tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, החיסרון הגדול שלה הוא הנזק הסביבתי הגדול והסיכון הרב לחיילי חי"ר ברדיוס של 30 מטרים, דבר שפוגע בכלל יתרונות המערכת והופך אותה לבעייתית במיוחד וככל הנראה גרם לכך שהמערכת לא נכנסה לשירות מבצעי בכמויות גדולות, אם בכלל.
מערכת הפלנקס המבוססת על תותח M61 וולקן רב קני היורה בקצב אש גבוה ומונחה מכ"ם, הצליחה בהגנה על ספינות מפני טילים נגד ספינות ולאחר מכן גרסה יבשתית של המערכת הצליחה להתמודד אל מול רקטות ארטילריות קצרות טווח ופצצות מרגמה.
הצלחה זו הביאה את חברת מרקיני הבריטית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לנסות ליצור מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים המבוססת על תותח רב קני בעל קצב אש גבוה.
ניסיון זה נכשל כישלון חרוץ.
בהמשך גם חברת BAE סיסטמס האמריקאית ביצעה ניסיון דומה, והשתמשה בפיתוח של מערכת ה-CICM שפותח באוסטרליה על ידי חברת Metal Storm.
גם ניסיון זה נכשל, בשל טווח היירוט הקצר.
ניסיונות אלו נכשלו בשל סיבות דומות.
ראשית, קצב האש של תותח, גם אם הוא עומד על אלפי פגזים בדקה, אינו מספיק כדי להגן על טנק, שבו טווח היירוט עומד על שניות בודדות, להבדיל מהגנה על בסיסים, יישובים או ספינות, שם הטווח גדול משמעותית ולמערכת זמן גדול יותר ליירוט האיום.
בנוסף, משקלו וגודלו של תותח רב קני אינם מתאימים עבור טנק.
ההבדלים בין הגנה "קשה" להגנה "רכה" עבור טנקים
לא מסכנת חיילי חי"ר ואינה גורמת לנזק סביבתימגנה מפני מכלול גדול של איומים והיעילות שלה גבוהה במיוחדחסרונותאינה מגינה מפני טילים נגד טנקים מדור ראשון, חלק מטילי הדור השני וכלל הדור השלישי.
בנוסף, אינה מגינה מפני רקטות נגד טנקים, פשוטות ומתקדמות ומפני פגזיםפיתוח ארוך ומסובך יותר, יקרה יותר וגורמת לנזק סביבתי ולעיתים מסכנת חיילי חי"ר
רובן ככולן של מערכות ההגנה האקטיביות שפותחו במטרה להגן על טנקים מספקות הגנה פרטנית עבור הכלי, משמע, הן מגינות אך ורק על הכלי שנושא אותם.
מערכת הגנה מרחבית היא מערכת בה כלי אחד הנושא את המערכת מגן על מרחב רדיוס מסוים, כלומר: כלים כאלו יכולים להגן על פלוגת טנקים, ובכך, לחסוך באופן משמעותי את העלות של המערכות ולספק הגנה לכלים רבים יותר בפרק זמן קצר.
עם זאת, הקושי הטכני בפיתוח מערכות מסוג זה, בנוסף למחיר הגבוה והאתגר בפיתוח תורת לחימה מתאימה, וגם היכולת המוגבלת שמספקת הגנה מרחבית, לא הביא לפיתוח רציני וכניסה של מערכות הגנה מרחבית לשירות פעיל.
מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים מטרתה להגן על הטנק מפני נשק נגד טנקים ובעיקר כנגד טילים מונחים נגד טנקים שאם יפגעו בטנק הם ככל הנראה ישמידו אותו.
אך בניגוד למנגנוני הגנה אחרים היא מספקת לטנק חופש פעולה גדול יותר ויכולת להסתער.
בשל העובדה כי זמן התגובה של מערכות הגנה עבור טנקים נדרש להיות קצר במיוחד, באורך זמן של שניות, אין לגורם אנושי אפשרות להיות מעורב בהחלטה וכל התהליך נעשה על ידי מחשב המערכת.
בדומה למערכות הגנה אקטיביות גדולות יותר, גם למערכת עבור טנק כשלושה רכיבים, מכ"ם, מחשב ואמצעי יירוט או שיבוש, תלוי בסוג המערכת.
שלבי היירוט במערכת הגנה אקטיבית "קשה" עבור טנק
גילוי איום פוטנציאלי המתקרב לעבר הטנק.
אימות כי מדובר באיום של טיל נגד טנקים, רקטה נגד טנקים, או פגז הנורה על ידי טנק עוין.
ובנוסף לכך, יש לאמת כי האיום אכן עתיד לפגוע בטנק.
עקיבה ונעילה על האיום על ידי מחשב המערכת, לאחר שזה קיבל את הנתונים מהמכ"ם.
בשלב זה מחליטה המערכת אם, איך ומתי ינוטרל האיום.
הפעלת אמצעי יירוט על ידי מחשב המערכת.
המחשב משתמש בנתונים שקיבל ומחליט איזה תא יירוט להפעיל, זאת בשל העובדה כי ברוב המערכות פזורים סביב הצריח מספר משגרים של אמצעי יירוט.
יירוט ונטרול האיום לאחר הפגיעה של המיירט באיום והשמדתו או שיבוש מסלולו.
שלבי היירוט במערכת הגנה אקטיבית "רכה" עבור טנק
אימות כי מדובר בטיל נגד טנקים.
בנוסף לכך, יש לאמת כי האיום אכן עתיד לפגוע בטנק.
הפעלת אמצעי שיבוש על ידי מחשב המערכת.
כאשר טווחם של אמצעי השיבוש גדול דיו כדי להגיע למערכת ההנחיה של הטיל, הם מתחילים בשיבוש מעופו.
השבשים של רוב המערכות יעילים רק כנגד טילים רוכבי קרן לייזר ומתבייתי כתם לייזר.
שיבוש ונטרול האיום לאחר שהאיום סטה ממסלולו.
טרם מלחמת העולם הראשונה התקיימו שתי מערכות בריתות באירופה בין המעצמות שהיוו את התשתית לצדדים הלוחמים במלחמת העולם הראשונה.
הברית המשולשת - הבסיס לברית מעצמות המרכז כללה במקור את האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סירבה איטליה לקיים את חלקה בברית בשל טענתה כי הברית היא הגנתית וכי גרמניה ואוסטרו-הונגריה הן אלו שפתחו במלחמה; היא נכנסה למלחמה בשנת 1915 לצד מדינות ההסכמה.
ההסכמה המשולשת - הבסיס לברית מדינות ההסכמה.
כללה במקור את צרפת, רוסיה והממלכה המאוחדת.
במהלך המלחמה הצטרפו אליה מדינות נוספות, ובהן האימפריה היפנית, בלגיה, סרביה, מונטנגרו, יוון ורומניה.
הברית המשולשת הייתה ברית בין ממלכת איטליה, האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה ברית הגנה בין שלוש המעצמות.
במלחמת העולם הראשונה, ברית זו הייתה הבסיס ל"מעצמות המרכז", למעט איטליה, שהצטרפה בשנת 1915 לצד מדינות ההסכמה.
כמו גרמניה, גם איטליה אוחדה ממספר מדינות שונות.
על כן דאגותיה הראשונות היו לבנות משטר יציב שישמור על אחדותה.
עד 1914, הייתה איטליה כבר מדינה ככל המדינות.
בדיוק כמו המעצמות האירופיות האחרות, וגם באיטליה רצו לבנות מושבות ולהקים מעצמה על-יבשתית.
על מנת להשיג מטרה זו, הצטרפה איטליה אל גרמניה ואוסטרו-הונגריה כדי ליצור את הברית המשולשת.
איטליה זעמה על צרפת שהשתלטה על תוניסיה ב-1881 מפני שאיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית.
גרמניה ואיטליה פתחו בשנת 1867 ב מערכה כנגד אוסטריה ואיטליה זכתה מכוח הסכם השלום בוונציה אך שטחים שאיטלקים רבים ראו בהם איטלקיים, כמו דרום טירול, נותרו בידיים אוסטריות.
הבטחת בריטניה וצרפת לאיטליה כי שטחים אלו יועברו לידיים איטלקיות לאחר המלחמה היו אחת הסיבות לכניסת איטליה למלחמת העולם הראשונה לצד בריטניה ו צרפת.
עם פתיחת המלחמה ב-1914 נמנעה איטליה מלפתוח במלחמה מפני שאוסטרו-הונגריה וגרמניה גרמו למלחמה והיו התוקפניות ולפי ההסכם איטליה הייתה צריכה לבוא לעזרתן רק אם הן היו מותקפות; בכך איטליה נותרה נייטרלית למשך תקופה מסוימת.
ל איטליה ו בריטניה הייתה הסכמה על הים התיכון: בריטניה הייתה צריכה גישה לים התיכון ומעבר לקולוניות שלה באפריקה ובהודו, ואיטליה גבלה בים התיכון.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-19, נטשו האוסטרו-הונגרים את שאיפתם לשלוט בחלקים מגרמניה ואיטליה עקב הקמתן של מדינות הלאום החדשות במסגרת איחוד איטליה ואיחוד גרמניה והפסדה במלחמה עם גרמניה ואיטליה.
עם היחלשותה של האימפריה העות'מאנית וחיזוקה של האופוזיציה הסלאבית באזור הבלקן, ראו האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית הזדמנות לקבל שליטה באזור זה על חשבונה של האימפריה העות'מאנית המתפרקת.
במהלך משבר הבלקן, הוכרחה אוסטרו-הונגריה לכבוש את אזור בוסניה והרצגובינה באוגוסט 1878 כנגד התקדמותם של הרוסים אל אזור בסרביה שברומניה.
לאחר שלא הצליחה לתווך בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית על שליטתם בסרביה, החליטה האימפריה האוסטרו-הונגרית להיות נייטרלית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878. על מנת לשמור על האינטרסים האוסטרו-הונגריים שהיו מנוגדים לאינטרסים הרוסיים והצרפתיים, חתמה אוסטרו-הונגריה על הברית הכפולה עם גרמניה באוקטובר 1879 והברית המשולשת עם איטליה במאי 1882.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 שהונע מהניצחון הפרוסי על צרפת עסקו הגרמנים בעיקר במאמצים למנוע חזית אירופית מאוחדת נגדם בטרם עת.
