tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גופתה נחנטה והונחה בארון עופרת אטום עד לקבורתה בטקס פרוטסטנטי בקתדרלה פיטרבורו בסוף יולי 1587. איבריה הפנימיים, אשר הוסרו כחלק מתהליך החניטה, נקברו בחשאי במבצר פות'רינגיי.
בשנת 1612 הוצאה גופתה מקברה בפקודת בנה, ג'יימס הראשון, אשר הורה על קבורתה מחדש במנזר וסטמינסטר, בקפלה מול קברה של אליזבת.
רבים מצאצאיה האחרים, ביניהם אליזבת סטיוארט, הנסיך רופרט מהריין וילדיה של אן, מלכת בריטניה, נקברו באותה הקריפטה שבה נקברה מרי.
עיצוב דמותה של מרי במהלך המאה ה-16 נעו בין השמצות חסרות רחמים מצד רפורמים פרוטסטנטים כגון ג'ורג' בוכאנן וג'ון נוקס, לבין אפולוגטיקה קתולית מצד אישים כמו אדם בלקווד, אשר שיבח את דמותה של מרי.
לאחר עלייתו לשלטון של בנה, ג'יימס הראשון באנגליה, חיבר ההיסטוריון ויליאם קמדן ביוגרפיה רשמית, אשר נסמכה על מסמכים מקוריים.
קמדן שלל את כתביו של בוכאנן וכינה אותם "המצאה".
פרשנויות שונות המשיכו להתקיים עד המאה ה-18: ויליאם רוברטסון ודייוויד יום טענו כי מרי אשמה בניאוף וברצח, בעוד וויליאם טייטלר גרס את ההפך.
ההיסטוריונית ג'ני וורמלד טוענת כי מרי הייתה דמות טרגית, אשר לא עמדה בעומס הדרישות שהוצבו בפניה, אולם השקפתה לפיה מרי הייתה כלי בידי אצילים נכלוליים.
הוצאתה להורג עובדה לסרט קצר ואילם משנת 1895, בשם "ההוצאה להורג של מרי סטיוארט".
באוקטובר 2013 עלתה לשידור הסדרה האמריקאית "ממלכה" שמבוססת על סיפורה של ממלכת צרפת שבראשה מרי ופרנסיס.
סיפור יחסיה עם המלכה אליזבת עובד לסרט קולנוע בשם "מרי, מלכת הסקוטים", בכיכובן של סירשה רונן ומרגו רובי.
שמה הוזכר גם בסדרת האנימה ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו.
פרודיה על הוצאתה להורג הוצגה במערכון בשם "מותה של מרי מלכת הסקוטים" בסדרה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
שירו של מייק אולדפילד "to france" עוסק במרי והפך אחד מלהיטיו הגדולים.
השושלת המלכותית של בית סטיוארט
מרי אבן-אור (8 בספטמבר 1939, תל אביב – ספטמבר 1989) הייתה מלחינה ישראלית.
מרי אבן-אור החלה ללמוד נגינה בפסנתר ותאוריה בגיל שמונה, בקונסרבטוריון שולמית בתל אביב.
בשנת 1959 החלה ללמוד במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב ובשנה שלאחריה עברה למכון למוזיקה בסמינר אורנים בקריית טבעון (1960-1962).
היא למדה קומפוזיציה אצל יחזקאל בראון ואצל עדן פרטוש.
למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב (מ-1964).
לאחר הפסקה ממושכת, התחילה ללמוד ניצוח וקומפוזיציה במגמת תאורטיקאים באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב (1976–1980) ובמקביל בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1984 קיבלה תואר מוסמך במוזיקה.
עבודותיה כוללות מוזיקה קאמרית, תזמורתית ווקאלית, על נושאים מן התנ"ך כמו-גם שירה עברית, קבלית ויפנית.
יצירותיה בוצעו ושודרו על-ידי תזמורות שונות בישראל.
אבן-אור נפטרה ב-1989 ונקברה בבית הקברות שדה יהושע.
"מוזיקה למיתרים" לתזמורת כלי קשת (1979)
"אספרסיוני מוזיקלי" למקהלה בקולות שווים (1980)
"קרדיואידה" לחמישיית כלי נשיפה ממתכת (1981)
"אד אינפיטום" לתזמורת כלי קשת (1982)
"מוזיקינזיס" לתזמורת סימפונית גדולה (1983)
"פרוכת" למקהלת ילדים או למקהלה של קולות שווים (1983)
"צנטריפוגה בסול" לשני כינורות (1984)
"אהבה" למקהלה בקולות שווים (1987)
A Time לקול ופסנתר (1988)
"ששת הימים ושבעת השערים" למקהלת ילדים או קולות שווים (1988)
"שיר אהבה" לחן: מרי אבן אור מילים: דליה רביקוביץ'
מרי, הנסיכה המלכותית הייתה בתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת והנסיכה השישית שהחזיקה בתואר "נסיכה מלכותית".
הנסיכה מרי נישאה להנרי לסלס, רוזן הרווד בשנת 1922, אז קיבלה גם את התואר "רוזנת הרווד".
הנסיכה ויקטוריה אלכסנדרה אליס מרי נולדה ב-25 באפריל 1897 בקוטג' יורק.
היא הייתה ילדתם השלישית ובתם היחידה של הנסיך ג'ורג', דוכס יורק (לעתיד המלך ג'ורג' החמישי) ואשתו ויקטוריה מרי, נסיכת טק.
הנסיכה נקראה על שם סבתה הגדולה, המלכה ויקטוריה, סבתה המלכה אלכסנדרה, דודתה הגדולה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת וסבתה מצד אמה, מרי אדלייד, נסיכת קיימברידג', אך היא תמיד נודעה בשמה האחרון, מרי.
עם לידתה ועד שהפך אביה ליורש העצר לכתר הבריטי (נסיך ויילס) מרי, שהייתה חמישית בסדר הירושה, החזיקה בתואר נסיכת יורק.
הנסיכה מרי הוטבלה ב-7 ביוני 1897 כאשר בין סנדקיה היו המלכה ויקטוריה, נסיך ויילס (לעתיד המלך אדוארד השביעי) ורעייתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, סבה פרנסיס, דוכס טק ודודתה ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת.
הנסיכה מרי חונכה על ידי אומנות יחד עם אחיה אדוארד (לעתיד המלך אדוארד השמיני), אלברט (לעתיד המלך ג'ורג' השישי) והנרי.
היא ידעה לדבר גרמנית וצרפתית בצורה שוטפת והתעניינה במיוחד בסוסים ובמרוצי סוסים.
הופעתה הפומבית הרשמית הראשונה הייתה בטקס הכתרתם של הוריה במנזר וסטמינסטר ב-11 ביוני 1911.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהגה הנסיכה מרי לבקר בבתי חולים ומוסדות צדקה שסייעו לחיילים בריטים ולבני משפחותיהם.
היא הייתה פעילה מאוד בקידום תנועת הצופים הבריטית ובעידוד ארגוני עזרה וסיעוד נשיים.
בשנת 1918 היא למדה סיעוד והחלה לעבוד בבית חולים במרכז לונדון.
ב-28 בפברואר 1922 נישאה הנסיכה מרי להנרי צ'ארלס ג'ורג', ויקונט לסלס.
חתונתם של בני הזוג במנזר וסטמינסטר הייתה האירוע המלכותי הראשון בו השתתפה חברתה הטובה של מרי, ליידי אליזבת בווס-ליון, לעתיד רעייתו של המלך ג'ורג' השישי.
מרי והנרי התיישבו בבית הרווד שביורקשייר, שם הנסיכה התעניינה במיוחד בעיצוב פנים של האחוזה ובעיסוקי החווה, ואף הפכה למומחית בגידול בקר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, ג'ורג', ג'רלד ואליזבט.
ב-9 באוקטובר 1929 נפטר אביו של הנרי והוא ומרי ירשו את התואר "רוזני הרווד".
ב-4 בינואר 1931 נפטרה גם לואיז, הנסיכה המלכותית, אחותו הצעירה של ג'ורג' החמישי, ושנה לאחר מכן המלך העניק לבתו מרי את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבתו הבכורה של המונרך הבריטי המכהן.
הנסיכה המלכותית הייתה קרובה במיוחד לאחיה הבכור, לעתיד המלך אדוארד השמיני.
לאחר ויתורו על הכתר בשנת 1936 היא ובעלה שהו עמו זמן מה, ובשנת 1947 היא סירבה להשתתף בחתונתה של אחייניתה אליזבת עם פיליפ, נסיך יוון ודנמרק במחאה על כך שאחיה לא הוזמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה הנסיכה המלכותית למפקדת חיל הנשים הבריטי ונהגה לבקר את חיילותיה ברחבי בריטניה.
בשנת 1951 היא קיבלה את תפקיד נשיאת אוניברסיטת לידס בעוד היא ממשיכה למלא את חובותיה הרשמיות המלכותיות בבריטניה ובחו"ל.
היא השתתפה בטקס ההכתרה של אליזבת השנייה וייצגה את המלכה בחגיגות העצמאות של טרינידד וטובגו בשנת 1962 ושל זמביה בשנת 1964. אחת הופעותיה הרשמיות האחרונות בפומבי הייתה כשבועיים לפני מותה, בלווייתה של מלכת שוודיה, לואיז, נסיכת בטנברג, כנציגתה של המלכה אליזבת.
הנסיכה המלכותית נפטרה מהתקף לב במהלך טיול רגלי שערכה עם בנה ונכדיה בשטח אחוזתה, בגיל 68.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל נקרא בירושלים רחוב על שמה.
לאחר מלחמת העצמאות שונה שמו לרחוב שלומציון המלכה.
מרטנזיט הוא מבנה גבישי של ברזל, תוצאה של חיסום, הוא טרנספורמציה מהירה (ללא תהליך דיפוזיה) ממצב אוסטניט.
לרוב, מקובל להשתמש במונח "מרטנזיט" בהקשר של תרכובת פלדה פחמנית.
