tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2015, קבוצת MB Villar הקימה חברה נוספת, Vitacare Healthgroup, Inc., קבוצה שתבנה רשת של בתי חולים בפריסה ארצית.
בשנת 2019, מגזין "פורבס" שם את וילאר לראשונה כאדם העשיר ביותר בפיליפינים, עם שווי נקי מוערך של 5.5 מיליארד דולר, בשחלף על פני הנרי סי האב.
ביולי 2024 הוערך הונו בכ 13 מיליארד דולר.
וילאר התמודד בבחירות לנשיאות 2010 תחת מפלגת הנציונליסטה, עם הסנאטור לורן לגארדה כחבר המועמד שלו.
במהלך הקמפיין, בעל הטור ויליאם אספסו טען שויאר שיקר בפרסומות הטלוויזיה שלו ולא יכול היה להיות עני מכיוון שאחיו הצעיר אושפז בבית חולים FEU, שלטענתו היה בית חולים מוביל באותה תקופה, וב-1962 לא הייתה השתלת מח עצם וכימותרפיה שם עדיין.
וילאר הבהיר שאחיו התקבל כ"מטופל צדקה" מכיוון שהמשפחה לא הייתה מסוגלת לממן טיפול.
וילאר הפסיד בבחירות לבנינו אקינו השלישי לאחר שהגיע למקום השלישי עם 5,573,835 קולות.
באוניברסיטת הפיליפינים דילימאן, וילאר התיידד עם סינתיה אגילר, חברתו לכיתה במכללת UP למנהל עסקים.
הם התחתנו בגיל 25. יש להם שלושה ילדים: מנואל פאולו, מארק וקמיל.
מנחם (מני) בנימין (נולד ב-31 בינואר 1973) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המכהן כראש להב 433.
מני בנימין נולד ב-1973 לשלום ואילנה וגדל בכרמיאל.
החל את דרכו במשמר הגבול, עבר למשטרה הכחולה והקים ופיקד על יחידת יואב.
שימש סגן מפקד יס"מ עמקים, ממלא מקום מפקד יס"מ עמקים, מפקד תחנת הגולן, מפקד תחנת מגדל העמק, קצין המבצעים של מחוז הצפון.
ב-2015 מונה למפקד תחנת מעלות.
ב-2016 מונה למפקד תחנת סומך.
ב-2017 מונה למפקד תחנת נצרת.
ב-2020 מונה למפקד ימ"ר צפון.
הוביל את אחת החקירות הגדולות בימ"ר צפון, הסוכן 'אושן', שהופעל במשך כשנה והצליח להביא להיקף המעצרים הגדול ביותר ותפיסת אמל"ח נרחבת.
בתקופה זו העמיקה היחידה את פעילותה במאבק בפשיעה בחברה הערבית עם דגש על הפרוטקשן של ארגוני הפשע במשפחות אבו לטיף ואל הייב, לצד הליווי של המלחמה העקובה מדם של ארגון סמיר בכרי מנצרת נגד נאסר חרירי.
נגד ראש משפחת הפשע נידאל אבו לטיף ובכירים בארגון הוגשו כתבי אישום.
באפריל 2023 מונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל), והועלה לדרגת תת-ניצב.
בעת שירותו בתפקיד זה עמד גם בראש צוות שהקים נציב בתי הסוהר, קובי יעקובי, לביצוע עבודת מטה לשם רה־ארגון של מערך המודיעין בשירות בתי הסוהר.
בספטמבר 2024 מונה לראש להב 433 והועלה לדרגת ניצב.
חקירה בולטת בתקופת כהונתו היא פרשת יד לוחצת יד.
בנובמבר 2025 נחקר במחלקה לחקירת שוטרים בחשד לשתי פרשיות הכוללות הפרת אמונים, ניגוד עניינים ושימוש לרעה בכוח המשרה.
על פי החשד בנימין הדליף מידע משטרתי לעלי סאלם, ראש עיר לשעבר המקורב לארגון הפשיעה בכרי, ואף ניסה לשבש את החקירה נגדו על ידי העברת התיק ליחידה הכפופה לו.
הוא שוחרר בתנאים מגבילים אך המפכ"ל דני לוי החליט להשיבו לתפקידו.
המשטרה הגבילה את בנימין מעיסוק בפרשת קטארגייט, בעקבות ייצוגו בחקירות נגדו, על-ידי עו"ד אורי קורב – שמייצג גם את הלוביסט האמריקני של קטר ג'יי פוטליק, במסגרת הפרשה.
הוא בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני במדעי החברה.
בנימין נשוי להדס ואב לשלושה.
מניה היא נייר ערך המקנה חלק בבעלות בחברה ומאגד זכויות וחובות כלפי החברה וכלפי בעלי המניות האחרים.
חלוקת המניות בין בעלי המניות מייצגת את שיעור הבעלות של כל אחד מהם בחברה.
מניות מקנות בדרך כלל זכות הצבעה, זכות להשתתף בחלוקת רווחים, וזכויות בעת פירוק החברה.
המניה היא נכס בעל ערך כספי.
המניה הראשונה בעולם הייתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית ונסחרה בבורסת אמסטרדם.
חברה היא ישות משפטית הפועלת בעיקר להשגת רווח לבעלי המניות, אך יש גם סוגי חברות נוספים.
קיימים מנגנונים שונים להפרדה בין בעלי המניות לחברה, והמנגנון המקובל הוא ערבות מוגבלת (ערבון מוגבל).
לחברה יש לרוב יותר מבעל קניין אחד, ומספר הבעלים עשוי להגיע עד מיליונים רבים.
כמו בעלות בנכס מוחשי, גם הבעלות בחברה מבטאת את האפשרות לשלוט בפעילות החברה, וליהנות מרווחי אותה פעילות.
כך למשל, עשויים בעלי החברה לקבוע שהחברה תעסוק במסחר בתחום מסוים, ולהתחלק ביניהם ברווחים שיצמחו מאותו מסחר.
לכל מניה צמודות זכויות וחובות, ובדרך כלל אלה הן הזכויות הבסיסיות הנובעות מהבעלות, ונוגעות לשליטה בחברה ולהנאה מרווחיה.
בקשר לשליטה בחברה, מקובל שמניה מעניקה לבעליה כוח הצבעה באספה הכללית של בעלי המניות של החברה.
האספה הכללית קובעת את תקנון החברה וממנה את דירקטוריון החברה ובעלי-תפקידים נוספים, וכך מתווה את כיוון ההתנהלות הכללי של החברה, בשיטה המכונה ממשל תאגידי.
גורם המחזיק מניות חברה באופן שיש לו האפשרות לכוון את פעילותה מכונה "בעל שליטה".
הזכויות המקובלות ביחס לרווחי החברה נוגעות לאפשרות שהחברה תבחר לחלק את הרווחים שצברה לבעלי המניות (בתור דיבידנד).
במצב כזה, מניה מקנה זכות לקבל חלק מהרווחים המחולקים.
זכות נוספת היא לקבל חלק מנכסי החברה כאשר החברה מתפרקת ומגיעה לסוף קיומה.
במצב זה נכסי החברה משמשים לכיסוי חובותיה והיתרה מחולקת לבעלי המניות.
לפי החוק, על כל בעל מניות להשתמש בזכויותיו בתום לב, ולא לנצל לרעה את כוחו כדי לקפח בעלי מניות אחרים.
החובות והזכויות הכלולות במניה נקבעות בחוקים שונים (בראשם חוק החברות, התשנ"ט - 1999 וחוק ניירות ערך התשכ"ח-1968) וכן בתקנונה של כל חברה, הנקבע על ידי האספה הכללית שלה.
קיימים סוגים שונים של מניות מיוחדות, לדוגמה: מניות בכורה, מניות הנהלה, מניות יסוד ועוד - המקנות לבעליהן ו/או למשקיעים זכויות יתר ספציפיות לעומת המניות הרגילות.
כאמור, מניות מייצגות את חלקם של הבעלים בחברה.
חלק זה נקבע לרוב לפי השקעתם בחברה.
גם בעת חלוקת דיבידנד יקבלו השניים את הסכום המחולק ביחס זה.
דוגמה נוספת: כאשר חברה מעוניינת לגייס סכום כסף ממשקיע חדש, מחשבים את מספר המניות שיש להקצות לאותו משקיע כדי לתת לו שיעור הולם מהבעלות בחברה.
למשל, אם חברה מעוניינת לגייס סכום כסף של 50,000 ש"ח, על מנהלי החברה להעריך את שווי החברה לאחר ההשקעה (למשל – 100,000 ש"ח), ואז להציע למשקיע החדש מניות כך שלאחר ההשקעה יהיו לו חצי מתוך מניות החברה (מניות שייצגו 50,000 ש"ח של השקעה מתוך 100,000 סך כל ערך החברה).
מבחינה טכנית, אם לבעלי המניות יש למשל כרגע 5,000 מניות, אזי כדי שהמשקיע יחזיק במחצית המניות תצטרך החברה להנפיק (לתת) גם לו 5,000 מניות בתמורה להשקעתו.
תהליך זה של הערכת שווי החברה, לפני או אחרי פעולה כלשהי הוא הבסיס לסחר על ערכים משתנים בבורסה לניירות ערך.
עסקת חילופי מניות היא עסקה למכירת מניותיה של חברה (כולן או חלקן), כשהתמורה אינה מתקבלת במזומן, אלא במניות של החברה הרוכשת, בהתאם למחיר השוק שלהן.
כאשר חברה מנפיקה מניות נוספות, לשם גיוס הון נוסף לחברה, מביא צעד זה להקטנת חלקם של בעלי המניות הקיימים בבעלות על החברה, תוצאה הקרויה דילול.
דוגמה: לחברה 100 מניות, המוחזקות שווה בשווה בידי שני בעלים, כלומר לכל אחד מהם 50% מהבעלות.
כאשר החברה מנפיקה עוד מאה מניות שנמכרות לאדם שלישי, קטן חלקו של כל אחד משני הבעלים הראשונים ל-25%.
בנוסף לדילול הנובע מהצעה ישירה של מניות נוספות, מתרחש דילול גם כתוצאה ממימוש אופציות ומהמרה של אג"ח להמרה.
לדילול ישנה השפעה מהותית בדרך כלל בחברות בראשית פעילותן שכן הבעלים הקיימים נאלצים לא אחת לוותר על שליטתם בחברה בתמורה לכספים ממשקיעים חיצוניים.