לפיכך הם חתמו על ברית צבאית עם האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית בשנת 1873 אולם ברית זו התפרקה בשנת 1878 לאחר אכזבתה של רוסיה מקונגרס ברלין.
ברית זו למעשה הייתה כנגד הליברליזם של ממשלות צרפת ובריטניה.
בשנת 1893 חתמה רוסיה על ברית עם צרפת שנטרה טינה כלפי גרמניה (הרבאנש) כמשקל נגד ל"ברית הכפולה" של אוסטריה וגרמניה.
בכך התגשם הסיוט הביסמרקי, של מלחמה בשתי חזיתות.
בשנת 1907 נחתמה "ההסכמה המשולשת" בין האימפריה הרוסית, האימפריה הצרפתית והאימפריה הבריטית.
ברית זו סיימה את תקופת ה"בדידות המזהרת" של בריטניה מאז סוף המאה ה-19. הסכמה זו תזכה לחיזוק במלחמת העולם הראשונה בידי יפן, פורטוגל, ארצות הברית ואחרות.
בשנת 1893, במטרה ליצור משקל נגד מול הברית של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, חתמה רוסיה על ברית צבאית עם צרפת שהייתה מעוניינת להחליש את גרמניה.
בכך התקיים "הסיוט הביסמרקי", של מלחמה בשתי החזיתות ברוסיה וצרפת.
ב-8 באפריל 1904 נחתמה "ההסכמה הלבבית" בין בריטניה, שזה מאות שנים שאפה לאיזון ביבשת, לבין צרפת שרצתה את בריטניה לצידה במערכה הבאה עם גרמניה והתפשרה על נושאים שונים באפריקה.
הסכמה זו גרמה לרוסיה להיות למעשה בעלת ברית של בריטניה.
לאחר מאות שנים של איבה ותחרות, חתמו בריטניה וצרפת על ההסכמה הלבבית לאחר פשרות צרפתיות באפריקה.
בריטניה מצידה חתמה על ההסכם במטרה לאזן את גרמניה, שהפגינה מיליטריזם ואיימה על ההגמוניה הבריטית בעולם, כמו גם העובדה שבנתה צי צבאי גדול, בניגוד למדיניותו של ביסמרק, שפעל להרחקת בריטניה וצרפת זו מזו.
בריטניה חתמה על ההסכמה הלבבית עם צרפת ב-8 באפריל 1907 ועם רוסיה גם כן בשנת 1907.
לאחר תבוסתה במלחמת צרפת פרוסיה שהובילה לאיחוד גרמניה והשוק שקיבלה החברה הצרפתית כי מעצמה מדרג ב' כמו פרוסיה הכתה שוק על ירך את צרפת גרמה לרבאנש הצרפתי.
כמו כן לקיחת אלזס- לוריין גרמו לרצון הצרפתי לנקמה להישאר קיים עד תבוסת גרמניה בשנת 1918 והחזרת השטחים האבודים, לאחר 48 שנים.
המוטו הצרפתי היה: "אל תדבר על זה, אבל תחשוב על זה כל הזמן".
צרפת חתמה בשנת 1893 על ברית צבאית עם רוסיה במטרה לאזן את הברית בין גרמניה לאוסטרו-הונגריה.
בימיו של ביסמרק, הייתה רוסיה בעלת בריתן של אוסטרו-הונגריה וגרמניה בברית שלושת הקיסרים.
בתקופה בה החל הבלקן נשמט מידיה של האימפריה העות'מאנית שהלכה ונחלשה, הציעה רוסיה לחלק את הבלקן לשטחי השפעה אוסטרו-הונגרי ורוסי, אולם אוסטרו-הונגריה התנגדה.
הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה הגיעה לקיצה כאשר גרמניה סירבה לאשרר את בריתה הצבאית עם רוסיה ופתחה את הפתח לברית צבאית צרפתית-רוסית.
מערכת הוכחת עבודה היא שיטה באמצעותה ניתן למנוע התקפת מניעת שירות (התקפת DoS) ושימושים לא תקינים אחרים בשירותים כגון גנבת מטבעות קריפטוגרפיים.
השיטה הומצאה על ידי סינתיה דוורק ומוני נאור, ופורסם במאמר בשנת 1993..
דוגמה מוקדמת לשימוש במערכת הוכחת עבודה שנועדה להעניק ערך למטבע הוא מטבע הקונכייה שמקורו באיי שלמה.
תכונת מפתח של שיטות להוכחת עבודה היא האסימטריה שלהם: העבודה חייבת להיות קשה (אבל אפשרית) בצד של המבקש אבל קלה לבדיקה מבחינת ספק השירות.
מערכת שממומשת ב-Hashcash (מערכת למניעת דואר זבל), משתמשת בפונקציות גיבוב הופכיות באופן חלקי כדי להוכיח שנעשתה עבודה, ורק אז ניתן לשלוח הודעת דואר אלקטרוני.
למשל, הדוגמה הבאה מייצגת כ-252 חישובי גיבוב (האש) שנועדו כדי לשלוח מייל ל: calvin@comics.net ב-19 בינואר 2038:
זה מאומת על ידי חישוב יחיד, באמצעות הבדיקה שגיבוב באמצעות SHA-1 של החותמת (משמיטים את הכותרת X-Hashcash: כולל הנקודתיים, וכל כמות של רווחים עד לספרה '1') מתחיל עם 52 אפסים בבסיס בינארי, או 13 אפסים בבסיס הקסדצימלי:
כדי להגיע למספר האפסים הגדול הזה, התוכנה מנסה כל פעם רצף אותיות שונה שמתווסף לאימייל (אחרי שלושת הנקודתיים), עד שתוצאת הגיבוב תיתן את מספר האפסים המבוקש (שמופיעים בראשית תוצאת הגיבוב).
לכן, תוקף אפשרי יצטרך להשקיע הרבה זמן ומשאבים חומריים וכספיים כדי לשלוח כמות גדולה של דואר זבל, ושיטה זו אמורה למנוע זאת ממנו.
בשנת 2009, מערכת הביטקוין עלתה לאוויר.
ביטקוין הוא מטבע קריפטוגרפי מבוזר, מגנון הקונצזוס של ביטקוין מבוסס על הוכחת עבודה.
מבוצע גיבוב על כותרת של בלוק חדש שכורה רוצה להוסיף לבלוקצ'יין וקושי הוכחת העבודה (הכרייה) נקבע במספר האפסים שתוצאת הגיבוב צריכה להתחיל איתם.
התקפת ניצול כפול נפתרת, תחת הנחות מסוימות, על ידי שימוש בשרשרת "בלוקים" מבוזרת המכונה "בלוקצ'יין" שבה נמצא התיעוד של העברות הכספים.
המטבע "נכרה" על ידי שימוש בפונקציית ה-Hash שלרוב מבוצע על ידי מחשבים ייעודיים לכריה, וה"בלוקים" שנוצרים מתעדים את העברות המטבעות מכתובת לכתובת ומאושרים על ידי רשת מבוזרת של "צמתים".
בביטקוין הקושי (מספר האפסים שמופיע בתחילת תוצאת הגיבוב) משתנה בהתאמה לכוח הכרייה (יכולת העיבוד של הכורים) כך שבממוצע ייווצר בלוק חדש כל 10 דקות.
ככל שגדל מספר הבלוקים המשורשרים בבלוקצ'יין, כך מערכת הוכחת העבודה מתחזקת, כי כדי לשנות בלוק שנמצא למשל במקום העשירי מסוף שרשרת הבלוקים העכשווית, נצטרך לשנות ולחשב מחדש את גיבוב כל הבלוקים שמתחתיו, כלומר התשיעי מהסוף עד האחרון, כדי שגיבובם יתחיל במספר האפסים הנדרש.
(גיבובם משתנה כי כל בלוק מכיל את גיבוב ראש הבלוק שקדם לו, ולכן אם השתנה הבלוק הקודם נצטרך לשנות גם את הבלוק שאחריו כדי שהוא יכיל את ראש הבלוק החדש של קודמו וכדי שגיבוב הבלוק יחזיר את מספר האפסים הרצוי, וכך הלאה).
מערכת הביטחון הרוסית הוא הכינוי למכלול הארגונים העוסקים בהגנה על ביטחונה של רוסיה, כלומר על הגנת תושביה מפני אויבים מבחוץ ומבית.
על רקע שאלת ההכרעה ישנה יריבות נסתרת בין ארגוני הביטחון השונים, בייחוד בין משרד הפנים של רוסיה ושירות הביטחון הפדרלי של רוסיה.
הארגונים הנכללים במערכת הביטחון הם:
: אחראית על בניין הכוח בכוחות היבשה.
מערך החוד כולל את חיל השריון, חיל ההנדסה, ויחידות מובחרות.
הפעלת הכוח היא באחריות המחוזות הצבאיים.
וכוחות האוויר והחלל: מפעיל מטוסי קרב, מסוקי קרב, מטוסי תובלה, כלי טיס בלתי מאוישים, לוויינים ואמצעים נוספים.
: מפעיל ספינות סיור ובט"ש מהירות, ספינות טילים, צוללות אסטרטגיות ואת יחידת הקומנדו הימי PDSS.
חיל הים מגן על חופי רוסיה ונתיבי הסחר הימיים וכן שותף במבצעים אסטרטגיים רחוקים.
: המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי אחראי על מודיעין צבאי ובין השאר על מתן הערכות מודיעין טקטיות ואסטרטגיות, כולל התרעה על סיכוי ממשי למלחמה.
בין יחידות הספצנאז נמנות הכוחות למבצעים מיוחדים.
: אחראי על אכיפת החוק הצבאי, שמירה על מעברי הגבול והגנה מפני אויבים חיצוניים אשר נמצאים בתוך גבולותיה בעת מלחמה.
ארגון הביון של המדינה, הממונה על איסוף מידע אזרחי, דיפלומטיה חשאית ופעולות ביטחון חשאיות מחוץ לגבולות המדינה.
הוא אחראי בין השאר על סיכול טרור, סיכול ריגול ואבטחת מידע.
משמר הגבול הפדרלי: זרוע של שירות הביטחון האחראית על ביטחון הפנים, הגנת הגבולות ואזורי הספר, שיטור כפרי, לוחמה בטרור וסיוע למשטרה באירועים כגון הפרות סדר ואירועים ביטחוניים.
