tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם סבורים שהשפל הגדול פגע קשות ביוקרה של הרודן בניטו מוסוליני, וכי הוא נזקק למלחמה בחוץ כדי להסיח את דעת הקהל.
היסטוריונים אחרים כמו פייטרו פסטורלי, טוענים שהפלישה הייתה למעשה רק החלק הראשון מתוכנית התפשטות גדולה יותר, שנועדה להפוך את איטליה למעצמה העיקרית באזור הים האדום ובמזרח התיכון.
פרשנות שלישית, על דרך האמצע, הוצעה על ידי ההיסטוריון האמריקאי מקגרגור נוקס.
נוקס טוען כי המלחמה החלה מסיבות חיצוניות ופנימיות כאחד, והיא הייתה גם חלק מתוכניות ההתפשטות ארוכות הטווח של מוסוליני, וגם נועדה להעניק למוסוליני ניצחון במדיניות חוץ שיאפשר לו לדחוף את המערכת הפשיסטית בבית לכיוון קיצוני יותר.
בניגוד למצב שהיה ארבעים שנה קודם לכן, ב-1935 כוחותיה של איטליה היו עדיפים בהרבה על הכוחות האתיופיים, במיוחד בכוח האווירי, ועד מהרה הם ניצחו, והקיסר היילה סלאסי ברח מהמדינה.
כאשר כוחות איטלקיים נכנסו לעיר הבירה, אדיס אבבה, כדי להכריז על "האימפריה האיטלקית של אתיופיה" ב-5 במאי 1936, כמה אצילים אתיופים קיבלו את פני האיטלקים ושיתפו איתם פעולה בממשלה החדשה שנוצרה, כמו ראס סיום מנגשה, ראס גטצ'ו אבטה וראס קבדה גוברט.
בשנת 1937 הידידות של ראס סיום מנגשה עם המשנה למלך האיטלקי אמדאו, דוכס אאוסטה, אפשרה למנגשה למלא תפקיד משמעותי בהבטחת שחרורם של 3,000 שבויים אתיופים שהוחזקו בסומליה האיטלקית.
הניצחון האיטלקי במלחמה הגיע יחד עם שיא הפופולריות הבינלאומית של משטרו הפשיסטי של מוסוליני, שבמהלכו מנהיגים קולוניאליסטים שיבחו את מוסוליני על מעשיו.
הפופולריות הבינלאומית של מוסוליני ירדה כאשר הוא אישר את סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, והחלה במערב נטייה פוליטית נגד גרמניה שהובילה בסופו של דבר לנפילת מוסוליני והמשטר הפשיסטי באיטליה במלחמת העולם השנייה.
הקולוניה מזרח אפריקה האיטלקית הוקמה ב-1 ביוני 1936, זמן קצר לאחר הכיבוש, על ידי מיזוג המושבות הקיימות של איטליה במזרח אפריקה; סומלילנד האיטלקית ואריתריאה האיטלקית עם השטח החדש שנכבש.
תחזוקה ויצירת המושבות האתיופיות הייתה יקרה מאוד.
ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה על בריטניה וצרפת, פעולה שהפכה את כוחות הצבא האיטלקיים בלוב לאיום על מצרים ואת אלו שבמזרח אפריקה האיטלקית לסכנה לשטחי בריטניה וצרפת בקרן אפריקה.
כניסת איטליה למלחמה גם סגרה את הים התיכון בפני ספינות סוחר של בעלות הברית וסיכנה את נתיבי האספקה הבריטיים לאורך חופי מזרח אפריקה, מפרץ עדן, ים סוף ותעלת סואץ.
פעולות האיבה החלו ב-13 ביוני 1940, עם תקיפה אווירית איטלקית על בסיס טייסת 1 של חיל האוויר הדרומי של רודזיה בוואג'יר שבפרוטקטורט מזרח אפריקה (קניה).
באוגוסט 1940 נכבש אזור החסות של סומלילנד הבריטית על ידי כוחות איטלקיים וסופח למזרח אפריקה האיטלקית.
עיסוק זה נמשך כחצי שנה.
בתחילת 1941, הכוחות האיטלקיים נדחקו ברובם מקניה ומסודן.
ב-6 באפריל 1941 נכבשה אדיס אבבה על ידי הדיוויזיה ה-11 האפריקאית, שקיבלה את כניעת העיר.
שרידי הכוחות האיטלקיים בקולוניה נכנעו לאחר קרב גונדר בנובמבר 1941, למעט קבוצות שלחמו לוחמת גרילה נגד הבריטים, עד ששביתת הנשק של קסיבילה סיימה את הלחימה בין איטליה לבעלות הברית.
בינואר 1942, עם הכניעה הרשמית הסופית של האיטלקים, חתמו הבריטים, בלחץ אמריקאי, על הסכם אנגלו-אתיופי זמני עם סלאסי, המכיר בריבונות אתיופיה.
מקונן אנדלקצ'יו נקרא לכהן כראש הממשלה, וב-19 בדצמבר 1944 נחתם ההסכם האנגלו-אתיופי הסופי.
בהסכם השלום מפברואר 1947 ויתרה איטליה רשמית על ריבונותה במושבות האפריקאיות שלה.
אריתריאה הופקדה תחת הממשל הצבאי הבריטי למשך התקופה, ובשנת 1950 היא הפכה לחלק מאתיופיה.
לאחר 1945, בריטניה שלטה בשתי המדינות הסומליות, כמדינות חסות.
בנובמבר 1949, האומות המאוחדות העניקו לאיטליה אמון על סומלילנד האיטלקית בפיקוח צמוד, בתנאי שסומליה תשיג עצמאות בתוך עשר שנים.
סומלילנד הבריטית הפכה לעצמאית ב-26 ביוני 1960 כמדינת סומלילנד, וטריטוריית הנאמנות של סומליה (לשעבר סומלילנד האיטלקית) הפכה לעצמאית ב-1 ביולי 1960, והשטחים התאחדו כרפובליקה הסומלית.
כאשר הוקמה בשנת 1936, מזרח אפריקה האיטלקית הייתה מורכבת מהנכסים האיטלקיים הישנים בקרן אפריקה: אריתריאה האיטלקית וסומלילנד האיטלקית, בשילוב עם האימפריה של אתיופיה שנכבשה לאחרונה.
ויטוריו אמנואלה השלישי מאיטליה אימץ כתוצאה מכך את התואר "קיסר אתיופיה", אם כי זה לא הוכר על ידי אף מדינה מלבד גרמניה הנאצית ויפן הקיסרית.
השטח חולק לששת המחוזות: אריתריאה וסומליה, המורכבות מהמושבות לשעבר, שהוגדלו בשטח מאתיופיה.
שאר "אתיופיה האיטלקית" כללה את מחוזות הראר, גאלה-סידמו, אמהרה ואדיס אבבה.
מחוז אדיס אבבה הורחב למחוז סצ'ואה עם שטחים מהראר, גאלה-סידמו ואמהרה השכנות בנובמבר 1938.
מזרח אפריקה האיטלקית הורחבה לזמן קצר ב-1940, כאשר הכוחות האיטלקיים כבשו את סומלילנד הבריטית, ובכך הביאו את כל השטחים הסומליים, מלבד המושבה הקטנה של סומלילנד הצרפתית, לניהול איטלקי.
עם זאת, המושבה המוגדלת נבקעה רק שנה לאחר מכן, כאשר במהלך המערכה במזרח אפריקה נכבשה המושבה על ידי כוחות בריטיים.
למדיניות הקולוניאלית הפשיסטית במזרח אפריקה האיטלקית הייתה מאפיין של הפרד ומשול.
המשטר הפשיסטי של איטליה עודד את האיכרים האיטלקיים להתיישב באתיופיה על ידי הקמת חוות ועסקים קטנים של ייצור.
עם זאת, מעט איטלקים הגיעו למושבה האתיופית, כאשר רובם נסעו לאריתריאה ולסומליה.
בעוד אריתריאה האיטלקית נהנתה ממידה מסוימת של התפתחות, שנתמכה על ידי כמעט 80,000 מתיישבים קולוניאליסטים איטלקים.
עד 1940 הגיעו לאתיופיה רק 3,200 חקלאים, פחות מעשרה אחוזים מהיעד של המשטר הפשיסטי.
מחסור במשאבי טבע, שטחים קשים וחוסר ודאות בתנאים הפוליטיים והצבאיים לא עודדו את הפיתוח וההתיישבות באזורים הכפריים.
האיטלקים השקיעו באופן משמעותי בפיתוח תשתיות באתיופיה.
900 ק"מ של מסילות ברזל שוחזרו או הופעלו, נבנו סכרים ומפעלים הידרואלקטריים (תחנות כוח המפיקות חשמל ממים), וחברות ציבוריות ופרטיות רבות הוקמו במדינה הלא מפותחת.
החשובים ביותר היו: תעשיית הכותנה, תעשיית המלט, תעשיית המינרלים, תעשיית החשמל, תעשיית חימוש, תעשיית מכונאות ותחבורה.
האיטלקים אפילו יצרו שדות תעופה חדשים ובשנת 1936 התחילו את "Linea dell'Impero" המפורסמת בעולם, טיסה המחברת את אדיס אבבה לרומא.
הקו נפתח לאחר הכיבוש האיטלקי של אתיופיה ובעקבותיו הגיעו קישורי אוויר ראשונים עם המושבות האיטלקיות במזרח אפריקה האיטלקית, שהחלו בצורה חלוצית מאז 1934. המסלול הורחב ל-6,379 ק"מ ובתחילה הצטרף לרומא עם אדיס אבבה דרך סירקיוז, בנגאזי, קהיר, ואדי חלפה, חרטום, קאסאלה, אסמרה, דירה דאווה.
היו החלפות מטוסים בבנגאזי (או לפעמים בטריפולי).
המסלול בוצע בשלושה וחצי ימים של טיסה בשעות היום והתדירות הייתה ארבע טיסות בשבוע לשני הכיוונים.
מאוחר יותר מאדיס אבבה היו שלוש טיסות בשבוע שהמשיכו למוגדישו, בירת סומליה האיטלקית.
