tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל התפתחה מסורת ייחודית לפיה נושאים בהיסטוריה יהודית ובהיסטוריה כללית נלמדים בשני חוגים נפרדים.
מקורה של ההפרדה בימיה הראשונים של האוניברסיטה העברית, והיא הועתקה אחר כך גם לאוניברסיטאות ומכללות אחרות בישראל.
חלק מענפי ההיסטוריה מאופיינים בשיטות בהן הם משתמשים, כגון היסטוריה כמותית, אשר מסתמכת על שיטות כמותיות.
היסטוריה השוואתית משווה תופעות היסטוריות מתקופות, אזורים או תרבויות שונות כדי לבחון את קווי הדמיון והשוני ביניהן.
שלא כמו רוב הענפים האחרים, היסטוריה שבעל-פה מסתמכת על דיווחים בעל-פה ולא על מסמכים כתובים, וכוללת עדויות של עדי ראייה, שמועות ואגדות קהילתיות.
היא משקפת את החוויות האישיות, הפרשנויות והזיכרונות של אנשים פשוטים, ומציגה כיצד אנשים זוכרים באופן סובייקטיבי את העבר.
היסטוריה נוגדת-עובדות משתמשת בחשיבת אילו כדי לבחון מהלכים חלופיים של ההיסטוריה, ולחקור מה יכול היה לקרות בנסיבות שונות.
ענפי היסטוריה מסוימים נבדלים על ידי השקפתם התאורטית, כגון היסטוריה פמיניסטית.
חלק מההבחנות מתמקדות בהיקף הנושא הנלמד.
היסטוריה גדולה היא הענף בעל ההיקף הרחב ביותר, המכסה את התקופה מהמפץ הגדול ועד להווה, ומשלב אלמנטים של קוסמולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה ואנתרופולוגיה.
היסטוריה עולמית היא תת-דיסציפלינה אקדמית צעירה יחסית, אשר החלה להתפתח בשנות ה-80 של המאה ה-20. מטרת המחקר בתחום היא לבחון את ההיסטוריה האנושית כמכלול, החל מהאבולוציה של האדם.
המונחים מקרו-היסטוריה, מזו-היסטוריה ומיקרו-היסטוריה מתייחסים לקני מידה שונים של ניתוח, החל מדפוסים בקנה מידה גדול המשפיעים על כל העולם ועד למחקרים מפורטים של הקשרים מקומיים, קהילות קטנות, היסטוריות משפחתיות, אישים מסוימים או אירועים ספציפיים.
תחום הקשור קשר הדוק למיקרו-היסטוריה הוא ז'אנר הביוגרפיה ההיסטורית, המספר את חייו של אדם בהקשרו ההיסטורי ואת המורשת שהותיר.
היסטוריה ציבורית כוללת פעילויות המציגות את ההיסטוריה לציבור הרחב.
הדבר קורה בדרך כלל מחוץ למסגרות האקדמיות המסורתיות כמו מוזיאונים, אתרים היסטוריים, אתרי מורשת ומדיה פופולרית.
לפני המצאת הכתב היו השימור והעברת הידע ההיסטורי מוגבלים למסורות שבעל-פה.
צורות מוקדמות של כתיבה היסטורית שילבו עובדות עם אלמנטים מיתולוגיים, כמו האפוס "עלילות גילגמש" ממסופוטמיה העתיקה וה"אודיסיאה", טקסט יווני עתיק המיוחס להומרוס.
החיבור "היסטוריות" מאת הרודוטוס, שפורסם ב, היה אחד מהטקסטים הבסיסיים של המסורת ההיסטורית המערבית, והדגיש יותר חקירה רציונלית ומבוססת ראיות מאשר סיפוריהם של הומרוס ושל משוררים אחרים.
תוקידידס הלך בעקבות גישתו של הרודוטוס ועידן אותה עוד יותר, אך התמקד יותר בהתפתחויות פוליטיות וצבאיות ספציפיות, בניגוד להיקף הרחב ולאלמנטים האתנוגרפיים של עבודתו של הרודוטוס.
ההיסטוריוגרפיה הרומית הושפעה רבות ממסורות יווניות.
לעיתים קרובות היא כללה לא רק עובדות היסטוריות אלא גם שיפוטים מוסריים של דמויות היסטוריות.
היסטוריונים רומאים מוקדמים השתמשו בסגנון אנליסטי, וסידרו אירועים בעבר לפי שנה עם מעט פרשנות, בעוד שהיסטוריונים מאוחרים יותר העדיפו גישה נרטיבית ואנליטית יותר.
מסורת מורכבת נוספת של כתיבה היסטורית צצה בסין העתיקה, שהחלה עוד עם קודמותיה המוקדמות בסוף האלף ה-2 לפנה"ס.
היא ראתה את דברי הימים כצורה הגבוהה ביותר של כתיבה היסטורית והבליטה אימות באמצעות מקורות.
מסורת זו הייתה קשורה לפילוסופיה הקונפוציאנית וקשורה קשר הדוק לשושלת השלטת.
היסטוריונים סינים ביססו שיטה קוהרנטית ושיטתית לתיעוד אירועים היסטוריים מוקדם יותר ממסורות אחרות.
השפעה מיוחדת על השיטה הייתה עבודתו של סה-מה צ'יין, ששיטת המחקר הקפדנית שלו והכללת נקודות מבט חלופיות עיצבו סטנדרטים היסטוריוגרפיים מאוחרים יותר.
בהודו העתיקה היו סיפורים היסטוריים קשורים קשר הדוק לדת.
הם שילבו לעיתים קרובות דיווחים עובדתיים עם אלמנטים על-טבעיים, כפי שניתן לראות ביצירות כמו המהאבהארטה.
באירופה של ימי הביניים תועדה ההיסטוריה בעיקר על ידי אנשי הכמורה בצורת כרוניקות.
היסטוריונים נוצרים שאבו השראה ממסורות יווניות-רומיות ויהודיות ופירשו מחדש את העבר מנקודת מבט דתית כנרטיב המדגיש את תוכניתו האלוהית של אלוהים.
תרומות מהותיות לעיצוב מסורת זו תרמו ההיסטוריונים אוסביוס מקיסריה, בדה ונרביליס והתאולוג אוגוסטינוס.
בעולם המוסלמי הושפעה הכתיבה ההיסטורית באופן דומה מהדת, ופירשה את העבר מנקודת מבט מוסלמית.
היא ייחסה חשיבות רבה לשרשרת המוסרים כדי לשמר את סמכותם של תיאורים היסטוריים.
מוחמד אבן ג'ריר א-טברי כתב סקירה היסטורית מקיפה, החל מבריאת העולם ועד זמנו.
אבן ח'לדון הרהר בסוגיות פילוסופיות העומדות בבסיס עבודתם של היסטוריונים, כגון דפוסים אוניברסליים המעצבים שינויים היסטוריים וגבולות האמת ההיסטורית.
עם הופעתה של שושלת טאנג (618–907 לספירה) בסין, הלכה הכתיבה ההיסטורית והתמסדה, כאשר בשנת 629 לספירה הוקמה לשכה לכתיבת היסטוריה.
הלשכה פיקחה על הקמת "רשומות אמיתיות", אוסף מקיף המשמש בסיס להיסטוריה הלאומית הסטנדרטית.
היסטוריונים החוקרים את שושלת טאנג הדגישו את ההבדל בין אירועים בפועל שהתרחשו בעבר לבין האופן שבו אירועים אלה מתועדים בטקסטים היסטוריים.
כתיבה היסטורית בשושלת סונג (960–1279 לספירה) התרחשה במגוון ז'אנרים של מחקרים היסטוריים, כולל אנציקלופדיות, ביוגרפיות ורומנים היסטוריים, בעוד שהיסטוריה הפכה אז למקצוע בסיסי בבחינות הממשלתיות בסין.
בהשפעת המודל הסיני, צמחה מסורת של כתיבה היסטורית ביפן ב לספירה.
כמו בסין, הכתיבה ההיסטורית ביפן הייתה קשורה קשר הדוק לשושלת הקיסרים שמשלו בה, אך היסטוריונים יפנים ייחסו חשיבות פחותה להערכה ביקורתית של מקורות מאשר עמיתיהם הסינים.
במהלך הרנסאנס והעת החדשה המוקדמת (בערך בין השנים 1500 ל-1800) באו המסורות ההיסטוריות השונות במגע הולך וגובר זו עם זו.
החל מהמאה ה-14 הוביל הרנסאנס באירופה למעבר מתפיסות דתיות מימי הביניים לכיוון עניין מחודש במסורת היוונית-רומית הקלאסית והמוקדמת יותר.
הומניסטים של הרנסאנס השתמשו בביקורת טקסט מתוחכמת כדי לבחון יצירות היסטוריות דתיות מוקדמות יותר, מה שתרם לחילון הכתיבה ההיסטורית.
במהלך המאות ה-15 עד ה-17 שמו היסטוריונים דגש רב יותר על תפקידה הדידקטי של ההיסטוריה, והשתמשו בו כדי לקדם את הסדר הקיים או לטעון לחזרה לחזון האידיאלי של העבר.
ככל שהמצאת הדפוס הפכה מסמכים כתובים לנגישים ובעלי מחירים זולים יותר, העניין בהיסטוריה התרחב גם אל מחוץ לתחום הכמורה והאצולה.
במקביל הטילה המחשבה האמפיריציסטית הקשורה ל ספק באפשרות להגיע לאמיתות היסטוריות אוניברסליות.
בעידן הנאורות ב הושפעה הכתיבה ההיסטורית מרציונליזם ומספקנות.
מתוך כוונה לאתגר סמכות ודוגמה מסורתיות באמצעות היגיון ושיטות אמפיריות, ניסו היסטוריונים לחשוף דפוסים ומשמעות עמוקים יותר בעבר, בעוד שהיקף החקירה ההיסטורית התרחב עם התמקדות הולכת וגוברת בנושאים חברתיים וכלכליים וכן בהשוואות בין תרבויות שונות.
בסין, בתקופת שושלת מינג (1368–1644), גבר העניין הציבורי גם בכתבים היסטוריים ובזמינותם.
בנוסף להמשך פרסום הרשומות האמיתיות על ידי היסטוריונים ממשלתיים רשמיים, פרחו עבודות לא-רשמיות של חוקרים פרטיים.
