tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבלטים של פייג' הושבו לבמה ובוצעו בלהקות בלט ברחבי ארצות הברית, בהן שיקגו, מילווקי, סינסינטי, פיטסברג, ניו יורק ותיאטרון המחול של הרלם, כמו גם באירופה.
רות הסריטה את הבלטים שלה לכל אורך הקריירה שלה וכמה מהם, בהם "פרנקי וג'וני", "האלמנה העליזה" ו"בילי סנדיי" היו לסרטי טלוויזיה זוכי-פרסים.
כבר ב-1958, הופיעו חברים בלהקתה, בלט האופרה של שיקגו, בתוכנית של אד סאליבן.
כשרונותיה ככוריאוגרפית יצרו מספר רב של בלטים למוזיקה של מלחינים קלאסיים רבים, בהם מלחיני אופרה.
"מיניון" של תומא, ואאידה, כוחו של גורל, איל טרובטורה ולה טרוויאטה של ורדי.
רות פייג' היא נושא שני סרטי תעודה זוכי פרסים: "אוריגינל אמריקאי" (הפקות אוטר) ו"רות פייג': רקדנית חד-פעמית" (הפקות תיאה פלום).
מורשת רות פייג' שמורה בכמה ארכיבים גדולים, בהם מחלקת המחול במרכז לינקולן, אוסף המחול של אן ברצל בספריית ניוברי ואריבי הסרטים של שיקגו.
רות סלנצ'ינסקה היא פסנתרנית אמריקאית ממוצא פולני שהייתה ילדת פלא.
אביה, יוסף סלנצ'ינסקי (Józef Ślenczyński), שהיגר מפולין לארצות הברית, היה כנר.
בתקופת מגוריו בפולין היה דמות מובילה בקונסרבטוריון של ורשה, אך היה מאוכזב מכך שקריירת ההופעות שלו לא צלחה.
הוא קיווה שיוכל להגשים את החלום שלו באמצעות ביתו, ולכן כבר כשהייתה סלנצ'ינסקה בת שלוש, הקפיד אביה על שגרת אימונים נוקשה ואילץ אותה להתאמן כ-9 שעות ביום.
על פי עדותה של סלנצ'ינסקה, אביה הכריח אותה להתאמן בזמן שאחותה שיחקה עם חברים, והיה רודף אחריה עם מקל אם חשב שהיא לא מתאמנת מספיק.
כשהייתה בת ארבע כבר שלטה סלנצ'ינסקה במספר יצירות מרכזיות לפסנתר, והופיעה בפומבי בפעם הראשונה, במילס קולג' באוקלנד ב-10 במאי 1929. בהמשך של אותה השנה היגרה המשפחה לאירופה כדי שסלנצ'ינסקה תוכל ללמוד פסנתר אצל טובי המורים.
את רסיטל הבכורה שלה ניגנה בברלין בגיל שש, וההופעה הראשונה שלה עם תזמורת התקיימה כשהייתה בת אחת עשרה.
בשנת 1933 הופיעה בניו יורק והרשימה את יוזף הופמן, שהזמין אותה ללמוד אצלו.
בשנים העוקבות למדה גם אצל ארתור שנאבל, אגון פטרי, אלפרד קורטו וסרגיי רחמנינוב.
כשהייתה בת חמש עשרה, גבר עליה הלחץ שדרשה הקריירה כפסנתרנית קונצרטים.
היא ויתרה על הקריירה, ברחה מהבית, ונרשמה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1944, בגיל 19, הכירה סלנצ'ינסקה סטודנט בשם ג'ורג' בורן ונישאה לו.
הם התגרשו בשנת 1953. כדי לכלכל את עצמה לאחר הגירושין, החלה סלנצ'ינסקה ללמד פסנתר, ובסופו של דבר חזרה להופיע בקונצרטים בשנת 1951 לאחר הפסקה של מעל לעשור.
באותה השנה השתתפה בפסטיבל Carmel Bach .
בשנת 1957 כתבה סלנצ'ינסקה אוטוביוגרפיה בשם "ילדות אסורה" העוסקת בהתעללות שספגה בילדותה ובחיים כילדת פלא.
מספר שנים מאוחר יותר, היא כתבה ספר העוסק בלימודי פסנתר שנקרא "Music at Your Fingers: Aspects of Pianoforte Technique".
בשנת 1958 הופיעה ב-56 ערים במסגרת סיבוב הופעות שערכה.
באותה השנה חתמה על חוזה הקלטות עם דקה רקורדס.
ב-1964 החלה לעבוד סלנצ'ינסקה במשרה מלאה כאמנית הבית של אוניברסיטת דרום אילינוי באדוארדסוויל, והמשיכה לכהן בתפקיד עד לשנת 1987. בתקופת עבודתה באוניברסיטה הכירה פרופסור למדעי המדינה בשם ג'יימס קר וכעבור מספר שנים השניים נישאו.
הוא נפטר בשנת 2001, ולזוג לא נולדו ילדים.
אוסף המזכרות וההקלטות שלה קיבל מעמד של אוסף מיוחד בספריית Lovejoy באוניברסיטה שבה עבדה.
בשנת 1984 העניק לה שגריר פולין בארצות הברית, רומואלד ספאסובסקי , את העיטור האזרחי הגבוה ביותר בפולין, Golden Cross of Merit , על כך שקירבה את העולם אל המוזיקה של שופן.
סלנצ'ינסקה המשיכה להופיע וללמד באופן פרטי גם במאה ה-21. בשנת 2005 כיהנה כשופטת בתחרות שופן.
כדי לחגוג את יום השנה ה-250 להולדתו של בטהובן בשנת 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה, הקליטה סלנצ'ינסקה סרטונים שלה מבצעת את הסונטות לפסנתר של המלחין.
בשנה שלאחר מכן הופיעה סלנצ'ינסקה בשגרירות פולין בניו יורק בפסטיבל הבינלאומי Chopin & Friends.
בשנת 2022, בגיל 97, הקליטה סלנצ'ינסקה את אלבומה "My Life in Music" עם חברת התקליטים דקה רקורדס, שישים שנה לאחר הפעם הקודמת שהקליטה איתם.
האלבום כולל ביצועים ליצירות של רחמנינוב, של שופן, של באך, של דביסי ושל בארבר.
36דויטשה גרמופון2022My Life in Musicדקה רקורדס
רות למדן (נולדה ב-1943) היא היסטוריונית ישראלית, סופרת ועורכת.
מחקריה עוסקים ביהדות האימפריה העות'מאנית, יהדות איטליה בתקופה המודרנית המוקדמת ומעמד האישה ביהדות במאה ה-16.
נולדה בשם רות שמשי בשנת 1943 בתל אביב.
אמה, מרגלית לבית רובוביץ', הייתה ילידת ירושלים ואביה צבי שמשי יליד העיר באר (Bar) באוקראינה.
אביה, שהחזיק בתפקיד בכיר במזכירות המנדט הבריטי, נהרג כשהייתה בת שלוש בפיצוץ מלון המלך דוד.
לאחר מותו עברה עם אמה לתל אביב, שם למדה בתיכון עירוני א'.
נישאה לנחום למדן ב-1963, והתאלמנה ממנו ב-2020. לזוג שלושה ילדים ומספר נכדים.
למדן סיימה בהצטיינות תואר ראשון ושני בחוג להיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה לתואר שני, בהדרכת פרופ' דניאל קארפי, הוקדשה לחייו ויצירתו של הרב האיטלקי, הנוסע ר' משה באסולה.
בעבודת הדוקטורט, על מעמדן של נשים בחברה היהודית במצרים, סוריה וארץ ישראל במאה ה-16, בהדרכתה של פרופ' מינה רוזן, נבדק מעמדן המשפטי והחברתי של נשים על רקע התהפוכות הפוליטיות, הדמוגרפיות והארגוניות שאפיינו את החברה היהודית בעקבות גירוש ספרד.
המחקר התבסס על מקורות הלכתיים, תעודות מן הגניזה הקהירית, תקנות מקומיות, תאורי נוסעים, תעודות עות'מאניות ומקורות וכתבי יד נוספים בני התקופה.
המחקר יצא לאור כספר בשנת 1996 ותורגם לאנגלית בשנת 2000. ספר זה, המהווה מחקר ראשוני, הוא ספר יסוד בתחום חקר הנשים היהודיות וחיי החברה והמשפחה באזור ארץ ישראל.
אודות ספר זה כתבה אלישבע באומגרטן: ""בניגוד לחוקרי היסטוריה אירופית מערבית העוסקים בחייהן של נשים באופן אינטנסיבי מאז שנות השישים והשבעים של המאה ה-20, חוקרי מדעי היהדות הצטרפו באיחור למחקר בנושא, וללמדן הזכות להימנות עם החוקרים החלוציים בתחום.
תרגום ספרה מעברית לאנגלית ופרסומו בהוצאת בריל הם עדות להתרחבות העיסוק בחיי נשים יהודיות ובראיית תולדותיהן כחלק חשוב ומהותי של ההיסטוריה היהודית.
הספר פותח בפני קוראיו את עולמן של נשים בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית, באזור גאוגרפי נרחב...הוא מבוסס על מגוון רחב ביותר של מקורות עבריים ראשוניים...ואוסף המקורות המופיע במחקר זה יהיה בוודאי אוצר בלום לכל מי שיבקש לעסוק בעתיד בחברה היהודית במזרח התיכון במאה ה-16."
ספרה השני, שיצא בשנת 2009, הוא מהדורה מוערת של ספר תיקון סופרים לר' יצחק צבאח, שהועתק בירושלים בשנת שצ"ה (1635), כתב-יד המכיל מאה שטרות עבריים בנושאים שונים שהכין סופר ירושלמי בשם יהודה מורעלי.
למדן לימדה שנים רבות בחוגים להיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל וכיום היא חוקרת במרכז גולדשטיין-גורן לחקר התפוצות, הפקולטה למדעי הרוח, באוניברסיטת תל אביב.
למדן חברת מערכת בכתב העת "מסכת", העוסק בנשים בעולם היהודי (אוניברסיטת בר-אילן).
היא עורכת ראשית לכרך המוקדש ליהדות האימפריה העות'מאנית, אשר עומד לצאת לכבודה של פרופ' מינה רוזן במסגרת סדרת הקבצים האקדמית 'מיכאל' (בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת חיפה).
