tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת העתירה, שהוגשה בשנת 2018, המדינה נתבקשה לנמק מדוע לא תתאפשר הכנסת חמץ לבתי החולים על ידי אנשים פרטיים.
עוד התבקשה המדינה להסביר מדוע לא יאפשרו הכנסת מזון (לרבות חמץ) לבתי החולים בתקופת הפסח, תוך קביעת הסדרים מתאימים אשר יאפשרו שמירה על כשרות המזון המוגש על ידי בית החולים; זאת בין בדרך של הגשת המזון המסופק על ידי בית החולים בכלים חד-פעמיים או על ידי מציאת פתרון מידתי אחר.
נדבך נוסף בעתירה עניינו תקיפת סמכות מאבטחי בתי החולים לחפש בכליהם של הבאים בשערי בית החולים במטרה למצוא חמץ.
המשיבים נדרשו על ידי בית המשפט לנמק מדוע לא יימנעו המאבטחים בבתי החולים מלנקוט צעדים לאכיפת נושא הכשרות בפסח, לרבות בדרך של הערות לבאי בתי החולים בנושאי מזון וכשרותו.
בעקבות פסק הדין תוקן לקראת חג הפסח תשפ"ג חוק זכויות החולה, ומנהלי בתי החולים הוסמכו להגביל הכנסת חמץ לבית החולים.
החוק מתיר לכל מנהל בית חולים לקבוע את המדיניות בנושא ומתיר לו להתקין כללים האוסרים על הכנסת החמץ, אך אינו מסמיך אותו לאפשר חיפוש בכליהם של הבאים בשערי ביתה חולים.
כמו-כן, החוק מאפשר למנהל בית החולים לקבוע כי באזורים מסוימים תתאפשר הכנסת חמץ, ומגביל את מנהל בית החולים בהפעלת שיקול דעתו, כך שחובה עליו לשקול חלופות אחרות ולהתחשב בזכויות המטופלים ובצורכיהם, ובכלל זה צורכיהם הרפואיים.
החוק גם מאפשר למנהל בית החולים להביא בחשבון את צורכי המלווים והעובדים.
הראשון שהתבטא בעניין מדיניות בתי החולים היה העיתונאי גדעון לוי, שכתב מאמר בגנות המדיניות הזו כחלק ממגמת התרחקותה של ישראל מערכים ליברליים מודרניים.
לוי כתב כי "השנה היא 2017, המציאות היא ימי הביניים.
ישראל יכולה לנופף כאוות נפשה בדמוקרטיה היחידה או בגיי־פרנדלי.
חשרת עבים מכסה על שמיה.
אין מדינה בתבל שמפשפשת בתיקים כדי למצוא אוכל אסור, זולת אולי איראן.
הבעיה היא, שמשטרת החמץ היא הרבה יותר ישראל מאשר "מובילאיי"; מאבטח החמץ הוא הרבה יותר ישראל מעמוס עוז."
העיתונאי אורי משגב הוסיף כי "[שבוע פסח] זה שבוע שבו מותר רשמית לדרוס את החילונים, לרמוס את זכויות הפרט שלהם, להדירם ולהשפילם.
זה כמובן נכון ביתר שאת לגבי הלא־יהודים, אבל אותם מותר לדרוס ולרמוס ולהשפיל כל השנה." היו שביקשו להסביר כיצד הדבר מתקשר למגמת הקצנה כללית בדיני הכשרות.
עמותת הפורום החילוני טענה כי המדיניות מהווה כפייה דתית חמורה ומשפילה, שכן מדובר בהתערבות בהחלטות פרטיות ואינטימיות של הפרט.
עוד טענה העמותה כי למאבטחים אין סמכות לבצע בדיקות כשרות.
עמותת עדאלה טענה כי מדיניות זו מובילה להפרת עקרון איסור ההפליה על רקע לאום ודת המעוגן בחקיקה והחלה על חולים, אנשים עם מוגבלות, עובדים בבתי חולים, סטודנטים הלומדים בבתי חולים ומבקרים.
העותרים הסכימו כי אין מניעה שהאוכל שמספק בית החולים יהיה כשר לפסח, אך המחלוקת עוסקת באיסור להכניס חמץ לשימוש בחדר או במרחב האישי שבו שוהה המטופל.
עמותת עדאלה הוסיפה וטענה כי מלבד הכפייה הדתית, מדובר בפגיעה בחולים הערבים, שנכפים עליהם דיני הכשרות.
העותרים הפנו לכך שהזכות לפרטיות מעוגנת בסעיף 7(א) לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, שבו נקבע כי "אין עורכים חיפוש ברשות היחיד של אדם, על גופו, בגופו או בכליו".
בתשובת המדינה לבג"ץ, טענה המדינה כי אין למאבטחים סמכות לאכוף את נוהלי הכשרות, אך עובדים אחרים יוכלו להפנות את תשומת לב המבקרים לנוהלי הכשרות.
ואולם, של חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, הוא החוק המקנה סמכות למאבטחים, קובע כי "שימוש בסמכויות לפי חוק זה, יהא לשם שמירה על ביטחון הציבור מפני פעילות חבלנית עוינת ומפני אלימות, וזאת במקום ובדרך שיבטיחו שמירה מרבית על כבוד האדם, פרטיותו וזכויותיו".
ב-5 במרץ 2019 נתן בג"ץ צו על תנאי שזו לשונו:
עוד ינמקו המשיבים מדוע לא יימנעו המאבטחים בבתי החולים מלנקוט צעדים לאכיפת נושא הכשרות בפסח, לרבות בדרך של הערות לבאי בתי החולים בנושאי מזון וכשרותו.
במהלך הדיונים בטרם מתן פסק הדין, הביעו השופטים את הסתייגותם ומורת רוחם מההנחיה שמקבלים המאבטחים למנוע הכנסת מזון לבית החולים, והדגישו את החריגה מסמכות שיש בהנחיה זו.
כך, למשל, אמר השופט עוזי פוגלמן לבאי כוח המדינה: "בודק ביטחוני וכשרות זה בשר וחלב.
אתם מערבבים מין בשאינו מינו".
השופט עופר גרוסקופף אמר: "הנושא של הכשרות זה לא עניינו (של המאבטח).
יש הגדרה ברורה של מה תפקידו".
כבר בדיון הראשון, לאור הערות השופטים, הודתה נציגת המדינה כי: "חודד למאבטחים שאינם יכולים למנוע כניסתו של אדם עם מזון אם הוא מתעקש להיכנס."
ההיגיון בעמדת המדינה הוא אפוא של שימוש בפטרנליזם ליברטריאני , דהיינו, הסתמכות על נטייתו של אדם נורמטיבי שלא להכניס מזון לבית החולים בהוראת המאבטח.
המדינה הבהירה כי ישנו קושי, במצב המשפטי הקיים, להציב פקחי כשרות של ממש.
כהצעת פשרה, הוצע על ידי המדינה להתיר צריכת חמץ רק במתחמים סגורים ומבודדים, אך השופטים ביקשו מהרבנות לבחון שוב את עמדתה, ולהציע פתרון מידתי אחר, בדמות אכילת חמץ בכלים חד-פעמיים.
השופט ניל הנדל אף העיר למדינה כי "נראה שאתם לא מנסים למצוא שום פתרון".
משרד הבריאות אמר כי לא ניתן להגיש אוכל בכלים חד-פעמיים מסיבות בטיחותיות וכלכליות.
הצעת הפשרה של המדינה נתפסה כמשפילה על ידי העותרים, ואלה כינו אותה לא פעם כהצעה להקים "מכלאות חמץ בשולי בית החולים".
מתחמי החמץ המוצעים היו אמורים לקום, על פי ההצעה, בתצורת אוהלי חמץ, מחוץ לבניינים, במדשאות המתחם.
ארבעה חודשים לאחר מכן, הציעה המדינה פתרון דומה, שבסופו של דבר נדחה.
מטעם ארגון עדאלה נמסר כי "למרות התנגדות העותרים לפתרון מאוד דומה שהוצג בדיון בפני שופטי בג"ץ, וחרף הביקורת החריפה שהעבירו השופטים במהלך אותו דיון והוצאת צו על תנאי נגד המדינה בגלל החשש לפגיעה בלתי מידתית בזכויותיהם של באי בית החולים - באה המדינה ומציעה את אותה הגברת בשינוי אדרת".
חרף הוצאת הצו על תנאי ולמרות הסתייגות בית המשפט מפרקטיקת בדיקת החמץ ואמירותיו נגד הסמכות, טרם פסק הדין המשיכו בתי החולים לאכוף את איסור הכנסת החמץ באמצעות מאבטחים, והמשיכו לעשות זאת אף בשנה העוקבת.
מטעם אתר "וואלה!" נבדקה מידת האכיפה של האיסור על הכנסת חמץ, ונתגלה כי במרבית בתי החולים האכיפה איננה אפקטיבית בעצירת מי שחדור להפר אותה, אלא נשענת על השילוט והאיסור בלבד.
לשיטת מנכ"ל מרכז רפואי הדסה, זאב רוטשטיין, היות שהמאבטחים הם עובדיו, הרי שכחלק מהפררוגטיבה שלו כמעסיק הוא רשאי להורות להם לבדוק בכליהם של אנשים ולמנוע הכנסת חמץ.
עם זאת, עמדתו של מנכ"ל בית החולים הייתה מנוגדת לקביעת בית המשפט באותה עת, ואף לעמדת המדינה בתשובתה לבג"ץ.
הרבנות הראשית קיבלה היתר מיוחד וחריג מהיועץ המשפטי לממשלה להיות מיוצגת בדיון באמצעות עורך דין חיצוני, פרופסור אביעד הכהן.
הרבנות טענה כי דווקא הכנסת חמץ לבתי חולים בפסח פוגעת בזכות לחיים ובחופש הדת, באשר אנשים יימנעו מלהתאשפז בבתי החולים משניתן יהיה לאכול בהם חמץ.
הרבנות אף הסתייגה מפתרונות הפשרה, בדמות מתחמי החמץ מזה וכלים חד-פעמיים מזה.
