tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא האשימה בשקר, משום שלאחר מכן אמרה "מזוודה ותיק" במקום "מזוודות", שאל עץ איך להמשיך בחקירה, וקרא לה "שקרנית קטנה ויפה".
היא אמרה לו פעמיים שהיא אוהבת אותו, כשידיה כבולות באזיקים לרגליה, הוא נכנס לאקסטזה, התפשט ממדיו ובעל אותה.
לפני הסצנה בחוף הים, רדף נובלארט אחרי ננסי לעיני האורחים, קרא לה "חזירונת קטנה", דרש ממנה להחזיר את חולצתו, והפיל שולחן עמוס אוכל וצלחות חרסינה.
בסיום הסרט בורחת ננסי מהווילה בגשם שוטף ללא פיסת לבוש, לאחר שכלב הווילה התוקפני קרע את חולצתה לגזרים.
אלכס רץ אחריה ומבקש ממנה להישאר.
היא עונה לו שאם תישאר – הסרט לא יסתיים, הוא מציע לה לשתות תה בשעה חמש כפי שהציע בפעמים קודמות, כשהיא מתרחקת ממנו במשאית מלאה חזירים עם יומנה, הפריט היחיד שנותר לה, ושוב מגרד את רגלו.
הניו יורק טיימס כתב שהסרט הוא קומדיית שטויות על נערה אמריקאית פעורת עיניים, שהגוף שלה מזמין תקיפות תמידיות כמו האוורסט.
היא סקרנית, איננה נרתעת מדבר, ובטוחה בעצמה כמו מלכת הכיתה.
כפי שהיא נהרסת על ידי העולם, כך היא הורסת אותו.
העיתון משווה את קורות ננסי להרפתקאות אליס בארץ הפלאות, ומסכם בכך שננסי, הווילה והאירועים יפים מספיק כדי לגשר על הסברים שהסרט לעולם לא יספק.
אהרון דולב כתב במעריב שלפולנסקי מגיע אוסקר על מעשה התרמית הקולנועי של השנה.
הוא מסכם את הסרט ב"כלום", ומסביר כי אחרי שעתיים של שוטטות חסרת שחר בתוך ניוון ומיאוס, לאחר שמסרה את תומתה לסרסור ואיבדה את חלקי לבושה העליון והתחתון, תיעלם סידני המתוקה כלעומת שבאה.
כתב ב"על המשמר": "זהו סיפורה של טרמפיסטית, שנקלעה לאחר ניסיון אונס, שנמלטה ממנו בנס, לבית נופש למיליונרים, שהוא בית מטורפים כפשוטו, כך שהנערה נפלה מן הפח אל הפחת".
גם הוא השווה את הנערה לעליסה שעברה לצד השני של המראה, אל ארץ הזוועות האבסורדית.
ההיבטים הפיזיקליים של התא החי הוא ספר מדע פופולרי משנת 1944 שנכתב על ידי הפיזיקאי ארווין שרדינגר.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מאגנס בשנת 2024, בתרגומם של גל מנלה ורונה אבירם, ובעריכתו של פרופסור אבשלום אליצור.
מדובר בספרון של כ-90 עמודים, שהתבסס על קורס של הרצאות פומביות שהעביר שרדינגר בפברואר 1943, בחסות מכון דבלין ללימודים מתקדמים, שם היה מנהל הפיזיקה התאורטית, בטריניטי קולג', דבלין.
בספר הציג שרדינגר את הרעיון של "מוצק א-מחזורי" המכיל מידע גנטי בתצורתו של קשרים כימיים קוולנטיים.
בשנות הארבעים, רעיון זה עורר התלהבות לגילוי הבסיס הכימי של תורשה גנטית.
אף על פי שהשערה על קיומו של מידע תורשתי כלשהו הייתה קיימת מאז 1869, תפקידו ברפרודוקציה וצורתו הסלילית עדיין לא היו ידועים בזמן הרצאתו של שרדינגר.
שאלה שחוזרת בספר היא "כיצד הפיזיקה והכימיה יכולות להסביר את האירועים במרחב ובזמן המתרחשים בתוך היצור החי?" שרדינגר מתאר את הקשרים בין פיזיקה וכימיה לבין תהליכים ותופעות ביולוגיות במספר מישורים:
מדוע היצורים החיים מורכבים מאטומים רבים כל כך
הספר נפתח בשאלה "מדוע האטומים קטנים כל כך?" שאלה שנראית קצת מוזרה, שרדינגר מסביר כי האטומים הם קטנים יחסית לאדם וליצורים חיים אחרים, ומכאן השאלה האמיתית היא מדוע היצורים החיים גדולים כל כך לעומת האטומים?
מדוע אנו רואים יצורים המורכבים מכמות גדולה מאד של אטומים ולא מכמות קטנה יותר?
התשובה של שרדינגר היא שהעולם ברמת האטומים הבודדים (עוד לפני שיקולים של מכניקת הקוונטים) הוא עולם אקראי וכאוטי ונשלט על ידי חוקים סטטיסטיים.
תנועתם של האטומים מאופיינת באי-סדר (תנועה בראונית) כך שקשה מאד לנבא להיכן ינוע אטום בודד.
שרדינגר מציין כי העולם האטומי שונה מאד מהעולם המקרוסקופי שנראה כאילו הוא נשלט על ידי חוקים מוחלטים.
היצורים החיים מסתמכים על חוקים אלה, ונדרשים לסדר וארגון.
מכאן עולה פרדוקס לכאורה שכן בקנה המידה של אטומים בודדים אין סדר ארוך טווח.
התשובה של שרדינגר היא שהחיים מצליחים להתקיים בגלל שגופי היצורים החיים מורכבים ממיליארדי אטומים.
באופן זה התנועות המקריות של האטומים מבטלות זו את השפעתה של זו ויחד יוצרות בממוצע דפוס בר-חיזוי לא רנדומלי.
השאלה הבאה שבה עסק הספר היא המנגנון שאפשר את הגנטיקה.
בשנות ה-40, זמן פרסום הספר, לא ידעו עדיין כיצד המידע התורשתי עובר מדור לדור, עם זאת היו מספר ניסויים בתחום הגנטיקה שסיפקו רמזים לכך.
בתקופה זו, המדענים ידעו כבר כי מה שמעביר את המידע התורשתי, גנים, נמצאים בכרומוזומים שבגרעין התא.
בנוסף, המחקר של מקס דלבריק ועמיתיו הראה כי שינוי זעיר בחלק מן הכרומוזומים, אפילו ברמה של אטומים בודדים, יכול לגרום למוטציות, כלומר שינוי בתכונות של האורגניזם.
כמו כן, החוקרים גילו כי השינוי הזה יציב כמו השינוי המקורי - הוא עובר לדורות הבאים וגם בהם תופיע תכונה בגרסת המוטציה שלה.
שרדינגר מצביע פעם נוספת על פרדוקס לכאורה שקיים בניתוח - אטומים בודדים לא יכולים לשמור מידע בגלל שהם נעים ללא הרף.
מכאן עולה השאלה כיצד קבוצה קטנה של אטומים יכולה לשמור מידע וכיצד עובד המנגנון שבו שינוי שנערך במקום זה נשמר בצורה יציבה גם בדורות הבאים.
התשובה של שרדינגר היא שהחומר התורשתי הוא מולקולה כזו שבה יש קשר יציב בין האטומים שיכול להישאר יציב במשך זמן רב.
במכניקת הקוונאטים יציבות זו דומה ליציבות חומר מוצק ולכן שרדינגר דימה את המולקולה הלא ידועה הזו לגביש.
גביש זה צריך להיות גביש מיוחד שכן גבישים בדרך כלל הם בעלי תבנית שחוזרת על עצמה בדיוק באותו סדר - בצורה מחזורית - אבל סידור כזה לא יכול לשאת מידע רב.
שרדינגר טען כי המידע התורשתי שמור ב"גביש לא-מחזורי".
הוא חזה נכונה כי לגביש זה יהיו יחידות בסיס מעטות אבל יחידות אלה לא יחזרו על עצמן בסדר קבוע.
המידע שמתקבל מה"גביש" הזה הוא הסדר של היחידות הבסיסיות שלו, המייצרות יחד סדר או "תוכנית בניה" הנדרשות כדי "לבנות" את היצור החי במהלך התפתחות העובר.
כדי להדגים את כוונתו שרדינגר ציין כי קוד מורס הבנוי מ-3 סוגי תווים (קו, נקודה, רווח) מאפשר לשאת או לשמור כל מסר מורכב שנרצה.
באופן דומה ה"גביש הלא מחזורי" יכול לקודד כמות גדולה מאד של מידע למרות פשטותו.
לימים התברר כי תיאור זה מתאים בדיוק למבנה ה-DNA ולדרך בה ארבעת סוגי מולקולות הבסיסים שלו יכולות לקודד מידע תורשתי באופן יציב.
ב-DNA יש נוקלאוטידים מארבעה טיפוסים - אדנין, ציטוזין, גואנין ותימין (אורציל ב-RNA).
הפענוח של מבנה -DNA על ידי ווטסון וקריק מתאים בדיוק לרעיונות של שרדינגר של מולקולות ענק עם מספר קטן של אבני בניין המסודרות בצורה לא מחזורית.
כדי להבין את הצופן הגנטי נדרשת גם תובנה נוספת לפי רצף של שלושה בסיסים כאלה יצור "מילה" כך שהם מתורגמים בהמשך לחומצת אמינו מסוימת.
רצף הנוקלאוטידים מתרגם בהמשך לשרשרת של חומוצות אמינו, ורצף של חומצות אמינו כאלה, בתוספת היבטים נוספים כמו מבנה שלישיוני של קיפול החלבון קובע את מבנה החלבון ומכאן גם את דרך התפקוד שלו.
שאלה נוספת שמופיעה בספר נוגעת לפרדוקס לכאורה שקיים בביולוגיה ביחס החוק השני של התרמודינמיקה.
לפי החוק, במערכת מבודדת רמת האנטרופיה אינה יכולה לרדת.
היות שאנטרופיה מפורשת לרוב כאי סדר, נראה כאילו החיים מפרים את החוק השני של התרמודינמיקה - החיים הם בעלי מבנים מסודרים (מולוקולות DNA, תאים וכו'), והם מצליחים לשמור את הסדר במשך דורות רבים.
כאשר יצורים חיים מתרבים הם אף מגדילים את כמות המבנים המסודרים שיש בעולם.
