tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה לענייני פליטים בראשותו של פריטיוף ננסן: הוועדה פיקחה על החזרתם למולדתם ושיקומם של 400,000 פליטים ושבויי מלחמה לשעבר, שרובם הוחזקו ברוסיה עם סוף מלחמת העולם הראשונה.
הוועדה יצרה מחנות בטורקיה בשנת 1922 על מנת לטפל במשבר פליטים במדינה זו ולמנוע רעב ומחלות.
היא ייסדה גם את מוסד "דרכון ננסן" שניתן לאנשים שנעקרו ממולדתם והיו חסרי דרכון אחר.
הוועדה לענייני העבדות: מטרתה הייתה להעביר את העבדות מן העולם, ולהילחם בסחר בנשים וסחר הסמים הבינלאומי, במיוחד בסחר באופיום.
היא הצליחה בשחרורם של 200,000 עבדים בסיירה לאון וניהלה פשיטות כנגד סוחרי סמים במטרה להפסיק את העבדות באפריקה.
היא הצליחה להוריד את שיעור המוות של פועלים בטנגניקה מ-55% ל-4%.
בחלקים אחרים של העולם עקבה הוועדה אחרי הזנות והסחר בסמים על מנת לנסות ולשלוט בפעילויות אלו.
חלק ממוסדות אלו הועברו לאו"ם לאחר מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לארגון העבודה הבינלאומי, בית הדין העולמי הפך לארגון של האו"ם, וכך גם ארגון הבריאות העולמי.
המנדטים של חבר הלאומים נוסדו על פי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים.
טריטוריות אלו היו חלקים של האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית אשר הושמו תחת השגחת החבר.
סוג "A": טריטוריה אשר "הגיעה לשלב התפתחותי שבו קיומה כמדינה עצמאית יכול להיות מוכר על תנאי, בכפוף לסיוע מנהלי שיינתן על ידי "מקבלת המנדט" עד ליום בו תוכל לעמוד ברשות עצמה.
אלו היו בעיקר חלקים מן האימפריה העות'מאנית לשעבר.
סוג "B": טריטוריה אשר הייתה ב"שלב בו מקבל המנדט צריך להיות אחראי למינהל עד שיבשילו תנאים שיבטיחו את חירות המצפון והדת, ושמירת הסדר האזרחי והמוסר הציבורי, ויימנע סחר העבדים, הנשק, המשקאות החריפים, והאימונים הצבאיים לכל מטרה שהיא פרט להגנתה של הטריטוריה, ומתן אפשרות לסחר חופשי עם חברים אחרים בחבר הלאומים".
מנדט מסוג "C" ניתן לטריטוריות בהן: "בשל מיעוט האוכלוסייה או גודלה הקטן של הטריטוריה או ריחוקה ממרכזי הציבילזציה, או אי שלמותה הגאוגרפית של הטריטוריה ונסיבות אחרות, מוטב יהיה אם תישלט על ידי חוקי המנדט".
טריטוריות אלו נשלטו על ידי "מקבלות המנדט" כבריטניה (אשר קיבלה את המנדט על ארץ ישראל ודרום מערב אפריקה, עד שאלו נמצאו כשירות לקבלת שלטון עצמי).
היו ארבע עשרה טריטוריות שנשלטו על ידי שש חברות בחבר: בריטניה, צרפת, בלגיה, ניו זילנד, אוסטרליה ויפן.
בפועל התייחסו מקבלות המנדט לטריטוריות אלו כמושבות לכל דבר, ואלו לא קיבלו את עצמאותן המעשית אלא לאחר מלחמת העולם השנייה, בתהליך שנמשך עד לשנות התשעים.
לאחר פירוקו של החבר עברו מקצת הטריטוריות (בעיקר אלו מסוג "C") לנאמנותו של האו"ם (כיום זכו כל הטריטוריות הללו לעצמאות).
כך, לדוגמה, לאחר שנת 1933 שלטה המפלגה הנאצית בעיר והעבירה חקיקה אנטי יהודית.
הנציב העליון מטעם החבר, שון לסטר (Lester), מחה בפני הממשלה בדנציג על החקיקה, אך לא יכול להתערב בכך.
מקובל לחשוב כי החבר נכשל במשימתו להשיג פירוק מנשק, למנוע מלחמה ליישב סכסוכים באמצעות דיפלומטיה ולשפר את הרווחה העולמית.
עם זאת היו לחבר מספר הצלחות משמעותיות.
איי אולנד: איי אולנד מצויים בין שוודיה לפינלנד ומונים כ-6,500 איים.
באיים אלו דוברת האוכלוסייה את השפה השוודית, אך פינלנד רכשה בהם ריבונות בשנים הראשונות של המאה העשרים.
משנת 1917 ואילך רוב התושבים ביקשו להפוך לחלק משוודיה.
פינלנד סירבה לוותר על ריבונותה באיים.
הממשלה השוודית העלתה את הנושא בפני החבר בשנת 1921, וראש הממשלה הסוציאל-דמוקרט, ילמאר ברנטין הותיר את ההכרעה בעניין לחבר הלאומים.
לאחר בחינה מדוקדקת החליט החבר כי איים אלו יישארו חלק מפינלנד, אך יקבלו אוטונומיה, ובכך מנע מלחמה בין שתי הארצות.
אלבניה: הגבול בין אלבניה ויוגוסלביה נותר שנוי במחלוקת לאחר ועידת השלום בפריז, וכוחות יוגוסלביים כבשו טריטוריה שנחשבה לאלבנית.
לאחר מאבקים בין אנשי שבטים אלבניים ובין הכוחות היוגוסלביים, פלשו היוגוסלבים לעומקה של אלבניה.
החבר שלח ועדה של נציגים לבחון את המצב.
הוועדה פסקה לטובת אלבניה, ויוגוסלביה נסוגה תחת מחאה בשנת 1921.
שלזיה עילית: חוזה ורסאי הורה על משאל עם בשלזיה עילית על מנת לקבוע האם הטריטוריה תהיה חלק מגרמניה או מפולין.
ברקע הדברים אפליה של המיעוט הפולני שהובילו למהומות ולמרידות בשנים 1919 ו-1920. במשאל העם השתתפו כחצי מיליון אנשים, וכשישים אחוז מתוכם הכריעו בעד הצטרפות לגרמניה.
תוצאה זו גרמה לאלימות נוספת, והחבר נקרא להתערב שוב.
בסופו של דבר הוחלט כי החבל יחולק.
החלטה זו התקבלה על ידי שתי הארצות, ורוב תושבי החבל.
הצלחה נוספת הייתה קבלת העתירה שהגישו יהודי שלזיה, בשנת 1933, נגד חוקי הגזע של המשטר הנאצי בגרמניה.
בערבות העתירה ( BERNHEIM PETITION) בוטלו הגזרות נגד יהודי האזור הגרמני של שלזיה עד שנת 1937.
ממל: עיר הנמל ממל (כיום קלאיפדה) והאזור שמסביב לה הושמו תחת השגחת החבר לאחר מלחמת העולם הראשונה ונשלטו על ידי גנרל צרפתי למשך שלוש שנים.
עם זאת האוכלוסייה הייתה ברובה ליטאית והליטאים תבעו את הטריטוריה, ואף פלשו אל העיר בשנת 1923. החבר בחר להעביר את הקרקע שמסביב לעיר לריבונות ליטאית, אך הנמל עצמו נותר אזור בינלאומי.
בעוד שההחלטה יכולה להראות ככישלון בכך שהחבר נתן פרס למעשה אלימות, הסדר העניין ללא שפיכות דמים נחשב להישג כשלעצמו.
יוון ובולגריה: לאחר שתקרית גבול בין זקיפים יוונים ובולגרים בשנת 1925 הביאה לסכסוך מזוין, פלשו היוונים לשטח בולגריה.
בולגריה הורתה לחייליה שלא להתנגד, ופנתה אל החבר כי יכריע במחלוקת.
החבר גינה את הפלישה היוונית וקרא לנסיגה ומתן פיצויים לבולגריה.
יוון צייתה אך התלוננה על האפליה בין הטיפול שניתן לעניין זה ובין הטיפול בפלישה של איטליה לאי קורפו.
חבל הסאר: חבל הסאר היה מחוז שנוצר מחיבורם של חלקים מפרוסיה וריינלנד-פפאלץ, על ידי חוזה ורסאי.
משאל עם נערך לאחר חמש עשרה שנות שלטון של חבר הלאומים, על מנת להכריע האם האזור יינתן לגרמניה או לצרפת.
90.3% מתושבי החבל רצו להצטרף לגרמניה, והוא שב לריבונות גרמנית בשנת 1935.
מוסול: החבר יישב בהצלחה סכסוך בין טורקיה ועיראק על השליטה בעיר מוסול בשנת 1924. החבר פסק לטובת עיראק, וטורקיה קיבלה את הפסיקה.
הצלחות אחרות: החבר נאבק בסחר באופיום ובסחר בנשים והצליח לסייע לפליטים, במיוחד בטורקיה, בשנים שקדמו לשנת 1926. אחד מהחידושים שיצר החבר היה יצירת "דרכון ננסן" – תעודה מזהה מוכרת מבחינה בינלאומית שניתנה לפליטים חסרי מדינה המכירה בהם כאזרחיה.
רבות מהצלחות החבר הושגו על ידי הארגונים שפעלו במסגרתו.
בראייה היסטורית, היה חבר הלאומים כישלון.
פרוץ מלחמת העולם השנייה היווה את הסיבה המיידית לסיום פעולת החבר, אך היו מגוון של סיבות אחרות, ויסודיות, הנעוצות בכשלים מהותיים ברעיונות שעמדו מאחורי חבר הלאומים.
חבר הלאומים, כמו האו"ם, היה ללא כוח צבאי עצמאי, ונשען על המעצמות שתאכופנה את החלטותיו, והמעצמות לא ששו לעשות כן.
סנקציות כלכליות, שהיו צורת הענישה החמורה ביותר שיכל החבר להטיל, למעט הפעלת כוח צבאי, היו קשות לאכיפה, וללא השפעה של ממש על ארצות היעד, מכיוון שאלו יכלו לסחור עם המדינות הרבות (ובראשן ארצות הברית) שלא היו חברות בחבר הלאומים.
