tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שמאמרו של למטר התפרסם בצרפתית, בכתב עת בלגי שלא היה מוכר בקהיליה המדעית העולמית, הוא זכה לתשומת לב מועטה, עד שב-1930 פרסם ארתור אדינגטון ב"Monthly Notices of the Royal Astronomical Society" פרשנות למאמרו של למטר מ-1927, אותו כינה "פתרון מבריק לבעיות יוצאות הדופן של הקוסמולוגיה".
ב-1931 פורסם באותו כתב עת מאמרו המקורי של למטר - הפעם בתרגום לאנגלית, ביחד עם תשובות להערותיו של אדינגטון.
בעקבות כך הוזמן למטר להשתתף בלונדון בכינוס "האגודה הבריטית לקידום המדע" שהוקדש לקשר שבין היקום הפיזיקלי לרוחניות.
שם לראשונה הוא הציג את רעיון התפשטות היקום מנקודה התחלתית, לה הוא קרא "האטום הקדמוני"; למטר תיאר את התאוריה שלו גם כ"ביצה קוסמית שהתפוצצה ברגע הבריאה".
הוא פרסם דברים אלה גם במאמר ב"Nature".
ובכך למטר היה הראשון שהציע את מה שנקרא, לימים, תאוריית "המפץ הגדול" - כינוי שטבע ב-1940 פרד הויל, תוך כדי שניסה ללעוג לרעיון, לו הוא התנגד בחריפות.
איינשטיין, שהתנגד תחילה לרעיון התפשטות היקום, שינה דעתו, וב-1933 הוא השתתף ביחד עם למטר במסע הרצאות בקליפורניה.
באחת מהן, בתום דבריו של למטר, קם איינשטיין ואמר: "זה ההסבר היפה והמספק ביותר לבריאה ששמעתי מעודי".
למטר המשיך במחקריו בתחומי האסטרונומיה והקוסמולוגיה.
בנוסף, שם עם השנים דגש יותר ויותר גדול על חישוב נומרי, והתעניין במחשבים ובתכנות.
הוא היה הראשון שהכניס מחשב לאוניברסיטה שלו.
אחד מתלמידיו אף טען שהוא היה מעורב בפיתוח של התמרת פורייה מהירה.
נבחר כחבר באקדמיה האפיפיורית למדעים עם יסודה מחדש ב-1936 וב-1960 מונה לנשיאה, תפקיד בו כיהן עד מותו.
ב-1953 היה הראשון לזכות במדליית אדינגטון.
ז'ורז' לאון ז'וּל מַרי פדו היה מחזאי צרפתי ידוע בוודבילים ובפארסות שלו, במיוחד בז'אנר "פארסות של חדר המיטות".
מצד אמו היה ממוצא פולני.
ז'ורז' פדו נולד ב-1862 בבית מספר 49 ביס ברחוב קלישי בפריז לסופר ארנסט-אמה פדו, מחבר רומנים, ולאמו הפולניה לודז'יה "לאוקדי" בוגוסלאבה זלבסקה.
פדו היה ילד מפונק ואלים, גם כלפי אחותו, דיאן ולנטין, שפקדה את החוגים של שרה ברנאר ושל הסופרת קולט.
כאשר היה בן 7 לקה אביו באירוע מוחי ונשאר משותק במחצית גופו.
בנוסף, המלחמה עם פרוסיה בשנת 1870 אילצה את המשפחה לעבור לבולון-סור-מר.
אחרי שחזרו לפריז, נסעו לזמן קצר למרחצאות בהומבורג שבגרמניה.
פדו למד בהתחלה רק בבית עם מורים פרטיים, אך החל מאוקטובר 1871 נשלח לפנימיה במכללת שפטאל.
בשנת 1872 עבר לתיכון "סן לואי", ונמשך כבר אז לתיאטרון, ובעידודם של אביו ושל אנרי מייאק שלח את ידו בכתיבת מחזות.
אביו נפטר בשנת 1873, ושלוש שנים לאחר מכן נישאה אמו מחדש לעיתונאי אנרי פוקייה וילדה בהמשך בת נוספת בשם הנרייט.
בגיל 14 ניסה פדו את כוחו כשחקן והתחיל לשחק בלהקה שהקים יחד עם חבר, בשם "סרקל דה קסטנייט" (Cercle des Castagnettes – חוג הקסטנייטות).
בשנים 1876–1880 שיחק תכופות במחזות של מולייר ולביש, ביצע חיקויים, בין היתר של שחקני תיאטרון מפורסמים, וחיבר קטעים תיאטרליים שהוצגו בטרקליני תרבות שונים.
בחוגים שפקד התוודע לסטודנטים של הקונסרבטואר, למבקרים ולמחזאים ותיקים ומתחילים, בהם אלכסנדר דיומא הבן.
באחד ממופעיו עורר את הערכתם של הסופר פרנסואה קופה ושל מבקר התיאטרון פרנסיסק סארסיי.
בסופו של דבר התפנה בעיקר לכתיבת מחזות, והקומדיה במערכה אחת "Par la fenètre" (דרך החלון) הוצגה לראשונה בהצלחה בשנת 1881, כשפדו היה בן 19. אולם הצלחה עוד יותר גדולה קטפה הקומדיה "Tailleur pour dames" (חייט נשים) ששוחקה ב"תיאטר דה לה רנסאנס" וזכתה לדברי שבח מצד אז'ן לביש.
לצורכי פרנסה כתב פדו גם מדור תיאטרון שנקרא "קורייה דה תיאטר" (Courrier des théâtres) בעיתונו של אביו החורג, אנרי פוקייה.
ב-14 באוקטובר 1889 התחתן ז'ורז' פדו עם מרי-אן קרולוס-דיראן, בתו של הצייר קרולוס דיראן, שהיה למורו לציור מודרני.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, אולם הנישואין לא החזיקו מעמד זמן רב.
פדו שאב השראה במחזותיו מעולם חיי הלילה וההוללות שידע בעצמו.
בילה זמן רב במסעדות, בעיקר ב"מקסים", התמסר לא פעם להימורים ולספקולציות כושלות בבורסה, נהג להסניף קוקאין מתוך רצון לשמור על מרץ ויצירתיות, ובגד באשתו עם נשים ועם גברים.
חלק ממחזותיו כתב ביחד עם מוריס דוואלייר, אותו הכיר בשנת 1887. אחרי ההצלחה עם "חייט הנשים", ידע פדו תקופה פחות מלבבת.
יצירותיו הבאות "La Lycéenne" (התיכוניסטית), "Chat en poche" (חתול בכיס), "L'Affaire Édouard" (פרשת אדואר) לא זכו ליותר מקבלה פושרת.
אך התהילה הגיעה בשנת 1892 עם ההצלחה המטלטלת עם המחזות " Monsieur chasse (בגרסה העברית של נסים אלוני "צייד יצא לצוד בצד"), "Champignol malgré lui" (שאמפינול בעל כרחו) ובמידה פחותה יותר, "Le Système Ribadier" (הסיסטמה ריבדייה) שהביאו לו את התואר של "מלך הוודבילים".
אחרי כן ההצלחות באו זו אחר זו: "L'Hôtel du libre échange", ו-"Le Fil à la patte" בשנת 1894, Le Dindon (תורגם לעברית כ"קוקוריקו") ב-1896, La Dame de chez Maxim's (הגברת מ"מקסים") ו-"La Main passe" (היד עוברת) ב-1902, ו-"Occupe-toi d'Amélie" (תורגמה בישראל כ"אמלי"), 1908.
בספטמבר 1909, אחרי מריבה קשה עם מרי-אן שלקחה לעצמה מאהב, עזב פדו את הבית ברחוב לונשאן ועבר לגור בשכירות שנתית בבניין דירות שנקרא "הוטל טרמינוס" ברובע תחנת הרכבת סן לזאר.
הוא התגרש רשמית בשנת 1916. בית מגוריו החדש שימש לו להשראה לבית המלון שבמערכה השנייה של מחזהו "Le dindon" ("קוקוריקו").
אחרי הפרידה מאשתו חידש פדו את ז'אנר הוודביל וקומדיות המוסר שבו גיחך על הבינוניות של הקיום הבורגני, כמו ב-On purge Bébé (1910).
אהוב מאוד על בני זמנו ועמיתיו, ב-10 באפריל 1919 היה פדו עד בחתונתם של סשה גיטרי ואיוון פרנטאן.
מאוחר יותר ביקר אצלו גיטרי בקליניקה של ד"ר פוקאר בריאי, שבה התאשפז בגלל סיבוכים נפשיים של מחלת העגבת.
פדו נפטר ממחלת העגבת בקליניקה זאת ב-5 ביוני 1921, בגיל 58.
ז'ורז' פדו הובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר, שבו נקבר גם אביו.
אמו הייתה אחייניתו של הרוזן קֵלון, ואמה של אימו הייתה יהודית, לואיז לבית ריטרברנד.
לדבריו, אמו גילתה לו שאביו האמיתי היה נפוליאון השלישי.
מקורות אחרים טוענים שהוא היה בנו של הדוכס מורני, אח למחצה של הקיסר, כשמורני עצמו היה בן מחוץ לנישואים של הרוזן פלאו, שהיה בתורו בן מחוץ לנישואים של טליראן.
בתו ז'רמן (1890–1941) התחתנה עם המחזאי לואי ורניי, בנו ז'אק (1892–1970) היה חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה, פצוע מלחמה מעוטר בצלב המלחמה עם עלי דקל, מישל (נולד ב-1900), אבי השחקן אלן פדו, וז'אן-פייר (1903–1970), תסריטאי, שמת בעקבות פציעה בתאונת דרכים.
ז'ורז' פרנסואה פול מארי מאטרון היה מתמטיקאי וגאולוג צרפתי.
נודע כמייסד הגיאוסטטיסטיקה, ומייסד (יחד עם ז'אן סרה) המורפולוגיה המתמטית.
מאטרון למד באקול פוליטקניק בפריז (בין השאר אצל פול לוי) ואחר כך בבית הספר הפריזאי לכרייה.
במשך כעשור, בין השנים 1954–1963, ערך סקר גאולוגי באלג'יריה ובצרפת.
במהלך תקופה זו הושפע רבות מעבודתו של דני קריג ואחרים.