כל זה מתנגש לכאורה עם הרעיון לפיו "אי סדר" (אנטרופיה) תגדל באופן ספונטני במערכת מבודדת.
שרדינגר מצביע על כך שהסתירה מתקיימת רק לכאורה.
החיים אינם מערכת מבודדת אלא מחליפים חומר ואנרגיה עם סביבתם.
הירידה באנטרופיה שאכן מתרחשת בתוך הגוף של היצורים החיים, כרוכה בעליה גדולה יותר של אנטרופיה בסביבתה הא-ביוטית.
כך שאם יצור חי יהיה בתוך סביבה א-ביוטית אזי כלל המערכת הכוללת את היצור החי ואת המערכת הא-ביוטית מצייתת לחוק השני ויש בה עליה באנטרופיה.
בנוסף לכך, כדור הארץ כולו מקבל בכל רגע נתון שטף של אנרגיה חופשית בצורת אור שמש.
ניצול אור השמש הזה (על ידי יצרנים ראשוניים כמו צמחים וכחוליות, ובהמשך על ידי יצורים שאוכלים אותם או יצורים אחרים במעלה שרשרת המזון) מאפשר להפחית את העלייה באנטורפיה.
כך למרות שסה"כ כמות האנרגיה הנכנסת והיוצאת מכדור הארץ היא בממוצע אותה כמות, האיכות של האנרגיה שונה - נכנסת אנרגיה חופשית המסוגלת לבצע עבודה ומה שנפלט או חום - אנרגיה בעלת אנטרופיה גבוה יותר ופחות יכולת לקיים עבודה.
שרדינגר ניסח רעיון זה בטענה כי יצורים חיים ניזונים מ"אנטרופיה שלילית".
רעיון הזה מאפשר ליישב, לפחות באופן עקרוני, בין החוק השני הגורם לירידה הדרגתית של סדר במערכת סגורה, לבין העובדה שיצורים חיים הם מערכות מסודרות ויציבות.
בשנות ה-40 היו מדענים והוגי דעות רבים שדגלו בויטליזם – עמדה שטענה שהחומר החי שונה מהותית בטבעו מהחומר הדומם.
לפי הגישה הזאת, כוחות לא ידועים, שאין להם קשר לחוקי הפיזיקה שולטים בעולם החי, והם אלה שמאפשרים את המורכבות, היציבות והייחודיות שלו.
שרדינגר (ובעקבותיו רוב הביולוגים והפיזיקאים) התייחס לחיים כאל תופעה פיזיקלית, ובהסברים שלו ערער את הויטליזם.
שרדינגר גם שיער שאולי אנחנו לא מכירים את כל חוקי הפיזיקה, וכי ייתכן שהמחקר הביולוגי יעודד מציאת חוקי פיזיקה חדשים, רעיון שבינתיים לא קיבל חיזוק.
הספר עורר מחשבות והשפעות בקרב רבים אולם גם נתקל בביקורות שליליות שונות.
מרבית הביקורת על הספר נגעה בתחילה להסבר לגבי המושג "אנטרופיה שלילית".
פיזיקאים, כמו פרנסיס סימון, טענו שהמונח הוא שגוי ומטעה, והציעו הסברים מדויקים יותר.
שרדינגר התייחס לביקורתו של סימון בהערה שהוסיף למהדורה השנייה של הספר.
הסבר של אנטרופיה וחיים בצורה ברורה יותר ניתן על ידי הפיזיקאי רוג'ר פנרוז.
ניתן לשים צמחים מסוימים בתוך בקבוק עם קרקע מתאימה ומים ואז לסגור אותם לתמיד.
הצמחים יחיו, יתרבו וימותו בתוך הסביבה הסגורה של הבקבוק למשך זמן רב.
ניתן לשכלל את הדבר זה למערכת אקולוגית משוכללת יותר הכוללת פרוקי רגליים וכן חד תאיים המאפשרים פרוק והרכבה של יסודות שונים וכך קיום של מחזורים ביוגאוכימיים שונים כמו מחזור החמצן, מחזור הזרחן, מחזור הפחמן ומחזור החנקן, באופן שריכוזי החומרים בתוך הבקבוק נשארים בריכוזים קבועים מה שמאפשר את המשך החיים בבקבוק.
החומרים בבקבוק נשמרים במערכת סגורה, כך שלא נגרע או מתווסף חומר.
לעומת זאת כדי שהחיים בבקבוק יימשכו יש צורך בהספקת אור מתמדת - אור נחוץ לשם קיום פוטוסינתזה - זו מאפשרת חיים לצמחים ואלו בתורם מאפשרים את הזנת היצורים החיים והמיקרו אורגניזמים אחרים.
האנרגיה הזו נפלטת לבסוף כחום.
לכאורה ניתן למחזר גם את האנרגיה - לצפות את כל הדפנות הפנימיות של המכל בחומר מחזיר אור, נשמור על שכבות בידוד מסביבו כך שכל החום יישאר בתוך הבקבוק.
אפילו ניתן לייצר מתקן שימיר אנרגיה כימית מהפרשות בעלי החיים לשם יצור אור.
באופן זה לכאורה כל האנרגיה שנדרשת לקיום החיים בתוך המכל תשמר בתוכו בדומה לכך שאנו שומרים בו מחזור סגור של כל היסודות שיש בו.
אם נכין בקבוק אטום שכזה ונפתח אותו כעבור כמה שבועות נגלה שכל היצורים החיים שהיו בו, ימותו.
האנרגיה שנדרשת לקיום החיים חייבת לבוא ממקור חיצוני ואז להפלט החוצה כחום.
במערכת תרמודינמית מבודדת החומר והאנרגיה יישארו באותו גודל שהיו, אבל האנטרופיה במערכת תגדל למקסימום.
בכדור הארץ או במכל סגור החיים מתמודדים עם עליית האנטרופיה על ידי כך שאנרגיה שנכנסת היא בעלת אנטרופיה נמוכה (נצילות גבוהה) והיא יוצאת כאנרגיה בעלת אנטרופיה גבוהה (נצילות נמוכה - כמו החום הנפלט מהמנוע).
בכדור הארץ הפוטונים הבאים מהשמש מכילים הרבה פוטונים שיש להם אורכי גל קצרים - ירוק, כחול, סגול ואולטרה סגול, לעומת זאת הקרינה העוזבת היא בעלת פוטונים בעלי אורך גל גדול יותר - אינפרא אדום.
מכאן מעיר אבשלום אליצור כי ניתן לנסח את הדברים בצורה שניסח אותם שרדינגר - החיים ניזונים מאנטרופיה שלילית.
הביקורות על הספר משנות ה-60 ואילך היו חריפות יותר ונגעו לחוסר בקיאותו של שרדינגר במחקר הביולוגי של תקופתו, דבר שהוביל אותו להתבסס על מידע מיושן ושגוי.
עם זאת אפילו בעשור השני של המאה ה-21, כשברור שפרטים רבים בספר כבר מיושנים מבחינה ביולוגית, הרעיונות העולים ממנו עדיין יכולים להצית את הדמיון ואת המחשבה של מדענים בקשרים בין פיזיקה, כימיה וביולוגיה.
ביקורת נוספת על הספר הייתה שרעיונותיו לא היו מקוריים, ושאת חלקם העלו מדענים אחרים, לעיתים עשרות שנים קודם לכן.
מקס פרוץ, חתן פרס נובל בכימיה לשנת 1962, כתב ב-1987 במאמר ביקורת על הספר, שלאכזבתו "הדברים הנכונים בספר אינם מקוריים, ומה שכן מקורי היה שגוי כבר על פי מה שהיה ידוע בזמן כתיבתו".
התגובה לכך היא ששרדינגר לא הצטיין במתן קרדיט למדענים אחרים, אולם גם לא טען שרעיונותיו מקוריים.
הספר מבוסס על הרצאות לקהל הרחב, שמטבען מספרות על ממצאים ידועים ולא מתיימרות בהכרח להציג ממצאים חדשים.
כמו כן קיימת הסכמה רחבה כי באופן הצגת הדברים, ובנקודת המבט הייחודית שלו על הנושא, שרדינגר שבה את ליבם של מדענים רבים ושינה את התפיסה הרווחת לגבי נושאים אלה.
הספרון השפיע על דורות של מדענים.
רבים העידו כי היווה מקור השראה ישיר לעבודתם, בעיקר חוקרים שהניעו את מהפכת הביולוגיה המולקולרית בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. חלק ניכר מאותו דור הורכב מפיזיקאים שעברו לחקור היבטים בביולוגיה, לעיתים בעקבות הקריאה של הספר.
בין מי שהעידו כי הספר השפיע עליהם בצורה חזקה נכללו גם ג'יימס ד.
ווטסון ופרנסיס קריק (שהחל כפיזיקאי).
בשנת 1953, הם הציעו במשותף את מבנה הסליל הכפול של חומצה דאוקסיריבונוקלאית (DNA) על בסיס, בין שאר תובנות תאורטיות, ניסויי עקיפה של קרני רנטגן שערכה רוזלינד פרנקלין.
רעיונות שונים שהובילו אותם הופיעו בספרו של שרדינגר לדוגמה למשל הרעיון שמידע גנטי צריך להיות "מקודד" איכשהו באופן כימי על גבי מולקולה גדולה ויציבה.
ג'דסון: "כולם קוראים את שרדינגר" ("Everybody read Schrödinger").
"מה אעשה" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי ארז לב ארי.
השיר נכתב והולחן על ידי בן ארי, יצא לאור בשנת 2007 ובדצמבר של אותה שנה נכלל באלבום הבכורה שלו, "שמחת הפרטים הקטנים".
את השיר כתב והלחין הזמר-יוצר הישראלי ארז לב ארי לאחר ריב שערך עם בת זוגו הדס לב ארי.
השיר יצא לאור בשנת 2007 ובדצמבר של אותה שנה נכלל באלבום הבכורה שלו, "שמחת הפרטים הקטנים".
ב-22 בדצמבר 2020 יצא לאור גרסת כיסוי של השיר שבוצעה על ידי הזמרים הישראלים נועם בנאי ולאה שבת בעיבוד והפקה של גלעד שמואלי, כחלק מאלבום הקאברים "צו השעה - צו שלישי".
במהלך השנים ביצע ארז את השיר מספר פעמים יחד עם הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי ובדצמבר 2023 נכלל קאבר של השיר בביצועו של בנאי באלבום האולפן השמיני שלו, "עוגן במים".
