tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אב המנזר דניאל או דניאל עולה הרגל או דניאל מקייב היה כומר ואב מנזר אורתודוקסי, יליד רוס של קייב, עולה רגל וכותב ספר מסעות בשפה הרוסית הקדומה בימי הביניים.
בספרו תיאר את ארץ ישראל של אותם הימים.
אב המנזר דניאל היה הראשון שהעלה על כתב פרטים על מסע מרוסיה לארץ אחרת ועולה הרגל הרוסי הראשון שתיעד את מסעו.
סיפור חייו וזהותו לוטים בערפל.
היה ככל הנראה ראש מנזר באוקראינה של ימינו, אז באחת מנסיכויות רוס של קייב.
ייתכן כי נולד והתחנך בצ'רניהיב.את הקשר לאזור צ'רניהיב ביססו החוקרים, בין היתר, על האזכורים התכופים בכתביו, של הנהר סנוב הזורם בעיר צ'רניהיב.
קיבל ככל הנראה את עול הנזירות בטקס שהתקיים בחג עליית מרים בלאוורת קייב-פצ'רסק.
יש שמשערים כי לפני הקריירה הכנסייתית היה הנזיר דניאל לוחם.
הוא מגלה עניין בתיאור ביצורים וכלי נשק.
מייחסים לו גם שליחות דיפלומטית כלשהי, אולי מטעם הקניאז הגדול של קייב, סביאטופולק איזיאסלביץ', ואולי משום כך מצא דלת פתוחה ואוזן קשבת אצל מלך ירושלים, בולדווין, שהושיב אותו לצידו בעת טקס בכנסיית הקבר.
דניאל הצטייר כבעל כושר גופני טוב - בעת מסעו רכב על סוסים, טיפס על הרים, ירד לתוך מערות, שחה בירדן ובכנרת.
מחברים מסוימים, כולל ההיסטוריון ניקולאי קרמזין זיהה את דמותו עם זו של דניאיל, בישוף העיר יורייב שעל נהר רוס (בילה צרקווה של ימינו), שהתמנה בתפקיד זה בשנת 1115 ושהלך לעולמו ב-9 בספטמבר 1122.
במסע עלייתו לרגל יצא דניאל לקונסטנטינופול ומשם, דרך הים האגאי, הגיע לאפסוס, וכן לאיים כיוס, סאמוס, קוס, טילוס ורודוס, המשיך לאורך חוף ליקיה באתרי טלמסוס, או מאקרי (בימינו פטהייה), פאטרה ומירה, הפליג לקפריסין וממנה נסע למקומות הקדושים של הנצרות בארץ ישראל.
נחת ביפו ומשם שם פעמיו לירושלים.
ידוע כי תקופת עלייתו לרגל התרחשה בערך בימי הקניאז הגדול מיכאיל סביאטופולק איסיאסלביץ'.
היו מחלוקות בנוגע לעיתוי המסע.
בימינו מסקנת רוב החוקרים היא שדניאל ביקר בירושלים בשנים 1104- 1107, בימי המלך הצלבני של ירושלים בלדווין הראשון.
שהה בעיר כששה-עשר חדשים ובכלל בארץ ישראל למעלה משנתיים.
במשך תקופה זו ביקר דניאל במתחמי הקודש המרכזיים ובמקומות רבים נוספים בארץ, מלווה במורי דרך מקומיים וכתב דו"ח מפורט על מסעו.
סרק בין היתר את ים המלח, את החלק התחתון של הירדן אותו השווה לנהר סנוב מאזור הולדתו, את בית לחם, חברון
בדרכו לגליל, התלווה לכוח צבאי צלבני של המלך בלדווין שיצא מירושלים ונסע דרך שכם ובית שאן.
הרחיק עד לגשרים מעל הירדן ולאזור ים כנרת ולאזורים נוספים בגליל עד גבול לבנון.
בארץ ישראל התלווה דניאל גם בבני ארצו שהגיעו לשם מנובגורוד, מקייב ומקשין או בנפרד או אולי יחד איתו.
הם נכחו בטקסי ערב חג הפסחא בכנסיית הקבר.
תאורי המסע שלו מתחילים בקונסטנטינופול.
ברשמיו בארץ הקודש ציין, בין היתר, את פשיטות המוסלמים (ה"סרצנים") עד לחומות ירושלים והתרשם מיחסי הידידות בין הכנסייה הקתולית והכנסיות המזרחיות בסוריה.
לטענתו צירף אותו המלך בלדווין הראשון לפמלייתו בעת מסע צבאי נגד דמשק אך דניאל לא חצה עם המלך את הירדן ונשאר לבקר באזור ים כנרת.
שובו למולדת לא היה נטול הרפתקאות.
דניאל הפליג מביירות או מאנטיוכיה.
בעת שנסע לכיוון קונסטנטינופול הספינה שבה נסע הותקפה על ידי שודדי ים.
בסופו של דבר הצליח דניאל להגיע הביתה בריא ושלם.
דניאל היה בן תקופתו של נסטור הכרוניקן ומעריכים כי סגנונו דומה לזה של נסטור.
הוא נחשב לאחד מראשוני הכרוניקנים הרוסים ויומן המסע שלו,"Житье и хоженье Данила, Русьскыя земли игумена ("חייו ועליית הרגל של דנילו, אב המנזר מהארץ הרוסית") שנכתב בתחילת המאה ה-12, מהווה אחד מניצני הספרות הרוסית הקדומה.
כתב היד של דניאל מתאר בעיקר את עליית הרגל שלו בארץ הקודש.
המקור לא שרד, אבל קיימים לפחות 150 העתקים של כתב היד, מתוכם חמישה הועתקו לפני שנת 1500. כתב היד העתיק ביותר שנשאר נכתב בשנת 1475 ונשמר בספרייה להיסטוריה הכנסייתית בסנט פטרסבורג.
הספר פורסם בשנת 1849 ב"תולדות הרוסים" מאת פ.
וילסון (1895) ובצרפתית בשנת 1889 תחת הכותרת "Itinéraires russes en Orient ("מסלולים רוסיים במזרח"), בתרגומה של סופיה פטרובנה באחטמב דה חיטרובו, בז'נבה.
הספר מתאר את המסע, את המקומות הקדושים ואת הפגישה בין אב המנזר דניאל למלך ירושלים, בלדווין הראשון.
למרות הערך הרב של רשמי המסע שלו, דניאל לא תיאר בו כמה מהחלקים החשובים במסעו, למשל את הנסיעה מארץ רוס לקונטנטינופול.
ברצף הזמן, ביקורו בארץ ישראל אירע בדיוק אחרי כיבוש עכו על ידי הצלבנים ב-1104.
דניאל מספר על היחס הידידותי בו זכה מצד המלך בלדווין.
תיאורו את ירושלים בתקופתו מוערך כאמין, ברור ומפורט:
דניאל מציין בין היתר, גם את הסכנות שארבו לנוסעים בשנים הראשונות של ממלכת ירושלים הלטינית:
למרות תלונותיו על מעשי השוד והמתקפות של המוסלמים, השכיל דניאל להעריך את כישורי האוכלוסייה הערבית בתחום החקלאות, הבנייה והכנסת האורחים.
יומן המסע של דניאל נחשב לאחת התעודות החשובות ביותר על אזור זה בימי הביניים ברוסית ובכלל.
דניאל שלט במידה מסוימת ביוונית ובלטינית וכך יכול היה להיעזר בשירותי מתורגמנים.
כדבריו "אי אפשר להכיר את כל המקומות הקדושים ללא מורי דרך ומתורגמנים".
לדבריו בעת מסעו ליווה אותו נזיר מלומד בא בימים שחי במנזר בגליל מזה שלושים שנה.
דניאל הזכיר בספרו כשישים מקומות שביקר בארץ הקודש.
תאוריו כוללים עם זאת גם כמה טעויות גדולות בסוגיות טופוגרפיה והיסטוריה.
הטקסט של אב המנזר דניאל הוא בעל חשיבות רבה גם מבחינת ההיסטוריה של השפה הרוסית הקדומה וגם מבחינת חקר הפולחן והליתורגיה האורתודוקסית של התקופה.
הוא כולל למשל את תיאור הפולחן בחג הפסחא, לרבות את נס "הורדת האש הקדושה" בכנסיית הקבר.
בכתביו ראה דניאל את עצמו נציג של רוס של קייב ולא של מנזר או אזור מסוים.
הוכחה לכך גם השורות האחרונות של ספרו, שבו ציין: "יעיד בעדי אלהים כי (בעת הליתורגיה) במקומות הקדושים לא שכחתי לרגעפ להזכיר את שמות נסיכי רוס, של ילדיהם, של בישופי רוס, של אבות המנזרים, ושל הבויארים, ושל ילדי הרוחניים ושל כל הנוצרים הטובים".
דוגמה אחרת, הנחשבת לביטוי לתודעה הקיבוצית הרוסית הקדומה, הייתה בקשתו של דניאל מהמלך בולדווין ,"למען אלהים ונסיכי רוס", להניח על קברו של ישו "איקונין-מנורה מארץ רוס כולה".
בשנת 2007 ציינה הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית את מלאות 900 שנה לעלייתו לרגל של אב המנזר דניאל לארץ הקודש
"אבא" הוא שיר שכתב והלחין דורון מדלי ובוצע על ידי הזמר שלומי שבת ועובד על ידי תומר בירן ושלומי שבת.
השיר יצא לאור בשנת 2007 במסגרת המופע המשותף של הזמרים שלומי שבת ופבלו רוזנברג, ונכלל באלבום "אני שר אלייך" של שבת.
דורון מדלי סיפר שהשיר יצא אחרי "אם יש גן עדן" משנת 2006 שהפזמון שלו עוסק בקריאה לאמא.
בעקבותיו עילי בוטנר, חבר של מדלי, הציע לו לכתוב שיר על אבא של מדלי.
ובהתאם כך נפתח השיר "אבא, חבר אמר לי לכתוב שיר עליך".
השיר כולל גם סיפורי ילדות של מדלי וחבריו.
עוד סיפר מדלי שהציע את השיר בהתחלה לזמרת שרית חדד, אך חדד לא רצתה את השיר בגלל שיש לה כבר שיר בשם "אבא".
