tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סנדרסון הצהיר במספר הזדמנויות כי מבין כל אלבומיו, זהו האהוב עליו ביותר.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון, אלא אם צוין אחרת.
עיבודים והפקה מוזיקלית : דני סנדרסון
עיבוד כלי נשיפה : משה לוי ודני סנדרסון
תופים, הקשה, מצילות, כיסא, קסטנייטות וכבשים: דובי קיזלשטיין,
גיטרות חשמליות וסולו: ארז נץ,
פסנתר CP, קלידים, פנדר, אקורדיון, פסנתר אקוסטי, קלווינט ומברג (על פי רעיון של יואב גרא) : משה לוי,
גיטרות אקוסטיות, חשמליות, סולו, מוג, קלווינט, פסנתר CP וקולות: דני סנדרסון,
קולות רקע נוספים: אפרים שמיר, ארז נץ, משה לוי, בדר, מיכל ברנט, יוריק בן דוד, ראובן שפירא,
מפוחית (כדור פורח): איתמר נוימן,
בוזוקי וסולו (שיר רועים): אריס נחום,
חצוצרה: רובין פלמקווסט, סקסופון אלט: פטר ורטהיימר (תגיד לכולם לשבת וחף מפשע),
קאנון: אברהם סלמאן (מה הדאווין שלך)
חפיפה לפני הטבילה היא תקנה של עזרא הסופר, לפיה הטובלים במקווה על מנת להיטהר, ירחצו ויחפפו לפני הטבילה, על מנת להבטיח שלא תהיה חציצה בין הטובל לבין המים, דבר העלול לגרום לפסילת הטבילה.
תקנה זו היא רק לטבילות דאורייתא, וכיום היא מיושמת בעיקר לפני טבילה המטהרת מטומאת נידה, ולפיכך רוב ההלכות בנושא זה נמצאות במסכת נידה.
החפיפה ידועה בכינוי 'הכנות למקווה'.
ישנה מחלוקת הלכתית האם החפיפה צריכה לכלול רחצה של כל הגוף או חפיפת שערות הראש והגוף (במקומות ריכוז שיער) בלבד.
מדאורייתא די בכך שהטובל יבדוק את גופו לפני הטבילה, ויראה שאין עליו שום דבר חוצץ.
אך עזרא הסופר תיקן שאישה גם תחפוף לפני הטבילה: .
תקנה נוספת הובאה בתלמוד בשם האמורא רבא שאשה תרחץ גם את בית הסתרים (המקומות שאינם חשופים בדרך כלל בגוף).
לדעת תוספות שבולי הלקט, כלבו ורמב"ן חפיפה היא לגברים ונשים כאחד.
לדעת ספר התרומה לגברים שעסוקים בטהרות וצריכים לשמור על ערנות גבוהה לחציצות (כיוון שהם טובלים לעיתים תכופות), לא תיקנו חפיפה.
בפועל כיום, גברים העולים להר הבית וחייבים בטבילה מהתורה, חופפים לפני הטבילה.
לדעת רבי שמעיה החפיפה הנדרשת היא חפיפה של כל הגוף, מנגד רוב הראשונים סבורים שהחפיפה שתיקן עזרא היא רק במקומות שיש בהם שער בלבד, הן שער ראש והן שער הגוף.
התוספות, הסבורים כדעת רוב הראשונים, כתבו שכבר נהגו הנשים לרחוץ כל גופן לפני הטבילה.
וכן כתבו עוד ראשונים כדוגמת רא"ש, ר"ן, רשב"א והמרדכי.
להלכה פסקו השולחן ערוך והרמ"א שיש לחפוף את כל הגוף, גם במקומות שאין בהם שער.
בדיעבד אם חפפה רק את המקומות שיש בהם שיער - טבילתה כשרה.
נחלקו האחרונים האם מלבד החפיפה דרוש גם עיון בגוף לוודא שאין חציצה:
לדעת הט"ז אם אשה חפפה אינה צריכה גם לבדוק, כיוון שהחפיפה כוללת בתוכה גם בדיקה.
לדעת הסדרי טהרה צריכה גם לבדוק עצמה שמא שכחה מקום מסוים או לא דקדקה בו.
כתבו בתלמוד שצריך לחפוף במים חמים.
נחלקו הראשונים האם מים שהתחממו בשמש נחשבים קרים או חמים – רש"י פירש ש"חמי חמה" הם כמו חמים, ויכולה לרחוץ בהם.
וכן פסקו רמב"ם, רשב"א ורא"ש.
ואילו רבינו חננאל פירש ש"חמי חמה" הם כצוננים.
בשולחן ערוך פסק כשיטת רש"י.
בתלמוד מבואר שאין לחפוף ב'נתר ואהל' כיוון שהם חומרים המסבכים את השיער.
נחלקו האם גם בשאר דברים המסבכים אסור לחפוף: לדעת בעל הטורים אין לחפוף בשום דבר שיכול לסבך את השיער.
לדעת רבי יוסף קולון רק בנתר ואהל אסור לחפוף.
השולחן ערוך פסק כדעת בעל הטורים והרמ"א פסק בשעת הצורך כמהרי"ק, כגון שאינה יכולה לחוף במים.
הרשב"א כתב שצריך לסרק את השיער לפני הטבילה כדי שלא ידבקו השיערות זו לזו.
והוסיף הש"ך שהיום נהגו לסרוק את שיער הראש במסרק ואת שיער שאר הגוף בידיים.
כאשר אישה שכחה ולא חפפה כלל, כתב הרשב"א שלא עלתה לה טבילה אפילו אם עיינה בעצמה וכן פסקו רבי יעקב בעל הטורים ושולחן ערוך.
לדעת ה'פתחי תשובה' אישה שמסתפקת האם בדקה את גופה - צריכה לחזור ולטבול, במקרה שוודאי בדקה אבל מסופקת אם גם סירקה – לא צריכה לחזור ולטבול כיוון שזה ספק בתקנת חכמים.
מהתלמוד עולה שהחפיפה צריכה להיות צמודה לטבילה.
לדעת רש"י כשאפשר - טוב שתחפוף ביום סמוך ללילה, כיוון שאם חופפת בלילה קיים חשש שמא לא תחפוף יפה מכיוון שממהרת לביתה.
וכן כתבו תוספות, ועוד ראשונים.
לדעת רב אחא גאון, הרמב"ם ועוד, כשאפשר תחפוף בלילה סמוך לטבילה וכשאי אפשר תחוף ביום.
השולחן ערוך פסק כאותן דעות שלכתחילה יש לחפוף בלילה סמוך לטבילתה.
יש שכתבו שלמעשה ראוי שכל אשה תבחר את הזמן המתאים לה על מנת שתוכל להתכונן בנחת לטבילה.
מסקנת התלמוד היא שאשה שליל טבילתה הוא במוצאי שבת או במוצאי יום טוב - עליה להקדים את החפיפה (כיוון שהחפיפה משירה שערות), אך שלא תקדים יותר מיומיים מהטבילה (כגון שחל יום טוב בערב שבת).
כאשר ההפרש הוא שלושה ימים (כגון שזמן טבילתה הוא במוצאי שני ימים טובים שלאחר השבת) תחפוף בליל טבילתה.
אמנם מסוגיה נוספת בתלמוד עולה שהפרמטר לעניין האם יכולה להרחיק את החפיפה מהטבילה תלוי בשאלה האם אפשר או אי אפשר, כדלהלן:
לדעת רב אחא גאון - 'אי אפשר' הוא במקרה שחל ליל טבילה בליל שבת או יו"ט ואז תחפוף מערב שבת כיוון שאינה יכולה לחפוף בליל טבילתה.
לדעת רמב"ם הגמרות חולקות, אלא שלשיטתו מדובר בשעת הדחק כגון שיודעת שלא יהיה מים חמים או שיהיה אסור להדליק אורות וכדומה מפני הגויים, שאז יכולה להקדים את טבילתה רק יום אחד.
ולאו דווקא מוצאי שבת אלא כל יום בשבוע שיש שעת הדחק, מותר לה להקדים יום אחד.
בשיטת רש"י נחלקו: דעת התוספות - 'אי אפשר' הוא במקרה שחל ליל טבילה במוצאי שבת שהוא גם ליל יו"ט ולכן תחפוף מערב שבת.
לדעת רבינו אשר - הגמרות חולקות ואין היתר לחפוף בערב שבת ולטבול במוצאי שבת אלא תדחה טבילתה.
להלכה השולחן ערוך והרמ"א פסקו כרב אחא גאון וכרש"י בשיטת תוספות וכתבו שאם חל ליל טבילתה במוצאי שבת שהוא ליל יו"ט שאז לא יכולה לחפוף, תחפוף בערב שבת.
אם לא חפפה סמוך לטבילה, כתב הטור בשם הרשב"א שבדיעבד יצאה ידי חובת טבילה, והוסיף רבי יוסף קארו שאפילו אם לא בדקה סמוך.
רב אחא גאון כתב שאפילו אם נזדמן שיש שני ימים טובים בימים חמישי-שישי וליל טבילתה יוצא בליל שבת, יכולה לחפוף ברביעי ולטבול בליל שבת כיוון שטבילה בזמנה מצווה.
וכתב ר' יוסף קארו שיש בטבילתה מצווה רק כשבעלה בעיר.
וכן נוהגים, שיכולה להרחיק את החפיפה מהטבילה אפילו יומיים במקרה שבעלה בעיר ואינה יכולה לחפוף בליל הטבילה.
כתבו ה'ספר מצוות גדול' וספר התרומה שצריכה להיזהר כמה שאפשר שלא להתעסק בין החפיפה לטבילה בדברים שיכולים לגרום לה לחציצה.
חָפוּת מפשע היא חוסר אשמה בעבירה או במעשה עוול.
בהקשר המשפטי, חפות מפשע פירושה היעדר אשמה משפטית של אדם בעבירה שבוצעה.
לילדים מתחת לגיל ההתבגרות ולאנשים בעלי ליקויים נפשיים קשים אין יכולת נפשית להבין את טיב מעשיהם, והם עשויים להיחשב חפים מפשע ללא קשר להתנהגותם, או לחסרי כשרות משפטית.
כבש הבית הוא סמל נפוץ לחפות מפשע.
בנצרות, למשל, מכנים את ישו "שה האלוהים" ובכך מדגישים את טבעו ללא חטא.
סמלי חפות מפשע אחרים כוללים ילדים, בתולים, ענפי שיטה (בפרט אצל הבונים החופשיים), עירום שאינו מיני, ציפורי שיר, והצבע הלבן (ציורים מקראיים וסרטים הוליוודיים מתארים את ישו לובש טוניקה לבנה).
