tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנגד, התבוסה במזרח הביאה למהומות נגד בני הטוטסי בקינשאסה וממשלת זאיר פרסמה בנובמבר 1996 צו האוסר הימצאות בני טוטסי בזאיר ומטיל עונש מוות על טוטסי שיימצא בה.
עד ה-25 בדצמבר 1996, הצליחה ה-AFDL להשתלט על חלקים נרחבים משטח זאיר שלאורך הגבול עם רואנדה, אוגנדה ובורונדי.
כוחות רואנדה הרסו את מחנות הפליטים בהם השתמשו בני ההוטו בהתקפותיהם אל תוך רואנדה.
חייליו של מובוטו סבלו ממורל נמוך לאור משכורת נמוכה של כדולר לחודש, שלעיתים כלל לא שולם, וציוד מועט ולקוי.
בסוף 1996 מינה מובוטו את מארק מהאלה באנקוגו לייאקו למפקד הצבא, בתקווה שיעלה בידו לעצור את התקדמות המורדים.
בפברואר 1997 פתח צבא זאיר במתקפת נגד שעצרה לזמן מה את התקדמות המורדים.
במרץ 1997 חידשו המורדים את התקדמותם והגיעו אל שערי קיסנגני.
ה-ADFL התקדמו ממזרח למערב והגיעו לקינשאסה באמצע מאי 1997. קבוצה נוספת של הADFL השתלטה על לובומבאשי.
לאחר מכן ניסה קבילה לארגן מחדש את המדינה וקרא לה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC).
תוך כדי התקדמות המורדים היו ניסיונות בין לאומיים ליצור משא ומתן על הסדר כלשהו, אך ב-ADFL לא התייחסו ברצינות לניסיונות אלה אבל לקחו בזה חלק על מנת למנוע ביקורת חיצונית על כך שהם אינם רוצים למצוא פתרון דיפלומטי, כל זה בזמן שבפועל המשיכו את התקדמותם.
ב-1997 שלח האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה כוחות לסייע למובוטו, בעוד ממשלת אנגולה שלחה שני גדודים לסייע למורדים.
באפריל 1997 נטען שהיקף ההתערבות של אנגולה במלחמה היא גדולה מששיערו קודם.
במהלך המלחמה ביצעו כוחות רואנדה מעשי טבח במחנות ההוטו.
ההיקף האמיתי של ההתעללויות אינו ידוע היות שה-AFDL וה-RPF הקשו על הגישה של ארגונים לא ממשלתיים לשטחי הקרבות.
אמנסטי אינטרנשיונל, טענו שלפחות 200 אלף פליטי הוטו רואנדים נרצחו על ידם ועל ידי ה-RDF.
בדומה לכך תיעד גם האו"ם את הרצח ההמוני של האזרחים בידי חיילים רואנדים, אוגנדים וחיילי ה-AFDL בתחקיר מיפוי ה-DRC.
ה-ADFL ביצעו הפרות חמורות של זכויות אדם, ביניהם ביצוע של טבח המוני במחנות הפליטים של בני ההוטו ובני הטינגי טינגי ליד קיסאנגאני בהם נרצחו עשרות אלפי פליטים.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו תחת שלטונו של קבילה דמתה לזאיר תחת שלטונו של מובוטו, אשר ידוע כשלטון שאכזב את התושבים.
הכלכלה נותרה מוזנחת ומצבה אפילו התדרדר תחת שלטונו המושחת של קבילה.
יתר על כן, נכשל קבילה בניסיונותיו לשפר את הממשלה וגם היא המשיכה להיות מושחתת וחלשה, ובנוסף נתפס בתור "בובה" של המשטרים הזרים שעזרו לו לעלות לשלטון.
על מנת לבטל את התפיסה הזו ולהגביר את התמיכה המקומית בו החל קבילה לפנות גב לבעלי בריתו מחוץ לקונגו, כאשר השיא היה גירוש כל הכוחות הזרים מהמדינה ב-26 ביולי 1998. המדינות שצבאותיהן עדיין היו בקונגו צייתו לו בחוסר רצון, בעיקר רואנדה שקיוותה להשליט משטר בו תהיה בעלת הכוח.
חלק מהגורמים שהובילו למלחמת קונגו הראשונה נותרו ללא שינוי גם לאחר עלייתו של קבילה לשלטון.
העיקריים בהם היו המתיחויות האתניות במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם לממשלה כמעט ולא הייתה שליטה, והיריבויות הישנות נותרו כשהיו.
בתחילת אוגוסט 1998 מרדו שתי חטיבות של צבא קונגו החדש כנגד הממשלה ויצרו קבוצות מורדים שעבדו צמוד לקיגאלי וקמפלה, מה שסימן את תחילת מלחמת קונגו השנייה, אשר פרצה כשנה לאחר מלחמת קונגו הראשונה.
מלחמת קונגו השנייה ידועה גם בתור המלחמה הגדולה של אפריקה.
מלחמת צרפת–ספרד נערכה בין השנים 1635-1659, והיוותה התערבות צרפתית ישירה במלחמת שלושים השנים.
המלחמה הסתיימה ללא הכרעה בהסכם הפירנאים, אולם סימלה את תחילת שקיעתה של ספרד ועלייתה של צרפת.
במשך שנים רבות הייתה קיימת יריבות בין בית ולואה ובית בורבון אשר שלטו בממלכת צרפת, לבין בית הבסבורג אשר היה לו ענף אוסטרי - ממלכת הבסבורג, אשר שלט באימפריה הרומית הקדושה, וענף ספרדי - ספרד ההבסבורגית.
במשך רוב המאה ה-16 והמאה ה-17 הייתה מוקפת צרפת על ידי נחלות ספרדיות: מצפון ארצות השפלה הספרדיות, ממזרח פראנש-קונטה ומדרום ממלכת ספרד, ומשום כך ניסתה צרפת להחליש את השלטון ההבסבורגי בכל דרך שברשותה.
בשנת 1618 פרצה מלחמת שלושים השנים, וצרפת נתנה תמיכה כספית לפרוטסטנטים הגרמנים, ולאחר מכן לממלכת שוודיה.
לאחר ניצחונה של ממלכת ספרד בקרב נורדלינגן, הייתה ידם של הקתולים על העליונה במלחמת שלושים השנים, והספרדים תכננו להשתלט על הנסיכויות הגרמניות הפרוטסטנטיות.
אולם הצרפתים חששו מההגמוניה הספרדית, ובעקבות כך החליט הקרדינל רישלייה להיכנס למלחמה נגד ספרד בצורה פעילה.
הלחימה כחלק ממלחמת שלושים השנים
טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו מונה למפקד הצבא הספרדי בארצות השפלה הספרדיות, והוטל עליו לבלום את כוחות הצבא הצרפתי שפלשו ללוקסמבורג, במטרה לחבור עם כוחות הצבא ההולנדי.
אולם, ב-20 במאי 1635 הוקף הצבא הספרדי, שסבל מנחיתות מספרית, והובס בלה אבין, דרומית לאואי בתחומי בישופות לייז', על ידי הכוחות הצרפתיים בפיקודם של אורבן דה מלה-ברזה וגספר השלישי דה קוליני.
כ-5,000 חיילים ספרדים נהרגו או נפצעו, 1,500 נשבו, והשאר התפזרו לכל רוח, לעומת זאת ספג הצבא הצרפתי 260 נפגעים בלבד.
לאחר הקרב חברו הכוחות הצרפתיים לצבא ההולנדי, אולם חילוקי דעות ביניהם העניקו לספרדים את הזמן להתארגן מחדש, והם הטרידו את הצרפתים במתקפות פרשים מהירות.
בנוסף, סבל הצבא הצרפתי גם מחוסר אספקה ומימון, דבר שהביא לעריקות נרחבות.
בעקבות כך נחל המצור על לובן, שהוטל על ידי הצבא הפרנקו-ההולנדי בסוף יוני אותה שנה, כישלון מוחלט.
בשנת 1636 פלשו כוחות הצבא הספרדי בפיקודו של הקרדינל-אינפנטה פרננדו מאוסטריה לצרפת, ובתחילה זכתה הפלישה להצלחה, ואף היה נראה כי הם מסוגלים לכבוש את פריז, אולם פרננדו מאוסטריה החליט לבלום את הצבא, מפני שחשש שהמשך ההתקדמות מסוכנת מדי.
בעקבות כך הדפו הצרפתים את הכוחות הספרדים בחזרה לצפון צרפת, שלחו כוחות לאלזס דרך לורן, ואף ניתקו את הדרך הספרדית - קו האספקה הספרדי מג'נובה לארצות השפלה הספרדיות.
בשנת 1640 פרצו מרידות בקטלוניה, שם הוכרזה הקמת הרפובליקה הקטלאנית, ובפורטוגל, שם פרצה מלחמת השיקום הפורטוגזית, ובשנת 1643 ספגו הכוחות הספרדים תבוסה כואבת בקרב רוקרואה מידי הצבא הצרפתי.
בשנת 1648 ספגו הכוחות הספרדים תבוסה נוספת בקרב לאנס, שנוספה על התבוסות הקודמות מידי הצרפתים וההולנדים, וב-24 באוקטובר אותה שנה נחתם שלום וסטפאליה, שבו זכתה הרפובליקה ההולנדית לעצמאות, וצרפת קיבלה את אלזס (ובכך ניתקה את הדרך הספרדית).
בנוסף, במהלך התקופה התחוללו גם קרבות באיטליה בין כוחות צרפתיים וכוחות מדוכסות סבויה, נגד דוכסות מילאנו הספרדית.
כמו כן, בין השנים 1639-1642 התחוללה מלחמת האזרחים של פיימונטה, ובמסגרתו הטילו הספרדים מצור על טורינו.
בשנת 1646 הובס הצי הצרפתי בקרב אורטבלו, ובעקבות כך נשארה מילאנו תחת שליטה ספרדית.
בשנת 1648 פרצו בצרפת מרידות הפרונד, אולם הלחימה עם ספרד נמשכה בקטלוניה, פלנדריה ואיטליה.
גם מצבה של ספרד לא היה מזהיר, עקב לחימתה להחזרת קטלוניה ופורטוגל לשליטה.
באיטליה, נמשכה המלחמה לאורך הגבול בין פיימונטה לדוכסות מילאנו, ופעמיים, ב-1647-1649 ו-1655-1659, הצליחה צרפת לפתוח חזית שנייה נגד מילאנו על ידי השגת ברית עם פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, אך מעולם לא השיגו את התוצאה הרצויה של שבירת ההגנה הספרדית.