השיר הוא שיר נוסטלגי, העוסק בגעגוע של הדובר לאביו.
הוא מתאר זכרונות מהילדות ("השבילים לבית הספר", "המנגינות מתוך החדר", "הבית הישן"), ותחושת אשמה של הדובר על כך שלא דיבר מספיק עם אביו לאורך השנים.
השיר מורכב מארבעה בתים ופזמון.
השיר זכה להצלחה גדולה במצעד השירים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ח (2008) והגיע השיר למקום השלישי.
במצעד השנתי של גלגלצ הגיע למקום ה-21.
נכון לנובמבר 2020 השיר בערוץ ה-YouTube של שבת הגיע ליותר מ-7 מיליון השמעות ומעל ל-24,000 לייקים.
אבא הוא סרט דרמה משפחתית אמריקאי משנת 1989 בבימויו של גארי דייוויד גולדברג, עם ג'ק למון, טד דנסון ואולימפיה דוקאקיס בתפקידים הראשיים.
התסריט של גארי דייוויד גולדברג מבוסס על הרומן "אבא" של ויליאם וורטון משנת 1981.
ג'ק למון היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
ג'ון טרמונט (טד דנסון), איש עסקים מבוסטון, טס ללוס אנג'לס כדי לבקר את אמו בטי (אולימפיה דוקאקיס) שמאושפזת בבית חולים לאחר שלקתה בהתקף לב.
בבית נשאר בעלה ג'ייק (ג'ק למון) בן ה-78 וג'ון נשאר כדי להשגיח עליו ולעזור לו בעבודות הבית.
הוא מבלה עם אביו זמן איכות, לוקח אותו למשחק בינגו, לישיבת עסקים ועוד, לפגישה עם בטי בבית החולים ועוד.
בטי משתחררת לביתה ובארוחה בבית משתתפים גם הבת אנני (קתי בייקר), בעלה מריו (קווין ספייסי) ובנו של גון, ביל (איתן הוק).
ג'ייק מאושר וברקע יש פלאשבקים מהעבר הרחוק בו הייתה להם חווה בניו ג'רזי.
בבית החולים מתגלה שיש לו סרטן בשלפוחית השתן.
ג'ון מבקש מד"ר סנטנה (ג'יימס וולש) שלא יגלה זאת לאביו אך ד"ר סנטנה מגלה וג'ייק נכנס למצב קטטוני.
ג'ון לוקח אותו על דעת עצמו הביתה.
מחוסר ברירה הוא מחזיר אותו לבית החולים לטיפולו של ד"ר צ'אד (זק מוקה) רופא יותר סימפתי ונשאר ללון בחדרו כל הזמן.
יום אחד ג'ייק מתעורר וחוזר לחיים לשמחת המשפחה והצוות המטפל.
בבית הוא הופך לאדם אחר - חברותי, מבקר ומתיידד עם השכנים היפנים שלהם, מתחיל ללמוד יפנית וללמד את בני המשפחה לאכול אוכל יפני ואף לדרוש יחסי מין מאשתו.
הפסיכיאטר מסביר לג'ון שאביו נמצא במצב הזוי שגורם לו אושר בזה שהוא מדמה את עצמו כבעל חווה מלא מרץ עם משפחה צעירה, זאת לשמחתו של ג'ון אך למורת רוחה של בטי.
ג'ון מוצא זמן לשוחח עם ביל לאחר שהרגיש שהזניח אותו ומשכנע אותו שימשיך בלימודיו בקולג' על מנת להצליח בחיים.
לבסוף חוזר הסרטן וג'ייק שוב מאושפז.
ג'ון שוכב לידו כל האשפוז עד מותו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק למוןג'ייק טרמונטאב המשפחהטד דנסוןג'ון טרמונטבןאולימפיה דוקאקיסבטי טרמונטאשתו של ג'ייקקתי בייקראנניבתקווין ספייסימריובעלה של אנניאיתן הוקבילי טרמונטבנו של ג'וןזאק מוקהד"ר צ'אדרופאג'יימס וולשד"ר סנטנהרופאכריס למוןג'ון הילדספראג גריידןאנני הילדה
אבא הוא שיר ישראלי-חסידי, שהוקלט על ידי הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד והזמר ארי היל.
השיר יצא לאור בשנת 2019. מילות השיר נכתבו על ידי בנצי שטיין שהלחין את השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר (בהופעה ובקליפ) יש למעלה מ-10 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד השנתי של כאן מורשת.
בנוסף, השיר הגיע למקום ה-20 במצעד העשור של רדיו קול חי, ולמקום השישי במצעד העשור של רדיו קול ברמה.
פריד אף הוציא גרסה מחודשת לשיר בהופעתו בבריכת הסולטן, וגרסה יחד עם התזמורת הסימפונית ראשון לציון.
במצעד שירי אברהם פריד שהיה ברדיו קול חי בבחירות 2022 הגיע השיר למקום החמישי.
השיר זכה למספר גרסאות כיסוי במגזר החרדי והדתי, בין היתר הוציאו גרסת כיסוי לשיר הזמרים: שלמה דסקל, שמחה ליינר, רועי ידיד ומקהלתו, הצמד שרולי ונתנאל בגרסת פופ, משה לוק וקובי גרינבוים, יואלי דיקמן במיזם ישיבשיר, שמחה יעקבי, ועוד.
לשיר יצאה גם גרסה נוצרית.
אבא, עליך להתחתן הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1963 בבימויו של וינסנט מינלי, עם גלן פורד, רון הווארד ושירלי ג'ונס בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על הרומן "החיזור של אבא של אדי" מאת מארק טובי (1961) והיא מתמקדת באלמן טרי עם ילד בן תשע שמתמודד עם בנו באבל הכבד ומנסה למצוא זוגיות שתתאים לשניהם.
חברת ABC הפיקה סדרת טלוויזיה על אותו ספר ששודרה בשנים 1969–1972.
טום קורבט (גלן פורד) הוא אלמן טרי הגר עם בנו אדי בן התשע (רון הווארד).
הוא שוכר את גב' ליווינגסטון (רוברטה שרווד) כדי שתטפל בכל עבודות הבית שאשתו טיפלה בעבר.
אדי שקוע בעצב ומשוחח אתו על החשיבות למצוא לו בת זוג מתאימה שתהיה לו אם חורגת.
אדי מחבב את השכנה הגרושה שלהם אליזבת (שירלי ג'ונס), שמכירה אותו זמן רב אבל טום אינו מעוניין בה בשלב זה.
הם יוצאים לבלות ואדי מבחין בצעירה יפה עם שיער אדום, מתחיל שיחה אתה והיא מציגה את עצמה כדולי דיילי (סטלה סטיבנס) שהגיעה ממונטנה לנסות את מזלה בניו יורק אבל היא חסרת ביטחון עצמי.
טום מציג אותה בפני השדרן נורמן (ג'רי ואן דייק - אחיו של דיק ואן דייק) והם מתאהבים ומחליטים להתחתן.
בתחנת השידור מכיר טום את ריטה (דינה מריל), מעצבת אופנה ואשת חברה.
הם מתחילים לפתח קשר אבל אדי לא אוהב אותה ומפגין זאת באופן ברור.
טום מציע לריטה נישואין אבל היא מעלה את הבעיה של אדי ומציעה לשלוח אותו לתקופה מסוימת לאחיו של טום.
טום צריך להחליט את מי הוא מעדיף.
הוא שולח את אדי למחנה קיץ אבל אדי בורח משם ומנהל חיפוש נרחב אחריו עד שמתברר שהוא הגיע לדירתה של אליזבת.
הקשר עם ריטה ניתק ואדי מביא את טום להחלטה שהבחירה הטובה ביותר בשבילם היא אליזבת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגלן פורדטום קורבטרון הווארדאדי קורבטשירלי ג'ונסאליזבת מרטןדינה מרילריטה ברנססטלה סטיבנסדולי דייליג'רי ואן דייקנורמן ג'ונסשדרן רדיורוברטה שרוודגב' ליווינגסטוןעוזרת בית
"אבא" הוא שיר שנכתב, הולחן והוקלט על ידי הזמר הישראלי אביתר בנאי, ונכלל באלבומו לילה כיום יאיר, שיצא בשנת 2009.
"אבא" הוא הסינגל השלישי באלבום "לילה כיום יאיר", ועיבד אותו אמיר צורף.
השיר היה מועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' באוגוסט 2009, זכה להצלחה גדולה וצעד בו 14 שבועות, ובאחד השבועות עמד בראש המצעד.
לאחר מכן השתתף במצעד השנתי של התחנה ודורג במקום השני.
בנאי זכה בתואר "זמר השנה" באותה שנה.
בשיר זה בנאי פונה לאלוהים במילה 'אבא' ושואל אותו אם הוא יוכל להסתמך עליו.
בנאי, שחזר בתשובה לפני כתיבת השיר, מנסה להראות שיש לו ציפיות רבות מאלוהים ותקווה לטוב באמונה בו.
במקור אחר נראה שאביתר מכוון בפנייה זו גם לאביו הביולוגי.
את השיר ביצעו גם הזמרים גבי אהרון ואבי כהן.
אבי כהן סיפר שאומנם הוא לא הלחין את השיר ולא כתב אותו, אבל כשהוא שר אותו בפעם הראשונה הוא הרגיש חיבור אמיתי אליו ולתוכן שלו.
אבא הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה.
הוא יצא לאור ב-8 באוגוסט 2022, על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי תומר בירן.
דיקלה הצהירה כי העבודה על השיר נערכה במשך חצי שנה.
הוא מספר על מערכת היחסים המורכבת שלה עם אביה.
היא בחרה להוציאו עם עליית "מבצע עלות השחר", כיוון שתושבי עוטף עזה חשופים ופגיעים בדיוק כמוה.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-8 באוגוסט 2022. יצר אותו "נזוז שורטס", והוא מציג תמונה של דיקלה יחד עם מילות השיר.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם8 באוגוסט 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהליקון ארומה
אַבָּא היה תואר כבוד שניתן לחכמים יהודים בתקופת התנאים והאמוראים.
תואר זה התווסף לשמם הפרטי, ולעיתים אף שימש שמם ממש.