רות למדן כתבה שני ספרים (אחד מהם עודכן ותורגם לאנגלית), בנוסף למאמרים, ערכים אנציקלופדיים ומאמרי ביקורת בבמות אקדמאיות שונות.
רות למדן, עם בפני עצמן: נשים יהודיות בארץ ישראל, סוריה ומצרים במאה השש-עשרה, תל אביב: הוצאת ביתן במשותף עם אוניברסיטת תל אביב תשנ"ו 1996.
רות למדן, מבוא וההדרה, ספר תיקון סופרים לרבי יצחק צבאח, הועתק בירושלים בשנת שצ"ה (1635) על ידי הסופר יהודה מרעלי, אוניברסיטת תל אביב, 2009.
'ריבוי נשים בחברה היהודית בארץ-ישראל ובמצרים בדורות הסמוכים לגירוש ספרד', בתוך: א' שפירא, מ' רוזן וד' פורת (עורכות), ספר יובל לדניאל קארפי, אשכול מחקרים בתולדות העם היהודי, תל אביב תשנ"ו, עמ' עג-פט.
'יחסים בין עדתיים בצפת לאחר גירוש ספרד - בחינה מחודשת', פעמים, 72 (תשנ"ז), עמ' 75–83.
'סטיות מנורמות המוסר המקובלות בחברה היהודית בארץ ישראל ובמצרים במאה השש-עשרה', בתוך: י' ברטל וי' גפני (עורכים), ארוס אירוסין ואיסורים, מיניות ומשפחה בהיסטוריה, ירושלים תשנ"ח, עמ' 119–130.
'"לא כל הילדים שוים ולא כל המקומות שוים" – חכמי ארץ-ישראל ומצרים על יולדות וילדים במאה השש-עשרה', בתוך: מ' וינטר ומ' שפר (עורכים), טורקיה:העבר העות'מאני וההווה הרפובליקני, קובץ מאמרים לכבוד פרופ' אריה שמואלביץ ז"ל, תל אביב 2007, עמ' 171–193.
רות למדן, 'שנאה, קנאה ופשרה בחברה היהודית-עות'מאנית בראשית העת החדשה', מסכת, יג (תשע"ז-תשע"ח), עמ' 133 – 154.
'על זקנים וזקנות בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית בעת החדשה המוקדמת', בתוך: ספונות, מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח, סדרה חדשה ספר חמישה עשר [ל], עמ' 225 – 342.
'אהבה, שנאה, קנאה ופיוס: על בעלים ונשים בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית בתקופה שלאחר גירוש ספרד', בתוך: שאול רגב ויעקב שמואל שפיגל (עורכים), היהודים באימפריה העות'מאנית, רמת גן 2024, עמ' 173 – 192.
חוקרים אחרים מתבססים על מחקריה של למדן וכותבים אודותיה, בפרט:
נפרד אך לא שווה: [ביקורת על ספרה של רות למדן "עם בפני עצמן: נשים יהודיות בארץ ישראל, סוריה ומצרים במאה השש-עשרה" (בעברית ובאנגלית)].
אלישבע באומגרטן, מחקר חלוצי על נשים יהודיות, זמנים, רבעון להיסטוריה, 81, חורף 2002- 2003.
רות רולנד ניקולס הייתה חלוצת תעופה אמריקאית.
היא האישה היחידה שהחזיקה ב-3 שיאי עולם בו-זמנית לנשים/טייסות בקטגוריות מהירות, גובה ומרחק טיסה.
ניקולס נולדה בניו יורק לאריקסון נורמן ניקולס ואדית' קורליס היינס.
אביה היה חבר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, ושירת ביחידת המתנדבים הראשונה של חיל הפרשים של צבא ארצות הברית שנקראה "הרוכבים הקשוחים" של טדי רוזוולט (הידועה באופן רשמי בשם "The 1st United States Volunteer Cavalry").
רות למדה בבית ספר מאסטרס , שהיה בית ספר תיכון ומכינה פרטית לבנות ונשים צעירות.
בשנת 1919 עם סיום לימודיה בבית הספר התיכון, אביה העניק לה כמתנת סיום הלימודים, טיסה במטוס עם אדי סטינסון ג'וניור, מחברת סטינסון .
טיסה זו עוררה בה את העניין להיות טייסת.
בשנת 1924 היא סיימה את לימודיה לתואר מוסמך בקדם רפואה (סיעוד), בקולג' ולסלי.
בעודה סטודנטית בולסלי קולג', ניקולס השתתפה בשיעורי טיסה בחשאי.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים, היא קיבלה את רישיון הטיס שלה והייתה לאישה הראשונה בעולם שקיבלה רישיון טיס על מטוסי-ים.
בשנה 1928 היא זכתה לתהילה ציבורית כטייסת משנה של הארי רוג'רס, שהיה מדריך הטיסה שלה, בטיסה הראשונה ללא עצירה מניו יורק למיאמי, פלורידה.
בשל מעמדה החברתי ורקע האצולה המשפחתי שלה, ניקולס נודעה בעיתונות בשם "המתבגרת המעופפת", שם שמאוד שנאה.
באותה שנה, ניקולס נשכרה כמנהלת המכירות של יצרנית המטוסים Fairchild Aviation Corporation .
בשנת 1929, היא ייסדה, יחד עם אמיליה ארהארט ואחרות, את ארגון הטייסות הבינלאומי שנקרא התשעים ותשע.
באוגוסט 1929, היא וארהארט היו בין 20 המתחרות בדרבי האווירי לנשים (המכונה גם "פאודר פאף דרבי"), זה היה המרוץ הרשמי הראשון לנשים בלבד, בארצות הברית.
הם יצאו מסנטה מוניקה, קליפורניה, ב-18 באוגוסט לקליבלנד, אוהיו.
ניקולס התרסקה, לואיז ת'דן ניצחה, בעוד ארהארט סיימה שלישית בלבד.
במהלך שנות ה-30, בזמן שעבדה בחברת פיירצ'יילד וחברות תעופה אחרות, ניקולס ביצעה מספר טיסות שבהן היא שברה שיאים.
היא בצעה את רוב הטיסות במטוס לוקהיד אלקטרה , שהשאילה מתעשיין הרדיו, המיליונר, פאוול קרוסלי ג'וניור.
בדצמבר 1930 בסינסינטי, היא שברה את זמן השיא של צ'ארלס לינדברג בטיסה חוצת יבשת למרחק שבין ניו יורק ללוס אנג'לס והשלימה את הטיסה תוך 13 שעות ו-21 דקות.
במרץ 1931, היא קבעה שיא גובה עולמי לנשים כשהגביה טוס לגובה 8,760.9 מטרים.
באפריל 1931 בדטרויט, היא קבעה את שיא המהירות העולמי לנשים כשטסה במהירות של 339.1 קילומטרים לשעה.
ביוני 1931, היא ניסתה להפוך לאישה הראשונה שטסה סולו מעבר לאוקיינוס האטלנטי, אך התרסקה בניו ברונסוויק ונפצעה קשה, ושברה לפחות שתי חוליות בגבה.
לאחר החלמתה, באוקטובר 1931, היא קבעה את שיא מרחק הטיסה לנשים, בטיסה מאוקלנד, קליפורניה, ללואיוויל, קנטקי, מרחק של 3,181 קילומטרים.
ב-14 בפברואר 1932, ניקולס קבעה שיא גובה עולמי חדש של 6,000 מטרים למטוסים מונעים בדיזל, כשטסה במטוס לוקהיד וגה משדה התעופה פלויד בנט פילד, ניו יורק .
ב-3 בנובמבר, בניסיון לשבור את השיא הטרנס-יבשתי של ארהארט, ניקולס נכשלה.
מטוסה של ניקולס החליק מהמסלול בשדה פלויד בנט, תוך כדי ריצה על המסלול, כנף המטוס התחפרה בקרקע, המטוס נכנס לסחרור, ניזוק קשות, אך ניקולס אפילו לא נפצעה.
ב-29 בדצמבר, ניקולס הפכה לטייסת הראשונה, של חברת תעופה מסחרית שהטיסה נוסעים, בשעה שהטיסה נוסעים בחברת New York and New England Airways.
בשנת 1935 הצטרפה ניקולס לחברת הנדסה המבוססת על נשים בלבד, שבסיסה בבריטניה.
באותה תקופה חברה זו הייתה הארגון היחיד בעולם לנשים מהנדסות וטייסות.
ב-21 באוקטובר 1935, ניקולס נפצעה אנושות בהתרסקות במהלך טיסה פרטית לטרוי, ניו יורק.
הטיסה הייתה אמורה להיות "חתונה מוטסת" לשני זוגות מעל העיר ניו יורק, אבל המטוס, מסוג קרטיס קונדור , התרסק זמן קצר לאחר ההמראה.
על פי דיווחים בעיתונות על ההתרסקות, קברניט הטיסה נהרג בהתרסקות.
ניקולס ספגה חבלות בשורש כף היד השמאלית, בקרסול ובאף, כמו-כן, כוויות וחשד לפציעות פנימיות.
כמעט שנה לאחר ההתרסקות ניקולס לא הייתה מסוגלת לטוס.
כשחזרה לטוס, ניקולס עבדה בארגון קוויקר שביקש לקדם פתרון סכסוכים בינלאומיים בדרכי שלום.
בשנת 1939, היא הקימה ועמדה בראש ארגון הסיוע ההומניטרי בשם כנפי הסיוע , שהיה שירות אווירי אזרחי שביצע טיסות סיוע חירום וסייע לסיירת האוויר האזרחית , המסונפת לחיל האוויר האמריקאי, במהלך מלחמת העולם השנייה, תוך ביצוע סיורים לאורך חופי ארצות הברית לגילוי צוללות גרמניות.
בסוף מלחמת העולם השנייה הוענק לניקולס דרגת לוטננט קולונל (המקבילה לדרגת סגן אלוף בצה"ל) במסגרת סיירת האוויר האזרחית (CAP).
לאחר מלחמת העולם השנייה, ניקולס הייתה מעורבת במאמצים הומניטריים נוספים, כשהיא משתמשת בסֶלֶבְּרִיטַאיות שלה כדי להפנות תשומת לב למטרותיה ולגיוס כספים.
