tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חואן מרטין מלדסנה (בספרדית: Juan Martín Maldacena; נולד ב-10 בספטמבר 1968) הוא פיזיקאי ארגנטינאי המתמחה בפיזיקה תאורטית, אשר ידוע בעיקר על פיתוח "העיקרון ההולוגרפי של מלדסנה" אשר מהווה תאוריה שלמה לתיאור הכוח החזק.
תאוריה זו משלבת בין הסברי הכרומודינמיקה הקוונטית לבין תאוריית המיתרים באמצעות תורת מיתרים של עשרה ממדים כאשר ממדי המרחב הם חמשת ממדי מרחב אנטי דה-סיטר .
לפי התאוריה המרחב-זמן הארבע-ממדי הוא רק שפתו של המרחב דה סיטר, ואילו התהליכים הפיזיקליים מתרחשים בתוך המרחב, כך שניתן באמצעות ניתוח השפה להסיק על התהליכים התוך ממדיים.
מלדסנה נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, למד שנתיים באוניברסיטת בואנוס איירס עד 1988, המשיך את לימודיו בארגנטינה לעוד שלוש שנים ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון שם עשה את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית הפיזיקאי קרטיס קאלאן אותה סיים בשנת 1996.
בשנת 1998 בעודו רק בן 29 כתב מאמר קצר ובו הציע, כי הכוח החזק ניתן לתיאור באמצעות תורת מיתר בת 10 ממדים ובכך לפתור בעיות רבות שהופיעו כאשר ניסו לתאר את הכח החזק באמצעות תורת כבידה.
הרעיון עבר בחינות תאורטיות רבות, נעשו חישובים מורכבים מאוד באמצעות תורת הכבידה, ואלו הושוו לחישובים המתקבלים מתורת השדות, ועל אף שהתאוריה לא הוכחה, גם לא נמצאה כל סתירה בינה לבין התאוריות המקובלות.
לכן הצעתו של מלדסנה נעשתה פופולרית בקרב הקהילה המדעית.
חואן מררו פרס (בספרדית: Juan Marrero Pérez, 8 בדצמבר 1905 - 14 בפברואר 1989) היה כדורגלן ומאמן ספרדי שנודע בכינוי אילריו (Hilario).
הוא שיחק בעמדת הקשר מתחילת שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, והוא ייצג את מדינתו במונדיאל 1934. בהמשך אימן במשך כשני עשורים מספר קבוצות, במשך רוב הזמן בליגה השנייה בספרד.
אילריו נולד וגדל בלאס פאלמאס שבאיים הקנריים והוא החל את הקריירה שלו במועדון המקומי פורטניו.
בהמשך עבר לריאל קלוב ויקטוריה כדי למלא את תפקידו של חוסה פדרון שעבר לאספניול.
כאשר הוקמה הליגה הספרדית לקראת 1929, התעניינו בשירותים דפורטיבו לה קורוניה וברצלונה, ולבסוף החליט לעבור לדפורטיבו, שעמדה לשחק בליגה השנייה.
אוהדי הקבוצה סירבו לקבל את עזיבתו של השחקן האוהב עליהם וניסו למנוע זאת, אך אילריו התחפש לאישה כדי להתחמק החוצה בספינה מהאיים הקנאריים לכיוון לה קורוניה.
קבוצתו המקורית, ויקטוריה, התלוננה על המעבר להתאחדות הכדורגל והיא אכן קבעה שהמעבר לא חוקי ושאסור לו לשחק בדפורטיבו, ובכל זאת הוא נשאר שם ושיחק כרגיל.
גם ברצלונה הצטרפה לתלונות של ויקטוריה, ועיתונות הספורט תמכה בטענתם.
אף על פי כן, בחודש מרץ יצאה בהצהרה שונה והודיעה שהמעבר חוקי, והטילה קנס כבד על ויקטוריה על כך שקיבלה סכום כסף על המעבר מבלי שההסכם יהיה רשמי וקנס קל על דפורטיבו לה קורוניה על כך שניהלה משא ומתן עם השחקן ישירות ולא דרך המועדון.
הן ויקטוריה והן ברצלונה לא ויתרו על מאמציהן וביקשו להביא את הסוגיה לישיבה השנתית של התאחדות הכדורגל ביולי.
הדיון הציבורי סביב השחקן בתקופה זו משך אליו תשומת לב רבה, ואנשים רבים מכל רחבי ספרד הבחינו ביכולותיו כשחקן.
לבסוף, ההחלטה באספה הייתה שאילריו יישאר שחקן של דפורטיבו לה קורוניה, והוא שיחק עם הקבוצה בליגה השנייה בשנתיים הבאות.
ב-1931 ביצעה דפורטיבו לה קורוניה את ההעברה הגדולה בתולדותיה, כשהעבירה את אילריו לשורות ריאל מדריד, מהקבוצות הבכירות במדינה, תמורת 100 אלף פסטות.
בריאל מדריד שיחק במשך 5 שנים לצד בכירי הכדורגל הספרדי באותה עת, כגון ריקרדו זאמורה, סיריאקו ארסטי, חסינטו קינקוסס ולואיס רגיירו.
כבר עם הגעתו לקבוצה, עזר לה לזכות בשתי אליפויות רצופות, הראשונות בתולדותיה, כשהוא כובש 5 שערים בכל אחת משתי העונות.
ב-1934 זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי, כשבמשחק הגמר נגד ולנסיה כבש את שער השוויון בדרך לניצחון 2 - 1 וזכייה בתואר.
העונה הבאה, עונת 1934/1935, הייתה עונת השיא של אילריו, בכך שכבש 10 שערים ב-22 משחקי ליגה בהם שותף, אך ריאל מדריד סיימה כסגניתה של האלופה ריאל בטיס.
במשך תקופתו במדריד זכה אילריו לייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד.
ב-9 בדצמבר 1931 ערך את הופעת הבכורה במדיה, במשחק ידידות נגד באצטדיון הייבורי בו ספרד הובסה 7 - 1. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1934 שנערך באיטליה, אם כי אילריו לא שיחק באחד משני משחקיה של ספרד, שהודחה ברבע הגמר על ידי .
ב-24 בינואר 1935, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי הנבחרת, כבש שער ועזר לקבוצתו לנצח את 2 - 0 במשחק ידידות.
ב-1936 הצטרף לוולנסיה כדי לשחק עמה בגביע הספרדי.
הוא שיחק בשני משחקיה בגביע, אך היא הודחה עוד לפני שמינית גמר הטורניר על ידי אספניול.
בהמשך השנה פרצה מלחמת האזרחים, ובזמן המלחמה עבר להתגורר בלה קורוניה שבחבל גליסיה, שם השתתף במשחקי ידידות מעטים.
אחד הסיפורים הידועים מתקופת המלחמה היה שכשחברו של אילריו, השוער פאקו טריגו היה בבר בעיר, חיילים פשיסטים, מהצבא של פרנסיסקו פרנקו, נכנסו לבר ורצו לעצור אותו.
כשהם החלו ללוות אותו החוצה, נכנס אילריו פנימה, והחיילים זיהו אותו כשחקן המפורסם שייצג את המדינה במונדיאל וביקשו ממנו חתימות.
אילריו הבין שחברו בצרה ולכן הציג אותו בתור "השוער המפורסם מסנטנדר".
החיילים חשו נבוכים ומבוישים, התנצלו וביקשו עוד חתימה בדרך החוצה.
כאשר תמה המלחמה ב-1939, בגיל 34, שב אילריו למשחק מקצועני כשהצטרף לברצלונה, במדיה שיחק במשך עונה בודדת.
בסוף העונה חזר ללה קורוניה והחל לשמש מאמן-שחקן בקבוצה הבכירה בעיר, דפורטיבו לה קורוניה, שהייתה אז בליגה השנייה.
הוא סייע לה לעלות לליגה הראשונה מהמקום השני, והוא המשיך בקבוצה עוד עונה.
לקראת סוף עונת 1942/1943 שימש מאמנה של אלצ'ה, גם כן מהליגה השנייה, אך הוא לא הצליח לעזור לה להתייצב והיא ירדה לליגה השלישית.
באמצע עונת 1944/1945 מונה אילריו למאמנה של ראסינג פרול מליגת המשנה, עמה סיים את העונה במקום ה-10. בעונת 1945/1946 שב לאמן את דפורטיבו לה קורוניה, שירדה חזרה לליגה השנייה.
עמו כמאמן היא עלתה פעם נוספת לליגה הבכירה כשסיימה במקום השני בליגה, אך בעונה הבאה הקבוצה כשלה והוא עזב את תפקידו במועדון עוד בדצמבר, כשאת העונה הקבוצה סיימה במקום לפני האחרון וירדה ליגה.
כבר בפברואר 1947 שב לראסינג פרול לקדנציה שנייה.
ראסינג פרול שרדה בקושי רב בליגה השנייה, סיימה רק נקודה מעל למקום ה-12 שמוביל לפלייאוף על המקום בליגה.
עונת 1947/1948 הייתה מוצלחת הרבה יותר עבור אילריו וקבוצתו, שהגיעה עד למקום השלישי תוך התבססות על יכולת גבוהה של החלוץ חוסה קאירו, שהבקיע 26 שערים במהלך העונה.
אולם, העונה הבאה הייתה קשה במיוחד עבור ראסינג פרול, ולאחר 6 הפסדים רצופים בליגה אילריו פוטר.
בעונת 1949/1950 אימן את ז'ירונה, גם היא מהליגה השנייה, והוא הדריך אותה עת סיימה במקום ה-9, במרכז הטבלה.
לאחר מכן שב לאיים הקנאריים, שם גדל, והוא אימן את לאס פאלמס ב-1951. בהמשך אימן לתקופה קצרה את טנריפה ואז הצטרף לצוות המקצועי של דפורטיבו לה קורוניה.
בעונת 1958/1959 הפך באופן זמני למאמן הקבוצה עד סוף העונה והיא סיימה במקום השביעי בליגה השנייה.
באמצע העונה הבאה שב לראסינג פרול לקדנציה שלישית גם אצלה, אך היא ירדה לליגה השלישית מהמקום האחרון בסוף העונה.