הרמב"ם הקביל בין התואר "אבא" לתארים הרבניים "רבן" ו"רבי", ונתן כדוגמה את אבא שאול, אולם בן דורו, יוסף בן יהודה אבן עקנין, קבע כי התואר "אבא" פחות מ"רב" שפחות מ"רבן" בהסתמך על הופעתם בכתובים.
חוקרים אחדים ניסו להבחין בין קבוצת החכמים שנקראה "אבא" לבין אלה שלא.
קאופמן קוהלר טען כי התואר אבא היה שייך לחכם שמוצאו מן האיסיים או שהתואר ניתן לעוסקים במעשי צדקה, טענות שהיו נתונות לביקורת והשגות.
אברהם ביכלר הסיק בספרו "עם הארץ הגלילי" כי התואר "אבא" ניתן לחכמים בגליל, ואילו ביהודה נקראו החכמים שהוסמכו בתואר "רבי", אך גם בחלוקה זו ישנן סתירות נוכח קיומם של חכמים, דוגמת אבא שאול בן בטנית, שמוצאו בירושלים.
הבלשן יחזקאל קוטשר טוען, בהשפעת המשמעות הארמית המורחבת של המילה "אבא", כי התואר ניתן לכיבוד הזקנים, ולאו דווקא בהתאם לדרגת הבקיאות בתורה.
במסכת ברכות מובא כי אין קוראים לעבדים ושפחות אבא פלוני ואמא פלונית, למעט אלה של בית רבן גמליאל, שכינו אותם "אבא טבי" ו"אמה טביתא" על שום מעשיהם הטובים.
בתקופת האמוראים התמעט הכינוי "אבא", בפרט בקרב אמוראי ארץ ישראל, אולם נפוץ השם "אבא" כשם פרטי.
כשם פרטי ניתן השם כסגולה לאריכות ימים, וכך הדבר שימש גם בתקופות מאוחרות יותר, בעיקר בקרב יהדות אשכנז, לצד כינוי חיבה לשם "אברהם".
בנצרות משמשת מושג ה"אב" לתיאור האל, ואף בבשורה על פי מתי מובא איסור להשתמש בתואר זה לבני אדם: .
למרות זאת, התואר "אבא" שימש גם בנצרות המוקדמת בקרב נוצרים דוברי סורית, והתגלגל לאירופה לתיאור נושאי משרה בכנסייה, ובפרט אב מנזר (בלטינית abbas, ומכאן גם ביתר לשונות אירופה).
אבא הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמר והיוצר הישראלי אמיר דדון.
השיר יצא ב-11 באוגוסט 2020, על-ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב על-ידי שחר הדר ודדון, שגם הלחין את השיר, וכן הפיק אותו מוזיקלית לצד ניר מימון.
דדון הקדיש את השיר לאביו, שנפטר כשנתיים לפני צאתו, אך סירב להרחיב אודות משמעותו העמוקה של השיר מתוך אמונה כי השיר מדבר בעד עצמו.
עם צאתו, זכה השיר לחיבוק חם מהקהל, לשבחים מהמבקרים ואף נכנס לפלייליסט של גלגלצ וכאן גימל.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על-ידי איתן כהן ואיל אלישע, והועלה לערוץ היוטיוב של דדון ב-11 באוגוסט 2020. בקליפ ניתן לראות את דדון, על רקע ניגונו של השיר, כשלבסוף ביתו רצה לחיקו ומחבקת אותו.
נכון ליוני 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2 מיליון צפיות.
Rhenus, הנקרא גם Rhenus Pater – אב הריין – בכתובות עתיקות, הוא שמו של אל נהר קלטי – רומי הנחשב להאנשה של נהר הריין ומקושר לאל המים הרומי נפטון .
שם הנהר הלטיני "Rhenus" נובע מ-"Rênos" הקלטי במשמעות של "לרוץ" או "לזרום".
בשל שני יובליו, הוואל והלק, כינו הרומאים את הנהר "Rhenus דו-קרני" (Rhenus Bicornis, Virgil) ואף – כאלגוריה לניצחון הרומי על " העמים הברברים " שעל גדות הריין – "Rhenus עם הקרניים השבורות" ("Rhenus Cornibus Fractis" ).
רנוס תואר אפוא כשור בעל קרניים וגם כ "אבי כל הנימפות והנהרות" ("Nympharum Pater Amniumque", מרטיאליס).
דנוביוס, אל הנהר של הדנובה, תואר גם הוא כבעל קרניים.
תיאורים מוקדמים של אמנות יוונית מראים בדרך כלל את רנוס כיצור כלאיים, שור בעל פלג גוף עליון אנושי, פניו ממוסגרות בשיער גולש ובזקן.
מאז המאה ה-1 לפני הספירה, דמות האדם החליפה את גוף החיה בתיאורים, כשרק הקרניים על מצחו הזכירו את צורת השור המקורית.
אמנות הלניסטית תיארה את אל הנהר בצורת אדם עם פרוטומן שור, שוכב על קרקעית הנהר, מוקף גלים.
לעיתים קרובות הוא נשען על כד שממנו זרמו מים.
תכונות נוספות היו קני סוף, אוזני תירס או קרן שפע, רמז לתפקידו כאל פוריות .
סופרים עתיקים וביזנטיים מאוחרים מדווחים כי השבטים הקלטים והגרמנים טבלו ילודים במים הקרים של הריין כדי לבחון באם הם לגיטימיים.
כמו כן דווח כי הרומאים, הקלטים והשבטים הגרמאניים הקריבו קורבנות לאלי הנהר שלהם.
ברנהרד מאייר: "לקסיקון של דת ותרבות קלטית" (מהדורת הכיס של "Kröner", כרך 466).
ריינר וולקומר: "האב ריין וייצוגיו הרומאים".
הלמוט בירקאן: "קלטים – ניסיון לייצוג מקיף של תרבותם", הוצאה לאור של האקדמיה האוסטרית למדעים, וינה 1997,
"אבא" הוא סינגל בסגנון פופ-אמונה ומוזיקה יהודית שבוצע על ידי הזמר-יוצר הישראלי בן צור.
השיר יצא לאור ב-5 בפברואר 2024 והפך לאחד הלהיטים המזוהים ביותר עם פריצתו של האמן למיינסטרים הישראלי, תוך שהוא זוכה להצלחה רבה ברשתות החברתיות ובתחנות הרדיו הדתיות והכלליות כאחד.
השיר נכתב והולחן על ידי בן צור בשיתוף עם הפזמונאי והמלחין אופיר כהן, שגם הפיק את השיר לצד שמעון יחיא.
השיר נולד על רקע אירועי מלחמת "חרבות ברזל" ותקופת חוסר הוודאות שלאחריה.
לפי דבריו של בן צור, השיר נוצר מתוך תחושת חיפוש אחר נקודת אור ואמונה בתוך "החושך הגדול".
הטקסט משתמש בדימויים מעולם היהדות (כמו "בניית תיבה לפני המבול") ומבטא פנייה אישית וישירה לבורא עולם בבקשת הגנה ותיקון הנפש.
השיר נחשב לאחד הלהיטים הוויראליים הגדולים של שנת 2024. הוא צבר מיליוני צפיות ביוטיוב תוך חודשים ספורים והפך ל"סאונד" פופולרי בטיקטוק ובאינסטגרם מה שגרם להרבה אנשים לחזור בתושבה כך סיפר בן צור.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של ארבעה כוכבים מתוך חמישה.
בביקורתו תיאר חרסונסקי את השיר כ"זעקת ייאוש שנשמעת אמינה ומשכנעת", וציין כי בן צור שר את המועקה האישית והבלבול מ"מקום של אמת".
חרסונסקי הוסיף כי העיבוד האקוסטי מבליט את קולו של בן צור ויוצר תחושה של "בין שמיים לארץ", אף שציין כי מילות השיר משקפות מצב טראומטי ואינן תמיד קוהרנטיות.
כיהן כסגן ראש ממשלת ישראל, שר החוץ, שר החינוך וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, כשגריר ישראל באומות המאוחדות ובארצות הברית וכנשיא מכון ויצמן למדע.
נודע כבעל כושר ביטוי מבריק ויוצא דופן ונחשב "הדיפלומט מספר אחת" של מדינת ישראל.
בשנת 1960 התקבל כחבר הישראלי הראשון באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אבן נולד כאוֹבְּרִי סוֹלוֹמוֹן (Aubrey Solomon) ב-2 בפברואר 1915 בקייפטאון שבדרום אפריקה להורים יהודים ממוצא ליטאי שעברו לדרום אפריקה מאנגליה.
אביו, מאיר סולומון, נפטר כתוצאה מסרטן, וב-1921 נישאה אימו שנית לד"ר יצחק (אייזיק) אִיבָּן.
הוא קיבל את שמו של אביו החורג ונקרא אוֹבְּרִי אִיבָּן (Aubrey Eban), וגדל והתחנך על ערכים יהודיים וציוניים.
אמו עבדה כמתורגמנית ואף כמזכירתו של נחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית ודוברה המפורסם של התנועה.
בגיל 17 החל אבן לחבר מאמרים לביטאון "הציוני הצעיר", שהשתייך לפדרציה של נוער ציוני בבריטניה.
ב-1934, כשהיה בן 21, החל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'.
כחלק מלימודיו שם הוא התמחה בשפות שמיות (עברית וערבית) וכן בשפה הפרסית, ושימש עמית מחקר באוניברסיטה.
בין היתר חקר את השפעת השפה הערבית על ספרות ימי הביניים וכן העביר הרצאות על תור הזהב של הספרות העברית בספרד.
בתקופת לימודיו כיהן כנשיא אגודת הסטודנטים, היה שותף מייסד של סיעת הלייבור באגודת הסטודנטים באוניברסיטה, היה פעיל בתנועת הנוער הציונית FZY, תנועת הנוער הציונית הגדולה והוותיקה בבריטניה, ואף שימש עורך הידיעון הרשמי של התנועה "הציוני הצעיר".
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מודיעין בצבא הבריטי.
בשנת 1943 הוצב בקהיר בתפקיד הקצין המקשר בין הכוחות הבריטיים במצרים לבין הסוכנות היהודית.
שם פגש את סוזי, אשתו לעתיד, כאשר הקצין הצעיר הוזמן ל"תה מנחה" בבית הוריה - משפחת אמבש.
