tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא פורקה מנשקה ומאוחר יותר הועסקה כספינת בסיס של ספינות סיור ב-1918. לאחר המלחמה, היא נמחקה מרשימות הצי ב-5 בנובמבר 1919 ונמסרה לבריטים כשלל מלחמה Q ב-6 ביולי 1920 על פי תנאי הסכם ורסאי.
מינימום (ברומנית: Minimum) היה ירחון ישראלי בשפה הרומנית שהוצא לאור ונערך על ידי אלכסנדרו מירודן החל מראשון באפריל 1987. במשך 23 שנים יצאו לאור 276 גיליונות.
בגיליון האחרון, 276, הגרפיקאית של כתב העת, סנדרה פרי, נפרדת ממירודן, שהלך לעולמו, לצערם של קוראיו הנאמנים.
בראיון שנתן מירודן לעיתונאית לוקרציה ברזינטו ביולי 2009, סיפר מירודן שתכנן להוציא גיליון אחד של מינימום ואם יהיו מכירות, ישתמש בפדיון להוצאת הגיליון השני.
נמכרו כאלף עותקים מהמספר הראשון, נרשמו כמה עשרות מנוים ואפילו קיבל כמה פרסומות, לכן המשיך הלאה.
מינסוטה היא מדינה השוכנת באזור המערב התיכון של ארצות הברית.
מינסוטה נוסדה על החצי המזרחי של טריטוריית מינסוטה והתקבלה לאיחוד כמדינה ה-32 בתאריך 11 במאי 1858. מינסוטה ידועה בכינוי "ארץ 10,000 האגמים".
כ-60% מתושבי מינסוטה מתגוררים במטרופולין מיניאפוליס-סיינט פול, הידועה בכינוי "הערים התאומות" (Twin Cities).
המטרופולין הזו היא מרכז תחבורתי, עסקי ותעשייתי ויש בה גם קהילת אמנים מפורסמת.
יתר המדינה, המכונה לעיתים "מינסוטה רבתי" או "מינסוטה החיצונית", מורכב מהאזורים הבאים: הערבות המערביות המפותחות על ידי חקלאים, היערות הנשירים המזרחיים העוברים תהליך בירוא והפיכה לאדמות חווה ויישוב והיער הצפוני שהוא האזור הפחות מאוכלס במדינה.
אוכלוסיית המדינה מגוונת מבחינת המוצא האתני.
המדינה ידועה בשל מעורבות אזרחית גבוהה של רבים מהתושבים.
אחוז ההצבעה בבחירות הוא גבוה.
במדינה רמת חיים גבוהה ביחס למדינות ארצות-הברית, שנייה רק למסצ'וסטס וקונטיקט.
מערכת הבריאות בה נחשבת לאחת מהטובות ביותר בארצות הברית, ואוכלוסייתה נחשבת למשכילה ועשירה באופן יחסי למדינות אחרות.
המילה מינסוטה נגזרת מהשפה של שבט הסו עבור נהר מינסוטה: Mnisota.
משמעותו של השורש Mni (נכתב גם mini או minne) היא מים.
ניתן לתרגם את המילה Mnisota ל"מים בצבע שמיים", או ל"מים עכורים במידת מה".
לפני הגעת האירופאים מינסוטה הייתה מיושבת על ידי אינדיאנים שהיו בעיקר משבטי האנישינאבה והסו.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו סוחרי פרווה צרפתיים במאה ה-17. מאה שנים לאחר מכן היגרו בני הצ'יפווה מערבה למינסוטה, וגרמו למתחים עם שבט הסו.
בתקופה זו מינסוטה מופתה על ידי מספר חוקרים.
החלק של מינסוטה הנמצא מזרחית לנהר המיסיסיפי הפך לחלק מארצות הברית בשלהי מלחמת העצמאות, כאשר נחתם חוזה פריז השני.
הקרקע שממערב לנהר המיסיסיפי נרכשה ביחד עם רכישת לואיזיאנה, אף על פי שחלק מעמק הנהר האדום היה שנוי במחלוקת עד להסכם 1818. ב-1805 רכש אדם בשם זבולון פייק חלקת קרקע באזור הצטלבות נהרות מינסוטה ומיסיסיפי, שהייתה בבעלות אינדיאנית.
ב-1818 כתוצאה מחתימת ההסכם לפתרון בעיות הגבול שבין ארצות הברית לטריטוריות הבריטיות (כיום קנדה) זכתה מינסוטה בשטחים שהיו בבעלות הבריטים.
כך הורכבה המדינה משטחים שהתווספו אליה בשלושה רובדי זמן שונים.
בין 1819 ל-1825 נבנה המחנה הצבאי פורט סנלינג.
חייליו בנו טחנת קמח ומנסרה במפלי סנט אנתוני.
מפעלי תעשייה אלה הופעלו בעזרת כוח שהופק ממי המפלים.
הם הוקמו על הקרקע שלימים הפכה לעיר מיניאפוליס.
במקביל החלה בנייתו של יישוב אזרחי באזור המבצר.
צבא ארצות הברית כפה על המתיישבים לנדוד במורד הזרם, והם התיישבו באזור שבו הוקמה מאוחר יותר העיר סנט פול.
טריטוריית מינסוטה הוקמה ב-3 במרץ 1849. אלפי אנשים הגיעו על מנת לבנות חוות חקלאיות ולחטוב עצים, ומינסוטה הפכה למדינה ה-32 בארצות הברית ב-11 במאי 1858.
בעקבות ההסכמים בין התושבים החדשים לאינדיאנים נאלצו האחרונים לנטוש את אדמותיהם ולעבור לגור בשמורות אינדיאנים קטנות יותר.
בעקבות ההתדרדרות בתנאי המחיה של שבט הדקוטה נוצרה מתיחות כללית באזור, וב-1862 פרצה מלחמת דקוטה בין שבט הסו לארצות הברית.
בסיום המלחמה הוצאו להורג 38 אנשים משבט הדקוטה (הוצאה להורג זו היא הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית), ולהגלייתם של שאר בני הדקוטה לשמורת קרואו קריק בנברסקה.
כלכלתה המוקדמת של מינסוטה הייתה מבוססת על כריתת עצים וחוואות.
המנסרות במפלי סנט אנתוני ומפעלי הכריתה הניבו כמויות גדולות של תוצרים.
הערים שבהן היו המפעלים הללו שכנו בסמוך לנהרות שהיו נתיב תחבורה נוח.
בתקופה מאוחרת יותר נבנתה מערכת הידראולית במפלי סנט אנתוני על מנת לספק כוח עבור טחנות קמח נוספות.
החידושים שהופעלו על ידי עובדי טחנות הקמח סייעו בהמצאת ה"פטנט" של קמח מינסוטה, שמחירו היה כמעט כפול מקמח אופים רגיל שאותו הוא החליף.
ב-1900 טחנות הקמח של מינסוטה עיבדו 14.1% מכלל התבואה של מינסוטה.
תעשיית כריית הברזל של מינסוטה הוקמה לאחר הגילוי של מרבצי ברזל ברכס ורמיליון וברכס מסאבי בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, וברכס קויונה בתחילת המאה ה-20. עפרות הברזל הועברו באמצעות מסילת רכבת לדולות וטו הרבורס, ושם הועמסו על אוניות שהעבירו אותן מזרחה אל מעבר לימות הגדולות.
ההתפתחות התעשייתית ושיפור יכולת הייצור גרמו בתחילת המאה ה-20 להגירה הדרגתית של האוכלוסייה מהאזורים הכפריים אל הערים.
למרות זאת החוואות נותרה גורם כלכלי חשוב.
כלכלת מינסוטה נפגעה בצורה משמעותית במהלך השפל הגדול, שגרם לירידת מחירי החוואים, פיטורים נרחבים של כורי הברזל, וחוסר שקט כללי בקרב כוח העבודה.
מספר גורמים הובילו לכך שמערב מינסוטה ושתי הדקוטות נפגעו מבצורת שנמשכה בין 1931 ל-1935. תוכניות הניו דיל היו נקודת מפנה כלכלית.
חיל השימור האזרחי ותוכניות אחרות באזור המדינה סיפקו עבודות עבור האינדיאנים, ובחוק רה-ארגון האינדיאנים של 1934 הוענק לשבטים השונים מנגנון של שלטון עצמי.
מהלך זה שיפר את מעמדם של האינדיאנים במדינה, והגדיל את הכבוד כלפי המסורות של האינדיאנים כיוון שטקסי הדת והשפות שלהם לא היו נתונים יותר לדיכוי.
ההתפתחות התעשייתית הואצה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הטכנולוגיות החדשות הגדילו את יכולת הייצור של החוות באמצעות אוטומציה של הזנת בעלי חיים כגון חזירים, מכונות חליבה אוטומטיות, וגידול תרנגולות במבנים גדולים.
הזריעה הפכה ליעילה יותר בגלל ההכלאה בין תירס לחיטה, והשימוש במכונות כגון טרקטורים וקומביין תבואות הפך למצב הנפוץ בהשוואה לעבר.
פרופסור נורמן בורלוג מאוניברסיטת מינסוטה תרם להתפתחויות הללו כחלק מהמהפכה הירוקה.
ההתפתחות העירונית הואצה בגלל הדרישה הגוברת לבתים לאחר המלחמה, ואמצעי התחבורה הנוחים.
בתורה, רמת הניידות המשופרת אפשרה לאנשים לעסוק בעבודות יותר מורכבות.
בתקופה זו חלה התפתחות גם בתחום המחשבים והרפואה המקומיים.
מינסוטה הייתה באור הזרקורים העולמי כאשר ב-1 באוגוסט 2007 קרס גשר מעל נהר המיסיסיפי, וכתוצאה מכך נהרגו 13 אנשים.
מינסוטה היא המדינה הצפונית ביותר מלבד אלסקה; הזווית הצפון-מערבית שלה היא החלק היחיד של 48 המדינות הרציפות הנמצא צפונית לקו רוחב 49. מינסוטה נמצאת באזור של ארצות הברית הידוע בשם המערב התיכון העליון.
גבול המדינה בימת סופיריור משיק לגבולות של מישיגן וויסקונסין בצפון-מזרח; יתרת הגבול המזרחי היא עם ויסקונסין.
איווה נמצאת דרומית למינסוטה, דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית במערב, והפרובינציות הקנדיות אונטריו ומניטובה בצפון.
