tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות נדירות יחסית במסה ורדה עצמה, אבל הן מצויות בשפע במרכז אזור הנהר סן חואן, דבר שיכול להעיד על חשיבות הנהר כנתיב נסיעה ומקור מרכזי של מים.
המוטיבים הנפוצים באמנות הסלע של האזור כללו דמויות אנוש בתהלוכה, בהזדווגות ובלידה, טביעות ידיים, עקבות בעלי חיים ואנשים, קווים גלים, ספירלות, מעגלים קונצנטריים, בעלי חיים וסצנות ציד.
ככל שהאוכלוסייה של האזור התמוטטה במהלך שלהי המאה ה-13, הנושאים של אמנות סלע השתנו לאיורים של מגנים, לוחמים וסצנות קרב.
בני הופי מודרניים פרשו את הפטרוגליפים בנקודת פטרוגליף (Petroglyph Point) במסה ורדה כתיאורים של החמולות השונות של התושבים.
החל בשלהי תקופת פואבלו II (1020) והלאה דרך תקופת פואבלו III (1300), תושבי הפואבלו הקדמונים של אזור מסה ורדה יצרו ציורי קיר בבתים הגדולים שלהם, בייחוד במבני הקיווה שלהם.
ציורי הקיר הכילו הן תמונות מצוירות והן תמונות חקוקות המתארות בעלי חיים, אנשים ועיצובים שהשתמשו בהם באריגת בדים וכלי חרס עוד מתקופת קולעי הסלים III (סביב 500 לספירה).
ציורים אחרים תיארו משולשים ותלים שמשערים כי הם מייצגים הרים וגבעות בנוף סביב הפואבלו.
ציורי הקיר ממוקמים על ספסל הקיווה ובדרך כלל הקיפו את החדר.
תבניות גאומטריות המייצגות סמלים שבהם השתמשו בכלי חרס וזיגזג המייצג תפרים בשימוש בקליעת סלים הם מוטיבים נפוצים.
ציורי הקיר הצבועים כוללים את הצבעים אדום, ירוק, צהוב, לבן, חום וכחול.
העיצובים היו עדיין בשימוש על יד בני ההופי במהלך המאות ה-15 וה-16.
אקולוגיה אנתרופוגנית מתייחסת להשפעה אנושית על בעלי חיים וצמחים במערכת אקולוגית.
המעבר מחיות ציד גדולות ובינוניות כדוגמת איילים וכבשים גדולי-קרניים לחיות ציד קטנות יותר כמו ארנבות ותרנגולי הודו במהלך אמצע המאה ה-10 עד אמצע המאה ה-13 עשוי להעיד שהציד לשם קיום של תושבי מסה ורדה שינה דרמטית את אוכלוסיות בעלי החיים על המסה.
ניתוח של ערימות פסולת של חולדה סוחרת מציינים שלמעט מינים פולשים כדוגמת מיני ה-Lechenaultia (באנגלית Tumbleweed) ותלתן, הצמחייה ובעלי החיים באזור לא השתנו במשך 4,000 השנים האחרונות.
הקניונים של מסה ורדה נוצרו על ידי נחלים שסחפו את אבן החול הקשה שמכסה את האזור.
עקב כך הגבהים בפארק הלאומי מסה ורדה נעים מ-1,829 עד 2,613 מטרים, המקום הגבוה ביותר בפארק פוינט (Park Point).
פני השטח בפארק הם כיום אזור מעבר בין הרמות המדבריות הנמוכות לבין הרי הרוקי.
דפוס המשקעים של האזור הוא דו-מצבי, שפירושו שהחקלאות מתקיימת על ירידת שלג במהלך החורף והסתיו וגשם במהלך האביב והקיץ.
מים לחקלאות ולצריכה ביתית התקבלו מגשמי הקיץ, מהפשרת השלגים בחורף, וממעיינות ומי תהום גלויים בסמוך לכפרים במסה ורדה.
בגובה 2,100 במרכז המסה היו האזורים בדרך כלל קרים יותר ב-5.5°C מקצה המסה, מה שהפחית את כמות המים הנדרשת לחקלאות.
מגורי הצוק נבנו על מנת לנצל את אנרגיית השמש.
הזווית של השמש בחורף חיממה את האבנים של מגורי הצוק, רוחות חמימות נשבו מהעמק, והאוויר היה חם ב-5 עד 10 מעלות בגומחות בקניונים מאשר בקצה המסה.
בקיץ, כשהשמש גבוה בשמים, היה מרבית הכפר מוגן משמש ישירה במגורי הצוקים הגבוהים.
אף שהחוקרים הספרדים קראו לאתר "מסה ורדה" (הר שולחן ירוק), המונח הוא מוטעה, שכן הרי שולחן אמיתיים הם כמעט שטוחים לחלוטין.
מכיוון שמסה ורדה נוטה כלפי דרום, המונח הגאולוגי הנכון הוא רבדה ולא מסה.
הפארק בנוי מכמה רבדות קטנות יותר השוכנות בין הקניונים.
הנטייה של מסה ורדה תרמה ליצירת הגומחות ששימרו את מגורי הצוק של האזור.
בשלהי הקרטיקון הושקעה תצורת פצלי מנקוס (Mancos Shale) על גבי תצורת אבן חול דקוטה, שהיא התצורה הגאולוגית המצויה מתחת למרבית מדינת קולורדו.
השכבות של פצלי מנקוס הן "אבני חול הבנויים מגרגירים דקים, אבני בוץ ופצלים" שהצטברו במים עמוקים בים הפנימי המערבי, הים של תקופת הקרטיקון.
יש בתצורה זו ריכוז חרסית גבוה שגורם לה להתרחב כאשר היא נרטבת מה שהוביל להחלקה של פני השטח.
מעל תצורה זו יש שלוש תצורות בחבורת מסאוורדה (Mesaverde group) המשקפות את השינויים בסביבת ההשקעה באזור לאורך השנים.
התצורה הראשונה היא אבן חול פוינט לוקאאוט (Point Lookout Sandstone), הקרויה על שם אתר פוינט לוקאאוט (תצפית הנקודה) בגובה 2,568 מטרים.
תצורת אבן חול זו נוצרה בסביבה ימית של מים רדודים כאשר הים הפנימי המערבי היה בתהליך נסיגה.
התצורה "מסיבית, בעלת גרגרים דקים, שכבות צולבות, ועמידה מאוד בפני סחיפה", שהשכבות שלה משקפות גלים וזרמים בים בזמן שתצורה זו נוצרה.
המשקעים שלה הם בעובי של 120 מטרים בערך, ובשכבות העליונות יש מאובנים של חסרי חוליות.
מעליה שוכנת תצורת מנפי (Menefee Formation), התצורה האמצעית שבה יש שכבות משולבות של פצלים פחמתיים, אבני טין ואבני חול.
תצורה זו הושקעה בסביבות ימיות למחצה של מים מלוחים במקצת, כדוגמת ביצות ולגונות.
בשל סביבת ההשקעה שלה והחומר האורגני בהרכבה יש בתצורת מנפי עורקים דקים של פחם לאורך התצורה.
בקצה העליון שלה חודרת לתוך תצורה זו תצורת אבן החול קליף האוז (Cliff House Sandstone).
תצורת אבן החול קליף האוז היא שכבת הסלע הצעירה ביותר באזור.
היא נוצרה לאחר שהים הפנימי המערבי נסוג לחלוטין, וכתוצאה מכך יש בה תכולת חול גבוהה שמקורה בחופים, בדיונות וכו'.
מריכוז זה מתקבל הגוון הצהבהב האופייני לתצורה בקירות הקניונים.
עוביה, כמו עובי תצורת אבן חול פוינט לוקאאוט, הוא 120 מטרים.
היא מכילה שכבות מאובנים רבות של מינים שונים של קונכיות, שיני דגים, ושרידים של חסרי חוליות מהים הנסוג.
אזורי הפצלים בתצורה זו קבעו היכן ייווצרו הגומחות שבהן בנו תושבי פואבלו הקדמונים את מגוריהם.
החל בקרטיקון ועד לתחילת השלישון התרחשה התרוממות באזור של רמת קולורדו, הרי סן חואן, והרי לה פלאטה, שהובילה ליצירת אדן הסלע.
של מסה ורדה בסיוע סחיפה.
ערוצים קטנים של מים זרמו לאורך תצורה זו והשקיעו חצץ.
מאוחר יותר, בשלישון, התקופה האחרונה של ההתרוממות, גרמה הנטייה של הסלע כלפי דרום לפלגים אלו להתחתר מהר לעומק לתוך הסלע תוך כדי סילוק משקעים רופפים וליצור את הקניונים הנרחבים שרואים כיום.
דבר זה גרם להפרדה של אדן הסלע של מסה ורדה מהסלע הסובב.
בימינו, מכיוון שהאקלים יותר צחיח, הואטו תהליכי סחיפה אלו.
הם היו האירופאים הראשונים לעבור דרך מרבית רמת קולורדו לתוך יוטה ובחזרה לניו מקסיקו דרך אריזונה.
אזור מסה ורדה היה בשליטת שבט היוט במשך זמן רב, והברית מ-1868 בינם לבין ממשלת ארצות הברית הכירה בבעלות של היוט על כל קולורדו מערבית לקו פרשת המים של אמריקה.
לאחר שהחלה התעניינות באדמות במערב קולורדו נחתם ב-1873 הסכם חדש שצמצם מאוד את השטח בבעלות היוט לרצועת אדמה בדרום-מערב קולורדו מהגבול עם ניו מקסיקו ועד 22 קילומטרים צפונה.
מרבית אזור מסה ורדה שוכן בתחומי רצועת אדמה זו.
היוט נהגו לחרוף בקניונים העמוקים והחמימים ומצאו מחסה שם וברמות הגבוהות של מסה ורדה.
משום שהאמינו שמגורי הצוק הם אתרי אבות קדמוניים הם לא התגוררו במגורים העתיקים.
ציידי פרוות מזדמנים ומחפשי זהב ביקרו במסה, כשאחד ממחפשי הזהב, ג'ון מוס (John Moss), פרסם את תצפיותיו ב-1873. שנה אחר-כך הוביל מוס את הצלם הידוע ויליאם הנרי ג'קסון (William Henry Jackson; 1843–1942) דרך קניון מנקוס (Mancos Canyon) בבסיסה של מסה ורדה.
