tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתווך שיחק במשך שלוש עונות בסרייה א' האיטלקית, שם זכה באליפות עם אינטר מילאנו ובקופה איטליה עם רומא.
פרוהסקה ייצג את נבחרת אוסטריה וערך במדיה 83 הופעות (שביעי בדירוג ההופעות בנבחרת בכל הזמנים), בהן כבש עשרה שערים.
הוא ייצג את אוסטריה בין היתר בשני טורנירי מונדיאל.
לאחר פרישתו עבר לקריירת אימון, במהלכה הוביל את אוסטריה וינה לשתי אליפויות ולשני גביעים, ואימן את הנבחרת האוסטרית במשך כשבע שנים, בהן העפיל עמה למונדיאל 1998. כיום משמש כפרשן בתאגיד השידור האוסטרי.
פרוהסקה החל את הקריירה בקבוצת אוסטריה וינה, אליה עבר מקבוצת הנוער אוסטבאן, בעונת .
הוא השתלב היטב בקבוצה כבר בעונת הבכורה שלו, בה כבש שבעה שערי ליגה ב-27 הופעות.
בנוסף, רשם ארבע הופעות גביע והופעת בכורה במסגרת גביע אופ"א.
כבר בעונתו השנייה בקבוצה, היה לחלק משמעותי בזכייתה של הקבוצה בגביע האוסטרי.
אוסטריה וינה פגשה לגמר כפול את אוסטריה זלצבורג, ובמשחק הראשון הפכה פיגור 1-0 לניצחון 2-1. את שער הניצחון בדקה ה-85 כבש פרוהסקה.
בגומלין בחוץ שוב עלתה זלצבורג ליתרון, שהיה מספיק לה לזכייה בתואר, אך בדקה ה-84 השווה פרוהסקה את התוצאה והעניק את הגביע לקבוצתו.
פרוהסקה, ממצטייני הקבוצה ומשחקניה הבולטים באותן השנים, זכה באליפות אוסטריה הראשונה בקריירה שתי עונות אחר כך, כשקבוצתו כבשה את הפסגה בתום עונת .
עונה אחר כך הוסיפה קבוצתו גביע נוסף, כאשר שוב פרוהסקה מעורב עם שער במשחק הגומלין בגמר.
שלוש העונות הבאות במדיה של אוסטריה וינה היו מהמוצלחות בקריירה של השחקן, ומהטובות בתולדות המועדון.
בעונת זכתה הקבוצה בתואר האליפות, הראשון מתוך שלושה רצופים, ובמקביל העפילה עד לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
פרוהסקה פתח ושיחק לאורך כל משחק הגמר, שהיה לגמר האירופי הראשון (והיחיד עד כה) של המועדון, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו שהובסה 4-0 על ידי אנדרלכט הבלגית.
את רצף שלוש האליפויות סיימה הקבוצה בעונת עם זכייה בדאבל המקומי.
היכולת האישית והקבוצתית הגבוהה הביאה להתעניינות רבה בפרוהסקה, מכוכבי המועדון, מצד מועדונים רבים באירופה.
בקיץ 1980 פתחה התאחדות הכדורגל האיטלקית את שערי הליגה לשחקנים זרים, לראשונה מאז 1966, ופרוהסקה היה לזר הראשון שמשלים את המעבר לסרייה א'.
פרוהסקה נרכש על ידי אלופת איטליה המכהנת, אינטר מילאנו, לקראת עונת , ובכך סיים תקופה בת שמונה עונות באוסטריה וינה, במהלכן זכה בארבע אליפויות ושלושה גביעים.
פרוהסקה השתלב היטב במדיה של אינטר, ובעונת הבכורה שלו במועדון תרם חמישה שערי ליגה ב-28 הופעות.
אינטר סיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה באיטליה, אך הרשימה בקמפיין גביע אירופה בו השתתפה, בו העפילה עד לחצי הגמר.
פרוהסקה תרם שער אחד בטורניר, לרשתה של נאנט הצרפתית.
בשלב חצי הגמר הודחה אינטר על ידי ריאל מדריד.
פרוהסקה נותר בקבוצה עונה נוספת, בה זכה עמה בקופה איטליה.
הוא פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר, שהסתיימו בניצחון 2-1 על טורינו בסיכום.
משחק הגומלין בגמר היה האחרון של פרוהסקה במדי אינטר, ולקראת עונת עבר לרומא של המאמן השוודי נילס לידהולם.
פרוהסקה שיתף פעולה עם שחקנים בכירים כגון רוברטו פרוצו, פרנקו טנקרדי, פלקאו ופייטרו ורכובוד, כבש שלושה שערי ליגה ב-26 הופעות, וזכה עם רומא באליפות איטליה השנייה בתולדותיה, והראשונה מזה כארבעים שנים.
על אף שהחזיק בחוזה לשתי עונות נוספות, עזב פרוהסקה את רומא לאחר עונה אחת בלבד, ולקראת עונת שב לקבוצתו הראשונה אוסטריה וינה.
עם שובו לקבוצה סייע לה פרוהסקה לזכות בשלוש אליפויות רצופות, השלישית ביניהן אף הסתיימה בזכייה בדאבל.
היו אלו תואריו האחרונים של פרוהסקה במדי הקבוצה, בה שיחק עד לסיום עונת .
עם תום אותה עונה, פרש ממשחק פעיל בגיל 34, עדיין כשחקן הרכב קבוע במדי קבוצתו.
בסך הכול שיחק 14 עונות במצטבר במדיה של אוסטריה וינה וזכה עמה בשבע אליפויות ובארבעה גביעים.
פרוהסקה היה לאחד מגדולי שחקניה של נבחרת אוסטריה בכל הזמנים.
את הופעת הבכורה שלו במדיה ערך במשחק ידידות מול ב--13 בנובמבר 1974, בו ניצחה אוסטריה 1-0. את שער הבכורה כבש כשנה אחר כך, בניצחון 6-2 על במסגרת מוקדמות יורו 1976.
פרוהסקה נטל חלק בכל ששת משחקיה של אוסטריה במוקדמות מונדיאל 1978, ואף כבש את שער הניצחון במשחקה האחרון של אוסטריה בבית, בניצחון החוץ 1-0 על טורקיה, שהבטיח את העפלתה לטורניר הגמר.
בכך, קטעה הנבחרת עם פרוהסקה רצף של עשרים שנים ללא השתתפות בגביע העולם.
פרוהסקה זומן על ידי המאמן, הלמוט סנקוביץ', לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1978 בארגנטינה.
פרוהסקה פתח ושיחק לאורך כל ששת משחקיה של אוסטריה בטורניר.
הנבחרת החלה את דרכה בניצחון 2-1 על , ניצחה 1-0 את , ושמרה על המקום הראשון בבית על אף הפסד 1-0 ל.
בשלב הבתים השני איבדה אוסטריה סיכוי להעפיל בשלב מוקדם, לאחר שהובסה 5-1 על ידי ונוצחה 1-0 על ידי .
במשחק השלישי והאחרון בבית, גברה אוסטריה 3-2 על , ניצחון ראשון על יריבתה הגדולה במסגרת גביע העולם, ובכך סיכלה את סיכוייה להתקדם בטורניר.
לאחר כישלון נוסף להעפיל לאליפות אירופה במסגרת מוקדמות יורו 1980, הצליחה אוסטריה להעפיל למונדיאל שני ברציפות, לאחר שכבשה את המקום השני בבית במוקדמות מונדיאל 1982. פרוהסקה שותף בכל שמונה המשחקים של אוסטריה בבית, כולל בצמד ההפסדים לגרמניה המערבית, שלא מנעו מאוסטריה את ההעפלה.
פרוהסקה שוב שותף בכל משחקיה של אוסטריה בטורניר, בפעם השנייה ברציפות.
בשלב הבתים גברה אוסטריה 1-0 על ו-2-0 על .
במשחק השלישי והאחרון ידעה אוסטריה, ויריבתה גרמניה המערבית, כי ניצחון גרמני בתוצאה 1-0 יספיק לשתי הנבחרות כדי להעפיל, ואכן תוצאה זו הושגה כבר לאחר עשר דקות ונותרה עד לסיום, כאשר ניכר היה כי שתי הנבחרות לא מתאמצות יתר על המידה כדי לשנות את התוצאה.
בעקבות חוסר הספורטיביות המופגנת, זכה המשחק לכינוי חרפת חיחון.
בשלב הבתים השני הפסידה אוסטריה 1-0 ל, נפרדה בשוויון 2-2 עם וסיימה את דרכה בטורניר.
לאחר טורניר המונדיאל, עם הגיעו של המאמן אריך הוף, קיבל פרוהסקה את סרט קפטן הנבחרת, אותו ענד ב-17 מתוך 20 הופעותיו האחרונות במדי הנבחרת.
הוא לא הצליח לסייע לנבחרתו במשחקי מוקדמות יורו 1984 ומוקדמות מונדיאל 1986, ולמעשה לא שיחק במדיה של אוסטריה בין מאי 1985 לנובמבר 1988, שלוש וחצי שנים סך הכול.
הוא שב לשלוש הופעות, האחרונה שבהן בשוויון 0-0 מול במוקדמות מונדיאל 1990, ב-14 ביוני 1989. אוסטריה העפילה לטורניר הגמר, אך פרוהסקה פרש כבר באותו הקיץ ממשחק פעיל.
בסך הכול צבר 83 הופעות במדי אוסטריה, בהן כבש עשרה שערים.
זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק, התמנה פרוהסקה לתפקיד המנהל הספורטיבי של אוסטריה וינה.
ב-28 במרץ 1990 עבר לתפקיד המאמן הראשי במקומו של אריך הוף.
עד לתום העונה הוביל את אוסטריה וינה למקום השני בטבלה, ולזכייה בגביע האוסטרי לאחר ניצחון דרמטי על ראפיד וינה בגמר.
ראפיד עלתה ליתרון בדקה ה-82, ונראה היה שהיא בדרך לזכייה, אך חניכיו של פרוהסקה איזנו את התוצאה בדקה ה-90, כבשו פעמיים נוספות בהארכה וזכו בתואר לאחר ניצחון 3-1 בסיום.
פרוהסקה, שהוביל את הקבוצה לזכייה בתארים כשחקן, עשה כן גם על הקווים.