היא ארגנה פרויקט תמיכה בקרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים – UNICEF, שכלל פיילוט של טיסות מסביב לעולם ב-1949. במהלך הפיילוט, ב-14 באוגוסט, היא הצטרפה לצוות של טיסת Transocean Air Lines שהובילה 47 מהגרים איטלקיים מטעם ארגון הפליטים הבינלאומי לקראקס, ונצואלה.
במהלך הטיסה, בניסיון נחיתה לחניית ביניים בנמל התעופה שאנון אירלנד, בשל טעות אנוש המטוס שהסתובב ונאלץ לנחות במפרץ גאלווי בשעה 2:40 בבוקר למחרת.
מתוך 58 נוסעים ואנשי צוות שהיו על המטוס 8 נהרגו וכל האחרים חולצו.
בשנות ה-50 של המאה העשרים, ניקולס ניהלה פעילות של ארגון הנשים למען "הצלת ילדים", היא ניהלה את אגף הנשים של קרן החולים המאוחדת ובנוסף הייתה מנהלת שטח של הקרן הלאומית לנפרוזיס (למחלות כליה, תסמונת נפרוטית וכדומה).
בשנת 1958, לאחר שהפעילה שתדלנות לטובת לחיל האוויר של ארצות הברית היא קבלה רשות, להיות טייסת המשנה בטיסה TF-102A Delta Dagger שהגיעה למהירות של 1,600 קילומטרים לשעה (מהירות על-קולית, 1 מאך) ולגובה של 15,545 מטרים ובכך קבעה שיאי מהירות וגובה חדשים לנשים בגיל חמישים ושבע.
ב-1959, בזמן שתוכנית מרקורי של נאס"א התכוננה לטוס למשימות על הירח, ניקולס עברה את אותם מבחני בידוד, צנטריפוגות וחוסר משקל שבחנו את המועמדים להיות אסטרונאוטים.
הבדיקות נערכו במרכז הפיתוח האווירי של רייט בדייטון, אוהיו, על ידי בריגדיר גנרל של ארצות הברית דון פליקינגר.
אף על פי שלתוכנית מרקורי של נאס"א היה עניין במחקר על התאמתן של נשים כאסטרונאוטיות, ניקולס לא עברה את הבדיקות.
למרות זאת היא דחקה במדעני חיל האוויר לכלול נשים בתוכניות הטיסה שלהם לחלל.
בסופו של דבר רק ג'רי קוב הצליחה להשלים את כל שלושת שלבי הבדיקות לפני שנאס"א הפסיקה את התוכנית באופן רשמי.
ניקולס סבלה מדיכאון חמור לפני מותה, היא נפטרה ממנת יתר של ברביטורטים, בביתה בניו יורק ב-25 בספטמבר 1960. מותה נקבע כהתאבדות.
ניקולס נקברה בבית הקברות וודלאון בברונקס, ניו יורק.
במהלך הקריירה שלה, ניקולס הטיסה את כל סוגי המטוסים שהיו מוכרים בימי חייה, כגון: ספינות אוויר, דאונים, אוטוגירו, מטוסי ים, מטוסים דו-כנפיים, משולשי כנפיים, מטוסי תובלה ומטוס על-קולי.
ניקולס הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה הלאומי לתעופה של ארצות הברית בשנת 1992. מדחף ממטוס הלוקהיד וגה שלה משנות ה-30 מוצג בגלריה של המוזיאון האוויר והחלל הלאומי הנמצא בוושינגטון בירת ארצות הברית.
"רות עבור" הוא סינגל שהוקלט על-ידי להקת צד גימל, בביצועו של זאב נחמה, אשר יצא לאור ב-1 במאי 2024.
השיר, אשר נכתב והולחן על-ידי אור מילשטוק ועמרי קסטן והופק על-ידי אייל מזיג, יצא לאור במסגרת פעילות הלהקה צד גימל.
השיר מבוצע על-ידי סולן להקת אתניקס, זאב נחמה.
השיר נוגע במצב המורכב בחברה הישראלית בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
נחמה שיתף: "היה משהו בשיר שנתפס לי בראש, הם פשוט קלעו והוא נגע בי.
אני לאט לאט לומד להבין שזה יותר גדול ממה שחשבתי".
השיר התקבל בשבחים מצד המבקרים וזכה לחיבוק חם מתחנות הרדיו בישראל, כאשר בשיאו היה לשיר השמיני המושמע ביותר על-פי נתוני מדיה פורסט.
לאחר צאתו, אומץ השיר לקמפיין יום הזיכרון השנתי של עמותת נט"ל, אשר עומלת בתחום הטיפול הנפשי בטראומה מאירועי מלחמה וטרור.
הקמפיין הושק במסגרת יום השידורים המיוחד בערוץ 12, שמטרתו הייתה גיוס תרומות לעמותה.
קליפ המילים המלא שיצא עבור השיר עלה לערוץ היוטיוב של צד גימל ב-1 במאי 2024. לצד קליפ המילים, עלה גם הווידאו קליפ שצולם במסגרת קמפיין יום הזיכרון של עמותת נט"ל, בו מופיעים הלומי קרב, בדגש על הפער שבין השגרה היומיומית לבין הסערה שמתחוללת בתוכם.
רות פלדמן היא פרופסור ישראלית בתחומי הפסיכולוגיה ההתפתחותית והנוירו-התפתחותית.
היא מכהנת כראש קתדרת סימס-מאן לחקר התפתחות המוח, הילד והמשפחה באוניברסיטת רייכמן, מנהלת את מרכז לורלי ווסט לחקר המוח והתפתחות האדם באוניברסיטת רייכמן ומנהלת את הקליניקה ותוכנית ההכשרה הקלינית ע"ש האריס לגיל הרך בבית ספר ברוך איבצ'ר לפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה.
בנוסף משמשת פלדמן כפרופסור נלווה באוניברסיטת ייל במרכז לחקר הילד.
פלדמן היא ממובילי חקר ההתפתחות של המוח והמערכת העצבית וחקר התהליכים הפיזיולוגיים שעומדים בבסיס התהליכים הנפשיים.
מחקריה היו הראשונים לפרט את תפקיד האוקסיטוצין בהיווצרות קשרים חברתיים.
הם תורגמו לשפות רבות ומיושמים ב-17 מדינות.
שיטות תצפית שפותחו במעבדתה, אשר משמשת מרכז עולמי לחקר אוקסיטוצין, משמשות ב-25 מדינות.
פלדמן מנהלת ללא שכר קליניקה ציבורית המשרתת הורים ופעוטות, ומכשירה פסיכולוגים קליניים להתמחות בגיל הרך.
בשנת 2018 דורגה כ"חוקרת המצוטטת ביותר" על ידי Web of science.
בדצמבר 2019 קבלה דירוג כחוקרת מספר אחת בעולם בחקר ההורות.
בשנת 2020 הוענק לה פרס א.מ.ת לחקר הפסיכולוגיה "על מחקריה פורצי הדרך בהבנת הקשר בין תינוקות להורים והשלכותיו ארוכות הטווח, וזאת על ידי שילוב שיטות מחקר מתחומי הפסיכולוגיה, הפסיכופיזיולוגיה, הגנטיקה, חקר המוח, הביולוגיה המולקולרית וחקר ההורמונים..
המודלים התאורטיים שבנתה על הבסיס הביולוגי של ההורות, על תהליכי סנכרון בין–אישיים, על התפתחות המוח החברתי בקרב ילדים, על הנוירוביולוגיה של הסיכון והחוסן, ועל השפעת האוקסיטוצין על יכולות חברתיות מורכבות, פתחו אפיקים חדשים במחקר".
בנערותה למדה וניגנה ג'אז, בפסנתר וטרומבון.
בגיל 15 החלה ללמוד תואר למוזיקה בהאנטר קולג' בניו יורק וסיימה אותו בהצטיינות יתרה בגיל 17.5. למדה תואר שני בתרפיה במוזיקה, תואר שני בנוירוביולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית של המבוגר.
נושא הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה התפתחותית היה סנכרון ביחסי אם־תינוק.
בעלת תואר שלישי בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיימה בשנת 1994. עם חזרתה לארץ עבדה כחוקרת באוניברסיטת בר־אילן במשך כשני עשורים, שם שימשה כפרופסור במחלקה לפסיכולוגיה ובמרכז לחקר המוח.
בשנת 2017 עברה עם צוותה לאוניברסיטת רייכמן.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם התפתחות יחסים בתוך המשפחה ובין הורים לילדים באוכלוסיות נורמליות ופתולוגיות, תהליכי ויסות לאורך הילדות, הבסיס הנוירוביולוגי של ההתקשרות, דיכאון אימהי ודיכאון בילדים, סטרס וטראומה בילדות והתפתחות פגים.
פלדמן פרסמה מאות מחקרים, ובכללם מחקרי אורך שכוללים מעקב מלידה עד בגרות, ואשר רובם פורסמו בכתבי עת מובילים.
מחקריה עוסקים בהבנת ההשפעה של הכימיה והביולוגיה על הרגש, הנפש והתפקוד החברתי.
מחקריה העיקריים מוצגים להלן על פי חלוקה לנושאי המחקר:
מחקרה של פלדמן עוסק בחקר הבסיס הביו-התנהגותי של קשרי קרבה.
היא חוקרת איך המערכות הנוירוביולוגיות והסינכרון ההתנהגותי התומכים בקשר הורה-ילד, מיתרגמים לקשרי קרבה לאורך החיים ומפתחים יכולות מורכבות כגון אמפתיה והדדיות.
במספר מחקרים במעבדה ההתפתחותית לחקר המוח, הרגש והחיברות באוניברסיטת בר-אילן בשיתוף המרכז לתפקודי מוח במרכז הרפואי סוראסקי, בדקו פלדמן ועמיתיה את תפקידו של האוקסיטוצין.
תוצאות המחקרים פורסמו בשנת 2014 בכתב העת PNAS.
במחקרים אלו, שנעשו לראשונה עם בני אדם, נמצא כי בשלב הינקות נוצר חיבור בין מערכת הקשר (אוקסיטוצין) למערכת התגמול (דופמין).
נמצא כי במהלך הסנכרון ההתנהגותי בין הורה לתינוק, המתרחש במהלך האינטראקציה ביניהם, נוצר סנכרון בפעילות המוחית, בהורמונים ובקצב הלב שלהם.