בעקבות כך פיתח את שיטת הקריגינג לחיזוי, הקרויה על שמו.
ז'ורז' טיל היה זמר אופרה צרפתי, שרבים ראו בו את הטנור הלירי-דרמטי הגדול ביותר של ארצו.
הקריירה של טיל, יליד פריז, נמשכה מ-1924 עד 1953, והגיעה לשיאה בשנות ה-30'.
טיל היה תלמידו של הטנור הנאפוליטני פרננדו דה לוצ'ה (1925-1860).
הופעת הבכורה שלו באופרה הייתה באופרה של פריז בשנת 1924, והוא המשיך לשיר שם ובאופרה-קומיק במשך עשורים אחדים, שהתאפיינו בלוח הופעות עמוס.
נוסף לכך, הופיע טיל בכל רחבי אירופה ובדרום אמריקה וקצר הצלחות הן מצד הקהל והן מצד הביקורת בלה סקאלה, מילאנו, באופרה של רומא, בארנה של ורונה, באופרה של וינה, בתאטרו קולון בבואנוס איירס
ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
כמו כן נתן 14 הופעות בשבעה תפקידים במהלך שתי עונות (1932-1931) במטרופוליטן אופרה בניו יורק, אך הסביבה התרבותית האמריקאית הייתה זרה לו.
הוא התקשה להסתגל אליה ואף סבל מבעיות בריאות, וכתוצאה מכך הייתה קבלת הפנים שזכה לה מצד קהל המטרופוליטן טובה פחות מכפי שהיה רגיל לקבל.
קולו החל לגלות סימני שחיקה במהלך שנות ה-40' והוא פרש מן הבמה בשנת 1953. ז'ורז' טיל מת ב-1984 בדראגיניאן.
מבחינה כרונולוגית, הרפרטואר של טיל הקיף יצירות מגלוק עד פוצ'יני וכלל אופרות משל שארל גונו, ז'יל מאסנה, הקטור ברליוז, ג'אקומו מאיירבר, ריכרד וגנר, ג'וזפה ורדי, רוג'רו לאונקוואלו ואחרים.
הוא הופיע גם ברסיטלי שירה והיה מבקר תדיר באולפן ההקלטות.
הוא הקליט תקליטי 78 רבים של אריות ודואטים מתוך אופרות צרפתיות, איטלקיות וגרמניות והשתתף בהקלטת ביצוע מלא של "ורתר" מאת מאסנה בחברת קולומביה הצרפתית.
המעולים ביותר בתקליטי ה-78 שלו, מן השנים 1927 עד סביבות 1940, מציגים את האיכות המזהירה של קולו במיטבה, בד בבד עם הטעם המשובח, הפיסוק המסוגנן והדיקציה הברורה שלו.
טיל הופיע גם בכמה סרטונים וסרטי קולנוע בצרפתית, בהם "לואיז" (1939), שהתבסס על האופרה של גוסטב שרפנטייה.
ביים את הסרט אָבֵּל גאנס ומול טיל שיחקה גרייס מור.
על אף מסירותו למוזיקה, חגג טיל, מחוץ לבמה, את החיים בבילויי לילה ובסעודות מאחרות בנשף, ובשלב מאוחר יותר בחייו האשים את נטייתו לשרוף את הנר בשני קצותיו בקיצור תקופת הצלחתו הווקאלית.
מבחר הקלטות על גבי תקליטורים
רבים מתקליטי ה-78 של טיל הועברו לתקליטורים על ידי חברות EMI ופרייזר.
תקליטי נאקסוס הוציאו סט של שני תקליטורים, המכילים שש אריות של מאסנה בביצועו יחד עם הקלטה שלו לתפקיד המלא של ורתר, באופרה של מאסנה הנושאת שם זה, הקלטה שעשה בינואר 1931 ובה הוא שר מול נינון ואלין וז'רמיין פראלדי, עם המקהלה והתזמורת של האופרה של פריז, בניצוח אלי כהן.
ז'ורז' ספנאל היה סופר, משורר ופוליטיקאי צרפתי.
כיהן בתפקיד נשיא הפרלמנט האירופי בין השנים 1975–1977.
ספנאל היה חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, ונשא במגוון תפקידים קולוניאליים בשירות החוץ הצרפתי.
בין היתר שימש גם כנציב העליון הצרפתי האחרון בטוגו, לפני קבלת עצמאותה ב־1960.
ז'ורז' דוד וולינסקי היה סופר, קריקטוריסט ואמן קומיקס צרפתי, יהודי.
וולינסקי נולד בתוניס שבתוניסיה הצרפתית, לאם צרפתייה-איטלקייה יהודיה תוניסאית ולאב יהודי פולני.
לאחר הפסקת לימודי האדריכלות שלו, החל לפרסם בשנת 1960 רצועות קומיקס בירחון הסאטירי "חרה-קירי" (לימים שרלי הבדו).
בשנת 1961 נישא לאשתו הראשונה ז'קלין.
בעת מרד הסטודנטים במאי 1968 נמנה וולינסקי עם מייסדי המגזין הסאטירי "לה ז'ורנל דו דימאנש" ("Le Journal du dimanche").
במהלך השנים שיתף פעולה עם אמני קומיקס צרפתיים נחשבים, ועבודותיו קנו להן שם.
בשנותיו האחרונות פרסם רצועת קומיקס יומית ב"ליברסיון", וטורים קבועים במגזין החדשות "פארי מאץ'" ("Paris Match") ובמגזין הקומיקס "ל'אקו דה סאוואן" ("L'Écho des savanes").
וולינסקי נרצח בעת עבודתו במשרדי המגזין הסאטירי "שרלי הבדו" ("Charlie Hebdo"), בו שימש עורך, יחד עם חבריו לצוות המגזין, במהלך מתקפת הטרור על משרדי המגזין ב-7 בינואר 2015.
ז'ורז' פיטואף היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי וצרפתי, ארמני יליד גאורגיה.
פיטואף ניהל, בין היתר, את תיאטר דה שאנז אליזה ואת תיאטר דה מטירן בפריז והקים יחד עם אשתו, לודמילה, חברת תיאטרון משלו - להקת "ז'ורז' פיטואף" שהייתה מן החשובות בצרפת בין שתי מלחמות העולם.
יחד עם הבמאים לואי ז'ובה, שארל דילן וגסטון באטי, היה פיטואף החל משנת 1927 חבר במה שנקרא "קרטל הארבעה" שנועד לקדם את ריענון התיאטרון הצרפתי.
אביו גאורגי פיטוייב נולד למשפחה אמידה של סוחרים ארמנים בשם פיטוייב, במקור פיטויאן, שחיו בטיפליס, בגאורגיה, אז באימפריה הרוסית וזכו לתוארי אצולה מידי הקיסר הרוסי.
משפחו הייתה מעורה היטב בתרבות האירופית והרוסית, בין היתר, היו שוחרי תיאטרון מושבעים.
דודו איסאי הקים בטביליסי את "חוג האמנים" ובנה בעיר בניין שאיכסן אולם תיאטרון, אולם קונצרטים ואולם ריקודים.
גאורגי נולד בשנת 1885 והיה בנם הבכור של הוריו.
אביו, איוואן פיטוייב וחמשת אחיו המבוגרים ממנו ניהלו חברה מסחרית שברשותה היו נכסים גדולים - שדות נפט בקווקז, חברת ספנות, עתודות דגי סלמונים וחידקנים על גדות הוולגה.
האם של גאורגי - נדז'דה גרסימובנה הייתה רוסיה.
בגיל 4, אביו איוואן, שבילה את נעוריו ברובע הלטיני בפריז, עזב את תפקידי הניהול בחברה המשפחתית והחל לנהל את התיאטרון הממלכתי הקטן שפעל בטביליסי.
בהמשך בנה עבור התיאטרון במרכז העיר בגולובינסקי פרוספקט, בניין גדול ומודרני (בימינו - תיאטרון "רוסטבלי") שהפך לגאוות העיר.
איוואן פיטוייב המשיך להיות מנהל אמנותי ואדמיניסטרטיבי של המוסד, ופעל גם כבמאי ותפאורן.
כפי שמציינת לודמילה פיטואף בזכרונותיה, התיאטרון בניהול פיטוייב האב אירח את גדולי האמנים של התקופה, כולל להקות תיאטרון צרפתיות ואיטלקיות וזמרים רוסים ואוסטרים.
בגיל 6 צפה גאורגי בחברת אמו בהצגת התיאטרון הראשונה - "הדמון" לפי מיכאיל לרמונטוב.
במהרה התחיל הילד לביים הצגות בסלון בית הוריו.
לגאורגי ולאחיו היו מטפלת גרמנייה ומטפלת צרפתייה.
עד גיל 10 קיבל בבית שיעורים פרטיים, לרבות במוזיקה, ציור וצרפתית.
אחר כך למד בבית הספר והתיכון הטכני של טביליסי (1902-1894), שבו הצטיין בלימודיו, כולל במתמטיקה.
החל מגיל 14 נסע עם הוריו בכל חופשת קיץ לשווייץ ולצרפת, ביקר במוזיאונים ובמהלך החופשה השלישית צפה בעשרות הצגות תיאטרון.
בשנים 1902–1905 עברה המשפחה לגור במוסקבה.
פיטוייב למד שם בבית הספר לכבישים וגשרים (הנדסה אזרחית) שבאוניברסיטת מוסקבה.
הוא חילק את זמנו בין לימודים להצגות תיאטרון, ופקד במיוחד את התיאטרון האמנותי של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו שהלהיב אותו.
כמו בתקופת לימודיו בתיכון, המשיך להיות הראשון בתלמידים.
לאחר מכן נסע עם הוריו לפריז, כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת סורבון בשנים 1908-1904. באותו הזמן ביקר פיטואף בקורסים למתמטיקה ולמד אנגלית בהתכתבות עם מורה אנגלי.
ז'ורז' ואחיו פייר, שנקראו בצרפתית "פיטואף", שהפך לחייט, היו פעילים מאוד בעיקר בחוג לאמנים רוסים שהקים אביהם ברובע מונפרנס.
ארגנו שם ערבי שירה וספרות וביימו הצגות ברוסית ובצרפתית, שבהן שיחקו חבריהם.