ב-1989, בגיל 83, הלך אילריו לעולמו כאשר גר בעיר הולדתו, לאס פאלמאס.
חואן מנואל פניה מונטניו (בספרדית: Juan Manuel Peña Montaño; נולד ב-17 בינואר 1973 בסנטה קרוס דה לה סיירה) הוא כדורגלן עבר בוליביאני ששיחק בעמדת הבלם.
פניה שיחק לאורך רוב הקריירה בספרד, בסך הכול 14 עונות, ובעיקר במדיה של ריאל ואיאדוליד שם שיחק במשך תשע עונות ורשם קרוב ל-250 הופעות ליגה.
הוא נחשב לאחד משיאני ההופעות במדי נבחרת בוליביה, במדיה רשם 85 הופעות המציבות אותו במקום החמישי בטבלת מלך ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
הוא ייצג את בוליביה במונדיאל 1994 וכן בשישה טורנירי קופה אמריקה, ואף העפיל עם הנבחרת לגמר קופה אמריקה 1997.
פניה החל את דרכו כנער באקדמיית טהואיצ'י, בה התחנכו כוכבים בוליביאנים נוספים ובהם מרקו אצ'ברי וארווין סאנצ'ס.
הוא הצטרף לקבוצת הבוגרים של בלומינג מעיר הולדתו בעונת , ובחודש נובמבר של אותה השנה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון.
הוא שיחק במדיה עד ל-1993, והספיק לרשום 48 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
בעונת עבר לשחק באינדפנדיינטה סנטה פה מליגת העל הקולומביאנית, תמורת כ-150 אלף דולר, ובסך הכול בשלוש עונות רשם במדיה 62 הופעות.
על אף שלא הגיע להישגים ממשיים עם הקבוצה, הפגין פניה הצעיר יכולת גבוהה שמשכה אליו עניין מצד מספר מועדונים בספרד.
בינואר 1996, במהלך חלון ההעברות בעונת 1995/1996, השלים פניה את מעברו לספרד, כאשר חתם במדיה של ריאל ואיאדוליד תמורת כמיליון דולר.
פניה הצטרף לקבוצה של המאמן רפאל בניטס בצוותא עם בן ארצו מרקו סאנדי, אך הספיק לערוך שתי הופעות בלבד תחת בניטס בטרם האחרון סיים את תפקידו.
תחת המאמן הארגנטינאי ויסנטה קנטטורה, השתלב פניה היטב בקבוצה ורשם 18 הופעות ליגה עד לתום העונה.
ואיאדוליד הצליחה להינצל מירידת ליגה, כאשר סיימה במקום ה-16 בליגה.
בעוד סאנדי התקשה להשתלב, רשם ארבע הופעות בלבד ושוחרר, הפך פניה לבלם מוביל בקבוצה, ועונה לאחר מכן רשם שלושים הופעות ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום השביעי המוביל להשתתפות בגביע אופ"א.
בעונת 1997/1998 רשם את הופעותיו הראשונות במסגרת אירופית, כאשר שותף בארבעה משחקים בגביע אופ"א, ממנו הודחה ואיאדוליד על ידי ספרטק מוסקבה.
בכך, היה פניה לבוליביאני הראשון המשחק בטורניר אירופי.
על אף שהקבוצה לא הצליחה להגיע להישגים ממשיים באותן העונות, פניה שמר על יציבות ועל מקום קבוע בהרכב במשך מרב תקופתו בקבוצה.
בשמונה עונות וחצי בהן שיחק בריאל ואיאדוליד, ערך פניה 249 הופעות ליגה בסך הכול, כאשר בחמש מהעונות רשם כמות של שלושים הופעות ליגה לפחות.
עם זאת, הוא לא כבש עבור המועדון באף אחד מהמפעלים בהם שותף.
פניה סיים את דרכו בקבוצה בתום עונת 2003/2004, בה רשם 21 הופעות ליגה בלבד ובה ירד עם קבוצתו לליגת המשנה.
פניה נותר בליגה הבכירה בספרד וחתם לקראת עונת 2004/2005 בקבוצת ויאריאל.
הוא הצטרף רשמית לקבוצה של מנואל פלגריני ב-26 באוגוסט 2004 תמורת סכום של כ-14 מיליון אירו, יומיים לאחר שהקבוצה זכתה בגביע האינטרטוטו והשיגה כרטיס לגביע אופ"א באותה העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור הרביעי של העונה, כשעלה כמחליף בשוויון 0-0 של ויאריאל מול סביליה.
כחודש לאחר מכן כבש בהפסד החוץ של קבוצתו בגביע המלך מול ז'ירונה, שהיה שערו הראשון במדי קבוצה ספרדית.
ב-19 בדצמבר כבש את שערה הראשון של קבוצתו בניצחון 0–3 על מאלגה, שהיה לשער הליגה היחיד בקריירת המשחק שלו.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה סיים עם 25 הופעות ליגה, מתוכן 19 בהרכב, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השלישי ולהשיג כרטיס לליגת האלופות.
עונה לאחר מכן התקשתה ויאריאל בליגה וסיימה במקום השביעי.
פניה שמר על מקומו כבלם בכיר בקבוצה (25 הופעות ליגה, 23 מתוכן בהרכב), והיה שותף לקמפיין ההיסטורי של הקבוצה בליגת האלופות.
פניה רשם עשר הופעות בטורניר, הפגין יכולת הגנתית טובה ונחשב באותה התקופה לאחד מטובי הבלמים בספרד, והטוב שבבלמי בוליביה.
ויאריאל נעצרה בחצי הגמר על ידי ארסנל.
פניה פתח את עונת 2006/2007 כשחקן הרכב, עם חמש הופעות ליגה בששת מחזורי הפתיחה, אך עד לסיום העונה הוסיף הופעת ליגה בודדת, ולא שיחק כלל החל מחודש ינואר.
בתום העונה סיים את דרכו במועדון לאחר שלוש עונות, בהן ערך 56 הופעות ליגה וכבש שער בודד.
פניה בן ה-34 המשיך את הקריירה הספרדית שלו כאשר הצטרף ביולי 2007 לסלטה ויגו בליגת המשנה.
את העונה פתחה סלטה תחת המאמן חריסטו סטויצ'קוב, שהעניק לפניה את חולצת ההרכב בששת מחזורי הפתיחה.
הבולגרי סיים את דרכו במועדון לאחר שבעה מחזורים בלבד, ותחת מחליפו חואן רמון לופס קארו פניה לא שיחק כלל עד לתחילת חודש מרץ.
הגעתו של המאמן אנטוניו לופס הבאס, שאימן את פניה בנבחרת, החזירה את הבלם לפעילות והוא הוסיף ארבע הופעות ליגה תחת הבאס.
את העונה סיימה סלטה, אותה הדריכו באותה העונה ארבעה מאמנים שונים, במקום ה-16 בטבלה, וניצלה מירידה בזכות פער של שתי נקודות בלבד מהקו האדום.
עונה לאחר מכן חזר פניה להוביל את מרכז ההגנה של סלטה, ורשם 22 הופעות ליגה, מתוכן 21 בהרכב.
סלטה שוב הצליחה לשרוד בליגה לאחר עונה קשה בחלק התחתון של הטבלה.
פניה סיים את דרכו בקבוצה לאחר שתי עונות, בהן רשם 33 הופעות ליגה, ובכך נעל את הפרק הספרדי בקריירה שלו לאחר 14 עונות רצופות.
ב-17 בנובמבר 2009 הודיע פניה בן ה-37 על פרישה, אך ארבעה חודשים מאוחר יותר, במרץ 2010, שב מפרישה וחתם בשורותיה של די.
פניה הצטרף בקבוצה של בן אולסן לחברו בנבחרת וקפטן המועדון, חיימה מורנו.
הוא רשם עשר הופעות ליגה ו-14 בסך הכול במועדון, וב-11 בפברואר 2011 הודיע שנית על פרישה ממשחק פעיל.
פניה, אחד משיאני ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים, החל את דרכו במדי בוליביה כבר בגיל 18, כאשר ערך הופעת בכורה ב-16 ביוני 1991 בשוויון 0-0 מול בטורניר ידידות.
באותו הקיץ זומן על ידי המאמן רמירו בלקוט לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1991, אך לא שותף כלל במהלך הטורניר.
פניה זכה לדקות נוספות בנבחרת רק כשנה וחצי לאחר הופעת הבכורה שלו, וזומן בפעם השנייה לסגל בוליביה לקראת קופה אמריקה 1993 על ידי המאמן חבייר אסקרגוטה.
המשחק הרשמי הראשון שלו במדי בוליביה היה משחק הפתיחה של הקופה, והוא פתח בהרכב בכל שלושת משחקיה של בוליביה בטורניר.
בוליביה הפסידה 0–1 ל במשחק הפתיחה, השיגה שוויון 1-1 מול ושוויון 0-0 מול , אך סיימה אחרונה בבית ולא המשיכה לשלב הבא.
על אף שרשם שתי הופעות בלבד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, קיבל פניה את הזימון לסגל הנבחרת לקראת טורניר הגמר בארצות הברית.
פניה לא שותף בהפסד 0–1 ל ובשוויון 0-0 מול , ורשם את הופעתו היחידה בטורניר כאשר פתח בהפסד 1–3 ל, שלאחריו הודחה בוליביה שסיימה במקום האחרון בבית.
שנה לאחר מכן זומן פניה בפעם השלישית לטורניר קופה אמריקה 1995. הנבחרת של אנטוניו לופס הבאס, עם פניה בהרכב, פתחה בהפסד 1–2 לארגנטינה, אך המשיכה עם ניצחון 0–1 על , הראשון של פניה במשחק רשמי במדי הנבחרת.
פניה שמר על מקומו בהרכב כשבוליביה נפרדה בשוויון 2-2 מול ועלתה לרבע הגמר.
פניה, שלא החמיץ אף דקת משחק של נבחרתו בטורניר, לא הצליח לסייע לנבחרתו שהפסידה 1–2 ל והודחה.
הישג השיא של פניה בנבחרת הגיע בטורניר הקופה הרביעי שלו, קופה אמריקה 1997, בהדרכתו של לופס הבאס.
