tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16–17 ביולי הוא פיקד על הסתערות על עמדות גרמניות וחיליו הצליחו אף לכבוש מספר חפירות כשהוא עצמו נפצע קל, על פיקודו ולחימתו באזור פוזייר הוענק לו עיטור צלב המלחמה (הוענק לאחר מותו).
ב-4 באוגוסט באטוורת' הוביל התקפה וכבש עם חייליו חפירה גרמנית בשם "סמטת מונסטר", תחת הפגזה קשה ותוך אבידות קשים לחייליו העמדות הגרמניות נכבשו, אך בשעות הבוקר המוקדמות של 5 באוגוסט הכוחות הגרמנים ניסו לכבוש בחזרה את החפירה ובמהלך הלחימה באטרוורת' נורה בראשו על ידי צלף ונהרג במקום.
חייליו קברו אותו בדופן החפירה תוך כדי הלחימה וגופתו נותרה במקום ומעולם לא הוצאה משם, יצירתו המפורסמת ביותר "על גדות הערבה הירוקה" הפכה למזוהה עם גבורת הלוחמים שנפלו במלחמת העולם הראשונה ובמיוחד עם אלו שלא זכו לקבורה.
שתי אידילות אנגליות (Two English Idylls), לתזמורת (1910-11)
בחור משרופשייר (A Shropshire Lad), רפסודיה לתזמורת (1911)
גדות הערבה הירוקה (The Banks of Green Willow), לתזמורת (1913)
האהבה נושבת כפי שהרוח נושבת (Love Blows As the Wind Blows), דואט לפסנתר ושירה או רביעיית מיתר (1911-12), או לתזמורת קטנה (1914)
סוויטה לרביעיית מיתר (Suite for String Quartet), לרבעיית מיתר (1910)
אחד עשר שירים מבחור משרופשייר (Eleven Songs from A Shropshire Lad), כולל שישה קטעים מתוך בחור משרופשייר בתוספת 'ברדון היל' ואחרים (1910-11)
אכין לך סיכות (I Will Make You Brooches), שיר למילותיו של רוברט לואיס סטיבנסון (תאריך לא ידוע)
אני חושש מנשיקותייך (I Fear Thy Kisses), שיר (1909)
רקוויסקט (Requiescat), שיר למילותיו של אוסקר ויילד (1911)
בהיילנדס (In The Highlands), לפסנתר ושירה למילותיו של רוברט לואיס סטיבנסון (1912)
בליל המולד (On Christmas Night), למקהלה גברית למילות שיר עם (1912)
אנו קמים בבוקר (We Get Up In The Morn), למקהלה גברית למילות שיר עם (1912)
שירי ריקוד המוריס (Morris Dance Tunes), ספר 8 ו-9 (1914)
ג'ורג' בלו הוא כדורגלן אמריקאי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בל.א.ס.ק.
בלו נולד באבוג'ה שבניגריה, ובגיל שנה עבר עם משפחתו לדגלסוויל, ג'ורג'יה.
במהלך הקריירה המוקדמת שלו שיחק ב-Southern Soccer Academy, מועדון כדורגל לנוער המזוהה עם המועדון האנגלי צ'לסי, וב-Alpharetta Ambush, שם שיחק במשך חמש שנים.
ב-2016 עבר בלו לאקדמיה של אטלנטה יונייטד.
ב-2 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של אטלנטה יונייטד במשחק במסגרת ה-MLS נגד די.
יונייטד, משחק אותו הפסידה אטאלנטה 3–1. הוא כבש את שערו הראשון חודש לאחר מכן ב-6 באוקטובר בניצחון 1–2 על ניו אינגלנד רבולושן.
ב-31 בינואר 2022 חתם בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה, בחוזה לארבע שנים וחצי.
ב-5 בפברואר ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 1-1 נגד בורוסיה מנשנגלדבך.
בלו ייצג את ארצות הברית בנבחרות הנוער, ובאוקטובר 2019 נכלל בסגל הנבחרת עד גיל 17 לקראת מונדיאל עד גיל 17.
בינואר 2021, בלו זומן לנבחרת ארצות הברית הבוגרת לקראת משחק ידידות מול טרינידד וטובגו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ב-31 בינואר בניצחון 7–0. בגביע הזהב 2021 היה חלק מסגל הנבחרת בו זכתה נבחרת ארצות הברית.
משחק האולסטאר של ה-MLS: 2021
ג'ורג' דקל באסבי האב היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-77 בשנים 1975–1983.
ג'ורג' באסבי נולד בעיר וינה שבג'ורג'יה.
הוא למד בקולג' הצבאי של ג'ורג'יה ובקולג' החקלאי על שם אברהם בולדוין לפני שהתגייס לצי ארצות הברית.
לאחר שחרורו מהשירות, הוא השלים את השכלתו באוניברסיטת ג'ורג'יה ובבית הספר למשפטים שלה באת'נס, שם הוא קביל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1949 ותואר במשפטים ב-1952.
באסבי פתח משרד עורכי דין באולבני, ג'ורג'יה.
הוא כיהן תשע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, והיה ראש סיעת הדמוקרטים בתקופת כהונתו של המושל קארל סנדרס.
ב-1967 הוא היה אחד משלושים חברי הבית הדמוקרטים שהצביעו בעד הרפובליקני בו קאלווי לאחר מערכת הבחירות השנויה במחלוקת למשרת המושל המדינה ב-1966, במקום למועמד הדמוקרטי לסטר מדוקס.
בית המחוקקים, שפעל על פי חוקת ג'ורג'יה מ-1824, שאושרה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, בחר במדוקס ברוב של 182 תומכים מול 66 מתנגדים.
ב-1974, בשנת כהונתו האחרונה של המושל ג'ימי קרטר, זכה באסבי במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד.
בסיבוב השני של הבחירות המקדימות הוא הביס את המושל לשעבר וסגן המושל המכהן, לסטר מדוקס ברוב של 551,106 קולות (59.9 אחוזים) מול 369,608 הקולות (40.1 אחוזים) של מדוקס, שנגדו הצביע באסבי בהצבעה של בית המחוקקים שבע שנים קודם לכן.
בבחירות הכלליות שנערכו בסתיו אותה שנה, הביס באסבי בקלות את רוני תומפסון, הרפובליקני הראשון שכיהן כראש עיריית מייקון.
ב-1976 אושר במשאל עם שינוי כולל בחוקת ג'ורג'יה, שבה נכלל סעיף שאפשר לבאסבי להיות מושל ג'ורג'יה הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה רצופות של ארבע שנים כל אחת.
סגן המושל זל מילר, שביקש להתמודד על משרת המושל ב-1978, התנגד לתיקון זה בחוקה.
בבחירות לתקופת כהונתו השנייה שהתקיימו ב-1978, ניצח באסבי בקלות את הרפובליקני רודני קוק.
לאחר תום כהונתו כמושל, הצטרף באסבי למשרד עורכי הדין באטלנטה "קינג וספולדינג" ועבר לפרבר דולות' שבעיר.
באסבי היה נשוי למרי אליזבת "מרי בת'" טלבוט, ילידת העיר רסטון שבצפון לואיזיאנה.
היה הייתה ילדתם השישית של הרופא הכפרי ד"ר ב.
הוא סיימה את לימודיה באוניברסיטה הטכנולוגית של לואיזיאנה עם תואר בוגרת במדעים בביולוגיה והתמחתה בפתולוגיה בבית החולים צ'ריטי שבניו אורלינס.
היא עברה לג'ורג'יה כדי לעבוד כטכנאית רפואית בבית החולים הכללי של את'נס, שם היא הכירה את באסבי, אז סטודנט למשפטים.
ב-1952 הם עברו לאולבני, שם הם התגוררו עד להשבעתו של באסבי כמושל בינואר 1975. כגברת הראשונה של ג'ורג'יה, נודעה באסבי בפעילותה ההתנדבותית.
ב-1985 היא הייתה שותפה להוצאת ספר בישול בשם "נחשו מי בא לסעוד", בו נכללו המתכונים המועדפים וסופר על האורחים שסעדו במעון המושל במהלך שמונה שנות מגוריהם שם.
במשך 40 שנה היא התמודדה עם מחלת הסרטן.
לבני הזוג באסבי נולדו ארבעה ילדים.
לאחר תום תקופת כהונתו כמושל, הם הקימו כנסייה בביתם שבדולות', שכיום קרויה הכנסייה הבפטיסטית פארקווי.
ג'ורג'י באסבי נפטר בעת שהיה בנמל התעופה הבינלאומי של סוואנה, ב-16 ביולי 2004 כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בפארק הזיכרון פיצ'טרי שבנורקרוס, ג'ורג'יה.
דרך הפארק ג'ורג' באסבי ודרך באסבי שבמחוז קוב קרויים על שמו.
על שמו קרויים גם אולם באסבי באוניברסיטת ג'ורג'יה ומרכז באסבי בקולג' הטכנולוגי גווינט.
ג'ורג' פארמר בורג'ס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
בורג'ס נולד ב-21 בספטמבר 1861 בוורטון, טקסס, ולמד בבתי הספר הנפוצים.
הוא עבר עם אמו למחוז פאייט ב-1880 ועסק בעיסוקים חקלאיים ליד פלטוניה.
מאוחר יותר הועסק כפקיד בחנות כפרית.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1882 והחל לעסוק בכך בלה גראנג', טקסס.
הוא עבר לגונזלס ב-1884. הוא שימש כפרקליט תובע של מחוז גונזלס מ-1886 עד 1889, כאשר התפטר.
בורג'ס נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-57 ולשבעת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1901 עד 3 במרץ 1917. הוא היה מועמד לא מוצלח למועמדות הדמוקרטית של סנאטור ארצות הברית ב-1916. הוא חזר לעסוק בעריכת דין בגונזלס, טקסס, שם נפטר ב-31 בדצמבר 1919. הוא נקבר בבית הקברות של הבונים החופשיים.
ג'ורג' הנרי איבור בלדוק היה כדורגלן אנגלי-יווני ששיחק בעמדת המגן הימני.
בלדוק החל את הקריירה בקבוצת מילטון קינס דונס, ממנה הושאל לקבוצות נורת'האמפטון טאון, טאמוורת', איי.
בהמשך שיחק בשפילד יונייטד במסגרת הפרמייר ליג והפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-29 במאי 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית.
בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון עד למותו.
בלדוק היה ממוצא יווני דרך סבתו, והיה רשאי לייצג את נבחרות יוון ואנגליה.
ב-27 במאי 2022 זומן לראשונה לסגל נבחרת יוון על-ידי המאמן גוסטבו פוייט, לקראת משחקי ליגת האומות 2022/2023 בחודש יוני.
ב-2 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת צפון אירלנד.
אחיו הוא הכדורגלן סם בלדוק .
ב-9 באוקטובר 2024, בגיל 31, נמצא בלדוק מת בבריכה שבביתו.
ג'ורג' צ'ארלס בינגהאם, הרוזן השלישי מלוקאן, GCB היה אציל אנגלו-אירי וקצין צבאי.
עד לשנת 1839 נשא את התואר "לורד בינגהאם".
הוא נודע כאחד משלושה אנשים – יחד עם לואיס נולאן ולורד רגלאן – שהיו אחראים לפקודה הגורלית בקרב בלקלאווה (אוקטובר 1854), אשר הובילה את מפקד חטיבת הפרשים הקלה, הרוזן קרדיגאן, להסתערות המפורסמת של חטיבת הפרשים הקלה.
לאחר הקרב קודם בינגהאם לדרגת פילדמרשל.
מעבר לכך, בתקופת הרעב הגדול באירלנד התפרסם לשמצה כמשכיר קרקעות אכזרי, שפינה אלפי דיירים מאדמותיו והשכיר אותן לאיכרים עשירים.
הוא גם הציע פתרון משפטי שאִפשר ליהודים לשבת בפרלמנט הבריטי.
בינגהאם נולד ב-16 באפריל 1800 בלונדון, כבנו הבכור של , ושל אשתו אליזבת.
הוא התחנך בבית הספר וסטמינסטר, אך בגיל צעיר עזב את הלימודים, ובשנת 1816 התגייס כקצין זוטר ברגימנט הרגלים ה־6 .
בשנת 1818 עבר לשרת ברגימנט הדרגונים הקלים ה־11 .
הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות, בשנת 1820 הועלה לדרגת לוטננט ברגימנט הרגלים ה־8 , ובשנת 1822 הועלה לדרגת קפטן ברגימנט הרגלים ה־74 .
בשנת 1825 הועלה לדרגת מייג'ור, ובשנת 1826 מונה למפקד רגימנט נושאי הרומח ה־17 בדרגת לוטננט קולונל.
בינגהאם השקיע הון עתק במדים ובסוסים של קציניו, עד שכונו "החטיבה המהודרת של בינגהאם".
במקביל נבחר לפרלמנט הבריטי (1826–1830) כנציג מחוז מאיו.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 שימש כמשקיף בצבא הרוסי במהלך המלחמה הרוסית־עות'מאנית.
"המכלה" – תקופת הרעב הגדול
בשנת 1839 ירש את תואר רוזן לוקאן השלישי.
ב־1845 מונה ללורד לוטננט של מחוז מאיו.
בתקופת הרעב הגדול באירלנד (סוף שנות ה-40 של המאה ה-19) נודע לשמצה בשל אכזריותו: הוא פינה המונים מאדמותיהם, הרס מעל 300 בתים בבלינרוב וגירש 2,000 תושבים בשנים 1846–1849. הוא אף דאג לסגירת בית המחסה בקאסלבאר בשיא הרעב.
בשל מעשיו קיבל את הכינוי "המכלה" (The Exterminator).
עם פרוץ מלחמת קרים (1853–1856) קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפרשים הבריטית.
חטיבת הפרשים הקלה הונהגה בידי גיסו השנוא, הרוזן קרדיגאן – דבר שהחמיר את היריבות ביניהם.
בקרב אלמה (1854) בעקבות זאת דבק בלוקאן הכינוי – לא בצדק אך בעקשנות – "הלורד הצופה מן הצד".
בקרב בלקלאווה, באוקטובר 1854, קיבל מלורד רגלאן פקודה לא ברורה להתקפה מיידית.
בינגהאם הורה לקרדיגאן להוביל את חטיבת הפרשים הקלה – ובעקבות כך החלה הסתערות החטיבה, שהסתיימה באבדות כבדות וללא הישג ממשי.
בינגהאם עצמו נפצע קל, וחטיבת הפרשים הכבדה בפיקודו נאלצה לסגת.
לורד רגלאן האשים אותו בכישלון ושלח עליו ביקורת קשה בדיווחים הרשמיים.
בשנת 1855 הוחזר בינגהאם הוחזר לאנגליה, שם דרש משפט צבאי, אך בקשתו נדחתה.
במקום זאת נשא נאום בבית הלורדים והטיל את האחריות על רגלאן ועל קצין המטה נולאן שנהרג בקרב.
דבריו התקבלו בציבור, והוא אף זכה בשנת 1869 לעיטור אביר מסדר האמבט.
בינגהאם תרם תרומה חשובה כשמצא פשרה שהביאה לכניסת יהודים לפרלמנט הבריטי.
עד אז נדרשו חברי הפרלמנט להישבע "באמונה האמיתית של נוצרי", דבר שמנע השבעת יהודים.
הצעתו של בינגהאם – שכל בית יוכל להתאים את נוסח השבועה כרצונו – התקבלה, וב־1858 הושבע לראשונה יהודי, ליונל נתן רוטשילד, כחבר בבית הנבחרים.
בינגהאם המשיך והתקדם לדרגות בכירות נוספות.
בשנת 1858 הועלה לדרגת לוטננט גנרל, בשנת 1865 הועלה לדרגת גנרל, ולבסוף בשנת 1887 הועלה לדרגת פילדמרשל.
בשנת 1877 פרש רשמית מהצבא, וב-10 בנובמבר 1888 נפטר בלונדון ונקבר בללהאם שבמידלסקס.
ב־1829 נישא לליידי אן ברודנל, בתו של .
נולדו להם שישה ילדים (שתיים מבנותיו מתו בלידה או סמוך לה):
, שנישא לססיליה קתרין גורדון־לנוקס, בתו של .
אוגוסטה (1832–1888), שנישאה להנרי סטורט, הברון הראשון מאלינגטון.
לויניה (בערך 1836–1864), שנישאה לצ'ארלס הארדינג, הוויקונט השני מהארדינג.
ריצ'רד (1847–1924), קצין בכיר בצי הבריטי, שנישא למרי אליזבת קול.
ג'ורג' ביר הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד.
ג'ורג' ביר הבן נולד בשנת 1763 בעיר פרדריק שבפרובינציית מרילנד.
הוא למד בבתי ספר יסודיים מקומיים.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנת 1794 ובשנים 1808–1809. הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים החמישי והשישי, וכיהן מ־4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1801.
בשנת 1813 כיהן בר כשופט בבית המשפט לענייני יתומים של מחוז פרדריק.
לאחר מכן נבחר שוב מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס ה־14, וכיהן מ־4 במרץ 1815 עד 3 במרץ 1817. לאחר תום כהונתו חזר לעיסוקיו המסחריים.
בשנת 1820 כיהן כראש עיריית פרדריק.
ביר נפטר בעיר פרדריק ב־3 באפריל 1834, ונטמן בבית העלמין מאונט אוליבט.
ג'ורג' ברנרד שו היה מחזאי וסופר בריטי ממוצא אירי, פילוסוף, פעיל פוליטי-חברתי, מבקר מוזיקה ותיאטרון ופובליציסט.
אחד מאנשי התרבות הבולטים והמשפיעים של המאה העשרים.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1925 וחתן פרס האוסקר לשנת 1938 (הראשון אשר זכה בשניהם).
שו נולד בדבלין בשנת 1856 לג'ורג' קאר שו (1814–1885), סוחר תבואות כושל ועובד ציבור לעת מצוא, וללוסינדה אליזבת שו (1830-1913; שם נעוריה - גרלי), זמרת מקצועית.
לשו היו שתי אחיות, לוסינדה פרנסס (1853–1920), זמרת שהשתתפה בעיקר בקומדיות מוזיקליות ואופרות קלות, ואלינור אגנס (1854–1876).
כמו כן הוא היה בן הדוד מדרגה שנייה של פרדריק רולנד שו, הרופא הראשי של חברת הנפט העיראקית.
בילדותו למד בבתי ספר שונים, לרבות בית ספר מתודיסטי, בית ספר פרטי ובית ספר ציבורי.
את גישתו לבתי ספר הביע, בין היתר, במבוא לספרו Cashel Byron's Profession, שבו מתואר ניסיונו של ביירון הצעיר במוסדות חינוך.
התיאור הוא, במידה רבה, אוטוביוגרפי.
עוד ביטויים ליחס זה ניתן למצוא ב-Treatise on Parents and Children, שם מפרט שו את הסיבות לסלידתו מחינוך פורמלי.
לדבריו, תוכנית הלימודים הסטנדרטית היא חסרת תועלת, מקהה את החושים ומחניקה את האינטלקט.
הוא אף תקף בחריפות את הענישה הגופנית, שרווחה במסגרות החינוך באותה העת.
זמן קצר לפני יום הולדתו השישה-עשר (1872) עזבה אמו את הבית והצטרפה למורה שלה לפיתוח קול, ג'ורג' וונדלור לי, בלונדון.
האחיות התלוו לאם, אך שו נותר בדבלין עם אביו.
זמן מה עוד המשיך ללמוד בחוסר חשק, ולאחר מכן עבד כפקיד.
בשנת 1876 הצטרף לאמו בלונדון.
הוא נתמך על ידי וונדלור לי, אמו ואחותו לוסי בעת שלמד על ידי קריאה בספריות ציבוריות ובמוזיאון הבריטי והחל לכתוב.
בין היתר, כתב עבור וונדלור לי טור מוזיקלי שפורסם בעיתון London Hornet.
הסיפורים שכתב, לעומת זאת, לא התקבלו היטב.
בשנת 1885 החל שו להתפרנס מכתיבה כמבקר אמנות.
בהשפעת החומרים שקרא הפך שו לסוציאליסט מסור ונמנה עם מייסדי האגודה הפביאנית, ארגון של אנשי מעמד הביניים שהוקם ב-1884 כדי לקדם את הפצת הסוציאליזם בדרכי שלום.
התנועה נקראה על שם פאביוס מאקסימוס "קונקטטור", מצביא רומי אשר ניסה להתיש את חניבעל באמצעות קרבות נסיגה.
