tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגנרל הרוסי פטר ויטגנשטיין, שפיקד כעת על בעלות הברית של הקואליציה במקום פילדמרשל מיכאיל קוטוזוב, ששמע על התקרבותו, החליט לתקוף את המשמר הקדמי הצרפתי, שלדעתו האמין בטעות שהוא כל הכוח שלהם, על אגפו הימני, ובמהלך הבוקר ריכז את עיקר כוחותיו מימינו בקרבת גרוס-גרשן וקאיה.
בסביבות השעה 09:00 ב-2 במאי, ויטגנשטיין החל בהתקפה שלו על המשמר הצרפתי הקדמי בליצן, בעוד ששאר צבאו כוון נגד ימינו ועורפו של נפוליאון.
בדיוק כשהאחרונים זזו ראשי הכוח הראשי הצרפתי הופיעו לפתע, ובשעה 11:00 שמע נפוליאון, שעמד אז ליד אנדרטת גוסטבוס אדולפוס בשדה ליצן, את שאגת התותחים הכבדים בעורפו הימני.
הוא הבין את המצב ברגע, דהר למקום, ומיד ריכז את כוחותיו לפעולה מכרעת - מהלך שבו הוא היה עדיף.
כשהוא משאיר את הכוחות המובילים להדוף כמיטב יכולתם את ההתקפה הזועמת של הפרוסים והרוסים, ולא היה אכפת לו אם הם איבדו שטח, הוא ארגן במהירות לשליטתו שלו עתודה קרב.
לבסוף כששני הצדדים הותשו מהמאמצים שלהם, הוא שלח קדימה כמעט מאה תותחים שנקרעו לתוך קו האויב עם ירי והצעידו את העתודות שלו דרך הפער.
אילו היה ברשותו כוח פרשים הולם, הניצחון היה מכריע.
כפי שהיה, הקואליציה נסוגה בסדר תקין והצרפתים היו מותשים מדי למרדף.
הוא היה בכל מקום, עודד והכריח את אנשיו - זו אגדה בצבא הצרפתי שהשכנוע אפילו של המגף הקיסרי שימש על כמה מגויסיו הסרבנים, וכתוצאה מכך המערכת שלו הייתה מוצדקת לחלוטין, שכן היא ניצחה אפילו נגד הפתעה טקטית.
בהקדם האפשרי המשיך הצבא במרדף, נה נשלח אל מעבר לאלבה כדי להדוף את עמדת בעלות הברית של הקואליציה בדרזדן.
איום זה אילץ את האחרונים לפנות את העיירה ולחצות את האלבה, לאחר שפוצצו את גשר האבן מעבר לנהר.
נפוליאון נכנס לעיירה בכוח בעקבותיהם, אך הגשר השבור גרם לעיכוב של ארבעה ימים, מאחר שלא היו גשרי פונטונים עם הצבא.
בסופו של דבר, ב-18 במאי, חודשה הצעדה, אבל בעלות הברית של הקואליציה המשיכו בנסיגתן בצורה נינוחה, ואגב כך קיבלו תגבורת.
הגיעו לקו השפה, הם תפסו והתבצרו בעמדה אדירה מאוד על באוצן.
כאן, ב-20 במאי, הם הותקפו, ולאחר קרב של יומיים נעקרו על ידי נפוליאון; אך חולשת הפרשים הצרפתית התנתה הן את צורת ההתקפה, שהייתה פחות יעילה מהרגיל, והן את תוצאות הניצחון, שהיו דלות ביותר.
בעלות הברית של הקואליציה ניתקו מגע בעוד מועד ופרשו בסדר כל כך טוב עד שנפוליאון לא הצליח לכבוש אף כוח כהוכחה לניצחונו.
בריחת האויב הרגיזה אותו מאוד, היעדר התותחים והשבויים הזכירו לו יותר מדי את חוויותיו הרוסיות, והוא הכפיל את דרישותיו ממפקדי הקורפוסים שלו להגברת המרץ במרדף.
זה הוביל את האחרונים להמשיך ללא התחשבות בכל אמצעי הזהירות הטקטיים, ובליכר ניצל את חוסר האכפתיות שלהם כאשר בקרב היינאו (26 במאי), עם כעשרים אסקדרונים של פרשים לנדווהר, הוא הפתיע, רכב על פני וכמעט השמיד את הדיוויזיה של הגנרל ניקולא ז'וזף מייסון.
האובדן החומרי שנגרם לצרפתים לא היה גדול במיוחד, אך השפעתו בהעלאת המורל של הפרשים הפרוסים והגברת אמונם במפקדם הישן הייתה עצומה.
בינתיים, ב-19 במאי 1813, קורפוס שוודי שכלל 15,000 לוחמים כבש את המבורג ללא פקודות של ברנדוט, בעקבות הכרזה דנית שהם יחזיקו את העיר עבור נפוליאון, מה שקושר באופן בלתי הפיך את דנמרק לצרפת, פעולה שתבטיח שיתוף פעולה שוודי מלא בצפון גרמניה.
הכיבוש השוודי של המבורג הגיע כבשורה מבורכת לבעלות הברית, ככל שהחזקת מרכז כספים עשיר הייתה מכה נגד נפוליאון.
עם זאת, החששות הראשוניים של ברנדוט בהרחקת חייליו כל כך מקווי בעלות הברית קיבלו תוקף כאשר המרשל דאבו התקרב להמבורג עם כוח צרפתי גדול של 35,000 לוחמים, בכוונה להשתלט מחדש על העיר.
השוודים נסוגו בשקט ב-26 במאי ודאבו כבש את העיר עד לאחר התפטרותו של נפוליאון ב-1814. זו תהיה הפעולה הגדולה האחרונה של האביב לפני שביתת הנשק של פלשביץ.
ובכל זאת, הקואליציה המשיכה בנסיגה והצרפתים לא הצליחו להכריח אותם להיכנס לקרב.
לנוכח יחסה המפוקפק של אוסטריה, נבהל נפוליאון מההתארכות ההדרגתית של קווי האספקה שלו ופתח במשא ומתן.
האויב, שהיה לו רק מה להרוויח ולא היה לו מה להפסיד בכך, הסכים לבסוף לשביתת נשק של שישה שבועות תחת תנאי ההפוגה של פלסוויץ.
לדעתה של מוד, זו הייתה אולי הטעות החמורה ביותר בקריירה הצבאית של נפוליאון.
במהלך שביתת הנשק, שלושה ריבוני בעלות הברית, אלכסנדר מרוסיה, פרידריך וילהלם מפרוסיה וברנדוט משוודיה (יורש העצר של הממלכה עקב מחלת אביו המאמץ) נפגשו בטירת טרכנברג בשלזיה כדי לתאם את מאמץ המלחמה.
צוותי בעלות הברית החלו ליצור תוכנית למערכה שבה ניצל ברנדוט את עשרים שנות הניסיון שלו כגנרל צרפתי, כמו גם את היכרותו עם נפוליאון.
ברגע שהושגה שביתת נשק (עד 15 באוגוסט), מיהר נפוליאון להסיג את חייליו מהעמדה המסוכנת שתפסו בהתייחס למעברים המובילים מעל ההרים מבוהמיה, שכן לא היה לו ספק כעת שאוסטריה עלולה גם להיחשב כאויב.
לבסוף הוא החליט לקבץ את הכוחות שלו סביב גוליץ ובאוצן, ומשם יוכלו לפגוש את האויב המתקדם מברסלאו או ליפול על אגפו מעל ההרים אם ינסו לפלס את דרכם לתוך סקסוניה ליד עמק האלבה.
אולם תמרון אחרון זה היה תלוי בהחזקת דרזדן, ולשם כך הוא שלח את הקורפוס הראשון במעלה האלבה לפירנה ולקניגשטיין כדי לכסות את ביצורי דרזדן עצמה.
הוראותיו בנקודה זו ראויות לעיון מקרוב, שכן הוא חזה את המשיכה הבלתי נמנעת שמחנה מבוצר שלם יפעיל אפילו על עצמו, ולכן הגביל את מהנדסיו לבניית ראש גשר חזק על הגדה הימנית ובסיס מתמשך, אשר נפרץ רק על ידי פערים להתקפת נגד, סביב העיירה עצמה.
תגבורות הגיעו ללא הפסקה ובתחילת אוגוסט חישב נפוליאון שיהיו לו 300,000 איש פנויים בסביבות באוצן ו-100,000 איש לאורך האלבה מהמבורג דרך מגדבורג לטורגאו.
עם האחרון הוא היה נחוש להכות את המכה הראשונה, בהתקדמות קונצנטרית לברלין (שאליה חישב שיגיע ביום הרביעי או החמישי), והמשך התנועה משם לחילוץ כוחות המצב הצרפתיים בקיסטרין, שטטין ודנציג.
ההשפעה המוסרית, הוא הבטיח לעצמו, תהיה נפלאה, ולא היה מקום ולא אוכל ל-100,000 אלה במקומות אחרים.
לקראת סיום שביתת הנשק למד נפוליאון את המצב הכללי של בעלות הברית של הקואליציה.
נסיך הכתר של שוודיה, קרל יוהאן, לשעבר המרשל ז'אן בפטיסט ז'ול ברנדוט, עם השוודים שלו, קורפוס רוסי, צבא צפון גרמני שכלל 10,000 לוחמים, שני קורפוסים פרוסיים, וכוחות פרוסים שונים, 135,000 בסך הכל, חנו סביב ברלין ושטטין; ובהכירו היטב את המרשל לשעבר שלו, ראה נפוליאון את אודינו כמתאים עבורו.
בליכר עם כ-95,000 רוסים ופרוסים היה באזור ברסלאו, ושוורצנברג, עם כמעט 180,000 אוסטרים ורוסים, חנה בבוהמיה.
בעמדתו בבאוצן חש נפוליאון כשווה לכל הצירופים של אויביו.
ההתקדמות לכיוון ברלין החלה בדייקנות עם פקיעת שביתת הנשק.
אולם נפוליאון, בפיקודו של הצבא הצרפתי הראשי, חיכה לראות בבירור יותר את תוכניות יריביו.
בסופו של דבר, הוא הפך להיות חסר סבלנות, וקידם חלק מצבאו לעבר בליכר, שנסוג לאחור כדי למשוך אותו למלכודת.
