tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל דוג'ה נהג להביא לארמון את הריהוט שלו ועם תום כהונתו פונה הריהוט, על-מנת שיהיה מקום לריהוט של הדוג'ה החדש.
ואלה אולמות וחדרי הארמון הבולטים, והפריטים המוצגים בהם ומקשטים אותם:
החדר שימש בעבר יועצים של הדוג'ה.
מקושט בציורים, בין השאר ציור של טיציאן המדונה והילד עם מלאכים.
חדר המפות - בחדר מוצגת מפה של העולם, כפי שהיה מוכר במאה השש עשרה.
שמו של האולם נגזר מארבעת הדלתות הכנף הגדולות הקבועות בקירותיו.
בחדר תקרה שתוכננה בידיי אנדראה פאלאדיו וציור קיר מאת טינטורטו.
חדר ההמתנה (Anticollegio) - שימש כחדר המתנה לאורחים חשובים.
החדר מקושט במספר ציורים של טינטורטו, שהיה הצייר הרשמי של רפובליקת ונציה באותה העת.
נושאי הציורים לקוחים כולם מהמיתולוגיה, וצוירו בשנת 1578. במקור יועדו ציורים אלה לאולם ארבעת השערים.
בנוסף, יש בחדר גם ציור של ורונזה מ-1580.
בחדר זה אירח הדוג'ה את אורחיו החשובים ואת השגרירים שהגיעו אליו לשיחות.
החדר מקושט באחד עשר ציורי קיר ותקרה של ורונזה, שבין היתר מדגישים את הערכים של הממשל הטוב בוונציה.
חדר מועצת העשרה - כאן נהגה להתכנס מועצת העשרה, המוסד הפוליטי העוצמתי ביותר בוונציה, שנוסדה ב-1310, לחקירת חשדות לעבירות על ביטחון המדינה ולהגנה על הרפובליקה.
נפוליאון לקח מכאן ציורים, אך שניים מהם הוחזרו מאוחר יותר.
אחד הציורים המקוריים נמצא במוזיאון הלובר בפריז.
חדר המצפן (Sala Della Bussola) - בחדר זה המתינו הנאשמים בעבירות ביטחוניות, להחלטת מועצת העשרה והאינקוויזיטורים על גזר דינם.
חדר הנשק - בחדר זה יש תצוגה מגוונת של כלי נשק ואמצעי הגנה.
מוצגים בגדי שריון של אבירים, כובעי מתכת, אוסף גדול של מגינים, חרבות, פגיונות, קשתות, רומחים, כלי נשק אחרים ומכשירי עינויים.
אולם המועצה הגדולה (Sala Del Maggior Consiglio) - זהו אולם גדול מאד בממדיו, ובולטים בהיעדרם עמודי תמיכה כלשהם.
בתקרת האולם מצויר ציור ענק המהלל את ונציה.
ציוירי קיר רבים מעטרים את האולם, ביניהם ציורו של ורונזה "ניצחון ונציה".
הציור הגדול ביותר באולם צויר על ידי טינטורטו, וצוות בית הספר לציור שלו.
הציור נקרא "גן העדן" אורכו של ציור זה כמעט 25 מטרים, וגובהו קרוב לשבעה מטרים וחצי.
באולם זה יש גם ציורי פורטרט של הדוג'ים של ונציה, למעט הפורטרט של הדוג'ה הבוגד מארין פאליירו.
גשר האנחות ובית הסוהר - מאולם המועצה הגדולה יש סדרה של מעברים צרים אל גשר האנחות.
חציית הגשר מובילה למה שהיה בעבר בית הסוהר של ונציה.
בבית הסוהר תנאי האסירים היו גרועים ביותר.
הקומה העליונה של בית הסוהר מכונה "פיומבי" (Piombi) שפירושו עופרת, כיוון שהתקרה מצופה שכבת עופרת, שהגבירה חום בקיץ והעבירה כפור בעונת החורף.
המפלס התחתון נקרא פוצי (Pozzi) כלומר בארות ושלוליות מים עומדים והתנאים בו היו גרועים אף מהתנאים בחדרי הפוצי.
כמו ברוב אתרי ונציה, לא קיימת תחבורה יבשתית ישירות לארמון.
ניתן להגיע באוטובוס ימי "ואפורטו" לתחנות כיכר סן מרקו, הקרובות לארמון.
מספרי קווי הוארפורטו המגיעים הם: 1, 2, 10 וקו ואפורטו ליילי.
אפשר כמובן להגיע רגלית מתחנת הרכבת ומאתרים אחרים בעיר, או לשכור סירת מונית.
ארמון האפיפיור (באיטלקית: Palazzo Apostolico) בקריית הוותיקן, הוא מקום מגוריו הרשמי של האפיפיור.
הארמון הוקם בין השנים 1508–1519. הוא שוכן מצפון לכיכר פטרוס הקדוש והוא צמוד אל בזיליקת פטרוס הקדוש הנמצאת דרומית-מערבית לו.
למעשה כולל הארמון מספר מבנים, הכוללים, בין היתר, את דירת האפיפיור, חלק ממשרדי ממשלת קריית הוותיקן, מספר קפלות, חלק ממוזיאון הוותיקן כולל הקפלה הסיסטינית, ואת ספריית הוותיקן.
בארמון ישנם בסך הכל כ-1,400 חדרים בשטח כולל של כ-55,000 מ"ר, והוא אחד המבנים הגדולים בעולם.
דירת האפיפיור (appartamento nobile – "הדירה הנשגבת" או appartamento pontificio – "דירת הפונטיף") נמצאת בחלקו הדרומי של הארמון ומקיפה חצר פנימית הנושאת את שמו של האפיפיור סיקסטוס החמישי (Cortile de Sisto V).
בעבר שכנה הדירה בקומה השנייה של הארמון, אך לאחר שהאפיפיור לאו ה-13 מת בחדרו ב-1903, היא ננעלה, ומאז מתגוררים האפיפיורים בקומה השלישית והעליונה של המבנה.
לרשות האפיפיור עומדת גם אחוזתו בקסטל גנדולפו, השוכנת כ-25 ק"מ דרומית לרומא, והוא שוהה בה מחודש יולי עד חודש ספטמבר בכל שנה.
ביתר השנה הוא מתגורר בארמונו בקריית הוותיקן.
בדירה מספר חדרים הכוללים מבואה, משרד המשמש את מזכירו של האפיפיור, חדר העבודה של האפיפיור שמחלונו הוא נוהג לברך את המאמינים בכיכר, חדר השינה שלו בפינה הדרום-מזרחית של המבנה, חדר אוכל, חדר מגורים, מטבח ומרפאה.
על גג המבנה שוכן גן המקיף את החצר הפנימית מכל צדדיה, אך הוא אינו נראה מכיכר פטרוס הקדוש, בגלל גג הרעפים התוחם אותו מכל צדדיו.
עוד שוכנים בארמון ספרייה פרטית, מגורי עובדי משק הבית וקפלה פרטית.
הדירה מחודשת עם כניסתו לתפקיד של כל אפיפיור חדש ובהתאם לצרכיו ולטעמו האישי.
מאז המאה ה-17 שימשה הדירה בארמון האפיפיור כמקום מגוריו הרשמי של האפיפיור בתפקידו הדתי, בעוד שארמון הקווירינאלה ברומא היה מעונו הרשמי כראש מדינת האפיפיור.
עם פירוק מדינת האפיפיור הוחרם הקווירינאלה על ידי ממשלת איטליה והיה לארמונו של מלך איטליה, ומאז 1946 הוא משמש כמעונו הרשמי של נשיא איטליה.
ארמון הגראנד מאסטר (במלטית: Palazz tal-Gran Mastru) בוולטה הוא ארמון השוכן בעיר ולטה, והפונה אל כיכר הרפובליקה (Misraħ ir-Repubblika) שמדרום-מערב לו, ואל רחוב הרפובליקה וכיכר ג'ורג' הקדוש (Pjazza San Ġorġ) שמצפון-מערב לו.
הארמון הוא המבנה החילוני הגדול בעיר, והוא ממוקם במרכזה הגאוגרפי.
הוא שימש, בין היתר, כמקום מגוריו ועבודתו של הגראנד מאסטר של מסדר ההוספיטלרים במלטה, ומכאן שמו.
עד שנת 2015 שכן במבנה הפרלמנט של מלטה, עת עבר למשכנו החדש, וכיום שוכנים בו לשכת נשיא המדינה, מוזיאון השריון ומשרדי ממשלה.
ב-1860 הוכרז אוסף השריון והנשק במבנה כמוזיאון הציבורי הראשון במלטה.
הפרלמנט הראשון של מלטה התכנס בארמון ב-1921, ולאחר שהמדינה זכתה בעצמאותה ב-1964 נקבע המבנה כמקום משכנו הקבוע.
המבנה נפגע באורח לא קשה בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה, והנזקים תוקנו בשנים שלאחר מכן.
מאז 1976 משמש הארמון גם כלשכת נשיא הרפובליקה (לרשותו שני ארמונות מגורים אחרים באי).
לארמון שתי קומות, וצורתו כשל מלבן באורך של 97 מטרים וברוחב של 83 מטרים.
הבניין בנוי מאבן גיר ותקרותיו עשויות מעץ שהובא מאירופה.
למעט שני פורטיצ'י בסגנון הבארוק הפונים אל רחוב הרפובליקה, חלונות שקועים בשתיים מחזיתותיו ומספר עיטורים קטנים נוספים, חזותו החיצונית פשוטה למדי.
קומת הקרקע שמשה בעבר לאורוות, לחדרי המשק ולמגורי העובדים, בעוד שהקומה שמעליה יועדה לגראנד מאסטר ולאבירים.
כיום שוכנים בקומת הקרקע משרדים ומוזיאון השריון (להלן).
בין שתי הקומות מקשרים שני גרמי מדרגות סימטריים בצורת חצי מעגל, ואשר גודלם מותאם לנשיאת אפריון.
הקצה העליון של גרם המדרגות מוליך אל מסדרון הכניסה המקביל לרחוב הרפובליקה, ובו מוצגים דיוקניהם של מספר גראנד מאסטרים, ציורים אחרים ושריונים.
לאורך קירות המסדרון קבועות לונטות שבהן מתוארות סצנות מקרבות שונים שהתרחשו בין ההוספיטלרים לבין העות'מאנים.
