tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1979 קיבלה מלגה כספית מהקרן לעידוד הסרט הקצר של משרד המסחר והתעשייה, להפקת הסרט 'שתיקה הולכת ונמשכת של משורר'.
בשנת 1981 קיבלה מלגה כספית מהקרן לעידוד הסרט הקצר של משרד המסחר והתעשייה, להפקת הסרט 'האוניות של רוני', על פי תסריט מקורי שכתבה.
בשנת 1983 זכה הסרט 'טרופית', שאת תסריטו כתבה במסגרת עבודתה בפרסום אריאלי בהנהלת אמנון אריאלי, במדליית ארד בפסטיבל ניו יורק לפרסום (מקום שלישי מתוך 3,000 סרטים מרחבי העולם).
הסרט עוסק בילד ג'ינג'י שובב, השואב מקש ארוך המגולגל על זרועו את תוכנן של שקיות הטרופית שנרכשו על ידי הקהל הרב שמבלה בשפת הים.
הייתה נשואה לפרסומאי מיקי קאופמן, ולהם בת.
אילזה סטֶבה הייתה עיתונאית גרמנייה מרגלת לטובת ברית המועצות ולוחמת התנגדות אנטי-נאצית.
אילזה סטבה גדלה במשפחה ממעמד הפועלים בברלין.
סטבה הייתה בתם היחידה של הנגר מקס סטבה ואשתו פרידה, לבית שומאן.
היה לה אח למחצה בן שמונה מנישואיה הראשונים של אמה, קורט מולר.
היא גדלה במיינצר שטראסה 1 בליכטנברג, ברלין קיים מידע מועט על נעוריה.
רוב המידע הידוע הוא מחקירותיו של אחיה למחצה שהואשם על ידי הנאאצים כבוגד.
סטבה למדה בבית ספר למסחר כדי ללמוד קצרנות.
לאחר הלימודים היא הועסקה לראשונה בהוצאה לאור של רודולף מוסה, ולאחר מכן עבדה כמזכירה של העיתונאי והסופר תיאודור וולף בברלינר טאגבלאט.
וולף פרסם את הרומן "השחיין" בארצות הברית בשנת 1937, ובו תיאר את אהבתו משכבר הימים לסטבה.
סטבה פגשה את רודולף הרנשטאדט, אליו מאוחר יותר תתארס.
בשנת 1929 הצטרפה סטבה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
משנת 1931 עבדה עם הרנשטאדט, שהקים קבוצת מודיעין של המדור הצבאי של האינטרנציונל הקומוניסטי, אשר בנוסף לו ולסטבה היו חברים בה, גרהרד קיגל ואשתו שרלוט ווגט, לעיתים גם המו"ל הלמוט קינדלר ועורך הדין לותר בולץ.
בשנת 1934 הם עברו לוורשה, שם עבדה ככתבת חוץ של ה-"Neue Zürcher Zeitung" עד ספטמבר 1939 וכן כתבה לעיתונים שווייצריים אחרים.
סטבה הייתה אז חברה במפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית) ובאמצע 1934 מונתה לנספח התרבות של משרד החוץ של המפלגה הנאצית בפולין.
לדברי הלמוט קינדלר, היא נותרה איתו בקשר חברי מאז ילדותה.
במהלך אולימפיאדת הקיץ של 1936 בברלין, פגשה סטבה את המו"ל השווייצרי רודולף הובר, שהשאיר לה חלק מרכזי מהונו בצוואתו כאשר נפטר בשנת 1940.
זמן קצר לפני פלישת גרמניה לפולין, חזרה לברלין מוורשה ועבדה במחלקת המידע במשרד החוץ.
גרהרד קיגל, שהיה עובד במשרד החוץ בברלין בין השנים 1935 ל-1943, עזר ותמך בפעילותה המודיעינית החשאית לאחר שחזרה מפולין.
לטענתו, היא המשיכה בפעילות זו עד למעצרה בשנת 1942.
סטבה (שם הקוד "אלטה") שלחה שוב ושוב הודעות אזהרה לברית המועצות על פלישת גרמניה הממשמשת ובאה נגד ברית המועצות הרבה לפני ההתקפה.
היא נעצרה ב-12 בספטמבר 1942 על ידי הגסטפו, בחשד בריגול לטובת ברית המועצות ובגין חברות התזמורת האדומה (שולצה-בויזן והארנק).
דו"ח גסטפו מנובמבר 1942 מציין כי הודעת רדיו שיורתה, מברית המועצות מצוין כי לוחמת התנגדות מוצנחת תגיע לכתובת שלה.
לאחר שבעה שבועות של עינויים נאלצה להודות בקשרים קונספירטיביים לשירות החשאי הסובייטי ולאנשים כמו רודולף פון שליכה.
לאחר מכן הוא נעצר גם ב-12 באוקטובר 1942. שניהם נידונו למוות בגין בגידה ב-14 בדצמבר 1942 על ידי הרייכסקריגסגריכט, והוצאו להורג ב-22 בדצמבר 1942 בכלא פלצנזה בברלין, היא בגיליוטינה והוא בתלייה על וו לתליית בשר.
הסוכן הסובייטי, היינריך קואן, שנחת בגרמניה בצניחה, נעצר בביתה על ידי פקיד גסטפו שהמתין לו.
אמה נעצרה גם היא ונשלחה למחנה הריכוז רוונסברוק, שם נפטרה בשנת 1943. אחיה של סטבה קורט מולר הצליח להימלט ממעצר ולהמשיך בפעילות ההתנגדות.
הוא נרצח בכלא בידיו שוביו ביוני 1944.
סטבה הייתה האישה היחידה שהוצגה על מטבע מיוחד שהונפק על ידי משרד המדינה במזרח גרמניה (שטאזי) כדי להנציח מרגלים חשובים בשירות הקומוניסטי במהלך המלחמה.
בית הספר המקצועי במארקט שטראסה בברלין נקרא על שמה.
ביולי 2014 כיבד משרד החוץ של גרמניה את אילזה סטבה על מעשיה נגד הנאצים.
איליא פטרוס נולד למשפחת אשורים משבט באז, אנשי הכנסייה האשורית ותושבי האימפריה העות'מאנית מדרום לימת ואן.
לאשורים הייתה בפועל תנועה חופשית בין המדבר הסורי, האימפריה העות'מאנית ופרס תחת שלטון השושלת הקאג'ארית בצדם השני של הרי הזגרוס.
בצעירותו עבר רבות עם משפחתו בין המדינות כך שלמד בבית ספר יסודי אשורי באימפריה העות'מאנית וקיבל חינוך גבוהה בבית ספר מיסיונרי אירופאי באורמיה, מערב אזרבייג'ן, השושלת הקאג'ארית.
הוא מונה למזכיר בממשל העות'מאני ולשגריר באורמיה בשנת 1909 הודות לידע הרב שלו בשפות שכלל יכולת דיבור שותפת בסורית, טורקית, ערבית, צרפתית, פרסית, כורדית, אנגלית ורוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הטריומווירט ששלט באימפריה העות'מאנית (שלושת הפאשות) הנהיגו מסע של רציחות עם על רקע דתי אתני נגד מיעוטים נוצריים שהואשמו בתמיכה במדינות ההסכמה.
התנהלות זאת של הממשל ושל הצבא הביאו לרצח העם הארמני, רצח העם היווני-פונטי ורצח העם האשורי.
אשורים רבים ברחו מהאימפריה העות'מאנית אל מערב פרס.
תוך זמן קצר פלש הצבא העות'מאני אל מערב פרס נגד אזורי ההשפעה של האימפריה הרוסית בצפון המדינה והחל את המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה.
עם הפלישה העות'מאנית, החל צבא האימפריה העות'מאנית לטבוח באוכלוסייה האשורית שישבה בפרס וזאת שנמלטה לפרס.
בתגובה לפעילות זאת אשורים רבים התגייסו לכוחות מדינות ההסכמה והקימו את לגיון המגויסים האשורים ששירת ביחד עם צבא האימפריה הבריטית במערכה במסופוטמיה ועם צבא האימפריה הרוסית במערכה בפרס.
איליא פטרוס היה בעל מיומנות דיפלומטית מלימודיו הגבוהים ומיומנות צבאית מלימודים פרטיים שקיבל בביתו.
הצבא הרוסי מינה אותו לגנרל של כוחות חיל רגלים וחיל פרשים של מגויסים אשורים ופטרוס הנהיג לוחמת גרילה נגד כוחות עות'מאנים.
המגויסים האשורים שהיו מיומנים בטווח ההררי, חתכו את קווי האספקה וארבו לעות'מאנים.
עם הזמן עלה איליא בדרגות.
בעת עברו כוחות עות'מאנים בנקדאש (מדרום לימת אורמיה), תקפו 1,500 פרשים אשורים מהמארב והביסו יותר מ-8,000 פרשים עות'מאנים.
הודות לניצחון המרכזי הזה, פטרוס הועלה לדרגת גנרל.
כוחות ואספקה נאספו בהמדאן שבצפון פרס לפני שעברו לחופי הים הכספי ומשם נעו לעבר באקו.
במהלך שהותם בצפון פרס שלחו כוחות דונסטר יחידת רגלים קטנה עם כסף ונשק חם כדי לסייע לג'לוסים, שבט של אשורים שנאבקו כבר כמה שנים, מאז תחילת המלחמה בטורקים סביב ימת אורמיה.
את הכוחות שהתאחדו עם הג'לוסים הוביל פטרוס.
כאשר הגיעו הכוחות הבריטים לאזור, האשורים הצליחו לשחרר את העיר אורמיה.
כ-80,000 איש הצליחו לברוח מהצבא העות'מאני וכוחות דונסטר סייעו לעצור את המרדף והניסיונות של הטורקיים ואנשי השבט הכורדים לתקוף את הפליטים.
בסופו של דבר הפליטים הגיעו בהגנת דונסטר למקום מבטחים ליד המדאן, שם בהמשך, רבים מהם עברו הכשרה צבאית והחליטו להתגייס לשורות כוחות דונסטר והמגויסים האשורים.
הפליטים האשורים שנותרו נשלחו למחנות פליטים ליד בגדאד.
