tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2012 קודם לדרגת אדמירל ומונה לראש תוכנית ההנעה הגרעינית של הצי.
בספטמבר 2015 החל לכהן כראש המבצעים הימיים ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2019.
לאחר פרישתו מהצי מונה לדירקטור בחברת בואינג, דירקטור בחברת אקסלון , דירקטור במכון האוקיינוגרפי בוודס הול ועמית במעבדת הפיזיקה השימושית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ריצ'רדסון נשוי לדנה ואב לחמישה.
"ג'יי" ריימונד הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוח החלל של ארצות הברית.
ריימונד למד תואר ראשון באוניברסיטת קלמסון במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1984 סיים את לימודיו והתגייס לחיל האוויר.
שירת כקצין בקרה בכנף טילים בליסטיים אסטרטגיים.
בשנים 2000–2001 פיקד על טייסת לווייני הריגול 5 שבסיסה באנגליה.
בשנים 2005–2007 פיקד על להק המבצעים של כנף 30, שייעודה שיגור לוויינים, במסגרת זו הוצב במשך כחמישה חודשים במרכז המבצעים האוויריים של בעלות הברית בבסיס אל-עובייד שבקטר.
בשנים 2007–2009 פיקד על כנף החלל 21 שייעודה אספקת התרעה מפני טילים.
באוגוסט 2009 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לראש אגף תכנון בפיקוד החלל של חיל האוויר.
בדצמבר 2010 מונה לסגן מפקד חיל האוויר החמישי וסגן מפקד חיל האוויר ה-13 בבסיס יוקוטה שביפן.
ביולי 2012 מונה לראש אגף תכנון ומדיניות בפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית בדרגת מייג'ור גנרל.
בינואר 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד חיל האוויר ה-14 ולמפקד הפיקוד המשולב לחלל של הפיקוד האסטרטגי בבסיס ונדנברג.
באוגוסט 2015 מונה לראש אגף מבצעים במטה חיל האוויר.
באוקטובר 2016 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד החלל של חיל האוויר.
באוגוסט 2019 מונה למפקדו הראשון של פיקוד החלל של ארצות הברית, פיקוד קרבי מאוחד, במקביל לתפקידו בחיל האוויר.
בדצמבר 2019 עם כינונו של כוח החלל של ארצות הברית מונה למפקדו הראשון.
הוא שירת בתפקיד עד פרישתו בנובמבר 2022.
לריימונד תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצי, תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ותואר ראשון בניהול מאוניברסיטת קלמסון.
ג'ון רן-לואיס היה מדען בריטי שהיה מרצה באוניברסיטאות בבריטניה ובארצות הברית.
הוא נודע בקהילה המדעית בעיקר בשל פרסומים בפסיכולוגיה, חינוך ודת.
בתחילת דרכו היה אתאיסט נלהב באופן אקטיבי, והיה ממובילי התנועה הבריטית "מותו של אלוהים", אשר פעלה להוקיע את הדת בכלל והממסד הדתי בפרט.
בשלב מאוחר יותר בחייו, לאחר שעבר חוויית סף-מוות משמעותית בתאילנד בשנת 1983, שינה באופן יסודי את השקפת עולמו.
מאז החל חוקר את, וכתב ולימד על המשמעות של מיסטיקה, והקשת הרחבה של תורות רוחניות שונות.
על חוויית ההנאה השמיימית שחווה בעת שגופו היה שרוי במוות הקליני כתב לימים:
רן-לואיס סיים את לימודיו במתמטיקה שימושית מאימפריאל קולג', באוניברסיטה של לונדון.
בשנת 1950 ו-1960, תוך כדי עבודה כפי כמנהל מחקר תעשייתי בתאגיד "אימפריאל כמיקל אינדסטריז", התפרסם כחוקר, סופר ומרצה בנושאים של מדעים, פסיכולוגיה, חינוך ודת.
בשנת 1970 היה נשיא האגודה הבריטית פסיכולוגיה הומניסטית, אשר מאוחר יותר הפך ל"אגודה האירופית לטיפול בפסיכולוגיה הומניסטית".
לאור השתתפותו כחבר בתוכנית המרצים Regents' Lectureship Program בשנים 2–1971 של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, עבר להתגורר לארצות הברית ב-1972, עם זוגתו, אן פאראדיי שהייתה פסיכולוגית חלומות.
ב-1972 הצטרף ניו קולג' בפלורידה בסרסוטה כפרופסור אורח של הפקולטה למדע הדתות וחבר הפקולטה עד 1974. פאראדיי ולואיס עבדו עם מכון אסאלן מאז 1976. הוא לימד באוניברסיטאות בבריטניה ובארצות הברית.
המסע לאסיה וחוויית סף המוות
ג'ון אן עזב את ארצות הברית למסע בן שלוש שנים להודו והמזרח הרחוק.
הם בילו את שנת 1982 יחד במלזיה.
מוקדם יותר, בפרסומים הנוגעים לתאוריה בנושא חלומות, כתבה אן פאראדיי תוך ציטוט כתביו של קילטון סטיוארט, מי שראה פוטנציאל גדול, שמה שכינה "תיאורית החלומות של סנוי" (Senoi dream theory), ובאופן דומה פטרישיה גארפילד התייחסה לטכניקות של Senoi כאשר תיארה את עבודתה על חלומות.
לעומת, זאת פאראדיי ורן-לואיס תוך מחקר במסעם, לא מצאו כל ראיות התומכות בשימוש בשליטה מכוונת בחלומות בתרבות המקומית.
בשנת 1983, במהלך נסיעה עם אן, הוא הורעל כמעט למוות בתאילנד במהלך ניסיון שוד ועבר חוויית סף-מוות אשר שינתה עמוקות השקפת העולם שלו, ומאז הוא מובא כדוגמה ידועה לאתאיסט "מושבע" שדווח על חוויה תודעתית טרנסצנדנטלית.
לאחר שהיה ספקן עד לנקודה ההיא, הוא שינה את נקודת המבט.
הוא אמר על הסרט "ללא חת" של פיטר ויר שהוא מעביר "את התחושה בפועל של ממד שמעבר לחיים, ולמרחב-זמן".
הוא תיאר את נוף שונה של התפיסה במילים:
בשנת 1984 הזוג עבר לאוסטרליה.
מאוחר יותר הוא אמר על עצמו כי באותו רגע הוא היה עדיין "מנוער" עקב הניסיון העוצמתי שחווה שנה לפני כן.
הוא מונה כעמית כבוד בפקולטה ללימודי דת של האוניברסיטה של סידני.
הוא ואן פאראדיי כתבו יחד את הספר "9:15 לנירוונה" על חוויית סף-המוות שעבר, אך הוא טרם יצא לאור.
הוא נפטר ב-25 ביוני 2006 בשואלהייבן, ניו סאות' ויילס, בגיל 82.
ג'ון רנדולף פפר (באיטלקית: John R.
Pepper; נולד בשנת 1958) הוא צלם ובמאי תיאטרון.
פפר נולד ברומא, בשנת 1958 לעיתונאי קרטיס ביל פפר , כתב צבאי וראש הלשכה ברומא של ניוזוויק מגזין, ולפסלת בוורלי פפר.
יש לו אחות אחת, המשוררת ג'ורי גרהם (Jorie Graham).
הוא למד היסטוריה של האמנות באוניברסיטת פרינסטון (1976) שם היה גם אחד מחבריה הראשונים של "תוכנית הציור של רחוב נסאו 185" וקיבל מלגת ציור ממוזיאון הוויטני בשנת 1975. בשנת 1981 התקבל כ-'במאי שותף' על ידי מכון הסרטים האמריקאי, בלוס אנג'לס.
פפר נשוי פעמיים ואב לשני בנים מנישואיו הראשונים.
פפר החל את הקריירה שלו בתור מתלמד של Ugo Mulas שנתן לו הכשרה פורמלית באמנות צילום הרחוב.
פפר המשיך לעבוד בתחום הצילום (אנלוגי) במשך שלושה עשורים ובמקביל ביים בתיאטרון ובקולנוע.
המופע שלו "רומא: 1969 – מחווה לקולנוע האיטלקי הנאו-ריאליסטי" (ארה "ב/צרפת 2008) הוביל אותו בחזרה אל מולדתו איטליה, שם יצא ספרו "ללא נייר" (בצרפתית "Sans Papier") בהוצאת Lanterna Magica Edizioni (איטליה 2011) עם תערוכות עוקבות ברומא, ונציה, סנט פטרסבורג (רוסיה), פריז, פאלרמו (סיציליה).
בשנת 2012 מוזיאון Manège בסנט פטרסבורג (רוסיה) הציג את עבודתו החדשה של פפר, אשר פורסם גם כספר תמונות בהוצאת Istituto Superiore Per la Storia della (איטליה) בשנת 2014 בשם "התאדויות" (באנגלית "Evaporations") שהוצגו לראשונה במוזאון הסטודיו פאולו מורלו (פלרמו, איטליה) וב- Officina delle Zattere בוונציה (איטליה).
בשנת 2015, במימון המכון האיטלקי לתרבות ומשרד התרבות של רוסיה נפתחה תערוכה נודדת במוזיאון הצילום Rosphoto (סנט פטרסבורג, רוסיה).
במרץ 2015 הציג פפר תערוכה רטרוספקטיבית בגלריית Showcase בדובאי (איחוד האמירויות).
המכון האיטלקי לתרבות והזרוע הרוסית של הארגון United States Mission נתנו חסות לתערוכה הנודדת (2015/2016) של "Evaporations" ברחבי סיביר, רוסיה (ולדיווסטוק, אירקוטסק, נובוסיבירסק, אומסק, יקטרינבורג, סמארה, מוסקבה.
התערוכה המונומנטלית כללה 52 עבודות בגדלים שבין 120X160 סנטימטרים לבין 3X5 מטרים.
בנובמבר 2017, פפר חנך את התערוכה "מדבריות מיושבות" ב-La Galerie du Palace בפריז.
