tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שיחק בקבוצה זו שתי עונות ועבר לשחק בקבוצת טמפה ביי באקנירס שגם בה שיחק שתי עונות (2018–2019).
משם עבר לקבוצת לאס וגאס ריידרס שבה חתם על חוזה של 25 מיליון דולר ל-3 שנים, מהם 16.75 מיליון דולר מובטחים, אך שיחק שתי עונות (2020–2021) וחזר לשחק עונה אחרונה בטמפה ביי באקנירס בעונת 2022 במסגרת חוזה על סך 1.05 מיליון דולר עם בונוס חתימה של 152,500 דולר.
ב-6 בספטמבר 2023 הודיע על פרישה מפוטבול מקצועני.
ב-21 ביוני 2021 יצא מהארון כהומו ובכך היה לשחקן ה-NFL הפעיל הראשון שיצא מהארון.
באותה ההזדמנות תרם 100,000 דולר לפרויקט טרוור.
הוא זכה בתמיכה ציבורית מה-NFL, מקבוצתו הריידרס, מקבוצת הקולג' שלו פן סטייט וספורטאים בעבר ובהווה.
באותו היום, חולצות וחולצות טריקו עם שמו היו הנמכרות ביותר מבין כל שחקני ה-NFL.
הוא נמצא בזוגיות עם השחיין האולימפי סורן דאל מדנמרק.
קרל ארל מונדט היה מחנך אמריקאי וחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, שייצג את דקוטה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית (1939–1948) ובסנאט של ארצות הברית (1948–1973).
מונדט נולד ב-3 ביוני 1900 בהומבולדט שבדקוטה הדרומית, והיה בנם של פרדיננד ג'ון מונדט (1875–1947) ורוז (שניידר) מונדט (1874–1965).
שני הוריו היו צאצאים של מהגרים מגרמניה.
מונדט למד בבתי ספר ציבוריים בהומבולדט, פיר ומדיסון, והשלים את לימודיו בבית הספר התיכון מדיסון ב-1919. בתיכון, הצטיין בנאומים ובוויכוחים, שהפכו לתשוקותיו לאורך כל חייו.
לאחר שקיבל תואר ראשון ממכללת קרלטון במינסוטה בשנת 1923 עם התמחות בכלכלה, הפך למורה ולמנהל בית ספר בתיכון בריאנט שבבריאנט, דקוטה הדרומית.
כמורה בשנה הראשונה שלו לימד שיעורים בנאום, פסיכולוגיה, סוציולוגיה וממשל, אימן את קבוצות הדיון, הנאום והנאום הספונטני, וייסד את עיתון בית הספר.
לאחר שנה אחת, קודם למפקח על בתי הספר של בריאנט, תפקיד בו החזיק עד 1927. כמפקח, המשיך לאמן את קבוצות הדיון והנאום.
בשנת 1924, התחתן מונדט עם מרי אליזבת' מוזס (1900–1985), חברתו לכיתה במכללה, שגם לימדה בתיכון בריאנט.
בשנת 1927, קיבלו גם קרל וגם מרי מונדט תואר שני מאוניברסיטת קולומביה לאחר שסיימו שם ארבע שנות לימודים.
החל משנת 1928, לימדו שניהם בבית הספר הציבורי של מזרח המדינה (כיום אוניברסיטת המדינה של דקוטה), והמשיכו ללמד שם עד 1936. קרל עמד בראש מחלקת הנאום ולימד פסיכולוגיה וכלכלה, בעוד שמרי לימדה דרמה וצרפתית.
ב-1936, היה מונדט המועמד הרפובליקני לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הראשון של דקוטה הדרומית, והפסיד למועמד הדמוקרטי פרד ה.
הוא זכה במושב בבחירות 1938, שנה מוצלחת יותר לרפובליקנים, ונבחר מחדש ארבע פעמים.
בשנת 1948, נבחר למושב הסנאט שהוחזק בעבר בידי הרלן בושפילד, ולאחר מותו הוחזר בידי אשתו, הסנאטורית ורה בושפילד.
הוא התפטר ממושבו בבית הנבחרים ב-30 בדצמבר 1948, לאחר השבעתו לסנאט.
מונדט נבחר מחדש לסנאט ב-1954, 1960 ו-1966. בשנת 1960, התמודד מולו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ורג' מקגוורן וכמעט שהובס בבחירות.
ב-23 בנובמבר 1969, לקה מונדט בשבץ מוחי חמור ולאחר מכן לא היה מסוגל להשתתף בישיבות הקונגרס, על אף שקיבל טיפול נרחב בדיבור ובפיזיותרפיה.
אשתו, מרי, ניהלה את צוות העבודה שלו במקומו וסירבה לקריאות למנוע ממנו להמשיך בתפקידו כסנאטור.
מונדט הודח מחברותו בוועדות על ידי ועידת הרפובליקנים בסנאט ב-1972, אך נשאר בתפקידו עד סוף כהונתו ב-3 בינואר 1973. הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1972, ומחליפו בסנאט היה הדמוקרטי ג'יימס אבורזק.
ב-16 באוגוסט 1974 ממחלת לב ונקבר בבית הקברות גרייסלנד במדיסון, דקוטה הדרומית.
מונדט לא הצליח בניסיונות לגרום לוועדה להמשיך לחקור את הקו קלוקס קלאן.
הוא גם הציע שינוי לסעיף 50 בחוק, שהפך את העברתו של מידע מסווג מסוים לאזרחים זרים לעבירה פלילית.
מונדט הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960, 1964, ו-1968, כמו גם בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה של 1965, ובעד האישור של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כסנאטור, מונדט כיהן בוועדת ההקצבות של הסנאט, בוועדת החוץ, בוועדת המבצעים הממשלתית ובוועדת המשנה לחקירות קבועות, וייצג את הסנאט בוועדה המייעצת ליחסים בין-ממשלתיים.
ב-1954 הוא עמד בראש ועדת המשנה של הסנאט לחקירות לשימועי הצבא-מקארתי.
הישגיו כסנאטור כללו השגת תמיכה בפרויקטים של נהר מיזורי, הקמת מרכז הנתונים של EROS בסו פולס, דקוטה הדרומית, תוכניות חקלאות ובניית כבישים מהירים בדקוטה הדרומית.
קרל ריטר פון פריש היה זואולוג יהודי אוסטרי.
זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1973 על פענוח שפת הדבורים.
פריש נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה, הבן הצעיר מבין ארבעת הבנים של אנטון פון פריש, שהיה פרופסור לרפואה באוניברסיטת וינה ומארי אקסנר שהייתה יהודייה.
בצעירותו גילה עניין רב בבעלי חיים ואסף חרקים.
בשנת 1905 החל, בהשפעת אביו, ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה.
בשנתיים הראשונות, שהוקדשו בעיקר למדעי הטבע, הצטיין פריש בלימודיו.
אולם לאחר השנה השלישית שהתמקדה יותר ברפואה, עזב את לימודי הרפואה ועבר ללמוד זואולוגיה במכון הזואולוגי של אוניברסיטת מינכן, שם השלים דוקטורט בשנת 1910 בהנחייתו של הנס ליאו פשיברם.
בשנת 1911 החל לעבוד במכון הזואולוגי כעוזר הוראה של אוסקר הרטוויג.
במסגרת זאת חקר את הראייה של דגים וניהל פולמוס עם קרל פון הס על יכולת ראיית הצבעים של דגים.
במרץ 1912 קיבל משרה באוניברסיטת מינכן ובקיץ 1912 החל לחקור דבורים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב בבית חולים שנוהל בידי אחיו ולאחר שנתיים התנדב במסגרת הצלב האדום.
בשנת 1921 מונה למנהל המכון הזואולוגי של אוניברסיטת רוסטוק בגרמניה ובשנת 1923 עבר לנהל את המכון הזואולוגי בברסלאו.
בשנת 1925 עבר לאוניברסיטת מינכן כמחליפו של אוסקר הרטוויג, שנפטר.
בסיוע קרן רוקפלר הקים מבנה חדש למכון הזואולוגי שהושלם בשנת 1932 וכלל בית חרקים, אקווריום, בית טרופי ועוד מעונות בעלי חיים חדישים.
הבניין כולו נחרב בהפצצות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שלפיו נדרשו נושאי משרות ציבוריות להוכיח את המוצא הארי של ארבעת הסבים והסָבות שלהם, לא הצליח פריש לספק נתונים לגבי סבתו מצד אמו.
למרות זאת סווג כשמינית יהודי בלבד, דבר שאפשר לו להמשיך במשרתו.
אולם יריביו וארגוני סטודנטים נאציים פעלו לפיטוריו ולהחלפתו באדם ממוצא ארי.
אלו טענו נגדו שהוא רבע יהודי, אוהב יהודים, מתנכל לחברי המפלגה הנאצית ועיסוקיו המדעים תואמים "מדע יהודי" ולא ארי.
בגלל חשיבות מחקרו הורשה להישאר בעבודתו עד תום מלחמת העולם השנייה.
ב-1946 פריש עבר לגראץ שבאוסטריה.
בשנת 1950 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת מינכן ופרש ממשרתו כעבור שמונה שנים.
בשנת 1958 זכה בפרס קלינגה.
בשנת 1965 פרסם את עבודתו הידועה "שפת המחול וההתמצאות אצל דבורים", עליה זכה בפרס נובל עם שני זואולוגים אחרים: ניקולאס טינברגן וקונראד לורנץ.
קרל פאלמר , הוא מתופף ממוצא בריטי.
רבים הגדירו את פאלמר כאחד מהמתופפים הגדולים ברוק המתקדם של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
פאלמר נודע בעיקר בזכות חברותו בלהקת אמרסון, לייק ופאלמר (ELP) ואף היה חבר בלהקות The Crazy World of Arthur Brown, אטומיק רוסטר ואסיה.