בהלכה, מִנְיָן הוא קבוצה של לפחות עשרה יהודים בוגרים שהתקבצו יחדיו לשם קיום מצוות מסוימות שחובה לקיימן בנוכחות עשרה אנשים לפחות, כדוגמת תפילה בציבור.
לתפילה בציבור, צריך מניין של 10 גברים מעל גיל 13.
בספר מקבים ב נזכר יהודה המכבי שברח עם אנשיו אל ההרים, שם הם אכלו מזון עשבי כדי שלא ליטול חלק בטומאה.
על פי תרגום דניאל שוורץ, נאמר שם כי סביב יהודה הייתה קבוצה "של כעשרה", ולדעת שוורץ נראה שזו אחת העדויות הקדומות ביותר למושג המניין, לצד עדות נוספת, מאותה תקופה לערך, בסרך היחד (טור ו, שורות 6–7).
ביהדות, כל תפילה בציבור חייבת להתקיים עם מניין.
תפילות ספציפיות המצריכות מניין הן:
חזרת שליח ציבור על תפילת העמידה
אם קיים מניין בארוחה, מוסיפים את שם ה' לנוסח הזימון.
ישנן מצוות בהן המניין נדרש רק לכתחילה, אולם בדיעבד המצווה תתקיים גם אם אין מניין.
למשל : ברית מילה, קידושין, קריאת המגילה בפורים ולווית המת.
מלבד תפילות המצריכות מניין, את תפילת שמונה עשרה אמנם אפשר להתפלל ביחידות, אולם היא עיקר תפילה בציבור ויש מעלה להתפלל אותה במניין.
המשנה ברורה בשם החיי אדם מביא שלמרות ששמונה עשרה לא מחייב מניין, בכל זאת הוא עיקר התפילה בציבור, כאשר המתפלל מגיע לתפילת העמידה עם הציבור ופותח את תפילתו עמהם יחד.
רבי שמעון בר יוחאי במסכת ברכות מביא מקור למעלת המניין: כתוב "וַאֲנִי תְפִלָּתִי לְךָ ה' עֵת רָצוֹן" - אימתי עת רצון, בשעה שהצבור מתפללין.
על פי ההלכה האורתודוקסית, נשים לא נמנות כחלק מהמניין, ממספר טעמים:
עם זאת, מקובל כי הנשים פטורות מתפילה במניין כחלק מהפטור ממצוות שהזמן גרמן.
בתנועה הרפורמית ובחלקים של היהדות הקונסרבטיבית, גם נשים מהוות חלק ממניין.
אין מצרפים למניין מנודים או מומרים.
היו שהורו כי מי שהתפלל ביחיד ולא שמע קריאת התורה – ישלים מתוך חומש.
מניטובה היא אחת מפרובינציות קנדה, והחמישית מבין הפרובינציות שהצטרפה לקנדה (בשנת 1870).
במניטובה מתגוררים כ-1.2 מיליון תושבים.
עיר הבירה והעיר הגדולה היחידה במניטובה היא ויניפג, שבה חיים (ב-2006) 641,000 תושבים, יותר מחצי מכלל אוכלוסיית הפרובינציה.
בעיר השנייה בגודלה, ברנדון, חיים כ-41,000 תושבים, ומלבדה יש רק עוד ארבעה יישובים שבהם מעל 10,000 נפש.
מניטובה ממוקמת במרכזה של קנדה, והיא גובלת בססקצ'ואן במערב, באונטריו במזרח, בנונאווט בצפון, ובמדינות ארצות הברית דקוטה הצפונית ומינסוטה בדרום.
גבולה הצפון-מזרחי של הפרובינציה שוכן לחופו של מפרץ הדסון, וכן נמצאים בשטחה האגמים הגדולים:
האקלים של מניטובה נוקשה בשל האוויר הארקטי הקר הזורם מצפון לדרום בחודשי החורף - בצפונה ישנם יערות עצי מחט וכן טונדרה.
בירת המדינה היא ויניפג, המכונה בשל הטמפרטורות הנמוכות בה "וינטרפג" - היינו "חורף".
עוד לפני הגעתם של מתיישבים אירופאים לאזור, התגוררו באזור מניטובה מתיישבים משבטי האינדיאנים אוג'יבווה ואסיניבוין.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה סר תומאס באטון, אשר חקר את נהר נלסון בשנת 1612.
בשנת 1763 השתלטו הבריטים על האזור, במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, והאזור הפך לחלק מארץ רופרט - אזור בשליטת חברת מפרץ הדסון.
היישוב החקלאי הראשון בפרובינציה נוסד בשנת 1811 בידי תומאס דאגלס.
בעקבות מחלוקות בין המתיישבים ובין המטיסים שחיו באזור נערך הקרב של שבעת האלונים בשנת 1816 בו נהרגו 20 מתיישבים ובהם מושל האזור.
בשנת 1869 הוחכרה ארץ רופרט לקנדה והפכה לחלק מהטריטוריות הצפון-מערביות.
בשל העדר שליטה של השלטון הקנדי, המטיסים, ברשות מנהיגם לואי ריאל הקימו ממשלה זמנית.
בעקבות המשא ומתן בין ריאל לממשל הפדרלי הפכה מניטובה לפרובינציה בשנת 1870.
בעת הקמתה הייתה הפרובינציה אחד חלקי שמונה עשרה מגודלה כיום, ומרובעת בצורתה - ועל כן כונתה "פרובינציית בול הדואר".
הפרובינציה גדלה תוך סיפוח שטחים של הטריטוריות הצפון-מערביות עד שהגיעה לגודלה הנוכחי, עת הגיעה לקו רוחב 60° צפון בשנת 1912.
מַניָה (וִילבּוּשֶביץ) שוֹחַט (11 באוקטובר 1878 – 17 בפברואר 1961) הייתה מנהיגה ומהפכנית ברוסיה הצארית, מנהיגה ציונית בתנועת העבודה בארץ ישראל, מראשי הארגונים "בר גיורא", "השומר" ו"הקיבוץ החשאי", גדוד העבודה וקיבוץ כפר גלעדי ואחרים.
מניה שוחט נולדה באחוזת לוסוסנה, שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחת וילבושביץ האמידה.
הוריה היו אנשים משכילים, בנים להורים שומרי תורה ומצוות.
סבה נקרא בנימין וילבושביץ מעיר הורודישצ'ה שבמחוז גרודנו, נשא את הינדה לאישה.
בנם הצעיר של בני הזוג, וולף, היה אביה של מניה.
בשנת 1850 גורשו בנימין ומשפחתו מהורודישצ'ה לפי צו המושל והקימו את ביתם באחוזת לוססונה.
מניה, ככל בני משפחתה, נטתה מילדותה לדיכאון ואף ניסתה להתאבד פעמיים.
בשל בריאותה הלקויה לא למדה בבית ספר, אלא עבדה בבית חרושת של אחיה במינסק, שם הכירה את הווי החיים של תנועת הפועלים היהודית, וכן את המהפכן גריגורי גרשוני, אשר בו התאהבה ובעקבותיו הצטרפה ל"בונד" – מפלגת הפועלים היהודיים של ליטא, פולין ורוסיה.
עקב פעילות זו נעצרה בשנת 1899 בפשיטת המשטרה על בית הדפוס.
בהיותה בכלא פגשה את סרגיי זובאטוב, שעמד בראש האוכרנה (המשטרה החשאית הצארית) במוסקבה.
הוא שכנע אותה להקים בשנת 1901 מפלגת פועלים יהודים עצמאית, נאמנה למשטר הצאר.
עד מהרה זכתה המפלגה לפופולריות רבה, בשל תמיכת הממשלה בה, תמיכה שהותנתה בכך שהתנועה תעסוק בנושאים כלכליים בלבד, ולא בפוליטיקה.
במפלגתה של מניה היו עשרות אלפי חברים, והיא החלה ליזום שביתות פועלים באודסה ובמינסק.
בעקבות ההפגנות הסוערות ועליית כוחה של המפלגה, התרעמו השלטונות על המפלגה העצמאית, והיא אולצה להתפרק בשנת 1903. כמו כן, ובמקביל, הודות לפעילותה במישור הלאומי והציוני, נערכה במינסק בשנת 1902 ועידת מינסק, כינוס גדול של נציגי ציוני רוסיה, בניהולו של יחיאל צ'לנוב.
בעקבות פירוק מפלגת הפועלים שהקימה ועמדה בראשה חשה מניה עצבות רבה.
באותה שנה חלתה אמה ונסעה עם שתי בנותיה, מניה ואחותה אנה, לסיור באיטליה.
לאחר פטירת אמהּ, הזמין אותה אחיה נחום וילבושביץ לארץ ישראל, לסעוד אותו בחוליו והיא נענתה ובאה ב-2 בינואר 1904. כשהבינה כי ההזמנה הייתה למעשה תחבולה להביאה ארצה, כעסה ורצתה לעזוב.
אחר כך, נעתרה להצעת אחיה לחבור אליו למסע חקר מקורות מים ברחבי הארץ במהלכו התאהבה בארץ והחליטה להישאר.
בעקבות הסיור יזמה מניה מפעל להתיישבות יהודית באזור החורן בקרקעות בבעלות הברון רוטשילד, אשר למענו המשיכה לפעול שנים רבות, במקביל לפעילותה בארגון "השומר".
באותה התקופה התיידדה מאוד עם אולגה חנקין.
ב-1907 ערכה מניה סיור באירופה, בארצות הברית ובקנדה, שם למדה על צורות התיישבות קואופרטיביות.
באותה שנה פגשה את ישראל שוחט, איש העלייה השנייה, ונישאה לו ב-1908. בני הזוג הקימו התארגנות שיתופית של פועלים יהודים, בשם "הקולקטיב" בחוות סג'רה (אילניה), את הארגון החשאי "בר גיורא" (1907), ואת ארגון "השומר" (1909).
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורשו בני הזוג שוחט מן הארץ על ידי השלטונות העות'מאניים, כמו רבים מחבריהם מנהיגי היישוב היהודי ועסקניו, ראשי מוסדות ואגודות ומנהיגי מפלגות הפועלים.
הם נשלחו לגלות בטורקיה בעיר ברוסה (בורסה) וישבו שם עד סוף המלחמה.
מניה וישראל שוחט חזרו לארץ ישראל עם סיום מלחמת העולם הראשונה בשלהי 1918. ארגון "השומר" שנפגע קשות בתקופת המלחמה, מנה אז כ-50 חברים.