תערוכה זו היא התחנה הראשונה של תערוכה נודדת (צרפת, איראן, איחוד האמירויות הערביות, ישראל, רוסיה, איטליה וארצות הברית) של צילומים חדשים בהם שואל פפר האם נוכחותו של האדם שינתה את הנוף באופן בלתי נמנע, או אם הקרקע היא למעשה עדיין קרובה במהותה למה שהייתה לפני שהאנושות הגיעה.
פפר החל את עבודתו בתחום הקולנוע בתור עוזר מנהל עבור במאים רבים, כולל ג'וזף לוסי ('Les Routes du Sud'), ג'ורג' רוי היל ('קצת רומנטיקה" ו-"העולם על פי גארפ'), דן קרטיס ('מכסחי השדים').
כמפיק פפר פיתח והביא ל את סרט הקולנוע 'המגפה' (אלבר קאמי) בבימויו של Luis Puenzo עם ויליאם הארט, רוברט דובאל, ראול ג'וליה, Sandrinne Bonnaire וז' אן-מארק באר.
מוזיקה על ידי Vangelis (הפצה: Gaumont, צרפת, 1992).
הוא ביים את הסרט, 'פרפר לילה' בפסטיבל הסרטים Sarlat.
עבודתו של פפר בתיאטרון בניו יורק כוללת את 'קוביסטיק' מאת תום קון', את 'אכזריותה של גברת שנייד' מאת דייוויד סוזדהורף, ואת 'Sister Mary Ignatius Explains It All To You' מאת כריסטופר דורנג.
הוא היה הבמאי הצעיר ביותר כאשר הציג את 'קולות פנימיים' מאת אדוארדו דה פיליפו בפסטיבל המוזיקה של ספולטו.
פפר ביים מחזות בפריז שבצרפת, באירופה וברוסיה.
פפר היה הבמאי הזר הראשון, שהוזמן לתיאטרון הדרמה Vasilievsky (aka Teatre Satir) בסנט פטרסבורג, רוסיה, מבלי לדבר את השפה הרוסית.
הפקתו של "מתילדה יקירתי" מאת ישראל הורוביץ נמצאת עכשיו באופן קבוע ברפרטואר (2012).
בשנת 2016 פתח פפר הפקה חדשה של " דני והים הכחול העמוק" באיטליה ("Danny e il Profondo Blu") בתיטרון גריבלדי בפלרמו עם Leonardo Sbragia ו-Laura Anzani ואז במילאנו, לפני שהמשיך לנאפולי, סלרנו, רומא, ולסיור באיטליה.
גם ב-2016 הוא פתח את ההפקה של סם שפרד True West במכון הרוסי הלאומי לאמנויות הבמה סן פטרסבורג.
בשנת 2018 פפר ביים את הבכורה האיטלקית של "ארבעה כלבים ועצם" מאת ג'ון פטריק שיינלי עם אדפטציה על ידי Enrico Vanzina.
הבכורה הייתה בתיאטרון Vittorio Alfieri ב-Naso, סיציליה, ולאחר מכן עברה הרצה מוצלחת ברומא בתיאטרון OFF/OFF.
ג'ון לי רטקליף הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, המכהן כראש ה-CIA מאז ינואר 2025, בממשלו השני של הנשיא דונלד טראמפ.
קודם לכן, בממשל טראמפ הראשון, כיהן רטקליף כראש המודיעין הלאומי.
בין השנים 2020–2015 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של טקסס.
רטקליף נולד באילינוי, הצעיר משישה ילדיהם של זוג מורים.
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת נוטרדאם ותואר JD במשפטים באוניברסיטת סאותרן מתודיסט שבטקסס.
לאחר הלימודים עסק בעריכת דין בדאלאס.
בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש מונה על ידי הממשל לאחראי לוחמה בטרור וביטחון לאומי במחוז מזרח טקסס, תפקיד בו שימש מ-2004 עד 2007, ולאחר מכן לפרקליט המדינה במחוז, תפקיד בו שימש עד 2008. במקביל כיהן בשנים 2004 עד 2012 כראש עיריית הית'.
ב-2014 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית מול חבר הקונגרס המכהן ראלף הול שהתמודד לקדנציה 18 ברציפות.
רטקליף גבר על הול בסיבוב השני ברוב של 53% מול 47%.
בבחירות הכלליות התמודד ללא תחרות, ונבחר לנציג המחוז הרביעי של טקסס בבית הנבחרים.
הוא הושבע לתפקידו בינואר 2015. ב-2016 נבחר לכהונה שנייה ברוב של 88%, וב-2018 לכהונה נוספת ברוב של 76%.
הוא מכהן בקונגרס כחבר בוועדת המודיעין, בוועדת המשפטים, בוועדה לביטחון המולדת ובוועדת האתיקה.
רטקליף הוא מתומכיו המובהקים של דונלד טראמפ, ותקף בחריפות את התובע המיוחד רוברט מולר.
הוא טען כי התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 סייעה להילרי קלינטון ולא לטראמפ.
ב-28 ביולי 2019 הכריז נשיא ארצות דונלד טראמפ על כוונתו למנות את רטקליף לראש המודיעין הלאומי, אך מועמדותו בוטלה כעבור כחמישה ימים.
בפברואר 2020 הודיע טראמפ בשנית כי בכוונתו למנות את רטקליף לראש המודיעין הלאומי במקומו של ממלא המקום, ריצ'רד גרנל, והוא הושבע לתפקיד במאי 2020.
בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ כי בכוונתו למנות את רטקליף לראש ה-CIA.
ב-15 בינואר 2025 הופיע רטקליף לשימוע בפני ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית.
ב-23 בינואר אישר הסנאט האמריקאי את מינויו ברוב של 74 מול 25. באותו היום הושבע לתפקידו בידי סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
רטקליף נשוי למישל, אותה הכיר בזמן לימודי המשפטים בטקסס, והם הורים לשתי בנות.
ג'ון הנינגר רייגן היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, התפטר רייגן מכהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית כאשר פרשה טקסס מן האיחוד והצטרפה אל קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
בקבינט של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, הוא שימש כמנהל הכללי של הדואר (Postmaster General) של הקונפדרציה.
לאחר תבוסת הקונפדרציה הוא קרא לשיתוף פעולה עם הממשלה הפדרלית, עמדה שלא זכתה לאהדה בציבור הדרומי.
ב-1874 הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים.
בין השנים 1887 – 1891 הוא כיהן כחבר בסנאט ארצות הברית וכיושב ראש מועצת הרכבות של טקסס.
הוא נמנה עם מייסדי החברה ההיסטורית של טקסס.
ג'ון רייגן נולד ב-1818 בגטלינבורג שבטנסי לטימותי ריצ'רד ולאליזבט (לבית לסק) רייגן.
בגיל 19 הוא עזב את טנסי והתיישב בטקסס.
בין השנים 1839 – 1843 הוא עבד במדידה ולאחר מכן עבד בחקלאות במחוז קאופמן עד 1851. במהלך התקופה בה הוא עבד כמודד הוא גם שימש כמורה הפרטי של ילדיו של ג'ון מרי דרסט.
רייגן למד משפטים וקיבל רישיון עריכת דין ב-1846 ופתח משרד בבאפלו, טקסס.
באותה שנה הוא נבחר כשופט לאישור צוואות במחוז הנדרסון.
ב-1847 הוא נבחר לבית הנבחרים של טקסס, אך הובס בבחירות לכהונה השנייה ב-1849. ב-1848 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד הן בבאפלו והן בפלסטיין, טקסס.
בין השנים 1852 – 1857 כיהן רייגן כשופט מחוזי בפלסטיין.
מאמציו להביס את תנועת שאינם יודעים דבר הובילו לבחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1857.
רייגן היה תומך נלהב בעבדות.
הוא האמין שביטולה תגרום ללבנים הדרומיים "להשמיד את חלקו העיקרי של הגזע השחור".
הוא גם האמין בצורך להגנת העבדות על פי חוקת ארצות הברית כהרחבת הזכות לרכוש פרטי, ולפיכך הוא תמך באיחוד.
אך כאשר היה ברור שטקסס תפרוש מהאיחוד, התפטר רייגן מהקונגרס ב-15 בינואר 1861 ושב לביתו.
הוא לקח חלק בוועידת הפרישה של טקסס שהתקיימה באוסטין ב-31 בינואר ונבחר כחבר בקונגרס הזמני של הקונפדרציה.
תוך חודש הוא מונה על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס כמנהל הכללי של הדואר (Postmaster General) של הקונפדרציה.
רייגן היה מנהלן מוכשר ועמד בראש המחלקה היחידה בקבינט הקונפדרציה שתוארה כמחלקה שתפקדה כראוי במהלך המלחמה.
על אף מעשי האיבה, המשיכה מחלקת הדואר של ארצות הברית לפעול בשטחי הקונפדרציה עד 1 ביוני 1861, אז לקחה הקונפדרציה על עצמה את תפקידיה.
רייגן שלח נציגים לוושינגטון די.
עם מכתבי בקשה מראשי מחלקות שונות במחלקת הדואר של ארצות הברית כדי להצטרף אליו ולעבוד עמו.
כמעט כולם הסכימו, והביאו עמם העתקים של תיקים, חוזים, ספרי חשבונות ועוד.
"למעשה רייגן גנב את מחלקת הדואר של ארצות הברית", כתב ההיסטוריון ויליאם דייוויס.
כאשר הנשיא דייוויס ביקש מחברי הקבינט שלו לדווח על מצב מחלקותיהם, דיווח רייגן שהוא מוכן לעבודה תוך שישה שבועות.
רייגן קיצץ בהוצאות על ידי ביטול קווי דואר שהשימוש בהם היה מצומצם והצריכו עלויות גבוהות ואילץ את חברות הרכבות שנשאו משלוחי דואר להפחית את תעריפיהן.