אצל שניהם מופרש אוקסיטוצין, והקשר בין האוקסיטוצין והדופמין מתחזק אצל ההורה ונוצר לראשונה אצל התינוק.
בתהליך זה התינוק לומד שקשר עם אדם אחר הוא מהנה.
במחקר משנת 2001 בו בחנה את תפקיד האוקסיטוצין בקשר בין הורה לתינוק, נמצא שמגע רב בין האם לתינוק מגביר אצל שניהם את רמת האוקסיטוצין.
העלייה באוקסיטוצין מהווה חיזוק חיובי עז והדבר מגביר את רצון האם להיות עם התינוק.
נמצא שככל שרמת האוקסיטוצין גבוהה יותר כך הקשר עם התינוק חזק יותר.
נמצא תהליך של סינכרוניות ביו-התנהגותית במהלכו החומרים המופרשים במוח הורה שמעצבים אותו להתנהגות הורית תומכת.
התנהגות זו מסונכרנת עם התינוק ומעצבת את המוח שלו כך שהוא מצליח לרכוש התנהגויות חברתיות שיאפשרו הסתגלות בהמשך חייו.
במחקר שפורסם בשנת 2007 נמצא קשר בין רמת האוקסיטוצין, רמת הקורטיזול, וההתנהגות האימהית.
נמצא שככל שהרמת האוקסיטוצין במהלך ההיריון ואחריו גבוהה יותר, כך ההתנהגות האימהית חיובית יותר.
עוד נמצא במחקר כי רמת קורטיזול גבוהה נמצאה קשורה לרמות נמוכות יותר של התנהגות אימהית.
מחקריה הראו שהחוויה הסינכרונית מנבאת ומעצבת את כל היכולות החברתיות כמו אמפתיה שיתוף פעולה ועוד.
פלדמן ועמיתיה מצאו שאצל הורים שבתקופת הינקות של ילדם המערכת הרגשית במוחם עבדה בתאום גבוהה יותר, בגיל ארבע ילדיהם הפגינו יותר רגשות חיוביים ויכולת הוויסות הרגשי שלהם הייתה טובה יותר, יחסית לילדים להורים שתאום המערכת הרגשית שלהם היה פחות טוב.
מערכות מוחיות נוספות של ההורה שהייתה להם השפעה לטווח ארוך על יכולות הילד בילדות, הן מערכת מוחית המאפשרת אמפתיה ומערכת מוחית המאפשרת הבנה חברתית.
תאום מוחי גבוהה במערכות אלו כפי שנמדד בינקות, נמצא קשור ליכולת טובה יותר של הילד בגיל ארבע בשימוש בטקטיקות ויסות רגשי מורכבות, ליכולת ויסות חברתי טובה יותר ולהבעה מופחתת של רגשות שליליים.
במחקר אורך שארך 25 שנים באימהות וילדיהם, מרגע לידתם ועד בגרותם, נמצא שילדים עם סנכרון טוב בינקותם היו בילדותם יותר חברתיים ואמפתיים, השתלבו בחברת בני השווים בצורה יותר מוצלחת, הראו פחות תגובות סטרס, ויכולת ויסות הרגשות שלהם הייתה טובה יותר.
כשנבדקו בגיל 25 נמצאו בין קבוצת הביקורת וקבוצת הניסוי הבדלים ברשתות במוח שקשורות ביכולת לאהוב, להיות אמפתיים ולראות את הזולת.
רשתות אלו פעלו בצורה מוצלחת יותר אצל הקבוצה שקיבלה הורות סינכרונית.
במחקר שפורסם בשנת 2007 נמצא קשר ישיר בין סנכרון אם-תינוק לבין פיתוח אוריינטציה מוסרית ויכולת אמפתיה בילדות ובגיל ההתבגרות.
פלדמן רואה בסנכרון בין-מוחי אופציה ביולוגית שמאפשרת לבני האדם לשתף פעולה באופן מהיר ויעיל.
בניסוי שערכה קבוצת המחקר שלה ושממצאיו ופורסמו בשנת 2021, נמצא שהזוגות המסונכרנים יותר ביצעו את המטלה במהירות רבה יותר ועם פחות שגיאות.
מחקר משנת 2023 התמקד בהבנת היכולת של מוחות אנושיים להתאים את פעילותם כדי לאפשר שיתוף פעולה יעיל.
נבדק סנכרון בין-מוחי מתוך הדמיה של אינטראקציות חברתיות.
נמצא שסנכרון הוא תופעה שכיחה, שמתרחשת באופן כמעט אוטומטי בין אנשים שיוצרים ביניהם תקשורת ושככל שהאינטראקציה החברתית קרובה יותר, הסנכרון חזק יותר ומעורבים בו יותר אזורים במוח, ביותר תדרים של פעילות מוחית.
במחקר אורך בו נבדקה האינטראקציה במצב של דיכאון כרוני אצל האם, נמצא שאימהות דיכאוניות מסונכרנות עם הילד הרבה פחות מאימהות בריאות וכי הייתה לכך השפעה ארוכת טווח.
אצל ילדיהן של אימהות דיכאוניות, רמת הסטרס הייתה גבוהה באופן כרוני, מערכת החיסון הייתה חלשה יותר והחל מגיל שש, היה לילדים אלה סיכוי גבוה פי ארבעה לסבול מהפרעה פסיכיאטרית.
בבגרותם היה קשה להם יותר ליצור קשרים אינטימיים.
אם יש אב שמעורב בטיפול ושיש קשר מיטיב בינו לבין הילד סיכוי זה פוחת.
פלדמן ועמיתיה פיתחו שיטת התערבות, המבוססת על המחקר באימהות דיכאוניות.
ההתערבות כללה 8 מפגשים לאימהות בדיכאון ולפעוטות בגילאי שלושה עד שמונה חודשים, תקופה שנמצאה כקריטית להפניית המוח לאינטראקציות חברתיות.
במפגשים לימדו את האימהות לגעת בתינוק, לא להיות חודרניות, לא להפנות את המבט לצעצועים או לווטסאפ שלהן וכיוצא בזה.
בתוך מספר פגישות האוקסיטוצין שלהן התייצב לרמה של אימהות ללא דיכאון.
התערבויות אלו יושמו בהמשך בארץ ובעולם.
במחקר עם ילדים בעלי אוטיזם, נמצא כי אחרי 20 דקות של אינטראקציה מלאה עם הוריהם האוקסיטוצין של הילדים עלה לרמות נורמליות ונשאר ברמה זו כל עוד האינטראקציה עם הוריהם נמשכה, אך ברגע שהפסיקה האינטראקציה רמות האוקסיטוצין חזרו להיות נמוכות.
במחקר שעשתה על פגים, נערכה השוואה בין קבוצת הביקורת שכללה פגים ששהו באינקובטור, לבין קבוצת הניסוי שכללה פגים שכללה שהונחו ללא בגדים על שדי אימם למשך שעה ביום במשך שבועיים ("שיטת הקנגורו").
פלדמן ערכה מעקב אחר הפגים במשך עשרים שנים.
נמצא ששיטת הקנגורו השפיעה באופן דרמטי על מהלך חיי הפגים מקבוצת הניסוי.
לאורך כל התפתחותם היה להם קשר טוב יותר עם אמם, יכולת הוויסות שלהם הייתה טובה יותר, רמות הקורטיזול נמוכות יותר ושיעור הפרעת קשב נמוך יותר.
מחקרים אלו הובילו לשינוי נהלים בפגיות ברחבי העולם.
בעקבותם פגיות מעודדות כיום הורים להשתמש בשיטה.
באחד המחקרים נמצא שבחודשים שלאחר הלידה רמת האוקסיטוצין של אימהות ואבות הייתה זהה.
הדבר מצביע על יכולתם הביולוגית של האבות להיקשר אל התינוק במידה דומה לאימהות.
עוד נמצא שככל שהאב נמצא יותר עם התינוק ומטפל בו באופן פעיל כך רמת האוקסיטוצין אצלו תהיה גבוהה יותר.
תוצאות אחד ממחקריה הצביעו על קיומה של "רשת מוחית הורית" התומכת בתפקוד ההורי.
רשת זו כוללת שתי מערכות מוחיות: הראשונה האחראית על עיבוד רגשי (Emotional Processing), פועלת אוטומטית ומיידית ויוצרת דריכות, ערנות, מוטיבציה ותגמול.
מערכת זו מאפשרת להורה לזהות את אותות התינוק או הפעוט ולהגיב במהירות למצוקתו, ובכך להגדיל את סיכוייו לשרוד.
השנייה היא מערכת המנטליזציה (Mentalizing) שמאפשרת הבנה חברתית ואמפתיה.
בעת האינטראקציה עם התינוק או הפעוט היא פועלת באופן מוגבר ומאפשרת להורה לקרוא את הסיגנלים שלו טוב יותר, להגיב אליהם בהתאם ולצפות מראש את צרכיו.
נמצא שבחודשים שלאחר הלידה רמת הפעילות של "המערכת הרגשית" הייתה גבוהה פי חמישה אצל אימהות מאשר אצל אבות מטפלים משניים, ונמצאה קשורה לרמות אוקסיטוצין ולסינכרוניות עם הפעוט.
בנוסף נמצא שככל שהסינכרוניות ורמות האוקסיטוצין היו גבוהות,כך פעילות המערכת הרגשית הייתה גבוהה יותר.
אצל האבות המטפלים המשניים הייתה דומיננטית יותר מערכת המנטליזציה.
היא הייתה גבוהה פי ארבעה משל האימהות.
גם אצל האבות נמצא שככל שהסינכרוניות ורמות האוקסיטוצין היו גבוהות כך פעילות מערכת המנטליזציה פעלה באופן מוגבר יותר.
משמעות התוצאות היא שתגובת האם לפעוט אוטומטית יותר, אינסטינקטיבית, מידית ודרוכה למצוקתו, בעוד שהאב מנסה לתת ייצוג קוגניטיבי לכוונותיו של הפעוט.
כל הורה מציע לתינוקות חוויות שונות ותרגול שונה בתחום השיתוף הרגשי וויסות העוררות.
במחקר עלה כי אימהות מציעות תיאום של אותות רגשיים בעלי אוריינטציה חברתית ואבות מציעים ניהול של שינויים בעצימות גבוהה בגירוי חיובי.