תרכובת זו, ביחסים שונים בין הפחמן לברזל, שימושית מאוד בתעשייה המודרנית ומשמשת לרוב כחומר גלם לבניית כלים, חלקי מכונות ושאר היישומים התעשייתיים.
המרטנזיט נקרא על שם המטלורג הגרמני אדולף מארטנס (1850 – 1914).
המרטנזיט נוצר על ידי קירור מהיר, המכונה ריווי, של תרכובת הנמצאת בפאזה אוסטניטית, אם בהשקעת הפלדה החמה במים קרים ובתהליכים תעשייתיים מתקדמים יותר אף בחנקן נוזלי.
הקירור המהיר גורם לאטומי הפחמן להילכד בגביש, כיוון שאינם מספיקים לצאת בדיפוזיה אל מחוץ למבנה הגבישי המתהווה.
מבנה זה מכיל מאמצים פנימיים כתוצאה ממהירות המעבר מהפאזה האוסטניטית לפאזה המרטנזיטית.
בהגדלה מיקרוסקופית של מרטנזיט מוצק, ניתן לראות שגרעיני הגבישים הם דמויי מחטים מחודדות – דבר המבחין את המרטנזיט מפאזות אחרות.
מבנהו המולקולרי הגבישי של המרטנזיט הוא טטרגונל ממורכז גוף לעומת המבנה של האוסטניט – שהוא קובייתי ממורכז פאה.
חרף הרכבם הכימי הזהה של חומרים שונים, אף כי נוסחתם הכימית זהה, אלה יכולים להיבדל בתכונותיהם בשל מבנה מולקולרי שונה למשל מרטנזיט ואוסטניט.
המעבר מפאזה אוסטניטית לפאזה מרטנזיטית דורש מעט מאוד אנרגיית אקטיבציה, כיוון שהתהליך הוא תוצאה של ארגון מחדש עדין, אך מהיר, של מיקומי האטומים אלה ביחס לאלה.
צפיפות המרטנזיט נמוכה יותר מזו של האוסטניט, לכן המעבר בין שתי הפאזות גורם לשינוי בנפח התרכובת.
הפאזה המרטנזיטית יכולה להיהרס בקלות עם חימום התרכובת לסף טמפרטורה הייחודי לכל חומר, זאת משום שתהליכים כימיים מואצים בטמפרטורות גבוהות ובהתאם לחוק השני של התרמודינמיקה.
התהליכים השונים נקראים חיסום, הרפיה וריפוי.
בסגסוגות מסוימות, התופעה ניתנת לשיכוך על ידי הוספת יסודות דוגמת טונגסטן, שמשתתפים בהתגרענות של הצמנטיט.
כיוון שקשה לשלוט בתהליך הריווי, פלדות רבות מקוררות בשיטה זו, כך שייווצר עודף של מרטנזיט ואז על ידי הרפיה, ריכוזי המרטנזיט משנים פאזה למבנה הרצוי בהתאם לשימוש העתידי של אותה פלדה.
כיוון שיתר מרטנזיט גורם לפריכות של הפלדה ואילו מיעוט מרטנזיט יגרום לפלדה להיות רכה מדי, נחקרו קצבי החיסום הרצויים באקדמיה ובחברות מסחריות, ונוסחו מתכונים מדויקים לקבלת מבנים פנימיים רצויים של הסגסוגת.
מרי-לואיז פארקר היא שחקנית אמריקאית.
היא מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור איימי גרדנר בסדרה "הבית הלבן"; תפקיד אשר הקנה לה מועמדות לפרס אמי.
לאחר מכן זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "מלאכים באמריקה", ולאחר מכן התפרסמה בזכות תפקידה בתור ננסי בוטווין בסדרה "העשב של השכן" ברשת שואוטיים; תפקיד אשר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב.
תפקידיה הקולנועיים כוללים תפקידים בסרטים "גרנד קניון", "עגבניות ירוקות מטוגנות", "הלקוח", "קליעים מעל ברודוויי", "גברים בצד" ו"דיוקנה של גברת"; והופעותייה הבימתיות כוללות תפקידים במחזות "חתומים בנשיקה", "איך למדתי לנהוג", "הדה גאבלר" ורבים אחרים מה שהקנה לה חמש מועמדויות לפרס טוני.
פארקר נולדה בקולומביה, דרום קרוליינה, הצעירה מבין ארבעה ילדים, בתם של קרוליין לואיז (לבית מורל) ולג'ון מורגן פרקר, שופט ששירת בצבא ארצות הברית.
בשל הקריירה של אביה, פרקר בילתה חלקים מילדותה בדרום קרוליינה, טנסי וטקסס, וכן בתאילנד, גרמניה וצרפת.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון מרקוס דה ניזה בטמפה, אריזונה.
פארקר בוגרת לימודי תואר ראשון בדרמה בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה בשנת 1986.
בסוף שנות ה-80 עברה פארקר לניו יורק ובשנת 1990 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזה "חתומים בנשיקה", תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני.
במהלך שנות ה-90 פארקר שיחקה בהצגות רבות בברודוויי, וכמו כן בסרטים רבים לצד שחקני קולנוע מוכרים.
בשנת 2000 שיחקה לצידו של בן שנקמן בתפקיד הראשי במחזה Proof, משחק עליו קיבלה את פרס טוני.
בשנת 1991 שיחקה בסרטים "עגבניות ירוקות מטוגנות" ו-"גרנד קניון" בשנת 1998 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של CBS, "קדוש אולי" לצד דניס או'הר.
בשנת 2001 הופיעה פארקר בתפקיד אורח בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הבית הלבן".
תפקיד זה הפך במהרה לתפקיד חוזר בסדרה, שבה שיחקה פארקר את איימי גארדנר, מושא אהבתו של סגן ראש הסגל, ג'וש ליימן.
תפקידה בסדרה זיכה אותה במועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה.
במהלך העונה החמישית של הסדרה, דמותה של פארקר הורדה מהמסך לאחר שהופיעה בארבעה פרקים, כיוון שפארקר נכנסה להריון.
דמותה של פארקר חזרה בפרקים האחרונים של העונה השביעית.
בשנת 2003 רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO שידרה את עיבודה בן שש וחצי השעות למחזה "מלאכים באמריקה".
פארקר שיחקה בתפקיד משנה, אשר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה.
בשנת 2005 פארקר קיבלה את תפקידה כננסי בוטווין בסדרה "העשב של השכן".
בסדרה משחקת פארקר אמא לשני בנים שבעלה נפטר, והיא מתחילה לסחור בסמים על-מנת לשמור על רמת החיים של משפחתה, ובמקביל לשמור על המוניטין שלה בפרברים.
תפקיד זה זיכה את פארקר בפרס גלובוס הזהב ובפרס סטלייט (המוענק על ידי האקדמיה הבינלאומית לתקשורת).
כמו כן, פארקר הייתה מועמדת לפרסים נוספים על תפקידה בסדרה במשך כל עונותיה (8 עונות) שהאחרונה שודרה ב-2012.
בשנת 2017 שיחקה בשני פרקים בסדרת הדרמה "מיליארדים" המשודרת ברשת Showtime, ושיחקה בתפקיד משני בסדרת הפשע "מר מרצדס", המבוסס ע"פ ספרו באותו שם של סטיבן קינג שיצא ב-2014.
בשנת 2018 שיחקה במותחן הריגול "דרור אדום", בתפקיד הסנטורית סטפני בושר.
בשנת 2020 שיחקה במחזה "The Sound Inside" פרי עטו של אדם ראפ; ועבור תפקידה זכתה פארקר בפעם השנייה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
בשנת 2022 שבה לשחק לצד דייוויד מורס במחזה של ברודוויי "איך למדתי לנהוג" מאת המחזאית פולה ווגל; אל תפקידה במחזה שבה פארקר לגלם לאחר שגילמה בעבר את אותו תפקיד בהפקה של אוף ברודוויי בשנת 1997; גם שם לצד מורס.
עבור תפקידה, קיבלה פארקר מועמדות חמישית לפרס טוני.
משנת 1996 עד נובמבר 2003, פארקר הייתה בזוגיות עם השחקן בילי קרודופ.
פארקר הייתה בחודש השביעי להריונה עם בנם, וויליאם אטיקוס פארקר, יליד 2004, כאשר קרודופ סיים את מערכת היחסים שלהם בכך שעזב את פארקר עבור השחקנית קלייר דיינס.
הסנדקית של וויליאם היא השחקנית סוזן סרנדון.
בדצמבר 2006, פארקר החלה לצאת עם השחקן ג'פרי דין מורגן, אותו פגשה על הסט של "העשב של השכן".
ב-12 בפברואר 2008, פארקר ומורגן הודיעו על אירוסיהם, אך השניים נפרדו חודשיים לאחר מכן.
בספטמבר 2007, פארקר אימצה תינוקת מאתיופיה, קרוליין אברש פארקר.
בין השנים 2009-2012 יצאה עם הזמר והמשורר צ'ארלי מארס.
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (אנ') (2002)2002Master Spy: The Robert Hanssen Storyבוני הנסןסרט טלוויזיה של FOX2003מלאכים באמריקההארפר פיטמיני-סדרה
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2004)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2004)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2004)2004מסע בלתי צפויקורין מורגן-תומאססרט טלוויזיה של Lifetime2005Vinegar Hillאלן גרירסרט טלוויזיה של CBS2005 - 2012העשב של השכןננסי בוטוויןתפקיד ראשי (8 עונות); 102 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2006)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2009-2007)
פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה קומית (2009-2007)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית (2009-2006)2007הכלה השודדתזניה ארדןסרט טלוויזיה של Oxygen
מרטן לורן פיקנדה , מוכר בשם הבמה "מרטן סולבג" (Martin Solveig), הוא DJ צרפתי ומפיק מוזיקלי בסגנונות אלקטרו-האוס ופרוגרסיב האוס.