הם נישאו במרץ 1945, עוד לפני תום המלחמה, ועלו ארצה, אז איבן עברת את שמו לאבן.
גם בארץ שימש איש הקשר של המודיעין הבריטי עם ההנהגה הציונית בארץ ישראל וכיהן בהנהלת בית הספר ללימודי ערב, בו גם לימד ערבית.
הוא השתחרר בדרגת מייג'ור (מקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל).
בתום המלחמה, ועם שחרורו מן הצבא הבריטי, הצטרף אל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
הוא היה קצין הקשר של הסוכנות היהודית לוועדת אונסקו"פ.
כישוריו הדיפלומטים יחד עם האנגלית המשובחת והיותו נואם בחסד השפיעו רבות על חברי הוועדה.
לאחר הקמת המדינה התמנה לנציג ישראל בארגון האומות המאוחדות ולאחר כשנה לשגרירהּ באו"ם.
ב-28 במאי 1950, בגיל 35, מונה אבן לשגריר ישראל בארצות הברית, בעודו מחזיק גם בתפקיד השגריר באו"ם (בשני התפקידים החזיק עד קיץ 1959).
במסגרת תפקיד זה ניסה לשכנע את אלברט איינשטיין להתמנות לנשיא מדינת ישראל.
ב-1953 מונה לסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם.
בשנת 1955 היה אמור להיות נציג ישראל בוועידת באנדונג, אבל נשיא אינדונזיה סוקרנו, שחשב תחילה להזמין נציג ישראלי לוועידה, נרתע בגלל לחצים מצד מדינות ערב.
ישראל לא השתתפה בוועידה, שהפכה במה להשמצתה.
בתפקידיו באו"ם ובוושינגטון עיצב אבן את הפעילות הדיפלומטית ואת מערכת ההסברה של ישראל.
בתקופתו הושג הסיוע הכלכלי הראשון של ארצות הברית לישראל, הוקם מפעל "הבונדס", וביוזמתו נוסד ארגון השדולה האמריקני למען ישראל, איפא"ק, וכך התמסדה פעילותה של ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית.
במאי 1959 קיבל אזרחות ישראלית, לאחר שהתברר שברשותו רק דרכון דיפלומטי ישראלי ושמו אינו מופיע בפנקס הבוחרים.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 נבחר אבן לראשונה לכנסת מטעם מפא"י ומונה לשר בלי תיק בממשלת בן-גוריון.
בין השנים 1960–1963 שימש שר החינוך בממשלתו של בן-גוריון, ובשנים 1963–1966 היה סגן ראש הממשלה בממשלתו של לוי אשכול, ללא תיק ביצועי.
בנוסף, בשנים 1958–1966 כיהן כנשיא מכון ויצמן למדע.
כנשיא מכון ויצמן כינס בקיץ 1960 את ועידת רחובות - "הועידה הבינלאומית לקידום המדינות החדשות באמצעות מדע".
לוועידה זו הגיעו - הודות למאמציו הרבים - ראשי ממשלות מאפריקה ואסיה, בהם ראש ממשלת נפאל ונשיא רפובליקת קונגו, וכן מדענים בכירים מכל רחבי העולם.
מטרת הועידה הייתה בחינת אפשרויות טכנולוגיות ומדעיות לקידום ופיתוח המדינות החדשות שנולדו לאחר החלוקה מחדש של מפת העולם בסוף שנות הארבעים ולאורך שנות החמישים.
אבן ראה בוועידה זו חשיבות רבה והאמין מאד בשיתוף פעולה בינלאומי.
החל משנת 1966 כיהן אבן כשר החוץ בממשלות אשכול וגולדה מאיר והתמיד בתפקיד זה עד 1974. אבן הפך בתודעה הציבורית הישראלית למעין שר חוץ נצחי.
בתקופת כהונתו כשר החוץ היה במרכז הפעילות הדיפלומטית שקדמה למלחמת ששת הימים, ובמסגרת מאמציו למנוע את המלחמה נפגש עם נשיא צרפת, שארל דה גול, אשר דיבר אליו בהתנשאות משולבת באיומים, דרש שישראל לא תפתח בכל פעולה צבאית, ובסופו של דבר, לאחר המלחמה, הטיל אמברגו צבאי על ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתף אבן בעיצובה של החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, במטרה למנוע החלטה שתחייב נסיגה ישראלית מיידית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ייצג אבן את ישראל בניסוחה של החלטה 338. בהמשך להחלטה זו עמד אבן בראש משלחת ישראל לוועידת ז'נבה - ועידת השלום הראשונה (1973).
אבן המשיך לכהן כשר חוץ בממשלה שהוקמה במרץ 1974 לאחר מלחמת יום הכיפורים, אולם ראש הממשלה גולדה מאיר התפטרה כחודש לאחר הקמת הממשלה עקב הלחץ הציבורי הגובר.
בעקבות החשש ששמעון פרס, נציג רפ"י, יזכה בבחירות לראשות המפלגה, הציע אבן לפנחס ספיר את מועמדותו, כאיש מפא"י ותיק, לראשות הממשלה.
ספיר סירב לכך בטענה שאבן לא יצליח בהתמודדות ושעדיף למצוא מועמד שיחסום את פרס.
אבן נפגע מכך, כיוון שלדעתו היה בידי ספיר לתת לו את התפקיד.
אבן התרגז אף יותר כשגילה שמועמדו של ספיר מול פרס היה יצחק רבין, שאיתו היו לאבן יחסים מתוחים עוד מימיו של האחרון כשגריר בארצות הברית.
אבן תמך בפרס בבחירות המקדימות לראשות המפלגה, אולם רבין ניצח.
לאחר מכן סירב לכהן כשר ההסברה בממשלה החדשה, ורבין מינה את יגאל אלון כשר החוץ במקום אבן.
אחרי הבחירות לכנסת האחת עשרה כיהן אבן במשך 5 שבועות כיושב ראש הכנסת הזמני.
בשנים 1984–1988, במהלך כהונתה של הכנסת ה-11, כיהן אבן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, תפקיד שהעדיף על פני תפקיד שר זוטר שהוצע לו בזמן ממשלת האחדות הלאומית.
אבן דגל בפשרה טריטוריאלית עם הפלסטינים, ונהג לומר ש"הפלסטינים לעולם אינם מחמיצים הזדמנות להחמיץ הזדמנות".
בריאיון לדר שפיגל בשנת 1969 אמר: "מפת יוני בשבילנו היא שוות-ערך לסכנה והעדר ביטחון.
אינני מגזים באומרי שיש בה עבורנו משהו מהזיכרון של אושוויץ".
עם תחילת האינתיפאדה הראשונה ב-1988 הכריז שהוא דוגל בפתרון שתי המדינות, מאחר שיש רוב יהודי יציב במדינת ישראל ורק חלוקה תבטיח רוב כזה בעתיד.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לבחירות לכנסת ה-12 שנערכו ב-1988, לא נבחר בהתמודדות על מקומות גבוהים ברשימה (העשיריה הראשונה והשנייה) והעדיף לפרוש מהמרוץ.
הוא התמנה ליו"ר מועצת המנהלים של בית ברל, ושימש בתפקיד שנים אחדות.
בשנותיו האחרונות פרש מהחיים הפוליטיים, והקדיש את זמנו לכתיבה, להוראה ולהרצאות.
עם פרישתו מהחיים הפוליטיים, הפך לדמות שנחשבת לאחת שהציבור לא ידע להעריך, בשל דימוי שנוצר לו של אינטלקטואל עם נופך של זרות, בו-בזמן שבעולם נחשב לדמות מקובלת ואפילו נערצת.
שמו הפך לסמל לנואם דגול, ונאומיו בשפה האנגלית הפכו לשם דבר.
היה ביקוש גדול להרצאותיו, והאנגלית הרהוטה שלו, עם המבטא המיוחד, בתוספת משפטי מחץ מתובלים בהומור הפכוהו לכוכב תקשורת בעולם.
מאידך, שימושו המוגזם לעיתים באנגלית המשולבת במשלבים גבוהים, גררו הערות סאטיריות שונות, כמו זו של אפרים קישון: "מדוע האזין נציג בלגיה לאו"ם לתרגום הסימולטני לסינית?", והתשובה: "גם הוא נבהל מהאנגלית האוקספורדית של אבא אבן".
כישרון זה בא לידי ביטוי ב-1984 בסדרת הטלוויזיה "מורשת", שהתבססה על ספר שלו בשם זה, וסקרה את תולדות עם ישראל.
אבן היה עורך ומגיש הסדרה.
הסדרה הופקה בעלות של 10 מיליון דולר, שודרה ברשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS, וזכתה לכ-30 מיליון צופים.
במונולוג הפתיחה שלו לסדרה, אמר:" אני אבא אבן, יהודי, ישראלי, שרכש את השכלתו באנגליה, חוקר בהיסטוריה, ספרות ולשון, דיפלומט במשך עשרות שנים, וחבר כנסת במדינת ישראל.
הסיפור שנספר כאן יסופר לא רק בשל הדרמה, אלא מפני שרעיונות אלה מילאו תפקיד מרכזי ורב השפעה בקורות האנושות.
דברי ימים אלה הם חוליה המקשרת בין עבר להווה.
אי אפשר לספר את סיפור התרבות, בלי להתמודד פנים אל פנים עם מה שהיהודים חשבו, הרגישו, כתבו ועשו".
אבן כתב ספרים נוספים שעסקו בתולדות עם ישראל ומורשתו בארצו.
אחד מהם היה "עמי", והשני "ארצי".
כמו כן היה אחד המשתתפים הבולטים בסדרה "עמוד האש".
בשנת 2001 זכה אבן בפרס ישראל על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, יחד עם מרדכי בן-פורת ויצחק שמיר, אך משום שהיה חולה מאוד לא הגיע לקבלת הפרס ורעייתו סוזי קבלה את הפרס בשמו.
אבן נפטר ב-17 בנובמבר 2002, ונטמן בבית העלמין בכפר שמריהו.
אבן היה נשוי לסוזי לבית אמב"ש, אחותה של אורה הרצוג, אשתו של חיים הרצוג, נשיא המדינה לשעבר.
אבן ורעייתו הכירו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר אבן שירת כקצין במטה הצבא הבריטי בקהיר.