בעקבות ביקורת על התנהלותו של "השומר" בתקופת המלחמה, הן בהנהגת היישוב והן בהנהגת מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל, וכן בגלל מאבק על הנהגת תנועת העבודה הארצישראלית, אולצו למעשה, על ידי מנהיגי מפלגת "אחדות העבודה" שאליה השתייכו, לפרק את ארגון "השומר".
בוועידת "אחדות העבודה" בסיוון תר"ף (יוני 1920), הוכרז על הקמת ארגון "ההגנה".
פירוק "השומר" והקמת "ההגנה" התרחשו חודשים אחדים לאחר מסכת אירועי הדמים בגליל העליון ובירושלים בחורף ובאביב תר"פ 1920, שבהם נרצחו ונפצעו עשרות יהודים.
על כן, מניה וישראל שוחט מצאו לנכון, יחד עם אנשי ארגון החלוץ שהחלו להגיע לארץ, ליזום את הקמתו של גדוד העבודה.
גוף עבודה חלוצי, הגדול ביותר בזמנו, שהיה בין השאר מעטפת להמשך פעילותם הצבאית של אנשי "השומר" במסגרת הקיבוץ החשאי במקביל לפעילותם בארגון ההגנה, ועל כן עורר הגדוד את חששם של רבים בתנועת העבודה, ועוד יותר מחוצה לה.
בשנת 1921, הקימה מניה שוחט את "ועד הנגב", יחד עם ישראל שוחט, רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
הוועד "נועד לעורר את מוסדות היישוב והתנועה הציונית להכיר בחשיבות ההיאחזות בנגב...
פעל קודם כול לארגן סיורים ומחקרים באזור הנגב, במגמה להניח מסד למפעל רכישת קרקעות לצורך התיישבות יהודית בנגב - מבאר-שבע עד מפרץ אילת".
במאורעות תרפ"א ב-1921 ביפו, הייתה מניה שוחט פעילה בהשגת מודיעין ובקישור בין כוחות ההגנה המעטים.
בשנות העשרים הבריחה שוחט מיוזמתה מעפילים רבים בדרך היבשה באזור גבול הצפון, ובכך ציינה את התחלתה של ההעפלה מארצות המזרח.
בשנות העשרים והשלושים יצאה פעמים אחדות לארצות הברית לשם גיוס הון עבור מפעלים ציונים בארץ ישראל, ובכלל זה גיוס הון יסוד להקמת בנק הפועלים.
לאחר מאורעות תרפ"ט בקיץ 1929 החליטה שוחט יחד עם חברים ותיקים מארגון "השומר", כי יש לפעול להידברות עם ערביי ארץ ישראל, בין השאר במטרה למנוע או לצמצם הישנותם של פרעות נוספות, וכמו כן, כפי שנהגה לפעול לעיתים, על מנת להשיג מודיעין ומודיעים, שיהיו לעזר בשעת הצורך.
שוחט העלתה בפני דוד בן-גוריון תוכנית להסדר עם הערבים, שהתבססה על ויתור על הכוונה ליצור רוב יהודי בארץ ישראל.
שוחט וחבריה הסכימו אף לקבל את הדרישה הערבית להקמת פרלמנט אחד, בו ייוצגו האוכלוסיות הערבית והיהודית באופן יחסי למספרם בארץ (באותה תקופה היו בארץ 800 אלף ערבים ורק 150 אלף יהודים).
בן-גוריון תקף קשות את תוכניתה.
רעיונות סוציאליסטיים התוו את דרכה, כמו גם סוגיות ההתיישבות והביטחון, כאשר בשנת 1930 נמנתה על מייסדי "הליגה לשיתוף פעולה יהודי-ערבי", שייסדה קבוצה קטנה בשם: "פועלי ציון - חוגים מרקסיסטים".
שוחט הייתה חברה בוועדת ההעפלה, ובשנת 1939 יצאה לאנגליה ולארצות הברית במטרה לייסד "קרן למימון על ידי המעפילים".
הפעילות הזו הופסקה פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר הקמת המדינה בשנת 1948, הצטרפה שוחט, כפי רבים מחבריה בקיבוץ המאוחד למפלגת מפ"ם, אך נדחקה עם ישראל בעלה לשולי הפעילות וההשפעה הפוליטית.
מניה שוחט נפטרה בא' באדר תשכ"א בתל אביב ונקברה בחלקת השומרים בבית הקברות בכפר גלעדי.
הייתה נשואה לישראל ולהם נולדו בן ובת, ענה (אנה) וגדעון (גדע) - ממייסדי חיל האוויר הישראלי ואביה של אלונה איינשטיין.
מניה הייתה בת למשפחה ענפה, ונעזרה רבות באחיה בענייניה הציבוריים הרבים.
אחיה בארץ היו: משה, שהמציא בין השאר את שיטת "הלחם החי" והמרגרינה, נחום, שהיה תעשיין (בית חרושת חדיד לסבון ולאחריו בית חרושת שמן) וגדליהו שהיה מהנדס בניין.
מאז תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל, התגוררה עם ילדיה בכפר גלעדי, הגם שעשתה ימים ולילות בדרכי הארץ, עסוקה במפעלותיה הרבים.
ישראל שוחט עבר להתגורר בבית בשדרות רוטשילד 76 בתל אביב ועסק בעריכת דין בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, עברה מניה לתל אביב כדי לסעוד את בעלה במחלתו, ושם חיו עד סוף ימיהם.
על מניה שוחט נכתבו מחקרים בספרים ומאמרים, אשר ניסו לפענח את דמותה ולהאיר את מפעלותיה, שחלקם (בעיקר פעילותה המהפכנית ברוסיה) נותרו לוטים בערפל.
על שמה נקראו רחובות בערים רבות בישראל, בהן ירושלים (בשכונת פסגת זאב), תל אביב, באר שבע, פתח תקווה, ראשון לציון, אשדוד, חולון ורעננה.
בחיפה נקרא גן על שמה במרכז הכרמל.
דואר ישראל הנפיק בשנת 1970 בול לכבוד 60 שנה לייסוד "השומר", ועליו מופיע דיוקנה.
מְנִיָּה היא הפעילות של מציאת מספר העצמים הנכללים בקבוצה סופית נתונה, או הפרדת מספר נתון של עצמים מתוך קבוצה נתונה.
פעולת המנייה נעשית בדרך כלל באמצעות יצירת התאמה חד-חד-ערכית בין הקבוצה הנספרת ובין קבוצת המספרים הטבעיים לפי סדרה, החל מ-1 (ובמילים פשוטות יותר, ספירה היא הפעולה של אמירת או כתיבת שמות המספרים 1, 2, 3, וכו', ללא קשר עם קבוצה).
תוצאתה של פעולת המנייה היא קבלת מספר מונה, המשקף את מספר העצמים בקבוצה.
ישנן עדויות ארכאולוגיות לפיהן עסקו בני אדם במנייה כבר לפני 50,000 שנה.
ספירה שימשה בתרבויות קדומות בעיקר למעקב אחר מידע כלכלי.
התפתחות הספירה והמנייה הובילו להתפתחותם של סימון מתמטי ושיטות ספירה.
שיטה זו נוחה למנייתם של עצמים הנמצאים לנגד עיני המונה.
מנייה בבסיס אונרי – סימון כל עצם בקו, ולאחר מכן מניית הקווים.
טכניקה מקובלת היא סימון קווים אנכיים, ולאחר הצטברות ארבעה קווים אנכיים, סימון הקו הבא כקו אופקי החוצה קווים אלה, כלומר הקבצת הספירה לקבוצות של חמישה עצמים.
שיטה זו נוחה למנייתם של עצמים המצטברים לאורך זמן, למשל מספר המופעים של אירוע מסוים במשך היום.
מנייה באמצעות האצבעות, נוחה למניית מספר מצומצם של עצמים, בפרט על ידי מי שמתקשה במנייה.
התאמה חד-חד ערכית עם עצמים אחרים.
דוגמה: בעת כנס המציע למשתתפיו מסעדות אחדות, מקבלים המשתתפים שוברים, המשמשים לכניסה למסעדה.
מניית השוברים שנצברו בתום הסעודה שקולה למניית הסועדים, ומאפשרת הגשת חשבון לפי תוצאה זו.
בתורת הקבוצות, מנייה היא יצירת התאמה חד-חד ערכית בין קבוצה נתונה, גם כאשר זו קבוצה אינסופית, ובין קבוצת המספרים הטבעיים הסדורים לפי גודלים.
כאשר מתאפשרת יצירת התאמה כזו עם קבוצה אינסופית, הקבוצה קרויה קבוצה בת מנייה.
מנייה נעשית בדרך כלל על ידי בני אדם, בשיטות המתוארות לעיל.
לעיתים מנייה בשיטות אלה איטית מדי או שאינה נוחה, ולכן נוצרו אמצעים מכניים המשמשים למטרה זו.
מכונה נפוצה היא זו המשמשת בבנקים למניית שטרות כסף.
ניתן לשים במכונה צרור שטרות, ומכונה מעבירה את כל השטרות דרכה ומציגה את מספר השטרות שנמנו.
מניית המצביעים בעת הצבעה במליאת הכנסת נערכה שנים רבות בידי אדם: חברי הכנסת הניפו ידיהם, ויו"ר הישיבה מנה את הידיים המונפות.
כאשר במליאה נוכחים חברי כנסת רבים, זו שיטת מנייה איטית ומועדת לטעויות, ולכן הוחלפה במערכת הצבעה אלקטרונית: חברי הכנסת לוחצים במשך זמן מה על כפתור הצבעה, וההצבעות נמנות באמצעות מחשב.
הלוי נולדה בעיר סקרנביץ שבפולין.
איבדה את כל משפחתה בשואה ועלתה לישראל ב-1946 בספינה שמפוליון במסגרת 1,000 סרטיפיקטים שניתנו על ידי בריטניה להעלאת ילדים פליטים לארץ.
שירתה בפלמ"ח במלחמת העצמאות ונלחמה בחטיבת הראל בגדוד הרביעי.
שוחררה ב-1949 אחרי מלחמת העצמאות כשהיא בת 17, והחלה ללמוד משחק בסטודיו של הקאמרי.
משסיימה את לימודיה החלה לשחק בתיאטרון האהל.
הייתה שחקנית מוערכת ושיחקה בתיאטראות "האוהל", "הקאמרי", "דו רה מי", וביידיש בתיאטרון של "טורקוב".
ב-1964 השתתפה בכתיבת התסריט והופיעה בסרט "דליה והמלחים".