ואז הגיעה הידיעה לנפוליאון ששוורצנברג לוחץ במורד עמק האלבה, ובצאתו ממקדונלד לתצפית על בליכר, הוא מיהר לחזור לבאוצן על מנת למנוע את חייליו לחצות את ההרים הבוהמיים לכיוון כללי של קניגשטיין, מכה שוודאי הייתה משיגה תוצאות מכריעות.
אבל החדשות מדרזדן היו כל כך מדאיגות שברגע האחרון שינה את דעתו ושלח את ונדאם לבדו מעל ההרים, הוא מיהר עם כל צבאו לנקודה המאוימת.
הצעדה הזו נותרה אחת היוצאות דופן בהיסטוריה, שכן עיקר כוחותיו נעו, בעיקר בהמוניות ולרוחב המדינה, 90 מייל (140 ק"מ) ב-72 שעות, ונכנסו לדרזדן בבוקר 27 באוגוסט, רק כמה שעות לפני כן.
התקפה של בעלות הברית של הקואליציה החלה.
דרזדן הייתה הניצחון הגדול האחרון של האימפריה הצרפתית הראשונה.
עד הצהריים ב-27 באוגוסט, האוסטרים והרוסים הוכו לחלוטין והיו בנסיגה מלאה, הצרפתים לחצו מאחוריהם בחוזקה, אך בינתיים נפוליאון עצמו שוב נכנע לאחת מהתקפותיו הבלתי ניתנות להסבר של שיתוק אינטלקטואלי לכאורה.
הוא נראה לא מודע לחשיבותו החיונית של הרגע, השתופף רועד מקור על מדורה בארמון, ולבסוף רכב חזרה לדרזדן, ללא פקודות ספציפיות להמשך המרדף.
עם זאת, בעלות הברית של הקואליציה המשיכו לסגת, ולמרבה הצער של הצרפתים, ונדאם, עם הקורפוס היחיד שלו וללא תמיכה, יצא מההרים על אגפיהם, הטיל את עצמו מעבר לקו הנסיגה שלהם ליד קולם, והיה המום לחלוטין מעצם המשקל המספרי בקרב קולם (29 באוגוסט).
למרות המזל הזה, נפוליאון יכול היה לתבוע לעצמו הצלחה מזהירה, אבל כמעט באותו רגע הגיעו אליו ידיעות שאודינו הובס קשה בקרב גרוסבירן (23 באוגוסט) ליד ברלין על ידי ברנדוט, כמו מקדונלד בקרב קצבאך (26 באוגוסט) על ידי בליכר.
במהלך היומיים הבאים נפוליאון בחן את מצבו והכתיב שורה של הערות שהיוו חידה לכל הוגה אסטרטגי מאז.
באלה נדמה שהוא נסחף לפתע מכל עיקרון שאת אמיתותו הוכיח בעצמו בצורה כה מבריקה, בהם הוא מחשיב תוכניות המבוססות על השערה, לא על ידיעה, ועל חשיבותן של נקודות גאוגרפיות ללא התייחסות לצבא השדה של האויב.
הפחדים הללו התעוררו אותו ביתר שאת בשל חדשות שהצביעו על כך שההשלכות של תבוסתו של מקדונלד היו חמורות בהרבה למוראל של פקודה זו ממה שהוא דמיין.
הוא רכב מיד על מנת להשליט סדר, והתנהגותו ואלימותו היו כה פסולים עד שלקולנקור היה הקושי הגדול ביותר להסתיר את השערורייה.
אולם בליכר, כששמע על הגעתו של נפוליאון, נסוג מיד ונפוליאון הלך בעקבותיו, ובכך חשף את המעברים מעל הרי בוהמיה, עובדה ששוורצנברג מיהר לנצל אותה.
לאחר שנודע על גישתו, נפוליאון נסוג שוב לבאוצן.
לאחר מכן, כששמע שהאוסטרים צעדו נגד ושוב נעים לעבר דרזדן, מיהר נפוליאון חזרה לשם, ריכז אנשים רבים ככל שניתן היה לטפל בהם, והתקדם מעבר לפירנה וקניגשטיין כדי לפגוש אותו.
אבל לאוסטרים לא הייתה כל כוונה לתקוף אותו, כי הזמן עבד כעת לצידם, ותוך שהוא משאיר את אנשיו למות ברעב במחוז המותש, נפוליאון חזר שוב לדרזדן, שם במשך שאר החודש הוא נשאר במצב יוצא דופן של חוסר מעש.
ב-4 באוקטובר הוא שוב ערך סקירה על המצב, שבה ככל הנראה שקל לוותר על הקשר שלו עם צרפת ולחרוף בדרזדן וסביבתה, אם כי במקביל הוא מודע למצוקה בקרב אנשיו בשל מחסור במזון.
בינתיים בליכר, שוורצנברג וברנדוט פעלו סביב אגפיו של נפוליאון.
נה, שהצטרף לאודינו לאחר גרוסבירן, הובס בקרב דנביץ (6 בספטמבר) על ידי ארמיית הצפון של ברנדוט, כאשר החיילים הפרוסים נשאו בנטל רוב הלחימה עד לסיום הקרב, כאשר כוחות שוודים ורוסים הגיעו והכריעו את הכוח הצרפתי.
בעקבות כך שוב תוכניותיו של נפוליאון שונו לחלוטין.
הוא יצר קשר במהירות עם סנט סיר, שאותו כבר הזהיר שיישאר בדרזדן בפקודתו, והחליט לסגת חזרה לכיוון ארפורט, ולהיכנס למגורי חורף בין המקום ההוא למגדבורג, תוך שהוא מציין שדרזדן לא הועילה לו כבסיס ושאם יהיה קרב, יהיה הרבה יותר טוב שסן סיר ואנשיו יהיו איתו מאשר בדרזדן.
בין 10 ל-13 באוקטובר חנה נפוליאון בדובן, שוב טרף לחוסר ההחלטה יוצא הדופן ביותר, אך באותו יום חשב שהוא ראה את ההזדמנות שלו.
דווח על בליכר ליד ויטנברג, ושוורצנברג נע באיטיות לכיוון דרום לייפציג.
ארמיית הצפון בפיקודו של ברנדוט, שלא היה ידוע לנפוליאון, נפרס משמאלו של בליכר מסביב להאלה.
נפוליאון החליט להשליך את עיקר כוחו על בליכר, ולאחר שיכריע אותו, לפנות דרומה על שוורצנברג ולנתק את הקשר שלו עם בוהמיה.
הריכוז שלו נגרם בוודאות ובמהירות הרגילה שלו, אבל בזמן שהצרפתים נעו בליכר ויטנברג, בליכר צעד לימינו, אדיש לתקשורת שלו, כיוון שכל פרוסיה ניצבה מאחוריו.
מהלך זה ב-14 באוקטובר הביא אותו לקשר עם ברנדוט, וכעת צעדה אחת קדימה של כל שלושת הצבאות הייתה מבודדת לחלוטין את נפוליאון מצרפת; אבל עצביו של ברנדוט כשלו בו, שכן לשמע האיום של נפוליאון על ויטנברג החליט לסגת צפונה, וכל השכנועים של בליכר וגנייזנאו לא יכלו להזיז אותו.
לפיכך, אם התנועה הצרפתית הסתיימה לרגע במכה באוויר, זו הייתה בעקיפין הסיבה להצלתן הסופית.
ב-15 באוקטובר ריכז נפוליאון את כוחותיו ממזרח ללייפציג, עם גזרה חלשה בלבד ממערב, ובערב היו בעלות הברית של הקואליציה מוכנות לתקוף אותו.
לשוורצנברג היו 180,000 גברים זמינים בבת אחת ו-60,000 ביום שלאחר מכן; לבליכר היו כ-60,000, אבל ברנדוט לא יכול היה להגיע לפני 18 באוקטובר.
נפוליאון התכונן להטיל את עיקר כוחו על שוורצנברג וגיבש את חייליו מדרום-מזרח לעיר, בעוד שוורצנברג צעד נגדו במרוכז במורד עמק האלסטר והפלייסה, המוני חייליו על הגדה הימנית של האחרונה וטור חזק תחת פיקודו של גיולאי בצד שמאל פעלו להצטרף לבליכר בצפון.
הלחימה שלאחר מכן הייתה עקשנית ביותר, אך האוסטרים לא הצליחו לעשות שום רושם על העמדות הצרפתיות, ואכן גיולאי חש עצמו נאלץ לסגת לעמדתו הקודמת.
מצד שני, בליכר כבש את הכפר מקרן והגיע למרחק של קילומטר משערי העיירה.
ב-17 באוקטובר הייתה רק התכתשות חסרת החלטיות, שוורצנברג חיכה לתגבורת שלו שתעלה בכביש דרזדן, בליכר ציפה לברנדוט שייכנס משמאלו, ובאמצעות מחדל יוצא דופן התקרב גיולאי למרכז האוסטרי, ובכך נפתח לצרפתים קו הנסיגה שלהם לעבר ארפורט, ונראה ששום מידע על תנועה זו לא הועבר לבליכר.
נפוליאון כשהתוודע לתנועה, שלח את הקורפוס הרביעי ללינדנאו כדי לשמור על הדרך פתוחה.
ב-18 באוקטובר חודשה הלחימה ובערך בצהריים הגיע ברנדוט וסגר את הפער מצפון-מזרח לעיירה בין בליכר לאוסטרים.
בשעה 14:00 הסקסונים, שנשארו נאמנים לנפוליאון יותר משאר בעלי בריתו הגרמנים, עברו לצבא הצפון של ברנדוט שבוע לאחר שנסיך הכתר פרסם כרוז הקורא לסקסונים להצטרף שוב למפקדם לשעבר (ברנדוט פיקד על הסקסונים במהלך קרב וגראם).
כעת היה צריך נפוליאון לוותר על כל תקווה להציל את הקרב, אבל הצרפתים חיפו על נסיגתם בעקשנות, ולפנות היום למחרת בבוקר כבר יצאה מחצית מהצבא לאורך הדרך לארפורט, שלמרבה המזל של הצרפתים נותרה בידיהם.
נסיגה של הצרפתים וקרב הנאו
לקח לבליכר זמן לחלץ את חייליו מהבלבול שאליו הטיל אותם הקרב, וחיל המצב של לייפציג והחיילים שנותרו על הגדה הימנית של האלסטר עדיין התנגדו בעקשנות - מכאן שלא ניתן היה ליזום מרדף ישיר והצרפתים, שכללו עדיין למעלה מ-100,000 חיילים, צועדים במהירות, עד מהרה צברו מרחק מספיק כדי לעבור רפורמה.