בוליביה, מארחת הטורניר, פתחה בניצחון 0–1 על , בו הורחק פניה לאחר כשעה של משחק בכרטיס אדום.
פניה החמיץ את הניצחון 0–2 על , אך חזר להרכב בניצחון 0–1 על אורוגוואי ששלח את בוליביה לרבע הגמר עם מאזן מושלם של שלושה ניצחונות ללא ספיגה.
ברבע הגמר, עם פניה בהרכב, הפתיעה המארחת את קולומביה עם ניצחון 1–2. בחצי הגמר מול מקסיקו, במשחק רווי הרחקות (שני המאמנים ושחקן אחד מכל קבוצה הורחקו במהלך המשחק), סייע פניה לנבחרתו לנצח 1–3 ולהעפיל לגמר הקופה אמריקה.
במשחק הגמר ראה פניה, שפתח בהרכב, את נבחרתו סופגת 1–3 מ, מחמיצה הזדמנות לזכות בתואר ומסיימת כסגנית בלבד.
במקביל לטורניר הקופה, רשם פניה 12 הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, אך בוליביה כשלה בניסיון להעפיל לטורניר הגמר.
קיץ 1999 היה עמוס עבור בוליביה בזירה הבין-לאומית.
הקיץ נפתח בטורניר קופה אמריקה 1999, החמישי של פניה בנבחרת, תחת המאמן הקטור ויירה.
לאחר הטורניר הביתי המוצלח שנתיים קודם לכן, התקשתה בוליביה לשחזר את יכולתה וכשלה להעפיל משלב הבתים.
פניה פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של בוליביה בטורניר, שנפתחו בשוויון 0-0 מול פרגוואי, והמשיכו עם הפסד 0–1 לפרו ושוויון 1-1 מול .
בהמשך הקיץ השתתפה בוליביה בגביע הקונפדרציות 1999. היא הגיעה לטורניר על תקן סגנית אלופת אמריקה הדרומית מטורניר הקופה ב-1997, לאחר שברזיל, אלופת אמריקה הדרומית, כבר זכתה בכרטיס כסגנית אלופת העולם ממונדיאל 1998 במקומה של שוויתרה על השתתפותה.
פניה פתח בשוויון 2-2 מול במשחק הראשון, אך לא שותף בשוויון 0-0 מול ובהפסד 0–1 למקסיקו, שסיימו את דרכה של בוליביה בטורניר בתום שלב הבתים.
פניה פתח כקפטן בכל שלושת משחקיה של בוליביה בטורניר, שנפתחו בשוויון 2-2 מול ונצואלה, ובהמשך הפסד 0–1 לאורוגוואי ושוויון 2-2 נוסף, הפעם מול פרו, סיימו את דרכה של בוליביה כבר בתום שלב הבתים.
לאחר היעדרות נוספת ממשחקי הנבחרת, הפעם למשך מעל לשנה וחצי, חזר פניה לסגל במרץ 2009, והספיק לערוך ארבע הופעות נוספות במדי בוליביה.
ב-1 באפריל 2009, במשחק שלפני משחקו האחרון בנבחרת, היה שותף לניצחון המפתיע 1–6 על ארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. כחודשיים לאחר מכן, ב-10 ביוני 2009, רשם פניה את הופעתו האחרונה במדי בוליביה, בתבוסה 0–4 לצ'ילה במסגרת מוקדמות המונדיאל.
פניה נחשב לאחד מבכירי שחקניה של בוליביה בכל הזמנים, ובסך הכול רשם 85 הופעות בהן כבש שער בודד.
חואן סנטיסטבן (בספרדית: Juan Santiesteban Troyano; נולד ב-8 בדצמבר 1936 בסביליה שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר מעוטר כשחקן וכמאמן מחלקת הנוער של נבחרת ספרד, וזוכה פרס נשיא אופ"א.
נבחרת ספרד בכדורגל (מחלקת הנוער)
נבחרת ספרד עד גיל 23
חואן גוואדלופה סיסקומני השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אריזונה.
סיסקומני, חבר המפלגה הרפובליקנית, שימש טרם היבחרו לקונגרס יועץ למושל אריזונה דאג דוסי וסגן יושב ראש מועצת מקסיקו-אריזונה.
סיסקומני נולד בעיר ארמוסיו שבמדינת סונורה במקסיקו, ובצעירותו היגר לארצות הברית.
תחילה למד במכללה הקהילתית של פימה ולאחר מכן באוניברסיטת אריזונה, והיה לבן משפחתו הראשון שהשלים לימודים גבוהים.
בתום לימודיו אלה הוא עבד באוניברסיטת אריזונה כמומחה לפיתוח תוכניות.
בשנת 2008 התמודד סיסקומני ללא הצלחה אל בית הנבחרים של אריזונה.
לאחר הפסדו בבחירות אלה הצטרף ללשכת המסחר ההיספנית של טוסון ושימש כסגן נשיא לענייני דיפלומטיה ציבורית.
הוא גם כיהן במועצה המייעצת לזכויות האזרח של אריזונה ובמועצת מחוז פימה למינויים משפטיים.
במהלך בחירות 2022 התמודד סיסקומני לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של אריזונה.
באוגוסט אותה שנה נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות מקדימות, בהן גרף 47.1% מכלל הקולות.
בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית קריסטין אנגל בפער דחוק של 5,232 קולות (1.4%).
הוא החל את כהונתו בראשית ינואר 2023, עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
חואן סבסטיאן ספורסה (בספרדית: Juan Sebastián Sforza; נולד ב-14 בפברואר 2002 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ז'ובנטודה מליגת העל הברזילאית.
ספורסה גדל במחלקות הנוער של סנטה טרסיטה, אוניון דה אלברס, סרמיינטו, פונדסיון מסי וניואל'ס אולד בויס.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ניואל'ס אולד בויס במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
חואן נונייס גרסיה (בספרדית: Juan Núñez García; נולד ב-4 ביוני 2004) הוא כדורסלן ספרדי המשחק בעמדת הרכז בברצלונה מליגת העל הספרדית והיורוליג.
נונייס נולד במדריד, וב-2015 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
ב-2020 נבחר ל-MVP של טורניר המוקדמות של טורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול, עם ממוצעים של 9.5 נקודות ו-5 אסיסטים ב-4 משחקים.
בשנת 2021 זכה עם ריאל בטורניר הדור הבא, אך לא השתתף במשחק הגמר מפני שזומן על ידי המאמן פאבלו לאסו לקבוצה הבוגרת וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון בחצי גמר פלייאוף ליגת ה-ACB על ולנסיה.
במשחק הוא קלע 2 נקודות מקו העונשין והוסיף 2 ריבאונדים ואסיסט ב-7 דקות משחק.
ב-15 באוגוסט 2023 חתם ברטיופארם אולם הגרמנית, ובתום העונה זכה עימה באליפות גרמניה.
ב-27 ביוני 2024 נבחר נונייס במקום ה-36 על ידי אינדיאנה פייסרס בדראפט ה-NBA 2024, ומיד בליל הדראפט הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס.
ב-26 ביולי 2024 חזר נונייס בסופו של דבר לאירופה וחתם בברצלונה בחוזה לשלוש שנים.
ב-2019 זכה נונייס עם נבחרת הקדטים של ספרד באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 וב-2022 הוביל את נבחרת העתודה של ספרד לזכייה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 ונבחר ל-MVP הצעיר ביותר בהיסטוריה של התחרות, בגיל 18 בלבד.
ב-11 באוגוסט 2022 רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד הבוגרת, בניצחון 87–80 במשחק ידידות על , והופיע במדיה בגביע העולם בכדורסל 2023.
חואן סוטו (Juan Soto; נולד ב-25 באוקטובר 1998) הוא שחקן בייסבול מהרפובליקה הדומיניקנית המשחק בעמדת השחקן החיצוני (Outfielder) בקבוצת ניו יורק מטס מליגת ה-MLB.
סוטו נולד בסנטו דומינגו שבהרפובליקה הדומיניקנית.
הוא האמצעי מבין שלושה אחים.
מגיל צעיר גילה כישרון יוצא דופן בבייסבול, והתאמן תחת הדרכת אביו, שהיה שחקן חובבן בעצמו.
סוטו הצטרף לוושינגטון נשיונאלס ב-2015 ורשם את הופעת הבכורה שלו ב-MLB בעונת 2018. בעונתו הראשונה הוא רשם ממוצע חבטות של 0.292 ו-22 הום ראנס, והיה מועמד לתואר "רוקי השנה".
עונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה בוורלד סיריס, וחבט במהלך סדרת הגמר לשלושה הום ראנס.
ב-2022 עבר לסן דייגו פאדרס, והשיג ממוצע חבטות של 0.275 ו-35 הום ראנס בעונת 2023, אך לא העפיל עם הקבוצה לפלייאוף.
בדצמבר 2023 הועבר לניו יורק יאנקיז.
סוטו הציג את אחת העונות הטובות בקריירה במהלך 2024, עם 41 הום ראנס וממוצע חבטות של 0.288, סייע לקבוצה לזכות באליפות האמריקן ליג ולהעפלה לוורלד סיריס בו הפסידו ללוס אנג'לס דודג'רס.
בתום העונה חתם על חוזה ל-15 שנים בשווי של 765 מיליון דולר עם ניו יורק מטס, החוזה היקר ביותר בעולם הספורט, החוזה כולל בונוס חתימה של 75 מיליון דולר ואופציית יציאה לאחר חמש שנים.
המלך חואן קרלוס הראשון (בספרדית: Juan Carlos I; נולד ב-5 בינואר 1938) הוא מלך ספרד לשעבר שכיהן בתפקיד מ-22 בנובמבר 1975 עד 19 ביוני 2014.
דון חואן קרלוס אלפונסו ויקטור מריה דה בורבון אי בורבון – בנו של דון חואן דה בורבון, רוזן ברצלונה, ונכדו של אלפונסו השלושה עשר, המלך האחרון של ספרד לפני הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה – נולד ברומא שבאיטליה, מקום גלותה של משפחת המלוכה הספרדית.
הוא הוטבל לנצרות על ידי מי שיהיה לימים האפיפיור פיוס השנים עשר.