המשטרה בפדרציה הרוסית, העוסקת בביטחון פנים, שמירה על הסדר הציבורי, מניעת פשע, לכידת עבריינים ואכיפת החוק.
גוף נשיאותי דמוי-ז'נדרמריה, האחראי לטיפול בהפרות סדר באמצעות יחידות מיוחדות כמו אומו"ן
הגוף האחראי על הפעלת בתי הסוהר ברוסיה.
משמר הקרמלין ושירות ההוצאה לפועל הפדרלי
משמר הקרמלין האחראי על אבטחת הקרמלין ושירות ההוצאה לפועל הפדרלי האחראי על אבטחת בתי המשפט ברוסיה.
המשרד הממשלתי המפקח על פעילותה של משטרת רוסיה.
המשרד הממשלתי לענייני חילוץ והצלה, כולל את שירות הצלב האדום הרוסי ושירות כיבוי האש הממלכתי שמטרתו להגן מפני שריפות וכדומה.
גוף מייעץ ומתאם בענייני ביטחון ואסטרטגיה בלשכת הנשיא.
הפיקוח הפרלמנטרי על מערכת הביטחון מבוצע על ידי ועדות הדומה:
הוועדה לענייני הגנה (האתר הרשמי)
הוועדה לביטחון ולוחמה בשחיתות (האתר הרשמי)
הוועדה לבחינת הכנסות התקציב הפדרלי לצורכי הגנה, ביטחון לאומי ופעילויות אכיפת חוק
מערכת הביטחון כפופה לביקורת מטעם המועצה לביטחון לאומי באמצעות הוועדה הבין-גופית לביטחון צבאי שבראשה עומד הרמטכ"ל הרוסי והוועדה הבין-גופית לביטחון הציבור, שאותה מנהל שר הפנים של רוסיה.
בנוסף לגופים הנ"ל, פועלים גם גופי ביטחון נוספים, כדוגמת:
שירות האבטחה הפדרלי - האחראי לאבטחת אישים ומשלחות דיפלומטיות ברוסיה.
השירות לתקשורת מיוחדת ומידע (יורש הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית) והוא ארגון מודיעין אותות האחראי לאבטחת התקשורת הממשלתית והנשיאותית.
שירות הביטחון הנשיאותי, זהו שירות האבטחה האישי של נשיא רוסיה
השירות הפדרלי לפיקוח על הטכנולוגיה והייצוא - ארגון ביטחון רוסי במשרד ההגנה האחראי לביטחון מידע והגנת הטכנולוגיה הרוסית מפני ריגול זר
המינהל הראשי לתוכניות מיוחדות - מחלקה בלשכת הנשיא האחראית על הבונקרים הממשלתיים ולאבטחת מתקני הממשל הפדרלי
השירות הפדרלי לשליטה באלכוהול, גוף אכיפת חוק פדרלי שנועד להסדיר את שוק האלכוהול במדינה.
שירות המכס הפדרלי - אחראי לביטחונה הכלכלי של המדינה
השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי - הוא ארגון המודיעין הפיננסי העוסק במאבק בהלבנות הון ומימון טרור
ועדת החקירות - אחראית לפענוח תיקי חקירה של פשיעה חמורה.
הוועדה כפופה לנשיא ואחראית לכל תיקי החקירה במדינה.
מאגדת את כל ארגוני החקירה הרוסיים וכוללת גם חוקרים משירות הביטחון, משרד התובע הכללי ומשטרת הפדרציה הרוסית.
מערכת הבריאות באיטליה היא מערכת בריאות ציבורית בעיקרה, המבוססת על כספי מיסים ותקצוב ממשלתי, כאשר לכל אזרח או תושב איטלקי מוענקת הזכות לכיסוי רפואי בסיסי, אולם ניתן להרחיב את הכיסוי על ידי רכישת ביטוח בריאות משלים פרטי.
המערכת הציבורית מנוהלת על בסיס חלוקה לשלושה מישורים - המישור הלאומי, המחוזי והמקומי, כאשר שירותי הבריאות בפועל ניתנים בידי יחידות הבריאות המקומיות.
בראש המערכת, במישור הלאומי, עומד ארגון ה-SSN, שירות הבריאות הלאומי (Servizio Sanitario Nazionale), עליו מוטלת האחריות להבטיח לכל התושבים והאזרחים את הזכות לבריאות כפי שנקבע בחוקה האיטלקית.
בכל אחד ממחוזות איטליה קיים שירות בריאות מחוזי, שתפקידו לרכז את יחידות הבריאות המקומיות וכן לנהל ולממן את שירותי הבריאות הנמצאים בתחומי שיפוטו של המחוז.
שירותי הבריאות המחוזיים נהנים מאוטונומיה בקביעת מבנה המאקרו של יחידות הבריאות המקומיות ובראשו של כל אחד מהם עומד מנכ"ל, שממונה בידי מושל המחוז.
המימון הציבורי של המערכת (באמצעות כספי מיסים) מהווה למעלה מ-75% מהמימון הכללי שלה, כאשר בשנת 2014, סך הוצאות שירותי הבריאות באיטליה עמד על 9.1% מהתמ"ג (מעט נמוך יותר מהממוצע במדינות ה-OECD שעמד על 9.3%).
בשנת 2000 דורגה מערכת הבריאות האיטלקית על ידי ארגון הבריאות העולמי כמערכת הבריאות השנייה הטובה ביותר, כאשר לפי הארגון איטליה ממוקמת במקום השישי בין מדינות העולם במדינות עם תוחלת החיים הגבוהה ביותר.
בשנת 2020, על רקע התפרצות נגיף הקורונה באיטליה, קרסה מערכת הבריאות הציבורית כאשר בתי החולים בצפון המדינה (בעיקר במחוזות לומברדיה וונטו), לא יכלו להתמודד עם עומס החולים המאושפזים במחלקות טיפול נמרץ, דבר שהוביל למותם של מאות אנשים מדי יום ולאחוזי תמותה גבוהים מאוד באיטליה ביחס ליתר מדינות העולם.
מערכת הביטחון הבלארוסית היא באחריותם של מגוון סוכנויות כמו המיליציה, המשמר הנשיאותי, הוועדה לביטחון המדינה וגופי אכיפת החוק של משרד הפנים.
מיליציה — שירות המשטרה של בלארוס, בפיקוח משרד הפנים, שנחשב לרשות השיטור ואכיפת החוק העיקרית בבלארוס.
חיל הפנים (войскі Унутраныя) – כוח ז'נדרמריה.
חטיבת המשטרה המיוחדת העצמאית השישית
יחידת AMAP — יחידת משטרה מיוחדת במיליציה.
יחידת SaKhR, יחידת תגובה מהירה מיוחדת — יחידת השתלטות
הוועדה הממלכתית לרפואה משפטית של בלארוס
שיתוף פעולה עם סוכנויות בינלאומיות
משרד הפנים משתף פעולה עם מספר ארגוני אכיפת חוק בינלאומיים, ביניהם אינטרפול ומשרד האו"ם לסמים ופשע.
הוא גם משתף פעולה הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה אשר בחסות פרויקטים ותוכניות רבות סייע בפיתוח יכולות אכיפת החוק בבלארוס.
מערכת הוכחת סיכון ) היא מערכת המאפשרת למשתתפים רבים להגיע יחד להחלטה משותפת באופן מבוזר, גם אם אינם בהכרח מכירים וסומכים זה על זה.
תהליך קבלת ההחלטות במערכת הוכחת סיכון מתחשב בכמות האחזקות של כל משתתף בנכס מסוים, כלומר נותן משקל רב יותר לאלו שיש ברשותם כמות גדולה יותר של הנכס.
מערכות הוכחת סיכון נחשבות יותר חסכוניות באנרגיה בהשוואה למערכות הוכחת עבודה, מכיוון שהן נזקקות לפחות משאבי חישוב.
מטבעות מבוזרים עושים שימוש במערכות כאלו.
המטבע הראשון שאימץ מערכת שכזו היה Peercoin , בשנת 2012.
כדי לבצע עסקה במטבעות מבוזרים המתבססים על טכנלוגיית בלוקצ'יין, יש להוסיף אותה לשרשרת העסקאות, המנוהלת באופן מבוזר.
לביצוע ההוספה, מבצעי העסקה נעזרים במאמתים, שברוב הפרוטוקולים מתוגמלים על סיועם בביצוע העסקה.
על מנת שהבלוקצ'יין יישאר מאובטח, עליו להיות בעל מנגנון שמונע ממשתמש או קבוצה זדוניים להשתלט על האימות.
מערכת הוכחת סיכון עושה זאת בכך שהיא דורשת מהמאמתים להחזיק כמות מסוימת של מטבעות מבוזרים, דבר שמחייב תוקפים פוטנציאליים לרכוש חלק גדול מהם כדי לתקוף.
מנגנון קונצנזוס נפוץ נוסף הוא מערכת הוכחת עבודה.
מנגנון זה משתמש באימות של יכולת חישובית לצורך אימות עסקאות, דבר שדורש מתוקף פוטנציאלי להשתלט על חלק גדול מכוח החישוב של רשת המאמתים.
מבחינה זו, שיטה זו דורשת כמויות גדולות של אנרגיה לעומת מערכת הוכחת סיכון.
בשנת 2021, אילון מאסק וביל גייטס נתפסו כמי שיכולים להזיק לבלוקצ'יינים של מערכת הוכחת עבודה כמו ביטקוין ואתריום, בשל פרסום צריכת האנרגיה העצומה שלהם.
לעומתם, היעילות של מטבעות מבוססי מערכת הוכחת סיכון כמו Cardano , EOS ו-Stellar הובילה אותם להיות מכונים "מטבעות ירוקים".
המטבע אתריום עבר למערכת הוכחת סיכון לקראת סוף 2022.
מערכת הדרכים של האינקה (בקצ'ואה: Qhapaq Ñan, מילולית "הדרך המלכותית") הייתה מערכת התחבורה הנרחבת והמתקדמת ביותר באמריקה הדרומית בתקופה הפרה־קולומביאנית.
אורכה הכולל היה קרוב ל־40,000 ק"מ של דרכים, ולהקמתה נדרשו זמן רב ומאמץ ניכר.