כאשר החלה התקדמות צבאות מדינות ההסכמה לתוך לב האימפריה העות'מאנית באסיה הקטנה בשנת 1918 המאוחרת ובשנת 1919 התקדמו הכוחות האשורים תחת פטרוס גם הם לתוך שטחי אסיה הקטנה באימפריה העות'מאנית והחלו לכבוש יישובים טורקים וכורדים באזורי הגבול.
כמו כן הם שחררו יישובים אשורים.
ויקטור שקלובסקי, הקומיסר הרוסי באורמיה כתב ביומנו על פטרוס: סכסוכים פנימיים עם הכנסייה האשורית נעצרו כאשר הפטריארך סימון העשרים ואחד בנימין נרצח בידי המנהיג הכורדי השבטי, סימקו שיקאק.
רצח הפטריארך הביא את הפלגים השבטיים האשורים להתאחד כדי להניס את הכוחות הכורדים של סימקו שיקאק ממערב פרס לעבר שטחי כורדיסטן הטורקית.
האשורים תחילה נאבקו לעצמאותם עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
עם עלייתו של מוסטפא כמאל אטאטורק והניצחון הטורקי במלחמת העצמאות הטורקית, המצב הגאופוליטי השתנה נגד המיעוטים שהעות'מאנים טבחו בהם לאורך המלחמה, בהם גם האשורים.
בעת ייצג את האומה האשורית בחבר הלאומים בין השנים 1919–1923, פטרוס השתתף בדיוני השלום בשווייץ להסכם לוזאן, במסגרתו הותרה התיישבות אשורית מחודשת בנפת האקארי הטורקית בהסדר ביטחון לאותם אשורים מצדם של התושבים הטורקים באזור ובשבועת האשורים למחויבות לרפובליקה הטורקית החדשה.
מזכיר החוץ הטורקי, איסמט אינני, תמך ביישוב המחודש של האשורים ושלח את המכתב הבא להאספה הלאומית הגדולה של טורקיה:
טלגרף מאנקרה מטעם האספה הלאומית הגדולה העביר החלטה שלא לאפשר את ההתיישבות המחודשת:
בסופו של המאבק בטורקים ובסופה של המלחמה עזב פטרוס את תפקידיו הרשמיים והתיישב בטולוז, הרפובליקה הצרפתית השלישית, שם חי בגמלאות עד למותו בשנת 1932. מורשתו נותרה כשל גיבור מלחמה אשורי עד לימינו.
אילזה ובר הייתה משוררת יהודיה-צ'כית שכתבה בשפה הגרמנית.
היא חיברה בעיקר שירים וקטעי תיאטרון לילדים יהודים.
היא נשלחה מרצון לאושוויץ עם ילדי טרזינשטט, ונרצחה בתאי הגזים יחד עם בנה טומי.
נולדה בשנת 1903 בוויטקוביצה שבמזרח צ'כיה בשם אילזה הרלינגר.
היו לה חמישה אחים ואחיות.
מנישואיו הראשונים של אביה, האחיות הרטה (ילידת 1898) ובטינה ("מוצי") (ילידת 1891) והאח ארווין (יליד 1895).
מנישואיו השניים של אביה האחים ארנסט (יליד 1900) ואוסקר (יליד 1907).
בילדותה למדה לשיר ולנגן בגיטרה, מנדולינה, בללייקה ובקתרוס.
בשנת 1930 התחתנה עם ווילי ובר ובני הזוג התיישבו בפראג, שם כתבה עבור כתבי עת לילדים והפכה למפיקה ברדיו הצ'כי.
לאחר הכיבוש הנאצי בצ'כוסלובקיה בשנת 1939, הצליחו בני הזוג להביא את בנם הבכור האנוש בבטחה לשוודיה בקינדר-טרנספורט לפני שנכלאו בגטו בפראג.
האנוש נשלח תחילה לבריטניה להתגורר עם חבר של אמו שהייתה בתו של דיפלומט שוודי, וייתכן שהוא הנס ובר המופיע כמספר 1292 ברשומות הסעות המובילות לבריטניה שארגן ניקולס וינטון.
הוא שרד את המלחמה בשוודיה, וגר בסטוקהולם.
בנו, טומי, יליד 1977, נקרא על שמו של אחיו הצעיר, שנרצח עם אמו באושוויץ.
בני הזוג הגיעו למחנה הריכוז טרזינשטט בפברואר 1942. אילזה ובר עבדה כאחות לילה בבית החולים לילדים של המחנה, ועשתה כל שביכולתה למען המטופלים הצעירים ללא סיוע בתרופות (שהיה אסור לתת לאסירים יהודים).
היא כתבה כ-60 שירים במהלך מאסרה והלחינה רבים מהם והשתמשה במנגינות ותמונות פשוטות מטעות כדי לתאר את האימה שבסביבתה.
בהופעה היא ליוותה את עצמה בגיטרה.
השירים שלה כוללים את "שיר ערש", "שוטטתי בטרזינשטט", "הכבשה של לידיצה", "Wiegala", "ומפל הגשם" ו"הימנעות מאמונה".
כשבעלה גורש לאושוויץ באוקטובר 1944, אילזה ובר התנדבה להצטרף אליו עם בנם טומי מכיוון שלא רצתה לפרק את המשפחה.
היא והילד נשלחו לתאי הגזים עם ההגעה.
וילי ובר שרד את זוועות המחנה וחי עוד כ-30 שנה.
שנים אחר כך, ב-15 באפריל 2018, אחת המטופלות שלה מטרזינשטט, אביבה בר און שרה, רק מזיכרון, את אחד משיריה של אילזה ובר במהלך קונצרט בירושלים.
האירוע כולו היה מחווה למלחינים, קורבנות מחנות הריכוז הנאצים.
ספרה הפופולרי ביותר היה "מנדל רוזנבוש: סיפורים לילדים יהודים" (1929).
הספר מתאר קשיש חביב, המקבל באופן מסתורי מטבע קסם המאפשר לו להיות בלתי נראה כרצונו.
הוא משתמש בכוח זה כדי לבצע מעשים טובים אנונימיים לשכניו.
אסופת הסיפורת המוקדמת שלה, משנת 1925, מופיעה בספר "מרוץ הקטנוע וסיפורים אחרים" (1930).
שירת טרזינשטט של ובר נאספה בספר "בתוך הקירות האלה, חי הצער" (1991).
שיריה הוקלטו לעיתים קרובות, במיוחד "שיר ערש", לאחרונה על ידי המצו-סופרן אן סופי פון אוטר וכריסטיאן גרהר (2007).
בשנת 2008 הוציאה ההוצאה לאור, קרל הנסר, אוסף מכתביה ושיריה שכותרתו: "Wann wohl das Leid ein Ende hat" שאספה ההיסטוריונית הגרמנייה אולריקה מגדל.
בנה שנותר בחיים, האנוש, השתתף בתוכנית תרבותית לכבוד יצירתה של אמו בברלין ב־22 במאי 2008. הוא חיבר ספר על חייה, "אילזה: סיפור אהבה ללא סוף טוב."
שיר הערש "Wiegala" הוא אחד משירי המחזה" מעשיה מגונה" מאת פולה ווגל.
שירים שלה בוצעו על ידי אביבה בר-און בשנת 2018.
אילי היא עיר במחוז קיימברידג'שייר שבאנגליה, 14 ק"מ צפון-מזרחית לקיימברידג'.
מבחינה טופוגרפית ממוקמת העיר על גבי "אי" של קרקע חרסיתית בשטח של 60 קמ"ר המתנשא לרום של כ-26 מ' מעל המישור, אזור הנקרא הפנז (the Fens).
מישור זה היה מוצף מים באופן עונתי עד שנוקז במאה ה-18 ורובו היה שטחי ביצות, כך שהגישה לעיר נעשתה באופן מסורתי בשיט נהרות.
אף על פי שכבר מאות שנים העיר ניצבת בלב שטח יבשתי, היא עדיין מכונה "האי אילי" (The Isle of Ely).
על מרכז העיר חולשת קתדרלת אילי, מושב הבישוף של אילי ומרכז הדיוקסיה של אילי, הכוללת את כל קיימברידג'שייר.
העיר היא צומת רכבות ומקושרת במסילות ברזל לקינגס לין, פיטרבורו, נוריץ', איפסוויץ', קיימברידג' ולונדון.
במקום נמצאו שרידי פעילות אנושית מן התקופה המזוליתית, תקופת הברונזה הבריטית, מתקופת הברזל הבריטית ומהתקופה הרומית.
האזכור המוקדם ביותר של שם המקום הוא בחיבור "ההיסטוריה הכנסייתית של אנגליה" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) מאת בדה המכובד (731) כ-Elge.
בכרוניקה האנגלו-סקסונית מופיע השם בצורה Elig.
האטימולוגיה העממית קושרת את שם המקום לצלופחים (eels), אף שהוכח שהמילה eel עבור צלופח לא התקיימה עד סביבות 1300.
ב-672 הקימה אתלדרדה הקדושה מנזר במקום בו ניצבת הקתדרלה.
המקום נהרס ב-870 על יד הפולשים הדנים.
המנזר באילי היה אחד המנזרים הבנדיקטינים החשובים באנגליה לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה והיה מעוז חשוב של התנגדות לנורמנים.
לפי ספר יום הדין (1086) מנזר אילי היה "השני בעשרו בכל אנגליה".
ב-1083 החלה בניית המבנה החדש של הקתדרלה וב-1109 היא נקבעה כמושב בישוף.
ב-1539, במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית ופירוק המנזרים באנגליה השתלטו כוחותיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה על הקתדרלה.
ב-1541 ניתן לה מחדש צ'רטר מלכותי לשמש כקתדרלה ומרכז דיוקסיה והיא הוקדשה כ"קתדרלת השילוש הקדוש הבלתי ניתן לחלוקה".
בין השנים 1636 ל-1646 התגורר מנהיג הפרלמנט אוליבר קרומוול בעיר, בבית הניצב במקום גם כיום (Oliver Cromwell's House).
ב-1648 החליט הפרלמנט לפרק את הקתדרלה ולמכור את חומרי הבנייה והעיטורים.
אך הדבר לא בוצע, כתוצאה מהתערבותו האישית של קרומוול.
לאחר מכן ידעה העיר שנים של שקיעה.
בסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 יובשו אדמות המישור סביב העיר וב-1840 חוברה למסילת הברזל של מזרח אנגליה.
