tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צורתו היסודית של התלמוד המודפס, הבנויה מטקסט התלמוד במרכז ופירושי רש"י ותוספות משני צדדיו נקבעה בדפוס של חלק מן המסכתות בידי משפחת שונצינו בשנת רמ"ד (1484).
כמעט כל הדפוסים שאחריו שמרו על מסגרת זו, כשהם מוסיפים פירושים וביאורים בשולי הדפים ובסוף כל מסכת, אך גם סובלים מטעויות חדשות והשמטות הצנזורה.
אחד משיאי הדפסת התלמוד היה דפוס וילנא שבהוצאת האלמנה והאחים ראם בסוף המאה ה-19, מהדורה שנחשבה מפוארת ומדויקת במיוחד.
מהדורה זו מהווה יסוד לכל המהדורות שבאו אחריה עד היום, כשחלקן הן למעשה דפוס צילום, לעיתים עם שיפורים, של מהדורה זו.
מהדורות של מסכתות יחידות מן התלמוד הודפסו בספרד ובפורטוגל לפני גירוש ספרד ולאחר מכן בפאס שבמרוקו.
מהדורות אלו היו מבוססות על הענף הספרדי של כתבי היד של התלמוד, ורק שרידים מעטים מהן נשמרו.
בשנת גמר"א - רמ"ד (1484) הודפסו בדפוס של משפחת שונצינו מסכתות יחידות על פי ענף הנוסח הצרפתי-אשכנזי.
המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד, ש"ס ונציה, הודפסה בשנים ר"פ-רפ"ג (1520–1523) בבית הדפוס של דניאל בומברג בוונציה.
במהדורה זו נקבעה לראשונה חלוקת הדפים של התלמוד המקובלת עד היום, שבה התלמוד מחולק לדפים - כל מסכת מתחילה בדף ב' (כנראה בגלל שהשער נספר כדף א'), וכל דף מחולק לשני עמודים: א' וב'.
בדפוס יושטיניאן (1546-1551) המבוסס על המהדורה השנייה של דפוס ונציה, נוספו לראשונה מדורי "מסורת התלמוד" (לימים, בעקבות הצנזורה, שונה שמה למסורת הש"ס), "עין משפט" ו"תורה אור" מאת הרב יהושע בועז.
כן נקבעה, בעקבות דפוס שונצינו, צורת הדף של התלמוד כאשר פירוש רש"י בצד הפנימי של הדף, פירוש התוספות בצד החיצוני ונוסח התלמוד עצמו במרכז.
באמצע המאה ה-16 הורה האפיפיור יוליוס השלישי על שרפת התלמוד, ובשנת 1559 כלל האפיפיור פאולוס הרביעי את התלמוד ברשימת הספרים האסורים.
האפיפיור פיוס הרביעי התיר להדפיס את התלמוד, אך תוך צנזורה.
עקב כל זאת עברה הדפסת התלמוד לבזל, שם הדפיס אותו בשנים 1578–1580 אמברוזיוס פרובן לפי הזמנה של שמעון גינצבורג, מוכר ספרים מפרנקפורט.
מהדורה זו עברה צנזורה, ובין השאר הושמטה ממנה כליל מסכת עבודה זרה (היא הודפסה בנפרד בקרקוב בשנת 1580 בערך).
במאות השנים הבאות הודפסו מהדורות רבות בערים שונות באירופה (לובלין, קראקא, ברלין, דיהרנפורט, פיורדא, פרנקפורט על האודר, אמסטרדם, פראג, זולצבאך ורשה ועוד).
החל ממהדורת אמסטרדם ה'תקט"ו נדפסו בסוף כל כרך פירושי המהרש"ל, המהרש"א והמהר"ם מלובלין.
בתי הדפוס שהדפיסו את התלמוד היו כפופים לשליטי הארצות שבהם נמצאו, והוטלו עליהם מגבלות חמורות של צנזורה, שכללו התערבות של הצנזורים (בהם יהודים משומדים שהכירו היטב את התלמוד) בנוסח התלמוד והשמטות של קטעי תלמוד שנחשבו מנוגדים לנצרות.
ראוי לציון דפוס סלוויטא (נקרא גם דפוס האחים שפירא) שהיה דפוס מפואר במיוחד שבעקבות מחלוקות פנים יהודיות כמעט ונכחד.
ש"ס וילנא - מהדורת ראם
למהדורה מפוארת ומלאה במיוחד נחשבת מהדורת התלמוד השלישית שהודפסה בדפוס רׂאם, בשנים תר"ם-תרמ"ו (1880–1886) בווילנה, הידוע בשם "ש"ס וילנא".
מהדורה זו הצטיינה במבחר רב של פירושים, בהגהה קפדנית של הנוסח ובאיכות הדפסה גבוהה.
על מהדורה זו מבוססים רוב הדפוסים של התלמוד שהודפסו במאה ה-20.
מהדורה זו קבעה את ה"סטנדרט" המקובל להפניות ביבליוגרפית אל התלמוד הבבלי, לפי דף ועמוד.
כל מסכת בתלמוד מתחילה ב-"דף ב' " (דף א' הוא עמוד השער), ולכל דף יש "עמוד א" ו-"עמוד ב".
על-פי דפי התלמוד במהדורת וילנא, נוסד לימוד הדף היומי.
ראו עוד בעניין זה בערך: מבנה דף התלמוד
בזמן מלחמת העולם השנייה הודפסה מהדורה של התלמוד בהונגריה בשנת 1941 (ה'תש"א), וזאת לאור המצב בפולין ובליטא, ועקב חוסר בספרי תלמוד בהונגריה, שבה מצב היהודים היה עדיין סביר.
בשאנגחאי שבסין הודפס כל התלמוד, מלבד מסכת יבמות, על ידי ישיבת מיר, על מנת למלא את המחסור בספרים לפליטים שברחו מאירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הודפסה מהדורה של התלמוד במינכן, על ידי ועד ההצלה, בעזרת מימון של הצבא האמריקאי באזור הכיבוש.
כל המהדורות הללו התבססו על מהדורת ש"ס וילנא.
בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 הודפסו מהדורות מודרניות של התלמוד, חלקן כוללות פירושים חדשים.
העיצוב של מרביתן מבוסס גם הוא על דפוס וילנה, עם שיפורים שונים כגון הדגשת ראשי הקטעים ברש"י.
אחדות ממהדורות אלה: מהדורת טל-מן (תשמ"א), מהדורת וגשל, מהדורת ארץ ישראל (ה'תשנ"ט, נקראת גם מהדורת בלום לפי שם ההוצאה), מהדורת עוז והדר (מהדורות שונות בין השנים 1990–2016, תש"ן-תשע"ו), ומהדורת "וילנא החדש" (2007, תשס"ז).
במשך השנים הודפסו גם מהדורות מפוסקות ומנוקדות של התלמוד, וכן תרגומים שלו לגרמנית ולאנגלית.
דוגמה למהדורות של התלמוד הכוללות ניקוד, ביאור ותרגום לעברית, הם מהדורת שטיינזלץ, מהדורת שוטנשטיין, מהדורת "מתיבתא" של מכון עוז והדר, מהדורת "לובלין" של מכון המאור, מהדורת "חברותא" ועוד.
מלבד פרקים מעטים במסגרת מחקרים, לא נדפסה עדיין מהדורה מדעית של התלמוד.
רפאל נתן נטע רבינוביץ פרסם חילופי נוסח על פי כתבי יד (בעיקר לפי כתב יד מינכן 95) בחיבורו "דקדוקי סופרים", אך חלקים גדולים מהתלמוד, בפרט סדר נשים, לא זכו להיכלל בעבודתו.
מכון התלמוד הישראלי השלם פרסם 14 כרכים של "דקדוקי סופרים השלם" על סדר נשים, כהשלמה של עבודתו של רבינוביץ.
קורפורסיון דפורטיבה אינדפנדיינטה מדיין (בספרדית: Corporación Deportiva Independiente Medellín) היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר מדיין, המשחקת בליגת העל הקולומביאנית.
הקבוצה הוקמה ב-1913, וזכתה בשש אליפויות.
הישגה הטוב ביותר בתחרות בינלאומית היה הגעה לחצי גמר גביע ליברטדורס ב-2003.
הקבוצה משחקת באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, אותו היא חולקת עם יריבתה העירונית אתלטיקו נסיונל.
שחקני הקבוצה לובשים חולצות אדומות ומכנסיים כחולים.
ב-14 בנובמבר 1913 החליטו אלברטו אוריבה פיידרהיטה ואחיו, רפאל ולואיס, להקים קבוצת כדורגל שתתחרה בקבוצת "ספורטינג" שגם נקראה קבוצת הזרים, והורכבה מילידי מחוז אנטיוקיה ומהגרים אירופאים, בעיקר בלגים ושווייצרים.
ב-15 באפריל 1914 החלה רשמית את פעילותה הקבוצה שנקראה "מדיין פוטבול קלוב".
הייתה זו תקופת החובבנות מאחר שבקולומביה לא הייתה ליגה מקצוענית.
הקבוצה ממדיין הספיקה לזכות בשני תארים חובבנים בשנים 1918 ו-1920.
רק ב-1948, כשהוקמה הליגה בקולומביה, החלה מדיין לשחק באופן מקצועני.
ב-1950 הגיעו תריסר שחקנים פרואנים שהרכיבו את הקבוצה והפכו אותה לאחת הקבוצות האטרקטיביות בליגה.
אלו היו שחקנים טובים שחלקם אף בלטו בליגה הארגנטינאית והפכו את מדיין לאחת הפייבוריטיות לזכייה באליפות.
אבל, הבעיות הכלכליות הקשות של הקבוצה פגעו בה והיא נאלצה לוותר על השתתפותה בליגה בשנים 1952 ו-1953. שנה לאחר מכן חזרה הקבוצה לליגה בשמה החדש, דפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין.
בשנה זו החלה הקבוצה לבנות עצמה עם צירופם של שחקנים טובים כגון אפריין סאנצ'ס והארגנטינאי, חוסה מנואל מורנו, שלימים יהפוך לאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה של המועדון.
ב-1955 הגיע ההישג שהיווה המשך לבסיס הטוב שנבנה בשנה הקודמת.
הקבוצה שלטה ללא עוררין בליגה, צברה תשעה ניצחונות מתשעה משחקים בסיבוב הראשון, תוך כדי שהיא משחקת כדורגל טוב ומביסה את יריבותיה.
את האליפות הראשונה השיגה במשחק החוץ מול קוקוטה דפורטיבו, אותה ניצחה 1–3 לעיני 5,000 צופים ב-23 באוקטובר.