בעיקר הועלו מחזות במערכה אחת מאת צ'כוב.
פיטואף צפה בהצגות רבות ב"קומדי פראנסז" ובתיאטראות "הבולוואר", בתיאטר דה ל'אוור של אורליאן לינייה-פו, ובהצגות של אנטואן בתיאטרון אודיאון.
בשנת 1908 סיים את חוק לימודיו במשפטים והיה לעורך דין.
אולם הפגישה עם השחקנית ורה קומיסרז'בסקאיה ריתקה אותו עד כדי כך שהחליט להצטרף ללהקה שהקימה בסנקט פטרבורג.
היא ביקרה במתפרה של אחיו, פייר, ברחוב טרונשה 28, כדי להזמין ממנו שמלות והתארחה גם בבית משפחת פיטואף ובערבי חוג האמנים הרוסים במונפרנאס.
ב-1908 חזר לרוסיה ולמשך כשנתיים שיתף פעולה עם התיאטרון של קומיסרז'בסקאיה בפטרבורג.
גישתם של השחקנית ושל אחיה, פיודור, שהבליטו את ה"תיאטרליות", תוך דגש על תפקיד השחקן, עשה עליו רושם רב.
בראש התיאטרון עמדו כמנהלים אמנותיים אחי השחקנית, פיודור, אמן תפאורות ובמאי, לימים מוכר באנגליה ובארצות הברית כתאודור קומיסרז'בסקי והבמאי הצעיר וסבולוד מיירהולד, שפוטר לבסוף בעקבות מחלוקת על הדרך האוונגרדית השונה שהנהיג.
קומיסרז'בסקאיה מתה מוקדם מאבעבועות שחורות בשנת 1910. בהמשך, בשנת 1911 ביקר פיטואף בהלראו בגרמניה בקורסים לריתמיקה שהעביר אמיל ז'אק-דלקרוז.
לאחר מכן הצטרף ללהקת השחקנים "התיאטרון הנייד" של פאבל גיידבורוב ונדז'דה סקרסקאיה (אחותה של ורה קומיסרז'בסקאיה), איתה סייר בכל רחבי רוסיה.
בשנת 1912 הקים פיטואף בשכונה עממית של פטרבורג, יחד עם עוד מספר במאים צעירים, את "נאש תיאטר" - "התיאטרון שלנו", שהציג מחזות רוסיים וזרים.
בסוף שנת 1914 מחויבויות משפחתיות אילצו את פיטואף לעזוב את רוסיה, קודם לפריז, ואחר כך לז'נבה.
בצרפת הכיר פיטואף את השחקנית לודמילה יאקובלבנה סְמאנובה (1951-1895) ילידת טביליסי כמוהו, שלמדה באותם ימים בפריז.
הוא נשאה לאשה ב-14 ביולי 1915 וטקס הנישואים התקיים בכנסיית אלכסנדר נבסקי בפריז.
בימי מלחמת העולם הראשונה בני הזוג עברו לשווייץ הנייטרלית ועבדו ביחד בתחום התיאטרון בז'נבה.
את רוב ההופעות הציגו בפרבר של ז'נבה, פלנפאל.
הרפרטואר של להקתם כללה מחזות מאת צ'כוב,טולסטוי, גורקי,שו, איבסן, ביורנסון, מטרלינק, סטרינדברג,סינג.
הציגו גם כמה מחזות של שייקספיר - מקבת', המלט, מידה כנגד מידה.
בדצמבר 1921 לפי הזמנתו של ז'אק אברטו (Hébertot), בעליו של ה"תיאטר דה שאנז אליזה", להקת בני פיטואף השתקעה סופית בצרפת.
ב-1 בפברואר 1922 נחנך באופן חגיגי תיאטרון על שם "ז'ורז' פיטואף" בפריז.
בין המחזות החשובים שהציגו על במת תאטרונם ניתן להזכיר את "הדוד וניה" והשחף מאת צ'כוב.
פיטואף היה לבמאי הראשון שהכיר לקהל הצרפתי את מורשת צ'כוב.
הוא לא רק ביים אלא גם שיחק בתפקידים רבים בהצגות אלה.
במחצית השנייה של שנות ה-20 חל שינוי בדגשים של פיטואף בדרך הבימוי.
אם בהצגות הראשונות של "המלט" (ב-1920) ביקש להבליט את גדלות אישיות האדם, מאבקו בעד האמת, בהצגה "המלט" שבשנת 1926 הגיבור הראשי, ששוחק על ידי פיטואף עצמו, הוא מוצג כאדם שהאידיאלים שלו קרסו בהתמודדות עם המציאות העולם האכזר.
דוגמה אחרת בגישה טרגית זו היוותה ההצגה "שלוש אחיות" בבימויו (1929).
המחזה האחרון שביים פיטואף, בהיותו כבר חולה סופני, היה בשנת 1939 "אויב העם" מאת איבסן, שבו הוא שיחק את דוקטור סטוקמן.
לבני הזוג ז'ורז' ולודמילה פיטואף נולדו 7 ילדים.
ילדם השלישי סאשה פיטואף (1991-1920) הצטיין גם הוא כשחקן תיאטרון בצרפת.
גנרל ז'ורז' לואי אימבר היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
אימבר נולד ב-8 באפריל 1862 בעיר גאזראן שבקיסרות הצרפתית השנייה.
בשנת 1875 הוא התגייס לצבא צרפת.
בין 1885–1887 הוא השתתף במלחמת סין–צרפת, ועוטר במדליה לזכר קרב טונקין.
בשנת 1895 הוא השתתף במשלחת השנייה למדגסקר, ובשנת 1906 השתתף במשלחת לתוניסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, קיבל אימבר פיקוד על הדיוויזיה המרוקאית.
בספטמבר הוא הוביל את הדיוויזיה במהלך הקרב הראשון על המארן.
ב-21 בספטמבר הוא קיבל פיקוד על כוח מיוחד שנקרא "קבוצת אימבר", ומאוחר יותר שונה שם הכוח לקורפוס ה-32. הוא פיקד על הקורפוס עד 9 במרץ 1915, עת הועבר לפקד על "פלגת הארמייה לורן", שעד מהרה שונה שמה לארמייה השמינית.
ב-24 ביולי 1915 הוא קיבל פיקוד על הארמייה השלישית, ופיקד עליה בין היתר בקרב השני על האן, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.
הוא פיקד על הארמייה עד סוף המלחמה.
במקביל, ב-15 באוקטובר 1918 הוא קיבל פיקוד על הארמייה השביעית, ופיקד עליה עד 23 באוקטובר של אותה שנה.
לאחר שביתת הנשק, פרש אימבר מהצבא.
הוא היה אחד הגנרלים היותר מוערכים של צבא צרפת במהלך המלחמה.
בנו ז'אק אימבר הלך בדרכו והיה גנרל בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרישתו חי אימבר בשטרסבורג, עד מותו ב-9 בנובמבר 1921 והוא בן 59. גופתו הועברה אל האינווליד בפריז.
ז'ורז' לאראק הוא שחקן הוקי קרח לשעבר בליגת ה-NHL, פוליטיקאי, פעיל טבעוני לזכויות בעלי חיים ופרשן ספורט קנדי.
לאראק נולד במונטריאול קנדה כבן בכור, מתוך שלושה אחים, לאוולין (אחות) ולאדי (מהנדס) לאראק, שהיגרו מהאיטי לקנדה בשנת 1975 לערך.
בילדותו, שיחק בעיקר בכדורגל, אך עסק גם בהחלקה על הקרח ובג'ודו.
בשנת 2009, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שצפה בסרט התיעודי ארת'לינגס, והחל לפעול לקידום טבעונות.
לאראק השתתף בקמפיין של PETA ופתח במונטריאול שתי מסעדות טבעוניות.
בין השנים 2010–2013, היה סגן יו"ר המפלגה הירוקה של קנדה .
לאראק עסק גם בפרשנות ספורט בערוץ הספורט הקנדי TVA Sports , אולם בשנת 2012 עזב תפקיד זה כדי לכהן כנשיא איגוד השחקנים של ליגת ההוקי הקנדית .
מאז פרישתו מהחיים הפוליטיים והספורטיביים, לאראק נושא ברחבי העולם הרצאות בנושאי ספורט, גזענות, בריונות, טבעונות, פעילות הומניטרית ופעילות פוליטית.
בשנת 2008, זכה בפרס Edward J.
DeBartolo על פעילותו בקהילה ובארגוני צדקה.
בתחילת הקריירה שלו, שיחק לאראק בליגת ה-AHL.
בשנת 1995, נבחר בדראפט לשחק בליגת ה-NHL בקבוצת אדמונטון אוילרס.
לאראק, שהיה ידוע בכינוי "The Rock" (בעברית: 'הסלע'), שיחק ב-NHL בין השנים 1996–2010 בעמדת החלוץ הימני ותיפקד גם כ"אנפורסר".
במהלך 13 שנות הקריירה שלו בליגה זו, שיחק בקבוצות אדמונטון אוילרס, אריזונה קויוטיס, פיטסבורג פינגווינס ומונטריאול קנדיאנס.
בשנת 2003, זכה בתואר 'הלוחם הטוב ביותר' מטעם מגזין The Hockey News , ובשנת 2008, זכה בתואר 'האנפורסר הטוב ביותר' מטעם מגזין ספורטס אילוסטרייטד.
בשנת 2010, הודיע על פרישה עקב שתי פריצות דיסק מהן סבל, אולם בשנת 2015 חזר לשחק הוקי קרח בקבוצת Lokomotiv Fana הנורווגית.
באותה השנה, פרש באופן סופי מקריירת המשחק בהוקי קרח.
ז'ורז' ז'אן מארי ואלירון היה מתמטיקאי צרפתי שעבד רבות בתחום האנליזה, ובפרט האנליזה המרוכבת.
בילדותו למד ואלירון בתיכון בעיר הולדתו, ליון.
לאחר מכן, למד מתמטיקה באקול נורמל סופרייר שבפריז, וסיים בתור תלמיד מצטיין.
את ארבע השנים הבאות, בין 1908–1912, הקדיש ואלירון לתפקיד מורה בבזאנסון.
ואלירון סיים את עבודת הדוקטור שלו בשנת 1914 באוניברסיטת פריז, בהנחייתו של אמיל בורל.