שטחה של מינסוטה הוא כ-225,365 קמ"ר, והיא המדינה ה-12 בארצות הברית מבחינת הגודל.
במינסוטה נמצאים סלעים עתיקים מאוד, וההערכה היא שגילם הוא כ-3.6 מיליארד שנים.
לפני כ-2.7 מיליארד שנים פרץ זרם לבה בזלתית מהאוקיינוס הקדמוני: השרידים של הסלע הגעשי הזה יוצרים את המגן הקנדי.
בצפון-מזרח מינסוטה הפעילות הוולקנית הזו, וכן הפעילות של האוקיינוסים בפרקמבריון, גרמו ליצירתו של רכס הברזל בצפון המדינה.
לאחר תקופה של פעילות געשית לפני כ-1.1 מיליארד שנים, הפעילות הגאולוגית של מינסוטה הפכה ליותר מתונה, אך עם חדירות חוזרות ונשנות של הים שהותירו אחריהן רבדים רבים של סלעי משקע.
בתקופות יותר מאוחרות שטחה של המדינה היה מכוסה בגושי קרח גדולים בעובי של קילומטר אחד לכל הפחות.
גושי הקרח הללו עצבו את פני השטח של מינסוטה כפי שרואים אותם היום.
התרחש לפני כ-12,000 שנים, והקרחונים הללו כיסו את כל שטחה של מינסוטה מלבד חלק קטן בדרום-מזרח המדינה, שהוא האזור המאופיין על ידי גבעות תלולות ונחלים הזורמים לתוך הקרקע.
אזור זה ידוע בשם אזור ללא סחף בגלל היעדר סחף קרחונים.
מלבד שטח קטן בצפון-מזרח המדינה, ברוב שטחי מינסוטה נותרו קרקעות סחף קרחוניות בעובי 15 מטרים שנוצרו לאחר שהקרחונים האחרונים נסוגו.
לפני כ-13,000 שנים נוצר אגם אגאסיז הענק בצפון-מערב המדינה; זרימת המים מהאגם, המכונה נהר וורן הקרחוני, חצבה את העמק של נהר מינסוטה, ותחתיתו יצרה את הקרקעות הפוריות של עמק הנהר האדום.
כיום, מינסוטה לא פעילה מבחינה גאולוגית; לעיתים רחוקות מתרחשות בה רעידות אדמה, אך רובן בעלות עוצמה נמוכה.
הנקודה הגבוהה ביותר במינסוטה היא פסגת הר איגל הנמצאת בגובה של 701 מטרים, והיא נמצאת במרחק 21 ק"מ בלבד מהנקודה הנמוכה ביותר (183 מטרים) בחוף ימת סופיריור.
ללא נקודות שבהן יש הבדלים ניכרים בגובה, רוב המדינה היא מישור סחף מתון.
בחלק הצפון-מזרחי של מינסוטה יש נקודת מפגש בין שני קוי פרשת מים.
המשקעים יורדים בדרך כלל לאורך נהר מיסיסיפי בכיוון דרום לעבר מפרץ מקסיקו, נתיב המים סנט לורנס מזרחית לאוקיינוס האטלנטי, או אגן הניקוז של מפרץ הדסון המוביל אל אוקיינוס הקרח הצפוני.
כינויה של מינסוטה, ארץ 10,000 האגמים, מוצדק מכמה סיבות; במינסוטה יש 11,842 אגמים ששטחם עולה על 0.04 קמ"ר.
חלקה של מינסוטה בימת סופיריור הוא 3,896 קמ"ר (הגדול ביותר מבין המדינות הגובלות בימה), והוא גוף המים העמוק ביותר במדינה (390 מטר).
במינסוטה יש 6,564 נהרות ונחלים טבעיים, ואורכם הכולל הוא 111,000 ק"מ.
נתיבו של נהר המיסיסיפי מתחיל באגם איטאסקה בפורט סנלינג, והוא חוצה את הגבול עם איווה במרחק 1,094 ק"מ במורד הזרם.
הנהר קולט מים מנהרות קטנים אחרים המתנקזים אליו לאורך נתיבו.
כ-42,900 קמ"ר משטחה של מינסוטה הם קרקעות לחות, וזהו אחוז הקרקעות הגדול ביותר מלבד באלסקה.
מינסוטה מחולקת לארבע מערכות אקולוגיות: ערבה בדרום-מערב ובמערב המדינה, יער נשיר ממוזג בדרום-מזרח, המתרחב באמצעות רצועה צרה לכיוון החלק הצפון-מערבי של המדינה, היכן שהוא הופך לערבת עשב גבוה וליערות הצפוניים של ארצות הברית, שהם אזור מעבר בין הטייגה הצפונית והיערות הנשירים.
היערות הצפוניים הללו הם אזור טבע בראשיתי נרחב שגדלים בו עצי אורן ואשוחית ביחד עם אזורים נקודתיים של שדר וצפצפה.
רוב היער הצפוני של מינסוטה נכרת, ונותרו רק אזורים בודדים של יער בראשיתי כגון היער הלאומי צ'יפווה והיער הלאומי סופיריור, ואילו בסמוך ליער זה יש שטח של אזור טבע בראשיתי בגודל 1,600 קמ"ר שלא נכרת.
אף על פי שכריתת העצים נמשכת, הצמיחה מחדש משמרת את המצב שבו שליש משטחה של מינסוטה מיוער.
כמעט כל הערבות וסוואנות האלונים במינסוטה נפגעו כתוצאה מפעילות האדם.
בעוד שאובדן בתי הגידול משפיע על אוכלוסיית בעלי החיים הטבעית כגון דלק אמריקני, אייל קנדי וביזון אמריקאי, בעלי חיים אחרים כגון אייל פרדי לבן-זנב ושונר מצוי משגשגים.
במינסוטה נמצאת אוכלוסיית הזאבים המצויים הגדולה ביותר מחוץ לאלסקה, וכן חיות בה אוכלוסיות יציבות של דוב שחור אמריקני ואייל קורא.
מינסוטה נמצאת בנתיב נדידת העופות מיסיסיפי, והיא מארחת בשטחה אוכלוסיות מהגרות של עופות ימיים כגון אווזים וברווזים, ועופות המשמשים כמטרה לציד כגון שכווי, פסיונים ותרנגולי הודו.
במינסוטה חיות אוכלוסיות של עופות דורסים כגון עיטם לבן-ראש ועקב אדום-זנב.
באגמים חיות אוכלוסיות של דגים פופולריים לדייגים כגון בס.
הנחלים בדרום-מזרח המדינה מאוכלסים על ידי טרוטות ממינים שונים.
במינסוטה אקלים יבשתי, עם ארבע עונות מובחנות.
הקיץ חמים וגשום, ואילו החורף מושלג, קר מאוד, עם טמפרטורות מתחת לאפס.
טווח הטמפרטורות של מינסוטה אופייני לאקלים יבשתי; הפרש הטמפרטורות המרבי שנמדד הוא 174 מעלות פרנהייט (בין 60- ל-114 מעלות), השווה להפרש בין של 96 מעלות צלזיוס (45- עד 51).
אירועים מטאורולוגיים העיקריים הם גשם, שלג וסופות שלג, סופת רעמים, ברד, טורנדו ופרצי רוח עזים אחרים.
עונת הגדילה נמשכת בין 90 יום ברכס הברזל ל-160 יום בדרום-מזרח המדינה ליד נהר מיסיסיפי, והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 2°C ל-9°C.
נקודת הטל הממוצעת בקיץ נעה בין 14.4°C בדרום ל-8.9°C בצפון.
כמות המשקעים תלויה במיקום, והיא נעה בין 48.3 ס"מ ל-88.9 ס"מ, ופעם בעשר עד חמישים שנים מתרחשת בצורת.
הפארק המדינתי הראשון במינסוטה (איטאסקה) הוקם ב-1891, והוא נמצא באזור המוצא של נהר המיסיסיפי.
נכון ל-2015 יש במינסוטה 72 פארקים מדינתיים ואזורי בילוי, 52 יערות מדינתיים המשתרעים על פני שטח של כ-16,000 קמ"ר, ושמורות טבע מדינתיות אחדות, כאשר כל השטחים הללו מנוהלים על ידי מחלקת משאבי הטבע של מינסוטה.
היערות הלאומיים צ'יפווה וסופיריור לבדם משתרעים על פני שטח של 22,000 קמ"ר.
מערבית ליער הלאומי סופיריור נמצא הפארק הלאומי וויאז'ורס.
אזור הנופש והנהר הלאומיים מיסיסיפי (NMRRA), המשתרע על פני שטח של 116 קמ"ר, הוא "מסדרון" ארוך לאורך נהר המיסיסיפי העובר דרך אזור המטרופולין מיניאפוליס-סיינט פול, ומחבר בין מגוון אתרים בעלי חשיבות היסטורית, תרבותית וגאולוגית.
בראש הרשות המבצעת עומד המושל.
מושל מינסוטה הנוכחי הוא טים וולז, דמוקרט, שכהונתו החלה ב-7 בינואר 2019. כהונת המושל וסגנו נמשכת ארבע שנים.
למושל יש קבינט המורכב מראשי הסוכנויות הממשלתיות הנקראים נציבים, המייעץ לו בנושאים שונים.
גם משרות מזכיר המדינה, התובע הכללי ורואה החשבון של המדינה נקבעות בבחירות.
הרשות המחוקקת של מינסוטה היא גוף המורכב מהסנאט של מינסוטה ומבית הנבחרים של מינסוטה.
מינסוטה מחולקת ל-68 מחוזות, ובכל אחד מתגוררים כ-60,000 תושבים.
לכל מחוז יש סנאטור אחד ושני נבחרים (כל מחוז מחולק לחלק A ולחלק B).
הסנאטורים מכהנים בתפקידם במשך ארבע שנים, והנבחרים במשך שנתיים.
בבחירות שנערכו בנובמבר 2006 המפלגה הדמוקרטית-חקלאית-עבודה זכתה ב-19 מושבים בבית הנבחרים, וזכתה לרוב כולל של 85 מושבים מתוך 134. המפלגה שולטת גם בסנאט.
בתחילת 2008 המפלגה זכתה במושב נוסף בסנאט, והגדילה את מספר הסנאטורים מטעמה ל-45. המפלגה מחזיקה בסנאט ברוב החסין מפני הטלת וטו.