על אף הבעיות שנגרמו עקב המלחמה, עלה בידה של מחלקת הדואר לרשום רווחים, "מחלקת הדואר היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית שמימנה את פעילותה באופן עצמאי", כתב ויליאם דייוויס.
רייגן היה חבר הקבינט היחידי שהתנגד למתקפתו של הגנרל רוברט אדוארד לי בפנסילבניה ביוני-יולי 1863. תחת זאת הוא תמך בהצעה להקצות את הגיס הראשון של ארמיית צפון וירג'יניה כדי לתגבר את ג'וזף א' ג'ונסטון במיסיסיפי כדי שהוא יוכל לפרוץ את המצור על ויקסבורג.
ההיסטוריון שלבי פוט ציין שכחבר הקבינט היחידי שמוצאו ממדינה השוכנת ממערב לנהר המיסיסיפי, היה רייגן מודע למעשה להשלכות הגורליות של נפילתה של ויקסבורג.
כאשר עזב דייוויס את ריצ'מונד ב-2 באפריל 1865, זמן קצר לפני כניסת ארמיית הפוטומק לעיר בפיקודו של ג'ורג' מיד, ליווה רייגן את הנשיא דייוויס במנוסתו אל הקרוליינות.
ב-27 באפריל מינה דייוויס את רייגן כמזכיר האוצר לאחר התפטרותו של ג'ורג' טרנהולם.
רייגן כיהן בתפקיד זה בנוסף לתפקידו כמנהל הכללי של הדואר עד אשר הוא, הנשיא דייוויס ומושל טקסס, פרנסיס לבוק, נשבו ליד אירווינוויל, ג'ורג'יה ב-10 במאי.
רייגן נכלא יחד עם סגן נשיא הקונפדרציה, אלכסנדר סטיבנס בפורט וורן שבבוסטון, שם הוא בילה 22 שבועות בבידוד.
ב-11 באוגוסט הוא כתב מכתב פתוח לתושבי טקסס, בו הוא האיץ בהם לשתף פעולה עם האיחוד, להתכחש להחלטות ועידת הפרישה, לבטל את העבדות ולאפשר לעבדים המשוחררים להצביע.
הוא הזהיר אותם מפני משטר צבאי שיוטל עליהם אם הם לא יאמצו מיוזמתם את הצעותיו.
בשל כך הוא זכה לגינוי על ידי הטקסנים.
מאוחר יותר אותה שנה הוא שוחרר מכלאו ובדצמבר שב לביתו שבפלסטיין.
מבחינתם של אלו שחשו שתקופת השיקום הייתה קשה במיוחד, ראיית הנולד של רייגן זכתה לשבחים.
הוא נודעי כ"רומאי הזקן", "קינקינטוס של טקסס".
הוא היה חלק מהמאמץ המוצלח להדיח את המושל אדמונד דייוויס ב-1874, לאחר שזה האחרון ניסה להישאר בכהונתו באופן בלתי חוקי לאחר שהפסיד בבחירות.
באותה שנה נבחר רייגן מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו מ-4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1887. ב-1875 הוא השתתף בוועידה שניסחה מחדש את חוקת טקסס.
בקונגרס הוא תמך ברגולציה של הממשל הפדרלי על הרכבות וסייע להקים את "נציבות הסחר הבין-מדינתית".
הוא גם שימש כיושב הראש הראשון של הוועדה לענייני משרדי ונתיבי הדואר.
בהיותו מודע לחשיבותה של ההיסטוריה, היה רייגן המייסד של החברה ההיסטורית של טקסס.
הוא גם נכח במפגשים של וותיקי הקונפדרציה במדינתו.
רייגן כתב את ספר זיכרונותיו "זיכרונות, עם התייחסות מיוחדת לפרישה ולמלחמת האזרחים", שיצא לאור ב-1905.
ג'ון רייגן נפטר מדלקת ריאות בביתו שבפלסטיין מאוחר יותר באותה שנה, והיה אחרון חברי ממשלת הקונפדרציה שנותרו בחיים.
הוא נטמן בבית הקברות איסט היל שבפלסטיין.
ההיסטוריון בן פרוקטר כלל את רייגן ברשימתו "ארבעת הטקסנים הגדולים של המאה ה-19, יחד עם סם יוסטון, סטיבן אוסטין וג'יימס הוג.
מחוז רייגן בטקסס נקרא על שמו.
כמה בתי ספר נקראו על שמו, כולל בית ספר יסודי בדאלאס ובתי ספר תיכוניים ביוסטון ובאוסטין.
שמו של בית הספר התיכון ביוסטון שונה ב-2016 על ידי מועצת החינוך המחוזית, כאחד משבעה בתי ספר במחוז שקודם לכן הנציחו אישים שהיו קשורים לקונפדרציה.
ב-2019 שונה שמו גם של בית ספר באוסטין שנשא את שמו של רייגן.
בשטחי קפיטול מדינת טקסס מצוי בניין משרדים הקרוי על שמו של רייגן.
פסל בדמותו של רייגן ניצב בקמפוס של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-21 באוגוסט 2017, כחלק מגל הסרת אנדרטאות הקונפדרציה בארצות הברית, הוסר פסל זה באוסטין.
הוכרז על תוכניות להציבו במרכז בריסקו להיסטוריה אמריקאית בצד המזרחי של הקמפוס.
בעירו של רייגן, פלסטיין, קיים פארק הקרוי על שמו של רייגן ובו ניצב פסל בדמותו.
ג'ון רקולטה הוא דיפלומט ואיש עסקים אמריקאי, המכהן כשגריר ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות.
רקולטה נולד במישיגן, סביו ממוצא רומני היגרו לארצות הברית מצפון טרנסילבניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא קיבל תואר בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת מרקט בוויסקונסין, לאחר מכן למד תקופה קצרה ניהול בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1970 החל לעבוד בחברת "Walbridge" אותה ניהל אביו, ב-1993 מונה למנכ"ל החברה, באותה שנה הוא רכש נכס בפאלם ביץ'
ב-2004 היה פעיל בקמפיין של ג'ורג' ווקר בוש במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, ב-2008 היה פעיל עבור מיט רומני, בשנה זו גם הגיע לישראל עבור גיוס כספים לקמפיין שלו.
הוא היה פעיל גם בקמפיין של רומני בבחירות 2012.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 היה היועץ הפיננסי של דונלד טראמפ במישיגן.
ב-2018 הציע נשיא ארצות הברית טראמפ למנות אותו לתפקיד שגריר ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות, ב-17 בספטמבר 2019 אישר הסנאט את מינויו ברוב של 30–63.
הוא נשוי לטרי שטרן, אחותה של טרי, רונה רומני היא מגישת טלוויזיה הנשואה לסקוט רומני, אחיו של מיט רומני.
ג'ון ריילי היה צייר פורטרטים אנגלי.
הוא צייר דיוקנאות של מלכי אנגליה צ'ארלס השני וג'יימס השני, והיה צייר החצר של ויליאם השלישי ומרי השנייה.
אחד מתלמידיו היה ג'ונתן ריצ'רדסון.
ריילי נולד בלונדון, אחד מבניו של ויליאם ריילי, שומר הרשומות במצודת לונדון ועסק בשירות המלוכה והאצולה.
בן אחר, תומאס ריילי, היה שחקן.
ריילי למד ציור אצל אייזיק פולר וג'רארד סוסט, ומהאחרון הוא למד סגנון ציור פורטרטים באופן ישיר שהפך את דיוקנאותיו לראויים לציון.
ריילי לא זכה להתבלט עד למותו של סר פיטר לילי.
כאשר הוא צייר את הפקיד המלכותי תומאס צ'יפינץ', שהיה מרוצה מתוצאת דיוקנו, והראה זאת למלך.
לאחר מכן צ'ארלס השני נתן לריילי כמה עבודות, ובסופו של דבר ישב אצלו לציור דיוקן.
ריילי צייר גם את ג'יימס השני ומרי ממודנה, יחד עם ויליאם השלישי ומרי השנייה.
הוא מונה לצייר הראשי של החצר המלכותית, יחד עם סר גודפרי נלר.
נאמר על ריילי שהוא אדם שקט וצנוע ודיוקנאותיו נראים אמיתיים וחיים.
עם ביטחון עצמי רב יותר הוא יכול היה להגיע לעמדה של לילי או נלר.
יצירותיו המצליחות ביותר הן שלושה פורטרטים יוצאי דופן של משרתים.
הוא צייר דיוקן באורך מלא של בריג'ט הולמס בשנת 1686, הנמצא באוסף המלכותי.
היא הייתה דמות משרתת בולטת בחצר המלוכה שתפקידיה כללו ניקוי הדירות המלכותיות.
היא כיהנה בתקופת שלטונם של צ'ארלס הראשון, צ'ארלס השני, ג'יימס השני, ויליאם השלישי ומרי השנייה.
שני דיוקנאות אחרים, קטנים יותר, של משרתים הם קתרין אליוט (באוסף במלכותי) ו"סקאליון" בגלריית כריסטצ'רץ' באוקספורד.
הוא נעזר בציור התלבושות והאביזרים על ידי ג'ון קלוסטרמן, שסיים כמה מתמונותיו של ריילי לאחר מותו.
ריילי נפטר במרץ 1691, ונקבר בכנסיית סנט בוטולף, בישופסגייט.
בין תלמידיו של ריילי היה ג'ונתן ריצ'רדסון (1667–1745), שהתחתן עם אחייניתו של ריילי, ובהיותו בעצמו המורה של תומאס הדסון (שהיה בתורו המורה של סר ג'ושוע ריינולדס), העבירו מסורת של סגנון בריטי באמנות ובציור דיוקנאות.
ג'ון ריינולדס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן בכל זרועות הממשל.
ג'ון ריינולדס נולד במחוז מונטגומרי, פנסילבניה.