חיילים יהודים שהוצבו בקהיר, נהגו להתארח בשבתות אצל משפחות יהודיות באזור, ואבן הכיר בביקורים אלה את סוזי.
שנים רבות הייתה סוזי אבן נשיאת האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
בנם עֵלי (יליד 1950) הוא נגן קלרינט ופרופסור למוזיקה, ובתם גילה (ילידת 1954) היא בונת גיטרות.
בת נוספת שנולדה ב-1952 נפטרה בינקותה.
במרכז הבינתחומי הרצליה פועל מכון אבא אבן לדיפלומטיה בינלאומית בראשות השגריר רון פרושאור.
זהו מכון מחקר פרואקטיבי הפועל לקידום דיפלומטיה חדשנית בישראל ובעולם.
במכון טרומן, אשר באוניברסיטה העברית, הוקם המרכז לדיפלומטיה ישראלית ע"ש אבא אבן, העוסק בקשר עם שגרירים ונציגים פרלמנטריים ואחרים מרחבי העולם.
במכון גם שמור ארכיונו הפרטי של אבן.
לאחר מותו נחנכה רחבת הכניסה הראשית של בניין משרד החוץ החדש בירושלים בשם "רחבת אבא אבן", ולצדה לוח זיכרון לזכרו.
בתאריך 12 בספטמבר 2006 השירות הבולאי הנפיק בול דאר לזכרו של אבן, הנושא את דיוקנו.
האמנים אמנון דוד ומשה פרג עיצבו ביחד את הבול.
על מעטפת יום ראשון (מיר) להנפקת הבול הופיעה ציטטה מנאום של אבן ב בתאריך 3 ביולי 1948, כדלקמן: "ישראל היא פרי העקשנות ההיסטורית הנמשכת ביותר הזכורה לדורות.
מדינת ישראל היא מסמר נטוע בנוף הבין לאומי.
מי שמתכנן את העתיד בלעדיה בונה לו אשליות על החול."
בירושלים נקרא רחוב על שמו ובהרצליה מקשרת שדרה על שמו את העיר עם שכונת הרצליה פיתוח.
ארצי: עשרים וחמש שנות המדינה, ירושלים: ויידנפלד וניקולסון, תשל"ג 1972
עמי: ההיסטוריה של עם ישראל (מאנגלית: שמואל גילאי), תל אביב: בוסתן, 1972
תוכנית שלום - מדוע?, צופית: בית ברל, תשל"ה 1975
מורשת: עם ישראל בתרבות האנושית (מאנגלית: יחיעם פדן), תל אביב: סטימצקי, 1985
הדיפלומטיה החדשה - יחסים בינלאומיים בעידן המודרני, הוצאת עידנים/ידיעות אחרונות, 1989
דברים על החינוך בדור הדעת (ליקט וערך: יוסף יונאי), ירושלים: משרד החינוך, המזכירות הפדגוגית, תשס"ג 2002
אַבָּא בֶּנְדָּוִיד (פָאיֶרְשְׁטֵין, י"ב בכסלו ה'תרע"א, 3 בדצמבר 1911 – כ"ה בטבת ה'תשנ"ה, 28 בדצמבר 1994) היה חוקר הלשון העברית, יועץ הלשון של קול ישראל בשנים 1959–1982. בתפקיד זה עיצב את הנורמות הלשוניות הנהוגות בשידורי הרדיו בישראל, הן בניסוח הן בהגייה.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשכ"ז.
בנדויד נולד בשם אַבָּא פָאיֶרְשְׁטֵין (קרא: פוירשטיין) בדצמבר 1911. למד בבית הספר "תחכמוני" בוורשה, ושם קיבל השכלה יהודית רבנית משולבת בחינוך כללי.
ב-1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בתחילה שימש מודד קרקעות וסייע במיפוי אזור ים המלח.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת ביחידת הנדסה באיטליה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שב לירושלים ועבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט.
במלחמת העצמאות סייע להכין מפות ומדידות שסייעו לחיילים בחזית.
ב-1952 פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו, "לשון מקרא או לשון חכמים", ולשם כך עברת את שמו ל"בנדויד", על שם אביו, דוד.
הספר עוסק בהשוואה בין לשון המקרא ולשון חז"ל ובעמידה על הדומה והשונה ביניהן.
הספר נחשב לספר יסוד במחקר לשון חכמים; ואף על פי שהוא כתוב במתכונת שונה מספרי הדקדוק והמחקר הבלשני המקובלים, הוא מלא בתובנות מקוריות שאין למצוא במחקרים האחרים.
המחבר כָּלל בסוף הכרך הראשון תשעה פרקים שכותרתם "בדרך לעברית אחידה", ובו התווה את השקפתו על דמותה הרצויה של העברית בימינו – החלק הזה הוא מקור חשוב לחקר הנורמטיביזם בעברית החדשה.
מהדורה שנייה של הספר יצאה ב-1967 בכותרת "לשון מקרא ולשון חכמים".
על ספר זה זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תשכ"ז.
ב-1972 יצא ספרו "מקבילות במקרא", שבו העמיד זה כנגד זה פסוקים דומים מחלקים שונים במקרא (כגון הפסוקים המקבילים בספר מלכים ובדברי הימים).
ב-1953 החל לעבוד ביד ושם במחקר ותיעוד של השואה, וניסה בלא הצלחה למצוא פרטים על גורל משפחתו שנספתה בשואה.
בסוף 1959 הזמינה אותו האקדמיה ללשון העברית לשמש יועץ לשון מטעמה בשידורי קול ישראל, ושימש בתפקיד עד 1982. ב-1971 החל לערוך את הפינה "רגע של עברית", וב-1974 זכה בפרס רשות השידור על פינה זו.
באותה שנה הוציא עם הדסה שי את הספר "מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה", ובו פירוט נרחב של כללי ההגייה והניסוח שקבע בשידורי קול ישראל.
המדריך משמש עד היום את שדרי קול ישראל וקרייניו.
ביולי 1982 פרש לגמלאות, ואז החליפה אותו רות אלמגור-רמון.
עם פרישתו זכה בפרס מנהל הרדיו על פועלו.
ב-1983, כאשר כבר לא היה עובד האקדמיה ללשון העברית, נבחר לחבר האקדמיה, והשתתף בישיבותיה ובהחלטותיה.
בנדויד הלך לעולמו בכ"ה בטבת ה'תשנ"ה, 28 בדצמבר 1994.
כאמור, בשנים 1959–1982 שימש בנדויד יועץ הלשון של קול ישראל מטעם האקדמיה ללשון העברית.
בנדויד ניסח את הכללים שחייבו את כל הדוברים בשידורי קול ישראל מבחינת ההגייה, הדקדוק והניסוח.
בנדויד ניסח את כללי ההגייה הנהוגים בפי שדרני הרדיו וקרייני החדשות.
הוא קבע ארבע רמות שונות של הגייה הנדרשות מן הדוברים בקול ישראל:
הרמה שנדרשה מקרייני החדשות, ממגישי החדשות ותוכניות התוכן והמוזיקה, מפרקי הקריאה והתסכיתים.
ברמה זו חויבו הדוברים להקפיד על הגיית כל השוואים הנעים וכל הדגשים החזקים, וכן על הגיית ע' וח' לועיות.
זאת מלבד הדרישות שנדרשו ברמות הנמוכות יותר.
הרמה שנדרשה מכתבים, פרשנים ובעלי תוכניות קבועות.
ברמה זו נדרשה הגיית ר' לשונית, שווא נע בתחילת מילה, וכל מה שנדרש ברמות הנמוכות יותר.
כמו כן נקבע כי "בהזמנת מועמדים [לשידור ברדיו] יועדף מי שמתקרב יותר אל רמה 1 (ע, ח, שווא+דגש), ובתנאי שאין המועמד נופל מן המועמדים האחרים בשאר התכונות הנדרשות".
הרמה שנדרשה מכל מי שהוזמן לדבר ברדיו.
נדרשה הגיית ה' כהלכה, שמירה על כללי הדקדוק והטעמה דקדוקית נכונה (למשל הטעמת "אמריקנים" במלרע).
כלשון בנדויד: "רמה ד – מתחת למינימום.
רמה זו מותרת לשידור רק בדיבור המוקלט של איש חוץ, כגון מרואיין, נואם וכיוצא בזה, שברור למאזין כי דיבורו של האיש הוקלט ושודר רק מפני ערכו התיעודי".
במשך השנים הלכו ופחתו הדרישות, וכיום הן כבר אינן חובה לקריינים ולכתבים, וּודאי שלא למרואיינים.
אצל הקריינים הוותיקים עדיין אפשר לשמוע הגייה של ר' מתגלגלת ושל ח' וע' לועיות.
בנדויד השגיח בקפדנות על ניסוח החדשות, הכתבות והידיעות בשידורי קול ישראל.
הוא דחף לשפת שידורים ברורה, מדויקת וקצרה, ועם זאת לא משובשת.
בקיאותו במקורות עמדה לו להתיר צורות שנחשבו עד אז לשגיאות; הוא לא התעקש לפסול כל צורה חדשה או "עממית", אלא רק לוודא שיש כדוגמתה במקרא, בתלמוד או במקורות קדומים אחרים.
ברור היה לו, שהלשון הנשמעת בשידורי הרדיו (ולימים בטלוויזיה) יש לה השפעה עצומה על הלשון בפי הדוברים בקהל הרחב, ומכאן החשיבות שנודעת לתקינות לשון השידור.
הוא קבע שגם לשון הפרסומות תחויב לעמוד במבחן התקינות הלשונית.
עם זאת הוא הבחין בין פרסומות שנקטו לשון רשמית ובין פרסומות שהשתמשו בסלנג, והתיר בהן לעיתים חריגות מן הנורמה.
על פי רוב התיר חריגות דקדוקיות מטעמים של חריזה ומשקל.
באחת הישיבות של מליאת רשות השידור אמר: .
בנדויד ספג ביקורת רבה ונטען שהוא מגזים בתיקוני לשון, ואולם הכללים שאסף ב"מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה", וכן במאמר ששמו "לתקנת לשון העיתונים", שפורסם בכתב העת "לשוננו לעם", עומדים גם היום לנגד עיניהם של עורכי החדשות.
לשון המקרא או לשון חכמים?, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"א.