שתי החברות החשובות בחבר, בריטניה וצרפת, לא ששו להפעיל את הסנקציות, והיו מעוניינות עוד פחות לתרום מכוחן הצבאי על מנת לקדם את מטרות החבר.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חלק ניכר מאוכלוסיית מדינות אלו בעל נטיות פציפיסטיות.
המפלגה השמרנית הבריטית העדיפה לפעול במישור הבינלאומי מבלי לערב את חבר הלאומים.
בסופו של דבר, הן בריטניה והן צרפת נטשו את עקרון הביטחון הקולקטיבי לטובת פייסנות אל מול האיום הגובר מצד גרמניה של אדולף היטלר.
הייצוג בחבר היווה לעיתים קרובות בעיה.
אף שהחבר התעתד להקיף את כל אומות העולם, היו רבות שלא הצטרפו, או שהצטרפו לתקופה מוגבלת, ובראשן ארצות הברית.
דבר זה פגם מאוד בכוחו של החבר.
על אף שהיה זה הנשיא וילסון אשר יזם את הקמת החבר, הצביע הסנאט של ארצות הברית ב-19 בינואר 1919 שלא להצטרף לחבר.
השבץ שבו לקה וילסון מנע ממנו את קידום הצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים.
ברית המועצות הייתה חברה משנת 1934 על מנת ליצור משקל נגד אל מול גרמניה שפרשה מן החבר בסמוך לכך, אך זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת החורף כנגד פינלנד, ב-14 בדצמבר 1939, היא הושעתה מחבר הלאומים.
הנייטרליות המוצהרת של החבר התפרשה לעיתים קרובות כחוסר יכולת להגיע להחלטה.
אמנת החבר דרשה הצבעה פה אחד של תשע (ולאחר מכן חמש עשרה) המדינות החברות במועצה על מנת לתת תוקף חוקי להחלטה, כך שהיה קשה להגיע להחלטה חד משמעית בעניינים רבים.
תהליך ההחלטה דרש זמן רב.
כמה מן ההחלטות דרשו אף אישור פה אחד של המליאה.
חולשה נוספת של החבר הייתה כי הוא ניסה לייצג את כל האומות, אך כל חברה בשורותיו ניסתה לקדם את ענייניה היא, ולא ראתה את עניינו של החבר כעניינה.
חוסר הרצון לתרום כוחות לפעולות הצבאיות של החבר הוא דוגמה טובה לעניין זה.
אם היה החבר מראה נחישות צבאית בתחילת פעולתו, היו הדיקטטורים זהירים יותר במילוי אחר החלטותיו לאחר מכן.
כישלונותיו של החבר היו בין הגורמים לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
חולשתו הכללית של החבר מודגמת היטב בכישלונותיו אלו.
צ'שין (טשין): עיירה קטנה בין פולין וצ'כוסלובקיה, בעלת חשיבות בשל מכרות הפחם שבה.
הפולנים והצ'כים נלחמו על שליטה בעיר בשנת 1919. החבר התערב, והחליט כי השליטה בעיר תהיה לפולין, פרט לאחד מפרבריה שנמסר לצ'כוסלובקיה, ודווקא בפרבר זה היו מכרות הפחם העשירים יותר.
פולין סרבה לקבל החלטה זו, ועל אף שהאלימות לא נמשכה, הרי שהוויכוח והסכסוך נמשכו עוד עשרים שנה לאחר מכן.
וילנה: לאחר מלחמת העולם הראשונה, הן פולין והן ליטא קיבלו את עצמאותן מחדש, לראשונה מאז שנת 1795. אף על פי שלשתי הארצות היסטוריה של איחוד מדיני משותף, הלאומנות הגוברת מנעה את איחודן לפדרציה.
העיר וילנה הפכה לבירת ליטא, על אף שרבים מתושביה היו פולנים אתנים.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 הצבא הפולני קיבל את השליטה בעיר.
על אף שלפולנים הייתה טענה לגיטימית לריבונות בעיר, דרש חבר הלאומים את נסיגת הפולנים.
הפולנים סרבו, העיר וסביבותיה הוכרזו כמדינה עצמאית בשם "ליטא המרכזית" וב-20 בפברואר 1922 הפרלמנט המקומי הכריז על איחוד עם פולין.
באופן תאורטי היה על צבאות בריטניה וצרפת שהיו בקרבת מקום להתערב ולאכוף את החלטת החבר.
אך הצרפתים סירבו ליצור סכסוך עם פולין שנראתה כבעלת ברית בעלת ערך בסכסוך עתידי עם גרמניה, ובריטניה לא הייתה מוכנה לפעול לבדה.
בריטניה וצרפת שתיהן ראו בפולין כמדינת חיץ בין אירופה לבין ברית המועצות.
כך החזיקו הפולנים בווילנה עד לשנת 1939.
ליטא סירבה לקבל את ריבונות פולין בווילנה, והתייחסה אליה כבירתה.
רק בשנת 1938 נוצרו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, וליטא קיבלה דה פקטו את החזקתה של פולין בווילנה.
חבל הרוהר: לפי חוזה ורסאי היה על גרמניה לשלם פיצויי מלחמה, ובשנת 1922 לא יכלו עוד הגרמנים לעמוד בתשלומים שהושתו עליהם.
בשנת 1923 בלגיה וצרפת החליטו לפעול, ופלשו ללבה התעשייתי של גרמניה, חבל הרוהר, על אף שהייתה זו הפרה של כללי חבר הלאומים.
צרפת הייתה חברה בכירה בחבר, ובריטניה סירבה לפעול כנגד בעלת בריתה הקרובה, כך שאל מול הפרה זו של כללי החבר לא נעשה דבר.
היה זה תקדים לפיו לא יפעל החבר כנגד מעצמה, ולפיו כל מעצמה יכולה לפעול כנגד כללי החבר.
קורפו: סכסוך גבולות שנותר לאחר מלחמת העולם הראשונה היה בין יוון ובין אלבניה.
"ועידת השגרירים", גוף דה פקטו של החבר, התבקש להסדיר את הסכסוך.
הוועידה מינתה את הגנרל האיטלקי אנריקו טליני (Telleni) על מנת לפקח על נושא זה.
בעודו בוחן את צדו היווני של הגבול נרצח טליני.
המנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני רתח מזעם, ודרש כי היוונים ישלמו פיצויים ויוציאו להורג את הרוצחים.
היוונים לא ידעו מיהם הרוצחים.
ב-31 באוגוסט 1923 כבשו כוחות איטלקיים את האי קורפו, שהיה בריבונות יוונית, תוך שהם הורגים חמישה עשר אנשים.
בתחילה גינה החבר את הפלישה, אך המליץ כי יוון תשלם פיצויים, שיוחזקו בנאמנות על ידי החבר עד שיימצאו הרוצחים.
מוסוליני, על אף שהסכים לתנאים אלו בתחילה, ניסה לשנותם.
באמצעות ועידת השגרירים גרם לחבר לשנות את החלטתו.
התשלומים בוצעו על ידי יוון לאיטליה באופן ישיר ומידי, ומוסוליני יכול היה לסגת מקורפו כמנצח.
חבר הלאומים הוכיח כי הוא נכנע להפעלת כוח מצידו של דיקטטור, ובכך יצר תקדים מסוכן ומזיק.
משבר מנצ'וריה: משבר מנצ'וריה היה אחד הכישלונות הגדולים של החבר והיה זרז לפרישתה של יפן מן החבר.
בשנת 1931 היפנים שלטו במסילת הרכבת המנצ'ורית הדרומית בחבל מנצ'וריה שהיה אז חלק מסין.
הם טענו שחיילים סינים חיבלו בפסי הרכבת, אשר הייתה נתיב תנועה ומסחר עיקרי בין המדינות.
בתגובה הצבא היפני פעל בניגוד להוראות ממשלתו, וכבש את כל חבל מנצ'וריה, תוך שהוא קורא לו "מנצ'וקואו".
בשנת 1932 הופצצה העיר שאנגחאי על ידי כוחות ים ואוויר יפנים.
הממשלה הסינית קראה לעזרת החבר, אך פקידי החבר נאלצו לבצע את הנסיעה הארוכה מאירופה לעברו האחר של העולם, והדבר לא התבצע במהירות.
כאשר הגיעו מצאו מצב בו טוענים הסינים כי היפנים פלשו שלא כחוק, בעוד שהיפנים טוענים כי הם שומרים על השלום בחבל ארץ מוכה מלחמה.
למרות מעמדה של יפן בחבר קבע הדו"ח של הפקידים כי יפן פעלה שלא כשורה, והחבר דרש את החזרתה של מנצ'וריה לסין.
אך בטרם הובא הדוח למליאה, הכריזה יפן על כוונתה לפלוש לחבלי ארץ נוספים בסין.
כאשר הצביעה המליאה על קבלת הדו"ח ברוב של 42 כנגד קולה הבודד של יפן, פרשה יפן מן החבר.
סנקציות כלכליות שהוטלו היו חסרות משמעות, מאחר שרוב סחר החוץ של יפן היה עם ארצות הברית אשר לא הייתה חברה בחבר, ובריטניה רצתה לשמור על יחסיה הטובים עם יפן ולא פעלה לאכיפת הסנקציות.
שוב הוכיח החבר כי הוא חסר אונים כנגד שימוש בכוח על ידי מעצמה.
מלחמת הצ'אקו: החבר נכשל בניסיון למנוע את מלחמת הצ'אקו בין בוליביה ופרגוואי בשנת 1932 בנוגע לריבונות בחבל הצ'אקו שבין שתי המדינות, שנחשד כי הוא עשיר בנפט.
סכסוכי גבול במהלך שנות העשרים הפכו למלחמה כוללת ב-1932 כאשר הצבא הבוליביאני התקיף את כוחות פרגוואי בצ'אקו.
פרגוואי עתרה לחבר הלאומים, אך החבר לא נקט בפעולה כלשהי, מן הסיבה שהוועידה הפן אמריקנית הציעה את עצמה כמתווכת בסכסוך.
המלחמה הייתה אסון לשתי המדינות, וגרמה לכ-100,000 הרוגים משני הצדדים ולאסון כלכלי וחברתי לכל המעורבים בה.
כאשר נחתמה הפסקת האש ב-12 ביוני 1935 פרגוואי הייתה שליטתו של הצ'אקו.
מלחמת האזרחים בספרד: בשנת 1936 פרץ סכסוך בין ה"לאומנים" וה"רפובליקנים" בספרד.