קרל פאלמר נולד בברמינגהאם שבבריטניה.
העיסוק במוזיקה היה נפוץ במשפחתו, ופאלמר נחשף לתחום מגיל צעיר.
בצעירותו התנסה בנגינה על כלים שונים, ולבסוף בחר בתופים.
בתור נער נהג פאלמר לנגן יחד עם תקליטי ג'אז, כאשר המתופף באדי ריץ' השפיע עליו יותר מכל.
פאלמר החל להתפרנס ממוזיקה כבר בגיל צעיר, והיה חבר במספר להקות שונות.
הלהקה זכתה להצלחה מסוימת, אך פאלמר לא היה מרוצה ועזב זמן קצר אחר כך כשהקים עם וינסנט קריין את להקת אטומיק רוסטר, אשר זכתה גם היא להצלחה ולביקורות אוהדות.
במהלך 1970 פנו לפאלמר קית' אמרסון וגרג לייק, אשר חיפשו מתופף להרכב חדש.
פאלמר לא חבר אליהם באופן מיידי, אך לאחר שתם חוזה ההקלטות שלו עבור אטומיק רוסטר, הוא הצטרף והלהקה החדשה, אמרסון, לייק ופאלמר החלה לפעול.
פאלמר לא התנסה קודם לכן ברוק מתקדם, אך גישתו לסגנון הייתה חיובית.
הלהקה פרצה לתודעה בהופעה בפסטיבל האי וייט של 1970, וזכתה להצלחה רבה, למרות ביקורות שליליות של חלק מהמבקרים.
מאז הוציאה הלהקה לאור אלבומים רבים וקיימה סיבובי הופעות רבים ברחבי עולם.
פאלמר הקים להקה חדשה בשם PM, אך ללא הצלחה.
ב-1981 קיבל פאלמר הצעה מסטיב האו, שפרש מלהקת יס, להקים להקה חדשה.
פאלמר הסכים והם הקימו את להקת "אסיה".
אמרסון, לייק ופאלמר התאחדו בתחילת שנות ה-90, והוציאו את האלבום Black Moon ב-1992. שנה אחר כך חלה פאלמר במחלה שפגעה ביכולות התיפוף שלו, והוא נאלץ לעבור ניתוח.
לאחר כמה סיבובי הופעות, הלהקה התפרקה שוב.
קרל פאלמר נחשב לאחד המתופפים החשובים בתולדות הרוק.
בנוסף ליכולת התיפוף ששובחה על ידי מבקרי המוזיקה, הוא נודע גם ביצירתיות שלו.
הוא הלחין ועיבד קטעים רבים עבור להקות שונות ואף הלחין קונצ'רטו לתזמורת וכלי הקשה.
פאלמר נהג להשתמש בכלי הקשה מלודיים ב-ELP וגם בכלי הקשה אלקטרונים שתרמו לתדמית של חברי ELP כ"חלוצי טכנולוגיה".
קרל פוהליג (גרמנית: Carl (Karl) Pohlig) היה מנצח גרמני.
בשנת 1901, בשטוטגרט, פוהליג היה למנצח הראשון שביצע את הגרסה המלאה והלא-מנוכשת של הסימפוניה השישית של ברוקנר.
עד אז בוצעה סימפוניה זו קטעים-קטעים, או בגרסה מקוצרת של גוסטב מאהלר.
בשנת 1907 התמנה פוהליג למנצח תזמורת פילדלפיה, תפקיד בו כיהן עד 1912. הוא הזמין את סרגיי רחמנינוב להופעת בכורה בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה, בשנת 1909. פוהליג התפטר, עקב גילוי רומן שניהל מחוץ לנישואים עם מזכירתו השוודית, בשנת 1912. את מקומו תפס לאופולד סטוקובסקי.
קרל פון אוסייצקי היה עיתונאי ופציפיסט גרמני שזכה בפרס נובל לשלום לשנת 1935.
אוסייצקי נולד בהמבורג למשפחה קתולית, ממעמד בינוני נמוך.
אביו, שנפטר בהיותו בן שנתיים היה פקיד ממשלתי זוטר.
הממונה על אביו סייע לאוסייצקי להתקבל לבית ספר לבני המעמד הגבוה.
לאחר סיום בית הספר היסודי הוא התקבל למשרה זוטרה במנגנון הממשלתי.
עוד בשנת 1913 היה לפציפיסט.
בשנה זו נישא לאשה אנגלייה בשם מוד ליצ'פילד ווד שפגש בעת שהיא ביקרה בהמבורג, ולזוג נולדה בת.
התנסותו כחייל קרבי במלחמת העולם הראשונה חיזקה את הפציפיזם שלו שהופיעה במאמרים שפרסם לפני המלחמה.
לאחר המלחמה הוא החל להיות פעיל בתנועות פציפיסטיות והיה למזכירה של "האגודה הגרמנית לשלום".
במקביל, הוא התפרנס כעיתונאי, ועל אף שלא סיים מעולם את בית הספר התיכון, הצליח בכך מאוד.
כתבותיו עסקו במגוון נושאים, החל מביקורת תיאטרון וכלה בפמיניזם.
בתקופת רפובליקת ויימאר פרסם מאמרים שהציבו אותו בצידם של תומכי הדמוקרטיה.
בשנת 1927 החליף את העיתונאי קורט טוכולסקי כעורך השבועון השמאלי "די ולטביהנה".
בעקבות זכייתו בפרס נובל תואר בדבר:
במרץ 1927 פרסם עיתונו של אוסייצקי מאמר של ברתולד יאקוב, שמתח ביקורת על הרייך בגין מתן הכשר לארגונים כמו-צבאיים.
אוסייצקי, כעורך האחראי, נשפט באשמת הוצאת דיבה, נמצא אשם ונידון לחודש מאסר.
אוסייצקי נחשב לפובליציסט מאוד משפיע בגרמניה.
גוסטב שטרזמן צוטט כאומר שלא יכל לחתום על ההסכמים שחתם עליהם עם צרפת בלי הגיבוי של אוסייצקי.
בשנת 1929 פרסם השבועון כתבה שחשפה כי הרייכסווהר מקים חיל אוויר בשיתוף פעולה עם ברית המועצות בניגוד להסכם ורסאי.
אוסייצקי הועמד לדין בסוף שנת 1931 באשמת בגידה, הורשע ונדון ל-18 חודשי מאסר.
הוא שוחרר מהכלא בסוף שנת 1932 במסגרת שחרורים לכבוד החגים.
בעודו בכלא הוגש כנגדו כתב אישום נוסף, על כי התיר פרסום מאמר של טוכולסקי שכלל את השורה "חיילים הם רוצחים".
במשך שנים הזהיר אוסייצקי מהנאצים ומאדולף היטלר.
עם עלות הנאצים לשלטון בינואר 1933, לא נשמע אוסייצקי לעצת חבריו לברוח מגרמניה והביע בפומבי את התנגדותו למשטר החדש.
לאחר שריפת הרייכסטאג ב-28 בפברואר 1933, נאסר שוב, והוחזק בתחילה בכלא שפנדאו, ועבר עינויים שכללו שבירת שיניו.
לאחר מכן הועבר למחנה הריכוז אסטרווגן ליד אולדנבורג, ומחנות נוספים.
במאי 1936 הוא הועבר לבית חולים בכלא בברלין בשל דלקת ריאות חמורה כתוצאה ממחלת השחפת.
בנובמבר 1936, מספר ימים לפני ההודעה על הזוכה בפרס נובל לשלום, הודיעו השלטונות הנאציים על שחרורו.
הוא הועבר לבית הבראה בו הותר לאשתו לשהות עימו, אך הוא עדיין נותר תחת פיקוח הגסטפו.
הוא מת בעודו בבית ההבראה ב-4 במאי 1938 מסיבוכים של מחלת השחפת, הקשורים בתנאי מעצרו הקשים.
האוניברסיטה של אולדנבורג קרויה על שמו, וכן הספרייה העירונית והאוניברסיטאית של המבורג - בזכות יוזמתו של אריה גורל-שטרנהיים.
בינואר 1934 פרסם ויקהאם סטיד בטיימס הלונדוני קריאה לשחרורו של אוסייצקי.
הקריאה עוררה הדים ונעשו ברחבי העולם פעולות שונות בדרישה לשחרר את אוסייצקי.
בסוף 1934 התארגנו ידידיו, גולים גרמנים ברחבי העולם, במטרה לקדם את מועמדותו של אוסייצקי לפרס נובל לשלום, בתקווה שהדבר יביא לשחרורו.
בראש המהלך עמד הלמוט פון גרלך והשתתפו בו בין השאר וילי ברנדט שפעל בנושא באוסלו ואלברט איינשטיין ששכנע את ג'יין אדמס להגיש את מועמדותו של אוסייצקי.
עוד חמישה אנשים גויסו בהמשך להצעת המועמדות.
במקביל, פעלו חבריו של אולייצקי לעורר את דעת הקהל בעד מועמדותו.
בין השאר הוצע מחוגי מפלגת העבודה הנורווגית לתת לו את הפרס בשותפות עם טומאש מסריק.
בנובמבר 1935 הודיעה ועדת הפרס שאף מועמד אינו ראוי לקבלת הפרס וכספי הפרס הועברו לחלוקה בשנה הבאה.
המאמצים להענקת הפרס לאוסייצקי נמשכו בשנת 1936.
הנאצים מצדם פעלו למנוע את מתן הפרס לאוסייצקי.
בין השאר פרסם קנוט האמסון מאמר שעורר פולמוס נרחב נגד מתן הפרס לאוסייצקי.