פליפה מרינו הארגנטינאי היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה וסיים את הטורניר ככובש המצטיין עם 22 שערים.
לאחר שהפסידה ב-1956 את הגביע הקולומביאני למיונאריוס, הסתערה מדיין מחדש על תואר האליפות ב-1957. היא הייתה הקבוצה הבולטת לאורך כל העונה, ואכן הצליחה גם להשיג בסופה את תואר האליפות השני של המועדון, כאשר שחקנה הבולט היה חוסה ויסנטה גרקו, שגם סיים ככובש המצטיין בליגה.
ב-1958 שוב איימו בעיות כלכליות על המועדון, שניצל מצב דומה אצל היריבה העירונית, אתלטיקו נסיונל, כדי להתאחד ולשחק בשם "אינדפנדיינטה נסיונל".
למרות זאת, ברישומים ההיסטוריים, אין אישור רשמי לסגל שחקנים תחת שם זה.
למזלם של שני הצדדים, האיחוד החזיק מעמד רק שנה אחת וב-1959 חזרו הקבוצות בנפרד להתחרות בליגה.
בשנות ה-60 וה-70 הקבוצה לא השיגה תארים קבוצתיים אך המשיכה למשוך אוהדים למגרשים בזכות סגנון משחקה שובה העין.
אינדפנדיינטה מדיין הגיעה למקום השלישי ב-1964 ולסגנות בשנים 1965 ו-1966, הישג שהביא, לראשונה בהיסטוריה של הקבוצה, כרטיס לגביע ליברטדורס 1967. גם שנות ה-70 לא התאפיינו בתארים אלא היוו יותר את המשכו של העשור הקודם.
בין היתר בלטו בשורות הקבוצה שחקנים כמו הוגו גאז'גו, חוסה נסטור פקרמן, חורחה גאז'גו ואלברו סנטמריה.
שנות ה-80 היו טובות מאוד למועדון, אף על פי שהזכייה באליפות השלישית טרם הגיעה.
הקבוצה אומנם הוסיפה לעצמה זכייה ראשונה בקופה קולומביה לאחר ניצחון על דפורטיבו קאלי, אבל בליגה עצמה היא שלטה בטורניר הסדיר של העונה בלא מעט עונות והעפילה כמעט תמיד לשלבים המאוחרים, אך לא הצליחה לזכות אליפות.
בעשור זה פרצו בשורותיה כמה שחקנים טובים שמאוחר יותר יהפכו לבסיס של נבחרת קולומביה כמו לאונל אלברס, הרנן דריו גומס, לואיס קרלוס פראה, גבריאל גומס, חילדרדו גומס, אוסקר פארחה, קרלוס קסטרו ו-ווילמר פרס.
למרות זאת, הקבוצה לא הצליחה להביא את האליפות המיוחלת.
שנה מאוחר יותר, עזב ולדרמה את המועדון, אבל דווקא אז החלה הקבוצה לשחק מצוין.
המאמן היה לואיס אוגוסטו גרסיה שצירף לסגל הקיים שחקנים כמו רובן דריו הרננדס וקרלוס אסטרדה.
האוהדים החלו לנהור לאצטדיון ונרשמה נוכחות ממוצעת של כ-36,000 צופים למשחק.
במחזור האחרון של העונה הייתה צריכה הקבוצה ניצחון בקלאסיקו מול אתלטיקו נסיונל ולקוות שג'וניור לא תנצח בבית את אמריקה קאלי.
מדיין ניצחה 0–1 משער של קסטרו והמשחק בברנקייה עמד להסתיים בתיקו, אך בדיוק כששחקני מדיין התכוננו להקפת האליפות, הגיע שער הניצחון של ג'וניור בדקה האחרונה וקטע את חלומם של האוהדים והשחקנים.
בשנת 1994 חזרה הקבוצה לגביע הליברטדורס ורשמה את הישגה הגדול ביותר בזירה הבינלאומית, כאשר הגיעה לרבע גמר הטורניר ושם הודחה בידי ג'וניור ברנקייה.
בסך הכל היה זה עשור מוצלח למדי מבחינת התוצאות, אך בסופו של דבר, בצורת האליפויות של הקבוצה נמשכה, למרות שורת החתמות מרשימות של שחקנים במטרה לזכות בתארים.
שנות ה-2000 מתחילתן ועד היום הן הטובות ביותר שחווה המועדון.
לאחר שהתאוששה מהתמוטטות כלכלית בסוף שנות ה-90, החלה הקבוצה לבנות את עצמה מחדש.
אף על פי שפתחה לא טוב את הפלייאוף עם הפסד ותיקו, הצליחה מדיין לנצח שלושה מארבעת משחקיה האחרונים ועלתה לגמר הטורניר מול דפורטיבו פאסטו.
ניצחון כפול בתוצאה 0–2 (0-4 בסיכום) נתן לאינדפנדיינטה מדיין את תואר האליפות הראשון לאחר 45 שנים, כשממוצע הגיל בקבוצה היה בסך הכל 23. גיבורי האליפות היו בין היתר השוער דויד גונסאלס, לואיס אמרנטו פראה, אנדרס אורוסקו, טרסור מורנו, דויד מונטויה, מאוריסיו מולינה, חבייר רסטרפו ורוברטו קרלוס קורטס.
הקבוצה ביססה את מעמדה לא רק בצמרת הליגה הקולומביאנית אלא גם בגביע הליברטדורס, כאשר ב-2003 רשמה את הישגה הטוב ביותר.
היא שמרה על הבסיס שלה והוגרלה לבית 7 הקשה יחד עם בוקה ג'וניורס, ברצלונה ספורטינג קלוב וקולו-קולו.
הקבוצה פתחה את הטורניר בצורה גרועה, כאשר הפסידה שניים משלושת משחקיה הראשונים והייתה על סף הדחה.
למרות זאת, סיבוב שני מושלם שכלל שלושה ניצחונות בשלושה משחקים, נתנו לה את המקום הראשון ואת הכרטיס לשמינית הגמר.
בשמינית הגמר פגשה את סרו פורטניו מפרגוואי.
ניצחון חוץ מינימלי של כל אחת מהקבוצות, שלחה את הסדרה לבעיטות הכרעה, אותן ניצחה מדיין.
היריבה ברבע הגמר הייתה גרמיו, אך גם את המשוכה הזו עברו הקולומביאנים, לאחר תיקו 2-2 בברזיל וניצחון ביתי 1–2 באצטדיון אטנאסיו חירארדוט.
בחצי הגמר פגשה מדיין יריבה ברזילאית נוספת, סנטוס, אך לה כבר לא יכלה והפסידה פעמיים בתוצאות 0–1 ו-2-3.
אבל בכל הקשור לליגה המקומית, הקבוצה המשיכה להתבסס בצמרת גם ב-2004, בה השיגה בטורניר האפרטורה את האליפות הרביעית שלה.
היא החלה טוב את הטורניר תחת הדרכתו של המאמן חיימה רודריגס, אבל נקלעה למשבר באמצע.
ההנהלה, שלא רצתה לראות הדחה מוקדמות, לא חשבה פעמיים והחליפה את רודריגס בפדרו סרמיינטו.
לאחר הפסד בקלאסיקו מול אתלטיקו נסיונל, רשמה מדיין שישה ניצחונות רצופים וסיימה בסופו של דבר במקום השישי, שהוביל לפלייאוף.
שער של ססאר ואלוייס בדקה האחרונה במשחק הפלייאוף האחרון, קבע 3-3 מול דפורטיבו קאלי ונתן את הכרטיס לגמר מול נסיונל.
במשחק הראשון ניצחה אינדפנדיינטה מדיין 1–2 משערים של חורחה סרנה ורפאל קסטייו.
המשחק השני הסתיים בתיקו ללא שערים, שנתן כאמור את האליפות הרביעית בהיסטוריה של הקבוצה.
על הטורניר הזה היה כתוב מדיין מהתחילה ועד הסוף.
היא סיימה במקום הראשון את הטורניר הסדיר עם 12 ניצחונות ב-18 משחקים והעפילה למשחק הגמר מול אתלטיקו וילה.
במשחק הראשון בחוץ הצליחה מדיין לנצח 0–1 משער של מרטינס ובגומלין במדיין נפרדו הקבוצות בתיקו 2-2 משערים של מוסקרה וג'קסון.
המאמן אלברס מוביל את קבוצת נעוריו לתארה החמישי, כמאמן בעונת הבכורה שלו.
מאז האליפות האחרונה, חוותה מדיין ירידה חדה ביכולתה בטורנירים של השנים האחרונות, עד כי הגיעה למצב של סכנת ירידת ליגה.
למרות הגעתם של מאמנים בעלי שם בקולומביה כמו הרנן דריו גומס, הרנן טורס או פדרו סרמיינטו, הקבוצה פשוט לא הצליחה להתרומם.
בתחילת 2016 חזר לאונל אלברס לעמדת המאמן והקבוצה חיזקה עצמה במעט שחקני רכש, אבל איכותיים.
הבולט שבהם היה הקשר מאוריסיו מולינה, שנחשב לאחד משחקני העבר הטובים במועדון וגם היה שותף להישג הגדול בגביע הליברטדורס ב-2003. הוא חזר לקולומביה אחרי שנים רבות מחוץ למדינה, בעיקר ביבשת אסיה וחזר לקבוצת נעוריו.
ב-2019 הוסיפה הקבוצה זכייה בקופה אגילה, שהיה התואר השני בתולדותיה במפעל זה, אך הראשון מאז שהמפעל החל במתכונתו החדשה ב-2008. הקבוצה השתתפה באחד ממפעלי ה־CONMEBOL ולכן נכנסה אוטומטית לשלב שמינית הגמר, שם פגשה את מיונאריוס.
ניצחון בסיכום המשחקים של 3–4, כאשר חרמן קאנו כובש מתוכם שלושה שערים, העלו את מדיין לרבע הגמר, שם פגשה את אונסה קלדס.
ניצחון בחוץ 2–3 וניצחון נוסף בבית של 0–1, לקחו את הקבוצה לשלב חצי הגמר, שם פגשה את דפורטיבו פאסטו.
גם כאן הצליחה הקבוצה לרשום ניצחון כפול ו-3–5 בסיכום הכולל, כדי להעפיל לגמר מול דפורטיבו קאלי.
במשחק הראשון באצטדיון פלמסקה, הובילה מדיין פעמיים אך המקומיים חזרו והמשחק נגמר בתיקו 2-2. במשחק הגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, מדיין הצליחה לנצח 1–2 משערים של אדריאן ארגי וחרמן קאנו כדי להניף לראשונה את הגביע מאז 1981.
