tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוטציה הנפוצה ביותר ב-SOD1 שנמצאה בחולים בצפון אמריקה היא A4V, המאפיינת פנוטיפ אלים של ALS אשר כולל התקדמות מהירה מאוד בין זמן ההתפרצות ועד למוות של החולה.
המוטציה הנפוצה ביותר ב-SOD1 בארצות סקנדינביות, D90A, מאפיינת פנוטיפ מתון יותר של ALS אשר כולל התקדמות אטית יותר של המחלה אשר החולים בה שורדים בממוצע כ-10 שנים.
ב-2011, חריגה גנטית שידועה בתור hexanucleotide repeat נמצאה באזור הידוע בתור C9ORF72 ומקושר ל-ALS המאופיין בדמנציה של האונה המצחית (ALS-FTD - frontotemporal dementia).
המוטציה נמצאה ב-6% מהמקרים של ALS באירופאים לבנים.
האחוז הגבוה של מוטציות אשר נמצאו ב-ALS ספורדי (ללא היסטוריה משפחתית) מצביע כנראה שלגנטיקה יש תפקיד משמעותי יותר מאשר חשבו בעבר, ושגורמים סביבתיים הם כנראה פחות משמעותיים בהתפרצות המחלה.
נכון להיום, מספר מוטציות גנטיות זוהו כקשורות למספר סוגי ALS:
סוגOMIMגןלוקוס הערות ALS1 SOD1 21q22.1 הצורה הנפוצה ביותר של ALS משפחתית ALS2 ALS2 2q33.1 ALS3 ?
ALS16 SIGMAR1 9p13.3 מאוד נדיר, תואר רק במשפחה אחת.
ALS17 CHMP2B 3p11 מאוד נדיר, תואר רק במספר מועט של חולים.
ALS18 PFN1 17p13.3 מאוד נדיר, תואר במספר מועט של חולים סינים.ALS19ERBB42q34
הסיבה המדויקת ל-ALS עדיין אינה ידועה.
עם זאת, צעד משמעותי בחקר המחלה נעשה בשנת 1993 כאשר מדענים גילו שמוטציה בגן המייצר את האנזים סופראוקסיד דיסמוטאז נחושת/אבץ (SOD1), מקושרת עם 20% מהמקרים של ALS משפחתי (FALS).
אנזים זה הוא נוגד חימצון חזק אשר מגן על הגוף מפני המחמצן סופראוקסיד.
סופראוקסיד הוא רדיקל חופשי רעיל המיוצר במיטוכונדריה כחלק מתהליך הנשימה.
רדיקלים חופשיים הם מולקולות ראקטיביות מאוד המיוצרים על ידי התאים בתהליך של מטבוליזם רגיל.
הם יכולים להצטבר ולגרום לנזק לחלבונים ולדנ"א הנמצא במיטוכנדריה ובגרעין התא.
עד היום, יותר מ-110 המוטציות השונות ב-SOD1 קושרו ל-ALS.
חלק מהמוטציות (לדוגמת H46R) מאפיינת התקדמות אטית ומתונה יחסית של המחלה ואילו מוטציות אחרות (לדוגמת A4V) מאפיינות התקדמות אגרסיבית מאוד.
ראיות ממחקרים שונים מראות שכישלון בהגנה על התאים מפני נזק חמצוני עלולות לגרום למוות תאי מתוכנן (אפופטוזה).
אף על פי שעדיין לא ברור לחלוטין כיצד המוטציה ב-SOD1 מובילה להידרדרות בנוירונים האחראים על תנועה, קיימות השערות לקשר להצטברות של הרדיקלים החופשיים כתוצאה מכשל בפעילות החלבון/הגן הנ"ל.
השערה נוספת היא שהמחלה קשורה לפעילות יתר כלשהי של האנזים הנגרמת כתוצאה מהמוטציה.
ממחקרים אשר כללו עכברים טראנסגניים נוצרו מספר תאוריות לגבי התפקיד של SOD1 ב-ALS משפחתי.
עכברים חסרי SOD1 (עברו knockout לגן) גדלו ללא ALS, אף על פי שהם פיתחו דילול שרירים הקשור לזקנה (סרקופניה) והיו בעלי תוחלת חיים קצרה יותר.
ממחקרים אלו הסיקו החוקרים שהמוטציות ב-SOD1 אינן קשורות לחוסר התפקוד של האנזים בפירוק הרדיקלים החופשיים, אלא דווקא לעודף הפעילות שלו בתאי העצב הדוחפת אותם למוות תאי.
בנוסף, הצטברות חלבונים בתאי העצב נמצאה כמאפיין פתולוגי אופייני ברקמות של חולי ALS משפחתי וספורדי.
ממצא מעניין נוסף בעכברים טראנסגניים מזן אחר (אשר הונדסו למוטציה ב-G93A בגן SOD1) היה אגרגטים (צברי חלבונים אשר לא התקפלו כראוי) אשר נמצאו ברקמות החולות, ובמיוחד בנוירונים מוטוריים אשר במהלך דגרדציה.
בעקבות מחקרים אלו הסיקו החוקרים שמוטציות שונות ב-SOD1 משחקות תפקיד משמעותי בהפרעה לפונקציות חיוניות בתאים כגון פגיעה במיטוכונדריה, מערכת הפרוטאזום, בשפרונים האחראים על קיפול חלבונים או בפונקציות אחרות.
ביקורות נגד מחקרים אלו מצביעות על כך שהמוטציות ב-SOD1 אחראיות רק על 2% מכלל המקרים של ALS, ולכן כנראה יש גורמים אחרים, אולי משמעותיים יותר למחלה (במיוחד במקרים הספורדים).
עם זאת, המודל המקובל היום למחלה במחקרים קדם-קליניים הוא עכברים טראנסגניים ALS-SOD1, כאשר התקווה טמונה במודלים אחרים ושימושים יותר שיפותחו בעתיד.
כאשר אין היסטוריה משפחתית לחולים, מצב הנכון עבור 95% מהמקרים, לא ידועה הסיבה להתפרצות אצל החולה.
מחקרים מתמקדים בתפקיד של המוליך העצבי גלוטמט בהתנוונות של הנוירונים המוטוריים.
