tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השרירים בנויים לסגירת הלסתות בעוצמה אדירה, אך מנגד השרירים שאחראים לפתיחת הלסתות חלשים מאוד ומאפשרים לחוקרים התופסים אותם למנוע מהתנין לפתוח אותם באמצעות חבלים, רצועות בד עבה או מספר שכבות של נייר דבק חזק ועבה.
תניני הים מזדווגים בעונה הגשומה, כאשר מפלסי המים בשיאם.
באוסטרליה, הזכר מחזר אחרי הנקבה בחודשים ספטמבר ואוקטובר, והנקבה מטילה ביצים בנובמבר ומרץ.
הנקבה בוחרת את אתר הקינון, ושני ההורים מגנים על האתר, שבדרך כלל נמצא בגדות נהר או מקווה מים מתוקים אחר.
הקן עצמו בנוי מתלולית בוץ ומרופד בצמחייה על מנת לחממו ולהדגיר את הביצים.
הנקבה מטילה בדרך כלל כ-40–60 ביצים, אך תועדו תטולות שבהן עד כ-90 ביצים.
מידות הביצה הן 8 על 5 ס"מ ומשקלה 113 גרם בממוצע.
ביצים אלו קטנות בממוצע, שכן נקבת תנין הים גדולה פי 5 מנקבת תנין ג'ונסטון, אך ביציה גדולות רק בכ-20%–40% מביצי נקבת תנין ג'ונסטון.
הנקבה שומרת על הקן במשך 80–98 יום.
למרות זאת, ביצים רבות מושמדות כתוצאה מהצפה או טריפה (כלומר: הן נאכלות בידי בעלי חיים אחרים).
כמו כל התנינאים, מין האבקוע נקבע לפי טמפרטורת הביצה כאשר בטמפרטורות נמוכות יהיו יותר נקבות ובטמפרטורות גבוהות יהיו יותר זכרים.
כמו ברוב מיני התנינאים, האם מפגינה רמה גבוהה של דאגה לצאצאיה יחסית לזוחלים.
היא חופרת את הקן בתגובה לצלילים שמשמעים האבקועים ועוזרת להם לבקוע.
אחרי שבקעו היא נושאת אותם בפיה אל מקווה המים הקרוב (כמו תנין היאור והאליגטור האמריקאי).
האם נשארת בסביבת צאצאיה מספר חודשים.
למרות טיפולה בצאצאים, רבים מתים כתוצאה מטריפה, כולל מקניבליזם בידי תניני ים אחרים.
בממוצע רק אחוז אחד מהאבקועים מגיע לבגרות.
התנינים הקטנים מתפזרים אחרי 8 חודשים ובגיל 2.5 שנים מפתחים התנהגות טריטוריאלית.
הנקבות יגיעו לבגרות מינית רק בגיל 12 שנים והזכרים בגיל 16.
תניני ים ששרדו והגיעו לבגרות חיים פרק זמן ארוך מאוד.
תוחלת החיים המרבית של תנין הים עולה על 70 ותנינים זקנים במיוחד יכולים לחיות גם כ-100 שנה וקצת יותר.
בעוד שלתניני ים בוגרים אין אויבים טבעיים (למעט האדם), תנינים צעירים נמצאים בסיכון ויכולים להיטרף על ידי לטאות כוח, דגים טורפים, עופות מים טורפים גדולים, טיגריסים, נמרים (אם כי זה נדיר שנמר יטרוף תנין ים) וכן על ידי תנינים אחרים.
תנין הים הוא התנין המותאם ביותר למחיה בתנאי מים מלוחים, ונראה שבכך דחק מיני תנינים אחרים מלחיות בסביבה זו.
עמידותו הגבוהה של מין זה למליחות, ויכולתו המפותחת לשחות לטווחים ארוכים, מאפשרים לו להימצא רחוק מגופים יבשתיים.
על פי רוב הוא נמצא במים רדודים של הים, בשפכי נהרות אל הים וסביב הנהרות.
לעיתים הוא שוהה גם בנהרות של מים מתוקים, בנפתולי נהרות (בילבונג) ובביצות.
תניני הים לרוב מבלים את העונה הגשומה הטרופית בביצות, מקווי מים מתוקים ונהרות, ובעונה היבשה נודדים במורד הזרם אל שפכי הנהרות ואף משחרים לתוך הים הפתוח.
תנועה בין אזורי מחיה מתרחשת בעונה הגשומה, כאשר הצעירים הגדלים בנהרות המתוקים נאלצים לעזוב אזורים אלו התפוסים בידי זכרים בוגרים שזו הטריטוריה שלהם, ונאלצים לתור צמוד לחוף אחר מערכת נהרות מרוחקת יותר.
זכרים מחוסרי טריטוריה פגיעים ביותר בתקופה זו.
התנהגות זו מסבירה את התפוצה הרחבה של תנין הים, שכן המאבק על טריטוריה מאלץ זכרים צעירים להרהיב עוז ולהרחיק לנדוד כדי למצוא טריטוריות חדשות שלא תפוסות על ידי זכרים גדולים וחזקים.
תחום תפוצתו משתרע מדרום-מזרח אסיה עד לצפון אוסטרליה.
במדינות הבאות: אוסטרליה (בקו החוף הצפוני של המדינה), איי שלמה, אינדונזיה, בנגלדש, ברוניי, הודו, הפיליפינים, וייטנאם, ונואטו, מיאנמר, מלזיה, סין (בים סין הדרומי), סרי לנקה, פלאו, פפואה גינאה החדשה וקמבודיה.
תנין הים נכחד מסיישל וכנראה אף מתאילנד.
קבוצת פייסבוק המוקדשת לצילומי חיות בר בסינגפור מתעדת בקביעות תניני ים בשמורת הטבע סונגאי בולוה.
בהודו נפוץ תנין הים בעיקר בקו החוף המזרחי ונדיר מאוד בפנים תת-היבשת ההודית.
התנינאים הנפוצים בהודו הם תנין הביצות (Mugger) הקטן יותר והגאביאל שאוכל בעיקר דגים ולא מסוכן לבני אדם.
בשמורת הטבע בהיטארקניקה (Bhitarkanika) שבמדינת אודישה בהודו ישנו ריכוז של תניני ים, הכולל מספר זכרים באורך של למעלה מ-6 מטר וכנראה גם פרט שאורכו מעל 7 מטר.
תנין הים היה נפוץ בעבר בכל דרום-מזרח אסיה, אך בחלקים רבים נכחד.
כבר עשורים רבים לא נצפה תנין ים בהודו-סין והוא נכחד בתאילנד, לאוס, וייטנאם וכנראה קמבודיה.
מצבו קריטי ברוב מיאנמר, אך יש גרעין אוכלוסייה יציבה בדלתה של ה.
אף שבעבר היה תנין הים נפוץ מאוד בדלתת מקונג (ממנה נעלם בשנות ה-80 של המאה ה-20) ובמערכות נהרות אחרות, עתיד המין בהודו-סין נראה קודר.
עם זאת תנין הים לא נמצא בסכנת הכחדה שכן יש אוכלוסיות גדולות מאוד שלו בצפון אוסטרליה וגינאה החדשה.
בעבר היה תנין הים נפוץ בסין אך הוא נכחד ממנה לפני זמן רב.
ישנם אזכורים מתקופות שושלת האן ושושלת סונג לתנינים גדולים שטרפו בני אדם ובקר בנהר הפנינה ליד הונג קונג ומקאו, בנהר האן, נהר מין בצפון וחלקים מאזור החוף של גואנגשי ומהאי האינאן.
נוכחות תנינים בפוג'יין הייתה גבול התפוצה הצפוני ביותר של תנין הים.
באינדונזיה ומלזיה אוכלוסיית תנין הים היא ספורדית עם מספר אזורים שבהם יש אוכלוסיות גדולות (כגון בורנאו וסומטרה) ואזורים עם אוכלוסיות קטנות הנמצאות בסיכון.
באי באלי אין כיום תניני ים, למרות קרבתו לריכוזי האוכלוסייה של צפון אוסטרליה.
תנין הים נכחד גם מהאיים לומבוק, קומודו וג'אווה (למעט מהפארק הלאומי אוג'ונג קולון).
תנין הים נמצא במספר אזורים מוגבלים בדרום האוקיינוס השקט עם אוכלוסייה בינונית באיי שלמה, אוכלוסייה בסכנת הכחדה בוונואטו ואוכלוסייה קטנה בפלאו.
גבול תפוצתם המערבי הוא איי סיישל הקרובים לאפריקה.
בעבר התנינים שם נחשבו לאוכלוסייה של תנין היאור אך התברר שהם למעשה ממין תנין הים.
בגלל נטייתם של תניני הים לנדוד למרחקים גדולים בים, נצפו תניני ים בודדים גם מחוץ לתחום תפוצתם.
תצפיות על תניני ים דווחו בקלדוניה החדשה, איוו ג'ימה, פיג'י ואפילו בים יפן הקר יחסית.
כמו כן, בסוף 2008 ותחילת 2009 נצפו תניני ים במערכת הנהרות של האי פרייזר, מאות קילומטרים ובמים קרים יותר מתפוצתם בקווינסלנד.
ככל הנראה מדובר בנדידה עונתית של תנינים מצפון קווינסלנד.
אף על פי שהדבר הפתיע את תושבי האי, לא מדובר בתופעה חדשה.
תנין הים נפוץ גם בצפון אוסטרליה והם משגשגים בעיקר בטריטוריה הצפונית, מערב אוסטרליה וקווינסלנד.
ריכוז גדול של תניני ים נמצא במערכת הנהרות (כולל בנהרות אדלייד, מרי ודאלי) ליד העיר דרווין (הטריטוריה הצפונית), ובאוקיינוס בצפונה של העיר.
תניני הים נמצאים לא רק בנהרות עצמם, אלא גם בגדות שלצידם ובבילבונגים הסמוכים אליהם (בילבונג הוא אגמון מים עומדים הנמצא סמוך לנהר).
זכרים באורך למעלה מחמישה מטר אינם נדירים.
לצידם חיים תניני ג'ונסטון הקטנים מהם והמוגבלים למים מתוקים.
חרטומם של תניני ג'ונסטון צר יותר ולכן בהתחלה (כאשר נתקלו בהם המהגרים האירופאים לראשונה, בסביבות המאה ה-19) נחשבו תניני הים, שחרטומם רחב יותר, כאליגטורים.
