tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1783 הקימו הספרדים את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, ולה ריוחה, על 10 אלפים תושביה, סופחה לאינטנדנסיה של קורדובה, שהייתה לחלק ממלכות המשנה.
לה ריוחה תמכה במאבק לעצמאות מספרד, וב-1820, לאחר עצמאות ארגנטינה, החליטה להתנתק מקורדובה.
בתקופה זו הנהיג אותה הקאודיו חואן פקונדו קירוגה, ובדומה למושלים של פרובינציות אחרות, אף הוא הוביל קו שקרא להגברת האוטונומיה ולצמצום התלות בשלטון המרכזי בבואנוס איירס.
קירוגה עצמו נרצח ב-1835, אך הפרובינציה שמרה על נתק מבואנוס איירס עד להשלמתה של חוקת ארגנטינה ב-1853. גבולותיה נקבעו סופית ב-1881, לאחר מחלוקת שהייתה בינה לבין סן לואיס.
גל ההגירה שפקד את ארגנטינה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לא בא לידי ביטוי במלוא עוצמתו בלה ריוחה, אך בכל זאת התיישבו בה מהגרים מסוריה ומלבנון.
אחת מהמשפחות הייתה משפחת מנם, שאחד מצאצאיה, קרלוס מנם היה למושל הפרובינציה ב-1973. ב-1976 הורתה איסבל פרון על הדחתו, והוא נאסר.
עם השבת הדמוקרטיה למדינה ב-1983 שב מנם לכסאו, והחל לפתח בה תעשייה קלה, בעיקר של עיבוד מזון ובקבוקים, שהביאה לפיתוחה הכלכלי.
הישגיו בפרובינציה הביאו לבחירתו ב-1989 לנשיא ארגנטינה.
בשנת 2001 התגוררו בלה ריוחה כ-290 אלף תושבים, למעלה ממחציתם בעיר הבירה, וכ-83% בערים.
היא אחת הפרובינציות הפחות מאוכלסות בארגנטינה, ורק בסנטה קרוס ובטיירה דל פואגו מתגוררים פחות תושבים.
צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה באותה שנה ב-3.23 תושבים לקמ"ר, שיעור שאף הוא בין הנמוכים בארגנטינה.
מבחינה מינהלית, מחולקת לה ריוחה ל-18 דפרטמנטוס.
בשנת 2001 היו הערים הגדולות בה:
לה ריוחה (כ-146 אלף תושבים)
בשנת 2006 נאמד התוצר בלה ריוחה על כ-1.8 מיליארד דולרים, התוצר הנמוך ביותר בארגנטינה פרט לקטמרקה.
בתוצר לנפש, מדובר ב-6,820 דולר לנפש, שיעור הנמוך בכ-30% מהממוצע הארצי, אך הגבוה ביותר בצפון-מערב ארגנטינה.
האקלים הצחיח לא אפשר את התפתחותה של חקלאות, וגם כיום היא מהווה רק כ-5% מהתוצר.
רק 190 קמ"ר ברחבי הפרובינציה הם אדמה מעובדת, בעיקר בחלקים המזרחיים הנמוכים, שבהם מקורות מים קבועים שיכולים לשמש להשקיה.
בין הגידולים הנפוצים בפרובינציה נמנים גפנים, אגוזים, זיתים וכותנה.
הגפנים משמשים בעיקר את תעשיית היין, שמייצרת כ-8 מיליון ליטרים בשנה.
בנוסף, יש בפרובינציה כ-250 אלף ראשי בקר וכ-150 אלף עזים, המגודלים בעיקר עבור תעשיית העור.
התעשייה החלה להתפתח בשנות ה-80, בתקופת שלטונו של מנם.
היא מבוססת על עיבוד מזון ועל ייצור בקבוקים.
המחצבים הנכרים בלה ריוחה הם חרסית ואורניום.
התיירות בלה ריוחה אינה מפותחת במיוחד, אך היא נמצאת בתהליך התקדמות מתמיד.
האתרים הפופולריים הם הפארק הלאומי טלמפאז'ה, העיר צ'ילסיטו, המעיינות החמים בסנטה טרסיטה והעיירה ויז'ה סנאגסטה, שמהווה נקודת מוצא לטיולים רגליים.
שדרת לה רַמְבְּלָה (בקטלנית וספרדית: La Rambla) היא שדרה מרכזית בברצלונה, אחד מיעדי התיירות העיקריים של העיר.
היא נמשכת לאורך כ-1.2 ק"מ המעוטרים בעצים, בין הרובע הגותי לשכונת אל רבאל, ומחברת בין אנדרטת קולומבוס אשר על יד הים לכיכר קטלוניה.
מקור השם הוא שיבוש של המילה הערבית "רמל", שפירושה "חול" (זהו גם מקור שמה של העיר הישראלית רמלה) ובמקור הייתה שדרת נתיבים של נחלים שיָּבשו.
היא נחשבת כסדרה של חמישה רחובות קצרים, לכל אחד מרחובות אלו שם ייחודי, והשדרה כולה נקראת על כן בצורת רבים "לס רמבלאס" (Las Ramblas).
המשורר הספרדי פדריקו גארסיה לורקה תיאר את הרמבלה .
הרמבלה היא מקום שוקק חיים בכל שעות היום, וניתן למצוא בה בתי קפה, פסלים, מופעי רחוב, קוסמים, משחקי מזל, דוכני פרחים, עציצים, קיני צפורים, בעלי חיים ועוד, לכל אורכה.
לאורך השדרה ניצבים מבנים עתיקים ומיוחדים כגון בניין התיאטרון, השעון הראשון של ברצלונה, לצד יצירות אמנות של ז'ואן מירו (הפסיפס בכניסה לשוק) ומרצפות ייחודיות בצורת גלים.
ליסאו – בית האופרה המפורסם של ברצלונה, נפתח ב-1847.
בניין האוניברסיטה הישן, היום משמש כתיאטרון.
לה בוקריה – השוק המפורסם ביותר של ברצלונה.
מזרקת קאנאלטס – המזרקה המפורסמת ביותר של ברצלונה המשמשת כנקודת מפגש פופולרית וכסמל לעיר ברצלונה כולה.
רוב השנה הרמבלה צפופה, בעיקר בעונת התיירות, שאז נמצאים בשדרה יותר תיירים מאשר מקומיים, או לפני משחקים בינלאומיים הנערכים בין קבוצת הכדורגל של ברצלונה לבין קבוצה אירופית אחרת, אז ניתן לראות תהלוכות של אוהדים הצועדים בשדרה.
תופעה זו שינתה את אופי הרחוב, וכיום ניתן למצוא בו הרבה יותר חנויות מסחר מבעבר.
מסיבה זו, השדרה הפכה מוקד מרכזי לכייסים.
להלן מפת רחובות הרמבלה הנמשכים בין נמל ברצלונה לכיכר קטלוניה (מימין ומשמאל - הרובע הגותי).
לה רפובליקה (באיטלקית: La Repubblica) הוא העיתון השני בתפוצתו באיטליה, לאחר ה"קוריירה דלה סרה".
העיתון נוסד בשנת 1976 על ידי אוג'ניו סקלפרי, ואימץ לו קו פוליטי התומך במפלגות המרכז-שמאל והתנועה הקומוניסטית באיטליה.
בשנת 1978 גדלה תפוצתו של העיתון בצורה חדה ביותר וזאת ברקע פרשת חטיפתו של ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בידי הבריגדות האדומות.
העיתון סיקר בצורה שוטפת את כל ההתפתחויות בפרשה, מאז החטיפה ועד מציאת גופתו של מורו.
בשנות ה-80 ניהל העיתון מערכה עזה מול העיתון "קוריירה דלה סרה", מאבק שבמהלכו עברו עיתונאים רבים לעבוד ב"לה רפובליקה", וזאת עקב תנאי השכר המפליגים שהציע להם העיתון.
בשנת 1988 רכש את העיתון איל ההון האיטלקי קרלו דה בנדטי.
עקב היריבות העסקית בין דה בנדטי וראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני החל לאמץ העיתון "לה רפובליקה" קו ביקורתי תקיף נגד ברלוסקוני ומדיניותו.
בשנת 2009 החליט ברלוסקוני לתבוע לדין את העיתון עקב כתבה שבה הואשם בשחיתות פוליטית.
בעיתון פורסמו קריקטורות של ג'ורג'ו פוראטיני.
בעקבות שערוריות פוליטיות שהיו בעקבות הפרסומים, הצייר נאלץ לעזוב את העיתון.
לה רוזי הוא בית ספר פרטי ליד העיר רול שבשווייץ, הנחשב לבית הספר היקר ביותר בעולם.
בית הספר נוסד בשנת 1880.
בית הספר הוקם בשנת 1880 על ידי פול-אמיל קרנל (Paul-Émile Carnal), בטירה Château du Rosey מהמאה ה-14.
בבית הספר ישנו חוק שאוסר על יותר מ-10% מהתלמידים לבוא מאותה ארץ מוצא ולכן הרכב התלמידים הוא הטרוגני.
כל התלמידים מחויבים ללמוד בעבור הבגרות הצרפתית (baccalauréat) או הבגרות הבינלאומית (International Baccalaureate).
בבית הספר לומדים כ-330 בנים ובנות שעליהם ממונים כ-150 חברי צוות.
לבית הספר שני קמפוסים הנמצאים במקומות שונים ברחבי שווייץ.
קמפוס ראשי בטירת לה רוזי וקמפוס נוסף לתקופת החורף.
נכון לשנת 2011 מחיר שנת לימודים בבית הספר הוא כ-106,000 דולר, בבית הספר נמצא אתר סקי פרטי והוא ידוע בכך שבני מלוכה ועשירי אירופה נוהגים להתחנך בו.
לה קוֹרוּנְיָה (בגליסית: A Coruña, בספרדית: La Coruña) היא עיר ורשות מקומית בגליסיה שבצפון-מערב ספרד, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
זוהי העיר השנייה בגודלה בגליסיה וה-17 בגודלה במדינה כולה.
היא בירת מחוז לה קורוניה והייתה עיר חשובה כבר בממלכת גליסיה, כשמעמד העיר המרכזית באזור התחלף בינה לבין סנטיאגו דה קומפוסטלה.
יש בה נמל גדול שממנו מיוצא יבול חקלאי וסחורות.
כמו כן, קיימת בעיר תעשיית נפט.
