tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012 הוציא אלבום משותף עם חברי ההרכב "Farthest South" בשם "Omens and Talismans".
בשנת 2019 השתתף בהקלטות האלבום "כוכב הקופים" של אחיו מני בגר.
בגר הוא אחיו הצעיר של יוצר וזמר הרוק מני בגר, וניגן בחליל בשירו "בוקר של חמסין".
בנו הוא סתיו בגר, מיוצרי השיר "טוי", שזכה באירוויזיון 2018.
הוא מקיים אורח חיים טבעוני.
נשוי לציירת והפסלת, ענת בגר, ומתגורר במושב דור.
2009 - פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
2022 - פרס מטעם משרד התרבות למוזיקה אמנותית על שם אריק איינשטיין .
אלברט בן חיים (נולד ב-1937) הוא צייר ישראלי, חבר באיגוד הציירים של ישראל וצרפת.
בן חיים נולד במקנס שבמרוקו.
כבר בילדותו הוא הצטיין בציור דיוקנאות ונופים.
בגיל 13 זכה במקום ראשון בתחרות ציור עבור חברת אייר פראנס.
הפרס זיכה אותו בטיסה לפריז ופגישה ראשונה עם המרכז העולמי של האמנות.
בנסיעה זו ביקר לראשונה במוזיאוניים ובלובר.
ביקורים אלה השפיעו על דרך חייו.
כאשר סיפר לאביו על רצונו להיות צייר אביו התנגד שכן לטענתו לא ניתן לחיות מציור ועדיף ללמוד מקצוע.
בן חיים השתייך לתנועת הצופים במרוקו בין השנים 1952-1950.
עם פתיחת הסניף הראשון של תנועת הנוער דרור בעיר מקנס, הצטרף לתנועה הציונית, והיה פעיל בתנועה.
בשנת 1955 נשלח ללמוד במכון למדריכי חו"ל בירושלים שם עבר הדרכה קדם צבאית שכללה שימוש בנשק ופעילות חשאית, וכן הכשרה בעבודת שדה בקיבוצים בארי וכברי.
כשמרוקו זכתה לעצמאות הוא נשלח למרוקו ופעל במחתרת היהודית במרוקו לארגון הנוער במסגרת תנועת דרור ועלייתם הבלתי לגלית לישראל .
בין השנים 1965- 1984 למד ציור בבית הספר לאומנויות בעיר קאן בצרפת.
לאחר מכן למד טכניקות ציור בצבע שמן באוניברסיטת חיפה והשתלם בין השנים 96–1995 במוזיאון תל אביב בלימודי אמנות פלסטיים ודקורציה.
מאז 1997 בן חיים משתתף כל קיץ בסדנת ציור המתקיימת בפרובנס (דרום צרפת) יחד עם אמנים מהשורה הראשונה ברחבי העולם.
בן חיים מצייר על בד בטכניקה מעורבת בצבעי שמן ואקריליק.
יצירותיו עוסקות לרוב בנושאים תנ"כיים והוא מוצא את השראתו בספר שיר השירים.
יצירותיו מוצגות בגלריות בארצות הברית והוא נוטל חלק בתערוכות בצרפת ובארץ.
וישי: (צרפת) מדליית "פרס הציור" בשנת ,2000.
ליאון: (צרפת) "שוחרי האמנות" בשנת ,2001.
וילרבאן: מדליית תחרות "פרס היצירה" בשנת ,2001.
קאן: מדליית זהב בתערוכה הבינלאומית קאן 2004 (צרפת).
רומא: פרס Medusa Aurea הוענק לצייר על ידי האקדמיה לאומנות מודרנית בן לאומית ברומא.
בית בלגיה אוניברסיטה העברית ירושלים 2003.
גלריה " טטרנסקה" בפופראד (סלובקיה).
גלריה "לה ורניסאג" בעיר כרמל (קליפורניה).
אלברט בן יצחק יעקב (נולד ב-11 ביולי 1962) הוא משורר ומבקר עברי.
אלברט נולד בעיר בוינקסק בברית המועצות שירת כחייל בצבא האדום.
למד לתואר ספרות ובלשנות רוסית והוענק לו תואר מוסמך.
אלברט עלה לארץ ישראל בשנת 1993, השתקע בבאר שבע והחל לעבוד כפועל בניין.
במקביל לעבודתו למד אלברט לתואר מורה בכיר במגמת חינוך מיוחד המכללה לחינוך ע"ש קיי.
חבר באגודת הסופרים מחודש יולי 2003. ספרו הראשון, "תמונות בעיניים שירים חדשים", יצא לאור בבאר שבע בהוצאת המחבר בשנת 1999.
פרסם שישה ספרי שירה וכן פרסם מאמרי הגות וביקורת בכתבי עת שונים.
בשנת 2001 זכה במקום ראשון בתחרות שירה למשוררים מחבר המדינות הכותבים עברית מטעם העיתון מעריב ובחסות ערוץ הטלוויזיה בכבלים NTV.
בשנים האחרונות הוא מלמד במערכת החינוך המיוחד בבאר שבע.
'תמונות בעיניים' (1999) - שירים חדשים, א' יעקב, באר-שבע.
'היסטוריה של מבטים שונים' (תשס"ח 2008) ירושלים הוצאת 'כרמל'.
אלברט בנדורה היה פסיכולוג אמריקאי יליד קנדה.
חוקר ומטפל מרכזי בתחום הפסיכולוגיה החברתית.
מהוגי תאוריית הלמידה החברתית-קוגניטיבית ומושג המסוגלות העצמית (self efficacy).
בנדורה נולד במונדייר שבאלברטה, עיירה קטנה שבה כארבע מאות איש.
סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבוונקובר ואת דוקטורט סיים באוניברסיטת איווה ב-1952, ובהמשך קיבל משרת מרצה בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא לימד וחקר עד למותו.
ב-1974 נבחר לנשיא אגודת הפסיכולוגים האמריקאית.
בנדורה הושפע תחילה מעבודתו של רוברט סירס, על הגורמים המקדימים המשפחתיים של התנהגות חברתית ולמידת הזדהות.
מחקריו הראשונים עסקו בתפקידם של מודלים חברתיים ביצירת הנעה והתנהגות של האדם.
בשיתוף עם הדוקטורנט הראשון שלו, ריצ'רד וולטרס, ערך בנדורה מחקרים על למידה חברתית ועל תוקפנות.
המחקרים הצביעו על תפקידם המכריע של מודלים חברתיים בהשפעה על התנהגות האדם, והובילו לתוכנית מחקר על המנגנון של למידה מתוך צפייה במודל.
בשנים 1961–1963 ערך ניסויים שנודעו בהיסטוריה של הפסיכולוגיה בשם "ניסויי בובת בובו" ("ניסוי בנדורה"), בהם הראה כי ילדים שצפו במבוגר שהכה בובה, נטו בהמשך להכות בובה בעצמם, יותר מאשר ילדים שצפו במבוגר שלא הכה בובה.
בעקבות מחקריו בתחום התוקפנות כתב בנדורה את ספריו תוקפנות בני נוער (1959), ותוקפנות: ניתוח של למידה חברתית (1973).
ספר נוסף שפרסם הוא למידה חברתית והתפתחות אישיות, ב-1963. ב-1977 פרסם את ספרו תאוריית הלמידה החברתית, שנחשב לאחד מיוצרי השינוי של פני הפסיכולוגיה בשנות השמונים.
בנדורה חקר, בין השאר, כיצד למידה ממודל יכולה להשפיע על הפחתת חרדה בהפרעת פוביה מנחשים, למשל.
הוא מצא כי היעילות העצמית של האדם (האמונה בדבר יכולותיו להרגיע את פחדיו מנחשים), היא גורם חשוב שיכול ליצור שינוי בהתנהגות ובחרדה.
הוא ערך תוכנית מחקר גדולה בה בדק את תפקידה של היעילות העצמית בפסיכולוגיה תפקודית, והוא המשיך להתמקד בנושא זה במחקריו.
ב-1986 פרסם בנדורה את ספרו יסודות חברתיים של חשיבה והתנהגות: תאוריה קוגניטיבית-חברתית.
בספר הציע תאוריה קוגניטיבית-חברתית לתפקוד האדם, שמדגישה את תפקידם המרכזי של תהליכים קוגניטיביים, עקיפים, רפלקטיביים ובעלי ויסות עצמי, ביצירת הסתגלות ושינוי אצל האדם.
שורשי התאוריה הם בגישה שתופסת אנשים כפרואקטיביים, בעלי יכולות ארגון עצמי, ויסות עצמי ורפלקטיביות, לא רק כיצורים שמגיבים ומעוצבים על ידי כוחות סביבתיים, או מונעים על ידי דחפים פנימיים.
בספרו משנת 1997, מסוגלות עצמית: תרגיל השליטה, כתב בנדורה על השלכות תאוריית המסוגלות העצמית בתחומי החינוך, התפתחות, בריאות, פסיכופתולוגיה, עסקים, ויחסים בין-לאומיים.
הוא הרצה וכתב על נושאים כמו יציאה ממצב של הומלס, התפוצצות אוכלוסין, התנהגות עבריינית, תקשורת המונים, שימוש בסמים, וטרור.
הוא הצביע על האופן בו אנשים מראים חוסר מעורבות מוסרית כשהם מבצעים פשעים נגד האנושות, ושאף לחברה בעלת סטנדרטים אנושיים יותר.
בסקר משנת 2002 דורג בנדורה במקום הרביעי ברשימת הפסיכולוגים הבכירים ביותר בכל הזמנים (על פי קריטריונים כגון כמות הציטוטים במאמרים ובספרים), אחרי זיגמונד פרויד, ז'אן פיאז'ה ופרדריק סקינר, ובמקום הראשון ברשימת הפסיכולוגים החיים.
היה נשוי לווירג'יניה וארנס (1921–2011), ונולדו להם שתי בנות.
אלברט באלין (Albert Ballin; 15 באוגוסט 1857 - 9 בנובמבר 1918) היה איל ספנות יהודי גרמני, בעל כוח והשפעה בתקופת האימפריה הגרמנית ובזמן שלטון הקיסר וילהלם השני.
באלין נולד למשפחה יהודית בהמבורג.