האויב הכי מסוכן של תנין הים הוא האדם, הצד אותו לשם מזון (בשר וביצים) ובמאבק על שטחי מחיה, אך בעיקר לשם עורו.
עורו האיכותי והיקר של תנין הים, כמו שאר התנינאים, משמש ליצירת פריטי לבוש ואביזרים כגון ארנקים, תיקי יד ומגפיים.
בשל כך, ציד לא מבוקר במהלך המאה ה-20 גרם להידלדלות ניכרת של אוכלוסיית תניני הים.
המצב היה חמור עד כדי כך שעד 1971 אוכלוסיית תניני הים פחתה ב-95%.
דבר זה גרם למדינות רבות באזור להכריז על התנין כערך טבע מוגן ולאסור על הציד שלו.
במקביל, נפתחו חוות תנינאים רבות המגדלות תנינים לצרכים מסחריים ובפרט עבור תעשיית העורות.
כיום, תנין הים מוגן בכל אוסטרליה.
עם זאת, בארצות אחרות הציד הבלתי-חוקי ממשיך, בעיקר במדינות שבהן אכיפת החוק לא יעילה.
למרות זאת, ההגנה על תנין הים הצליחה והאוכלוסייה התאוששה במהירות.
בשל כך תנין הים נחשב לחיה שאינה נמצאת בסיכון (דרגת LC במצב השימור של ה-IUCN).
כיום תנין הים רשום באמנת וושינגטון (חיות מוגנות) כדלהלן:
נספח I (איסור על מסחר במין או בתוצריו): כל האוכלוסיות בבר למעט אלה באוסטרליה, אינדונזיה ופפואה ניו גינאה
נספח II (מסחר מותר עם רישיון יצוא; רישיון ייבוא תלוי בחוקי המדינה המייבאת): אוכלוסיות הבר באוסטרליה, אינדונזיה ופפואה ניו גינאה, ובנוסף האוכלוסייה הכלל-עולמית שמורבית בשבי למטרות מסחריות
אובדן אזורי מחיה ממשיך להיות בעיה מרכזית עבור תנין הים.
למשל, בצפון אוסטרליה הקינים של תנין הים פגיעים לרמיסה על ידי תאו המים, אך תוכנית למיגור תאו המים הקטינה סיכון זה באופן ניכר.
גם במקומות שבהם נשארו שטחים גדולים שמתאימים למחייתו של התנין, שינויים שחלים בהם יכולים להוות בעיה, כמו במקרה של איי אנדמן, שבהם אזורי מים מתוקים המשמשים לקינון של תניני הים מוסבים יותר ויותר לשימוש חקלאי.
לאחר שערכו המסחרי של עור התנין ירד, ייתכן שהאיום המיידי הגדול ביותר המפריע לאימוצן של תוכניות שימור הוא המקרים שמתרחשים מדי פעם, שתנין הים הורג בני אדם, ודעת הקהל השלילית עליו כתוצאה מכך.
תנין הים הוא בעל חיים מסוכן ותוקף גם בני אדם, וישנה היסטוריה ארוכה של תקיפות בני אדם בידי תניני ים.
תנין הים רואה בבני אדם שנכנסים לטריטוריה שלו טרף פוטנציאלי, ואם האדם יתקרב מספיק התנין יתקוף אותו.
בשל כוחו, גודלו ומהירותו של תנין הים, אם האדם נמצא בטווח מגע עם התנין סיכוייו לשרוד נמוכים.
בעוד בארצות הברית ישנה סובלנות מסוימת בין אליגטורים ובני אדם בחלוקת בית הגידול, מצב זה לא אפשרי כשמדובר בתנין הים.
הדרך היחידה להתמודד עם תנין הים היא לשמור מרחק ולא להיכנס לטריטוריה שלו.
יש מעט נתונים ומידע על תקיפות בידי תנינים מחוץ לאוסטרליה, שבה נהרגים מדי שנה אדם או שניים בידי תנינים.
ניתן לייחס מספר נמוך זה למדיניות של ממשלת אוסטרליה למנוע מפגשים בין אדם לתנין וריבוי שלטי האזהרה מפני תנינים במקומות שורצי תנינים.
עם זאת, האבוריג'ינים של ארץ ארנהם בדרך כלל לא מדווחים כאשר הם מותקפים בידי תנינים.
דיווחים על תקיפות בידי תנינים היו גם בבורנאו, סומטרה, מזרח הודו ואיי אנדמן ובורמה.
כאמור, החוקרים סבורים שרוב התקיפות על ידי תניני ים מחוץ לאוסטרליה לא מדווחות, כאשר מחקר מעריך שמתרחשות 20–30 תקיפות מדי שנה.
חלק מהתקיפות הן כנראה כדי לסלק את האדם הפולש מהטריטוריה ולא כדי לטרוף אותו, כאשר תניני ים מגיל שנתיים תוקפים כל דבר שנכנס לטריטוריה שלהם, כולל סירות.
אחוז השרידה בתקיפות כאלה הוא יחסית גבוה שכן לרוב האדם מסוגל לברוח מהתנין במקרה כזה והתנין יניח לו.
רוב התקיפות הלא-קטלניות נעשות על ידי תנינים שאורכם קטן מ-3 מטר.
תקיפות קטלניות נעשות על פי רוב על ידי תנינים גדולים, באורך של ומעלה, ומטרתן היא לטרוף ולא רק לגרש את האדם מנחלתם.
עם זאת, כמות התקיפות והתקיפות הקטלניות שמבוצעות על ידי תניני יאור באפריקה גדולה בהרבה.
הסיבה העיקרית לכך היא שרבים מתושבי אפריקה תלויים במקווי המים שבהם שורצים התנינים לצורך קיומם היומיומי, תופעה ששכיחה הרבה פחות באסיה ועוד הרבה פחות מכך באוסטרליה.
" טבח התנינים באי רמרי" הוא סיפור לא מבוסס ממלחמת העולם השנייה לפיו חטיבה יפנית שהייתה מוצבת באי ראמרי בבורמה (כיום מיאנמר) הותקפה ב-19 בפברואר 1945 בידי תניני ים, בעת שנסוגה מפני חיל הים הבריטי, דרך ביצות מנגרובים.
על פי הסיפור בלילה אחד טבחו התנינים בחיילי החטיבה ורק 20 חיילים נשארו בחיים.
היסטוריונים ומדענים טוענים שהסיפור בלתי סביר.
תפוצתו הרבה של תנין הים, ובפרט האוכלוסייה הגדולה שלו באוסטרליה (למעלה ממאה אלף פרטים), מדינה מתקדמת ועשירה בעלת תשתית מדעית מפותחת, הפכו את תנין הים למושא למחקרים מדעיים רבים, החל באקולוגיה וכלה בפיזיולוגיה.
על כן הידע על תנין הים רב, כולל תיעוד רב שלו, מעקב אחרי פרטים, צילומים ותמונות שלו ואף סרטי טבע.
ביולוגים וחוקרי תנינאים מפורסמים רבים הם אוסטרלים, בהם פרופ' גרהאם וב, ד"ר אדם ברייטון, פרופ' גורדון גריג וסטיב אירווין.
לפי ה-Wondjina, המיתולוגיה של האבוריג'ינים, גורש תנין הים ממקווי מים מתוקים מכיוון שהתמלא ברוחות רעות וגדל לממדים גדולים מדי, בניגוד לתנין ג'ונסטון הקטן יותר שזוכה ליחס של סגידה והערכה.
כתוצאה מכך, אמנות האבוריג'ינים ממעטת להציג את תנין הים.
עם זאת, ישנם ציורי סלע ופסלים בקקדו וארץ ארנהם המתארים תנין ים.
בימינו מתואר ומוצג תנין הים באמנות האבוריג'ינית המודרנית לעיתים קרובות.
תנין הים נחשב לחיה קדושה בטימור.
לפי האגדה, האי נוצר על ידי תנין ענק.
תנין הים מופיע על מספר בולי דואר של מדינות וארצות האזור.
תנין הים מככב גם בסרטי קולנוע וטלוויזיה העוסקים באוסטרליה.
הידועים שבהם הם סרטי "קרוקודיל דנדי" וסדרת הטבע "צייד התנינים".
תניני הים בטריטוריה הצפונית, ובמיוחד באזור העיר דרווין, מהווים אטרקציה תיירותית.
בנהר אדלייד יש ספינות תיירים המקיימות מופעי האכלה בהם התנינים מזנקים לגובה מתוך המים כדי לקטוף פתיונות בשר על חכות להנאת התיירים.
יש גם מספר פארקי שעשועים הבנויים סביב התמה (נושא) של תנין הים.
אחד מהם מציע לצלול בגליל זכוכית משוריינת אל תוך אקווריום ענק בו מוחזק תנין ים באורך של למעלה מחמישה מטרים ולצפות בהאכלתו מתוך המים.
ישנם מספר תניני ים שהפכו למפורסמים, לרוב בגלל גודלם.
הגודל המרבי של תנין ים שתועד הוא נושא למחלוקת רבה.
הסיבות העיקריות למחלוקת הן הקושי למדוד אורך מקצה לקצה של תנין ים חי, מידע חסר והגזמות של ציידים.
הרשימה להלן סוקרת מספר תניני ים שנודעו בשל גודלם ואת המחלוקות על מדידת הגודל שלהם.
תנין שנהרג ב-1823 בג'אלג'אלה שבריזאל באי הראשי לוזון בפיליפינים ואורכו דווח כ-8.2 מטרים.
ב-1840 התקבל דיווח על תנין שנורה במפרץ בנגל ואורכו היה .
ג'יימס ר' מונטגומרי, שניהל אחוזה בבורנאו בשנים 1926–1932, טוען שלכד, הרג ובדק מספר תנינים שאורכם היה מעל 6.1 מטרים, כולל פרט באורך עשרה מטרים.
עם זאת, אין לטענות אלה שום אישוש מדעי.
ב-1957 נורה בקווינסלנד תנין ים בשם Krys ("קריס התנין" או "קריס מלך הסוואנה") ונטען שאורכו היה , אך לא קיימים שום מדידה מאושרת או שרידים של תנין זה המאששים את הדיווח.
נעשה העתק של תנין זה שהפך לאטרקציה תיירותית.
השיא הרשמי של תנין הים הארוך ביותר באוסטרליה הוא עבור תנין שנהרג בנהר מקארתור ביוני 1960.