מערכת בתי המשפט של מינסוטה מורכבת משלושה חלקים.
הדיונים ברוב התיקים מתחילים בבתי המשפט המחוזיים, שסמכות השיפוט שלהם היא כללית.
מינסוטה מחולקת לעשרה מחוזות שיפוט שבהם 227 בתי משפט מחוזיים.
דיונים על ערעורים הנוגעים לפסקי דין וטענות כנגד החלטות ממשלתיות נערכים בבית המשפט לערעורים, המורכב מ-16 שופטים היושבים בדרך כלל בהרכב של שלושה.
בית המשפט העליון של מינסוטה אחראי על שמיעת הערעורים על החלטות בית המשפט לנושאי מס, פיצויי פועלים, הרשעות על רצח מדרגה ראשונה, וערעורים מסוימים על החלטות בית המשפט לערעורים; לבית המשפט העליון יש את סמכות השיפוט הבכירה על מחלוקות בנושאי בחירות.
מתחת לסוגי ממשל רגילים בארצות הברית כגון עיר ומחוז, במינסוטה יש ישויות מנהליות נוספות שתפקידן לספק פיקוח ותכנון ממשלתי.
חלק מהפעילויות במטרופולין הערים התאומות מתואם על ידי מועצת המטרופולין, ואגמים ונהרות רבים מנוהלים על ידי מחוזות גופי מים ומחוזות שימור קרקע ומים.
במינסוטה יש ארבע קהילות דקוטה ושבע שמורות אנישינאאבי.
לקהילות הללו יש אוטונומיה חלקית.
מינסוטה מחולקת לשמונה מחוזות בחירה לקונגרס, והתושבים בכל מחוז בוחרים נציג אחד מטעמם לבית הנבחרים.
מקרים הקשורים לבתי משפט פדרליים נדונים בפני בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז מינסוטה, היושב במיניאפוליס, סיינט פול, דולות ומפלי פרגוס.
הערעורים נדונים בפני בית המשפט השמיני לערעורים, היושב בסנט לואיס (מיזורי) ובסיינט פול.
מינסוטה ידועה בשל המעורבות הפוליטית של אזרחיה, והמפלגות של המדינה השתמשו פעמים רבות בפופוליזם.
שיעור ההצבעה במינסוטה הוא בדרך כלל גבוה, הנובע בחלקו מהחוקים הליברליים לרישום הצבעות, כאשר למעשה אין עדויות לזיופים בהצבעות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 הצביעו 77.2% מבעלי זכות הבחירה במינסוטה, והיה זה האחוז הגבוה ביותר בארצות הברית בהשוואה לממוצע הכולל שעמד על 60.93%.
מצביעים שבעבר לא היו רשומים בפנקס הבוחרים יכולים להירשם ביום הבחירות בקלפי שבו הם מצביעים, בתנאי שהציגו עדות לכך שהם גרים במינסוטה.
יוברט האמפרי הציב את מינסוטה באור הזרקורים הלאומי לאחר הנאום שלו בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1948. מינסוטה מדינה ליברלית באופייה, ותושביה מצביעים בדרך כלל למועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות מאז 1976, וזהו הרצף הארוך ביותר עבור אחת ממדינות ארצות הברית.
מינסוטה הייתה המדינה היחידה שלא הצביעה עבור רונלד רייגן בשתי מערכות הבחירות שלו.
למרות זאת, היא נחשבת מדינה מתנדנדת.
למפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית יש כוח משמעותי במינסוטה, אך המפלגה "הדמוקרטית" המדינתית היא למעשה מפלגה נפרדת, הנקראת המפלגה הדמוקרטית-חקלאית-עבודה (DFL).
המפלגה הוקמה לאחר ברית ב-1944 בין המפלגה הדמוקרטית למפלגת העבודה-חקלאים, וההיבדלות שלה מהמפלגה הדמוקרטית הכללית היא פרט טכני בלבד.
במינסוטה יש מפלגות פעילות נוספות.
מפלגה הרפורמה, שכעת היא מפלגה עצמאית, הצליחה בבחירות לתפקיד המושל ב-1998 כאשר ג'סי ונטורה, המתאבק המקצועי לשעבר והמועמד מטעמה, זכה בבחירות.
מפלגת העצמאות זכתה למספיק תמיכה על מנת לזכות במעמד של "מפלגה ראשית".
מפלגת הירוקים, שאיבדה את מעמד המפלגה הראשית, היא עדיין בעלת נוכחות משמעותית בממשל המקומי, ובייחוד במיניאפוליס ודולות, היכן שהיא מתמודדת מול ה-DFL.
המעמד של "מפלגה ראשית" (שלפיו ניתן המימון המדינתי לבחירות) מוענק למפלגות שזכו לפחות ל-5% בהצבעה הכללית של מינסוטה בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
מעמד זה נבדק מחדש פעם בארבע שנים.
הסנאטוריות המייצגות את מינסוטה הן איימי קלובצ'ר וטינה סמית', חברות המפלגה הדמוקרטית.
נכון לשנת 2015, מתוך 8 נציגיה בבית הנבחרים של ארצות הברית, 5 דמוקרטים ו-3 רפובליקנים.
מושבי הסנאט של מינסוטה היו מפוצלים מאז תחילת שנות ה-90, ובקונגרסים ה-108 וה-109 כל המושבים של מינסוטה בשני הבתים התפצלו בין שתי המפלגות הגדולות.
בבחירות ב-2006 זכו הדמוקרטים בכל משרות הממשל מלבד משרת המושל וסגנו, לאחר שטים פולנטי וקרול מולנאו זכו בניצחון דחוק בהתמודדותם על כהונה נוספת.
ה-DFL הכריזה על ניצחון בשני בתי המחוקקים, בחרה באיימי קלובצ'ר הדמוקרטית לסנאט, והגדילה באחד את מספר הנציגים מהקאוקוס.
קית אליסון נבחר לאמריקאי אפריקאי הראשון בבית הנבחרים מטעם מינסוטה, כמו גם למוסלמי הראשון שנבחר לקונגרס.
באותה מערכת בחירות הפכה מישל בקמן לאישה השלישית ממינסוטה שנבחרת לכהן כחברת בית הנבחרים מטעם מינסוטה, וכאישה הרפובליקנית הראשונה המייצגת את מינסוטה בקפיטול.
בעבר מינסוטה הייתה יצרנית מובילה של חומרי גלם, אך במהלך 200 השנים האחרונות הכלכלה שלה מבוססת על מוצרים מוגמרים ועל מתן שירותים שונים.
אחת התכונות הבולטות של כלכלת המדינה היא המגוון שלה; תפוקת המגזר העסקי של המדינה קרובה מאוד לזו של ארצות הברית כולה.
לכלכלת מינסוטה היה תוצר מקומי גולמי של 234 מיליארד דולר אמריקני ב-2005. המשרדים הראשיים של 36 מתוך 1,000 החברות המובילות הנסחרות בציבור (לפי הרווח ב-2006) נמצאים במינסוטה.
לתקציב של מינסוטה יש גירעון בגובה 935 מיליון דולר אמריקני.
בשנת 2011 לאחר שהקונגרס של מינסוטה נכשל בהגעה להסכמה בנושא התקציב השנתי, הוכרז "Shut Down", ושירותי מדינה רבים פסקו למשך שנה לפחות.
מינסוטה היא המדינה הראשונה בארצות הברית, בתקופת ממשל אובמה, שהוכרז בה "הפסקת פעילות" ("Shut Down").
בתקופה שבה אפשרות הפסקת הפעילות של שירותי הממשל הפדרלי נידונה בהרחבה בתקשורת האמריקאית.
ההכנסה השנתית לנפש ב-2008 הייתה 42,772 דולר, והיא העשירית בגודלה בארצות הברית.
חציון ההכנסה התלת-שנתי בין 2002 ל-2004 היה 55,914 דולר, והוא החמישי בגודלו בארצות הברית והראשון בגודלו בין 36 המדינות שלא שוכנות לחוף האוקיינוס האטלנטי.
משפחות לבנות מרוויחות יותר מהממוצע הלאומי, אך בקרב האוכלוסייה שמתחת לגיל 18, למעלה מ-20% מהאסייתים וההיספנים, למעלה מ-40% מהאפרו-אמריקאים ולמעלה מ-40% מבנות האינדיאנים במינסוטה חיים מתחת לקו העוני.
נכון לדצמבר 2018 עמד שיעור האבטלה במדינה על 2.8 אחוזים.
בתחילת דרכה, התעשייה של מינסוטה הייתה מבוססת על סחר בפרווה ועל חקלאות; מיניאפוליס צמחה מסביב לטחנות קמח שהופעלו על ידי מפלי סנט אנתוני.
אף שפחות מאחוז אחד מהאוכלוסייה מועסק במגזר החקלאי, הוא עדיין נחשב לחלק משמעותי בכלכלת המדינה, והוא מדורג במקום השישי מבחינת ערך המוצרים שנמכרו.
מינסוטה היא המדינה המובילה בארצות הברית בייצור סלק סוכר, תירס מתוק, ואפונה למטרות עיבוד, ותרנגולי הודו הגדלים בחווה.
היערנות היא ענף כלכלי חשוב, כולל כריתת עצים, עיבוד עצים לנייר, וייצור מוצרים הקשורים ליערות.
מינסוטה התפרסמה בזכות המכרות שלה שבהם הופקו כמויות משמעותיות מתוצרת מינרלי הברזל העולמית במשך למעלה ממאה שנים.
אף על פי שכמויות הברזל באיכות גבוהה התדלדלו, כריית טקוניטי (סוג של מינרל) הברזל נמשכת.
בשנת 2004 מינסוטה הפיקה 75% מכלל תוצרת הברזל של ארצות הברית.
בזכות צמיחת תעשיית הכרייה הוקם נמל דולות, הממשיך לשמש כנקודת מעבר חשובה עבור שליחת מחצבים, פחם ותוצרי חקלאות.
המגזר הייצרני כולל בתוכו גם חברות טכנולוגיה והנדסה ביו רפואית, בנוסף לתעשיות המזון הוותיקות והתעשייה הכבדה.
מינסוטה היא אחת מ-42 המדינות בארצות הברית שבהן יש הגרלות לוטו עצמאיות, ומתקיימות בה הגרלות שונות כגון פאוורבול.