אביו, ששורשיו בדנמרק, היה בעל סוכנות הגירה שארגנה אשרות לארצות הברית.
כאשר מת אביו של באלין בשנת 1874, קיבל על עצמו באלין את הנהלת העסק.
העסק התפתח לקו ספנות עצמאי, שחסך בהוצאות הנסיעה בכך שהוביל מטען בדרך חזרה מארצות הברית.
בשנת 1886 התקבל באלין לעבודה בחברת "המבורג אמריקה" (Hamburg Amerikanische Packetfahrt Actien Gesellschaft) שהייתה חברה מובילה בתחום ההובלה הימית בין גרמניה וארצות הברית.
בשנת 1899 היה למנהלה הכללי של החברה.
על אף שהיה איש עסקים מצליח ביותר, מנע ממנו מוצאו היהודי את הקידום בגרמניה של סוף המאה ה-19. למרות זאת היה לידידו ואיש סודו של הקיסר וילהלם השני.
באלין היה חלוץ בתחום הפלגות הנופש.
הוא היה בין הראשונים שראו צורך בהוספת יוקרה ונוחות למסע הימי, וראו חשיבות בהגדרת ספינות נוסעים מהודרות לא רק ככלי תחבורה אלא כמתקן נופש בפני עצמו.
ב-22 בינואר 1891 יזם את נסיעתה הראשונה של ספינת הנוסעים המהודרת "אוגוסטה ויקטוריה" שנקראה על שם רעייתו של הקיסר אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין.
הספינה יצאה למסע תענוגות במזרח התיכון למשך שישה שבועות.
בתחילה זכה ללעג ממתחריו, אך הסתבר כי הנסיעה הייתה להצלחה, וחלק מצי האוניות של חברת "המבורג אמריקה" הוסב לאוניות נוסעים מהודרות.
בשנת 1899 יזמה החברה בניית אוניית נוסעים מהודרת, שהייתה הראשונה מסוגה שנבנתה מראש בהתאמה לצרכיהם של נוסעים עשירים המחפשים מסע תענוגות ימי.
הספינה "באלינשטדט" (Ballinstadt – עיר באלין) הפליגה מדי שבוע מהמבורג, החל משנת 1901, כשעל סיפונה אלפי נוסעים מרחבי אירופה.
באלין עצמו הירבה להפליג על סיפון הספינה, שוחח עם הנוסעים, ושאל אותם לצרכיהם ובדבר השיפורים שיש לערוך בספינותיו.
בשנים המתוחות שקדמו למלחמת העולם הראשונה שימש באלין כמתווך בין האימפריה הגרמנית ובריטניה.
באלין הבין כי אם תפרוץ מלחמה התוצאה תהיה הרס עמל חייו.
הוא ניסה ליזום מהלך לפיו ייפסק מרוץ החימוש הימי, אך לא תיפסק התחרות בתחום ספינות הנוסעים.
כאשר פרצה המלחמה התברר כי חששותיו היו מוצדקים, ורבות מספינותיו נפגעו בפעולות האיבה.
יומיים לפני הכרזת שביתת הנשק בשנת 1918, שסיימה את המלחמה, התאבד באלין כאשר נטל מנת יתר של גלולות שינה.
לאחר כניעתה של גרמניה, הוחרמו שלוש ספינות הפאר של החברה בידי הצד המנצח.
זכרו של באלין מונצח בדרכים שונות, ביניהן בול דואר המציג את דיוקנו, שיצא בשנת 1957 על ידי שירות הדואר של מערב גרמניה, ורחוב הקרוי על שמו בהמבורג.
אלברט "פט" ביזלי היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
ביזלי נולד בעיירה סטורברידג' שבווסטרשייר, והחל את הקריירה שלו במועדונים המקומיים קידרמינסטר וסטורברידג'.
ב-1931, בהיותו בן 17, חתם בארסנל תמורת 550 לירות שטרלינג.
בתקופה שלאחר חתימתו הוא שיחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים, וערך את הופעת הבכורה בסגל הבוגר במשחק מול סנדרלנד ב-6 באפריל 1932. הוא שיחק בסגל הבוגר באופן לא סדיר, מאחר שבעמדה שלו שיחקו ג'ו האלם וקליף באסטין, שהיו בין השחקנים הבכירים של ארסנל בשנות ה-30.
לאחר פציעתו של האלם בעונת 1933/1934 קיבל ביזלי הזדמנות, והבקיע 10 שערים ב-23 משחקי ליגה, שבזכותם זכתה ארסנל באליפות.
הוא שיחק בהרכב באופן קבוע גם בעונת 1934/1935, בה זכתה ארסנל באליפות נוספת.
אולם, הוא נאלץ להתמודד על מקומו בהרכב פעם נוספת, הפעם מול האלם והשחקן החדש אלף קירקן, והחמיץ את ניצחון ארסנל על שפילד יונייטד בגמר גביע ה-FA של 1936. באוקטובר 1936 הוא הועבר להאדרספילד טאון תמורת 750 לירות שטרלינג, לאחר שרשם לזכותו 90 הופעות ו-25 שערים במדי ארסנל.
הוא השתתף ב-108 משחקים בשלוש עונות במדי האדרספילד, והעפיל לגמר גביע ה-FA ב-1938, בו הפסיד עם קבוצתו לפרסטון נורת' אנד.
ב-1939 ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת אנגליה, לאחר שהשתתף בכל 90 הדקות במשחק מול נבחרת סקוטלנד.
הוא השתתף גם בשני משחקי נבחרת לא רשמיים במהלך מלחמת העולם השנייה, ואף השתתף כשחקן אורח במדי ארסנל ב-18 משחקים.
לאחר מכן עבד כמאתר כישרונות עבור פולהאם, ואימן את מועדון הכדורגל דובר.
הוא פרש ועבר להתגורר בעיירה צ'ארד שבסאמרסט, ומת בטאונטון בגיל 72.
אלברט רומולו ברוקולי ; 5 באפריל 1909 – 27 ביוני 1996) היה מפיק סרטים אמריקאי.
גולת הכותרת בעבודתו של ברוקולי היא הפקתם של סרטי ג'יימס בונד.
ברוקולי הפיק למעלה מארבעים סרטים במהלך הקריירה שלו, רובם בבריטניה, שלעיתים תכופות צולמו באולפני פיינווד Pinewood Studios.
הוא מייסד-שותף של חברות ההפקה Danjaq, LLC ו-EON Productions.
הוא ושותפו להפקת ג'יימס בונד, הארי זלצמן, החלו להפיק בתחילה סרטים דלי תקציב באופן יחסי ועם הזמן הפיקו סרטים ראוותניים עתירי תקציב, כשיורשיו של ברוקולי ממשיכים להפיק סרטים חדשים בסדרה.
ברוקולי נולד למשפחה איטלקית-אמריקאית בלונג איילנד.
המשפחה עברה לפלורידה, ועם מות אביו ג'ובאני, עבר ברוקולי לחיות עם סבתו באסטוריה, קווינס, בעיר ניו יורק.
הוא עבד בעבודות רבות, בכללן יוצר ארונות, עד שנעשה מעורב בתעשיית הסרטים.
הוא החל מהתחתית, כשעבד כשליח בסרטו של הווארד יוז Outlaw (1941) בו כיכבה ג'ין ראסל.
כאן הוא פגש את חברו הווארד יוז בפעם הראשונה, השניים היו חברים עד למותו של יוז.
היה זה כשיוז פיקח על הפקת הסרט אחרי שהמפיק הווארד הוקס פוטר.
ברוקולי התקדם מהר עד שהיה עוזר במאי בזמן שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה.
בתחילת דרכו בהוליווד, יש סברה שברוקולי לקח חלק בקטטה במסבאה שגבתה את חייו של הקומיקאי טד הילי.
לפי הכתוב בספרו של פלמינג E.
Fleming's The Fixers, ברוקולי, בן דודו הגנגסטר פסקואל 'פט' דיסיקו DiCicco, וכוכב הסרטים ואלאס בארי נאבקו עם הילי והכו אותו למוות.
פלמינג טוען שמפיקי MGM אדי מניקסוהווארד סטריקלינג, בניסיון לשמור את המוניטין של הכוכב שלהם בארי, בדו סיפור על התקפת סטודנטים על הילי, שמיד לאחריו בארי נסע לארבעה חודשי טיול באירופה.
רשומות רשויות ההגירה מאשרות את ארבעת חודשי הטיול לאירופה שבארי לקח מיד אחרי מותו של הילי, והם הסתיימו ב-17 באפריל 1938.
ברוקולי הצטרף לצי האמריקני בעקבות המתקפה על פרל הארבור ואחרי כן עבד במשך מספר שנים כסופר ב"סוכנות האמנים המפורסמת".
הוא שב לצוות ההפקה כעוזר מפיק, מפיק יחידה שנייה, ואחרי כן במאי ומפיק ועשה מספר סרטים בשנה והמשיך לטפס במעלה הסולם בעודו יוצר לעצמו קשרים עם אנשי מפתח בהוליווד ועם טייקוני סרטים.
בראשית שנות החמישים ברוקולי עבר ללונדון, שם העניקה ממשלת בריטניה תמיכה כספית למפיקי סרטים שעבדו בבריטניה וליהקו לסרטיהם שחקנים וצוות בריטי.
ביחד עם אירווינג אלן, ברוקולי הקים את סרטי וורוויק ועשה סדרת סרטים מצליחה עבור סרטי קולומביה.
כשברוקולי גילה עניין בעיבוד ספרי ג'יימס בונד של איאן פלמינג לסרטים, הוא נוכח לדעת שאת הזכויות כבר רכש מפיק קנדי, הארי זלצמן, שרצה מזמן לעשות מהם סרט, ושהפיק כמה מחזות תיאטרון וסרטים ונחל הצלחה מתונה.
ידיד משותף, התסריטאי וולף מנקוויץ, ערך בין שניהם היכרות.
זלצמן סירב למכור את הזכויות אך הסכים להיכנס עם ברוקולי לשותפות ולהיות מפיק משותף של הסרטים.
הדבר הוליך ליצירתה של חברת ההפקות EON Productions וחברת האם (האחזקות) שלה Danjaq, LLC, הקרויה על שמותיהן הפרטיים של שתי נשותיהם, דנה וז'קלין.
