tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מחקר שנערך בשנת 2019 על הסרטים הרווחיים ביותר בארצות הברית, שיעור הנשים בתפקידים אלו היה: 9% מבין עוזרי הבמאי הראשונים, 33.6% מהעוזרים השניים, ו-31.9% מהעוזרים השניים-שניים.
עוזר צלם הוא חבר במחלקת הצילום בצוות הפקה קולנועית שתפקידו העיקרי הוא לשמור על הפוקוס האופטי של עדשת המצלמה על הנושא או הפעולה המצולמים.
"משיכת פוקוס" (pulling focus) מתייחסת לפעולת שינוי מרחק הפוקוס של עדשת מצלמה בהתאם למרחקו של נושא נע ממישור הפוקוס של המצלמה, או בהתאם לשינוי במרחק בין אובייקט סטטי למצלמה נעה.
לדוגמה, אם שחקן נע ממרחק של ל־ ממישור הפוקוס, עוזר הצלם משנה את הגדרת המרחק בעדשה בהתאמה מדויקת לתנועת השחקן.
עוזר הצלם עשוי גם להעביר את הפוקוס מאובייקט אחד לאחר בהתאם לדרישות השוט, תהליך המכונה "רק פוקוס" (rack focusing).
לעיתים קרובות ישנו מרווח טעות מצומצם מאוד, בהתאם לפרמטרים של כל שוט.
תפקידו של עוזר הצלם הוא בעל חשיבות רבה בתהליך ההפקה הקולנועית.
ברוב המקרים, תמונה "רכה" (לא בפוקוס) נחשבת לבלתי שמישה, משום שלא ניתן לתקן שגיאה כזו בפוסט־פרודקשן שניתן להסיר פרטים מתוך פריים, לא ניתן להחזיר פרטים שלא צולמו כראוי עקב חוסר פוקוס.
ייתכן כי שחקן לא יוכל לשחזר הופעה טובה באותה רמה בטייק נוסף, ולכן מצופה מעוזר הצלם לבצע את עבודתו ללא רבב בכל טייק.
לאחר שמיקום המצלמה או ה"שוט" הכללי נקבע על ידי צלם הקולנוע (ה־DOP) ומפעיל המצלמה, עוזר המצלמה הראשון מתחיל למדוד את המרחקים בין הסימונים של השחקנים לבין מישור הפוקוס של המצלמה.
מרחקים אלו נרשמים באמצעות סימונים בעיפרון גריז או עט על טבעת הפוקוס של העדשה; סימונים דומים עשויים להופיע גם על דיסק הסימון או הטבעת של כל מערכת "פולו פוקוס" שנמצאת בשימוש.
באופן מסורתי, עוזר הצלם הסתמך רק על הסימונים הללו ועל תחושת המרחק המפותחת שלו כדי להשיג תוצאות מדויקות.
בעשור האחרון, עם המעבר הגובר למצלמות דיגיטליות, מסכים איכותיים יותר ו"וידאו טאפ" ברזולוציה גבוהה, קיבל עוזר הצלם כלים נוספים המסייעים לו לשמור על פוקוס נכון.
מסך באיכות HD עשוי להיות שימושי במיוחד כשאין זמן למדוד ולסמן את כל המרחקים הדרושים, או כאשר לא ניתן לבצע חזרות מוקדמות.
במרבית ההפקות המודרניות, נעשה שימוש בטכנולוגיות אלחוטיות להעברת וידאו, אשר שולחות אות HD או 4K ישירות לעוזר הצלם.
עוזר המצלמה הראשון עשוי לבצע מדידות סביבה כלליות כדי להבין מהם המרחקים בין נקודות התייחסות – כמו דוגמאות על הרצפה או הקירות, ריהוט, וכל אלמנט נוסף בסביבה – על מנת לשער במהירות מרחקים משוערים בין המצלמה לנושא גם בתנאים כאוטיים.
ה־1st AC כפוף לצלם הראשי, עובד לצד מפעיל מצלמה, ומפקח על עוזר המצלמה השני (המכונה גם "קלפר לודר") ועל כל שאר חברי מחלקת המצלמה.
עוזר יהודה רוֹהֲטִינֶר (ביידיש: ראהאטינער; בגרמנית: Oser Rohatiner; בערך תקצ"ח, 1838 – כ"ו בטבת תרמ"ט, 30 בדצמבר 1888) היה משכיל עברי, סופר, משורר, מתרגם, אספן ספרים ובדחן תלמיד חכם ופועל תרבות, בעיר לבוב (לעמבערג), מן הדמויות הפעילות בחוגי תנועת ההשכלה והפעילות הלאומית המוקדמת בגליציה בשלהי המאה ה־19.
רוהטינר נולד ליונה, ככל הנראה בעיר רוהטין.
הייתה לו סמיכה לרבנות והוא בחר בבדחנותו מתוך העדפה אישית.
את עיקר פעילותו עשה בעיר לֶמבֶּרג (לבוב) בירת ממלכת גליציה של האימפריה האוסטרית, שם פעל בחוגי ההשכלה העברית בתחומי הספרות, החינוך והעיתונות.
רוהטינר כתב שירים בעברית, שחלקם נדפסו בכתבי־עת "השחר", תחת שם העט "העברי" (ראשי התיבות של עוזר בן יונה ראהאטינער).
ושיתף פעולה גם עם כותבי העיתון העברי "המזכיר" , שמומן בידי "אגודת האחים" ונערך ברוח תנועת ההשכלה בידי אשר ברנפלד אשר פעל מתוך מגמה לקדם התקרבות בין יהודים לפולנים בגליציה.
כן עסק בתרגום ספרותי: בשנים תרמ"א–תרמ"ב (1881–1882) תרגם לעברית מחזות מאת לודוויג פיליפסון.
בחתימתו על אחד התרגומים כינה את עצמו: "עוזר בן יונה רוהטינר, מכונה העבר"י".
גרשם באדר מסר גם שמועה ספרותית שלפיה המחזה היידי "שמשון הגיבור" מאת שמואל פיליב מצא אותו בין כתביו של רוהטינר; עדות זו הובאה כזיכרון או שמועה, ולא כעובדה מוכחת.
קשרים אישיים, פעילות ארגונית ועיסוקי פרנסה
לפי עדותו של ברנרד ואכשטיין, מילא רוהטינר תפקיד פעיל במעגלי המשכילים והסופרים בלבוב, ואף שימש דמות מרכזית בהתכתבויות של בני התקופה.
ואכשטיין מציין כי בביתו של רוהטינר התאכסן המשורר ולוול זבארז'ר בעת שהותו בלבוב, מחמת שלא היו בידו אמצעים לשהות בבית מלון.
רוהטינר שימש עבור זבארז'ר כמפרנס, יד ימינו, מזכירו וגבאו.
ממכתביו המעטים של רוהטינר עולה כי שלט היטב בעברית.
פרנסתו הייתה דומה לזו של זבארז'ר, ועיקר אומנותו הייתה לשמח אנשים; הוא נודע כבדחן, אך בד בבד היה בעל ידיעות רחבות ואספן ספרים חשוב.
רוהטינר החזיק ברשותו אוסף ספרים גדול שהתפזר אחרי פטירתו.
החוקר שמעון ברנפלד העיד כי בעיזבונו של רוהטינר נמצא ספרו של שי"ר "ערך מילים", מכוסה בהערות רבות בכתב ידו של רוהטינר, אשר ברנפלד ראה בהן הערות חשובות הראויות לפרסום.
בשנת תרמ"ג (1883) היה רוהטינר ממייסדי אגודת "מקרא קודש" בלבוב, יחד עם ד"ר יוסף קובק וראובן בירר, ממייסדי האגודה האקדמית היהודית קדימה בווינה.
האגודה פעלה להפצת הלשון והספרות העברית בקרב צעירים, וארגנה קורסים והרצאות בדקדוק עברי, ספרות ותחומים כלליים.
רוהטינר שימש בה כמורה לדקדוק עברי ולספרות עברית.
כן נמנה עם מייסדי חבורת ציון בלבוב, מן הגרעינים הפרוטו־ציוניים בעיר.
בעיתונות שלאחר מותו הודגש כי היה אחד ממייסדיה ו"רבות פעל ועשה לטובתה".
רוהטינר נפטר בלבוב כ"ו בטבת תרמ"ט (1888).
הוא הובא לקבורה בעיר, ונספד על ידי ידידיו יוסף יצחק קובק, ויהודה לייב לנדא, והותיר אחריו אלמנה ושבעה ילדים במצב כלכלי קשה.
בני דורו ומחקר מאוחר הציבו את רוהטינר כדמות מורכבת: מצד אחד בדחן מוכר בציבור, ומצד אחר תלמיד חכם, איש ספר ומשכיל עברי.
שמעון ברנפלד תיאר אותו כ"איש חכם לב שנשכח מן החיים".
עולי הגרדום, או הרוגי המלכות, הם יהודים שהוצאו להורג בשל פעילותם המחתרתית למען הקמת מדינת ישראל.
במובנו המצומצם הוא מכוון ל-12 חברי האצ"ל והלח"י שהוצאו להורג, או התאבדו בסמוך למועד הוצאתם להורג, על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
יש המוסיפים למניין עוד מוצאים להורג כמו אנשי מחתרת ניל"י שהוצאו להורג בידי השלטונות העות'מאניים וחנה סנש, שהוצאה להורג בהונגריה בימי השואה.
לזכרם של עולי הגרדום אתרים רבים ברחבי מדינת ישראל.
השימוש המקורי במושג "עולי הגרדום" במדינת ישראל היה בידי יוצאי האצ"ל והלח"י, אנשי תנועת החרות, אשר מנו שנים עשר עולי הגרדום.
המספר שנים עשר הוא מספר סמלי ומרמז לשנים עשר שבטי ישראל.
במניין זה נמנים 9 אנשי אצ"ל ושלושה אנשי לח"י שנשפטו ונדונו למוות בתלייה.
עשרה מהם נדונו על ידי בתי דין צבאיים בריטיים ושני הנותרים - על ידי בית דין מצרי.
עשרה מהנדונים הוצאו להורג בתלייה ושניים מהנדונים שמו קץ לחייהם לפני מועד הוצאתם להורג.
בשנת 1958 התקיים במצודת זאב "תערוכת המרד" ובמסגרתו הוציאו אנשי חרות באופן עצמאי בולי זיכרון ל-14 עולי הגרדום, כשהם כוללים במניין גם את שני אנשי ניל"י שהוצאו להורג, נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי, שהועלו לגרדום על ידי השלטון העות'מאני.
