tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות לתת-חלוקה של מסעדות איטלקיות לפי אזור כוללות מסעדה ונציאנית או סיציליאנית ודוגמאות לתת-חלוקה לפי סוגי המזון המוגשים כוללות אוסטריות, טרטוריות, ג'לטריות ועוד.
סיווג לפי סוג או קבוצת המזון המוגש במסעדה: מסעדה חלבית, מסעדה צמחונית, מסעדת וכדומה.
סיווג לפי סוג והידור הכשרות: מסעדה כשרה חלבית, מסעדה כשרה בשרית, כשרות של הרבנות הראשית, כשרות של בד"ץ וכדומה.
קיימים מדריכים רבים המדרגים מסעדות לפי קריטריונים שונים.
מדריך מפורסם לדירוג מסעדות הוא מדריך מישלן, שבו מקבלות מסעדות ברמה קולינרית גבוהה מאוד דירוג של כוכב אחד עד שלושה כוכבים.
מדריך מפורסם נוסף הוא המדריך הקולינרי הצרפתי השולחנות הגדולים בעולם, המדרג את המסעדות הטובות בעולם.
בישראל הייתה מסעדה אחת שנבחרה על ידי הדריך "השולחנות" והיא מסעדת מול ים בנמל תל אביב שנשרפה ונסגרה לצמיתות ב-2015. מדריך מפורסם נוסף הוא הגו-מיו.
דירוגי מסעדות מופיעים גם בעיתונים שונים, כגון מדריך הניו יורק טיימס, במדריכי טיולים כגון "לונלי פלנט" ובאתרי אינטרנט שונים.
כמו כל בית עסק ומבנה ציבור אחר, החוקים במדינות מערביות רבות דורשים ממסעדות להיות נגישות לנכים.
אולם, בהנגשה של מסעדה ישנם דגשים מיוחדים.
עמותות שונות בודקות את נגישות המסעדות ומדרגות מסעדות על פי נגישות זו.
בישראל לבדה פועלות לפחות שתי תוכניות דירוג כאלה, זו של נגישות ישראל וזו של מעגלי צדק.
דוגמאות לפרמטרים בדירוג זה: חניית נכים, היכולת להיכנס למסעדה בכיסא גלגלים, שירותי נכים ותפריט בכתב ברייל.
בארצות רבות מסעדות נתונות לאסדרה בתחומים של בטיחות מזון כשמירה על היגיינה נאותה ותנאי תברואה וניקיון במסעדות.
כחלק מתקנות אלו, נקבעו הגדרות שונות לבישול והתעסקות עם בשר טחון על מנת למנוע התפרצות של זיהומים מחיידקי אי קולי.
ההפרות הנפוצות ביותר של תקנות מסוגים שונים לגבי מסעדות הן אלו הקשורות לאחסון של מזון קר בתנאי טמפרטורה מתאימים, ניקיון של ציוד המטבח, שטיפת ידיים של העובדים ותהליכי סילוק נאותים של כימיקליים מזיקים.
ישנם צעדים פשוטים שניתן לנקוט כדי לוודא את שיפור תנאי התברואה וההיגיינה במסעדות.
מאחר שחיידקים מחוללי מחלות יכולים לעבור בקלות יחסית דרך מגע, התקנות כוללות ניקיון קבוע של שולחנות, ידיות של דלתות ותפריטים
בהתאם למנהגים המקומיים, החוקים והממסד, יש מקומות בהם חלק מהמסעדות מגישות משקאות אלכוהוליים בעוד האחרות לא מורשות להגיש אותם.
בארצות מסוימות בעולם נאסר על מסעדות להגיש משקאות אלכוהוליים ללקוחות שלא מזמינים אוכל מתפריט המקום.
מכירה כזו של משקאות בלבד מוגדרת מותרת עבור ברים ופאבים, שם אמור להיות פקוח הדוק יותר בעניין.
ישנם מקומות שונים בהם נפוצות מסעדות המגישות מזון והאורחים יכולים להביא איתם את המשקאות האלכוהוליים שירצו לשתות.
בחלק מהמקומות הרישיון למכירת האלכוהול של מסעדות כולל בירה בלבד, או בירה ויין.
אכילת מזון במסעדה נחשבת לעסקה שבה מוסכם בין הצדדים על קבלת טובין תמורת תשלום.
הימנעות מתשלום היא עבירה פלילית.
לדוגמה, בישראל נחשב מעשה של "סעד וברח" (בריחה מתשלום במסעדה) לעבירה פלילית תחת סעיף קבלת דבר במרמה (סעיף 415 לחוק העונשין), שעונשו המקסימלי הוא עד 3 שנות מאסר בפועל.
מסע מחקר לנהר המערבי ) הוא מתקן שתוכנן להיבנות בממלכת הקסם שבדיסניוורלד בפלורידה.
המתקן תוכנן עבור ארץ המערב הפרוע שבממלכת הקסם, במקום בו נמצא כיום מתקן "שודדי הקאריביים".
המתקן תוכנן על ידי המדמיין - מתכנן (imagineer) מרק דייוויס.
המתקן היה אמור להיבנות בתוך הר מלאכותי.
המבקרים היו מפליגים ראשית במעלה מפל מים גדול ולכן מכן פוגשים את ה"מספר" במתקן - ינשוף בשם הוט גיבסון, ובהמשך רואים שוד בנק, אינדיאנים רוקדים ריקוד גשם, כלבי ערבה וביזונים, באר וסאלון הכולל נערות סאלון, בארמן, וכמה בוקרים, ולבסוף נופלים במורד מפל.
אם אטרקציה מתוכננת זו הייתה נבנית, היא הייתה היקרה והמורכבת ביותר מבין כל מתקני דיסני (וזו גם הסיבה שלא נבנתה).
כמו כן על ההר המלאכותי צריכה הייתה להיות רכבת הרים (רכבת הר הרעם הגדול) וכן כפר אינדיאני ומקום שבו רוכבים על חמורים.
כוונת מתכנני ממלכת הקסם הייתה להקים במקום, במקום שודדי הקאריביים אטרקציה שתפנה למערב ארצות הברית, כשם ששודדי הקאריביים המצוי בפלורידה נראה אקזוטי לתושבי קליפורניה הרחוקה בה ממוקמת האטרקציה.
בשל לחץ ציבורי הוחלט להקים במקום את אותה אטרקציה, ולאחר מכן נזנחה הכוונה להקים את "מסע המחקר לנהר המערבי" אולם אלמנטים של מתקן מתוכנן זה הפכו לחלק מ"רכבת הר הרעם הגדול" ו"הר הרסס".
מסע לבטן האדמה הוא סרט משנת 1959, המבוסס על ספרו של ז'ול ורן "מסע אל בטן האדמה".
ב-2008 יצאה גרסה מחודשת בכיכובו של ברנדן פרייז'ר.
שתי ההפקות הוכחו כרווחיות למרות ההוצאות הכספיות הניכרות שהיו כרוכות בהפקות.
הסרט צולם בפארק הלאומי מערות קרלסבד, פארק לאומי ובו סדרת מערות אבן-גיר גדולות תת-קרקעיות ושונית מאובנת מתקופת הפרם במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
תחילת הסרט צולמה באדינבורו שבסקוטלנד, וסיומו - בסטרומבולי שבאיטליה.
הסרט דומה לספר בכך שהוא מתאר מסע לבטן האדמה, אך התסריט הוא בהתאם למקובל בעולם הקולנוע.
ברקע סיפור בלשי הכולל הרעלת מדען מתחרה, הכרעת מושבעים והוצאה להורג בדרך הטבע.
שתי עלילות אהבה מלוות את הסרט המביאות את גיבורנו לנישואין בסיומו של המסע.
תחילת הסרט היא באדינבורו, בכנס מדעי בו מקבל גיבור הספר, פרופ' אוטו לידנברוק בגילומו של השחקן ג'יימס מייסון, מתנה, סלע לבה מיוחד.
הוא מעריך את משקלו וקובע כי יש באבן חומר הקל במשקלו מלבה.
הוא מפוצץ את אבן הלבה ומגלה בה מגילה המתארת מסע לבטן האדמה שנערך על ידי המדען ארנה סאקונוסס לפני 300 שנה.
את המתנה מצא סטודנט בן ביתו, אלק מקאבן (השחקן פאט בון) המאוהב בעוזרת בית בבית הפרופ'.
פרופ' לידנברוק והסטודנט שלו מחליטים לצאת למסע בבטן האדמה ומגיעים לאיסלנד - נקודת המוצא לירידה לבטן האדמה.
בבית המלון ברייקיאוויק, בירת איסלנד, הם פגשו את קרלה גואטבורג, אשתו של פרופ' גואטבורג, השחקנית ארלאן דאל (Arlene Dahl), אשר עמו התייעץ בכתב פרופ' לידנברוק על טיבה של המגילה.
הם מגלים כי פרופ' גואטבורג הורעל.
מתברר להם כי פרופ' גואטבורג רצה לצאת למסע לבטן האדמה בטרם פרופ' לידנברוק יתחיל בו.
קרלה מגלה את העוול שבעלה תכנן לעשות ומצטרפת למסע עם פרופ' לידנברוק ומעבירה לרשותו את הציוד שבעלה הכין למסע.
עוד מצטרפים למסע, מורה דרך איסלנדי יחד עם הברווז שלו, הברווז גרטרוד, אשר ינווט בהצלחה את המסע בבטן האדמה.
אחרי ההקדמה למסע, האורכת 45 דקות מתוך 132 דקות, אורך הסרט כולו, מתחיל המסע לבטן האדמה.
בכניסה, פרופ' אוליבר לינדברוק מכריז באופן חגיגי על היוצאים למסע: קרלה גואטבורג, אלכסנדר מקאבן, הנס בלקר, אוליבר לינדברוק וגרטרודה.
עוד שני אנשים מסתוריים אורבים להם בירכתי הכניסה.
בדרך, באלק מקאבן מאבד את נתיב ההליכה ופוגש ברוצח של פרופ' גואטבורג שהוא נסיך, צאצא של ארנה סאקונוסס, מחבר המגילה, ובמשרתו.
הנסיך סבור כי הייתה לו זכות הבכורה לצאת למסע ולכן הוא הרעיל את פרופ' גואטבורג.
הוא יורה באלק מקאבן לאחר שאינו מוכן למלא את מקומו של משרתו שנהרג.