סולבג מנהל לייבל משלו בשם Mixture Stereophonic, ובשנת 2011 דורג במקום ה-29 בדירוג DJ Mag Top 100 DJs.
הוא שיתף פעולה בין היתר עם אינה רולדסן, דייוויד גטה, ג'קס ג'ונס ומדונה.
בגיל 18 הפך לסולבג לתקליטן מן המניין כשהחל לעבוד במועדונים מפורסמים בפריז כגון L'Enfer ,Le Queen ו-Les Bains Douches.
בשנת 2011 נכלל סולבג ברשימת המפיקים לאלבומה של הזמרת מדונה, MDNA.
ב-2009 דורג סולבג במקום ה-47 ברשימת 100 ה-DJ הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag", ב-2010 ירד למקום ה-55, ב-2011 עלה במיקומו ברשימה ודורג במקום ה-29, וב-2012 ירד במיקומו שוב ודורג במקום ה-48. באוקטובר 2013 סולבג ירד במיקומו ברשימה למקום ה-77.
ב-16 ביוני 2017 הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלמה, את הסינגל "All Stars".
"Suite" (תקליטור בונוס של Sur la Terre) - 24 ביוני 2003
מרי-קלייר קינג היא גנטיקאית אמריקאית.
קינג היא פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת וושינגטון, שבסיאטל.
היא גילתה את גן ה-BRCA האחראי לצורות תורשתיות של סרטן השד, בעבודת הדוקטורט שלה הוכיחה כי בני האדם והשימפנזים זהים ב-99% מהגנים.
הייתה חלוצה בשימוש רצפי DNA לחקירות בנושא חטיפות ילדים ואימוצם על רקע דיכוי ורדיפות פוליטיות בדרום אמריקה ובארצות אחרות.
קינג היא חברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
היא זכתה בפרסים רבים בהם פרס וויצמן לנשים במדע (2006), המדליה הלאומית למדעים (2014) ופרס שאו במדעי החיים ורפואה (2018) והיא, בין השאר, דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
מרי קלייר-קינג נולדה בעיר וילמט על יד שיקגו, במדינת אילינוי, בארצות הברית.
אביה, הרווי קינג, היה מנהל כוח אדם בחברה "סטנדרד אויל אוף אינדיאנה".
שמה היה קלאריס לבית גייטס, אך נולדה למעשה כקלאריס כהן, ואביה היה יהודי בשם לואיס כהן.
קינג למדה בתיכון ניו טריר ואחר כך למדה מתמטיקה בקרלטון קולג', בנורת'פילד, מינסוטה, וסיימה שם את לימודיה בהצטיינות בשנת 1966. לאחר מכן, סיימה תואר שלישי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בביוסטטיסטיקה.
בברקלי עבדה יחד עם אלן וילסון בניסיון לעקוב אחרי האבולוציה של האדם דרך גנטיקה וביולוגיה-מולקולרית.
במחקר זה גילתה כי בני האדם והשימפנזים זהים ב-99% מהגנים.
בשנת 1975 פנתה קינג לכיוון אחר בגנטיקה - מחקר אחר גורם גנטי הגורם לסרטן השד.
קינג הוכיחה כי 5% מהמקרים של סרטן השד הם גנטיים.
בשנת 1984 הפכה לפרופסור לאפידמיולוגיה, ובשנת 1989 פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1990, מיקדה קינג את מחקרה וגילתה את הגן הספציפי האחראי על סרטן השד - BRCA1. בשנת 1995 עברה קינג לסיאטל, בעקבות מינויה לראש מעבדה במחלקה לחקר הגנטיקה.
בעת עבודתה יחד עם אלן וילסון במעבדה, הוטלה עליה המשימה להשוואת הגנום של בני האדם והשימפנזים.
התוצאות הראו זהות של 99% בין הגנום של בני האדם לבין הגנום של השימפנזים.
מחקר זה עורר עניין רב בקרב הקהילה המדעית והיווה את התזה לדוקטורט שלה ואף הופיע על שער המגזין "Science" בשנת 1975.
פרופ' קינג אחראית על גילוי הגנים האחראיים על תורשת סרטן השד - BRCA1 ו-BRCA2. פרופ' קינג עסקה, בין היתר, גם במחקר שחקר את הגנטיקה של נשים יהודיות ממוצא אשכנזי, אשר שכיחות סרטן השד אצלן גבוהה.
בריאיון לעיתון "הארץ" שנערך עם קינג, אמרה כי ההחלטה לעבור ממחקר בתחום אבולוציית האדם למחקר סרטן השד התרחשה במקרה:
פרס קלאוס (Clowes) במחקר בסיסי מהארגון האמריקאי לחקר הסרטן (1994)
2005 - חברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
2006 - פרס גרובר בגנטיקה לשנת 2004 מקרן גרובר
2006 - פרס ויצמן לנשים במדע - מטעם מכון ויצמן למדע ברחובות (ישראל) - הקדישה את הפרס למלגות עבור מדעניות ישראליות
2006 - פרס הייניקן לרפואה מהאקדמיה המלכותית ההולנדית לאומנות ומדע
פרס הקהילה האמריקאית לאונקולוגיה קלינית בעבור מדע בסיסי
2014 - פרס לסקר עבור הישג מיוחד בתחום הרפואה (2014)
2014 - המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית
פרס שאו במדעי החיים ורפואה (2018)
2020 - פרס ויליאן אלאן - - מטעם החברה האמריקאית לגנטיקת האדם
קינג קיבלה 13 תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות הרווארד (2003), ייל, קולומביה, פרינסטון, בראון, לוון (2006), אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת ניו יורק, דארטמות' קולג', ומהקולג'ים קרלטון, סמית' ובארד (2006)
הוכתרה לאשת השנה במגזין גלמור,
הייתה חברה בוועד המייעץ למכונים הלאומיים לבריאות; בוועדה הלאומית לסרטן השד בפאנל הנשיא.
קינג היא נשיאה לשעבר של הקהילה האמריקאית לזכויות אדם.
במקביל לעבודתה המדעית, קינג פעלה רבות לקידום חקירות בנושא זכויות אדם באמצעות בדיקות DNA.
בזכות מאמציה אותרו הילדים החטופים בארגנטינה בזמן המלחמה המלוכלכת והתגלו הפרות נוספות של זכויות אדם ברחבי העולם.
קינג השתמשה בשיטה שפיתחה בעבור הוכחת מקור האדם הראשון – השוואת רצפים גנטיים – על מנת להוכיח קרבה משפחתית בין הילדים החטופים בארגנטינה לבין הוריהם ('אמהות פלסה דה מאז'ו') ומשפחותיהם.
שיטה זו נקראת כיום 'גנטיקה משפטית'.
בישראל פועלים המרכזים MEBCS (המרכז ללימודי סרטן השד במזרח התיכון) ו-IBCS (המרכז ללימודי סרטן השד בישראל) הפועלים יחד עם NYBCS (המרכז ללימודי סרטן השד בניו יורק) שבראשו עומדת פרופ' קינג.
פרופ' קינג פועלת רבות לקידום שיתופי פעולה מחקריים בין רופאים ישראלים ופלסטינים וקידמה מחקר העוסק בשכיחות סרטן השד בישראל.
מרי אבג'רופולוס היא שחקנית ודוגמנית קנדית.
היא מוכרת בעיקר בתפקידה כאוקטביה בלייק בסדרת הטלוויזיה "100" ברשת The CW.
מרי נולדה בת'אנדר ביי, באונטריו שבקנדה להורים ממוצא יווני.
בילדותה הייתה רוב זמנה מחוץ לבית ועסקה בדיג, ציד ומחנאות.
ניגנה בתופים מגיל 16. אחרי שלמדה שנתיים עיתונות בעיר הולדתה, עברה לאירופה.
מספר חודשים לאחר מכן, חזרה לקנדה והתיישבה בוונקובר.
בגיל 20 עברה ניתוח להסרת גידול גדול מהחזה ומהגרון, כאשר מיתרי הקול שלה הוסרו והוחזרו בחזרה.
אחד מחבריה הזמין אותה לאודישן כמתופפת בוונקובר וסוכן שהבחין בכישרונה והזמין אותה להופיע במספר פרסומות.
הבמאי כריס קולומבוס ליהק אותה לסרט "אני אוהב אותך, בת' קופר", שהיה הסרט הראשון ששיחקה בו.
הופעתה בסרט פתחה בפניה הזדמנויות למשחק בסרטים נוספים ובסדרות טלוויזיה.
בשנת 2010 לוהקה לתפקיד קים רודס בסרט "דחף להרוג".
בשנת 2011 השתתפה בסרט "50/50" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בתחילת שנת 2013 הופיעה בסדרה "קאלט" בתפקיד משני שהיה התפקיד הטלוויזיוני הראשון שלה.
הסדרה בוטלה לאחר 13 פרקים בעקבות רייטינג נמוך.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הפשע "עוקבים" ושיחקה בסרט המתח "מבודדים".
בשנים 2014-2020 גילמה את אוקטביה בלייק, אחת מהדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "100" ברשת The CW.
בשנים 2015-2013 הייתה במערכת יחסים עם השחקן האמריקאי טיילור לאוטנר.
באוגוסט 2018, אבג'רופולוס הייתה תחת השפעת תרופות חדשות מעורבות באלכוהול, והואשמה על ידי פרקליטות מחוז לוס אנג'לס בהכאת בן זוגה בשעת נסיעה בכביש המהיר ונטורה .
בן זוגה של אבג'רופולוס דרש לבטל את האישומים והצהיר כי אבג'רופולוס לא מהווה איום.
התיק בוטל רשמית עם כל האישומים בעקבות האבחנה "תגובה שלילית לתרופות שגרמה להתפרצות" ולא כוונה לפגוע מצידה של אבג'רופולוס.