גלוטמט הוא אחד מהמוליכים העצביים העיקריים במוח.
מדענים מצאו שבהשוואה לאנשים בריאים, לחולי ALS יש רמות גבוהות יותר של גלוטמט בסרום ובנוזל השדרה.
רילוזול היא התרופה היחידה נכון להיום אשר מאושרת על ידי ה-FDA לטיפול ב-ALS והיא משפיעה על נשאים של גלוטמט בתאי עצב.
לתרופה יש השפעה מינורית על שרידות החולים, דבר המצביע שעודף הגלוטמט אינו הסיבה היחידה למחלה.
מחקרים נוספים מצביעים על קשר בין ALS ספורדי, במיוחד אצל אתלטים ודיאטה עתירה בחלבונים מורכבים, דיאטה נפוצה בקרב ספורטאים, הגורמת לגירוי יתר של התאים ומזכירה את מה שנצפה בחולי ALS.
מכניזם אפשרי שהוצע הוא שגירוי היתר של התאים נגרם כתוצאה מספיגה מוגברת של סידן על ידי התאים, דבר המוביל למוות תאי בסופו של דבר, במיוחד אצל תאי העצב, אשר בעלי יכולות חסימה נמוכות לסידן.
הצטברות החלבון בגושים מונעת ממנו למלא את תפקידו החיוני ונפגע תפקודם של התאים.
ב-2019 פורסם מחקר שהתבצע במכון ויצמן למדע ובחן את הקשר בין מחלת ה-ALS ובין חיידקי המעי של החולים.
במחקר בוצעו ניסויים בעכברים שהונדסו כך שיהיו חולים ב-ALS.
המחקר חילק את העכברים החולים לשתי קבוצות, כאשר אחת מהן קיבלה טיפול אנטיביוטי שהשמיד את אוכלוסיית חיידקי המעי.
התגלה כי אצל הקבוצה שקיבלה את הטיפול האנטיביוטי, המחלה הידרדרה והחמירה בצורה משמעותית אל מול הקבוצה שלא קיבלה טיפול וחיידקי המעי שלה לא נפגעו.
מכך הועלתה ההשערה שלקיומם של חיידקי מעי יש השפעה על מהירות ההתקדמות של המחלה וכן על אחוזי ההישרדות.
לאחר מכן בוצע בידוד של חיידקי המעי, ונמצא כי זן חיידקים בשם אקרמנסיה מוציניפילה ממש גרם שיפור במצבם של העכברים וביכולות התנועה שלהם.
באוגוסט 2014 החלה תופעת אינטרנט שיזם שחקן הבייסבול פיט פרייסט שסבל מהמחלה ונפטר בדצמבר 2019, שמטרתה היא העלאת המודעות למחלה בעולם.
התופעה מאתגרת אנשים להצטלם כאשר הם שופכים על עצמם דלי מלא מים וקרח, או לתרום כסף לעמותות ALS.
לאחר שאדם נענה לאתגר, הוא מאתגר שלושה אנשים נוספים לענות על האתגר, וכך התופעה הולכת ומתרחבת בקצב מהיר, ואיתה המודעות העולמית למחלה.
טרשת נפוצה היא מחלה כרונית של מערכת העצבים, הפוגעת בתפקודם התקין של תאי העצב במערכת העצבים המרכזית על ידי פגיעה והפחתה במיאלין.
המיאלין הוא חומר שומני המבודד את סיבי העצבים (אקסונים), ובכך מאפשר העברה ללא הפרעה של דחפים עצביים בין תאי עצב.
הפגיעה בהעברת הזרמים מקשה על תפקוד תקין של המוח (שמבוסס על העברת דחפים עצביים), דבר שמשפיע על תפקוד הגוף כולו.
התהליך גורם לפגיעה באיברים שונים, ולרוב בחוט השדרה, במוח ובעצב הראייה.
למחלה יש מגוון רחב של תסמינים, ביניהם ראייה מטושטשת, קשיים בהליכה, סחרחורות וחולשת שרירים.
חולים רבים חיים עם המחלה שנים רבות ובמקרים מסוימים ללא מגבלה, אך במקרים החמורים יותר גורמת המחלה לפגיעה בתנועה אצל החולה ואף לנכות.
במידה שהמחלה מתקדמת, השליטה של החולה בשרירי גופו נחלשת.
חוץ מהדמיון בשם, אין לטרשת נפוצה קשר ממשי לטרשת עורקים.
שמות המחלות קשורים לנזק שהן גורמות לאיבר שבו הן פוגעות.
השם טרשת נפוצה מתאר תופעה שבה מערכת החיסון תוקפת את מערכת העצבים.
התקיפה עצמה נעשית על ידי תאי דם לבנים – תאים שנועדו להילחם במחלות ובזיהומים בגוף, ולכן זו מחלה אוטואימונית.
הסוג המסוים של התאים הוא תאי T, שהם תאי עזר.
בעקבות כשל במערכת החיסון תאי T מזהים חלקים בריאים של מערכת העצבים המרכזית כזרים ותוקפים אותם כאילו היו תאים הנגועים בנגיף.
בעת התקיפה על המיאלין נוצרת נפיחות אשר מגרה תאים לבנים אחרים להצטרף ל"מאבק".
הנפיחות גורמת לדליפות במחסום הדם והמוח, אשר נועד להגן על הרקמות הרגישות של המוח מזיהומים ונוגדנים, שהם חלק נוסף של מערכת החיסון.
נזילות אלו גורמות לנפיחות נוספת, להפעלת תאים של מערכת החיסון בשם מקרופאג'ים ולשחרור של חלבונים הרסניים.
התוצאה הסופית היא דימיאלינציה – הרס של המיאלין.
המיאלין הוא חומר שומני אשר מבודד את האקסונים ועוזר בהעברת הדחפים העצביים בין תאי העצב.
בעזרת דחפים עצביים אלו המוח שולח אותות לחלקים בגוף וכך שולט בהם.
הפגיעה במיאלין גורמת להפרעות בהעברת הפולסים, כלומר לתפקוד לקוי של מערכת העצבים.