מינסוטה מייצרת דלק אתנולי והיא הראשונה שהסדירה את תקני האיכות והשימוש בדלק זה.
במינסוטה נמצאות למעלה מ-310 תחנות שירות המספקות דלק מסוג E85. מאז 2005 יש חובה להשתמש בדלק סולר בתערובת של ביו דיזל בשיעור 2% לכל הפחות.
החל מדצמבר 2006 מינסוטה היא המדינה הרביעית בדירוג יצרניות אנרגיית הרוח בארצות הברית.
מדיניות המסים במינסוטה היא פרוגרסיבית; שלוש המדרגות של מס ההכנסה הן 5.35%, 7.05% ו-7.85%.
מינסוטה מדורגת במקום השישי בארצות הברית מבחינת הכנסות המדינה ממס לנפש.
גובה מס המכירה הוא 6.5%, אך הוא לא חל על ביגוד, מרשמי תרופות, שירותים מסוימים, או פריטי מזון לצריכה ביתית.
בית המחוקקים של מינסוטה מאפשר במקרים מסוימים לרשויות המקומיות לגבות מיסים מקומיים מיוחדים.
הבלו חל על אלכוהול, טבק ודלק למטרות תחבורה.
מינסוטה מטילה מס על מוצרים שמנוצלים בה אך נרכשו במקום אחר.
בעלי נדל"ן משלמים מס רכוש למחוז שבו הם מתגוררים.
בכל אחד מששת העשורים הבאים האוכלוסייה גדלה בשיעור של 15%, ובשנת 1960 היא מנתה 3.41 מיליון תושבים.
הצמיחה הואטה, והגיעה לשיעור של 11% ו-3.8 מיליון תושבים ב-1970, וממוצע של 9% במשך שלושת העשורים הבאים, כאשר במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000 גודל האוכלוסייה היה 4.91 מיליון תושבים.
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית העריכה ב-1 ביולי 2007 כי גודל האוכלוסייה הוא כ-5.2 מיליון תושבים.
מאפייני האוכלוסייה הסטטיסטיים, כגון טווח הגילאים ומספר האנשים מכל מין, קרובים לממוצע הכללי בארצות הברית.
אולם, שיעור הגידול של אוכלוסיות המיעוטים ביחס לאוכלוסיית המדינה נמוך בהשוואה ליחס הכללי של ארצות הברית.
למעלה משלושה רבעים מתושבי מינסוטה הם ממוצא מערב אירופאי, וקבוצות המוצא הגדולות ביותר הן גרמנים (38%), נורווגים (17%), אירים (12%) ושוודים (10%).
נכון ל-2006 כ-6.6% מתושבי מינסוטה הם ילידי חוץ, בהשוואה לשיעור של 12.5% בארצות הברית כולה.
האוכלוסייה ההיספנית במינסוטה גדלה במהירות, ובמאה ה-21 מגיעים המהגרים מכל רחבי העולם, כולל וייטנאם, סומליה, הודו והגוש הסובייטי לשעבר.
אף על פי שהנצרות היא הדת השולטת, במינסוטה יש היסטוריה ארוכה של דתות אחרות.
בית הכנסת הראשון בסיינט פול הוקם ב-1856 על ידי חלוצים ממוצא גרמני-יהודי, וישנן הערכות באשר למספר המאמינים באסלאם, בודהיזם ודתות אחרות.
בסקר שנערך ב-2008 התברר כי הדת של 32% מהתושבים היא נצרות פרוטסטנטית, 21% אוונגליסטית, 28% קתולית, ו-1% עבור היהדות, אסלאם, בודהיזם ופרוטסטנטים שחורים ומספרים קטנים יותר עבור אמונות אחרות, ו-13% שאינם משתייכים לדת כלשהי.
במינסוטה אוכלוסייה מסומליה הגדולה ביותר במדינה, עם כ־57,000 תושבים, הריכוז הגדול ביותר מחוץ לקרן אפריקה.
קבוצות דתיות במינסוטהנוצריםפרוטסטנטים אוונגליסטים 19% פרוטסטנטים אחרים 31%קתולים 22%מורמונים 1% נוצרים אחרים 1%דתות אחרותיהודים 1%מוסלמים 1% אחר 4%חסרי סיווג דתי 20% קבוצות גזעיות במינסוטה
סיינט פול, השוכנת במרכז-מזרח מינסוטה על גדות המיסיסיפי, היא עיר הבירה של מינסוטה, מאז 1849 שימשה כבירתה של טריטוריית מינסוטה, ואחרי 1858 כבירת המדינה.
האוכלוסייה של מינסוטה ממשיכה לגדול, בעיקר במרכזים העירוניים.
גודל האוכלוסייה במחוזות שרברן וסקוט הוכפל בין 1980 ל-2000, ובאותם עשורים הצטמק גודל האוכלוסייה ב-40 מתוך 87 המחוזות של מינסוטה.
מוזיאוני האמנות היפה של מינסוטה כוללים את מוזיאון וייסמן לאמנות, מרכז האמנות ווקר, ומכון מיניאפוליס לאמנויות.
תזמורת סיינט פול ותזמורת מינסוטה הן אנסמבלים מוזיקליים בהרכב מלא, המופיעים בקונצרטים ואחראים על תוכניות אמנותיות לקהילה.
הנוכחות באירועי תיאטרון, מוזיקה וקומדיה היא גבוהה.
תיאטרון גאת'רי, הידוע בשל שלוש הבמות המשקיפות על נהר המיסיסיפי, עבר למבנה חדש ב-2006. מספר מושבי התיאטרון במיניאפוליס וסיינט פול ביחס למספר התושבים הוא שני רק לניו יורק; בכל שנה נמכרים כ-2.3 מיליון כרטיסי תיאטרון.
פסטיבל הפרינג' של מינסוטה הוא אירוע שנתי קבוע של מגוון תחומי אמנות.
בפסטיבל הקיץ מופיעים במיניאפוליס למעלה מ-800 מבצעים במשך 11 ימים, והוא הפסטיבל הגדול ביותר בארצות הברית ללא שופטי תחרות.
אורח חייהם של המתיישבים החלוציים בערבות היו הנושא של יצירות ספרותיות שונות כגון בית קטן בערבה מאת לורה אינגלס וילדר.
החיים בעיירות הקטנות תוארו על ידי סינקלר לואיס בספרו "Main Street", ובאופן יותר קליל על ידי גאריסון קילר בסיפוריו על לייק וובגון.
הסופר פרנסיס סקוט פיצג'רלד כתב על חוסר הביטחון החברתי ועל השאיפות בעיר הצעירה במגוון סיפורים כגון "Winter Dreams" ו"The Ice Palace".
הנרי וואדסוורת' לונגפלו כתב את הפואמה האפית המפורסמת "שירת היאותה".
את ההשראה לכתיבה הוא מצא במינסוטה, וגופי מים רבים במדינה מוזכרים בפואמה.
המוזיקאיים ממינסוטה מנגנים במספר תחומים רב.
מבין שמות המוזיקאים הרבים שגדלו במינסוטה בולטים: בוב דילן, פרינס, האחיות אנדרוז, וזמר הרוקבילי אדי קוקרן.
במינסוטה הוקמו גם כמה להקות ידועות כגון Hüsker Dü.
מינסוטה תרמה בצורה משמעותית לתחומי הקומדיה, תיאטרון וסרטי הקולנוע.
גאריסון קילר ידוע בשל תוכנית הרדיו שלו המשודרת מאז שנות ה-70. תוכנית הסאטירה "The Bedtime Nooz" משודרת בטלוויזיה המקומית מאז שנות ה-60, ואילו ליז וינסטד וקרייג קילבורן סייעו ביצירתה של "הדיילי שואו" כמה עשורים לאחר מכן.
השחקנים הבולטים שמוצאם או מקום מגוריהם הוא מינסוטה הם אדי אלברט, ג'ודי גרלנד, ג'סיקה לאנג, וינונה ריידר וריצ'רד דין אנדרסון.
אנשי קולנוע ידועים אחרים הם הבמאי קולנוע ג'ואל ואיתן כהן, טרי גיליאם ומייק טוד.
התאומים ברנדון וברנדה וולש מסדרת הטלוויזיה הידועה "בוורלי הילס 90210" היו במקור ממיניאפוליס.
האודישנים לעונה השישית של "אמריקן איידול" נערכו במיניאפוליס ב-2006, ותוכנית המציאות "Last Comic Standing" ערכה את האודישנים לעונה החמישית שלה ב-2007, לאחר שבעונה הרביעית של התוכנית ניצח ג'וש בלו מסיינט פול.
השחקנית לורה אוסנס גילמה בשנת 2007 את סנדי בעיבוד של ברודוויי למחזמר הידוע "גריז".
במיניאפוליס מוצג פסל הוקרה לשחקנית מרי טיילר מור, שתוכנית הטלוויזיה שלה זכתה בשלושה פרסי גלובוס הזהב וב-31 פרסי אמי.
במינסוטה צולמו כמה סרטים שבהם לנוף החורפי של המדינה יש חלק משמעותי.
הסרט האפל "פארגו" כולל סצנות עם תפאורה המתארת את חודשי החורף במינסוטה, אך בדומה לדמויות שבסרט האקלים מתואר כעגום ולא אטרקטיבי.
עם זאת, בתוכניות אחרות מושם דגש על האקלים הקיצי של מינסוטה.
עיירה קטנה בשם וולנאט גרוב היא אחד המקומות שהיוו בסיס לסדרת הטלוויזיה הידועה "בית קטן בערבה".
היריד המדינתי של מינסוטה הוא אחד מסמלי התרבות של המדינה, ובשנת 2006 ביקרו בו כ-1.7 מיליון אנשים.
היריד עוסק במגוון תחומים בחיי היום יום של מינסוטה, כולל אמנות, מדעים, חקלאות הכנת אוכל, במות בידור ומוזיקה.
האירועים הללו נערכים גם בירידים המחוזיים של מינסוטה, אך בקנה מידה קטן יותר.
אירועים שנתיים אחרים כוללים את קרנבל החורף של סיינט פול, פסטיבל אקווטניאל ועיר החלב של מיניאפוליס ומונדנס ג'אם ליד ווקר.
למינסוטה יש קבוצות ספורט מקצועניות בתחומים רבים.