בליכר עקב אחריהם בכבישים מקבילים ונחותים באגף הצפוני שלהם, אבל שוורצנברג ידע שגם הבווארים שנטשו את נפוליאון וצעדו בפיקודו של הגנרל קרל פיליפ פון ורדה כדי ליירט את נסיגתו, הלכו בעקבותיו בצורה נינוחה ביותר.
בליכר לא הצליח לעקוף את הצרפתים, אך האחרונים, ליד הנאו, מצאו את דרכם חסומה על ידי ורדה עם 40,000 איש ומעל ל-100 תותחים בעמדה חזקה.
למצב החרום הטרי הזה, נפוליאון וצבאו הגיבו בצורה מבריקה ביותר.
כמו בקרסנוי ב-1812, הם הלכו ישר לעבר האויב ואחרי אחת מסדרות תנועות הארטילריה המבריקות בהיסטוריה, בהנחיית הגנרל דרווט, הם צעדו ממש מעל האויב, והשמידו למעשה את כל הכוח.
מעתה ואילך, צעדתם הייתה ללא הפרעה והצרפתים הגיעו למיינץ ב-5 בנובמבר.
כאשר אחרוני הכוחות הצרפתיים חצו את הריין בחזרה לצרפת, התייעצויות חלוקות הופיעו במפקדת הקואליציה.
כולם התעייפו מהמלחמה, ורבים הרגישו שלא יהיה זה חכם לדחוף את נפוליאון ואת האומה הצרפתית לקיצוניות.
מכאן נוצרה עצירה ממושכת, שניצלה על ידי החיילים בחידוש ציודם וכדומה, אך בסופו של דבר ניצחה המפלגה הגרמנית הצעירה, בראשות בליכר ואנשי הלוחמים העיקריים של הצבא, ובתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת.
במקביל, פילדמרשל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון פלש לצרפת מעל הרי הפירנאים.
לאחר שעזב את המרשלים ז'אן-דה-דייה סו ולואי-גבריאל סושה כדי להגן על דרום-מערב צרפת, נפוליאון נלחם והפסיד במערכה בצפון-מזרח צרפת, שהסתיימה בכיבוש פריז, ויתור נפוליאון, גלותו לאלבה והחזרת בית בורבון לשלטון תחת המלך לואי ה-18.
המערכה סיימה את התקופה הצרפתית (Franzosenzeit) בגרמניה וטיפחה תחושה חדשה של אחדות ולאומיות גרמנית.
זה גם סימן את יציאתה של שוודיה כשחקנית בענייני גרמניה לאחר 175 שנים, שכן שוודיה ויתרה על פומרניה השוודית לפרוסיה על הכרה בהסכם קיל (כולל איחוד שוודיה ונורווגיה) ו-500,000 פאונד.
הקונפדרציה הגרמנית, שהוקמה בקונגרס וינה ב-1815, הייתה מבשר למדינת הלאום הגרמנית המודרנית, אשר, עם זאת, התממשה רק יותר מחצי מאה לאחר מכן בהנהגת פרוסיה, עם הדרה של אוסטריה, כולל הגרמנים בחבל הסודטים של בוהמיה.
הדימוי הפופולרי של המערכה בגרמניה עוצב על ידי הזיכרון התרבותי של הוותיקים שלה, במיוחד הסטודנטים הרבים שהתנדבו להילחם בפרייקור של ליצו וביחידות אחרות שעלו מאוחר יותר לתפקידים גבוהים במישור הצבאי והפוליטי.
פריחה חדשה לזכר המלחמה התרחשה ב-1913, במלאת מאה שנה לפרוץ שלה.
המערות הנוצצות (בעלפית: Aglarond) הן מקום בדיוני בארץ התיכונה מהלגנדריום של טולקין.
המערות הנוצצות הוא קומפלקס מערות טבעיות שמצויות בעורף מצד הקרן בנקרת הלם (מצולת הלם).
המערות מתוארות על ידי גימלי הגמד בצורה פיוטית כמקום היפה ביותר שאי פעם ראה: מדובר במערה קרסטית בה יש זקיפים ונטיפים וניתן לראות ולשמוע את טיפות המים נופלות על רצפת המערה; בקירות המערה משובצות אבני חן ועורקי מתכות יקרות כמו זהב וכסף.
המערות מוזכרות לראשונה בספר שר הטבעות: שני הצריחים.
הן נחצבו בזמנים עתיקים בידי דונאדין (יוצאי נומנור).
גימלי מבקר במערות הנוצצות כאשר תיאודן מלך רוהן מחליט להתבצר במצד הקרן של נקרת הלם במטרה לעמוד מול צבא האורוק-האי של סארומן.
במערות מתחבאים הילדים, הנשים, הזקנים ופשוטי העם שלא יכולים להילחם.
במהלך הקרב גימלי יורד אל המערות, נלחם בהן נגד האורקים ומונע מהם לחדור ולטבוח ברוהירים.
אחרי הקרב הוא פוגש את לגולאס, ששמח מאוד על כך שידידו שרד, ומתאר בפניו בפיוטיות רבה את המערות הנוצצות.
הדבר מפתיע את לגולאס שכן הוא לא העלה בדעתו שהגמדים הגסים והפשוטים יכולים לעלות על העלפים העדינים ושוחרי החן ביופי שירתם.
גימלי משכנע את לגולאס לבקר עימו במערות הנוצצות בתום המסע ולגולאס בתמורה משכנע אותו לבקר עימו ביער פנגורן.
אחרי שסאורון מובס, גימלי מגייס קהילה מבני עמו הגמדאים ומקים מושבה משגשגת במערות הנוצצות.
הגמדאים חוצבים בבטן ההר ואילו את המערות הנוצצות עצמן משאירים כמעין "שמורת טבע" כדי לשמור על יופיין.
לאחר נחיתת כוחות בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה בנובמבר 1942 (מבצע לפיד) תגברו הגרמנים את כוחותיהם בצפון אפריקה בעוד מספר דיוויזיות, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
התגבורות הגרמניות הצליחו רק לעכב את נפילת תוניסיה לידי בעלות הברית במספר חודשים, וכוחות הציר שילמו על כך במחיר יקר מאוד בכוח אדם ובציוד שאבד.
עם פרוץ המלחמה שלטו בצפון אפריקה שלוש מעצמות: בריטניה שלטה מבחינה צבאית במצרים על פי הסכם בין המדינות, אם כי לכאורה מצרים הייתה עצמאית, איטליה שלטה בלוב, וצרפת שלטה בתוניסיה, אלג'יריה וחלק ממרוקו (חלק נוסף היה בידי ספרד הנייטרלית).
לאחר תבוסתה של צרפת ביוני 1940 היו המושבות הצרפתיות בשליטת ממשלת וישי.
בעקבות ההשתלטות על הבלקנים באביב 1941 שלטו מדינות הציר כמעט על כל חופי הים התיכון, למעט מצרים, ארץ־ישראל, קפריסין ומלטה שהיו בשליטת הבריטים, וטורקיה וספרד שנותרו נייטרליות.
ב־13 בספטמבר 1940 פתחו הכוחות האיטלקיים בלוב במתקפה על הכוחות הבריטים במצרים.
למרות היתרון המספרי הגדול של האיטלקים (כ־200 עד 350 אלף חיילים לעומת 35 אלף), הם נעצרו בסידי באראני לאחר התקדמות של 95 ק"מ ונערכו בעמדות הגנה.
ב־8 בדצמבר פתח "כוח המדבר המערבי" בפיקודו של מייג'ור־ג'נרל ריצ'רד אוקונור במתקפה נגדית שכונתה מבצע מצפן.
הבריטים זכו בניצחון מכריע, הנחילו אבדות עצומות לכוח האיטלקי (130 אלף שבויים, 400 טנקים ו־1,300 תותחים, לעומת פחות מ־500 הרוגים בריטים) והדפו את האיטלקים בחזרה לתוך לוב.
הבריטים התקדמו מרחק של 800 ק"מ עד אל־עגילה, אבל הם לא הסכילו לנצל את הניצחון שהם זכו לו, משום שאיטליה תקפה את יוון ב-28 באוקטובר, ומשום שהממשלה הבריטית ערבה ליוון בעניין השלמות הטריטוריאלית שלה עוד בשנת 1939, בעקבות כיבוש אלבניה בידי איטליה ויצירת גבול משותף בינה לבין יוון.
המטרה הבריטית היא לעשות הכול כדי לרסן את השאיפות של איטליה במרחב הים התיכון והאגאי.
הכוחות הבריטים נעצרו באל עגיילה בשל פקודה של צ'רצ'יל, שהורה להפנות כוחות להגנת יוון שהותקפה בתחילה על ידי איטליה, ואז על ידי גרמניה באפריל 1941.
איטליה, שבפרוץ המלחמה שלטה על חבש ואריתריאה, כמו גם על סומליה האיטלקית (כיום חלק מסומליה), פתחה במספר מתקפות על עמדות הבריטים שבמזרח אפריקה.
כוח אחד תקף וכבש כמה ערי גבול בסודאן ובקניה ביולי 1940, ובאוגוסט כבשו האיטלקים את סומלילנד הבריטית (כיום חלק מסומליה).
הבריטים התעשתו, ומסוף 1940 פתחו במתקפת נגד, החזירו את כל השטחים שאבדו, ואף תקפו וכבשו את המושבות האיטלקיות.
עד אמצע 1941 כבשו הבריטים גם את חבש ואריתריאה, כמו גם את סומליה האיטלקית.
בסוף 1942 מרד כוח של תומכי צרפת החופשית בשלטון וישי בסומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), והשתלט עליה.
מלחמת גרילה איטלקית נמשכה עד לכניעת איטליה בספטמבר 1943.
בעקבות המפלה האיטלקית במבצע מצפן נענה היטלר לבקשת העזרה של מוסוליני ושלח ללוב כמה יחידות גרמניות שסופחו לאחר מכן לקורפוס אפריקה, תחת פיקודו של גנרל־פלדמרשל ארוין רומל.
הגרמנים הגיעו ללוב בפברואר 1941 והחלו במתקפת נגד.
עד ל־15 ביוני נהדפו הבריטים בחזרה לגבול מצרים־לוב.
עיר נמל הלובית טוברוק, שנשארה כמובלעת של בעלות הברית, הושמה תחת מצור.
הבריטים תגברו את כוחותיהם והקימו את הארמייה ה־8, שכללה בנוסף לחיילים בריטים גם כוחות מאוסטרליה, הודו, קנדה, ניו זילנד, דרום־אפריקה, רודזיה, פולין וצרפת החופשית.