בדרום איטליה התמוטט המרד הנאפוליטני, והכוחות הצרפתיים שתמכו בו גורשו על ידי הצבא הספרדי בשנת 1648. אולם צי פרנקו-פורטוגזי תפס את פיומבינו ואת פורטו אצורו, מה שעודד את דוכס מודנה להיות בעל ברית עם צרפת, ונתן לצרפת בסיס חדש לפעולות נגד הספרדים בחצי האי האיטלקי.
כמעט כל מסע צרפתי באיטליה בזמן המלחמה נועד לחתוך את הדרך הספרדית, אך כל המאמצים נכשלו.
בשנת 1653 הגיעה התשישות הכללית עד כדי כך שלשני הצדדים לא היה כוח להתקדם, ועל אף שביולי היה רוזן טורן בעמדת נחיתות, לא רצו הספרדים לפעול על מנת להכתיר את לואי השני, נסיך דה קונדה למלך צרפת, והצדדים נפרדו ללא לחימה.
בשנת 1654 הטילו הספרדים בפיקודם של לואי השני, נסיך דה קונדה ולאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה מצור על אראס, אולם בלילה בין 24 באוגוסט ל-25 באוגוסט פרצו הכוחות הצרפתיים בפיקודו של אנרי דה לה טור ד'אוברן, רוזן טורן את המצור, ונסיך קונדה נסוג עם שארית כוחותיו לקמברה.
בשנת 1655 הצרפתים ספגו מכה נוספת באיטליה בתבוסה בקרב פאביה, אבל הניסיון של כוחות ספרדים ממילאנו לכבוש את דוכסות מודנה נכשל, בעקבות ההגנה של דוכס מודנה.
תחת פיקודו של רוזן טורן, כבשו הצרפתים את המבצרים של לאנדרסייה וסן-גיסלן.
בשנת 1656 הכה נסיך קונדה את הצרפתים בקרב ואלנסיין, אולם רוזן טורן הסיג את כוחותיו בצורה מסודרת.
בשנת 1657 כרת הקרדינל מאזארן ברית עם הקומונוולת' של אנגליה, שכבר הייתה במלחמה עם ספרד, ובתמורה שלחה אנגליה ששת אלפים אנשי חיל רגלים למערכה נגד הספרדים בארצות השפלה.
הצרפתים והאנגלים נחלו ניצחון על הספרדים בקרב החוליות שהתחולל ליד העיר דנקרק שלחופי התעלה (14 ביוני 1658).
דנקרק נפלה לידי הצרפתים, ובהתאם להסכם נמסרה לשליטת אנגליה, שהחזיקה בה עד לשנת 1662.
על פי הסכם זה זכתה צרפת ברוסיון וסרדאן בדרום, חלק מארטואה, ופלנדריה בצפון מזרח, ופליפה הרביעי מלך ספרד השיא את בתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
שלום הפירנאים נחשב לאחד ההישגים הגדולים של הקרדינל מאזראן, שהצליח לגרום להפחתת כוחו של בית הבסבורג ולעליית כוחה של צרפת כמעצמה החזקה באירופה.
מלחמת קאפל השנייה הייתה מלחמת אזרחים על רקע דתי שהתקיימה ב-1531 בין הקנטונים הפרוטסטנטיים לקתוליים של הקונפדרציה השווייצרית הישנה במהלך הרפורמציה בשווייץ.
על אף החתימה על הסכם שלום בין הקתולים לפרוטסטנטים כתוצאה ממלחמת קאפל הראשונה, כשנתיים קודם לכן, לא התפוגג המתח, והפרובוקציות בין הצדדים נמשכו, בעיקר לאחר פרסומו של וידוי אאוגסבורג (Confessio Augustana) ב-1530. בנוסף, הואשמה ציריך בשאיפות טריטוריאליות על ידי הקתולים.
לאחר סירובם של הקנטונים הקתוליים לסייע לחברות הליגה המשולשת (Drei Bünde) שבגראובינדן במאבקן כנגד דוכסות מילאנו במהלך מלחמת מוסו, ראו בכך הקנטונים הפרוטסטנטים כהפרה של הבריתות בין הליגה לקונפדרציה, אך התעוררה מחלוקת ביניהם על דרך הפעולה המועדפת.
בעוד ציריך צידדה בעימות צבאי העדיפה ברן לקיים לחץ כלכלי בדמות אמברגו כנגד חמשת הקנטונים הקתוליים האלפיניים.
בעוד שב-1529 הצליח הטגסטונג (הדיאט של שווייץ) לתווך בהצלחה ולהגיע להסכם פשרה בין הצדדים, נכשלו הפעם המגעים, בין השאר בשל שאיפתו של המנהיג הפרוטסטנטי, אולריך צווינגלי, להגיע לעימות צבאי.
תחת לחץ האמברגו, אשר הביא למחסור במזון, הכריזו הקנטונים הקתוליים מלחמה על ציריך ב-9 באוקטובר 1531. הקנטונים הפרוטסטנטיים הופתעו מהמהלך ולא היו מוכנים צבאית למלחמה כנגד הכוחות הקתוליים שהיו נחותים במספרם הכולל אך הצליחו לארגן את כוחותיהם מהר יותר ולצאת להתקפה.
ב-11 באוקטובר 1531 לחם כוח בן כ-7,000 חיילים מחמשת הקנטונים הקתוליים בצבא פרוטסטנטי בן 2,000 איש בלבד שהגיע מציריך בקרב קאפל, עיירה באותו קנטון.
צבא ציריך, שלא קיבל סיוע מהקנטונים הפרוטסטנטיים האחרים, היה תחת פיקודו של קספר גולדלי, וכלל את צווינגלי ועמיתיו הכמרים אשר שמשו כמנהיגים רוחניים.
הצבא הקתולי הונהג על ידי הנס יאוך (Hans Jauch) מאורי.
הכוח הפרוטסטנטי העיקרי הגיע לשדה הקרב בחבורות נפרדות והיה מותש כתוצאה מצעידה מאומצת.
הקתולים פתחו בהתקפה, ולאחר התנגדות קצרה נשבר כוחו של הצבא הפרוטסטנטי וכ-500 מחייליו נהרגו בלחימה או בזמן שנמלטו.
בין ההרוגים היה צווינגלי ו-24 כמרים נוספים.
גופתו של צווינגלי נלקחה על ידי הצבא הקתולי המנצח, הושחתה ונשרפה באשמת כפירה.
צבא ציריך התארגן מחדש לאחר התבוסה וניסה להשתלט על הר צוגרברג (Zugerberg) שבקנטון צוג וחלקו חנה על גבעת גובל (Gubel) הסמוכה למנציגן (Menzingen).
בתגובה לתבוסה בקאפל יצאו כוחות הפרוטסטנטים מברן ומקנטונים נוספים במטרה להציל את ציריך.
בין ה-15 ל-21 באוקטובר צעד צבא פרוטסטנטי גדול במעלה עמק של .
באותו זמן חנה הצבא הקתולי על מורדות הצוגרברג, והצבא המאוחד של ציריך וברן שלח לעבר ההר כוח בן 5,000 חיילים במטרה להקיפו.
עם זאת, הייתה צעידתו של הצבא הפרוטסטנטי איטית בשל בעיות משמעת ובזיזת יישובים בדרכו, ועד ליל ה-23-24 באוקטובר הגיע רק עד גובל (Gubel) שבמֶנציגֶן.
באותו הלילה הותקף הצבא הפרוטסטנטי על ידי כוח קטן של הקתולים שהסב לפרוטנסטנטים אבדות כבדות.
כ-800 חיילים נהרגו בהתקפה ובנסיגה המבוהלת שלאחריו.
התבוסה ניטרלה חלק גדול מהצבא המאוחד של ציריך וברן, ולנוכח עריקות שהלכו וגברו, נסוג הצבא המאוחד של ציריך וברן בחזרה במורד הרויס לעבר ברמגרטן (Bremgarten) שבקנטון ארגאו.
הנסיגה הותירה את מרבית אזור אגם ציריך ואת העיר ציריך עצמה חסרי הגנה.
כתוצאה מכך ציריך ניסתה להגיע להסדר שלום מהיר.
היינריך בולינגר (Heinrich Bullinger), שהיה מורה בקאפל והפך מאז 1523 לתומך בולט של צווינגלי, שירת בזמן המלחמה ככומר בברמגרטן.
כתוצאה מקרב קאפל הפכה ברמגרטן בחזרה לקתולית, וב-21 באוקטובר נמלט בולינגר לציריך עם אביו וב-9 בדצמבר הוכרז כיורשו של צווינגלי.
ב-15 בנובמבר 1531 נחתם ההסכם שסיים את המלחמה וכונה "השלום הטריטוריאלי השני" (Zweiter Landfrieden), אשר הביא להתפרקותה של הברית הפרוטסטנטית והעניק לקנטונים הקתולים רוב בטגסטונג - הדיאט הפדרלי של הקונפדרציה.
ההסכם העניק לקתוליות את הבכורה בשטחים המעורבים אך הותיר קהילות שכבר הפכו לפרוטסטנטיות על מכונן, מלבד מספר מקומות אסטרטגיים, כגון דרך המסחר החשובה בין קנטון שווייץ לעמק הריין, בהן הוכרחו התושבים לשוב לנצרות קתולית.
אחת מתוצאות ההסכם, אשר ככל הנראה לא נחזה על ידי חותמיו, היה ביסוסו של דו-קיום ארוך טווח בין שני הזרמים במספר טריטוריות.
לדוגמה, בקנטונים של תורגאו וארגאו החלו קהילות קתולים ופרוטסטנטים להתפלל באותן כנסיות, דבר שהביל למתחים ולעימותים נוספים במהלך המאות ה-16 וה-17. ההסכם גם אישר את זכותו של כל קנטון לקיים בשטחו את האמונות הקתוליות או הפרוטסטנטיות, ובכך הוגדרה הקונפדרציה כמדינה דו-דתית, אשר היוותה חידוש במערב אירופה.
המלחמה גם ייצבה את הקתוליות כרוב בקרב שלושה-עשר הקנטונים בקונפדרציה: שבעה ושני חצאי קנטונים (לוצרן, אורי, שוויץ, אונטרוולדן, צוג, פריבור, זולותורן ומחצית מגלרוס ואפנצל) לעומת ארבעה ושני חצאי קנטונים שהפכו רשמית לפרוטסטנטים (ציריך, ברן, בזל, שפהאוזן ומחצית מגלרוס ואפנצל).