בתקופה הוויקטוריאנית ידעה העיר תנופה של התחדשות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקיים מהלך שיקום ושיפוץ של הקתדרלה ברוח התחייה הגותית בניהולו של ג'ורג' גילברט סקוט והדבר הפיח חיים בעיר.
באופן מסורתי התבססה כלכלת העיר על דיג נהרות ובפרט דיג צלופחים.
כן נודעה העיר כמרכז לייצור מוצרים מעץ הערבה.
ענף כלכלי נוסף היה מחצבת חרסית גדולה לייצור חומר קרמי לקדרות ומחצבת קופרוליט לייצור פוספטים.
לאחר ייבוש השטחים סביבה הפכה העיר לשוק מרכזי ליבולים חקלאיים שגודלו באדמות המיובשות ומרכז עיבוד סלק סוכר.
לאורך גדות הנהר והתעלות ששימשו כעורק חיים, כלכלה ותחבורה, פותחו פארקים לנופש, ספורט ותיירות.
אילי קפה היא חברת קפה איטלקית המתמחה באספרסו, שבסיסה בטריאסטה.
Illy משווקת את הקפה שלה בעולם בפחיות כסף ואדום בלחץ ללא חמצן; מפעילה רשת בתי קפה במדרחובים, מוזיאונים ובשדות תעופה; מאז 2009, משווקת קו של משקאות אנרגיה בטעם קפה בשם illy issimo.
בין אם כפולים שלמים או כקפה טחון, החברה מציעה וריאציות קליה בינוניות, כהות ונטולות קפאין; כמו גם וריאציות ערביקה מברזיל, גואטמלה, אתיופיה, קולומביה, קוסטה ריקה, ניקרגואה, טנזניה או הודו.
באופן עונתי, החברה מציעה את Idillyum, תערובת ערביקה דלת קפאין שגדלה באל סלבדור.
החברה אורזת קפה כפולים שלמים, קפה טחון מראש, תרמילי ESE וקפסולות iperEspresso.
החברה נוסדה בשנת 1933 על ידי פרנצ'סקו אילי, נותרה בשליטת המשפחה ומעסיקה כ-2700+ עובדים (2015).
הכנסות 2022 הסתכמו ב-567.7 מיליון אירו, ובסוף 2019, ביקשה החברה להתרחב לשוק האמריקני, והציעה 20% ממניות החברה למשקיעים פוטנציאליים.
אילי נוסדה על ידי פרנצ'סקו אילי.
פרנצ'סקו נולד בממלכת טמסוואר בהונגריה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר המלחמה וחוזה טריאנון, הוא נשאר עם אחותו בטריאסטה, אשר עברה לאחרונה לשלטון איטלקי.
ב-1933 הקים עסק לקקאו וקפה, ולבסוף התרכז בקפה.
כשמיקד את התעניינותו באספרסו, בשנת 1935, המציא אילי את מכונת הקפה האוטומטית הראשונה שהחליפה מים בלחץ בקיטור, ושיווק אותה בשם אילטה, קודמתן של מכונות האספרסו העכשוויות.
אילי פיתח מערכת אריזה לשימור קפה, שבה פחיות מלאות קפה נלחצות בחנקן, כדי למנוע חמצון.
הקפה של אילי שווק עד מהרה מחוץ לאזור טריאסטה ולבסוף שווק ברחבי איטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השליטה בחברה עברה לארנסטו אילי (1925–2008), בנו של המייסד, שהקים מעבדת מחקר שבסופו של דבר תפתח המצאות ופטנטים רבים.
כמדען וחוקר, ארנסטו אילי הקים הסכמי שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות ומרכזי מחקר וקידם קפה ברחבי העולם.
בנו של ארנסטו אנדריי אילי (נולד ב-1964) הוא כיום יו"ר החברה, אחיו של אנדריי פרנצ'סקו אילי וריקרדו אילי כמו גם אחותו אנה אילי נמצאים בדירקטוריון.
קפה Illy זמין ברחבי העולם, עם הבדלי מחירים המשקפים תעריפים גלובליים.
בשנת 1999 הקימה אילי את אוניברסיטת הקפה, Unicaffe, בנאפולי כדי לתמוך בחינוך, מחקר וחדשנות הקשורים לקפה.
האוניברסיטה הועברה מאוחר יותר למשרדי החברה בטריאסטה; לרשת Unicaffe יש כיום 27 סניפים ברחבי העולם.
Illy משווקת מוצרים הקשורים לקפה בכ-140 מדינות ברחבי העולם.
הקבוצה מורכבת ממספר חברות הממוקמות בצפון אמריקה, צרפת, גרמניה, ספרד ובנלוקס.
הקבוצה מעסיקה כ-800 עובדים במקומות אלו.
מאז סוף שנות ה-80, רכשה החברה את פולי הקפה הירוקים (הגולמיים) שלה ישירות ממדינות המקור, ולא משווקי הסחורות הבינלאומיים.
החברה רוכשת אך ורק קפה מזן הערביקה, בעיקר מברזיל, היצרנית הגדולה בעולם, אך גם מקולומביה, הודו ומדינות באפריקה ומרכז אמריקה.
אוניברסיטת Illy's Università del caffè ("אוניברסיטת הקפה") מציעה הכשרה חינם למגדלים.
בברזיל, תוכנית בת תשעה חודשים (שבוע בחודש) כוללת 360 שעות הרצאות.
אילי קונה בין 10% ל-30% מהקפה המיוצר על ידי מגדלים שהוכשרו באוניברסיטת הקפה במחיר פרימיום, אך לא מחייבת שהמגדלים יתקשרו בחוזה בלעדי עם החברה.
Illy הייתה החברה הראשונה בעולם שקיבלה את אישור ה־Responsible Supply Chain Process (RSCP) לקיימות שהוענק על ידי Det Norske Veritas.
משנת 2004 עד 2012, illycaffè מימנה את פרס ארנסטו אילי טריאסטה למדע להכרה בחוקרים ומדענים מהעולם המתפתח, בשיתוף עם האקדמיה העולמית למדעים.
אילי הוצגה בסרט התיעודי " זהב שחור" משנת 2006, בהתייחס לשיווק הקפה מאתיופיה.
בראיון ל"וול סטריט ג'ורנל" ביוני 2021, הביעה היו"ר אנדריי אילי עניין בהרחבת נוכחות החברה בארצות הברית, שוק הקפה הגדול בעולם.
הוא ציין את המיתוג כאחד המוקדים העיקריים בפריצה לשוק, כמו גם חיזוק מערך ההפצה של החברה הן באינטרנט והן בקמעונאים גדולים יותר כמו בתי מלון, מסעדות ובתי קפה.
קפה אילי מעורבב מפולי ערביקה ממקורות רבים.
הפולים ארוזים במכלי פלדה ונשמרים בלחץ בגז אינרטי ולא באוויר.
ב-22 במאי 2009, בשיתוף עם חברת קוקה קולה, השיקה החברה קו של משקאות אנרגיה בטעם קפה המשווקים כ-illy issimo.
בשנת 2009, AirTran Airways החלה להגיש את המשקה לנוסעים, שמאז היה זמין בחמישה טעמים: קפה, קפה ללא סוכר, קפוצ'ינו, לאטה מקיאטו ומוצ'צ'ינו.
בשנת 1992 השיק פרנצ'סקו אילי, אחיו של אנדריי אילי, את The Illy Art Collection שיצוף פעולה עם אמנים ומעצבים ידועים מחוץ לתעשיית הקפה, בהפקת יצירות אמנות עבור ספלי החברה; לפתח מכונות קפה עם מיתוג החברה וליצור צילום פרסומי מיוחד.
רוברט ראושנברג, פרנסיס פורד קופולה, דייוויד ביירן, ג'ף קונס, יוקו אונו וג'יימס רוזנקוויסט (מעצב הלוגו המקורי של illy) וכן האדריכלים מתאו תון ולוקה טראצי תרמו יצירות אמנות של כוס קפה.
בשנת 2006 התרחב הפרויקט גם לפחיות הקפה של אילי.
גרסאות עדכניות של הכוסות ופריטי קידום מכירות אחרים משווקות באתר החברה, והאוסף מוצג בגלריה של החברה.
אילי עלמני (נולדה ב-9 בינואר 1994) היא זמרת, מדבבת ושחקנית תיאטרון ישראלית, זוכת פרס השחקנית המצטיינת לשנת 2024 של תיאטרון הבימה מטעם הקרן על שם ליא קניג וצבי שטולפר על תפקידה במחזמר "האמיני יום יבוא".
עלמני גדלה באלפי מנשה וכיום מתגוררת בתל אביב.
למדה בתיכון כצנלסון בכפר סבא במגמת מוזיקה.
בשנת 2011 השתתפה במשלחת הקרוואן של תנועת הצופים העבריים לארצות הברית.
בצבא שירתה בלהקה צבאית בחיל חינוך ולקחה חלק בפעילות ידידי צה"ל במקסיקו, ובצפון ארצות הברית.
בשנת 2020 סיימה עלמני בהצטיינות לימודי משחק ותיאטרון בבית צבי.
עלמני זכתה לחשיפה בינלאומית ראשונה כשייצגה את ישראל וזכתה בשנת 2019 במקום השני בתחרות הפופ הבינלאומית "סלביאנסקי בזאר" בבלארוס, ויטבסק.
עלמני שיחקה במחזה "צבע המים" בבימויו של איציק צדיק בין השנים 2020– 2022 בתיאטרון השחר וכן ה ב"עוד סיפור אחד של אהבה", ערב משיריו של עוזי חיטמן, בתיאטרון הספרייה: בשנים 2021–2022.
בשנת 2021 שיחקה בהצגה "מרוב אהבה" בבימוי של עידו רוזנברג ושיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "עוד טיפה" בבימויה של עדינה חיימיס.
בשנת 2022 שיחקה במספר מקומות: במופע "חיים בסרט" מבית תיאטרון הספרייה, במופע "בואו נדבר OCD", במחזמר "עמירם" שעלה בתיאטרון הבימה.
בהמשך, שיחקה בהצגה "בוסתן ספרדי".
במקביל שיחקה בהצגה "עוד חוזר הניגון", בימוי משה קפטן והשתתפה במחזמר משיריה של נעמי שמר "סימני דרך", בימוי משה קפטן.
