tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש שכנים עם מספר על היד.
שלומי, החבר המנוזל של לויה, מראה לה בסתר ארון מלא כיכרות לחם, שאמו שומרת, ומינה, הילדה שקרויה על שם ארבע סבתות שנספו - מרים, ינטל, ניוטה, הינדה - מקימה מהומה במשאית בטיול בית הספר, כשהיא בוכה וצועקת שלוקחים את הילדים לעשות מהם סבון.
אותה מינה גם תסביר ללויה, שהנאצים עשו מאמא שלה סבון, ולויה משתכנעת שזה איננו נכון רק כשאביה מזכיר לה, בהדגמה ארוכה ומתישה עם שאלות והמחשות, שזה לא ייתכן, כיוון שהיא נולדה לאחר סיום המלחמה.
כיוון שלאביה ולחברו הקרוב, דוידי, מעין אב שני ללויה, אין מספרים על זרועותיהם, לויה בטוחה שהם לא עברו את השואה במחנות.
האמת, שתתגלה לה כעבור שנים רבות, שונה מאוד.
עוד דמות חשובה בחייה של לויה הוא נחום, בנו של דווידי, הגדול ממנה בכמה שנים.
יחד הם משפחה משונה - ילד וילדה ואבא ואבא.
יחד הם נוסעים בשבתות לחפירות ארכאולוגיות בגבעות צחיחות ונטולות צל, לגלות אוצרות מן העבר - אלא שלויה ונחום מוחים כנגדם.
אוצרות מוצאים בג'ונגל, בתוך צמחייה עבותה ומשתרגת, תיבות מלאות מטבעות זהב, לאלה ייקרא אוצרות, לא לשבר חרס מפוקפק או למטבע שחוק עד אין הכר, ששני הארכאולוגים בני הפלוגתא ששים על גילויים בחפירותיהם.
בחדר הדבק בביתו משחזר דווידי כלי חרס שבורים, מנסה להדביק ולאחות את העבר הישראלי-כנעני, שכן את עברו הוא לא יוכל לאחות לעולם.
כאשר תפתח לויה את דלת החדר הנעול, יתחילו הכלים המודבקים להתפוקק במשבי האוויר הטרי לחרסים השבורים שהיו בהימצאם.
בין שני החברים, ההיסטוריון והארכאולוג, שוררת אהבה-איבה, שעל טיבה אין לויה ונחום מצליחים לעמוד.
ויכוחים אין קץ, טענות לכאן ולכאן על עמים שעברו זה מכבר מן העולם, מריבות המסתיימות לעיתים בהתפרצויות משולחות-רסן של דווידי, שבעטיין הדביקו לו השכנים את הכינוי "המישיגענר".
חרון אפו של דווידי על הבוגדים, ששרדו וכתבו את זכרונותיהם, אל מול טענתו ההגיונית של פרופסור קפלן, שאלמלא הם, לא הייתה ההיסטוריה נכתבת ולא היינו יודעים.
ובין שניהם לויה הקטנה, מנסה להזכיר את נוכחותה, להתרברב בידיעותיה מול השניים, השקועים במחלוקת ומתעלמים ממנה.
סוד הקשר ביניהם, שבו ממלא אביה של לויה את תפקיד המרגיע והמשכך, עתיד להיוודע ללויה רק לאחר מות השניים, יחד עם סודות אחרים מעברה, כאלה הנוגעים גם לנחום חברה הטוב, שטבע עם מטוסו בכנרת.
בחדרו של נחום מוצאת לויה זוג נעלי תינוק קרושות בנחושת, שהיא מייחסת תחילה לנחום - אולי אמו רצתה לשמר משהו משנות התינוק שלו לאביו, כשיחזור מן הפרטיזנקה - אבל על הנעליים כתוב "לאה בת שנה" בכתב עברי עגול ותאריך יום הולדתה הראשון - אבל מי היא לאה?
לויה חושבת, שאולי הייתה לה אחות תאומה, לאה ולויה, סביר.
אבל טלפון אל חבר ילדותה שלומי, פרופסור באמריקה, מנפץ השערה זו - "לאה זה השם שלך!" ופתאום מתגלה לה, שרק בגלל כתב-יד לא ברור של פקיד בנמל יצאה לויה, ואיש לא טרח לתקן, שיהיה שם מקורי לילדה.
אמא של שלומי תמיד קראה לה "לאיילה", נזכרת לויה, אבל היא חשבה שזה שם חיבה ללויה.
זכרונות ימי הכיפורים מילדותה של לויה, הכופרים-להכעיס, כאשר שתתה מן הברזייה לעיני חבריה הצמים בצו הוריהם והודיעה ברמה "אין אלוהים!" וזללה דווקא פרוסת לחם עם גבינה מול אורה, החיוורת מצום ומסרבת אף לכוס מים בחמסין, מתערבבים בנוכחות העכשווית של רחבת בית הכנסת בערב יום הכיפורים.
מופתעת לראות המוני ילדים על אופניים, לויה מחכה - אולי תראה את אורה - אבל לא.
כל מי שנראה לה מוכר, מתגלה לבסוף כמישהו אחר, זר.
מה שנשאר מאורה של פעם זו בתה ורד, הדומה לה כשתי טיפות מים.
אורה נדרסת תחת שלטון אמה, המלגלגת, משפילה, מציקה ומלכדת סביבה את חתנה ואת נכדיה בחזית אחת נגד בתה - והכל במתק שפתיים רעיל, של אשה רעה, שמנסה בכל כוחה להישמע כמו אשה טובה.
הבת נאבקת על מעמדה בהרמת קול, בחוסר אונים, נגד כל הסיכויים, מנסה לשווא להתנער מן הרשת הקטלנית, שטווה סביבה האם, שגם את בעלה הדמנטי אינה אוהבת עוד - "זה עבר לה, עכשיו היא אוהבת רק את עצמה."
אהבת נעורים ראשונה, קצרה ולוהטת, רודפת את לויה כל אותן שנים - גיורא, סטודנט לארכאולוגיה שפגשה באחת החפירות שהגיעה אליהן עם אביה ודווידי.
מן ההיכרות הזאת, שכל כולה 121 שעות שספרה באדיקות עם אורה אחת לאחת, יצאה חבולה בגוף ובנפש, ומעולם לא התנתקה לגמרי מן הגבר היהיר, השחצן, כובש הנשים המודע לעצמו, שהבטיח להתקשר ונעלם כלא היה.
בביקור חנוכה אצל אורה מגלה לויה, שהילדים של היום שונים מאלה של ילדותן, אפילו בשמותיהם - דתן, עמרי, אחז - שמות של עושי-רע-בעיני-אדוני.
ושגיאות כתיב אין מתקנים היום, מספרת המורה של כיתה ג' לחברתה.
כך עד שמכורה האם מופיעה במטבח של אורה ומשתלטת על השיחה, האוויר, הנשימה.
אז גם שומעת לויה לראשונה על אבי, גיסה של אורה, המתגלה בהמשך כהיסטוריון, חוקר שואה, שיעזור ללויה לפענח את תעלומות ההיסטוריה האישית שלה, אליהן נחשפות עיניה לראשונה, כשהיא מוצאת במזוודה ישנה של דווידי מכתבים ישנים בצ'כית ויומן שכתב אביה על פיסות נייר מזדמנות בטרזיינשטט.
ביום חורף שמשי מגיעה המציאות העכשווית אל ביתו של דווידי, כשאמיתי מגדל התותים בא לחפש אותה ולהאיץ בה ללא מילת הסבר מן הפרדס הביתה, שם הוא עורך חיפוש צבאי לפי כל הכללים בין החדרים, ואז מצווה עליה להסתתר מאחורי מנעול ובריח.
את זה איננו מספר לה, ולויה מנסה לשחזר את ימי המחבואים במקומות קטנים וצרים בילדותה, עד שהיא מתכווצת כל עוד רוחה בה בארון המטאטאים, מצפה בלב הולם וברגליים מתאבנות לאין-יודע-מה.
רק לאחר נצח זמן מופיע אמיתי והולם בדלת, ורק אז מסתברים לה הקולות המוזרים ששמעה מתחת לרצפה, כששבמרתף הבית, שאליו לא טרחה עוד לרדת, מתגלה מחבוא מצויד היטב, מזרן וקופסאות שימורים וגם מעיל דובון אחד מאלה התלויים ליד דלת הבית.
שמאז בואה, כשספרה ארבעה מהם, לא שמה לב שאחד נעלם.
ורק אז מתברר לה, שלו ניסה המסתתר לברוח על הסולם הניצב במרתף, היה מבקיע לו דרך ישר אל ארון המטאטאים שבו מצאה לה מסתור...
גילוי המחבל/שב"ח והמסתור שהכין לו מעורר חשדות גם על לויה, הנלקחת לחקירה במשטרה ורק עורך הדין, הממתין עדיין באורך רוח למילוי הצוואה כדי שיוכל למכור את הבית מחלץ אותה מידי החוקר, המומה ומזועזעת מן הפנים החדשות שהיא מגלה בארצה שהשתנתה.
בשיחה עם אורה ומוטיק בעלה, שבאו לבקר ולהיווכח שלויה בריאה ושלמה, עולה שמו של אבי, אחיו של מוטיק, היסטוריון חוקר שואה - לויה נושמת לרווחה, לא בר-כוכבא ושותפיו, מזה היה לה די - ושניהם גורסים שכדאי לה לדבר אתו, אם כי לויה איננה נלהבת לרעיון.
כאשר תיפגש לבסוף עם אבי, יתעוררו כל מיני דברים בלתי צפויים, רגשות לא ברורים, גילויים לא צפויים ותרגום המכתבים שמצאה במזוודה הישנה של דווידי, שחיכתה לה במרתף.
השיחה עם אבי והגילויים המפתיעים יביאו עליה מיגרנה קשה, אבל בהמשך, כשתקבל את המכתבים המתורגמים, יוודע לה שאמה, שעליה נאמר לה תמיד "הלכה" והיא פירשה "מתה" - הייתה בחיים כל אותן שנות היעדרות לא מוסברת, בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית שאליה חזרה מישראל עם חבריה להשקפה, ושם ישבה שנים רבות בכלא.
אז גם יוודע ללויה מי באמת היה נחום בשבילה ולמה חשבו אותם תמיד לאח ואחות, לבדיחות דעתם.