אביו, רוברט ריינולדס, ואמו, מרגרט (לבית מור) ריינולדס, היו שניהם ילידי אירלנד, שממנה הם היגרו לארצות הברית ב-1785 והגיעו תחילה לפילדלפיה.
כאשר היה ריינולדס בן שישה חודשים בערך, עברה המשפחה לטנסי, שם כבר היו רבים מקרוביהם, באזור שלמרגלות רכס הרי קופר, כ-23 ק"מ מצפון-מזרח למיקומה הנוכחי של נוקסוויל.
לאחר שחוו פשיטות של האינדיאנים, עברה המשפחה ב-1794 לחלק הפנימי של המדינה.
הם היו עניים, וגידלו את ילדיהם עם הרגלים של עבודה פיזית.
ב-1800 עברה המשפחה ליד קסקסאיה שבטריטוריית אילינוי, שם בילה ריינולדס את רוב שנות ילדותו.
כחלק מגידולו, הוא קיבל את עקרון ההתנזרות משתיית משקאות חריפים.
ב-1807 עברה המשפחה שוב, הפעם ליישוב גושן, שלרגלי הצוקים המשקיפים על נהר המיסיסיפי, מדרום-מערב לאדוארדסוויל.
בגיל 20 החל ריינולדס ללמוד במשך שנתיים בקולג' שבנוקסוויל, שם התגוררו קרובי משפחתו, והוא למד בקורסים בלימודים קלאסיים.
לאחר מכן הוא שב לנוקסוויל.
בעיות בריאות אילצו אותו לשוב לאילינוי, אך לאחר מכן הוא שב ללימודים בקולג' וללימודי המשפטים בנוקסוויל.
בסתיו 1812 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקסקסאיה והחל לעסוק במקצוע בקאהוקיה שבאילינוי, שם הוא פתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו במשך חורף 1813–1814. בערך באותה תקופה הוא גם למד את השפה הצרפתית.
במלחמת 1812 שירת ריינולדס כסייר במערכות נגד האינידאנים במערב.
הוא גם שירת כפרקליט צבאי.
בשל שירותו זה הוא נודע בכינוי "הסייר הוותיק" (Old Ranger).
בסתיו 1818 בחרה האספה הכללית של אילינוי בריינולדס כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
ב-1822 הצטרף אליו בבית המשפט תומאס ריינולדס, אך שניהם הובסו בבחירות לכהונה שנייה ב-1824. ג'ון ריינולדס המשיך והיה מושל אילינוי ב-1830 ותואמס ריינולדס היה ב-1840 למושל מיזורי.
על אף כמה ביוגרפיות שציינו שהשניים היו אחים, או דוד ואחיין, במאמר היסטורי מ-1961 נכתב שהשניים לא היו קרובי משפחה.
לג'ון ריינולדס היה אח בשם תומאס ריינולדס, או תומאס מייקל ריינולדס, כפי ששמו הופיע באחד ההספדים שפורסמו לאחר מותו, אך אח זה החזיק בבעלותו חנות בבלוויל, ולא הוא ולא אחיו ג'ון לא היו קשורים בקרבת משפחה עם תומאס ריינולדס שכיהן כשופט ולאחר מכן כמושל מיזורי.
ב-1818 התמודד ג'ון ריינולדס ללא הצלחה בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית.
ב-1826 הוא נבחר בפעם הראשונה לבית הנבחרים של אילינוי, וכיהן בו עד 1830. אף על פי שזיהה את עצמו על חברי סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הדמוקרטית, הוא קנה לעצמו הערכה רבה הן מצד אנשי סיעתו של ג'קסון והן מצד מתנגדיה בשל מתינותו.
באוגוסט 1830 נבחר ריינולדס כמושל אילינוי וב-6 בדצמבר הוא הושבע לתפקידו.
בנאום ההשבעה שלו הוא קרא למתן חינוך חובה כללי, לביצוע עבודות ציבוריות, להשלמת כרייתה של תעלת אילינוי ומישיגן, ולביצוע שיפורים בנמל שיקגו.
הוא גם דחף והמליץ על השלמת בנייתו של בית הסוהר המדינתי הראשון באלטון, במימון ישיר של המדינה.
האירוע הבולט ביותר בתקופת כהונתו של ריינולדס כמושל הייתה ב-1832. הוא גייס את המיליציה המדינתית, והיה המפקד בשטח, ולעיתים קרובות השתתף באופן אישי בקרבות.
הוא קיבל מהנשיא ג'קסון דרגת מייג'ור גנרל, וקיבל רשות לחתום על הסכמים עם האינדיאנים.
מגפת כולרה שהתחוללה לאחר המלחמה הייתה גם היא אירוע בולט בתקופת כהונתו של ריינולדס כמושל.
ב-17 בנובמבר 1834 התפטר ריינולדס מכהונתו כמושל לאחר שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לאייש את מושבו של צ'ארלס סלייד שנפטר.
הוא נבחר למושב הקונגרס הבא וכיהן בו עד 3 במרץ 1837. בבחירות לבית הנבחרים של 1836 לא עלה בידו להיבחר שוב.
בסופו של דבר הוא נבחר שנתיים לאחר מכן וכיהן שוב בבית הנבחרים ממרץ 1839 ועד מרץ 1843.
ב-1837, בין שתי כהונתיו בבית הנבחרים, ויחד עם אחרים, הוא היה שותף לסלילת מסילת הרכבת הראשונה בעמק המיסיסיפי, באורך של 10 ק"מ, שבה הובל פחם מכרה הפחם שבבעלותו שבצוקי המיסיסיפי אל סנט לואיס שבגדת הנהר הנגדית.
בשל אי היכולת הכספית לרכוש קטר, הרכבת נמשכה על ידי סוסים.
בכל אופן, באביב שלאחר מכן נמכרה החברה בהפסד גדול.
ב-1839 מונה ריינולדס כאחד מנציבי התעלות ונסע לפילדלפיה כדי לגייס כספים למטרה זו.
במהלך אותה שנה הוא גם ערך ביקור עם רעייתו באירופה.
הוא הפגיש את מייסד תנועת המורמונים ג'וזף סמית' בפני הנשיא מרטין ואן ביורן כאשר סמית' ביקש עזרה בקשר לקשיים שהיו מנת חלקה של תנועתו במיזורי.
צעד זה נעשה על ידי ריינולדס מתוך תקווה לזכות בקולותיהם של חברי תנועת המורמונים, שמספרם באילינוי הלך וגדל, בהקשר פוליטי עתידי.
ב-1846 נבחר ריינולדס לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים של אילינוי.
במהלך תקופת כהונתו זו הוא השפיע על ההחלטה על סלילת דרך מקאדם הראשונה באילינוי בין בלוויל לבין סנט לואיס.
ב-1848 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות על מושב בסנאט של אילינוי.
ב-1852 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים המדינתי, ואז כיהן כיושב ראש הבית.
ב-1858 התמודד ריינולדס ללא הצלחה בבחירות על תפקיד המפקח המדינתי על בתי הספר, ולאחר מכן עסק בעבודת עיתונות.
ב-1860, כשכבר היה זקן וחולה, השתתף ריינולדס בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שם הוא נמנה עם הנציגים שהתנגדו לבחירתו של סטיבן דאגלס כמועמד המפלגה לנשיאות, ותחת זאת הוא תמך בבחירתו של ג'ון ברקינרידג'.
בכל אופן, בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה, כנגד מועמד הרפובליקנים אברהם לינקולן, פרסם ריינולדס מאמרי תמיכה בדאגלס.
התכתבויותיו ערך פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ובמהלכה הראו שהוא גילה אהדה לרצונן של מדינות הדרום לפרוש מן האיחוד.
ריינולדס נישא פעמיים: ב-1817 הוא נשא לאישה את קתרין דובק, וב-1836 לשרה א.
וילסון, אך לא נולדו לו ילדים.
ג'ון ריינולדס נפטר בבלוויל ב-8 במאי 1865, זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים.
הוא נטמן בבית הקברות וולנאט היל שבעיר.
ג'ון ריילי טאנר היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-21 בשנים 1897–1901.
טאנר היה המושל הראשון בארצות הברית שגילה פתיחות נייטרלית בסכסוכי עבודה, ונודע לגנאי בשל צעדיו בסדרה של סכסוכי עבודה בענף המכרות.
בצילה של מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא היה המושל היחידי שגייס יחידת משמר לאומי מצוידת לקרב של חיילים אפרו-אמריקאים שמפקדיהם היו אפרו-אמריקאים.
הממשל של טאנר היה בעל יכולת ויעיל, ייצב את המדינה על יסודות פיננסיים איתנים והעביר צעדי חקיקה משמעותיים.
עם זאת, טאנר היה בעימותים תמידיים עם ההנהגה הפוליטית של שיקגו, הן הדמוקרטית והן הרפובליקנית, סכסוך שעמד בסימן של חתימת "חוק אלן" הידוע לשמצה, שהעניק את השליטה על רשת התחבורה העירונית של שיקגו לבעל ההון המושחת צ'ארלס ירקיז.
טאנר החליט שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת הוא בחר להתנגד למינויו של בעל בריתו לשעבר לתפקיד סנאטור, שלבי מור קלם.
טאנר ספג תבוסה קשה במפלגתו שלו, ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.
הוא נפטר פחות מחמישה חודשים לאחר סיום כהונתו כמושל.
ג'ון ריילי טאנר נולד בחווה ליד העיירה בונוויל שבמחוז ווריק, אינדיאנה.
כשהיה ילד עברה משפחתו לאילינוי, והוא גדל בחווה ליד קרבונדייל.
כשהיה בן 19, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא ההתגייס לרגימנט הרגלים ה-98 של אילינוי, ושירת בארמייה של ויליאם שרמן.
כאשר שוחרר הרגימנט ביוני 1865, הועבר טאנר לרגימנט הרגלים ה-61 של אילינוי, ובהמשך אותה שנה שוחרר מן השירות.