על פי הידוע כיום, ההתיישבות הראשונה באתר הייתה של שבט גאלי, בחיבור חצי האי האיברי ליבשת, סביב המקום בו ניצב כיום מגדל הרקולס.
הרומאים הגיעו לאזור במאה ה-2 לפנה"ס, ויוליוס קיסר שהה בה בשנת 62 לפנה"ס בתפקידו כמושל היספניה.
העיר נקראה אז "פלאוויום בריגנטיום" (Flavium Brigantium), ועיקר חשיבותה נבעה מהנמל שלה, עובדה שעליה מעידה בניית מגדלור הרקולס.
הנמל אפשר מסחר עם ערים בשטחים שנקראים היום צרפת, אנגליה ופורטוגל.
במאה ה-4 סבלה העיר מפלישות הנורמנים, ורבים מתושביה נמלטו אל פנים היבשת.
לאחר נפילת האימפריה הרומית, בתחילת ימי הביניים, המשיכה העיר להסתמך בכלכלתה על הנמל, אולם חשיבותה ירדה והיא הייתה ללא יותר מאשר כפר במאה ה-7 וה-8.
מהכיבוש המוסלמי של ספרד לא נשארו כל עדויות, כפי הנראה בשל החשיבות הפחותה של המקום אז.
לאחר הרקונקיסטה ובמאה ה-9, המשיך הכפר לסבול מפשיטות הנורמנים והויקינגים.
ב-991 חיזק ברמודו השני מלך לאון את הגבולות, שיפץ וחיזק את חורבות מגדל הרקולס והציב בו משמר.
כדי לממן זאת, הוא מסר את שטח העיר לשליטתו של בישוף סנטיאגו דה קומפוסטלה, ושליטה זו נשארה עד המאה ה-15. ב-1208, בנה אלפונסו התשיעי, מלך לאון, את העיר מחדש והעניק לה הטבות, כגון מכירת מלח ללא מס.
תחום הדיג והמסחר התפתחו בה מחדש, ושטחה גדל.
בסוף המאה ה-14 בנה אנריקה השלישי מקסטיליה חומות להגנת העיר, ששרידים ממנה נשארו עד היום בתחומי העיר העתיקה.
ב-1446 העניק לה מלך קסטיליה ולאון, חואן השני, את התואר עיר.
המלכים הקתוליים קבעו בעיר את בית המשפט המלכותי במקום בסנטיאגו דה קומפוסטלה, שם הוא שכן עד אז, וכן את הקפיטניה של גליסיה.
עד גירוש ספרד שגשגה קהילה יהודית בעיר, שהשאירה מורשת מפוארת הניכרת בין השאר בתנ"ך קניקוט שנכתב ואויר בה ב-1476.
בעת החדשה נעשתה לעיר נמל חשובה ולמרכז ייצור טקסטיל.
הגנת העיר הצליחה לגרום לו לסגת, והאגדה המקומית מספרת על גיבורה בשם מריה פיטה, שהשתמשה בחנית של בעלה שנהרג כדי לסייע בהדיפת האנגלים.
במאות ה-16 וה-17 גרמו מלחמות ממלכת ספרד לעליית המיסים בעיר ולגיוס חובה.
ב-1682 שופץ מגדל הרקולס ובראשו הוצבו שתי מנורות.
בינואר 1809, במסגרת מלחמת חצי האי, נערך בעיר קרב לה קורוניה, שבו התנגדו הספרדים והאנגלים לכיבוש הצרפתי.
הצרפתים עזבו את האזור במאי באותה שנה.
במלחמת האזרחים בספרד הייתה העיר מוקד פעילות שמרני "לאומני" כבר משלב מוקדם, ומאות רפובליקנים הוצאו להורג.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו בעיר 45,000 תושבים.
המצב הכלכלי של תושבי העיר עבר טלטלות חדות בהשפעת שורת אירועים שהתרחשו בספרד ובעולם כולו.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ומלחמת האזרחים בספרד השפיעו בצורה קשה על הכלכלה בעיר, כמו בספרד ובעולם כולו, מצב שנמשך עד אמצע שנות החמישים.
מ-1959 שגשגה הכלכלה במהירות בספרד במה שמכונה "הנס הספרדי", ולאחר מכן משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 הביא שוב מיתון, שנמשך עד אמצע שנות ה-80.
העיר ממוקמת על חצי אי בצורת האות T שהחיבור בינו ליבשה צר ונגרם על ידי סחף של חול.
ב-1940 התרחבה העיר לגבעות בשטח היבשת עצמה.
יש בה חמישה רבעים, ושטחה הכולל הוא 37.83 קמ"ר.
האקלים בעיר הוא אקלים אוקיאני, דהיינו מושפע מהאוקיינוס, והוא מתון ונוח בכל עונות השנה.
ממוצע המשקעים הוא כ-1,000 מ"מ בשנה, בעיקר גשם.
מרכז הספורט החשוב בעיר הוא קומפלקס הספורט ריאזור, שכולל את אצטדיון ריאזור, מגרש הבית של קבוצת הכדורגל דפורטיבו לה קורוניה, אולם הספורט של קבוצת ההוקי גלגיליות, בריכת שחייה ומגרש גולף.
קבוצת הכדורגל נוסדה ב-1906 והיא שיחקה שנים רבות בליגת העל הספרדית, אם כי בעונת 2013/2014 היא משחקת בליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
את העיר מייצגות גם קבוצת הכדורסל CB Coruña, המשחקת בליגת הכדורסל השנייה בספרד, קבוצת כדוריד וקבוצת כדורגל גאלי.
סמל העיר מורכב ממגן כחול כסמל גליסיה ועליו מגדל הרקולס.
תחת המגדל גולגולת שעליה כתר זהב ושתי עצמות מוצלבות, כסימן לאגדה לפיה הרקולס הורה להקים את המגדל אחרי שהרג את הענק גריאון.
סביב המגדל שבע צדפות זהב, המסמלות את הקשר של האזור ליעקב בן זבדי, שעל פי האגדה הגיעו עצמותיו לספרד על גבי צדפה.
הסמל קיים בעיצוב זה כבר מהמאה ה-15.
לה ריוחה (בספרדית: La Rioja) היא עיר הבירה של פרובינציית לה ריוחה בארגנטינה.
העיר ממוקמת למרגלות רכס סיירה דה ולסקו, 1,167 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
הנשיאה לשעבר, איסבל פרון, נולדה בעיר.
העיר נוסדה ב-20 במאי 1591 על ידי חואן רמריס דה ולסקו, מושל טוקומן, תחת השם טודוס לוס סנטוס דה לה נואבה ריוחה (כל הקדושים של ריוחה החדשה).
למעט תקופה מאמצע המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20, כאשר ההתיישבות צ'ילסיטו עקפה אותה הייתה לה ריוחה העיר הגדולה בפרובינציה.
העיר ניזוקה באופן חמור עקב רעידת אדמה ב-1899.
כלכלת הפרובינציה כולה התבססה בעבר על גידול בקר וחקלאות, כמו גם גידול יין.
אך בשנות ה-70 החל הליך תיעוש שהפך את לה ריוחה למרכז חשוב כיום בתעשיית הפרמקולוגיה של ארגנטינה.
נמל התעופה קאפיטן ויסנטה אלמנדוס אלמונסיד משרת את העיר.
לה רובר היא עיירה והקומונה השלישית בגודלה באי מרטיניק.
העיירה ממוקמת בחלקו הצפון-מזרחי של האי.
בעיר פועלים כנסייה, מועדון לספורט ימי, אצטדיון ומגרשי ספורט.
אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 21,627 נפשות.
האוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה מאז 2007, אז הגיעה לשיא של מעל 24,000 תושבים.
לה רומנה (בספרדית: La Romana) היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה הדומיניקנית ובירת מחוז לה רומנה.
העיר שוכנת על חוף הים הקריבי מול האי קטלינה במרחק של 210 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
העיר הוקמה ב-1897 כאשר ניתן זיכיון לחברה קובנית להקים בית זיקוק באזור.
ב-1917 הוקמה טחנה גדולה לייצור סוכר מקני סוכר מהמטעים בסביבת לה רומנה.
עם זאת התעשייה קרסה עם עליית מחירי הסוכר בעולם בעשורים הבאים.
העיר התאוששה בתחילת שנות השישים כאשר תאגיד אמריקני קנה את הטחנה והתחיל להשקיע בתעשיית הבטון, וכמו כן השקיע סכום של כ-20 מיליון דולר בשיקום לה רומנה ובניית בתי ספר, מרפאות, בתים ותשתיות אחרות לעובדים הדומיניקנים שלהם.
בניגוד לערים אחרות ברפובליקה הדומיניקנית, מרבית העסקים בעיר נשלטים על ידי חברה אחת – "תאגיד מרכז רומנה".
בעיר קרוב ל-100% תעסוקה, כשהרוב עובדים בתיירות או אצל התאגיד.
לה רומנה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר במדינה, הודות לחופיה ולתשתית התיירות הנרחבת בה.
בין האטרקציות בעיר ניתן למנות את אלטוס דה צ'בון, העתק של כפר אירופאי-ים תיכוני מהמאה ה-16, וקסה דה קמפו, אחד ממקומות הנופש הגדולים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה רומנה, המציע טיסות לארצות הברית, קנדה, אירופה, איים קריביים אחרים באזור כמו קובה וגם טיסות ליעדי פנים כמו סנטו דומינגו.
לה קיאקה (בספרדית: La Quiaca) היא עיר קטנה בצפון פרובינציית חוחוי בארגנטינה.
העיר נמצאת על גבול ארגנטינה-בוליביה, מול העיר ויאסון, כשביניהן מפריד נהר לה קיאקה.
לה קיאקה נמצאת במרחק של 289 קילומטרים מסן סלבדור דה חוחוי, בירת פרובינציית חוחוי.
העיר מוזכרת פעמים רבות בארגנטינה כיישוב הצפוני ביותר במדינה, למרות שבפועל יש מספר יישובים צפוניים ממנה.
לה קיאקה היא אנטיפודית בקירוב להונג קונג.
לה קיאקה נוסדה ב-10 בספטמבר 1883, אולם הממשל הכיר בייסודה רק ב-28 בפברואר 1907, לאחר שנים של משא ומתן בין המתיישבים והממשל.
את העיר משרת נמל התעופה לה קיאקה, שנמצא במרחק של כ-7 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר.