האצטדיון על שם יוברט האמפרי הוא מגרשם הביתי של מינסוטה ויקינגס מה-NFL, ולמינסוטה טווינס מהמייג'ור ליג בייסבול, שזכו בוורלד סיריס ב-1987 וב-1991. קבוצת בייסבול נוספת היא הסיינט פול סיינטס שלא מקבלת מימון מהליגה.
מינסוטה טימברוולבס מייצגת את המדינה במשחקי ליגת ה-NBA.
ב-16 בינואר 2008 נשבר שיא על ידי קבוצת ההוקי קרח מינסוטה ויילד, בכך שמכרה 300 פעמים ברציפות את כל הכרטיסים למשחקיה.
קבוצות הנשים העיקריות הן מינסוטה לינקס מליגת ה-WNBA, מינסוטה ויקסן מה-WPFL (ליגת הפוטבול לנשים), ומינסוטה וייטקאפס מליגת ההוקי לנשים.
למינסוטה יש ייצוג גם בדרג הראשון של ה-NCAA במגוון ענפי ספורט.
זוכי המדליות ממינסוטה במשחקי החורף האולימפיים כוללים 11 מתוך עשרים חברי נבחרת ההוקי קרח שזכתה במדליית זהב (עם מאמני הקבוצה נמנה הרב ברוקס ממינסוטה), ונבחרת הגברים בקרלינג שזכתה במדליית ארד באולימפיאדת טורינו.
השחיין טום מלצ'ו זכה במדליית כסף באולימפיאדת אטלנטה, ובמדליית זהב באולימפיאדת סידני.
תושבי מינסוטה נוטלים חלק פעיל בפעילות גופנית ופעילויות רבות מחוץ לבתים.
בחודשים שבהם הטמפרטורה גבוהה הפעילויות הללו קשורות בדרך כלל למים.
טיולי סוף שבוע (או טיולים ארוכים יותר) לבקתות משפחתיות על חופי האגמים הן מנהג מקובל במינסוטה.
הפעילויות הקשורות לספורט מים מתמקדות בעיקר בסקי מים, שמקורו במינסוטה, שיט בסירה או בקאנו, ודיג.
למעלה מ-36% מתושבי מינסוטה עוסקים בדיג, ומספר זה הוא שני בגודלו רק לאלסקה.
הדיג לא נעצר כאשר האגמים קופאים ומימיהם הופכים לקרח; דיג בקרח היה פעילות נפוצה מאז הגעתם של המתיישבים הסקנדינביים הראשונים.
תושבי מינסוטה למדו להתמודד עם החורפים הארוכים באמצעות ענפי ספורט המבוססים על קרח כגון החלקה, הוקי, קרלינג וברומבול (משחק דמוי הוקי), ומשחקי ספורט המבוססים על שלג כגון סקי למרחקים, הליכה בנעלי שלג ומרוצים של אופנועי שלג.
היערות והפארקים שבמינסוטה משמשים במשך כל השנה לציד, מחנאות וטיולים.
ברחבי מינסוטה יש כ-32,000 ק"מ של שבילים לאופנועי שלג, וכן רשת שבילי האופניים הארוכים ביותר בארצות הברית, רשת הולכת וגדלה של שבילי טיולים הכוללת בין השאר את שביל סופיריור בצפון-מזרח המדינה שאורכו 378 ק"מ.
תיירות היא ענף של 15.3 מיליארד דולר במינסוטה, ומגזר מפתח בכלכלת המדינה.
ענף הפנאי והאירוח – ספק מרכזי של שירותי תיירות – מעסיק למעלה מ-270,000 עובדים, המהווים 11 אחוזים מהתעסוקה במגזר הפרטי של מינסוטה.
פנאי ואירוח מייצרים גם 18 אחוז מההכנסות ממס המכירות של המדינה.
מינסוטה מתברכת ביותר מ-73 מיליון מטיילים מקומיים ובינלאומיים מדי שנה.
במינסוטה יש שיעור גבוה של אנשים המשתתפים בפעילויות מחוץ לבית, והיא מדורגת במקום הראשון בארצות הברית באחוז התושבים המבצעים התעמלות קבועה.
שיעור מקרי המוות המוקדם במינסוטה הוא הנמוך ביותר בארצות הברית, שיעור תמותת התינוקות הוא השלישי הנמוך ביותר, ותוחלת החיים היא השנייה באורכה.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, ל-91% מתושבי מינסוטה יש ביטוח בריאות, והיא במקום הראשון בארצות הברית מבחינת המדד הזה.
הישגים אלה ואחרים הובילו לכך שמינסוטה תדורג כמדינה השנייה במדד הבריאות בארצות הברית, והרביעית על פי פרמטרים אחרים.
ב-1 באוקטובר 2007 מינסוטה הפכה למדינה ה-17 בארצות הברית שהחילה איסור עישון כולל במסעדות ופאבים.
הטיפול הרפואי ניתן על ידי רשת של בתי חולים ומרפאות, ובראשן עומדים שני מוסדות בעלי פרסום בקנה מידה לאומי.
בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מינסוטה נעשו כמה פריצות דרך בתחום הטיפול, ופעילויות המחקר שלו תרמו בצורה משמעותית להתפתחות תעשיית הביוטכנולוגיה של מינסוטה.
מאיו קליניק, מרכז רפואי ידוע בעולם, נמצא ברוצ'סטר.
מאיו קליניק והאוניברסיטה שותפים בתוכנית מדינתית לחקר הסרטן, מחלת אלצהיימר, בריאות הלב, השמנה ותחומים אחרים.
אחת מפעולותיו הראשונות של בית המחוקקים של מינסוטה הייתה חקיקה ב-1858, לפיה יש להקים בית ספר בווינונה.
מינסוטה דורגה במקום ה-13 בפרס מורגן קוויטנו למדינה החכמה ביותר בשנת 2006, והיא מדורגת במקום הראשון מבחינת מספר התושבים המחזיקים בתעודת בגרות.
שיעור הזכאים לתעודת בגרות היה 90% בשנת 2006, אך כשישה אחוזים מהלבנים, 28% מהאפרו-אמריקאים, 30% מהאסייתים אמריקאים ולמעלה מ-34% מהתלמידים ההיספנים והאינדיאנים נשרו מבית הספר.
תלמידי מינסוטה זכו ב-2007 לציון הממוצע הגבוה ביותר בארצות הברית בבחינת ה-ACT.
מינסוטה בחרה שלא להשתמש בשוברי חינוך.
רשויות המדינה מספקות תמיכה לרשת ציבורית של אוניברסיטאות ומכללות, ובסך הכל יש בה 32 מוסדות ב"מערכת האוניברסיטאות והמכללות של מדינת מינסוטה" וחמישה קמפוסים גדולים של אוניברסיטת מינסוטה.
במדינה יש למעלה מ-20 מכללות ואוניברסיטאות פרטיות, וארבע מתוכן מדורגות בקרב 100 המכללות הטובות ביותר בשבע האמנויות החופשיות.
הגוף המפקח על התחבורה במינסוטה הוא מחלקת התחבורה המדינתית.
נתיבי התחבורה הראשיים הם בין אזור מיניאפוליס-סיינט פול לדולות'.
הכבישים הבין מדינתיים העיקריים הם I-35, I-90 ו-I-94, כאשר 35 ו-90 עוברים דרך אזור המטרופולין מיניאפוליס-סיינט פול, ואילו 90 עובר לאורך הגבול הדרומי של המדינה מכיוון מזרח למערב.
לפי תיקון חקיקתי שהועבר ב-2006, הוטלה חובה לגבות מס על מכירה ושימוש בכלי רכב על מנת לממן את צורכי התחבורה, כאשר לפחות 40% מהכספים יועברו לתחבורה ציבורית.
במינסוטה יש כ-24 מסילות רכבת, ורובן עוברות דרך מיניאפוליס-סיינט פול או דולות.
לאורך נהר המיסיסיפי יש מערכת שיט למטרות תחבורה, כמו גם ממספר נמלים לחוף ימת סופיריור.
התחבורה הציבורית מוגבלת למערכת אוטובוסים בערים הגדולות, ולרכבת קלה באזור מיניאפוליס-סיינט פול.
נמל התעופה הראשי של מינסוטה הוא נמל התעופה מיניאפוליס-סיינט פול (MSP), שהוא הנמל הראשי של נורת'ווסט איירליינס וסן קאנטרי איירליינס.
חברות התובלה הפנימיות האחרות משתמשות גם כן בנמל זה.
בדולות וברוצ'סטר יש נמלים קטנים יותר המיועדים לטיסות מסחריות גדולות.
אזור הערים התאומות הוא אזור השידור ה-15 בגודלו בארצות הברית לפי דירוג של חברת נילסן למחקר תקשורתי.
אזורי השידור הגדולים האחרים של המדינה הם פרגו-מורהד (118), דולות'-סופיריור (137), רוצ'סטר-מייסון סיטי-אוסטין (152) ומנקטו (200).
שידורי הטלוויזיה במינסוטה ובמערב התיכון העליון החלו ב-27 באפריל 1948, כאשר רשת KSTP-TV החלה בשידוריה.
תשלובת השידור הבארד, שהחזיקה בבעלותה את KSTP, היא חברת הטלוויזיה היחידה במינסוטה בבעלות פרטית.
במינסוטה יש 39 ערוצי שידור אנלוגיים ו-23 ערוצי שידור דיגיטליים.
ארבעת העיתונים הגדולים במינסוטה הם הסטאר טריביון במיניאפוליס, פיוניר פרס בסיינט פול, דולות' ניוז טריביון בדולות ומינסוטה דיילי, שהוא העיתון הגדול ביותר בארצות הברית המנוהל על ידי סטודנטים.
אתרי האינטרנט החדשות היומיות העיקריים הם MinnPost, הטווין סיטיז דיילי פלאנט ומוניטור וושינגטון הבירה - סניף מינסוטה.
במינסוטה יוצאים גם שבועונים וירחונים.
במינסוטה יש שתי רשתות רדיו ציבורי.
לרשת הרדיו הציבורי של מינסוטה (MPR) יש את קהל המאזינים הגדול ביותר בקרב רשתות הרדיו האזוריות בארצות הברית, ובסך הכל היא משדרת ב-37 תחנות רדיו.
תחנת הרדיו הציבורי הבינלאומי (PRI) משדרת למעלה מ-400 שעות של תוכניות לכמעט 800 שלוחות.