ב־18 בנובמבר פתחו שוב הבריטים במתקפה שנקראה "מבצע צלבן", ולאחר שורת קרבות קשים הצליחו לשחרר את טוברוק מהמצור שנמשך שמונה חודשים, ועד לסוף השנה הדפו את הגרמנים והאיטלקים מבליטת קירנאיקה מערבה עד אל־עגילה.
המטוטלת פנתה שוב בכיוון הנגדי, כאשר כוחותיו של רומל, לאחר שקיבלו תגבורות חזקות, עברו למתקפת נגד בסוף ינואר 1942, ותוך פחות משבועיים כבשו מחדש את בליטת קירנאיקה, ונעצרו רק כשהגיעו לקו גזאלה המבוצר.
בסוף מאי 1942 הנחית רומל מתקפה על כוחות הארמייה השמינית שהחזיקו בקו גזאלה.
כוחותיו הניידים איגפו מדרום את מערך ההגנה הבריטי, ולאחר שלושה שבועות של קרבות קשים, אילצו את הבריטים לפנות את קו גזאלה ולסגת למצרים, לאחר שספגו אבדות כבדות.
ב־21 ביוני כבשו כוחותיו של רומל את נמל טוברוק, ולקחו בשבי כ־30 אלף חיילים של חבר העמים הבריטי.
רומל הורה לכוחותיו לנצל את ההצלחה באופן מיידי, ולהתקדם לתוך מצרים במטרה להשתלט על תעלת סואץ האסטרטגית.
כוחותיו הנחילו מפלה נוספת לבריטים בקרב מרסא מטרוח, אך בראשית יולי 1942 נבלמו כשהגיעו לקו אל עלמיין המבוצר, מרחק של כ־100 ק"מ מאלכסנדריה.
קרב אל עלמיין הראשון שהתחולל ביולי 1942 הסתיים ללא הכרעה, לאחר ששני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות וכוחותיהם הותשו.
בסוף אוגוסט 1942 ניסה רומל פעם נוספת לאגף מדרום את מערך ההגנה הבריטי, אך בקרב עלם חלפה נבלמו כוחותיו ונהדפו לאחור לאחר שספגו אבדות ניכרות.
קורפוס אפריקה הגרמני, שנעזר על ידי האיטלקים, נחלש והותש, וסבל ממחסור באספקה.
קווי האספקה של רומל התארכו מאוד, בעקבות פלישתו למצרים, והיו חשופים להתקפות חיל האוויר הבריטי.
בנוסף לכך, המטוסים הבריטיים שפעלו מהאי מלטה פגעו קשה באוניות שהובילו אספקה ותגבורות לכוחותיו.
לכוחות בעלות הברית במצרים היה מספר כפול של חיילים (200 אלף) מאשר לכוחות הציר וציוד ונשק חדיש ורב יותר.
גנרל ברנרד מונטגומרי, מפקדה החדש והמוכשר של הארמייה השמינית, הכניס בה רוח קרב חדשה, והחל בהכנות למתקפה שתסלק את כוחות הציר מקו עלמיין ומחופי צפון אפריקה.
ב־23 באוקטובר 1942 פתחו כוחות הארמייה השמינית במתקפה על כוחות הציר בקו אל עלמיין, ותוך שבועיים הביסו אותם לחלוטין בקרב אל עלמיין השני, גרמו להם אבדות כבדות, ואילצו את רומל לסגת במהירות משטח מצרים.
המרדף הבריטי לאחר כוחותיו של רומל נמשך בנחישות, ועד ראשית פברואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת גם משטח לוב, וכוחות הארמייה השמינית כבשו את נמל טריפולי ב־23 בינואר אותה שנה.
בעוד המערכה הצבאית במצרים נמשכת, נחתו כוחות בעלות הברית בחופי מרוקו ואלג'יריה, שהיו בשליטת ממשלת וישי הצרפתית, ב־8 בנובמבר 1942. תוך זמן קצר נפסקה התנגדות הכוחות הצרפתיים, שבמרבית המקרים הייתה סמלית בלבד, והם הצטרפו לכוחות בעלות הברית בהתקדמות לכיוון תוניסיה.
מזג האוויר הקשה ותגבורות גרמניות ואיטלקיות חזקות שהוזרמו לתוניסיה, מנעו מכוחות בעלות הברית לכבוש את תוניסיה ולנצח את כוחות הציר ב"מרוץ אל תוניס".
בסוף דצמבר 1942 התייצבו קווי החזית במערב תוניסיה, ולא השתנו באופן משמעותי עד אביב 1943.
בסוף פברואר ובראשית מרץ 1943 ביצעו כוחות הציר בתוניסיה, שכללו בשלב זה שתי ארמיות גרמניות־איטלקיות, מספר התקפות נגד כוחות בעלות הברית.
אף על פי שהשיגו מספר הצלחות מקומיות, בעיקר נגד הכוחות האמריקניים, נבלמו התקפות אלו לאחר זמן קצר, ולא הצליחו למנוע את חבירת כוחות בעלות הברית, שהתקדמו לכיוון תוניסיה ממזרח וממערב.
באפריל 1943 חידשו כוחות בעלות הברית את המתקפה על השטח שנותר בידי כוחות הציר בתוניסיה, שטח שהלך והצטמצם בהדרגה.
השליטה המוחלטת שהשיגו כוחות האוויר והים של בעלות הברית במערב אגן הים התיכון, חרצה את גורלם של כוחות הציר בתוניסיה, שדרכי האספקה שלהם נותקו.
ב־12 במאי 1943 נכנעו שרידי כוחות הציר בתוניסיה ויותר מרבע מיליון חיילים גרמנים ואיטלקים נפלו בשבי.
בכך הסתיימה המערכה הצבאית בזירת צפון אפריקה, וכוחות בעלות הברית השלימו את השתלטותם על כל החוף הצפון אפריקני.
המערכה בנורווגיה (נקראת גם מבצע וזרְאִיבונג בגרמנית Weserübung) הייתה העימות הצבאי הראשון בין בעלות הברית בריטניה וצרפת לגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המערכה החלה ב-9 באפריל 1940 עם פלישת כוחות גרמניים לדנמרק (שנכנעה ונכבשה בתוך מספר שעות), ולנורווגיה, והסתיימה לאחר חודשיים של קרבות בין הצבא הנורווגי וכוחות בעלות הברית מצד אחד, והצבא הגרמני מהצד השני, בניצחון של גרמניה הנאצית, עם כיבוש נרוויק על ידי הגרמנים ב-8 ביוני.
היו מספר מניעים לפלישה הגרמנית לנורווגיה.
הסיבה הראשונה הייתה החשש הגרמני מכיבוש נורווגיה על ידי הבריטים, דבר שיפגע באספקת עפרות הברזל משוודיה לגרמניה, מכיוון שאספקה זו עברה בעונת החורף בנתיב יבשתי משוודיה לנרוויק שבנורווגיה, ומשם לגרמניה דרך המים הטריטוריאליים של נורווגיה.
חשש זה התגבר עם הפלישה הסובייטית לפינלנד וכוונותיהן של בעלות הברית לשלוח משלחת צבאית לסיוע הפינים שתעבור דרך נורווגיה ובכך תנתק את קווי האספקה הגרמנים.
בעזרתם של אריך רדר ואלפרד רוזנברג הצליח הפוליטיקאי הנורווגי וידקון קוויזלינג, מנהיג הנאציונל סמלינג (מקבילתה של המפלגה הנאצית בנורווגיה), להיפגש עם הפיהרר והקנצלר, אדולף היטלר.
בפגישה הבטיח קוויזלינג להיטלר שחלק גדול מהצבא הנורווגי נאמן לו ויהיה מוכן לשתף פעולה עם גרמניה במקרה של פלישה גרמנית.
היטלר התרשם מקוויזלינג, אולם בשלב זה הסתפק בהעברת כספים למפלגתו כדי לחזק את התעמולה הפרו-גרמנית בנורווגיה.
אחת הסיבות לדחיית הפלישה הייתה חילוקי דעות בין ראשי הצי, שסברו שבריטניה מתכננת מבצע לכיבוש נורווגיה, לבין ראשי ה-OKW, שסברו שאין כל חשש לפלישה בריטית לנורווגיה ולעת עתה מוטב שהיא תישאר נייטרלית.
ב-14 בפברואר 1940 שייטה הספינה הגרמנית אלטמרק במים הטריטוריאליים של נורווגיה תוך שהיא נושאת שבויים בריטים.
המשחתת הבריטית אה"מ קוזאק תקפה את הספינה ושחררה מאות שבויים בריטים, תוך שנורווגיה עצמה לא נקטה שום פעולה מלבד הגשת מחאה.
דבר זה הבהיר להיטלר שנורווגיה לא תתנגד להפרת ריבונותה מצד בריטניה והגביר את חששו מחסימת נתיב האספקה הגרמני במימיה של נורווגיה.
היטלר מינה את הגנרל ניקולאוס פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר.
על פי התוכנית, תוקצה דיוויזיה גרמנית אחת לשם כיבוש כל אחד מנמליה החשובים של נורווגיה - אוסלו, כריסטיאנסנד, ברגן, טרונדהיים ונרוויק.
המניע העיקרי לפלישה הוסר ב-12 במרץ 1940 כשהמלחמה הסובייטית-פינית הגיעה לקיצה, אולם היטלר היה נחוש בדעתו לפלוש לנורווגיה גם בלי הצדקה מדינית.
ב-9 באפריל 1940 התחילו כוחותיה של גרמניה בפלישתם לנורווגיה.
באותו הזמן הגיש שגריר גרמניה באוסלו אולטימטום שבו הוא דורש שממשלת נורווגיה תקבל בברכה את כוחות הוורמאכט לשם "הגנה" מפני פלישה אנגלו-צרפתית.
כעבור כמחצית השעה ממשלת נורווגיה דחתה את האולטימטום הגרמני והכריזה על כוונתה להילחם בפולשים.
כאשר הגרמנים נחתו בנרוויק נכנע להם מפקד חיל המצב המקומי קולונל קונראד סונדלו שהיה תומכו המושבע של קוויזלינג.
הצי הנורווגי גילה התנגדות, אולם שתי ספינותיו במקום טובעו על ידי הצי הגרמני.