בקצהו של מסדרון הכניסה שוכן מסדרון הנסיך מוויילס, שזכה בשמו ב-1862, לאחר ביקורו במלטה של אדוארד השביעי, אז עדיין נסיך.
החדרים לאורכו של מסדרון זה שמשו בעבר כדירתו הפרטית של הגראנד מאסטר, וכיום הם משמשים את נשיא הרפובליקה.
בלונטות שמעל לדלתות מתוארים הישגיהם הימיים של אבירי המסדר.
בארמון שתי חצרות פנימיות, אשר היו בעבר חצר אחת מדורגת, שבין שני חלקיה גרם מדרגות.
הן הופרדו בשלב מאוחר יותר על ידי מסדרון השריון ושורת החדרים שלאורכו.
חצר הנסיך אלפרד (Prince Alfred's courtyard) שוכנת בצידו הדרום-מערבי של המבנה וגובלת בצידה האחד בקיר החיצוני של המבנה לאורך רחוב התיאטרון הישן (Triq it-Tijatru l-Antik).
החצר כמעט רבועה - אורכה 30 מטרים ורוחבה 27 מטרים - ומוליכות אליה שלוש כניסות, אחת מהן ישירות מהרחוב.
במקור ניטעו בה עצי תפוזים, אך ב-1858, לאחר ביקורו במלטה של הנסיך אלפרד, בנה של המלכה ויקטוריה, היא נקראה על שמו ועוצבה מחדש.
במרכזה של החצר ערוגה עגולה גדולה, ונטועים בה עץ דקל גדול וסביבה מספר עצים נוספים.
ב-1745 נוסף לחצר מגדל שעון הצופה אליה מצידה הצפון-מזרחי, ובו ארבעה שעונים המראים את השעה, היום, החודש ואת מופע הירח.
בכל שעה עגולה מכות ארבע דמויות של עבדים עות'מאניים על הפעמון.
בפינה המערבית של החצר, ניצב גרם מדרגות מודרני מחופה בקירות זכוכית.
החצר האחרת - חצר נפטון (Neptune's courtyard) - שוכנת לאורך צידו הצפון-מערבי של המבנה והיא גבוהה מעט משכנתה.
אורכה 43 מטרים ורוחבה 18 מטרים, והיא נתחמת משלושת צדדיה על ידי מסדרונות.
לאורכה ארקאדה שבה 20 קשתות בסך הכל - שלוש לרוחבה ושבע לאורכה.
הכניסה הראשית אל החצר היא מצידה הצפון-מערבי, והיא מוליכה דרך המבנה עד לפורטיקו שברחוב הרפובליקה.
בחצר ערוגות פרחים ומספר שיחים ועצי דקל.
בקצה החצר שמול הכניסה ניצב פסל השיש של נפטון שהעניק לה את שמה.
בידו הימנית אוחזת הדמות בקלשון ומהשמאלית שופע נחל.
הפסל פוסל ב-1615 והוצב בחצר ב-1861. הוא שופץ בתחילת המאה ה-21, ופיסת ארד שהסתירה את מבושיו ואשר הונחה בהוראתו של אחד הגראנד מסטרים, הוסרה.
מאחורי הפסל מזרקה ששמשה בעבר לשתייה.
"אולם הכס", שנודע בעבר כאולם המועצה העליונה (Supreme Council Hall או Sala del Maggior Consiglio), שימש בתקופת ההוספיטלרים כחדר קבלת פנים לשגרירים ולאורחים רמי מעלה.
בתקופה הבריטית הוא זכה לשם "אולם מיכאל וג'ורג' הקדושים" (Hall of St Michael and St George), ועוצב מחדש בשנת 1818 בסגנון נאו-קלאסי, אך המצב הושב לקדמותו בתחילת המאה ה-20. כיום משמש האולם את נשיא הרפובליקה.
בקצהו של החדר, מתחת לסמל מלטה, ניצב עדיין כסאו של הגראנד מאסטר, וזה הקנה לו את כינויו העממי.
מעגל של 12 ציורי הקיר המקיף את חלקו העליון של האולם, מתאר סצנות מהמצור הגדול על מלטה ב-1565, מעשה ידיו של הצייר האיטלקי, מתאו פרז ד'אלסיו (Matteo Perez d'Aleccio), אשר השתלם אצל מיכלאנג'לו.
בגומחה באחד הקירות קבוע מגנו של זא'ן דה לה ולט, יצירה מראשית המאה ה-20. התקרה מעוצבת בדוגמת שקעים ותולות ממנה נברשות בסגנון המאה ה-18.
"אולם הגובלנים" מכונה גם "אולם המועצה הגדולה" בשל כך ששימש להתכנסות מועצת האבירים ההוספיטלרים.
בד בבד הוא שימש חלק מהזמן כקפלה הפרטית של הגראנד מאסטר, ולכן שכנה בו קומת גלריה שיועדה למקהלה.
גלריה זו נבנתה מעץ האוניה "סנטה אנה" (Santa Anna) ששמשה את ההוספיטלרים ב-1523, עת נמלטו מפני הטורקים לאחר המצור על רודוס, והפליגו למלטה.
בתקופת הבריטים פורקה הגלריה, והאולם שימש את מזכירו של המושל ונערכו בו אירועים חברתיים.
ב-1921 התכנס הפרלמנט של מלטה לראשונה בחדר זה.
הוא שימש את הפרלמנט עד 1976 עת נקבע אולם המליאה בארסנל בקצהו האחר של הבניין.
עשרת הגובלנים המכסים את קירות החדר ומעניקים לו את שמו הנוכחי, יוצרו בצרפת בין השנים 1708-1710 לפי ציורים שהוכנו קודם לכן.
הם מציגים צמחים ובעלי חיים אקזוטיים, והם הסט היחיד שנותר בשלמותו מתוך מספר סטים שזכו לכינוי "צבעי הודו" (Teintures des Indes).
גם באולם זה תקרת עץ מעוצבת ובה דוגמת שקעים.
התקרה הייתה מכוסה משך שנים רבות בכיסוי פשוט, ובמשך הזמן נשתכח דבר קיומה מעליו.
הכיסוי הוסר רק לאחר שהתקרה מעליו התגלתה במקרה.
מעל הגובלנים קבועים ציורים המתארים קרבות ימיים בין העות'מאנים להוספיטלרים, ו-12 אלגוריות של המוסר הרומי והנוצרי.
אולם השגרירים מכונה גם "האולם האדום" בשל צבעו של בד הדמשק המכסה את הקירות.
גם הוילונות, השטיח והקטיפה על ידיות הכורסאות אדומים כולם.
האולם השוכן בין אולם המועצה הגדולה ואולם פייג', שימש את הגראנד מאסטר כחדר שימוע, ובתקופת הבריטים נערכו בו ישיבות.
כיום הוא משמש את נשיא הרפובליקה לעריכת אירועים רשמיים דוגמת השבעת חברי הממשלה, קבלת כתבי האמנה וקבלות פנים.
על הקירות ציורים של מלכים בני המאות ה-17 ו-18.
חדר האוכל הממלכתי - בתקופת הבריטים עיטרו דיוקניהם של מלכי בריטניה את קירות האולם.
החדר נבנה מחדש לאחר שנפגע בהפצצות מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, וכיום תלויים בו דיוקניהם של ראשי מלטה מאז שהמדינה הייתה לרפובליקה ב-1974. בחדר קמין, שתי נברשות ושטיח ירוק, ובמרכזו ניצב שולחן אליפטי.
שלושת חלונותיו משקיפים אל עבר רחוב הרפובליקה.
אולם פייג' היה במקור חדר מעבר בין אזור המגורים של הגראנד מאסטר לחדרים הרשמיים.
הוא שימש ככל הנראה את משרתיו של הגראנד מאסטר, ומכאן שמו (Pgae באנגלית הוא נער-משרת).
ציורי הקיר בחדר הם מ-1609 והם מתארים אירועים בתולדות מסדר ההוספיטלרים, במשך מאתים השנים שקדמו לבואם של האבירים למלטה.
הציורים מחוברים זה לזה ויוצרים מעין סיפור בהמשכים.
מסדרון השריון - מסדרון השריון שוכן במרכזה של הקומה הראשונה ואורכו 31 מטרים.
לאורכו ניצבים שריונים, וברצפתו העשויה שיש קבועים מגניהם של מספר גראנד מאסטרים וכן סמל מלטה.
בקיר האורך הצפון-מזרחי קבועים חלונות המשקיפים אל חצר נפטון, ומעליהם ומעל לדלתות שממולם קבועות לונטות שבהן ציורי נוף של האיים.
מוזיאון השריון (Palace Armoury ובעבר Sala d'Armi del Palazzo) הוא אחד מהאוספים הגדולים מסוגו השמורים במקומם המקורי.
ארסנל המסדר שיכל לספק שריון ונשק לאלפי לוחמים, הלך וגדל עם השנים, שכן לפי הכללים הנוהגים, כלי נשקם ושריוניהם של האבירים והחיילים שמתו או נפלו בקרב עברו לרשותו.
האוסף הועבר אל הארמון בשנת 1604 ונשמר באולם הפרלמנט, אך ב-1975 הוא הועבר לשני החדרים שמתחתיו ואשר שימשו בעבר כאורווה.
עם תום שלטונם של ההוספיטלרים באיים, חלקים מהאוסף נלקחו על ידי הצרפתים ולאחריהם על ידי הבריטים, והועברו אל מחוץ למלטה.
ב-1860, לאחר שני ניסיונות להעביר את יתר האוסף לבריטניה, הוא הוכרז לבסוף כמוזיאון הציבורי הראשון במלטה, וב-1902 הוכן קטלוג המתעד את מוצגיו.
בימי מלחמת העולם השנייה הועבר האוסף למקום מבטחים, והושב לארמון לאחריה.
אף שרק חלק מהאוסף שרד, הוא עדיין כולל למעלה מ-5,700 מוצגים מתוצרת החרשים הספרדים, האיטלקים, הצרפתים והגרמנים, שנחשבו למובילים בתחום.
המוקדמים שבמוצגים יוצרו במאה ה-15, כאשר מעוזם של האבירים היה עדיין באי רודוס.