הדי היריות נשמעים על ידי חבריו וכך הוא חובר לצוות.
הנסיך נתפס על ידי המשלחת ועומד לדין בפני שלושת מושבעים - בבטן האדמה - באשמת רצח וניסיון לרצח.
פסק הדין יתבצע בדרך הטבע כאשר הנסיך יפול ללבה רותחת.
הם מגיעים לים הגדול בבטן האדמה, מכינים רפסודה ונסים לים הפתוח כאשר עדר לטאות ענק רודף אחריהם.
בים הם נקלעים למערבולת, נסחפים לקרקעית ומוצאים את עצמם במרכז שרידי העיר אטלנטיס (לא באוקיינוס האטלנטי), שם הם מגלים את שרידי גופו של ארנה סאקונוסס, מחבר המגילה, שניסה לבצע את המסע בשנית ונספה כאן.
הוא משאיר להם רמז לגבי כיוון היציאה מבטן כדור הארץ.
הם מוצאים לידו כדורי אבק שרפה ובעזרתם הם מבצעים פיצוץ בקיר, במקום הנראה להם כפתח מילוט.
בטרם יתפוצץ אבק השריפה הם מתיישבים על קערת מזבח עתיק מאבן שנמצא במרכז אטלנטיס.
הפיצוץ גורם ללבה הרותחת להתפרץ.
המשלחת נישאת בתוך קערת המזבח על הלבה העולה מלוע הר הגעש סטרומבולי ונוחתים בים התיכון.
דייגים איטלקים אוספים את גיבורנו והם חוזרים לאדינבורג וזוכים שם לכבוד, לקבלת פנים ולשתי חופות.
חברת פוקס המאה ה-20 הוציאה לאור את הסרט בתקליטור בפורמט DVD במרץ 2003 ללא תוספות.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1960 בקטגוריות הבאות: הבימוי האמנותי הטוב ביותר, הקמת תפאורה צבעונית, האפקטים הטובים ביותר, אפקטים מיוחדים ואפקטים קוליים הטובים ביותר.
באותה שנה הסרט זכה במקום השני בפרס גולדן לאורל (Golden Laurel) בקטגוריה דרמת פעולה מעולה (Top Action Drama).
מסע מים אל ים (חוף לחוף) הוא נתיב הליכה שאורכו כ-70 קילומטרים, החוצה את צפון מדינת ישראל.
קצהו המערבי לחוף הים התיכון, בקרבת הגן הלאומי אכזיב והוא נמתח מזרחה עד לחופי הכנרת, ליד קיבוץ גינוסר.
רבים מן ההולכים במסלול בוחרים להתחיל את המסלול בעין חרדלית ולא בגן לאומי אכזיב.
המסלול עובר בשלוש שמורות טבע: שמורת נחל כזיב, שמורת הר מירון ושמורת נחל עמוד.
להולכים ממערב למזרח, כלומר מהים התיכון אל ים כנרת, סה"כ עליות כ-1.8 ק"מ במצטבר וסה"כ ירידות כ-2.0 ק"מ במצטבר.
שביל ישראל חובר למסלול בחרבת חממה, סמוך להר מירון, ומלווה אותו לאורך נחל מירון ונחל עמוד, כמעט עד חוף הכנרת.
מקטעי השביל - ממערב למזרח
קיימים מספר אופנים לחלוקת השביל לימי הליכה.
החלוקה נגזרת בין השאר מהעובדה שרוב המסלול עובר בשמורות טבע, שבהן אסור ללון.
מקובל לחלק את המסלול ליומיים או יותר.
מחוף אכזיב (בתוואי נחל כזיב דרך אבירים, המסלול הירוק, ונחל נריה) לחניון חרבת חממה – כ-37 ק"מ.
מחרבת חממה (בתוואי שביל ישראל ובסוף על נחל עמוד) לחוף הכנרת – כ-33 ק"מ.
יום 1: בין חוף אכזיב לאבירים בתוואי נחל כזיב תחתון – כ-19 ק"מ.
יום 2: בין אבירים למירון בתוואי נחל כזיב עליון, הר מירון ונחל מירון – כ-28 ק"מ.
יום 3: בין מירון לחוף הכנרת בתוואי נחל מירון ונחל עמוד – כ-23 ק"מ.
בחלוקה לשלושה ימים יש המאריכים את היום הראשון בכ-9 ק"מ ומסיימים אותו בחניון אלקוש, ומקצרים בהתאמה את היום השני.
יום 1: מחוף אכזיב לאבירים בתוואי נחל כזיב תחתון – כ-19 ק"מ.
יום 2: מאבירים, עד חרבת חממה בתוואי נחל כזיב עליון ונחל מורן – כ-18 ק"מ.
יום 3: מחרבת חממה עד עין כובס (בסמוך לצפת) בתוואי הר מירון נחל מירון ונחל עמוד – כ-18 ק"מ.
יום 4: מעין כובס לחוף הכנרת בתוואי נחל עמוד מרכזי ותחתון – כ-16 ק"מ.
בשנת 2007 הוכשר מסלול מסודר ואחיד לכל אורך המסלול על ידי 'עמותת ידידי גדוד החבלה של הצנחנים' לזכר חבריהם שנפלו במלחמת לבנון השנייה.
במסגרת פרויקט זה הוכשר נתיב הליכה בין אבירים לגשר אלקוש (נקודת חציית נחל כזיב על ידי כביש 89), קטע הליכה שנערך עד אז על כביש, או שדולג.
נקודות למילוי מי שתייה לאורך המסלול - ממערב למזרח (מעודכן לאביב 2023):
אנדרטת יד לי"ד, ליד חוף אכזיב
גן לאומי אכזיב, ליד חוף אכזיב
תחנת השאיבה הסמוכה לחניון נחל כזיב, הברז יוצא מהגדר בצד השביל
פארק גורן (לא נמצא בתוואי המסלול עצמו)
עין זיו בשמורת נחל כזיב (לא נמצא בתוואי המסלול עצמו)
חניון אבירים (2 דקות הליכה ממצד אבירים)
יישוב אבירים, ליד מגרש הכדורסל
תחנת דלק חורפיש ליד גשר אלקוש (כחצי ק"מ מתוואי המסלול עצמו)
חניון חרבת חממה במירון, כמו גם בי"ס שדה הר מירון
חניון שביל הפסגה בהר מירון
חניון כפר שמאי, נקרא גם חניון נחל עמוד (כ-1,190 מטר על השביל מעין יקים, לא בתוואי המסלול עצמו)
מתקן מקורות ליד כביש 85 (תחנת שאיבה צומת נחל עמוד)
המסע היה נפוץ במיוחד בשנות ה-50 וה-60, והיה חלק מהפעילויות הקבועות בתנועות הנוער ובתי הספר.
המסלול מתחיל באזור חוף אכזיב, וכולל הליכה בעיקר דרך נחל כזיב ונחל עמוד.
הצעידה נמשכת בין יומיים לארבעה ימים וכוללת לינה במקומות שונים בדרך, כמו המונפור, או שמורת הר מירון.
בתנועת השומר הצעיר, בשנות ה-60, משתתפי המסע היו תלמידי כיתות ח'.
המסע התחיל מקבוץ אדמית שעל גבול הצפון, נע לאורך נחל בצת ומשם עבר לנחל כזיב.
המחצית הראשונה של היום השלישי כללה עלייה לפסגה החשופה דאז של הר מירון, המשך בנחל מירון (ואדי למון), וחציית נחל עמוד עליון על גשר צינורות חסר מעקה, שכונה גם "גשר המוות", .
כיום הגשר מכוסה כולו צמחים דוקרניים וקשה להבחין בו גם כשעומדים לידו.
מיקום הקצה המזרחי של הגשר בקואורדינטות 244440/764444 בקירוב, כ-200 מ' צפונית למפגש עם נחל מירון.
מסע מים אל ים המשיך דרומה בנחל עמוד, דרך הסיפון והעמוד, עד לחוקוק.
מסלול המסע הסתיים בחוף מלצ'ט, על שפת הכנרת, בערבו של יום המסע הרביעי.
למסע היה אופי מחשל וכלל נשיאה על הגב של כל הציוד הדרוש.
בפסח 2009 חודש הטיול בשכבת ח' הארצית של התנועה.
גם כיום בתנועות הנוער השומר הצעיר, הנוער העובד והלומד והצופים, חניכי כיתה ח' עוברים את המסלול בחופשת הפסח.
כיום גם בתנועת אריאל, יש מחניכי כיתה ח' שעוברים את המסלול בזמן החופש הגדול.
בהנהגת צופי ירושלים של תנועת הצופים העבריים קיימת מסורת ארוכת שנים של טקס ההבטחה הצופית המתקיים לחניכי כיתות ח' בתום המסע מים אל ים בכנרת.
הטקס כולל מבנים צופיים בתוך המים ומאות חניכים מהשכבה הבוגרת של התנועה מגיעים מספר ימים טרם הטקס על מנת לבנות את המבנים ולהכין את הטקס.
הזמר שלמה ארצי הוציא ב-1974 אלבום אותו הקדיש "לכל החברים מהמסע מים אל ים".
כמו כן, בשיר "שבט אחים ואחיות" שכתב דורון מדלי והלחין עידן רייכל נזכר המסע "מחוף כנרת ואכזיב".
בפרודיה שהוציא ערוץ "צבר- כשהמציאות דוקרת" על השיר בוא איתי אל הגליל נזכר המסע, "איזה כיף ואיזה נוף נטייל מחוף אל חוף."
מסעד קסיס היה חבר הכנסת בכנסות השנייה והשלישית מטעם הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל.
קסיס נולד במעיליא למשפחה קתולית.
בן דודו היה ארכימנדריט בצור.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון של העדה הקתולית-יוונית בחיפה ובבית הספר החקלאי כדורי.
פעילותו הציבורית החלה בשנת 1945 כשהיה בין מייסדי האגודה השיתופית לשיווק טבק ובכהונתו כמזכיר האגודה הראשון.
בשנת 1950 היה שותף להסתדרות העובדים הכללית בייסוד אגודה שיתופית לשיווק ירקות.
לקראת הבחירות לכנסת השנייה, היה קסיס בין מקימי הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, מטעמה כיהן כחבר הכנסת בין השנים 1951–1959 והיה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוקה, חוק ומשפט.
בבחירות לכנסת הרביעית נתנו מנהיגי העדה את תמיכתם לאליאס נח'לה וקסיס הוסר מרשימת מועמדי המפלגה.