ברבנות טענו עוד כי שמירת אופיו של חג הפסח אינה רק בעלת ערך דתי הלכתי, "אלא לא פחות מכך - ערך לאומי", וכי איסור אכילת חמץ הוא אחד הסמלים הבולטים של החיים בישראל.
לטענת הרבנות, בקשתה היא למנוע ממקום שמציג עצמו ככשר לפסח, לגרום לשומרי כשרות לאכול חמץ בימי החג.
ברבנות טענו כי אין הוראת חוק המחייבת באופן מפורש בתי חולים לשמור על כשרות, אך בפועל בתי החולים עושים זאת.
באשר לפתרון של הקמת "מתחמי חמץ" בחצרות בתי החולים בפסח, אנשי הרבנות טענו כי הדבר נבדק לעומק ונמצא כי יוביל בסבירות גבוהה לזליגה וערבוב של מזון כשר ושאינו כשר "ומכאן להכשלת הציבור שומר הכשרות".
באשר לחלופה של שימוש בכלים חד-פעמיים בתוך בית החולים, הרבנות טוענת כי הדבר עלול לסכן את חיי החולים ולהוביל לשורה של תקלות ונזקים.
במשרד הבריאות התנגדו לפתרון זה בעבר, ואמרו כי זוהי חלופה לא ישימה מבחינה טכנית, כלכלית וסביבתית.
שימוש בכל בתי החולים בכלים חד-פעמיים בפסח אינו מאפשר את הגשת כל סוגי המזון לחולים, כרוך בעלות של מיליוני שקלים ופוגע בסביבה.
השופט עוזי פוגלמן ציין בפתח פסק דינו כי "מן הראוי היה להגיע להסכמות מעשיות שיתנו מענה הולם לצרכים השונים של האוכלוסייה המאושפזת בבתי החולים בימי החג.
זאת, בשים לב לאיזונים המורכבים שבין חופש הדת של החולים המבקשים לצרוך מזון כשר מזה, לבין עקרונות של חופש מדת, שוויון וכבוד האדם מזה.
משאלה הם פני הדברים, נדרשים אנו להכריע בשאלות המשפטיות שהוצגו בעתירות שלפנינו על יסוד הדין ויישומו על עבודות המקרה דנן" (פסקה 29).
לעניין הסמכות, הסביר השופט פוגלמן כי עקרון חוקיות המינהל הוא עקרון יסוד, וחשוב להקפיד בקיומו במיוחד שעה שעומדת על הפרק פגיעה בזכות יסוד.
על-פי עיקרון זה, על המדינה להישען על הסמכה בחוק משהיא מבקשת לאכוף את איסור כניסת החמץ בבתי החולים.
נקבע כי המדיניות פוגעת פגיעה קשה באוטונומיה של המאושפזים ושל בני משפחותיהם, הנאלצים לבוא לבית החולים.
עוד נקבע כי יש פגיעה בחופש מדת.
השופט פוגלמן קבע כי חלופת המתחמים בחצרות בתי החולים, שבהם ניתן יהיה לצרוך חמץ, אינה ראויה.
מעמדת משרד הבריאות עולה שהיא בלתי ישימה ביחס לחלק מבתי החולים, ולמעשה קיימים קשיים נוספים המראים כי עמדת המשרד היא עמומה.
בנוסף, החלופה מתעלמת ממצבם הבריאותי הקשה של חלק מהחולים המאושפזים שלא יוכלו לבצע את המסע לחצרות.
בנוסף, נקבע כי יש כאן פגיעה בפרטיות החולים, שייאלצו לאכול תחת השגחה עם תיוג מפלה המעביר מסר פוגעני.
על רקע איזון הפגיעות החוקתיות עלתה השאלה האם קיים מקור חקיקה המסמיך הוצאת נהלים מסוג זה.
מסקנה זו מקבלת משנה תוקף בענייננו, מקום שהשיקולים המנחים את פעולת הרשות המינהלית הם שיקולים דתיים, אז נדרשת קביעה מפורשת וברורה, בחקיקה ראשית, 'בדברים שאינם משתמעים לשתי פנים' " (פסקה 61).
מקור סמכות נוסף שעמד לדיון הוא לפקודת בריאות העם, 1940, המאפשר למנכ"ל משרד הבריאות להתקין תקנות הקובעות את הדרישות בנושא "הכנתו ואגירתו של מזון, הן לחולים והן לחבר העובדים".
אלא שהוראה זו מקנה סמכות למנכ"ל ולא לבתי החולים, ובכל הנוגע לענייני הכשרות ניתן שיקול הדעת לבתי החולים, וממילא לא הוצאו הוראות ארציות בנושא.
השופט פוגלמן פסק גם שאין זה בסמכותם של המאבטחים בבתי החולים לתחקר הבאים בשעריהם בענייני מזון, וגם אין זה ראוי שיסבו את תשומת ליבם לנהלים, שכן השיח שהם מנהלים עם המבקרים נעשה כשהם אנשי סמכות בעלי כוח עודף.
עוד הוסיף השופט כי אין בניתוח כדי לגרוע מיכולתם של בתי החולים לדאוג לאספקת אוכל כשר למטופלים המעוניינים בכך.
השופט הסביר כי יש לחתור לפתרון של פשרה, אך "מציאת אותו 'שביל זהב' בנסיבות דנן אינה פשוטה, והיא דורשת בין היתר פתיחות וראיית הצרכים של האחר" (פסקה 67).
השופט לא שלל את ההיתכנות להתכנסות למתווה המאפשר שימוש בכלים חד-פעמיים.
העתירות התקבלו, ובית המשפט הורה לבתי החולים לאפשר הכנסת מזון (לרבות חמץ) לשטחיהם בתקופת הפסח תוך קביעת הסדרים מתאימים שיאפשרו שמירה על כשרות המזון שמוגש לבתי החולים.
עוד נקבע כי הסעד יושהה למשך עשרה חודשים על-מנת לנסות להתכנס לפתרון ראוי.
השופט עופר גרוסקופף הסכים לפסק דינו של השופט פוגלמן.
"למנהל בית החולים נתונה פררוגטיבה רחבה בניהול בית החולים, ואולם פררוגטיבה זו אינה כוללת את הסמכות לקבל החלטה הפוגעת באופן מהותי בחופש הדת ובחופש מדת של החולים המאושפזים בבית החולים ושל העובדים המועסקים בו" (פסקה 3 לפסק הדין).
עוד נקבע כי אין בהוראות הרבנות הראשית מקור סמכות.
אף השופט פוגלמן העיר כי לשיטתו ניתן למצוא פתרון של פשרה.
השופט ניל הנדל חלק על דעת הרוב, בהציעו כי בית המשפט יימנע מלהכריע במחלוקת.
הוא ציין כי נוח לה לעתירה זו שלא הוגשה, וכי מדובר במקרה שבאופן מובהק מצריך פשרה חברתית ולא הכשרה שיפוטית.
בכל הנוגע למישור הסמכות, קבע השופט כי אין מדובר במקרה המצדיק יישום דווקני של עקרון חוקיות המינהל.
לשיטת השופט הנדל, אין מדובר בפגיעה קרובה לליבת הזכות, ולכן סעיף 33 לפקודת בריאות העם יכול להוות אכסניה המסמיכה הוצאת נהלים כאמור.
בתוך כך, התייחס השופט לכך שמדובר בפרק זמן מתוחם של כשבעה ימים בשנה.
עוד התייחס השופט לכך שהמגבלות נועדו לשרת צורך מעשי דוחק, ולהבטיח כי כלל האזרחים יוכלו לזכות בטיפול רפואי; ועל-כן מדובר בשיקול רפואי-אורגני המצוי לכאורה בליבת הסמכות המוקנית בסעיף.
אף השופט הנדל העיר כי הפתרון בשימוש בכלים חד-פעמיים בחדרי האשפוז הוא פתרון ראוי, אף אם יש לו עלות כלכלית לא מבוטלת.
השופט הדגיש בהכרעתו את אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ב-10 בינואר 2021 דחה בית המשפט העליון את בקשת הרבנות הראשית לישראל לקיים דיון נוסף בסוגיה.
הרב יצחק יוסף פנה ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה שידחה את יישום ההחלטה עד לתיקון החקיקה.
מספר חברי הכנסת הגישו הצעות חוק פרטיות.
לבסוף הוכנסו סעיפים לחוק זכויות החולה שמאפשרים לבתי החולים לאסור הכנסת חמץ אליהם אך ללא סמכויות לאכוף את האיסור.
לקראת חג הפסח תשפ"ב שלח שר הבריאות ניצן הורוביץ מכתב לבתי החולים ובו הזכיר להם כי עליהם לפעול בהתאם לפסיקת בית המשפט.
הורוביץ פרסם על כך בחשבון הטוויטר שלו: "מי שמאושפז או בא לבקר קרוב בבית חולים, הדבר האחרון שצריך לעשות זה לחטט לו בתיקים ולחפש חמץ.
בעקבות המכתב, יו"ר הקואליציה עידית סילמן איימה ביצירת משבר קואליציוני והגדירה את הכנסת החמץ לבתי החולים כ"קו אדום".
סילמן שוחחה עם חברי כנסת מהאופוזיציה במטרה לקדם יחד איתם חקיקה שתאפשר את איסור הכנסת החמץ.
ב-6 באפריל 2022 הודיעה סילמן על הפסקת חברותה בקואליציה על רקע הוראתו של שר הבריאות.
מנגד, רב בית החולים איכילוב הדגיש שמעולם לא הייתה בכוונת בית החולים לחטט בתיקים או לאכוף בדרך אחרת את האיסור.
לדבריו, בית החולים נוהג רק לתלות שלטים המבקשים מהמבקרים לכבד את החג.
לקראת חג הפסח תשפ"ג, ובעקבות פסק הדין, תיקנה הכנסת את חוק זכויות החולה.
לפי התיקון לחוק מנהל בית החולים מוסמך להגביל הכנסת חמץ למבנה בית החולים למטרות כשרות לפסח.
התיקון גם מאפשר ליידע את פוקדי בית החולים על ההגבלות שייקבעו.
בג"ץ 1308/17 עיריית סלואד ואחרים נ' הכנסת ואחרים הוא פסק דין בו קבע בג"ץ כי ההחוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון (חוק ההסדרה) בטל.
