tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים ואז הוחלף על ידי וילסון בוויליאם פ' ג' הארדינג.
במהלך כהונתו כיושב ראש הוא נתן למשרד האוצר לקבוע את המדיניות של הפדרל ריזרב.
המלין המשיך לשבת במועצת הנגידים של הפדרל ריזרב עד 1936 ושימש כיועץ מיוחד למועצה עד מותו ב-1938. הוא קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד, האחד מאוניברסיטת וושינגטון ולי שבווירג'יניה (1895) והשני מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1938).
המלין מת בוושינגטון הבירה ממחלה.
הוא נקבר בבית העלמין פורסט היל שבבוסטון.
צ'ארלס מק'קרי היה סופר אמריקאי שהתמחה בספרות ריגול ובעבר היה איש ה-CIA.
צ'ארלס מק'קרי נולד בעיירה במסצ'וסטס וגדל בווירג'יניה.
לאחר סיום בית הספר הוא התגייס לצבא ארצות הברית והיה עיתונאי ב"כוכבים ופסים".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא כתב נאומים לדווייט אייזנהאואר.
בסוף שנות ה-50 הוא הצטרף ל-CIA והיה סוכן שטח.
בשנת 1967 צ'ארלס מק'קרי עזב את השרות והחל לכתוב ספרים.
לאחר מספר ספרים שזכו להצלחה לרבות ספר "דמעות של סתיו".
הוא גילה לציבור הרחב שתקופה ארוכה היה סוכן השרות החשאי.
בנוסף לספרי מרגלים, מק'קרי כתב עבור National Geographic, ניו יורק טיימס, וול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט ועיתונים נוספים.
הסדרה גדולה של צ'ארלס מק'קרי כוללת כ-10 ספרים והיא מתרכזת בפעילות של סוכן בשם פול כריסטופר.
הספר הראשון בסדרה פורסם בשנת 1977 ואחרון בשנת 2007. על בסיס אירועי הסדרה צולם סרט קולנוע על ידי כריסטופר נולאן.
חלק מספרי צ'ארלס מק'קרי לרבות מרגלים ותיקים תורגמו לעברית.
בספרים שלו צ'ארלס מק'קרי תיאר חקר תכנים בתקשורת על ידי תוכניות מחשב ושימוש במטוסים אזרחיים ככלי נשק למטרות טרור עוד בשנת 1979 בספרו Better Angels.
צ'ארלס מייקל דייוויס הוא שחקן ודוגמן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור מרסל ג'רארד בסדרת הדרמה "המקוריים" (2013–2018), בתור קיין אנדרס בסדרה הקומית "יאנגר" (2017–2021) ובשל הופעתו בתור הסוכן המיוחד קוונטין קרטר בסדרה "NCIS: ניו אורלינס" (2020–2021).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון סטבינס בריברסייד, דייטון ובאוניברסיטת מיאמי באוקספורד, אוהיו.
דייוויס התחיל את דרכו בסוכנות הדוגמנות בסינסינטי, אוהיו.
הוא דגמן עבור נייקי ופוט לוקר.
דייוויס הופיע כאורח וחוזר על עצמו בכמה סדרות טלוויזיה בולטות, כולל "כל כך רייבן", "הוחלפו בלידתן" ו"האנטומיה של גריי".
בשנת 2011, הוא שיחק בתפקיד חוזר את קוואן קירקלנד, הקוורטרבק של קבוצת הסן דייגו סייברס בסדרה "משחקות את המשחק" (אנ').
בפברואר 2013 פורסם כי דייוויס לוהק לתפקיד ראשי בסדרה "המקוריים", סדרת ספין אוף של הסדרה יומני הערפד.
בשנת 2018, לאחר שהופיע בתפקיד חוזר בעונה הרביעית של הדרמה הקומית האמריקאית "יאנגר", החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרה החל מעונתה החמישית.
דייוויס הצטרף לצוות השחקנים של "NCIS: ניו אורלינס" במרץ 2020, ושיחק בתפקיד הסוכן המיוחד קוונטין קרטר בעונות השישית והשביעית עד סיומה.
ב־17 ביולי 2020, דייוויס כיכב לצד לורה הארייר כזוג שעבר פרידה בקליפ של "What's Love got to do with it", גרסת הרמיקס של קייגו לשיר המקורי של טינה טרנר.
דייוויס היה בקשר עם הכוריאוגרפית והדוגמנית קטרינה אמאטו.
עם זאת, בפרק של תוכנית הטלוויזיה "The Talk" ב־19 בספטמבר 2014, הוא חשף שהוא "רווק".
שנה סרט תפקיד הערות 2017 Battle Scars רמירז
גם במאי (2 פרקים) 2015 Ur in Analisis מייק סרט טלוויזיה
גם מפיק 2017–2021 יאנגר קיין אנדרס תפקיד חוזר (עונה 4)
שנה כותרת אמן הערות 2011 Mi Ricordo ג'יי ראלף 2020 What's Love Got to Do with It קייגו, טינה טרנר
צ'ארלס לינזה מקנרי היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אורגון משנת 1917 ועד מותו בשנת 1944. בשנים 1926–1933 עמד בראשות ועדת החקלאות ולאחר מכן הנהיג את המיעוט הרפובליקני בסנאט.
בבחירות לנשיאות 1940 ניסה להיבחר לתפקיד סגן הנשיא תחת ונדל וילקי אך לא נבחר לתפקיד.
צ'ארלס מקנרי נולד ב-12 ביוני 1874 בסיילם שבאורגון, התשיעי מבין עשרה ילדים.
הוריו נפטרו כשהיה בן תשע בלבד.
בשנת 1896 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת סטנפורד.
הוא התקדם בקריירה המשפטית, עד אשר כיהן כשפוט בבית המשפט העליון של אורגון בשנים 1913–1915.
בשנת 1917 נבחר מקנרי לסנאט האמריקאי.
בשנת 1922 הנשיא וורן הרדינג הציע למקנרי להתמנות לתפקיד מזכיר הפנים, אך מקנרי סירב והעדיף להישאר בסנאט.
משנת 1933 כיהן כמנהיג המיעוט הרפובליקני לסנאט.
בניגוד לחלק מהסנטורים במפלגתו, מקנרי דווקא כן תמך בחלקים מן מדיניות הניו דיל של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מקנרי תמך בסיוע לצרפת והממלכה המאוחדת.
מקנרי נפטר ב-25 בפברואר 1944 בפורט לודרדייל שבפלורידה לאחר ניתוח לא מוצלח בגידול במוח.
צ'ארלס מייקל מלטון הוא שחקן ודוגמן אמריקאי, אשר מוכר בשל תפקידו בתור רג'י מנטל בסדרה "ריברדייל".
מלטון נולד בג'ונו, אלסקה, ארצות הברית, לסוקיונג ולפיל מלטון.
אביו הוא אמריקאי לבן, שמשפחתו מקורה באנגליה, אך גם כבעל שורשי צ'רוקי.
אמו היא מהגרת קוריאנית שעברה לארצות הברית עם אביה בשנת 1990. מלטון הוא בנם הבכור.
משפחתו עברה לעיתים קרובות מפני שאביו עבד בצבא.
בתקופה מסוימת הוא ומשפחתו התגוררו בדרום קוריאה במשך כחמש שנים.
בסופו של דבר הם התמקמו במנהטן, קנזס, שם סיים מלטון את בית הספר התיכון בשנת 2009. מלטון למד באוניברסיטת המדינה של קנזס, שם שיחק כמגן הגנה בקבוצת הכדורגל.
הוא עזב את האוניברסיטה בגיל 20 כדי להתמקד במשחק ועבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, בשנת 2012.
בעבר הוא עבד גם כמטייל כלבים באפליקציית Wag.
הוא התפרסם כשדיגמן לראשונה, עבור דולצ'ה וגבאנה, קנת קול ו-MAC.
בתחילה הופיע מלטון בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "Glee" ו"אימה אמריקאית".
בשנת 2017 לוהק לתפקיד חוזר בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "ריברדייל".
הוא החליף את רוס באטלר, שעזב את צוות השחקנים בשל מחויבותו לסדרת הטלוויזיה "13 סיבות".
מלטון הפך רשמית לחלק מקאסט השחקנים הראשי החל מהעונה השלישית.
בשנת 2019 שיחק בסרטו העלילתי הראשון בתפקיד דניאל ביי בסרט הקולנוע "גם השמש היא כוכב", עיבוד הקולנועי של ניקולה יון לספר באותו שם.
מלטון הוא השחקן האסייתי-אמריקני הראשון שהוביל סרט רומנטי באולפן הוליוודי גדול.
בשנת 2023 שיחק בסרט הקולנוע "הצצה ליחסים".
באפריל 2025 פורסם כי מלטון יככב בסרט הבא של הבמאי ניקולס וינדינג רפן, תחת ההפקה וההפצה של חברת Neon.
שם הסרט עדיין לא פורסם, אך על פי הדיווחים הוא ייקרא Her Private Hell.
ביוני 2018, מלטון צייץ בטוויטר ציוצים המביישים שמנים שכתב בשנים 2011 ו-2012. מאז התנצל בפומבי.
באוקטובר 2018 החל מלטון לצאת עם עמיתתו לסדרה "ריברדייל", השחקנית קמילה מנדס, אך השניים נפרדו בדצמבר 2019.