בעבודתו למד על פונקציות שלמות מסדר סופי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסוף שנת 1914, התגייס ואלירון לצבא הצרפתי, וסיים את המלחמה בדרגת לוטננט משנה.
בימי המלחמה הוא פעל, בין השאר, במסגרת הוועדה לניסויי הארטילריה של חיל הים בגאוור, בתחום חישובי בליסטיקה חיצונית.
משנת 1922 היה פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג שבמזרח צרפת, לאחר ששטרסבורג הוחזרה לצרפת בעקבות תוצאות מלחמת העולם.
ואלירון לימד בשטרסבורג במשך כעשור, והעביר הרצאות רבות בנושאים שונים באנליזה.
בשנת 1932 קיבל משרה באוניברסיטת פריז.
בשנת 1941 קיבל תואר של פרופסור במתמטיקה.
במהלך שהותו בפריז, לימד גם באקול פוליטקניק.
חיבורו בנושא אנליזה מתמטית (בצרפתית - Théorie des fonctions and Équations fonctionnelles) זכה להכרה רבה ותורגם למספר שפות.
על שמו נקרא משפט ואלירון, הקובע כי פונקציה שלמה ולא קבועה היא הפיכה בסביבת נקודה על ידי פונקציה אנליטית.
הוא העמיד מספר תלמידי מחקר, בהם לורן שוורץ, זוכה מדליית פילדס לשנת 1950. בנוסף, היה מורו של אנדרי בלוך, מתמטיקאי נודע בתחום האנליזה המרוכבת.
ולירון היה נשוי למארי לבית סימון (Simond) ונולדו להם שני ילדים: בת - ז'רמן, ובן - פול.
1938 - יושב ראש החברה המתמטית של צרפת
ז'ורז' אלבר אדואר ברוטוס ז'יל דה לה טורט היה רופא צרפתי שעל שמו קרויה תסמונת טורט, הפרעה נוירולוגיות שמאופיינת בטיקים גופניים ובפליטות פה בלתי רצויות.
כיום, ניתן לסווג אותו כנוירולוג, אם כי תחום הנוירולוגיה עוד טרם היה מוגדר בזמנו.
דה לה טורט נולד בעיר סן-ז'רבה-לה-טרואה-קלושה במחוז ויין שבמרכז צרפת.
בשנת 1873 החל טורט ללמוד רפואה בעיר פואטייה.
מאוחר יותר עבר לפריז, שם היה תלמיד, מזכיר ושולייתו של הרופא ז'אן-מרטן שארקו, מנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר.
שאקרו עזר לו לפתח את הקריירה האקדמית שלו.
טורט חקר והרצה על פסיכותרפיה, היסטריה והיפנוזה.
טורט תיאר את מצבם הרפואי של תשעה חולים הלוקים בתסמונת טורט בשנת 1884. את המחלה תיאר בשם "maladie des tics".
שאקרו קרא למחלה תסמונת טורט, כהוקרת כבוד לטורט על פועלו ועל חקר המחלה.
בשנת 1893 נפטרו שאקרו ובנו של טורט.
בהמשך אותה שנה מטופלת לשעבר של טורט ירתה בו בראשו, לטענתה בשל שהיפנט אותה בעבר ללא הסכמתה, אם כי טורט וחוקרים בני ימינו טוענים כי הדבר אינו אפשרי.
בעקבות אירועים אלה, החל טורט להראות סימנים של הפרעה דו-קוטבית, ומצב רוחו נע מדיכאון ועד להיפומאניה וחוזר חלילה.
למרות זאת, הצליח להרצות בפני קהל של מאזינים על אוריינות, היפנוזה ותיאטרון.
בשנת 1902 לערך, החל מצבו הרפואי של טורט להחמיר, והוא איבד את עבודתו.
טורט נפטר ב-26 במאי 1904 בבית חולים פסיכיאטרי בלוזאן שווייץ.
מייג'ור גנרל ז'ורז'-פילאס ואניה היה איש צבא ודיפלומט קנדי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-19 במניין מאז איחוד קנדה.
ב-1906 הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בלויולה קולג' והיה הסטודנט שנשא את הנאום בטקס הסיום.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה הוא התגייס לצבא קנדה ושירת בו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בפעילותו הקרבית בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה הוא איבד את רגלו הימנית וצוין לשבח במספר רב של עיטורים שאותם קיבל מהמלך.
לאחר מכן שב ואניה לקנדה והמשיך את שירותו הצבאי עד לראשית שנות השלושים, אז הוא הוצב בתפקידים דיפלומטיים באירופה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ואניה שוב לצבא ופיקד על כוחות בעורף עד לסיום המלחמה ב-1945, אז שב לשירות הדיפלומטי.
ב-1959 הוא מונה על ידי המלכה אליזבת השנייה, בהמלצת ראש ממשלת קנדה, ג'ון דיפנבייקר להחליף את וינסנט מאסי בתפקיד המושל הכללי של קנדה, תפקידו בו הוא כיהן עד מותו ב-1967. ואניה היה מושל כללי שזכה לאהדה רחבה בציבור הקנדי, בעיקר בשל עברו הצבאי.
אף על פי כן, כקנדי צרפתי, הוא נתקל בעוינות מצדם של הבדלנים מקוויבק.
ואניה נולד בשכונת בורגונדי הקטנה שבמונטריאול לאם ממוצא אירי ולאב ממוצא צרפתי - נורמני, שגידלו אותו כדו-לשוני.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד בקולג' לויולה שבעיר וב-1906 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בלימודי דת.
ב-1911 הוא סיים תואר במשפטים מהקמפוס המונטריאולי של אוניברסיטת לאוול.
באותה שנה הוא הוסמך על ידי אכסניית המשפט של קוויבק.
על אף עיסוקו בתחום המשפטי, הוא שקל להיות כומר קתולי.
אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא החליט להתייצב לצד מלכו וארצו והתגייס לצבא קנדה.
ואניה לקח חלק פעיל בגיוסם של אחרים ובסופו של דבר ב-1915 הוא סייע לארגן את הגדוד הקנדי צרפתי ה-22 של חיל המשלוח הקנדי, שבו הוא הוצב כקצין, ומאוחר יותר, ב-1920, היה לרגימנט המלכותי ה-22.
לאחר שב-1916 הוענק לו על פועלו הצלב הצבאי, הוא המשיך לפעילות קרבית בחזית.
בסוף 1918 הוא הוביל את המתקפה בשריזי (Chérisy), בה הוא נפגע בחזהו ובשתי רגליו, וכתוצאה מכך הוא איבד את רגלו הימנית.
תהליך ההחלמה שלו היה ממושך, אך הוא בילה אותו בצרפת וסירב להתפנות לקנדה בעוד חבריו לנשק המשיכו להילחם.
בתום המלחמה הוענק לו שוב הצלב הצבאי, בנוסף לכוכב 1914–1915 ואות השירות המצוין.
הוא שב למונטריאול וחזר לעבודתו כעורך דין.
ב-29 בספטמבר 1921 הוא נשא לאישה את פאולין ארצ'ר ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים, בניהם תרז ואניה, ששירתה בשירות צבאי במלחמת העולם השנייה והייתה רופאה ידועת שם, והתאולוג והפילוסוף ז'אן ואניה.
משנת 1921, במשך ארבע שנים, שימש ואניה כשלישו האישי של המושל הכללי של קנדה, ג'וליאן בינג וסיים את תפקידו כאשר הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על הרגימנט ה-22 במצודת קוויבק.
ואניה שימש בתפקיד זה שנה אחת בלבד ואז היה שוב לשלישו האישי של יורשו בתפקיד של בינג, המרקיז וילינגדון.
ב-1928 מונה ואניה כחבר במשלחת הצבאית הקנדית לפירוק הנשק בחבר הלאומים וב-1930 הוא מונה למזכיר האישי של הנציב העליון של קנדה בלונדון, תפקיד אותו מילא במשך כמעט עשר שנים, שבמחציתם הוא שימש מזכירו של מי שקדם לו בתפקיד המושל הכללי של קנדה וינסנט מאסי.
אותה תקופה כללה גם את השנה רבת התהפוכות, 1936, שבראשיתה הלך לעולמו המלך ג'ורג' החמישי, שבמקומו עלה למלוכה בנו הבכור אדוארד השמיני, שבסוף השנה ויתר על הכתר לטובת אחיו הצעיר, ג'ורג' השישי.
ב-12 במאי 1937, כשלצידו בנו ז'אן, צפה ואניה מגג בית קנדה על תהלוכת ההכתרה של המלך החדש.
בתהלוכת ההכתרה יכול היה ואניה לראות את מי שלימים יכהן גם הוא כמושל הכללי של קנדה, הרולד אלכסנדר, אז שלישו האישי של המלך.
ב-1939 קודם ואניה לתפקיד הציר של קנדה בצרפת.
אך עם פרץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת על ידי הגרמנים ב-1940, נמלטו ואניה ורעייתו לבריטניה וב-1941 שבו לקנדה, שם הוא מונה למפקד המחוז הצבאי של קוויבק והחל ליישם מדיניות מוקדמת של דו-לשוניות בצבא.
בשנה שלאחר מכן קודם ואניה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לנציגה של קנדה כלפי הממשלות הגולות של בלגיה, צ'כוסלובקיה, יוון, הולנד, נורווגיה, פולין ויוגוסלביה וכן נציגה של ממשלת קנדה כלפי ממשלת צרפת החופשית ומאוחר יותר מועצת תנועת ההתנגדות הצרפתית.
במשך כל אותה תקופה עשה ואניה מאמצים לשקף לבכירי הממשל הקנדי את חומרת המצב באירופה, במיוחד בנוגע לפליטים שנמלטו מאימת המשטר הנאצי.
לתסכולו של ואניה, מאמצים אלו נתקלו בעיקר באדישות ואף בזעם ומכתביו של ואניה לראש הממשלה, ויליאם ליון מקנזי קינג לא הצליחו לחולל שינוי במדיניות ההגירה הקנדית.
לאחר כניעתה של צרפת של וישי לבעלות הברית ב-1944 הוצב ואניה כשגרירה הראשון של קנדה בצרפת.