תחנת הרדיו הוותיקה ביותר במדינה, KUOM-AM, החלה את שידוריה ב-1922 והיא בין עשר תחנות הרדיו הוותיקות ביותר בארצות הברית.
סמלי מדינת מינסוטה דגל סמל מוטו כינוי דגל מינסוטהFlag of Minnesota סמל מינסוטהSeal of Minnesota "כוכב הצפון""L'étoile du Nord" "מדינת כוכב הצפון""North Star State" עץ פרח ציפור ארז אדוםRed Pine סחלב ורוד-לבןPink and white lady's slipper צוללן צפוניCommon loon
מִינְסְק (בבלארוסית: Мінск או Менск; ברוסית: Минск; בפולנית: Mińsk) היא בירת בלארוס והעיר הגדולה ביותר בה, וכמו כן גם בירת חבר המדינות.
העיר ממוקמת על גדות נהרות סוויסלץ' וניאמיהה במרכז הגאוגרפי של בלארוס.
כבירה הלאומית, למינסק מעמד מיוחד בבלארוס והיא המרכז המנהלי של פרובינציית מינסק ושל מחוז מינסק.
לפי אומדן, מתאריך 1 בינואר 2023 (ראה: האתר הרשמי של מינסק) מתגוררים בעיר כ-2 מיליון תושבים בשטח של 349 קילומטר רבוע.
האזכור הראשון לעיר הוא מהמאה ה-11, אז עיר בתוך נסיכות פולוצק.
ב-1242, הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, וב-1499 קיבלה פריבילגיה עירונית.
החל מ-1569, הפכה העיר לבירת מחוז מינסק שבאיחוד הפולני ליטאי.
העיר סופחה בידי רוסיה ב-1793, כחלק מחלוקת פולין השנייה.
מ-1919 עד 1991 שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, והחל מ-1991 הפכה לבירת המדינה העצמאית, בלארוס.
האזור בו היום נמצאת מינסק יושב על ידי מזרח-סלאבים קדומים במאה ה-9. מינסק נוסדה במאה ה-11 בנסיכות פולוצק על צומת דרכים חשוב.
כיום מוסכם שהעיר הוקמה ב-1067, אם כי הייתה שם עיירה לפני כן.
מקור השם אינו ידוע, אם ישנם מספר תאוריות לגביו.
בתחילת המאה ה-12, נסיכות פולוצק התחילה להתפורר לאחוזות קטנות יותר.
נסיכות מינסק הוקמה על ידי אחד הצאצאים משושלת פולוצק.
ב-1129 סופחה הנסיכות על ידי קייב, הנסיכות הדומיננטית ברוס של קייב, אך השליטה בנסיכות חזרה לשושלת פולוצק ב-1146. החל מ-1150 נסיכות מינסק התחילה להתעמת עם נסיכות פולוצק על שליטה בשטחי נסיכות פולוצק המקורית.
במהלך המאבק התארסו הנסיכים משתי הערים במטרה לאחד את שטחי הנסיכות תחת פולוצק.
מינסק שרדה את הפלישה המונגולית לרוס בשנים 1237–1239. ב-1242 צורפה העיר לדוכסות הגדולה של ליטא.
הצירוף עבר בשלום והאליטות המקומיות הצטרפו למעמד הגבוה של הדוכסות.
ב-1413 הדוכסות וממלכת פולין התאחדו.
מינסק הפכה למרכז של מחוז מינסק.
ב-1441, הנסיך הליטאי קז'ימייז' הרביעי כלל את העיר ברשימת ערים שנהנו מפריבילגיות חיוניות, וב-1499 תחת שלטון בנו, אלכסנדר יגיילו, מינסק קיבלה פריבילגיות עירוניות תחת זכויות מגדבורג.
ב-1569, אחרי איחוד לובלין, הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין התמזגו למדינה אחת – האיחוד הפולני-ליטאי.
לאחר מכן התיישבה בעיר קהילה פולנית שכללה פקידים ובעלי מלאכה.
באמצע המאה ה-16 העיר הייתה מרכז כלכלי ותרבותי חשוב באיחוד.
היא גם הייתה מרכז חשוב של הכנסייה האורתודוקסית.
בעקבות איחוד ברסט (שבו הכנסיות הרותניות סרו ממרות הכנסייה האורתודוקסית ולמען מרות האפיפיור) גם הכנסיות הקתולית והמזרחית-קתולית הגבירו את השפעתן.
ב-1654 נכבשה העיר על ידי כוחותיו של אלכסיי הראשון, צאר רוסיה.
הרוסים משלו בעיר עד 1667, כשיאן השני קז'ימייז', מלך פולין, כבש אותה מחדש.
גל ההרס השני בעיר התרחש במלחמה הצפונית הגדולה כשהעיר נכבשה ב-1708 וב-1709 על ידי חיילותיו של קרל השנים עשר מלך שוודיה ואחר כך על ידי פטר הגדול.
במהלך העשורים האחרונים לשלטון הפולני לא הייתה או שהייתה במידה מאוד קטנה התפתחות של העיר, מאז שמינסק הפכה לעיירה מחוזית קטנה עם מעט ייצוג כלכלי וצבאי.
בחלוקת פולין השנייה ב-1793 צורפה סופית לאימפריה הרוסית.
ב-1796 העיר הפכה למרכז מחוז מינסק.
שמות הרחובות שונו לשמות רוסיים, אם כי שם העיר נשאר כשהיה.
במאה ה-19 החלה מינסק להתפתח בקצב מואץ כמרכז התעשייה של האזור.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הכיכרות והרחובות הראשיים בעיר רוצפו.
ב-1836 נפתחה הספרייה הציבורית הראשונה בעיר וב-1837 מכבי האש בעיר נכנסו לפעולה.
ב-1838 העיתון המקומי הראשון יצא לאור.
התיאטרון הראשון הוקם ב-1844. ב-1860, העיר הייתה מרכז מסחרי חשוב עם אוכלוסייה של כ-27,000 איש.
הייתה תנופת בנייה שהביאה לבניית בתים של 2 ו-3 קומות מלבנים ואבן בעיר העילית.
הפיתוח בעיר הואץ על ידי שיפורים בתחבורה.
ב-1846 דרך מוסקבה-וורשה עברה בעיר.
ב-1871 גם קו הרכבת בין שתי הערים עבר בעיר וב-1873 גם מסילה מהעיר רומני באוקראינה אל נמל לייפאיה בים הבלטי עברה בעיר.
מינסק הפכה לצומת רכבות חשוב ולמרכז לייצור תעשייתי.
בנוסף העיר התברכה בתיאטראות, בתי קולנוע, עיתונים ובתי ספר כמו גם במספר מנזרים, כנסיות, בתי-כנסת ומסגד אחד.
בתחילת המאה ה-20 העיר הייתה מרכז לתנועת הפועלים בבלארוס.
בנוסף, היא שימשה, יחד עם וילנא, מרכז לתנועה הלאומנית בבלארוס.
מלחמת העולם הראשונה השפיעה באופן עצום על פיתוח העיר.
ב-1915, העיר הייתה עיר חזית.
מספר מפעלים נסגרו והתושבים התחילו להתפנות למזרח.
מינסק נהפכה למפקדה של החזית המערבית של הצבא הרוסי והייתה בית לבתי חולים צבאיים ולבסיסי אספקה צבאיים.
למהפכה הרוסית הייתה השפעה מיידית על העיר.
סובייט פועלים הוקם בעיר באוקטובר 1917. לאחר חוזה ברסט-ליטובסק הגרמנים כבשו את העיר בפברואר 1918. ב-25 במרץ 1918 הוכרזה כבירת רפובליקת בלארוס העממית.
המדינה הייתה קצרת ימים; בדצמבר 1918 הצבא האדום כבש את העיר, ובינואר 1919 הוכרזה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית אף על פי שמאוחר יותר באותה שנה, ושוב ב-1920 העיר הייתה תחת שליטה פולנית במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
ב-1921, לפי הסכם ריגה נמסרה העיר לרוסיה ונהפכה לבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס.
תוכנית שיקום ופיתוח החלה ב-1922. ב-1924 היו בעיר 29 מפעלים; בתי ספר, מוזיאונים, תיאטראות וספריות הוקמו גם הם.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 מינסק הייתה עדה לפיתוח מואץ שבמהלכו נבנו עשרות מפעלים חדשים, בתי ספר, הוקמו מוסדות להשכלה גבוהה ובתי חולים, תיאטראות ובתי קולנוע נפתחו.
במהלך התקופה הזו, העיר הייתה גם מרכז לפיתוח השפה והתרבות הבלארוסית.
לפני מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית העיר מנתה 300,000 בני אדם.
כשהגרמנים פלשו לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 כחלק ממבצע ברברוסה, מינסק נמצאה באופן מיידי תחת התקפה.
העיר הופצצה ביום הראשון לפלישה ואחרי ארבעה ימים היא עברה לשליטת הוורמאכט.
מכל מקום, מספר מפעלים, מוזיאונים ורבבות אזרחים פונו למזרח.
הגרמנים הפכו את העיר למרכז נציבות הרייך אוסטלנד.
בתים הוחרמו לטובת הכוח הגרמני הפולש.
אלפים גוועו ברעב לאחר שהצבא הגרמני הקציב את האוכל והמשכורות צומצמו.
כמה תושבים אנטי-סובייטים בעיר, שקיוו שבלארוס תקבל מחדש את עצמאותה, תמכו בגרמנים, בעיקר בתחילת הכיבוש, אבל ב-1942 מינסק נהפכה למרכז חשוב של תנועת ההתנגדות של הפרטיזנים הסובייטים.
בשל כך, ב-1974 היא קיבלה את התואר עיר גיבורה.
במינסק בוצעו משפטי מינסק (1946) נגד פושעי מלחמה נאצים.
מינסק נכבשה מחדש על ידי כוחות סובייטים ביולי 1944 כחלק ממבצע בגרטיון.
העיר היוותה מוקד של ההתנגדות הגרמנית להתקדמות הסובייטית וחוותה לחימה כבדה במחצית הראשונה של 1944. מפעלים, מבני שלטון, תחנות כוח, גשרים ו-80% מהכבישים נהרסו.
אוכלוסיית העיר פחתה ל-50,000 בלבד.
אחרי המלחמה העיר נבנתה מחדש אך לא שוקמה.