חוקרים אלה נטו להשתמש בסגנון יצירתי יותר ולעיתים ערערו על תיאורים אורתודוקסיים.
בעולם המוסלמי צצו מסורות חדשות של כתיבה היסטורית ב, המוגולית והעות'מאנית.
בינתיים תיעדו ופירשו חוקרים אירופאים סיפורים של ילידים באמריקה, שהועברו מדור לדור בעל פה ודרך פרקטיקות פיקטוגרפיות.
השקפות אלו ערערו לעיתים על נקודות מבט אירופאיות מסורתיות.
במהלך המאה ה-19 השתנתה הכתיבה ההיסטורית, עת הפכה למקצועית יותר וכיוונה יותר לתחום המדע.
בעקבות עבודתו של לאופולד פון רנקה התקבלה שיטה סיסטמטית של הערכת מקורות באופן נרחב, בעוד שמוסדות אקדמיים המוקדשים לחקר ההיסטוריה הוקמו כמחלקות אוניברסיטאיות, אגודות מקצועיות וכתבי עת.
בהתאם לתפיסה מדעית זו, גיבש אוגוסט קונט את אסכולת הפוזיטיביזם ושאף לגלות חוקים כלליים של ההיסטוריה, בדומה לחוקי הטבע שנחקרו על ידי פיזיקאים.
בהתבסס על הגותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, הציע קרל מרקס חוק כללי כזה בתאוריה שלו אודות המטריאליזם ההיסטורי, וטען כי כוחות כלכליים ומאבק בין המעמדות הם המניעים הבסיסיים של שינוי היסטורי.
התפתחות חשובה נוספת הייתה התפשטותן של שיטות היסטוריוגרפיות אירופאיות, שהפכו לגישה הדומיננטית לחקר האקדמי של העבר ברחבי העולם.
ב אותגרו הנחות ושיטות עבודה היסטוריות מסורתיות, בעוד שהיקף המחקר ההיסטורי התרחב.
אסכולת האנאל השתמשה בתובנות מתחומי הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה והכלכלה כדי לחקור התפתחויות ארוכות טווח.
משטרים סמכותניים, דוגמת גרמניה הנאצית, ברית המועצות וסין, ביצעו מניפולציות היסטוריות לצורך מטרות אידאולוגיות.
היסטוריונים שונים עסקו בפרספקטיבות לא קונבנציונליות, תוך התמקדות בחוויותיהן של קבוצות מודרות באמצעות גישות היסטוריות שונות, כגון מיקרו-היסטוריה, היסטוריה שבעל-פה והיסטוריה פמיניסטית.
הפוסטקולוניאליזם שאף לערער את ההגמוניה של הגישה המערבית והפוסטמודרניזם דחה את הטענה לפיה ישנה אמת אוניברסלית אחת בהיסטוריה.
היסטוריונים אינטלקטואליים בחנו את ההתפתחות ההיסטורית של רעיונות.
במחצית השנייה של המאה ה-20 צברו ניסיונות מחודשים לכתוב את ההיסטוריה של העולם בכללותו תאוצה, בעוד שההתקדמות הטכנולוגית עודדה את צמיחתה ההיסטוריה הכמותית והדיגיטלית.
ההיסטוריוגרפיה מוגדרת כ"כתיבת דברי הימים" או כ"עריכת ספרי היסטוריה".
היסטוריוגרפים בוחנים את מה שהיסטוריונים עושים, וכתוצאה מכך נוצרת מטא-תאוריה בצורת "היסטוריה של ההיסטוריה".
יש המשתמשים במונח היסטוריוגרפיה באופן שונה על מנת להתייחס לדיווחים כתובים של העבר.
נושא מרכזי בהיסטוריוגרפיה כמטא-תאוריה מתמקד בסטנדרטים של ראיות והנמקה במחקר היסטורי.
היסטוריוגרפים בוחנים כיצד היסטוריונים משתמשים במקורות כדי לבנות נרטיבים על העבר, כולל ניתוח ההנחות הפרשניות שמהן הם מגיעים.
נושאים הקשורים זה לזה כוללים את סגנון הכתיבה וההצגה הרטורית של יצירות היסטוריות.
בעזרת השוואת עבודותיהם של היסטוריונים שונים, היסטוריוגרפים מזהים אסכולות חשיבה המבוססות על שיטות מחקר, הנחות וסגנונות כתיבה משותפים.
לדוגמה, הם בוחנים את מאפייני אסכולת האנאל, כמו גם השימוש שלה בנתונים כמותיים מתחומים שונים ועניינה בהתפתחויות כלכליות וחברתיות המתרחשות לאורך תקופות ממושכות.
השוואות כאלה משתרעות גם על פני תקופות שלמות, מהעת העתיקה ועד ההווה.
בדרך זו, היסטוריוגרפיה עוקבת אחר התפתחות ההיסטוריה כדיסציפלינה אקדמית, ומדגישה כיצד השיטות, הנושאים ומטרות המחקר הדומיננטיות השתנו לאורך הזמן.
ההיסטוריוגרפיה הישראלית היא המחקר ההיסטורי המפורסם של תולדות היישוב מאז ראשית היישוב היהודי החדש בארץ ישראל ועד לימינו, תחילתה בשלהי המאה ה־19; במאה ה־20 בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה, והתפתחה על ידי היסטוריונים וחוקרים, שחלקם היו אנשי אקדמיה, הוגי דעות או אנשי ציבור.
בעשרות השנים מאז הקמת מדינת ישראל הייתה כתיבת ההיסטוריה כלי חשוב בגיבוש הזהות הלאומית הישראלית, בהארת תפקידם של קבוצות ומפלגות שהיו הגמוניות או מנודות בעבר, בביקורת על מדינת ישראל ובנקיטת עמדה של חיוב או שלילה כלפי התנועה הציונית.
בראשית המאה ה-20 וה-21 היא מהווה נדבך משמעותי בשיח החברתי והפוליטי בישראל.
היסטוריוסופיה, או "פילוסופיה של ההיסטוריה", היא תחום ידע העוסק במהותה וערכה של ההיסטוריה.
היא מתעניינת הן בעבר עצמו כסדרת אירועים הקשורים זה לזה והן כתחום האקדמי החוקר תהליך זה.
תובנות וגישות מענפים שונים של הפילוסופיה רלוונטיות לתחום זה, כגון מטאפיזיקה, אפיסטמולוגיה, הרמנויטיקה ואתיקה.
בחקר ההיסטוריה כתהליך, פילוסופים חוקרים את הישויות הבסיסיות המרכיבות תופעות היסטוריות.
גישות מסוימות מסתמכות בעיקר על אמונותיהם ופעולותיהם של בני אדם אינדיבידואליים, בעוד שאחרות כוללות ישויות קולקטיביות וכלליות אחרות, כגון ציוויליזציות וכוחות חברתיים.
נושא נוסף הקשור לתחום עוסק בטבעם של מנגנונים סיבתיים המקשרים בין אירועים היסטוריים לסיבותיהם ותוצאותיהם.
גישה אחת גורסת שישנם חוקים היסטוריים כלליים הקובעים את מהלך האירועים, בדומה לחוקי הטבע הנלמדים במדעי הטבע.
לפי גישה אחרת, קשרים סיבתיים בין אירועים היסטוריים הם ייחודיים ומעוצבים על ידי גורמים מותנים.
מבחינה היסטורית, פילוסופים אחדים הציעו שהכיוון הכללי של מהלך ההיסטוריה עוקב אחר דפוסים גדולים.
על פי הצעה אחת, ההיסטוריה היא מחזורית, כלומר בקנה מידה גדול מספיק, ולכן בעלת אירועים בודדים או מגמות כלליות החוזרות על עצמן.
תאוריה נוספת כזו טוענת שההיסטוריה היא תהליך ליניארי וטלאולוגי הנע לעבר מטרה קבועה מראש.
נושאי ההיסטוריוסופיה וההיסטוריוגרפיה חופפים, שכן שניהם עוסקים בסטנדרטים של חשיבה היסטורית .
היסטוריוגרפים מתמקדים בדרך כלל יותר בתיאור שיטות והתפתחויות ספציפיות הנמצאות בחקר ההיסטוריה.
היסטוריוסופים, לעומת זאת, נוטים לחקור דפוסים כלליים יותר, כולל שאלות הערכה לגבי אילו שיטות והנחות נכונות.
הנמקה היסטורית משמשת לעיתים בפילוסופיה ובתחומים אחרים שיטה להסבר תופעות.
גישה זו, המכונה היסטוריציזם, טוענת כי הבנת דבר מה דורשת ידע אודות ההיסטוריה הייחודית שלו או כיצד הוא התפתח.
לדוגמה, היסטוריציזם של האמת קובע כי האמת תלויה בנסיבות היסטוריות.
היסטוריציזם מנוגד לגישות בהיסטוריה המחפשות הבנה נצחית ואוניברסלית של נושאן.
דיונים מגוונים בהיסטוריוסופיה מתמקדים באפשרות של תיאור אובייקטיבי של ההיסטוריה.
תאורטיקנים שונים טוענים כי אידיאל זה אינו בר השגה, ומצביעים על האופי הסובייקטיבי של הפרשנות, על ההיבט הנרטיבי של ההיסטוריה ועל השפעת ערכים אישיים והטיות על נקודת המבט והפעולות של אישים היסטוריים והיסטוריונים כאחד.
על פי תפיסה אחת, עובדות מסוימות הן אובייקטיביות, למשל, עובדות על מתי התרחשה בצורת או איזה צבא הובס.
עם זאת, תפיסה זו אינה מבטיחה אובייקטיביות כללית מכיוון שהיסטוריונים צריכים לפרש ולסנתז עובדות כדי להגיע לנרטיב כולל המתאר מגמות והתפתחויות גדולות.
כתוצאה מכך, ישנם היסטוריונים, דוגמת , הטוענים שכל ההיסטוריה מוטה, וכי סיפורים היסטוריים לעולם לא חפים מהנחות יסוד סובייקטיביות ומשיפוטי ערך.
חלק מהתפיסות הקשורות לריאליזם, אמפיריציזם ורקונסטרוקציוניציזם, מתארות את ההיסטוריה כחיפוש אחר אמת או ידע, אשר הם רואים כניתנים לשחזור באמצעות הערכה קפדנית ופרשנות מדוקדקת של ראיות.