שם צילם ג'קסון מגורי צוקים אופייניים ופרסם בפומבי את קיומם.
הגאולוג ויליאם הנרי הולמס (William Henry Holmes; 1846–1933) חזר על המסלול של ג'קסון ב-1875. הדוחות של ג'קסון והולמס נכללו בסקר של פרנדיננד ואנדוויר היידן (Ferdinand Vandeveer Hayden; 1829–1887), אחד מארבעת המיזמים שמומנו על ידי הממשל הפדרלי לחקור את המערב האמריקני.
אלו ופרסומים נוספים הובילו להצעות לחקור באופן שיטתי את האתרים הארכאולוגיים של דרום-מערב ארצות הברית.
וירג'יניה מקקלארג (Virginia Donaghe McClurg; 1857–1931), עיתונאית מטעם היומון The Daily Graphic שיצא לאור בניו יורק, ביקרה במסה ורדה בשנים 1882 וב-1885 במסגרת חיפושיה אחר היישובים של בני הפואבלו הקדמונים.
החבורה שלה גילתה מחדש את "בית הצוק הד" (Echo Cliff House), "בית שלושת השלבים" (Three Tier House) ו"בית המרפסת" (Balcony House) ב-1885. תגליות אלו עוררו בה את השאיפה להגן על המגורים והחפצים שבהם.
משפחת ותריל (Wetherill), משפחה של מגדלי בקר, התיידדה עם חברים משבט יוט בסמוך לחווה שלהם דרומית-מערבית לעיירה מנקוס.
משפחת ותריל קיבלה אישור משבט היוט לרעות את הבקר שלהם ברמות הנמוכות החמימות יותר של שמורת יוט במהלך החורף.
אחד מבני היוט בשם אקוויץ (Acowitz) סיפר לבני משפחת ותריל על מגורי צוק מיוחדים במסה ורדה: "עמוק בקניון וסמוך לתחילתו יש בתים רבים של העם העתיק - "הקדמונים".
אחד מבתים אלו גבוה, גבוה בין הסלעים גדול מכל האחרים.
בני יוט אינם מבקרים שם לעולם, זהו מקום קדוש".
ב-18 בדצמבר 1888 גילו ריצ'רד ותריל וצ'ארלי מייסון, אחד הבוקרים שלו, את ארמון הצוק לאחר שזיהו את החורבות מקצה מסה ורדה.
ותריל הוא שנתן לחורבות את שמם הנוכחי.
ריצ'רד ותריל, בני משפחתו וחברים חקרו את החורבות ואספו חפצים, שאת חלקם הם מכרו ל"אגודה ההיסטורית של קולורדו" (Historical Society of Colorado) ואת רובם הם שמרו.
ב-1891 התארח גוסטף נורדנשלד (Gustaf Nordenskiöld; 1868–1895), בנו של חוקר הקוטב הצפוני אדולף אריק נורדנשלד, בבית משפחת ותריל.
נורדנשלד היה מינרלוג מיומן שהפעיל לראשונה שיטות מדעיות באיסוף חפצים, תיעד אתרים, צילם בצורה נרחבת, ערך שרטוטים של האתרים והשווה בין תצפיותיו לספרות הארכאולוגית של זמנו, כמו גם לידע שנצבר אצל בני משפחת ותריל.
הוא אסף חפצים רבים ושלח אותם לשוודיה, ומשם הם הגיעו בסופו של דבר למוזיאון הלאומי של פינלנד.
נורדנשלד פרסם ב-1893 את "שוכני הצוקים של מסה ורדה" (The Cliff Dwellers of the Mesa Verde).
לאחר שנורדנשלד שלח את האוסף של החפצים שאסף במסה ורדה מחוץ לארצות הברית עורר האירוע חששות בדבר הצורך להגן על מסה ורדה ומשאביה.
ב-1889 הפך פואבלו גודמן פוינט (Goodman Point Pueblo) לאתר הארכאולוגי הפרה קולומביאני הראשון באזור מסה ורדה שקיבל הגנה פדרלית.
היה זה האתר הראשון מסוג זה שקיבל הגנה בארצות הברית.
וירג'יניה מקקלארג פעלה נמרצות בין 1887 ל-1906 על מנת ליידע את ארצות הברית ומדינות אירופה בדבר החשיבות של ההגנה על החומרים ההיסטוריים והמגורים במסה ורדה.
מאמציה כללו גיוס תמיכה מ-250,000 נשים דרך הפדרציה של מועדוני הנשים, כתיבה ופרסום שירים במגזינים פופולריים, מתן הרצאות בארצות הברית ומחוצה לה, והקמת אגודת שוכני הצוקים של קולורדו (Colorado Cliff Dwellers Association).
מטרת אגודת שוכני הצוקים של קולורדו הייתה להגן על המשאבים של מגורי הצוקים בקולורדו, להשיב את מרבית החפצים המקוריים ככל הניתן ולחלוק מידע על התושבים שחיו שם.
לוסי פיבודי (Lucy Evelyn Peabody; 1865–1934), פעילה עמיתה למען הגנה על מסה ורדה והאתרים הארכאולוגיים הפרהיסטוריים, שהתגוררה בבירה וושינגטון די.
סי., נפגשה עם חברים מהקונגרס על מנת לקדם את המטרה.
בסוף המאה ה-19 היה ברור שמסה ורדה זקוקה להגנה מאנשים שנהגו להגיע למסה ורדה ויצרו או מכרו את אוסף החפצים שלהם.
בדו"ח למזכיר הפנים של ארצות הברית תיאר האתנולוג של מכון הסמית'סוניאן ג'סי וולטר פיוקס (Jesse Walter Fewkes; 1850–1930) את הוונדליזם בארמון הצוק במסה ורדה:
חפצים רבים ממסה ורדה שוכנים כיום במוזיאונים ובאוספים פרטיים בארצות הברית וברחבי העולם.
מבחר מייצג של כלי חרס וחפצים אחרים, למשל, נמצא כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
ב-1906 אישר נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקמת הפארק הלאומי מסה ורדה ואת חוק העתיקות.
הפארק היה מאמץ "לשמר את הפעילות האנושית" והיה הפארק הראשון שהוקם במטרה להגן על אתר בעל חשיבות תרבותית.
הפארק קרוי תוך שימוש במונח הספרדי ל"הר שולחן ירוק" בשל יערות הערער ואורן הפיניון (Pinus subsection Cembroides).
בין 1908 ל-1922 יוצבו החורבות של בית עץ האשוחית, ארמון הצוק ומקדש השמש.
מרבית הפעילויות הראשוניות נעשו בהובלת ג'סי וולטר פיקס.
במהלך שנות ה-30 וה40 של המאה ה-20, החל ב-1932 שיחקו עובדי חיל השימור האזרחי תפקיד חשוב במאמצי השימור, סלילת שבילים ודרכים, יצירת מוצגים למוזיאון ובניית מבנים במסה ורדה.
מ-1958 עד 1965 כלל המיזם הארכאולוגי ותריל מסה (Wetherill Mesa Archaeological Project) חפירות ארכאולוגיות, ייצוב האתרים וסקרים.
החפירה והמחקר של אחד עשר אתרים במסה נחשב כמאמץ הארכאולוגי הגדול ביותר בארצות הברית.
המיזם כלל חפירות ב"בית הארוך" (Long House) וב"בית הכד" (Mug House).
ב-1966, כמו בכל האזורים ההיסטוריים בניהול של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, נרשם מסה ורדה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וב-1987 נוסף למרשם "הנפה המנהלית של מסה ורדה" (Mesa Verde Administrative District).
הוא הוכרז אתר מורשת עולמית ב-1978. במסגרת פרסי הטיולים לעונת 2015 בחר כתב העת Sunset בפארק הלאומי מסה ורדה כ"האטרקציה התרבותית הטובה היותר במערב ארצות הברית".
עימותים בין שוחרי איכות הסביבה שאינם מקומיים לבין בני השבטים המקומיים סביב החורבות במסה ורדה החלו אפילו לפני ההקמה הרשמית של הפארק.
סכסוכים על בעלות של הקרקע סביב ההריסות הגיעו לידי ביטוי בשנת 1911, כאשר ממשלת ארצות הברית רצתה להרחיב את שטח הפארק על חשבון קרקעות שהיו בבעלות האינדיאנים מבני היוט.
בני שבט היוט לא נטו להסכים להחלפת הקרקעות שהוצעה על ידי הממשלה, וציינו כי הקרקע שהממשלה רוצה לקחת מהם היא הקרקע הטובה ביותר שבבעלות השבט.
פרידריק אבוט (Frederick Abbott), שעבד עם איש הלשכה לענייני אינדיאנים ג'יימס מקלפלין (James McLaughlin), הכריז שהוא בעל ברית ליוט במשא ומתן.
מאוחר יותר טען אבוט כי "הממשלה חזקה יותר מבני היוט", באומרו שכאשר הממשלה מוצאת "חורבות עתיקות על אדמה שהיא רוצה לקחת לצורכי ציבור, יש לה הזכות לקחת אותה ...".
כשהבינו כי אין להם אפשרות אחרת הסכימו בני היוט למסור 40 קילומטרים רבועים בצ'פין מסה (Chapin Mesa) בתמורה לכמעט 80 קילומטרים רבועים בהר יוט.
בני היוט המשיכו להיאבק בלשכה לענייני אינדיאנים במטרה למנוע סיפוח של חלקים נוספים מאדמתם לפארק.
ב-1935 ניסתה הלשכה להשיב חלק מהקרקעות שניתנו ליוט ב-1911 תמורת השטחים שסופחו לפארק.
בנוסף הודה מאוחר יותר ג'סי נוסבאום (Jesse Nusbaum) שניהל את הפארק הלאומי מסה ורדה בשנים 1921–1931 שהקרקע בהר יוט שנמסרה לבני היוט תמורת צ'פין מסה ב-1911 הייתה שייכת לשבט בלאו הכי, כלומר הממשל מסר שטח שמעולם לא היה שייך לו.
נושאים נוספים שאינם קשורים למחלוקות על הקרקע צצו כתוצאה מהפעילויות בפארק.
בשנות ה-20 החל הפארק להציע הופעות של "טקס אינדיאני" שזכו לפופולריות בקרב התיירים המבקרים.