החוק נחקק בעקבות ההחלטה בבג"ץ 9949/08 מרים חסן עבד אלקרים חמאד נ' שר הביטחון שלא לאשר דחיות נוספות למועד בו יש לפנות את עמונה - התנחלות אשר נבנתה על קרקעות פרטיות של פלסטינים.
נגד חוקתיות החוק עתרו 39 רשויות מקומיות פלסטיניות מיהודה ושומרון, תושבים פלסטינים שהם בעלי קרקעות בגדה ו-16 ארגוני זכויות אדם.
היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט סבר שהחוק איננו חוקתי וסירב להגן עליו.
לפיכך הוא התיר לממשלה להיות מיוצגת על ידי עורך דין פרטי.
ברוב של שמונה שופטים כנגד שופט אחד קבע בג"ץ שהחוק בטל.
בג"ץ ביסס את החלטתו על כך שפעולת החקיקה של הכנסת כפופה לחוקי היסוד, וכן שמכוח אמנת ז'נבה הרביעית התושבים הפלסטינים הם בחזקת 'תושבים מוגנים' שלהם זכות לקניין – זכות שחוק ההסדרה פוגע בה בצורה בלתי מוצדקת.
בג"ץ לא הכריע בשאלת סמכותה של הכנסת לחוקק חוק אשר חל בתחולה ישירה על יהודה ושומרון וכן בשאלת תחולתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו על האוכלוסייה הפלסטינית.
השופט נעם סולברג, בדעת מיעוט, התנגד לבטלות החוק, אבל הציע צמצום תחולת החוק על ידי שינוי בהגדרות החוק למונחים 'התיישבות' ו'מדינה'.
מאז מלחמת ששת הימים הדין החל ביהודה, שומרון ובקעת הירדן הוא מערכת המשפט הקבועה בדיני התפיסה הלוחמתית.
על פי גישה זו הוקם שם ממשל צבאי.
במהלך השנים חוקקה הכנסת חוקים החלים על אזרחי ישראל המתגוררים בהתנחלויות.
חלק מן ההתיישבות באזור הוקם על מקרקעין שלא נועדו לכך, ובמקרים מסוימים על מקרקעין פרטיים שיש להם בעלים פלסטינים.
בג"ץ דן במספר עתירות של בעלי קרקע פרטיים והורה על פרוק המבנים שנבנו שלא כדין על קרקעות פרטיות ועל החזרת הקרקעות לעותרים.
בדצמבר 2014 הורה בג"ץ על פינוי עמונה בתוך שנתיים מיום מתן פסק הדין – לכל המאוחר עד 25 בדצמבר 2016.
בנובמבר 2016 דחה בג"ץ את בקשת המדינה ו-69 עותרים לדחיית פינוי עמונה והורה שוב כי הפינוי יבוצע עד ליום 25 בדצמבר 2016.
החלטה זו הובילה ליוזמתן של מפלגות הימין לחוקק את חוק ההסדרה אשר נועד להכשיר בדיעבד בנייה בהתנחלויות אפילו על קרקעות שהן לא אדמות מדינה.
ב-6 בפברואר 2017 אישרה הכנסת את החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה ושומרון, התשע"ז-2017 (חוק ההסדרה).
החוק נועד להסדיר חלקים נרחבים מההתיישבות הישראלית באזור.
החוק קובע מנגנון להסדרת בנייה בלתי חוקית בהתקיים התנאים המפורטים בו, ולפיו יוקצו זכויות השימוש והחזקה במקרקעין – לרבות מקרקעין שיש בהם בעלי זכויות פלסטינים – לצורכי ההתיישבות שנבנתה עליהם.
זאת, ככל שהבנייה במקרקעין נעשתה בתום לב או "בהסכמת המדינה".
עתירת 17 רשויות מקומיות פלסטיניות, עדאלה וארגונים נוספים (בג"ץ 1308/17).
- העתירה הוגשה בפברואר 2017 על ידי עוה"ד ד"ר חסן ג'בארין וסוהאד בשארה מעדאלה.
העתירה הוגשה נגד הכנסת; המפקד הצבאי באזור הגדה המערבית; הממשלה.
28 מרצים ישראלים למשפט חוקתי ולמשפט בינלאומי ביקשו להצטרף כידיד בית המשפט על מנת להציג את עמדתם שיש לבטל את חוק ההסדרה.
עתירת 22 רשויות מקומיות פלסטיניות, פלסטינים בעלי קרקעות, האגודה לזכויות האזרח וארגוני זכויות אדם נוספים (בג"ץ 2055/17).
- העתירה הוגשה במרץ 2017 על ידי עוה"ד דן יקיר ורוני פלי מהאגודה לזכויות האזרח בישראל, ועורכי הדין מיכאל ספרד, שלומי זכריה ומיכל זיו מטעם יש דין ושלום עכשיו.
העתירה הוגשה נגד: הכנסת; הממשלה; היועץ המשפטי לממשלה; הפרקליט הצבאי הראשי; מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית; ראש המינהל האזרחי; הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש במינהל האזרחי.
ביוני 2017 התקבלה בקשתה של המועצה האזורית מטה בנימין (אליה שייכות מרבית ההתנחלויות אליהן מתייחס החוק) והיא צורפה כמשיבה נוספת בשתי העתירות.
באוגוסט 2017 ניתן תוקף של צו ביניים ארעי להסדר הדיוני שהוצע על ידי היועץ המשפטי לממשלה ולפיו לא יבוצעו פעולות של רישום, נטילת זכויות במקרקעין, הקצאה ותכנון לפי סעיפים 3 – 6 לחוק.
כמו כן, הליכי האכיפה והצווים המינהליים שעליהם חל החוק ביחס לבנייה קיימת ביישובים המנויים בתוספת – יוקפאו.
בדצמבר 2017 ניתן צו על תנאי בעתירות ונקבע כי הדיון בהן יישמע בפני הרכב מורחב של תשעה שופטים.
ביוני 2018 התקיים הדיון בעתירות.
בדצמבר 2018 הגיש היועץ המשפטי לממשלה הודעה מעדכנת ובה פירט את ההתקדמות ביישום אמצעים משפטיים אחרים שיש בהם כדי להביא להסדרת הבנייה שבמוקד חוק ההסדרה והצדדים הגישו את תגובותיהם להודעת היועץ.
ביוני 2020 ניתן פסק הדין אשר ברוב של 8 שופטים מול מתנגד יחיד, השופט נועם סולברג, החליט על בטלות חוק ההסדרה.
לאטענת העותרים החוק איננו חוקתי מכיוון שהחוק פוגע בזכות לקניין, בזכות לפרנסה ובכבודם של בעלי האדמות.
החוק אינו הולם את ערכי מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
החוק מהווה פגיעה בזכויות חוקתיות ואינו מקיים את תנאי פסקת ההגבלה להצדקת הפגיעה.
החוק גורם להפליה פסולה על בסיס מוצא לאומי.
החוק מפר את המשפט הבינלאומי ההומניטרי.
החוק מהווה הפרה של חובת כיבוד הדין המקומי וחריגה מסמכות החקיקה המצומצמת הניתנת לכובש בדין הבינלאומי.
החוק יוצר הפרה של המשפט הפלילי הבינלאומי.
מימוש החוק ייחשב לפשע מלחמה.
הכנסת כלל אינה מוסמכת לחוק חוקים שנוגעים למקרקעין ביהודה ושומרון.
עמדת מועצה אזורית מטה בנימין
לעמדת מועצה אזורית מטה בנימין, שהצטרפה לעתירה כמשיבה ויוצגה בידי עורך הדין שמחה רוטמן, חוק ההסדרה מממש זכויות קניין, זכויות חוזיות, אינטרסים של הסתמכות והבטחות מנהליות שניתנו לאנשים שבתום לב רכשו מאת מדינת ישראל מגרשים, בתים ודירות תוך הסתמכות על פעולותיה.
לעמדתה, החוק תקף, ואין כל עילה במשפט הישראלי או הבינלאומי לבטלו.
העותרים לא הראו כי יישומו של החוק עלול לייצר פגיעה כלשהי בהם או באינטרס או בזכות כלשהי שלהם.
ללא חוק ההסדרה תמשיך הפגיעה בתושבי האזור, יהודים וערבים, בנגישות למים זורמים ובהיעדר תשתיות תחבורה.
חוק ההסדרה נועד לשים קץ להפליה החמורה בין אזרחי מדינת ישראל על בסיס מקום מגורים.
עמדת הממשלה הייתה כי יש לדחות את העתירות.
חוק ההסדרה לא סותר שום תקדים, דין או עקרון משפטי.
החוק עולה בקנה אחד עם חוקי היסוד: הוא נועד לתכלית 'ראויה' והוא מידתי, ואינו מנוגד לדין הבינלאומי.
החוק מתמודד עם מציאות מורכבת וייחודית המובילה לא אחת לתוצאות קשות של הריסות ללא כל תועלת בצדן אשר גוזרות על אלפי משפחות חיים תחת עננת אי-ודאות.
הפתרון למציאות זו אינו מצוי בחצרי בית המשפט אלא בידי המדינאים - והמדינאים אמנם חוקקו פתרון.
עמדות היועצים המשפטיים לממשלה, לכנסת ולמערכת הביטחון
היועצים המשפטיים טענו כי הפעולות שהוכשרו על ידי חוק ההסדרה אסורות על פי הדין הבינלאומי שהחילה ישראל ביהודה ושומרון.
חוק ההסדרה הוא בלתי חוקתי ועלול להוביל להגשת תביעה נגד ישראל בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
לאור עמדת היועמ"ש שכרה הממשלה את עו"ד ד"ר הראל ארנון על מנת שייצג אותה בבג"ץ.
חוק ההסדרה גורם לפגיעה חמורה ובלתי מוצדקת בעקרונות יסוד של המשפט החוקתי הישראלי ושל המשפט הבינלאומי.
החוק מבטא יומרה של הכנסת להסדיר את משטר הקרקעות בשטח שאינו נתון לריבונות ישראל ואשר הכפופים לו אינם אזרחי ישראל.