עם זאת, אתיופיה ואפריקה התבררו כיקרות מאוד לתחזוקה, שכן התקציב לשנת הכספים 37–1936 נקבע על 19.136 מיליארד לירה ליצירת התשתית הדרושה עבור המושבה.
בזמן שכל ההכנסות השנתיות של איטליה היו רק 18.581 מיליארד לירות.
אדריכלי המשטר הפשיסטי תכננו פרויקטים עירוניים גדולים להרחבת אדיס אבבה, על מנת לבנות בירה חדישה של מזרח אפריקה האיטלקית, אך התוכניות האדריכליות הללו - כמו כל שאר הפיתוחים - נעצרו על ידי מלחמת העולם השנייה.
לפני הפשיזם, החינוך במזרח אפריקה האיטלקית היה בעיקר באחריותם של מיסיונרים קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, נוצרו בתי ספר ממשלתיים אשר שילבו את התוכניות החינוכיות של המיסיונרים הקתולים, בעוד אלו של המיסיונרים הפרוטסטנטים הפכו לשוליים והוגבלו.
האופי התעמולני של החינוך היה בולט במיוחד בספרי היסטוריה שהונפקו לילדים אפריקאים, שהשמיטו לחלוטין כל דיון באירועים כמו חוסר האחדות האיטלקית, תנועת "איטליה הצעירה" של ג'וזפה מאציני, המהפכות של 1848, או משלחת האלף של ג'וזפה גריבלדי, ובמקום זאת הדגישו את התהילות של האימפריה הרומית ושל המדינה האיטלקית שהתיימרה להיות ממשיכתה.
האדרת מוסוליני ו"עבודתו הגדולה" נלמדו גם הן, בעוד שתקופות שבהן לוב ונכסים איטלקיים אחרים נשלטו על ידי אימפריות עתיקות יותר, לא איטלקיות, כמו האימפריה העות'מאנית, הוצגו דרך עדשה לא מחמיאה.
השימוש בהצדעה הפשיסטית היה חובה בבתי ספר לילדים אפריקאים, שקיבלו עידוד ללא הרף להפוך ל"חיילים הקטנים של הדוצ'ה", ובכל יום התקיים טקס בוקר בו הונף דגל איטליה והושרו שירים פטריוטיים.
ילדים איטלקיים, שהממשלה הפשיסטית העדיפה את חינוכם על פני זה של אפריקאים, קיבלו חינוך דומה לזה שבאיטליה גופה, אם כי היו כמה היבטים שהותאמו למצב המקומי במזרח אפריקה.
איטליה הפשיסטית ביקשה לנטרל כל מוסדות חינוך שהעניקו חינוך לאפריקאים מעבר לרמה המצופה מהאידאולוגיה הפשיסטית, בפרט רשת החינוך התיכוני שלפני הפלישה האיטלקית הכינה ואיפשרה לכמות קטנה יחסית - אך משמעותית - של יוצאי אתיופיה ללמוד בחו"ל באוניברסיטאות באירופה.
בפברואר 1937, בעקבות ניסיון התנקשות בחייו של רודולפו גרציאני, אתיופים משכילים, שלרשויות הממשל הקולוניאלי כבר לא היה אמון בהם ורבים מהם כבר הושמו במחנות ריכוז, הפכו לקורבנות של רצח המוני בחסות המדינה, וחלק גדול מהאינטליגנציה של אתיופיה הוצאה להורג, והשאר הוגלו למושבות עונשין באיים שבשליטת איטליה בים התיכון.
החינוך הפשיסטי במושבה נכשל, ורק אחד מתוך כל עשרים מהחיילים הקולוניאליים האיטלקים היו בעלי אוריינות כלשהי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה שוחררה מזרח אפריקה האיטלקית מהפשיזם, מעט אפריקאים הפגינו נאמנות כלשהי למדינה הפשיסטית למרות שבתי הספר של המדינה ניסו כל כך להנחיל אותה, ואתיופיה שלאחר מלחמת העולם השנייה מצאה את עצמה מרוששת מעובדים מיומנים בשל החינוך המצומצם והתעמולתי מאוד שניתן לתושביה הלא-איטלקיים תחת שלטונו של מוסוליני.
בשנת 1939 היו 165,267 אזרחים איטלקים במזרח אפריקה האיטלקית, רובם מרוכזים באזורים העירוניים הגדולים של אסמרה, מוגדישו ואדיס אבבה.
האוכלוסייה הכללית מנתה 12.1 מיליון נפשות, וממוצע התושבים לקמ"ר היה 6.9.
בשנת 1934 לאסמרה הייתה אוכלוסייה של בערך 3500 אלף איטלקים ו-12000 מקומיים.
העיר הפכה למרכז כלכלי של האימפריה האיטלקית, ולאחר עצמאות אתיופיה הוקמו בה מאות מפעלים.
בפברואר 1937, בעקבות רציחות מרובות של חיילים אריתראים ואיטלקים וניסיון התנקשות במושל רודולפו גרציאני, פשטו חיילים איטלקים על המנזר האתיופי המפורסם דברה ליבנוס באתיופיה, ורצחו את הנזירים והנזירות.
לאחר מכן, הרסו האיטלקים יישובים ילידיים באזור באדיס אבבה, מה שגרם - לפי הערכות אתיופיות - לכמעט 30,000 אתיופים שנרצחו ובתיהם נשרפו עד היסוד.
הטבח נקרא יכתית 12 ובעקבות הטבח נודע גרציאני בכינוי "הקצב של אתיופיה".
לאחר אירועים אלו גרציאני הודח בידי מוסוליני, והוחלף בנסיך אמדיאו, דוכס אאוסטה, שנקט במדיניות פייסנית יותר כלפי הילידים, והצליח להרגיע את הרוחות.
ערב כניסת איטליה למלחמת העולם השנייה (ינואר/פברואר 1940) עדיין שלטו לוחמי הגרילה האתיופיים בכמה אזורים של הרר ונפת גאלה-סידמו.
מאמצי הפיוס של אמדיאו הביאו לכך שאבבה ארגאי, אז המנהיג האחרון של ה"ארבגנוך" (כפי שכונו לוחמי הגרילה באתיופיה) הציע הצעת כניעה לאיטלקים באביב 1940 (לאחר כניעת מנהיגי אתיופיה ב-1939, זודיה אספאו ואולונה דינקל).
הכרזת המלחמה האיטלקית ב-10 ביוני 1940 וההשפעה הבריטית חסמו את הצעת הכניעה.
המקורות המשמעותיים ביותר לעניין קורות יהודי אתיופיה בתקופת הכיבוש האיטלקי מצויים בדו"ח שחיבר עו"ד קרלו אלברטו ויטרבו וכן מכתביו של מנהל בית הספר היהודי תאמרת עמנואל.
נוכח מקורות אלו, ובהתבסס על מאמרים שנכתבו בנושא, עולה כי הממשל האיטלקי לא גילה יחס עוין, יוצא דופן, כלפי יהודי אתיופיה במהלך הכיבוש הקולוניאלי.
עם זאת, רבים מהם הצטרפו לכוח גדעון - הכוח הקיסרי ולתנועת הפטריוטים האתיופית.
בשנת 1937 נהרגו בעיר בשם "מרווה" כ-33 יהודים, יחד עם כ-130 אתיופים שאינם יהודים, בתור עונש על הסכמות שבין המקומיים לבין מורד אתיופי.
לא נמצאו ראיות התומכות בטענות לפיהן הגיעו פקודות מרומא להוציא לפועל את התוכנית להשמדת יהודי אתיופיה, או כי חוסלו כ-44 ממנהיגי יהדות אתיופיה, שהואשמו בבגידה והמרדה.
ב-26 באוקטובר 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה הצהרה בנושא הגזע, אשר כונתה דף הנחיות ובאיטלקית Foglio d'ordine.
מזרח אפריקה הוא אזור גאוגרפי בחלקה המזרחי של יבשת אפריקה.
הגדרת תחומיו של האזור איננה קבועה.
על-פי חלוקת אזורי העולם של האו"ם, כולל מזרח אפריקה את המדינות והטריטוריות הבאות:
סומליה, ג'יבוטי, אריתריאה ואתיופיה שמהוות יחד את האזור המכונה קרן אפריקה.
טנזניה, קניה, אוגנדה ודרום סודאן – מדינות החברות בקהילייה המזרח-אפריקנית.
בורונדי ורואנדה – מדינות שהצטרפו לקהילייה המזרח-אפריקנית ביולי 2007, ונחשבות לעיתים כחלק ממרכז אפריקה.
מוזמביק, מדגסקר, מלאווי, זמביה וזימבבואה – מדינות המשתייכות לעיתים לאזור הגאוגרפי של דרום אפריקה.
קומורו, מאוריציוס ואיי סיישל – מדינות אי קטנות באוקיינוס ההודי.
הטריטוריות הצרפתיות מיוט וראוניון, אף הן איים באוקיינוס ההודי.
נוסף על ארצות אלה, יש הכוללים במזרח אפריקה גם את סודאן ומצרים, הנחשבות על-פי הגדרות האו"ם לחלק מצפון אפריקה.
לעיתים מתייחס המושג מזרח אפריקה לאזור מצומצם יותר, הכולל את המדינות הסמוכות לאגמים גדולים באזור: קניה, טנזניה ואוגנדה, ולעיתים גם רואנדה ובורונדי.
חלקים מסוימים במזרח אפריקה ידועים בשל הריכוז הגבוה של חיות פרא באזור, כגון צבועים פילים, תאואים, אריות, נמרים וקרנפים צרי-שפה.
בשל השבר הסורי אפריקני מזרח אפריקה הוא מקום הימצאם של הר קניה ורכס ההרים קילימנג'רו, הפסגות הגבוהות ביותר במזרח אפריקה.
בנוסף, נמצא במזרח אפריקה אגם המים המתוקים השני בגודלו בעולם, אגם ויקטוריה ואגם טנגניקה, האגם העמוק ביותר בעולם אחרי ימת באיקל שבסיביר.
האקלים של מזרח אפריקה הוא שונה למדי משאר האזורים שבאזור קו המשווה.
עקב השילוב בין אזור בעל גובה רב ומדבר צל הגשם לבין רוח מונסון מערבית שנוצרת על ידי הרכס הרוונזורי והרמה האתיופית, מזרח אפריקה הוא אזור קריר ויבש בהשוואה לאזורים הנמצאים בקרבתו.