אלוארז דל ואיו (del Vayo), שר החוץ הרפובליקני הספרדי פנה אל החבר בספטמבר 1936 וביקש להגן על שלמותה הטריטוריאלית ועצמאותה הפוליטית של ספרד.
החבר סירב להתערב, על אף שכוחות זרים הוזרמו לספרד להתערב לצידם של שני הצדדים.
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה: באוקטובר 1935 שלח בניטו מוסוליני את הגנרל פייטרו באדוליו ועימו כארבע מאות אלף חיילים לפלוש לאתיופיה.
הצבא האיטלקי המודרני הביס על נקלה את הכוחות דלי החימוש והאימון של אתיופיה וכבש את אדיס אבבה במאי 1936, כאשר הוא גורם לקיסר היילה סילאסי להימלט.
האיטלקים השתמשו בלוחמה כימית ובגז חרדל כנגד האתיופים.
חבר הלאומים גינה את תוקפנותה של איטליה והטיל עליה סנקציות כלכליות בנובמבר 1935, אך היו אלו פעולות מן השפה ולחוץ, ולא הייתה להן כל השפעה.
התחמשותן של מדינות הציר: החבר היה חסר אונים ושמר על שתיקה אל מול המאורעות העיקריים שהובילו אל מלחמת העולם השנייה, כגון כניסת הצבאות הגרמניים לחבל הריין שאמור היה להיות מפורז, כיבושו של חבל הסודטים וסיפוחה של אוסטריה.
התחמשותן של מדינות הציר עברה ללא כל פעולה של ממש מצד החבר.
נציג החבר בדנציג לא היה יכול להתמודד עם הדרישות הגרמניות לריבונות בעיר, ובכך תרם להצתת הניצוץ שהביא לפריצתה של מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ברור שהחבר סיים את תפקידו ההיסטורי, והוא מניעתה של מלחמת עולם נוספת.
לא ניתן היה לכנס את המליאה או את המועצה של החבר, והמזכירות בז'נבה הופחתה לצוות שלדי.
החלטתו האחרונה של חבר הלאומים הייתה קריאה למדינות החברות בו לסייע לפינלנד במלחמת החורף.
לאחר כישלונו במניעת מלחמה אחת, הוחלט ליצור גוף חדש שימלא את תפקידי החבר, אך יימנע מן הכשלים שליוו את פעולת החבר.
רבים מגופי החבר הפכו למוסדות של האו"ם והמשיכו בתפקודם.
בכינוס של המליאה בשנת 1946 הכריז החבר באופן רשמי על פירוקו, והעביר לרשות האו"ם את כל סמכויותיו, המנדטים שלו וארגוניו.
מבנה האו"ם נועד להפוך אותו לאפקטיבי יותר מן החבר.
בעלות הברית העיקריות במלחמת העולם השנייה (ארצות הברית, בריטניה, צרפת, סין וברית המועצות) הפכו לחברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם והעניקו למעצמות הגדולות סמכויות והשפעה מעבר לאלו שהיו להן במועצת החבר.
החלטות מועצת הביטחון מחייבות כל מדינה חברה באו"ם, אך בניגוד למועצת החבר לא נדרשת החלטה פה אחד, כי אם ניתנה זכות וטו לחברות הקבועות על מנת לשמור על האינטרסים החיוניים שלהן.
בדומה לכך אין לאו"ם כוח צבאי משלו, אך האו"ם הצליח הרבה מעבר להצלחת חבר הלאומים בגיוס כוחות צבא מחבריו, כפי שהיה במלחמת קוריאה או בכוחות שמירת השלום ברחבי העולם.
סנקציות כלכליות שמטיל האו"ם ניתנות לאכיפה הרבה יותר מן הסנקציות שהטיל החבר.
האו"ם הצליח יותר מן החבר לקבל לשורותיו את רוב מדינות העולם, ובמיוחד את ארצות הברית, חברה מרכזית בשורות האו"ם.
חבר העמים הבריטי הוא ארגון בין-לאומי וולנטרי.
בארגון חברות 56 מדינות עצמאיות, שכולן, למעט שתיים (מוזמביק ורואנדה), היו חלק מהאימפריה הבריטית.
מאז שהפכה הודו לרפובליקה בינואר 1950 לא כל המדינות החברות בחבר העמים הבריטי מכירות במלך צ'ארלס השלישי כזה העומד בראשן.
מדינות אלו הן בחלקן רפובליקות, וחלקן מונרכיות מקומיות.
המדינות בחבר העמים הבריטי אשר רואות בצ'ארלס השלישי גם את מלכן, מכונות "ממלכות חבר העמים" (Commonwealth Realms).
כל המדינות החברות, ללא קשר לשיטת המשטר ולזהותו של ראש המדינה, מכירות במלך צ'ארלס השלישי כראש חבר העמים.
יום שני השני של חודש מרץ הוא יום חגו של הארגון.
מטרותיו של הארגון פורטו לראשונה במסגרת הצהרת סינגפור משנת 1971. על פי ההצהרה מטרות הארגון כארגון המיועד לקדם שלום עולמי ויחסי שלום בין המדינות החברות בו, היא לקדם דמוקרטיה ייצוגית וזכויות אדם ברחבי העולם, לקדם שוויון ולהתנגד לגזענות, להילחם כנגד העוני, הבורות והמחלות, ולקדם סחר חופשי.
בהצהרת לוסקה משנת 1979 נוספה מטרה נוספת לארגון – להתנגד לאפליה על בסיס מגדרי.
בשנת 1989 במסגרת הצהרת לאנגקאווי נקבע כי הארגון יקדם קיימות אקולוגית.
מטרות הארגון האמורות הוצהרו מחדש והוגדרו מחדש בהצהרת הארארה משנת 1991.
בהצהרת אסו רוק משנת 2003 הוצהר כי המטרה המרכזית של הארגון היא לקדם דמוקרטיה ופיתוח בקרב מדינות מתפתחות.
ההצהרה מציינת את יתר מטרות הארגון: קידום דמוקרטיה, כלכלה, השכלה, שוויון מגדרי, ממשל יעיל, זכויות אדם, חקיקה לזכויות אדם, קידום מדינות קטנות, קידום הספורט, קיימות כלכלית ואקולוגית, וקידום בני נוער.
ב-2011 הוצעה מגילת חבר העמים הבריטי, צ'ארטר חוקי המציג את ערכי חבר העמים, בו מחויבות 53 המדינות החברות בו לזכויות שוות, דמוקרטיה ועוד.
המגילה נחתמה על ידי אליזבת השנייה ב-11 במרץ 2013.
זכויות אזרחי חבר העמים הבריטי
אזרחי חבר העמים הבריטי הם אזרחי כל אחת מהמדינות החברות בארגון.
כל מדינה חברה רשאית לקבוע אילו זכויות היא מעניקה, אם בכלל, לאזרחי חבר העמים הבריטי שאינם אזרחיה.
בבריטניה אזרחי חבר העמים הבריטי שאינם אזרחים בריטיים אינם נחשבים לזרים, והם נהנים כמעט מכל הזכויות האזרחיות מהן נהנים האזרחים הבריטיים: הזכות להצביע בכל הבחירות הנערכות במדינה (בחירות פרלמנטריות, בחירות מקומיות, בחירות ארציות) הזכות להיבחר לבית הנבחרים הבריטי, הזכות לשרת בתפקיד ציבורי (שופט, שר וכו') ועוד.
ישנן זכויות מעטות, אולם חשובות ביותר, שאינן מוענקות לאזרחי חבר העמים הבריטי, ובהן הזכות לשהות בבריטניה באופן בלתי מוגבל ולעבוד.
עם זאת, חוקי ההגירה הבריטיים מעניקים מספר יתרונות לאזרחי חבר העמים הבריטי על-פני מהגרים אחרים, והם נהנים מתנאים מקלים בכל הנוגע להגירה, שהייה בבריטניה, ועבודה.
מדינות חברות רבות מעניקות לאזרחי חבר העמים הבריטי שאינם אזרחיהן זכויות דומות לאלו הניתנות להם בבריטניה.
מספר מדינות אף מעניקות זכויות נוספות: הקלות במתן אשרת כניסה, אפשרות לקבל אזרחות בתנאים מקלים ובזמן קצר יותר, אפשרות לקבל מלגה (Commonwealth Scholarship) ועוד.
חלוקה של מדינות לפי יבשת (בסוגריים: שנת ההצטרפות):
ניופאונדלנד (הפכה למחוז של קנדה ב-1949)
(ב-2012 הודיעה על כוונתה להצטרף)
(ב-2009 הגישה בקשה לקבלה כחברה משקיפה)
הצטרפות של כל חברה חדשה לארגון מותנת באישור כל החברות הקיימות.
פוליטיקאים מדרום סודאן הביעו התעניינות בהצטרפות לחבר העמים הבריטי, אך גם רעיון זה לא יצא לפועל והמדינה לא הגישה בקשה להצטרף.
בשנת 1950, במהלך פגישה עם קצין בריטי בשם בריאן רוברטסון, העלה דוד בן-גוריון ראש ממשלת ישראל את ההצעה להצטרפות ישראל לחבר העמים הבריטי.
הדבר הפתיע את הנוכחים בשיחה מאחר שלא נרמז על הצעה כזו.
ב-2006 הציע המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי שישראל תצטרף לארגון.
בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים , בשיטה המפורטת בסעיף הראשון שבפרק השני של חוקת ארצות הברית ובתיקון ה-12 לה.
לכל מדינה בארצות הברית מוקצים אלקטורים במספר השווה למספרם של נציגיה בקונגרס, המורכב משני
נציגיה בסנאט ומספרם המשתנה של נציגיה בבית הנבחרים (שנקבע בכל עשור על פי מפקד).
על פי התיקון ה-23 לחוקה, מספר האלקטורים של מחוז קולומביה שווה למספר האלקטורים שלה לו הייתה מדינה, אך לא יעלה על מספר האלקטורים של המדינה הקטנה ביותר, העומד על שלושה.
מכאן שכרגע מספר האלקטורים שלה מונה שלושה בלבד.
מספר האלקטורים הכולל עומד היום על 538.
אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים מטעמם (אף על פי שברוב המדינות מופיע רק שם המועמדים לנשיאות, ורק במיעוטן גם שם המועמדים לחבר האלקטורים).
