tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זרמי הערבול במעטפת אשר מניעים מעליהם את לוחות הליתוספירה.
כוח המשיכה של כדור הארץ אשר מושך כלפי מטה את הלוחות הנדחקים לתוך התעלות האוקייניות.
כוח המשיכה של כדור הארץ אשר מושך כלפי מטה את הלוחות המורמים ברכסים מרכז אוקייניים וכך מניע את הלוחות.
הלוחות הליתוספריים נעים כגוש אחד והגבולות שביניהם, שם מתרחשת עיקר הפעילות הסייסמית, מתחלקים לשלושה סוגים:
זהו גבול בין לוחות מתרחקים, הנעים בכיוונים מנוגדים, באזור פתיחה על קרקעית האוקיינוס, כך שלמעשה נוצרים שוליים חדשים של לוח בעקבות בנייתו הגעשית של קרום אוקייני חדש.
בגבול כזה נוכל למצוא רכס מרכז אוקייני, שהוא רכס ענק, המתנשא מעל למישורי המצולות.
הרכסים השונים מתחברים זה לזה במערכת מתפתלת המתמשכת לרוב על פני קרקעית האוקיינוסים.
פתיחה בקנה מידה גדול התרחשה עם התבקעות פאנגיאה לגונדוואנה וללאוראסיה.
פתיחה, בין אם על קרקעית הים או ביבשה, מלווה ב:
הופעת סדקי מתיחה, המאפשרים למאגמה לנוע מהמאגרים ולחדור לרווח שנוצר עם התרחקות הלוחות.
התפרצויות של לבה בזלתית (בזלת כרים) לאורכם, תוצר התכה חלקית של סלע פרידוטיט, הנע מעומק רב כלפי מעלה, כחלק מתנועת זרמי הערבול בכיוון זה.
לבזלת הכרים גבישים זעירים ומעטה זכוכיתי, שנוצרים כתוצאה מהקירור המהיר של המאגמה במגע עם מי הים, והצטברותן יוצרות את חלקו העליון של הקרום האוקייני.
חדירת המאגמה יוצרת דייקים לוחיים הבונים את חלקו התחתון של הקרום האוקייני.
המאגמה בדייקים מתקררת לאט יחסית, וממנה נוצרים הסלעים דיאבז או גברו, שהם סלעים פנריטיים (גסי גביש).
גראבנים – מבנה שבירה מורד, התחום על ידי שני העתקים נורמליים המעתיקים אותו מטה.
עמקי ביקוע (שקע מוארך ששוליו מורמים), שקטעים ממנו מוסטים באזורי השבירה החוצים את הרכסים.
באיסלנד, המצויה בלב האוקיינוס האטלנטי הצפוני, מופיעים גראבנים גדולים ומתרוממים הרי געש פעילים מעל פני הים.
סלעים שנוצרו בפסגת הרכס נעים עם הזמן לשני צידיו ומפנים את מקומם להתגבשות סלעים בזלתיים חדשים.
ההתפשטות היא סימטרית ופיסות הקרום החדשות מצטרפות במידה דומה לשני הלוחות המתרחקים זה מזה.
הסלעים הבזלתיים המתגבשים מתעדים היפוכים שחלו בכיוון השדה המגנטי של כדור הארץ, ויוצרים תבנית סימטרית של רצועות מגנטיות.
באזור הרכסים המרכז אוקייניים ישנן נביעות הידרותרמיות, כדוגמת המַעֲשנות השחורות המכילות תרכובות גופרית.
מי הים המחלחלים באזור הרכס מתחממים במגע עם הבזלת הלוהטת שבעומק, ממיסים בתוכם חומרים שונים, ונפלטים כסילון מים כהה, כאשר החומרים שהומסו בהם שוקעים כסולפידים של ברזל, נחושת, אבץ, עופרת, כסף, וזהב.
יצורים אקזוטיים שונים מתקיימים באזור הנביעות, ובהם תולעי ריפטיה לבנות, צדפות וסרטנים לבנים.
ישנם שלושה סוגי התנגשויות בין שני לוחות הנעים זה לקראת זה:
זהו גבול בין לוחות באזור הפחתה, שבו נוחת הלוח האוקייני, שצפיפות הקרום המרכיב אותו גבוהה יותר, מתחת ללוח יבשתי.
אזור הפחתה כזה כולל תהום אוקיינית עמוקה במקביל לשולי היבשת ושרשרת הרים גבוהה ביבשה.
תחום מוקדי רעידות האדמה המלווה את אזור ההפחתה נקרא אזור בניוף, ומעקב אחריהם הוביל למסקנה, כי הלוח הנוחת שומר על רציפותו וצפידותו עד לעומק של כ-700 ק"מ (בעומק זה הלוח הנוחת נטמע במעטפת), ואפשר לאמוד את זווית הנחיתה.
הקרום האוקייני, הבנוי מסלעים בזלתיים, נושא עליו סלעי משקע ימיים, שהורבדו על פני קרקעית האוקיינוס, ומכילים כמות ניכרת של מים, ואלו נוחתים אל המעטפת החמה.
נוכחותם מנמיכה את נקודת ההתכה, ומאפשרת את ההתכה החלקית בעומק רדוד יחסית בהשפעת חום המעטפת, דבר המוביל להתכת מינרלים בעלי תכולת צורן גבוהה (שנקודת התכתם נמוכה יותר), בעוד שהמינרלים בעלי תכולת הצורן הנמוכה (בעלי נקודת התכה גבוהה יחסית) נותרים במצב מוצק ואינם תורמים לנתך המתהווה.
בדרך זו מתקבלת מאגמה בהרכב בינוני עד חומצי, המכונה מאגמה אנדזיטית המכילה בעיקר פלגיוקלז נתרני, הנעה כלפי מעלה ומצטברת במאגרי מאגמה, המזינים את הפעילות הגעשית, המתרחשת באזור ההפחתה בשרשרת הרי הגעש לאורכו של הגבול היבשתי, ותורמת לצמיחת ההרים.
נחיתת הלוח האוקייני גורמת עוד למאמצי לחיצה, ולעיוות המשקעים שהצטברו בתהום האוקייני בתנאים של לחץ גבוה וטמפרטורה נמוכה יחסית (עד 300 מעלות צלזיוס).
במקביל לחדירות מאגמטיות, מתרחשת כאמור באזור המגע התמרה של סלעי התשתית (למשל, סלעים פלוטוניים מתמצקים ומותמרים, כך שמסלע גרניטי שהתגבש במחדר פלוטוני בעומק עשוי להיווצר סלע גנייס) וסלעי משקע (אחד מסלעי המקור של צפחה, דוגמת שיש שמקורו בסלע גיר).
כך המצב בגבול שבין לוח נסקה (Nazca) שבדרום האוקיינוס השקט ובין החוף המערבי של אמריקה הדרומית.
שם, בשולי האוקיינוס נוצר שקע פרו-צ'ילה ואילו ביבשה התרוממה שרשרת הרי האנדים.
הפחתה של לוח מזרח האוקיינוס השקט מתחת ליבשת אמריקה מתרחשת גם לאורך השוליים המערביים של מקסיקו ושל צפון-מערב ארצות הברית, כאשר באלו נוצרו הרי הגעש של רכס קסקייד, עימם נמנה הר הגעש סנט הלנס.
זהו גבול בין לוחות אוקייניים, כך שהלוח האוקייני הקר, העתיק והצפוף יותר, שוקע מתחת ללוח האוקייני האחר.
אזור הפחתה כזה כולל תהום אוקיינית, קשתות איים (רצועות קשתיות של איים געשיים, שצדן הקמור פונה לאוקיינוס, הממוקמות בסמוך לשקעים אוקייניים) ולעיתים ימים שוליים.
הלוח האוקייני הוותיק, שהוא קר ודחוס יותר, נוחת אל מתחת ללוח הצעיר וממשיך אל תוך המעטפת.
התכה חלקית בעומק יוצרת מאגמה, המזינה את הפעילות הגעשית, ויוצרת את קשתות האיים הגעשיים.
קשתות האיים נוצרות מעל האזור שבו מגיע הקרום הנוחת לעומק של כ-100 ק"מ, ובו מתרחשת ההתכה החלקית.
אזור של קשתות איים מועד לאסונות טבע, עקב שכיחותן של התפרצויות געשיות, רעידות אדמה וגלי צונאמי (גלי ענק הנוצרים עקב רעידות אדמה), תופעות השכיחות בפיליפינים וביפן, למשל.
קשתות איים קיימות גם באזור ההפחתה ההלני שבים האגאי, שבו פעיל האי הגעשי סנטוריני.
זהו גבול בו מתרחשת התנגשות יבשות, הגורמת להתעבות הקרום היבשתי ולהיווצרות חגורת הרים.
לא תתרחש הפחתה בשל סלעי הגרניט וסלעי המשקע היבשתיים בעלי הצפיפות הנמוכה לרוב.
להתנגשות היבשות קודמים תהליכי הפחתה, שבעטיים הולך שטח האוקיינוס וקטן עד שהוא נסגר.
יבשה הנישאת מעברו של הלוח האוקייני הנוחת מגיעה לאזור ההפחתה ומתנגשת, כאמור, ביבשת שמולה.
ברצפים העבים של סלעי המשקע, אשר הצטברו על שולי שתי היבשות, מתרחשים תהליכי קימוט, התמרה ושבירה, בניית הרים, ורעידות אדמה על ידי העתקי דחיקה, זאת בעוד געשיות באזורים אלו נדירה.
התנגשות לוחות היבשות של הודו ואסיה, שיצרה את הרי ההימלאיה, בהם האוורסט, ההר הגבוה בעולם, היא דוגמה לכך.
תאוריה חדשה יחסית גורסת, כי חלקים מהרמה הטיבטית גולשים אופקית מזרחה כחלק מהעתק תזוזה אופקית, במקביל לתהליכי הסגירה שתוארו, תופעה המכונה בריחת יבשות.
גבולות חילוף אלו, הנקראים גם "גבולות טרנספורם", הם אזורים שבהם הלוחות נעים (או מחליקים) אופקית לאורך העתק אנכי יחיד או קבוצה של העתקים מקבילים, כאשר תנועת הלוחות אינה לחיצתית או מתיחתית.
