיטרת בס, קררה הצליחה להציג לעולם לא רק את כישורי המשחק שלה, אלא גם את כישרון השירה שלה.
לאורך השנים שיחקה קררה גם בסרטי הפעולה "צמד לעניין" (1991), לצידם של דולף לונדגרן וברנדון לי; "שמש עולה" (1993), לצידם של שון קונרי וווסלי סנייפס; ו"שקרים אמיתיים" (1994), לצידו של ארנולד שוורצנגר, בו גילמה את הפאם פאטאל ג'ונו סקינר.
בין השנים 1999 עד 2002 קררה כיכבה גם בתפקיד הארכאולוגית סידני פוקס בסדרת הטלוויזיה "Relic Hunter".
בשנת 2025 שיחקה בתור מיס קקואה בסרט הלייב-אקשן "לילו & סטיץ'" המבוסס על סרט ההנפשה באותו השם משנת 2002. ב-19 בספטמבר 2025 צפוי לצאת לאור הסרט "Waltzing with Brando" בו היא משתתפת.
אלבום הבכורה של קררה, "Dream", יצא לשווקים ב-1993. לאורך השנים הוציאה לשווקים גם מספר אלבומים של מוזיקה הוואית, וזכתה בפרסי גראמי על אלבומיה "Ikena" (משנת 2009) ו-"Huana Ke Aloha" (משנת 2011).
בשנת 1992 קררה התחתנה עם מפיק הקולנוע אלי סמאהה.
סמאהה וקררה התגרשו בפברואר 2000. ב-30 בנובמבר 2002 נישאה לצלם העיתונות סיימון וואקלין, והזוג הביא לעולם בת.
He Nani (יצא לשווקים ב-2009)
טיה ג'ונס היא אתלטית אמריקאית, בעלת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים, בריצת 100 מטר משוכות.
באליפות ארצות הברית לנערות שנערכה בשנת 2016 היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בהשוואת שיא העולם שנקבע על ידי אליוסקה לופס מקובה בשנת 1987 בתוצאה של 12.84 שניות.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ', פולין ביולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחות ביחד עם טיילור בנט, קיילור הריס וקנדיס היל בתוצאה של 43.69 שניות ומדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.89 שניות.
אלופת עולם לנערות עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטמפרה, פינלנד ביולי 2018 היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.01 שניות, לפני בריטני אנדרסון מג'מייקה (13.01 שניות).
בתחרות שנערכה במיראמאר, פלורידה ב-2 במאי 2025 קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא אישי חדש של 12.19 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים, אחרי מסאי ראסל מארצות הברית שקבעה שיא לאומי חדש של 12.17 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים.
הריצה נערכה ברוח גבית של +2.0 מטר/שנייה.
טיגרן בוריסוביץ' גורגייב היה אמן בינלאומי לקומפוזיציה שחמטית, שופט בין-לאומי של תחרויות שחמט.
נולד ב-1910 למשפחת עורכי דין.
גורגייב האב ביקר במה שנראה כמועדון לאליטה העירונית, "אספת האצולה של קיזליאר".
לא נמצאו ראיות לפעילויות הקשורות לשחמט שם מהתקופה שלפני המהפכה (כלומר, לפני אוקטובר 1917).
לפיכך, דודו של גורגייב הבן הוא שלימד אותו שחמט כשהיה בן שמונה.
אף על פי שטיגרן הובס מיד על ידי הדוד בהתחלה, הוא התקדם במהרה והפך לשווה לו.
לאחר שניצח את הדוד, סדרת הניצחונות הובילה לחשש של הדוד שילעגו לו על כך שהפסיד לילד, והפסיק לשחק שחמט עם טיגרן.
גורגייב האב קנה לבנו ספר שחמט, וטיגרן גם קיבל גישה לטור "ניבה" מאת אז'ן זנוסקו-בורובסקי.
תחרות השחמט במוסקבה בשנת 1925 הובילה לפריחה בשחמט ברוסיה, וגורגייב, שנותר כעת ללא שותפים למשחק, למד את המשחק בהרחבה, וגילה עניין מיוחד בלימודי הסיומים.
בשנת 1927, פרסם ה"איזבסטיה" את אטיוד הראשון שלו, סקיצה של פט עם רגליים רבים שהגבילו את תנועת הכלים, במיוחד המלכה השחורה.
לא לקח הרבה זמן עד שסגנון החיבור השתפר, וכבר בשנה שלאחר מכן, אטיוד של גורגייב, פורסם והפך לזוכה בתחרות.
הופעת הבכורה הבינלאומית שלו הייתה בשנת 1929 ב"לה פאס", עיתון ספרדי.
גורגייב היה מחבר של אטיודים בשחמט – אחת הדמויות הבולטות בשדה זה.
החל לחבר אטיודים כבר בשנת 1927, וב־1928 זכה בשני פרסים ראשונים בתחרויות יצירת אטיודי שחמט.
גורגייב היה פורה בצורה יוצאת דופן וחיבר למעלה מ־500 אטיודים, מעל 80 מהם זכו להכרה בתחרויות, כולל כ־15 פרסים ראשונים או שניים.
בשנת 1969 קיבל דרגת "אמן בינלאומי" בתחום חיבור אטיודים, והפך לשופט בינלאומי באותו תחום כבר בשנת 1956.
פרסם ספר בשם "Избранные этюды" (מבחר אטיודים) בשנת 1959
ספר שכתב טקנצ'נקו בשם "Tigran Gorgiev, Maestro of Practical Studies" מציג 100 אתיודים נבחרים, מתאים גם ללומדים מתחילים.
הספר כולל הסברים ונמצא בשוק.
בשנות ה־60 קיבל תואר ד"ר למדעי הרפואה ועבד כרופא – אפידמיולוג (זיהומים)
טיוואנאקו (Tiahuanaco או Tiwanaku) הוא אתר ארכאולוגי חשוב במערב בוליביה, שבדרום אמריקה.
העיר שימשה בתקופה הפרה־קולומביאנית, במהלך מרבית האלף הראשון לספירה, בתור בירתה של מעצמה אזורית בלתי ידועה שקדמה לאינקה.
חורבות העיר העתיקה נמצאות בגובה 3,845 מ' באזור הרמה הגבוהה המכונה "אלטיפלנו", 15 ק"מ דרומית לאגם טיטיקקה ו־72 ק"מ מערבית ללה פאס בירת בוליביה.