החוק מבטא העדפה בוטה של אינטרסי אזרחים פורעי חוק אשר פעלו תוך רמיסת זכויותיהם של בעלי הזכויות במקרקעין.
הנשיאה חיות כתבה את חוות הדעת המרכזית.
השופטים נמנעו מהכרעה בשאלות בסיסיות שעלו בעתירות: סמכותה של הכנסת לחוקק חוק אשר חל בתחולה ישירה על אזור יהודה ושומרון, ושאלת תחולתו הישירה של חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו על האוכלוסייה הפלסטינית.
השופטים ביססו את בטלות חוק ההסדרה על הנימוקים הבאים:
הפסיקה הישראלית מכירה בפלסטינים כ'אוכלוסייה מוגנת' על פי אמנת ז'נבה הרביעית.
אמנה זו היא המקור להגנה על זכויות של תושבי האזור הפלסטינים.
בסעיף 27 לאמנה נקבע כי "המוגנים זכאים בכל הנסיבות ליחס של דרך-ארץ לגופם, לכבודם".
סעיף 147 באמנה מגדיר, כהפרה חמורה של האמנה, החרמת רכוש בקנה מידה רחב, כאשר אין הכרח צבאי המצדיק את ההחרמה.
בכך מעוגנת זכות הפלסטינים להגנה על כבודם וקניינם.
הפליה נקבעת על פי התוצאה.
מאחר שתוצאת חוק ההסדרה היא הפליה, יש בחוק גם פגיעה בשוויון.
כוחה של הכנסת לחוקק מוגבל על ידי חוקי היסוד.
חקיקת חוק ההסדרה כפופה לעקרונות החוקתיים שבחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
על סמך שתי הקביעות לעיל קבעו השופטים כי בחקיקת חוק ההסדרה הכנסת אמנם פגעה בזכויות המוקנות לפלסטינים.
לפיכך, בחנו השופטים האם הפגיעה הזו בזכויות הפלסטינים מוצדקת על פי כללי פסקת ההתגברות.
השופטים התמקדו בתכלית הראויה ובמידתיות - פגיעה במידה שאינה עולה על הנדרש: לאחר בחינת תכליותיו השונות של החוק נקבע כי מרביתן אינן 'ראויות' אבל התכלית האנושית לגבי מתיישבים אשר בנו את בתיהם באזור בתום לב ובהסתמך על מצגי הרשויות המוסמכות היא תכלית ראויה.
עם זאת בית המשפט נמנע מלהכריע מה הדין במקרה שילוב של תכלית ראויה ותכליות לא ראויות.
במסגרת בחינה של שלושת מבחני המשנה של מבחן המידתיות קבעו השופטים כי הקשר הרציונלי אכן מתקיים.
ההסדרים החלופיים שהוצעו הם בעייתיים אבל לא מצדיקים החלטה על בטלות החוק.
לגבי המידתיות במובן הצר, הבוחנת אם מתקיים יחס ראוי בין התועלת הצומחת מהשגת התכלית הראויה ובין הנזק שעלול להיגרם לזכויות החוקתיות הנפגעות, קבעו השופטים כי הפגיעה הנגרמת לזכויות לקניין, לכבוד ולשוויון של האוכלוסייה הפלסטינית היא חמורה ומובהקת.
התועלת הצומחת מן הפגיעה אינה עולה על הנזק שייגרם לזכויות החוקתיות בעקבות החוק.
והמסקנה: החוק אינו עומד במבחן המידתיות ב'מובן הצר' ודינו בטלות.
נוסף על כך, נקבע כי הכללים המשפטיים החלים באזור מורכבים מרבדים של מקורות נורמטיביים ובהם גם עקרונות היסוד של המשפט המינהלי הישראלי - כללים של הגינות מהותית ודיונית וכללי מידתיות המחייבים את המפקד הצבאי.
משמעות החלת העקרונות הללו היא כי נושאי תפקיד ישראלים הפועלים בשטח נושאים עמם חובה לנהוג על פי אמות המידה הנוספות המתחייבות מעובדת היותם חלק מהרשות המינהלית הישראלית.
חוק ההסדרה עומד בסתירה לעיקרון הריבונות הטריטוריאלית והוא חריג בנוף דברי החקיקה הישראלים.
בשונה מחוקים שחלו רק על ישראלים, בחוק ההסדרה קבעה הכנסת הסדרים שיחולו על פלסטינים תושבי האזור ועל מקרקעין המצויים באזור.
המפקד הצבאי באזור מחויב להגן על קניינם של התושבים הפלסטינים – בהיותם 'תושבים מוגנים'.
הגנה זו, כך נקבע, נושאת עמה חובה כפולה: חובה שלילית, להימנע מפעולות הפוגעות בקניינם של תושבים אלה; וחובה חיובית, לבצע פעולות המבטיחות כי קניינם לא יפגע על ידי אחרים.
דעת המיעוט – השופט סולברג
מורכבות עובדתית ומשפטית הובילה לחקיקתו של חוק ההסדרה ולכן אין לבחון את חוקתיותו של חוק ההסדרה מתוך השוואה לדין ה'רגיל' – הדין המנהלי או הדין האזרחי.
הכנסת פעלה בסמכות כשחוקקה את חוק ההסדרה.
רק חוקי-היסוד שחוקקה הכנסת (בכובעה כרשות מכוננת) מגבילים את הכנסת מלחוקק חקיקה חוץ-טריטוריאלית.
השופט סולברג פרט ארבעה נושאים בעייתיים שאותם ביקשו המחוקקים לפתור בחקיקת חוק ההסדרה:
בשונה ממצב דברים 'רגיל' של בנייה בלתי-חוקית, הבנייה הבלתי-חוקית ביהודה ושומרון, רובה ככולה, נעשתה במהלך השנים בתמיכה ובעידוד – ישירים או עקיפים – של רשויות השלטון השונות במדינת ישראל.
אופיו הפוליטי של חוק ההסדרה מחייב זהירות יתרה בביקורת השיפוטית.
יש לזכור כי להכרעה המשפטית, נודעת משמעות רחבה וכבדת-משקל במישור הפוליטי-מדיני.
יש 'כשל שוק' בשוק הקרקעות ביהודה ושומרון בשל איסור הרשות הפלסטינית על מכירת קרקעות ליהודים שדינה מאסר עולם ועבודות פרך.
האיסור מבוסס על פסק הלכה אסלאמי דתי.
נוכח אי-דיוקים שנתגלו בתרשימי בעלות הקרקע, המינהל האזרחי הקים 'צוות סטטוס מקרקעין', הידוע גם כ'צוות קו כחול'.
בעקבות עבודת הצוות, משפחות שהקימו את בתיהן על קרקע שנחשבה לאדמת מדינה, כדת וכדין, גילו לפתע כי מעמדה המשפטי של הקרקע אינו ברור.
בחלק גדול מהמקרים התברר כי מדובר בקרקע פרטית פלסטינית.
אבל, ציין השופט סולברג, ארבעת הנושאים הללו אינם מצדיקים את חוק ההסדרה במתכונתו הרחבה.
אפשר וצריך למתן את פגיעתו על ידי צמצום שתים מההגדרות שבסעיף 2 בחוק: בהגדרת 'התיישבות' להוציא את המונחים 'מיתקנים', 'שטחים חקלאיים' ו'אמצעי ייצור'; בהגדרת 'מדינה' להוציא את המונחים 'רשויות מקומיות', 'מועצה אזורית', ו'מוסד מיישב'.
השופט סולברג מסכים עם דעת הרוב כי חוק ההסדרה פוגע בזכויות החוקתיות לקניין ולשוויון.
עם זאת, הוא קובע על פי מבחני פסקת ההגבלה, ולפי הדוקטרינה של בטלות יחסית - צמצום ההגדרות על פי הצעתו, כי הפגיעה היא מוצדקת ואין להורות על בטלות החוק – רק לצמצם את תחולתו.
בג"ץ מונה ג'בארין נ' שר החינוך הוא פסק דין, שניתן על ידי בג"ץ בשנת 1994, בו נדונה המחלוקת סביב היתר עטית כיסוי ראש מוסלמי בבית ספר תיכון בבעלות עדה דתית מוכרת (במקרה הקונקרטי של פסק הדין – העדה היוונית-קתולית-מלכיתית).
בית המשפט בחן את האיזון הראוי בין חופש המצפון והדת של הפרט, אל מול זכותה של העדה הדתית לקיים בית ספר משלה בעל אופי ואיכות ייחודיים.
בג"ץ קבע כי למוסדות חינוכיים פרטיים השייכים לעדות הנוצריות שמורה אוטונומיה רחבה לשמירה על צביונם וערכם, והפלורליזם הדתי והעדתי שלהם הוא זה שנמצא בבסיס האיסור עטית כיסוי הראש.
לכן על אף שהחלטת בית הספר מגבילה את חופש הדת והפולחן, היא אינה מהווה הפרה של זכות זו.
לפיכך דחה בית המשפט, ובראשו המשנה לנשיא, השופט אהרן ברק, את העתירה, וקבע כי החלטת בית הספר סבירה ואין מקום להתערב בה.
במרכז פסק הדין עומד חופש הדת והפולחן.
המשפט הישראלי מכיר בחשיבותה של זכות זו בשורה ארוכה של פסקי דין בהם נקבע שזו כזכות בסיסית ועקרון יסוד של האדם במדינה דמוקרטית.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עיגן את זכויות אדם מסוימות כבעלות חשיבות ראשונה במעלה, אשר בהן ניתן לפגוע רק לאחר עמידה במבחנים ערכיים שונים, כפי שמצויים בחוק.
החופש מדת אמנם לא מצוין בחוק היסוד, אך נקבע זה מכבר (בין היתר גם בפסק הדין שבענייננו) כי הזכות נגזרת מחוק היסוד.
העובדות שבבסיס ההכרעה בפסק הדין
העותרת היא מונה ג'בארין, נערה דתית-מוסלמית אשר נבחנה והתקבלה לבית הספר התיכון סן-ג'וזף, אשר בבעלות הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
העותרת גדלה במשפחה דתית בזמן ההתעוררות האיסלאמית.