תומכיו של אוסייצקי, ראו בפולמוס זה סיוע רב למאבק שלהם למען אוסייצקי.
הנאצים גם הפיצו מידע שלילי על אוסייצקי וניסו לקדם את פייר דה קוברטן כמועמד חלופי.
המאמצים למתן הפרס לאוסייצקי הוכתרו בהצלחה כאשר בנובמבר 1936 הודיעה ועדת הפרס על הענקת הפרס לשנת 1935 לאוסייצקי.
הנאצים הביעו מחאה בפני ממשלת נורווגיה על מתן הפרס לאוסייצקי והודיעו שמעתה והלאה לא יותר לאזרחי גרמניה לקבל פרסי נובל לשלום.
לאחר ההודעה על מתן הפרס התירו הנאצים לנציגי התקשורת הזרה לבקר את אוסיצקי בבית החולים.
אוסיצקי אמר לעיתונאים שהוא הסכים לקבל את הפרס ושהוא מצטער על שמתן הפרס הביא למתיחות ביחסי גרמניה-נורווגיה.
השלטונות הותירו את שאלת נסיעתו לקבלת הפרס עלומה ולבסוף מנעו ממנו את הנסיעה.
ממיטת חוליו הצליח אוסייצקי להבריח הודעה בה הוא מקבל את הפרס, תוך שהוא דוחה את הטענה שהסכמה לקבלת הפרס מוציאה אותו מ"קהיליית העם הגרמני" (deutsche Volksgemeinschaft).
ניסיונות של רופאים בריטים לבקר אותו בבית החולים נדחו על ידי הגסטפו.
בעיתונות פורסם בתחילה שכספי הפרס הועברו לחשבון בנק בדנמרק ושהגסטפו עשה ניסיון להוציא את הכסף.
בפברואר 1937 פורסם שהכסף הועבר לגרמניה.
בתחילת 1938 העמידו הנאצים לדין את עורך הדין של אוסייצקי בטענה שהוא מעל בכספי הפרס ודנו אותו לשנתיים מאסר.
הברון קרל פון אנצנברג איש צבא ואצולה אוסטרי.
פון אנצנברג הוא יליד המחוז פאביה בחבל לומברדיה.
ב-6 באפריל 1778 מונה הברון קרל מאנצנברג כמושל השני של "מולדובה האוסטרית" זאת כאשר החליף את גנרל גבריאל ספלני.
באותה השנה נערך המפקד בחבל ארץ זה בו נמנו יותר מ 100,000 נפשות.
הברון קרל החליף את שם הארץ לבוקובינה, שם הנגזר מהשפה הפולנית, ומאז שם זה מקובל עד היום.
ב-16 בספטמבר 1786 סיים קרל מאנצנברג את כהונתו כמושל בוקובינה עם המזגותה לגליציה.
לאחר מכן קודם בדרגה ומונה באוקטובר 1790 למפקד צבאי בוולכיה.
הלך לעולמו ב-1810 בסיביו שבחבל טרנסילבניה.
בתקופת שלטונו כמושל בוקובינה, נגזרו גזרות רבות כנגד היהודים, בהמשך לגזרות מתקופתו של ספלני גבריאל.
אנצנברג ראה ביהודי בוקובינה מטרד והכריז עליהם כ- "אספסוף מזיק וטפילי, החיים על חשבון הנוצרים.
"בתלונתו" העיקרית משנת 1779, כנגד היהודים, מתלונן אנצנברג על ה"פריווילגיות" שיש ליהודי סירט, סוצ'אבה וצ'רנוביץ:
"היהודים שולטים בכל המסחר, סחר ותעשייה, אפילו בשלוש הערים סירט, סוצ'אבה וצ'רנוביץ, וביתר הערים, מוכרים יין, בירה, ספירט ו-וודקה לבתי המרזח, בכפרים רבים הם השוכרים של הרכוש האזורי, וכתוצאה מכך - מה שנורא הוא - הנוצרים נתיניהם...."
ליהודים בתקופת שלטונו הותר לשבת במספר ערים מצומצם.
מכיוון שהמדיניות האוסטרית ראתה במסחר ככלי לפיתוח האזור, אנצנברג התייחס אליהם בסובלנות בתחום זה והתיר את המסחר בחמש ערים: צ'רנוביץ, קמפולונג מולדובנסק, סירט, קאפול קודרולוי ו- זאסטוונה.
איסור על תפעול וחכירת בתי מרזח.
(תקנה שבוטלה על ידי הממונה על אנצנברג, מושל למברג)
איסור השימוש בשפות עברית ויידיש.
הוטל על היהודים ללמוד במשך שלוש שנים גרמנית
גירוש יהודי בוקובינה שהוכרזו "פושטי יד" במרץ 1782
קרל פון פלאנצר באלטין (בגרמנית Karl von Pflanzer Baltin; 1 ביוני 1855, פץ', האימפריה האוסטרית – 8 באפריל 1925, וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה), היה גנרל-אוברסט אוסטרו-הונגרי, מפקד פלגת ארמייה ומפקד הארמייה השביעית בחזית המזרחית ומפקד הקורפוס ה-19 אשר לחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
קרל באלטין רכש את השכלתו באקדמיות הצבאיות במאריבור ובאייזנשטאדט ובהמשך הוסמך כקצין רגלים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
בין 1878 ל-1880 למד בבית הספר לפיקוד ומטה בווינה והוצב לתפקידי הדרכה במקום.
ב-1903 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד החטיבה האוסטרו-הונגרית ה-32 וב-1907 התמנה למפקד הדיוויזיה ה-4 שהוצבה בברנו.
לאחר תפקיד מטה נוסף החליט באלטין לפרוש מהשירות הצבאי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוחזר לשירות פעיל ומונה למפקד פלגת ארמייה שהוצבה בחזית המזרחית ונטל חלק בקרבות במסגרת מתקפת גורליצה-טרנוב.
בהמשך הפך הכוח שבפיקודו לארמייה השביעית שלחמה במתקפת ברוסילוב, נחלה תבוסה מידי הכוחות הרוסים ונאלצה לבצע נסיגה רחבה.
הפיקוד הגרמני מתח ביקורת נוקבת על תפקודו של באלטין והוא נאלץ לסיים את תפקידו ובנובמבר 1916 הודיע על פרישה מהצבא מטעמי בריאות.
במרץ 1917 העניק לו קרל הראשון, קיסר אוסטריה את דרגת הגנרל-אוברסט והוא שוכנע לחזור ולשרת בצבא.
ביולי 1918 הודח מפקד הקורפוס ה-19 באלבניה לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף ובאלטין התמנה במקומו.
בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת בזק לאורך עמק הווארדאר.
לאחר התמוטטות הארמייה הבולגרית הראשונה, התקדמו במהירות הכוחות הסרבים והצרפתים מחד והקורפוס ה-16 האיטלקי מאידך לתוך אלבניה.
הקורפוס ה-19 האוסטרו-הונגרי שסבל מאחוזים גבוהים של מלריה לא עמד במתקפה, הוכה ופתח בנסיגה מהירה לכוון מונטנגרו.
באלטין הפעיל את מלוא השפעתו על כוחותיו והצליח להסיג אותם באופן מאורגן עד לגזרת מפרץ קוטור.
ב-3 בנובמבר נכנע באלטין בראש כוחותיו לכוחות מדינות ההסכמה ופרש משירות צבאי.
קרל באלטין הלך לעולמו בווינה ב-8 באפריל 1925 והוא בן 70 שנים.
קרל לאון סקורצקי הוא רופא נפרולוג, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר היה פרופסור בפקולטה לרפואה בטכניון, ראש מכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה ומנהל הפיתוח הרפואי והמחקרי ב בה גם שמש בעבר כמנהל המחלקה לנפרולוגיה.
עומד בראש קבוצת מחקר בתחום הגנטיקה מולקולרית העוסקת במגוון תחומי מחקר, החל מגנטיקה של אוכלוסיות ועד לשימוש בתאי גזע בחקר סרטן.
מכהן כדקאן הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי באוניברסיטת בר-אילן.
קרל לאון סקורצקי נולד בטורונטו, קנדה, לזוג הורים ניצולי השואה.
בשנת 1977 סיים לימודי רפואה בהצטיינות באוניברסיטת טורונטו.
בשנים 1977-1984 השלים את הכשרתו בתוכנית קלינית-מחקרית בבית חולים הכללי של מסצ'וסטס ובבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס בבוסטון, המסונפים לבית ספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1984 שב סקורצקי לאוניברסיטת טורונטו, שם הקים תוכנית המשלבת חקר מחלות כליה, ביולוגיה מולקולרית וגנטיקה.
לאחר מכן מונה למנהל המחלקה לנפרולוגיה באוניברסיטת טורונטו, ולפרופסור לרפואה, רפואת ילדים וביוכימיה קלינית.
כמו כן כיהן כחוקר וראש המחלקה לנפרולוגיה בבית החולים לילדים בטורונטו.
בשנת 1991, ערב מלחמת המפרץ, הגיע סקורצקי למכון ויצמן למדע במסגרת תקופת שבתון, לאחריה עלה יחד עם משפחתו לישראל.
בשנים 1995–2005 היה מנהל המחלקה לנפרולוגיה ב בחיפה ופרופסור בהפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון.
החל משנת 2000 הוא משמש ראש מכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה.
בשנת 2005 התמנה למנהל הפיתוח הרפואי והמחקרי במרכז הרפואי רמב"ם.
בשנת 2006 היה פרופסור אורח בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
במהלך שנותיו כחוקר פרסם סקורצקי למעלה מ-150 מאמרים בירחונים רפואיים בנושאי מחקריו, וכן פרקים רבים בספרי רפואה.