קיימת מחלוקת באופן נרחב לגבי הגדרת חפות מפשע בפסיכואנליזה.
רונלד פיירברן ודונלד ויניקוט רואים בילד כחף מפשע מהתחלה, שעלול לאבד את חפותו בהשפעת לחץ או טראומה נפשית.
לעומתם, זיגמונד פרויד ומלאני קליין רואים בילד כחף מפשע מתפתח שמתגבר לתוכו, כתוצאה מהתבגרות על תסביך אדיפוס או עמדה דיכאונית.
באופן אקלקטי יותר, אריק ברן ראה את מצב האגו של הילד, ואת אוצר המילים שלו, כמשקף שלוש אפשרויות שונות: קלישאות הקונפורמיות, ניבולי הפה במהלך התבגרותו, או "משפטים מתוקים של חפות מפשע מקסימה".
בניסוח שונה למדי, כריסטופר בולס השתמש במונח "חפות מפשע אלימה" כדי לתאר סירוב קבוע וממושך להכיר בקיומה של נקודת מבט אלטרנטיבית, שזה בעצם דומה למה שהוא מכנה "הבנייה הפשיסטית, התוצאה היא לרוקן את מוחם של כל המתנגדים".
חסרים היא להקת פולק רוק ישראלית אשר הוקמה ב-1996.
הלהקה הוקמה ב-1996 בישראל על ידי האחים אסף ועידית מאיר ובהמשך הצטרף האח הצעיר נדב.
כל האחים שרים, נדב ואסף כותבים, מלחינים, מנגנים ואחראים על ההפקה והעיבודים.
השם חסרים, מבטא את הרעיון שיצירה מורכבת מחלקים חסרים.
אותם חלקים נהיים שלמים יותר בחיבור בין האמן שמבצע את היצירה לאדם שרואה ומקשיב לה.
אלבום הבכורה של "חסרים" יצא ב 2012 ונקרא על שמה.
האלבום מספר את סיפורו של אדם המתמודד עם משברים גדולים בחייו דרך העיניים שלו ושל הקרובים אליו.
העיבודים של האלבום ברובם רוקיסטים עם נגיעות קלאסיות.
ב 2017 יצא לאור אלבום שירי משוררים עם לחנים ועיבודים מקוריים של ההרכב.
בין המשוררים: דליה רביקוביץ, דוד אבידן, היינריך היינה, ז'אק פרוור ולאה גולדברג.
אסף מאיר - שירה, גיטרות, פסנתר.
נדב מאיר – שירה, בס, מפוחית, גיטרות.
חפוז הוא יחסי מין שנמשכים זמן קצר מאוד.
החפוז עשוי לנבוע מתשוקה מינית ספונטנית של הצדדים או להיות סידור קבוע או מתוכנן.
החפוז מתייחס ליחסי מין שיכולים לכלול מגע מיני מגוון, בפרק זמן קצר שבו המשתתפים מענגים זה את זה ואת עצמם.
בהתייחס למשך הזמן של החפוז, מצאו מחקרים שנעשו בנושא שישנם הבדלים משמעותיים בנוגע למשך הממוצע של יחסי המין בין זוגות מאותו המין לבין זוגות הטרוסקסואליים.
בנות זוג לסביות דיווחו על משך יחסי המין הארוך ביותר, לאחר מכן בני זוג הומואים ובני זוג הטרוסקסואליים בעלי המשך הנמוך ביותר.
מכנה משותף מרכזי לכלל הקבוצות שנבדקו היה שמשך יחסי המין אינו בהכרח קשור לסיפוק מיני ושקיום יחסי מין בתדירות גבוהה יותר, גם אם במשך קצר יותר, נחשב לכזה שמסייע לזוגיות חיובית .
חפוז במערכות יחסים הטרוסקסואליות ארוכות טווח
בקרב זוגות הנמצאים במערכת יחסים ארוכה או בעלי ילדים, החפוז יכול להיות פתרון מתאים לקיום יחסי מין ולרוב משך יחסי המין בזוגות אלו יהיה קצר יותר.
במערכות יחסים צעירות, בני הזוג לרוב ישקיעו יותר ביחסי המין ובחקירת אפשרויות מיניות ועל כן המשך יהיה ארוך יותר.
זוגות עשויים לבחור באפשרות זו על מנת לחזק את הזוגיות ולהעמיק את תחושת האינטימיות על אף חוסר הזמן.
מקרה נוסף של חפוז הוא זה שמגיע כסקס מזדמן.
חפוז מסוג זה נפוץ יותר כאשר בני הזוג אינם במערכת יחסים.
מפגשים אקראיים וספונטניים מובילים אותם לקיום מהיר של יחסי מין מתוך משיכה או מתוך חיפוש ריגושים ומשמעות.
במקרים אלה המין החפוז הוא חלק מסקס מזדמן ואקראי.
בקרב בני זוג מאותו המין החפוז יאופיין לרוב גם כן בסיפוק מיני של אחד מבני הזוג מפני שהגעה לסיפוק מיני של שני בני הזוג דורשת משך זמן ארוך יותר.
מחקרים שנעשו מצאו כי בקרב בני זוג מאותו המין מעט זוגות דיווחו על משך יחסי מין קצרים, בעיקר אצל הנשים.
יחד עם זאת ייתכנו מצבים שבהם שני השותפים יגיעו לסיפוק מיני.
החפוז מנקודת המבט של האישה
על אף הדעה הרווחת בקרב גברים כי נשים מעוניינות בזמן חדירה ארוך בעת קיום יחסי המין, מחקרים שבדקו הנאה מינית אצל נשים מצאו כי הסיפוק של הנשים מושפעים ממיקום, עוצמה, סגנון ודפוסים רצויים וכי משך האקט לא היה מימד מרכזי בחשיבותו.
למעשה רק אחת מתוך חמש נשים העידה כי חדירה ארוכה יותר משפרת את האורגזמה.
עם זאת, מחקרים כן הראו שמפגשים מיניים שלא כללו רק חדירה והיו ארוכים יותר בדרך כלל כללו יותר אורגזמות לנשים.
זה ככל הנראה כתוצאה מכך שהחפוז אינו מאפשר משך זמן נאות לגירוי מתאים של הדגדגן אשר עשוי להביא את האישה לאורגזמה ללא חדירה ו/או בזמן החדירה.
החפוז מנקודת המבט של הגבר
לרוב החפוז יהיה על פי התסריט המיני, [תסריט שמבנה את סדר הפעולות המתרחשות בקיום יחסי מין] שמסתיים בחדירה אלא שמספר השלבים עד החדירה יצטמצם מאוד ולכן משך הזמן יהיה קצר ומהיר באופן משמעותי.
חינוך מיני ומודעות לאופן הריגוש של המשתתפים בחפוז יכול לתרום לשיפור ההנאה המשותפת של המשתתפים בחפוז.
חֻפִּים (נקרא גם חוּפָם) הוא דמות מקראית, בנו התשיעי של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל.
לחפים היו תשעה אחים: בלע, בכר, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מפים וארד.
למשפחתו של חפים קראו משפחת החופמי על שם שמו "חופם".
על פי המדרש, חפים נקרא על שם יוסף, שלא זכה לראות את חופתו של בנימין ובנימין לא זכה לראות את חופתו.
חפיף הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1978 ששודר בערוץ הראשון.
רפי, מנופאי בנמל, שב לביתו לאחר שירות מילואים במלחמת יום הכיפורים.
עם שובו, הוא מתמודד עם רצף של התרחשויות קשות: חשבון הבנק שלו רוקן, רכבו ניזוק בתאונה, ותפקידו הקודם בנמל אויש בינתיים על ידי מנופאי אחר.
שחקנ/יתתפקידזאב רווחרפיליאורה טיקוצקיגילהיצחק חזקיהקדושז'אק כהןאקוקהנסים זוהררוזרמוסקו אלקלעיטלמוראהובה יובלכוכבהישראל בידרמןעיתונאידב קפלןבן גיגיחיים באשיבאשייצחק נאמןבבילואיס רוזנברגשמואל אלושויליאריאל פורמןשמואל קלדרוןצדוק צארוםאלי שנידוד מנחםאלי מרדכיבן עמי שומלי
חַסַּת הַמַּצְפֵּן (שם מדעי: Lactuca serriola) צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי ממשפחת המורכבים.
זהו צמח נפוץ בישראל, קירח ובעל מוהל חלבי.
בסוף החורף, בראשית מרץ, הוא מפתח שושנת עלים שסועים או מחולקים, בעלי שפה משוננת ודוקרנית.
ממנה יוצא באביב גבעול תפרחת חסון, גבוה, צהבהב, חלק או זיפני-דוקרני רק בחלקו התחתון.
שעליו התחתונים ניצבים לפני הקרקע (ולא אופקיים).
שמה העברי ניתן לה בשל עמדת העלים המאונכת, אשר לרוב מכוונת בציר צפון–דרום, כמעין "מצפן" טבעי.
בקיץ מתפתחת בחלקו העליון תפרחת מסועפת ורחבה (בניגוד לזו הצרה של חסה רותמית), ובה קרקפות צהבהבות.
עונת פריחתה בישראל נמשכת מיוני עד אוקטובר.
אף שמראֶהָ שונה מזה של חסה תרבותית הנמכרת בשווקים, מקובל בקרב החוקרים שהיא שימשה כצמח המוצא של חסה תרבותית על שפע זניה.
השומרונים נוהגים עד היום להשתמש בחסת המצפן כ"מרור" (הקרוי בפיהם "מרורא") בזבח הפסח, ולעיתים משתמשים לשם כך גם בחסה רותמית.
לעומת זאת, חז"ל ורוב הראשונים – בהם רס"ג, רש"י והרמב"ם – זיהו בוודאות את ה"מרור" (אחד מתוך 5 מיני מרור) שבה יוצאים ידי חובה בלילי הסדר עם חסה תרבותית.
תחום התפוצה הטבעי של חסת המצפן משתרע על פני רוב אירופה (למעט האיים הבריטיים), כולל האזורים האירו-סיביריים, סקנדינביה ופינלנד, ומזרחה עד דרום-מערב סיביר וחבל שינג'יאנג שבמערב סין.
דרומה הוא מגיע מצפון אפריקה ועד קרן אפריקה (סומליה).
המין נפוץ בעיקר באזורים בעלי אקלים ממוזג עד סוב־טרופי, ומשתייך לטיפוסי התפוצה האירו-סיבירי, הים-תיכוני והאירנו-טורני.