האזורים הנמוכים בקניה ובסומליה, יבשים.
למעשה, לאורך חופי הים של סומליה ופונטלנד, שנים רבות לא הופיעו משקעים כלשהם.
בדרך כלל, במזרח אפריקה, המשקעים מופיעים בשתי עונות גשמים עיקריות המתרכזות בין החודשים אפריל, אוקטובר ונובמבר.
כמות הגשם באזור מושפעת מתופעת אל ניניו, שנוטה להגביר את כמות הגשמים ברוב האזורים.
השפעה זו של תופעת אל ניניו על אזורים מסוימים אינה תקפה לחלקים הצפוניים והמערביים של אתיופיה ואריתריאה, במיוחד באזורים ההרריים.
הטמפרטורות במזרח אפריקה, מלבד אזורי החופים החמים והלחים, הן מתונות.
הטמפרטורות נעות בין 15 ל-25 מעלות צלזיוס בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים.
באזורים השרויים בגובה רב יותר, מעל 2,500 מטרים מעל פני הים, נפוצה מאוד תופעת הקרה, והטמפרטורות באזורים אלה הן כ-21 מעלות צלזיוס ומטה.
הגאוגרפיה ותנאי החקלאות הייחודיים לה, הפכו את מזרח אפריקה ליעד נרחב למגלי ארצות, חוקרים, ניצול וקולוניאליזם לאורך המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20.
כיום, מדינות רבות, ובהן קניה, טנזניה, אתיופיה, אוגנדה ורואנדה הן מטרות תיירות בכל העולם.
אזור מזרחה של אנגליה הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה.
האזור הוגדר רשמית בשנת 1994 לצרכים מנהליים וסטטיסטיים וכולל את המחוזות הטקסיים של אסקס, הרטפורדשייר, בדפורדשייר, קיימברידג'שייר, נורפוק וסאפוק.
אזור מזרח אנגליה כולל את המחוזות הבאים:
האספה האזורית של מזרח אנגליה מתאמת את הפעולה בין המועצות המקומיות השונות באזור.
כלכלת המחוזות נורפוק, קיימברידג'שייר וסאפק מתבססת בעיקרה על חקלאות מסורתית.
בעיר קיימברידג' נמצאת אוניברסיטת קיימברידג' הידועה וכן אוניברסיטת אנגליה ראסקין.
בעיר נוריץ' ממוקמת אוניברסיטת מזרח אנגליה ובעיר האטפילד ממוקמת אוניברסיטת הרטפורדשייר.
אזור BBC מזרח של רשת ה-BBC ממוקם בנוריץ' ומפעיל משם את התוכניות המקומיות עבור מזרח אנגליה.
לרשת ה-BBC תחנות רדיו מקומיות בנורפוק, סאפוק, אזור "שלושת המחוזות", קיימברידג'שייר ואסקס.
באזור תחנות רדיו רבות נוספות ובהן: Kiss 105-108, Q103 Cambridge, "החוף" (The Beach), לווסטוף, SGR-FM הפועלת מאיפסוויץ', 96.9 Chiltern FM הפועלת מברדפורד, 97.6 Chiltern FM הפועלת מלוטון, Mercury 96.6 הפועלת מסנט אולבנס, רדיו ברודלנד, 99.9 Radio Norwich, KL.FM 96.7, Hereward FM, Lite FM 106.8, SGR Colchester ו-Essex FM.
בין העיתונים המקומיים היוצאים לאור באזור ניתן למנות את חדשות הערב של נוריץ', חדשות הערב של קיימברידג', ה-Evening Gazette של אסקס, ה-Evening Star של איפסוויץ', ה-Eastern Daily Press וה-East Anglian Daily Times.
מזרח אנגליה היא אזור גאוגרפי במזרחה של אנגליה.
מזרח אנגליה הוא שמה של ממלכה קדומה - ממלכת מזרח אנגליה שהייתה אחת מממלכות ההפטרכיה, וכללה את האזורים נורפוק וסאפוק - אזורים בהם התיישבו מתיישבים דנים שנקראו בהתאם "אנשי הצפון" - "נור פוק" ו"אנשי הדרום" - אנגלים שמקורם מאזור אנגלן שבצפון גרמניה.
יש הכוללים גם חלקים ממחוזות קיימברידג'שייר ואסקס באזור זה, וכן חלק מלינקולנשייר.
העיקריות בערי האזור הם נוריץ', איפסוויץ' וקיימברידג'.
חצי האי מזרח אנגליה מהווה חלק מאזור מזרחה של אנגליה.
כמות המשקעים באזור נמוכה, וככל אנגליה הוא מוגדר כאזור בעל אקלים ימי.
הטמפרטורות נעות בין 5 - 10 מעלות צלזיוס בחודשי החורף ל-20 - 25 מעלות צלזיוס בחודשי הקיץ (אף שנמדדו בקיץ גם טמפרטורות של 35 מעלות צלזיוס).
האזור מישורי ברובו, ופלגים רבים חוצים אותו.
פלגים אלה מאפשרים את קיום החקלאות באזור.
העיר הגדולה באזור היא העיר איפסוויץ'.
ממלכת מזרח אנגליה נוצרה בשנת 520 לערך, ממיזוגם של אזור נורפוק וסאפוק.
ממלכה זו הייתה חלק משבע ממלכות ההפטרכיה - הממלכות של אנגליה הקדומה כפי שאלה הוגדרו במאה ה-12 על ידי הנרי מהנטינגדון.
בין השנים 825–827 מרדו תושבי מזרח אנגליה וזכו לעצמאות ממרסיה.
ב-20 בנובמבר 870 הרגו פולשים ויקינגים דנים את אדמונד מלך מזרח אנגליה וכבשו את הממלכה.
האנגלו-סקסונים שחררו את הממלכה בשנת 920 אולם זו נכבשה מחדש על ידי קאנוט הגדול בשנים 1015–1017.
עד המאה ה-17 היו מרבית שטחי מזרח אנגליה שטחי ביצה.
במהלך המאה ה-17 נחפרו תעלות אשר אפשרו הפיכת האזורים לשטחים חקלאיים באמצעות ניקוז המים וניצולם.
האזור שגשג בשל הצלחת החקלאות עד ראשית המהפכה התעשייתית אשר הביאה להגירה לאזורים בהם נבנו מפעלים רבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו באזור בסיסים רבים של חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית בשל השטחים הפתוחים הרבים שהיו באזור, ובשל קרבתו לאירופה.
מזרח אזרבייג'ן (בפרסית: استان آذربایجان شرقی, באזרית: Şərqi Azərbaycan ostanı) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר תבריז.
שטחה 45,650 קמ"ר, בערך 2.77% משטחה של איראן, והיא נמצאת בצפון מערב המדינה.
ב-2006 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה 3,603,456 תושבים עם צפיפות של 79 נפשות לקילומטר מרובע.
הפרובינציה גובלת עם פרובינציית זנג'אן, פרובינציית מערב אזרבייג'ן ופרובינציית ארדביל ועם המדינות ארמניה ואזרבייג'ן.
השפות המדוברות באזור הן בעיקר השפה הפרסית והשפה האזרית.
בירת הפרובינציה היא העיר תבריז עם אוכלוסייה של כ-1.6 מיליון תושבים.
ההר הגבוה ביותר באזור מגיע לגובה של 3,707 מטר.
על הר מישודאגי ממוקם אתר סקי.
האזור היה מיושב עוד בתקופה עתיקה כאשר היה בשליטת מדי.
חלק מהאתרים הארכאולוגיים באזור נתגלו כתוצאה מרעידות אדמה, למשל באזור עין אלדין.
בתקופת אלכסנדר הגדול התקיים באזור מרד נגד שלטונו.
לפי חוקרי אסלאם, האזור היה מקום הולדתו של זרתוסטרה.
החל מהמאה ה-17 האזור היה במחלוקת בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצבא האדום כבש את השטח ואף הקים בו מדינת חסות שהתפרקה תוך זמן קצר בלחץ השלטון המרכזי אחרי עזיבת הצבא האדום.
הארגון למורשת תרבותית באיראן ציין 936 נקודות עניין היסטוריות באזור.
אתרי המורשת העיקריים כוללים את הבאזאר בתבריז – הבאזאר העתיק הגדול באיראן ומהעתיקים במזרח התיכון כולו המוכר גם כאתר מורשת עולמית, המסגד הכחול בתבריז, שנבנה במאה ה־15, מנזר סטפנוס הקדוש באזור העיר ג'ולפה והכפר התת־קרקעי כנדואן (פר').
האזרים האיראניים (פר', אז') – עם ממוצא קווקזי, איראני וטורקי, ששפתו, אזרית, משתייכת למשפחה הטורקית – הם 16% מתושבי איראן ורוב התושבים במזרח אזרבייג'ן.
לצידם מתקיימת באזור קבוצה קטנה של ארמנים איראניים (אר', פר').
מזרח אפריקה הגרמנית הייתה קולוניה גרמנית במזרח אפריקה שכללה את טנגניקה (כיום חלק מטנזניה), רואנדה ובורונדי.
מזרח אפריקה הגרמנית השתרעה על פני שטח של 994,996 קמ"ר, או כמעט פי שלושה מגרמניה של היום.
היא התקיימה משנות השמונים של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה, כאשר השטח עבר לידי הבריטים והבלגים (ושטח קטן, משולש קיונגה, לידי פורטוגל), ומאוחר יותר לידי חבר הלאומים.
קודם להקמתה של מזרח אפריקה הגרמנית הקים ההרפתקן קרל פטרס (Carl Peters) את "החברה לקולוניזציה גרמנית", וכרת בריתות עם מנהיגי שבטים מקומיים באזור זנזיבר.
ב-3 במרץ 1885 הכריזה הממשלה הגרמנית על הענקת צ'רטר אימפריאלי לחברה של פטרס ותכננה להקים פרוטקטורט במזרח אפריקה.
בעקבות זאת גייס פטרס מגוון מומחים שהתפרסו ברחבי המדינה, מדרום לנהר הרופיג'י ומצפון לויטולנד (Wituland), שסמוכה ללאמו.