מהדורה מתוקנת ומורחבת: לשון מקרא ולשון חכמים, מהדורה מתוקנת ומורחבת, 2 כרכים, תל אביב: דביר, תשכ"ז–תשל"א.
כתיב מלא החל מכיתה א', ירושלים: המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית ("לשוננו לעם"; מחזור י, קונטרס ד, צו), תשי"ט.
תרגום ותעתיק של מלים גרמניות ונאציות, ירושלים: יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, הקד' תשכ"א.
מקבילות במקרא: תורה, נביאים, כתובים; התקין: אבא בנדויד, 3 כרכים, ירושלים: כרטא, 1965–1969. ("ההיסטוריוגרפיה המקראית למן בריאת העולם ועד ימי עזרא ונחמיה בצורה סינופטית העורכת את כל המקורות המקבילים אלה לעומת אלה".)
מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה, אספו את החומר: אבא בנדויד, הדסה שי, ירושלים, רשות השידור, 1974
לשון כסה ועשור: לשון שלוש הרגלים; לשונותיה של חנוכה; לשונות למועדים, ט"ו בשבט ופורים, ירושלים: המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית ("לשוננו לעם": קונטרסים עממיים לענייני לשון: סדרת 'מלשון מועדי ישראל'), תשל"ו.
(אסופת מאמרים מהרבעון "לשוננו לעם".)
שלום קרמר, רגע של עברית: לקט תיקוני לשון ששודרו בקול ישראל; ערך: אבא בנדויד, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה לחינוך מבוגרים, תש"ם.
(הופיע לזכרו של שלום קרמר)
אבא אמריקאי (באנגלית !American Dad) היא סדרת הנפשה טלווזיונית אמריקאית אשר נוצרה על ידי סת' מקפרלן, יוצר הסדרה "איש משפחה".
הסדרה שודרה בתחילה ברשת FOX האמריקאית במשך 11 עונות, ולאחר מכן היא נמכרה לרשת הכבלים האמריקאית TBS.
עלילת הסדרה עוקבת אחר סוכן ה-CIA סטן סמית' ומשפחתו, הגרים בעיירה הבדיונית לנגלי פולס, וירג'יניה, הסמוכה לוושינגטון די.
הסדרה היא סדרה סאטירית, התוקפת בין היתר את היחס של ארצות הברית לטרוריסטים לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
פרק הפיילוט שודר בארצות הברית ב-6 בפברואר 2005, 30 דקות לאחר הסופרבול.
עונתה הראשונה החלה את שידוריה בארצות הברית ב-1 במאי 2005. העונה ה-19 עתידה לעלות לשידור בארצות הברית ב-24 בינואר 2022. ב-16 בדצמבר 2021, רשת TBS האמריקאית חידשה את הסדרה מראש לעונות 20 ו-21.
בישראל, שודרה הסדרה עד עונה 15 ב-HOT HBO, לפני כן בערוץ HOT Plus, ולפני כן שודרה בערוצים Xtra Hot וHOT3. כל עונות הסדרה ניתנות לצפייה גם בשירות הסטרימינג של דיסני+.
סטן סמית (סת' מקפרלן): עובד בשירות ה-CIA, מומחה לנשק, אמריקאי גאה ומאמין גדול בצורת השלטון האמריקאית.
לסטן אין בעיה לחטוף אנשים או בני משפחה בשביל סיבותיו האישיות.
סטן מצטייר כבן-אדם שאוהב את משפחתו, אך יש מצבים שבהם נראה שהוא שונא אותם.
מוצג כבעל תסביכי אב ובעל ביטחון עצמי נמוך בעקבות נטישת אביו וחלק מהמעללים שהוא מחולל בפרקים הם תוצאה ישירה של תסביכים אלו.
פרנסין סמית (ונדי שאל): אשתו של סטן, בת 42, עקרת בית.
פרנסין נוהגת לשמור את דעותיה לעצמה, בגלל דעותיו השמרניות ביותר של בן זוגה, אך היא יודעת להעמיד אותו במקומו כאשר הוא טועה.
בשנות ה-80 הייתה פרנסין אישה יותר פרועה ומשוחררת.
בעונה השלישית נכנסה להיריון כדי ללדת את הילדה של גרג וטרי.
בילדותה נפלה לבאר וחולצה ובכך הפכה לסנסציה מקומית.
היילי סמית (רייצ'ל מקפרלן): בתם של סטן ופרנסין.
בת 18, היפית, צמחונית, ליברלית במיוחד ולומדת באוניברסיטה קהילתית.
בדרך כלל היא נמצאת עם חברהּ, לימים בן זוגה, ג'ף, הצמחוני גם כן.
כאשר היא ומשפחתה שהו בערב הסעודית היא שכבה עם עובד של "מלך השווארמה" מכיוון שהוא אמר לה שהוא טרוריסט וחבר באל-קאעידה (אך למעשה שיקר לה).
היא לא סיפרה לג'ף שבגדה בו.
במהלך הסדרה מתחתנת עם ג'ף פישר ואף אימצה עמו תינוק בשם "נמו" המתברר להיות גלגלולו של האנטיכריסט (שלבסוף נשלח לגור אצל שרה פיילין).
למרות שהיילי מוצגת כצמחונית ופציפיסטית, היא נוהגת לאכול בשר (ואף החלה לעבוד בסנדוויצ'יה בעונות המאוחרות).
סטיב סמית (סקוט גריימס): האח החנון של היילי והבן של סטן ופרנסין.
בן 14. סטיב עובר ייסורים נוראיים כדי להפוך לפופולרי ולהשיג בחורה אשר תהיה מוכנה לצאת עמו, אך הוא יודע רק מעט על יחסי מין.
הוא נוהג לשחק מבוכים ודרקונים עם שלושת חבריו האנושיים הכי טובים.
לעיתים הוא ורוג'ר משתפים פעולה תחת הפרסונות "ווילס ולג מן" (גלגלים ואיש הרגליים), צמד בלשים שפותרים תעלומות יחדיו, כאשר סטיב ישוב על כיסא גלגלים כחלק מדמותו של ווילס.
קלאוס הדג המדבר (די בראדלי בייקר): תוצאה של החלפת מוחות בין קופץ סקי אולימפי ממזרח גרמניה עם גלי מוחו של דג זהב במטרה למנוע ממנו לזכות במדליית הזהב באולימפיאדה, לפעמים לקלאוס יש פנטזיות על פרנסין.
באחד הפרקים לקלאוס הוחזר המוח לגוף של אדם, והוא ניצל זאת כדי לשכב את פרנסין.
בנוסף לכך, קלאוס מקבל יחס של דג ולא של אדם.
המשפחה לא מתייחסת לדעותיו ולרוב מתעלמת ממנו.
בעונות המתקדמות יותר הוא ויתר על הרצון לחזור לגוף אנושי, אך כן החל להציג צדדים אפלים ונוהג "לדפוק" את שאר בני המשפחה בעקבות היחס שהם נותנים לו.
רוג'ר החייזר (סת' מקפרלן): חייזר סוריאליסטי, ביסקסואל ובודד, שהציל את חייו של סטן באזור 51. בן 1600 (הוא חוגג את יום הולדתו ה-1601 במהלך הסדרה).
את רוב זמנו הוא מעביר באכילה (בעיקר מזון מהיר), עישון ושתיית אלכוהול.
לרוג'ר אסור לעזוב את הבית, אך החל מהעונה השנייה ניתן לראותו מחוץ לבית בתחפושות שונות, תוך שהוא טוען שהוא אדם אחר.
התחביב העיקרי של רוג'ר הוא להתחפש ולהציג את עצמו בתור אנשים שונים.
באחד הפרקים מוסבר שרוג'ר מתנהג באנוכיות כלפי בני משפחת סמית' מכיוון שכדי להישאר בחיים, על הזן שלו "להוציא" את המרירות מגופם אל עבר אנשים אחרים.
רוגו (די בראדלי בייקר): גידול בראשו של רוג'ר שלאחר מכן התפתח ליצור עצמאי בשם רוגו המחשיב עצמו כבנו של רוג'ר.
גם רוגו נוהג להתחפש כדי לצאת מהבית, אך בניגוד לאביו, מדובר בשינוי ביגוד קל ולא בפרסונות שונות.
נוהג לדבר על עצמו בגוף שלישי.
ג'ק סמית (דארן נוריס): אביו של סטן.
במשך רוב חייו סטן חשב שאביו הוא סוכן חשאי, אבל במציאות אביו הוא גנב תכשיטים.
לאחר שהאיש שסטן שילם לו להתחזות לאביו מת, ג'ק, אביו האמיתי, הגיע לבית המשפחה.
רוג'ר התאהב בג'ק בזמן שהותו.
לג'ק יש שיער אפור וחסרה לו עין.
המראה החיצוני שלו מבוסס על דמותו של גיבור הקומיקס ניק פיורי ממארוול קומיקס.
במהלך הסדרה הוא תופס את מקומו של השד קרמפוס לאחר מותו של האחרון ולבסוף מת בעצמו והופך לרוח רפאים.
ראסטי סמית (לו דיאמונד פיליפס): אחיו למחצה של סטן מאביו ומאהבת אינדיאנית משבט הצ'רוקי.
חי בדירת פאר באמצע מדבר אריזונה.
מאמא ובאבא לינג (צי מה ואיימי היל): הוריה המאמצים של פרנסין.
אימצו אותה בגיל 7 מבית יתומים כיוון שהוריה הביולוגים נטשו אותה לאחר שהתברר שלא יכלו לקחת את התינוקת למטוס.
פרנסין מאוד אוהבת את הוריה, אך נראה שסטן שונא אותם ואת אורח חייהם הסיני.
הם נוהגים לקפוץ לבקר בספונטניות.
ניקולס וקסנדרה דוסון (קולם של ג'פרי "ג'ף" פרי והולנד טיילור בהתאמה): ההורים הביולוגיים של פרנסין.
הם נטשו את פרנסין כתינוקת רק כדי לטוס במחלקה ראשונה, שכן הם לא יכלו לעשות זאת עמה.
הם עשירים ונחמדים, אבל עמוק בפנים הם מאוד אגואיסטים.
סטן התיידד עמם פעם אחת וניסה להציג אותם לפרנסין (שלא מכירה אותם), בכך שהזמין אותם בבית.