לכל מדינה הזכות לקבוע בעצמה את דרך חלוקת האלקטורים שלה.
הרוב המוחלט של המדינות מעניק את כל האלקטורים של המדינה למועמד שזכה ברוב הקולות במדינה.
בנברסקה ומיין מקבל המועמד שזכה ברוב הקולות של המדינה שני אלקטורים, בעוד שאר האלקטורים משויכים לאזורי הבחירה של חברי הקונגרס מטעם המדינה, וכל אחד מהם ניתן למועמד שזכה ברוב במחוז הבחירה, כך שייתכן מצב שהאלקטורים של מדינות אלה יתחלקו בין המועמדים.
לדוגמה, בבחירות של 2008, זכה המועמד הדמוקרטי ברק אובמה בקולו של אלקטור אחד בנברסקה, בעוד שיתר האלקטורים בחרו במועמד הרפובליקאי ג'ון מקיין.
במדינת קולורדו הועלתה להצבעה ביום הבחירות של 2004 הצעת תיקון לחוקת המדינה, על פיה האלקטורים של המדינה יחולקו בשיטה יחסית, אך היא לא התקבלה.
האלקטורים של כל מדינה מתכנסים בבירת המדינה במועד שנקבע על ידי הקונגרס - יום שני שחל בין 13 ל-19 בדצמבר.
על פי התיקון ה-12 לחוקה, כל אלקטור מצביע עבור מועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן נשיא (שלפחות אחד מהם חייב להיות ממדינה שונה מזו של האלקטור).
אף שהחוקה אינה מחייבת את האלקטורים להצביע עבור המועמד שזכה במרבית הקולות במדינתם, ביותר מ-99% מהמקרים הצביעו האלקטורים בהתאם להכרעת הרוב.
בחלק מן המדינות, חוק המדינה מחייב את האלקטורים להצביע בהתאם להצבעת הרוב, או מטיל קנסות ועיצומים אחרים על אלקטורים שהצביעו בניגוד להצבעת הרוב.
באחרות, המפלגות דורשות מן האלקטור שנבחר מטעמן להצהיר על כוונת הצבעתו מראש.
מכיוון שהאלקטורים הם לרוב בכירים במפלגתם במדינתם, אין זה סביר שיצביעו כנגד מועמד המפלגה.
שני פסקי דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית עיגנו את זכותן של המדינות להעניש אלקטורים סוררים ואף להחליפם באחרים - פסק דין ריי נגד בלייר ופסק דין צ'יאפאלו נגד וושינגטון.
לאחר שנספרים הקולות נחתמים טופסי ההצבעה המפרטים את התוצאות ונשלחים לנשיא הסנאט – הוא סגן הנשיא המכהן.
עם כינוס הקונגרס החדש, נפתחים טופסי ההצבעה של האלקטורים בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס.
אם יש מועמד שמספר הקולות שבו זכה עבור תפקיד הנשיא מהווה רוב מוחלט של חבר האלקטורים, הוא מתמנה כנשיא.
אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט (דבר שאפשרי כאשר יותר משני מועמדים זוכים באלקטורים, או כאשר מושג שוויון גמור בין שני המועמדים לנשיאות), ההחלטה עוברת מיידית להצבעה בבית הנבחרים, שבוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים שזכו במספר הקולות האלקטוראליים הגבוה ביותר.
אולם ההצבעה מתנהלת באופן מדינתי, כך שלכל מדינה יש קול אחד שנקבע על ידי הצבעה בתוך המשלחת של המדינה לבית הנבחרים (אם יש תיקו בהצבעה זו, המדינה נמנעת).
מועמד צריך לזכות ברוב מוחלט של הצבעות משלחות המדינות בשביל להיבחר.
אם אין רוב כזה, נערכים סיבובים נוספים עד שהוא מושג.
בבחירות ב-1800 נבחר תומאס ג'פרסון רק לאחר 36 סיבובי הצבעה, בהתערבותו של אלכסנדר המילטון.
אם לא הצליח בית הנבחרים להגיע להכרעה בבחירת הנשיא עד לזמן הקבוע בחוק (צהרי 20 בינואר), ישרת סגן הנשיא הנבחר כנשיא בפועל, עד שתתקבל ההחלטה.
אם יש מועמד שמספר הקולות שבו הוא זכה עבור תפקיד סגן הנשיא מהווה רוב מוחלט של חבר האלקטורים, הוא מתמנה כסגן הנשיא.
אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט, עוברת הבחירה לסנאט שבוחר את סגן הנשיא מבין האנשים שזכו בשני המספרים הגבוהים ביותר של קולות אלקטורליים.
כפי שהוזכר לעיל, ברוב המדינות, המועמד שזוכה ברוב קולות מדינה מסוימת מקבל את כל קולות האלקטורים ממדינה זו.
בשיטה זו נוצר לעיתים רחוקות מעין פרדוקס בו מועמד שקיבל את רוב קולות הבוחרים האזרחיים בכלל ארצות הברית עשוי להפסיד בכל זאת בבחירות היות שאין לו רוב של אלקטורים.
כך קרה בבחירות שבשנים 1824, 1876, 1888, 2000 וב-2016. בכל חמשת המקרים, המועמד או המועמדת שהפסידו בבחירות, למרות שזכו ביותר קולות בספירה הכללית (לעיתים בהפרש של מיליונים אחדים) - השתייכו למפלגה הדמוקרטית.
בבחירות ב-2000 התמודדו ג'ורג' בוש ואל גור, וג'ורג' בוש זכה ליתרון זעום של כ-0.009 אחוז, כ-537 קולות בלבד בפלורידה מתוך 5,825,043 קולות מצביעים במדינה, ולכן גרף את כל 25 האלקטורים של המדינה וזכה בנשיאות אף על פי שלגור היה יתרון של 539,947 מסך כלל קולות הבוחרים בכל ארצות הברית.
שיטת האלקטורים נבחרה על ידי מייסדי ארצות הברית ממספר סיבות:
הסיבה הראשונה והמשנית היא שבאותה תקופה רוב אזרחי ארצות הברית היו חקלאים שלא הבינו מאומה בפוליטיקה, לכן הוחלט לתת את בחירת הנשיא בידי אנשים המתמצאים בהליך הדמוקרטי.
שיטה זו היא בעצם פשרה בין רצונם של האבות המייסדים שהקונגרס יבחר בנשיא, לבין רצון העם לבחור את הנשיא בעצמו בשיטה היחסית.
הסיבה השנייה והעיקרית היא רצונם של המייסדים להבטיח את כוחן של מדינות ארצות הברית הקטנות.
אם הנשיא היה נבחר על פי רוב קולות ארצי, היו המדינות שאוכלוסייתן גדולה מאפילות בכוחן על אלו שאוכלוסייתן קטנה וקולות הבוחרים של המדינות הקטנות היו זניחים וחסרי ערך.
שיטה זו מאדירה את כוחן הפוליטי של המדינות הקטנות בכך שהן מיוצגות על ידי שלושה אלקטורים, חצי אחוז מכלל האלקטורים, בזמן שאוכלוסייתן עלולה להיות קטנה מאחוז זה ביחס לאוכלוסיית ארצות הברית כולה.
אם בחירת נשיא ארצות הברית הייתה נתונה בידי הסנאט, היה הנשיא כבול לתכתיבי הסנאט, שיכול היה בכל עת לפטרו.
לכן ביקשו האבות המייסדים ליצור גוף טנטטיבי, זמני, שייבחר רק לשם בחירת הנשיא, ולאחר מכן יתפרק, כך שהנשיא לא יהיה תלוי בגוף שלטוני אחר ויוכל לפעול באופן עצמאי יחסית - בסייגים שמכתיבה הפרדת הרשויות.
האלקטורים נבחרים בכל מדינה על ידי המפלגות השונות והציבור, בשני שלבים.
בשלב ראשון, בוחרות המפלגות בכל מדינה מועמדים לאלקטורים, בוועידת מפלגה מדינתית או בוועידת המפלגה הארצית, בהתאם לתקנות המפלגה בכל מדינה.
על פי רוב יהיו אלה אנשי מנגנון המפלגה, פעילים פוליטיים, מקורבים למועמד המפלגה לנשיאות, וכדומה.
בשלב שני, ביום הבחירות לנשיאות, במקביל לבחירת הנשיא, בוחרים האזרחים באלקטורים, אשר שמותיהם עשויים להופיע על פתק ההצבעה עם שמו של המועמד לנשיאות, בהתאם לחוקי כל מדינה.
האלקטורים של המועמד שקיבל את מרב הקולות ממונים כאלקטורים מטעם אותה מדינה, למעט מדינות נברסקה ומיין, בהן יש חלוקה יחסית של האלקטורים.
במדינות אלה, הזוכה במדינה מקבל שני אלקטורים, והזוכה בכל מחוז קונגרס מקבל אלקטור עבור המחוז.
שיטה זו מאפשרת לחלק את האלקטורים בין המועמדים.
החוקה האמריקאית מטילה מספר מגבלות המונעות מאדם לשמש כאלקטור.
פרק 2, פסקה 1, סעיף 2 אוסר על סנטור, חבר בית הנבחרים, נושא משרת אמון או מקבל משכורת מן הממשל הפדרלי מלשמש כאלקטור.
התיקון ה-14, שהוכנס לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, מונע ממי שסייע לאויב או מרד במדינה מלשמש כאלקטור.
ככלל, הודעת המדינה על נציגיה לחבר האלקטורים נחשבת כעדות מספיקה לעמידתם בתנאים.
מתנגדים לשיטה טוענים כי תוצאות כאלה עומדות בניגוד לרעיון של הצבעה דמוקרטית.
הן מעידות, למשל, על שבירת העיקרון של שוויון פוליטי, לפיו לכל מצביע קול שווה (אדם אחד, קול אחד).
חלוקת האלקטורים בהתאם לקולות הבוחרים בכל מדינה, במקום הענקת כל האלקטורים למועמד המוביל, עשויה לצמצם אפקט זה.
תומכי השיטה, לעומת זאת, טוענים שהיא מכריחה את המועמד לבנות תמיכה בנתחי אוכלוסייה מגוונים יותר מבחינה גאוגרפית ודמוגרפית, ולכן היא עדיפה על קבלת הרוב הלאומי המוחלט.