בעת ששימש בתפקיד זה, לצד היותו שגריר קנדה באו"ם, הוא סייר ב-1945 במחנה הריכוז בוכנוואלד ובשובו לביקור בקנדה, נשא באמצעות תאגיד השידור הקנדי CBC נאום שהביע את בושתו בנוגע למחדל הקנדי, באומרו: .
בשובם לפריז, המשיכו בני הזוג ואניה לסייע לפליטים שהגיעו לשגרירות ודאגו להם למזון ולמקלט זמני.
בני הזוג, בסיועם של אחרים, הניעו את ממשלת קנדה לשנות את תקנות ההגירה ובין השנים 1947 – 1953, התיישבו בקנדה יותר מ-186,000 פליטים שהגיעו מאירופה.
ב-1953 פרש ואניה מהשירות הדיפלומטי ושב למונטריאול, אף על פי שהוא ורעייתו המשיכו בפעילות הסיוע החברתי שם.
ואניה שימש בו-זמנית כמנהל בנק מונטריאול, חברת האשראי הפרנקו-קנדית לנכסים (Credit Foncier Franco-Canadien) וחברת הביטוח סטנדרט לייף וכן היה פעיל במועצת האומנויות של קנדה.
ואניה היה הקנדי צרפתי הראשון שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה.
דו-הלשוניות שלו הוכחה כנכס עבור המנדט שלו לטיפוח האחדות הקנדית.
לאחר וינסנט מאסי, שהיה קנדי אנגלי, מינויו של ואניה החל מסורת של רוטציה בין אנגלים וצרפתים שמונו לתפקיד.
תקופת כהונתו של ואניה כמושל הכללי עמדה בסימן של קשיים כלכליים שהעיקו על קנדה ורצף של ממשלות מיעוט, אך האיומים הגדולים ביותר על הקונפדרציה באו מתוך עלייתן של מה שכונה "המהפכה השקטה", "הלאומיות הקוויבקית" ו"התנועה לריבונות קוויבק", כולל פעולת טרור שבוצעו על ידי החזית לשחרור קוויבק.
אכן, כתושב קוויבק שייצג את המלוכה הקנדית וכמישהו שקידם את הגישה הפדרליסטית, התקבל ואניה על ידי רבים מהבדלנים הקוויבקים כבוגד בעמו.
בין שאר המעגלים החברתיים של קנדה הוא התקבל בכל הכבוד הראוי למושל הכללי.
ב-1 באוגוסט 1959, במהלך ישיבה של מועצת המלוכה של קנדה שבה נכחה המלכה אליזבת השנייה ושהתקיימה בהליפקס נובה סקוטיה, הוכרז שהמלכה החליטה למנות את ואניה לתפקיד המושל הכללי של קנדה.
על אף האתגרים שהציבו בריאותו הלקויה של ואניה ואי-השקט הפוליטי בקנדה, אמר ואניה לחברי המועצה: "אם האל בחר בי לתפקיד זה, הוא ייתן לי את הכוח לבצע אותו".
בשל העובדה שוואניה היה ידוע כתומך נלהב של המפלגה הליברלית של קנדה ומנגד, הממשלה שכיהנה אז הייתה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית, מינויו של ואניה התקבל בהפתעה בחוגי הממשל באוטווה ובתקשורת.
בכל אופן, ראש ממשלת קנדה, ג'ון דיפנבייקר חש שייצוג בולט יותר לדוברי הצרפתית הוא מה שדרוש מאוד לממשל הקנדי.
בזיכרונותיו ציין דיפנבייקר שהוא שקל להציע אישיות חוץ-קנדית לתפקיד והוא ייחס את החלטתו להמליץ על ואניה למפגש מקרי איתו.
עם הגיעו לאחוזת רידו, המעון הרשמי של המושל הכללי, ביקש ואניה שיוצב על השער הראשי שילוט דו-לשוני ושתבנה קפלה לקיום מיסות, שתי בקשות ששיקפו את שני הכוחות העיקריים שהניעו את חייו: דת והאחדות הקנדית.
בעת שהתגורר במעון הרשמי נהג ואניה להתפלל פעמיים ביום בקפלה, שבסופו של דבר הוקמה בקומה השנייה של האחוזה.
באותה תקופה, בה נשקפה לפדרציה הקנדית סכנה מצד הבדלנים מקוויבק, הוא נהג לשאת נאומים רבים הן באנגלית והן בצרפתית והעשיר אותם במילים ששיבחו את הדו-קיום שבין דוברי שתי השפות בקנדה.
באחד מנאומיו האחרונים הוא אמר: "הדרך לאחדות היא דרך של אהבה.
אהבת המולדת והאמונה בעתידה תתווה דרך ומטרה לחיינו, תרומם אותנו מעל לוויכוחים הפנימיים שלנו ותאחד אותנו בשותפות...
נושא אני תפילה לאל שנצעד קדימה יד ביד.
אין אנו יכולים לקחת את הסיכון שבריסוק הארץ הגדולה הזאת לרסיסים".
עם זאת, התבטאויות כאלה הביאו על ואניה את זעמם של הלאומנים מקוויבק, שהפגינו ב-24 ביוני 1964, יום ז'אן בפטיסט הקדוש, והוא מצא את עצמו כמטרה למתקפותיהם של אנשים כאלו במונטריאול, שהחזיקו שלטים בהם נכתב "ואניה הבוגד" ו"ואניה ליצן החצר של המלכה" (Vanier fou de la Reine).
על אף בריאותו הרופפת, ועל אף האזהרות של רופאו מפני מצבי מתח, סייר ואניה ברחבי קנדה וזכה לחיבה מבני עמו.
כחלק מתפקידיו הרשמיים, ואניה, יחד עם המלכה, נכח בטקס חנוכת נתיב המים סנט לורנס ב-26 ביוני 1959 וב-1965, באותה שנה בה הונף לראשונה דגל קנדה החדש, הוכתר ואניה כצ'יף הנשר הגדול של שבט הבלאקפוט בקלגרי.
הוא גם היה פעיל בעידוד ילדים להישגיות תוך שהוא עושה שימוש בתפקידו כראש תנועת הצופים של קנדה.
דאגתו של ואניה ושל רעייתו לחיי המשפחה הובילו אותם לייסד ב-1964 את "ועידת המשפחה הקנדית", שבהמשך הפכה ל"מכון המשפחה על שם ואניה".
כנציגה של המלכה, אירח ואניה אורחים רשמיים, כולל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי והגברת הראשונה, ג'קלין קנדי; היילה סלאסי, קיסר אתיופיה; ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון; מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן; והגנרל שארל דה גול, נשיא צרפת.
ב-1966, על אף שלוח הזמנים שלו לא צומצם, החל כוחו של ואניה להיחלש.
ב-4 במרץ 1967, לפני שצפה בטלוויזיה במשחקה של קבוצת ההוקי קרח, מונטריאול קנדיאנס, שוחח ואניה עם ראש הממשלה, לסטר פירסון, והביע בפניו את רצונו להמשיך לכהן כמושל הכללי עד סיום שנת יובל המאה לאיחוד קנדה.
לאור מצבו הבריאותי של ואניה, היסס פירסון אם לייעץ למלכה לפעול לאור קו זה, אך דאגתו לא האריכה ימים, שכן ביום המחרת, לאחר שהשתתף במיסת הסעודה האחרונה, הלך ז'ורז' ואניה לעולמו.
נשיא בית המשפט העליון של קנדה, רובר טאשרו, כיהן כממלא מקומו ויותר מ-15,000 מסרים של השתתפות בצער זרמו לאחוזת רידו.
לאחר הלוויה ממלכתית שנערכה ב-8 במרץ 1967 בבזיליקת נוטרדאם באוטווה, נטמן ואניה בקפלת ההנצחה שבמצודת קוויבק ב-5 במאי.
אף על פי שואניה אירח את נשיא צרפת, דה גול או נציג מטעמו לא נכחו בהלוויה, מהלך שפורש על ידי דיפלומטים קנדים בכירים כרמז לשינוי שחל ביחסי צרפת-קנדה והניע שרשרת של אירועים שהגיעו לשיאם בקריאתו של דה גול תחי קוויבק החופשית!
בנאום שנשא במונטריאול מאוחר יותר באותה שנה.
זכרו של ז'ורז' ואניה מונצח בפרסים רבים על שמו, בעיקר בתחומי הספורט והמנהל.
על שמו קרויים אינספור ארגונים, רחובות, פארקים ובתי ספר בכל רחבי קנדה.
ז'ורז' קונסטן מנדז'ק הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר.
עמדתו הטבעית היא קשר הגנתי והוא מסוגל לשחק גם כבלם.
מנדז'ק גדל באקדמיית הספורט קאדג' שבקמרון, ממנה יצאו כישרונות כמו סמואל אטו וקרלוס קאמני.
בגיל 19 הוא הצטרף לשטוטגרט (קיץ 2007) תמורת 200 אלף אירו.
משחק הבכורה שלו היה בהפסד 0–2 לבאיירן מינכן בגביע הליגה הגרמנית כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-89. בינואר 2008 הוא הושאל לפ.צ.
קייזרסלאוטרן מהליגה השנייה בגרמניה, באותה עונה שותף בעשרה משחקים במדי הקבוצה.
ב-2008 כאשר חזר לשטוטגרט מתקופת ההשאלה, הוא שותף במשחקי ההעפלה של הקבוצה בגביע האופ"א ושיחק משחק אחד בליגה אך הושאל שוב לפ.צ.
קייזרסלאוטרן, שם שיחק עד קיץ 2010. הוא שותף ב-31 משחקים בהם בישל חמישה שערים, כאשר עלתה מהמקום הראשון לבונדסליגה.
בשנתיים בשטוטגרט שותף בשבעה משחקים בקבוצת הבוגרים ולא מצא את מקומו.
ביולי 2010 עבר לסטאד רן מליגת העל הצרפתית כאשר בעונתו השנייה במועדון שיחק איתה בשלב הבתים של הליגה האירופית נגד יריבות כמו סלטיק, אודינזה ואתלטיקו מדריד, נגדה אף כבש בוויסנטה קלדרון בהפסד 1–3 במחזור הנעילה.