יחד עם חבריו לאגודה הפביאנית, סידני וב, ביאטריס וב וגראהם וואלאס, הקים שו את בית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון בשנת 1895. המוסד החדש התבסס על כספי תורמים, לרבות תרומה בסך 20,000 ליש"ט של הנרי האנט האטצ'ינסון לאגודה הפביאנית.
שו נבחר לחתן פרס נובל לספרות לשנת 1925. הוא התלבט, מטעמים פוליטיים, אם לקבל את הפרס ולבסוף החליט להקדיש את הכסף לקרן מיוחדת, שתפקידה לשפר את היחסים בין אנגליה לבין שוודיה בתחום הספרות.
במסגרת פעילותו הפוליטית, פגש את שארלוט פיין-טאונסנד, אותה נשא בשנת 1898. ב-1906 עברה המשפחה לבית חדש בכפר Ayot St Lawrence שבהרטפורדשייר, בו התגוררו עד יום מותם, אף שהחזיקו גם דירה בלונדון.
הבית זכה לכינוי Shaw's Corner ("פינתו של שו").
הוא מת בגיל תשעים וארבע מאי ספיקת כליות שנגרמה מפציעות שנגרמו לו בעת נפילה בזמן גיזום עץ.
לאחר מותם, פוזר אפרם של בני הזוג שו בחצר הבית.
שו כתב קרוב לחמישים מחזות, הדנים בבעיות חברתיות ומוסריות.
הודות לכתיבתו השנונה והמבריקה, תוצר של אדם שופע אינטלקט והתמצאות בתחומים רבים, הייתה למחזותיו תהודה משמעותית.
מחזהו הנודע ביותר הוא פיגמליון, שבו ביקורת נוקבת על ההתייחסות למעמדות החברתיים באנגליה.
במחזה מתערב מורה לשפות, פרופ' היגינס, עם חברו שיצליח לקחת מוכרת פרחים ממעמד פשוט ולהופכה לאישה מהמעמד העליון.
המחזה, שמבוסס על אגדה יוונית-רומית עתיקה על פיגמליון, פסל ששנא נשים בשר ודם והתאהב בפסל שיצר.
גם במחזה, המורה בסופו של דבר מתאהב בליזה דוליטל שאת שפתה עיצב.
המחזה עובד למחזמר מצליח בשם "גבירתי הנאווה".
יצירותיו של שו תורגמו לשפות רבות.
להלן רשימה של יצירותיו שרובן תורגמו וראו אור בעברית:
בכור שטן, תרגם שאול טשרניחובסקי.
הוצג בהבימה ב-1931. פורסם לראשונה בדחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', תל אביב, 2016.
דון ז'ואן בגיהנום, תרגם אברהם שלונסקי, ספרית הפועלים, מרחביה, 1957.
חוכמת הג'נטלמן, אמרות, תרגמה סיגלית יפה, ציורים - שטיינברג, הוצאת טרקלין, תל אביב, 1977.
יוהנה הקדושה, ז'אן ד'ארק, מחזה היסטורי, תרגם יעקב אורלנד, הוצאת "טברסקי", תל אביב, 1953.
מורה דרך לאישה המשכלת, אל הסוציאליזמוס והקפיטליזמוס, תרגם פסח גינזבורג, הוצאת מצפה, תל אביב, 1933.
המיליונרית, מחזה, תרגם חיים חפר, תל אביב.
בהשראתו הופק הסרט "המיליונרית" עם סופיה לורן ופיטר סלרס (1960).
נפוליון בונפרטה - המיועד, מחזה, תרגמה לילית אור, תל אביב, 1993.
הדובדבנים, מחזה, תרגם יובל כשדן, אסטרולוג, הוד השרון, 2000.
כיצד שיקר לבעלה - עברית: דוד אבידן, פורסם לראשונה ב'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך ט', 2018.
לשו היה חזון, אותו הציג במכתב להנרי ג'יימס משנת 1909: "עלי, כסוציאליסט, החובה להטיף לשינוי הסביבה.
אנו יכולים לשנות אותה; עלינו לשנות אותה, ואין שום הגיון בחיים חוץ מהמשימה של שינויה.
מה התועלת בכתיבת מחזות, מה התועלת בלכתוב כל דבר, אם אין רצון שלבסוף יוצר מהכאוס גזע אלים".
שו טען כי כל מעמד פעל לטובת עצמו, ושהמעמדות העליונים ניצחו במאבק הזה.
הכישלון של מעמדות העובדים לקדם את האינטרסים שלהם הביא לביקורת רבה מצד שו על המערכת הדמוקרטית של ימיו.
הסוציאליזם שלו היה מבוסס על דאגה מוסרית בשל העוני של מעמדות העובדים.
ברקע הכתיבה של שו, לדוגמה ב"מייג'ור ברברה" וב"פיגמליון", ניצב הרעיון של מאבק המעמדות.
חשוב להכיר בסוציאליזם של האיש על מנת להבין את מחזותיו.
אף שהיה סוציאל-דמוקרט, בשנות ה-30 שו תמך בדיקטטורה של סטלין וגם מיוחסות לו כמה אמירות שיכולות להתפרש כתמיכה בהיטלר.
ב-1945, בהקדמה למחזה ז'נבה, שו טען כי מרבית היושבים במחנות הריכוז מתו כתוצאה מ"צפיפות יתר".
הוא טען שהיטלר נעשה ל"משיח מטורף" לאחר זמן, בניגוד לברית המועצות, שם "סטלין...
עשה דברים הרבה יותר מהר וטוב מאשר פרלמנט".
הוא גם הצהיר הצהרות אנטישמיות רבות בתקופה זו, אם כי נראה שפעמים רבות הוא פשוט ניסה לעורר פרובוקציות.
מכל מקום, ברור שהוא תמך בסטלין באופן אמיתי.
צמחונות ופעילות למען בעלי חיים
שו הפך לצמחוני מטעמי מצפון ב-1881. הוא התבטא בחריפות נגד תעשיית הבשר ונגד ציד.
במסגרת ההקדמה למחזה דילמת הרופא הוא יצא נגד ניסויים בבעלי חיים.
שו שנא את שמו הפרטי, ג'ורג'.
הסבר נפוץ לסלידתו של שו משמו הפרטי הוא יחסו לאביו.
העובדה ששמו היה כשמו של אביו הפריעה לשו מאוד לאורך כל חייו.
לאחר מות אביו ב-1885, החל שו לקצר את השם ג'ורג' בחתימתו ל-ג' בלבד, ובהמשך נהג לחתום כ"ברנרד שו" או בראשי התיבות GBS.
הסבר אפשרי אחר הוא שג'ורג' היה שמו של אחד הגברים שאמו של שו הייתה עמם בקשר (אולי ג'ורג' ונדלור לי), קשר ששו הסתייג ממנו.
שו היה אדם רחב אופקים, בעל הבנה בתחומים שונים, והתבטא בשנינות ובחריפות.
בברכה שנשא לכבוד אלברט איינשטיין אמר: "תלמי יצר יקום שהחזיק מעמד במשך 1,400 שנה, ניוטון יצר יקום שהחזיק מעמד רק 300 שנה, והיקום שיצר איינשטיין איני יכול לשער כמה זמן יחזיק מעמד".
אנקדוטה ידועה על אודותיו, מספרת על הרקדנית הידועה איזדורה דאנקן, שפגשה בו במסיבה, והציעה לו ללדת ילד משותף.
"הוא יהיה בוודאי הילד המוצלח ביותר שיכול להיות", אמרה בלהט, "תהיה לו החוכמה שלך והיופי שלי, ממש כליל השלמות!".
שו הוציא את הרוח ממפרשיה כשענה לה בשאלה רטורית: "ומה אם יקרה אסון, ויהיה לו את היופי שלי ואת השכל שלך?".
ג'ורג' בָּרְקְלִי היה פילוסוף אירי, עסק בעיקר בתאוריה שאותה כינה א-מטריאליזם (לאחר מכן נקראה אידיאליזם).
תאוריה זו מכחישה את קיומו של החומר ובמקום זאת טוענת שאובייקטים מוכרים כמו שולחנות וכיסאות הם רעיונות הנתפסים על ידי התודעה, ואינם קיימים מבלי להיתפס.
את תורתו בנוגע לאובייקטים כאלו אפשר לסכם במשפט, המופיע באחד מספריו: "להיות, זה להיות נתפס".
היה הבן הבכור של ויליאם ברקלי.
חונך בקילקני קולג' ועבר לטריניטי קולג', דבלין.
קיבל תואר מוסמך ב־1707. נשאר בטריניטי קולג' לאחר סיום התואר בתור מורה פרטי ליוונית.
חיבורו הראשון היה מתמטי, אך לא זכה לפרסום.
חיבורו הראשון שקיבל תשומת לב היה "Essay towards a New Theory of Vision" ("מסה לקראת תאוריה חדשה של ראייה"), שפורסם ב־1709. אף על פי שעם פרסומו המאמר היה שנוי במחלוקת, כיום מקצת מסקנותיו מקובלות כחלק מתאוריית האופטיקה.
חיבורו הבא היה "מסה על עקרונות דעת האדם" (A Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge), ויצא לאור ב־1710. ספרו הבא, "שלושה דיאלוגים בין הילאס לפילונוס", יצא ב־1713, ובו חיזק ברקלי את טענותיו הפילוסופיות מספריו הקודמים והכניס תיקונים משניים לנקודות קודמות.
בשני ספרים אלו הציג ברקלי את התאוריה הפילוסופית שלו, שהכילה ביקורת נגד המטריאליזם.
בשנת 1725 החל במיזם להקמת אוניברסיטה בברמודה מסיבות מיסיונריות.
ברקלי רצה להסמיך בנוסף למתיישבים האמריקאים מאירופה, גם את האינדיאנים.
בעזרת כושר השכנוע שלו, הצליח ברקלי להשיג תמיכה ציבורית.
בשנת 1734 מונה לבישוף של קלוֹין.
בשנת 1734 פרסם את החיבור The Analyst: A Discourse Addressed to an Infidel Mathematician - מסת ביקורת על עקרונות החשבון האינפיניטסימלי הסותרים, לשיטתו, את עקרונות הפילוסופיה הטבעית, שכוונה ככל הנראה לאייזק ניוטון או אדמונד היילי.