ניסיון כושל של הקנטונים הפרוטסטנטים, בעיקר של ציריך, לשנות את תנאי הדו-קיום ב-1656 הביא למלחמת וילמרגן הראשונה וכתוצאה מכך אושר הסטטוס קוו מחדש ב"הסכם השלום הטריטוריאלי השלישי".
מלחמת אזרחים נוספת על רקע דתי ב-1712, מלחמת וילמרגן השנייה, הסתיימה בניצחון פרוטסטנטי מכריע ולתיקון עמוק של סעיפי "הסכם השלום הטרטוריאלי הרביעי", אשר שינה את מאזן הכוחות הפוליטי של הקונפדרציה.
מלחמת קבינדה היא סכסוך מתמשך לעצמאות וההגדרה עצמית, בין התנועה הבדלנית מקרב תושבי המובלעת קבינדה החזית לשחרור המובלעת של קבינדה (FLEC), לבין כוחות הצבא והשלטון האזרחי של ממשלת אנגולה, השולטת במובלעת ורואה בה חלק משטחה.
שורשיו של הסכסוך נטועים עמוק במשאבי הטבע ובעיקר בנפט ובהיסטוריה עוד מימי השלטון הפורטוגזי, והמשכו בתקופת עצמאות אנגולה.
קבינדה היא מובלעת, שוכנת על החוף המערבי של אפריקה מצפון לשפך נהר הקונגו ומשתרעת על שטח של כ-7,780 קמ"ר.
מצפון לה הרפובליקה של קונגו המכונה קונגו-ברזוויל, במזרחה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המכונה קונגו-קינשאסה ומדרום לה שפך נהר הקונגו, אזור של רצועת חוף תחת שליטת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המפרידה את קבינדה מארץ האם שלה אנגולה.
קבינדה שייכת מבחינה פוליטית משפטית לרפובליקה של אנגולה, כפרובינציה ה-18. קבינדה היא צירוף של 3 ממלכות עתיקות קטנות: נגויה (Ngoyo); לואנגו (Loango ); קאקונגו (Kakongo או Cacongo) שהיו במקור חלק מממלכת קונגו הגדולה.
היא מובלעת עשירה מאוד במשאבי טבע שונים בעיקר נפט ביבשה ובים.
יש בה שפע של יערות, קרקעות לחקלאות ושדות דיג עשירים.
אוכלוסייתה מונה פחות ממיליון תושבים, החיים ב-4 אזורים עירוניים מרכזיים.
עיר הבירה היא קבינדה, הידועה בשם Tchiowa.
השפה הרשמית היא איבינדה (Ibinda) שהיא שפת בנטו.
האוכלוסייה בעיקרה שייכת מבחינה אתנית לקבוצת הבאקונגו, דוברי השפה המקורית הקיקונגו (Kikongo).
קבינדה היא צירוף של 3 ממלכות קטנות, שהיו במקור חלק מממלכת קונגו הגדולה.
כאשר בשנת 1482 גילה אותה מגלה הארצות הפורטוגזי בשם דיוגו קאו.
אל הפורטוגזים הצטרפו גם הבריטים והצרפתים, בעיקר לסחר עבדים וסחורות.
אחריהם הגיעה הכנסייה לעבודה מיסיונרית.
ממלכת קונגו הגדולה הוקמה במאה ה-14, כמאה שנה לפני הגעת הפורטוגזים.
הממלכה הייתה מאורגנת בשישה מחוזות עם מושל כפוף לשליט.
לא חסרו מאבקים על שליטה וכוח.
את המאבקים הפנימיים הללו ניצלו הפורטוגזים לטובתם.
הפורטוגזים התמקמו במפרץ צ'יאואה שמוכר בשם קבינדה, לא הרחק משפך נהר הקונגו.
יחד עם ההתיישבות, החלו גם סכסוכים בין המעצמות.
הצרפתים כבשו את המפרץ בשנת 1783 לאחר מכן לטשו את עיניהם אל הנמל גם הבריטים וההולנדים.
כדי להסדיר את כיבוש אפריקה בין המעצמות האירופאיות לבין עצמן ולמנוע את חילוקי הדעות וסכסוכי הגבולות בשטחי אפריקה, התכנסו (1884) המדינות בברלין לוועידת ברלין בהנהגתו של אוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה המאוחדת.
ועידת ברלין הסתיימה בהסכם ברלין (1885) שלמעשה חילק את אדמת אפריקה בין המדינות וקבע כללים וסדר לגבי השליטה בשטחי אפריקה.
למותר לציין שתושבי אפריקה ושליטיה לא השתתפו לא בכנס ולא בהחלטות.
פורטוגל, עקב חולשתה, קבלה מעט טריטוריות ובעיקר הפסידה את הריבונות על רצועת שפך נהר הקונגו.
כשעל טריטוריה זו קיבל לאופולד השני, מלך הבלגים את הריבונות, לרבות הכרה בשליטתו על מדינת קונגו החופשית (מדינה שהפכה לאחר יציאת הבלגים לזאיר ואחר כך לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
כתוצאה מכך, קבינדה הופרדה מהשטח של אנגולה ונשארה כלואה בין שתי מדינות קונגו, קונגו החופשית של לאופולד השני וקונגו הצרפתית.
את אנגולה השאירה פורטוגל כקולוניה, בעוד שאת קבינדה היא הפכה לפרוטקטורט, בחתימת הסכמים שהאחרון שבהם נחתם סמוך להסכם ברלין בשנת 1885 באזור שימולאמבוקו (Treaty of Simulambuco).
שלוש הממלכות שהרכיבו את קבינדה סמכו ידן על ריבונות הפורטוגזים בתמורה לשמירת התרבות, המסורת, הסמכויות ושלמות הטריטוריה.
בתחילת המאה ה-20 עברה פורטוגל מספר תהפוכות פוליטיות וכלכליות שהשפיעו גם על הטריטוריות שלה באפריקה.
כך בשנת 1933 הגדירה החוקה החדשה של פורטוגל את המדינה החדשה והכריזה על אנגולה וגם על קבינדה כחלקים בלתי נפרדים של המדינה – פורטוגל.
כלומר אנגולה הפכה לחלק מפורטוגל, פרובינציה במעמד משפטי.
בהמשך בשנת 1965 הכניסה פורטוגל תיקונים בחוק הקולוניאלי שלה, שינתה את הסטטוס של קבינדה, והפכה אותה כנגד רצונה לפרובינציה ה-18 של אנגולה, תחת המושל הכללי של אנגולה.
וזו אולי תחילתו של הסכסוך המתמשך בקבינדה, שהלך והחמיר לאחר יציאת פורטוגל מאנגולה בשנת 1975.
היסטוריה של הסכסוך – מלחמת קבינדה
שלוש תנועות לעצמאות אנגולה נלחמו במהלך השנים בפורטוגל.
אנגולה, כמו גם קבינדה היא מדינה מגוונת מבחינה אתנית.
כאשר, 75% מהאוכלוסייה מקורם מ-3 קבוצות.
ההשתייכות לכל אחת מתנועות החופש מתקשרת לקבוצה אתנית מסוימת: - בתנועת ה- UNITA - National Union for the Total Independence of Angola – האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה, תמכה קבוצה אתנית בשם אובימבונדו – Ovimbundu, מאזור מרכז מערב אנגולה.
גם בקבינדה הוקמה תנועת חופש בשם FLEC - Frente para a Libertação do Enclave de Cabinda – החזית לשחרור המובלעת של קבינדה.
תנועה זו לא נלחמה רק בפורטוגזים אלא גם בצבא ובממשל של אנגולה, וקיבלה תמיכה מצד הכנסייה הקתולית.
פורטוגל, בעקבות השינויים פוליטיים במדינה, עזבה את אנגולה (לרבות קבינדה) ונתנה לה עצמאות ב-11 בנובמבר 1975, תוך שהיא נחושה להשאיר את קבינדה כחלק בלתי נפרד מאנגולה.
תחת הוראות מממשל פורטוגל החדש הוחרמה החזית לשחרור קבינדה FLEC, ומנהיגיה נאסרו.
המלחמה על השלטון המשיכה בין התנועות לשחרור שנלחמו קודם לכן בפורטוגל.
תנועת ה-MPLA, לאחר שהשתלטה על לואנדה עיר הבירה של אנגולה ועל מוסדות השלטון, גם השתלטה על שטחי הנפט והשלטון בקבינדה, כירושה מהשלטון הפורטוגלי שהתייחס במאה האחרונה לקבינדה כאל אחד המחוזות (הפרובינציות) של אנגולה.
תנועת ה- FLNA הכירה בהפסדה ועצרה את הלחימה הפנימית, בעוד תנועת ה-UNITA המשיכה את המאבק על השלטון.
המאבק החמיר בעקבות התערבות המעצמות.
ברית המועצות וגרורתה קובה תמכו בתנועת MPLA, בעוד ארצות הברית תמכה בתנועת ה- UNITA יחד עם השלטון הלבן בדרום אפריקה.
לאחר עזיבת פורטוגל, החלו רווחי הנפט לזרום לממשלת ה-MPLA של אנגולה ואל חברת הנפט שלה סונאנגול (Sonangol).
החברה נוסדה בשנת 1976 והניחה את הבסיס לכיבוש השטח ולהענקת זיכיונות להפקת נפט לתאגידים זרים.
תושבי קבינדה לטענתם, לא נהנו מהרווחים של משאב הטבע היקר שלהם וסבלו מהתנכלויות.
התלות ברווחי הנפט גברה, לאחר מותו של נשיא אנגולה הראשון, אגושטיניו נטו, ותפיסת השלטון על ידי נשיא אנגולה השני אדוארדו דוש סנטוש (Eduardo dos Santos), מנהיג תנועת ה- MPLA.
כך גם גדלה התלות בתמיכת ברית המועצות.
יש לזכור שעדיין התרחשה מלחמת האזרחים באנגולה, ורווחי הנפט מימנו את הלחימה.
ככל שגדלו רווחי הנפט, וככל שגדלה התלות בהם לצורכי הלחימה ולאיכות החיים, כך גדלה הדרת תושבי קבינדה.
התלות בנפט והדרת התושבים היו מה שהגדיר את הכלכלה הפוסט קולוניאלית של אנגולה.
שינויים בעולם יחד עם הלחימה הבלתי פוסקת הביאו להידרדרות של המצב הכלכלי והמצב החברתי-אזרחי באנגולה, והשפיעו על התלות שלה בנפט שבקבינדה.