כעבור שנה חזרה הקבוצה וזכתה בגביע בפעם השנייה ברציפות.
מפעל הגביע התפרש לאורך שנה שלמה עקב מגפת הקורונה וכך יצא שמשחק הגמר שוחק בפברואר 2021. הקבוצה הצטרפה למפעל החל משלב שמינית הגמר, שבו גברה על דפורטיבו פריירה 0-2. בשלב רבע הגמר גברה במשחק דרמטי על ג'וניור ברנקיה החזקה 1–2 משערים של אגוסטין וולטיץ' ולאונרדו קסטרו בדקה האחרונה.
בחצי הגמר לא הרשימה מול דפורטס קינדיו מהליגה השנייה, אבל ניצחה 0–1 תודות לשער של האורוגוואי מתיאס מייר.
במשחק הגמר שנערך ב-12 בפברואר 2021, סיימה בתיקו 1-1 מול דפורטס טולימה.
מייר כבש בדקה ה-20, אבל אנדרסון אנגולו הישווה בדקה ה-90. למרות זאת, מדיין הצליחה לזכות בגביע בזכות ניצחון 4–5 בדו-קרב בעיטות העונשין.
המשחק נערך ללא קהל עקב מגפת הקורונה.
הסמל הראשון של הקבוצה עוצב בהשראת הסמל של קבוצת סן לורנסו הארגנטינאית ואף נצבע באותם הצבעים.
באמצע היה הכיתוב מדיין ומתחתיו ראשי התיבות F.B.C הנשאו את שמו הראשון של המועדון: "מדיין פוטבול קלוב".
ב-1953, כאשר מדיין שינתה את שם הקבוצה לדפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין, עוצב הסמל כפי שהוא מוכר עד היום.
חציו אדום, חציו כחול ובאלכסון באותיות לבנות ראשי התיבות D.I.M (Deportivo Independiente Medellin).
ב-1997 עוצב סמל מיוחד כאשר האות M מזכירה שני הרים, המסמלים את ההרים עליהם בנויה העיר מדיין, אבל שנה לאחר מכן חזר המועדון לסמל הישן והמוכר.
החל מ-2013, מצוינת הספרה 100 בספרות זהב לאחר שהמועדון חגג 100 שנות קיום.
היריבות העיקרית של אינדפנדיינטה מדיין היא עם קבוצת הכדורגל הגדולה השנייה של העיר, אתלטיקו נסיונל והמשחק ביניהן מכונה "קלאסיקו פאיסה" (Clasico Paisa), כינוי למשחק הדרבי של מחוז אנטיוקיה.
עד כה, נסיונל ניצחה ביותר משחקים בפער ניכר.
יריבות נוספת של מדיין, אם כי לא בגלל הקשר גאוגרפי היא היריבות מול דפורטיבו קאלי.
מדובר במאבק בין שתי הקבוצות הוותיקות במדינה.
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון אטנאסיו חירארדוט וחולקת אותו עם יריבתה העירונית, אתלטיקו נסיונל.
אסוסיאסון דפורטיבו קאלי (בספרדית: Asociación Deportivo Cali) היא קבוצת כדורגל קולומביאנית המגיעה מהעיר קאלי שבקולומביה.
היא הוקמה ב-1912 בשם "קאלי פוטבול קלוב", אך שינתה את דמה לדפורטיבו קאלי ב-1927. היא אחת מהקבוצות המצליחות ביותר במדינה, ולזכותה תשע זכיות באליפות קולומביה בעידן המקצועני וכן הופעה אחת בגמר גביע ליברטדורס ב-1999, אז הפסידה לפלמיירס.
דפורטיבו היא גם הסגנית המובילה, לאחר שהגיעה 14 פעמים למשחק הגמר הליגה אך הפסידה בו.
היא גם הקבוצה הקולומביאנית היחידה שנמצאת בבעלות חברים - כ-3,500 "סוסיוס" (חברי מועדון) הם למעשה הבעלים של המועדון.
בשנת 2014 דורגה במקום ה-15 בקטגוריית הקבוצה השווה ביותר ביבשת אמריקה מבחינה כלכלית על ידי המגזין פורבס.
צבעי המועדון הם ירוק ולבן.
קאלי פוטבול קלוב שינתה את שמה לדפורטיבו קאלי ב-1927 והייתה למועדון שייצג את מחוז ואייה דל קאוקה במשחקים הלאומיים ובטורניר בו זכו בין השנים 1928-1930.
ב-1949 נרשמה הקבוצה לליגה המקצוענית שהחלה שנה קודם לכן והחתימה בין השאר את הפרואני ולריאנו לופס ושמות מקומיים נוספים.
הקבוצה הציגה יכולת טובה וסיימה במקום השני ב-1949 והשלישי ב-1950.
התקופה הטובה בהיסטוריה של המועדון הייתה עשור שבין אמצע שנות ה-60' לאמצע שנות ה-70', אז זכתה הקבוצה בלא פחות מחמישה תוארי אליפות.
התואר הראשון הגיע בשנת 1965, למרות שאת הטורניר הקבוצה לא התחילה טוב והייתה מאוד לא יציבה.
היא חזרה לעצמה לקראת מחזורי הסיום דווקא מול הקבוצה שניסתה להגן אז על תוארה, מיונאריוס.
הירוקים מקאלי ניצחו 4-2 במשחק שבו הצטיין אירולדו רודרידגס שכבש שלושה שערים.
בקלאסיקו מול אמריקה קאלי פיגרה הקבוצה 0-2 עד הדקה ה-83, אבל ביצעה מהפך מדהים וניצחה 2-3 בזכותו של חורחה רמירס גייגו ולבסוף הבטיחה את התואר במשחק בו ניצחה 1-3 את קוקוטה דפורטיבו.
שנתיים מאוחר יותר בנתה דפורטיבו את אחת הקבוצות הטובות שלה בהיסטוריה, שכללה את הפרגוואי בניסיו פרייה וכן את הארגנטינאים קרלוס אנטונייטה, אוסקר דסידריו, חואן אולייניקי ואדולפו סנג'יובאני.
היא הייתה דומיננטית לאורך כל הטורניר וקבעה שני שיאים של משחקים ללא הפסד: תחילה בתשעת המחזורים הראשונים של הליגה ואחר כך כאשר לא הפסידה במשך 15 מחזורים רצופים.
היא זכתה באליפות שלושה מחזורים לסיום כאשר סיימה בביתה ב-0-0 מול ג'וניור ברנקייה ושוערה, חוסה רוסנדו טולדו, קבע שיא חדש של 510 דקות ללא ספיגת שער.
לאחר שסיימה סגנית ב-1968, החתימה הקבוצה את הפרואני, מיגל לואייסה וכן את הקולומביאנים חורחה דבינו, לואיס לארגצ'ה ואלפונסו טובר.
היא סיימה כאלופת טורניר האפרטורה וכסגנית טורניר הקלאוסורה, ועלתה לבית הגמר יחד עם אמריקה קאלי ומיונאריוס.
עם שלושה ניצחונות ותיקו אחד היא הפגינה את העליונות שלה כדי לסיים עם שבע נקודות וזכייה שלישית בתואר, תוך שהיא קובעת שיא של כיבושים לעונה - 103 שערים ב-56 משחקים.
את העשור סגרה הקבוצה בתואר האליפות הרביעי שלה.
היא המשיכה לשלוט בליגה, למרות שבטורניר האפרטורה הצליחה פחות ואף הודחה מוקדם בגביע ליברטדורס.
בטורניר הקלאוסורה העפילה לבית הגמר יחד עם ג'וניור ברנקייה, אינדפנדיינטה סנטה פה וקוקוטה דפורטיבו ולאחר שסיימה בשוויון נקודות כמו ג'וניור וסנטה פה, 7 נקודות לכל אחת, זכתה קאלי בתואר בזכות הפרש שערים עדיף מאשר ליריבותיה.
ב-1974 עשתה דפורטיבו קאלי טורניר נהדר שכלל שוויון נקודות מול אתלטיקו נסיונל בטורניר האפרטורה, שוויון שבסופו של דבר הוכרע לטורת הקבוצה ממדיין.
בטורניר הקלאוסורה שוב סיימה דפורטיבו במקום הראשון והעפילה לביתה הגמר, אך שם כבר הייתה עם ידה על העליונה וסיימה עם 13 נקודות כדי לזכות בתואר החמישי בתולדותיה.
זכייה ראשונה אחרי הפסקה של 22 שנים
לאחר הזכייה החמישית נכנסה דפורטיבו קאלי לתקופה שחורה שבה לא הצליחה לשחזר את הזכייה בתואר במשך לא פחות מ-22 שנים.
בעונת 1995-96 הגיעה סוף סוף האליפות המיוחלת אבל גם היא נעשתה בדרך הקשה.
באותה קבוצה שיחקו שחקנים כמו אדיסון מפלה, מיגל קלרו, ויקטור בונייה והמילטון ריקרד.
דפורטיבו התמודדה בבית גמר קשה מאוד שכלל את אתלטיקו נסיונל, מיונאריוס ואמריקה קאלי.
הקבוצה גם ידעה שבמקרה של שוויון נקודות, האליפות תגיע אליה מאחר שהייתה הקבוצה הטובה ביותר לאורך הליגה הסדירה, מה שנתן לה יתרון של נקודת בונוס במקרה של שוויון וכך גם היה.
מחזור אחד לפנ י הסיום יכולה הייתה דפורטיבו לזכות אם הייתה מנצחת את נסיונל בהפרש של שלושה שערים ומעלה, אך לבסוף הסתפקה בניצחון 1-3. החגיגות נדחו וכעת הספיקה לה נקודה אחת מול יריבתה הגדולה, אמריקה, כדי לסיים את הבצורת הארוכה.
מול אצטדיון מלא, סיימו דפורטיבו ואמריקה ב-0-0 ונתנו את האות להתפרצות אוהדים המונית לכר הדשא, שהפריעה למהלך הענקת צלחת האליפות לדפורטיבו קאלי, אבל לא הפריעה לחגיגת האוהדים.
שנתיים מאוחר יותר ב-1998, רשמה דפורטיבו קאלי את זכייתה באליפות השביעית בתולדותיה.
הקבוצה כלל שחקנים כמו ויקטור בונייה, מריו יפס, הרמן גביריה והשוער הוונצואלי, רפאל דודמל.
היא הגיעה למשחקי הפלייאוף והוגרלה לבית קשה שכלל את אתלטיקו נסיונל, אמריקה קאלי ומיונאריוס, אבל צלחה אותו בצורה מרשימה וסיימה עם 13 נקודות כדי להעפיל מהבית שלה אל הגמר הגדול ששוחק מול אונסה קלדס.