העתקי חילוף קיימים הן באוקיינוס (לאורך הרכס המרכז אוקייני) והן ביבשה, הם גורמים מספר רב של רעידות אדמה רדודות-מוקד (חלקן רבות עוצמה), אך ברוב המקרים אין פעילות געשית, אלא אם יש היפרדות של הלוחות, כמו שהייתה בים המלח.
בקע ים המלח מתמשך בין לוח ערב לבין תת-הלוח ישראל וסיני, שהוא חלק מהלוח של אפריקה.
גבול חילוף זה מחבר בין גבולות הפתיחה שבים סוף, לבין גבול הסגירה שבהרי הטאורוס שבדרום טורקיה.
הקרום שממזרח להעתק החילוף הזה נע צפונה ביחס לקרום שממערב לו.
באזור ההעתק נכללים כמה אגני פתיחה, שאליהם התנקזו ים המלח והכנרת.
תזוזת הקרקע ורעידות האדמה לאורך המערכת של העתק סן אנדראס נובעות מתנועה בין הלוח הצפון-אמריקאי ללוח הפסיפי.
טקאשי קיטאנו (ביפנית: 北野 武; נולד ב-18 בינואר 1947 בטוקיו), הידוע גם בכינויו "beat" קיטאנו, הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה, שחקן טלוויזיה וקולנוע ובמאי, תסריטאי ועורך קולנוע יפני מפורסם, זוכה שלושה פרסי האוסקר היפני מתוך 11 מועמדויות, על עבודתו כשחקן, במאי, תסריטאי ועורך קולנוע.
בשנת 2010 נבחר על ידי הCNN לאחד מ-"25 שחקני הקולנוע האסייתיים הגדולים בכל הזמנים".
קיטאנו החל את דרכו כחלק מצמד קומיקאים שהופיע במועדון לילה (נקרא the two beat ומכאן כינויו).
את קריירת הבימוי שלו החל קיטאנו בשנת 1989 בעת שהבמאי של הסרט שבו כיכב עזב את הסט לאור מחלוקות איתו - מה שגרם לאולפן להעביר את הסרט לידיו של קיטאנו (הסרט נקרא violent cup).
קריירת הבימוי שלו המריאה מאותו רגע והלאה, כשהוא מתמחה בעיקר בסרטי גנגסטרים אלימים שבהם גם שיחק (בדרך כלל כשחקן הראשי).
ב-1995, בעת עבודה על הסרט ?getting any, אירעה לו תאונת אופנוע ששינתה את חייו.
השריד הפיזי הכי בולט של אותה תאונה היא הצלקת והשיתוק שמופיעים על פניו.
סרטיו הבאים של קיטאנו הראו שינוי גישה וסגנון וגם בנושאים בהם החל לעסוק - והבימוי שלו הפך להיות מוערך ברחבי העולם.
סרטו hana bi (זיקוקין די-נור) היה הראשון שזכה לפרסים בינלאומיים רבים (כולל הסרט הלא אירופי הטוב ביותר לשנת 1997).
מאז יצר סרטים רבים כבמאי, עורך ומפיק, וגם כיכב בלא מעט סרטים כשחקן.
קיטאנו מצטיין בסגנון מאופק, קומפוזיציות מורכבות ותנועות מצלמה מתוזמנות היטב.
סרטיו מלאי הומור ואירוניה, למרות ההתעסקות הרבה בסיפורים של אלימות וגנגסטרים.
סגנונו הייחודי זוכה להערכה ברחבי העולם וזכה למחמאות רבות ואף למחוות בידי במאים ידועים כקוונטין טרנטינו.
בשנת 2016 הופיע קיטאנו כדמות ראשית במשחק הווידאו Yakuza 6: Song of Life.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפעולה "הרוח במעטפת", המבוסס על מאנגה יפנית באותו השם.
בשנת 2020 גילם את גנרל יאמאשיטה במיני-סדרת המלחמה ההודית "הצבא הנשכח" של רשת פריים וידאו.
הטירה של טקאשי - שעשועון טלוויזיה הומוריסטי
טקומה היא עיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית, השלישית בגודלה במדינה.
העיר ממוקמת במרחק של כ-51 ק"מ דרומית לסיאטל וכ-50 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אולימפיה.
העיר שוכנת על חצי אי בקצהו הדרומי של מפרץ פיוג'יט, והיא העיר השנייה בגודלה באזור המפרץ.
היא משתרעת על שטח של 162.2 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 219,346 תושבים נכון ל-2020. העיר היא בירת מחוז פירס ובה נמצא מושב ממשלת המחוז.
אתרים ידועים בעיר הם הגשרים המרשימים על הנהר, נמל טקומה, פארק פוינט דפיאנס (Point Defiance Park), מבנים היסטוריים כגון תחנת כיבוי האש מספר 9 (Engine House No.
9) ואניית הכיבוי מס' 1 (Fireboat No.
1), מוזיאון האמנות בעיר ומוזיאון הזכוכית.
טקאשי שימורה (ביפנית: 志村喬; 12 במרץ 1905 – 11 בפברואר 1982) היה אחד מהשחקנים היפנים הגדולים של המאה ה-20.שימורה נולד בשם שוג'י שימאזקי (島崎捷爾) באיקונו למשפחת סמוראים עתיקה.
באוניברסיטה השתתף בקבוצת תיאטרון שנקראה "שיצ'גאצו-זה" (התיאטרון של יולי).
ב-1930 הצטרף לקבוצת תיאטרון מקצועית, שנקראה "קינדאי-זה" (התיאטרון המודרני).
בשנת 1935 השתתף בסרטו הראשון.
בשנת 1943 החל שימורה להשתתף בסרטים של חברת טוהו.
הוא היה חביב על שני הבמאים המפורסמים של טוהו, אקירה קורוסאווה ואישירו הונדה.
שימורה השתתף ב-21 מתוך 30 סרטיו של קורוסאווה, בין הידועים בהם: "רשומון", "איקירו" ו"שבעת הסמוראים", ועבור שני האחרונים קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר.
שימורה מת ב-11 בפברואר 1982, בטוקיו, מנפחת.
אין חרטה על נעורינו (1946)
טקטיט (מיוונית עתיקה: Tektos, מותך) היא חומר סיליקטי אשר הותך לאחר פגיעת מטאוריט בפני השטח של כדור הארץ והתמצק שוב לאחר מכן לחומר זכוכיתי בשל האימפקט ובשל נוכחות הסיליקטים.
טקטיטים לעיתים נמכרים כ"מטאוריטים" אולם אין בהם חומר מטאוריטי.
טקווארצֶ'לי (בגאורגית: ტყვარჩელი; באבחזית: Тҟəарчал, טקווארצ'אל) היא עיירה באבחזיה, מחוז בדלני של גאורגיה.
בשנת 1942 היא הוכרזה לעיר.
טקווארצ'לי שוכנת על גדת נהר הר'אלידזגה (ღალიძგა) או אאלדזגה (Аалдзга) (במפות הסובייטיות מופיעה כ"גאלידזה"), ומחוברת לאוצ'מצ'ירה בקו מסילת ברזל (26 ק"מ), המסילה העוברת לאורך חופי אבחזיה ומחברת את גאורגיה ורוסיה.
היא ממוקמת בסמוך להר גידז'ירקה בעל מרבצי הפחם.
הקיץ חם עם טמפרטורה ממוצעת של °C20 בחודש יולי וחורפים קרים במתינות עם טמפרטורה ממוצעת של °C6 בחודש ינואר.
כמות המשקעים השנתית עומדת על כ-2,000 מ"מ.
טקווארצ'לי הפכה לעיר בשנת 1942. כריית הפחם ביישוב החלה כבר בשנת 1935, ובתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר עלתה חשיבותה של כריית הפחם, ומכרות הפחם הראשיות בבקעת דונץ (Донецький басейн) נפלו לידי הגרמנים.
במהלך מלחמת אבחזיה (1992-1993) עמדה טקווארצ'לי במצור קשה מפני הכוחות הגאורגיים.
בשנת 1995, הפכה העיירה למרכז מחוז טקווארצ'לי החדש, שנוסד על ידי הבדלנים האבחזים ואינו קיים בחלוקה המנהלתית של גאורגיה.
הענף הכלכלי הראשי של טקווארצ'לי היה מאז ומעולם כריית פחם, אף על פי שכיום מכרות הפחם הסובייטיות סגורים ופחם נחצב ממחצבה רק על ידי חברת טאמסאש, בבעלות טורקית-אבחזית, המשמשים בשיטת "חפירה פתוחה".
תשלומי המס של חברת טאמסאש מהווים 75% מהכנסות מחוז טקווארצ'לי כולו.
יחד עם זאת, נמתחה ביקורת על החברה בגין הזנחת ענייני איכות הסביבה.
כתוצאה מהמלחמה באבחזיה (1992-1993) נהרסה תעשיית העיירה וכמות האוכלוסייה ירדה בצורה קיצוני ועומד, על פי הערכות מסוימות על כ-7,000-8,000 ועל פי הערכות אחרות על 4,800 איש.
ההתפלגות האתנית של אוכלוסיית טקווארצ'לי על פי מפקדים 19791989אבחזים7,9589,202גאורגים5,1415,086רוסים6,1685,321ארמנים306337יוונים144אין נתוניםאסטוניםאין נתוניםאין נתוניםאוקראיניםאין נתוניםאין נתוניםסה"כ21,54921,744
טָקֶדָה שִינגֵן (ביפנית: 武田 信玄; 1 בדצמבר 1521 - 13 במאי 1573) היה דאימיו אשר שלט במחוז קָאי ביפן בתקופת סנגוקו.
מנהיג בולט בתקופתו, זכור כשליט ואסטרטג חכם, שהפך לגיבור סיפורים רבים בשל יריבותו עם הדאימיו השכן, אואסוגי קנשין.
טקדה שינגן, שבבגרותו כונה טָקֶדָה הרוּנוֹבוּ, היה בנו הבכור של טקדה נוֹבוּטוֹרָה, הדאימיו של המחוז קָאי וראש משפחת טקדה.
בגיל 21 התמרד כנגד אביו, אשר ככל הנראה רצה להוריש את התואר לבנו השני, והפך בעצמו לראש השבט.
אביו נשלח כבן ערובה למשפחת אִימַגָאווה, דבר שעזר לכריתת ברית בינם לבין משפחת טקדה.
לאחר המהפך, טקדה הרונובו החל בהרחבת אדמותיו, תוך פלישה למחוז שִינָאנוֹ השכן.