סקורצקי זכה לפרסום מיוחד בעקבות מחקר בנושא גנטיקה של אוכלוסיות.
אחד מהם הוא ניתוח הרצף הגנטי של כרומוזומי מין בקרב גברים יהודים אשר משוערים כצאצאים של משפחות כהנים והוכח שכולם מאב קדמון אחד.
כמו כן ערך מחקר שפורסם במגזין Nature.
בו הוכח כי מקור הגנטי של רוב הפרטים השייכים לקהילות היהודיות נמצא במזרח התיכון, דבר המחזק את הטענה כי מקור העם היהודי במזרח התיכון.
וכן כי כמחצית מיהדות אשכנז מוצאם מארבע נשים לעומת הדרוזים שמוצאם משורשים רבים.
חלק מתגליותיו של סקורצקי יצרו עניין רב בציבור ובתקשורת, וסוקרו, בין היתר, בתוכנית "60 דקות" ובנשיונל ג'אוגראפיק.
סקורצקי נשוי ללינדה ולהם חמישה ילדים.
קרל פון בילו היה גנרל-פלדמרשל גרמני שפיקד על הארמייה השנייה במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1915.
פון בילו נולד ב-24 במרץ 1846 בברלין למשפחה פרוסית בעלת היסטוריה צבאית.
הוא התגייס לצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבעת השבועות ב-1866 ושירת גם כקצין זוטר במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871.
פון בילו התקדם בסולם הפיקוד, ב-1901 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, וב-1903 מונה למפקד הקורפוס ה-3. ב-1912 מונה למפקד האזור הצבאי השלישי.
ב-2 באוגוסט 1914 קיבל פון בילו את הפיקוד על הארמייה השנייה.
יומיים לאחר מכן הוביל את הארמייה אל תוך שטחי בלגיה כחלק מתוכנית שליפן.
הוא כבש את העיר הבלגית לייז' לאחר קרב לייז', ובהמשך נחל ניצחונות בנאמור (22–23 באוגוסט) ובקרב שרלרואה (23–24 באוגוסט).
בילו היה הראשון שהורה על נסיגה גרמנית בעת הקרב הראשון על המארן אל עבר נהר האן.
נסיגה זו סיימה את התוכנית הגרמנית לסיים את המלחמה בחזית המערבית ולהכניע את צרפת ב-1914.
ב-27 בינואר 1915 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
במרץ באותה שנה לקה בהתקף לב וכתוצאה מכך חזר לגרמניה.
פון בילו פרש סופית מהצבא הגרמני ב-1916 וחי בברלין עד למותו ב-31 באוגוסט 1921.
קרל פיליפ פון ורדה היה איש צבא בווארי שפיקד על צבא ממלכת בוואריה לצד ברנהרד ארסמוס פון דרואה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ורדה נולד בהיידלברג, כבנו הצעיר של פרדיננד יוזף ורדה, שמאוחר יותר קיבל את תואר האצולה פרייהר.
פון ורדה פיקד על הכוח הבווארי, שהצטרף למסעו של נפוליאון בונפרטה לרוסיה וכן השתתף בקרבות על הריין מול אוסטריה.
כמו כן פיקד על הכוח הבווארי, שדיכא את ההתקוממות בטירול.
פון ורדה שימש ביחד עם ברנהרד ארסמוס פון דרואה כמפקד על הכוח הבווארי שלחם במהלך מלחמת רוסיה–צרפת (1812) במסגרת הגרנד ארמה.
לאחר שבוואריה עברה לצד הקואליציה לאחר קרב לייפציג, ניסה למנוע מנפוליאון לברוח מגרמניה לצרפת, ועיכב אותו בקרב הנאו אולם נחל מפלה.
לאחר שנפוליאון חזר מאלבה הבטיח פון ורדה לקואליציה, שכוחותיו הבווארים יעמדו לרשותם אולם התעכב על הגבול הצרפתי, כי חיכה לתגבורת רוסית ועד שזו הגיעה כבר התרחש קרב ווטרלו.
פון ורדה ייצג את בוואריה בקונגרס וינה.
קרל אנדרו ספאץ (באנגלית - Carl Andrew Spaatz; 28 ביוני 1891 - 14 ביולי 1974) היה גנרל אמריקאי במלחמת העולם השנייה וראש המטה הראשון של חיל האוויר האמריקאי.
ספאץ סיים לימודיו ב ב-1914 ושירת בתחילה בדיוויזיית חיל הרגלים ה-25 בהוואי.
באוקטובר 1915 עבר ליחידת התעופה של קורפוס האיתות בסן דייגו שם עבר אימוני טיסה.
ב-1916 השתתף במשלחת העונשין של פרשינג נגד פנצ'ו וייה במקסיקו.
בספטמבר 1917 נשלח ספאץ לצרפת שם שימש כמדריך טיס.
לקראת סוף המלחמה ביקש להשתתף כטייס קרבי והצליח להפיל שני מטוסי פוקר איינדקר.
לאחר ההפלה השנייה נשאר ללא דלק ונאלץ לנחות בשטח הפקר.
המטוס נהרס אך ספאץ יצא ללא פגע.
על שירותו בצרפת עוטר בצלב השירות המצוין.
לאחר המלחמה המשיך בתפקידי מטה בחיל האוויר בבסיסים שונים.
ב-1929 מונה למפקד להק מפציצים ה-7. ב-1936 סיים לימודים בבית הספר לפיקוד ומטה ב-פורט לוונוורת'.
בינואר 1939 עבר למטה חיל האוויר כעוזר קצין מבצעים.
ב- 1940 בעת הקרב על בריטניה נשלח ספאץ לבריטניה בתפקיד משקיף צבאי.
במאי 1942 מונה למפקד חיל האוויר השמיני וביולי 1942 עבר עם מפקדתו לבריטניה.
למעשה היה מפקד על כל כוחות האוויר האמריקאים בזירת אירופה.
במרץ 1943 מונה למפקד חיל האוויר ה-12 בצפון אפריקה.
ביולי 1943 השתתף כסגנו של גנרל ארתור טדר בפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) ומונה למפקד חיל האוויר ה-15 עליו פיקד בפלישה לאיטליה.
בינואר 1944 מונה למפקד כל כוחות האוויר באירופה.
בתפקידו ניהל את מבצעי ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה.
ביוזמתו הופצצו אתרי הדלק של גרמניה ואתרי השילוח של טילי V-1 שגרמו לאלפי הרוגים בלונדון.
אייזנהאואר אמר לאחר המלחמה כי ספאץ ועומר ברדלי היו שני הגנרלים האמריקאים שתרמו הכי הרבה לניצחון במלחמה.
ספאץ נכח בטקס כניעת גרמניה הנאצית בריימס ב-7 במאי 1945 ובברלין ב-8 במאי 1945.
לאחר כניעת גרמניה הוא הועבר לזירת האוקיינוס השקט וממפקדתו באי גואם היה ראש פיקוד המפציצים האסטרטגים על יפן.
הוא היה אחראי לשליחת המפציצים שהטילו את הפצצות האטומיות על הירושימה ועל נגסאקי.
הוא התעקש לקבל הוראה בכתב מהנשיא טרומן ולאחר הפצצת הירושימה הורה להטיל עלוני אזהרה ולהמשיך בהפצצות.
לאחר שלא נתקבלה כל תשובה מהיפנים, הורה על הטלת הפצצה על נגסאקי.
ב-2 בספטמבר 1945 נכח בטקס כניעת יפן במפרץ טוקיו.
הוא הגנרל האמריקאי היחיד שנכח בכל שלושת טקסי הכניעה בסיום מלחמת העולם השנייה.
ב-יולי 1945 העניק לו הנשיא טרומן דרגת גנרל.
בפברואר 1946 מונה ספאץ למפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית לאחר פרישתו של גנרל הנרי ארנולד.
ב-1947 נחקק חוק הביטחון שקבע כי חיל האוויר יהיה עצמאי וספאץ מונה לראש המטה הראשון של חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא פרש משירות הביטחון ב-30 ביוני 1948. לאחר פרישתו עבר כעורך בנושאים צבאיים במגזין ניוזוויק.
בשנים 1948–1959 היה מפקד המשמר האווירי האזרחי ומ-1952 עד מותו שימש כחבר בוועדה של יועצים בכירים לראש מטה חיל האוויר.
הוא יעץ על מיקום אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס ושם גם נקבר.
האי ספאץ המצוי למול חופי ארץ פאלמר בבסיסו של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה, קרוי על שמו של קרל ספאץ.
קרל פון איינם (בגרמנית Karl von Einem; 1 בינואר 1853 – 7 באפריל 1934), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית.
פון איינם נולד בהרצברג שהשתייכה לממלכת הנובר.
ב-1870 התגייס ל ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה-צרפת, וב-1900 השתתף בכוח שנשלח לדכא את מרד הבוקסרים בסין.
ב-1903 מונה לשר המלחמה של פרוסיה, והיה ממונה על התעצמותו של הצבא הגרמני, וכן דאג להכנסת המקלעים והארטילריה הכבדה לשורות הצבא הגרמני.
ב-1909 מונה למפקד הקורפוס ה-7.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון איינם מפקד הקורפוס ה-7 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתף בקרב על המארן.
ב-14 בספטמבר 1914 פרש מקס פון האוזן מהפיקוד על הארמייה השלישית, ופון איינם מונה במקומו.