המרכז ההיסטורי הוחלף בשנות ה-40 וה-50 בקלסיציזם סטליניסטי שהתאפיין בבניינים גדולים, שדרות רחבות וכיכרות גדולות.
לאחר מכן, העיר גדלה במהירות כתוצאה מתהליך תיעוש מסיבי.
מאז שנות ה-60 העיר גדלה במהירות ועברה את רף המיליון ב-1972 ואת ה-1.5 מיליון ב-1986. העבודות לבניית הרכבת התחתית של מינסק החלו ב-1977 והמערכת נפתחה לציבור ב-1984, והייתה אז הרכבת התחתית התשיעית בברית המועצות.
קצב הגידול המהיר של האוכלוסייה הונע בעיקר על ידי הגירה של עובדים צעירים ולא מוכשרים מאזורים כפריים במדינה והגירה של עובדים מוכשרים ממקומות אחרים בברית המועצות.
כדי לספק מגורים לאוכלוסייה הגדולה, מינסק התפשטה אל מעבר לגבולות ההיסטוריים שלה.
הכפרים מסביב לעיר סופחו לעיר ונבנו מחדש כשיכוני דירות בצפיפות גבוהה.
ב-1991 הפכה העיר לבירת בלארוס העצמאית.
במהלך שנות ה-90 העיר המשיכה להשתנות, וכבירת המדינה העצמאית החדשה השיגה במהירות את התואר של עיר מרכזית.
שגרירויות נפתחו ומספר מבני שלטון סובייטיים הפכו למרכזים ממשלתיים.
במהלך תחילת ואמצע שנות ה-90 העיר נפגעה ממשבר כלכלי ופרויקטים רבים נפסקו ונעצרו, דבר שגרם לאבטלה גבוהה ולתת-תעסוקה.
מאז סוף שנות ה-90, חלו שיפורים בתחבורה ובתשתיות, ותנופת בניית בתים נמצאת בתהליכים מאז 2002. בפרוורים, שיכונים חדשים נבנו.
קווי הרכבת התחתית הורחבו, ומערכת הכבישים השתפרה.
ב-2008 הודיעה העירייה על מספר פרויקטים באתר הרשמי שלה וביניהם שיפוץ מספר רחובות ושדרות מרכזיות, בניית מלונות עדכניים, הריסת מלון בלארוס המיושן ובדומה בניית קומפלקס המכיל מתקני ספורט, ברכת שחייה, שני מגדלי מלונות ובניין מרכז עסקים עם משקיעים פוטנציאלים ובנוסף בניית פארק ימי בפרוורי העיר.
מינסק היא הבירה הכלכלית של בלארוס.
יש לה תעשייה מפותחת והשירותים בעיר אינם משרתים רק אותה, כי אם את האומה כולה.
מינסק תורמת כ-46% לתקציב הבלארוסי.
לפי התוצאות ב-2010, מינסק שילמה 15 טריליון רובל בלארוסי לתקציב המדינתי בעוד שכל האזורים האחרים במדינה יחדיו 19.9 טריליון רובל בלארוסי.
מינסק היא מרכז תעשייתי עיקרי בבלארוס.
יש בעיר למעלה מ-250 מפעלים ובתי חרושת.
הפיתוח התעשייתי החל בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובניית המסילות בשנות ה-70 של המאה עזרה לפיתוח.
בכל אופן, רוב התשתית התעשייתית נהרסה במלחמת העולם הראשונה ובעיקר במלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה האחרונה פיתוח העיר התקשר עם פיתוח התעשייה.
מינסק נהפכה לאתר ייצור מרכזי של משאיות, טרקטורים, גלגלי שיניים, ציוד אופטי, מקררים, מקלטי טלוויזיה ורדיו, אופניים, אופנועים, שעונים וציוד לעיבוד מתכות.
מלבד בניית מכונות ואלקטרוניקה, במינסק היו גם תעשיות טקסטיל, חומרי בנייה, עיבוד מזון ודפוס.
במהלך התקופה הסובייטית פיתוח התעשייה היה קשור בספקים ושווקים בתוך ברית המועצות, ופירוקה ב-1991 הוביל לפגיעה כלכלית משמעותית בין 1991 ל-1994. בעקבות מדיניות חדשה תחת ממשל אלכסנדר לוקשנקו, חזר רוב הייצור התעשייתי.
מעל ל-70% מהתוצר של התעשייה מיוצא לרוסיה ולשאר חברות חבר המדינות.
למרות החייאת התעשייה לא הובילה לעדכון הטכנולוגיות והציוד, מה שגרם לכך שהתעשייה המקומית לא עומדת בסטנדרטים הבין-לאומיים ואינה תחרותית במיוחד.
תעשיות עיקריות בעיר כוללות את:
בית החרושת לטרקטורים של מינסק – מפעל טרקטורים.
בית החרושת לרכבים של מינסק – מפעל המתמחה בייצור משאיות, אוטובוסים ומיניוואנים.
בית החרושת למקררים של מינסק – מתמחה בעיקר בייצור מוצרים למשק בית, כמו מקררים, מקפיאים ולאחרונה גם מכונות כביסה.
לפי סטטיסטיקות רשמיות, האבטלה בעיר עומדת על 0.3%.
במפקד ב-2009, 5.6% מהאנשים במינסק בגילאים המאפשרים עבודה הגדירו את עצמם כמובטלים.
הממשלה דיכאה את האבטלה הרשמית על ידי מענקי אבטלה זעירים (השווים לכ-14 דולר בחודש בלבד) ועבודות ציבוריות מחייבות.
למינסק יש מערכת תחבורה ציבורית מקיפה.
בעיר יש 8 קווי חשמליות, למעלה מ-70 קווי טרוליבוס ולמעלה מ-100 קווי אוטובוס.
כל מערכת התחבורה הציבורית בעיר מנוהלת על ידי מינסקטרנס, חברה ממשלתית תחבורתית ללא מטרות רווח.
בינואר 2008, השתמשה החברה ב-1,420 אוטובוסים, 1,010 טרוליבוסים ו-153 חשמליות במינסק.
ב-2003 הכריזה הממשלה שבתחבורה המקומית המינימום הוא רכב (חשמלית, טרוליבוס או אוטובוס) אחד לכל 1,500 תושבים.
מספר הרכבים כיום גדול פי 2.2 מהרף הזה.
מינסק היא העיר היחידה בבלארוס בעלת מערכת של רכבת תחתית.
עבודות הבניה על הרכבת החלו ב-1977, זמן קצר לאחר שהעיר עברה את רף מיליון התושבים, והקו הראשון עם 8 תחנות נחנך ב-1984. מאז, המערכת התפתחה לשני קווים: קו מוסקובסקייה, באורך 12.2 ק"מ עם 11 תחנות, וקו אבטוזאבודסקייה, באורך 18.1 ק"מ עם 14 תחנות.
יש תוכנית לבניית קו שלישי, כשאורכה הכולל של המערכת יהיה 58.3 ק"מ ויהיו בה 45 תחנות.
מינסק ממוקמת על הצומת בין מסילת וורשה-מוסקבה ומסילת רומני-לייפאיה.
במקום בו הן חוצות זו את זו ממוקמת תחנת הרכבת המרכזית של מינסק.
מבנה התחנה נבנה תחילה מעץ ב-1873 ונהרס ב-1890 לטובת מבנה אבן.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחנה נהרסה לחלוטין.
המבנה נבנה מחדש ב-1946 ושימש עד 1991. המבנה החדש של התחנה נבנה בין 1991 ל-2002. הבנייה התעכבה עקב קשיים כלכליים.
כעת, מינסק מתהדרת באחת מהתחנות המודרניות והמעודכנות ביותר בכל מדינות חבר העמים.
נמל התעופה הלאומי מינסק, נמצא במרחק 42 ק"מ ממזרח לעיר.
הוא נפתח ב-1982 ותחנת הרכבת בו נפתחה ב-1987. זהו נמל תעופה בין-לאומי עם טיסות לשאר אירופה ולמזרח התיכון.
נמל התעופה מינסק-1 נפתח ב-1933 כמה קילומטרים דרומית למרכז ההיסטורי של העיר.
ב-1955 הוא הפך לנמל תעופה בין-לאומי וב-1970 הוא שירת למעלה ממיליון נוסעים בשנה.
מ-1982 הנמל משרת בעיקר לטיסות פנים בבלארוס ולטיסות מטען קצרות טווח למוסקבה, קייב וקלינינגרד.
היה צפי שהנמל ייסגר בגלל הרעש שהוא יוצר באזורים מיושבים של העיר, אבל הוא עדיין פתוח.
מינסק היא המרכז החינוכי החשוב בבלארוס.
יש בה למעלה מ-500 גני ילדים, 258 בתי ספר ו-36 מוסדות השכלה גבוה, מתוכם 12 אוניברסיטאות לאומיות עיקריות.
ביניהן נמצאות אוניברסיטת המדינה הבלארוסית, אוניברסיטת המדינה הבלארוסית לטכנולוגיה חקלאית, האוניברסיטה הבלארוסית הלאומית לתחומים טכניים ועוד.
בשנת 1890 בעיר נפתח תיאטרון ראשון.
כיום הוא פועל בשם התיאטרון הלאומי על שם יאנקה קופלה.
בשנת 1933 נפתח תיאטרון אופרה "התיאטרון הבולשוי של מינסק".
בעיר פועלים תאיטרונים ומסודות תרבות נוספות.
בעיר שתי קבוצות כדורגל, פ.צ.
מינסק ודינמו מינסק, המשחקות בליגת העל הבלארוסית, ו-3 קבוצות הוקי קרח, דינמו מינסק, יונוסט מינסק וקרמין מינסק.
בנוסף יש בעיר קבוצת בנדי בשם מינסק.
ב-2014 מינסק אירחה את אליפות העולם בהוקי קרח וב-2019 העיר תארח את המשחקים האירופיים.
קהילת היהודים במינסק הייתה בין החשובות במזרח אירופה.
ב-1489 יהודי התמנה על גביית מיסים בעיר מטעם השלטון הליטאי.
יהודים התחילו להתיישב בעיר במאה ה-16. ב-1579 המלך סטפאן באטורי הוציא אישור ליהודים לסחור בעיר.
המלך זיגמונט השלישי ואזה ביטל אישור זה ב-1606 בעקבות פניית הנוצרים.