שנה סרטתפקיד הערות 2018 הדילול: סדר עולמי חדש קייג' סרט מקורי של YouTube Premium 2019 גם השמש היא כוכב דניאל ביי 2020 בחורים רעים לתמיד ראףמיינסטריםעצמו2021Heart of Championsכריס2022מטה סודיהוואי2023הצצה ליחסיםג'ו יו זוכה פרס גות'הם לשחקן/ית המשנה הטוב/ה ביותר
מועמד פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן המשנה הטוב ביותר (2024)
מועמד פרס אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו לשחקן המשנה הטוב ביותר
מועמד פרס בחירת הקהל להופעה הקולנועית של השנה
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט להופעת המשנה הטובה ביותר (2024)2024בחורים רעים: הכל או כלוםראף2025יחידת העיליתג'ייקTBALove Childאיזי
שנה סדרה תפקיד הערות 2014 Glee דוגמן פרק: "New New York" 2015–2016 אימה אמריקאית: המלון מר וו 2 פרקים 2017–2023 ריברדייל רג'י מנטל תפקיד חוזר (עונה 2)
תפקיד ראשי (עונה 3 ואילך); 66 פרקים 2021סיפורי אימה אמריקאיםוייטפרק: "The Naughty List"2023פוקר פייסדייוויד מקדואל פרק: "The Future of the Sport"ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2ג'ושי מאדמן3 פרקים2025עצביםתפקיד מרכזי בעונה השנייה
צ'ארלס סאמנר היה מדינאי אמריקאי וסנאטור בסנאט האמריקאי מטעם מדינת מסצ'וסטס מ-1851 עד למותו בשנת 1874 שידוע בעיקר בשל תרומתו לתנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
סאמנר החל דרכו בתור עורך דין ונואם מוכשר שפעל בתוך תנועת ההתנגדות לעבדות במדינת מסצ'וסטס.
סאמנר היה מעורב במספר ארגונים פוליטיים מתנגדי עבדות עד שבמהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 חבר אל המפלגה הרפובליקנית בעת היווסדה.
לאחר נאום חריף של סאמנר בשנת 1856 בנוגע לעבדות בארצות הברית, תקף חבר בית הנבחרים הדמוקרטי פרסטון ברוקס מקרוליינה הדרומית, את סאמנר במקלו וכמעט הרג אותו.
האירוע הוביל להחרפת המאבק בין תומכי העבדות למתנגדי העבדות בהקדמה לפרוץ מלחמת האזרחים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הנהיג סאמנר את התנועה הרפובליקנית הרדיקלית אשר ביקרה את הנשיא אברהם לינקולן על שהיה רכרוכי בניהולו את המלחמה נגד הקונפדרציה בניסיונו לא לפגוע במרכזי אוכלוסין.
במקביל, סאמנר עבד יחדיו עם לינקולן בנוגע ליחסי החוץ של ארצות הברית ופעל למנוע מהממלכה המאוחדת והקיסרות הצרפתית השנייה מלהתערב במלחמת האזרחים לטובת הקונפדרציה.
לאחר המלחמה סאמנר אפילו הציע שבריטניה תשלם בפיצויים על תקריות ימיות בכך שתעניק את מושבותיה הקנדיות לארצות הברית.
לצד תדיאוס סטיבנס, סאמנר התנגד לתוכנית השיקום של הדרום שהונהגה בידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
אף על פי שסאמנר תמך ברכישת אלסקה מהאימפריה הרוסית, הוא התנגד בצורה חריפה לסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית (נודעה באותה התקופה על שם בירתה, סנטו דומינגו).
לצד מספר סנאטורים נוספים, סאמנר הנהיג את המאבק בקונגרס בנוגע לסיפוח נגד מדיניותו של הנשיא יוליסס ס.
בתגובה סאמנר הודח מתפקיד ראש הוועדה המנהלית ליחסי חוץ בידי הנשיא ומזכיר המדינה המילטון פיש.
סאמנר איבד את מעמדו במפלגה הרפובליקנית כאשר תמך במועמד המפלגה הרפובליקנית - ליברלית, הוראס גרילי, במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1872. סאמנר נותר סנאטור ונפטר כעבור שנתיים.
משנת 1867 ועד לפטירתו היה סאמנר חבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
צ'ארלס סאמנר, בנו של צ'ארלס פינקאני סאמנר, נולד בבוסטון, בירת מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית בשנת 1811. אף על פי שהוריו החלו דרכם מעוני, אביו של סאמנר למד משפטים ומונה לפקיד משפטי בבית הנבחרים של מסצ'וסטס ובהמשך לראשות עמדות מנהליות של רבעים בתוך בוסטון.
סאמנר הצעיר התחנך בבית הספר הלטיני של העיר שם התחנך באידיאלים נוגדי העבדות שהנהיגו את הקריאה הפוליטית בניו אינגלנד עוד באותה התקופה.
עוד מאביו של סאמנר, ששנא את מוסד העבדות, הושפע סאמנר בשנותיו הראשונות.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1830, התקבל סאמנר ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד תחת ג'וזף סטורי.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1834, סאמנר החל בפעילות עסקית בתור עורך דין פרטי לצד ידידו הקרוב ג'ורג' סטילמן הילארד.
בשנת 1837 יצא סאמנר לטיול באירופה.
תחילה הגיע אל לה האבר, ממלכת צרפת ובהמשך ביקר במוזיאון הלובר בפריז.
תוך שישה חודשים דיבר צרפתית בצורה שוטפת ולמד על ההיסטוריה של הדין הפלילי.
בהמשך ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שם פגש בהנרי ברוגהאם, הברון הראשון מברוגהאם וואוש , לשעבר הלורד צ'נסלור של בריטניה.
סאמנר שב לבסוף לארצות הברית במהלך שנת 1840. סאמנר פעל למען מטרות פוליטיות רבות, כולל רפורמה בתנאיהם של אסירים בבתי כלא, פעילות ממשלתית להסדרי שלום בין מעצמות והוצאה לפועל של רפורמות החינוכיות.
כמו כן סאמנר הושפע מפעילותו הציבורית של הנרי וודסוורת' לונגפלו.
בשנת 1840, אותה השנה ששב ממסעו באירופה, החל סאמנר לעסוק בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
ב-4 ביולי 1845 העביר נאום בנושא "הגדולה האמיתית של האומות" שהגדיר מחדש את הקריירה שלו.
נאומו הנלהב של סאמנר הוכיח את כישרונותיו.
הופעתו הפיזית בגובה של מטר תשעים וחמישה סנטימטרים תאמה את קולו החזק ודעותיו הנאמרות.
סאמנר סייע להוראס מאן בשינוי החינוך הציבורי במדינת מסצ'וסטס, והביע את התנגדותו למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שבפועל הונהגה כדי למלא אחר האינטרסים של תומכי העבדות שקראו לסיפוח שטחים נרחבים ממקסיקו והפיכתם למדינות עבדים חדשות.
סאמנר היה מעורב בתוך הפוליטיקה של המפלגה הוויגית.
המפלגה הוויגית התפצלה לנוכח מועמדותו של זאכרי טיילור, בעל עבדים דרומי שמונה למועמד הוויגי לנשיאות במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1848.
ארבע שנים לאחר מכן דחפו תוצאותיהם של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852 את סאמנר לסנאט של ארצות הברית, בתור סנאטור מטעם מדינת מולדתו.
סאמנר התנגד לפשרת 1850 בין תומכי ומתנגדי העבדות וחוק העבד הנמלט שעבר בקונגרס גם כן באותה השנה והמשיך במערכה נגד העבדות ברגע שהפך לסנאטור.
ב-1854 העבירו מדינות הדרום את חוק קנזס נברסקה שסיים את הפשרה.
ב-19 במאי 1856 סאמנר נאם בסנאט בנושא הנפיץ האם לקבל את קנזס בתור מדינה חופשית או מדינת עבדות לנוכח הפרעות האלימות שהתרחשו בין מתיישביה סביב הפרשייה, שנודעו בשם "קנזס המדממת".
בנאומו "הפשע נגד קנזס" זיהה סאמנר שני סנאטורים דמוקרטים כאשמים העיקריים בפשע זה – סטיבן דאגלס מאילינוי ואנדרו באטלר מקרוליינה הדרומית.
הנציג פרסטון ברוקס היה מקורבו של באטלר בהנהגה הלאומית מטעם קרוליינה הדרומית.
במקום לקרוא תיגר על סאמנר לדו-קרב, דבר שהיה אסור חוקתית אך מקובל תרבותית, החליט ברוקס לתקוף אותו במקל קל מהסוג המשמש לאילוף כלבים סוררים.
שלושה ימים לאחר הנאום, זמן קצר לאחר שהסנאט סגר את דיוני היום, נכנס ברוקס לחדר בו ישב סאמנר, נע במהירות, והטיח את המקל שלו בעל ראש המתכת על ראשו של סאמנר אשר היה חסר הגנה.
כשברוקס הכה שוב ושוב, קם סאמנר והתכופף שוב במצב של עיוורון, בניסיון חסר טעם להגן על עצמו.
אחרי דקה ארוכה סיים ברוקס להכות את סאמנר, אשר דימם מכל גופו.
לאורך כל האירוע לא התערבו חברי הקונגרס הנוכחים.
ברוקס הלך ברוגע מחוץ לחדר מבלי שעוכב על ידי הצופים ההמומים.
אנשי מדינות הדרום נהגו לשלוח מקלות את ברוקס כאות לתמיכה במעשיו.
לאחר הצעת אי-אמון בבית הנבחרים, התפטר ברוקס מתפקידו, נבחר מיד מחדש ברוב גדול.
זמן קצר לאחר מכן נפטר ממחלה בגיל 37. סאמנר עבר התאוששות ממושכת מפציעותיו עד ששב לתפקידו בצורה סדירה מלאה בשנת 1859.
לנוכח עלייתה של המפלגה הרפובליקנית הצטרף סאמנר לחבריה והיה בין הדוברים המובילים של תנועת הרפובליקנים הרדיקליים שדגלה בביטול מיידי ומוחלט של העבדות בארצות הברית.
היה בין חברי הקונגרס הראשונים שטענו כי יש להילחם במלחמת האזרחים האמריקנית כדי לסיים את העבדות ובכך להציל את האיחוד ולא קודם כל להציל את האיחוד.