בשנת 1990 לאחר התפרקות ברית המועצות והפסקת התמיכה שלה באנגולה, הכריז הקונגרס של תנועת ה-MPLA על העברת אנגולה למשטר סוציאל-דמוקרטי, מבוסס על עקרונות השוק החופשי, משטר רב-מפלגתי.
על הבחירות בשנת 1992 האו"ם השגיח, והכריז עליהן ככשרות ונקיות, אבל המפלגה שהפסידה, UNITA, עם המנהיג הכריזמטי שלה ז'ונאס סווימבי, לא הסכימה לקבל את התוצאות.
הלחימה התחדשה במלוא עוזה והתפשטה שוב אל תוך המובלעת קבינדה, עבור מקורות הכנסה ומימון ממשאבי הטבע בעיקר נפט.
בשנת 2002 הסתיימה מלחמת האזרחים באנגולה בין ממשלת ה- MPLA ותנועת ה- UNITA, עם הריגתו של סווימבי, ונחתם הסכם בין הבכירים משני הצדדים.
אנגולה החלה במאמצי שיקום שדרשו כסף, שאותו לא הצליחה להשיג בגלל חוסר השקיפות וצורת ההתנהלות שלא מצאה חן בעיני התורמים הפוטנציאלים.
הארגונים הבינלאומיים ראו ברווחי הנפט אמצעים מתאימים ומספיקים כדי שאנגולה תעזור לעצמה ולא תסמוך על סוכנויות הומניטריות.
כבר באותה שנה שלחה ממשלת אנגולה כוחות צבא ואבטחה לקבינדה, לרבות משמר הנשיא, במאמץ לשמור על הטריטוריות.
נוצר קשר בין כוחות הצבא לבין חברות האבטחה של חברות ותאגידי הנפט האמריקאים.
מלכתחילה, התנועה לעצמאות של קבינדה - ה-FLEC נחשבה סיכון עבור הפקת הנפט, בגלל הדרישה להגדרה עצמית וזכות להשתתפות ברווחי הנפט.
לכן ממשלת אנגולה הפנתה את הכוחות כנגדה וכנגד התומכים בה.
לקבינדה יש היסטוריה של שלטון נפרד, לפחות לטענת התושבים והחזית לשחרור.
כאמור, המובלעת לא הייתה קולוניה.
מנהיגיה קבלו לאחר משא ומתן שוויוני, את השלטון הפורטוגזי כמגן.
בשנת 1964 הכיר הארגון לאחדות אפריקה בקבינדה כישות נפרדת מאנגולה, לבקשת מנהיגי קבינדה.
אנגולה עדיין הייתה קולוניה של פורטוגל.
והארגון שנוסד כשנה קודם לכן מטרתו הייתה, לסלק את הקולוניאליזם ולקדם את האחדות והסולידריות ביבשת.
לטענת ה- FLEC, דפוסי ההתנהלות של אנגולה שימרו ושירותו בעיקר את האינטרסים של השלטון האנגולי, ולא שיתפו את תושבי קבינדה.
המאבקים על השליטה והרווחים משדות הנפט ומגדלי הקידוח בים של קבינדה גברו.
התושבים, באמצעות תנועת החופש ה-FLEC והכנסייה הקתולית הגבירו את המאבק להגדרה עצמית ועצמאות, והוסיפו את הדרישה להשתתפות ברווחי הנפט לטובת התושבים.
כך נוסף גורם הנפט למאבק להגדרה עצמית שהתחיל עוד בימי הפורטוגזים.
ממשלת אנגולה נמצאה בין רצונה להגן על מה שהיא ראתה כשלה, לבין הרצון להגיע לפשרה.
במהלך ההכנות לבחירות של שנת 1992, הבטיח דוס סנטוש לפתור את "בעיית קבינדה" אם הוא ינצח בבחירות.
התושבים מבחינתם קיוו שהשינויים הכלכליים והפוליטיים באנגולה ישנו את המצב והם נתנו לתנועת החופש שלהם ה- FLEC את הסמכות לייצג אותם.
במשא ומתן הציע דוס סנטוש אוטונומיה מוגבלת יחד עם תוכנית כלכלית שהפנתה רק 10% מרווחי הנפט, שאותם יקבלו בקבינדה, וזאת בתנאי שהוא יצליח בבחירות של שנת 1992. ההצעה נדחתה, והאלימות משני הצדדים המשיכה.
קבינדה החרימה את בחירות 1992, כדי להדגיש שהיא אינה שייכת לאנגולה.
שהיא אומה שחיה רחוק מאנגולה והיא שונה מבחינה אתנית, תרבותית ואפילו שפתה שונה.
יש היסטוריונים שראו בחרם על הבחירות כמשאל עם לעצמאות מצד תושבי קבינדה.
זאת בעוד אנגולה טוענת שמשאל עם הוא לא חוקי באנגולה.
המאבק היה והוא עדיין על השתתפות ברווחי הנפט, אך לווה באידאולוגיה של זכות להגדרה עצמית ועצמאות ששורשיה בתקופה הפורטוגזית, כאשר קבינדה הייתה מדינת חסות ולא חלק מהשלטון הקולוניאלי של אנגולה.
הסכסוך והמבוי הסתום מקורו ביסודות היסטוריים, חברתיים-תרבותיים ובעיות כלכליות שאי אפשר להתעלם מהן.
הטיעונים ההיסטוריים והטריטוריאליים תופסים מקום מרכזי בשיח של תנועות הפרישה.
אבל הדאגה העיקרית היא כלכלית.
מרבצי הנפט של קבינדה על האדמה ובים מהווים אחוז ניכר מרווחי הנפט השנתיים ואנגולה לא הייתה יכולה לוותר עליהם.
תושבי קבינדה מצידם תפסו את נוכחות הצבא של אנגולה כסמל לקולוניאליזם האנגולי בקבינדה, וראו בהסכם Simulambuco את ההוכחה שתמיד הם היו ישות נפרדת, ושאנגולה כבשה והשתלטה על קבינדה כדי לנצל את המשאבים שלה.
המאבק בקבינדה היה ועודנו מאבק אלים של שני צדדים לסכסוך.
ארגוני זכויות אדם ראו כיצד כוחות הצבא של אנגולה מגיעים לקבינדה ופועלים באלימות, תוך הפרת זכויות אדם בסיסיות כמו מעצרים שרירותיים, הוצאות להורג, מכות והשפלות ועד אלימות מינית.
מצד שני ראו הארגונים פעילות אלימה ועוולות מצד תנועת החופש של קבינדה ה-FLEC.
גם פעילי ה- FLEC לא בחלו באמצעים.
כדי למשוך תשומת לב עולמית למצבם, תנועת ה- FLEC הפעילה טרור, בעיקר נגד כוחות הצבא של אנגולה אבל גם כנגד תאגידי הנפט, ברובם בינלאומיים.
העולם נשאר אדיש למצב ולדרישת תושבי קבינדה לעצמאות ושיתוף ברווחי הנפט.
אחת מהפעולות למשיכת תשומת לב, של ה- FLEC שתפסה כותרות בשנים האחרונות הייתה בשנת 2010, אז אירחה אנגולה את משחקי הכדורגל בגביע אפריקה לאומות 2010. קבינדה כפרובינציה אירחה חלק מהמשחקים.
פעילי ה- FLEC פגעו באוטובוס של נבחרת טוגו בכדורגל, בדרך לאצטדיון.
בשנת 2003 נערך כנס של ארגונים הומניטריים בקבינדה.
כשתושבי קבינדה כבר איבדו את התקווה וגם האמון בארגון שייצג אותם, ה- FLEC.
בכנס הוחלט על הקמת ארגון אזרחי בשם "החברה האזרחית של קבינדה", ביוזמה והשתתפות אנשי הכנסייה.
מאחר שהממשלה דחתה כל שיח בטענה "שאין עם מי לדבר", קיוו תושבי קבינדה שהארגון האזרחי יוכל לייצג אותם בשיחות עם ממשלת אנגולה.
בשנת 2004, לאחר ביקורת קשה של ארגונים בעולם על הפרת זכויות אדם בקבינדה, הבטיחו הממשלה והצבא לשנות את האסטרטגיה של הכיבוש ולהביא ליותר אמון בין הצדדים.
למרות זאת התלונות נגד הצבא נמשכו.
הממשלה טענה שהצבא הביא את השקט לקבינדה, וזו תעמולה של הבדלנים והפורשים.
הנשיא בביקורו בארצות הברית התעקש שאין מלחמה בקבינדה, ושתלונות התושבים הם דמיוניות ופיקטיביות.
איש הכנסייה, חבר בהנהלת הארגון האזרחי בשם האב טאטי, טען שאי אפשר לומר שהמלחמה הסתיימה כל זמן שיש אי ביטחון כללי באזור, ועדיין יש התנגשויות עם הצבא.
באותה שנה הושק הארגון האזרחי בשם מאפאלאבאנדה - האגודה האזרחית של קבינדה Mpalabanda ACC - Associação Cívica de Cabinda, למורת רוחה של ממשלת אנגולה.
לארגון הייתה מטרה מפורשת לקדם תרבות מקומית וזכויות אדם, להגן ולייצג את תושבי קבינדה.
בנוסף הציע הארגון לתמוך בפיתוח הקהילה, תוך הגנה על הסביבה והמערכת האקולוגית שנפגעו בעקבות הפקת הנפט, שנעשתה ללא חוקים ורגולציה.
בשנה ה-120 להסכם סימולמבוקו, שקבע את קבינדה כמדינת חסות של פורטוגל, נערכה צעדת מחאה משותפת של הארגון האזרחי עם החזית לשחרור קבינדה FLEC והכמורה של הכנסייה האוונגליסטית.
הקואליציה של שלושת הגורמים ניסתה להשיג הפסקת אש ולהשיג לקבינדה מעמד מיוחד.
מן הצד השני, ממשלת אנגולה דחפה את התוכנית שלה לאוטונומיה חלקית.
מספר חודשים לאחר הצעדה, הציב הממשל המקומי של הפרובינציה קציני צבא ברחובות.
חברי הארגון האזרחי ואחרים החלו לטעון שהם חשים חוסר ביטחון.
לדבריהם של המנהיגים והתושבים, הצבא נטפל לכל מי שלא הראה תמיכה בממשלה ובמפלגה השלטת ה- MPLA.
הקואליציה דיווחה על חטיפת גברים ונשים ועל מעצרים.
אנשי העסקים טענו שיש רשימה שחורה.
מנהיג הארגון האזרחי נאלץ לרדת למחתרת.
בשנת 2006 פרסם הארגון לזכויות אדם דוח ואיים לפנות לבית הדין הבינלאומי כדי שיחקרו את מעשי הזוועה של הצבא האנגולי.