חוקרים אחרים מבקרים השקפה זו, ומדגישים את אופיו הסובייקטיבי והחלקי של ידע היסטורי.
פרספקטיביסטים טוענים כי פרספקטיבות היסטוריות הן סובייקטיביות מטבען, שכן הן דורשות בחירת מקורות ומחקרים מסוימים, ולוודא איזה מידע ניתן להתייחס אליו כאל עובדה היסטורית.
הם טוענים כי הצהרות יכולות להיות אובייקטיביות רק בתוך או יחסית לאחת מכמה פרספקטיבות היסטוריות מתחרות.
השקפה ספקנית או רלטיביסטית חזקה יותר קובעת כי שום ידע היסטורי לא ניתן להוכיח כאובייקטיבי.
דגש זה על סובייקטיביות הורחב על ידי תאוריות פוסטמודרניסטיות המצביעות על כך שאי אפשר לדעת את העבר באופן אובייקטיבי, ומוסיפות כי משמעות נוצרת באמצעות טקסטים מעשה ידי אדם, ששפתם "מהווה את עולמנו כפי שאנו תופסים אותו".
נאו-ריאליסטים הגיבו למגמה זו בעזרת הדגשה מחודשת של מרכזיותן של מתודולוגיות אמפיריציסטיות לניתוח היסטורי.
הם מכירים בהשפעתן של הערכות סובייקטיביות אך טוענים כי ניתן בכל זאת להגיע לאמת היסטורית.
היסטוריה משתמשת במתודולוגיה רב-תחומית, הנשענת על ממצאים מתחומים כמו ארכאולוגיה, גאולוגיה, גנטיקה, אנתרופולוגיה ובלשנות.
ארכאולוגים חוקרים חפצים היסטוריים מעשה ידי אדם וצורות אחרות של תרבות חומרית.
ממצאיהם מספקים תובנות מכריעות לגבי פעילויות אנושיות בעבר והתפתחויות תרבותיות.
פרשנות של ראיות ארכאולוגיות מציבה אתגרים שונים מעבודה היסטורית סטנדרטית עם מסמכים כתובים.
יחד עם זאת, היא מציעה אפשרויות חדשות על ידי הצגת מידע שלא תועד, ומאפשרת להיסטוריונים גישה לעברן של חברות לא-אורייניות ושל קבוצות מודרות בתוכן על ידי לימוד שרידי תרבותן החומרית.
לפני הופעתה של הארכאולוגיה המודרנית במאה ה-19 הניחו האנטיקווארים את היסודות לתחום זה ומילאו תפקיד חיוני בשימור חפצים היסטוריים.
גאולוגיה ומדעי כדור הארץ אחרים מסייעים להיסטוריונים להבין את ההקשרים הסביבתיים והתהליכים הפיזיים שהשפיעו על חברות בעבר, כולל תנאי אקלים, נופים ותופעות טבע.
הגנטיקה מספקת מידע מפתח על מקורותיהם האבולוציוניים של בני האדם כמין, נדידתם, אבותיהם ושינויים דמוגרפיים.
אנתרופולוגים חוקרים את התרבות וההתנהגות האנושית, כגון מבנים חברתיים, מערכות אמונה ומנהגים פולחניים.
ידע זה מציע הקשרים לפרשנות אירועים היסטוריים.
בלשנות היסטורית חוקרת את התפתחותן של שפות לאורך זמן, דבר שיכול להיות קריטי לפרשנות של מסמכים עתיקים ויכול גם לספק מידע על דפוסי נדידה וחילופי תרבויות.
בנוסף, היסטוריונים מסתמכים על ראיות מתחומים שונים אחרים השייכים למדעי הפיזיקה, הביולוגיה והחברה, כמו גם למדעי הרוח.
מתוקף זיקתה לאידאולוגיה ולזהות לאומית, ההיסטוריה קשורה קשר הדוק לפוליטיקה ותיאוריות היסטוריות יכולות להשפיע ישירות על החלטות פוליטיות.
לדוגמה, ניסיונות אירדנטיים של מדינה אחת לספח שטח של מדינה אחרת מסתמכים לעיתים קרובות על תאוריות היסטוריות הטוענות שהשטח השנוי במחלוקת היה שייך בעבר למדינה המספחת.
ההיסטוריה ממלאת תפקיד מרכזי גם בדתות המכונות דתות היסטוריות, המבססות חלק מהדוקטרינות המרכזיות שלהן על אירועים היסטוריים.
לדוגמה, הנצרות מסווגת לעיתים קרובות כדת היסטורית משום שהיא מתמקדת באירועים היסטוריים סביב ישו.
ההיסטוריה רלוונטית לתחומים רבים באמצעות חקר עברם, כולל ההיסטוריה של המדע, המתמטיקה, הפילוסופיה והאמנות.
היסטוריה מהווה חלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר ברוב מדינות העולם.
חינוך מוקדם להיסטוריה שואף לעורר עניין אצל התלמידים בעבר ולהכיר להם מושגים בסיסיים של חשיבה היסטורית.
על ידי טיפוח מודעות היסטורית בסיסית, הוא מבקש להנחיל תחושת זהות בעזרת סיוע לתלמידים בהבנת שורשיהם התרבותיים.
לעיתים קרובות הוא לובש צורה נרטיבית על ידי הצגת סיפורים פשוטים לתלמידים, שעשויים להתמקד באישים היסטוריים או במקורותיהם של חגים, פסטיבלים ומאכלים מקומיים.
חינוך מתקדם יותר להיסטוריה, הנלמד בבית הספר התיכון, מכסה מגוון רחב יותר של נושאים, החל מהעת העתיקה ועד העת החדשה, הן ברמה המקומית והן ברמה הגלובלית.
כמו כן, הוא שואף להכיר לתלמידים מתודולוגיות מחקר היסטוריות, כולל היכולות לפרש ולהעריך באופן ביקורתי טענות היסטוריות.
מורים להיסטוריה משתמשים במגוון שיטות הוראה.
הן כוללות הצגות סיפוריות של התפתחויות היסטוריות, שאלות שמטרתן לעניין את התלמידים, לעודד חשיבה ביקורתית ולקיים דיונים בנושאים היסטוריים.
התלמידים עובדים ישירות עם מקורות היסטוריים כדי ללמוד כיצד לנתח ולפרש ראיות, הן באופן אישי והן בפעילויות קבוצתיות.
הם עוסקים בכתיבה היסטורית כדי לפתח את כישורי הביטוי של מחשבותיהם בצורה ברורה ומשכנעת.
הערכה באמצעות מבחנים בעל-פה או בכתב שואפת להבטיח את השגת יעדי הלמידה.
מתודולוגיות מסורתיות בהוראת ההיסטוריה מציגות לעיתים קרובות עובדות רבות, כמו תאריכים של אירועים משמעותיים ושמות של דמויות היסטוריות, אותן מצופה מהתלמידים לשנן.
לעומת זאת, ישנן גישות מודרניות מסוימות המבקשות לטפח מעורבות פעילה יותר והבנה בין-תחומית עמוקה יותר של דפוסים כלליים, תוך התמקדות לא רק במה שקרה אלא גם בנסיבות האירוע ובמשמעותו ההיסטורית המתמשכת.
הוראת ההיסטוריה בבתי הספר הממלכתיים משרתת מגוון מטרות.
מיומנות מרכזית היא אוריינות היסטורית, היא היכולת להבין, לנתח באופן ביקורתי ולהגיב לטענות היסטוריות.
באמצעות העלאת מודעות בקרב התלמידים להתפתחויות משמעותיות בעבר, הם יכולים להכיר הקשרים שונים של חיי האדם, ולעזור להם להבין את ההווה ואת תרבויותיו המגוונות.
במקביל, הוראת ההיסטוריה יכולה לטפח תחושת זהות תרבותית בעזרת חיבור התלמידים למורשתם, למסורותיהם ולמנהגיהם, למשל, בעזרת הצגת דמויות היסטוריות וחגיגות מסורתיות.
ידיעת עבר משותף ומורשת תרבותית יכולה לתרום לעיצוב זהות לאומית ולהכין את התלמידים לאזרחות פעילה.
היבט פוליטי זה של הוראת ההיסטוריה עלול לעורר מחלוקות לגבי הנושאים שספרי לימוד צריכים לכסות.
באזורים שונים הוא הוביל ל"מלחמות היסטוריה" על תוכנית הלימודים.
הוא יכול להוביל לטיפול מוטה בנושאים השנויים במחלוקת היסטורית בניסיון להציג את מורשתם הלאומית באור חיובי.
בנוסף לחינוך הפורמלי, הניתן בבתי הספר הציבוריים, היסטוריה נלמדת גם במסגרות בלתי פורמליות מחוץ לכיתות הלימוד.
היסטוריה ציבורית נלמדת במקומות כמו מוזיאונים ואתרי זיכרון, שבהם משתמשים בחפצים נבחרים כדי לספר סיפורים היסטוריים ספציפיים לעיתים קרובות.
היא כוללת היסטוריה פופולרית, שמטרתה להפוך את העבר לנגיש ומושך לקהל רחב של אנשים שאינם מומחים במדיות כגון ספרים, תוכניות טלוויזיה ותוכן מקוון.
הוראת היסטוריה בלתי פורמלית מתרחש גם במסורות בעל-פה, כאשר סיפורים על העבר מועברים מדור לדור.
ההיסטוריה היא אחד המקצועות המרכזיים בתוכנית הלימודים של בתי הספר בישראל.
המקצוע נלמד בכיתות ו'–י"א כמקצוע נפרד, אך גם בשנים מוקדמות יותר משולבים נושאים היסטוריים שונים בהוראה.
מתחילת המאה ה-21 רבו המחלוקות הציבוריות בנוגע לתכני תוכנית הלימודים וספרי הלימוד, וכן בנוגע לדרכי הוראת המקצוע.
ישנן מספר מחלוקות לגבי הוראת ההיסטוריה בישראל: מחלוקת אחת בהוראת היסטוריה נוגעת לשאלת אופן ההוראה של המקצוע.
מחלוקת נוספת בתחום זה היא על השמטת חלקם ההיסטורי של יהודים שמוצאם אינו אירופי בהיסטוריה ולפעמים גם עיוות או מחיקת עובדות שמציגה אותם בצורה מזלזלת בתוכן הנלמדת במסגרת החינוך.
