tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוברות אלה חיות באזורים הצחיחים של צפון ומרכז אפריקה וגם בדרום אסיה במדינות: אלג'יריה, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גאנה, גינאה ביסאו, קניה, מאלי, מאורטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה וסודאן וכן באסיה בעיראק, ערב הסעודית ותימן.
חובת דנהם (שם מדעי: Neotis denhami) היא מין של עוף מדברי ממשפחת החובתיים.
היא המין הגדול ביותר בסוג חובה זהובת-עורף ושוקלת עד 9–10 ק"ג בזכרים ו3–4 ק"ג בקבות המוסוות.
החובה מזכירה מעט את חובת לודוויג וכמותה בעלת כתם כתום על העורף עם כנפיים חומות גדולות וצוואר וראש לבנים ומעט אפורים מלמטה.
המקור קצר וצהוב והרגליים ארוכות ובעלות אותו צבע.
חובות אלה חיות באזורים חמים ויבשים של סוואנות עד מדבריות באפריקה שמדרום לסהרה.
הם מחפשות ברחבי הערבות חרקים גדולים, חסרי חוליות אחרים, חולייתנים קטנים וצמחים שונים.
ישנם 3 תת-מינים לחובה זו
חוברה שחורה צפונית (שם מדעי: Afrotis afraoides) היא מין של עוף יבשתי השייכת למשפחת החובתיים והיא קרובת משפחתה של חוברה שחורה דרומית.
חוברה זו חיה בעיקר בכרי עשב וסוואנות באפריקה הדרומית באנגולה, בוצוואנה, לסוטו, נמיביה, דרום אפריקה וזימבבואה.
החוברה מגיעה לאורך 52 ס"מ.
היא בעלת ראש וצוואר שחורים עם לחיים לבנות ומקור קצר וורוד.
הבטן שחורה והכנפיים חומות מנוקדות מעט והנוצות תחתיהם לבנות.
חוברה זו חיה באזורים פתוחים ומחפשת חרקים קטנים בין החורים.
היא מסתובבת בלהקות קטנות ומשמיעה קריאות חזקות כדי לתקשר.
חוברה שחורה דרומית (שם מדעי: Afrotis afra) היא מין עוף ממשפחת החובתיים האנדמית לדרומה של דרום אפריקה והיא קרובת משפחתה של חוברה שחורה צפונית הדומה לה אך תפוצתה רחבה יותר.
חוברה זו היא מבין הקטנות במשפחת החובתיים - אורכה רק 50 ס"מ ומשקלה עד 700 גרם.
היא מזכירה מאוד במראה את קרובתה הצפונית וכמוה בעלת גוף, צוואר וראש שחורים ולחיים ושולי כנפיים לבנים.
הכנפיים חומות ומקווקוות והמקור קצר וורוד.
הזנב קצר ביותר והרגליים ארוכות וצהובות.
חוברות אלה נדירים בטבע וחיים רק בערבות וכרי הדשא בדרומה של דרום אפריקה, רבים מהם נפוצים בפארק הלאומי בונטבוק.
הם ניזונים מצמחייה ומזרעים וכן מחרקים כמו הארבה.
חוברה שחורה (שם מדעי: Afrotis) הוא סוג בעל 2 מינים של חוברות החיות בדרומה של אפריקה.
לעיתים הוא מאוחד יחד עם החובות לבנות העורף.
חוברות אלה כשמם הם שחורות במרבית גופם כולל הצוואר והראש.
הם קטנות ומשמיעות קריאות חזקות לצורכי תקשור ביניהם.
הראש קטן ובעל מקור ורוד.
הם חיות רק בחלקה הדרומי של אפריקה והמין הדרומי חי רק בכמה אזורים אנדמיים בקצה הדרומי של דרום אפריקה.
ישנם 2 מיני חוברות שחורות:
חוברה שחורה דרומית (Eupodotis afra)
חוברה אוסטרלית (שם מדעי: Ardeotis australis) היא מין של חוברה המצויה בצפון אוסטרליה ובגינאה החדשה.
חוברה זו מזכירה מאוד את קרובתה - חוברה אפריקנית.
גובהה מגיע ל-1.2 מטר ומוטת כנפיה ל-2.3 מטר.
החוברה בעלת ראש וגרון לבנים, גוף אפור מגודל וכנפיים וזנב חומים.
הרגליים ארוכות והזנב בעל קצוות שחורים.
החוברה חיה במישורים של אוסטרליה בערבות עשב ובבתות וגם ביערות פתוחים.
היא חיה לבדה או בקבוצות קטנות למעט בעונת החיזור אז הזכרים מגדלים שק ענקי מצווארם איתו הם מושכים נקבות.
החוברה אוכלת כל הניזונה מעשבים, זרעים ומיצורים קטנים שונים.
חוברה הודית גדולה (שם מדעי: Ardeotis nigriceps) היא מין של חוברה המצויה בערבות הודו וגם בפקיסטן.
היא קרובתה של החוברה האפריקנית.
גובהה של החוברה 122 ס"מ ומשקלה מגיע ל-18 ק"ג.
היא בעלת ראש וצוואר לבנים, גוף אפור וכנפיים וזנב חומים.
היא בעלת רגליים ארוכות, מקור קצר ובעונת הרבייה הזכרים מנפחים את גרונם.
חוברה זו נמצאת בסכנת הכחדה חמורה ונותרו פחות מ-250 פרטים בוגרים.
היא בסכנה עקב ציד ואובדן בתי הגידול שלה בערבות העשב האסייתיים.
היא חיה בערבות עשב, שדות ומדבריות ברחבי הודו.
החוברה היא אוכלת כל הניזונה מעשבים, זרעים, חרקים ויצורים קטנים נוספים אך שותה מים לעיתים רחוקות.
היא חיה לבדה למעט בעונת הרבייה.
היא מקננת בין העשבים הגבוהים של ערבות הודו.
חוברה גדולה (שם מדעי: Ardeotis) היא סוג של עופות גדולי ממדים ממשפחת החובתיים בו ארבעה מינים.
החוברות הן קרובות משפחה של החוברה המצויה בישראל.
אלו הן עופות גדולים שבמקרה של החוברה האפריקנית מגיעה לאורך 150-120 ס"מ ולמשקל של 20 ק"ג ואף יותר והיא הגדולה במיני המשפחה לאחר החובה הגדולה מערבות אסיה.
הן בעלות צוואר ורגליים ארוכים אך מקור קצר, ראש וזנב לבנים עם גוף אפור וכנפיים גדולות בצבע חום.
החוברות מחפשות מזון מהחי ומהצומח בערבות עשב ובתות וגם במדבריות.
בעונת הרבייה הזכרים מנפחים את צווארם לכדור גדול ומושכים איתו נקבות.
נפת חוֹבְרינוֹ היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בנפה משנת 1985 עד 2018 נמצא מה שמכונה "בית חולים חוברינסקאיה" – מושא לא גמור של תשתיות עירוניות, שהפך למקור למספר רב של "אגדות עירוניות".
בניית בית החולים החלה בשנת 1980 על פי פרויקט לא סטנדרטי – בצורת צלב משולש עם ענפים בקצותיו, אך הוא הוקפא חמש שנים לאחר תחילת העבודה.
המתקן ננטש והחל להתדרדר בהדרגה.
הבניין הנטוש הפך למקום לא מתפקד ולגורם לתאונות תכופות, מה שהשפיע לרעה על אווירת הנפה.
בית חולים חוברינסקאיה נהרס בסוף.
תחנת האוטובוסים שערי צפון במוסקבה
מתחם מגורים בן 40 קומות "קורונה סברה" (Корона Севера), הבניין הגבוה בחוברינו ובניין המגורים הגבוה במחוז הצפוני.
חובנשצ'ינה היא אופרה בת חמש מערכות מאת מודסט פטרוביץ' מוסורגסקי.
המלחין עבד על היצירה מ-1872 עד 1881, אך לא הצליח להשלים את הסצנה האחרונה של האופרה ואת התזמור עקב מותו ב-1881. היצירה הושלמה ועובדה על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב והיא נדחתה להצגה ב-1886 על ידי ועדה של תיאטרון מריאינסקי.
עם זאת, הבכורה של האופרה התקיימה מאוחר יותר באותה השנה.
גרסה של האופרה הוצגה שמונה פעמים בתיאטרון קונומוב בסנקט פטרבורג על ידי להקת חובבים.
האופרה הפכה ליצירה המושמעת בקביעות יותר ברפרטואר האופרה הרוסית, רק לאחר הופעתה בתיאטרון מריאינסקי ב-1911.
מקהלה: סטרלצים, מאמינים, משמר הצאר, משרתים, עם.
מדובר במספר גדול מאוד של אנשים, משימה עצומה.
מועד: במוסקבה וסביבתה בין השנים 1682 ל-1689.
אתרים: מערכה ראשונה: הכיכר האדומה במוסקבה; מערכה שנייה: חדר העבודה של גוליצין; המערכה השלישית: מול ביתו של חובנסקי; מערכה רביעית: תמונה 1: חדר בביתו של הובנסקי, תמונה 2: כיכר לפני הקתדרלה של וסילי בלאז'ני; מערכה חמישית: קפלה וקרחת יער ביער ליד מוסקבה
פיודור שקלוביטי מכתיב את הדיווח ששולח לצאר פיוטר הגדול, בו הוא כותב לשליט שחייליו של הנסיך איבאן חובאנסקי ובנו אנדריי מתכוננים למרד.
ההתקוממות שלהם נתמכת על ידי הסטרלצים.
לאחר מכן מגיע חובאנסקי הזקן ומצהיר בצביעות שמטרתו היחידה היא להביס את אויביו של הצאר.
אנדריי רוצה לפתות את אֶמה, לאחר ששחט את משפחתה של הנערה, אבל אהובה הוותיקה, מרפה, מסכלת את תוכניותיו.
אנדריי מתעמת אפילו עם אביו בגלל אמה.
בסופו של דבר, דוסיפיי מרגיע את הרוחות הסוערות, ומרפה לוקחת את אמה לחסותה.
הנסיך גוליצין היה פעם אהובתה של יורשת העצר סופיה, אך כעת הוא חסידו של פיוטר הגדול.
הוא קורא את המכתב של אהובתו לשעבר בחשדנות למלכודת ואז מתקשר למרפה.
הנערה היא מגדת העתידות שלו כבר שנים, עכשיו הוא מבקש ממנה לחזות שוב עבורו.