לאחר שנודע לה מה כתוב בשני המכתבים, נוסעת לויה לטרזין, לחפש את עקבות אמה.
היא מחפשת שם גם מקום למלא סוף סוף את משאלתו האחרונה של דווידי, אך מוצאת אותו לבסוף דווקא בישראל, לאחר שובה.
כשלויה חוזרת סוף סוף הביתה, היא משתוקקת רק לשתות, אבל הברז בגינה, שהפיקוס האדיר נעקר ממנה, יבש, לאחר שהמועצה שמה ידה על הבית, כפי ששאפה מלכתחילה.
הספר התקבל בדרך כלל על ידי מבקרי ספרות בחיוב תוך הדגשת עושר השפה ואיכות הכתיבה של הסופרת:
"חמסין וציפורים משוגעות" יצא מחדש בהוצאת כנרת זמורה-ביתן בשנת 2008 ושוב בשנת 2011
חמסין בגן חיות הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1970 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית במיני-אלבום השלישי של הצמד "בוא ונשתגע בחולות".
השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי נורית הירש, שגם השתתפה בעיבוד המיני-אלבום בו הוא נכלל.
מילותיו מציגות ניגודים שונים המתרחשים בגן חיות עקב מזג האוויר החם של עונת הקיץ: "הקופים את הבוטנים זרקו בחזרה", "פיל פילון שטף במים את הנמרה" ו"הנמר הנורא כבר ביקש מעורב, להאיר את הכלוב בכנפיו".
פזמון השיר מורכב משתי שורות בלבד: "הקיץ החליט לחסל חשבונות וזה מה שקרה בגן החיות".
ב-27 באוקטובר 1970 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום העשירי – המיקום הגבוה ביותר בו דורג במצעד.
ב-24 בנובמבר, לאחר ארבעה שבועות צעידה רצופה, יצא מהמצעד השבועי.
חמצון אולברייט-גולדמן הוא תגובה בכימיה אורגנית, שתוארה לראשונה על ידי הכימאים האמריקאים ג'יי דונלד אולברייט ולאון גולדמן ב-1965. התגובה מתאימה במיוחד לסינתזה של אלדהידים מאלכוהול ראשוני.
באופן אנלוגי, אלכוהולים שניוניים יכולים להתחמצן ליצירת קטונים.
דימתיל סולפוקסיד/אנהידריד אצטי משמש כחומר מחמצן.
התגובה אינה מתקדמת הלאה לחומצה הקרבוקסילית.
האיור הבא מציג את מנגנון התגובה:
ראשית, דימתיל סולפוקסיד (1) מגיב עם אנהידריד אצטי ליצירת יון סולפוניום.
הוא מגיב עם האלכוהול העיקרי בתגובת סיפוח.
יתר על כן, חומצה אצטית נבקעת, כך שנוצר תוצר ביניים 2. האחרון מגיב עם אלימיניציה של חומצה אצטית ודימתיל גופרתי לאלדהיד.
שיטה חלופית לחמצון של אלכוהולים ראשוניים לאלדהידים היא חמצון סוורן.
"חמסין של ניסן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה בשנת 1980 לאור חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה הפותחת של אלבום האוסף הרביעי של הזמרת, "ארבעה צדדים".
"חמסין של ניסן" נכתב על ידי לאה גולדברג והולחן על ידי שייקה פייקוב, שגם הפיק אותו.
"חמסין של ניסן" נמנה עימם.
הוא זכה להצלחה גבוהה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום הראשון.
עם זאת, הוא לא נכנס למצעד סוף השנה של התחנה.
כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום השביעי.
"חמסה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, 7 (2023).
הוא יצא לאור ב-13 ביוני 2023, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות, הליקון ארומה מיוזיק ודי-מיוזיק, ביחד עם שאר שירי האלבום.
את השיר כתבו רון ביטון, ג'ורדי ובן זקן ללחן והפקה מוזיקלית של ג'ורדי.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד של מדיה פורסט, מבלי שיצא כסינגל.
השיר נכתב על ידי רון ביטון, ירדן "ג'ורדי" פלג ועדן בן זקן והולחן והופק על ידי ג'ורדי גם כן.
"חמסה" יצא במקור ב-13 ביוני 2023, אך זכה להצלחה מאוחרת מספר חודשים לאחר מכן.
הוא הפך לוויראלי ברשת החברתית טיקטוק ובעקבות כך החל להיכנס למצעדי השירים ברחבי ישראל; הוא דורג במקום הרביעי במצעד של מדיה פורסט.
האודיו הרשמי של "חמסה" פורסם ב-13 ביוני 2023 והוא מעין קליפ מילים הכולל סצנות ויזואליות שונות.
נכון לינואר 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-3.5 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם13 ביוני 2023הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתשרית • הליקון ארומה
"חמניות מול השמש" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת־יוצרת הישראלית לאה שבת.
השיר התפרסם בנובמבר 2001 כסינגל וכשיר הנושא של אלבומה הרביעי של שבת, "חמניות מול השמש" (2002).
השיר נבחר להיות שיר הנושא של הסרט "פגישה עיוורת", שיצא לאקרנים ב־2003.
בביקורת של גידי אביבי מהארץ על האלבום, הוא כתב ששיר הנושא אינו נופל "מרגעיה החזקים ביותר של שבת כמבצעת וכותבת.
היא שרה על עצמה בחום וברגישות, והיא יודעת מה היא שרה".
אסף נבו מאתר מאקו מנה את השיר בין "שיריה הגדולים בשני העשורים האחרונים [...] קלאסיקות אמיתיות" של שבת.
מיכל בן דוד מאתר "הבמה" תיארה את השיר במילה "מופלא".
השיר הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־25 בנובמבר 2001 וצעד שמונה שבועות, בערך עד פברואר 2002. בשיאו הגיע לפחות למקום הרביעי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ב של התחנה הוא דורג במקום ה־35.
לאה שבת – זמרה, גיטרה קלאסית, קולות רקע
אבנר חודורוב – קלידים, אקורדיון, קולות רקע
עמי איילי – קולות רקע
מפיק מוזיקלי ומעבד – אבנר חודורוב (עיבוד בשיתוף לאה שבת)
הקלטה – יזהר שרון, עמי איילי
טכנאי הקלטה – דניאל יערי, ארז זילברשטיין
חַמְצָן (Oxygen) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי O ומספרו האטומי הוא 8. מקור השם בא מההשערה המוקדמת כי החמצן הוא מרכיב הכרחי בחומצות.
לאיזוטופ השכיח ביותר שלו, 16O, יש 8 נייטרונים וצורתו השכיחה בטבע היא מולקולת "חמצן" O2 ואוזון O3. המקור העיקרי לחמצן בכדור הארץ הוא תהליך הפוטוסינתזה כחלק ממחזור החמצן.
החמצן משתחרר לאוויר ונספג במים ובאדמה אך חלקו נשאר באטמוספירה, ונצרך על ידי יצורים נושמים או תהליכים כימיים כמו חמצון-חיזור.
על פי מחקר שפורסם בעיתון המדעי Nature יאזל החמצן מכדור הארץ בעוד כ-1.08 מיליארד שנה.
הסיבה העיקרית לכך תהיה "הזדקנות" השמש.
ככל שהשמש "תתבגר", היא תהפוך בהירה יותר.
הבהירות הזו תחמם את פני שטח כדור הארץ, תגדיל את קצב פירוק גזי החממה, תערער את מחזור הפחמן, מה שבעיתו יימנע מהצמחים לבצע פוטוסינתזה, אותו תהליך המייצר את החמצן.
טמפרטורת ההתכה של חמצן היא 218.79- מעלות צלזיוס וטמפרטורת הרתיחה שלו היא 182.96- מעלות צלזיוס.
מסתו האטומית 15.9994 וסידור האלקטרונים שלו הוא 2,6. הערכיות של החמצן היא 2-.
החמצן הוא יסוד אל-מתכתי המופיע בצורתו הטבעית כמולקולת O2, והוא גז בטמפרטורת החדר.
שני אטומי החמצן שבמולקולה קשורים ביניהם בקשר קוולנטי כפול (O=O).
האלוטרופ אוזון (O3) הוא גז רעיל, והאלוטרופ O4 הוא בעל צבע אדום כשהוא מוצק.
O4 מתקבל בהפעלת לחץ של 20 ג'יגה-פסקל על O2. צורה זו של חמצן היא חומר מחמצן חזק יותר מאוזון או מחמצן אטמוספירי.
החמצן חסר טעם, צבע או ריח בטמפרטורת החדר.
חמצן הוא היסוד האלקטרושלילי ביותר אחרי פלואור, ולכן הוא משמש לעיתים קרובות כחומר מחמצן.
חמצן נוזלי משמש כחומר מחמצן בטילים.
החמצן משמש גם לתהליכים תעשייתיים שונים, בהם הוא משמש כדלק, כגון ריתוך, ייצור פלדה והפקת מתנול.
החמצן הופק על ידי מיכאל סנדיבוג (Michał Sędziwój, Michael Sendivogius), כימאי ופילוסוף פולני, בשלהי המאה ה-16 באמצעות חימום של אשלגן חנקתי.
סנדיבוג קרא לגז שהשתחרר "מזון החיים".
מאוחר יותר הופק שוב החמצן באופן דומה על ידי הכימאי השוודי קרל וילהלם שלה בשנת 1773. במקביל, ייצר האנגלי ג'וזף פריסטלי חמצן כאשר ב-1 באוגוסט 1774 חימם תחמוצת כספית.
פריסטלי פרסם את ממצאיו ב-1775 ושלה ב-1777, מה שמסביר את הנטייה הרווחת בספרי ההיסטוריה לייחס את גילוי החמצן לפריסטלי.
גם שלה וגם פריסטלי לא זיהו את החמצן כיסוד כימי, כיוון שהחזיקו בתורת הפלוגיסטון ופירשו את ממצאיהם באמצעותה.
פריסטלי פיתח שיטה לבדיקת "הטוהר היחסי" כלומר של כמות הפלוגיסטון של אוויר באמצעות תגובה עם הגז NO ומדידת נפח ה-NO2 הנפלט.
ב-1775 גילה פריסטלי כי ה"אוויר" הנפלט מחימום תחמוצת הכספית, מגיב עם יותר NO מאשר אוויר רגיל וקרא לו "אוויר נטול פלוגיסטון".