בהגיעה לבית הספר ומטפחת ראש לראשונה, נודע לה כי נוהלי המקום אוסרים על כיסוי הראש המוסלמי (חיג'אב) ובנוסף לכך נתגלו קשיים נוספים שנסובו סביב מחלוקת דתית (העותרת דרשה ללבוש מכנסי "טרנינג" לשיעורי הספורט, בניגוד לתלבושת האחידה וכן ביקשה הפרדה מגדרית בשיעורי שחיה).
לאחר שניסיונות גישור עלו בתוהו, פנתה ג'בארין לבית המשפט בבקשה ששר החינוך והמנהל הכללי של משרד החינוך יורו למנהל בית הספר לקבלה לבית הספר ללא תנאים בדבר כיסוי ראשה ויתר דרישותיה האמורות.
השאלה המשפטית במרכזו של פסק הדין היא האיזון הראוי בין חופש הדת של הפרט לבין זכותה של עדה דתית לקיים בית ספר משלה בעל אופי וערכים ייחודיים לה.
פקודת החינוך (נוסח חדש), תשל"ח–1978 מגדירה "בית ספר של עדה" כבית ספר שבעליו הם עדה שנתארגנה על פי פקודת העדות הדתיות.
כאמור, בית הספר שבמקרה דנן הוא בבעלותה של העדה היוונית-קתולית-מלכיתית.
פקודת החינוך היא אם כן היא המסגרת הנורמטיבית שחלה על מדיניות בית הספר.
בית הספר נהנה מכוח הפקודה מאוטונומיה רחבה באשר לתוכנית הלימודים, לאופי בית הספר ולניהול הפנימי שלו.
כחלק מאוטונומיה זו, יש לו חופש פעולה והחלטה רחבים לבית הספר לפי הצרכים הייחודיים של הקהילה.
מנגד, לעותרת שמור חופש המצפון והדת.
כל אדם בישראל נהנה מחופש זה כחלק מהיותה של ישראל מדינה דמוקרטית.
בית המשפט לא מקל ראש בזכות זו, ואף מגדיל ומציין שורת פסקי דין אשר מעגנים את הזכות הזו כזכות יסודית שנגזרת מאופי המדינה.
אף על פי כן, חופש הדת, ככל חירות, איננו מוחלט.
בית המשפט קבע שכאשר בית הספר מסרב לקבל תלמידים שאינם בני העדה הוא לא מפר את עקרון השוויון, שכן יחס שונה לאנשים שונים לא מהווה פגיעה כאמור.
על מנת לקבוע אם בית הספר מפר את חופש הדת של תלמידיו בקביעת תלבושת והתנהגות אחידה, בית המשפט בחן את הטעם בבסיס הדרישה של בית הספר.
הוא קבע שכי אילו היה מדובר אך ורק בערך של אחדות, הרי שערך זה אינו חזק מספיק כדי לגבור על חופש הדת של הפרט.
אך בית המשפט קובע שהדרישה מבוססת על שיקולים חינוכיים שקשורים לצביון של בית הספר כבית ספרה של העדה.
משכך, דרישת האחידות משרתת את ערך הפלורליזם הדתי והעדתי בכך שהיא מאפשרת קיום מערכת חיים משותפת בבית הספר.
בית המשפט הוסיף שפגיעה באחידות זו הייתה מביאה עימה גם פגיעה באופי הייחודי של בית הספר כמוסד בעל עמדה דתית ששולטת בו.
לאור מסקנות אלה בית המשפט הוסיף כי לו המקרה היה נדון בבית ספר רשמי, היה ראוי להיענות לבקשת העותרת, שכן אז היה מדובר במסגרת ממלכתית.
השופט גולדברג, שמסכים עם תוצאת פסק הדין, חולק על חלק ספציפי זה.
לדידו, גם בבית ספר ממלכתי-דתי אשר מבוסס, בין היתר, על סובלנות, אין מקום לחופש ביטוי של התלמיד על פני המסגרת החינוכית שבה הוא לומד.
לדוגמה, לא ייתכן שתלמיד שלומד בבית ספר בזרם הממלכתי-דתי (היהודי) יבקש להגיע לבית הספר מבלי לחבוש כיפה.
כיוון שזה לא היה מוקד פסק הדין, השופט גולדברג לא הרחיב מעבר לכך.
עתירות בדבר איסור עטית חיג'אב המשיכו להגיע לפתחו של בית המשפט.
כך לדוגמה, בשנת 2010 עתרה לבית הדין לעבודה מורה מוסלמית, בבקשה להורות לבית הספר בו עבדה להמשיך את העסקתה אף על פי שהחלה להגיע כשכיסוי ראש על ראשה.
העותרת הייתה מורה בבית ספר פרטי נוצרי-קתולי, שהוא מוסד מוכר שאינו רשמי, בזהה לבית הספר סן-ג'וזף.
גם במקרה זה טענה העותרת לזכותה לחופש דת ופולחן, וכן לחופש הביטוי.
גם טענת המשיבים זהה למשיבים שבעניין סן-ג'וזף.
בין היתר נטען כי לא מדובר בהפליה על רקע דת, וזאת לאור המדיניות והערכים של בית הספר הנוצרי-קתולי והרצון לשמור על אופיו המיוחד.
בית המשפט נסתמך על פסק הדין בעניין ג'בארין, חרף העובדה שהפעם מדובר במורה, ולא בתלמידה.
גם כאן נקבע כי בהיותו של בית הספר מוסד פרטי בבעלות עדה דתית מוכרת, שמורה לו הזכות לקבוע קוד לבוש שיחזק את הפלורליזם שבו, מתוך המטרה שלא יובדלו נוצרים ומוסלמים בבית הספר.
עם זאת, לאחר ערעור על פסק הדין הוחלט כי הוא לא יהווה תקדים, התביעה תימחק ובמקומה יינתנו פיצוים מוגדלים למורה שעזבה את מקום עבודתה.
מחאות נוספות נשמעו בדבר החלטות זהות מצד בתי ספר פרטיים נוספים.
בשנת 2014 אסר בית ספר קתולי-גרמני על תלמידה להיכנס לטקס סיום הלימודים משום שחבשה חיג'אב.
בית הספר אף הסיר את שמה את התלמידה מרשימת התלמידים שסיימו את הלימודים.
בנוסף, בית ספר האחיות רוזרי, ששייך למסדר נזירות קתולי, הוסיף לתקנונו איסור על שימוש בפריט לבוש המזוהה דתית או פוליטית.
החלטה זו הביאה למחאה מצד הורי התלמידים ואף הסלימה את המתיחות בין הקהילה הנוצרית לקהילה מוסלמית בירושלים.
על פסק הדין נמתחה ביקורת בספרות המשפטית.
פרופ' גילה שטופלר טוענת כי מדינת ישראל מטבעה אינה נייטרלית מבחינה דתית.
בית הספר סן-ג'וזף הוא חלק ממערכת החינוך הערבית.
לכן, ונוכח העובדה שהמרחב הציבורי בישראל בין כה וכה מקפיד על תחימת גבולות בין הקהילות, ייתכן שמה שהביא את בית הספר סן-ג'וזף מלכתחילה לדרוש נייטרליות עדתית הוא הכוונה ליצירת מרחב ערבי עצמאי וזהות ערבית אחידה.
אם כך, הנימוק של בית המשפט להצדקת המגבלה בכך שמדובר בבית ספר ייחודי לעדה הדתית, איננו משכנע.
בג"ץ 2311/11 אורי סבח נגד הכנסת הוא פסק דין של בג"ץ, שדחה עתירה נגד תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות (שכונה חוק ועדות הקבלה).
פסק הדין עוסק במשפט חוקתי, בזכות לשוויון ובעילת הבשלות.
פקודת האגודות השיתופיות נחקקה על ידי המנדט הבריטי בשנת 1933, כדי להסדיר את דיני האגודות השיתופיות, שהן תאגידים שבמסגרתם קיימת פעילות כלכלית לצד היבטים אישיים ושיתופיים.
מתחילת ימי היישוב החדש, פעלו ועדות קבלה ליישובים שנועדו לבחון מועמדים המבקשים להתגורר ביישוב מסוים, ולהחליט האם הם רשאים להתגורר במקום.
בסוף המאה ה-20 התחילה להיווצר ביקורת על עצם קיומן של ועדות הקבלה, בטענה שמדובר במנגנון שמאפשר אפליה, בעיקר כנגד ערביי ישראל.
במקביל, גיבש מינהל מקרקעי ישראל קריטריונים על פיהם ועדות הקבלה צריכות להחליט אם לקבל או לדחות את המועמדים.
כנגד קריטריונים אלו הוגשו עתירות המבקשות לערער את החוקיות שלהן.
העתירות הוקפאו כיוון שהמדינה הבטיחה שייבחנו החלטות המינהל והן יאוזנו ויעוגנו בחקיקה ראשית.
בשנת תשע"א (2011) חוקקה הכנסת את תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות, שנודע בשמו התקשורתי "חוק ועדות הקבלה".
התיקון עיגן בחקיקה את סמכותן של ועדות הקבלה ליישובים קהילתיים, שמספר בתי האב בהם אינו עולה על 400.
על פי סעיף 6ב לחוק, מכירה או השכרה של מקרקעין ביישוב קהילתי דרושה אישור של ועדת קבלה.
המשמעות היא שלא ניתן להתגורר ביישוב קהילתי ללא אישור של ועדת הקבלה, שמגיע בדרך כלל לאחר ראיון.
ועדת הקבלה הרשמית כוללת שנים או שלושה נציגים של היישוב הקהילתי, נציג של המועצה האזורית ונציג של הסוכנות היהודית, או ההסתדרות הציונית העולמית.
בסעיף 6ג לפקודה, מפורטים הנימוקים שבגינם רשאית ועדת הקבלה לסרב לקבל תושב:
המועמד נעדר יכולת כלכלית להקים בית ביישוב הקהילתי בתוך פרק זמן הקבוע בהסכם הקצאת המקרקעין.
אין למועמד כוונה לקבוע את מרכז חייו ביישוב הקהילתי.
המועמד אינו מתאים לחיי חברה בקהילה.
פסילה לפי נימוק זה צריכה להיות על סמך חוות דעת מקצועית.