לא ידוע בוודאות מאין לקוח שמה של טיוואנאקו, משום שלא נמצאה שום עדות לקיום כתב כלשהו אצל בוני האתר.
על פי גרסה אחת, מדובר בשם שנתנו למקום בני האינקה, שהקימו את האימפריה שלהם על חורבות התרבות שבנתה את האתר.
אם אמנם כך, אזי פירוש השם בשפת האינקה הוא "מקום החיות".
יש גם שסוברים כי מדובר בשיבוש השם taypiqala (אבן במרכז), כפי שהמקום נקרא באיימרה, שפת העם הילידי המתגורר באזור, שהם אולי צאצאי בוני האתר, אשר האמינו כי המקום נמצא במרכז העולם.
טיוואנאקו התגלתה למערב לראשונה ב־1549. קונקיסטאדור ספרדי בשם גילה שרידים שלה במקרה, כשחיפש אחרי בירת ממלכת האינקה.
על פי הידוע בימינו, החלה העיר להתפתח ככפר קטן, בערך בין 1200 לפנה"ס ל־1500 לפנה"ס.
עם זאת, טוען הארכאולוג האוסטרי ארתור פוזננסקי בספרו "Tihuanacu, the Cradle of American Man" (ארבעה חלקים: שני הראשונים יצאו לאור ב־1945, שנה לפני מותו ואילו שני החלקים האחרונים יצאו רק ב־1957), שזמן הקמתה מוקדם בהרבה.
על פי פוזננסקי, טיוואנאקו הוקמה בשנת 15,000 לפני הספירה.
תושבי המקום התפרנסו תחילה מחקלאות בעל וגידול תפוחי אדמה ודגנים.
באזורים מוגנים יותר הם גידלו גם אפרסק.
המקום התרחב לעיר גדולה בין המאה ה־3 והמאה ה־5 בזכות היכולת לעבד נחושת.
החברה הייתה למעמדית, הופיע מעמד של בעלי מלאכה, והתושבים החלו לבנות מערכות השקיה ולעסוק בחקלאות שלחין.
בסביבות שנת 550 הייתה העיר לבירת מעצמה אזורית בדרום הרי האנדים, והחלו נבנים בה בתים מונומנטאליים.
בנוסף החלו מוקמים סביבה שדות מוגבהים שביניהם תעלות השקיה, ואלה השתרעו על שטח כולל של כ־65 קמ"ר.
העיר חוברה בדרכים אל היישובים השכנים, ונעשה שימוש בלאמות, כבהמות משא לשינוע סחורות.
בשיא פריחתה, במאה ה־8, השתרעה העיר על פני 6 קמ"ר וכללה פירמידות, מקדשים, חצרות שקועות ואזורי מגורים עירוניים.
התגוררו בה בין 70,000 ל־125,000 תושבים, ובתחום השפעתה קמו ערים בנות ומושבות.
בחלק מהתקופה, האימפריה שטיוואנאקו הייתה בירתה, התקיימה במקביל לאימפריית הווארי, שהחלה כמושבה של טיוואנאקו, ואשר שלטה על האזור שבו שוכנת פרו של ימינו.
מאז נטישת טיוואנאקו, הסגנון האמנותי הייחודי לה נעלם.
סגנון זה כלל יכולת בניין מרשימה.
האבנים נחצבו, סותתו, קושטו והותאמו יחד ברמת דיוק ששום תרבות דרום אמריקאית אחרת, כולל האינקה, לא השתוותה אליה.
כלי החרס הצבועים של טיוואנאקו הם בין ההישגים הגדולים ביותר שאליהם הגיעה מי מהתרבויות הפרה קולומביאניות בדרום אמריקה.
הכפר המודרני הנושא את שם האתר הוקם לאחר הכיבוש הספרדי, וחלק ניכר מחומרי הבנייה ששימשו בהקמתו נלקחו מהאתר הארכאולוגי.
חלקים מהכפר אף מכסים את האתר.
הכנסייה נבנתה בין 1580 ל־1612 והיא מן העתיקות בסביבה.
משני צידי הכניסה אליה ניצבים מונוליתים ענקיים לצד פסלי פטרוס ופאולוס הקדושים.
רוב המבנים באתר העתיק לא נשתמרו היטב, בהיותו יעד לביזה ולחפירות שבוצעו על ידי חובבנים במטרה לאתר חפצי ערך, במהלך כל התקופה, החל מנטישת העיר ועד המאה ה־20.
בשנת 2000 הוכרז האתר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
שער השמש – השער במשקל 10 טון הוא מונוליתי, כלומר חצוב מאבן אחת (מסוג אנדזיט), אך שבור במרכזו.
החלק העליון מקושט בגילופים מורכבים הכוללים, דמויות אדם, נשרים וסמלים.
במרכז השער מגולפת דמות "אל השמש" – ויראקוצ'ה, כשקרני אור בוקעות מפניו לכל הכיוונים.
שער השמש עומד כיום בפינה הצפון מערבית של מקדש "קאלאסאסיה" (Kalasasaya).
מקדש "קאלאסאסיה" (Kalasasaya – "מקום האבנים האנכיות"), בנוי כמבצר מוקף חומה שממנה מבצבצים עמודים בגובה 4 מ', כל אחד מהם מגולף בדמויות אנוש.
אורכו 128 מטר ורוחבו 126 מטר, ולפי מיקומו סוברים החוקרים כי שימש כמצפה.
הכניסה אל המבנה היא באמצעות שבע מדרגות בצידו המזרחי, וכאמור, בפינתו הצפון מערבית נמצא שער השמש.
בפינתו הדרום מערבית של המקדש ניצב פסל האליל "פונסה" .
הפוטוני (Putuni) צמוד אל "מקדש קאלאסאסיה", ומכונה גם מקדש הסרקופגים.
הוא מוקף בחומות אבן ורצפותיו היו מכוסות בעבר בפיסות אבן.
"אקפנה" (Akapana) היא פירמידת המדרגות הגדולה ביותר באתר, ובבסיסה היא משתרעת לאורך 194.40 מטר ולרוחב 194 מטר.
במקור היו בה שבע טראסות עשויות אבן כחולה והיא נישאה לגובה של יותר מ־18 מטר.