בשתי העונות הבאות הוביל את אוסטריה וינה לזכייה בשתי אליפויות רצופות.
בשנייה שבהן, עונת , אף זכה עם הקבוצה בדאבל, לאחר שעשה זאת פעמיים בעברו כשחקן.
בסך הכול בשתי עונות וחצי כמאמן הקבוצה זכה עמה בשתי אליפויות ובשני גביעים.
בתום אותה העונה, עזב פרוהסקה את קבוצתו והתמנה לתפקיד מאמן נבחרת אוסטריה הצעירה.
לאחר כחצי שנה בתפקיד, בינואר 1993, קודם לתפקיד מאמן .
לאחר שכשל להעפיל עם הנבחרת מטורנירי מוקדמות מונדיאל 1994 ומוקדמות יורו 1996, הוביל פרוהסקה את אוסטריה לקמפיין מוצלח במוקדמות מונדיאל 1998. אוסטריה הקדימה את נבחרות ושוודיה וסיימה בראש הבית עם שמונה ניצחונות בעשרה משחקים.
במשחק הראשון בשלב הבתים השיגה אוסטריה שוויון 1-1 דרמטי בתוספת הזמן מול .
התסריט חזר על עצמו בשנית גם במשחק השני מול , כאשר אוסטריה שוב חזרה לשוויון 1-1 בתוספת הזמן.
אוסטריה הגיעה למשחק האחרון עם סיכוי להעפיל, ושוב כבשה בתוספת הזמן, אך הפסידה 2-1 ל והודחה מהטורניר.
פרוהסקה התפטר מתפקידו ב-29 במרץ 1999, יום לאחר תבוסתה של אוסטריה 9-0 לספרד במוקדמות יורו 2000. על אף התבוסה, ובין היתר בזכות פועלו של פרוהסקה, טיפסה הנבחרת למקום ה-17 בדירוג פיפ"א במאי 1999, דירוגה הגבוה בכל הזמנים.
לקראת עונת חזר לתפקיד מאמן אוסטריה וינה.
לאחר שהוביל אותה למקום הרביעי בתום העונה, סיים פרוהסקה את דרכו בקבוצה ופרש מתפקיד המאמן.
כיום פרוהסקה משמש כפרשן בתאגיד השידור האוסטרי.
בנובמבר 2003, במסגרת חגיגות היובל לארגון אופ"א, נבחר פרוהסקה על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרית לכדורגלן הזהב של אוסטריה, הכדורגלן הטוב ביותר בחמישים השנים האחרונות.
שנה אחר כך נבחר על ידי ההתאחדות לכדורגלן המאה של אוסטריה, במסגרת חגיגות מאה שנים להתאחדות האוסטרית.
כדורגלן הזהב של אוסטריה ()
כדורגלן השנה באוסטריה (3): , ,
הרג עודף המכונה גם תסמונת הלול היא סוג של התנהגות אכילה בעולם החי בה טורף צד נטרפים בכמות העולה בהרבה על צרכיו המיידיים.
המונח הוגדר בידי החוקר ההולנדי הנס קרוק (Hans Kruuk), שצפה בהתנהגות של צבועים מנומרים באפריקה ושל שועלים אדומים באנגליה.
התנהגות כזאת נצפית הן בטבע והן בשבי.
למשל חוקרים מהטריטוריות הצפון-מערביות מצאו בשטח של מעל 3 קמ"ר, 34 נבלות של עופרי אייל צפון שנהרגו בידי זאבים, אך רק בחלקם נראו סימני אכילה.
צבועים מנומרים נצפו צדים מעל 82 צבאי תומסון אך אכלו רק 27 מהם, כ-32% מההרוגים.
באוסטרליה שועל, שהוא מין פולש בה, נצפה הורג מעל 54 פינגווינים אך לא אכל דבר.
אצל כלבי וחתולי בית שהתפראו המצב קיצוני עוד יותר, מאחר שיצר הציד שלהם גורר אותם לצוד חיות אחרות, אף שבמקרים רבים הם מוזנים לשובע מהאדם, כך שהחיות המתות לא נאכלות.
גם חיות בר המוצאות חיות משק כמו כבשים, עזים או פרות או חזירים יכולות להרוג פרטים רבים ולאכול פחות מהכמות הרגילה.
שועלים נתקפים בהתנהגות זו כשהם פורצים ללולים והורגים את כל התרנגולים.
הסיבה להתנהגות זו לא ברורה לחלוטין, אך היא בחלקה מונעת מהצורך של מספר חיות לאגור מזון לחורף.
כך חמוס גמדי הורג נברנים רבים במשך הסתיו וקובר אותם במאורה, בה הוא אוכל את נבלתם בחורף, בו קשה למצוא מזון.
התנהגות דומה חלה אצל שועל השלג הטורף מכרסמים ואלקות צעירות רבות וקובר אותם באדמה לזמני החורף הקפוא והקשה.
זאבים בפארק הלאומי דנאלי נצפו טורפים 17 פרטי איילי צפון שמהם אכלו מעט ואת היתר קברו באדמה והוציאו אותם לאחר שבוע, אז הם אכלו את מרבית ההרוגים.
הסבר אפשרי נוסף הוא יצר ציד אינסטינקטיבי, המעורר את תגובות ההרג של הטורף.
הדבר מסביר הרבה מההרג של חתולי בית.
חיות כמו הקטלנים עסוקים בללמד את צאצאיהם בדרכי ציד של גורי אריות ים, גם אם הם לא אוכלים אותם בסוף ובמקרים רבים הגורים מתים מהתהליך, בו הם נחבטים בידי זנב הקטלנים או גולגולתם הקשה.
קנוט הרברט "מורן" קרלסון (בשוודית: Herbert Karlsson; 9 באוגוסט 1896 – 12 באוקטובר 1952), בעיקר ידוע כהרברט קרלסון, היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קרלסון נולד בשנת 1896 בגטבורג שבשוודיה, והחל את הקריירה בשלושה מועדונים מקומיים.
הוא הצטרף ב-1917 לגטבורג שם הפך לכוכב הראשון הגדול שלה.
קרלסון זכה עימה בשנה שלאחר הצטרפותו בליגה השוודית.
בשנת 1922 עבר לשחק בארצות הברית עם ניו יורק ויקינגס מליגת העיר ניו יורק.
לאחר ששיחק גם בקבוצות האמריקאיות אינדיאנה פלורינג, ניו יורק נאיונלס
וניו יורק ג'יינטס, קרלסון שב ב-1936 לשוודיה שב נשאר עד מותו.
במדי נבחרת שוודיה השתתף באולימפיאדת 1920, ובסיבוב הראשון כבש חמישייה בניצחון 0–9 על יוון.
נבחרתו הודחה על ידי הולנד ברבע הגמר לאחר תוצאה 5–4 בהארכה, משחק בו כבש צמד וסיים ככובש המצטיין בטורניר עם שבעה שערים.
לאחר חזרתו לאירופה על מנת להשתתף באולימפיאדת 1936, קרלסון חזר לשחק בשוודיה.
בסך הכל ערך במדיה 20 הופעות וכבש 19 שערים.
הרברט קיקל הוא פוליטיקאי אוסטרי שמכהן כמנהיג מפלגת החירות של אוסטריה (FPÖ) מאז יוני 2021. בעבר כיהן כשר הפנים מ-2017 עד 2019 וכמזכיר כללי של מפלגת החירות מ-2005 עד 2018.
התפרסם כמנהל קמפיין עבור מפלגת החירות וככותב נאומים עבור ירג היידר במהלך שנות ה-2000. לאחר פיצול המפלגה ב-2005 הוא הפך למזכירה הכללי ולאחד ממנהיגיה המרכזיים.
ב-2017 הוא מונה לשר הפנים הפדרלי בממשלתו הראשונה של קורץ.
הוא פוטר מתפקידו במאי 2019 בעקבות פרשת איביזה, אם כי הוא לא היה מעורב באופן אישי.
הוא חזר למועצה הלאומית, שם הוא מנהיג סיעת FPÖ מאז 2019.
קיקל גדל במשפחה ממעמד הפועלים ולמד בבית ספר יסודי בבראדנטיין שבדרום אוסטריה.
הוא סיים את בית הספר התיכון בשפיטל אן דר דראו לצד מנהיגת הירוקים לעתיד אווה גלווישניג.
את שירותו הצבאי עשה בין 1987 ל-1988 ביחידה הררית.
לאחר מכן החל ללמוד עיתונאות ומדע המדינה באוניברסיטת וינה, ומשנת 1989, פילוסופיה והיסטוריה.
הוא לא השלים אף תואר.
בין 1995 ל-2001 עבד קיקל באקדמיה המפלגתית של מפלגת החירות בתחום האסטרטגיה והתוכן של הקמפיין, וקודם לתפקיד סגן מנכ"ל ב-2001. בשנת 2002, הוא הפך למנכ"ל, תפקיד בו כיהן עד 2006. בתפקיד זה, הוא היה כותב נאומים למנהיג המפלגה הוותיק, יורג היידר.
בין היתר, הוא כתב הצהרות מסיתות על נשיא צרפת ז'אק שיראק ועל נשיא הקהילה היהודית של וינה אריאל מיוזיקנט, והיה אחראי לסיסמאות שנויות במחלוקת בקמפיין כמו סיסמת הבחירות במדינת וינה ב-2010 "דם וינאי – יותר מדי זרות לא טוב לאף אחד."
לאחר הבחירות למחוקקים באוסטריה 2017, ה-FPÖ הצטרפה לממשלה הפדרלית כשותפה זוטרה למפלגת העם האוסטרית (ÖVP).
קיקל הושבע לתפקיד שר הפנים הפדרלי ב-17 בדצמבר.
מסגרת תפקידו זה היה מעורב במספר שערוריות.
הוא הואשם בכך שלא לקח אחריות רצינית כשר, אלא פעל כאילו עדיין נמצא באופוזיציה, וכן בניצול לרעה של תפקידו ועידוד מגמה של התרחקות מהדמוקרטיה הליברלית ומשלטון החוק.
במסיבת עיתונאים ב-11 בינואר 2018 אמר קיקל כי הוא רוצה "מרכזי שירותים ותשתיות שיאפשרו לרשויות לרכז מבקשי מקלט במקום אחד", דבר שהתפרש באופן נרחב כרמז למחנות ריכוז, אם כי הכחיש כי הניסוח היה בכוונה או שהוא ביקש להיות פרובוקטיבי.