הוא נשאר בעיקר בקלוֹין עד 1752 ואז פרש ממשרתו ככומר ועבר לגור באוקספורד עם בנו.
הוא נפטר מעט לאחר מכן ונקבר בקתדרלת כרייסט צ'רץ' באוקספורד.
ברקלי הוא הפילוסוף היחיד שיש על שמו עיר אוניברסיטאית (ברקלי אשר בקליפורניה), כבוד לו זכה על שום שחזה את ההתפשטות האמריקאית מערבה, כאשר שהה באמריקה.
ברקלי נחשב לאחד משלושת האמפריציסטים הבריטיים של העת החדשה, יחד עם ג'ון לוק ודייוויד יום והיה לפילוסוף הראשון שדגל באידיאליזם.
הפילוסופיה שלו עומדת על שני עקרונות: מצד אחד כאמפיריציסט מאמין ברקלי שנולדנו לעולם כ"טאבולה ראסה" - לוח חלק, וכל מה שיש בידינו בא לנו מהניסיון שאנו צוברים בימי חיינו.
מצד שני מנסה ברקלי להראות שאין שום דרך להוכיח שהדברים שאנו קולטים באמת קיימים, ואי אפשר לדבר על כך שחפץ קיים, אלא רק שהוא קיים בתפיסתו של מישהו.
על פי ברקלי, ידיעתו של האדם מצטמצמת לשני סוגים של דברים: נשמות ומושגים.
ברקלי טען שכאשר אנחנו חושבים על עצמים כמו תפוח, אנחנו בעצם חושבים על אוסף של מושאים: המראה של התפוח, הטעם של התפוח, הריח של התפוח וכן הלאה.
כל המושאים האלו שוכנים בתודעה, והוא מכנה אותם "מושגים".
בעוד שכל אלו קיימים ללא ספק, ברקלי טען שאיננו יכולים לדעת שקיים גם תפוח חומרי מחוץ לתודעה.
יתר על כן, בהיות המושאים סבילים, אף אם קיים תפוח חומרי מחוץ לתודעה לא הייתה לכך כל השפעה.
מלבד המושגים, האדם יודע שיש לו תודעה, אותה ברקלי מכנה נשמה (וגם רוח או נפש).
בניגוד למושגים, ידיעה זו לא מושגת על ידי החושים, אלא על ידי הרגשה פנימית או רפלקציה.
משום כך אין לאדם מושג של הנשמה, אלא רק ידיעה על קיומה ועל תכונותיה.
הנשמה, בניגוד למושאים, היא פעילה ואחדותית.
על קיומם של נשמות אחרות איננו יודעים באמצעות החושים, אלא באמצעות התבונה - כלומר מתוך מחשבה.
ברקלי הציע הוכחה חדשה לקיומו של אלוהים, שעולה ישירות מתוך שיטתו: יש תפיסות שנוצרות בתודעה בעל כרחה (למשל, כשאנחנו פותחים את העיניים, נוצרת בתודעתנו התמונה של השמש גם אם איננו רוצים בכך).
מכיוון שהתפיסות האלו לא יכולות להיווצר מהחומר - שאינו קיים מלבד בתפיסה, ואף אם הוא קיים מחוץ לה הוא סביל - בהכרח קיימת נפש אחרת, כבירת כח, שאחראית לשינויים האלו בתפיסה של האדם.
הרהור על תכונותיה של נפש זו, ובפרט הסדירות והתיאום של המושאים, מובילה אותנו לזהות אותה עם אלוהים.
אלוהים גם מתאם את המושאים בכל התודעות השונות, וכך הן יכולות להשפיע זו על זו.
עם השנים קמו פילוסופים רבים ובראשם דייוויד יום ואחריו גם עמנואל קאנט וניסו לסתור את תורתו של ברקלי, קודם כל משום שבספריו ניסה ברקלי לטעון שהדרך היחידה להוכיח קיומו של עצם חומרי היא על ידי כך שהעצמים שאינם פרטיים כמו: "אדום" או "גדול" יהיו קיימים בעולם האובייקטים.
עם זאת, לטענתו של הפילוסוף הישראלי זאב בכלר השניים למעשה רק חיזקו את העקרונות הבסיסיים בפילוסופיה של ברקלי.
לפילוסופיה של ברקלי הייתה השפעה באמריקה, בעיקר בזכות היכורותו עם סמואל ג'ונסון.
מחוץ לה, לרעיונותיו הפילוסופיים כמעט לא הייתה השפעה בימי חייו.
תורתו זכתה לעניין מחודש החל מסוף המאה ה-19, ומאז מתפרסמים מדי שנה עשרות מאמרים אודותיה.
ברקלי תקף את הפילוסופיה הפיזקלית של ניוטון (בעיקר בחיבורו "De Motu" - על התנועה).
בנוסף, ברקלי תקף גם את המתמטיקה שפיתח ניוטון - את החשבון האינפיניטסימלי.
בחיבורו "האנליסט" הוא יצא נגד השימוש באינפיניטסימלים וגדלים או תהליכים אינסופיים, וטען שהם מלאי סתירות לוגיות.
הוא ניסה לבסס את החשבון האינפיניטסימלי רק על גדלים סופיים, אך הצלחה במפעל זה הושגה רק במאה שבאה לאחר מכן, בזכות עבודותיהם של אוגוסטן לואי קושי, קארל ויירשטראס, ברנהרד רימן ואחרים.
ג'ורג' בסט היה כדורגלן צפון אירי, שחקן מנצ'סטר יונייטד בשנות ה-60 ושנות ה-70.
בסט נולד בבלפסט שבצפון אירלנד.
החל את קריירת הכדורגל שלו כשחקן בוגר במנצ'סטר יונייטד, שם שיחק 11 עונות (1963-74), במהלכן כבש 180 שערים ב-465 הופעות, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות (1965, 1967) ובגביע אירופה אחד (1968).
1968 הייתה שיא הקריירה שלו - הוא זכה בתואר כדורגלן השנה באנגליה ובפרס כדור הזהב.
הוא גם זכה בגביע אירופה לאלופות הראשון בתולדות מנצ'סטר יונייטד לאחר שכבש שער אחד בגמר נגד בנפיקה.
בשנת 1974 עזב את היונייטד ועבר בין קבוצות שונות, אבל לא הצליח לשרוד יותר משנתיים באף מקום.
הוא שיחק ב-סטוקפורט, קורק סלטיק, לוס אנג'לס אצטקס, פולהאם, פורט לאודרדליי סטריקרס, סן חוזה ארת'קווייקס, היברניאן, בורנמות' ובריסביין ליונס.
במדי הנבחרת הצפון-אירית הוא הופיע 37 פעמים וכבש תשעה שערים אבל לא הוליך אותה להישגים ראויים לציון ומעולם לא שיחק עימה במונדיאל.
ב-2003 הוא נבחר לכדורגלן הזהב של צפון אירלנד במסגרת פרסי היובל של אופ"א.
בסט נודע באורח חיים הולל ולא שמר על אורח חיים ספורטיבי לאורך כל הקריירה.
שמו נקשר לבעיות שתייה ותקריות אלימות על המגרש, שלא הקטינו את האהדה הרבה שלה היה נתון השחקן.
הוא אמר פעם באירוניה "הוצאתי הרבה כסף על אלכוהול, נשים ומכוניות מהירות, את כל השאר סתם בזבזתי".
הרבה אומרים שלולא אורח חייו הפרוע היה מגיע להישגים של גדולי השחקנים בהיסטוריה של הכדורגל, שכן היה מוסכם על רבים כי ניחן בכישרון טבעי יוצא מן הכלל.
בשנת 2000 ניסה למכור את המגן שקיבל מאופ"א בתור שחקן הקבוצה הזוכה בגביע ב-68 כדי לקנות בית באי יווני.
בסט עבר השתלת כבד ב-2002 לאחר שהאיבר נהרס עקב מחלת האלכוהוליזם שלו.
הוא נפטר בבית החולים ב-25 בנובמבר 2005, בגיל 59, לאחר דימום מתמשך קשה בכבד.
ביום מותו מאות אלפים באו לחלוק לו כבוד אחרון.
בסט נחשב על ידי רבים לגדול שחקני בריטניה בכל הזמנים.
מלך השערים של הליגה האנגלית: 1967/68
ג'ורג' גאמוב היה פיזיקאי וקוסמולוג רוסי-אמריקאי.
גאורגי גאמוב נולד באודסה, אז בשליטת האימפריה הרוסית, היום באוקראינה.
הוא החל את לימודי הפיזיקה שלו באוניברסיטת נובורוסיה באודסה, ולאחר כשנה, ב-1923, עבר לאוניברסיטת לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) שם למד זמן מה תחת אלכסנדר פרידמן.
הוא נחשב לעילוי בעיני השלטונות הסובייטים, שאף עשו בו שימוש תעמולתי, אך לא היה מרוצה מגישתם למדע שהייתה נגועה באינטרסים פוליטיים והחליט לערוק מהמדינה.
ב-1932 ניסה לחתור ביחד עם אשתו דרך הים השחור לעבר טורקיה, מרחק של כ-250 ק"מ, אך הניסיון הנועז נכשל בגלל מזג אוויר קשה.
ב-1934 הוזמן לכנס סולווה בבריסל, ולאחר שהשיג ההיתרים הדרושים לצירוף אשתו למסע, עזב הזוג את המדינה ללא כוונה לשוב.
גאמוב ערק לארצות הברית, שם שינה את שמו לג'ורג', והצטרף לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא עסק בעיקר בחקר התהליכים התרמו-גרעיניים שמתרחשים בכוכבים.
הוא היה ממפתחי מודל "המפץ הגדול" במסגרתו ניבא את קרינת הרקע הקוסמית, שלדבריו היא שריד מאירוע "המפץ הגדול".
כמו כן חקר את תופעת הנוקליאוסינתזה, שהוא התהליך של היווצרות גרעיני יסודות חדשים בכוכבים.
גאמוב היה ער לעובדה שאם היקום היה פעם צפוף יותר הרי שהוא היה צריך להיות חם יותר וגם צפוף יותר עד כדי גרימת פיצוץ, שכן לכך גורמים חום וצפיפות אינסופיים.
גאמוב שם לב כבר קודם לכן לעובדה שכאשר דוחסים חומר הוא מתחמם, וכשנותנים לו להתנפח הוא מתקרר.