עם זאת, הטקסים לא באמת שיקפו את הטקסים של בני הפואבלו הקדמונים שחיו במגורי הצוקים וגם לא את הטקסים של בני היוט המודרניים.
מי שביצע את הטקסים היו עובדים יומיים מבני אומת הנאוואחו, כשהתוצאה הייתה "האינדיאנים הלא נכונים מבצעים ריקוד לא נכון על ...אדמה לא נכונה".
בנוסף לחוסר האותנטיות בטקסים עלתה השאלה האם הרקדנים בני הנאוואחו מקבלים שכר נאות וממנה שאלות מדוע אין העסקה של אינדיאנים מקומיים במתקנים אחרים בפארק.
טענות נוספות התייחסו לכך שהפארק הציע מעט מאוד יתרונות כספיים לבני היוט אף על פי שהקרקע שנלקחה מהם אפשרה את הקמת הפארק.
הכניסה לפארק הלאומי מסה ורדה היא בכביש 160, כ-14 קילומטרים מזרחית ליישוב קורטז וכ-11 קילומטרים מערבית לעיירה מנקוס.
הפארק משתרע על שטח בן 212 קילומטרים רבועים.
בפארק מתועדים 4,372 אתרים ובהם למעלה מ-600 מגורי צוקים.
זוהי השמורה הארכאולוגית הגדולה ביותר בארצות הברית, והיא מגינה על כמה מהאתרים הארכאולוגיים החשובים ביותר והשמורים ביותר במדינה.
הפארק יזם את "תוכנית השימור של האתר הארכאולוגי" (Archaeological Site Conservation Program) ב-1995. הוא מעבד מידע הקשור לבניית האתרים והשימוש בהם.
מרכז המבקרים והמחקר של מסה ורדה שוכן מרחק קצר מכביש 160 ולפני שער הכניסה לפארק.
מרכז המבקרים והמחקר נפתח בדצמבר 2012. צ'פין מסה (האזור הפופולרי ביותר) שוכן כ-35 קילומטרים מעבר למרכז המבקרים.
הפארק הלאומי מסה ורדה הוא אזור שיפוט פדרלי.
משום כך אחראים שוטרי הפארק לכל נושאי אכיפת החוק, שירותי חירום רפואיים וטיפול בשריפות.
הגישה למתקני הפארק משתנה על פי העונה.
לציבור יש גישה לשלושה מגורי צוקים בצ'פין מסה.
המוזיאון הארכאולוגי צ'פין מסה (Chapin Mesa Archeological Museum) פתוח כל השנה.
בית עץ האשוחית פתוח גם הוא כל השנה כתלות במזג האוויר.
בית המרפסת, הבית הארוך וארמון הצוק מחייבים רכישת כרטיסים לסיורים בהנחיית שומרי הפארק.
ניתן לראות מגורי צוקים רבים אחרים מהכביש, אך הם אינם פתוחים לתיירים.
הפארק מציע מסלולי הליכה, אתר מחנאות, ובמהלך שיא העונה, מסעדות, תחנות דלק ואכסניה.
בשנים 1996 עד 2003 נגרמו בפארק נזקים כתוצאה מכמה שרפות יער.
בשריפות, שרובן החלו מברקים בזמנים של בצורת, נשרפו 114 קילומטרים רבועים של יערות, למעלה ממחצית שטח הפארק.
השריפות גם גרמו נזקים לאתרים ארכאולוגיים ולמבני הפארק.
השריפות כונו צ'פין 5 (Chapin V; 1996), בירצ'ר (Bircher) ופוני (Pony; 2000), לונג מסה (Long Mesa; 2002) ובלקוני האוז קומפלקס (Balcony House Complex; 2003).
השריפות צ'פין 5 ופוני הרסו שני אתרי אמנות סלע, ושריפת לונג מסה הרסה כמעט לחלוטין את המוזיאון הראשון שנבנה במערכת הפארקים לאומיים ואת בית עץ האשוחית, מגורי הצוק השלישיים בגודלם בפארק.
קודם לשריפות שהתחוללו בין 1996 ל-2003 סקרו הארכאולוגים כ-90% משטח הפארק.
עצים וצמחייה עבותה הסתירו אתרים עתיקים רבים, אבל לאחר שריפות צ'פין 5, בירצ'ר ופוני נתגלו 593 אתרים חדשים נוספים, רובם מתוארכים לתקופת קולעי הסלים III ותקופת פואבלו I.
כמו כן נתגלו במהלך השריפות מתקני אגירת מים נרחבים, כולל 1,189 סכרים קטנים, 344 טרסות וחמישה מאגרי מים המתוארכים לתקופות פואבלו 2 ו-3. בפברואר 2008 החליטה החברה ההיסטורית של קולורדו (Colorado Historical Society) להשקיע חלק מתקציבה השנתי בן 7 מיליון הדולרים במיזם "עצים שעברו שינוי מסיבות תרבותיות" בפארק הלאומי.
הפארק השבטי הר יוט (Ute Mountain Tribal Park), הצמוד לפארק הלאומי מסה ורדה ממזרח להרים משתרע על שטח בן 510 קילומטרים רבועים לאורך הנהר מנקוס.
מאות אתרים ארכאולוגיים, מגורי צוקים, פטרוגליפים וציורי קיר של תרבויות בני הפואבלו הקדמונים והיוט נשמרים בפארק.
מדריכי טיולים מבני שבט יוט מספקים מידע על התושבים, התרבות וההיסטוריה של אדמות הפארק.
הפארק נבחר על ידי כתב העת לענייני טיולים: National Geographic Traveler כאחד מ-"80 יעדים בעולם לטיולים במאה ה-21", אחד מתשעה בלבד שנבחרו בארצות הברית.
בנוסף למגורי הצוקים מתהדרת מסה ורדה בכמה אתרי חורבות שעל גבי המסה.
דוגמאות הפתוחות לציבור כוללות את מכלול פאר ויו (Far View Complex) ומגדל סידר טרי (Cedar Tree Tower) על צ'פין מסה ובאדג'ר האוז קומיוניטי (Badger House Community) על ותריל מסה.
בית המרפסת (Balcony House) – שוכן על מדף סלע גבוה כשהוא פונה למזרח.
45 החדרים ושני הקיווה שבו היו ככל הנראה קרים בחורף.
מבקרים בסיורים בהדרכת שומר הפארק נכנסים בעזרת טיפוס על סולם באורך קרוב ל-10 מטרים וזחילה במנהרה באורך 4 מטרים.
היציאה, סדרה של שקעים בסדק בצוק היו ככל הנראה נתיבי הכניסה והיציאה היחידים לדיירי הצוק, והפכו את הכפר הקטן לקל להגנה ובטוח.
אחד מקורות העץ תוארך לשנת 1278, כך שהכפר נבנה זמן קצר לפני שתושבי מסה ורדה היגרו מהאזור.
האתר נחפר רשמית ב-1910 על ידי ג'סי נוסבאום, אחד מהמנהלים הראשונים של הפארק הלאומי מסה ורדה.
באתר אפשר לבקר אך ורק במסגרת סיור מודרך של שומרי הפארקים.
ארמון הצוק (Cliff Palace) – אתר של חורבות מרובי קומות, מגורי הצוק הידועים ביותר במסה ורדה, שוכן בגומחה הגדולה ביותר במרכז המסה הגדולה.
האתר פונה לדרום, דרום-מערב, מה שהעניק לו חמימות גדולה יותר מהשמש בחורף.
האתר הוא בן למעלה מ-700 שנים ובנוי מאבן חול, קורות עץ וטיט.
בחדרים רבים יש ציורים על הקירות.
ארמון הצוק היה משכן לכ-125 דיירים, אבל כנראה היה חלק חשוב בקהילה גדולה הרבה יותר של שישים כפרי פואבלו סמוכים, שביחד שכנו בהם שש מאות תושבים ויותר.
בארמון הצוק יש 150 חדרים ו-23 קיווה, מגורי הצוק הגדולים ביותר בפארק הלאומי מסה ורדה.
הבית הארוך (Long House) – שוכן על ותריל מסה והוא הכפר השני בגודלו במסה ורדה.
האתר נחפר מ-1959 עד 1961, כחלק מהמיזם הארכאולוגי ותריל מסה.
הבית הארוך נבנה סביב שנת 1200, והאתר היה מיושב עד 1280. במגורי הצוק יש 150 חדרים, קיווה, מגדל ורחבה מרכזית.
חדריו אינם מקובצים כמו בתי צוקים טיפוסיים.
האבנים ששימשו לבניית האתר לא סותתו ולא הותאמו להבטיח יציבות.
שני מדפי סלע מעל לאתר מכילים מחסנים לתבואה.
באחד ממדפי הסלע כלל עמדת תצפית שעבורה יש חורים קטנים בקיר על מנת לראות את יתרת הכפר למטה.
מעיין זמין במרחק של כמה מאות מטרים, ומי התהום נחשפים בחלק האחורי של הכפר.
בתי הכד, עץ האלון, עץ האשוחית והמגדל המרובע – בית הכד (Mug House) שוכן על ותריל מסה.
הוא מכיל 94 חדרים, קיווה גדולה ומאגר מים סמוך.
האתר קיבל את שמו מארבעה כדים שצ'ארלי מייסון והאחים של משפחת ותריל מצאו מחוברים יחד באתר.
את בית עץ האלון (Oak Tree House) ומקדש האש (Fire Temple) הסמוך אפשר לבקר במסגרת סיור מודרך של שומרי הפארק שאורך שעתיים.
בית עץ האשוחית (Spruce Tree House) הוא הכפר השלישי בגודלו, קרוב למעיין ויש בו 130 חדרים ושמונה קיווה.
הוא נבנה בזמן כלשהו בין 1211 ו-1278. משערים שהתגוררו בו בין 60 ל-80 תושבים בזמן נתון.
האתר סגור לביקורים בשל סכנת התמוטטות מדף הסלע מעל לכפר, אבל ניתן לצפות בו מרחוק מנקודות תצפית סמוך למוזיאון הארכאולוגי צ'פין מסה.
בית המגדל המרובע (Square Tower House) הוא אחת מתחנות העצירה על כביש הלולאה שעל המסה (Mesa Top Loop Road).
המגדל הוא המבנה הגבוה ביותר במסה ורדה.