בנוסף מוצגים במוזיאון שריונים עות'מאנים שנפלו שלל בידי האבירים וכלי נשק שונים, דוגמת חרבות, האלברדים, קסדות, מגנים, רובי ארקבוז, ואף תותחים ומרכבות.
ארמון הלברון הוא וילה בסגנון בארוק מוקדם, הנמצאת ליד מורצג (Morzg), המחוז הדרומי של העיר זלצבורג באוסטריה.
הארמון נבנה בשנים 1613–1619 על ידי מרקוס סיטיקוס פון הוהנמס (Markus Sittikus von Hohenems), הנסיך-ארכיבישוף של זלצבורג.
הארמון מפורסם בעיקר בזכות "מזרקות השעשועים" שלו - גן מלא בפסלים, כוכים, בריכות ומזרקות גלויות ומוסתרות שמטרתן הייתה לשעשע ולהשתעשע עם אורחיו של הארמון.
הארמון שימש לשהייה ביום במשך הקיץ, אך בערבים חזר סיטיקוס לזלצבורג, ולכן אין בווילה חדר שינה.
לצד הארמון ישנו פארק עירוני רחב-ידיים.
הארמון מפורסם בזכות משחקי המים (Wasserspiele) שבו, שהיום מהווים את אחת האטרקציות המרכזיות של זלצבורג בחודשי הקיץ וזוכה לפופולריות רבה בקרב התיירים.
מזרקות השעשועים הן המצאה של מרקוס סיטיקוס, שהיה ידוע בחוש ההומור שלו.
מטרתן הייתה להשתעשע עם אורחיו על ידי מזרקות מוסתרות שהרטיבו אותם בהפתעה.
לצידן היו גם מזרקות גלויות ומתקנים שמופעלים על ידי מים שנועדו לעשות רושם.
בין המזרקות המפורסמות הן שולחן אוכל מאבן ולצידו כיסאות מאבן ובו חבויים מזרקות בתוך הכיסאות (למעט הכיסא של הארכיבישוף) ועל הרצפה.
כמו כן ישנו תיאטרון בובות המופעל על ידי מים, שנבנה ב-1750. בגן מספר כוכים: כוך ובו קולות ציפורים המופקים בידי מים וכן כוך ובו כתר המועף כלפי מעלה על ידי סילון מים, המסמל את עלייתו ונפילתו של הכוח השלטוני.
בכל אותם פעלולים ומזרקות ישנה נקודה אחת שאיננה נרטבת: הנקודה שבה ישב או עמד הבישוף וממנה הפעיל את המזרקות (כיום נמצאים בה מדריכי הסיורים באתר שמפעילים את המזרקות להנאת התיירים).
ארמון הלברון ממוקם בקצהו של פארק רחב-ידיים, בו נמצא ביתן הקיץ ("גזיבו") מהסרט "צלילי המוסיקה", ולידו גן חיות, תיאטרון אבן ובניין קטן הידוע בשם Monatschlossl, או "ארמון החודש הקטן" שכן הוא נבנה תוך חודש אחרי שמבקר העיר לסיטיקוס שבניין על הגבעה ישפר את הנוף מהארמון.
סיטיקוס הקשיב לעצתו וכאשר המבקר חזר תוך חודש המבנה היה בנוי.
כיום הוא משמש כאגף האתנוגרפי במוזיאון קרולינה אוגסטאום.
ארמון גרשם (בהונגרית: Gresham-palota) הוא מבנה אר נובו מפואר במרכז בודפשט בכיכר סצ'ני (לשעבר כיכר רוזוולט) ברובע בלווארוש.
המבנה הוקם בראשית המאה ה-20 על ידי חברת הביטוח הבריטית גרשם לפי תכנונו של האדריכל ההונגרי-יהודי ז'יגמונד קוויטנר.
כיום נמצא הבניין בבעלות חברת ההחזקות האירית קווינלאן פרייבט ומשמש כמשכנו של מלון הפאר "ארבע העונות".
המבנה הוקם כהשקעה על ידי חברת הביטוח שלא הורשתה לסחור בניירות ערך והפיקה רווחים מנדל"ן.
במקור עמד על אותו מגרש ארמון נאו קלאסי.
תכנון המבנה נמסר לידי האדריכל ההונגרי ז'יגמונד קוויטנר, שלמד בווינה והושפע מסגנון הזצסיון הווינאי (ה"אר נובו הווינאי").
הקמת המבנה ארכה שנתיים, בין 1904 ל-1906. הבניין שימש כמטה החברה באירופה המרכזית וכמקום אירוח לבכירי החברה ולאריסטוקרטים בריטים שהיו קשורים עמה.
בשנות הונגריה הקומוניסטית הפך המבנה המפואר לבית דירות ומצבו התדרדר.
בשנת 2001 רכשה את הארמון קבוצת מלונות ארבע העונות, שיפצה אותו לפי התוכניות המקוריות, כולל השקעה בעיצוב הפנים הכולל עבודות פרזול בברזל, פסיפס וויטראז' זכוכית, ופתחה בו ב-2004 את המלון המפואר והיוקרתי ביותר בבירה ההונגרית.
המבנה מהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות הזצסיון (אר נובו) במרכז אירופה.
הזצסיון הווינאי, בניגוד לאר נובו הפריזאי הקלאסי התמקד פחות בעיטורים ויותר בעיצוב הארכיטקטוני עצמו לשם יצירת הצורות ה"טבעיות", הנראות כצמחים.
בבניין מתבטא הדבר בצורה המפותלת בה מונח הגג על המבנה ובעמודי הכניסה.
המבנה מעוטר בפסלים רבים בהם פסל ראשו של סר תומאס גרשם, ממייסדי הבורסה של לונדון.
שער הכניסה לגן מהווה דוגמה לעבודת פרזול וכוללת שני טווסים.
ארמון האומות הוא מבנה הממוקם בז'נבה שבשווייץ המשמש כבניין משרדים עבור ארגון האומות המאוחדות.
המבנה נבנה בין השנים 1929–1936 על מנת לשמש את ארגון חבר הלאומים.
מאז שנת 1946 משמש המבנה את ארגון האומות המאוחדות, בהתאם לאמנה שנחתמה עם ממשלת שווייץ (עד שנת 2002 לא הייתה שווייץ חברה בארגון האומות המאוחדות).
אורכו של המבנה 600 מטרים, ובו 34 חדרי כנסים וישיבות ו-2,800 חדרי משרדים.
ארמון האומות הוקם במטרה להכיל את כל הארגונים של חבר הלאומים.
המבנה ממוקם בפארק אריאנה על גדת אגם ז'נבה - שטח שנתן גוסטב דה רביליו דה לה ריב (Gustave de Revilliod de la Rive) לעיר ז'נבה בשנת 1890. בעת הענקת השטח דרש לה ריב כי הפארק יישאר פתוח לציבור, כי ייקבר בשטח הפארק, וכי יסתובבו בו טווסים.
התכנון הנוכחי של המבנה נבחר בעקבות תחרות אדריכלית שנערכה בשנת 1926. 377 הצעות שהוגשו לתחרות אולם אף הצעה לא נבחרה.
האדריכלים שהציעו את חמש ההצעות המובילות בתחרות: קרלו ברוגי מאיטליה, ז'וליין פלגנהיימר משווייץ, קמיל לפברה ואנרי-פול ננו מצרפת ויוזף ואגו מהונגריה נדרשו לשתף פעולה יחדיו ולהציע תוכנית אחת.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-7 בספטמבר 1929.
לאחר שהמבנה עבר לידי ארגון האומות המאוחדת, נדרשה הרחבתו.
בראשית שנות ה-50 נבנו לאגף K של המבנה שלוש קומות, ונבנו אגף D על מנת לשכן את ארגון הבריאות העולמי.
בשנת 1973 הוקם אגף E כמתחם כנסים.
ארמון האמיר פאעור הוא מבנה חרב גדול הנמצא ברמת הגולן בצומת ואסט (צומת האמיר), על כביש 959.
הארמון היה שייך לאמיר מחמוד אל פעור, ראש שבט אל-פאדל (ערב אלפצ'ל عرب الفضل בערבית) שהתיישב ברמת הגולן ובעמק החולה במאה ה-19.
האמיר בנה ברמת הגולן ארמון קיץ גדול במקום שהיה מרכז התיישבות השבט (ואסט בערבית - מרכז).
בארמון היה חלק לקבלת אורחים, חלק למגוריו של האמיר וחלק למגורי נשיו.
המקום נכבש במלחמת ששת הימים וכל אנשי השבט נמלטו לסוריה.
היה לו שטח גדול בעמק החולה, שם הקים ארמון חורף.
בנו שמעון, הסתבך בכספים ומכר את אדמותיו לקרן הקיימת לישראל ב-1940 ועליהם הוקמו מצודות אוסישקין - דן, דפנה, עמיר, בית הלל והמושב הדתי נחלים (שנאלץ להתפנות ובמקומו עלה קיבוץ הגושרים).
ארמון החורף של האמיר משולב כיום בחדר האוכל של בית המלון הגושרים.
ארמון הקיץ משולב היום ב"פארק עורבים".
מהגן נשארה בריכת שכשוך קטנה.
צמוד אליו גן פסלים מבזלת.
בצומת ואסט הסמוך הוקם ב-2011 מרכז תיירות.
ארמון הדוכס הגדול (בלוקסמבורגית: Groussherzogleche Palais) הוא ארמון בעיר לוקסמבורג, בירת לוקסמבורג.
הוא משמש כמעונו הרשמי של הדוכס הגדול, ראש המדינה של לוקסמבורג.
הארמון ניצב באתר בלתי מבודד בליבה של העיר וצמוד למבנים אחרים באותו אזור.
חזית החלק העתיק ביותר שבו, הנמצא בין שני צריחים, בנויה בסגנון הרנסאנס.
החלק המרכזי של הארמון שנבנה בסגנון הבארוק מתוארך לתחילת שנות ה-40 של המאה ה-18.
לאחר שנחרב בשנת 1554 בהתפוצצות אבק שרפה, שוקם המבנה ושימש כבניין העירייה של העיר מ-1572 ועד ל-1795, ולאחר מכן כמטה הממשל בלוקסמבורג כולה עד לשנת 1817. מאז שימש כמעון מושל לוקסמבורג מטעם הולנד.