מרפה רואה גלות ונפילה בעתידו של גוליצין.
הנסיך כל כך זועם על כך שהוא מגרש את מרפה ומצווה על משרתו להרוג אותה.
ברגע זה חובאנסקי פורץ אל חדר עבודתו של גוליצין.
האיש זועם על כך שהנסיך פגע בסמכותו.
שוב, הופעתו של דוסיפיי יוצרת שלום ורגיעה.
הוא דוחק בשני הנסיכים להישאר נאמנים לעקרונות שנקבעו בספרי הקודש הישנים.
השיחה נקטעת על ידי מרפה.
היא מבקשת נואשות הגנה מפני משרתו של גוליצין שרצה להטביע אותה במים, רק התערבותו של אחד משומרי ראשו של הצאר פיוטר הצילה אותה.
הופעת משמר הצאר במוסקבה מפחידה את גוליצין.
לאחר מכן נכנס שקלוביטי ומדווח כי דווח לצאר על בגידה של חובאנסקי.
מרפה נזכרת בכאב באהבתה לאנדריי, שאחת מחברותיה מהדת הישנה הגדירה כחטא שלה.
דוסיפיי מנסה להרגיע אותה, לשכנע אותה לסובלנות ולשלווה, אך ללא הועיל.
בינתיים, הדו"ח של סקלוביטי השפיע: המרד פרץ, סטרלצים שיכורים יצאו לרחובות.
נודע שילדים ונשים מאוימים על ידי חיילי המשמר הצארי ליד מחנה סטרלצים.
החיילים מעירים את הנסיך חובאנסקי משנתו.
הם רוצים שיעמוד בראשם ויוביל אותם נגד הפולשים.
חובאנסקי קורא לכולם להירגע, שכן כעת ברור שהצאר פיוטר הפך לאדון הכל יכול של המדינה.
תמונה 1: הנסיך חובאנסקי נסוג למעונו הכפרי.
שפחותיו הפרסיות מבדרות אותו בריקודים.
גוליצין מנסה לקרוא את הנסיך לזהירות באמצעות שליחו, אבל לחובאנסקי לא אכפת דבר ומצליף בשליח באמצעות הפרשים שלו.
אז באופן בלתי צפוי, שקלוביטי נכנס, מזמין את הנסיך לפגישת הבויארים עם יורשת העצר סופיה אלכסייבנה רומנובה.
הנסיך בלי חשד הולך לחדרו כדי להחליף בגדים.
כשהוא מופיע שוב בגלימתו המהודרת, שקלוביטי דוקר את הנסיך חסר ההגנה.
תמונה 2: הנסיך גוליצין וחבריו נידונו לגלות.
אנדריי עדיין תאב אחר אמה.
הוא דורש ממרפה למסור את הנערה שהופקדה בידיה.
עם זאת, אמה כבר לא ברוסיה.
מרפה שלחה אותה בחזרה למולדתה, כך שאנדריי מאיים כעת לשווא לחטוף את הנערה הגרמנייה.
צבא הסטרלצים מתפזר לאחר מותו של חובאנסקי.
מרפה קוראת לאנדריי לאסוף אותם שוב ולעמוד בראשם, אלא שהנסיך מתעניין רק באמה.
מרפה סוף סוף מגרשת אותו.
הם מביאים בידיהם גדמי עץ וגרזנים, ומתכוננים בדיוק לערוף את ראשי הסטרלצים כשהם מתבשרים שהצאר חנן את המורדים.
עבור המאמינים הישנים, מותו של חובאנסקי סימן את תחילת הסוף.
כעת, עמוק בתוך יער אורנים, הם מצאו מקלט באחת מהקפלות שלהם, אולם עד מהרה מוקף הבניין בחיילים של הצאר.
בהנחיית דוסיפיי ומרפה מכינים מדורה, שעליה יקריבו את חייהם מרצונם.
גם אנדריי מבין שגם לו אין מנוס והוא בוחר במוות ולא בכניעה.
כשהחיילים מציפים את הקרחת, להבות המדורה כבר גבוהות.
מרפה ואנדריי נכנסים יחד ללהבות.
מוסורגסקי עבד על חובנשצ'ינה כמעט עשר שנים, אבל בסופו של דבר לא הצליח לסיים.
הוא כתב את כל החומר המוזיקלי של האופרה, אבל תזמר רק שתי מערכות.
לפיכך, רק תמצית הפסנתר של היצירה מגיעה כולה ממוסורגסקי.
רימסקי-קורסקוב היה הראשון שהחליט לסיים את עבודתו של חברו לשעבר.
גם במקרה זה פעל רימסקי-קורסקוב כפי שעשה בעריכה מחדש של אופרות קודמות של מוסורגסקי: הוא התאים את המחזה לטעמו.
הוא שלף חלק משמעותי מהמוזיקה שלא מצא אותה מספיק טובה, הלחין אותה מחדש, והפך את עצמו למעשה למחבר שותף.
העבודה הושלמה ב-1886. הבכורה הזרה הראשונה של האופרה התקיימה בפריז ב-1925. לאחר מכן התבקשו מוריס ראוול ואיגור סטרווינסקי לעבד את האופרה מחדש.
אבל הגרסה שלהם אבדה, הפרט היחיד ששרד הוא הגרסה המאופקת יותר של פזמון הסיום שנכתב בידי סטרווינסקי.
הליברית נכתבה על ידי מוסורגסקי על סמך רעיונותיו של ולדימיר סטסוב (1824–1906).
אבל לפני תחילת העבודה למד את ההיסטוריה הרוסית של המאה ה-17 בפירוט כי רצה ליצור דרמה המתארת את המיקרוקוסמוס של רוסיה בת זמננו.
חובנשצ'ינה הייתה גם אלגוריה של האימפריה הרוסית השמרנית, שאצולתה התנגדה לרפורמות של הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, במיוחד לשחרור הצמיתים.
עם זאת, האופרה איננה נאמנה במדויק להיסטוריה הרוסית.
האופרה הוצגה לראשונה בישראל בנובמבר 1952 בבית הבימה בהפקה גדולה - 14 סולנים, 19 רקדני בלט, מקהלה של 40 זמרים ותזמורת מורחבת.
אדיס דה פיליפ, מייסדת האופרה, שיחקה בתפקיד מרפה ואת התפאורה עיצבה ג'ניה ברגר.
האופרה אף הוקלטה בידי קול ישראל.
חוברט למברטוס יוהאן האוסר (בהולנדית: Govert Lambertus Johan Huijser; 6 בפברואר 1931 – 5 בינואר 2014) היה גנרל הולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בשנים 1983–1988.
האוסר נולד בסורבאיה שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה) ב-6 בפברואר 1931. ב-1949 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית ההולנדית בברדה וב-1952 התגייס לצבא הולנד.
הוא פיקד על גדוד השריון ה-48, ולאחר מכן על בריגדת השריון ה-13. בהמשך הועבר לפקד על הדיוויזיה הראשונה 7 בדצמבר ואז על הקורפוס הראשון.
ב-5 ביולי 1983 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) עד פרישתו ב-10 בדצמבר 1988. לאחר פרישתו שימש כיו"ר הקרן הגמלאים של הצבא.
חוברת עבודה היא ספר לימוד בכריכה דקה המיועד לתלמידים.
בדרך כלל, רוב התוכן של חוברות עבודה הם תרגילים, עם מקום ריק לכתיבת התשובות ישירות בחוברת.
מטרת חוברת העבודה היא לתרגל חומר לימוד, ובעיקר מיומנויות כקריאה, כתיבה ואריתמטיקה והיא עשויה לשמש כלי עזר למורה.
חוברות עבודה ניתנות לרכישה בדרך כלל בחנויות ספרים.
את חוברות העבודה מוציאות הוצאות ספרים.
העקרונות העומדים בבסיס חוברות עבודה מיושמים גם בחוברות שאינן מיועדות דווקא לתלמידים - למשל לאימון והכשרה של עובדים, לאימון אישי, לתרגול של שימוש בתוכנות, ועוד.
קיימים סוגים שונים של חוברות עבודה.
ההבדלים העיקריים הן קהל היעד של החוברות (על פי שכבות גיל) וצורת העבודה שהחוברת מכילה, כאשר קיימת הקבלה מסוימת בין השניים:
חוברות עבודה לילדי גן - חוברות אלו מתוכננות לא רק ללמד, אלא גם לספק חוויה מהנה ומעשירה שתעודד את הילדים להמשיך ללמוד ולחקור.
חוברות נפוצות כוללות פעילויות לפיתוח מיומנויות גרפומוטוריות, להכרת אותיות ומספרים ולפיתוח חשיבה לוגית.
חוברות אלה מתאפיינות בעיצוב ויזואלי צבעוני ומושך עין, איורים גדולים וברורים וגופנים גדולים וקריאים.
התוכן מותאם גיל, וכולל פעילויות פשוטות וקצרות המתאימות לטווח הקשב של ילדי גן עם נושאים מוכרים מעולמם של הילדים (חיות, צבעים, צורות, משפחה).
צורת העבודה בחוברות כוללת מגוון של פעולות: התאמת קווים, צביעה בתוך קווים, שימוש במדבקות, גזירה ועוד.
סוג נפוץ, ייחודי, של חוברות לילדי גן הן חוברות "הכנה לכיתה א'" המדגישות היכרות הדרגתית עם מושגים בסיסיים במתמטיקה ואוריינות.
חוברות עבודה לילדי בית ספר יסודי וחטיבת ביניים - התוכן של חוברות אלו מותאם לתוכנית הלימודים.
רמת הקושי והמורכבות של המשימות הולכת ועולה עם גיל התלמידים, למשל באופי השאלות: החל במשימות התאמה, שאלות רב-ברירה, השלמות משפטים וכלה בשאלות פתוחות.
גם העיצוב משתנה מאיורים (לעיתים ילדותיים) לתמונות ודיאגרמות מידעיות וגופנים ההולכים וקטנים.
החוברות כוללות הוראות ברורות המאפשרות עבודה עצמאית ולעיתים גם אמצעים לבדיקה עצמית, וכלים למעקב התקדמות כדפי סיכום ומשוב בסוף כל פרק או נושא ומקום לרפלקציה אישית של התלמיד.
חוברות עבודה לתלמידי תיכון - חוברות אלו כוללות חוברות המיועדות ללוות משימה מסוימת כגון ניסוי במעבדה או משימת חקר, וחוברות המיועדות להכנה לבחינות (בישראל, למשל, לבחינות בגרות).