+שנהסרטתפקידהערות2009אני אוהב אותך, בת' קופרואלי וולי2010פרסי ג'קסון וגנב הברקילדת אפרודיטהדחף להרוגקים רודס201150/50אליסון2015עוקביםניקיNumbשרילמבודדיםנינה2016A Remarkable Lifeצ'לסיDead Rising: Endgameסנדרה לואו2019וונדר וומן: השושלת ממשיכהברבור הכסףדיבוב2020ג'ו ג'יטסומירה2023מלכודת למתנקשיםאשה קהאנה2024המטרה: הצייר (אנ')נעמי פיאצקי2025Queen of the Ringאלווירה סנודגראסTBAButterfly in the Typewriterג'ין אן ג'ולטSuper DicksליןGet SidewaysאטלסPray for Me: Key to Freedomאייזקל
מרטן הארפרטסזון טרומפ (בהולנדית: Maarten Harpertszoon Tromp; 23 באפריל 1598, בריל - 10 באוגוסט 1653, סכוונינגן) היה אדמירל הולנדי בולט שלקח חלק בקרבות הימיים במהלך המרד ההולנדי ומלחמת הולנד-אנגליה הראשונה.
טרומפ נולד בעיר בריל שברפובליקה ההולנדית ב-23 באפריל שנת 1598. אביו, הארפרט מארטנס (Harpert Maartensz) היה רב חובל של ספינה בשם "Olifantstromp" והשם "tromp" ככל הנראה נגזר משם הספינה.
השם מופיע במסמכים רשמיים החל משנת 1607. אמו, שימש ככובסת, וכך הוסיפה להכנסת המשפחה.
בגיל תשע, טרומפ הצעיר יצא לים עם אביו.
הוא היה על שייטת שחיפתה על הצי המלכותי ההולנדי, שנלחם נגד הצי הספרדי בקרב גיברלטר בשנת 1607.
בשנת 1610 אורגן מחדש הצי ההולנדי ואביו של טרומפ סולק מהצי.
הוא הפך להיות סוחר, וטרומפ התלווה אליו במסעותיו.
אותה שנה, היו הספינות של אביו בדרכן לגינאה, כאשר הותקפו בידי שבע ספינות בפיקודו של הפיראט האנגלי פטר איסטון.
במהלך הקרב, מת אביו של טרומפ לנגד עיניו על ידי פגז של תותח.
על פי האגדה, הוא זעק אל המלחים שרצו להיכנע "האינכם רוצים לנקום את מות אבי?" ועודד אותם להמשיך להילחם.
הנער בן ה-12 נחטף בידי הפיראטים, והיה אמור להימכר בשוק העבדים של סלא.
לאחר שנתיים איסטון ריחם עליו והורה לשחרר אותו.
כדי לפרנס את אמו האלמנה ושלוש אחיותיו, החל טרומפ לעבוד במספנה ברוטרדם.
בגיל 19 יצא שוב לים, וזמן מה שרת בצי ההולנדי.
לאחר מכן עזב את הצי והצטרף לספינת סוחר.
בשנת 1621 הספינה שעליה שרת נלכדה בידי שודדי ים ברברים, מתוניס.
הוא הוחזק בתוניס כעבד עד גיל 24, ועד אז כה הרשים את הביי של תוניס ואת הקורסר האנגלי ג'ון וורד שפעל בשירותו, בכישורי התותחנות והניווט שלו, עד שהביי הציע לו משרה בצי שלו.
טרומפ סירב, מה שעוד יותר הרשים את הביי, ששחרר אותו לחופשי.
ביולי 1662, טרומפ הצטרף לצי ההולנדי כלוטננט.
הוא הוצב באדמירליות של רוטרדם.
ב-7 במאי 1624 הוא נישא לבתו של סוחר, והפך לקפטן של "סנט אנטוניוס", יאכטת שליחויות מהירה.
הוא הצטיין לראשונה בשנת 1629 תחת לוטננט-אדמירל פיט פיטרסזון היינס, במהלך קרב נגד ה"דנקירקרים" (Dunkirkers), פריבטירים יעילים מאוד שפעלו בשירות ממלכת ספרד.
טרומפ שימש אז כקפטן הדגל של הספינה "Vliegende Groene Draeck", שעליה שירת גם היינס.
הם ניסו ליירט משט של שלוש ספינות שודדים באזור אוסטנדה, והיינס הפליגה בכוונה תחילה בין שתי ספינות אויב והפגיז את שתיהן בתותחים.
הקרב הסתיים בניצחון, אולם במהלכו היינס נפגע בכתפו ומאוחר יותר מת מפצעיו.
בשנת 1629 הועלה טרומפ לדרגת קפטן ביוזמתו של הסטאדהאודר פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' בעצמו.
הוא הצטיין מאוד במלחמה נגד הדנקירקרים, שהמשיכו בעידוד הספרדים לפשוט על חופי ארצות השפלה.
הוא קיבל פיקוד על הספינה היוקרתית "Vliegende Groene Draeck", וזכה בארבע שרשראות זהב של כבוד.
עם זאת, הוא לא קודם עוד.
בהמשך עלתה ה-"Vliegende Groene Draeck" על שרטון, והוא קיבל את הספינה הישנה "פרינס הנדריק".
בשנת 1634, אשתו הראשונה מתה, והוא עזב את הצי במפח נפש.
הוא הפך לדיאקון, וב-12 בספטמבר של אותה שנה נישא בשנית לבתו של גובה מיסים מבריל.
בשנת 1637, הודחו מתפקידם בעקבות רשלנות פיליפס ואן דורפ וקצינים נוספים, והסטאדהאודר לחץ על טרומפ לחזור לשירות.
הוא קודם לדרגת לוטננט-אדמירל, ולמרות שרשמית היה כפוף לסטאדהאודר, הרי שבפועל הוא היה המפקד דה פקטו של הצי.
הוא הטיל הסגר על נמל דנקירק, ובהמשך כבש אותו.
בשנת 1639, הוא לחם במסגרת המרד ההולנדי נגד האימפריה הספרדית.
השייטת שלו כללה 23 ספינות, והוא קיבל הוראה לפקח על הצי הספרדי באזור תעלת למאנש, וכן להטריד ולעכב אותו, אך לא להיכנס לקרב עמו.
טרומפ חילק את השייטת שלו לשלוש, כשהחלק שלו כולל רק 12 ספינות.
ב-11 בספטמבר הופיע הצי הספרדי שכלל בין 51 ל-75 ספינות, אל תעלת למאנש.
מספינה אנגלית, הם למדו כבדרך אגב שטרומפ עוגן בקאלה.
ב-16 בספטמבר, הבחין האדמירל הספרדי אנטוניו דה אוקנדו ב-12 הספינות של טרומפ.
טרומפ שלח את אחת מספינותיו כדי לקרוא לשאר השייטות, מה שהותיר אותו עם 11 ספינות.
אוקנדו לא יכל להתאפק, ושלח את ציו לקרב מול טרומפ.
הפיקוד הספרדי היה משובש, ואוקנדו התרכז בעיקר בתפיסת ספינת הדגל של טרומפ "אמיליה".
הניסיון לכתר את ההולנדים נכשל, ולמרות העליונות המספרית הבולטת שממנה נהנו הספרדים, הצליח טרומפ לרתק אותם במשך שלוש שעות, כשהוא מאבד רק ספינה אחת.
הארטילריה הספרדית הייתה לא יעילה, והסבה נזק מועט.
עם זאת, הצלפים על הסיפונים הספרדיים הסבו נזק רב למלחים ההולנדיים.
עד הצהריים, הגיעו שש ספינות הולנדיות נוספות, מגדילות בכך את הצי של טרומפ ל-16 ספינות.
טרומפ עמד בפני כניעה, אלא שאז שינו הספרדים את המערך, מאפשרים לו לסגת.
הספרדים נסוגו אל הדאונס, בעוד טרומפ קיבל עוד ועוד תגבורות, עד סוף אוקטובר כלל הצי שלו למעלה מ-95 ספינות.
הוא פיקח באופן הדוק על הצי הספרדי, ולא היסס לעצור אף ספינות של מעצמות אחרות שהיו חשודות בעיניו כספינות ספרדיות במסווה.
על פי האגדה, הוא אף שלח לספרדים חומרי בנייה כדי שיוכלו להשלים בהקדם האפשרי את התיקונים בספינותיהם ויוכלו לצאת לקרב במהירות האפשרית.
ב-21 באוקטובר 1639, הצי הספרדי ניסה לפרוץ את ההסגר ההולנדי.
על פי מקורות הולנדיים, כלל הכוח כ-53 ספינות, בעוד על פי מקורות ספרדיים הוא כלל רק 38 ספינות.
כאשר ניסו הספרדים לצאת, תקפו אותם ההולנדים, והסבו להם אבדות כבדות (המספר המדויק שנוי במחלוקת).
הקרב, שזכה לכינוי "קרב הדאונס" הביא לחורבן הכוח הימי הספרדי באזור פלנדריה.
לאחר חקיקת חוקי הסחר הימי (Navigation Acts), שהטילו הגבלות על הסחר וההובלה הימית לאנגליה ובמסגרתם נדרשו העוברים בתעלת למאנש לשלם 10% ממרכולתם כמס וכן להצדיע לאוניות המלחמה האנגליות, חוקים שההולנדים לא היו מוכנים לציית להם.
בעוד שהדיונים נערכים בלונדון, בית המחוקקים ההולנדי (State-General) החליט על גיוס צי של כ-150 אוניות מלחמה להגן על דרך הסחר במצרי גיברלטר, והוחלט שטרומפ יהיה מפקד הצי הזה.
ב־30 במרץ 1651, הגיע טרומפ לאיי סילי כדי לדרוש פיצויים מהצי המלכותי על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטען שנשאו.
כך, במקביל לפריצת מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה, נפתחה מלחמת הולנד-איי סילי, הלא היא מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים.
אייסקיו נסוג מפניו ועגן בדאונס.
טרומפ הגיע לדאונס ב-20 ביולי אולם כשהתכונן להתקיף בראש כח של 100 ספינות שככה הרוח ואחר הפכה לדרומית, מה שמנע מטרומפ לחדור למעגן.