בבולים שהוצאו על ידי דואר ישראל בשנת 1982 נכללו גם חנה סנש ואלי כהן בין עולי הגרדום, יחד עם משה מרזוק ושמואל עזר מנידוני קהיר ושלום צאלח ויוסף בצרי מהרוגי המלכות בעיראק.
במהלך השנים הוזכר גם מרדכי שוורץ, איש ההגנה, על ידי קרוביו כמי שראוי שייכלל בין "עולי הגרדום" המונצחים.
שוורץ הוצא להורג בתלייה, אך בדרך כלל אין מונים אותו עם עולי הגרדום, ורואים ברצח שביצע כעניין אישי.
ההגנה התנערה ממנו לחלוטין, גם בזמן המשפט וגם אחרי התלייה.
באירוע הוקרה לעולי הגרדום בכנסת בשנת 2010 הוזכר גם שמו של שוורץ, למרות שהוא לא נכלל ברשימת עולי הגרדום שהופץ על ידי המארגנים.
בטקס הממלכתי בנוכחות נשיא המדינה, בשנת 1987, צוינו 14 עולי גרדום.
בשנת 1988 בטקס זיכרון לעולי הגרדום בקריית אונו צוינו 20 עולי גרדום.
בטקס הזיכרון הממלכתי לעולי הגרדום בשנת 2023 נרשמו שמותיהם של 13 עולי גרדום: 12 אנשי האצ"ל והלח"י ומרדכי שוורץ.
שלמה בן-יוסף: ראשון עולי הגרדום.
נעצר בעקבות תקיפת אוטובוס נוסעים ערבי ליד צפת.
דב גרונר: נעצר בעת ההתקפה על משטרת רמת גן.
מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר ואליעזר קשאני: נעצרו בדרכם למבצע ליל ההלקאות, שבו הלקו קצינים בריטיים, כתגמול על עונש מלקות שבוצע על ידי הבריטים על גופו של איש האצ"ל, בנימין קמחי.
הם נתפסו לאחר קרב יריות והוצאו להורג ב-16 באפריל 1947.
מאיר פיינשטיין: נתפס לאחר שהניח פצצות במזוודות בתחנת הרכבת בירושלים שהביאו להריגתו של שוטר בריטי שניסה לפרקן.
התאבד בתא הכלא יחד עם משה ברזני ב-21 באפריל 1947, כארבע שעות לפני המועד שנקבע להוצאתם להורג.
יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר: נדונו למוות על השתתפותם בפריצה לכלא עכו.
אליהו חכים ואליהו בית צורי: התנקשו בלורד מוין בקהיר שהיה שר בממשלה הבריטית.
הוצאו להורג בקהיר ב-22 במרץ 1945.
משה ברזני: נתפס כשהוא נושא רימון, והואשם בניסיון להתנקש בחיי המפקד הצבאי של ירושלים, בריגדיר דייוויס.
התאבד בתא הכלא יחד עם מאיר פיינשטיין ב-21 באפריל 1947, כארבע שעות לפני המועד שנקבע להוצאתם להורג.
נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי נקברו בשנת 1919 בראשון לציון.
שלמה בן-יוסף נקבר בראש פינה ולזכרו הוקם במקום האנדרטה לזכר שלמה בן-יוסף.
שבעה מ-12 עולי הגרדום של האצ"ל והלח"י, מרדכי אלקחי, דב גרונר, יחיאל דרזנר, יעקב וייס, אבשלום חביב, מאיר נקר ואליעזר קשאני, קבורים בצפת ולזכרם הוקמה במקום אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
הם בקשו להקבר ליד שלמה בן יוסף בראש פינה, אך הבריטים סירבו לבקשתם והציבו שמירה על הקברים בצפת כדי למנוע העברה של הגופות לראש פינה.
שני המתאבדים, ברזני ופיינשטיין נקברו הבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל קבורים עולי גרדום שהובאו לקבורה שנים רבות לאחר שהוצאו להורג.
אנדרטאות נוספות לעולי הגרדום כוללים את האנדרטה לזכר דב גרונר ברמת גן שמנציח גם את שאר עולי הגרדום, ואת האנדרטה לזכר הרוגי המלכות בראשון לציון שהוקם בשנת 1965. בתי כנסת לזכר עולי הגרדום כוללים את בית הכנסת עולי הגרדום בבני ברק ואת בית הכנסת אחדות ישראל בירושלים.
שני מוזיאונים הוקדשו לזכר עולי הגרדום: מוזיאון אסירי המחתרות - עכו ומוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
טקס הזיכרון הממלכתי לעולי הגרדום התקיים בשנים הראשונות להפיכת הטקס לממלכתי, החל משנת 1969, בבית הקברות בצפת.
בהמשך התקיימו טקסים גם במקומות אחרים, כמו אנדרטת דב גרונר ברמת גן ובמוזיאון אסירי המחתרות - עכו, בה מתקיימים הטקסים בשנים האחרונות.
בשנת 2022 התקיים טקס לציון 75 שנה למותם של בראזני ופיינשטיין במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים.
בזמן המנדט העונש על רצח היה מוות בתלייה (עונש חובה).
גם רוצחים פליליים יהודים נידונו למיתה, אולם אין הם נמנים עם עולי הגרדום.
בעקבות תקנות ההגנה לשעת חירום הורחב עונש המוות לשורה של עבירות הקשורות בשימוש בנשק חם ובניסיון לרצח, שתי העבירות שבהן הורשעו רוב עולי הגרדום בארץ ישראל.
פעולותיהם של לוחמי האצ"ל והלח"י היו שנויות במחלוקת בקרב היישוב העברי.
ראשי מוסדות היישוב התנגדו לפעולות מסוג זה הן מבחינה מדינית והן מבחינה מוסרית, אם כי לא הסכימו עם ההחלטה להוציאם להורג.
האצ"ל והלח"י סירבו לקבל את דעת היישוב המאורגן והמשיכו בפעולותיהם.
ב-24 בדצמבר 1946 קיבל הקונגרס הציוני העולמי שהתכנס בבזל החלטה המגנה את השימוש בטרור כאמצעי להשגת מטרות פוליטיות.
הנצחת עולי הגרדום במדינת ישראל הייתה יוזמה של אנשי תנועת החרות, יוצאי האצ"ל והלח"י.
הם ארגנו עליות לקברי עולי הגרדום, אזכרו אותם במוזיאונים, הקימו אנדרטאות לזכרם, כתבו לזכרם ספרי תורה והקימו על שמם בתי כנסת.
בדבריהם הם ייחסו להם את עזיבת הבריטים והקמת מדינת ישראל.
כך, בפתיחת המועצה הארצית הראשונה של תנועת החרות אמר מנחם בגין:
"עולי הגרדום — גדולי גבורי הדור, ומבקיעי המבצרים של המשעבד — רוחם מרחפת כאולם הזה והיא שתלוונו בדרכנו לקראת הגשמת המטרה השלמה."
אנשי שמאל, לעומת זאת, טענו שגבורת עולי הגרדום נחותה לעומת גבורתם של הנחושים ביישוב הארץ.
אחרים התלוננו שההדגשה על עולי הגרדום על ידי תנועת החרות היא מוגזמת, ונעשית כדי למשוך קולות.
כך למשל נכתב בהצופה: "כמה הם מנצלים את תריסר אנשי־הגרדום.
כאילו הם שגירשו את הבריטים וכאילו בלעדיהם לא הייתה קמה מדינת ישראל".
בדרך כלל זכו עולי הגרדום לאהדה בכל שדרות היישוב, גם בקרב ציבורים שהתנגדו לפעולותיהם מלכתחילה.
בעיתון דבר אוזכר הגרדום באופן דומה לאזכורה על ידי אנשי חרות, בהקשר של גבורתם של צנחני היישוב ואנשי המחתרת בעיראק.
בשנות ה-50 אנשי האצ"ל ניהלו מאבקים בערים שונות ברחבי ישראל בדרישה לקרוא רחובות על שם עולי הגרדום, ומבוקשם עלה בידם בערים בעלי נוכחות משמעותית של הימין.
בשנת 1952 נקרא לראשונה רחוב בצפת בשם "עולי הגרדום".
בשנת 1956 קראה עירית תל אביב רחוב על שם "עולי הגרדום", למרות התנגדות האופוזיציה.
שלטי רחוב שנשאו את שם הרחוב הוסרו על ידי אלמונים.
בתחילת 1957 הוחלט לקרוא רחוב בשם "עולי הגרדום" בבת ים, אולם בשנת 1961 שונה השם לשלמה בן יוסף כדי למנוע מחשבות לא נעימות.
בשנת 1957 גם נקראו רחובות בבאר שבע וראשון לציון בשם "עולי הגרדום".
בפתח תקווה נקרא רחוב בשם "עולי הגרדום" בשנת 1962 לאחר שנים של מאבקים.
במהלך השנים הראשונות של מדינת ישראל לא הונצחו עולי הגרדום באופן רשמי על ידי המדינה.
בתחילת שנות ה-60 החל שינוי איטי, כאשר יצחק רפאל, סגן שר הבריאות, פעל לפנות את בית החולים מכלא עכו, כדי לפנות מקום למוזיאון לזכר עולי הגרדום, ומשרד החינוך המליץ לעודד תלמידים לבקר במוזיאון.
בשנת 1963 סירב שר הדואר להנציח את עולי הגרדום על בולים בטענה שעדיף לעסוק בדברים משמחים ולא בדברים עצובים.
בשנת 1965, הסוכנות היהודית סייעה בהקמת מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
בשנת 1969 התקיימה לראשונה אזכרה ממלכתית על קברות עולי הגרדום ובסוף 1971 קיבל על עצמו משרד הביטחון לדאוג לקברי עולי הגרדום.
פעולת האצ"ל להפסקת ההוצאות להורג
לאחר שנפסק גזר דין מוות לשלושת לוחמי האצ"ל יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר, חטפה יחידה של האצ"ל שני סרג'נטים (סמלים) בריטיים שיצאו מבית קפה בנתניה.
האצ"ל הודיע שתליית לוחמיו תגרור את תליית שני הסרג'נטים.
לאחר התלייה, הרגו בתגובה אנשי האצ"ל את החטופים ולאחר מכן תלו את גופותיהם בחורשה ליד נתניה.
