tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
CONADEP הוקמה על ידי ראול אלפונסין, מועמד מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי (Unión Cívica Radical).
אלפונסין נכנס לתפקידו כנשיא ארגנטינה ב-10 בדצמבר 1983. הוא הדגיש שכדי להעמיד לדין את האשמים האחראים להעלמות, יהיה צורך להבחין בין שלוש קטגוריות של אנשים: אלה שתכננו את הפקודות; אלה שפעלו מעבר לפקודות; ואלה שביצעו את הפקודות באופן קפדני.
אלפונסין התכוון להסיר את חוק ה"חנינה העצמית" שיושם על ידי המשטר הצבאי והורה להעמיד לדין שבעה מנהיגים של ארגוני גרילה ואת ראשיהן של שלוש החונטות הצבאיות הראשונות של הדיקטטורה.
אלפונסין רצה לקיים את המשפטים בבית משפט צבאי, עם אפשרות לערעור בבית משפט אזרחי.
ארגוני זכויות אדם לא הסכימו עם מדיניות זו, מחשש שבתי המשפט הצבאיים יסרבו להטיל סנקציות משפטיות כלשהן על הנתבעים.
ארגונים אלו האמינו שהדרך היחידה שתביא צדק היא קיום ועדה שתהיה מורכבת משני בתי הפרלמנט.
ועדה כזו תוכל לנהל חקירה ולאחר מכן לגזור גזר דין, ותהיה לה סמכות לזמן עדים.
אלפונסין לא קיבל את הרעיון של ועדה כזו, בשל חשש שהמחוקקים יתחרו ביניהם במגמה לתת את העונשים הקשים ביותר.
אלפונסין גם רצה לשלב את הצבא במפלגה הדמוקרטית כדי למנוע הפיכות צבאיות נוספות ולכן רצה להיות קצת יותר פייסני.
הוועדה הוקמה ב-15 בדצמבר 1983 מכוח צו נשיאותי, והייתה אמורה לדווח, הן לרשות המבצעת והן למחוקקים משני בתי הפרלמנט.
לוועדה הוקצו שישה חודשים, במהלכן הייתה אמורה לאסוף דיווחים על ההיעלמויות, לבדוק האם ניתן לגלות מה עלה בגורל ה"נעלמים", למצוא ילדים חטופים, ולמצוא עדויות לניסיונות להסתיר פשעים ולהשמיד ראיות.
המידע שייאסף יוגש, לאחר פרק זמן זה, לבית המשפט, ובמקביל יוצא דו"ח סופי.
למרות שהצו התקבל והוועדה הוקמה, השתתפו בוועדה רק שלושה חברי קונגרס מן המפלגה הרדיקלית ורק קבוצת זכויות אדם אחת, העצרת הקבועה לזכויות אדם (La Asamblea Permanente por los Derechos Humanos, בראשי תיבות: APDH).
זאת מכיוון שקבוצות זכויות אדם הטילו ספק באפשרות שהוועדה תצליח במשימתה.
ארגונים אלו סברו שרק לוועדה משני בתי הקונגרס יהיה את הכוח לזמן את העבריינים הצבאיים והפוליטיים.
לאחר שהצבא לא הצליח לעשות מאמץ "בתום לב" מול התביעה, הועברו המשפטים לבית משפט אזרחי.
לאחר הקמת CONADEP, הוועדה ביקשה מ-APDH את כל הדיווחים על ההיעלמויות שנאספו על ידם במהלך המלחמה המלוכלכת, ובמקביל הזמינה את חברת APDH, גרסיאלה פרננדז מייג'ידה לעמוד בראש מחלקת גביית העדויות.
מייג'ידה הסכימה ואז ביקשה מארגוני זכויות אדם אחרים את התנדבות הפעילים שלהם.
CONADEP החלה לשתף פעולה עם ארגונים רבים אחרים.
נציגות אבולאס דה פלאזה דה מאיו (הסבתות של פלאזה דה מאיו) נפגשו עם הוועדה על מנת לתאם חיפוש אחר הילדים שעדיין נעדרים, וארגונים אחרים ביקשו מחבריהם להעיד בפני הוועדה.
במהלך גביית העדויות, החליטה הוועדה שהדרך היעילה ביותר להעמיד לדין את אלה שנחשבו כאחראים תהיה לזהות את האנשים שלדעתם אשמים ולדרוש מהם להסביר את האירועים בבית המשפט.
CONADEP ביקשה מהנשיא לאסור על הנאשמים לצאת מן המדינה, והבקשה אושרה.
דו"ח Nunca Más ("לעולם לא שוב") היה הדו"ח הראשי שחוברעל ידי CONADEP.
הדו"ח כולל 50,000 עמודי תצהירים של ניצולי ההיעלמויות, ובהם תיאורים מפורטים של הטיפול של הכוחות המזוינים של ארגנטינה בעצורים, או "הנעלמים", של "המלחמה המלוכלכת".
הדו"ח מכיל תיאורי מקרים של עינויים או רצח.
הדו"ח כולל זיהוי של 300 מרכזי מעצר חשאיים שהיו קיימים ברחבי ארגנטינה, שהופעלו ונוהלו במהלך המלחמה המלוכלכת על ידי הצבא.
הדו"ח תיעד 8,961 מקרי מוות והיעלמויות בין השנים 1976 - 1977. דו"ח הוועדה מעלה כי החקירות שערכה הוועדה סייעו למצוא רבים מאתרי הקבורה ההמוניים ברחבי ארגנטינה, ששימשו לקבורת "הנעלמים".
הדו"ח הכיל ניתוח של הרקע החברתי והמעמדי של "הנעלמים", תוך מתן נתונים סטטיסטיים על האנשים שנחטפו.
כך למשל, הדו"ח הגיע למסקנה שכ-30% מה"נעלמים" היו נשים וכי לא פחות מ-200 ילדים מתחת לגיל 15 נחטפו.
דו"ח Nunca Más הוא רב מכר בארגנטינה והוא מודפס ברציפות מאז 1984.
CONADEP הצליחה גם בהיקף השפעתה.
יש הסוברים שעבודתה של הוועדה החלה את מגמת "מפל הצדק" שהיא יישום של נורמות ופרקטיקות חדשות המספקות יותר אחריות על הפרות זכויות אדם.
הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה היא ארגון גרמני, המופקד על הקמתם, שימורם ותחזוקתם של קברי מלחמה גרמניים באירופה ובאזורים אחרים בעולם, מרביתם משתי מלחמות העולם.