טרומפ הוחלף במיכיל דה רויטר, ולאחר שגם זה נכשל, מונה כמצביא אויבו הוותיק של טרומפ, ויט דה-ויט', אשר בשל שמו כונה "ויט הכפול" (Double With).
ויט' נתקל בקשיים באיוש ובשיפוץ ספינותיו.
יום קודם לכן רצה דה-ויט לקבוע את מושבו באוניית הדגל של טרומפ, אולם הצוות סירב לקבלו והוא נאלץ לעלות על אונייה אחרת "הנסיך וילם" בת 45 תותחים.
חוסר המשמעת בצי, וחוסר האהדה של ויט' בקרב המלחים, גרמו לכך שטרומפ הוחזר במהירות לפקד על הצי ההולנדי.
בצהרי ה-30 בנובמבר נפגשו הציים אולם סערה שפרצה מנעה את התפתחות הקרב.
ב-18 בפברואר 1653, הוביל את טרומפ את הצי לקרב פורטלנד, אשר נמשך עד 20 בו.
מבחינה טקטית הקרב נגמר בניצחון אנגלי, אולם מבחינה אסטרטגית הולנד הצליחה במשימתה והיא העברת שיירת אוניות הסחר ליעדן (באותם זמנים, היה זה אך טבעי שחלק מהאוניות יאבדו תוך כדי הפלגתן, לכן האבדות שהסבו האנגלים, נראו או התקבלו כחלק "טבעי" מהמשימה).
ההתנגשות הבאה ארעה כשלושה חודשים לאחר קרב פורטלנד וכונתה קרב גברד.
טרומפ יצא וירה על דובר וביצוריה, כאשר לא היה במשימת ליווי.
האנגלים הזרימו לאזור עוד ועוד אוניות, ההולנדים לא הצליחו לעמוד מול האנגלים ואיבדו 25 אוניות וכ-1,500 איש.
תוך כדי הקרב, פוצץ טרומפ את אונייתו על מלחיה והפושטים האנגליים ובדרך פלא שרד.
ב-30 ביולי יצא טרומפ מפליסינגן בראש כוח של 95 אוניות, בעוד דה-ויט' יצא בראש כוח של 30 אוניות מאמסטרדם.
הם איחדו את כוחותיהם לצי בן 125 אוניות קרב.
ההתנגשות ארעה במימי סכוונינגן מול כוח בסדר גודל דומה בפיקודו של ג'ורג' מונק.
לאורך כל הקרב מותו נשמר בסוד, כדי לשמור על המורל הגבוה של ההולנדים.
על אף זאת, הסתיים הקרב בהפסד הולנדי.
לאחר מותו נאמר על הצי ההולנדי "מהו צי לא נשמה?".
למרות הסכם השלום, המלחמה שטרומפ הכריז בשם הולנד על איי-סילי, פשוט נשכחה.
ובהיעדר הסכם שלום, היא נמשכה.
צוות השגרירות בדק את הנושא ומצא שאכן המיתוס הוא נכון ודונקאן הזמין את השגריר יונקר ריין היידקופר לבקר באיים ולחתום על הסכם שלום.
בנו השני מאשתו הראשונה, קורנליס טרומפ, נודע גם הוא כאדמירל מוכשר בצי ההולנדי.
בית האחוזה שלו, ידוע עד היום בשם "טרומפנבורג" (Trompenburgh).
מרי, נסיכת בריטניה (, 5 במרץ 1723 - 14 בינואר 1772), הייתה בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו של פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל.
הנסיכה מרי נולדה כבתו הרביעית של ג'ורג', נסיך ויילס, ורעייתו קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
כשהייתה בת ארבע נפטר סבה, ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, ואביה עלה לשלטון כמלך ג'ורג' השני.
ב-8 במאי 1740 התחתנה מרי על ידי שליח עם פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, וב-28 ביוני באותה שנה מומשו הנישואים בקאסל.
לפרידריך ומרי נולדו 4 ילדים:
בשנת 1745 נחת בעלה פרידריך בסקוטלנד עם 6,000 חיילים הסיאנים, על מנת לסייע לאביה ג'ורג' השני, מלך בריטניה במיגור המרד היעקוביטי.
בשנת 1747 נטש פרידריך את משפחתו וחזר לנצרות הקתולית, ובשנת 1755 בוטלו נישואיהם באופן רשמי.
לאחר פרידתם, עברה מרי וילדיה לדנמרק, שם התגוררה אחותה לואיז, נסיכת בריטניה, אשת פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ב-14 בינואר 1772 מתה מרי בהנאו שהשתייכה לרוזנות הסן-קאסל.
מרי אדוארדס ווקר הייתה פעילה פמיניסטית אשר פעלה לביטול העבדות ובעד זכויות נשים.
היא קיבלה הכשרה כרופאה, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התגייסה כמנתחת לצבא האיחוד.
לאחר שחצתה את הגבול אל הקונפדרציה כדי לטפל באזרחים פצועים, הואשמה כמרגלת בידי שלטונות הקונפדרציה ונשלחה למאסר.
היא שוחררה במסגרת הסכם חילופי שבויים.
נכון לשנת 2016, ווקר היא האישה היחידה שקיבלה את מדליית הכבוד - העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בשנת 1917 הוסר שמה מרשימת מקבלי העיטור (יחד עם עוד 900 אחרים), לאחר שנקבע שרק חיילים שלחמו בפועל יוכלו לקבל את העיטור.
ב-1977 החזיר נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר את המדליה שלה לתוקפה.
ווקר נולדה ב-26 בנובמבר 1832, בעיירה אוסווגו בניו יורק, ארצות הברית.
היא הייתה הצעירה ביותר מבין שבעת בניהם של וסטה ואלווה ווקר.
הוריה חינכו את ילדיהם לפעול למען הצדק, אך גם לגלות עצמאות.
בחווה של משפחתה שרר שוויון מגדרי - וסטה והבנות השתתפו בעבודות המשק בדיוק כמו הגברים.
בילדותה לא לבשה מרי בגדי נשים, שלטעמה היו מגבילים מדי עבור עבודות היום יום.
אמה תמכה בה בכך, וסברה שהדבר טוב לבריאות.
וסטה ואלווה רצו שבנותיהן תהיינה משכילות כמו בנם, אולם בתי הספר היסודיים של אז לא אפשרו זאת.
לפיכך, ב-1830 פתחו בית ספר חדש אשר העניק שוויון מגדרי ובו למדו בנותיהם ובנם.
מגיל צעיר גילתה מרי התעניינות ברפואה, והתריסה כנגד סטנדרטים נשיים מסורתיים כאשר אלו התנגשו בעיקרון הצדק.
בשל מנהגה ללבוש בגדי גברים, היא הותקפה פעם בידי קבוצת נערים ואיכר שכן, שרדפו אחריה מבית הספר עד ביתה והשליכו עליה ביצים סרוחות.
לאחר שסיימה את לימודיה היסודיים, לימדה בבית ספר עד שחסכה די כסף כדי ללמוד רפואה באוניברסיטה הרפואית בני יורק (State University of New York Upstate Medical University).
היא הייתה האישה היחידה במחזורה.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1855 והושבעה כרופאה.
זמן קצר לפני שמלאו לה 23, ב-16 בנובמבר 1855, היא נישאה לתלמיד באוניברסיטה לרפואה שלמד עמה, אלברט מילר.
ווקר התעקשה לשמור על שם משפחתה ולא לאמץ את השם מילר, וסירבה לכלול את המילה "לציית" בנדרי החתונה.
הם התגרשו זמן קצר לאחר מכן בגין בגידה של מילר.
בהשראת הוריה, היא החלה לפעול כנגד הגבלת הלבוש הנשי למלתחה המסורתית, וטענה שיש להעדיף את הנוח והבריא על פני המסורתי.
כרופאה, היא טענה שחצאיות ארוכות לא רק לא נוחות ומגבילות את הניידות של הלובש, אלא גם רעות לבריאות ומפיצות אבק ולכלוך.
היא עצמה התנסתה במגוון אורכים וגדלים של חצאיות ושמלות, עד שאימצה לבוש שכלל מכנסיים עם כתפיות תחת שמלה באורך ברך עם מותנים הדוקים וחצאית מלאה.
היא פרסמה מאמרים בכתבי עת פמיניסטיים, שהפכו אותה לדמות אהודה מאוד בקהילה הפמיניסטית.
במקביל למאבקה על הלבוש הנשי, פעלה ווקר גם לביטל העבדות בארצות הברית, ועם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 התנדבה לשרת בצבא האיחוד.
היא רצתה לשרת כמנתחת, אולם הצבא לא הסכים לקבל נשים, והיא שרתה כאחות ללא תשלום.
היא השתתפה בקרב בול ראן הראשון, קרב פרדריקסברג, וקרב צ'יקמוגה.
היא הייתה זו שחשפה לעיתונות את סיפורה של פרנסס הוק (Frances Hook), אישה שהתחזתה לגבר ולחמה בצבא האיחוד.
הוק נפלה בשבי הקונפדרציה, וקיבלה הצעה אישית מג'פרסון דייוויס לשרת בצבא הקונפדרציה בדרגת לוטננט.
הוק סרבה ואמרה שהיא מעדיפה להיות טוראית בצבא האיחוד ולא לוטננט בצבא הקונפדרציה.
היא הוסיפה שהיא בוחרת להיתלות ולא להילחם כנגד הברית.
לאחר שהוק שוחררה במסגרת חילופי שבויים, הגיע סיפורה אל ווקר אשר העבירה אותו לעיתונות, וקראה להעניק להוק דרגת לוטננט בצבא האיחוד.
בספטמבר 1862 הגישה ווקר בקשה למשרד המלחמה וביקשה תעסוקה כמרגלת, בקשותיה נדחו, אולם שנה לאחר מכן היא מונתה כמנתחת בצוות הרפואי של ארמיית קמברלנד, ובכך הייתה למנתחת הראשונה בהיסטוריה של צבא ארצות הברית.