סה"כ שותף ב-44 משחקים בכל המסגרות עם שער יחיד מהמפגש במדריד.
בינואר 2013 עבר תמורת מיליון יורו לאוסר מליגת המשנה הצרפתית.
ב-2013 היה המעבר המרכזי שלו בקריירה היה כאשר עבר לארג'ייספור מליגת המשנה הטורקית תמורת ארבעה מיליון אירו.
ב-2015 עבר למועדון מץ שהייתה אז בליגת המשנה הצרפתית והיה גורם מרכזי בעליה של הקבוצה לליגה הבכירה.
שנה לאחר מכן עזר לה להישאר ליגה בתוך מאבקי התחתית.
ב-2017 עבר לספרטה פראג מליגת העל הצ'כית.
הוא ערך עשר הופעות בקבוצה ובינואר 2018 הושאל בחזרה למץ, הפעם ירד עם הקבוצה ליגה.
בתום העונה חזר לספרטה פראג.
ב-24 ביולי 2018 הושאל פעם נוספת וחתם במכבי חיפה.
משחק הבכורה שלו במדי מכבי חיפה היה בתיקו 1-1 בגביע הטוטו מול בני סכנין באצטדיון דוחא, כאשר עלה מהספסל והחליף את רועי קהת.
ב-26 במאי 2019, לאחר המשחק האחרון של עונת 2018/2019, נפרד מנדז'ק מהקבוצה בפוסט שהעלה באינסטגרם בקיץ 2020 שוחרר מספרטה פראג.
ב-29 בספטמבר 2020 חתם בואסלנד-בוורן מליגת העל הבלגית.
בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
ב-8 ביולי 2021 חתם בקוג'אליספור מהליגה הטורקית השנייה בכדורגל.
ב-1 ביולי 2022 חתם בנאה סלמיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
ב-12 באוקטובר 2023 חזר לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה.
מנדז'ק שיחק בכל נבחרות הנוער של קמרון החל מנבחרת הנוער עד גיל 15 ועד נבחרת קמרון עד גיל 23, בנבחרות הנוער הוא מחזיק בכ-40 הופעות.
הוא שותף בגביע אפריקה 2012 עד גיל 20.
בקיץ 2008 השתתף עם הנבחרת האולימפית הבוגרת בטורניר הכדורגל באולימפיידת בייג'ינג'.
הוא שותף בשני משחקים והבקיע שער במשחק נגד דרום קוריאה שהסתיים בתוצאה 1-1.
בגביע אפריקה בשנת 2010 היה שותף לתוצאת התיקו 2-2 מול תוניסיה, אותה עברה הנבחרת בשלב הבתים.
ושותף ברבע הגמר בהפסד 1–3 לנבחרת מצרים.
בגביע אפריקה בשנת 2017 זכה עם הנבחרת בטורניר ושותף חמש פעמים.
ז'ורז' בלנשאר היה גנרל צרפתי, אשר שירת בצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, ובמלחמת העולם השנייה היה מפקד הארמייה הראשונה, אשר התקדמה לתוך בלגיה במהלך הקרב של בלגיה.
בלנשאר נולד באורליאן בשנת 1877, למשפחה שהוציאה מקרבה סופרים ואמנים.
באוגוסט 1897 התגייס בלנשאר, ובשנת 1899 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לארטילריה ולהנדסה.
בשנת 1913 הוא נכנס ללמוד בבית הספר הצבאי העליון של צרפת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הוא פיקד על רגימנט הארטילריה ה-56, והשתתף עמו בקרבות.
במרץ 1915 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-16, וביולי אותה שנה הוא מונה לקצין מטה בארמייה הרביעית.
במרץ 1918 הוא נפגע בהתקפת גז, ובמאי 1918 הוא מונה לקצין מטה במפקדתו של ז'וזף ז'ופר, שם שירת עד סוף המלחמה.
בין השנים 1927–1930 שימש בלנשאר כראש מטה הצבא הצרפתי על הריין, ובין השנים 1930–1932 היה ראש המטה של גנרל אדולף גיומא.
בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת גנרל, ומונה למפקד הארטילריה של המחוז הצבאי השני.
בין השנים 1935–1938 הוא פיקד על המחוז הצבאי השביעי, ובין השנים 1938–1939 הוא היה חבר מועצת המלחמה העליונה של צרפת.
בלנשאר מונה למפקד הארמייה הראשונה ב-2 בספטמבר 1939, שהגנה על צרפת במקום בו חדל קו מאז'ינו מדרום לגבול הבלגי.
על פי תוכנית המבצע הצרפתית היה על הארמייה של בלנשאר להיכנס אל בלגיה ולתפוס עמדות באזור שנקרא "פער ז'אמבלו" סמוך לעיר נאמור.
עם הפלישה הגרמנית אכן חדרה הארמייה הראשונה ותפסה את העמדות שיועדו לה, ולחמה שם בקרבות קשים להדיפת השריון הנאצי, אך התמוטטות הקו הצרפתי, והמבקע הגרמני בסדאן אל תעלת למאנש איימו לכתר את הארמייה שנאלצה לסגת מעמדותיה.
ב-19 במאי 1940, תשעה ימים לאחר תחילת הפלישה הגרמנית, נפצע מפקד קבוצת הארמיות גסטון ביוט בתאונת דרכים, ומת כעבור יומיים.
בלנשאר תפס את מקומו, אך לא הצליח למנוע את כיתור קבוצת הארמיות והשמדתה.
חלק מקבוצת הארמיות, כוח המשלוח הבריטי בראשות לורד גורט וכן מספר רב של חיילים צרפתים הצליחו לחצות את התעלה לבריטניה דרך דנקרק במבצע דינמו.
בתחילת יוני 1940 הוענק לו עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד על ידי ראש הממשלה הצרפתי פול ריינו על פי המלצתו של המפקד העליון של צבא צרפת הגנרל מקסים וייגאן, בזכות פעולותיו על יד דנקרק.
לפני כניעת צרפת הוא עוד הספיק לשמש לתקופה קצרה כמפקד המחוזות הצבאיים ה-9 וה-12.
ב-23 בנובמבר 1954 הוא מת בביתו בניי-סיר-סן.
ז'ורז' לואי לה סאז' היה פיזיקאי ז'נבאי.
המציא בין היתר תאורית גרביטציה ואת הטלגרף החשמלי.
לה סאז' נולד ב-13 ביוני 1724, לגאורג לואי לה סאז' ולאן מרי קמף.
לה סאז' למד באקדמיה בז'נבה מתמטיקה ופיזיקה.
לאחר מכן למד בבזל רפואה, שם גם העשיר את ידיעותיו במתמטיקה.
הוא הקדיש את חייו למתמטיקה ולפיזיקה, בניגוד לרצון אביו.
הוא עסק במיוחד בנושאי הגרביטציה והתאוריה הקינטית של הגזים.
לה סאז' התעניין במיוחד בתחום הגרביטציה.
הוא הגה ופיתח שיטה המסבירה כיצד פועל כוח הכבידה של ניוטון מבחינה מכנית.
לשיטתו חלקיקים זעירים נעים במהירות גבוהה לכל הכיוונים, וחוסר איזון בין החלקיקים הפועלים על אובייקט מסוים גורם למשיכתו לאובייקט אחר.
תאוריה זו לא התקבלה, אך היוותה נדבך חשוב בהבנת הגרביטציה מבחינה מכנית, כפי שמתוארת בתורת היחסות הכללית כעקמומיות של המרחב-זמן.
ב-1774 המציא ז'ורז' לה סאז' את הטלגרף החשמלי - טלגרף המשתמש באותות חשמליים.
ז'ורז' לוּאַנזֶ'ה (; בעברית מתועתק השם לעיתים בצורה לואנז'ר; 29 באוגוסט 1910 – 28 בדצמבר 2018) היה לוחם מחתרת יהודי-צרפתי במלחמת העולם השנייה.
על פעילותו זכה בשלל אותות הוקרה, בהם אביר לגיון הכבוד הצרפתי ומסדר הכבוד הגרמני.
ז'ורז' לואנז'ה נולד בשנת 1910 בשטרסבורג, אז חלק מהקיסרות הגרמנית (כיום בצרפת), בן לסולומון לואנז'ה ולמינה ורצברג, יהודים אורתודוקסים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גדל אצל דודתו, אמו לעתיד של מרסל מרסו.
בשנת 1925 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "התקווה", שם פגש את אשתו לעתיד פלורה הלנה רוזנצוויג.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1929 עבד בחברת ספנות שפעלה בנהר הריין.
בשנת 1932 החל ללמוד חינוך גופני, וב-1935 החל לעבוד כמורה בתחום זה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה קלט ילדים יהודים מגרמניה לנכס של משפחת רוטשילד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נלחם נגד גרמניה הנאצית, ובשנת 1940 נפל בשבי.
בהמשך אותה שנה נמלט ממחנה השבויים והצטרף לרזיסטאנס.
באפריל 1943 הצטרף למפעל הסיוע לילדים אוז"ה (Œuvre de Secours aux Enfants), אשר לפי רישומי הארגון הציל חמשת אלפים ילדים יהודים שהוריהם נרצחו או נשלחו למחנות.
לואנז'ה עצמו סייע להציל את חייהם של מאות ילדים יהודים בדרכים יצירתיות: במסווה של שיעור ספורט בשטח פתוח סמוך לגבול צרפת-ושווייץ, כאשר הכדור עף אל מעבר לגבול הילדים רצו אחריו ולא חזרו.
עוד נהג לשלוח אותם לבית קברות בגבול צרפת-שווייץ, שם הלבישם במדי קברנים וציידם בסולם אשר שימש קברנים במלאכתם.
בדרך זו הציל 350 ילדים.
לפעילותו זו הוא צירף אליו את מרסל מרסו ,בן דודו.
במסגרת פעילותו בחר ילדים פגיעים במיוחד שנשלחו לבתים חדשים באזור נפת שבלה, או בקבוצות של 6 עד 10 ילדים לשווייץ.
עד ספטמבר 1943 החזיק את הגבול באזור כוח איטלקי.
עם כניעת איטליה לבעלות הברית הוא הוחלף בכוח גרמני, והמשימה הפכה לקשה יותר.
ארגון פלוגות ההברחה לשווייץ הופקד בידי לואנז'ה.