בפגישה שנערכה ב-25 באוגוסט 1948 בין שליט ספרד דאז, פרנקו, לבין אביו של חואן קרלוס, הוסכם כי הנסיך בן ה-10 יעבור לספרד להשלמת חוק לימודיו.
לאחר שסיים בית-ספר תיכון במדריד, הוא עבר הכשרה צבאית במספר אקדמיות צבאיות בין השנים 1955 עד 1959.
בשנת 1956 נהרג מיריה אחיו הצעיר, הנסיך אלפונסו במה שהוגדר כתאונת נשק.
על פי חלק מהמקורות, חואן קרלוס עצמו היה זה שירה בטעות באחיו הצעיר והרגו.
בשנת 1962 התחתן עם הנסיכה סופיה מיוון, בתו של מלך יוון פאולוס, ונולדו להם שתי בנות ובן: אלנה (1963), כריסטינה (1965) ופליפה (1968).
ב-1969 אישר הפרלמנט הספרדי את הצעתו של פרנקו למנות את הנסיך חואן קרלוס ליורשו, אשר בבוא העת יהפוך למלך ספרד (בהתאם לחוק ירושת ראשות המדינה).
זאת אף על פי שהמלוכה הייתה אמורה לעבור לידי אביו, חואן דה בורבון, בנו ויורשו של המלך אלפונסו ה-13. קיומה של תנועה שקראה לשים קץ לשלטון פרנקו ולהכתיר את חואן דה בורבון למלך ספרד, וכן היחסים השליליים בין האחרון לבין פרנקו, גרמו לדילוג האמור בסדר ההורשה של הכתר הספרדי.
הנסיך חואן קרלוס הסכים לדילוג זה לטובתו, וגרם בכך משבר פנימי במשפחת המלוכה.
רק ב-1977, שנתיים אחרי שחואן קרלוס הוכתר למלך ספרד, הסכים אביו, חואן דה בורבון, לוותר על תביעתו לרשת את הכתר הספרדי.
בנו פליפה הפך ליורש העצר הספרדי וקיבל את התואר נסיך אסטוריאס.
ב-27 בדצמבר 1978 התקבלה חוקת ספרד, אשר בין השאר שללה ממלך ספרד את סמכויותיו הביצועיות והפכה אותו לתואר סמלי בלבד.
בכך ספרד הפכה להיות מונרכיה חוקתית.
המלך מוגדר בחוקת ספרד כיורש הלגיטימי של שושלות המלוכה ההיסטוריות.
על פי הערכות, המלך הוא בעליו של הון בשווי 1.7 מיליארד יורו.
על פי חוקת ספרד, בית המלוכה זכאי למימון פעולות המלך הכרוכות בתפקידו כראש המדינה.
במסגרת התקציב השנתי מופרש סכום מסוים, שעמד בשנת 2007 על 8 מיליון יורו.
ב-2 ביוני 2014 הודיע חואן קרלוס, כי החליט לפרוש מתפקידו ולהעביר את הכתר לבנו הנסיך פליפה.
באוגוסט 2020, נמסר מבית המלוכה הספרדי שחואן קרלוס הודיע לבנו פליפה, שהחליט לעזוב את ספרד, בעקבות פתיחת חקירה נגדו שנועדה לבדוק את מעורבותו בשחיתות – במיזם הרכבת המהירה בערב הסעודית.
חואן קרלוס נחקר גם בעבירות מס.
תיק אחד נסגר ובמקביל חואן קרלוס שילם 600 אלף אירו.
כמו כן, הוא נחקר לגבי קיום חשבונות בנק בניו ג'רזי ובשווייץ.
הוא התמודד עם תביעה בפרשה אחרת של אישה אשר טענה שהיא הייתה מאהבת שלו.
כמו כן, התקיימה חקירה ביחס לקשריו עם קרן לוכום.
חואן קרלוס עזב את ספרד באוגוסט 2020 ובהמשך נודע שהוא עבר לגור באיחוד האמירויות הערביות.
ב-23 בפברואר 1981, התרחש בספרד ניסיון הפיכה צבאית, שמכונה בספרד 23F, במהלכו השתלט קצין צבא עם כ-200 חיילים על קונגרס הנציגים.
למחרת, ב-24 בפברואר הופיע חואן קרלוס בשידור טלוויזיה, במדים של "קפיטן גנרל" (מקביל לרב-אלוף, הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר), ובו הביע תמיכה בלתי מסויגת במוסדות הדמוקרטיה ושלטון החוק.
נאומו של חואן קרלוס למעשה סימן את סיום וכישלון ניסיון המרידה, שהחל להתפורר מיד בתום הנאום, וחלק מהחיילים שהשתתפו בהפיכה ניסו לחמוק מבניין הקונגרס דרך חלונותיו, ואחרים נכנעו.
אחרי ניסיון ההפיכה ונאומו הבלתי מתפשר, נהנה המלך מתמיכה רחבה חסרת תקדים בציבור.
מנהיג המפלגה הקומוניסטית של ספרד, סנטיאגו קרייו, שכינה את המלך "חואן קרלוס הקצר" (Juan Carlos El Breve) בציפייה שהעם הספרדי יבטל את מוסד המלוכה תוך זמן קצר, אמר אחרי נאומו של חואן קרלוס, "היום כולנו מלוכנים".
חואן קרלוס אונטי (ספרדית: Juan Carlos Onetti; 1 ביולי 1909 - 30 במאי 1994) הוא סופר אורוגוואי שנולד במונטווידאו בשנת 1909 ונפטר ב-1994 בספרד, ארץ שהסופר גלה אליה ממולדתו בשנת 1974. ב-1980 זכה בפרס סרוונטס.
ההחלטה לגלות גמלה בלב אונטי אחרי שהמשטר הצבאי באורוגוואי כלא אותו למשך שלושה חודשים בגלל השתתפותו בחבר שופטים, שהעניק פרס לסופר נלסון מרה על סיפור אשר נתפש חתרני.
פרט לתקופות חיים אלה באורוגוואי ובספרד חי אונטי שתי תקופות בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה (1934-1930 ו-1955-1941).
במהלך חייו בספרד התפרסמו הרומנים "ניתֵן לדבּר לרוח" (1979) "אז כאשר" (1987) והקובץ "נוכחות וסיפורים אחרים" (1986).
פני האסון, עם עובד, 1988, תרגום: טל ניצן
המספנה, זמורה ביתן, 2003, תרגום: טל ניצן
חואן קורזו אי פרינסיפה (בספרדית: Juan Corzo y Principe; ) היה שחמטאי ספרדי-קובני, אלוף קובה בשחמט לפני חוסה ראול קפבלנקה.
קורזו נולד במדריד והיגר לקובה בשנת 1887. הוא למד מפיקרדו את רזי המשחק והפך לאלוף מועדון השחמט של הוואנה.
זכור במיוחד בשל הפסדו לקפבלנקה בדו-קרב ביניהם בתוצאה 6–7 בשנת 1901, בעת עלייתו המטאורית של השחקן הגדול, כאשר מלאו לקפבלנקה 13. קורזו היווה כוח של ממש בשחמט הקובני, ויחד עם קפבלנקה הוא ייסד את איגוד השחמט של קובה, ובמשך שנים ארוכות היה עורך ביטאון השחמט של קפבלנקה.
חואן קרלוס נבארו פייחו (מקטלאנית: Juan Carlos Navarro Feijoo; נולד ב-13 ביוני 1980 בברצלונה, קטלוניה, ספרד) הידוע בכינויו "לה בומבה" (La Bomba - הפצצה) הוא כדורסלן עבר ספרדי, ששיחק בתפקיד הקלע.
נבארו החל את הקריירה בברצלונה, ואת הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-נובמבר 1997, בגיל 17. הוא הוזמן לשחק בנייקי הופ סאמיט, משחק אולסטאר לצעירים (הממומן על ידי נייקי) בו בדרך כלל צופים מגלי כישרונות מקבוצות ברחבי העולם, אך החליט להישאר באירופה ולשחק עבור קבוצתו.
מאותה סיבה גם החמיץ נבארו את זכיית הנבחרת הספרדית בטורניר AST במנהיים ב-1998.
ב-2003, עם רכישתם של דיאן בודירוגה וגרגור פוצ'קה, זכו נבארו וברצלונה בכל המפעלים בהם השתתפו באותה עונה: אליפות הליגה הספרדית, גביע המלך וביורוליג (זכייתו הראשונה של המועדון בטורניר).
בעונת 2001, בה שיחק לצד שחקנים כמו פאו גאסול, אלכסנדר ג'ורג'ביץ' ושארונאס יאסיקביצ'יוס בברצלונה השתפר נבארו רבות והוא סומן כמועמד להיבחר בסיבוב הראשון של הדראפט, אך בעונת 2001–2002 בעקבות פציעות רבות הייתה עונתו של נבארו בינונית.
למרות זאת וושינגטון ויזארדס בחרה בנבארו במקום ב-40 של דראפט 2002, ונבארו מצידו החליט להישאר בברצלונה.
בתחילת אוגוסט 2007 העבירו הוויזארדס את נבארו לממפיס גריזליס בתמורה לבחירת דראפט עתידית, ונבארו זכה להתאחד מחדש עם בן ארצו, פאו גאסול.
בעונתו הראשונה ב-NBA, למרות ספקות לגבי יכולתו לשחק ברמות אלו, הוכיח נבארו את כישוריו והפגין יכולת טובה, ועמד על 36.1% בזריקות משלוש.
ב-2007–2008 נבחר נבארו לחמישייה השנייה של הרוקי'ס, ועמד באותה עונה על ממוצע של 10.9 נק' למשחק.
ביוני 2008 חזר נבארו לקבוצת נעוריו, כשחתם על חוזה בברצלונה ל-5 שנים בשווי 12.5 מיליון אירו.
ב-24 בנובמבר 2011 קלע נבארו 14 נקודות נגד אולימפיה ליובליאנה ועבר את מרכוס בראון בראש רשימת קלעי כל הזמנים ביורוליג עם 2,716 נקודות.
ב-17 באוגוסט 2018 פרש נבארו ממשחק פעיל בגיל 38, והצטרף להנהלת ברצלונה.