הוא היה ידוע בחוש ההומור שלו.
הוא פרסם את מאמר אלפר-בתה-גאמוב שכתב יחד עם תלמידו רלף אלפר וביקש מהנס בתה לצרף את חתימתו כדי לקבל את הצירוף שנשמע כמו שלוש האותיות הראשונות באלפבית היווני: אלפא, בטא, גמא ().
הוא כתב: "יש שמועה שכשתאוריית אלפא-בתא-גאמא ירדה מן האופנה, בתה ניסה לשנות את שמו לזכריה." אודות עמית שלו הוא כתב: "רוברט הרמן, שמסרב בעקשנות לשנות את שמו לדלטר" (נשמע כמו "דלתא").
בנוסף פרסם מספר שירים עוקצניים בנושאי פיזיקה.
ג'ורג' גאמוב פרסם ספרי מדע פופולרי, בהם "הולדת השמש ומותה", "אחת שתיים שלוש...
אינסוף", "קורות האדמה" וסדרת "מר טומפקינס".
על כך זכה בפרס קלינגה לשנת 1956.
קורות האדמה: עבר, הווה ועתיד.
עברית: שמואל אילון, הוצאת מסדה, תל אביב, 1949.
ג'ורג ברנס היה שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
ממוקם במקום ה-31 ברשימת הסטנדאפיסטים הגדולים ביותר של קומדי סנטרל.
ברנס החל את הקריירה במופעי וודוויל; משם הוא עבר לרדיו, לאחר מכן לטלוויזיה ולבסוף לקולנוע.
הסיגר הנצחי בידיו הפך לחלק בלתי נפרד מהופעתו והפך עם השנים לסמל המסחרי שלו.
הקריירה של ברנס מתפרסת על מעל ל-75 שנה; בגיל המופלג 79 הגיע לשיא הקריירה שלו עם פרסום "צמד בכותרות" וסדרת סרטי "הו, אלוהים".
ברנס המשיך להופיע כמעט עד יום מותו, בגיל 100.
נתן בירנבוים נולד ב-20 בינואר 1896 בניו יורק, כילד התשיעי מתוך שנים-עשר ילדיהם של דורותי ולואיס בירנבוים – שניהם יהודים.
אביו, לואיס, היה חזן מחליף בבית הכנסת המקומי, ולא עבד לעיתים קרובות.
כאשר מת אביו משפעת בשנת 1903, החל ברנס לעבוד בעבודות מזדמנות ברחבי ניו יורק.
בגיל שבע גילה את ייעודו בתור בדרן והקים להקת הרמוניה בשם "קוורטט הקטנטנים" (Peewee Quartet).
בגיל תשע עזב את בית הספר והתחיל להתמקד בקרירת בידור; הוא החליף את שמו לשם קליט יותר והחל להשתמש בסיגר במופעים שלו.
מאוחר יותר, הפך הסיגר לחלק בלתי נפרד מדמותו ונשאר עמו עד יומו האחרון.
הוא המשיך להופיע שנים רבות בוודוויל – בעיקר בתור קומיקאי, אם כי העלה גם הופעות ריקוד ושירה.
בגיל 27 פגש את גרייסי אלן (Gracie Allen) – אשתו לעתיד.
השניים נישאו ב-1936, הפכו לצמד אף על הבמה והעלו מופע שהפך ללהיט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו ברנס ואלן להופיע בסרטים קצרים ובמערכוני רדיו רבים, ולבסוף אף זכו לתוכנית מצליחה משלהם.
ברנס ואלן נחשבו לצמד הקומיקאים המעורב (גבר ואישה) הטוב ביותר של התקופה.
הפריצה הגדולה של הצמד התרחשה כאשר תוכנית הרדיו שלהם שודרה לראשונה בטלוויזיה ונקראה "המופע של ג'ורג' ברנס וגרייס אלן".
התוכנית עלתה לראשונה למרקע בשנת 1950 ברשת CBS והייתה להצלחה גדולה, אך בשנת 1958 נאלצה אלן לפרוש מהנחיית התוכנית עקב בעיות לב.
ברנס המשיך עם התוכנית עונה נוספת אך ללא שותפתו החלה ירידה באחוזי הרייטינג להם זכתה התוכנית, דבר שהביא לבסוף לביטולה.
לאחר מותה של אלן מהתקף לב בשנת 1964 לא התחתן ברנס שנית, ועלה לקברה לפחות פעם בחודש עד יום מותו.
הוא לא הסכים לבצע שנית את המערכונים שביצע עם זוגתו עם אף שחקנית אחרת.
ברנס החליט להקדיש את כל זמנו לעבודה והחל בהופעות בידור מרובות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1974 ג'ק בני, ידידו הטוב של ברנס, הציע לו לשחק בסרט "צמד בכותרות", לצדו של וולטר מתאו, שבויים על פי מחזה של ניל סיימון.
ברנס הסכים והסרט הפך מיד ללהיט בקרב המבקרים והקהל, והוא זכה בפרס אוסקר על תפקידו בסרט.
בשנת 1977 שיחק ברנס בתפקיד אלוהים בסרט הראשון מתוך הטרילוגיה של "הו, אלוהים".
לאחר הסרט ברנס אף עשה שינוי בדמות הבימתית שלו והפך את גילו המופלג למקור עיקרי לבדיחות.
בשנת 1979 שיחק בסרט "פורשים בסטייל לצידם של לי סטרסברג וארט קרני.
בשנת 1980 יצא ההמשך ל"הו, אלוהים" – "הו, אלוהים מספר II", ובשנת 1984 יצא לאקרנים סרט ההמשך השלישי – "הו, השטן" – שבו שיחק ברנס תפקיד כפול של אלוהים והשטן.
בשנת 1986 נקרא בלוס אנג'לס כביש על שמו.
בשנת 1995 נקרא בנוכחות ברנס בלוס אנג'לס כביש על שם רעייתו.
שני הכבישים חוצים זה את זה.
ג'ורג ברנס נפטר בשנת 1996 בביתו אשר בבוורלי הילס מדום לב.
הוא נטמן בבית העלמין בגלנדייל לצד גרייסי אלן, רעייתו.
ג'ורג' פרדריק "באז" ברלינג , פרבר של מונטריאול – 20 במאי 1948, שדה התעופה אורבה (Urbe), ליד רומא), היה טייס קרב קנדי בזמן מלחמת העולם השנייה, שהיה אלוף ההפלות הבכיר ביותר מקנדה (31 הפלות).
במלחמת העצמאות התנדב להצטרף לשירות האוויר, קודמו של חיל האוויר הישראלי.
ברלינג נהרג בהתרסקות מטוס, לקראת טיסתו לישראל.
ברלינג נולד במונטריאול למשפחה דתית נוצרית, ילד שלישי מבין חמישה.
אביו, פרדריק גוסטב, היה ממוצא שוודי, ואמו, הטי פלורנס לבית גיב, הייתה ממוצא אנגלי.
אביו ואמו קיוו שיתחיל ללמוד באוניברסיטת מקגיל וילך בעקבות אביו, שעסק בעיצוב תעשייתי, אך ג'ורג' גילה עניין בתעופה כבר בגיל מוקדם.
בשנת 1933, כשהיה בן 12, כבר אחז לראשונה בהגאי מטוס, ובשנת 1938 קיבל את רישיון הטייס שלו.
ברלינג עזב את בית הספר בגיל 15, עבר להתגורר באונטריו ומצא עבודה כטייס בחברת הובלה אווירית.
בתוך זמן קצר יחסית היה בעל רישיון טייס מסחרי.
ברלינג רצה לנסוע לסין, כדי לצבור שם ניסיון תעופתי, ורצה להצטרף לנמרים המעופפים, קבוצת מתנדבים אמריקאית שנלחמה לצידה של סין במלחמת סין–יפן השנייה.
תוכניתו לא עלתה יפה מכיוון שנעצר כשחצה את הגבול לארצות הברית ונכלא למספר שבועות בעוון כניסה ללא אישור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה ברלינג להתקבל לחיל האוויר המלכותי הקנדי, ללא הצלחה, כיוון שלא סיים את לימודיו התיכוניים.
כן ניסה להתנדב לחיל האוויר הפיני במלחמת החורף, ושוב נדחה, כיוון שהוריו סירבו לחתום על טופס הסכמה.
בעקבות זאת הפליג כאיש צוות באוניית משא לגלאזגו במטרה להצטרף לחיל האוויר המלכותי.
מכיוון שלא הביא עמו את תעודת הלידה שלו נדחתה בקשתו.
ברלינג לא אמר נואש, ולמרות הסיכון (בשל הצוללות הגרמניות שארבו לשיירות) הפליג חזרה לקנדה, הביא את תעודת הלידה והתקבל לחיל האוויר המלכותי.
ברלינג החל את אימוני הטיסה שלו בספטמבר 1941, במהלך אימוניו הפגין כישרון רב ויכולת גבוהה.
הוא היה "טייס נהדר, וצלף טוב עוד יותר", כהגדרתו של ג'ינג'ר לייסי, אחד מהטייסים הבולטים של חיל האוויר הקנדי שהיה אחראי על אימוניו (לייסי היה "אייס" בעל 27 הפלות).
בנוסף לשני היתרונות הללו, הייתה לברלינג ראייה מעולה.
יתרונות אלו עשו את ברלינג לטייס מעולה, אך הוא גם השקיע מאמץ רב בלימוד הנושאים השונים בקורס, כמו מקלענות, הערכת טווח, ירי בהיסט, ועוד.
הוא הטמיע את כל הנושאים הללו עד כדי שהיו חלק ממנו, כך שטיסה וירי היו עבורו לפעולה אחת.
ב-9 בדצמבר קיבל ברלינג את כנפי הטיס שלו והוסמך כטייס, בדרגת סמל צוות אוויר (Sergent Aircrew).
הוא הוצב לטייסת 403 , טייסת מטוסי ספיטפייר, של חיל האוויר המלכותי הקנדי, שהייתה מוצבת באסקס.
משימתו המבצעית הראשונה של ברלינג נערכה ביום חג המולד 1941. ברלינג שירת בטייסת 403 במשך ארבעה חודשים, במשימות ליווי מפציצים ומשימות "רוברב" (Rhubarb, ריבס), משימות פטרול אלים בגובה נמוך במטרה להיכנס לעימות עם מטוסי אויב או לתקוף מטרות קרקע מזדמנות.