הוועדה מטפלת בקבריהם של 2.75 מיליון איש ומנציחה את שמותיהם של כ-5.4 מיליון איש.
הוועדה הוקמה ב-16 בדצמבר 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, כגוף פרטי הפתוח לכל לחברות.
היא הוסמכה כגוף הגרמני הרשמי לעניין סעיף 225 לחוזה ורסאי, העוסק בטיפול בקברי המלחמה של הצדדים לחוזה.
ב-1926 התקבע הלוגו שלה, הכולל חמישה צלבים.
במלחמה נפלו 1.937 מיליון חיילים גרמנים, ורק עשירית מאלו נקברו בגרמניה.
בצרפת נקברו 930 אלף, בבלגיה 134 אלף, בפולין 400 אלף ובתחומי ברית המועצות 115 אלף.
ב-1929 השלימה הוועדה סקר שהעלה כי ב-28 ארצות היו פזורים 13 אלף אתרי קבורה גרמניים, שהכילו קברים בודדים ועד מספר רב שלהם.
במהלך שנות ה-30 הקימה הוועדה מספר רב של בתי קברות צבאיים קבועים לחללי האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה באירופה ובמקומות אחרים.
רבים מהם היו אתרים מרכזים שאליהם נאספו חללים מאתרי קבורה קטנים.
הוועדה לא אימצה תבנית אחידה של מצבות ואנדרטאות, כפי שעשו בריטניה, צרפת וארצות הברית, והחליטה להשתדל להתאים אותן ואת הגינון לתנאים המקומיים של כל אתר ואתר.
במהלך מלחמת העולם השנייה לא הייתה הוועדה פעילה.
היא חידשה את פעילותה לאחריה והקימה כ-400 בתי קברות צבאיים בתחומי גרמניה.
ב-1954 הטיל עליה הקנצלר קונראד אדנאואר לטפל בקברי המלחמה הגרמניים שמחוץ לגרמניה.
רק ב-1966 נחתם הסכם בין גרמניה לבין צרפת שאפשר את פעולת הוועדה בתחומיה.
לאחר סיום המלחמה הקרה ב-1991 חלה מהפכה בפעילות הוועדה, משנפתחה בפניה הגישה לארצות מזרח אירופה, שבהן ממוקמים מרבית קברי חללי המלחמה הגרמניים.
מאותה שנה הקימה או שיפצה הוועדה במזרח ומרכז אירופה 188 בתי קברות של מלחמת העולם הראשונה וכ-330 בתי קברות צבאיים של מלחמת העולם השנייה, והביאה לקבורה מחדש כ-764 אלף חללים.
הוועדה מטפלת בקברי המלחמה של 2.75 מיליון איש, הפזורים ב-46 מדינות שונות.
בטיפולה של הוועדה 832 בתי קברות צבאיים משתי מלחמות העולם.
תפקידה כולל גם טיפול שוטף בשרידי גופות המתגלים כל העת (למשל בעת עבודות בנייה ופיתוח) וקבורתם בבתי הקברות הקיימים וכן איתור קברי מלחמה שטרם סומנו באמצעות ניתוח מידע היסטורי מגוון.
בשנת 2019 בלבד טיפלה הוועדה בקבורתן מחדש של 19,735 גופות שהתגלו במסגרת פעולתה.
כך למשל, כ-1,800 מאותן גופות הובאו לקבורה בבית הקברות ברוסוסצ'קה שליד וולגוגרד (לשעבר סטלינגרד) שברוסיה, שבו טמונים כ-65,000 חללים.
הוועדה טיפלה בקבורת שבויי מלחמה גרמנים שנטמנו במאות אתרי קבורה שונים, אשר מרביתם פונו.
הוועדה מופקדת גם על טיפול ב-800 אתרי קבורה והנצחה שנוצרו בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה (1870-71) ועל קברים ואנדרטאות ממלחמת שלזוויג הראשונה, מלחמת שלזוויג השנייה (שתיהן במאה ה-19) והעידן הקולוניאלי הגרמני.
עד 2019 חתמה הוועדה על הסכמי הסדרה דו-צדדיים של פעילותה עם 46 מדינות.
הוועדה פועלת בשיתוף פעולה עם הארכיון הפדרלי הגרמני וארכיונים נוספים המכילים מידע על החללים הגרמנים משתי מלחמות העולם וכן עם הצלב האדום הגרמני.
היא משמרת את המידע אודות קברי המלחמה במאמץ להמשיך באיתור קבריהם של נעדרים גרמניים.
הוועדה גם מתעדת את שמות הנעדרים.
הוועדה מקיימת מאגר נתונים ציבורי מקוון ובו מידע על בתי הקברות שבאחזקתה ועל 5.4 מיליון חללים, מהם כ-895 אלף הטמונים בתחומי גרמניה (לא כולל באתרי קבורה פרטיים).
מידע נוסף הכלול במאגר הוא שמותיהם חללי גייסות עזר זרים של גרמניה במלחמה, של חללי הפצצות על גרמניה ושל חללים שמתו בשבי.
הוועדה מטפלת בבקשות לבירור ואחזור מידע המוגשות לה על ידי הציבור.
הוועדה עוסקת גם בפעילות חינוכית.
הוועדה ממלאת את תפקידה באמצעות כ-550 עובדים קבועים וכ-8,000 מתנדבים.
מטה הוועדה שוכן בעיר קאסל.
בשנת 2019 הגיעו הוצאותיה לסכום של 52 מיליון אירו, שמחציתו הוצא על תחזוקת האתרים שבטיפולה.
2/3 מהכנסותיה מגיעות מתרומות פרטיות, בין היתר מכ-82 אלף חברי הוועדה, והיתר משולמות על ידי הממשלה הפדרלית הגרמנית ומדינות גרמניה.
ב-2016 מונה גנרל וולפגנג שניידרהאן לנשיא הוועדה.
נשיא גרמניה המכהן משמש כפטרון הוועדה.
הוועדה הלאומית של ג'אמו וקשמיר (בקשמירית: جۆم تہٕ کٔشیٖر قومی کانفرٛنٕس) היא מפלגה פוליטית הפעילה בג'אמו וקשמיר.
המפלגה הוקמה ב־1932, והייתה בשלטון בחבל במשך פרקי זמן ממושכים.
באוקטובר 1932 הוקמה הוועדה המוסלמית של כלל ג'אמו וקשמיר בידי שייח' עבדאללה.