במקביל, שיחקה במחזמר "רנט" שעלה במרכז ענב ומחזמר "השנה היפה בחיי" פרי עטו של אוהד חיטמן ובבימויו של משה קפטן, בתיאטרון הבימה ותיאטרון חיפה.
החל משנת 2022 משחקת בהצגה "חלומות של אחרים" ב"תיאטרון השעה" וכן גם במחזמר "הלהקה" בתיאטרון הארצי.
החל משנת 2023 מגלמת את רחל במחזמר "קזבלן" של תיאטרון הבימה ותיאטרון השעה הישראלי בבימויו של אלדר גרויסמן.
ביוני 2023 השתתפה במופע "ויוה לה דיוה" מבית "טעות בליהוק" ותיאטרון המשולש.
החל מיולי 2023 משתתפת במחזמר "לילות ברודוויי" בתיאטרון הבימה.
משנת 2024, משחקת את יפה ירקוני בגיל 20 במחזמר "האמיני יום יבוא".
בשנת 2025, עלתה עלמני עם המחמזר "פריסילה מלכת המדבר" בתפקיד הדיוה.
בשנת 2022 דיבבה את מוכרת הפרחים ועשתה קולות רקע בסרט "מכושפת 2".
בשנת 2023 שרה את שיר הנושא ושיר הסיום בסרט "טרזן וג'יין", בדיסני+.
בהמשך השנה דיבבה את לורה בסדרה "צוות פיירבאדס" ששודרה בערוץ דיסני ג'וניור, כמו כן דיבבה את מלה בסרט הלייב אקשן "בת הים הקטנה" ומדבבת את "אשא" בטריילר לסרט "המשאלה" של דיסני, בנובמבר 2023 יצאה הסדרה "ארין וארון" בנטפליקס בה היא מדבבת את ארין, הדמות הראשית.
באותה השנה דיבבה את בלו בל בסדרה המצליחה של נטפליקס "הפוני הקטן שלי: סימנים של קסם".
בשנת 2024 דיבבה את נסרוז תרופ, אחותה הקטנה של הדמות הראשית, אלפבה, בסרט "מרשעת".
עלמני דיבבה את ויקטוריה ניומן בסדרת הטלוויזיה של אמזון "The boys" ובאותה שנה דיבבה את קווין בסרט "ריקי הקרנף בממלכת הג'ונגל", את ולריה בסדרה "לוס-האור שבלב" בנטפליקס ובסדרה "שומרי הרוחות" (2024) של נטפליקס דיבבה את סקופי ודמויות נוספות.
עלמני את פוייזן אייבי וקיטי בסדרה "באטווילס" בערוץ הופ של DC והיא גם מבצעת את שיר הפתיחה של הסדרה יחד עם הזמר והשחקן שחר טבוך.
בשנת 2025 דיבבה את שלגיה בסרט הלייב אקשן של דיסני, שלגיה.
באותה שנה יצא הסרט "האגדה של אוצ'י" שם דיבבה את יורי והסרט "אופס הממלכה השתגעה" שם עלמני דיבבה את הנסיכה מינה.
בשנת 2016 העלתה את המופע "אילי ואליה" בתיאטרון תמונע בתל אביב בשיתוף עם הכותב והמלחין אליה רוסיליו.
בשנת 2020 עם פרוץ הקורונה עלמני החלה להעלות ליוטיוב סדרת סרטונים בשם "live בסלון" ובהם היא עושה קאברים לשירים.
החל מתקופת הצבא עלמני נמצאת בהרכב מוזיקלי בשם "החברה הטובים" של המלחינה והיוצרת נורית הירש והיא ממשיכה בו עד היום גם כאזרחית.
בפברואר 2023 השתתפה ב"פרוייקתרגום" של דורון רכליס.
בנוסף השתתפה במופעי מחוות בתיאטרון הלאומי הבימה ובטלוויזיה "נולדתי לשלום" מחווה לעוזי חיטמן, "לו יהי" (מחווה לשירי יום הכיפורים), "מה זאת אהבה" מחווה לשירי האהבה הגדולים, "ארבע אחר הצהרים" מחווה לתוכנית הרדיו המיתולוגית, "לעולם בעקבות השמש" מחווה לפסטיבלים, "100 שנה לעמוס חורב"
ובצוותא מחווה ליעקב אחימאיר, נעמי פולני, מחווה לנעם סמל, מומולדת לגילה אלמגור, כל העולם במה ועוד.
כמו כן השתתפה בבערוץ 24 "חי ניצחו הרוח -כוכבי המחזמר הלהקה", בהיכל התרבות "צריך לצלצל פעמיים" מחווה לשושנה דמארי ויפה ירקוני.
בהיכל התרבות אשדוד "הכל זהב" מופע שירי חיים חפר וסשה ארגוב, "מופע שירי משוררות", "בשביל אל הבריכות" מחווה ליורם טהרלב.
במסגרת חג המחזמר 2021 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר לשנת 2021 ע"ש נאוה סמל
בשנת 2022 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת על תפקידיה בהצגות "בוסתן ספרדי" ו"השנה היפה בחיי"
זוכת פרס השחקנית המצטיינת לשנת 2024 בתיאטרון הבימה מטעם הקרן על שם ליא קניג וצבי שטולפר על תפקידה במחזמר "האמיני יום יבוא"
אילי דולינסקי (נולד ב-6 בפברואר 2005) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הפורוורד בעירוני קריית אתא מליגת העל בכדורסל.
דולינסקי גדל בתל אביב ושיחק בבית הספר לכדורסל ומחלקת הנוער של הפועל תל אביב כבר מגיל 6. בעונת 2021/22 הוביל דולינסקי את קבוצת הנוער של המועדון לגמר ליגת העל, בו הפסידה 1–2 להפועל גלבוע מעיינות, וקלע 37 נקודות בהפסד 95–99 במשחק האחרון והמכריע.
ב-28 באוגוסט 2022 חתם דולינסקי בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל עד 2029. ב-7 משחקים בעונת הוא קלע בממוצע 1.1 נקודות בארבע דקות למשחק.
ב-25 בדצמבר 2022 זומן דולינסקי לקבוצת מינכן בטורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול, ובארבעה משחקים העמיד ממוצעים של 5.5 נקודות וארבעה ריבאונדים בכ-15 דקות למשחק.
ב-17 באוגוסט 2023 הושאל לאליצור עירוני נתניה מהליגה הלאומית בכדורסל.
ב-12 במרץ 2024 עזר לקבוצתו לזכות בגביע הליגה הלאומית 2023/2024 לאחר שקלע 20 נקודות ונבחר ל-MVP בניצחון 71–53 בגמר על אליצור שומרון.
בסיום עונת נבחר לתגלית העונה בליגה יחד עם חברו לקבוצה אלון מיכאלי ועלה עם קבוצתו לליגת העל בכדורסל.
מאז 2021 הופיע דולינסקי בנבחרות ישראל הצעירות: ב-2021 שיחק במדי נבחרת הקדטים (עד גיל 16) בטורניר הצ'לנג'ר שנערך כתחליף לאליפות אירופה בשל מגפת הקורונה והעמיד ממוצעים של 7.2 נקודות ו-7.4 ריבאונדים.
ב-2022 ו-2023 שיחק במדי נבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 18 באליפות אירופה לנוער וקלע בממוצע 3.3 נקודות ו-2.3 ריבאונדים ו-3.7 נקודות ו-1.7 ריבאונדים, בהתאמה.
ב-2024 שיחק במדי נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 ורשם 11.9 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים בממוצע למשחק.
איליאן אברמוב סטפנוב (בבולגרית: Илиян Аврамов Стефанов; נולד ב-20 בספטמבר 1998 בסופיה שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת סלביה סופיה מליגת העל הבולגרית ובנבחרת בולגריה.
סטפנוב גדל במחלקות הנוער של לבסקי סופיה ואבלינו, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת גוצאנו מהליגות הנמוכות באיטליה.
בהמשך שיחק בקבוצת לוקומוטיב סופיה מליגת המשנה הבולגרית.
ב-23 בפברואר 2021 חתם סטפנוב בברואה סטארה זאגורה מליגת העל הבולגרית,
ב-1 במרץ 2022 חתם על חוזה לשנתיים בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית.
ב-23 ביולי 2025 חתם בסלביה סופיה.
ב-2 ביוני 2022 ערך סטפנוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מקדוניה הצפונית במסגרת ליגת האומות 2022/2023. ב-5 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 5-2 לנבחרת גאורגיה, גם כן במסגרת ליגת האומות.
איליאס קנצוריס הוא מאמן כדורסל יווני.
קנצוריס החל את קריירת האימון שלו בשנת 2000, כעוזר מאמן באפולון פטרס היוונית.
לאחר מכן שימש עוזר מאמן בניר איסט , אריס סלוניקי, ספורטינג אתונה , א.א.ק.
בעונת שימש עוזר מאמן בז'לגיריס קובנה הליטאית מה-LKL והיורוליג, ובעונת היה עוזר באוניקס קאזאן מהליגה המאוחדת של VTB וזכה עימה ב ובסגנות היורוקאפ.
בשנים 2014–2018 כיהן כעוזר מאמן בברוזה במברג מהבונדסליגה הגרמנית, ולאחר שהמאמן הראשי אנדראה טרינקיירי (שקנצוריס היה עוזרו גם בנבחרת יוון בכדורסל) פוטר ב-19 בפברואר שימש מאמן זמני עד למינויו של לוקה באנקי ב-3 במרץ.
ב-2019 זכה כעוזרו של באנקי בא.א.ק.
ב-28 בינואר 2020 מונה קנצוריס לראשונה למאמן ראשי, כשהחליף בהיראקליס מליגת העל היוונית את יואניס קאסטריטיס שעזב להפועל תל אביב.
ב-3 ביולי 2022, לאחר שתי עונות בקולוסוס רודוס, מונה למאמן א.א.ק.
אתונה מהליגה היוונית וליגת האלופות בכדורסל.
ב-11 במאי 2023 הוא נפרד מהמועדון, ב-22 במאי חתם בלימוז' מליגת העל הצרפתית וליגת האלופות בכדורסל.
ב-10 בינואר 2024 שוחרר מלימוז' וחתם בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל וליגת האלופות.
ב-20 במרץ פוטר מאימון הקבוצה לאחר שהודחה מליגת האלופות.