חוברות אלו עשויות לשלב טכנולוגיות כהפניות למשאבים מקוונים, קודי QR לתוכן נוסף או לסרטוני הסבר, ולהכיל תוכן המיועד לפיתוח מיומנויות כארגון זמן ומידע וטכניקות לשינון וזכירה.
חוברות ההכנה מכילות תרגילים במבנה של מבחנים סטנדרטיים ועצות ("טיפים") לפתרון מבחנים.
חוברות עבודה יכולות להיות כלי לימוד יעיל בשילוב עם שיטות למידה מגוונות אחרות, כגון דיון בכיתה, פרויקטים, שימוש במדיה אינטראקטיבית ועוד.
בחירת חוברת עבודה מתאימה, המותאמת לגיל ולרמת הלומד, יכולה להגביר את יעילות הלמידה.
חוברות עבודה אינן מקשה אחת, ונבדלות באופן קיצוני באיכותן.
לחוברות עבודה איכותיות, אשר תוכננו באופן מקצועי תוך הקפדה על התאמה לתלמידים להם הן נועדו ולחומר הלימודים אותו נועדו לתרגל, תוך התייחסות והדרגה של רמות קושי, יכולים להיות כמה יתרונות בולטים:
חיזוק והעמקת החומר הנלמד: החוברות מאפשרות לתלמידים לתרגל את הידע שנרכש בשיעורים בצורה עקבית, מה שמגביר את הבנת החומר ומשפר את יכולות הזיכרון לטווח ארוך.
התרגול החוזר עוזר לתלמידים להעמיק את הידע ולהרגיש בטוחים יותר בנושאים שהם מתקשים בהם.
למידה מותאמת אישית: חוברות עבודה מאפשרות לתלמידים לעבוד בקצב אישי ולהתמקד בנקודות בהן הם זקוקים לתרגול נוסף.
שיטה זו מתאימה במיוחד לתלמידים שזקוקים לתמיכה נוספת כמו גם לאלה שמחפשים אתגרים מעבר לרמה הרגילה.
מעורבות ועניין מוגבר: העבודה עם חוברות עבודה מגבירה את המעורבות של התלמידים בלמידה, בזכות הגישה המעשית אשר לפחות עבור חלק מהתלמידים הופכת את הלמידה ליותר מהנה ויעילה.
מעקב והערכה שוטפת: חוברות עבודה מאפשרות למורים לעקוב אחרי ההתקדמות של התלמידים בצורה שוטפת, מה שמקל עליהם לזהות קשיים ולתת משוב ממוקד יותר על ביצועיהם של התלמידים.
יתר על כן, בחוברות עבודה המשמשות לאורך זמן (למשל לכל אורך שנת הלימודים) יכולים אף התלמידים עצמם לזהות את ההתקדמות של עצמם.
פיתוח מיומנויות: באמצעות התרגולים השונים בחוברת, התלמידים משפרים מיומנויות חיוניות כמו חשיבה עצמאית, פתרון בעיות ויכולות ריכוז.
לחוברות עבודה עשויים להיות גם יתרונות "טכניים" יותר:
בדרך כלל החוברות קטנות וקלות יותר מספרי לימוד ולכן ניידות יותר.
חוברות עבודה זולות יותר להפקה מספרי לימוד ולכן הן גם נגישות יותר לתלמידים שאין ברשותם אמצעים כלכליים לרכישת ספרים, וגם מאפשרות כיסוי של חומר לימודי מצומצם יותר כאשר מדובר בפרק זמן קצר יחסית, למשל חוברות עבודה המיועדות לחופשת הקיץ.
כאמור, יתרונותיהן של חוברות עבודה באים לידי ביטוי בתלות בשימוש נכון בהן, ושימוש לא נכון עלול לבטל את היתרונות הללו.
עם זאת, גם בשימוש מושכל בחוברות עלולות להתגלות כמה בעיות:
חוברות עבודה נוטות להציג מידע בצורה פאסיבית, דורשות מהלומד בעיקר לקרוא ולהשלים תרגילים.
גישה זו עשויה לדכא חשיבה ביקורתית, יצירתיות ולמידה פעילה.
חוברות עבודה מתמקדות בדרך כלל בידע עובדתי ובתרגול של מיומנויות בסיסיות.
הן פחות מתאימות לפיתוח מיומנויות חשיבה מסדר גבוה יותר, כגון ניתוח, סינתזה והערכה.
חוברות עבודה הן בדרך כלל סטנדרטיות ואינן מותאמות לצרכים, לרמה ולסגנון למידה אישי.
תלמידים מהירים עלולים להשתעמם, ואילו תלמידים איטיים עלולים להתקשות.
חוברות עבודה מציעות סדר לימוד קבוע ומובנה שגם הוא לא תמיד מתאים לקצב ולסגנון הלמידה של כל תלמיד.
הדגש בחוברות עבודה הוא בדרך כלל על התשובה הנכונה, ופחות על תהליך החשיבה והפתרון של הבעיה.
למידה באמצעות חוברות עבודה היא בדרך כלל פעילות אישית שלא מעודדת שיתוף פעולה ולמידה משותפת.
חוברה מדברית (שם מדעי: Chlamydotis macqueenii) היא מין של עוף מהסוג חוברה שבמשפחת החובתיים והיא המין היחיד במשפחה שחי בישראל.
היא קרובה מאוד למין חוברה צפון-אפריקאית ובעבר נחשבה לתת-מין שלה.
אורכה של חוברה זו עד 65 ס"מ ומוטת כנפיה עד 140 ס"מ.
היא בעלת נוצות אפורות-בהירות עם כנפיים וראש כתומים בהירים ומנומרים בחום.
לחוברה פס שחור לאורך העורף, עיניים צהובות גדולות ומקור קצר ואפור.
הזנב שחור והרגליים צהובות ובעלות אצבעות חזקות.
החוברה חיה באזורים פתוחים שונים ואף במדבריות.
תפוצת החוברה, מחצי האי סיני ומזרחה עד למונגוליה בצפון ופקיסטן בדרום.
חוברה זו שוכנת קרקע ומסוגלת לרוץ במהירות גבוהה.
היא ניזונה מזרעים, פירות קטנים, חרקים ועוד חסרי חוליות וזקוקה לכמות קטנה של מים.
חוברת מקווין מקננת במרכז אסיה, מסיני ומזרחה, דרך חצי האי ערב עד לרמות הגבוהות של סין ומונגוליה.
חוברת מקווין מקננת במרכז אסיה, מסיני ומזרחה, דרך חצי האי ערב עד לרמות הגבוהות של מרכז אסיה, סין ומונגוליה.
ההערכה היא כי בישראל נותרו כ-500 חוברות, המרוכזות במספר אזורי קינון בנגב ובערבה.
במהלך העשור האחרון הצטמצמה אוכלוסיית החוברות בכ-20 אחוז, והיא נמצאת עתה בסכנת הכחדה חמורה.
החוברות נמצאות בנסיגה בכל תחומי תפוצתן בעולם, והוכרזו לאחרונה כמין בסכנת הכחדה עולמית.
הסיבות להיעלמותה קשורות בעיקר לציד לא חוקי, ולצמצום משמעותי בשטחי המחיה והקינון שלה.
בנייה מואצת, הרחבת השטחים החקלאיים ושטחי המרעה, ותנועה מוגברת של רכבי שטח באזורי המחיה שלה.
גורמים אלה אחראיים גם להתרבות האויבים הטבעיים שלה, בעיקר עורבים שחורים, תנים ושועלים, החיים בסמוך לאזורים מיושבים.
במרץ 2007 מוסף הארץ הכריז על החוברה כקמע החדש שלו.
חובר חבר הוא איסור לא תעשה השייך לאיסורי הכישוף.
על פי פרשנות חז"ל והפסיקה ההלכתית, משמעות האיסור היא ללחוש לחשים הגורמים לחבירתם יחד של בעלי חיים שונים.
מקור איסור 'חובר חבר' מובא בספר דברים, כחלק מרשימת כישופים אותם אסרה התורה לבצע:
פעולת חובר החבר נזכרת בספר תהלים: .
בספר איוב מופיע המושג חברים אותו מפרשים רבים קושרים לחובר החבר:.
איסור חובר חבר הוא איסור לא תעשה שעונש העובר עליו במזיד לאחר התראת עדים הוא מלקות.
עם זאת, עונש המלקות מושת רק על העושה מעשה בנוסף ללחש.
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא לפיה איסור 'חובר חבר' הוא העושה , רש"י שם פירש שהכוונה שמחבר ואוסף יחד מינים שונים של בעלי חיים, כדי לגרותם זה בזה או כדי להרחיקם ממקום יישוב על מנת שלא יזיקו.
פירושו הובא בקרב ראשונים ואחרונים רבים.
וכך נפסק להלכה בשולחן ערוך:.
הרמב"ם, נאמן לשיטתו הכללית כי אין ממש בכשפים ובלחשים למיניהם, סובר שאיסור חובר חבר הוא באמירת לחישה שהלוחש סבור כי היא פועלת למנוע מחיות מזיקות להזיק:
בתלמוד הבבלי במסכת כריתות מובאים דברי אביי לפיהם כאשר חיה רעה רודפת אחר האדם, מותר לו ללחוש כדי להציל עצמו מסכנתה: "האי מאן דבעי למיצמד זיבורא ועקרבא - אסור, ואי קאתו בתריה - שרי (בתרגום חופשי לעברית: אסור להצמיד על ידי לחש דבורה ועקרב, אולם אם הם רודפים אחריו מותר)".
דבריו של אביי נפסקו להלכה בשולחן ערוך: "מי שרודפים אחריו נחש ועקרב, מותר לחבר כדי שלא יזיקוהו".
חוברט (או חובארט) טיוניסזון פלינק (בהולנדית: Govert, או Govaert Teuniszoon Flinc; 25 בינואר 1615 – 2 בפברואר 1660) היה צייר הולנדי מתקופת תור הזהב של הולנד.
פלינק נולד בעיר קלווה, בירת דוכסות קלווה, שהייתה באותה עת תחת שליטת הרפובליקה ההולנדית המאוחדת.
אביו ייעד אותו לעסוק במסחר במשי, אך בשל תשוקתו לציור ולרישום, נשלח ללייוורדן, שם התגורר בביתו של לאמברט יעקובזון, מנוניטי שהיה מוכר יותר כדרשן נודד מאשר כצייר.