עם העברת השלטון בדוכסות לידי בית נאסאו-וילבורג ב-1890, יועד המבנה לשמש למגורי הדוכס הגדול ומשפחתו בלבד.
בהנהגתו של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג שופץ והותאם המבנה לייעודו וב-1859 נוסף לו אגף חדש.
במהלך הכיבוש הגרמני של לוקסמבורג במלחמת העולם השנייה, שימש הארמון לגרמנים כאולם קונצרטים וכמסבאה.
נזק רב נגרם למבנה, ריהוטו ואוספי האומנות שבו.
לאחר שובה מהגלות של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ב-1945, חזר הארמון לשמש את ייעודו הקודם.
הוא שופץ בשנות השישים וחודש כולו בשנים 1991–1996.
הארמון משמש למגורי הדוכס הגדול וכאתר למילוי חובותיו הרשמיות.
לדוכס הגדול משרדים בבניין והוא מקבל בו אורחים רשמיים ומקיים בו נשפים לכבודם.
ראשי מדינות המבקרים בלוקסמבורג לנים בארמון.
בכל חג מולד משודרת מהחדר הצהוב בארמון ברכה מאת הדוכס לכל תושבי המדינה.
משנת 1945 ועד 1966 ניצבו אנשי משמר הדוכס הגדול במשמר טקסי בחזית המבנה.
מאז ואילך ממלאים תפקיד זה חיילי צבא לוקסמבורג.
ארמון האמנויות היפות (בספרדית: Palacio de Bellas Artes) הוא מרכז האמנויות והתרבות המפורסם והחשוב ביותר במקסיקו סיטי.
הוא ממוקם ממערב למרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי, בסמוך לפארק אלמדה סנטראל.
בשנת 1932 הוחלט לחדש אותה תחת ידיו של האדריכל המקסיקני פדריקו מריסקל, שהשלים את הבניין ב-1934. מראהו החיצוני של הבניין הוקם בסגנון ארט נובו ועיצוב הפנים הוקם בסגנון אר דקו.
במרכז מספר מוזיאונים, גלריות ומרכזי הופעות כגון תיאטרון והבלט הממלכתי של מקסיקו.
ארמון החוריה הוא מרכז תיירותי היסטורי מתקופת השלטון העותמאני אשר נמצא ביישוב הבדואי לקייה שבצפון הנגב.
המבנה שייך למשפחת אבו קרן והמרכז מנוהל על ידי אמאל אבו קרן בת המשפחה.
המבנה בנוי בסגנון בנייה אקולוגית בעזרת אבנים בוץ ותבן.
בשנת 2008 נפתח המבנה מחדש לאחר שננטש בשנת 1990 והוא משמש כעסק תיירותי חברתי וכלכלי אשר תומך בהעצמת האישה הבדואית ושיפור מעמדה.
בתחילת המאה ה-18 עסק אחד הסבים במכירת תבלינים בעזה.
במהלך עבודתו הגיע לאזור לקייה ובאר שבע לאור ההצלחה הכלכלית הוא החליט להישאר שם.
כאשר התעשר החליט לבנות בית מפואר למשפחה ומיקם שם חנות.
הוא פנה לאומן נוצרי שתכנן ובנה לו את הבית תמורת כמה קילו של זהב.
וכך זה הפך לחאן הראשון באזור הנגב.
בתקופת המלחמות שימש כמקלט לרוב תושבי הכפר.
בתחילת המאה ה-19 היו כמה ניסיונות השתלטות על המבנה ממשפחות אחרות אך ללא הצלחה.
בשנת 1978 ניסתה הממשלה להשתלט על שטחי הארמון אך המשפחה זכתה בבג"ץ.
תחילה שם המבנה היה ארמון החג' משום שכך נהגו לכנות אותו תושבי הכפר.
לאחר מות סבתה של אמאל הוחלט לקרוא לארמון על שמה מכיוון שהיא דאגה לשימור ופיתוח הארמון.
ארמון החוריה שנבנה בחלקו לתוך צלע הגבעה כבאיקה מחולק לחללים מופרדים בקשתות שבהם גרו משפחות.
באמצע גרו הגמלים החמורים הסוסים והכבשים ובצד כלי מיני דברי מזון מאוחסנים.
גג המבנה בנוי משלוש שכבות: שכבה ראשונה גזעים וענפים של עץ אורן, שכבה שנייה מהשיח מתנאן והשכבה השלישית מבוץ ותבן.
במבנה גם היה חמאם ובאר מים שהיו סמל לעושר ופאר.
כיום האתר משמש כמרכז מבקרים שניתן לשמוע בו הרצאות על מעמד האישה הבדואית, סיפור הארמון ואת קורות חייה של מנהלת הארמון-אמאל.
האתר משתתף בפסטיבלים בדואים שנערכים מדי שנה.
במקום ניתן להתארח באירוח בדואי תה, קפה, עוגיות וארוחות כמו מקלובה ומנסף.
ישנם סדנאות הכנת תכשיטים, אוכל בדואי ועוד.
ניתן לשכור את המקום לאירועים והזמנת קבוצת דבקה.
ארמון האחדות (בטג'יקית: Кохи Ваҳдат) הוא מבנה בדושנבה, בירת טג'יקיסטן.
הוא מיועד לקיום אירועים ומשמש בתור מטה המפלגה השלטת של המדינה.
האולם הראשי של הארמון מיועד ל-1,714 מקומות.
הארמון הוקם ב-1975, עוד בתקופה הסובייטית, עם חנוכתו ניתן לו שם "בית לחינוך פוליטי".
עם פירוק ברית המועצות שונה יעודו.
בשנת 2000 הסתיימו שיפוצים במבנה והוא קיבל את שמו הנוכחי.
בארמון מתקיימים אירועים ממלכתיים ותכופות הוא נשכר לצורך קיום ועידות בינלאומיות.
ב-2007 התרחש פיגוע סמוך לארמון.
בנובמבר אותה שנה הונחה פצצה בתוך שקית פלסטיק ליד אחת החומות של הארמון.
הנפגע היחיד היה גבר כבן 77 שהרים את השקית, דבר שגרם לפיצוץ.
ארמון גרסאלקוביץ' (בסלובקית: Grasalkovičov palác) הוא ארמון המשמש כמעונו הרשמי של נשיא סלובקיה.
בארמון זה נשיא סלובקיה מארח מנהיגים וראשי מדינות.
הארמון שוכן בבירת סלובקיה, ברטיסלאבה.
סגנונו של הארמון הוא רוקוקו- בארוק.
בניית הארמון הושלמה בשנת 1760. האדריכל האחראי לעיצוב הארמון הוא אנטון מאיירהופר.
הבניין נבנה עבור אציל הונגרי בשם יינטל גרשלקוביץ', ומכאן מקור שמו של הארמון.
המלחין האוסטרי יוזף היידן הציג בבכורה חלק מיצירותיו בארמון.
בתקופתה של "סלובקיה העצמאית", כינוי לסלובקיה במהלך מלחמת העולם השנייה שהייתה מדינת חסות של גרמניה הנאצית בהנהגתו של יוזף טיסו, הארמון היה למקום מושבו של נשיא סלובקיה העצמאית.
בשנת 1950, הפך המבנה למרכז פעילויות עבור תלמידי בתי הספר בברטיסלאבה.
התלמידים גרמו נזק רב לארמון, והארמון חזר לאכלס אורחים בתוכו עם סיום מהפכת הקטיפה.
המבנה עבר שיקום בתחילת 1990 וב -30 בספטמבר 1996 הארמון הפך למקום מושבו של נשיא סלובקיה.
ארמון החיות היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים מסוגת קומדיה והרפתקאות שמבוססת על זיכיון חיות המחמד של "נסיכות דיסני".
הסדרה הופקה על ידי חברות ההפקה "Ghostbot Studios" ו-"Disney Publishing", בוימה על ידי אלן לאו, נכתבה על ידי שיי פונטנה ונוצרה על ידי בריט אולקרופט, יוצרת הסדרות "תומס הקטר וחברים" ו"ממפי הפילון".
הסדרה הושקה לראשונה בארצות הברית באפליקציית "דיסני ג'וניור" ולאחר מכן שודרה בערוץ "דיסני ג'וניור" ב-22 במאי 2015. בישראל רק העונה הראשונה דובבה לעברית והיא הופצה בערוץ היוטיוב של "דיסני ג'וניור ישראל" ב-15 בנובמבר 2015. לסדרה יש 3 עונות ו-31 פרקים באורך 2-3 דקות.
שפת המקור של הסדרה היא אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית והונגרית).
הסדרה זמינה כיום בערוץ היוטיוב של "דיסני ג'וניור" ובאפליקציה הנלוות של הסדרה "Palace Pets in Whisker Haven" הכוללת פעילויות ומשחקים של חיות המחמד.
הסדרה מתרחשת בארמון החיות, שם בכל פרק רואים את ההרפתקאות החדשות של החיות של נסיכות דיסני, ולומדים על ידידות, מעשים טובים ונאמנות.
נבי (Berry, "פטל") - ארנבת השייכת לשלגיה.
שלג (Pumpkin, "דלעת") - גורת כלבים לבנה עם תשוקה לבלט.
נימנומית (Dreamy, "חלמנית") - חתלתולה ורודה.
קסם (Treasure, "אוצר") - חתלתולה כתומה השייכת לאריאל.
פיצקית (Petite, "קטנה") - סוסת פוני השייכת לבל.
פסים (Sultan, "סולטאן") - טיגריס כתום השייך ליסמין (מחליף את ראג'ה).
אחת מחמש הדמויות הגבריות בסדרה.
גברת נוצה כחולה (Miss Featherbon) - ציפור כחולה בעלת יכולות קסומות.
לפעמים מייעצת לחיות בארמון ומשמשת מארחת באירועים מסוימים.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתנביאמה זלצמן (עונה 1)גרייס קאופמן (עונות 2-3)שלגבאייליי גמברטוגליולורן סבירנימנומיתמילה באוקסםסאנאי ויקטוריהפיצקיתנטלי קוגליןפסיםהנרי קאופמןגברת נוצה כחולהאן האלי
את שיר הפתיחה של הסדרה בעברית ביצע גילן שחף.
לסדרה נוצרו 3 עונות ו-31 פרקים באורך 2-3 דקות.