במחקר שפורסם בשנת 2003 נמצא כי סנכרון רגשי בין הורים לתינוקות היה חזק יותר בדיאדות מאותו המגדר.
כלומר בין אימהות ובנות, ובין אבות ובנים, היה תיאום רגשי גבוה יותר.
פלדמן ועמיתיה מצאו כי שאיפת אוקסיטוצין עוררה התנהגות אבהית חיובית יותר עם התינוק.
התנהגות זו העלתה את רמת האוקסיטוצין גם אצל התינוקות.
נמצא מעגל של היזון חוזר חיובי שבו ההתנהגות והפיזיולוגיה משפיעות זו על זו באופן המוביל להתחזקות הקשר - רמות גבוהות של אוקסיטוצין אצל האב, גורמות להתנהגות הורית מסורה ואוהבת יותר.
בתגובה עולה רמת האוקסיטוצין אצל התינוק, דבר המעורר אצלו התנהגות חברתית גבוהה יותר.
בנוסף נמצא שככל שהאב בילה לבדו יותר שעות בטיפול בילדו, כך התחזק הקשר ביניהם.
הממצאים מעידים על כך שהמערכת הרגשית מתעוררת לפעולה בעקבות הטיפול המושקע בפעוט ויוצרת במוח של האב רשת רחבה יותר שמאפשרת טיפול הורי מיטיב.
במחקר עם אבות הומוסקסואליים שגידלו את ילדם כמטפלים עיקריים, שערכה פלדמן בשנת 2010 נמצא כי כשהאבות הם המטפלים העיקריים, שתי המערכות פועלות אצלם בעוצמה גבוהה.
הפעילות המוחית הקשורה למערכת הרגשית זהה אצלם לזו של האימהות, כלומר גבוהה פי חמישה מאשר אצל האבות המטפלים המשניים.
גם המערכת שמחשבת מראש את צרכיו של ילדם פעלה אצלם ברמה גבוהה.
מסקנתה ש ל פלדמן מהמחקר היא שטיפול הורי מסור ומושקע אינו קשור בהכרח להתנסות בהריון לידה והנקה.
נמצא גם שככל שהאב בילה יותר שעות לבדו בטיפול בפעוט, כך נראה חיבור (Overlap) גדול יותר בין שתי המערכות שהחלו לפעול באופן מתואם.
התוצאות מעידות על גמישות (Plasticity) מוחית אצל אבות התלויה במידת הטיפול בפעוט.
אצל האבות המטפלים העיקריים המערכת הרגשית מתעוררת לפעולה בעקבות הטיפול המושקע בפעוט, חוברת אל המערכת המנטלית ויוצרת במוח של האב רשת רחבה יותר שמאפשרת טיפול הורי מיטיב.
במחקר שערכה פלדמן עם עמיתים נוספים נמצא כי חשיפת התינוק לריח אימו יכולה להגביר את הסנכרון המוחי, הקריטי להתפתחותו, גם בינו לבין אישה.
נמצא שהסנכרון המוחי בין התינוק ואימו היה גבוה משמעותית מזה שהיה עם אישה זרה, אך חשיפה לריח הגוף של האם ביטל את ההבדלים האלה.
קשר ישיר לעומת קשר דרך מסך
במחקר שבחן את מידת הסנכרון שנוצרת בין אימהות למתבגרים בשיחה פנים אל פנים, לעומת הסנכרון שנוצר בשיחת זום ודרך הווטסאפ.
נמצא שבשיחה פנים אל פנים נוצרו הרבה יותר קשרי סנכרון בין מוח האם למוח המתבגר.
מחקר מ–2012 הראה שאפשר אף לנבא את הצלחתו של קשר באמצעות מדידת אוקסיטוצין.
ממחקר נוסף משנת 2014 עלה שניתן לנבא פרידה קרובה של בני זוג טריים, אם לשניהם יש רמה גבוהה של קורטיזול בדם.
הניבוי הזה היה תקף רק אם גם האינטראקציה ביניהם במעבדה הייתה עוינת.
במקרים בהם היה מצב דחק כתוצאה מרמת קורטיזול גבוהה אך היא לא באה לידי ביטוי בהתנהגות עוינת לא ניתן היה לנבא פרידה קרובה.
נבדקו השפעות דו-כיווניות בין ההורמונים של בני הזוג והתנהגות במצבי קונפליקט בתחילתה של אהבה רומנטית.
מחקר נוסף, גילה בקרב זוגות רומנטיים ותיקים, שממש כמו בקשר אם־תינוק, חל סנכרון מוחי ביניהם רק כאשר הם מסונכרנים בהתנהגות.
אצל זוגות נמצאו לולאות משוב ביו-התנהגותי כאשר ככל שהיה יותר סנכרון לא מילולי בן זוגות (מבט, התנהגויות הקשורות לקשב לאחר וכיוצא בזה') כך עלתה רמת האוקסיטוצין, עלית האוקסיטוצין קשורה כאמור לעליה בדופמין, עלית הדופמין הובילה לחיזוק הסנכרון ההתנהגותי וחוזר חלילה.
במחקרה של פלדמן עם דר' מסאלחה משנת 1995 עד 2000 שהשווה בין גידול ילדים במשפחות ישראליות ופלסטיניות, נמצא הבדל מהותי בצורת האינטראקציה בין הורים לילדים בשתי החברות.
כתוצאה משמעותה של אינטראקציה מוצלחת (שמובילה לעליה ברמת האוקסיטוצין) היא שונה בשתי החברות.
מהמחקר עלה כי במשפחות הישראליות התינוק לומד על העולם החברתי, שמפגש בין אישי מוצלח כולל קשר עין פנים אל פנים, אנרגיה חיובית גבוהה במהלכה מועבר מידע במהלך "פינג פונג" של תן וקח.
בהמשך חייו לומד הילד היהודי שפתרון מוצלח של קונפליקט מתרחש בדרך של משא ומתן.
לעומת זאת במשפחה הפלסטינית התינוק לומד שאינטראקציות מוצלחות הן מווסתות ומאופקות, והילד לומד שפתרון קונפליקטים נעשה בדרך של כבוד הדדי.
התינוק לומד מהאינטראקציה עם האם סגנון אותו הוא מביא בבגרותו.
בהמשך חייו הוא יחפש קשרים עם מאפיינים אלה ויזהה אינטראקציה חיובית על פי הדפוסים שנלמדו במשפחה.
הלמידה השונה בנוגע למה הוא קשר אנושי מוצלח יכולה לבוא לידי ביטוי במפגש בין יהודים לערבים.
על בסיס ממצאים אלה גובשה בשנת 2012 ופורסמה בשנת 2018, דרך התערבות שכללה שמונה מפגשים קבוצתיים של בני נוער יהודים וערבים.
במהלך ההתערבות התאמנו המשתתפים בשימוש בסוגי האינטראקציות השונים המעוררים אוקסיטוצין בשתי החברות.
סריקות מוח הראו שלאחר ההתערבות בני הנוער הייתה עליה ברמת האמפתיה לבני הקבוצה האחרת.
לאחריה המשתתפים הגיבו למצוקה של בן העם השני בדיוק באותה רמת אמפתיה כמו של בני העם שלו.
כן נמצא מבדיקת הפעילות הסינכרונית במפגש של אחד על אחד של יהודי וערבי, שרמת האוקסיטוצין אצלם עלתה ורמת הקורטיזול ירדה.
התערבויות אלו מיושמות בארץ ובעולם
במחקר נוסף שפורסם בשמת 2016 בדקו פלדמן וחוקרים נוספים, את התגובה המוחית של מתבגרים יהודים-ישראלים וערבים-פלסטינים לכאב של בני קבוצתם ושל בני הקבוצה האחרת.
נמצא כי בתגובה המוחית הראשונית האוטומטית לגירוי הכאב (alpha suppression) לא הייתה הבחנה במידת האמפתיה כלפי כאב של חבר השייך לקבוצה של הנבדק וכלפי כאב של משתתף מהקבוצה האחרת.
רק מאוחר יותר הופיעה תגובה מוחית מאוחרת (alpha rebound) המושפעת מגורמים קוגניטיביים וחברתיים, ואשר הושפעה מהשתייכות לקבוצה והבדילה בין כאב של "אנחנו" לבין כאב של "הם".
פלדמן הובילה מחקר אורך בקרב ילדים ואימהות משדרות ועוטף עזה, אשר נמשך במשך חמש עשרה שנה ופורסם בשנת 2024. המחקר נעשה בשיתוף המרכז לחקר המוח והתפתחות האדם באוניברסיטת רייכמן, המעבדה לחקר המיקרוביום בבית ספר לרפואה בצפת והמעבדה למתמטיקה שימושית במרכז לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן.
הממצאים העידו כי פרופיל חיידקי המעיים יכול לנבא סיכויים להתפתחות פוסט טראומה.
כאשר הפרופיל החיידקי היה מצומצם יותר הסיכוי לפוסט טראומה עלה.
לדברי פלדמן הממצאים יכולים לשמש בסיס לבניית טיפולים ממוקדי מיקרוביום וכיוון מחקר העוסק בחיפוש תרופות פרוביוטיות יכול לפתוח פתח חדש לטיפול ומניעה.
המחקר גם הראה שלחשיפה ממושכת למצב של מלחמה, חוסר ודאות וחוסר שליטה, יש השפעות ארוכות טווח על המערכות הפיזיולוגית הקשורות בסטרס ובחיסון.
רות נשבעת אמונים לנעמי (בהולנדית: Ruth zweert haar trouw aan Naomi) הוא ציור שמן משנת 1653 מאת הצייר ההולנדי יאן ויקטורס.
במרכז הציור מתוארות רות ונעמי בשיח טעון רגשות.
נעמי, הלבושה בבגדים כהים וצנועים, מפנה את גופה לעבר רות בתנועת יד המזמינה אותה לשוב אל עמה, כפי שעשתה כלתה השנייה, ערפה.
מנגד, רות לבושה בבגדים בהירים ומפוארים יותר, המבליטים את מוצאה הזר.
הבעת פניה משדרת נחישות ומסירות, המדגישות את התחייבותה לנעמי.
הציור מבוסס על הכתוב במגילת רות א', ט"ו-ט"ז:
רגע זה מציין לא רק קשר משפחתי אלא גם מעבר תרבותי ורגשי עמוק, שבו רות מאמצת את עמה ודתה של נעמי.