באותו ערב פעלו כוחות צבא ומשטרה בריטיים ורצחו חמישה אזרחים יהודיים עוברי אורח ופצעו שבעה.
מנחם בגין, מפקד האצ"ל דאז, הגדיר את התלייה "אחד הרגעים המרים ביותר בחיי" והוסיף: "המעש האכזר בנתניה, לא רק הציל עשרות בחורים עבריים מגרדום, אלא גם שבר את מפרקתו של השלטון הבריטי, כי בהתנפץ עמודי התלייה, מתרסק ממילא השלטון הנשען עליהם".
לאחר מקרה זה, בחודשים שנותרו לשלטונם, לא הוציאו הבריטים להורג אנשי מחתרת נוספים.
כחלק מהנצחת חללי מערכות ישראל, זכו עולי הגרדום להנצחה נרחבת.
ברבות מערי ישראל נקראו רחובות על שמם של עולי הגרדום, אם בצורה קיבוצית ("רחוב עולי הגרדום") ואם בצורה אישית.
בנתניה, באשקלון, בחדרה, בראשון לציון, ביבנה, בכפר יונה ובקריית שמונה קיים רחוב עולי הגרדום;
באשקלון קיים רחוב על שם אבשלום חביב;
בבת ים קיים רחוב שלמה בן-יוסף; בסמוך לבית החולים אברבנאל קיימת גינה על שם אליהו חכים ואליהו בית צורי;
בתל אביב, בשכונת רמת החייל, קיים רחוב עולי הגרדום (הנפגש בין היתר עם רחוב "הרוגי המלכות"), ובשכונת רמת אביב ג' נקראו רחובות על-שמו של כל אחד מעולי הגרדום;
בירושלים בשכונת ארמון הנציב (תלפיות מזרח) קיים "רחוב עולי הגרדום", ובנוסף יש רחוב על שמו של כל אחד מעולי הגרדום.
משה ברזני ומאיר פיינשטיין, שהתאבדו בכלא במגרש הרוסים בירושלים, מונצחים במוזיאון אסירי המחתרות, שהוקם בבניין הכלא בירושלים בנוסף במוזיאון מונצחים כל עולי הגרדום בדור התקומה מנעמן בלקינד ויוסף לשינסקי עד לאלי כהן.
ברחוב יפו מצוי בית הכנסת אחדות ישראל על שם עולי הגרדום.
בית כנסת נוסף המנציחם נמצא בשכונת מעלות דפנה;
ברמת גן קיימת כיכר לזכרו של דב גרונר מול משטרת העיר, אשר בתקיפתה השתתף גרונר בתקופת השלטון הבריטי; בכיכר ניצבת האנדרטה לזכר דב גרונר עליה גם מונצחים עולי הגרדום
באשדוד קיימים באזור ו' רחובות על שמם של שלמה בן-יוסף ודב גרונר;
בצפת קיים גרם מדרגות ארוך, שבנו הבריטים במטרה ליצור חציצה בין הרובע היהודי למוסלמי ועליו שלטה המשטרה.
לאחר קום מדינת ישראל נקרא גרם זה בשם "מעלות עולי הגרדום".
גרם המדרגות מתחיל במצפור ע"ש המאירי, הצופה על בית העלמין העתיק בו קבורים עולי הגרדום, וחוצה את העיר העתיקה.
בעכו קיים בית כנסת המצוי בלב שכונת בן-גוריון, הקרוי: "בית הכנסת עולי הגרדום".
כלא עכו, בו הוצאו להורג שמונה מעולי הגרדום, הפך למוזיאון;
בבני ברק, הוקמה בשנות ה-50 שכונת "תל גיבורים" (כיום חלק משכונת פרדס כץ).
בשכונה זו רחוב ע"ש דב גרונר ורחוב ע"ש שלמה בן-יוסף.
בית הכנסת של השכונה נקרא בית הכנסת עולי הגרדום ונקבע בו לוח הנצחה;
ברחוב עולי הגרדום בראשון לציון, בצומת עם רחוב ז'בוטינסקי, הוא הופך לשדרה קצרה ובה אנדרטה צנועה הבנויה משתי קורות בטון אנכיות לזכר עולי הגרדום ממחתרות ניל"י, אצ"ל ולח"י;
בפתח תקווה קיים גן "עולי-הגרדום", רח' עולי הגרדום, ובנוסף קיימים רחובות על שמות: שלמה בן-יוסף, דב גרונר, מרדכי אלקחי (יליד פתח-תקווה), יחיאל דרזנר (ממפקדי אצ"ל בפ"ת) ואליעזר קשאני (יליד פתח-תקווה);
בבאר שבע בשכונת רמות קיימים הרחובות הבאים: אליהו חכים, אליהו בית צורי, דב גרונר, שלמה בן-יוסף, משה ברזאני, יחיאל דרזנר, מאיר פיינשטיין ומרדכי אלקחי, ובשכונה ד' קיים גן ציבורי "שני אליהו" על שמם של אליהו חכים ואליהו בית צורי;
בחולון גן ציבורי לזכר עולי הגרדום ברחוב ריינס;
בחיפה רחוב על שמו של אליהו חכים; ומדרגות דב גרונר
מושב משגב דב קרוי על שם דב גרונר;
דואר ישראל הוציא בשנת ה'תשמ"ג גיליון בולים לזכרם של עולי הגרדום, ובו מוקדש בול לכל אחד מהם.
בשנת 2000 יצא לאור ספר מסדרת מנהרת הזמן של גלילה רון פדר עמית שנקרא "הנידונים למות" שמסופר על שני האסירים שהתאבדו בכלאם.
עול (בכתיב חסר: עֹל) הוא כלי רתמה לבקר עובד.
העול עשוי על פי רוב משני מוטות, העליון הרחב מונח על עורף הבהמה, המוטות מחוברים ביתדות.
לעול מחוברים מוסרות, מושכות ושאר אביזרי רתמה למשיכת עגלה, מחרשה וכדומה.
כפי הנראה, היה העול עשוי מעץ, בגלל שעול ברזל היה גורם סבל רב לבהמה.
העול נזכר כבר בתורה: "פרה תמימה אשר אין בה מום, אשר לא עלה עליה עול" ().
לפי , כשחורשים בשתי בהמות הרתומות לאותו עול, אסור לחרוש בשור ובחמור יחדיו, משום שכוחם שונה ורתימה משותפת עלולה להסב להם צער.
מסופר במשנה שבשעת הבצורת, כאשר סדקי העץ של העול התייבשו, השקיעו את כלי הבקר במים, כדי שהסדקים יתמלאו.
ספרות חז"ל מבחינה בין עול של בהמה יחידה לבין עול של שתי בהמות, הנקרא צמד: "מכר את הצמד, לא מכר את הבקר.
מכר את הבקר, לא מכר את הצמד.
רבי יהודה אומר: הדמים מודיעין" (מסכת בבא בתרא, פ"ה).
כלומר, כשאדם מוכר לחברו בקר, אין משמעו שהוא מוכר לו בסכום כסף זה גם את הצמד, שהוא העול לשתי הבהמות.
לפי ספרי פרשת האזינו, כבר שהיה הבקר עגל, הרגילו אותו בנשיאת עול קל.
אף על פי משהתבגר ונעשה לשור, "קרטע ושבר את העול".
בשפה המודרנית, המילה עול משמשת כנטל או מטלה מעיקה וקשה.
עולה או עולה חדש הוא מונח בעל שתי משמעויות ייחודיות בשפה העברית: אחת מן המסורת היהודית, והאחרת מן החוק הישראלי.
אזכור מוקדם של מונח זה מצוי בתנ"ך (), כאשר בני יעקב, שבאו ממצרים לארץ, כדי לקבור את אביהם, נקראו בשם "עולים".
גם לאחר מכן, ומאז גלותם מארץ ישראל, נעשה שימוש במונח זה בכל הדורות כאשר יהודים חתרו לעלות לארץ האבות.
הם עלו כיחידים ובקבוצות קטנות, ברישיון וללא רישיון, וביקשו לחיות ולהיקבר בה.
במסורת היהודית מקובל לקרוא ליהודי שהגיע לארץ ישראל, בעיקר אם הגיע כדי להשתקע בה, "עולה".
נעשית הבחנה ברורה בין הגירה, שהיא מעבר מארץ לארץ באופן כללי, לבין עלייה המציינת השתקעות של יהודים בארץ ישראל.
המסורת היהודית רואה בעלייה לארץ ישראל מצווה גדולה (מצוות יישוב ארץ ישראל), ולפיכך העולה החדש נחשב כמי שקיים מצווה מיוחדת במינה.
הביטוי "עלייה" לא שימש רק לציון הגירתם של יהודים לארץ ישראל מטעמים אידאולוגיים אלא לבואם של יהודים לארץ מכל סיבה, אף שלא לצורך שהיית קבע.
באותה מידה, המונח "ירידה", המציין עזיבת ארץ ישראל מכל סיבה, אינו חייב להיות קשור לאידאולגיה כלשהי (כך, נאמר שיעקב ובניו ירדו מצרימה).
בחוק הישראלי "עולה חדש" הוא מעמד שבו נמצא מי שמבקש לשבת ישיבת קבע בישראל מכוח חוק השבות.
חוק השבות מעניק זכות עלייה לישראל לא רק לאנשים שנחשבים ליהודים על-פי הגדרת ההלכה (אם יהודייה או גיור), אלא גם לאנשים ממוצא יהודי עד דור שלישי, וכן לבני זוג של יהודים.
לפיכך, גם מי שאינו נחשב כיהודי על-פי ההלכה, או שאינו רואה עצמו כיהודי, עשוי לקבל מעמד של "עולה חדש" אם התקיימו בו התנאים הקבועים בחוק השבות.
מעמד של "עולה חדש" ניתן גם למי שמבקש להפוך לתושב קבע בישראל מכוח חוק השבות, וגם למי שמבקש להפוך לאזרח ישראלי לכל דבר ועניין לפי אותו חוק.
המעמד קצוב בזמן - בדרך כלל למשך שנה מהיום שבו הגיע העולה לישראל.
במהלך השנה הזו זוכים העולה ובני משפחתו להטבות מיוחדות שמתבטאות בסל קליטה, קצבאות קיום ודיור, בהקלות מס, בזכות לקבלת שיעורי עברית חינם ועוד.
ישראלי שנולד בחוץ לארץ או שהה בה שנים רבות ומבקש לחזור לישראל אינו נחשב לעולה חדש, אולם מוענק לו מעמד של תושב חוזר, שכולל את רוב ההטבות המוענקות לעולה חדש.