נישאה ליוש הלוי ולשניים נולדה הבת מיקי (בן כנען), לימים אמנית פלסטית ותפאורנית.
נפטרה ב-25 ביולי 2019 בגיל 86, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין מורשה ברמת השרון .
"פורצי ההסגר" באוהל (מחזה שכתבה בשיתוף עם בעלה, יוש הלוי)
"הילד המושחת" בתיאטרון של טורקוב
כתבה שני ספרים ביוגרפיים על השואה:
"הלינו אותי לילה", הוצאת ספריית פועלים
"את אמא של אילן?", הוצאת משרד הביטחון
מניהוט מצוי (שם מדעי: Manihot esculenta; ידוע במקומות שונים גם כקסאווה, יוקה או מאניוק) הוא שיח מעוצה ממשפחת החלבלוביים שמקורו באמריקה הדרומית.
בצורתו המבויתת הוא גידול חקלאי רב-שנתי באזורים טרופיים וסובטרופיים, המשמש למאכל בשל השורש הפקעתי עתיר העמילן שלו.
עיקר גידולו כיום הוא באפריקה.
מניהוט הוא המקור השלישי בגודלו לפחמימות באזורים טרופיים, אחרי אורז ותירס.
המניהוט משמש כמזון הן לאדם והן לבעלי חיים, אך משתמשים בו גם לצרכים אחרים: ברפואה משתמשים בקמח מניהוט לטיפול בתסמונת המעי הרגיז, ובתעשייה מיוצר ממנו אתנול, שמשמש כדלק מתחדש ונקי.
מנגד, המניהוט מכיל ציאניד, ואם הוא יוכן בצורה לא נכונה, הוא עלול לגרום להרעלת ציאניד שעלולה לגרום למוות.
המניהוט הוא שיח מעוצה שגובהו הממוצע מטר אחד, ויכול להגיע עד גובה של שלושה מטרים.
עליו ירוקים-כהים, ולכל אחד שבעה עלעלים.
מראהו החיצוני דומה לזה של צמח הקנאביס.
למניהוט מצוי פרחים קטנים הנמצאים בתפרחת.
פירותיו מסוג הלקט מכילים זרעים.
שורשי המניהוט הם דמויי קרניים – ארוכים ומחודדים בקצה .
קוטרו של כל שורש בין 5 ל-10 סנטימטרים; אורכו בין 50 ל-80 סנטימטרים.
הקליפה ניתנת להפרדה, עוביה כמילימטר אחד, שטח הפנים שלה גס, וצבעה חום-אדמדם.
חוט עצי עובר לאורך צירו של השורש.
מקור שמו הראשוני של הצמח – manioca – בשפות טופי וגוארני, שפות האינדיאנים שחיו באזורים המצויים כיום בתחומה של ברזיל.
על פי אגדה אינדיאנית, בתו של ראש שבט אחד הרתה באופן מסתורי ונשלחה להתגורר בבקתה מבודדת במהלך ההיריון.
בסופו של דבר היא ילדה תינוקת יפהפייה ובהירה, שנקראה "מאני" והייתה אהובה על כל תושבי האזור.
לרוע המזל, בהגיעה לגיל שלוש, מתה מאני מסיבה בלתי ידועה.
אימה קברה אותה ליד הבקתה, ובעודה מתאבלת ראתה כי מתוך הקבר עולה צמח רענן, בעל שורש מעובה דמוי קרן לבנה.
הכול באו לראות את הפלא, וקראו לצמח manioca (צירוף של mani oca) – "ביתה של מאני".
לפי גישה אחרת מקור השם בצירוף המילים מאני-יוקה, כלומר קרן לבנה.
מהשם המקורי "מאניוקה" נגזר שמו של הצמח בפורטוגזית – "מנדיוקה" (mandioca), ובשפות אירופיות נוספות כגון צרפתית (manioc) וגרמנית (maniok).
בספרדית נקרא הצמח "יוקה" (yuca), ונראה שגם שם זה נגזר מ"מאניוקה".
השם המדעי של הסוג, Manihot, משמר באופן חלקי את המקור האינדיאני.
שם המין, esculenta, מקורו במילה הלטינית ēsculentus שפרושה "אכיל" או "נאכל", משום שהצמח ראוי למאכל.
בעבר נקרא גם Manihot utilissima, כלומר "מניהוט שימושי".
בשפת הטאינו (Taíno), שפתם של ילידי האיים הקאריביים, נקרא לחם שנאפה מקמח מניהוט בשם "קסאבי" (caçabi).
שם זה הושאל לספרדית (cazabe), וממנו נגזר שם הצמח באנגלית ובשפות נוספות, "קסאווה" (cassava).
השם "קסאווה" משמש לעיתים גם בעברית, אולם שמו העברי הרשמי של הצמח נקבע על פי שמו המדעי: מניהוט מצוי.
בעבר היו שכינוהו "מניהוט הפקעים", על שום שורשיו המעובים.
צמח הבר שממנו תרבתו את המניהוט גדל במערב-מרכז ברזיל.
קשה לדעת בוודאות מתי בדיוק הוא תורבת, אולם ישנן ראיות מסוימות לכך שגידלו אותו בהיקפים משמעותיים כבר לפני כ-3,000 שנים, וברי כי לא תורבת לפני יותר מ-10,000 שנים (ראשיתה של החקלאות האנושית).
אבקת הצמח נמצאה באתר ארכאולוגי בן כ-6,600 שנה במישורי מפרץ מקסיקו.
הראיה הישירה הקדומה ביותר לתרבות הצמח נמצאה באתר מאיה בן 1,400 שנים באל סלוודור (הקרוי חויה דה סרן), אף שיש להניח כי השימוש בו החל דרומית משם, באזור ברזיל או פרגוואי.
התייחסות למניהוט נמצאה על גבי כלי חרס מהתקופה הפרה-קולומביאנית.
עד הכיבוש הספרדי היה המניהוט מוצר מזון בסיסי של העמים הילידים באזורים הצפוניים של דרום אמריקה, אמריקה המרכזית והאיים הקאריביים, וגידולו נמשך גם בתקופת השלטון הספרדי והפורטוגלי באזור.
בתקופה הקולוניאלית הובא המניהוט לאזורים הטרופיים של אסיה ואפריקה, והפך במרוצת השנים למזון בסיסי באזורים נרחבים של אפריקה שמדרום לסהרה.
המניהוט יכול לגדול גם בתנאי קרקע ואקלים קשים יחסית.
ניתן לגדלו על קרקע זיבורית דלת מינרלים שאינה מתאימה לגידולים חקלאיים אחרים (כמו דגנים).
יתר על כן, הצמח יכול לגדול אף בתנאי בצורת.
עם זאת, המניהוט זקוק לשמונה חודשים חמים לפחות בכל שנה, ואינו יכול לשרוד מתחת לנקודת הקיפאון.
בין 1975 ל-2005 גדל הייצור העולמי של מניהוט בערך פי שניים.
עיקר הגידול התרחש באפריקה, שהייצור בה היה הגדול ביותר כבר ב-1975 וגדל פי שניים וחצי עד 2005. התפוקה באסיה עלתה בשיעור מתון יותר של כ-65%, ואילו התפוקה בדרום אמריקה ובאיים הקריביים שמרה, פחות או יותר, על יציבות לאורך התקופה.
את הצמיחה הדרמטית בתפוקת המניהוט באפריקה יש לייחס, בראש ובראשונה, לניגריה, שהייתה בשנת 1973 יצרנית המניהוט השנייה בעולם עם כ-9,600,000 טונות (לעומת 26,559,000 טונות בברזיל),
אך הגדילה את תפוקתה במאות אחוזים מאז, ונטלה את הבכורה העולמית (כפי שניתן לראות בטבלה שלהלן).
בטבלה ניתן לראות את התפוקה העולמית בשנים 2003 ו-2004.
באפריקה, כנימות מגן וקרדיות מניהוט ירוקות עלולות לגרום, בהיעדר טיפול מתאים, לאובדן של עד 80% מן היבול.
מזיקים אלה יצאו מכלל שליטה בשנות השבעים והשמונים, אולם מוגרו במידה רבה בעקבות הקמת המרכז לבקרה ביולוגית באפריקה על ידי המכון הבין-לאומי לחקלאות טרופית.
המרכז בחן אפשרויות שונות למלחמה במזיקים ובחר ב"אויבים טבעיים" המצויים בדרום אמריקה, החרקים Apoanagyrus lopezi ו-Typhlodromalus aripo.
הראשון (שהוא פרזיטואיד) מחסל ביעילות את כנימות המגן, והשני (שהוא סוג של קרדית) טורף את הקרדיות הירוקות.
צמח המניהוט נפגע תדיר גם על ידי חרקים גדולים יותר דוגמת ה-Zonocerus variegatus (סוג של חגב; תמונה משמאל) מחד,
ועל ידי זיהומים בקטריאליים, פטרייתיים וויראליים מאידך.
חלק מן המחלות הויראליות והבקטריאליות נמנעות על ידי יצירת זנים חסינים באמצעות הנדסה גנטית.
בשלב ההכנה לקציר מורטים מן השיח את החלקים העליונים – ענפים עם עלים.
לאחר מכן עוקרים את צמח המניהוט באופן ידני על ידי הרמת החלק התחתון של גזע השיח ומשיכת השורשים אל מחוץ לאדמה.
את השורש מסירים מבסיס הצמח.
לא ניתן לצרוך את השורש בצורתו הגולמית משום שהוא מכיל גלוקוזידים ציאנוגניים ההופכים לציאניד בנוכחות האנזים הטבעי לינאמאראסה, המצוי אף הוא בצמח.
מנת גלוקוזיד ציאנוגני ממניהוט גולמי (40 מיליגרם) מספיקה כדי לגרום למותה של פרה.
כמו כן, צריכה תכופה של מניהוט שלא עבר עיבוד מספיק עלולה לגרום למחלה נוירולוגית הגורמת לשיתוק.
בשנת 1936 זוהתה המחלה לראשונה.
במחקרים שביצעו הנס רוסלינג ועמיתיו בצפון טנזניה נמצא שהמחלה, הקרויה בפי תושבי המקום "קונזו" ("רגל קשורה"), נובעת מפגיעה בתאי עצב תנועתיים אצל חולים אשר סבלו מתת-תזונה וצרכו תקופה מסוימת מניהוט בלבד.