לאמיתו של דבר, לדבריו, שתי המטרות קשורות זו לזו בקשר בל יינתק.
הוא כינה את העבדות "המעיין העיקרי של המרד" והתעקש, שברגע שממשלתו של הנשיא אברהם לינקולן יבטל רשמית את העבדות "המרד ימות בבת אחת." הוא פעל ללא לאות מאחורי הקלעים כדי למנוע מהרפובליקנים המתונים בקונגרס ובממשלו של אברהם לינקולן להתפשר בשאלת ביטול העבדות.
כשהנשיא לינקולן הוציא את הצהרת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863, ששחררה דה יורה את כל העבדים במדינות הבדלניות שהרכיבו את הקונפדרציה, שיבח סאמנר את פעולתו של לינקולן אך הוסיף כי ההכרזה הנשיאותית לא הייתה מקיפה מספיק.
רק ביטול עבדות לאומי, חסין מפעולת הופכין של בית המשפט העליון, יכול היה להבטיח קץ למוסד הנתעב – משמע שנדרש תיקון חוקתי.
כדי לזכות באישור הסנאט למה שהפך בהמשך לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שיתף סאמנר פעולה עם מספר פעילים נגד עבדות וכינן ברית ייחודית עם חברי הליגה הלאומית לאדיקות נשים.
הליגה, שנוסדה לכינון רפורמות, קיימה את הכינוס הראשון שלה במאי 1863 והחלה במסע לאיסוף מיליון חתימות על עצומה הדורשת תיקון חוקתי לביטול מוחלט של העבדות בארצות הברית.
כדי לקבל עתירות אלו ואחרות ביקש סאמנר מהסנאט ליצור ועדה מיוחדת "שתיקח בחשבון את כל ההצעות הנוגעות לעבדות." הסנאט ציית וקרא את סאמנר ליו"ר הוועדה החדשה.
בתחילת 1864 אספה הליגה הלאומית 100,000 חתימות.
ב-9 בפברואר 1864 נכנס סאמנר לחדר הסנאט בליווי שני שומרים אפרו-אמריקאים גבוהים שנשאו רישומי חתימות בעד העצומות נגד המשך קיומה של העבדות במדינה.
סאמנר הציג את העצומות בפני הסנאט, וכינה את החותמים עליהם "צבא אדיר, מאה אלף איש חוזקו...
הם מבקשים לא פחות משחרור אוניברסלי." נאומו של סאמנר נודע בכינוי "תפילת מאה האלף".
ההגנה האיתנה של סאמנר על עקרונותיו הביאה אותו לעיתים קרובות להתנגד לצעדים לפשרה.
הוא האמין שהממשלה חייבת לעבדים לשעבר הענקת שוויון זכויות כולל זכות הצבעה דמוקרטית, לצד תמיכה בפיתוח החינוך וקידום הבעלות על אדמות.
תחילה התנגד סאמנר לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהכריז כי אפרו-אמריקאים הם אזרחים הזכאים להגנה שוויונית על החוקים, משום שלא הייתה בו ערובה ברורה לזכויות הצבעה.
בסופו של דבר, הוא הצביע בעד התיקון.
סאמנר מעולם לא נרתע מלשוחח עם חבריו במפלגה הרפובליקנית על כך שלא הרחיק לכת מספיק, וניצל כל הזדמנות שבאה לידיו להציב את שאלת שוויון הזכויות בפני הסנאט.
השקפותיו הקיצוניות לאותה תקופה, עוררו פעולה של הסנאט, אך הן גם גרמו לאיגוד יריבים נגדו.
"אם הייתי יכול לכרות את גרונם של כחצי תריסר סנאטורים," התוודה ויליאם פיט פסנדן, סנאטור ממיין, "סאמנר יהיה הקורבן הראשון."
במהלך מלחמת האזרחים מונה סאמנר לראש ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית ומטרתו הראשית הייתה למנוע ממעצמות אירופאיות מלתמוך בקונפדרציה במסגרת מלחמת האזרחים.
לאורך המלחמה היו סדרת משברים ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת שנבעו מסדרת תקריות ימיות ומניעת הצי האמריקאי ממשלחות דיפלומטיות בריטיות להגיע אל הקונפדרציה.
למרות זאת, החשש המרכזי של הממשל האמריקאי סבב סביב צרפת, אשר פעלה להשיב את דריסת הרגל האירופאית לתוך העולם החדש וניסתה לכבוש את מקסיקו במסגרת המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
אילולא מלחמת האזרחים התכוון הממשל האמריקאי להיכנס ישירות למלחמה נגד צרפת לצד מקסיקו והממשל האמריקאי תמך בשליחת פטריוטים אמריקאים מעבר לגבול לתמוך בגרילה מקסיקנית במאבקה נגד צבא הקיסרות הצרפתית השנייה, אשר לבסוף הובס במערכה על מקסיקו ושב לארץ הלאום שלו.
במהלך המלחמה הצי המלכותי הבריטי, דרך תקריות בתוך האוקיינוס האטלנטי, הטביע מעל 60 ספינות סוחר ומלחמה של האיחוד.
סאמנר שכלל את ההשפעה הבריטית לרעה על מצב האיחוד במהלך מלחמת האזרחים וקבע כי בריטניה הייתה חייבת לארצות הברית פיצויים בסך 2,125,000,000 דולר אמריקני.
במקום לשלם מחיר פיצויים אדיר זה, סאמנר הציע שבריטניה תעביר לשליטת ארצות הברית את מושבותיה הקנדיות בצפון אמריקה.
קנדה באותה העת הייתה סדרת מושבות בריטיות, החשובות והמאוכלסות שבהם היו קנדה עילית וקנדה תחתית.
במקביל אליהן, לארצות הברית היה צורך אסטרטגי בקולומביה הבריטית לחופי האוקיינוס השקט שדרכה יכלה ארצות הברית להקים גשר יבשתי לטריטוריה של אלסקה.
פוליטיקאים רבים בממשל תמכו בהצעת הסיפוח של מושבות קנדה מבריטניה, בהם ויליאם סיוארד, האחראי מהצד האמריקאי על רכישת אלסקה שנתיים קודם לכן.
חשש אפף את תושבי המושבות הקנדיות מפני סיפוחם לתוך ארצות הברית.
לבסוף הממשלה הבריטית הסכימה לפשרה עם מדינאים קנדים שהביא להקמת הדומיניון של קנדה, ישות מדינית אוטונומית במידת מה מהאימפריה הבריטית אשר כללה בתוכה את קנדה עילית, תחתית ועוד שטחים שנלקחו ממושבת ארץ רופרט לחופי מפרץ הדסון.
דומיניון זה היה בעל פרלמנט וראש ממשלה (הראשון שמונה לתפקיד היה ג'ון אלכסנדר מקדונלד) אשר היו בעלי סמכויות הנוגעות למדיניות פנים בהם אחזו באוטונומיה מהאימפריה הבריטית.
המצב החדש שבריטניה הדגישה, לצד תושבי מושבותיה במזרח קנדה, את התנגדותה לכל רכישה אמריקאית של שטחים קנדיים, הובילה בסופו של דבר את סאמנר לוותר על רעיון הסיפוח של קנדה לתוך ארצות הברית.
בסופו של דבר, בריטניה שילמה לארצות הברית פיצויים בסך 15 מיליון דולר בלבד כפיצויים על תקריות במהלך המלחמה.
לאחר מאבקים ממושכים נגד הנשיא אנדרו ג'ונסון, ניצח יוליסס ס.
גרנט מהמפלגה הרפובליקנית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868. סאמנר התעמת גם עם גרנט – הפעם בהצלחה – עקב תוכניתו של גרנט לספח את הרפובליקה הדומיניקנית (שנקראה באותה העת סנטו דומינגו, על שם בירתה) לתוך ארצות הברית.
גרנט ראה בסיפוח דרך לפתור שתי בעיות.
השטחים המסופחים החדשים יספקו מקלט שבו עבדים משוחררים יוכלו לחיות בשלום – מבלי שיוטרדו על ידי לינצ'ים שבוצעו בידי דרומיים.
כמו כן הרפובליקה הדומיניקנית לא רק הכילה משאבי טבע יקרי ערך, אלא הייתה גם באותה העת שוק מרכזי לסחורות אמריקאיות.
סאמנר התנגד נמרצות לתוכנית הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית.
הוא הרגיש שיש להגן על אפרו-אמריקאים מפני הזעם הדרומי במקום להיאלץ אותם להתרחק.
בנאום נוקב בסנאט, ציין סאמנר גם כי סיפוח הרפובליקה הדומיניקנית יפזר את אחת משתי המדינות היחידות בהנהגת השחורים באיים הקריביים.
זה היה, לדבריו, עניין של אומה גדולה וחזקה שבוחרת לספח מדינה חלשה חסרת הגנה.
בסופו של דבר סאמנר ניצח, והסנאט הצביע נגד תוכניתו של גרנט.
אבל הניצחון של סאמנר התגלה כיקר.
כנקמה, סילק גרנט את חברו של סאמנר ג'ון לוטרופ מוטלי מתפקידו כשגריר ללונדון.
גרנט הצליח גם לסמן את סאמנר מתפקידו כיו"ר הוועדה ליחסי חוץ של הסנאט.
סאמנר המשיך לשרת בסנאט, אולם עד מותו בוושינגטון די.
צ'ארלס מריון ראסל היה אמן של המערב האמריקאי.
הוא יצר אלפי ציורים של בוקרים, אינדיאנים ונופי המערב בארצות הברית ובאלברטה, קנדה.
הוא ידוע כ"אמן הבוקרים" הוא הפך לסנגורם של האינדיאנים במערב.
מתחם המוזיאון על שמו בגרייט פולס שבמונטנה מאכלס יותר מ -2,000 יצירות אמנות של ראסל וחפצים אישיים.