איליא עבד הוא ראש המועצה המקומית מעיליא.
למד בבית ספר יסודי מעיליא ובתיכון במעלות-תרשיחא.
בשנת 1988 החל ללמוד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא החל את ההתמחות אצל עורך דין יצחק תוסייה-כהן בירושלים והשלים אותה אצל עורך דין יוסף עודה בנהריה.
בנובמבר 1993 הוסמך כעורך דין.
לאחר ההתמחות המשיך לעבוד כעו"ד אצל עו"ד יוסף עודה ובהמשך עבד תקופה של שנה וחצי אצל עורך דין אנטון ליוס.
ב-1999 פתח משרד עריכת דין עצמאי בנהריה וב-2006 עבר המשרד ליקנעם עילית.
כעורך דין התמחה בתחום האזרחי ובהמשך התמקד יותר בנדל"ן ומקרקעין.
ב-2008, איליא עבד הוסמך כנוטריון.
בשנים 1999–2009 שימש כיועץ המשפטי של המועצה המקומית מעיליא.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן חאתם עראף וניצח עם 50.92% מהקולות לעומת 49.08% לעראף.
עבד נשוי לראניה, רוקחת במקצועה ואב לשניים.
אילי קַרַאצ'וני (במקור אילונה קרדוש, בהונגרית: Karácsonyi Illy; שיופוק, 28 במאי 1894 – 15 במאי 1944) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, זמרת אופרטה וזמרת אופרה עם הצלחה גדולה והופעות בינלאומיות ברחבי אירופה ובאמריקה הדרומית שנספתה בשואה.
אילונה קרדוש נולדה במשפחה יהודית כבתם של קארוי קרדוש ושל אסתר שוורץ.
היא סיימה את לימודיה בבודפשט, ובשנת 1914 התקבלה לבית הספר למשחק של סידי ראקושי, שם בלטה מיד בקול השירה הנעים שלו ועד מהרה שייכה אותה סידי ראקושי לתפקידים יוקרתיים.
כך המבחן הראשון שלה היה רוזלינדה בעטלף, על במת תיאטרון קיראי.
באותה תקופה, אאורל קרן, המלחין ומבקר המוזיקה דיווח על יכולותיה הגדולות של האמנית בביקורת מרשימה ב"ידיעות בודפשט".
לאחר מכן עברה אימוני פיתוח קול אצל מרגיט ויין, כמו גם אצל הזמר הקאמרי פרנץ שטיינר בווינה ואצל פ.
ב-18 בנובמבר 1915, בטרזווארוש, בודפשט, היא נישאה למהנדס המכונות דיולה שפיגל, שהיה מבוגר ממנה בתשע שנים, ממנו התגרשה ב-1918.
היא עלתה לראשונה על הבמה ביוני 1918. התחילה את הקריירה שלה בסגד, בלהקת אנדרה אלמאשי, שם העיתונים המקומיים תמיד דיווחו על הופעותיה בשבחים כנים.
עד מהרה שרה שם גם תפקידי אופרה (כרמן, טוסקה, סנטוצה באבירות כפרית, נֶדָה בליצנים וכו').
ב-1919 היא הפכה לאמנית בתיאטרון קיראי, לאחר שהופיעה קודם לכן בהצלחה ברוזן של לוקסמבורג (בתפקיד אנגלה) בתיאטרון בלהה לואיזה למטרות קבלת חוזה.
אחר כך חתם איתה לאסלו באוטי על חוזה לשנתיים, ואז שוב לשנתיים.
היא התארחה בתיאטרון העירוני (בניהולו של המלחין אמיל אבראני), שם שרה את כרמן וטוסקה על אף היותה זמרת אופרטה.
ב-1925 הוזמנה לקלוז', שם עבדה עד 1933. בינתיים, ערכה הופעות אורח בווינה, קרלסבאד, אוסטנדה, האג ובוקרשט.
באוגוסט 1926 הייתה בחופשה בפורטורוש, כאשר לילה אחד, קצת אחרי חצות, הבחינה במישהו שמנסה לפתוח את מנעול חדר המלון שלה.
השחקנית ניסתה לדחוף לאחור את הפגיון שחדר מבעד למרווח הדלת בעזרת צעיף משי מקופל ותוך כדי קריאה לעזרה, התוקף נמלט.
כפי שהתברר, הוא היה צעיר איטלקי עשיר מטריאסטה, שכבר הוצג לאילי קראצ'וני, שלא החזירה לו תשומת לב או חיבה, לכן החליט האיטלקי לסיים עם שניהם.
לבסוף, התנצל בפני האמנית עם זר ורדים לבנים.
ב-1935 חתמה על חוזה עם להקת רוויו אוסטרית, עמה הופיעה בווינה, ומשם המשיכה לערי אירופה.
היא הופיעה מחוץ להונגריה תחת השם אילי נואל.
(קראצ'ון בהונגרית זה חג מולד כמו נואל בצרפתית) ב-1936 הייתה חברה ב"תיאטרון העירוני של וינה" (Wiener Stadttheater).
בינואר 1939, עברה מקלוז' לריו דה ז'ניירו, חתמה על חוזה עם קרן תיאטראות דרום אמריקאית, שהיו לה שלושים ושבעה תיאטראות ותחנת רדיו משלה.
בחוזה צוין שאילי קראצ'וני אמורה לקחת על עצמה רק תפקידי פרימדונה באופרטות שהיא מסכימה להציגן.
עם זאת, היא הייתה חייבת להיות זמינה לרשות קרן התיאטראות בכל מקום ובכל זמן.
לבקשת הקרן הייתה אמורה להופיע בכל אחד משלושים ושבעה התיאטראות של החברה וכן מול המיקרופון של תחנת הרדיו של החברה.
במקביל חתמה על חוזה עם מגזין שווייצרי, לפיו סיפקה לכתב העת השווייצרי תמונות ודיווחים מדרום אמריקה.
ב-15 במאי 1940 הופיעה בערב הספרותי של מיעוטים שהתקיים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אב הבית הפולקסבונדיסט השוואבי (הגרמנים של הונגריה) בבניין ליד הדנובה מסר אותה לידי הגסטפו יחד עם שבעה אנשים נוספים.
בנוסף להונגרית היא דיברה גרמנית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית.
רוזלינדה (יוהאן שטראוס הבן: העטלף)
סאנטוצה (פייטרו מסקאני: אבירות כפרית)
לוסי (ויקטור יעקובי: יריד עלמות)
סילביה (אימרה קלמן: נסיכת הצ'רדש)
נאן-קיפו (ארתור סאליבן – ויליאם שוונק גילברט: Mikado)
ד"ר אילזה גרץ טייטלמן (18 בינואר 1901 – 31 באוגוסט 1970) הייתה רופאה פסיכיאטרית.
גרץ טייטלמן היא בתם של זלמה לבית יעקובזון ואברהם גרץ.
היא נולדה בלייפציג שבגרמניה ב-18 בינואר 1901. אביה היה סוחר אמיד והיא נשלחה לברלין ללמוד רפואה.
לאחר מכן למדה פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג והייתה תלמידה של מרטין היידגר.
באוניברסיטאות פגשה אילזה סטודנטים יהודים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית "בלאו ויס" שחינכה לעליה לפלשתינה.
בשנת 1928 עלתה ארצה עם אחיה, היינץ רודולף גרץ.
בסיורה הראשון בארץ הגיעה לכפר גלעדי ושם פגשה את מרדכי "לואי" טייטלמן, איתו הקימה משפחה בכפר גלעדי.
בשנת 1930 נולד בנם הבכור יאיר.
בריאותו של מרדכי התערערה באותו זמן.
בנוסף למלריה בה לקה, הוא חלה גם בשחפת והמשפחה הצעירה נסעה לגרמניה, אל הוריה של אילזה, כדי שמרדכי יקבל טיפול רפואי מתאים.
מרדכי אושפז בסנטוריום לחולי שחפת ואילזה עבדה כרופאה בבית חולים.
בשנת 1933, לאחר עליית היטלר לשלטון, חזרה המשפחה ארצה, לכפר גלעדי.
בקיבוץ הם מצאו הרכב אנושי שונה מזה שהיה כשנסעו לגרמניה והם החליטו לעזוב את כפר גלעדי ועברו לתל אביב.
בהמשך עברו לירושלים, לשכונת בית וגן, שם נולדו ילדיהם הנוספים: יהונתן (1934), אנה (1935) ואורי (1937).
בני הזוג ניהלו בירושלים מעון לילדים ואילזה עבדה גם בסדנאות המחקר שהקים משה וילבושביץ באוניברסיטה העברית שבהר הצופים בירושלים.
אילזה השתלבה בחקירות פסיכו-טכניות ובארגון שיטות עבודה, בפילוסופיה ובדרך להבראת רוח האדם.
בשנת 1937 עברה המשפחה לגור בחיפה, בעקבות העבודה של מרדכי, שקיבל עבודה במנהל קבוצת הסוורים הסלוניקאים בנמל חיפה.
משפחת טייטלמן רכשה מגרש בפתח נחל אחוזה שבכרמל ובנתה עליו את ביתה, בבית גם נבנה "סליק" לנשק.
בתחילת שנות ה-40 פתחה אילזה מוסד לילדים בעלי צרכים מיוחדים אותו ניהלה בעזרתו של מרדכי, בעלה, עד שנת 1953. לאחר שהמוסד נסגרר, אילזה התמסרה לעבודתה כפסיכואנליטיקאית לפי תורתו של יונג.
ד"ר טייטלמן נפטרה בכ"ט באב תש"ל ונקברה בבית העלמין של חברי "השומר" בכפר גלעדי.
היא הייתה נשואה לאיש "השומר" מרדכי ליאו טייטלמן.
אילזה סוניה טוצקה הייתה מוזיקאית גרמנייה וחסידת אומות העולם.
אמה של אילזה, סופי וילהלמינה הות', הייתה אלזסית ושחקנית.
אביה, ארנסט אוטו טוצקה, עבד כמנצח בתיאטרון העירוני של שטרסבורג ובתיאטרון אדן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, אוחדה אלזס מחדש עם צרפת, וטוצקה, כאזרחית גרמניה, גורשה.
אילזה עברה עם אביה למנהיים ולאחר מכן למדה בפנימייה בבמברג.