במהלך משימות אלה הגיע ברלינג למגע קרבי עם מטוסי אויב, אך ללא תוצאות.
טייסת 403 הייתה טייסת של חיל האוויר המלכותי הקנדי, ועל פי הנהלים הקנדיים כל אנשי הטייסת היו צריכים להיות קנדיים.
ברלינג היה אמנם קנדי, אך שירת בחיל האוויר המלכותי, ולכן היה צריך לעבור טייסת.
הוא הועבר בתחילת 1942 לטייסת 41 .
במהלך המשימה השלישית שביצע, מעל קאלה, טס ברלינג במטוס האחרון במבנה, מקום השמור לטייסים צעירים.
הוא הבחין במטוס אויב, עזב את המבנה - בניגוד להוראות - והפיל אותו.
זה היה מטוס מדגם פוקה-וולף Fw 190. הוא ננזף על הפרת המשמעת, אך יומיים לאחר מכן עשה זאת שוב והפיל מטוס נוסף.
הוא הורחק ממשימות מבצעיות ונודה על ידי חבריו.
כאשר אחד מן הטייסים בטייסת קיבל הוראות להצבה מעבר לים, הציע לו ברלינג להתחלף.
הוא עלה על אונייה בלי לדעת מה יעדו, ורק בגיברלטר הסתבר לו שיעדו הוא מלטה.
בגיברלטר עלה ברלינג על נושאת המטוסים אה"מ איגל.
הוא נחת במלטה במטוס ספיטפייר אותו הטיס מסיפונה של "איגל" ב-9 ביוני 1942 וצורף לטייסת 249 .
מלטה הייתה נתונה תחת מצור אווירי וימי, והופצצה ללא הרף על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והלופטוואפה, והטייסת אליה היה שייך ברלינג, יחד עם טיסות נוספות, השתתפה בהגנה על האי מפני התקפות אלה.
שלושה ימים לאחר הגעתו, ב-12 ביוני, השתתף ברלינג בקרב אוויר ראשון, וטען להפלת מטוס אויב מדגם מסרשמיט Bf 109. לא היו עדים לטענתו, ולכן נרשם מטוס האויב כ"ניזוק" ולא כהפלה.
ב-6 ביולי הגיעה שעתו של ברלינג: יחד עם מטוסים נוספים מהטייסת תקף מבנה של מפציצים איטלקיים מדגם קאנט Z.1007, מלווה במטוסי קרב מדגם מאקי C.202. ברלינג הפיל מפציץ אחד ומטוס קרב אחד.
הוא חזר מן הקרב כשמטוסו פגוע קשות.
מאוחר יותר באותו יום השתתף בקרב נגד מפציצי יונקרס Ju 88 ומטוסי קרב מדגם מסרשמידט Bf 109, ורשם הפלה נוספת של מטוס קרב.
ברלינג המשיך ברצף של הצלחות בקרבות אוויר.
ב-10 ביולי הפיל מטוס קרב נוסף מדגם מאקי C.202, ובכך הגיע לחמישה מטוסי אויב מופלים שנזקפו לזכותו ולמעמד של אלוף הפלות.
יומיים לאחר מכן, ב-12 ביולי, הפיל ברלינג שלושה מטוסי מאקי C.202, אך במהלך הקרב נפצע ומטוסו ספג לפחות 20 פגיעות של כדורי אויב.
יומו הגדול ביותר של ברלינג היה ב-27 ביולי: באותו יום הפיל ארבעה מטוסי אויב.
ב-24 ביולי הוענקה לברלינג מדליית הטיסה המצוינת (Distinguished Flying Medal, DFM).
ב-30 ביולי הוסמך ברלינג כקצין טייס (Pilot Officer, דרגה המקבילה לדרגת סגן משנה בצה"ל), וב-4 בספטמבר זכה בפס על המדליה שלו, בעיקר בשל הישגיו ב-27 ביולי.
המאמץ הרב שהשקיע ברלינג בלוחמה האווירית מדי יום, בנוסף למזון גרוע ודיזנטריה פגעו בבריאותו.
במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר היה ברלינג חולה רוב הזמן, וצבר ניצחון אווירי אחד בלבד, בצד שותפות עם שני טייסים אחרים, שנחשבה לו ⅓ הפלה.
במהלך קרב אוויר ב-8 באוגוסט הפיל מטוס אויב, אך מטוסו נפגע והוא נאלץ לנחות נחיתת גחון בשדה.
ב-16 באוקטובר הוענק לברלינג צלב התעופה המצוינת (Distinguished Flying Cross, DFC).
ברלינג היה נוצרי אדוק, שהתנזר משתייה ומעישון.
בזמן שעמיתיו פקדו מדי לילה את הברים המקומיים הקדיש ברלינג את זמנו ללימוד אמנות הקרב האווירי.
ברלינג נטה להתבודד, גם על הקרקע וגם באוויר, והכעיס את מפקדיו בחוסר רצונו להיות חלק מעבודת צוות.
התרכזותו חסרת הפשרות בלוחמה אווירית הביאה את ברלינג לפתח מיומנות גבוהה בירי בהיסט.
מיומנות זו, בצירוף מה שכונה "ערנות מצבית" (situational awareness), הפכה את ברלינג לטייס קרב קטלני.
כמו טייסי ספיטפייר אחרים, ברלינג אימץ את הנוהג לפתוח באש רק בטווח 250 יארד (כ-230 מטרים) או פחות, טווח שבו טייסים אחרים כבר היו "שוברים" בו.
לברלינג הייתה ראייה טובה מאוד והייתה לו נכונות להיכנס עם מטוסו לתמרונים חריפים, שכללו פניות חדות, סחרורים ואף כניסה להזדקרות, תמרונים שטייס רגיל לא היה מבצע יותר מפעם או פעמיים.
ברלינג ביצע תרגילים אלו כדבר שבשגרה.
ברלינג לא היה בלתי מנוצח.
מטוסו הופל ארבע פעמים במהלך שהותו במלטה.
במהלך גיחתו המבצעית האחרונה באי, ב-14 באוקטובר 1942, נפגע מטוסו של ברלינג והוא נאלץ לנטוש אותו כשהוא פצוע.
הוא נשלח חזרה לבריטניה ב-31 באוקטובר 1942. בדרכו חזרה התרסק מטוס התובלה שבו טס בים ליד גיברלטר.
ברלינג סיפר שהבין שהמטוס עומד להתרסק, ולכן התמקם ליד דלת החירום ונחלץ מן המטוס מיד כשפגע במים.
הוא היה אחד משלושת הניצולים היחידים.
ב-4 בנובמבר עוטר ברלינג באות השירות המצוין.
בזמן שירותו במלטה הפיל 27 מטוסי אויב, מעל ומעבר לכל טייס אחר במהלך המערכה על האי.
בנוסף לכינויו "באז" (Buzz) זכה לכינוי "הנץ ממלטה" או "אביר מלטה", וכונה גם "סקרובול" (Screwball), שם שמשמעותו כפולה: זהו מינוח לזריקה מתוחכמת בבייסבול, אך גם מילת סלנג שמשמעותה "משוגע".
לאחר שהגיע לבריטניה נשלח ברלינג לקנדה כדי להצטרף למסע תעמולה למכירת אגרות מלחמה.
הוא היה אורח הכבוד במצעד בעירו, וורדן, ונפגש עם ראש ממשלת קנדה, מקנזי קינג.
הוא קודם לדרגת קצין טיסה (Flying Officer, דרגה המקבילה לדרגת סגן בצה"ל) ב-30 בינואר 1943. ברלינג לא נהנה ממסע התעמולה, ולעיתים קרובות התבטא בדרך שגרמה מבוכה לחיל האוויר המלכותי הקנדי, כמו התבטאותו שנהנה להרוג אנשים.
הוא אושפז מחדש לכמה שבועות בשל הפציעה ברגלו, אותה ספג במלטה, ובשל מצבו הבריאותי הכללי הגרוע.
הוא השלים את מסע התעמולה באמצע 1943, ובאותה עת פגש את אשתו לעתיד, דיאנה וויטאל (Whittall) בוונקובר.
הדרכה, חזרה לשירות מבצעי ושחרור
ברלינג חזר לבריטניה ושובץ כמדריך בטייסת האימונים המבצעית 61. ב-27 במאי 1943 שובץ לבית הספר המרכזי למקלענות של חיל האוויר המלכותי.
ב-8 ביוני, במהלך אימון קרב אוויר, נאלץ ברלינג לנטוש את מטוסו בשל שרפה במנוע.
נטען שבאותה תקופה טס מתחת לגשר קרוסקיז, בלינקולנשייר.
ב-1 בספטמבר 1943 הועבר ברלינג לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
הוא הוצב בטייסת 403, הטייסת הראשונה שבה שירת, ובה הטיס את הדגם החדש של הספיטפייר, ספיטפייר IX.
למרות בעיות משמעת שהיו לברלינג מול מפקדו, קודם לדרגת לוטננט טיסה (Flight Lieutenant, דרגה המקבילה לדרגת סרן בצה"ל).
ברלינג המשיך ליצור בעיות משמעת, וכאשר ביצע תרגילים אווירובטיים במטוס דה הבילנד טייגר מות' בגובה נמוך מעל הבסיס איים עליו מפקד הכנף במשפט צבאי.
ברלינג הועבר למפקדת כנף 126, ולאחר מכן לטייסת 412 .
גם בטייסת 412 התעמת ברלינג עם מפקדו בשל תמרונים אוויריים שביצע ובשל חוסר עבודת צוות.
ב-30 בדצמבר רשם את ההפלה האחרונה, של מטוס Fw 190 גרמני, במהלך ליווי מפציצים אמריקאיים ליד קומפיין בצרפת.
הפרות המשמעת של ברלינג הביאו בסופו של דבר לקרקועו.
הוא שב לקנדה באפריל 1944 ושוחרר בכבוד (Honourable Discharge) באוקטובר.
ברלינג ניסה להתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית, אך נדחה.
דרגתו בשחרור הייתה מפקד טייסת (Squadron Leader, דרגה המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל), ונרשמו לזכותו הפלת 31 מטוסי אויב ועוד ⅓ הפלה, 9 מטוסי אויב שניזוקו.
הוא עוטר באות השירות המצוין (DSO), צלב התעופה המצוינת (DFC), ומדליית הטיסה המצוינת (DFM) עם פס אחד.