בבחירות אלו התמודד בראש רשימה עצמאית, אך לא עבר את אחוז החסימה והגיש תלונה לוועדת הבחירות המרכזית בדבר התערבות של בכירים בממשל הצבאי בבחירות.
לאחר כהונתו בכנסת נותר פעיל פוליטית ובשנת 1969 נבחר לראשות המועצה המקומית מעיליא.
בשנת 1976 היה בין מקימי הוועד להגנה על האדמה בישראל.
בשנת 1955 נישא לבת דודו, לואזיה נג'יב לאיוס, בטקס שערך הבישוף ג'ורג' חכים.
מסעד ברהום הוא רופא ערבי-ישראלי ופרופסור בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן, מנהל המרכז הרפואי לגליל בנהריה.
בעבר היה מנהל בית החולים המשפחה הקדושה בנצרת.
מסעד ברהום נולד בשפרעם, ישראל, למשפחה ערבית-נוצרית, בת ארבעה ילדים.
אמו, רוזט, היתה עקרת בית ואביו, האני, היה מנהל עבודה בתחום הבנייה.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לחיפה, ובגיל חמש חזרה לשפרעם, שם למד בבית ספר קתולי וסיים בהצטיינות, כאשר בגיל 13 עברה המשפחה שוב לחיפה.
בחיפה למד שנה אחת בעירוני א' (בזמן מלחמת יום הכיפורים) ולאחריה עבר לבית ספר נוצרי אורתודוקסי בעיר.
בשנים 1979–1985 השלים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של הטכניון.
ב-1986 התחיל התמחות ברפואה פנימית בבית-החולים רמב"ם שבחיפה, ובהמשך עבר לרפואת משפחה, במסגרת אוניברסיטת בן-גוריון, שלוחת חיפה.
בשנים 1994–1995 השלים קורס בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת חיפה.
ובשנים 2004–2006 השלים לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות, באוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר התוכנית למנהיגות בכירה בשירות המדינה מטעם קרן וקסנר, בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד (2014–2015).
ובוגר תוכנית דירקטורים ונושאי משרה בכירים בתאגידים, להב פיתוח מנהלים ע"ש דניאל רקנאטי, הפקולטה לניהול ע"ש קולר, אוניברסיטת תל אביב (2022).
עם סיום התמחותו ברפואת משפחה החל לנהל את מרפאת יקנעם ושימש כרופא אזורי של הרי מנשה בשירותי בריאות כללית.
בשנים 1994–1997 היה מנהל מערך כללית בית של שירותי בריאות כללית במחוז חיפה והגליל המערבי, זאת לאחר שפיתח את היחידה להמשך טיפול של המחוז.
בתום תפקידו, שב למחוז חיפה והגליל המערבי כמנהל מערך אשפוז הבית.
בשנים 1998–1999 שימש כמנהל מערך אשפוז בית לתושבי מחוז חיפה והגליל המערבי, בשhרותי בריאות כללית.
כמנהל רפואי של בית החולים המשפחה הקדושה
בשנים 1999–2007 שימש כמנהל הרפואי של בית החולים המשפחה הקדושה, אחד משלושת בתי החולים הנוצריים הפרטיים בנצרת.
בין הישגיו: השלמת מהלך אסטרטגי להכרה בבית החולים כמרכז להוראת סטודנטים לרפואה הלומדים בטכניון, פתיחת יחידה לטיפול נמרץ כללי וטיפול נמרץ לב והקמת יחידת דיאליזה.
בנוסף, הוקמה יחידה ראשונה מסוגה הפועלת בבית חולים במגזר הערבי לטיפול בתחום סרטן השד.
בתקופת פעילותו נבנתה תוכנית ארגונית למענה במצבי חירום ובכללה תכנית למתן מענה לאירועים עם ריבוי נפגעים (אר"ן) והושלמה תשתית לחדר מיון התומך בצורכי השגרה והחירום.
כמו כן, הוקמה מחלקת נשים ומיילדות חדשה, והיקף הבאות ללדת בה עלה מ-1,200 ל-2,000 לידות בשנה.
פרופסור ברהום הוא הערבי הישראלי הראשון שנבחר על ידי משרד הבריאות למנהל בית חולים ממשלתי, בשנת 2007.
במהלך השנים בהן הוא מנהל את המרכז הרפואי לגליל נפתחו מחלקות חדשות ושירותים חדשניים.
בין המחלקות שנפתחו: מחלקה נוירוכירורגית - ראשונה בגליל, מכון MRI, מחלקה אורתופדית שנייה המתמחה בניתוחי עמוד השדרה, מחלקה כירורגית שנייה המתמחה בניתוחי השמנת יתר, כבד וניתוחי דרכי מרה ולבלב, יחידה לפה ולסת, מחלקה פנימית שישית ויחידה להפריה חוץ גופית.
בנוסף, הורחבה פעילות מחלקת אף-אוזן-גרון, בה נערכים גם ניתוחי ראש צוואר.
בשנת 2022 יזם הקמת חממת חדשנות תחת מטריית הידע של המרכז הרפואי לגליל.
חממה זו זכתה בשנת 2025 בקלאסתר הבריאות מטעם משרד הבריאות יחד עם חממת החדשנות של שיבא.
בשנת 2023 דורג בית החולים בראשותו כמספר ארבע במדדי האיכות המסכמים של משרד הבריאות מבין 11 בתי חולים כלליים.
ב-7 באוקטובר 2023 בשעה 07:00 בבוקר, עת שנתקבלו הידיעות הראשונות על האסון המתחולל בדרום, הורה פרופסור ברהום להנהלה להגיע מיידית לבית החולים, ובשעה 09:00, לאחר שקיבל סקירה קצרה על הנעשה בדרום, הורה על הורדת כלל בית החולים למתחמי תת-הקרקע והעברת כלל המטופלים, ובראשם מחלקת הפגים, לאזורים ממוגנים.
החלטה זו העמידה את בית החולים ביציבה מוגנת, נוכח תקיפות ארגון חזבאללה שהחלו כיומיים לאחר מכן.
בית החולים נשאר במתחמי תת-הקרקע למשך 14 חודשים, תחת מבול של תקיפות כטב"מים, טילים ואזעקות וטיפל במהלך המלחמה במעל ל-3,000 נפגעים מתוכם 2,007 חיילים.
במהלך הלחימה נהג פרופסור ברהום להציב את העקרון של אפס סיכונים לצוות, למטופלים ולבני משפחותיהם המבקרים וקיבל החלטות רבות אשר קיצרו את משכי האשפוז, טייבו את תהליך הטיפול עוד בשלב השהייה במיון וגיבש פתרונות יצירתיים אשר אפשרו לצה"ל ולאזרחים לקבל שירות יעיל ובטוח במרכז.
בשנת 2025 הקים את "רשות המחקר" במרכז הרפואי לגליל שתהווה פלטפורמה אקדמית למחקרים בסיסיים וקליניים נוספים.
בשנים 1998–1999 שימש כמנהל קורס אשפוז בית, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת בן גוריון, שלוחת חיפה.
ב-2015 מונה למרצה קליני בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן.
באוגוסט 2020 עלה לדרגת פרופסור חבר קליני.
פרופסור ברהום פרסם 46 מאמרים רפואיים כמחבר/מחבר-שותף.
המאמרים שלו מצוטטים כ-300 פעמים בספרות המקצועית.
תחום עניין מיוחד הוא Patient Blood Management (ניהול מתן עירויי דם).
המרכז הרפואי לגליל הוא בית החולים היחיד בישראל שהטמיע שיטות אלה.
עניין נוסף קשור למערכת הקומפלמנט ולוקמיה כרונית לימפוציטרית, נושא חדשני בחקר CLL.
מתעניין גם ברפואה ציבורית וגם בניהול מערכות בריאות, ובעל עניין רב ברפואת חירום.
פרופסור ברהום אף מתמקד בעניין צמצום פערים בין מרכז לפריפריה.
מאז מינויו כמנהל המרכז הרפואי לגליל, הוא פועל למימוש חזון לפיו המרכז הרפואי לגליל יהווה מרכז רפואי אוניברסיטאי כוללני, שיספק שירותים רפואיים לתושבי הגליל המערבי ושירותי על לתושבי הגליל כולו, במקצוענות, באיכות, בזמינות ובנגישות הגבוהים ביותר, לצד היותו מוסד להוראה ולמחקר, המעורב בקהילה אותה הוא משרת ופועל לטובתה ורווחתה.
ברהום היה מהגורמים המרכזיים שהובילו יחד עם משרדי הממשלה לקידום פתיחתה של הפקולטה לרפואה בגליל מייסודה של אוניברסיטת בר-אילן.
כשני שלישים מהסטודנטים בפקולטה מגיעים אל מחלקות המרכז הרפואי בנהריה, המהוות עבורם שדה קליני.
ב-2 במרץ 2014 היה לנציג הראשון של מערכת הבריאות בישראל לפתוח את ועידת איפא"ק בוושיגנטון.
ד"ר ברהום נאם בפני 14,000 איש מבכירי הקהילה היהודית בארצות הברית ונציגי הממשל האמריקאי לאחר שהוזמן על ידי המארגנים לספר על הטיפול בפצועים שהגיעו ממלחמת האזרחים בסוריה.
ב-2018 השתתף בפרסום חוצות לרגל חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
ב-8 ביולי 2020 מונה על ידי מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' חזי לוי, לחבר ועדה מקצועית מייעצת למיגור ומניעת התפשטות מגפת הקורונה במגזר הערבי.
בכתב המינוי ציין פרופ' לוי שעל הוועדה לייעץ ולהציע לו פתרונות בהתאם לנתונים ולמפת התפשטות מגפת הקורונה בחברה הערבית בישראל, ולהכין ניירות עמדה ותוכנית פעולה לעבודה אל מול האוכלוסייה הערבית בתחומים הבאים: הסברה, קטיעת שרשרת ההדבקה, צרכים ייחודיים של החברה הערבית בכל הנוגע למגפת הקורונה ונושאים נוספים, ככל שיעלו.
פרופסור ברהום נשוי לד"ר מארי נופי-ברהום, אנדוקרינולוגית ילדים, רופאה בכירה במכון לאנדוקרינולוגיה וסוכרת בילדים, מרכז רפואי העמק ליד עפולה, ומנהלת מרכז בריאות הילד של קופת חולים כללית בנהריה, ולהם שלוש בנות.