ישנם כמה סוגים של טרשת נפוצה והתסמינים משתנים מחולה לחולה.
אצל חלק מהחולים התנועה הפיזית של האיברים נעשית קשה יותר לביצוע עם הזמן, ודורשת יותר מאמץ.
במקרים מסוימים וחמורים של המחלה, המגבלה הפיזית יכולה להפוך לנכות של ממש.
אחד מהתסמינים החמורים של המחלה הוא חולשת שרירים.
לעיתים הפעלת השרירים אצל החולים נעשית קשה יותר עם הזמן.
חולים אלו עלולים לסבול מחולשת שרירים.
פעולות עזר כגון ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה עשויות להקל על תסמיני החולשה.
תופעה זו מתרחשת בעיקר בגפיים.
היות שהעיניים הן חלק בלתי נפרד ממערכת העצבים, פגיעות בראייה שכיחות בקרב חולי טרשת נפוצה.
העין אחראית על קליטת המידע ושליחתו למוח, ואצל חלק מהחולים פעולה זו נעשית קשה ביותר, היות שהדחפים העצביים מתקשים להגיע למוח.
הראייה עלולה להפוך למטושטשת, וחולים מגיעים לפעמים למצב של עיוורון חלקי.
במקרים חמורים מאוד החולה נהיה עיוור לחלוטין בעין אחת, או במקרים נדירים בשתיהן.
במקרים אחרים חולים יכולים לסבול מקושי בראיית צבעי ירוק-אדום – תסמין של עיוורון צבעים.
בעקבות הפגיעה במערכת העצבים הסינסורית (SNS), תהיה פגיעה חושית או ליקוי חושי אצל חולי טרשת נפוצה.
חולי טרשת נפוצה חשים לעיתים עקצוצים על עורם, כאבים לא מוסברים ודקירות, ואף אובדן התחושה באיברים מסוימים.
כמו כן יכולות להיות תחושות של שרפה על פני העור (כמו במקרה של כווייה), נמלול ועוד מגוון תחושות משונות.
תופעה נוספת היא הירדמות של איברים בזמן פעילות גופנית כגון הליכה.
חולים יכולים לסבול מתשישות, חום גבוה וכאבי ראש.
כאשר נפגע גזע המוח מהרס המיאלין אובדת השליטה על הרגש.
חולים סובלים מדיכאון, התפרצויות של בכי ותסמינים אחרים של ייאוש.
חולים הסובלים מדיכאון עמוק, עלולים בסופו של דבר לפתח מחלות נפש אחרות, כגון פרנויה.
עם זאת, לפעמים מאובחנת אצל הלוקים במחלה התופעה ההפוכה: חולים יכולים לחוש תחושת שמחה ללא סיבה, ולעיתים נקלעים למצב של אופוריה.
הבקרה על הסוגרים נפגעת, ועם התקדמות המחלה יש מקרים שבהם החולה מתקשה לשלוט על הפרשת צואה ושתן.
הפרעה בתפקוד המיני שכיחה בקרב חולים עם טרשת נפוצה, כאשר כ-50% מהם הופכים לבלתי פעילים מינית לחלוטין כתוצאה מהמחלה וכ-20% וכ־20% נוספים נעשים פחות פעילים מינית.
הגורמים לכך הם מגוונים וכוללים הן השפעה ישירה של נגעים הקיימים במסלולים עצביים מוטוריים וסנסוריים בחוט השדרה והן השפעה עקיפה של קושי מכני המוחמר עקב ספסטיות, חולשה בגפיים התחתונות (פרפרזיס) ואי שליטה בסוגרים, וכן עקב ירידה בדימוי העצמי עקב המחלה וחשש מדחייה מצד בן או בת הזוג.
התלונות השכיחות ביותר בנשים הן ירידה בליבידו, קושי בהגעה לאורגזמה, יובש בנרתיק, ירידה בתחושה הנרתיקית ודיספרוניה (כאב בעת קיום יחסי מין), ובגברים ירידה בליבידו, הפרעה באורגזמה, הפרעת זקפה והיעלמות זקפת בוקר, שפיכה מוקדמת וירידה בתחושת הפין.
מחקר שהתפרסם ב-2006 מצביע על גורם אוטואימוני ברור למחלה: נוגדנים עצמיים של הגוף מסוג IgE תוקפים את תאי המיאלין, הורסים אותו באופן הדרגתי עד שההולכה העצבית נפגעת ללא תקנה.
התאוריה הרווחת ביותר היא זיהום ויראלי שגורם להחלשת מערכת החיסון ולתגובה חריגה מאוחר יותר, במהלך השנים.
ברמה המולקולרית, הגורם הוא דמיון בין הווירוס לבין רכיב מסוים של מערכת העצבים המרכזית, מה שעשוי לגרום לבלבול של תאי החיסון (כזכור, מערכת החיסון תוקפת את מערכת העצבים).
אפשרות נוספת, מאחר שטרשת נפוצה שכיחה יותר באוכלוסיות החיות במרחק גדול מקו המשווה, היא בחשיפה מועטה מדי לשמש המובילה לחוסר ביצור ויטמין D, שלו תפקיד מפתח במשק הסידן ובמשק הזרחן על ידי שמירה על תקינות רמות הסידן והזרחן בדם, ושעלול לתרום לפריצת המחלה.
תאוריה זו מגובה במחקרים חדשים אשר הוכיחו את חשיבות ויטמין D למערכת החיסון.
היות שטרשת נפוצה שכיחה פחות אצל ילדים עם אחים, ישנה סברה האומרת שחשיפה פחותה לחולי בילדות מובילה למערכת חיסונית פחות אגרסיבית, עם סיכויים פחותים לתקיפה של הגוף.
ההסבר הוא אי-איזון בין סוגי תאי T, ביניהם Th1 שתוקף זיהומים, ו-Th2 אשר פעיל יותר במקרים של אלרגיה, ולכן עם סיכוי גבוה יותר לתקוף את הגוף.
תאוריות אחרות מצביעות על טרשת נפוצה כתגובה של המערכת החיסון לזיהום כרוני.