זלצמן וברוקולי הפיקו את סרט בונד הראשון, "ד"ר נו", ב-1962. הסרט השני, "מרוסיה באהבה", נחל הצלחה גדולה, ומאז ואילך הסרטים גדלו בעלותם הכספית, בפעילותם ובשאפתנות המושקעת בהם.
עם עלויות הולכות וגדלות, פעלולים ואפקטים מיוחדים משוכללים יותר ויותר, והמשך צילומים באתרים אקזוטיים, המיזם הפך לבסוף לעבודה במשרה מלאה.
ברוקולי ביצע ניסיון רציני אחד מחוץ לסדרת ג'יימס בונד, היה זה העיבוד של איאן פלמינג צ'יטי צ'יטי בנג בנג ב-1968, ובגלל הסתבכות משפטית על הזכויות לאלמנטים של הסיפור הוא ויתר על זכויות ההפקה של כדור הרעם לטובת קווין מקלורי.
עם זאת, באמצע שנות השישים ברוקולי ריכז את כל מאמציו בסדרת בונד.
זלצמן גילה התעניינות במיזמים אחרים, בכללם הפקת הטרילוגיה של סרטי הריגול המבוססים על דמותו של הבלש הארי פלמר לפי ספריו של לן דייטון.
פלמר פעל ביקום מקביל לבונד, עם כל הסכנות הנלוות לכך, אבל בלי הזהר והפעלולים.
בין זלצמן לברוקולי התגלעו חילוקי דעות לגבי מעורבויותיו של זלצמן מחוץ לסדרה, ולבסוף זלצמן פרש מהחברות Danjaq ו- EON אחרי סדרה של כישלונות כספיים.
בעוד עזיבתו של זלצמן קירבה את מיזם בונד להשתלטות תאגידית, הרי שברוקולי איבד רק מעט עצמאות או יוקרה בעסקה.
מאז ועד למותו, הכתוביות בתחילת כל סרט ג'יימס בונד מתחילות עם המילים "אלברט ברוקולי מציג" (Albert R.
אם כי משנות השבעים ואילך הסרטים נעשו קלילים יותר ובעלי עלילה רופפת יותר, והמבקרים קשרו להם פחות כתרים, הרי שהסדרה קנתה לעצמה ייחוד באופיה והמשיכה למשוך קהל.
ב-1966 שהה ברוקולי ביפן עם מפיקים נוספים והם חיפשו אתרים לצלם עבור סרט בונד הבא "אתה חי רק פעמיים".
ברוקולי הזמין כרטיס טיסה בטיסה 911 של BOAC.
הוא ביטל את הטיסה באותו היום כדי שיוכל לצפות בהדגמת נינג'ה.
ב-1940, בגיל 31, הוא נשא לאשה את השחקנית גלוריה בלונדל (אחותה הצעירה של ג'ון בלונדל Joan Blondell), הם התגרשו מאוחר יותר ב-1945 ונותרו ידידים, בלי שהיו להם ילדים.
ב-1951 הוא התחתן עם נדרה קלארק, ולזוג היו בעיות פוריות ונאמר להם שלעולם לא יהיו להם ילדים.
הם אימצו בן, טוני ברוקולי, אחרי כן נדרה נכנסה להריון.
היא הלכה לעולמה ב-1958, מעט אחרי שהיא ילדה את בתם, טינה ברוקולי.
בעת נפילתה של נדרה למשכב, הם שהו באמריקה והיא גידלה את בתם, ואלברט ברוקולי השתכנע שהוא יוכל להפוך את בונד לסדרת סרטים טובה, וקבע פגישה עם איאן פלמינג ושותפו בלונדון.
בשלהי שנות החמישים נשא ברוקולי לאשה את השחקנית והסופרת דנה וילסון (שמה לפני הנישואים דנה נטול).
נולדה להם בת משותפת, ברברה ברוקולי, ואלברט ברוקולי נהפך לאביו החורג ומורהו הרוחני של מייקל וילסון, בנה של דנה, שהיה אז בשנות העשרה לחייו.
ברוקולי עמד על כך שמשפחתו תהיה קרובה אליו ככל האפשר.
כתוצאה מכך הילדים גדלו מסביב לאתרי הצילומים של כל סרטי בונד, והשפעתה של אשתו על החלטות הפקה שונות נרמזת בדיווחים בלתי רשמיים רבים.
מייקל וילסון שיחק בהופעות אורח בסרטי ג'יימס בונד מנעוריו ואילך, ובבגרותו עבד בסדרה ופילס דרכו בחברת ההפקה מכותב שותף למפיק שותף..
ברברה ברוקולי, עבדה בסדרה בתפקידים שונים תחת חסותו של אביה החל משנות השמונים.
מייקל וילסון וברברה ברוקולי הם מפיקים שותפים של הסדרה מאז שאלברט ברוקולי הלך לעולמו.
דנה ברוקולי נפטרה מסרטן ב-2004, בהיותה בת 82.
ב-1981 הוענק לאלברט ברוקולי פרס הזיכרון על שם אירווינג תלברג Irving G.
Thalberg Memorial Award עבור עבודתו בסרט, הפרס הוצג בטקס פרסי האוסקר של 1981 בידי כוכב הסדרה באותה עת, רוג'ר מור ב-1982. לברוקולי גם היה כוכב ב-Hollywood Walk of Fame בשם קאבי ברוקולי (Cubby Broccoli).
אלברט ברוקולי היה חובב מרוצי סוסים, והיה לו סוס גזעי בשם ברוקו, שזכה ב-Breeders' Cup Juvenile ב-Santa Anita Park ב-Arcadia, California.
ברוקולי פרסם אוטוביוגרפיה שראתה אור אחרי מותו ב-1999, וקרויה "כשההצגה נמוגה" האוטוביוגרפיה של קאבי ברוקולי"
בסיום הסרט העולם אינו מספיק מופיעות כתוביות "בזיכרון אוהב לאלברט (קאבי) ברוקולי".
אלברט ברוקולי הלך לעולמו בביתו בבוורלי הילס ב-1996 בהיותו בן 87 כתוצאה מאי-ספיקת הלב heart failure.
הוא עבר שלושה ניתוחי מעקפים בתחילת אותה שנה.
הוא נקבר בבית הקברות Forest Lawn - Hollywood Hills Cemetery בלוס אנג'לס אחרי מיסת קבורה נוצרית של הכנסייה הרומית-קתולית, בהלווייתו היו נוכחים כמה מכוכבי סרטי ג'יימס בונד ובכללם דזמונד לואלין, מרים ד'אבו וטימותי דלטון.
מפיק שותף ביחד עם הארי זלצמן
האיש בעל אקדח הזהב (1974)
מונרייקר (1979) תייר בוונציה ביחד עם דנה ברוקולי
אלברט לורנס ברוקס הוא שחקן קולנוע, קומיקאי ותסריטאי יהודי-אמריקני, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1987 על תפקידו בסרט "משדרים חדשות".
נולד בשם אלברט לורנס איינשטיין (Albert Lawrence Einstein) בבוורלי הילס, לשחקנית והזמרת היהודייה ת'למה לידס והקומיקאי היהודי הארי איינשטיין.
אחיו הם קליף, הקומיקאי זוכה שני פרסי האמי בוב איינשטיין והתסריטאי צ'ארלס איינשטיין שנפטר ב-2007. גדל בסביבתם של אנשי בידור בדרום קליפורניה ולמד ב"תיכון בוורלי הילס".
למד ב"אוניברסיטת קרנגי מלון" שבפיטסבורג במשך כשנה ונשר במטרה להתעמק יותר בקריירה כקומיקאי.
שינה שם משפחתו לברוקס (Brooks; כדי שלא יבלבלו אותו עם הפיזיקאי היהודי-גרמני-אמריקאי אלברט איינשטיין) והתחיל את דרכו בהופעות סטנד-אפ שפרסמו אותו והעניקו לו הזמנות לתוכניות טוק שואו רבות בשנות ה-60.
הוציא שני אלבומי הופעה קומיים מוצלחים, שאחד מהם אף היה מועמד לפרס גראמי.
לאחר ההצלחה כקומיקאי פנה ברוקס לתחום המשחק, לא לפני שביים ב-1975 חמישה סרטים קטנים.
ב-1976 הופיע לראשונה בסרט מסחרי, "נהג מונית" של מרטין סקורסזה בתפקיד טום.
לאחר מכן ביים ברוקס שלוש קומדיות: "חיים אמיתיים", "רומנטיקה רומנטית" ו"אבודים באמריקה" והופיע בהם בתפקיד הראשי.
השתתף בתור הנהג בפרק הראשון בגרסה הקולנועית לסדרה "אזור הדמדומים".
ב-1987 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה הקומית של ג'יימס ל.
ברוקס "משדרים חדשות" בתור כתב הטלוויזיה ארון אלטמן.
ב-1991 ביים וכתב את הסרט "נחיה ונאהב" (Defending Your Life) ושיחק בתפקיד הראשי לצידה של מריל סטריפ אותה ליהק, וב-1996 ביים את הדרמה הקומית "אמא" וגילם את סופר ספרי המדע בדיוני המצליח ג'ון הנדרסון.
ב-1998 שיחק בקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "רומן לא חוקי" בתור איש העסקים ריצ'רד ריפלי ודיבב את הנמר ג'ייקוב בקומדיה "ד"ר דוליטל".
ב-1999 ליהק את שרון סטון, ג'ף ברידג'ס ואנדי מקדואל לדרמה בבימויו "המוזה" שם שיחק ברוקס את התסריטאי המצליח סטיבן פיליפס.
ב-2003 התפרסם ברחבי העולם כשדיבב את מארלין אביו של הדג נמו בסרט האנימציה שובר הקופות "מוצאים את נמו", שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "מתחתנים עם ההורים" בתור ג'רי פייזר מומחה ברפואת רגליים ואביה של מליסה.
ב-2005 כיכב בקומדיה "לחפש קומדיה בעולם מוסלמי", כקומיקאי אמריקאי, שנשלח להודו ולפקיסטן כדי לבדוק מה מצחיק את המקומיים.