בתחילת מסע הכיבושים שלו הביס צבא מאוחד של הדאימיו המקומיים, שמנה כ-12,000 בני אדם, וזאת בעזרת כוח של 3,000 איש בלבד.
ניצחון זה אפשר לו לכבוש את החלק האחרון של המחוז שהיה בשליטתו של מוּרָקָאמִי יוֹשִיוֹקִי.
לאחר מספר קרבות, טקדה שינגן הצליח להביס את מורקאמי, אשר ברח מהמחוז וביקש את עזרת אוּאֵסוּגִי קֶנשִין.
כך התחילה היריבות האגדית של תקופת סנגוקו.
טקדה שינגן ואואסוגי קנשין, אשר כונו לפעמים "הנמר של קאי" ו"הדרקון של אֵצִ'יגִי", נלחמו בסדרה של חמישה קרבות, המכונים הקרבות על קוואנאקאג'ימה, שלושה מהקרבות לא כללו לחימה של ממש של כלל הצבאות, אלה רק היתקלויות קטנות-מימד.
הקרב המפורסם ביותר הוא הקרב הרביעי, בו השתתפו כ-20,000 לוחמים מצד שינגן וכ-13,000 לוחמים בצד קנשין.
למרות היתרון המספרי של יריבו, קנשין השתמש בטכניקת לחימה מוצלחת, כאשר כל יחידה שהתעייפה או נפלה הוחלפה מיד ביחידה חדשה.
הדבר הביא להתקדמותו המהירה, וקנשין הגיע עד למטה של שינגן ונלחם איתו בדו-קרב.
שינגן, אשר היה מופתע מההתקפה ולא היה חמוש, הצליח לבלום את התקפותיו של קנשין בעזרת טֶסֶן, מניפת ברזל, עד שאחד מלוחמים הצליח לפצוע את הסוס מתחת לקנשין.
לאחד הקרב החמישי, נפסקו הקרבות בין היריבים והשניים פנו לענייני פנים.
בשנות ה-70 טקדה שינגן היה הדאימיו היחיד שיכל לעמוד בדרכו של אודה נובנאגה לשליטה ביפן כולה.
הוא אף הביס את הצבא של טוקוגאווה איאייסו בקרב מיקאטגהרה בינואר 1573. במאי 1573, תוך כדי מסע צבאי, הוא חלה ומת במחנה כוחותיו.
טקדה שינגן הצטיין במהלך חייו בתחום הלחימה, אולם השפעתו המכרעת על יפן של אותה תקופה היא בהישגים האדמיניסטרטיביים המרשימים.
דגל הקרב של שינגן נשא את הסיסמה של האסטרטג הסיני סון דזה "מהיר כרוח, שקט כיער, פראי כאש, יציב כהר".
למרות שהיה אכזרי כלפי אויביו במלחמה, הוא ניהל את אדמתו בחכמה ואיפוק.
את גיוס האיכרים לצבאו ניהל בצורה שאפשרה חיים חקלאיים תקינים של המשפחות, הוא אף נתן לאיכרים את האפשרות לשלם את חובותיהם בכסף ולא רק באורז.
הרפורמות של שינגן בתחום המיסוי והניהול אומצו על ידי יריבו טוקוגאווה אייסו, אשר לאחר הפיכתו לשוגון יישם אותן ביפן כולה.
יריבותם של שינגן וקנשין הפכה לדורות לסמל של יריבות מכובדת.
למשל, שינגן קיבל את אספקת המלח ממשפחת הוֹג'וֹ.
כאשר בתקופה מסוימת ראש משפחת הוג'ו הורה להפסיק את אספקת המלח, קנשין שלח לשינגן משלוח של מלח מהמאגרים שלו, באומרו "אני נלחם בחרב, לא במלח".
כאשר שמע קנשין על מותו של טקדה שינגן, התאבל על מות אחד מיריביו החזקים והראויים לכבוד.
מלבד טקדה קנשין עצמו, 24 משרתיו, אשר ליוו אותו בתקופות שונות של חייו, הפכו לגיבורים של ציורי אוקיו-אה ומחזות בונרקו.
מחוז טקווארצ'לי (בגאורגית: ტყვარჩელის რაიონი; באבחזית: Тҟәарчал араион; ברוסית: Ткуарчалский район) הוא מחוז באבחזיה, הרפובליקה הבדלנית של גאורגיה.
העיר טקווארצ'לי משמשת כעיר הבירה של המחוז האבחזי, שאוכלוסייתה המחוז מונה 14,777 תושבים.
על פי החלוקה המנהלית של גאורגיה נכלל שטח המחוז חלקו בנפת אוצ'מצ'ירה וחלקו בשטח נפת גאלי.
הרפובליקה של אבחזיה היא אוטונומיה דה פקטו אבל מוכרת בעולם רק על ידי רוסיה וניקרגואה.
מצד שני מוכרת החלוקה המנהלתית של גאורגיה, שעל פיה נחשבת אבחזיה עצמה למחוז בגאורגיה, וחלוקתה הפנימית לנפות, המקבילה כמעט לגמרי לחלוקת אבחזיה למחוזות, הוא במעמד יתר נפות גאורגיה.
המחוז נוסד בשנת 1995 על פי החלטת הממשל הבדלני של אבחזיה.
טֶקוֹמִית הַכֵּף (שם מדעי: Tecomaria capensis, שם נרדף: Tecoma capensis) היא שיח נוי ירוק-עד ממשפחת הביגנוניים, הנפוץ בגנים ובחצרות בישראל ובמקומות רבים בעולם.
התפוצה הטבעית של הצמח משתרעת בעיקר באזורים הסובטרופיים, בין טנזניה לדרום אפריקה.
שמו נגזר מאזור כף התקווה הטובה, שם הוגדר לראשונה.
מיון והבחנה בין טקומית לדק-פרי
הצמח שנקרא בעבר Tecoma capensis, משויך כיום לסוג טקומית (Tecomaria) ושמו המדעי העדכני הוא Tecomaria capensis.
שינוי זה מבוסס על מחקרי סיסטמטיקה וגנטיקה, שהראו כי Tecomaria capensis והמין השני טקומית ניאסה (Tecomaria nyassae), שמוצאם באפריקה, נבדלים במידה מספקת משבעת המינים האחרים של דק-פרי (Tecoma), הגדלים באמריקה כדי להיחשב כסוג נפרד.
למרות זאת, במשתלות בישראל נוטים לכנותו בטעות בשם "טקומה הכף" או לחלופין "דק-פרי הכף".
מדובר בשגיאה משמעותית שיש להימנע ממנה.
שני הסוגים, דק-פרי וטקומית, קרובים מאוד, אך נבדלים במספר מאפיינים ברורים.
ברוב מיני דק-פרי, האבקנים אינם בולטים מחוץ לכותרת, בעוד שבשני מיני הטקומית האבקנים בולטים מאוד.
הכותרות של מיני דק-פרי הן ישרות וסימטריות יותר, בניגוד לכותרות של מיני הטקומית, שהן מעוקלות ולא סימטריות.
בנוסף, לשכות המאבקים בדק-פרי אינן מחוברות כלל, לעומת מיני הטקומית, שבהם לשכות המאבקים מחוברות בשליש העליון ומעט נפרדות בתחתית.
השם טקומית הכף (Tecomaria capensis) נגזר מהמאפיינים הבוטניים והגאוגרפיים של הצמח.
טקומית מתייחס לשייכות לסוג Tecomaria, שמקורו בשפה היוונית, שבה "טקומה" (tecoma) הוא שם המאפיין צמחים בעלי פרחים דמויי חצוצרה.
הסיומת -ria בשם Tecomaria היא תוספת לטינית שמשמשת לעיתים קרובות במנוחים בוטניים כדי לציין זיקה או קשר לסוג אחר.
במקרה זה, היא מרמזת על הדמיון או הקרבה הבוטנית לסוג Tecoma.
הכף מתייחס לאזור כף התקווה הטובה בדרום אפריקה, שנמצא בתוך תחום התפוצה הטבעי של הצמח.
התפוצה הטבעית של טקומית הכף משתרעת בעיקר באזורים הסובטרופיים, בין טנזניה לדרום אפריקה.
הוא נפוץ במדינות כמו זאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), אנגולה, טנזניה, מלאווי, מוזמביק, סווזילנד (אסוואטיני), פרובינציות הצפון, קוואזולו-נטאל ופרובינציות הכף.
טקומית הכף היא צמח אור מלא, עמיד בקרה, ביובש, ובליחות מסוימת.
מלבד הנביטה המתרחשת באופן טבעי, הריבוי נעשה ריבוי באמצעות זרעים או ייחורים.
פריחת טקומית הכף נמשכת כל השנה, אך בעיקר בעונות החורף והאביב.
הפרחים מפרישים צוף המושך אליהם צופיות במטרה שיסייעו בהאבקה.
עם זאת, מסתבר שהצופיות לעיתים רבות "גונבות" את הצוף, על ידי ניקור חור בבסיס הפרח, במקום לגשת לצוף דרך האבקנים.
בכך למעשה הצופיות נהנות מהצוף מבלי "לשלם את המחיר" בביצוע האבקה של הפרחים.
בפרחים רבים ניתן לראות את חור הניקור של הצופיות בבסיס הפרח, ממנו הגיעו אל הצוף.
טקומית הכף היא שיח זקוף ירוק-עד, מטפס למחצה, בעל ענפים דקים וגמישים.
כאשר צמח בודד מגיע השיח לגובה 2 עד 3 מטרים, אולם לעיתים קרובות הוא נשען ומטפס על גדרות, עמודים או עצים, ואז הוא יכול להגיע לגובה רב יותר.
העלים נגדיים, חסרי לוואים, ומנוצים פעם אחת למספר אי-זוגי של עלעלים (5 עד 9 עלעלים).
אורכם של העלים נע בין 9 ל-15 ס"מ, בעוד שאורך העלעלים מגיע עד 5 ס"מ.
העלעלים דמויי ביצה או אליפסה רחבה, עם קודקוד חד או מחודד, ושפתם משוננת.
צידם התחתון עשוי להיות קירח או מעט פלומתי לאורך העורקים.
התפרחות הן אשכולות צפופים וזקופים בקצות הענפים.
הפרחים בעלי גוונים של אדום וכתום, דו-מיניים, עם עטיף כפול ונישאים על עוקצים.
הגביע קטן, בצורת פעמון, ובעל 5 אונות ומשתייר בפרי.