המפלגה שינתה את שמה ב־11 ביוני 1939 לוועדה הלאומית של ג'אמו וקשמיר.
פלג שפרש מהמפלגה בין 1940–1941 הקים מחדש את הוועדה המוסלמית, שהזדהתה עם הליגה המוסלמית ועתידה לתמוך באיחוד החבל עם פקיסטן ופעילה כמפלגה באזאד קשמיר.
הוועדה הלאומית החלה להזדהות עם הקונגרס הלאומי ההודי.
ב־1944 פרסמה המפלגה את מצע קשמיר החדשה, שקרא לארגון מחדש כלכלי ומעמדי בחבל.
ב־1951 הכריז שייח' עבדאללה על קיום בחירות לאספה מחוקקת לחבל, בת 75 מושבים, 45 מקשמיר ולדאק ו־30 מג'אמו.
בפועל לא התקיימו בחירות, מאחר ש־43 ממועמדי הוועדה הלאומית בקשמיר הוכרזו כזוכים ללא מתחרים ושני המועמדים העצמאיים הנותרים נכנעו ללחצים ופרשו מהתמודדות.
בג'אמו החרימה מפלגת האופוזיציה העיקרית, ההינודואית שחתרה לאחדות מלאה עם הודו, את הבחירות לאחר שמועמדותם של 13 ממועמדיה נפסלה.
באוגוסט 1953, לאחר כמה ממנהיגי המפלגה הביעו התנגדות פומבית לשייח' עבדאללה ולהאשימו אותו בעריצות, פוזרה ממשלתו ו מונה לראש ממשלת המדינה בעוד שייח' עבדאללה נעצר ויצא מפעילות פוליטית.
המפלגה התאחדה ביוני 1965 עם הקונגרס הלאומי ההודי, אך פלג פורש התמודד בשמה בבחירות ב־1967.
בנובמבר 1974 הגיע שייח' עבדאללה להסכם עם ראש ממשלת הודו ומנהיגת מפלגת הקונגרס אינדירה גנדי, שהביא למינויו בפברואר 1975 לראש השרים של המדינה בתמיכת הקונגרס.
שייח' עבדאללה נמנע מלחבור לקונגרס שאפשר את שובו לשלטון, ותחת זאת הקים מחדש באוקטובר 1975 את הוועדה הלאומית.
הוועדה הוקמה למעשה על ידי שינוי שמה של שהקים שייח' עבדאללה ב־1955 בתביעה למשאל עם על מעמדו של חבל קשמיר.
בחירות ל ב־1977 זכתה מפלגתו של שייח' עבדאללה לרוב באספה.
לאחר מות שייח' עבדאללה ב־1982, היה בנו פארוק לראש המפלגה ולראש השרים מטעמה בג'אמו וקשמיר.
פארוק הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות ב־1983, אך ביולי 1984 הודח פארוק מראשות הממשלה בידי מושל המדינה לאחר שהקונגרס הלאומי ההודי וקבוצת פורשים משכו את התמיכה בו.
ממשלה חילופית הוקמה בראשות גיסו , אך זו פוזרה במרץ 1986. בנובמבר 1986 שבה הוועדה הלאומית בראשות פארוק לשלטון, בקואליציה עם הקונגרס הלאומי ההודי.
בבחירות בחבל במרץ 1987 התמודדה המפלגה קואליציה עם הקונגרס הלאומי ההודי.
למרות זאת, כוחה באחוזים ירד משמעותית לטובת .
המפלגה הקימה ממשלה, אך זו פוזרה ב־1990 והוחלפה בשלטון הנשיא עקב מצב הלא יציב בחבל.
רק ב־1996 התקיימו בחירות נוספות בחבל, בהן זכתה הוועדה הלאומית ל־57 מתוך 87 מושבים באפסה מחוקקת.
ב־1998 הודיעה המפלגה על תמיכתה מבחוץ בממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי ממפלגת העם ההודית, וב־1999 הצטרפה ל, קואליציית המפלגות שבהובלתה.
הצעד היה שנוי במחלוקת בתוך המפלגה, ונציג המפלגה בלוק סבהה הצביע נגד הממשלה בהצעת אי-אמון שהביאה להפלת הממשלה.
למרות זאת, לאחר הבחירות ללוק סבהה ב־1999 המשיכה המפלגה לתמוך בברית הדמוקרטית הלאומית, ועומר עבדאללה, בנו של פארוק ונכדו של שייח' עבדאללה, היה לשר בממשלת ואג'פאיי השלישית.
בבחירות לאספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר ב־2002 נחלה המפלגה תבוסה, כאשר קואליצייה של ההפלגה העממית הדמוקרטית והקונגרס זכו ברוב, וזמן מה לאחר מכן פרשה מהברית הדמוקרטית הלאומית.
בראש מערכת הבחירות עמד עומר עבדאללה, שמונה גם לנשיא המפלגה במקום אביו.
לאחר הבחירות ב־2008 שבה המפלגה לשלטון בראשות עומר, הפעם בקואליציה עם הקונגרס.
במקביל, בבחירות ללוק סבהה ב־2009 נבחר פארוק עבדאללה ללוק סבהה וכיהן כשר בממשלת מאנמוהאן סינג.
בבחירות ב־2014 הפסידה המפלגה לקואליציה של המפלגה העממית הדמוקרטית ומפלגת העם ההודית.
ב־2019 אישר הפרלמנט ההודי אישר את חלוקת החבל והפיכת ג'אמו וקשמיר לטריטוריית איחוד, תחת שליטה של ממשלת הודו.
האספה המחוקקת של המדינה פוזרה ולא נערכו בחירות עד אוקטובר 2024. בבחירות אלו זכתה המפלגה ב־42 מושבים, והשבה לשלטון בחבל.
הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל הייתה ועדה ממשלתית בין משרדית, שפעלה בשנים 1982–1987 במטרה לבדוק ולחקור כתות שפעלו בישראל ואת השפעתן על החברה.
הוועדה הגישה את דו"ח סיכום בפברואר 1987⁩.
הדו"ח האשים את הקבוצות השונות שנבדקו בפעילות מסוכנת לנפש ובחלק מהמקרים גם האשים אותן בהונאה כלכלית וסכנה לדמוקרטיה.
אך ההמלצות שלו לפעולה היו סתמיות וכללו ביצוע פעילות חינוכית להגברת מודעות ואכיפה מוגברת של חוקים קיימים, כגון החוק להגנת הצרכן ומס הכנסה, כנגד הכתות.