פרופסור ברהום ורעייתו מתגוררים בכפר ורדים שבגליל.
2021 - עיטור "עמית פול האריס" מארגון רוטרי העולמי.
2022 - אות "איכות אביר השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון בקטגוריית מפעל חיים.
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל בשנת ה'רמ"א (1481) הוא ספר המסעות של הנוסע היהודי מאיטליה משולם בן מנחם מוולטרה.
משולם מוולטרה היה שולחני עשיר, תלמיד חכם ומשכיל שחי בתקופת הרנסאנס.
היה מיודד עם רבי עובדיה מברטנורא וממכריו של לורנצו מדיצ'י שליט פירנצה.
מסעותיו של משולם נועדו לקיים נדר שנדר.
מוצא המשפחה בבולוניה, משם עברו לוולטרה וכשעברו לפירנצה נודעו בתור אלו שבאו מוולטרה ומכאן הכינוי משולם מוולטרה.
במסעותיו הוא סוקר נושאים מגוונים: "הליכות עמים וטבעי ארצות, אבנים טובות וכתבי-יד, מאורעות מדיניים ומנהגי עם ועם".
הוא מתעניין בכל מקום בו הוא מבקר בגורל היהודים ובמצבם של אתרים עתיקים.
כתב היד המקורי של הספר שמור בספרייה הלורנציאנית בפירנצה.
ספר המסעות מהווה מקור ראשוני חשוב בחקר התקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בכתב היד המקורי היו 54 דפים שרובם אבדו, ורק 21 הדפים האחרונים שרדו, אך תיאור המסע כמעט ולא נפגם והוא מתואר כמעט מתחילתו.
בהשערה שהעלה הרב שי עילם הוא מציע שבדפים האבודים כתב הרב משולם מבוא מפורט על חייו וחיי משפחתו שהייתה כאמור מיוחסת ובעלת מעמד.
ב-28 במאי 1481 הוא יצא לדרכו מנמל נאפולי בדרכו לאלכסנדריה ונקלע לקרב ימי מדרום לאי רודוס בין האונייה שבה הפליג לבין אונייה ממדינת ונציה אשר שלטה באי.
הוא הגיע למצרים ב-22 ביוני, שם פגש את השליט הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי.
ב-10 ביולי הוא יצא מקהיר, חצה את מדבר סיני ותיאר את הבעיות שעמדו בפני הנוסעים במדבר.
ב-21 ביולי הוא הגיע לעזה - שם נח שבוע ימים עד שהתארגנה שיירה להמשך דרכו.
הנוסע מוולטרה עלה לחברון ומשם הגיע ב-29 ביולי לירושלים - בה שהה כחודש ימים.
משם ירד ליפו והפליג צפונה לביירות ולדמשק.
ב-8 בספטמבר החל את מסעו לוונציה - אליה הגיע ב-19 באוקטובר 1481, כעבור 40 יום.
בדרכו חזרה, עבר דרך קפריסין, רודוס, יוון, חצי האי הבלקני, רגוזה, ודרום איטליה וחצה חזרה את הים האדריאטי - סך הכל קרוב ל-150 יום.
עוד בטרם הגיע לעזה, הוא נאלץ לעצור בח'אן יונס.
הוא כותב: "שמענו כי ארבאני (ערבים) שטו בארץ ואין איש יוצא מפתח ביתו".
השודדים הרגו 3 אנשים ולקחו את הסחורה שהובילו על הגמלים.
משולם וחבורתו חיכו עד שהיו בשיירה "ה' אלפים איש" ורק אז המשיכו בדרכם.
כאשר הגיע לעזה, גילה כי מצב הביטחון רע.
הנסיעה מעזה התנהלה רק בשיירות.
היות שהעיר הייתה תחנת מעבר לשיירות ממצרים לדמשק, הפונדקים היו מלאים עד אפס מקום.
הוא מנה את הממתינים לנסיעה בשיירות והגיע לשבעת אלפים אנשים ועשרת אלפים גמלים.
רק כאשר מתאספים די נוסעים יוצאת שיירה לדרך.
השלטונות נלחמו נגד השודדים הערבים אשר שלטו על הדרכים היוצאות מעזה ("הלך נגד הארבי", כלשונו), בשיתוף עם מושלי רמלה ויפו.
המאבק הצליח ונהרגו אלפים מבין השודדים.
משולם מוולטרה מתאר את העיר עזה: "ארץ טובה ושמנה ופרותיה משובחים מאד.
יש שם לחם ויין, שרק היהודים מכינים.
יש בה כ-70 משפחות יהודיות וכן ארבע משפחות של שומרונים.
הוא מספר כי היהודים יושבים בחלק העליון של העיר - "בראש (נמצאת) הייודיקה ובה הבית של דלילה, והיה דר בתוכה שמשון הגיבור".
כמו כן הוא ראה את "החצר הגדול אשר הפיל בחוזקתו ובתוקפו" והוא מוצא כי הבתים ההם עדיין חרבות ושוממות "כי יראה כי החצר ההוא היה דבר גדול לפי מה שיראה עד היום הזה".
על קהילת היהודים הוא מספר כי יש בית כנסת יפה וקטן.
הנוסע הזכיר שמות של שני יהודים מעזה: ר' משה ב"ר יהודה ספרדי וחותנו ר' מאיר ספרדי צורף.
הנוסע נתן עצות לאלו המתכוננים להגיע לעזה ממצרים ומשם להמשיך לירושלים.
יש לקחת שני סוסים: האחד, לנסיעה והשני, להובלת מזון ומים.
בכל הדרך אין למצוא "מים מתוקים".
הנסיעה צריכה להתבצע רק בשיירות בגלל השודדים וגם לאיטה בשל העפר והחול שכן "הסוסים נכנסים בו עד ברכיהם והולכים בכבדות".
השודדים אורבים בדרך, מסתתרים בחולות וזועקים לעזרה.
אם הם מגלים כי לפניהם שיירה חלשה הם קמים ותוקפים אותה.
הוא הציע לנוסעים ללבוש את בגדי תושבי המקום כדי שלא יזהו אותן כזרים: יהודי או "פרנקו" (כינוי לכל האירופאיים).
הוא מזהיר את הנוסעים כי לא יגיבו לפעולות שיינקטו נגדם בתחנות המכס.
המוכסים מרשים לעצמם לפעול גם נגד פקידי השלטון.
המלצתו לנהוג באדישות, לשבת במקום, אפילו לא ללכת לשירותים כי אז הסכנה לשוד גדולה עוד יותר.
הוא מסכם: "ואוי למזלו למי שיפול ברשת".
בעזה המתינו הנוסעים לשיירה לחברון.
ואכן, "שר מערת המכפלה" עם 200 סוסים יצא מעזה לחברון.
הנוסע מציין כי עקב תפקידו הרם "כולם אוהבים אותו" ואין חשש מפני הערבים ומפני השודדים.
הוא מספר על חברון, שכמו בעזה, אין לה חומות.
על מערת המכפלה יש מסגד והיהודים אינם מורשים להיכנס למבנה.
הם רשאים להתפלל רק דרך "חלון קטן" ולשם "זורקים מעות ומיני בֹושם".
הוא מספר על מנהג מעניין של הערבים- הם נותנים לציבור כל יום מזון הדומה לזה שנתנו האבות:
לחם, לשונות בחרדל ועגל רך וטוב - כמו שאברהם אבינו נתן למלאכים.
ציד ומטעמים - כמו שהכין עשו ליצחק אבינו.
לחם ונזיד עדשים - כמו שהכין יעקב אבינו לעשו.
בחברון הוא מצא 20 משפחות יהודיות.
הן סיפרו לו כי הנשים, מצליחות להיכנס למסגד, שכן לא מזהים שהן יהודיות בשל הרעלה שעל פניהן.
הן סיפרו כי על קברי אברהם ושרה בתוך המסגד יש "מנורת זהב עם אבנים טובות" ועל שאר הקברים יש מנורת כסף עם אבנים טובות.
משולם מוולטרה מספר כי למערה יש הכנסות גדולות מכרמים, זיתים ובתים.
ובנוסף לכך, "הישמעאלים המתים לכפרת נפשם ייתנו יותר מה' אלפים דוקטים זהב כל שנה".
הוא מצא שני אנשים נכבדים, ממוצא ממלוכי, ויחד עם שני נוצרים מזרחיים, נסע לירושלים.
אך בזה לא תמו הרפתקאותיו.
בדרך הצטרף אליהם ישמעאלי ובחלחול ניסה להרוג אותם.
בעזרת תחבולה ניצלו ממנו והגיעו לעיר הקודש.
בירושלים, ביקר משולם בין היתר ביד אבשלום: "כל הישמעאלים העוברים שם זורקין (אבן) אחת לקבורתו עבור שמרד באביו, ויש בשוליו גל אבנים גדול מאוד, ובכל שנה מסירים אותו".
מסע תענוגות לארץ הקודש הוא פרק מספר המסע "התמימים בחוץ לארץ" שפרסם הסופר האמריקני מארק טוויין בשנת 1869. הספר, שנכתב במהלך מסע שערך המחבר שנתיים קודם לכן בארצות הים התיכון, ובכלל זה סוריה, ארץ ישראל, ירדן ומצרים, היה לאחד הספרים האהובים ביותר של טוויין.
הוא מאויר ב-47 איורים פרי עטו של המאייר טרו ויליאמס, ומתובל בהומור רב.
בחודש יוני 1867 יצא מארק טוויין למסע ימי ארוך מניו יורק על הספינה 'קווייקר סיטי' (Quaker City), בחברת קבוצת צליינים ותיירים נוצרים בדרכה לארץ הקודש.
הייתה זו ההפלגה המאורגנת העממית הראשונה של תיירים אמריקניים מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
המסע כלל את חציית האוקיינוס האטלנטי, ושיט ארוך בים התיכון כולל עצירות בצפון אפריקה ואירופה, במדינות מרוקו, צרפת, איטליה, יוון, טורקיה, חופי רוסיה והים השחור.
ייחודה של הפלגה זו לתקופתה הוא בהיותה 'מסע תענוגות' של אלה אשר הפרוטה מצויה בכיסם, ואף על פי שיעדה הסופי היה ארץ הקודש, עבור רוב חברי הקבוצה לא היה זה מסע דתי.