הכותרת צבעונית, עם עלים מאוחים בבסיסם היוצרים צינור, ונושרת כיחידה שלמה יחד עם האבקנים.
צינור הכותרת דמוי שופר (משפך כפוף), באורך של כ-8 סנטימטרים.
האוגן דו-שפתני: השפה העליונה מחולקת לשלוש אונות והשפה התחתונה מחולקת לשתי אונות.
האבקנים שמספרם 4, מסודרים בזוגות, שניים מהם ארוכים באופן מובהק מהשניים האחרים, ובנוסף ישנו אבקן בלתי פורה נוסף, קצר מהאבקנים הפוריים.
האבקנים קבועים על צינור הכותרת ובולטים מאוד מחוץ לכותרת, בניגוד לאבקנים של דק-פרי שאינם בולטים מתוך הכותרת.
הלשכות של המאבקים מחוברים בשליש העליון, מעט נפרדות בתחתית, בעוד, שבמיני דק-פרי לשכות המאבקים אינן מחוברים כלל.
השחלה מורכבת משתי מגורות, כאשר הביציות מסודרות בארבע שורות בכל מגורה.
עמוד השחלה דק, בעל גוון סגול, ונושא צלקת בעלת שתי אונות.
הפרי הוא הלקט דק וארוך, דמוי סרגל פחוס.
בעת התייבשותו, הוא מתבקע לאורכו ומפיץ זרעים מכונפים (בעלי כנפיים קרומיות), המייצרים ספיח מרובה.
טָקֶאוֹ קוּריטָה (ביפנית: 栗田 健男; 28 באפריל 1889 – 19 בדצמבר 1977) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
קוריטה נולד בעיר מיטו שבמחוז איבראקי, יפן, בשנת 1889. משמעות שמו, טקאו, היא "לוחם".
בשנת 1905, הוא נשלח לאקדמיה הימית הקיסרית, ובשנת 1910 סיים את לימודיו במקום ה-28 מתוך 149 צוערים.
את התלמדותו העביר קוריטה על סיפון הסיירות קסאגי וניאיטאקה.
בתור קצין זוטר, הוא שירת על הסיירת טטסוטה.
לאחר עלייה בדרגה בשנת 1913, שירת קוריטה על אוניית המערכה סָטסוּמה, על המשחתת סָקַאי ועל הסיירת איוואטֶה.
קוריטה הפך ללוטננט (מקביל לסרן) ב-1 בדצמבר 1916, ושירת על מספר אוניות: הסיירת טוֹנֶה ועל המשחתות קאבּה ומינקאזה.
בשנת 1920, קיבל קוריטה את התפקיד הפיקודי הראשון שלו על המשחתת שיגורֶה, ובשנת 1921, על המשחתת אוֹיטֶה.
בשנת 1922 קודם קוריטה לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן), וקיבל פיקוד על המשחתות ואטאקה, האגי והאמאקאזה.
כקומנדר (סא"ל), משנת 1927, הוא פיקד על המשחתת אורָקאזה, ועל קבוצות המשחתות ה-25 והעשירית.
בשנת 1932 קודם לדרגת קפטן (אל"ם - רב חובל) ופיקד על קבוצת המשחתות ה-12, על הסיירת אבוקומה, ומשנת 1937, על אוניית המערכה קונגו.
קוריטה קודם לדרגת אדמירל משנה ב-15 בנובמבר 1938, ופיקד על שייטת הסיירות 7 בזמן ההתקפה על פרל הארבור.
שייטת הסיירות 7 של קוריטה השתתפה בפלישה לג'אווה שבאיי הודו המזרחית בדצמבר 1941, ובפשיטה באוקיינוס ההודי.
במהלך קרב מידוויי, הוא איבד את הסיירת מיקוּמה.
ב-1 במאי 1942, קודם קוריטה לדרגת תת-אדמירל, ונטל פיקוד על שייטת אוניות המערכה ב-3 ביולי.
בליל ה-13 באוקטובר, במהלך קרב גוודלקנל, הוביל קוריטה את אוניות המערכה שלו בהפגזה מסיבית על שדה התעופה הנדרסון.
אוניותיו ירו 918 פגזים על השדה.
היה זה הניסיון המוצלח ביותר של כוחות ימיים יפניים להוציא את שדה התעופה מכלל שימוש.
זמן מה לאחר מכן, פיקד קוריטה על כוחות ימיים במהלך במערכה באיי שלמה ובמהלך קרב ים הפיליפינים.
בשנת 1943, החליף קוריטה את האדמירל נובוטאקה קונדו כמפקד הצי היפני השני.
קוריטה ידוע במיוחד בתור מפקד הצי היפני השני במהלך קרב ים סיבויאן והקרב מול סאמאר (שניהם חלק מקרב מפרץ לייטה).
הצי היפני השני, אשר כונה במבצע זה כוח המהלומה הראשון, כלל את אוניות המערכה הגדולות ביותר בעולם - הימאטו והמוסאשי.
בנוסף, כלל הצי השני את אוניות המערכה נאגאטו, קונגו והרונה, 10 סיירות ו-13 משחתות.
עם זאת, חסר כוח המהלומה הראשון נושאות מטוסים, שבאותה עת היוו מרכיב קריטי בצי.
קוריטה היה קצין מסור, ובהתאם למסורת הבושידו, היה מוכן להקריב את חייו.
אולם, בניגוד למסורת, הוא ראה במנהג הקצינים "לטבוע עם הספינה" כבזבוז ניסיון וכושר הנהגה יקרים.
כאשר התבקש להוביל את ציו דרך מצר סן ברנרדינו שבמרכז הפיליפינים, ולתקוף את הכוחות האמריקאים הנוחתים בלייטה, חשב קוריטה כי זהו בזבוז של אוניות וחיי אדם, במיוחד לאור העובדה שעד שיגיע לשם, כל הכוחות יוחפו, ואוניותיו יוותרו לירות על אוניות תובלה ריקות.
למעשה, שישה ימים לפני הקרב הייתה אוניית הדגל של קוריטה הסיירת הכבדה אטאגו, אשר הוטבעה בדרכה ללייטה על ידי צוללות אמריקאיות, וכתוצאה מכך, נאלץ קוריטה להעביר את דגלו לימאטו.
הוא התמרמר על מפקדיו אשר, ביושבם בבונקרים מוגנים בטוקיו, ציוו עליו להילחם עד המוות כנגד כל הסיכויים וללא חיפוי אווירי.
בזמן שציו עשה את דרכו לברוניי, הותקפו אוניותיו של קוריטה על ידי שתי צוללות אמריקאיות - USS Darter ו-USS Dace - אשר הטביעו שתי סיירות כבדות מדגם טקאו, כולל אוניית הדגל של קוריטה, אטאגו, וגרמו נזק לשלישית.
קוריטה נאלץ לעבור לאוניית המערכה יאמטו.
בהתקרבם למצר סן ברנרדינו, הותקף הצי פעם נוספת, הפעם על ידי מטוסים מנושאות מטוסים אמריקאיות, אשר הסבו נזק למספר אוניות, בכללם הימאטו.
התקפות אוויריות חוזרות ונשנות מהצי השלישי של ויליאם הלסי, פגעו עם טורפדו ופצצות בימאטו ובמוסאשי, והוציאו את האחרונה מכלל פעולה.
התקפות אלה אילצו את קוריטה לסובב את ציו לכיוון מערב, הרחק ממפרץ לייטה.
אולם לפני כן, למעשה אף לפני שאותר ציו של אוזאווה, שיגר הלסי לציו תוכנית קרב, אשר קראה להצבת אוניות מערכה בפיתחו של מצר סן ברנרדינו.
אולם, עם ההחלטה לדלוק אחר ציו של אוזאווה, ננטשה תוכנית זו, ואוניות המערכה נשלחו צפונה יחד עם נושאות המטוסים.
תת-אדמירל תומאס קינקייד, מפקד הצי השביעי של ארצות הברית והאחראי על הגנת הכוחות הנוחתים בלייטה, הניח שתוכנית הקרב של הלסי יצאה לפועל, ועל כן מיקם את צי אוניות המערכה שלו מדרום, על מנת להגן מפני כוח יפני דרומי.
במהלך ליל ה-24–25 באוקטובר, שינה קוריטה את דעתו, והפנה את אוניותיו מזרחה, לכיוון מפרץ לייטה.
בבוקר ה-25 באוקטובר, ציו של קוריטה, מובל על ידי הימאטו, יצא ממצר סן ברנרדינו, והפליג בכיוון דרום לאורך חוף האי סמאר.
30 דקות לאחר הזריחה, אוניות המערכה של כוח המהלומה הראשון זיהו כוח משימה המורכב משש נושאות מטוסים מלוות, שלוש משחתות וארבע משחתות ליווי קטנות, בפיקודו של אדמירל משנה קליפטון ספרייג.
כוח זה נועד לספק סיוע חופי והגנה נגד צוללות, ולא לעימות מול אוניות מערכה.
קוריטה חשב כי נתקל בצי נושאות המטוסים של הצי השלישי של הלסי, והורה על אוניות המערכה שלו לפתוח באש, כולל הימאטו, על תותחי ה-460 מ"מ שלה.
אולם, ברגע שנצפה כוח משימה זה, עבר כוח המהלומה הראשון ממבנה תנועה לילית למבנה הגנה אווירית אך טרם השלים את התמרון.
במקום לסדר את כליו במבנה תקיפה, הורה קוריטה על מתקפה כללית.
כתוצאה מכך, תקפו אוניותיו בצורה בלתי מתואמת, וקוריטה איבד את השליטה הטקטית על הקרב.
כוח המהלומה הראשון הכה באוניות האמריקאיות, והטביע נושאת מטוסים קטנה אחת ושתי משחתות, אך מטוסים מכוחות משימה דרומית לשם השיבו מלחמה, ועל אף שלאוניות האמריקאיות היו רק תותחי 130 מ"מ, גם הן השתתפו בקרב, שיגרו טורפדו והעלו מסכי עשן.
התקפות נחושות אלה והסיוע האווירי תרמו לבלבול בציו של קוריטה ולפיזור כוחותיו.
קוריטה, שספינת הדגל שלו, הימאטו, התרחקה משדה הקרב בניסיון לחמוק מטורפדו, איבד קשר עין עם האויב ועם אוניותיו שלו.
באותו זמן, תוקפנותו של כוח המשימה האמריקאי הביא לטביעת שתי סיירות כבדות ופגיעה קשה בשלישית.