הגשר הבינלאומי אורסיו גוסמן עובר מעל נהר לה קיאקה ומקשר בין לה קיאקה וויאסון.
לה שו-דה-פון היא עיר תעשייה שווייצרית הנמצאת בקנטון נשאטל, לא רחוק מהגבול עם צרפת.
העיר התפתחה והתפרסמה בשל תעשיית השעונים הפורחת בה מאז המאה ה-18. לשיא פריחתה הגיעה העיר בתחילת המאה העשרים.
העיר ידועה גם כיעד תיירותי, ושוכן בה מוזיאון השענות הבינלאומי.
בשנת 1794 נחרבה העיר, אז עדיין כפר קטן, כתוצאה מאסון טבע.
בניית העיר מחדש נעשתה על פי תוכנית מקיפה וחדשנית לזמנה, שהתבססה על עקרונות רציונליים בהשפעת הנאורות.
התכנון הותאם לתעשייה ולייצור השעונים, וכלל בין השאר שימוש ברשת רחובות שתי וערב – גריד, שילוב של בתי סדנאות ומגורים ורבעי מלאכה ייעודיים.
העיר הייתה גם אחד המרכזים החשובים של האר-נובו, והוקמו בה מוזיאון ובית ספר לאמנות שייסד סגנון משלו.
גם כיום מתקיימת בה פעילות תרבותית ענפה, ומלבד מוזיאון השענות נמצאים בה מוזיאון לאמנות, מוזיאון היסטורי, מוזיאון להיסטוריה של הטבע ועוד.
העיר מאכלסת גם כמה אולמות למופעי תיאטרון ומוזיקה.
בשנת 2009 הוכרזה העיר, יחד עם שכנתה לה לוקל, כאתר מורשת עולמית בשל התכנון העירוני הייחודי שלהן.
נכון לשנת 2014 התגוררו בעיר כ-39,027 תושבים, בצפיפות של 701 נפשות לקמ"ר.
העיר היא מקום הולדתם של האדריכל המודרניסטי החשוב לה קורבוזיה, ושל לואי שברולה, מייסד מפעל המכוניות שברולט.
בגרף הבא מוצגת האוכלוסייה ההיסטורית של העיר:
פילוח הדתות נכון ל-31 בדצמבר 2014
כלכלת העיר מבוססת לחלוטין על תעשייה וייצור שעונים.
לשיא פריחתה הגיעה העיר במחצית הראשונה של המאה העשרים, עת התקיימו בה 55٪ מייצור השעונים העולמי.
בין השאר נוסדו בעיר החברות רולקס ואומגה ופעלו בה סווטש וברייטלינג.
בין השנים 1970–1985 הושפעה העיר מהמשבר בתעשיית השעונים השווייצרית, מה שהוביל לסגירתם של חברות ובתי מלאכה רבים ולירידה במספר התושבים.
מאז השתקמה תעשיית השעונים בעיר.
בתחילת שנות האלפיים הוקם בעיר פארק טכנולוגי המושך לעיר חברות הייטק.
כיום פועלים בעיר עשרות חברות ובתי מלאכה לייצור שעונים, חלקם גדולים וחלקם קטנים ומשפחתיים, המתבססים על מסורות ייצור שעוברות בהם מדור לדור.
מרבית החברות פועלות כקבלני משנה של קבוצות מותגי שעונים גדולים, דוגמת סווטש ו-Richemont.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת חלה ירידה משמעותית בביקוש לשעוני יוקרה שווייצריים.
הירידה הובילה להפסדים ופיטורים בתעשיית השעונים בעיר, שאחראית לכ-11,000 משרות.
בשנת 2016 עמד שיעור האבטלה בעיר על 8.1٪, מהגבוהים בשווייץ.
העיר שוכנת בעמק קטן בלב רכס הרי היורה, בגובה שבין 600–1,300 מטרים מעל פני הים.
העיר מקושרת למערכת הרכבות השווייצרית, ובתוכה פועל מערך טרוליבוסים.
עדויות לנוכחות של יהודים בעיר קיימות עוד מסוף המאה השמונה עשרה, אך רק ב-1833 הוקמה הקהילה באופן מסודר.
היהודים הגיעו לעיר בעיקר מחבל אלזס שבצרפת, ועסקו במסחר בשעונים, בבדים ובבקר.
לאחר מחצית המאה גדל מספר היהודים בעיר והוקמו בה בית כנסת ובית קברות יהודי.
עם השתלבותם בעיר תפסו היהודים תפקיד חשוב בתעשייה ובמסחר השעונים וכן בהתרחשות התרבותית בעיר, מה שתרם להתחזקות כלכלית של העיר כולה ולגידול נוסף באוכלוסייה היהודית.
ב-1896 הוקם בית כנסת חדש, גדול ומפואר, הקיים עד היום.
מאז המחצית השנייה של המאה העשרים הלך והתמעט מספר היהודים בעיר, וביתר שאת בעקבות המשבר בתעשיית השעונים בין השנים 1970–1985.
בית הכנסת כבר לא פעיל, אך ב-1995 הוכר כנכס תרבותי בדרגת חשיבות אזורית על ידי רשימת הנכסים התרבותיים של שווייץ.
לה רינקונאדה (בספרדית: La Rinconada) היא עיר בהרי האנדים בפרו, והיא מקום היישוב הגבוה ביותר בעולם שמיושב באופן קבוע (5,100 מטרים מעל פני הים).
לה רינקונאדה נמצאת בנפת סן אנטוניו דה פוטינה שבמחוז פונו , בדרום-מזרח פרו.
היא ממוקמת כ-20 ק"מ מערבית לגבול עם בוליביה, וכ-80 ק"מ צפונית לאגם טיטיקקה.
העיר שוכנת למרגלותיו של הקרחון "La Bella Durmiente" ("היפהפייה הנמה").
העיר ממוקמת בגובה של 5,100 מטרים מעל פני הים, והיא גבוהה ב-700 מטרים ממקום היישוב השני בגובהו בעל אותו סדר גודל של אוכלוסייה (Cerro de Pasco, שבמרכז פרו).
בשל גובהה של העיר, האקלים בה הוא אקלים אלפיני/טונדרה (ET לפי שיטת קפן).
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא כ-1.25 מעלות צלזיוס, הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר היא פחות מ-10 מעלות צלזיוס, ואילו הממוצע השנתי של הטמפרטורה המזערית היומית הוא כ-(6-) מעלות צלזיוס בלבד.
אקלים זה לא מאפשר קיום של עצים וצמחייה מפותחת, והעיר נמצאת הרחק מעל קו העצים.
חרף קרבתה היחסית של העיר לקו המשווה (כ-14 מעלות מדרום לקו המשווה), מזג האוויר בה דומה יותר לזה שבמערב גרינלנד.
הקיץ בעיר גשום ומושלג, החורף יבש, וכמות המשקעים הממוצעת השנתית היא כ-707 מ"מ.
העיר ממוקמת בקרבת מכרה זהב, והכלכלה בה מבוססת בעיקר על חפצי אמנות המיוצרים מזהב.
בין השנים 2001 ל-2009, בשל עליית מחירי הזהב בעולם, התחולל תהליך של בהלה לזהב, ואוכלוסיית העיר צמחה ממצב של עיירת כורים קטנה עד לכ-30,000 נפש.
על פי שיטת העבודה במכרה, הכורים עובדים כל החודש ללא תשלום, וביום האחרון בחודש הם מורשים לקחת עמם עפרה בכמות שהם יכולים לשאת בעצמם - ולקוות שהיא תכיל זהב.
העסקה של נשים במכרה אסורה.
בעיר לא קיימות תשתיות ביוב ותברואה.
לה קרואה הוא יומון צרפתי, המופיע החל משנת 1880. הוא נמצא מאז בבעלות קבוצת באיאר פרס (Bayard Presse).
העיתון הוקם על ידי קונגרגציית (קהילת) מסדר האוגוסטינים האסומפסיוניסטים ורואה את עצמו מייצג השקפה נוצרית וקתולית.
עמדותיו הפוליטיות התפתחו לאורך השנים.
מושבו הוא ביישוב מונרוז', שהוא חלק מהמטרופולין פריז הגדולה.
מייסדיו, עמנואל ד'אלזון וונסאן דה פול בָּאִי, הקימו אותו במתכונת של ירחון, אך החל מ-16 ביוני 1883 הפך ליומון.
בשנת 2016 הופיע בתפוצה של 117,000 עותקים ונמכר בכל רחבי צרפת.
העיתון כולל מדורים לחדשות, כלכלה, דת ורוחניות, הורים ומשפחה, תרבות ומדע.
העיתון אינו מזוהה עם מפלגה פוליטית כלשהי.
אחרי ועידת הוותיקן השנייה אימץ גישה מודרנית יותר.
לה שן דה ל'אספואר הוא ארגון חסד צרפתי, שמטרותיו לקדם ולטפל רפואית וחינוכית בילדים אשר בגלל מגבלות טכניות או פיננסיות, אינם יכולים להיות מטופלים בארץ מוצאם.
הארגון הוקם על ידי פרופ' אלן דלוש בשנת 1981, תחת חסותו של הארגון רופאי העולם, ובשנת 1992 הפך לארגון עצמאי.
הארגון בונה בתי חולים, משחזר, ומצייד בתי חולים קיימים במדינות מתפתחות, בסטנדרטים בינלאומיים.
הארגון ערוך להגיב למצבי החירום הנגרמים בעקבות אסונות גדולים, בכך שהוא מעמיד את מומחיותו וקשריו לטובת האוכלוסייה הפגועה.
במהלך השנים היה מעורב לה שן דה ל'אספואר בסיוע לנפגעי אסונות בכ-30 מדינות בעולם.
בנוסף, לארגון מטרה לקדם אפשרויות חינוך לילדים עם קשיי למידה, ולפתח תוכניות לתמיכה להרשמה לבתי ספר ולהשתלמיות מקצועיות.
להאמין היה השיר שיצג את ישראל בתחרות האירוויזיון 2004, שהתקיימה באיסטנבול.
השיר בוצע בעברית ובאנגלית בידי דוד ד'אור, שבו בחרה לייצג את ישראל רשות השידור בנובמבר 2003. את השיר כתב ד'אור בעצמו והלחינו ד'אור ועופר מאירי, שגם עיבד את השיר.