לפי שיטת המשחקים באותה עונה, הגמר הוכרע לפי מספר הנקודות שכל קבוצה תצבור במשך שלושה משחקים.
משחק בית, משחק חוץ ומשחק במגרש נייטרלי.
דפורטיבו קאלי הביסה בבית במשחק הראשון את יריבתה 0-4 כאשר החלוץ ויקטור בונייה כובש שלושה שערים ומגיע ל-36 סך הכל, כדי לסיים גם כמלך השערים בליגה.
במשחק השני במניסלס סיימו שתי הקבוצות בתיקו 0-0. קלדס הייתה חייבת לנצח את המשחק השלישי במגרש נייטרלי אך גם הוא הסתיים בתיקו 0-0 שנתן את התואר לירוקים.
באותה שנה שיחקה קאלי בטורניר גביע מרקונורטה הראשון והיחיד שלה.
היא סיימה ראשונה בבית שכלל את אל נסיונל מאקוודור, קראקס מוונצואלה ואוניברסיטריו מפרו.
בחצי הגמר פגשה שוב את אל נסיונל ולאחר 3-3 בסיכום המפגשים, ניצחה בדו-קרב הפנדלים 4-5 כדי להעפיל למשחק הגמר מול אתלטיקו נסיונל.
לצערה את הגמר היא הפסידה פעמיים - 1-3 במדיין ו-0-1 בקאלי.
דפורטיבו נאלצה לחכות שבע שנים עד שהניפה שוב את גביע האליפות.
זה קרה בטורניר הקלאוסורה של 2005, כאשר הקבוצה החתימה את מי שהיה אז הכישרון הגדול ביותר במדינה, הוגו רודאייגה, שסיים ככובש המצטיין של נבחרת קולומביה עד גיל 20 בטורניר דרום אמריקה שבו שיחק גם ליונל מסי.
קאלי הייתה קבוצה חזקה באותו טורניר וסיימה ראשונה בטורניר הסדיר.
גם בפלייאוף היא סיימה ראשונה לפני קבוצות כמו ג'וניור ברנקייה, אמריקה קאלי ואונסה קלדס.
בגמר היא פגשה את ריאל קרטחנה ולאחר ניצחון חוץ של 0-2, השלימה זכייה שביעית בתולדותיה עם ניצחון ביתי של 0-1 באצטדיון פסקואל גררו.
את האליפות התשיעית שלה השיגה דפורטיבו קאלי רק כעבור עשור שבו בעיקר אכזבה את הקהל שלה, עד אשר בטורניר האפרטורה של 2015 הצליחה סוף סוף להשיג את האליפות המיוחלת.
הקבוצה שיחקה תחת הדרכתו של המאמן הוותיק, פרננדו קסטרו ועם סגל צעיר שכלל כישרונות כמו הרולד פרסיאדו, רפאל סנטוס בורה, פרנק פברה ויירסון קנדלו, שזכו לכינוי "הילדים של קסטרו".
היא סיימה במקום השלישי את הליגה הסדירה ועם 36 שערים לזכותה, כאשר נקבע שברבע הגמר תפגוש את אתלטיקו נסיונל.
במשחק הראשון באצטדיון אטנאסיו חירארדוט הצליחה קאלי להוציא תיקו 3-3 למרות שהיא זו שהוליכה לאורך המשחק.
לאור התוצאה הטובה, בדפורטיבו קאלי לא ויתרו וניצחו את הגומלין בבית 0-1 מפנדל של מיגל אנחל מורייו.
בחצי הגמר פגשו הירוקים את מיונאריוס שעברה את אנביגאדו.
המשחק הראשון באצטדיון אל קמפין היה קשה עבור האורחת, שגם נאלצה לשחק החל מהדקה ה-26 ב-10 שחקנים לאור הרחקתו של כריסטיאן נסוטי.
מיונאריוס ניצלה זאת בשביל לנצח 2-3 ולהגיע לכגומלין עם יתרון.
אבל שוב במשחק השני בבית לא ויתרה קאלי וניצחה 0-1 כדי להשוות את התוצאה הכוללת ולשלוח את ההכרעה לדו-קרב פנדלים שבו ניצחה 3-4 והעפילה למשחק הגמר.
היריבה בגמר הייתה הקבוצה השנייה של העיר מדיין - אינדפנדיינטה.
במשחק הראשון בקאלי ניצחה דפורטיבו 0-1 משער של הרולד פרסיאדו.
בגומלין הוליכה דפורטיבו 0-1 במחצית והייתה בדרך הבטוחה לזכייה.
מדיין לא ויתרה ותקפה לאורך כל המחצית השנייה.
תחילה זכתה בפנדל שאותו החמיץ ולדימיר מרין ואחר כך השוותה משער של צ'ארלס מונסלבו, אבל זה היה מאוחר מדי.
דפורטיבו ניצחה בסיכום 1-2 וזכתה בתואר.
אוהדי הקבוצה נאלצו לחכות שש שנים עד לאליפות העשירית.
הקבוצה החזירה לשורותיה את הרולד פרסיאדו ועם שחקנים כמו ג'ון ואסקס, אנדרס קולורדו ואנג'לו רודריגס התחילה את העונה בצורה לא משכנעת תחת המאמן האורוגוואי, אלפרדו אריאס.
לאחר הפסד לדפורטיבו פאסטו במחזור השמיני, החליטו במועדון להיפרד מאריאס ולמנות את המאמן הונצואלי בן ה-48, רפאל דודאמל, שהיה גם שחקן עבר במועדון.
בנוסף, הוחלט לצרף את הקשר הוותיק, טאופילו גוטיירס.
במשימה הראשונה שלו כשל דודאמל, כאשר קבוצתו הודחה בחצי גמר הקופה קולומביה מול אתלטיקו נסיונל עם הפסד 3-2 בסיכום המשחקים.
אבל ככל שהתקדמה העונה, הקבוצה נראתה טוב יותר, הרבה בזכותו של טאופילו גוטיירס שהפך לשחקן החשוב בקבוצה.
בסופו של דבר הקבוצה הצליחה להשתחל לפלייאוף מהמקום השביעי והוגרלה לבית A עם אתלטיקו נסיונל, ג'וניור ברנקייה ודפורטיבו פריירה.
בפלייאוף הגיעה קאלי לשיא שלה והבטיחה את עלייתה לגמר, שני מחזורים לסיום הבתים.
היא סיימה עם 13 נקודות מתוך 18 והעפילה לגמר מול דפורטס טולימה.
במשחק הראשון בגמר באצטדיון דפורטיבו קאלי סיימה הקבוצה בתיקו 1-1 כאשר הרולד פרסיאדו כובש לזכורת הקבוצה.
בגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו, עלתה טולימה ליתרון במחצית הראשונה, אבל בחצי השני הצליחה קאלי לכבוש פעמיים מרגלי ג'ון ואסקס ופרסיאדו כדי להפוך את התוצאה, לנצח 3-2 בסיכום המשחקים ולזכות באליפות העשירית שלה.
מאז החל טורניר הגביע הקולומביאני להיות משוחק באופן קבוע החל מ-2008, רשמה דפורטיבו עד כה זכייה אחת בלבד ב-2010. לאחר שסיימה את הבית המוקדם במקום הראשון, פגשה בשלב שמינית הגמר את ג'וניור ברנקייה.
הפסד בחוץ 0-1 וניצחון בבית 2-3, שלחו את ההכרעה לדו-קרב פנדלים, שבו ניצחה קאלי.
ברבע הגמר פגשו הירוקים את אינדפנדיינטה סנטה פה וניצחו במשחק הראשון 0-1 בבוגוטה משער של הרולד ריינה.
בגומלין לא התקשתה קאלי וניצחה 1-3 כדי להעפיל לחצי הגמר מול לה אקידד.
גם כאן השיגה הקבוצה ניצחון כפול, 0-2 בבית ו-3-5 בגומלין בחוץ.
בגמר פגשה דפורטיבו קאלי, שהודרכה על ידי המאמן חיימה דה לה פאבה, את אגילס דוראדס שאז עוד נקראה איטגווי דיטיירס ושיחקה בליגת המשנה.
באותה שנה עלתה איטגווי לליגה הבכירה וכאמור הגיעה לגמר, אך הפסידה במשחק הראשון 0-1 משער של אנדרס רמירו אסקובר ושוב הפסידה בקאלי 0-2 משערים של ססאר אמייה ואנדרס רמירו אסקובר.
דפורטיבו קאלי לראשונה בתולדותיה זכתה בגביע.
ב-29 בינואר 2014, קצת לפני פתיחת הטורניר של אותה שנה, זכתה דפורטיבו קאלי בתואר הסופרליגה לאחר התמודדות מול אתלטיקו נסיונל.
במשחק הראשון ששוחק באצטדיון פסקואל גררו, ניצחה קאלי 1-2 מצמד של החלוץ (כדורגל) הפרגוואי, רובין רמירס.
בגומלין הפסידה קאלי 0-1 ולאחר שוויון של 2-2 במסיכום, נגשו הקבוצות להכרעה בדו-קרב פנדלים שאותו ניצחה קאלי 3-4, זכתה בתואר והבטיחה השתתפות בגביע סודאמריקנה 2014.
דפורטיבו קאלי היא הקבוצה הראשונה מקולומביה שהגיעה לגמר גביע ליברטדורס ב-1978. היא סיימה ראשונה בבית שכלל קולומביאנית נוספת,ג'וניור ברנקייה, ואת פניארול ודאנוביו מאורוגוואי.
השלב הבא היה שלב בתים נוסף שגם אותו צלחה במקום הראשון לפני סרו פורטניו מפרגוואי ואליאנסה לימה מפרו.
הם העפילו למשחק הגמר מול בוקה ג'וניורס ואחרי 0-0 בקאלי, הביסה בוקה בגומלין בבונבוניירה 0-4 וזכתה בתואר.
כעבור 21 שנים חזר המועדון לאותו המעמד, אבל בטורניר שכלל יותר קבוצות.
דפורטיבו סיימה שנייה בבית שלה שכלל גם את ריבר פלייט, ולס סארספילד ואונסה קלדס.
בשמינית הגמר פגשה את קולו קולו מצ'ילה והעפילה לרבע הגמר לאחר ניצחון בסיכום שני המשחקים 1-2. בז'ה ויסטה מאורוגוואי הייתה היריבה וגם אותה עברה דפורטיבו עם 1-2 במשחק הראשון ותיקו 1-1 בחוץ.