בעידוד עלייתם של יהודים לישראל מטפלים שליחי עלייה מטעם הסוכנות היהודית, המוצבים בקהילות גדולות של יהודים.
בקליטתם של עולים חדשים בישראל מטפל המשרד לקליטת עלייה.
עוּזְרָר חד-גלעיני (עֻזְרָר חַד-גַּלְעִינִי, שם מדעי: Crataegus monogyna) הוא שיח או עץ קוצני, שפריו ענבה מדומה, ביצית או כדורית-מוארכת.
העוזרר החד-גלעיני גדל באירופה ובארצות הים התיכון; תפוצתו הכללית היא גם אירנו-טורנית והיא מגיעה עד לצפון-מערב הודו.
עוזרר זה צומח בר גם בישראל, באזורי הגליל ובצפון הגולן, בחורש של אלון מצוי.
העץ משיר את עליו בחורף ונותר עירום מחודש דצמבר עד חודש מרץ.
בחודש מרץ מלבלבים העלים ועולה הפריחה כשהיא צפופה ועשירה.
הפרח פשוט וסימטרי ולו גביע בן חמש אונות וחמישה עלי כותרת מפורדים.
השחלה תחתית ושקועה ובה מגורה אחת, וממנה יוצא עמוד-עלי אחד (לעיתים רחוקות שני עליים).
הפרי אדום, בעל גרעין אחד, ציפה עסיסית ועלי גביע בראשו.
הפרי, המבשיל בסוף האביב או בקיץ, מופץ באמצעות בעלי חיים (ציפורים בעיקר) שאוכלים אותו ומפרישים את זרעיו.
השם עוזרד נזכר במשנה מספר פעמים: "הפרשין והעוזרדין משיקרחו…" (מעשרות א, 3), "עוקצי האגסין… והעוזרדין… מטמאין ומטמאין" (עוקצין א,6) ועוד.
נראה שצמח זה זהה לעץ הנקרא כיום עוזרר קוצני, וייתכן כי הנטייה לקרוא לצמח עוזרר במקום עוזרד, נבעה משמו הערבי של הצמח – זערור.
על פי הראובני, שמו המקראי של העוזרד הוא תפוח והוא מוזכר מספר פעמים ב'שיר השירים'.
מקור הבלבול הוא כנראה בדמיונו של העוזרד לתפוח (שמקורו בדרום מזרח אסיה והובא לעולם העתיק רק בתקופה ההלניסטית).
נראה כי במשך תקופה מסוימת נקרא האחד 'תפוח קטן' והשני 'תפוח גדול' אך עם השנים נפלה המילה תפוח משמו של העוזרד ונשאר רק שמו המשנאי עוזרר שפירושו 'קטן'.
עוזרר חד-גלעיני הוא צמח מוגן בישראל.
עוטה עור הנמר (בגאורגית: ვეფხისტყაოსანი; הגייה: ווֶפּכיס טקַאוֹסַני; בתרגום מילולי: עוטה עור הטיגריס) היא פואמה אפית לאומית גאורגית שנכתבה על ידי שותא רוסתוולי במאה ה-12.
הפואמה היא השריד היחיד לעבודתו הספרותית של רוסתוולי.
היא נכתבה בעת שגלה מארצו למנזר המצלבה בירושלים.
כתבי היד המעוטרים של הפואמה הם מחשובי יצירות האמנות החילוניות הגאורגיות של ימי הביניים.
במכון כתבי היד של האקדמיה הגאורגית למדעים בטביליסי שמורים שני דפים מן המהדורה מן המאה ה-16, וכמה שורות מהפואמה, השייכות למהדורה מהמאה ה-14. כל יתר כתבי היד של הפואמה הם מהמאה ה-17 ואילך (הקדום שבהם מ-1653).
הפואמה הודפסה לראשונה בטביליסי בשנת 1712.
מלך ערב, רוֹסְטְוָן, היה חָשׂוך בנים.
בתו היפהפייה טִינָטִין אהבה את שַׂר הצבא אַבְתַּנְדִּיל וזה השיב לה אהבה.
יום אחד, בצאתם לציד, רואים המלך ושַׂר צבאו אביר זר עוטה עור נמר מתבודד על גדת הנהר.
המלך שולח את עבדיו ללכוד אותו, אך האיש מגיב באלימות וחומק מהם.
אַבְתַּנְדִּיל יוצא לחַפשׂו, ובתום שלוש שנים הוא מוצא את האביר טָרִיאֵל.
הלה מספר לו כי בהיותו שַׂר הצי בממלכת הודו יצאה נפשו אל בת המלך נֶסְטָן-דָּרֶגָ'אן, שהשיבה לו אהבה, אך אביה הועיד אותה לאחר.
בַּצָר ליבו הוא רצח את הנסיך שנועד לאהובתו.
בת המלך הוברחה לטירה מכושפת והאביר נטש את הממלכה.
בעקבות הווידוי נקשרת נפשו של האביר טָרִיאֵל בנפשו של שַׂר צבא ערב אַבְתַּנְדִּיל.
בכוחות משותפים הם מוצאים את בת מלך הודו ומשחררים אותה מכלאה.
אביה מִתְּרָצֶה, ולשמחת הכול האביר עוטה עור הנמר נושא לאישה את אהובתו.
הפואמה כתובה בלשון הגאורגית הספרותית החדשה.
לשון הפואמה רחוקה מהמבנה הלשוני הארכאי של הכתיבה הכנסייתית הקדומה שהייתה נפוצה בתקופה שקדמה לה.
השימוש בהיפרבולה מאפיין את לשונו של רוסתוולי כאשר הוא מתאר את כוחם הפיזי והמוסרי של גיבוריו ואת יופיים החיצוני.
לאותה מטרה המשורר לעיתים קרובות משתמש בשפה מקושטת במטפורות ומשווה את יופיו של הגיבור עם השמש הזוהרת או את כוחו הרב עם כוחו של אריה.
ככל שמעמדו של גיבור מרכזי יותר, כך גם השפה שבה הוא מתואר מקושטת יותר.
יחד עם זאת השפה של רוסתוולי חדה ומדויקת.
האפוריזמים הרבים והמגוונים שלו מתאפיינים בחדות ובלקוניות.
זהו העיקרון היסודי של המשורר עצמו, שבו הוא דוגל לגבי השפה בכלל, ושפת השירה בפרט.
על כך הוא מודיע כבר בתחילת הפואמה כאשר הוא אומר:
מאפיין נוסף של סגנונו של רוסתוולי הוא קצב מהיר של העלילה.
הרחק מהקו הראשי, אף על פי שהעלילה מועשרת בסיפורי אגב ואפיזודות רבות.
מפריעות לדינאמיות הסיפור אלא להפך – מסייעות להתפתחות העלילה.
הפואמה כולה כתובה במקור הגאורגי בתבנית הידועה בשם "שאירי" , שהיא בת 16
המשורר מעדיף את שתי צורותיו העיקריות של ה"שאירי":
ה"שאירי" הגבוה (4+4+4+4), המנוצל לרוב לקצב מהיר של הסיפור,
ה"שאירי" הנמוך (5+3+5+3), המתאים יותר לקצב איטי.
הבתים בשני הדגמים בנויים מארבע שורות מחורזות.
רוסתוולי חוזר לפחות על שלוש אותיות אחרונות בסוף כל שורה.
לפעמים החזרה יכולה להגיע לשש אותיות זהות בסוף כל שורה.
הפואמה בנויה מבתים בני 4 שורות מחורזות.
לכל בית חריזה משלו בתבנית א-א- א-א.
שורה מתחלקת ל-16- הברות על פי התבנית הידועה בשם "שאירי" הייחודית לשפה
הגאורגית ומאפשרת למשורר להתגמש מבחינת הקצב.
יש קשר הדוק בין החריזה
ל"שאירי" – כאשר ה"שאירי" גבוה, כלומר הקצב הוא מהיר, החריזה בסוף השורה
לעומת זאת, כאשר ה"שאירי" נמוך, כלומר הקצב הוא איטי,
החריזה תמיד בעלת שלוש הברות (באראמידזה 367:1969).
על פי ספרות המחקר הגאורגית, ישנה הקבלה לשונית מצד אחד והקבלה רעיונית מצד שני.
על פי גפונוב, אמרות, אילוזיות, דמויות ועלילות תנ"כיות משוחזרות ומובלעות באופן טבעי ביצירה.
גפונוב משווה את התפילה לנדר שנדר יעקב כאשר ברח מאחיו ():
בפואמה ניתן לראות גם קווי עלילה תנ"כיים שחלחלו לתוך היצירה.
הסיפור על המלך פַּרְסַדָּן שקירב אליו את טָרִיאֵל ועשה אותו שר-צי (פרק ט'), ועל בת המלך נֶסְטָן- דָרֶגָ'אן ששלחה את טָרִיאֵל להילחם נגד הסינים והבטיחה להינשא לו, מזכיר את הסיפור על המלך שאול שקירב אליו את דוד והבטיח לו את בתו אם ינצח מאה פלשתים ().
בפואמה מוזכרים משה אבן עזרא ומספר משוררים יהודים נוספים מתקופת הראשונים.
הפואמה תורגמה ל-55 שפות כולל עברית.
שאול טשרניחובסקי ביקש לתרגם את הפואמה ואף החל במלאכה בשנת 1939. הוא תרגם 36 בתים מתוך כ-1700 שבמקור (מופיעים בקובץ שיריו "ראי אדמה").
הפואמה תורגמה לראשונה בשלמותה על ידי דב גפונוב תוך הקפדה על החריזה והמצלול העתיק.
גפונוב, שעלה מגאורגיה בשנת 1971, תרגם לראשונה את הפואמה בזמן שהותו בגאורגיה ואחרי שלימד את עצמו עברית.
הספר יצא לאור ב-1969 בישראל בסיועו ובתמיכתו של אברהם שלונסקי, בהוצאת ספרית פועלים.
גפונוב זכה על עבודתו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
התרגום זכה להערכה ומחקר בגאורגיה.
התרגום השני של הפואמה לעברית, נעשה על ידי שלום בראל ביוני 2017.
עוּזְרָר קוצני (עֻזְרָר קוֹצָנִי, שם מדעי: Crataegus azarolus, שם נרדף: Crataegus aronia) הוא עץ קטן או שיח ממשפחת הוורדיים.
על ענפיו של העוזרר ישנם קוצים חדים באורך 1–2 ס"מ, בעיקר על הענפים העבים יותר, ומכאן שם התואר של המין – קוצני.