העיר טרונדהיים נפלה בקלות; ספינות הצי הנורווגי לא התנגדו לכוחות הפולשים ומלבד כמה מבצרים שנלחמו במשך שעות מספר, הנמל נלכד ללא כל קושי.
בברגן ההתנגדות הייתה יותר קשה; הסוללות שהיו מופקדות על הגנת הנמל פתחו באש ופגעו קשות בסיירת "קניגסברג" וספינה נוספת, אולם חיילים גרמנים שהצליחו לנחות מכלי שיט אחרים כבשו את העיר עד הצהריים.
בשעה זאת הגיע כוח בריטי לעזרת הנורווגים ומפציצים טיבעו את ה"קניגסברג".
צי בריטי המורכב משבע משחתות וארבע סיירות עמד להיכנס לקרב עם הצי הגרמני הקטן ממנו, אולם הוא נסוג בעקבות חשש הבריטים ממוקשים ימיים וממפציצי הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני.
צנחנים גרמנים לכדו את שדה התעופה בסולה, דבר שנתן למפציצים הגרמנים יתרון על הכוחות הבריטים וסיכל כל ניסיון בריטי להנחית כוחות במספרים גדולים.
הצי הגרמני שתקף את כריסטיאנסנד נהדף פעמיים על ידי המגנים הנורווגים, שאף גרמו נזק כבד לסיירת "קארלסרואה" שהובילה את ההתקפה, אולם ביצורי המגנים הושמדו בהפצצה של הלופטוואפה והעיר נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים.
הצי הנורווגי הצליח להטביע את הסיירת הכבדה בליכר, שבין 1,600 נוסעיה שטבעו היו סוכני גסטפו ופקידי מינהלה שהיו אמורים לאסור את המלך הוקון השביעי והממשלה ולהתקין בנורווגיה משטר כיבוש.
הצי הצליח בנוסף להכריח את אוניית המערכה זוטא ליצו לסגת אחרי שספגה פגיעות.
הציר הגרמני באוסלו קורט ברוייר ביקש להיפגש עם הוקון, על פי הוראתו של שר החוץ יואכים פון ריבנטרופ.
ראש ממשלת נורווגיה הסכים בתנאי שהוורמאכט ייסוג דרומה כדי להבטיח את ביטחונו של המלך, אך ברוייר סירב.
הגרמנים ניסו ללכוד את המלך באמצעות שתי פלוגות צנחנים.
בקרב שהתפתח בבאמאר הסב הצבא הנורווגי אבדות כבדות לגרמנים והם אולצו לסגת.
בעקבות כישלון הניסיון ללכוד את המלך נפגש איתו ברוייר באלווארום ב-10 באפריל 1940 וניסה לשכנע אותו להשפיע על ממשלתו שתיכנע.
למרות ניסיונותיו של ברוייר, ניסיונו לשכנע את הוקון למנות את קוויזלינג לראש ממשלה ולהפסיק את הלחימה נכשלו.
אחרי הפגישה, בעת שנאם לפני ממשלתו, שלל המלך מכל וכל את תנאי הגרמנים ואף אמר שאם הממשלה תקבל אותם הוא יתפטר מתפקידו.
הממשלה החליטה על המשך ההתנגדות לפלישה.
הגרמנים עשו עוד מספר ניסיונות לשכנע את המלך וממשלתו להיכנע וכשאלו כשלו, החליטו לחסל אותם.
ב-11 באפריל 1940 להק מפציצי לופטוואפה נשלח לכפר ניבארגסונד, בו שהו אנשי הממשלה.
הלופטוואפה הפציץ את הכפר עד שהושמד לגמרי, אולם למזלם של המלך וממשלתו הם הצליחו למצוא מקלט ביער סמוך כששמעו את המפציצים הבאים.
לאחר עזיבת המטוסים המלך וממשלתו החליטו לסגת צפונה לכיוון ההרים.
בינתיים המשיכו הבריטים להילחם בכוחות הפולשים.
ב-10 באפריל 1940 כוח ימי בריטי של 5 משחתות נכנס לנמל נרוויק והצליח להטביע שתיים מתוך חמש המשחתות הגרמניות, לגרום נזק לאחרות ולהשמיד את כל ספינות האספקה הגרמניות מלבד אחת.
ביציאה מהנמל נפגשו עם כוח של חמש משחתות גרמניות שגרמו לטיבוען של שתיים מאלו הבריטיות, בעוד שהשאר הצליחו להימלט אל הים הפתוח.
הבריטים ערכו התקפה נוספת על נרוויק ב-13 באפריל 1940, בהובלת אוניית הקרב אה"מ וורספייט ומספר משחתות.
הכוח הבריטי השמיד את זה הגרמני וגרם לבהלה ואי סדר בקרב חיל המצב הגרמני בעיר.
הבריטים לא השכילו לנצל את ההזדמנות לכיבוש העיר, ובמקום זה בחרו להנחית את הכוח שלהם בהארסטאד, שהייתה בשליטה נורווגית ובמרחק 35 מיל צפונית לנרוויק.
כוחות בריטים וצרפתים נחתו מצפון ומדרום לטרודנהיים ב-20 באפריל 1940 במטרה להתקיף אותה, אולם זנחו את תוכניתם בשל חימושם הקל והפצצות הלופטוואפה.
הם החליטו להצטרף לצבא הנורווגי בראשותו של קולונל אוטו רוגה, שנלחם כדי לעצור את ההתקדמות הגרמנית מאוסלו.
התנגשות ראשונה בין כוחות קרקע בריטים לגרמנים התרחשה בלילהאמר ב-21 באפריל 1940. הכוח הבריטי היה מצויד בחימוש קל בלבד למול הטנקים והתותחים הכבדים, וכן היה נתון להפצצות הלופטוואפה.
לאחר קרב שנמשך כיום נסוגו כוחות בעלות הברית לכיוון אונדלסנס, משם פונו על ידי הצי הבריטי בליל 30 באפריל.
כוח עדיף מספרית של בעלות הברית שתקף את נרוויק הצליח להסיג את הכוחות הגרמנים ב-28 במאי 1940 ונראה שבעלות הברית הצליחו לבסס את אחיזתם בצפון נורווגיה.
ניצחון זה היה זמני בלבד, והתקפות הגרמנים בחזית המערבית גרמו להסגתן של יחידות בעלות הברית.
הכוחות הגרמנים בראשותו של גנרל אדוארד דיטל חזרו ממקום מקלטם בהרי הצפון וכבשו את נרוויק שוב ב-8 ביוני 1940. חיל המצב הנורווגי בראשותו של קולונל רוגה נכנע לגרמנים ב-12 ביוני 1940.
המלך וממשלתו נמלטו לגלות בבריטניה על גבי אה"מ דבונשיר ב-7 ביוני 1940 ולא שבו לנורווגיה עד לתום המלחמה, בשנת 1945.
גרמניה הצליחה לכבוש את נורווגיה ובכך להבטיח לעצמה את נתיב אספקת המשאבים החיוניים משוודיה.
כמו כן, היא השתלטה על בסיסים ימיים בנורווגיה שהרחיבו את תחום פעילותו של הקריגסמרינה.
עם זאת, הגרמנים החזיקו בנורווגיה כ־300,000 חיילים שיכלו לשמש אותם בחזית.
ניסיונם למנות את קוויזלינג כראש ממשלה לגיטימי ולהעביר את המדינה תהליך של נאציפיקציה נכשל כישלון גמור כתוצאה מהתנגדותם העיקשת של הנורווגים והוקם משטר קוויזלינג שהייתה ממשלת בובות נאצית, בפועל מי ששלט בנורווגיה היה הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה , יוזף טרבובן.
לאחר כיבושה היוותה נורווגיה המאגר הגדול ביותר של גרמניה הנאצית לילדי פרויקט לבנסבורן, ונפתחו בה בין 9 ל-15 מרכזי לבנסבורן.
כישלון בעלות הברית במערכה בנורווגיה והדיון בעקבותיו בבית הנבחרים הבריטי היה לאחת מן הסיבות שהובילו להתפטרות ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין והחלפתו בווינסטון צ'רצ'יל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה בנורווגיה קהילה יהודית קטנה ביותר; שכן בדומה לשאר ארצות סקנדינביה, אסורה הייתה כניסת יהודים לנורווגיה עד המאה ה-19. בנורווגיה הייתה נהוגה אנטישמיות מובהקת עוד זמן רב לפני הכיבוש הנאצי.
הדבר בא לידי ביטוי בכלי התקשורת ובנאומי מדינאים, אף כי לפני הכיבוש הנאצי לא התבטא בחקיקה פורמלית כנגד יהודים.
כאשר פלשו הגרמנים למדינה, בשנת 1940, חיו בה כ-1,800 יהודים.
המחתרת הנורווגית שלחמה בצבא הגרמני הצליחה להבריח כשני שלישים מיהודי המדינה, 930 במספר, אל מעבר לגבול השוודי.
מאה יהודים נוספים שרתו בצבא הנורווגי החופשי שהוקם על אדמת בריטניה.
שאר יהודי נורווגיה, כ-750 במספר, נשלחו למחנה הריכוז אושוויץ, משם לא שבו, פרט ל-25 מהמשולחים בלבד אשר שרדו.
המערכה בסוריה ולבנון או מבצע יצואן הייתה סדרת קרבות, שהתחוללו באזור סוריה ולבנון במהלך מלחמת העולם השנייה.
המערכה החלה עם פלישת כוחות בעלות הברית ובהם הצבא הבריטי, צבא צרפת החופשית וכוחות ממושבות בריטניה והדומיניונים אל סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי.
המערכה, שהתחוללה בחודשים יוני ויולי 1941 הסתיימה בניצחון מכריע של בעלות הברית, בכיבושן של סוריה ולבנון, נסיגה מסודרת של כוחות צרפת של וישי כתוצאה מהסכם עם הבריטים והעברתן לשלטון אנשי צרפת החופשית.
לאחר המערכה הכריזו אנשי צרפת החופשית על עצמאות מדינות אלו ועל ביטול המנדט הצרפתי שניתן על ידי חבר הלאומים.
פעולות ההכנה וההערכות למערכה בוצעו בארץ ישראל תוך השתתפות ערה של אנשי היישוב.
יחידות סיירים וגששים מבני היישוב השתתפו במערכה באופן פעיל, והיא מסמלת את תחילת פעילותו של הפלמ"ח ככוח צבאי לוחם.
סוריה ולבנון בין שתי מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה העות'מאנית הוחלט בוועידת סן רמו למסור את סוריה ולבנון במנדט לצרפת.