בחצי הגמר, בדיוק כמו ב-1978, שוב פגשה קאלי את סרו פורטניו וכבר בבית ניצחה אותה 0-4. למרות הפסד בחוץ 2-3, העפילה דפורטיבו לגמר הגדול מול פלמיירס מברזיל.
ניצחון ביתי 0-1 והפסד בחוץ 1-2 שלחו את הקבוצות לדו-קרב פנדלים שבהם ניצחו הברזילאים 3-4 ושוב השאירו את דפורטיבו קאלי ללא התואר החשוב ביבשת.
הסמל של דפורטיבו קאלי השתנה מעט פעמים לאורך השנים.
זה תחיל עם מעוין שכלל את ראשי התיבות של שם הקבוצה הראשון "קאלי פוטבול קלוב" (CFC) והמשיך עם מעוין שכלל בתוכו את המילה CALI.
החל מ-1948, כאשר הקבוצה החלה את העידן המקצועי, היא שינתה את צורת המעוין כאשר הכיתוב קאלי נותר והסמל נצבע בחציו ירוק וחציו לבן.
הסמל עבר שינוי מזערי בעיצוב ב-2012 ועד היום.
היריבות העיקרית של דפורטיבו קאלי היא כמובן עם היריבה העירונית אמריקה קאלי בקלאסיקו שנקרא הקלאסיקו של ואייה דל קאוקה (בספרדית Clasico Valle del Cauca), המחוז שבו נמצאת העיר קאלי.
היריבות עם אינדפנדיינטה מדיין נקראת הקלאסיקו דה דקנוס (בספרדית Clasico de Decanos) שכן מדובר בשתי הקבוצות הוותיקות ביותר בקולומביה.
קאלי נוסדה ב-1912 ומדיין ב-1913. היריבות של קאלי עם מיונאריוס קרויה קלאסיקו אנייחו (בספרדית Clasico Añejo), המשחקים ביניהן היו הסופר קלאסיקו של קולומביה בשנות ה-60 וה-70. מדובר ביריבות עתיקה בין שתי הקבוצות הטובות ביותר במדינה באותן תקופות.
בחלקים נרחבים בהיסטוריה שלה שיחקה דפורטיבו קאלי באצטדיון פסקואל גררו, עד שהחליטה לעבור לאצטדיון משלה הקרוי אצטדיון דפורטיבו קאלי או בשמו השני, "פלמסקה" וממוקם בעיר פלמירה, מרחק של כ-8 קילומטרים מהעיר קאלי.
היא החלה לשחק בו החל משנת 2010.
דֶפּוֹק (באינדונזית: Depok) היא עיר במחוז מערב ג'אווה שבאינדונזיה.
העיר מהווה פרוור של הבירה ג'קרטה ושטחה כ-200 קמ"ר.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2 מיליון תושבים, ובכך היא העיר השלישית בגודלה במטרופולין הבירה ג'קרטה ובמחוז מערב ג'אווה, והשישית באינדונזיה כולה.
ב-18 במאי 1696 קנה קורנליס צ'סטליין (Cornelis Chastelein), קצין לשעבר בחברת הודו המזרחית ההולנדית, את האזור עליו שוכנת כיום העיר דפוק.
לפני מותו, כתב צוואה בה הוא מבקש לשחרר את עבדי המקום ולהפכם לבעלי האדמה החדשים של האזור.
ב-1871 אפשרה הממשלה ההולנדית לתושבי העיר להקים ממשלה עצמאית, אשר בראשה נשיא עצמאי.
השלטון הופסק בשנת 1952, כשהממשלת דפוק העבירה כמעט את כל הסמכויות שבידה לממשלה האינדונזית.
במרץ 1982 סווגה דפוק כעיר אדמיניסטרטיבית, וב-1999 – כעיר לכל דבר.
אידריס אבדול סומד (Idris Abdul Somad) 2015 – היום)
בעיר קיימים קניונים מגוונים, אך גם שווקים מסורתיים.
קניונים ומרכזי קניות עיקריים: קניון דפוק' Depok Plaza, בניין SixtyOne ו-Depok ITC.
בעיר קיימות מסעדות רבות, ואף סניפים של רשתות בינלאומית למזון מהיר כמו מקדונלד'ס, A&W, דנקן דונטס, קנטקי פרייד צ'יקן וסטארבקס.
דפוק ידועה כ"עיר הסטודנטים", הכוללת את בתי הספר:
כמו כן, קיימים גם מספר בתי ספר פרטיים לשפות זרות.
תחבורה ציבורית (angkot) היא מרכיב מרכזי בעיר.
בעיר קיימת מסילת רכבת המחברת בינה ובין הבירה ג'קרטה אשר בצפון, והעיר בוגור (Bogor) אשר בדרום.
בדפוק קיימים שתי תחנות רכבת גדולות.
דפורטיבו אלאבס (בספרדית: Deportivo Alavés, S.A.D), הידועה לרוב בשם הקיצור אלאבס, היא קבוצת כדורגל ספרדית מן העיר ויטוריה שבחבל הבסקים.
הקבוצה הוקמה בשנת 1921, ומשחקת בלה ליגה.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון מנדיסורוצה, המכיל 19,840 מקומות ישיבה.
הקבוצה משחקת בצבעים כחול ולבן.
היא מוכרת כקבוצה השלישית הכי מצליחה בחבל הבסקים אחרי אתלטיק בילבאו וריאל סוסיאדד.
הצלחתה הגדולה ביותר הייתה ב-2001, כאשר בשנת הבכורה שלה בתחרות אירופית, היא הגיעה לגמר גביע אופ"א, שם שיחקה מול ליברפול.
היא נוצחה 5–4 בשער הזהב בהארכה.
ב-2017, הקבוצה הגיעה לגמר גביע המלך, והפסידה 3–1 לברצלונה.
המועדון נוסד בשנת 1921, ושמונה שנים לאחר מכן אלאבס העפילה לליגה הבכירה לראשונה, בה שיחקה במשך שלוש עונות רצופות.
אחרי שנים רבות רוויות אכזבות והיעלמות מהליגה הבכירה בספרד, אלאבס זכתה בהעפלה לליגה הספרדית השנייה רק בסוף עונת 1994–1995, לאחר שזכתה שנתיים ברציפות במקום לשלבי הפלייאוף לעלייה מהליגה הספרדית השלישית, ונכשלה בשניהם.
בעונת 1998/1999 אלאבס שבה ללה ליגה לאחר 42 שנות היעדרות.
בעונת השיבה שלה לליגה, עונת 1999/2000, ניצחה את ברצלונה בשני המשחקים ביניהן במסגרת הליגה.
הקבוצה התבססה על פליטי קבוצות אחרות כמו הבוסני הבינלאומי מהו קודרו וההולנדי ז'ורדי קרויף, שניהם שחקנים לשעבר בברצלונה, ושחקנים שהיו אלמוניים לגמרי כמו המגן הרומני קוסמין קונטרה או החלוץ הספרדי חאבי מורנו.
אלאבס סיימה את העונה במקום השישי וזכתה בכרטיס לגביע אופ"א.
בעונה שלאחר מכן אלאבס טיפסה במעלה השלבים בטורניר גביע אופ"א במקביל להמשך ההצלחה היחסית בליגה.
בחצי גמר הטורניר האירופאי פגשה אלאבס את הקבוצה הגרמנית פ.צ.
אלאבס ניצחה את הגרמנים 1–4 במשחק הראשון וכן 2–4 בגומלין, והעפילה לגמר גביע המפעל.
משחק הגמר עצמו, מול ליברפול האנגלית, הסתיים לאחר 90 דקות בתוצאת תיקו 4-4. במסגרת תוספת הזמן, תחת חוקי שער הזהב, ספגה אלאבס שער והפסידה בתוצאה 4–5. באותה העונה סיימה הקבוצה במקום העשירי במסגרת הלה ליגה.
לאחר עונת הצלחה זו מכרה אלאבס את כוכביה הגדולים.
חאבי מורנו וקוסמין קונטרה עברו לקבוצת איי סי מילאן האיטלקית.
הקבוצה שירדה מנכסיה לא הצליחה לשמור על מעמדה בספרד ובסוף עונת 2002/2003 נשרה לליגה השנייה בספרד.
שנתיים לאחר מכן חזרה לליגה הבכירה.
בסוף עונת 2005/2006 נשרה הקבוצה שוב לליגת המשנה, ואחרי שתי עונות של מאבקי ירידה, אלאבס נשרה לליגה הספרדית השלישית.
הקבוצה שיחקה בליגה השלישית במשך ארבע עונות, מעונת 2010/2009 ועד עונת 2013/2012 שבסיומה עלתה לליגה הספרדית השנייה.
שלוש שנים מאוחר יותר, ב-29 במאי 2016, עשר שנים לאחר עונתה האחרונה בליגה הבכירה, אלאבס שבה אליה לאחר ניצחון 0–2 על קבוצת נומנסיה.
בעונת 2016/2017 סיימה אלאבס במקום התשיעי והעפילה לגמר גביע המלך, בו הפסידה לברצלונה 1–3.
בסיום עונת 2021/2022 סיימה במקום האחרון בלה ליגה ונשרה לליגת המשנה.
עונה לאחר מכן עונת 2022/2023, סיימה רביעית והעפילה לפלייאוף העלייה.
הקבוצה הדיחה את אייבר בחצי הגמר, והעפילה לגמר נגד לבאנטה.
המשחק הראשוו הסתיים בתוצאה 0–0. לאחר 90 דקות במשחק השני התוצאה הייתה זהה, מה שהוביל להארכה.
בדקה ה־129 של המשחק, לאחר שלקבוצה הוענק פנדל, הבקיע שחקן אלאבס, אסייר ויאליברה שער, אשר החזיר אותה ללה ליגה, לאחר עונה אחת.
דָפוּק וְזָרוּק בפריז ובלונדון (במקור האנגלי: Down and Out in Paris and London) הוא ספר מאת הסופר האנגלי ג'ורג' אורוול, שפורסם ב-1933. זהו ספר זיכרונות בשני חלקים על חוויית העוני בשתי ערים.
החלק הראשון הוא תיאור החיים כנתמך של מערכת הרווחה בפריז, והחוויות של עובד במטבחי מסעדות.
החלק השני הוא יומן מסע על החיים בדרכים בלונדון ובסביבתה מנקודת מבטו של חסר-בית, הכולל תיאורים של סוגי האכסניות וטיפוסי האנשים שניתן למצוא בשולי החברה.