בישראל, רק פרקי העונה הראשונה דובבו לעברית והופצו בערוץ היוטיוב של דיסני ג'וניור.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון11022 במאי 201519 ביולי 201515 בנובמבר 20151 בפברואר 201621314 במרץ 20161 בדצמבר 2016383 ביוני 201714 באוגוסט 2017
אפליקציית הסדרה קיבלה תובענה ייצוגית בטענה שהיא לוקחת מידע אישי מן הלקוחות הצעירים, ומשתמשים בו באופן לא חוקי ללא הסכמת ההורים.
ארמון גליניקה היה ארמון הקיץ של קרל, נסיך פרוסיה.
הוא שוכן בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה, על הגבול עם פוטסדאם ליד גשר גליניקה בשכונת ואנזה שברובע שטגליץ-צלנדורף.
הארמון, המנוהל על ידי , שוכן באמצע הפארק הנופי, פארק קליין-גליניקה, והוא חלק מרכזי בקבוצה של מבנים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
מקורה של הצורה הקלאסית הנוכחית של בית האחוזה לשעבר משנת 1753, בסגנון וילה איטלקית, בשיפוצים ובהרחבות שביצע האדריכל קארל פרידריך שינקל בשנת 1825. לאחר מותו של הנסיך קרל בשנת 1883, הבניין הלך והוזנח.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כבית חולים צבאי, ולזמן קצר אחרי המלחמה כחדר האוכל של קצינים מהצבא האדום.
משנות החמישים של המאה העשרים, פעל מלון ספורט בארמון ובבנייני החוץ הסמוכים, ומאז 1976 בית ספר תיכון ציבורי.
הארמון שימש כמוזיאון מאז סוף שנות השמונים של המאה ה-20, בו הוצגו רהיטי שינקל וחפצי אומנות, שרובם היו בבעלות הנסיך קרל.
באפריל 2006 נפתח באגף המערבי מוזיאון גינון החצר הראשון באירופה, המציג את ההיסטוריה של גנני חצר המלכות הפרוסית.
רכישת אתר גליניקה על ידי הרופא מירו
לאחר שחבר המועצה נקלע לקשיים כלכליים, נמכר הרכוש במכירה פומבית בשנת 1764, והוא נרכש על ידי מייג'ור גנרל ויכרד פון מולנדורף (Wichard von Möllendorff) תמורת 6,070 רייכסטאלר.
במהלך העשורים הבאים, האחוזה החליפה ידיים מספר פעמים בשנים 1771, 1773 ו-1782, עד שנרכשה בשנת 1796 על ידי לוטננט גנרל קרל פון לינדנאו (Carl von Lindenau), שהגיע מסקסוניה ושירת בשירות הצבא של פרוסיה מאז 1786, תמורת 23,000 רייכסטאלר.
שיפורים שבוצעו באחוזה על ידי קרל פון לינדנאו
באמצעות עיצוב מחודש, שנמשך עד 1806, העניק לינדנאו לכל הנכס של גליניקה מראה חדש, וכתוצאה מכך קיבל בית האחוזה משמעות אחרת.
לינדנאו עיצב מחדש את השטח על ידי תכנון חלקים בודדים של השטח בין שטחים חקלאיים.
הם מוצגים בתוכנית ציור משנת 1805. לראשונה נבנו מבנים המשרתים אסתטיקה ויוקרה, כמו אורנז'רי (חממת הדרים) באתר ה של ימינו וביתן תה במערב, המכונה "ביתן הסקרנות", שניהם מדרום לבית האחוזה על הכביש המחבר בין ברלין לפוטסדאם (קוניגשטראסה של ימינו).
עיטור האחוזה בגנים והשיפורים האדריכליים סביב בית האחוזה שדרגו את הבניין למגורים כפריים מפוארים.
האחוזה, שהפכה עתה ל שימשה את הבעלים לנופש באזור הכפרי.
לאחר תבוסת ממלכת פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נגד צבא נפוליאון ב-1806, נקלע הרוזן לינדנאו לקשיים כלכליים.
בנוסף לתשלומי המס לצרפת, שחלו על אזרחים ואריסטוקרטים כאחד, והקיפאון הכלכלי של פרוסיה, ספג לינדנאו גם הפסדים כספיים כשניסה לפתח את אחוזת ביסאו (Büssow) בנוימרק, אותה רכש בשנת 1803, כהשקעה כלכלית.
לאחר שחרורו משירות המלוכה בשנת 1807 הוא ניסה למכור ללא הצלחה את אחוזת גליניקה בשל המצב הקשה בפרוסיה.
ההצעה למכור את אחוזת לינדנאו ל נכשלה באוקטובר 1810 מכיוון שלקנצלר המדינה הפרוסית חסרו האמצעים הכספיים לרכוש אותה.
עם זאת, הוא התגורר בבית הכפרי כשוכר בשנים 1811 ו-1812 תמורת 400 רייכסטאלר לשנה, עד שהסוחר רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter) רכש את האחוזה ב-18 בנובמבר 1812 תמורת 20,000 רייכסטאלר.
רוזנטרטר, אשר כנראה התעשר באמצעות שיתוף פעולה עם הצבא הצרפתי, דאג לנטיעות חדשות רבות באתר ולשינויים בבית הכפרי, שאותם הזמין מקארל פרידריך שינקל.
הרדנברג גילה עניין מחודש בגליניקה במהלך עבודות הבנייה.
אחוזה כפרית של הנסיך הרדנברג
הרדנברג זכה למוניטין רב בזכות שירותיו לארגון מחדש של פרוסיה.
לאחר הניצחון על נפוליאון, קידם אותו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ב-3 ביוני 1814 לדרגת נסיך.
קנצלר המדינה היה עכשיו במעמד שיכול היה לרכוש את אחוזת גליניקה, שנמצאה באופן נוח בין בתי המגורים של ברלין ושל פוטסדאם.
בנוסף לעבודות השיפוץ בחלק הפנימי והחיצוני של האחוזה, תכנן הנסיך הרדנברג מסתיו 1816 את האזור שמסביב לבית הכפרי בגישה אמנותית.
המבצע היה פטר יוזף לנה, שהיה באותה תקופה שוליית גנן.
הוא תכנן מגרש תענוגות, גן דקורטיבי עם טרסות פירות בין לנדהאוס, האפל וקוניגשטראסה של ימינו.
לנה ביצע עיצובי גינון נוספים עבור כל הנכס בשנים שלאחר מכן.
לאחר מותו הבלתי צפוי של הנסיך הרדנברג ב-26 בנובמבר 1822, העמידו בנו, כריסטיאן גרף פון הרדנברג-רוונטלו, ובתו, לוסי הרוזנת פון פיקלר-מוסקאו את גליניקה למכירה.
למרות מתעניינים רבים, המתינו היורשים שנתיים עד שמצאו קונה מתאים בקרל, נסיך פרוסיה, שידע להעריך את העבודה שהחל אביו ושהיו לו את האמצעים הכספיים להמשיך באחוזת גליניקה.
הנכס החליף ידיים לבסוף תמורת 50,000 רייכסטאלר.
לאחר משא ומתן על חוזה ב-23 במרץ 1824, העברת הבעלות התבצעה ב-1 במאי של אותה שנה.
עם רכישת אחוזת גליניקה, היה הנסיך קרל, הבן הראשון של המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי, שהיה בעל רכוש משלו.
אחריו הצטרפו אחיו הגדולים, פרידריך וילהלם הרביעי בשנת 1826 עם הארמון ופארק שרלוטנהוף ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה בשנת 1833 עם פארק בבלסברג, ובשנת 1835 עם בניית הארמון באותו שם.
כמו פרידריך וילהלם, גם קרל גילה עניין רב בתרבות העתיקה.
"תשוקה זו לעתיקות" עוררה ועודדה את חונכו של הנסיך בילדותו, היינריך גרף מניו פון מינוטולי (Heinrich Graf Menu von Minutoli).
הטיול הראשון באיטליה בשנת 1822 היה מרשים יותר עבור הנסיך קרל, כאשר הוא קיבל השראה מההרמוניה בין הנוף, האדריכלות והעתיקות.
כשחזר עם רשמים אלו, הוא קיבל את ההחלטה לממש את "חלום איטליה" במולדתו ברלין.
אחיו המחונן האמנותי של קרל, פרידריך וילהלם, תמך בפרויקט ברישומים לעיצוב מבנים בודדים.
האדריכלים קארל פרידריך שינקל ותלמידו ועמיתו לודוויג פרזיוס אימצו חלק מפרטי ההצעות הללו לעיצוב שלהם.
בשיתוף פעולה הדוק עם אדריכל הגן פטר יוזף לנה, נוצר נוף אדריכלי וגנני ייחודי בעל מראה דרום אירופי, אותו עיטר הנסיך קרל עם עתיקות מהאוסף העשיר שלו.
עם מותו של הנסיך קרל ב-21 בינואר 1883 הסתיימה תקופת הזוהר של מפעלי גליניקה.
בצוואתו קבע קרל כי בנו והיורש הראשי פרידריך קרל, נסיך פרוסיה יהיה חייב להוציא לפחות 30,000 גולדמרק בשנה על אחזקת מבני גליניקה והפארקים.
עם זאת, הוראה זו לא הייתה בתוקף זמן רב, שכן הנסיך פרידריך קרל נפטר ב-15 ביוני 1885 בגיל 57, שנתיים בלבד אחרי מות אביו.
הנכס עבר כעת לבנו היחיד, פרידריך לאופולד, שלא גילה עניין רב בארמון.
לאחר נישואיו ללואיזה סופיה פון שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגסטנבורג, אחותה של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה, הוא עבר לטירת הציד גליניקה, שהייתה שייכת לנכס, והתגורר בה עד סוף תקופת המלוכה בגרמניה.
ארמון גליניקה החל להתפורר כתוצאה מהזנחה מבנית, ובשל מכירת פריטי אספנות מהעת העתיקה ומימי הביניים בשנות העשרים של המאה העשרים, רוב הפריטים שאסף הנסיך קרל במשך עשרות שנים התפזרו ברחבי העולם.
הזנחה גוברת ומעבר לבעלות המדינה
לאחר מלחמת העולם הראשונה וסוף המלוכה, העביר פרידריך לאופולד את ביתו ללוגאנו בשווייץ בשנת 1918, ולקח לשם עמו יצירות אמנות ורהיטים רבים.