הפארק הלאומי ילוסטון הוא פארק לאומי של ארצות הברית, השוכן במדינות ויומינג, מונטנה ואיידהו שבצפון־מערב ארצות הברית, והוא חלק מרכס הרי הרוקי.
הפארק נמצא כ־5 קילומטרים מהפארק הלאומי גרנד טיטון, והמטרופולין הקרוב אליו ביותר הוא סולט לייק סיטי, במרחק של 515 קילומטרים.
הפארק הוקם ב־1 במרץ 1872, והיה הפארק הלאומי הראשון בעולם.
הפארק מפורסם בזכות המגוון הביולוגי והמאפיינים הגאותרמיים שלו, ובמיוחד הגייזר אולד פיית'פול, הנחשב לאחד המקומות הפופולריים ביותר בפארק.
בסביבת הפארק הלאומי מתגוררת אוכלוסייה אנושית כבר כ-11,000 שנים.
המחקר השיטתי של ילוסטון החל בשנות ה־60 של המאה ה־19, כאשר קודם לכן המבקרים היחידים במקום היו אנשי ההרים המקומיים.
צבא ארצות הברית מונה לפקח על הפארק לאחר הקמתו, וב־1917 עבר ניהולו לידי שירות הפארקים הלאומיים, שהוקם שנה אחת קודם לכן.
מאות מבנים זכו להגנה חוקתית בזכות חשיבותם ההיסטורית והאדריכלית, ובמחקרים השונים שנערכו בפארק נבדקו למעלה מ־1,000 אתרים ארכאולוגיים.
שטחו של הפארק הוא 8,983 קילומטרים רבועים, ונמצאים בו אגמים, קניונים, נהרות ורכסי הרים.
אגם ילוסטון הוא מהאגמים הגבוהים באמריקה הצפונית.
הוא נמצא במרכז קלדרת ילוסטון, שהיא הקלדרה הגדולה ביותר ביבשת אמריקה.
לקלדרה יש היסטוריה של פעילות געשית, ובמהלך שני מיליוני השנים האחרונות היא התפרצה מספר פעמים בעוצמה רבה.
כמחצית מהאתרים הגאותרמיים של כדור הארץ נמצאים בילוסטון, בעיקר כתוצאה מפעילות געשית מתמשכת.
קילוחי לבה וגושי סלעים הנוצרים לאחר התפרצויות מכסים את רוב שטח הפארק.
הפארק הוא מוקדה של המערכת האקולוגית ילוסטון רבתי, שהיא המערכת האקולוגית הגדולה ביותר ששרדה כמעט ללא שינוי בחצי הכדור הצפוני הממוזג.
ב-1978 הכיר ארגון אונסק"ו בפארק הלאומי ילוסטון כאתר מורשת עולמית.
בפארק ילוסטון מבקרים מיליוני תיירים מדי שנה.
בפארק תועדו מאות מינים של יונקים, דגים וזוחלים, כולל כמה מינים המצויים בסכנת הכחדה.
ביערות הגדולים ובאזורי הדשא מתקיים מגוון נרחב של צמחים.
בפארק ניתן למצוא דובי גריזלי, זאבים, ועדרי בר של ביזון אמריקאי ואייל קנדי.
בכל שנה פורצות מספר שריפות ביערות הפארק, ובשרפת היער הגדולה של 1988 נשרף כשליש משטח הפארק.
בילוסטון יש מספר אתרי בילוי שבהם ניתן לערוך טיולים, להקים מחנות, לשוט, לדוג ולצפות בנוף.
ניתן להגיע לאזורים הגאותרמיים העיקריים, לאגמים ולמפלי המים באמצעות דרכים סלולות.
כ־96% משטח הפארק שוכן בוויומינג, 3% במונטנה ואחוז אחד באיידהו.
אורך הפארק מצפון לדרום הוא 102 קילומטרים, ורוחבו עומד על 87 קילומטרים ממערב למזרח.
שטחו של הפארק הוא 8,983 קילומטרים רבועים, והנהרות והאגמים מכסים 5% משטחו.
הפארק שוכן על רמת ילוסטון בגובה ממוצע של 2,400 מטרים מעל פני הים.
גבולות הרמה מותווים באופן כמעט בלעדי על ידי הרי הרוקי התיכונים, שגובהם נע בין 2,743 ל־3,352 מטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק היא פסגת העיט (Eagle Peak) שגובהה 3,462 מטרים, והנמוכה ביותר היא לאורך ריז קריק (Reese Creek) בגובה 1,610 מטרים מעל פני הים.
רכסי ההרים הסמוכים לפארק הם גאלאטין בצפון־מערב, ברטות' בצפון, רכס אבסארוקה במזרח, ורכס טיטון ורכס מדיסון בדרום־מערב ובמערב.
קו פרשת המים של אמריקה, המפריד בין אגני הניקוז של הנהרות הנשפכים לאוקיינוס השקט לאלו הנשפכים לאוקיינוס האטלנטי, חוצה באלכסון את החלק הדרום־מערבי של הפארק.
מוצאי הנהרות ילוסטון וסנייק סמוכים זה לזה, אבל מפני שהם נמצאים משני צדדיו של קו פרשת המים, זורמים מימיו של הסנייק אל האוקיינוס השקט, ואלה של הנהר ילוסטון אל מפרץ מקסיקו באוקיינוס האטלנטי.
גוף המים הגדול ביותר הוא אגם ילוסטון ששטחו 35,220 הקטאר, ועומקו המרבי הוא 122 מטרים.
האגם נמצא בגובה 2,357 מטרים מעל פני הים, והוא האגם הגבוה ביותר באמריקה הצפונית.
בפארק שני קניונים גדולים שנהרותיהם חותכים בטוף הגעשי של מישור ילוסטון מזה 640,000 שנים.
נהר לואיס זורם דרך קניון לואיס בדרום הפארק, ואילו נהר ילוסטון עיצב בזרימתו את הקניון הגדול של ילוסטון.
80% משטח הפארק מכוסה ביער, ורוב השטח הנותר הוא ערבת דשא.
אחד היערות המאובנים הגדולים בעולם שוכן בפארק, ובו עצים שנקברו לפני זמן רב על ידי אפר וקרקע, והפכו מעץ לחומרים מינרליים.
האקלים בילוסטון הוא אקלים ממוזג יבשתי.
בחודשי הקיץ (יוני עד ספטמבר) הטמפרטורה נעה בין 20 ל־25°C, ואילו בשעות הלילה הטמפרטורה עשויה להגיע עד לאפס מעלות צלזיוס באזורים הגבוהים.
בשעות אחר הצהריים בקיץ מתחוללות סופות רעמים רבות.
טווח הטמפרטורות באביב ובסתיו הוא בין אפס ל־20°C, כאשר בלילה הטמפרטורה יכולה לרדת עד כדי 20°C-.
החורף בילוסטון קר מאוד, וטווח הטמפרטורות הוא בין מינוס עשרים ל־5°C-, ובשעות הלילה משך רוב החורף, הטמפרטורה כמעט תמיד מתחת למינוס עשרים מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה במקום הייתה 37°C (1936), ואילו הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 54°C- (1933).
כמות המשקעים בילוסטון נעה בין 380 מילימטרים במעיינות החמים במאמות', ל־2,000 מילימטרים בחלקים הדרום־מערביים של הפארק.
כמות המשקעים בילוסטון מושפעת מערוץ הלחות שנוצר על ידי מישור הנהר סנייק במערב, כאשר הערוץ עצמו נוצר על ידי ילוסטון.
שלג עשוי לרדת בכל אחד מחודשי השנה, והכמות הממוצעת היא 38 סנטימטרים באזור אגם ילוסטון, וכמעט כפול מכך באזורים הגבוהים.
בילוסטון כמעט ואין סופות טורנדו, אולם, ב־21 ביולי 1987 תועדה הסופה החזקה ביותר בוויומינג שפגעה גם בפארק.
הטורנדו סווג ברמה F4 (רמה אחת מתחת לרמה הגבוהה ביותר), ומהירות הרוח נעה בין 207 ל־260 קמ"ש.
הטורנדו הותיר אחריו נתיב הרס ברוחב 1.6 עד 3.2 קילומטרים ובאורך של 38 קילומטרים וגרם להרס של שטח המשתרע על־פני 60.7 קילומטרים רבועים.
הפארק הלאומי ילוסטון שוכן בקצה הצפון־מזרחי של מישור הנהר סנייק.
הקצה המערבי של המישור, שצורתו דמוית פרסה ארוכה המתפתלת בין ההרים, נמצא באזור העיר בויסי שבאיידהו, כ־600 קילומטרים מערבית לילוסטון.
מישור זה משרטט את מסלול תנועתו של הלוח הצפון־אמריקאי ב־17 מיליון השנים האחרונות מעל נקודה חמה קבועה במעטפת כדור הארץ.
הנוף הנוכחי של פארק ילוסטון הוא התוצאה המאוחרת ביותר של פעילות נקודה חמה זו מתחת לקרום כדור הארץ.
קלדרת ילוסטון היא המערכת הגעשית הגדולה ביותר באמריקה הצפונית, והיא מכונה "סופר הר־געש" כיוון שנוצרה בהתפרצויות עזות במיוחד.
הקלדרה נוצרה כתוצאה מהתפרצות־על שהתרחשה לפני כ־640,000 שנים, ואשר בה נפלטו כ־1,000 קילומטרים מעוקבים של אפר געשי, סלעים וחומרים פירוקלסטיים אחרים.
עוצמת התפרצות זו, בעלת מדד התפרצות געשית 8, הייתה גבוהה פי 1,000 מזו של הר סנט הלנס בשנת 1980. ההתפרצות יצרה קלדרה שאורכה 85 קילומטרים, רוחבה 45 קילומטרים ועומקה כקילומטר, ואת "טוף ערוץ הלבה" (Lava Creek Tuff) – תצורה של טוף מרותך.
בהתפרצות האלימה ביותר הידועה, שהתרחשה לפני כ־2.1 מיליון שנים, נפלטו 2,450 קילומטרים מעוקבים של טפרה, ולאחר מכן נוצרה התצורה הידועה בשם "טוף רכס הקלברי" (Huckleberry Ridge Tuff).
בהתפרצות קטנה יותר, שהתרחשה לפני 1.2 מיליון שנים, נפלטו לאוויר 280 קילומטרים מעוקבים של טפרה, ונוצרו קלדרת איילנד פארק וטוף מפלי מסה (Mesa Falls).