רבות מאוניותיו האחרות נפגעו גם כן.
לאחר כשעתיים וחצי של עימות, הורה קוריטה על ציו להתאסף ולנוע לכיוון צפון, הרחק מלייטה.
בזמן הזה, קיבל קוריטה דיווח לפי הכוח הדרומי, שהיה אמור לתקוף את לייטה מדרום, הושמד כליל על ידי ציו של קינקייד.
ציו של קוריטה נותר עם פחות ממחצית מכליו.
עם טביעת המוסאשי, נותרו לו ארבע אוניות מערכה, אך שלוש סיירות בלבד, וכל אוניותיו ניזוקו או שנותרו עם מעט דלק.
קוריטה יירט דיווח לפיו הטביע הלסי ארבע נושאות מטוסים של הכוח הצפוני, והוא בדרכו חזרה ללייטה עם אוניות המערכה שלו על מנת לפגוש בכוח היפני, ושכלים נוספים מהצי השביעי של קינקייד עושים דרכם למפרץ.
לאחר שעתיים של איסוף כל כליו - אשר בשלושה ימים הצטמצם מספרם משלושים ושתיים לחמש עשרה - פנה קוריטה לכיוון מצר סן ברנרדינו.
במהלך כל אותו היום, הותקף ציו המצומצם של קוריטה על ידי מטוסים, ובלילה ניצל ממפגש עם אוניות המערכה של הלסי.
נסיגתו הצילה את הימאטו ואת שאריות הצי היפני השני מהשמדה מוחלטת, אך הוא נכשל במילוי משימתו - תקיפת כוחות ההחפה במפרץ לייטה.
הדרך להצלחה נמסרה לו על גבי הקרבתם של הכוח הצפוני והכוח הדרומי, אך נבלמה על ידי נחישותו של כוח המשימה האמריקאי מול חופו של האי סמאר.
קוריטה ספג ביקורת ממספר גורמים בצי היפני על כך שלא נלחם עד המוות, ובדצמבר, הועבר מתפקידו.
על מנת להגן עליו מפני התנקשות, הוא מונה למפקד האקדמיה הימית הקיסרית של יפן.
לאחר כניעת יפן, עבד קוריטה כלבלר וכמעסה, וחי עם בתו ומשפחתה.
הוא נמנע מלדון על פוליטיקה ועל המלחמה עם כולם, מלבד ראיון קצר שהעניק לעיתונאי איטו מָסַנוֹרי בשנת 1954, בו הוא הצהיר כי שגה בקרב לייטה כאשר הסיג את כוחותיו במקום להמשיך בקרב, אך חזר בו לאחר מכן.
בתקופת פרישתו הוא הקפיד לעלות פעמיים בשנה למקדש יסוקוני, על מנת להתפלל לנשמות עמיתיו שנפלו.
בשנת 1966, הוא נכח על ערש דוויו של עמיתו, ג'יסאבורו אוזאווה.
רק בשנות ה-80 הודה קוריטה בסיבות למעשיו בלייטה.
הוא סיפר באופן פרטי לתלמידו לשעבר, אואוקה ג'ירו, שהסיג את כוחותיו מהקרב מכיוון שלא רצה להקריב את חיי אנשיו עבור מטרת שווא, בהאמינו כי יפן כבר הפסידה במלחמה.
קוריטה נפטר בשנת 1977 בגיל 88, וקברו נמצא בעיר פוּצ'וּ שבמחוז טוקיו.
טאקוונצ'יפ הוא שבב (צ'יפ) אלקטרוני המשמש להזנת נתוני פגיעה במגיני טאקוונדו אלקטרוניים, כחלק ממערכת ה-Truescore System של חברת DaeDo.
עם כניסת המגינים האלקטרוניים לשימוש (החל מעונת התחרויות של 2011) מוזנים נתוני עוצמת הפגיעה למערכת הניקוד דרך הטאקוונצ'יפ שמחובר למגן על ידי כבל חשמלי הנמצא בתוך כיס פנימי במגן.
הכיס ממוקם באזור השכמות של המתחרה.
על מנת לבדוק האם ישנה קישוריות טובה בין הצ'יפ למערכת הניקוד, ועל ידי כך לוודא שכל פגיעה נכונה במגן תיתן נקודה, מקובל לערוך לפני כל קרב בחינה של רגישות המגן למגע, על ידי בעיטת ניסיון במגן היריב.
ייתכנו מצבים בהם מלבד אישור הפגיעה במגן על ידי הציוד האלקטרוני, תצטרך הבעיטה לקבל אישור גם על ידי לחיצה מתאימה בג'ויסטיקים.
(לדוגמה, בבעיטות בסיבוב או בעיטות לראש), כמו גם במקרים של הרמת כרטיס מצד המאמן.
באליפות ירושלים הפתוחה (עונת 2010), ולאחר מכן באליפות ישראל (עונת 2011), נעשה שימוש שוטף במערכת ה Truescore System, כשאת הטאקוונצ'יפ מחבר למגן האלקטרוני אדם שהוסמך לכך, סמוך לזמן העלייה לקרב.
כיום, כל תחרויות הטאקוונדו המובילות משתמשות במיגון אלקטרוני.
השימוש במגינים אלקטרוניים היא אופציה החוסכת את כמות השופטים, ולמעשה מנטרלת את התחרויות מטעויות אנוש ומשחיתות.
טקוסה (געז: ጣቁሳ, גם: דגוסה) מחוז היסטורי ונפה בצפון מערב אתיופיה.
הנפה גובלת בנפת אלפה מדרומה, אגם טאנה במזרחה, נפת דמביה בצפון-מזרחה, נפת צ'ילגה בצפונה, נפת מטמה בצפון-מערבה ונפת קווארה במערבה.
הנפה ידועה כמקום שבו התרחש הקרב ההיסטורי בין כוחותיו של דג'זמץ קאסה היילו לבין ראס עלי השני והדג'זמץ וובה היילה מריאם.
לאחר מכאן התרחשו בנפה שני קרבות נוספים כנגד היילו, הראשון כנגד הכוחות בראשות אמו של עלי, מנאן והשני ברשותו של ראס ברו עליגז.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 129,097 נפשות שרק 5.48% מהם חיים בערים.
רוב תושבי הנפה הם אמהרים שלצידם ישנה אוכלוסייה השייכת למיעוט הוואיטו שהיא אחת מהקבוצות האתניות המסתוריות באתיופיה.
טקאשי אונו (ביפנית: 小野 喬; נולד ב-26 ביולי 1931) הוא מתעמל יפני בעבר.
היה למתעמל היפני הראשון שזכה במדליית זהב אישית אולימפית.
הוא הספורטאי היפני המעוטר ביותר בכל הזמנים במדליות אולימפיות ובמקום שישי מבין כל הספורטאים בכל הזמנים במספר מדליות אולימפיות.
אונו נולד בנושירו שבמחוז אקיטה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה אונו במדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות.
נוסף לכך, סיים במקום רביעי בתרגיל הקרקע, במקום חמישי בתחרות הקבוצתית, במקום 12 בתחרות הקרב-רב אישי, במקום 19 בתרגיל על המתח, במקום 31 בתרגיל על המקבילים ועל סוס הסמוכות ובמקום 63 בתרגיל על הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכה אונו במדליית כסף בתחרות הקבוצתית (673.25 נק') אחרי ברית המועצות (689.90 נק') ולפני שווייץ (671.55 נק').
הוא היה המתעמל המצטיין בנבחרת.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות, במקום 10 בתחרות הקרב-רב אישי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה אונו ב-5 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתרגיל על המתח, 3 מדליות כסף בתחרות הקרב-רב אישי (114.20 נק') אחרי ויקטור צ'וקארין (114.25 נק') ולפני יורי טיטוב (113.80 נק') שניהם מברית המועצות, בתרגיל על סוס הסמוכות ובתחרות הקבוצתית ומדליית ארד על המקבילים.
נוסף לכך, סיים במקום חמישי בתרגיל על הטבעות, במקום שמיני בתרגיל הקרקע ובמקום 16 בתרגיל על סוס הקפיצות.
בכך היה למתעמל היפני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1958 זכה אונו ב-5 מדליות, 4 כסף ו-1 ארד.
4 מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב-רב אישי בתרגיל הקרקע ובתרגיל על המקבילים ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות.
נוסף לכך הוא סיים במקום שישי בתרגיל על הטבעות ובתרגיל על המתח.
3 מדליות זהב בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על המתח ובתרגיל על סוס הקפיצות, מדליית כסף בתחרות הקרב-רב אישי (115.90 נק'), אחרי בוריס שאחלין (115.95 נק') ולפני טיטוב (115.60 נק') שניהם מברית המועצות ו-2 מדליות ארד בתרגיל על המקבילים ובתרגיל על הטבעות.
נוסף לכך, סיים במקום רביעי בתרגיל הקרקע ובמקום שישי בתרגיל על סוסו הסמוכות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכה אונו ב-2 מדליות זהב בתחרות הקבוצתית (574.650 נק'), לפני ברית המועצות (573.150 נק') וצ'כוסלובקיה (561.500 נק') ובתרגיל על המתח.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל הקרקע, בתרגיל על המקבילים ותרגיל על סוס הקפיצות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה אונו לכבוד להשביע את הספורטאים בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם, הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
נוסף לכך, סיים במקום שישי בתרגיל על המתח, במקום שביעי בתרגיל על סוס הסמוכות, במקום תשיעי בתרגיל על הטבעות, במקום 11 בתחרות הקרב-רב אישי, במקום 14 בתרגיל על סוס הקפיצות במקום 16 בתרגיל על הקרקע ובמקום 25 בתרגיל על המקבילים.
אונו נשוי לקיוקו אונו, מתעמלת בעלת מדליית ארד אולימפית ולהם שני ילדים.
בשנת 1998 זכה אונו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
טקהאשי קורקיו (ביפנית: 高橋 是清; 27 בינואר 1854 - 26 בפברואר 1936) היה חבר בית האצילים של יפן, נגיד בנק יפן, שר האוצר של יפן וראש ממשלת יפן.
טקהאשי נולד באדו (כיום טוקיו), ממזרו של צייר בחצר השוגון, והסמוראי טקהאשי קאקוג'י אימץ אותו.