הנכס של גליניקה, כולל הבניינים, הוחרם בתחילה על ידי הממשלה החדשה.
עם זאת, על רקע הניסיון הכושל להפקעת רכוש הנסיכים ברפובליקת ויימאר, ולאחר אשרור החוק על חלוקת הרכוש בין המדינה הפרוסית לבין חברי בית המלוכה הפרוסי ששלט במדינה בעבר ב-26 באוקטובר 1926, הועברה האחוזה חזרה לבעלותו של פרידריך לאופולד.
שנתיים לאחר מכן ניסה הנסיך למכור חלקים מאזור גליניקה לחברת נדל"ן.
צעד זה נכשל בתחילה בשל צו מניעה שהוציאה המדינה הפרוסית, שרצתה לשמור על האתר כגן, ב-17 ביולי 1929, אולם בשל ההסכמים בחוק חלוקת הרכוש, נאלצה המדינה להסיר את התנגדותה למכירה.
ארמון הקיץ שהוזנח לא הושפע מתוכניות המכירה המחודשות, אלא חלקים ממלאי הפריטים שבו שנמכרו במכירה פומבית יחד עם פריטים מטירת הציד בשנת 1930 או בתחילת 1931.
ב-13 בספטמבר 1931 נפטר הנסיך פרידריך ליאופולד באחוזתו קרויאנקה בנפת פלאטו בפרוסיה המערבית.
על מנת לשלם את חובותיו, התקיימה בנובמבר 1931 מכירה פומבית שנייה של חפצי אמנות מגליניקה שהועברו ללוגאנו.
נכדו, הנסיך פרידריך קרל בן ה-12, קיבל את הירושה.
הבנים הגדולים של פרידריך לאופולד, פרידריך זיגיסמונד (Friedrich Sigismund; 1891–1927) ופרידריך קרל כבר נפטרו לפניו, והבן השלישי, פרידריך ליאופולד הצעיר (1895–1959) סולק מהירושה.
עם זאת, הוא קיבל את הזכות להתגורר בגליניקה, וככל הנראה קיבל גם זכויות קניין במלאי המטלטלין.
כאשר פרידריך ליאופולד האב היה עדיין בחיים הוא קיבל מ הלוואות גדולות, וכבטוחה נעשה שימוש בחלק גדול מאזור פארק גליניקה.
בחילופי מניות בין הבנק לעיר ברלין, הגיע אזור זה לרשות הבירה עם רישום בפנקס הקרקעות ב-29 באפריל 1935. ארמון הקיץ המוזנח מאוד והסביבה הקרובה, כולל טירת הציד עם פארק ציד, נותרו בתחילה נחלתו של פרידריך קארל הצעיר.
בסוף שנת 1937 התקיים משא ומתן בין שני הצדדים על התיקונים הנדרשים בארמון הקיץ, אך אלה נכשלו בגלל חילוקי דעות לגבי היקף העבודה.
הנסיך בן ה-20 דחה בתחילה הצעת רכש מהעיר, ואז הומלץ לו לקבל את ההצעה או שהרכוש יופקע.
חלקו הנותר של הפארק הפך לנחלת העיר ברלין ב-1 ביולי 1939. כעת הייתה עיריית ברלין הבעלים היחיד של כל אזור גליניקה כולל כל הבניינים.
תביעת נזיקין שהגיש הנסיך בשנת 1986 בגלל המכירה הכפויה לנאציונל-סוציאליסטים נדחתה לטובת מדינת ברלין ב-14 באוקטובר 1987, וכך גם פסק הדין בהליך הערעור מיום 20 באפריל 1989.
בראשית 1940 הוזמן האדריכל דיטריך מילר-שטילר (Dietrich Müller-Stüler), נינו של פרידריך אוגוסט שטילר, ליצור מבני משרדים עבור נשיא עיריית ברלין וראש העיר .
ליפרט השתמש בחצר הציד (Jägerhof), שנמצא בקצה הצפוני של האזור, כאחוזה כפרית מאז 1935. הוא היה מעוניין לרכוש את הארמון מטעם העיר ברלין, במיוחד מכיוון שהיו קיימות משנת 1935 תוכניות להרחבת כביש קוניגשטראסה, שכונה אז רייכסשטראסה מספר 1, בין פוטסדאם לבירת הרייך רק כמה מטרים מהאחוזה.
בחיפוש אחר משקיע מתאים לעבודות השיפוץ שהיו צריכות להתבצע מזמן, העבירה העיר ברלין את מתחם הארמון המוזנח לידי ארגון הספורט-טוטו ברלין לשימוש כמלון ספורט.
עד 1966, התחזוקה והניהול נותרו באחריות הספורט-טוטו; ואז הועברו המבנים לאחריות מנהל הארמונות וגני המדינה של מערב ברלין.
כאשר הספורט-טוטו ויתר על מלון הספורט, השתלט מוסד הלימודים הציבורי למבוגרים הכולל פנימייה (Heimvolkshochschule) על החדרים למטרות לימודים ולינה בין השנים 1976 ל-1986. במהלך תקופה זו היה המנהל באחריות מחלקת בתי הספר והנוער של העיר ברלין.
מאז שמוסד הלימודים הציבורי למבוגרים יצא מהמבנה, וניהולו הועבר לידי הנהלת הארמון ב-1 בינואר 1987, שימש הבניין כמוזיאון ארמון לאחר עבודות שיפוץ מחודשות, בהן ניתן לצפות בכמה חדרים עם רהיטים של הנסיך קרל.
חלקם מגיעים מקרנות שונות וממורשתו של הנסיך פרידריך לאופולד הצעיר.
לבן זוגו הברון צ'ריני, שבשנות השבעים נתן למדינת ברלין ציוד ומסמכים באמצעות כמה תרומות וצוואה אחרונה, בתנאי שיוכלו לשמש אותם בגליניקה.
הברון צ'ריני נפטר ב-12 בספטמבר 1985. בנוסף לשימוש במוזיאון, אולם הגן מארח קונצרטים בסופי שבוע.
לאחר איחוד גרמניה מחדש והתמזגות שני ארגוני מנהלת הארמונות של המזרח ושל המערב ב-1 בינואר 1995, מנוהל הבניין על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג, שפתחה גם את מוזיאון גינון חצר המלכות הראשון באירופה ב-22 באפריל 2006 בכמה חדרים בארמון.
בנוסף לתוכניות גן היסטוריות, מכשירי מדידה, כלי גינה ורהיטים עכשוויים ממשפחה אמידה של גנני חצר, ביוגרפיות ומסמכים היסטוריים מציגים את הכשרתם המגוונת של גנני החצר הפרוסים.
בוויטרינה מוצגים מקטרת הטבק, אזרחות הכבוד של העיר פוטסדאם וקערה מעוטרת בתבליט של זר עלי דפנה במלאת 50 שנה לשירותו של מעצב הנוף, פטר יוזף לנה, שעיצב באופן מכריע את דמות הנוף התרבותי ברלין-פוטסדאם.
דרך עיצובי הגן והנוף שלהם.
בארמון גליניקה, שוכנים משרדי אגודת ידידי הארמונות והגנים הפרוסים (Verein der Freunde der Preußischen Schlösser und Gärten).
חברי האגודה מחויבים "לשימור ושיקום הארמונות והגנים המלכותיים לשעבר, שמטופלים על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג".
על פי השרטוט היה הבניין בסגנון טיפוסי של בית אחוזה מאמצע המאה ה-18, דו קומתי עם גג גבוה המשופע בכל הכיוונים.
חלק מרכזי בולט מעט עם גמלון משולש המגיע לגג הדגיש את הציר המרכזי בצד המערבי.
בית האחוזה עם תוכנית בצורת L, ובניין חווה מלבני מצפון-מזרח, היוו קבוצת מבנים בצורת האות "U".
הרחבה באמצעות בניית מבנים נוספים
בנוסף לייפוי האחוזה, סגר הרוזן לינדנאו את קבוצת הבניינים בצורת האות U הפתוחה מצפון על ידי בניית בניין חווה נוסף עם אורווה לסוסים, כך שנוצר "ריבוע רופף".
כמו בית האחוזה, גם הבניין המוארך קיבל גג משופע בכל הכיוונים.
כהרחבה של הבניין החדש, התווסף מבנה קטן ממזרח, אשר בתוכניות מאוחרות יותר כונה ביתן הכרכרות (Wagenremise).
לא ידוע על שינויים בבית האחוזה בתקופת לינדנאו.
הם בוצעו רק לאחר רכישת הנכס על ידי הסוחר רודולף רוזנטרטר, שהזמין את קארל פרידריך שינקל לבצע את השיפוצים.
תכנון מחדש של החזיתות והחללים הפנימיים
הנסיך הרדנברג הנחה את שינקל להמשיך בעבודות השיפוץ שהחלו כבר תחת רוזנטרטר, כך שהבית הכפרי בצד הדרומי קיבל מראה חדש.
כמו בצד המערבי, החלק המרכזי הודגש גם בחזית הדרומית, אך הוא היה הרבה יותר רחב.
שינקל הציב הרחבה חצי עגולה לפני קומת הקרקע, המתאימה לגומחה בצורת אפסיס שנמשכה מעט לתוך הבניין בקומה העליונה, ויצרה מרפסת כמעט עגולה.
היו גם שינויים מבניים בפנים.
על מנת להשיג חדרים גבוהים יותר, הונמכה קומת הקרקע בסביבות 63 סנטימטרים, וכך גם התשתית של היסודות.
על ידי הסרת קירות רוחביים נוצר בקומת הקרקע של האגף הדרומי אולם בן שלושה חלקים שאליו חוברו חדרים שונים.
כפי שניתן לראות מתוכנית המבנה ששורטטה בשנת 1817, החדר הירוק (Grüne Zimmer) וחדר הנשים (Mädchenstube) היו ממזרח, החדר האדום (Rothe room) וחדר האמבטיה (Badezimmer) בצד המערבי.
באגף המערבי היו חדרי השירות כמו המטבח, המזווה, חדר כביסה וחדר שירות.
שני גרמי מדרגות באולם הקדמי בצד הצפוני של האגף הדרומי הובילו לקומה העליונה.
באמצע היה האולם הכחול (Blaue Saal) לאורך כל הבניין.