מקובל לסווג את שורשי המניהוט כמתוקים או מרים לפי כמות הגלוקוזידים הציאנוגניים שבהם.
שורש מניהוט מתוק אינו רעיל משום שכמות הציאניד שנוצר בו נמוכה מ-20 מיליגרם לכל קילוגרם שורש.
שורש מניהוט מר מייצר כמות גדולה פי 50 של ציאניד (עד גרם ציאניד לכל קילוגרם שורש).
מניהוט הצומח בעת בצורת עשיר במיוחד ברעלנים אלה.
בזנים המתוקים של המניהוט די בבישול לסילוק כל הרעלנים.
בזנים המרירים, המשמשים לייצור קמח או עמילן, נדרש עיבוד מורכב יותר.
מקלפים את השורשים הגדולים ואחר כך טוחנים אותם לקמח, את הקמח משרים במים וסוחטים מספר פעמים, ולאחר מכן הוא עובר קלייה.
גרגרי העמילן הצפים על פני המים במהלך ההשריה משמשים אף הם לבישול.
הווארד ברדברי, כימאי אוסטרלי, פיתח שיטה להפחתת כמות הציאניד בקמח מניהוט.
השיטה מבוססת על ערבוב הקמח עם מים לקבלת עיסה צמיגה, הנמתחת בשכבה דקה על גבי סל ומונחת בצל למשך חמש שעות.
במשך פרק זמן זה אנזים המצוי בקמח מפרק את מולקולות הציאניד.
בתהליך הפירוק נוצר גז מימן ציאנידי המשתחרר לאטמוספירה.
על ידי כך קטנה כמות הרעלן בחמש-שישיות, והקמח הופך בטוח למאכל.
מדענים מנסים לקדם את השימוש בשיטה זו בקרב אוכלוסייה אפריקאית כפרית שנסמכת על המניהוט לצורכי תזונה.
שורש המניהוט עשיר מאוד בעמילן ומכיל כמויות גדולות יחסית של סידן (16 מיליגרם לכל 100 גרם), זרחן (27 מיליגרם ל-100 גרם) וויטמין סי (20 מיליגרם ל-100 גרם; וראו עוד בטבלה משמאל).
צמח המניהוט מספק את תפוקת האנרגיה ממזון הגבוהה ביותר ליום לכל יחידת שטח גידול (פרט, אולי, לקנה הסוכר).
השורש דל בחלבון ובמרכיבים תזונתיים אחרים.
לעומת זאת, עלי הצמח הם מקור טוב לחלבון, ובלבד שמוסיפים להם מזונות עשירים בחומצת האמינו מתיונין, שהיא חומצת אמינו חיונית לתזונת האדם אשר אינה מצויה בכמות מספקת בעלים.
שורש מניהוט מבושל הוא בעל טעם עדין, ויכול להחליף תפוח אדמה מבושל במגוון מאכלים, בדרך כלל כתוספת למנה עיקרית.
ניתן להכין ממנו, בין היתר, מחית, מרקים, נזידים וכופתאות.
פיסות מניהוט שבושלו או אודו ולאחר מכן טוגנו בשמן עמוק עשויות לשמש תחליף לטוגנים, הגם שטעמן ייחודי ושונה מזה של טוגני תפודים.
מן הקמח עתיר העמילן, המיוצר משורש המניהוט, מכינים גם טפיוקה.
טפיוקה היא מרכיב עמילני חסר טעם המיוצר משורש מניהוט מיובש ומשמש במיני מזון מוכן (גם בישראל).
ניתן להשתמש בטפיוקה להכנת פודינג הדומה במרקמו לפודינג אורז.
קמח המניהוט יכול להחליף את קמח החיטה בתפריטם של אנשים בעלי אלרגיה למרכיבי חיטה, כגון חולי צליאק.
בסוף 2007 פורסם בכתב עת מדעי כי פותח זן חדש של המניהוט, אשר שיעור העמילוז בשורשיו (כ-3%) קטן באופן מהותי מזה שבשורשי הצמח הרגיל (18%–24%), ועל כן קל יותר לעיכול.
המיץ של הזנים המרירים של המניהוט – לאחר שצומצם בדרך של אידוי לסירופ סמיך, ותובל – קרוי "קאסאריפ" ומשמש בסיס לרטבים שונים וחומר טעם, בעיקר בארצות טרופיות.
הוא מיובא למערב בעיקר מגיאנה.
גם עלי המניהוט טובים למאכל אדם.
עלים צעירים של מניהוט הם ירק פופולרי באינדונזיה בשל תכולה גבוהה של חלבון, ויטמינים ומינרלים בהשוואה לירקות אחרים.
מחקרים מגלים כי אכילה יומיומית של עלי מניהוט עשויה למנוע בעיות של תזונת-חסר במקומות שבהם קיים חשש לכך, וכי נטילת עלים צעירים בהיקף מוגבל מצמחי מניהוט אינה פוגעת בצמיחת השורש.
משנת 2011 מגדלים את שורש המניהוט במושב שחר שבחבל לכיש, ונכון ל-2014 מגדלים בחלקה קטנה בקדימה שבשרון בישראל.
שורש הצמח ועליו אינם נמכרים במרכולים (אם כי במקומות מסוימים ניתן להשיג טפיוקה).
את הצמח מייבאים או מגדלים בכמויות קטנות לשימושן של מסעדות בעלות תפריט אפריקאי או דרום-אמריקאי.
כמו כן מיובאים לישראל צ'יפס משורש מניהוט של חברת היין סלסטיאל גרופ.
בברזיל ידוע המניהוט בשמות שונים באזורים שונים (למשל, macaxeira בצפון מזרח, mandioca בדרום מזרח ו-Aipim בצפון).
בבוליביה מקובל לבשל את השורש ולאחר מכן לטגנו ולאוכלו עם רוטב חריף בשם llajwa המבוסס על צ'ילי ועגבניות ובתוספת גבינה ותירס מיובש (צ'וקלו).
באזורים כפריים משמש המניהוט תחליף ללחם.
בוונצואלה נהוג לאכול קאסאבֶּה (casabe), לחם המבוסס על קמח מניהוט.
הקאסאבה מיוצר על ידי קליית שכבה דקה (מעין פנקייק) בקוטר מטר של ממרח מניהוט טחון על משטח חם, לקבלת מאפה פריך ששוברים אותו לפיסות קטנות לפני האכילה.
למאכל זה יש גם גרסה מתוקה הקרויה "נאיבואה" (naiboa), שהיא, למעשה, כריך של שני פנקייקים רכים, יחסית, וביניהם ממרח מיץ קנה סוכר מיובש (papelón).
בפרגוואי נהוג לאכול שורש מניהוט מבושל כתוספת למנה עיקרית.
צ'יפה (Chipá) הן לחמניות בקוטר של כ-3 סנטימטר המיוצרות מקמח מניהוט, חלב, גבינה, ביצים וחמאה או שמן.
בפרו משמש שורש מניהוט, בין היתר, להכנת מתאבנים דוגמת ה-majado de yuca (עם בצל ופלפלים) וטוגנים הדומים לטוגני תפוחי אדמה.
בקולומביה משמש המניהוט, בין היתר, כחומר מסמיך במרק עשיר הקרוי sancocho, המבוסס לרוב על דגים או בשר עוף.
עיסת מניהוט משמשת, יחד עם גבינה, להכנת לחם הקרוי pandebono.
סוג לחם נוסף, bollo de yuca, מיוצר על ידי בישול עיסת מניהוט עטופה ברדיד אלומיניום.
בפנמה נהוג להכין משורש המניהוט קארימאנולאס (carimanolas): מועכים את השורש המבושל ולאחר מכן מערבבים אותו עם בשר מתובל.
מן העיסה מכינים כופתאות המטוגנות בשמן עמוק עד לקבלת גוון זהוב-חום.
כמו כן נעשה שימוש בשורש כאחד המרכיבים העיקריים במרקים, יחד עם בשר עוף, תפוחי אדמה וירקות אחרים.
בקוסטה ריקה נהוג לאכול שורש מניהוט כשהוא מבושל בתוך מרק, או כשהוא חתוך, מטוגן ומעורב עם חתיכות של בשר חזיר מטוגן וליים (לעיתים נמכרים כריכים עם תערובת זו).
המניהוט הוא אחד ממקורות המזון העיקריים של התושבים באזורים הכפריים.
בברמודה פשטידת מניהוט היא מאכל מסורתי של חג המולד.
מקלפים את השורש, קוצצים אותו ומערבבים עם ביצים, חמאה וסוכר.
מניחים לסירוגין שכבות של העיסה ושכבות של בשר חזיר או עוף על גבי תבנית אפייה, והפשטידה נאפית בתנור ונאכלת כתוספת או מנה עיקרית.
בג'מייקה משמש מניהוט בראש ובראשונה להכנת באמי (bammy), מעין עוגה מטוגנת קטנה שמקורה בתרבות העמים הילידים.
מגררים את השורש, שוטפים אותו היטב, מייבשים, ממליחים ודוחסים ליצירת עוגות שטוחות שקוטרן כ-10 סנטימטר ועוביין קצת יותר מסנטימטר.
אלה מטוגנות קלות ולאחר מכן נטבלות בחלב קוקוס ומטוגנות שנית.
באמיס מוגשות לרוב בארוחת הבוקר.
ב לחם מניהוט (casabe) נאכל כתוספת בארוחה העיקרית, ומבחינה זו הריהו דומה ללחם חיטה ב, הצרפתי והאיטלקי (אף שהוא נבדל מלחם החיטה בצורה, במרקם ובאופן ההכנה).
כמו כן, נפוץ המאכל ארפיטאס דה יוקה (arepitas de yuca) – חתיכות מניהוט מטוגנות בשמן עמוק ומשוחות בחמאה.
המאכל בוליטוס (bollitos) נפוץ אף הוא (וראו "קולומביה" לעיל).
הנזיד הדומיניקני האופייני סנקוצ'ו (sancocho) כולל חתיכות של שורש מקולף ומבושל יחד עם תפוחי אדמה וירקות אחרים.
הבצק ממנו מכינים קאטיביה (catibía; סוג של אמפנדה) מבוסס על קמח מניהוט.
בפוארטו ריקו משמש השורש להכנת לחם מניהוט (casabe).
לעיתים מקלפים, מבשלים ואוכלים אותו עם שמן זית וחומץ יחד עם ירקות אחרים.