באודישה שבהודו ישנה גולגולת של תנין ים שנטען שהייתה שייכת לתנין באורך 7.6 מטר.
הערכה מדעית של אורך התנין לפי הגולגולת העלתה שאורכו לא עלה על 7 מטר.
תנין ים שנהרג בכלכותה בנהר הוגלי דווח כבעל אורך של .
הערכות על סמך הגולגולת שלו קבעו שאורכו נע בין 6 ל-7.6 מטר.
סוויטהארט היה תנין ים גדול שנהג לתקוף באופן סדרתי סירות מנוע, רפסודות וסירות דיג בצפון אוסטרליה.
הוא ביצע תקיפות רבות בשנים 1974–1979 עד שנלכד בידי פקחי טבע של הטריטוריה הצפונית.
במהלך העברתו הוא מת מטביעה.
גופתו פוחלצה והוצבה בתצוגה של המוזיאון והגלריה לאמנות של הטריטוריה הצפונית.
שיא הגודל לתנין מפפואה גינאה החדשה שנחשב לאותנטי על ידי ספר השיאים של גינס הוא , ושייך לפרט שנורה במאי 1966 בחוף הצפוני.
תנין נוסף, שנלכד ברשת דייגים וטבע, בשנת 1979 בפפואה גינאה החדשה היה בעל גולגולת באורך 72 ס"מ ואורך כולל של 6.2 מטר.
ב-1976 נורה תנין ים שנקרא "ביג גייטור" (אף שהוא תנין ולא אליגטור) שטרף בקר וחיות משק, אורכו היה 6.1 מטר ומשקלו .
קסיוס הוא אחד מהתנינאים הגדולים ביותר בשבי שחיים בימינו.
הוא חי בימינו בגן חיות בקווינסלנד, אוסטרליה.
הוא נלכד באוסטרליה ב-1984 לאחר שתקף מספר סירות.
ב-2006 קיבל ספר השיאים של גינס כשיא את הטענה שתנין ים זכר באורך ומשקל חי בפארק Bhitarkanika באודישה.
נכון ל-2016, פרט זה עדיין חי והערכת גודלו מסתמכת על תצפית מרחוק ולא על מדידה מדויקת.
בספטמבר 2011 נלכד תנין ים חי באורך 6.17 מטרים בפיליפינים.
אורכו נמדד בדיוק רב מקצה לקצה, דבר שהפך אותו לפרט של תנין הים שממדיו נמדדו בדיוק הרב ביותר.
הוא היה מפורסם כאוכל אדם ומאז שנלכד הוחזק בגן חיות.
אוטן (Utan), הכלאה בין תנין הים ותנין סיאמי, שאורכו כ- ומשקלו , נחשב לתנין הגדול ביותר בשבי בארצות הברית.
ברוטוס (Brutus) ודומינייטור (Dominator) הם שני תניני ים זכרים גדולים החיים בנהר אדלייד.
הם מככבים במופעי האכלה בנהר והיו נושא למספר תוכניות טבע.
תיעוד של תנין הים טורף דג
תַּנִּין הַיְאוֹר (שם מדעי: Crocodylus niloticus) הוא מין של תנין בסדרת התנינאים, החי באפריקה.
זהו מין התנינאי השני בגודלו, ורק תנין הים (שחי בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה) גדול ממנו.
אורכו הממוצע של זכר בוגר נע בין 4.1 ל-5 מטרים ומשקלו הממוצע הוא כ-, אך פרטים גדולים במיוחד יכולים להגיע גם לאורך של למעלה מ- ולמשקל של יותר מטונה.
תנין היאור הוא התנין האפריקני הגדול ביותר וטורף-על בתחום תפוצתו – במרבית אפריקה שמדרום לסהרה ובאי מדגסקר, ועד ראשית המאה העשרים גם בארץ ישראל.
אף שאינו מצוי בסכנת הכחדה כמין, אוכלוסיות שלו במדינות רבות נמצאות בסכנת היעלמות.
הוא מצוי בדרך-כלל בבתי גידול ביצתיים, בנהרות, ב ובאגמים.
תנין היאור הוא טורף מימי-למחצה שאורב לטרפו כשהוא שקוע במים.
הוא עולה ליבשה כדי להתחמם בשמש וכדי להטיל ביצים.
לרוב הוא ניזון מדגים, מרכיכות, מסרטנים, מעופות ומיונקים (כולל יונקים גדולים), ובהם בני אדם.
תנין היאור הוא טורף-על בתחום מחייתו, ונחשב לתנינאי אגרסיבי במיוחד, שתוקף כמעט כל יצור חי, לרבות האדם.
תניני יאור הורגים מדי שנה כ-300 בני אדם בממוצע באפריקה – שניים רק להיפופוטם הגדול, המהווה סכנה גם לתנין היאור.
תנין היאור מעדיף לתקוף את טרפו מהמארב.
הוא שוחה במים כשרוב גופו שקוע ורק עיניו ונחיריו בולטים, ומחכה לטרף.
באמצעות איברי חישה מיוחדים הוא מרגיש לחץ ותנודות במים שנגרמות מתזוזת הטרף.
כאשר הוא מאתר טרף הוא שוחה בשקט לעברו, ואז מזנק בפתאומיות, סוגר עליו את לסתותיו, גורר אותו למים ומטביע אותו למוות.
עוצמת נשיכתו היא מן החזקות בעולם החי כיום (החזקה ביותר שנמדדה בפועל ושנייה אולי רק לתנין הים) ועומדת על כ-.
שיניו חרוטיות ובנויות לאחיזת הטרף והן ננעצות עמוק בבשר.
לאחר שהטביע את טרפו למוות, מבתר אותו התנין באמצעות "גלגול המוות", ובולע נתחים שלמים כולל קרניים, פרסות, עצמות ועור.
מערכת העיכול החזקה והיעילה שלו מסוגלת לטפל גם בעצמים קשים אלה.
תניני היאור הם בעלי חיים חברתיים מאוד.
הם חולקים אתרי שיזוף (התנין צריך להשתזף תחת השמש כדי להעלות את טמפרטורת גופו, בהיותו הטרותרמי, כלומר "בעל דם קר"), ואף חולקים מזון שהם צדים.
מקומם של הפרטים בהיררכיה נקבע על פי גודלם, לפיכך הזכרים הגדולים ביותר זוכים לתנאים הטובים ביותר.
נקבות תנין היאור חופרות גומות ליד מקווי מים ומטילות בהן את ביציהן.
בכל הטלה מטילה הנקבה כמה עשרות ביצים, ואלו בוקעות כעבור 80–90 ימים.
הנקבות שומרות על הקן, וכאשר התנינים הקטנים בוקעים, הן דואגות להם ומשגיחות עליהם מפני טורפים אחרים.
למרות זאת, רק מעטים מהאבקועים שורדים עד בגרות.
לתנין הבוגר יש מעט מאוד אויבים טבעיים: בעיקר היפופוטמים, אריות ותנינים אחרים.
תוחלת חייו של תנין היאור נעה בין 70 ל-100 שנה.
לתנין היאור מערכת יחסים מורכבת עם האדם.
זהו כנראה מין התנין הידוע ביותר בתרבויות האנושיות שמוצאן באגן הים התיכון, לרבות ביהדות.
תנין היאור נודע כאוכל אדם והוא שנוא וגם נערץ, במיוחד במצרים העתיקה, שבה נחנטו תנינים ששימשו כאלים.
באפריקה תוקפים תניני היאור מדי שנה מאות בני אדם, וחלק גדול מהתקיפות מסתיים במוות.
בעקבות הביקוש לעור תנין ניצודו תניני יאור רבים, דבר שהביא לאיום על קיום המין.
חוקים להגנת הסביבה, תוכניות שימור, תיירות אקולוגית והקמת חוות תנינים שבהן מגודלים תנינים לייצור עור, הביאו להתאוששות תנין היאור ומיני תנינאים אחרים בעולם.
בארץ ישראל חיו תנינים בטבע עד תחילת המאה ה-20, אך כיום הם נמצאים בארץ רק בשבי.
נכון לראשית המאה ה-21 לא נמצא תנין היאור בסכנת הכחדה, מאות אלפי פרטים מצויים בטבע, ומצב שימורו מוגדר כ"ללא חשש" בידי ה-IUCN (האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע).
שמו המדעי של תנין היאור, Crocodylus niloticus, נגזר מיוונית עתיקה ומלטינית.
שם הסוג תנין, Crocodylus, נגזר מצירוף המילים κροκόδιλος שפירושו "תולעת חלוקי-אבן" (κροκό = חלוק אבן, διλος = תולעת) ומתייחס לקשקשי השריון על גופו הארוך והגלילי דמוי התולעת.
שם המין, niloticus, הוא נטייה לטינית גניטיבית של השם נילוס, ופירושו "של הנילוס", על שם נהר הנילוס, שבו הוא שוכן.
השם בעברית מקביל לשם המדעי, אך מקורו בתנ"ך ובפרט בספרי בראשית – – שמות וכן בספר יחזקאל שם משול פרעה מלך מצרים ל.
בעל החיים נקרא "תנין" או "תנים" ומופיע בשמו פעמים רבות, ואילו נהר הנילוס נקרא בתנ"ך "יאור".
בשפות אפריקניות הוא נקרא גם ממבה (Mamba), גרווה (Garwe) ונגווניה (Ngwenya).
בערבית הוא נקרא تمساح النيل ("תִמְסַאח א-נִּיל").
תנין היאור הוא תנין טיפוסי גדול, ומבנה גופו מותאם היטב לאורך חייו המימי-למחצה.
הוא זוחל בעל 4 רגליים קצרות הפרושות לצדדים.
ברגליו הקדמיות 5 אצבעות, 3 מהן מסתיימות בטפרים, ואילו ברגליו האחוריות 4 אצבעות המחוברות בקרומי שחייה.
גופו ארוך ופחוס ומכוסה קשקשי שריון גרמיים הנקראים אוסטאודרמים המצופים בקרטין.
תנין היאור משוריין בגבו וזנבו, בגרון וחלקית בצדדים אך הגחון שלו חסר אוסטאודרמים ולכן עורו הוא מצרך מבוקש לתעשיית העורות.
בחלקו האחורי של התנין נמצא זנב ארוך ושרירי שמשמש כאיבר השחייה העיקרי של התנין.
אורך הזנב הוא כמחצית מאורכו הכולל של התנין ולאורך חלקו העליון פרושים שני טורי קשקשים מוגבהים המגדילים את פני השטח של הזנב החובטים במים.