בכל אחת משלוש ההתפרצויות הגדולות נפלטו לאוויר כמויות נרחבות של אפר געשי שגרמו להחשכת רוב החלק המרכזי של אמריקה הצפונית, והאפר שקע במרחק של מאות קילומטרים ממוקד ההתפרצות.
ייתכן כי כמות האפר והגזים הגעשיים שהשתחררה לאטמוספירה גרמה להשפעות ניכרות על דפוסי מזג האוויר העולמיים, והובילה להכחדת מינים רבים של בעלי חיים, בעיקר באמריקה הצפונית.
לפני 160,000 שנים התרחשה התפרצות קטנה יותר, ובה נוצרה קלדרה קטנה יחסית המכילה את ה"בוהן" המערבית של אגם ילוסטון.
בתקופה שלאחר מכן התרחשו שני מחזורי התפרצות נוספים, כאשר האחרון הסתיים לפני כ־70,000 שנים, וכתוצאה מהן נקברה מרבית הקלדרה מתחת לקילוחי לבה עבים.
כל התפרצות היא למעשה חלק ממחזור התפרצויות המגיע לשיאו כאשר מתמוטט גגו של תא המאגמה, לאחר שהתרוקן.
קריסה זו יוצרת שקע הנקרא "קלדרה", וגורמת לפליטת כמויות אדירות של חומר געשי דרך הבקיעים המקיפים אותה.
פרק הזמן בין שלוש ההתפרצויות הגדולות האחרונות באזור ילוסטון נע בין 600,000 ל־900,000 שנים, ומכיוון שמספר ההתפרצויות הגדולות קטן מדי – לא ניתן לנבא באופן אמין מתי יתחדשו ההתפרצויות.
בתקופה שהחלה לפני 700,000 שנים והסתיימה לפני 630,000 שנים התמלאה קלדרת ילוסטון כמעט לגמרי בלבה ריוליטית, בה ניתן לחזות בצוק האובסידיאן, ובלבה בזלתית כגון זו שב"צוק אוכל הכבשים" (Sheepeaters Cliff).
בקניון הגדול של ילוסטון ניתן לצפות בנקל בשכבות הלבה העתיקות השונות הגלויות, כיוון שהנהר ילוסטון ממשיך לחתור בתוכן.
הקניון הוא עמק V אופייני שנוצר כתוצאה מסחיפת נהרות.
הגייזר המפורסם ביותר בפארק הוא אולד פיית'פול שבאגן הגייזרים העליון; באגן הגייזרים נוריס שבפארק נמצא גייזר ספינת הקיטור, שהוא הגייזר הפעיל הגדול בעולם.
בילוסטון יש 300 גייזרים וכ־10,000 אתרים גאותרמיים בסך הכל, המהווים כמחצית מהאתרים הגאותרמיים וכשני שלישים מהגייזרים בעולם.
במאי 2001 הקימו הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הנהלת הפארק ואוניברסיטת יוטה את המצפה הגעשי ילוסטון (Yellowstone Volcano Observatory או YVO), המנטר את התהליכים הגאולוגיים בשדה הגעשי של רמת ילוסטון.
בשנת 2003 נסגרו זמנית חלק משבילי הטיולים באגן הגייזרים נוריס עקב שינויים שהתחוללו בו.
באגן נצפו פומורולות חדשות, ובחלק מהגייזרים חלה עלייה בטמפרטורת המים וברמת הפעילות.
הטמפרטורה של חלק מהגייזרים הייתה כה גבוהה, עד כי הם הפכו לעמוד קיטור ומחזור ההתפרצות הופר.
תופעות אלה התרחשו במקביל לפרסומו של מחקר רב־שנתי מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שמיפה את תחתית אגם ילוסטון ודיווח על כיפה טבעית עתיקה, שלא נשקפה ממנה סכנה מיידית להתפרצות געשית.
ב־10 במרץ 2004 גילה ביולוג את פגריהם של 5 ביזונים שככל הנראה שאפו גזים גאותרמיים רעילים שנלכדו באגן הגייזרים נוריס על ידי אינוורסיה עונתית.
זמן קצר לאחר מכן, באפריל 2004, נמדדה עלייה בפעילות הסייסמית האזורית.
בכל שנה מתרחשות בילוסטון אלפי רעידות אדמה קטנות, ורובן המוחלט אינו מורגש על ידי האדם.
נכון ל־2016 תועדו שש רעידות אדמה בדרגה הגבוהה מ־6, כולל רעידה בדרגה 7.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט שפגעה ב־1959 באזור הנמצא בסמוך לגבול הצפון־מערבי של הפארק.
רעידה זו גרמה למפולת סלעים ולהתמוטטות חלקית של הסכר שעל אגם הֶבּגֶן (Hebgen).
במורד הזרם גרם סחף האדמה ליצירתו של אגם חדש, הידוע בשם אגם רעידת האדמה (Earthquake Lake).
ברעידה זו נספו 28 בני אדם, ובאזור הקרוב למוקד הרעש נגרם נזק רב לרכוש.
הרעידה גרמה להתפרצות של חלק מהגייזרים באזור הצפון־מערבי של הפארק, יצרה סדקים גדולים בקרקע שמהם נפלטו עמודי קיטור, והעכירה את המים של חלק מהמעיינות החמים שהם בדרך כלל צלולים.
ב־30 ביוני 1975 התחוללה רעידת אדמה בדרגה 6.1 בתוך הפארק, אך הנזק לא היה גדול.
במשך שלושה חודשים ב־1985 נמדדו 3,000 רעידות קטנות באזור הצפון־מערבי של הפארק במה שכונה "נחיל רעידות אדמה", שיוחס לשקיעה קלה של קלדרת ילוסטון.
במשך כמה ימים החל ב־30 באפריל 2007 התרחשו בקלדרת ילוסטון שש־עשרה רעידות אדמה בעוצמה של עד 2.7 בסולם ריכטר.
נחילי הרעידות הללו אינם נדירים, ובין 1983 ל־2006 נמדדו 70 דוגמתם.
הפעילות הסייסמית נמשכת, כפי שניתן ללמוד מרעידת אדמה בדרגה 4.2 שהתרחשה ב־25 במרץ 2008.
בין ה־26 בדצמבר 2008 ל־6 בינואר 2009 התחוללו במקום מאות רעידות אדמה.
מאחר שההתפרצויות הגדולות אירעו במחזורים של כ־600,000 שנה, מתייחסים למקום כאל "פצצה מתקתקת" העלולה להתפרץ בכל רגע.
הפארק הלאומי ילוסטון שוכן במרכז המערכת האקולוגית ילוסטון רבתי ששטחה 80,937 קילומטרים רבועים.
באזור נמצא גם הפארק הלאומי גרנד טיטון, יערות לאומיים הסמוכים לילוסטון ואזורי טבע בראשיתי נרחבים ביערות הללו.
מערכת אקולוגית זו היא השריד הגדול והעתיק ביותר של אזור טבע בראשיתי בארצות הברית (מלבד אלסקה), והיא נחשבת למערכת הגדולה ביותר בחצי הכדור הצפוני הממוזג.
כיום ניתן למצוא בפארק את כל מיני בעלי החיים שהיו בו כאשר החוקרים הלבנים הראשונים הגיעו אליו, בין השאר בזכות התוכנית להשבת הזאבים.
הצמחייה הטבעית של הפארק מונה כ־1,700 מינים של עצים, חזזיות וצמחים וסקולאריים.
ישנם 170 מינים נוספים הנחשבים למינים גרים.
מבין שמונת מיני המחטניים שתועדו, יערות האורן המפותל (Pinus contorta) מהווים 80% משטח היערות הכולל שבפארק.
מחטניים אחרים גדלים בחורשות הפזורות ברחבי הפארק.
נכון ל־2007, אורן לבן-קליפה מאוים על ידי הפטרייה Cronartium ribicola; אולם, האיום מוגבל בעיקר ליערות הצפוניים והמערביים.
כשבעה אחוזים מעצי אורן לבן-הקליפה בילוסטון נפגעו מהפטרייה, בהשוואה להדבקה כמעט מוחלטת בצפון־מערב מונטנה.
צפצפות וערבות הם המינים הנפוצים ביותר מבין העצים הנשירים.
אוכלוסיית הצפצפות קטנה מאוד מאז תחילת המאה ה־20, אך המדענים באוניברסיטת אורגון מאמינים כי הגילוי מחדש של צפצפות קשור להחדרתם של הזאבים ששינו את הרגלי הרעייה של האייל הקנדי.
בפארק יש מינים רבים של צמחים בעלי פרחים, רובם פורחים בין מאי לספטמבר.
ורבנת החול של ילוסטון (Abronia ammophila) היא צמח נדיר בעל פרחים הגדל רק בילוסטון.
צמח זה קרוב מבחינה סיסטמטית לצמחים הנמצאים בדרך כלל באזורים יותר חמים, והימצאותו בפארק ילוסטון קשה להסבר מדעי.
במרחק בטוח מקו המים של חופי אגם ילוסטון החוליים גדלים 8,000 פרטים של הצמח.
החיידקים הגדלים במים החמים של ילוסטון יוצרים משטחים של מושבות בעלות צורה מורכבת, המכילות כל אחת טריליוני פרטים.
החיידקים הללו נמנים עם צורות החיים הפרימיטיביות ביותר בכדור הארץ.
זבובים ופרוקי-רגליים אחרים חיים על המשטחים הללו, גם באמצע החורף הקר.
ההשערה הראשונית של המדענים הייתה כי המיקרואורגניזמים באזורים הללו מתקיימים אך ורק בזכות הגופרית.
אולם, במחקרים משנת 2005 התגלה כי גם מימן מולקולרי הוא הבסיס לקיומם של חלק מהחיידקים ההיפרתרמופיליים.
אחד מהחיידקים הנמצאים במעיינות החמים של ילוסטון הוא Thermus aquaticus.
חיידק זה מייצר אנזים שניתן לסנתזו במעבדה, שבו נעשה שימוש בתהליך PCR המאפשר שכפול ("הגברה") של DNA ומשמש בזיהוי מחלות תורשתיות, כמו גם בזיהוי "טביעות אצבע" של ה־DNA.