דירת הנסיך עם חדר המגורים, חדר שינה הירוק (Grünem Schlafzimmer), ארון סודי (Geheimem Cabinet) וחדר המשרת האישי צמודים אליו בצד המזרחי.
בצד המערבי של השייך לנסיכה היו חדריה עם חדר כניסה, חדר פינתי ירוק (Grünem Eckzimmer), ארון ורוד (Rosa Cabinet) וסמוך באגף המערבי החדר הירוק כהה (Dunkelgrünen Zimmer) עם ארון בגדים, החדר הכחול, החדר הירוק הקטן והחדר האדום הקטן.
בשל מחסור במקום היו האורחים והמשרתים צריכים להתארח בבניין השירות הצמוד ממזרח, שהפך מאוחר יותר לאגף גבירות החצר, שהוסב גם למטרה זו.
מכיוון שאין תוכניות מפורטות של הקומות, לא ידוע על תוכן החדרים.
עבודות הבנייה הסתיימו בחורף 1816, אך הבעלים שלאחר מכן התחיל שוב לשפץ את המבנה תשע שנים מאוחר יותר.
שוב קארל פרידריך שינקל קיבל את המינוי לעיצוב מחדש מלא של מכלול המבנים.
לאחר שרכש את הנכס, התגורר הנסיך קרל בתחילה בבית הכפרי ללא שינויים מבניים.
אולם בינואר 1825 כבר היו קיימות תוכניות לשדרוג המבנה, שאותן שרטט לודוויג פרזיוס על סמך המידע של שינקל.
טיוטות שנערכו על ידי פרזיוס לתכנון המחודש של בניין החווה לשעבר במזרח, המכונה אגף גבירות החצר, ששונה תחת הרדנברג, הוכנו במרץ 1825. עבודות השיפוץ החלו באביב של השנה הבאה, והושלמו בקיץ 1827.
השינויים של קארל פרידריך שינקל
שינקל עיצב ארמון קיץ עבור הנסיך קרל בסגנון הקלאסיציזם, ובעצם עיצב מחדש את החזית החיצונית ואת ממדי הבניין.
הוא שינה את תוכנית הקומה של קבוצת הבניינים על ידי קיצור אגף גבירות החצר בשליש מאורכו וחיבורו לבית הראשי, כך שחצר הגן בתוך מתחם הבניין נפתחה יותר מזרחה לכיוון הפארק המעוצב.
שינקל הסיר את הגג הגבוה המשופע בכל הכיוונים וכיסה את גג בלוחות האבץ המשופעים מעדנות והציב מעקה מסביב, אותו קישט בפינות בקערות ובאגרטלים עשויים אבץ יצוק.
הטיח החיצוני עוצב כגושי אבן טבעית.
שינקל שינה את הרחבת המרפסת החצי עגולה מימי הנסיך הרדנברג, שנבנתה רק עשר שנים קודם לכן.
הוא הפך אותה למלבנית עם שני עמודים.
הוא החליף את גומחת האפסיס למעלה בשלושה חלונות צרפתיים גבוהים בין עמודים מעט בולטים מחורצים, וכרכוב שמסתיים בחלק העליון.
החזית המערבית זכתה למראה דומה.
שינקל הניח למרפסת אחרת, שממנה היה נוף טוב על מגרש התענוגות ואליה ניתן היה להיכנס מחדר הפינה המרוהט לנסיך קרל, להתמשך סביב הפינה הדרומית-מערבית.
על מנת לשחרר את הקו האופקי הארוך של המעקה הפונה דרומה, נוספה לגג מרפסת מגדל.
הצורה הקובייתית התאימה לאדריכלות של בניין טירה והדגישה את החלק המרכזי באופן פשוט.
הכניסה הראשית נותרה ללא שינוי, נגישה וכמעט מוסתרת מחצר הגן.
על סף הדלת, קיבלו את פני האורח אותיות פליז על לוח שיש לבן במילה SALVE.
כדי להחיות את החזית חמורת הסבר, התקין שינקל פרגולת ברזל יצוקה, לאורך הקירות החיצוניים בצד החצר, ובתכנון זה ציטט את הסנטור והסופר הרומי פליניוס הצעיר.
בנוסף לתחריטים של מבנים יווניים-רומיים, מצא שינקל בשיתוף פעולה עם לנה, גם השראה לעיצוביו בתיאורי הווילות של פליניוס, שלא רק השפיעו על גליניקה, אלא מאוחר יותר גם על התוכניות לשרלוטנהוף ולמרחצאות הרומיים בפארק סנסוסי.
רישומי שחזור של הווילות של פליניוס: טוסקום (Tuscum) בהרי האפנינים ולורנטינום (Laurentinum), דרומית לאוסטיה, שיצר שינקל בשנת 1833 על פי הטקסט של פליניוס, פורסמו באלבום האדריכלות שיצא בשנת 1841.
מטוסקום אומצה בגליניקה הכניסה הראשית שהייתה דלת סמויה קטנה.
הלמוט פון מולטקה הזקן, שהתגורר זמנית בבית האצילים בתור השליש של הנסיך קרל, כתב בשנת 1841 במכתב לאשתו לעתיד מארי: "החצר הנשקפת מחלונותיי יפה להפליא.
מזרקה עדינה מתנשאת על שטיח דשא כמו קטיפה ירוקה, ומרפסת משתרעת סביבה, עטויה היטב בפרחי פסיפלורה ואריסטולוצ'יה (Aristolochia clematitis)".
הנסיך קרל עיטר את החזיתות באבנים עתיקות, שהוצבו על פי הנחיות הפסל כריסטיאן דניאל ראוך בתוך הקירות החיצוניים למטרות דקורטיביות בלבד.
הרצפה כוסתה בפלטות ברזל יצוק מחורצות עם חלוקה של מפרקי צלב.
שינקל עיצב את כניסה פשוטה לפרגולה עם עמודים וקורות רוחב.
מאוחר יותר בנה אותה פרזיוס מחדש כמקדש.
ציור קיר של נימפות משקות ורוחצות את פגסוס, שצויר על ידי בשנת 1827 קישט את הפינה הדרומית-מערבית של החצר מעל אח פתוחה.
הצייר השתמש בדוגמת ציור קבר מסביבות 160 לספירה מוויה פלמיניה ליד רומא.
ציור הקיר נהרס בגלל הזנחת בניין הארמון בתקופות מאוחרות יותר.
12 חדר השינה של הנסיכה מארי
16 חדר השינה של הנסיך קרל
רק מקורות דלים זמינים בנוגע לשחזור פנים הארמון בתקופתו של הנסיך קרל.
מידע על השינויים המבניים שביצע שינקל מגיע מהתוכנית של הקומות העליונות והתחתונות, שהוכנה כנראה סביב שנת 1826, שיכולה לשמש להשוואה עם השרטוט כביכול משנת 1817. לשם השוואה, תוכניות הקומה אינן מגלות שינויים משמעותיים בפנים הטירה.
בנוסף לכמה פתחים בקירות לדלתות מקשרות, חלק מהחדרים קיבלו תוכנית מעט שונה מכיוון ששורטטו קירות חדשים או שקירות קיימים הוסרו.
שינויים קטנים אלה בוצעו בעיקר באגף המערבי, שחדרי השירות שלו שימשו אז כחדרי אירוח לאצילים.
המטבח הועבר לחלק הצפוני של אגף גבירות החצר.
גרם מדרגות באמצע האגף הוביל לקומה העליונה אל החדרים, שככל הנראה שכנו בהם המשרתים.
באזור המזרחי של אולם הגן בן השלושה חלקים הוצב שולחן ביליארד.
החדר הגובל באולם במזרח נושא את שמה של גבירת החצר והחדר הצמוד אליו מצפון מכונה חדרנית (Jungfer).
בקומה העליונה, האולם הכחול, שנקרא כיום האולם האדום, קיבל קצת יותר מרחב מחיה לאחר שהגומחה בצורת האפסיס שהשתרעה לתוך החדר הוסרה.
לחדר השירות (חדר מספר 16) נוסף גרם מדרגות לעליית הגג וחדר השינה לשעבר של הנסיך הרדנברג (חדר מספר 14) קיבל יציאה למרפסת קטנה.
בנוסף, הקיר הצפוני לארון הסודי שמאחוריו נפרץ, כך שנוצרה גומחה למיטה ששייכת כעת לחדר השינה.
הנסיך קרל עבר לחדריו לשעבר של הנסיך הרדנברג בצד המערבי, ואילו אשתו הנסיכה מארי עברה לדירתו הקטנה יותר של הנסיך ממזרח.
כיורשו של קארל פרידריך שינקל, שנפטר בשנת 1841, לקח לודוויג פרזיוס על עצמו את עבודות הבנייה בגליניקה.
במהלך חייו של שינקל, בסוף שנות השלושים של המאה ה-19, תוכננו קישוטים קלים לבניין הארמון, אך אלה מעולם לא יושמו.
רק העמודים של המרפסת בצד הדרומי כוסו בלוחות אבץ יצוק.
עיצוב הלוחות כלל קבוצה של שריגים ופוטו עם מוטיבים כפריים על כל מדליון.
בית היציקה של מוריץ גייס (Moritz Geiß) בברלין ביצע את העבודה על פי התוכניות של פרזיוס.
התכנון המחודש של כניסת הפרגולה על ידי פרזיוס מתועד בבירור.
בשנת 1840, הכניסה הפשוטה לחצר הגן קיבלה פורטיקו דורי בן ארבעה עמודים בסגנון פרופילאה קטנה, שהדגיש את אזור הכניסה בצורה מייצגת יותר.
אפריז היקפי עשוי אבץ יצוק בין הארכיטרב לגמלון משולש מציג צורות מיתולוגיות יווניות ונוצר בבית היציקה של גייס על פי עיצובו של שינקל.
דמות של אכילס ב שלא שרדה בימינו מאת כריסטיאן דניאל ראוך הכתירה את קו הגג.
פרזיוס הציב ספסל אבן מלבני מקושט ליד המקדש.
בשנת 1844 הגדיל פרזיוס את אגף גבירות החצר.
עם מעקה מסביב, הוא התאים את שטח הגג למראה הקדמי של הבניין הראשי.
בחלונות קומת הביניים הוא הציב תומכים בצורת אריות כעמודים מרכזיים כקישוט אדריכלי עתיק.