מאחר שנישואי הוריה התפרקו, אמה נשארה באלזס וזמן קצר לאחר מכן נפטרה.
אביה נפטר ב-1934, ועם הגיעה לגיל 18 קיבלה ירושה של 42,000 רייכסמרק, שאפשרה לה לחיות בנוחות.
החל מחודש מרץ 1932 למדה פסנתר, כינור וניצוח בקונסרבטוריון של וירצבורג.
ב-1935 עברה תאונת אופנוע קשה שעיכבה את לימודיה ובעקבותיה הפכה לאדם מבודד.
כפי שהראתה ההיסטוריונית האמריקאית לורי מרהופר, סביבתה התייחסה אליה בחשדנות בשל אופייה המסוגר, העדפתה ללבוש בגדי גברים והנטייה המינית הלסבית שלה, היא החלה להיות מודרת חברתית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הביעה טוצקה את סלידתה מהמשטר הנאצי וסירבה להרים זרוע במוהל יד.
בקרב מכריה היו נשים יהודיות שהוצאו מהחברה והופלו.
החל מ-1936 היא נמצאה במעקב הגסטפו, ומ-1939 הוכפשה על ידי שכנים ומדריך בלימודים לודוויג קנייזל.
היא התחמקה משירות עבודה לנשים תוך הסתמכות על השפעות הפגיעה בראשה מתאונת האופנוע.
לאחר מספר זימונים לגסטאפו, שבהם הודתה באומץ בקשריה עם יהודים, היא הוזהרה באוקטובר 1941 כי אם תמשיך בקשרים אלה תישלח למחנה ריכוז.
בקיץ 1942 היא חיפשה נתיבי בריחה לשווייץ ובנובמבר 1942 יצאה עם שתי יהודיות דרך הגבול.
השלטונות השווייצריים החזירו אותה מיד.
בדצמבר 1942 היא נקראה לגסטאפו והודתה שעדיין יש לה קשר עם יהודים.
בלילה שבין 26 בפברואר 1943, היא ניסתה לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי יחד עם רות בסינסקי, אך נתפסה ונשלחה חזרה לגרמניה.
במאי 1943 נעצרה טוצקה במחנה ריכוז רוונסבריק ונאלצה לבצע עבודת כפייה.
היא הסתירה את זהותה והפכה לפולנייה סוניה טוצקי.
בסוף אפריל 1945 הגיעה לשוודיה בזכות פעולת הצלה של הצלב האדום השוודי.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה לפריז, שם עבדה בעבודות מזדמנות.
מאוגוסט 1954 חזרה לוירצבורג וביקשה פיצויים.
לאחר מכן היא חיה באלזס.
ב-1995 היא הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם.
לרגל יום הולדתה ה-100 ב-4 באוגוסט 2013, רחוב על שמה בוירצבורג, נקרא "רחוב אילזה טוצקה".
איליי חיון (נולדה ב-14 באפריל 2004) היא ג'ודוקא ישראלית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 52 ק"ג.
ב-2020 במהלך מגפת הקורונה בישראל חלו מגבלות על קיום אירועים ספורט, ובתחרות מיוחדת בתל אביב הגיעה לגמר נשים ב' עד 53 ק"ג, שם הפסידה לגפן פרימו.
באליפות ישראל בג'ודו בדצמבר 2023 זכתה במדליית ארד יחד עם יולי שניר.
זכתה במדליית ארד באליפות ישראל בג'ודו שנערכה בינואר 2025 למשקל עד 57 ק"ג.
חיון צפויה להשתתף באליפות אירופה 2025 שתיערך באפריל בפודגוריצה שבמונטנגרו.
אילי עזרא (נולדה ב-23 בינואר 2005) היא מתעמלת ישראלית.
באליפות אירופה 2021 שנערכה בבזל שבשווייץ באפריל סיימה במקום 73 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 43.940 נקודות.
היא סיימה במקום 45 בתרגיל הקורה בתוצאה של 11.708 נקודות, במקום 72 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 12.666 נקודות, במקום 89 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 10.433 נקודות, ובמקום 91 בתרגיל המקבילים המדורגים בתוצאה של 9.133 נקודות.
אילזה יאונלקסנה (בלטבית: Ilze Jaunalksne-Rēdere (נולדה ב-19 בנובמבר 1976, ביורמלה, לטביה) היא עיתונאית לטבית, סופרת ומגישת תוכנית טלוויזיה בענייניאקטואליה TV3 Latvia Nekā personīga (שום דבר אישי) מאז 2008. בין השנים 2005 ל-2008 היא הייתה מגישת תוכנית בענייני אקטואליה "דה פקטו" בערוץ הטלוויזיה הלטבי LTV1.
במרץ 2006 בתוכנית "דה פקטו", יאונלקסנה חשפה את סיפורם של מנהיגים פוליטיים לאומיים לטביים ממפלגות שונות הקונים קולות.
דיווחה על כך, גרם להתפטרות של שר, ולהגשת כתבי אישום נגד כמה דמויות פוליטיות בכירות.
בתגובה, בוצעו האזנות סתר, לא חוקיות למכשיר הטלפון שלה ותמלילי שיחותיה שוחררו לתקשורת על ידי יריביה בממשלה.
בתגובה לחדירה לפרטיותה, תבעה יאונלקסנה את הממשלה בבית המשפט בגין הוצאת דיבה, מקרה הראשון מסוגו בלטביה.
היא ניצחה, ומשטרת הפיננסים הלטבית חויבה לשלם לה 100,000 לטס (כ-187,000 דולר) כפיצויים בגין הקלטה בלתי חוקית של שיחותיה ופרסום התמלילים, ומשרד האוצר ורשות המיסים של המדינה נמצאו אשמים בפגיעה בפרטיותה.
בשנת 2019 נישאה יאונלקסנה לעמיתה, העיתונאי גונדרס רדרס.
בשנת 2007 הוענק לה פרס "אות האומץ הנשי הבין-לאומי".
(היא לא יכלה להשתתף בטקסים מכיוון שעמדה ללדת).
בשנת 2021 הוענק לה עיטור "מסדר שלושת הכוכבים" דרגה רביעית.
איליאס שאירא ואחי (בספרדית: Ilyas Chaira Oihi; נולד ב-2 בפברואר 2001) הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת הקיצוני בריאל אוביידו.
שאירא נולד במרוקו, ועבר עם הוריו ואחיו לריפול שבקטלוניה, בגיל שש.
הוא החל את הקריירה שלו במועדון המקומי ריפולס, לפני שהצטרף ב-2015 לז'ירונה.
ב-7 באפריל 2019, בגיל 17, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון, ז'ירונה ב', בהפסד ביתי 2–1 לבאניולס במסגרת הליגה הקטלאנית הראשונה.
ב-9 בספטמבר 2020, הושאל לאיביזה מהליגה הספרדית השלישית, עד לסיום העונה.
ב-21 באוגוסט 2021 הוא הושאל לקוסטה בראווה מהליגה הספרדית השלישית, לעונה אחת.
ב-14 ביולי 2022 הוא הושאל לסן פרננדו מהליגה השלישית גם כן בהשאלה.
ב-6 ביולי 2023, לאחר שכבש 11 שערים בסן פרננדו, הוא האריך את חוזהו בז'ירונה עד 2026 והושאל למיראנדס מהליגה השנייה.
ב-14 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה, כשנכנס כמחליף בניצחון ביתי 4–0 על אלקורקון.
ב-24 באוגוסט 2024 הוא הושאל לריאל אוביידו, גם כן מהליגה השנייה, לעונה אחת.
ב-11 ביולי 2025, לאחר שסייע לקבוצה להעפיל ללה ליגה, סעיף הרכישה שלו מומש והוא חתם על חוזה קבוע לשלוש שנים.
איליאס אנסה הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוניון ברלין מהבונדסליגה.
אנסה גדל במחלקות הנוער של SC לודנשייד, בוכום, איינטרכט דורטמונד, ספורטפרוינדה זיגן ופאדרבורן 07.
אילידיו ויירה טה (בפורטוגזית: Ilídio Vieira Té; נולד ב-5 במאי 1983) הוא פוליטיקאי מגינאה ביסאו המכהן כראש ממשלת גינאה ביסאו החל מ-28 בנובמבר 2025. בנוסף, משמש כשר האוצר החל מ-4 ביולי 2022.
טה נולד ב-5 במאי 1983. בשנת 2007 סיים לימודי תואר ראשון במשפט ציבורי, ובשנת 2009 סיים לימודי תואר שני בזכויות אדם ופיתוח בין-תרבותיים באוניברסיטת פבלו דה אולבידה .
לאחר לימודיו, הצטרף טה לפוליטיקה.
הוא היה חבר במפלגה להתחדשות חברתית, ובסופו של דבר כיהן במשך זמן קצר כמנהיג המפלגה.
תחילה עבד במשרת השירות הציבורי כמנהל שירות הארגון המנהלי, ולאחר מכן היה ראש הסגל של שר השירות הציבורי, העבודה והביטוח הלאומי.
בין השנים 2018–2019 כיהן כמזכיר הכללי של משרד המנהל הציבורי, העבודה והרפורמה המנהלית.
בהמשך מונה למזכיר המדינה לענייני אוצר.
ב-4 ביולי 2022 מונה טה על-ידי נשיא גינאה ביסאו אומרו סיסוקו אמבאלו לשר האוצר של המדינה.
בשנת 2023 נבחר כחבר האספה הלאומית של גינאה ביסאו .
טה נחשב לבעל בריתו הקרוב של אמבאלו, ושימש כמנהל הקמפיין שלו במהלך הבחירות הכלליות בשנת 2025 .
בעקבות ההפיכה הצבאית בגינאה ביסאו בשנת 2025 ומינויו של הורטה אינטה-א נה מאן כנשיא מעבר, הוכרז טה כראש ממשלת גינאה ביסאו החדש ב-28 בנובמבר, במקומו של בריימה קמארה.
הוא ממשיך לכהן גם בתפקידו כשר האוצר.
אִילִיָאנָה מָלִינוֹבָה יוֹטוֹבָה (; נולדה ב-24 באוקטובר 1964 בסופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היא פוליטיקאית בולגרייה, המכהנת כנשיאה הזמנית של בולגריה.