מבחינה אקלימית, גבולה הצפוני בחצי הכדור הצפוני מוגבל על ידי טמפרטורות חורף קיצוניות.
היא מצויה מאזורים מישוריים ועד אזורים הרריים, ברום 1,560 מטר בשווייץ, 1,750 מטר בטורקיה, 3,100 מטר באפגניסטן, 3,600 מטר בהימלאיה הצפוניים ו־2,358 מטר בארצות הברית.
עם זאת, באירופה היא נצפית לרוב בגבהים של 200 עד 600 מ', בעוד שבבריטניה היא מוגבלת לרוב לגבהים נמוכים מאוד, ולעיתים רחוקות מעל 80 מטר.
בחלק מהאזורים שאליהם פלשה היא אף נחשבת לעשב רע.
היא נעדרת כמעט לחלוטין מאזורים טרופיים לחים ומתת-היבשת ההודית, עובדה המלמדת על העדפתה לאקלים ממוזג עד יובשני.
בחלק מהאזורים הפולשים, חסת המצפן מהווה מטרד חקלאי משמעותי, במיוחד בגידולי דגנים וקטניות, במיוחד בגידולי דגנים וקטניות באזורים צחיחים ובשיטות חקלאות עם עיבוד קרקע מועט או ללא עיבוד כלומר ללא חריש מסורתי.
בנוסף, היא עלולה לצמצם את המגוון האקולוגי המקומי ולהשתלט על בתי גידול, בעיקר בשולי דרכים, שדות נטושים ואזורים מופרעים.
חסת המצפן מתאפיינת ביכולת הסתגלות גבוהה למגוון רחב של תנאי אקלים – מממוזג קריר ועד סוב־טרופי יבש או לח – ובכושר פלישה מהיר לאזורים חדשים.
היא נחשבת לצמח רוּדֶרָלִי – צמח שתפוצתו קשורה להפרעות שמקורן בפעילות האדם, המותאם לקיום בסביבה מופרעת.
היא גדלה בעיקר בבתי גידול רוּדֶרָליים: קרקעות עשירות בחומרי הזנה (נוטריינטים), אתרים מופרעים או מופרעים למחצה, שולי דרכים, שדות נטושים ומתחמים בנויים.
באזורים טבעיים לא מופרעים ובאזורים טרופיים לחים היא מתקשה להתחרות עם הצמחייה המקומית.
חסת המצפן היא מין נפוץ מאוד בישראל, ונמצא כמעט בכל אזורי הארץ למעט אזורים צחיחים.
השמות העבריים של הסוג והמינים במקורות ובספרות
השם העברי של הסוג Lactuca ושל מיני הבר עבר גלגולים שונים לאורך הדורות: מן המקורות הקדומים (המשנה והתלמוד), דרך המילונים הראשונים לצמחי ארץ ישראל, ועד לקביעת שמות רשמיים במילון "צמחי ארץ ישראל" משנת 2003. בפרק זה נסקרות הכינויים השונים שניתנו לסוג ולמיניו, והשיקולים שהובילו לקביעתם או לדחייתם.
במילון ילקוט הצמחים (סעיף 257) ניתן לסוג Lactuca השם חֲזֶרֶת (וברבים: חֲזָרִים), על סמך האמור במשנה (כלאיים א, ב).
השם חַסָּא הובא כשם נרדף בהערה 285, בהתבסס על מסכת פסחים (ל"ט).
באותו מילון (סעיף 258) נקרא הצמח Lactuca sativa – היא החסה התרבותית – בשם חזרת הגלים.
לחסת המצפן, המוכרת כיום (Lactuca serriola), הוצע השם חזרת המצפן (סעיף 259), ובהערה שם נאמר:
"שם זה הולם את הצמח על סגולתו הנפלאה לכוון את שולי העלים המאונכים לצד צפון ודרום, ואת שני עבריהם הרחבים – לצד מזרח ומערב."
השם חסה דחק את השם חזרת במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 493).
הדחייה נבעה, ככל הנראה, מכך שהשם "חזרת" כבר התקבע כשם לחריין המשמש בליל הסדר.
יתר על כן, השם חסה היה הנפוץ בדיבור היומיומי ובקרב ערביי ארץ ישראל, שכינו אותה בערבית خس (khass) – "ח'ס", בהגיות מקומיות שונות (למשל בגליל, במשולש ובנגב).
השם חַסָּנִית הובא במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים עבור הסוג Hagioseris (הערה 422), שהוא כיום שם נרדף לסוג Picris.
בצמחי ישראל נקרא הסוג Picris בשם מַרְרִית, ולכן למעשה השם "חסָּנִית" יצא משימוש והוחלף ב"מררית".
בשנת 2003 פורסם מילון שמות צמחי ארץ ישראל, שבו נקבעו שמות עבריים רשמיים למיני חסה הגדלים בארץ.
במסגרת זו נקבעו השמות: חסת המצפן, חסה רותמית ו־חסה כחולת־פרחים – שם שנבחר במקום "חסת הפקעות".
ההחלפה נעשתה משום שהשם הישן התמקד במבנה האיבר התת־קרקעי (פקעת), בעוד שהשם החדש משקף תכונה בולטת וקלה לזיהוי – צבע פרחיו הכחול.
בנוסף, ניתן השם חַסָּנִית דְּבִיקָה לצמח Cephalorrhynchus tuberosus, המשויך כיום לסוג Lactuca ונקרא כיום חסה דביקה.
שם הסוג Lactuca נובע מהמילה הלטינית lac שפירושה "חלב", ומתייחס למוהל הלבן והחלבי שמפיק הצמח.
השם הפרטי: serriola מתייחס לעלים המשוננים כמשור.
השם Lactuca scariola ניתן כבר על ידי ליניאוס (1753) והוא נחשב כיום לפי כללי מתן השמות בבוטניקה לשם נרדף (Homotypic Synonyms), אך עדיין מופיע בהרבה מקורות ישנים, במיוחד בפלורות מן המאות ה־19–20.
שמות בערבית: خس البقر ("חסת הבקר"), لبين ("לבּין").
חסת המצפן היא צמח מונוקרפי, שבו כל משאבי הצמח מושקעים במחזור פריחה יחיד לפני מותו.
מחזור החיים שלה עשוי להשתנות בין חד-שנתי חורפי לבין חד-שנתי קיצי, בהתאם לעיתוי הנביטה.
באזורים קרים מאוד, כמו בסקנדינביה, הצמח עלול להתנהג כ"דמוי דו-שנתי": בשנה הראשונה הוא נובט ובונה מערכת עלים ושורשים, אך אינו פורח בקיץ הראשון מפני שעונת הצמיחה קצרה ואינה מאפשרת לו לצבור די משאבים לפריחה.
בקיץ הבא — הקיץ השני — הוא פורח ומסיים את חייו.
תופעה זו נובעת ממגבלות אקלימיות (קיץ קצר, חורף ממושך) ואינה תכונה קבועה של המין.
לחסת המצפן שני מסלולים עיקריים:
נביטה בסתיו – יוצרת שושנת עלים בחורף, פריחה בקיץ הבא ומוות בסתיו (חד-שנתי חורפי, שלעיתים מתנהג כ"דמוי דו-שנתי" באזורים קרים).
נביטה באביב – שלב שושנת קצר יחסית, פריחה בקיץ ומוות בסתיו (חד-שנתי קיצי).
הנביטה אינה מוגבלת לעונה אחת, אלא מתבצעת לפי אסטרטגיית "פיזור נביטה" (seed germination spread): זרעים מאותו צמח אם יכולים לנבוט בעיתויים שונים בהתאם למועד הבשלתם ולתנאים הסביבתיים.
כך חלק מהפרטים חומקים מיובש, ריסוס, תחרות, או אירועי קיצון אחרים בסביבות לא יציבות, כמו במדבר.
מחקרים בנגב הראו שזרעים שהבשילו מוקדם נובטים מהר יותר בסתיו, ואילו המאוחרים נובטים מהר יותר באביב.
פרטים שנבטו בסתיו היו גדולים יותר, פרחו מוקדם יותר ונשאו יותר זרעים מאלה שנבטו באביב.
באקלים ים-תיכוני עלי השושנת מתפתחים בחורף ובתחילת האביב, מגיעים לשיא גודלם בתחילת הקיץ, וקמלים בהדרגה עד הסתיו.
במקביל להתארכות הגבעול העלים הולכים וקטנים, ומחיקיהם מתפתחים ענפי התפרחת הנושאים קרקפות.
הפריחה מתחילה בסוף יוני ונמשכת עד ספטמבר, בעונה שבה התחרות על מאביקים נמוכה יחסית.
כל פרח בודד פורח שעות ספורות בשעות הבוקר בלבד, אך עונת הפריחה הארוכה מפצה על קיצור חיי הפרח.
הזרעים מבשילים ומתפזרים ברוח מאמצע ספטמבר ועד אמצע דצמבר, לעיתים למרחקים גדולים.
כל הצמחים שנובטים בין הסתיו לקיץ שלאחריו מתים לפני או במהלך חורף השנה השנייה, בין אם פרחו ובין אם לא.
חסת המצפן היא בעלת תאימות עצמית (self-compatible), כלומר גרגרי האבקה שלה יכולים לנבוט על צלקת של אותו פרט ולהפרות את הביציות שבשחלה.
ההאבקה מתבצעת ברובה בהאבקה עצמית (self-pollination), אך מתאפשרת גם האבקה הדדית (cross-pollination).
המין מתאפיין בפרוטנדריה (protandry) – סוג של הפרדה בזמן ובמרחב, שבו האבקנים מבשילים והאבקה משתחררת לפני שהצלקת קולטת אותה – תכונה שאמורה לצמצם את שיעור ההאבקה העצמית.
עם זאת, בפועל רוב ההפריות מתרחשות בהאבקה עצמית, ורק מיעוטן בהאבקה הדדית.
יכולת זו מאפשרת לצמח לייצר זרעים פוריים גם ללא תלות בפרטים אחרים או במאביקים – ובוודאי שלא במאביקים ייחודיים.
חסת המצפן (Lactuca serriola) – שמוצאה באזורי אקלים ממוזג עד סוב־טרופי יובשני – התפשטה ממוקד תפוצתה הטבעי והפכה לצמח פולש ולעשב שוטה בחקלאות במדינות רבות, בהן אוסטרליה, קנדה וארצות הברית.
יכולת ההסתגלות הרחבה שתוארה בפרק "בית גידול ותפוצה עולמית" – הכוללת עמידות ליובש, ניצול בתי גידול רוּדרליים, פריחה בקיץ והפצה יעילה ברוח – מאפשרת לה להתבסס גם בסביבות חקלאיות אינטנסיביות.