ב-2007 דיבב את הפוליטיקאי המרושע ראס קארגיל בסרט האנימציה "משפחת סימפסון - הסרט" המבוסס על הסדרה המפורסמת בה דיבב גם כן מגוון של דמויות.
ב-2008 הופיע בשישה פרקים בסדרה "העשב של השכן".
בשנת 2023 יצא הסרט התיעודי "אלברט ברוקס: אחיה ואוהב" העוסק בחייו של ברוקס.
את הסרט ביים רוב ריינר, חברו הקרוב מזה כ-60 שנה.
ברוקס נשוי לאמנית קימברלי שליין ולהם שני ילדים.
אלברט ג'רג' אפוני, רוזן נאגיאפוני (בשם מלא בהונגרית: Nagyapponyi Apponyi Albert György, 29 במאי 1846 – 7 בפברואר 1933) היה פוליטיקאי, סופר וכותב זכרונות הונגרי, נואם מוכשר, בן למשפחה אריסטוקרטית הונגרית ותיקה, יליד אוסטריה.
כיהן בין השאר כשר החינוך בימי הממלכה ההונגרית בעת הממלכה הדואלית.
היה חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אלברט אפוני נולד בבווינה כבן למשפחת בעלי אחוזות הידועה כבעלת פריווילגיות עוד מהמאה ה-13.
אביו היה הרוזן גיירג אפוני, קנצלר הונגריה בשנים 1846–1848.
אלברט אפוני התחיל את דרכו הפוליטית בשנת 1872 כשנבחר לראשונה בפרלמנט ההונגרי ברשימת המפלגה של
פרנץ דיאק ומטעם העיר יאסברן (Jászberény).
עם הפסקה קצרה נשאר חבר בפרלמנט עד שנת 1918.
בשנת 1878 הפך למנהיג "האופוזיציה המאוחדת" שכללה את המפלגות שהתנגדו לדואליזם האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1899 נכנס לממשלה הליברלית.
בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמנה עם ארבעת האריסטוקרטים שהשפיעו רבות על הזירה הפוליטית והמדינית ההונגרית, יחד עם הרוזנים דיולה אנדראשי, אישטוון טיסה ומיהאי קארואי.
בין 31 באוקטובר 1901- 6 בנובמבר 1903 היה יושב ראש בית הנבחרים ההונגרי.
בסוף שנת 1903 עזב את המפלגה הליברלית וחזר לאופוזיציה, כחבר במפלגה הלאומית.
ב-1904 הנהיג את המפלגה העצמאית, עד לסוף מלחמת העולם הראשונה.
בין 8 באפריל 1910 ל-17 בינואר 1910 כיהן כשר החינוך והדתות.
באותה שנה (1910) הצטרף למפלגה הקושוטיסטית והחל משנת 1914 היה למנהיגה.
שמו נקשר ב"חוק אפוני" שביקש לכפות את ההוראה בשפה ההונגרית בכל בתי הספר ברחבי הונגריה רבתי, ועורר משום כך את זעם הקבוצות האתניות האחרות במדינה.
אחרי המלחמה היה ראש המשלחת ההונגרית בוועידת השלום בפריז בשנים 1919-1920. לאחר מכן ניהל את המשלחת ההונגרית בחבר האומות, עד יום מותו.
פרט לעיסוקיו הפוליטיים והדיפלומטיים התעניין אפוני בתחומים מגוונים - בלשנות, ספרות, פילוסופיה ומוזיקה.
דיבר בצורה שוטפת שש שפות.
אלברט אפוני הלך לעולמו ב-7 בפברואר 1933 בז'נבה בעת שחיכה לפתיחה מחדש של הוועידה לפירוק הנשק במסגרת חבר האומות.
1912 "זכרונות מחייו של מדינאי.
אחרי ארבעים שנות פעילות פרלמנטרית".
עשרים וחמש שנה באופוזיציה" (
אלברט ארזי (28 בדצמבר 1938 – 30 במרץ 2025) היה פרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
אלברט ארזי נולד בביירות שבלבנון, שם גדל והתחנך.
אביו, סימון, היה פקיד בשגרירות הצרפתית בביירות, ואימו, רחל, הייתה עקרת בית.
ארזי השלים תואר ראשון בשני חוגים: בשפה וספרות ערבית ובשפה וספרות צרפתית באוניברסיטת ליון שבצרפת.
לאחר מכן המשיך לתואר שני ושלישי בסורבון שבפריז, בהדרכתו של המזרחן שארל פלה (Charles Pellat).
עבודת הדוקטורט הייתה בנושא שירת ההיתול בתקופת בית עבאס במאות ה-8 וה-9, ועליה קיבל ציון מעולה.
העבודה הוגשה במרץ 1974 ואושרה ביולי 1974. ארזי עלה לישראל ב-1969, והתמנה באותה שנה למורה בחוג לשפה וספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית.
קיבל מינוי של חבר הוראה בדרגת מרצה בשנת 1975 ומינוי של מרצה ב-1976. התמנה למרצה בכיר באוקטובר 1979, לפרופסור חבר ב-1983 ולפרופסור מן המניין ב-1990. פרש לגמלאות במרץ 2006.
אלברט ארזי היה נשוי לגרסיה מאז שנת 1965 ולהם שני בנים ושתי בנות.
מחקריו של ארזי מתרכזים בשלושה מישורים: השירה הקדם-אסלאמית, הפואטיקה של השירה הערבית הקלאסית וספרות האהבה בדור הזהב.
כמו כן, הוא פרסם מעל 20 ערכים באנציקלופדיה של האסלאם, ובהם הערך "שירה" ("Shi'r"), הנחשב לאחד הערכים המרכזיים באנציקלופדיה של האסלאם (הערבים רואים בשירה את גולת הכותרת של יצירתם התרבותית).
ארזי עסק בהרחבה רבה בסוגותיה, בנושאיה ובמשמעויותיה של השירה הקדם-אסלאמית.
כמו כן הקדיש מחקרים ארוכים לנושאים כמו שירת הגבורה, השירה התיאורית, שירת השודדים ושירת הכיסופים למולדת.
במקביל השתדל ארזי לקבוע תיקוף (פריודיזציה) מדויק של היצירה הפיוטית הקדם-אסלאמית, ובכך תרם לפתרון סוגיית האותנטיות של יצירה זו.
גולת הכותרת של עבודתו בתחום זה היא הקונקורדנציה לשירה ערבית קדומה, הכוללת את יצירותיהם של שישה משוררים ערבים מן התקופה הקדם-אסלאמית: כרך הקונקורדנציה, המשתרע על פני כ-1,700 עמודים, נערך בשיתוף תלמידו של ארזי, הד"ר סלמאן מצאלחה, והוא מכיל כ-4,000 בתי שיר שחיברו ששת המשוררים הגדולים בתקופה הקדם-אסלאמית.
שני החוקרים ערכו שתי קונקורדנציות: האחת לשמות כלליים והשנייה לשמות פרטיים.
לספר שני מבואות, בערבית ובאנגלית, ובהם מוסברת שיטת מיון הערכים השונים.
בשפה הערבית, המילים השונות (פעלים, שמות עצם ומיליות) נגזרות משורש משולש.
כל אלו סודרו בקונקורדנציה לפי השורשים.
השמות הפרטיים סודרו בסדר אלפביתי והם מופיעים בקונקורדנציה הכללית, ומקומם הוא כשל נגזרות בתוך השורש המשולש.
בנוסף, הוכן קורפוס ממוחשב המכיל קונקורדנציה ל-25,000 בתי שיר נוספים.
אלה הערכים הרבים הנכללים באנציקלופדיה של האסלאם, המוקדשים למשוררים קדם-אסלאמיים ומח'צ'רמון (דור הביניים של משוררים שהיו פעילים בין התקופה הקדם-אסלאמית ובין התקופה המוסלמית).
חקר היסודות התאורטיים והאסתטיים, אשר לפיהם פועלת הספרות, זכה לטיפול מפורט בעבודתו של ארזי.
כמו רוב המומחים בימינו, הוא התחקה אחר הצורות השונות בהן נכתבו הטקסטים, קְרי ההבדלים בין השירה והפרוזה (רעיון אריסטוטלי עתיק יומין אשר קנה לו חסידים בכל התרבויות החל מהרנסאנס ועד המאה ה-19), האיגרות וספרות האדבּ.
נחשב על ידי אל-זועבי, החוקר המלומד הבולט כיום החוקר נושא זה, כבסיס העקרוני שממנו התפתח כל המחקר סביב סוגיה זו.
בהקשר זה כתב מאמר הדן ביסודות האסתטיים של השירה הקדומה והיחס של המוסרים המאוחרים אליה, כאל ההבעה המושלמת של התרבות הערבית.
לבסוף, בתחום זה יש לייחד שורה קצרה לערך "Risāla" (איגרות)
סוגת האיגרות היוותה, בעיניו של האיש המשכיל בימי הביניים, אמצעי להבעת רגשות, בחינת מושגים וערכים במבט אישי, וגם כלי ניתוח.
סוגת האיגרות דנה בנושאים שונים ומגוונים, החל מפוליטיקה, דת ואמונה וכלה ביחס כלפי בעלי החיים.
ב-"Risāla" המחבר השתדל להיות מקורי, זאת לעומת שאר הסוגות בפרוזה, בהן עבדו לפי קומפילציה, בה היו מצטטים איש את רעהו.
אופי זה מסביר במידה רבה את אופיים של הטקסטים הפרוזאיים שהיוו קומפילציה.
ארזי גם ערך יחד עם הפרופסורים יוסף סדן ודוד וסרשטיין כרך מיוחד של Israel Oriental Studies (הופיע באוניברסיטת תל אביב), שהוקדש לדיון בנושא זה
בספר זה לקחו חלק מיטב המלומדים והמזרחנים העוסקים בנושא, דוגמת פרופסור מוחמד ארקון (Mohammed Arkoun) מהסורבון, אשר תרם את המאמר הפותח.
במאמר זה ארקון, גדול הוגי הדעות המוסלמיים במאה ה-20, ערך השוואה בין המשכיל הערבי בתור הזהב במאות ה-7 וה-8 שהיה מורה דרך ומחנך, לבין המשכיל הערבי המודרני, שהוא נגרר.