לאחר מכן הוא שב לדרום אילינוי והתיישב בלואיוויל, שם הוא עסק בחקלאות ונכנס לשותפות עם אחיו בעסקי תעשיית העץ.
בחג המולד של 1866 נשא טאנר לאישה את לורטה אינגרהאם, ולשניים נולדו שני ילדים.
טאנר עלה בשורות המפלגה הרפובליקנית והיה לבוס ללא עוררין של מנגנון פוליטי רב עוצמה.
ב-1870 הוא החל את הקריירה הפוליטית הארוכה והמצליחה שלו במפלגה, כאשר הוא ניצח במערכות בחירות ומונה לתפקידים שנעשו חשובים יותר ויותר עם הזמן.
בתחילה הוא נבחר לתפקיד השריף של מחוז קליי, תפקיד בו הוא שירת בשנים 1870–1872. לאחר מכן ועד 1876 הוא שימש כפקיד בית המשפט של המחוז.
בשנים 1877–1880 הוא היה הפקיד הראשי של בית המשפט, ולאחר מכן הוא כיהן שתי תקופות כהונה בסנאט של אילינוי בשנים 1880 - 1883. טאנר מונה כמרשל של המחוז הדרומי של אילינוי על ידי הנשיא הרפובליקני צ'סטר ארתור, אך עד מהרה הוא הועבר מתפקידו על ידי הנשיא הנכנס, גרובר קליבלנד הדמוקרטי.
ב-1886, כאשר הוא כבר היה דמות בולטת בפוליטיקה של אילינוי, נבחר טאנר כגזבר המדינה של אילינוי, וב-1891 הוא מונה לנציבות המדינתית לרכבות ומחסנים.
ב-1892 הוא היה לעוזר הגזבר של מחלקת האוצר של ארצות הברית בשיקגו, וב-1894 הוא נבחר ליושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית באילינוי, ועדה שבה הוא שימש קודם לכן בשנים 1874–1884 כחבר.
כיושב ראש הוועדה היה טאנר בראש ההיררכיה של מפלגתו בתקופת השיא של כוחה באילינוי ובארצות הברית, בוס של מנגנון פוליטי משומן היטב שהוא סייע להקים.
ככזה, הוא השפיע מאוד בתהליכי ההחייאה וההחלשה של דרכו הפוליטית של הסנאטור שלבי מור קלם במפלגה הרפובליקנית.
טאנר היה בוס מפלגתי חסר לאות ובעל רצון חזק.
תחת מנהיגותו במהלך הבחירות של 1896, נבחרו כל המועמדים לתפקידים שונים מטעם המפלגה הרפובליקנית באילינוי, המפלגה הבטיחה לעצמה רוב בשני בתי בית המחוקקים המדינתי, ו-18 מתוך 22 המועמדים לבית הנבחרים של ארצות הברית נבחרו מטעמה.
טאנר עצמו נבחר באותה מערכת בחירות כמושל אילינוי, לאחר שהביס את המושל המכהן ג'ון פיטר אלטגלד בהפרש ניכר.
טאנר הוביל את טקס ההשבעה שלו בסגנון מפואר במקביל לנישואיו השניים לאשת החברה קורה אינגליש ב-30 בדצמבר 1896. אינגליש נודעה בשל העניין שגילתה ברפורמות חברתיות ובשל התמיכה הגלויה שזכתה לאידיאלים שלה, שאותם היא חלקה עם בן זוגה.
ממשל טאנר היה ראוי לציון בכמה היבטים.
הוא הציב את המדינה על בסיס פיננסי איתן, וצעדי חקיקה משמעותיים שעברו כללו את הקמת מועצת החנינות המדינתית, מועצת בוחני האדריכלים המדינתי, משרדי נציבי המזון המדינתיים, נציבי ההימורים המדינתיים, וחקיקת חוק בית המשפט לנוער.
בית הספר הנורמלי המערבי הוקם בעיר מקום (אז בית מדרש למורים, וכיום אוניברסיטת מערב אילינוי).
טאנר גם נודע ביחסיו האנטגוניסטים עם העיר שיקגו, ולעיתים קרובות הוא היה במתיחות עם הבוסים הפוליטיים, הן הדמוקרטים והן הרפובליקנים.
העוינות ההדדית הזאת עמדה בסימנו של "חוק אלן", חוק שנחתם על ידי טאנר ושנתן שליטה על מערכת התחבורה הפנים-עירונית לאיש ההון המושחת צ'ארלס יורקיז.
כשהיא ניצבה מול אילוצים ארוכי טווח שלמעשה הגבילו מאמצים רבים לפיתוח העיר, נרתמה שיקגו לכינון רפורמות פנימיות להבטחת ביטול החוק.
טאנר היה פטריוט פעיל וחסר פניות.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא היה המושל הראשון בכל מדינות ארצות הברית שדאג למוכנותה של המיליציה לשירות האומה.
תוך 36 שעות מקריאתו של הנשיא ויליאם מקינלי לגיוס מתנדבים, 10,000 חיילים מצוידים היו מוכנים להצטרף לכוחות המזוינים.
טאנר זכה לתדמית שלילית ברמה הלאומית בשל עמדתו בנוגע לסכסוכי העבודה של התקופה שהיו רבים ואלימים, במיוחד אלו באזורי כריית הפחם של אילינוי.
עמדתו בנושא הייתה אל-מפלגתית, והוא היה המושל הראשון שהפך גישה זו למדיניות ממשל המדינה.
כאשר פרצו מעשי האלימות, הוא מיהר לשלוח את כוחות המיליציה המדינתית כדי לטפל באלימות.
הוא התנגד להבאתם של כוחות חמושים מחוץ למדינה, ועשה שימוש בכוחות המדינתיים כדי לאכוף את החוק והסדר.
התקריות הבולטות ביותר באותה תקופה היו בעיר וירדן (שם כוחות חמושים מחוץ לאילינוי ירו על שובתים), בעיר פנה (שם התרחשו מהומות על רקע גזעי בין כורים לבנים ושחורים, כשטאנר צידד בעמדתם של השחורים) ובעיר קרטרוויל (שם אפרו-אמריקאים בלתי חמושים נורו על ידי כורים לבנים, תקרית שטאנר גינה אותה נחרצות).
טאנר החליט שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת הוא בחר לקרוא תגר על מינויו של בעל בריתו לשעבר לתפקיד סנאטור, שלבי מור קלם.
טאנר ספג תבוסה קשה במפלגתו שלו, ובכך הגיעה לקיצה הקריירה הפוליטית שלו.
ב-11 בינואר 1901 הסתיימה כהונתו כמושל אילינוי.
ג'ון ריילי טאנר נפטר בספרינגפילד ב-23 במאי 1901, פחות מחמישה חודשים לאחר תום כהונתו כמושל.
הוא נטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
משמעות מותו בטרם עת הייתה שהוא לא הספיק לתקן את התחושות הרעות שנבעו מהסכסוכים שבהם הוא היה מעורב במפלגתו, במיוחד אלו שנבעו מההתמודדות מול קלם בזמן הקצר שלפני מותו.
מערכת היחסים שלו עם הפוליטיקאים של שיקגו הייתה אנטגוניסטית באופן תמידי במשך השנים, והם לא חשו שום נטייה לזכור אותו לטובה.
טאנר התנגד באופן אישי לשימוש בכוח הן נגד המעסיקים והן נגד העובדים במהלך סכסוכי העבודה, והוא העדיף את העלאתם של האפרו-אמריקאים מהמעמד החברתי הנחות למעמד של שוויון.
בשעה שאף אחד מעקרונות אלו לא זכה לתמיכה מהפוליטיקאים הבולטים בשתי המפלגות, לפני ואחרי תקופות כהונתו של טאנר כמושל, ראוי לייחס אליו את העקרונות הללו, ולציין שהם לא תאמו את גישתם של בני תקופתו.
טאנר זכור בחיבה הן על ידי ארגוני העובדים הן על ידי האפרו-אמריקאים, שהפיקו תועלת ממדיניותו.
בתרומתם הוקמה המצבה הגדולה שעל קברו.
ג'ון הנרי רת'רפורד הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת פלורידה, מאז 2017. בשנים 2017–2023 ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי.
רת'רפורד מייצג מחוז קונגרס החולש על רוב העיר ג'קסונוויל ועל פרווריה במחוזות נסאו וסנט ג'ונס.
טרם היבחרו לקונגרס היה השריף של מחוז דובאל במשך תריסר שנים, מ-2003 עד 2015.
רת'רפורד נולד באומהה שבנברסקה בשנת 1952. אביו שירת בצי ארצות הברית ולחם במלחמת קוריאה בעת לידת בנו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עברה משפחתו של רת'רפורד לג'קסונוויל שבפלורידה, שם השלים ב-1970 את לימודיו התיכוניים בתיכון ניית'ן בדפורד פורסט.
בשעות הפנאי שלו עסק בגלישת גלים.
ב-1972 השלים לימודי תעודה בקרימינולוגיה במכללה המדינתית של פלורידה בג'קסונוויל, ולאחר מכן קיבל תואר ראשון בתחום זה מאוניברסיטת המדינה של פלורידה בשנת 1974.
במשך 41 שנים עבד רת'רפורד במשרד השריף של ג'קסונוויל, תחילה כסגן שריף ובמשך 12 השנים האחרונות כשריף הנבחר של העיר.
הוא הצטרף למשרד השריף של ג'קסונוויל כבר ב-1974 כשוטר מקוף.
הוא הועלה לדרגת סמל בשנת 1980, ובסופו של דבר הגיע לדרגת קפטן.
בנקודות שונות פיקד על יחידת ההצתות והפריצות, הוביל את האקדמיה לשוטרים וניהל יחידות סיור בדרום ג'קסונוויל.
הוא היה גם ראש מחלקת השירותים, התנועה והמבצעים המיוחדים של משרד השריף; ומפקד סיירת השיטור העירוני.