במרץ 2018 השעה קיקל את פיטר גרידלינג, ראש המשרד הפדרלי להגנה על החוקה והלוחמה בטרור (BVT), והורה על פשיטות על משרדיה ובתים של מספר צוותים, תוך תפסת תשעה עשר גיגה - בייט של נתונים.
קיקל טען כי מעשיו התחייבו בגלל גרידלינג וכישלונה של הסוכנות למחוק נתונים רגישים.
מעשיו זכו לביקורת על ידי פוליטיקאים מהאופוזיציה, שהאשימו אותו בכך שהוא מבקש לערער את עצמאות ה-BVT כדי להגן על קבוצות ימין קיצוניות הקרובות ל-FPÖ.
נשיא אוסטריה, אלכסנדר ואן דר בלן, תיאר את האירועים כ"יוצאי דופן ומדאיגים ביותר".
דובר הביטחון של הממשלה, ורנר אמון, מסר כי משרד הפנים לא הצליח לפעול בערוצים המתאימים, וכי חיפושים בלתי מבוקשים בבתי אנשי הצוות אינם נוהל רגיל.
קיקל ספג ביקורת בספטמבר 2018 לאחר שהודעת דואר אלקטרוני שנשלחה למשטרה על ידי דובר השרים שלו, המליץ לה להגביל את המגע עם כלי תקשורת קריטיים למינימום.
זה עורר ביקורת מצד הקנצלר סבסטיאן קורץ, שגינה "כל הגבלה על חופש העיתונות".
קיקל הצהיר שהוא לא מאשר את תוכן המייל, וה-FPÖ האשים את התקשורת בניהול ציד מכשפות מתואם נגדו.
קיקל הואשם גם בהפעלת המשטרה למטרות פוליטיות ובהגשת תלונות משפטיות נגד אנשים ועיתונאים שכותבים עליו בצורה שלילית.
בינואר 2019 הביע קיקל את דרישתו לגירוש מהיר יותר של פליטים שביצעו פשעים, וקבע כי גירוש צריך להיות אפשרי מיד לאחר ההרשעה, עוד לפני השלמת ההליך המשפטי המלא.
בהמשך תיקן את עמדתו וקבע כי יש לבצע את ההליך המשפטי המלא לפני הגירוש, אך עוד אמר: "אני מאמין שבידיו של החוק ללכת בעקבות הפוליטיקה, ולא על הפוליטיקה ללכת לפי החוק".
הוא הטיל ספק בנחיצותם של הסכמי זכויות אדם, כולל האמנה האירופית לזכויות אדם, בטענה שהם "מונעים מאיתנו לעשות את מה שצריך".
הוא זכה לביקורת נרחבת על הצהרותיו שנתפסו כהתקפה נגד שלטון החוק, כולל מחברי ה-ÖVP בממשלה, הנשיא ואן דר בלן, איגודי שופטים ועורכי דין שונים, ונשיא הקהילה היהודית של וינה אוסקר דויטש.
בתחילת 2019 הציע קיקל לתקן את החוקה כדי לאפשר מעצר מונע של מבקשי מקלט שעלולים להיחשב כאיום על ביטחון הציבור.
מנהיגת NEOS, Beate Meinl-Reisinger, סירבה לשקול דיונים לתיקון כזה, ומתחה ביקורת על מעצר המבוסס אך ורק על סכנה פוטנציאלית כמאפיין של משטרים סמכותניים.
קיקל גם עוצר לילי למבקשי מקלט ואמר "אם הם לא רוצים לעשות את זה, נמצא עבורם מקום שבו יש מעט תמריץ להסתובב".
הוא הצהיר כי המטרה של החמרה מחודשת של דיני המקלט היא להפוך את הגשת הבקשה למקלט באוסטריה כמעט בלתי אפשרי.
הוא גם הודיע ששמות מרכזי קליטה לפליטים ישונו ל"מרכזי יציאה" ממרץ, מהלך שהפסיכולוג החברתי קלאוס אוטומאייר תיאר כ"סדיזם טהור".
כשר הפנים, קיקל דחף להרחיב ולחזק את המשטרה הפדרלית.
התוכנית של ממשלת ÖVP–FPÖ כללה תוכניות לגייס 4,100 שוטרים חדשים.
באפריל 2018 הודיע המשרד כי יחידת הכוננות המיוחדת של וינה תורשה להשתמש בטייזרים, בדומה ליחידות מיוחדות אחרות.
באוגוסט הכריז קיקל על תוכניות להקים יחידות כוננות בכל תשע המדינות.
בהמשך הוקמה יחידה חדשה להגנת גבולות בשם "פומה".
הממשלה גם השיקה תוכנית פיילוט להצגת משטרה רכובה, שלא הצליחה.
ב-17 במאי 2019 שוחרר לעיתונות סרטון שהוקלט בחשאי עם הפוליטיקאים של מפלגת החירות, מנהיג המפלגה היינץ-כריסטיאן שטראכה ויוהאן גודנוס.
בסרטון, שני הבכירים שוחחו עם אישה הקוראת לעצמה אליונה מקרובה, שהתחזתה לאחיינית של איש העסקים הרוסי איגור מקרוב, שהציעה לספק למפלגה שלהם סיקור חדשותי חיובי בתמורה לחוזים ממשלתיים.
לאחר דליפת הסיפור, הודיע סגן הקנצלר שטראכה על התפטרותו מכל התפקידים הפוליטיים.
לדברי הקנצלר סבסטיאן קורץ, כמזכיר הכללי של ה-FPÖ, קיקל היה האחראי העיקרי לניהול הפיננסי של המפלגה.
לדבריו, לא יהיה זה ראוי שמשרד הפנים, שינהל את חקירת השערורייה, יהיה תחת קיקל.
מסיבה זו, ומכיוון שלדעתו של קורץ קיקל לא לקח ברצינות את חומרת המצב, הוא ביקש מהנשיא אלכסנדר ואן דר בלן לפטר את קיקל מתפקיד שר הפנים.
קיקל הפך לפיכך לשר הפדרלי הראשון ברפובליקה השנייה שהודח מתפקידו בניגוד לרצונו.
בתגובה, שרי ה-FPÖ הנותרים התפטרו והמפלגה פרשה מהקואליציה, מה שגרם לקורץ להכריז על פיזור הפרלמנט ובחירות בזק.
קיקל חידש את מושבו במועצה הלאומית ב-24 במאי 2019. הוא נבחר מחדש בבחירות בספטמבר אותה השנה.
קיקל קיבל למעלה מ-75,000 קולות, המספר השני בגובהו של כל מועמד מאחורי סבסטיאן קורץ בלבד, ויותר מפי שניים ממנהיג המפלגה נורברט הופר.
הוא הפך ליו"ר סיעת FPÖ לאחר הבחירות.
קיקל והופר נחשבו לא רשמיים ל"מנהיגים כפולים" ולעיתים קרובות נקלעו לעימות.
בעוד הופר ביקש לנקוט בקו מתון, קיקל מיקם את עצמו כ"מנהיג המפלגה האמיתי" ודחף לעמדות קשות במספר נושאים.
הוא נקט עמדה נוקשה נגד תגובת הממשלה למגפת COVID-19, הפצת מידע שגוי, התנגד לחיסון והשתתף בהפגנות נגד הסגר.
הוא ספג ביקורת על ידי הופר על סירובו ללבוש מסכה במועצה הלאומית.
במאי 2021 הביע קיקל את רצונו להתמודד כמועמד מוביל של המפלגה בבחירות הפדרליות הבאות.
ב-1 ביוני הודיע הופר על התפטרותו מתפקיד יו"ר המפלגה, וקיקל היה המועמד היחיד לרשת אותו.
הוא נבחר פה אחד כיושב ראש על ידי הוועד הפועל ב-7 ביוני ואושר ב-19 ביוני עם 88% תמיכה.
במהלך הקמת הממשלה עם ה-ÖVP ב-2017, קיקל הצהיר שמטרתו בפוליטיקה היא "להפוך את החברה להוגנת יותר".
החברה הוגנת, אמר, כאשר אדם יכול לפרנס את משפחתו באמצעות עבודה רווחית ולחיות חיים בהגדרה עצמית ללא "תלות חברתית".
כמו רוב במפלגתו, קיקל מתנגד נחרצות להגירה ולמה שהוא מתאר כ"ניצול לרעה של מערכת המקלט".
הוא מאמין שלאסלאם אין מקום באירופה, וששילוב של מהגרים מוסלמים אינו יכול "לפתור את בעיית תרבויות הנגד האסלאמיות".
במקום זאת, יש להגביל מאוד את ההגירה.
כשר הפנים הוא דגל בגירוש מהיר של פליטים המבצעים פשעים.
הוא גם הציע שאוסטריה תפרוש מהסכמי זכויות אדם אם הם "מונעים מאיתנו לעשות את מה שצריך", והביע את אמונתו ש"זה תלוי בחוק ללכת בעקבות הפוליטיקה, ולא לפוליטיקה לפעול לפי החוק".
הוא הצהיר כי מטרת מדיניות הפליטים שלו היא להפוך את הגשת הבקשה למקלט באוסטריה לבלתי אפשרי למעשה.
קיקל תומך ביחסים הקרובים של מפלגתו עם ולדימיר פוטין ומפלגת רוסיה המאוחדת.
כשר הפנים בשנת 2018, קיקל ביקש שיתוף פעולה עם ממשלת רוסיה בנושא תגובות אסונות ומאבק בפשע מאורגן ובטרור.
בראיון ברדיו דחה קיקל את הביקורת על המדיניות הסמכותית של הנשיא הרוסי.
קיקל השתתף ודיבר בהפגנות נגד תגובת הרשויות באוסטריה להתפרצות הנגיף, שאותה הוא אפיין כ"משחק כוח" על ידי "אלה שבפסגה [שרוצים] לשלוט בנו".
הוא מתנגד לשימוש בחיסון נגד COVID-19, ומתאר את קמפיין החיסונים ההמוני בישראל כ"אפרטהייד בריאות".
באפריל 2021 הביע קיקל את סירובו ללבוש מסכה במועצה הלאומית לאחר הצגת המנדט.