מאוחר יותר גילה פריסטלי כי צמחים פולטים את אותו "אוויר נטול פלוגיסטון".
אנטואן לבואזיה ערך ניסויים רבים בחמצן והראה כי זהו המרכיב באוויר המתרכב עם גפרית לקבלת חומצה גופרתית ועם זרחן בתגובה הנתנת חומצה זרחתית.
לבואזיה היה הראשון לזהות את החמצן כיסוד.
זיהוי זה והבנת תפקיד החמצן בבעירה, הביאה לסופה את תורת הפלוגיסטון ששלטה בכימיה של המאה ה-18. לבואזיה קרא תחילה ליסוד בשם "אוויר אוויר טוב לנשימה" ובשנת 1779 הציע לקרוא לו Principe oxygine כלומר "היסוד יוצר החומצות".
עד סוף המאה ה-19 הבינו מדענים שניתן להנזיל אוויר ולבודד את מרכיביו על ידי דחיסה וקירור שלו.
בעזרת שיטת ה אידה הכימאי והפיזיקאי השווייצרי גופרית דו-חמצנית נוזלית על מנת להנזיל פחמן דו-חמצני, שבתורו התאדה כדי לקרר מספיק גז חמצן כדי להנזיל אותו.
הוא שלח מברק ב-22 בדצמבר 1877 לאקדמיה הצרפתית למדעים בפריז והכריז על גילוי .
יומיים בלבד לאחר מכן, הכריז הפיזיקאי הצרפתי לואי פול קייטה על שיטה משלו להנזלת חמצן מולקולרי.
רק כמה טיפות מהנוזל הופקו בכל מקרה ולא ניתן היה לבצע אנליזה משמעותית.
חמצן הונזל במצב יציב לראשונה ב-29 במרץ 1883, על ידי מדענים פולנים מהאוניברסיטה היגלונית, ו.
המילה חמצן חודשה על ידי יחיאל מיכל פינס מהשורש ח.מ.צ לפי המילה הלועזית oxygen שמקורה במונח שטבע לבואזיה principe oxigine: "יסוד יוצר־חומצות" (ביוונית ὀξύς (אוקסיס) - חומצה); אליעזר בן-יהודה הציע את המילה "אבחמץ" שלא נקלטה.
לחמצן 3 איזוטופים יציבים טבעיים (^16O, ^17O ו-^18O), ובנוסף התגלו עוד 14 רדיו-איזוטופים מ-^12O ועד ^28O, אשר לכולם זמן מחצית החיים קצר.
חמצן הוא אחד היסודות הנפוצים בטבע ומהווה 21% מהאוויר על פני כדור-הארץ.
לחמצן חשיבות מכרעת לקיום החיים בכדור-הארץ, מסיבות רבות שחלקן:
החמצן הטהור משמש לנשימה התאית של היצורים האווירניים, המשתמשים בו כקולט האלקטרונים הסופי של התהליך.
על כן, הוא הכרחי כדי להפיק אנרגיה לקיום החיים.
החמצן מהווה חלק ממולקולת המים, מהפחמן הדו-חמצני (CO2), ועוד מאלפי תרכובות אורגניות ההכרחיות לקיום החיים.
אחד מביטויי החמצן בטבע הוא הגז אוזון (O3), המסנן את המרכיב העל-סגול שבקרינת השמש.
באגמים, בנחלים ובימים, החמצן נפוץ הרבה פחות בשל מסיסותו הנמוכה במים.
תהליך ההתרכבות של חומר אורגני עם חמצן נקרא בעירה, וכתוצר שלו משתחרר פחמן דו-חמצני (ובבעירה בתנאים של מחסור בחמצן נוצר פחמן חד-חמצני).
תהליך זה מאפשר המרת מזון לאנרגיה בתהליך הנקרא נשימה אווירנית (בניגוד לנשימה אל-אווירנית).
ביצורים מורכבים המכילים מחזור דם, ישנם תאים מיוחדים שתפקידם לסייע בהעברת החמצן לכל חלקי הגוף, ונקראים תאי דם אדומים.
יחד עם נחיצותו של החמצן לחיים המוכרים לנו, מולקולת החמצן (O2), שהיא דו-רדיקל, מהווה רעלן לתאים.
בכל תא אווירני קיימים מנגנונים מיוחדים שנועדו להגן על התא מפני הנזק.
כיום משערים חוקרים כי הגורם העיקרי להזדקנות הוא הרס הדרגתי של החומר הגנטי בתא על ידי רדיקלים כמו חמצן (וראו נוגדי חמצון).
למרות הנזק הרב שצורוני חמצן ריאקטיבים עלולים לגרום, יש לרדיקלים אלו תפקיד בתאי הגוף, כגון, מנגנון פירוק חיידקים בתאים לימפוציטים או על ידי תאי הזרע במהלך ההפריה.
תחמוצת היא תוצר תהליך התרכבות של חמצן עם חומר (לדוגמה: פחמן דו-חמצני, תחמוצת החנקן, תחמוצת הסידן וכדומה).
תהליך זה בברזל נקרא קורוזיה (שיתוך), ונחשב לתהליך הפוגע בחוזקן של מתכות מעובדות.
למולקולות חמצן מבנה דו-אטומי, סדר הקשר 2 (קשר כפול).
לכל אחד מאטומי החמצן ארבעה אלקטרונים ברמה 2P.
נוצר קשר סיגמה המאכלס 2 אלקטרונים.
2 קשרי פאי קושרים מאכלסים 4 אלקטרונים.
שני אלקטרונים מאכלסים 2 קשרי פאי אנטי קושרים כשהספינים שלהם מקבילים.
אכלוס זה של אורביטלי פאי אנטי-קושרים גורם לכך שסדר הקשר נמוך בחמצן מאשר בחנקן.
בשל הימצאות שני אלקטרונים שאינם מזווגים ובספינים מקבילים בחמצן האטמוספירי פרה-מגנטי במצב היסוד (טריפלט מגנטי), נמשך חמצן נוזלי למגנט.
מצבים מעוררים של מולקולת החמצן
מולקולת חמצן עשויה להימצא במצב מעורר בו הספינים של האלקטרונים האנטי-קושרים הפוכים, כלומר במצב של סינגלט מגנטי שבו המולקולה דיא-מגנטית.
ייתכנו שני מצבים כאלו: כאשר 2 האלקטרונים מאכלסים אותו אורביטל אנטי קושר (המעבר למצב מעורר זה על ידי בליעה ב-1268nm) או (מצב גבוה יותר באנרגיה) כששני האלקטרונים בשני אורביטלים אנטי-קושרים מסתדרים בספינים הפוכים (המעבר למצב מעורר זה על ידי בליעה ב-762nm).
חשיפה לריכוזי חמצן הגבוהים מריכוזו באוויר מסוכנת ויכולה לגרום לעיוורון, למשל בפגים המקבלים אותו בריכוז גבוה מדי באינקובטור.
על אף שהחמצן עצמו אינו בוער, הוא מסייע ומאיץ בעירה קיימת, ותכונות אלו מחייבות נקיטת אמצעי בטיחות בשימוש בחמצן.
נגזרות מסוימות של חמצן, כמו אוזון (O3), מי חמצן (H2O2), על-תחמוצות שונות ועוד, מהוות חומרים מסוכנים.
נגזרות חמצן נוטות ליצור בגוף רדיקלים חופשיים, בעיקר בתהליכים מטבוליים.
רדיקלים חופשיים יכולים לגרום לנזק לתאי הגוף ול-DNA, ובכך הם עלולים לגרום להאצת תהליך ההזדקנות, ואף לסרטן.
חַמְצִיץ (שם מדעי: Oxalis; בלשון הדיבור, בעיקר באזור ירושלים, נקרא גם חַמְצוּץ) הוא הסוג המגוון והנפוץ ביותר במשפחת החמציציים.
מבין 667 מיני חמציציים, 566 שייכים לסוג זה.
חמציץ נפוץ ברחבי העולם, פרט לאזורי הקטבים, עם תפוצה גדולה במיוחד באזורים הטרופיים של ברזיל ומקסיקו, כמו גם בדרום אפריקה.
הנציגים היחידים של משפחה זו בישראל הם חמציץ נטוי וחמציץ קטן, שניהם מינים גרים ופולשים הגדלים בבתי גידול מופרעים ומופרים בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי גידול טבעיים.
הראשון, שמוצאו מדרום אפריקה, הפך למין פולש נפוץ ברחבי העולם, כולל בישראל.
השני, חמציץ קטן, מוצאו מהמזרח הרחוק.
קרוב משפחה של מיני החמציץ הוא עץ הפרי, הקרוי קרמבולה זהובה (Averrhoa carambola), שפריו הכוכבי והחמצמץ נמכר במרכולים בישראל.
המינים בסוג הם חד-שנתיים או רב-שנתיים.
העלים ערוכים בשושנת או מסורגים לאורך הגבעול או בקצה הגבעול.
על פי רוב העלים תלתניים, שלושת העלעלים תמימים יושבים ללא פטוטרית, בדרך כלל העלעל בעל שתי אונות, דמוי לב הפוך או מפורץ בקודקודו ודמויי יתד בבסיסו.
העלים דומים לעלי תלתן, למרות שבתלתן העלעלים אינם מסודרים בדור, ובו ישנם שני עלעלים קטנים בצד ועלעל מרכזי גדול אחד.
לפרחים חמישה עלי כותרת אשר לפעמים מאוחים בבסיסם, ועשרה אבקנים.
צבע עלי הכותרת נע בין לבן לוורוד, אדום או צהוב (הנפוץ בישראל).
הפרי הוא הלקט קטן המכיל מספר זרעים.
בחלק מהמינים ישנה פקעת, ולעיתים אף מתרבים בריבוי וגטטיבי.
למרות ששמו המדעי הוא Oxalis, שמו העממי באנגלית הוא Wood-sorrel.
מיני הבר של חמציץ בישראל
אזור התפוצה הטבעית של הסוג חמציץ, כמו גם של משפחת החמציציים בכללותה, אינו כולל את ישראל.
עם זאת, שני מינים בסוג הוכנסו לישראל בידי האדם וכיום הם מתרבים בה באופן טבעי (מינים פולשים) - החמציץ הנטוי והחמציץ הקטן - שניהם בעלי כושר רבייה גבוה.
החמציץ הנטוי בולט בפרחיו הצהובים דמויי המשפך ונפוץ בעיקר בגינות, מדשאות, שולי פרדסים ושטחים מושקים וחצי-מוצלים בעיר ובכפר.