הארמייה בפיקודו השתתפה בפברואר - מרץ 1915 בקרב שמפאן הראשון, ובספטמבר - נובמבר 1915 בקרב שמפאן השני, כמו כן הארמייה הדפה את מתקפת הארמייה הצרפתית הרביעית (שהייתה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית בפיקוד גנרל פיליפ פטן) במהלך הקרב השני על האן, שהיה חלק ממתקפת ניוול.
ב-10 בנובמבר 1918 יום לפני שביתת הנשק, מונה פון איינם למפקד קבוצת הארמיות של יורש העצר הגרמני במקום וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה שנאלץ לפרוש מתפקידו.
עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון איינם את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי.
פון איינם נפטר במילהיים ב-7 באפריל 1934 והוא בן 81 שנים.
מסדר העיט השחור עם שרשרת
מסדר העיט האדום עם עלי אלון וכתר
כוכב המפקדים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות
קרל פון פלטנברג , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
פון פלטנברג נולד ב-18 באוקטובר 1852 לאויגן פון פלטנברג שהיה מיור ומפקד פלוגת פרשים בצבא הפרוסי, ולמינתה לבית פון בורך, בנויהאוס שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1870 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת, וקיבל את עיטור צלב הברזל.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22, בשנת 1910 מונה למפקד הקורפוס ה-9, ובשנת 1913 מונה למפקד קורפוס המשמר.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פלטנברג מפקד קורפוס המשמר שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתף בקרב על המארן.
במאי 1915 הועבר פון פלטנברג עם הקורפוס שבפיקודו לחזית המזרחית, ולחם תחת פיקוד הארמייה ה-11 במתקפת גורליצה-טרנוב.
ב-24 בינואר 1917 אולץ פון פלטנברג לפרוש מתפקידו, עקב כישלונותיו בחזית המערבית.
פון פלטנברג נפטר בביקבורג ב-10 בפברואר 1938 והוא בן 85 שנים.
לפון פלטנברג היו שני בנים:
קרל וילהלם היה קצין ברגימנט המשמר הרגלי ה-1 (שהיה חלק מקורפוס המשמר שהיה בפיקוד פון פלטנברג), ונהרג בקרב סן קנטן ב-30 באוגוסט 1914.
קורט שהיה חלק מהמורדים בקשר העשרים ביולי, והתאבד בקפיצה מהחלון ב-10 במרץ 1945 במהלך חקירה של הגסטפו.
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם חרבות וכתר
קרל פון פאסבנדר , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית.
פון פאסבנדר נולד ב-3 בדצמבר 1852 לאביו קרל פון פאסבנדר שהיה בעל מפעל ולאשתו אליזבת לבית לוזן, במיכלבאך שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1872 התגייס לצבא הבווארי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1907 מונה לראש המטה הכללי הבווארי, ובשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-4. בשנת 1912 פרש פון פאסבנדר לביתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון פאסבנדר למפקד קורפוס המילואים הבווארי ה-1 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן.
באוקטובר 1914 הועבר פון פאסבנדר צפונה, ונטל חלק בקרב אראס.
בקיץ 1915 הצליח לבלום את הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה השני, ובקיץ 1916 נטל חלק בקרב על הסום.
ב-8 בנובמבר 1918 מונה פון פאסבנדר לפקד על הארמייה ה-19, במקום גנרל פליקס פון בותמר שעבר לייעץ למשרד המלחמה הבווארי, ופיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-18 בדצמבר 1918 לאחר שביתת הנשק, פורקה הארמייה ה-19, ופון פאסבנדר פרש משירות צבאי.
פון פאסבנדר נפטר במינכן ב-13 במאי 1933 והוא בן 80 שנים.
קרל פאול פולאנִי (בהונגרית: Polányi Károly, 25 באוקטובר 1886 – 23 באפריל 1964) היה כלכלן אמריקאי־קנדי ממוצא יהודי־הונגרי, שהתמחה בהיסטוריה של הכלכלה והסוציולוגיה, במחקר אנתרופולוגי כלכלי ובכלכלה פוליטית.
הוא ידוע בשל התנגדותו לכלכלה המסורתית ולרעיון השוק החופשי כפי שבאה לידי ביטוי בספרו "הטרנספורמציה הגדולה" אשר הראה כיצד הופעתן של חברות מבוססות שוק באירופה המערבית הייתה תהליך פוליטי היסטורי ולא התפתחות טבעית ובלתי נמנעת.
הגישה שפיתח לבחינת הכלכלה מכונה 'ממשתנות' (Substantivism) והיא מדגישה את האופן שבו הכלכלה מתבטאת במבנה החברה.
גישתו של פולני לניתוח הקשר בין כלכלה וחברה יושמה בחקר מספר חברות בתקופות שונות דוגמת החברה ביבשת אמריקה הפרה-קולומביאנית ומסופוטמיה העתיקה.
הטרנספורמציה הגדולה היה לחיבור מרכזי בסוציולוגיה ההיסטורית.
בתו קרי פולני לויט היא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
פולאני נולד למשפחה יהודית (משפחת פולאני) בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו מיהאי פולאצ'ק (Mihály Pollacsek) היה יזם בתחום הרכבות.
ואימו ססיליה וואהל (Cecília Wohl) הייתה ביתו של הרב הליטאי מיכאל וואהל, ניהלה סלון חברתי בווינה וכונתה "מאמא סיסיליה".
אחיו הצעיר הוא הפילוסוף מיכאל פולאני.
השניים החליפו את שם משפחתם מפולסק לפולני.
על אף העליות והמורדות במצבה הכלכלי של המשפחה זכו השניים לחינוך איכותי והיו מעורים בחברה האינטלקטואלית והאמנותית בווינה.
בעת שלמד באוניברסיטת בודפשט הקים פולאני את מועדון הסטודנטים הרדיקלי חוג גלילאו שהשפיע רבות על חוגי המשכילים בהונגריה.
הוא גם התחכך בהוגים משמעותיים באותה התקופה כג'ורג' לוקאץ' (György Lukács), אוסקר יאסי (Oszkár Jászi) וקרל מאנהיים.
פולני סיים בבודפשט דוקטורט במשפט ב-1912. ב-1914 היה בין מקימי המפלגה הרדיקאלית ההונגרית ושימש בה כמזכיר.
פולאני היה קצין פרשים בצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושירת בחזית הרוסית, אולם נפצע ואושפז בבודפשט.
פולאני תמך במדיניות הסוציאל-דמוקרטית של ממשלת הרפובליקה בהנהגת מיהאי קארואי, שחייה היו קצרים.
עם ההפיכה שביצע בלה קון והקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עזב פולאני לווינה, שם היה מעורה מאוד בחיים הפוליטיים ובתנועה הסוציאליסטית.
בשנים 1924 עד 1933 ערך פולני את המגזין היוקרתי Der Österreichische Volkswirt ("הכלכלן האוסטרי").
בתקופה זו החל לבקר את האסכולה האוסטרית בכלכלה, שהובלה על ידי הכלכלן פרידריק האייק שהמודלים שלה היו לתחושתו מופשטים מדי, ואיבדו אחיזה עם המציאות האורגנית והחברתית של התהליכים הכלכליים.
פולני עצמו נמשך לרעיונות האגודה הפביאנית וגילה עניין גם ברעיונות של סוציאליזם נוצרי.
הוא נישא בווינה לאילונה דוצנסקה (Ilona Duczyńska), מהפכנית קומוניסטית ממוצא פולני-הונגרי.
פולאני התבקש להתפטר מעריכת מגזין הכלכלן האוסטרי כיוון שהמו"ל בעל העמדות הליברליות לא רצה לשמור על העורך הסוציאליסט אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בינואר 1933 והשעיית הפרלמנט האוסטרי בידי הכוחות הפשיסטיים באוסטריה.
פולאני עזב את וינה בשנת 1933 והיגר ללונדון, שם התפרנס כעיתונאי וכמורה, וקיבל משרת מרצה באגודה לחינוך עובדים ב-1936. הטיוטות וההערות שערך להרצאותיו הכילו את הרעיונות אותם אסף לבסוף לספרו הטרנספורמציה הגדולה, אותו החל לכתוב בפועל רק בשנת 1940 כשעבר לורמונט למשרה בקולג' בנינגטון.
הספר פורסם ב-1944 וזכה לשבחים רבים.
פולני חקר בספרו את השלכות מהפכת הגידור באנגליה ואת היווצרותה של המערכת הכלכלית העכשווית בראשית המאה ה-19.
פולאני קיבל משרת הוראה באוניברסיטת קולומביה בשנים 1947–1953, אולם הרקע הקומוניסטי של אשתו מנע ממנה לקבל ויזה לארצות הברית ועל כן עברו שניהם להתגורר בקנדה, ופולאני הרבה לנסוע לניו-יורק.
בראשית שנות החמישים קיבל פולני מענק גדול מקרן פורד על מנת לחקור את המערכות הכלכליות של האימפריות העתיקות.
לאחר שתיאר את הופעתה של הכלכלה המודרנית, ביקש פולאני לבחון האם התעצבה הכלכלה כתחום מופרד בעת העתיקה.
הסמינר שלו בקולומביה הכשיר מספר הוגים מפורסמים, והשפיע על דור של מורים, וכתוצאה ממנו נערך הקובץ "שוקי מסחר באימפריות המוקדמות".
פולני המשיך לכתוב בשנים הבאות ואף הקים מגזין בשם "קיום משותף" (Coexistence).
הוא המשיך להתגורר בפיקרינג שבקנדה, שם גם נפטר בשנת 1964.
פולאני טען כי ביסוד רעיון כלכלת השוק החופשי עומד ניסיון להפריד בין התחום הכלכלי והתחום הפוליטי של החיים החברתיים.