כאשר הסולטאן של זנזיבר ברע'ש בן סעיד אל-בוסעיד (برغش بن سعيد البوسعيد) גילה התנגדות לפרוטקטורט הגרמני (מאחר שראה בעצמו כמושל באזור) שלח אוטו פון ביסמרק חמש ספינות מלחמה אשר הגיעו ב-7 באוגוסט ופגעו בארמונו של הסולטאן.
בעקבות הסכמה שאליה הגיעו הגרמנים עם הבריטים לחלק את האזור לתחומי השפעה, ובהיעדר תמיכה בריטית, היה על סולטאן זנזיבר לשתף עם הגרמנים פעולה.
הגרמנים הרחיבו את תחום שליטתם גם על קילווה, דאר א-סלאם ובגאמויו.
ב-1888–1889 התמרדה האוכלוסייה הערבית בשלטון, במסגרת מרד אבושירי, שדוכא על ידי הגרמנים.
ב-1890 חתמו בריטניה וגרמניה על הסכם הליגולנד-זנזיבר, שבמסגרתו זכתה גרמניה לקבל את הליגולנד והוגדרו תחומיה של מזרח אפריקה הגרמנית.
בין השנים 1891 ל-1894 התמרדה קבוצת ההיהי בדרום-מרכז טנזניה בהתפשטות הגרמנית.
המרידה נכשלה, בגלל תמיכתם של השבטים האחרים בגרמנים.
מנהיג המרידה, מקוואווה התאבד ב-1898. ב-1905 פרץ מרד המאג'י מאג'י, שדוכא באכזריות על ידי המושל גוסטב אדולף פון גוצן (Götzen).
דיכוי המרידה הביא לסיפורים על שחיתות ואכזריות של השלטון, וב-1907 קנצלר גרמניה ברנהרד פון בילוב מינה את ברנהרד דרנבורג לערוך רפורמה בממשל הקולוניאלי, שהיוותה דוגמה ליעילות קולוניאלית והשתיתה נאמנות בקרב המקומיים.
השליטה הגרמנית במזרח אפריקה הגרמנית התבססה במידה רבה על מנהיגי שבטים מקומיים ששמרו על הסדר וגבו מס.
מלבד משטרה מקומית, לידי הגרמנים עמד חיל מצב של חיילי שוצטרופה (Schutztruppe) שבינואר 1914 מנה 110 קצינים, 126 סמלים ו-2,472 חיילי אסקרי מקומיים.
מזרח אפריקה הבריטית או הפרוטקטורט המזרח אפריקאי הוא שטח במזרח אפריקה, בין האוקיינוס ההודי לאוגנדה והשבר הסורי אפריקאי שהיה נתון בין 1886 ל-1920 תחת שלטון בריטניה כמדינת חסות.
בין השנים 1920 ל-1964 היה האזור "מושבת הכתר של קניה" ומאז 1964 שוכנת באזור קניה העצמאית המודרנית.
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלה התיישבות אירופית בשטח שבין מומבסה שעל חוף האוקיינוס ההודי להר קילימנג'רו, בחסות סולטאן זנזיבר.
בשנת 1886 עודדה ממשלת בריטניה את איל הספנות הסקוטי ויליאם מקינון, שהיה בעל הסכמי סחר נרחבים עם סולטנות זנזיבר, לבסס תחום השפעה בריטי באזור.
זאת במסגרת הסכמי ועידת ברלין ובמטרה להציב טריז בריטי כנגד השפעת האימפריה הגרמנית באפריקה.
בשנת 1888 הקים מקינון את חברת מזרח אפריקה הבריטית לצורך ניהול האזור.
שטח ההשפעה הבריטי השתרע ברצועת חוף משפך הנהר טנה לגבול מזרח אפריקה הגרמנית מדרום, כאשר בירתו היא העיר מומבסה.
שטחי ההשפעה הבריטיים התרחבו לתוך פנים הארץ ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 כללו חלק משטחי אוגנדה.
שטח הספר הנידח בין קניה לאוגנדה הוצע לתנועה הציונית במסגרת "תוכנית אוגנדה" לצורך התיישבות יהודית.
בשנת 1895 החליף משרד החוץ של האימפריה הבריטית את חברת מזרח אפריקה בניהול ענייני האזור, שהפך רשמית לפרוטקטורט (מדינת חסות).
בשנת 1902 עבר ניהול האזור למשרד המושבות, הורחב לכיוון פנים היבשת וכלל שטחים באוגנדה.
משרד המושבות עודד התיישבות אירופאים ומהגרים מהודו הבריטית בפנים הארץ והעביר את הבירה ממומבסה לניירובי.
במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1916 התחוללה מלחמת גבול בין כוחות בריטים לכוחות גרמניים באגם ויקטוריה ואגם טנגניקה במסגרת קרב אגם טנגניקה.
לאחר המלחמה זכתה בריטניה במושבה טנגניקה, במסגרת חלוקת מושבותיה של גרמניה בחוזה ורסאי.
ב-23 ביולי 1920, הוכרזה מזרח אפריקה הבריטית כמושבת-כתר.
בריטניה ביצעה באזור תהליך מודרניזציה מואץ והעבירה אליו אלפי מתיישבים לבנים והודים שהשתלטו על חלק הארי של אדמותיה הפוריות.
המקומיים נדחקו לשטח מצומצם ונחות, שנתחם על פי החלוקה האתנית והחברתית של האוכלוסייה.
הדומיננטיות הלבנה עוגנה בחוקי המדינה ובהגנת הכוחות המזוינים.
בחיפוש אחר עבודה, עברו רבבות ילידים קנייתים לערים הצפופות ומוכות האבטלה, ובראשן ניירובי.
משנת 1945 החלו בני שבט הקיקויו להביע את מורת רוחם מהדיכוי בסדרה של שביתות ומעשי אלימות.
שנה לאחר מכן קמה תנועת "האיחוד האפריקני של קניה" (KAU) בראשות ג'ומו קניאטה, שדרשה זכויות אזרחיות וביטול האפליה.
ב-1952 פרץ מרד המאו מאו, שכלל פעולות טרור כנגד הלבנים ומשתפי פעולה שחורים.
ב-1955 דוכא המרד, לאחר שעשרות אלפי מורדים נאסרו ומעל 13,500 אפריקנים נהרגו.
זאת לעומת 32 לבנים בלבד.
במקביל לדיכוי המרד, החלה בריטניה לגבש חוקה חדשה שכללה רפורמות כלכליות וחברתיות, תוך ניסיון לאתר מנהיגות מתונה, שתוביל את קניה לאחר מתן העצמאות.
בשנת 1964 קיבלה קניה עצמאות.
מזרח הוא קישוט לבית יהודי המציין את כיוון המזרח, אליו יש לפנות בשעת התפילה, כך שגם המתפלל יחידי יוכל למצוא כיוון זה בקלות.
"מזרח" הוא קישוט מקובל לסוכה.
הקישוט עשוי בד רקום או מגזרת נייר ועליו מופיעה המילה "מזרח" באותיות גדולות, וסביבה קישוטים שונים.
לעיתים נכללת כתובת עם הפסוק לעיתים נכללת הכתובת "מצד זה רוח חיים", שראשי התיבות של מילותיה הן "מזרח".
בסיפורו של ש"י עגנון "בדמי ימיה" מתואר "מזרח" המשמש קישוט לסוכה, שבו נכללה הכתובת "אשרי איש שלא ישכחך ובן אדם יתאמץ בך", שמקורה בתפילת מוסף של ראש השנה.
בסיפורו "אגדת הסופר" נותן עגנון תיאור מפורט יותר של "מזרח" מעשה רקמה: "וצורת גן שזור בו מחוטי משי מלא עצי כל פרי מאכל, וארמון בתוך הגן ושני אריות שומרים את הגן.
ופני האחד מוסבים אל פני השני, אריה מול אריה ולשון מול לשון, ומלשון אל לשון נמשך והולך כתב זהב באותיות גדולות לה' הארץ ומלואה כשאגה אחת גדולה.
ובכל ארבע פינות המזרח תיבה, תיבה בכל פנה, שויתי ה' לנגדי תמיד."
יש המכנים בשם "מזרח" את לוח ה"שיוויתי".
מזראטי גראן-טוריסמו היא מכונית 2 דלתות (קופה) בעלת 2+2 מושבים מבית מזראטי האיטלקית.
המכונית חולקת את הפלטפורמה עם המזראטי קוואטרופורטה V.
הרכב נחשף לראשונה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2007. הגרסה הסטנדרטית מגיעה עם מנוע בנפח 4.2 ליטר (4,244 סמ"ק) בתצורת V8 בעל הספק של 400 כ"ס ותיבת הילוכים ZF אוטומטית בעלת 6 מהירויות.
הפלטפורמה 2+2 נגזר מהמזראטי קוואטרופורטה V.
המכונית מגיעה עם תיבת הילוכים רובוטית חצי אוטומטית בעלת 6 מהירויות.
הדגם נחשף לראשונה בתערוכה בז'נבה בשנת 2008.
בשנת 2009 נחשפה הגראן-טוריסמו S האוטומטית המגיעה עם תיבת הילוכים ZF אוטומטית בעלת 6 מהירויות.
זהו דגם ייצור מוגבל המבוסס על קונספט הגראן-טוריסמו MC.
הדגם כלל 6 נקודות של חגורות בטיחות, מכל דלק בנפח 120 ליטר, בלמי דיסק מוגדלים ועוד תוספות.
הרכב נחשף בצרפת והוצע למכירה עם תג מחיר של 135,000 אירו.
זוהי תוכנית שדרוג המבוססת על הגראן-טוריסמו MC.
היא הוצעה בתחילה לדגמי הגראן-טוריסמו S, אך התרחבה לכלל דגמי הגראן-טוריסמו לאחר מכן.
גראן-טוריסמו S עם חבילת שדרוג MC ספורט ליין נחשף לראשונה בתערוכת הרכב בבולוניה בשנת 2008.
בספטמבר 2010, מזראטי חשפה שהם הולכים להוציא דגם חדש לגראן-טוריסמו, ה-MC סטראדל (Stradale).