מאפיינים סגנוניים והשוואה ליצירות נוספות
הציור מאופיין בקומפוזיציה מאוזנת, כאשר שתי הדמויות תופסות את מרכז הבמה.
השימוש בתאורה רכה מדגיש את פני הדמויות ויוצר אווירה אינטימית.
ויקטורס, שהתמחה בציורי ז'אנר וסצנות מקראיות, מדגיש את הקשר האנושי העמוק בין שתי הנשים דרך מחוות גוף והבעות פנים.
חוקרת האמנות דברה מילר מציעה כי ציור זה מהווה זוג (pendant) ליצירה נוספת של ויקטורס, עשו ומרק הנזיד (Esau and the Mess of Pottage), השוכנת כיום במוזיאון הלאומי בוורשה.
שני הציורים חולקים קומפוזיציה דומה של דמויות חצי-אורך בקדמת התמונה, וכן נושא משותף – ההמשכיות של שושלת האבות המקראית והחשיבות שבשמירה על קו היוחסין של עם ישראל.
הציור נוצר בתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, תקופה שבה האמנים הפרוטסטנטים גילו עניין מיוחד בנושאים מקראיים.
סיפורי התנ"ך שימשו כמקורות השראה להעברת מסרים מוסריים וחברתיים, והציור של ויקטורס משתלב במגמה זו בכך שהוא מדגיש ערכים של מסירות, נאמנות ובחירה אישית.
לאורך השנים נמכר הציור במספר הזדמנויות והוצג בתערוכות בינלאומיות.
בין היתר, הוא נמכר בבית המכירות הפומביות סותבי'ס, שם זכה לתשומת לב בזכות איכותו האמנותית וחשיבותו ההיסטורית.
רות פופקין הייתה מנהיגה ציונית אמריקאית, שכיהנה כנשיאת "ההסתדרות הציונית הדסה" בין השנים 1984 ל-1988 וכנשיאת "קרן קיימת לישראל" בארצות הברית בין השנים 1989 עד 1993. בשנת 1978 כיהנה פופקין כיושבת ראש משותפת של הוועידה השנתית הראשונה של הדסה בישראל.
פופקין כיהנה כצירה מטעם "הדסה" בשבעה קונגרסים ציוניים בין השנים 1966 ל-2002.
פופקין למדה פילוסופיה בברוקלין קולג' והחלה לעבוד כקניינית מעילים וחליפות עבור רשת חנויות כלבו ידועה.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הצטרפה פופקין לסניף "הדסה" בברוקלין, שם בתוך כשנה כיהנה כנשיאת קבוצה.
לאחר שעברה לגרייט נק, שבלונג איילנד, כיהנה כנשיאת סניף גרייט נק ומאוחר יותר כנשיאת סניף מחוז נסאו-סאפוק.
בין השנים 1984 ו-1988, כיהנה כנשיאה ה-18 של "ההסתדרות הציונית הדסה" (Hadassah, the Women Zionist Organization of America), ארגון הנשים הציוני הגדול ביותר בעולם, שמנה ב-1987 כ-385,000 נשים.
לאחר פרישתה מונתה לסגנית נשיאת כבוד של "הדסה".
פופקין הייתה פעילה במוסדות וארגונים רבים: הייתה חברה בוועד הפועל של איפא"ק, בקבינט של הפדרציה הציונית האמריקאית, בוועד המנהל של המגבית המאוחדת לישראל ואגודת ידידי האוניברסיטה העברית בארצות הברית.
לפני שכיהנה כנשיאת "הדסה", כיהנה פופקין כיושבת ראש "הסתדרות מדיצינית הדסה".
לאורך יותר מ-60 שנות שירותה ב"הדסה", תחומי העיסוק של הארגון אותו ניהלה וייצגה היו עליית הנוער, פעילויות נוער, גיוס כספים, רכש ואספקה לישראל.
פופקין ידועה בעיקר בגלל כהונתה כיו"ר משותפת של הוועידה הלאומית הראשונה של "הדסה" בישראל, בשנת 1978. בוועידה זו, שכונתה "הוועידה ללא חומות", נכחו יותר מ-3,000 צירים שהוסעו לפגישות ואירועים מיוחדים ברחבי ישראל ב-65 אוטובוסים.
היא גם כיהנה כיו"ר משותפת של הוועידה של "הדסה" בניו יורק בשנת 1977.
הייתה חברת הוועד הפועל הציוני לאורך השנים, החל מ-1981.
אף על פי ש"הדסה" אינו ארגון פוליטי, הצטרפה ב-1984 "הדסה" בראשותה של פופקין לליגה למניעת השמצה, כדי להרחיב את הקשרים בין הקהילות היהודיות בעולם.
תפקידים נוספים אותם מילאה היו סגנית נשיא המועצה הלאומית ליחסי קהילה יהודית (NJCRAC), חברת דירקטוריונים של הוועדה לענייני ציבור אמריקאיים-ישראליים (AIPAC), התנועה הציונית האמריקאית, ליגת הידידות האמריקאית-ישראלית, ידידי האוניברסיטה העברית האמריקאית, המגבית היהודית המאוחדת, בונדס ישראל ומקדש ישראל של גרייט נק.
עמדה בראש משלחות רבות לישראל, וביניהן משלחות של "הדסה" ב-1980 וב-1982, של "הקרן הקיימת" ושל "ועידת הנשיאים".
כיהנה כיושבת ראש מצעד ההצדעה לישראל בניו-יורק, ויו"ר הפסטיבל הישראלי למחול בארצות הברית.
חברת הנהלת "הקונגרס היהודי העולמי", יו"ר החגיגות לציון מאה שנים לקונגרס הציוני הראשון וחברת מועצת המנהלים של המגבית המאוחדת לישראל.
פופקין השתתפה במשלחות לימוד של "הדסה" לברית המועצות לשעבר בשנת 1966 ולסין בשנת 1979. היא חזרה לברית המועצות בשנת 1988 כחלק ממשימה מיוחדת לביקור מסורבי עלייה.
בדצמבר 1987, בהיותה נשיאת "הדסה", שימשה פופקין כיו"ר נשיאוּת הקונגרס הציוני וכנשיאת מושב הקונגרס, האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
ב-1992 טענה כי תפקיד הקהילות בארצות הברית הוא להגן על מדינת ישראל.
ב-1988 התמודדה פופקין על תפקיד יו"ר ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים הגדולים בארצות הברית, תפקיד הנחשב "המנהיג היהודי מס' 1 בארצות הברית", כנגד סימור רייך, ראש בני ברית, ג'וזף סטונסטין, נשיא קק"ל בארצות הברית ומקס קמפלמן, ראש המשלחת האמריקאית לפירוק הנשק בז'נבה אך רייך הוא שנבחר.
במהלך כהונתה של פופקין כנשיאה, קודמו ב"הדסה" שורה של פרויקטים חשובים.
במרכז הרפואי הדסה בירושלים, נרשמו הישגים בתחומי ההדמיה והלייזר, בניתוחי השתלות ובהנדסה גנטית.
עליית הנוער קלטה את הגל הראשון של עולים צעירים מאתיופיה, ואלו סייעו בתחילת שנות ה-90 בקליטת הגל הגדול בהרבה של עולים.
באמריקה, המשיכה "הדסה" במאבק לביטול החלטת האו"ם שזיהתה ציונות עם גזענות - קמפיין שהגיע לסיומו המוצלח בשנת 1991.
פופקין כיהנה כנשיאת קרן קיימת לישראל בארצות הברית בין השנים 1989 ל-1993. בתפקידה זה סייעה לקלוט עולים אתיופים ורוסים בישראל וכן בפרויקט אקולוגי של פיתוח עמק החולה.
מרסי נתן, נשיאת "הדסה" בעת פטירתה של פופקין הספידה והדגישה את מנהיגותה ומרכזיותה של פופקין לא רק ב"הדסה" אלא בתנועה הציונית כולה.
בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית-הדסה יש קתדרה למנהל רפואי על שם רות ומוריס פופקין וכן קניון מרוצף אבן בקמפוס המרכז הרפואי הדסה, הקרוי על שם מוריס פופקין.
חדר האוכל בכפר הנוער הדסה נעורים נקרא על שם רות פופקין.
קיבלה את עיטור הכבוד "עמית ירושלים" שניתן לנשיאות "הדסה" בהווה ובעבר לרגל מלאת 75 שנה ל"הדסה".
נולדה בשנת 1913 למשפחת ווילון (Willon), משפחה יהודית חילונית שגרה בברוקלין שבניו יורק.
בשנת 1939 נישאה למוריס פופקין.
לבני הזוג נולדו שתי בנות ובן, בתם ויקטוריה נפטרה בשנת 1969. מוריס פופקין נפטר ב-1979.
רות פופקין נפטרה ב-2015, בגיל 101 שנים, ונקברה בניו יורק.
רות רנדל הייתה סופרת אנגלית שעסקה בעיקר בכתיבת ספרות בלשית.
רות גרסמן נולדה בלונדון לזוג מורים.
התחילה בכתיבה כעיתונאית ועורכת משנה בכמה עיתונים מקומיים.
בשנת 1950, בהיותה בת 20, נישאה לעיתונאי דון רנדל וזנחה את עבודתה לטובת עבודות הבית וטיפול בבנם היחידי.
במשך כמעט עשור הייתה למעשה עקרת בית וכותבת למגירה.
לאחר מעבר בין מספר סגנונות ספרותיים הגיעה לספרות המתח כמעט במקרה וב-1964 יצא לאור רומן המתח הראשון שלה "מהדון עם המוות" (From Doon with Death) שבו הוצגה לראשונה דמותו של המפקח וקספורד.
הספר הפך לרב מכר והצלחתו ביסס את מעמדה כסופרת חדשה ומוכשרת.
עד אמצע שנות התשעים כתבה למעלה מחמישים ספרי מתח ועוד מקבצי סיפורים קצרים.
בסביבות שנות השמונים התחילה לכתוב גם רומנים בשם העט ברברה ויין (Barbara Vine).
רנדל השכילה לקשר בין הפשע לדמיון הספרותי בספריה וכל זאת בנוסף ליכולתה להכניס לעלילות הספרים את אווירת פרברי אנגליה.
רבות מיצירותיה הפכו לסדרות טלוויזיה מצליחות.