רכשה השכלה תיכונית בקולג' הצרפתי בסופיה, ובהמשך סיימה תואר ראשון בפילולוגיה צרפתית באוניברסיטת סופיה.
יוטובה התמחתה במדיניות ציבורית בגרנד אקול בשטרסבורג.
בין השנים 1990–1997 הועסקה יוטובה ככתבת בטלוויזיה הממלכתית הבולגרית, וכמזכירת העיתונות של המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית.
בין השנים 2007–2017 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
בבחירות לנשיאות בולגריה שנערכו ב-2016 התמודדה מטעם המפלגה הסוציאליסטית כסגניתו של רומן ראדב אשר נבחר לנשיאות.
ב-19 בינואר 2026 התפטר ראדב מתפקידו לקראת הקמת מפלגה פוליטית, ויוטובה מונתה לנשיאת בולגריה בפועל, עד לקיום בחירות לנשיאות.
מינויה אושר על ידי בית המשפט לחוקה .
יוטובה היא האישה הראשונה המכהנת כנשיאת בולגריה.
יוטובה נחשבת לתומכת מובהקת של ישראל ולאורך שנות פעילותה ביקרה מספר פעמים בארץ.
איליה דו בננל (בפורטוגזית: Ilha do Bananal, אי מטעי הבננות) הוא אי הנהר הגדול ביותר בעולם.
שטחו כתשעה עשר אלף קמ"ר וכולו נמצא במדינת טוקנטינס שבברזיל.
האי נוצר על ידי התפצלות של נהר ארגואייה לשני נהרות המתאחדים מחדש בהמשך.
דרום האי מהווה מעין שמורה לשבטי האינדיאנים של הקרז'ס והז'אוואס, כמו כן מתגוררים בו חוואים ברזילאים.
צפון האי מהווה פארק לאומי.
מצד מערב גובל האי במדינת מאטו גרוסו ושם נמצא גם היישוב סאו פליקס דו ארגואייה שהוא הגדול באזור.
מצפון לו מצוי השבט האינדיאני הטפירפה.
לאורך הנהר מצויים שטחי הדיג הטובים בעולם לדגים של מים מתוקים, בעיקר של דגי פיררוקו וטוקונרה.
האי התגלה על ידי ז'וזה פינטו פונסקה ב-26 ביולי 1773.
איליה גריגורייביץ' ארנבורג (לעיתים: אהרנבורג; ברוסית: ; 26 בינואר 1891 - 31 באוגוסט 1967) היה עיתונאי, סופר סובייטי-יהודי.
מהמעטים מבין חברי הוועד היהודי האנטי פשיסטי שמת מוות טבעי.
איליה ארנבורג נולד ב-1891 בקייב למשפחה יהודית ממוצא ליטאי.
אביו גרש היה מהנדס, ואימו חנה – עקרת בית.
המשפחה לא הייתה דתית ואת היהדות למד להכיר דרך מפגשיו עם סבו מצד האם.
ב-1895 המשפחה עברה למוסקבה, אחרי שאביו קיבל שם עבודה כמנהל מפעל לייצור תמד.
בבית הספר פגש בניקולאי בוכארין, והיה לחברו עד שבוכארין מת כקרבן "הטיהורים הגדולים" של סטלין.
לאחר המהפכה הרוסית של 1905, ארנבורג ובוכארין הצטרפו יחדיו לפעילות המחתרתית של הבולשביקים.
בינואר 1908 עצרה אותו האוכרנה באשמת פעילות נגד משטר הצאר; לאחר כחצי שנה שוחרר עד למשפט.
הוא הוכה ואיבד כמה שיניים.
בדצמבר של אותה שנה הוא נסע מרוסיה לפריז שבצרפת, גם שם חבר לשיתוף פעולה עם הבולשביקים ובין השאר נפגש עם לנין.
עד מהרה הוא עזב חוגים אלה ואת המפלגה הקומוניסטית, והצטרף לאנשי הבוהמה הפריזאית ברובע מונפרנאס.
שנה אחר כך פורסם ספר שיריו הראשון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש ככתב צבאי עבור עיתונים רוסיים, ביניהם "אוּטרוֹ רוֹסִי" (Утро России, השחר הרוסי) ו"בּירְז'ֵוִי וֵדוֹמוֹסְטִי" (, ידיעון הבורסה) וסיקר את החזית המערבית.
הוא כתב סדרת מאמרים על המלחמה הממוכנת שמאוחר יותר גם כונסו בספר ("פני המלחמה").
ספרי השירה שלו מתקופה זו עסקו בנושאי הרס ומלחמה, דוגמת ספר שיריו השלישי "בערב".
בקיץ 1917, לאחר המהפכה הבולשביקית, חזר לרוסיה, היה בין מתנגדי הקומוניזם ונטה לאנרכיזם.
בסתיו 1918 עבר לקייב, שם חי לצד בן דודו – רופא העור ד"ר אלכסנדר לוריא.
באוגוסט 1919 הוא נשא לאישה את אחייניתו של ד"ר לוריא, ליובוב מיכאילובנה קוזינצובה , הצעירה ממנו בשמונה שנים.
ארנבורג נהג לספר כי התאהב באשתו כשראה אותה לראשונה מוליכה את כלבה ברחוב.
חיי נישואיהם היו "לא מקובלים", מלכתחילה הם לא גרו יחדיו.
הוא מעולם לא היה "מונוגמי" ולא טרח להסתיר זאת מאשתו.
כמה חודשים לפני חתונתם התאהב בידוויגה סומר ואף הפגיש בין שתי הנשים.
כאשר חלתה ליובוב מיכאילובנה בטיפוס וארנבורג עצמו סבל מכאבים בחזהו ולא היה בו הכוח לטפל בה, טיפלה ידוויגה באשתו.
בדצמבר 1919 עבר מרוסטוב על דון, דרך קרץ', לקוקטבל שבנפת פאודוסיה, שם חי גם המשורר והמבקר מקס וולושין .
ארנבורג כתב אז שיר בשם "תפילה לרוסיה" (1918), בו השווה את ההסתערות על ארמון החורף של הצאר לאונס.
עם חזרתו למוסקבה ארנבורג נאסר על ידי המשטרה החשאית הבולשוויקית באשמת "ריגול לטובת ה'לבנים'"; הוא שוחרר הודות להתערבותו של חברו הטוב בוכארין.
לא הייתה זו הפעם האחרונה שבוכארין עזר לו, בזכותו קיבלו ארנבורג ואשתו דרכוני יציאה מהארץ.
ב-1921 הוא עזב את רוסיה ועבר לברלין ואחר כך לפריז, שבה שהה כמעט 20 שנה.
בתקופה זו ביסס לעצמו מעמד מרכזי בספרות הסובייטית.
מרבית חומרי הכתיבה שלו עסקו במציאות הפוליטית ברוסיה.
בברלין כתב את יצירתו המפורסמת "הרפתקאותיו של חוליו חורניטו", שנטתה לכיוון האנרכיסטי והציגה תמונת פסיפס של החיים באירופה בזמן מלחמת העולם הראשונה והמהפכה ברוסיה.
הספר מכיל תיאורים עתידיים של אירופה ורוסיה, שאכן התרחשו בסופו של דבר, ביניהם חזיונות נבואיים על חיסול קהילות יהודיות 20 שנה לפני השואה.
עשרות שנים מאוחר יותר סופרים ועיתונאים יפניים פנו לארנבורג בשאלה, האם כבר בעת פרסום הספר (1922) עמד לרשותו מידע על הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
ארנברג היה מקורב לחוגי השמאל הצרפתיים, ובאותה עת כתב בעיתונות הסובייטית (מ-1923 היה כתב של "איזבסטיה").
שמו וכישרונו הפובליציסטי גויסו לתעמולה הסובייטית לשיווק תמונה אטרקטיבית של המשטר הקומוניסטי.
הוא נסע רבות ברחבי אירופה, ולאחר עליית הנאצים לשלטון, הפך לאחד משופרי התעמולה האנטי-נאצית הסובייטית ברחבי אירופה.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית בין 1936–1939 היה ארנבורג כתב צבאי של "איזבסטיה" בספרד.
הוא פעל כמסאי, כסופר (אוסף הסיפורים הקצרים "מתוך הפסקת האש", והרומן "מה צריך אדם", שניהם מ-1937) וכמשורר (אוסף השירה "נאמנות", 1941).
לאחר תבוסת הרפובליקנים עבר לפריז.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים מצא מקלט בשגרירות הסובייטית בעיר.
עוד בזמן מלחמת העולם השנייה שב מצרפת לברית המועצות, שם כתב את הרומן "נפילת פריס" (1941) על הסיבות הפוליטיות, המוסריות וההיסטוריות לתבוסתה של צרפת במלחמה.
הוא הפך לאחד ממהלליו הבולטים של סטלין והיה כתב "הכוכב האדום" - ביטאון חיילי הצבא האדום, שחולק להם בכל החזיתות במהלך מלחמת העולם.
ב-1942 החל לשמש כחבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, ויחד עם וסילי גרוסמן צבר חומר רב על שואת היהודים, שנאסף כולו ב"ספר השחור", שנועד להתפרסם גם ביידיש - אך הוצאתו לאור נאסרה לבסוף על ידי השלטונות הסובייטים.
מאמרו המכונן והמפורסם ביותר פורסם בעיתון "הכוכב האדום" ב-24 ביולי 1942 (תורגם לעברית בידי אלכס בנדרסקי).
הסיסמה "להרוג את הגרמנים!", שמופיעה לראשונה במאמר זה, הייתה בשימוש נרחב בכרזות סובייטיות.
אדולף היטלר הורה באופן אישי שיש לתפוס ולתלות את ארנבורג.
לקראת תום המלחמה, בעקבות מאמרו המטיל ספק ברצונן של בעלות הברית לשפוט את הנאצים, פרסם ראש מחלקת התעמולה של המפלגה הקומוניסטית גיאורגי אלכסנדרוב באפריל 1945 בעיתון פראבדה, מאמר בו טען כנגד ארנבורג כי הוא "מפשט יתר על המידה".
ארנבורג בתגובה הפסיק להטיל ספק בבעלות הברית במאמריו.
הוא טען כי ישראל היא מדינה "בורגנית" וייעד את עיקר מאמרו להוכחה שהעם היהודי למעשה אינו קיים.