בשנים האחרונות, התפשט החמציץ הנטוי גם לשטחים פתוחים בטבע.
מיני הנוי של חמציץ בישראל
בישראל, מיני חמציץ אחדים משמשים לגינון ונוי.
למשל, חמציץ משולש (Oxalis triangularis, שם נרדף: Oxalis regnellii), שמוצאו מאמריקה הדרומית ושפרחיו ורודים או לבנים; וחמציץ סגול (Oxalis violacea), שמכונה גם חמציץ כחלילי ומוצאו מאמריקה הצפונית ושפרחיו סגולים עד כחולים.
מאפיין נפוץ בסוג חמציץ הוא תכולה גבוהה של חומצה אוקסלית, המעניקה לעלים ולפרחים טעם חמוץ.
מכאן שמו בעברית, חמציץ, ובלועזית Oxalis.
טעמו יכול להיות מרענן כאשר נלעס בכמות קטנה.
אולם בכמות גדולה, הצמחים האלו רעילים, ומפריעים לעיכול תקין.
בעבר היה נהוג להפיק גבישים של סידן אוקסלט כדי לטפל במחלות, ולהפקת מלח חמוץ (שנודע גם כ"מלח לימון").
החמציץ גם משמש לבישול .
מספר מינים גדלים כצמחי נוי בגנים, אך לעיתים הם מהווים עשבים פולשניים לגינות.
tetraphylla לעיתים נמכר בטעות כתלתן בעל ארבעה עלים (הנחשב מביא מזל טוב).
צמח עשבוניים חד-שנתיים או רב שנתיים על פי רוב בעלי פקעת או בצל או קנה שורש.
הגבעול זקוף או שרוע או חסר (ואז קיימת שושנת).
העלים ערוכים בשושנת או מסורגים או בקצה הגבעול.
הלוואים בדרך כלל חסרים או קטנים, והפטוטרת קיימת ובסיסה מורחב ולה שני לוואים קטנים קצרים ושעירים, דמויי משולש.
העלעלים תמימים יושבים ללא פטוטרית, בדרך כלל בעל שתי אונות, דמויי לב הפוך או מפורצים בקודקודם ודמויי יתד בבסיסם.
במינים אחדים העלים מתקפלים לעת ערב ונפרשים בשעות האור.
העלעלים מכוסים נקודות אוקסלט כתומים או שחורים או פסים.
התפרחות חיקיות או אמיריות, מסוג מְסֻיֶּמֶת או סוכך או שהפרחים יחידים.
עוקץ התפרחת ארוך עם שני חפים קטנים בראשו או באמצע בתפרחות של פרחים יחידים.
הפרחים נכונים, בעלי עטיף כפול, דו-מיניים, בעלי שחלה עילית.
בעלי 5 איברים בכל דּוּר.
עלי הגביע עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד ועולים ישר ממצעית הפרח.
הפרחים מאופיינים בתופעת הקרויה דיסטיליה או טריסטילה שהם מקרים פרטיים של התופעה הֶטֶרוֹסְטילְיָה (heterostyly) - מצב שבו באותה אוכלוסיית המין מצויים שני טיפוסי פרחים או שלושה בפרטים שונים הנבדלים זה מזה באורך של עמודי העלי ביחס לאורכם של האבקנים.
למשל בטיפוס אחד האבקנים ארוכים ועמוד העלי קצר ובשני ההפך.
דיסטיליה הוא מצב שבו קיימים שני טיפוסים.
ואילו טריסטיליה הוא מצב שבו קיימים שלושה טיפוסים של עמדה יחסית של דורי הצלקות והמאבקים.
יישנם מינים עם פרחים סמיהומוסטיליה, כלומר (דור אחד של אבקנים בגובה של הצלקות האחר גבוה או נמוך יותר או הומוסטיליה, כלומר כל האבקנים הם בגובה הצלקות.
הגביע בעל 5 עלי גביע, מפורדים ורעופים והם מאוחים לפעמים בבסיסם ומשתיירים.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת מפותלים ומפורדים, לפעמים מאוחים בבסיסם ואפשר לתלוש ממנה עלה עלה בנפרד, בלי לגרור אחריו את האחרים.
צבעם צהוב או צהוב-כתום, ורודים או לבנים.
עלי הכותרת שזורים בפקעית ובפרח פתוח הם נסגרים בשעות החשיכה ונפרשים בשעות האור.
עלי כותרת צהובים, אדומים, ורודים או לבנים.
האבקנים 10 (פי 2 מעלי הכותרת), ערוכים בשני דורים.
הזירים בכל דור מפורדים או מאוחים בקרבת בסיסם, 5 ארוכים ו-5 נמוכים והם מסורגים ביניהם או כולם שווים באורכם.
המאבקים בני 2 לשכות, נפתחות באמצעות סדקי אורך כלפי פנים הפרח.
לעיתים מצוי צופן בבסיס האבקנים.
במצעית הפרחים אין טבעת בולטת והיא לא מפרישה צוף מתחת או סביב לשחלה.
השחלה עילית בעלת 5 עלי שחלה מאוחים, 5 מגורות שבכל אחת מהן אחד או מספר ביציות, השליה זוויתית.
הביצית הפוכה, אַנְאַטְרוֹפִּית (anatropous) - כלומר, הקודקוד של גוף הביצית מופנה אחורה בכיוון לבסיס העוקץ שלו.
עמודי השחלה 5, חופשיים על פי רוב.
הפרי הלקט מצולע (בישראל) יבש נפתח באמצעות קשוות והפְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal) - בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה.
הזרעים קטנים ורבים, 1 עד 10 בכל מגורה, בעלי אנדוספרם רב ובשרני ובעלי תוספת אלסטית לבנה (אריל) המסייעת לזריקת הזרעים למרחק בעת ההבשלה.
תוספת זו נאספת על ידי נמלים המסייעות בכך להפצת הזרעים.
חַמְרָה היא התנחלות ומושב השייך לארגון מושבי האיחוד החקלאי ולמועצה אזורית בקעת הירדן.
היישוב ממוקם במורדות השומרון, בערוץ נחל תרצה, בחלקה הצפוני של בקעת הירדן.
היישוב נקרא "חמרה" בגלל תל חמרה הסמוך או בגלל גידול גפנים ליין (חמרא בארמית).
בראשיתו כונה גם "עטרות" ו"עטרה".
רוב התושבים עוסקים בגידול פרחים, כרם, פרדס ולול תרנגולי הודו.
היישוב הוקם בשנת 1971 כמושב שיתופי במסגרת נסיונותיו של אורי גלעד להקים יישוב על פי עקרונות התיישבות רב תכליתית.
גרעין המתיישבים, שהיה מבוסס על זוגות צעירים ישראלים, עבר הכשרה בטרם עלה למקום.
בשלושת החודשים הראשונים התגוררו המתיישבים במקלטים ולאחר מכן עברו למבנים טרומיים עד להשלמת מבני הקבע שהקמתם התעכבה.
בתחילה קבלו המתיישבים מים מבאר קטנה, ובהמשך חוברו לקידוח גדול של מים מנחל פרעה.
בשנת 1975 עיבד המושב 2,000 דונם וייצא אבטיחים.
בשנים הראשונות חובר המושב לשירות טלפון באופן אלחוטי.
בשנת 1977 הוסב המושב למושב רגיל וחדל להיות שיתופי.
באותה שנה גם הוקם בית ספר במושב, בו למדו קרוב ל-90 ילדים מיישובי בקעת הירדן.
בהמשך, עבר בית הספר האזורי לקרבת משואה ומבנה בית הספר שימש מוסדות שונים.
בשנת 2015 הוקמה במתחם אולפנה לבנות.
בשנת 1986 עברו תושבי חמרה הליך של כינוס נכסים בגלל חובות של המושב.
ב-6 בפברואר 2002 חדר למושב מחבל פלסטיני מהכפר הסמוך טמון, כשהוא מחופש לחייל צה"ל.
המחבל חדר מאזור החממות, נתקל בסייר הביטחון של היישוב ובחייל צה"ל.
מן המארב הוא ירה למוות בחייל המילואים משה מגוס מקונן אשר הוקפץ למקום.
לאחר מכן התבצר המחבל בבית משפחת אוחנה.
הוא ירה באם מירי, שנפצעה קשה, ובבת יעל, ילדה עם מוגבלות, אשר מתה במקום.
למקום הוקפץ כוח מגדוד ההכשרה של חטיבת גולני וכוח מפלס"ר 500. קצין צה"ל מחטיבת גולני זיהה את המחבל בתוך הבית וחיסל את המחבל בשעה שהוא הציץ מהחלון כדי ליידות רימון אל עבר כוחות צה"ל.
מאוחר יותר מתה מפצעיה מירי אוחנה.
בעקבות הפיגוע הודחו מתפקידם מפקד גדוד הנח"ל החרדי וסגן המ"פ.
ב-7 באפריל 2023, ט"ז בניסן ה'תשפ"ג, בוצע פיגוע ירי נוסף על ידי מחבל פלסטיני בצומת חמרה שליד המושב, שבו נרצחו אם ושתי בנותיה מהישוב אפרת.
חמצן דו־חנקני (Nitrous oxide נייטרוס אוקסיד, קרוי גם גז צחוק או גז קצפות) הוא גז לא דליק שנוסחתו הכימית N2O, בעל קשר קוולנטי כפול בין האטום המרכזי (חנקן) לבין חמצן, וקשר קוולנטי כפול בין החנקן לבין החנקן השני.
משמש בחדרי ניתוח להרדמה כללית וכן ברפואת שיניים ורפואת ילדים הוא משמש סם הרגעה (הגורם להרגשת אופוריה).
חמצן דו חנקני מוכר כחומר הרדמה בעולם הרפואה מאז 1868 ונעשה בו שימוש ברפואת שיניים, חדרי ניתוח, חדרי לידה ועוד.
"גז הצחוק" הוא תערובת של חמצן נקי וחמצן דו חנקני נשאף מתוך מסכה המונחת על אפו של המטופל ובמינונים נמוכים הוא בטוח לשימוש.
השפעתו של N2O מרגיעה את הכאב באופן מיידי והגז מתנדף במהירות מהגוף וממחזור הדם, ועל כן הוא נחשב לפתרון מיטבי, לעומת האופציות החלופיות, כאמצעי הרגעה בעת הטיפול, במיוחד עבור ילדים.