חוסר התאמה של המועמד למרקם החברתי–תרבותי של היישוב הקהילתי, שיש יסוד להניח כי יהיה בו כדי לפגוע במרקם זה.
מאפיינים ייחודיים של היישוב הקהילתי או תנאי קבלה הקבועים בתקנות האגודה, אם ישנם כאלה, ובלבד שקיבלו את אישור הרושם.
בשל החשש לאפליה פסולה, נקבע בחוק במפורש ש.
יושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, חבר הכנסת דוד רותם, שהיה מיוזמי התיקון, נימק את הצורך בתיקון:
כנגד התיקון עלו טענות שמטרתו לפגוע באפשרות של ערביי ישראל ושל קבוצות מיעוט נוספות להתקבל ליישובים קהילתיים.
חבר הכנסת אורי אורבך התמודד עם טענות אלו:
כנגד החוק הוגשו עתירות שונות, שטענתן העיקרית הייתה שהוא מקבע מדיניות של אפליה, כיוון שהוא מעניק שיקול דעת רחב לוועדות הקבלה שמאפשר להם לפסול התאכלסות של מועמדים בנימוקים עמומים.
המדינה טענה מנגד שאין חשש למדיניות מפלה, כיוון שהחוק אוסר במפורש לפסול מועמדות מטעמים מפלים.
את הנימוק העיקרי לדעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס.
לעמדתו הצטרפו השופטים מרים נאור, אליקים רובינשטיין, אסתר חיות וחנן מלצר.
שופטי הרוב דחו את העתירה בעילת סף של חוסר בשלות.
משמעות העילה היא שבית המשפט לא דן בסוגיא משפטית כשאין תשתית עובדתית מספקת.
במקרה של תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות, טרם נמצא יישום שיוצר אפליה בחסות החוק, ולפיכך סברו שופטי הרוב שהעניין לא נדרש להכרעה שיפוטית.
את הנימוק העיקרי של דעת המיעוט כתב השופט סלים ג'ובראן, ואל דעתו הצטרפו השופטים עדנה ארבל, ניל הנדל ויורם דנציגר.
שופטי המיעוט התעמתו בתחילה עם עילת הסף של חוסר הבשלות של העתירה, ולאחר מכן דנו לגופו של התיקון והסיקו שהוא אינו חוקתי ולכן דינו להיפסל.
כנגד עילת חוסר הבשלות כתב השופט ג'ובראן כי הפגיעה שעלולה להיגרם לפרט אם לא תבורר העתירה היא גדולה, ואין הליך חלופי לבירור יעיל יותר של הטענות.
כפי שנפסק בתקדים של בג"ץ חוק הגיוס, הזכות לשוויון היא בעלת מעמד חוקתי ונגזרת מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
על מנת לפסול את תיקון מספר 8 נדרש להוכיח כי הוא פוגע בזכות לשוויון, ואינו עומד בתנאים של פסקת ההגבלה.
למרות שתיקון מספר 8 אינו פוגע כשלעצמו בזכויות, קבע השופט ג'ובראן כי הוא יוצר מנגנון משפטי אשר מייצר אפליה סמויה בקבלה ליישובים קהילתיים.
סעיף 6ג אמנם אוסר במפורש על אפליה פסולה, אך למעשה הוא מאפשר לדחות מועמד על בסיס נימוקים עמומים, כגון , או :
לאחר שהוכחה, לשיטתו של ג'ובראן, הפגיעה של התיקון בזכות לשוויון, הוא בחן את עמידתו בתנאי פסקת ההגבלה: אין ספק שמדובר בחוק, וג'ובראן הניח לצורך העניין שהחוק אכן הולם את ערכי מדינת ישראל ומיועד לתכלית ראויה.
עיקר הבחינה התמקדה בתנאי האחרון - המידתיות.
המסקנה של ג'ובראן היא כי שני הנימוקים העמומים אינם עומדים במבחן "האמצעי שפגיעתו פחותה", והנימוק של אינו עומד גם במבחן "הקשר הרציונלי".
העתירה נדחתה על הסף בדעת רוב של חמישה כנגד ארבעה שופטים, ותיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות לא נפסל.
פסק הדין הרחיב את עילת הבשלות כעילת סף עבור עתירות שקובלות על פגם עקרוני שאינו מוביל בהכרח לפגיעה קונקרטית בעקרונות יסוד:
לפי ד"ר שי שטרן, בג"ץ לא קידם בפסק דין זה דיון כולל בשאלה כיצד נכון להתייחס לתופעת הקהילות בישראל וועדות הקבלה אליהן:
על פי שטרן, הדרך הנכונה להתייחס לתופעה של קהילות מתבדלות צריכה לכלול 4 שלבים:
זיהוי תפיסת טוב משותפת של חברי הקהילה, כגון קהילה עם תפיסה דתית משותפת.
זיהוי סוג שיתוף הפעולה הנדרש על מנת ליישם את תפיסת הטוב המשותפת: יישוב שמיועד לצמחונים יכול לסייע לתושביו לשמור על אורח חייהם בנוחות מקסימלית.
בקיבוץ, לעומת זאת, עצם החיים יחד מכוננים את הרעיון הקיבוצי.
קיים גם מצב ביניים, של שיתוף פעולה שיש בו ערך מוסף ולא רק סיוע חיצוני, כמו קהילות אקולוגיות שתפיסת עולמם מתממשת בצורה שלמה יותר כשהיא מיושמת על יישוב שלם.
לאחר אפיון השיתוף הפעולה הנדרש - ניתן לבחון עד כמה ההדרה של תושבים שאינם חלק מהקהילה אכן נדרשת כדי לשמור על תפיסת הטוב המשותפת שלהם.
לבסוף, יש להביא בחשבון את כוחה הכלכלי והפוליטי של הקהילה, ולקבוע לפיה עד כמה המדינה צריכה להתערב כדי להגן על צביונה של הקהילה.
בג"ץ מתקן הכליאה בשדה תימן (בג"ץ 4268/24 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' שר הביטחון) הוא פסק דין של בג"ץ שניתן בשנת 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, על ידי השופטים עוזי פוגלמן, דפנה ברק-ארז ועופר גרוסקופף, בעתירה נגד הפעלת מחנה המעצר בשדה תימן.
נפסק כי המדינה חייבת להפעיל את מתקן הכליאה בהתאם להוראות שקובע חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים והתקנות שהוצאו מכוחו.
מתקן הכליאה בשדה תימן הוקם עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, כמענה למספר חסר תקדים של עצורים ביטחוניים ומחבלי חמאס במלחמה.
עד לחודש אוגוסט 2024 נוספו 6,400 אסירים ועצורים.
המתקן נועד במקור לשמש כמתקן קליטה, חקירה ומיון ראשוני לטווח קצר בלבד.
בפועל, בשל מצוקת הכליאה החריפה, שימש להחזקת כלואים לתקופות ממושכות יותר.
במתקן הוקמו ארבעה אגפים ובית חולים שדה שהוקם על ידי משרד הבריאות.
ב-23 במאי 2024 הגישו האגודה לזכויות האזרח בישראל, רופאים לזכויות אדם, המוקד להגנת הפרט, הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל וגישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע עתירה לבג"ץ בדרישה להפסיק להחזיק עצורים במחנה שדה תימן ולסגור את מתקן הכליאה.
העותרים טענו כי למעלה מ-1,000 עצורים הוחזקו במתקנים דמויי מכלאות, ללא מיטות או ציוד בסיסי אחר.
לטענת העותרים, ההכרזה על שדה תימן כ"מקום מעצר" בהתאם לחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים מותנית באפשרות להבטיח תנאי כליאה הולמים שלא יפגעו בכבודם ובבריאותם של העצורים ויעמדו בחובות ישראל לפי הדין הישראלי והבינלאומי.
הם ציטטו מפסק דינו של נשיא בית המשפט העליון בדימוס אהרן ברק, שקבע כי "גם החשודים בגרועים שבמעשי הטרור זכאים למעצר ברמה אנושית מינימלית".
ב-5 ביוני 2024 התקיים דיון ראשון בעתירה.
המדינה הודיעה כי בשל מספר העצורים הגבוה הוחזקו כלואים במתקן לפרקי זמן ארוכים, אך בכוונתה להפעילו מעתה כמתקן לקליטה, חקירה ומיון ראשוני בלבד.
המדינה התחייבה להעביר 500 מתוך 700 העצורים לכלא עופר.
ב-11 ביוני עדכנה המדינה כי החל מהלך העברת העצורים, ו-30 מהם שוחררו לרצועת עזה.
עד 19 ביוני צפוי היה מספר הכלואים לעמוד על כ-160, מתוכם ל-30 כבר נמצא מקום כליאה אחר.
המדינה גם הודיעה על שדרוג תשתיות במתקן הרפואי ובניית חצרות טיולים.
ב-1 ביולי 2024 שוחררו 54 עצורים מרצועת עזה, בהם מנהל בית החולים שיפא מוחמד אבו סלמיה, שהיה במעצר במשך שבעה חודשים.
בעקבות השחרור התפתח עימות בין גופי הביטחון השונים לגבי האחריות להחלטה.
לשכת ראש הממשלה פרסמה הודעה לפיה "ההחלטה על שחרור האסירים באה בעקבות דיונים בבג"ץ", וטענה כי זהות המשוחררים נקבעת באופן עצמאי על ידי גורמי הביטחון.
ב-3 ביולי 2024 פנתה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה לראש הממשלה בנימין נתניהו, בדרישה להורות על סגירה מיידית של מחנה המעצר.
וטענה כי השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר מונע את צמצום הפעילות בשדה תימן הנדרשת בשל הדיון בבג"צ.
ב-18 ביולי 2024 הודיעה המדינה על הקצאת תקנים נוספים לשירות בתי הסוהר ובניית אגף אוהלים חדש בבית הסוהר קציעות, אליו יועברו 140 עצורים בשלוש פעימות, כך שעד 22 ביולי יישארו בשדה תימן 40 עצורים בלבד.
ב-7 באוגוסט 2024 התקיים דיון מרכזי בבג"ץ בעתירה.