בשתי המדינות היו בעיות וסכסוכים עדתיים קשים, וכן סכסוכי גבולות עם שכנותיהן, ובשתיהן עלתה דרישה לעצמאות.
בשנת 1936 חתמה צרפת עם סוריה ועם לבנון על הסכמים לפיהם מוענקת להן עצמאות, אך לצרפת יישאר מעמד מפקח מיוחד.
אך החוזים לא אושררו על ידי הפרלמנט הצרפתי, ולא נכנסו לתוקף מעולם.
המצב בסוריה היה רווי מתח.
עליית מפלגת הגוש הלאומי בראשות האשם אל אתאסי לא הצליחה להביא לעצמאות המקווה, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית וחברתית.
כאשר בראשית 1939 סירבה הממשלה הצרפתית לאשרר את החוזה הפרנקו-סורי, נפלה ממשלת הגוש הלאומי.
חתימת החוזה עם צרפת הביאה לתסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים ולהקמת ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן.
ביולי 1939 פיזר הנציב האזרחי הצרפתי בסוריה ובלבנון, גבריאל פואו את הפרלמנטים בשתי המדינות, הקפיא את חוקותיהן, ומשל בשתי המדינות בעצמו, באמצעות פקידים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו שטחי סוריה ולבנון תחת שלטון צרפתי ישיר, ללא ממשל עצמי.
לצד הנציב האזרחי פואו, שימש בתפקיד מפקד הכוח הצבאי במזרח התיכון הגנרל מקסים וייגאן.
ב-17 במאי 1940 נקרא הגנרל וייגאן לשוב לצרפת, על מנת לקבל שם את הפיקוד על הצבא הצרפתי לאחר פיטוריו של הגנרל מוריס גמלאן, שכשל בשלביה הראשונים של המערכה על צרפת.
את מקומו החליף הגנרל אז'ן מיטלהאוזר.
כאשר הגיע מיטלהאוזר למזרח התיכון, עמדו כבר צבאות צרפת בצרפת גופא בפני התמוטטות מוחלטת ותבוסה צבאית ניצחת, אך כוחות הצבא הצרפתי במזרח התיכון, לרבות הכוח המקומי, צבא הלבאנט, היו עדיין רבי כוח, לא ניזוקו, לא היו מעורבים בלחימה פעילה, ויכלו לשמש להמשך הלחימה גם לאחר נפילת צרפת.
בתחילה דחקו מיטלהאוזר ופואו בממשלת בצרפת כי תורה להם להמשיך ולהילחם, ואף שלחו מברק ברוח זו לנשיא הרפובליקה לברן.
התגובה הבריטית להצהרת מיטלהאוזר הייתה כי הם מפרשים הצהרה זו באופן שבו במצב בו ייעשה ניסיון גרמני או איטלקי לכבוש את סוריה ולבנון, ייתקל ניסיון זה בהתנגדות צרפתית, וכי לא יאפשרו מצב בו ישמשו שטחי סוריה ולבנון להיכבש על ידי גורם זר, או לשמש בסיס לפעולות עוינות.
הייתה זו הכרה משתמעת בשלטון צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.
באותה העת חששו הבריטים מפעולות כוחות הציר לכיבוש תעלת סואץ שאכן התרחשו עם הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940, ולא היו מסוגלים להתערב בנעשה בסוריה ובלבנון.
רבים מקציני הצבא הצרפתי סירבו לקבל את הסכם הכניעה הצרפתית.
כך, למשל, מפקד הכוחות בחלב, קולונל אדגאר דה לרמינא ארגן בחשאי את יציאתם של אנשי צבא צרפתים מסוריה ולבנון לארץ ישראל.
בה בעת החל להתגבש בלונדון צבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול.
דה גול ניסה להעביר לצידו את אנשי המושבות הצרפתיות באפריקה, להן ייחס חשיבות, במיוחד לאור הלחימה הפעילה בשטחי אפריקה במערכה במדבר המערבי ובמערכה במזרח אפריקה.
בשלב זה לא ניסה ליזום פעולות להשתלטות על אזור הלבאנט.
במחצית השנייה של 1940 שלט פואו כנציב בסוריה ובלבנון מטעם משטר וישי, אך ניהל מדיניות עצמאית במידה רבה.
הוא ניסה למנוע את ניסיונות השתלטותם של אנשי מדינות הציר על אזור הלבאנט, שלבשו צורה של אכיפת הסכמי שביתת הנשק בין מדינות הציר וצרפת באמצעות "ועדת שביתת נשק" איטלקית.
פואו דחה את דרישת האיטלקים להעביר את מטוסי חיל האוויר הצרפתי שנמצאו בלבאנט אל האיים הדודקאנסיים שהוחזקו בידי איטליה, ולהקטין את גודלו של הצבא הצרפתי בלבנאט עצמאות זו הובילה לירידת חינו בעיני משטר וישי, ולהחלפתו, בנובמבר 1940, בנציב בשם קיאפ.
בסוף דצמבר הוחלף פואו על ידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ.
לקראת סוף 1940 חל שינוי ביחסם של אנשי צרפת החופשית אל הלבאנט.
התבוסה שנחלו אנשי צרפת החופשית בקרב על דקר בספטמבר 1940, מיקדה את מאמציו של דה גול בלבאנט כמקום בו יוכל להשיג הישגים, שהיו דרושים לו בדחיפות.
מעבר לכך, חשד דה גול שעם סיום המלחמה, אם יגורשו משם אנשי וישי על ידי האנגלים, יאבדו שטחים אלו לצרפת, ולכן החליט החלטה אסטרטגית כי עליו לעשות כל הנדרש כדי להשליט את מרותה של צרפת החופשית על דמשק ועל בירות.
אל הזירה הגיע הגנרל ז'ורז' קאטרו.
קאטרו היה איש הממסד הקולוניאלי הצרפתי, ושימש בעבר במשרות רמות במזרח התיכון.
הוא הצטרף לאנשי דה גול, לאחר שהסתכסך עם שלטונות וישי כאשר שימש כמושל הודו סין הצרפתית.
עתה הסכים להיות כפוף לדה גול (שהיה נמוך ממנו בדרגה), ולשמש כמוציא לפועל של התוכנית לכיבוש סוריה ולבנון.
הוא קבע את מושבו בקהיר ומשם ניסה לשכנע את בכירי שלטון וישי בלבאנט, פואו ופוז'ר, כי יצטרפו לצרפת החופשית.
ניסיונות אלו תמו כאשר הוחלף פואו בדנץ, וזמן מה לאחר מכן הוחלף גם פוז'ר בגנרל ז'וזף דה ורדיליאק שנהנה מאמונו האישי של המרשל פטן.
חילופי גברי אלו נתפסו כהפיכה שכנגד של אנשי וישי בלבאנט, וכפעולה שמנעה ברגע האחרון את נפילתו של הלבאנט מרצון בידי אנשי צבא צרפת החופשית.
שלטונו של דנץ בסוריה היה חלש.
הוא עמד מול דרישות להכרה מלאה בעצמאות סוריה, שלוו בשביתה כללית, ונאלץ להיענות לחלק מהדרישות.
מחוץ עמד מול לחץ הולך וגובר של מדינות הציר.
הגרמנים שלחו את הדיפלומט ורנר אוטו פון הנטיג לנסות ולהטות את הלבאנט הצרפתי לטובת המאמץ המלחמתי של מדינות הציר.
האיטלקים, מצידם, העלו דרישות מדרישות שונות, ובמיוחד דרישות צבאיות, במסווה של ועדה שנועדה לפקח על הסכמי שביתת הנשק בין מדינות הציר וצרפת.
נראה היה כי הלבאנט הצרפתי, תחת שלטונו של דנץ, בשל ליפול לידי מדינות הציר.
מנגד, לא הביעו הבריטים עניין מיוחד בלבאנט.
מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, הגנרל ארצ'יבלד וייוול, עמד במלחמה בת מספר חזיתות.
הופעתו של רומל במערכה במדבר המערבי בישרה רעות באשר להמשך הלחימה, וכך גם הפקודה להעביר גייסות לסיוע ליוון במלחמת איטליה–יוון, שמתחה את כוחותיו הדלילים ממילא של ויוול עד לקצה גבול היכולת.
ויוול סירב להפצרותיהם של דה גול וקאטרו לשלוח גייסות אל סוריה ולבנון, וטען כי הוא מאמין שבבוא יום פקודה יתנגד דנץ לגרמנים.
הוא גם פעל להסרת המצור הימי על סוריה ועל לבנון שהוטל לאחר כניעת צרפת, וביד אחת עם האמריקנים ניהל מדיניות של פיוס כלפי אנשי וישי בסוריה ובלבנון.
דה גול, ועמו הגנרל הבריטי אדוארד ספירס ניסו לעקוף את ויוול, ולקבל גישה ישירה לאזנו של צ'רצ'יל.
באפריל 1941 ניסו מספר פעמים לקדם רעיון של פלישת כוחות צרפת החופשית ללבאנט (במקום תוכניתו של קאטרו לערער את היציבות השלטונית ולהביא להפיכה).
בתוכנית זו, שגם דה גול מודה בזכרונותיו שאינה ריאלית, שכן כוחותיה של צרפת החופשית חסרו חיפוי ארטילרי ואמצעי תובלה היה לפחות את היתרון שהיא אינה דורשת כוח אדם בריטי, אך גם לכך התנגד ויוול.
באמצע אפריל 1941 חזר דה גול למפקדתו בברזוויל, ונראה כי הרעיון לכבוש את הלבאנט נדחה לפי שעה.
במאי 1941 אירע אירוע בלתי צפוי, שגרם לצ'רצ'יל להכריע בעד מתקפה בלבאנט.
בתחילת אפריל התחוללה בעיראק הפיכה צבאית שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני.
באותה התקופה החזיקה בריטניה בשני בסיסי RAF גדולים בעיראק, האחד בחבניה, ליד בגדאד והשני בשועבייה, ליד בצרה.
בסיסים אלו היו נכס אסטרטגי שבריטניה לא הייתה יכולה לוותר עליו.
אל-כילאני דרש את פינוי כל הכוחות הבריטים מעיראק.
המצב הידרדר למשבר, שהביא בתחילת מאי 1941 לפלישה בריטית משני כיוונים לעיראק.
כוחות שאורגנו בארץ ישראל חברו לכוחות של צבא הודו הבריטית שהגיעו מקראצ'י ונחתו בבצרה.