הדבר בולט במיוחד בגידולים המבוצעים בשיטות עיבוד קרקע מופחת או ללא חריש (reduced tillage), כגון חיטה, דגניים וקטניות.
עד להתפתחות שיטות אלו היא הייתה מוגבלת לשולי דרכים ואזורים מוזנחים, אך כיום היא נפוצה גם בשדות פעילים, שבהם היא מתחרה בעקשנות עם הגידולים על מים, חומרי הזנה, אור ומקום, מקשה על הקציר ופוגעת ביבולים.
נוסף על כך, המוהל החלבי שלה עלול לסתום מכונות קציר ולהעלות את לחות הגרגרים – דבר הפוגע באיכותם – וערבוב חלקי צמח או פרחיה בגרגרים עלול להוריד את דירוגם בשוק.
הבנת מכלול התכונות הביולוגיות והאקולוגיות שהפכו אותה לעשב שוטה עמיד היא הבסיס לפיתוח תוכניות הדברה משולבות.
חסת המצפן מפגינה טווח הסתגלות רחב במיוחד לבתי־גידול שונים, לרבות אזורים רוּדרליים, צדי דרכים, תעלות ונקודות צומת, אך גם שדות ומרעה טבעי.
היא מסוגלת לגדול במגוון קרקעות וברמות לחות שונות – מתנאים לחים ועד יובש קיצוני – בין השאר בזכות מערכת שורשים שיפודית עמוקה ומסועפת, המאפשרת לה לנצל מים בעומק הקרקע.
עמדת העלים המאונכת במישור צפון–דרום מפחיתה את חשיפת הטרף לקרינה ישירה בשעות הצהריים, וכך משפרת את ניצול המים, אף על פי שמנגנון הפוטוסינתזה שלה הוא רגיל מסוג C3.
למין זה פוטנציאל רבייה חריג: כל פרט עשוי לייצר עד 100,000 זרעים, המופצים בקלות ברוח למרחקים גדולים.
זרעים אלה אינם נכנסים לתרדמת ראשונית (primary dormancy) – כלומר, אין בהם מנגנונים פנימיים המעכבים נביטה.
לכן, מיד עם קבלת תנאי סביבה מתאימים (לחות, טמפרטורה, חמצן), הם יכולים לנבוט.
במקומות לחים או לאחר גשם מוקדם, הדבר מתבטא בנביטה מהירה כבר בסתיו.
הזרעים יוצרים בנק זרעים חיוניים קצר־טווח, היכול לשרוד בקרקע עד שלוש שנים.
דפוס הנביטה המדורג – שבו רוב הזרעים נובטים בסתיו וחלקם באביב – מאפשר לחלק מהפרטים לחמוק ממועדי ריסוס קבועים, ומקשה על הדברה מתוזמנת.
בנוסף, בדרום אוסטרליה התפתחה עמידות לחלק מקוטלי העשבים המעכבים את האנזים ALS, מה שהופך את המין ליריב חקלאי עיקש במיוחד.
עיבוד קרקע – מעבר לחריש או לעיבוד מכני אחר, כדי לפגוע בשורשים ולצמצם את בנק הזרעים.
זירעוני חסת המצפן נובטים בעיקר בקרקע רדודה מאוד (עד ס"מ אחד) או על פני השטח, והנביטה פוחתת בחדות בעומק של מעל 3 עד 4 ס"מ.
לכן, חריש יעיל משנה את סביבת הזרעים: בין אם הוא טומן אותם עמוק באדמה – שם אינם נובטים – ובין אם הוא מעלה אותם לפני השטח, שם הם חשופים לפגעי מזג האוויר ולטריפה, ובכך מצמצם את כמותם ואת חיוניותם לאורך זמן.
הדברה כימית – שימוש בקוטלי עשבים בשלב השושנת כשהצמח צעיר ורגיש יותר להשפעתם.
הדברה באמצעות גידולים תחרותיים (Plant Competition) – בחירה וזריעה של זני גידולים חקלאיים המסוגלים לדכא את חסת המצפן באמצעות תחרות ישירה על אור, מים וחומרי הזנה, ובכך ליצור סביבה פחות מתאימה לנביטתה וצמיחתה.
הדבר כולל זריעה בצפיפות גבוהה ושימוש בזנים מהירי צמיחה, גבוהים ובעלי פריחה מוקדמת, ליצירת הצללה מהירה והגבלת גישת העשב למשאבים חיוניים.
פעולות משלימות ואגרוטכניים – קציר מוקדם או שינוי מועדי זריעה, ליצירת יתרון תחרותי לגידול החקלאי על פני העשב, לצד אמצעים ניהוליים נוספים כמו בחירת צפיפות זריעה שונה, סידור שורות מותאם, או התאמת משטר ההשקיה, כך שיחזקו את הגידול ויפחיתו את יכולת ההתבססות של חסת המצפן.
גישה זו אינה מסתמכת על אמצעי בודד, אלא על שילוב פעולות המותאמות לתנאי השטח ולמחזור הגידול, במטרה לדכא באופן עקבי את חסת המצפן לאורך מספר עונות.
חַסַּת הַמַּצְפֵּן (Lactuca serriola) היא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי, זקוף, קירח ובעל מוהל חלבי, המתנשא לגובה 30 עד 100 מ' ולפעמים אף 2 מ'.
חסת המצפן היא צמח חד־שנתי ברוב אזורי תפוצתה, אך באזורים קרים אצל חסת המצפן זה קורה במיוחד באזורים קרים מאוד בצפון אירופה או באזורים הרריים היא מתפקדת כצמח דו־שנתי, כלומר מפתחת בשנה הראשונה שושנת עלים ובשנה השנייה מצמיחה גבעול פריחה ופורחת.
התנהגות זו אינה נובעת מהכרח גנטי, אלא מהשפעת אורך העונה והטמפרטורות הנמוכות, ולכן היא לעיתים מוגדרת "דמוי־דו־שנתית".
עם יותר ענפי שורש סמוך לקצה השורש, ו־50% מאורך השורשים הכולל מצוי בעומק של 20–80 ס"מ.
והוא נושא בדרך כלל גבעול יחיד או לעיתים מספר גבעולים היוצאים ממרכז השושנת.
זהו צמח דו־פסיגי בעל פסיגים מעוגלים, שאורכם 4 עד 8 מ"מ וקצותיהם קטומים או משוננים קלות.
הנבט מתפתח לשושנת עלים בבסיס הצמח, עם שורש שיפודי ארוך.
הגבעולים זקופים, צבעם צהבהב או קרם, נושאים עלים לאורכם, ומסתעפים רק בחלקם העליון, שם מתפתחת תפרחת רחבה דמוית מכבד (אשכול מסועף).
חלקם התחתון של הגבעולים דוקרני, בשל שיכים או חודים בולטים.
נמצא כי כאשר חסת המצפן גדלה ללא תחרות, נוצרים כ־15 ענפי צד מהחלקים התחתונים של הגבעול, בעוד שבצמחים שגדלו בתחרות עם חיטת שדה באזור וימרה (Wimmera) שבוויקטוריה, אוסטרליה, היה בדרך כלל גבעול יחיד [8].
העלים מסורגים, פשוטים, נוקשים, בעלי גוון אפרפר־כחלחל וקו מתאר דמוי ביצה הפוכה עד מוארך־אזמלי.
רובם מרוכזים במחצית התחתונה עד שלושת רבעי הגובה של הגבעול, ולעיתים אף גבוה מכך.
בחסת המצפן ניכרים שלושה טיפוסי עלים עיקריים, בהתאם למיקומם בצמח:
פני העלה קירחים ברוב שטחם, אך העורק האמצעי בצדו התחתון לרוב דוקרני, ושפת הטרף משוננים ודוקרניים.
עם שורת שיכים בצדו התחתון של הטרף ולאורך העורק המרכזי.
עלי הגבעול התחתונים – דומים באופן כללי לעלי השושנת, אך צרים וקטנים מהם, חסרי פטוטרת ולופתים את הגבעול באמצעות בסיס דמוי חץ, שבצידיו שתי אונות צדדיות קהות ולעיתים משוננות.
הטרף מוארך־אזמלי עד אזמלי־צר, שלם או שסוע לאונות הפונות לאחור; האונות, שפת הטרף, או שניהם יחד, נושאים שיניים קוצניות עדינות.
לעיתים קרובות בסיס הטרף מפותל, כך שהעלה ניצב במישור אנכי וקצותיו פונים צפונה ודרומה – תכונה שהעניקה למין את שמו.
עלי הגבעול העליונים – דומים לעלי הגבעול התחתונים בצורתם הכללית, אך קטנים מהם באופן ניכר: קצרים, צרים ולעיתים צרים מאוד, חסרי פטוטרת, וזקופים־צמודים לגבעול.
ככל שעולים במעלה הגבעול, העלים נעשים קטנים וצרים יותר, ולעיתים קרובות תמימים לחלוטין או בעלי שסעים רדודים בלבד ופחות דוקרניים.
בסיס העלים לרוב דמוי חץ, אונות הבסיס מעוגלות תמיד פחות בולטים, בשונה מעלי הגבעול העליונים של חסה רותמית, שבהן האונות מחודדות.
התפרחת – בראש הגבעול מתפתחת תפרחת רחבה, גדולה ומסועפת, דמוית מכבד (אשכול מורכב).
נופה של חסת המצפן הוא זקוף וצפוף.
ענפי התפרחת מתפצלים בזויות חדות מהגבעול המרכזי, רובם מסתיימים במישור אחד.
ויוצרים נוף של "פירמידה הפוכה".
רוחבה של התפרחת בולט ביחס לתפרחת הצרה יותר של חסה רותמית או הצורה המבודרת חסה שיכנית.
הקרקפות, בודדות או באשכולות קטנים, נישאות על עוקצים קירחים שאינם מתעבים סמוך לבסיס הקרקפת.
הקרקפות נושאות 12 עד 20 פרחים לשוניים בלבד (בחסה רותמית – 9 עד 15 פרחים).
המצעית בהן מגוממת וחשופה (ללא זיפים, קשקשים או מוצים).
המעטפת מאורכת וגלילית, אורכה 9 עד 12 לעיתים רחוקות עד 15 מ"מ, לעיתים היא מעט מתרחבת בשלב הפרי.
המעטפת מורכבת מ-12 עד 15 חפים רעופים שערוכים בשני דורים.
צבע החפים ירוק ולעיתים ניכר גוון סגול כהה בקודקוד.
קצותיהם חדים או מחודדים במקצת.