בראשה הייתה קבועה רחבה שקועה שכל אחת מצלעותיה הייתה באורך 50 מטר, ולצידה הוקם מקדש.
האקפאנה הייתה מוקפת במערכת תעלות ניקוז.
קנטאט הליטה (Kantat Hallita) הוא מבנה באורך 25 מטר וברוחב 14 מטר, המוקף בקירות אבן מצופים באדמה.
אחת האבנים מעוטרת בדמויות מיתולוגיות, חלקן היו עשויות בעבר מזהב.
קירות המקדש התת־קרקעי בחלקו שממדיו הם 26 על 28.47 מטר, עשויים מ־48 עמודים מאבן חול אדומה.
ראשי אבן חרוטים על קירותיו ומסמלים את המנהג להציג לראווה את ראשיהם של אויבים.
פומה פונקו - באתר ממוקמים מספר מבנים
טיהור שפכים הוא תהליך של הוצאת חומרים מזהמים, כימיקלים וחיידקים, המסוכנים לבני אדם, ממי הביוב באמצעות תהליכים פיזיקליים, כימיים וביולוגיים.
כלומר שימוש במגוון טכנולוגיות הכוללות סינון מכני, טיפול ביולוגי אירובי, טיפול ביולוגי אנאירובי כדי לטפל בשפכים ולבסוף הפיכתם למי קולחין, בהם ניתן לבצע שימוש חוזר, לרוב בחקלאות או הזרמה לנחלים מבלי שיגרמו לזיהום.
טיהור שפכים מבוצע באמצעות מכון טיהור שפכים או בריכת חימצון המופרדות משפכים תעשייתיים.
טיפול בשפכים תעשייתיים הוא תהליך מורכב הכולל מגוון רחב של טכנולוגיות שונות המותאמות לפי סוג המזהמים.
מכון טיהור שפכים הוא מתקן המנקז אליו את שפכי הביוב, לשם טיהורם.
המים המטוהרים משמשים בחקלאות או מושבים לנחלים בטבע.
תהליך הטיפול בשפכים במכוני הטיהור האינטנסיביים נחלק לשלושה שלבים עיקריים: טיפול ראשוני, שניוני ושלישוני.
איכות מי הקולחין נקבע על פי מספר השלבים בתהליך הטיהור.
כיום נכנסות לתוקף באירופה תקנות חדשות הדורשות טיפול רביעוני המצריך הפרדה של מיקרו-מזהמים שבדרך כלל מקורם בתרופות אנטיביוטיות והורמונים ששורדים את תהליך הטיפול.
טיפול ראשוני: טיפול מכני הכולל סינון גס של השפכים, שיקוע גרוסת (שיקוע של חלקיקים כבדים) ושיקוע ראשוני הכולל הרחקת חלק מהמוצקים ה"מרחפים" (חלקיקים מוצקים שאינם מומסים במים, אלא "מרחפים" בתוכם.
חלקיקים אלה קטנים במיוחד ומופיעים החל מגודל של 1 מילימיקרון, וגורמים לעכירות המים שלעיתים עשויה להוות סכנה בריאותית או למערכות הובלת המים וההשקיה) והחומר האורגני.
טיפול שניוני: טיפול ביולוגי בו מתבצע תהליך של פירוק החומר האורגני בשפכים, הרחקת המוצקים המרחפים, שיקוע של הבוצה (המכילה בעיקר את החיידקים המפרקים) וחיטוי הקולחין לצורך סילוק מיקרואורגניזמים פתוגנים (מעבירי מחלות).
בתהליך מתקבלים קולחין צלולים בעלי ריכוז חומר אורגני נמוך המתבטא בריכוז צח"ב (צריכת חמצן ביולוגית) הנמוך מ-20 מ"ג/ל' וריכוז מוצקים מרחפים הנמוך מ-30 מ"ג/ל'.
טיפול שלישוני: טיפול שלישוני הוא טיפול נוסף לקולחין המעלה את איכות הקולחין לכזו אשר ניתן להשתמש בקולחין להשקיה בלתי מוגבלת-גידולים חקלאיים למאכל אדם ו/או השקיה מעל אקוויפרים וזאת בלי חשש לבריאות הציבור או זיהום האקוויפר.
טיפול שלישוני יכול לכלול אחד או יותר מהתהליכים הבאים:
סילוק זרחן בתהליך ביולוגי ו/או על ידי כימיקלים.
סינון נוסף של מוצקים מרחפים.
סינון גרביטציוני: החדרה לתת קרקע - סינון הקולחין על ידי החדרה דרך חול שבסופו מתקבלים קולחין באיכות גבוהה מאוד.
תהליך זה דורש משאבי קרקע גדולים (בישראל הדבר נעשה כיום רק במכון הטיהור של גוש דן - השפד"ן).
סינון בלחץ: סינון הקולחין על ידי העברתם במסנני חול סגורים, בשיטה זו אין צורך בשטח גדול וקיימת בקרה טובה יותר על איכות הקולחין.
המחיר הוא בצורך בעבודה עם לחצים גבוהים המסופקים על ידי משאבות - תהליך הדורש אנרגיה.
דוגמה לתהליך כזה בישראל הוא מכון טיהור השפכים בכרמיאל.
מכוני טיהור אינטנסיביים פועלים, בדרך כלל, על בסיס שיטת הבוצה המשופעלת.
בתהליך זה מוזרם אוויר באופן מכני ובכמויות גדולות לאגני איור, בהם מתפתחת אוכלוסיית חיידקים פעילה.
תרכובות אורגניות וחנקניות המצויות בשפכים עוברות פירוק על ידי החיידקים והופכות לביומסה או לגז הנפלט לאטמוספירה.
לאחר זמן שהיה של מספר שעות מוזרמים השפכים המטוהרים מאגני האיוור לאגני שיקוע, בהם מופרדים המוצקים המרחפים (רובם הם תאי חיידקים ותרכובות אורגניות לא מסיסות) ומתקבלים קולחין.
חלק מהבוצה הנוצרת כמשקע מוחזרת בסחרור לאגני האיוור והיתרה מסולקת כבוצה עודפת.
יתרונות השיטה הם צריכה פחותה של שטח וכן בשיטה זו ניתן להפיק קולחין באיכות גבוהה מהמקובל במערכות אקסטנסיביות.
מאידך, חסרונותיה הם רגישות גבוהה לאיכות השפכים, נוכחות חומרים רעילים, ריכוז החומר האורגני וטמפרטורת הסביבה.