בשיר שואל לב ארי מה יעשה אם הבת זוגו תברח ממנו ומה יעשה עם הכעס העצום שיש בו, ומבקש מאלוהים שישמור לו עליה ושישמור גם עליו עצמו כדי שלא ישתגע.
היא תוכנית ראיונות ישראלית בהנחייתו של ארז טל.
מה יש הייתה תוכנית מערכונים, הומור וסאטירה רדיופונית ששודרה בגלי צה"ל בשנים 1983–1987 בהגשתם של ארז טל ואברי גלעד.
התוכנית שודרה מדי יום בימים ראשון-חמישי, תחילה בין השעות 15:00 ל-16:00, אך לאחר שצברה פופולריות שונתה באפריל 1986 שעת השידור ל-19:00 בערב.
התוכנית החלה כתוכנית מערכונים עם קטעי קישור קלים, אך עם הזמן הפכה לתוכנית על טהרת החומר המקורי.
סגנונה של התוכנית היה שונה מתוכניות ההומור הרדיופוניות האחרות שקדמו לה, והוא התאפיין בסיפורים ומערכונים קצרים יחסית וקלילים עם ריבוי של משחקי לשון עם דמויות שטחיות וסטריאוטיפיות (סגנון נונסנס).
טל וגלעד אימצו את הסגנון גם בתוכניות הרדיו הבאות שהגישו בתחנה, וגם בתוכנית ההומור הטלוויזיונית שלהם "העולם הערב".
בתחילת שנת 1987 עזב גלעד את ההגשה בעקבות סכסוך בינו לבין טל, ועונתה האחרונה של התכנית הייתה בהגשתו של טל בלבד.
התוכנית נחשבת כפורצת דרך ברדיו הישראלי, ומסמנת נקודת מעבר מרדיו מעונב וממלכתי, לרדיו קליל וחופשי.
דמויות שנוצרו בתוכנית המשיכו להתקיים גם לאחר ירידתה, כמו הילדה "פזית" בתוכנית "פספוסים" של יגאל שילון, כשני עשורים לאחר ירידת התוכנית, ויוחנן הכותרן שהעניק את קולו גם לקריין החדשות של "החרצופים".
הצלחת התוכנית הביאה את משתתפיה לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית בזמנה, "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי.
בתוכנית ביצע הצוות קטעים מהתוכנית.
באותה תקופה נשמרה האישיות שביצעה את דמותה של הילדה "פזית" בסוד, זאת על אף ששמה של המבצעת שירה גרא צוין בסוף כל תוכנית.
בהופעה הטלוויזיונית שירה גרא לא הופיעה, אלא רואיינה באמצעות הטלפון.
כך ניתן היה להמשיך את החשאיות סביב דמות זו.
רגע השיא של התוכנית היה בארגון עצומה והפגנה, שהתקיימה ב־3 במרץ 1987, בכיכר דיזנגוף בתל אביב, למען החזרת התוכנית "סמי וסוסו" לשידור.
מנחה התוכנית היה ארז טל בתפקיד עצמו.
המנחה ראיין את הדמויות השונות, וקישר בין הקטעים.
תפקיד משמעותי היה למנחה בראיון היומי עם הילדה פזית.
פזית היא ילדה בגיל בית ספר יסודי, בגילומה של שירה גרא.
אות הפינה הוא קריאה "פיזתה של פנית!".
אברי גלעד, בתפקידו כ"איש הקטן" הציג פרודיה על דמות האזרח האנונימי המרואיין לאמצעי התקשורת ונותן את דעת ה"עמך".
פרופסור מטורף ועצבני המעריץ את עצמו, בגילומו של יואב קוטנר.
משפט הפתיחה שלו היה בדרך כלל "כאן פרופסור מקס.
הפרופסור היה מציג דעות קיצוניות מטורפות על כל נושא, מלווה בהסברים מדעיים מוטרפים.
סימן היכר נוסף שלו הוא לעג לכך שהפינה מוגשת מטקסט מוכן.
דמות של ערבי, שהייתה פרודיה על שדרן רדיו קול הרע"ם מקהיר בעברית.
האשם היה נותן פינה של פרשנויות.
לדיבורו היה סגנון ייחודי, שכלל שימוש רב במילה "ביותר" בסוף כל משפט.
הדמות הייתה פופולרית ביותר, ויאיר ניצני שגילם אותה, כתב ופרסם ב-1986 שיר עם וידאו קליפ שנקרא "האשם תמיד".
ארז טל - עורך מוזיקלי, מנחה התוכנית, מראיין הדמויות והמספר בסדרת הסיפורים "ימי איציק".
אברי גלעד - בתפקיד "יוחנן הכותרן" ו"האיש הקטן".
שירה גרא - בתפקיד הילדה "פזית".
יואב קוטנר - בתפקיד "פרופסור מקס", פרופסור מטורף.
יאיר ניצני - בתפקיד "האשם תמיד", פארודיה על שדרן רדיו קהיר בעברית; וכל הדמויות ב"ימי איציק".
דני רובס - בתפקיד "ג'ימי אוחנה", זמר ששר שירים מתורגמים שתרגומם אינו נכון ושירי שטות.
גיל רונן - בתפקיד "חזקל מוסרי", הקריין שמספר סיפור לשבת.
גני תמיר - בתפקיד "יוסי" ו"אמא של יוסי" ממשפחת שוורץ, "נחמה" מהמטוס הקל ו"מלכה" שידעה לומר רק "נכון".
היא סדרה דוקו-קומית ישראלית בכיכובה של הקומיקאית עדי אשכנזי.
הסדרה שודרה בערוץ 2, במסגרת "שידורי קשת", ואחר כך שודרה בקשת 12, בהפקת חברת מטר הפקות.
בשנת 2008 רשת השידור האמריקאית "CBS" רכשה את התוכנית וכן רשתות הטלוויזיה באיטליה, בספרד ובמדינות נוספות רכשו גם את הפורמט.
כל פרק בסדרה עוסק בנושא מסוים בחברה האנושית בכלל והישראלית בפרט.
אשכנזי, אשר מעניקה לתוכנית פן הומוריסטי, עוברת מצבים מסוימים הכלולים בנושא הכללי, ומתחקרת מומחים, אנשי מקצוע וחברים לעולם הבידור, בשילוב קטעי סטנד-אפ ממופעה הקשורים לנושא.
העונה הראשונה זכתה למדרוג (רייטינג) ממוצע גבוה, והיא המשיכה לעונות בקשת.
העונה הרביעית עלתה לשידור ב-14 במאי 2010, וב-1 בספטמבר 2016 עלתה לשידור העונה חמישית.
אחרי שלושה פרקים בלבד הופסק שידור העונה החמישית ללא כל הסבר, ורק במאי 2017 שבה התוכנית ללוח השידורים ושודרו עוד שלושה פרקים בעונה המקוצרת.
במרץ 2018 החל שידורה של העונה השישית בערוץ קשת 12. בעונה זאת השתנה מעט הפורמט ומלבד קטעי הסטנד-אפ המצולמים, מראיינת עדי אשכנזי זוגות שונים הנשאלים על ניסיונם בנושאי הפרקים השונים אך ללא צילום סיטואציות קומיות כבעונות הקודמות, אם כי לעיתים נכללו סרטונים ביתיים שצילמה.
עונה זו נקראת "שיטת אשכנזי".
בתום העונה נוסף פרק שליקט חלקים מקטעי הסטנד-אפ מפרקי העונה יחד עם צילומים מבימוי הסטנד-אפ שלא הופיעו בפרקים עצמם.
ביולי 2021 החל שידורה של העונה השביעית בקשת 12 וגם היא נקראה "שיטת אשכנזי".
הוא סרט קומי משנת 1991 בכיכובם של ביל מארי וריצ'רד דרייפוס.
בוב ויילי (ביל מארי) הוא אדם הסובל מפוביות רבות, הוא הולך לפסיכיאטר ד"ר ליאו מארווין (ריצ'רד דרייפוס) המייעץ לו להתמודד עם הפוביות על ידי "צעדי תינוק" כל שלב בזמנו.
שיטה זו לא מצליחה ובוב נטפל לליאו.
כשליאו ומשפחתו יוצאים לחופשה בוב מוצא אותו ומתחבר אל משפחתו.
בוב מצליח לעודד את בנו של ליאו השקוע במחשבות על מוות ולמצוא חן בעיני המשפחה אך בד בבד הוא משגע את ליאו.
בסופו של דבר מצליח בוב להתמודד עם הפוביות שלו על ידי הבנה שהדבר תלוי בו.
הייתה קומדיית מצבים (סיטקום) בריטית בכיכובה של פטרישה ראוטלדג' כהייסינת' בּוּקֵה (Bucket).
התוכנית שודרה בערוץ הראשון של ה-BBC בין השנים 1990 ל-1995. בישראל שודרה התוכנית בערוץ BBC Prime.
את התסריט ל"מה יגידו השכנים?" כתב רוי קלארק.
בשנת 2004 הגיעה למקום ה-12 ברשימת הסיטקומים הטובים ביותר של בריטניה.
פטרישה ראוטלדג' - הייסינת' בּוּקֵה (באקט)
קלייב סוויפט - ריצ'רד בּוּקֵה (באקט)
שירלי סטלפוקס - רוז (עונה ראשונה)
מרי מילר - רוז (עונה שנייה ואילך)
ג'וזפין טוסון - אליזבת' וורדן
דייוויד גריפין - אמט הוקסוורת' (החל מהעונה השנייה)
ג'ורג' ווב - אביה של הייסינת' (מכונה בסדרה "אבא")
ג'רמי גיטינס - הכומר מייקל (שם משפחתו לא ידוע)
מריון בארון - אשת הכומר
התוכנית סובבת סביב מאבקיה הבלתי-פוסקים של הדמות הראשית, הייסינת' בּוּקֵה (באקט Bucket).
אף על פי שבעלה, ריצ'רד, ביטא את שם משפחתו "באקט" לפני נישואיהם, הייסינת' מתעקשת לבטא אותו "בּוּקֵה" (Bouquet בצרפתית - זר פרחים או ניחוח יין, ואילו Bucket באנגלית - זה דלי), כדי להקנות לו צליל אריסטוקרטי יותר.
הייסינת' היא אשת פרוורים בריטית מהמעמד הבינוני, המבלה את מרבית זמנה בהעמדת פנים שהיא ממעמד גבוה, "אריסטוקרטי" יותר.