בשלב הפרי נוטים החפים להתכופף לאחור (בחסה רותמית הם נורים זקופים).
המעטפת מאורכת וגלילית, אורכה 9 עד 12 מ"מ ולעיתים רחוקות עד 15 מ"מ, ולעיתים היא מתרחבת במקצת בשלב הפרי.
היא מורכבת מ-12 עד 15 חפים רעופים הערוכים בשני דורים.
צבע החפים ירוק, ולעיתים ניכר בקצותם גוון סגול כהה.
קצות החפים חדים או מחודדים במקצת.
בשלב הפרי נוטים החפים להתכופף לאחור, בעוד שבחסה רותמית הם נותרים זקופים.
פרח לשוני בנוי מכותרת שמורכבת מצינור קצר המסתיים בלשון ארוכה ושטוחה, שבשפתה חמש שיניים.
חמשת האבקנים שלה בעלי זירים מפורדים ומחוברים לדופן הפנימית של צינור הכותרת, והמאבקים מאוחים לצינור ויוצרים מעטפת סביב עמוד השחלה (צינור המאבקים), ונפתחים כלפיה.
כותרת הפרחים הלשוניים בצבע צהוב או צהוב חיוור וצדם החיצוני סגול־אפרפר.
לאחר הקמילה צבעה הופף אפרפר סגול.
הכותרות לרוב מתפוררות ונמוגות לאחר ההפריה.
הזירעונים אפורים חיוורים עד חומים־צהבהבים, פחוסים במקצת, רוחבם גדול ביותר מעל אמצעם, דמויי אזמל הפוך, באורך 2 עד 3.5 מ"מ.
בכל צד של פני הזרעון יש 5 עד 9 (לעיתים רחוקות 3) קווי אורך, וללא קמטים רוחביים.
סמוך לקצהו, הזרעון שעיר בעדינות ומסתיים בחוד קצר (mucronate), שממנו יוצא מקור נימי מאוד, לבן וארוך, המופרד בחדות מגוף הזרעון.
אורך המקור 2.5–4 מ"מ, והוא כאורך הזרעון או ארוך ממנו.
הציצית באורך 4 עד 5 מ"מ לעיתים רחוקות 3 מ"מ והיא מורכבת משתי שורות שוות של שערות רכות, לבנות או אפרפרות, נישאת על דיסק בקצה המקור, ונשירה או משתיירת לאחר הבשלת הזרעון.
augustana),המכונה גם חסה סינית היא זן של חסה המגודל בעיקר לשם הגבעול העבה שלה, וכן העלים הצעירים.
לאחר קילוף הקליפה הסיבית, חלקו הפנימי של הגבעול נאכל נא, מותסס או מבושל, כרכיב פופולרי במטבח הסיני.
מקורה באזור הים התיכון, ובסביבות השנים 600–900 לספירה (שושלת טאנג) היא הובאה לאזור סין.
חָפֵץ חַיִּים הוא קיבוץ דתי ליד גדרה.
היישוב עלה לקרקע ב-25 באפריל 1944 והוא הראשון שהקימה תנועת פועלי אגודת ישראל.
הקיבוץ הוא חלק ממועצה אזורית נחל שורק ומונה כיום כ-680 תושבים.
מקימי הקיבוץ היו עולים מיהדות גרמניה שעלו ארצה בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933. העולים התיישבו באופן זמני בשתי קבוצות הכשרה בכפר סבא ובפתח תקווה, לקראת הקמת קיבוץ.
חברי הגרעין ביקשו לקיים קיבוץ השומר תורה ומצוות.
וכקיבוץ אשר לו שדות חקלאיים הקפידו מאוד על קיום המצוות התלויות בארץ, וקיבלו עליהם את הכרעותיו ההלכתיות של החזון איש.
הקיבוץ נקרא על־שם הספר "חפץ חיים" לרבי ישראל-מאיר הכהן מראדין בשל הערכת חברי־הקיבוץ את הרב, ועלייתם להכשרה בסמיכות לפטירתו.
הקבוצה בפתח תקווה מנתה כשבעה מייסדים שגרו באוהלים, גם בימי הקרה והגשם.
כעבור זמן־מה ביקשה העירייה שיעזבו את המקום היות שלא הייתה להם בעלות על הקרקע.
אמו של אחד החברים, יצחק וייל, קנתה פרדסים בסביבת גדרה, ובחנוכה הם עברו לשם והתגוררו באוהלים.
התנאים היו קשים - חום מחניק, צפיפות, ותעסוקה דלה שהובילה לחוסר־פרנסה.
כמו כן, נוצרו חיכוכים בין הרווקים לבין בעלי־המשפחות לגבי הוצאות משק הבית, אך למרות חבלי־הלידה הרבים, נבנו צריפים ונרכשו בעלי־חיים, והחברים עברו הכשרות חקלאיות והתכוננו לקראת העלייה לקרקע.
את אדמות קיבוץ חפץ חיים קנתה הקרן הקיימת לישראל ועליהן התיישב קיבוץ כפר סאלד ב-15 באוגוסט 1937 במסגרת מבצע חומה ומגדל.
לאחר מספר שנים עברו תושבי המקום, ב-13 בנובמבר 1942, לאצבע הגליל, לכפר סאלד.
שנה וחצי לאחר מכן עברו חברי גרעין קיבוץ חפץ חיים, חלוצים דתיים מגרמניה, חברי "עזרא" ו"נוער אגודת ישראל/הנוער האגודתי" (ששהו בהכשרה משנת 1933ליד כפר סבא ובגדרה), אל האדמות הנטושות של כפר סאלד.
בלילה הראשון ישנו בקיבוץ רק 12 חברים וחברה אחת.
לאחר העלייה, הקיבוץ כמעט והתפרק בתום כל שנת שמיטה, אך הצליח לשוב ולעמוד על רגליו.
לקראת סוף שנות התשעים של המאה ה-20, שקע הקיבוץ בחובות כבדים ולכן החל בתהליך הפרטה, כפי שהתרחש במרבית הקיבוצים בארץ.
כיום הקיבוץ סיים לחלוטין את התהליך ונמצא בעיצומו של תהליך שיוך דירות לחברים, פועל יוצא של מימוש ההפרטה.
אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות אירח הקיבוץ רבים ממפוני גוש קטיף במלון והעניק להם יחס חם ותומך, ועל כך זכה מהם לשבחים רבים.
קשר חזק נוצר עם קהילת גני טל שהחליטו להתיישב על אדמות הקיבוץ במסגרת פתרון־הקבע.
ההסכם נחתם בנובמבר 2008. ב-2010) הוקם היישוב גני טל ממערב לחפץ חיים על אדמות שהיו שייכות לקיבוץ.
הקיבוץ היה הראשון מסוגו, והראשון שהיה חבר בתנועת אגודת ישראל, וגם עלה על אדמות הקרן הקיימת.
משום כך, עמד הקיבוץ, לראשונה בשיח ההלכתי, בפני שאלות רבות הנוגעות ליחסי דת וחקלאות - בין היתר עלו שאלות בדבר קיום המשק בשנת־שמיטה, חליבה בשבת, ביצה שנולדה בשבת וכדומה.
השאלות הובאו לרבני הקיבוץ, וחלקן הופנו לחזון איש, שהיה בקשר קרוב מאוד עם הקיבוץ ואף ביקר בו פעמים אחדות.
ביסודו היה הקיבוץ חרדי, וחבריו היו חניכי "עזרא" יוצאי גרמניה.
היום הקיבוץ הוא בעל אופי דתי-לאומי, ופועלים בו שלושה בתי כנסת (אשכנזי, תימני וספרדי).
רבני הקיבוץ הראשונים היו הרב הלל ברוקנטל והרב ד"ר קלמן כהנא.
כמו כן כיהנו בקיבוץ הרבנים: הרב יהושע כ"ץ הרב יעקב פילבר, הרב ד"ר הושע רבינוביץ, הרב זאב פאטשינו וממשיך לכהן עד היום - הרב שמואל רוזנפלד, בנו של הרב פרופסור בן ציון רוזנפלד ואחיין של הרב שלמה רוזנפלד.
בקיבוץ שוכנת אולפנת "צביה חפץ חיים" ופועלת תנועת נוער בני עקיבא.
בעבר תנועת הנוער הייתה עזרא אך כיוון שתושבי הקיבוץ רצו להשתייך לזרם המרכזי של הצינות הדתית ובפרט הקיבוצים בישראל עברו לתנועת הנוער המרכזית בני עקיבא.
בעבר שכן בקיבוץ בית ספר היסודי "ברויאר חפץ חיים" שהועבר ליד בנימין.
ענפי המשק כללו בעבר רפת, לול, מדגרה, גידולי שדה, מטע אבוקדו ופרדסים, ואילו כיום הם כוללים רפת, גידולי שדה, לול ומדגרה.
כמו כן יש מאגרי קולחין שמספקים מים מושבים להשקיה לכל מושבי האזור.
הקיבוץ עוסק גם בשירותי תיירות, במסגרתם פועלת 'מדרשת הארץ ומצוותיה', פארק מים, מלון "ציפורי בכפר" וגן אירועים "לילות קסומים".
בקיבוץ נמצא גם מפעל "פאלאס" ליצור מגבונים לחים.
בגאומטריה אוקלידית, משולשים נקראים חופפים (congruent triangles) אם הצלעות המתאימות שלהם שוות באורכן, והזוויות המתאימות שלהם שוות במידתן.
במקרה זה ישנה איזומטריה (התאמה השומרת מרחקים וזוויות) של המישור, המעבירה משולש על משולש.
אינטואיטיבית, משולשים חופפים הם בעצם עותקים של אותו משולש.
הסימון המקובל לחפיפה הוא: ומשמעותו: המשולשים ABC ו-DEF חופפים באופן שמעתיק את הקודקודים A,B,C ל-D,E,F בהתאמה.
במקרים רבים די לקבוע את השוויון של שלושה חלקים תואמים ולהשתמש באחת מהתוצאות הבאות כדי להסיק את ההלימה של שני המשולשים.
למשולש נתון, ולכל המשולשים החופפים לו, יש אותם אורכי צלעות ואותן זוויות; אלו הם ששת "הגדלים היסודיים" במשולש.
ידיעת שלוש הזוויות לבדן אינה קובעת את המשולש, אלא עד כדי דמיון.
ידיעת כל שלושה גדלים יסודיים אחרים מספיקה, כמעט בכל המקרים, לאפיין את המשולש כולו עד כדי חפיפה.
עובדה זו באה לידי ביטוי במשפטי החפיפה, המבטיחים, בתנאים מסוימים, שמשולשים שבהם שווים שלושה גדלים מסוימים מוכרחים להיות חופפים.