עם זאת, מכיוון שהמדיניות היא חלק מחוקי הבית ולא מכלל סדרי הדין הפרלמנטריים, אין ענישה על אי־שמירה עליה.
קיקל אמר אפוא שהוא לא חייב לעשות זאת, כפי שהוא בעת קניות.
הוא אמר שהוא "לא אחד מאותם צבועים ששמים את המסכה ואז זורקים כל אמצעי אבטחה מעל הסיפון".
קיקל התנגד לקונצנזוס מדעי על המגפה במספר הזדמנויות.
בין היתר, הוא הכחיש את יעילות החיסונים נגד COVID-19, ובנובמבר 2021 המליץ שוב ושוב על התרופה נגד התולעים איברמקטין כתרופה לנגיף.
אין ראיות לכך שלתרופה יש השפעה כלשהי בטיפול ב-COVID-19 בבני אדם.
המשרד הפדרלי האוסטרי לבטיחות בשירותי בריאות פרסם אזהרות לגבי הרעלה אפשרית וממליץ בחום לא לטפל באמצעותו בעצמו.
הצהרותיו של קיקל הובילו לעלייה בביקוש לאיברמקטין, שנמכר בבתי מרקחת רבים.
לאחר מכן הגיעו דיווחים על הרעלה ואשפוזים כתוצאה משימוש לא נכון בתרופה.
קיקל התנגד לחובת החיסונים באוסטריה בינואר 2022.
קיקל נשוי ויש לו בן.
ב-15 בנובמבר 2021, הרברט קיקל הודיע בפייסבוק שהוא נמצא חיובי לקורונה.
הרברט שמאלץ היה צייר אנגלי.
שמאלץ נולד באנגליה לקונסול הגרמני גוסטב שמאלץ ולאשתו האנגליה מרגרט קרמייקל, בתו הבכורה של הצייר, ג'יימס וילסון קרמייקל.
הוא קיבל השכלה בסיסית בציור בלונדון, תחילה בבית הספר לאמנות סאות' קנזינגטון (בשנת 1896 שינה את שמו לקולג' המלכותי לאמנות (RCA)) ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA), שם למד אצל פרנק דיקסי, סטנהופ פורבס וארתור האקר.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן.
לאחר שובו ללונדון עשה לעצמו שם כצייר היסטוריה, עם סגנון המושפע מהפרה-רפאליטים והאוריינטליסטים.
ב-1884 הציג בהצלחה את ציורו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
לאחר מסע לירושלים בשנת 1890 הוא יצר סדרה של ציורים עם נושאי הברית החדשה, כאשר "השיבה מגולגולתא" (1891) הוא אחד הידועים ביותר.
לאחר 1895 שמאלץ צייר יותר פורטרטים.
בשנת 1900 הוא ערך תערוכת יחיד גדולה באגודה לאמנות יפה ברחוב בונד.
שמאלץ היה מיודד עם ויליאם הולמן האנט, ואל פרינספ ופרדריק לייטון.
ב-1918, לאחר שגרמניה הובסה במלחמת העולם הראשונה, הוא אימץ את שם הנעורים של אמו.
הרברט קלייד לואיס היה סופר, עיתונאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
לואיס נולד בעיר ניו יורק, בן להיימן וקלרה לואיס, מהגרים מרוסיה דוברי יידיש.
לואיס החל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ניו יורק ובסיטי קולג', אך זנח אותם כדי לצבור ניסיון ככתב עיתונות.
כעבור שלוש שנים נסע לפריז וכעבור שנה, בתחילת שנות ה-30, הגיע לשאנגחאי בסין ועבד ככתב בשני עיתונים: תחילה ב-Shanghai Evening Post ובהמשך ב-The China Press.
הוא חזר לניו יורק ובדצמבר 1933 התחתן עם גיטה יעקובסון.
לזוג נולדו שני ילדים, מייקל וג'יין.
לואיס עבד ככתב בעיתון New York Journal , אבל התפטר כדי לעבוד ככותב עצמאי.
אף על פי שהוא מכר כמה סיפורים למגזין הגברים אסקווייר, הוא נאלץ ב-1937 להכריז על פשיטת רגל, סמוך למועד יציאתו לאור של ספרו הראשון האדון שנפל לים (Gentleman Overboard) בהוצאת ויקינג
לואיס עבר להוליווד שם עבד ככותב תסריטים בחברת מטרו גולדווין מאייר.
בשנת 1939 הוא חזר לניו יורק ועבד בחברת פרסום, ובהמשך, בשנת 1942 הוא חזר לתחום העיתונות והצטרף לסגל הכתבים של ה"ניו יורק הראלד טריביון" .
בשנת 1942 חזר לואיס להוליווד, לאחר שאולפני פוקס המאה ה-20 רכשו תמורת 25,000 דולר את זכויות ההסרטה של סיפורו "קיוליגן הדו־פרצופי" (Two-Faced Qulligan), שהתפרסם בכתב בעת "סטורי" .
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1945. סיפור אחר שלו (D-Day in Las Vegas) עובד לסרט בשנת 1946 ובהמשך הוא היה שותף לכתיבת התסריט של עוד סרט, שיצא לאקרנים ב-1949, והתבסס על סיפור נוסף שלו (Patent Applied For).
ההישג המשמעותי ביותר של לואיס בהוליווד היה הסיפור שלו "סיפור השדרה החמישית" {The Fifth Avenue Story), שהוא מכר לבמאי פרנק קפרה.
קפרה מצדו מכר את הסיפור לבמאי אחר, רוי דל רות' (Roy Del Ruth), שצילם אותו ב-1947 בשם "זה קרה בשדרה החמישית" .
לואיס ושותפו לכתיבה אוורט פרימן היו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית הסיפור הטוב ביותר, אך לא זכו.
בשנת 1948 לקה לואיס בהתמוטטות עצבים ולא יכול היה לעבוד במשך שנה.
ב-1949 הוא חזר לניו יורק ועבד כעורך בשבועון "טיים", עד שנפטר בשלהי 1950 מהתקף לב.
לואיס כתב סיפורים רבים, שהתפרסמו בכתבי עת שונים, וחלקם אף עובדו לסרטים.
בנוסף כתב לואיס ארבעה רומנים:
Gentleman Overboard (1937) הוא קומדיה שחורה על בנקאי מוול סטריט שנופל מאוניית משא בדרום האוקיינוס השקט.
מבקר הספרים של השבועון "טיים" כתב כי "ההישג מסמר השיער פועל היטב דווקא משום שהוא נכתב באופן יבש וענייני כל כך".
Spring Offensive (1940) הוא ספר אנטי־מלחמתי המתאר את סבלו של חייל אמריקאי שהתנדב לשרת בצבא הבריטי ונלכד בין הקווים ביום שבו פתח הצבא הגרמני בתקיפת קו מאז'ינו.
בזמן פרסומו עדיין התנהלה לאורך גבול צרפת-גרמניה המלחמה המדומה, אך בתוך כמה שבועות החל הבליצקריג הגרמני נגד צרפת וארצות השפלה והספר נשכח.
Season's Greetings (1941) עוקב אחרי הדיירים בבית מגורים בגריניץ' וילג' בערב חג המולד.
נושאו של הספר, כפי שמבטאת זאת אחת הדמויות ברומן, הוא "חיי הבדידות בעיר של שמונה מיליון תושבים".
Silver Dark (1959, כמעט עשור לאחר מותו של לואיס), מתאר את הקשר הרומנטי בין שני אנשים עם מום גופני.
הסופר והתסריטאי היהודי-אמריקאי באד שולברג שיבח את הספר ואמר שזה "רומן מעניין ולופת בגאוניותו".
האדון שנפל לים, תרגם יהונתן דיין, הוצאת זיקית, 2013.
מתקפת האביב, תרגם יהונתן דיין, הוצאת תשע נשמות, 2021.
הרברט "הארי" קוהנר הוא סופר ומתרגם אוסטרי־יהודי.
קוהנר היגר עם הוריו לארצות הברית בשנת 1935 וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה.
הוא חזר לווינה ב-1963, שם הוא עובד כסופר ומתרגם.
הוא הגה את המושג remigration, שהוא "ניאולוגיזם, שפירושו לחזור למקום שממנו גירשו אותך".
נשיא אוסטריה העניק לו את התואר פרופסור.
קוהנר פועל בתרגומיו להפצת ספרות של קבוצות אתניות אוסטריות והנגשתה לקהל דובר אנגלית.
הוא חיבר אנתולוגיה של שירה לירית אוסטרית לאחר 1945 וזו יצאה לאור באמצעות הוצאת שוקן.
הוא חתן פרס תאודור קרמר לשנת 2014.
סֶר הֶרְבֶּרְט רִיד היה היסטוריון אמנות, משורר, מבקר ספרות ופילוסוף אנגלי, הידוע בעיקר בזכות מספר רב של ספרים על אמנות, שהשפיעו על תפקידה של האמנות בחינוך.
ריד היה מייסד שותף של .
בנוסף להיותו אנרכיסט אנגלי בולט, הוא היה אחד מהסופרים האנגלים הראשונים ששמו לב לאקזיסטנציאליזם.
הוא היה עורך משותף עם ו של המהדורה הבריטית באנגלית של סדרת הספרים של קרל גוסטב יונג.
הבכור מבין ארבעת ילדיהם של בעלים של חווה חקלאית חכורה הרברט אדוארד ריד (1868–1903), ואשתו אלייזה סטריקלנד, ריד נולד במסקואטס גראנג', ליד , בצפון יורקשייר.
בביוגרפיה על ריד שחיבר נכתב: "הזיכרונות הכפריים הם ארוכים...
כמעט שישים שנה לאחר שאביו של ריד...
מת והמשפחה עזבה את מסקואטס, שמעתי שנאמר כי "משפחת ריד היו סנובים.
הם העסיקו אומנת (ו) והשתמשו בכלבי ציד...".
לאחר מותו של אביו, המשפחה, בהיותה חוכרים ולא בעלים, נאלצה לעזוב את החווה; ריד נשלח לבית ספר ליתומים ב, ואימו לקחה עבודה בניהול מכבסה בלידס, שם הצטרף אליה ריד מאוחר יותר.
לימודיו של ריד באוניברסיטת לידס נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת עם (כינוי לרגימנט של יורקשייר) בצרפת.