יש לכלול בפרק זה את הדיונים על אודות תהליכים תרבותיים גרידא, כגון הסיבות אשר הביאו את התאורטיקנים הערביים להעניק לשירה הערבית הקדומה מעמד של קלאסיקה.
מחקרו של ארזי בתחום זה מבוסס על שילוב של גישה סינכרונית ודיאכרונית, כלומר הוא בדק את שירת האהבה העירונית אשר הופיעה במאות התשיעית והעשירית.
תוך ניתוח ספרות זו הוא ערך השוואה עם שירת האהבה שחוברה בתקופה הקדם-אסלאמית.
ספר זה כולל יותר מ–400 עמודים, והופיע בסדרה היוקרתית Islam d'hier et d'aujourd'hui.
ספרות האהבה התפצלה בתקופה זו לאהבה לאישה ולאהבה זכרית.
במישור הראשון, סופרי האהבה אימצו גישה חצרנית, שנקטה בשיטות דומות לאלו שהתפתחו באירופה הימי-ביניימית 300 שנה מאוחר יותר, ושירתם דומה להפליא לזו של הטרובדורים.
במישור השני, והוא האהבה הזכרית, המשוררים הצליחו "להוציא מהארון" את נושא האהבה החד-מינית (הזכרית).
האהבה ל"עופר" נכנסה לספרות הקנונית, ומשוררים שנחשבו למכובדים ביותר לא ראו פגם בלהקדיש מספר שירים ל"עופר", שלא תמיד היה מציאותי.
משוררי האהבה הזכרית ביערו משירתם כל אזכור לאהבה גופנית.
המאהב תואר כיצור המוקף באור נגוהות.
הוא היה מהות ולא דבר מה חומרי.
האהבה שרחשו לו הייתה אהבת נפש ולא אהבת גוף.
בנוסף לספרים והחיבורים שצוטטו בגוף הביוגרפיה, ורבים אחרים שנכתבו, יש להזכיר את הכותרים הבאים:
אלברט ארנשטיין היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי.
אלברט נולד ברובע אוטקרינג של וינה, לאלכסנדר ושרלוטה ארנשטיין.
הוא הבן הבכור מבין ארבעה אחים, ואחיו הצעיר הוא קרל ארנשטיין.
למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה ובשנת 1910 קיבל דוקטורט.
כבר בתקופת לימודיו בתיכון כתב ארנשטיין טקסטים ספרותיים ושירים.
בשנת 1909 הכיר את קרל קראוס, העורך הראשי של כתב העת האקספרסיוניסטי "הלפיד" (Die Fackel).
ובכתב עת זה התפרסמו כתביו של ארנשטיין לראשונה.
בהמשך התפרסמו כתביו בכתבי עת נוספים, ביניהם "הסערה" (Der Sturm), שנערך על ידי הארווט ולדן, בעלה של המשוררת אלזה לסקר-שילר.
ספרו הראשון, Tubutsch, נכתב בשנת 1911, ואויר על ידי חברו הצייר הנודע אוסקר קוקושקה.
ארנשטיין התכתב עם סופרים חשובים בני זמנו שכתבו בגרמנית, ביניהם תומאס מאן, שטפן צווייג, הרמן הסה, אלזה לסקר שילר, הפילוסוף מרטין בובר ועוד רבים אחרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נדד ברחבי אירופה.
בשנת 1932 היגר לשווייץ והצליח לברוח מרדיפות הנאצים, ששרפו את ספריו כבר בשנת 1933. בעקבות מדיניות הפליטים של שווייץ בימי מלחמת העולם השנייה היגר ארנשטיין לארצות הברית בשנת 1941. הוא מת בעוני בניו יורק בשנת 1950 לאחר תקופה ארוכה שבה הפסיק לכתוב.
לאחר מותו של אלברט, הגיע עיזבונו לספרייה הלאומית בשנות החמישים דרך אחיו קרל.
הוא זכור כמשורר אקספרסיונטיסטי, אשר הרבה להשתמש באירוניה, סאטירה.
הביע את התפכחותו מהתרבות האירופאית של שנות העשרים.
כמו כן זכור אהרנשטיין כחלוץ המגלים של פרנץ קפקא והיה מהראשונים שהתייחסו לכתיבתו של הסופר הצעיר.
אלברט ארז (נולד ב-30 במרץ 1945) הוא ראש עיריית קריית גת לשעבר.
ארז נולד במרוקו, ועלה לישראל ב-1955. התגורר תחילה במעברת חרובית הסמוכה לקיבוץ כפר מנחם.
תושב קריית גת מ-1956. למד בבית הספר היסודי "עליות" בעיר ולאחר מכן בתיכון "אורט" באשקלון.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
שימש מפקד צוות בגדוד 404 של חיל התותחנים.
ב-1965 השתחרר אך גויס מחדש לשירות קבע כרב-סמל בגדוד 404. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
יצא לקורס קצינים ושירת בגדוד 403 ובצוות ההקמה של אגד ארטילרי 213 עמו לחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה ועם הקמת חיל התחזוקה מונה לסגן קצין תחזוקה של פיקוד המרכז.
למד ב והיה בצוות ההקמה של אוגדת יהודה.
סיים את שירות הקבע בצה"ל ב-1979 בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו ניהל סוכנות לשיווק מזון ומשקאות.
ב-1982 נבחר לתפקיד היו"ר הראשון של מפעל השילוב האזורי בחבל לכיש.
ארז התמודד ב-1983 על ראשות העיר קריית גת והפסיד.
ב-1984 מונה לשמש יועץ לשר האנרגיה, משה שחל.
ב-1987 מונה למזכיר מועצת הפועלים האזורית, מטעם מפלגת העבודה, וב-1989 נבחר רשמית לתפקיד זה בבחירות אזוריות.
ב-1993 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה הממשלתית לשיכון ופיתוח אפרידר.
בספטמבר 1996 נבחר על ידי מועצת עיריית קריית גת לתפקיד ראש העיר.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1998 נבחר לראשות העיר, מטעם סיעת "למפנה", לאחר שעלה לסיבוב השני מול המועמד העצמאי אלכס וקסלר, שפרש מהמירוץ בתמורה למינויו לסגן ראש העירייה בבחירות 2003 הפסיד ארז בסיבוב השני למועמד העצמאי אבירם דהרי כשקיבל רק כ-30% מהקולות.
ב-2008 התמודד לראשות העיר מטעם מפלגת הליכוד והובס בסיבוב הראשון של הבחירות, כשקיבל כ-19% מהקולות בלבד.
במרץ 2010 התפטר ארז מחברותו ממועצת העיר.
ארז הורשע בבית משפט השלום בעבירות של פגיעה בפרטיות והפרת אמונים במהלך מערכת הבחירות לראשות העירייה של 2003, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות; ב-2009 נדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה.
ארז היה נשוי לזהבה עד למותה ב-2014 ואב לארבעה.
אלברט בטל היה אובר-לויטננט (סגן) בוורמאכט הגרמני ועורך דין, שנודע בעקבות ההתנגדות שלו במלחמת העולם השנייה לתוכניות הנאציות של חיסול הגטו היהודי בפשמישל ב-1942.
לאחר מותו, ב-1981 הוכר כחסיד אומות העולם.
בטל נולד בפרז'ינקה, כיום חלק מפולין ואז חלק משלזיה.
הוא למד בברסלאו לימודים תיכוניים, ולאחר ששירת במלחמת העולם הראשונה, למד כלכלה ומשפטים במינכן ובוורוצלב.
ב-1933 הצטרף בטל למפלגה הנאצית, ונטל חלק בפעילות אגודת המשפטנים הנציונל-סוציאליסטים .
ואולם, באותה שנה סייע גם לבריחת ידיד יהודי לשווייץ.
מידע אמין מצביע על כך שסייע משפטית לידידים יהודים שנרדפו על ידי השלטון, ואף חילץ עצורים שנכלאו במחנות ריכוז.
ב-1936 עמד בפני בית דין מפלגתי בהאשמה שגילה אהדה ליהודים.
כקצין מילואים בן חמישים ואחת הוצב בטל בפשמישל שבדרום פולין כשלישו של המפקד הצבאי המקומי, סרן מקס לידטקה.
לאחר המערכה בפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה חולקה פשמישל בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, אך עם תחילת מבצע ברברוסה ביוני 1941 השתלטו הגרמנים גם על חציה הסובייטי של העיר.
ביולי 1942 החלו הנאצים בגירוש יהודי העיר למחנות השמדה.
ליהודים נאמר שהם עומדים לעבור "יישוב מחדש".
ואולם, כשהתכונן האס אס להתחיל את הגירוש הראשון בקנה-מידה כה גדול של יהודי פשמישל, ב-26 ביולי הורה בטל, בחברת הממונה עליו, לידטקה, על חסימת הגשר מעל נהר הסאן, הגישה הבלעדית לגטו היהודי.
כשניסו יחידות גולגולת המת של האס אס לחצות לצד השני איים המפקד האחראי על הגשר, מש"ק בדרגת האופטפלדוובל, לפתוח באש אם לא יסוגו.
כל זאת לאור היום, לתדהמתם של התושבים המקומיים.
מאוחר יותר באותו ערב נכנסה יחידה צבאית בפיקודו של אובר-לויטננט בטל לשטח המגודר של הגטו, ופינתה כ-100 יהודים על משאיות צבאיות לצריף של הפיקוד הצבאי המקומי.
בטל טען שהוא זקוק לעבודתם של יהודים אלו, העביר אותם לחסות הוורמאכט וכך הציל אותם מגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אחר משא ומתן ארוך הסכימו אנשי האס אס לוותר על "העובדים שלו".
האסירים שנותרו בגטו, כולל יו"ר היודנראט, ד"ר דולדיג, נרצחו ביריות בימים שלאחר מכן או גורשו להשמדה בבלז'ץ.
לאחר תקרית זו החלו רשויות האס אס בחקירה סמויה על התנהלותו של קצין הצבא שהעז להמרות את פיהם בנסיבות מביכות כאלה.
התברר כי בטל, למרות היותו חבר המפלגה הנאצית מאז מאי 1933, כבר משך תשומת לב בעבר בגלל התנהגות ידידותית כלפי היהודים.
לפני המלחמה הועמד בטל לדין לפני בית הדין של המפלגה על שהאריך תוקף הלוואה לעמיתו היהודי.