הִיסְטוֹלוֹגְיָה היא תחום בביולוגיה ורפואה החוקר את מבנה ותפקוד הרקמות.
רקמה מוגדרת באופן בלתי-נוקשה כאסופת תאים בעלי תפקוד משותף.
על פי רוב לתאים הללו יש מקור התפתחותי משותף, אם כי לא מדובר בתנאי מחייב, וישנן רקמות בעלות תאים ממקור אמבריונלי שונה.
אף על פי שישנן רקמות רבות בגוף האדם וביצורים רב-תאיים אחרים, נהוג לחלקן ל-4 קבוצות מרכזיות:
רקמת אפיתל – מצפה את משטחי וחללי הגוף, וכן מרכיבה בלוטות הפרשה.
רקמה זו בנויה משכבות תאים צפופים, אשר מכילים מעט חומר בין-תאי, והשכבה העמוקה ביותר מעוגנת לשכבת חומר בין-תאי מעובה הנקראת "Basement Membrane".
רקמת חיבור – מגנה ותומכת בגוף ואיבריו.
ישנן רקמות חיבור רבות, הכוללות בין היתר רקמת עצם, סחוס, רקמת דם, וכן רקמות נוספות התומכות ומאגדות יחדיו אלומות תאים.
רקמות אלו מאופיינות במיעוט תאים, אשר לרוב מרוחקים אלה מאלה, ובעלי חומר בין-תאי רב.
רקמת שריר – רקמה המורכבת מתאים מוארכים אשר מתמחים ביכולת התכווצות.
רקמת עצב – רקמה המורכבת משני סוגי תאים, נוירונים בעלי יכולת תקשורת חשמלית בין-תאית, ותאי תמך מגוונים המכונים תאי גליה.
החלוקה הנ"ל אמנם מקובלת, אך היא גסה, וישנם תאים שסיווגם איננו פשוט.
נוסף על כך, אף על פי שישנם תאים אשר מתמחים בפעולה מסוימת, כגון כיווץ מכני (תאי שריר) או העברת שדר עצבי (נוירונים), ישנה חפיפה בפעולות של תאים שונים.
לדוגמה, ישנם תאי רקמת חיבור אשר מתמחים ביכולת כיווץ (תאי מיו-פיברובלסט), וגם תאי שריר מתמחים בשינויים חשמליים דומים לאלו הנעשים על ידי תאי עצב (ראה: פוטנציאל פעולה).
במסגרת הבדיקה ההיסטולוגית נאספות דוגמיות מבני אדם, בעלי חיים או צמחים, אותן חותכים לפיסות בעובי 5–15µm.
לימוד מבנה הרקמה נעשה בעזרת מיקרוסקופ.
לרוב התאים ברקמה הם חסרי צבע, ולכן כדי לאפשר את זיהויים יש צורך בצביעה של הדגימה.
קיימות שיטות צביעה שונות המאפשרות להדגיש סוגי תאים ונוכחות מבנים וחמרים שונים ברקמה הנבדקת.
בשיטות היסטולוגיות משתמשים בבדיקות רקמות שנלקחות מן החי (ביופסיה) או בדגימות מניתוחים שלאחר המוות.
עיקר התרומה ניתנת למחקר סרטן ובדיקה של חולים שקיים חשש שחלו בסרטן.
לאחר הצביעה ניתן לחקור את המבנה במיקרוסקופ.
המטוקסילין (hematoxylin) מסמנים בדרך כלל בקיצור H.
צביעת המטוקסילין-אאוזין – צביעה המבוססת על חומציות ובסיסיות של הרכיבים השונים ברקמה.
חלקים חומציים יצבעו בכחול, למשל גרעיני התאים, שמכילים את הדנ"א שמורכב מחומצות גרעין.
חלקים בסיסיים ייצבעו בוורוד, לדוגמה המיטוכונדריות, שבהם יש ריכוז של יונים חיוביים.
צביעת Periodic acid-Schiff (PAS) – צובעת בעיקר סוכרים באדום.
תצבע את הממברנה הבזאלית שמכילה גליקופרוטאינים ופרוטאוגליקנים.
צביעת גימזה – צביעת DNA המדגישה את הכרומוזומים.
צביעת Masson (טרי כרומטית) – מדגישה קולגן בגווני ירוק/כחול, בעיקר שימושית לאבחנת לייפת.
צביעה ויטלית – נעשית על ידי הזרקת חומר לבעל חיים בעודו בחיים.
המקרופאגים ברקמות בולעים את חלקיקי הצבע, וכך לאחר הקרבת בעל החיים ויצירת הדגימה ניתן לזהות אותם בקלות.
צביעות אימונוהיסטוכימיות – צביעות המבוססות על נוגדנים, בעזרת צביעות אלו אפשר לאבחן נוכחות של אנטיגן ספציפי ברקמה.
לדוגמה, צביעה אימונוהיסטוכימית עם נוגדן נגד החלבון ErbB2 מאבחנת את נוכחות חלבון זה ומצדיקה שימוש בתרופת ההרצפטין.
היסטון הוא חלבון בעל מטען חיובי שמעורב באריזת ה-DNA.
חומצות האמינו המרכזיות הבונות את ההיסטון הן ליזין וארגינין.
ההיסטונים, להם צורת כדור, נקשרים לקבוצת הזרחה של ה-DNA.
ישנם חמישה סוגים של חלבונים היסטוניים: 4 קבוצות קושרות את ה-DNA ויוצרות תבניות, ואילו הקבוצה האחרונה (H1) מקשרת בין התבניות.
ההיסטונים אחראיים לאריזה היוצאת דופן בצפיפותה של ה-DNA בכרומוזומים.
בזכות הליפוף הסבוך של ה-DNA סביב ההיסטונים יכולה מולקולת DNA, אשר אורכה המתוח כ-1.8 מטר, להידחס לתוך גרעין התא, שאורכו נמדד בננומטרים.
היסטונים קיימים בתאים איקריוטיים בלבד.
מערך ה-DNA הארוז סביב ההיסטונים קרוי כרומטין.
בתאים פרוקריוטיים (חיידקים) אין צורך בהיסטונים, שכן ה-DNA מעגלי ואינו ארוז בכרומוזומים.
לאחרונה נתגלו היסטונים בכמה חיידקים קדומים, דבר שלתקוות החוקרים יעזור בהתחקות אחר השורשים האבולוציוניים של חיידקים מיוחדים אלו.
בנוסף לאריזת ה-DNA, ההיסטונים מעורבים בבקרה על התבטאות גנים.
גנים פעילים במיוחד, שמשועתקים בתדירות גבוהה, ארוזים בצורה רופפת יותר סביב ההיסטונים; כמות ההיסטונים בהם פחותה אף היא.
גנים פעילים פחות ארוזים בחוזקה סביב היסטונים רבים.
תופעה זו נתגלתה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
את ההיסטונים גילה הביולוג הגרמני אלברכט קוסל בשנת 1884. ב-1910 קיבל על כך את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
היסטוריה חברתית היא תחום של המחקר ההיסטורי, שנחשב על ידי רבים כחלק ממדעי החברה.
תחום זה מנסה לראות את העדויות ההיסטוריות מנקודת המבט של מגמות חברתיות מתפתחות.
בראייה זו, ניתן לכלול בהיסטוריה חברתית את תחומי ההיסטוריה הכלכלית, המשפטית, ובחינות היבטים אחרים של החברה האזרחית שמראות על ההתפתחות של נורמות חברתיות והתנהגות.
בעוד שתומכי ה"היסטוריה מלמטה" – חקר ההיסטוריה מבעד לעיניו של האיש הפשוט שבעבר, או החפצים שלו, ואסכולת האנאל הצרפתית, רואים עצמם כהיסטוריונים חברתיים, יש לראות את התחום כרחב בהרבה בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה.
בניגוד לגישות אחרות, ההיסטוריה החברתית מנסה לראות עצמה כצורה סינתטית של היסטוריה, שאינה מוגבלת להצגת עובדות היסטוריות, אלא מוכנה לחקור את המידע ההיסטורי באופן שיטתי יותר.
היסטוריה דמוגרפית – תחום החוקר את הדמוגרפיה במרוצת השנים.
היסטוריה שחורה – תחום החוקר את ההיסטוריה של הקהילה האפרו-אמריקאית.
היסטוריה אתנית – תחום החוקר ומפרש תנודות אתניות במהלך ההיסטוריה.
היסטוריה של הדתות – תחום החוקר התפתחות של זרמים דתיים שונים.
היסטוריה של המגדר – תחום שפרץ בשנות ה-70 של המאה ה-20, וחוקר תנודות מגדריות לאורך ההיסטוריה.
היסטוריה של העיור – תחום החוקר את תהליכי העיור, הפיתוח העירוני, יצירת המטרופולינים והרבדים הגאוגרפיים והסוציולוגים של הערים לאורך ההיסטוריה.
היסטוריה כפרית – תחום החוקר את ההתפתחות הטכנולוגית, החברתית והכלכלית של הכפריות במהלך ההיסטוריה.
היסטוריה של העבודה (או תולדות תנועת עבודה) – תחום החוקר נושאים כגון: התאגדויות העובדים, מעמד הפועלים, מעמד האדם העובד, יחסי עבודה, והתפתחות רעיון זכויות עובדים במהלך ההיסטוריה.
היסטוריה של החינוך – חוקר את ההיסטוריה של הלמידה וההוראה לאורך ההיסטוריה.
לעיתים תחום זה חופף ומשתמש במונחים מחקר הפילוסופיה של החינוך.
היסטוגרמה היא צורת הצגה גרפית של נתונים.
הנתונים בהיסטוגרמה מוצגים כמלבנים המייצגים מחלקות שונות (הקרויות גם קטגוריות), שאין ביניהן חפיפה, באוכלוסיית הנתונים לפי שכיחותן היחסית.
בהצגה זו שטח כל מלבן מייצג את השכיחות היחסית המתאימה לו.
בדרך כלל, הציר האופקי (ציר X) מייצג את הקטגוריות של הנתונים.
הציר המאונך לו (ציר Y) מתאר את השכיחות.
גובה המלבן, מבטא את שכיחות או צפיפות המקרים, ליחידה אחת של המשתנה הנחקר.