בקיץ 1998 זכה נבארו עם נבחרת הנוער של ספרד באליפות אירופה עד גיל 18, יחד עם פאו גאסול וראול לופס, בסגל שזכה לכינוי "דור הזהב" של ספרד, וניצח אף את נבחרת הנוער של ארצות הברית באליפות העולם עד גיל 19 ב-1999. נבארו נבחר ל-MVP של משחק הגמר ולחמישיית הטורניר.
נבארו שיחק עם נבחרת ספרד בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני 2000 ובאליפות אירופה 2001, שם הצטיין בשורות הספרדים כשניצח שני משחקים עם סל בשנייה האחרונה, וקלע 27 נק' במשחק על המקום השלישי מול נבחרת גרמניה.
נבארו גם היה שותף לזכיית נבחרתו במדליית הכסף באליפות אירופה 2003 בשוודיה.
באוגוסט 2006 זכה נבארו עם ספרד במדליית הזהב באליפות העולם.
בספטמבר 2007, נבארו הפצוע לא שיחק באליפות אירופה, בה ספרד הביתית הפסידה בגמר לנבחרת רוסיה של דייוויד בלאט.
בבייג'ינג 2008 וכן בלונדון 2012 זכה נבארו עם הנבחרת הספרדית במדליית הכסף במשחקי הגמר מול הדרים טים.
קורטינה ניהל שתי מלחמות פרטיות נגד צבא ארצות הברית והטקסס רנג'רס שנקראו "מלחמת קורטינה הראשונה" (שנת 1859) ו"מלחמת קורטינה השנייה" (1861).
בנוסף, תקף גם אנשי חוק ואזרחים מקסיקניים, והשתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
קורטינה נולד בעיירה בשם קמרגו שבמדינת טמאוליפס, בן למשפחת חוואים עשירה.
כאשר היה בן שלוש עבר יחד עם משפחתו לגור בעמק ריו גראנדה, לאחר שאמו ירשה אדמות באזור בראונסוויל-מטמורוס.
בשנת 1846, כאשר היה בן 22, התגייס לצבא מקסיקו בראשותו של גנרל מריאנו אריסטה, והשתתף בלחימה נגד צבא ארצות הברית בפיקודו של קולונל זאכרי טיילור שניסה לכבוש שטחים במקסיקו.
אריסטה הורה לקורטינה להקים חיל הפרשים המורכב מהחוואים שעבדו אצלו ובחוות באזור.
במסגרת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו לחמה יחידה זו בקרבות הראשונים של המלחמה, בקרב פאלו אלטו וקרב רסקה דה לה פאלמה.
עם תום המלחמה וחתימת הסכם גואדלופה אידלגו ב-2 בפברואר 1848 עבר הגבול החדש דרך אדמות משפחת קורטינה וחצה אותן בין שתי המדינות, כאשר רוב השטח נמצא בתחומי ארצות הברית.
המציאות החדשה גרמה לקשיים רבים לקורטינה וחוואים מקסיקנים רבים נוספים.
בעקבות כך הצליח קורטינה לבלוט בפוליטיקה המקומית ותבע מארצות הברית להחזיר את האדמות למקסיקו.
קורטינה טען שארצות הברית גוזלת אדמות מחוואים טקסנים מקסיקנים ובונה על אדמות פרטיות שסופחו אליה בעקבות הסכם גואדלופה אידלגו.
על אף טענותיו, נותרו האדמות שלו שבתחומי ארצות הברית בבעלותו והוא אף העסיק בהן עובדים.
אז גם החלו מעשי הפשע שלו, והוא נתפס והואשם פעמיים בכך שגנב עדרי בקר, אך לא נעצר בעקבות התמיכה הרבה שהפגינו כלפיו המקסיקנים המקומיים שראו בו גיבור שנלחם למענם.
כולם היו בטוחים שהאשמות נגדו הן עלילות של האמריקאים.
כאשר ראה את התמיכה הרבה החליט להקים צבא פרטי שילחם ב"גנבת האדמות" של ארצות הברית מחוואים מקסיקנים.
הפעולות האלימות שנקטה המיליציה של קורטינה גרמו להערצה גדולה מצד המעמד הנמוך במקסיקו שראה בו לוחם חירות.
המתיחות בין המיליציה של קורטינה לרשויות החוק של בראונסוויל החריפו והפכו לאלימות של ממש ב-13 ביולי 1859 כאשר החלה מלחמת קורטינה הראשונה.
באותו יום, תקף המרשל של בראונסוויל עובד בחווה של קורטינה, תומאס קבררה.
קורטינה שעבר במקרה במקום על סוס ביקש מהמרשל שיניח לו לטפל במצב.
בתגובה צעק המרשל לעברו "מה זה קשור אליך, מקסיקני מזוהם"?
בתגובה קורטינה ירה ירייה באוויר אך המרשל המשיך לגדף אותו וכתוצאה מכך קורטינה ירה בו בכתף.
במהלך שבועות גבר המתח באזור וב-28 בספטמבר כבשו קורטינה וצבאו, שמנה מעט פחות מ-100 אנשים, את העיר בראונסוויל.
השליטה של קורטינה בעיר נמשכה רק יומיים וב-20 בספטמבר הוא וחייליו עזבו את העיר בעקבות פניות חוזרות ונשנות של תושבי מטמורוס, העיר שנמצאת דרומית לבראונסוויל, על גדות נהר הריו גראנדה.
התגובה של תושבי בראונסוויל לא איחרה לבוא.
בתחילת חודש נובמבר התאספו 20 גברים תושבי בראונסוויל והקימו את הארגון "הטייגרים של בראונסוויל".
הם תקפו את החווה של קורטינה ליד העיירה סנטה ריטה, אך נתקלו בהתנגדות קשה מצד חייליו של קורטינה ונסוגו.
מספר שבועות לאחר מכן הם חזרו וניסו לתקוף את החווה של קורטינה שוב פעם, הפעם בגיבוי של הטקסס רנג'רס.
גם ההתקפה הזאת לא צלחה והם נסוגו.
הריינג'רים קראו לתגבורת, שהגיעה תוך מספר ימים, ובעקבות הבקשות החוזרות של תושבי בראונסוויל שלחה ממשלת ארצות הברית חיילים מצבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל סמואל היינטזלמן מסן אנטוניו.
החיילים התיישבו בפורט בראון, בסיס צבאי שננטש כמה שנים לפני כן.
לאחר שהגיע אליו השמועה נמלט קורטינה לריו גראנדה סיטי.
הכוחות המשולבים של צבא ארצות הברית, טקסס ריינג'רס והטייגרים מבראונסוויל רדפו אחריו ותקפו את צבאו.
צבאו של קורטינה נחל תבוסה קשה לאחר שאיבד יותר מ-60 אנשים, וקורטינה עזב את רכושו והתחבא בהרים.
בעקבות לחץ של ממשלות ארצות הברית ומקסיקו להחזיר את השקט לאזור קורטינה הסתתר למשך כשנה.
רשויות החוק לא הצליחו למצוא את קורטינה, שהפך למבוקש, וזאת בזכות הנאמנות של אנשיו ותושבי מקסיקו.
אפילו העניים לא היו מוכנים להסגיר אותו וכך הוא עבר בין הבתים של תומכיו.
בשנת 1861 פתח קורטינה במתקפה נוספת על קונפדרציית המדינות של אמריקה במה שמכונה מלחמת קורטינה השנייה, שהייתה בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
קורטינה שניהל מגעים חשאיים עם האיחוד פלש למחוז זפטה בטקסס.
הוא הובס במהירות על ידי חייליו של קולונל סנטוס בנדוידס וחזר למקסיקו לאחר שאיבד 18 חיילים.
זאת הייתה המתקפה המשמעותית האחרונה שלו על ארצות הברית.
בשנים שלאחר מכן התמקד קורטינה בפוליטיקה של מקסיקו.
ראש ממשלת מקסיקו בניטו חוארס שלח אותו להיות מפקד של היחידות בגבול הדרומי של מקסיקו.
כאשר החלה מלחמת מקסיקו-צרפת בשנת 1862 קורטינה עמד תחילה לצידו של ראש הממשלה חוארס ולקח חלק בקרב על פואבלה.
אך כאשר הצרפתים כבשו את מקסיקו שהפכה לקיסרות תחת שלטונו של מקסימיליאן הראשון, ראה קורטינה הזדמנות לחזק את מעמדו, הצטרף לפולשים הצרפתים וכרת עמם ברית.
סיבה נוספת למעשה זה הייתה המתח בין השלטון הצרפתי במקסיקו לארצות הברית.
הברית הייתה קצרת ימים ובתוך זמן קצר התקומם קורטינה כנגד הצרפתים והקים צבא גדול, אותו צייד מכיסו הפרטי ומכספי תומכיו, ויצא למתקפה על הצרפתים ליד טמפיקו שבמדינת טמאוליפס.
קורטינה וצבאו הצליחו להביס את הצרפתים וגרמו להם לסגת.
לאחר שהמקסיקנים הביסו את הצרפתים וגירשו אותם מאדמתם שימש קורטינה כמושל מדינת טמאוליפס פעמיים.
לאחר מכן פרש לחווה שלו בגבול עם ארצות הברית.
היחס של הטקסנים אמריקאים כלפי קורטינה השתנה לאחר שמדינות האיחוד השתלטו על כל ארצות הברית.
קורטינה הוזמן מספר פעמים לאירועים רשמיים כאורח כבוד וזאת למרות התנגדותם של מספר אנשים, ביניהם ראש עיריית בראונסוויל שטען שלא ייתכן שאדם שנלחם בצבא ארצות הברית יוזמן על ידי ארצות הברית כאורח של כבוד.
הממשל המקסיקני העניק לו את דרגת בריגדיר גנרל.
הפופולריות שלה זכה קורטינה לא נמשכה זמן רב.
בעקבות תמיכתו בפורפיריו דיאס וניסיון להקים צבא על מנת לבצע הפיכה במקסיקו ולהעלות את דיאז לשלטון הוא זכה ליחס של איבה מצד ראש ממשלת מקסיקו, סבסטיאן טייאדו.
בעקבות פניות חוזרות של חוואים עשירים על כך שקורטינה מנהל מסעי שוד וגנבה של עדרי בקר שלהם ראש הממשלה דרש לאסור את קורטינה.