אוספים גדולים אחרים קיימים באגודה ההיסטורית של מונטנה בהלנה, מונטנה, במרכז באפלו ביל בויומינג.
אמנות הייתה תמיד חלק מחייו של ראסל.
כשגדל במיזורי, צייר רישומים ופיסל דמויות חימר של בעלי חיים.
לראסל היה עניין רב ב"מערב הפרוע" והיה מבלה שעות בקריאה על בנושא.
ראסל צפה בחוקרים ובסוחרי פרווה שהגיעו לעיתים קרובות דרך מיזורי.
הוא למד לרכוב על סוסים בחווה באילינוי, המדריך של ראסל היה אל"ם ויליאם פולקרסון, שהתחתן עם משפחת ראסל.
בגיל שש עשרה עזב ראסל את בית הספר ונסע למונטנה לעבוד בחוות כבשים.
ראסל עזב את חוות הכבשים ומצא עבודה עם ג'ייק הובר, צייד שהפך לחוואי.
ראסל למד ממנו רבות על דרכי המערב, ושניהם נותרו חברים לכל החיים.
לאחר ביקור קצר בשנת 1882 במשפחתו במיזורי, חזר ראסל למונטנה, והתגורר שם ועבד בה עד סוף חייו.
הוא עבד כקאובוי במספר הזדמנויות ותיעד את החורף הקשה של 1886–1887 בציורים בצבעי מים.
ראסל עבד באותה תקופה בחווה במרכז מונטנה.
מנהל החווה קיבל מכתב מהבעלים ושאל כיצד עבר עדר הבקר את החורף.
בתגובה שלח מנהל העבודה ציור בצבעי מים בגודל גלויה שראסל צייר.
בעל החווה הראה את הגלויה לחברים ומכרים עסקיים, ובסופו של דבר הציג אותה בחלון ראווה בהלנה, מונטנה.
לאחר מכן, האמן החל לקבל הזמנות לעבודות חדשות.
החל משנת 1888 בילה ראסל תקופה מסוימת עם האינדיאנים.
שם הוא צבר הרבה מהידע האינטימי שלו על התרבות האינדיאנית בתקופה.
כשחזר לחווה במרכז מונטנה בשנת 1889, מצא שהאזור התמלא במתיישבים.
הוא עבד במקומות פתוחים יותר במשך כמה שנים לפני שהתיישב באזור גרייט פולס, מונטנה, בשנת 1892. שם עבד להתפרנס כאמן במשרה מלאה.
בשנת 1896 התחתן ראסל עם אשתו ננסי.
הוא היה בן 32 והיא הייתה בת 18. בשנת 1897 הם עברו למרכז של גרנד פולס.
ראסל בילה שם את רוב שארית חייו.
הוא המשיך באמנותו, הפך לסלבריטאי מקומי וזכה לשבחי המבקרים ברחבי העולם.
מכיוון שראסל לא היה מיומן בשיווק עבודתו, בדרך כלל ניתן לננסי הקרדיט שהפכה אותו לאמן ידוע בעולם.
היא הציגה אותו בתערוכות רבות ברחבי ארצות הברית ובלונדון, ויצרה חסידים רבים לצייר.
כאמן, ראסל התפרסם בתקופה בה המערב הפרוע עניין מאוד אנשים שחיו בערים, ועדרי בקר עדיין נעו למרחקים ארוכים.
הוא צייר תמונות של המערב הישן שהפכו מאוחר יותר למוטיב מרכזי בסרטי הקולנוע.
על אף שהיה מזוהה עם הספר האמריקני, מתח ראסל עצמו ביקורת חריפה על המחיר שגבתה ההתפשטות מערבה:
ראסל הפיק כ -4,000 יצירות אמנות, כולל ציורי שמן וצבעי מים, רישומים ופסלים בשעווה, חימר, טיח וחומרים אחרים, חלקם גם בברונזה.
עבודותיו של ראסל כללו מגוון רחב של נושאים, כולל אירועים היסטוריים מרכזיים וחיי היומיום במערב.
עבודתו צוינה בזכות התיאור של אירועים היסטוריים ידועים מנקודת מבטם של העמים הילידים.
הוא היה בעל עין חדה והבחין בזרמים החברתיים של החברה האינדיאנית וכן באותנטיות הרבה שבה הוא תיאר את לבושם וציודם של הבוקרים והילידים.
היסטוריונים החוקרים את תפקידי הנשים במערב מתחו ביקורת על הצגתו של ראסל את דמות הנשים.
הם מציינים את הבדלים בחושניות בתיאוריו נשים לבנות וילידות, שכן נראה שהוא העביר את המיניות לנשים הילידות, כדי להתאים לסטנדרטים המוסריים ולתפיסות הנשים בתקופתו.
מרבית הציורים של ראסל של נשים לבנות מוצגים אותן כ"טהורות" ולא מיניים, מלבד ציורים המתארים באופן ספציפי זונות.
לעומת זאת, צייר סדרת תמונות המציגה נשים ילידות חושניות.
לדעת חוקרים, אשתו ננסי שימשה מודל עבורו והיא הייתה יכולה לבטא את מיניותה באופן שבדרך כלל היה אסור על נשים לבנות "הגונות" באותה תקופה.
ביום הלווייתו של ראסל בשנת 1926, שוחררו הילדים מבית הספר כדי שיוכלו לצפות במסע ההלוויה.
ארונו של ראסל נמשך על ידי ארבעה סוסים שחורים.
צ'ארלס מקדואל (; 18 באוקטובר 1743 – 31 במרץ 1815) היה בריגדיר גנרל בחטיבת מחוז מורגן של המיליציה המדינית של קרוליינה הצפונית, במהלך המהפכה האמריקאית.
מקדואל נולד ב-18 באוקטובר 1743, בווינצ'סטר, מחוז פרדריק שבווירג'יניה, לג'וזף ומרגרט.
בצעירותו עברה משפחתו למחוז רואן שבקרוליינה הצפונית.
בעת המהפכה האמריקנית שירת כגנרל המיליציה של קרוליינה הצפונית.
במרוצת המלחמה היה מעורב בקרבות רבים כנגד שבט הצ'רוקי.
בין השנים 1775–1776, שימש כקפטן הגדוד השני של מחוז רואן.
בשנת 1777 מונה לקולונל של מיליציית מחוז בורק.
בשנת 1782 מונה לבריגדיר גנרל של חטיבת המיליציה המחוזית של מורגן.
טרם המלחמה כיהן מקדואל כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
הוא נפטר ב-31 במרץ 1815 ונקבר בבית הקברות של מורגנטון.
צ'ארלס צ'י-טת נג (בסינית: 吳志達; באנגלית: Charles Chi-Tat Ng) (24 בדצמבר 1960) הוא רוצח סדרתי מורשע ממוצא הונג-קונגי-אמריקאי אשר ביצע מספר רב של עבירות פשע בארצות הברית, וחשוד כי אנס, עינה ורצח בין 11 ל-25 קורבנות יחד עם שותפו לפשע לאונרד לייק בבקתה מבודדת במחוז קלאוורה, קליפורניה.
לאחר מעצרו וכליאתו ב-1985 בקנדה באשמת ביצוע שוד והחזקת נשק, ועם סיום מאבק משפטי ארוך עם ארצות הברית, הוסגר נג למדינת קליפורניה, נשפט, והורשע ב-11 אישומי רצח.
כיום הוא שוהה באגף המוצאים להורג של בית הסוהר סן קוונטין.
נג נולד בהונג קונג הבריטית, הילד הצעיר ביותר למשפחה בת חמש נפשות; שתי אחיותיו הגדולות, אמו, ואביו, מנהל בכיר ממוצא הונג-קונגי אשר השליט בביתם משמעת קשה והתעלל בנג בקביעות.
כנער מתבגר תואר נג כמתבודד מוזר וסולק ממספר בתי ספר ומוסדות לימוד.
לאחר שנתפס גונב מחנות ונעצר בגיל 15, התעקש אביו לשלוח אותו לבית הספר בנת'הם לדקדוק, פנימייה הנמצאת בצפון יורקשייר, אנגליה, אולם זמן קצר לאחר הגעתו סולק נג בשנית לאחר שנתפס גונב מתלמידים ונשלח חזרה להונג קונג.
על אף עברו הבעייתי הצליח נג לעבור לארצות הברית ב-1978 באמצעות אשרת סטודנט, והחל ללמוד ביולוגיה בקולג' נוטרדאם בבלמונט, קליפורניה, אך נשר לאחר הסמסטר הראשון.
זמן קצר לאחר מכן היה מעורב בתאונת פגע וברח, ובכדי להימנע מהעמדה לדין התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
באוקטובר 1979 הצליח נג להשלים את תהליך גיוסו לצבא הנחתים בעזרת מסמכים מזויפים שהעידו כי נולד בבלומינגטון, אינדיאנה, אולם כעבור פחות משנה נעצר על ידי המשטרה הצבאית בגין גניבת כלי נשק אוטומטים מנשקיית בסיס קנהוי ביי.
בכדי להימלט מאימת הדין ברח נג ממעצרו ב-1980 ושב חזרה לצפון קליפורניה, שם פגש לראשונה את לאונרד לייק.
ב-1982 פשטו אנשי הרשויות הפדרליות על הקרוואן שחלקו השניים ביוקיאה, מנדוסינו, עצרו את השניים והחרימו כמות גדולה של כלי נשק וחומרי נפץ.
לייק שוחרר בערבות ונמלט ואילו נג הוחזר למשמורת חיל הנחתים.
במשפטו הודה באשמה בגין גניבה ועריקה ובהתאם להסדר הטיעון עליו חתם שוחרר מהצבא ב-1984 לאחר שריצה שמונה עשר חודשי מאסר בבית הכלא הצבאי בפורט לוונוורת', קנזס.