לעיתים קרובות היא מנסה להיות טובה יותר משכנותיה, במיוחד מגברת ברקר-פינץ'.
בעלה ריצ'רד עומד בסבלנות בפני מאמציה של אשתו להציג את עצמה ואותו כשייכים לחברה הגבוהה.
כשהוא מנסה להעלות נושא כלשהו, היא בדרך-כלל מתעלמת ממנו.
ריצ'רד, עובד עירייה שעל פי העלילה הוכרח לצאת לפנסיה מוקדמת באמצע הסדרה, מנסה תמיד לחלוק את דאגותיו וצרותיו עם הייסינת'.
לדוגמה, כשריצ'רד שואל מדוע בנם, שרידן, המוזכר בסדרה לעיתים קרובות אך אינו מופיע בה לעולם, אינו מתעניין בבחורות, הייסינת' מתעלמת ממנו לחלוטין.
בדיחה חוזרת בתוכנית כוללת שיחת טלפון משרידן, שמבקש מהייסינת' כסף ושולח רמזים ברורים שהוא הומו, אך הייסינת' אינה מעלה על דעתה אפשרות זו.
שאר המשתתפים בסדרה הם השכנים ובני משפחתה של הייסינת'.
אחותה ממעמד הפועלים, דייזי, ובעלה ה"עצל-עצמות, המובטל והמקולקל" (כהגדרתו), אונסלו.
השניים חיים ביחד עם רוז, אחותן המופקרת של הייסינת' ודייזי, ועם אביהם הסנילי.
האב סובל מהזיות תכופות הקשורות לשירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה והתנהגותו גורמת לבעיות קומיות, מה שאינו מונע מהייסינת' להעריץ אותו.
כשהוא מביך אותה היא מציינת שזה ככל הנראה בשל מעשי הגבורה כביכול אותם ביצע במהלך המלחמה.
הייסינת' נבוכה ונבושה מאחיותיה ומסגנון חייהן, ובדרך-כלל מנסה לקשר עצמה רק עם ויולט, אחות נוספת, בעלת ממון שנישואיה כושלים.
בעלה, ברוס, הוא סוכן הימורים לא יציב, שאוהב ללבוש בגדי נשים.
כדי להציג אותו כבעל מקצוע מכובד, הייסינת' מכנה אותו בפני אחרים "רואה חשבון".
כשהייסינת' מזכירה את ויולט, היא מקפידה לציין שהיא "זו עם בריכת השחייה, מרצדס ומקום לפוני".
כל ארבע האחיות קרויות על שמות פרחים.
את אחיותיה האחרות היא משתדלת שלא להזכיר.
בכל פעם בה אנשים מהמעמד החברתי אליו מנסה הייסינת' לשדרג את עצמה נתקלים ברוז דייזי או אונסלו הדבר גורם לה מבוכה רבה.
דייזי ואונסלו מוצגים כמובטלים - הם נראים תכופות ישנים עד שעות אחר-הצהריים - ולא ברור כיצד הם מתכלכלים.
אונסלו מציין פעם את דאגתו ממשך הזמן שבו תוכל המדינה להמשיך לתמוך בו, רמז לכך שהשניים מקבלים קצבת סעד.
לדייזי ואונסלו בת היפית, סטפני, ונכדה, קיילי, ששמה אינו אהוב על הייסינת', כי הוא מזכיר לה ירק זר.
לסטפני יש שני חברים, היא אינה יודעת מי מהם הוא אבי בתה, והיא נוסעת במכונית מסוג פורד טרנזיט, שבדומה למכוניתו של אביה, אונסלו, מציתה אש בפתאומיות מן המפלט כשהרכב עוצר.
בין הדמויות האחרות בסדרה שכנתה של הייסינת', אליזבת' וורדן, והחל מתחילת העונה השנייה, אמט הוקסוורת', אחיה של אליזבת.
אמט הוא מוזיקאי גרוש שעבר לגור עם אליזבת' לאחר גירושיו.
הייסינת', המאמינה שהיא זמרת גדולה, פורצת בשירה (אך מזייפת להפליא) בכל פעם שאמט בקרבתה, בתקווה שהוא יגייס את שירותיה לאופרת החובבים שלו.
התנהגות זו גורמת לאמט לפחד ממנה, והוא מנסה להתחמק ממנה.
הייסינת' מזהה את נסיונותיו אך מפרשת אותם כמשיכה של אמט אליה, שהוא אינו מצליח לבטא עקב ביישנות ואי-נוחות.
הייסינת' מזמינה את אליזבת' מדי יום לכוס קפה, ביקור שבדרך-כלל מסתיים בשבירת הספל או בשפיכתו, עקב עצבנותה של אליזבת' בכל פעם שהיא ליד הייסינת'.
בין המשתתפים הקבועים גם מייקל, הכומר של הכנסייה המקומית, ואשתו הסקוטית.
אשת הכומר מקנאת בתשומת הלב שנשים אחרות מפנות לו, במיוחד אחותה של הייסינת', רוז, שמכנה אותו "הכומר החתיך".
הצילומים מחוץ לבית משפחת בּוּקֵה נעשו בכפר בינלי וודס, ליד קובנטרי.
הצילומים מחוץ לביתם של דייזי ואונסלו נעשו בסטוק אלדרמור בקובנטרי.
צילומי חוץ אחרים נעשו בלימינגטון ספא ובערים שונות לאורך ווריקשייר ובנורת'המפטון.
ככל הידוע, "מה יגידו השכנים?" היא הסיטקום הראשון של ה-BBC שבו הקליטו את כל צילומי החוץ על קלטות וידאו במקום על סרטי צילום.
במהלך הסדרה חוזרות מדי פעם בדיחות קבועות:
הייסינת' עונה לטלפון בקול רם ואומרת, "בית משפחת בּוּקֵה, בעלת הבית מדברת," ואז, "או, זה/ו את/ה ...".
הייסינת' מקבלת שיחת טלפון מוויולט וצועקת לאליזבת', "זו אחותי ויולט!
את יודעת, זו עם בריכת השחייה, המרצדס ומקום לפוני".
הייסינת' מקבלת שיחת טלפון מדייזי או מרוז וצועקת לאליזבת', "זו אחותי דייזי/רוז - היא אינה זו עם בריכת השחייה, המרצדס ומקום לפוני".
הייסינת' מזמינה את אליזבת' לעיתים קרובות "לשבת היכן שבא לה", אך כשאליזבת' עומדת להתיישב, הייסינת' עוצרת בעדה במהירות ואומרת "לא שם, אני אוהבת לשבת מול החלון".
כאשר אחיותיה מתקשרות, שיחתן עוסקת תמיד בנושאים שהייסינת' אינה רוצה שאורחיה ישמעו.
כשמקרים כאלו מתרחשים ואליזבת' נמצאת בבית, הייסינת' סוגרת עליה את דלת המטבח, או מחישה את אליזבת' במהירות מחוץ לביתה.
ויולט מתקשרת דרך קבע להייסינת' כדי להתלונן על מעלליו של ברוס, שבדרך-כלל כוללים את נטייתו ללבוש בגדי נשים.
גאוותה המוגזמת של הייסינת' ל"טלפון הלחיצים הלבן-פנינה מהליין הצר", תיאור שהיא מוסיפה לו לפעמים "עם חיוג חוזר למספר האחרון" (במציאות, הטלפון נראה כדגם בסיסי וזול).
הייסינת' נמנעת מלהיראות בציבור עם אונסלו ודייזי, עד כדי כך שתברח ותתחבא מהם כשהיא רואה אותם.
במצבים מסוימים, הייסינת' תמימה מאוד כאשר גברים מגלים בה עניין (במיוחד המייג'ור).
בניגוד לכך, הייסינת' מאמינה דווקא שאמט, שמתחמק ממנה ככל האפשר, נמשך אליה.
הייסינת' סוגדת למלכת בריטניה, ומנסה להרשים אנשים ברכושה, במיוחד כשהכתר המלכותי מתנוסס עליו.
הייסינת' זועקת "שרידן!" בטון אימהי בכל פעם שהיא מקבלת שיחת טלפון מבנה, בדרך-כלל רק כאשר שרידן זקוק לכסף מהוריו.
ריצ'רד מבין זאת, ומיד שואל בטון מרוגז "כמה הוא רוצה?", שאלה שהייסינת' עונה לה "שום דבר!"; שרידן ממשיך ומבקש כסף (בדרך-כלל בין 50 ל-100 לירות שטרלינג), בקשה שהייסינת' סירבה לה רק פעם אחת.
בכל פעם שהוא מתקשר היא מדברת על ה"קשר הרוחני העמוק" שקיים ביניהם.
השכנה אליזבת' מפחדת מהפסקות הקפה של הייסינת' (תמיד בשעה 11:00 בדיוק), ומוצאת עצמה מגושמת מאוד ליד הייסינת'.
אליזבת' נוטה להפיל בעצבנות את הביסקוויט לתוך הקפה, או לשפוך את הקפה על הרצפה או השטיח, תופעה שגורמת להייסינת' לציין, למבוכתה הנוספת של אליזבת', "אל תדאגי יקירתי, אני בטוחה שזה לא ישאיר כתם".
אליזבת' אינה מסוגלת לסרב להייסינת'.
בדרך-כלל תנסה להיות אסרטיבית ולסרב להזמנותיה של הייסינת' להפסקות הקפה, אך בסופו של דבר היא אינה עומדת בסירובה אלא נענית להזמנה.
גם כאשר הייסינת' מבקשת את עזרתה של אליזבת', אליזבת' אינה מצליחה לסרב לה.
בכל פעם שהדוור מתקרב לביתה של הייסינת' הוא מהסס מאוד, רץ במהירות ומנסה למסור את המכתב.
כמעט תמיד הייסינת' פותחת את הדלת כשהוא מגיע אליה, או מפתיעה אותו מאחור.
שאר הדמויות בסדרה לא מסוגלות להקשיב להייסינת' ובכל פעם שהיא שרה כל אחד מנסה להתרחק ולאטום את אוזניו.
כאשר הייסינת' מגיעה לביקור בביתם של אונסלו ודייזי היא מועדת בבהלה כאשר הכלבה בחצר הבית מפתיעה אותה בנביחות.
"מה יגידו השכנים?" שודרה באופן קבוע בארצות הברית (בתחנות PBS ו-BBC America), באוסטרליה, בשוודיה ובישראל.