הוא מונה לקצין בינואר 1915, וקיבל הן את הצלב הצבאי (MC) והן את אות השירות המצוין (DSO) "על גבורה בולטת ומסירות לתפקיד" ב-1918. הוא הגיע לדרגת קפטן.
במהלך המלחמה, ריד הקים את כתב העת Arts & Letters עם , אחד מכתבי העת הספרותיים הראשונים שפרסמו את יצירותיו של ת"ס אליוט.
כרך השירה הראשון של ריד היה Songs of Chaos ("שירי כאוס") שיצא לאור בהוצאה עצמית ב-1915. האוסף השני שלו, שיצא לאור ב-1919, נקרא Naked Warriors ("לוחמים עירומים"), ושאב את חוויותיו בלחימה בשוחות של מלחמת העולם הראשונה.
עבודתו, המראה את השפעת האימג'יזם ו, הייתה בעיקר בחריזה חופשית.
"אסופת שירים" שלו הופיעו בשנת 1946. כמבקר ספרות, ראה עסק בעיקר במשוררים הרומנטיים האנגלים (לדוגמה, The True Voice of Feeling: Studies in English Romantic Poetry, 1953), אך גם בחן מקרוב את סגנון האימג'יזם.
הוא פרסם רומן, The Green Child ("הילד הירוק").
הוא תרם לכתב העת לספרות The Criterion (קריטריון, 1922–1939) והוא היה במשך שנים רבות מבקר אמנות קבוע של כתב העת של ה-BBC The Listener ("המאזין").
אף שוויליאם בטלר ייטס בחר במשוררים רבים מדור המלחמה הגדולה לספרו The Oxford Book of Modern Verse (הספר של אוקספורד לחריזה מודרנית, 1936), ריד בלט בקרב עמיתיו בזכות הקטע בן 17 העמודים (כמעט מחצית מהיצירה כולה) של יצירתו The End of a War ("קץ מלחמה" Faber & Faber, 1933).
ריד התעניין גם באמנות הכתיבה.
הוא דאג מאוד לסגנון ולמבנה וסיכם את דעותיו ב-English Prose Style ("סגנון הפרוזה האנגלי", 1928), פילוסופיה של כתיבה טובה והסברים עליה.
הספר נחשב לאחד הטובים ביותר על יסודות השפה האנגלית, וכיצד ניתן להשתמש ביסודות אלה לכתיבת אנגלית באלגנטיות ובהצטיינות.
ריד היה מגן האמנים הבריטים המודרניים כמו פול נאש, בן ניקולסון, הנרי מור וברברה הפוורת'.
הוא נקשר ל-Unit One, קבוצת האמנויות העכשוויות של נאש.
ריד היה פרופסור לאמנויות יפות באוניברסיטת אדינבורו (1931–1933) ועורך המגזין הרב ההשפעה (1933–1938).
הוא היה אחד ממארגני התערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בלונדון ב-1936 ועורך הספר "סוריאליזם", שפורסם ב-1936, שכלל תרומות מאת אנדרה ברטון, , ו.
הוא גם שימש כנאמן של גלריית טייט וכאוצר במוזיאון ויקטוריה ואלברט (1922–1939), וכן היה שותף להקמת עם בשנת 1947. הוא היה אחד מראשוני הסופרים האנגלים לשים לב לאקזיסטנציאליזם, והושפע מאוד מההוגה הקדם-אקזיסטנציאליסטי מקס שטירנר.
מ-1953 עד 1954 ריד שימש במשרת פרופסור על שם נורטון באוניברסיטת הרווארד.
בשנתו אחרונה שם הוא הרצה על "אומנות הפיסול" במסגרת סדרת ההרצאות השנתיות על האמנויות היפות על שם א.ו.
מלון בגלריה הלאומית לאמנות שבוושינגטון די.
במשך השנה האקדמית 1964–1965 ושוב ב-1965, הוא היה עמית בפקולטה במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת וסליאן.
תפיסת השירה של ריד הושפעה ממוריו: , , מריאן מור וויליאם קרלוס ויליאמס, כשהוא מאמין ש"שירה אמיתית מעולם לא הייתה דיבור אלא תמיד שיר", מצוטטת עם שאר ההגדרה שלו 'What is a Poem' ("מהו שיר") במסה שלו בשם זה מ-1926 (בסיום שלו לאסופת השירים שלו משנת 1966).
Phases of English Poetry ("שלבי השירה האנגלית") של ריד היה מחקר אבולוציוני שחיפש לענות על שאלות מטפיזיות ולא פרגמטיות.
עם זאת, המדריך המובהק של ריד לשירה היה Form in Modern Poetry ("הצורה בשירה מודרנית"), שפרסם ב-1932. בשנת 1951 אמר מבקר הספרות א.ס.
קולינס על ריד: "בשירתו הוא שרף את האקסטזה הלבנה של האינטלקט, שירה מתומצתת בעלת יופי מחמיר השומרת על חלק ניכר מהסגנון האימאג'יסטי הקדום ביותר שלו".
סגנון זה היה ניכר באסופת השירים הקדומה ביותר של ריד Eclogues ("אקלוגים") מהשנים 1914–1918.
מבחינה פוליטית, ריד ראה עצמו אנרכיסט, אם כי במסורת ה האנגלי של וויליאם מוריס.
אף על פי כן, בחלוקת התארים של השנה החדשה של 1953 הוא קיבל תואר אבירות על "שירותים לספרות".
פעולה זו גרמה לריד להיות מנודה על ידי רוב התנועה האנרכיסטית.
ריד התנגד באופן פעיל למשטר פרנקו בספרד, ולעיתים קרובות פעל למען אסירים פוליטיים בספרד.
קשה להפריד בין כתביו של ריד על פוליטיקה לבין אלה על אמנות ותרבות, משום שהוא ראה באמנות, בתרבות ובפוליטיקה ביטוי אחד תואם לתודעה האנושית.
סך עבודתו מסתכם בלמעלה מ-1,000 כותרים שפורסמו.
ספרו של ריד To Hell With Culture ("לעזאזל עם התרבות") עוסק במיוחד בזלזול שלו במונח תרבות ומרחיב את השקפתו האנרכיסטית על האמן כאומן, וכן מציג ניתוח מרכזי של עבודתו של אריק גיל.
הוא פורסם מחדש על ידי ראוטלג' בשנת 2002.
בהשקפתו הפילוסופית, ריד היה קרוב למסורות האידיאליסטיות האירופיות המיוצגות על ידי פרידריך וילהלם שלינג, יוהאן גוטליב פיכטה וסמואל טיילור קולרידג', מתוך אמונה שהמציאות כפי שהיא נחווית על ידי המוח האנושי היא תוצר של המוח האנושי כמו כל מציאות חיצונית או אובייקטיבית.
במילים אחרות, המוח אינו רק מצלמה המתעדת את המציאות שהיא קולטת דרך העיניים; הוא גם מקרן המשליך את המציאות הפרטית שלו.
משמעות הדבר היא שהאמנות לא הייתה, כפי שהאמינו מרקסיסטים רבים, רק תוצר של חברה בורגנית, אלא תהליך פסיכולוגי שהתפתח במקביל לאבולוציה של התודעה.
אמנות הייתה, אם כן, תופעה ביולוגית, השקפה שעמתה את ריד לעיתים קרובות מול מבקרים מרקסיסטים כמו אנתוני בלאנט בשנות ה-30. ריד, מבחינה זו, הושפע מההתפתחויות בפסיכולוגיית האמנות הגרמנית.
הרקע האידיאליסטי שלו גם הוביל את ריד להתעניינות בפסיכואנליזה.
ריד הפך לחלוץ בעולם דובר האנגלית בשימוש בפסיכואנליזה ככלי לאמנות וביקורת ספרות.
ריד, שהיה במקור פרוידיאני, העביר את נאמנותו לפסיכולוגיה האנליטית של קרל גוסטב יונג, ובסופו של דבר הפך גם למוציא לאור וגם לעורך הראשי של יצירותיו שנאספו באנגלית.
כבר ב-1949 גילה ריד עניין בכתביהם של האקזיסטנציאליסטים הצרפתים, במיוחד אלה של ז'אן-פול סארטר.
אף על פי שריד מעולם לא תיאר את עצמו כאקזיסטנציאליסט, הוא הודה שהתאוריות שלו מצאו לעיתים קרובות תמיכה בקרב אקזיסטנציאליסטים.
ריד אולי היה האדם הקרוב ביותר באנגליה להיקרא התאורטיקן האקזיסטנציאליסטי האנגלי של המסורת האירופית.
ריד פיתח עניין רב בנושא החינוך ובמיוחד בחינוך לאמנות.
האנרכיזם של ריד הושפע מוויליאם גודווין, פיוטר קרופוטקין ומקס שטירנר.
ריד התעניין עמוקות בציורי ילדים לאחר שהוזמן לאסוף יצירות לתערוכה של אמנות בריטית שתסייר במדינות בעלות ברית ונייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מכיוון שנחשב מסוכן מדי להוביל דרך האוקיינוס האטלנטי יצירות בעלות חשיבות למורשת הלאומית, הוצע לשלוח במקום זאת ציורים ואיורים של ילדים.
ביצירת האוסף שלו, ריד התרגש באופן בלתי צפוי מכוח הביטוי והתוכן הרגשי של כמה מיצירותיהם של האמנים הצעירים יותר.
החוויה עוררה את תשומת ליבו לערכם התרבותי, והעיסוק שלו בתאוריית היצירתיות של ילדים היה שווה ערך לרצינות התואמת את מסירותו לאוונגרד.
עבודה זו שינתה מהותית את מפעל חייו במהלך 25 שנותיו האחרונות והעניקה לחינוך לאמנות רציונל של בהירות חסרת תקדים ויכולת שכנוע.
התוצאה היא ספרי מפתח: "Education through Art" (חינוך באמצעות אמנות, 1943), The Education of Free Men ("החינוך של אנשים חופשיים", 1944), The Culture and Education in a World Order ("תרבות וחינוך בסדר העולמי, 1948), The Grass Read ("קריאת העשב" או "העשב של ריד",1955) ו-Redemption of the Robot ("גאולת הרובוט", 1966).
לאחר מותו ב-1968, ריד כנראה הוזנח בשל הבולטות הגוברת באקדמיה של תיאוריות של אמנות, כולל המרקסיזם, שזלזלו ברעיונותיו.