בליוורדן פגש פלינק את יעקב באקר, וחברותו עם אמן צעיר נוסף חיזקה את החלטתו להקדיש את חייו לציור.
שכניו של יעקובזון היו בני משפחת ואן איילנבורג, שאחד מהם, רומברטוס ואן איילנבורג, היה אביה של ססקיה, אשתו של רמברנדט.
בני משפחה אחרים חיו באמסטרדם ועסקו באמנות, מקצועית או חובבנית.
תלמידיו של יעקובזון, וביניהם פלינק, נחשפו לסגנונו של רמברנדט באמצעות קשריהם עם משפחת ואן איילנבורג.
כאשר הגיע הצייר וההיסטוריון יואכים פון זנדרארט להולנד בשנת 1637, היה פלינק מוכר כבר כאחד מתלמידיו המובילים של רמברנדט, והתגורר בביתו של סוחר האמנות הנדריק ואן איילנבורג באמסטרדם.
בין השנים 1636 ל-1648 עבד פלינק בהשפעת סגנונו של רמברנדט.
בתקופה זו החל לצייר על נייר כחול, טכניקה שאימץ לצד חבריו יעקב באקר ויעקב ואן לו.
עם זאת, כמחפש אחר מוניטין כצייר היסטורי, הושפע מהסגנון הדינמי של פטר פאול רובנס, דבר שהוביל להזמנות רבות לציורים רשמיים ודיפלומטיים.
קשריו עם קלווה הפכו למשמעותיים יותר עם הזמן, והוא התקבל בחצרו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, אשר שלט בדוכסות קלווה ונשא לאישה בשנת 1646 את לואיזה הנרייטה מהולנד.
כמו כן, זכה לפטרונותו של יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן, שמונה לסטאדהאודר של קלווה בשנת 1649.
בשנת 1652 הפך פלינק לאזרח אמסטרדם, ובשנת 1656 נישא ליורשת העשירה סופי ואן דר הובן, בתו של אחד ממנהלי חברת הודו המזרחית ההולנדית.
פלינק היה דמות מוכרת בקרב האליטה הפטריקית של העיר, אשר כללה את האחים קורנליס ואנדריס דה חראף , האלדרמן יאן סיקס, המשורר יוסט ואן דן פונדל והגזבר יוהנס אייטן בוגארד.
ביתו, אשר היה מלא ביציקות קלאסיות, תלבושות ואוסף תחריטים נרחב, אירח לעיתים קרובות את יוהאן מאוריץ.
פלינק נפטר באמסטרדם ב-2 בפברואר 1660.
יצירתו המוקדמת ביותר של פלינק היא דיוקן של אישה משנת 1636, המוצג בגלריה בבראונשווייג.
יצירתו הראשונה בנושא מקראי היא "יצחק מברך את יעקב" (1638), המוצגת ברייקסמוזיאום שבאמסטרדם.
שתי יצירות אלה מציגות השפעה מובהקת של רמברנדט, הן בעוצמת הביצוע והן בחמימות גוני העור.
ציורים נוספים בסגנון זה כוללים את "ארבעה שומרי אזרח" (1642) ו"שנים-עשר מוסקטרים עם נשיאם היושב בכורסה" (1648), המוצגים בבית העירייה של אמסטרדם.
יצירתו המרשימה ביותר בז'אנר זה היא "שלום מינסטר" ברייקסמוזיאום, ציור הכולל 19 דמויות בגודל טבעי בעלות הבעות מלאות חיים וצבעים ברוח רמברנדט.
תקופתו המאוחרת של פלינק מתאפיינת בציורים בעלי קומפוזיציה מורכבת יותר, אך עם זאת לוקים לעיתים בצבעוניות צעקנית ובביצוע רדוד, כפי שניתן לראות ב"מרקוס קוריוס דנטאטוס דוחה את מתנות הסאמניטים" ו"שלמה מקבל את החוכמה", השוכנים בארמון המלכותי של אמסטרדם שעל ככיכר דאם.
כרונולוגיית יצירותיו כוללת גם את "הזקן האפור" (1639) בדרזדן, "קשת צעיר" (1640) באוסף וולאס, "נערה" (1641) בלובר, דיוקן זוגי (1646) ברוטרדם ודיוקן אישה (1651) בברלין.
בנובמבר 1659 הוזמן פלינק לצייר סדרת 12 ציורים עבור עיריית אמסטרדם, אשר נועדו להציג ארבע דמויות הרואיות (דוד, שמשון, מניאוס קוריוס דנטאטוס והורציוס קוקלס) וכן סצנות מההיסטוריה של הבטאווים והרומאים.
הוא לא הספיק להשלים את ההזמנה, ורק הסקיצות נותרו בידיו.
לאחר מותו, הוזמן רמברנדט להשלים את אחת מהיצירות והפיק את "קונספירציית קלאודיוס ציוויליס", אך יצירה זו נדחתה על ידי הרשויות.
חובנטוד אנטוניאנה (בספרדית: Juventud Antoniana, Centro Juventud Antoniana) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1919 בעיר סלטה.
המועדון הוקם בשנת 1919. מאז הוא שיחק בליגה אזורית של פרובינציית סלטה.
בשנת 1928 הוא לראשונה ניצח בליגה אזורית.
בסך הכול הוא ניצח בה 21 פעמים (בפעם האחרונה בשנת 2021)
לאחר תחילת תחרויות ארציות במסגרת "אליפות לאומית" קבוצת המועדון שיחקה בה 6 פעמים - בפעם הראשונה בעונת 1971 בליגת העל הארגנטינאית ובפעם האחרונה בעונת 1985 בליגת העל הארגנטינאית
בעונת 1996/1997 הקבוצה לראשונה הועלתה לליגת המשנה הארגנטינאית.
היא שיחקה בליגה זו 9 עונות (בפעם האחרונה בעונת 2005/2006).
בשנת 1986 הקבוצה שובצה בליגה השלישית ומאז היא שיחקה בה 29 עונות.
הקבוצה משחקת באצטדיון פדרה ארנסטו מרטארנה שכולל כ-20 אלף מקומות.
הוא נבנה בשנת 2001 לקראת אליפות העולם לנוער.
הוא נקרא על שם כומר מקומי שהיה ידוע באזור ונרצח על ידי מתנקשים בשנת 2001.
במתמטיקה, חוג הוא מבנה אלגברי בעל שתי פעולות בינאריות, המקיימות מספר אקסיומות (שיפורטו להלן), המכלילות כמה תכונות בסיסיות של חוג המספרים השלמים ושל חוג המטריצות מעל שדה.
תורת החוגים, העוסקת במבנה של חוגים שונים, היא מן התחומים המרכזיים באלגברה.
חוג הוא מבנה הכולל קבוצה עם שתי פעולות בינאריות המסומנות , המקיימות מספר אקסיומות:
הוא חבורה אבלית ביחס לחיבור.
לאמר: החיבור קיבוצי וחילופי, ישנו איבר אפס, ולכל איבר ישנו נגדי.
לאמר: הכפל קיבוצי, וישנו איבר יחידה.
אם פעולת הכפל גם היא חילופית (קומוטטיבית), החוג נקרא "חוג חילופי" (או "קומוטטיבי").
לדוגמה, חוג המספרים השלמים חילופי, אך חוג המטריצות אינו חילופי.
מבנה אלגברי שבו מתקיימות כל האקסיומות, פרט לקיומו של איבר יחידה, נקרא "חוג בלי יחידה".
לעיתים משתמשים בטרמינולוגיה הפוכה, וחוג מציין מבנה המקיים את האקסיומות לעיל ללא איבר היחידה.
באנגלית מקובל גם הסימון rng לציון חוג בלי יחידה (לעומת ring לציון חוג).
ייתכן כי בחוג בלי יחידה תהיה "יחידה-משמאל" (איבר המקיים לכל ), ואף יחידות-משמאל רבות; או יחידה-מימין, ואף יחידות-מימין רבות; אבל אם יש גם יחידה-מימין וגם יחידה-משמאל, אזי יש לחוג איבר יחידה אחד ויחיד.
חוג האפס, הכולל רק איבר אחד, הוא חוג בלי יחידה.
הגדרה אקסיומטית ראשונה של חוג ניתנה בשנת 1914 על ידי אברהם הלוי פרנקל, בהשפעת הגישה האקסיומטית של שטייניץ לשדות, האסכולה האמריקאית של , ובעיקר עבודתו תחת קורט הנזל על שדה המספרים ה-p-אדיים.
האקסיומות של פרנקל תארו מה שמוכר היום כחוג עם יחידה, שבו כל איבר רגולרי הוא הפיך ("חוג קלאסי"), וכך שלכל שני איברים יש איברים רגולריים עבורם .
ב-1921 פרסמה אמי נתר מאמר פורץ דרך, ובו נתנה את ההגדרה המקובלת כיום לחוג חילופי.
אחד ההבדלים בין פרנקל לנתר הוא בשאלה האם נדרש איבר יחידה לכפל.
פרנקל דרש זאת, ואילו נתר לא דרשה זאת.
עד לשנות ה־60 של המאה ה־20 הייתה מקובלת במרבית ספרי האלגברה גישתה של נתר, אך החל ממועד זה הלכו והתרבו הספרים, בפרט ספרים מתקדמים מאת מחברים נודעים כאמיל ארטין, מייקל עטיה ואיאן מקדונלד, ניקולא בורבאקי וסרז' לאנג, שקיבלו את גישתו של פרנקל.
עם זאת, עדיין נפוצים ספרים המתבססים על גישתה של נתר.
פונקציה מחוג לחוג היא "הומומורפיזם של חוגים", אם היא שומרת על החיבור והכפל ועל איבר היחידה.
הגרעין של הומומורפיזם הוא אידיאל של החוג , ו"משפט האיזומורפיזם הראשון" קושר את החוגים שהומומורפיזם מגדיר באופן טבעי: .
תת-קבוצה של חוג שהיא חוג בפני עצמה, ביחס לאותן פעולות וקבועים, נקראת "תת-חוג".
למשל, חוג המספרים השלמים הוא תת-חוג של שדה המספרים הרציונליים (המהווה שדה שברים שלו).
אפשר להגדיר גם תת-חוג בלי יחידה, שממנו אין דורשים להכיל איבר יחידה.