בחג המולד משמש השורש להכנת מאכל חג מסורתי הקרוי "פאסטלס" (pasteles): טוחנים את השורש ומעבדים אותו לעיסה, אותה מעבדים לעיגולים שטוחים וממלאים במילויים שונים (בדרך כלל בשר חזיר או בשר עוף).
באינדונזיה המניהוט הוא מרכיב מרכזי בתפריט, אם כי בעיקר בתקופות של מחסור, משום שמעמדו נחות מזה של אורז.
שיטות ההכנה הפופולריות הן בישול, טיגון (לאחר אידוי) ואפייה על גחלים לוהטות.
המניהוט משמש לעיתים כאחד המרכיבים של הקינוח האינדונזי המסורתי קולק (המבוסס על סוכר דקלים, חלב קוקוס ולעיתים גם מש).
מניהוט מותסס משמש להכנת עיסה מתוקה בשם Peuyeum, ממנה ניתן להכין גם את המשקה האלכוהולי es tape.
באי יאווה, שבו תפוקת האורז מוגבלת, נפוץ מאוד ה"גאפלק", המיוצר על ידי ייבוש ב של פרוסות שורש מניהוט.
בעת הצורך חותכים פרוסות גאפלק לחתיכות קטנות ומבשלים אותן כמו אורז.
המניהוט הוא מרכיב חשוב גם בתפריטם של תושבי דרום הודו.
במדינת קרלה אוכלים מניהוט מבושל, בדרך כלל, עם קארי דגים (בשפת המקום, מלאיאלאם: kappayum meenum) או בשר.
מניהוט מעורב עם בשר (Kappa biriyani) אף הוא מאכל נפוץ במדינה זו.
במדינת טמיל נאדו ישנם מפעלים רבים לעיבוד מניהוט, עובדה המלמדת על שיעור צריכה גבוה.
גם באנדרה פרדש המניהוט, בצורות הכנה שונות, הוא מוצר מזון בסיסי.
ב קרוי המניהוט kamoteng kahoy, ושורש מקולף שבושל בסוכר משמש בעיקר להכנת קינוח.
כאמור לעיל, עיקר ייצור המניהוט מתבצע כיום באפריקה.
ניגריה לבדה אחראית לכ-17% מן התפוקה העולמית והיא היצרנית המובילה בעולם של הצמח.
באזורים הטרופיים באפריקה המניהוט הוא הפריט העיקרי או השני בחשיבותו בתפריט.
במערב אפריקה, ובמיוחד בניגריה ובסיירה לאון, השימוש העיקרי בצמח הוא לייצור garri ו-eba.
הגארי הוא סוג של קמח המבוסס על שורש המניהוט.
כדי להכינו – מקלפים את השורש, שוטפים וטוחנים אותו ליצירת מחית.
את המחית מכניסים לשק בלתי אטום למשך יום-יומיים לצורך התססה.
במהלכו של פרק זמן זה מונחות על השק משקולות שתפקידן לדחוס את הנוזלים החוצה.
את הגרגירים המוצקים שמתקבלים מסננים וקולים ואת התוצר היבש ניתן לאחסן לתקופה ממושכת.
ניתן אף לטחון את הגרגרים לצורך הכנת קמח.
כדי להכין אֶבה מערבבים קמח גארי עם מים חמים ומערבבים עד לקבלת בצק צמיג.
מן הבצק מכינים כדורים קטנים שאותם מקובל לטבול ברוטב או לאכול עם ירקות מאודים.
במרכז אפריקה מעבדים את שורש המניהוט בעיקר בדרך של בישול במים רותחים ומעיכה.
את המחית מערבבים עם תבלינים וניתן לבשל פעם נוספת או לאחסן לשימוש עתידי.
חטיף נפוץ מיוצר על ידי השריית השורש במי-מלח למשך ימים אחדים, חיתוכו וצלייתו.
תושבי הרפובליקה המרכז-אפריקאית פיתחו שיטות רבות לעיבוד של מניהוט.
אחת השיטות הנפוצות ביותר היא פריסת השורש לפרוסות דקות וטיגונן לקבלת חטיף פריך הדומה לחטיף תפוחי אדמה.
בנוסף, נהוג לטחון את השורש לקמח וממנו להכין לחם ועוגיות.
גם את עלי הצמח מכשירים לאכילה על ידי השריה במים ובישול ממושך (לצורך סילוק רעלים), וטעמם דומה לזה של תרד.
אף במזרח אפריקה נפוץ השימוש במניהוט.
שיטות ההכנה משתנות מאזור לאזור, אך השיטה הנפוצה ביותר היא קילוף השורש, חיתוכו לפיסות קטנות וטיגונן (לעיתים משרים את הפיסות במים לפני הטיגון).
פיסות מניהוט מטוגנות הן מאכל רחוב טיפוסי.
בזמביה נעשה לעיתים קרובות שימוש במניהוט להכנת "נשימה" (Nshima), המאכל הבסיסי שאוכלים מרבית תושבי זמביה פעם-פעמיים ביום.
את הנשימה מכינים על ידי ערבוב רציף של קמח מניהוט (או קמח תירס) בתוך מים חמימים עד לקבלת דייסה צמיגה ורתיחתה, כיסוי הדייסה וחימום קל במשך מספר דקות תוך שהיא מבעבעת, הוספה איטית של קמח מאותו הסוג עד לקבלת הצמיגות הרצויה, כיסוי והמתנה למשך כמה דקות.
צמח המניהוט משמש במקומות מסוימים גם להזנת בעלי חיים.
כך, למשל, בעקבות משבר כלכלי שפקד את תאילנד בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 וירידה תלולה במחירי המניהוט עקב צמצום הייצוא לאירופה, גבר מאוד השימוש במניהוט להזנת בעלי חיים במדינה זו בעידודם של גורמים ממשלתיים.
בתאילנד משמשים כיום מוצרי מניהוט מעובדים להאכלת עופות, חזירים, ברווזים ובקר ואף מיוצאים ממנה ליתר ארצות תבל.
מחקרים שונים שנערכו בתאילנד מגלים כי תזונה זו עדיפה על התחליפים המסורתיים (תערובות מבוססות תירס) במובנים רבים, לרבות קלות העיכול וצמצום הצורך באנטיביוטיקה.
הזנת עופות וחזירים בתערובות המבוססות על שורש מניהוט (עם תוספות כגון פולי סויה) נמצאה יעילה מאוד גם במחקרים שנערכו בווייטנאם
בעבר נעשה גם בישראל שימוש במניהוט להזנת בקר.
במדינות אחדות נעשה שימוש בעיסה מקמח מניהוט לטיפול בתסמונת המעי הרגיז.
מחקר שנערך בניגריה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בחן את השפעת השימוש במניהוט על הסובלים מבעיה זו.
המחקר גילה כי תזונה המבוססת על מניהוט מסייעת בהפחתת העוצמה והתדירות של התסמינים הקשורים למחלה אצל חלק מן החולים.
ברפואה העממית נעשה שימוש במניהוט לטיפול בהכשת נחשים, שלשולים, דלקות, כיבים ופרונקלים.
עם זאת, אין בנמצא ראיות מדעיות לתועלת רפואית של שימוש במניהוט לטיפול בבעיות אלה.
מסוף המאה ה-20 מתבצעים מחקרים שתכליתם לברר את היתכנות השימוש במניהוט לייצור אתנול, בו נעשה שימוש כדלק מתחדש ונקי.
במחוז האוטונומי גואנגשי שבסין נעשו בפתח המאה ה-21 ניסיונות לפתח דלק מסוג זה.
במחקר שפורסם אודות ניסיון זה בשנת 2005 נמצא כי השימוש בדלק יכול להיות מעשי אך ורק אם יהיה פטור ממס.
בניגריה, יצרנית המניהוט הגדולה בעולם, שהיא גם יצרנית נפט גדולה החברה באופ"ק, הוחלט להתחיל לקדם פרויקט של ייצור דלק אתנול על בסיס מניהוט.
ההנחה היא שמַעֲבר לשימוש בדלק המבוסס על הצמח יוביל לחיסכון כספי עצום ואף יצמצם את ממדי האלימות, השחיתות, העוני וחוסר השוויון המלווים את תעשיית הנפט המקומית שנים רבות.
זאת משום שרוב האוכלוסייה הכפרית יכולה להשתתף בגידול הצמח ובהפקת הדלק.
מניין תרי"ג מצוות על פי השגות הרמב"ן על מניין המצוות של הרמב"ם, הוא רשימת תרי"ג (613) המצוות על פי דעת הרמב"ן, כפי שהיא מופיעה בהשגות הרמב"ן - חיבור מאת רבינו משה בן נחמן המיוסד על חיבורו של הרמב"ם על מניין המצוות.
החיבור מתייחס גם אל מניין המצוות על פי ספרו של בעל ההלכות גדולות, מן הגאונים, שעל חיבור זה ביסס הרמב"ם את חיבורו על מניין המצוות.
הרמב"ן מצהיר שהוא איננו משוכנע אילו מצוות בדיוק יש למנות על מנת להגיע למניין תרי"ג, והוא כותב את השערתו.
על פי סיכומו בסוף ספר המצוות, משמיט הרמב"ן 50 מצוות בסך הכל ממניין המצוות של הרמב"ם.
על פי דבריו בסיכום ספר המצוות, הרמב"ן משמיט מספר המצוות לרמב"ם 26 מצוות עשה, והן:
מצווה ה - תפילה, הרמב"ן סבור שהיא מדרבנן
מצווה ז - שבועה בשם ה', הרמב"ן אומר שהיא רשות, או שהיא לאו הבא מכלל עשה שלא להישבע בעבודה זרה
מצווה פה - להביא קרבנות גם מחו"ל, הרמב"ן לא מונה בפני עצמה
מצווה צה - הפרת נדרים, הרמב"ן סבור שהיא חלק מדיני נדר
מצווה צו - טומאת נבלה
מצווה צז - טומאת שרץ
מצווה צח - טומאת אוכלין
מצווה צט - טומאת נדה
מצווה ק - טומאת יולדת
מצווה קא - טומאת נגע הצרעת
מצווה קב - טומאת צרעת בגדים
מצווה קג - טומאת נגעי בתים
מצווה קד - טומאת זב
מצווה קה - טומאת בעל קרי
מצווה קו - טומאת זבה
מצווה קז - טומאת מת
מצווה קח - דין אפר פרה אדומה, הרמב"ן משמיט את כל דיני הטומאה כי הם אינם מצוות אלא ביאור כיצד נטמאים.