על פי רוב, בחירות בהן התקבל ניצחון למרות הפסד במספר המצביעים מתאפיינות בכך שהמועמד המפסיד השיג יתרון גדול במיוחד במדינות אותן ניצח, והמדינות הנותרות הוכרעו לטובת המנצח ברוב קטן של הבוחרים.
יש הטוענים בתגובה כי ההצבעה הפופולרית תחת שיטת חבר האלקטורים לא שווה בהכרח לדעת הרוב הלאומית כפי שהייתה משתקפת בבחירות ישירות, שכן כל שיטת בחירות מתייחדת באסטרטגיה מתאימה מצד המערכת הפוליטית ובאינטרסים שונים של הבוחרים.
מכיוון שרוב הקולות המוחלט לא משמעותי בשיטה הקיימת, מצופה שהמועמדים יבחרו אסטרטגיה מתאימה; כלומר, ירכזו את מאמצי הקמפיין במדינות מתנדנדות, ולא ישקיעו משאבים בהשגת יתרון משמעותי יותר במדינות בהן הם או יריבם מוביל בהפרש גדול (דבר שככל הנראה היו עושים אם תוצאת הבחירות הייתה מתקבלת ביחס ישר לבחירת המצביעים).
ב-2011 הוצג חישוב המראה כיצד במרוץ של שני מועמדים, ניתן להגיע לנשיאות עם 22% בלבד מקולות הבוחרים.
לפי ביקורת זו, השיטה הקיימת מעודדת את הנבחרים לרכז משאבים פוליטיים במספר מדינות מפתח (המכונות "מדינות מתנדנדות") ולהתעלם מהיתר.
מדינות עתירות אוכלוסייה בהן הסקרים מעידים על בחירות צמודות, מוצפות בביקורים של מסע הבחירות, בפרסום טלוויזיוני ייעודי, במאמצי גיוס מטעם המפלגות ובאירועים לאומיים רלוונטיים (כגון דיבייטים), בעוד מדינות אחרות זוכות למעט יחס אם בכלל.
משום שברוב המדינות המנצח בבחירות הפנימיות מקבל את כל קולות האלקטורים, יש מניע ברור להתרכז במדינות המפתח שטרם הוכרעו; בסבבים האחרונים, מדינות אלו כללו את אריזונה, פנסילבניה, ג'ורג'יה, ויסקונסין, מישיגן ונבדה.
לעומת זאת, המועמדים בוחרים להשקיע פחות זמן וכסף במדינות "בטוחות", בהן התוצאה ידועה מראש (אפילו אם יש בהן אוכלוסייה גדולה, כמו בקליפורניה, ניו יורק וטקסס).
נטען שהבחירה בשיטת האלקטורים מקטינה את אחוז ההצבעה ואת השתתפות הבוחרים.
במדינות רבות, אחוז ההצבעה פחות משהיה יכול להיות אילו היו מכוננות בחירות ישירות, הודות לשליטה של מפלגות מסוימות במדינות אלה.
השיטה הנוכחית מצמצמת את היתרון שניתן להשיג באמצעות הבאת מספר גדול יותר של מצביעים לקלפיות (למעט בתוך מדינות המפתח שהוזכרו), דבר שמתבטא בהפרש בין אחוז ההצבעה במדינות מתנדנדות ובמדינות האחרות.
בנוסף, מספר האלקטורים המוענק לכל מדינה לא מושפע מכמות הבוחרים שמצביעים בה (אלא מגודל האוכלוסייה ששייכת אליה), לכן אין למדינה אינטרס לעודד את אזרחיה להשתתף בבחירות.
בעיה זו תשפיע בפרט על אוכלוסיות שמשתתפות פחות בבחירות - קולן לא נשמע כי לא יושקעו מאמצים בהבאתן לקלפי.
אילו היו ניתנים אלקטורים בפרופורציה למספר הבוחרים, ייתכן כי מדינות היו משקיעות משאבים בקריאה להגיע להצביע, כדי לחזק את כוחן היחסי בקנה מידה הלאומי (דבר זה קורה באופן טבעי בדמוקרטיה בהן קולות הבוחרים שווים - ככל שיותר מצביעים ממדינה מסוימת משתתפים בבחירות כוחה עולה).
העדפה של מדינות עם אוכלוסייה קטנה
יחס האלקטורים לנפש גבוה בהרבה במדינות בעלות אוכלוסייה קטנה, ומעניק לבוחרים שבתוכן השפעה משמעותית יותר על תוצאת הבחירות.
לדוגמה, אלקטור אחד בקליפורניה מייצג פי ארבעה יותר בוחרים מאלקטור של ויאומינג.
הסתרת פגיעה בזכות הבחירה בפנים המדינות
המיקוד באלקטורים של מדינה ספציפית (במקום בקולות המצביעים שבתוכה) עלול להסתיר בעיות במערכת הבחירות העצמאית שלה.
לדוגמה, אם מדינה מונעת מאוכלוסיות מסוימות להצביע (באמצעות צעדים של דיכוי הצבעה כמו מגבלות על ההרשמה, מיסי בוחר, מבחני קריאה, או באמצעות הוצאת זכות הבחירה של אוכלוסייה כלשהי מהחוק), מספר המצביעים במדינה אמנם ירד, אך מספר האלקטורים שלה יישאר זהה.
הביקורת גורסת כי צעדים כאלה לא יתגלו בתוצאת הבחירות, ובכך הם מוסתרים למעשה על ידי השיטה (המדינות מוגנות מפרסומים שליליים ומקנסות אפשריים של הממשלה הפדרלית).
קיימת טענה כי הפשרה המקורית על חבר האלקטורים התקבלה בין השאר כי היא אפשרה למדינות הדרום לפגוע בזכות הבחירה של אוכלוסיות העבדים שבהן, מבלי לסכן את כוחן הפוליטי.
זכויות הבחירה של טריטוריות ארצות הברית: טריטוריות של ארצות הברית, כמו פוארטו ריקו, איי מריאנה הצפוניים, איי הבתולה, סמואה האמריקנית, וגואם, לא זוכות לאלקטורים בבחירות לנשיאות, כי לפי החוקה האמריקנית רק מדינות ארצות הברית ווושינגטון די.
פגיעה במפלגות קטנות: חשיבותן של מפלגות קטנות וסיכוייהן יורדים בעקבות הענקת כל האלקטורים של המדינה למנצח בה (מפלגה שלא זוכה ברוב באף אחת מהמדינות לא תקבל אלקטורים כלל, אפילו אם השיגה נתח רחב מקולות המצביעים).
עם זאת, הטענה כי חבר האלקטורים הוא גורם מרכזי ביצירת מערכת פוליטית של שתי מפלגות ניתנת לוויכוח (יש שטוענים כי השיטה נוטה דווקא לשפר את הסיכוי של מפלגה שלישית במקרים שונים).
אחרים דווקא מסכימים שהשיטה מקשה על מפלגות קטנות, אך טוענים שמערכת של שתי מפלגות היא יציבה יותר ומגנה על הנבחרים מהסתמכות על חלקים קטנים וקיצוניים בציבור הבוחרים (היא גם מכריחה את הנבחרים לגבש מדיניות שקורצת לקהלים רחבים יותר).
טענה כללית היא שהתהליך הבחירות לנשיאות ארצות הברית הופך להיות מסובך יתר על המידה.
התומכים בשיטה טוענים כי היא משמרת את האופי הפדרלי של האומה האמריקנית, שהיא קואליציה המורכבת ממספר מדינות שונות.
לפיהם דעת רוב במדינות קטנות, ראויה יותר לתשומת לב בקנה מידה פדרלי, מאשר חלק בעל אוכלוסייה דומה במדינה גדולה יותר.
המערכת הקיימת מעניקה לכל מדינה חופש לגבש את חוקיה וזכויותיה (בפרט סביב זכות הבחירה) מבלי לתת תמריצים לא נחוצים להעלאת מספר המצביעים.
במשך שנים רבות בהיסטוריה של ארצות הברית, מדינות מינו אלקטורים לפי הצבעת בית המחוקקים של המדינה, והטענה היא שבסיכומו של עניין עדיף שהבחירה לנשיאות מוכרעת בהחלטה של מדינות נפרדות, אחרת טבעה הפדרלי של ארצות הברית יוחלף בממשלה מרכזית ועצומה.
בנוסף, לפי תומכי השיטה, היא מקשה על זכייה בנשיאות באמצעות ניצחון בשטחים אורבניים עתירי אוכלוסייה בלבד, ובכך מתקנת התמקדות לא הוגנת בערים על חשבון אזורים כפריים.
בתגובה לטיעון זה, נאמר כי האוכלוסייה ב-50 הערים הגדולות בארצות הברית מצטברת ל-15% מהאוכלוסייה הכוללת בלבד, וכי בבחירות שמבוססות על רוב קולות (כמו בחירות לסנאט ולמשרת מושל מדינה) לא מזוהה נטייה להתעלם מבוחרים כפריים.
עוד נטען בתמיכת השיטה הנוכחית כי הענקת כל האלקטורים במדינה למנצח דווקא מחזקת את אוכלוסיות המיעוטים, שכן במדינות צמודות גם אוכלוסייה קטנה יכולה להעניק את היתרון הדרוש למועמד המועדף עליה.
דבר זה מעודד את המועמדים לחזר אחרי מגזרים מגוונים יותר של מיעוטים וקבוצות בעלי עניין.
מספר תומכים בשיטת חבר האלקטורים אומרים שבשיטת הבחירות הזו ההשפעה של הונאת בחירות ובעיות אחרות שעשויות להתעורר, מוגבלת למדינה בה הן קרו.
לכן רמאות בקלפי, או דיווחים שקריים על תוצאת הבחירות לא יוכלו להשפיע בקנה מידה לאומי.
ספירה מחודשת של קולות, למשל, תתרחש בפנים מדינות בלבד ולא בכל המדינות גם יחד.
המתנגדים לשיטה יגידו כי הבידוד הזה למעשה לא מתרחש: אם יש חשד לבעיה בהצבעה במדינה ספציפית, הוא עדיין יכול להכריע בחירות לאומיות (בדומה להתרחשות בפלורידה בבחירות 2000).
תומכים אחרים מציינים ששימוש בחבר אלקטורים אנושי, שמורכב מבני אדם המסוגלים להפעיל גמישות ושיקול דעת, מקל על ההתמודדות במקרה בו המועמד הנבחר מת או נפסל מבחינה חוקית.