"מַה יָּפִית" הוא זמר לשבת המיועד להיות מושר בסעודת ליל שבת.
הזמר נתחבר כנראה במאה ה-13, והופיע בדפוס כבר בשנת 1515 בפראג.
הזמר מתחיל במילות פסוק משיר השירים: , והוא מתאר את עונג וכבוד השבת.
לא ידוע מי מחבר הזמר, אך יש בו אקרוסטיכון של מרדכי בר יצחק, שחי כנראה במאה ה-13, ויש משערים שהוא מחבר "מעוז צור".
"מה יפית" מורכב מ-8 בתים, המורכבים כל אחד משלושה פסוקים בני 4 שורות.
האקרוסטיכון מורכב מהאותיות שבראש הבתים בלבד.
הפסוקים שבכל בית שונים בחריזה שלהם.
בשני הפסוקים הראשונים שבכל בית שלוש השורות הראשונות מתחרזות אחת עם השנייה והשורה הרביעית מתחרזת עם השורה הרביעית של הפסוק שלעומתו בבית.
שורות הפסוק השלישי מתחרזות עם עצמן, השנייה עם השלישית והראשונה עם הרביעית.
החלוקה של החריזה סותרת לעיתים את החלוקה על פי המשמעות.
בכתבי הר"ר יאשיא שו"ב מסופר שהזמר "מה יפית" נכתב על ידי מחברו לאחר שהידיעה על הירצחו של בנו היחיד הגיעה אליו בשבת, וכדי שלא להתאבל בשבת חיבר את הפיוט.
וכשהגיע למילים "חי זקוף מך" ראו את הדברים בשמים והחיו את הבן.
ועל פי הכתוב שם מעשה זה הוא המקור לכך שהגויים מבקשים מהיהודים לשיר את "מה יפית".
בחצרות החסידיות של קרלין וסטולין היו שרים את "מה יפית" רק בלילות החורף הארוכים.
אף על פי שבשאר הזמירות יש להם מגוון של ניגונים, את מה יפית הם שרו דווקא במנגינה העתיקה של יהודי אשכנז.
אברהם אביש שור משער שהמקור לכך הוא במעשה שאירע לרבי אשר מסטולין (הראשון) שהושם במעצר ונתבקש על ידי אוסריו האוקראינים לשיר מה יפית.
בימינו, הזמר "מה יפית" נדפס בסידורים בצורת פרוזה ולא כשיר, ובחלק מהסידורים כלל אינו מופיע, ומנגינתו נשכחה אצל רבים.
שם הפיוט, "מַה יָּפִית", המבוטא בהגייה האשכנזית (הפולנית-אוקראינית) מַאיוּפֶס, קיבל בפולנית (Majufes) את המשמעות של זמר או ריקוד יהודי.
ה"מאיופס" הופיע כזמר או ריקוד בו היהודי הופיע באור מגוחך או נלעג, למשל בהצגת פולנית קלוקלת, תנועות מגוחכות, זיוף בשירה או מילים מצחיקות.
ככזה, המאיופס כנראה ייצג את הדעה הרווחת של הפולנים על מוזיקה יהודית.
במקורות שבהם מופיע ה"מאיופס" אין לו תוכן אחיד, אלא תוכן המשתנה ממקום למקום ולאורך התקופות.
בהצגה פולנית משנת 1878 הכיל ה"מאיופס" את התוכן של הפיוט "יום זה מכובד" בתעתיק פולני, כנראה משובש.
בסיפור יידי של הסופר ישראל ראבון, מכיל המאיופס טקסט חנופה לגוי, כתוב פולנית מתובלת ביידיש, המתחיל במילים "מה יפית, אדוני פאן.
מנגינת המאיופס, לעומת זאת, הייתה כנראה קבועה וידועה, ודמתה מן הסתם למנגינה של הפיוט "מה יפית" אצל יהודי פולין.
פרדריק שופן, למשל, מספר על יהודי שפיתה את הקהל ב"מוזיקה פולנית" משלו ובעצם ניגן להם "מאיופס".
חנא שמרוק מסיק מעבודתו של ההיסטוריון הפולני יאנוש טאזביר (Tazbir) שהמאיופס היה רווח במאה ה-16 או ה-17, על אף שהאזכור הראשון שהוא מצא ל"מאיופס" הוא משנת 1763.
לפי שמרוק, בעוד המקורות הפולניים שמים את הדגש במאיופס על היהודי הליצן שאולי ביקש להשיג כמה פרוטות בשירתו העילגת, המקורות היהודיים מציגים את המאיופס כשירה שנעשתה תחת לחץ, כלכלי או פיסי.
המאיופס הושר על ידי יהודי החצר בפני הפריץ אשר שם ללעג את שירי הקודש של היהודי והוצג על ידי כליזמרים יהודיים בחתונות ואירועים של גויים.
ברט וורב טוען שהמאיופס שימש גם את היהודים העירוניים בלעגם כלפי היהודים החסידיים הכפריים, על סמך העובדה שהמאיופס הוצג לפעמים על ידי תיאטרון פולני אשר רוב עובדיו או הקובעים שבהם היו יהודים.
מקורות מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מציגים התעללות של גויים ביהודים אשר נדרשו לרקוד את המאיופס תחת איומי מוות.
תופעה זאת הופיעה גם בימי השואה כאשר יהודים נדרשו על ידי הנאצים לשיר זמירות ושירי קודש במסגרת ההתעללות ביהודים.
סצנה מעין זאת ניתן לראות, למשל, בסרט "הפסנתרן".
יחס החברה היהודית ל"ריקודי מה יפית"
התגובות של החברה היהודית למאיופס היו שונות.
אנציקלופדיית אוצר ישראל מדווחת שהחסידים העדיפו לא לשיר את "מה יפית" וכינו את אלו ששרו את הזמר "מה יפית" - מתנגד קר.
הרב ברוך הלוי אפשטיין שיבח את הנהגת החסידים:
יהודי שנאלץ להתחנף לפני הגוי נקרא "בעל מה יפית" או "מה יפית איד" ומכונה לעיתים "מושקה".
כמו החסידים, גם היהודים המשכילים לעגו ליהודי ה"מה יפית" המבזים את עצמם בפני הגוי.
לעומת זאת, היו גישות שהצדיקו את יהודי ה"מה יפית" בכך שעדיף להתכופף לפני הגוי ולא להתגרות באומות.
היו גם שהגנו על יהודי ה"מה יפית" בכך שהם רקדו בפני הפריץ רק לצורך הפרנסה, אך בלבם פנימה בזו לגוי.
יוסף חיים ברנר התווכח עם גישה זאת וטען שלא ייתכן שהיהודי שרקד מה יפית בפני הגוי באמת בז לו:
המונח "מה יפית" שימש באופן רווח לכנות יהודים המתרפסים בפני הגוי.
לדוגמה, ב"דבר" הדביקו את הכותרת "'מה יפית' של יהודי טורקיה" לידיעה על קריאה ליהודים בטורקיה לדבר בטורקית כדי למצוא חן בעיני השלטונות.
מתנגדי ההתבוללות טענו כלפי המתבוללים שהם גרועים מ"בעל המה יפית" בכך שהם מתחנפים לתרבות של הגוי ללא שום תכלית, ובכך הם רוקדים לפניו מה יפית.
כך, במסגרת הוויכוח בין המשכילים למתנגדיהם, החלו היהודים המסורתיים והציוניים לכנות את המתבוללים והמתחנפים לגויים יהודי "מה יפית".
בעיתון "דבר" כינו את הסנגוריה של אנשי מפ"ם על מדינות הגוש המזרחי "לשון מה יפית" ואת הדרישה לסחור עם מדינות הגוש שלא על פי שיקולים כלכליים "כלכלת מה יפית".
השימוש בביטוי "לרקוד מה יפית" שימש את הימין הפוליטי במדינת ישראל בהתייחסו לפוליטיקאים אשר מתרפסים בפני מדינות אחרות, כמו גם ככינוי גנאי לדתיים לאומיים המתרפסים, כביכול, בפני השמאל.
הוא ביטוי עברי, המבטא תמיהה על אדם שנקשר למקום או לאירוע, שלכאורה לא היה אמור להימצא בו מחמת פחיתותו של המקום או האירוע.
מקורו של הביטוי הוא במדרש תנחומא, שם מסופר:
הביטוי מתבסס על ההלכה, האוסרת לכהן להיטמא בטומאת מת ולכן גם אוסרת עליו להיכנס לבית קברות.
בצורה אחרת המובאת בפירוש רבנו בחיי (על ) נאמר "מה למלך בבית המטבחיים ומה לכהן בבית הקברות?!".
צורה זו היא הנפוצה בשפה, אך רק חציו השני של המשפט, התמה על הכהן הנמצא בבית הקברות.
לביטוי "מה לכהן בבית הקברות?", כפשוטו, מקום מרכזי בסיפורו של דוד פרישמן "כהן בבית הקברות".
: ההתנגשות בין האסלאם והמודרניות במזרח התיכון הוא ספר עיון קצר, המיועד לקהל הרחב, שנכתב על ידי המזרחן ברנרד לואיס.
הספר נכתב מעט לפני פיגועי 11 בספטמבר, אולם יצא לאור מאוחר יותר (2002).
הספר תורגם לשפות רבות, בהן עברית, וזכה להצלחה מסחרית.
בספר מועלה הטענה שלאורך ההיסטוריה, בעיקר לאחר כישלון האימפריה העות'מאנית בקרב וינה בשנת 1683, לא ספג עולם האסלאם את תמורות המודרניזציה ולא הדביק את קצב ההתקדמות של העולם המערבי.
הספר מתאר את התגובות השונות בעולם האסלאמי לשינוי שחל ביחסי הכוחות בינו לבין המערב, לאחר שבמשך מאות שנים הייתה הציוויליזציה המוסלמית מתקדמת בהרבה מזו האירופית.
לואיס סוקר את ההסברים השונים שנתנו הוגי-דעות מוסלמים לשינוי (קרי, התשובות שנתנו המוסלמים לשאלה "מה השתבש") ואת ההצעות לפתרון שהעלו.
בין האפשרויות, שלואיס נמנע מלהכריע ביניהן: ההתנגדות האיסלאמית לבנות שעונים ציבוריים, העדר סטנדרטים למדידות ליניאריות, המשטר האוטוקרטי, מעמדן הנמוך של הנשים, או גם האפשרות שהשאלה הנכונה אינה "מה השתבש אצל המוסלמים" אלא "מה גרם להצלחתם של האירופים".