עם זאת, עבודתו המשיכה להשפיע.
דרך כתביו של ריד על אנרכיזם קיבל מארי בוקצ'ין השראה באמצע שנות ה-60 לחקור את הקשרים בין אנרכיזם ואקולוגיה.
ב-1971 פורסם מחדש אוסף מכתביו על אנרכיזם ופוליטיקה, Anarchy and Order ("אנרכיה וסדר"), עם הקדמה מאת הווארד זין.
בשנות ה-90 חלה התעוררות של עניין בו בעקבות תערוכה גדולה ב-1993 בגלריה לאמנות העירונית של לידס ופרסום אוסף כתביו האנרכיסטיים, A One-Man Manifesto and other writings for Freedom Press ("מניפסט של איש אחד וכתבים נוספים עבור Freedom Press"), בעריכת דייוויד גודוויי.
מאז, עוד מיצירותיו פורסמו מחדש והתקיים כנס הרברט ריד, במוזיאון טייט בריטניה ביוני 2004. הספרייה ב קרויה על שמו, וכך גם הגלריה לאמנות ב בקנטרברי.
עד שנות ה-90 המכון לאמנויות עכשוויות בלונדון ערך הרצאת הרברט ריד שנתית, שכללה דוברים ידועים כמו סלמאן רושדי.
ב-11 בנובמבר 1985, ריד היה בין 16 משוררי המלחמה הגדולה שהונצחו על אבן לווחה שנחשפה בפינת המשוררים של מנזר וסטמינסטר.
הכתובת על האבן נכתבה על ידי משורר המלחמה הגדול, וילפרד אוון.
כתוב בה: "הנושא שלי הוא מלחמה, והרחמים על המלחמה.
ריד היה אביהם של הסופר הידוע , במאי הסרטים התיעודיים של ה-BBC, , המפיק והמנהל של ה-BBC טום ריד, והיסטוריון האמנות .
הרברט ריד, תולדות הציור המודרני, תרגם יוסף לוי, הוצאת מסדה, 1977
הרברט קפלר היה פושע מלחמה נאצי.
הוא שירת כמפקד באס אס, ראש משטרת הביטחון והאס דה ברומא במהלך מלחמת העולם השנייה והיה אחראי לטבח בפוסה ארדיאטינה, לאחר תום המלחמה עמד קפלר למשפט באיטליה ונידון למאסר עולם.
הוא נמלט מהכלא זמן קצר לפני מותו בגרמניה המערבית ב-1978.
קפלר נולד למשפחה ממעמד הביניים בשטוטגרט של הקיסרות הגרמנית, הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1 באוגוסט 1931 והצטרף לאס אס ב-1933. בינואר 1936 הוצב לתפקיד במשרד הראשי של הגסטפו בשטוטגרט.
במהלך האנשלוס ב-1938 פיקח קפלר על הגירושים ההמוניים של יהודי אוסטריה במסגרת שואת יהודי אוסטריה, קאפלר הוצב ברומא כראש ה-SD ומתחילת מלחמת העולם השנייה הוא שיתף פעולה באופן הדוק עם המשטרה האיטלקית.
ב-8 בספטמבר 1943, בתגובה על הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית, כבש הצבא הגרמני את רומא וקפלר מונה למפקד משטרת הביטחון ושירות הביטחון עבור כל יחידות משטרת ה-SS ומשטרת הסדר הפרוסים ברומא.
קפלר הופקד מיד על יישום השואה באיטליה ברומא ובלאציו בפעולתו הראשונה בוצעה הפשיטה על גטו רומא בה רוכזו 1,023 מיהודי רומא וגורשו למחנה ההשמדה אושוויץ, מהם שרדו רק 16. מאוחר יותר הוא סידר את גירושם של 993 יהודים רומאים נוספים, שגם הם כמעט כולם נרצחו בתאי הגזים.
כחלק מהמבצע האחרון, סחט קאפלר בהצלחה 50 ק"ג זהב מיהודי רומא, כשלאחר מכן טען קפלר כי הוא ניסיון למנוע את הגירושים.
בתחילת 1944 היה קפלר הנציג הגבוה ביותר של המשרד הראשי לביטחון הרייך ברומא וענה ישירות הן למושל הצבאי, תחת גנרל הלופטוואפה קורט מאלצר, והן לשרשרת הפיקוד של ה-SS תחת מפקד האס אס והמשטרה.
קפלר נקלע לעימות ישיר עם הוותיקן הנייטרלי תחת האפיפיור פיוס ה-12, שקפלר האמין ובצדק שהוא נותן מחסה שבויים נמלטים של בעלות הברית, חברי ההתנגדות האיטלקית ויהודים.
יריב נתעב במיוחד של קאפלר היה המונסיניור האירי יו אופלהרטי, פעילותו של המונסיניור בסיוע סמוי ליהודים ולנמלטים אחרים הובילה הן את קפלר והן את עמיתו האיטלקי פייטרו קוך לתכנן שוב ושוב, ולשווא, את החטיפה, העינויים וההוצאה להורג של או'פלהרטי.
בינתיים, החפרפרות של קפלר בתוך הוותיקן כללו סמינר אסטוני לאומי ולשעבר טקס ביזנטי מהרוסיקום בשם אלכסנדר קורטנה, שעבד מ-1940 עד 1944 כמתרגם של קהילת הוותיקן לכנסיות המזרחיות.
באותן שנים ריגל קורטנה בחשאי למען ברית המועצות, עם תוצאות הרסניות עבור הכמרים והמאמינים המחתרתים הרבים שאת שמותיהם העביר לנ.ק.ו.ד.
קורטנה, שתמיד היה נאמן לברית המועצות, החל לרגל גם עבור גרמניה הנאצית רק ב-1943, משום שהמפעיל החדש שלו, קפלר, איים שוב ושוב לשלוח את קורטנה ואשתו למחנה ריכוז.
קורטנה, לעומת זאת, הפך את השולחן נגד קאפלר על ידי גניבת ספרי הקוד הסודיים ביותר של סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית ה-SD ממשרדו במהלך הכאוס של קרב אנציו.
לאחר מכן העביר קורטנה את ספרי הקוד לסובייטים באמצעות מונסיניור מריו בריני ממזכירות המדינה של הוותיקן.
ב-1945 נעצר קאפלר על ידי השלטונות הבריטיים והועבר לידי ממשלת איטליה ב-1947. הוא נשפט בשנה שלאחר מכן.
מפקדו השני של קאפלר ברומא, מפקד ה-SS אריך פריבקה, הצליח להימלט לארגנטינה ולא הוסגר לאיטליה כדי לעמוד לדין בשל תפקידו שלו בטבח בפוסה ארדיאטינה עד 1996.
ביולי 1948 נשפט קפלר על ידי בית דין צבאי של הצבא האיטלקי ונידון למאסר עולם לשרת בכלא הצבאי גאטה.
אשתו הראשונה של קפלר התגרשה ממנו בזמן שריצה את עונשו.
מאוחר יותר הוא נישא בשנית ב-1972 לאנליז קפלר, אחות שאיתה ניהל התכתבות ממושכת, בטקס חתונה בכלא.
בשלב זה קפלר נהיה קתולי בשל השפעתו של אויבו מימי המלחמה, מונסניור יו אופלהרטי, שביקר אותו לעיתים קרובות בכלא, ואשר עמו שוחח קפלר לעיתים קרובות על ספרות ודת.
בשנת 1975, בגיל 68, אובחן קפלר כחולה בסרטן סופני.
ערעורים של אשתו ושל ממשלת מערב גרמניה לשחרור וחנינה נדחו על ידי השלטונות האיטלקיים, אך ב-1976 הסכימו האיטלקים להעבירו לבית חולים, עקב הידרדרות מצבו של קפלר והיותה של אנליז קפלר אחות, הייתה לה גישה כמעט בלתי מוגבלת אליו.
באוגוסט 1977, לאחר ביקורה אצלו היא לקחה אותו במזוודה גדולה ונמלט למערב גרמניה, בעזרתו של חבר קרביניירי שכל הנראה לא היה מודע לכך.
על אף הדרישות להחזיר את קפלר לאיטליה סירבו שלטונות גרמניה המערבית להסגירו וגם לא העמידו אותו לדין בגין פשעי מלחמה נוספים, על פי הדיווחים בשל מצבו הבריאותי.
בעקבות הבריחה התפטר שר ההגנה ויטוריו לאטנציו מתפקידו, שישה חודשים לאחר בריחתו, מת קאפלר בביתו בסולטאו, ב-9 בפברואר 1978, בגיל 70.
בסרט העלילתי "טבח ברומא" משנת 1973, העוסק בטבח הארדיאטיני, גילם השחקן ריצ'רד ברטון את קפלר.
בסרט "הסקרלט והשחור" משנת 1983, גילם כריסטופר פלאמר את קפלר בסרט הטלוויזיה, אשר פירט את פגישתו הראשונה של קאפלר עם מונסיניור יו אופלהרטי.
זמנו שלאחר המלחמה של קפלר בקש מקלט בוותיקן, והידידות כתוצאה מכך עם אויבו לשעבר מונסיניור או'פלהרטי, הומחזו במחזה הרדיו "ה-Scarlet Pimpernel of the Vatican" מאת רובין גלנדינינג.
מחזה הרדיו שודר לראשונה ב-30 בנובמבר 2006 ב־BBC Radio 4 בבריטניה.
מאוחר יותר הוא הוצג בהופעה חיה תחת השם Kingfishers Catch Fire.
הרברט (בֶּרְטִי) רודולף פרוינד (20 בספטמבר 1941 – 17 בינואר 2021) היה רופא כירורג ופרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים במשך כעשרים שנה ולאחר מכן ניהל את בית החולים משגב לדך בירושלים.
נולד וגדל בחיפה, בן יחיד להוריו, זוג פליטים מאירופה אשר נפגשו על האניה בדרכם ארצה, ושהו יחד במחנה המעפילים עתלית.
אמו, אֶמִי, נולדה בווינה, אוסטריה, ועבדה כספרנית.
אביו, קוּרְט, יליד חבל הסודטים, היה כנר, אך לאחר עלייתו ארצה עבד כמנהל חשבונות.
בשנים 1947-1959 למד ביסודי ובתיכון בבית הספר הריאלי.