אחד הגדלים, כאמור, מוכרח להיות צלע, ולפיכך קיימים משפטי החפיפה הבאים:
שני משולשים השווים זה לזה באורכי שתי צלעות ובזווית שביניהן הם חופפים ("צלע-זווית-צלע", SAS, צ.ז.צ).
שני משולשים השווים זה לזה בשתי זוויות ובאורך הצלע שביניהן הם חופפים ("זווית-צלע-זווית", ASA, ז.צ.ז).
די להראות כי המשולשים שווים בצלע אחת ובשתי זוויות כלשהן, משום ששוויון הזווית השלישית נובע מכך שסכום הזוויות במשולש קבוע.
שני משולשים השווים זה לזה באורכי צלעותיהם הם חופפים ("צלע-צלע-צלע", SSS, צ.צ.צ).
שני משולשים השווים זה לזה באורכי שתי צלעות ובזווית שמול הצלע הגדולה מביניהן הם חופפים ("צלע-צלע-זווית", SSA, צ.צ.ז).
הזווית צריכה להיות מול הצלע הגדולה בהכרח, אחרת המשפט אינו נכון .
עם זאת, המשפט נכון גם אם מניחים שהזווית מול הצלע הגדולה חדה בשני המשולשים או לא חדה (כלומר קהה או ישרה) בשני המשולשים.
אם כך, בגאומטריה אוקלידית, המקרה היחיד שבו משולש אינו נקבע על ידי שלושה מגדלי הצלעות והזוויות הוא כאשר נתונות רק שלוש הזוויות (ז.ז.ז), או כאשר נתונות רק שתי צלעות וזווית שאינה ביניהן.
בגאומטריה כדורית ובגאומטריה היפרבולית (שבהן סכום הזוויות של משולש משתנה בהתאם לגודלו), ז.ז.ז מספיק לחפיפה בהינתן עקמומיות קבועה של משטח.
על מנת להבטיח חפיפה, חשוב שהגדלים יהיו שווים בהתאמה לקשר החילה שבין הקודקודים והצלעות.
אחרת, יכולים להיות שני משולשים שאינם חופפים, ולהם חמישה גדלים יסודיים זהים.
יש דרכים רבות אחרות לזהות משולש עד כדי חפיפה.
למשל, שני משולשים השווים זה לזה בזווית, בצלע שמולה ובחוצה זווית של זווית אחרת, הם חופפים.
משפטי החפיפה אינם ניתנים להוכחה משאר האקסיומות המקובלות של הגאומטריה האוקלידית.
עם זאת, הם עצמם שקולים זה לזה, כלומר ניתן להוכיח בעזרת כל אחד מהם את האחרים.
במערכת האקסיומות של הילברט מהווה משפט החפיפה צלע-זווית-צלע אקסיומה (אקסיומה III.5).
אוקלידס, שספרו "יסודות" היה הראשון שניסה לבסס את הגאומטריה על אקסיומות, הוכיח את המשפט הראשון בנוסח שהסתמך על מושג ה"תנועה", שלא הוגדר; את שאר המשפטים הוכיח אוקלידס במדויק מן המשפט הראשון.
דוגמה להוכחת המשפט השני בעזרת הראשון: נניח שנתונים שני משולשים, ABC ו-'A'B'C, וידוע ש-.
נניח בשלילה שהמשולשים אינם חופפים, ואז הצלעות 'AC, A'C אינן שוות (אחרת המשולשים היו חופפים על פי המשפט הראשון) לכן יש נקודה D על צלע AC (או המשכה) כך ש-'AD=A'C.
המשולשים ABD ו-'A'B'C חופפים על פי המשפט הראשון, ועל כן .
אבל זה לא ייתכן, כי כי היא חלקית לה (בהנחה ש-D בין A ל-C, אחרת הכיוון של האי-שוויון הפוך) סתירה ועל כן המשפט הוכח.
חֶפְצִיבָּה הוא קיבוץ השוכן בעמק חרוד על גבול עמק יזרעאל ועמק בית שאן.
הקיבוץ נמצא בין הערים עפולה ובית שאן, ומשתייך למועצה אזורית הגלבוע.
הקיבוץ הוקם בשנת 1922 על ידי עולים מצ'כוסלובקיה ומגרמניה מתנועת בלאו וייס (כחול-לבן) שהורכבה משתי קבוצות דוברות גרמנית, האחת מצ'כסלובקיה והשנייה מברלין.
שם הקבוצה הגרמנית לפני עלייתה היה "מהפכה" והקבוצה נוסדה על ידי משה שובה.
הקיבוץ שוכן למרגלות הר הגלבוע.
חפציבה הוא קיבוץ שכן לבית אלפא ושוכן מערבית לו.
הקיבוץ הוקם על ידי הקרן הקיימת לישראל באדמות נוריס-מזרח (עמק יזרעאל המזרחי) שנקנו על ידי הקרן הקיימת.
הקיבוץ הוקם גם הודות לתרומות של יהודי צ'כוסלובקיה שבתמורה להן ניתנה לקבוצה של יהודי צ'כוסלובקיה קדימות בהתיישבות.
את הכסף אספו בעיקר ד"ר אוסוולד לבל, וצבי לדרר דר, חברי הגרעין המייסד.
שמו של היישוב הוא כשם החווה על יד חדרה בה הוכשרו הראשונים לחקלאות.
בקיבוץ חפציבה נמצא מרכז של תנועת המקויה.
הקשר של התנועה עם הקיבוץ החל בשנת 1962, כאשר התלמיד הראשון מתנועת המקויה הגיע ללמוד עברית באולפן חפציבה.
מידי חצי שנה מגיעה קבוצת תלמידים לאולפן במטרה ללמוד את שפת התנ"ך, לחזק את אמונתם ולהכיר את המקומות הקדושים ליהודים ולנוצרים.
בחג היובל של חפצי-בה הקימה התנועה לרגלי הגלבוע גן יפני.
הגן משלב אלמנטים ארצישראלים יחד עם תבנית מסורתית של גנים ביפן, ומכיל אלמנטים יפנים.
בשטח הקיבוץ שרידי בית כנסת עתיק, שהתגלה בשנת 1928 תוך כדי חפירת תעלת מים.
בבית הכנסת "בית אלפא", אתר של רשות הטבע והגנים בכניסה לקיבוץ, נמצא פסיפס מפורסם ובו שלושה חלקים: גלגל מזלות, ארון קודש וכלי קודש כמו מנורות ושופר, ועקדת יצחק.
בית התרבות של הקיבוץ נקרא ע"ש צבי דר, מחלוצי הקיבוץ.
ביום חמישי כ"ד תמוז תשמ"ו - 31 ביולי 1986 בשעה 17:00 לערך, נהרגו תשעה נערים ונערות בני 15–17 בני הקיבוץ וחבר הקיבוץ שנהג ברכב, לאחר שנלכדו ברכב הטרנזיט בעת שהסיעם חזרה מקייטנה בקיבוץ פלמחים, ונשרפו למוות בעקבות התנגשות חזיתית עם סמי-טריילר בכביש התענכים.
קרוב לעשרת-אלפים איש ליוו את ההרוגים בהלוויה שנערכה לאחר שלושה ימים בבית הקברות האזורי שלמרגלות הגלבוע.
האסון השאיר חותם של עצב כבד בקיבוץ, ובעקבותיו גם סכסוך ארוך שנים בין כמה מחברי הקיבוץ.
בחפציבה ענפי גידולי שדה, פרדס, לול, מדגה ורפת.
לחפציבה מפעל למוצרי פלסטיק בשם פלגל.
מפעל נוסף "מדגלית" עוסק בתחום מוצרים להשקיה.
בשנת 2003 עבר קיבוץ חפציבה הפרטה מלאה ולמעשה כל חבר דואג לפרנסתו.
בקיץ 2015 נכנסו משפחות ראשונות לשכונת "הרחבה" קהילתית שנבנתה ממערב לקיבוץ הוותיק וכוללת 110 יחידות דיור.
חפיר הוא מכשול בדמותו של חתך עמוק או תעלה מחוץ לחומות, לשערים, מבצר, טירה או כל מקום הגנתי דומה, בין שנחפר, נחצב ולעיתים שולבה בו בנייה.
מטרת החפיר היא להקשות על התוקפים ובעיקר על גישת מכונות המלחמה והפרשים שלהם אל העיר או המצודה, כחלק ממערך הביצורים החיצוני.
יש להפריד בין חפיר נקודתי (ditch) לבין חפיר היקפי (moat).
החפיר הנקודתי רווח בתקופות הקלאסיות כאשר קטע באמצעות תעלה את דרכי הגישה המרכזיות אל העיר הבצורה.
החפיר ההיקפי רווח בעיקר מימי-הביניים ואילך ויצר מכשול סביב לטירה או מבצר.
החפיר בתקופות הקלאסיות נועד למנוע את הגישה אל החומה בפני כלי מצור הנדרשים להיצמד אליה, דוגמת מגדל מצור או איל ניגוח.
החפיר ההקיפי, בפרט כשהוא מלא מים, נועד להקשות על ניסיונות של חפירת מנהרות מתחת לחומה במטרה לגרום לקריסתה.
כדי לחצות את החפיר בעת מצור או ניסיון כיבוש השתמש האויב בגשרים מתקפלים.
בתחילה היו אלה גשרים פשוטים מעץ, שהצד המתגונן יכול היה להשמידם בקלות.
לאחר מכן נעזרו בגשרים מתקדמים יותר למעבר.
שיטה נוספת לחציית החפיר הייתה סתימתו בחול, אבנים וחצץ בקטע מסוים.
אף שהחפיר העתיק ביותר התגלה בעיר העתיקה של יריחו, מזוהים בדרך כלל החפירים ההיקפיים עם ביצורי ימי הביניים, ובייחוד עם הטירות בלב אירופה, שרבות מהן היו מוקפות בחפירים מלאי מים, שסופקו על ידי נחלים ונהרות סמוכים.
תעלת הנ"ט המודרנית היא במידה מסוימת המשך של רעיון החפיר.
זוהי תעלה ברוחב 4 מטר לפחות שמטרתה למנוע מעבר של רכב קרבי משוריין בשדה הקרב, ובפרט לבלום טנקים מסתערים.
למרות שתעלות נ"ט באות בעיקר כמכשול עצמאי, פעמים רבות הן נחפרות גם מסביב למוצבים ועמדות שליטה, או כחלק ממערך ביצורים הגנתי.