אך הוא קבע שאין צורך בחקיקה מיוחדת נגד הכתות.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להיות פופולריות תפיסות רוחניות חדשות בישראל, בסגנון "העידן החדש", שהחלו לפרוח בעולם המערבי בכללותו עושר קודם, בתקופת "ילדי הפרחים".
תפיסות שהגיעו בעיקר מתורות המזרח הרחוק, כמו הבודהיזם וכן מתורות עתיקות אחרות, כמו הקבלה ומסורות ממסו-אמריקה.
הן שילבו תורות ואמונות רוחניות או דתיות, ובריאות גוף ונפש במקביל.
הם התאפינו באוטודידקטיה, איסוף נתונים, לימוד ברשת, ואי-התבססות על מחקר בשיטה המדעית בלבד, גישות שונות לחקירה רוחנית ולאורח חיים אלטרנטיבי, בדגש על חיבור גוף ונפש, ותפיסה כללית של נפש האדם, כדבר שאינו ביולוגי בלבד.
מספר קבוצות וארגונים בסגנון זה החלו לפעול בישראל בתקופה זו, בהם: מדיטציה טרנסצנדנטלית של מהרישי מהש יוגי, סיינטולוגיה, אימן, התנועה הבין-לאומית למען תודעת קרישנה, פרם ראוואט (גורו מהרג'), אננדה מרגה (ארגון שמלמד יוגה ומדיטציה) וכנסיית האיחוד.
בעיתונות הישראלית החלו להופיע כתבות ו"תחקירים" על הכתות, על בני טובים שהצטרפו לכתות ומיטב הנוער שהולך לאבדון; ועל קבוצות רוחניות שגורמות נתק בין צעירים למשפחותיהם.
במקביל הארגון החרדי "יד לאחים" שבמקור הוקם במטרה למנוע מנוער עולה חדש מארצות המזרח להישלח למוסדות לימוד חילוניים, החלה גם לפעול נגד "הכתות", זאת מתוך חשש לנטישה המונית של היהדות.
קבוצה נוספת שהחלה לפעול באותה תקופה וגרמה לסערה תקשורתית, כונתה "אצבע האלוהים" בהנהגת המשוררת רנה שני, לאחר שמספר הורים סיפרו, כי הם סובלים מהדרה של ילדיהם בהוראתה.
ארגון "יד לאחים" החל להפעיל קבוצה בשם פורום של "הורים מודאגים" ששלח תלונות לאנשי ציבור על "קבוצות רוחניות" שגורמות נתק בין צעירים למשפחותיהם.
בעקב תלונות הולכות וגוברות ופרסומים מטרידים בתקשורת, החליט בפברואר 1982, שר החינוך והתרבות זבולון המר להקים ועדה בין־משרדית שתבדוק את הנושא.
הוועדה מנתה 17 איש, נציגי משרד המשפטים, משרד החינוך, משרד הבריאות, משרד הדתות, נציגי המשטרה וצה"ל ואנשי אקדמיה מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה והקרימינולוגיה; והיא הכינה רשימה של 10 כתות בישראל שאותם הוחלט לבדוק.
בספטמבר 1983 חשף השבועון "העולם הזה" כי גם שר הפנים יוסף בורג יזם פנייה למשטרה בעניין ה"כתות", ואף על פי שלא הוגשה תלונה על עבירה פלילית הכינה המשטרה דו"ח סודי על הכתות.
הדו"ח כלל סקירה היסטורית-אקדמית על 11 "כתות", בהם גם קהילת בית אל בזכרון יעקב (שכונתה כת "אמה ברגר") קהילה נוצרית שלא ניסתה לגייס לשורתיה יהודים.
הדו"ח לא מצא עדות לעבירה פלילת ועל קבוצת ה"אימן", שאחד ממיסדיה בישראל היה יוצא סיירת מטכ"ל, אף קיבלה סקירה חיובית, בה נכתב:.
אחת הבעיות שבה נתקלה הוועדה הייתה הגדרתה של "כת".
אחת הקבוצות שאותה הוחלט לבדוק הייתה "א.ס.ט" - EST (Erhard Seminars Training), שהייתה למעשה חברה שהעבירה סדנאות לאימון עצמי על פי תורתו של ורנר ארהרד.
היא שכרה את שירותיו של עורך הדין וחבר הכנסת אהוד אולמרט (בתקופה זו לחברי כנסת היה מותר לעסוק בעבודה נוספת) עתר לבג"ץ נגד הוועדה, נגד שר החינוך המר ונגד חברתו לסיעת הליכוד מרים גלזר־תעסה בדרישה ש"א.ס.ט" לא תיכלל ברשימת הכתות מפני שאינה כת.
אולמרט עוד קודם גם פנה ישירות לסגנית השר תעסה־גלזר והשתדל למען הארגון.
בכך עבר לכאורה על סעיף 12 א' של תקנון האתיקה של חברי־הכנסת.
שלא טרח לציין, שארגון ה"אסט" שכר אותו כיועץ משפטי.
בסופו של דיון בית המשפט העליון דחה את העתירה והארגון נכלל בדו"ח, אך העתירה הביאה לעיכוב של כשנה וחצי בפרסום הדו"ח הסופי של הוועדה.
הארגון גם המשיך לפועל בישראל תחת השם "פורום לנדמרק".
מבקרים אחרים הצביעו על כך שאין שונה בין הערצת הרבי מלובביץ' על־ידי אנשי חסידות חב"ד מיחסם של אנשי כת לגורו שלהם או בין הטפה של מחזיר בתשובה לבין הטפה של מנהיג כת.
הוועדה לא אסרה על פעילות ה"כתות" ורובן המשיכו לפעול בישראל באין מפריע, אך הייתה לה השפעה בדעת הקהל.
מסקנותיה שימשו בתירוץ לפעול נגד ה"כתות", בין השאר בעקבות הדו"ח דרש, ללא הצלחה, ארגון "יד לאחים" לפנות ארבעה מצפים שהוקמו בגליל על ידי פעילי "כיתות מסטיות": מעלה צביה, בו יושבו חברי תנועת האימן, מצפה הררית וקיבוץ יחד, שחבריהם עוסקים במדיטציה ו קיבוץ הרדוף, שחבריו הם חסידי תורת האנתרופוסופיה.