גולגולתו של תנין היאור ארוכה וחזקה וחמושה בזוג לסתות שבהן 64–68 שיניים חרוטיות עבות וחזקות.
מבנה הגולגולת חזק וקשיח ונועד לעמוד בכוחות האדירים שמפעיל התנין כאשר הוא נושך וכאשר הוא מבתר את טרפו.
איברי החישה, עיניים, אוזניים ונחיריים מצויים כולם בחלק העליון של הגולגולת, דבר המאפשר לתנין להתחבא שקוע כמעט כולו במים כשרק עיניו, אוזניו ונחיריו בולטים מעל פני המים.
התנין יכול גם לצלול כולו לפרקי זמן ארוכים בעת הצורך ולהישאר שקוע כולו במים במשך שעה עד שעתיים ללא צורך לעלות לשאוף אוויר.
צבע עורו אפור-ירוק זית-חום-צהוב: הגב כהה יותר ואילו צידי הגוף בהירים יותר בצבעי חום-צהוב-ירוק דהוי, צבע הגחון צהוב-בהיר.
לעיתים קרובות ישנם פסים כהים לאורך גוף התנין, בעיקר בצידיו.
דוגמת הצבע המדויקת משתנה מפרט לפרט וכן משתנה ככל שהתנין גדל ומתבגר.
נמצא שצבעיהם של תנינים החיים במקווי מים זורמים בהירים יותר מאשר תנינים החיים במקווי מים עכורים (דוגמת ביצות).
הצבעים הכהים יותר מסייעים להסוואה של התנינים החיים במים העכורים.
תנין היאור הוא גְדול גוף: אורכו הממוצע של תנין זכר בוגר הוא ונצפו פרטים שאורכם 6 מטרים ומעלה, הידוע שבהם הוא התנין גוסטב (שידוע גם בהיותו אוכל אדם קטלני) שאורכו הוערך כ-.
תנין היאור הגדול ביותר שממדיו נמדדו בדיוק טוב הוא זכר בוגר, שניצוד בטנזניה: אורכו היה ומשקלו .
ייתכן שהיו בעבר גם תניני יאור באורך 7 מטר אך הם נדירים ביותר, בין השאר עקב הציד האינטנסיבי במאה ה-20, וכיום נראה שאין פרטים שאורכם עולה על .
בארצות הקרות מרבית הפרטים הם באורך 4 מטרים.
ידועות שתי אוכלוסיות של תניני יאור גמדיים, במאלי ובמדבר סהרה, שאורכם 2–3 מטרים.
משקלו של תנין היאור בוגר נע בין כמה מאות ק"ג עד לטונה כאשר המשקל הממוצע הוא .
בתנין היאור ישנה דו-צורתיות זוויגית בולטת: הזכרים גדולים יותר באופן ניכר מהנקבות – גודלו של הזכר הוא כ-30% יותר מגודלה של הנקבה.
עם זאת, ההבדלים בין זכרים לנקבות חריפים פחות מאשר במינים אחרים של תנינים.
אורכן של נקבות תנין היאור נע בין 2.2 ל-4 מטר ומשקלן בין 40 ל-250 ק"ג, כאשר האורך הממוצע הוא כ-3 מטרים והמשקל הממוצע הוא כ-116 ק"ג.
האורך הממוצע של הזכרים הוא בין 4.1 ל-5 מטר, אך כאשר לוקחים בחשבון את הגודל הממוצע של אוכלוסיית התנינים הבוגרים, כולל הנקבות, האורך הממוצע קרוב יותר ל-3.5–3.65 מטרים.
גודל זכר נקבה אורך גוף מרבי כ- אורך גוף ממוצע טווח אורכים נפוצים משקל מרבי כ- משקל ממוצע טווח משקלים נפוצים
תנין היאור הוא התנינאי השני בגודלו, פרטים גדולים במיוחד יכולים להגיע לאורך של יותר מ-6 מטר ומשקל של למעלה מטונה.
רק תנין הים גדול ממנו באופן עקבי.
מספר תנינאים אחרים, כגון תנין אורינוקו, קיימן שחור, גוויאל וגוויאל חקיין, יכולים גם הם להגיע עד לאורך של 6 מטר, וכנראה אף קצת ארוכים יותר בממוצע, אך הם פחות מסיביים וכבדים מתנין היאור.
מבחינת משקל, משקלו של תנין היאור בערך כמו צב ים גִלדי וקצת פחות מתנין הים.
תנין הים (Crocodylus porosus) הוא הזוחל הגדול ביותר שחי כיום: אורכו המרבי יכול להגיע ל-6–7 מטרים ומשקלו המרבי ל-1–2 טונות.
כיום נדיר מאוד למצוא פרטים של תנין היאור שאורכם עולה על , וזאת בעיקר עקב הציד התעשייתי שלהם במהלך אמצע המאה ה-20 שהביא לדילול גדול באוכלוסיותיהם.
עם זאת, יש לא מעט פרטים שאורכם מגיע ל-5 מטר וקצת, ובכך תנין היאור שני רק לתנין הים.
בעבר היו דיווחים על תניני יאור ענקיים באורכים של , אך אלו מעולם לא גובו במדידות מדויקות ושרידים שניתן לבדוק, ולכן אמינותם של דיווחים אלו נחשבת לנמוכה.
בתחילת המאה ה-20 היו מספר דיווחים על ציד מספר תניני יאור שאורכם עולה על , וחלקם התקבלו כאמינים על ידי ספר השיאים של גינס לבעלי חיים (Wood 1983) שניסה לעשות סדר בנתונים על תניני ענק ולקבוע מהו שיא הגודל לתנין היאור.
עם שיקום האוכלוסיות, ייתכן שיגדל מספר תניני היאור הענקיים, אך מאחר שתניני יאור גדולים מאוד נוטים להיות אוכלי אדם (כמו גוסטב) הסיכויים שלהם לשרוד בטבע מבלי שפקחים יצודו אותם למוות או יעבירו אותם לחוות תנינאים מגודרות הוא נמוך מאוד, דבר שמגביל את פוטנציאל הגדילה של המין בטבע.
כיום רוב החוקרים העוסקים בתנינאים מסכימים כי תנינאי יאור שאורכם עולה על נדירים ביותר אך ככל הנראה קיימים, אך לא קיימים תניני יאור שאורכם מגיע ל-.
האורך של מקובל כגבול העליון לאורכו של תנין היאור בימינו.
מבחינת משקל, תניני היאור גדולים שוקלים עד כ- כאשר הכבדים ביותר מגיעים ללמעלה מ-.
עם זאת, כמו עם כל בעל חיים גדול, בני האדם והתרבות האנושית מרותקים מגודלם הרב של תניני היאור וציידים ספורטיביים מתחרים ביניהם מי יצליח לצוד את הפרט הגדול ביותר, כאשר חלקם משמרים או מפחלצים את גופת החיה שניצודה כגביע ציד (מזכרת זו יכולה לשמש גם כהוכחה לגודלם).
להלן רשימה של הפרטים הגדולים ביותר שניצודו ותועדו, ברמה משתנה של אמינות.
פרטים רבים בה לקוחים מהספרים של גוגיסברג 1972 ו"ספר השיאים של גינס לבעלי חיים" ווד 1983.
בחוות קרוקולוקו שבישראל ישנו תנין זכר גדול באורך של למעלה מ-.
דווח שתנין שניצוד בידי ט' מארי באגם טנגניקה שבטנזניה היה באורך , עם רוחב גולגולת מרבי של .
Kulmann לכד בוונדה שבדרום אפריקה תנין חי באורך , וטען שמשקלו היה , ואם זה נכון – מדובר בתנין שמן במיוחד.
ב-1950 בנהר סמליקי שבקניה פקח שמורת טבע צד תנין באורך , דיווח שספר השיאים של גינס קיבל כאמין.
ביוני 1954, גם כן בנהר סמליקי שבקניה, צייד בשם היפל צד והרג תנינה באורך .
מדובר במקרה נדיר מאוד מאחר שהתנינה שניצודה הייתה נקבה, וכמעט תמיד הנקבות קטנות מהזכרים.
זוהי כנראה הנקבה הגדולה ביותר של כל מין תנינאי כלשהו שתועדה אי פעם.
גולגולת תנין היאור הגדולה ביותר שידועה מאוספי מוזיאונים היא של תנין מאתיופיה באורך ולסת תחתונה באורך .
הפרט שלו הייתה שייכת הגולגולת היה באורך של ובא מאגם צ'אמו.
תנין שניצוד בידי ס' ייאנאקיס ליד צ'יפוקה במלאווי נמדד והיה באורך .
דיווח זה התקבל על ידי ספר השיאים של גינס כאמין.
הצייד הנס בסר דיווח שצד בנהר קאפו שבזמביה תנין באורך ומשקל של .
שקילתו התבצעה איבר-איבר (איבריו נחתכו ונשקלו כל אחד לחוד).
פרט זה היה רזה יחסית לתנין בגודל שכזה.
בביצת אוקוונגו שבבוטסואנה, בנובמבר 1968, הצייד בובי וילמוט הרג תנין גדול מאוד שנודע כאוכל אדם.
אורכו היה ומשקלו היה כאשר הראש שלו לבדו שקל .
תכולת הקיבה של תנין זה כללה שתי עיזים, חצי חמור ופלג גוף עליון של אשה.
בספטמבר 1951 דיווח פקח טבע באוגנדה שצד בנהר סמליקי פרט באורך .
ריימונד דרורי דיווח על תנין יוצא דופן במדגסקר שאורכו היה , אך ללא פרטים נוספים.
התנין הענק גוסטב הוא תנין ענק ואוכל אדם שחי בבורונדי.
אורכו הוערך ב- ומשקלו בלמעלה מ-.
עם זאת, הוא מעולם לא נתפס ולכן ממדיו טרם נמדדו בקפדנות מדעית.
אריך נובוטני צד ב-1948 במפרץ אמין פשה שבאגם ויקטוריה שבטנזניה תנין באורך ומשקל של .
ספר השיאים של גינס קיבל את הדיווח כאמין.
דאגלס ג'ונס דיווח שצד תנין גדול במיוחד בנהר הג'ובה שבסומליה, שאורכו בקו ישר היה .
לפי ספר השיאים של גינס, תנין היאור הגדול ביותר שניצוד ונמדד באופן אמין היה פרט ממחוז מוונזה שבטנזניה שניצוד ב-1905 בידי הדוכס ממקלנבורג.