הקשר בין מחלת האפשטיין בר לטרשת נפוצה, הוביל להנחה שהמחלה היא תורמת ויראלית פוטנציאלית, במקרים מסוימים, להתפתחות טרשת נפוצה.
אחרים מאמינים כי זיהומים כרוניים של חיידקים מסוג ספירוכטה מביאים להתפרצות טרשת נפוצה.
עישון הוכח בפני עצמו כגורם סיכון לטרשת נפוצה.
מחקרים רבים מעידים על הקשר בין מתח ולחץ להתפרצות טרשת נפוצה.
רמות מתח ולחץ, סובייקטיבית לכל אדם, עלולות לעורר התקפים אצל חולים במחלה.
טרשת נפוצה אינה נחשבת למחלה תורשתית.
למרות זאת, מדענים מצביעים על קשר בין גנטיקה לבין האפשרות ללקות בטרשת נפוצה, כגון: שכיחות נמוכה של המחלה בקרב אוכלוסיות מסוימות, לעומת הופעת המחלה בשכיחות גבוהה באוכלוסיות אחרות.
לדוגמה: המחלה נפוצה הרבה יותר אצל אנשים ממוצא אירופאי מאשר מוצא אפריקני או אסיאתי.
אצל תאומים זהים, במקרה של טרשת נפוצה אצל תאום אחד, ממריאים סיכויו של התאום השני לחלות במחלה ל-30% (הסיכויים לחולי בין בני המשפחה עומדים על בין 1% ל-3%; באוכלוסייה הכללית השכיחות עומדת על פחות מעשירית האחוז (0.1%), דהיינו, מקרה אחד לכל אלף איש).
אצל תאומים שאינם זהים (אינם בעלי גנטיקה זהה), הסיכויים לחלות קרובים לאלה שבין אחים רגילים, דהיינו כ-4%.
העובדה שהסבירות שתאום זהה של חולה במחלה יהיה אף הוא חולה היא נמוכה מ-100%, מצביעה על העובדה שהמחלה אינה נשלטת לחלוטין על ידי גנטיקה.
לפי מחקרים, יותר מגן אחד מעורב בטרשת נפוצה.
בנוסף, חולי טרשת נפוצה יורשים לרוב חלקים אינדיבידואלים בתכיפות גבוהה יותר מאנשים אחרים.
מחקרים מצביעים על מספר גורמים למחלה, כל אחד עם השפעה חלקית, ולא על ידי גן אחד או גורם אחר שעומד בפני עצמו.
קשר אפשרי בין רעלן מהמעיים להתפתחות טרשת נפוצה
מחקר שפורסם בפברואר 2023 בדק היתכנות של השפעת רעלן מסוים של חיידקי מעיים על התהליכים המובילים להתפרצותה של טרשת נפוצה.
הרעלן Epsilon Toxin (או ETX) מיוצר במעיים על ידי חיידקי Clostridium perfringens, אשר נמצאים בריכוזים גבוהים במעיים של חולי טרשת נפוצה.
כדי לבדוק אם הרעלן אכן קשור למחלה, השתמשו החוקרים בעכברים שמפתחים תסמיני טרשת בתגובה לחומר בשם PTX: החומר מגביר את חדירות כלי הדם ומאפשר לתאים של מערכת החיסון להגיע למוח.
החוקרים מצאו שכשהעכברים קיבלו ETX במקום PTX, התפתחו אצלם תסמינים של טרשת נפוצה הדומים יותר לתסמינים של המחלה בבני אדם מאשר התסמינים שפיתחו עכברים שקיבלו PTX.
למרות הסתייגות החוקרים אשר לפיה קיים צורך מהותי במחקרי המשך בבני אדם, מממצאי המחקר בעכברים ניתן להסיק שחיידקי מעיים מייצרי ETX עלולים למלא תפקיד חשוב בתהליך התפתחותה של המחלה/
הטרשת הנפוצה מתחלקת לארבעה סוגים, כשלכל אחד דפוס התנהגות שונה ושמתבטא בתסמינים שונים.
החולים לוקים בדרך-כלל ביותר מצורה אחת של המחלה, לפעמים בעת ובעונה אחת.
טרשת נפוצה שפירה ("Benign") היא הצורה החלשה ביותר של המחלה ומאובחנת אצל בין 10% ל-20% מהחולים.
הופעת ההתקפים אינה תדירה ולרוב יש החלמה מלאה לאחר כל התקף.
בספרות הרפואית המקצועית טרשת נפוצה שפירה נחשבת לטרשת נפוצה מסוג התקפית הפוגתית, ורוב הנוירולוגים לא יחשיבו אותה בתור סוג נפרד אלא תחת הקטגוריה של טרשת נפוצה מסוג התקפית הפוגתית.
טרשת נפוצה התקפית הפוגתית (Relapsing-remitting) היא הצורה אשר מאובחנת אצל 85% בקירוב של החולים בטרשת נפוצה.
צורה זו מתבטאת בהתקפים; תסמיני המחלה מופיעים למספר ימים או שבועות ולאחר מכן נעלמים חלקית או נעלמים לגמרי (במקרה של היעלמות מוחלטת זוהי טרשת נפוצה שפירה).
בין ההתקפים יש בדרך-כלל פער של מספר חודשים ולעיתים אף שנים (מתועדים מקרים של 30 שנים) בין התקף להתקף.
אין אפשרות לחזות את משך ההתקפים או את זמן הגעתם.
טרשת נפוצה מתקדמת משנית (Secondary progressive) מאובחנת אצל כ־50% מהחולים בטרשת נפוצה מסוג התקפי הפוגתי(RRMS) לאחר כ-10 שנים מההתקף הראשון (כ-42% מכלל החולים).
להבדיל מטרשת שפירה והתקפית הפוגתית, התסמינים בין כל התקף אינם חולפים אלא מחמירים, עד שבסופו של דבר נפסקים ההתקפים.
צורה זו היא בעלת הסיכויים הגדולים ביותר לפיתוח נכות.
טרשת נפוצה מתקדמת ראשונית (Primary progressive) היא צורה חמורה של המחלה ומאובחנת אצל 10% מהחולים בקירוב.
בצורה זו של המחלה אין התקפים כלשהם אלא רק תסמינים קבועים שמחמירים עם הזמן.