בסוף 1985 גרעין חילוני בשם "יחד" שהיה אמור ליישב את ההתנחלות מגדלים, סורב ברגע האחרון על ידי ראש מועצה אזורית שומרון, מאחר שחבריו עסקו מדיטציה טרנסצנדנטלית ו"על פי דו"ח ועדת גלזר-תעסה, זוהי כת אלילית".
בפברואר 1989 אסר שר הפנים אריה דרעי, את כניסתו של מייסד תנועת "אימן" ריימון ארמין לישראל.
בדיון בבג"ץ הודה נציג משרד הפנים כי השר אריה דרעי מימש את סמכותו על פי חוק הכניסה לישראל באופן שרירותי (החוק מעניק לשר סמכות לאסור כניסה ללא נימוק), משום שלתפיסתו "האימן" היא כת על פי דו"ח הוועדה.
ועדת המשך והחוק נגד כתות
בשנת 2011 הוגש דו"ח נוסף על ידי "צוות משרד הרווחה והשירותים החברתיים, לבחינת תופעת הכתות בישראל", אותו יזם שר הרווחה יצחק הרצוג, בעקבות חשיפת הכת של גואל רצון, אך הוא הוגש למחליפו שר הרווחה משה כחלון.
בניגוד לדו"ח של ועדת גלזר-תעסה הוא התייחס באופן כללי גם לכתות בעלות סממן יהודי וטען שבין 30 ל-100 אלף ישראלים חברים ב-80 כתות הפועלות בישראל.
הדו"ח כלל המלצות כלליות לטיפול בנושא אך עיקרו היה סיכום אקדמי של מהי כת וסכנותיה.
בעקבות דו"ח זה עלתה "הצעת חוק לטיפול בכתות פוגעניות".
ב-31 בדצמבר 2013 התקיימה בכנסת ישיבה של הוועדה לזכויות הילד בראשות ח"כ אורלי לוי-אבקסיס, יחד עם ח"כ יריב לוין ויעקב מרגי, ובנוכחות גבי זהר (עובד סוציאלי הפועל כבר שנים נגד קבוצות דתיות חדשות), רחל ליכטנשטיין (יו"ר "המרכז הישראלי לנפגעי כתות"), היידי מוזס (פעילה נגד כת לב טהור וכתות נוספות).
בישיבה הוחלט על נוסח החוק נגד "כתות", הצעת החוק עברה בקריאה טרומית ב-17 בפברואר 2016. הצעת החוק עברה לצורך הכנתה לקריאה ראשונה לוועדת חוקה חוק ומשפט בראשותו של ח"כ ניסן סלומינסקי, אבל במשך קרוב לשנתיים נמנע יו"ר הוועדה להעלות את הצעת החוק לדיון.
בדצמבר 2017 נטען באתר "המקום הכי חם בגיהנום" כי החוק לא קודם עקב לחץ של כת "בני ברוך" שחששה שהחוק יפגע בפעילותה.
הוועדה המהפכנית העליונה , המכונה גם המועצה המהפכנית או פשוט הוועדה המהפכנית, הייתה גוף שלטוני זמני בתימן שהוקם על ידי החות'ים.
בהכרזה חוקתית שפרסמו ב־6 בפברואר 2015, לאחר שהשתלטו על בירת תימן צנעא וכישלון השיחות בין החות'ים למפלגות הפוליטיות במדינה שהיו מיועדות להקים ממשלה חלופית לממשלת האדי, הכריזו החות'ים כי הוועדה תשמש כסמכות שלטונית זמנית בתימן.
הוועדה קיבלה את הסמכות להקים פרלמנט חדש בן 551 מושבים, שהיה אמור למנות מועצה נשיאותית בת חמישה חברים שתשלוט במדינה במשך תקופה של שנתיים.
יושב ראש הוועדה היה מוחמד עלי אל-חות'י.
ב־15 באוגוסט 2016 העבירה הוועדה חלק מסמכויותיה למועצה הפוליטית העליונה.
הלגיטימיות של הוועדה נדחתה על ידי מספר גורמים בתימן, כולל יריביהם הסונים של החות'ים - מפלגת אל-איסלאח, התנועה הדרומית, וכן גופים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות, ארצות הברית ומועצת שיתוף הפעולה של המפרץ.
הוועדה הכלכלית והחברתית של האו"ם עבור אסיה והפסיפיק היא אחת מתוך 5 ועדות הכפופות למועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות (ECOSOC).
ESCAP הוקמה מתוך שאיפה להביא לעלייה בפעילות הכלכלית באסיה ובמזרח הרחוק, ולקדם את היחסים הכלכליים בין אזורים שונים בעולם.
נשיאת הארגון היא ארמידה אליסג'בנה והמטה שלה ממוקם בבנגקוק, תאילנד.
הוועדה מורכבת מ-53 מדינות ו-9 ארגונים, רובם מאזור אסיה ואוקיאניה.
עם זאת, גם ארצות הברית, צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת חברות בו.
הוועדה מכסה שטח המכיל לפחות 4.1 מיליארד אנשים (שני שלישים מאוכלוסיית העולם), והיא הוועדה הגדולה ביותר של האומות המאוחדות בתחום זה.
הוועדה הוקמה בידי המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות ב-28 במרץ 1947, אז היא נקרארה הוועדה הכלכלית והחברתית של האו"ם עבור אסיה והמזרח הרחוק (Economic Commission for Asia and the Far East או בקיצור ECAFE).
מטרתה הייתה להביא לשינוי כלכלי ומבני באסיה ובמזרח הרחוק, לטענת הארגון.
ב-1 באוגוסט 1947, שם הוועדה שונה ל-"וועדה הכלכלית חברתית של האו"ם עבור אסיה והפסיפיק" בשל התרחבותה למדינות נוספות בעולם.
הוועדה הלאומית לניהול עזה היא ממשלה זמנית שהוסמכה על ידי החלטה 2803 של מועצת הביטחון של האו"ם לנהל את הפעילות היומיומית של השירות האזרחי והמנהל ברצועת עזה לאחר מלחמת חרבות ברזל.
הוועדה פועלת תחת פיקוח מועצת השלום.
מלחמת חרבות ברזל החלה באוקטובר 2023 בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
בסוף ספטמבר 2025 פרסם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את תוכנית 21 הנקודות, שהתקבלה על ידי ישראל וארגון הטרור חמאס כאחד, וכתוצאה מכך נכנסה לתוקף הפסקת אש ברצועת עזה ב-10 באוקטובר 2025.