כאשר הדוסונים הודו כי הם ויתרו עליה, רק כדי לשמור את הכרטיס שלהם במחלקה הראשונה.
הם אמרו לסטן "אנחנו נורא מצטערים על מה שעשינו לפרנסין, אבל זאת הייתה חופשה נהדרת".
ג'ף פישר (ג'ף פישר): חבר של היילי ובהמשך בעלה.
ישנם כמה פרקים שהיא זורקת אותו, אך הוא ממשיך להופיע בפרקים.
בעונה השישית ג'ף והיילי אף נישאים, למורת רוחו של סטן.
לעיתים קרובות היחסים בינו לבין היילי מזכירים יחסים בין הורה לילד ובכמה פרקים נטען שהיא האפוטרופוס החוקית שלו.
במהלך הסדרה, רוג'ר משגר את ג'ף לכוכב הבית שלו (במקום לחזור אליו בעצמו) לאחר שג'ף גילה שרוג'ר חייזר, אך ג'ף מצליח לברוח ויחד עם רוחו של הוא מחפש אחר דרך חזרה לכדור הארץ.
למרות זאת, במהלך מסעם, ג'ף נאסף על ידי זן חייזרי בשם "האספנים" שאוספים כל אדם וחפץ מכוכבים אחרים.
האספנים הורגים את ג'ף ושולחים אחד משלהם לכדור הארץ כדי שיתחזה לג'ף וישיג עבורם פריטים נוספים.
למרות זאת, אותו אספן ששמו הוא זבליר, מחליט להקריב את עצמו על מנת שג'ף יחזור לחיים.
בהמשך, היילי וג'ף מחליטים להביא ילד, אך מכיוון שגופו של ג'ף לא אנושי (התודעה שלו מצויה בגופו של זבליר) הוא עקר.
כדי לפתור את הבעיה, רוג'ר אוכל את מוחו, "נכנס להיריון" בעצמו ומוליד את ג'ף מחדש בגוף אנושי.
למרות שחזר לחיים בגוף אנושי, ג'ף והיילי מחליטים שהם לא בשלים לגידול ילד.
אייברי בולוק (פטריק סטיוארט, ואף מצויר כמו השחקן): הבוס של סטן ב-CIA.
בעונה הראשונה יצא עם היילי.
מוצג כשלומיאל הנוהג לשלוח את סטן למשימות מסוכנות ואף לעתיים מאיים באופן אקטיבי על חיי משפחת סמית' בעקבות הצרות שסטן יוצר עבורו.
רג'ינלד קואלה (דונלד פולילוב ולאחר מכן אריק דרבין): בעברו חסר בית שהסכים להשתתף בניסוי של ה-CIA בתמורה לכסף, ובכך מוחו הועבר מגופו האנושי לגוף של קואלה.
רג'י הוא סוכן שטח שמשתמש ב"חמידות" שלו (כקואלה) כדי לגבור על אויביו.
ניהל מערכת יחסים קצרה עם היילי בתחילת הסדרה, אך הפסיק להופיע בה בפרקים המאוחרים.
דיק ריינולדס (סטיבן רוט ולאחר מכן ): סוכן CIA מבוגר ודיכאוני.
היה נשוי בעברו לאישה בשם שילה, אך היא בגדה בו.
באחד הפרקים יצא עם רוג'ר (שהיה מחופש לאישה), אך הם נפרדו.
ביל (סת' מקפרלן): כפילו של סטן בסוכנות הזהה לו לחלוטין.
יצא לתקופה קצרה עם היילי.
דוקטור ויצמן (מאט ויצמן): מדען בשירות ה-CIA.
באחד הפרקים כלא את משפחת סמית' מכיוון שרצה משפחה משלו.
גרג קורבין (סת' מקפרלן): אחד מצמד מגישי החדשות יחד עם טרי, בן זוגו.
הומוסקסואל המחזיק בדעות שמרניות, ואף חבר בתא של המפלגה הרפובליקנית.
הם מאמצים תינוקת בשם ליבי (שפרנסין הולידה).
טרי בייטס (מייק בארקר): בן זוגו להגשת החדשות ולחיים של גרג.
הוא יוצא מהארון בפני אביו ההומופוב, אשר לא מקבל את יציאתו מהארון.
עזב את גרג וליבי בעונה 11 כדי להצטרף למסע ההופעות של הלהקה "311".
לינדה ממארי (מייגן פרייס): איראנית.
בתחילת הסדרה, סטן חשב שהיא ובעלה טרוריסטים מפאת מוצאם.
כפי המובן לאורך הסדרה לינדה היא לסבית ומאוהבת בפרנסין.
לא מופיעה כמעט בעונות המאוחרות.
בארי (אדי קיי תומאס): אחד מחבריו הטובים של סטיב.
למרות היותו מוצג כבעל פיגור שכלי, בארי הוא בעצם פסיכופת מסוכן בעל קול בריטי שמקבל תרופות הגורמות לדיבורו ולקותו השכלית.
הוריו של בארי הם פעילים מינית ואף ניסו לשכב עם סטן ופרנסין.
טושי (דייסוקה סוזוקי): אחד מחבריו הטובים של סטיב.
מבין אנגלית, אך מסוגל לדבר רק יפנית, וכשהוא מדבר יפנית יש כתוביות.
שמולי "סנוט" לונסטיין (קרטיס ארמסטרונג): אחד מחבריו הטובים של סטיב.
בדומה לשאר החברים של סטיב, סנוט לא מודע להיותו של רוג'ר חייזר והוא מכנה אותו "מר דוד רוג'ר" (מכיוון שסטיב סיפר להם שרוג'ר המחופש הוא קרוב משפחתו כדי למנוע חשד).
דבי היימן (ליזי קפלן): הייתה חברה של סטיב במשך כמה פרקים מהעונה ה-2. גם היא סובלת מעודף משקל, כשסטיב הציג אותה למשפחתו, סטן ניסה להפריד ביניהם מאחר שהיא סובלת מעודף משקל.
לאחר מכן סטן התחבר אליה כשהבין שיש לה ידע גדול באקדחים.
נפרדה מסטיב ומאז נראתה בסדרה לעיתים רחוקות.
אקיקו (גרייס פארק): אחותו של טושי.
לינדסי קולידג' (טרי לין רודריגז): מעודדת ואחת מהבנות שסטיב מנסה להרשים.
בהופעה הראשונה שלה היא מציינת שיותר כיף להיות בסביבה של סטיב מכפי שציפתה.
עם זאת, היא מגלה את הזהות הסודית של רוג'ר וסטן מוחק את הזיכרון שלה.
מאוחר יותר, לינדסי קובעת שהיא אוהבת בחורים העוסקים בהתנהגות מסוכנת, וכתוצאה מכך סטיב מפוצץ את האגודל שלו עם זיקוק.
לאחר התאונה היא מאפשרת לסטיב לגעת בשדיים שלה.
כשהוא אומר שהוא לא יכול להרגיש שום דבר בגלל ההרדמה בידו היא כועסת.
סטיב לומד לנגן בצ'לו במאמץ להרשים את לינדסי, שאותה הוא מתאר כ"שרמוטת צ'לו".
לינדסי עושה כמה הופעות קמע בפרקים מאוחרים יותר.
בילי (): "בנו" של דוקטור קלגרי, שהשתמש בחלקי גופות וחשמל כדי ליצור לעצמו ילד.
מזכיר את המפלצת של פרנקנשטיין, אך יודע לדבר ולומד ביחד עם סטיב, בארי, טושי וסנוט בבית הספר.
המנהל לואיס (): מנהל בית הספר בעיר.
למרות היותו איש חינוך, המנהל לואיס מרבה לסחור בסמים, לפקוד בקביעות בתי בושת ולהמר.
סנטה קלאוס: (מאט מקנה): דמות מיתולוגית בנצרות.
לאחר שסטיב ירה בו בטעות עם אקדחו של סטן, סנטה התאושש ונשבע לנקום במשפחת סמית'.
נוהג להופיע בפרקי ספיישל לחג המולד, כאשר ברובם הוא מנסה להתנקם בבני המשפחה.
באחד הפרקים, רוג'ר גנב ממנו את המעיל שלו, מה שהעניק לו כוחות קסם ובכך רוג'ר הפך לסנטה קלאוס יהודי בשם "שמנטה".
האנטיכריסט (אנדי סמברג): בנו של השטן.
מופיע בפרק בעונה השביעית שבו כל תושבי לנגלי פולס (מלבד סטן, פרנסין ורוג'ר) עולים לגן עדן כחלק מחזון "אחרית הימים" בנצרות, שלאחריה האנטיכרייסט מגיע לכדור הארץ כדי ליצור תוהו ובבוהו, אך הוא נעצר על ידי סטן.
במהלך הסדרה, היילי וג'ף אימצו תינוק בשם נמו, המתברר להיות גלגול נשמתו של האנטיכריסט שנוטר טינה לסטן.
אַבָּא אֶרֶךְ רַגְלַיִם הוא ספר מאת הסופרת האמריקאית ג'ין ובסטר, המגולל את סיפורה של ג'רושה-ג'ודי אבוט, עלמה שגדלה בבית יתומים ומקבלת מאדם מסתורי מלגה למימון לימודיה בקולג'.
הספר כתוב בצורת רומן מכתבים, הנכתבים על ידי גיבורת הסיפור לנותן המלגה.
יצא לאור בשנת 1912, ועובד למחזה, לשני מחזות זמר ולשלושה סרטים: ב-1919, ב-1931 וב-1955, ולסדרת אנימה.
ספר זה הוא ספרה הידוע ביותר של ובסטר.
ג'רושה אבוט גדלה בבית היתומים על שם ג'ון גריר, מוסד צדקה המספק לילדים דיור, חינוך ומזון אך החיים בו שגרתיים וחדגוניים.
את שמה הפרטי בחרה אם הבית לאחר שראתה אותו על מצבה בבית קברות, ואת שם המשפחה לקחה מהעמוד הראשון בספר הטלפונים.
על אף סיפור החיים המאתגר, מפתחת ג'רושה חוש הומור ייחודי וגישה חיובית לחיים.
בית היתומים מיועד לילדים עד גיל 16, אך ג'רושה נשארת שנתיים נוספות, כמטפלת באחת מקבוצות היתומים.