לקיחת החיידקים מסביבתם הטבעית לא משפיעה עליה בצורה כלשהי.
מיני הצמחים הגרים מאיימים לעיתים על המינים המקומיים בתחרות על חומרי מזון.
הגם שמינים אלו נמצאים בדרך כלל באזורים שבהם האדם מבקר בתדירות הגבוהה ביותר, כגון ליד כבישים או אזורי תיירות פופולריים, הם התפשטו אף אל פנים השטחים הטבעיים.
באופן כללי, רוב המינים הגרים מסולקים על ידי עקירת הצמחים מהקרקע או ריסוס, כאשר שתי השיטות עולות כסף וזמן רב.
הפארק הלאומי ילוסטון נחשב לבית הגידול המוצלח ביותר ליונקים גדולים ב־48 המדינות היבשתיות של ארצות הברית.
בפארק חיים כשישים מיני יונקים, כולל זאב מצוי, שונר ודוב גריזלי.
בין היונקים הגדולים האחרים ניתן למצוא את הביזון (באפלו), דוב שחור אמריקני, אייל קנדי, אייל קורא, אייל פרדי שחור־זנב, יעל ההרים, אנטילוקפרה אמריקנית, כבש גדול־קרניים, קויוט ופומה צפון־אמריקאית.
אוכלוסיות הביזון הגדולות הן מקור דאגה עבור החוואים, החוששים כי הביזונים החיים בטבע יעבירו מחלות פרים לקרוביהם המבויתים.
למעשה, כמחצית מהביזונים בילוסטון נחשפו לברוצלוזיס, שהיא מחלה חיידקית שהובאה לאמריקה הצפונית באמצעות פרים אירופיים ועשויה לגרום להם להפלה טבעית.
המחלה כמעט ואינה משפיעה על ביזוני הפארק, ומעולם לא תועד מקרה שבו הועברה המחלה מהזן הלא מבוית לזן המבוית.
אולם, השירות לפיקוח על בריאות בעלי החיים והצומח (APHIS) הצהיר כי הביזונים הם "מקור סביר" להתפשטות המחלה באוכלוסיית הפרים של ויומינג ודקוטה הצפונית.
גם האייל הקנדי יכול להיות נשא של המחלה, וההשערה היא כי הוא זה שהעביר אותה לסוסים ולפרים.
מספר הפרטים באוכלוסיית הביזונים בצפון אמריקה היה בעבר בין שלושים לשישים מיליון, כאשר בילוסטון שכן אחד מריכוזי האוכלוסייה הגדולים והיציבים ביותר.
בשנת 1902 מנתה אוכלוסיית הביזונים של הפארק חמישים פרטים, אך בשנת 2003 היא כבר מנתה 4,000. העדר בילוסטון נחשב לאחד מבין ארבעת העדרים החופשיים והטהורים מבחינה גנטית המשוטטים בשטחים ציבוריים באמריקה הצפונית.
שלושת העדרים האחרים נמצאים בהרי הנרי שביוטה, בפארק הלאומי וינד קייב שבדקוטה הדרומית ובאי האייל הקנדי שבאלברטה.
על מנת להתמודד עם האיום, רשויות הפארק פועלות פעמים רבות על מנת לכוון את עדרי הביזונים לתוך הפארק במקרה שהם נודדים אל מעבר לגבולותיו.
במהלך החורף של 1996–1997 עדר הביזונים היה כה גדול, וכאשר 1,079 פרטים יצאו מגבולות הפארק הם ניצודו או נשלחו לשחיטה.
פעילי זכויות בעלי חיים טענו כי שיטה זו היא אכזרית מדי, וכי חששם של החקלאים מפני העברת מחלות איננו מוצדק.
האקולוגים הצביעו על כך שהביזונים בסך הכול נודדים לאזורי מרעה עונתיים שאינם חלק מהמערכת האקולוגית של ילוסטון רבתי והפכו לאזורי מרעה המתאימים לפרים, כאשר חלקם נמצאים ביערות לאומיים ומושכרים לחוואים פרטיים.
APHIS הצהיר כי באמצעות שימוש בחיסונים ואמצעים נוספים ניתן יהיה לגרום להדברת הברוצלוזיס מעדרי הביזונים והאייל הקנדי הנמצאים ברחבי ילוסטון.
בשנת 1914 החליט קונגרס ארצות הברית, מתוך מטרה להגן על אוכלוסיות האייל הקנדי, להעניק תקציב שישמש למטרת "השמדת זאבים, נובחניות, ובעלי חיים אחרים המזיקים לחקלאות ולאיכרות" באדמות ציבור.
ציידים מטעם הנהלת הפארק ביצעו את ההוראות האלו, ובשנת 1926 הרגו בסך הכל 136 זאבים, ובאופן זה נעלמה אוכלוסיית הזאבים של ילוסטון.
מבצעי חיסול נוספים נערכו עד להתערבותו של שירות הפארקים הלאומיים ב־1935. זאבי הערבות שהגיעו לילוסטון לאחר חיסולה של אוכלוסיית הזאבים הפכו לטורפים הכלביים העיקריים בפארק.
אולם, זאב הערבות לא מסוגל להתגבר על בעלי חיים גדולים, והתוצאה של המחסור בטורף על באוכלוסיות הללו הייתה גדילתן בצורה לא פרופורציונלית לכדי מגה-פאונה.
לאחר העברתו של חוק המינים בסכנת הכחדה בשנת 1973, הזאב הפך לאחת החיות הראשונות שהוספו לרשימה.
במהלך שנות ה־90 שינה הממשל הפדרלי את דעתו בכל הנוגע לזאבים.
בהחלטה שנויה במחלוקת של שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (המפקח על המינים המצויים בסכנת הכחדה) הובאו לפארק זאבים מעמק מקנזי שבקנדה.
מאמצי ההחדרה מחדש היו מוצלחים, וגודלן של האוכלוסיות נותר יציב.
בסקר שנערך בשנת 2005 התברר כי בפארק שוכנות 13 להקות זאבים, ובסך הכל 118 פרטים בילוסטון ו־326 במערכת האקולוגית כולה.
גודל האוכלוסייה היה קטן יותר בהשוואה לשנת 2004, אך הדבר יוחס לנדידה של זאבים לאזורים אחרים בעקבות גידול האוכלוסייה של מונטנה באותה תקופה.
כמעט כל הזאבים שתועדו הם צאצאיהם של 66 זאבים שהובאו אל הפארק בין 1995 ל־1996. שיקום האוכלוסיות בוויומינג, מונטנה ואיידהו היה כה מוצלח עד ששירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית הציע להסיר את הזאב מרשימת בעלי החיים המצויים בסכנת הכחדה.
החזרת הזאבים לפארק גרמה לשינויים משמעותיים במערכת האקולוגית.
אוכלוסיית האייל הקנדי קטנה למחצית מגודלה קודם להחזרת הזאבים וכתוצאה מכך חלה התאוששות של עצי צפצפה וערבות שהאייל נהגו לכרסם.
דבר דומה קרה לאוכלוסיית זאבי הערבות שהיו טורף העל קודם לכן, ולכן היוו תחרות על מזון לזאבים שנוהגים לתקוף אותם.
לעומת זאת אוכלוסיות הארנבות והשועלים שהיו טרף עיקרי של זאבי הערבות גדלה.
במערכת האקולוגית ילוסטון רבתי גדלים כ־600 דובי גריזלי, וכמחציתם גדלים בתחומי הפארק.
הגריזלי נחשב כמצוי בסכנת הכחדה, אך שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית הכריז שבכוונתו להוציא את הגריזלי מהרשימה עבור אזור ילוסטון, אך יתקיים מעקב צמוד באזורים שבהם האוכלוסייה לא התאוששה לחלוטין.
מתנגדי ההסרה מהרשימה מודאגים שמדינות ארצות הברית יתירו מחדש לצוד את הדובים, וכי יש צורך להפעיל אמצעי שימור יותר טובים על מנת להבטיח את קיומה של אוכלוסייה יציבה של דובי גריזלי.
אוכלוסיית האייל הקנדי מונה כ־30,000 פרטים, והיא האוכלוסייה הגדולה ביותר בילוסטון של יונק גדול.
גודלו של העדר הצפוני הצטמק מאז אמצע שנות ה־90, והדבר יוחס לטריפה על ידי זאבים ותוצאות משניות של הטריפה כגון מעבר של האיילים לאזורים מיוערים על מנת להימנע מטריפה, ובכך הם מקשים על החוקרים לספור אותם במדויק.
העדר הצפוני נודד מערבה לדרום־מערב מונטנה בחורף.
העדר הדרומי נודד דרומה, ורוב האיילים הללו נודדים למקלט האיילים הלאומי, הנמצא דרומית־מזרחית לפארק הלאומי גרנד טיטון.
נדידתו של העדר הדרומי היא נדידת היונקים הגדולה ביותר בארצות הברית (מלבד אלסקה).
בשנת 2003 מופו שבילים באורך של 3.2 קילומטרים שנוצרו על ידי נקבת שונר והגור שלה.
החומר הצואתי ועדויות אחרות שנאספו אישרו כי מדובר בשונר.
אולם, נקבת השונר לא נצפתה באופן ישיר.
השונרים לא נראו בילוסטון מאז 1998, אף על פי שדגימות DNA משנת 2001 סייעו להוכיח כי השונרים לכל הפחות עוברים דרך הפארק.
יונקים אחרים שכמעט ואינם נראים בפארק הם הפומה צפון-אמריקאית והגרגרן.
ההשערה היא כי אוכלוסיית הפומות ברחבי הפארק מונה רק כ־25 פרטים.
הגרגרן נחשב ליונק נדיר בפארק, ואין הערכות מדויקות באשר לגודל האוכלוסייה.
היונקים הללו מהווים קנה מידה למידת הבריאות של האזורים המוגנים כגון ילוסטון, והם מסייעים לצוות הניהולי לקבל החלטות שיסייעו בשימור בתי הגידול שבאחריותם.
במאגרי המים של ילוסטון שוכנים 18 מיני דגים, כולל טרוטת ילוסטון (Oncorhynchus clarki bouvieri -זן של טרוטת קלארק) הנחשבת לדג מבוקש בקרב הדייגים.