הכוח המאוחד שנוצר נקרא כוח עיראק.
המלחמה האנגלו-עיראקית שהתחוללה בחודש מאי 1941 הביאה בסופו של דבר לנפילתו של אל-כילאני ולהשתלטות בריטית על עיראק.
בעוד הכוחות הבריטים לוחמים בעיראק, ניסו הגרמנים לתת סיוע צבאי לאל-כילאני.
מטוסים של חיל האוויר האיטלקי ושל חיל האוויר הגרמני נתנו סיוע אווירי לכוחות הקרקע העיראקיים.
מכיוון שלא היו יכולים לעבור את המרחקים הכרוכים בכך מבלי לתדלק, ביקשו הגרמנים מדנץ כי יאפשר להם לנחות ולתדלק בבסיסי האוויר של וישי בסוריה ובלבנון, ונענו בחיוב.
במשא ומתן שערך עם הגרמנים האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, סגנו של המרשל פטן, הוסכם כי לא רק שמטוסי הציר יוכלו לחנות בשדות התעופה של וישי בלבאנט, אלא גם שחלק מהנשק והציוד הצבאי שאספה "ועדת שביתת הנשק" האיטלקית בלבאנט, יועבר לעיראק וישמש ללחימה כנגד הבריטים.
צ'רצ'יל, שקיבל בחוסר רצון עד עתה את דעתו של ויוול, נטה עתה לדעתם של ספירס ודה גול, והחליט כי הגיע הזמן לפעול.
ויוול סבר כי לא יוכל להקצות לפעולה כוחות כלשהם, והדרך היחידה היא לפעול באמצעות צבא צרפת החופשית, שאינו ערוך לפעולה ועלול רק להחמיר את המצב.
צ'רצ'יל, שמאס בהססנותו של ויוול (והיה עתיד להדיחו מפיקוד המזרח התיכון בתוך חודש ימים) פקד עליו להכין מתקפה בכל האמצעים העומדים לרשותו.
ב-21 במאי הורה ויוול לדיוויזיית הרגלים האוסטרלית ה-7 לנוע לכיוון ארץ ישראל.
כמו כן, הורה לגנרל הנרי מייטלנד וילסון שהיה מפקד הכוחות הבריטים בארץ ישראל ובירדן להכין תוכניות לכיבוש סוריה.
מיד עם הקמת צבא צרפת החופשית, בראשותו של דה גול, ביוני 1940, נוצר עמו קשר הדוק על ידי מנהיגי הסוכנות היהודית.
ב-9 באוגוסט 1940 נפגש דה גול בלונדון עם איש הסוכנות, הסופר אלבר כהן, והשניים סיכמו על שיתוף פעולה הדוק בין הצדדים.
עם הזמן נוצרו שני מסלולים לשיתוף פעולה, האחד מדיני, בלונדון, והשני מבצעי, בארץ ישראל.
ככל שקרב מועד הפלישה כך אוחדו שני מסלולים אלו, ושיתוף הפעולה הגיע לשיאו ב-8 ביוני 1941 עת נפגש דה גול עם משה שרת ויגאל אלון בעת ביקורו אצל חיילי צבאו בקסטינה.
מסגרת הקשר הביאה לכמה וכמה פעולות חשובות.
בביתו של איש הסוכנות, דוד הכהן, הוקמה תחנת רדיו בשם רדיו לבאנט צרפת החופשית ששידרה תעמולה לסוריה ולבנון מפי קצינים צעירים בצבא צרפת החופשית, וביניהם ריימון שמיטלן, פייר ז'ילבר, פרנסואה קולה (Francois Coulet) שעלה לאחר מכן לדרגת גנרל, ופאול רפיטון-פרנף (Paul Repiton-Préneuf).
פעולה נוספת שהתבצעה היא יצירת רשתות ריגול וחבלה בסוריה ובלבנון עצמן.
שתי רשתות ריגול הוקמו ופעלו החל משנת 1940. בראש הראשונה עמד יוסף פיין מחניתה שהפעיל רשת מסועפת בראשותו של טוביה ארזי.
הרשת עסקה בעיקר בהפצת תעמולה בלבנון, ומרכזה היה בביירות.
אנשיה הועמדו למשפט ונשפטו לשנות מאסר ארוכות עם עבודת פרך.
ארזי הצליח להימלט, והגיע לגבול ארץ ישראל כשהוא פצוע, לאחר שבמהלך ניסיון בריחה שבר את רגלו.
חוליה אחרת פעלה בנפרד בערים שונות בסוריה ובלבנון, בראשותם של יוסף קוסטיקה וישראל בן-יהודה המכונה "עבדו".
חוליה זו לא נחשפה, ואנשיה העבירו מידע מודיעיני רב ערך עד ליום הפלישה ובמהלכה.
לאחר המערכה יהיו רשתות אלו בסיס להקמתן של המחלקה הסורית ולאחריה המחלקה הערבית של הפלמ"ח.
פעולות אלו לוו בליווי צמוד על ידי אנשי המודיעין הבריטי, ומשום כך עוררו חשד אצל אנשי צרפת החופשית בקהיר ובראשם קאטרו.
קאטרו הפעיל בסוריה ובלבנון רשת סוכנים משלו, וחשד בכל מי שהיה קשור עם הבריטים.
הדבר הקשה מאוד על עבודת אנשי הביון היהודים בסוריה ובלבנון.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, נוצר קשר מאולץ בין הנהגתו המאורגנת של היישוב שהחזיקה בזרוע הצבאית של ההגנה, וביכולת גיוס כוח אדם ומשאבים, שיכולה הייתה לשמש כמשאב רב ערך בלחימה בארץ ישראל ובמדינות השכנות, ובין שלטונות המנדט הבריטי.
הנהגת היישוב עמדה במאבק קשה ואף אלים כנגד הבריטים בשל גזירות הספר הלבן בשנת 1939. משנפלה ההחלטה לשתף פעולה עם הבריטים בלחימה באויב המשותף, לא הייתה בתחילה התגייסות נלהבת ליחידות הצבא הבריטי.
המשא ומתן על הקמת דיוויזיה יהודית קירטע וכשל, ועל אף שמפקדי ההגנה במחוזות קיבלו מכסות לגיוס לצבא הבריטי, הייתה רתיעה מההתגייסות, במיוחד משהובהר שהמדובר ביחידות שאינן יחידות לוחמות.
הקשר הישיר בו יכולים היו היישוב המאורגן והצבא הבריטי להועיל זה לזה נוצר בין המנגנונים החשאיים של שני הגופים, ובמיוחד בין ה-SOE הבריטי והמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וראשיה ראובן שילוח ודוד הכהן.
שטחי הלבאנט הצרפתי לא נתפסו אצל הבריטים כשטחי אויב עד נפילת צרפת, וביוני 1940 נוצרה מציאות חדשה, שחייבה עריכת תוכניות ללחימה בשטחים אלו, וקבלת מידע מודיעיני מפורט.
ההגנה הקימה צוות שפעל בשיתוף פעולה עם הבריטים, ובראשו עמד יוחנן רטנר שהתפטר לשם כך מתפקידו כמרצה לארכיטקטורה בטכניון.
רטנר ניסה ללמוד את דרכי הפלישה האפשריות לארץ ישראל, ואת נקודות התורפה של הכוח הצבאי בסוריה, מתוך תוכניות שבוצעו בשנים שקדמו למלחמה בסוריה ובלבנון, לסלילת קווי מסילות ברזל ובניית תשתיות.
מידע גלוי זה נותח ולעיתים אף נבדק בשטח.
בסוף 1940 עזב רטנר את התפקיד, והותיר אחריו את התוכניות.
ב-15 במאי 1941 החליטה המפקדה הארצית של ההגנה להטיל על יצחק שדה הקמת יחידות מגויסות סדירות שלהן שני תפקידים, שיכולים להיות חשובים מאוד במקרה של לחימה - "א.
כניסה מיידית למערכה ותפישת אזורי הגנה לשם מתן השהות הדרושה לגיוס הכוחות המיועדים לכך.
פעולות נגד אויב סדיר בסיוע כוחות סדירים ידידותיים או בלעדיהם." משה דיין ויגאל אלון החלו בגיוס מתנדבים לגוף החדש, כשהגיעה בקשת הצבא הבריטי אל הנהלת הסוכנות לגייס סיירים וחבלנים שישמשו ככוח חלוץ ויכשירו את פלישתן של הדיוויזיות האוסטרליות לשטחי סוריה ולבנון.
את ההצעה לשתף את אנשי הפלמ"ח במבצע העביר איש המודיעין הבריטי ג'וליאן אמרי אל משה שרת.
ימים ספורים לפני המערכה קרא מנהל המחלקה הערבית במנהלת השירותים המיוחדים לאמרי ואמר לו שהוא הכין קבוצה של חבלנים ערבים, שאותם התכוון לשלוח לביצוע פעולות חבלה בדרכי התחבורה של כוחות וישי, אך הם נתקפו פחד וברחו.
המנהל שאל לעצתו של אמרי מה עליו לעשות.
אמרי השיב לו כי הוא סועד באותו יום בחברתו של משה שרתוק, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ויבדוק עמו האם יש בחורים יהודים דוברי ערבית שיתנדבו להשתתף במבצע כסיירים וכמורי דרך לכוחות הבריטים, ושרתוק השיב לו כי זהו רעיון הראוי לבדיקה.
הצעתו של אמרי הניעה את התהליך שבו שולבו לוחמי הפלמ"ח במבצע.
בסוף מאי התגבשה קבוצה בכפר גלעדי ובחניתה שהתכוננה לתפקיד המיועד.
הייתה זו תחילתו של הפלמ"ח, ופעולותיו הראשונות נעשו במסגרת המערכה העתידה לבוא, לצדם של הבריטים והצרפתים בסוריה ובלבנון.
כחלק מההכנה ללחימה בסוריה ובלבנון, אומנו החל מתחילת שנת 1941 מספר חוליות של חניכי הקורסים לימאות של ההגנה לפעולות חבלה ונחיתה בשטח אויב.
במאי 1941 כאשר הייתה סכנה כי שדות התעופה של וישי ישמשו את מדינות הציר למלחמה בעיראק, הוחלט להרוס את בתי הזיקוק שבטריפולי, שעשויים היו לשמש לתדלוק מטוסים אלו.
ב-18 במאי 1941 יצאה לדרכה חוליה ובה 23 לוחמי פלמ"ח מלווים בקצין בריטי, כשמטרתה פיצוץ בתי הזיקוק בטריפולי.