הדגם הוא 2 מושבים בלבד, עוצמתי יותר (הספק מרבי של 444 כ"ס), קל יותר ובעל מבנה אווירו-דינמי טוב יותר מאשר הדגמים הקודמים, והכל עם אותה תצרוכת הדלק של הגראן-טוריסמו הבסיסי.
השינויים ברכב הוסיפו לו 2 מ"מ נוספים באורך.
זהו דגם הגראן-טוריסמו הראשון ששבר את מהירות ה-300 קמ"ש, עם מהירות מרבית של 301 קמ"ש.
הדגם הזה מהווה את המחליף לגראן-טוריסמו S.
הוא הוצג לראשונה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2012. השינויים העיקריים הם מנוע 4.7 ליטר משופר בעל הספק מרבי של 454 כ"ס, ספוילר קדמי בסגנון שונה, פנסים קדמיים חדשים, הגה ומושבים חדשים.
2 תיבות הילוכים יוצעו בדגם הספורט; תיבת הילוכים אוטומטית סטנדרטית בעלת 6 מהירויות ותיבת בעלת 6 מהירויות בעלת אופציית העברת הילוכים ידנית.
הגראן-קבריו הוא דגם בעל גג נפתח (קבריולה) של הגראן-טוריסמו S האוטומטית המצויד בגג קנבס.
לגראן-קבריו תצורת מושבים 2+2 כמו של הגראן-טוריסמו, דבר ההופך אותה לדגם הקבריולה הראשון של מזראטי בעל 4 מושבים.
הדגם נחשף לראשונה בפרנקפורט בשנת 2009, כאשר הייצור שלו התחיל בשנת 2010.
הגראן-קבריו מונעת עם אותו מנוע 4.7 ליטר בתצורת V8 שקיים בגראן-טוריסמו S האוטומטית.
מזראטי חשפה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2011 גרסה חדשה לגראן-קבריו בעלת ביצועים ושליטה משודרגים.
לגרסה הזו מנוע בנפח 4.7 ליטר בתצורת V8 בעלת הספק מרבי של 444 כ"ס ומומנט מרבי של 52 קג"מ.
למכונית מוצמדת תיבת הילוכים ZF אוטומטית בעלת 6 מהירויות.
דגם "מזראטי גראן-טוריסמו" מופעל כ-ניידת משטרה במשטרת דובאי.
מזראטי קוואטרופורטה (באיטלקית: Maserati Quattroporte, מילולית: מזראטי בעלת ארבע דלתות) היא מכונית פאר תוצרת מזראטי שדגמים שונים שלה הופיעו בין השנים 1963-1969, 1974-1990, 1994-2001, 2004-הווה.
מכוניות מסוג זה משמשות בין היתר את נשיא איטליה ואת ראש ממשלת איטליה.
מזרח אנטארקטיקה, המכונה גם אנטארקטיקה הגדולה, מכילה את חלק הארי (שני שלישים) של יבשת אנטארקטיקה, בצד היבשת הגובל באוקיינוס ההודי, וההרים הטראנס-אנטארקטיים מבדילים בינה לבין מערב אנטארקטיקה.
כמעט כולה שוכנת בתחומי חצי הכדור המזרחי ושמה מקובל מזה למעלה ממאה שנים.
היא גבוהה בדרך כלל ממערב אנטארקטיקה וכוללת את רכס הרי גאמבורצב, המתנשא לגבהים במרכזה.
פרט לאזורים קטנים על החוף, מזרח אנטארקטיקה מכוסה בקביעות בקרח.
הייצוג היחיד לצמחייה ארצית הם טחבים, אזובים ואצות, הדבקים בסלעים, ויש שם גם ייצוג מוגבל של חסרי חוליות, בהם קפזנבאים, נמטודות, אקריות, ויבחושים.
החופים הם תחומי רבייה לעופות-ים שונים ולפינגווינים, ולכלב ים נמרי, כלב ים ודל, פילי-ים, לובודון הסרטנים וכלב ים רוס יש אזורי רבייה וגידול על קרח הים הדחוס המקיף את החופים.
מזרח אנטארקטיקה, המכוסה כמעט לחלוטין בקרח תמידי, כוללת את ארץ קואטס, ארץ המלכה מוד, ארץ אנדרבי, ארץ קמפ, אדמת מק.
רוברטסון, ארץ הנסיכה אליזבת, ארץ קייזר וילהלם השני, ארץ המלכה מרי, ארץ וילקס, ארץ אדלי, ארץ המלך ג'ורג' החמישי, ארץ קואטס וארץ ויקטוריה.
כל השטח הזה, למעט קטע קטן, שוכן בגבולות חצי הכדור המזרחי, עובדה שממנה נגזר השם.
השם קיים יותר מ-90 שנה, אבל עיקר השימוש בו החל בעקבות השנה הגאופיזית הבינלאומית (1958-1957) ומחקרים שגילו, כי ההרים הטראנס-אנטארקטיים מפרידים ביעילות בין חבלי מזרח אנטארקטיקה ומערב אנטארקטיקה.
השם אושר בארצות הברית על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) בשנת 1962. רוב שטח מזרח אנטארקטיקה גבוה ממערב אנטארקטיקה.
מזרח אנטארקטיקה נחשבת למקום הקר ביותר עלי אדמות.
הסברה אומרת, שרכס הרי גאמבורצב התת-קרחוני, שגודלו בערך כגודל הרי האלפים באירופה, במרכז מזרח אנטארקטיקה, הוא אתר הליבה לתכסית הקרח המזרח-אנטארקטית, ממש מתחת לדום A הרם ונישא.
רובע מזרח אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdam Oost) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע הוקם בשנת 2010 ומוזג משני רבעים נפרדים, זייבורג (Zeeburg) ואוסט ואטרחראפסמר (Oost-Watergraafsmeer).
רובע מזרח אמסטרדם נמצא מזרחית לתעלת סינגלגראכט (Singelgracht), גובל בנהר האמסטל במערב, בתעלות ויירספרטראקואורט (Weespertrekvaart) בדרום ובנהר האיי (IJ) במזרח.
הרחבת הרובע אל מעבר לחגורת התעלות החלה בשלהי המאה ה-17 והסתיימה במאה ה-19 עם הקמת שכונות חדשות:
אזור זה היה מוכר גם בשם המזרח הישן (Oud-Oost).
בתחילת המאה ה-20 הוצאו לפועל מספר תוכניות הרחבה עירונית במזרח אמסטרדם והאזור החל להתפתח.
בשנת 1932, החלו עבודות הרכבת המזרחית (Spoorwegwerken-Oost) במטרה לשפר את דרכי הגישה אל שכונות אלה, עבודות אלה הסתיימו בשנת 1942. כמו כן הורחבו כבישים, ונבנו מספר מסלולי חשמלית.
בשנות ה-90 נבנו שכונות חדשות באזור אוסטרלייק הבנחביד (Oostelijk Havengebied).
בשנת 2002 החלה בניית שכונת אייבורג (IJburg) שנקראה תחילה המזרח החדש (Nieuw Oost) ואזור זייבורגחריילנד (Zeeburgereiland) הפך לאזור המיועד למגורים.
בחודש מרץ 2007, כחלק מתוכנית התחדשות עירונית מספר שכונות ברובע זה עברו שיפוץ מסיבי והחלה בנייתו של אזור הקניות אוסטפורט (Oostpoort).
מזראטי 3500GT (באיטלקית: Maserati 3500 GT) היא מכונית ספורט אשר יוצרה על ידי חברת מזראטי האיטלקית בין השנים 1957–1964.
דגם ה"מזראטי 3500GT" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה בשנת 1957.
ספיידר – 2 מושבים (קבריולה)
מזראטי 5000GT (באיטלקית: Maserati 5000 GT) היא מכונית ספורט בתצורת קופה בעלת 2 מושבים אשר יוצרה על ידי חברת מזראטי האיטלקית בין השנים 1959–1964. גוף הרכב יוצר מאלומיניום.
סך הכול יוצרו 33 יחידות.
בראש פרויקט הייצור של הדגם, עמד מהנדס הרכב האיטלקי ג'וליו אלפירי.
מזראטי אינדי (באיטלקית: Maserati Indy) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי
מזראטי מקסיקו (באיטלקית: Maserati Mexico) היא מכונית ספורט, בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי
4.7 ליטר - הדגם בנוי על פי מרכב מזראטי 5000GT
"מזראטי מקסיקו" הוצגה לראשונה בסלון המכוניות הבינלאומי בטורינו באוקטובר 1965. הדגם נמסר לנשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס ומכאן קיבל את שמו "מזראטי מקסיקו"
מזראטי מיסטרל (באיטלקית: Maserati Mistral) היא מכונית ספורט, 2 מושבים, בתצורות קופה וספיידר מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1963–1970.
2 דלתות קופה (יוצרו 825 יחידות)
2 דלתות ספיידר (יוצרו 125 יחידות)
מזראטי סוג 26 (באיטלקית: Maserati Tipo 26) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1926–1932. הדגם יוצר כדי להשתתף במרוצי הגרנד פרי למכוניות.
סך הכול יוצרו 11 יחידות.
האחים מזראטי ייצרו מכונית מרוץ לחברת מכוניות המרוצים האיטלקית שפעלה דאז, דיאטו .
הפסקת ייצור מכוניות המירוץ של דיאטו הובילה לייצור מכונית המזראטי הראשונה שהייתה מדגם "מזראטי סוג 26".
בגוף הדגם הורכבו שני מושבים מאלומיניום, מסגרת מורכבת משני חברי צד עם "crossbars" (הצלבה) בחלקי פלדה (יוצר על ידי מהנדס הרכב "Medardo Fantuzzi"
בלמי תוף כוללים פיקוד הידראולי
מתלים - "Leaf spring" כולל בולם זעזועים
מזראטי ביטורבו (באיטלקית: Maserati Biturbo) היא מכונית סלון, אשר יוצרה גם בתצורת קופה, ובתצורת ספיידר מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1981–1994.
דגם הספיידר יוצר באמצעות חברת עיצוב הרכב האיטלקית "Zagato" .
דגם ה"מזראטי ביטורבו" היה קרוי עקב מגדש הטורבו הכפול אשר הורכב בדגמי ה"מזראטי ביטורבו".