הדיון לווה במחאה ציבורית, ובמהלכו פרצה מהומה באולם בית המשפט כאשר אנשים בקהל, בהם בני משפחות של נפגעי טרור, התפרצו בצעקות "בושה" ו"העם הוא הריבון".
המהומה הובילה להפסקת הדיון והעברתו להמשך בדלתיים סגורות.
ב-29 באוגוסט 2024 המדינה הודיעה כי תשווה את התנאים במתקן שדה תימן לתנאים בכלא עופר.
ב-18 בספטמבר 2024 פסק בג"ץ פה אחד כי המדינה חייבת להפעיל את מתקן הכליאה בהתאם להוראות שקובע חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים והתקנות שהוצאו מכוחו.
בית המשפט דחה את טענת המדינה שבאופן עקרוני ניתן להפעיל סמכויות במתקן כליאה באופן שסוטה מהוראות החוק והתקנות, וקבע שכל עוד התקנות בתוקף חובה על המדינה לעמוד בהן.
השופטת ברק-ארז הדגישה בפסק דינה כי "בניגוד לארגוני הטרור, ישראל היא מדינת חוק ובזה כוחה".
בית המשפט הוסיף וקבע כי אם התקנות ישונו בעתיד, יהיה עליהן לעלות בקנה אחד עם מחויבויותיה של מדינת ישראל לפי הוראות המשפט הבין-לאומי ההומניטרי, כפי שמורה החוק.
נפסקו לתובעים הוצאות בסך 20,000 ש"ח.
המצוקה החריפה במקומות הכליאה, שנחשפה בפרשת שדה תימן, יצרה אתגרים מורכבים למערכת הביטחון.
מתחילת המלחמה ועד אוגוסט 2024 קלט שירות בתי הסוהר למעלה מ-6,400 אסירים ועצורים נוספים.
כמענה למצב, הוסיף שב"ס 2,500 מקומות כליאה בבתי הכלא הביטחוניים, מתוכם 1,600 מקומות בבינוי קבע ו-900 באגפי אוהלים בכלא קציעות.
באפריל 2024 החל שב"ס בבניית 936 מקומות כליאה נוספים, עם תכנון להשלמת 1,200 מקומות חדשים עד סוף השנה.
למרות המאמצים להרחבת מתקני הכליאה, המחסור במקומות כליאה הוביל להשלכות ביטחוניות משמעותיות.
באוגוסט 2024 שוחררו חמישה בכירים בחמאס שנעצרו בתחילת המלחמה, ביניהם שרים לשעבר בממשלת הנייה ומייסדי חמאס בחברון.
שחרורם של בכירים אלה, שזכו לקבלת פנים המונית בביתם, עורר ביקורת חריפה בקרב גורמי הביטחון.
המצב יצר מתח בין הגופים השונים במערכת הביטחון.
גורמים ביטחוניים טענו כי הם נאלצים לקבל החלטות קשות בנוגע למעצרים, ולבחור בין מעצר של עזתים שנתפסו ביהודה ושומרון לבין מבוקשים שעלולים להוות סיכון מיידי.
מנגד, שב"ס הדגיש כי מעולם לא ביקש לשחרר עצורים ביטחוניים בשל מצוקת כליאה, אלא רק ביקש להתעדכן מראש על מעצרים כדי להיערך בהתאם.
לצד עתירה זו שהתקבלה, מתנהלות במהלך מלחמת חרבות ברזל עתירות נוספות הנוגעות לתנאיהם של האסירים הביטחוניים ומחבלי החמאס שנכלאו בשדה תימן ובבתי כלא נוספים.
עתירה לקיום ביקורי הצלב האדום אצל האסירים הביטחוניים
בג"ץ ביקורי הצלב האדום (בג"ץ 1537/24 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' ממשלת ישראל) הוגש בחודש פברואר 2024, בשל הפסקת ביקורי הצלב האדום אצל אסירים ביטחוניים ואי העברת פרטים על עצירים ופעילי חמאס שנתפסו ברצועת עזה על ידי כוחות צה"ל.
בחודש אוגוסט הוציא בית המשפט צו על תנאי בו הורה למדינה לנמק מדוע לא יוחזרו ביקורי הצלב האדום, ומדוע לא יועברו לצלב האדום פרטי העצורים, עשרות משפחות חטופים ונפגעי הטבח ביקשו להצטרף כמשיבים ולדחות את העתירה, משום שלטענתם מניעת ביקורי הצלב האדום אצל מחבלי חמאס עשויה לסייע בהשבת החטופים.
בדיון בעתירה שהתקיים באוגוסט 2025 מתחו השופטים יצחק עמית ודפנה ברק ארז על שב"ס וטענו כי מדיניותם פוגעת במעמדה של ישראל בעולם.
בחוות דעת שהגישה המדינה לבג"ץ באוקטובר 2025 נטען כי האסירים עשויים להוציא פיגועים באמצעות העברת מידע על ידי אנשי הצלב האדום.
עתירה לאספקת סיוע הומניטרי לעזה
בג"ץ הסיוע ההומניטרי (בג"ץ 2280/24 גישה – מרכז לשמירה על הזכות לנוע נ' ממשלת ישראל) הוגש בחודש מרץ 2024 ובו דורשים העותרים מהמדינה להגדיל את הסיוע ההומניטרי הניתן לרצועת עזה, ולדאוג כי הסיוע יחולק בכל רצועת עזה.
בהחלטת ביניים שניתנה ב-4 באפריל 2024, דרשו השופטים מהמדינה מידע על הצעדים הצפויים להגדלת היקף הסיוע, בדגש על העברת סיוע לצפון הרצועה.
המדינה הבהירה כי היא אינה יכולה לדאוג לאבטח את שיירות הסיוע.
מספר הורי חטופים ביקשו להצטרף כמשיבים לעתירה, וביקשו לעצור לחלוטין את משלוחי הסיוע שמגיעים לחמאס ומאפשרים את המשך החזקת יקיריהם בשבי.
דיונים בעתירה זו הועברו בשידור חי.
בחודש מרץ 2025 דחה בג"ץ את העתירה
עתירה כנגד הרעת תנאי המחיה של האסירים הביטחוניים בבתי הכלא.
בג"ץ תנאי הכליאה של האסירים הביטחוניים (בג"ץ 2858/24 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' השר לביטחון לאומי) הוגש בחודש אפריל 2024, בשל עדויות על צמצום כמויות המזון בבתי הכלא הביטחוניים, וירידה במשקלם של אסירים רבים.
ב-19 בדצמבר 2024 הוציא בית המשפט צו על תנאי למדינה לנמק "מדוע לא ינקטו בצעדים המבטיחים כי גם לאסירים הביטחוניים יסופק מזון המאפשר תנאי קיום בסיסיים בהתאם לדין החל".
באוגוסט 2025 קיבל בג"ץ את העתירה וקבע כי שב"ס לא מספק מספיק אוכל למחבלים ודרש משב"ס לתקן את המצב.
בג"ץ קול העם (בשמו המלא: בג"ץ 73/53 חברת קול העם נ' שר הפנים) הוא פסק דין משנת 1953 של בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ שנכתב על ידי השופט שמעון אגרנט.
העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) בעברית ובערבית, עתרו לבג"ץ נגד צו של שר הפנים שהורה על סגירתם לימים אחדים עקב מאמרי ביקורת על הממשלה שהופיעו בהם.
השופט אגרנט קיבל את עתירות העיתונים בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק דין מנומק ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו מאז את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים.
בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו כאשר חופש הביטוי מתנגש עם אינטרס מוגן אחר, ייסוג חופש הביטוי רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית באינטרס האחר.
פסק דין זה מהווה בסיס למשפט החוקתי הישראלי.
היה זה פסק דין ראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור, וכן המסמך הראשון של מוסד שלטוני במדינת ישראל אשר מכריז כי ישראל היא מדינה דמוקרטית.
ב-9 במרץ 1953 פרסם העיתון "הארץ" ידיעה שבה דיווח על נכונות להעמדת סיוע צבאי של ישראל לרשותה של ארצות הברית במלחמת קוריאה, על רקע מינויו של גאורגי מלנקוב לראש ממשלת ברית המועצות.
הידיעה הייתה משוללת יסוד, וב-25 במרץ תיאר אותה ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כ"בדותה עיתונאית", אך בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמרי ביקורת חריפים בעיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) בעברית ובערבית.
במאמר המערכת של "קול העם" נאמר שידיעה זו היא סימן מובהק ל"מדיניות האנטי-סובייטית" של ממשלת ישראל:
לנוכח זאת הורה שר הפנים, ישראל רוקח, לסגור את "קול העם" לעשרה ימים ואת "אל-איתיחאד" ל-15 ימים, בהתאם לסמכותו לפי סעיף 19(2)(א) לפקודת העיתונות, להוציא צו המורה להפסיק פרסום של עיתון לתקופה שימצא לנכון, "אם מתפרסם בעיתון דבר שיש בו לדעתו של שר הפנים כדי לסכן את שלום הצבור".
באותו יום פרסמה האספה הכללית השנתית של אגודת העיתונאים בתל אביב הודעה שבה נאמר: "האספה הכללית מביעה את תקוותה, כי עם זירוז אישור חוק העיתונות יצומצם עד למינימום השימוש בהנמקה הסתמית 'סכנה לשלום הצבור' לשם סגירת עיתון".
מאמר המערכת של "הארץ" מתח ביקורת על החלטתו של שר הפנים, בנימוק ש"איש במדינה לא יעלה בידו להצביע על שום סכנה לשלום הציבור שיצאה מפרסומו [של המאמר ב"קול העם"]".
מר רוקח משתמש בסמכויותיו כדי להציק לעיתונה של מק"י.
אין פירוש אחר להוצאת צו האיסור, ואין זאת אלא שימוש שרירותי בסמכויותיו".
"מעריב" פרסם טור המסתייג ממפלגת מק"י ומביטאונה "קול העם", אך שלל את צעדו של שר הפנים וציין: "פעולה מעין זו עלולה היא עצמה לסכן את שלום הציבור, אם שר הפנים ישתמש יותר מדי בחוק זה, ואמצעי זה ייהפך לדרך הממשל ל'ריגולציה' של העיתונות החפשית במדינה".