האפשרות שנפתחה אז להפליג באוניות קיטור בזמן קצר יחסית ובתנאים אופטימליים, פתחה את המזרח לציבור משכיל וחילוני יותר, וחשפה את ארץ ישראל למבקרים מסוג שונה לגמרי.
המסע הימי והביקורים באירופה היו למעשה עיקרו של המסע, והביקור בארץ הקודש היווה כשישית בלבד מנפח הספר כולו.
טוויין, שהיה אז בן 31, הצטרף להפלגה כעיתונאי מטעם העיתון הקליפורני 'דיילי אלטה קליפורניה'.
הוא אמנם מימן בעצמו את ההפלגה, אך הובטח לו תשלום תמורת 50 טורים של תיאורי המסע.
הטורים התפרסמו בעיתון בזה אחר זה, והפכו ללהיט עקב סגנונם העוקצני וההומוריסטי.
חלק מתיאורי המסע ראו אור גם בעיתונים "ניו יורק טריביון" ו"ניו יורק הראלד".
הצלחתם הגדולה של הטורים הביאה להחלטה לקבצם יחד לספר, אשר נקרא בשם "התמימים בחוץ לארץ" (The Innocents Abroad).
על הגב האחורי בהוצאה החדשה תיאר המו"ל, אלי שילר, בתמציתיות את הספר:
טוויין היה היחיד בחבורת הנוסעים שלא הצטרף למסע ממניעים תיירותיים או דתיים.
כעיתונאי, הוא צפה במתרחש מהצד, והעלה את רשמיו על הכתב בסגנונו העוקצני.
תיאוריו של טוויין רוויים אפוא בסרקזם; הם בוטים, ולעיתים אף מרושעים, אך מאידך יש בהם שנינות רבה והומור ייחודי, גם כאשר הם רצופים בדברי ביקורת על ארץ ישראל שנראתה לו עזובה, חולה, ענייה ופרימיטיבית.
הערותיו העוקצניות של טוויין נוגעות בעיקר לאמונות הדתיות בהן נתקל במהלך מסעו, אשר כאדם חילוני נראו לו אבסורדיות.
הוא פקפק באמיתותן של "עובדות היסטוריות", וסירב לקבל את הדברים כמובנים מאליהם:
תיאוריו של טוויין את הכנסיות שראה בדרך, ובעיקר את כנסיית הקבר, בולטים בסגנונם הקליל והכמעט מתריס נגד התיאורים הדתיים יראי הכבוד, המאפיינים אותם בדרך כלל.
בהתייחסותו לקַפֶּלת אדם הראשון, למשל, מציין טוויין כי אדם הראשון אמנם:
טוויין הרבה לצטט בספרו מהתנ"ך וממדריך הטיולים שהחזיק, "מדריך הטיולים לארץ ישראל וסוריה" שראה אור בהוצאת ג'ון מאריי.
ספר המסע של טוויין מרובה בתיאורי נוף טבעי ואנושי של ארץ הקודש, אולם התרשמותו הכוללת היא של ארץ עזובה ומדוכאת.
הוא אינו מהסס להצליף בלשונו דווקא בנופים, שאותם תיארו הצליינים הנוצריים לפניו כ"גן עדן".
כך, למשל, הכנרת והגליל, תחומי פעילותו של ישו, מתוארים בספרו בקווים עגומים:
במהלך הסיור לא פגש טוויין כמעט ביהודים.
המעט שפגש, בטבריה, שעליה כתב:
כאן נתכנס הסנהדרין באחרונה, ובמשך שלוש מאות שנה הייתה טבריה עירם הראשית של היהודים.
זוהי אחת מארבע הערים הקדושות לבני ישראל, והיא חשובה בעיניהם כמכה למוסלמים וירושלים לנוצרים.
לתיאור קשה יותר זכתה ירושלים, שאת ההגעה אליה תיאר כציפייה גדולה, גם מצדם של אלה בחבורה שלא היו עולי רגל דווקא:
אחד הפרקים המשעשעים ביותר בספר הוא זה המתאר את ביקורו של טוויין בכנסיית הקבר.
הכנסייה מטבעה הייתה אחת מתחנות המסע המרגשות ביותר, במיוחד עבור עולי הרגל.
נראה שטוויין נאזר במנה גדושה של סרקזם בעת ביקורו בכנסייה, שכן תיאוריו מפליגים למחוזות רחוקים:
על העדות הפועלות בכנסייה כתב: ובהמשך:
על האמונות התפלות בכנסייה הוא כותב:
הפסקה המשעשעת ביותר בפרק על כנסיית הקבר היא זו המתארת את ביקורו של טוויין בקפלת אדם הראשון:
לאורך כל הספר מצייר טוויין את דמויות חבריו למסע באופן סרקסטי, ולעיתים אף מתנשא.
הוא מתלונן על כך שרובם מבוגרים ממנו בהרבה, ומתייחסים למסע ברצינות תהומית מדי.
בסוף ספרו הביא טוויין ציטוט ממאמר שפרסם בעיתון 'ניו יורק הראלד', ובו תיאור מסכם של חבריו למסע:
למרות כל זאת, סיכם טוויין את המסע ברוח טובה, וכתב:
"התמימים בחוץ לארץ" תורגם בחלקו לעברית על ידי ארנון בן-נחום וביוזמתו של אברהם לבינסון בשנת 1972, תוך השמטת תיאורי מסעה של ה'קווייקר-סיטי' עד הגיעה לארץ ישראל.
הנוסח המקוצר נקרא בשם 'מסע תענוגות לארץ הקודש', כציטוט ישיר מדבריו של טוויין.
לבינסון הוסיף הקדמה ובה הוא מציג את הפער בין תיאוריו של טוויין את הנוף העלוב של ארץ ישראל במאה ה-19: "אינך יכול שלא לכאוב, לכאוב ולהתרעם על כינויי הגנאי שהמחבר הכתיר בהם את ארץ הקודש – ארץ שוממה ומכוערת...
והארץ ארצך והדברים אמת", ובין מצב הארץ בזמן הוצאת הספר לראשונה בעברית: "והנה העמקים פוריים ומשובצים במטעים ושדות, הרי הגליל לובשים עיירות ויערות, ג'יב יוסף החרבה הוקפה בבוסתני עמיעד.
בסוף הספר הביא לבינסון רשימה מאוחרת של טוויין משנת 1899 בשם "בנוגע ליהודים".
ברשימה זו, שאין לה כל קשר למסע התענוגות, פורס טוויין את משנתו האוהדת כלפי היהודים, ודן באופיים הטוב, בכישרונותיהם, במקומם בעולם וביחס הלא ראוי לו זכו במהלך הדורות.
על פי תובנתו של טווין, הסיבה העיקרית לנגע האנטישמיות היא הקנאה בהצלחותיהם הכלכליות.
נראה כי לבינסון צירף את הרשימה לספר, מתוך הנחה כי היא תעניין את הקורא העברי.
בשנת 1999 יצא הספר שוב בעברית במהדורה מצולמת בהוצאת אריאל, בתוספת הקדמה חדשה ותוכן עניינים.
בשנת 2009 יצא הספר בתרגומו של עודד פלד בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, בתוספת אפילוג מאת המתרגם.
שמו של הספר בהוצאה זו: "מסע תענוגות בארץ הקודש".
מארק טוויין, מסע תענוגות לארץ הקודש, הוצאת בית א' לבינסון, תל אביב, ה'תשל"ב – 1972.
מארק טוויין, מסע תענוגות לארץ הקודש, הוצאת אריאל, ירושלים 1999.
מארק טוויין, מסע תענוגות בארץ הקודש, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009.
מסע פרסום או קמפיין פרסומי הוא מסע תעמולה שיווקי - סדרה של הודעות פרסום אשר חולקות רעיון ונושא אחיד ומטרה משותפת ויוצרות יחדיו שילוב של תקשורת שיווקית.
מסעות פרסום מופיעים באמצעי תקשורת שונים לאורך תקופת זמן מסוימת ולשם מטרה מוגדרת.
המרכיב החשוב ביותר בעת יצירת מסע הפרסום, הוא קביעת הנושא המרכזי שינחה את המסע.
בחירת הנושא קובע את סגנונן של כל אחת מן הפרסומות ואת סוגי התקשורת השיווקית שישמשו במסע.
הנושא המרכזי שנבחר למסע הפרסום הוא המסר המרכזי שישמש גם בפעולות קידום המכירות.
לעיתים מצורף לנושא המרכזי גם סיסמה (מוטו) - משפט קצר המביע את הרעיון, וכן סמליל (לוגו) - סמל מייצג שבו ייזכר המוצג הנמכר או החברה המוכרת אותו.
אמנם, את הנושא המרכזי מפתחים, בדרך כלל, על מנת שישמש לכל אורך מסע הפרסום, אך לעיתים הוא משמש לפרק זמן קצר בלבד, כאשר מתברר שאינו יעיל, שתנאי השוק השתנו, או שתמהיל השיווק השתנה.
מסע פרסום לקראת בחירות לתפקיד פוליטי כלשהו נקרא מסע בחירות (או קמפיין בחירות פוליטי בלעז).
מסעי פרסום על מנת לשכנע ציבור בדעה מסוימת או לגרום לציבור לפעול בצורה כלשהי, אם כי בפרט ללא מכירת מוצר כלשהו, נקראים מסע תעמולה (או מסע פרופגנדה בלעז).
אחד מהביטויים להצלחת מסע פרסום הוא זיהוי הסמליל או הסיסמה עם המוצר.
הדוגמאות המפורסמות ביותר לכך היא זיהוי פריג'ידר - שם של חברה ליצירת מקררים עם המקרר, וספה - שם של חברת קטנועים, וג'יפ - שם של חברה לרכבי שטח עם רכב ה-4×4. בישראל - למותג פלאפון עם טלפון נייד (בשל עצם היותה החברה הראשונה בהיסטוריה של ישראל שהחלה לשווק בו).
מסע פרסום אינו צריך להסתפק בערוצי תקשורת, ועשוי לכלול הזמנת סקרים ומחקרים מדעיים, חלוקת מזכרות או עטים, אימוץ ארגונים, ולמעשה כל דבר שיביא את הנושא המרכזי למודעות קהל היעד, ויניע אותו לפעול בדרך המקווה.
את מסע הפרסום או התעמולה מתכננים באופן דומה למבצע צבאי.