מאוחר יותר, במהלך שירותו בפשמישל, ננזף רשמית על כך שלחץ בלבביות את ידו של היודנראט בפשמישל, דולדיג.
הפרשייה הגיעה לתשומת לב הדרגים הבכירים ביותר בהיררכיה הנאצית.
היינריך הימלר, ראש האס אס, גילה עניין בתוצאות החקירה ושלח עותק של התיעוד המפליל למרטין בורמן, ראש לשכתו ויד ימינו של אדולף היטלר.
במכתב הנלווה נשבע הימלר להשעות את עורך הדין מהמפלגה הנאצית ולעצרו מייד לאחר המלחמה.
כל זה לא נודע לבטל.
ב-1944, כשהשתחרר משירות צבאי בגלל מחלת לב, חזר לעיירת הולדתו ברסלאו, אך מייד גויס לפולקסשטורם.
בשלביה המאוחרים של המלחמה נשבה על ידי ברית המועצות.
לאחר שחרורו מן השבי התיישב בגרמניה המערבית, אך כחבר המפלגה הנאצית לשעבר לא יכול היה לשוב ולעסוק בעריכת דין, בעקבות פסיקתו של בית משפט לדה-נאציפיקציה.
עמדתו של בטל נגד האס אס נודעה רק זמן רב לאחר מותו, בעיקר הודות למאמצים עיקשים של החוקר ועורך הדין הישראלי ד"ר זאב גושן.
ב-22 בינואר 1981, כמעט 30 שנים לאחר מותו, הכיר יד ושם באלברט בטל כחסיד אומות העולם.
אלברט גלטין מאקי היה היסטוריון ומדען, רופא וסופר אמריקאי, חבר מסדר הבונים החופשיים.
נודע בעיקר בזכות ספריו ומאמריו הרבים על הבונים החופשיים, שעסקו בעקרונות תנועה זו, חוקתה, סמליה וטקסיה.
אלברט גאלאגן מאקי נולד בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
בנו של ג'ון מאקי (1765-1831), רופא, עיתונאי ומחנך בכיר, שפרסם ספר מקיף בתחום האריתמטיקה.
אחיו היה אדמונד ויליאם מקגרגור מאקי, חבר בית הנבחרים של דרום קרוליינה.
לאחר סיום לימודיו, מאקי לימד בבית הספר לפרנסתו למשך זמן מה.
בשנת 1832 סיים את לימודיו האקדמיים ברפואה בקולג' של דרום קרוליינה.
לאורך חייו, מאקי כתב על מגוון נושאים, והתמחה בחקר שפות, מאפייני תקופת ימי הביניים ובנייה חופשית.
ב-1849 ייסד מגזין בנושאי הבונים החופשיים, אותו מימן בעיקר מכספו במשך שלוש שנים.
בין השנים 1858 – 1860 הוא ניהל רבעון שהוקדש לאותו נושא.
מאקי למד באופן עצמאי שפות שונות, בהן לטינית, יוונית ועברית.
הוא נהג להרצות בתחום ההתפתחות האינטלקטואלית והמוסרית בתקופת ימי הביניים.
בהמשך הוא התמקד בייחוד בחקר הסימבוליזם ומחקרי קבלה ותלמוד.
הוא שירת כמרצה ומזכיר בכיר בלשכה הגדולה של מסדר הבונים החופשיים בדרום קרוליינה, וכמו כן כמזכיר ראשי של הנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל בבנייה החופשית בדרום ארצות הברית.
תורגם לעברית על ידי טל ורשבסקי: "הסמליות בבנייה החופשית", בהוצאת הלשכה הגדולה למדינת ישראל, 2019
אלברט בוגן-בוגאטי (בהונגרית: Albert Bógathy ואימץ את השם Albert Bogen; 8 באפריל 1882 – 14 ביולי 1961) היה סייף יהודי-הונגרי-אוסטרי, בעל מדליית כסף אולימפית בחרב קבוצתי.
בוגן נולד בקיקינדה, וויבודינה, סרביה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ייצג בוגן את אוסטריה וזכה במדליית כסף בתחרות בחרב קבוצתי אחרי הונגריה ולפני הולנד.
בשורות הנבחרות הזוכות במדליות סייפו חמישה סייפים יהודים נוספים: בנבחרת הונגריה דז'ו פולדס, ינה פוקס, אוסקר גרדה ולאיוש ורקנר ובנבחרתו אוסטריה אוטו הרשמן.
בתחרות חרב אישי הוא ניצח בשני קרבות בסיבוב הראשון ועלה לשלב רבע הגמר, אך לא השתתף בקרבות הבאים.
במלחמת העולם הראשונה שימש בוגן כקצין בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר המלחמה הוא קיבל אזרחות הונגרית ושינה את שמו לבוגאטי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ייצג בוגן את הונגריה בתחרות דקר קבוצתי אך נבחרתו לא עלתה שלב.
ארנה בתו (1906–2002), הייתה אלופת עולם בסיף, בעלת מדליית ארד אולימפית, ייצגה את הונגריה ב-3 אולימפיאדות (אמסטרדם 1928, לוס אנג'לס 1932 וברלין 1936).
חתנו אלדר גרביץ' (1901–1991), בן זוגה של בתו ארנה, אחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה, בעל 10 מדליות אולימפיות, מהן 7 מדליות זהב ובנם פאל גרביץ' זכה בשתי מדליות ארד אולימפיות (מינכן 1972 ובמוסקבה 1980) חרב קבוצתי.
קולונל אלברט אדוארד וויליאמסון גולדסמיד, (6 באוקטובר 1846 – 27 במרץ 1904) חבר במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
היה קולונל בריטי וראש אגודת חובבי ציון בבריטניה הגדולה.
ייסד את תנועת הנוער היהודית בריגדת הבנים והבנות היהודים (1895), והיה ממייסדי המכבים הקדמונים ונשיאה (1903–1904).
אלברט גולדסמיד נולד בפונה, הודו, בנם של ג'סי שרה (לבית גולדסמיד), והנרי אדוארד גולדסמיד.
אביו שירת בתפקיד בכיר בממשל הבריטי בהודו.
שני הוריו הם הנינים של אהרון גולדסמיד, מייסד משפחת גולדסמיד.
אימו הייתה אחותו של מייג'ור-גנרל פרדריק ג'ון גולדסמיד.
הסבתא האמריקנית הילידית שלו, אלייזה פרנסס קמפבל, הייתה נכדתו של השליש דוד פרנק במלחמת העצמאות האמריקנית.
אביו וסבו מצד אמו נולדו יהודים והמירו דתם לנצרות כדי להשיג הזדמנויות חברתיות וכלכליות שנמנעו מיהודים.
בבגרותו (בגיל 24) גילה גולדסמיד את ההיסטוריה היהודית של משפחתו, למד יהדות, התגייר וניהל אורח חיים אורתודוקסי.
גולדסמיד דאג שיהדותו לא תפגע בקריירה הצבאית שלו.
אשתו, אידה סטיוארט הנדריקס, בת לאם פרוטסטנטית ואב יהודי, התגיירה אף היא.
לזוג נולדו שתי בנות שנקראו רחל וכרמל.
בשנותיו האחרונות זיהה עצמו גולדסמיד כהתגלמותו במציאות של גיבור הספר "דניאל דרונדה" של הסופרת ג'ורג' אליוט.
ספרהּ של אליוט קידם את רעיון שיבת ציון אף בקרב היהודים עצמם, וכן תרם ליתר הבנה בין יהודים ללא-יהודים.
גולדסמיד קבור בבית הקברות של בית הכנסת המאוחד וילסדן (Willesden United Synagogue Cemetery), לונדון.
הוא היה הסבא-רבא של הבדרן יליד ארצות הברית כריסטופר גוסט.
ביוני 1866, לאחר סיום לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, גולדסמיד הוזמן לגדוד הרגלי 104 של קלעי בנגל.
בשנת 1892 נבחר על ידי הברון הירש לפקח על מושבות היהודיות בארגנטינה, אולם פרש מהמשימה כדי לקבל את מינויו כקולונל של הגדוד הוולשי בקארדיף בשנת 1894. בשנת 1897 הועלה לתפקיד ראש מטה, בדרגה של עוזר השליש הכללי במחוז התמזה.
הוא שימש כקצין מטה ראשי למחנה אלדרשוט בזמן הגירוש של צוות אלדרשוט עם סר רדוורס בולר בסכסוך עם הבורים בשנת 1899, והיה מופקד על חובות הגיוס.
בדצמבר 1899, כאשר החטיבה השישית של חיל השדה הדרום-אפריקני גויסה, גולדסמיד נבחר לקצין מטה ראשי לגנרל תומאס קלי-קני בדרגת עוזר שליש כללי, ובתפקידו זה נכח בקרב פרדרברג.
במהלך השלבים המוקדמים של המלחמה הוא פיקד של נהר אורנג', ומחוזות הרברט והיי.
לאחר שירותו בדרום אפריקה, הוא פרש לגמלאות ביולי 1901.
גולדסמיד היה הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא הבריטי במאה ה-19.
קולונל גולדסמיד היה ציוני נלהב, וראש חובבי ציון של בריטניה הגדולה ואירלנד.
גולדסמיד הביע תמיכה מלאה בתוכנית "ארץ הגלעד" תוכנית ההתיישבות היהודית בעבר-הירדן של לורנס אוליפנט שהוצגה בשנת 1879, (וזכתה להסכמתו של בנג'מין דיזראלי).
הביע נכונות לצאת ולפעול בעניין ואף הציע כעבור מספר שנים תוכנית הגנה להתיישבות ממזרח לירדן.
בין השנים 1896 ל-1904 היה קשור לתיאודור הרצל כראש התנועה הציונית באנגליה והקשר המרכזי במאמץ הציוני שנכשל בהקמת מדינת חסות יהודית בריטית באל עריש באזור צפון סיני.
במפגש עם הרצל הצהיר בפניו "מדינת היהודים - זה רעיון חיי" והרצל כתב ביומנו כי גולדסמיד קרוב לו כאח.
בשנת 1903 הפך לנשיא של תנועת "המכבים", שהוא היה אחד ממייסדיה.