הוא מונה למנהל הענישות ב-1995 על ידי השריף נט גלובר.
בתפקיד זה היה רת'רפורד אחראי לפיקוח על מערכת הכליאה שתחת משרד השריף.
במהלך 2003 התמודד רת'רפורד על תפקיד השריף.
במהלך הבחירות הגיש מועמד למועצת העיר ג'קסונוויל תלונה נגד רת'רפורד בפברואר 2003, בטענה כי הפר את חוק האץ' הפדרלי משנת 1939, האוסר על עובדים הכפופים לסוכנויות במימון הממשלה הפדרלית של ארצות הברית להתמודד על תפקיד בבחירות מפלגתיות.
רת'רפורד גרס שאין שום בעיה משפטית בהתמודדותו, אך למרות זאת פרש מהשירות הציבורי במרץ 2003 כדי להסיר כל ספק, לאחר 28 שנות שירות.
בבחירות הכלליות, שהתקיימו ב-15 באפריל, גרף רת'רפורד 135,038 קולות, שהיוו 78% מסך קולות הבוחרים.
הוא הושבע לתפקידו ב-1 ביולי 2003.
לאחר שתחילה שקל להתמודד אל בית הנבחרים של פלורידה , הכריז רת'רפורד ב-15 באפריל 2016 על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של פלורידה.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה בארצות הברית נותר המושב ללא נציג מחוז מכהן המתמודד בבחירתו, בעקבות פרישתו של אנדרו קרנשו מהחיים הפוליטיים.
במקור הודיע שיתמודד במחוז הקונגרס השישי, אך מכיוון שמחוז הקונגרס הרביעי הוגדר כמושב בטוח עבור הרפובליקנים, העדיף להתמודד שם.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית נבחר רת'רפורד למועמד המפלגה עם 38.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית דייוויד ברודרלי ביחס של 70.2%-27.6%.
עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית הושבע לתפקידו.
בבחירות שנערכו בשנת 2022, בוצע שינוי גבולות אזוריות ובאזור בחירה שאותרפורד היה נציגו זכה ארון בין, רת'רפורד זכה בבחירות באזור חדש שהוקם.
ג'וֹן רוֹס היה קצין הצי המלכותי הבריטי וחוקר קוטב סקוטי.
הוא היה דודו של סר ג'יימס קלארק רוס, שחקר איתו את האזור הארקטי, ואחר כך הוביל משלחות לאנטארקטיקה.
ג'ון רוס נולד בבלסארוך (Balsarroch) שב בסקוטלנד, ב-24 ביוני 1777, בנם של הכומר אנדרו רוס מבלסארוך, כומר הקהילה ב, ואליזבת' קורסן, בתו של רוברט קורסן, ראש המועצה מדמפריס.
בית משפחתו היה על החוף של , בעיירה .
בשנת 1786, בגיל תשע, רוס הצטרף לצי המלכותי הבריטי כמתנדב ממדרגה ראשונה והוצב בפריגטה "אה"מ פרל" (HMS Pearl).
עד מהרה הוא הפליג לים התיכון, שם נשאר עד 1789. לאחר מכן שירת על סיפון אוניית קו מדרגה שנייה "אה"מ אימפרגנבל" (HMS Impregnable) במשך מספר חודשים לפני העברה לצי הסוחר למשך שמונה שנים.
בספטמבר 1799 הוא שב לשירות בצי המלכותי הבריטי ומונה לפרח קצונה בסלופ מלחמתי אה"מ ויזל (HMS Weazel), שהצטרף תוך זמן קצר ל.
תקופות שירות קצרות בפריגטה "אה"מ קלייד" (HMS Clyde) ובסלופ המלחמתי "אה"מ דיליג'נס" (HMS Diligence) לאחר מכן, במהלכן שימש כלוטננט.
משנת 1803 שירת בספינות שונות; בעיקר עם התחנה הבלטית.
זה כלל תקופה ב"אה"מ גרמפוס" (HMS Grampus) ובאה"מ ויקטורי, אוניית הדגל של מפקד הצי הבלטי, אדמירל המשנה .
במהלך שירותו נפצע רוס מספר פעמים, הפציעה הקשה ביותר הייתה בשנת 1806 בעת השתלטות על כלי שיט ספרדי; הוא ספג פציעות שנגרמו מחרב ומכידון, וכן סבל מרגליים שבורות ושבר בזרוע.
בסוף 1808, רוס הושאל לצי השוודי.
בשנת 1812 הועלה לדרגת קומנדר.
בשנת 1818 קיבל רוס את הפיקוד על משלחת ארקטית שאורגנה על ידי האדמירליות הבריטית, הראשונה מתוך סדרה חדשה של ניסיונות לפתור את שאלת המעבר הצפון-מערבי.
הדבר היה כרוך בשיט סביב החוף הצפון-מזרחי הקיצוני של אמריקה והפלגה אל מצר ברינג.
כמו כן היה עליו לתעד את הזרמים, הגאות והשפל, מצב הקרח והמגנטיות ולאסוף דגימות שמצא בדרך.
המשלחת יצאה מלונדון באפריל, כשרוס פיקד על איזבלה (Isabella), ספינת סוחר שהאדמירליות שכרה, ובליווי אלכסנדר (Alexander), כלי שיט שכור אחר, בפיקודו של לוטננט .
רוס הפליג נגד כיוון השעון מסביב למפרץ באפין וחזר על התצפיות שערך ויליאם באפין מאתיים שנה קודם לכן.
באוגוסט, הוא נכנס ל בקצה הצפוני של האי באפין; מאוחר יותר התברר שזהו הפתח המזרחי של המעבר הצפון-מערבי.
הוא הפליג מספר קילומטרים מערבה אך לא המשיך יותר, כי הוטעה על ידי מיראז' שנראה כאילו יש הרים בקצה המצר.
הוא כינה את ההרים לכאורה "הרי קרוקר", לכבודו של , אז המזכיר הראשון של האדמירליות.
לאחר מכן הוא חזר לאנגליה למרות מחאותיהם של כמה מקציניו, כולל פארי ו, שחשבו שהיה צריך לבחון את "ההרים" לעומק.
תיאור מסעו שפורסם שנה לאחר מכן, הציף את הוויכוח, והמחלוקת שנוצרה על דבר קיומם של הרי קרוקר הרסה את המוניטין שלו.
משלחת זו לא הצליחה לגלות הרבה מה שהיה חדש.
השפעתה העיקרית הייתה פתיחת נתיב עבור ספינות ציד לווייתנים לצפון מפרץ באפין ולעורר את פארי לחקור מחדש את מפרץ לנקסטר ולמצוא חלק גדול מהמעבר הצפון-מערבי.
רוס הגיע לדרגת קפטן בשובו לסקוטלנד, ובערך בזמן הזה בנה את ביתו, (הטירה הצפון-מערבית), בסטרנראר, בדרום-מערב סקוטלנד.
פארי, הסגן שלו במשלחת הקודמת, חזר לאזור הארקטי ב-1819, והפליג 600 מייל (970 קילומטרים) מערבה מעבר ל"הרי קרוקר", ובכך גילה את תעלת פארי - הציר הראשי של המעבר הצפון-מערבי.
חלקית כדי לגאול את המוניטין שלו, רוס הציע להשתמש בספינת קיטור עם שדרית שטוחה כדי לפרוץ דרך הקרח.
האדמירליות לא הייתה מעוניינת, אבל הוא הצליח לשכנע את איל הג'ין לממן את המשלחת הארקטית השנייה הזו, שהחלה ב-1829. הספינה שלו הייתה הוויקטורי (Victory), אוניית קיטור עם גלגלי משוטה שניתן להרים אותם מהקרח.
ודוד ניסיוני בלחץ גבוה שנבנה על ידי .
הוויקטורי נבנתה בשנת 1826 וקודם לכן שימשה כמעבורת בין ליברפול לאי מאן.
המנוע גרם לבעיות ובמהלך החורף הראשון הוא הושלך על החוף.
הספינה נשאה ארבעה קצינים - ג'ון רוס, ג'יימס קלארק רוס, ויליאם תום, הרופא ג'ורג' מקדיארמיד ו-19 גברים.
המטרה הייתה בקצה המערבי של האי באפין, שם איבד פארי את ספינתו, פיורי, ב-1825.
רוס עזב את התמזה ב-23 במאי 1829. מפרץ באפין היה חופשי מקרח בצורה יוצאת דופן וב-6 באוגוסט הוא עבר את הנקודה שבה חזר לאחור 10 שנים קודם לכן.
ב-11 באוגוסט, הוא פנה דרומה לתוך מפרצון פרינס ריג'נט, וב-13 באוגוסט הגיע לחוף פיורי, שם פארי נטש את ספינתו.
שלד הספינה נעלם אבל היו ערמות של אספקה על החוף, חלק מהן הוא לקח.
בהמשך דרומה הוא הפך לאירופאי הראשון ב, אך עד סוף ספטמבר הוא נחסם על ידי קרח 200 מייל (320 קילומטרים) דרומית לחוף פיורי.
הוא החליט להעביר את החורף בנמל פליקס בקצה המזרחי של .
בינואר 1830 הגיעה קבוצה של אינואיטים מהקבוצה האתנית של ה שסיפקה אוכל ומידע.
לאחד מהם יצר נגר הספינה רגל עץ.
באביב 1830 ערך ג'יימס קלארק רוס ערך מספר נסיעות מערבה לתוך פנים הארץ.
ב-9 באפריל, הוא הגיע לצד המערבי של חצי האי בותיה ובמאי חצה את הקרח אל החוף הצפון-מערבי של אי המלך ויליאם, בהנחה שהוא חלק מהיבשת.
זה היה באמצע ספטמבר לפני שהקרח שחרר את הספינה.
הצוות ניסר את קרח החוף וגרר את הספינה למים פתוחים, אך עד מהרה היא נתפסה שוב בקרח.