ניסיון שכזה אינו אפשרי בפועל על פי פולאני, ולפיכך אף חברה אינה יכולה להתקיים בפועל כשוק חופשי מלא מבלי להשמיד עצמה - כל חברה מתערבת בכלכלה במטרה לשרוד.
למעלה מכך, לשיטתו של פולאני רעיונות השוק החופשי קודמו באמצעות הפעלת כוח של מדינות ומוסדות פוליטיים - כגון במהלך מהפיכת הגידור בבריטניה שנישלה מאות אלפי איכרים מאדמתיהם והפכה אותם בכח לעובדים שכירים בערים הנאלצים למכור את כוח עבודתם כדי להתקיים.
מחקרו האנתרופולוגי של פולני הדגיש כי מאז ומעולם הייתה הכלכלה שלובה בפועל במבנה החברה, ורעיונות חברתיים כסטטוס או הדדיות עמדו למעלה ממניע הרווח, שעל פי הרעיונות הליברליים הוא המניע היחיד בכלכלה.
לשיטתו של פולני, שוק חופשי מחייב סחירות מלאה, אולם עבודה, אדמה וממון אינן סחורות ממשיות שכן אינן נוצרות לשם צריכה, ועל כן הוא מכנה אותן "סחורות פיקטיביות".
העבודה היא למעשה פעילות החיים האנושית, האדמה היא הטבע הסובב את החברה והממון הוא סמל לכוח קניה.
שלוש "הסחורות הפיקטיביות" אינן מיוצרות לשם צריכה, והניסיון לכפות עליהן את חוקי המשחק של השוק החופשי צפוי להוביל לאסון חברתי, אקולוגי וכלכלי: "בהשתמשה בכוח העבודה האנושי, משתמשת שיטה זו (השוק המווסת עצמו) כבדרך אגב גם בישות הפיזיולוגית והמוסרית - 'אדם' - הצמודה לתג זה.
משנשללה מהם הגנת מוסדות התרבות, היו בני האדם נכחדים מחמת הפקרה חברתית.
הם היו מתים כקורבנות של אנדרלמוסיה חברתית הרת-אסון, מחמת הפקרות, סטיות, פשע ורעב.
הטבע יפורק לגורמיו, סביבות המגורים והנופים יגעלו, הנהרות יזדהמו, הביטחון הצבאי יזועזע, והיכולת לייצר מזון וחומרי גלם תאבד.
לבסוף, ניהול, כוח-הקניה על דרך השוק היה גורם לחיסול חוזר ונשנה של יוזמה עסקית, למחסון של ממון, והיה מתגלה כהרה-אסון לעסקים כמו שיטפונות ובצורת בחברה פרמיטיבית".
לכן על פי פולני, פועלת כל חברה להטיל רגולציות ולהשפיע בכלים פוליטיים על חיי המסחר והכלכלה.
גישתו של פולאני, שהוצגה בחיבורו "הטרנספורמציה הגדולה" (1944) כנגד הגישה הנאו-קלאסית, המגדירה את הכלכלה כמדע ההיגיון וקבלת ההחלטות הרציונלית בבחירה בין שימושים חלופיים לאמצעים מוגבלים, במטרה למקסם רווחים.
הגישה האלטרנטיבית של פולני טוענת כי הכלכלה הממשית אינה מניחה כי קבלת ההחלטות היא רציונלית בהכרח, וכי יש בהכרח תנאי מחסור (אמצעים מוגבלים).
על פי הגישה הממשתנית, הכלכלה מתייחסת לאופן שבו בני האדם מפרנסים ומקיימים עצמם בתנאים חברתיים-תרבותיים וטבעיים מסוימים.
אסטרטגיית הפרנסה של החברה נבחנת כתהליך הסתגלות לתנאים החומריים והסביבתיים, ויכולה לכלול מקסום רווחים, או לא לכלול מקסום רווחים.
המשמעות של 'כלכלה' בהקשר זה תהיה הקצאת משאבים, כלומר - האופן בו החברה עונה על צרכים חומריים.
תרגום שונמית ליפשיץ, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד 2020.
קרל גראף פון קירכבאך אאוף לאוטרבאך היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
קירכבאך נולד ב-20 במאי 1856 בעיר ג'נג'ש שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית ושוכנת בתחומי הונגריה המודרנית.
משפחת קירכבאך הייתה משפחת אצולה מסועפת שהצמיחה מקרבה אנשי צבא רבים בצבאות גרמניים שונים.
אחיו הצעיר היה יוהאן פון קירכבאך אאוף לאוטרבאך, ששירת גם הוא בצבא האוסטרי והגיע לדרגת גנרל חיל הרגלים.
לפיכך, כחלק מהמסורת המשפחתית, הוא נכנס בגיל 11 למכון לצוערים.
מאוחר יותר הוא למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, ונכנס לצבא בדרגת לויטננט.
ב-1880 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובשנת 1884 לדרגת האופטמן.
בשנת 1893 מונה לראש מטה הקורפוס ה-15, ובין 1895 ל-1897 כיהן כראש מטה דיוויזיית פרשים.
בשנת 1899 הוא מונה לראש מטה הקורפוס השלישי, וקודם לדרגת אוברסט.
בשנת 1901 הוא קיבל פיקוד על בריגדת פרשים, בשנת 1905 הועלה לדרגת גנרל מיור, בשנת 1910 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
יחד עם פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה וקונרד פון הצנדורף, קירכבאך היה אחד מהמפקדים שדרשו לבצע רפורמות בצבא האוסטרו-הונגרי המיושן, ולהפוך אותו לצבא מודרני ומתקדם.
בשנת 1911 מונה למפקד הלנדוור (מיליציה מיוחדת בצבא האוסטרו-הונגרי).
בשנת 1914 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל קירכבאך פיקוד על הקורפוס הראשון, שהייתה חלק מהארמייה הראשונה של ויקטור דנקל.
הקורפוס שלו לחם בקרב קרשניק, ותרם תרומה משמעותית לניצחון האוסטרו-הונגרי המכריע בקרב זה.
באוקטובר 1914 השתתף בקרב על הוויסלה, ובמאי 1915 השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב.
ב-23 במאי 1915 הוא החליף את דנקל בתפקיד מפקד הארמייה הראשונה, ופיקד עליה עד 10 ביוני.
ב-20 בנובמבר של אותה שנה הוענק לו "צלב האבירים של מסדר לאופולד" עם עיטור המלחמה.
במאי 1916 הוענקה לו "מדליית ההצטיינות הצבאית" בברונזה עם קישוט חרבות מלחמה.
הקורפוס שלו הועבר לחזית האיטלקית והוצב בטירול.
הוא נכלל במסגרת הארמייה השלישית, והשתתף במתקפת טירול.
לקראת סוף השנה הוחזר הקורפוס (יחד עם כל הארמייה) לחזית המזרחית, וב-8 בספטמבר 1916 קיבל קירכבאך את הפיקוד על הארמייה השביעית, וסייע בהדיפת מתקפת קרנסקי.
ב-20 באוקטובר הוא מסר את הפיקוד להרמן קבש.
ב-1 בנובמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, שהיא דרגת ביניים בין גנרל לפילדמרשל.
זמן קצר לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הארמייה השלישית, אולם ב-5 במרץ 1917 הועבר לפקד על הארמייה הרביעית.
זמן קצר לאחר מכן נאלץ קירכבאך לפרוש מתפקידו בשל מחלה קשה שתקפה אותו.
באוקטובר של אותה שנה הוא כבר היה יכול לחזור לשירות פעיל, אולם עדיין ניתן לראות בתמונות את סימני המחלה על פניו.
בתחילת 1918 הוא מונה למפקד כל הכוחות האוסטרו-הונגריים בנפת חרסון, והמטה שלו היה באודסה.
משימתו הייתה לעודד את החקלאות באזור ולהשיג אספקת מזון עבור הצבא האוסטרו-הונגרי.
עם זאת, כבר בימים הראשונים של אפריל בריאותו הלקויה אילצה אותו לוותר על התפקיד.
לאחר מספר חודשי התאוששות הוא היה יכול לחזור לשירות פעיל, וקרל הראשון, קיסר אוסטריה מינה אותו למפקד הכוחות האוסטרו-הונגריים בחזית המערבית.
מינוי שהיה חסר משמעות בהתחשב בכך שהכוחות האוסטרו-הונגריים בזירה זו היו חילות עזר קטנים בלבד.
לאחר המלחמה פרש קירכבאך מהצבא, וחי בשרנשטיין שבאוסטריה עילית.
הוא מעולם לא התאושש ממחלתו, ומת ממנה ב-20 במאי 1939 בגיל 83.
קרל סקוטי היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
קרל סקוטי נולד ב-3 במרץ 1862, והתגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-25 בנובמבר 1905 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובאפריל 1906 מונה לראש מטה הקורפוס השלישי ופיקד עליו עד מרץ 1911, עת קיבל פיקוד על קיבל פיקוד על הדיוויזיה החמישית.
ב-12 במאי 1911 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא היה מפקד הדיוויזיה החמישית, שנכללה במסגרת הארמייה הראשונה של ויקטור דנקל, ונפרסה בחזית המזרחית.
הוא השתתף עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרב קרשניק, וב-12 באוגוסט 1914 הוא הועלה לדרגת לוטננט-פילדמרשל.
הוא פיקד על הדיוויזיה החמישית עד אוקטובר של אותה שנה, עת הועבר לחזית האיטלקית.
לאחר מכן הוא מונה כראש המטה של "קבוצת ארמיות רוהר", שתפקידה היה להגן על הגבול הדרום-מערבי והאדמות ההיסטוריות של האימפריה האוסטרו-הונגרית מגראץ עד אינסברוק.