מחליטים על חלוקת התקציב, מפיקים ומציעים בדרך כלל כמה חלופות לפי הקו שהוחלט - בכל אחד מאמצעי התקשורת והפרסום שנבחרו, ובוחרים את אלו שמעוניינים להמשיך איתם.
לעיתים בודקים את התגובות בקהל יעד מצומצם, ולבסוף מפעילים את המסע, כולל, לעיתים רחוקות, גם הצורך בתיקונים.
לבסוף מעריכים מקצועיים בודקים את התוצאות, ומחליטים על המשך, ועל סיכום המסע.
לעיתים חלק מהתשלום עבור מסע פרסום כולל רכיב לגבי הצלחתו.
ככל הידוע מסע הפרסום המודרני הראשון היה למען גיוס ארצות הברית להצטרפות למלחמת העולם הראשונה, לצד בריטניה, בהנחיית ראשוני הפסיכולוגים בארצות הברית.
מסע תעמולה אנטישמיות התנהל בידי גרמניה במלחמת העולם השנייה, בראשות שר תעמולה (גבלס).
המסע כלל הפקת תשדירי פרסומות, כתיבת סרטים עריכת ספרים יצירת משחקים, וחומרי לימוד לבית הספר, ותערוכות במוזיאונים.
כמו כן מסע זה כלל הקמת מבנים אדריכליים מרשימים ולצידם הפקת מצעדים צבאיים, הופעות ענק וצעדות אזרחים מאורגנים, המתואמים עם נאומים של גבלס, היטלר ואחרים.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, נוסד מסע הפרסום למען הגיוס לשירות הצבאי והאזרחי של ארצות הברית, ובו נראה איש מזוקן המייצג את "הדוד סם" המצביע ישר אל עבר הצופים (ובגלל דו־ממדיות התמונה - כל אחד מהצופים רואה את האצבע מופנית אליו) והקריאה (באנגלית, ללא שימוש במגדר) "אנחנו צריכים אותך!".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מסע פרסום ביפן הפך ארץ זו ממקום בו חתונה נערכה על ידי אכילת אורז בצלחת משותפת, ושבו לא היו יהלומים כלל, ליבואנית היהלומים השנייה בעולם.
עיקר המסע היה שלטי חוצות ובהם נראות נשים יפניות עוסקות במלאכות "גבריות" כגינון, הפעלת כלי עבודה, ספורט, ורכיבה על אופניים וסוסים, ולבושות בבגדים גבריים כמכנסיים קצרים או ארוכים וגופיות.
בצד נראה תמיד גבר יפני בחליפה ותספורת אירופית ובידו יהלום.
ונושא המסע (סיסמת התעמולה) - האישה היפנית צריכה יהלום.
באותן שנים בארצות הברית במסגרת מהפיכת ההיפים נשים (וגברים) מהתנועה הפמיניסטית נלחמו נגד תופעת החפצת נשים - הצגת האישה כחפץ (מיני) של הגבר, ועושת דברו.
בארצות המערב נחקקו חוקים נגד פגיעה ברגשות הציבור.
מסע פרסום ידוע, שנמשך יותר מעשרים שנה היה של חברת הסיגריות מרלבורו.
פרסומת זו הציגה בוקרים (קאובויס) רכובים על סוסים או לצד סוסיהם.
המסע כלל גם מראות של נשים מעשנות לבושות באותם הבגדים ובאותה הסביבה, דבר שיחד עם הופעת שחקניות מפורסמות בסרטים עם הסיגריה של החברה, דרבן נשים רבות במערב להצטרף למעשנים.
תגובת נגד של הרשות הרפואית בארצות הברית חייבה את הפרסומים ואף על קופסאות הסיגריות להודיע על הסכנה הטמונה בסיגריות.
חוקים נגד פרסומי תועבה היו קיימים במערב יותר ממאתיים שנה, והיו שאף נשפטו למוות ולמאסרים ארוכים עקב פרסום או הפקת פרסום שנחשב תועבה.
עם השנים ובייחוד מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה המיניות לחלק חשוב ממסעי הפרסום, אף שעדיין היא אסורה על פי החוק ברוב המדינות.
הראשונים שפרצו לתודעה בקו זה היו חברת ליווייס שפרסמה גברים ונשים חשופים בחלק גופם העליון, ולבושים במכנסיים בלבד, או באוברול חושפני.
בשנות התשעים הייתה זו חברת בנטון שהציגה אנשים מגזעים שונים ובעיקר בעלי נכות, בתמונות "מזעזעות" אך בעלות מבנה אמנותי ה"מרכך" את הצפייה בהן (או מגביר את הזעזוע בעקבות ההכרה בתוכן).
לעיתים מסעי פרסום כוללים קו של הומור.
סרטי פרסומת וכן קריקטורות בתחום הפרסום נצפים שנים רבות אחרי שמסע הפרסום הסתיים.
פרסומות של חברות בירה ומשקאות קלים (כמו במלחמת קוקה קולה נגד פפסי) נוטות להשתמש בקו זה.
מסעי פרסום יכולים להכיל גם מרכיבים של פרסומת סמויה, כמו כתבות מוזמנות בעיתון, ראיונות מוזמנים בערוצים המשודרים וסרטי תדמית.
קיימת גם שמועה שבשנות השישים נעשה פרסום תת-סיפי (סבלימינאלי) - פרסומת קצרה עד כדי כך שאין הצופה מודע לה, אך היא נקלטת בעין ומשפיעה באופן לא מודע.
בעקבות ביקורת ציבורית חברות הפרסום נמנעות מכך.
כיום אחד מסוגי הפרסום הוא פרסום על פי פילוח אישי, בערוצים בהם יש היזון חוזר לשדרן, כמו המרשתת, או בטלוויזיה אינטראקטיבית בלוויין ובכבלים, וכן פרסום טלפוני ישיר.
בסרטי מדע בדיוני מזהים את האדם העובר ברחוב ומשדרים לו תוכן המתאים לו אישית.
כיום באוטובוסים וברכבות יש פרסומות המשתנות על פי אזור הנסיעה והאוכלוסייה היושבת בה.
גם תוכן פרסומות אלו וקוו הפרסום נקבעים במסגרת מסע הפרסום.
טיזרים, הם שלטים וסרטונים קצרים שמהם לא ברור מהו הפרסום.
רק בהמשך, נחשפת האמירה כולה או התוכן האמיתי.
גם אלו משמשים במסגרת מסע הפרסום, בדרך כלל כפתיח למהלך כולו.
מסע פרסום של ההתנגדות למסעי הפרסום
בסוף שנות ה-90 החלה תנועה של התנגדות לחברות הפרסום ולתרבות הצריכה בכלל.
במסגרת תנועה זו קמה קבוצה של מנפצי מודעות "אד-באסטרז" (משחק מילים עם שמו של סרט אהוד באותה תקופה – "גוסט-באסטרז" – מנפצי רוחות רפאים).
הופצו מודעות, והוקם אתר אינטרנט, אשר לועג למותגים, למודעות ולמסעי פרסום.
לדוגמה הם יצאו במסע פרסום נגדי למותג משקה הוודקה אבסולוט - שפירושו באנגלית "מוחלט" ושבמקורו הציג את הבקבוק שלהם על רקע מוצגים גבריים וחזקים, והוסיפו את המילה אבסולוט לנושא שבתמונה.
במסע זה הם צילמו בקבוקי וודקה מעוקמים, המזכירים את השיכרות, והדגיש את אין-האונות הגברית בעקבות שתיית משקאות משכרים ("אבסולוט אימפוטנט").
בתקופת הצנע התנהל מסע פרסום ממשלתי נגד השוק השחור.
בשנות השבעים והשמונים חל איסור על רשות השידור לשדר פרסומות בטלוויזיה.
פרסומות ברדיו נאסרו רק על גלי צה"ל, ונמנעו מהן ברשת א' - הרשת למוזיקה קלאסית ותוכניות תרבות ואיכות.
בטלוויזיה באותן שנים במקום זאת שודרו "תשדירי שירות".
תחילה לגבי תשלום האגרה לרשות השידור (מסע "לא נעים, לא נורא"), למשרד התחבורה והמועצה למניעת תאונות, ולאחר מכן למועצת הפירות, מועצת הלול ומועצת החלב, וכן ללוטו (הגרלת מפעל הפיס) ולטוטו (הימורים על משחקי הכדורגל).
בהמשך הותר להן לשדר חסויות.
מצב זה נמשך עד לשנות התשעים, כאשר נוספו הרשתות המסחריות ותשתיות שידורי הלוויין והכבלים.
מסע פרסום מוצלח שסופו כישלון, הנלמד בנושא שיווק במסגרת הלימודים לתואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה הוא הקמח התופח מאליו, מסע שהצליח מאוד, ומאות אלפי חבילות של המוצר נמכרו בתקופה הראשונה, אלא שהמוצר עצמו לא היה מוצלח, לפחות בשימוש שבו ניסו הקונים והקונות לעשות בו, ובהמשך נותר מיותם על המדפים במרכולים.
כך גם מסע פרסום למשקה קווינס - שאת טעמו הציבור לא אהב, אך המנגינה והסיסמה נותרו צרובים בזיכרונם של רבים מהתקופה.
בשנות השמונים הייתה התנגדות ציבורית לפרסומות "בלתי צנועות" בעיני הקהיליה החרדית בירושלים ובבני ברק (אז - הערים החרדיות היחידות).
הם השחיתו מודעות, ופגעו בשלטי חוצות ותחנות אוטובוסים שעליהן התנוססו כרזות פרסום.
למרות מלחמת החורמה שהכריזה התקשורת והמשטרה, ולמרות שנתפסו צעירים רבים (בעיקר קטינים וחלקם אף נכלאו, התופעה נעצרה רק כאשר המפרסמים נכנעו והחליטו שהם חייבים להתחשב בדעת הקהל שהביע את דעתו בהפגנות ענק.
בשנות התשעים החלו לצפות בניינים גדולים בגוש דן בעיקר לאורך נתיבי איילון וכבישים מרכזיים בפרסומות ענק, בטכנולוגיה שנקראת "עיטוף" שבה רשת המאפשרת הבטה מהחלונות, מצופה בצילומים וכתובות הנראים מרחוק כתמונה.
חלק ממסעי הפרסום הושפעו מצורה זו של פרסומת.
בשנת 2010 הוגשה דרישה בכנסת בשיתוף פעולה נדיר של חרדים ותנועות פמיניסטיות, להוריד את המודעות הללו, שנגדו את החוק.