לדוגמה, אוסף המספרים הזוגיים הוא תת-חוג בלי יחידה של חוג המספרים השלמים.
לדוגמה, המרכז של חוג, הכולל על-פי ההגדרה את כל האיברים המקיימים לכל , הוא תת-חוג חילופי של החוג (אם כי יכולים להיות לחוג תת-חוגים חילופיים גדולים יותר).
תורת החוגים עשירה בדרכים לבנות חוגים חדשים.
המכפלה של שני חוגים , היא מכפלה הקרטזית עם הפעולות על הרכיבים.
משפט השאריות הסיני קובע כי המנה של חוג נתון מעל מכפלת אידיאלים קו-מקסימליים שלו איזומורפית למכפלת המנות.
ביתר כלליות, ניתן להגדיר מכפלה של כל משפחת חוגים כקבוצה עם פעולות רכיב-רכיב.
מהמכפלה ניתן להגדיר הטלות לכל אחד מהחוגים המשתתפים בה, אך אי אפשר לשכן אותם באופן טבעי במכפלה – ההעתקה המעבירה איבר לקואורדינטה המתאימה לו איננה הומומורפיזם, שכן איננה שומרת יחידה.
המכפלה מקיימת את התכונה האוניברסלית הבאה: אם חוג כלשהו, ונתונות העתקות , אז קיים ויחיד הומומורפיזם המקיים .
לאמר, כל הומומורפיזם מכל החוגים "עובר דרך" המכפלה.
במקרה של מכפלה סופית, ישנה התאמה מוחלטת בין האידיאלים של החוגים לאידיאלים של המכפלה – כל אידיאל של המכפלה הוא בהכרח מהצורה , כאשר אידיאל של .
במקרה האינסופי אין זה נכון (יש עוד אידיאלים).
יש גם התאמה בין הספקטרום של המכפלה הסופית לספקטרום של החוגים – אידיאל במכפלה הוא ראשוני אם ורק אם הוא מהצורה , כאשר אידיאל ראשוני של .
לכל חוג , אוסף הפולינומים במשתנה בלתי תלוי עם מקדמים מ- הוא חוג, ביחס לפעולות החיבור והכפל של פולינומים, המסומן .
את הבניה הזו אפשר להכליל למספר כלשהו של משתנים – לאו דווקא סופי או בן-מניה, אך הפולינומים סופיים.
אם הוא שדה, אז הוא חוג אוקלידי ותחום ראשי, וגם ההפך נכון.
בהינתן חוג ואידיאל (שמאלי) , למנה יש מבנה של חוג.
בדרך זו אפשר לבנות חוגים רבים נוספים.
לדוגמה, כל חוג חילופי הוא מנה של חוג פולינומים במספר (אולי אינסופי) משתנים מעל חוג השלמים .
חוגי מנה הם הבסיס בדרך להבנת משפטי האיזומורפיזם של חוגים, ויש להם תפקיד בסיסי ומרכזי בתאוריה.
חוג מטריצות מורכב מן המטריצות מסדר שרכיביהן שייכים ל-, יחד עם פעולות החיבור רכיב-רכיב וכפל המטריצות, המושרות מפעולות החוג.
גם כאן, אפשר לזהות את עם התת-חוג הכולל את המטריצות הסקלריות.
החוג הזה לעולם איננו חילופי (אלא אם ), איננו חוג עם חילוק ואף בעל נילפוטנטים.
ישנה התאמה מלאה בין האידיאלים של לאידיאלים של חוג המטריצות מעליו, ולכן, כאשר חוג פשוט, גם החוג פשוט.
אם הוא חוג עם חילוק, אז חוג מטריצות מעליו הוא ארטיני ופשוט.
ההפך נכון לפי משפט ודרברן-ארטין.
כל שדה הוא חוג קומוטטיבי עם יחידה.
חוג המספרים השלמים הוא חוג קומוטטיבי.
חוג השלמים הוא חוג קומוטטיבי בסיסי ביותר, המהווה דוגמה ומוטיבציה להגדרות רבות בתורת החוגים, כמו בתורת המספרים האלגברית.
חוג השלמים של גאוס מהווה אף הוא חוג קומוטטיבי עם יחידה.
אוסף הפונקציות הממשיות, עם חיבור וכפל של פונקציות, מהווה חוג חילופי.
איבר בו הוא הפיך אם ורק אם איננו מתאפס (כפונקציה).
אוסף הפונקציות הממשיות הרציפות גם הוא חוג, המהווה תת-חוג של אוסף הפונקציות.
אלגברת הקווטרניונים של המילטון היא הדוגמה הבסיסית ביותר לחוג עם חילוק (שאיננו קומוטטיבי).
באופן כללי, כל אלגברה עם חילוק מממד 4 מעל שדה כלשהו היא אלגברת קווטרניונים.
תורת המבנה של החוגים האסוציאטיביים התפתחה באינטנסיביות במהלך המאה ה-20, עם קפיצות מדרגה בשנות ה-30 (פיתוח תורת הרדיקלים) ושנות ה-60 (משפטי גולדי).
כיום מזוהים בספרות המקצועית מאות משפחות של חוגים, שביניהן אפשר למנות: חוגים ארטיניים, נתריים, ראשוניים, פרימיטיביים ופשוטים, תחומי שלמות, ועוד רבים אחרים.
חוג בית מורכב מקבוצה, לרוב קטנה, של אנשים שמתאגדים כדי לחוות חוויה תרבותית, בדמות הרצאה, מופע קטן, או התכנסות לשם דיון פנימי וכל פעילות מגבשת אחרת.
חוג הבית יכול להיעשות בצורת אד-הוק בהתאם לפעילות חד פעמית, או בצורה קבועה לאורך תקופה.
בתקופה שלפני בחירות משמשים חוגי בית למפגשים של מועמדים עם קהל הבוחרים.
בעבר היוו חוגי הבית חלק מרכזי בפעילות המועמדים והמפלגות השונות לקראת הבחירות, אך כיום ועם התרבות והשתכללות אמצעי התקשורת, לא נעשה בחוגי בית שימוש רב בכל האמור בבחירות לכנסת, והם משמשים בעיקר בבחירות מקומיות ביישובים קטנים ובינוניים, לצורך מפגש ישיר בין מועמד לבין קבוצה קטנה של בוחרים.
בישראל פועלים מאות חוגי בית ופעילות זו קיימת במקומות רבים בעולם.
חוג הבית יכול להיות מורכב משכנים לרחוב או לשכונה, מחברים שונים, מחברים לעבודה ועוד.
חוג אורנים הוא חוג של מורים ותלמידים שנוצר בסמינר "אורנים" בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. מורים בולטים בתחום ההיסטוריה והפילוסופיה ובראשם הפרופסורים יגאל וגנר ומיכאל שטראוס ריכזו סביבם עשרות תלמידים ויצרו מעגל שיח ופעולה, שלימים נקרא "חוג אורנים".
החוג ראה ב הבריטית דגם לדרך פעולה.
בעקבות פילוסופים והיסטוריונים אמריקאים, חלקם עוד מתקופת "הניו דיל", התפתחה בחוג תפישת עולם בשם "תורת המחנות".
עיקרה של תפישת עולם זו היה שהעולם הפוליטי הנגלה אינו באמת כפי שהוא נראה.
קיימים בעולם המערבי כמה כוחות פיננסיים אדירים, החולקים ביניהם את העולם.
הכוחות הללו הם בעלי עמדה מוגדרת, בעיקר לגבי העולם השלישי.
גם במזרח התיכון ובישראל קיימות שלוחות של אותם מחנות גלובליים, וההתמודדות הבלתי פוסקת ביניהם, היא שיוצרת את הפוליטיקה היומיומית באזור: מלחמות, הפוגות, חילופי שלטון, ניצול ההמונים, קיבוע הבערות, שוד הנפט ועוד.
את רעיונותיהם פרסמו וגנר ושטראוס בקובץ מאמרים בשם "על הניגוד בין הון-הייצור להון-הסיבוב".
במרכז ההתמודדות בין המחנות הגדיר "חוג אורנים" את שאלת תפוצת הנשק הגרעיני בעולם אך בעיקר במזרח התיכון, את שאלת היחסים בין יהודים וערבים ואת חלוקת המשאבים באזור, כגון מים, נפט, השקעות זרות וכיוצא באלה.
עוד חידוש מבית "חוג אורנים" היה, שבחיי המעשה הפוליטיים, לא מפלגות הן שקובעות את המהלכים החשובים, אלא קואליציות.
בריתות ארוכות טווח או קצרות טווח בין גושים פוליטיים שונים, או חלקים מתוכם, הן שהביאו להחלטות המכריעות בעשורים האחרונים של המאה העשרים.
החוג מנה כמאה חברים, בהם, מלבד וגנר ושטראוס, הפילוסוף עודד בלבן, ד"ר אחיה יצחקי, איש התק"ם שלמה לשם, ד"ר יורם נמרוד, ד"ר אייל כפכפי, זאב גולדשמידט (איש הספרייה הלאומית וחתנו של מרטין בובר), יוסף מרגלית (נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה), בנקו אדר (עיתונאי על המשמר), ואחרים.
חברי החוג התנגדו לנסיגה ל"קווי 67'" ותמכו ב"תוכנית אלון".
באוקטובר 1977 השתתף יגאל וגנר גם בהקמת חוג 77, שהתכנס לראשונה בבית ברל.
ראשי החוג היו מקורבים ליגאל אלון ויצחק רבין, שהסכימו לחלק מרעיונותיהם.
במשך השנים הפכו רבים מתלמידי החוג למורים, חוקרים ועיתונאים, אך השפעת החוג על הפוליטיקה הישראלית התפוגגה והלכה.
וגנר ושטראוס, כמו רבים ממייסדי אורנים, התגוררו בעצמם בשטח הסמינר (לימים, המכללה) מתוך תפיסה של אחדות הרעיון והמעשה החינוכי.
יגאל וגנר ממשיך לשמש כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 פרסם וגנר יחד עם אדם רז ספר אודות בנימין זאב הרצל בשם "הרצל מאבקיו מבית ומחוץ".
חוג ארטיני (שמאלי) הוא חוג המקיים את "תנאי השרשרת היורדת" על אידיאלים שמאליים: לא קיימת שרשרת יורדת אינסופית של אידיאלים שמאליים של החוג.
התכונה נקראת על-שמו של אמיל ארטין, שראה בה דרך להכליל רבות מהתכונות של אלגברות בעלות ממד סופי מעל שדה.