בשנים 1959-1962 שירת כלוחם בחיל התותחנים.
עם סיום שירותו, בשנת 1962, נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת גראץ באוסטריה.
לאחר שהשלים שם שלוש שנים של למודי מדעים בסיסיים שב לארץ והשלים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בשנת 1969 הגיש את עבודת הגמר שלו ברפואה.
בשנת 1970 החל את ההתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה עין כרם תחת הנחייתו וניהולו של פרופ' נתן זלץ (אחד מאבות הכירורגיה המודרנית בארץ וחתן פרס ישראל לרפואה).
עם סיום ההתמחות הפך לרופא בכיר במחלקת כירורגית ב' בבית החולים הדסה עין כרם.
בשנת 1977 יצא לארצות הברית להשתלמות עמיתים בבית החולים הכללי מסצ'וסטס המסונף לאוניברסיטת הרווארד.
במהלך תקפה זו שימש גם כחוקר במעבדה של אוניברסיטת הרווארד בתחום של מטבוליזם (חילוף חומרים) והזנה תוך-ורידית.
בתקופה זו פרסם מספר מאמרים פורצי דרך בתחום זה.
בשנת 1978 יצא שוב לארצות הברית להשתלמות עמיתים קלינית ומחקרית נוספת באוניברסיטת סינסינטי אוהיו.
בשנת 1981, בגיל 40 בלבד, קיבל מינוי כפרופסור מן המניין לכירורגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1988 השלים התמחות על בטיפול נמרץ בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
בשנת 1989 התמנה למנהל של שתי המחלקות הכירורגיות בבית החולים הדסה הר הצופים, ושימש שם כמנהל המחלקות עד שנת 2008, אז הוחלף בתפקידו על ידי פרופ' אחמד עיד.
בשנים 2011-2017 כיהן כמנהל בית החולים משגב לדך בירושלים.
במהלך השנים נסע פרוינד כפרופסור אורח להשתלמויות רבות באוניברסיטאות ובמרכזים רפואיים בארצות הברית, ובהן: ב-1983-1984 במרכז הרפואי סינסינטי, אוהיו, בשנים 1992, 1995 ו-1997 באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה, ב-2000 במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג, ניו יורק, וב-2003 באוניברסיטת רוצ'סטר, מינסוטה.
בשנים האחרונות לחייו לקה פרוינד בעיוורון קורטיקלי כתוצאה מסינדרום (PCA).
המחלה גרמה לו לעיוורון מוחלט בתקופת חייו האחרונה, אך הוא שמר על צלילות וחדות המחשבה עד למותו.
היה נשוי לרותי (תוּתְלָה) פרוינד לבית פישר, אחות טיפול נמרץ בבית חולים הדסה, ובהמשך, מנהלת מחלקת בקרה במשרד הבריאות, שבמקביל עסקה גם בציור ובכתיבה (כתבה שלושה ספרי פרוזה).
אב לשני בנים, דניאל פרוינד (אדריכל) וד"ר מיכאל פרוינד, רופא כירורג, המתמחה בכירורגיה של המעי הגס והרקטום, אשר ממשיך את דרכו המקצועית במרכז הרפואי שערי צדק.
התגורר בשכונת גבעת אורנים (ירושלים).
פרוינד היה מבכירי הכירורגים בארץ בתחומי הכירורגיה של מערכת העיכול, המערכת האנדוקרינית, מטבוליזם ותזונה בכירורגיה.
עסק בעיקר בהסרת גידולים ובטיפול במחלות מעי דלקתיות.
עם חזרתו מהשתלמות עמיתים בארצות הברית בתחילת שנות ה-80, היה הראשון שהכניס והטמיע את התחום של הזנה תוך-ורידית בבית החולים הדסה, שיטת הזנה שבה מוחדרים תרופות או מזון אחר, בהזלפה ישירה, לתוך וריד המטופל.
שיטת טיפול זו הצילה חיים של רבים מהחולים במחלת קרוהן, שעברו ניתוחים להסרת המעי.
פרוינד נחשב לאחד מחלוצי התזונה הקלינית בארצות הברית, באירופה ובישראל.
ממקימי החברה לתזונה קלינית (שהוקמה בשנת 1999), ופועלת במסגרת ההסתדרות הרפואית בישראל.
פרוינד גם פעל בתחום החינוך הכירורגי, והקדיש זמן רב להכשרת הדור הבא של הכירורגים במרכז הרפואי הדסה בפרט ובישראל בכלל.
תחת הדרכתו צמחו לאורך השנים כירורגים בולטים, ובהם: פרופ' אבירם ניסן, ד"ר נחום בגלייבטר, פרופ' תניר אלוייס, פרופ' עמיר סולד ופרופ' חגי מזא"ה, אשר לימים המשיך את דרכו של פרוינד כמנהל המחלקה הכירורגית בית חולים הדסה הר הצופים.
היה יו"ר החוג לכירורגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית וכן היה חבר באיגוד הכירורגים בישראל וכיהן כיו"ר האיגוד בשנים 1996–2001.
היה פעיל בהסתדרות הרפואית בישראל, ובמסגרתה היה יו"ר ועדת הבחינות העליונה בשנים 2000–2005 וסגן יו"ר המועצה המדעית.
בתחילת שנות האלפיים, בתקופת האינתיפאדה השנייה, הגה את העקרונות של פריסת פינוי הפצועים לבתי החולים בירושלים בזמן אירוע רב נפגעים.
עקרונות אלה, של פינוי מיטבי על פי חומרת הפגיעה והקִרבה לבתי החולים, משמשים את שרותי הפינוי והרפואה בירושלים עד היום.
במקביל לעבודתו האזרחית, שימש פרוינד גם רופא צבאי במילואים בחיל הרפואה בדרגת רב-סרן.
במלחמת יום הכיפורים היה כירורג בכיר בבית חולים שדה, שפרס צה"ל בבסיס רפידים, בסיני תחת פיקודו של פרופ' רוני רוזין.
במלחמת לבנון הראשונה בהיותו רופא במילואים, פרס בית חולים שדה בסמוך למרכז הרפואי זיו בצפת.
בהמשך, עם התקדמות הלחימה, הפעיל קרון ניתוחים נייד בתוך מכולה ייעודית בעומק לבנון.
פרוינד נחשב לחלוץ ומנהיג בתחום הכירורגיה המודרנית בישראל.
הוא דגל בהצבת סטנדרטים גבוהים ובנחישות בטיפול בחולה, המשלבת יושרה, הגינות ושקיפות.
פרוינד גם היה ידוע בנטייתו להיות תמיד בחזית של החדשנות הכירורגית והיה מהחלוצים בארץ של המהפכה הזעיר פולשנית (לפרסקופיה) בכל תחומי הכירורגיה הכללית.
את העקרונות האלה הטמיע בתלמידיו.
במהלך השנים הרבות בהן פעל הוא לימד, חינך והדריך דורות של כירורגים, הפועלים במרכזים רפואיים בארץ ובעולם ובתפקידים רבים באקדמיה ובמחקר.
פרוינד פרסם יותר מ-100 מאמרים מדעיים ועשרות פרקים בספרים ערוכים בתחומי התמחותו.
הרברט פרוינד, דן צרור, דני אימרל ועודד זמיר, ניסיון ראשוני בתיקון לאפארוסקופי של בקעים מפשעתיים, הרפואה, 1 בדצמבר 1997.
סרגיי חייטוב, אבירם ניסן, נחום בגלייבטר והרברט פרוינד, מעקב ארוך-טווח בקבוצת חולים במחלת קרוהן שנותחה בהוריה של איכות-חיים, הרפואה, מרץ 2003.
המתת ילדים על ידי הוריהם עשויה לנבוע ממניעים וגורמים שונים, כגון מחלת נפש, לחץ חברתי ומשברים אישיים.
כמו כן, לפי הסטטיסטיקה הורים היו אחראים ל-61% ממקרי ההמתה של ילדים מתחת לגיל חמש.
לעיתים ההמתה של הילד מבוצע בשילוב עם התאבדות של ההורה.
בממוצע, על פי הנתונים הסטטיסטיים של הבולשת הפדרלית, בסביבות 450 ילדים הומתו מדי שנה על ידי הוריהם בארצות הברית.
מחקר מעמיק שבוצע בממלכה המאוחדת ל-297 מקרי ההמתה של ילדים על ידי הוריהם, ו-45 מקרי ההמתה של הילדים שמבוצע בשילוב עם ההתאבדות של ההורה, אשר התרחשו בין השנים 1997 ל-2006, הראה כי 37% מהרוצחים היו כבר מאובחנים כסובלים ממחלת נפש בעת ביצוע ההמתה.
האבחנות השכיחות ביותר היו הפרעה אפקטיבית והפרעת אישיות, וכ-15% מהרוצחים אובחנו כסובלים מפסיכוזה.
עם זאת - בדומה לממצאים במחקר גדול שנערך בדנמרק - רובם לא פנו אל שירותי בריאות הנפש לפני ביצוע ההמתה, ורק מעטים קיבלו טיפול אצל שירותי בריאות הנפש לפני ביצוע ההמתה.
ישנה שכיחות גבוהה יותר לכך שנשים שרוצחות את ילדיהם לרוב ילדו את ילדיהם במהלך גיל ההתבגרות.
ישנה גם שכיחות גבוהה יותר לכך שהאבות שהמיתו את ילדיהם הורשעו בעבירות אלימות והשתמשו בסמים, והמיתו קורבנות מרובים.
ישנה שכיחות גבוהה יותר למקרי המתה של תינוקות על ידי אחד מההורים, מאשר ילדים בגילאים אחרים, ולכן לפי אחת התאוריות ייתכן שיש קשר בין ביצוע רציחות ילדים לבין מקרים של דיכאון לאחר לידה.
ד"ר פיליפ רזניק פרסם ב-1969 מחקר על מקרי המתה של ילדים על ידי הוריהם וקבע כי ישנם חמישה גורמים עיקריים למקרים בהם ילדים הומתו על ידי אחד ההורים:
הרג אלטרואיסטי - מתרחשים כאשר ההורה מאמין שהריגת הילד תהיה לטובתו של הילד, לרוב משום שההורה סבור שהעולם הוא אכזרי מדי עבור הילד, או משום שהילד סבל במיוחד (בין אם אכן הילד סבל בפועל ובין אם לאו).