עלות הטיפול בשפכים גבוהה יחסית והתהליך מחייב בקרה צמודה והפעלה על ידי כוח אדם מיומן ברמה טכנית גבוהה.
תהליכים אקסטנסיביים כוללים בדרך כלל בריכות ייצוב אנאירוביות (בהן עומק המים גדול יחסית), המשולבות עם בריכות אירוביות רדודות.
בבריכות אלו מתפתחות אצות התורמות חמצן למים ומסייעות בכך לפירוק מיקרוביאלי של המזהמים.
בבריכות בהן מצוי עומס אורגני גבוה או פני שטח קטנים יחסית, יש לעיתים צורך בהוספת איוור מכני לשיפור תהליכי החמצון.
יתרונותיה של שיטה זו הם: כמויות הבוצה הנוצרות קטנות ביותר ומחייבות סילוק רק אחת למספר שנים.
ההפעלה פשוטה ביותר ואינה דורשת כוח אדם מיומן.
עלות הטיפול במכונים מסוג זה אמורה להיות נמוכה באורח משמעותי מזו של מכונים אינטנסיביים.
טיהור בדרך זו רגיש פחות לשינויים בכמות ואיכות השפכים ויעיל יותר בפירוק מזהמים אורגניים יציבים.
חסרונות שיטה זו הם באיכות הקולחין הנמוכה יחסית.
מחקרים שנערכו בישראל בשנים האחרונות הראו כי ניתן להגיע לאיכות קולחין גבוהה מאוד במערכות אקסטנסיביות על ידי שימוש במאגרים מקבילים.
בשיטה זו מוזרמים שפכים לאחר טיפול ראשוני, לסירוגין, למאגרים מקבילים.
השיטה מאפשרת הזרמת שפכים טריים למאגר קולט, בעוד מאגר שני משמש כגוף אגירה ומאפשר זמן שהיה ארוך לקולחין המצויים בו, ללא תוספת שפכים טריים.
ההשקיה נעשית אך ורק בקולחין ששהו במאגר שלושה חודשים לפחות.
לאחר התרוקנות המאגר, מתחילה הזרמת שפכים אליו בעוד המאגר המקביל נסגר לקליטת שפכים טריים וחוזר חלילה.
בריכות חמצון הן מקווי מים מלאכותיים שאליהם מתנקזים שפכים של יישובים קטנים, לשם טיהור שפכים ביתיים.
בבריכות מתבצע סילוק של החומר האורגני שבשפכים באמצעות חמצון ביולוגי.
שיטה זו מתאימה בעיקר ליישובים קטנים ומבודדים, שבהם מאות ספורות של תושבים, ובעבר הייתה השיטה הנפוצה בישראל.
תהליכי הטיהור המתבצעים בבריכות חמצון מתבססים על קשרי גומלין בין אצות ירוקות המבצעות פוטוסינתזה בשכבת המים העליונה, שאליה חודרות קרני השמש, ובכך מעשירות את המים בחמצן, לבין מיקרואורגניזמים המנצלים את החמצן כדי להתקיים ולפרק את החומר האורגני המצוי בשפכים.
כמו כן מתבצעים תהליכים של מינרליזציה וניטרפיקציה שבה הופכת האמוניה לחנקית ולחנקה.
התהליך רגיש לתנאי האקלים, לטמפרטורה, לאורך היום, להיפוך שכבתי של המים וכדומה.
ככל שעומס השפכים על הבריכות גדול יותר, הן הופכות למטרד בגלל היחס בין קצב ייצור החמצן הנגרם על ידי השמש והאצות (פוטוסינתזה), לדרישת החמצן הנגרמת על ידי כמות השפכים.
המים בבריכת חמצון הם סביבה עוינת לבעלי חיים.
הכמויות הגדולות של חומרי מזון גורמות להתפתחות יתרה של אצות בבריכה.
האצות מבצעות הטמעה בנוכחות אור יום ונשימה בלילה, ויוצרות מחזוריות יום-לילה בבריכה.
במשך היום ה-pH וריכוז החמצן עולים.
ערך ההגבה הגבוה גורם לעליית ריכוז האמוניה לעומת יון האמון.
במשך הלילה, לעומת זאת, יש ירידה בערך ההגבה וברמת החמצן המומס עד מתחת ל־ppm 0.1. בעלי חיים שמסוגלים לחיות בבריכות חמצון צריכים להתמודד עם ריכוזי אמוניה גבוהים ביום ועקת חמצן במשך הלילה.
כל זאת בנוסף לריכוזי ניטריטים, דטרגנים ומזהמים אחרים.
ברם, ישנם בעלי חיים שמעדיפים התפתחות במים מזוהמים בחומר אורגני.
כאלה הם למשל יתושי כולכית מצויה טרדנית, ואכן, בעיית היתושים הללו קיימת בכל אגני החמצון, תעלות הביוב והנחלים המזוהמים שבהם מוזרמים שפכים, שכן אלו מהווים מוקדי דגירה עיקריים של היתושים.
במקווי מים בלתי מזוהמים מתפתחת אוכלוסייה של אויבים טבעיים לזחלי יתושים כמו דגים, זחלי חיפושית המים, זחלי שפיריות וראשנים.
במקווי מים כאלה מתפתחים בדרך כלל מעט מאוד זחלי יתושים או שהם נעדרים כליל.
אולם, בניגוד לטורפיהם, מסוגלים הזחלים של יתושי כולכית מצויה טרדנית, להתקיים בסביבה העוינת מאוד של חלק ממקווי המים המלאכותיים, משום שטווח התנאים לקיומם של הזחלים רחב בהרבה מן הטווח הצר שבו מתקיימים אויביהם.
התפתחות הזחלים מתרחשת במים מתוקים או מליחים, בטווחי חומציות וטמפרטורה רחבים ובמים שבהם העומס האורגני גבוה וריכוז החמצן נמוך.
בנוסף להיעדר כמעט מוחלט של אויבים, מצויות במי בריכות החמצון תרכובות של זרחן ושל חנקן בריכוזים גבוהים, המדשנות את גדות הבריכות וגורמות להתפתחות צמחייה עשירה על שפת המים, שהיא חביבה על יתושים אלה.
גם הזרימה האיטית בבריכות ופני המים השקטים הם גורמים ההופכים את בריכות החמצון לבתי גידול אידיאליים לזחלי יתושים.