ארטיניות קשורה באידיאלים השמאליים של החוג.
חוג המקיים את תנאי השרשרת היורדת על אידיאלים ימניים נקרא "ארטיני ימני", ומקיים תכונות דומות לשל חוגים ארטיניים.
לתנאי השרשרת היורדת על אידיאלים דו-צדדיים אין שם מיוחד (זוהי הנחה חלשה מאוד, שקשה להסיק ממנה על מבנה החוג).
ישנם מקורות שבהם חוג ארטיני (כפי שהוגדר כאן) נקרא "ארטיני שמאלי", וחוג שהוא גם ארטיני ימני וגם ארטיני שמאלי נקרא "חוג ארטיני".
כמובן, בחוגים קומוטטיביים מונחים אלה מתלכדים.
כל אלגברה בעלת ממד סופי מעל שדה היא ארטינית.
כל חוג ארטיני ראשוני הוא אלגברת מטריצות מעל חוג עם חילוק (משפט ודרברן-ארטין); ולכן כל חוג ארטיני ראשוני הוא פשוט, ויש לו ממד סופי מעל המרכז שלו.
מכאן נובע שכל אידיאל ראשוני של חוג ארטיני הוא אידיאל מקסימלי (ולכן לחוגים אלה יש ממד קרול אפס).
רדיקל ג'ייקובסון של חוג ארטיני הוא נילפוטנטי, ובפרט, כל אידיאל נילי בחוג ארטיני הוא נילפוטנטי.
מודולו הרדיקל, החוג הוא סכום ישר של מספר סופי של חוגים פשוטים ארטיניים.
חוג ארטיני קומוטטיבי (עם יחידה) הוא מכפלה ישרה סופית של חוגים ארטיניים קומוטטיביים מקומיים.
כל חוג ראשי ארטיני קומוטטיבי מקומי הוא מנה של תחום הערכה דיסקרטית.
באופן כללי יותר, חוג ארטיני קומוטטיבי בלי יחידה הוא מכפלה של חוג ארטיני עם יחידה וחוג נילפוטנטי מפותל (כלומר כזה שבו לכל איבר יש סדר חיבורי סופי), כשהפיתול נתמך על מספר סופי של גורמים ראשוניים.
פעולות על חוגים ארטיניים ותכונות נוספות
מנה של חוג ארטיני היא ארטינית.
סכום ישר סופי של חוגים ארטיניים הוא ארטיני.
גבול ישר וגבול הפוך של חוגים ארטיניים אינם בהכרח ארטיניים.
תחום שלמות אינו ארטיני אלא אם הוא שדה.
תחום ארטיני הוא חוג עם חילוק.
חוג מטריצות מעל חוג ארטיני הוא ארטיני.
באופן כללי יותר, חוג שהוא מודול נוצר סופית מעל חוג ארטיני, הוא חוג ארטיני בעצמו.
אם ארטיני ו- אידמפוטנט אז ארטיני.
חוג חבורה הוא ארטיני אם ורק אם ארטיני ו- חבורה סופית.
אלגברה מדורגת (על ידי הטבעיים) ארטינית היא נילפוטנטית.
ארטיניות נשמרת תחת שקילות אלמנטרית של חוגים.
כלומר, אם שני חוגים חולקים את אותה תורה מסדר ראשון, האחד הוא ארטיני אם ורק אם רעהו ארטיני.
לחוג ארטיני יש מספר סופי של מודולים פשוטים (עד כדי איזומורפיזם).
יש להם גם אותו מספר של מודולים אינג'קטיביים אי-פרידים, ואותו מספר של מודולים פרויקטיביים אי-פרידים.
האחרונים הם מהצורה , כאשר אידמפוטנט פרימיטיבי.
חוג שכל מודול מעליו משוכן בסכום ישר של מודולים נוצרים סופית, הוא ארטיני.
כל חוג ארטיני המכיל שדה ניתן להצגה נאמנה מממד סופי מעל חוג עם חילוק.
בניסוח שקול, כל אלגברה ארטינית מעל שדה משוכנת באלגברה פשוטה ארטינית.
עבור חוג נתון, קיומו של שיכון בחוג (פשוט) ארטיני נקבע על ידי קיומה של פונקציית סילבסטר מתאימה.
תנאי השרשרת היורדת דואלי לתנאי השרשרת העולה, המגדיר חוגים נותריים.
תנאי השרשרת היורדת שקול לכך שבכל קבוצה של אידיאלים שמאליים, ישנו אידיאל שמאלי מינימלי (ביחס להכלה); בדומה, תנאי השרשרת העולה שקול לכך שבכל קבוצה של אידיאלים שמאליים ישנו אידיאל שמאלי מקסימלי.
למרות הדמיון בין התכונות, קיומם של אידיאלים שמאליים מקסימליים באוסף מובטח בכל חוג עם יחידה על ידי הלמה של צורן, בעוד שיש חוגים ללא אידיאלים שמאליים (או ימניים) מינימליים כלל.
התכונות אינן סימטריות כלל וכלל: ארטיניות היא תכונה חזקה ביחס לנותריות, ומשפט הופקינס-לויצקי קובע שכל חוג ארטיני הוא נותרי.
לדוגמה, תחום שלמות לעולם אינו ארטיני (אלא אם הוא שדה); אבל חוג המספרים השלמים (וכל חוג שלמים בשדה מספרים) הם חוגים נותריים.
שיכון חוג נתרי בחוג ארטיני
בעוד חוג נתרי קומוטטיבי תמיד ניתן לשיכון בחוג ארטיני (קומוטטיבי), במקרה הלא קומוטטיבי (כאשר דנים בנתריות שמאלית ובארטיניות שמאלית) אין אלו פני הדברים.
סמול בנה דוגמה לאלגברה נתרית שאינה משוכנת באף אלגברה ארטינית: כאשר אלגברת וייל הראשונה.
חוג זה של סמול הוא נתרי ימני אך לא שמאלי.
דוגמה נוספת נתגלתה על ידי דין וסטאפורד כדלקמן.
תהי המעטפת האסוציאטיבית, ונזהה בתוכה שני אידיאלים - אידיאל האוגמנטציה (הנוצר על ידי ) והאידיאל הנוצר על ידי איבר קזימיר .
מתברר כי המנה אינה ניתנת לשיכון באף חוג ארטיני (ולמעשה, באף מכפלה ישרה של חוגים ארטיניים).
מנה זאת היא חוג נתרי מימין ומשמאל, משום שכך היא .
חוג'אלי (באזרית: Xocalı) היא עיירה ומחוז באזור נגורנו קרבאך של אזרבייג'ן.
בפברואר 1992, במהלך מלחמת נגורנו-קרבאך, התחולל בעיירה טבח הידוע כטבח חוג'אלי.
חוג'אבנד (Xocavənd) הוא מחוז באזרבייג'ן.
אזור זה נמצא בשליטתם המוחלטת של הבדלנים הארמנים בנגורנו קרבאך.
הממשלה המקומית פיצלה אותו לשני מחוזות נפרדים, בצפון-מזרח את מרטוני ובדרום מערב את הדרוט.
בתורת החוגים, חוג אוקלידי (שנקרא לעיתים גם תחום אוקלידי) הוא חוג שבו אפשר לבצע חילוק עם שארית, וכך לממש את האלגוריתם של אוקלידס לחישוב מחלק משותף מקסימלי.
הדוגמאות המוכרות ביותר לחוג כזה הן חוג המספרים השלמים וחוג פולינומים מעל שדה, וההגדרה מכלילה ואורגת את התכונות המשותפות לשתיהן.
לתכונת האוקלידיות יש גם השלכות חישוביות, בפרט בתורת המספרים האלגברית, וגם לבעיות הקשורות ביצירה של חבורות אלגבריות.
כל חוג אוקלידי הוא תחום אידיאלים ראשיים.
תחום שלמות הוא חוג אוקלידי, אם קיימת פונקציה המחזירה מספרים שלמים אי-שליליים, (המכונה לעיתים פונקציית דרגה), המקיימת את שתי הדרישות הבאות:
לכל ולכל , קיימים כך ש- , כאשר או .
במילים אחרות, אם אינו מחלק את באופן מדויק, אז אפשר לחלק עם שארית, כאשר "דרגת" השארית (הערך של הפונקציה עבורה) קטנה מדרגת המחלק .
תכונה זו היא היסוד להוכחות באינדוקציה על הדרגה, והיא מאפשרת לבחור בקבוצה (לא ריקה) נתונה איבר שדרגתו הקטנה ביותר.
למעשה הדרישה אינה הכרחית, מכיוון שבהינתן פונקציה המקיימת את הדרישה השנייה בלבד, אפשר להגדיר פונקציה חדשה , והיא תקיים את שתי הדרישות גם יחד.
כדי שהפונקציה תהיה מוגדרת גם באיבר האפס של , יש הקובעים (כאשר מובן שדרגתם של כל האיברים האחרים היא 1 לפחות).
חוג המספרים השלמים הוא חוג אוקלידי, כאשר הפונקציה מחזירה את הערך המוחלט של כל מספר שלם.
חוג השלמים של גאוס , כאשר פונקציית הדרגה היא הנורמה .
חוג הפולינומים בעלי מקדמים בשדה, כאשר היא פונקציית המעלה המקובלת: בהנחה שהמקדם המוביל .
הפונקציה האוקלידית מאפשרת לזהות את האיברים ההפיכים של החוג ( הוא איבר הפיך אם קיים כך ש-).
ראשית, דרגה 1 היא הדרגה הקטנה ביותר האפשרית (שהרי לכל ).
מתברר שהאיברים ההפיכים בחוג הם בדיוק אלה שדרגתם שווה ל-1.
משפט: כל חוג אוקלידי הוא ראשי (כלומר, כל אידיאל שלו הוא מן הצורה ).
הוכחה: אם אידיאל שאינו אפס, אז קיים בו איבר שדרגתו הקטנה ביותר מבין כל אברי (כמובן, אינו בהכרח האיבר היחיד בעל תכונה זו).
נניח שקיים ב- איבר, למשל , שאינו מתחלק ב-; חילוק עם שארית יתן כאשר .
אולם הוא איבר של האידיאל, וזוהי סתירה לבחירת כאיבר בעל דרגה מינימלית ב- .
מחלק משותף גדול ביותר: יהיו שני איברים בתחום אוקלידי ויהיו האידיאלים שאיברים אלה יוצרים.