באוקטובר המשיכו לנסר את הקרח ולגרור את הספינה לתוך מפרץ שריף, שם בילו את החורף השני שלהם רק שלושה מיילים (4.8 קילומטרים) מנמל פליקס.
אף אינואיט הגיע עד אפריל 1831 שלאחר מכן.
ג'יימס קלארק רוס חצה את חצי האי בותיה, וב-1 ביוני 1831, הפך לאירופאי הראשון שהגיע לקוטב המגנטי הצפוני.
באוגוסט החלה הספינה לנוע אך הספיקה לעבור רק ארבעה מיילים (6.4 קילומטרים) לפני שנלכדה בנמל ויקטוריה.
בינואר 1832, היה ברור שהספינה לעולם לא תצא.
התוכנית של רוס הייתה לגרור את סירות הספינה צפונה לחוף פיורי, לאסוף שם אספקה, למצוא מים פתוחים ולקוות להינצל על ידי ספינת ציד לווייתנים.
הם עזבו את הוויקטורי ב-29 במאי 1832. עשרה ימים לאחר מכן, ג'יימס קלארק רוס חזר מחוף פיורי ודיווח שהסירות של פיורי ניתנות לתיקון, מה שחסך מהם את העמל של גרירת הסירות.
הם הגיעו לחוף פיורי ב-1 ביולי, יצאו בשלוש סירות ב-1 באוגוסט, והגיעו ל בסוף אוגוסט.
מצאו שדה קרח שלם, הם המתינו ארבעה שבועות עד שהקרח יימס, ויתרו, חזרו דרומה, השאירו את סירותיהם ב והלכו לחוף פיורי.
ב-8 ביולי 1833 הם עזבו למפרץ באטי וב-14 באוגוסט ראו מים פתוחים בפעם הראשונה.
הם עזבו ביום למחרת והגיעו לקצה מפרצון פרינס ריג'נט.
ב-26 באוגוסט, הם הבחינו בספינה אך היא חלפה על פניהם.
כמה שעות לאחר מכן, הם התגלו על ידי ספינה אחרת, שהתברר שהיא איזבלה שעליה הוא פיקד בשנת 1819. אלמלא תגליתו ב-1819 לא היו ציידי לווייתנים באזור.
רוס הוצג למלך ויליאם הרביעי וקיבל תואר אבירות.
הצוות קיבל שכר כפול במשך כל ארבע השנים על ידי האדמירליות אף על פי שהם לא היו בצי המלכותי.
הניסיון המרשים הזה, כמו גם המידע המדעי והאתנולוגי שנאסף על ידי הצוות של רוס, הביאו לו את המוניטין שהוא חיפש זה מכבר.
בהשוואה לחוקרים ארקטיים אחרים בני זמנו, זה היה הישג בעל ממדים הרואיים וכנראה בשל העובדה שרוס התיידד ולמד מהאינואיטים.
אולם שוב, רוס נתקל במחלוקת לגבי הקרטוגרפיה שלו.
בשנת 1830, במהלך המשלחת, ג'יימס קלארק רוס שרטט שלושה איים ב וקרא להם איי בופורט.
ג'ון רוס מעולם לא ראה את האיים.
מאוחר יותר, באנגליה, ג'ון רוס, תוך שימוש בסמכותו כמנהיג המשלחת, שינה את שמות האיים ל, ואף הוסיף מספר איים בדיוניים לקבוצה, בניסיון לכאורה להרשים את המלך החדש, ויליאם הרביעי.
בשנת 1834 קיבל רוס את מדליית הזהב (מייסדים) מהחברה הגאוגרפית המלכותית ומדליית זהב מהחברה הגאוגרפית הצרפתית, וכן עיטורי מסדרים זרים שונים, כולל תואר אביר של שוודיה וכן תואר אבירות כעמית של מסדר האמבט בבריטניה.
ג'ון רוס כיהן כקונסול בריטניה בסטוקהולם משנת 1839 עד 1846.
בשנת 1850, בגיל 72, יצא רוס למסע שלישי לאזורים הארקטיים, הפעם בחיפוש אחר המשלחת האבודה של פרנקלין שלא נשמע ממנה במשך ארבע שנים.
עם תמיכה כספית מחברת מפרץ הדסון, הוא הפליג בספינה פרטית, הסקונר פליקס, אל מפרץ לנקסטר.
כלי השיט שלו לא היה חזק במיוחד וספינות אחרות באזור נאלצו לספק מזון כדי לעזור לרוס להילחם בצפדינה שהופיעה בקרב הצוות שלו.
משלא מצא את פרנקלין או מישהו מאנשיו, רוס חזר לאנגליה באוקטובר 1851 דרך גרינלנד, שם נתקל בשמועות שפרנקלין וכל בני משלחתו מתים.
בזמן שהוא חיפש את פרנקלין, רוס הועלה לדרגת אדמירל משנה.
כשהוא פרש לסטרנראר, סקוטלנד, הוא לא הפליג שוב.
ידיעותיו בשפות השוודית והדנית הביאו אותו להתייעץ עם הממשלה לגבי האזורים הבלטיים כשהמתחים עם רוסיה גברו ובשנותיו המאוחרות בילה בכתיבה.
הוא פרסם מספר חוברות, כולל אחת המבקרת את המאמצים להציל את פרנקלין.
הוא גם קיווה ללא תוחלת לפיוס עם אשתו, והציק לאדמירליות בעניינים שונים, אחד מהם איכות המפות שלה.
הוא מת ב-30 באוגוסט 1856 בעת ביקור בלונדון, שם הוא קבור ב.
ג'ון רנקין רוג'רס היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הפופוליסטית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1895–1897, ולאחר מכן ועד מותו כמושל וושינגטון השלישי.
ג'ון רנקין רוג'רס נולד בעיירה ברנזוויק שבמיין, כבנם של מרגרט אן (לבית גרין) וג'ון רוג'רס.
כנער, הוא נסע לבוסטון, שם הוא היה שוליה של רוקח.
ב-1856 הוא עבר למיסיסיפי כדי לנהל בית מרקחת במשך ארבע שנים בעיר ג'קסון.
ב-1860 הוא עבר צפונה לאילינוי, שם הוא עסק בחקלאות ועבד כמורה בבית ספר וכרוקח.
ב-1861 נשא רוג'רס לאישה את שרה גרין, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
ב-1876 עברה המשפחה לקנזס כדי לעסוק בחקלאות, ובהמשך היה רוג'רס במשך כמה שנים עורך של העיתון "קנזס קומונר" בויצ'יטה, והיה בעל תפקיד ארגוני בברית החוואים .
ב-1890 עבר רוג'רס למדינת וושינגטון והתיישב בעיר פיואלפ, שם הוא הפעיל בית מרקחת.
ב-1895 נבחר רוג'רס לבית הנבחרים של וושינגטון מטעם המפלגה הפופוליסטית.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר כמושל וושינגטון.
כמושל, הוא תמך ב"חוק התלמיד היחף" (Barefoot Schoolboy Act), שאותו הוא כבר קידם כאשר היה מחוקק.
החוק יצר מנגנון שבו המדינה מימנה סיוע שוויוני לחינוך חינם בקרב המחוזות, אלו שהיה להם בסיס מיסוי רחב ואלו שלא.
רוג'רס תמך על-תנאי בשיטת "המס היחיד" שהייתה קשורה להנרי ג'ורג'.
ב-1900 הוא עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית, וכך הוא היה המושל הדמוקרטי הראשון של המדינה.
לעומתו, ארנסט ליסטר היה המושל הראשון שנבחר כדמוקרט ב-1913.
ג'ון רנקין רוג'רס נפטר באולימפיה, בירת וושינגטון, ב-26 בדצמבר 1901, בעת כהונתו כמושל, בגיל 63. הוא נטמן בבית הקברות וודביין שבפיואלפ.
שני בתי ספר תיכון בוושינגטון קרויים על שמו, האחד בספוקיין נפתח ב-1932, והשנים בפיואלפ נפתח ב-1968. ב-1902 נקרא על שמו אצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת המדינה של וושינגטון בפולמן.
באפריל 1970, שריפה, שנגרמה ככל הנראה מהצתה גרמה לנזק קשה לאצטדיון שהיה בנוי מעץ.
האצטדיון נבנה מחדש ב-1972 ושמו שונה על שמו של קלרנס מרטין, מושל המדינה ה-11 שהיה בוגר האוניברסיטה.
שמו של האצטדיון הקודם, "שדה רוג'רס", מתייחס כיום לשדה האימונים הנמצא מערבית לאצטדיון הנוכחי.
ג'ון רתרפורד היה פוליטיקאי ומודד קרקעות אמריקאי.
הוא ייצג את ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית מ-1791 עד 1798.
רתרפורד נולד ב-20 בספטמבר 1760 בעיר ניו יורק לוולטר רתרפורד (1723–1804) וקתרין אלכסנדר (1727-1801), בתם של ג'יימס אלכסנדר ומרי ספראט פרובוסט.
אביו וולטר, מוותיקי הצבא הבריטי, היה בן ערובה של הפטריוטים במהלך מלחמת העצמאות בזמן שג'ון היה נער.
רתרפורד למד בקולג' של ניו ג'רזי, שהיא כיום אוניברסיטת פרינסטון, שם למד משפטים.
אחותו, מרי רתרפורד, הייתה נשואה לגנרל מת'יו קלרקסון.
דודו מצד אמו היה ויליאם אלכסנדר (1726–1783), הידוע גם בשם לורד סטירלינג.
רתרפורד היה קשור גם לגילברט אליוט-מורי-קיינמאונד, הברון הרביעי (1751–1814), ויליאם אדן, הברון הראשון אוקלנד (1745–1814), ג'ון אליוט (1732–1808), מושל ניופאונדלנד, ארתור סנט קלייר (1736–1818), מושל כללי וטריטוריאלי של אוהיו.