תוכנית 21 הנקודות, שנחשפה על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-29 בספטמבר 2025, הציעה כי "עזה תנוהל תחת ממשל זמני של ועדה פלסטינית טכנוקרטית וא-פוליטית, שתהיה אחראית על מתן הניהול השוטף של שירותים ציבוריים ורשויות מקומיות עבור תושבי עזה".
הוועדה תפעל תחת פיקוח של מועצת השלום בראשות טראמפ שתספק הנחיות בנושאים שנוגעים לעזה.
בראש הוועדה נבחר לעמוד עלי שעת', לשעבר סגן שר התכנון הפלסטיני.
מתחת למועצת השלום ומעל לוועדה הלאומית לניהול עזה, יפעל גוף ביניים שנקרא "המועצה המבצעת".
גוף זה אמור לתמוך בפעולות ממשלת הטכנוקרטים הפלסטינים.
במועצה המבצעת חברים בכירים מטורקיה, קטאר, איחוד האמירויות ומצרים.
ב-14 באוקטובר 2025 הצהיר שר החוץ המצרי, בדר עבד אל-עאטי, כי חמישה עשר טכנוקרטים פלסטינים נבחרו להנהיג ממשל זמני לאחר המלחמה ברצועת עזה.
הוא הוסיף כי הרשימה סוכמה על ידי כל הפלגים הפלסטיניים, כולל חמאס, ונבדקה על ידי ישראל.
ב-24 באוקטובר הודיע חמאס כי הוא מוכן להעביר "את ניהול רצועת עזה לוועדה פלסטינית זמנית המורכבת מטכנוקרטים עצמאיים, שתנהל את ענייני החיים והשירותים הבסיסיים בשיתוף פעולה עם אחים ערבים ומוסדות בין-לאומיים", אך הוא מסרב להתפרק מנשקו עד להקמת מדינה פלסטינית.
ב-8 בנובמבר הצהיר סגן נשיא הרשות הפלסטינית, חוסיין א-שייח', כי הרשות הפלסטינית וחמאס הסכימו שכל ממשלה טכנית פלסטינית עתידית לרצועת עזה תונהג על ידי שר שתציע הרשות הפלסטינית, כאשר שר הבריאות וראש עיריית עזה לשעבר, מאג'ד אבו רמדאן, הוצע כמועמד אפשרי.
הקמת הוועדה אושרה בהחלטה 2803 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-17 בנובמבר 2025. ב-23 בנובמבר דווח כי הרשות הפלסטינית וחמאס הסכימו במשותף על רשימה מצומצמת של ארבעים חברים פוטנציאליים לוועדה הפלסטינית, ועליהם להסכים על חמישה עשר חברים שיציעו לוועדה מתוך רשימה זו.
הוועדה הוקמה רשמית ב-14 בינואר 2026, בראשות עלי שעת'.
הקמת הוועדה נתמכה על ידי הרשות הפלסטינית והתקבלה על ידי ממשלות מצרים, קטר וטורקיה.
על פי סוכנות הידיעות רויטרס, ועל פי זמן ישראל, גורם רשמי בארגון חמאס הצהיר כי הארגון מוכן להעביר את סמכויותיו לידי הגוף הטכנוקרטי הפלסטיני, אך לא להתפרק מנשקו.
גם על פי הגרדיאן חמאס הצהיר כי יסרב בתוקף להתפרק מנשקו.
נכון לינואר 2026, הוועדה צפויה לקיים את ישיבתה הראשונה בקהיר, בירת מצרים, לפני שתעבור למטה זמני, גם הוא במצרים.
בתחילה ייפתחו חמישה משרדי קשר ברצועת עזה עצמה.
נכון לתחילת פברואר תפקידה מוגבל לפעולות טכניות ולוגיסטיות, ללא סמכויות ניהוליות רחבות.
ב-2 בפברואר פורסם כי ממסמך של החמאס עולה כי הוא מתכנן להמשיך לשלוט ברצועה ולנהל אותה מבלי שחברי הוועדה יבינו זאת.
צה"ל העביר מסמך מפורט לנתניהו שמתריע מפני התעצמות משמעותית של חמאס בעזה.
האזהרה המרכזית היא שבמקרה של אי-פירוז מנשקו, חמאס ישלוט שליטה אזרחית וצבאית גם תחת מול הוועדה הלאומית.
צה"ל הזהיר כי חמאס אינו מתקרב לפירוז מנשקו וכי בעוד קיימת מעורבות גוברת של קטר וארצות הברית בעזה, ישראל אינה יוזמת.
על פי סוכנות הידיעות הפלסטינית "סנד" הוקם בעזה חמ"ל שמטרתו להעביר סמכויות לוועדה.
בראש החמ"ל עומד ח'אלד אל-בטש, מבכירי הג'יהאד האיסלאמי.
לרבים מחברי הוועדה קשרים הדוקים לרשות הפלסטינית והלוגו שלה עם סמל הרשות.
נכון ל-14 בינואר 2026, חברי הוועדה המוצעים היו כדלקמן:
משתייך לחמולת חלס העוינות לחמאסטלקומוניקציהעומר שמאלי2026-הווהמהנדס ומנהל התקשורת הפלסטינית ברצועת עזהסחר וכלכלהעאיד אבו רמדאן2026-הווהמנהל לשכת המסחר בעזהענייני שבטיםחוסני אל-מורני2026-הווהחבר בפתח, מתומכיו של דחלאן
הוועדה המיוחדת לעובדים זרים היא ועדה בכנסת אשר הוקמה על מנת לבחון את סוגיית העובדים הזרים בישראל.
הוועדה הוקמה לראשונה על פי החלטת הכנסת ה-14, בפברואר 1998, כוועדה מיוחדת לשנה אחת.
תוקף כהונתה הוארך עד סוף כהונתה של הכנסת ה-14.
עם תחילת עבודת הכנסת ה-15, הוקמה הוועדה שוב וזאת נוכח ממדי העסקת העובדים הזרים בישראל, והבעיות הנובעות ממחסור בכוח-אדם ובשל הסגר המתמשך על הרשות הפלסטינית.
בנוסף גדלה מאוד תשומת הלב הציבורית לתופעה זו.
לאחר שפעלה במשך 6 כנסות, בכנסת העשרים הוחלט שלא להקים מחדש את הוועדה, ובמקומה הוקמה הוועדה המיוחדת ליישום הנגשת המידע הממשלתי ועקרונות שקיפותו לציבור.