את אותו מידע ניתן להציג גם בטבלת שכיחות, אך ההצגה הגרפית מאפשרת תפיסה אינטואיטיבית ומהירה יותר של הנתונים.
המחלקות בהיסטוגרמה אינן חייבות להיות בעלות אותו הגודל, ובלבד שלא תהיה חפיפה ביניהן.
ההיסטוגרמה שימושית לתיאור משתנה רציף מסולם מדידה מרווחי או מנה.
השימוש המוקדם ביותר במונח היסטוגרמה מיוחס לסטטיסטיקאי קרל פירסון בשנת 1895.
בעקבות מגנלו, אחת מהעוסקות בביוגרפיה של פירסון, מקובל לומר שמקור שמה של ההיסטוגרמה הוא בצירוף הקידומת "היסטו-" (כקיצור של היסטוריה) לסיומת -γράμμα ('-גְרָמֳה'), שמשמעותה דבר כתוב או מאויר.
אלא שפירסון הגה שמות לסוגים רבים של דיאגרמות, ששמן מתאר אותן באופן ברור, לדעתו.
מתוך כך, מתברר כי השם נובע מצירוף המילה היוונית לתורן, ἱστός (הִיסְטוֹס), במשמעות של עמודות זקופות כתורן.
היסטוגרמה היא טרנספורמציה הממפה משתנים מסולם מדידה אחד (מרווחי או מנה), המהווים את המקור, ל-k משתני מחלקות (הקטגוריות).
משתנה המחלקה ה-i מונה את מספר המופעים של משתנה המקור במחלקה .
לאמור, בהינתן n משתנים ו-k מחלקות, ההיסטוגרמה מקיימת את התנאי הבא:
הייצוג הגרפי הוא דרך אחת לייצג היסטוגרמה, דרך נוספת היא טבלת שכיחות.
היסטוגרמה מצטברת (cumulative histogram) מורכבת ממשתנים המונים את המספר המצטבר של המופעים במחלקה נוכחית, בתוספת כל המחלקות הקודמות.
לאמור, משתנה היסטוגרמה מצטברת המורכבת מההיסטוגרמה מקיים:
ההיסטוגרמה רגישה לגודלן של המחלקות, לכן ברורה החשיבות בבחירתן הנכונה.
עם זאת, אין הסכמה בקרב הסטטיסטיקאים בדבר הגודל האופטימלי של כל מחלקה.
מקובלים מספר כללים מנחים, אך לא מוחלטים.
אלה כללים (שרירותיים) מקובלים המבוססים על ניסיון בלבד ועל טיבם של הנתונים.
לדוגמה: ציוני מבחן בטווח 0–100 יחולקו למחלקות בגודל 10 ציונים כל אחת.
נתוני שכר יחולקו למחלקות בגודל 1,000 ש"ח כל אחת, או בהתאם למדרגות המיסוי על ההכנסה וכדומה.
בחלוקה גסה, מקובל לחלק את הנתונים ללא פחות מ-5 ולא יותר מ-15 מחלקות בדרך כלל, בהתאם לנסיבות.
ככל שעולה מספרם הכללי של הנתונים כך גם יחולקו ליותר מחלקות.
משנקבע רוחבה/גודלה של מחלקה - h, ניתן לחשב את מספר המחלקות k על ידי חלוקת טווח הנתונים (המרחק בין הערך הגדול ביותר לבין הערך הקטן ביותר) למקטעים שווים, לפי הנוסחה
הערה: הסוגריים לעיל מציינות את פונקציית התקרה.
קיימים כמה כללים המתבססים על התאוריה הסטטיסטית.
שני הכללים הנפוצים ביותר מסתמכים על מספרם הכולל של הנתונים בלבד, והם:
הכלל של סטורג'ס (Sturges) לקביעת מספר הקטגוריות
n - מספר התצפיות/נתונים הכולל.
הכלל של טרל וסקוט (Terrell & Scott) לקביעת מספר הקטגוריות
בשני הכללים נדרש שמספר הנתונים יהיה גדול מ-30 (ישנם מקורות שמסתפקים גם במינימום של 15 נתונים).
לקבוצת נתונים קטנה הכלל של טרל וסקוט מחמיר מהכלל של סטורג'ס, אך מעל כ-500 נתונים מתהפכות היוצרות והכלל של סטורג'ס הוא המחמיר מבין השניים.
הכלל של סטורג'ס נפוץ יותר בשימוש בשל היותו הוותיק מבין השניים.
שני כללים מתוחכמים יותר לקביעת גודל קטגוריה:
s - סטיית התקן המדגמית.
הכלל של פרידמן (או פרידמן-דיאקוניס, Freedman-Diaconis)
בתוכנות עיבוד תמונה שונות נעשה שימוש בהיסטוגרמת בהירות של הפיקסלים בתמונה, בעיקר כדי לשנות את בהירות התמונה.
היסטוריה, כתב עת מדעי בנושא היסטוריה כללית בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית היוצא לאור מדי חצי שנה, החל משנת 1998 (ה'תשנ"ח).
כתב העת מפרסם בעיקר את מאמריהם של חוקרים ישראלים העוסקים בתולדות העמים, החברות והתרבויות הזרות.
כל גיליון של כתב העת מכיל שלושה עד חמישה מאמרים מרכזיים וכן מספר ביקורות ספרים.
מאמרי כל גיליון נוטים לדון בצדדים שונים של נושא משותף.
היסטוריה אוגוסטה היא אוסף של ביוגרפיות של קיסרי רומא בין השנים 117–284 לספירה (מאדריאנוס ועד נומריאנוס וקארינוס) ושל חלק מן השותפים לשלטון, היורשים המיועדים והטוענים לכתר הקיסר בתקופה זו.
בכתבי היד של הביוגרפיות הן מיוחסות לשישה סופרים שחיו בתקופת הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס (שלטו בשנים 284–337), סופרים עלומים המכונים בשם הקיבוצי Scriptores Historiae Augustae (בראשי תיבות SHA או HA בלבד), כלומר: "המחברים של תולדות האוגוסטים" (קיסרים).
השם נטבע בשנת 1603 בפריז על ידי המלומד הקלאסי איזק קזובון, המהדיר של ההוצאה הראשונה הביקורתית.
קזובון שאב את השם מהביוגרפיה של הקיסר טקיטוס, שם מתאר המחבר את ההיסטוריון טקיטוס כ"מחבר תולדות אוגוסטים", ומאחר שמצא קזובון לפחות שישה שמות של מחברים בראש הביוגרפיות שבקובץ, הוא כינה אותו בשם זה בלשון רבים.
אך המחבר האמיתי של הביוגרפיות וזמן חיבורם עודם עלומים.
סביר להניח שהמחבר נמנה עם העילית של בירת האימפריה ואולי אף משרידי האריסטוקרטיה הישנה, הטרום-נוצרית.
המחבר (או מחברים) השתייך לחוגים הפגניים של רומא, ונראה כי החיבור משקף דעות ושאיפות אופייניות לחברה הרומית באותה תקופה, אולם לא נראה שקיימת משנה פוליטית ברורה המשותפת לכל הביוגרפיות.
המחבר-העורך נראה כרומאי משכיל, שניכר שהיה לו עניין רב בתולדות רומא האלילית.
הוא מעורב רגשית בחיי הקיסרים עליהם כתב, ומנקודת מבטו יש במעלליהם לקח לרומא גם לעתיד.
הוא לא התעניין במיוחד בהיבטים הכלכליים, החברתיים והאחרים של האימפריה בתקופת הקיסרים שעליהם כתב, ככל הנראה משום שלא ראה שמתחוללים בהם שינויים מהותיים.
הוא מספר בעיקר על דרכי השתלטותם של הקיסרים הללו על השלטון באימפריה והאופנים בהם מימשו אותו.
המחבר-העורך מעיד על עצמו כי הוא אינו היסטוריון מקצועי ואף לא איש המילה הכתובה, אלא "מספר מן השורה".
הוא מספר כי הגיע לחומר ארכיוני ולספריות הציבוריות של רומא, אך גם נעזר בעדויות בעל פה של בני משפחותיהם ומקורביהם של האנשים הקשורים לנושא עליו הוא כותב.
כמו כן, הוא טורח להצביע על יושרתו.
לכל אורך ההיסטוריה אוגוסטה היא מכריזה על מודעותה לעקרונות של הכתיבה ההיסטורית.
כך למשל, המחבר מודע לצורך לבסס את הכתוב על אסמכתאות.
אולם הדעה המכרעת במחקר היא שהאיגרות, למשל, המשובצות בחיבור נכתבו על ידי המחבר ולא הועתקו מארכיון.
המחבר אף מודיע כי בתוקף כללי הכתיבה שאימץ, הוא אינו מאמין לכתוב בחיבורים העומדים לפניו, ביוונית או בלטינית, ולפיכך, כאשר הוא עוסק למשל בהחלטת סנאט כלשהי, הוא פונה ישירות לקובצי החלטות הסנאט הרשמיים, וכאשר אין לפניו אסמכתאות מקוריות, הוא משווה בין דברי מחברים שונים.
המחבר גם מבטיח לקוראים כי הוא מבחין היטב בין רטוריקה לבין האמת במסירת זיכרון האירועים בעבר.
אלא שקיים מרחק רב בין עקרונותיו אלה של המחבר לבין המצוי בחיבורו.
אולם לדברי דוד גולן, "לא ברמייה לשמה עסקינן, אלא ביצירה מיוחדת באופיה ובמגמתה".
עוד מציין גולן, כי בנושאים שנוגעים לעיקרי השקפתו של המחבר, "נוהג הוא דיבור גלוי ושל כובד ראש גמור", ועם זאת, "כורע החיבור לא אחת תחת נטל הנימה האירונית לסוגיה".
חיצי כתיבתו מכוונים אל הקוראים הרומאים, ובראשם בני מעמדו, שזנחו את דרכי האבות ומשלימים עם רומא הנוצרית.
ההיסטוריון טימות'י בארנס כתב: "בהיסטוריה אוגוסטה חוברים תכופות אמת ושקר יחד באותה פסקה, באותו משפט, אפילו באותו חלק המשפט", ולפיכך אי אפשר לטעון כי קביעה כלשהי מן ההיסטוריה אוגוסטה כמות שהיא מכריעה עדות חיצונית נוגדת.