רשת הדרכים הורכבה מדרכים רשמיות שתוכננו בקפידה, נבנו, סומנו ותוחזקו; רוצפו במידת הצורך, עם מדרגות במורדות, גשרים ומבני עזר כגון קירות תמך ומערכת ניקוז.
היא התבססה על שתי דרכים ראשיות שכיוונן צפון–דרום: האחת לאורך החוף, והשנייה והחשובה יותר בפנים הארץ על גב הרכס של הרי האנדים, משתיהן הסתעפו דרכי משנה רבות, וביניהן חיברו דרכי רוחב רבות.
מבחינת ההיקף והמאמץ ההנדסי ניתן להשוות מערכת זאת לרשת הדרכים שנבנתה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי מערכת הדרכים של האינקה נבנתה אלף שנים מאוחר יותר.
מערכת הדרכים אפשרה העברת מידע, סחורות, חיילים ואנשים, ללא שימוש בגלגל (שאותו האינקה לא הכירו), בתוך אימפריית האינקה שהשתרעה על שטח בן 906,000 קילומטרים רבועים שבו חיו כ־10 מיליון איש בני עמים שונים.
דרכים אלה סיפקו מסלולים קלים, אמינים ומהירים לתקשורת המנהלית והצבאית של האימפריה, לתנועת כוח אדם ולתמיכה לוגיסטית.
לאחר שכבשו טריטוריה ושכנעו את השליט המקומי להפוך לבעל ברית, חילקו בני האינקה מתנות יקרות ערך, אך גם דאגו לפיתוח אסטרטגיה צבאית־פוליטית בהרחבת מערכת הדרכים לכיסוי השטחים הנשלטים החדשים.
כך הפך ה"קפק ניאן" לסמל קבוע לנוכחות האידאולוגית של שלטון האינקה במקום שנכבש לאחרונה.
מערכת הדרכים אפשרה תנועת חיילים של האימפריה, להתכונן לכיבושים חדשים ולדכא מרידות, אך היא שימשה גם לחלוקה של סחורות עודפות שהאינקה ייצרו ואחסנו מדי שנה לצורך חלוקה מחדש לאוכלוסיות הנשלטות.
הצבא נע לעיתים קרובות, בעיקר בפעולה צבאית, אך גם כדי לתמוך בעבודות אזרחיות.
המבצרים או הפוקרות היו ממוקמים בעיקר באזורי הגבול, כאינדיקטור מרחבי לתהליך ההתקדמות והסיפוח של שטחים חדשים לאימפריה.
למעשה, המספר הגדול יותר של הפוקרות נמצא לכיוון צפון האימפריה, כעדות לעבודת שילוב השטחים הצפוניים, העשירים במרעה.
מדרום יש שרידים בשפע, סביב מנדוסה בארגנטינה ולאורך נהר מאיפו בצ'ילה, שם נוכחותם של מבצרים מסמנת את הדרך בנקודה הדרומית ביותר של האימפריה.
המקדשים שהאינקה הקימו בגובה רב היו קשורים ישירות לפולחן הטבע האופייני לחברת האינקה, ובמיוחד להרים שאותם האינקה הפכו למקודשים על ידי בניית מבנים דתיים בפסגותיהם.
הרים הם ה"אפּו", או האלוהויות, ביקום של אמונות האנדים שעדיין מתקיימות עד ימינו; יש להם קונוטציה רוחנית הקשורה לעתיד הטבע והקיום האנושי.
זאת הסיבה שבני האינקה ערכו טקסים רבים, כולל הקרבת ילדים, סחורות ולמות, בראשי ההרים, אך לא לכל ההרים הייתה אותה קונוטציה דתית וגם לא בכולם נבנו מקדשים.
הדרך היחידה להגיע לפסגות ההרים לצורך פולחן הייתה באמצעות חיבור מערכת הדרכים לשבילים בגובה רב על מנת להגיע למקומות הקדושים.
הם היו דרכים פולחניות שהגיעו לשיא בפסגות, בנקודת המגע בין המרחב הארצי למרחב הקדוש.
חלקם הגיעו לגבהים גבוהים מעל פני הים, כמו הר צ'אניי, שהדרך אליו התחילה בבסיסו והגיעה לפסגה בגובה של 5,949 מטרים.
בנוסף למקדשים בגובה רב, היו גם מקדשים קדושים או אתרים דתיים רבים, הנקראים ואקה, שהיו חלק מ לאורך הדרכים ולידן, במיוחד סביב עיר הבירה קוסקו.
מקדשים אלה היו תוואים טבעיים או תוואי נוף שעברו התאמה, כמו גם מבנים, שבהם נהגו בני האינקה לערוך פולחנים.
כמה מקומות פולחן חשובים היו מחוברים ישירות על ידי דרכי האינקה הראשיות.
כזה הוא המקרה של המקדש של פצ'אקמק שדרכו עברה דרך החוף, ממש דרומית ללימה של ימינו.
חלק גדול מהמערכת היה תוצאה של השתלטות של בני האינקה על מסלולים מסורתיים רבים, שחלקם נבנו מאות שנים קודם לכן, בעיקר על ידי אימפריית הווארי באזורים הגבוהים המרכזיים של פרו ותרבות טיוונאקו.
האחרונה התפתחה סביב אגם טיטיקקה, בשטחים הנוכחיים של פרו ובוליביה, בין המאות ה־6 וה־12 לספירה, והקימה ציוויליזציה מורכבת ומתקדמת.
קטעים חדשים רבים של הדרכים נסללו או שודרגו באופן מהותי על ידי בני האינקה: שתי דוגמאות לכך הן הדרך שעברה דרך מדבר אטקמה בצ'ילה, והדרך לאורך השוליים המערביים של אגם טיטיקקה.
שלטונם של האינקה החל בתקופת הביניים המאוחרת (בין 1000 ל־1450 לספירה), כאשר קבוצה זאת שלטה רק באזור קוסקו.
את השינוי וההתרחבות של מה שעשרות שנים מאוחר יותר יהפוך לאימפריית האינקה יזם האינקה פאצ'אקוטי.
השלב ההיסטורי של האימפריה החל בסביבות 1438 כאשר, לאחר שיישבו את המחלוקות עם אוכלוסיות מקומיות סביב קוסקו, החלו בני האינקה בכיבוש עמקי החוף מנסקה עד פאצ'קמק ובאזורים האחרים של צ'ינצ'איסויו.
האסטרטגיה שלהם כללה שינוי או בניית מבנה דרכים שיבטיח את החיבור של השטח המשולב עם קוסקו ועם מרכזים מנהליים אחרים, מה שיאפשר תנועת חיילים ופקידים.
ההתקדמות הצבאית של האינקה התבססה בעיקר על עסקאות דיפלומטיות לפני סיפוח האזורים החדשים וגיבוש השלטון, תוך התייחסות למלחמה כמוצא אחרון.
היסוד של ערים ומרכזים מנהליים המחוברים במערכת הדרכים הבטיח שליטה ממלכתית בקבוצות האתניות החדשות המשולבות.
טופה אינקה יופאנקי, שירש את פאצ'אקוטי, הכניע את ממלכת צ'ימור עד לאזור הצפון הרחוק של קיטו בסביבות 1463. מאוחר יותר הוא הרחיב את הכיבושים לאזור הג'ונגל של נפת צ'ארקס (Provincia de Charcas) בבוליביה של ימינו ובדרום, עד לצ'ילה.
במהלך השנים הראשונות של המושבה הספרדית, סבלה מערכת הדרכים של האינקה משלב של נטישה והרס שנגרמו כתוצאה מהירידה הפתאומית במספר הילידים עקב מחלות ומלחמות שהקטינו את האוכלוסייה מיותר מ־12 מיליון איש לכ־1.1 מיליון ב־50 שנה והרס המבנה החברתי שסיפק כוח אדם לתחזוקת הדרכים.
השימוש בדרכי האינקה הפך לחלקי והותאם ליעדים הפוליטיים והכלכליים החדשים של המושבה ומאוחר יותר של מלכות המשנה של פרו שבה התבסס המבנה הכלכלי על הפקת מחצבים וייצור מסחרי.
חל שינוי דרמטי בשימוש בשטח.
השילוב הקודם של שטחים אורכיים ורוחביים צומצם לחיבור של עמקי האנדים והאלטיפלאנו עם החוף כדי לאפשר ייצוא של מוצרים, בעיקר זהב וכסף, שהחלו לזרום לחוף ומשם לספרד.
גורם מרכזי בפירוק הרשת ברמה התת־יבשתית היה פתיחת נתיבים חדשים לחיבור מרכזי הייצור החדשים (אחוזות ומכרות) עם נמלי החוף.
בהקשר זה, נעשה שימוש רק באותם מסלולים שכיסו את הצרכים החדשים, והשאר ננטשו, במיוחד אלה שהתחברו למבצרים שנבנו במהלך התקדמות אימפריית האינקה, או כאלה שקישרו בין המרחבים החקלאיים למרכזים המנהליים.
אף על פי כן, הדרכים הפולחניות שאפשרו גישה למקדשים המשיכו לשמש תחת הסינקרטיזם הדתי שאפיין את ההיסטוריה של האנדים מאז הכיבוש.
סייסה דה לאון ציין ב־1553 את נטישת הדרכים וקבע כי אף שבמקומות רבים הן כבר הרוסות או אפילו לא קיימות, הן מראות את גדולת העבר.
הערצתם של ההיסטוריונים למערכת הדרכים לא הספיקה כדי לשכנע את השליט הספרדי בצורך לתחזק ולגבש את מערכת הדרכים במקום לנטוש ולהרוס אותה.
צמצום האוכלוסייה המקומית ליישובים חדשים שנבנו (הידועים כרדוקסיונס, מעין מחנות ריכוז) היה בין הגורמים לנטישת דרכי האינקה, ולבנייתם של דרכים חדשות לחיבור הרדוקסיונס למרכזי הכוח הספרדי.
גורם חשוב נוסף היה חוסר ההתאמה של הדרך לסוסים ופרדות שהובאו על ידי הכובשים, שהפכו לבהמות המשא החדשות, שהחליפו את הלמות הקלות.
אפילו החקלאות החדשה, שמקורה בספרד, המורכבת בעיקר מדגנים, שינתה את מראה השטח, שלעיתים עבר טרנספורמציה, חתכה וחיברה כמה טרסות חקלאיות שצמצמו את האדמה הפורייה עקב סחיפה מגשם.