הם העתקים מאבץ של רגליים בשולחן רומי - מעמד מתכתי תלוי שעליו ניתן להניח פלטת שולחן.
לא ניתן לתאר במדויק שינויים קלים אחרים בבניין הטירה, כגון חסימה של חלונות בקומת הקרקע.
הם כנראה התרחשו בקשר לשיפוצים בתוך הטירה.
זה חל גם על הגומחה הרדודה באגף המערבי של הטירה עם העתק של ונוס איטלקה (Venus Italica).
המקור של אנטוניו קנובה נמצא בפאלאצו פיטי בפירנצה.
עם השינויים שביצע פרזיוס בבניין הארמון, הבנייה הסתיימה במהלך חייו של הנסיך קרל.
מידע על התקופה שלאחר שנת 1845 כמעט ואינו זמין או שלם ומתייחס בעיקר לבניינים אחרים באזור גליניקה.
משנת 1859 ואילך, האינטרסים של קרל התרכזו יותר ויותר בשיפוץ טירת הציד גליניקה, שנרכשה באותה שנה והסמוכה לדרום-מזרח בצד השני של הקוניגשטראסה (הכביש בין ברלין לפוטסדאם).
שיפוצים בשנות החמישים של המאה ה-20 ושימושים נוספים
ההזנחה של בנייני גליניקה, שהלכה וגדלה במשך עשרות שנים לאחר מותו של הנסיך קרל, הובילה לשיפוצים גדולים בין 1950 ל-1952 לאחר מלחמת העולם השנייה, כך שכל מתחם הארמון יוכל לשמש מעון לספורטאים במימון מטוטו הכדורגל.
המבנה המרכזי של הארמון, שהיה מיועד לטרקלינים, נותר כמעט ללא שינוי עם תוכנית החדרים של שינקל.
עם זאת, שרידי פרטי הציוד המקוריים כגון מסגרות חלונות ודלתות, רצפות פרקט וטיח קיר הוסרו באופן בלתי הפיך ורק שוחזרו בסגנון שינקל.
השמדת שרידי מארג הבניין הישן הייתה הליך מקובל בשנות ה-50, ואת הסיבות ניתן למצוא בשלב השיקום הכללי, שלעיתים קרובות לא הותיר זמן, לא עניין ולא הזדמנויות למחקרים אינטנסיביים.
השיפוץ והעיצוב המרחבי של האגפים, בהם היו חדרי השינה, התבצעו מנקודת מבט מעשית.
אגף גבירות החצר היה נהרס לחלוטין, והוארך צפונה לצורך התקנת גרם מדרגות בקומה העליונה.
הפרופילאה הקטנה שהקים פרזיוס בכניסה לחצר הגן ניצב לפני אגף גבירות החצר ומאז היא הכניסה הראשית לחלק הפנימי של הטירה.
פרגולת הברזל היצוק הוחלפה באחת העשויה עץ, הדומה לצורה שעיצב שינקל.
הפסיפסים ברצפה מול דלת הכניסה הפונה מזרחה עם מונוגרמת המראה "C" מתחת לכתר המלכותי וצלב מלטה מתייחסים לשמו הפרטי של הנסיך.
בפנים, חדר הקבלה, שממנו מסדרון מוביל למבואה, חדרי ניהול, מטבח ושירותי הבניין.
כתוצאה מהשיפוצים אבדו החדרים של שינקל והפרופורציות של הבניין, כמו גם הנוף שנשקף מחצר הגן מזרחה אל הפארק.
באשר לחידוש פנים הארמון בתקופת הנסיך קרל, ישנם מקורות דלים לא פחות בנוגע לריהוט.
המקורות מוגבלים לצילומים שצילם האדריכל והיסטוריון האמנות יוהאנס זיברס (Johannes Sievers) במהלך סקרי מלאי בסוף שנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, וסביבות 1950. הם מראים את מצבם המוזנח של חדרי הטירה, אך גם כמה פרטים על הריהוט.
הריהוט החדש של הטירה לאחר השיפוץ בשנות החמישים תאם לטעם של התקופה, במיוחד מכיוון שהיצירות המקוריות כבר לא היו זמינות.
כבר במהלך ספירת המלאי ב-1942, עדיין במהלך המלחמה, ציין זיברס: "לא נותר שום תיק, שום מכתב שיידע אותנו על סוג הריהוט של הטירה ועל מעורבותו של שינקל בה [...]." עם זאת, נתגלו עותקים של שתי ספות פינתיות שעיצב שינקל שחזרו למקומן המקורי בשנות החמישים.
הם מוצגים כציוד בלתי קבוע בתוכנית המבנה שהותווה בשנת 1826 והיו בחדר הלבן של דירת הנסיך קרל.
על בסיס פרטי הריהוט המעטים שתיעד זיברס בתמונות, נצבעו קירות הפרוזדור, גרם המדרגות והמדרגות מול המדרגות בקומה העליונה בלבן.
בהתאם לגודל השטח, הצבע הלבן חולק לשדות מלבניים על ידי קווים כחולים כהים ואדומים.
התקרה עוטרה כמשולש שטוח עם אקרוטריון בקצות או קישוט דומה.
קטע זה, המזכיר ציור רומאי פשוט ועיצוב קירות רומיים, שוחזר בשנות התשעים של המאה ה-20. השתמר מדליון גבס עם דיוקנה של הנסיכה מארי בקומה העליונה של גרם המדרגות המערבי.
התבליט שהוצב בקיר בקוטר 53 סנטימטרים נוצר על ידי הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
הכתובת בקצה החיצוני מזכירה את הנסיכה והפסל הברלינאי המוביל מאז 1815.
עיצובו של שינקל של אזור הכניסה לחדר הגן בקומת הקרקע, הנמוך בשני מדרגות, נשמר עוד מימי הנסיך קרל.
דלת אלון כפולה ממוסגרת על ידי (מקדש קטן) עם משקוף ישר עשוי שיש לבן ועמודי פורפיר עם בסיסים לבנים וכותרות מרוכבות.
ממש מול אזור הכניסה נמצאת המרפסת עם דלת החלון המחולקת לשלוש המובילה למגרש התענוגות.
חלל המרפסת פונה לאולם משני עמודים מחורצים דוריים.
באמצע אולם הגן נשמרה הרצפה שתכנן שינקל, שלה העניק האדריכל תבנית של לוחות אבן לבנים ואדומים-חומים בצורת ריבוע, משולש ועגול.
שיבוץ אבן מציג רק את קווי המתאר של אישה מכונפת עם כד מים על שטח של כמעט מטר רבוע אחד.
אין עוד קישוטי חדרים שיכולים לשקף את פנים האולם במאה ה-19. אולם הגן, במקור בן שלושה חלקים, הורחב ל-123 מטרים רבועים על ידי הוספת החדרים ממערב וממזרח.
הקירות צבועים היום בלבן והרצפה, למעט החלק הנותר, מכוסה בפסי פרקט.
ישנן עדויות מעטות על העיצוב הקודם של החדרים בקומה העליונה.
ברוחב של כשישה מטרים ואורך כעשרה מטרים בלבד התאים האולם האדום כאולם אירועים של מעון הקיץ רק לחגיגות קטנות יותר.
לקבלת הפנים הגדולות השתמש הנסיך קרל באולמות הייצוגיים יותר של ארמון העיר ברלין שלו בכיכר וילהלמפלאץ.
שינקל תכנן פאנל בגובה 30 סנטימטרים מעץ מהגוני כקישוט קיר ושטח קיר מעליו צבוע במשטחים וממוסגרים, שהסתיימו באפריז מסביב של עיגולים ומלבנים.
בנוסף, מפרסומו של היסטוריון האמנות רודולף ברגאו, "מלאי מונומנטים אדריכליים ואמנות במחוז ברנדנבורג" משנת 1885, עולה כי שעון מעוטר בסגנונו של היה חלק מהריהוט המאוחר יותר של האולם האדום.
צוינו גם ריהוט בסגנון בול, אגרטלי כסף בארוקיים ופורצלן תוצרת לקישוט הדירות הסמוכות של הנסיך והנסיכה.
במהלך השיפוץ בשנות התשעים של המאה ה-20, נצבעו קירות האולם באדום מונוכרומטי, התקרה בלבן ועל הרצפה הותקן פרקט.
חזית הארובה בסגנון נאו-רוקוקו על הקיר המזרחי שאבדה הוחלפה בחזית קלאסית עשויה שיש לבן בשנת 1951. היא מתוארכת לתקופת שינקל ונבנתה במקור באגף גבירות החצר.
נברשת עם 14 זרועות, מוזהבת עם תליונים מזכוכית, מבוססת על עיצוב של שינקל משנת 1830, כמו גם שולחן מהגוני עגול עם עמוד מרכזי ושלוש רגליים מעוקלות קמורות.
שינקל עיצב עוד שולחן מהגוני מלבני על הקיר המערבי בשנת 1828 עבור הארמון בווילהלמפלאץ.
עיצוב הנוי עם כפות דקלים, שריגים ואצטרובלים בקצה המשקוף התבסס על מוטיבים מימי קדם.
הריהוט המקורי של ארמון גליניקה כלל שני פמוטים בני 5 זרועות מוזהבים סמוכים.
רק אחדים מכלי הכסף המגוונים חזרו לגליניקה.
בשנת 1828 הוצגה קערת הכסף בתערוכת האקדמיה בברלין כאשר היא כבר הייתה ברשותו של הנסיך קרל.
הקערה הייתה עדיין בגליניקה בשנת 1939 בגליניקה, אך נמכרה על ידי הנסיך פרידריך לאופולד הצעיר לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2008 ניתן היה לרכוש עשרים פריטים ממערכת כלי הכסף.
דיוקנאות בפורמט גדול ופרוטומה של דמותו של הנסיך קרל בן ה-30 מנציחים את בעל הבית לשעבר וכמה מבני משפחתו.
יצירתו של הפסל יוליוס סימוני, תלמידו של יוהאן גוטפריד שדו, המתוארכת לסביבות 1832 משום שהוצגה בתערוכת האקדמיה בברלין באותה שנה.
סימוני השתמש בדיוקן שצייר פרנץ קרוגר סביב 1831. ציור מאת קרוגר משנת 1852 מציג את הנסיך קרל בגיל 51 כגנרל של חיל הרגלים.