אלברט בוניאקו (נולד ב-29 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר קוסוברי-שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ.
בוניאקו נולד בגילאן, אז ביוגוסלביה, ובגיל שמונה עבר עם משפחתו לשווייץ בגלל עבודת אביו.
בגיל 13 הצטרף לקבוצת שלייארן בה שיחק תחילה כמכן ימני ועם הזמן הפך לחלוץ.
בין היתר שיחק גם במחלקות הנוער של גראסהופרס ציריך ויאנג פלאו יובנטוס.
בקיץ הצטרף לשפהאוזן מהליגה השווייצרית השנייה עימה העפיל בסיום העונה לליגת העל השווייצרית.
בינואר חתם בפאדרבורן 07 מהבונדסליגה השנייה עד לסיום העונה.
בקיץ חתם ברוט-וייס ארפורט מהבונדסליגה השלישית.
ב-10 באוגוסט 2008 הבקיע צמד במשחק הגביע נגד באיירן מינכן מהבונדסליגה, אך למרות הצמד באיירן ניצחה 3-4. עד לאמצע עונת הבקיע 11 שערים ב-18 משחקים, דבר שעורר עניין בקרב הקבוצות מהליגה השנייה.
בינואר בוניאקו חזר לבונדסליגה השנייה כאשר חתם בנירנברג תמורת 400 אלף אירו.
בעונתו הראשונה בנירנברג שותף ב-7 משחקים בלבד (ב-6 מתוכם עלה כמחליף) וכבש שער אחד ובתום העונה העפילה נירנברג לבונדסליגה.
בעונת מעמדו של בוניאקו השתפר וסיים את העונה כמלך השערים עם 12 שערים ב-28 משחקים.
בקיץ חזר לבונדסליגה השנייה כאשר חתם בפ.צ.
בקיץ שב לשווייץ כאשר חתם בסנט גאלן.
ב-14 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ בהפסד 1-0 ל.
בוניאקו השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 2010.
לאחר שנבחרת קוסובו קיבלה אישור מפיפ"א לערוך משחקי ידידות נגד נבחרות שחברות בה, החליט בוניאקו לייצג את נבחרת קוסובו ומונה לקפטן הנבחרת.
ב-3 ביוני 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
בוניאקו כיום (אוקטובר 2016) הוא מלך השערים של הנבחרת עם שלושה שערים.
אלברט בּוֹרְלֵייז ארמיטאג' היה חוקר קטבים סקוטי וקצין בצי המלכותי.
בשנת 1878 התגייס כפרח קצונה על סיפון אוניית האימונים "ווסטר" של הצי המלכותי, שעגנה אותו זמן בתמזה סמוך לגרינהיית'.
עם סיום האימון הבסיסי ניסה לפרוש מן הצי ולהתקבל לעבודה בחברת אוניות הקיטור של חצי האי והמזרח הרחוק (Peninsular and Oriental Steam Navigation Company), P&O, אך אביו מנע אותו מכך.
תחת זאת, הוחתם ארמיטאג' כחניך על הפריגטה "פונג'ב", לשעבר ספינה של הצי ההודי ועכשיו בבעלות חברת הודו המזרחית הבריטית.
הוא הפליג על ה"פונג'ב" לקלקוטה, שם עבר לאונייה אחרת של החברה, ה"לאקנאו" כקצין שלישי.
אחרי שבע שנים כימאי בחברה, פנה שוב ארמיטאג' לבקש את הסכמת אביו להצטרף ל-P&O.
הרשות ניתנה, ובשנת 1886 מונה ארמיטאג' לקצין חמישי על סיפון אוניית הנוסעים "בוכרה" של P&O.
בשנים 1884 עד 1897 היה חבר, וסגן מפקד, של משלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף, והיה שותף להצלתם של חוקר הארצות פריטיוף ננסן ואנשיו.
בהמשך היה ארמיטאג' הנווט וסגן המפקד במשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה.
בין שאר חברי המשלחת היו ארנסט שקלטון, אדוארד אדריאן וילסון, פרנק ויילד ואחרים.
במשלחת זו היה ארמיטאג' הראשון שצעד על רמת הקוטב.
ארמיטאג' היה אחראי להפצת השמועה על הסכסוך בין סקוט לשקלטון, שתפחה והלכה על אף הכחשותיהם.
שלד העובדות הוא, שבריאותו של שקלטון התדרדרה לאחר מסע המזחלות במשלחת דיסקברי, וגם לאחר חודש מנוחה ומזון משופר על סיפון ה"דיסקברי" לא חזר לקו הבריאות.
סקוט נדרש להחליט את מי לשלוח הביתה באניית הסיוע ושני הרופאים, וילסון בביטחון וקטליץ בהיסוס, המליצו על שילוחו של שקלטון.
בספר שארמיטאג' כתב כעבור שנתיים על המשלחת אין נזכר כלל סכסוך או קרע בין סקוט לשקלטון.
אבל עם השנים גברה מרירותו של ארמיטאג' בגלל סיבות שונות, בהן שירותו במלחמת העולם הראשונה.
באוטוביוגרפיה שכתב בשנת 1925, 22 שנים לאחר מעשה, רמז שסקוט ניסה לפטור את משלחת דיסקברי מכל קציני צי הסוחר, בכך ששילח אותו ואת שקלטון באוניית הסיוע בפברואר 1903. במכתב שכתב אל ה.
מיל, שעזב את המשלחת ב-1901 ועסק ב-1922 בכתיבת ביוגרפיה של שקלטון, הטיל ארמיטאג' רעם משמים בהירים: לדבריו, קטליץ אישר שאין כל סיבה רפואית להרחקת שקלטון מן המשלחת, וכשפנה בעצמו אל סקוט בשאלה בעניינו של שקלטון, אמר לו סקוט, כי שקלטון יחזור הביתה חולה או בחרפה.
עוד הוסיף וכתב על גידופים שסקוט שילח בשקלטון בעת המסע, שעליהם שמע לדבריו מוילסון, וכי שקלטון אמר לו, שבדעתו להוכיח לסקוט כי הוא עולה עליו כאדם.
במסע המזחלות האחרון של המשלחת היה על סקוט לבחור בין שני קצינים - זה שייצא בראש קבוצה של שישה אנשים בכיוון דרום-מזרח, על פני חומת הקרח ואל שטח שלא נחקר עדיין, וזה שיישאר עם צוות מצומצם של שבעה אנשים באונייה.
לאחר שיקול, החליט סקוט למנות את רוידס למנהיג הקבוצה היוצאת ואת ארמיטאג' לראש הקבוצה שתישאר מאחור.
העילה הרשמית הייתה, שארמיטאג' כבר עשה את חלקו ולמעלה ממנו במסעות מזחלות ותגליות.
הסיבה השנייה, הנסתרת, הייתה הביקורת, שסקלטון מתח על כישורי הפיקוד של ארמיטאג', כפי שהתגלו לו במסע על קרחון פראר, כשלי התנהגות שבאו לביטוי בזהירות-יתר ובהתקדמות איטית, בגישתו המתנשאת והשתלטנית כלפי המדען הצעיר פראר ובכישלונו לעורר ולעודד את אנשיו, שהרבו לרטון עליו מאחורי גבו.
סקוט העריך את דעתו של סקלטון וסירב להצעתו של ארמיטאג', להוביל מסע הרחק דרומה.
הוא הסביר לארמיטאג' למה עליו להישאר עם ה"דיסקברי", וריכך את סירובו בהצעה למסע קצר אל האזור הדרום-מערבי של מצר מקמרדו.
אך ארמיטאג' טיפח מאז טינה כלפי סקוט.
אלברט גודמונדסון (באיסלנדית: Albert Guðmundsson; נולד ב-15 ביוני 1997) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בפיורנטינה ובנבחרת איסלנד בעמדת הקיצוני.
גודמונדסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של KR.
בגיל 16 עבר להולנד והצטרף להירנפיין וכעבור שנתיים הצטרף לפ.ס.וו.
ב-25 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בצעירי פ.ס.וו.
ב-11 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד טלסטר.
ב-20 באוגוסט 2017 גודמונדסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 1–4 נגד נאק ברדה.
ב-16 באוגוסט 2024 הושאל לפיורנטינה.
בתום העונה חתם בה רשמית.
ב-10 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איסלנד בניצחון 1–2 נגד במסגרת גביע סין.
ב-14 בינואר 2018 הבקיע שלושער במשחק ידידות נגד שנגמר בניצחון 1–4 לאיסלנד.
אלברט ג'ון לוטולי נולד בשנת 1898 ליד בולאיאו ברודזיה הדרומית (כיום, זימבבואה), בנם השלישי של ג'ון בוניאן לוטולי ומתוניה גומדה.
אביו שימש כמתורגמן תחת שליחות המיסיון הנוצרי של הכנסייה האדוונטיסטית.
אמו של אלברט, מתוניה גומדה, עבדה בצעירותה במשק הבית של המלך קטשאויו קמפנדה, אך גדלה בעיקר בגרוטוויל, עיירה במחוז קוואזולו-נטאל.
כאשר לוטולי היה בן 6, אביו נפטר, ואמו חזרה עימו ועם כל אחיו לגרוטוויל.
בגיל 10, נשלח על ידי אימו לבית ספר מיסיונרי קהילתי מקומי, ליד תחנת הרכבת של גרטוויל.
ברוב תקופת התבגרותו הוא התגורר אצל דודו מרטין לוטולי, שהיה המנהיג הנבחר של שבט הזולו הנוצרי, שבט הממוקם בשמורת הטבע של אומבוטי סביב גרוטוויל.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר המיסיונרי בנטאל, לוטולי למד שני סמסטרים בפנימיית "מכון אולנגה" ולאחריהם הועבר למוסד מתודיסטי באדנדייל, שם סיים בהצלחה קורס הוראה בשנת 1917 והוסמך לשמש כמורה.
בתקופה זו גברה התעניינותו בפעילתם של "האגודה הצעירה לגברים צעירים" ו"האגודה הנוצרית" בהמשך הצטרף לכנסייה הנוצרית בשנת 1918 בתור מורה צעיר.
בשנתיים הבאות עבד כמנהל בית ספר יסודי קטן בנטאל.