חֲבַקּוּק היה אחד מנביאי המקרא, מתקופת הבית הראשון.
נבואותיו של חבקוק מצויות בספר חבקוק בן שלושת הפרקים, שהוא הספר השמיני מספרי תרי עשר, והן עוסקות בשאלת צדיק ורע לו על רקע עלייתם של הכשדים – הם הבבלים.
כמעט דבר אינו ידוע על חייו האישיים.
בניגוד למצוי אצל כמה נביאים אחרים, לא נמסר בספר על זמנו, מקומו או שם אביו.
על כך כתב ראב"ע: 'הנביא הזה לא ידענו דורו ולא משפחתו'.
השם חבקוק מופיע פעמיים בספר חבקוק, ואף לא פעם אחת מחוצה לו.
כמו כן, לא ידוע על תנא או אמורא בשם זה.
לפי המחקר, מקור השם הוא כנראה בשמו של צמח ריחני שנקרא באכדית "Khabbaququ".
המילה איננה מתועדת במקרא אלא בשם פרטי זה.
וילהלם גזניוס זיהה את שם הנביא עם הצמח , הידוע בתימן בשם "חבַקבַק"
הזוהר (המזהה את חבקוק כבנה של האישה השונמית) גוזר את השם מן השורש חב"ק, וטוען שנקרא כך על שם שני החיבוקים שקיבל מאימו שנאמר: "לַמּוֹעֵד הַזֶּה כָּעֵת חַיָּה אַתְּ (כתיב: אתי) חֹבֶקֶת בֵּן", ומאלישע בעת החייאתו.
הספר נפתח בכותרת , כלומר זוהי נבואה מסוג "משא" – בדרך כלל (אם כי לא תמיד) נבואות משא הן נבואות פורענות על עמים זרים מסוימים, וכך גם כאן.
בארבעת הפסוקים הבאים (א', ב' - ה') מעלה חבקוק שאלות קשות כלפי השמים לגבי און, שוד וחמס, אך ללא ציון סיבה כלשהי וללא הסבר מהי הרעה שבשלה הוא זועק.
על פי פירוש רש"י לספר ישעיהו, ישעיהו התנבא על חבקוק, שעתיד "לריב את יוצרו" ולזעוק כלפי שמים על העוול שיראה.
בהמשך (א', ו' - י"א) הוא עובר לתיאור הצבא הבבלי, כיבושיו ועוצמתו, ואז (א', י"ב - י"ז) הוא שואל מדוע מצליחים הבבלים ואלוהים לא מתערב: .
בתחילת פרק ב' מתאר הנביא את תשובת ה' לשאלותיו: .
ה' מספר לחבקוק שבסופו של דבר (גם ) ינצח הצדק, .
הכשדים, שבעבר כבשו את העולם ושלטו בו, יהיו למשל ומליצה בפי הגויים שנכבשו.
כאן מתחיל הנביא בתיאור משלי הלעג של הגויים, הנאמרים בצורת שירת-אבל אירונית בת חמישה בתים, שכל בית בה מתחיל במילת הקריאה 'הוֹי'.
הבתים הראשונים עוסקים ברשעים שייענשו, כאשר דבריו מכוונים לכשדים שנהגו ברוע ורשעות כלפי העמים שכבשו.
הבית האחרון (וגם הפסוק האחרון של הבית הרביעי, י"ח, שנראה כאילו איננו נמצא במקומו הטבעי, שנמצא לאחר פסוק י"ט) לועג לעבודת האלילים: .
פרק ג' (מזמור חבקוק או תפילת חבקוק) הוא מזמור הדומה מאוד במבנהו, תוכנו וצורתו למזמור תהילים, ונפתח בכותרת: .
השימוש במילה 'סֶלָה' שלוש פעמים במזמור מחזק את הקשר למזמורי התהילים, בהם מופיעה מילה זו פעמים רבות; מזמור זה הוא המקום היחיד בתנ"ך מחוץ לספר תהילים שבו מופיעה המילה.
חלק ראשון - פסוקים ג-ז
חלק שני - פסוקים ח-טו
חלקו הראשון הוא תיאור של עוצמת ה': מתואר כי אלוהים בא מדרום (תימן) ומלווים אותו שני בני לוויה (דבר ורשף) , ובחלקו השני נקמתו בגויים הרשעים: .
באפילוג מתואר מצב של בצורת: .
חלק מהפרשנים מניחים כי מדובר בארבה (הוא המוזכר בפסוק הקודם) שגרם לבצורת, אולם לא ניתן לקבוע בוודאות.
ספר חבקוק הוא הספר השמיני מתוך שנים עשר בקובץ תרי עשר שבנביאים.
הוא מורכב מחמישים ושישה פסוקים, שחולקו לשלושה פרקים.
בחלוקה היהודית של התנ"ך לסדרים, מהווה הספר את הסדר הי"ג של התרי עשר, וזה מחולק לתשע פרשיות, שש פתוחות ושלוש סתומות.
מבחינה תוכנית מחולק הספר לשלושה חלקים עיקריים: שאלתו-זעקתו של חבקוק כלפי שמים (פרק א'), תשובת ה' (פרק ב'), ומזמור תהילה, הודיה ושבח לה' (פרק ג').
בספר עצמו לא נמסר לנו שמו של המלך שבחייו התנבא חבקוק, ועובדה זו נותנת פתח לדעות רבות בנושא.
בית האחיזה העיקרי הנמצא בידינו הוא הזכרת הכשדים בספר (א', ו') ותיאור צבאם באופן חי וציורי – – אך דבר זה, מסתבר, לא נותן בידינו את האפשרות לקבוע במדויק את זמנו של חבקוק.
לשונו של הספר מצביעה על זמן יחסית קדום, אך לא ניתן לקבוע על פיה הערכה בדיוק סביר של התקופה.
לדעתם של רבים מן החוקרים, חי חבקוק בימים בהם נזדמן לאנשי יהודה לחזות במו עיניהם בעוצמתם הצבאית של הבבלים.
דבר זה אירע שנים מספר לאחר קרב כרכמיש (605 לפנה"ס), שבו הביס צבא הבבלים את צבא אשור המתפוררת ויצא למסע .
אין בידינו מידע מדויק לגבי הרגע שבו נכנסו הבבלים (כצבא כובש) ליהודה, אך דבר זה אירע שנים מועטות לאחר 605 לפנה"ס – ואם כך, אליבא דאותם חוקרים, זהו זמנו של חבקוק.
באותן שנים מלך ביהודה המלך יהויקים.
חלק מן החוקרים סבורים, כי חבקוק נתנבא בימי יאשיהו המלך – לפני קרב כרכמיש דווקא – וזאת מכמה טעמים: ראשית, עלייתם של הבבלים מתוארת בספר כאירוע יוצא מגדר הרגיל ובלתי ייאמן: .
לאחר קרב כרכמיש אפשר היה להבין שמנצחי האשורים יהפכו לאימפריה, ויצאו למסעות כיבוש.
שנית, נראה שבזמן חבקוק ממלכת יהודה לא הייתה תחת עולם של כובשים כלשהם – לא ניכר הדו של כיבוש זר בספר, והתלונות על כיבוש בבלי לא מקבלות עוצמה רבה אם באותו זמן הייתה יהודה כבושה כבר.
שלישית, מדברי חבקוק ניתן להסיק שעליית הכשדים איננה רחוקה כל כך, כאשר הוא מבטיח לאנשי דורו .
מכל הטעמים הללו חייב היה חבקוק, לדעת אותם חוקרים, להתנבא זמן קצר לפני הגעת הכשדים ליהודה, ובזמן שהיא משוחררת מעול זרים.
דבר זה התרחש בסוף ימי יאשיהו, כאשר השליטה האשורית הייתה חלשה או בלתי מורגשת, ומצרים (שהשתלטה על יהודה לפרק זמן קצר ומיד אחריה באו הבבלים) טרם הספיקה למלא את ה"וואקום השלטוני".
אם כך, קל להבין את מרירותו של חבקוק בשאלת 'צדיק ורע לו': בימי יאשיהו הייתה עלייה רוחנית גדולה ביהודה, וחבקוק הצטער והתמרמר מאוד על כך שזה לא יעזור לאנשי יהודה לחיות את חייהם בשלווה.
אין תימה בכך שחבקוק נתנבא על הבבלים בטרם עלייתם: ישעיהו הנביא עשה זאת בימי המלך חזקיהו, עשרות רבות של שנים קודם לכן.
כמו כן, גם בתקופה זו נחלו הבבלים ניצחונות גדולים במרידתם באשור (ניצחונותיו של נבופלאסר הבבלי קדמו לקרב כרכמיש ולייסוד ממלכת בבל, וייתכן ששמעם הגיע לאוזניהם של אנשי יהודה ובהם חבקוק).
חז"ל הניחו (סדר עולם רבה, פרק כ') שחבקוק נתנבא בימי מנשה המלך, .
אם הכוונה לסוף ימיו של מנשה, דעה זו דומה מאוד לדעה הקודמת – לא ידוע מתי בדיוק נפסקה שליטתם של האשורים ביהודה למעשה, וסביר שחלק מאנשי יהודה של תקופת מנשה הספיקו לראות את כיבושי הבבלים בחייהם.
על פי ספרות הזוהר, חבקוק הוא בנה של השונמית מתקופת אלישע בן שפט (כנראה בימי יהוא).
דעה נוספת טוענת, שחבקוק כלל לא מדבר על הכשדים, אלא זוהי טעות סופרים והכוונה ל"כתיים" – ואם כך כל הספר מתייחס אל מסעו של אלכסנדר מוקדון, ולכן חבקוק שייך לחלק ההלניסטי של תקופת בית שני.
דעה זו הועלתה על ידי החוקר ברנרד דוהם, שחי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, והלכו בדרכו חוקרים רבים.
לאחר זמן מה נזנחה דעה זו, וכיום כמעט ואין מי שמחזיק בה.
שנים לאחר שהועלתה סברה זו נמצא פשר חבקוק בין מגילות מדבר יהודה, שדרשה את נבואות חבקוק על ה"כתאים" – אולם שם הכוונה לרומאים ולא לאלכסנדר.
סגנונו של חבקוק הוא ארכאי אף לתקופתו, ורבים בו הביטויים העתיקים והשימוש בשיטות פיוטיות עתיקות.