גז צחוק הוא חומר מסוכן, שאמור להיצרך בפיקוח רופא בלבד.
בכמויות גדולות, הסם גורם לנזק מוחי ואף למוות.
שימוש לרעה בגז תפס תאוצה באירופה מ-2010. בחול המועד סוכות 2010, מתו בישראל שני בני נוער משאיפת גז צחוק בכמויות גדולות.
מינואר 2006 קובעות תקנות הרוקחים בישראל כי אין לייצר, לייבא או לשווק את החומר ללא היתר מראש ממשרד הבריאות; עונשו המקסימלי של העובר על תקנות אלה הוא קנס ומאסר של עד 6 חודשים.
למרות זאת, הסם מופץ לעיתים לצריכה, במסיבות, בתוך בלונים.
חמצן דו־חנקני משמש גם כחומר משפר בעירה במנועי מכוניות מרוץ ואופנועים, שם היא מכונה NOS - Nitro Oxygen System (מערכת חנקן וחמצן) או "נייטרוס".
הוספתה לחלל השריפה משחררת כמות חמצן גדולה המשפרת את הבעירה במנועי בעירה פנימית ומעלה את תפוקתם באופן רגעי.
שימוש זה בחמצן דו־חנקני מופיע באופן תדיר בסדרת סרטי מהיר ועצבני.
כמו כן הוא משמש כחומר עזר להקצפה במאפיות ובתרסיסי קצפת מוכנה.
מספר E של החומר כתוסף מזון הוא E942.
חמצן דו-חנקני נמצא באופן טבעי באטמוספירה, אך האדם גורם לתפוצה רחבה יותר של הגז, בעיקר בעקבות שימוש בדשנים מבוססי חנקן לצורכי חקלאות וכן בעקבות שריפה של סוגי דלק מסוימים ותהליך הייצור של חומצה חנקתית.
לפי הערכות משנת 2010, כ-40% מכלל הפליטות של חמצן דו-חנקתי מגיעות מפעילות אנושית.
חמצן דו־חנקני הוא גז חממה, ועל פי הערכות של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים משנת 2021, לכל מולקולה שלו יש פוטנציאל תרומה לאפקט החממה השווה לפוטנציאל של 273 מולקולות של פחמן דו-חמצני בחישוב למאה שנה.
עם זאת, הריכוז של החמצן הדו-חנקני באטמוספירה נמוך מזה של פחמן דו-חמצני ומתאן, ולכן תרומתו הכוללת להתחממות העולמית נמוכה משלהם, ונחשבת לשלישית בחשיבותה (לא כולל התרומה של אדי מים).
החמצן הדו-חנקני משתתף גם במחזור צ'פמן (מעגל אוזון-חמצן).
בטרופוספרה (השכבה הנמוכה ביותר של האטמוספירה), חמצן דו-חנקני הוא בעיקרו אינרטי.
עם זאת, כשהוא מגיע לסטרטוספרה, מתרחשת פוטוליזה – תגובה שבה אנרגיית האור גורמת לפירוק של חמצן דו חנקני וליצירה של אטומי חמצן בודדים.
בנוסף, בסטרטוספרה, כשמולקולות של חמצן דו-חנקני באות במגע עם אטומים בודדים של חמצן (O), נוצר חנקן חמצני (NO), שבתורו יוצר תגובה עם אוזון (O3) ומביא לפירוקו.
מחקרים הראו שהעלייה של כמות החמצן הדו-חנקני באטמוספירה, בעקבות פעילות האדם, עשויה להיות גורם מרכזי להידלדלות שכבת האוזון.
חמרה היא אדמה העשירה בתחמוצות ברזל, שצבעה אדום-חום.
מקור השם הוא מהמילה הערבית חמרה - "אדומה".
החמרה היא אדמה בוצית, מאווררת ומנוקזת היטב שעומקה מגיע לעיתים למטרים אחדים.
החמרה פורייה ומשמשת מצע נוח לחקלאות, משום שהיא משמרת היטב חומרים מזינים ומים, ומאפשרת למים עודפים להתנקז.
בשל היותה דלה בחומרי מזון לצומח יש לדשן אותה בהתמדה.
בעיה נוספת נובעת מכושר חלחול מים נמוך, שמחריף גם עקב עיבוד חקלאי אינטנסיבי והיווצרות קרומי נזאז (הצטברות של חרסיות ותחמוצות ברזל בין השורשים).
החמרה מורכבת ברובה מגרגירי קוורץ מצופים בתחמוצות ברזל.
ההרכב הכימי הממוצע של החמרה הוא 90% צורן דו-חמצני (SiO2), 5% אלומינה ותחמוצת ברזל (Al2O3+Fe2O3), 4% סידן פחמתי (CaCO3), 0.7% אשלגן חד-חמצני (K2O) ו-0.4% חומר אורגני.
אין ודאות לגבי תהליך ההיווצרות של אדמת החמרה, אולם סמיכותה לסלעי הכורכר מצביעה על קשר ביניהם.
החמרה התפתחה על אזורי כורכר קיימים בתהליכים אורגניים של פירוק.
החמרה, כמו הכורכר, נוצרה מדיונות חול עתיקות שהתייצבו, ומה שקובע האם ייווצרו כורכר או חמרה הוא האקלים ששרר בעת ההיווצרות - אקלים גשום שהוביל לשטיפת חלק מהפחמות ולחמצון הברזל.
החמרה הועשרה על ידי חמרים שנשטפו מההרים במזרח.
החמרה נוצרה מאבק חרסיתי שהועבר באמצעות הרוח.
החמרה מקורה בגרגירי חול שעברו תהליך שציפה אותם בחומרים המכילים ברזל.
אפשר שלכל אחת מהאפשרויות הללו תרומה חלקית בלבד להיווצרות החמרה.
החמרה נפוצה בישראל לכל אורך מישור החוף מראש הנקרה ועד אשקלון.
היא מופיעה בדרך כלל בסמוך לרכסי הכורכר.
חַמְצִיץ נָטוּי (שם מדעי: Oxalis pes-caprae, שמות עממיים באנגלית: Buttercup Oxalis, Bermuda Buttercup, Cape Sorrel, Wood Sorrel) הוא מין של גאופיט בעל קנה שורש נושאי בְּצַלְצוּלים מהסוג חמציץ במשפחת החמציציים, שעליו תלתניים בעלי עוקצים ארוכים, שלושת העלעלים בצורת לב, פרחיו גדולים צהובים בוהקים ועוקצי הפרחים חמצמצים וטעימים למציצה.
המין גדל באופן טבעי בדרום אפריקה, ויובא למקומות רבים ברחבי העולם בתור צמח נוי.
למרות שהתרבותו בישראל היא אך ורק וגטטיבית (ללא פרי וזרעים) התפשטותו מופלאה והוא כיום נפוץ כמין פולש ועשב שוטה בישראל, אבל גם באזורים נרחבים, בהם אמריקה הצפונית (בעיקר בקליפורניה), אוסטרליה ואגן הים התיכון (כולל חצי האי האיברי והאיים הקנריים).
מין זה פורח בחורף ובאביב.
חמציץ נטוי הוא אחד משני מינים הגדלים בר בישראל.
המין השני, חמציץ קטן (Oxalis corniculata), הוא צמח חד-שנתי או רב-שנתי זעיר שרוע ובלי קנה שורש כמו לחמציץ נטוי, גובהו 5 עד 9 ס"מ, פרחיו קטנים (6 עד 10 מ"מ) צהבהבים.
פריחתו ממרץ ועד נובמבר והוא עושה פרי.
הפרי מבשיל מיד ומפזר זרעיו מיד לאחר הפריחה.
מוצאו של חמציץ קטן מאסיה ולא מדרום אפריקה.
החמציץ הנטוי הוא גאופיט המייצר מספר גדול של בְּצַלְצוּלים קטנים (לא בצלים) על הגבעול שמתחת לפני הקרקע ולפעמים גם בחיק העלים התחתונים.
בצלצול הוא ניצן דמוי בצל.
גבעול החמציץ הוא קנה ירוק, גמיש וארוך, בדרך כלל בין 15 ל-30 ס"מ, אך במקרים מיוחדים יכול להגיע אף למעלה מ-70 ס"מ.
העלים תלתלניים מורכבים משלושה עלעלים בעלי צורת לב ושפה תמימה אשר מסודרים בדור (סידור ספירלי או עיגולי של עלים או פרחים) בו העלעלים בעלי צורה פחות או יותר שווה.
פרחי החמציץ הנטוי הם פרחים צינוריים דמויי משפך-חצוצרה שבולטים בזכות הצבע הצהוב הבהיר והבוהק של עלי הכותרת.
קוטר הפרח הוא 2 עד 3 ס"מ.
לפרחים עשרה אבקנים וחמישה עלי כותרת בצבע צהוב אשר לרוב מתמזגים בבסיס.
על גבעול אחד יש בדרך כלל מספר פרחים.
פרח החמציץ דמוי המשפך פתוח בשעות היום אך נסגר למעין צינורית דקה בשעות אחר הצהריים והערב.
פרח החמציץ מכיל צוף וזוכה לביקור חרקים בהם דבורת הדבש.
הפרחים הם טריסטיליים ובעלי אי-סבילות עצמית בנוגע להאבקה.
ישנם שלושה טיפוסים מורפולוגיים של פרחי חמציץ, כל טיפוס מאופיין ביחס שונה בין אורך האבקנים לאורך עמוד העלי.
הפריה ויצירת זרעים מתרחשת רק אם אבקה של צמח ארוך אבקנים וקצר עמודי עלי הפרתה צלקות של צמח קצר אבקנים בעל עמודי עלי ארוכים.
לישראל הגיעו בצלצולים של טיפוס האבקה אחד, בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים, ועל כן אין הוא עושה בארץ זרעים ומתרבה רק רבייה וגטטיבית.
הפרי הוא קפסולה קטנה המכילה מספר זרעים.
בנוסף לריבוי מיני רגיל, השורשים של החמציץ מצמיחים בצלצולים (לא בצלים) תת-קרקעיים קטנים המאפשרים ריבוי וגטטיבי, כלומר: באמצעות הבצלצולים החמציץ מתרבה ויוצר חמציצים נוספים, הגדלים במרחק מה מצמח המקור.