בנוסף הוכח במחקר שמודעות מסוג זה מגבירות את תאונות הדרכים.
לאחר שנה בעקבות קבוצת לחץ של המפרסמים, אשר העריכו את שווי הפרסום הזה בהון רב, הוחלט לתקן את החוק ולאפשר מחדש את ציפוי הבניינים במודעות הענק, ובכך שינו מחדש את מראה הנוף העירוני בישראל.
מסע לגיל ארבע הוא ספר מאת אורי אורלב, המשתמש בספרות התפתחותית אשר מטפלת בשלב הגמילה, שלב שהילדים צריכים לעבור בעזרת ההורים כדי להשתחרר מהתלות.
גיבורת הסיפור היא מיה, ששמיכתה האהובה הולכת איתה לכל מקום ואין היא מוכנה להפרד ממנה.
מיה רוצה להיות בת ארבע למרות שהיא בת שלוש וחצי, אביה מסביר לה שאין היא יכולה להיות בת ארבע כיוון שהיא ישנה עם השמיכה "שמיכי", אפילו אימה הייתה מעירה לה אך מיה הייתה ממשיכה בשלה.
בערב סבא וסבתא השכיבו את מיה לישון ומיה מציינת שוב בפניהם שהיא רוצה להיות בת ארבע, סבא וסבתא של מיה מסבירים לה שזה אפשרי, אך היא צריכה לצאת איתם למסע מסוכן.
מיה מסכימה מיד ומתחיל המסע של מיה והגמילה מהשמיכה.
במסע שלהם הם עוברים ביער מפחיד בו זאב גדול, אחר כך נתקלים בסערה בים, בהר געש פולט עשן.
מיה לא מהססת ומצילה את סבא וסבתא כל פעם מחדש בעזרת שמיכתה וכל פעם אחרי ההצלה שמיכתה קטנה יותר.
אך מיה תעשה הכל כדי להגיע ליעדה המבוקש ולהיות בת ארבע.
בבוקר שמיה מתעוררת היא שואלת את סבתא האם היא כבר בת ארבע?
סבתא של מיה מאשרת זאת.
מיה שמחה עד מאוד ורצה לספר לכולם אך שבאה לקחת את שמיכתה ראתה אותה כקרע קטן ומכווץ.
מיה נזכרה במסע שעברה בלילה כדי להגיע לגיל ארבע, הניחה את פיסת השמיכה על מיטתה ורצה לספר לכולם שהיא בת ארבע.
בסוף הסיפור ניתן לראות שהגמילה מהשמיכה הצליחה על ידי המסע שעברה מיה עם סבא וסבתא.
מסע כומתה הוא מסע אשר נערך על ידי חיילי החילות הקרביים בצה"ל, כשבסופו ניתנת להם כומתה בצבע ייחודי לחיל או לחטיבה.
מסע הכומתה משמש גם כמסע המסכם של חלק ממסלולי ההכשרה של לוחמים בצה"ל, כלומר בסוף הטירונות או בסוף האימון המתקדם.
מסעות בצה"ל מתבצעים ב"קצב 6", כלומר, בכל שעה של מסע החיילים גומאים כ-6 קילומטרים.
לאחר כל 6 קילומטרים מתקיימת עצירה בת מספר דקות על מנת להינפש ולאגור כוחות לקראת המשך המסע.
לאחר כל 18 קילומטרים מוגשת ארוחה קלה, על מנת למנוע התמוטטות של חיילים עקב חוסר אנרגיה בגוף.
הציוד שנלקח למסע על ידי החיילים כולל את נשקם האישי, חגור ובו 6 מחסניות ו-2 מימיות, אלונקות ומארזים עם מים ("פק"ל מים").
חיילים שיושכבו על האלונקה, כחלק מתכנון המסע מראש, לוקחים איתם גם קסדה.
במהלך חלק מהמסעות, ובייחוד במסעות הארוכים יותר, לקראות סוף המסע מתקיים קטע שבו החיילים נושאים אלונקות שעל כל אחת נמצא אחד מהחיילים במסע.
בטירונות רובאי 03, אשר נערכת בין היתר על ידי לוחמי המעברים, מערך ההגנה האווירית וחיל התותחנים אורך המסע נע בין 10 ל-20 ק"מ.
בטירונות רובאי 04 אשר נערכת על ידי לוחמי חיל השריון אורך המסע נע בין 20 ל-30 ק"מ.
ובטירונות 05 אשר נערכת על ידי לוחמים רגליים בחיל האיסוף הקרבי וחטיבת החילוץ (פקע"ר) אורך המסע נע לרוב בין 30 ל-40 קילומטרים.
בטירונות רובאי 05, של משמר הגבול, אורך מסע הכומתה הוא בין 20 ל-30 קילומטרים, ובחיל ההנדסה נהוג היה לבצע בעבר מסע כומתה באורך 85 קילומטרים, שכללו סחיבת אלונקה לאורך שלושת הקילומטרים האחרונים של המסע, שהסתיים בעלייה להר מצדה.
כיום המסע אורך בין 40 ל-45 קילומטרים.
בחטיבות חיל הרגלים מסע הכומתה אורך בין 42 ל-70 קילומטרים, כאשר האורך והמסלול מותאמים כל שנה.
בחטיבת כפיר מבצעים הלוחמים מסע כומתה באורך של 45+5 עם אלונקות ובסופו מקבלים את הכומתה המנומרת.
במסע של מחזור אוגוסט 2013 עשו הלוחמים מסע של 77 ק"מ ללא אלונקות; בחטיבת גבעתי המסע לכומתה הסגולה הוא באורך של 45 קילומטרים+5 קילומטרים עם אלונקות, כאשר בעבר הוא ארך 84 קילומטרים, כמספר היחידה ("חטיבה 84").
בחטיבת הצנחנים היה נהוג גם כן לבצע במשך שנים רבות מסע כומתה באורך 90 קילומטרים, שנחשב לארוך והמפרך בין חטיבות החי"ר, שהחל באנדרטת הצנחנים בתל נוף ועד לגבעת התחמושת בירושלים, עם השנים שונה אורך המסע ל-55 ק"מ כאשר הלוחמים נושאים על גופם כ-40% משקל גוף ובסופו מחולקת הכומתה האדומה.
לאחר המסע מתקיים טקס הענקת כומתה בו מוענקות הכומתות לחיילים.
נהוג ביחידות צה"ל שהמפקדים מעניקים את הכומתות שלהם לחיילים המצטיינים.
לכל חטיבה או יחידה יש אתר קבוע בו נערך טקס קבלת הכומתות.
לדוגמה, חטיבת כפיר מקיימת את הטקס באנדרטת חטיבת כפיר בעפולה ואילו חטיבת הצנחנים עורכת את הטקס בגבעת התחמושת בירושלים.
קיימות שתי מתכונות לקיום הטקס: מתכונת קרבית וטקס רשמי.
טקס קרבי מתקיים מיד לאחר המסע.
החיילים, עדיין עם החגור והנשק עליהם, מסתדרים בשלשות והמפקדים מחלקים להם את הכומתות.
בעבר היה זה הטקס הרגיל בצה"ל.
השם של הטקס נובע מאופיו: החיילים לבושים ומצוידים כאילו הם מוכנים ללחימה באופן מיידי.
טקס רשמי מתקיים מספר ימים לאחר הטקס הקרבי, דבר המאפשר לחיילים לצבור כוחות ולנוח לאחר המסע המפרך.
בדרך כלל נישאים נאומים של מפקד החטיבה או היחידה, מפקד בסיס האימון החטיבתי או בסיס ההכשרה וקצינים נוספים.
בטקס גם מוכרז מי היא הזוכה בתואר הפלוגה המצטיינת מבין כלל הפלוגות בהכשרה.
מסעב בן חסן בן יוסף בן ח'ליל הוא פעיל הסברה למאבק בטרור.
מסעב, אמריקאי ממוצא פלסטיני יליד רמאללה, בנו של השייח' חסן יוסף ח'ליל, ממנהיגי חמאס ביהודה ושומרון.
בין השנים 1999–2007 שימש כסוכן שב"כ ונודע בכינוי "הנסיך הירוק", שעל שמו נכתבו ספרו בן החמאס וסרט תעודה המבוסס עליו.
מאז פרישתו הוא מבקר בפומבי את חמאס ופועל להסברה נגדו; במהלך מלחמת חרבות ברזל (מאז אוקטובר 2023) הגביר את פעילותו ברשתות החברתיות ועוסק בהסברה פרו ישראלית.
ב-2005 המיר את דתו לנצרות, ובשל עמדותיו דווח על ניסיונות לפגוע בו.
עם זאת הצהיר מאז מספר פעמים לכשנשאל שהוא איננו רואה עצמו כנוצרי.
מסעב נולד בכפר אל-ג'אנייה הסמוך לעיר רמאללה שברשות הפלסטינית, כבן בכור למשפחה ערבית-מוסלמית.
אביו חסן יוסף ח'ליל היה אחד ממקימי חמאס ומן הסמכויות הרוחניות הבכירות בארגון.
כנער צעיר בן 12–15, במהלך האינתיפאדה הראשונה (1987–1993) השתתף בזריקת אבנים ובקבוקי תבערה על חיילי צה"ל ועל אזרחים ישראלים.
בשנת 1996, בהיותו בן 18, נעצר על-ידי צה"ל בחשד להחזקת נשק והוכנס לכלא בישראל.
על פי עדותו של יוסף אף נמלט מניסיון חיסול שלו בידי אביו ובשל כך וסיבות נוספות הצטרף כפעיל לטובת ישראל.
במהלך שהותו בכלא הוצע לו לשמש משתף פעולה של השב"כ ביהודה ושומרון.
לדבריו, הוא התחיל לשנוא את חמאס כאשר ראה כיצד הפעילים מנצלים את סבלם של אזרחים וילדים בשביל להשיג את מטרות הארגון.
הוא נחשף לכך בפעם הראשונה בעת ישיבתו בכלא, שם ראה כיצד פעילי חמאס מענים פעילים אחרים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל.
בעקבות כך החליט לשתף פעולה עם השב"כ ממניעים אידאולוגיים כדי לנסות למנוע הרג של חפים מפשע.
עבודתו בשב"כ החלה בשנת 1999 ונמשכה עד 2007.