בחלק מהמקרים, החמרת התסמינים נעצרת לתקופות מסוימות.
צורה זו מאובחנת בדרך-כלל בגילאים יותר מאוחרים.
המחלה נוטה להופיע אצל חולים שההתקף הראשון שלהם הוא בסביבות גיל 40.
טרשת נפוצה מתקדמת ראשונית - התקפית
הסוג הקשה ביותר של המחלה.
שילוב של טרשת נפוצה מתקדמת ראשונית והתקפים.
ביסודה, טרשת נפוצה היא מחלה המאובחנת קלינית ועל כן לאנמנזה ולבדיקה גופנית יש חשיבות רבה.
קריטריוני האבחנה השתנו והתפתחו במההלך השנים, החל מהקריטריונים על שם שומכר, דרך הקריטריונים על שם פוזר וכלה בקריטריונים על שם מקדונלד הנהוגים כיום שעברו גם הם שינויים במהלך השנים.
השילוב של בדיקת ה-MRI בקריטריונים של מקדונלד ב-2001 הייתה מהפכנית, ומאז זו בדיקת הבחירה בטרשת נפוצה.
הקריטריונים על שם שומאכר (1965)
הקריטריונים על שם ג'ורג' שומאכר (Schumacher), נוירולוג אמריקאי שהיה חלוץ בחקר המחלה, מהווים למעשה את היסודות של כל הקריטריונים שבאו לאחר מכן לאבחון טרשת נפוצה.
הקריטריונים על שם שומאכר יכלו להוביל לאבחנה של CDMS (ר"ת של Clinically definite MS) שהיוותה אבחנה מוחלטת של טרשת נפוצה או לאבחנה של PrMS (ר"ת של Probable MS) המצביעה על אבחנה של טרשת נפוצה אך אינה מוחלטת.
על מנת לקבל אבחנה של PrMS היה צורך בהתקף בודד התואם מבחינה קלינית לטרשת נפוצה, עם סימנים לנגעים מרובים בזמן ההתפרצות, ועם החלמה טובה שלאחריה שונות בהופעת הסימנים.
לשם הדוגמה, כל התקף ראשון של דה-מיאליניזציה ובייחוד דלקת עצב הראייה (optic neuritis) או דלקת רוחבית של חוט השדרה (transverse myelitis) חלקיים ומבודדים (אך גם דלקת מוח מפושטת חריפה), ייצג טרשת נפוצה "אפשרית" או "מסתברת".
סטטיסטית, בין 40-90% מהמטופלים עם דלקת עצב הראייה, 10-50% מהסובלים מדלקת רוחבית של חוט השדרה ו-15-20% מהלוקים בדלקת מוח מפושטת חריפה פיתחו בהמשך טרשת נפוצה.
הקריטריונים ייצגו את ההבנה שסביר יותר שהתקפים ראשוניים צפופים עם החלמה פחות מלאה הם אירועים חד פעמיים ולא התחלה של טרשת נפוצה.
למעשה, על פי שומאכר, אבחנה מוחלטת של טרשת נפוצה יכלה להינתן רק לאחר התקף שני שעמד בקריטריונים שתוארו לעיל.
במהלך השנים הבאות ועד להופעת הקריטריונים של פוזר נעשו מספר ניסיונות לשפר את הקריטריונים של שומאכר, על ידי מקאלפין (McAlpine) ואחרים, מתוך ביקורת שהם היו מגבילים מדי והובילו לתת-אבחנה של המחלה.
בפועל השינוי היחיד שהתקבל היה של רוז (Rose), שהביא להסרת הגבלת הגיל בקריטריונים.
הקריטריונים על שם פוזר (1983)
+הקריטריונים על שם פוזר (1983)קטגוריהמספר התקפיםעדות קלינית בבדיקה נוירולוגיתעדות פארא-קלינית (בדיקת פוטנציאלים מעוררים - EP)IgG/OBC בנוזל שדרתיA
(CDMS)A122 - -A22עדות קלינית לנגע אחד וגם EP חיובי לנגע שני אחר -B
(LSDMS)B12עדות קלינית לנגע אחד או EP חיובי לנגעוגם IgG/OBC חיוביB21עדות קלינית לשני נגעים שונים -וגם IgG/OBC חיוביB31עדות קלינית לנגע אחד וגם EP חיובי לנגע שני אחרוגם IgG/OBC חיוביC
(CPMS)C12עדות קלינית לנגע אחד - -C21עדות קלינית לשני נגעים שונים - -C31עדות קלינית לנגע אחד וגם EP חיובי לנגע שני אחר -D
בשנת 1983, קבוצה בהובלתו של הנוירולוג האמריקאי צ'ארלס פוזר (Poser) יצרה קריטריונים חדשים, שבתחילה שימשה בעיקר כקריטריוני סף למחקרים קליניים אך בהמשך נכנסה גם לפרקטיקה הקלינית.
הקריטריונים הביאו למספר אבחנות אפשריות, וסווגו לקטגוריות A-D.
פוזר אימץ בקטגוריה A1 את עבודתו של שומאכר בשימוש בקריטריונים קליניים לאבחנת CDMS, ובקטגוריות C1 ו-C2 הוגדרה מחלה "אפשרית" (probable) במצב בו יש שני אירועים קליניים ללא עדות אובייקטיבית לדה-מיאליניזיציה או במצב בו יש אירוע אחד בלבד של דה-מיאליניזציה רב מוקדית.
החידוש הגדול היה בקטגוריות A2, ב-B, ב-C3 וב-D, ששילבו לראשונה בדיקות עזר לזיהוי דה-מיאליניזציה בקריטריונים לטרשת נפוצה: פוטנציאלים מעוררים וזיהוי אימונוגלובולין G (ובקיצור IgG) או פסים אוליגוקלונליים בנוזל השדרה (CSF).
בבדיקת פוטנציאלים מעוררים (evoked potentials) בודקים את זמן החביון בין קבלת גירוי תחושתי ועד תחילת הפעילות החשמלית במוח בתגובה לו, כאשר פגיעה במיאלין או צלקת בחומר הלבן צפויה לפגום היעילות ההולכה החשמלית ולכן להאריך את זמן החביון.