תנין זה היה באורך ומשקלו היה , והוא השיאן הנוכחי.
בנוסף, זהו התנינאי הגדול ביותר שניצוד ונמדד באופן אמין.
תנין הים לולונג, שנחשב לתנינאי הגדול ביותר שנמדד באופן מדעי וקפדני, היה קטן יותר: אורכו ומשקלו .
מרי קינגסלי דיווחה שהיא צדה תנין באורך במערב אפריקה.
גוגיסברג העריך את הדיווח שלה כלא אמין וגם ספר השיאים של גינס לא מכיר בדיווח זה.
ב-1903 הנס בסר דיווח שצד בזמביה פרט באורך וש"היה חסר לו חלק מהזנב".
הוא צירף נתונים מספריים על ממדי התנין, אך למרות זאת דיווח זה לא התקבל על ידי ספר השיאים של גינס מאחר שלא נותרו שרידים שיאששו אותו.
ישנו דיווח מתחילת המאה ה-20 שקפטן רידיק צד באגם קיוגה שבאוגנדה פרט באורך .
מאחר שלא נותרו שרידים וחסרים פרטים וזמן רב עבר, קשה לאשש את אמינות הדיווח.
ספר השיאים של גינס לא קיבל אותו.
גולגולתו של תנין היאור ארוכה וחזקה וחמושה בזוג לסתות חזקות שבהן עשרות שיניים חדות.
ראשו של התנין, ובפרט פיו, הוא כלי נשקו העיקרי ואחד הגורמים ההופכים אותו לטורף אימתני וקטלני ביותר.
ראשית כל, מבנה הגולגולת חזק וקשיח ונועד לעמוד בכוחות האדירים שמפעיל התנין כאשר הוא נושך וכאשר הוא מבתר את טרפו (בפרט ב"גלגול המוות" בו מסתובב התנין בפראות, ראו #תזונה וציד).
חוזק זה מאפשר לראש התנין לשמש גם כפטיש שנותן מכות הולמות חזקות שמהממות את הטרף.
עצמות הגולגולת חזקות ובחלק האחורי של הגולגולת יש עוגנים לשרירים חזקים במיוחד המאפשרים לתנין לסגור את פיו בכוח רב (עוצמת הנשיכה של התנין היא מבין הגדולות בטבע, ראו בהמשך) אך גם בעדינות רבה בעת הצורך.
עם זאת, השרירים שתפקידם לפתוח את הפה חלשים יחסית.
שנית, עוצמת הנשיכה של התנינאים היא החזקה ביותר בעולם החי כיום, וגדלה ככל שהתנין עצמו גדול יותר.
ד"ר בריידי באר מדד עוצמת נשיכה של בתנין היאור שנח במאורתו, וזו עוצמת הנשיכה הגבוהה ביותר (של בעל חיים כלשהו) שנמדדה בפועל.
כוח של 22 קילוניוטון הוא הכוח שמפעיל משקל של קצת יותר מ-2.2 טון מטרי.
עוצמת נשיכתו של תנין היאור עולה על זו של עמלץ לבן, אריות וצבועים.
לשם השוואה, עוצמת הנשיכה שנמדדה עבור פרט ממין תנין הים (Crocodylus porosus) באורך 5.2 מטר היא כ- ואקסטרפולציה לתנין ים שאורכו 6.7 מטר נותנת הערכה של כ-, ואילו עוצמת הנשיכה של הכריש עמלץ לבן (Carcharodon carcharias) היא .
נשיכתו החזקה של תנין היאור מאפשרת לשיניו להינעץ בחוזקה בטרף וכאשר התנין תופס טרף במלתעותיו הוא גורם לו נזק גדול, ולטרף קשה מאוד להשתחרר.
שיניו של תנין היאור חרוטיות, עבות וחזקות.
הן גדלות ומתחלפות לכל אורך חייו של התנין.
ניביו החדים מותאמים היטב ללכידת הטרף, לאחיזתו ולגרירתו.
השיניים הטוחנות קצרות וקהות, והן משמשות למחיצת הטרף.
לתנין היאור 64–68 שיניים, מהן 14–15 בכל צד של הלסת התחתונה, 13–14 בכל צד של הלסת העליונה (maxilla) ו-5 בכל צד של קדם לסת עליונה (premaxilla).
מבנה השיניים מאפשר אחיזה איתנה בטרף, שסיכוייו להימלט קטנים מאוד מרגע שנתפס.
עם זאת, שיני התנין אינן משמשות לחיתוך ולעיסה, ועל כן אוכל התנין את הטרף שלו בנתחים גדולים אותם הוא מבתר מהגופה.
בתוך פיו יש לו איבר לשוני הנקרא שסתום גרוני (palatal), האוטם את פתח הגרון ובכך מונע בליעת מים, חנק וטביעה כאשר התנין פותח את פיו מתחת למים.
בדומה לבעלי ארבע רגליים ימיים או אמפיביים, האוזניים, העיניים והנחיריים נמצאים כולם באותו משטח וממוקמים גבוה בחלק העליון של ראשו, על מנת לאפשר לתנין להיות שקוע במים כאשר רק עיניו ואפו מציצים החוצה.
חוש הראייה של התנין מפותח והוא רואה היטב בשעות היום.
האישונים שלהם אנכיים, בדומה לאלו של החתוליים, ולכן ראיית הלילה שלהם טובה יותר.
בנוסף, מאחורי הרשתית נמצאת שכבה מחזירת אור (Tapetum Lucidum) שמשפרת באופן ניכר את ראייתם באור מועט.
בנוסף לשני העפעפיים הרגילים, יש להם עפעף שלישי, קרום שקוף שנקרא "קרום מצמוץ" (Nictitating membrane) שמגן על עיניהם מתחת למים.
עם זאת, העפעף השלישי מפריע להם למקד את ראייתם מתחת למים, ולכן בזמן החיפוש אחר טרף במים הם מסתמכים על חושים אחרים, כגון ריח ושערות חישה הרגישות לתנודות במים.
מתחת לקרום המצמוץ ישנה בלוטת דמע שתפקידה לסכך את תנועתו ולנקותו.
ההפרשה של הבלוטה הזו ניגרת החוצה כאשר התנין על היבשה וקרום המצמוץ פתוח (זה המצב בו פוגשים בדרך כלל בני אדם בתנינים) דמעות אלה הולידו את הביטוי "דמעות תנין".
תוף האוזן נמצא מאחורי העיניים, והוא מכוסה בחתיכת עור הניתנת להזזה.
בזמן צלילה היא משמשת למניעת חדירת מים לראשם.
בחלל האוזן התיכונה קיימת רשת מורכבת של מעברים גרמיים, ושם גם נמצאת חצוצרת השמע.
חוש הריח של התנינאים מפותח מאוד, אף שאין להם איבר יעקובסון (איבר המשמש להרחה).
קצות עצבי ההרחה שלהם נמצאים בחללי האף המחוברים לנחיריים הנמצאים בקדמת הלסת העליונה.
הלסת העליונה והלסת התחתונה מכוסות בנקודות שחורות וקטנות על העור.
מאחורי נקודות אלו קיימות פקעות רבות של סיבי-עצבים, המגיבות לכל שינוי קל בפני המים.
בעזרת אלו מסוגל תנין היאור לזהות תנודות ושינויים קלים בלחץ המים.
יכולת זו מסייעת לו בזיהוי טרף, סכנות האורבות לו ופולשים שחדרו לתחומו, וזאת גם בזמן חשיכה מוחלטת.
כמו כל הזוחלים, מוחו של התנין קטן יחסית לגודל גופו.
עם זאת, מוחו מפותח יותר ממוחם של מרבית הזוחלים האחרים והוא מפגין אינטליגנציה גבוהה יחסית, הכוללת יכולת למידה, טקטיקות ציד הדורשות דיוק וזיהוי דפוסים, התנהגות חברתית מורכבת וטיפול הורי בצאצאים.
עורו של תנין היאור מכוסה בקשקשים שאינם מכסים זה את זה.
הקשקשים מורכבים מהחלבון קרטין, אותו חלבון שמרכיב פרסות, קרניים, שיער, טופרים וציפורניים של אורגניזמים רבים.
העור שעל ראשם מחובר לעצמות הגולגולת.
מתחת לקשקשים הגביים נמצאות לוחיות עצם (אוסטאודרמים).
בדומה לטבעות בגזעי עצים, ללוחיות אלו ישנן טבעות צמיחה שנתיות, שבעזרתן ניתן באופן תאורטי לחשב את גילו של התנין.
את הלוחיות הללו ניתן למצוא בעיקר בצוואר, בגב ובזנב.
הלוחיות מסודרות במבנה של שורות, ויחד הן משמשות כמעין שריון מגן.
מתחת ללוחיות קיימת שכבה חזקה וגמישה שמספקת הגנה נוספת.
לקשקשי התנין יש גם תפקיד בתרמורגולציה – ויסות טמפרטורת הגוף של התנין, וזאת בשל חשיפתם הגדולה לסביבה החיצונית (למשל, הם מתחממים בשמש) וכלי הדם הרבים העוברים בהם.
תפקיד נוסף של לוחיות העצם הגביות הוא לספק תמיכה ונקודת אחיזה לשרירים, דבר שמאפשר לתנין לבצע "הליכה גבוהה" מחוץ למים.
עורו של התנין (ובעיקר עור הגחון שאינו מכוסה באוסטאודרמים) נחשב לאיכותי ויוקרתי ומשמש כחומר גלם בתעשיית העורות לייצור אביזרי לבוש כגון תיקים, ארנקים, נעליים ומגפיים.
עובדה זו הביאה לציד רב של התנין.
לעוד מידע בנושא ראו #ציד ושימור.
לתנין היאור יש לב בעל 2 חדרים ו-2 עליות (4 מדורים) בדומה ללב של העופות.
כתוצאה מכך משערים פלאונטולוגים שגם הדינוזאורים, שותפיהם שנכחדו לענף ארכוזאוריה, היו גם הם בעלי לב עם 4 מדורים.
בניגוד ללב של עופות ויונקים, בלב התנין יש שסתום בשם שסתום פניצה המאפשר לערבב דם דליל בחמצן עם דם מחומצן.
יכולת זו נועדה ככל הנראה לאפשר לתנין לצלול לפרקי זמן ממושכים ולעכל מזון בעזרת חומציות גבוהה.