הסכום של שני האידיאלים, , הוא כמובן אידיאל ומשום שתחום אוקלידי הוא תחום ראשי אז הוא אידיאל ראשי ולכן יש לו יוצר.
היוצר הזה הוא מחלק משותף גדול ביותר.
עם זאת הוא אינו בהכרח המחלק המשותף היחיד, כלומר יכולים להיות מחלקים משותפים נוספים.
אם הם שני מחלקים משותפים אז קיים איבר הפיך כך ש-, כלומר המחלקים המשותפים נבדלים רק בכפל באיבר הפיך.
בחוגי מספרים, היינו תת-חוגים של שדה המספרים האלגבריים, מוגדרת באופן טבעי נורמה , שהיא פונקציה כפלית מן החוג אל המספרים השלמים.
בספרים שעיקר עניינם בתורת המספרים, אוקלידיות של חוגים כאלה מוגדרת על-פי הדרישה שדווקא פונקציה זו תקיים את דרישות החילוק עם שארית שהובאו לעיל.
בין השדות הריבועיים , כאשר מספר שלם חיובי, חוג השלמים הוא אוקלידי ביחס לנורמה רק עבור .
הדרישה שהחוג יהיה אוקלידי דווקא ביחס לנורמה הכפלית חזקה יותר מאוקלידיות סתם, והדוגמה הבולטת ביותר לכך היא החוג , שאינו אוקלידי ביחס לפונקציית הנורמה, וב-2004 התברר שהוא חוג אוקלידי ביחס לפונקציית דרגה אחרת, מסובכת בהרבה.
עדיין לא ידוע מיון שלם של החוגים האוקלידיים ממשפחה זו.
את חוגי השלמים של שדות מספרים אפשר לסדר לפי הדרגה של חבורת היחידות שלהם, שהיא סופית על-פי משפט היחידות של דיריכלה.
חבורת יחידות סופית, בעלת דרגה 0, יש רק לחוגי השלמים של השדות הריבועיים , כאשר מספר שלם שלילי.
במקרה זה ידוע שיש תשעה חוגי שלמים ראשיים: , שמהם רק חמשת הראשונים הם אוקלידיים (הראשון ברשימה הוא חוג השלמים של גאוס), וכל אלה אוקלידיים על-פי הנורמה.
על-פי ההשערה, בכל מקרה אחר (כלומר, כאשר חבורת היחידות מדרגה חיובית), החוג אוקלידי אם הוא ראשי.
השערה זו נובעת מהשערת רימן המוכללת והיא נכונה גם ללא הנחה חזקה זו כאשר דרגת החבורה היא לפחות 4.
את התוצאה שהוזכרה לעיל על חוגי השלמים בשדות ריבועיים מרוכבים הוכיח Motzkin בעזרת הקריטריון הבא.
מגדירים בחוג קבוצות , כאשר , ואילו היא קבוצת כל האיברים , שעבורם לכל מחלקה בחוג המנה יש נציג מן הקבוצה .
בפרט, היא קבוצת האיברים ההפיכים של החוג.
לפי Motzkin, חוג הוא אוקלידי אם ורק אם כל איבר שלו שייך לאחת הקבוצות בסדרה זו.
בדיקת האוקלידיות כאשר פונקציה כפלית היא קלה יותר, ואף מספקת במקרים מסוימים אלגוריתם לחישוב השארית.
תחום שלמות הוא אוקלידי ביחס לפונקציה כפלית אם ורק אם שדה השברים של מכוסה כולו על ידי ה"כדורים" שמרכזיהם בנקודות ה"שלמות" .
מקריטריון זה נובע שאם אוקלידי ביחס לפונקציה כפלית, אז כל תת-חוג גם הוא אוקלידי.
בדיני נזיקין בישראל, סעיפים 38–40 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש) מצויים תחת סימן ד' בפקודה, פרק העוסק בעוולת הרשלנות.
סעיפים אלו דנים בהעברת נטל הראיה מהתובע לנתבע בתביעות רשלנות.
'נטל הראיה' משמעותו שבית המשפט יוצא מנקודת הנחה לרעתו של התובע, ועל זה האחרון מוטלת האחריות להביא די ראיות כדי שיטה את הכף לטובתו, לכל הפחות מעל לרף של 50% כפי שנהוג במשפט האזרחי.
אם לא עבר רף זה, הנתבע אינו מחויב להשיב.
בנוסף, במהלך המשפט, ניתן לזקוף זאת לחובתו של צד, כאשר היה עליו להביא ראיות מסוימות ונמנע מלהביאן.
ככלל, מהותן של תביעות רשלנות היא בכך שהתובע מבקש לפצותו על נזק שנגרם לו כתוצאה מרשלנות הנתבע.
במרבית מקרים האלו, ינהג בית המשפט על פי הכלל הבסיסי, האומר "המוציא מחברו עליו הראיה", קרי; הנטל להוכחת עילת התביעה הוא על התובע, ואם בסוף המשפט המאזניים מעוינות (מצב שקול) – התובע יפסיד.
לפיכך, על התובע יהיה הנטל להוכיח שמתקיימת עוולת הרשלנות על פי הגדרתה בפקודת הנזיקין.
הגדרה זו כוללת מספר יסודות – קיומה של חובת זהירות, קיומה של התרשלות, קיומו של נזק, וקשר סיבתי בין ההתרשלות לבין הנזק.
להרחבה בנושא, ראו: עוולת הרשלנות, חובת הזהירות, והתרשלות.
סעיפים 38–40 מהווים חריג לכלל הזה, ובהתקיימות התנאים המפורטים בהם, מועבר נטל ההוכחה לעניין יסוד ההתרשלות אל שכם הנתבע, להוכיח שלא התרשל.
סעיף 38 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי דבר מסוכן
בהתקיים תנאי הסעיף, כפי שיפורטו להלן, מועבר אל הנתבע הנטל להוכיח שלא התרשל.
על אף כותרת השוליים, בפועל בתי המשפט קבעו שהנטל המועבר אינו רק נטל העברת הראיה, אלא אף נטל השכנוע (בג"ץ 500/97 חברת מולטימדיה בע"מ נ' משטרת ישראל, פ"ד נב(3) 679, 697)- לעיון בפסקי הדין ניתן לפנות לאתר בתי המשפט.
בשונה מנטל הראיה, הקשור במהותו לפרוצדורת הדיון כמוסבר לעיל, נטל השכנוע קובע את נקודת הפתיחה לדיון.
מי שעליו נטל השכנוע יפסיד בהתקיים מצב שקול.
התנאי הראשון שדורש הסעיף הוא קיומו של נזק.
ניתן להצביע על כך שדרישה זו מהווה אחד מיסודות עוולת הרשלנות, ולכן תנאי זה אינו המשוכה המהותית שהתובע נדרש לעבור.
התנאי השני הוא שעל הנזק להיגרם על ידי "דבר מסוכן".
בפקודת הנזיקין אין הגדרה ברורה למושג זה, והפסיקה התחבטה רבות בניסיון ליצור קריטריונים אחידים לסיווג דבר כ"מסוכן".
בנוסף, נאמר בפסק הדין כי האופי המסוכן יכול להיווצר גם על ידי פגם בייצור.
לפי הגדרה זו, החלטה האם דבר הוא "מסוכן", אינה נקייה מספקות, נוכח המבחן המאפשר לבית המשפט להפעיל שיקול דעת אף בכל הנוגע לקביעה מתי יחשבו אמצעי זהירות לדרסטיים במידה הראויה.
בגרמניה, לשם ההשוואה, התפתחה תפישת האחריות ל"דברים מסוכנים" בהדרגה.
כיום, היא מגולמת במינוח המשפטי הגרמני "Verkehrssicherungsflichten", שניתן לתמצת את משמעותו בכך שכל אדם, שבהתנהגותו או על ידי רכושו, יוצר בחיי היום-יום פוטנציאל לסכנה, שעשוי להשפיע על האינטרסים וזכויותיהם של אחרים – מוטלת עליו החובה להבטיח הגנה מפני הסיכונים שהוא עצמו יוצר.
ניתן לראות שהמשפט הגרמני מרחיק לכת עוד יותר מהמשפט האנגלי, שיוזכר בהמשך, והכליל תחת הכותרת "דבר מסוכן" גם התנהגות של האדם עצמו, שיוצרת סיכון.
במשפט הגרמני, התחום המסורתי למקרים אלו היה באחריות לדברים מסוכנים בכבישים ובמקומות ציבוריים.
לא למותר לציין, שבאנגליה הוכרו גם דברים שרק בהימלטם נעשים מסוכנים, כגון מים (Rylands v.
באותו מקרה, בנה הנתבע מאגר מים מעל מכרה פחם נטוש, ומעל תעלות שהיו בו ונסתמו.
מאגר המים פרץ את התעלות והמים הציפו את חלקתו של התובע.
בית המשפט קבע שאמנם מים כשלעצמם אינם "דבר מסוכן", אך בהימלטותם הם הופכים למסוכנים, והנתבע נמצא חייב בנזק שגרמו בהימלטותם.
פסק הדין קבע חזקה שכמעט ואינה ניתנת לסתירה, לפיה כאשר ישנו שימוש במקרקעין, המנוגד לשימוש הטבעי בהם, הבעלים יחוב בגין הסיכון שנוצר.
זאת, רק אם סיכון זה נובע מתחום המקרקעין שלו, ונגרם נזק למקרקעין סמוכים כתוצאה מהימלטות דבר מה, שעליו היה לשמור בחזקתו.
גם כאן, הרציונל הוא, שבעל המקרקעין הוא היחיד שיכול לשלוט ולפקח על דברים שבמקרקעין שלו, והוא מי שיכול למנוע את הנזק בצורה הטובה והזולה ביותר (זאת, בהתאם לגישה הכלכלית למשפט).
המשפט האנגלי הבחין בין שני מצבים.
האחד, שימוש טבעי במקרקעין, מהם נמלט דבר מה, ואף על פי כן לא תוטל חובה על בעל המקרקעין.
השני, שימוש חריג במקרקעין, מהם נמלט דבר מה אל מקרקעין שכנים, ואז תוטל חובת זהירות על הבעלים, כלפי השכן וכל אדם אחר שעשוי להינזק.