בשנת 1921 קיבל לוטולי מלגת לימודים מטעם המחלקה לחינוך.
מלגה זו אפשרה לו להירשם למסלול להוראה גבוהה במכללת אדמס.
בהמשך גם קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת פורט הייר, אך נאלץ לוותר על מלגה זו כדי להישאר לצד אמו המזדקנת ולתמוך בה מבחינה כלכלית.
לבסוף, הצטרף לצוות ההוראה של מוסד amanzimtoti במכללת אדמס ועבד כמרצה ומחנך מקצועי עד שנת 1935.
בשנת 1928 הפך למזכיר אגודת המורים האפריקאים של נטאל, ובשנת 1933 התמנה לנשיא האגודה.
במהלך חברותו באגודה, הוביל לוטולי מאבק לשיפור תנאי העבודה של המורים והשגת שכר עבודה הוגן יותר.
תפיסת עולמו החינוכית דגלה בכך שחינוך צריך להיות זמין לכל אדם באשר הוא ועל כן, זכותו של כל אדם באפריקה לזכות בחינוך.
כמו כן, הוא האמין כי חינוך צריך להיות ליברלי וערכי ולא רק מקצועי למען השגת מקצוע.
יתר על כך, הוא האמין כי איכותו ורמתו של החינוך אותו מקבלים אזרחים אפריקאים צריך להיות זהה לחינוך אותו רוכשים ילדים לבני עור.
לוטולי היה נוצרי אדוק אשר הושפע באופן עמוק משפתו ומניסוחו של התנ"ך וכן, מערכיו, בנוסף, העקרונות הנוצריים הם שעיצבו את אורח חייו וכן את התנהלותו הפוליטית.
הוא היה פעיל מאוד בכנסייה הנוצרית, שימש כיועץ וכמטיף באישור הכנסייה המתודיסטית, היה חבר במועצה הנוצרית של דרום אפריקה, ובהמשך אף התמנה לתפקיד יושב ראש של מועצת דרום אפריקה של הכנסייה הקונגרציונליסטית של אמריקה.
בשלב מאוחר יותר, כיהן לוטולי כנשיא ועידת המיסיונרים של נטאל.
בשנת 1939 הוא ייצג את דרום אפריקה בכנס המיסיונרים הבינלאומי במדרס, ובשנת 1948 הקדיש תקופת זמן של תשעה חודשים למען העברת הרצאות ברחבי ארצות הברית, בחסות שני ארגונים מיסיונריים.
בשנים שבהן לוטולי עבד ולמד במכללת אדמס התודעה הפוליטית שלו התעצבה והנוכחות במכללה השפיעה עליו מאוד.
המכללה משכה מבקרים רבים מכלל חלקי הארץ וכן מרחבי העולם.
מבקרים אלו הביעו את דעותיהם והשקפת עולמם בכותלי המכללה ולוטולי נחשף לכל אלו.
כמו כן, הוא עבד יחד עם אנשים בעלי מעמד פוליטי ויכולת השפעה רבה על דרום אפריקה, ביניהם נחשף לוטולי לפרופסור ז.
מתיוס, מנהל בית הספר במכללת אדמס, והוא היה אינטלקטואל אפריקני ומנהיג בעל מעמד גבוה, וכן לד"ר אדגר ברוקס, שאמור היה לייצג את העם האפריקאי בפרלמנט הדרום אפריקאי המחולק, וכן היה חוקר ליברלי מוביל במכללה.
בכתביו, מספר לוטולי כי את "תפקיד הצ'יף בשמורת אומבוטי מקבלים מבחירה, ולא מירושה".
בשנת 1933 ביקשו זקני השבט בגרווטוויל מלוטולי לשמש ראש השבט.
במשך כשנתיים לוטולי היסס והתלבט בנוגע לבקשה זו, שכן הוא לא רצה לוותר על מקצועו כמורה ועל הביטחון הכספי שמקצוע זה העניק לו.
בשנת 1935, לאחר שנכנע ללחצים של זקני שבטו, החליף לוטולי את חייו האקדמיים בחיים שבטיים והתמנה לתפקיד הצ'יף של אנשי הזולו Abase-Makolweni Zulus.
במשך שבע עשרה השנים הבאות, הקדיש לוטולי את חיים לשבטו שמנה 5,000 אנשים.
במסגרת תפקידו, עסק לוטולי בעיקר בבעיות המקומיות שנגעו לבני שבטו.
הוא מילא תפקיד שיפוטי כשופט שלום, תיווך בין העם לבין השלטון המרכזי, ולמעשה מילא את הפונקציה המרכזית של מנהיג המבקש חיים טובים יותר לעמו.
דוגמה לכך ניתן לראות בשאיפתו של לוטולי לאגד את מגדלי הקנים האפריקנים תחת ארגון פורמלי משלהם, וכך בסיוע של כמה צעירים וזקני שבטו הקים את "איגוד בעלי המטעים" של גראטוויל שכלל בתוכו 200 חברים.
מעמדתו בגרווטוויל, נחשף לוטולי בהדרגה למראות העוני והדיכוי וכן לתחושות הסבל והמחסור שנגרמו על ידי הממשלה.
באמצע שנות הארבעים לחייו הבין לוטולי כי דרום אפריקה זקוקה לשינוי ולכן בשנת 1945, הצטרף לקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC) שמטרתו הייתה להבטיח את קיומן של הזכויות האוניברסליות ושמירה על זכויות אדם.
לוטולי החל לחוש כי הקונגרס הלאומי האפריקאי של מחוז נטאל נמצא בדעיכה כיוון שנוצר וואקום שלטוני כתוצאה ממחלתו של ג'ון ל.
דובה בשנת 1946, ולכן נהיה מעורב יותר כאשר החל לפעול באופן אקטיבי על מנת לחזק את הארגון.
לוטולי ניצח את סלבי מסימאנג בבחירות לתפקיד יורשו של דובה במועצת הילידים וכאן בעצם החל את תחילת דרכו בפוליטיקה הלאומית.
בשנת 1951 ניצח לוטולי את א.וו.ג' והפך לנשיא של סניף הקונגרס הלאומי האפריקאי בפרובינציה של נטאל.
באותה שנה ייצג את המחוז בכנס הארצי של ה-ANC, שם הוא קרא לאחדות בין האפריקאים והציג את האתגרים החדשים שהעם האפריקאי עומד בפניהם בעקבות חקיקת האפרטהייד של ממשלת מלאן.
בשנת 1952, בכנס השנתי של הקונגרס, נבחר לוטולי לנשיאות הכללית של הקונגרס הלאומי אפריקאי.
בתקופה זו הוא נאם מספר נאומים מפורסמים לקהל מעורב של אפריקאים שחורי עור ולבני עור.
נאומיו היו מלוטשים מאוד והוא זכה בשבחים רבים מאוכלוסייה לבנת עור על עיסוקו ותבונתו בנוגע ליחסי הגזע הקיימים בדרום אפריקה, אך למרות הצלחתו זו, לא כל התגובות לנאומיו היו אוהדות והוא אף הותקף על ידי קבוצת אפריקאים צעירים שלא הסכימו עמו.
תחת הנהגתו של לוטולי הצטרף הקונגרס הלאומי אפריקאי לקבוצות וארגונים רבים נוספים אשר פעלו כנגד שלטון האפרטהייד תחת ברית הקונגרס (Congress Alliance) והיא ארגנה כנס לאומי שעסק ודן בעתידה של דרום אפריקה.
לוטולי נחשב לנושא הדגל של ההתנגדות בלתי אלימה כנגד שלטון האפרטהייד המתיישבת עם גישתו של מהטמה גנדי.
הוא האמין באופן עמוק ובצורה בלתי מתפשרת בכך שכל התנגדות באשר היא, צריכה להיות לא אלימה.
מבחינתו, אלימות במהותה היא לא רק הרסנית אלא גם לא אנושית, פרימיטיבית ובלתי מתורבתת.
כאשר ההגבלות שהוטלו על ידי ממשלת דרום אפריקה ושלטון האפרטהייד על האזרחים "הלא-לבנים" גדלו, כך גברה גם דאגתו של לוטולי לבני שבטו ורווחתם וכן לכל השחורים בדרום אפריקה.
לוטולי כמנהיג עמו המדוכא, ניצב בפני השאלה האם לבחור בין מהפכה אלימה ולבין מהפכה שקטה ופייסנית.
העובדה כי הוא היה נוצרי אדוק תרמה לגיבוש הצהרת העקרונות המפורסמת שלו במסגרתה הוא טען כי "הדרך לחופש היא דרך הצלב".
במונחי תורת הנצרות, השלמה עם הזולת יכולה להתרחש רק אם האדם השלים עם אלוהים, רק כך האדם מקדיש את כל מאמציו כלפי חוץ.
הצלב בנצרות מסמל את גבורתו של ישו על ידי סבלו והשפלתו על הצלב ועל כן ניצחון מוגדר על פי היכולת לדבוק בעקרונות של התנגדות בלתי אלימה במקביל לסבל אותו האדם חווה.
לוטולי האמין כי האפרטהייד פילג את דרום אפריקה ופגע בכולם, לא רק באוכלוסייה השחורה.
אך במקביל הוא הביע אופטימיות תמידית שכן הוא האמין כי במוקדם או במאוחר, שלטון האפרטהייד ישנה את טבעו ומנהיגיו יבינו, כמו שאר האוכלוסייה הלבנה, שעליהם להשתנות ולקבל את החיים בחברה מעורבת ומשותפת.
תפיסת ההתנגדות הבלתי האלימה, הושאלה ברובה ממהטמה גנדי והיא ייצגה מדיניות חיובית של פיוס, סובלנות ואהבה וכן היא דגלה בכך שמטרות מוסריות צריכות להיות מושגות באמצעות מאבק מוסרי.
כמו כן, על פני גישות מאבק שונות, אומצה תפיסה זו במטרה למנוע את המשך השנאה והמרירות בקרב המדוכאים כלפי המדכאים כיוון שאת הגישה הלא אלימה הוא תפס לא רק כמוסרית אלא גם כיעילה לטווח הארוך.
ההתנגדות הבלתי אלימה שימשה את לוטולי גם בהמשך דרכו למען השגת מטרותיו הפוליטיות והחברתיות.