זוהי למעשה דרך באמצעותה ניתן לאשר שאירועים המיוחסים לפגיעה במסלולים עצביים שונים ומהם מטופל החלים לחלוטין ללא פגיעה נוירולוגית שאריתית היו אכן עקב נגע דה-מיאלינטיבי, או לחלופין לספק ממצא אובייקטיבי במהלך התקף קיים שלא נמצאו בו ממצאים אובייקטיביים בבדיקה הנוירולוגית.
הרגישות של בדיקה זו היא 65-85% בפגיעה במסילות הראייה, 40-65% בפגיעה במסלולים סומטוסנסוריים ו-15-20% בפגיעה במסלולים של גזע המוח, ועל כן מבין בדיקות העזר החדשות היא בעלת הרגישות הנמוכה ביותר.
לטרשת נפוצה אין אבחון ייחודי.
בשלביה המוקדמים קשה לאבחן את המחלה, אך ניתן לגלותה על ידי שילוב של בדיקות אחרות, ביניהן: בדיקת דם, הדמיית תהודה מגנטית (MRI), בדיקת נוזל מוחי שדרתי (CSF) ועוד.
בנוסף, אין אפשרות לקבוע בוודאות את קיום המחלה לפני שמאובחנים לפחות שני אירועים של איבוד מיאלין (דימיאלינציה) אנטומיים (לא על ידי גורם חיצוני אלא גופי), עם הפסקה של לא יותר מ-30 יום ביניהם.
אין אפשרות לחזות מראש את החמרת המחלה וההידרדרות הקלינית (ראה סוגי טרשת נפוצה), אך קיימות מספר בדיקות המאפשרות לקבוע אם המחלה תהיה שפירה או חמורה יותר, ביניהן בדיקת ההדמיה בתהודה מגנטית ובדיקת הנוזל החוט-שדרתי.
כיום, עוד לא נמצאה תרופה מוחלטת, אך קיימות מספר שיטות טיפול שהוכחה יעילותן:
במקרים של התקפים, חולים שמתאשפזים מקבלים עירוי של סטרואידים במנות גדולות, כדי להפסיק את ההתקף ולעצור את הפחתת המיאלין.
בשנת 2019 בארצות הברית אושרה לשימוש תרופה וומריטי.
בשנת 2021 היא אושרה גם ב.
נכון ל-2011 יש בארצות הברית שש תרופות מאושרות על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לחולים הסובלים מטרשת נפוצה התקפית-הפוגתית.
תרופה אחת היא אינטרפרון בטא 1a, המיוצרת על ידי ביוג'ן בשם "אוונקס", וכן "רביף" של חברת מרק-סרונו.
תרופה נוספת המבוססת על אינטרפרון היא אינטרפרון ביתא 1b או בשמה המסחרי של התרופה "בטאפרון" שמאושרת לטיפול בטרשת נפוצה.
התרופה השלישית היא מיטוקסנטרון, המשמשת גם כטיפול בסרטן, ופועלת לדיכוי מערכת החיסון.
ניתנת בדרך כלל רק לאחר אי-הצלחה בשיטות אחרות.
תרופה נוספת שמדכאת את מערכת החיסון היא נטאליזומאב (טיסברי), שמאושרת רק במקרים מסוימים עקב החשש להופעת חולי מוח מתקדם רב-מוקדי.
התרופה החמישית היא גלטירמר אצטט (קופקסון) שמורכבת ממספר חומצות אמינו.
המנגנון לפיו פועלת התרופה אינו ידוע.
לפי אחת התאוריות, התרופה מגינה על החולה בכך שהיא מחליפה את המיאלין כקורבן של התקפת מערכת החיסון.
התרופה השישית היא פינגולימוד, הידועה בשמה המסחרי "גילניה".
זוהי התרופה הראשונה לטרשת נפוצה הניתנת דרך הפה.
כמו כן, ישנן תרופות נוספות בתהליך פיתוח.
בעיקר BG-12 של ביוג'ן הניתנת דרך הפה, וכן לקוינימוד של טבע, הניתנת גם היא דרך הפה.
הטיפול בטרשת מתקדמת קשה יותר מהטיפול בטרשת התקפית הפוגתית.
קיים כיום מגוון גדול של תרופות שמאטות את תהליך ההחמרה של המחלה ופיתוח הנכות.
למרות זאת, רוב התרופות הן בעלות תופעות לוואי משמעותיות, מה שמונע את השימוש הקבוע בהן ומפחית אותו למקרים חמורים ביותר.
מחקרים הראו ששימוש בחלבון beta-1a בזמן ההתקפה הראשונה של מערכת החיסון על מערכת העצבים, יכול למנוע התפתחות של טרשת נפוצה.
עובדה זו מעצימה את החשיבות של שימוש בטיפול זה לפני האבחנה הסופית של טרשת נפוצה.
הנזק הנגרם על ידי טרשת נפוצה הוא בלתי-הפיך ברובו, ולכן הטיפול בתסמינים חשוב ביותר.
הטיפולים השונים מתחלקים לפי סוגי הפגיעה הקיימים:
ריפוי בעיסוק - טיפול בליקויים של המערכות השונות (קוגניציה, תחושה, כוח וסיבולת ועוד) במטרה לשפר ולשמר את היכולת התפקודית.
עוזר לאדם לתפקד למרות המגבלה ומתאים את הסביבה הפיזית של החולה (התאמת אביזרים לסוג המגבלה).
פיזיותרפיה - טיפול שיתמקד בשיפור יכולות המוטוריקה הגסה של המטופל בהתאם לצורכי החיים שלו ולמגבלות שהמחלה גורמת.
לרוב הטיפול יכלול עבודה על ניידות, עם או בלי אמצעי עזר, באם יש צורך תיכלל עבודה על מעברים בין מצבים שונים של הגוף ותנועה בשכיבה במיטה.
במהלך השיקום הפיזיותרפי ובהתאם לצורכי המטופל יותאמו עבורו אמצעי עזר כדוגמת מקל, הליכון או כיסא גלגלים על מנת לאפשר ניידות ועצמאות מקסימלית של המטופל.