לאחר שחרורו מפורט לוונוורת' חבר נג בשנית ללייק, שגר באותה העת בבקתה מבודדת בווילסיויל, קלאוורה.
במהלך השנה הבאה פתחו השניים במסע רצח, אונס ועינויים של גברים, נשים וילדים.
לפי רשומות בית המשפט, הרגו השניים את הגברים והילדים ששבו באופן מיידי, אך שמרו את הנשים בחיים בכדי שיוכלו להמשיך לאנוס ולענות אותן עד שמתו מפצעיהן.
ביולי 1984 נורה דון ג'יולטי, תקליטן מסן פרנסיסקו, יחד עם שותפו לדירה, ריצ'רד קרזה, לאחר שגבר אסיאתי פרץ לביתם ושדד אותם.
ג'יולטי מת כתוצאה מהירי, אולם קזרה שרד את פציעותיו ומאוחר יותר זיהה את נג כתוקף.
באותה תקופה החל נג לעבוד בחברת הובלות באזור המפרץ בקליפורניה.
ייתכן שמסע הקטל של השניים היה נמשך זמן רב יותר אילולא נטייתו של נג לקלפטומניה.
ב-2 ביוני 1985, נכנסו השניים לחנות כלי העבודה בסן פרנסיסקו.
אחד העובדים הבחין בנג גונב מלחציים בשווי שבעים וחמישה דולרים והתקשר למשטרה.
כשניגש אליו בכדי להתעמת עמו, השליך נג את המלחציים לתא המטען של רכב הונדה פרלוד אשר חנה במגרש החנייה הסמוך ונמלט מהמקום.
המשטרה הגיעה כעבור מספר דקות ומצאה את המלחציים הגנובים בתא המטען יחד עם אקדח ומשתיק קול.
לייק טען להגנתו שנעשתה טעות וכי הוא שילם על המלחציים, אך נעצר באשמת אחזקת נשק.
לייק התאבד במעצר באמצעות בליעת גלולות ציאניד אשר תפר לכיס חולצתו, אך לא לפני שחשף את זהותו האמיתית ואת זהות שותפו, צ'ארלס נג, בפני השוטרים.
הרכב הגנוב והראיות שבו הובילו את המשטרה לבקתה של השניים, שם מצאו את הצינוק שבנה לייק ואת אתר הקבורה בו קברו השניים את קורבנותיהם.
כמו כן מצאו במקום יומנים וקלטות וידאו המתעדים את מעשי העינויים.
בזמן חקירתו של לייק ופענוח הממצאים, נמלט נג לביתה של בלזס, אשתו של לייק, ואמר לה כי הוא מוכרח לעזוב את העיר בהקדם.
בלזס הסיעה אותו לשדה התעופה בסן פרנסיסקו שם עלה על טיסה לשיקגו תחת השם "מייק קימוטו".
בשיקגו פגש מכר אשר הסיע אותו לדטרויט, ומשם חצה את הגבול לקנדה.
הוא התיישב לבסוף בקלגרי, אלברטה, שם חי בבקתה קטנה בפארק הדיג המחוזי עד שנטייתו לגנוב השתלטו עליו שוב.
ב-6 ביולי 1985, נעצר נג על ידי משטרת קלגרי לאחר שירה בידו של שון דויל, שומר שניסה לעצרו כשנתפס גונב פחית שימורים של סלמון בחנות הכלבו "הדסון ביי".
לאחר הגשת כתב האישום הורשע נג בדצמבר 1985 בגניבה, תקיפה ואחזקת נשק, ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
בתום מאסרו נותר במעצר בהמתנה להגשת בקשת הסגרה מטעם הרשויות בקליפורניה.
נג פתח במאבק משפטי ממושך נגד הסגרתו לארצות הברית בטענה כי עונש המוות לא קיים בקנדה עבור מרבית העבירות, וכי הסגרתו תהווה הפרה של כתב הזכויות והחירויות הקנדי.
עתירת הביאס קורפוס לבית המשפט באלברטה וערעור נוסף נדחו שניהם.
ב-26 בספטמבר 1991, הצביע בית המשפט העליון של קנדה ברוב של ארבעה שופטים מתוך שבעה נגד נג, אשר גורש חזרה לקליפורניה.
במחוז קלווארה, הואשם נג בשנים עשר אישומים של רצח מדרגה ראשונה.
לאחר שמשפטו הועבר למחוז אורנג', החל נג בהגשת סדרה של עתירות קדם משפטיות.
הוא תבע את המדינה על מעצרו הזמני בבית הכלא פולסום, שם נתפס מחביא מפות, תעודות זהות מזויפות, ואביזרים אחרים אשר היו עשויים לסייע לבריחתו.
כמו כן הגיש תלונות רבות בנוגע לחוזק משקפיו, טמפרטורת המזון שקיבל, וזכותו להכין אוריגמי בתא הכלא בו שהה.
צוות ההגנה של נג החליף עשרה עורכי דין שונים, חלקם כאלו אשר הגנו עליו כבר בעבר, וזאת בשל מספר תביעות שנג הגיש נגדם בגין רשלנות וייצוג בלתי הולם.
לבסוף הורשה נג לייצג את עצמו משטען בפני בית המשפט כי אינו סומך על אף אחד מהם, דבר שדרש ממנו ללמוד ולחקור את החומר המשפטי הנחוץ ועיכב את המשפט בשנה נוספת.
משפטו החל לבסוף באוקטובר 1998, שבע שנים לאחר הסגרתו לארצות הברית.
קלרלין בלזס, אשתו של לאונרד לייק, שיתפה פעולה עם חוקריה ובשל כך קיבלה חסינות משפטית.
רשומות בית המשפט מעידות כי בלזס מסרה כלי נשק וראיות נוספות לידי הרשויות במהלך חקירתה.
היא זומנה למשפטו של נג כעדת מפתח מרכזית, אולם עורך דינו, ויליאם קלי, שחרר אותה במהלך מפתיע מבלי לשאול אותה שאלות כלשהן, וכשנחקר מאוחר יותר מדוע עשה זאת סירב להסביר את פשר מעשיו.
על אף הראיות הרבות שנמצאו בבקתתו של לייק אשר כללו את סרטי הווידאו שתיעדו את העינויים שביצעו ואת יומניו המפורטים של לייק, טען נג כי שימש כצופה ותו לא, וכי לייק תכנן וביצע את החטיפות ומעשי העינויים ללא עזרתו.
כמו כן טען להגנתו שלייק הוא זה שהנחה אותו לבצע את מעשיו, שההתעללות שספג מידי אביו הייתה גורם משמעותי בהתדרדרותו, וכי ההתנהגות הטובה שהפגין מאחורי סורג ובריח מעידה על כך שהוא ראוי לקבל מאסר עולם במקום גזר דין מוות.
הפסיכיאטר סטיוארט גרסיאן העיד כי נג סבל מהפרעת אישיות תלותית, אולם בחקירה מטעם התביעה הודה שלא צפה בקלטות שתיעדו את נג המשתתף בעינויים.
הפסיכולוג הקליני אברהם ניווד הסכים עם אבחנתו של גרסיאן וטען שהתנהגותו של נג כפי שנראית בקלטות מעידה על כך שהוא ניסה לחקות את לייק ולרצותו.
ארבעה סוהרים, שני שוטרים, עובד ספרייה ויועץ בית הסוהר העידו כי נג היווה אסיר למופת.
ארבעה נחתים לשעבר אשר הכירו את נג ממהלך שירותו הצבאי העידו שהיה אדם שקט והתנהג בצורה נאותה.
הוריו של נג העידו על ילדותו רצופת הבעיות והביעו חרטה על מעשיו.
נג התעקש להעיד במשפט להגנתו, מהלך אשר הרשה לתובעים להכיר ראיות חדשות אשר עזרו לבסס את תפקידו הדומיננטי בפשעים המדוברים.
ראייה בולטת במיוחד הייתה תמונה שצייר נג בתאו בבית הכלא, אשר הכילה דמויות מצוירות של קורבנותיו, תלויים על הקיר.
במהלך המשפט הצליח נג להשיג בדרך לא ברורה את מספר הטלפון של אחד המושבעים, והתקשר לביתו בניסיון לא מוצלח להכשיל את המשפט.
בפברואר 1999 הורשע נג באחד עשר מתוך שנים עשר אישומי רצח; שישה גברים, שלוש נשים ושני תינוקות זכרים.
המושבעים מצאו אותו חף מפשע מהאישום האחרון, הרצח של פול קוסנר, על אף העובדה כי הוא ולייק נהגו ברכבו של קוסנר במשך שבעה חודשים מאז שנעלם בנובמבר 1984. נג נידון למוות ועתירתו להפחית את עונשו למאסר עולם נדחתה.
נג לא היה תחת לחץ", קבע השופט, "והראיות אינן תומכות בכך שהיה נתון להשפעתו של לאונרד לייק".
כלל התביעה וההליכים המשפטיים נגד נג עלו למדינת קליפורניה כעשרים מיליון דולר לערך, המשפט היקר ביותר במדינת קליפורניה באותו הזמן.
נכון לנובמבר 2021, צ'ארלס נג שוהה באגף המוצאים להורג בבית הכלא סן קוונטין.
צ'ארלס הנרי מרטין היה קצין צבא אמריקאי ובהמשך פוליטיקאי.
הוא נולד באילינוי והקריירה הצבאית שלו נמשכה 40 שנה, כולל שירות בעימותים צבאיים החל ממלחמת ארצות הברית-ספרד ועד מלחמת העולם הראשונה, ולבסוף פרש בדרגת מייג'ור גנרל.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן כנציג מחוז הבחירה השלישי של אורגון בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1931–1935, ולאחר מכן כמושל אורגון ה-21 עד 1939.
צ'ארלס מרטין נולד ליד העיר אלביון שבאילינוי.