טרוטת ילוסטון ניצבה בפני מספר איומים מאז שנות ה־80, כולל החדרתו של הדג טרוטת האגמים (זן נוסף של טרוטה הנחשב למין פולש שטורף את טרוטת ילוסטון) למימיו של אגם ילוסטון.
על אף שטרוטת האגם הובאה לאגמי לואיס ושושוני בשלהי המאה ה־19 במסגרת מבצעים של הממשל הפדרלי, הם מעולם לא הוחדרו באופן רשמי לאגן הניקוז של נהר ילוסטון.
טרוטת ילוסטון התמודדה עם בצורת מתמשכת, כמו גם ההחדרה בטעות של טפיל הפוגע במערכת העצבים המרכזית של הדגים הצעירים.
בשנת 2001 נחקק חוק המסדיר את הפיקוח על דיג ספורטיבי במאגרי המים של ילוסטון.
כמו כן, הפארק הוא בית גידול עבור שישה מיני זוחלים, כגון צבגון מצויר ועכסנים, וארבעה מיני דו־חיים.
ברחבי הפארק תועדו 311 מיני עופות, וכמחציתם מקננים בפארק עצמו.
מאז 1999 תועדו בפארק 26 זוגות מקננים של עיטמים לִבני־ראש.
כמו כן, ישנן תצפיות נדירות של עגורים אמריקאים, וידוע כי בהרי הרוקי מקננים שלושה פרטים של עוף זה מתוך אוכלוסייה עולמית של 385. עופות אחרים, הנחשבים למינים בעלי חשיבות עקב שכיחותם הנמוכה בילוסטון, כוללים את הצוללן הצפוני (מין עוף בסדרת הצוללנאים), ברווז ארלקינו, שלך, בז נודד וברבור מחצצר.
שרפה היא מרכיב קבוע במערכות אקולוגיות רבות, וצמחיית ילוסטון הסתגלה אליה במגוון דרכים.
לאשוח דאגלס יש קליפת עץ עבה המגינה על חלקיו הפנימיים מפני רוב השריפות.
אורן מפותל - שהוא מין העץ הנפוץ ביותר בפארק - מתגונן באמצעות אצטרובלים הנפתחים רק בתגובה לחום.
זרעיהם מוחזקים במקום על ידי שרף קשיח, והאש גורמת להתכתו של השרף ובאופן זה הזרעים יכולים להתפזר.
האש מסלקת את החומר העצי המת, ובכך מגדילה את שטח המחיה של עצי האורן.
אורן לבן-קליפה ומינים אחרים נוטים לצמוח באזורים היותר קרים ולחים, היכן שפחות סביר שתתחולל שרפה.
עצי הצפצפה יכולים לצמוח מחדש מהשורשים, וגם אם האש מכלה את העצים הגדלים מעל פני הקרקע, השורשים שורדים ברוב המקרים כיוון שהם מבודדים מהחום.
לפי הערכה של שירות הפארקים יש שריפות באזורי הדשא של ילוסטון פעם ב־20 עד 25 שנים, ואילו ביערות שבפארק יש שריפות פעם ב־300 שנים.
הברקים מחוללים בכל שנה כ־35 שריפות יער טבעיות, ואילו שש עד עשר שריפות נוספות נגרמות על ידי האדם (בדרך כלל בגלל תאונה).
בפארק יש שלוש תחנות כיבוי אש.
התחנה הנגישה ביותר היא זו שבהר וושבורן, אך היא סגורה לציבור.
הנהלת הפארק מפקחת על האש מהאוויר ומסתמכת על עדויות ראייה של התיירים המבחינים בלהבות.
תחנות כיבוי האש מאוישות באופן כמעט רציף משלהי יוני עד אמצע ספטמבר (החלק העיקרי של עונת השריפות).
השריפות העזות ביותר מתחוללות בשעות אחר הצהריים המאוחרות ובערב.
רוב השריפות מכלות שטח שגודלו הוא עד כ־0.4 קילומטרים רבועים (40 הקטאר), ורובן מכלות רק 0.5 הקטאר לפני שהן מתכלות בעצמן.
הפיקוח על האש ממוקד בניטור כמויות החומר העצי המת, קרקע, לחות העצים ומזג האוויר, ובאופן זה קובעים אילו מהאזורים מצויים בסכנת ההתלקחות החמורה ביותר.
המדיניות הנוכחית היא לכבות את כל השריפות הנגרמות על ידי האדם ולהעריך את היתרונות והחסרונות של השריפות הטבעיות ביחס למערכת האקולוגית של הפארק.
אמצעי הכיבוי מופעלים אם הוחלט כי האש מהווה סכנה מיידית לאדם או למבנים, או שהיא עשויה לצאת מכלל שליטה.
עובדי הפארק עושים פעולות נוספות מעבר לבקרה על סכנת האש, מתוך מטרה לצמצם את ההסתברות של שריפות היוצאות מכלל שליטה ומסכנות את האנשים והמבנים בפארק.
שרפות מבוקרות מוצתות בתנאים שבהם הכבאים יכולים לוודא כי הן יבערו במקום ובעוצמה שהם יבחרו.
שריפות טבעיות יחשבו כשריפות מתוכננות אם יתאפשר להן לבעור לבדן.
בילוסטון, בניגוד לפארקים אחרים, היו מעט מאוד שריפות מתוכננות שהוצתו על ידי העובדים.
אולם, במהלך שלושים השנים האחרונות התרחשו 300 שריפות טבעיות שהנהלת הפארק לא התערבה בהן.
כמו כן, הכבאים מסלקים עצים מתים ונפולים וסכנות אחרות מהאזורים שבהם האש עשויה לאיים על בני האדם והרכוש, ובכך הם מפחיתים את הסכנה באזורים הללו.
פקחי האש מתמודדים איתה גם באמצעות שירותי הדרכה לציבור, ובתקופות שבהן הייתה סכנה מוגברת לשריפות הם אסרו על הדלקת מדורות באתרי המחנאות.
התפיסה הראשונית במדיניות ניהול הקרקעות של ארצות הברית הייתה שכל שריפות היער הן רעות.
האש נתפסה ככוח הרסני, וחלקה במערכת האקולוגית לא היה מובן.
כתוצאה מכך, עד לשנות ה־70, כאשר התפתחה הבנה טובה יותר של השרפה, כל השריפות כובו.
מדיניות זו גרמה להצטברות באזורים מיוערים מתים וגוססים, שמאוחר יותר סיפקו דלק לשריפות קשות יותר, ובחלק מהמקרים לכאלה שלא ניתן היה לשלוט בהן.
כתוצאה מכך הוכנו מספר תוכניות לפיקוח על האש, ובהן נקבע כי יש לאפשר לאש הטבעית להמשיך לבעור אם היא לא מהווה איום מיידי על החיים או הרכוש.
לאחר האביב הלח של 1988 התפשטה הבצורת ברחבי הרי הרוקי הצפוניים, וגרמה לשנה השחונה ביותר שתועדה אי פעם.
דגניים וצמחים שהתפתחו היטב בתחילת הקיץ, כתוצאה מהלחות שהצטברה באביב, הפכו בסופן של דבר לחומר בעירה יבש.
שירות הפארקים הלאומיים החל בפעולות על מנת למנוע את התפשטות השריפות, אך הבצורת הקשה גרמה לקשיים בהכנות לקראת השריפות.
בין ה־15 ביולי ל־21 ביולי השריפות התפשטו במהירות משטח של כ־35 קילומטרים רבועים באזור ילוסטון כולו (שכלל גם אזורים מחוץ לגבולות הפארק) לשטח של כ־400 קילומטרים רבועים משטחי הפארק לבדם.
השריפות יצאו מכלל שליטה לקראת סוף יולי.
השריפות הגדולות בערו ביחד, וב־20 באוגוסט נשרפו כ־600 קילומטרים רבועים בילוסטון כולו.
בשבע שריפות גדולות נוספות התכלו 95% מ־3,200 הקילומטרים הרבועים שנשרפו בחודשיים הבאים.
בסך הכל השתתפו במאמצי הכיבוי 25,000 כבאים ואנשי צבא ארצות הברית, והעלות הייתה 120 מיליון דולר.
עד שהחורף הגיע והביא עמו את השלג שסייע בכיבוי הלהבות האחרונות, השריפות גרמו להרס ב־67 מבנים ולנזק של כמה מיליוני דולרים.
אף על פי שאזרחים לא נפגעו, שני אנשי צוות שהיו מעורבים במאמצי הכיבוי נהרגו במילוי תפקידם.
בניגוד לדיווחי התקשורת וההשערות שהועלו באותה תקופה, כמעט ולא נהרגו בעלי חיים בפארק.
לפי סקרים מספר החיות שנהרגו עמד על כמה מאות פרטים בלבד.
השינויים במדיניות הפיקוח על האש יושמו על ידי סוכנויות ניהול הקרקע בכל רחבי ארצות הברית, תוך התבססות על הניסיון שנצבר בשריפות של 1988, ועל הערכותיהם של מדענים ומומחים ממספר תחומי מחקר.
לאחר מכן הוכנסו שינויים בדרכי ההתמודדות עם האש.
הפארק שוכן במוצאו של הנהר ילוסטון והוא נקרא על שמו.
סוחר צרפתי כינה את הנהר בשם "Roche Jaune" ("הסלע הצהוב"), וככל הנראה מדובר בתרגום של השם המאנדאני "מי טסי א־דה־זי" ("נהר הסלע הצהוב").
בתקופה מאוחרת יותר שיבשו סוחרים אמריקנים את השם הצרפתי, וכינו את הנהר "אבן צהובה" (ילו סטון).
על אף שמקובל לחשוב שהנהר נקרא על שם הסלעים הצהובים הנמצאים בגרנד קניון ביוסמיטי, מקורו של השם האינדיאני אינו ברור.
ההיסטוריה האנושית המתועדת של הפארק החלה לפני כ־11,000 שנים, כאשר הפלאו-אינדיאנים הראשונים החלו לצוד ולדוג באזור.
במהלך בנייתו של משרד הדואר בגרדינר (מונטנה) בשנות ה־50 התגלה ראש חץ העשוי מאובסידיאן, ומעריכים שגילו כ־11,000 שנים.