הוא למד אנגלית ותרבות ארצות הברית בבית ספר פרטי, ומאוחר יותר נסע ללמוד בלונדון.
עם הגיעו לאנגליה ב-1866 מצא טקהאשי עבודה כמשרת, ושנה לאחר מכן עבר להתגורר באוקלנד, ארצות הברית, שם עבד במספר עבודות כפיים.
עם שובו ליפן ב-1868 החל טקהאשי ללמד אנגלית בבתי ספר, ובמקביל היה פקיד זוטר במשרד החינוך, ואחר כך במשרד החקלאות והמסחר.
הוא התמנה למנהל משרד הפטנטים, וסייע בהקמת מערכת רישום הפטנטים ביפן.
לאחר שסיים את תפקידו כנשיא בנק יפן, התמנה טקהאשי לתפקיד שר האוצר על ידי ראש הממשלה ימאמוטו גונבאה, והצטרף למפלגת ריקן סייוקאי.
הוא התמנה לאותו התפקיד על ידי ראש הממשלה הארה טקאשי ב-1918, וב-1920 קיבל טקהאשי את תואר הקזוקו שישאקו (ויקונט).
לאחר ההתנקשות בחייו של הארה, החליף אותו טקהאשי בראשות הממשלה ובנשיאות ריקן סייוקאי.
עם זאת, ממשלתו של טקהאשי החזיקה מעמד שבעה חודשים בלבד, בשל העובדה שלא הצליח לשלוט בסיעות השונות בתוך מפלגתו, ובשל המחסור בבסיס כוח בתוך המפלגה.
טקהאשי התפטר מתפקידו כראש ממשלה אך נותר נשיא המפלגה.
הוא ויתר על המושב שלו בבית האצילים, ותחת זאת קיבל מושב בבית התחתון של הדיאט ב-1924. באותה שנה קיבל טקהאשי את הצעתו של ראש הממשלה קאטו טקאקי והתמנה שלר החקלאות והמסחר.
טקהאשי התפטר מנשיאות מפלגת ריקן סייוקאי ב-1925.
טקהאשי כיהן בתפקיד שר האוצר בממשלותיהם של טנאקה גיאיצ'י, של אינוקאי צויושי, של סאיטו מקוטו ושל אוקדה קייסוקה.
על אף הצלחתו במאבק בהשפעות השפל הגדול על יפן, המדיניות הכלכלית שלו, שכללה קיצוץ בתקציבים הביטחוניים, יצרה לו אויבים רבים בקרב צבא יפן, והוא היה קורבן להתנקשות במרד הנפל של 26 בפברואר 1936.
דיוקנו של טקהאשי הופיע על שטר 50 ין מ-1951. הייתה זו הפעה היחידה בה הופיע נשיא הבנק על שטר.
ביתו של טקהאשי בטוקיו הפך למוזיאון ברובע מינאטו.
חלקים מהבית שוכנים במוזיאון האדריכלות הפתוח בטוקיו.
טקאו פוקודה (ביפנית: 福田 赳夫; 14 בינואר 1905 – 5 ביולי 1995) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-67.
פוקודה נולד במחוז גונמה ולמד באוניברסיטת טוקיו.
לפני מלחמת העולם השנייה שירת פוקודה כבירוקרט במשרד האוצר, ולאחר מכן היה המזכיר הכללי של הממשלה.
פוקודה קיבל מושב בבית הנבחרים של יפן ב-1952, ובו יצג את המחוז שלו.
הוא נבחר למזכיר המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1957 וכיהן במספר תפקידים, בהם שר החקלאות, היערנות והדיג (1959–1969), שר האוצר (1971–1973), והמנהל הסוכנות לתכנון כלכלי (1974–1976).
הוא היה מועמד לראשות הממשלה ב-1972, אך הפסיד לקקואיי טנאקה.
הוא קיבל את נשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית צידי טקאו מיקי, לאחר אובדן הרוב בבית הנבחרים בבחירות של 1976. המפלגה נותרה בשלטון, אך נאלצה להסתמך על תמיכת מפלגות קטנות יותר, שהקנו לה רוב מוחלט.
אף על פי שהיה ידוע בתור נץ פוליטי בתחום יחסי החוץ, ספג פוקודה ביקורת על כך שנכנע לדרישות הטרוריסטים מהצבא האדום היפני שחטפו את טיסה 472 של ג'פאן איירליינס.
במאמץ למזער את תופעת הסיעתיות בתוך המפלגה, הנהיג פוקודה בחירות מקדימות.
בבחירות הראשונות, שנערכו בסוף 1978, הביס אותו מסיושי אוהירה והתמנה לנשיא המפלגה, בעוד פוקודה נאלץ להתפטר.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים ב-1990.
בנו הבכור, יסואו פוקודה, התמנה לתפקיד ראש ממשלת יפן בספטמבר 2007, לאחר התפטרותו של שינזו אבה, ונותר בתפקיד במשך שנה.
בכך היה בנו הראשון של ראש ממשלת יפן המכהן כראש הממשלה בעצמו.
בנוסף, ראש הממשלה ג'ונאיצ'ירו קואיזומי החל דרכו הפוליטית בתור מזכירו של פוקודה, והשניים נותרו בקשר לאורך השנים.
טקג'י אוצוקי (Ōtsuki Takeji 大槻武二, 2004–1906) היה המייסד של כנסיית ישו הקדושה, שהיא הכנסייה העצמאית השלישית בגודלה ביפן.
אוצוקי נולד באיאבה בשנת 1906. בצעירותו המיר את דתו לנצרות.
הוא הצטרף אל כנסיית Japan Holiness Church בשנת 1930, והוסמך כאב מנזר.
הוא עבד ברחבי יפן, ובשנת 1936 קיבל על עצמו עבודה מיסיונרית במנצ'וריה.
בשנת 1938 הוא התנסה בהתגלות אלוהית שעל פיה נדרש להתפלל למען קום מדינת ישראל, התקומה והגאולה של עם ישראל, שלום ירושלים וביאת המשיח.
הוא המשיך את פועלו גם בתקופת מלחמת העולם השנייה שבה יפן לחמה לצד גרמניה הנאצית, חרף הרדיפות שסבל בעקבות אמונתו ואהדתו לישראל.
בשנת 1946 הוא ייסד את "אגודת הנוצרים היפנים ידידי ישראל".
לאחר המפגש הראשוני שלו עם זוג ישראלי בשנת 1962, הוא הגה רעיון לבנות בית הארחה עבור ישראלים המגיעים לבקר ביפן.
בעקבות זאת, נוסד בשנת 1971 בית ההארחה "בית שלום", אשר ממשיך להיות פעיל גם לאחר מותו.
בשנת 1995 הקימה האגודה מרכז חינוך לשואה, אשר בשנת 2007 עבר לביתן חדש על שמו של האב טקג'י אוצוקי.
בפארק יצחק רבין נמצא גן יפני על שם האב טקג'י אוצוקי, אשר פותח בסיוע אגודת "בית שלום".
טקברה היו חיילים שהיו בשימוש בממלכת פרס האחמנית.
הטקברה היו לרוב שכירי חרב, שבאו מהאזורים השונים שבשליטת האימפריה הפרסית.
הם היו ככל הנראה סוג של פלטסטים, אולם נלחמו במערך המוכר האופייני לאזור שממנו גויסו הלוחמים, עם ציוד שהכירו זה מכבר ובשיטות המקומיות שלהם, ללא ניסיון ליצור אינטגרציה בינם לבין הלוחמים ממוצא פרסי.
בדרך כלל חימושם היה קל, וגם הם התקשו להתמודד עם הפלנקס היווני הכבד.
הם שימשו לרוב כחיל מצב ופחות נשלחו לחזית.
הטקברה גויסו מאזורים שנמצאים באזורי עיראק ואיראן של היום.
הטֶקטוּם (מלטינית: tectum, גג) הוא אזור במוח, הממוקם בחלק הגבי של המוח האמצעי.
הטקטום אחראי לרפלקסים שמיעתיים וחזותיים.
אצל מבוגרים, הטקטום בנוי מתליל עליון ותליל תחתון.
התליל העליון (Superior colliculus) מעורב בעיבוד מידע חזותי ושליטה בתנועות עיניים.
אצל בעלי חוליות שאינם יונקים הוא משמש כאזור הראייה הראשי של המוח, ומקביל מבחינה תפקודית לאזורי הראייה שבקליפת המוח אצל יונקים.התליל התחתון (Inferior colliculus) מעורב בעיבוד מידע קולי.
הוא מקבל קלטים מגרעינים שונים בגזע המוח שאותם הוא משגר לתלמוס אשר מעביר מידע קולי לקליפת המוח.שני התלילים משגרים מידע לתצורה הרשתית (לאזור בשם paramedian pontine reticular formation) וכן לחוט השדרה.
מסלולים אלה מאפשרים תגובות מהירות יותר לעומת עיבוד שמתבצע בקליפת המוח.
טקאקי קג'יטה (ביפנית: 梶田 隆章; נולד ב-9 במרץ 1959) הוא פיזיקאי יפני.
בשנת 2015 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם ארתור מקדונלד על גילוי תנודות בחלקיקי נייטרינו, ובעקיפין גילוי העובדה שלחלקיקי נייטרינו יש מסה.
קג'יטה נולד ב-9 במרץ 1959 במחוז סאיטאמה.
הוא למד באוניברסיטת סאיטאמה עד 1981, וב-1986 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת טוקיו.
החל מ-1988 הוא עובד במכון לקרינה קוסמית באוניברסיטת טוקיו, ב-1992 התמנה לעוזר פרופסור, וב-1999 לפרופסור.
ב-1999 מונה למנהל אגף למחקר חלקיקי הנייטרינו הקוסמיים במכון.
ב-1998 גילה עם צוותו כי קרניים קוסמיות פוגעות בכדור הארץ וגורמות לחלקיקי נייטרינו לשנות את טעמם, גילוי שנודעת לו משמעות מכרעת באשר לקביעה בדבר היותם של חלקיקי הנייטרינו נושאי מסה.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2015, יחד עם ארתור מקדונלד, על גילוי התופעה וחקר משמעותה לגבי מסת החלקיקים.
בשנת 2016 זכה בפרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית יחד עם שותפים עמיתים.
טקומסה היה מנהיג ומצביא אינדיאני משבט השוני, ומנהיג "קונפדרציית השבטים הגדולה".