מצווה קמב - מצווה שלא לשמוט הלוואה שנתנה לגוי ולהכריחו לשלם, הרמב"ן סבור שהיא לאו הבא מכלל עשה שלא לנגוש יהודי ולא מצווה בפני עצמה על גוי
מצווה קמט - מצווה לבדוק בסימני בהמה טהורה
מצווה קנ - מצווה לבדוק בסימני עופות טהורים
מצווה קנא - מצווה לבדוק בסימני חגבים טהורים
מצווה קנב - מצווה לבדוק בסימני דגים טהורים, הרמב"ן סבור שאין אלו מצוות נפרדות אלא הגדרה של בעלי החיים הטמאים
מצווה קצח - מצווה להלוות לגוי בריבית, הרמב"ן סבור שזהו לאו הבא מכלל עשה שלא להלוות בריבית ליהודי
מצווה רכז - דין הריגה בחנק לחייבי חנק
מצווה רכח - דין הריגה בשרפה לחייבי שרפה
מצווה רכט - דין הריגה בסקילה לחייבי סקילה, הרמב"ן מונה את כל ארבע מיתות בית דין כמצווה אחת
הרמב"ן חולק על ארבע מצוות נוספות ברמב"ם, כפי שכתב בשורש י"ב, והן:
מצווה סד - מעשה קרבן חטאת
מצווה סה - מעשה קרבן אשם
מצווה סו - מעשה קרבן שלמים
מצווה סז - מעשה קרבן מנחה, הרמב"ן מונה את מעשה כל הקרבנות במצווה אחת
על פי סיכומו בסוף ספר המצוות, הרמב"ן משמיט ממניין הרמב"ם 24 מצוות לא תעשה:
לאו ה - איסור השתחוואה לעבודה זרה
לאו ו - איסור עבודה זרה כדרכה, גם שלא בארבע העבודות הרגילות
הרמב"ן מונה את כל איסורי עבודה זרה כלאו אחד
לאו כח - איסור להתייחס לדברי נביא המתנבא בשם עבודה זרה
הרמב"ן מפרש שאסור רק לקבל את דבריו, וזה נכלל באיסור עבודה זרה
לאו נח - איסור לפחד מהאויב בשעת מלחמה, הרמב"ן סובר שזו הבטחה ולא איסור
לאו סט - איסור על כהן בעל מום להיכנס להיכל ובין האולם ולמזבח
הרמב"ן סבור שזהו איסור דרבנן ומן התורה אסור רק לעבוד
לאו עא - איסור על כהן לעבוד אם יש לו מום עובר
לאו צה (אצל הרמב"ן מופיע כלאו צו) - איסור להקריב קרבן בבעל מום עובר
הרמב"ן מונה אותם יחד עם איסור בעל מום קבוע
לאו קמא - איסור לאכול מעשר שני של דגן מחוץ לירושלים
לאו קמב - איסור לאכול מעשר שני של ענבים מחוץ לירושלים
לאו קמג - איסור לאכול מעשר שני של זיתים מחוץ לירושלים
הרמב"ן מונה איסור אחד לכל מיני מעשר שני
לאו קנ - איסור לאכול מעשר שני בטומאה
לאו קנא - איסור לאכול מעשר שני באנינות
לאו קנב - איסור להשתמש במעשר שני לצרכים שאינם אכילה ושתייה
הרמב"ן סובר שאינם לאוים כי לא נאסרו בפירוש בתורה, אלא רק הוזכרו בווידוי מעשרות
לאו קעז - איסור לאכול שרץ הנוצר מעיפוש
לאו קעח - איסור אכילת שרצים הנוצרים בפירות וירקות
לאו קעט - איסור נוסף באכילת כל השרצים ללא הבדל סוג
הרמב"ן מונה את כל איסורי השרצים כאיסור אחד
לאו קפט - איסור אכילת לחם מתבואה חדשה לפני מנחת העומר
לאו קצ - איסור אכילת קלי מתבואה חדשה לפני מנחת העומר
לאו קצא - איסור אכילת כרמל מתבואה חדשה לפני מנחת העומר
הרמב"ן מונה את כל איסורי חדש כאיסור אחד
לאו קצד - איסור שתית יין נסך
לדעת הרמב"ן הוא חלק מאיסור עבודה זרה
לאו קצח - איסור אכילת תערובת חמץ
הרמב"ן אומר שהוא נכלל באיסור חמץ אם יש בו כזית, ואם לא איסורו מדרבנן
לאו קצט - איסור אכילת חמץ בערב פסח אחר חצות
הרמב"ן סובר שאין בזה לאו אלא רק מצוות עשה
לאו רצד - איסור להעניש מי שעשה עבירה באונס
הרמב"ן סובר שאינו איסור, כי אם פטור מעונש ממילא אין מענישים אותו
לאו שז - איסור לתלוש סימני נתק בנגעי אדם
הרמב"ן מונה יחד עם האיסור לתלוש כל נגע הצרעת
לאו שיח - איסור קללת אב ואם
לאו שיט - איסור הכאת אב ואם
לרמב"ן נמנים כחלק מאיסור קללה ואיסור הכאה של כל אדם, למרות השוני בעונש
על מנת להשלים לתרי"ג מצוות מוסיף הרמב"ן מצוות אחרות.
בהתאם למספר ההשמטות במצוות עשה דרמב"ם הרמב"ן מוסיף 26 מצוות עשה לפי דעתו:
אכילת מעשר שני ובכור בהמה טהורה בירושלים לפני ה'
אכילה (דווקא) של פירות שביעית, ולא לעשות בהם שימוש אחר
כיבוש ארץ ישראל ויישוב הארץ
מצווה לתת לאויבים אפשרות לברוח מהמצור בעת עשיית מלחמה
זכירת חטא מרים הנביאה ועונשה, וכן זכירת חטאי אבותינו במדבר וחסדי ה' עליהם
תמים תהיה עם ה' - להאמין שה' לבדו עושה את הכל ויודע את העתיד, ולא לפנות למגידי עתידות למיניהם
מצווה להפריש תרומה גדולה ותרומת מעשר רק מהחלק המובחר
מצווה להקריב קרבן בהמה רק מבהמות בקר וצאן
מצווה להקריב את כל הקרבנות רק בין קרבן התמיד של שחר ובין הערבים
אכילת בשר הפסח רק בליל פסח ולא ביום
מצווה על גואל הדם לנקום ברוצח ע" הבאתו לדין או הריגתו
מצווה להימנע מלהשתמש בבגדים שנצטרעו או בבתים שנצטרעו
מצווה להציל חיים של גר תושב ולהחיותו
מצווה להשיב את הריבית ללווה, אם לקח ממנו ריבית
מצווה ששערו של נזיר יהיו קדוש ואסור בהנאה
מצוות נדר מתפצלת לנדרי הקדש ונדרי איסור ונמנית כשתים
קידוש החודש ועיבור השנה נמנות כשתי מצוות
שחרור עבד כנעני אם הפיל לו שן ועין
קרבן תמיד של שחר ותמיד של בין הערבים נמנים בנפרד
הקטרת קטורת הסמים של שחר ושל בין הערבים נמנות בנפרד
קריאת שמע של שחרית ושל ערבית נמנות בנפרד
נתינה לבכור פי שניים בירושה נמנית בנפרד משאר דיני נחלות
בנוגע למצווה האחרונה הרמב"ן מסתפק אם למנות יציאה למלחמת רשות או מצווה לשאול באורים ותומים לפני יציאה למלחמה כזו.
אם לא, אז המצווה להימנע מלהורות הלכה בשכרות משלימה את המניין.
בשכחת העשין מונה הרמב"ן מצווה נוספת - להשתמש בעצי הפרי מסביב לערים שצרים עליהן לאכילה בלבד ולא להשחתה, וכבר הקשו שזו מצווה מיותרת, ובסוף חיבורו הרמב"ן לא הזכירה.
הרב יהודה רוזאניס מסביר בחיבורו "דרך מצותיך" שהרמב"ן מנה מצווה זו רק לשיטת הרמב"ם שמונים לאו הבא מכלל עשה, אבל הרמב"ן עצמו לא מנאה.
בשרש י"ב הרמב"ן משלים את ארבע המצוות שהחסיר בנתינת מתנות כהונה:
נתינת תרומה גדולה לכהן, חוץ ממצוות הפרשתה
נתינת חלה לכהן בנפרד מהפרשתה
נתינת מעשר ראשון ללוי, חוץ מהפרשתו
נתינת מעשר עני לעני, חוץ מהפרשתו
כאמור, הרמב"ן משמיט 24 מצוות לא תעשה.
בנוסף, בנוסח ספר המצוות שהיה לפי הרמב"ם היו חסרות שבע מצוות לא תעשה, ועל כן הוא מוסיף 31 לאוים:
איסור שכחת מעמד הר סיני
איסור לשנות את סדר הנחת הכלים במקדש
איסור לחשוב בשעת ההקרבה מחשבה הפוסלת את הקרבן
איסור לאכול קרבן שנפסל במחשבת חוץ לזמנו
איסור הנאה מהציפור שנשחטה בטהרת המצורע
איסור להפריש תרומת מעשר מהחלק הרע של הפירות
איסור לקבל מנכרים מחצית השקל עבור קרבנות ציבור
איסור לקבל בדיני נפשות עדים שלא ראו זה את זה
איסור להוציא למלחמה איש ירא ורך הלבב
איסור לעבור עבירות בשעת מלחמה במיוחד
איסור לבטל את העדפת הבן הבכור בירושה
איסור על יבם ליבם לאחר שכבר עשה חליצה
איסור לבעל לבוא על אשתו אחר שזינתה
איסור להצטער כאשר משחררים עבד עברי
איסור להצטער כשנותנים הלוואה או צדקה לעני
איסור חיתון בעמוני (פיצול מצווה)
איסור להרוג "נקי", היינו אדם חף מפשע (פיצול)
איסור להרוג "צדיק", היינו מי שנמצא זכאי בבית צדק, אף אם התברר שהוא רשע (פיצול)
איסור להקטיר שאור על המזבח (פיצול)
איסור להקטיר דבש על המזבח (פיצול)
האיסור להקריב אתנן זונה (פיצול)
האיסור להקריב מחיר כלב (פיצול)
איסור לאכול קרבן פסח נא (פיצול)
איסור לאכול קרבן פסח מבושל (פיצול)
איסור לגנוב כלי שרת מכלי המקדש
איסור על לוי זקן לעבוד בנשיאת ארון הברית בכתף
איסור על בית דין להחטיא את הארץ במחזיר גרושתו, בנוסף לאיסור עצמו
איסור לטמא את הארץ בזנות
איסור לכהן גדול לחלל את קדושתו בכך שיעזוב את עבודת המקדש אם מת לו מת
איסור על בית דין לטמא את הארץ בהלנת המת
איסור הנאה מעגלה ערופה ומפטר חמור שנערף
לאחר מכן הרמב"ן מסיק שיש למנות גם את האיסור להילחם במואב, עמון ואדום ולכבוש את ארצם כשלושה לאוים נוספים.