: ההתנגשות בין האסלאם והמודרניות במזרח התיכון / ברנרד לואיס (מאנגלית: מנשה ארבל; עריכה מדעית: גיא מעיין), אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשס"ד-2004.
"מַה טֹּבוּ" היא תפילה המוזכרת בסידורי הראשונים.
התפילה עוסקת בכבוד בית הכנסת, קדושתו, ומעלתו הגדולה.
יש הנוהגים לאומרה בכל יום קודם התפילה בשעה שנכנס לבית הכנסת, ובקהילות אשכנז המערבי נוהגים לשיר אותו קודם ערבית בלילי יום טוב מסוימים.
מקור התפילה הוא בסדר רב עמרם גאון, ובעקבותיו היא מוזכרת בסידור רש"י ובמחזור ויטרי.
בעקבות זאת הוא נדפס כיום בסידורים רבים (בעיקר בסידורים בנוסח אשכנז) בתחילת תפילת שחרית קודם הפיוט 'יגדל אלוהים חי'.
הפסוק הראשון מקורו בברכת בלעם לישראל:
בפשטות, בלעם התייחס לאוהלי המגורים של בני ישראל, ואילו בתלמוד נאמר שהכוונה לבתי כנסת ולבתי מדרש.
המהרש"ל נטה שלא לומר תפילה זו, לפי הנאמר בתלמוד שבלעם התכוון בלבו לקלל את ישראל אלא שמן השמים אילצוהו להפוך את כוונתו ולהוציא מפיו ברכה:
התלמוד שם אומר גם שברבות הימים כל ברכות בלעם (העוסקות במלכות ישראל) חזרו והתהפכו לקללה, מלבד ברכת 'מה טובו אהליך יעקב' שהיא היחידה שנותרה בעינה כברכה לישראל.
תפילת 'מה טובו' מורכבת מאוסף פסוקים שונים.
הפסוק הראשון, כאמור, מקורו מדברי בלעם, ושאר הפסוקים הם מתוך מזמורים שונים בספר תהילים.
בפסוק הראשון מביע האדם התפעלות מגודל מעלת בית הכנסת - מקום המיוחד לתפילה: (במדבר כד ה).
בפסוק השני מביע יראה ומוסיף הודאה לקדוש ברוך הוא על הזכות לבוא לבית הכנסת ולהתפלל: (תהלים ה ח ).
בפסוק השלישי מביע האדם את רגשי אהבתו לבית הכנסת, שבו שורה השכינה: (תהלים כו ח).
בפסוק המסיים שוטח המתפלל את בקשתו ותחינתו ששעת התפילה תהיה 'עת רצון', שהתפילה תתקבל ומשאלותיו ייענו: (תהלים סט יד).
"מה ידידות מנוחתך" הוא פיוט המושר בכל קהילות אשכנז מדי ליל שבת, נדפס לראשונה בקושטנדינה בספר 'זמירות ושירות ותשבחות'.
הפיוט חובר על ידי רבי מנחם, והוא רמז את שמו באקרוסטיכון של פיוטו, בבתים 2–4 ו-6. מ'ערב נ'חלת ח'פציך מ'עין.
הפיוט עוסק בתענוגותיה הגשמיים של השבת; מאכלי שבת, לבוש השבת ושינה בשבת.
בנוסף לתענוגות של יום השבת מוזכרות בשיר גם הלכות השבת - איסורי ל"ט מלאכות וחילול שבת.
בנוסף מזכיר הפיוט את מצוות השבת המוזכרת בפסוק "אִם תָּשִׁיב מִשַּׁבָּת רַגְלֶךָ...
מחבר הפיוט אף נוקב בשכרם של שומרי השבת ומענגיה - הם העתידים לזכות בנחלה בלי מצרים ובהצלה מחבליו של המשיח, ובטווח המיידי – חוויית השבת עצמה, שהיא מעין עולם הבא, לו זוכה האדם מדי שבוע.
יש השרים את הבית האחרון בפיוט בנפרד (בלחן לעצמו).
לפיוט לחנים רבים מכלל עדות ישראל.
הלחן המוכר הוא ניגון קצבי של חסידות באבוב ששונה במקצת והולבש על מילות השיר.
הפיוט מאגד בתוכו עבר, הווה ועתיד סביב השבת – ההכנות לשבת, עונג השבת והשכר העתיד לבוא לשומרי שבת.
עקרונות השבת הבסיסיים משובצים בין השורות – איסור מלאכה, הצורך להבדיל בין ההתנהגות בשבת להתנהגות בשאר השבוע, וחשיבות מנוחת הנפש ומנוחת הגוף יחד עם ההתענגות ביום קדוש זה.
מה יפיתָ עמק נָוִי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1941, שהתבסס על ספר בשם זה מאת ריצ'רד לוולין.
מפיק הסרט היה דאריל פ.
זאנוק והוא בוים בידי במאי המערבונים ג'ון פורד.
הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזכה בחמישה, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, תוך שהוא גובר על סרטים קלאסיים שהופקו באותה שנה כ"האזרח קיין", "הנץ ממלטה" ו"חשד" של אלפרד היצ'קוק.
הסרט פורש את זכרונות ילדותו של לוולין, ומגולל את סיפורה של משפחת מורגן קשת היום, החיה בכפר בעמק בדרום ויילס, שכלכלתו מבוססת על מכרות פחם, במפנה המאה העשרים.
הסרט נוגע בנושאים כמסורת עממית ונוף ירוק הנדחקים בשל הקידמה, פער דורות, תנאי החיים והעבודה הקשים והמסוכנים, שביתות והתאגדות עובדים, פער מעמדות, התעללות בילדים, התמודדות עם רכילות בקהילה קטנה ושמרנית ועוד.
עם זאת, הצגת הדברים היא ברוח נוסטלגית והוא מלווה בשירי עבודה וולשיים מקוריים.
סיפור העלילה, מסופר דרך עיניו של בן המשפחה הצעיר, יו מורגן (שכילד מגלם אותו רודי מקדוול אך קול המספר הוא של ארווינג פיצ'ל) ב-voice over וכולו פלאשבק של מורגן המבוגר העוזב את העמק ונזכר באירועים מעברו.
אב המשפחה הדומיננטי, גווילם מורגן (דונלד קריספ) וארבעת אחיו הבוגרים של המספר עובדים במכרה.
פרט למספר, הדמות הראשית הוא הכומר מר גרופיד, בגילומו של וולטר פידג'ן.
המשפט המצוטט ביותר מן הסרט, הוא המשפט האחרון הנאמר בו והמוטו שלו:
הסרט נפתח בחתונת אחיו של המספר, איוור (פטריק נוולס), עם ברונווין הבלונדינית (אנה לי).
את טקס החתונה מנהל הכומר החדש והצעיר מר גרופיד (וולטר פידג'ן), שאך הגיע לכפר מקארדיף.
סצנת החתונה מציגה את ההווי הכפרי הוולשי המסורתי התמים.
בהמשך נודע שהנהלת המכרה מתכוונת לקצץ בשכר.
ארבעת האחים מציעים להתאגד, אך האב לא מוכן לשמוע על "הבלים סוציאליסטיים".
עקב הוויכוח עוזבים ארבעת האחים הבוגרים את בית האב ומארגנים שביתה שמתארכת למשך החורף וגורמת למחסור.
במהלך עצרת עובדים, מועדת אם המשפחה למים קפואים, הבן הצעיר נחלץ להצילה והשניים נופלים למשכב.
במהלך מחלתם מתאהבת אחות המספר, אנגרד מורגן (מורין או'הרה), בכומר שמסייע להם, דואג להשכלתו של המספר ומשמש לו דמות אב אינטלקטואלי, בניגוד לאביו איש המעשה הפשוט.
עם החלמתם של הבן והאם באביב מתאחדת המשפחה והשביתה מסתיימת, עם זאת שניים מהאחים אינם חוזרים לעבודה ומהגרים לארצות הברית.
אנגרד, המאוהבת בכומר, מתחתנת בניגוד לרצונה עם בנו של בעלי המכרה ויוצאת עמו למסע סביב העולם.
לפי עצת הכומר מתחיל המספר ללמוד בבית ספר, אף על פי שהוא סופג התעללות מצד חבריו לספסל הלימודים ואף מצד המורה בשל מוצאו הנחות הוא עושה חיל הן בלימודים והן באיגרוף מול חבריו.
הצלחתו בלימודים פותחת לו אפשרות להשלים את השכלתו באוניברסיטה ולא לעבוד במכרה כאביו ואחיו, אך הוא מוותר על אפשרות זו ובוחר לעבוד במכרה.
איוור נהרג בתאונה במכרה בעוד אשתו רונווין בהריון והמספר, הצעיר ממנה בשנים רבות, אך המאוהב בה, עובר לגור בביתה במקום אחיו.
כשאנגרד חוזרת לבדה, ללא בעלה, מהמסע סביב העולם, היא מעוררת את חמתה של סוכנת הבית הוותיקה של משפחת בעלי המכרות.
סוכנת הבית והמשרתים מפיצים שמועה לפיה מקיימים אנגרד הכומר יחסים רומנטיים.
השמועה ממררת את חיי בני משפחת מורגן ואת חיי הכומר, הפורש ממשרתו לאחר נאום בו הוא מוכיח את בני הקהילה על אטימותם, רוע לבם ופחדנותם.
מיד לאחר מכן מתרחש פיצוץ עז במכרה ממנו נהרג אבי משפחת מורגן.
את מבצע החיפוש אחריו מנהל הכומר, הלוקח עמו את יו הצעיר, שהאב גווע בזרועותיו.
בנקודה זו מסתיימים זכרונות הילדות והסרט.
ג'ון פורד ביקש לצלם את הסרט באתר ההתרחשות בווילס, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה סיכל אפשרות זו.
לפיכך, הוקם כפר כורים וולשי ליד סנטה מוניקה, קליפורניה, בשטח חווה ששימשה כאתר צילומים ושנרכשה בסופו של דבר על ידי אולפני פוקס המאה ה-20 בשנת 1946. אחד מפרסי האוסקר של הסרט היה על העיצוב הריאליסטי של כפר כורים זה, שכל-כולו תפאורה.