החמציצים שצומחים מבצלצולים זהים גנטית לחמציץ המקורי שיצר את הבצלצולים.
חמציצים אלה יוצרים בתורם בצלצולים חדשים, וכך ממשיך מעגל השכפול וההתרבות.
כתוצאה מכך, החמציץ מתרבה מהר מאוד ובעל נטייה חזקה לפולשנות, בפרט החמציץ הוא מין פולש בישראל.
גבעול החמציץ ובצלצוליו חמוצים, וזאת בשל החומצה האוקסלית המצויה בהם.
רוב החומצה לרוב מפורקת בקיבה על ידי חיידקים אך בצריכה גבוהה של חומצה אוקסלית העודפים עלולים להיקשר למינרלים שונים וליצור אוקסלט שעלול לגרום להרעלת אוקסלט.
לפי אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית אכילת הצמח בכמויות גדולות על ידי בעלי חיים עלולה לגרום לתופעות לוואי כגון רעד והתכווצויות, אך אין מקרים מתועדים בבני אדם ואכילת הצמח על ידי בני אדם מוגדרת בעלת רעילות נמוכה.
האגודה האמריקאית למניעת צער בעלי חיים (ASPCA) מגדירה את הצמח כבעל רעילות בינונית עבור חיות מחמד כגון כלבים ואכילה שלהם העלולה לגרום לתסמינים כמו הזלת ריר, חוסר תיאבון, שלשול, עייפות וחולשה.
תסמינים חמורים יותר עשויים לכלול רעד ושתן דמי.
כבשים רגישות יחסית לצמח ודווחו על מספר מקרי מוות של עדרי כבשים בדרום אוסטרליה כאשר רעו בשדות חמציץ.
חומצה אוקסלית ניתן למצוא גם בעלים ירוקים אחרים כגון תרד, בטטות, ושעועית ולכן במינונים נמוכים הצמח כנראה אינו מסוכן לאדם בריא.
הרתחת הצמח מנטרלת את החומצה ומאפשרת לאכול אותו ללא חשש.
בתי גידול, תקופת פריחה ותפוצה
בישראל החמציץ הנטוי נפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, הוא גדל בעיקר באזורים מושקים ומוצלים למחצה, בהם גינות, מעזבות, שולי דרכים, שולי פרדסים, שולי מטעים, מדשאות, שטחים פתוחים בערים ועוד.
למרות שהחמציץ נפוץ בעיקר בשטחים מופרים, שהופרעו על ידי האדם, הוא הולך ונהייה נפוץ יותר ויותר גם בשטחים פתוחים ואף בשמורות טבע.
החמציץ סתגלן ביותר ומצליח לשגשג במגוון בתי גידול.
כך למשל, חמציצים נצפו גם בשטחי חולות מיוצבים סמוך לחוף הים.
בישראל, החמציץ הנטוי פורח בעיקר בחורף ובאביב, אחרי הגשמים הראשונים ועד החמסינים הראשונים של הקיץ.
נביטת העלים מתחילה בחודש נובמבר וכבר בדצמבר מתחילה הפריחה.
החמציץ פורח עד סוף אפריל ותחילת מאי אך במקומות מוצלים ומושקים היטב, בשנים מסוימות (תלוי במשטר הגשמים וגלי החום), החמציץ יכול לשרוד גם עד אמצע מאי.
שיא הפריחה חל בחודשים פברואר-מרץ.
מקורו של החמציץ הנטוי הוא דרום אפריקה, אך הוא יובא למקומות רבים ברחבי העולם בתור צמח נוי, וכיום הוא נפוץ באזורים נרחבים, בהם אמריקה הצפונית (בעיקר בקליפורניה), אוסטרליה ואגן הים התיכון (כולל חצי האי האיברי והאיים הקנריים), בתור מין פולש ועשב שוטה.
המין גדל באופן טבעי בדרום אפריקה והופץ בעולם כצמח נוי.
תחילה הוא הובא לאירופה (ב-1796) וב-1841 הובא גם לאוסטרליה.
בהמשך התפשט באגן הים התיכון ואף הגיע לאמריקה הצפונית.
נטייתו להתפשט והקושי לסלקו ממקומות לא רצויים גרמו עד מהרה לסיווגו כעשב שוטה ומין פולש בעייתי.
לישראל הגיע החמציץ הנטוי כנראה דרך אירופה בסוף המאה ה-19 והתגלה לראשונה בארץ בשנת 1906. במאה השנים שעברו התאקלם החמציץ בארץ ישראל והתפשט למקומות רבים: החל בגינות עירוניות, מדשאות, שולי פרדסים ומעזבות ובעשורים האחרונים גם לשטחים פתוחים ושמורות טבע.
מודעות לפולשנות של החמציץ החלה רק בשנים האחרונות ונעשו ניסיונות לסלקו אך בהצלחה מועטה.
בישראל, כמו במקומות נוספים בעולם אליהם פלש המין, עד לאחרונה (שנות ה-20 של המאה ה-21) חשבו המדענים שהחמציץ הנטוי אינו עושה זרעים.
זאת משום שרק אחד משלושת הטיפוסים המורפולוגיים של הפרחים קיים באוכלוסייה, ולכל טיפוס מורפולוגי אי-סבילות עצמית.
הטיפוס שקיים בישראל הוא בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים.
טיפוס זה נקרא "טיפוס S".
בשנים האחרונות החלה התפשטות מואצת של החמציץ הנטוי בישראל גם בשטחים טבעיים.
מחקרים שנעשו מראים שייתכן והחמציצים שפלשו לאגן הים התיכון, לרבות ישראל ופורטוגל, החלו גם להתרבות רבייה מינית וליצור זרעים פוריים.
ב-2023 נתגלה בירושלים (וככל הנראה גם בכפר סבא) חמציץ נטוי בעל עמוד עלי בינוני (טיפוס M) שיכול לעשות זרעים עם חמציץ נטוי מטיפוס S, הנפוץ בישראל.
למרות שאינו עושה זרעים בישראל, החמציץ הנטוי מצליח להתרבות ואף להתפשט באופן אגרסיבי אל שטחים חדשים (בעיקר שטחים בהם הופרעה הקרקע), בזכות מנגנון יעיל ביותר של רבייה וגטטיבית.
הפצה למרחק ויצירה של מוקדי פלישה חדשים נגרמות הן על ידי האדם (באמצעות העברת קרקעות ממקום למקום, לצורכי גינון, בנייה, עבודות עפר וכדומה), והן באמצעות וקטורים טבעיים שונים (החולד הארצישראלי, וזרימת מי נחלים).
מחקר שבוצע באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה על אוכלוסיית החמציץ הנטוי בישראל, הראה שלמרות שאין ייצור זרעים באוכלוסייה זו, יש בה שונות גנטית משמעותית, שמקורה ככל הנראה בהצטברות של מוטציות סומטיות (Rottneberg and Parker 2004).
קיומם של פרטים בעלי פרחים מרובי עלי-כותרת, לצד פרטים בעלי פרחים במופע הרגיל, במקומות רבים בישראל, מעיד על התופעה הנ"ל.
כמו כן, בשטחים פתוחים בפאתי העיר ובשולי פרדסים נפוצים חמציצים בהם הפרח הוא בצבע קרם-צהוב-חיוור, שבהיר וחיוור באופן ניכר מהמופע הצהוב הרגיל.
מעבר להיותו מטרד בגינות נוי, החמציץ הנטוי פולש בהדרגה אל תוך שטחים טבעיים בישראל.
במקומות אליהם פלש הוא יוצר לרוב מרבדי צמיחה צפופים, וכך הוא דוחק את הצומח המקומי.
דוגמאות לתופעה ניתן לראות בוואדיות שבין שכונות העיר חיפה, בפארק הכרמל באזור הקרוב לאוניברסיטת חיפה, ובשמורת חרוצים בשרון.
בשל כושר הרבייה הווגטטיבית הגבוה של המין, הטיפול במוקדי הפלישה בעייתי.
עקירה של הצמחים אינה מחסלת אותם, משום ששורשי הצמח מפתחים מספר רב של בצלצולים קטנים תת-קרקעיים, הניתקים מצמח האם; כשעוקרים את צמח האם, הבצלצולים נשארים בקרקע, ומצמיחים גבעולים חדשים.
מחקר שערכו פרופ' עמרם אשל וד"ר אילנה שטיין, שפורסם ב-2018, גילה שהחמציץ בנוי כך שכאשר מנסים לעוקרו העלים ניתקים בקלות ואילו הבצלצולים והחלקים החשובים של הצמח נשארים בטוחים במקומם, הוא השווה זאת לאוטוטומיה בבעלי חיים: הקרבת איבר כדי להבטיח את הישרדות האורגניזם.
עם כל זאת, ניתן לבצע חיסול של מוקד פלישה באמצעות אחת מהדרכים הבאות:
עקירה חוזרת ונשנית משנה לשנה, תוך סילוק החומר שנעקר אל מקום בו לא יהווה מטרד או סיכון אקולוגי (אין למחזר לקומפוסט)
הסרה מלאה של כל שכבת הקרקע העליונה (בעובי כחצי מטר)
כמו בכל טיפול במינים פולשים, ניטור של מצב השטח במשך מספר שנים ממועד תום הטיפול, יהיה הכרחי.
שמו המדעי של החמציץ הנטוי הוא Oxalis pes-caprae שפירושו "חמציץ רגל העז".
המילה Oxalis מתייחסת לחומצה האוקסלית שבתוך החמציץ, ושם המין "רגל העז" מתייחס לצורת העלה.
לחמציץ הנטוי יש שם מדעי נרדף (סינונים) והוא Oxalis cernua שפירושו "חמציץ נטוי" בלטינית.
שמו העברי הוא "חמציץ נטוי", על שם טעמו החמצמץ.
שם המין "נטוי" הוא עברות של השם המדעי הנרדף cernua, שבלטינית פירושו "נטוי".
שם זה כנראה ניתן למין זה מכיוון שהגבעול והפרח נוטים קמעה באלכסון.
למרות היותו "עולה חדש" (החמציץ הגיע לארץ רק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), התפשטותו המהירה ותפוצתו הרחבה - בעיקר במעזבות, מדשאות וגינות בקרבת ובתוך אזורי יישוב ובמיוחד בערים - והיותו בעל פרח בולט, הפכו את החמציץ לחלק מהנוף הישראלי ולגבי ישראלים רבים - חלק מנוף ילדותם.