שחרור מהשירות הצבאי וסיום קריירת הטיסה שלו, יחד עם סיום המלחמה, הותירו את ברלינג ללא כיוון, מחוץ למסגרות וללא עתיד.
הוא חיפש תעסוקה כטייס קרב, וקיבל הצעות גם מחילות האוויר של מדינות ערב להצטרף לחילות האוויר שלהן במלחמה נגד מדינת ישראל המתהווה.
ברלינג דחה את ההצעות, והעדיף להתנדב למח"ל ב-1948, באמצעות פעיל הגיוס היהודי הקנדי סיד שולמסון, במטרה לשרת כטייס קרב ולהטיס מטוסי מוסטנג.
הוא הגיע לאירופה ושוכן זמנית בשדה התעופה אורבה ברומא.
בשדה תעופה זה היו שלושה מטוסי נורדואין UC-64A נורסמן, שנרכשו מעודפי חילות האוויר של ארצות הברית.
פעילי הרכש הישראליים הוסיפו למטוסים מכל דלק כדי להגדיל את הטווח שלהם ולאפשר להם טיסה ישירה לארץ ישראל.
ב-20 במאי 1948 השלים , אחד ממתנדבי מח"ל, את בחינת כשירות המטוס לאחר התקנת מכלי הדלק, והחליט להסמיך את ברלינג להטיס את המטוס.
השניים המריאו לטיסה סביב שדה התעופה, ועם החזרה לנחיתה פרצה אש במטוס.
המטוס הבוער הזדקר והתרסק, ושני הטייסים נהרגו.
ההנחה הייתה שתוך כדי הטיסה דלפה כמות דלק גדולה מהמכל שהותקן לצורך הארכת טווח המטוס, ושניצוץ מהמנוע או ממקור אחר גרם להתלקחות הדלק ולהשמדת המטוס.
עם זאת, הועלתה השערה כי סוכנים ערביים חיבלו במטוס, כנקמה על טיבוע אוניית הנשק "לינו" בלילה בין 10 – 11 באפריל.
תיאורית קשר אחרת גורסת, כי ברלינג היה למעשה סוכן בריטי שהיה אמור לרגל עבור הבריטים בתוך חיל האוויר הישראלי, אך ברלינג עצמו פנה גם לערבים והציע את שירותיו להם; כאשר גילו הבריטים כי הוא למעשה סוכן כפול, החליטו על חיסולו.
לא נמצאה תמיכה לתיאוריות הללו, שבאו בעיקר בשל הקושי לקבל את העובדה שטייס מנוסה ומוכשר כברלינג יאבד את חייו בתאונה סתמית.
כהן וברלינג נקברו ברומא, כהן בבית הקברות היהודי ברומא וברלינג בבית הקברות הפרוטסטנטי בעיר.
אחרי מותו ניתן לברלינג דרגת סגן בחיל האוויר, ובנובמבר 1950 הועברו שני הארונות לישראל, לקבורה.
ברלינג הובא לקבורה בטקס צבאי מלא, שכלל מטס של מטוסי חיל האוויר הישראלי, בבית הקברות הצבאי בחיפה בכפר סמיר.
סיפורו של ברלינג במלטה יצא לאור ב-1943 בספר בשם "הנץ ממלטה: סיפורו של טייס קרב" .
הספר נכתב על ידי ברלינג, יחד עם לסלי רוברטס.
ברובע ורדן, שבו נולד, ישנה שדרה על שמו (Rue Beurling).
בשדרות שמפליין המקבילות נמצא בית ספר תיכון הקרוי גם הוא על שמו, Beurling Academy, ובצרפתית - Académie Beurling.
Bf 109לופטוואפהניזוקו8,910 ביוליספיטפייר VcBf 109
לופטוואפה ---2 * Bf 109לופטוואפהניזוקו1829 ביוליספיטפייר VcBf 109לופטוואפה198 באוגוסטספיטפייר VbBf 109 לופטוואפה⅓1913 באוגוסטספיטפייר VbJu 88 לופטוואפההפלה משותפת לשני טייסים נוספים, נחשבת כשליש הפלה⅓21 ,⅓2025 בספטמברספיטפייר Vb2 * Bf 109 לופטוואפהBf 109 לופטוואפהניזוק⅓23 ,⅓2210 באוקטוברספיטפייר Vb2 * Bf 109 לופטוואפה⅓26 ,⅓25 ,⅓2413 באוקטוברספיטפייר Vc2 * Bf 109
Ju 88 לופטוואפה1943, אנגליה⅓3024 בספטמברספיטפייר F IXFw 190 לופטוואפהמעל בווה, צרפת.
טייסת 403⅓3130 בדצמברספיטפייר LF IXFw 190 לופטוואפה7 ק"מ ממערב לקומפיין.
ג'ורג' בנג'מין , מלחין, מנצח, פסנתרן ומורה למוזיקה בריטי.
בנג'מין נולד בלונדון ולמד אצל אוליבייה מסייאן בקונסרבטואר של פריז במחצית השנייה של שנות ה-70. בנג'מין היה, על פי השמועה, בכיר תלמידיו של מסייאן.
בנג'מין המשיך ללימודי מוזיקה בקינג'ס קולג', קיימברידג', שם למד אצל אלכסנדר גהר ויצא משם בראשית שנות העשרים לחייו כמוזיקאי בוגר ומבטיח.
יצירתו התזמורתית Ringed by the Flat Horizon, העוסקת בסופת רעמים במדבר מקסיקו נכתבה למען האגודה המוזיקלית של אוניברסיטת קיימברידג' והושמעה בביצוע בכורה בקיימברידג' בניצוח מרק אלדר ב-5 במרץ 1980. היא בוצעה בסדרת הפרומס באוגוסט של אותה שנה, כשהיה עדיין סטודנט, ובכך היה למלחין הצעיר ביותר שיצירתו בוצעה בסדרת הקונצרטים הזו.
בנג'מין גם מרבה לנצח; עיקר תרומתו כמנצח היא ניצוח על מוזיקה מודרנית ועכשווית, כולל בכורות רבות, לרבות של מוזיקה שלו עצמו.
הוא מרבה לנצח על הסינפונייטה של לונדון, אנסמבל מודרן, והתזמורת הקאמרית מאהלר, אך ניצח על מספר תזמורות אחרות, לרבות הפילהרמונית של ברלין והתזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
לאחר שנים רבות של חיפושים אחר לבריתן מתאים, כתב בנג'מין את האופרה הראשונה שלו באורך מלא, Written on Skin, עם טקסט מאת מרטין קרימפ.
אופרה זו זכתה להצלחה כבירה מאז בכורתה ב-2012 בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס, עליה ניצח.
קדמה לה האופרה הקאמרית Into the Little Hill לסופרן, אלט, ותזמורת קאמרית מ-2006, וממשיכה אותה Lessons in Love and Violence מ-2017, גם היא אופרה באורך מלא.
גם לאופרות אלה כתב קרימפ את הליברית.
בספטמבר 2025 יתמנה למלחין הבית של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
הוא לימד קומפוזיציה בקולג' המלכותי למוזיקה הלונדוני וכיום הוא מלמד בקינג'ס קולג' לונדון.
ג'ורג' גאלאוויי הוא פוליטיקאי, שדרן רדיו וסופר בריטי ממוצא אירי וסקוטי.
ב-2019 ייסד את מפלגת הפועלים הבריטית ומאז הוא עומד בראשותה, ובעבר עמד בראשותה של מפלגת ריספקט, והיה חבר במפלגת הלייבור.
נודע בעיקר עקב דעותיו האנטי-ציוניות הקיצוניות.
גאלאוויי נולד ב-1954 בדנדי, סקוטלנד, כבנם של ג'ורג' גאלאוויי האב, פעיל סקוטי באיגודים המקצועיים ושל שילה או'רילי, סקוטית ממוצא אירי.
הוא גדל בהתחלה בלוחי, דאנדי, בשכונה אירית ענייה, הידועה כ"טיפררי".
אביו היה תחילה חשמלאי, ולבסוף סיים תואר מהנדס חשמל ועבד בחברת NCR.
אחרי שפוטר עשה הסבה מקצועית להוראה.
האם עבדה כמנקה ואחר כך כפועלת.
לדברי גאלאוויי, אביו היה פטריוט בריטי, בעוד אימו אהדה את העניין האירי והייתה ביקורתית לגבי יומרות ההתפשטות הבריטיות בעולם.
הוא נהג לצדד בדעות אימו, ותמך בנעוריו בשין פיין ואיחוד מחדש של אירלנד.
הביוגרף שלו, דייוויד מורלי, סיפר שאנשים שהכירו את גאלאוויי ואת אביו טענו ששניהם חלקו את הדעות המרקסיסטיות שהיו נהוגות בתנועת הלייבור המקומית באותה התקופה.
משנת 1987 כיהן גאלאוויי כחבר פרלמנט מטעם המחוזות גלאזגו הילהד וגלאזגו קלווין, מטעם מפלגת ממפלגת הלייבור (העבודה) הבריטית.
ב-2003 גורש גאלאוויי ממפלגת הלייבור של הממלכה, בעקבות התנגדותו להשתתפותה של הממלכה המאוחדת במלחמת עיראק והקים סיעת יחיד בשם ריספקט.
כנציג סיעה זו נבחר במאי 2005 לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז בת'נל גרין ובואו בלונדון רבתי שבו האחוז הגבוה ביותר של מוסלמים בבריטניה (מעל 40%).
בבחירות 2010 התמודד גאלאוויי במחוז בחירה אחר (Poplar & Limehouse), והפסיד למועמד של מפלגת הלייבור.
ב-2012 נבחר בבחירות הביניים שוב לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה מערב ברדפורד, שהיה קודם לכן בשליטת הלייבור.
בבחירות 2015 הובס גאלאוויי ואיבד את מקומו בפרלמנט.
בשנת 2024 התמודד על מושב בפרלמנט שהתפנה במחוז הבחירה רוצ'דייל.
ב-29 בפברואר 2024 זכה בבחירות וחזר להיות חבר פרלמנט, את ניצחונו הקדיש לעזה.
בבחירות הכלליות ב-4 ביולי הוא הפסיד למועמד הלייבור והמפלגה הקואופרטיבית פול וו.