כל צד האשים את הצד השני במעשי זוועות וטרור.
אפשר לתאר במידה מסוימת את הדרישה של תושבי קבינדה לעצמאות והגדרה עצמית כפונקציה של משאבי הנפט של האזור.
מאחר שקבינדה מספקת כ־2/3 מהפקת הנפט של אנגולה, זה יכול להיות מניע עיקרי לדרישה לפרישה, אבל ברור שזו גם הסיבה העיקרית לכך שממשלת ה- MPLA בלואנדה סירבה, מסרבת וסביר להניח שתמשיך לסרב להיפרד מהמובלעת שירשה מהשלטון הפורטוגזי הקולוניאלי.
מבחינת התושבים, הממשלה מתנגשת באינטרסים שלהם.
אין להם חלק ברווחי הנפט, והם מרגישים שהפרנסה שלהם מחקלאות ומדיג נפגעת בגלל פגיעה סביבתית כתוצאה מקידוחים ודליפות נפט.
ממשלת אנגולה תלויה במשאב הטבע של קבינדה, ויהיה לה קשה להתקיים ללא ההכנסות ממנו.
ארגוני זכויות האדם, מדווחים על כוח לא סביר, מעצרים, הוצאות להורג ועינויים, שממשלת אנגולה באמצעות הצבא, מפעילה כדי להשליט את הסדר לפי ראות עיניה.
מלחמת פרו–אקוודור, הידועה גם כמלחמת '41 (בספרדית: Guerra del 41) הייתה מלחמת גבולות בדרום אמריקה בין 5–31 ביולי 1941. עימות זה היה הראשון מבין שלושה סכסוכים צבאיים בין אקוודור ופרו במאה העשרים.
בזמן המלחמה כבשה פרו את מחוז אל אורו שבמערב אקוודור, וחלקים מהמחוז האנדי של לוחה.
למרות שהאירוע התרחש בזמן מלחמת העולם השנייה הוא לא היה חלק ממנה.
אקוודור ופרו לא היו מזוהות או נתמכות על ידי בעלות הברית או מדינות הציר.
הסכם שלום בין הצדדים נכנס לתוקף ב-31 ביולי 1941 בריו, וב-1942 פרו הסיגה את כוחותיה לחלוטין משטח אקוודור.
עם זאת, המחלוקת לגבי השטח לא נפתרה והשתיים חזרו להילחם ב-1995.
הסכסוך בין אקוודור לפרו החל ב-1840, ונגע לשאלה האם הטריטוריה של אקוודור נמשכת גם אחרי רכס האנדים עד נהר המרניון.
כבר ב-1829 פרו נלחמה ברפובליקת קולומביה הגדולה, שבאותו זמן כללה את השטחים שבמחלוקת ובסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכמי גבולות.
לאחר שהופרדה אקוודור מקולומביה הגדולה, טענה פרו שההסכמים אינם חלים עם אקוודור בשל ההיפרדות.
ב-1859 ו-1860 אקוודור ופרו נלחמו על טריטוריה בגבול האמזון, אך בשל מלחמת אזרחים באקוודור, זו התקשתה לבסס קשרים דיפלומטיים עם שאר מדינות היבשת, כולל פרו.
ב-1887 נחתם הסכם בין הצדדים על חלוקת השטח שאמור היה לסיים את הקונפליקט בתיווך מלך ספרד, אך פרו החליטה לבצע בו התאמות והמלך נמנע מלהתערב.
ב-1932–1933 התרחשה תקרית לטיסיה, מלחמה בין פרו לקולומביה על שטח באזור יער האמזונס, שסופו היה בפרוטקול ריו שקבע מחדש את הגבולות בין השתיים.
הסדר זה היה בעייתי מצד אקוודור, מכיוון שמצאה את עצמה כעת מוקפת על ידי פרו ממזרח, ומכיוון שכעת ממשלת קולומביה הכירה בשאיפות הטריטוריאליות של פרו כלגיטימיות.
ב-1936 הצדדים חתמו על הסכם שמכיר בטריטוריה לפי השליטה של כל מדינה בה דה-פקטו.
עם זאת, ב-1938 שתי המדינות העלו טענות מינוריות בנוגע לקו הגבול.
באותה שנה התפטר הקבינט האקוודורי מהממשלה על מנת להשתלט על הצבא, ובקיטו נערכו הפגנות נגד פרו.
כתגובה, בכירים בפרו ניסו להרגיע את המצב וטענו שהממשל מתמקד בפיתוח תשתיות ואינו מתכוון לצאת למלחמה, אך בכל זאת כוחות פרואניים נשלחו לאזור הגבול עקב התגברות הכוחות האקוודוריים באותו אזור.
קיימת מחלוקת לגבי השאלה מי ירה את הכדור הראשון.
גרסת פרו היא שחיילים אקוודוריים פלשו לפרו במחוז זרומייה, מה שהוביל לקרב בשטח.
גרסת אקוודור היא שפרו השתמשה בכך שתקריות גבול ספורדיות הן סיבה מספקת לפלוש לאקוודור כדי להכריח אותה לחתום על הסכם גבולות ברור.
ההתכתשות הראשונה החלה בשבת, 5 ביולי 1941. לפי רשמים פרואניים, חיילים אקוודוריים לתוך עמדת הגבול באגווס ורדס, ופתחו באש על סיור פרואני.
לאחר מכן נכנסו 200 חמושים אקוודוריים נוספים שהתקיפו את תחנת המשטרה באותו אזור, והפרואנים מיהרו לשלוח פלוגת חי"ר כדי לדחוף את האקוודוריים חזרה אל מעבר לגבול.
הלחימה התפשטה לכל הגבול שלאורך נהר הזרומייה.
ב-6 ביולי פרו החלה להפציץ מהאוויר נקודות מאוישות של אקוודור לאורך הגבול.
לאחר מכן המשיכו הצדדים בתקיפות הדדיות משתי גדות הזרומייה, עד שפרו שלחה כח של 13,000 חיילים לפלוש למחוז אל-אורו, אזור בו הוצבו כ-1,800 אקוודוריים בלבד.
חיל האוויר הפרואני המשיך בהפצצות על ערים נוספות באקוודור, וסיפק סיוע אווירי לכוחות השריון של פרו, שכללו טנקים מתוצרת צ'כיה וצנחנים כשכבשו את עיר הנמל פורטו בוליבר.
זו הייתה הפעם הראשונה שנעשה שימוש מבצעי בצנחנים באמריקה.
נשיא אקוודור קרלוס אלברטו ארויו דל ריו ביקש הפסקת אש שנכנס לתוקף ב-31 ביולי 1941. עם זאת, אקוודור המשיכה בלוחמת גרילה נגד הפולשים הפרואניים.
כתוצאה מהלחימה, פרו כבשה כמעט לחלוטין את אזור החוף של מחוז אורו, וערים נוספות במחוז האנדי של לוחה, וזאת בנוסף לכך שהדפה את אקוודור אל מעבר לגבול הנהר השנוי במחלוקת.
בשנת 1942 הצדדים חתמו על פרוטוקול ריו וקבעו מחדש את הגבולות, כאשר פרו הסכימה להסיג את כוחותיה מאקוודור, עם זאת, בזמן הנסיגה נמשכו התקפות הגרילה נגד פרו וחיילים המשיכו להיהרג.
פרוטוקול ריו לא קבע את הגבול מחדש באופן מוחלט, והשאיר מצב גבול של כ-78 ק"מ בעמימות, מה שהוביל למשברים דיפלומטיים וצבאיים בין פרו ואקוודור ב-50 השנים שלאחר מכן.
ב-1960, נשיא אקוודור חוסה מריה ולסקו הכריז על כך שפרוטקול ריו אינו תקף, כיוון שנחתם בזמן שפרו כבשה את אקוודור ובעצם גרמה לה לחתום תחת איומים, אך בפרו התייחסו להצהרות אלו כעניין שנועד לגרוף הון פוליטי בלבד.
ב-1981 שתי המדינות התכתשו פעם נוספת במה שכונה "מלחמת פקישה" וב-1995 ב"מלחמת סנפה", שרק לאחריה הצליחו הצדדים ליישב לחלוטין את הסכסוך, וחתמו על הסכם שלום מוחלט ב-1998.
מלחמת ציריך העתיקה , 1440–1446, הייתה סכסוך בין קנטון ציריך לבין שבעת הקנטונים האחרים של הקונפדרציה השווייצרית הישנה על הירושה של הרוזן מטוגנבורג.
בשנת 1436 מת פרידריך השביעי, רוזן טוגנבורג, ולא הותיר אחריו לא יורש ולא צוואה.
קנטון ציריך, בראשות הבורגומאסטר רודולף שטוסי, תבע את אדמות טוגנבורג; הקנטונים של שוויץ וגלרוס הגישו תביעות נגד, בגיבוי שאר הקנטונים.
בשנת 1438 כבשה ציריך את האזור השנוי במחלוקת וניתקה את אספקת התבואה לשווייץ ולגלרוס.
ב-1440 גירשו שאר הקנטונים את ציריך מהקונפדרציה והכריזו מלחמה.
ציריך נקמה על ידי כריתת ברית עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג.
כוחות ציריך הובסו בקרב על סנט יקוב אן דר סיהל ב-22 ביולי 1443 והוטל מצור על ציריך.
פרידריך פנה אל שארל השביעי, מלך צרפת בבקשה לתקוף את הקונפדרציות והאחרונים שלח כוח של כ-30,000 שכירי חרב של ארמניאק בפיקודו של הדופין דרך בזל כדי להקל על העיר.
בקרב על סנט יקוב אן דר בירס ליד בזל ב-26 באוגוסט 1444 הובס כוח חוסם של כ-1,600 חברי קונפדרציה שווייצריים, אך הוא הנחיל אבדות כה כבדות לצרפתים (2,000 הרוגים), עד שהדופין החליט לסגת.
הקונפדרציה והדופין סיכמו שלום באוקטובר 1444, וצבא השכירים שלו נסוג מהמלחמה כליל.
במאי 1444, הקונפדרציה הטילה מצור על גריפנזה וכבשה את העיירה לאחר ארבעה שבועות, ב-27 במאי, תוך עריפת ראשים של כל 64 המגינים מלבד שניים למחרת, כולל מנהיגם, Wildhans von Breitenlandenberg, במה שכונה רצח גריפנזי.
אפילו בתקופה זו של מלחמה, הוצאה להורג המונית כזו נחשבה לרוב מעשה אכזרי ולא צודק.