בשל טעמם החמצמץ נוהגים ילדים למצוץ את גבעולי החמציץ.
בלשון הדיבור הוא נקרא לעיתים "חַמְצוּץ".
נעמי פולני - אמנית, מוזיקאית, במאית וכוריאוגרפית של הצ'יזבטרון, הלהקות הצבאיות ולהקת "התרנגולים" - הקימה ב-1966 את להקת "החמציצים", אך הלהקה לא זכתה להצלחה והתפרקה כעבור שנה.
בתוכנית הטלוויזיה ההומוריסטית "פלטפוס" בלטו מערכוני "נווה חמציצים" שהיו פארודיה על תופעת שכונות יוקרה שכונו "סביונים" או "נווה סביון" על שם היישוב העשיר סביון.
"נווה חמציצים" תוארה כשכונה ישראלית ממוצעת ועממית והמערכונים הציגו את חיי היום-יום של תושבי השכונה: ילדים, זקנים ואנשים מוזרים ומצחיקים.
איטה (אידה) פקטורית כתבה שיר על החמציץ עם לחן של פואה גרינשפון.
יורם טהר-לב כתב מקאמה הומוריסטית שבה החמציץ ממלא תפקיד בולט, בעיקר בזכות המצלול של שמו, הנוח לחריזה.
עזריה אלון (עורך) ואבינעם דנין (כותב), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10 - צמחים בעלי פרחים א', עמ' 189.
חמצון בטא (β oxidation), הוא מסלול מטבולי בו מפורקות חומצות שומן בתאי הגוף לשם הפקת אנרגיה במיטוכונדריה במסגרת מעגל קרבס.
התהליך נקרא כך משום שחיתוך מולקולות האצטיל קואנזים A המתרחש בתהליך מתבצע אחרי הפחמן המסומן בתור פחמן בטא.
ניצול חומצות השומן כמקור לאנרגיה היא תופעה שכיחה וחשובה המתרחשת בגוף החי כאשר אין אספקת גלוקוז זמינה לתהליך.
פירוק חומצות השומן מניב כמות של פי כמה וכמה יותר אנרגיה מאשר פירוק הסוכרים בתהליך הגליקוליזה.
תהליך הגלוקונאוגנזה, כלומר סינתזת הגלוקוז בגוף דורש כמויות גדולות של אנרגיה.
תהליך חמצון בטא הוא המנגנון הבלעדי להספקת אנרגיה זו.
חמצון בטא מורכב מסדרה של ארבעה תהליכים עוקבים המתבצעים על חומצת שומן מסוימת אשר בסופם מתקבלת מולקולת אצטיל קואנזים A חופשית המועברת ישירות אל מעגל קרבס, וחומצת שומן שהתקצרה בשני פחמנים אשר כעת עוברת גם היא את אותו התהליך וחוזר חלילה עד לפירוקה הסופי.
המקור לחומצות השומן הוא במאגרי השומן בגוף ומהמזון.
מאגרי השומן מתרכזים בתאי שומן (אדיפוציטים) בצורת מולקולות טריגליצריד, המורכבות מחד סוכר גליצרול ושלש חומצות שומן.
על מנת לנצל את חומצות השומן הללו להפקת האנרגיה יש לבצע תחילה מספר שלבים מקדימים הכוללים את פירוק הטריגליצריד למרכיביו, ושינוע חומצות השומן החופשיות לתאי הגוף השונים.
גם ניצול חומצות השומן מהמזון דורש מספר שלבים מקדימים הכוללים את אריזת הטריגליצרידים בליפופרוטאינים מיוחדים.
תהליך פירוק הטריגליצרידים בתאי השומן מתבצע הודות לעלייה בהורמוני הגלוקגון או האפינפרין בדם.
הורמונים אלה גורמים בראש ובראשונה להפעלת אנזים ליפאז ספציפי (Hormone Sensitive Lipase) אשר מתחיל לפרק את הטריגליצריד למרכיביו.
חומצות השומן החופשיות משונעות בשלב הבא, על ידי חלבון האלבומין אל תאי הגוף השונים.
בהגיען אל התאים, מסוגלות חומצות השומן לעבור את ממברנות התאים הודות לשומניות שלהן ולמסיסות הנמוכה שלהן במים.
תוצרי המזון וביניהם גם טריגליצרידים אשר מגיעים למעי הדק מפורקים על ידי סדרה של אנזימים ונספגים בדופן אפיתל המעי.
בעוברם את האפיתל הם נבנים מחדש כטריגליצריד ונארזים בליפופרוטאינים מיוחדים שנקראים כילומיקרונים ומשונעים בזרם הדם אל תאי הגוף.
בהגיעם אל התאים, מפורקים הכילומיקרונים וחומצות השומן מועברות אל פנים התא.
בעוברן את קרום התא מגיעות חומצות השומן לציטוזול התאי ומיד מגיבות עם קואנזים A ויוצרות מולקולת אציל קואנזים A אשר נחוצה לתהליך חמצון בטא.
ריאקציה זו דורשת השקעה של אנרגיה ולכן מולקולת ATP אחת מנוצלת בתהליך.
אולם מולקולות האציל קואנזים A אינן מסוגלות להיכנס אל תוך פנים המיטוכונדריה, מפני שהן אינן מצליחות לחדור את הקרום הפנימי שלהן.
המעבר למיטוכנדריה מתאפשר אם כך הודות למולקולת הקרניטין, אשר מגיבה עם האציל קואנזים A ליצירת מולקולת אציל קרניטין.
ריאקציה זו מזורזרת בנוכחות האנזים קרניטין אציל טְרַנְסְפֵרַאז I.
אציל קרניטין חודרת את הקרום הפנימי ובתוך חלל המיטוכונדריה חוזרת לצורת אציל קואנזים A בנוכחות האנזים קרניטין אציל טרנספראז II.
כעת מולקולות האציל קואנזים A מתחילות את חמצון הבטא בפועל.
כאמור, מטרת העל של התהליך הזה היא לבצע חיתוכים של מולקולות אצטיל קואנזים A על מנת לנצל אותן במעגל קרבס לצורך הפקת אנרגיה.
סילוק זוג מימנים מחומצת השומן ויצירת קשר כפול זמני מסוג טראנס בין פחמן האלפא לבין פחמן הבטא.
ריאקציה זו מתרחשת הודות לאנזים אציל קואנזים A דֵהִידְרוֹגֵנָאז והמטבוליט שמתקבל נקרא טְרַאנְס-Δ אֶנוֹאִיל קואנזים A.
אנזים זה נעזר במולקולה נשאית האלקטרונים FAD המשמשת לו כקואנזים.
זהו השלב החשוב ביותר אשר קובע את קצב התהליך כולו.
הכנסת מולקולת מים באמצעות האנזים אֶנוֹאִיל הִידְרַטָאז, דבר הגורם לפתיחת הקשר הכפול וקבלת מולקולת הִידְרוֹקְסִיאָצִיל קואנזים A.
הוצאת מימנים נוספת, הפעם בעזרת מולקולה נשאית האלקטרונים NAD והאנזים בטא הידרוקסיאציל קואנזים A דהידרוגנאז לקבלת המטבוליט קֵטוֹאִצִיל קואנזים A.
חיתוך מולקולת קואנזים A בעזרת האנזים תִּיאוֹלִאז מתוך מולקולת קטואציל קואנזים A.
דבר הגורם לחומצת השומן להקצר בשני פחמנים.
אצטיל קואנזים A מנוצל במעגל קרבס בעוד שחומצת השומן הנותרת חוזרת על אותו התהליך מהתחלה כאשר היא נדחסת עם קואנזים A, לקבלת אציל קואנזים A חדשה בנוכחות אותו התיאולאז .
חמצון בטא בחומצות שומן בלתי רוויות
התהליך אשר מפורט לעיל מתרחש במצב האידיאלי בו חומצת השומן היא רוויה, כלומר ללא נוכחות של קשרים כפולים בין הפחמנים המרכיבים אותה.
אולם רוב חומצות השומן בטבע הן בלתי רוויות, כלומר בעלות אחד או יותר קשרים כפולים.
נוכחות של קשרים כפולים אינה מהווה בעיה בתנאי שהקשר הכפול הוא מסוג טראנס, מפני שקשר מסוג זה מתקבל באופן טבעי לאחר השלב הראשון בתהליך.
הבעיה תיווצר אם הקשר הכפול הוא מסוג ציס, מפני שהאנזים אנואיל הידרטאז (האנזים אשר מכניס מולקולת מים) אינו מסוגל לתפקד במצב כזה.
בשביל להתגבר על הבעיה מגיע האנזים אֶנוֹאִיל קואנזים A אִיזוֹמֵרָאז אשר משנה את מצב הציס למצב טראנס ובכך מאפשר את המשך החמצון.
חמצון בטא לחומצות שומן בלתי זוגיות
תהליך הפירוק של חומצות שומן בעלות מספר פחמנים אי זוגי מתבצע באופן זהה לתהליך אשר מתבצע עבור חומצות שומן זוגיות עד לשלב האחרון בו נותרת חומצת שומן בודדת בעלת שלושה פחמנים שנקראת פְּרוֹפְּיוֹנִיל קואנזים A.
חומצת שומן זו אינה יכולה להיכנס למעגל קרבס אשר דורש מולקולות אצטיל קואנזים A בלבד אשר מתקבלות אך ורק בתום חמצון בטא לחומצות שומן זוגיות.
ולכן לטובת ניצול הפרופיוניל קואנזים A מגיע האנזים פְּרוֹפְּיוֹנִיל קואנזים A קָרְבּוֹקְסִילָאז אשר תוך השקעת מולקולת ATP וביקרבונט הופך אותה למולקולת מַתִיל מָלוֹנִיל קואנזים A.
מולקולה זו מיד הופכת לסוּקְסִינִיל קואנזים A על ידי האנזימים מַתִיל מָלוֹנִיל קואנזים A אֵפִּימֵרָאז ומוּתָאז בריאקציה עוקבת, אשר יכולה להיכנס כעת ישירות למעגל קרבס בתור אחד מהמטבוליטים שלו .
חמצון בטא של חומצות שומן ארוכות מאוד
חמצון חומצות שומן ארוכות מאוד (למעלה מ-18 פחמנים) מתחיל בציטוזול בפראוקסיזומים.
החמצון הזה מתרחש עד לשלב שבו חומצות שומן מגיעות לאורך של 18 פחמנים.