הדרך הנפוצה למניעת התפתחות יתושים בבריכות חמצון מבוססת על עיקור צמחיית הגדות באמצעות קוטלי צמחייה כימיים, ריסוס רצועת המים הקרובה לגדות בקוטלי חרקים כימיים ויציקת חומרים שמנוניים למים בצמוד לגדות.
לשיטה זו מספר חסרונות :
הכנסת כימיקלים לבריכה מפרה את שיווי המשקל הביוכימי במים ומפריעה לתהליכי החמצון.
השימוש הנרחב בפיזור רעלים כימיים מביא לזיהום סביבתי ולפגיעה משנית באורגניזמים שונים שאינם מטרת ההדברה.
חומרים אלה מצטברים בגופם של האורגניזמים, עוברים בשרשראות המזון וכך פוגעים, בסופו של דבר, במארג כולו.
עלותם הגבוהה של חומרי ההדברה והצורך המתמיד בהעלאת הריכוזים שבשימוש ובפיתוח חומרים אלטרנטיביים – כנגד התפתחות התנגודת המהירה של הזחלים, הנעשים עמידים לרעלים השונים בתהליך הברירה הטבעית - אשר מייקרים עוד יותר את השימוש בהם.
שיטת מרבדי קנה (נקראת בדרך כלל אחו לח או אגנים ירוקים) היא שיטה טבעית ואקולוגית לטיהור מי שופכין, המחקה את מנגנוניו הטבעיים של הטבע בטיהור מי ביצות.
מי השופכין מוזרמים לאגם מלאכותי האוגר את המים לפרקי זמן ארוכים.
צמחי מים וצמחי גדה שונים נשתלים סביב האגם ומטהרים את המים באופן טבעי.
מרבית הגידולים הם גידולי קנה מסוגים שונים ומכאן נגזר שמה של השיטה.
השיטה פועלת בכל רחבי העולם ובישראל נעשה בה שימוש בנאות סמדר ובקיבוץ להב וכן מתוכנן אגם נוסף בערד שמטרתו לטהר את 400 אלף הקוב המוזרמים מדי שנה על ידי מפעל מגבות שבעיר.
טיווח הוא תהליך הכוונתו של תותח כך שהפגזים הנורים ממנו יפגעו במטרה.
מסלול תעופתו של הפגז מושפע מגורמים רבים, בהם:
גאוגרפיים (מיקומן היחסי של העמדות והמטרות וכן הפרשי הגובה בין העמדה לבין המטרה)
סיבוב כדור הארץ סביב צירו (היוצר כוח מדומה הפועל על הפגז והמכונה כוח קוריוליס)
סיבוב הפגז בזמן מעופו סביב צירו כתוצאה מחירוק הקנה היורה (השפעת כוח מגנוס)
גורמים מטאורולוגיים (טמפרטורה, לחות, לחץ ברומטרי וכן כיוון ועוצמת הרוח בשכבות האטמוספיריות השונות)
מהירות הלוע (מושפעת בעיקר מאורך הקנה היורה, כמות המטען ההודף וממאפייני חומר הנפץ ההודף כגון מהירות הבעירה שלו)
גורמים בליסטיים כגון המבנה האווירודינמי של הפגז.
בעת חישוב נתוני הירי, נעשה ניסיון להתחשב בכמה שיותר מהגורמים ומההשפעות הנ"ל, כדי לנסות ולצפות מראש את נקודת הפגיעה המדויקת של הפגז.
למרות זאת, בשל ריבוי הגורמים המשפיעים והקושי למדוד אותם במדויק, פגיעת הפגז סטטיסטית ובעלת ממד אקראי ולכן פגיעה ישירה במטרה אך ורק על סמך החישובים הנ"ל אינה סבירה.
לשם כך משמש הטיווח, שבו מתבצעים תיקונים בירי על-פי נקודת הפגיעה של הפגז בפועל, עד להשגת פגיעה מדויקת במטרה.
תהליך הטיווח מתחיל בחישוב נקודת הפגיעה הצפויה, על סמך הנתונים הידועים.
על בסיס חישוב זה נורה פגז אחד.
מיקום נפילת הפגז בפועל נמדד, ועל פי מרחקו מהמטרה מחושב התיקון הדרוש בירי.
התיקון הדרוש מתבצע ופגז נוסף נורה בהתאם לו.
כתוצאה מהתיקון שבוצע, הפגז צפוי ליפול קרוב יותר למטרה ועקב זאת להניב תיקון דרוש נוסף, קטן יותר.
התהליך חוזר על עצמו, ופגיעות הפגזים הולכות ומתקרבות למטרה, עד שמושגת פגיעה קרובה למטרה במידה מספקת.
עם סיום תהליך הטיווח נאמר שהתותח "מטווח למטרה" ויכול להתחיל בירי סדור למטרה.
גם עם תום תהליך הטיווח ובזמן הירי הסדור, עדיין קיים ממד אקראי של פיזור נקודות הנפילה של הפגזים בקרבת המטרה, כך שהפגזים אינם פוגעים בהכרח במדויק במטרה אלא בקרבתה.
פיזור אקראי זה, צפוי ומקובל וכל עוד איננו חורג מהטווח המקובל על היורה הוא איננו מביא לתהליך טיווח חדש.
תהליך הטיווח בקני ארטילריה כבדים, כדוגמת תותחים מתנייעים בצה"ל, מורכב בדרך כלל מירי של שלושה פגזים, (אם כי קיים גם טיווח באמצעות פגז בודד), הנצפים על ידי גורם מתצפת - תצפיתן או מכ"ם טיווח (יבוצע בדרך כלל על ידי קש"א או קצין אחר המוסמך לכך, בכוח התוקף).
מקום נפילתם הממוצע של שלושת הפגזים מועבר (ברמת דיוק משתנה, בהתאם לאמצעים המצויים בידי הגורם המתצפת) אל היחידה היורה.
ביחידה היורה מבצעים תיקון וקטורי (כלומר, תיקון בגודל ובכיוון) לנתוני הירי, כגודל הפער בין מקום נפילתם הממוצע של שלושת פגזי הטיווח לבין מקומה של המטרה.