המתה לא במכוון - מקרים בהם הילד הומת באופן לא מכוון כתוצאה מהתעללות או הזנחה.
מקרים של תסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח נכללים גם בקטגוריה זו.
הרג של ילדים לא רצויים - במקרים הללו ההורה הרג את הילד משום שהוא/היא החשיבו את הילד לנטל, לרוב בגלל שהילד נולד באופן לא מתוכנן או שהוא הפריע לאורח החיים ו/או תוכניותיו של ההורה.
מקרים בהם ההורה לקה בפסיכוזה חריפה - מקרים בהם ההורה סבל ממחלת נפש קשה, כמו בין היתר סכיזופרניה, אשר גרמה להם להרוג את ילדם ללא כל מניע ברור או סיבה רציונלית.
מקרים של נקמה בבן/בת הזוג - במקרים הנדירים הללו ההורה הורג את הילד עם מנת לנקום בהורה השני, לעיתים רבות לאחר שמערכת היחסים בין בני הזוג מסתיימת או כתוצאה מסכסוך משמורת.
בשנת 2013 מקרי המתה היו מבין חמש הסיבות העיקריות למוות של ילדים בארצות הברית, ומבין שלוש הסיבות העיקריות למוות של ילדים בגילאים 1–4. כמו כן מחקרים מעידים שהילדים שהומתו על ידי הוריהם עברו גם התעללות פיזית מצד ההורה לפני מותם.
בדרום אסיה ובמזרח התיכון מקרים רבים בהם ילדים הומתו על ידי אחד ההורים נובעים מכך שההורה בחר לרצוח את הילד משום שהוא/היא האמין/ה שהקורבן פגע בכבוד המשפחה.
במקרים של רצח על כבוד המשפחה לרוב הקורבנות הן בנות.
תיעודים מהעת החדשה באירופה מצביעים על תופעה בה בתקופות של משבר כלכלי, משפחות מרובות ילדים התקשו להאכיל את כל בני המשפחה, ובמקרים רבים גרמו למותם של התינוקות הצעירים.
המשפחות היו טוענות שהם נחנקו בשנתם, אם כי במקרים רבים החשד היה שההרג היה מכוון.
באזורים ובתקופות מסוימות היו לכך אלטרנטיבות, דוגמת מסירת ילדים שייגדלו במקום שידאג להם למזון, למשל, כמשרתים באחוזות של אצילים.
חרף פתרונות אלו, הריגת הילדים בידי הוריהם הייתה נפוצה מספיק כדי לגרום להתערבות חלק מהשלטונות במערב אירופה בסוף המאה ה־18. השינוי קרה דווקא בתקופה זו, כתוצאה משינויים חברתיים שונים, בראשם עליית האינדיבידואליזם והשינוי בתפיסת הילד.
בהמשך לכך, בשנת 1784 חוקקה אוסטריה חוק תקדימי שאסר על לינה משותפת עם ילדים מתחת לגיל 5, כדי למנוע חנק שלהם למוות "בטעות" בידי הוריהם.
לצד זאת במערב אירופה הפך מקובל יותר להשתמש בשיטות שונות למניעת הריון, על מנת להגביל באופן זה את מספר הילדים.
לאורך ההיסטוריה התרחשו מקרי המתה רבים של ילדים על ידי הוריהם בתרבויות ובחברות שונות.
להלן מספר מקרים היסטוריים בולטים:
בספר שופטים מתואר כיצד השופט יפתח הגלעדי נדר להקריב לאלוהים את הראשון שיצא לקראתו מביתו אם ינצח בקרב נגד בני עמון.
באופן טראגי, הייתה זו בתו היחידה שיצאה לברך אותו, ובשל כך נאלץ לקיים את הנדר ולהקריב אותה כקורבן לאלוהים.
לפי כתביו של ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, קיסר רומא ויטליוס רצח את בנו במטרה לרשת את ההון של סבו וסבתו.
קיסר הקיסרות הרומית המערבית קונסטנטינוס הוציא להורג את בנו הבכור קריספוס מסיבות לא ברורות בשנת 326 לספירה.
הקיסרית הביזנטית אירנה האתונאית רצחה את בנה קונסטנטינוס השישי בסביבות שנת 797 לספירה על מנת להפוך לשליטה הבלעדית של האימפריה הביזנטית.
מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית רצח את בנו בסביבות שנת 1373 בעקבות מרד שכשל.
ב-19 בנובמבר 1581 שליט רוסיה איוואן האיום הרג את בנו, יורש העצר איוואן איוואנוביץ', כאשר הוא הכה אותו בראשו עם שרביטו במהלך ויכוח.
ב-1 במאי 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס ואשתו מגדה הרעילו באמצעות ציאניד את ששת ילדיהם ולאחר מכן התאבדו.
ב-1 באפריל 1984 הזמר האמריקאי מרווין גיי נרצח בירייה על ידי אביו לאחר שהתערב בוויכוח בין הוריו.
ב-24 ביוני 2007 המתאבק הקנדי כריס בנואה רצח את אשתו ננסי, ואת בנם בן השבע דניאל, ולאחר מכן התאבד.
להלן רשימה של כמה מהמקרים הבולטים ביותר של הרג ילדים על ידי הוריהם שהתרחשו בארצות הברית לאורך השנים:
ב-19 במאי 1983 אליזבת דיאן דאונס ירתה בשלושת ילדיה, בני ה-3, 7, ו-8, והסיעה אותם במכוניתה, בעודם מדממים, לבית החולים בספרינגפילד שבאורגון.
בתה בת ה-7 מתה כתוצאה מהירי.
בתחילה ניסתה לטעון שגבר זר ניסה לחטוף אותה וירה בילדים.
דאונס נידונה למאסר עולם עם אפשרות לשחרור על תנאי לאחר 25 שנה.
ב-25 ביולי 1988 השחקנית האמריקנית בת ה-10 ג'ודית בארסי נרצחה יחד עם אמה על ידי אביה.
לאחר הרצח האב שם קץ לחייו.
בשנת 1994 סוזן סמית' הרגה את שני בניה, מייקל בן השלוש ואלכסנדר אשר היה בן 14 חודשים, על ידי הטבעתם באגם בקרוליינה הדרומית.
המקרה זכה לפרסום רב גם בגלל שהיא שיקרה בתחילה כאשר טענה שגבר שחור חטף את בניה ורצח אותם.
סמית' נידונה למאסר עולם עם אפשרות לשחרור על תנאי לאחר 30 שנה.
ב-20 ביוני 2001 אנדריאה ייטס הטביעה את חמשת ילדיה באמבטיה בבית המשפחה ביוסטון.
ב-5 בפברואר 2012 ג'ושוע פאוול מיוטה, אשר היה חשוד מרכזי בפרשת היעלמותה של אשתו , רצח את עצמו ואת שני בניו הצעירים, בני 5 ו-7, בעת שהם הגיעו לבקר אותו בפיקוח של עובדת סוציאלית.
ג'ושוע הצליח לקחת את הילדים לתוך הבית ונעל את הדלת, לאחר מכן הרג את הילדים באמצעות גרזן, הצית את הבית, וגרם לפיצוץ שהרג את שלושתם.
להלן רשימה של כמה מהמקרים הבולטים ביותר של הרג ילדים על ידי הוריהם שהתרחשו בישראל לאורך השנים:
במרץ 1992 מרינה דווידוביץ' מכרמיאל הטביעה למוות את שתי בנותיה הקטנות, נעמה (7) וליטל (3).
במאי 2001 אם מקריית מוצקין השליכה את תינוקה שהיה בן ארבעה וחצי חודשים מחלון ביתם.
היא נידונה על כך ל-12 שנות מאסר.
בדצמבר 2002 הטביע למוות אלי פימשטיין את בתו הודיה קדם בביתו בירושלים.
הוא נידון על כך למאסר עולם.
במאי 2008 אירע רצח רוז פיזם בידי אמה וסבה, שהשליך את גופתה לירקון.
בשנת 2008 אולגה בוריסוב מראשון לציון הטביעה למוות את בנה בן ה-4 בחוף הים בבת ים.
היא נידונה על כך ל-8 שנות מאסר.
בשנת 2008 רגינה קרוצ'קוב הטביעה את בנה בגיגית.
ביולי 2010 איתי בן דרור רצח בדקירות סכין את שלושת ילדיו, בני 10, 8 ו-5, בביתם שבנתניה.
לאחר הרצח הוא ניסה להתאבד אך כשל בכך.
בינואר 2017 רצח נדב סלע במושבה מגדל בדקירות סכין את אשתו, שני ילדיו ואת בן השכנים.
הוא נידון לארבעה מאסרי עולם.
ביולי 2024 רצחה סיגל יאנה איצקוביץ את בנה ליאם בן ה-6 בהרצליה באמצעות גרזן.
הרברט קלייבורן פל הבן היה חבר נציג ארצות הברית מניו יורק, שגריר ארצות הברית לפורטוגל, שגריר ארצות הברית להונגריה, ומקים וחבר בוועדת פשעי המלחמה של האו"ם.
פל, יליד ניו יורק וחבר במשפחות הבולטות והעשירות של לוריארד וקלייבורן, התחנך בבית הספר פומפרט בקונטיקט ולמד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק.
במקור היה פעיל בפוליטיקה בתור פרוגרסיבי, מאוחר יותר הפך לדמוקרט.
ב-1918, פל נבחר לקונגרס, והוא כיהן בין השנים 1919–1921. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1920. פל המשיך להישאר פעיל בפוליטיקה, והיה יו"ר הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק בין השנים 1921 ל-1926 וציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1924. הוא שימש כסגן יו"ר ועדת הקמפיין הלאומי הדמוקרטית לבחירות 1936.
ב-1937 מונה פל כשגריר בפורטוגל, שם כיהן מ-27 במאי 1937 ועד 11 בפברואר 1941, אז מונה לשגריר בהונגריה.
בדצמבר 1941 קיבל פל את הכרזת המלחמה של הונגריה נגד ארצות הברית, סגר את השגרירות וחזר לארצות הברית.
הוא התפטר רשמית בנובמבר 1942. מ-1942 עד 1945, פל היה נציג ארצות הברית בוועדת פשעי המלחמה של האו"ם .