לעיתים קרובות היא לא טיפלה רק בחיילים פצועים, אלא גם באזרחים משני צידי המתרס.
ב-10 באפריל 1864 היא חצתה את הגבול, טיפלה באזרחים פצועים של הקונפדרציה וסייעה לרופא צבאי של הקונפדרציה לבצע קטיעה.
היא הואשמה כמרגלת, ונלקחה למעצר.
היא הוחזקה בריצ'מונד, וירג'יניה, וסרבה ללבוש את הבגדים שנתנו לה הסוהרים שלה.
ב-12 באוגוסט של אותה שנה היא הוחלפה תמורת מנתח של הקונפדרציה מטנסי.
בשל תקופת השבי, היא סבלה מאוחר יותר בחייה מניוון שרירים, ולפיכך קיבלה קצבת נכות.
היא הפכה לסופרת ומרצה, והמשיכה לפעול בעד מתינות וזכויות נשים.
היא נעצרה מספר פעמים בגלל לבישת בגדי גברים, ותמיד נהגה להשיב "אני לא לובשת בגדי גברים, אני לובשת את הבגדים שלי".
לאחר המלחמה הציעו הגנרלים ויליאם שרמן וג'ורג' תומאס לנשיא אנדרו ג'ונסון להעניק לווקר את "מדליית הכבוד" - העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ב-11 בנובמבר 1865 חתם הנשיא על ההצעה, ובכך הייתה לאישה היחידה בהיסטוריה שקיבלה את המדליה נכון לשנת 2016. הנימוק הרשמי למדליה היה שהיא: "הקדישה את עצמה עם הלהט הפטריוטי לחיילים הפצועים והחולים...
על חשבון הבריאות שלה, וגם סבלה כשבוית מלחמה ארבעה חודשים".
ווקר עצמה סברה שהמדליה מגיעה לה דווקא כי יצאה לטפל באזרחים הפצועים של הקונפדרציה אף על פי שאף גבר לא העז לעשות זאת מחשש שיתפס.
ב-1917 נעשו שינויים בתנאי הזכאות למדליה ונקבע כי רק חיילים שלחמו בפועל יקבלו אותה בשל כך, נמחק שמה של ווקר מרשימת המעוטרים, יחד עם עוד 911 נוספים, אשר ביניהם נמנה בין היתר באפלו ביל.
עם זאת, היא לא נדרשה להחזיר את המדליה והמשיכה לענוד אותה עד מותה.
זמן רב לאחר מותה, בשנת 1977, החזיר הנשיא ג'ימי קרטר את שמה לרשימת מקבלי העיטורים, יחד עם עוד חמישה נוספים.
ווקר הייתה פעילה גם בתנועה למתן זכות הצבעה לנשים.
ווקר טענה שלמעשה חוקת ארצות הברית מאפשרת לנשים להשתתף בבחירות, והדבר רק זקוק לאישור רשמי מצד הקונגרס.
עמדותיה לא היו מקובלות בקרב שאר הנשים החברות בתנועה, והיא נכשלה בניסיון להיבחר כראש שלה.
היא נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-21 בפברואר 1919, בגיל 86, שנה לפני שנכנס לתוקפו התיקון התשיעי בחוקת ארצות הברית אשר מעניק זכויות הצבעה לנשים.
היא נקברה בבית הקברות המקומי בעיירת הולדתה, כשהיא לבושה בחליפת גבר שחורה במקום בשמלה.
מרי או'בריאן היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
שירתה כראש אגף פיקוד, שליטה, תקשורת, מחשבים/סייבר וקצינת המידע הראשית במטות המשולבים.
או'בריאן סיימה ב-1989 תואר ראשון בכימיה מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
היא הוכשרה כקצינת מודיעין ושירתה בכנף ההפצצה השביעית, בכנף ההפצצה השנייה ובטייסת מודיעין האוויר 608 של חיל האוויר השמיני.
שימשה סגנית מפקד טייסת המודיעין האוויר 607 של חיל האוויר השביעי המוצב בקוריאה הדרומית.
לאחר מכן מילאה תפקידים במטה חיל האוויר, היא שהתה בבניין הפנטגון בעת פיגועי 11 בספטמבר והתרסקות טיסה 77 של אמריקן איירליינס על הבניין.
בשנים 2002–2004 פיקדה על טייסת המודיעין 22. לאחר לימודים במכללת המלחמה של חיל האוויר שירתה במטות המשולבים כקצינת מודיעין והערכה וראש מחלקת יכולות עתידיות באגף המודיעין.
ביוני 2008 מונתה למפקדת להק המודיעין, ריגול וסיור 691 המוצב בבסיס חיל האוויר המלכותי מנווית' באנגליה.
באוגוסט 2010 מונתה לקצינת המודיעין, ריגול וסיור של פיקוד החלל של חיל האוויר.
ביוני 2011 מונתה למפקדת כנף הסיור והריגול 70 של חיל האוויר.
ביולי 2013 מונתה לסגנית מפקד הסוכנות למודיעין, ריגול וסיור של חיל האוויר.
לאחר שקודמה לדרגת בריגדיר גנרל, מונתה ביוני 2014 לקצינת המודיעין של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי וסגנית לענייני מודיעין של כוחות ארצות הברית באפגניסטן.
ביולי 2015 מונתה לקצינת המודיעין של פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
במאי 2017 מונתה למפקדת חיל האוויר ה-25 של ארצות הברית בדרגת מייג'ור גנרל.
היא שירתה בתפקיד עד אוגוסט 2019 כאשר הוחלפה על ידי טימותי יו.
בנובמבר 2019 הועלתה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לראש אגף המודיעין, מעקב, סיור ומבצעי סייבר במטה חיל האוויר במקום ורהלין ג'יימיסון.
באוגוסט 2022 מונתה לראש אגף פיקוד, שליטה, תקשורת, מחשבים/סייבר וקצינת המידע הראשית במטות המשולבים.
שירתה בתפקיד זה עד דצמבר 2023.
או'בריאן בעלת תואר שני בניהול ארגוני מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
היא בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, ובעלת תואר שני בהצטיינות בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של חיל האוויר, בוגרת מכללת המלחמה הלאומית.
בוגרת קורס בכירים לביטחון לאומי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ותוכנית הבכירים לביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד.
או'בריאן נשואה לקצין בדימוס בחיל הנחתים של ארצות הברית והם הורים לבת ובן.
מרטן פורקאד הוא ביאתלט צרפתי.
פורקאד זכה בשש מדליות זהב ובמדליית כסף אולימפיות והוא הספורטאי האולימפי הצרפתי המצליח ביותר בהיסטוריה.
הוא בעל 28 מדליות מאליפויות העולם מהן 13 זהב, זכה ב-83 ניצחונות בסבב גביע העולם ובעל שיא של שבע זכיות במקום בסיכום הסבב.
פורקאד נולד בסרט שבדרום צרפת, בנם של ז'יזל ומרסל.
הוא החל להתאמן בביאתלון בגיל 13 בעקבות אחיו הגדול סימון.
משנת 2008 הוא חבר בנבחרת הסקי של הצבא, ב-2017 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-2008 השתתף לראשונה בתחרויות גביע העולם וב-2009 השיג לראשונה נקודות בתחרות.
באליפות העולם ב-2009 סיים רביעי בתחרות השליחים ושמיני במרדף.
ב-2010 נכלל יחד עם אחיו בסגל נבחרת צרפת לאולימפיאדת ונקובר.
הוא זכה במדליית כסף במקצה הזינוק ההמוני, אך ב-2024 שודרגה המדליה למדליית זהב לאחר שהמנצח המקורי בתחרות יבגני אוסטיוגוב מרוסיה נפסל עקב אימרוץ.
בנוסף פורקאד סיים במקום ה-14 במרוץ האישי, במקום ה-34 במרדף, במקום ה-35 בספרינט ובמקום השישי עם נבחרת השליחים.
באותה שנה סיים חמישי בסבב גביע העולם.
ב-2011 זכה לראשונה בתחרויות גביע העולם (3 פעמים).
באליפות העולם שהתקיימה בחנטי-מנסיסק זכה במדליית זהב במרדף 12.5 ק"מ, במדליית כסף בספרינט 10 ק"מ ובמדליית ארד בשליחים מעורב.
סיים עשירי במרדף ובמרוץ האישי ל-20 ק"מ.
ב-2012 זכה לראשונה בסיכום הכללי של סבב גביע העולם וכן בסיכום של תחרויות הספרינט והמרדף.
באליפות העולם ברופרולדין שבגרמניה זכה בשלוש מדליות זהב: בספרינט, מרדף וזינוק המוני ובמדליית כסף בשליחים.
ב-2013 זכה שוב בסיכום תחרויות גביע העולם ובמקום הראשון בסיכום כל אחד מסוגי התחרויות בסבב.
באליפות העולם בנובו מסטו זכה במדליית זהב במרוץ האישי ובארבע מדליות כסף.
ב-2014 זכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת סוצ'י, מרוץ אישי 20 ק"מ ובמרדף 12.5 ק"מ, כמו כן זכה במדליית כסף בזינוק המוני 15 ק"מ.
בספרינט סיים שישי ועם נבחרת השליחים של צרפת סיים במקום השמיני.
הוא זכה פעם שלישית ברציפות בסבב גביע העולם.
ב-2015 הגן שוב על תוארו בסבב גביע העולם.
באליפות העולם בקונטיניואיטי שבפינלנד זכה בזהב במרוץ אישי בכסף בשליחים מעורב ובארד ב-4x7.5 ק"מ שליחים.
ב-2016 זכה בארבע מדליות זהב מתוך חמש התחרויות באליפות העולם באוסלו ובמדליית כסף אחת בזינוק המוני.
ב-2017 זכה בפעם השישית ברציפות בסבב גביע העולם, הביאתלט הראשון שמגיע להישג זה בשנים רצופות.