כפי שהוא משתקף בספר, הסגנון מתאפיין בכמה מוטיבים בולטים, ובהם:
גוף ראשון – הספר כתוב כולו בלשון מדבר.
הדבר מתבטא לא רק בכך שהנבואות עצמן כתובות בגוף ראשון (למעט הכותרת לספר והכותרת למזמור בפרק ג'), אלא גם בכך שחבקוק מספר לנו על פעולותיו בין נבואה לנבואה: .
כמו כן באות תחושותיו של הנביא בספר בבהירות: .
לשון ציורית – לשונו של חבקוק גבוהה וציורית.
תיאוריו (במיוחד תיאורי הצבא הכשדי בפרק א' וכוחו של ה' בפרק ג') נותנים לקורא הרגשה כאילו רואה הוא את הדברים בעיניו:
יש בספר מקבילות לספרי תנ"ך אחרים.
חבקוק ספרים אחרים מיקום ישעיהו י"א, ט' ירמיהו נ"א, נ"ח דברים ל"ג, ב'
בנוסף, ישנן גם הקבלות למקורות חוץ מקראיים.
בשירת אוגרית (AB III) יש תיאור לאויב מוכה, הדומה לתיאור בחבקוק ג', י"ג: .
בספר ישנם דימויים רבים, בהם האנשה:
רבים בספר גם דימויים רגילים:
כרוב הנביאים, גם חבקוק השתמש במשקל, בדרך כלל קצר (אם כי לא בצורה קיצונית):
שימוש בביטוי או מילה פעמים רבות בסמיכות.
כך, חוזרת המילה "הוֹי" 5 פעמים בקטע ב', ו' - י"ט, והמילה "חָמָס" מופיעה 6 פעמים לאורך הספר.
אפשר לראות דוגמאות לכך גם בפסוקים עצמם:
גם סוסים ומים (וגם דגים) חוזרים כמה פעמים לאורך הספר בהזדמנויות שונות.
שאלות רטוריות – חלקן באות כחלק מזעקת תפילה או התרסה כלפי שמים, וחלקן מתוך לעג לרשעים:
תקבולות, וחזרות רבות על רעיון אחד:
ניבים וביטויים שמקורם בספר חבקוק
- ביטוי לדבר שמקווים לו אך יש לחכות הרבה זמן על להתממשותו.
- מקור: " - הוא יגיע בוודאות, גם אם יאחר.
מצוטט ומופיע אצל הרמב"ם: (הרמב"ם, י"ג עיקרים).
- מקור: - ביטוי נפוץ בעברית מודרנית שמשמעו כי לכל אדם הזכות לחיות את חייו על פי ראות עיניו, השקפתו ואמונותיו.
הביטוי המקורי בעל משמעות הפוכה כמעט: מי שמאמין בה' הוא הצדיק, ובזכות אמונתו, יחיה.
- ביטוי לעוול שנעשה והוא זועק לשמים.
חלק מחוקרי מקרא סבורים שהספר איננו יצירה אחידה של נביא אחד, אלא מורכב מבסיס שעליו הוטלאו טלאים.
מאידך גיסא, רואים מספר חוקרים בספר מעשה כפיו של אדם אחד.
לטענתם של המצדדים באי-אחדותו של ספר, אפשר להסיק מן הבלבול שבין פסקאות הספר (לאחר תיאור הכשדים ונפילתם מגיע שוב תיאור עושק ועיוות הדין, בפרק ב') את ההרכבה של מספר קטעים כתובים שונים (שנעשתה באופנים שונים, על פי שיטתו של כל מבקר).
למשל, היה מי שטען כי תיאור הכשדים איננו מקורי, אלא תוספת מאוחרת - והיה גם מי שהסיק מכאן את ההפך: דווקא תיאור הכשדים הוא מעשה ידיו של חבקוק, ואילו תיאורי המשפט המעוות והזעקה הם הרחבות שנעשו בידי אנשים אחרים.
היו גם מי שפקפקו בשייכותו של המשא בפרק ג' לחבקוק, למרות הכתובת הבאה בראשו.
בנוסף, היו שהציעו פתרונות אחרים לבעיה זו, שאינם פוסלים את האפשרות שנכתבו בידי חבקוק עצמו.
כך, על פי גישה אחת הספר הוא כולו יצירה אחת, אך הסדר הפנימי שובש באופן כלשהו, או שחלקים נוספו מאוחר יותר בידי חבקוק עצמו.
המצדדים באחדות הספר טוענים כי הוא מתאפיין בעקביות לשונית, סגנונית ורעיונית לכל אורכו.
מקומו של ספר חבקוק בנצרות
לספר חבקוק יש מקום מרכזי בתאולוגיה הנוצרית ובמיוחד אצל שאול השליח.
אחד הרעיונות המרכזיים בברית החדשה הוא שאין בקיום מצוות התורה כדי להביא ישועה לאדם, אלא האמונה באלוהים היא המצדיקה את האדם בפני האלוהים.
הרעיון הזה מתבטא בין היתר בציטוט מספר חבקוק: .
הפסוק הזה מפורש בברית החדשה בכך שאדם מוצדק על ידי אמונתו ולא על ידי מעשיו.
מעשים של קיום מצוות שאינם מגובים באמונה אין בהם ערך.
הפסוק מצוטט שלוש פעמים בברית החדשה:
מרטין לותר, מייסד הרפורמציה בנצרות, מספר שקיבל התגלות שמימית מתוך קריאת הפסוק "צדיק באמונתו יחיה" כפי שמופיע ברומים 1: 17. הפסוק הביא אצלו להבנה לגבי מהות האמונה באלוהים והכרה שהכנסייה הקתולית מחטיאה את מטרת הנצרות.
בכתבי חז"ל ישנם כמה אזכורים של הנביא חבקוק.
למסורות המובאות שם אין ביסוס היסטורי, אך יש בהן כדי ללמד כיצד ראו חז"ל את חבקוק ואת תורתו.
על פי אחד המדרשים היה חבקוק בנה של האשה השונמית מתקופת אלישע (ספר מלכים ב', ד').
על פי מסורת זו, השם הייחודי "חבקוק" נובע מחיבוקו של הילד על ידי אלישע הנביא ואמו.
מסורת סותרת לזו הובאה בסדר עולם רבה, ועל פיה חי ופעל חבקוק בימי מנשה המלך, מאות שנים לאחר מכן.
תפילת חבקוק מוזכרת בחז"ל כדוגמה לתפילה תובענית (תפילתו של חוני המעגל הושוותה לזו של חבקוק (), כזו המשיגה את מטרתה:
את רעיונו המרכזי של חבקוק סיכמה האמרה התלמודית הבאה:
בסיפור החיצוני בל והתנין מוזכר חבקוק כמי שהציל את דניאל – ואם כך הוא בן אותה תקופה.
שם גם מצוין שם אביו, יהושע, ומסופר עליו שהוא שייך למשפחת לויים, מה שכבר הזכרנו לעיל.
במסורת של יהדות אתיופיה שמור לחבקוק מקום של כבוד, והוא נזכר פעמים רבות בתפלתם.
בקרב יהודי אתיופיה מסורת עתיקת יומין, ולפיה שמו של אביו של חבקוק היה דקר.
קבר המיוחס לחבקוק מצוי בשלושה מקומות בעולם: בשני מקומות בישראל, ובמקום אחד באיראן, בעיירה בשם טוסרקאן (הקרובה לעיר המדאן).
באמצע המאה ה-20 התגלו במדבר יהודה מגילות מדבר יהודה, ובהן גם "פשר חבקוק" – חיבור מתקופת בית שני, המהווה מעין מדרש על ספר חבקוק.
לפי הפשר, הכשדים הם ה"כתאיים" (או "כתיאים").
על פי חוקרים בני זמננו התכוונו כותבי המגילות לצבא רומא העתיקה.
הפשר מספר על "כוהני ירושלים האחרונים" טרם השתלטות הרומאים, ועל המאבק בין "מורה הצדק" לבין "הכהן הרשע", דמויות אשר לא ברור מי הן בוודאות, אם כי הסברה היא שהראשון הוא מנהיג ומייסד הכת שבה התחבר הפשר, והשני הוא המנהיג האזרחי של יהודה באותה תקופה, שאליו התנגדה הכת.
הפשר רואה ב"מורה הצדק" נביא שהבין את דברי האל לחבקוק טוב יותר מחבקוק עצמו, ומספר על מרדף של הכהן הרשע אחרי מורה הצדק למדבר, על-מנת לכפות עליו לציין את יום-כיפור על-פי לוח-שנה אחר.
פרטי-מידע אלה מתקשרים לפרטים אחרים הידועים לנו על תקופת בית שני, דוגמת הביקורת של כת מדבר יהודה על הנעשה במקדש כפי שמופיע בספר ברית דמשק ובמגילת מקצת מעשי התורה, והפולמוס על לוח השנה במגילות קומראן המופיע בכמה חיבורים במגילות מדבר יהודה וכן בספר היובלים.
כאשר הפשר מצטט את השם המפורש של האל מתוך הפסוק המקראי, השם מופיע בכתב העברי הקדום, ואילו בחלקי הפירוש, השם המפורש מוחלף בתיבה "אל".
הנצחתו של חבקוק הנביא בשמות רבים של רחובות בשמו
במקומות רבים בישראל הונצח הנביא חבקוק ברחובות על שמו, כגון "רחוב חבקוק" או "רחוב חבקוק הנביא" בערים; תל אביב, חולון, ירושלים, בני ברק, בית שמש, ראשון לציון, פתח תקווה, קריית אתא.
כמו כן ביבנה ברחוב הדקל 6 הוקם בית הכנסת לכבודו בשם בית הכנסת חבקוק הנביא.
חבקי אותי חזק (בספרדית: Abrázame Muy Fuerte; באנגלית: Embrace Me Tightly) היא טלנובלה מקסיקנית זוכת פרס "הטלנובלה הטובה ביותר" לשנת 2001. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה "Pecado Mortal", משנת 1960. כוכבי הטלנובלה הם: ארסלי ארמבולה ופרננדו קולונגה.
כריסטינה אלברס היא בתו הצעירה והיפה של דון סבריאנו אלברס האכזרי וקר הלב.
מנהל העבודה שלו, דיאגו הרננדס, מאוהב בכריסטינה והיא מאוהבת בו.
יום אחד שניהם מקיימים יחסי מין.