אורוול, סופר בריטי עני, שהיה בעבר שוטר ועזב את תפקידו, מוצא את עצמו בשתי הבירות האירופיות הגדולות: לונדון ופריז.
בלונדון הוא חווה מקרוב חסרי בית, ובפריז הוא עובד כשוטף כלים במסעדה, ומתאר בפירוט את קשייו.
בתחילה, בשנת 1927, עבר לגור בחדר בשוק פורטובלו בלונדון.
בעודו כותב עבור מספר מגזינים, החל במסעות בלונדון ובסביבתה, על מנת לאסוף חומר עבור מאמרו "The Spike", המאמר הראשון שלו שראה אור, שישמש לאחר מכן כחלק השני בספרו "דפוק וזרוק בפריז ובלונדון".
באביב 1928 עבר לפריז וגר ברובע הלטיני.
בעקבות המהפכה הרוסית, הייתה במקום קהילה גדולה של מהגרים רוסיים שהיגרו לפריז.
דודתו של אורוול, נלי לימוזין, גרה גם היא בפריז ותמכה בו חברתית וכלכלית.
אורוול ניהל חיים חברתיים פעילים, עסק בכתיבה ופרסם מספר מאמרים במגזינים אוונגארדיים.
בשנת 1929 חלה אורוול, וזמן קצר לאחר מכן, נגנב כסף מביתו.
הגנב ככל הנראה לא היה האיטלקי הצעיר שתואר ב"דפוק וזרוק".
באחת ההקדמות לספר נכתב ש"התחשבות ברגישות של הוריו הייתה דורשת את דיכויה של ההרפתקה.
מי שדרדר את אורוול לעוני קיצוני עשה לו גם טוב.
עשרת השבועות האחרונים שלו בפריז זרעו את הזרעים של ספרו הראשון שיצא לאור".
הגרסה הראשונה של הספר נקראה "יומנו של שוטף כלים", הושלמה באוקטובר 1930, וכללה רק את תיאור השהות שלו בפריז.
הוא הציע את הספר למוציא לאור בקיץ 1931, אך נדחה.
כעבור שנה כתב אורוול את הגרסה הכוללת את הסיפורים על לונדון והציע אותה לבית ההוצאה "פבר ופבר" (Faber and Faber), שם שימש ת"ס אליוט כעורך ראשי, אך גם הוא דחה אותו ואמר: "אכן מצאנו עניין רב מאוד, אך אני מצטער לומר שזה לא בשל לפרסום".
אורוול השאיר עותק בביתה של מייבל פיירץ, שהייתה ידידה של הוריו.
היא לקחה את כתב היד לסוכן ספרותי, לאונרד מור, שסבר שהספר יתאים לבית ההוצאה "גולנץ" שהוקם באותה עת.
ויקטור גולנץ היה מוכן לפרסם את היצירה, בכפוף להסרת ביטויים בשפה לא נקייה וכמה שמות של אנשים הניתנים לזיהוי, והציע מקדמה של 40 ליש"ט.
אורוול התלונן כי קטע אחד שגולנץ ביקש לשנות או לחתוך היה "החלק הטוב היחיד בכתיבה בספר".
שם הספר שהציע גולנץ, "וידויים של מטה ומעלה", הטריד את אורוול.
ביולי 1932 הציע אורוול לקרוא לספר The Lady Poverty, בהתייחס לשירה מאת אליס מיינל.
באוגוסט 1932 הציע את השם "שבחי העוני".
ברגע האחרון שינה גולנץ את שם הספר.
אורוול לא רצה לפרסם את הספר תחת שמו האמיתי, אריק בלייר, ו"אורוול" היה השם שבו השתמש מכאן ואילך ליצירותיו העיקריות, אם כי עדיין פורסמו מאמרים תקופתיים רבים תחת שמו אריק בלייר.
הספר פורסם ב-9 בינואר 1933 וזכה לביקורות חיוביות.
לאחר מכן הוא פורסם על ידי הרפר אנד ברדרס בניו יורק.
אולם המכירות היו נמוכות עד דצמבר 1940, אז הדפיסה הוצאת ספרי פינגווין 55,000 עותקים למכירה במחיר של שישה פני.
אחד הוויכוחים סביב הספר הוא, האם מדובר באוטוביוגרפיה עובדתית או בדיה חלקית.
אורוול כתב במבוא למהדורה הצרפתית משנת 1935: "אני חושב שאני יכול לומר שלא הגזמתי בדבר למעט ככל שהסופרים מגזימים מתוך בחירה.
לא הרגשתי שעלי לתאר אירועים בסדר המדויק שבו הם התרחשו.
אבל כל מה שתיארתי אכן התרחש בזמן כזה או אחר".
בפרק 14, ברור שאורוול אכן עיוות את העובדות בכך שטען שבשובו מפריז הוא מצא את עצמו גר ברחוב בלונדון, ו"לא היה לו שמץ של מושג איך להשיג מיטה זולה".
זה כמובן מגביר את המתח, אך האמת היא שבפריז הוא כבר כתב את המאמר הנחשב הראשון שלו, "הספייק", המתאר לילה שבילה באכסניה זולה בנוטינג היל שבלונדון לפני שעזב לפריז.
ב"הדרך לרציף ויגן" התייחס אורוול לחוויות הצפיפות המתוארות ב"דפוק וזרוק בפריז ובלונדון", וכתב כי כמעט כל האירועים שתוארו שם אכן קרו.
דפורטיבו טולוקה פוטבול קלוב (ספרדית: Deportivo Toluca Fútbol Club) הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר טולוקה, בירת מדינת מקסיקו שבמקסיקו, המשחק בליגת העל המקסיקנית.
דפורטיבו טולוקה היא מהקבוצות המצליחות ביותר במקסיקו, ובעברה זכיות בתארים מקומיים ובינלאומיים, בהם עשר אליפויות מקסיקו, שני גביעים ושתי זכיות בגביע CONCACAF לאלופות.
אצטדיון הבית של המועדון הוא אצטדיון נמסיו דיאס, הממוקם בעיר ומכיל כ-23 אלף מקומות ישיבה.
מועדון הכדורגל דפורטיבו טולוקה נוסד רשמית ב-12 בפברואר 1917 על ידי מספר אנשי עסקים וספורט, בהם האחים ממוצא גרמני מנואל ופרנסיסקו הנקל, רומן אלדאי ופילברטו נבאס.
המדים הראשונים של הקבוצה כללו חולצה לבנה, ומכנסיים וגרביים בצבע כחול.
הקבוצה החלה את דרכה בעידן הטרום-מקצועני בכדורגל המקסיקני, והשתתפה בהצלחה בטורנירי חובבנים מקומיים.
בשנת 1932 החלה הקבוצה לשחק בצבעים המזוהים עמה עד היום, אדום ולבן.
ב-1943 הוקמה ליגת העל המקסיקנית, הליגה המקצוענית הראשונה במדינה.
על אף שדפורטיבו טולוקה נוסדה כ-26 שנים קודם לכן, לא הייתה טולוקה בין המועדונים המייסדים של הליגה, שכן היא נקלעה באותה תקופה למשבר כלכלי עמוק.
ב-1945, בעקבות המשבר, היה סמואל מרטינס גארסיה לנשיא המועדון.
גארסיה היה מזוהה עם הקבוצה בעקבות זכייתו עמה באליפויות בעידן החובבני.
הדרישה ההולכת וגוברת מצד מועדונים שונים להצטרף לליגה המקסיקנית המקצוענית, הביאה את הליגה המקצוענית להקים את ליגת המשנה, והוצבו דרישות סף להצטרפות לליגה.
הליגה נפתחה רשמית בעונת , בין היתר בהשתתפותה של דפורטיבו טולוקה.
הקבוצה רשמה את הופעת הבכורה המקצוענית שלה ב-18 בפברואר 1951, מספר ימים לאחר שחגגה 34 שנים להיווסדה.
העונה הראשונה שלה בעידן המקצועני, שהסתיימה כשלושה חודשים אחר כך, הסתיימה באכזבה גדולה ובמקום האחרון בליגה.
בשתי העונות הבאות המשיכה הקבוצה בתהליך הבנייה מחדש וההתאמה לעידן המקצועני, ואנשי מקצוע מונו לתפקידי מפתח במועדון על מנת לבנות אותו לקראת העפלה לליגה הבכירה.
התהליך הוכיח את עצמו, כשבעונה השנייה של הקבוצה היא הצליחה לכבוש את המקום השלישי והמפתיע בליגה.
לקראת עונת , העונה השלישית של הקבוצה בליגת המשנה, התפטר מאמנה בשתי העונות הראשונות, דויד אלביטר, ובמקומו מונה לתפקיד תומאס פברגאס.
בנוסף, התחזקה הקבוצה במספר שחקני רכש.
בעונה זו השתתפו בליגה 12 קבוצות ששיחקו ביניהן בשני סיבובים, ובסך הכול שוחקו 22 מחזורי ליגה.
טולוקה הפגינה יכולת מרשימה והשיגה 14 ניצחונות, שבע תוצאות תיקו והפסד בודד.
הקבוצה הבטיחה את עלייתה לליגה הבכירה, לראשונה בתולדותיה, ב-18 בינואר 1953, לאחר שסיימה בשוויון 3-3 מול איראפואטו, ובסיום העונה זכתה באליפות ליגת המשנה.
כבר בשנותיה הראשונות הצליחה טולוקה להתבסס בצמרת הליגה, ובעונת השיגה את התואר הראשון שלה, הגביע המקסיקני.
היא גברה במשחק הגמר 2-1 על איראפואטו, הקבוצה שמולה הבטיחה את עלייתה לליגה הבכירה שלוש שנים קודם לכן.
בשתי העונות הבאות סיימה הקבוצה כסגנית האלופה.
ב-1959 נפטר נשיא הקבוצה, לואיס גוטיירס דוסאל, ולאחר תקופה קצרה נרכשו המועדון ומגרשו הביתי על ידי נמסיו דיאס, שלימים ייקרא האצטדיון על שמו.
לקראת עונת הגיע לטולוקה המאמן איגנסיו טרייס, מאמנה של נבחרת מקסיקו במונדיאלים ב-1962 ו-1966. טרייס נחשב היה לאחד מבכירי המאמנים המקסיקנים, ומעבר לניסיון כמאמן הנבחרת הגיע לטולוקה לאחר שכבר זכה בעבר בשלוש אליפויות, שני גביעים ושני תוארי אלוף האלופים.
כבר בעונת הבכורה שלו הוביל טרייס את קבוצתו למאבק אליפות עיקש מול קלוב אמריקה.
מספר מחזורים לסיום השתיים נפגשו אך נפרדו בשוויון 0-0 שלא העניק לאף אחת מהן יתרון בקרב על התואר.