השיר הוא בלדה, שמילותיה עוסקות בצורך לשמור על אמונה בטוב הבסיסי של האנושות, למרות ראיות רבות להפך.
השיר נבחר ב־5 בפברואר 2004 בהצבעה בתוכנית "ישראל בוחר שיר", שנערכה בהפסקה במשחק כדורסל של מכבי תל אביב ביורוליג.
בהצבעה הוצגו ארבעה שירים שבוצעו על ידי ד'אור.
הקולות שנתנה ועדת אירוויזיון מיוחדת (שכללה משתתפים קודמים מהתחרות, ליאור נרקיס וגלי עטרי) היוו 40% מהקולות, והצבעת הצופים היוותה 60% מהקולות הנותרים.
משחק הכדורסל משך 13.7% מהצופים בטלוויזיה הישראלית.
השיר זכה ל־60% מההצבעה של חבר השופטים ו־66% מהצבעת הצופים.
ד'אור ביצע את השיר באיסטנבול ב־12 במאי 2004. במהלך שבוע החזרות באירוויזיון, עזב ד'אור את איסטנבול כדי להיות עם אביו, שהיה צריך לקטוע את אחת מרגליו בשל סיבוכים של סוכרת.
מאחר שישראל לא דורגה בעשרת המקומות הראשונים באירוויזיון 2003, היא נאלצה להשתתף בחצי הגמר, ובו שובץ השיר במקום החמישי בסדר ההופעה, אחרי לטביה ולפני אנדורה.
השיר קיבל 57 נקודות והגיע למקום ה־11 מתוך 22, בזמן ש־19% מהצופים הישראלים צפו בטלוויזיה.
השיר לא עלה לגמר – ובכך חייב את ישראל שוב להשתתף בחצי הגמר גם באירוויזיון 2005.
מאזן הדרבים בכל המסגרות(נכון ל-20 באפריל 2022)
לה קלאסיק , הידוע גם בשם "הקלאסיקו הצרפתי", או ה"דרבי של צרפת", הוא כינויו של משחק כדורגל בין שני מועדוני הכדורגל הגדולים בצרפת: פריז סן-ז'רמן ואולימפיק מרסיי.
המשחק נחשב לחשוב ולגדול ביותר בכדורגל הצרפתי, ואחד המשחקים הגדולים בענף הכדורגל.
לכל הפחות, זהו המשחק המתוח ביותר בכדורגל של צרפת.
המשטרה הלאומית נוטה לנקוט באמצעי ביטחון רבים על מנת למנוע עימותים בין האוהדים, אף שלא בהצלחה יתירה.
צמד המועדונים הם המועדונים הצרפתיים שזכו במרב בתארים האירופיים והם הכוחות הדומיננטיים ביבשת לפני עלייתה של אולימפיק ליון בתחילת המאה העשרים ואחת.
אלה גם שני המועדונים הפופולריים ביותר בצרפת והמועדונים הצרפתיים המפורסמים בעולם.
כמו כל משחקי יריבות גדולים, גם זו חורגת לעיתים מחוץ לתחומי המגרש.
למשחק ישנה חשיבות היסטורית, תרבותית וחברתית, מה שהופך אותו ליותר ממשחק כדורגל פשוט ומערב את שתי הערים הגדולות בצרפת: פריז נגד מרסיי, עיר הבירה נגד הפרובינציה, הצפון נגד הדרום.
שיא צופים למשחק בין הקבוצות: 79,061 (בסטאד דה פרנס ב-2006)
לֶה ריטה מיצוּקוֹ היו להקת פופ רוק צרפתית מורכבת מצמד מוזיקאים: נגן הגיטרה פרד שישן (Fred Chichin, 1 במאי 1954 - 28 בנובמבר 2007 ) והזמרת קתרין רנז'ה (Catherine Ringer, ילידת 18 באוקטובר 1957).
הם הופיעו לראשונה תחת השם הזה במועדון ז'יבוס בפריז בשנת 1980.
הם הפכו בהמשך לאחת מהתופעות המוזיקליות המוערכות ביותר בצרפת.
סינגל הבכורה שלהם "Marcia Baila" שהופק על ידי קוני פלנק, הגיע למקום השני במדרג הסינגלים בצרפת בשנת 1984. אחר כך הם שיתפו פעולה עם המפיק טוני ויסקונטי ביצירת שני אלבומים:No Comprendo ו־Marc & Robert.
בהמשך "Singing in the Shower" שבוצע יחד עם ספארקס הפך ללהיט בצרפת והושמע תכופות בתחנות הרדיו לריקודים בארצות הברית בשנת 1988. איגי פופ שיתף איתם פעולה
ב-Système D ושר יחד עם קתרין רנז'ה ב-"My Love Is Bad"
קיום הלהקה הסתיים עם בשנת 2007 עם מותו של פרד שישן מסיבוכים של סרטן.
קתרין רנז'ה יצא לסיור הופעות תחת הכותרת "קתרין רנז'ה שרה לה ריטה מיצוקו ויותר" ופרצה בקריירה של זמרת סולו.
קתרין רנז'ה ופרד שישן נפגשו בפריז בשנת 1979. שישן היה בעבר נגן הגיטרה של להקת הרוק הצרפתית "גזולין" ויצא זה עתה מכלא אחרי פרשת סמים.
קתרין רנז'ה השתתפה אז כזמרת בקומדיה המוזיקלית Flashes rouges מאת מארק'או (Marc'O) וז'נבייב ארווה.
כשהם מחוסרי פרנסה עזבו שניהם את מסגרתם הקודמת ואחרי שבוע של חזרות ביחד הציע שישן לרנז'ה להקים איתו צמד רוק.
תחת שם העט ספרא Sprats הם הלחינו את שיריהם הראשונים והופיעו בברים, במסעדות והאולמות קטנים, כמו "ז'יבוס"
ב-1980 הלחינו וביצעו את שיר הנושא 'Aux limites de la mer במחזה של ארמנדו ליאמס
בבימוי קתרין דאסטה ועם מרגיה מורטו.
ב-1981 הם אימצו את השם Rita Mitsouko ויצאו לסיורם הראשון בארצות הברית כלהקת חימום של הלהקה הניו יורקית Indoor Life.
הם חתמו על החוזה הראשון שלהם עם בית התקליטים וירג'ין צרפת והוציאו את התקליט 45 T הראשון - Minuit dansant.
הצמד ביצע בהמשך את המוזיקה למופע הריקוד Pôle à pôle, עם הרקדנים מרי-כריסטין גאורגיו ואלן ביפאר לרגל ביאנלת המחול בליון ב-1983.
להאיר את יוסי הוא סרטם של קובי פרג' ומוריס בן מיור על חייו של הזמר והיוצר יוסי בנאי.
הסרט מורכב מקטעי ארכיון נדירים מתוך סרטים, הצגות, מופעי בידור, שירה ותוכניות רדיו שהגיש, ומובאים בליווי קולו של בנאי כממואר קולנועי.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2019 במסגרת תחרות ון ליר לקולנוע ישראלי תיעודי באורך מלא.
הסרט יצא לאקרנים בחודש ספטמבר 2019, ויוקרן בעתיד בערוץ 8 של HOT.
הסרט הוא שיתוף פעולה שלישי במספר (אחרי הסרטים "פוטו פרג'" ו"אלבום פרטי") בין הבמאי קובי פרג' לעורך מוריס בן מיור.
הסרט הוא תוצר עריכתי של 500 שעות ארכיון מתוך הופעות תיאטרון, קולנוע, רדיו, טלוויזיה וראיונות בהם השתתף יוסי בנאי.
מקורות ההשראה לסרט הם רבים ומגוונים, ביניהם ניסיונות דומים שנעשו בקולנוע תיעודי כגון הסרט Listen to Me Marlon,ובסרטים עלילתיים כגון הפרפר ופעמון הצלילה ומלאכים בשמי ברלין, שבהם מתקיים דיאלוג בין קריינות של הגיבור למונטאז' ויזואלי לירי.
הסרט מורכב מקטעי זיכרונות של יוסי בנאי בגוף ראשון מילדותו ועד מותו ומובא בסגנון ממואר.
התמה המרכזית בה עוסק הסרט היא הזמן וחלוף הזמן.
בנאי מספר על משפחתו והילדות בירושלים, על ראשית דרכו המקצועית, חבריו, אהבותיו, פחד במה וקשי פרנסה התמודדות עם ביקורות ויחסיו עם הקהל.
הסרט מגולל באמצעות קטעי ארכיון נדירים את חייו של יוסי בנאי כאשר קולו של בנאי מלווה את הצופה במהלך תחנות חייו.
במהלך הסרט נפרשת דמותו של בנאי ומלווה את כל התפניות אשר התרחשו במהלך הקריירה שלו כשחקן, זמר, כותב, במאי, בדרן וקריין.
בימוי: קובי פרג', מוריס בן מיור
תסריט: מוריס בן מיור, קובי פרג', שאולי מלמד
עריכה: מוריס בן מיור, שאולי מלמד
מקור: בן–מיור & פרג' סרטים
גופים תומכים: קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, ערוץ 8
פסקול הסרט שזור שירים בביצועו של יוסי בנאי מתקופות שונות בחייו, כמו "אהבה בת 20", "הגורילה", "נשים נשים" ועוד.
לצד אלה משובצים בפסקול קטעי קריאה של יוסי מתוך האלבומים "פגישה לאין קץ" ו"יוסי בנאי קורא תהלים".
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין והפיק יונתן בר גיורא, שהפיק מוזיקלית, עיבד והלחין את שני אלבומי הקריאה הנזכרים, וכן הפיק מוזיקלית ועיבד (וגם הלחין 3 רצועות) באלבום לאט.
במאי 2020 יצא לאור אלבום פסקול הסרט שהלחין בר גיורא.
בר גיורא זכה על עבודתו המוזיקלית בסרט בפרס המוזיקה המקורית של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
"להאמין" הוא סינגל של צמד היוצרים הישראלי דולי ופן, ביחד עם המוזיקאי הישראלי עידן רייכל, שיצא לאור ב-20 ביולי 2021, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השני של הצמד, "צעירים לנצח".
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-12 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר הוא שיתוף הפעולה השני של דולי ופן ורייכל, לאחר שהשלושה יצרו יחד את שירו של רייכל משנת 2018, "עכשיו נשארנו שנינו".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה, וציין כי "המוזיקה עגמומית, יש בה קרני שמש שמסתתרות מאחורי ענן, לא ממש מבשרות על האור הגדול שיגיע", וחשב כי נשמע ש"ההשראה לכך היא עידן רייכל.