הוא למד בקולג' שבכפר יואינג שבאילינוי במשך שנתיים ולאחר מכן התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
לאחר סיום הכשרתו באקדמיה הצבאית ב-1887 הוא השתתף במלחמת ארצות הברית-ספרד, במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ובמרד הבוקסרים.
ב-1920, כאשר סמכות הצבא לשמירה על חוקי ג'ים קרואו הייתה תחת איום, כתב מרטין ש"לשחורים יש חשיבות מועטה...
השחור הממוצע לא שווה בשום אופן לאדם הלבן הממוצע".
מרטין החל את הקריירה השנייה שלו כפוליטיקאי לאחר שפרש מהצבא לפורטלנד, אורגון עם רעייתו.
ממרץ 1931 ועד ינואר 1935 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי של אורגון כאיש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1934 נבחר מרטין כמושל אורגון.
הייתה זו תקופה של קשיים רבים בשוק התעסוקה שהתרחשה במהלך השפל הגדול, והוא רכש לו מוניטין כמי ששיקם את מצבה הפיננסי של אורגון.
הסוגיות המרכזיות שאיתם התמודד מרטין במהלך כהונתו כמושל היו השיקום הכלכלי, הבניין מחדש של הקפיטול המדינתי של אורגון, תכנון ובניית סכר בונוויל, ופיתוח תשתיות נמלים וכבישים מהירים ברחבי המדינה.
כאשר מותן השפל, התנגד מרטין להשבת רמות השכר הקודמות של עובדי המדינה, שבמהלך השפל סבלו מקיצוץ של מחצית משכרם.
מרטין נודע כמושל שתמך במגזר העסקי כאשר בראשית מאי 1935, כאשר עובדי ענף העץ פתחו בשביתה, והוא הכריז, "המזיקים הללו יעשו הכול כדי להביך אותי ואת ממשלי".
בתכתובות פרטיות ובהופעות ציבוריות הוא הביע את זעמו נגד המועצה הלאומית ליחסי עבודה , הכריז על ראשי איגודי העובדים כגנגסטרים ובולשביקים, וראה במזכירת העבודה פרנסס פרקינס כנציגת ה"אדומים" בממשל רוזוולט.
מרטין איים לפטר את השריף של מחוז קולומביה, אוסקר ויד, על כך שלא הגיב בתקיפות מספיקה כלפי העובדים השובתים, הנחה את השריפים במדינה "להכות את הארורים" ו"לשבור את ראשיהם הארורים!
ברנשים אלו לא נמצאים שם אלא כדי לעשות צרות - הכו אותם!".
ב-23 במאי 1935 הורה מרטין למשטרת המדינה ולמשמר הלאומי להגן על שוברי שביתה במנסרת סטימסון בעיירה גסטון שבמחוז וושינגטון.
המשמר הלאומי נקרא שוב להטריד, להטיל אימה ולעצור סוורים שובתים ב-1937.
מרטין המשיך והתנגד בפומבי לניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, במיוחד כלפי המועצה הלאומית ליחסי עבודה וכלפי מדיניות התעסוקה של הנשיא.
ב-1937 כשלה המועצה ביישוב חילוקי הדעות המשפטיים בין קונגרס הארגונים התעשייתיים לבין פדרציית העבודה האמריקאית, שגרמה לסגירת מפעלי העץ באורגון.
מרטין נכנס בעובי הקורה ונקט בצעדים שהובילו לפתיחה מחדש של המנסרות.
הוא הפך את עצמו לאויב של מי שרבים ראו כמנהיגי העובדים המושחתים, במיוחד כאשר מינה את סגן התובע הכללי של אורגון, רלף א.
מודי, שניהל את התביעות נגד מנהיגי ארגוני עובדים רבים שהואשמו בהצתות ובתקיפות.
מרטין צוטט לעיתים קרובות כאשר ניסח מחדש את הצהרתו המפורסמת של רוזוולט בנוגע לפחד, באומרו "אין לנו מה לפחד מדבר, לבד מהטיפשות והעצלנות של עצמנו".
עם זאת, הביקורת שלו כלפי הנשיא רוזוולט עלתה לו בתבוסה בהתמודדות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לכהונה שנייה כמושל ב-1938.
לאחר סיום כהונתו כמושל, פרש מרטין מהחיים הפוליטיים לביתו בפורטלנד.
צ'ארלס מרטין נפטר בפורטלנד ב-22 בספטמבר 1946. הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
צ'ארלס קלווין מור היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-13 בשנים 1923–1927. לפני כן, החל מ-1919 הוא כיהן כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן, בשנים 1929–1933, כמנהל .
צ'ארלס מור נולד במחוז הולט שבמיזורי.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ובבית ספר להכשרת מורים.
מור נשא לאישה את מיני מקוי, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
היא נפטרה ב-1909, ומאוחר יותר הוא נשא לאישה את קלרה ו.
ב-1894 מונה מור כשמאי המחוז, ובשנים 1895–1898 הוא שימש כמבקר המחוז.
ב-1899 הוא עבר לאיידהו, שם הוא לימד בבית ספר ועסק בעסקי נדל"ן.
הוא היה שותף לייסודה של העיירה אשטון.
בשנים 1903–1906 כיהן מור כחבר בית הנבחרים של איידהו.
בשנים 1908–1913 הוא שימש כמנהל הדואר של סנט אנתוני.
ב-1918 הוא נבחר כסגן מושל המדינה, תפקיד בו הוא כיהן בתקופת כהונת המושל דייוויד ויליאם דייוויס.
ב-1922 נבחר מור כמושל איידהו, לאחר שהביס בחירות את הנרי פלויד סמואלס ואת המושל לשעבר מוזס אלכסנדר.
בכך היה מור למושל איידהו הראשון שכיהן קודם לכן כסגן המושל ונבחר לתפקידו בבחירות.
ב-1924 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שהביס את סמואלס ואת מועמד המפלגה הדמוקרטית אלברטוס לירוי פריהאפר.
לאחר תום כהונתו כמושל שב מור לעיסוקו בנדל"ן.
צ'ארלס מור נפטר כתוצאה משבץ מוחי ב-19 במרץ 1958 בסנט אנתוני.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבסולט לייק סיטי.
גנרל צ'ארלס פלוט סאמרול היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית.
הוא פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-1 במלחמת העולם הראשונה, היה ראש מטה צבא ארצות הברית בין השנים 1926 ל-1930, והיה נשיא המצודה בין 1931 ל-1953.
סאמרול נולד בבלואנטס פרי, מחוז קולומביה, פלורידה, ב-4 במרץ 1867 ולמד באקדמיה הצבאית של פורטר בדרום קרוליינה בין השנים 1882 ל-1885. לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בבית ספר במשך שלוש שנים.
ב-1888 הוא נרשם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA) בווסט פוינט, ניו יורק, וסיים את לימודיו ביוני 1892. חבריו לכיתה כללו רבים שלימים יגיעו לדרגת גנרל, כגון ג'וליאן רוברט לינדזי, טרייסי קמפבל דיקסון, פרנק וו.
קו, ויליאם רות'ון סמית', ג'יימס אנציל שיפטון, לואיס צ'אפין קובל, פרסטון בראון, ג'ורג' בלייקלי, רוברט מירנס, פיטר וימר דייוויסון, הווארד ראסל היקוק, הנרי הווארד ויטני, ג'ון אי וודוורד, ג'ון מקאולי פאלמר וג'ורג' קולומבוס ברנהרדט.
סאמרול השתתף עם יחידתו במרד הפיליפיני בשנים 1899–1900, והיה חבר במשלחת הסיוע לסין בשנים 1900 עד 1901, והשתתף בהתקפה על פקין.
הוא הועלה לדרגת קפטן והוצב בסוללת ארטילריית החופים ה-106 ביולי 1901. הוא שירת בפורט וואלה ובפורט לוטון, במדינת וושינגטון, והחזיק את התפקיד האחרון בשנים 1901 עד 1902. לאחר מכן במחנה סקגווי והיה אחראי על העבודה המקדימה בפורט סוורד באלסקה.
הוא פיקד על פורט פלגלר בשנים 1902 עד 1903, ולאחר מכן הועבר לסוללת ארטילריית השדה ה-3 בתפקיד במחנה תומאס ובפורט מאייר בשנים 1903–1905.
סאמרול היה המדריך הבכיר לטקטיקת ארטילריה בווסט פוינט בין השנים 1905 ל-1911. הוא הועלה לדרגת מייג'ור במרץ 1911, ופיקד על ארטילרית השדה של דיוויזיית התמרון בסן אנטוניו, טקסס.
לאחר חזרתו לארצות הברית, מונה סאמרול למפקד חטיבת הארטילריה ה-67 של דיוויזיית הרגלים ה-42, איתה נשלח לצרפת.
זמן קצר לאחר הגעתו, בדצמבר 1917, הוא הפך למפקד חטיבת תותחי השדה ה-1, דיוויזיית הרגלים הראשונה.
ביולי 1918, לאחר קרב קנטיני, הוא ירש את רוברט בולארד כמפקד הדיוויזיה לאחר שהאחרון קיבל פיקוד על הקורפוס ה-1. הוא הוביל את הדיוויזיה, שהועלה לגנרל, בשלושה מבצעים גדולים: קרב סואסון, קרב סן-מייל ובתחילת מתקפת מז-ארגון.
ב-12 באוקטובר 1918 הוא מונה על ידי גנרל ג'ון פרשינג למפקד הקורפוס ה-5, שאותו הוביל בהתקפות בימי סיום המלחמה, שהביאו עליו מאוחר יותר ביקורת.
לאחר תום המלחמה מונה סאמרול למפקד הקורפוס ה-9 בפברואר 1919, ושל הקורפוס ה-4 ממאי.