עד 1446, שני הצדדים היו מותשים, ושלום ראשוני נחתם.
הקונפדרציה לא הצליחה לכבוש אף אחת מערי ציריך מלבד גריפנזה; ראפרסוויל וציריך עצמה עמדו בהתקפות.
ב-1450 עשו הצדדים שלום מוחלט וציריך התקבלה שוב לקונפדרציה, אך נאלצה לפרק את בריתה עם ההבסבורגים.
משמעות המלחמה היא שהיא הראתה שהקונפדרציה גדלה לברית פוליטית כל כך קרובה שהיא לא סבלה עוד נטיות בדלניות של חבר אחד.
זמן קצר לאחר הפלישה הצרפתית לאלג'יר ב-1830, קם האמיר עבד אל-קאדר כמנהיג ההתנגדות.
הוא קרא לבני השבטים המרוקאים מהרי ריף המזרחיים להצטרף להתנגדותו, והוא הפציר בסולטאן שיעזור לו באספקה צבאית.
עבד אל-רחמן נענה על ידי שמירה על זרם קבוע של סוסים, נשק וכסף שהזרים אליו.
באוקטובר 1842, לאחר תבוסה נוספת, ברח עבד אל-קאדר עם תומכיו משטח אבותיהם למרוקו.
עבד אל-קאדר הפך במשך זמן מה את גבול מרוקו לבסיס גיחותיו לאלג'יריה.
הוא יכול היה לסגת בתוך שטח מרוקו ללא הפרעה.
הצרפתים, כדי למנוע את המתקפות עליהם, קידמו לבסוף דיוויזיה חזקה לאותו חלק של הגבול שממנו הוא ערך את המתקפות שלו.
הגנרלים לואי ז'ושול דה לאמוריסייר ומארי אלפונס בידו התקינו את המאהל שלהם על לאלה מע'ניה.
ב-22 במאי 1844, אל-ג'נאוי, מפקד חיל המצב המורי באוג'דה, הזעיק את הצרפתים לפנות את לאלה מע'ניה.
ב-30 במאי, הקאיד המורי, שלא היה מסוגל לשלוט בתשוקות הפנאטיות של הכוחות שהתאספו סביבו, פינה את מקומו לירות אל תוך מקורות צרפת.
לאמוריסייר ובידו הביסו אותם במהירות ופיזרו אותם, כשהחיילים המורים נסוגו בחזרה לעבר אוג'דה.
ב-15 ביוני, הכוחות המורים התקרבו בלי לשים לב, וירו לעבר הכוחות הצרפתיים, ופצעו את קפטן אז'ן דאומה ושני חיילים.
הצ'יף המורי הכריז שיש להחזיר את הגבול לנהר תפנה, ובמקרה של סירוב זו הכרזת מלחמה.
המושל הכללי של אלג'יריה והמרשל הצרפתי תומא רובר ביגו כתבו לאל-ג'נאוי והתעקשו שהגבול יתוחם לאורך נהר קיס, עמדה יותר מערבית מנהר תפנה, ואיימו במלחמה אם מרוקו תמשיך לקלוט ולארח את עבד אל-קאדר.
המרשל הונחה על ידי אחד מבניו של המלך לואי פיליפ הראשון, האדמירל הצעיר פרנסואה ד'אורליאן, נסיך ז'ואנוויל, שפיקד על הסיירות מול חופי מור.
ב-19 ביוני, תוך הפרת הגבול, כבש מרשל ביגו את אוג'דה.
המחלוקת, שהחלה אפוא על הגבול, התפשטה עד מהרה בין הדיפלומטים הבכירים.
ממשלת צרפת שלחה שייטת בפיקודו של הנסיך דה ז'ואנוויל לחוף מרוקו כדי לתמוך באינטרסים הרשמיים שלה.
מרשל ביגו קיבל הנחיות להתחיל בפעולות התקפיות ביבשה.
עבד אל-רחמן שלח פקודות לכל מושלי הפרובינציה שלו לגיוס כללי.
עבד אל-קאדר עשה את דרכו לג'בל אמור, וניסה לגייס את השבטים הדרומיים נגד הצרפתים.
כולם נשארו נאמנים; האמיר השיג הבטחה שהם יצטרפו לצבא המורי רק כשיפגוש את כוחות הכופרים.
ב-1 ביולי, המורים ביצעו התקפה על גדות איסלי אך ברחו ליריות המוסקטים הראשונות.
הכוחות הצרפתיים חצו את הנהר ב-11 ביולי, וב-13 ביולי הרגו כמאה פרשים מהשבטים המורים, ואיבדו רק שני אנשים וחמישה סוסים.
ב-19 ביולי חזרו הכוחות הצרפתיים ללה מע'ניה להתרעננות.
הנסיך דה ז'ואנוויל, שייט במימי קדיס עם שייטת ניידת, קיבל פקודות להמשיך לטנג'יר.
הקונסול הצרפתי בספרד העביר לבית המלוכה בפאס את האולטימטום של מרשל ביגו לקאיד סי אל-ג'נאוי.
המלחמה החלה ב-6 באוגוסט 1844, בשמונה בבוקר, כאשר צי צרפתי בפיקודו של נסיך ז'ואנוויל פרנסואה ד'אורליאן, בפעולה הראשונה שלו כמפקד שייטת, ערך הפגזה ימית של טנג'יר.
תוך שעה נהרסו כל הסוללות החיצוניות; שני ביצורים החזיקו מעמד זמן רב יותר, סוללת הקסבה וזו של המבצר הימי.
באחת עשרה הפסיקה האש, הנסיך המפקד על השייטת ביצע את פקודת המשרד, הביצורים החיצוניים היו חורבות, ואילו העיר נותרה ללא פגע.
השייטת, אם כן, יצאה לאוקיינוס האטלנטי, עברה לאורך חופי מרוקו, ולמרות שמזג האוויר היה גרוע מאוד, עגנה לפני מוגדור ב-11 באוגוסט.
מצב הים לא יאפשר לכלי השיט לתפוס מיד את עמדות הלחימה שלהם.
במשך שלושה ימים הם נאלצו לעגון מבלי שיכלו להיכנס לקרב.
בנו ויורש העצר של הקיסר עבד אל-רחמן, סידי מוחמד, התקדם לעבר אלג'יריה, בניגוד לפקודות אביו, מתוך כוונה להרחיק את הצרפתים מללה מע'ניה.
הוא הוליך שולל מהדיווחים של אישים פנאטים סביבו, ואולי בהשפעת סוכניו של עבד אל-קאדר, סידי מוחמד אפילו דיבר על תוכנית לכיבוש מחוז אוראן.
מולאי מוחמד מצא שמספר חייליו גדל מדי יום.
כל השבטים הברברים והערבים המאכלסים את השטח העצום המשתרע מפאס ועד אוג'דה באו ליטול חלק במלחמה נגד הכופרים, ושבטים אלג'יריים רבים התפללו להצלחת המפעל הקדוש.
העימות הגיע לשיא ב-14 באוגוסט 1844, בקרב באיסלי, שהתרחש ליד אוג'דה.
כוח מרוקאי גדול בראשות בנו של הסולטן סידי מוחמד, הובס על ידי כוח מלכותי צרפתי קטן יותר תחת המושל הכללי של אלג'יריה תומא רובר ביגו.
כתוצאה מהקרב, סידי מוחמד נסוג לתאזה והמרשל הפיץ את שליחיו שהוא ירדוף אחריו לשם.
עבד אל-רחמן שלח פקודות לבנו לעצור את צעדת המרשל, באמצעות הצעות שלום.
על ניצחונו העניק המלך לואי פיליפ הראשון את התואר דוכס איסלי למרשל ביגו.
מזג האוויר התבהר ב-15 באוגוסט.
מוגדור (אסואירה), נמל הסחר האטלנטי הראשי של מרוקו, הותקף בהפגזה על מוגדור ונכבש לזמן קצר על ידי ז'ואנוויל ב-16 באוגוסט 1844 ה"סופרן", ה"ז'מאפה" וה"טריטון" פתחו באש על הביצורים.
ה"בל פול" וכלי השיט האחרים בעלי השוקע הנמוך יותר נכנסו לנמל וירו לעבר הסוללות של המרינה ואלו של האי המגינים על הנמל.
תחילה השיבו המורים באש נמרצת, אך רפו בהדרגה ולאחר מכן הפסיקו את האש, נמחצו על ידי הקליעים מהשייטת.
הסוללות נפלו להריסות, התותחים הורדו, והתותחנים גורשו.
האי לבדו החזיק מעמד, מוגן על ידי יחידה של שלוש מאות ועשרים איש.
ספינות הקיטור "פלוטון", "גאסנדי" ו"פארה", הנחיתו חמש מאות נחתים, אשר נשאו את העמדה תחת אש חדה והרחיקו את המגינים מביצוריהם האחרונים.
למחרת השלימה פלוגת נחתים את הרס העבודות שנחסכו מירי.
כל התותחים שלא הורדו היו מחודדים, האבקה טבעה, וכל הסחורה שנמצאה בבית המכס נשרפו או הושלכו לים.
בעוד שספינות הקיטור מילאו חלק חשוב בפעולות בטנג'יר ובמוגדור, ז'ואנוויל פיקד על שתי ההפגזות מאוניית הקו "סופרן", ושלוש אוניות הקו בכוחו סיפקו את רוב כוח האש.
הצרפתים לא איבדו שום אונייה בהפגזה, שז'ואנוויל כינה "הרבה יותר מעשה פוליטי מאשר מעשה לוחמה", אך ספגו אבדן משמעותי לאחר מכן, כאשר ספינת הקיטור "גרולנד" עלתה על שרטון ליד לאראש ב-26 באוגוסט ולא ניתן היה להציל אותה.
ממשלת צרפת נתנה התחייבות לבריטניה כי טנג'יר, כעיירה מעין-אירופית, לא תסבול מפעולות איבה.
לבריטים היו ספינות מלחמה בהישג יד הן בטנג'יר והן במוגדור, והם מחו על ההפגזות.
המערכה המרוקאית, בשילוב עם מתיחות אנגלו-צרפתית במקביל על טהיטי, עוררה פחד מלחמה קל.
המלחמה הסתיימה רשמית ב-10 בספטמבר 1844, עם חתימת הסכם טנג'יר, שבו הסכימה מרוקו להכיר באלג'יריה כחלק מהאימפריה הצרפתית, לצמצם את גודל חיל המצב שלה באוג'דה ולהקים ועדה לתיחום הגבול.
הסכם השלום הטיל על המלוכה המרוקאית לנטוש את תמיכתה בעבד אל-קאדר ולמתגו כ"פורע חוק".