הטכנולוגיות החקלאיות הפרה־היספניות ננטשו או הועברו לעבר שוליים.
חלק מרשת הדרכים המשיך להיות בשימוש, כמו גם חלק מהמבנים הנלווים שלה, כמו מבני הטמפו, שהפכו למחסנים וחנויות, תוך התאמה למסורת ספרד, ונלקחו אליהם התוצרים של האיכרים למכירה.
מבני הטמפו נכנסו לשלב חדש כאתרי מפגש של סגנונות חיים שונים שבסופו של דבר שילבו באופן בלתי הפיך מבנים חברתיים וטריטוריאליים חדשים.
לאחר העצמאות מספרד לא ביצעו הרפובליקות האמריקאיות שינויים משמעותיים בשטח לאורך המאה ה־19. במקרה של פרו, המבנה הטריטוריאלי שהקימה המושבה נשמר כשהקשר בין ייצור בהרים לפעילות בחוף התגבש תחת שיטת הכרייה ויצוא המחצבים.
בניית כבישים ומסילות ברזל מודרניים הותאמה לשיטה זאת.
היא נתנה עדיפות לקשר עם החופים והושלמה על ידי צירים רוחביים של חדירה לעמקים בתוך הרי האנדים לתיעול הייצור לכיוון ציר החוף ונמלי הים שלו.
בסוף המאה השמונה עשרה פותחו אחוזות גדולות לאספקת חומרי גלם לשווקים בינלאומיים, יחד עם גואנו, כך שלנמלים של פרו הייתה משמעות מיוחדת.
חלקים מסוימים של דרכי האינקה עדיין היו בשימוש בדרום האלטיפלאנו כשהם מאפשרים גישה למרכזים העיקריים לייצור צמר אלפקה וויקוניה, שהיו מבוקשים מאוד בשווקים הבינלאומיים.
ארגון הכבישים במאה העשרים לאורך הרי האנדים נתן עדיפות לכביש הפאן־אמריקאי לאורך החוף, שמסלולו חופף לדרך החוף של האינקה.
כביש מהיר זה חובר אז לנתיבים מערבה־מזרחית לתוך העמקים, בעוד שדרך האינקה מצפון לדרום על גב רכס ההרים הצטמצמה בעיקר לשימושם של הולכי רגל מקומיים.
בשנת 2014 הפכה מערכת הדרכים לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האדריכלות וההנדסה של דרכי האינקה
בני האינקה בנו את מערכת הדרכים שלהם על ידי הרחבה וחיזוק של מספר רשתות קטנות יותר של דרכים, התאמת ושיפור תשתיות קודמות, הקמת מערכת של דרכים פורמליות והפעלת מערכת תחזוקה שתגן על הדרכים ותקל על הגירה וההחלפות של אנשים, סחורות ומידע.
התוצאה הייתה רשת דרכים גדולה בממדים תת־יבשתיים, אשר הופנתה מקוסקו לארבעת הכיוונים של רוחות השמיים שסימנו את החלוקה הטריטוריאלית של הטוואנטינסויו (אימפריית האינקה), מה שאפשר לאינקה ולקציניו לקבל מידע על כל מה שהסתובב בדרכים, בלא תלות בשאלה עד כמה הם היו רחוקים מהאירועים המדווחים.
בני האינקה פיתחו טכניקות להתגבר על הטריטוריה הקשה של הרי האנדים: במדרונות תלולים הם בנו מדרגות אבן, בעוד שבאזורים מדבריים ליד החוף בנו חומות נמוכות כדי למנוע מהחול להיסחף ולהיערם על הדרך.
כוח האדם הנדרש הן לסלילה והן לתחזוקה הושג באמצעות המיט'ה: מעין מס עובד, שאותו שילמו העמים שנכבשו, ושבאמצעותו ייצרה אימפריית האינקה את הסחורות הנדרשות וביצעה את השירותים הדרושים, שכללו אחזקת דרכים, והתשתיות הרלוונטיות שלהן (גשרים, טמפו, מחסנים וכו').
העבודה אורגנה על ידי מנהלים שהיו ממונים על פיתוח, בקרה ותפעול של דרכים וגשרים, וכן על תקשורת.
הכרוניקן פליפה גואמן פומה דה איילה ציין כי פקידים אלה נבחרו מבין קרובי משפחתם של האצילים של האינקה, תושבי קוסקו.
היו שלושה מנהלים עיקריים: מנהל דרכי המלוכה, מנהל הגשרים ומנהל הצ'סקי.
היו גם כמה אמוחונדורס (amojonadores) או בוני ציוני דרך.
הייסלופ ציין כי לא היה תקן לסלילת דרכים, מכיוון שהדרכים נבנו בסביבות ובנופים מגוונים מאוד.
בהרים וביערות בהרים, שימשו לריצוף אבנים מסודרות במדויק, שהניחו אותן כשפניהן השטוחות כלפי מעלה, בניסיון לייצר משטח אחיד.
אף על פי כן, לא כל הדרכים רוצפו; באלטיפלאנו של האנדים ובמדבריות החוף הדרך נעשתה בדרך כלל באמצעות אדמה דחוסה, חול, או פשוט כיסוי שטחי עשב באדמה או בחול.
יש גם עדויות לריצוף בסיבים צמחיים כמו בדרך של פמפה אפוארה (Pampa Afuera) ב (מחוז אנקש בפרו).
רוחב הדרכים השתנה בין 1 ל־4 מטרים אם כי חלקן היו יכולות להיות רחבות בהרבה, כמו הדרך המובילה לוואנוקו פמפה שהייתה ברוחב 25 מטרים.
בקטע של מערכת הדרכים בין קוסקו לקיטו, שהיה הפעיל ביותר, הרוחב היה תמיד מעל 4 מטרים אפילו באזורים חקלאיים שבהם האדמה הייתה בעלת ערך גבוה.
חלקים מסוימים הגיעו לרוחב של 16 מטר.
ליד מרכזים עירוניים ומנהליים יש עדויות לשתיים או שלוש דרכים שנסללו במקביל.
הרוחב המרבי שנרשם בדרך החוף הצפונית הוא 35 מטר, בעוד שהרוחב הממוצע בדרך החוף הדרומית הוא 8.5 מטר.
אבנים וחומות שימשו לסימון רוחב הדרך ולסמן אותה.
בחוף ובהרים, הזמינות של חומרי בנייה כמו אבן ובוץ להכנת לבני בוץ אפשרה לבנות חומות משני צידי הדרך, לבודד אותה מקרקע חקלאית כך שההלכים והשיירות עברו מבלי להשפיע על היבול.
באזורים המישוריים ובמדבריות, קירות אלה מנעו כנראה מחול מלכסות את הדרך.
בהיעדר חומות, הדרכים באזורים השוממים יותר השתמשו גם בשורות אבנים ובעמודי עץ שננעצו בחול כסימון תוואי.
שורות אבנים נבנו תוך שימוש באבנים בגדלים וצורות דומות, המונחות זאת לצד זאת וממוקמות באחד או בשני קצוות הדרך, מסודרות כבמעין שוליים.
בחלק מהמקרים היו דפנות האבנים הללו משולבות.
אף שלא מדובר אך ורק באלמנט בנייה המשמש לתיחום שולי הדרך, ישנם מקרים בהם תלמים תוחמים את הדרך משני הצדדים.
דוגמאות לתלמים אלה נמצאו באזור החוף הממוקם מדרום למחוז צ'אלה בארקיפה.
קירות תמך נעשו מאבנים, אבני עץ או בוץ ונבנו על מורדות גבעות.
קירות אלה עזרו בפילוס הבסיס לדרך או לתמוך באדמה שעלולה אחרת לגלוש במורד המדרון, כפי שרואים בדרך כלל בדרכים הרוחביות המובילים אל החוף מההרים.
ניקוז על ידי מחפורות או תעלות היה תכוף יותר בהרים ובג'ונגל בגלל הגשם המתמיד.
לאורך קטעי דרך אחרים בוצע ניקוז מי הגשמים באמצעות מערכת המבוססת על תעלות אורכיות וניקוזים קצרים יותר, לרוחב ציר הדרך.
קירות תמך שימשו לאורך מדרונות ההרים, והם דומים לאלה ששימשו לתמיכת הטרסות.
בעת חציית שטחי ביצות, הדרכים נתמכו לרוב על ידי חומות תמיכה או נבנו על סוללות.
במרחקים קבועים סומן כיוון הדרך באמצעות ערמות אבן (בספרדית mojones), סוג של אבן מיל, בדרך כלל משני צידי הדרך.
הם היו עמודים של אבנים שנערמו היטב שבקצה שלהן הוצב סלע.
לעיתים קרובות הן הוצבו בצורה אסטרטגית על מקומות מוגבהים כדי להבחין בהן ממרחק רב.
האפצ'טות (apachetas, כינוי לגל־עד באמריקה הדרומית) היו תלוליות של אבנים בגדלים שונים, שנוצרו באמצעות הצטברות הדרגתית של אבנים שההולכים בדרך הניחו כמנחה שנועדה להבטיח שלא יתקלו במסעם במכשולים ובכדי שיסתיים בהצלחה.
האפצ'טות היו ממוקמות בצדי הדרכים במקומות מעבר כמו מעברים או "נקודות עניין" למטיילים.
בתקופת המושבה הספרדית ובתקופת מלכות המשנה שאחריה, ספג מנהג זה גינוי בשל אופיו הפגאני, והכמרים הצטוו לפרק אותן ולנטוע צלבים במקומן.
אף על פי כן, מסורת הכנת האפצ'טות לא פסקה וצלבים או מזבחות בגדלים שונים לוו בתלי אבן.
בחלק מהמקומות כמו במחסות סלע או על צוקים לצד הדרכים מופיעים ציורי סלע.
הציורים הצבועים בדרך כלל מייצגים בעלי חיים בדרך כלל דמויי גמלים מסוגננים, בעיצוב ובצבעי האינקה האופייניים.
כמו כן נמצאו דמויות מגולפות ישירות על האבן.
סלעים בגדלים שונים בצד הדרך יכולים לייצג את צורות ההרים או הקרחונים החשובים של האזור, כביטוי לקידוש הגאוגרפיה; הם יכולים להיות מורכבים מסלע אחד או יותר.