בשנת 2008 החל להנחות תוכנית אקטואליה שבועית בשם "The Real Deal" ("העסק האמיתי") בערוץ החדשות הטלוויזיוני האיראני, PRESS TV, זרוע תעמולה בשפה האנגלית הממומן על-ידי ממשלת איראן.
בשנת 2012 קיבל משרת מנחה בערוץ אל-מיאדין, המזוהה עם חזבאללה ועם משטר אסד.
ב-2016 התחיל גאלאוויי להגיש תוכנית הרדיו בתחנת TalkRadio.
ב-2019, כשמועדון הכדורגל האנגלי שהוא אוהד, ליברפול, זכה באליפות אנגליה בסיום העונה, גאלאוויי בירך את אנשי ליברפול וצייץ: "בלי דגלים ישראליים באליפות!".
לאחר מכן פוטר מעבודתו ותוכניתו בוטלה – כל זאת עקב מסריו האנטישמיים, למרות שהוא עצמו מחה על הגינויים כלפיו מכל צד, ומתנגד בנחרצות להגדרתו כ"אנטישמי".
גאלאוויי הוא בעל תפיסות סוציאליסטיות ואנטי-אימפריאליסטיות.
הוא ידוע כמתנגד חריף לציונות ולאימפריאליזם אמריקאי.
בין היתר, גאלאוויי הביע תמיכה בארגון הטרור חזבאללה, קיבל דרכון פלסטיני מראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה, הכריז על מחוז ברדפורד כאזור "נקי מישראלים" ועזב דיבייט לאחר שגילה שיריבו בדיבייט הוא סטודנט ישראלי.
בעקבות הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, גאלאוויי טען כי ישראל מבצעת רצח עם.
על אף השתייכותו של גאלאוויי לפוליטיקה שמאלנית, הוא מחזיק בתפיסות שמרניות, תומך בממשלת איראן ומסרב לתמוך בזכויות להט"ב באופן מלא.
גאלאוויי הוא ממייסדי הארגון ויווה פלסטינה ותרם כספים לארגון הטרור חמאס.
הוא גורש ממצרים בשנת 2010 לאחר שניסה להוביל שיירת "סיוע" לעזה, שבמהלכה נהרג חייל מצרי.
לפי הדיווחים החייל המצרי נהרג בהתפרעויות לאחר שהמצרים עצרו את תנועת השיירה כיון שגילו בה "סיוע לא רפואי".
גאלאוויי נשוי ברביעית ואב לשישה ילדים.
אשתו השנייה הייתה ממוצא פלסטיני, לה נישא בטקס מוסלמי ב-1994; אשתו השלישית הייתה ממוצא לבנוני, וגם לה נישא בטקס מוסלמי ב-2005.
למרות שגאלאוויי גדל כנוצרי-קתולי ועדיין מזדהה ככזה, ב-2012 נטען במגזין הבריטי New Statesman כי הוא התאסלם בשנת 2000 בקילברן שבלונדון בטקס אמירת "שהאדה" שהתקיים בנוכחות חברים מאגודת המוסלמים של הממלכה המאוחדת.
גאלאוויי הכחיש כי התקיים טקס שכזה וטען כי השקפתו האישית היא "עניינו הפרטי בלבד".
ג'ורג' אוגוסטוס פולגרין ברידג'טוור היה כנר וירטואוז ממוצא אפרו-פולני, שרוב חייו עברו עליו באנגליה.
הוא נולד בביאצה שבפולין, שם עבד אביו אצל הירונימוס וינצנטי רדזיוויל והוטבל בשם הירונימו היפוליטו דה אוגוסטו ב-11 באוקטובר 1778
אביו של ג'ורג', ג'ון פרדריק ברידג'טוור, היה כנראה בן איי הודו המערבית (אולי מברבדוס), משרת בבית הנסיך ההונגרי ניקולאוס אסטרהאזי, איש חסדו של יוזף היידן, אף כי במקביל טען להיותו נסיך אפריקאי.
אמו הייתה ילידת שוואביה, כנראה משרתת בביתה של סופי פון טורן וטאקסיס.
ג'ורג' הראה כישרון מרשים בילדותו והופיע בנגינת כינור בקונצרטים בפריז, לונדון, באת' ובריסטול בשנת 1789. יורש העצר הבריטי, (בהמשך ג'ורג' הרביעי, שמע אותו ב-1791, גילה בו עניין ופיקח על המשך הכשרתו המוזיקלית.
בהנחיית הנסיך, למד אצל פרנסואה-היפוליט ברתלמון (ראש האופרה המלכותית, אצל המלחין הקרואטי-איטלקי איבן ירנוביצ'י, ואצל תומאס אטווד (נגן עוגב בקתדרלת סנט פול ופרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה).
הוא הופיע בכ-50 קונצרטים בתיאטראות לונדון - קובנט גארדן, תיאטרון דרורי ליין ותיאטרון היימרקט - בשנים 1789 ל-1799, וניגן בתזמורת של הנסיך בברייטון ובלונדון.
ב-1802 קיבל ברידג'טוור חופשה לביקור אצל אמו ואחיו (צ'לן) בדרזדן, ואף הופיע שם בקונצרטים.
בשנת 1803 ביקר בווינה, שם ניגן עם בטהובן.
בטהובן התרשם והקדיש לברידג'טוור את הסונאטה הגדולה שלו, מס' 9 בלה מז'ור, אופוס 47 לכינור ופסנתר.
ההקדשה הלבבית נשאה אופי היתולי: "סונאטה פר אונו מולאטיקו לונאטיקו".
מיד עם השלמתה, זכתה היצירה לביצוע פומבי ראשון בתיאטרון אוגארטן ב-24 במאי 1803, עם בטהובן ליד הפסנתר וברידג'טוור בכינור.
ברידג'טוור נאלץ לקרוא את תפקיד הכינור מן העותק של בטהובן, מעל כתפו.
הוא הכניס בתפקידו תיקון קל, שבטהובן קיבל בתודה, קפץ ממקומו והכריז, "Noch einmal, mein lieber Bursch!" ("עוד פעם, בחורי היקר!").
בטהובן גם העניק לברידג'טוור את הקולן שלו, השמור עכשיו בספריה הבריטית.
כעבור זמן קצר הסתכסכו השניים, כשברידג'טוור העליב אישה, בבלי דעת שהיא ידידתו של בטהובן; בטהובן ניתק את כל קשריו עם ברידג'טוור ושינה את ההקדשה לסונאטה החדשה לכנר הווירטואוז רודולף קרויצר, שלא ניגן אותה מעולם בטענה, שהיא כבר בוצעה פעם והיא קשה מדי לביצוע.
זו היצירה המוכרת מאז כסונאטת קרויצר.
המשוררת ריטה דאב הנציחה את הקשר בין בטהובן לברידג'טוור בסיפור לירי-דרמטי ארוך, "סונאטה מולאטיקה" (נורטון, 2009).
ברידג'טוור חזר לאנגליה, שם נשא לאישה את מרי ליץ' לק בשנת 1816 והמשיך בקריירה המוזיקלית שלו, בהוראה ובנגינה.
הוא נבחר לאגודת המוזיקאים המלכותית ב-4 באוקטובר 1807 וביוני 1811 קיבל תואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא ניגן עם תזמורת האגודה הפילהרמונית המלכותית ובהמשך יצא למסעות קונצרטים מחוץ לאנגליה, בעיקר באיטליה, שם חיה בתו.
יצירותיו של ברידג'טוור כוללות את "דיאטוניקה ארמוניקה" לפסנתר, שיצאה לאור בלונדון ב-1812 ואת "הנרי: באלאדה" לקול בינוני ופסנתר, שגם היא יצאה לאור בלונדון.
רשימה של יצירותיו אפשר למצוא בכתב העת לחקר מוזיקה שחורה, כרך 10, מס' 2, סתיו 1990, במאמר מאת דומיניק-רנה דה לרמה.
סר ג'ורג' גילברט סקוט היה אדריכל אנגלי, הנחשב לאחד ממובילי האדריכלים בתקופה הוויקטוריאנית.
ג'ורג' גילברט סקוט נולד בבקינגהאם שבבקינגהאמשייר, והיה בנו של הכומר האנגליקני וחוקר התנ"ך תומאס סקוט.
סקוט החל את לימודי האדריכלות בשנת 1827 ולמד תחת ג'יימס אדמסטון, ובין השנים 1832–1834 עבד לצד הנרי רוברטס.
בשנת 1835 החל סקוט לעבוד עם ויליאם בוניתון מופאט בתחילה כעוזרו, ולאחר מכן, בין השנים 1838–1845 עבדו כשותפים.
בשנת 1838 נשא לאישה את קרולין אולדריד.
שנים מבניהם, ג'ורג' גילברט סקוט הבן וג'ון אולדריד סקוט וכן נכדו, גיילס גילברט סקוט נודעו אף הם כאדריכלים.
סקוט הושפע מאוגוסטוס פוג'ין והצטרף לתנועת התחייה הגותית שאפיינה את התקופה הוויקטוריאנית.
בין עבודותיו הידועות בסגנון זה היא האנדרטה בסנט גיילס שבאוקספורד שנבנתה בשנת 1941, המגדל בכנסיית ניקולאי הקדוש בהמבורג, וכנסיית סנט גיילס שבקמברוול שנבנתה בשנת 1844. יצירה נוספת שתכנן היא מידלנד גרנד הוטל (Midland Grand Hotel) בתחנת סנט פנקרס שבלונדון.
בין השנים 1864–1867 תכנן את אנדרטת אלברט בגני קנזינגטון שהוקמה ביוזמת המלכה ויקטוריה לזכרו של בעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1859 זכה סקוט במדליית הזהב המלכותית מאת המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) ובשנת 1872 הוענק לו תואר אבירות.
סקוט נפטר בשנת 1878 וזכה לכבוד שבקבורה במנזר וסטמינסטר.
ג'ורג' בר (בעבר ג'ורג' ברשה; נולד ב-5 ביוני 1960) הוא זמר ישראלי ממוצא ערבי-נוצרי.
בר נולד וגדל ביפו בשכונת עג'מי.
אמו הייתה נוצרייה לבנונית, ואביו היה יהודי פולני, אשר מקורו בוורשה, פולין.
את שם משפחתו המקורי, "ורשה", קיצר ל"בר".
בגיל 20 החליט בר לעשות הסבה לתחום המוזיקה, בהתחלה כנגן.