הסעיף הרביעי של הסכם השלום קבע כי "חאג' עבד אל-קאדר מוצא מחוץ לחוק בכל רחבי האימפריה של מרוקו, כמו גם באלג'יריה.
כתוצאה מכך, הוא יירדף בכוח עיקרי, על ידי הצרפתים בשטח אלג'יריה, ועל ידי המרוקאים בשטח שלהם, עד שיגורש ממנו, או ייכנע לשלטון אומה כזו או אחרת".
עבד אל-קאדר נכנע בסופו של דבר ב-24 בדצמבר 1847 לאנרי ד'אורליאן.
אמנת טנג'יר גם קבעה כי יש לשמר את הגבולות הקיימים בין הטורקים והמורים ברגע הכיבוש, וכי הסכם הגבול אלג'ירו-מרוקו שיבוא בעקבותיו היה להשתמש כבסיס בגבולות הטריטוריאליים של אלג'יריה כפי שהתקיימה בזמן השלטון העות'מאני.
הסכם לאלה מע'ניה, שנחתם ב-18 במרץ 1845, קבע גבול טופוגרפי בין אלג'יריה ומרוקו, אך רק מחוף הים התיכון ועד טניאט אל-סאסי, כשבעים קילומטרים פנימה.
האמנה קבעה שהקסר של ייך ופיגוג שייכים למרוקו, בעוד שהקסר של עין ספרה, ספיסיפה, אסלה, טיאוט, צ'להלה, אל ביאד ובוסמסגהון שייכים לאלג'יריה.
הצרפתים סירבו לתחום את הגבול מדרום לפיגוג בטענה שגבול מיותר בארץ מדברית לא מיושבת.
מלחמת קוריאה התרחשה בשנים 1950–1953 בין שני חלקיה של קוריאה: קוריאה הצפונית, בסיוע צבא סין ובמידה פחותה גם ברית המועצות, וקוריאה הדרומית, שנתמכה בידי האומות המאוחדות בהובלת ארצות הברית.
היה זה העימות הראשון בין המעצמות במסגרת המלחמה הקרה.
המלחמה גבתה את חייהם של כ-2,500,000 בני אדם, מרביתם אזרחים.
הפסקת האש בתום המלחמה הותירה את החלוקה בין הצפון הקומוניסטי לבין הדרום הדמוקרטי, והגבול ביניהן נקבע לאורך קו הרוחב 38.
קוריאה היא חצי אי הגובל בסין ומספר קילומטרים בודדים ברוסיה.
לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, הפכה קוריאה לאזור השפעה של יפן, וב-22 באוגוסט 1910 המדינה סופחה בידי יפן ונשלטה בידי מושל.
השלטון היפני נמשך עד 1945, כשהאימפריה היפנית נכנעה בסוף מלחמת העולם השנייה.
בשתי המדינות נערכו בחירות, כשבקוריאה הצפונית התקיימו בחירות למועצות העם לאחר דיכוי פוליטי אלים של כל התנגדות לשלטונו של קים איל-סונג.
בקוריאה הדרומית, המשטרה שהייתה נאמנה לשמרן סינגמן רי וכוחות אחרים התערבו במהלך הבחירות.
קיום הבחירות בדרום ובצפון, הביא באופן רשמי לכך שהגבול הזמני הפך לגבול של קבע.
בעקבות רצון ממשל טרומן לצמצם את מחויבותו באזורים אותם לא הגדיר בראש סדר עדיפויותיו (מחוץ למערב אירופה), והקטנה בתקציבי צבא ארצות הברית על ידי הקונגרס האמריקאי, הוסגו הכוחות האמריקנים ביוני 1949 מקוריאה הדרומית.
בעוד שסין, שהייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים, וברית המועצות, חיזקו את קוריאה הצפונית בנשק וכסף, הותירה ארצות הברית את קוריאה הדרומית, והנהגתה הפוליטית המפולגת, להתמודד עם קשייה הכלכליים לבדה.
הממשל האמריקני הגדיר כי קו ההגנה שלו נגד הקומוניזם יימשך מהפיליפינים בדרום, לעבר איי ריוקיו ובמרכזם אוקינווה, משם ליפן, והלאה לעבר האיים הקוריליים ואלסקה.
בכך הוצאו קוריאה הדרומית וטאיוואן מקו ההגנה של ארצות הברית, ונולדה הסברה כי מדינות אלו הופקרו לידי הקומוניזם.
דבר זה קיבל ביטוי ב-12 בינואר 1950, כשמזכיר המדינה האמריקני, דין אצ'יסון, נשא נאום בו הוא הגדיר את קו ההגנה האמריקני במזרח הרחוק, ונקב בשמן של המדינות אותן רואה הממשל האמריקני כחלק מאותו קו הגנה, ולא כלל את קוריאה כאחת ממדינות אלו.
הדוחף למלחמה היה קים איל-סונג, נשיא קוריאה הצפונית, ששאף לאחד את קוריאה כולה תחת הנהגתו.
בשל כוחה הצבאי הגדול והמיומן של קוריאה הצפונית הוא היה בטוח כי ניתן יהיה לכבוש את קוריאה הדרומית תוך ימים ספורים.
סטלין מנע לאורך זמן מקים איל-סונג לפתוח במתקפה, והדגיש בפניו כי אם הפלישה לדרום תסתבך, יהיה עליו לפנות לסיוע מסין, שכן הוא לא יקבל אותו מברית המועצות.
באפריל 1950 העניק סטלין אישור מותנה לקים איל-סונג לפלוש לקוריאה הדרומית.
תמיכת סטלין הייתה מותנית בתמיכתו של מנהיג סין מאו דזה-דונג.
באמצע מאי הצליח קים איל-סונג להשיג את תמיכת הסינים בפלישה לקוריאה הדרומית, בעת ביקורו בבייג'ינג.
ב-25 ביוני 1950, בשעה 4:00 לפנות בוקר, פתחו כוחות קוריאה הצפונית באש מרוכזת מכ-1,000 תותחים, והמשיכו במתקפה נרחבת על קוריאה הדרומית.
תוך זמן קצר היה ברור כי היתרון של קוריאה הצפונית בנשק וציוד יביא להשמדת צבא קוריאה הדרומית, שהחל לנוס על נפשו במהירות.
עיר הבירה של קוריאה הדרומית, סיאול, נכבשה שלושה ימים מפרוץ המלחמה, והכוחות הצפון קוריאניים החלו שועטים לדרום חצי האי.
מועצת הביטחון של האו"ם מתחה ביקורת על תוקפנות קוריאה הצפונית, וקראה לברית המועצות לעזור להדוף את המתקפה.
קוריאה הצפונית, שעדיין לא הוכרה כמדינה, הוכרזה על ידי מועצת הביטחון כתוקפנית והוקם כוח צבאי בין-לאומי בראשות ארצות הברית שינהיג פעולת שיטור בקוריאה על מנת לשמור על עצמאות קוריאה הדרומית.
בשלב זה היו כוחות אמריקנים מעטים באזור, שכן יפן הייתה מדינה שקטה, משגשגת ושוחרת שלום.
אומנם היו לגנרל דאגלס מקארתור ארבע אוגדות, אולם הן היו מוקטנות וכושרן הקרבי וציודן היו מועטים כל כך, עד כי ספק אם היו שווים בכוחם לרגימנט.
מקארתור מונה למפקד הזירה הקוריאנית, ושלח שתי אוגדות, ה-24 וה-25, על מנת לסייע לצבא קוריאה הדרומית שהתמוטט למעשה.
תוך זמן קצר התברר כי לא יהיה בכוחן של שתי האוגדות האמריקניות המדוללות למנוע את התבוסה.
משהיה ברור כי רק כוחות גדולים יוכלו לעצור את הצפון קוריאניים, בעקבות החלטה 82 של מועצת הביטחון של האו"ם החלו מדינות האו"ם ובעיקר ארצות הברית לשלוח כוחות צבא לקוריאה.
כוחות אלה רוכזו במתחם פוסאן בדרום מזרח קוריאה הדרומית, מתחם שהיה מבוצר כיאות באותה עת, וכן היה בו נמל שהיה מסוגל לקלוט את האנשים והציוד הרבים.
הכוחות קובצו תחת הארמייה השמינית בפיקודו של גנרל וולטון ווקר האמריקני.
למרות הגדלת הכוח, לא היה די בו על מנת לפרוץ החוצה ממתחם פוסאן ולהדוף את הצפון קוריאנים אחורה, אל מעבר לקו הרוחב ה-38.
בשלב זה הגה גנרל דאגלס מקארתור רעיון נועז שעיקרו נחיתה אמפיבית באינצ'ון.
למעשה, בכל הנותר משנת 1950, היו רק שלושה תאריכים בהם הגאות תהיה מספקת על מנת להכניס אוניות לנמל זה.
מקארתור רצה לבצע את המתקפה ב-15 בספטמבר 1950, התאריך הראשון מבין השלושה, אולם הגאות הראשונה בתאריך זה הייתה לפני זריחת החמה, ואילו השנייה באותו היום הייתה לאחר שקיעת השמש.
פירוש הדבר היה, כי הכוחות יאלצו לנחות בשני שלבים, כאשר הכוח הראשון ייאלץ להסתדר בעצמו מספר שעות רב ללא כל יכולת סיוע או חילוץ.
משלחות רבות נשלחו ליפן על מנת לשכנע את מקארתור כי יש לזנוח רעיון זה, וכי במקרה הצורך ניתן יהיה להעתיקו למעגן אחר, דרומית לאינצ'ון ובמרחק 160 ק"מ מפוסאן.
אולם מקארתור טען כי מבצע כזה לא יהיה שווה דבר, שכן לא יאגף את הכוחות הצפון קוריאניים הצרים על פוסאן, ולמעשה יהווה רק סיכון ללא כל רווח.
לעומת זאת, הוא טען כי אינצ'ון אינה מבוצרת, הצפון קוריאנים לא מצפים למתקפה שם, וכי פעולה כזאת נעשתה על ידי היפנים הן בשנת 1895 והן בשנת 1904 בדיוק באותו המקום.
לבסוף הצליח מקארתור לשכנע את מתנגדי התוכנית בפנטגון, וב-15 בספטמבר נחת הקורפוס ה-10, ובו גם כוחות דיוויזיית הנחתים הראשונה, בפיקודו של ראש המטה של מקארתור, באינצ'ון, בהצלחה מזהירה.
הכוחות נחתו בשלושה חופים: "אדום", בו לחמו כוחות הנחתים של קוריאה הדרומית.