אף על פי שבקרדיטים דולי ופן הם מלחיני השיר – הוא נשמע לגמרי רייכלי בסולם, במנגינה הנוגה היפה, בטון המלנכולי.
בפרוגי תואר השיר כ"שילוב מדהים" בין הצמד לרייכל.
לה ריברה (בקטלאנית: La Ribera, "החוף") היא שכונה ברובע סנט פרה, סנטה קטרינה אי לה ריברה שבעיר העתיקה (סיוטט וליה) של ברצלונה.
השכונה, ובעיקר חלקה הדרומי, ידועה גם בשם אל בורן (El Born).
רבים מהבניינים בשכונה נבנו עוד בשלהי ימי הביניים.
במהלך המאות ה-13 עד ה-15 הוא היה רובע משמעותי עבור ברצלונה, כשעוד באמת שכן לחוף הים התיכון, והאזור שהיום הוא שכונת ברצלונטה עדיין היה אי מנותק מהיבשת המרכזית.
בניינים חשובים בשכונה כוללים את הבזיליקה דל סנטה מריה דל מר והארמונות שמעטרים את רחוב מונטקאדה, ביניהם גם מוזיאון פיקאסו ומוזיאון ברביאר-מואלר לאמנות פרה-קולומביאנית.
בדרום השכונה ניתן למצוא את שוק מרקאט דל בורן הישן, שעוצב על ידי האדריכל אנטוני רובירה אי טריאס ונחשב לאחד הבניינים שבישרו את תחילת עידן המודרניזם הקטלאני.
השוק בקרר דה קומרס ("רחוב המסחר") היה לכוח משמעותי באזור מהקמתו, עד כדי כך שנתן את שמו באופן בלתי רשמי לכלל הרובע.
ניתן למצוא בשכונה גם כמות גדולה של גלריות אמנות, בתי קפה, מסעדות וברים.
לה קרוס היא עיר במדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
העיר ממוקמת לצד נהר המיסיסיפי, והיא הגדולה באזור מערבי זה של ויסקונסין, עם כ-52,680 תושבים (נכון ל-2020).
שטח העיר הוא כ-61 קילומטרים רבועים.
לה קרוס נחשבת למרכז אזורי מבחינה טכנולוגית, רפואית, חינוכית, תעשייתית ותחבורתית.
יש בעיר מספר מוסדות אקדמיים בולטים הכוללים את אוניברסיטת ויסקונסין-לה קרוס, אוניברסיטת ויטרבו והקולג' הטכנולוגי המערבי.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור לה-קרוס היו סוחרי פרוות צרפתים שנסעו בנהר המיסיסיפי בסוף המאה ה-17. ההתיישבות האירופאית הראשונה בלה קרוס החלה בשנת 1841 על ידי סוחרי פרוות.
בשנים שלאחר מכן העבתה ההתיישבות הכפרית באזור זה.
ב-1844 התיישבה בלה קרוס קהילה מורמונית קטנה.
ב-1855 כבר התגוררו בלה-קרוס כמעט 2,000 תושבים, מה שהוביל להתאגדותה כעיירה ב-1856. העיר גדלה אפילו יותר מהר לאחר חיבורה למילווקי ברכבת ב-1858. גורם נוסף לשגשוג הוא תעשיית העצים המקומית.
תעשיית העצים והרכבת גרמנו לכך שבמהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, לה קרוס גדלה והפכה לאחת הערים הגדולות בוויסקונסין.
בתחילת המאה ה-20 הפכה העיר למרכז חינוכי, עם שלושה מוסדות אקדמיים שהוקמו בעיר בשנים 1890–1912. בדומה לערים נוספות ברחבי ארצות הברית, הצמיחה הדמוגרפית בלה קרוס קפאה במחצית השנייה של המאה ה-20 כתוצאה מהתהליך הפרוור.
בשנת 2016, ראש העיר טים קבט וראש העיר לשעבר ג'ון מדינגר פרסמו התנצלות על האפליה שהתקיימה בעיר כנגד האפרו-אמריקאים.
גם כיום, לה קרוס היא העיר הגדולה ביותר במערב ויסקונסין.
צפיפות האוכלוסין היא 937.2 נפש לקילומטר רבוע בממוצע.
ההכנסה לחציונית השנתית לנפש היא 27,398 דולר, לעומת 46,438 דולר למשק בית ו-66,928 דולר למשפחה.
ההכנסה החציונית השנתית לגברים היא $43,438, לעומת $37,215 לנשים.
מתוך האוכלוסייה בגיל 25 ומעלה, 93.9% הם בוגרי תיכון ו-36.5% הם בעלי תואר אקדמי.
בעיר יש מגוון מסורות וקהילות דתיות הכוללות קתולים, פרוטסטנטים, אנגליקניים, אורתודוקסים, יהודים, אוניברסליזם אוניטריאני ומוסלמים.
4.9% משני גזעים או יותר
העיר מנוהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה.
ראש העיר נבחר על ידי כלל תושבי העיר, בעוד ש-13 חברי המועצה נבחרים במחוזות בחירה.
ראש העיר הנוכחי (נכון ל-2022) הוא מיץ' ריינולדס.
מועמדי המפלגה הדמוקרטית ניצחו בלה-קרוס בכל מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית מאז 1988,והיא נחשבת כאחת הערים הדמוקרטיות ביותר בוויסקונסין.
לה-קרוס היא חלק ממחוז הקונגרס השלישי של ויסקונסין, המיוצג מאז 1997 על ידי הדמוקרט רון קיינד עד החלפתו ב--2023 על ידי דריק ואן אורדן.
נמל התעופה האזורי לה קרוס מספק טיסות ישירות למיניאפוליס, דטרויט ושיקגו באמצעות חברת דלתא איירליינס.
בנוסף על כך, גם חברות התעופה אמריקן איירליינס ואנבוי אייר פועלות בנמל תעופה זה.
"לה קוקרצ'ה" (בספרדית: "La Cucaracha") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-5 במרץ 2023 בהוצאת חברת התקליטים דנה מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
את השיר כתבו, הלחינו והפיקו לידור סעדיה וחן אהרוני.
"לה קוקרצ'ה" הושמע לראשונה ב-15 באוקטובר 2022 במסיבת להט"ב שנערכה במועדון הפוראבר בנמל תל אביב.
בחלק מהערב עלה להופיע הדי ג'יי שגיא קריב, ובין השירים שהשמיע נמנתה סקיצה של השיר.
ב-13 בנובמבר עלה לסאונדקלאוד הרמיקס שלו, שכלל גם את גרסת הדמו.
אולם לאחר כמה שעות הוא הוסר מהאתר.
ב-15 בפברואר 2023, כחודש לפני פרסום השיר, התראיינה אינטרנשיונל למאקו וסיפרה כי הוא מתאר בחורה שמחפשת גברים אמיתיים, ולא "לה קוקרצ'ות".
בנוסף חשפה שהוא מבוסס על סגנון דאנס, וכי תאריך יציאתו ננעץ ל-1 במרץ.
אולם ביום ההשקה המיועד התקיימו הפגנות נרחבות נגד הרפורמה המשפטית במוקדים שונים ברחבי מדינת ישראל, ובעיקר בתל אביב-יפו.
אינטרנשיונל פרסמה בדף הפייסבוק שלה שיציאת השיר תידחה.
לבסוף הועלה "לה קוקרצ'ה" לפלטפורמות הזרמת המוזיקה השונות, דוגמת ספוטיפיי ואפל מיוזיק, ב-5 במרץ.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם5 במרץ 2023הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתדנה
לה רואה (באיטלקית: La Rua) היא להקת פולק-פופ איטלקייה, שהוקמה בשנת 2009 בעיר אסקולי פיצ'נו.
הלהקה נוסדה מתוך שיתוף פעולה בין הסולן דניאלה אינצ'יקו למפיק דארדאסט (דאריו פאיני).
בשנת 2012 השתתפה הלהקה בתחרות האינטרנטית של פסטיבל סן רמו, שם דורגה בין 30 האמנים המובילים, וזכתה בפרס מאיגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי.
בדצמבר אותה שנה זכתה במקום הראשון בתחרות Area Sanremo, לאחר שנבחרה מבין 320 מתמודדים.
בשנת 2013, פתחה הלהקה את ההופעה היחידה של להקת Imagine Dragons באיטליה, שהתקיימה במילאנו.
בשנת 2014 הפכה לה רואה למוקד התעניינות רב, כאשר שיריה נכנסו לרשימת ההשמעה של MTV, ואף הועמדה לפרס "תגלית השנה" בטקס פרסי MTV.
באותה שנה הופיעה בשידור חי בפירנצה לצד האמן דיודאטו.
בשנת 2015 הוציאה את אלבום הבכורה הנושא את שמה, בהפקת דארדאסט.
בשנת 2015 השתתפה הלהקה בתוכנית "Tú sí que vales", ולאחר מכן הצטרפה לעונה ה-15 של תוכנית הריאליטי המוזיקלית "Amici di Maria De Filippi".
הלהקה הגיעה לשלבים מתקדמים בתוכנית, וסיימה בין המקומות הראשונים, מיד לאחר סרג'ו סילבסטרה (המנצח) ואלודי.
בשנת 2018 הוציאה הלהקה את הסינגל "Sull'orlo di una crisi d'amore", דואט עם פדריקה קרטה, שהגיע ליותר משני מיליון השמעות בספוטיפיי.
באותה שנה השתתפה בתחרות "Sanremo Giovani" עם השיר "Alla mia età si vola", בו הגיעה למקום השני עם 35% מהקולות.
הצלחה זו הובילה לסיבוב הופעות עולמי במרץ 2019, שכלל הופעות בתוניס, טוקיו, סידני, בואנוס איירס, טורונטו, ברצלונה, בריסל וסנקט פטרבורג.
לה רואה שיתפה פעולה עם הזמרת אליסה טופולי, שהייתה מעורבת בהפקת הסינגלים "Sotto un treno", "Cinghiali" ו-"Periodo di merda".
ב-24 בפברואר 2024 השתתפה הלהקה בגמר ה-"Una voce per San Marino", הקדם הלאומי של לאירוויזיון 2024. שירם לתחרות היה "Governo del cuore", והוא דורג במקום השלישי.