בשטחים סלעיים היה צורך לחצוב את השביל בסלע או לעבור דרך טרסה מלאכותית עם קירות תומכים.
בכמה דרכים חשובות כמו זאת שעל חוף אגם טיטיקקה היה צריך לקחת בחשבון את השונות התקופתית של מפלס האגם עקב עונות גשומות ויבשות מתחלפות.
בסוללות היו גשרי אבן כדי לאפשר זרימה חופשית של מים מתחתיהן.
על מנת להתגבר על המגבלות שהתבליט ההררי כפה והתנאים הסביבתיים הקשים, תכננו מהנדסי האינקה פתרונות שונים.
במחשופים סלעיים הדרך נעשתה צרה יותר, תוך הסתגלות לתוואי ההררי עם פניות תכופות וקירות תמך, אך במדרונות תלולים במיוחד נבנו או נחצבו בסלע גרמי מדרגות או רמפות.
היו מספר סוגים של גשרים ששימשו בכל מערכת הדרכים ולעיתים הם נבנו בזוגות.
חלק מהגשרים היו עשויים מבולי עץ מקבילים הקשורים יחד בחבלים ומכוסים באדמה ובסיבי צמחים הנתמכים על ידי סמכים מאבן.
ואילו אחרים נבנו מלוחות אבן המונחים על ערמות אבנים.
אחד הקשיים ביצירת גשרי עץ היה השגת בולי עץ.
לפעמים, הפועלים שיצרו את הגשרים נאלצו להביא את העצים ממרחק רב.
גשרי עץ הוחלפו בערך כל שמונה שנים.
בניית הגשרים התבצעה בעזרת עובדים רבים.
זה מרמז קודם כל על קונסטרוקציות של סמכים, העשויים בדרך כלל מאבני גוויל ואבני גזית כאחד.
הבנייה באבן הייתה אפילו יכולה להיות מדויקת מאוד, בלא שימוש במלט כדי לקבע את האבנים במקומן.
האינקה, שלא הכירו את הברזל, השתמשו בשיטה של עיבוד אבן בכלים פשוטים, כגון מקבת, לחבוט בסלעים בצורה שקווי המתאר של הסלע העליון תואמים את קווי המתאר של הסלע שמתחתיו כך שהחיבורים ביניהם יתאימו בצורה מושלמת ללא טיט.
עבור גשרי בולי עץ פשוטים, הבנייה נעשתה על ידי הצבת סדרה של בולי עץ.
גשרי אבן יכלו להשתרע לאורך קצר יותר ומעל נהרות רדודים יותר.
כמה לוחות הונחו מעל הסמכים ועמודי אבן באמצע בעת הצורך.
בבוליביה התגלה גשר אבן מיוחד מאוד המורכב ממפתח קטן יחסית לזרימת הנחל וסוללת אבן מרשימה למדי הממלאת את דפנות העמק על מנת לאפשר לדרך לעבור עליה.
כדי לחצות גדות שטוחות של נהרות, נעשה שימוש בקנים צפים הקשורים זה לזה, היוצרים שורה של סירות טוטורה המונחות זאת לצד זאת ומכוסות בטוטורה ובאדמה.
גשרי החבלים של האינקה אפשרו גישה על פני עמקים צרים.
גשר על פני הנהר אפורימק, ממערב לקוסקו, נפרש על פני מרחק של 45 מטרים.
היה צורך להחליף גשרי חבלים בערך כל שנתיים: לשם כך חויבו היישובים מסביב למעבר הנהר למיט'ה לבניית הגשר החדש, בעוד שהגשר הישן נחתך ונפל לתוך הנהר.
גשר מסוג זה נבנה בחבלים של סיבים צמחיים, כמו איצ'ו (Jarava ichu), סיב אופייני לאלטיפלאנו, אשר נקשרו יחדיו ליצירת חוטים וחבלים אשר היוו את כבלי רצפת הגשר, שני המעקות והחיבורים הדרושים ביניהם.
נקיקים נחצו לפעמים על ידי סלים תלויים גדולים, או אורויות (oroyas), שיכולות לחצות מרחקים של למעלה מ־50 מטרים.
כדי לגשת לגשר החבלים המפורסם שמעל לנהר אפורימק היה צורך שהדרך תגיע לקטע הצר ביותר של הערוץ: לשם כך, הדרך נחצבה לאורך העתק טבעי לתוך הסלע התלול של העמק ונחצבה מנהרה כדי לאפשר את המעבר.
למנהרה היו סדרה של פתחים צדדיים שאפשרו לאור להיכנס פנימה.
אין עדות למנהרות אחרות לאורך דרכי האינקה.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה הדגיש את קיומן של התשתיות במערכת הדרכים של האינקה, שבה בכל רחבי האימפריה היו בכל מקום מקומות לינה עבור פקידי מדינה ושליחי צ'סקי מרווחים היטב ומצוידים היטב.
כמו כן אוחסנו מזון, בגדים וכלי נשק ונשמרו מוכנים לצעדת צבא האינקה בשטח.
מבני הטמפו היו המבנים הרבים ביותר ואולי החשובים יותר בתפעול רשת הדרכים.
הם היו קונסטרוקציות בארכיטקטורה וגדלים מגוונים שתפקידם היה בעיקר הלינה של המטיילים ואחסון מוצרים לאספקתם.
מסיבה זאת הם נבנו בדרך כלל במרווחים של יום הליכה, למרות שהיו גם חריגות מכלל זה, כנראה בשל גורמים שונים כמו הימצאות מקורות מים, קיומה של קרקע עם תוצרת חקלאית או הימצאות מרכזים קדם אינקה.
הטמפו נוהלו כנראה על ידי האוכלוסיות המקומיות מאחר שרבים מהם קשורים ליישובים עם מבנים נוספים לשימושים שונים, כגון קנצ'ס (canchas, מתחמים מלבניים תחומים בחומה ששימשו כנראה מקום מגורים להולכים), קולקה וקאייאנקס (kallancas).
אלה האחרונים היו מבנים מלבניים בגודל ניכר, שהקונקיסטאדורים כינו בשם "אסמים" בשל אורכם.
הם שימשו לאירוח בעלי ולטקסים בעלי אופי מגוון: חברי האינקה או האליטות המקומיות, או מטיילים אחרים.
מבני הטמפו היו כל כך נפוצים ששמות מקומות אזוריים רבים מהאנדים כוללים בהם את המילה טמבו (ההגיה הספרדית של שם המבנה, במקור מקצ'ואה).
בשולי הדרך היו תחנות רבות של הצ'סקיוואסיס (chasquiwasis), או תחנות הממסר של הצ'סקי השליחים של האינקה.
במקומות אלה המתינו הצ'סקי להודעות שעליהם להעביר למקומות אחרים.
זרימת המידע המהירה הייתה חשובה לאימפריה שהייתה בהתרחבות מתמדת.
הצ'סקיוואסיס היו בדרך כלל די קטנים ויש מעט עדויות ומחקרים ארכאולוגיים עליהם.
ב־2014 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר מורשת עולמית בשם "קפק ניאן, מערכת דרכים באנדים".
הכרזה זאת כוללת 273 אתרי משנה הפרוסים על פני יותר מ־6,000 ק"מ בשש ממדינות אמריקה הדרומית "שנבחרו כדי להדגיש את ההישגים החברתיים, הפוליטיים, האדריכליים וההנדסיים של הרשת, יחד עם התשתית הנלווית לה למסחר, לינה ואחסון, כמו גם אתרים בעלי משמעות דתית." האתרים שנבחרו הם:
ארגנטינה – 5 קטעים באורך כולל של 118.8 קילומטרים הכוללים 9 אתרי משנה ו־8 אתרים ארכאולוגיים נלווים.
שטח הרכיבים של אתר המורשת 813.3 דונם המוקפים באזור חיץ של 241,143 דונם.
הדרכים בארגנטינה היו הדרומיים ביותר ושימשו להובלת זהב ונחושת כמו גם תוצרים חקלאיים.
בוליביה – 4 קטעים באורך כולל של 85.67 קילומטרים הכוללים 26 אתרי משנה ו־33 אתרים ארכאולוגיים נלווים.
שטח הרכיבים של אתר המורשת 63,298 דונם המוקפים באזור חיץ של 845.4 דונם.
בבוליביה רשת הדרכים התבססה על רשת קיימת וכללה כמה מההישגים ההנדסיים של האינקה.
צ'ילה – 34 מקטעים באורך כולל של 112.94 קילומטרים הכוללים 51 אתרי משנה ו־138 אתרים ארכאולוגיים נלווים.
שטח הרכיבים של אתר המורשת 1,765 דונם המוקפים באזור חיץ של 64,079.8 דונם.
שני מסלולי אורך עיקריים היו בצפון צ'ילה, האחד מוביל לרמות במדרונות המערביות של האנדים המקשרים בין רמות גבוהות ואגמי מלח והשני חוצה גבהים נמוכים יותר, מתחיל בחוף אריקה ועובר דרך העמק המרכזי לעבר מקורות הנהר לואה.
בצ'ילה התמודדו בני האינקה גם עם אתגרים גדולים, כמו מדבר אטקמה, שאותו חצו מתוך רצון להגיע אל משאבי המינרלים בדרום.
קולומביה – קטע אחד באורך של 17 קילומטרים הכולל 9 אתרי משנה.
שטח הרכיבים של אתר המורשת 84.2 דונם המוקפים באזור חיץ של 942.8 דונם.
המהנדסים של האינקה היו צריכים להתמודד עם אזור הררי הנחצה על ידי קניונים.
הדרך שימשה בעיקר למעבר אנשים, אבל גם להובלת תוצרת חקלאית.
אקוודור – קטעים רבים באורך כולל של 113.73 קילומטרים הכוללים 28 אתרי משנה ו־50 אתרים ארכאולוגיים נלווים.
שטח הרכיבים של אתר המורשת 419.8 דונם המוקפים באזור חיץ של 709.9 דונם.
הקטעים משלבים הבדלי גבהים ניכרים מאזורי החוף במערב ועד לפסגות האנדים הגבוהות בחלק המזרחי.
כאן רשת הדרכים ממחישה אולי בצורה הטובה ביותר את המטרה לחבר את המרכזים העיקריים של מטרות פוליטיות, מנהליות, כלכליות, ביטחוניות וטקסיות בדרך הקצרה ביותר האפשרית בשטח הנתון.