לטענתו, אין דבר משותף בין היהודים בארצות השונות ואם יש קשר ביניהם, הוא נובע רק מהאנטישמיות.
הוא טען כי קשר כזה היה נוצר גם בין כל הג'ינג'ים או סולדי האף, אילו היה קם מטורף כלשהו והיה מכריז כי יש לרדוף אותם.
ארנבורג הסביר שישראל אינה פתרון לבעיה היהודית ומי שבא אליה, מגיע כדי לברוח מהגזענות והפאשיזם.
לכן, יהודים שאינם מופלים לרעה בארץ מולדתם – אין צורך שיעלו לישראל; מכיוון שבברית המועצות היהודים אינם נרדפים, הרי שאין בה כל בעיה יהודית.
פגישתו עם גולדה מאיר, בביקורה ברוסיה באותו חודש, הייתה מתוחה כי סירב לדבר איתה אנגלית ויידיש ונזף בה על שאיננה מדברת רוסית.
התנהגותו הגסה התפרשה כאילו היה "שתוי", אך לדעת חבריו היה חשוב לו שהדיווח שיגיע לסטלין לא יטיל ספק בנאמנותו או בכוונותיו.
בדצמבר 1951, בעת דיון במרכז מפא"י, לפני הצבעה על משא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, כינה דוד בן-גוריון את ארנבורג "היהודי הכי שפל שבעולם".
עם זאת, ארנבורג לא התנהג כיהודי מתבולל; כל מפגש עם האנטישמיות חיזק את זהותו היהודית ואישר אותה, כל פעם, מחדש.
באותם ימים גרמה הפרנויה האנטישמית של סטלין להורות על מאסר המוני של אנשי רוח יהודים שכתבו ביידיש, ונראה שאיליה ארנבורג הילך בין הטיפות.
הוא העז לומר בטקס יום הולדתו השישים ושניים (ב-1953) "אני מבקש להודות ללוחמי החופש שסובלים מהשמצות, רדיפות, עינויים ומעשי רצח.
ברצוני להזכיר את לילותיהם האפלים של האסירים, את החקירות, המשפטים, את הדם והאומץ של כה רבים מהם".
כאשר התבקש על ידי משלחת של פעילים לחתום על הצעה שסטלין ישלח את יהודי המדינה לסיביר ולבירוביג'ן, לקבל שם קורת גג והגנה - סירב לחתום על המכתב.
ארנבורג פנה באופן אישי לסטלין במכתב העוסק בבעיה היהודית ובו טען ש"הרוב הגדול של הפועלים ממוצא יהודי נאמנים לגמרי למולדת הסובייטית ולתרבות הרוסית".
סטלין לא הספיק לענות לו כי לקה אז בשטף דם קטלני במוח.
ארנבורג היה קומוניסט וסטליניסט אדוק, ורק בשנותיו האחרונות, לאחר מות סטלין, גייס מעט מכוחו לסייע לאינטלקטואלים שנרדפו בברית המועצות.
הוא התנגד כל ימיו בחריפות לציונות.
פעמיים זכה ארנבורג בפרס ברית המועצות היוקרתי.
ב-1954 פורסמה הנובלה "ההפשרה", ממנה הכנוי לעידן היסטורי בברית המועצות: "ההפשרה של חרושצ'וב".
במוסד "יד ושם" שבירושלים נשמר כל החלק היהודי בארכיונו של ארנבורג שהוברח מברית המועצות לישראל לבקשתו של הסופר; על פי צוואתו נשמרה עובדת קיומו של הארכיון בישראל בסוד עד 20 שנה לאחר מותו.
בין היתר מצויים בארכיון זה חלק מכתבים ששימשו אותו לכתיבת "הספר השחור".
עוד נחשפו בארכיון פרטים על פוגרום שנערך בערב ראש השנה העברי של 1959 בכפר מלחובקה הסמוך למוסקבה.
איליה ארנבורג נפטר ב-1967 במוסקבה.
אישיותו נשארה שנויה במחלוקת; הישרדותו במשטר הדמים של סטלין שבה נרצחו כמעט כל חבריו מותירה סימני שאלה.
בביוגרפיה של יהושע רובנשטיין "בסבך הנאמנות" מנסה הכותב להסביר זאת בקשריו הבין לאומיים, אך מבקרי ספרו זוכרים התנהגויות פחדניות/מתרפסות, ומרימים גבה.
ארנבורג כתב מספר רב של רומנים, סיפורים, שירים, מחזות, וגם מאמרים, מסות וביקורות.
13 מקטרות, קובץ סיפורים שתורגם לעברית בוורשה ב-1928, וביפו ב-1949; הוא הופיע בכמה מהדורות: בהוצאת תמוז, בתרגום אליעזר כרמי, ב-1966; בספרית תרמיל ב-1981 (תורגם על ידי אהרון בר, הוצאת תמוז).
אנשים, שנים, החיים, פרקי זכרונות (תרגם אליהו פורת); יצא בשני כרכים בספרית פועלים, תל אביב, 1961-1962. לאחרונה, בפברואר 2006, נמצאו שני פרקים גנוזים, מהחלק השלישי של "אנשים, שנים, החיים" בעברית, שטרם יצאו לאור.
שני הפרקים תורגמו אף הם - כמו שני הכרכים - בידי אליהו פורת, והיו אמורים לצאת לאור בכרך שלישי של זיכרונות איליה ארנבורג; ואולם, כרך זה לא נדפס מעולם, והפרקים נשכחו יותר מארבעים שנה בארכיונו של יעקב מאיוס.
פרקים אלה בארכיון המרכזי של השומר הצעיר, יד יערי, בגבעת חביבה.
בית חרושת לחלומות, תרגם אברהם סלמן, תל אביב, 1953.
הרברג, הוצאת שטיבל, תל אביב, 1933.
קשר השווים, תרגם דניאל בן נחום, מרחביה, 1943.
נפילת פאריס, תרגמו גבריאל טלפיר ומרים טלפיר, הוצאת גזית, תל אביב, תש"ה, 1945. תורגם גם בשם נפילת צרפת, תרגום רות כץ, הוצאת משה לוי נחום ובניו.
הסערה, רומן על מלחמת העולם השנייה, תרגם ש.
נחמני, ספרית פועלים, מרחביה, 1948.
חייו הסוערים של לאזיק רויטשוואניץ, תרגמה ציפורה בר, עם עובד, 1986.
הרפתקאותיו של חוליו חורניטו, תרגם אברהם סלמן, והופיע ב-1953 בהוצאת עידית.
הספר השחור, ביחד עם וסילי גרוסמן, על טבח יהודים בידי הכובשים הגרמנים באזוריה הכבושים של ברית המועצות ובמחנות ההשמדה בפולין בשנים 1941–1945. תרגמה מרוסית מיכל ליטובסקי (את הפרקים על ליטא תרגם מיידיש ק"א ברתיני); עם עובד, תל אביב, 1991.
שירים, תרגם יעקב בסר, עקד, תל אביב, 1968.
איליה מיכאילוביץ' זדאנביץ' היה סופר ואמן רוסי גאורגי צרפתי, שהיה מחובר עם זרם האמנותי האוונגרדי, דאדא.
איליה נולד בטביליסי גאורגיה לאביו שהיה מורה צרפתי ולאימו שהייתה פסנתרנית גאורגית.
בשנת 1913 גילו איליה ואחיו קיריל זדאנביץ, מנהיגי האוונגרד הטרנסקווקזי וחלוצי האומנות, את גדול ציירי גאורגיה, ניקו פירוסמני.
בשנת 1919 הוא אימץ את הפסבדונים איליאזד.
פוסטר שפרסם איליה יחד עם טריסטן צארה בשנת 1923, הערב של הלב המזוקן (Soirée du coeur à barbe), נודע כדוגמה לאוונגרד רוסי טיפוגרפי ואוונגרד בעיצוב הגרפי.
איליה נפטר בשנת 1975 בפריז.
איליה דומיטרסקו (ברומנית: Ilie Dumitrescu; נולד ב-6 בינואר 1969 בבוקרשט) הוא כדורגלן עבר רומני.
הוא נחשב לשחקן התקפה מחונן, והיה חלק משלישיית ההתקפה המפורסמת והנחשבת של נבחרת רומניה, כאשר שיחק לצידם של גאורגה חאג'י ופלורין רדוצ'ויו.
שלושת השחקנים הללו היו חלק מהנבחרת הרומנית שהדיחה בהפתעה רבה את נבחרת ארגנטינה בשמינית גמר מונדיאל 1994.
דומיטרסקו הצטרף כילד בן 8 לאקדמיית הנוער של סטיאווה בוקרשט, בשנת 1977. הוא עבר דרך כל מחלקות הנוער של המועדון, עד שהגיע לסגל הקבוצה הבוגרת לראשונה באפריל 1987. גם כיום, דומיטרסקו נחשב לשחקן המוכשר ביותר שייצרה אקדמיית הנוער של המועדון הרומני.
למרות זאת, הוא לא נענה משינוי בתפקידו, כיוון שרגיל היה לשחק כשחקן התקפי יותר.
כאשר היה מושאל למועדון הצנוע, המאמן הרומני הנודע מירצ'ה לוצ'סקו, הבחין בכישוריו של דומיטרסקו וחזה לו עתיד מזהיר בכדורגל הרומני.
עד מהרה, תחזיותיו של לוצ'סקו החלו להתממש, כאשר איליה חזר לשחקן בסטיאווה חדור במוטיבציה ורצון משחק.
הוא הפך לשחקן הרכב פותח בסטיאווה, כבר בגיל 19, והפך להיות חלק ויטלי מסגל המועדון, שבתקופה הזו שיחקו בו כדורגלנים בסדר גודל של גאורגה חאג'י ומריוס לאקאטוש.
הוא ניסה לעבור לשחק באיטליה, אך לאחר שני משחקים בלבד, דומיטרסקו נופה מקבוצתו, וחזר לשחק במועדון הביתי שלו סטיאווה, הפעם כקפטן הקבוצה.
כקפטן, סייע לסטיאווה לזכות באליפות רומניה ב-1993, והגיע איתה באותה העונה לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
לאחר שהרשים מועדונים רבים באירופה, בעת ששיחק במונדיאל 1994, טוטנהאם הוטספר האנגלית, רכשה אותו מסטיאווה.