דודו מצד אביו היה ג'ון רתרפורד, חבר פרלמנט שנהרג בפורט טיקונדרוגה במהלך קרב קרילון, והיה אביו של ג'ון רתרפורד, גם הוא חבר פרלמנט מרוקסבורגשייר.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי, רתרפורד עסק בעריכת דין בעיר ניו יורק במשך מספר שנים.
בשנת 1787, הוא עבר לחווה ליד גרין טאון, ניו ג'רזי, במחוז סאסקס, ניו ג'רזי.
לאחר שנקבע גבול למחוז החדש ב-1824, נחלותיו לשעבר היו בין מחוזות סאסקס ו-וורן.
בשנת 1788, הוא נכנס לפוליטיקה, וכיהן בעצרת הכללית של ניו ג'רזי עד 1790. לאחר מכן הוא נבחר כפדרליסט לסנאט של ארצות הברית מניו ג'רזי וכיהן בסנאט מ-1791 עד 1798. רתרפורד היה הסנאטור היחיד שהצביע נגד חוק המיליציה הראשונה משנת 1792, ואחד משני סנאטורים שהצביעו נגד התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
לאחר שכיהן בסנאט של ארצות הברית, רתרפורד פרש מפוליטיקה, אך המשיך לבצע מספר פרויקטים חשובים במהלך שארית חייו.
הוא היה אחד משלושת הנציבים שהניחו את התוכניות לרשת הרחובות במנהטן מצפון לרחוב 14 משנת 1807 עד 1811. בסביבות 1816 הוא חקר את בנייתה של תעלה אפשרית המחברת את נהרות דלאוור, רריטן והדסון.
לבסוף, מ-1827 עד 1833, הוא עזר ליישב את הגבולות של ניו ג'רזי עם ניו יורק ופנסילבניה.
בשנת 1808, עבר רתרפורד עם משפחתו לחווה על גדות נהר פאסאיק ליד מה שנמצא כיום רתרפורד, ניו ג'רזי.
הוא חי במקום הזה עד סוף חייו, כינה אותו "אדגרסטון", ומת שם ב-23 בפברואר 1840.
ב-1782 הוא נישא להלנה מגדלנה מוריס (1762–1840), בתו של חבר הקונגרס לואיס מוריס, ונשאר נשוי לה עד מותו ב-1840, כשהלנה מתה זמן קצר אחריו.
יחד, נולדו להם שמונה ילדים, ביניהם:
מרי רתרפורד (1784–1868), שלא נישאה ושימשה כמוציאה לפועל של עזבונו של רת'רפורד.
רוברט וולטר רתרפורד (1788–1852), חבר בית המחוקקים של מדינת ניו ג'רזי, שנישא לסבינה אליוט מוריס (1789–1857), בת דודתו הראשונה.
הלנה רתרפורד (1790–1873), שנישאה לפיטר ג'רארד סטיובסנט (1778–1847), נכדו של פיטר סטויבסנט ואחד מהניו יורקרים העשירים בחייו.
לואיזה מוריס רתרפורד (1792–1857), שמתה לא נשואה.
אנה רתרפורד (1794-1852), שנישאה לד"ר ג'ון ווטס (1786-1834), בנם של רוברט ווטס (בנו של ג'ון ווטס) ומרי (לבית אלכסנדר) ווטס (בתו של ויליאם אלכסנדר, לורד סטירלינג).
נכדו של רתרפורד דרך בנו רוברט, היה לואיס מוריס רתרפורד (1816–1892), אסטרו-צלם חלוץ שצילם את הצילומים הטלסקופיים הראשונים של הירח והשמש, כמו גם של כוכבים וכוכבי לכת רבים.
רובע רתרפורד, ניו ג'רזי, נקרא לפחות בחלקו על שם ג'ון רתרפורד, שהיה בעל חלק ניכר מהקרקע במהלך חייו.
עם זאת, האיות שונה עקב תהילתו של הנשיא רתרפורד ב' הייז שהיה נשיא ארצות הברית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 כאשר העיירה הוקמה.
ג'ון וייטקומב ריינולדס הבן היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית שכיהן כתובע הכללי של מדינתו בשנים 1959–1963, לאחר מכן ועד 1965 כמושל ויסקונסין ה-36, ולאחר מכן ועד 1986 כשופט פדרלי בבית המשפט של מחוז מזרח ויסקונסין, מתוכם החל מ-1971 ועד סיום כהונתו כנשיא בית המשפט.
ג'ון ריינולדס נולד בגרין ביי כבנם של מדג' (לבית פלאטלי) וג'ון וייטקומב ריינולדס האב, שהיה גם הוא התובע הכללי של ויסקונסין בשנים 1927–1933, היה פעיל בפוליטיקה של ויסקונסין כחבר סיעתו הפרוגרסיבית של רוברט לה פולט במפלגה הרפובליקנית, והצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית של ויסקונסין לאחר פיצולה מהמפלגה הרפובליקנית.
סבו מצד אביו, תומאס ריינולדס, היה גם הוא פעיל בפוליטיקה ובשנים 1907–1911 כיהן כחבר באספת המדינה של ויסקונסין מטעם מחוז דור.
ריינולדס הבן התחנך בגרין ביי וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון המזרחי של העיר.
הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אך לימודיו נקטעו ב-1942 כאשר הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בו במלחמת העולם השנייה.
בתחילה הוא שירת בחיל הרגלים, והתקדם בסולם הדרגות עד שב-1944 קיבל דרגת Master sergeant (המקבילה לרב-סמל ראשון).
באותה שנה הוא קיבל מינוי של קצין והועבר לגיס הריגול הנגדי , שם הוא שירת עד 1946. הוא שוחרר בדרגת לוטננט ראשון, אך נותר בכוחות המילואים של הצבא במהלך שנות ה-50. לאחר סיום שירותו הפעיל, השלים ריינולדס את לימודיו וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ויסקונסין.
מיד לאחר מכן הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, וב-1949 קיבל תואר במשפטים.
בעת לימודי המשפטים, הוא היה מעורב בפעילות המפלגה הדמוקרטית של ויסקונסין ודמוקרטים הצעירים , ועבד כעוזר מחקר משפטי במשרדו של התובע הכללי של ויסקונסין.
לאחר תום לימודיו הוא שב יחד עם רעייתו, אותה הכיר בעת לימודיו, לגרין ביי, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין.
ב-1950 התמודד ריינולדס בבחירות למושב של מחוז הבחירה השמיני לקונגרס של ויסקונסין בבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני ג'ון ו.
הוא זכה בהצבעה פה אחד במועמדות הדמוקרטים, אך בבחירות הכלליות הפסיד לברנס בהפרש גדול, כאשר קיבל 38 אחוזים מהקולות.
בעידודו של יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין, פטריק לוסי, נכנס ריינולדס ב-1958 למרוץ למשרת התובע הכללי של המדינה, בתקווה להחליף את התובע הכללי המכהן סטיוארט ג.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ניצב מול ריינולדס יריב לא קל, יושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז מילווקי, כריסט ט.
סרפים, שזכה לתמיכת פדרציית העבודה האמריקאית וקונגרס ארגוני התעשייה AFL-CIO.
מנגד, זכה ריינולדס לתמיכה הנלהבת של בעלי ההשפעה בוויסקונסין, ארתור ג'.
אלטמאייר, שנודע כאבי חוק הביטוח הלאומי, ושל ג'יימס אדוארד דויל, לשעבר יושב ראש המפלגה במדינה.
ריינולדס ניצח בבחירות המקדימות כאשר קיבל 60 אחוזים מהקולות.
הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות את הונק כאשר זכה ב-54 אחוזים מהקולות.
ב-1960 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-1962 הוא נבחר למשרת מושל ויסקונסין, והובס כאשר ניסה להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1964.
חלוקת המחוזות מחדש של 1960
לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1960, לא עלה בידי בית המחוקקים של ויסקונסין להגיע לידי החלטה להעברת תוכנית לחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה במושב הבית של 1961–1962 כנדרש בחוקת ויסקונסין.
בתוקף תפקידו כתובע הכללי, הגיש ריינולדס תביעה בבית המשפט הפדרלי כדי לאלץ את בית המחוקקים למלא את חובתו.
בית המשפט המחוזי הפדרלי מינה את השופט לשעבר של בית המשפט העליון של ויסקונסין, אמט ל.
וינגרט, כמנהל מיוחד לחקירת הנושא.
לאחר השלמת החקירה, דיווח וינגרט שהוא מאמין שתוכנית החלוקה מחדש של המחוזות צריכה להתבטל, ושהוא לא מצא שום עדות שהכשל בביצועה יגרום ל"אפליה" כלשהי.
בית המשפט קיבל את חוות דעתו ופטר את המדינה מעריכת החלוקה מחדש, אם כי השופטים הזהירו שהסוגיה תעלה מחדש אם תוכנית החלוקה מחדש של המחוזות לא תתבצע עד אוגוסט 1963.
לאחר קבלת פסק דין זה, נבחר ריינולדס למשרת המושל וחידש את מאמציו להאיץ בבית המחוקקים להעביר את החלוקה מחדש.
בית המחוקקים הגיש מפת מחוזות חדשה, אך ריינולדס דחה אותה בשל אי-הייצוג השוויוני של בוחרי ויסקונסין כפי שהשתקף בה.
לבסוף, ביולי 1963, ניסה בית המחוקקים לעקוף את הווטו של ריינולדס באמצעות העברת חוק לחלוקה מחדש בהחלטה משותפת של שני בתי בית המחוקקים.
בתגובה, הגיש ריינולדס תביעה לבית המשפט העליון של ויסקונסין, שפסק שחוקת ויסקונסין לא התירה לבית המחוקקים לעקוף את המושל בהחלטות על חלוקת מחוזות מחדש.
בהמשך ציינו השופטים שאם עד -1 במאי 1964 לא יעבור חוק מתאים לחלוקה מחדש של המחוזות, הם יוציאו תוכנית משל עצמם עבור הבחירות שיערכו באותה שנה.