בשנת 1875 קורטינה נאסר והובא למקסיקו סיטי.
הוא לא נכלא אך קיבל צו הרחקה ממדינת טאמואליפס, שם נמצאות רוב אדמותיו.
ב-29 בנובמבר 1876 הצליח פורפינו דיאז להדיח את טייאדו וממשלתו מהשלטון והפך לראש ממשלת מקסיקו.
דיאז הותיר לקורטינה לשוב לטאמואליפס, שם ניסה קורטינה להקים צבא פעם נוספת.
השמועה הגיעה לאוזניו של דיאז שחשב שקורטינה זומם לבצע הפעם הפיכה נגדו, והורה מידית לעצור את קורטינה ולהוציא אותו להורג.
לביצוע המשימה נבחר הגנרל חוזה קנלס, יריב ותיק של קורטינה.
הוא ואנשיו הגיעו לטאמואליפס אך במקום להוציא את קורטינה להורג הביאו אותו למקסיקו סיטי.
הסיבה לכך הייתה שקנלס פחד מהתמיכה הרבה לה זכה קורטינה ופחד שבמידה ויהרוג את קורטינה הוא ואנשיו יותקפו על ידי המקומיים.
קורטינה נאסר וישב בכלא במקסיקו סיטי ללא משפט עד שנת 1890. לאחר מכן הועבר למעצר בית בתנאים נוחים יותר, שם מת ב-30 באוקטובר 1894.
חואן פונסה דה ליאון (בספרדית: Juan Ponce de León; 1474 – יולי 1521) היה מגלה ארצות ספרדי והמושל הראשון של פוארטו ריקו.
הוא הוביל את המסע האירופאי הראשון לפלורידה והעניק לה את שמה.
ב-1492 השתתף דה ליאון במסעות המלחמה של ספרד נגד המורים בגרנדה.
בספטמבר 1493 הוא השתתף במסעו השני של כריסטופר קולומבוס לאמריקה.
האוניות הגיעו לאיים הקריביים בנובמבר 1493 וביקרו במספר איים עד שהגיעו ליעדם באי היספניולה.
ב-1504 מינה אותו מושל היספניולה, ניקולאס דה אובנדו, למושל הגבולות של המחוז החדש, איגוויי (בקצה המזרחי של הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו).
ב-1505 קיבל דה ליאון אישור לייסד עיירה חדשה במחוז איגוויי, ונתן לה את השם סלבלאון דה איגוויי.
בפברואר 1512 קיבל דה ליאון חוזה מלכותי בלעדי לשלוש שנים לחפש איים חדשים, "איי בנימי", שטרם התגלו צפון מערבי לאי היספניולה.
הוא צייד שלוש אוניות וצוות אותן עם 200 איש שמימן מכספו הפרטי והפליג מפוארטו ריקו ב-4 במרץ 1513. ב-2 באפריל 1513 צפה באדמה אותה חשב בתחילה לאי חדש וקרא לה "פלורידה".
את מסעו האחרון לפלורידה ביצע ב-1521. היה זה מסע התיישבות עם שתי אוניות ו-200 איש, כולל כומר, חקלאים, בעלי מלאכה, 50 סוסים ועוד חיות מבויתות.
במסע זה הותקפו על ידי מקומיים ודה ליאון נפצע מחץ מורעל בכתפו.
לאחר התקפה זו הפליג עם צוותו להוואנה שבקובה, שם מת מפצעיו כעבור מספר ימים.
עלילת הסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" סובבת סביב מחברת עתיקה שמצאו מלחים ובה כתוב שמיקומו של "מעיין הנעורים" יימצא בספינתו האבודה של דה ליאון.
חואן קָארָאמוּאֶל אי לוֹבּקוביץ (בספרדית: Juan Caramuel y Lobkowitz; 23 במאי 1606 – 1682) היה סכולסטיקן ספרדי קתולי, מתמטיקאי וסופר.
כבר בילדותו התגלה כבעל כישורים יוצאי דופן.
בגיל צעיר מאוד פתר בעיות מתמטיות ובגיל 10 פרסם טבלאות אסטרונומיות.
לאחר שקיבל הכשרה אקדמית בסיסית למד שורה של שפות זרות והתקבל למסדר הציסטרציאני במנזר בלה אספינה.
דרשותיו משכו את הקרדינל-אינפנטה פרדיננד, מושל ארצות השפלה, כאשר שהה במנזר בפלנדריה, ובשל כך הוענק לו ב-1638 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון.
לאחר מכן מונה על ידי פליפה הרביעי, מלך ספרד, לשליח בחצרו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כיהן כאב מנזר במלרוז, סקוטלנד, כאחראי אבות המנזר הבנדיקטינים בווינה וכויקאר של הארכיבישוף מפראג.
כאשר השוודים תקפו את פראג ב-1648, ארגן קבוצת מתנדבים להגנת העיר, ועל כך זכה בעיטור מהקיסר.
לאחר מכן כיהן כבישוף בסאטריאנום, בקמפניה ולבסוף גם בוויג'באנו, שם נפטר ב-1682.
קאראמואל פרסם 262 עבודות על דקדוק, שירה, תורת הנאום, מתמטיקה, אסטרונומיה, ארכיטקטורה, פיזיקה, פוליטיקה, משפט קאנוני, לוגיקה, מטאפיזיקה, תאולוגיה ואסקטיציזם.
בפרסומו הידוע Theologia moralis ad prima atque clarissima principia reducta (מ-1643) ניסה לפתור בעיות תאולוגיות באמצעות כלים מתמטיים.
נודע כאחד מתומכי הפרובביליזם ועמדותיו המתירניות זכו לביקורת, בין היתר, מצד בלז פסקל וזיכו אותו בתואר "נסיך הלאקסיסטים".
עבודתו בתחום המתמטיקה התמקדה בקומבינטוריקה.
בין היתר, קאראמואל אחראי לתכנון חזית קתדרלת ויג'באנו.
יוהנס קרמואל לובקוביץ, על האתאיזם של הרבנים; תרגמו מלטינית והוסיפו מבואות מרסל דיבואה, אביטל וולמן, יוסף שורץ; הוסיף הערות לטקסט יוסף שורץ, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ה 2005. (החיבור עוסק בנחיצות התרגום לעברית של החיבור "מכלול נגד הגויים" לתומאס אקווינס)
חואן פרננדס (בספרדית: Juan Fernández; 1526 – 12 ביוני 1567) אח חילוני ישועי ספרדי בן המאה ה-16 שהיה אחד מראשוני המיסיונרים הנוצרים ביפן.
הוא נולד בקורדובה שבספרד ונפטר בהיראדו שביפן.
פרננדס היה האירופאי הראשון שהכין ספר דקדוק ומילון של השפה היפנית.
תמצית קורות חייו עד לנסיעה ליפן (1549-1526)
חואן פרננדס נולד בקורדובה ב-1526. על נעוריו ובחרותו אין הרבה מידע, אם כי נטען כי היה סוחר עשיר לפני שהצטרף למסדר הישועים.
ב-17 במרץ 1548, בהיותו בן 22, הוא הפליג מליסבון בירת האימפריה הפורטוגזית והגיע לגואה שבהודו, מרכז השלטון הפורטוגזי במזרח, ב-3 בספטמבר אותה שנה.
בספינה פגש פרננדס במיסיונרים הישועים הפורטוגזים לואיש פרואיש (Luís Fróis; 1597-1532), ובלתסר גאגו (Balthasar Gago; 1583-1520) שעתידים היו לשחק יחד עם פרננדס תפקיד חשוב בהבאת הנצרות ליפן.
בהגיעו לגואה פגש פרננדס במיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר שתכנן אז את המיסיון ליפן וצירף את פרננדס למסע.
פרננדס שהחל ללמוד יפנית עוד בדרך ליפן התגלה כאדם המוכשר ביותר בחבורה בלימוד השפה, ולכן העביר אליו חאווייר את תפקיד הקריאה בקטכיזם כשהוא עומד לידו ומתפלל להצלחת מילותיו.
בשלהי 1549 הורה שימאזו טקאהיסה, הדאימיו המקומי של קגושימה, על הפסקת פעילות ההטפה, בשל מחאותיהם של הנזירים הבודהיסטים.
משום כך החליט חאווייר להגיע לקיוטו, אז עיר הבירה של הקיסרות היפנית, על מנת להיפגש עם קיסר יפן גו-נארה.
בספטמבר 1550 הם עצרו בעיר היראדו, והחלו לפעול לנצר את האוכלוסייה.
באוקטובר 1550 עזבו חאווייר ופרננדס את היראדו בדרכם לקיוטו, וטורס הושאר מאחור על מנת להמשיך בעבודה המיסיונרית במקום.
בין אוקטובר לדצמבר 1550 התגוררו חאווייר ובני לווייתו בימאגוצ'י שבקצה הדרומי של האי הונשו.
כדרכו הטיף חאווייר לתושבי העיר מתוך הספר הכתוב באותיות לטיניות כשהאח פרננדס, משמש כמתורגמן לשאלות הקהל.
פרנסיסקו חאווייר כתב באחת מאיגרותיו:
זמן קצר לפני חג המולד החל חאווייר במסעו צפונה לבירה קיוטו על מנת להיפגש עם הקיסר.
חאווייר ופרננדס הלכו במזג אוויר חורפי קשה בדרך ארוכה לנמל הקרוב (ככל הנראה איוואקוני - 岩国市), ומשם הפליגו דרך הים הפנימי סטו לנמל סאקאי הסמוכה לאוסקה.
על סמך מכתב המלצה שהביא עמו הם שוּכנו בביתו של אדם בשם קוּדוֹ שגם ארגן את המשך מסעו של חאווייר לקיוטו בחברת אציל יפני.
לאכזבתו הגדולה של חאווייר התברר לו שקיוטו היא עיר הרוסה בעקבות סדרה של מלחמות אזרחים, ושהופעתו בבלויי סחבות כתוצאה מהמסע המפרך מונעת ממנו כל מפגש עם הקיסר היפני, שממילא התברר כחסר כל השפעה של ממש על הפוליטיקה של יפן.