הידרותרפיה - טיפול במים לשיפור ההליכה והכושר של החולה.
מערכות גירוי חשמלי פונקציונלי - מערכת המחליפה נקודתית את מערכת הובלת העצבים הפגועה, לשיפור כושר ההליכה והתנועה של החולה.
קלינאי תקשורת לטיפול בליקויי הדיבור.
פסיכולוג ופסיכיאטר לטיפול בדיכאון ולחץ רגשי.
תרופות נגד דיכאון, (כגון פרוזאק), לטיפול בלחץ, עייפות ושלפוחית רגיזה.
דר' פאולו זמבוני, טוען כי המחלה נגרמת עקב תופעה שאותה הוא מכנה בשם "chronic cerebrospinal venous insufficiency", או בקיצור CCSVI או CCVI.
בשל ה-CCVI לדבריו, נוצרת היצרות של ורידי הצוואר, המוציאים דם אל מחוץ למוח, ואי-ניקוז זה הוא זה שמחולל את המחלה.
הוא פיתח ניתוח צינתור מיוחד, המרחיב את ורידי הצוואר, ועל ידי כך מפחית את תסמיני המחלה.
זמבוני טוען ל-73% הצלחה, אולם שיטת טיפול זו נתונה במחלוקת וטרם אושרה (נכון ל-2012) לטיפול במדינות רבות בעולם.
הסיבה לכך נובעת מכך ששיטה זו טרם נוּסתה (נכון ל-2012) בכלים מדעים-רפואיים מקובלים, וכיוון שטרם נערכו מחקרי מעקב ארוכי טווח אחרי המטופלים בשיטה זו.
לידווינה, קדושה נוצרייה הולנדית שנפטרה ב-14 באפריל 1433, נחשבת על ידי חוקרים מודרניים לאחד המקרים המתועדים הראשונים של התפרצות והתקדמות טרשת נפוצה.
נוירולוג צרפתי בשם ז'אן מרטין שארקו (1893-1825) היה הראשון שאבחן טרשת נפוצה כמחלה בפני עצמה בשנת 1868. שלושת הסימנים של טרשת נפוצה שתוארו על ידו, דיבור מקוטע, רעד בתנועות רצוניות וניסטגמוס, נקראים כיום "שלישיית שארקו 1", על שמו.
לפני שארקו, פתולוג ופיזיקאי בריטי בשם רוברט הוּפר (1773-1835), רוברט קרסוול (1793–1857), פרופסור בריטי לפתולוגיה, וז'אן קרובילייר (1791–1873) פרופסור צרפתי לפתולוגיה אנטומית תיעדו פרטים קליניים של המחלה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נוסו מעל 50 טיפולים שונים להתמודדות עם המחלה, אך כולם נכשלו.
משמעות המילה "טרשת" (בלועזית: סְקְלֵרוֹזִיס - sclerosis) היא התקשות לא תקינה של רקמה או מבנה בגוף החי, דבר הדומה לצלקת בתוך רקמה בריאה.
בטרשת נפוצה נוצרים אזורים דמויי צלקת במערכת העצבים המרכזית.
הטרשת הזאת נקראת "נפוצה" (תרגום לא מאוד מוצלח של המילה multiple - מרובה) משום שהאזורים הטרשתיים נפוצים בכל חלקיה של מערכת העצבים המרכזית.
ומכאן, אין בשם המחלה בכדי לציין את שכיחותה בקרב האוכלוסייה הכללית.
שכיחות עולמית של המחלה מוערכת ב-30 ל-100,000, כאשר יש שונות גדולה בין מדינות שונות.
במדינות עשירות שכיחות המחלה גבוהה בהרבה מאשר במדינות עניות.
המחלה שכיחה יותר במדינות שממוקמות בחצי הצפוני של כדור הארץ (אירופה, ואמריקה הצפונית).
מספר הנשים הנפגעות מטרשת נפוצה גבוה פי שניים ממספר הגברים.
התפתחות המחלה מתרחשת לרוב בין גיל 20 לגיל 40.
מספר החולים בטרשת נפוצה בעולם כולו עומד על כארבעה מיליון.
לקרובי משפחה ישירים (בעיקר צאצאים) של חולה טרשת נפוצה יש סיכוי של כ-3% לחלות במחלה.
בישראל מוערך מספר החולים במחלה בין 3,000 ל-5,000. בשנת 1980 הוערך מספר החולים במחלה בכאלף.
בשנת 1976 הוקמה בישראל אגודה לטרשת נפוצה שעסקה בסיוע לחולים ועידוד מחקר על המחלה.
טשו סולומוביץ' (ברומנית: Teşu Solomovici; נולד ב-1 בינואר 1934) הוא עיתונאי, סופר, עורך והיסטוריון יהודי רומני-ישראלי.
נולד בפוקשאן בשם הרשקו סולומוביץ'.
כשהיה בן 13 עבר עם משפחתו לבוקרשט.
הוא למד בתלמוד תורה ובבית ספר תיכון יהודי ובבית ספר טכני בתחום הטקסטיל.
ב-1953 עמד לצאת ללנינגרד כדי להיות שם סטודנט בפקולטה להנדסת טקסטיל, אך התחיל לעבוד כעיתונאי בעיתון Scânteia Tineretului 1953-1952 (ביטאון הנוער של המפלגה הקומוניסטית) תחת שם העט טשו מילקובאנו וכך נשאר ברומניה ועבד כעיתונאי 11 שנים עד לעלייתו לישראל.
בינתיים למד בלשנות באוניברסיטת בוקרשט, ועם מוריו נמנו אל.ק.
קונסטנטינסקו, ואסילה דומיטרסקו, סשה מושאט וטודור ויאנו.
היה אחראי על מחלקת הספרות של העיתון "מונקה" (Munca - העמל) (1957-1954), כתב ב"גזטה ליטרארה" (Gazeta Literară - העיתון הספרותי), בכתבי העת Flacăra (הלהבה) ו-Contemporanul (בן זמננו).