במחזור הסיום איבדה אמריקה נקודות כשהשיגה שוויון בלבד, בעוד טולוקה ניצחה במשחקה וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות מקסיקו, בשנת היובל להיווסדה.
באותה עונה השלימה הקבוצה את הזכייה בתואר "אלוף האלופים" (הסופר קאפ המקסיקני) לאחר שגברה על אחת הקבוצות ההישגיות ביותר במקסיקו באותה תקופה, קלוב לאון.
עונה אחר כך, תחת אותו מאמן ועם סגל כמעט זהה, שמרה טולוקה על שני התארים המקומיים.
בליגה היא שוב זכתה למאבק צמוד על התואר, הפעם מצידה של אוניברסידד נסיונל.
שלושה מחזורים לסיום, כשהקבוצות במאזן כמעט זהה בצמרת הטבלה, התארחה טולוקה אצל הפומאס, ועל אף שליטה כמעט מוחלטת של המארחת, הצליחה לגבור עליה 2-0 ולהשיג יתרון במאבק על התואר, שהוכרע לבסוף לטובתה.
במסגרת "אלוף האלופים", הצליחה הקבוצה לשמור על התואר לאחר שגברה על אטלס.
באותה עונה זכתה הקבוצה בתואר הבינלאומי הראשון שלה.
הקבוצה ייצגה את מקסיקו במהדורה הרביעית של גביע CONCACAF לאלופות.
טולוקה הצליחה להעפיל לגמר המפעל, ולאחר ששתי המתמודדות בחצי הגמר על הזכות לפגוש את טולוקה הודחו עקב התפרעות קהליהן, הוכרזה טולוקה כזוכה בטורניר.
היא הייתה למקסיקנית השנייה שזוכה בתואר בארבע מהדורותיו הראשונות.
ב-1970 שונתה שיטת הליגה במקסיקו, ונקבע כי הליגה תחולק לשני בתים, בסיומם ישוחק פלייאוף עד הזכייה בתואר.
בעונה המלאה הראשונה של הפורמט החדש, עונת , סיימה טולוקה בראש הבית שלה והייתה קרובה לזכייה באליפות שלישית, אך נכנעה בגמר הפלייאוף לקלוב אמריקה.
בעונת שונתה השיטה עונה אחת בלבד, כששתי המוליכות מכל בית התכנסו לבית גמר בן ארבע קבוצות.
על אף סגנון המשחק ההגנתי שהחדיר בה המאמן האורוגוואי ריקרדו דה לאון, שספג ביקורות רבות, הצליחה טולוקה להעפיל לבית הגמר מהמקום הראשון בבית שלה.
במחזור החמישי ולפני האחרון בבית הגמר, גברה טולוקה 1-0 על קלוב לאון והבטיחה את זכייתה השלישית באליפות מקסיקו.
טולוקה חגגה ב-1977 את שנת השישים להיווסדה עם פרסומו של ספר המתאר את ההיסטוריה של הקבוצה, אך בשנים אלו החלה ברצף ארוך של עונות חסרות הישגים והתמודדויות בצמרת.
לקראת סוף שנות השבעים, במהלך שנות השמונים ולאורך רוב שנות התשעים סבלה הקבוצה מחילופים תכופים בהנהלת הקבוצה והן בעמדת המאמן, כשבשנים אלו אף מאמן לא הצליח להוביל את הקבוצה במשך יותר משלוש שנים.
בעונה אחת יוצאת מן הכלל הצליחה טולוקה לזכות בתואר, לאחר שהניפה את הגביע המקסיקני בעונת , לאחר שהצליחה להדיח בדרכה אל הגמר קבוצות מהבכירות במקסיקו, בהן אוניברסידד נסיונל, קלוב אמריקה וקרוס אסול.
הייתה זו זכייה שנייה בהיסטוריה של המועדון בגביע, 33 שנים לאחר הזכייה הראשונה, וזכייה ראשונה בתואר כלשהו לאחר 14 שנים רצופות.
גם הזכייה בתואר לא החזירה את הקבוצה לצמרת, ובתחילת שנות התשעים הרצף החלש של המועדון נמשך.
בעונת הושג השיפור המיוחל בכושרה של הקבוצה, שהצליחה להעפיל עד לחצי גמר הפלייאוף.
ציון דרך נוסף של הקבוצה בעונה זו היה החתמתו של השוער הרנן קריסטנטה, שזכה בהמשך הקריירה בחמש אליפויות עם הקבוצה, ורשם 419 הופעות ליגה במדיה.
פיצול הליגה לטורנירי חורף וקיץ החל משנת 1996 לא הביא אמנם לתוצאה מיידית, אך בהמשך הפך את טולוקה לאחת מהקבוצות הטובות במקסיקו, ולקבוצה המעוטרת ביותר בליגה בשנות האלפיים.
השינוי בקבוצה התחיל עם החתמתו של המאמן אנריקה מסה בטורניר חורף 1997. המאמן הביא עמו שיטת משחק פתוחה והתקפית מאוד, ותחתיו היה חוסה קרדוסו שהגיע לקבוצה ב-1995 לאחד החלוצים הפורים בליגה, עד שהפך לבסוף למלך השערים של המועדון בכל הזמנים.
בטורניר הקיץ (וראנו) של 1998, רשמה הקבוצה עונה מוצלחת מאוד.
היא סיימה עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה, והמשיכה לפלייאוף.
ברבע הגמר מול אטלנטה ובחצי הגמר מול קלוב אמריקה רשמה הקבוצה ניצחונות כפולים, והעפילה לגמר מול נקקסה.
לאחר הפסד 2-1 במשחק הראשון, הביסה טולוקה את נקקסה 5-2 בגומלין וזכתה בתואר האליפות הרביעי בתולדותיה, 23 שנים לאחר הזכייה הקודמת.
באותה עונה זכה קרדוסו בתואר מלך השערים של הליגה בפעם הראשונה מתוך ארבע בקריירה שלו בטולוקה.
בגביע CONCACAF לאלופות הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר בפעם השנייה בתולדותיה, אך הפסידה 1-0 לדי.סי.
כעבור שנה, בטורניר הקיץ וראנו 1999, הובילו מסה כמאמן וקרדוסו כמלך שערי הליגה את טולוקה לזכייה נוספת, חמישית בתולדותיה בתואר.
טולוקה סיימה פעם נוספת עם המאזן הטוב בליגה, הדיחה ברבע הגמר את נקקסה ובחצי הגמר את סנטוס לגונה.
בצמד מפגשי גמר צמודים פגשה טולוקה את אטלס.
שתי תוצאות שוויון, 3-3 ו-2-2, הובילו להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין, בסיומו ניצחה טולוקה וזכתה בתואר.
בשנת 2000 זכתה הקבוצה בפעם השלישית ברצף בטורניר הקיץ.
שוב היה זה מסה שהוביל את הקבוצה כמאמן, ובפעם השלישית קרדוסו הוביל את טבלת כובשי הליגה בדרך לזכייה.
האליפות נחשבה למרשימה במיוחד, כשהקבוצה מנצחת 13 מתוך 17 משחקי הליגה הסדירה ומסיימת עם המאזן הטוב ביותר.
ברבע הגמר ניצחה הקבוצה 7-0 במשחק הגומלין ו-9-0 במצטבר את פואבלה, והביסה 6-3 במצטבר את גוודלחרה בחצי הגמר.
גם מפגשי הגמר היו חד צדדיים, והסתיימו ב-7-1 מצטבר לזכותה של טולוקה על סנטוס לגונה, בזכייה שישית בתואר האליפות, ושלישית בשלוש שנים.
לאחר הזכייה עזב המאמן מסה לטובת אימון נבחרת מקסיקו.
טולוקה חזרה לזכות בתואר האליפות בטורניר אפרטורה 2002. באותה עונה הקבוצה החליפה שלושה מאמנים, כשאת העונה פתח ריקרדו לה וולפה.
מחזור אחד לסיום שלב הבתים עזב לה וולפה לטובת אימון הנבחרת.
הוא הוחלף באופן זמני על ידי עוזרו האורוגוואי, וילסון גרניולאטי, שהוביל את הקבוצה ברבע הגמר לניצחון על גוודלחרה.
לקראת חצי הגמר מונה לקבוצה מאמן חדש, הארגנטינאי אלברטו חורחה, שהוביל אותה בשלב חצי הגמר לניצחון כפול על סנטוס לגונה, ולזכייה בתואר לאחר ניצחון בגמר על מונרקס מורליה.
מורליה עוד גברה 1-0 על טולוקה במשחק הראשון, אך הגומלין הסתיים בזכייתה של טולוקה עם ניצחון 4-1. בנוסף, השלימה הקבוצה את זכייה השלישית בתולדותיה ב"אלוף האלופים", לאחר שגברה על מונטריי בדו-קרב פנדלים.
ב-2003 זכתה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע CONCACAF לאלופות.
בשלב חצי הגמר, במפגש כל-מקסיקני, התמודדה טולוקה מול קלוב אמריקה.
במשחק הבית שלה הובילה טולוקה 1-0, אך אמריקה הפכה וניצחה 4-1, במה שנראה היה כסוף דרכה של טולוקה במפעל.
הסוף היה נראה קרוב עוד יותר כאשר עד לדקה ה-69 במפגש הגומלין התוצאה עמדה על שוויון 0-0, אך טולוקה הצליחה להבקיע בזמן הקצר שנותר ארבעה שערים, לנצח 4-0 ולהעפיל לגמר.
במפגש הגמר הכפול פגשה טולוקה יריבה מקומית נוספת, מונרקס מורליה.
לאחר שוויון 3-3 במשחק הראשון, ניצחה טולוקה 2-1 בביתה וחגגה זכייה שנייה בתולדותיה בתואר.
במהלך שלוש השנים הקרובות, לא הצליחה הקבוצה לשמור על יציבות.
היא החליפה מאמנים לעיתים תכופות.
הקבוצה הגיעה לשיא השפל בטורניר הקלאוסורה של 2005. בחודש ינואר של אותה שנה, לקראת הטורניר, חזר אנריקה מסה לתפקיד המאמן.
מסה, שהוביל את הקבוצה מספר שנים קודם לכן לשלוש זכיות באליפות, נכשל בניסיונו להשיג כרטיס לפלייאוף, לראשונה מזה תקופה ארוכה.
הוא פוטר מתפקידו עם סיום העונה הסדירה, שלושה חודשים בלבד לאחר הגעתו.