בשנת 1999, לאחר שחרורו מהכלא, פגש מיסיונר בריטי שהזמין אותו לקבוצת למידה של הברית החדשה.
הוא החל להתעניין בנצרות, ובעקבות חשיפתו לעקרונות האהבה והחמלה של הברית החדשה, החל לסלוד מהאלימות והטרור ששררו סביבו ולייחס אותן לאסלאם ולשחיתות של אנשי חמאס..
בשנת 2005 הוא המיר את דתו וכמו-כן הוטבל לנצרות.
בשב"כ כינו אותו "הנסיך הירוק": "נסיך" עקב היותו בנו של בכיר חמאס, ו"ירוק" בשל צבע הדגל של חמאס.
במהלך שנות פעילותו היה צמוד כמעט כל הזמן לאביו, שנפגש לעיתים קרובות עם יאסר ערפאת, מרואן ברגותי ועוד בכירים רבים מחמאס ומפת"ח.
עבודתו הייתה חשובה ומועילה ביותר למדינת ישראל והובילה לחשיפת מספר רב של חוליות טרור ולמניעת פיגועים ופעולות טרור רבות, בהן עשרות פיגועי התאבדות ואף ניסיונות התנקשות בבכירים ישראליים.
בין המבוקשים הרבים שנלכדו בזכות עבודתו: עבדאללה ברגותי, אבראהים חאמד, מרואן ברגותי ואף אביו, חסן יוסף ח'ליל.
המודיעין שסיפק נחשב לאמין ואיכותי ביותר, ומסעב זכה להערכה רבה ממפעיליו בשב"כ.
מפעילו, "קפטן לואי" (גונן בן יצחק), אמר לעיתון "הארץ":
בשנת 2007 ביקש ממפעיליו בשב"כ להפסיק את עבודתו ולעזוב את הארץ.
בשב"כ התעקשו שהוא יטוס לאירופה לתקופה קצרה שלאחריה יחזור לארץ, אך לאחר דין ודברים ניתן לו אישור לטוס לארצות הברית ללא הבטחה שיחזור לישראל.
בארצות הברית ביקש מקלט מדיני אך בקשתו נדחתה ב־2009. הרשויות בארצות הברית ראו בו טרוריסט משום שנכלא על ידי השב"כ מספר רב של פעמים.
בפועל, הסיבה שנכלא שוב ושוב הייתה כדי למנוע התפתחות חשד על עבודתו כסוכן בקרב אנשי חמאס.
דחיית הבקשה הייתה אמורה לגרום לגירושו בחזרה לגדה המערבית, שם נשקפה סכנה לחייו.
בקשתו השנייה למקלט מדיני בארצות הברית התקבלה ב־30 ביוני 2010 לאחר שמפעילו לשעבר בשב"כ הגיע לארצות הברית על מנת לתמוך בעמדתו, ולאחר שהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית טענה ש"התגלו עדויות חדשות".
יוסף שינה את שמו הרשמי והמיר את דתו לנצרות.
הוא אינו מפרסם את שמו החדש מטעמי ביטחונו האישי.
בשנת 2009 פורסם ספרו של מסעב, "בן החמאס", בשפה האנגלית, שבו הוא מגולל את סיפור חייו.
בשנת 2010 יצא לאור תרגום הספר לעברית בהוצאת מודן.
ב־2014 יצא לקולנוע סרט התעודה "הנסיך הירוק", המגולל את קורות חייו של מסעב חסן יוסף ומספר על הפעלתו בידי השב"כ למניעת פיגועי טרור.
הספר עובד גם למחזה בשם "נסיך הצללים" על ידי השחקן ואיש השב"כ לשעבר דודי גורדון, והמחזה הוצג לראשונה ב-2017 בתיאטרון פסיק.
באוקטובר 2023, לאחר טבח שבעה באוקטובר, פתח מסעב חשבון טוויטר לצורך הסברה לטובת ישראל.
הוא מתראיין ברשתות התקשורת בעולם ומסקר את מלחמת חרבות ברזל מזווית פרו-ישראלית.
מסעב מתנגד לחמאס ולהכרה במדינה פלסטינית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל, הוא אמר שאינו עושה הבחנה בין ארגון החמאס לבין הפלסטינים, לדבריו, היה "מוחק את עזה מהמפה" אם היה יכול.
הוא קרא להוציא להורג את כל צמרת הפיקוד של חמאס שיושבת בכלא, כולל את אביו, אם לא ישוחררו כל החטופים.
בשנת 2025, במהלך מופע בהאנגר 11 שבנמל תל אביב, טען 'כי "ההזדהות כפלסטיני היא הזדהות עם משהו הרבה יותר מסוכן מהנאצים" וכי "הפלסטינים הם האנשים הפתטיים ביותר בעולם".
בשנת 2016 אמר כי העולם צריך להתאחד כנגד דת האסלאם בדיוק כפי שהתאחד כנגד הנאציזם כיוון שמרכז השליטה נמצא בידיים של ארגוני טרור אשר פועלים במסווה של שלום.
בדצמבר 2023 טען שאם היה צריך לבחור בין 1.6 מיליארד מוסלמים לבין פרה, הוא היה בוחר בפרה.
בנוסף ציין כי יש לו "אפס כבוד לכל אדם שמזדהה כמוסלמי".
בעברית: מסעב חסן יוסף בשיתוף עם רון ברקין, בן החמאס: סיפור בנו של מנהיג החמאס שהפך לסוכן שב"כ, מאנגלית: דפנה לוי, הוצאת מודן, 2010.
המסע אל החופש, המשך סיפורו של בן החמאס, כנרת זמורה דביר, 2022
עמותת מסע ישראלי (נקראה בעבר גם "מבראשית", באנגלית: I Belong Israel) היא ארגון המפעיל תוכנית חינוכית לגיבוש וחיזוק הזהות האישית היהודית, הציונית והישראלית בקרב בני נוער וחיילים ישראלים.
את המסע מארגנת עמותת "מסע ישראלי".
התוכנית החינוכית גובשה במשותף עם אגף של"ח וידיעת הארץ במשרד החינוך ועם חיל החינוך והנוער בצה"ל.
על פי מארגני הפרויקט, מאז הקמתו בשנת 2005 ועד היום, השתתפו בפרויקט כ-150,000 תלמידי כיתות י"א מבתי ספר תיכוניים ממלכתיים וכן מפנימיות, כפרי נוער ועוד.
במסגרת צה"ל השתתפו במסע ישראלי כ-20,000 חיילים.
עד 2017 העמותה נקראה עמותת מבראשית (מייסודו של הרב מרדכי אלון) ופעלה בנוסף לפעילות מסע ישראלי להעמקת זהות יהודית בבתי ספר וגנים.
המסע הישראלי מתנהל במגוון אתרים הקשורים בגיבוש הזהות היהודית והציונית ומלווה בסדרה של מעגלי דיון העוסקים בזהות הישראלית והיהודית בשרשרת הדורות.
המשתתפים במסע עוברים סדרת חוויות מעצבות זהות, דרך מפגשים עם אנשים, מסלולים ואתרים.
התוכנית החינוכית של המסע מבוססת על תנועה בציר גאוגרפי, מקצות הארץ עד ירושלים דרך שפלת יהודה, ובהתאמה לציר הגאוגרפי נבנה ציר רעיוני העוסק בשישה מעגלי זהות: אני, הקבוצה, החברה, העם, הארץ ומדינת ישראל.
המשתתפים בוחנים את הזדהותם עם כל אחד ממעגלי הזהות.
למסע קודמים מפגשי הכנה, ולאחריו נערכים מפגשי סיכום.
לימוד – "נץ קפה", עם הנץ החמה.
חיבור ראשוני אל נושא "המעגל" של היום דרך לימוד של טקסט מארון הספרים היהודי המורחב.
חוויה – פעילות, מפגש או מסלול הליכה חווייתי המפגיש את המשתתפים עם נושא היום בשטח.
עיבוד – "המעגל המרכזי" – המשתתפים מתאספים במעגל שיח שבו הם מבררים את חיבור שלהם לנושא היום.
סיכום – "מעגל סיכום יום" – יחידה המסכמת את חוויות היום ופותחת את יום המחרת.
בכל ערב מתקיימת גם פעילות הפגתית ערכית המתאימה לנושא היום.
ששת ימי המסע מתקדמים מן הראשוני והבסיסי אל המורכב והעמוק:
מעגל "אני ועצמי": היום הראשון עוסק בבחינת זהותו האישית של המשתתף תוך בירור הכוחות הטמונים בו ומגבלותיו, במטרה להביא לחיזוק אמונתו בעצמו ובייחודו כפרט.
היום נפתח לרוב במכתש רמון, במדבר יהודה או בכרמל.
ביום זה המשתתפים צועדים במסע של עשרות קילומטרים המסתיים בלינת שטח ובישולי שדה.
מעגל "אני והקבוצה": היום השני במסע מטרתו יצירת מערכת גומלין של שותפות, נתינה, קבלה ומנהיגות.
מתחדדת ההבנה כי כוחה של הקבוצה מעצים את מימושו העצמי של כל אחד מחבריה.
ביום זה המשתתפים לוקחים חלק בפעילות O.D.T הכוללת משימות אתגר קבוצתיות.
מעגל "אני והקהילה": היום השלישי במסע עוסק בפיתוח תחושת האחריות כלפי החברה והקהילה, תוך הבנה כי הצלחת תהליכים קהילתיים תלויה באחריות אישית לעשייה חברתית.
במהלך יום זה מבקרים התלמידים בערי פריפריה (דימונה, קריית גת, עפולה ועוד), מתנדבים בארגוני חסד, חינוך ורווחה וכן נפגשים עם מנהיגים חברתיים.
מעגל "אני והעם בארץ": היום הרביעי במסע עוסק בבירור הקשר של עם ישראל לארץ ישראל תוך הבנת שורשינו כעם.
ביום זה המשתתפים מגיעים לשפלת יהודה והרי ירושלים, ומסיירים באתרים תנ"כיים, אתרים היסטוריים ואתרי מורשת קרב מקום המדינה.
מעגל "אני והמדינה": היום החמישי של המסע עוסק בחיזוק ההבנה כי מימושו של הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל בא לידי ביטוי בקיומה של מדינת ישראל.
ביום זה מבקרים התלמידים באתרים בירושלים, כמו הר הרצל ויד ושם.
מעגל "אני והיהדות": היום השישי במסע עוסק בהבנת משמעותה של היהדות.