באליפות העולם בהוכפילזן שבאוסטריה השיג מדליית זהב אחת במרדף 12.5 ק"מ, שתי מדליות כסף במקצי השליחים ושתי מדליות ארד בספרינט ובמרוץ אישי 20 ק"מ.
בטקס פתיחת המשחקים האולימפיים של אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) נשא את דגל המשלחת הצרפתית.
הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במרדף 12.5 ק"מ, לכך הוסיף גם זכייה במדליית זהב בתחרות הזינוק ההמוני ל-15 ק"מ (ניצחון שנקבע בפוטו פיניש) וזכייה עם נבחרת צרפת בתחרות השליחים המעורבת נשים-גברים.
בתחרות ספרינט 10 ק"מ סיים במקום השמיני, במרוץ אישי 20 ק"מ סיים במקום החמישי וכך גם עם נבחרת השליחים 4x7.5 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה ב-2020 באסטרסונד שבשוודיה זכה בשתי מדליות זהב (מרוץ אישי 20 ק"מ, וב-4x7.5 ק"מ שליחים) ובמדליית ארד (ספרינט 10 ק"מ).
בסבב גביע העולם בעונה זו זכה בשבעה ניצחונות, סיים שני בסבב הכללי לאחר יוהנס תינגס בו הנורווגי, ראשון בסיכום המרוץ האישי והספרינט, שני במרדף ושלישי בזינוק המוני.
לאחר העונה הודיע על פרישה מתחרויות.
ב-2022 נבחר לחבר הוועד האולימפי הבין-לאומי והוא חבר גם בוועדת הספורטאים של הוועד האולימפי הבין-לאומי.
פורקאד היה יושב ראש ועד הספורטאים בוועדה המארגנת לאולימפיאדת פריז (2024) ומשנת 2021 הוא חבר דירקטוריון הוועד האולימפי הצרפתי.
ב-2014 נבחר לאביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
מרי (בטורקמנית: Mary; ברוסית: Мары; בפרסית: مرو - מרב) היא עיר במדבר קאראקום שבמזרח טורקמניסטן ובירת המחוז הנושא שם זהה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 167,027 בני אדם, והיא העיר הרביעית בגודלה בטורקמניסטן (אחרי אשגבאט, טורקמנאבאט ודשוגוז).
לפי מסורת החריידים, מרים, אם ישו, קבורה בעיר.
מרי היא העיר הרביעית בחשיבותה הכלכלית במדינה.
העיר נחשבת למרכז תעשייתי ומסחרי חשוב, במיוחד של כותנה, דגנים, עורות וצמר.
באזור מרי שכנה העיר מרב העתיקה אשר ישבה על דרך המשי.
אזור זה נכבש על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1884. באותה השנה נוסד היישוב המודרני בתור מרכז מנהלי וצבאי רוסי.
באוגוסט 1918 התרחש עימות בין הכוחות הרוסים לבין צבא הודו הבריטית.
היה זה העימות הראשון בין רוסיה לממלכה המאוחדת מאז מלחמת קרים.
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות ועצמאותה של טורקמניסטן, הפכה מרי למרכזו של מחוז מרי.
בשנת 2012 מרי הוכרזה כאחת מבירות התרבות של חבר המדינות.
מרי ג'יין אוליבר הייתה משוררת אמריקאית זוכת פרס הספר הלאומי ופרס פוליצר.
ב-2007 תיאר אותה "הניו יורק טיימס" כ"באופן מובהק, המשוררת הנמכרת ביותר במדינה".
מרי אוליבר נולדה לאדוארד ויליאם והלן מ.
(ולאסק) אוליבר ב-10 בספטמבר 1935, במייפל הייטס, אוהיו, פרבר כפרי למחצה של קליבלנד.
אביה היה מורה מדעי החברה ומאמן אתלטיקה בבתי הספר הציבוריים בקליבלנד.
כילדה, היא בילתה הרבה זמן בחוץ, שם נהנתה לצאת לטיולים או לקרוא.
בריאיון עם מריה שרייבר תיארה אוליבר את משפחתה כבלתי מתפקדת, והוסיפה כי למרות ילדותה הקשה מאוד, הכתיבה עזרה לה ליצור עולם משלה.
אוליבר חשפה בריאיון שהיא עברה התעללות מינית כילדה, וחוותה בעקבות זאת סיוטים חוזרים ונשנים.
אוליבר החלה לכתוב שירה בגיל 14. היא למדה בתיכון המקומי במייפל הייטס.
בקיץ 1951, בגיל 15, השתתפה במחנה המוזיקה הלאומי באינטרלוקן, מישיגן, שם ניגנה בכלי הקשה בתזמורת הלאומית.
בגיל 17 היא ביקרה בביתה של המשוררת זוכת הפוליצר עדנה סנט וינסנט מיליי, באוסטרליץ, ניו יורק, שם יצרה ידידות עם אחותה של המשוררת המנוחה, נורמה.
אוליבר ונורמה בילו את שש או שבע השנים הבאות באחוזתה, בארגון ניירותיה של עדנה סנט וינסנט מיליי.
אוליבר למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו ובמכללת ואסר באמצע שנות החמישים, אך לא סיימה תואר.
אוסף השירים הראשון של אוליבר, No Voyage and Other Poems, יצא לאור בשנת 1963, כשהייתה בת 28. בתחילת שנות ה-1980, אוליבר לימדה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
אוסף השירה החמישי שלה, American Primitive, זכה בפרס פוליצר לשירה בשנת 1984. היא הייתה משוררת הבית באוניברסיטת באקנל (1986) ובעלת הקתדרה האורחת לכתיבה על שם מרגרט באניסטר מכללת סוויט ברייר (1991), ולאחר מכן עברה לבנינגטון, ורמונט, שם היא החזיקה בקתדרת קתרין אוזגוד פוסטר להוראה מצטיינת במכללת בנינגטון עד 2001.
היא זכתה בפרס כריסטופר ובפרס ל.
וינשיפ /PEN ניו אינגלנד עבור יצירתה House of Light (1990), וספרה New and Selected Poems (1992) זכה בפרס הספר הלאומי.
החלק הראשון והשני של Leaf and the Cloud מופיעים באנתולוגיית השירים The Best American Poetry של השנים 1999 ו-2000, ומסות שכתבה מופיעות באוספים Best American Essays 1996, 1998 ו-2001.
בביקור חוזר באוסטרליץ, בסוף שנות החמישים, פגשה אוליבר את הצלמת מולי מאלון קוק, שהייתה לשותפתה לחיים למשך למעלה מארבעים שנה.
קוק שמשה בתור הסוכנת הספרותית של אוליבר.
הן חיו בעיקר בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, עד מותה של קוק בשנת 2005, ואוליבר המשיכה לחיות שם תקופה נוספת עד שעברה לפלורידה.
אוליבר הייתה קנאית לפרטיותה, והעניקה מעט מאוד ראיונות, באומרה שהיא מעדיפה שהכתיבה שלה תדבר בעד עצמה.
בשנת 2012 אובחנה אוליבר בסרטן הריאה, אך טופלה והייתה ברמיסיה.
בסופו של דבר היא נפטרה מלימפומה ב-17 בינואר 2019, בביתה בפלורידה.
1969/70 – פרס זיכרון של שלי מחברת השירה של אמריקה.
1998 – דוקטור לשם כבוד מהמכון לאמנות בבוסטון
2007 – דוקטור לשם כבוד מדארטמות' קולג'
2008 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טאפטס
2012 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מארקט
הוצאת ספרי עיתון 77, תרגום: מכבית מלכין ויואב ורדי, 2024.
מָרִי (נקרא גם מארי-B) הוא שדה גז טבעי בים התיכון, מול חופי אשקלון.
הוא התגלה ב-2000 והיה שדה הגז הישראלי הימי הראשון שממנו הופק גז (מהשדה היבשתי ראש זוהר, סמוך לערד, הופק גז כבר מ-1960).
המאגר התגלה על ידי שותפות ים תטיס, שהוקמה על ידי שותפויות האנרגיה "דלק קידוחים" ו"אבנר חיפושי נפט", בשיתוף חברת "נובל אנרג'י" האמריקנית בפברואר 2000. הקידוח הראשון, "מרי 1" הכיל 10 מיליארד מ"ק גז ברמת ודאות גבוהה, באפריל 2000 מאגר גז גדול התגלה גם בקידוח "מרי 2".
באפריל 2001 בוצע קידוח אימות "מרי 3", לעומק של 2,553 מטר, מתחת לשכבת המטרה העיקרית של שדה מרי (הממוקמת בעומק של 1,970 מטר), בה נמצא גז טבעי בשכבות חול איכותיות ונקבוביות בעובי של כ-140 מטר.
עלות הקמת מערכת ההפקה לגז מהמאגר נאמדה ב-300 מיליון דולר.
באפריל 2002, קיבלו השותפים בפרויקט רישיון להולכת גז טבעי מאסדת ההפקה שהוקמה בשטח מאגר מרי עד לחופי אשדוד.
אסדת ההפקה יוצרה במפרץ מקסיקו והגיעה לישראל בתחילת 2003. השותפות בפרויקט חתמו על חוזה לאספקת גז לחברת החשמל במחיר של 2.47 דולר ליחידת חום למשך 11 שנים.
מאגר מרי היה מקור הגז העיקרי של חברת החשמל לישראל ובתי הזיקוק (בז"נ) בעשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2010 סיפק מאגר מרי 60% מצריכת הגז הטבעי של ישראל לצד אספקת הגז ממצרים.
עקב הפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל בפברואר 2011, הפך לספק בלעדי של גז טבעי לישראל.
מאגר מרי התכלה במהירות גבוהה מהמתוכנן והוחלט לפתח קידוחים נוספים באזור המאגר, בשם "פיניקלס" (פינקלס בתרגום חופשי הוא מין כיס גז קטן), בעלות של 100 מיליון דולר.