את התיקון הווקטורי (בניגוד לתיקון שהופק על ידי טיווח אומדנה) ניתן לשלוח, תחת מגבלות, לתותחים אחרים בגזרה והוא ישמש לחישוב נתוני ירי מדויקים יותר עבורם.
טיוהר הוא כינויו של משה קסטיאל (נולד ב-1968) - מורה רוחני, תקליטן ומפתח שיטות מדיטציה.
נולד בישראל ברמת השרון ושירת בצה"ל במסגרת חטיבת גולני.
לאחר שירותו הצבאי טייל מספר שנים במזרח הרחוק וזכה להצלחה כתקליטן מסיבות טראנס בגואה שבהודו.
הוא החל ללמוד תורות רוחניות והושפע רבות מהתאולוגיה ושיטות המדיטציה של אושו.
בשלהי 1996 החל להתגבש סביב טיוהר גרעין של חניכים, ובשנת 2000 הקים בחופי קוסטה ריקה מרכז רוחני בשם "פאצ'ה מאמה".
בתקופה זו זכה טיוהר לפרסום בתקשורת הישראלית כשנודע כמורו הרוחני של שחקן הכדורסל דורון שפר.
כיום הוא ממשיך להופיע ברחבי העולם כתקליטן וכמורה רוחני המעביר סאט-סאנגים (מפגשים רוחניים), ומנהיג את קהילתו בקוסטה ריקה.
טיויאמוניט הוא מינרל רדיואקטיבי נדיר המכיל סידן, ונדיום ואורניום.
צבע הטיויאמוניט צהוב ירקרק, והוא המצוי בעיקר באבן חול ובסלעי פוספטים.
הטיויאמוניט קרוי על שם המקום בו זוהה לראשונה, טיויה מויון (Tyuya Muyun) באוזבקיסטן.
הטיויאמוניט דומה מאוד למינרל קרנוטיט.
המבנה הכימי של שני המינרלים זהה כאשר בקרנוטיט מחליף אשלגן את הסידן ויש בו מעט פחות מים.
שני המינרלים נוצרים מהתפרקות של מינרלי אורניום בסביבה צחיחה והתגבשות בסלעי משקע, כשהם מתפזרים באבן החול או מתרכזים סביב לגזעי עצים מאובנים.
מלבד אוזבקיסטן ניתן למצוא טיויאמוניט במדינות ויומינג, קולורדו, אריזונה, נבדה, יוטה, ניו מקסיקו וטקסס בארצות הברית.
השימוש העיקרי בטיויאמוניט הוא לשם הפקת אורניום.
טיוואן היא מסעדה בפריז, שנוסדה ב-1946 בידי אנדרה ורינה.
המסעדה נקראה כמחווה לגיום טירל, שכונה "טיוואן", טבח בן המאה ה-14 שידוע שכתב את ספר הבישול הראשון בצרפתית – Le Viandier, בהזמנתו של שארל החמישי, מלך צרפת.
אנדרה ורינה, מייסד מסעדת טייוואן היה מהנדס ששאף לעסוק ביין ובאוכל.
הוא חי בסן קוונטין ופתח במקום מלון ומסעדה, כעבור שנה מיום פתיחתה זכתה המסעדה בכוכב במדריך מישלן האדום.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1939, הפקיד אנדרה את בנו, ז'אן קלוד בידי סבתו, והתגייס לצבא צרפת ואחר-כך לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בתום המלחמה, מששב לסן קוונטין, מצא את האוברז' המשפחתי הרוס, הוא מכר את מה שנותר מרכושו, עבר לפריז וייסד את טיוואן ב-1946, ברחוב סן-ז'ורז', ברובע ה-9 של פריז, השף באותה עת היה פול קונייה.
אנדרה השיב לעצמו את כוכב הראשון במישלן ב-1948. המסעדה עברה ב-1950 למעון גדול ומפואר של Duc de Morny שנבנה ב-1852, שהיה בית פרטי ואחרי כן משכנה של שגרירות פרגוואי.
כיום המסעדה נמצאת ברחוב לאמנה 15, ברובע ה-8 של פריז.
מסעדת טיוואן קיבלה את הכוכב השני במישלן ב-1954 כשהשף היה לוסיאן לאה (Lucien Leheu).
ז'אן-קלוד ורינה, בנו של המייסד, נולד ב-1936, בהיותו בן שנה מתה עליו אמו, למרות שגדל באווירת גורמה, הוא גילה עניין מועט במסעדנות.
הוא סיים את חוק לימודיו ב-lycee ב-1954 ולמד מנהל עסקים ומשפטים בפריז.
ב-1959 התגייס לכוח בינלאומי שהוצב בברזיל ומששב לצרפת התגייס לצבא ולקח חלק בשנותיה האחרונות של צרפת באלג'יר, הוא תכנן לעסוק בפרסום בברזיל, אולם אחד מחבריו של אביו הניא אותו מכך ושכנעו ללכת לעבוד במסעדת טייוואן.
הוא החל לעבוד במסעדה ב-1962. במהלך העשור הבא הכשיר אנדרה את בנו ז'אן קלוד על מנת שיירש אותו ובתקופה זו לבלב עניינו במסעדנות.
הוא נישא ל-Sabine Delame-Lelievre ונולדו להם שני ילדים: בת, ולרי ובן, צ'ארלס-אדוארד, שמת בהיותו בן חמש.
ב-1972 אנדרה פרש וז'אן-קלוד החליף אותו.
מדריך מישלן העניק למסעדה שלושה כוכבים, הדירוג המקסימלי שלו, בשנת 1973, השף היה אז קלוד דלין.
השף פיליפ לז'אנדר החל לעבוד ב-1991. לז'אנדר המציא תבשילים חדשים וחילוקי דעות יצירתיים עם ורינה גרמו לפרישתו ב-1999. מישל דל בורגו נהיה השף בשנת והוא הפך את מטבחה של טייוואן, שתמיד היה צפוני והתבסס על שמנת וחמאה, לדרומי יותר.
ז'אן קלוד ורינה היה מזוהה יותר מכל עם טייוואן, הוא היה עובד בה מ-8 בבוקר עד חצות, חמישה ימים בשבוע, ולפעמים בימים החופשיים.
הוא היה מומחה לאוכל ומהמומחים הגדולים בצרפת ליין והשתתף גם בשיפוט של פריז ב-1976. פטרישיה וולס כתבה על טייוואן ב-1984: "אם טייוואן לא הייתה קיימת, היה צריך להמציא אותה.