הברחת הילדים כמעט נעצרה לאחר מעצרים רצופים של אנשי הארגון החל מנובמבר 1943 ובמרץ 1944 התחדשה בקצב מואץ.
לאחר המלחמה סייע לעלייה של ניצולי השואה לארץ ישראל, ובין השאר מילא תפקיד חשוב בארגונה של אוניית המעפילים אקסודוס.
שימש כמנהל חברת הבת הצרפתית של חברת הספנות הישראלית "צים" ועמד בראש איגוד המחתרת היהודית בצרפת (ARJF).
לואנז'ה כתב ספרים אחדים על תקופת מלחמת העולם השנייה:
Aux frontières de l'espoir (בגבולות התקווה), יחד עם קטי חזן (הקדמה: סרז' קלרספלד), 2006.
Les Résistances juives en France pendant l'Occupation (ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת הכיבוש), יחד עם סבין זלטון, 2010.
במרץ 2013 התארח אצל נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
בשנת 2014 קיבל אזרחות כבוד של שטרסבורג.
ביולי 2016 צורף למסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 2017 הוענק לו אות המציל היהודי.
הוענקו לו גם מדליית הרזיסטנס ואות לגיון הכבוד
ז'ורז' לואנז'ה נולד למשפחה שבה שבעה ילדים.
בן דודו הוא הפנטומימאי מרסל מרסו, ובת אחותו היא הזמרת ירדנה ארזי.
ז'ורז' פוליצר (בהונגרית: Politzer György; בצרפתית: Georges Politzer; 3 במאי 1903 – 23 במאי 1942) היה פילוסוף צרפתי ותאורטיקן מרקסיסטי ממוצא יהודי הונגרי, נקרא בחיבה "הפילוסוף הג'ינג'י".
נולד בעיר אוראדיה ברומניה (בעבר נגיוורד, הונגריה).
בשנת 1919 תמך במהפכה בהונגריה.
כאשר היה בן 17, הודחה הרפובליקה הסובייטית-הונגרית אשר הייתה בראשות בלה קון.
פוליצר עזב את ארץ מולדתו לאחר ההפסד של מפלגתו הסובייטית של בלה קון ולפני הקמת ממשלת הימים תחת שלטונו של מיקלוש הורטי.
פוליצר התיישב בצרפת בשנת 1921 וקיבל אזרחות צרפתית בסוף שנת 1924.
בשנת 1923 נישא לראשונה לאשתו קמיל, אחת מהסטודנטיות שלו, ולהם 2 ילדים.
בשנת 1929 נפגש ברכבת עם אשתו השנייה מארי (מאי), אשר הייתה מיילדת.
בשנת 1931 התגרש מאשתו הראשונה (קמיל) ונישא למארי, ולהם בן ושמו מישל.
פוליצר למד באוניברסיטת פריז במשך 5 שנים ושם קיבל את כל תוארי האקדמיה שלו עד התואר - פילוסוף.
במהלך טיוליו פגש את פרויד ואת שנדור פרנצי בווינה, עיסוקו והתעניינותו בפסיכולוגיה הובילו לפרסומו של ספרו בשנת 1928 :("Critique des fondements de la psychologie") .
עבודה זו הייתה הראשונה בתחומה שהציגה את התאוריה החומרית בפסיכולוגיה החברתית והייתה אחת המשפיעות על לב ויגוצקי בשנות ה-20 של המאה ה-20. בצרפת הוא לימד בערים מולן, אוורה, וסן מור דה פוסה, ובאותו הזמן היה פעיל ב"איחוד המורים".
הקורסים שלו בין השנים 1935-1936 באוניברסיטת העובדים פורסמו לאחר מותו כ-"עקרונות היסוד של הפילוסופיה" (צרפתית: Principesélémentaires de philosophie).
פוליצר גם זכור על היותו כאדם הראשון שחשב על תאוריית המפץ הגדול.
בין השנים 1929-1931 (מקורות המפלגה מאזכרים את הצטרפותו בניסיונו השני להצטרף למפלגה) הצטרף למפלגה הצרפתית-הקומוניסטית עד לפירוקה בעקבות הגירוש הגרמני בשנת 1939. במפלגה היה אחראי על הוועדה הכלכלית של הוועד המרכזי.
הוא לימד באופן עקבי גם באוניברסיטת העובדים ובבית הספר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בספטמבר 1940 עם כיבוש צרפת הוא הצטרף ללחימה נגד הנאצים והוציא לאור שני עיתונים חשאיים: L'UniversitéLibreו-La PenséeLibre (עברית: "האוניברסיטה החופשית", "מחשבה חופשית" בהתאמה) אותם כתב תחת שם העט: " "Rameau (עברית: "ראמו").
במאמריו בעיתונים אלה הועלתה על הכתב גם התקיפה המפורסמת שלו כלפי אלפרד רוסנברג: "L'Obscurantisme au XXesiecle" .
יחד עם אשתו מאי , גם היא לוחמת התנגדות קומוניסטית, נעצרו בפברואר 1942 על הפרת החוק האוסר על המפלגה הקומוניסטית להתקיים.
בזמן שהיה בכלא סנטא (צרפתית: La Santé Prison, תרגום ישיר: כלא הבריאות) בפריז הוא היה בתא הצמוד לתא של הקומוניסטית המפורסמת, מארי-קלוד ואיילאנט-קוטוטייר.
בעדותה במשפטי נירנברג דיברה ואיילנט-קוטוטייר על השהות שלו בכלא: "ז'ורז' פוליצר סיפר לי שבזמן חקירתו, אחרי שהכו אותו נמרצות, הוא נשאל האם הוא רוצה לכתוב חוברת על התאוריה של הסוציאליזם-הלאומי.
כאשר הוא סירב, הם אמרו לו שיישלח ברכבת הראשונה של האסירים להוצאה להורג." ב-20 במרץ 1942 נשלח פוליצר אל הנאצים, כפי שאיימו עליו.
הוא הוצא להורג עם קבוצה של אסירים נוספים ב-23 במאי 1942. אשתו הועברה לאושוויץ, ושם נהרגה במרץ 1943.
ז'ורז' פונסקה (בפורטוגזית: Jorge Fonseca; נולד ב-30 באוקטובר 1992) הוא ג'ודוקא פורטוגזי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג, פעמיים אלוף העולם (2019 ו-2021) וזוכה מדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020.
פונסקה נולד בסאו טומה ופרינסיפה, מדינה קטנה המורכבת משני איים ושוכנת ממערב לאפריקה.
בגיל 11 הוא עבר לפורטוגל והחל להתאמן בג'ודו.
שש שנים לאחר מכן, בגיל 17, הוא הפך לאבא.
בשנת 2015, לאחר שנפצע בברכו השמאלית, רופאים מצאו בבדיקות כי לפונסקה יש גידול סרטני ברגלו השמאלית.
לאחר שעבר ניתוח, פונסקה עבר חודשים של כימותרפיה ורדיותרפיה.
למרות זאת הוא המשיך לאחר מכן להתאמן ולהתחרות והצליח להשיג מקום במשחקים האולימפיים בריו 2016.
בנובמבר 2013, פונסקה זכה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בסמוקוב.
בספטמבר 2014, הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כשזכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב.
באליפות אירופה בשנת 2015 שנערכה בבאקו כחלק מהמשחקים האירופיים, סיים פונסקה במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לתומא ניקיפורוב הבלגי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016, פונסקה התחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג.
בסיבוב הראשון הוא ניצח את מוחמד בחשי מאפגניסטן ובסיבוב השני הפסיד ללוקאש קרפאלק הצ'כי והודח.
בפברואר 2017, הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם פריז היוקרתי לאחר שניצח בקרב על המדליה את גריגורי מינסקין האסטוני.
בשנת 2018, פונסקה זכה בארבע מדליות בתחרויות בסבב העולמי כאשר זכה במדליות כסף וארד בשתי תחרויות גראנד פרי ובעוד שתי מדליות ארד מגראנד סלאם דיסלדורף וגראנד סלאם אוסקה היוקרתי שביפן.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, הפתיע פונסקה כאשר זכה במדליית הזהב לאחר שהגיע לאליפות מדורג במקום השמיני בלבד בדירוג העולמי והפך לג'ודוקא הראשון מפורטוגל שזוכה בתואר העולמי.
בסיבוב הראשון הוא ניצח את תומאס בריסניו הצ'יליאני בניקוד ווזארי לאחר תרגיל סיאו-נגי, בסיבוב השני הוא ניצח באיפון תוך 18 שניות את אבטר סינג ההודי ובסיבוב השלישי הוא ניצח באיפון את בנג'מין פלטצ'ר האירי לאחר דקה ו-15 שניות בעזרת תרגיל סיאו-נגי.
ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את וראלם ליפרטליאני הגיאורגי ובחצי הגמר הוא ניצח בווזארי את אלמר גסימוב האזרי 6 שניות לסיום.
בגמר פונסקה התמודד מול ניאז אילייסוב הרוסי אותו ניצח בווזארי שוב לאחר תרגיל סיאו-נגי.
באותה השנה הוא זכה במדליית כסף קבוצתית באליפות אירופה עם נבחרת פורטוגל בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
באליפות העולם 2021 שנערכה בבודפשט, זכה פונסקה בפעם השנייה ברציפות בתואר העולמי כאשר ניצח את כל חמשת קרבותיו באיפון.
לאחר שלושה ניצחונות מהירים בסיבובים המוקדמים, פונסקה פגש בחצי הגמר את מיכאל קורל ההולנדי וניצח באיפון לאחר שכבר הוביל בווזארי.
בגמר פונסקה התמודד מול אלקסנדר קוקולי הסרבי וניצח לאחר שני ניקודי ווזארי המשתווים לאיפון.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה פונסקה במדליית הארד.
הוא הגיע לתחרות האולימפית מדורג במקום השני מבין המתמודדים והחל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח באיפון את תומא ניקיפורוב הבלגי 14 שניות מתחילת הקרב.
ברבע הגמר ניצח בווזארי את ניאז איליאסוב הרוסי בתוך זמן ניקוד זהב לאחר כמעט שמונה דקות של קרב.