בנוסף גם לפתח את שדה נועה הממוקם כ-20 ק"מ מערבית למרי, בו הייתה כמות קטנה של גז, בעלות של 250 מיליון דולר.
במחיר של 8 דולר ליחידת חום.
הזרמת הגז לבז"נ ממאגר "נועה צפון" החלה ביוני 2012. במקביל החלה הזרמת גז לחברת החשמל והיא הסתיימה בדצמבר 2013. מאז שדות הגז נועה ומרי אינם פעילים עוד.
לאחר סיום ההפקה מהמאגר, ביקש משרד האנרגיה לאחסן במאגר הריק גז שישמש את מדינת ישראל לצורכי חירום וכגיבוי לשדה הגז תמר.
אולם, לאחר בדיקה נמצאה כי לחץ המים במאגר עלה בצורה כזו שככל הנראה לא יתאפשר בו אחסון של גז.
אחסון הגז במאגר, היה מאפשר את הגדלת הקיבולת הגז ממאגר תמר לכ-15 BCM בשנה.
מרי , המכונה "מרי הרצחנית" , הייתה פילת קרקס אסייתית במשקל של 4.5 טון, אשר הוצאה להורג בתלייה אחרי שהרגה מאלף.
בשנת 1896 רכש הקרקס הנודד "הקרקס העולמי המפורסם של ספרקס" פילה אסייתית בת שנתיים בשם מרי.
בפרסומי הקרקס היא תוארה כ"בעל החיים הגדול ביותר עלי אדמות".
מרי השתתפה במופעי הקרקס, וידעה "לנגן" באמצעות תרועותיה, וכן לזרוק כדורי בייסבול.
סך הכל, עד מותה שהתה מרי כעשרים שנה בקרקס.
ב-11 בספטמבר, עת שהקרקס הופיע בקינגספורט, טנסי , שכרו מנהלי הקרקס נווד בשם וולטר "רד" אלדריג' כ"משגיח פילים".
אלדריג' היה חסר ניסיון באילוף חיות, ובפרט באילוף פילים, כול שנדרש ממנו היה לדעת להשתמש ב"מקל פילים", מוט-קרס עם חוד מתכת בקצהו.
יום למחרת, ב-12 בספטמבר, הרגה הפילה מרי את אלדריג'.
השתלשלות האירועים שהובילה למותו שנויה במחלוקת, בין היתר לאור רצון העיתונים לייצר סנסציות.
בנוסף לכך, במשך השנים השתרבבו אל תוך האירועים לא מעט מיתוסים.
קולמן, אחד העדים לאירוע, אלדריג' הוביל את מרי למאגר מים סמוך.
בתוך כך, סטתה מרי מדרכה כדי לאכול פלח אבטיח שהושלך בצד הדרך.
משלא נשמעה להוראותיו, תקע אלדריג' את המקל במרי.
בתגובה, כרכה מרי את חדקה סביב מותניו והטיחה אותו על דוכן משקאות סמוך.
לאחר מכן, דרכה מרי על ראשו שוב ושוב.
גרסה אחרת, שעליה דווח ב-13 בספטמבר בעיתון המקומי "ג'ונסון סיטי סטאף", תואר כי לאחר שמרי הטיחה את אלדריג' בדוכן המשקאות, היא כי נעצה בגופו את חטיה עד שהללו נבלעו בו לחלוטין.
אחר כך, במה שנראה לחלק מהצופים כמצעד ניצחון רצחני (כך תיאר העיתון), השליכה את גופתו המשוסעת אל תוך הקהל.
גרסה שלישית, שפורסמה בעיתון "ג'ונסון סיטי פרס" כעשרים שנה לאחר מכן, משערת שתקיפת אלדריג' נבעה משעמום.
לפי גרסה זו, להתקפתה של מרי לא קדמה התגרות של אלדריג'.
לפי הגרסה מרי חבטה באלדריג' בחדקה וגרמה לו לפצעי מוות.
אנשי הקרקס והמבקרים שצפו במחזה, זעמו וצעקו "חסלו את הפילה!".
הנץ קוקס, אחד הנוכחים במקום, נפח במקצועו, ירה 5 יריות מאקדחו במרי המשתוללת, אולם רק פצע אותה.
בינתיים, ראשי עיירות סמוכות איימו שלא יאפשרו לקרקס להופיע בעיירותיהם אם מרי תשתתף בו.
ראש עיריית קינגספורט והשריף לכדו את מרי, והעבירוה אל מתחם סמוך לבית המעצר המחוזי.
בעל הקרקס, צ'ארלי ספרקס, החליט שהדרך היחידה לפתור במהירות את המצב, היא להרוג בפומביות את הפילה הפצועה.
לאחר בחינת הדברים, הוחלט להעביר את מרי לעיר ארווין הסמוכה ולתלותה בתחנת הרכבת קלינצ'פילד .
בתחנה זו היה עגורן תעשייתי גדול המותקן על קרון רכבת, שככל הנראה, היווה את האמצעי היחיד באזור שאפשר את תלייתה.
בינתיים, נכבלה מרי מחוץ לאוהל הקרקס.
ספרקס הודיע במהלך מופע בקרקס כי הפילה תוצא להורג בתלייה, והזמין את הקהל לצפות בהוצאתה להורג ללא תשלום.
הקהל קיבל בתשואות את ההודעה, ואכן יותר מ-2,500 צופים נאספו כדי לצפות בתליית הפילה.
בדרכה לתחנת הרכבת, לוותה מרי על ידי ארבעת הפילים הנוספים של הקרקס.
כל אחד מהם אחז עם החדק את זנבו של הפיל שלפניו, כמו שהורגלו בהופעות בקרקס.
הפילים הנרגשים הריעו, ונוצר חשש שתרועתם תבריח את מרי.
כדי למנוע זאת קשרו את אחת מרגליה לפסי הרכבת.
לאחר מכן, נכרכה שרשרת פלדה על צווארה וחוברה לעגורן.
הפועלים שכחו להתיר את רגלה, ולכן כשהעגורן הרים אותה, השרשרת סביב צווארה נקרעה, מרי נפלה לקרקע ורגליה נשברו.
בניסיון השני, חוברה שוב מרי לעגורן, הוא הופעל שוב, מרי נמשכה מלוא גופה מעלה ומתה כעבר דקות אחדות.
במשך כחצי שעה התנודדה גווייתה מראש העגורן.
אחר כך כרו בור גדול שם נקברה.
וטרינר שבדק את מרי לאחר מותה קבע שסבלה מכאב שיניים, וככל הנראה תקיפתה נבעה מכך שכאבה התעצם לאחר שאלדריג' תקע את המקל במקום הכואב.
תלייתה של מרי הונצח בצילום, שרוטש בכבדות.
מרי, מלכת הסקוטים הוא סרט דרמה היסטורי משנת 2018 בבימויה של ג'וזי רורק, שנכתב על ידי בו וילימון, ומבוסס על הביוגרפיה "Queen of Scots: The True Life of Mary Stuart" מאת ג'ון גאי.
בסרט מככבות סירשה רונן בתפקיד מרי, מלכת הסקוטים, ומרגו רובי בדמות דודניתה המלכה אליזבת הראשונה.
הסרט מתעד את הסכסוך שהתרחש ב-1569 בין שתי הממלכות.
בתפקיד משנה משחקים ג'ק לאודן, ג'ו אלווין, דייוויד טננט וגאי פירס.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בערב הסיום של פסטיבל הקולנוע של מכון הסרטים האמריקאי ב-15 בנובמבר 2018. בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-7 בדצמבר 2018, ובממלכה המאוחדת ב-18 בינואר 2019. הסרט קיבל ביקורות מעורבות.
הוא זכה לשבחים על הופעתם של השחקנים (בעיקר אלו של רונן ורובי), ועל התלבושות, אבל קיבל ביקורת על התסריט ועל חוסר דיוק היסטורי.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי באפט"א שהוענקו בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-72, ולשני פרסי אוסקר עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר והאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91. רובי הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של גילדת שחקני המסך ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בשנת 1561, מרי סטיוארט בת ה-19, מלכת סקוטלנד הקתולית, חוזרת לארץ הולדתה מצרפת, אחרי מותו של בעלה, המלך פרנסואה השני, כדי לעלות על כס המלוכה.
שם היא מתקבלת על ידי אחיה למחצה, הרוזן של מוריי.
באנגליה השכנה, מולכת דודניתה אליזבת הפרוטסטנטית בת ה-28. היא אינה נשואה, ללא ילדים, ומאוימת מטענתה של מרי לכתר אנגליה.
מרי מסלקת את איש הכנסייה ג'ון נוקס מחצר המלוכה שלה.
נוקס, שהוא פרוטסטנטי ומנהיג הרפורמציה הסקוטית, רואה במרי סכנה לעליונות הפרוטסטנטית של הממלכה.
אליזבת, שמבקשת להחליש את האיום של דודניתה על הריבונות שלה, מארגנת למרי נישואים עם גבר אנגלי.
היא בוחרת ברוברט דאדלי, אותו היא אוהבת בסתר.
אבל הוא ומרי אינם מעוניינים להתחתן.
הידיעות על מחלתה של אליזבת באבעבועות שחורות משכנעת את מרי לקבל את הצעת הנישואים, בתנאי שאליזבת תכריז עליה כיורשת שלה.
אליזבת אינה מעוניינת לוותר על דאדלי, והיא שולחת לסקוטלנד את לורד דרנלי בתירוץ של חופש דתי.
אף על פי שמרי חושדת במניע נסתר, היא מתחילה לחבב את דרנלי, ולבסוף מקבלת את הצעת הנישואים שלו.
נישואיה הקרבים של מרי גורמים למשבר חוקתי בשתי הממלכות: היועצים אומרים לאליזבת להתנגד לנישואים מחשש שדרנלי, כאציל אנגלי, יגביר את תביעתה של מרי לכתר.
יועציה של מרי חושדים בדרנלי, וחוששים מהשתלטות אנגלית.