ביום שבו נפתח הסיפור נפגשת אם הבית גברת ליפט עם ג'רושה ומספרת לה שבישיבת המנהלים האחרונה דנו במצבה ואחד המיטיבים של המוסד החליט לממן לה לימודים בקולג'.
הוא הסתמך על חיבור שכתבה ועל המלצותיה של אחת ממורותיה ובחר לנסות להכשיר אותה כסופרת.
לשם כך הוא דורש שתכתוב לו כל חודש מכתב ובו תספר על חוויותיה, כיוון שהוא מאמין שבאמצעות כתיבת מכתבים ניתן לפתח יכולות ספרותיות.
עם זאת הוא מבקש לשמור על אנונימיות מוחלטת מצדו (הנמען שנמסר לה הוא "מר ג'ון סמית", שם בדוי) ובנוסף מודיע שלעולם לא יענה למכתביה.
ג'רושה מספיקה לראות את המיטיב מאחור כשהוא יוצא למכוניתו וצלליתו המוארכת מזכירה לה את העכביש המכונה "אבא ארך רגליים", ובכינוי זה היא משתמשת ברוב מכתביה אליו.
החל מנקודה זו מורכב הספר ממכתביה של ג'רושה אל המיטיב האלמוני.
היא מתארת את סביבתה החדשה, השונה מכל מה שהורגלה אליו מבחינה חברתית והשכלתית, וגם את מאמציה להשלים את הפערים השונים ולהשתלב.
אחד הדברים הראשונים שהיא עושה הוא לשנות את שמה ל"ג'ודי", והיא מסבירה שהשם נשמע לה מתאים לילדה קטנה שגדלה מוקפת במשפחה מגוננת ומפנקת, בניגוד למציאות שהיא נאלצת לחוות ובשונה משמה הרשמי שהיא שונאת.
עם התקדמות הסיפור ניכר שג'ודי מוצאת את מקומה בקולג', רוכשת חברות ומצליחה בלימודים.
גם ניסיונות הכתיבה שלה מוכתרים לבסוף בהצלחה כשהיא כותבת ומפרסמת את ספרה הראשון.
בשלב מסוים מתוודעת ג'ודי למר ג'רוויס פנדלטון, דודהּ של אחת מחברותיה לדירה.
הם נפגשים במספר הזדמנויות, ביניהן בחווה שבה מבלה ג'ודי את חופשותיה, אשר מתברר שהייתה שייכת למר פנדלטון והוא מסר אותה לאומנת שטיפלה בו שם בילדותו.
למרות החיבור החזק שנוצר, מפריד בין השניים מעמד וייחוס משפחתי וכמו כן הבדלי רכוש, ולכן ג'ודי חוששת לספר למר פנדלטון שגדלה בבית יתומים ואף מסרבת להצעת הנישואין שלו על אף אהבתה אליו.
הספר מסתיים לאחר שג'ודי נוסעת לבקר את המיטיב המסתורי בעקבות הזמנתו, ושם היא מגלה שאבא ארך רגליים הוא למעשה ג'רוויס פנדלטון, ובכך נפתרים הלבטים והם מתאחדים.
אסופית צעירה שעברה את שמונה-עשרה השנים הראשונות של חייה בבית יתומים.
בעלת כישרון ואהבה לכתיבה וחלום להיות סופרת דגולה.
סאלי מק'ברייד, שותפתה של ג'ודי במעונות הסטודנטים במשך ארבע שנות לימודיהן בקולג', וחברתה הטובה ביותר.
ג'וליה רטלדג', אף היא שותפה של ג'ודי וסאלי במשך כל שנות לימודיהן בקולג'.
ג'וליה היא נצר לאחת מן המשפחות הראשונות והמכובדות ביותר בניו-יורק.
גברת ליפט, אישה מבוגרת וקשוחה, שהייתה אם בית היתומים בו התגוררה ג'ודי בשמונה-עשרה שנותיה הראשונות.
כיום הספר מסווג בתור ספרות צעירה או אפילו ספרות ילדים, אך בזמנו הוא סווג כספר "בנות" או "קולג' בנות", הסוגה אליה משתייכים גם ספריהן של לוסי מוד מונטגומרי (האסופית) ולואיזה מיי אלקוט (נשים קטנות): ספרים המתארים בחורות צעירות המתמודדות עם נושאים כמו קולג', קריירה ונישואין.
ספר זה הקדים את זמנו בנקודת המבט המתוארת בו, המעלה נושאים כגון חינוך והצבעה לנשים, רפורמות ממסדיות, נישואים בין מעמדיים ורווחה.
הספר משמש גם כרומן התבגרות, כשבמהלכו עוברת הדמות הראשית תהליך של גיבוש הזהות העצמית מתוך מהלכים פנימיים וביחס לחברה הסובבת.
עם הגעתה לקולג' עוזבת ג'ודי את הסביבה הסגורה של בית היתומים ונכנסת למציאות חיים של אדם בוגר; היא רוכשת השכלה ומדביקה פערים, מגבשת דעות והשקפות, ומפתחת קשרים עם אנשים שונים.
עם תחילת הסיפור מאמצת ג'רושה שם חדש המסמל את השינוי שהחל בחייה ואת עמדתה האקטיבית ביחס אליו.
מספר תרגומים עבריים יצאו לספר:
אבא ארך הרגליים, תרגמה אפרת כהן, הוצאת י.
אבא ארך רגליים, תרגמה אורנה סעידיאן, הוצאת עופרים תל אביב, 96 עמודים, 1995.
אבא־ארך־רגליים, תרגמה ענת זיידמן, הוצאת משכל תל אביב, 165 עמודים, 2000.
אבא ארך רגליים, תרגמה לי עברון, הוצאת צילי ירושלים, 188 עמודים, 2021.
העיבוד הראשון לקולנוע היה סרט אילם עם מרי פיקפורד (1919), ואחר כך סרט עם ג'נט גיינור (1931), סרט עם שירלי טמפל בשם "ראש מתולתל" (1935) וסרט עם פרד אסטר ולסלי קארון (1955).
במסגרת התכנית "השעה שלנו" ששודר בטלוויזיה החינוכית" עובדו כמה מפרקי הספר.
את ג'ודי גילמה השחקנית שושי רוזן.
ב-2009 הופק מחזמר לפי הספר.
אַבָּא אֶלְחָנָנִי (26 בינואר 1918 – 2 ביולי 2008) היה אדריכל ישראלי, עורך כתב עת לאדריכלות ועיצוב, מבקר והיסטוריון של האדריכלות הישראלית.
אלחנני (במקור אלחנוביץ) נולד בוורשה בירת פולין בשנת 1918, ועלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו ב-2 בינואר 1933. היה בוגר הגימנסיה העברית הרצליה.
את לימודי האדריכלות השלים בטכניון שבחיפה בשנת 1941. היה חבר ארגון "ההגנה", ולאחר מכן לחם כלוחם צה"ל במלחמת העצמאות.
בשנת 1947 פתח משרד אדריכלים עם שותף מהנדס בניין.
בשנת 1948 עמד בראש הוועדה הממלכתית לקביעת דגל ישראל.
בשנת 1956 זכה יחד עם סעדיה מנדל, במקום השלישי, בתחרות לציוני מקומות היסטוריים.
אלחנני נחשב לאחד מחשובי האדריכלים בישראל בזכות תרומתו בתחום הבנייה בארץ, תרומתו בהוראה בטכניון ועריכת כתבי עת לאדריכלות, ובראשם "תוי", שאותו ערך בין השנים 1966–1992, והספר "המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20".
בנו, , נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן כלוחם בסיירת גולני.
המשפחה מנציחה את זכרו באמצעות "אוהל אהוד", שהוקם בבית צופי רמת גן, ובאמצעות מלגה לסטודנטים מצטיינים באקדמיה לאמנות "בצלאל".
בשנת 2006 הוענק לאלחנני תואר "יקיר העיר" רמת גן, העיר בה התגורר.
נפטר ב-2 ביולי 2008, והותיר אחריו אישה, האדריכלית חנה אלחנני, ובת, עדית אלחנני.
ספרייתו העשירה של אלחנני נתרמה ל"בית האדריכל", כשבמקביל לחנוכתה נערכה תערוכה המציגה מעבודותיו באצירת צבי אלחייני.
כיכר המדינה, רח' ה' באייר בתל אביב (בשיתוף אוסקר נימאייר וישראל לוטן)
אנדרטה לזכר הטייסים הנופלים בגן העצמאות, תל אביב (בשיתוף בנימין תמוז)
בית ההסתדרות ע"ש פיליפ מוריי, אילת, 1956 (בשיתוף חנה אלחנני)
שיכון מפוני שכונת נורדיה, תל אביב, 1959 (בשיתוף ישראל לוטן ובן ציון שילמבר)
שני מגדלי מגורים ברמת אביב, ברח' רקנאטי
המרכז לבריאות הנפש טירת כרמל
מגדלי מגורים בשכונת רמת אילן בגבעת שמואל
הארכיטקטורה כאמנות וכמדע, מטכ"ל, קצין חינוך ראשי, גלי-צה"ל: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (סדרת אוניברסיטה משודרת), תשמ"ב-1982.
המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
אַבָּא בָּלוֹשֶׁר היה אינטלקטואל, סופר, ספרן ופעיל ציוני.
בלושר נולד בסוויר (אז בפלך וילנה שבאימפריה הרוסית; כיום בבלארוס, 180 ק"מ צפון מערבית לעיר בירה מינסק וכ-20 ק"מ מגבול ליטא).
הוא למד בישיבת סלבודקה ובישיבת וולוז'ין, בהּ גם הכיר את חיים נחמן ביאליק.
את השכלתו הכללית רכש באופן אוטודידקטי.
היה שותף ועורך בהוצאת "תושיה" של בן אביגדור, ולאחר מכן החזיק חנות למכירת ספרים וספרייה פרטית גדולה ב־Laisves Aleja 78 ששימשה את יהודי העיר קובנה, בעיקר את משכיליה.
בשנת 1908 הקים ביחד עם דר.
ד.מ שוורץ את ספריית מאפו בקובנה, המקום הפך למרכז לימודים ומועדון לתנועה הציונית ולפעולה תרבותית עברית.