ב-18 ביולי 1916 הוא קיבל פיקוד על הארמייה העשירית אשר נפרסה בחזית האיטלקית.
באפריל 1917 הוא מסר את הפיקוד על הארמייה לאלכסנדר פון קרובטין.
סקוטי הועבר לפקד על הקורפוס ה-15, ופיקד עליו בהצטיינות במהלך קרב קפורטו, שלאחריו הועלה ב-19 בנובמבר 1917 לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך שנת 1918 הוא פיקד על הקורפוס ה-15 במהלך קרב הנהר פיאווה וקרב ויטוריו ונטו.
הוא פיקד על הקורפוס עד אוקטובר של אותה שנה.
עם סיום המלחמה פרש סקוטי מהצבא.
הוא מת בעיר קלגנפורט שבאוסטריה ב-7 בפברואר 1927 והוא בן 64.
קרל פון מרטיני (; 20 בינואר 1855 – 18 באוגוסט 1935) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה.
פון מרטיני נולד ב-20 בינואר 1855 לאביו ברנהרד מרטיני ולאשתו אנה לבית פולינגר, במינכן שהשתייכה לממלכת בוואריה.
ב-1873 התגייס לצבא הבווארי והצטרף לרגימנט המשמר הבווארי ה-1. בהמשך מילא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1903 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים הבווארי ה-15 (פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה).
בשנת 1905 מונה למפקד החטיבה הבווארית ה-3, והועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1909 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-6. בשנת 1912 הועלה פון מרטיני לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון מרטיני מפקד הקורפוס הבווארי ה-2 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן.
בנובמבר 1914 פרש פון מרטיני מתפקידו בקרבות השונים, ובספטמבר 1918 מונה לסגן מפקד הקורפוס הבווארי ה-1, עמו לחם עד סוף המלחמה.
פון מרטיני נפטר במינכן ב-18 באוגוסט 1935 והוא בן 80 שנה.
קרל פון פריטוויץ (בגרמנית Karl von Prittwitz; 16 באוקטובר 1790, גוט קאריש, ממלכת פרוסיה – 8 ביוני 1871, גרליץ, הקיסרות הגרמנית) היה גנרל גרמני, שמילא תפקיד מרכזי בדיכוי מהפכת 1848 בברלין.
פון פריטוויץ נולד ב-16 באוקטובר 1790 לאביו קרל יוליוס וילהלם פון פריטוויץ שהשתייך למשפחת אצולה משלזיה, ולאשתו וילהלמינה ארנסטינה לואיזה בתו של גנרל מיור לודוויג ארנסט פון ווס, בגוט קאריש שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
בשנת 1803 התגייס פון פריטוויץ לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים הישן ה-24, ולחם בשורותיו בקרב ינה-אאורשטדט.
בשנת 1810 הצטרף לרגימנט הרגלים הישן ה-2, שהפך בשנת 1811 לרגימנט הרגלים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1), ולחם עמו במהלך הפלישה לרוסיה, ולאחר מכן לחם עמו במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית לשחרור גרמניה.
בשנת 1818 מונה פון פריטוויץ לשלישו של וילהלם, נסיך פרוסיה, ובשנת 1929 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט המשמר ה-1. בשנת 1835 מונה למפקד חטיבת המשמר ה-1, ובשנת 1836 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1838 מונה למושל העיר פוטסדאם, בשנת 1843 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1848 דיכא פון פריטוויץ את מהפכת 1848 בברלין, ולאחר מכן מונה למפקד קורפוס המשמר.
בשנת 1849 מונה למפקד כוחות הקונפדרציה הגרמנית, ולחם עימם במלחמת שלזוויג הראשונה.
בשנת 1852 הועלה פון פריטוויץ לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובשנת 1853 קיבל את מסדר העיט האדום עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
פון פריטוויץ נפטר בגרליץ ב-8 ביוני 1871 והוא בן 81 שנים.
בריגדפיהרר קרל פרדיננד רייכסריטר פון אוברקאמפ היה פושע מלחמה, מפקד בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה שהועמד לדין ונתלה בעבור פשעיו.
אוברקאמפ נולד ב-30 באוקטובר 1893 בעיר מינכן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט ההוסרים ה-9 (הריין ה-2).
ב-7 במרץ 1913 הועלה לדרגת פהנריך, וב-18 בפברואר 1914 קיבל דרגת לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, לחם עם הרגימנט בקרבות החזית המערבית ובכלל זה בקרב על הסום, ובהמשך גם בחזית המקדונית.
ב-19 בספטמבר 1914 קיבל את צלב הברזל מחלקה שנייה, וב-6 ביולי 1916 קיבל גם את המחלקה הראשונה.
ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-19 ביולי 1919, שוחרר מהצבא, לבקשתו, בגלל מחלה.
לאחר המלחמה היה אוברקאמפ חבר בפרייקור, ובשנת 1923 השתתף בפוטש במרתף הבירה שהוביל אדולף היטלר.
באותה שנה הוא נשא לאישה את סוניה גיליץ', אולם לא היו להם ילדים והם התגרשו ב-1936. לפרנסתו הוא עבר כמדריך סקי וטניס בהרים בגרמניה ובאוסטריה.
ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 1.928.904. ב-6 במאי 1934 הצטרף לאס אה, וב-1 במרץ 1935 פרש ממנו והצטרף לרייכסווהר.
הוא שרת כמפקד פלוגה בדרגת אובר-לויטננט ביחידות שונות.
ב-1 בספטמבר של אתה שנה הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד פלוגה ח' ברגימנט היגרים ה-63. ב-18 בינואר 1937 הועלה לדרגת מיור.
ב-1938 השתתף באנשלוס, ומונה למפקד זלצבורג.
באותה שנה נישא לפרנציסקה היימר אשר ילדה לו שתי בנות.
כמו כן באותה שנה הוא פרש מהצבא, והצטרף לאס אס בדרגת שטורמבנפירר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה אוברקאמפ מפקד גדוד שהיה חלק מרגימנט "גרמניה".
הוא לחם במסגרת זו במהלך המערכה בפולין, וב-22 בספטמבר קיבל צלב הברזל דרגה שנייה נוסף.
הגדוד שלו לחם כחלק מדיוויזיית אס אס "דאס רייך" במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-1 ביולי 1940 הועלה אוברקאמפ לדרגת אוברשטורמבנפירר וב-10 ביולי קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד רגימנט "גרמניה".
ב-30 בינואר 1941 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
הרגימנט שלו לחם כחלק מדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית "ויקינג" במהלך מבצע ברברוסה, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת אוברפיהרר.
בעקבות חילוקי דעות עם מפקד הדיוויזיה פליקס שטיינר, הוא הודח מתפקידו ונשלח לברלין למלא תפקידי מטה.
ב-30 בינואר 1943 הועלה לדרגת בריגדפיהרר, וב-15 במאי של אותה שנה מונה למפקד דיוויזיית אס אס הררית ה-7 "פרינץ אויגן", אשר הוצבה ביוגוסלביה ולחמה בכוחות הפרטיזנים המקומיים.
עוד באותו החודש הייתה הדיוויזיה שלו מעורבת במבצע מוצלח בו כוחות הצ'טניקים בפיקודו של דראגוליוב מיכאולוביץ' נסוגו לכיוון סרביה.
מיד לאחר מכן היא השתתפה במבצע "שחור" (המוכר גם בתור "המערכה האנטי פרטיזנית החמישית") ששאף לדחוף את כוחותיו של טיטו שמנו כ-20,000 פרטיזנים לכיוון הרי זלנגורה בדרום-מזרח בוסניה, בצורה של כיתור והתקדמות.
במהלך 11 ימי המבצע הייתה הצלחה מועטה לכוחות הגרמנים בהשגת יעדיהם, חלק מיחידות הפרטיזנים הצליחו לחמוק מבעד לכיתור הגרמני, אך מספר יחידות הובסו, במבצע זה נהרגו 613 מחיילי הדיוויזיה.
במהלך המבצע ביצעו אנשיו של אוברקאמפ מעשי זוועה שכללו ירי באזרחים וביזה.
בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה אל גבול איטליה וסייעה בפירוק הצבא האיטלקי מנשקו.
ב-30 בינואר 1944 הודח אוברקאמפ מפיקודו על הדיוויזיה, ומילא תפקידי מטה שונים.
ב-21 בספטמבר של אותה שנה מונה למפקד קורפוס אס אס הררי החמישי, והחזיק בתפקיד עד 1 באוקטובר.
באפריל 1945 שימש לתקופה קצרה כמפקד דיוויזיית אס אס ה-38 "ניבלונג".
עם סיום המלחמה, נכנע אוברקאמפ לכוחות של צבא ארצות הברית.
הוא הוסגר ליוגוסלביה, ונשפט על פשעי מלחמה שביצע בתקופה בה פיקד על דיוויזיית אס אס הררית ה-7. הוא נמצא אשם, ונתלה בבלגרד ב-4 במאי 1947. הוא היה בן 53 במותו.
גרופנפיהרר תאודור פרידריך קרל פון פישר-טרויינפלד היה מפקד בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה והיה אחראי על ביצוע פשעי מלחמה, הוא לא הורשע בביצוע הפשעים משום שהתאבד במחנה שבויים.
פישר-טרויינפלד נולד ב-31 במרץ 1885 בעיר פלנסבורג שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
מצד אביו הוא היה נצר למשפחת אצולה, ואמו הייתה בת למשפחת סוחרים מליבק.
ב-1904 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולמד באקדמיית המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 השתתף בקרבות ואף נפצע, ובדצמבר 1915 הועבר למטכ"ל ושמש כאחד מאנשי צוותו של אריך לודנדורף.