במרץ 1551 חזרו חאווייר ופרננדס להיראדו, ובאפריל 1551 עקרו חאווייר, פרננדס וטורס לימאגוצ'י.
חאווייר עזב את יפן ב-1551 במטרה להקים מיסיון ישועי בסין, וקוסמה דה טורס החליף אותו כממונה על המיסיון ביפן.
תחת הנהגתו הלך וגדל בהדרגה מספרם של הנוצרים ביפן, על אף היריבות עם הכתות הבודהיסטיות.
בתקופה שבה שימש כממונה על המיסיון עוררה הצלחתו בהמרת מספר גדול של יפנים לנצרות איבה עזה מצדם של הנזירים הבודהיסטים.
טורס ניהל כמה פעמים ויכוחים עם המשכילים בקהילה הבודהיסטית, שנרשמו על ידי האח פרננדס.
בפברואר 1553 שלח טורס את פרננדס לאויטה בירת מחוז בונגו על מנת שישמש כמתורגמן וכעוזר לאב הישועי בלתסר גאגו (Balthasar Gago) שהגיע בספטמבר 1552 ליפן.
שליט המחוז, הדאימיו הצעיר אוטומו יושישיגה היה ידידותי לנוצרים (ואף התנצר בערוב ימיו).
גאגו, שלא ידע אז יפנית, נעזר בפרננדס במהלך הוויכוחים רבים שניהלו בחצר הדאימיו עם הנזירים הבודהיסטים.
בספטמבר 1555 שלח טורס את גאגו ופרננדס לטפל בקהילה הנוצרית בהיראדו, וב-1558 הם נשלחו שוב, והפעם להקאטה (כיום פוקואוקה) להקים מיסיון על שטח אדמה שתרם להם אוטומו יושישיגה.
ב-1559 הם נמלטו מהעיר לאחר שפרץ מרד.
פרננדס הצליח להגיע להיראדו, אבל גאגו נפל בשבי המורדים.
ב-1562 עקרו טורס ופרננדס ליוקסאורה (Yokoseura), עיר נמל בקרבת נגסאקי של ימינו שהדאימיו ששלט עליה, אומורה סומיטדה (大村 純忠, Ōmura Sumitada), הזמין את הנוצרים לתחום שלטונו, ואף התנצר שנה אחר כך.
ההיסטוריון והמיסיונר הישועי הפורטוגזי לואיש פרואיש (Luís Fróis; 1597-1532), שהגיע ליפן יחד עם קבוצת מיסיונרים ביולי 1563 בספינה שנחתה ביוקוסאורה, פגש בפרננדס שהיה אז אדם זקן וחולה שבקושי עמד על רגליו.
בינתיים גרמה הקנאות הדתית הנוצרית שהפגין אומורה (בין השאר הוא הורה להרוס מקדשים בודהיסטיים ומקדשי שינטו וניסה לכפות על נתיניו את הדת הנוצרית) להתקוממות.
בראש ההתקוממות שהחלה באוגוסט 1563 עמד גוטו טקאקי (Goto Takaaki), שהיה בן בלתי חוקי של השליט הקודם, ולכן בעל תביעות לגיטימיות לשלטון.
גוטו כבש והרס את יוקסאורה.
המיסיון הישועי נדד במשך תקופה לפוקודה (Fukuda) ואז לקוצ'ינוצו (口之津町, Kuchinotsu) עד שהתיישב בנגסאקי, שהייתה אז כפר דייגים קטן והפכה במהרה תודות לישועים לאחד הנמלים הפעילים ביותר ביפן.
לואיש פרואיש וחואן פרננדס נשלחו לטקושימה, אי בקרבת היראדו שכל 350 תושביו היו קתולים.
הן פרואיש והן פרננדס חלו בקדחת ואז פרצה אש בכנסייה ומכיוון שפרואיש ופרננדס היו חולים הם לא יכלו להציל דבר וכל הספרים, בגדי הקודש והמתנות שהביא פרואיש מהודו, כמו גם הטקסטים שכתב בפרננדס ביפנית: דרשות והוראות מתוך הקטכיזם עלו באש.
השניים השקיעו את כל זמנם החופשי בלימוד יפנית ובמשך שמונת החודשים הבאים חיברו ספר דקדוק יפני ושני מילונים: פורטוגזית-יפנית ויפנית-פורטוגזית.
באוגוסט 1564 הגיעו מספר ספינות פורטוגזיות להיראדו, והשניים החליטו לעבור להיראדו.
חואן פרננדס מת בהיראדו ב-12 ביוני 1567.
חואן קרלוס אונגאנייה (בספרדית: Juan Carlos Onganía; 17 במרץ 1914 – 8 ביוני 1995) היה איש צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה מ-29 ביוני 1966 עד 8 ביוני 1970 בתקופת המשטר הצבאי במדינה.
אונגאנייה מונה לנשיא בשנת 1966, כדי שיוביל לבחירת משטר דמוקרטי.
אולם ביוני 1970, לאחר שדחה הצעה של ראשי הצבא לחוקה דמוקרטית, הם דרשו ממנו להתפטר.
בתחילה סירב להתפטר והתבצר עם אנשי המשמר הנשיאותי בארמון הנשיאות.
אולם משהבין שאינו מצליח לגייס מספיק תמיכה, הודיע על התפטרותו.
חואן קרלוס וסמוסי מונטי (בספרדית: Juan Carlos Wasmosy Monti; נולד ב-15 בדצמבר 1938) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים פרגוואי שכיהן כנשיא פרגוואי בשנים 1993–1998. הוא היה הנשיא האזרחי הראשון לאחר 39 שנות שלטון דיקטטורי.
וסמוסי הוא מהנדס בניין בהכשרתו.
אבותיו מצד אביו היגרו לברזיל מהונגריה ושם משפחתם היה במקור "ואמושי" (Vámosy או בכתיב גרמני Wamosy).
בהגיעם לפרגוואי שם המשפחה שונה ל Wasmosy.
וסמוסי זכה בבחירות לנשיאות פרגוואי מטעם מפלגת קולורדו בשנת 1993. בחירות אלו היו הבחירות הראשונות בתולדות המדינה שהוגדרו חוקיות והוגנות על ידי משקיפים בינלאומיים ובראשם ג'ימי קרטר.
בתקופת כהונתו הצטייר וסמוסי כנשיא בלתי אהוד ולא פופולרי, בין השאר בשל כך שמינה בכירים מהמשטר הקודם של הדיקטטור אלפרדו סטרסנר לתפקידים פוליטיים בממשלו.
בשנת 1996 בוצע ניסיון כושל להפיכה צבאית נגדו.
בשנת 2002, 4 שנים לאחר תום כהונתו, הורשע וסמוסי בהונאה ונידון לארבע שנות מאסר.
חואן קאמילו סונייגה מוסקרה (בספרדית: Juan Camilo Zúñiga Mosquera; נולד ב-14 בדצמבר 1985) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק כמגן שמאלי.
ערך 61 הופעות בנבחרת קולומביה.
סונייגה התחיל את הקריירה שלו באתלטיקו נסיונל.
במדי נסיונל הוא זכה בשתי אליפויות.
בסך הכל, הוא שיחק 129 הופעות ליגה וכבש 9 שערים.
בקיץ חתם סונייגה בסיינה תמורת 3 מיליון אירו.
בסיינה סונייגה השתלב עד מהרה ומשך את תשומת לבם של מספר מועדונים באיטליה.
ב-9 ביולי 2009 חתם בנאפולי ל-5 שנים תמורת 8.5 מיליון אירו.
בהתחלה השתלב סונייגה עד מהרה גם בנאפולי, אך לאחר הגעתו של אנדראה דוסנה בינואר ירד לספסל.
ב-20 בפברואר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי נאפולי.
בסוף אוגוסט נפצע, ובעקבות זאת נאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו מרוב משחקי עונת .
באפריל החלים מהפציעה וחזר להתאמן.
ב-13 בינואר 2016 הושאל לבולוניה 1909 עד לסוף העונה.
ב-16 ביולי 2016 הושאל לווטפורד.
סונייגה השתתף עם נבחרת הנוער באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2014 השתתף סונייגה כמעט בכל המשחקים למעט המשחק נגד בגלל הולדת בנו ונגד עקב פציעה.
סונייגה היה אחד משחקני המפתח של הנבחרת בקמפיין ועזר לה לעלות למונדיאל 2014 לראשונה אחרי 16 שנה.
חואן גיירמו קוואדראדו בייו (בספרדית: Juan Guillermo Cuadrado Bello; נולד ב-26 במאי 1988) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדות המגן הימני, הקשר הימני והקיצוני הימני בפיזה מהסרייה א' ובנבחרת קולומביה.
בתחילת הקריירה במועדון הנוער אתלטיקו אוראבה בו שיחק, קוואדראדו תיפקד בעמדת המגן, אך בגיל 18 ולאור המלצת מאמניו בשל יכולותיו הטכניות הגבוהות, הוסט קוואדראדו קדימה יותר לעמדות הקישור.
קוואדראדו עבר לקבוצת דפורטיבו ריונגרו מהליגה השנייה, שם המשיך להפגין את יכולתו הטובה, מה שמשך גם את המועדונים הגדולים במדינה לעקוב אחריו.
ב-2008 נחתם החוזה המקצועני הראשון שלו בקבוצת אינדפנדיינטה מדיין מהליגה הבכירה.
בקבוצה זו הוא חזר לתפקודו המקורי ושיחק כמגן ימני ולעיתים אף שמאלי.
ב-14 בספטמבר של אותה שנה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד בואיקה צ'יקו, במשחק שבו גם כבש את שערו הראשון.
לאורך תקופתו בקבוצה, משך את תשומת לבן של חלק מהקבוצות באירופה, בעיקר מהכדורגל האיטלקי.
סך הכל הופיע במדי מדיין 30 פעמים וכבש שני שערים.
ב-2 ביולי 2009 חתם על חוזה באודינזה מסרייה א' האיטלקית לחמש שנים.
ב-1 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אודינזה בתיקו 1-1 עם קייבו ורונה ושיתף פעולה עם בן ארצו, הבלם כריסטיאן ספאטה.