הוועדה הוקמה מחדש בכהונת הכנסת ה-24 והוחלט למנות ליו"ר הוועדה את חברת הכנסת, אבתיסאם מראענה.
בחינת התופעה רחבת ההיקף של העובדים הזרים בישראל.
פיקוח על העסקת עובדים זרים.
תנאי עבודתם של העובדים הזרים לרבות שכר, ביטוח לאומי, ביטוח בריאות והתנהגות המעסיקים.
התנהלות הממשלה ביחס להעסקת עובדים זרים, עבודת משטרת ההגירה וטיפול בבעיות הקשורות להיתרי העסקה לעובדים.
השפעת העובדים הזרים על שוק העבודה והתעסוקה בישראל.
הבחנה שבין עובדים זרים שהם חיוניים למטרות סיעוד וכו' לבין עובדים זרים שאפשר להחליפם בעובדים ישראלים.
דרכי ההתנהגות ביחס לעובדים זרים בעת החזרתם לארצות מולדתם.
רקע לסוגיה עובדים הזרים בישראל
עובד זר או מהגר עבודה הוא אדם העובר למדינה אחרת, שאינו אזרח או תושב בה, על מנת למצוא פרנסה.
לעיתים מדובר בהגירה שבסופה התאזרחות במדינה האחרת, ולעיתים זו הגירה למספר שנים מוגבל, לשם שיפור מצבו הכלכלי של העובד ושל משפחתו בארץ המוצא.
בישראל הפכו העובדים הזרים לגורם משמעותי החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
מרבית המדינות במערב מספקות אשרות שהיה חוקיות וזמניות למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיה המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות.
בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא אשרות חוקיות.
מדינות שונות נוקטות בגישות שונות כלפי מהגרי העבודה חסרי אשרות חוקיות (המתועדים והבלתי-מתועדים) אשר חיים במרחב הריבוני שלהן: החל ממדיניות – מוצהרת בלבד או מעשית - של גירוש (למשל בספרד ובישראל), וכלה בשיתוף פעולה עם מהגרי העבודה, ארגוניהם ומנהיגיהם על מנת לשפר את תנאי חייהם כפי שנעשה בהולנד ובשוודיה.
עובד זר מוגדר בחוק עובדים זרים כ"עובד שאינו אזרח ישראל, או תושב בה".
הגדרה זו מורכבת משני יסודות: היותו של האדם "זר", והיותו "עובד" – כלומר אדם המבצע עבודה כלשהי בישראל, להבדיל מאדם המבקר בארץ שלא למטרת עבודה.
עובד זר זקוק להיתר עבודה ואשרת עבודה מתאימה המוטבעת בדרכונו.
מדובר בשני סוגי אישורים, שההליכים לקבלתם הם ארוכים ומורכבים משמעותית מהליך להנפקת אשרת תייר.
מבקר עסקי צפוי לגירוש מישראל אם ביצע עבודה כלשהי בישראל בלא שניתן היתר להעסקתו ובלא שהוא מחזיק באשרת עבודה מסוג ב-1, אף אם הוא נכנס לישראל באשרת תייר תקפה.
מדינת ישראל החלה להעניק אשרות שהייה ועבודה למהגרים זרים החל משנת 1989, על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים שעבדו לפני והפסיקו לעבוד עקב הסגרים שהוטלו באופן תכוף בעקבות האינתיפאדה.
לאור מדיניות חדשה של הממשלה, בעקבות הסכמי אוסלו, הוחרפו ההגבלות על כניסתם של פלסטינים לתחומי הקו הירוק, ובמקומם החלו להגיע מהגרי עבודה מארצות שונות, בעיקר: רומניה, תאילנד, סין, מערב אפריקה, דרום אמריקה והפיליפינים.
מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה עיקרי בבינוי, חקלאות, משק בית וסיעוד.
מספר אשרות שהייה והעסקה הניתנות למהגרי עבודה באופן רשמי על ידי המדינה משתנה משנה לשנה, בהתאם לצורכי המדינה.
אשרות אלה תקפות לתקופה מוגבלת, והן ניתנו בהתאם לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952 וחוק שירות התעסוקה – סעיף 35א.
על פי חוק הכניסה לישראל, שר הפנים הוא בעל הסמכות למתן אשרות כניסה ורישיונות שהייה לעובדים.
על פי חוק שירות התעסוקה, עובדים זרים – כפי שמהגרי העבודה מוגדרים בחוק – מחויבים גם בהיתר מטעם שירות התעסוקה במשרד העבודה.
על כן, ההיתרים ניתנו, עד להקמתה של מנהלת ההגירה, על ידי שתי ועדות בשירות התעסוקה אשר כללו נציגים של משרד הפנים, החקלאות, הבינוי והשיכון ותמ"ס וכן משקיף מטעם התאחדות הקבלנים והבונים, תנועת המושבים או התאחדות התעשיינים.
תוקף ההיתרים כפוף לאישור של מינהל האוכלוסין במשרד הפנים והם ניתנים למעסיק ולא לעובד עצמו.
קשה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה בישראל, בעיקר מכיוון שלא כולם מתועדים ומאושרים כחוק.
בשנת 1990 שהו בישראל כ-16,000 מהגרי עבודה כאשר 25% מהם לא חוקיים.
בשנת 1996 מספרם נאמד בכ-65,000 מהגרי עבודה כאשר 45% מהם לא חוקיים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2000 שהו בישראל 240,000 מהגרי עבודה.
על פי הנתונים שפרסם בנק ישראל, ברבעון השלישי של 2004 שהו בישראל כ-238 אלף.
ההסבר לקפיצה במספר מהגרי עבודה ניתנת להסבר במתודולוגיה שונה מזו של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
בסוף שנת 2006 שהו בארץ 102,000 עובדים זרים חוקיים ו-84 אלף לא חוקיים.
כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, עוד עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שבסוף שנת 2001 הגיע מספר הזרים הלא-חוקיים לשיא של 139 אלף, לאחר שבשנים 1995–2000 נכנסו למעלה מ-95% מהעובדים הזרים לישראל באמצעות אשרת תייר.
עד שנת 2005 ירד מספרם של העובדים הלא-חוקיים ל-80 אלף, ואילו בשנת 2006 עלה מספרם ב-5% ל-84 אלף.
אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה בישראל שוהים בה ללא היתרים.