לזכותה פרסי ספרות רבים מתוכם ארבעה ציוני זהב ושלושה פרסי אדגר אלן פו.
כשלושים מתוך חמישים הספרים שכתבה רנדל תורגמו לעברית.
דובר המנדרין (אינספקטור ווקספורד חוקר), (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1991
רעולת הפנים (אינספקטור ווקספורד חוקר), (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1991
מחול העורבים (אינספקטור ווקספורד חוקר), (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1991
לחיצת יד לנצח (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1992
רצח מפתיע (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1992
זאב לטבח (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1992
נשיקת מוות (אינספקטור ווקספורד חוקר), תל אביב, שלגי, 1993
ציפור התנינים (תרגום: עדית פז), תל אביב, שלגי, 1994
בלא עקבות (תרגום: מרינה גרוסלרנר), תל אביב, שלגי, 1994
(תרגום: ענבל שגיב-נקדימון), תל אביב, שלגי, 1994
לשקר ולמות (תרגום: מילכה ליננברג), תל אביב, שלגי, 1995
שושבין למוות (תרגום: מילכה ליננברג), תל אביב, שלגי, 1995
התחזות לשם הונאה (תרגום: מרינה גרוסלרנר), תל אביב, שלגי, 1995
היעלמות (תרגום: מיכאל אביב), תל אביב, שלגי, 1995
בלא חשד (תרגמה: יפעה הדר), תל אביב, שלגי, 1995
תשבץ קטלני (תרגום: מילכה ליננברג), תל אביב, שלגי, 1995
חוזה מהעבר (תרגום: ישראלה קלצל), תל אביב, שלגי, 1996
הסגת גבול (תרגום: הגר לין), תל אביב, שלגי, 1996
אדון החשיכה, תל אביב, שלגי, 1996
אהוב אותי, המוות, תל אביב, שלגי, 1996
גורל הגנדרנות (תרגום: ענבל שגיב-נקדימון), תל אביב, שלגי, 1996
אגם האפלה, תל אביב, שלגי, 1996
שיפוט בלב אבן, תל אביב, שלגי, 1997
סודו של בית המוות (תרגם: שי מרקוביץ), תל אביב, שלגי, 1997
בעין השטן (תרגם: שי מרקוביץ), תל אביב, שלגי, 1997
המפתחות לרחוב, תל אביב, שלגי, 1997
כביש המריבה (תרגום: ענבל שגיב-נקדימון), תל אביב, שלגי, 1998
הרוטוויילר (תרגמה: לאה ששקו), תל אביב, ספריית מעריב, 2005
המינוטאור (תרגמה: לאה ששקו), תל אביב, ספרית מעריב, 2009
הסיפור "המסך שירד", בספר: שולמית לפיד ודרור משעני מציגים: 16 סיפורים מאת סופרי המתח הגדולים בעולם, תל אביב, אחוזת בית, 2024
מדרש רות רבה הוא מדרש למגילת רות, והוא אחד ממדרשי רבה לחמש מגילות.
מדרשים אלו נמנים עם קבוצת המדרשים הבתר קלאסיים, שראשית עריכתם עוד בתקופת האמוראים, ולפני סוף המאה ה-5, והם כוללים גם חלקים מאוחרים יותר, שלגבי תיארוכם חלוקים החוקרים.
רות רבה הוא מדרש ארץ-ישראלי, רוב החומר בו שייך לתקופה הקלאסית, לפני סוף המאה החמישית, ועריכתו הסופית נעשתה ככל הנראה לא יאוחר מן המאה השמינית.
מדרש רות רבה מופיע במקורות קדומים בשמות שונים.
כך למשל, מדרש רות ואגדת רות.
השם המקובל של המדרש היום מדרש "רות רבה", אינו נזכר לפני המאה השש-עשרה.
מדרש רות רבה הוא מדרש פרשני, הדורש את רוב רובם של פסוקי מגילת רות על פי הסדר.
הפסוקים עצמם הובאו במקומם במדרש, כך שהוא כולל למעשה כמעט את כל הספר המקראי.
הפרשנות של רות רבה לפסוקים היא לרוב על דרך הפשט.
ניתן למצוא בו גם מקומות של פרשנות אלגורית, אך אלה מעטים למדי.
החלוקה המקובלת של המדרש היא לשמונה פרשיות.
חלוקות קדומות יותר הן לשלוש פרשיות, ולשש פרשיות.
עריכה נוספת של המדרש יצרה את החלוקה הנוכחית לשמונה פרשיות.
ניתן למצוא ב'רות רבה' דרשות המופיעות בשמם של תנאים החל מן הדור השני (ר' אליעזר ור' יהושע) ועד לדור השישי (בר-קפרא).
ובעיקר מן הדור הרביעי: רבי מאיר, ר' יהודה, ר' נחמיה, ר' יוסי, ר' שמעון, רבי יהושע בן קרחה ורבי נהוראי.
חלק מן החכמים שבשמם מובאות דרשות, מופיעים גם כדמויות במעשי החכמים שברות רבה, אך ישנם גם חכמים המוזכרים בסיפורים, שאין בשמם דרשות על רות.
כך למשל: רבי עקיבא, אלישע בן אבויה, רבי יהושע בן חלפתא, ר' שמעון בן חלפתא ורבי חייא.
רוב החומר הפרשני שבמדרש הוא חומר אמוראי.
האמוראים מופיעים הן כבעלי דרשות: ר' יוחנן, ר' שמואל בר נחמן, ר' סימון, ר' יהודה ברבי סימון ור' ברכיה, והן כדמויות בחלק מן הסיפורים: ר' יוחנן, ריש לקיש, ר' שמלאי, ר' מישא בר בריה דריב"ל, רב הונא ורב חסדא.
נושאים מרכזיים במדרש רות רבה
בין הנושאים העולים במדרש ניתן למצוא גם את הנושאים הבאים:
קלקול הדור, צניעות, דברים שבינו לבינה, עוני, צדיקים עושי צדקה וגומלי חסדים, שכר ועונש, זכות אבות, "עמוני ולא עמונית מואבי ולא מואבית", גיור ויחס לגר, הסנהדרין, מעמדה האישי של רות, דוד ובית דוד, המלך המשיח.
מדרש רות רבה מביא בצורה מפורשת (הכוללת דיבורי הצעה) מקורות מן המשנה, התוספתא, מדרשי הלכה, ברייתות ואף חומר תנאי אנונימי.
על-פי הריכוז הרב של דרשות לספר דברי הימים נראה שבפני עורך המדרש היה גם מדרש לספר דברי הימים.
כמו כן, קיימות זיקות שונות בין רות רבה לבין מקורות אחרים, בעיקר ארץ ישראליים.
כגון תלמוד ירושלמי, בראשית רבה, ויקרא רבה ופסיקתא דרב כהנא.
במספר לא מבוטל של מקרים, ניתן לראות השפעה ברורה של המדרש על רות (זה שבידינו, או נוסח קדום לו) על המקורות האחרים.
אין השפעה רבה של מדרש רות-רבה על התלמוד הבבלי, ואף ההשפעה של הבבלי על מדרש זה מועטת ביותר.
מדרש רות רבה כתוב ברובו במה שמכונה על ידי החוקרים "לשון חז"ל ב'" כלומר עברית שלאחר תקופת המשנה.
עם זאת בעל המדרש משתמש גם בשפה הארמית האופיינית לא"י – ארמית מערבית ארץ-ישראלית.
צורות ספרותיות במדרש רות רבה
מלבד דרשות פסוקים 'רגילות' על הסדר, ניתן למצוא ברות-רבה טקסטים המאופיינים כ'סיפור': משלים, סיפורים דרשניים ומעשי חכמים.
מלבד המהדורה הרגילה למדרש, מהדורת דפוס וילנא, קיימת גם מהדורה מדעית, מהדורת לרנר.
מהדורה זו מופיעה רק כחלק מעבודת הדוקטור של פרופ' , ולא ראתה אור בדפוס.
עם זאת, הנוסח שלה מופיע בפרויקט השו"ת של אוניברסיטת בר-אילן.
רות צרפתי-שטרנשוס (17 באפריל 1928 - 27 בפברואר 2010) הייתה ציירת, פסלת, מאיירת, מעצבת אריגים וסופרת ישראלית, חברת קבוצת "אופקים חדשים".
רות צרפתי נולדה ב-1928 בפתח תקווה, ולמדה בבית הספר אחד העם בעיר.
בני המשפחה ההורים, רות ואחותה הצעירה שולמית התגוררו בבית כפרי במושב "בהדרגה" שלימים הפך לכפר מעש.
המעבר לכפר הפך אותה לילדת טבע והשפיע על עולמה האמנותי.
כבר בילדותה נתגלה כישרונה של רות ברישומי הדיוקנאות של חברותיה ושל בני משפחתה.
בתקופת בראשית זו נהגה צרפתי להצהיר על שאיפתה להיות ציירת.
אביה, יהודה צרפתי מראשוני עובדיה של חברת החשמל, ומקימה ומנהלה של רשת החשמל בפתח תקווה, נתברך בכישרון אמנותי רב-תחומי, ולמד ציור בהתכתבות בבית ספר לאמנות בגרמניה.
בהשראת לימודיו הדריך את צרפתי לצייר בהתאם לכללי הציור האקדמי וטיפח בה את האהבה לאמנות.
יהודה צרפתי שעיצב את גן ביתו כיצירת אמנות עתירת דמיון, פיסל וצייר ויצר צעצועים, ובכך הטביע את חותמו על צרפתי הצעירה בכל תחומי יצירתה בעתיד.
בשנים 1941–1945, במקביל ללימודיה ב"תיכון חדש", היא החלה את לימודי האמנות אצל הצייר אהרון אבני ב-"סטודיה" לאמנות שלימים הפך למכון אבני, בית ספר לאמנות בו למדו רבים מהציירים הנודעים בארץ.
בשנת 1945 לאחר סיום לימודי התיכון ועוד בטרם גיוסה, החלה את לימודיה אצל הפסל משה שטרנשוס (1992-1903) לו נישאה בשנת 1949.
בשנת 1958 נולדה לזוג בת יחידה.
חמש שנים לאחר מכן עברה המשפחה למעון הקבע שלה בתל אביב.
במהלך השנים עסקה צרפתי בעשייה אמנותית ענפה והשתתפה בכ-90 תערוכות, מתוכם 23 תערוכות יחיד, וזכתה ב-14 פרסים וציונים לשבח על פועלה.