בשל כך, הוא מציע למנות את ארבעת האיסורים ברמב"ם בהקרבת בעל מום – איסור להקדישו, איסור לשחוט אותו, איסור לזרוק את דמו ואיסור להקטיר את איבריו (לאוים צא-צד) כאיסור אחד, וכך להגיע למספר הנכון.
מניין תרי"ג מצוות לפי הרמב"ם הוא מניין כל מצוות התורה (תרי"ג).
תרי"ג המצוות מורכב מ'רמ"ח מצוות עשה' ומ'שס"ה מצוות לא תעשה'.
על אף שישנן מצוות נוספות שחיובן מהתורה, הן אינן נמנות כחלק מה'תרי"ג' מסיבות שונות שאותן מונה הרמב"ם בהקדמתו לספר המצוות, שם מונה הרמב"ם ארבעה עשר שורשים ("כללים", "עקרונות מנחים") שעל פיהם קבע אילו מצוות למנות ואילו לא.
אמנם אף המצוות שאינן מנויות כחלק מהתרי"ג, חיובן הוא מדאורייתא.
הרמב"ם התייחס למניין המצוות במספר מקומות שונים: בספר המצוות שלו, בהקדמה לספרו משנה תורה, וכן בהקדמה לכל קובץ הלכות, שם מונה הרמב"ם את המצוות שקובץ הלכות זה יעסוק בהן.
בהקדמה למשנה תורה מונה הרמב"ם את כל המצוות בכותרת בלבד, וללא הפירוט שנעשה בספר המצוות על כל מצווה ומצווה.
עם זאת, במניין זה מקפיד הרמב"ם לציין בכל מצווה ומצווה את הפסוק בתורה אליו ממנה נלמדת המצווה, כחלק ממטרתו במשנה תורה שאדם יוכל ללמוד תורה שבכתב ואת ספרו כדי לדעת את כל ההלכות, בלי עזרת שום ספר נוסף.
באחרונים העירו, שבין ספר המצוות וההקדמה למשנה תורה - לבין המצוות כפי שהן נמנות בהקדמה להלכות ישנם לעיתים שינויי ניסוח ומשמעות.
בדרך כלל מתאים נוסח ההקדמה למשנה תורה לחיבורים המוקדמים של הרמב"ם: פירוש המשנה וספר המצוות, ואילו בהקדמה להלכות מתאים ניסוח המצווה לאופן בו היא מוצגת בהלכות.
ישנן אסכולות שונות בהסברת השינויים הללו: יש שנטו להסביר שהרמב"ם חזר בו בין חיבוריו המוקדמים למאוחרים, ויש שטענו שמדובר בשינויי נוסח וסגנון בלבד ואין בהם הבדלים הלכתיים.
הניסוח של המצוות כפי שהוא שמופיע להלן תואם בדרך כלל לדבר הרמב"ם בספר המצוות ובהקדמה למשנה תורה.
הרמב"ם ריכז את כל מניין תרי"ג המצוות בספר המצוות לרמב"ם, אשר נכתב כהכנה לספרו משנה תורה, על בסיס מניין המצוות שבספר הלכות גדולות.
בספר המצוות מנה הרמב"ם את תרי"ג מצוות לפי חשבונו, וחילק אותן למצוות עשה ולמצוות לא תעשה.
בתחילת החיבור כתב הרמב"ם כללים (או שורשים, תלוי באיזה תרגום), שבאמצעותם ביאר את שיטתו לקביעת אותן המצוות שיש למנות בכלל תרי"ג מצוות, ואותן המצוות שאין למנותן.
הייחודיות שבמניין המצוות של הרמב"ם על פני קודמיו, היא שבתחילת הספר מונה הרמב"ם את 14 העקרונות, או "השורשים", שלפיהם מנה את המצוות.
דבר זה מאפשר להבין את שיטתו בבירור, להסכים איתו או לחלוק עליו.
חיבורים רבים העמיקו בשורשיו של הרמב"ם אף יותר מהמצוות עצמם, בשל התמציתיות והשיטתיות שהרמב"ם נוקט בהם.
סוגיות רבות התפתחו מהשורשים של הספר, למשל: תוקפם ההלכתי של מידות שהתורה נדרשת בהן, משמעות מצוות הכוללות את התורה כולה ועוד.
השפעה על מוני המצוות הבאים
הרמב"ן חולק על הרמב"ם במצוות שונות ומשמיט מצוות מסוימות ממניין המצוות, שבמקומם מוסיף הוא מצוות אחרות, שלדעת הרמב"ם אינם נחשבות כחלק ממניין המצוות.
ספרים שונים נכתבו ליישב את דעת הרמב"ם מהשגותיו של הרמב"ן ועוד ראשונים שלא הסכימו עם מניינו של הרמב"ם, הבולט מביניהם הוא ספר מגילת אסתר, שאף נדפס ברוב המהדורות יחד עם ספר המצוות לרמב"ם.
בספר החינוך מנה אף הוא את מניין התרי"ג מצוות והלך בעקבות מנינו של הרמב"ם, מלבד מצוות לא תעשה אחת שהשמיט, () שהוא איסור לזר לאכול קדשי קדשים.
החינוך מכניס במקום לאו זה, לאו אחר של 'איסור הקרבת קרבן פסח בבמות'.
ככל הנראה השינוי איננו חידוש של ספר החינוך, אלא מקורו בנוסח מוטעה של ספר המצוות שהיה לפני המחבר.
הבדל נוסף הוא, שבניגוד לרמב"ם שסידר את מניין המצוות על פי סדר עצמאי, ספר החינוך מסודר על פי סדר פרשיות התורה.
מניה רגילה (common stock או ordinary share) היא מניה המקנה זכויות הצבעה באספה הכללית של בעלי המניות הרגילות וזכות להשתתפות בחלוקת רווחים או בחלוקת נכסי החברה במקרה של פירוק.
מניות רגילות מייצגות את שכבת המניות הנמוכה ביותר בחברה, למשל ביחס למניות בכורה, להן יש עדיפות בזכויות החלוקה.
לכל מניה רגילה יש ערך נקוב המייצג את חלקה בסך הערך הנקוב שהונפק בחברה באותו סוג מניות.
בחברות הנסחרות בבורסה בישראל ערכן הנקוב של מרבית המניות הרגילות הוא 1 שקל חדש.
בחברות בהן קיימים מספר סוגים של מניות רגילות, זכויות ההצבעה של בעלי המניות הרגילות מחושבות בהתאם למספר המניות המוחזקות, לפיכך מניה רגילה אחת של 1 ש"ח ערך נקוב מייצגת אותם קולות הצבעה שמייצגת מניה רגילה 5 ש"ח.
עם זאת, הזכות לקבלת רווחים נקבעת על פי הערך הנקוב ולכן בעת חלוקת רווחים מניה 5 ש"ח ערך נקוב מקנה זכות לקבל פי 5 רווחים מהזכות שמקנה מניה 1 ש"ח ערך נקוב.
מניוס אקוויליוס (מת בשנת 88 לפנה"ס) היה קונסול רומי בשנת 101 לפנה"ס.
ככל הנראה היה בנו של מניוס אקוויליוס (קונסול 129 לפנה"ס), וכן היה חסיד נאמן של גאיוס מריוס.
במהלך מערכת הבחירות לקונוסלט הרביעי שלו, הפקיד מריוס את אקוויליוס על הצבא למקרה של מלחמה עם הקימברים עד שמריוס ישוב לפקד על הצבא בעצמו.
כהוקרה על שירותיו הנאמנים החליט מריוס שאקוויליוס ירוץ איתו לקונסולאט של 101 לפנה"ס.
לאחר הקונסולאט, בעת שרומא סבלה ממחסור חמור במזון שנגרם כתוצאה ממלחמת העבדים השנייה שפרצה בסיציליה, נשלח אקוויליוס לדכא את המרד.
לאחר שמיתרידטס השישי, מלך פונטוס נלחם כנגד ניקומדס הרביעי מלך ביתיניה והשתלט על קפדוקיה וגם על ביתיניה, החליט הסנאט הרומי לשלוח משלחת שבראשה עמד מניוס אקוויליוס במטרה לוודא שגם מיתרידטס וגם ניקומדס ייסוגו מקפדוקיה.
הסנאט ציווה על הנציב של הפרובינקיה אסיה להעמיד את צבאו לרשות אקוויליוס.
מיתרידטס נסוג מקפדוקיה וביתיניה, וניקומדס חזר לכיסאו בביתיניה.
מיתרידטס שלח שליח לאקוויליוס ודרש לרסן את ניקומדס או להרשות לו לתקוף בחזרה.
שוב שלח שליח לאקוויליוס, אך הפעם השליח נעצר ונשלח בחזרה למיתרידטס עם מסר שייסוג מיידית מקפדוקיה ולא יתנגד לניקומדס.
לאחר מכן החליט מיתרידטס לפלוש לביתיניה (ולאחר מכן לאסיה הקטנה) והתחיל את מלחמת מיתרידטס הראשונה.
בקרב בפרוטופקיום, הנחיל המצביא הפונטי נאופוטלמוס תבוסה לאקוויליוס.
אקוויליוס ברח לפרגמון ומשם ללסבוס, אבל לאחר מכן הוא הוסגר על ידי תושביה למיתרידטס והוצא להורג ביציקת זהב מותך לתוך גרונו.
בניסיון להחדיר פחד ברומאים, השתמש מיתרידטס בשיטה זו של הוצאה להורג כדי להראות מה "גורלו של החמדן".
שיטה זו של הוצאה להורג נהייתה למפורסמת וחוקתה על ידי הפרתים שהוציאו כך להורג את מרקוס ליקיניוס קראסוס, כסמל לתאוות הבצע שלו.
מניהיקי (במאורית: Manihiki) הוא אי באיי קוק הידוע בתעשיית הפנינים שבו.
האי הוא אטול בצורת משולש השוכן 1160 ק"מ מצפון לררטונגה.