אפרים קישון, בטורו "חד גדיא", פרסם סאטירה התוקפת את גילויי התמיכה ב"קול העם".
השופט שמעון אגרנט קיבל את עתירת העיתונים בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק דין מנומק ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו מאז את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים.
בראשית דבריו עמד השופט על הקשר ההדוק בין חופש הביטוי למשטר דמוקרטי:
מאידך הציג השופט אגרנט את גבולותיו של חופש הביטוי:
במסגרת פסק הדין דן השופט אגרנט במעמדה הנורמטיבי של מגילת העצמאות, וקיבע את מעמדה כחלק מעקרונות היסוד של השיטה הישראלית.
זו לדידו, מבטאת את חזון העם וממנה ניתן ללמוד משפט של עם בראי של מערכת החיים הלאומיים שלו.
כך, על-אף שנדחתה הצעה בדיונים של מועצת העם לעגן את חופש הביטוי במגילת העצמאות נקבע שזכות זו אמנם אינה מעוגנת במגילה מפורשות, אך היא קיימת בה כחלק מרוח הלאום וחזון העם, ולכן .
בפסיקה שבאה לאחר בג"ץ קול העם נעשה שימוש בדרך שהתווה השופט אגרנט בהכרזתו על מעמדה הנורמטיבי של המגילה.
השופט אגרנט סיכם את ההלכה שיש להחילה בעניין הנדון:
מההלכה שנקבעה עבר פסק הדין לדיון מקיף במקרה הפרטי שהובא לדיון וקבע:
החריגה נבעה מכך שלמעשה לא התקיימה סכנה "קרובה לוודאי" לה טען השר.
בהתאם לכך בוטלו הצווים לסגירתם של העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד".
הערכת השפעתו של פסק הדין
חודשים מעטים לאחר מתן פסק הדין פרסם "הפרקליט", ביטאונה של לשכת עורכי הדין בישראל, סקירה שלו, שהסתיימה במילים:
תקדים חשוב זה כמוהו כמעשה חקיקה, כהוספת נדבך בהיכל החוקה; לאו דווקא החוקה המצויה בפתשגן הכתב, אלא החוקה החיה בלבבות: זו שבני האדם חיים על פיה.
אהרן ברק הקדיש מאמר נרחב לפסק הדין, ובו כתב:
בים הגדול של הפסיקה מצויים מספר פסקי דין, הנישאים משכמם ומעלה, והמאירים מאורם הגדול את סביבתם הקרובה והרחוקה.
אלה הם ציוני הדרך, הקובעים את דרכו של המשפט, שעה שהוא עומד על פרשת דרכים.
אלה הם אותם מתי מעט של פסקי דין, המקרינים מעוצמתם הפנימית לעבר העתיד, ומכוונים את התפתחותו של המשפט.
מבין פסקי דין יחידי סגולה אלה מתבלט בחשיבותו פסק הדין של השופט אגרנט בפרשת קול העם.
הוא ניתן בתחילת שנות החמישים.
מאז הוא ממשיך להיות אחד מפסקי הדין המרכזיים של המשפט הישראלי, ואחד מפסקי הדין החשובים ביותר שכתב השופט אגרנט.
מהו שמעניק לפרשת קול העם את חשיבותה המיוחדת?
נראה לי שהתשובה על כך היא כפולה: ראשית, פסק הדין הוא מרכזי במשפט הישראלי בשל ההלכות שנקבעו בו לעניין חופש העיתונות בפרט, וחופש הדיבור ואופיה הדמוקרטי של המדינה בכלל; שנית, פרשת קול העם חשובה היא למשפטנו בשל דרכי החשיבה המשפטית בהן נקט השופט אגרנט כדי להגיע לגיבוש הדין.
בפסק־דינו בבג"ץ קול־העם הניח השופט אגרנט תשתית תאורטית להגנה שיפוטית על זכויות הקשורות בהליך הדמוקרטי, כגון חופש הביטוי.
תשתית זו נשענת על היותה של מדינת ישראל מדינה דמוקרטית, ההופכת אצל השופט אגרנט לנתון חוקתי.
נתון חוקתי זה איננו פוגם בכוחו של המחוקק לקבוע הוראות חוק הפוגעות בזכויות־יסוד – אפילו אותן זכויות־יסוד הקשורות להליך הדמוקרטי – אך שומה על הרשויות לשים זכויות אלה לנגד עיניהם בבואן לפרש חוקים.
במקרים שבהם ישנם שניים או יותר פירושים אפשריים לחוק, על הרשויות לבחור באותו פירוש המתיישב יותר עם הגנה על זכויות אדם במדינה דמוקרטית.
בית המשפט קיבל את העתירות וקבע שהחלטות בטלות.
החלטה 727 של מועצת מקרקעי ישראל שקבעה שבמקרה שקרקע חקלאית מופשרת לבנייה, המושבים והקיבוצים החוכרים את אותה הקרקע ממינהל מקרקעי ישראל, יוכלו לקבל כפיצוי, 27 עד 29 אחוז מהכנסות המינהל משיווק הקרקע המופשרת.
זאת, במקום הפיצוי הקבוע בחוזה החכירה למקרה של ביטול החוזה על ידי המינהל.
החלטה 717 קובעת שמושבים וקיבוצים החוכרים קרקע מן המינהל וייעוד הקרקע שונה לתעשייה, יקבלו זכות להקים על הקרקע מפעל ולשלם עליה דמי חכירה מהוונים מופחתים בגובה שבין 16 עד 51 אחוז משוויה האמיתי של הקרקע.
החלטה 737 מאפשרת ליישובים חקלאיים ליזום הפשרה של קרקע חקלאית לבנייה לצורך הרחבת היישוב.
הקרקע המופשרת תוחכר על ידי מינהל מקרקעי ישראל רק לאנשים המומלצים על ידי היישוב החקלאי ובדמי חכירה מופחתים העומדים על 22 עד 66 אחוז מערך הקרקע.
עם קום המדינה והקמת מינהל מקרקעי ישראל הוחלט כי קרקעות המדינה לא יהיו מועמדות לקנייה או רכישה אלא יוחכרו ליישובים וקיבוצים בארץ לתקופה של חמישים שנה, כאשר לכל פיסת אדמה שהוחכרה, כנהוג בהסכמים מסוג זה, יש ייעוד.
חלק מהקרקעות יועדו לבנייה והרחבת היישובים, וחלקן נועדו לעבודה חקלאית וגידול.
תפיסה זו של הבעלות על הקרקעות עמדה על תילה עד שנות השמונים המאוחרות של המאה העשרים, שבהן קרו כמה תהליכים שהשפיעו על בעלות הקרקעות בארץ.
ראשית, הפרנסה מחקלאות הפכה נפוצה פחות ופחות, ודווקא נעשתה קשה יותר.
אם לא די בזאת, עקב גדילת הייבוא של תוצרת חקלאית לארץ, החקלאות גם הפכה לפחות נחוצה, ולכן הקיבוצים והמושבים החלו לבקש לשנות את ייעוד הקרקע לשימושים רווחיים יותר.
חקלאים אף הקימו מחסנים ומפעלים ללא אישור עקב חוסר הרווחיות של העבודה החקלאית.
שנית, החל גל עלייה מברית המועצות, והמדינה נקלעה למצוקת דיור.
הפתרון של מינהל מקרקעי ישראל היה פשוט – המינהל ייתן תמריצים לבעלי הקרקעות על מנת שיפשירו את הקרקעות החקלאיות שלא בשימוש ויסבו אותן לצורכי דיור.
הסכמי החכירה כללו גם סעיף העוסק במקרים אלו, והוא קבע את הפיצויים שישלם המחכיר לחוכר במקרה שירצה לשנות את ייעוד הקרקע.
ביולי 1995 קיבלה מועצת מינהל מקרקעי ישראל את החלטה 727, שהמשיכה קו של החלטות קודמות של המינהל, שעיקרן אחד – חוכרי אדמות חקלאיות בחכירה לדורות המתגוררים ביישובים כפריים וקיבוצים יהנו משינוי ייעוד הקרקע למרות שהקרקע לא אינה בבעלותם.
החידוש שבהחלטות אלו היה כי על הפשרת הקרקע יקבלו החקלאים אחוזים מערך הקרקע, ולא רק פיצויים כספיים.
החלטה 727 קבעה כי החקלאי יקבל פיצוי של כ-30 אחוזים מערך הקרקע לאחר שינוי ייעודה.
ההחלטה נגעה רק לקיבוצים ומושבים, דבר שכביכול הפלה את כלל הציבור שלא נהנה באופן דומה משינוי יעוד של קרקעות בבעלות המדינה.
מייד לאחריה התקבלה החלטה 737, שעסקה בהפשרת קרקע לצורך הרחבת היישובים החקלאיים ואפשרה לבני היישוב או מומלצים על פי מועצת היישוב לחכור את האדמות המופשרות במחיר מוזל וללא מכרז.
החלטות אלו עוררו מחלוקת רבה, ובשנת 2001 הגישה הקשת הדמוקרטית המזרחית עתירה לבג"ץ נגד מינהל מקרקעי ישראל, התק"מ, תנועת המושבים ועוד.
עתירת עמותת "שיח חדש" (להלן: בג"ץ 244/00 או העתירה) נענתה יחד עם חמש עתירות נוספות, בפני הרכב מורחב של שבעה שופטים: הנשיא אהרן ברק, והשופטים תיאודור אור, אליהו מצא, טובה שטרסברג כהן, דליה דורנר, דורית ביניש, ואילה פרוקצ'יה.
העותרים תבעו מתן צו על תנאי וצו ביניים בעניין החלטות מועצת מקרקעי ישראל.
העותרים בבג"ץ 244/00 ובבג"ץ 8350/00 (החברה להגנת הטבע נ' מינהל מקרקעי ישראל) טוענים כנגד חוקיות ההחלטות הנ"ל, משתי סיבות עיקריות.
הראשונה היא שמועצת מקרקעי ישראל לא רשאית לקבל החלטות אלה, והשנייה היא שתוכן ההחלטות ודרך קביעתן אינם סבירים ומצדיקים ביטולן.