לְהָבִים היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל.
היא שוכנת סמוך לכביש 31, צפונית לבאר שבע, דרומית-מזרחית לעיר רהט ומערבית לקיבוץ להב.
נכון לשנת 2010, יש ביישוב כ-1,400 יחידות דיור צמודות קרקע.
להבים נחשב לאחד היישובים האמידים והיקרים ביותר בישראל.
בשנת 1982 המועצה האזורית בני שמעון ומינהל מקרקעי ישראל יזמו את הקמתו של היישוב במקום שתוכנן לשמש כאתר פסולת.
ביישוב תוכננו כ-600 יחידות צמודות קרקע.
לתושבי היישוב הובטחה איכות חיים גבוהה, לכן הצטרפו לפרויקט משפחות רבות מהאזור.
היישוב הוקם כיישוב קהילתי שבתחילה נקרא "גבעת להב", על-שם גבעות להב הסמוכות ליישוב.
ועדת השמות הממשלתית קבעה כי היישוב יקרא "שלהבית", אך תושבי היישוב התנגדו לשם.
לבסוף הוצעה פשרה והוחלט לקרוא ליישוב "להבים".
משפחות המייסדים מאוגדות בעמותת "גבעות להב".
"להבים" הוא שמה של דמות תנ"כית המוזכרת בספר בראשית:
בניית היישוב ותשתיותיו מומנה על ידי המתיישבים, ומוסדותיו הציבוריים מומנו ברובם על ידי המדינה.
עבודות הפיתוח החלו בשנת 1983 ותחילת בניית יחידות הדיור החלה בשנת 1984. ראשון המתיישבים נכנס לגור בשנת 1985.
בשנת 1988 הוכרזה להבים כמועצה מקומית.
המתחם הראשוני של היישוב, שבשנות האלפיים כונה "השכונה הישנה", הכיל כ-22 רחובות, שנבנו סביב למרכז מעוגל.
המרכז הכיל מרפאה, סניף דואר, מרכול, מאפייה וחנות לציוד חקלאי.
קרוב למרכז הוקם בית הספר היסודי "להבים" בו לומדים ילדי היישוב בכיתות א'–ו'.
בבית הספר הוקם אמפיתיאטרון המשמש את בית הספר בשעות הלימודים (טקסים, כינוס תלמידים), ואת היישוב כולו בשעות שלאחר הלימודים (טקסים, ערבי שירה בציבור, מיצגים של חוגים ביישוב ועוד).
במתחם בית הספר שוכנת גם ספריית היישוב.
בשנת 1989 חנכה תנועת הצופים את שבט "נופר" ביישוב.
תלמידי להבים בגיל חט"ב ותיכון לומדים בכפר הנוער אשל הנשיא.
מתחם צמוד ליישוב יצא למכרזים למען הרחבת היישוב, וזכה לכינוי "להבים ב'", הוקמו בו מאות יחידות ולכל יחידה הוקצו כחצי דונם.
הצלחת ההרחבה הביאה לתוספת תושבים מכובדת ליישוב, ושירותים שונים זכו לשדרוג והרחבה – הבריכה היישובית שודרגה לקאנטרי קלאב, נוספו כיתות לימודים ומבנים בשטח בית הספר, אורגן שירות הסעה עבור תלמידים הגרים בלהבים ב' ואינם יכולים להגיע רגלית לבית הספר ועוד.
לא עבר זמן רב, והיישוב הוציא מכרז נוסף על מנת להרחיב את היישוב – המתחם החדש זכה לכינוי "להבים ג'".
לקראת הרחבה זו בוצעו כמה שינויים מהותיים – מרכז מסחרי חדש נבנה בסמוך לכניסה ליישוב, תוכנן ובוצע מחלפון שיאפשר כניסה ויציאה בצורה מסודרת יותר, משרדי המועצה עברו למתחם של המרכז המסחרי הוותיק ועוד.
מסילת הדרום עוברת ממערב ליישוב וב-2007 נחנכה תחנת הרכבת להבים – רהט.
בסמוך לתחנה נבנתה שכונה חדשה הנקראת "שכונת המניפה".
כביש 6 עובר סמוך ליישוב.
באפריל 2010 הוכרז על חנוכתו של פארק התעשייה "עידן הנגב" סמוך ללהבים, על-פני שטח בגודל 1,700 דונם.
הפארק ינוהל במשותף על ידי מועצת להבים, המועצה האזורית בני שמעון ועיריית רהט ועל-פי התכנון, יפעלו בו, בשלב הראשון, 18 חברות.
במרץ 2015 הוחל בהכנות להוספת שכונה דרומית ליישוב, שכונת "שרונית", על-שם אריאל שרון.
צמוד ללהבים ממזרח נמצא אתר פריחה גדול ומוסדר של חלמונית גדולה הפורחת בחודש נובמבר.
בדצמבר 2025 ערכה המשטרה מבצע סדר חדש בנגב לאיסוף נשק לא חוקי אצל הבדואים.
ב-27 בדצמבר פרצו רעולי פנים לגבעות בר ולמשמר הנגב, חתכו את הגדר, שברו שמשות, שרפו רכבים וקראו קריאות בערבית.
נעצרו 3 חשודים בחשד להצתות.
כמה ימים לאחר מכן ב31 בדצמבר הוצתו 5 רכבים ביישוב.
במהלך המבצע הוקמו מחסומים בכניסות וביציאות של תראבין א-צאנע, יישובו של השבט הבדואי תראבין; ייודו אבנים לעבר השוטרים; נעצרו 24 חשודים, נרשמו 87 דוחות תנועה, ניתנו 23 צווי הריסה.
ב-15 בדצמבר 2020 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כי להבים מדורגת בדירוג 10 ברמה החברתית-כלכלית של האוכלוסייה לשנת 2017. יצוין כי זו רמת הדירוג הגבוה ביותר ונמצאות בה 4 רשויות מקומיות בלבד.
בלהבים ישנו מרוץ קבוע שמתנהל מדי שנה מאז 1987 בשם מרוץ להבים.
בנוסף לכך, להבים היא אחד מיישובי הלוויין של באר שבע, שהוקמה בין השאר במטרה למשוך אוכלוסייה מבוססת כלכלית לנגב.
בצומת המועצה המקומית, צומת להבים, שממוקם באזור התעשייה עידן הנגב, מתוכנן לקום בית החולים בצומת להבים.
ביישוב יש מרכז קניות מרכזי בשם מבנה להבים ומאפיה בשם "המאפיה להבים".
נכון לנתוני אשכול המדד החברתי-כלכלי של הלמ"ס ב-2019, להבים הוא היישוב הכי עשיר במחוז הדרום.
לַהַבְיוֹר הוא מכשיר שמטרתו "להשליך אש" לכיוון מסוים, בדרך כלל על ידי הצתת זרם של נוזל דליק.
צבאות שונים השתמשו בלהביורים כדי להרוג חיילי אויב בבונקרים, מוצבים ומנהרות, כמו גם כדי לשרוף יערות שבהם הסתתרו לוחמי גרילה.
שימוש נוסף בלהביור, אם כי פחות נפוץ, נעשה בחקלאות ובעבודות הדורשות אש מבוקרת בקנה מידה גדול.
סוג אחד של להביור הוא להביור נישא.
להביור נישא כולל שניים או שלושה גלילים, הנישאים על הגב.
גליל אחד מכיל גז דליק, ושאר הגלילים מכילים נוזל דליק.
בעת הפעלת הלהביור, זורם הגז ובכך גורם לנוזל לזרום החוצה בעוצמה, אל צינור המוליך אל הקנה, שם נדלקת התערובת – ומשם החוצה, אל המטרה.
זהו נשק רב עוצמה שעלול לגרום למוות אכזרי; הוא גם בעל השפעה פסיכולוגית חזקה על המותקפים.
להביור יעיל במיוחד נגד ביצורים בשדה הקרב: כיוון שהלהביור יורה נוזל בוער (ולא אש גרידא), ניתן לכוון את הנוזל כך שיותז לתוך חלון של בונקר או יועף בקשת מעל חומות.
ניתן לעיתים לירות גם זרם נוזל ולהציתו לאחר מכן, בעזרת זרם מוצת נוסף או מקור אש אחר.
גרסה מוקדמת של להביור, הקרויה "אש יוונית" התקיימה כבר במאה ה-7, בצבאה של האימפריה הביזנטית.
הלהביור הראשון בהיסטוריה המודרנית הומצא על ידי הגרמני ריכרד פידלר.
בשנת 1901 שלח פידלר לצבא הגרמני מספר הצעות אבטיפוס לנשק חדש.
אחד מאבות הטיפוס היה מכשיר נישא שרובו היה גליל באורך של כמטר וחצי, שיכול היה לירות זרם בודד של נוזל דליק למשך כשתי דקות.
ירייה מאותו מכשיר הייתה לטווח של כ-18 מטרים (20 יארד).
רק בשנת 1911 קיבל הצבא הגרמני את ההצעה הזו, והקים כוח של 12 פלוגות שהשתמשו בנשק זה.
במלחמת העולם הראשונה לא נעשה שימוש בנשק זה עד פברואר 1916, שאז הוא הופעל לזמן קצר נגד חיילים צרפתים בקרב ורדן.
שימוש נוסף נעשה בו רק ביולי 1916, נגד חפירות בריטיות בהוג.
לאחר הדברים האלה נתברר, כי לנשק זה היו מספר חסרונות: הוא היה כבד, מסורבל וקשה לתפעול; גרוע מכך, אפשר לירות ממנו בבטחה רק מתוך חפירה, וכך מוגבל היורה לחפירות שבהן רחוקה חפירת האויב פחות מ-18 מטרים – מקרה לא נפוץ במיוחד.
בנוסף, מפעילי הלהביור היו פגיעים במיוחד.
מידות הנשק הקשו על ניידות המפעיל, והפעלתו חושפת את מיקומו של המפעיל, ושילובם של שני אלו הופכים את המפעיל למטרה נוחה לירי.
הנשק עצמו מוגבל להפעלה של מספר שניות בלבד לפני מילויו מחדש בחומר דליק נוסף.
כלפי מפעילי הלהביורים הייתה גם איבה רבה מצד המותקפים – מפעילים נלקחו לעיתים רחוקות מאוד כשבויים, היות שחיילי הצד הנגדי הוציאו אותם לעיתים להורג במקום.