טקומסה הוביל את הקונפדרציה במלחמה נגד ארצות הברית שנקראה "מלחמת טקומסה" על שמו, והיה בעל ברית של האימפריה הבריטית במלחמת 1812. הוא נהרג בקרב תיימז במהלך אותה מלחמה.
אמו נקראה מאטוטאסקה (1738–1793), וגם עליה ידוע מעט מאוד.
מקום לידתו שנוי במחלוקת, אולם היה ככל הנראה באזור אוהיו, שבו החל השבט להתיישב רק זמן קצר לפני כן.
בשנת 1774 נהרג אביו בקרב מול מיליציה של מתיישבים לבנים מווירג'יניה, שהפרו את ההסכם שהיה להם עם השוני והמינגו.
על פי האגדה באותה עת גמלה ההחלטה בלבו להיות לוחם כמו אביו.
עקב כך, משפחתו של טקומסה ספגה טלטלות רבות ונאלצה לעקור ממקום למקום בשל פעולות תגמול שערכו בני המושבות.
בשנת 1783, כשהיה טקומסה בן 15, הסתיימה המלחמה, ובעקבות כך התגברה חדירת הלבנים לשטחים האינדיאניים.
טקומסה הצטרף לקבוצות של בני השני שנהגו לפשוט על סירות מתיישבים ששטו במורד הנהר אוהיו.
בהמשך הוביל טקומסה חבורת פושטים משלו והם הקשו מאוד על המסע בנהר.
במסגרת חוזה פריז, ויתרו הבריטים על שליטתם במושבות האמריקניות, אך בפועל המשיכו לתמוך באינדיאנים של צפון אמריקה כדי שיילחמו באמריקנים.
בשנת 1785 פרצה מלחמה שזכתה לכינוי "מלחמת המערב האינדיאנית", במסגרתה התאחדו שבטים רבים באזור הטריטוריה הצפון-מערבית נגד האמריקנים.
לקראת סוף המלחמה, הפך טקומסה ללוחם ולקח חלק פעיל במלחמה יחד עם אחיו הגדול.
במהלך המלחמה נהרג אחיו, וטקומסה קיבל פיקוד על לוחמי השוני שלחמו במסגרת הקואליציה האינדיאנית.
טקומסה ראה הסכם זה כהשפלה, וסירב לחתום עליו בשם השוני.
טקומסה התיישב בסופו של דבר בעיר גרינוויל שבאוהיו.
הוא גר קרוב לאחיו הצעיר טנסקאווטאווה ("הדלת הפתוחה"), אשר הפך במהרה למנהיג דתי שכונה "הנביא של השוני".
טנסקאווטאווה משך אחריו קהל מאמינים ומעריצים שהיו ברובם אינדיאנים שנושלו מאדמותיהם בידי המתיישבים הלבנים.
הא הטיף לחזור למסורות והמנהגים הישנים של האינדיאנים, ולדחיית המנהגים האירופיים.
בשנת 1805, בעקבות התפרצות של מגפה, פתח טנסקאווטאווה בציד מכשפות, והקים לתחייה סיפורים עתיקים של בני הלנאפי שאבד עליהם הכלח, על אפוקליפסה שתשמיד את הלבנים.
הוא הטיף לוותר על אלכוהול, וכן על בגדים ונשק בסגנון מערבי, והורה למאמיניו לשלם מעתה ואילך לסוחרים לבנים רק חצי מהערך של סחורותיהם.
בשנת 1807 נאלץ טקומסה להיפגש עם נציגים אמריקאים כדי להבהיר להם שבני השוני חפצים בשלום עם הלבנים ורק מקיימים את צו הרוח הגדולה והנביא שלה.
כבר אז החל טקומסה לחשוב על אפשרות של הקמת קונפדרציה של שבטים אינדיאניים שתילחם בלבנים.
בשנת 1809, הצליח מושל אינדיאנה ויליאם הנרי הריסון, לשכנע מספר צ'יפים אינדיאנים לחתום על "אמנת פורט ויין" במסגרתה ויתרו האינדיאנים על 3 מיליון דונם של אדמה לטובת ארצות הברית.
לא הייתה זו אדמה של שבט השוני, אולם טקומסה נבהל מאוד מהוויתור המסיבי.
הוא עבר ברחבי אוהיו ואינדיאנה, והטיף בקרב השבטים האינדיאנים להתנגד להסכם.
עם זאת, באותו שלב הוא לא העז להתעמת ישירות עם ארצות הברית.
בהמשך, טקומסה נפגש עם הריסון ודרש ממנו לוותר על ההסכם.
בסיועו של אחיו, שהיה אז כבר מנהיג דתי ידוע, טקומסה הפך למנהיג של "קונפדרציית השבטים הגדולה" או "קונפדרציית טקומסה", שכללה שבטים רבים שהתאחדו למלחמה נגד הלבנים.
כוחות הקונפדרציה כללו בערך 5,000 לוחמים, ובסיסה היה בעיירה טיפקאנו (פרופטסטאון).
באוגוסט 1810 הוביל טקומסה 400 לוחמים אל העיר שבה נמצא ביתו של הריסון, במטרה לאיים עליו.
התושבים בעיר נבהלו, והמצב הפך למסוכן כאשר הריסון דחה בבוז את דרישותיו של טקומסה.
הוא הצהיר שהשבטים החיים באדמות שנרכשו מעוניינים לחיות בשלום עם ארצות הברית, וכי התערבותו של טקומסה אינה רצויה בידיהם.
טקומסה התרגז מאוד מהתשובה, ונשא נאום מתלהם במהלכו הצהיר בין היתר:
טקומסה ואנשיו רצו להרוג את הריסון, אלא שאז התערב חיל המצב המקומי והם נאלצו לסגת.
בשנת 1811 זימן הריסון את טקומסה בעניין מתיישבים אמריקאים שנרצחו בידי אינדיאנים.
טקומסה נסע דרומה במטרה לנסות לגייס עוד אומות לחזון הגדול שלו.
את הכוח הוא הפקיד בידי אחיו, שביטל את האיסור הדתי על נשק מערבי, והחל לרכוש אותו בכמויות גדולות מידי הבריטים בקנדה.
הריסון הגיע סמוך לטיפקאנו ב-6 בנובמבר 1811, עם 1,000 חיילים, ונפגש עם נציג של טנסקאווטאווה שהציע שביתת נשק זמנית עד למשא ומתן שיתקיים למחרת.
ניצחונו של הריסון הקנה לו את הכינוי "טיפקאנו".
קרב טיפקאנו היווה מכה קשה מנשוא, אולם טקומסה לא התייאש והחל לבנות מחדש את הקונפדרציה.
למזלו, בשנת 1812 פרצה מלחמה חדשה בין ארצות הברית לבריטניה, שזכתה לכינוי "מלחמת 1812".
הוא איחד את צבאו עם צבאו של הגנרל הבריטי אייזק ברוק, ולקח חלק פעיל במצור על דטרויט.
לאחר כניעת העיר, הובא למערכה נגד הבריטים מפקד חדש, הלא הוא הריסון.
זה האחרון, פתח בהכנות לכיבוש מחדש של דטרויט, שהייתה כעת בשליטת הכוחות המשותפים של הבריטים ושל טקומסה.
פלוגה מצבאו של הריסון נחלה תבוסה בפרנצ'טאון, בסמוך לנהר ראיזין (River Raisin) ב-22 בינואר 1813. לאחר קרב זה, טבחו אנשיו של טקומסה בשבויים האמריקאיים והרגו כ-60 מהם, רובם אנשי מיליציה מקנטקי.
אירוע זה כונה "טבח נהר ראיזין", והתבוסה בקרב זה הביאה למעשה לסיומה של המתקפה של הריסון על דטרויט.
בארצות הברית הפכה הקריאה "זכרו את נהר ראיזין!" לסיסמה משלהבת לנקמה.
במאי 1813 הטיל טקומסה, בשיתוף פעולה עם הקולונל הבריטי הנרי פרוקטר, מצור על מצודת מייגס, בצפון אוהיו.
התגבורות האמריקאיות שהוזעקו לאזור נחלו תבוסה מידי אנשיו של טקומסה, אולם המבצר החזיק מעמד.
האינדיאנים החלו בסופו של דבר להתפזר, ופרוקטר וטקומסה נאלצו להפסיק את המצור ולסגת לקנדה.
ביולי הותקפה שוב מצודת מייגס, אך גם מתקפה זו נכשלה.
פרוקטר וטקומסה ביקשו להשיג הישג צבאי כדי להעלות את מורל האינדיאנים, וניסו לכבוש את מבצר סטפנסון.
המתקפה נהדפה באבדות כבדות לתוקפים, והמערכה על אוהיו הגיעה לסיומה.
ב-5 באוקטובר 1813, התנגשו הכוחות שתחת פיקודו של טקומסה בכוח אמריקאי גדול יותר בקרב תיימז.
במהלך הקרב, נהרג טקומסה, על פי המסורת לאחר דו-קרב קצר מול ריצ'רד ג'ונסון (טענה שנתמכת על ידי עדויות מטעם האינדיאנים, בהיותו בין הבודדים הרכובים על סוס, כהגדרתם את האחראי למותו של טקומסה).
תיאורים נוספים מהקרב מחזקים את ההנחה באומרם שבמהלך הקרב ג'ונסון ספג ארבע פגיעות שונות, ולאחר מכן צ'יף אינדיאני שהסתער לכיוונו וירה בכתפו נהרג על ידו ביריית אקדח יחידה.
עדויות כתובות מאותה עת אישרו שגופתו של טקומסה נמצאה לצד כובעו של ג'ונסון ומותו נגרם מסוג תחמושת זהה לזו שבה עשה ג'ונסון שימוש, כמו גם זווית היריות שהביאו למותו שנגרמו ככל הנראה על ידי לוחם רכוב על סוס.
בעקבות מותו של טקומסה, נגנז החלום להקמת קונפדרציה אינדיאנית, והסתיים שיתוף הפעולה בין האינדיאנים לבריטים.
לטקומסה נולדו לפחות 2 בנים, מאהיאויקאפאיס בשנת 1780 מאשתו הראשונה מוהנטושה ולאחר גירושיו ממנה, נישא לאשתו השנייה ממאטה וממנה נולד בנו, נאיטאואינה, בשנת 1796 (נפטר בשנת 1840).
טקאשי אוּסאמי (ביפנית: 宇佐美 貴史 うさみ たかし; נולד ב-6 במאי 1992 בקיוטו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בגמבה אוסקה מליגת העל היפנית.