לאחר שלא הרבה לשחק בהרכב הראשון של אודינזה (20 הופעות בלבד במשך שנתיים כשמתוכן שמונה בהרכב הפותח), הושאל ב-3 באוגוסט 2011 ללצ'ה שגם היא מהסרייה א'.
את שערו הראשון בלצ'ה כבש בניצחון 0–1 על צ'זנה.
בסך הכל היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה וסיים את העונה עם שלושה שערים וארבעה בישולים ב-33 הופעות, אך בסיום העונה נשרה לצ'ה לסרייה ב'.
ב-23 ביולי 2012 עבר לשחק בפיורנטינה כמושאל עם אופציה לרכישה.
ב-4 בנובמבר הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–4 על קליארי.
הוא סיים את עונת 2012/2013 עם חמישה שערים ושישה בישולים, והיה חלק מרכזי בהצלחה של הקבוצה שסיימה במקום הרביעי בסרייה א'.
גם בעונת 2013/2014 הציג יכולת מצוינת וכבש 11 שערים, שעזרו לפיורנטינה לסיים פעם שנייה ברציפות במקום הרביעי המוליך לליגה האירופית.
בעונה זו הקבוצה הגיעה גם לגמר הגביע האיטלקי, כשקוואדראדו כובש את אחד השערים בשלב חצי הגמר.
ב-16 ביוני 2014 פורסם כי פיורנטינה קנתה מאודינזה את שאר הזכויות על כרטיס השחקן של קוואדראדו בסכום נוסף המוערך ב-15 מיליון אירו בנוסף ל-7 מיליון שכבר שולמו בתחילה.
ההצלחה שלו בפיורנטינה קישרה אותו לקבוצות כמו ברצלונה וליברפול, אבל ב-2 בפברואר 2015 חתם לבסוף בצ'לסי האנגלית עבור דמי העברה של 26.8 מיליון ליש"ט.
חמישה ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בניצחון צ'לסי 1–2 על אסטון וילה.
ב-11 בפברואר שיחק לראשונה בהרכב הפותח בניצחון הקבוצה 0–1 על אברטון.
ב-17 בפברואר שיחק לראשונה במסגרת ליגת האלופות, כשעלה כמחליף בדקה ה-79 בתיקו 1-1 של צ'לסי עם פריז סן-ז'רמן במשחק הראשון בין הקבוצות בשלב שמינית הגמר של המפעל.
למרות זאת, קוואדראדו לא התאקלם היטב באנגליה ולא הסתגל לסגנון המשחק של המאמן ז'וז'ה מוריניו.
ב-25 באוגוסט 2015 הושאל ליובנטוס האיטלקית עבור 1.5 מיליון יורו עד לסוף העונה.
חמישה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בהפסד 1–2 לרומא.
ב-31 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, שהיה שער הניצחון בדקה ה-94' בניצחון 1–2 על טורינו.
ב-30 ביוני 2016 חזר קוואדראדו לצ'לסי, ושיחק בכמה משחקי ידידות ובגביע האלופות הבינלאומי של שנת 2016.
ב-31 באוגוסט חזר בהשאלה ליובנטוס.
ב-22 במאי 2017, בעקבות היכולת הטובה שגילה קוואדראדו במדי הקבוצה, יובנטוס רכשה אותו מצ'לסי עבור 20 מיליון יורו והחתימה אותו על חוזה ל-3 עונות.
ב-19 ביולי 2023 חתם באינטר מילאנו לעונה אחת.
ב-26 באוגוסט 2024 חתם באטאלנטה.
ב-6 באוגוסט 2025 חתם בפיזה, העולה החדשה לסרייה א'.
ב-3 בספטמבר 2010, שנה אחרי המעבר לאיטליה, קיבל קוואדראדו מקום בהרכב נבחרת קולומביה וכבש שער בכורה בנבחרת במשחק ידידות נגד , שהסתיים בניצחון קולומביה 0–2.
הוא נמנה עם סגל הנבחרת לקופה אמריקה של שנת 2011.
במוקדמות מונדיאל 2014 שיחק 11 פעמים ועזר לקולומביה לעלות למונדיאל לראשונה אחרי 16 שנים.
במונדיאל עצמו פתח בהרכב בכל המשחקים של קולומביה, כבש שער אחד בפנדל בניצחון 1–4 על , ובישל ארבעה שערים שסייעו לנבחרתו להגיע עד לשלב רבע הגמר לראשונה בתולדותיה.
הוא סיים את המונדיאל כמלך הבישולים יחד עם טוני קרוס.
הוא שיחק גם בטורניר הקופה אמריקה ב-2015 וב-2016, שם הגיע עם הנבחרת למקום השלישי.
קוואדראדו היה מהגורמים העיקריים שעזרו לקולומביה לצלוח את מוקדמות מונדיאל 2018 ולהעפיל לטורניר גביע העולם בפעם השנייה ברציפות.
הוא זומן על ידי המאמן פקרמן לסגל הסופי של הנבחרת ללמונדיאל והיה מהשחקנים הבולטים שלה בטורניר.
כבש את השער השלישי מול ב-24 ביוני בניצחון 0–3 ושיחק בכל ארבעת המשחקים של קולומביה, שהודחה בשלב שמינית הגמר על ידי .
בשנת 1992 בהיותו בן ארבע נרצח אביו לנגד עיניו.
בילדותו התגורר קוואדראדו עם סבו וסבתו, לאחר שאמו עברה לעבוד במפעל בננות ביישוב אחר.
מלך הבישולים באליפות העולם: 2014
הקשר הטוב ביותר בסרייה א': 2014
חואן פרננדו קינטרו פאניאגואה (בספרדית: Juan Fernando Quintero Paniagua; נולד ב-18 בינואר 1993) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק באתלטיקו ג'וניור מהליגה הארגנטינאית ובנבחרת קולומביה.
בשנת 2018, לאחר שזכה עם ריבר פלייט בגביע ליברטדורס, נבחר למקום השני במשאל כדורגלן השנה באמריקה הדרומית אחרי חברו לקבוצה, גונסאלו מרטינס.
קינטרו נולד במדיין והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אנביגאדו ממחוז אנטיוקיה.
את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון עשה קינטרו כשהוא בן 16 בלבד, ושנה מאוחר יותר עזר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה.
ב-2011 הוא התחיל לשחק בקבוצה המקומית של מדיין אתלטיקו נסיונל, אך לאחר פחות מחצי שנה שם נמכר לפסקארה האיטלקית ששיחקה בליגה הבכירה.
ביוני 2013 קינטרו חתם על חוזה ל-4 שנים בפורטו ששילמה עבורו 5 מיליון אירו עבור 50% מכרטיסו, וקיבל את חולצת הקבוצה עם הספרה 10, שהייתה שייכת לפני כן לחאמס רודריגס.
קינטרו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי פורטו בניצחון 1–3 על נאפולי בטורניר גביע האמירויות, ובישל במשחק את השער הראשון לזכות קבוצתו.
את ההופעה הראשונה שלו בליגה הוא ערך נגד ויטוריה סטובאל לאחר שהוא נכנס כמחליף, וכבש דקה מרגע כניסתו.
ב-6 באפריל 2014 הוא שיחק לראשונה במשך כ-90 דקות במשחק הביתי של הקבוצה נגד אקדמיקה.
על אף מספר ניסיונות לשלבו, הוא לא התאקלם היטב ובקיץ 2015 הושאל לסטאד רן הצרפתית.
גם שם לא הצליח להשאיר את חותמו ושיחק 12 משחקים בסה"כ כאשר הוא כובש שער אחד.
במרץ , קינטרו חתם בשנג'ן מליגת העל הסינית.
בינואר 2022 חזר לריבר פלייט.
קינטרו הבין שכדי לא לאבד את הקריירה שלו הוא חייב לחזור ולשחק לאחר שגם לנבחרת הוא לא זומן מאז המונדיאל בברזיל והחליט להצטרף בהשאלה לאינדפנדיינטה מדיין בתחילת 2017. הוא שיחק שם שנה והיה לשחקן הבולט של הקבוצה, כאשר כבש 16 שערים ובישל 10 ב-36 משחקים.
מאחר שעלותו הייתה גבוהה עבור הקבוצה הקולומביאנית, הוא לא יכול היה להישאר אך עבר בהשאלה לקבוצת הפאר הארגנטינאית, ריבר פלייט, למשך שנה עם אופציה לרכישה תמורת 3.5 מיליון יורו.
קינטרו ערך את הופעת הבכורה ב-3 בפברואר 2018 כששיחק את 26 הדקות האחרונות מול אולימפו והלהיב את האוהדים במשחקו.
את שערו הראשון כבש ב-22 באפריל במשחק מול ארסנל דה סרנדי.
בגמר גביע ליברטדורס 2018 מול בוקה ג'וניורס נכנס כמחליף, הבקיע את השער השני ובישל את השלישי, מה שזיכה אותו בתואר שחקן המשחק.
באליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 שנערכה בארגנטינה בשנת 2013 קינטרו הוביל את הנבחרת הצעירה של קולומביה לזכייה השלישית בתולדותיה, וסיים כמצטיין הטורניר עם 5 שערים ב-9 משחקים.
באותה שנה, הוא השתתף באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטורקיה שם הוא כבש 3 שערים ב-4 משחקים כולל שער שוויון בתוספת הזמן של שמינית הגמר נגד קוריאה הדרומית שגרר הארכה שבה קולומביה הפסידה בדו-קרב פנדלים.
קינטרו מייצג את נבחרת קולומביה הבוגרת מגיל 19, כאשר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2012 במשחק ידידות נגד קמרון.
בסופו של דבר הגיעה קולומביה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי .
קינטרו לא השתתף במשחקי מוקדמות מונדיאל 2018 אבל זומן שוב לקראת משחק הידידות של מול ב-23 במרץ 2018 וכבש מולה בפנדל את שער הניצחון שקבע 2–3.
קינטרו נכלל בסגל מונדיאל 2018 וכבש במשחקה הראשון של קולומביה בשלב הבתים בהפסד 1–2 ליפן.
קינטרו הצטיין היה אחד המצטיינים בשלב הבתים וסייע לקולומביה להעפיל לשמינית הגמר, שם הודחה בידי .