למרות מבנה הלב המפותח של התנינאים, התנינים ובהם תנין היאור, הם הטרותרמיים, "בעלי דם קר", שתלויים בחום מהסביבה כדי לווסת את טמפרטורת גופו.
כדי להתחמם רובצים התנינים תחת השמש, וטבילה במים מצננת אותם.
לעיתים קרובות ניתן לראות תנין היאור משתזף בשמש ופוער את פיו לרווחה, הוא עושה זאת כדי לפזר עודפי חום ולקרר את ראשו (ובפרט את המוח ואיברי החושים) בזמן שיתר הגוף מתחמם.
מכיוון שקצב חילוף החומרים שלו איטי, תנין היאור יכול לשרוד תקופות ממושכות (סדר גודל של מספר חודשים) ללא מזון.
עם זאת, תנין היאור מסוגל לאכול בפרק זמן קצר אוכל שכמותו היא כמחצית ממשקל גופו של התנין.
יכולות אלה עוזרות מאוד להישרדות כאשר הספקת המזון אינה סדירה וכן עוזרות לשרוד בתקופות של מחסור ובצורת.
בתקופת בצורת קיצונית יכול התנין להיכנס למעין תרדמת למשך מספר חודשים: הוא חופר לעצמו מאורה בערוץ נחל או באזור הגדה ובה מאט באופן ניכר את קצב חילוף החומרים שלו, דבר שמאפשר לו לשרוד פרק זמן ממושך בהרבה ללא מזון.
מערכת הנשימה של תנין היאור יעילה למדי ומחמצנת את הדם ביעילות.
בנחיריו נמצאים קפלי עור שאוטמים אותם בעת שהתנין צולל.
תנין היאור יכול לצלול ולהישאר תחת המים עד כשעתיים (אם הוא לא פעיל) ועד כחצי שעה (אם הוא כן פעיל), אך בדרך כלל הוא לא צולל מעבר ל-5 דקות.
דמו של התנין רווי ביותר בחומצות חלב (lactic acid).
ריכוז חומצות אלה בדמו מאפשר לו לארוב מתחת למים ללא תזוזה במשך זמן ארוך ומסייע לו בעיכול המזון.
עם זאת, ריכוז גבוה מידי של חומצות חלב הוא קטלני: הריכוז שבדמו של התנין היה הורג את רוב החולייתנים האחרים, ויכול להיות מסוכן גם לתנין עצמו כאשר הוא עובר רף מסוים.
מאחר שפעילות נמרצת יוצרת חומצות חלב בשריריו ומאחר שמנגנון פינוי החומצות משריריו איננו יעיל – פעילות נמרצת לפרק זמן ארוך מידי עלולה לגרום לריכוז יתר ולמותו של התנין.
לכן אחרי פעילות נמרצת ארוכה (יותר מרבע שעה) זקוק התנין למנוחה ממושכת.
בטבע נדיר מאוד שתנינים מתים בגלל סיבה זו, אך כאשר בני אדם לוכדים תנין בצורה לא נכונה הוא יכול להיכנע לעקה ולפלוט כמות יתר של חומצות חלב בניסיון נואש להשתחרר, דבר שגורם למותו.
מערכת החיסון של תנין היאור חזקה ביותר ויכולה לעמוד בזיהומים קשים (כגון מים מזוהמים בחיידקים, זיהומים שנגרמים בפצעים ואכילת פגרים מרקיבים) שבעלי חיים אחרים מתים מהם.
נראה שלדמם של התנינאים סגולות רפואיות כלשהן נגד חיידקים ונגיפים.
תנין היאור מסוגל לנוע הן ביבשה והן במים.
בעוד שהתנין מבלה חלק ניכר בזמנו במים, בייחוד לצורכי ציד מזון, הוא שוהה גם ביבשה, אך את מרבית זמנו ביבשה מבלה תנין היאור ברביצה ובהתחממות בשמש (כדי לווסת את טמפרטורת גופו) וללא תזוזה כלשהי.
נקבת התנין עולה ליבשה גם כדי להטיל ביצים ולקנן.
לעיתים רחוקות צד התנין גם ביבשה.
כמו כן עשוי התנין לחצות מרחקים גדולים ביבשה כאשר הוא נודד בין מקווי מים.
תנין היאור הוא שחיין מעולה, והשחייה מתבצעת בעיקר בעזרת הזנב שמשמש לא רק כהגה מכוון אלא גם כ"מנוע" הדוחף את התנין.
התנין מתקדם במים על ידי הנעה גלית של הזנב באופן דומה לתנועתם של נחשים.
בזמן שחייה מהירה, צמודים גפיו של התנין לצידי גופו.
שינוי כיוון התנועה במים נובע מהזזת פלג הגוף העליון והראש, או מהזזת הזנב באופן אסימטרי.
מהירות שחייתו יכולה להגיע ל- למרחקים קצרים.
תנין היאור מסוגל לזנק אל מחוץ למים למרחק וגובה של מספר מטרים, במהירות ועוצמה, הודות לזנבו החזק.
ביבשה, לעומת זאת, נע תנין היאור באופן מגושם יחסית אך אין זה אומר שמחוץ למים הוא לא מסוכן.
בשהייה על היבשה, אופן התנועה העיקרי של תנין היאור הוא זחילה על הגחון, כאשר רגליו נמצאות בצידי הגוף ולא מתחת לבטן.
צורת הליכה נפוצה פחות של תנין היאור היא "High walk" (מילולית: "הליכה גבוהה"), שהיא הליכה שבמהלכה בטנו רחוקה מהקרקע ורגליו אנכיות לגופו.
מהירותה של ההליכה הגבוהה היא .
צורת תנועה זו יוצאת דופן בקרב הזוחלים, שגפיהם מזדקרות בכיוון צידי הגוף ולא כלפי מטה.
בשל כך, הזחילה הרגילה של מרבית הזוחלים היא נמוכה מאוד, בניגוד להליכה הגבוהה של התנינים, שבה הגפיים המזדקרות מטה מביאות להגבהת הגוף.
בהיותו על היבשה תנין היאור אף מסוגל לדהור (Gallop), תנועה שבמהלכה נמצא התנין לזמן קצר כולו באוויר, בדומה לדהירת הארנב.
במרחקים קצרים הוא מסוגל להגיע למהירות של 13–17 קילומטרים בשעה (בממוצע 14 קמ"ש), שהיא גבוהה משמעותית ממהירותו במצב של הליכה גבוהה.
עם זאת, דהירה דורשת מאמץ ניכר מתנין היאור ואחרי פרק זמן קצר הוא נאלץ לעצור ולנוח למשך זמן ממושך.
תניני היאור הם טורפים סתגלנים ואופורטוניסטים שיטרפו כל בעל חיים שביכולתם להרוג, החל מחסרי חוליות ודגים, עבור בזוחלים ויונקים קטנים-בינוניים וכלה ביונקים גדולים ואף בני אדם.
יכולתם לשכב נסתרים כשרוב גופם נמצא מתחת למים, בשילוב מהירותם על פני מרחקים קצרים הופכים אותם לציידים סתגלניים ואפקטיביים של טרף גדול.
עם זאת התנינים הם גם אוכלי נבלות וממלאים תפקיד אקולוגי חשוב בכך שהם אוכלים גוויות שנמצאות בתוך המים.
תזונת התנין משתנה עם גדילתו ונהיית יותר מגוונת.
תנינים צעירים ניזונים מחרקים ומחסרי חוליות מימיים קטנים ותוך זמן קצר לומדים לאכול גם דגים, דו-חיים, זוחלים ועופות.
תזונתו של תנין היאור הבוגר כוללת כמעט כל יונק שבא ללגום ממקווה המים בו הוא שורץ.
הם ידועים כאוכלי זברות, תאואים אפריקנים, צבאים ואנטילופות כדוגמת גנו כחול, קובוס המים, אימפלה, ואף חתולים גדולים ותנינים אחרים (קניבליזם).
לעיתים רחוקות הם גם תוקפים היפופוטמים צעירים וטורפים אותם.
תועדו אף כמה מקרים נדירים של טריפת קרנפים ופילים צעירים.
הם טורפים גם עופות וזוחלים.
אולם אף כבוגר, כ-70% מתזונתו של תנין היאור מורכבת מדגים, על אף שתנינים גדולים מסוגלים לאכול כמעט כל חולייתן שבא לשתות משפת המים, למעט היפופוטמים ופילים בוגרים.
תניני היאור של נהר המארה שעובר בשמורות מסאי מארה וסרנגטי, ממתינים מדי עונה לנדידה הגדולה של עדרי הגנו הכחול (שם מדעי: Connochaetes taurinus, שם עממי: Wildebeest) והזברות, ומתקבצים בהמוניהם בנתיבי החצייה כאשר התנינים הגדולים והחזקים ביותר זוכים במקומות הטובים יותר.
הנדידה הגדולה מביאה שפע מזון לתנינים והם מנצלים את ההזדמנות מאחר שבשאר חלקי העונה כמות המזון דלה יותר.
תנין היאור טורף בשמחה גם חיות משק מבויתות כגון בקר, כבשים, עיזים ותרנגולות כאשר הן בנמצא.
לתנין היאור שיטות ציד מגוונות אך בדרך כלל הוא מעדיף לתקוף את טרפו מהמארב.
גופו מותאם באופן טוב מאוד למארב תת-מימי, בייחוד במים לא צלולים: עיניו, אוזניו ונחיריו ממוקמים הכי גבוה בראשו, דבר המאפשר לו לצוף כשכל גופו שקוע מתחת למים למעט איברים אלה.
הוא שוחה במים, כשרוב גופו שקוע ורק עיניו ונחיריו בולטים, ומחכה לטרף.
באמצעות איברי חישה מיוחדים המצויים לאורך גופו הוא מרגיש לחץ ותנודות במים שנגרמות מתזוזת הטרף, שוחה בשקט אל עבר טרפו כאשר הוא שקוע לחלוטין בתוך המים – ואז מזנק בפתאומיות ובמהירות (באמצעות זנבו השרירי) על הטרף וסוגר עליו את לסתותיו, גורר אותו אל המים ומטביע אותו למוות.
בגלל עוצמת הנשיכה החזקה שלו (מבין החזקות ביותר כיום בעולם החי, ראו בפרק #גולגולת ופה) והשיניים האימתניות לפיתת תנין היאור חזקה וכואבת וקשה מאוד להשתחרר ממנה.