אולם ב-1609 היהודים שוחררו ממסים מיוחדים וב-1616 הורשה להם לפרוס בעיר את מרכולתם וב-1629 לפתוח חנויות.
קהילת מינסק הייתה בין הקהילות המייסדות של הוועד הליטאי.
עד 1631 השתייכה לפלך בריסק.
בזמן מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) נטשו היהודים את העיר בעקבות הכיבוש הרוסי ב-1655, אך בחזרתה לפולין ב-1658 חזרו גם היהודים.
עדיין ליהודים לא היה אישור להתיישב בעיר והם נאלצו לשכור בתים מאוניאטים, ועקב כך סבלו סבל כפול, שכן הופנתה נגדם שנאת הנוצרים האורתודוקסים, גם כלפי בעלי בתיהם וגם כלפי היהודים עצמם.
בהשפעת הגאון מווילנה הוקמו בעיר מספר ישיבות.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שימשה מרכז לתנועת הפועלים היהודית.
ברבנות העיר כיהנו והתגוררו רבנים מפורסמים וביניהם: הרב יחיאל היילפרין – מחבר "סדר הדורות", הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן שכונה ה"גדול ממינסק", הרב בנימין הכהן שקוביצקי ("המגיד ממינסק"), והרב גרשון תנחום ממינסק.
בשואה הושמדה מרבית הקהילה היהודית.
יהודי הגטו הוצאו במספר אקציות להריגה בבורות ענק שנחפרו בקרבת הכפרים טוצ'ינקה ומאלי טרוסטינץ.
אלפים מיהודי הגטו נמלטו ממנו ליערות הסמוכים ולחמו שם כנגד הגרמנים (למשל, מאשה ברוסקינה).
אחרוני היהודים בגטו, שהועסקו בעבודות כפייה נשלחו אל מותם במחנה המוות סוביבור או שנורו למוות בחודשים ספטמבר–אוקטובר 1943. רק 13 יהודים שרדו את הגטו.
ב-1947 הוקמה ברחוב זסלבסקיה אנדרטה, הראשונה מסוגה בברית המועצות, עליה נכתב: "ליהודים – קרבנות הפשיזם".
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ידעה העיר התנכלויות של השלטונות לפעילות היהודית.
בינואר 1948 נרצח ראש התיאטרון היהודי, שלמה מיכואלס, על ידי סוכני הק.ג.ב..
ב-1949 נסגר התיאטרון היהודי ועובדיו פוטרו, ב-1959 הוחרם בית הכנסת הגדול, ובניינו עבר לידי תיאטרון גורקי.
בשנות ה-60 נאסר על קבורה בבית הקברות היהודי, ולאחר מכן הוא נהרס ונהפך לאצטדיון דינמו.
ב-1959 האוכלוסייה היהודית מנתה 38,842 נפשות.
בתקופת הפרסטרויקה התחדשה הפעילות הקהילתית.
ב-1989 נפתח בית הספר היהודי החד שבועי על ידי יורי דורן, שלאחר מכן הקים את iro – איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס.
כיום קיימים במינסק שני בתי כנסת של התאחדות יהודי בלארוס – האחד מתפלל בנוסח אשכנז, והאחר של חסידות חב"ד בראשות הרב שניאור דייטש.
מינסוטה טימברוולבס היא קבוצת כדורסל מהעיר מיניאפוליס שבמינסוטה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית הצפון-מערבי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם טארגט סנטר.
בין העונות – השתתפה הקבוצה בפלייאוף ה-NBA במשך 8 עונות רצופות, בהובלתו של השחקן קווין גארנט, אולם מאז העפילה לפלייאוף פעם אחת נוספת בלבד.
ליגת ה-NBA חזרה לעיר מיניאפוליס בשנת 1989, לראשונה מאז עזבה מיניאפוליס לייקרס לעיר לוס אנג'לס בשנת 1960. ב-22 באפריל 1987 העניקה הנהלת הליגה את אחד מארבעת זיכיונות ההרחבה (שלושת האחרים היו: אורלנדו מג'יק, שארלוט הורנטס, ומיאמי היט) לבעלים המקוריים של המועדון מארב וולפסון והארווי ראת'ר.
בעבר היו שתי קבוצות כדורסל במינסוטה ששיחקו בליגת ה-ABA, מינסוטה מוזיקיס, בין השנים 1967–1968 ומינסוטה פייפרס, בשנים 1968–1969. המועדון ערך תחרות לבחירת שם לקבוצה החדשה, ובסופו של דבר צומצמה הרשימה לשני שמות "טימברוולבס" ו"פולאריס" בחודש דצמבר, 1986. המועדון ביקש אז את הכרעתם של 842 חברי מועצת העיר מינסוטה לבחירת השם.
חברי המועצה בחרו את השם "טימברוולבס" ברוב של שני שלישים מהוחרים.
הקבוצה נקראה בשם "מינסוטה טימברוולבס" באופן רשמי ב-23 בינואר 1987. השם הנבחר מתייחס לזאבי היער, שריכוזם במדינה זו הוא הגבוה ביותר מבין 48 המדינות הראשונות שהצטרפו לארצות הברית.
הטימברוולבס ערכו את הופעת הבכורה ב-3 בנובמבר 1989 בהפסד חוץ, 109-94, לסיאטל סופרסוניקס.
חמישה ימים לאחר מכן ערכו הטימברוולבס את משחק הבית הראשון בתולדותיהם, באולם הסופרדום, משחק בו הפסידו 84–96, לשיקגו בולס.
יומיים לאחר מכן, ב-10 בנובמבר, זכו הטימברוולבס בניצחון הראשון בתולדותיהם, כאשר גברו על הפילדלפיה 76' במשחק בית 118–125. הטימברוולבס בהובלתו של טוני קמפבל שקלע 23.2 נקודות בממוצע למשחק, סיימו את העונה הסדירה במאזן 22–60, כשהם מסיימים במקום ה-6 בבית הצפון-מערבי.
כאשר עברו הטימברוולבס לשחק באולם המטרו דום, משכה קבוצת ההרחבה ממינסוטה יותר ממיליון אוהדים למשחקי הבית שלה, כולל 49,551 שנכחו במשחק בית ומהווים את הכמות השלישית בגודלה בהיסטוריה של ה-NBA, וראו את הטימברוולבס מפסידים לדנוור נאגטס 99-88 במשחק האחרון של העונה.
בעונה שלאחר מכן, עברו הטימברוולבס לאולם הביתי הקבוע שלהם, הטארגט סנטר, הקבוצה השתפרה מעט, וסיימה את העונה הסדירה במאזן 29–53. אך, על אף שיפור זה פיטרה הקבוצה את מאמנה ביל מוסלמן.
אחת מנקודות האור היחידות מאותה התקופה הייתה כאשר אולם הטארגט סנטר שימש למשחק האולסטאר של שנת 1994, בו זכה שחקן הטימברוולבס, אייזיאה ריידר בתחרות ההטבעות.
הטימברוולבס המשיכו להשיג תוצאות לא טובות, דבר שהביא את בעלי הקבוצה להציע בשנת 1994 מעבר לעיר ניו אורלינס, הצעה שנדחתה בידי בעלי הקבוצות האחרים של הליגה.
לבסוף, קנה גלן טיילור את המועדון ומינה את שחקן העבר של הבוסטון סלטיקס קווין מקהייל לתפקיד הג'נרל מנג'ר.
הטיברוולבס סיימו את עונת במאזן 21–61, והעתיד נראה עגום.
בדראפט 1995 בחרו הטימברוולבס במקום החמישי את קווין גארנט שהעדיף לוותר על לימודי הקולג' ולעבור ישירות לליגת ה-NBA.
כמו כן, מינתה הנהלת המועדון את פליפ סונדרס כמאמן הראשי של הקבוצה.
כריסטיאן לייטנר הועבר בטרייד יחד עם שון רוקס לאטלנטה הוקס תמורת אנדרו לאנג וספאד וב.
כמו כן, בחירת הסיבוב הראשון, דונייל מרשל, הועבר בטרייד עונה קודם לכן לגולדן סטייט ווריורס תמורת טום גוגליוטה.
טרייד זה אפשר להפוך את קווין גארנט לשחקן המרכזי בהתקפת הטימברוולבס.
גארנט השיג 10.4 נקודות בממוצע למשחק בעונת הרוקי שלו והוולבס סיימו במקום החמישי בבית המערב-התיכון, במאזן 26–56.
בשנת 1996, הצטרף לוולבס כוכב נוסף דרך הדראפט, כאשר הם מעבירים את הזכויות בעבור ריי אלן למילווקי באקס ומקבלים בתמורה את הזכויות בעבור סטפון מרבורי, כבחירה הרביעית.
התוספת של מרבורי יצרה אפקט חיובי על כל הקבוצה, כאשר קווין גארנט ותום גוגליוטה הפכו לשחקני הוולבס הראשונים הנבחרים למשחק האולסטאר.
גוגליוטה וגארנט הובילו את הטימברוולבס בנקודות כאשר הקבוצה הגיעה לראשונה בהיסטוריה של המועדון למשחקי הפלייאוף, כאשר היא מסיימת את העונה הסדירה במאזן 40–42. אך, ההופעה בפלייאוף 1997 הייתה קצרה, כאשר הוולבס הודחו בסוויפ לאחר שלושה משחקים בידי היוסטון רוקטס.
הוולבס שינו גם את סמל המועדון ומדי הקבוצה באותה העונה כשהם מוסיפים את הצבע השחור למדי המועדון, ומחליפים את סמל המועדון המקורי לזאב נוהם המיילל מעל שדה מלא עצים.
כמו כן, בעונה זו החלו הוולבס לשחק על רצפת פרקט באולמם הביתי.
בשנת 1997 קווין גארנט וסטפון מרבורי ביססו את עצמם כשניים מהכוכבים הנוצצים העולים של ליגת ה-NBA.
גארנט השיג 18.5 נקודות ו-9.6 כדורים חוזרים בממוצע למשחק, בעוד מרבורי משיג 17.7 נקודות ומוסר 8.6 אסיסטים בממוצע למשחק.
על אף שאיבדו את הקלע המוביל, טום גוגליוטה, לחצי עונה עקב פציעה, הצליחו הטיברוולבס להשיג מאזן חיובי 37–45 והעפילו לפלייאוף עונה שנייה ברציפות.