גובהו הממוצע של העץ בין מטר וחצי לשני מטרים וחצי, אבל ניתן למצוא פרטים בגבהים משתנים, עד כחמישה מטרים ולעיתים יותר מכך.
עליו של העוזרר הקוצני מאונים־מנוצים ומסורגים לאורך הענף.
הם שעירים משני צדדיהם (ולכן צבעם ירוק־אפרפר), ונושרים בחורף.
הפרחים, המופיעים במרץ–אפריל, לבנים, לעיתים בעלי גוון צהוב או ורוד, בעלי 5 עלי־כותרת.
הפרי הוא מסוג ענבה מדומה, וצבעו צהוב (או אדום בתת-המין עוזרר אדום) בהבשלתו.
הפרי אכיל ובעל טעם דומה לתפוח, ואף משויכות לו סגולות רפואיות מסוימות כמו הורדת לחץ דם.
העוזרר הקוצני גדל בבתה ובחורש, באזורים רבים במרכז ובצפון הארץ (בשפלה, בהר, במדבר יהודה, בגולן ועוד).
עוזרר אדום, שנחשב בעבר למין נפרד, הוא תת-מין של עוזרר קוצני הגדל בגליל העליון.
בניגוד לעוזרר הקוצני הטיפוסי, שפירותיו צהובים, פירותיו של העוזרר האדום הם אדומים.
עוזרר קוצני הוא צמח מוגן בישראל.
עוטף עזה הוא הכינוי הנפוץ לאזור יישובי מערב הנגב במדינת ישראל, בחלקו הדרומי של מישור החוף הדרומי ובחלקו המערבי של הנגב המערבי, בתחומי המועצות האזוריות מרחבים, חוף אשקלון, שער הנגב, שדות נגב ואשכול.
יישובי עוטף עזה ממוקמים קילומטרים ספורים מסביב לרצועת עזה, וכוללים את העיר שדרות, מושבים וקיבוצים.
בעוטף עזה, על פי הגדרת יישובי אזור קו העימות הדרומי שפרסמה רשות המיסים, מתגוררים כ-70,000 בני אדם.
לאורך שנות קיומה של ישראל כמדינה ספגו יישובי האזור פעולות טרור רבות מצד תושבי הרצועה.
אלה כללו, נוסף על הסתננויות הפדאיון ואירועי טרור עממי שונים, שיגור רקטות ופצצות מרגמה מהשטח הפלסטיני.
בטבח שבעה באוקטובר חדרו מחבלים לחלק מהיישובים וביצעו בהם מעשי טבח.
קו הגבול בין ישראל לרצועת עזה נקבע בהסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים שנחתם בסוף מלחמת העצמאות, ותוקן בהסכם מפברואר 1950. רבים מהיישובים שבצדו הישראלי של קו הגבול (כגון סעד ונירים) נוסדו עוד קודם לכן, ואחרים (כגון שדרות ונחל עוז) נוסדו זמן לא רב לאחר קביעת קו הגבול.
עם זאת, הכינוי "עוטף עזה" ניתן להם רק במאה ה-21.
לראשונה נקבעה העדפה בחקיקה ליישובי עוטף עזה בתיקון מפברואר 2006 לתקנות חובת המכרזים (העדפת תוצרת מאזורי עדיפות לאומית), תשנ"ח-1998.
בהצעת החוק נומק צעד זה:
בצעדי חקיקה נוספים הוארך תוקפן של חלק מההטבות, בשינויים מסוימים.
ב-14 ביוני 2007 חתם שר האוצר על צו המכיר ביישובי עוטף עזה כביישובי ספר.
הכרה זו העניקה ליישובים זכות לפיצוי עקיף בהתאם לחוק מס רכוש וקרן פיצויים.
ביוני 2014 פורסם כי פיקוד העורף החליט על קיצוץ בתיקי רכזי הביטחון השוטף (רבשצ"ים) ביישובים בעוטף עזה.
ראשי הרשויות בעוטף עזה פנו לשר הביטחון משה יעלון במכתב לבטל החלטה זו.
זמן קצר לאחר מכן החל מבצע צוק איתן, שלכל אורכו ספגו היישובים בעוטף עזה מטחי רקטות ופצמ"רים.
בנוסף, נחשפו מנהרות לחימה החודרות מרצועת עזה לישראל, ואירעו כמה מקרים שבהם חדרו מחבלים דרך המנהרות ותקפו את חיילי צה"ל.
עקב הלחימה רבים מהתושבים התפנו מבתיהם.
במבצע צוק איתן סבלם של תושבי עוטף עזה היה גדול מזה של יתר תושבי ישראל, עקב היותם חשופים לירי רקטות קצרות טווח ולירי פצמ"רים נרחב.
ירי זה גרם להרוגים אחדים בקרב תושבי עוטף עזה.
איום נוסף על תושבי עוטף עזה היה מנהרות לחימה שנחפרו מרצועת עזה לתוך ישראל.
מנהרות רבות מסוג זה הושמדו במבצע צוק איתן, וחפירתן והשמדתן נמשכו גם בשנים שלאחר מכן.
לאחר שנים אחדות של רגיעה בעקבות מבצע צוק איתן, במהלכן הוכנו תוכניות לפינוי יישובי עוטף עזה בשעת חירום, ב־30 במרץ 2018 החלו העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה – סדרת הפגנות המוניות ברצועת עזה, ליד הגבול הישראלי.
רבות מהן כללו הפרות סדר אלימות.
כתוצאה מכך התרחשו מאות שריפות בעוטף עזה, ונשרפו אלפי דונמים של שדות ועצי חורש וכן מתקנים חקלאיים.
באוגוסט 2018 נורו מאות רקטות ופצצות מרגמה לעבר יישובי עוטף עזה.
במהלך טבח שבעה באוקטובר אלפי מחבלים מהחמאס פלשו אל שטחי העוטף, וניסו לחדור ליישובים.
היישובים שחוו את הפגיעה הקשה ביותר היו בארי, כפר עזה וניר עוז.
בהם המחבלים עשו מעשי טבח, חטיפה, התעללות, ביזה, והרס בהם נהרגו ונחטפו מאות תושבים.
ביישובים אחרים כיתות הכוננות וכוחות צה"ל שהיו במקום הצליחו להרוג את המחבלים ולהציל את התושבים.
לאחר המתקפה, פתחה ישראל במלחמת חרבות ברזל, וכלל יישובי העוטף פונו מתושביהם לבתי מלון ולקיבוצים מחוץ לאזור הדרום.
ואת מקומם תפסו כוחות צבא לאורך המלחמה.
מפעלים גם ביישובים שנפגעו קשה מהמתקפה, החלו לחזור לפעילות.
כמו מפעל "כפרית" בכפר עזה, ובית הדפוס בבארי.
הממשלה החלה לעודד חזרה של התושבים החל ממרץ 2024 לחלק מהישובים שאין מניעה ביטחונית או שיקומית לחזור אליהם, כשנה לאחר פרוץ המלחמה כ-75% מתושבי העוטף חזרו לבתיהם.
ברשימת יישובי אזור קו העימות הדרומי, שפרסמה רשות המיסים, נכללים היישובים הבאים:
האקלים השורר באזור העוטף הוא צחיח למחצה ומאופיין בקיץ חם וחורף נעים.
כמות המשקעים הממוצעת בשנה היא כ-300 מ"מ.
בעונת החורף צומחים באזור דשאים ופרחים.
עוטף ירושלים הוא קטע בגדר ההפרדה באזור ירושלים.
מטרת תוואי הגדר באזור זה לחצוץ בין ריכוזי האוכלוסייה הישראליים והפלסטינים, על מנת לשפר את הביטחון בישראל.
אורכו של עוטף ירושלים עומד על 168 ק"מ, מהר אדר בצפון ועד גוש עציון בדרום.
ב-2001 הוקמה מפקדה ייעודית של משמר הגבול באזור זה.
מטרתו המוצהרת של עוטף ירושלים לפי מדינת ישראל, בהיותו חלק של גדר ההפרדה, היא ביטחונית – מניעת כניסת מחבלים מתאבדים ומפגעים אחרים אל ערי ישראל.
עם זאת, הפלסטינים וגורמים שונים בישראל ובעולם טוענים כי קיים פער בין הצהרותיה לבין כוונותיה האמיתיות של מדינת ישראל, וכי מניעיה של ישראל בהקמת הגדר אינם ביטחוניים בלבד, אלא אחרים - סיפוח קרקעות והרחבת התנחלויות.
בעתירה שהוגשה נגד התוואי באזור מרחב ביר נבאללה שמצפון לירושלים, קבע ביוני 2006 הרכב מיוחד של תשעה שופטי בג"ץ, בראשותו של הנשיא אהרן ברק, כי תוואי הגדר הוא חוקי ובכך דחה חמש עתירות שהוגשו בעניין.
בעתירה שהוגשה נגד התוואי באזור מחנה הפליטים שועפאט, אשרו שופטי בג"ץ, בשנת 2008, את תוואי הגדר וקבעו כי "בנסיבות הקיימות ואל מול הצרכים הביטחוניים, היא סבירה ומידתית".
בניגוד לחלקים גדולים מגדר ההפרדה, העוברים בסמוך לקו הירוק, בקטע זה הגדר יוצרת שלוחה אחת שמעמיקה לתוך שטחי בנימין:
בצפון-מערב - שלוחה הכוללת את גבעת זאב, גבעון החדשה ובית חורון בשטח ישראל.
לפי התכנון המקורי, במזרח ובדרום היו אמורות לקום שלוחות המקיפות ממזרח את מעלה אדומים ושאר יישובי גוש אדומים ואת גוש עציון וביתר עילית בתוך לגדר, אך בשל קשיי תקציב, לחצים אמריקאיים ועתירות לבג"ץ הן לא יצאו אל הפועל.
בנוסף, הגדר עוברת ממזרח לשטח המוניציפלי של ירושלים, שאינו חופף לקו הירוק.
הגדר מכלילה בשטח ישראל מספר התנחלויות וכפרים פלסטינים.
16 מעברים אמורים היו להיות פזורים לאורך עוטף ירושלים עם סיום הקמתו.
התוואי המקורי של עוטף ירושלים אמור היה להתחיל בסביבות הר אדר, כאשר הוא מקיף את ההתנחלות מצפון, וכך למעשה להשאיר אותה בשטח ישראל.