מיד לאחר מכן, מודיעה כריסטינה לאביה שהיא בהיריון מדיאגו.
לאחר הגילוי שולח אותה דון סבריאנו לעיר הבירה יחד עם המשרתת שלה, רקלה, כדי שתלד את התינוקת שם.
פדריקו ריברה, איש רשע ורודף בצע, משתלט על המצב, ודואג לכך שהתינוקת (שנולדה בשם מריה דל כרמן), תירשם כביתה של רקלה.
כריסטינה, במטרה להיות קרובה לביתה, נאלצת להינשא לפדריקו והופכת לסנדקית של ילדתה.
בחתונתה, דון סבריאנו חוטף התקף לב ומת.
כעבור זמן מה לאחר חתונתם, בעת שהם נוסעים ברכבו של פדריקו, זה עושה תאונה ממנה כריסטינה מתעוורת וכתוצאה מזה, פדריקו משתלט על נכסיה מאחר שכריסטינה אינה יכולה לטפל בהם.
היא נותרת לבדה עם אמה, קונסואלו, אשר מהרגע שדון סבריאנו מת, איבדה קשר עם המציאות וכעת פדריקו חופשי להשתלט על הנכסים.
השנים חולפות, ומריה דל כרמן מתבגרת.
אחיינו של פדריקו, קרלוס מנואל, מגיע לעיירה.
קרלוס מנואל מאוהב בחברתו דבורה פלקון, בלי לדעת שהיא בעצם המאהבת של דודו.
מריה דל כרמן וקרלוס מנואל מתאהבים כשהם נפגשים בפעם הראשונה, אך נתקלים בעוינות מצד דבורה ופדריקו, הנחושים להפריד בין השניים.
סוד נוסף מעיב על הקשר של מריה דל כרמן וקרלוס מנואל: העובדה שדבורה ופדריקו מנהלים רומן סוער מאחורי הגב של קרלוס מנואל.
ארסלי ארמבולה - מריה דל כרמן אלברס
פרננדו קולונגה - קרלוס מנואל ריברו
ויקטוריה רופו - כריסטינה אלברס
ססר אבורה - פדריקו ריברו
נליה נורבינד - דבורה פלקון
ארנלדו אנדרה - ד"ר אנחל לואיס רובלס
הלנה רוחו - דמיאנה/חוליאנה גיילן
אליסיה רודריגז - קונסואלו אלברס
רוסיטה קווינטאנה - אדוביחס דה לה קרוס וּפריירה
ליליה אראגון - אפיחניה דה לה קרוס וּפריירה
דסיה גונזלס - קנדלריה קמפוסאנו
פבלו מונטרו - חוסה מריה מונטס
רוסנה סן חואן - ראקלה קמפוסאנו
חורחה דה סילבה - אבל ראמוס
אסתר רינלדי - נייבס מוניוס
רנה קסדוס - פרנסיסקו חוסה
טונו מאורי - האב מויסס
סרחיו ריינוסו - הרנן מוניוס
כרמן סלינס - סליה רמוס
חֶבְרֶ'ה טְרַאסְק הייתה קבוצה שנוסדה בתל אביב ב-1917 והמשיכה לפעול עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20. מטרת הקבוצה הייתה "להביא שמחה לליבם של תושבי תל אביב" בעידן שבו לא היו בעיר די מקומות בילוי.
הקבוצה, שנוסדה על ידי אברהם אלדמע, נודעה במסיבות הגדולות שארגנה, בתהלוכות התחפושות הפורימיות (חלקם בעיצובו של יצחק פרנקל אשר נמנה הוא בחבורה) שלה ובמעשי הקונדס של חבריה (כגון נעילת ראש העיר דיזנגוף במשרדו).
עם חבריה נמנו אלכסנדר פן, משה זמירי ואברהם שלונסקי.
החבורה הייתה במעין תחרות עם ברוך אגדתי בכל הנוגע לארגון נשפים.
טראסק ביידיש: רעש, מהומה, מכה חזקה.
משה זמירי (פזמונאי ומבקר אמנות)
חבר את הנקודות (ביפנית: 点つなぎ), מוכרת גם כנקודה לנקודה, היא סוג של חידה הכוללת סדרה של נקודות ממוספרות.
כאשר מציירים קו המחבר בין הנקודות, נגלה תרשים של חפץ או עצם כלשהו.
השימוש במספרים יכול להיות מוחלף באותיות או בסמלים אחרים.
בשיח בין אנשים בוגרים, משתמשים בביטוי "לחבר את הנקודות" כמטפורה לתיאור יכולת (או אי יכולת) לקשר רעיון אחד עם רעיון אחר, לראות את ה"תמונה הגדולה", או למצוא תכונה בולטת בתוך מידע רב.
ראובן פוירשטיין מציג את החיבור בין נקודות ככלי הראשון בהתפתחות קוגניטיבית.
חבר דמיוני הוא דמות בדיונית אותה יוצרים בדרך כלל ילדים קטנים.
חברים דמיוניים יכולים ללוות את הילד אף עד לתחילתו של גיל ההתבגרות.
חבר דמיוני היא תופעה נפוצה ונרחבת.
לעיתים החבר מגיע בתצורת בן אדם, ופעמים אחרות יכול להיות דמות בדיונית, חיה, חפץ או בובה.
בעבר, חבר דמיוני נתפס כמצביע על חוסר יציבות נפשית, חוסר חוסן נפשי או חוסר אינטליגנציה רגשית.
כיום מחקרים מוכיחים שתפיסה זו מוטעית.
רוב המחקרים כיום מצביעים שחבר דמיוני הוא בריא וחלק בלתי נפרד מחווית הילדות.
ילדים עם חברים דמיוניים מפתחים יכולות חברתיות גבוהות מחבריהם.
בנוסף, ילדים עם חברים דמיוניים יהיו יותר יצירתיים, בעלי חוסן נפשי גבוה יותר ואינטליגנציה רגשית מפותחת יותר.
ניתן לראות שבתחומים אחרים בחיים- יציבות התא המשפחתי, חברים אמיתיים וחוויות בבית הספר, אין הבדל משמעותי בין ילדים עם חברים דמיוניים ובלי.
חבר דמיוני אמנם מספק חברה ומפיג שעמום, אך לנוכחות של חבר דמיוני בחייו של ילד יש עוד משמעויות.
החבר יכול לספוג כעס ועצב, לקחת "אשמה" על טעויות של הילד ולעזור בתקשורת מול ההורה.
תופעת החבר הדמיוני הרבה פחות נפוצה אצל מבוגרים.
ניתן לראות מופעים שלה אצל מבוגרים שסבלו מהתעללות פיזית, מינית או נפשית בילדות.
במקרים כאלו, מבוגרים ידמיינו חבר, או אפילו משפחה דמיונית, כצורת בריחה מהטראומה שנגרמה להם.
החבר הדמיוני אצל מבוגרים אלו ממלא תפקיד אחר.
לעיתים המבוגרים ידמיינו מושיע או גרסה אחרת של עצמם.
ישנם מקרים בהם מבוגרים ידמיינו בני זוג או משפחה שלמה, על מנת לענות על הצורך בקשר אנושי בלי אינטראקציה עם אדם אחר.
לפי מחקר שנערך בארצות הברית בשנת 2004 על ידי חוקרים מאוניברסיטת וושינגטון ומאוניברסיטת אורגון עלה כי לכ-65 אחוזים מכלל הילדים בארצות הברית בין הגילים 3–5 ישנם חברים דמיוניים.
השיר "ידידי טינטן", מאת מרים ילן-שטקליס, עוסק בידידו הדמיוני של הילד דני.
השיר הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע על-ידו, יחד עם ג'וזי כץ, במופע "לבד ביחד ולבד לבד", אשר הוקדש לשיריה של ילן-שטקליס.
השיר בוצע על ידי אבי טולדנו בפסטיבל שירי משוררים לילדים מס' 1, וזכה בו במקום הראשון.
בסדרת הטלוויזיה "ארתור", לגילי ריד, אחותו של ארתור ריד, דמות מרכזית בסדרה, יש חברה דמיונית בשם נאדין, איתה היא מנהלת דיאלוגים המבטאים את התמודדותה של גילי עם קונפליקטים ודילמות.
רצועת הקומיקס קלווין והובס עוסקת בהרפתקאותיהם של ילד בן 6 בשם קלווין, ובבובת הטיגריס שלו הובס, אשר בדמיונו של קלווין הוא טיגריס דמוי אדם אינטליגנטי וציני אשר מסוגל אף לדבר.
עלילת סדרת הטלוויזיה האמריקנית בית פוסטר לחברים דמיוניים מתרחשת בעולם שבו כשילדים יוצרים חבר דמיוני הוא נהפך ליצור בשר ודם.
הפרק ה-18 בעונה השנייה של הסדרה "אבודים" מתמקד בעיקר במפגש בין הארלי, אחת הדמויות הראשיות בסדרה, לבין החבר הדמיוני הוותיק שלו "דייב".
פרקים רבים של המהדורה האמריקנית של סדרת הילדים "רחוב סומסום" עוסקים במפגשים בין ציפורת, אחת הדמויות הראשיות בסדרה, לבין חברו הדמיוני דמוי הממותה, אשר מכונה מר סנאפאלאפגוס (Mr.
Snuffleupagus), אותו רק ציפורת מסוגל לראות.
בפרקים מאוחרים יותר התברר כי מר סנאפאלאפגוס אמיתי וגם אחרים יכולים לראות אותו, כדי לעודד ילדים לספר למבוגרים על דברים שהם חוששים שלא יאמינו להם, בפרט פגיעות מיניות.
בסרט הקול בראש מופיעה דמותו של בינג-בונג, החבר הדמיוני של ריילי, שהעלילה מתרחשת בראשה.
עוסקת בחבר דמיוני שיוצא להציל את חברתו היילי יחד עם אביה המנוכר.
בהמשך הסדרה מופיעים חברים דמיוניים נוספים.
פרופ' דורון מנשה העלה שיר המדבר לכאורה על "חבר דמיוני", ובעצם על הבורא במסגרת פרויקט השירים שלו https://www.youtube.com/watch?v=0kBHYDI9yyI
חבר'ה היה אתר אינטרנט אשר שימש כרשת חברתית מקוונת לחיפוש חברים מהעבר.
בשיאו הגיע ל-1.2 מיליון משתמשים רשומים.