מזראטי 200S (באיטלקית: Maserati 200S) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1955–1957.
זאת הייתה התשובה של מזראטי לפרארי 500 מונדיאל, ויוצרו ממנה רק 28 יחידות.
פרויקט התכנון של מזראטי 200S, בהנהגת מהנדס הרכב האיטלקי "Giulio Alfieri" , החל בשנת 1952 תחת שם הקוד 'Tipo 52' (סוג 52).
200S הונעה באמצעות מנוע במבנה 4 צילינדרים בטור בנפח 1,994.3 סמ"ק (2.0 ליטר) עם שני שסתומים עיליים לכל צילינדר וגל זיזים כפול שסיפק 190 כ"ס (140 קילוואט; 187 כ"ס) ב-7,500 סל"ד.
רכיבי שלדה רבים היו זהים לדגם 150S של מזראטי וזאת כדי לקצר את משך הפיתוח.
הסרן האחורי הקשיח שלה הגיע ממזראטי A6.
מאייד תוצרת "Weber (azienda)" מסוג "50DCO3" (הורכב בדגמים הראשונים שיוצרו)
קדמיים: עצמות עצה כפולות (Double wishbone), בולמי זעזועים הידראוליים
אחוריים: סרן DeDion, עלה חצי אליפטי, בולמי זעזועים הידראוליים
מזראטי קריף (באיטלקית: Maserati Karif) היא מכונית קופה, מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1988–1993 באיטליה.
מזרח אגדר (או אוסט-אגדר; בנורווגית: Aust-Agder) היה אחד מ-18 מחוזות נורווגיה.
למחוז גבול משותף עם המחוזות טלמרק, רוגלנד ומערב אגדר.
מזרח אגדר היה המחוז ה-14 הגדול ביותר מבחינת שטח ושטחו היה 9,212 קמ"ר.
ב-1 בינואר 2020, המחוז אוחד עם מערב אגדר, ונוצר מחוז אגדר.
נכון ל-2019 מתגוררים במחוז 117,655 תושבים, המהווים כ-2.2% מאוכלוסיית נורווגיה.
מרכזו המנהלי של המחוז היה העיר ארנדל.
המחוז כלל את האיים טרומויה, חיסויה, ג'וסטויה וסנדויה.
פנים המחוז מקיף את הרובע המסורתי סטסדל, דרכו זורם הנהר אוטרה לחוף.
עד שנת 1919 שמו של המחוז היה נדנס .
המחוז נקרא על שם חוות נדנס (Norden Niðarnes) הישנה, מכיוון שזה היה מקום מושבו של האמטמן (מושל המחוז).
המילה "נדנס" היא הלחם של שתי מילים, ניד ונס.
ניד (המכונה כיום נידלבה) הוא נהר במחוז ופירוש המילה נס הוא "היבשה".
פירוש שמו של הנהר אינו ידוע.
הוא נוצר ב-12 בדצמבר 1958. הוא מציג שני פסי זהב אופקיים על רקע אדום.
הם מסמלים את סחר העצים של עפרות הברזל שהיו חשובים לצמיחתה של מזרח אגדר.
מערכת הנפות, או הקומונר, הוקמה בנורווגיה בשנת 1837, על בסיס קהילות שהיו קיימות בעבר.
נורווגיה נמסרה לשוודיה על ידי דנמרק בשנת 1814, בה היא מרדה מיד וזכתה בשלטון העצמי, אם כי עדיין הייתה חלק משוודיה.
בשנת 1905 הכריזה נורווגיה על עצמאות מוחלטת.
בינתיים, ככל שהתקדמו השנים, הנפות לא נשארו זהות, הוקמו חדשות, ישנות התפרקו והקרקע הועברה לשלטונות אחרים.
מאז שנות ה-90, מזרח אגדר חולקה ל-15 נפות:
במזרח אגדר יש חמש ערים:
מזראטי בורה (באיטלקית: Maserati Bora) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, המוגדרת כמכונית-על, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזארטי אשר יוצרה בין השנים 1971–1978.
מסבים גל ארכובה - 5.
מזראטי MC12 (באיטלקית: Maserati MC12) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, המוגדרת כמכונית-על, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזארטי אשר יוצרה בין השנים 2004–2005.
2 דלתות – "Targa top" (גג קצר וקשיח (בדרך כלל עשוי פלסטיק), נשלף בין החלון הקדמי לחלון האחורי).
קוטר תפנית מינימלי – 12 מטר.
מזראטי 150 (באיטלקית: Maserati 150S) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1955–1957. יוצרו רק 25 יחידות.
2 מושבים (במספר דגמים - 1 מושב נהג בלבד).
מאייד כפול מתוצרת Weber מסוג "45DCO3".
מזראטי קופה (באיטלקית: Maserati Coupé, קרויה גם: Maserati 4200 GT) היא מכונית ספורט מהודרת המוגדרת כגראן טוריסמו מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי שיוצרה בין השנים 2001–2007.
2 דלתות, 4 מושבים - קופה.
מזראטי MC20 היא מכונית-על במרכב קופה, שמיוצרת על ידי מזראטי משנת 2020. היא הוצגה באיטליה בספטמבר 2020. ה-MC20 מבוססת על המזראטי MC12 שהוצגה בשנת 2004, אך אינה מיועדת למרוצים כמו ה-MC12.
העיצוב דומה ומבוסס על ה-MC12 אך כולל מידות קטנות יותר ועיצוב מודרני הפגושים עוצבו מחדש ומידות הגלגלים הוגדלו.
עיצוב הפנים כולל מושבים מעור בצבע שחור-כחול לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 10 אינצ'ים.
ה-MC20 כוללת מנוע טווין טורבו בנזין V6 צילנדרים בנפח 3.0 ליטרים המספק כ-630 כוחות סוס ב-7,500 סיבובים לדקה ומומנט כוח מרבי של 73.7 קילוגרם כוח בין 3,000-5,500 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 325 קילומטרים לשעה.
היא גרסת הקבריולה ל-MC20 שנחשפה ב-26 במאי 2022. היא כוללת את אותה מערכת הנעה אך נתון התאוצה עלה ל-3.0 שניות במקום 2.9 שניות ב-MC20 הרגילה.
מזראטי התקינה בדגם גג מתקפל שרובו מורכב מזכוכית עם שקיפות המשתנה בלחיצת כפתור, לחיצה על כפתור אחר תפתח את הגג חשמלית בזמן של 12 שניות בלבד.
הגג המתקפל מוסיף כ-65 ק"ג המעמידה את המשקל העצמי של הדגם על 1,540 ק"ג.
מזרח בנגל (בנגלית: পূর্ববঙ্গ אורדו: مشرقی بنگال) הייתה פרובינציה של הדומיניון של פקיסטן שכיום בשטח בנגלדש.
הייתה לה גישה למפרץ בנגל, וגבלה בהודו ובבורמה (כיום מיאנמר).
חלוקת הודו, שחילקה גם את בנגל לפי קבוצות אתניות ודתיות, ייסדה את מזרח בנגל.
היא הייתה הפרובינציה הכי מאוכלסת באיחוד הפקיסטני.
הפרובינציה שינתה את שמה למזרח פקיסטן בעקבות תוכנית יחידה אחת שהועלתה על ידי מוחמד עלי בוגרה בשנת 1955.
בין השנים 1905 ו-1911, פרובינציה בשם בנגל המזרחית ואסאם התקיימה בהודו הבריטית.
הליגה המוסלמית של כל הודו הוקמה באותה השנה.
הליגה המוסלמית אימצה את החלטת לאהור ב-1940, שקראה להקמת מדינות מוסלמיות במערב ובמזרח הראג'.
הליגה זכתה בבחירות בבנגל בשנת 1946.
תקופת שלטונם של ג'ינה ונזימודין
סר חוואג'ה נזימודין, ראש ממשלת בנגל לשעבר, היה ראש השרים הראשון של מזרח בנגל לאחר החלוקה.
נזימודין היה חבר בכיר בליגה המוסלמית ואחד מ"האבות המייסדים" של פקיסטן.
ב-1948, המושל הכללי של פקיסטן מוחמד עלי ג'ינה ביקר במזרח בנגל.
כשנאם בפני סטודנטים באוניברסיטת דאקה, הוא סירב להעלות את מעמדה של השפה הבנגלית לשפה רשמית או פדרלית.
הסירוב עורר מחאות מזרח בנגליות כנגד ממשלתו.
כשג'ינה נפטר באותה השנה, חוואג'ה נזימודין נהפך למושל הכללי.
קבוצות מיעוט (כגון נוצרים ובודהיסטים) היו רק 665,068 (1.7%) ממספר התושבים הכולל.
מזראטי גרקאלה (באיטלקית: Maserati Grecale) היא מכונית ספורט במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי מזראטי משנת 2022. היא נחשפה ב-22 במרץ 2022 והגיעה לישראל ב-18 באוגוסט 2022. היא הקרוסאובר השני של המותג ומיועדת להתחרות בפורשה מאקאן.
נכון ל-2022 משווקת מזראטי את הגרקאלה עם שלוש מערכות הנעה ובהמשך השנה או ב-2023 תוצג גם גרסה חשמלית לגרקאלה.
הגרסה הבסיסית כוללת מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר טווין-טורבו (מגדש חשמלי + מגדש טורבו רגיל) עם סיוע היברידי 48 וואט המייצר הספק מרבי של 300 כ"ס ב-5,750 סל"ד ומומנט מרבי של 45.8 קג"מ בין 2,000-4,000 סל"ד.
תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים ומערכת הנעה כפולה עם דיפרנציאל אחורי פתוח (אופציה לנעילה).
גרסת המודנה כוללת את אותו מנוע אך בהספק מרבי של 330 כ"ס ומומנט מרבי זהה אך המושך בטווח רחב יותר של 2,000-5,000 סל"ד.
הדיפרנציאל האחורי בדגם זה הוא מוגבל החלקה מכני.
גרסת הביצועים (טרופאו) כוללת מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר טווין-טורבו המספק 530 כ"ס ב-5,750 סל"ד ומומנט מרבי של 63.2 קג"מ בין 3,000-5,500 סל"ד.