משם ממשיכה הגדר מזרחה, מצפון למבשרת ציון, עד ממערב לשכונת רמות בירושלים.
שם, חותכת הגדר לכיוון צפון-מערב, עד לבית חורון.
היא מקיפה את ההתנחלות ממערב, ממשיכה מזרחה לעבר רמאללה, ואז יורדת דרומה, ממזרח לגבעת זאב, עד לנקודה שנמצאת מזרחית לשכונת רמות.
משם ממשיכה הגדר צפונה, במקביל לשטח המוניציפלי של ירושלים, עד עטרות.
הגדר מקיפה את עטרות מצפון ויורדת דרומה, כשהיא משאירה את אחת השכונות במזרח ירושלים, כפר עקב, מחוץ לגדר.
מבית חנינא ממשיכה הגדר מזרחה ואז דרומה, לאורך השטח המוניציפלי של ירושלים, כשהיא מקיפה את נווה יעקב ופסגת זאב.
מדרום לפסגת זאב, הגדר אינה ממשיכה דרומה לאורך השטח המוניציפלי של העיר, אלא נמתחת מזרחה ואז מערבה, כשהיא משאירה את מחנה הפליטים שועפאט, הנכלל בתחומי העיר, מחוץ לגדר.
ממחנה הפליטים אמורה הייתה הגדר להמשיך מזרחה, ולהקיף מצפון את עלמון, נופי פרת, כפר אדומים ואלון, ואז לרדת דרום-מערבה, עד ליישוב קידר, ושם להמשיך צפונה למעלה אדומים, ואז בחזרה מערבה, לעבר ירושלים.
בפועל, הוקמה חומה לאורך כביש מספר 1 מזרח המוביל מצומת הגבעה הצרפתית אל מעבר הזיתים, באזור מורדות הר הצופים ושכונת א-טור (ירושלים), ומשם הגדר מובילה דרומה ואז מערבה, לאורך קו השיפוט העירוני, עד לשכונת גילה, למעט מובלעת קטנה המקיפה את קבר רחל מדרום, וכך כוללת אותו בשטח ישראל.
באזור גילה עוברת הגדר מדרום לשטח המוניציפלי, על מנת לכלול את ההתנחלות הר גילה בתוך שטח ישראל.
הגדר ממשיכה מערבה ואז מזרחה, כשהיא מקיפה ממערב את היישוב אל ואלג'ה, ואז יורדת דרומה, ממערב לבית לחם וממזרח לאפרת, עד למגדל עוז.
שם ממשיכה הגדר מערבה, מדרום לכפר עציון ובת עין, עד לקו הירוק, וכך מסתיימים עוטף ירושלים ושלוחתו הדרום-מערבית.
בנוסף, מאל ואלג'ה, יוצאת שלוחה של הגדר לאורך הקו הירוק ממערב לבתיר וואדי פוכין, המסתיימת לאחר ואדי פוכין.
הגדר נבנתה משני צדיו של קטע מכביש 45 הנמתח מגבעת זאב לעטרות, וכך מקיפה חלקית ארבעה כפרים פלסטינים - ביר נבאלה, אלג'דירה, אלג'יב, ובית חנינא אלבלד.
ההחלטה הראשונית אודות הקמת גדר ההפרדה ובכלל זה עוטף ירושלים, התקבלה לאחר הפיגוע בבית ליד ב-1995. החלטה זו לא יצאה לפועל, בין היתר בשל רצח רבין.
הצעות להקמת הגדר הועלו גם בתקופת ממשלת ברק, אך הן לא יצאו לפועל.
את המאבק הציבורי למען הקמת הגדר החלה תנועת "גדר לחיים - התנועה הציבורית להקמת גדר ביטחון", שהוקמה ביוני 2001 לאחר הפיגוע בדולפינריום, בזמן ממשלת שרון.
חברי כנסת רבים בממשלה נמנו בין התומכים בהקמת הגדר, אם כי היו אף מתנגדים לא מעטים כשר הביטחון בנימין בן אליעזר, הרמטכ"ל שאול מופז וראש הממשלה, אריאל שרון.
עם זאת, לאחר רציחתם של מאות קורבנות כתוצאה מפיגועי התאבדות, התעצמה התמיכה הציבורית בגדר הפרדה ושכנעה לבסוף גם את המתנגדים.
כך, באפריל 2002 אישרה הממשלה את הקמת גדר ההפרדה, אם כי עדיין לא נקבעו התוואי שלה וקריטריונים לבנייתה.
ביוני 2002 אושר שלב א' של עוטף ירושלים שכלל 2 קטעים בני 10 ק"מ כל אחד.
הראשון, בצפון ירושלים, נמשך ממחנה עופר במערב ועד מחסום קלנדיה במזרח.
השני, בדרומה של העיר, נמשך מכביש המנהרות במערב ועד בית סאחור (מדרום להר חומה) במזרח.
בספטמבר 2002 זכתה חברת אלביט מערכות בחוזה להקמת המערכת האלקטרונית ב"עוטף ירושלים".ביולי 2003 הושלמה הקמתו של שלב א'.
בספטמבר 2003 אושרו עוד 3 קטעים - הראשון, בארוך 17 ק"מ, נמתח מבית סאחור בדרום ועד ממזרח לאל-עיזרייה בצפון.
השני, באורך 14 ק"מ, נמתח מהכפר ענאתא בדרום ועד למחסום קלנדיה בצפון.
ואילו האחרון, שאורכו גם כן 14 ק"מ, מחבר בין מחנה עופר במזרח, דרך שכונת רמות עד לגבעת זאב במערב.
ברוב תוואי זה אמורה הגדר להיבנות בצורת חומה.
ההתקדמות בבניית קטעים אלה אינה אחידה, רובם הושלמו, אך קטעים רבים עודם פרוצים בשל עתירות משפטיות תלויות ועומדות.
בפברואר 2005 אישרה הממשלה תוספת של כ-40 ק"מ באזור מעלה אדומים וגוש אדומים, אם כי התנתה את התחלת עבודות במקום באישור הדרג המדיני.
באוגוסט 2008 החליט ראש הממשלה אולמרט לצמצם את שטח מעלה אדומים שיוכלל בגדר, על פי התוכניות.
עד ליוני 2007, כ-50% מעוטף ירושלים היו בנויים, בכ-20% מהגדר הבנייה הייתה בעיצומה, וכ-30% עדיין לא היו בנויים, בעיקר באזור גוש אדומים וגוש עציון.
בתוואי הגדר שאינו עובר בלב שטח בנוי ויש מרחב גאוגרפי להקמת גדר רחבה, כוללת הגדר מרכיבים רבים: ראשית, בצד הפלסטיני, יש גדר תיל באורך 1.8 מטר, ולאחר מכן תעלה שמונעת חציית כלי רכב.
בהמשך, יש דרך פטרול וגדר התרעה בגובה 3 מטרים בעלת חיישנים שיכולים להתריע מפני פריצה.
מאוחרי גדר זו ישנן עוד דרך טשטוש, דרך פטרול, ואחריהן דרך טשטוש נוספת וגדר תיל בגובה 1.8 מטר.
אורכו הכולל של מכשול זה יכול להגיע אף ל-50 מטר.
לאורך הגדר פזורות מצלמות תצפית, ובחלק מהמקומות מוצבים אף פילבוקסים.
כמו כן, ישנם 16 מעברים הפזורים לכל אורך עוטף ירושלים.
במזרח ירושלים, בשל הצפיפות האורבנית, לא ניתן להקים מכשול כל כך רחב, ולכן מוקמת שם חומת בטון גבוהה בליווי אמצעי חישה ותצפית, וזאת בין השאר כדי למנוע ירי אל עבר כלי רכב ואזרחים ישראלים.
בשל הקרבה הפיזית ותלות הפרברים הפלסטינים בירושלים, יחד עם היות העיר יעד מועדף לפיגועי טרור ורגישותה הדמוגרפית, להקמת עוטף ירושלים יש השלכות רבות ועמוקות על המרחב.
בשנים 2002–2003 סבלה ירושלים רבות מטרור- 22 פיגועי התאבדות התרחשו בעיר, בהם נהרגו 130 אזרחים.
משנת 2004, ובעיקר משנת 2005 ואילך, חלה ירידה משמעותית בכמות פיגועי ההתאבדות בירושלים.
עם זאת, ייתכן גם כי הירידה במספר הפיגועים נבעה מהפגיעה בארגוני הטרור במבצע חומת מגן.
בנוסף, בניגוד לגדר ההפרדה בשרון, שבנייתה הושלמה, עדיין קיימות פרצות בעוטף ירושלים מהם יכולים להסתנן פלסטינים ומפגעים, ומספר פעמים אכן הסתננו מחבלים דרך הפרצות הקיימות בעוטף ירושלים בדרכם לבצע פיגוע בעיר עצמה או בשאר ערי ישראל.
בכירים טוענים כי עם השלמתו של עוטף ירושלים תתגבר עוד יותר תחושת הביטחון באזור ירושלים.
בנוסף, מקשה הגדר על הסתננות אזרחים פלסטינים לירושלים וממנה לשאר חלקי ישראל.
סעיף 6. לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מעניק לכל אזרח ישראלי את הזכות לצאת ולהיכנס לישראל.
אולם תושבי מזרח ירושלים אינם אזרחים ישראלים, אלא רק תושבים בלבד.
הקמת הגדר לא בהכרח מנעה את כניסתם של תושביה לצד הישראלי של הגדר, אך הגבילה את כניסה לתנועה דרך מעברים מוגדרים (כגון אזור א-ראם ודאחית אל-בריד).
עבור תושבים בעלי תיעוד פלסטיני, הגדרה מגבילה את האפשרות שלהם להיכנס לשכונות הערביות של מזרח ירושלים.
על אף שרוב תוואי עוטף ירושלים נצמד לשטח המוניציפלי של העיר, אין זה כך בשתי שכונות במזרח ירושלים - מחנה פליטים שועפאט וכפר עקב, שהגדר הוציאה אותן משטח ישראל.
עקב זאת, נשארו 60,000 נושאי תעודות זהות כחולות ממזרח לגדר ההפרדה.
בנוסף, בשל מצוקת המגורים במזרח ירושלים, עברו במשך השנים רבים מתושבי אזור זה לפרברים הפלסטיניים בסביבה, ממזרח לגדר.
אותם תושבים, שלפני הקמת הגדר הייתה להם נגישות קלה לירושלים, מנותקים מהעיר ושירותיה.