על חלקו במלחמה הוא קבל את צלב הברזל מחלקה שנייה, ואת עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות.
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הפך טרויינפלד למנהיג מיליציה שפעלה באזור המבורג.
ב-5 ביוני 1919 נישא ללאונורה ניומן.
הוא המשיך לשמור על קשר עם לודנדורף, וב-1922 הציג אותו לודנדורף בפני אדולף היטלר שבאותו זמן החל לתכנן את הפוטש במרתף הבירה.
היטלר תכנן שלאחר שהקושרים ישתלטו על בוואריה, ינועו המיליציות של טרויינפלד מהמבורג דרך סקסוניה, ויחברו אל הכוחות של היטלר ולודנדורף שיעלו על ברלין.
לאחר כישלון הפוטש וכישלונו של לודנדורף בבחירות ב-1925 נעכרו היחסים בינו לבין היטלר, וטרויינפלד היה זה שקישר בין היטלר לבינו.
באותה תקופה טרויינפלד פתח חברת ייבוא, אולם היא פשטה את הרגל ב-1929. בדצמבר 1938, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קיבל טרויינפלד דרגה של מיור בצבא, ובאפריל 1939 הצטרף לאס אס וקיבל את מספר החבר 323.792. בטופס ההצטרפות שלו הוא האשים בין היתר את היהודים והבונים החופשיים בקריסת החברה שלו.
עם זאת הוא לא היה חבר במפלגה הנאצית עד ה-10 בינואר 1945.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה טרויינפלד מפקד גדוד הפאנצר אס אס ה-2. בינואר 1941 הוא קיבל תפקיד של מפקד האס אס והמשטרה באזור צפון-מזרח.
באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת בריגדפיהרר וקיבל פיקוד על בריגדת האס אס ה-2, ולחם עמה במבצע ברברוסה.
הוא המשיך להחזיק בתפקיד מפקד האס אס והמשטרה באזור צפון-מזרח עד דצמבר 1941 עת מונה למפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וכסגנו של ריינהרד היידריך.
ביולי 1942 מונה למפקד בריגדת האס אס ה-1. הבריגדה עסקה בעיקר באבטחה עורפית ובכלל זה ביצעה פשעי מלחמה כנגד יהודים ועמים אחרים.
לאחר רציחתו של היידריך במאי של אותה שנה היה טרויינפלד מפקד כוח האס אס שתקף את כנסיית סיריל ומתודיוס שבה הסתתרו המתנקשים.
חילוקי דעות שלו עם אנשי הגסטאפו, הובילו להחלפתו בספטמבר 1942, ובפברואר 1943 הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה בדרום רוסיה ואוקראינה.
ב-15 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גרופנפיהרר ומונה למפקד דיוויזיית פאנצר אס אס העשירית "פרונדסברג".
הדיוויזיה שלו הועברה במרץ 1944 לחזית המזרחית והשתתפה בקרבות הקשים באזור טרנופול.
ב-22 באפריל של אותה שנה הוא נפצע קשה, וב-27 באפריל הוחזר מהחזית לצורך טיפול רפואי.
לאחר שהתאושש מונה למפקד האס אס והמשטרה באיטליה, וב-21 ביולי 1944 מונה למפקד קורפוס האס אס השישי שלחם בחזית המזרחית.
הוא פיקד על הקורפוס במשך ארבעה ימים בלבד.
לאחר סיום המלחמה נפל טרויינפלד בשבי צבא ארצות הברית.
הוא התאבד במחנה שבויים בעיר גיסן ב-6 ביוני 1946 בגיל 61.
קרל אלברט פרייהר פון לוקאס היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לוקאס נולד ב-7 בספטמבר 1860 בעיר למברג שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום נקראת העיר לבוב והיא נמצאת בתחומי אוקראינה המודרנית.
באוגוסט 1879 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת לוטננט והוצב ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1891 הוצב במטה הבריגדה ה-29 ולאחר מכן בבריגדה ה-24. בנובמבר 1893 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, במאי 1897 לדרגת האופטמן, בנובמבר 1900 לדרגת אוברסט-לויטננט ובמאי 1905 לדרגת אוברסט.
באותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-73. ב-1910 מונה למפקד הבריגדה ה-27 והועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1912 מונה למפקד בית הספר לקצינים בטרזיינשטט, ובמאי 1913 הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-19 אשר הוצבה בפלזן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכללה הדיוויזיה ה-19 שתחת פיקודו של לוקאס במסגרת הקורפוס ה-17 אשר היה חלק מהארמייה הרביעית של מוריץ פון אופנברג.
ב-1 בדצמבר של אותה שנה, נפצע לוקאס מכדור ברגלו כאשר בדק את קו החזית.
הרופאים נאלצו לקצר את רגלו ב-4 ס"מ.
לאחר תקופת התאוששות, בנובמבר 1915 הוא מונה למושל הצבאי של פראג.
הוא החזיק בתפקיד עד פברואר 1917 עת מונה למפקד הקורפוס ה-24 אשר היה חלק מהארמייה החמישית אשר לחמה בחזית האיטלקית.
במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים והוענק לו תואר ברון.
הוא השתתף בקרב האחד עשר על האיזונצו ובקרב קפורטו.
במרץ 1918 הוא נאלץ לוותר על התפקיד בשל בעיות בריאותיות, ואת יתרת המלחמה העביר כמושל הצבאי של גראץ.
בעקבות ההפסד האוסטרי במלחמה, פורקה האימפריה והצבא הקיסרי פוזר.
לוקאס ביקש לשרת בצבא אוסטריה הטרי, אולם בשל דעותיו המלוכניות לא התקבל ונאלץ לפרוש.
הוא לא קיבל פנסיה מממשלת אוסטריה, כיוון שנחשב לפולני.
הוא עבר לגרמניה, ונפטר בברלין ב-8 במרץ 1932 בגיל 71.
קרל, ארכידוכס אוסטריה (ובשמו המלא: קרל תומאס רוברט מריה פרנציסקוס גאורג בהנאם פון הבסבורג, בגרמנית: Karl Thomas Robert Maria Franziskus Georg Bahnam von Habsburg נולד ב-11 בינואר 1961) הוא פוליטיקאי אוסטרי.
בנו של אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה ונכדו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וראש בית הבסבורג החל משנת 2007.
קרל נולד ב-11 בינואר 1961 בשטארנברג שבגרמניה, לאוטו, נסיך הכתר של אוסטריה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה ולרגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן וקלרה מריה רוזנת קרוף, רוזנת שמיסינג-קרסנברוק.
בעת לידתו היה אביו חסר אזרחות, והחזיק רק בדרכון ספרדי, אולם מאוחר יותר קיבלו בני המשפחה אזרחות אוסטרית, לאחר שאביו ויתר על תביעתו לכתר האוסטרי.
בשנת 1986 מונה קרל לראש הסניף האוסטרי של האיחוד הפאן-אירופי, ובשנת 1993 לאחר שסיים 12 שנות לימודי משפטים, מונה למגיש תוכנית טלוויזיה.
באוקטובר 1996 נבחר קרל לחבר הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת העם האוסטרית, ובשנת 1998 התברר כי חלק ממסע הבחירות מומן על ידי וורלד ויז'ן אינטרנשיונל דרך ארגון האיחוד הפאן-אירופי שקרל עמד בראשו, ללא ידיעתו של קרל.
בשנת 1999 לא נבחר קרל שוב, ובשנת 2004 שילם 37,000 לוורלד ויז'ן אינטרנשיונל.
ב-31 בינואר 1993 התחתן קרל עם פרנצ'סקה תיסן-בורנמיסה דה קאסון, בתם של הברון הנס היינריך תיסן-בורנמיסה דה קאסון ופיונה פרנסס איליין קמפבל-וולטר.
למרות התנגדותם של כמה מבני המשפחה שטענו כי פרנצ'סקה אינה מבית אצולה ראוי, אישר אביו אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה את הנישואים.
לזוג נולדו 3 ילדים, ובשנת 2003 נפרדו השניים ברוח טובה.
בשנת 2000 מונה קרל לריבון מסדר גיזת הזהב, ובשנת 2007 הפך קרל לראש בית הבסבורג, לאחר שאביו פרש מתפקידו.
בשנת 2005 הגיש קרל תביעה לבית המשפט האוסטרי, בניסיון להחזיר לידיו את נכסי בית הבסבורג באוסטריה, שהוחרמו על ידי הרפובליקה האוסטרית הראשונה, ולאחר מכן על ידי הנאצים, אולם נכשל בתביעתו, מפני שחוק ההפקעה עדיין בתוקף באוסטריה.
קרל פון הבסבורג הוא אחד משלושת המייסדים של BG Privatinvest, חברת השקעות שבסיסה בווינה.
בדצמבר 2010 רכשה החברה את שני העיתונים היומיים הבולגרים החשובים ביותר, דנייב טרוד ו-24 צ'אסה.
לאחר עימותים מתמשכים עם שותפים בולגרים, BG Privatinvest מכרה את העיתונים באפריל 2011. מאז 2009, קרל פון הבסבורג הוא בעל מניות בקבוצת מדיה בהולנד, המורכבת מתחנות רדיו, מגזין וערוץ טלוויזיה.
קרל מתגורר בווילה בעיר אניף, על יד זלצבורג באוסטריה, שאותה קנה בשנת 1981.
ב-31 בינואר 1993 התחתן קרל עם פרנצ'סקה תיסן-בורנמיסה דה קאסון, בתם של הברון הנס היינריך תיסן-בורנמיסה דה קאסון ופיונה פרנסס איליין קמפבל-וולטר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלאונורה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1994)