ההיסטוריון פיטר ברנט קבע כי בענייני תולדות המנהל בקיסרות הרומית, ההיסטוריה אוגוסטה היא בלתי מהימנה במקרה הטוב.
מהימנות הביוגרפיות מוטלת בספק, אך למרות זאת, עקב מיעוט במקורות אחרים, הן משמשות מקור ראשי לתולדות הקיסרות הרומית במאה השלישית לספירה.
יש הסכמה במחקר כי לצורך כתיבת תשע הביוגרפיות הראשונות היה בידי המחבר חומר גלם רב יחסית, והדבר ניכר מן המידע הרב יחסית המצוי בביוגרפיות הללו, בעוד שבשאר הביוגרפיות ניכר בסיס צר יותר של חומר גלם היסטורי.
באשר לביוגרפיה של הדריאנוס, המחבר העורך יכול היה להשתמש כמקורות בכל החיבורים ההיסטוריים שעסקו בתקופת שלטונו של קיסר זה, כמו למשל חיבורו של קסיוס דיו.
אולם מאחר שביקש המחבר לכתוב ביוגרפיה, הרי שסביר שהתמקד בעיקר בחומר ספרותי ביוגרפי.
אופן כתיבתו של מקסימוס היה קרוב לזה של סווטוניוס והשפיע על כתיבתו של מחבר "חיי הדריאנוס" בהיסטוריה אוגוסטה, שכן גם בחיבור זה ניכרת כתיבה על פי נושאים ולא במתכונת רצף היסטורי, ו-27 פרקי הביוגרפיה מתחלקים באופן שמזכיר את החלוקה הקבועה של פרקי הביוגרפיות של סווטוניוס.
פרקים 1–4 מתארים את יחוסו, וחייו של הדריאנוס לפני שנעשה קיסר; פרקים 5–14 עוסקים בכל פעילותו הקיסרית; פרקים 15–22 עוסקים באופיו ואישיותו וגם בפעלתנותו כקיסר; בפרקי הסיום מתוארים הסימנים שבישרו את מותו, וכן מובאים פרטים על חזותו ודברי הערכה מסכמים.
לדעת החוקרים עמדו לפני המחבר חיבורים ביוגרפיים נוספים על הדריאנוס, שלא ניתן לאתר את זהות מחבריהם.
המחבר מציין במפורש שהסתייע באוטוביוגרפיה של הדריאנוס עצמו, אך עם זאת, קשה לקבוע אם היא אכן עמדה לפניו או שנעזר במקור אחר שציטט אותה.
בחיבור זה נאמר כי הדריאנוס לא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשמו שלו, אלא מסר אותה לעבד משוחרר שלו, פובליוס איליוס פליגון, סופר היסטורי, כדי שיפרסם אותה בשמו.
אם ידיעה זו נכונה, הרי שיש לשאול מדוע הדריאנוס עשה זאת, שכן כתיבת פועלו של קיסר לא נחשבה בתקופה זו משום בושה לקיסר.
נראה אם כך שהאוטוביוגרפיה נועדה לְהָזֵם דיבות, להתגונן מפני האשמות ולהפריך דימוי שלילי שדבק בו בחייו.
אולם המובאות הישירות והעקיפות בחיבור זה שמקורן הוא חיבורו של מריוס מקסימוס, מלמדות כי המחברים שכתבו על הדריאנוס הצביעו גם על צדדים לא חיוביים בחייו, ולא כולם דיברו בשבחו.
קובץ הביוגרפיות לא שרד בשלמותו.
מגילת הקלף כפי שהגיעה לידינו היא העתק שנעשה במאה ה-9 מהמגילה המקורית.
המגילה המקורית ככל הנראה פתחה בביוגרפיה של נרווה (קיסר בשנים 96–98), כהמשך למחזור הביוגרפיות של סווטוניוס "חיי שנים-עשר הקיסרים", שהסתיים בחיי דומיטיאנוס.
מתוך הערות שונות בתוך הביוגרפיות בקובץ עצמו, מתברר כי הוא הסתיים בחיי הקיסרים שקדמו לקונסטנטינוס, הקיסר הפגני האחרון.
מקורה של השערה זאת הוא בעובדה שמבחינה סגנונית החיבור מחקה את סגנונו של סווטוניוס.
לא ידוע מן הכתובים מהי סיבת הדילוג על הקיסרים הללו.
אחת ההשערות היא שמעתיק מן המגילה המקורית, בין המאות ה-5 עד ה-9 לערך, השמיט ממנה דברים, אולי גם ללא כוונה, כמו למשל גיליון קלף מתוך המגילה.
הקובץ כולל 30 ביוגרפיות, שרובן כוללות את חייו של קיסר יחיד, ואילו אחרות כוללות קבוצה של שניים או יותר שקובצו יחדיו רק בשל היותם קרובים או בני אותו הזמן.
קיסרים אלה כוללים לא רק את אלה ששלטו ממש, ה"נשגבים" (Augusti), אלא גם את היורשים המשוערים (ה"קיסרים") ואת מגוון הטוענים לכתר השלטון באימפריה (Tyranni).
הביוגרפיות על פי סדרן בקובץ (שנות שלטונו של הקיסר לצד שמו):
על פי המסורת של כתבי היד, הביוגרפיות חוברו על ידי שישה סופרים שונים:
אייליוס ספרטיאנוס (Aelius Spartianus): חיי אדריאנוס, אייליוס, דידיוס יוליאנוס, פסקניוס ניגר, קרקלה וגטה.
יוליוס קפיטולינוס (Julius Capitolinus): חיי פיוס, מרקוס אורליוס, ורוס, פרטינקס, קלודיוס אלבינוס, מקרינוס, המקסימינים, הגורדיאנים, מקסימוס ובלבינוס.
וולקקיוס גליקנוס ויר קלריסימוס (Vulcacius Gallicanus): חיי אווידיוס קסיוס.
אייליוס למפרידיוס (Aelius Lampridius): חיי קומודוס, דיאדומניאנוס, אלאגבאלוס וסוורוס אלכסנדר.
טרבליוס פוליו (Trebellius Pollio): חיי פיליפוס הערבי עד קלאודיוס השני גותיקוס.
פלוויוס וופיסקוס איש סירקוסה (Flavius Vopiscus): חיי אורליאנוס, טקיטוס, פרובוס, פירמוס ושלושת עמיתיו הטיראנים, וקארוס ובניו.
הביוגרפיות החל מאדריאנוס ועד גורדיאנוס השלישי (השנים 117–244) מוקדשות לדיוקלטיאנוס (קיסר בשנים 284–305) ונכתבו על ידי ארבעה סופרים.
הביוגרפיות החל מולריאנוס ועד קארינוס (השנים 253–285) מוקדשות לקונסטנטינוס הראשון (306–337) ונכתבו על ידי שני סופרים.
כתב היד הקדום ביותר הקיים של קובץ הביוגרפיות הזה מכונה "היסטוריה אוגוסטה" וידוע בשם "פַּאלַאטינוּס לאטינוס מס' 899", כפי שמופיע בתו הקטלוג בספריית הוותיקן, שם הוא מסומן באות היוונית פי.
מוצאו בהעתק שנעשה במנזר פולדה (גרמניה).
כתבי יד אחרים נחשבים מאוחרים ממנו ואף כהעתקים שלו.
מגילת הקלף היא מן המאה ה-9 והיא מתחילה בחיי אדריאנוס.
היא הודפסה כפי שהיא לראשונה בשנת 1475 במילאנו, כאשר בראש הביוגרפיות השונות נמצאו שמותיהם של שישה מחברים שונים.
ההוצאה לאור המוקדמת לדפוס עשויה להצביע על מידת ההתעניינות שגילו אנשי הרנסאנס לתוכנה, כמו גם על מידת החשיבות שייחסו לסיפורי חייהם של קיסרי האימפריה הרומית לצורך השלמת הידיעה אודות תולדות רומא הקיסרית.
ההיסטוריה אוגוסטה אינה כוללת ביטויי עוינות כלפי יהודים או הערות ביקורתיות הנוגעות להם, כפי שניתן למצוא בה למשל, ביחס לסורים, למצרים או לגאלים.
היהודים מופיעים בה באופן די בולט וניתן להסביר זאת בהשפעה שעדיין הייתה להם על החברה הרומית בסוף המאה ה-4, כפי שנובע ממקורות אחרים מאותה התקופה.
בביוגרפיה של אדריאנוס יש אזכור למרד התפוצות ולפולמוס של קיטוס, וכן למרד בר כוכבא, שעל פי ההיסטוריה אוגוסטה, הסיבה לפריצתו הייתה גזירתו של אדריאנוס האוסרת את קיום מצוות המילה.
בביוגרפיה של אנטונינוס פיוס נכתב כי הוא הכריע "את היהודים המורדים", אולם אין מידע ברור ממקורות אחרים על מרד יהודי תחת שלטונו.
ניתן גם לקרוא את המשפט כמתאר את היהודים כמרדניים, אולם ייתכן גם שלאחר דיכוי מרד בר כוכבא התרחשו התנגשויות נוספות עד שבוטלו גזירות אדריאנוס בידי אנטונינוס יורשו.
בביוגרפיה של ספטימיוס סוורוס נכתב כי הסנאט החליט לזכות את בנו (קרקלה) "בטריומף על היהודים".
לא ידוע לנו מהמקורות על סיבה כלשהי לדיכוי של מרד יהודי.
הדבר היחיד שניתן להסיק מכך הוא שהושגו הישגים צבאיים כלשהם ביהודה, אך לא בהכרח קשורים ביהודים, שבתקופה זו כבר לא היוו את רוב האוכלוסייה של ארץ יהודה גופא.
אולם סביר יותר שאין לידיעה זו ביסוס היסטורי.
מצעד ניצחון כזה, ללא קשר להיסטוריוּת שלו, מרמז על התנגשות בין קרקלה והיהודים, בזמן שבביוגרפיה של קרקלה ניכרת סימפתיה ברורה כלפי יהודים.
בביוגרפיה של ספטימיוס סוורוס נאמר עליו כי בעת מסעו הרעיף זכויות רבות על תושבי פלשתינה, אולם מיד אחר כך נאמר כי "אסר בעונש חמור להיעשות יהודים".