חלק מאותם בעלי תעודות זהות כחולות, שחוששים להישאר מחוץ לגדר, עוברים לשכונות במזרח ירושלים, וחלקם אף עוברים לשכונות יהודיות בה, בעיקר לפסגת זאב, אם כי מדובר בתופעה בעלת היקף מצומצם.
בשנים האחרונות גדל מספר תושבי מזרח ירושלים המבקשים ומקבלים אזרחות ישראלית (צעד שבעבר נחשב אצל הפלסטינים לבגידה).
בנוסף, הגדר מנתקת את ירושלים מפרבריה הפלסטיניים בצפון ובמזרח, כא-ראם ואל-עיזרייה.
בין מזרח ירושלים לפרברים הללו היה מתקיים קשר הדוק בתעסוקה, חינוך, רפואה, ועוד.
רבים מתושבי הפרברים היו מתחנכים במזרח ירושלים ומועסקים בה ולהפך, ומאז הקמתו של עוטף ירושלים נפגע קשר זה.
חלק מהעסקים במזרח ירושלים נסגרו בשל הדרת רגליהם של תושבי הפרברים, שמתקשים להגיע אליהם, ואף אותם פרברים צריכים לספק את צורכיהם בעצמם.
בפרבריה הפלסטינים של ירושלים אין בית חולים, והתושבים שבעבר אושפזו בבתי החולים שבמזרח העיר דוגמת אוגוסטה ויקטוריה נאלצים להרחיק כדי להגיע לבית חולים.
ישנם מעברים בין שני חלקי עוטף ירושלים, אך תושבים פלסטינים טוענים כי המעברים פועלים רק בחלק מסוים משעות היום ופעמים רבות נמנעת כניסתם לשטח ישראל.
מכל מקום, הגדר עם המעברים שבה, גורמת לניתוק מזרח ירושלים מהיישובים הפלסטינים הסמוכים.
ישנן טענות המועלות אודות גדר ההפרדה ובכלל זה עוטף ירושלים, הסוברות כי הגדר קובעת למעשה את הגבולות של הסכם עתידי עם הפלסטינים.
אותן טענות גורסות כי עוטף ירושלים, שמשאיר כמעט את כל השכונות הערביות במזרח ירושלים בשטח ישראל, ימנע את חלוקתה של ירושלים בהסכם עתידי.
יש שרואים בכך סיכוי לפתור את הסכסוך, בכך שהפלסטינים יתייאשו מרצונם לקבל את האזורים הללו, שממשלות ישראל התנגדו לזה בתוקף.
ויש שחוששים שזה שיגרום למחלוקות מול הפלסטינים, שמעוניינים להפוך את מזרח ירושלים לעיר הבירה שלהם.
עוד לפני הקמתה, התנגדו לרעיון גדר ההפרדה חוגים נרחבים בימין ובשמאל בישראל.
הימין טען כי יש לנצח את הטרור על ידי הפעלת כוח צבאי, ולא על ידי הסתגרות מאחורי גדרות שיעלו הון תועפות למשלמי המיסים ואשר יעילותן מוטלת בספק.
בנוסף חשש הימין שהגדר תגביל את גבולותיה העתידים של מדינת ישראל וכך תשאיר התנחלויות רבות מחוץ לשטח ישראל.
טענה נוספת של הימין הייתה, שעם הקמת גדר ההפרדה יופנו הפיגועים כלפי ההתנחלויות שמחוץ לגדר.
השמאל טען כי הקמת גדר ההפרדה צריכה להיות מלווה בפינוי התנחלויות, ובכל אופן אין להקימה מעבר לקו הירוק.
בימינו, תומכת רוב אוכלוסיית ישראל בגדר ההפרדה.
עם זאת, עדיין יש לה מתנגדים מימין ומשמאל.
בימין חוששים שהתנחלויות הנמצאות מעבר, כדוגמת אדם, תשארנה לא מוגנות ותהיינה מחוץ לקו הגבול העתידי בין ישראל לפלסטינים, שלפי חששם, עוטף ירושלים יהווה את הבסיס לקו גבול זה.
כמו כן, חוששים גורמים מן הימין והשמאל שכביש 443 המחבר את ירושלים למודיעין-מכבים-רעות ולגוש דן, ייסגר לתנועה, כיוון שעוטף ירושלים מכליל רק את חלקו בשטח ישראל.
השמאל קובל על הוצאת בעלי תעודות זהות כחולות מעבר לגדר, על ניתוק פרבריה הפלסטיניים של ירושלים מהעיר ועל הפקעת אדמות התושבים.
בנוסף, מועלות טענות נגד הכללת השכונות הערביות במזרח ירושלים בשטח ישראל, מה שיקשה בהמשך על חלוקת העיר והקמת עיר בירה פלסטינית במזרחה.
בנוסף, יש הטוענים כי הגדר לא תהיה יעילה כיוון שניתן לירות מעליה, לחפור מתחתיה ולפגע בצדיה.
עולא (בתלמוד הירושלמי נקרא עולא בן ישמעאל) היה אמורא ארץ ישראלי מפורסם בדור השני והשלישי.
עולא היה תלמידם של רבי אלעזר ורבי יוחנן.
הוא נהג לרדת לעיתים תכופות לבבל ושימש כמתווך בין הישיבות בארץ ישראל לישיבות בבבל, ומסר הלכות ומנהגים מאמוראי הארץ לאמוראי בבל.
בכך נמנה עולא על הנחותי, קבוצה של אמוראים שירדו ועלו חליפות בין מרכזי התורה שבשתי הארצות.
בהגיעו לבבל היה מתארח לפעמים אצל רב נחמן ראש הישיבה וחתן הריש גלותא.
במסכת ברכות מסופר כי באחד מביקוריו של עולא בבית רב נחמן, הוא לא הניח לילתא, אשתו של רב נחמן, לשתות מהכוס של ברכה שאותה אחז בעת ברכת המזון, עקב דברי רבי יוחנן שאין פרי בטנה של אשה מתברך אלא מפרי בטנו של בעלה.
ילתא כעסה עליו, נכנסה למרתף היין ושברה ארבע מאות כדי יין.
כשהרגיש שהוא עוד מעט עומד למות, הוא התעצב מאוד על שלא זכה למות בארץ ישראל.
רבים ניחמוהו בכך שהבטיחו לו שיעלו את עצמותיו לארץ ישראל, אך הוא לא התנחם בכך, באומרו "מה הנאה לי שאני מאבד מרגליתי (נשמתי) בארץ טמאה.
אינו דומה הפולטה בחיק אמו לפולטה בחיק נכריה."
לאחר מות עולא ספד לו רבי אלעזר רבו, ובסופדו קרא: "אתה, עולא, על אדמה טמאה תמות?!".
בין עולא לרב שמואל בר יהודה קיימת מחלוקת בטעמם של חכמים שקבעו כי אף על פי שמהתורה ארוסה (אשה שהתקדשה ולא נישאה) שכהן קידש אותה אוכלת בתרומה, אסור לה לאכול תרומה מדברי חכמים עד שתינשא.
לפי עולא טעם התקנה מתבסס על כך שארוסה אינה מתגוררת בבית בעלה עד לנישואיה, ומכך שתאכל תרומה בבית אביה יחד עם אחיה ואחיותיה שאינם מותרים בה עלולים להגרם תקלות ומכשולות וכלשון חז"ל "שמא ימזגו לה כוס בבית אביה ותשקה לאחיה ואחיותיה".
גדול הנהנה מיגיעו (מיגיע כפו) יותר מירא שמים.
לא חרבה ירושלים אלא מפני שלא היה להם בושת פנים זה מזה.
אין ירושלים נפדית אלא בצדקה.
מיום שחרב בית המקדש אין לו להקב"ה בעולמו אלא ארבע אמות של הלכה בלבד.
לפי דעה אחת עולא סתם הוא האמורא 'עולא ביראה', בן העיר ביריה הסמוכה לצפת, ששם התיישבו הכהנים בני משמרת יקים בעקבות חורבן צפת בידי הרומאים.
עולא ביראה מסר כמה מאמרים משמו של רבי אלעזר, ורבי חלבו מסר בשמו.
היה כנראה עוד אמורא בשם עולא תלמידו של האמורא רבא, וכדי להבדיל ביניהם נקרא עולא הראשון לפעמים בתוספת הכינוי 'נחותא' ו'עולא רבה'.
יש משערים כי האמורא רבי אחא בר עולא היה בנו של עולא כי מוצאים בשניהם שהיו מן היורדים ("נחותי").
וכן לפי סדר הדורות אינו מן הנמנע שהיו אב ובן.
עולים ביחד - באנדליי וודליי (מאמהרית - "ביחד לפסגה") היא עמותה ישראלית שנוסדה בשנת 2006, העוסקת בקידום מנהיגות ומצוינות בתעסוקה לישראלים יוצאי אתיופיה.
העמותה מבקשת להתמודד עם שיעור האבטלה הגבוה בקרב אקדמאים יוצאי אתיופיה באמצעות יצירת שכבת מנהיגות מבני הקהילה שתשתלב במשק, תוך יצירת מודל לחיקוי ולתקווה, שינוי תדמית יוצאי הקהילה בחברה הישראלית ויצירת קשרים בינאישיים.
מדי שנה, ולאחר תהליך מיון, מתקבלים לתוכנית שמפעילה העמותה כמה עשרות סטודנטים ואקדמאים מקרב עולי אתיופיה.
התוכנית כוללת השתתפות בתוכנית מצוינות בתעסוקה (והעשרה), קידום וליווי למציאת מקום עבודה הולם ומכובד לאקדמאים, חניכה ואימון אישי על ידי איש מקצוע בכיר ומנוסה, ומורה פרטי לשיפור רמת האנגלית המקצועית.
בעמותה יש למעלה מ-1000 מתנדבים וקשר לכ-200 מעסיקים.
בראשיתה פעלה התוכנית במסגרת עמותת טבקה, ומאז אוקטובר 2007 היא פועלת כעמותה רשומה ועצמאית.
נשיא חבר הנאמנים הוא צבי זיו מנכ"ל בנק הפועלים לשעבר.
עד מאי 2014 כיהנה בתפקיד המנכ"לית עו"ד יפעת עובדיה, חברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח ולשעבר שותפה במשרד עורכות הדין אורנה לין.
הניהול המקצועי של התוכנית מתבצע על ידי אדווה הדר, לשעבר מזכירת קיבוץ שפיים ומנהלת משותפת במכון נפתלי לגרפולוגיה.