החוליה לא הגיעה ליעדה, ומעולם לא נודע מה עלה בגורלה.
הכוחות שעמדו לרשותו של ויוול לצורכי הפלישה המתוכננת היו קטנים בהרבה מהכוחות שלדעתו יכולים היו לנצח במערכה.
ויוול התנגד לשימוש בכוחות הצרפתים החופשיים, ששהו בארץ ישראל מזה מספר שבועות, כי סבר ששימוש בהם יכול להביא ללחימה עיקשת יותר מצד אנשי וישי.
בסופו של דבר עמדו לרשותו הכוחות הבאים:
הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 בפיקודו של ג'ון לאווראק למעט חטיבה אחת שנותרה בטוברוק.
יחידות מסוימות של דיוויזיית הפרשים ה-1.
חטיבת הרגלים ההודית ה-1, שהייתה חלק מדיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 שהגיעה דרך סודאן לאחר שסיימה את תפקידה במערכה במזרח אפריקה.
אנשי הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית בפיקודו של פול לואי לז'נטיום.
כוח זה היה למעשה חטיבה מתוגברת, וכלל 8,000 חיילים המתוגברים בשמונה תותחים ועשרה טנקים, הערוכים בשמונה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, אסקדרון של פרשים, ופלוגת סיור.
רגימנט פרשים ורגימנט ממוכן של חיל הספר העבר ירדני.
אנשי החיל סירבו לחצות את הגבול לעיראק במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית, אך הוחלט לעשות בהם שימוש במבצע זה, ככוח חלוץ וככוח מגן באגפי הכוח העיקרי, במסגרת התקדמות החטיבה ההודית.
כוח יבשתי זה היה שקול, ואף נחות, ביחס למגינים אנשי וישי.
כוחות אלו חסרו במיוחד אמצעי תובלה וחיפוי ארטילרי.
תוכנית הפעולה הייתה לפרוץ אל סוריה ולבנון בחזית רחבה בשלושה טורים.
הדיוויזיה השביעית האוסטרלית תתקדם בשני טורים.
האחד יגיע דרך החוף אל ביירות.
השני יתקדם דרך מרג' עיון לכיוון בקעת הלבנון.
החטיבה ההודית, מתוגברת באנשי חיל הספר העבר ירדני תפרוץ אל דרעא ותנסה להגיע אל מסילת הרכבת החיג'אזית.
לאחר מכן יתקדמו הצרפתים החופשיים של לז'נטיום דרך מסילת הרכבת אל דמשק.
הכוח הימי הבריטי היה עדיף בהרבה על כוחם של אנשי וישי, וכלל שני כוחות עיקריים.
הראשון, בפיקודו של תת-אדמירל אדוארד לי סטוארט קינג (Edward Leigh Stuart King) כלל שתי סיירות וארבע משחתות, והשני כלל ספינת נחיתה, סיירת ושתי משחתות, שנועדו להנחית את החיילים על החוף.
על אף שהמבצע חייב סיוע אווירי מאסיבי, הצטמצם הסיוע האווירי שהוקצה לו ל-70 מטוסי קרב והפצצה בלבד, שעמדו מול צי אווירי של 289 מטוסים שהפעילו אנשי וישי, וכוח נוסף של מפציצי יונקרס Ju 88 והיינקל He 111 גרמניים שהגיעו מיוון, מרודוס ומכרתים.
שני הצדדים הקצו משאבים לקרב על כרתים וייחסו לו חשיבות רבה יותר, ולפיכך לא היה ביד הבריטים והגרמנים להקצות מספרים גדולים יותר של מטוסים לזירת הלבאנט.
ה-RAF הפעיל בזירה שש טייסות של מטוסי הוקר הוריקן, קרטיס P-40 וורהוק ומטוסי בריסטול בלנהיים ששימשו כמפציצים וכמטוסי קרב.
הצי הבריטי הקצה למערכה שתי טייסות של מטוסי פיירי פולמאר, וטייסת של מטוסי פיירי סורדפיש.
בסך הכל היה הכוח האווירי עדיף באיכותו על הכוח האווירי שהפעילה וישי, והצליח להכריע את חיל האוויר של וישי, ולהתמודד עם התוקפים הגרמנים.
הכוח שעמד לרשות דנץ כלל שישה רגימנטים של חיילים סדירים, מהם רגימנט המשויך ללגיון הזרים, אחד המעורב בחיילים צרפתים וחיילים מהמושבות, וארבעה רגימנטים של חיילים ממושבות אפריקה.
כן עמדו לרשותו 9,000 חיילים שהוגדרו כפרשים, אנשי צבא הלבאנט, חלקם אכן רכובים על סוסים וחלקם ממונעים בטנקים ושריוניות.
בנוסף לכך עמדו לרשותו כ-10,000 חיילי חיל רגלים מקומיים, ובסך הכל 35,000 חיילים, כוח זה היה שווה ערך לשתי דיוויזיות, ונחשב לשווה באיכותו ובכמותו לכוח התוקף שיצא מארץ ישראל.
יתרון משמעותי שעמד לזכות אנשי וישי היה כוח השריון שעמד לרשותם.
הכוח החזיק בתשעים טנקים, רובם מדגם רנו R-35 החדיש שעל אף שנחשב לטנק קל, היה הטנק הטוב ביותר בשדה הקרב, ולרשות הצרפתים עמדו שני גדודים שהפעילו טנק זה, ומיעוטם מדגם רנו FT-17 המיושן, ששימש עוד במלחמת העולם הראשונה.
בראש הכוח עמד דנץ, וסגנו ורדיליאק.
מפקד האזור הדרומי היה בריגדיר גנרל אטיין שארל פרדינן דלאום (Etienne Charles Ferdinand Delhomme) על מרחב ביירות פיקד קולונל ז'ורז' ז'אק פרדריק בוקלר (Georges Jacques Frédéric Beucler) ועל הכוחות באזור חלב פיקד קולונל רוטייר (Rottier).
הכוח הימי הצרפתי כלל שתי משחתות בנות 3,000 טון ושלוש צוללות.
כוח זה היה נחות בהרבה בהשוואה לכוחות הימיים שהפעילו הבריטים בזירה.
בסמוך לתחילת המערכה החזיקו אנשי וישי בכ-100 מטוסים, מתוכם כ-60 מטוסי קרב אך לאחר תקיפת שדות התעופה בלבנון ובסוריה ב-15 במאי, התחילה ממשלת וישי, בסיוע גרמני, להעביר לזירה מטוסים.
מטוסים אלו יצאו מצפון אפריקה, חומשו ותודלקו באתונה הכבושה בידי הגרמנים, ונשלחו לסוריה וללבנון.
בסופו של דבר השתתפו בלחימה בלבאנט לצד ממשלת וישי 289 מטוסים.
הכוח כלל מטוסי קרב מתקדמים מסוג דבואטין D.520, אך גם מטוסי קרב מסוג מוראן-סולנייה M.S.
406, מפציצים מסוג מרטין מרילנד ובלוק M.B.
200, מטוסי סיור ותצפית מסוג פוטז 63 ולואר 130. בסופו של דבר היה הכוח עדיף מספרית על הכוח הבריטי, אך נחות ממנו מבחינה איכותית.
אל המערכה האווירית הצטרפה גם כנף של מטוסי יונקרס Ju 88 גרמנים, שיצאו מבסיס הסמוך לאתונה ומרודוס, וכוח נוסף של מטוסי היינקל He 111 שהגיעו מכרתים.
מטוסים אלו ביצעו גיחות הפצצה על המתקנים והספינות שבנמל חיפה.
המערכה כללה גם התמודדות מול חילות האוויר והצי של וישי, וכן מול מטוסים גרמנים שהגיעו מאזור יוון, רודוס וכרתים.
המערכה הימית והאווירית החלה עוד בטרם החלה המערכה היבשתית, ונמשכה מעט לאחריה.
מערכה זו החלה, למעשה, עוד ב-15 במאי 1941 כאשר החל ה-RAF בהפצצת שדות התעופה בסוריה ובלבנון, מחשש שישמשו את הגרמנים והאיטלקים לסיוע לעיראק.
המערכה הסתיימה בהפצצת חיפה על ידי הגרמנים ב-20 ביולי 1941, כשבוע לאחר כניעת הכוחות הצרפתיים.
במסגרת מערכה אווירית זו התמודדו טייסי ה-RAF עם טייסי וישי, במשימות קרב והפצצה בסיוע לכוחות הקרקע ובהשמדת מתקנים אסטרטגיים, וטייסי הצי הבריטי עם טייסי וישי וטייסים גרמנים בהגנה על פעולות ספינות הצי, שסייעו בהנחתת כוחות ובהרעשת מטרות יבשתיות.
הגרמנים והצרפתים הגיבו לפלישה בסדרת מתקפות על מטרות אזרחיות בחיפה ובתל אביב שגבו קורבנות רבים.
התמודדות מטוסי בעלות הברית עם מטוסי וישי
במערכה עצמה השתמשו שני הצדדים בחילות האוויר שלהם למגוון הפעולות להם מיועד חיל האוויר, מסיוע לכוחות קרקע ועד הפצצת מתקנים אסטרטגיים.
כאשר החלה הלחימה זרמו תגבורות לכוח האווירי הצרפתי מצרפת ומצפון אפריקה.
הכוח הכולל מנה בסופו של דבר 289 מטוסים, כנגד 70 מטוסים של בעלות הברית.
עם סיום המערכה הושמדו 179 מטוסים, רובם על הקרקע.
הקרב הימי והאווירי בחופי לבנון וחיפה
הכוח הימי הבריטי היה בעל מספר משימות חשובות במערכה.
חלק חשוב מהתכנון היה ההתקדמות צפונה לאורך כביש החוף.
על הצי הוטל להנחית את יחידת הקומנדו הסקוטי מספר 11 בשפך נהר הליטאני ולאחר מכן לסייע בהפגזת כוחות וישי בעומק החזית, ולאורך כביש החוף.
הצי פעל מנמליו בחיפה ובפורט סעיד, התעמת עם כוחות ימיים של וישי, ועם כוחות אוויריים של וישי וגרמניה.
ב-7 ביוני 1941, יום לפני הפלישה המתוכננת, יצאה ספינת התובלה "גלנגייל" (HMS Glengyle), בליווי משחתות, להנחית את אנשי הקומנדו הסקוטי בשפך הליטני.