מכך משתמע לכאורה שהמחבר מבחין בין "פלסטינים" לבין יהודים.
בביוגרפיה של פסקניוס ניגר מסופר שהשיב לתושבי פלשתינה שביקשו הקלה במס המוטל עליהם, כי היה רוצה להטיל מס גם על האוויר שהם נושמים.
בביוגרפיה של אלאגבאלוס מסופר כי נהג לומר שצריך להעביר אל המקדש שבנה לאל אלאגבאלוס על הגבעה הפאלאטינית "את דתות היהודים והשומרונים ואת פולחן הנוצרים כדי שהכהונה של אלגבלוס תכיל את המסתורין של כל הפולחנים", אולם ישנו ספק רב לגבי אמיתותה ההיסטורית של ידיעה זו.
אחת האנקדוטות המתארות את ראוותנותו של אלאגבאלוס בביוגרפיה שלו, מספרת כי "הגיש לעיתים יענים בארוחותיו, ואמר שלאכול אותם הוא בחזקת מצווה אצל היהודים".
מדובר בבדיחה המכוונת לאיסורי האכילה הידועים של היהודים, אולם מאחר שיענים היו בין בעלי החיים האסורים לאכילה על פי התורה, ניתן להניח שבמהלך המסירה של ההיסטוריה אוגוסטה, מילת השלילה הושמטה.
בביוגרפיה של גורדיאנוס השלישי נכתב כי החיילים בנו לו אתר קבורה והוסיפו כתובת בכמה שפות: "יוונית, לטינית, ופרסית, ובעברית ובמצרית".
אלא שלא ידוע משום מקור אחר על כתובת כזאת וסיפור זה ככל הנראה אינו אותנטי.
עם זאת, בולטת החשיבות שניתנה בו לאותיות העבריות, שלהן ניתן מעמד שוה לאלו שביוונית, לטינית, פרסית ומצרית.
אזכור "השפה של היהודים" יחד עם השפות הללו מעידה כי היוזמים של הכתובת או המחבר ומקורותיו ראו ביהודים נוכחות רצינית באזור נהר פרת בתקופתם.
בביוגרפיה של קלאודיוס השני נזכר משה, "שהיה מקורב אל אלוהים, כפי שאומרים ספרי היהודים" ו"קיבל מענה מהאלוהות הבלתי מוכרת מקרוב".
בכך מתייחס המחבר לאלוהי היהודים כלא-ודאי, לעומת אלוהיהם הוודאיים של הרומאים.
באיגרת נעשה ניסיון לאפיין את כלל אוכלוסיית אלכסנדריה ולסכם: "האל היחיד שלהם הוא הממון, ולו סוגדים הנוצרים, היהודים ובסך הכל האומות כולן".
תיאור עיסוקם של ראשי הדתות המונותאיסטיות במצרים כידעונים ומרפאים במשחות הוא חלק מהלגלוג על כל המאמינים באמונות טפלות, מזווית ראייתו של פגאני נאור.
תיאור ביקורו של "ראש האבות" (פטריארך) הוא בעצם אנקדוטה על ציד נפשות להמרת דת, תופעה המנוגדת לדרכה של התרבות הרומית, ונראה כאין זו עדות היסטורית.
לדעת מנחם שטרן, אותו פטריארך חייב להיות הנשיא הארץ-ישראלי של בית הלל, שלפחות החל מהמאה ה-3 המקורות הספרותיים מעידים כי הוא נחשב ל"פטריארך".
עם זאת, רוב החוקרים דוחים את האותנטיות של האיגרת הזו.
לדעת דוד גולן, בכל הנוגע לאזכורי היהודים וארץ ישראל, ההיסטוריה אוגוסטה היא בלתי מהימנה, וללא אימות יאות של כל אזכור בנפרד, אין להחשיבו כעובדה בתולדות העם היהודי במאות ה-2 וה-3.
תרגם מרומית וצירף מבואות, הערות ונספחות דוד גולן.
תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2007.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2010.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014.
בסיפורת, היסטוריה חלופית היא תת-סוגה בסוגת הספרות הספקולטיבית.
בתת-סוגה זו הסיפור מתקיים בעולם בו ההיסטוריה סטתה ממסלולה המוכר לנו במציאות.
יש הרואים בתת-הסוגה סוג של מדע בדיוני, בהציגה מציאות שונה מזו המוכרת לנו.
ספרות ההיסטוריה החלופית שואלת את השאלה "מה היה קורה לו ההיסטוריה הייתה מתפתחת בצורה שונה?".
מבחינה מסוימת כל יצירה ספרותית בדיונית עוסקת בהיסטוריה חלופית, אך המאפיין המבחין של סוגה זו הוא הסטייה שלה מהעבר המוכר לנו בנקודת מפנה משמעותית, ממנה מתפתחת האנושות באופן אחר מזה שהתרחש בפועל, בעקבות שינוי חברתי, פוליטי, תעשייתי או אידאולוגי.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ספרות זו להתמזג במידה רבה בספרות מדע בדיוני, תוך שהיא מערבת מושגים כמסע בזמן, מסע בין עולמות מקבילים בהם התפתחה ההיסטוריה אחרת (לעיתים קרובות אחרי מלחמה מוכרת כמלחמת העולם השנייה), והשיח הספרותי המקובל דן בשתיהן בכפיפה אחת.
בצרפתית ספרי היסטוריה אלטרנטיבית קרויים uchronie, נאולוגיזם שמבוסס על הקידומת U (כבמילה utopia (אוטופיה), שמתארת עולם שאינם קיים) יחד עם המילה היוונית לזמן – כרונוס.
לפי שמה זה, סוגה זו מתאפיינת כמתרחשת ב"לא זמן".
עוד מושג שמאפיין את הסוגה בצרפתית הוא "allohistirua" כלומר "היסטוריה אחרת".
היסטוריה חלופית קשורה אך נבדלת מהיסטוריה אנטי-עובדתית (Counterfactual History), שהיא מונח בהיסטוריוגרפיה המתאר השערות מבוססות מחקר, המנסות לענות על השאלה "מה היה קורה אילו", ככלי אקדמי במחקר היסטורי.
היסטוריה של סוגת ההיסטוריה החלופית
הדוגמה המוקדמת ביותר של היסטוריה חלופית נמצאת בספר IX, חלקים 17–19, של טיטוס ליוויוס, בשם "ההיסטוריה של רומא מיסודה".
ליוויוס תיאר את המאה הרביעית לפני הספירה בצורה אלטרנטיבית, בה אלכסנדר הגדול הרחיב את האימפריה שלו מערבה במקום מזרחה.
ליוויוס שאל "מה היו התוצאות עבור רומא אם היא הייתה נכנסת למלחמה עם אלכסנדר?"
ספרו של נתניאל הות'ורן, "P.'s Correspondence", שנכתב ב-1845, נחשב לספר ההיסטוריה החלופית השלם הראשון בשפה האנגלית.
הספר מתאר את סיפורו של אדם הנחשב "משוגע", עקב תפיסה מוטעית של שנת 1845. על פי תפיסתו, בשנה זו היו בחיים אנשים מפורסמים רבים שנפטרו זמן רב קודם לכן, ובהם המשוררים רוברט ברנס, ג'ורג' ביירון, פרסי ביש שלי וג'ון קיטס, השחקן אדמונד קין, הפוליטיקאי ג'ורג' קנינג, ואפילו נפוליון בונפרטה.
בנימין זאב הרצל השתעשע בסוגה זו בסיפורים אחדים שכתב.
בין השאר כתב את "היזם בונפרטה", על עולם חלופי בו נפוליאון בונפרטה בחר בקריירה של איש עסקים במקום בקריירה צבאית.
עוד סיפור ששויך לז'אנר הוא "הפעמון השמאלי", שני נתיבים חלופיים בהם התפתח גורלו של אדם, כתוצאה מהחלטה פשוטה אם ללחוץ על פעמון ימני או שמאלי בפתח בית מגורים.
היצירה הספרותית באנגלית באורך של רומן הייתה הספר "אריסטופיה" מאת קסטלו הולפורד, שנכתב ב-1895. בעוד יצירה זו אינה לאומנית כמו ספרו של לואי ז'ופרואה, "אריסטופיה" היא ניסיון נוסף לדמיין חברה אוטופית.
באריסטופיה, המתיישבים הראשונים של וירג'יניה מגלים שונית אלמוגים העשויה מזהב טהור, ועקב כך מצליחים לבנות חברה אוטופית בצפון אמריקה.
תחילת המאה ה-20 וספרות זולה
מספר סיפורים ורומנים של היסטוריה חלופית הופיעו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנת 1931, ההיסטוריון הבריטי, סר ג'ון סקוויר, אסף סדרה של מאמרים מכמה מההיסטוריונים המובילים של אותה תקופה לאנתולוגיה בשם "לו זה היה קורה אחרת" (If It Had Happened Otherwise).
בעבודה זו, מלומדים ממספר אוניברסיטאות גדולות, כמו גם כותבים שלא עבדו באקדמיה, הפנו את תשומת לבם לשאלות כגון "לו המורים בספרד היו מנצחים", ו"לו ללואי השישה עשר, מלך צרפת היה אטום של יציבות".
המאמרים נעים מעבודות אקדמיות ועד תצוגות סאטיריות ומוגזמות של עיר-מדינה גרמנית עצמאית על האי מנהטן.
בין הכותבים היו אנדרה מורואה ווינסטון צ'רצ'יל.
אחד המאמרים באוסף של סקוויר היה מאמר של צ'רצ'יל "לו לי לא היה מנצח בקרב גטיסברג", שנכתב מנקודת מבטו של היסטוריון בעולם בו הקונפדרציה ניצחה במלחמת האזרחים האמריקנית, שמדמיין מה היה קורה לו האיחוד היה מנצח במלחמה.
במילים אחרות, דמות בעולם חלופי המדמיינת עולם כמו העולם בו אנו חיים, אך לא בהכרח מצליחה לדייק בכל הפרטים.
יצירה ספקולטיבית שכזו, שנכתבת מנקודת המבט של היסטוריה חלופית, נקראת בשם "היסטוריה חלופית רקורסיבית", או "היסטוריה חלופית-חלופית".