בעל החיים שנתפס במלתעות התנין יכול למות ממספר סיבות: עוצמת הנשיכה, טראומה גופנית, איבוד דם רציני מקטיעת איברים או תלישת בשר, זיהומים (חיידקים בפיו של התנין יכולים לגרום להמוליזה) חנק וטביעה.
אחרי שהטביע את טרפו למוות, מבתר אותו התנין באמצעות "גלגול המוות": התנין אוחז בגווייה במלתעותיו ואז מסתובב, מתפתל ומתגלגל סביב עצמו בפראות, במהירות ובעוצמה, וכך קורע נתחים מן הגופה.
גולגולתו של התנין בנויה לעמוד בכוחות ובמומנטים האדירים הדרושים לתמרון זה.
לעיתים קרובות עובדים התנינים בצוות: תנין אחד אוחז בגווייה כעוגן ואילו השני מבתר אותה באמצעות גלגול המוות.
תנין היאור בולע נתחים שלמים כולל קרניים, פרסות, עצמות ועור, ואינו לועס את מזונו.
עיבוד המזון מתבצע במערכת העיכול החזקה והיעילה שלו, שבזכות חומצות הקיבה החזקות שבה מסוגלת לטפל גם בעצמים קשים אלה.
כמו כן, נמצאו גסטרוליתים בקיבתם של התנינים, שכנראה מסייעים אף הם לטחינת ועיכול המזון.
לעיתים הם משאירים חלק מהגופה המבותרת לא אכולה ומטמינים אותה במסתור מתחת למים כדי שתהליכי הריקבון יפרקו וירככו את הגופה למאכל, וגם כאוכל זמין לפרק זמן מאוחר יותר.
תניני היאור הם גם אוכלי נבלות וינצלו הזדמנות לאכול פגרים של בעלי חיים שמתו בקרבת מקווה המים בו הם חיים.
עם זאת, קבוצות של תניני יאור עשויות להתרחק מאות מטרים מנתיב מים כדי לאכול גווייה.
נבלות של בעלי חיים גדולים כגון פיל אפריקני או היפופוטם מסוגלות להזין מספר לא קטן של תנינים בוגרים ולכן מתגודדים סביבן טורפים רבים, בהם תנינים, אריות וצבועים.
דגים מהווים חלק מרכזי בתזונת התנין: תניני יאור בוגרים משתמשים בגופם ובזנבם כדי לאסוף קבוצות דגים לכיוון הגדה, ולאכול אותם באמצעות זינוק מהיר הצידה עם ראשם.
כמו כן הם משתפים פעולה כדי לחסום דגים נודדים על ידי יצירת חצי-מעגל לרוחב הנהר.
התנין הדומיננטי ביותר יאכל ראשון.
על אף שאת עיקר הציד התנין מבצע במים הוא גם צד לעיתים מזון ביבשה, לרוב בחסות הלילה, אז הוא מתגנב בשקט בחושך, תוקף את הקורבן וגורר אותו למים.
כמו כן הם יעלו ליבשה כדי לחטוף טרף של טורפים שונים שטרפו טרף בקרבה כלשהי למים.
לעיתים נדירות יותר התנינים מציגים גם שיטות ציד קבוצתיות.
דוגמה לשיטה אחת שלהם נמצאת באגם סנט לוסיה בדרום אפריקה, שם להקות דגים נודדות באופן עונתי – מן האגם לאוקיינוס ההודי ובחזרה.
בחודשי האביב התנינים מתאספים באזור צר שרוחבו פחות מ-500 מטרים באופן שלא מאפשר לדגים לעבור.
כל אחד מהתנינים שומר על מקומו במבנה ולא מש ממנו.
התנהגות חברתית בהקשר תזונתי מתרחשת גם כאשר נדרש טיפול בטרף גדול: לאחר שפגר של אנטילופה נגרר למים, למשל, תנינאי אחד ינשך בחוזקה את גוף האנטילופה, והתנינאי השני יתפוס בפיו את אחד מחלקיה ויסתובב במהירות על מנת לבתר את חלק הגוף הזה.
לאחר מכן שני התנינאים יחליפו תפקידים.
תמרון זה לביתור הטרף ידוע בכינוי "גלגול המוות".
הרבייה מתרחשת באזורים שונים בתקופות שונות: בצפון היא מתרחשת בעונה היבשה ואילו בדרום בתחילת העונה הגשומה, בדרך כלל בנובמבר עד סוף דצמבר.
בזמן עונת ההזדווגות, הזכרים מושכים נקבות באמצעות נהמות, הטחת חוטמם במים, נשיפת מים דרך אפם וכן דרך הרעדת המים בתדירויות נמוכות.
ככלל, ככל שהזכר גדול יותר הוא חזק יותר ומצליח יותר, ולכן מושך יותר נקבות.
בזמן החיזור התנינים נוגעים זה בזה באזורי הראש והצוואר, מקומות בהם ריכוז הקולטנים התחושתיים גבוה, הם מתחככים אחד בשני ומשפשפים את החלק התחתון של הלסתות אחד בשני.
ההזדווגות מתרחשת על פני המים.
כחודשיים אחרי ההזדווגות מטילות הנקבות ביצים.
הנקבה בונה את קינה על היבשה, קרוב למים.
היא חופרת בור בעומק 50 ס"מ בסמוך לגדת מקווה המים, מטילה בו את הביצים ומכסה אותן בחול.
בכל הטלה מטילה הנקבה בין 40 ל-60 ביצים, ואלו בוקעות כעבור 80–90 ימים.
כמו במיני תנינאים רבים גם אצל תנין היאור זוויג האבקוע נקבע על פי טמפרטורת הקן: הם יהיו זכרים בטמפרטורות 31.7°C–34.5°C (מעלות צלזיוס) ונקבות בשאר הטמפרטורות.
במהלך הקינון הנקבה נשארת קרוב לקן ושומרת עליו מפני טורפים.
למרות זאת, ביצים רבות נשדדות ונטרפות בידי לטאות כוח (העיקרית שבהן היא כוח הנילוס), צבועים ואף בני אדם.
הדבר קורה בעיקר כאשר האם נאלצת לנטוש את משמרתה ולרדת להתקרר במקווה המים.
כאשר הביצים בוקעות, האבקועים משמיעים קולות המושכים את האם.
היא מגיעה לקן, חופרת אותו ועוזרת לאבקועים לבקוע מן הביצה.
לאבקועים יש שן ביצה העוזרת להם בבקיעה.
האם נושאת את האבקועים בעדינות בפיה אל מקווה המים הקרוב, שם הם בטוחים יחסית.
הן האם והן האב מפגינים דאגה לצאצאים ומטפלים בהם בשנתיים הראשונות.
למרות זאת, בגיל זה הם עדיין פגיעים מאוד, ורק כ-2% מהאבקועים מגיעים לבגרות.
התנינים הצעירים גדלים לאט, אך לכל אורך חייהם.
הם מתחילים באורך של כ-, בגיל 3 הם עוברים את ה-100 ס"מ (1 מטר) ובגיל 6 מגיעים לאורך 2 מטרים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית כאשר הן מגיעות לאורך 2.6 מטרים, והזכרים מגיעים לבגרות כאשר הם באורך 3.1 מטרים, בסביבות גיל 12 שנים.
עם זאת, הזכרים מתחילים להזדווג רק כאשר הם גדולים יותר, ועד אז הם מתרחקים מטריטוריות של זכרים בוגרים, גדולים וחזקים יותר.
תוחלת החיים של תניני היאור היא 70–100 שנה, ויש המעריכים את אורך החיים המרבי שלהם ב-120 שנה.
עם זאת, בדרך כלל הן בטבע והן בשבי תוחלת החיים שלהם נמוכה יותר: תניני יאור רבים מתים טרם הגיעם לבגרות וגם הבוגרים לעיתים מתים כבר בגילאים 45–60. גילו של התנין הענק גוסטב מוערך בלמעלה מ-70 שנה.
בגן החיות ביוהנסבורג ישנו תנין יאור גדול (5+ מטר, 700+ ק"ג) בשם הנרי, שנולד ב-1900 ונכון ל-2024 עדיין חי.
תניני היאור הם בעלי חיים חברתיים וניתן לראות אותם בקבוצות שוחים במים או רובצים ביבשה.
גודל הקבוצות (שנקראות floats), שיכול לנוע בין בודדים לעשרות, תלוי בגודל מקווה המים ובזמינות המזון בסביבה (סביבה שבה המזון מצוי בשפע יכולה לכלכל יותר תנינים).
בקבוצות ישנו מדרג היררכי, בעיקר בקרב הזכרים ופחות בקרב הנקבות.
הזכרים הגדולים והחזקים יותר הם השולטים ונהנים מעדיפות בכל הנוגע לנקבות, לטריטוריה ולמזון.
התנינים בקבוצה משתפים פעולה לעיתים בציד, בייחוד של טרף גדול (כגון תאו) או רב (למשל בחצייה העונתית של עדרי הגנו את נהר המארה בשמורות סרנגטי ומסאי מארה שבטנזניה וקניה).
אחרי שהטרף ניצוד מבתרים אותו התנינים ביחד באמצעות "גלגול המוות", כאשר לעיתים קרובות הם משתפים פעולה: תנין אחד אוחז את הגווייה כעוגן ואילו השני מסתובב ומתגלגל בפראות ותולש נתחים מהגווייה.
התנינים הגדולים והחזקים יותר יאכלו ראשונים.
בתקופת בצורת, כאשר המזון לא מצוי בשפע ומקווי המים מתייבשים הקבוצות מתפרקות והתנינים מפתחים אופי יותר טריטוריאלי ומתחרים על מקווי המים שנותרו וכן על המזון המועט שמגיע מדי פעם.
במאבקים אלה בדרך כלל התנין הגדול יותר מנצח והתנין החלש יותר נאלץ לחפש את מזלו במקום אחר.
התנינאים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות, תנועות, ריחות, מחוות גופניות ומגע, או בשילוב שלהם.
מגע גופני בין פרטים מקובל ולעיתים ניתן לראות תנינים רובצים אחד על השני (בייחוד בתא שטח יבשתי קטן וצפוף).
רפרטואר הקולות המימי של התנינים מותאם היטב לאופי החיים האמפיבי שלהם.
הדרכים הבולטות ביותר להשמעת קולות במים הן חבטת הראש במים (Headslap) ונקישת הלסתות (Jawclap), שמבוצעות בסמוך לפני המים.