בחפיר משתמשים גם בגני חיות רבים, כדי להפריד בין בעלי החיים וכדי להפריד בין המבקרים לכלובים של חיות מסוכנות.
בשנת 2004 הוצעה תוכנית לחפירת תעלת מים עמוקה בציר פילדלפי, על הגבול הדרומי שבין רצועת עזה למצרים, כדי למנוע חפירת מנהרות הברחה באותו אזור.
בסופו של דבר, התוכנית לא יצאה אל הפועל.
בעקבות גילוי מנהרות החדירה ליישובי עוטף עזה בעשור השני של המאה ה-21 ובפרט בעקבות מבצע צוק איתן בו הושמדו כ-32 מנהרות כאלה, עלתה הצעה דומה לחפור תעלה גם סביב ציר הוברס.
חפירה ארכאולוגית היא חפירה בקרקע שמטרתה גילוי שרידים עתיקים.
החפירה נעשית על ידי צוות הכולל ארכאולוג אחראי ועוזרים, ונעשית על פי שיטות שנתגבשו עם השנים ובפיקוח מדעי.
חפירה ארכאולוגית היא במהותה פעולה של הרס.
מה שנחפר לא ניתן לחפור מחדש, ומכאן חשיבות הבקרה של תהליך החפירה.
בעת החפירה יש לנהל רישום מדויק הכולל מדידה, ציור, צילום ותיעוד בכתב של כל הממצאים בכל שלב של החפירה.
פעולת החפירה לא מסתיימת בסיום החפירה בפועל בקרקע.
המשכה הוא בעיבוד הממצאים, והיא מסתיימת בפרסום דוח חפירה.
בחפירה המודרנית לא חופרים את כל שטח האתר.
תהליך החפירה הוא איטי, נמשך זמן רב ועלותו הכספית גבוהה.
לכן, נהוג לחפור מדגם מייצג של הממצאים, מהם ניתן ללמוד על האתר, ולא את כולו.
חשיפת קטע של חומת עיר, לדוגמה, נותנת מידע על עובי החומה, על שיטות הבנייה ששימשו בבנייתה וכו'.
חשיפת כל החומה לא תתרום מידע נוסף.
סיבה נוספת לכך שלא חופרים את כל האתר ההנחה שהטכנולוגיה המשמשת את המחקר הארכאולוגי תלך ותשתפר עם השנים.
השארת שטחים שלא נחפרו, תאפשר לחזור בעתיד לאתרים אלו ולבצע בהם חפירות חדשות בעזרת אמצעים חדשים ומשוכללים יותר, אשר יוכלו לשפוך אור חדש על האתר.
השלב הראשון שבו עוסק הארכאולוג הוא "שאלת המחקר", מהי מטרת המחקר.
איזה מידע הוא רוצה לגלות.
הארכאולוג מתעניין בתחום מסוים ורוצה לקבל תשובות לשאלותיו, הדבר דומה לשלבי "פיתוח ההשערה" וה"תחזית" בשיטה המדעית כשהחפירה עצמה היא הניסוי.
חלק מהשאלות צצו בחפירות ארכאולוגיות קודמות שנעשו באתרים אחרים.
אחת האפשרויות העומדות בפני הארכאולוג הוא לחפור אתר חדש שלא נחפר קודם, או לחפור שטח חדש באתר שכבר נחפר.
בחירת האתר הספציפי נעשית על פי נתונים שהתקבלו מסקרים ארכאולוגים שנעשו לפני כן, כדוגמת סקר הר מנשה.
החפירה הארכאולוגית אינה מטרה בפני עצמה, אלא היא חלק ממכלול המידע העומד לרשות הארכאולוג במחקר אותו הוא עורך.
לאחר שהוגדרה שאלת המחקר, והארכאולוג החליט לחפור אתר חדש, עליו להחליט היכן לחפור באתר שנבחר.
פעמים רבות השטח גדול מאוד והתקציב של הארכאולוג מוגבל, ולכן חשוב שיאתר את השטח שיענה מהר ככל האפשר לשאלת המחקר שלו.
לשם כך עליו לבצע סקר ארכאולוגי.
האזור שנחקר מחולק למשבצות הנסקרות באופן שיטתי על ידי חוליית הסקר.
הסוקרים עוברים ברגל ומתעדים את הממצאים על פני השטח כגון: קירות, חרסים, מטבעות, שברי כלי זכוכית ועוד.
שינויים טופוגרפיים על פני השטח או התל עשויים לתת רמז נוסף לחופר.
שקע בשולי התל, למשל, עשוי לתת רמז על קיומו של שער בחומה.
כל המידע שנאסף ותועד מעובד לאחר מכן והוא הבסיס להחלטת הארכאולוג היכן להתחיל לחפור בשטח שנבחר.
ההחלטה של הארכאולוג לחפור באזור מסוים באתר היא בסופו של דבר השערה מלומדת.
פעמים רבות המקריות מביאה לתגליות חשובות לדוגמה: בתל לכיש נתגלה מקדש כנעני מחוץ לחומות בעת הכנת השטח שבו התכוונו החופרים לשפוך את העפר שנופה.
לאחר שהארכאולוג החליט לבצע חפירה ארכאולוגית עליו לארגן את החפירה.
ההתארגנות כוללת הכנת תקציב חפירה שבו יש לפרט את כל הוצאות החפירה כגון: מנהלי שטחים, חופרים, לוגיסטיקה, ציוד חפירה, כלי רכב, מקומות לינה לחופרים, מזון, עיבוד החומר הנחפר, שימור ועוד.
במקביל לפירוט ההוצאות על הארכאולוג גם להשיג את מקורות המימון לחפירה.
כדי לחפור באתר מסוים על הארכאולוג לקבל רישיון חפירה.
בישראל שבתחום הקו הירוק וברמת הגולן הרישיון ניתן על ידי רשות העתיקות.
הרישיון שבשטחים האחרים (שטחי יהודה ושומרון ועד שנת 2005 גם ברצועת עזה) ניתן על ידי קצין המטה לארכאולוגיה הפועל במסגרת המנהל האזרחי לפי החוקים הנהוגים בשטחים אלה.
הרישיון ניתן מתוקף חוק העתיקות, התשל"ח–1978.
רישיון החפירה כולל את הנתונים הבאים: הארכאולוג האחראי, המוסד האקדמי במסגרתו נעשית החפירה, גורם מממן, שם האתר, נקודות ציון ברשת ישראל, תאריכי חפירה, ועוד.
לכל רישיון מצרפים את תוכנית המחקר, מפת האתר עליה מסומנים שטחי החפירה המתוכננים, פירוט תקציבי החפירה ועוד.
הרישיון שניתן הוא לשנה אחת בלבד.
בכל שנה יש להגיש בקשה מחודשת לרישיון חפירה.
לאחר בחירת האזור שייחפר באתר, מסמנים אותו ברשת של ריבועים.
הריבועים נקבעים על תוכנית האתר.
כל האתר מרושת ברשת של קווי אורך ורוחב שמסומנים באותיות (קווי רוחב) ומספרים (קווי אורך).
כך גם קל לאתר ריבוע ספציפי, שם הזיהוי מלווה אותו לכל אורך החפירה, לדוגמה: ריבוע A2, F1 וכו'.
בישראל נהוג שרשת הריבועים תהיה בגודל של 5X5 מטר (שיטה זאת נקראת "השיטה הישראלית").
החפירה נעשית לפי ריבועי החפירה.
באתר קטן יסומן כל השטח בריבועים.
הסימון נעשה באמצעות נעיצת יתדות באדמה.
ריבועים אלה מהווים בסיס ליחידת החפירה היסודית באתר.
באתרים המוגדרים פרהיסטוריים רשת הריבועים קטנה הרבה יותר – נהוג לסמן בה רשת של 1X1 מטר.
נעשית מדידה של גובה פני השטח בעזרת מכשיר מדידה מתאים כגון מאזנת או תאודוליט ונקבעת הנקודה שתהיה נקודת הבנצ'מרק.
הנקודה שעליה יוצב מכשיר מדידת הגובה והוא יהיה נקודת ההתייחסות בכל מדידה של גובה השטח בריבועי הפירה.
הארכאולוג בוחר מתוך הריבועים שסומנו את הריבועים בהם יחל לחפור, מחלק את החופרים לקבוצות ולכל קבוצה ממנה חופר מנוסה יותר המשמש כמנהל השטח הספציפי.
לעיתים יחליט הארכאולוג להתחיל לחפור בו זמנית בשני שטחים שונים באתר.
כל שטח מקבל שם שהוא שם הזיהוי שלו בכל החפירה כגון שטח A, שטח B.
בשלב ראשון מודדים את גובה פני השטח של הריבוע הנחפר.
לעיתים קרובות השטח אינו אופקי והמדידה נעשית במרכז הריבוע כנקודת גובה מייצגת של הריבוע.
לאחר מכן מבצעים ניקוי פני שטח.
כל הממצאים הנאספים על פני השטח מקבלים מספר של לוקוס הנקרא לוקוס פני שטח.
כל שטח חפירה מקבל סדרת מספרי לוקוסים (התוך, בנק הלוקוסים").
רצוי להתחיל עם סדרות של מספרים שיאפשרו גמישות והוספת לוקוסים.
לדוגמה אם באתר נחפרים בו זמנית שני שטחים שטח A ושטח B מספרי הלוקוסים בשטח A יחלו ממספר 1000 ומספרי הלוקוסים בשטח B יחלו ממספר 2000. מספרי הלוקוסים ניתנים כמספרים עוקבים, המרווח תלוי בכמות הלוקוסים שהארכאולוג מצפה לפתוח ובגודל השטח.
יחידת המדידה הקטנה ביותר של הממצאים בחפירה היא הסל.
הסל הוא דלי המקבל מספר הקשור למספר הלוקוס.
לכל לוקוס יש סל נפרד, בכל יום נפתח סל חדש שלתוכו מכניסים את כל הממצאים שנמצאו בלוקוס הנחפר.
בסיום יום החפירה הסל נלקח מאזור החפירה ומועבר להמשך טיפול.
לכל שטח חפירה מנוהל גם יומן סלים.
את יומן הסלים מכינים מראש.
זהו טופס המנוהל ברמה יומית המכיל את הפרטים הרלוונטיים לתעוד החפירה והוא התעוד הבסיסי.
הטופס כולל את שם האתר, מספר הרישיון, שם השטח, תאריך החפירה ושם מנהל השטח המנהל את היומן.
בנוסף מכיל הטופס את מספר הסל, מספר הלוקוס, מספר הריבוע מפלס גובה פתיחה וסגירה של יום החפירה וכן תיאור גרפי של הממצאים בלוקוס.