זהו עמוד התווך של המטבח הצרפתי, האידיאל של מה שניתן וצריך לעשות בניהול מסעדה, תוך התייחסות לכל אורח בכבוד ובהערכה."
ולרי ורינה החלה לעבוד בטיוואן ב-1987. באותה שנה נפתחה חנות היין Les Caves Taillevent ברחוב 199, faubourg Saint-Honoré, פריז אותה ניהלה ולרי.
המסעדה פתחה מסעדה נוספת ב-2001 בשם L'Angle du Faubourg ברחוב 195 faubourg Saint-Honoré, פריז; זהו ביסטרו צרפתי מודרני.
מישל דל בורגו עזב את מטבחה של טיוואן כדי לנהל את L'Angle du Faubourg, השף שבא במקומו היה אלן סוליוור, שהפך את המטבח לדרומי וקל עוד יותר.
שף הקינוחים היה אלן קונט.
ז'אן-קלוד ורינה עיצב את המסעדה ב-2004 באמנות מודרנית והקנה לה סגנון צעיר יותר וב-2005 נפתח סניף של חנות היין במארונואוצ'י, טוקיו, יפן.
ז'אן-קלוד ורינה השיק בלוג ביוני 2006 ובו פרסם מדי יום הגיגים על אוכל ויין.
באותה שנה, חנות היין Les Caves Taillevent נפתחה בפרנטאן הוסמאן, פריז.
ורינה היה שותף עם ז'ואל רובישון במסעדת "טייוואן-רובישון" ביפן, עד לשנת 2006.
אחרי ששף הקינוחים אלן קונט עזב את המסעדה, ארנו וודונו נהיה שף הקינוחים החדש.
ב-21 בפברואר 2007, הודיע ז'אן-קלוד ורינה בבלוג שלו על אובדן הכוכב השלישי ולצד זה תמונה של צמיג מפונצ'ר (מישלן היא חברת צמיגים), על כך נמסר גם בעיתון International Herald Tribune (המסעדה מחזיקה ברציפות מאז ועד שנת 2011 בשני כוכבים).
ב-7 בינואר 2008 הלך ז'אן-קלוד ורינה לעולמו מסרטן ריאות, הוא היה בן 71 שנה במותו.
במרתפה של מסעדת טייוואן 300,000 בקבוקי יין והוא ממרתפי היין של המסעדות העשירים בתבל.
רשימת השפים של מסעדת טייוואן
טיהור מים הוא תהליך של הסרת חומרים, כימיקלים ומזהמים בלתי רצויים מהמים.
מטרת הטיהור היא להפיק מים המתאימים למטרה מסוימת.
רוב טיהור המים נעשה לשם צריכה אנושית (מי שתייה), אך הוא יכול להעשות גם לשם מטרות נוספות, כגון לרפואה, רוקחות, חקלאות ותעשייה.
השיטות לטיהור המים יכולות להיות פיזיות, כגון סינון או שיקוע, ביולוגיות ווכימיות, כמו הוספת כלור למים, ושימוש בקרינה אלקטרומגנטית בעזרת נורות על-סגול.
תהליך הטיהור יכול להפחית את ריכוזם של חומרים ומזהמים, הכוללים חלקיקים מומסים שונים, טפילים, חיידקים, אצות, נגיפים, ופטריות.
תקן האיכות למי השתייה נקבע על ידי הממשלה לפי סטנדרטים בינלאומיים.
התקן כולל בדרך כלל ריכוזי מינימום ומקסימום למזהמים לפי השימוש שיעשה במים.
בלתי אפשרי להבחין בעין באיכותם של המים.
פעולות פשוטות כגון הרתחה או סינון ביתי במסנן פחם פעיל אינן אפקטיביות כלפי כל סוגי המזהמים שיכולים להיות במים ממקור לא ידוע.
אפילו מי מעיינות טבעיים, שנחשבו לבטיחותיים לכל שימוש במאה ה-19, צריכים להיבדק על מנת לבדוק באיזה טיפול יש צורך.
למרות המחיר היקר, אנליזה כימית היא הדרך היחידה לקבוע מהן השיטות הנחוצות לטיהור המים.
על פי דו"ח משנת 2007 של ארגון הבריאות העולמי, ל-1.1 מיליארד אנשים בעולם אין גישה למי שתייה ראויים, ו-88% מתוך 4 מיליארד מקרי השלשול בכל שנה מיוחסים למים שאינם בטוחים ותנאים סניטריים והיגיינים לקויים.
בכל שנה מתים כ-1.8 מיליון אנשים ממקרים כאלה.
לכן, הורדת מספר מקרי המוות ממחלות שמועברות על ידי מים לא ראויים הוא יעד מרכזי לשיפור בריאות הציבור במדינות מתפתחות.
מי תהום: מקורם של מים הנשאבים מהאדמה ממעיינות, קידוחים או בארות מגוון, החל במי גשמים מתחדשים וכלה במים לכודים בני מאות אלפי שנים.
שכבות קרקע וסלעים מסננים באופן טבעי את מי התהום, ולכן הם צלולים מאוד.
מי תהום בדרך כלל הם נקיים ברמה בקטריאלית גבוהה מאוד, כלומר הם כמעט ואינם מכילים חיידקים, אך הם עשירים במוצקים מומסים, כגון קרבונטים וסולפטים של סידן ומגנזיום.
יונים אחרים עשויים להופיע כגון כלורידים וביקרבונטים, תלוי בשכבת הקרקע בהן מצויים המים.
ייתכן כי יהיה צורך להקטין את כמות הברזל והמנגן במים אלה על מנת להפוך אותם לשימושיים לשתייה, בישול וכביסה.
ייתכן כי ידרש גם צורך בחיטוי.
אגמים ומקורות ברמה: ממוקמים בדרך כלל על מקורות נהרות.
רמות החיידקים בהם בדרך כלל נמוכות, אך קיימים חיידקים, חד-תאיים ואצות.
אם האגם בקרבת יער או כבול, חומצה הומית תעניק את צבעה למים.
לחלק מהמקורות יהיה pH נמוך הדורש התאמה.
נהרות ותעלות ומקורות בשפלה: יכילו רמות חיידקים משמעותיות, ולעיתים אצות, מוצקים ומגוון של מומסים.
התפלת מי ים: נעשית על ידי זיקוק או אוסמוזה הפוכה.