תושבים ראשונים אלו מתרבות קלוביס השתמשו בכמויות משמעותיות של אובסידיאן שנמצא בפארק על מנת לייצר כלי חיתוך ונשק, וראשי חנית מאובסידיאן שמקורו בילוסטון נמצאו גם בעמק נהר המיסיסיפי, דבר המרמז על קשרי מסחר בין שבטי האינדיאנים המקומיים לבין שבטי האינדיאנים שממזרח.
בזמן שמגלי הארצות הלבנים הראשונים הגיעו לאזור במהלך משלחת לואיס וקלארק ב־1805, הם פגשו בשבטים נז פרס, קרואו ושושוני.
חברי המשלחת של לואיס וקלארק התוודעו אל החלק הדרומי של ילוסטון בזמן שחצו את השטח שבו שוכנת כיום מונטנה, אך לא חקרו אותו.
ג'ון קולטר, אחד מחברי המשלחת של לואיס וקלארק, עזב את הקבוצה ב־1806 על מנת להצטרף לקבוצה של סוחרי פרוות.
לאחר שנפרד מהסוחרים האחרים ב־1807, הוא חצה בחורף 1807–1808 את האזור שבו שוכן כיום הפארק, וצפה לפחות באתר גאותרמי אחד בחלק הצפון־מזרחי של הפארק, ליד מפלי טאוור.
לאחר שהחלים מפציעותיו בעקבות קרב עם שבטי קרואו ובלקפוט ב־1809, הוא תיאר מקום הדומה ל"אש וגופרית", שנחשב על ידי רוב האנשים כהזיה.
ההשערה הייתה שהוא דמיין מקום שכונה "הגיהנום של קולטר".
במשך ארבעים השנים שלאחר מכן הגיעו דיווחים מאנשי ההרים ומסוחרים שסיפרו על בוץ רותח, זרמי נהרות עזים ועצים מאובנים, אך חלק מהדיווחים הללו נחשבו באותה תקופה למיתוס.
איש ההרים ג'ים ברידג'ר דיווח לאחר מסע מחקר שנערך ב־1856, כי צפה במעיינות חמים, מים הבוקעים מהקרקע, ובהר זכוכית וסלע צהוב.
דיווחים אלה נתקלו בהתעלמות כמעט מוחלטת כיוון שברידג'ר נחשב ללא־אמין.
סיפוריו עוררו את התעניינותו של החוקר והגאולוג פרדיננד ונדוויר היידן (Ferdinand Vandeveer Hayden), שהחל ב־1859 במסע שנמשך שנתיים לעבר נהר המיזורי.
לאחר שחקר יחד עם מדריכיו את אזור הגבעות השחורות, כיום חלק ממדינת דקוטה הדרומית, הוא קרב לנהר ילוסטון, אך נסוג בשל כמויות השלג הרבות שירדו באזור.
המחקר המתועד הראשון באזור ילוסטון נערך ב־1869 על ידי משלחת פולסום (Cook–Folsom–Peterson Expedition), שהורכבה משלושה חוקרים שעבדו במימון פרטי, ואשר צעדו לאורך נהר ילוסטון לעבר אגם ילוסטון.
חברי המשלחת ניהלו יומן מסעות, ולפי המידע שנמצא בו ארגנו ב־1870 מספר תושבים ממונטנה את משלחת וושבורן־לנגפורד־דואן (Washburn–Langford–Doane Expedition), שבראשה עמד הנרי וושבורן.
המשלחת שהתה באזור משך חודש וחקרה אותו, ואספה דוגמיות וקראה למקומות ייחודיים בשמות.
קורנליוס הדג'ס (Cornelius Hedges), סופר ועורך דין ממונטנה, שהיה חבר במשלחת וושבורן, הציע כי האזור יוכרז ויוגן כפארק לאומי, ובין 1870 ל־1871 הוא כתב מספר מאמרים מפורטים על תצפיותיו עבור העיתון הלנה הראלד.
הדג'ס חזר על טענות שהושמעו באוקטובר 1865 על ידי תומאס פרנסס מאהר, המושל של טריטוריית מונטנה, כי יש להגן על האזור.
במכתב משנת 1871 כתב ג'יי קוק לחברו פרדיננד היידן כי הסנאטור ויליאם די.
Kelley) הציע שקונגרס ארצות הברית יקבל הצעת חוק שלפיה אגן הגייזר הגדול יוכרז כפארק ציבורי לצמיתות.
היידן הצליח בניסיונו השני לחקור את האזור, לאחר שנכשל בכך 11 שנים קודם לכן, ובסיוע ממשלתי הוא שב לילוסטון בראש משלחת גדולה יותר.
הוא חיבר דוח מפורט שבו כלל תצלומים וציורים.
הדוח שלו סייע לשכנע את קונגרס ארצות הברית לבטל את העמדת האזור למכירה פומבית, וב־1 במרץ 1872 חתם הנשיא יוליסס ס.
גרנט על הצעת החוק, וכך הוקם הפארק הלאומי ילוסטון.
נתניאל לנגפורד (Nathaniel Langford) מונה למפקח הראשי הראשון של הפארק ב־1872, וכיהן משך חמש שנים, אך לא קיבל משכורת, מימון או כוח אדם.
ללנגפורד לא היו את האמצעים לשפר את איכות הקרקע או להגן על הפארק כראוי, וללא מדיניות רשמית או חקיקה מתאימה הוא לא היה יכול לאכוף את הגנת המקום.
גורמים אלה הותירו את ילוסטון חשוף לפגיעת ציידים לא חוקיים, ונדלים ואחרים ששאפו לגזול מהפארק את משאביו הטבעיים.
קולונל ויליאם לודלאו (William Ludlow) שחקר בעבר את האזורים של מונטנה בפקודת ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, מונה ב־1875 למנהל המשלחת למונטנה ולפארק ילוסטון.
בדוח הסיור של לודלאו נכללו תצפיות על ההפקרות וניצול משאבי הפארק.
הדוח כלל מכתבים ונספחים מחברי המשלחת האחרים, כולל הנטורליסט והמינרולוג ג'ורג' בירד גרינל (George Bird Grinnell).
גרינל תיעד את הציד הלא חוקי של הבאפלו, האייליים, האייל הקנדי והאנטילופות, בשל עורם, וכתב כי "ההערכה היא שבמהלך החורף של 1874–1875, לא פחות מ־3,000 באפלו ואייל פרדי שחור־זנב סבלו בצורה יותר חמורה מאשר האייל הקנדי, והאנטילופות סבלו כמעט כמו האייל הקנדי".
לאור ממצאי הדוח התפטר לנגפורד מתפקידו ב־1877, ופילטוס נוריס (Philetus Norris) התנדב למלא את תפקידו, לאחר שנסע ברחבי ילוסטון והתרשם ממנו מכלי ראשון.
הקונגרס אישר לבסוף כי מנהל הפארק יקבל שכר ותקציב צנוע לתפעול הפארק.
נוריס השתמש בתקציב על מנת להרחיב את הגישה לפארק, להתחיל בבניית הדרכים בו ולבנות מספר מתקני שירות בסיסיים.
הוא שכר את הארי יונט (Harry Yount) על מנת שזה יפקח על הציד הבלתי חוקי ועל הוונדליזם בפארק, וכיום, נחשב יונט לשומר היער הראשון של הפארק הלאומי.
אולם גם באמצעים אלה לא היה די על מנת להגן על הפארק ביעילות, כיוון שנוריס וממשיכיו בתפקיד לא זכו בכוח אדם ובמשאבים מספיקים.
ב־1908 היה מספר המבקרים גדול דיו כדי לשכנע את חברת מסילת הרכבת יוניון פאסיפיק לחבר את מערב ילוסטון לרשת מסילות הרכבת.
הציד הלא חוקי והרס המשאבים הטבעיים נמשכו עד שצבא ארצות הברית הגיע למעיינות החמים הוט מאמות' ב־1886, ובנה את מחנה שרידן.
במשך 22 השנים שלאחר מכן הקים הצבא בפארק מבני קבע, ושמו של מחנה שרידן שונה לפורט ילוסטון.
בעזרת מימון וכוח אדם ראוי, פיתח הצבא מדיניות ותקנות עצמאיות, לפיהן התאפשרה גישת מבקרים אל הפארק, בזמן שהצבא הגן על חיי הטבע והמשאבים הטבעיים שלו.
כאשר שירות הפארקים הלאומיים הוקם ב־1916, רוב עקרונות הניהול שנקבעו בידי הצבא אומצו על ידיו, והצבא מסר לידיו את השליטה בפארק ב־31 באוקטובר 1918.
עד שנת 1915 נכנסו לפארק 1,000 כלי רכב בכל שנה, אך אלה לא עלו בקנה אחד עם תנועת הסוסים ורוכביהם, ובשנים שלאחר מכן נאסרה התנועה בדרכים על גבי סוסים.
חיל השימור האזרחי בנה את רוב מרכזי המבקרים הראשונים בין 1933 ל־1941, וכן את אתרי המחנאות ואת מערכת הדרכים הנוכחית של הפארק.
בזמן מלחמת העולם השנייה צנח מספר המבקרים ואנשי הצוות בפארק, ומתקנים רבים הוזנחו.
בשנות ה־50 חלה עלייה משמעותית במספר המבקרים בילוסטון ובשאר הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
על מנת להתמודד עם מספר המבקרים הגדול הפעילה הנהלת הפארק את משימה 66, שהייתה מאמץ להרחיב ולעדכן את מתקני השירות בפארק.
התוכנית הושלמה בשנת 1966, לכבוד יובל ה־50 להקמת שירות הפארקים הלאומיים, ובמסגרתה נבנו מבנים כגון בקתות עץ ומבנים בסגנון מודרני.
בשלהי שנות ה־80 שונו כמה מהמבנים בפארק ועוצבו מחדש בסגנונות מסורתיים.
בשריפות היער הגדולות של 1988 נפגע רוב האזור של גרנט וילג', והמבנים ששוקמו נבנו בסגנון מסורתי.
מרכז המבקרים בקניון וילג', שנפתח ב־2006, מעוצב גם הוא בסגנון מסורתי.
רעידת האדמה שהתחוללה באזור אגם הגבן, פגעה בתשתית הדרכים והמבנים שבפארק.
בחלק הצפון־מערבי של הפארק נמצאו גייזרים חדשים, ומעיינות חמים רבים הפכו לעכורים.
רעידה אדמה זו הייתה החזקה ביותר שפגעה באזור ותועדה ברשומות.