צרפתי הלכה לעולמה בשנת 2010 כשהיא משאירה אחריה יצירות רבות.
ארכיונה זמין דיגיטלית באתר הספרייה הלאומית.
הפסל משה שטרנשוס המשיך להדריך את צרפתי גם לאחר נישואיהם והקנה לה את עקרונות העיצוב הצורני והפלסטי של הפיסול המודרני.
שטרנשוס היה מחלוצי הפיסול המודרניסטי ומראשוני היוצרים של הפיסול המופשט בישראל והתמקד בפיתוח ערכי המבנה והצורה של הדמות המפוסלת ברוח האמנות המודרנית ובשחרורם מן התלות בדימוי הריאלי.
עם תלמידיו נמנו מנשה קדישמן, בני אפרת ובוקי שורץ.
אחרי שלמדה בחרה צרפתי בפיסול כתחום יצירתה העיקרי; "הפיסול הוא הדבר הרציני ביותר שיש לי" אמרה בריאיון לרגל תערוכתה בגלריה קלצ'קין, וכך במשך כל שנות פעילותה האמנותית הבוגרת המשיכה צרפתי להתמקד בפיסול אך לא זנחה את הציור.
בשלהי שנות ה-40 החלה צרפתי לגבש את סגנונה האמנותי האישי, וקנתה לעצמה שם כיוצרת עצמאית ומקורית.
בשנת 1949, היא הצטרפה יחד עם בעלה משה שטרנשוס לקבוצת "אופקים חדשים", אגודה שבהשראת האוונגרד האמנותי האירופי שאפה לקדם את יצירתה של אמנות מודרנית בארץ.
צרפתי, האישה היחידה וגם הצעירה שבחבורה, בת 21 בלבד, הייתה חברה בוועד האגודה והשתתפה במרבית התערוכות של הקבוצה שהוצגו בשנים 1949–1959. כשהיא שומרת על צביונה האישי, נשארה נאמנה במשך כל שנות פעילותה למורשת הפיסול הפיגורטיבי ולמושא העיקרי שלה – הדמות האנושית.
כבר בראשית דרכה משכו יצירותיה של האמנית הצעירה את תשומת לבו של חיים גמזו.
היא הייתה הפסלת היחידה שיצירתה נכללה בספרו על הציור והפיסול בישראל, והוא נשאר אוהד נאמן של יצירתה גם בשנים הבאות.
יצירתה הפיסולית של צרפתי כוללת מגוון נושאים; תינוקות וילדים, דמויות נערות ונשים, פסלי טורסו, דיוקנאות ועוד.
בשנים מאוחרות יותר חוזרים ומופיעים פסלי תינוקות המתארים את נכדיה של האמנית: טל (ילידת 1986) ותום (יליד 1995).
בפסלים אלה מודגש השילוב בין החיוניות המתפרצת של היצור הקטן לבין הגמלוניות של תנועותיו.
פסל "התינוקת" שבאוסף מוזיאון תל אביב נמנה עם היפות שביצירותיה של צרפתי.
אף שהפיסול נעשה תחום היצירה העיקרי שלה, המשיכה צרפתי לפעול כציירת עד סוף ימיה.
עיזבונה האמנותי כולל מאות ציורים ורישומים אשר רק חלק קטן מהם הוצג בתערוכות.
ציוריה של צרפתי מתמקדים באיכויות אמנותיות צרופות – במבנה ובקומפוזיציה, ברישום ובמערכת צבעונית עשירה.
כמעט כל ציוריה של צרפתי נעשו בצבעי מים או בעפרונות צבעוניים על דפי נייר צנועי ממדים, דפים של פנקסי עבודה ומחברות.
ציורי נופים בצבעי מים מהווים את החטיבה הגדולה ביותר של ציוריה ומרביתם פרי התרשמותה מהאתרים שבהם ביקרה בישראל ומחוצה לה.
בביקוריה ביוון קסמו לה במיוחד בתי הכפר הלבנים וחצרותיהם, שתיאוריהם הם מהיפים שבציוריה, כמה מהציורים שציירה בשנים 2000–2001 מתארים את נופי פארק הירקון, ובשנותיה האחרונות הרבתה לצייר נופי דמיון.
ציוריה של צרפתי כוללים גם קבוצה גדולה של דיוקנאות של בני משפחה וידידים שצוירו בצבעי מים, בצבעי פסטל ובעפרונות צבעוניים.
צרפתי נחשבת לאחת מבכירי המאיירים בישראל, מהמקוריים והחשובים שבהם.
איורי הספרים שלה הם יצירותיה המוכרות ביותר לקהל חובבי האמנות.
היא איירה 70 ספרים, רובם ספרי ילדים ונוער, חלקם פרי עטה, קטעים אוטוביוגרפיים נפרשים בספר "פרק אחד מחייו של אבא והוא הגן", סיפורים על בני משפחתה הופיעו בספר הילדים "תום הפטוט הנמרי".
את אהבתה ליוון ורשמֵי מסעה שם הביעה בספר "אל אי החתולים אשר ביוון" ועל חיות הבית שלה כתבה ב"חושחושית", שהיה הספר הראשון אותו כתבה וגם איירה וב"גבעת שמינק".
"מסע קרפצון אל העיר הגדולה" היה הספר האחרון אותו כתבה ואיירה.
הספר הראשון שאיירה צרפתי, לא היה ספר ילדים, אלא ספרו של חיים הזז "חתן דמים".
היא עבדה עם משוררים וסופרים כלאה גולדברג, מרים רות, גילה אלמגור, נורית זרחי, דבורה עומר, בשביס זינגר, ע.
הלל, לו עצבה את דמותו של "דודי שמחה" בכמה וכמה ספרים.
בשנת 2004 נחנך "גן סיפור" בעיר חולון, בו הקימה צרפתי תהלוכה ססגונית של דמויות אלומיניום גדולות ממדים מתוך "דודי שמחה".
היה זה הפרויקט הפיסולי הגדול האחרון של האמנית.
צרפתי חזרה והדגישה שאיוריה הם ציורים לכל דבר.
ואכן, בעמודי השער של הספרים אין אזכורים לאיורים; נזכרים בהם ציורים בלבד.
ציורי הספרים של צרפתי עשויים במגוון רחב של טכניקות וסגנונות, החל ברישומים ליניאריים בעלי אופי אילוסטרטיבי, וכלה בציורים צבעוניים הקרובים ברוחם לציורי הנוף ולציורי הדמויות שלה, כך למשל בציורים לספר "שמשיות ברחוב הנביאים" של יהואש ביבר 1988 היא מפתחת מערכת צבעונית מרהיבה החורגת מתחום הציור התיאורי.
אוסף איוריה השלם נמצא באגף הנער במוזיאון ישראל בירושלים.
בתחילת דרכה עסקה צרפתי באמנות שימושית, והציגה תכשיטי קרמיקה בתערוכה בינלאומית ה"טריאנלה למלאכת מחשבת" שנערכה במילאנו לצד אמנים יידועי שם כסלבדור דאלי וצ'ילידה.
שם זכתה במדליית הכסף על העיצוב.
שלטי המזלות ביפו העתיקה מקרמיקה מזוגגת הם פרי ידיה וגם הם זיכו אותה בשנת 1972 בפרס.
צרפתי נמנית עם הטובים והמקוריים שבין יוצרי הצעצועים והבובות האמנותיות בארץ.
בובותיה של צרפתי כוללות מגוון סוגים, שלכל אחד מהם מערך צורות וסגנון משלו: מריונטות, בובות הנראות כווריאציות מסוגננות של פסלי התינוקות שלה, בובות השואבות את השראתן מטיפוסים אתניים ועדתיים.
את האהבה ליצירת בובות ירשה מאביה שהקדיש הרבה מזמנו הפנוי ליצירת צעצועים לבנותיו.
היא מספרת: " צעצועיו של אבא חיזקו את נטייתי לעסוק בעשיית בובות.
בובות אלה השפיעו מאוד גם על נושאי הפיסול שלי, עד כדי טשטוש תחומים ביניהם".
פסלי הבובות שהתאפיינו בצבעוניות אוריינטלית נשלחו לייצג את ישראל בתערוכת "אקספו" במונטריאול, קנדה, שם הציגה עשרים בובות עץ גדולות וססגוניות שאכלסו את מפת הארץ וייצגו באורח סמלי ותמציתי כמה מיישובי מדינת ישראל ותושביהם.
חלק מבובות אלו מוצג דרך קבע בספריה של בית אריאלה בתל אביב.
עיצוב צעצועים רתק אותה והיא נהגה לציין שמאז שנולדה חגית החלו להסתמן אצלה השפעות הדדיות בין הבובות ופסלי התינוקות, "וכך היו מזינים זה את זה"...
פסלי הילדות היושבות העשויות עץ ועיסת נייר, צבועות בחלקן, עוצבו אף הן בהשראת בובות.
אך יותר משהן דומות בעיצובן לבובות המשחק המתועשות מימי ילדותה של צרפתי, הן מזכירות את פסליה של צרפתי בבגרותה.
את הבובות והצעצועים שיצרה הציגה בגלריה לאומנות "משכית שש" ובשנת 1981, שיקפה תערוכת היחיד באגף הנוער במוזיאון ישראל את תחומי האמנות השונים בהם פעלה.
כישרונה של צרפתי בתחום העיצוב הדקורטיבי מוצא את ביטויו גם בעיצוב טקסטיל בעבור "משכית", "גוטקס" ו"ריקמה" – של המעצבת רוז'י בן יוסף.
צרפתי עיצבה גם את התלבושות לכמה מהופעותיה של להקת "ענבל", ולתיאטרון המחול של הרקדנית רינה שיינפלד.
בארכיון של "שנקר" נמצא אוסף הבדים אותם עיצבה.
מוזיאון הילדים בחולון מחזיק אגף על שמה ומאחסן את הבובות שעיצבה ואת אלו שאספה.
1954 - מדליית כסף על עיצוב תכשיטי קרמיקה ב"טריאנלה למלאכת מחשבת", מילאנו, איטליה
1972 - פרס מטעם המועצה לארץ ישראל יפה ואגודת הגרפיקאים בישראל על עיצוב שלטי קרמיקה של שמות הרחובות ביפו העתיקה