התהליכים שלהלן הם הנפוצים במתקני טיהור המים.
בחלקם לא יהיה צורך, תלוי באיכות המים.
ישנן שיטות רבות נוספות והבחירה תעשה לפי יעוד המים והעלות.
שאיבה – המים צריכים להשאב מן המקור או להיות מובלים בצינורות או מכלים.
כדי להימנע מהוספת מזהמים, על התשתית להיות בנויה מחומרים מתאימים על מנת שלא יתרחש זיהום מקרי.
סינון גס – השלב הראשון בטיהור המים היא להסיר פסולת ועצמים גדולים כגון ענפים, עלים וזבל העלולים להפריע לשלבי הטיהור הבאים.
רוב מי התהום אינם זקוקים לשלב זה.
אחסון – מי נהרות צריכים להתאחסן במקורות מים לתקופה של בין כמה ימים לחודשים, על מנת לאפשר לתהליכי טיהור ביולוגים טבעיים להתרחש.
מאגרים אלה גם מספקים לתקופות קצרות של בצורת, ולאפשר לאספקת המים להישאר גם אם יש זיהום במקור.
הכנה לריכוך – מים עשירים במלחים קשים, מטופלים עם סודה לשתייה (נתרן פחמתי) על מנת לשקע סידן פחמתי.
הכנה לכלורינציה (חיטוי בכלור) – במתקנים רבים מוסיפים כלור למים הנכנסים על מנת למזער התפתחות אורגניזמים בצינורות ובמכלים.
בגלל ההשפעה האפשרית השלילית על איכות המים, תהליך זה הופסק בחלק מהמקומות.
רמת ה-pH של מים מזוקקים היא 7 (לא חומצי ולא בסיסי), ולמי ים ממוצע של 8.3 (בסיסיים מעט).
אם המים חומציים, ניתן להוסיף להם סיד, נתרן פחמתי, או נתרן הידרוקסידי על מנת להעלות את ה-pH.
חומצות כמו חומצה מלחית או חומצה גופרתית יוכנסו למים בסיסיים בנסיבות מסוימות על מנת להוריד את ה-pH.
מים עם pH נמוך עשויים למוסס מתכות כבדות כמו עופרת מן הצינורות ולכן נוטים להשאיר את המים בסיסיים מעט.
הפתתה (מלשון פתית) היא תהליך הפיכת המים לצלולים, כלומר הסרת עכירות וצבע.
המים מעורבבים באיטיות ליצירת מגע בין החלקיקים והתגבשותם לפתית גדול יותר.
ניתן להשתמש בברזל (III) הידרוקסידי, אלומיניום הידרוקסידי או ב־PolyDADMAC.
מים שעברו את אגן ההפתתה נכנסים לאגן השיקוע.
זהו מכל גדול בו זרימה איטית, המאפשר לפתיתים לשקוע לתחתית.
הזרימה מן האגן היא מעל סכר כך שרק השכבה העליונה עוברת.
הזמן המינימלי למים באגן השיקוע הוא בדרך כלל 4 שעות.
השכבה שנוצרת בתחתית היא משמעותית ומהווה בדרך כלל בנפח 3%-5% מנפח המכל, ולכן יש להסירה.
המים עוברים דרך מסנן נוסף להסרת הפתיתים שלא שקעו.
שלב זה נעשה בדרך כלל בעזרת מסנן חול, בעל שכבה של פחם פעיל.
אחר כך נעשה סינון בעזרת ממברנה.
לצורך הסרת יונים מן המים משתמשים בחילוף יונים וממברנה חדירה למחצה.
המים צריכים לעבור חיטוי על מנת להוציא מהם גורמי מחלות.
החיטוי נעשה גם על ידי סינון וגם על ידי הוספת חומרי חיטוי למים בשלב האחרון בטיהור מי שתייה.
גורמי מחלות כאלה כוללים נגיפים, חיידקים (למשל שיגלה ו-Escherichia coli), ופרוטיסטים (טפילים) כגון Giardia lamblia.
השיטה הנפוצה ביותר לחיטוי היא באמצעות כלור או תרכובות שלו.
כלור הוא מחמצן חזק ההורג במהירות מיקרואורגניזמים רבים.
מכיוון שכלור הוא גז רעיל, קיימת סכנה בשימוש בו.
אף על פי שכלור יעיל כנגד חיידקים, הוא אינו יעיל כנגד טפילים היוצרים ציסטות במים.
אוזון הוא מולקולה בלתי יציבה המוותרת בקלות על אטום חמצן אחד ובכך מייצרת מחמצן חזק הרעיל לרוב האורגנימים החיים במים.
חיטוי באמצעי זה נמצא בשימוש נרחב בעיקר באירופה.
חיטוי זה יעיל גם כנגד טפילים היוצרים ציסטות, וכמעט נגד כל גורמי המחלות.
ניתן לייצר את האוזון על ידי העברת חמצן באור אולטרה סגול או פריקה חשמלית.
כדי להשתמש בו האוזון חייב להיווצר במקום ולבעבע למים.
אחד החסרונות העיקריים של חיטוי באמצעות אוזון הוא שהוא לא משאיר חומר חיטוי במים.
חיטוי באמצעות אור אולטרה סגול
אור על-סגול יעיל מאוד במים בעכירות נמוכה (ויעילותו יורדת ככל שהמים עכורים יותר).
החיסרון העיקרי שלו כמו האוזון, שהוא אינו משאיר חומר חיטוי במים.
טיפולים מיוחדים בהתאם למקור המים, כגון הסרת רדיום (חומר רדיואקטיבי), או פלואור
סינון באמצעות פחם פעיל גרגירי
בישראל פועלים מתקני התפלה גדולים אחדים, המספקים כמחצית מצריכת מי השתייה במדינה, ומאפשרים להתגבר על המחסור במים ואף לייצא מים לירדן.
מתקן היקף התפלה שנתי (מיליון מ"ק) מחיר ריאלי (שקל לקוב) שנת הפעלה זכיין הערה אשקלון 119 2.9 2005 VID (קרן קיסטון+ורידיס) עם הקמתו, היה מתקן ההתפלה הגדול והמתקדם ביותר בעולם בסוגו.
חדרה 127 2.65 2010 H2ID (IDE + שיכון ובינוי) באתר אורות רבין של חברת החשמל.