טורניר האפרטורה של אותה שנה הביא איתו את חזרתה של טולוקה למרכז הבמה עם זכייה שמינית בתואר.
לתפקיד המאמן מונה אמריקו גאז'גו, כוכב נבחרת ארגנטינה לשעבר, שהוביל את קבוצתו לפלייאוף עם המאזן החמישי בטיבו בליגה.
טולוקה עברה ברבע הגמר את קרוס אסול, הדיחה את פצ'וקה בחצי הגמר, ופגשה בגמר את מונטריי.
לאחר שוויון 3-3 במשחק הראשון, גברה הקבוצה 3-0 על מונטריי בגומלין, במשחק בו ספג השופט ביקורת קשה לאחר שהרחיק שלושה משחקני מונטריי בכרטיס אדום ישיר.
בהמשך השלימה הקבוצה זכייה רביעית בתולדותיה ב"אלוף האלופים", לאחר שגברה פעמיים על פצ'וקה.
גאייגו היה קרוב להוביל את הקבוצה לאליפות נוספת בטורניר אפרטורה 2006, כשטולוקה נעצרה רק בגמר הפלייאוף מול גוודלחרה.
בטורניר גביע CONCACAF לאלופות 2006, הגיעה הקבוצה עד לשלב הגמר, שם פגשה את קלוב אמריקה.
לאחר 0-0 במשחק הראשון בביתה של טולוקה, הסתיים גם הגומלין בשוויון 0-0 והמשחק עבר להכרעה בהארכה.
טולוקה עוד עלתה ליתרון 1-0 עם פתיחת ההארכה, אך בחציה השני השלימה אמריקה את המהפך, ניצחה 2-1 וזכתה בתואר.
בקיץ 2007 הוחלף גאייגו על ידי מאמן ארגנטינאי נוסף, חוסה נסטור פקרמן, במשרת האימון הראשונה שלו מאז סיים את תפקידו בנבחרת ארגנטינה, אך כעבור שני טורנירים לא מוצלחים גם הוא סיים את תפקידו.
הכישלון להשיג תארים נוספים מאז 2005, וכן החתמתם של שחקנים שלא הביאו תועלת לקבוצה, הביאו לשינוי בהנהלה.
רפאל לבריחה, הנשיא שתחת הנהגתו זכתה הקבוצה בחמש אליפויות, הוחלף בפרננדו קורונה.
גם על הקווים התבצע שינוי, כשלתפקיד המאמן הגיע חוסה מנואל דה לה טורה.
כבר בטורניר הראשון שלו על הקווים הוביל דה לה טורה את הקבוצה לפלייאוף עם המאזן השני בטיבו בליגה.
הקבוצה חלפה על פני אסטודיאנטס טקוס ברבע הגמר וסנטוס לגונה בחצי הגמר, והגיעה לגמר מול קרוס אסול.
טולוקה גברה בביתה 2-0 על קרוס אסול, שהשיבה לה בתוצאה זהה בגומלין.
המשחק עבר להכרעה בדו-קרב פנדלים, שהוכרע לטובת טולוקה בבעיטה השביעית, בתוצאה 7-6. טולוקה זכתה באליפות התשיעית בתולדותיה, והשישית מאז חילוק הליגה לשני טורנירים בשנה.
בשנת 2010 זכה טורניר הקלאוסורה בשם "ביסנטנריו", לציון חגיגות המאתיים למקסיקו.
באותה עונה חגגה הקבוצה את זכייתה העשירית באליפות מקסיקו.
דה לה טורה הוביל את הקבוצה לניצחונות על אמריקה ברבע הגמר, פצ'וקה בחצי הגמר וסנטוס לגונה בגמר, במפגש שהוכרע בדו-קרב פנדלים.
מאז הזכייה באליפות העשירית, כשלה טולוקה לזכות בתואר אליפות נוסף.
במאי 2012, טרם טורניר האפרטורה של אותה שנה, חזר אנריקה מסה לקדנציה שלישית כמאמן הקבוצה.
הוא הצליח כבר בטורניר הראשון שלו להוביל את הקבוצה עד לגמר הפלייאוף, אך שם נעצרה הקבוצה על ידי טיחואנה, שחגגה על חשבונה את הזכייה הראשונה בתולדותיה.
מסה סיים את הקדנציה השלישית שלו כעבור שנה, שוב ללא זכייה בתואר, והוחלף על ידי מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים, חוסה קרדוסו.
בעידן הטרום-מקצועני אירחה טולוקה את משחקיה במספר אצטדיונים מקומיים קטנים.
ב-8 באוגוסט 1954 עברה הקבוצה לארח את משחקיה באצטדיון החדש, אצטדיון נמסיו דיאס.
האצטדיון נקרא במקור "הקטור בראסה", ובהמשך שינה את שמו מספר פעמים.
הוא נקרא "אצטדיון לואיס גוטיירס דוסאל", "טולוקה 70" ו-"טולוקה 70-86" עד שהוחלף שמו לשם הנוכחי, נמסיו דיאס, על שם מי שהיה נשיא הקבוצה במשך שנים ארוכות.
האצטדיון היה מהאצטדיונים המארחים בשני טורנירי המונדיאל אותם אירחה מקסיקו.
בטורניר מונדיאל 1970 היה האצטדיון ליחיד בו כבשה שער במונדיאל, במסגרת המשחק מול שהסתיים בשוויון 1-1. כמו כן אירח האצטדיון משחק נוסף מבית ב', ניצחונה של 1-0 על .
המשחק השלישי והאחרון אותו אירח בטורניר היה תבוסתה של המארחת 4-1 לאיטליה ברבע הגמר.
במונדיאל 1986 אירח האצטדיון שלושה משחקים בבית ב', בהם ניצחונה של 1-0 על , ניצחונה של 2-1 על עיראק, והמשחק בין פרגוואי לבלגיה שהסתיים בשוויון 2-2.
קלוב דפורטיבו לוגו (בספרדית: Club Deportivo Lugo S.A.D), הידועה גם בשם קיצור לוגו, היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר לוגו שבגליסיה.
הקבוצה משחקת באצטדיון אנסו קארו המכיל 7,114 מקומות ישיבה.
מאז הקמתה בשנת 1953 בילתה לוגו את רוב זמנה בליגות הנמוכות בספרד, ואת מרבית שנותיה בילתה בליגה הרביעית.
בסוף עונת ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה ובפעם היחידה עד היום, לליגות האזוריות, אך כבר לאחר עונה בודדת שבה סיימה במקום הראשון עלתה בחזרה לליגה הרביעית.
בסוף עונת עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית, אך כבר לאחר עונה בודדת שבה סיימה במקום 18 ירדה בחזרה לליגה הרביעית.
בתום עונת העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הספרדית השנייה, אך שוב פעם כבר לאחר עונה בודדת ירדה בחזרה לליגה השלישית.
בתום עונת חזרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר 20 שנה, תחת המאמן קיקה סטיין.
בסיום עונת ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
הליגה הספרדית השנייה: 9 עונות.
הליגה הספרדית השלישית: 23 עונות.
הליגה הספרדית הרביעית: 34 עונות.
דפורטס טולימה (בספרדית: Club Deportes Tolima S.
A) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר איבגה, המשחק בליגה הבכירה.
המועדון נוסד ב-18 בדצמבר 1954 וצבעיו הם בורדו וזהב, מה שנתן לו את הכינוי Vinotinto y oro, שזה בספרדית "הבורדו והזהב".
משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון מנואל מוריו טורו שתכולתו היא 33,000 צופים.
לאורך ההיסטוריה שלו, המועדון זכה בשני תוארי אליפות, ב-2003 וב-2018 וכן בגביע הקולומביאני ב-2014.
ב-1 במאי 1947 נוסד מועדון הכדורגל קלוב דפורטיבו בוקה ג'וניורס דה איבגה על ידי הומברטו גונסאלס רואיס.
את עונתה הראשונה סיימה במקום השביעי עם 20 נקודות.
ב-1957 השיגה הקבוצה את המקום השני לראשונה בתולדותיה.
הקבוצה הורכבה מארגנטינאים שחלקם הגיעו מקבוצת ראסינג קלוב וגם מרקוס קול, מהקולומביאנים הבולטים באותה תקופה, שיחק בקבוצה.
טולימה סיימה בתיקו מול אינדפנדיינטה מדיין ודפורטיבו פריירה ונזקקה לשני משחקי בית-חוץ מול קוקוטה דפורטיבו כדי להכריע את זהות העולה לגמר.
השיטה דאז הייתה שנויה במחלוקת ולאחר שוויון בין שתי הקבוצה, התוצאה הייתה 1-1 גם במשחק השלישי.
בסופו של דבר לאחר הטלת מטבע נקבע כי קוקוטה היא זו ששיחקה ואף הפסידה בגמר לאינדפנדיינטה מדיין.
במשחק נוסף על הזכות לסיים כסגנית, ניצחה טולימה את קוקוטה ורשמה הישג מכובד לקבוצה שרק שנתיים שיחקה כמקצוענית.
סגנות ב-1981 והופעת בכורה בקופה ליברטדורס
ב-1981 ותחת הדרכתו של המאמן פדרו אוספינה החל מהמחזור ה-22, הצליחה טולימה להעפיל לפלייאוף ולגמר, שם הפסידה מול אתלטיקו נסיונל, כאשר שחקן הקבוצה, ויקטור הוגו דל ריו, סיים כמלך שערי ליגה עם 29 כיבושים.
בעקבות ההגעה לגמר, הבטיחה טולימה לראשונה בתולדותיה את ההשתתפות בקופה ליבטדורס 1982 ולשם כך החתימה כמה שחקנים בעלי שם, ביניהם פרנסיסקו מטוראנה, ארנולדו איגוארן וחניו קבסאס.
הקבוצה סיימה ראשונה בבית שכלל גם את אתלטיקו נסיונל ואת הקבוצות מוונצואלה, אסטודיאנטס דה מרידה ודפורטיבו טצ'ירה.
בבית חצי הגמר כבר לא הצליחה להתקדם רחוק יותר וסיימה אחרונה אחרי קוברלואה הצ'ילאנית וקלוב אולימפיה מפרגוואי.
את משחקיה הביתיים נאלצה טולימה לשחק באצטדיון אל קמפין לאחר תאונה שקרתה בסן בוניפסיו, שהיום קרוי מנואל מוריו טורו.
האוהדים של טולימה עשו את הדרך מאיבגה לבוגוטה ומילאו את האצטדיון ובעיקר זכור המשחק מול אולימפיה, שבו נותרו כ-25,000 צופים מחוץ לאצטדיון לאחר שכבר התמלא לחלוטין.