דוקטרינה זו יושמה בע"א 302/67 חברת מפ"י בע"מ ואח' נגד משק אשר אשכנזי ושות' פ"ד כב(1) 211. במקרה זה, נגרם נזק לחלקת אדם שנמצאה במורד לחלקה שהוצפה במים, כתוצאה מברז פתוח.
המערערים טענו שאין לחייבם באחריות בגין המים שעברו מחלקתם לחלקת שכנם שבמורד, כיוון שהשקיה היא שימוש טבעי ורגיל במקרקעין, ולכן אין להפעיל את הדוקטרינה שנקבעה בפסק הדין Fletcher בדבר אחריות מוחלטת בגין דבר שנמלט.
בית המשפט דחה טענה זו, בקבעו שאם נמלט מנכסו של הנתבע דבר העשוי להזיק, הנתבע מוחזק כרשלן עד שלא יצא ידי חובת ההוכחה המוטלת עליו, ואין חולק על כך שמים נמלטים עשויים להזיק כאשר יצאו מרשות הנתבעים.
כלומר, באנגליה שימוש טבעי מהווה הגנה ובישראל לא.
עולה השאלה בדבר מי גשמים, ולגביה קבע בית המשפט שאין לחייב בעל מקרקעין באחריות לתופעות טבע, לעומת האחריות בהשקיה מלאכותית, הדורשת הכנת תשתית לניקוז המים.
מאחר שיכולת הצדדים להתמודד עם איתני הטבע היא זהה, מבחינת שיקולי המדיניות אין לחייב דווקא את בעל החלקה השולטת בהקמת מחסום כלשהו למעבר המים.
בתביעה שהגיש נגד חברת החשמל, קבע בית המשפט כי כבל חשמל הוא "דבר מסוכן".
במקרה אחר, ע"א 410/83 פטרולגז חברת הגז הישראלית נ' רחל קאסרו, פ"ד מ(1) 505, הנתבעת ובעלה היו עולים חדשים מארצות הברית שעברו להתגורר בדירה בבניין שהתובעת הייתה אחראית על אספקת הגז בו.
עקב תקלה טכנית לא התאפשר שימוש תקין במערכת הגז, אך היא לא נותקה.
כתוצאה משימוש בתנור המופעל על גז, החלה דליפת גז, שגרמה למותו של הבעל.
בית המשפט לא התקשה לקבוע כי מכל גז הוא "דבר מסוכן", ומצא את חברת הגז אחראית לתאונה.
לא זו אף זו, אלא שהלכת פישמן הביאה להכרה אף במצבים גבוליים יותר, כדוגמת ע"א 285/73 לגיל טרמפולין וציוד ספורט נ' אסתר נחמיאס, פ"ד כט(1) 63, 69. במקרה זה, ניזוקו המשיבים כאשר השתמשו בטרמפולינה של המערערת במרכז הטרמפולינות בחוף הכרמל בחיפה.
המדובר במכשיר התעמלות שניתן לקהל הרחב להשתמש בו תמורת כרטיס כניסה, ובעוד שלכאורה נראה המכשיר בלתי מסוכן, הרי הוא נחשב ל"דבר מסוכן" אם אין יודעים להשתמש בו.
בית המשפט המחוזי חייב את המערערת, בעלת הטרמפולינה, בתשלום פיצויי נזיקין למשיבים.
ואכן, פסיקה מאוחרת יותר ביקרה את ההגדרה המצויה בהלכת פישמן (לעיל) על כך שהיא פורשת את תחולת הסעיף מעבר לפרשנות ההולמת את לשונו ותכליתו (ע"א 1071/96 עיזבון המנוח אמין פואד אלעבד ואח' נ' מדינת ישראל, תק-על 2006(1) 1746, 1753).
מאידך, היו מי שצידדו בהלכה וסברו שהיא משקפת שיקולי מדיניות רלוונטיים לאותה העת (ד' מור, "פקודת הנזיקין בראי 40 שנות פסיקה", הפרקליט ל"ט(2) 344, ע' 356 (תש"ן)).
הפסיקה קבעה סייג לסיווג חפץ כדבר מסוכן, המסתמך על קיומן של נסיבות חיצוניות מסוכנות.
בנסיבות שהן כשלעצמן מסוכנות, והחפץ הנדון לא מעלה את רף המסוכנות, ואף השימוש בחפץ באותן נסיבות בהן מגשים החפץ את ייעודו ותכליתו – לא יוכר כדבר מסוכן.
הלכה זו נקבעה בפסק הדין בעניין אלעבד (לעיל).
במקרה זה נהרג התובע, לכאורה מיריות חיילי צה"ל עת שפעלו ברפיח לנוכח הפרות סדר קשות.
בית המשפט קבע כי סעיף 38 אינו מתאים למצבים כגון מלחמה, בהם נאלצים כוחות הביטחון לעשות שימוש בנשק, שהוא "דבר מסוכן", על-מנת להתמודד עם נסיבות מסוכנות העומדות מולם.
לכן, נקבע כי נשק בסיטואציה של התפרעויות לא ייחשב כ"דבר מסוכן".
בהתאם לכך, קבע למשל בית המשפט המחוזי בחיפה שכלי ניתוח וחומרי אלחוש אינם נחשבים לדברים מסוכנים בסיטואציה כירורגית (ת"א (חיפה) 920/99 שלמה יצחק נ' עמותת בית החולים שערי צדק ירושלים, תק-מח 2006(4) 22).
גם ה-Restatement בארצות הברית הכיר בחריג דומה, לגבי קטגוריה של דברים שהם Abnormally Dangerous Activities .
קביעת החריג מכרסמת בנקודה נוספת שנקבעה בפסק הדין בעניין פישמן.
בעוד שבהלכת פישמן נקבע כי אין לתת משקל לנסיבות החיצוניות, וקיימים דברים שהם "מסוכנים כשלעצמם", הרי שהקביעה בפסק הדין אלעבד קושרת את הנסיבות החיצוניות בקשר הדוק וישיר למידת הסיכון הטמון בחפץ.
לאור האמור, בדרך כלל סווג דבר כמסוכן אם לשם השימוש בו היה צורך בדרישות סף מסוימות כגון גיל, הכשרה מקצועית, ניסיון ועוד.
עם זאת, עדיין אין קריטריון ברור בפסיקה המגדיר מהו "דבר מסוכן".
בין שני היסודות הראשונים המרכיבים את סעיף 38 – קיומו של נזק, וקיומו של "דבר מסוכן" – קיים קשר של גרימה, כלומר הדבר המסוכן הוא שגרם להשתלשלות האירועים שעל פי חוקי הטבע שהביאו לידי הנזק (טדסקי, "דיני הנזיקין", מהדורה 2, ע' 190, וראו גם: י.
אנגלרד, "הכלל "הדבר מדבר בעדו" בדיני הנזיקין", תשכ"ז, ע' 72).
זאת, להבדיל מהקשר הסיבתי הנדרש להוכחת עוולת הרשלנות, שם נדרש להוכיח שהנזק נגרם על ידי ההתנהגות הרשלנית של הנתבע (ע"א 7877/02 ג'וויליס זיאד נ' חברת החשמל מזרח ירושלים בע"מ, פ"ד נח(2) 279, 285).
להעמקה בנושא הקשר הסיבתי, ראו: קשר סיבתי עובדתי, קשר סיבתי משפטי.
התנאי השלישי שעל התובע להוכיח לצורך סעיף 38, הוא שהנתבע היה בעליו של הדבר המסוכן או הממונה עליו.
לכאורה מדובר בבדיקה אובייקטיבית פשוטה, אולם בפועל במקרים מסוימים בתי המשפט התקשו לקבוע כי הסעיף מתקיים רק על סמך בחינה טכנית פורמלית, ונדרשה בחינה מהותית שעיקרה הוכחת קיומה של השגחה שוטפת של הנתבע על הדבר המסוכן.
לדוגמה, בע"א 241/89 ישראליפט (שירותים) תשל"ג בע"מ נ' הינדלי רחל, פ"ד מט(1) 45, דן בית המשפט באחריות של יצרנית המעליות ומספקת שירותי אחזקה ותיקונים, למותו הטרגי של אדם שנפל לפיר של מעלית בבית מגוריו ומת.
נקבע כי גם אם דיירי הבניין הם שהשתמשו דרך קבע במעלית, והחברה ביצעה אך בדיקות תקופתיות, הרי שהמעלית הייתה עדיין תחת השגחתה ולכן עליה לשאת באחריות לתאונה ולפצות את המשפחה.
עוד נאמר בפסק הדין, כי מבחינה עקרונית לא ניתן לראות במעלית חפץ מסוכן, כל עוד השימוש בה נעשה במהלך חיי היום-יום הרגיל.
אולם, לעיקרון זה ישנו סייג, לפיו אם המעלית אינה תקינה, למשל בשל פגם בייצור, עשויה זו להפוך לחפץ מסוכן.
הסיבה היא, שמנגנוני הביטחון של המעלית אינם מספקים עוד את ההגנה הראויה.
במקרים של פגם בייצור לא בהכרח מתקיימת מודעות להיותו של חפץ מסוכן.
לכן, כיוון שסעיף 38 דורש שמסוכנות החפץ תהיה ידועה לבעליו או למחזיק בו, הפעלת "דוקטרינת החפצים המסוכנים", תעורר קשיים בכל הנוגע לקביעה מיהו בעל היכולת והאמצעים למנוע את הנזק בצורה היעילה ביותר.
בית חולים אלישע בע"מ, פ"ד מז(3) 805, שבו נמצא בית החולים אחראי בגין נזק שנגרם לתינוק כתוצאה מתנאים שאפשרו התפשטות חיידק שתקף את התינוק.
קביעה זו מרחיבה מאוד את גבולות יחס השליטה הנדרש בין הנתבע לבין הדבר המסוכן.
בפסק הדין בעניין פישמן, קבע השופט אגרנט תנאי רביעי נוסף לצורכי התקיימות סעיף 38 והוא – "עזיבה ומסירה".
לפי תנאי זה, סעיף 38 חל רק במקרים בהם הנתבע עזב את החפץ ובמקרים בהם הנתבע מסר את החפץ לצד ג' או לרשות התובע.
תנאי זה הוא יציר הפסיקה, ועורר עליה קיתונות של ביקורת, שכן הוא לא מתיישב עם לשון הסעיף וכוונת המחוקק (רונן פרי, "העברת נטל השכנוע במקרה של נזק שנגרם מדבר מסוכן", עורך הדין 43, ע' 54 (2000), וגם: י.