אוסאמי ערך 27 הופעות במדי נבחרת יפן.
אוסאמי שיחק כנער במועדון היפני גמבה אוסקה, ובשנת 2009 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, כאשר היה בן 17 שנים ו-14 ימים.
באותו משחק בכורה מול פ.צ.
סיאול הקוריאנית במסגרת ליגת האלופות האסייתית, הבקיע אוסאמי שער, והיה לשחקן הצעיר ביותר והמבקיע הצעיר ביותר בתולדות המועדון, וכך שבר את שיאיו של יוניצ'י אינמוטו.
החל משנת 2010 היה אוסאמי שחקן הרכב קבוע בגמבה אוסקה, והוביל אותה למקום השני בליגת העל היפנית עם שבעה שערי ליגה בעונת 2010, בה נבחר ככדורגלן הצעיר של השנה, ולמקום השלישי בעונת 2011, עם ארבעה כיבושים.
ביוני 2011 הושאל אוסאמי לבאיירן מינכן לשנה אחת, עם אופציה לרכישה בתום תקופת ההשאלה.
אוסאמי כמעט שלא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, בה ערך שלוש הופעות ליגה בלבד, אך הרשים בקבוצת המילואים בה הבקיע שישה שערים ב-18 הופעות.
אוסאמי קיבל הזדמנות במשחק הגביע הגרמני מול אינגולשטאט, כאשר עלה כמחליף בדקה ה-73, והבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, שהיה גם היחיד.
אוסאמי ישב על הספסל בגמר ליגת האלופות 2012 בו הפסידה באיירן מינכן בפנדלים לצ'לסי, אך לא שותף.
בתום עונת ההשאלה, בחרה באיירן מינכן שלא לממש עליו את אופציית הרכישה, ואוסאמי הושאל לעונה אחת להופנהיים.
בהופנהיים ערך אוסאמי 20 הופעות והבקיע שני שערים, כאשר הקבוצה התמודדה במאבקי התחתית וניצלה מירידה רק לאחר משחקי מבחן מול קייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה.
בתום עונה זו, חזר אוסאמי לגמבה אוסקה.
גמבה אוסקה ירדה לליגה היפנית השנייה בתקופה בה אוסאמי היה מושאל, ובעונת החזרה שלו למועדון, 2013, אוסאמי היה שחקן מפתח בעלייתה של הקבוצה חזרה לליגת העל היפנית, כאשר הבקיע 19 שערים ב-18 הופעות.
כבר בעונת החזרה של גמבה אוסקה לליגת העל היפנית, 2014, זכתה הקבוצה באליפות, וגם בגביע היפני ובגביע הקיסר.
אוסאמי היה שחקן משמעותי מאוד בעונה זו, והבקיע עשרה שערי ליגה.
בעונת 2015 אוסאמי אף שדרג את יכולתו, והבקיע 19 שערי ליגה ו-28 שערים בכל המסגרות, והוביל את הקבוצה לזכייה נוספת בגביע הקיסר ובסופר קאפ היפני.
בעונות 2014 ו-2015 נכלל אוסאמי בנבחרת מצטייני העונה בליגת העל היפנית.
את עונת 2016 החל אוסאמי בגמבה אוסקה, וערך 17 הופעות, בהן הבקיע חמישה שערים.
במהלך קיץ 2016 חזר אוסאמי לבונדסליגה וחתם באאוגסבורג.
הופעת הבכורה של אוסאמי במדי אאוגסבורג נערכה בהפסד הביתי 0–2 לוולפסבורג במחזור הפתיחה של עונת 2016/17 בבונדסליגה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-81. אוסאמי ערך 11 הופעות עד לסיום העונה.
בקיץ 2017 הושאל אוסאמי לעונה אחת מאאוגסבורג לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה.
בעונת 2017/18 הבקיע אוסאמי שמונה שערי ליגה, וסייע רבות להעפלתה של פורטונה דיסלדורף לבונדסליגה.
בסיום תקופת ההשאלה, חזר אוסאמי ל אאוגסבורג.
זמן קצר לאחר מכן, הושאל אוסאמי לפורטונה דיסלדורף לעונה נוספת.
אוסאמי איבד מעט ממעמדו בקבוצה, והבקיע שער ליגה אחד בלבד בעונת 2018/19, בה פורטונה דיסלדורף רשמה עונה מוצלחת בבונדסליגה.
בתום עונת ההשאלה השנייה, הפך אוסאמי לשחקן חופשי.
בקיץ 2019 חזר אוסאמי לקבוצת נעוריו, גמבה אוסקה.
בשנת 2012 נכלל אוסאמי בסגל נבחרת יפן האולימפית לאולימפיאדת לונדון (2012).
אוסאמי פתח במשחק אחד, ובשלושה משחקים נכנס כמחליף.
יפן הפסידה בחצי הגמר לנבחרת מקסיקו האולימפית בתוצאה 1–3, ובקרב על מדליית הארד הפסידו יפן ואוסאמי בתוצאה 0–2 לנבחרת קוריאה הדרומית האולימפית.
בשני משחקים אלו נכנס אוסאמי כמחליף.
ב-27 במרץ 2015 ערך אוסאמי את הבכורה במדי נבחרת יפן במשחק ידידות מול נבחרת תוניסיה.
כעבור ארבעה ימים, אוסאמי הבקיע את שער הבכורה במשחק ידידות מול נבחרת אוזבקיסטן, בו ניצחה יפן בתוצאה 1–5.
אוסאמי זומן לסגל של נבחרת יפן למונדיאל 2018, ושולב במונדיאל זה בשני משחקים בשלב הבתים כמחליף.
יפן ואוסאמי הודחו בשמינית הגמר לאחר הפסד 3-2 לבלגיה, במשחק בו אוסאמי לא שיחק.
אליפות ליגת העל היפנית: 2014
אליפות הליגה היפנית השנייה: 2013
השחקן הצעיר של השנה ביפן: 2010
טקהירו מוריוצ'י (ביפנית: 森内 貴寛, נולד: ב-17 באפריל 1988), הידוע בכינויו "טאקה", הוא הסולן הראשי של להקת הרוק היפנית ONE OK ROCK, טאקה הוא כותב השירים וכן מלחין את רוב שירי הלהקה.
טאקה נולד ב-17 באפריל 1988, הוא בנם הבכור של הזמרים היפנים המפורסמים Masako Mori ו־Shinichi Mori, לטאקה שני אחים צעירים, הראשון, טומוהירו, עובד בחברת טלוויזיה בטוקיו, השני, הירוקי, ידוע כסולן הראשי של הלהקה MY FIRST STORY.
טאקה למד בבית הספר היסודי "קיו" וסיים את לימודיו במרץ 2001, לאחר מכן הוא למד בחטיבת הביניים של "קיו", בשנת 2004 עבר לתיכון של קיו, ובשנתו הראשונה בתיכון נשר מהלימודים כדי להמשיך את עבודתו בקריירה מוזיקלית, חודש לאחר שנשר הוריו התגרשו.
בעקבות הגירושים, בשנת 2005, טאקה שינה את שם המשפחה שלו מ-מוריוצ'י ל-מוריטה, עם זאת, כאשר התראיין למגזין Rockin'On שביפן, הוא אמר ששם המשפחה האמיתי שלו הוא בעצם מוריוצ'י.
בשנת 2013, הצטלם עם כל חברי להקתו כאשר מוצגים שמותיהם ושמות משפחתיהם לידם, וכמו כן גם בתצלום הופיע כ-מוריוצ'י.
התצלום נלקח על ידי הצלם רוי השימוטו.
2002–2004: התחלת הקריירה ועיסוקים מוזיקליים
בשנת 2002 חתם עם החברה היפנית "Johnny's Entertainment", בשנת 2004 עזב כי טען שהוא רוצה "להתמקד בלימודים", טאקה היה חבר להקה בשם Chivalry of Music לזמן קצר.
טאקה הוזמן על ידי הגיטריסט ומקים הלהקה טורו יאמאשיטה שיצטרף אל הלהקה שלו בשנת 2005, הלהקה שחררה את התקליטור הראשון שלהם בשנת 2006 ונחתמו על ידי החברה היפנית .Amuse, Inc .
הלהקה צלחה במכירות בשנת 2012 עם שחרור הסינגל "The Beginning", ששימש עבור אחד הסרטים של האנימה והמנגה Rurouni Kenshin.
ההופעות של הלהקה צלחו, עם נוכחות רבה של קהל.
ONE OK ROCK קיימה גם הופעות באסיה, ארצות הברית, אירופה ודרום אמריקה.
בחודש מרץ 2013, הלהקה SIMPLE PLAN הודיעה על חידוש השיר "Summer Paradise" שיבוצע עם טאקה, מאוחר יותר, טאקה השתתף עם SIMPLE PLAN בפסטיבל המוזיקה Punkspring, שהתקיים בטוקיו שביפן.
בחודש נובמבר 2013, טאקה עזר ללהקה Pay Money to My Pain באחד השירים שלהם באלבום המחווה "ג'ין" לאחר שהסולן שלהם מת בשל אי ספיקת לב.
בפברואר 2015, טאקה השתתף עם הלהקה "Against the Current" כסולן אורח בשיר "Dreaming Alone" שלהם.
ביולי 2015, ONE OK ROCK חתמו עם warner bros records כדי להקליט את האלבום שלהם 35xxxv לגרסה נוספת באנגלית.
ב-8 באוקטובר 2016, הלהקה SUM 41 הודיעה שתהיה גרסה יפנית לאלבום שלהם, "13 Voices", שכולל את השיר "מלחמה" בו טאקה לקח חלק.
דריק ויבלי, סולן הלהקה, התראיין ואמר "זה היה נהדר לשתף פעולה עם טאקה בשיר החדש שלנו "מלחמה", אני מעריץ ענק של הקול שלו ושל ONE OK ROCK, ואני חושב שהקולות שלנו עובדים טוב ביחד"
ב-11 בספטמבר 2016, ONE OK ROCK חתמו עם Fueled by Ramen, האלבום השמיני שלהם, "Ambitions", שוחרר ב-11 בינואר 2017 בגרסה היפנית, וב-13 בינואר שוחרר האלבום בשפה האנגלית.
ביולי 2017, טאקה השתתף כסולן אורח בשיר "Don't Let Me Go" של הלהקה "Goldfinger".