בעיה נפוצה נוספת הייתה כאשר היה נפגע אחד ממכלי הגז או הנוזל מכדור או רסיס, דבר שיצר מעין "כדור אש" ופגע לא רק בחייל שנשא את המכלים והלהביור אלא גם בחיילים שהיו מסביבו.
גם הבריטים והצרפתים בדקו מערכות של להביור, אבל זנחו אותן לאחר זמן קצר.
הצבא הגרמני השתמש בהמשך המלחמה בלהביורים ב-300 מקרים לערך, על פי רוב בקבוצות של שישה מפעילים.
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בלהביורים.
נעשו ניסיונות לפתור את בעיות הטווח ופגיעות המפעיל על ידי איחוד להביור וטנק, ויצירת טנק להביור.
הבריטים פיתחו להביור נישא אישי; גם חיל הנחתים האמריקאי גילה כי שימוש בלהביור יעיל במיוחד בטיהור חפירות יפניות ומערכות בונקרים סבוכות באזור האוקיינוס השקט.
במקרים שבהם התחפרו היפנים במחילות עמוקות ובמערות, נתגלה הלהביור ככלי יעיל במיוחד: אפשר היה לצרוך בעזרת אשו את כל החמצן שבמערה ולחנוק כך את היפנים.
הגרמנים השתמשו בנשק זה (מסוג Flammenwerfer 35) באופן נרחב במהלך הפלישה למערב אירופה, אולם הוא נזנח לאחר זמן מה.
בחזית המזרחית נלחמו יחידות גרמניות עם להביור עד סוף המלחמה.
חיל הנחתים האמריקאי המשיך להפעיל להביורים גם במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
בצה"ל נעשה שימוש הרה אסון בלהביורים במלחמת העצמאות.
בהתקפה השנייה על לטרון ב-30 במאי 1948 (מבצע בן נון ב') חומשו הזחל"מים שהובילו את הכוח שתקף את תחנת המשטרה בלהביורים.
את הרעיון הגה חיים לסקוב, מפקד גדוד 79 בחטיבה 7, על פי ניסיונו במלחמת העולם השנייה בחזית איטליה.
מטרת הלהביורים הייתה לשתק את הלגיונרים בעמדות שמעל לשער הכניסה לתחנת המשטרה.
הלהביורים היו מסוגלים לשלח סילון נפאלם באורך 25 מטר.
בחסות הלילה נטול הירח ורימוני עשן הצליחו הזחל"מים להגיע בלא פגע לשער התחנה.
דווקא הפעלת הלהביורים כנגד המגדל, שהציתה אש עזה בחזית התחנה, הפכה את הלילה החשוך למואר.
בזה אחר זה נפגעו הזחל"מים המוארים מאש תותחי הנ"ט של הירדנים, שהתאורה הבלתי צפויה סיפקה להם מטרות נייחות.
ההתקפה נכשלה והאבדות היו גדולות.
במלחמת יום הכיפורים השתמש הצבא המצרי בלהביורים נגד עמדות ההגנה והבונקרים בקו ברלב ונגד חיילי צה"ל.
להביורים בסרטים בדרך כלל פועלים בעזרת גז בלבד, ויוצרים אפקט של להבות; מאידך, אין להם תופעות כשל להביור אמיתי (למשל: אין עשן).
אנשים פרטיים לא מוגבלים בהחזקת להביור בארצות הברית.
כמה מאספני הנשק העתיק משתמשים בו כדי להמֵס את השלג מן הכביש בחורף.
בלהביורים משתמשים לעיתים גם כדי להצית דליקות מבוקרות (אף על פי שישנם כלים פופולריים יותר לכך).
השימוש בלהביור בסביבה אזרחית נוגד אמנה של האו"ם משנת 1980.
ארצות הברית, החתומה על האמנה משנת 2008, מפרשת את האמנה כמתייחסת רק לשימוש נגד אזרחים או בקרבת אזרחים, אך לא נגד מטרות צבאיות שאינן קרובות לאזרחים (פרק 2 סעיף 3).
להבה היא תערובת של גזים ומוצקים הנמצאים בתהליך של תגובה כימית הפולטת קרינת אור נראית וקרינת תת-אדום.
התדר של גלי הקרינה, מה שמשפיע על הצבע הנראה, תלוי בהרכב הכימי של חומרי הבערה ותוצרי ביניים של התהליך.
במקרים רבים, למשל בבעירה של חומרים אורגניים מן הצומח, וכן בבעירה לא מושלמת של גז, חלקיקים מוצקים הנקראים פיח מגיעים לליבון ופולטים אור בגווני אדום-כתום.
בעירה מושלמת של גז יוצרת אור בצבע כחול בהיר באורך גל אחיד בעקבות מעברי אלקטרונים במולקולות מעוררות בלהבה.
בעצם אלו הם שני סוגי הקרינה של האש- קרינת ליבון חלקיקים הנקראת קרינת גוף שחור ופליטת פוטונים בחומר מעורר.
צבע קרינת גוף שחור משתנה לפי הטמפרטורה של החומר ולכן גם צבע הלהבה הוא תלוי טמפרטורה.
לשם המחשה ניתן לראות בתמונות של שרפה שבבסיס הלהבות, שבו הטמפרטורה היא הגבוהה ביותר, הלהבות בצבעי צהוב בהיר עד לבן, למעלה מזה צהוב עד כתום ובפסגת הלהבות צבען אדום.
מעל האזור האדום הטמפרטורה אינה גבוהה דיה לשם בעירה וחלקיקי הפחמן שנותרו יוצאים כעשן שחור.
הלהבות אינן "אנרגיה טהורה" או כל דבר מסוג זה: הלהבות הן גזים מלובנים ולוהטים המשתחררים בתהליך הבעירה.
בפרט, הלהבות מושפעות, למשל, מכוח הכבידה: בסביבה נטולת כוח כבידה, נראית האש ככדור.
חומן של הלהבות (דהיינו, חומו של הגז המשתחרר כתוצאה מהתהליך), מאפשר את המשך תהליך הבעירה.
בתנאים רגילים על כדור הארץ הגזים החמים (והצפופים פחות) מהלהבה עולים מעלה ואוויר קר יותר ועשיר יותר בחמצן זורם מלמטה לאזור הלחץ הנמוך שנוצר בבסיס הלהבה.
זרימה זו היא שנותנת ללהבה את צורתה המוארכת האופיינית.
על פי מחקר של נאס"א צורת הלהבות בחלל, בכבידה נמוכה מאוד, שונה מצורתן בכדור הארץ שכן אין כיוון זרימה מועדף לגזים החמים הנוצרים בבעירה.
צורת הלהבה של נר בחלל היא, בהתאם, כדורית בקירוב, (פיזור גזים וחלקיקים באופן שווה לכל הכיוונים) וצבעה נוטה לכחול.
מחקרים של נאס"א מוכיחים כי בלהבות דיפוזיה (להבות בהן החמצן המשמש לבעירה נמצא מחוץ למקום הלהבה- ולא מעורב בחומר הבעירה לפני הבעירה) בחלל, חומר הבעירה מנוצל יותר וכמות החומר שלא עובר בעירה- קטנה.
הדבר נובע ממספר הבדלים בצורת התנועה של חומרים כאשר משתנה כוח הכבידה.
לגילוי זה יכולה להיות השפעה על המדעים המעשיים ועל התעשייה, במיוחד בהקשר של נצילות דלק.
סיגריה: בלא שאיפה – 400 מעלות בקצה האזור הבוער ו-585 במרכזו.
בעת שאיפה – 700 מעלות במרכז.
חום הלהבה על פי צבעה
חום הלהבות ניתן להערכה על פי צבע הלהבה, בלהבות בהן חלקיקי פחמן הם פולטי האור בלהבה.
גוון דובדבן עמום – 800 מעלות.
הלהבה הכחולה היא הלהבה המגיעה לטמפרטורה הגבוהה ביותר.
את האש הכחולה ניתן לראות במקומות מוכרים לעין, למשל גז בישול, ריתוך אצטילן ולהביורים.
לַהֲבוֹת חֲבִיבָה הוא קיבוץ, אשר נמצא בתהליכים מתקדמים להפוך ליישוב קהילתי.
הוא שייך לתנועת הקיבוץ הארצי ונמצא במועצה אזורית מנשה.
הקיבוץ נקרא על שמה של חביבה רייק.
הקיבוץ נוסד בשנת 1949 על האדמות שכיום יושב עליהן מושב שדה יצחק על ידי חברי השומר הצעיר שעלו מצ'כוסלובקיה.
ב-1951 עבר למקומו הנוכחי על אדמות ח'רבת ג'למה, שהיה כפר קטן שסופח לישראל בהסכמי רודוס.
תושביו פונו ממנו ב-1950, וב-1952 ביקשו לחזור אליו תושביו ולקבל חזרה את רכושם ואף עתרו בנושא לבית המשפט העליון, שקבע כי "הרחקת המבקשים מאדמותיהם נעשתה ללא כל יסוד חוקי וללא כל הצדקה".
עם זאת, חזרתם נמנעה על ידי הרשויות וב-1953, בהוראת צה"ל ובתקציב מיוחד שהופנה לנושא, פוצצו אנשי להבות חביבה את בתי הכפר שנותרו.
להבות חביבה הוא אחד מהיישובים הדרומיים ביותר של המועצה האזורית מנשה.
בקיבוץ היה קיים מועדון ברלה בו התקיימו הופעות רבות.
בשנות ה-2000 עבר תהליך הפרטה ומתקיים כיום במודל של קיבוץ מתחדש.
במהלך השנים האחרונות קלט הקיבוץ משפחות רבות, כחברות מן המניין.
הקיבוץ מתפרנס מחקלאות, גידולי שדה, מטעי אבוקדו, רפת משותפת ועוד.
לַהַב הוא קיבוץ בצפון הנגב, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לבאר שבע ובקרבת היישוב להבים.
הקיבוץ מצוי בגובה של כ-470 מטר מעל פני הים וסביבו יער להב.
הקיבוץ משתייך לזרם הקיבוץ הארצי ולמועצה האזורית בני שמעון.
בשנת 2013 התגוררו בקיבוץ כ-500 תושבים כאשר כמחצית מהם חברי קיבוץ.
28 משפחות מתגוררות בשכונת ההרחבה בתוך שטח הקיבוץ.
הקיבוץ נוסד בשנת 1952 למרגלות "תל חליף", ובתחילה נקרא "צקלג", על שם עיר מקראית בשם זה ששכנה בסמוך.