דוגמה נוספת מתקופה זו (ויש האומרים היצירה הראשונה שבה מתואר מסע בזמן מיקום אחד לשני בצורה מוחשית) היא הספר "אנשים כמו אלים" (Men Like Gods) מאת ה.
ולס, בו מספר אזרחים בריטים עובדים באמצעות מפגש מקרי עם מכונת זמן למה שנראה כמו בריטניה פציפיסטית ואוטופית.
כאשר האזרחים, שמובלים על ידי דמות סאטירית המבוססת על וינסטון צ'רצ'יל, מנסים לתפוס את השלטון, תושבי בריטניה האוטופית מפנים רובה לייזר לעברם ומשגרים אותם ליקום אחר.
ולס מתאר יקום רב ממדי של עולמות חלופיים, בדיוק כפי שמתארים אותו סופרי ספרות זולה אמריקניים מאוחרים יותר.
עם זאת, מאחר שגיבור הסיפור של ולס חווה רק עולם חלופי אחד, סיפור זה לא שונה מהותית מסוגת ההיסטוריה החלופית המסורתית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הז'אנר התקדם לתקופה חדשה, עם יציאתו לאור של הסיפור הקצר של מאריי לנסטר, "Sidewise in Time".
בעוד שספרי היסטוריה חלופית קודמים בחנו חלופות היסטוריות סבירות יחסית, ליינסטר כתב בצורה שונה לגמרי.
בסיפורו "העולם השתגע" (World Gone Mad), חתיכות מכדור הארץ החליפו מקומות עם החתיכות התואמות להן בזמנים שונים.
הסיפור עוקב אחר פרופסור מינוט והסטודנטים שלו ממכללת רובינסון הפיקטיבית, כאשר הם נעים דרך החתיכות השונות בהן ההיסטוריה התרחשה בצורה שונה.
סרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד" עסק בהיסטוריה חלופית שתוצאתה הייתה מניעת הרצח של שרון טייט.
גם זרם הסטימפאנק התפתח על בסיס הרעיון מה קורה אם העולם היה מתפתח על בסיס קיטור במקום על בסיס חשמל.
מסע בזמן כאמצעי ליצירת שינויים היסטוריים
בתקופה זו יצא לאור רומן המסע בזמן "Lest Darkness Fall" מאת ל.
Sprague de Camp), בו מסופר על אקדמאי אמריקאי שנוסע לאיטליה של האוסטרוגותים בתקופת הפלישה הביזנטית בהנהגת בליסאריוס.
היצירה עוסקת בשינויים ההיסטוריים הנגרמים על ידי הנוסע בזמן, ולפיכך יצירה זו נחשב כיצירת היסטוריה חלופית.
הגיבור בסיפור גורם לשינויים משמעותיים ובכך יוצר הסתעפות של ההיסטוריה.
"האיש במצודה הרמה" מאת פיליפ ק.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה באותו שם עבור פריים וידאו.
"הקנוניה נגד אמריקה", הרומן הנמכר ביותר של פיליפ רות.
יצא לאור בסוף 2004 וזכה בפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית בשנת 2005. הרומן עוסק בארצות הברית ובגורל היהודים בה, לו נבחר בה כנשיא צ'ארלס לינדברג הבדלני והפרו-נאצי במלחמת העולם השנייה.
לקראת סופו הספר מתכנס אל ההיסטוריה המוכרת.
בסוף הספר ניתן נספח המציג את הכרונולוגיה האמיתית של הדמויות הראשיות.
"ארץ אבות", הרומן הראשון שכתב רוברט האריס, הוא רומן מתח שעלילתו מתרחשת בגרמניה הנאצית 20 שנה לאחר ניצחון גרמניה במלחמת העולם השנייה, ומתבססת על עובדות ואישים אמיתיים.
הספר זכה להצלחה מסחרית ונמכר ביותר ממיליון עותקים.
שנתיים לאחר שיצא הספר "ארץ אבות" לאור הוא גם עובד לסרט.
"איגוד השוטרים היידים" הוא רומן בלשי שנכתב על ידי הסופר האמריקאי מייקל שייבון ויצא לאור בשנת 2007. הספר זכה, בשנת יציאתו לאור, בפרס הוגו ובפרס נבולה, שני הפרסים החשובים בתחום המדע הבדיוני.
הסיפור מתרחש בעיר סיטקה אשר באלסקה, בעולם שבו ארצות הברית איפשרה ליהודים להתיישב בשטחי אלסקה בשנת 1940, ומדינת ישראל הצעירה הובסה במלחמת העצמאות.
"אהיה כאן בשמש ובצל" מאת הסופר השווייצרי כריסטיאן קראכט, שיצא לאור ב-2009, מתאר עולם אלטרנטיבי שבו ולדימיר איליץ' לנין נשאר במקום גלותו בשווייץ, וזו הפכה למעצמה קומוניסטית עם מושבות באפריקה.
הספר מתרחש בזמן מלחמה טוטאלית בלתי נגמרת בין "ברית המועצות של שווייץ" לבין קואליציה פאשיסטית של גרמניה ובריטניה.
"אילו נוצחה ישראל" מאת ריצ'רד צֶ'זנוף, רוברט ליטל ואדוארד קליין (1969) - מתאר תרחיש חלופי, בו הפסידה ישראל במלחמת ששת הימים.
הספר זיכה את גרימווד בפרס הפנטזיה העולמי של שנת 1988.
"הרצל אמר" מאת יואב אבני, שיצא לאור ב-2011, מבוסס על ההנחה כי תוכנית אוגנדה התקבלה ומדינת ישראל הוקמה במזרח אפריקה.
זכה ב"פרס גפן" למדע בדיוני ופנטזיה בקטגוריית ספר המקור הטוב ביותר לשנת 2012.
"מכונות כמוני", רומן מאת איאן מקיואן, מתרחש בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובמרכזו רובוט דמוי אדם (אנדרואיד) ויחסיו עם בעליו, צ'רלי ומירנדה.
כרקע לסיפורם של השלושה כולל הרומן היסטוריה חלופית שבה בריטניה הובסה במלחמת פוקלנד, טוני בן ממפלגת הלייבור נבחר במקומה של מרגרט תאצ'ר לראש-ממשלת בריטניה ונהרג בפיגוע במלון גרנד בברייטון, אלן טיורינג עדיין חי, ונמצא פתרון לבעיית P=NP.
והאינטרנט ומכוניות אוטונומיות כבר קיימים.
בנוסף, המצאות אחדות שנוצרו מאוחר יותר, בהן האינטרנט, מכוניות אוטונומיות ותוכנה שמנצחת אלוף במשחק גו מוצגות כקיימות בתחילת שנות ה-80.
במספר סדרות טלוויזיה כגון:"חברים", "על-טבעי", "הפיג'מות" ו"סברי מרנן" היה פרק שעסק בזה.
הכליה מצופה בקפסולה – שכבה דקה של רקמת חיבור.
קיימים מצבים פתולוגיים בכליה בהם הקפסולה מתעבה.
מתחת לקפסולה זו ניתן למצוא את רקמת הכליה (פרנכימת הכליה), אותה ניתן לחלק לשני סוגים:
קורטקס (החלק החיצוני של רקמת הכליה) – עובי שכבה זו כסנטימטר אחד.
הקורטקס נמצא גם בין מבני המדולה – bertin columns.
מבחינה היסטולוגית, ניתן לזהות את הקורטקס באמצעות הימצאותם של גלומרולי (פקעיות כליה) מוגבלים היטב, שלידם מופיעות האבובית המקורבת והמרוחקת.
מדולה (ליבת הכליה) – מופיעה כאזורים משולשים הנקראים גם renal pyramids, מהם מתנקז השתן.
המדולה עשירה יותר בקולגן, וצפיפות האבוביות בה קטנה יותר.
גופיף הכליה או renal corpuscle מורכב מהגלומרולוס, זוהי למעשה רשת של נימים מפותלים, ומהקופסית ע"ש באומן – אשר תוחמת את הגלומרולוס, ופתוחה בקצה על מנת לאפשר מעבר של הנוזל הראשוני שנוצר כתוצאה מהסינון – הפילטרט – אל האבובית המקורבת.
התאים החשובים והעיקריים בגופיף הכליה הם:
תאים פריאטליים או parietal cells: אלו תאים המצפים את קופסית באומן והם בעלי יכולת התרבות.
אלו הם תאים שטוחים אפיתליאליים אשר מכילים פילמנטים של ציטוקרטין.
תאים פודוציטיים (תאי רגל) – עוטפים את החלק החיצוני של נימי הגלומרולוס – אלו הם תאים אפיתליאליים אחרים בעלי רגלונים המגיעים עד לקרום הבסיס של הנימים.
רגלי הפודוציטים מהווים חלק ממחסום הסינון (או ה־filtration barrier) והם נראים כמו שלוחות ארוכות, דמויות אצבע, המקיפות כליל את השטח החיצוני של הנימים.
תאים מזנגיאליים – עוזרים לשמור על הנימים פתוחים ויוצרים את המטריקס (השכבה) של הגלומרולוס – mesangial matrix.
תאי המזנגיום מקיפים את נימי הגלומרולוס ומספקים להם תמיכה מבנית, פועלים כפאגוציטים וכן מפרישים את המטריקס הבין תאי ופרוסטגלנדינים.
לרוב יש בין 2–3 תאים כאלו בסגמנט יחיד של גלומרולי (מעבר לכך זוהי פתולוגיה הקרויה mesangial hypercellularity).
תאי המזנגיום הם בעלי יכולת כיווץ, ומאחר והם סמוכים לנימים עצמם, יש בכוחם להשפיע על קצב הסינון בגלומרולוס באמצעות ויסות זרימת הדם בנימים או באמצעות שינוי שטח הפנים של הנימים –
הורדת ה־glomerular flow: תאי המזנגיום מכילים רצפטורים לאנגיוטנסין 2 , אשר בעת אקטיבציה, מורידים את הזרימה בגלומרולוס.
העלאת ה־glomerular flow: תאי המזנגיום מכילים רצפטורים לפפטיד הנתריורטי או ה־Atrial natriuretic factor, המיוצר בעליית הלב – פפטיד אשר מזרז את הפרשת הנתרן בשתן וריכוזו עולה במצבים של יתר לחץ דם – גורם להרחבת העורקיקים ולעליה בזרימת הדם.