דוגמה לתיאור גרפי: עפר חום בהיר תחוח, מספר אבני גזית נפולות.
לכל לוקוס יכולים להיות מספר סלים.
בתל ארכאולוגי שטרם נחפר ושרצף השכבות בו אינו ידוע תחל לרוב החפירה בביצוע חתך בשולי התל.
מהחתך ניתן ללמוד על רצף השכבות מפני השטח ועד לסלע האם.
חתך זה יכול לתת לארכאולוג מידע מוקדם שיאפשר לו לבחור טוב יותר את הריבועים שבהם יחפור.
בעת חפירת הריבוע משאירים מחיצה של 0.5 מטר בין הריבועים, כך שהשטח נטו שנחפר בריבוע הוא 4.5X4.5 מטר.
השארת המחיצה יוצרת חתך ארכאולוגי המאפשרת לזהות ביתר קלות שינויים בצבע העפר ומקלה על קביעת הסטרטיגרפיה.
בנוסף השארת המחיצה יוצרת מעבר ברוחב של 1 מטר בין שני ריבועי החפירה.
כל יום חפירה מתחיל בארגון כלי החפירה.
מנהל השטח, לאחר דיון עם הארכאולוג האחראי, מחלק את משימות החפירה ומחליט היכן יחפור כל חופר.
חשובה הרציפות של החופרים בשטח הנחפר ורצוי שחופר ספציפי ימשיך לחפור באותו ריבוע חפירה ובאותו לוקוס בו חפר ביום הקודם.
כל חופר מקבל סל אליו מוצמד כרטיס.
על גבי הכרטיס נרשם מספר הסל, מספר הלוקוס, מספר הריבוע וכן גובה שטח הלוקוס בתחילת יום החפירה (שהוא גובה סיום החפירה ביום הקודם).
בנוסף החופר מקבל מספר דליים אליהם הוא אוסף את העפר והאבנים המיועדים לפינוי מהשטח שנחפר.
החפירה נעשית בכלים שונים, בהתאם למצב השטח ובהחלטת מנהל השטח.
בעת פתיחת שטח חדש החפירה נעשית בעיקר במכושים, ככל שהכלים גדולים וכבדים יותר החפירה מהירה וגסה יותר, והיא יכולה לגרום לכך שהחופר לא יזהה שינויים בצבע העפר.
בימי קדם היו עשויות רצפות הבתים בדרך כלל מעפר שהודק ברגליים.
חפירה מהירה מדי עלולה לגרום לכך שחופר יחפור דרך הרצפה ועל יד כך יערבב בין ממצאים כגון: חרסים, מטבעות, עצמות ועוד שהיו מעל הרצפה שהיוותה את "שכבת החיים" בבית באותה תקופה עם ממצאים ששייכים לתקופה קודמת.
הכלים העיקריים בהם משתמש החופר כוללים כלי עבודה גדולים כגון מכושים, טוריות ומריצות וכן כלים קטנים יותר כגון: מכושונים, כפות בנאים, מטאטאי קש גסים, ומטאטאי שערות עדינים.
לעיתים משתמשים גם בדקר, מברשת צבע ויעה לאיסוף העפר.
בחפירה מאוד עדינה (במיוחד בחפירה פרהיסטורית) גם בכלים דנטליים של רופא שיניים.
בתחילת החפירה נקבע שטח מחוץ לאזור שנקבע לחפירה אליו שופכים את העפר שנאסף בתוך החפירה וכן את האבנים המוצאות מהשטח.
בני אדם חיים על משטח אופקי המהווה רצפה שהיא "מפלס חיים".
זהו השטח שבו פעלו והתקיימו בני אדם ברגע נתון.
על מפלס החיים ניתן למצוא עקבות לפעילות אנושית כגון שרידי מזון, מוקדי אש בצורת פיח, חרסים שונים ועוד.
כדי לא לערבב בין המכלולים השונים ובין מפלסי החיים של תקופות שונות מקפידים על חפירה מפולסת.
החופר אוסף את הממצאים ל"סל" ואת העפר והאבנים מסלק מהשטח.
כבר בעת הכנסה לסל נעשית הפרדה בין סוגי ממצאים שונים.
החרסים מוכנסים ישירות לתחתית הסל, ואילו עצמות בעלי חיים מופרדות ומוכנסות בשקית פלסטיק נפרדת המוצמדת לסל.
על החופר להקפיד לשמור על ניקיון השטח.
כל סילוק עפר מלווה בפעולת טאטוא של השטח.
ההקפדה על כך תאפשר לחופר לזהות ולהבחין בכל שינוי שחל בצבע העפר.
שינוי זה יכול להצביע אולי על מפלס חיים חדש או במקרה של עפר בצבע אפור על חורבן הנובע משריפה ועוד.
פעולת הטאטוא היא בעצמה פעולת חפירה כי היא מסירה עפר.
לעיתים קרובות בעת פעולת הטאטוא מתגלה ממצא שלא נתגלה לפני כן, לעיתים מדובר בממצא חשוב ושלם.
גילוי הממצא בשלב זה לפני שהוא הוסר בחפירה גסה יותר מאפשרת לתעד במדויק את מקומו למדוד את גובה פני השטח שבו נמצא לצלם ולתעד את הפרטים המדויקים של הממצא הספציפי.
אם מתגלה שינוי בצבע העפר יש לבדוק האם מדובר בלוקוס חדש.
שינוי בצבע העפר הוא אחד המדדים לקבלת החלטה בשינוי הלוקוס.
בכל מקרה חשוב להחליף "סל" ולהפריד בין הממצאים שנמצאו בעפר בעל הצבע החדש.
מסמנים ורושמים זאת ביומן החפירה.
ייתכן שבדיעבד יסתבר שלשינוי צבע העפר אין כל משמעות, אבל אם יסתבר שיש לו משמעות הפרדת הממצאים לסל חדש מאפשרת זיהוים לפי המילויים השונים.
חלק מדליי העפר בחפירה מועברים לסינון ברשת במטרה למצוא ממצא קטן יותר שלא ניתן לגלותו בחפירה רגילה, כגון חרוזים ועצמות דגים.
תוך כדי החפירה כל לוקוס המהווה יחידה סטרטיגרפית כגון עפר בעל אופי אחיד, קיר, מתקן או רצפה, מקבלת מספור, נרשמת בתוכנית האתר, מתוארת ונקבעים גבולותיה ומפלסיה.
בעת החפירה יש לקבוע את הכרונולוגיה היחסית של כל אחד מן המרכיבים המתגלים בחפירה, כל קיר, רצפה, מתקן, מילוי עפר וכדומה.
יש לקבוע מהו המרכיב הקדום ביותר באתר, מה נוסף אחריו, מה נוסף לאחר מכן, וכך הלאה.
דבר זה יכול להיעשות אך ורק באתר תוך כדי החפירה ותוך כדי התבוננות במרכיבים השונים בשעת החשפותם.
הדבר נעשה על ידי בירור היחסים הסטרטיגרפיים בין המרכיבים.
כך למשל, קירות הצמודים לקירות אחרים עשויים להיות בני זמן אחד, ואילו קירות הבנויים על גבי אחרים – מאוחרים להם בזמן.
בסיום יום החפירה כל השטח שנחפר מנוקה ומטואטא.
נעשית מדידה של פני השטח בכל לוקוס.
אזורי החפירה השונים מצולמים והממצאים שנאספו נלקחים משטח החפירה לאזור ההתכנסות של משלחת החפירה (לרוב באזור המגורים של המשלחת).
גם ציוד החפירה נאסף ולא נשאר בשטח.
באזור התכנסות המשלחת, מוכנסים כל החרסים לדליים עם מים.
החרסים מכוסים לרוב בשכבת עפר שנצמדה אל החרס במשך כל זמן שהותו באדמה.
יש להסיר שכבה זו כדי לאפשר בחינה טובה יותר של החרס, סוג הכלי אליו היה שייך ותקופתו.
הסרת הצימדה מאפשרת גם לזהות ביתר קלות את העיטור של הכלי.
הממצאים שהוכנסו ביום הקודם לדלי מים, עוברים תהליך של הברשה בעזרת מים ומברשות קשות קטנות להסרת שארית הצימדה.
החרסים מונחים לייבוש בתוך ארגז פלסטיק מחורר.
בכל שלב ושלב, התהליך נעשה ברמת ה"סל", תוך שמירת כרטיס הסל בצמוד לחרסים.
פעולה זאת נקראת "שטיפת חרסים".
השלב הבא הוא מיון הממצאים.
המיון נעשה שוב על פי סלים.
הארכאלוג החופר ביחד עם מנהל השטח והחופרים יושבים סביב שולחן.
אין צורך בשמירת כל החרסים.
נשמרים רק ממצאים אינדיקטיביים המאפשרים זיהוי הכלי כגון שפת הכלי.
אם נמצאו מכלי מסוים מספיק שברים הכלי נשלח ל (תהליך של חיבור השברים ושחזור הקטעים החסרים לכלי שלם).
בעת המיון נעשית הפרדה בין סוגי השברים השונים כגון: ידיות, שפות כלי, בסיסים ושברי גוף.
כל שבר מגודל מסוים הנקבע על ידי הארכאולוג, נספר.
ביומן החפירה נרשמים נתונים אלה.
ממצאים קטנים כגון עצמות בעלי החיים שנמצאו בחפירה נשמרים כולם ונשלחים לארכאוזואולוג המתמחה בזיהוי עצמות, אבני הצור שנמצאו נשלחות למומחה צור.
התיעוד שנאסף בשטח ביומני החפירה והמידע שנצבר בעת פעולת המיון של הממצאים מועלים בסיומו של כל יום חפירה בצורה שיטתית למחשב.
בישראל, על פי חוק העתיקות, חובה על הארכאולוג שקיבל את רישיון החפירה לתת לפחות אחת לשנה מיום התחלת החפירה דוח בכתב לרשות העתיקות.
על הדוח לכלול דיווח מפורט ככל האפשר על החפירה כולל תרשימים, תוכניות ותצלומים מהחפירה.
יש לצרף לדוח גם פירוט העתיקות שנתגלו באתר.
תוך 5 שנים מסיום החפירה יש להוציא פרסום מדעי שנקרא "דוח חפירה".
לבעל הרישיון נשמרת זכות הפרסום במשך 10 שנים מיום סיום החפירה.
אם הארכאולוג בעל הרישיון לא מפרסם את הדוחות על פי החוק, רשאי מנהל רשות העתיקות לא לתת לו רישיון חפירה (הרישיון הוא שנתי) עד להשלמת חובותיו.