חבטת הראש כוללת את הרמת הראש מעל לפני המים, פתיחה וסגירה חזקה של הפה, ואז חבטה חזקה של הראש במים.
מיצג זה מייצר רעש רב, והוא נועד, כנראה, כדי להכריז על נוכחותו ועל מיקומו של המבצע.
אמצעי נוסף להעברת מסרים במים הוא השמעת קולות אינפרא-סוניים (קולות נמוכים מאוד).
הדרך להפקת קולות אלו היא הרעדת שרירי הגו במהירות.
הקולות המופקים הם בתדירות שבין 1 ל-10 הרץ.
זכרי תנינים משתמשים בקולות אלו בזמן החיזור.
תניני היאור פגיעים במידה הרבה ביותר כשהם עוּבָּרִים (בביצה) ובחודשים הראשונים לחייהם.
ככל שהם גדלים הם חשופים פחות ופחות לטורפים – שיעור הטריפה של האבקועים הקטנים גבוה למדי, אולם כשהם בוגרים וכשגודלם מלא, רק טורפים מועטים (בעיקר בני אדם ותנינאים אחרים) מסוגלים לאכול אותם.
בראשית חייהם, ביצי התנינים נתונות תחילה לחסדי מזג האוויר: גשמים חזקים יכולים להביא לירידת הטמפרטורה מתחת לרמה הדרושה להישרדות העובּרים או לטביעתם, בעוד שגם היעדר גשם ורמות לחות נמוכות עלולות להביא להתייבשות העובּרים ולגוויעתם.
במרבית המקרים הקינים נבנים באתרים שעלולים להיפגע מתנאי מזג-אוויר קשים, כמו הצפות וסופות.
סכנה אחרת שאורבת לביצים ולתנינים הצעירים היא טריפה על ידי בעלי חיים אחרים.
מגוון בעלי חיים נוהגים לטרוף את הביצים: כלביים וחתוליים, לטאות ובפרט לטאות כוח, קופים וחולדות.
במקומות מסוימים, הביצים מהוות חלק ניכר מתזונתם של מינים מסוימים.
כך למשל, כוח הנילוס (Varanus niloticus) הנפוץ ביבשת אפריקה אחראי לגנבתן של יותר ממחצית מכל הביצים המוטלות ביבשת בעונות קינון אחדות.
במספר מדינות באפריקה, בני אדם פוגעים גם הם בביצי התנינים – אם בשל סגולות רפואיות שמיוחסות להן, ואם לשם אכילתן.
אחת ההגנות של התנינים משודדי ביצים היא יחסי סימביוזה עם כרוון המים המגונן על הביצים מפני טורפים כמו לטאות כוח.
בנוסף האם מצויה באזור הקן ומוכנה לתקוף כל שודד.
לאחר שהתנינאים בוקעים מהביצים ויוצאים לאוויר העולם, הם מהווים מקור מזון גם לאותם בעלי חיים שניזונים מהביצים, וגם לבעלי חיים שחיים בסביבה מימית.
כך למשל, תנינים צעירים נאכלים גם על ידי צפרדעים, נחשים, דגים (בעיקר דגים גדולים) ומיני עופות (קורמורנים, אנפות חסידות ועיטמים למשל).
גורם תמותה נוסף של האבקועים הוא פגמים מולדים, כמו עיוורון, זנבות מסובבים או לא-מפותחים וגידולים ממאירים.
בהגיעם לאורך מטר, מספר הסיבות הטבעיות לתמותתם של התנינאים יורד באופן משמעותי.
רק טורפים מעטים יכולים להורגם ולאוכלם.
כך, אריות טורפים תניני יאור שמסתובבים בשעות החשיכה על האדמה ובתצפית אחת גם נמר הרג תנין מחוץ למים.
גם היפופוטמים מתקיפים והורגים תניני יאור, בעיקר בהגנה על גוריהם (על אף שאינם טורפים אותם), ולכן בדרך כלל תנינים נמנעים מלהטריד אותם.
נוסף על הריגתם ההיפופוטמים גם הורסים לתנינים ניסיונות ציד ואף משיבים אנטילופות ליבשה.
מלבד אלו, נצפתה תופעה של קניבליזם ברמת המין (פרטים בוגרים שאוכלים פרטים קטנים יותר מאותו המין).
עם זאת, אין הסכמה בקרב החוקרים על שכיחות התופעה.
מעל כל אלה, הטורפים העיקריים של התנינים הם בני האדם, שהורגים אותם בשל פחד, הגנה עצמית או מטרות מסחריות.
הסיבות הטבעיות לתמותת התנינים שוליות וזניחות ביחס לשיעור התמותה הנגרם בשל ציד ובשל אובדן בתי גידול.
תנין היאור חי במקווי מים שונים: אגמים, בורות מים גדולים, נהרות, שפכי נהרות ודלתאות, ביצות מים מתוקים ואף מקווי מים מליחים.
הפרטים המתבגרים מתרחקים מאתרי הרבייה ומתפזרים למקומות המחיה השונים, כאשר אורכם מגיע ל-1.2 מטר.
תנין היאור נפוץ ברוב אזורי אפריקה למעט במדבריות כגון מדבר סהרה (אם כי יש אוכלוסייה קטנה של תנינים גמדיים סביב אחד מנאות המדבר).
בפארק גורונגוסה במוזמביק גילו המדענים ריכוז ענק של למעלה מאלף תניני יאור גדולים, שמתרכזים בקטע מסוים של הנהר שם לצורכי רבייה ואכילה.
המדענים גילו שבקטע זה של הנהר יש שפע של דגים בכמות שמספיקה להאכיל את כל התנינים שם.
שפע זה של מזון תורם לכך שהתנינים שם כמעט שלא נלחמים אחד בשני, שכן יש מספיק מזון לכולם והם "מלאים מדי בשביל להילחם זה בזה".
בתחילת המאה ה-19, עוד היה נפוץ באיי קומורו.
קיים חשש שתנינים אלה יהפכו למין פולש עקב ריבויים וסתגלנותם הגדולה.
עד תחילת המאה ה-20 היו תניני יאור גם בארץ ישראל.
הפרט האחרון בארץ ניצוד כנראה ב-1912 בנחל תנינים ונמצא באוסף האב שמיץ (כיום במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט שבאוניברסיטת תל אביב).
התנינים היו חלק מהפאונה האפריקאית שחדרה לארץ דרך מערכת הנילוס.
ב-2009 חמישה תנינים צעירים נמלטו מחווה לגידול תנינים באזור נחל הבשור שבצפון מערב הנגב, ונצפו בטבע על ידי מטיילים וחקלאים.
בסופו של דבר, אחרי מצוד שנמשך כשנתיים, הצליחה רשות הטבע והגנים ללכוד את כולם.
כיום ניתן לראות את תנין היאור בישראל רק בחוות התנינים בחמת גדר, בחוות קרוקולוקו בערבה ובגני החיות הספארי ברמת גן, גן החיות התנ"כי והמדבריום.
תנין היאור הוא מין בסוג תנין במשפחה תניניים בסדרה תנינאים.
בעבר, במסגרת המיון הלינאי, היה מקובל לשייך את סדרת התנינאים למחלקה זוחלים, אך כיום יודעים שמחלקת הזוחלים אינה קבוצה מונופילטית ולכן איננה ענף (קבוצה הכוללת אב קדמון משותף וכל צאצאיו).
כיום סדרת התנינאים משויכת לקבוצת דמויי-תנינאים שהיא בתורה חלק מהענף ארכוזאוריה שכולל גם את הפטרוזאורים והדינוזאורים (שתי קבוצות אלה נכחדו) ואת העופות (שהם למעשה צאצאים של הדינוזאורים).
ארכוזאוריה היא ענף השייך לענף זאורופסידה המאגד את כל הזוחלים וצאצאיהם.
זאורופסידה היא ענף של בעלי שפיר עוברי השייך למערכת מיתרניים.
להרחבה בנושא, ראו זוחלים#סיווג ומיון.
מאובנים של תנין היאור ידועים מתקופת הפליסטוקן ומתוארכים ל-2.5 מיליון שנה לפני זמננו.
מאובנים של תנינים אחרים מהסוג Crocodylus שקרובים פילוגנטית לתנין היאור הם תנין צ'קצ'אי (Crocodylus checchiai) מהמיוקן בקניה, תנין אנתרופופאגוס (Crocodylus anthropophagus) מהפליו-פליסטוקן בטנזניה ותנין תורביארנרסון (Crocodylus thorbjarnarsoni) מהפליו-פליסטוקן בקניה.
checchiai היה דומה במראהו וגודלו לתנין היאור המודרני אך C.
thorbjarnarsoni היו גדולים יותר עם אורך מרבי שעמד על 7.5–7.6 מטר.
בהסתמך על המורפולוגיה, תקופה ומקום של המאובנים, מדענים שיערו ש-C.
checchiai הוא החוליה המקשרת בין תנין היאור והתנינים הנאו-טרופיים של היום.
ככל הנראה, תנין היאור יותר קרוב פילוגנטית לתניני אמריקה (תנין הים, תנין קובני, תנין מורלט ותנין אורינוקו) מאשר לתנין המערב-אפריקני ותנינים אחרים שחיים באפריקה כיום.
בהתאם לתפוצתו הרחבה, משוער כי קיימים מספר תת-מינים.
אולם הנחה זו טרם נבחנה בצורה סופית, וטרם נחקרו ההבדלים בין תת-המינים באזורי התפוצה השונים.
africanus – תנין יאור מזרח אפריקאי
chamses – תנין יאור מערב אפריקאי
corviei – תנין יאור דרום אפריקאי
niloticus – תנין יאור אתיופי
pauciscutatus – תנין יאור קנייתי
suchus – תנין יאור מרכז אפריקאי, נקרא גם תנין יאור מערב אפריקאי
מין זה חי במערב אפריקה ולכן נקרא תנין מערב-אפריקני.
תנין זה קטן יותר ופחות תוקפני מתנין היאור.
בעבר חי גם במצרים העתיקה ושימש לצורכי פולחן.
הוא אולי מין התנין הידוע ביותר בתרבות האנושות שמוצאה מאגן הים התיכון.
תנין היאור נודע כאוכל אדם והוא נשנא וגם נערץ, במיוחד במצרים העתיקה שבה נחנטו תנינים ונעבדו כאלים.