יפעת עובדיה ואדווה הדר ייסדו את העמותה.
החל ממאי 2014 מנהלת את העמותה סיגל קנוטופסקי בוגרת העמותה.
בדצמבר 2011 זכתה עולים ביחד כעמותה צעירה ואפקטיבית בתחום מנהיגות וקידום בשילוב תעסוקתי הולם של אקדמאים יוצאי אתיופיה מטעם מידות - ארגון שבודק אפקטיביות ויעילות של עמותות.
עולים ויורדים הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי הצייר ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר ממרץ 1960.
היצירה מתארת מבנה דמוי מבצר שעל גגו, לאורך החומה של המבצר עובר גרם מדרגות.
גרם המדרגות מתחבר בקצהו אל ראשיתו, כך ששורות החיילים העולים והיורדים במדרגות ממשיכים לעלות ולרדת מבלי להגיע אי פעם לקצה כלשהו.
שתי דמויות יושבות - האחת על מדרגות המבנה והאחת על מרפסת המבנה.
הדמות במרפסת המבנה מביטה לעבר החיילים.
אשר משתמש בפרספקטיבה תוך עיוות יחסי המרחק על מנת ליצור את האשליה האופטית.
הציור מבוסס על מדרגות פנרוז - רעיון שהוצג על ידי ליונל פנרוז בפברואר 1958 ב"כתב העת הבריטי לפסיכולוגיה".
אשר השתמש במוטיב זה גם ביצירתו "מפל מים" משנת 1961.
וכך מתאר אשר את המבצר:
גרם המדרגות הופיע בפרק "Treehouse of Horror IV" של הסדרה משפחת סימפסון והומר רודף אחרי בארט במעלה גרם המדרגות.
גרם מדרגות דומה מופיע בסרט הנוקמים.
בסרט "התחלה" מופיע קטע בו שתי דמויות הולכות בתוך מדרגות כאלו.
עוזר שילד (25 בספטמבר 1930 – 14 בדצמבר 2006) היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
הנשיא הראשון של המרכז האוניברסיטאי אריאל, נשיא אוניברסיטת חיפה ומדען ראשי במשרד החינוך.
שילד נולד ב-1930 בקופנהגן, בבית ציוני-דתי.
במלחמת העולם השנייה ניצלו הוא ומשפחתו בזכות מבצע הצלת יהודי דנמרק, במסגרתו הוברחו לשוודיה שם שהו כפליטים עד לתום המלחמה.
לאחר המלחמה שב עם משפחתו לדנמרק, השלים את לימודיו התיכוניים, והחל ללמוד באוניברסיטת קופנהגן.
בעת לימודיו באוניברסיטה עבד כקצין הסברה בנציגות ישראל בקופנהגן, ריכז את פעילות בני עקיבא בסקנדינביה והיה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר שקיבל תואר שני בכלכלה בשנת 1957, עלה ארצה והחל לעבוד באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "דפוסי מנהיגות וציפיות המונהגים" עשה בהנחייתם של פרופ' שמואל נח אייזנשטדט ופרופ' לואי גוטמן.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס במרילנד.
עם חזרתו ארצה בשנת 1967 מונה לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1971, עת יצא לשמש כפרופ' אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובאוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק.
כשחזר, בשנת 1973, התמנה לדיקן (מטעם האוניברסיטה העברית) הפקולטה למדעי החברה והרוח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כעבור שנה נענה לבקשתו של אהרון ידלין, שהיה אז שר החינוך, לשמש כמדען ראשי ראשון של משרד החינוך.
בתפקיד זה הביע ביקורת על תוכני ההוראה והמחקר בחוגים לחינוך ובבתי הספר להוראה באוניברסיטאות.
על כן הוצג לו האתגר לעמוד בראשות בית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1976 הוא קיבל על עצמו את התפקיד.
בשנת 1978 נבחר לרקטור אוניברסיטת חיפה, תפקיד בו כיהן שתי קדנציות.
בשנת 1990 נבחר לנשיא אוניברסיטת חיפה ושימש בתפקיד עד 1993. בתפקידו הצליח לייצב את האוניברסיטה ולהביא אותה לתקופת צמיחה.
עם תום הקדנציה, ובעקבות חתימת הסכמי אוסלו, עבר להתגורר באריאל וללמד במכללה האקדמית יהודה ושומרון (היום אוניברסיטת אריאל) ולאחר מכן נבחר לנשיא הראשון של המוסד.
שילד מילא תפקידים שונים במערכת הלאומית של ההשכלה הגבוהה.
בין היתר, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, יו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות, חבר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (ות"ת), יו"ר ועדת ההיגוי לתלמידים מחוץ לישראל (של ות"ת והסוכנות היהודית), ויו"ר ועדת המשנה למכללות האזורית של המועצה להשכלה גבוהה.
משנת 2002 ועד לפטירתו היה חבר המועצה להשכלה גבוהה ביהודה ושומרון.
בנוסף מילא תפקידים בוועדות ציבוריות ואקדמיות ארציות ובינלאומיות.
כמו כן, היה חבר בוועדה הציבורית בדבר שירותי רווחה בישראל, בוועדה הציבורית לתחיקה בדבר חופש העיתונות, בהנהלת האגודה הישראלית לקרנות מחקר, בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ובחבר הנאמנים של מכון ון ליר בירושלים.
שילד זכה לתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת יוהאן גוטנברג במיינץ ומאוניברסיטת בואנוס איירס.
בכל שנות עבודתו באוניברסיטאות עשה, בהתנדבות, עבודות עבור משרד החינוך, צה"ל, וגופים ציבוריים נוספים.
מכיוון שהיה מנאמני ארץ ישראל, פעל שילד גם בנושא זה, ובין היתר היה חבר במזכירות תנועת "התחיה".
עולימתא שפירתא היא חידה הנזכרת בספר הזוהר בחטיבת 'סבא דמשפטים' המופיעה על פרשת משפטים.
עיקר ענינו של 'סבא דמשפטים' הוא בבירור נושאים של גלגול נשמות, אך בסיפור המסגרת מופיעות חידות מספר שלא התבארו בזוהר והם עוררו את סקרנותם של פרשנים ומחברים רבים.
בהגיעם לאכסניה מתבאר סיפור הדמות והחכמים תוהים דווקא על חידת העלמה היפה אך לא עוסקים בביאורה.
רבי חיים ויטאל מביא בעץ חיים כטעם לסתימת עיניים בתפילה פרשנות לחידה כסמל לשכינה בפני רחל - "צריך לסתום עיניו בתפלת עמידה עד סוף התפלה, לומר בעיניים סגורות, בסוד עולימתא שפירתא וכו'.
אבל עכשיו בערבית כשמתחיל לומר ערבית, חייב לסתום עיניו תיכף, לומר כל התפלה בעיניים סגורות, וסוד הטעם סתימת העיניים נתבאר בסבא פ' משפטים, עולמתא שפירתא דלית לה עיינין, כי הנה רחל נאמר בה, ורחל הייתה יפת תואר ויפת מראה, וזהו עולמתא שפירתא..."
הרב יצחק גינזבורג פירש את החידה בכ-10 פירושים שונים, תוך כדי מיקומם בפרצוף פירושים לכל אחד מהשיטות.
רבי זאב וולף מז'יטומיר תלמידו של המגיד ממזריטש פירש את החידה כסמל לשכינה אותה מקשטים הצדיקים על ידי "אורות הבהירים המלובשים במדרגות התחתונים, גם משם מעלין ניצוצות קדושות, ועושין מהם בחינת קישוטים לשכינה ".
רבי נחמן מברסלב פירש את החידה כסמל לאמונה שאין לעיין אחריה (אין לה עיניים בלשון החידה) והיא ללא טעם אך גלויה לעין המאמין (טמירה ואתגליא)
"ומתקשטת בקישוטין דלא הוו, הינו עיקר קישוטי האמונה, כשמקרבין אצלה בני אדם שלא היו מקורבין לה"
בפסיכולוגיה, עוינות (או אויבות) היא מילה המתארת ביטוי של כעס פנימי חזק, הגורם לדחייה ותיעוב כלפי ישות מסוימת או דבר מה אחר.
בשפת היום-יום היא משמשת לעיתים רבות כמקבילה למילים "כעס" או "אגרסיביות".
עוינות היא חלק ממבנה האישיות שפיתח הפסיכולוג ג'ורג' קלי.
במונחים פסיכולוגיים, הגדיר קלי עוינות כרצון אקטיבי המסרב להכיר בתפיסת עולמו של האחר (אשר עמו נוצר העימות) כלגיטימית.
במקום לעצור ולשקול, יעדיף האדם העוין להילחם בכל תוקף בניצב מולו אפילו שאין לו יותר מצל של תקווה כי הצדק עמו.
וזאת על אף שלעיתים עלול הוא לשלם על כך ביוקר.
על אף שבמצב תקין, הכישלון וההכרה בו היא חלק בלתי נפרד מדרך הלימוד וההתקדמות של האדם, במקרה של עוינות לא יילקח שום משגה בחשבון, ולפעמים יימחק מתודעתו של האדם כליל.
ההגדרה התמציתית של עוינות היא: רגש בלתי נשלט, המונע את השפעתו של דיסוננס רגשי בלתי רצוי, בכך שאינו מאפשר שיקול משני בנוגע לטיב האדם המצוי בקונפליקט, עם האדם החווה אותו.
עוזרר (עֻזְרָר, לעיתים: עוזרד; שם מדעי: Crataegus) הוא סוג במשפחת הוורדיים, שכולל כ-260 מיני עצים ושיחים.
הסוג נפוץ באזורים ממוזגים בחצי הצפוני של כדור הארץ כולל אירופה, צפון אפריקה, אסיה ואמריקה הצפונית.
שמו העברי של הצמח נזכר כבר במשנה בצורת "עֻזרד", והוא נקרא בסורית עזררא ובערבית זערור.
הסוג מאופיין בפירות פשוטים ועסיסיים דומים לענבה ומכילים בין 1 ל-5 זרעים.
קליפת הצמח הצעיר לרוב אפורה וחלקה וסדוקה בצמח מפותח.
הענפים ולעיתים גם הגזע מעוטרים בקוצים רחבים בבסיסם שאורכם 1–3 ס"מ.
העלים גדלים סביב ענפים צעירים בצורה ספירלית, ובאשכולות על ענפים ארוכים.
העלים של רוב המינים הם בעלי אונות ושוליהם משוננים.