פרו – 8 קטעים באורך כולל של 720.28 קילומטרים הכוללים 140 אתרי משנה ו־85 אתרים ארכאולוגיים נלווים.
הקטעים הפרואניים כוללים את המרכז והליבה של קפק ניאן ואת נקודת המוצא של ארבעת המסלולים העיקריים בכיכר אנן אוקאיפטה (Hanan Hauk'aypata) בקוסקו.
מרכז זה מגדיר את הכיוונים של ארבעת הסויו המחברים בין החלקים הנידחים ביותר של אימפריית האינקה.
הצ'ינצ'איסויו הוא השטח הראשי הצפוני ומגיע מעמק קוסקו אל אקוודור וקולומביה של ימינו.
האנטיסויו משתרע מזרחה ומכסה רמות גבוהות ואזורים של האמזונאס.
באתר המורשת הוא מיוצג רק על ידי רכיבים פרואניים.
הקויאסויו חיבר את השטחים הדרומיים כולל ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה של ימינו.
לבסוף הסויו הקצר ביותר, הקונטיסויו, חיבר את קוסקו מערבה לאזורי החוף.
גם הקונטיסויו מיוצג באופן בלעדי במרכיבים הפרואניים של אתר המורשת.
אתרי המרכיבים הפרואניים ממחישים את המרכזים האדמיניסטרטיביים המשמעותיים ביותר בלב האימפריה הפרואנית, אך גם שילבו את המגוון הגדול ביותר בטכנולוגיות בניית כבישים ובעיקר גשרים.
המערכה החלה במבצע ההתקפי האסטרטגי במוסקבה (5 בדצמבר 1941 – 7 בינואר 1942) עם המבצע האמפיבי קרץ'-פאודוסיה שהתנהל בו-זמנית (25 בדצמבר 1941 – 2 בינואר 1942).
המערכה הסתיימה במבצע ההתקפי ברונקובו-לוזוביה (18 בינואר 1942 – 31 בינואר 1942), ניסיון מחודש להשתלט מחדש על קרים במהלך המבצע ההתקפי בקרים (27 בינואר 1942 – 15 באפריל 1942) והמבצע ההתקפי בבולכוב (24 במרץ 1942 – 3 באפריל 1942).
מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק היא שורה של מאגרי מים, אמות מים ומנהרות להובלת מים, הפרושה מצפון לעיר ניו יורק, שתפקידה לספק מי שתייה לתושבי העיר.
המערכת מובילה מים משני אגני ניקוז מרכזיים: הקטן מבין השניים הוא אגן הניקוז של נהר קרוטון הפרוס ממזרח לנהר הדסון, והמערכת הגדולה היא אגן הניקוז המשולב של נהר דלאוור והרי קטסקיל, הפרושים ממערב לנהר הדסון.
המערכת כוללת 19 מאגרים, שלושה אגמים מבוקרים, שלוש אמות מים גדולות, מנהרות רבות, צינורות סיפון ומבני חיבור וחלוקה, עם קיבולת אגירת מים כוללת של כ-2.2 מיליארד מטר מעוקב.
תהליך טיהור מי השתייה בניו יורק פשוט יותר מברוב הערים האחרות בארצות הברית, כיוון שהעיר הגנה על אגני הניקוז שלה מבעוד מועד.
העיר הגבילה את הפיתוח סביבם.
יתר על כן, פני השטח שעליהם זורמים נתיבי המים, מאפשרים ל-95% ממי המערכת להיות מסופקים באמצעות כוח הכבידה בלבד.
אספקת מי השתייה היא אתגר בעיר המאוכלסת והצפופה ביותר בארצות הברית.
נכון לחודש יולי 2024, יש בה כמעט 8.5 מיליון תושבים, שאליהם מצטרפים בכל רגע נתון בממוצע כ-5.3 מיליון תיירים.
בנוסף, מספקת המערכת מים לכמיליון תושבים החיים במחוזות הסמוכים לעיר.
86% מהיקף אספקת המים בעיר מגיעים לבתי מגורים, וכ-6% מגיעים למלונות, לבתי חולים ולמבני חינוך.
מחלקת הגנת הסביבה של ניו יורק אחראית לאספקה ולבטיחות של מי השתייה, וכן על פעולות פיתוח והתייעלות במערכת.
בדוח שפרסמה המחלקה בשנת 2022, דווח על ירידה של כ-30% בביקוש למים החל מתחילת שנות ה-90, לצד עלייה של כ-15% בגודל האוכלוסייה.
עם זאת, כ-18.6% מהמים המסופקים לעיר הולכים לאיבוד בדרכים שונות.
נתון זה עדיין נמוך מהממוצע בערים גדולות בעולם, ודומה לממוצע בערים הגדולות האחרות בארצות הברית.
מערכת אספקת המים של ניו יורק היא אחת ממערכות האחסון והאספקה הגדולות בעולם של מים עיליים.
בארצות הברית, העיר ניו יורק היא אחד מחמישה אזורים מטרופולינים שעדיין מספקים מים עיליים לא מסוננים לתושביהם.
הערים הללו מתאפיינות במערכות מים טבעיות בעלות איכות גבוהה, ולכן ישנה אפשרות לספק מים ישירות ממאגרים עיליים, בלי הצורך בסינון חזק כמו בערים אחרות.
המערכת מספקת באופן מהימן, יותר מ-4.16 מיליון מ"ק של מי שתייה בטוחים מדי יום, ליותר מ-12 מיליון אנשים (תושבים ותיירים) – יותר ממחצית מאוכלוסיית כל מדינת ניו יורק.
הקיבולת הכוללת של המערכת מגיעה לכדי 2.195 מיליארד מ"ק של מים.
מקור המים העיליים הללו הוא משְנֵי אגני הניקוז:
אגן הניקוז של נהר הקרוטון, שמשתרע על שטח של 970.875 קמ"ר ממזרח לנהר ההדסון, מעביר 10% מאספקת המים לעיר ניו יורק.
מערכת אגני הניקוז המשולבים של הרי הקטסקיל ונהר דלאוור, שמשתרעת על פני 4,134.633 קמ"ר ממערב לנהר ההדסון, מעבירה 90% מאספקת המים לעיר ניו יורק.
שטח הניקוז הכולל הוא 5,105.508 קמ"ר, ובתוכו 19 מאגרי מים ו-3 אגמים מנוטרים.
המערכת היא מערכת הזנת כבידה עם ראש הידראולי המסופקת על ידי הפרש גובה של 300 מטרים בין אגני הניקוז בצפון מדינת ניו יורק, לבין אזור החלוקה בעיר.
הפרש גבהים זה מבטיח ש-97% אחוז מהמים בעיר, יגיעו למבני מגורים ועסקים באמצעות כוח הכבידה בלבד.
בתוך המבנים, מים בלחץ יכולים להגיע לקומה השישית של רוב הבניינים ללא שאיבה.
עד שנת 2007 נעשה בעיר שימוש מועט במי תהום.
מערכת אספקת מי התהום בדרום מזרח קווינס מורכבת מ-67 בארות אספקה ב-43 תחנות, ומספר מכלי אחסון מים.
היא סיפקה מים לחלק מוגבל ממערכת החלוקה של העיר בקווינס עד שהופסקה פעילותה בשנת 2007. כאשר היא פעלה, תושבים באזור השירות קיבלו מי תהום או תערובת של מי תהום ומים עיליים, בהתאם לביקוש ולזמינות האספקה.
אף על פי שלעיר יש היתר להפעיל אספקת מי תהום בדרום מזרח קווינס, היא אינה מממשת אותו.
מימי נהר קרוטון, כולל יובליו מעמק ההדסון ומאגרי המים שקשורים אליו, מספקים 10% ממי השתייה בעיר.
הם מועברים לעיר ניו יורק באמצעות אמת המים החדשה של הקרוטון, שמתחילה מעט מזרחה מסכר ניו קרוטון, ויורדת דרומה לכיוון העיר.
סכר זה יוצר את מאגר ניו קרוטון, שהוא השלב האחרון והסופי של אגירת מי אגן הניקוז לטובת העברתם לעיר.
מימי אמת המים החדשה של הקרוטון זורמים למאגר פארק ג'רום בברונקס, לפני שהם נכנסים למפעל סינון המים קרוטון בפארק ואן קורטלנד לצורך טיפול, ואז יוצאים להפצה בעיר.
מים עודפים מהמערכת, נשפכים עוד קודם לכן, מעל סכר ניו קרוטון, ומתנקזים לנהר ההדסון בעיירה קרוטון על ההדסון, בנקודה הנקראת קרוטון פוינט, שהפכה לפארק.
עד שנת 1842, אספקת המים של העיר נשענה על הבארות, המעיינות והבריכות שהיו בעיר.
בתחילת המאה ה-16, התושבים הראשונים של מה שהיה ידוע אז כניו אמסטרדם, השתמשו במים ממעיינות, נחלים ובריכות.
עם הגידול באוכלוסיית העיר, החלו תושביה לחפור בארות פרטיות רדודות.
בסביבות שנת 1677 נחפרה הבאר הציבורית הראשונה מול המצודה הישנה בבאולינג גרין.
במחצית השנייה של המאה ה-18, חולקו מים ממאגר ברחוב צ'יימברס, דרך תעלות עץ שהונחו ברחובות הראשיים.
זאת אחרי שבשנת 1776 הושלם מאגר זה, כדי לשרת אוכלוסייה של כ-22,000 תושבים.
בשנת 1799 העניק בית המחוקקים של מדינת ניו יורק את הסמכות לאסוף ולחלק מים בניו יורק לחברת מנהטן, חברה פרטית שהוקמה באותה שנה.
המים במערכת זו לא היו בטוחים לשתייה, בין השאר משום שפסולת התנקזה למרזבים פתוחים, וזיהמה אותם.
מגפת הכולרה ב-1832 והשריפה הגדולה ב-1835 הביאו לתובנה שמערכת המים הקיימת אינה מתאימה לצורכי העיר.
לאחר בדיקת מספר חלופות, התברר שרק נהר קרוטון בצפון מחוז וסטצ'סטר, נושא מים בכמות ובאיכות מספיקה כדי לשרת את העיר.
בניית מערכת ההעברה החלה ב-1837 והושלמה ב-1848.