מיולי עד אוגוסט 1919 הוא היה חבר בוועדה בין בעלות הברית לדיווח על המצב בפיומה ולאחר מכן חבר במשלחת השלום האמריקאית בפריז.
סאמרול פיקד שוב על הדיוויזיה הראשונה בשנים 1919 עד 1921, וקיבל קידום לדרגת בריגדיר גנרל של הצבא הסדיר בפברואר 1919 ולמייג'ור גנרל באפריל 1920. הוא פיקד על מחלקת הוואי מאוגוסט 1921 עד אוגוסט 1924. קולונל בילי מיטשל ביקר את סאמרול במהלך פיקודו בהוואי, ומתח ביקורת על היעדר הגנות אוויריות לאיים.
זה הכעיס את סאמרול, שניסה לעמוד בראש בית המשפט הצבאי של מיטשל ב-1925. סאמרול העיד נגד מיטשל, שהורשע ונידון לחמש שנות השעיה מתפקידו.
לאחר שפיקד על הקורפוסים האזוריים השמיני והשני מ-1924 עד 1926, מונה סאמרול לראש מטה צבא ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד מ-21 בנובמבר 1926 עד 20 בנובמבר 1930, והועלה לדרגת גנרל בפברואר 1929. במהלך כהונתו הוא פיקד על הקמת כוח ממוכן והמליץ על כוח נייד משולב של גורמי שריון, ארטילריה, הנדסה ומפקדה.
בשנת 1927 הצטרף סאמרול לאגודת בני המהפכה האמריקאית בקרוליינה הדרומית, ולאחר מכן הפך לנשיא שלה.
סאמרול פרש משירות פעיל במרץ 1931, והיה נשיא המצודה מ-1931 עד 1953. הוא מת בוושינגטון הבירה ב-14 במאי 1955. סאמרול קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
צ'ארלס אנדרה מרטינה הוא שחקן אמריקאי, אשר נודע במיוחד כמדבב של מריו, הכוכב הראשי בזיכיון מריו של נינטנדו.
מרטינה דיבב בעבר גם דמויות נוספות בסדרה כמו לואיג'י, ואריו וואלואיג'י, בייבי מריו, בייבי לואיג'י ובייבי ואריו.
מריטנה דיבב את הדמיות של חברת נינטנדו בין השנים 1995 עד 2022 ולאחר שפרש מדיבוב הדמויות של נינטנדו ב-2022 הוא משמש באופן רשמי כשגריר המותג של הסדרה.
בנוסף לכך ב-2011 דיבב מרטינה את הדרקון Paarthurnax במשחק הווידאו The Elder Scrolls V: Skyrim, וב-2022 דיבב את הדמות מג'נטה בדרגון בול סופר: סופר הירו.
מרטינה דובר צרפתית וספרדית באופן שוטף משום שבצעירותו הוא התגורר בצרפת ובספרד.
מרטינה גר כיום בהולנד יחד עם בת זוגו.
צ'ארלס קלארק סטוקלי היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1873–1877, וכמושל דלאוור ה-45 בשנים 1883–1887.
צ'ארלס סטוקלי נולד ליד העיירה ג'ורג'טאון שבדלאוור כבנם של ג'ייהו והאנה רודני קולוק סטוקלי.
בשובו מלימודיו בפילדלפיה ב-1839, הוא לימד במשך שבע שנים בבית ספר, ופתח חנות כלבו בעיירה מילסבורו.
עיסוקו העיקרי היה חקלאות בשטחי הקרקעות הרחבים שהיו בבעלותו.
בסופו של דבר הוא היה לאחד ממגדלי האפרסקים המרכזיים במזרח מחוז סאסקס.
ב-1859 נשא סטוקלי לאישה את אלן אנדרסון, ולשניים נולדה ילדה אחת.
סטוקלי שימש כגזבר של מחוז סאסקס, וב-1856 היה לשריף של המחוז.
הוא נבחר כחבר הסנאט של דלאוור, וכיהן בו בשנים 1873–1877. במושב האחרון של הסנאט הוא היה יושב ראש הבית.
כמעט שמונה שנים לאחר מכן גייסו אותו הדמוקרטים כמועמד המפלגה למשרת מושל דלאוור.
לאחר שהביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, אלברט קארי, הוא כיהן כמושל מ-16 בינואר 1883 ועד 18 בינואר 1887.
הרוב במפלגה הדמוקרטית עדיין הגדיר את עצמו אז כ"מפלגה של האנשים הלבנים", ועדיין קידמו סדר יום שמתח ביקורת על זכות הבחירה של האפרו-אמריקאים, כ"מדיניות בלתי שפויה של השקעה בגזע בור ונחות עבור הזכויות המקודשות להצבעה".
על כל פנים, משחלפו אז עשרים שנה לתום מלחמת האזרחים האמריקאית, הושמעו הקולות הראשונים בעד סובלנות.
בפרישתו, ציין סטוקלי ש"האזרחים השחורים שלנו משפרים את זכויותיהם באמצעות מאמצים ראויים לשבח כדי לרכוש לעצמם בתים וחינוך לילדיהם.
הדעה הקדומה נגד הענקת זכות הצבעה עבורה נעלמת במהירות, ואני בטוח שעד מהרה היא תעלם כליל".
צ'ארלס סטוקלי נפטר בביתו שבג'ורג'טאון ב-20 באפריל 1901. הוא נטמן בכנסיית סנט פול האפיסקופלית שבעיר.
צ'ארלס רוברט מילר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1911–1913, וכמושל דלאוור ה-54 בשנים 1913–1917.
צ'ארלס מילר נולד בווסט צ'סטר שבפנסילבניה, כבנם של מרגרטה (לבית בלאק) ורוברט מילר.
ב-1879 הוא סיים את לימודיו במכללת סווארת'מור, וב-1881 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1874 הוא נשא לאישה את אביגייל מורגן וודנאט, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לדלאוור כעורך דין בחברת וילמינגטון מאלבייל איירון.
מילר כיהן במושב אחד של הסנאט של דלאוור בשנים 1911–1913, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בווילמינגטון והיה נשיא בנק החוואים של וילמינגטון.
ב-1912 נבחר מילר כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית תומאס מ.
שנה זו הייתה דווקא שנת ניצחונות של הדמוקרטים בארצות הברית (באותה שנה נבחר לנשיאות ארצות הברית וודרו וילסון, שהיה הנשיא הדמוקרטי הראשון מזה שנים רבות), זאת למעט התבוסה שהנחיל מילר ליריבו, שניתן ליחס אותה ככל הנראה לעובדה שמונאהן היה קתולי.
במהלך כהונתו כמושל, נפתח שירות מעבורות בין העיר ניו קאסל שבדלאוור לבין פנס גרוב שבניו ג'רזי, ונכרתה תעלת לואס ורהובות.
נשים הורשו לראשונה ללמוד בדלאוור קולג'.
אך האירוע המרכזי של תקופת כהונתו של מילר הייתה פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, וההשפעה על דלאוור של הדרישה המוגברת לאבק שריפה.
עם פרוץ המלחמה, היו מילר ורעייתו על סיפונה של אוניית נוסעים גרמנית, ולאחר מרדף מסעיר במימי תעלת למאנש, שכנעו הוא ואחרים את רב החובל הגרמני למסור את ספינתו לרודפיו הבריטים.
צ'ארלס מילר נפטר בעת שעשה בביקור בברלין שבניו ג'רזי.
הוא נטמן בבית הקברות וילמינגטון וברנדיויין שבווילמינגטון.
מילר, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור במהלך השנתיים האחרונות לכהונתו של אביו כמושל.
מילר, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קליפורניה בשנים 1959–1962.
צ'ארלס סטנלי דאטון הוא שחקן ובמאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסדרת הטלוויזיה "רוק" (1991–1994) ובסרט הטלוויזיה "שיעור הפסנתר" (1995), שהאחרון זיכה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
זכיות נוספות שלו כוללות שלושה פרס אמי לבידור בפריים טיים ושלושה פרס NAACP Image.
צ'ארלס סטנלי דאטון נולד ב-30 בינואר 1951, בצד המזרחי של בולטימור, מרילנד.
אביו היה נהג משאית והוריו התגרשו כשהיה בן ארבע.
הוא גדל בפרויקט הדיור הציבורי Latrobe Homes של בולטימור.
בצעירותו, דאטון נשר מבית הספר לפני שסיים את חטיבת הביניים.
הייתה לו תקופה קצרה כמתאגרף חובב עם הכינוי "רוק", כינוי שנגזר מ"רוק-הד", עקב קרבות זריקת אבנים שהתרחשו בתקופת ילדותו של דאטון.
במהלך הקריירה שלו, השתתף דאטון בעשרות סרטים וסדרות כדוגמת:
צ'ארלס ברטון מיטשל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של הקונפדרציה מארקנסו מ-18 בפברואר 1862 ועד מותו ב-1864. כחבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את ארקנסו כחבר הסנאט של ארצות הברית ב-1861.
מיטשל נולד ב-19 בספטמבר 1815 בגאלטין, טנסי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נאשוויל, ב-1833, ואת לימודיו בבית הספר לרפואה ג'פרסון בשנת 1836. לאחר מכן עבר לוושינגטון, ארקנסו, שם עסק ברפואה במשך 25 שנים.
בשנת 1848 כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארקנסו, ובין השנים 1853 ל-1856 כיהן כמקבל כספי ציבור.
בשנת 1860 ניסה להיבחר לקונגרס ה-37 של ארצות הברית.
מיטשל נבחר כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית לייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית, וכיהן מה-4 במרץ 1861 עד ל-11 ביולי 1861, אז הודח מתפקידו בשל תמיכתו בקונפדרציה.
בהמשך נבחר לסנאט של מדינות הקונפדרציה במושב הראשון של האספה הכללית של ארקנסו, וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-20 בספטמבר 1864, יום לאחר יום הולדתו ה-49. הוא נקבר בבית העלמין הפרסביטריאני בוושינגטון, ארקנסו.