בחצי הגמר הפסיד פונסקה בווזארי לצ'ו גו-האם הקוריאני ונשר לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה התמודד פונסקה מול שאדי אל-נהאס הקנדי וניצח בווזארי לאחר תרגיל מוצלח כחצי דקה לסיום.
ז'ורז' וילסון היה שחקן ובמאי צרפתי.
היה מרשים בקומתו, בקולו ובתשוקותיו.
עבד עם ז'אן וילאר ובשנים 1963–1972 ניהל את התיאטרון הלאומי העממי TNP מיסודו של וילאר בפריז.
בשנים 1978–1999 היה מנהל אמנותי של התיאטרון דה ל'אוור בפריז.
נפטר בשנת 2010 בבית החולים ברמבוייה, כשהוא בן 88.
אחרי טקס לווייה בכנסיית סן רוק בפריז, נטמן בבית הקברות של היישוב קלרפונטן-אן-איוולין.
ז'ורז' וילסון נולד בשנת 1921 לאמו, בת לכימאי אנגלי בשם וילסון ממחוז לסטר שהגיע לצרפת כדי לעבוד במפעלי הסוכר שבחבל פיקרדיה ולפסנתרן צרפתי נשוי שניהל רומן עם אמו, ונודע כ"אדון אנרי".
וילסון גדל בשמפיני-סור-מארן בבית שבו גרו אמו, דודתו ובת דודה.
מאוחר יותר התברר לו שבת דודתו היא אחותו למחצה, מצד אביו.
בגיל 11 אמו נפטרה ובגיל 13 אביו.
בילדותו ניגן בסקסופון במסגרת תזמורת קטנה.
אחרי שנת 1945 למד למשך שנתיים אצל פייר רנואר בבית הספר למשחק ברחוב בלאנש בפריז ובתום הלימודים הצטרף ללהקת התיאטרון גרנייה-איסנו (Grenier-Hussenot).
בשנים 1950–1952 שיחק בתיאטרון "קומדי דה ל'ווסט" (Comédie de l'Ouest).
ב־1952 התקבל על ידי ז'אן וילאר וז'ראר פיליפ לתיאטרון הלאומי העממי TNP, ופעל בו למשך שלושים שנה.
במקביל הופיע בפסטיבל אביניון אותו הקים וילאר.
בשנת 1963, לבקשת שר התרבות אנדרה מלרו, ירש מווילאר את ניהול התיאטרון TNP שפעל בככר טרוקדרו, תפקיד שבו נשאר עד שנת 1972.
וילסון שיחק במחזות קלאסיים רבים.
התבלט בתפקידים כמו דנטון במחזה "דנטון" של גאורג ביכנר ו"לורנצאצ'ו" במחזה של אלפרד דה מיסה שלדבריו היה "הזיכרון היפה ביותר בחייו".
זיכרון אחר בלתי נשכח עבורו היה המופע "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט משנת 1981 שבו שיחק את ולדימיר לצד רופוס, מישל בוקה ואנדרה מרקון.
כמו כן ביים מחזות קלאסיים רבים, ביניהם "בית הספר לנשים" מאת מולייר, "בדלתיים סגורות" מאת סארטר והאופרה "פלסטף" מאת ורדי
וילסון יזם את בניית האולם ז'מייה הקטן בארמון שאיו בפריז, שבו הציג מחזאיים מודרניים כמו טנקרד דורסט ומרטין ואלזר.
החל משנת 1957 ועד יום מותו לימד וילסון בבית הספר לתיאטרון של שארל דולן.
ב-1978 התמנה למנהל אמנותי של "תיאטר דה ל'אוור" שבניהולו של ז'ורז' ארבר ושבו שיתף פעולה בצורה מושלמת עם השחקן ז'אק דופיו.
וילסון קיבל את תפקידו הגדול הראשון בקולנוע בשנת 1954 - בינה (Binet) בסרט של קלוד אוטאן-לארה "Le rouge et le noir" ("האדום והשחור") לפי הרומן של סטנדאל, שם הופיע לצד ז'ראר פיליפ ודניאל דארייה.
בשנת 1960 שיחק לצד ז'אן-פייר קאסל בסרט "Le Farceur".
באותה שנה גם הופיע יחד עם ז'אן מורו ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" וב-1961 כצד שכנגד פרננדל בסרט "Le Caïd".
תפקידו החשוב ביותר היה ב-1961 הקלושאר בסרטו של אנרי קולפי "היעדרות כה ארוכה" ("Une très longue absence"), לפי תסריט מאת מרגריט דוראס, לצידה של אלידה ואלי.
הסרט זכה לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לצד וירידיאנה של לואיס בוניואל.
וילסון הופיע לעיתים גם בהפקות מסחריות כמו בתפקיד אלכסנדר רנו ב"יום הארוך ביותר", בסרט "איזבלה היפה" עם סופיה לורן ובסרט "ביאטריצ'ה צ'נצ'י" של לוצ'ו פולצ'י.
הצטיין גם במשחקו ב"טנטן וגיזת הזהב".
בשנות ה-1970 נראה גילם את הבוס של מישל פיקולי בסרט של קלוד סוטה "מקס וסוחרי הגרוטאות", את אדון דה טרוויל ב"שלושת המוסקטרים" בבימוי ריצ'רד לסטר, וכלורסיי ב"כבש הפרא".
אחד מתפקידיו המרשימים היה זה של ראש לשכת עורכי הדין בדרמה המשפטית "כבודו של קפטן" שבה סינגר אחרי המוות על קצין (משוחק על ידי ז'אק פרן), שנפל במלחמת אלג'יריה והואשם בדיעבד בעינויים, כשלצידו אלמנתו (ניקול גרסיה) ועורכת דין (קלוד ז'אד) מול משפטן צבאי (המגולם על ידי שארל דנר).
סרטו הגדול האחרון היה ב-1985 "טנגוס, הגלות של גרדל" בבימוי פרננדו א.
סולאנס, שבו שיחק בתפקיד ז'אן-מארי.
ב-2005 שיחק את האבא של פטריק שנה "אינני נמצא כאן כדי שיאהבו אותי".
הסרט האחרון שבו השתתף היה "מסרין 2: אויב הציבור מספר אחד" בתפקיד איש עסקים שנחטף.
וילסון הופיע גם בכמה סרטי טלוויזיה, כמו "La Nuit des rois" ("ליל המלכים") מאת קלוד לורסה (1957) ו"השוער של פייר צ'רניה" (1990).
אחר כך הקדיש את זמנו לכתיבה ולבימוי סרט הקולנוע "La Vouivre", לפי מרסל אמה, שבו שיחק בנו, לאמבר וילסון.
סרט זו היווה תפנית לטובה ביחסים בין השניים.
משחקו נשאר בלתי נשכח גם בתפקידו ב"בגד לחורף" מאת קלוד ריש וב"הנריק הרביעי" מאת פירנדלו.
אחרי משחקו ב-2003 ב"רוח הצפצפות" מאת ז'ראלד סיבלרא, השוואה אותו ז'אן-ז'אק גוטייה עם הרי בור ורמי.
וילסון שיחק במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה.
ז'ורז' וילסון היה נשוי לניקול מילון (Mulon), (נפטרה ב-2009) אם שני בניו, נגן הסקסופון והמלחין ז'אן-מארי וילסון ושחקן התיאטרון והקולנוע והזמר לאמבר וילסון.
וילסון התנגד בחריפות בהתחלה לקריירה התיאטרונית של בנו.
1962 - פרס שחקן המשנה הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע של סן פרנסיסקו - עבור משחקו בסרט Il Disordine (יחד עם נואה מוראיאמה עבור תפקידו בסרט "טלאיוקאן")
21 בפברואר 1983 - אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד
2001 - פרס מולייר לתפקיד משנה - עבור משחקו בתפקיד Big Daddy במחזה "חתול על גג פח לוהט" מאת טנסי ויליאמס
2001 - בית ז'אן וילאר באביניון הקדיש תערוכה לכבודו
מועמדויות לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ׁ (BAFTA)
1963 - לפרס השחקן הזר הטוב ביותר בסרט Une si longue absence בבימוי אנרי קולפי לפי תסריט של מרגריט דוראס
1988 - מועמדות לפרס לבימוי עבור ההצגה "אינני רפופורט"
1991 - מועמדות לפרס לבימוי עבור ההצגה "ארידיס" (אורידיקה) מאת ז'אן אונוי
1991 - מועמדות לפרס לשחקן קומי משני - עבור משחקו ב"ארידיס" מאת ז'אן אנוי
2006 - מועמדות לפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור משחקו בסרט "אינני נמצא כאן כדי שיאהבו אותי"
1990 - מועמדות לפרס סרט הפנטזיה הטוב ביותר - על הסרט Le Vouivre
1949 : Les Gaités de l'escadron (עליצות גדוד הפרשים), ז'ורז' קורטלין, בבימוי ז'אן-פייר גרנייה, להקת גרנייה-איסנו
1950 : שלושת המוסקטרים, לפי אלכסנדר דיומא האב, בימוי ז'אן-פייר גרנייה, להקת גרנייה-איסנו
1950 : Le Village des miracles - כפר הנפלאות מאת גסטון-מארי מארטנס - תיאטרון שאנז אליזה
1950, 1951 : סימבליין, מאת ויליאם שייקספיר, בבימוי מוריס ז'אקמון, המרכז לדרמה של המערב ברן
1950 : אבירי השולחן העגול מאת ז'או קוקטו, בימוי יובר גיניו במרכז לדרמה של המערב ברן
1952 : Lorenzaccio - לורנצאצ'ו מאת אלפרד דה מיסה, בבימוי ז'ראר פיליפ, התיאטרון הלאומי העממי, תיאטרון שאיו, פסטיבל אביניון
1952 : המדרגורה החדשה, de ז'אן ווטייה, בימוי של ז'ראר פיליפ, התיאטרון הלאומי עממי תיאטרון שאיו
1953 : ריצ'רד השני מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון הלאומי העממי ותיאטרון שאיו, תיאטרון דה לה סיטה ז'ארדן, סורן, בבימוי ז'אן וילאר, Théâtre de la
1954 : רוי בלאס מאת ויקטור הוגו, בבימוי ז'אן וילאר, התיאטרון הלאומי עממי ותיאטרון שאיו