פורד ליהק לרוב התפקידים שחקנים בריטים, אולם רק שחקן וולשי אחד, ריס ויליאמס, לתפקיד משני.
וולטר פידג'ן - מר גרופיד, הכומר
רודי מקדואל (ששיחק שנה לאחר מכן את הילד בסרט "לאסי חוזרת הביתה") - יו מורגן הילד, הבן הצעיר, המספר
דונלד קריספ - גווילם מורגן, אב המשפחה
שרה אלגוד - בת' מורגן, אם המשפחה
מורין או'הרה - אנגרד מורגן, אחות המספר
פטריק נוולס - איוור מורגן, אח המספר
אנה לי - ברונווין, אשתו של איוור
ג'ון לודר - אינטו מורגן, אח המספר
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - דאריל פ.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ג'ון פורד
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - דונלד קריספ
פרס אוסקר לצילום בשחור-לבן - ארתור סי.
פרס אוסקר לעיצוב בסרט שחור-לבן
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - שרה אלגוד
פרס אוסקר למוזיקה - אלפרד ניומן
בשנת 1990 נבחר להכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
מה זה מוזה היא תוכנית אולפן המשודרת בטלוויזיה החינוכית בהנחיית ירון לונדון.
התוכנית החלה לשדר החל מסוף 2013, בה לונדון וקבוצת ילדים אירחו כל יום אמן מוכר שעוסק בתחומי אמנות שונים.
העונה השנייה השתנתה קצת והפכה ל"מה זה מוזה במעבדה" בה לונדון וקבוצת ילדים דיברו על תרבות המדע.
הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 2015, בבימויו של אופיר לובל, ובכיכובם של צמד הקומיקאים אילן קובץ' וליאור דובדבני.
אילן קובץ' וליאור דובדבני הם שני חברי ילדות.
השניים, כיום בני 30 ומשהו, שותפים לדירה ברח' לוריא 10 בת"א, ועובדים יחד כמנקי בריכות.
יום אחד, בעודם מאחרים לעבודה, השניים נתקלים בפקח משנה שלום פרנקו (רמי הויברגר), ומסתכסכים איתו לאחר שהוא רושם להם דו"ח, ואילן מכנה אותו "מניאק".
באותו הערב, בהיותם בדירתם, בעוד קובץ' מקטר על החיים, דובדבני מוצא פקק של בקבוק RC קולה, הזוכה בפרס של מיליון שקלים.
השניים מחליטים להישאר ערים בדירתם עד למחרת בבוקר, אז יוכלו ללכת למשרדי החברה על מנת לקבל את הפרס, אולם מהר מאוד הם נרדמים.
כשהם קמים הם מחליטים לרדת למינימרקט הסמוך לביתם.
אל המינימרקט מגיע פרנקו, שסוחט את בעל המקום.
פרנקו מגלה כי לשני החברים יש את פקק המיליון, והוא דורש מהם שיתנו לו אותו.
השניים בורחים, וכדי למנוע מפרנקו להשיג את הפקק, דובדבני מחליט לבלוע אותו, ומיד אחר כך מתעלף.
קובץ' לוקח את דובדבני לבית-חולים, על מנת שיעבור שטיפת קיבה.
אל בית החולים מגיע גם פרנקו, לאחר שנדרס על ידי משאית.
הוא רודף אחרי השניים, שבורחים ומתחבאים בתוך אמבולנס, כשהם מתחזים לחובשים.
קובץ' ודובדבני מגיעים לספריה, בה קבוצת אנשים משחקים משחק תפקידים חי המבוסס על הספר "שר הטבעות".
הם בורחים מהמקום ומתכוונים לחזור לדירתם, אך מגלים שפרנקו אורב להם שם, ומחליטים במקום זה ללכת לביתו של מיכה (עופר שכטר), בן דודה של דובדבני.
במסיבה שמתקיימת בביתו של מיכה פוגשים קובץ' ודובדבני בשתי בחורות שמפתות אותם לנסוע איתן ליער, שם הן גונבות מהם את הפקק ובורחות.
קובץ' ודובדבני עושים דרכם ביער, עד שלבסוף הם נפגשים שוב עם שחקני "שר הטבעות", שלכדו את הבנות ולקחו מהן את הפקק.
השניים מחזירים לרשותם את הפקק ובורחים מהמקום.
אל היער מגיע ברכבו מיכה, אשר אוסף את השניים והם נוסעים משם.
בינתיים, פרנקו מנסה להיעזר באלביס (גורי אלפי), על מנת למצוא את דובדבני, אך מוצא עצמו בקרב אגרוף מול שרירן רוסי.
מיכה מסיע את קובץ' ודובדבני למצפה רמון, על מנת שיתחבאו בבית סבתו, אולם בדרך, באמצע המדבר, הרכב שלהם שובק חיים.
מיכה נופל מצוק ונפצע, ובעקבות כך קובץ' ודובדבני מתעמתים ביניהם, רבים, וקובץ' עוזב לבדו, משאיר את דובדבני מאחוריו.
זמן קצר לאחר מכן קובץ' מאבד את הכרתו, וכשהוא מתעורר מספר שעות לאחר מכן הוא מוצא את עצמו בבית-חולים.
הוא מתנצל בפני דובדבני על התנהגותו, ועל מנת להוכיח לחברו שהחברות ביניהם חשובה לו יותר מכסף, קובץ' משליך את הפקק לפח.
מיד לאחר מכן, דובדבני חושף בפניו שהם מעולם לא זכו בפרס וכי כל האירועים שהתרחשו נועדו להעמיד את קובץ' במבחן, כדי שיוכיח שהחברות עם דובדבני חשובה לו.
פרנקו מגיע לבית החולים, ושולף אקדח, אך דובדבני משתלט עליו.
בכיסיו של פרנקו המעולף הם מוצאים כסף רב במזומן, כספי הסחיטות והשוחד שצבר פרנקו.
קובץ' ודובדבני לוקחים את הכסף, שוכרים מזראטי ויוצאים, יחד עם מיכה, לנסיעה במדבר, שמסתיימת באובדן שליטה על הרכב ונפילה אל תהום.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמותאילן קובץ'עצמוחבר ילדות של דובדבני.
קומבינטור ורגזןליאור דובדבניעצמוחבר ילדות של קובץ'.
רכרוכי ונאמןעפר שכטרמיכהבן הדודה של דובדבני.
מעין "ילד שמנת" שחולם להיות ראפררמי הויברגרפקח משנה שלום פרנקופקח הרודף אחר דובדבני וקובץ' ברצון להשיג את הפקקגורי אלפיאלביסעבריין המנהל סוג של מועדון קרבימית סולד"ר ענת בלייכררופאה אשר למדה בילדותה בכיתה עם דובדבני וקובץ'אביעד בנטובנהג אמבולנסאולג לויןמאבטח בבית-חוליםצחי גראדשכן שאוהב חתוליםשראל פיטרמןבילבודניאלה וירצרג'ניפרליטל רוזנצוייגאמילי
מבקר הקולנוע יאיר רוה כתב כי הסרט "מקבל נקודות זכות על חן, אמביציה, תעוזה וחלוציות", אך "הוא כישלון של תסריט, ושל יוצרים שלא לקחו את עצמם, את ההומור שלהם, את הקהל שלהם ואת הז'אנר שלהם מספיק ברצינות".
הבלוגר עופר ליברגל כתב כי "דומה כי (הסרט) נעשה בזירוז יתר, כאשר רצף המערכונים לא מתחבר ליצירה אחידה וכל מערכון בפני עצמו לא מגיע לידי מצוי".
הבלוגר איתן ווייץ כתב כי מדובר בההפקה מרשימה וכי הכישרון הקומי (של היוצרים) בא לידי ביטוי, אולם הסרט חסר ערך מוסף, ועל כן הוא "חביב, אבל הו כה זניח".
דורון פישלר מאתר וואלה כתב: "מה כבר יכול לקרות?!" מסמן שיא חדש בקולנוע המקומי: ז'אנר הקומדיות הדביליות עשה עלייה לארץ הקודש.
ולמרות שלא מדובר בסרט מושלם, טוב שהוא קיים".
בניגוד לכל אלה, אבי קורניק, בפינתו בתוכנית "הבילויים" בערוץ 24, אמר כי מדובר בסרט "מצוין, מצחיק, שסוחף אותך".
על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 46,204 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
מה יקרה אם אמות מחר בבוקר: סיפור חייה של דפנה מאיר הוא ספר ביוגרפי שנכתב על ידי יפעת ארליך, על חייה של דפנה מאיר, אחות שנרצחה על ידי מחבל פלסטיני בביתה שבעתניאל ב-2016. בספר משולבים טקסטים שכתבה מאיר.
הספר נערך על ידי ענת שינקמן בן זאב ויצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים.
עשרת אלפים עותקים של הספר נמכרו בחודש הראשון לפרסומו.
כבר בשבוע הראשון להוצאתו כיכב הספר בראש רשימת רבי המכר של צומת ספרים וסטימצקי.
פחות משנה לאחר צאתו זכה הספר לתעודת "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל, לציון מכירת 40 אלף עותקים.
הספר מתאר את סיפור חייה של דפנה מאיר.
בתוך הביוגרפיה המספרת את סיפור ילדותה הקשה, אהבתה לנתן מאיר, ולקיחת ילדי אומנה, משולבים כתבים רבים מפרי עטה של דפנה על עצמה ואל אחרים, שאספה וערכה ארליך.
הפרק הראשון של הספר הנקרא "דפנתן" מתאר את סיפור אהבתם של דפנה ונתן מאיר שהחל במוצב על גבול לבנון.
הפרק השני מספר את סיפורו של אביה של דפנה, ניצול השואה.
בפרק מובאים מסמכים שכתב כנער ניצול השואה.
במהלך המחקר על הספר התגלה מידע שלא היה ידוע עליו קודם לבני המשפחה.
הפרק השלישי מתאר את חייה של דפנה כילדה בלי בית, בפנימיה ב"אחוזת שרה" בבני ברק ובחברת הנוער בקיבוץ טירת צבי.
הפרק הרביעי "אמא מספר אחת בגלקסיה", עוסק בלידות הקשות שעברו על דפנה, באימהות המיוחדת שלה, ובקשיים שבלקיחת שני ילדים באומנה.
פרק נוסף, "אחותכם", עוסק בדילמות של דפנה כאחות, תחילה במוסד לחולי נפש, אחר כך במרפאה ביישוב טנא עומרים, ובהמשך במחלקה הנוירו-כירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
הפרק "אישה עם ביציות" מתאר את פעילותה בתחום הפריון והמיניות בחברה הדתית.