רובם נכנסו לארץ באשרת תייר, וממשיכים לשהות ולעבוד בה גם לאחר פקיעת תוקפה.
כמו כן, קיימות גם קבוצות קטנות יותר של מהגרי עבודה שנשארו בארץ לצורך עבודה, גם לאחר שפג תוקף ההיתר החוקי שלהם.
רק מיעוט קטן מקרב מהגרי העבודה בישראל הגיעו לארץ ללא כל אשרה (היתר עבודה או אשרת תייר), על ידי פריצת הגבולות.
קשה להעריך את מספר מהגרי העבודה אשר שוהים בארץ ללא אשרות חוקיות, אך על פי ההערכות השונות, שהיו מעודכנות עד להקמת מנהלת ההגירה, שהו בישראל בין 60,000 ובין 200,000. חלקם הגדול של מהגרי העבודה אשר שהו בארץ ללא אשרה היו, ככל הנראה, אפריקאים.
חוק "עובדים זרים" משנת 1991 (תיקון בשנת 1995) מגדיר את הקנסות למעסיקים של 'עובדים זרים' ללא היתר, ואת צו גירושם של המהגרים עצמם.
עד שנת 2002 מהגרים אלה אותרו על ידי המשטרה והמחלקה לאכיפת חוקי עבודה של משרד העבודה והרווחה, וצווי הגירוש הוצאו על ידי משרד הפנים.
ב-23 ביולי 2002 הוגש לאישור הממשלה דו"ח מטעם 'הוועדה הבין-משרדית בנושא עובדים זרים' שהמליץ על הקמת רשות הגירה שתרכז את מתן אישורי הכניסה לעובדים, תיירים וסטודנטים.
בין ההמלצות של הוועדה נאמר כי רצוי להקטין את מכסת האשרות החוקיות, וכן לגרש עד שנת 2005 מאה אלף מהגרי עבודה השוהים בישראל ללא אשרות.
חודש לאחר מכן, הכריז ראש הממשלה אריאל שרון על יעד של גירוש 50,000 מהגרים בלתי-מתועדים עד סוף שנת 2003. לטובת המשימה הוקמה 'מנהלת ההגירה', והוקצה עבורה כוח מיוחד של 400 שוטרים ממשטרת ישראל, וכן תקציב של 200 מיליון שקל.
מאז הקמת מנהלת ההגירה ב-2003 מספר מהגרי העבודה הבלתי-מתועדים פחת באופן משמעותי.
עד נובמבר 2005 גורשו או עזבו מרצונם כ-145,000 מהגרים, על פי נתוני מנהלת ההגירה בסוף שנת 2006 שהו בארץ 102 אלף עובדים זרים חוקיים ו-84 אלף לא חוקיים.
כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
גופים העוסקים בענייני העובדים הזרים
ב-18 באוגוסט 2002 הודיע ראש הממשלה אריאל שרון כי תוקם מנהלת ההגירה אשר תהווה בסיס להקמת רשות הגירה.
המנהלת תאגד בתוכה שלושה גופים עיקריים העוסקים בנושא האכיפה של חוקי הכניסה והעסקה בישראל: משרד העבודה והרווחה, משרד הפנים ומשטרת ישראל.
משימתה של המנהלת הוא צמצום מספר השוהים הבלתי חוקיים.
משימת המנהלת תכוון מודיעין ותטפל בכל העבירות הפוגעות בעובד החוקי והלא חוקי בתחומים: הפלילים, בחוקי העבודה ובחוק הכניסה לישראל, וכן בעבירות חמורות כמרמה הונאה וזיוף.
מסיל"ה - מרכז סיוע לעובדים הזרים
בתל אביב-יפו חיים כ-30,000 עובדים זרים.
בין העובדים הזרים לבין הממסד קיים יחס של חשדנות, הגורם להסתייגות של הקהילה הזרה מהממסד.
העובדים הזרים מקבלים שירותי בריאות, רווחה וחינוך חלקיים בלבד וסובלים ממצוקה חברתית וכלכלית ומבעיות דיור קשות.
רבים מילדי העובדים סובלים מעזובה, מהזנחה ומחסכים ארוכי טווח קשים, האופייניים לאוכלוסייה חלשה ומודרת.
רובם של העובדים הזרים השתקעו בשכונות הדרומיות של העיר ושינו לחלוטין את המרקם החברתי והאורבני של אזורים שלמים.
לנוכח תמונת המצב הזו פועלת מסיל"ה מתוקף הנחות היסוד הבאות:
לכל בני האדם זכויות אוניברסליות לקבל שירותים לסיפוק צרכים בסיסיים.
הימצאותם של מהגרי העבודה בעיר תל אביב-יפו בהיקפים מסוימים היא תופעה קבועה ובלתי מתחלפת.
חייה של הקהילה הזרה משפיעים בצורה מהותית על אופייה, דמותה והתפתחותה של העיר תל אביב-יפו.
מניעת התפתחותה של פשיעה ועבריינות בקרב הדור השני (תופעה שכיחה בקרב אוכלוסיות מהגרים).
עיריית תל אביב-יפו החליטה שלא לעמוד עוד מנגד ולאטום אוזניה בפני מצוקת העובדים הזרים והאוכלוסייה הוותיקה הבאה עמה במגע ולכן, ביולי 1999, הוחלט על הקמת מסיל"ה - מרכז סיוע ומידע לקהילה הזרה.
יחידת הסמך לעובדים זרים במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה פועלת מכוח חוק עובדים זרים (העסקה שלא כדין והבטחת תנאים הוגנים) התשנ"א, 1991.
היחידה עוסקת במתן היתרי העסקה למעבידים המבקשים להעסיק עובדים זרים ואחראית על אכיפת הוראות חוק עובדים זרים וחוקי העבודה השונים החלים על המעביד.
היתרי העסקה ניתנים בהתאם למכסת ההקצאות לכל ענף, הנקבעות על ידי הממשלה ועל פי הקריטריונים שנקבעו לכל ענף וענף: סיעוד, בניין, תעשייה, שירותים ומלונאות.
האכיפה נעשית על ידי מפקחי האגף לאכיפת חוקי עבודה המבצעים ביקורות יזומות באתרי העבודה או על סמך תלונות המוגשות על ידי אזרחים באמצעות טלמסר ועל סמך תלונות העובדים הזרים.
אם נמצא שבוצעה עבירה לכאורה מוטלים על המעביד קנסות מנהליים או מוגשות נגדו תביעות פליליות לבתי הדין לעבודה.