בדגם זה נמצא תיבת 8 הילוכים מחוזקת ודיפרנציאל אחורי מוגבל החלקה נשלט אלקטרונית.
המונח מזרח אוקראינה מתייחס לאזורים באוקראינה הנמצאים ממזרח לנהר דנייפר, ובמיוחד האזור בו נמצא מחוז חרקיב, מחוז לוהנסק ומחוז דונצק.
המחוזות דניפרופטרובסק וזפוריז'יה נחשבים לעיתים קרובות גם כמשתייכים לאזור "מזרח אוקראינה".
קרוב לכשליש מאוכלוסיית אוקראינה מתגוררת באזור מזרח אוקראינה, ובו כמה ערים בעלות יותר ממיליון תושבים.
מזרח אוקראינה הוא האזור האורבני ביותר במדינה, ובמיוחד החלק המרכזי של מחוז חרקוב, אזור דרום-מערב מחוז לוהנסק, וכמו גם האזור המרכזי, האזור הצפוני והאזור המזרחי של מחוז דונצק.
אזור מזרח אוקראינה משתרע מהאזורים הדרומיים של הרמה הרוסית המרכזית ועד לחופים הצפוניים של ים אזוב, מהגבול המזרחי עם רוסיה ועד לשפלת הים השחור ונהר הדנייפר ממערב.
מלבד נהר הדנייפר, נהר גדול ובולט באזור מזרח אוקראינה הוא נהר סוורסקי דונץ.
אזור מזרח אוקראינה הוא אורבני במיוחד ומזוהה בדרך כלל עם אזור דונבאס.
בין הערים הגדולות שאוכלוסייתן מונה למעל מ-200,000 תושבים ניתן למנות את חרקוב, דניפרו, דונצק-מקייבקה, זפוריז'יה, מריופול, לוהנסק, הורליבקה וקמיאנסקה.
מרבית תושבי אזור מזרח אוקראינה (83% או יותר בכל מחוז) הצביעו בעד הכרזת העצמאות של אוקראינה במשאל העם של 1991, אף על פי שכמות האוקראינים שתמכו במהלך לא היו גבוהים כמו במדינות המערב.
במהלך שנת 2014 התקיימו הפגנות פרו-רוסיות בחלקים ממזרח אוקראינה.
חלק מהמפגינים היו "תיירים" מרוסיה.
המלחמה בדונבאס הביאה לאלפי הרוגים וגרמה לכך שמעל למיליון תושבים אוקראינים נאלצו לעזוב את בתיהם.
כיום, כמחצית משטחה של דונבאס נשלטת על ידי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק.
לפי מפקד האוכלוסין של 2001 רוב אוכלוסיית מזרח אוקראינה הם אוקראינים אתניים, בעוד שהרוסים האתניים מהווים מיעוט משמעותי.
השפה הדומיננטית ביותר באזור מזרח אוקראינה היא השפה הרוסית, אשר במשך לא מעט זמן הייתה השפה הדומיננטית באזור זה בממשל ובתקשורת.
כשאוקראינה הפכה לעצמאית לא היו בדונצק בתי ספר שבהם השפה העיקרית שהייתה בשימוש הייתה השפה האוקראינית.
הבדלים תרבותיים בולטים באזור מזרח אוקראינה הם "דעות חיוביות" יותר על השפה הרוסית ועל התקופה הסובייטית ויותר "דעות שליליות" על הלאומיות האוקראינית.
במהלך הבחירות האחרונות באוקראינה הצביעה אוכלוסיית האובלסטים המזרחיים של אוקראינה למפלגות ולמועמדים לנשיאות עם מצע פרו-רוסי שתומכות בשמירה על הסטטוס קוו.
על פי סקר בנושא דת שנערך באוקראינה ב-2016 על ידי מרכז רזומקוב 73.5% מהאוכלוסייה במזרח אוקראינה היו נוצרים, 0.5% היו מוסלמים, 0.3% היו יהודים ו-0.3% היו הינדים.
אנשים לא דתיים ואנשים שהשתייכו לקבוצות דתיות אחרות היוו כ-24.7% מאוכלוסיית מזרח אוקראינה.
הסקר הראה גם שכ-55.6% מאוכלוסיית מזרח אוקראינה (אשר לפי מרכז רזומקוב לא כולל את דונבאס והורכב רק מהאזורים שנמצאים מערבית לאזור דונבאס) הצהירו שהם מאמינים בדת כולשהי בעוד שכ-13.4% הצהירו שהם מתלבטים או שאינם מאמינים בדת כולשהי, וכן כ-3.5% הצהירו שהם אתאיסטים.
מזרח אירופה היהודית ובשם המלא הסיפור הבלתי־סביר והלא־מספיק־זכור על עלייתה ונפילתה של מזרח אירופה היהודית הוא ספר היסטוריה מאת שלום בוגוסלבסקי העוסק בתולדות יהודי האיחוד הפולני-ליטאי לפני ולאחר חלוקת פולין באלף השנים שקדמו להופעת ברית המועצות.
המחבר משתדל במוצהר להפריך, באמצעות הספר, כמה מהתפיסות הידועות על יהדות מזרח אירופה ועל יחסי היהודים עם העמים בקרבם שכנו.
הוא קובע כי "כמו שאי אפשר להבין את היהודים בלי להבין את מזרח אירופה, אי אפשר להבין את מזרח אירופה בלי להבין את היהודים." הספר, שמתבסס על ביבליוגרפיה עשירה, יצא לאור בהוצאת זרש בעזרת מימון המונים לאחר עריכה מדעית של דוקטור אור-אל ביילינסון.
הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור (בטֶטוּם/טֶטוּן בדיאלקט דילי: Repúblika Demokrátika Timór-Lorosa'e; בפורטוגזית: República Democrática de Timor-Leste) המוכרת בפשטות כמזרח טימור היא מדינה בדרום-מזרח אסיה הנמצאת בחלקו המזרחי של האי טימור, באיים הסמוכים אטאורו וז'אקו ובמובלעת אוקוסי-אומנו בצד המערבי של האי טימור, שיתרתו נכלל במערב טימור האינדונזית.
שטח המדינה 14,950 קמ"ר והיא ממוקמת כ-657 ק"מ צפונית-מזרחית לדרווין שבאוסטרליה.
באי טימור נמצאו אומנם שרידים המעידים על התיישבות עוד בתקופת האבן, אך ההיסטוריה המתועדת קיימת רק מהמאה ה-15, מדיווחים סיניים אודות סחר עם האי.
בין המאה ה-16 למאה ה-19 ניהלו פורטוגל והולנד מאבק על השליטה באי שהגיע לסיומו ב-1859 בהסכם ליסבון בו סוכם על חלוקת האי, כאשר החלק המזרחי, מזרח טימור, נשאר בידי פורטוגל כמושבה לכל דבר.
הגבול סומן סופית רק בשנת 1915.
בו זמנית התארגנו במזרח טימור תנועות פוליטיות.
התנועה הפופולרית ביותר, "התנועה המהפכנית למען עצמאות מזרח טימור" (פרטילין), תנועת שמאל בהשראה קומוניסטית, פעלה לעצמאות המושבה.
הכיבוש הגיע לסיומו רק אחרי שאינדונזיה נאלצה לוותר על הטריטוריה על רקע מהפך שלטוני בג'קרטה הבירה ובעקבות משבר כלכלי קשה שפקד את אינדונזיה ואת האזור כולו.
באוגוסט 1999 נערך משאל עם במזרח טימור שבו 78.5% מהאוכלוסייה הצביעו לטובת עצמאות.
כעבור שנתיים של שלטון זמני של האו"ם הכריזה המדינה הקטנה על עצמאותה ב-20 במאי 2002.
בראש המדינה עומד נשיא שנבחר לכהונה של חמש שנים בבחירות ציבוריות.
תפקידו בעיקרו טקסי אך יש בידיו זכויות וטו חלקיות על חקיקת הפרלמנט.
עם פרסום תוצאות הבחירות ממנה הנשיא את ראש המפלגה שזכתה ברוב הקולות (או מי שיכול לכונן קואליציה שתהווה רוב בפרלמנט) לתפקיד ראש הממשלה.
ראש הממשלה עומד בראש מועצת המדינה (הקבינט).
הפרלמנט הוא הפרלמנט הלאומי ויש לו בית אחד שחבריו נבחרים בבחירות ציבוריות לכהונה של חמש שנים.
מספר חברי הפרלמנט יכול להשתנות מ-52 ועד 65. כיום, כתוצאה מכך שזאת הכהונה הראשונה של הפרלמנט מאז הקמתו, יש בו 86 חברים.
חוקת מזרח טימור מתבססת על החוקה של פורטוגל.
המדינה עדיין נמצאת בשלבי גיבוש והקמת מוסדותיה, וסובלת מחוסר יציבות.
ב-11 בפברואר 2008 התרחש במדינה ניסיון הפיכה כושל ובמהלכו נורה ונפצע הנשיא, ז'וזה רמוס הורטה, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1996. באותה עת אף נפתחה אש על שיירת ראש הממשלה, שנאנה גושמאו אולם הוא לא נפגע.
הפרלמנט במזרח טימור הכריז על מצב חירום במדינה למשך עשרה ימים, בעקבות ניסיון ההפיכה הודיעה אוסטרליה כי תשלח חיילים נוספים לחיזוק כוח השלום הנמצא במדינה.
ב-31 בדצמבר 2012 יצאה המשלחת המדינית של האו"ם יחד עם כוח השמירה על השלום מהמדינה.
המשטרה הלאומית של מזרח טימור הוקמה במאי 2002 על ידי האו"ם, לפני שמזרח טימור קיבלה ריבונות, עם הכוח לספק ביטחון ומשפט, לשמור על החוק והסדר ברחבי הארץ וגם כדי לאפשר פיתוח מהיר של שיטור אמין, מקצועי וללא משוא פנים.
כונני הגיוס נערכו בתחילת שנת 2000, והטירונות הראשונה החלה ב-27 במרץ 2000, בחסות מינהל האו"ם במזרח טימור (UNTAET).
ב-10 באוגוסט 2001, המשטרה הלאומית של מזרח טימור הוקמה באופן רשמי, שהייתה אמורה לעבוד לצד ה-UNTAET, שהוא כוח האו"ם.