"ירוק", בו לחמו כוחות מרגימנט הנחתים החמישי של חיל הנחתים האמריקני, ו"כחול", בו לחם רגימנט הנחתים הראשון בפיקודו של קולונל לואיס "צ'סטי" פולר.
לאחר הקרב הודה גנרל מקארתור לכוחות הלוחמים, ואמר כי "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר".
גנרל מקארתור נכנס אליה עטור כבוד והחזיר את השלטון לידיו של לי סינג-מן.
ניצול ההצלחה של כוחות האו"ם
בתחילה כוחות האו"ם, ובראשם ארצות הברית, רצו רק להחזיר את המצב הקודם ולהדוף את הצפון קוריאנים אל עבר מדינתם.
גם בוושינגטון החל רעיון הכניסה לתוך קוריאה הצפונית לצבור פופולריות.
ממשל הנשיא הארי טרומן הדמוקרטי ספג ביקורת רבה על "איבוד" סין לידי הקומוניסטים של מאו, מצד יריביו הרפובליקנים.
גירוש כוחותיו של צ'יאנג קאי שק מסין גופא לטאיוואן בשנת 1949 הכה את הציבור האמריקני בתדהמה, אותה ניצלו חלק מחברי המפלגה הרפובליקנית להאשמת ממשל טרומן ביד חלשה כלפי ההתפשטות העולמית של הקומוניזם.
הסנאטור ג'וזף מקארתי ואחרים אף טענו כי בממשל היו חפרפרות קומוניסטיות שהובילו לנקיטת מדיניות פרו-קומוניסטית של הממשל.
לכן ראה הנשיא טרומן את הניצחון בקוריאה כחשוב ביותר, וסבר כי יהיה בניצחון זה כדי לחזק את התמיכה בו ובמפלגתו.
לפני הפלישה לקוריאה הצפונית ביקש טרומן להפגש עם מקארתור על מנת לדון בהמשך המלחמה וכיוונה.
הוסכם כי הפגישה תיערך באי וייק בלב האוקיינוס השקט.
שתי המשלחות, של מקארתור ושל טרומן, נפגשו ב-13 באוקטובר 1950, לשיחה בת מספר שעות.
עיקרה של שיחה זו נסובה על האפשרות של חציית קו הרוחב ה-38 על ידי כוחות האו"ם, אולם דיון זה נעשה בדיעבד, שכן כשבועיים קודם, באישורו של הנשיא, חדרו חיילי האו"ם לתוך קוריאה הצפונית.
אחרי הפגישה, החל מתחילת חודש נובמבר 1950, נכנסו כוחות האו"ם עמוק לשטחה של קוריאה הצפונית, כאשר פיונגיאנג, הבירה הצפון קוריאנית, מצויה הרחק בדרומם.
בשלב זה, על מנת להרגיע את סין, החלו חברי הממשלה האמריקנית לומר בפומבי כי הכוחות יעצרו לפני הגיעם לסין עצמה.
הסינים לא התרצו, בייחוד לאור הודעותיו של סינגמן רי כי אין לעצור בקוריאה הצפונית אלא יש לפלוש גם לסין, וכן התבטאויות נוספות של רפובליקנים אמריקנים אשר קראו לתפיסת שטח נייטרלי כ-10 מיילים בצידו הצפוני של נהר יאלו, בתוך סין.
סין החלה לאיים כי תשתמש בכוח על מנת לעצור את כוחות האו"ם.
כבר מראשית נובמבר 1950, החלו יחידות מכוחות האו"ם או מכוחות קוריאה הדרומית להיתקל מדי פעם בכוחות חזקים (אז עדיין לא היה ידוע כי הם סינים), אשר היו מראים את כוחם למשך שעות ספורות ואז נסוגים כלעומת שבאו.
גנרל מקארתור ביקש את הסכמת הממשלה להפצצות אסטרטגיות בתוך סין על שדות תעופה ותחנות כוח, אולם למרות הסכמת הממשל האמריקני, התנגדו לכך נציגי ממשלות האו"ם הנוספות, והתוכנית נפסלה.
בינתיים, המשיכו כוחות האו"ם להתקדם עד שהגיעו אל עמק יאלו.
נשמעו קולות אשר טענו כי די בכך, וכי עמדות תותחים מבוצרות היטב יוכלו לשלוט על כל נהר יאלו, ובנסיבות אלו אין צורך להגיע עד הנהר עצמו, אולם דעות אלו הושתקו על ידי מקארתור, אשר רצה להכריע את צבא קוריאה הצפונית לחלוטין.
מקארתור התעלם מאזהרות סיניות אשר נשלחו (בעיקר דרך הודו) כמו גם מתפיסת שבויים סיניים ומהתקרבותו של החורף בקוריאה הצפונית.
ב-24 בנובמבר החלו יחידות קדמיות של הארמייה השמינית לרדת לכיוון עמק יאלו.
מקארתור ידע כי אין לו מספיק חיילים על מנת לכסות את כל רוחבה של קוריאה הצפונית (אז עמדו לרשותו 100,000 חיילי או"ם בלבד), ולכן תכנן שהארמייה השמינית תהיה בחלק המערבי של קוריאה הצפונית ואילו הקורפוס העשירי יהיה בחלק המזרחי.
בתווך החליט מקארתור להעמיד את היחידות החלשות יותר של הצבא הדרום קוריאני, כאשר ממש באמצעיתו של קו הגבול של חצי האי תהיה השמירה חלשה ביותר.
ב-26 בנובמבר פתחו הסינים בהתקפה עם מאות אלפי חיילים.
הסינים, אשר הסתתרו היטב בערוצים במרכז אזור הגבול, תקפו את כוחות האו"ם ואת כוחות קוריאה הדרומית, לא רק מן החזית אלא אף מהאגפים ומהעורף.
הארמייה השמינית נסוגה תוך אבדות רבות, ואילו הקורפוס העשירי כותר למעשה, ורק על ידי התחמקות ולחימת מאסף נואשת, הצליח לחמוק אל הים, שם השיטו אותו ספינות הרחק מן האזור.
עקב מתקפה זו שינה מקארתור את תוכניותיו, והחל לתכנן את עזיבת חצי האי לחלוטין, לא רק את החלק הכבוש בתוך קוריאה הצפונית, אלא גם את קוריאה הדרומית כולה.
במקרה הטוב ביותר, כך סבר, יוכל הוא להחזיק זמן מוגבל כלשהו במתחם המבוצר של פוסאן.
המתקפה הסינית הקשה הקימה הרבה מאוד קולות בארצות הברית, אשר חיכו זה זמן רב כדי להתנגח בגנרל.
מקארתור התנצח עם העיתונים, עם הממשל וכן עם חברות האו"ם, עד אשר יצאה הוראה מוושינגטון כי אין מפקד מטעם ארצות הברית יכול להתנצח מעל דפי העיתונות עם הכתבים, ואין הוא רשאי להביע את דעתו על החלטותיה של הממשלה.
בשלב זה, בעוד כוחות האו"ם נסוגים אחורה, נהרג גנרל ווקר, מפקדה של הארמייה השמינית אשר עתה כללה גם את הקורפוס העשירי, בהתהפכות הג'יפ בו נסע.
את תפקידו קיבל גנרל מת'יו רידג'וויי, מפקד דיוויזיה מוטסת במלחמת העולם השנייה, אשר היה עתה סגן יושב ראש המטות המשולבים.
גנרל רידג'ווי החל לייצב את מצבו, כבש מחדש את סיאול, וכאשר ערכו הסינים מתקפה חזקה נוספת בערב ראש השנה החדשה, החזיר אותם רידג'ווי אחורה בסדרה של מתקפות נגד.
מקארתור החל להפנות את מרצו לעבר החזית.
בעקבות הצלחותיו של רידג'וויי, הגה מקארתור רעיון אשר עיקרו הפצצת הגשרים על נהר יאלו, הריסת כל התשתיות במנצ'וריה הדרומית וכן זיהום אזור נהר יאלו בחומר רדיואקטיבי.
כך, לטענתו של מקארתור, תחזור שוב הצלחת אינצ'ון אך בקנה מידה גדול יותר, שכן כל הכוחות הסיניים, שעמדו בשלב זה על 484,000 איש (יחד עם הכוחות הצפון קוריאניים), לא יוכלו לסגת, וגם אספקתם תכלה במהירות, עד לתבוסה הבלתי נמנעת.
אולם מקארתור כבר המאיס את עצמו בוושינגטון, והצעתו נדחתה בתקיפות.
לבסוף, בחודש אפריל 1951, הדיח הנשיא הארי טרומן את הגנרל המרדן.
מתקפת הנגד של כוחות האו"ם וייצוב החזית
מתקפות הנגד של ריג'ווי ביססו את עמדות הצדדים בקרבת קו הרוחב ה-38, ובמשך השנתיים האחרונות של המלחמה נמשכו קרבות קשים בסביבתו.
התקפות אלה לא שינו כמעט את גודל השטח שבידי שני הצדדים, ורק הגדילו את רשימת אבדותיהם במלחמה.
באותו זמן, נמשכו שיחות השלום כמעט שנתיים, כאשר סלע המחלוקת העיקרי היה סביב אפשרות של כל שבוי ושבוי לבחור את המדינה אשר ברצונו להתיישב בה.
ארצות הברית עמדה על שלה ולבסוף ויתרו הקומוניסטים ועשרות אלפי שבויים סיניים וצפון קוריאנים נשארו בקוריאה הדרומית כאזרחים לכל דבר, ואילו שניים/שלושה חיילים אמריקניים נשארו בקוריאה הצפונית.
בקיץ 1953, תחת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר, הושגה הפסקת האש הסופית, שבמסגרת הסכם שביתת הנשק הקוריאני שנחתם ב-27 ביולי.
שתי הקוריאות נשארו מדינות נפרדות, כאשר ביניהן מפריד קו הפסקת האש, העובר בחלקו המזרחי מצפון לקו הרוחב ה-38, ובחלקו המערבי מדרום לו.
המלחמה התנהלה בעצימות גבוהה גם באוויר.
במלחמה זו התנגשו בפעם הראשונה באופן ישיר חילות האוויר של ארצות הברית וברית המועצות.
מטרת כוחות האו"ם הייתה השגת שליטה באוויר והפצצה אסטרטגית של צפון קוריאה.
לאחר שכוחות האו"ם התגברו על ההלם הראשוני הוזרמו כוחות אוויריים גדולים לזירה.
כוחות אלה הצליחו להתגבר על חיל האוויר הצפון קוריאני.