בפרק זה מובאת התכתבות חריפה שניהלה מאיר עם גורמים תורניים בנושא שבעה נקיים לנשים הסובלות מעקרות הלכתית שהפתרונות הרפואיים והאלטרנטיביים הקיימים אינם הולמים לבעייתן.
הפרק האחרון מתאר את ימיה האחרונים, ואת מותה הטרגי בבית, מול עיניהם של בתה הגדולה ואחד הילדים שגידלה באומנה.
הספר זכה לביקורות טובות ברובן ממבקרי הספרות, אך קיבל גם ביקורות שליליות.
ביקורת יוצאת דופן שעוררה סערה בפייסבוק של הכותבת, היא זו שנכתבה ב"הארץ" על ידי טלילה ציפר.
לטענת הכותבת היא פנתה לעורך עיתון "הארץ", עמוס שוקן, וטענה כי לספר מגיע סיקור בעיתון, עקב כך שהוא נמצא בראש טבלת רבי המכר שלו במשך תקופה ארוכה.
לאחר פרסום הביקורת השלילית, שעסקה בעיקר בקטע שכתבה מאיר ועוסק בהטרדות מיניות ובמקרי אונס וביחס אליהם, שלטענת כותבת הביקורת דבריה של מאיר בנושא שפורסמו בספר גרמו לכך ש, הגיבה ארליך בכך שפרסמה בדף הפייסבוק שלה עדות של נפגעת תקיפה מינית שבה תמכה מאיר.
מספר ימים לאחר מכן פרסמה בכל סרלואי ב"הארץ" ביקורת-תגובה לזו של ציפר.
אופן כתיבת הספר והביקורת עליו
לצורך כתיבת הספר קיבלה ארליך את הסיסמה לאימייל האישי של דפנה, וקראה התכתבויות אישיות של מאיר עם מאות אנשים.
רבות מההתכתבויות הללו צוטטו בספר.
על עניין זה נמתחה ביקורת נוקבת, שעוררה אף היא סערה ברשת.
ההתכתבויות האישיות כוללות ביקורות קשות מצד דפנה, וכן מיילים אישיים המביעים מצוקה והשתפכות.
נטען כי אף אם הפרסום נעשה בעילום שם, הוא עושה שיימינג לאנשים רבים, באופן שדפנה עצמה לא חשבה מעולם לעשות.
כמו כן נמתחה ביקורת על עצם היחשפותה של ארליך לחומרים האישיים האלו.
בהתייחסויות שונות הבהירה ארליך כי מעולם לא נחשפה לשמות האנשים והנשים שפנו אל דפנה בשאלות אישיות דרך אתר קולך ובבלוג האישי שלה "דרך נשים".
ארליך הבהירה כי הטקסטים הללו הגיעו לתיבה נפרדת שנשארה חתומה וסגורה, וכי הטקסטים הללו שהוכנסו אל הספר נלקחו מתוך מה שפרסמה דפנה בימי חייה ב"קולך" וב"דרך נשים" בעילום שמות השואלים.
הוא אלבומה השני של הזמרת ריקי גל, שיצא במאי 1988 ותוך זמן קצר הגיע למעמד של אלבום פלטינה.
בשנת 1988, שנה לאחר צאת אלבום הבכורה שלה, יצא אלבומה השני של גל, "מה זאת אהבה...", שגם הוא כמו הראשון הולחן והופק על ידי מתי כספי.
באלבום זה (לעומת הקודם) גל וכספי הלכו יותר לכיוון הבלוזי, קצת פחות רוקיסטי ויותר שקט.
כמו כן, נכללה באלבום גרסה של גל וכספי לשיר "מקום לדאגה" שהלחין כספי למילים של יהונתן גפן (את הגרסה המקורית ביצעה שרה בדישי).
בעקבות הצלחת האלבום יצאו גל וכספי למופע משותף בשם "מה זאת אהבה".
אחרי שנים רבות של חיפוש דרך, סיימה ריקי גל את שנות ה-80 כזמרת רוק מצליחה ואהובה.
הפקה מוזיקלית ועיבודים: מתי כספי.
"מה לא בסדר עם אמא?" הוא סרט אימה על-טבעי מקסיקני קצר אותו ביים והסריט ראול בריביסקה, עם הפקה עליה אחראים ריקרדו דה לה פארה ושרלוט הרננדז.
הסרט הקצר נכלל ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, ועלילתו עוסקת באם אחוזת דיבוק.
הסרט פורסם ב-4 בספטמבר 2017 והיה לאחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו במסגרת תחרות "יצירת האנאבל שלי".
הסרט מתחיל כאשר הילדה שואלת את אביה אם אמא שלה הולכת למות.
הוא משיב לה בשלילה תוך שהוא מחזיק צלב וספרי קודש מתחת לידיים שלו.
בהמשך, נשמעת דפיקה על דלת הבית והאב אומר שהוא חושב שהזוג וורן הגיע.
הוא מבקש מהבת שלו לא להתקרב לאם ומגיח לכיוון הדלת, כשהוא מותיר אותה לבדה.
בסצנה העוקבת, האור בחדר כבה והאם נעלמת תוך שנשמעים ממנה קולות צורמים.
לבסוף, היא מושכת את הילדה לחדר הסמוך בעזרת כוחות על-טבעיים, תוך שהילדה צורחת ומתחננת שיעזרו לה.
בסיום הסרט הקצר ניתן לשמוע את האב המודאג חוזר ומנסה להבין מה קרה לביתו, אך לא רואים אותו באופן ממשי.
פרלה קורונה – האם אחוזת הדיבוק.
פביאן הורטאדו – בעלה של האם אחוזת הדיבוק.
קארינה פאמאנס – ביתם של האם אחוזת הדיבוק ושל אביה.
מה זה הדבר הזה הוא אלבומה הרביעי של להקת מרסדס בנד.
האלבום יצא בשנת 2019 ובוצע על ידי ההרכב החדש של הלהקה (גל תורן כזמר, אורי גת כמתופף, יוגב גלוסמן כבסיסט ויונתן גלילה כגיטריסט).
זהו אלבום פופ רוק ומוזיקה אלקטרונית שיצא בתאריך 11 בינואר 2019 לאחר כמעט שנה של הקלטות על ידי הוצאת נענע דיסק.
מאז שנת 2012 ניסו גל תורן, אורי גת, יוגב גלוסמן ויונתן גלילה, להוציא אלבום חדש ללהקתם מרסדס בנד, אך ללא הצלחה.
תורן העיד כי מספר פעמים הוא וחבריו ללהקה היו משתמשים בסמים בזמן היצירה, והקליטו מספר שירים בזמן היותם מסוממים.
לאחר שחלפה השפעת הסמים היו החברים מקשיבים להקלטות של עצמם ולא מאמינים שהם עשו "חומר כל כך גרוע שרצינו להקיא על עצמנו".
לבסוף הצליחו הלהקה להקליט מספר שירים שקשורים בחייו של אדם בגיל ה-40 לחייו כשהוא סולן של להקת רוק, החברה הישראלית ככלל ומשבר ההזדקנות.
בשונה מאלבומיהם הקודמים של הלהקה, שהיו אלבומי רוק כבד, פאנק ומטאל, האלבום הזה הוא בעיקר אלבום פופ רוק ומוזיקה אלקטרונית.
עוד דבר שונה באלבום הוא שבאלבומים קודמים סולן הלהקה, גל תורן, שהוא גם כותב השירים, היה כותב על דברים שעשה בצעירותו: סקס, סמים, אלכוהול ואהבה.
ואילו באלבום הזה תורן כבר היה אב לשתי בנות, נשוי, בגיל 40. לכן החומר שכתב לאלבום זה היה קשור בנושאים כמו משבר גיל הארבעים, מחשבות והרהורים על הזקנה ומבט לאחור על חייו.
האלבום יצא לאור בפורמטי תקליטור והורדה דיגיטלית, ושנה לאחר מכן יצא לאור בפורמט תקליט.
האלבום קיבל ביקורות טובות משלל מבקרי מוזיקה בישראל, אך לא הגיע לחו"ל.
האלבום נמכר בארץ במעט עותקים, אך מספר ההורדות שלו באפליקציית "אפל מיוזיק" כבר עברו את ה-10,000. עם זאת, הלהקה החלה להופיע עם שירי האלבום ואפילו קיימו הופעה ארוכה של כשעתיים במועדון בארבי בתל אביב לכבוד האלבום.
דודי פטימר מאתר המוזיקה של עיתון מעריב כתב כי "'מה זה הדבר הזה', של להקתו של גל תורן, הוא תקליט רלוונטי שמגיש את המציאות הישראלית היישר לאוזן, במיוחד בתקופת בחירות, בצורה סוערת, פרועה ואוונגרדית".
תימורה לסינגר מאתר 'מיסטר G' כתבה כי "מה זה הדבר הזה" הוא תמצית מוזיקלית של הרהורים-ערעורים במצב צבירה שאמור היה כבר לשקף גיל התגברות ולא גיל התבגרות" וגם כי "המרסדסים אינם יהירים.
בכנות עולצת הם מצליחים במשימתם, כלומר מתמידים להיות הם - בני עשרים כפול שניים.
בראשם גל תורן הסולן והקלידן, שממשיך להפגין נוכחות כריזמטית ופגיעה - מורכבות שמפרנסת אותו כיוצר לצד שאר חברי הלהקה והשותפים לאלבום (אורי גת, אסף גובר, יונתן גלילה, יוגב גלוסמן, יוני כהן ואורן פולק) וכפרפורמר מרהיב ועמוק".
מה לך ילדה הוא פזמון שכתב והלחין משה נגר וידוע בביצועו של זוהר ארגוב.
את השיר כתב משה נגר לבתו, בעקבות גירושיו.
נגר עצמו הקליט את השיר, והגיש אותו להשמעה ברשימת המועמדים למצעדי הפזמונים השבועיים של גלי צה"ל ושל רשת ג' באפריל–מאי 1978. השיר לא התקבל ונגנז.
ב־1979 הקליט יחזקאל מטרי את השיר עבור האלבום "אהבת תימן".
השיר בביצועו של מטרי לא זכה לפרסום רב.
השיר הוצע לשימי תבורי אשר סרב, והפנה את נגר אל זוהר ארגוב.