מאוחר יותר שונה שמו ל"להב", על שם גרעין הנח"ל שהקים אותו.
בשנת 2009 עבר הקיבוץ שינוי באורחות החיים.
כיום הוא ממשיך ומקיים מסורות, שירותים ומוסדות קיבוציים ותיקים ובהם: חדר האוכל המשותף, מרפאה, מכבסה, חגים משותפים, מערכת חינוך מגיל 0 עד גיל 18 ועוד.
החקלאות בקיבוץ כוללת גידולי שדה (בשותפות עם קיבוץ כרמים) וכן חוות גידול ומשחטת חזירים לצורך ייצור ושיווק מוצרי בשר לבן.
בקיבוץ פועל מכון מחקר בשם "מוסד ומכון למדע ולמחקר החי", שנוסד בשנת 1963 עם חקיקת חוק איסור גידול חזיר, עמותה רשומה שמטרתה "עידוד וקידום המדע והמחקר של בעלי חיים, תזונתם, ריבויים ודרכי הטיפול בהם וניצולם לצורך האדם".
בדיר החזירים תועדו במספר מקרים תנאי צפיפות והתעללות.
הקיבוץ שותף עם קיבוץ דביר הסמוך בבעלות על מפעל "דולב" לייצור מכלי פלסטיק.
בפאתי הקיבוץ ממוקם מרכז ג'ו אלון לתרבות ולמורשת הבדואים בנגב שמוחזק על ידי המועצה האזורית.
תלמידי בית הספר היסודי בלהב לומדים בבית הספר האזורי המועצתי "יובלי הנגב" הנמצא בגבעות בר.
תלמידי חטיבת הביניים והתיכון לומדים בקמפוס בית הספר האזורי מועצתי "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל.
כמאה מילדי הקיבוץ מתחנכים ומדריכים בקן השומר הצעיר בקיבוץ.
להבות היא להקת דת' מטאל ישראלית השרה באנגלית ופעילה משנת 1995.
מולך וכהן החלו לנגן עוד טרם שירותם הצבאי, והוציאו קלטת דמו בשם "ברית העורבים", שהייתה בסגנון הבלאק מטאל.
לאחר שלוש שנות ההפסקה הכפויה בפעילותם, חזרו לפעול בשנת 2000 בסגנון קשוח יותר הנוטה לדת' מטאל ברוטאלי.
עם תום ההקלטות, עזב הגיטריסט אסף עינב את הלהקה, ובמקומו בא ניר גוטרמן (המכונה "אח שלו").
בפברואר 2002 הלהקה הקליטה באולפני Soundlab Studios בשוודיה את אלבום הבכורה שלה "Hatred Shaped Man".
עם החזרה לישראל התקשו חברי הלהקה למצוא חברה שתפיץ את האלבום, אך לבסוף לייבל הולנדי בשם "fadeless records" הפיץ את האלבום בפברואר 2003.
הלהקה הופיעה בפסטיבל מטאליסט 2004 ובפסטיבל מטאליסט 2005.
לאחר הופעתה בפסטיבל מטאליסט 2005 פסקה פעילות הלהקה, בלא הודעת פירוק רשמית.
בתחילת 2016 הכריזה הלהקה על חזרה לפעילות.
לַהֲבוֹת הַבָּשָׁן הוא קיבוץ הנמצא בעמק החולה כעשרה ק"מ דרומית-מזרחית לקריית שמונה, בתחומי המועצה האזורית הגליל העליון.
השתייך לקיבוץ הארצי אשר התמזג עם התק"ם לתנועה הקיבוצית.
הקיבוץ קרוי על שם הגרעין המייסד, שבחר את השם "להבות" על שם ספרו של הסופר הפולני סטניסלב בז'וזובסקי "Płomienie" שראה אור בשנת 1908. הספר תורגם לעברית על ידי בנימין טנא בשנת 1939 והוצא לאור על ידי ספריית הפועלים.
מספר שנים לאחר עלייתו לקרקע נוספה לשם הקיבוץ המילה "הבשן" על שם הרי הבשן, למרגלותיהם הוא שוכן.
הקיבוץ עלה על הקרקע ביום השנה להצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1945. מייסדיו היו עולים של עליית הנוער מגרמניה ומפולין ובוגרי השומר הצעיר מהארץ, חברי גרעין "להבות" שנוסד ב-1940 וישב במשך 5 שנים בהמתנה להתיישבות בכרכור.
בשנת 1947 העתיק את מיקומו מגבעה שכנה למיקומו הנוכחי על אדמות הכפר הערבי ח'יאם אל-וליד.
בעת פרוץ מלחמת העצמאות הוא היה הנקודה הקרובה ביותר לגבול הסורי ונבנה כיעד מבוצר.
הדרך אל הנקודה לא הייתה סלולה ומכפר סאלד אף הייתה מלאה במהמורות.
לקראת הכניסה לתוקף של ההפוגה הראשונה תקפו הסורים לכיוון להבות הבשן וכפר סאלד, אך נהדפו.
במלחמת העצמאות, הותקף הקיבוץ מספר פעמים על ידי כוחות סוריים.
בינואר 1948 הוא הותקף בפעם הראשונה והתוקפים הונסו על ידי המגינים וכוחות בריטיים.
ב-7–8 באפריל 1948, הותקף הקיבוץ על ידי כוחות סוריים אך לא נכבש.
חבר הקיבוץ ושני לוחמי פלמ"ח נפלו באותו קרב.
התקפות נוספות על להבות הבשן נהדפו ללא נפגעים.
עד מלחמת ששת הימים סבל הקיבוץ מהתקפות והתנכלויות של הצבא הסורי שעמדותיו צפו על הקיבוץ מרמת הגולן.
שיאן היה בהפגזה ב-3 בדצמבר 1958 בה נפלו בשטח הקיבוץ כ-300 פגזים שהרסו את חדר האוכל ומבנים נוספים.
כמה שבועות מאוחר יותר, ב-23 בינואר 1959, נרצח חבר הקיבוץ יעקב ניר על ידי חיילים סורים כשרעה את עדר הבקר של הקיבוץ ליד הגבול.
בתחילת שנות ה-2000 שינה הקיבוץ את אורחות חייו והיה לקיבוץ משתנה (מופרט).
לצד הקיבוץ הוקמה שכונת הרחבה קהילתית, שתושביה שותפים לחיי הקהילה אך אינם חברי הקיבוץ.
בעבר הייתה לקיבוץ רפת חלב שחוסלה בתחילת שנות ה-70
חקלאות: גידולי שדה, מטעים, בקר, לולים (משנת 1975) ומדגה.
תעשייה: מפעל "להבות" (ייצור ומיגון בע"מ לפיתוח וייצור מערכות לכיבוי אש).
תיירות: הקיבוץ מפעיל מרכז חדרי אירוח (צימרים).
לֵהָאסָה אַפְּסוֹ הוא גזע כלבים המשתייך לקבוצת "כלבי לוויה זעירים".
במשך שנים רבות היה הגזע ייחודי לטיבט בלבד.
הכלב הראשון מהגזע הגיע למערב רק בשנת 1921. עם הגעתו למערב, נוצר בלבול מסוים וסיווגו אותו בטעות יחד עם הטרייר הטיבטי והשי טסו.
בשנת 1934 הוכרו שלושת הגזעים כגזעים נפרדים.
גופו של הלהאסה אפסו חסון ויציב, עם מותניים שריריים וגב ישר.
ראשו מכוסה בפרווה שופעת שנופלת קדימה ומכסה את עיניו.
אוזניו שמוטות לצדי הראש, ולעיתים צבען כהה יותר בקצותיהן.
גובהם של כלבי להאסה אפסו נע בין 25 ל-28 סנטימטרים, ומשקלם נע בין 5 ל-8 קילוגרם.
הופעתו של הלהאסה אפסו מאפיינת את מזגו הנוח.
הוא פותח במשך שנים רבות ככלב לוויה ושעשוע נאמן - זהו כלב לוויה פיקח ונחוש, אשר בזכות אופיו הנוח ידוע גם ככלב טיפולי.
שנים רבות הייתה זו מסורת בקרב הנזירים הטיבטים אשר חיו במנזרים שבשטחי עיר הבירה להאסה; הנזיר המצטיין זכה במתנה מיוחדת - בכלב להאסה אפסו, אשר שימש לו חבר ומלווה.
אסור היה למכור את הכלבים האלה או לסחור בהם, וניתן היה לקבלם רק במתנה.
מקור שמו של הלהאסה אפסו הוא שילוב של שם עיר הבירה הטיבטית 'להאסה' והמילה 'אפסו', שהיא ככל הנראה שיבוש המילה הטיבטית 'ראפסו', אשר פירושה 'זקן עז'.
אכן, פרוותו של הלהאסה אפסו אמורה להיות מחוספסת קלות למגע, בדומה לשיער של עז טיבטית.
הגזע פותח בטיבט כדי לשמש בן לוויה לנזירים ולשמור על המקדשים מבפנים.
בשנת 1901 הביאה עמה מק'לרן מוריסון כמה כלבי להאסה אפסו מטיבט לאנגליה, ושם החלו לראשונה לגדל אותם מחוץ לטיבט.
בתחילת המאה ה-20 נוצר בלבול במערב בין הלהאסה אפסו לבין גזעים טיבטיים אחרים, כמו הטרייר הטיבטי והשִי טסו.
רק בשנת 1934 הוכרו שלושת הגזעים כגזעים נפרדים באופן רשמי.
ב-1935 כתבה ההתאחדות הכלבנית האמריקנית (AKC) את התקן האמריקני של הגזע, עד שנכתבו התקנים המודרניים יותר, אשר על פיהם מגדלים את הגזע כיום.
התקן האמריקני המעודכן נכתב ב-1978, הקנדי ב-1982 והאנגלי והאירופי (F.C.I) ב-1987, ועל פיו הלהאסה אפסו שייך לקבוצה 9 - כלבי לוויה ושעשוע.
כיום הלהאסה אפסו פופולרי מאוד במערב אירופה ובאמריקה, ובתי הגידול המפורסמים והגדולים לגזע נמצאים באיטליה (דאל'אלבריקו) ובהולנד (אל-מינגס).
בזכות טיפוח נכון של הגזע קיבל הלאסה אפסו במשך השנים אופי נוח מאוד לאנשים ולילדים.