הקמת והפעלת אמת המים העתיקה של הקרוטון
עד שנת 1898, אמת המים של קרוטון שירתה בעיקר את העיר ניו יורק.
באותה תקופה כללה העיר בעיקר את מנהטן, ולאחר סיפוח הברונקס המערבית ב-1874, גם כמה קהילות סמוכות בברונקס.
מערכת קרוטון לא סיפקה מים לברוקלין, קווינס וסטטן איילנד, שהיו ערים נפרדות והסתמכו על מקורות מי תהום (בארות) או, במקרה של ברוקלין, מפעלי מים עירוניים נפרדים.
העיירה ברוקלין אף הזמינה מחקרים ראשוניים, על האפשרויות להשגת אספקת מים נוספת של 100 מיליון גלונים ליום.
עם זאת, מחקר זה נעצר, בידיעה שמיזוג הערים ישנה באופן דרמטי את השיקולים הרלוונטיים להחלטה כזו.
ההיצע המוגבר של מים נקיים אִפשֵר לאוכלוסייה לגדול ולהתרחב עוד יותר.
התקנת ביוב, אסלות וברזים ביתיים הובילה בתורה לשימוש מוגבר במים ולבזבוז.
מיזוג ברוקלין, קווינס וסטטן איילנד עם מנהטן והברונקס לעיר אחת, בשנת 1898, הוסיף ביקוש למים.
נהר קרוטון היה המקור העיקרי לאספקת המים של ניו יורק, משנת 1842 ועד אמצע המאה ה-20. מים הובאו לעיר דרך אמת המים של קרוטון, שנקראה לימים אמת המים העתיקה של הקרוטון, ונשארה בשירות עד שנת 1955. האמה הגיעה עד לרובע הברונקס, לאזור שכונת הייברידג' דהיום.
כדי לאפשר חצייה של הארלם ריבר לכיוון מנהטן, בנו את גשר היי ברידג', ואליו חוברה אמת המים באמצעות צינור גדול, שהוצמד אל מתחת ובצמוד לגשר.
צינור זה הוביל את המים למנהטן.
בניית הגשר והעברת קו המים הצמוד אליו הושלמו בשנת 1848. זהו הגשר העתיק ביותר בעיר ניו יורק, מרובת הגשרים, שעדיין עומד על תילו.
משנת 1905, כשהושלמה בנייתו של מאגר פארק ג'רום, גם מי אמת המים העתיקה הועברו אליו.
בשנת 1863 אישר בית המחוקקים של מדינת ניו יורק לבנות את מאגר הייברידג' שבמנהטן, ומגדל מים כדי לספק לחץ מים לבניינים הממוקמים בגובה רב באזור שמסביב.
המיזם תוכנן על ידי המהנדס הראשי של אמת המים קרוטון.
הבנייה החלה בשנת 1866 והסתיימה בשנת 1872. מנועי קיטור שאבו מים מאמת המים כ-10 מטר לתוך המאגר, ולאחר מכן שאבו אותם עוד כ-61 מ' לראש מגדל המים, לתוך מכל עם קיבולת של 180,000 ליטר.
אמת המים העתיקה המשיכה למאגר מים בין רחוב 79 לרחוב 86. המאגר התפרס על פני שטח של שבעה מבננים.
הוא היה בשימוש עד שמולא וכוסה באדמה במהלך שנות ה-30, כדי ליצור את המדשאה הגדולה ובריכת צבים בסנטרל פארק.
המאגר תוכנן על ידי מעצבי הסנטרל פארק, כדי לקבל מראה של אגם טבעי.
אמת המים העתיקה הסתיימה במאגר הפצה, היכן שנמצאים היום הספרייה המרכזית של העיר ופארק בראיינט.
המאגר השתרע על פני שטח של כ-16 דונם, בתוך מבנה בעל קירות גרניט בעובי של יותר מ-8 מטרים.
המאגר נהרס בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19.
הקמת והפעלת אמת המים החדשה של הקרוטון
גידול האוכלוסייה המואץ בעיר הביא לביקוש גובר למי שתייה.
אם בשנת 1850 – 8 שנים לאחר תחילת הפעלתה של אמת המים העתיקה של הקרוטון – מנתה אוכלוסיית העיר 590,000 תושבים, הרי שבשנת 1880 היא מנתה כבר 1.9 מיליון נפש.
כדי לענות על צורך זה, נפתחה ב-1890 אמת המים החדשה של הקרוטון.
מהנדסי ועדת האקוודוקט של העיר תכננו כבר בשנת 1884 סכר בגובה 84 עד 91 מטר, כמה קילומטרים צפונית-מזרחית מהנקודה שבה נשפך נהר הקרוטון לנהר ההדסון.
סכר זה, הידוע כיום כסכר ניו קרוטון, הושלם בשנת 1906. במעלה הזרם נסכרו שני היובלים: המערבי והתיכון של הקרוטון, ויצרו את מאגר מפלי קרוטון, שהוכנס לשירות בשנת 1911. בסוף שנות ה-90 הפסיקה העיר את השימוש במים ממערכת הקרוטון, מכיוון שהם הפכו לפחות ראויים לשתייה.
בנוסף, בשנת 1997 הגישו הסוכנות הפדרלית להגנת הסביבה (EPA), משרד המשפטים האמריקאי ומדינת ניו יורק, תביעה נגד העיר ניו יורק בגין הפרת חוק מי שתייה בטוחים, והפרת הקוד התברואתי של מדינת ניו יורק.
ממשלת העיר הסכימה לשקם את האמה החדשה ולבנות מפעל סינון.
מערכת הסינון מגינה על הציבור מפני מיקרואורגניזמים וגורמי מחלות כמו Giardia, ו-Cryptussporidium.
בשנת 2004, החל פרויקט השיקום של האמה החדשה, ובניית מפעל סינון המים קרוטון, בפארק ואן קורטלנד, שהחל לפעול במאי 2015.
לשם עבודות הקמת מתקן הסינון, הושבתה מערכת הקרוטון, והמאגר התרוקן בדצמבר 2008. הוא התמלא מחדש והוחזר לשירות בתחילת 2015.
אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ודלאוור
המערכת של הקטסקיל כוללת שני מאגרים ומספקת עד 40 אחוז מהצרכים היומיומיים של העיר.
אגן הניקוז של הקטסקיל נמצא בחלקים ממחוזות גרין, אלסטר וסקוהרי, כ-160 קילומטר צפונית לעיר ניו יורק, וכ-56 קילומטר מערבית לנהר ההדסון.
המערכת של דלאוור כוללת 4 מאגרים ומספקת 50 אחוז מהצרכים היומיומיים של העיר.
הגדול מבין המאגרים הוא מאגר פפאקטון, שיכול להכיל יותר מ-530 מיליון מ"ק של מים – יותר מכל הקיבולת של מערכת הקרוטון.
אגן הניקוז של דלאוור ממוקם בחלקים של מחוזות דלאוור, אלסטר וסאליבן מדרום-מערב לאגן הניקוז של קטסקיל.
אמת המים של מערכת הדלאוור מקבלת מים ממאגרי המים: רונדאוט, קנונסוויל, נברסינק ומאגר פפאקטון בגדה המערבית של נהר ההדסון, דרך תחנת השאיבה צ'לסי על הגדה המזרחית של נהר הדסון, שמצפון לגשר ניוברג-ביקון.
משם המים עוברים אל המאגרים: קנסיקו, ומאגר הענף המערבי (של נהר קרוטון) בגדה המזרחית.
משם אל מאגר הילוויו הסופי ביונקרס, לפני חלוקת המים לחלקי העיר השונים.
במאגר קנסיקו, התחנה הראשונה של המים המובלים לעיר אחרי שחצו את נהר ההדסון מזרחה, קיימים מצופים רובוטיים, המעבירים מידע על איכות המים.
שם מוסיפים כלור (לחיטוי) ופלואוריד (למען בריאות השיניים), ומנטרים את רמות הטמפרטורה, ה-pH, חומרי ההזנה וחיידקים.
המים עוברים דרך מתקן חיטוי באמצעות קרינה אולטרה סגולה הגדול בעולם במחוז וסטצ'סטר.
קרינה אולטרה סגולה נקבעה כטיפול משלים בטוח ויעיל, כל עוד היא מיושמת באופן שווה על מים שנעים במהירות קבועה.
המתקן בעלות 1.54 מיליארד דולר, מאט את המים לפני שהם עוברים דרך מכלים גדולים בקוטר של 56 אינץ', שמכילים גופי קרינה העטופים בצינורות קוורץ.
לאחר הליך זה, המים מקבלים תמהיל של כלור, חומצה זרחתית ונתרן הידרוקסיד.
מלבד חיטוי, חומרים אלה מעלים את רמת ה-pH, כדי למנוע שחיקה של הצינורות ושחרור מתכות מזיקות כמו עופרת.
לאחר עצירה במאגר הילוויו המכיל 900 מיליון גלונים (3,406,897 ממ"ק), שלוש המנהרות העיקריות, שדרכן עוברים המים לצרכנים ברחבי העיר, פועלות כמו ניקוז מים בירידה.
בשנת 1900 היקף האוכלוסייה בעיר עמד כבר על 3.8 מיליון נפש, לאחר ש-20 שנה קודם לכן ההיקף עמד על פחות מ-2 מיליון נפש.
לאור זאת, בית המחוקקים של המדינה הקים בשנת 1905 את מועצת אספקת המים, אשר לאחר מחקר מדוקדק זיהה את אזור קטסקיל כמקור מים נוסף.
מועצת המנהלים הזו תכננה ובנתה מתקנים בארבעה אגני ניקוז, במה שייקרא בהמשך מערכת הקטסקיל, או אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ודלאוור.
זה כלל בתחילה את מאגר אשוקן ואת אמת המים קטסקיל, שהושלמו ב-1915, ולאחר מכן את מאגר סקוהרי ומנהרת שנדאקן שהושלמו ב-1928.
בשנת 1930 היקף האוכלוסייה בעיר כבר היה יותר מ-10 מיליון נפש.
העיר החלה להתקרב למקסימום התפוקה האמינה של מערכת הקטסקיל והקרוטון גם יחד.
על כן, כבר בשנת 1921, החלו מחקרים בדבר מערכת נוספת שתוביל מים לעיר.