בשלב הבא משונעות חומצות השומן הללו למיטוכונדריה ומשם ממשיך התהליך כפי שפורט.
הבקרה על חמצון בטא מתחלקת למספר סוגים:
בקרה הורמונלית - נוכחות הורמון הגלוקגון גורמת לזירוז תהליך חמצון בטא על ידי הפעלת אנזים הליפאז בתאי השומן וקרניטין אציל טרנספראז I בתאי הגוף.
מנגד, נוכחות האינסולין גורמת להאטת תהליך החמצון על ידי דיכוי האנזימים הנ"ל.
בקרה מטבוליטית - יצור עודף של מולקולות התוצר אצטיל קואנזים A, גורם לעיכוב בהיזון חוזר על האנזים תיאולאז ובכך מאט את תהליך החמצון כולו.
עודף NADH - עודף של מולקולות נשאיות האלקטרונים NAD במצב המחוזר שלהן מונע מהאנזים השלישי בתהליך - בטא הידרוקסיאציל קואנזים A דהידרוגנאז לתפקד כראוי, דבר אשר יגרום להאטה עד לכדי עצירת תהליך החמצון.
חמצן-מימן היא תערובת של הגזים חמצן ומימן, לרוב ביחס של 2:1 (שני שלישים מימן ושליש חמצן), אותו היחס בין היסודות כמו במים.
התערובת משמשת לריתוך וחיתוך על ידי מבער וכן יש לה שימושים נוספים, כמו תאורה וריתוך תת-ימי.
ניתן לייצר תערובת זו על ידי אלקטרוליזה של מים, המבצעת הפרדה של היסודות על ידי העברת זרם חשמלי בנוזל.
בטמפרטורה ולחץ רגילים תערובת של חמצן-מימן יכולה לבעור כשהיא מכילה בין 5% ל-95% מימן ליחידת נפח.
כאשר התערובת ניצתת היא הופכת לקיטור ומשחררת חום.
בתערובת סטויכיומטרית טמפרטורת הבעירה יכולה להגיע עד ל-2800 °C, כ-700 °C יותר מאשר בעירה של מימן בתוך אוויר.
זוהי תערובת נפיצה מאוד ומסוכנת בשימוש לא נכון; לכן נדרשים אמצעי בטיחות מיוחדים, כמו הפרדת המימן מהחמצן וערבובם רק ברגע ובמקום השימוש.
בעבר תערובת של חמצן-מימן שימשה לבניית מנורות שונות כמו למשל מנורת הסיד ששימשה לתאורה בהופעות ומחזות.
ניתן להשתמש בתערובת חמצן-מימן כדי להפעיל מבער.
המימן משמש כמקור דלק והחמצן הכרחי לבערה.
המבער משמש לריתוך וחיתוך של חלקי מתכת, זכוכית, וטרמופלסטיק.
בתעשיית הזכוכית משמש המבער לביצוע פוליש לשטח החיצוני של הזכוכית על ידי המסת שטח זה והעלמת שריטות כתוצאה מכך.
הלהבות של חמצן מיימן הם בחום של 2000 מעלות (°C) ומעלה.
מבער תת-ימי משתמש בתערובת של חמצן-מימן הנוצרת במקום הבעירה על ידי אלקטרוליזה של מים.
המתקן חוסך את הצורך במכלי מימן וחמצן אך דורש חשמל ומים מזוקקים לצורך פעולתו.
מרבית סוגי המבערים מערבבים ישירות בזמן האלקטרוליזה את שני הגזים לתערובת אחידה, הדבר גורם ליצירת תערובת יותר מדויקת לבעירה.
בדגמים אלו עלה הצורך למנוע אפשרות של פלאשבק (ניצוץ המדליק את כל הגז עד למכל שבו מתבצעת האלקטרוליזה) ונעשה שימוש ברכיב המשמש מעצור לפלאשבקים כדי למנוע תאונות.
קצב הפקת הגזים מימן וחמצן חייב להיות בלחץ מספיק גבוה, אחרת נוצר פלאשבק ופעולת המכשיר אינה חלקה.
התערובת חמצן-מימן מוזכרת לעיתים בתור התערובת שמניעה רכב הנוסע על מים.
האנרגיה הנצרכת לצורך פיצול מים ליסודות תמיד תהיה גבוהה מהאנרגיה שניתן להפיק משריפה של התערובת חמצן-מימן, או, במקרה האידיאלי, שווה לה.
לכן, כל טענה של רכב הנוסע על מים היא בגדר הונאה.
כמו כן קיים ויכוח ציבורי רחב על האפשרות לבצע שיפור נצילות המנוע בעזרת חמצן-מימן.
בעבר הוכח כי הזרקה של חמצן-מימן משפרת את ביצועי המנוע אך הוויכוח הוא סביב השאלה האם אלקטרוליזה של מים בזמן נסיעה מכוח חשמלי של האלטרנטור משפרת או גורעת מהביצועים וצריכת הדלק.
חַמֶּצֶת קטוטית סוכרתית היא סיבוך מסכן חיים של סוכרת, שבו היעדר אינסולין ורמה גבוהה של הורמוני דחק מובילים ליצירה מוגברת של גופי קטון ולחמצת.
סיבוך זה אופייני יותר לסוכרת מסוג 1 ומתבטא בבחילות והקאות, צמא מוגבר וריבוי שתן, כאבי בטן, קוצר נשימה ולעיתים אף בערפול ואבדן הכרה.
חמצת קטוטית סוכרתית שכיחה יותר בקרב ילדים וצעירים, אולם מי שפגיע יחסית לתמותה אלו מבוגרים, עם שכיחות תמותה של 5%–10%.
בעבר, טרם הטיפול באינסולין, הביא סיבוך זה לתמותה גבוהה של חולי סוכרת.
חולים עם סוכרת מסוג 1 שטרם אובחנה מגיעים פעמים רבות לבית חולים כבר עם הסתמנות של חמצת קטוטית סוכרתית, אולם מצב זה יכול להתרחש גם אצל חולי סוכרת שלא לקחו את מנת האינסולין שנרשמה להם, או במצבי חולי כגון זיהומים.
הטיפול בחמצת קטוטית סוכרתית הוא עירוי תמיסת מלח ואינסולין.
מנגנון ביוכימי להיווצרות חמצת קטוטית סוכרתית
חמצת קטוטית סוכרתית מאופיינת ברמות סוכר גבוהות בדם, בחמצת וברמות גבוהות של גופי קטון (או גופי קטו).
הפתוגנזה של חמצת קטוטית סוכרתית היא בעיקר עקב החמצת, רמות עודפות של גופי קטון מורידות את רמת החומציות בדם.
רמת pH הנמוכה מ-6.7 אינה מאפשרת חיים.
היווצרותם של גופי קטון: תחת רמות אינסולין נמוכות, ועליה בהורמונים מסוג קטכולאמינים, הכבד מניח כי הגוף נמצא במצב של צום, ופועל ליצירה של דלק חלופי (במקום גלוקוז, שאינו נכנס לתאים בגלל היעדר אינסולין).
ה"דלק" החלופי האמור הוא גופי קטון.
גופי קטון הם תוצר ביניים הנוצרים בתהליך המטבוליזם של חומצות שומן, כאשר שניים מהם, 3-הידרוקסיבוטיראט ואצטואצטט נכנסים לזרם הדם ויכולים לשמש כ"דלק" עבור איברים שונים, כגון המוח.
יש עליה בפירוק השריר ושחרור לקטאט ואלנין.
אלו בתורם מביאים לעליה נוספת בשחרור חומצות שומן וגלוקוניאוגנזיס וכן עליה בגלוקוז (שאינו נכנס לתאים, בגלל היעדר אינסולין).
אם מיוצרים גופי קטון ברמה משמעותית, התהליך נקרא "קטוזיס", אולם מצב זה אינו בהכרח מזיק ומתרחש לעיתים באופן נורמלי, כגון, כשיש מרווחים גדולים בין ארוחות.
לעומת זאת, אם יצירת גופי הקטון מתבצעת ברמה משמעותית מאוד, ה-pH בדם יורד, ונוצרת חמצת, הקרויה חמצת קטוטית (קטואצידוזיס).
אצל אדם בריא, לרוב קיים יחס של 1:1 בין אצטו-אצטט להידרוקסיבוטיראט, ואולם במצב של חמצת קטוטית סוכרתית יש הרבה יותר הידרוקסיבוטיראט.
כתוצאה מה-pH הנמוך, חלבונים שונים עוברים דנטורציה (מאבדים את צורתם המרחבית והופכים ללא אפקטיביים), וכתוצאה מכך נגרם נזק לרקמות, אי ספיקה של איברים שונים ולבסוף, מוות.
הגלוקוז מופרש בשתן וסוחף איתו מים רבים מהגוף, וכתוצאה מכך יש תהליך של התייבשות, שמשמעותה ריכוז הדם, שגם כך מרוכז באופן עודף.
ההתייבשות גורמת ליציאה של מים מן התאים אל כלי הדם כדי להתמודד עם הריכוז הגבוהה של המומסים בפלזמה, וכתוצאה מכך נגרם נזק נוסף לתאים.
הסובלים מחמצת קטוטית סוכרתית, יסבלו מתסמינים קליניים הדומים להרעלת אלכוהול (למרות שבהרעלת אלכוהול, רמות הסוכר יהיו לרוב פחות גבוהות מאשר בחמצת קטוטית סוכרתית).
בין התסמינים השונים ניתן למנות:
אפקט יונוטרופי שלילי על שריר הלב
מרווח אניוני גבוה (high anion gap) יצביע על איבוד של ביקרבונט ללא עליה ברמות הכלור (כאשר חומצה אצטו-אצטית וחומצה בטא-הידרוקסיבוטירית עוברות דיסוציאציה, הן מייצרות קטיון מימן אשר עובר נטרול על ידי ביקרבונט, ולכן יש אובדן של ביקרבונט).
נתרן - במצבים של DKA, כתוצאה מכך שמים יוצאים מהתאים על מנת לתקן את ההתייבשות, תהיה ירידה של ריכוז הנתרן בנוזל החוץ תאי (אולם ללא ירידה ברמת), פסאודו היפונתרמיה.
אשלגן - במצבים של DKA קיים מחסור אמיתי באשלגן - היפוקלמיה, בגלל הפרשה דרך הכליה ובהקאה.