צ'ארלס מנלי סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1927–1931, לאחר מכן ועד 1933 כחבר בית הנבחרים של ורמונט, לאחר מכן ועד 1935 כסגן מושל ורמונט ה-59, ולאחר מכן ועד 1937 כמושל ורמונט ה-63.
סמית' נולד בווסט ראטלנד שבוורמונט, כבנם של היירם א.
סמית' ושל אלן שרה (לבית מנלי) סמית'.
ב-1891 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג'.
הוא שימש כמזכירו האישי של מושל ורמונט לשעבר, רדפילד פרוקטור, בעת שזה כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
כמי שהיה פעיל בתחום הבנקאות והביטוח, היה סמית' ב-1920 לנשיא בנק החסכונות מרבל.
סמית' היה חבר המפלגה הרפובליקנית, וכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1927–1931. לאחר מכן ועד 1933 הוא היה חבר בית הנבחרים של ורמונט, שם הוא שימש כיושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים, הוא נבחר כסגן מושל ורמונט, וכיהן בתפקד עד 1935.
ב-1934 נבחר סמית' כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד מ-1935 ועד 1937. במהלך תקופת ממשלו, אישר בית המחוקקים של ורמונט חוקים לפנסיות לקשישים ופיצויים למובטלים.
בדצמבר 1936 הואשמו סמית' ובכירים נוספים בבנק מרבל בהונאה על כך שלא דווחו לבעלי המניות ולרשויות בנוגע למעילה.
במאי 1932 נודע לסמית' שמנהל החשבונות של הבנק גנב 251,000 דולר.
הוא התיר לו לעזוב את העבודה באופן שקט, שמר על דבר הגניבה בסוד, ודאג לכיסוי הסכום הגנוב מייתרת הכספים של הבנק.
ביולי 1935 מונה אותו מנהל חשבונות כעוזר הגזבר העירוני של ראטלנד, ותכנן להציג את מועמדותו לתפקיד הגזבר.
כדי למנוע זאת, הדליפו מתנגדיו את דבר הגניבה לעיתונות.
הוא הורשע ונדון למאסר, וגזבר הבנק נדון לעונש על תנאי ולקנס של 400 דולר.
ההאשמות נגד רוב שאר המעורבים בפרשה בוטלו, וסמית' זוכה במשפט.
ב-1893 נשא סמית' לאישה את מרי אורליה סטארק, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ב-1936 נפצע סמית' בתאונת דרכים, וכתוצאה מכך התדרדרה בריאותו.
צ'ארלס מנלי סמית' נפטר בראטלנד ב-12 באוגוסט 1937, בגיל 69, שבעה חודשים לאחר תום כהונתו כמושל.
צ'ארלס פרדריק מַנדרסון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה, שכיהן בשנים 1883–1895.
מנדרסון נולד ב-9 בפברואר 1837 בפילדלפיה שבפנסילבניה, ולמד שם בבתי ספר מקומיים.
בשנת 1856 עבר לקנטון שבאוהיו, שם למד משפטים.
בשנת 1859 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע.
בשנת 1860 כיהן כיועץ המשפטי של העיר קנטון.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס לצבא כקצין בדרגת לוטננט ראשון, ובהדרגה התקדם עד לדרגת קולונל, שממנה פרש ב־1865. באותה שנה קיבל גם דרגת כבוד של בריגדיר גנרל במילואים.
לאחר שחרורו חזר לעסוק בעריכת דין בקנטון ונבחר פעמיים לתובע המחוזי של מחוז סטארק, אוהיו.
בשנת 1869 עבר לאומהה שבנברסקה, המשיך לעסוק בעריכת דין ושימש במשך שש שנים כיועץ המשפטי של העיר.
בנוסף השתתף בשתי הוועידות המכוננות של החוקה המדינתית בנברסקה (1871 ו־1875).
ב־1883 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב־1888 נבחר שוב.
הוא כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1883 ועד 3 במרץ 1895. במהלך כהונתו כיהן כנשיא הזמני של הסנאט בשלושה קונגרסים רצופים (ה־51, ה־52 וה־53).
בנוסף כיהן כיו"ר ועדת ההדפסה של הסנאט בקונגרסים ה־48 עד ה־52.
לאחר סיום כהונתו מונה ליועץ המשפטי הראשי של מערכת מסילות הברזל "ברלינגטון" שממערב לנהר המיזורי.
בשנת 1899 נבחר לסגן נשיא לשכת עורכי הדין האמריקאית, וב־1900 מונה לנשיא הארגון.
צ'ארלס מנדרסון נפטר ב־28 בספטמבר 1911 על סיפון אוניית הקיטור Cedric בנמל ליברפול שבאנגליה.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות "פורסט לואון" באומהה שבנברסקה.
צ'ארלס אדוארד סטיוארט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת מישיגן.
סטיוארט נולד ב-25 בנובמבר 1810 במדינת ניו יורק, או ליד העיירה ווטרלו או במחוז קולומביה.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1832, והחל לעסוק במקצוע בווטרלו.
בשנת 1835 עבר למישיגן והתיישב בעיירה פורטג'.
בשנת 1842 נבחר לבית הנבחרים של מישיגן.
לאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לייצג את מחוז הקונגרס השני של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס ה־30, במקומו של שנפטר.
הוא כיהן בבית הנבחרים מ־6 בדצמבר 1847 ועד 3 במרץ 1849, אך הובס בבחירות החוזרות בשנת 1848 על ידי .
כעבור שנתיים ניצח את ספראג בבחירות לקונגרס ה־32, וכיהן בו מ־4 במרץ 1851 עד 3 במרץ 1853. במהלך כהונתו היה יושב ראש ועדת ההוצאות של משרד החוץ.
בשנת 1852 נבחר סטיוארט לסנאט של ארצות הברית וכיהן בשלושה קונגרסים – ה־33, ה־34 וה־35 – מ־4 במרץ 1853 עד 3 במרץ 1859. לזמן קצר מאוד כיהן גם כנשיא הזמני של הסנאט במהלך הקונגרס ה־34, וכן היה יושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות בשני הקונגרסים האחרונים בהם כיהן.
הוא לא התמודד מחדש לסנאט, אך ניסה ללא הצלחה להיבחר למושל מישיגן בשנת 1858. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בעיר קלמזו, והיה ציר מטעם מישיגן בוועידת המפלגה הדמוקרטית הלאומית בשנת 1860.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הקים סטיוארט וגייס בעצמו את רגימנט הרגלים ה־13 של מישיגן, שבו שירת כקולונל.
הוא נאלץ להתפטר מתפקידו עקב בעיות בריאות.
סטיוארט נפטר ב-19 במאי 1887 בעיר קלמזו ונקבר בבית העלמין מאונטן הום.
ביתו רשום במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים, וכך גם רובע המגורים סביבו – "אזור סטיוארט ההיסטורי".
צ'ארלס אוגוסט סולצר היה ותיק מלחמת ארצות הברית–ספרד ונציג טריטוריית אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1917–1919.
סולצר נולד ב-24 בפברואר 1879 בעיירה רוזל שבמחוז יוניון, ניו ג'רזי.
אביו היה תומאס זולצר, מהגר מגרמניה, ואמו לידיה (ילמה), ממוצא פריזי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, בבית הספר פינגרי באליזבת שבניו ג'רזי, באקדמיית ברקלי בניו יורק, וכן באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת ברגימנט הרגלים המתנדבים הרביעי של ניו ג'רזי.
לאחר המלחמה עבר סולצר לאלסקה בשנת 1902 ועסק בכרייה.
בשנת 1914 כיהן כחבר בסנאט הטריטוריאלי של אלסקה.
הוא הציג את כתב המינוי שלו כנציג נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-65, וכיהן מ-4 במרץ 1917 ועד 7 בינואר 1919, אז הוחלף בידי ג'יימס ויקרשם, שערער על תוצאות הבחירות.
בהמשך הציג את כתב המינוי שלו כנציג נבחר לקונגרס ה-66, וכיהן מ-4 במרץ 1919 ועד מותו ב-15 באפריל 1919, עוד לפני כינוס הקונגרס.
לפי פרסומים, ב-16 באפריל חלה סולצר ונפטר על סיפון סירה בדרכו לבית חולים בעיר קטצ'יקן שבטריטוריית אלסקה.
הוא נטמן בבית העלמין אוורגרין בהילסייד, ניו ג'רזי.
אחיו, , היה אף הוא חבר קונגרס ומושל ניו יורק.
צ'ארלס מנלי היה עורך דין ופוליטיקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-31 בשנים 1849–1851. הוא היה אחרון מושלי המדינה מטעם מפלגה זו, והמושל המכהן האחרון שהובס בבחירות עד לפט מקרורי ב-2016.
צ'ארלס מנלי נולד במחוז צ'טהאם שבקרוליינה הצפונית, כבנם של החוואי קפטן בזיל מנלי ושל אליזבת (לבית מאולסבי) מנלי.
הוא התחנך באקדמיית פיטסבורו בניהולו של ויליאם בינגהאם.
ב-1811 הוא החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה ב-1814, ובהמשך תואר מוסמך אוניברסיטה.
הוא עבד כמורה, וב-1816 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1828 התמנה מנלי למועצת הנאמנים של האוניברסיטה, תפקיד בו הוא שימש עד 1868.
מנלי היה חבר בוועדה שמונתה להסדרת תביעות הקרקע במסגרת הסכם גנט.
סי., שב מנלי לקרוליינה הצפונית בערך ב-1824. הוא מונה כפקיד בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1831–1841 ובשנים 1844–1847. ב-1844 הוא ניסה להתמודד על מושב בסנאט של קרוליינה הצפונית, אך הובס בבחירות.