בתחילה שם הארגון היה (East Timor Police Service (ETPS, מאוחר יותר שונה השם של המשטרה ל-Timor-Leste Police Service (TLPS), ולבסוף נקבע השם Policia Nacional de Timor-Leste (בתרגום חופשי: המשטרה הלאומית של מזרח טימור) שנשאר עד היום.
המשטרה קיבלה את האחריות הבלעדית לכל נושאי השיטור במזרח טימור ב-10 בדצמבר 2003. המשטרה מונה לפחות שלוש יחידות מיוחדות ב-PNTL: יחידת המילואים של המשטרה (לשעבר יחידת שירות לפריסה מהירה), יחידת משמר הגבול ויחידת ההתערבות המהירה (UIR).
צבא מזרח טימור הוקם בשנת 2001 מתוך ארגון הפניטיל ומאז הוא אחראי על הגנת המדינה מאיומים חיצוניים.
650 חיילי הצבא הראשונים נבחרו מתוך 1,700 מועמדים.
ב-29 במרץ 2001 החלו האימונים הצבאיים וב-29 ביוני 2001 הוקם הגדוד הראשון של הצבא.
בשנת 2006 צומצם הכח בחצי בגלל מחאות ציבוריות על תנאי מחיה לא הולמים.
בצבא משרתים כיום כ-7,000 חיילים.
הצבא מורכב משני חילות: חיל הרגלים והכח הימי.
חיל הרגלים הוא הכוח העיקרי של הצבא והוא מורכב משני גדודים.
הכח הימי הקטן מפעיל מספר סירות סיור בשטח הטריטוריאלי הימי של המדינה.
לפי נתוני 2006, הכלכלה של מזרח-טימור היא הכלכלה החלשה והנחשלת ביותר באסיה ובאוקיאניה.
(אף כי אין נתונים על כלכלות עיראק וקוריאה הצפונית).
מזרח טימור שוכנת בחציו המזרחי של האי טימור, שבקצה המזרחי של איי סונדה הקטנים שבאינדונזיה.
במדינה נכללת גם מובלעת קטנה (אוקוסי-אומנו) בחלקו המערבי של האי, וכן שני איים קטנים: אטאורו מצפון לדילי וג'אקו סמוך מעבר לקצה המזרחי של טימור.
שטח המדינה 14,950 קמ"ר, מן הקטנות ביותר באסיה.
חלק מפני השטח, בפנים האי, הרריים מאוד.
הנקודה הגבוהה ביותר, הר רמלאו, היא בגובה 2,963 מטרים מעל פני הים.
מזג האוויר טרופי חם ולח, כאשר כמעט כל המשקעים יורדים בעונה הגשומה.
אוכלוסיית מזרח טימור מונה כמיליון נפש.
הערכות על גודל האוכלוסייה שונות מאוד זו מזו, בטווח שבין 800,000 ל-1.1 מיליון, נכון ל-2008. התושבים מתחלקים לכמה קבוצות אתניות, רובן אוסטרונזיות ומיעוטן פפואניות.
כן קיימים צאצאים לנישואים בין הפורטוגלים לילידי המקום, ומיעוט קטן ממוצא סיני.
השפה העיקרית היא טֶטוּם/טֶטוּן, שפה אוסטרונזית.
הניב של דילי, שיש בו השפעות ניכרות של פורטוגזית, הוא הניב הרשמי ולצידו משמשת כשפה רשמית גם הפורטוגזית, שהייתה אסורה בתקופת השלטון האינדונזי.
עוד 15 שפות ילידיות מדוברות במדינה, וגם האינדונזית עדיין מצויה בשימוש, וכן האנגלית.
חוקת המדינה תומכת בחופש מדת ובהפרדת דת ומדינה אולם משבחת את .
מזרח טימור היא אחת משתי המדינות היחידות באסיה בהן יש רוב נוצרי (השנייה היא הפיליפינים) וספציפית נוצרי-קתולי.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך במדינה בשנת 2010, 96.9% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם נוצרים-קתולים.
שאר הנוצרים במזרח טימור הם פרוטסטנטים, בעיקר אוונגליסטים.
בנוסף ישנם מיעוטים מוסלמים, אנימיסטים, הינדואיסטים ובודהיסטים.
1 בינואר – יום השנה החדשה (ראש השנה)
תאריך משתנה – חג הקורבן
מרץ–אפריל – יום שישי הטוב
1 במאי – חג העבודה
20 במאי – יום חידוש העצמאות (יום השנה להעברת הריבונות לממשלת מזרח טימור, נחגג מאז 2002)
מאי–יוני – חג הלחם והיין הקדושים
1 בנובמבר – יום כל הקדושים
12 בנובמבר – יום הנוער הלאומי (יום השנה לטבח סנטה קרוז, 1991)
28 בנובמבר – יום הכרזת העצמאות (נחגג מאז 1975)
תאריך משתנה – עיד אל-פיטר (יום המציין את סיום חודש הרמדאן)
7 בדצמבר – יום גיבורי האומה (יום השנה לפלישה האינדונזית למזרח טימור, 1975)
8 בדצמבר – חג העיבור ללא חטא
25 בדצמבר – חג המולד
מזרח מקדוניה ותראקיה הוא חבל מנהלי, אחד מ-13 המחוזות של יוון.
המחוז מורכב מהחבל ההיסטורי של תראקיה, מחלקה המזרחי של מקדוניה היוונית ומהאיים תסוס וסמותרקי.
זהו האזור המזרחי ביותר ביוון היבשתית.
הוא גובל במדינת בולגריה בצפון, מדינת טורקיה במזרח, הים האגאי, ומחוז צפון הים האגאי בדרום, ומחוז מרכז מקדוניה במערב.
בירת המחוז היא העיר קומוטיני, העיר הרביעית בגודלה במחוז ובה גרים 66,580 איש, עיר הנמל המרכזית של מזרח מקדוניה היא קוואלה שאוכולוסיתה מונה 74,186 איש והיא גם העיר הגדולה במחוז.
ערים גדולות יחסית נוספות הן קסנתי ואלכסנדרופולי.
המחוז מורכב משש יחידות אזוריות: דרמה, אברוס, קוואלה, רודופי, קסנתי ותסוס.
במחוז שוכנת אוכלוסייה מוסלמית גדולה יחסית, ממוצא טורקי ו.
במפקד אוכלוסין ב-1991 מנו המוסלמים 98,000 נפש, שהיוו אז 29% מן התושבים.
בניגוד לשאר מחוזות יוון, שברובה מתאפיינת כיום באוכלוסייה הומוגנית מבחינה דתית ואתנית, המוסלמים תושבי המחוז לא נאלצו לעזוב לטורקיה בהסכם חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה ב-1923.
מזרח ירושלים או ירושלים המזרחית הוא כינוי פוליטי-מדיני, לשטח של 70 קמ"ר בקירוב הנכלל בגבולותיה המוניציפליים של ירושלים, ונמצא מעבר לקו הירוק.
מבחינה גאוגרפית שטח זה כולל לא רק את אזוריה המזרחיים של העיר אלא גם את הצפוניים והדרומיים.
ההבחנה בין מזרח ירושלים למערב ירושלים נוצרה במלחמת העצמאות, עם חלוקת השליטה בעיר בין ישראל לירדן.
אזור מזרח ירושלים סופח למדינת ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז-1967. עם זאת, על פי החוק הבין-לאומי, שטח מזרח ירושלים נחשב לחלק מיהודה ושומרון, והשכונות היהודיות שבו נחשבות להתנחלויות.
המונח המצומצם כולל רק את השכונות הערביות של העיר, הממוקמות בעיקר במזרחה.
לאחר סיפוח ירושלים המזרחית קיבלו הערבים הפלסטינים המתגוררים בה מעמד של תושבי קבע, אך לרובם המוחלט אין אזרחות ישראלית.
השטח כולל, בנוסף לשטחה של ירושלים שנכבש על ידי הצבא הירדני והיה בשליטת ירדן בשנים 1948–1967, גם עיירות וכפרים שעד אז לא נחשבו כחלק מירושלים.
למעשה, השטח שהיה כפוף לעיריית ירושלים הירדנית כלל רק 6.4 קמ"ר.
כלומר, 91% משטח מזרח ירושלים לא נכלל באזור זה לפני יוני 1967.
עיריית ירושלים נדרשה לשפר תשתיות, כבישים ומערכות ניקוז במזרח ירושלים, אך לא עשתה זאת במשך שנים.
בשפה היומיומית, מתייחס המונח "מזרח ירושלים" בעיקר לשכונות הערביות במזרח העיר.
מייד לאחר כיבוש מזרח ירושלים והגדה המערבית במלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים בהתאם ל.
בעיר העתיקה נמצאים אתרים רבים הקדושים לשלוש הדתות האברהמיות, יהדות, נצרות ואסלאם, בהם הכותל המערבי, כנסיית הקבר, ויה דולורוזה, מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.
עתיד מזרח ירושלים הוא נדבך משמעותי ביותר במחלוקת על עתידה של העיר ירושלים כולה, והוא מהווה חלק משמעותי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעקבות מאורעות תרפ"ט ועוד יותר בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ברחו מרבית היהודים מבתיהם במזרח ירושלים, והמעטים שנשארו, כ-1,700 איש, התרכזו אך ורק ברובע היהודי.
במהלך מלחמת העצמאות הצבא הירדני כבש את כל הרובע היהודי ואסר את התושבים היהודים שנותרו.
חלקם נלקחו בשבי וחלקם גורשו למערב ירושלים, ולא נותרו יהודים במזרח ירושלים.
על פי הצעת תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות (האו"ם) משנת 1947, הייתה העיר ירושלים אמורה להיות חלק משטח בין-לאומי בניהול האו"ם, אולם התוכנית לא התקבלה ולא יושמה בפועל.
לאחר מלחמת העצמאות שלטה ישראל בחלקיה המערביים של העיר ירושלים (אזור מרבית השכונות היהודיות) ובאזור הר הצופים, ואילו ממלכת ירדן שלטה בעיר העתיקה ובשכונות המזרחיות של העיר, בהם גם הרובע היהודי, שתושביו היהודים גורשו לישראל.