בשנת 1957 גורש מן האוניברסיטה ומאיחוד הנוער הקומוניסטי בעקבות השתתפותו בפעילויות סטודנטית בהשפעת המרד ההונגרי בשנת 1956. איבד אז גם את מקום עבודתו בעיתונים ונאסר עליו לפרסם.
בשנת 1963 התקבל בחזרה ללימודיו באוניברסיטה, אחרי התערבות ראש מחלקת התרבות של כתב העת "פלאקרה", טראיאן סטויקה.
חזר לכתוב גם בעיתונות תחת שמות העט טשו מילקוביאנו ואל.
במשך 12 שנים עבד בספרייה של אוניברסיטת תל אביב בעריכה והפקה של ספרים ופרסומים אחרים בשפה הרומנית.
לאחר מכן עבד בעריכת כתבי עת ישראלים בשפה הרומנית ושימש במקביל ככתבם בישראל של עיתונים רומנים שונים ("רומניה ליברה","אוונימנטול זיליי", "קוטידיאנול","זיוואה" "אינדפנדנט","קרוניקה רומנה") ושל ערוצי טלוויזיה "ריאליטאטיה TV", ו"פרימה", היה פרשן בערוץ "אנטנה 3".
ב-1991 ייסד בבוקרשט את ההוצאה לאור הקרויה על שמו ומאז עוסק בכתיבה, עריכה והוצאה לאור ברומנית של ספרים על ישראל, יהדות רומניה ויהודים.
בשנים 1965–1975 עמד בראש "האיגוד לידידות וקשרי תרבות בין ישראל לרומניה", ובשנים 1991–2007 היה יושב ראש קרן "המרכז לתרבות הישראלי-רומני" בתל אביב.
בנובמבר 2011 יצא לאור ברומניה ספר של סולומוביץ' בו מוצגת הביוגרפיה של מרשל יון אנטונסקו.
סביב תוכנו של הספר פרצה מחלוקת קשה בין המחבר ובין החוגים היהודים ברומניה ובישראל, כולל היסטוריונים ידועים, כמו ז'אן אנצ'ל ואדריאן צ'יופלנקה.
הספר גם צוטט על ידי הפוליטיקאי הרומני דן שובה, שהכחיש את פרעות יאשי וטען שבמהלכן נהרגו רק 24 יהודים על ידי גרמנים והרומנים לא היו מעורבים בכך.
2000 - אות מסדר התרבות של רומניה, בדרגת אביר
רומניה יהודית - היסטוריה בלתי קונבנציונלית של יהודי רומניה.
רומניה מסונית - מקורות שנוים במחלוקת.
אמ"ן - ההיסטוריה של השירותים החשאיים של ישראל Mossad.
ההיסטוריה של השואה ברומניה - טרנסניסטריה.
טַּרְשָׁנִיתִיִּים (שם מדעי: Theligonaceae) הם משפחה בוטנית הקרובה מאוד למשפחת הפואתיים.
במשפחת הטרשניתיים סוג אחד – הטרשנית (שם מדעי: Theligonum) – הכולל שלושה מינים.
במערכת הצמחים הפילוגנטית APG II משפחת הטרשניתיים אינה מוגדרת, והסוג טרשנית שבה מוכל במשפחת הפואתיים.
צמחים עשבוניים בשרניים משהו בעלי עלים נגדיים ולוואים.
הצמחים חד ביתיים ומואבקים על ידי הרוח.
התפרחות נמצאות בחיקי בעלים והפרחים חד מיניים.
הפרחים הזכריים יושבים על המפרקים העליונים של הצמח והנקביים על התחתונים.
הפרי אינו בשרני, בעל זרע יחיד.
תפוצת המשפחה בחצי הכדור הצפוני, באזורים הממוזגים והסוב-טרופיים.
בישראל נפוץ מין אחד, טרשנית שרועה.
טַרְשָׁנִית (שם מדעי: Theligonum) היא סוג קטן של צמחים עשבוניים ובני־שיח, מואבקי רוח ובעלי פרחים קטנים וחבויים, המשתייך למשפחת הפואתיים.
הסוג כולל ארבעה מינים בלבד: שלושה מהם מצויים במזרח אסיה, ואילו מין אחד – טרשנית שרועה – נפוץ באגן הים-התיכון לרבות ישראל, וכן באיים האטלנטיים.
אף שמראיו הצנועים עלול להטעות, מדובר בסוג בעל מאפיינים מורפולוגיים ייחודיים, אשר עורר עניין סיסטמטי כבר מראשית המחקר הבוטני.
במהלך השנים עבר שיוכו הטקסונומי של הסוג שינויים ניכרים: אף שכיום הוא נכלל במשפחת הפואתיים, הוא הוכר בעבר כמשפחה עצמאית – כפי שמקובל עדיין במגדירים הישראליים (נכון לדצמבר 2025) – ונחשב במשך תקופה לצמח "פרימיטיבי".
בהתאם לכך הציעו חוקרים שונים במהלך השנים לשייכו לסדרות ולמשפחות שונות, בעיקר כאלה המאופיינות בהאבקת רוח.
מחקרים סיסטמטיים מודרניים, ובהם מחקרים מולקולריים, מציבים כיום את הטרשנית בתוך משפחת הפואתיים, בקבוצה מתקדמת יחסית במדרג האבולוציוני, לצד סוגים כגון דבקה (Galium) ופואה (Rubia).
מיקומה זה מעיד כי מאפייניה החריגים אינם תוצאה של קדמות אבולוציונית, אלא של תהליכי רדוקציה (הפחתת איברים) והתמחות, ובעיקר של התאמה להאבקת רוח.
אף על פי כן, גם בתוך משפחת הפואתיים נחשבת טרשנית לקבוצה יוצאת דופן, בשל שילוב ייחודי של מאפיינים מורפולוגיים, מנגנוני רבייה והתאמות אקולוגיות.
תחום התפוצה הטבעי של הסוג טרשנית משתרע ממקרונזיה ועד מזרח הים-התיכון, ומסין ועד מזרח אסיה הממוזגת.
הסוג מתאפיין בפיצול גאוגרפי חד: שלושה ממיניו מצויים במזרח אסיה, ואילו מין אחד בלבד – טרשנית שרועה – נפוץ באזור הים-התיכון.
טרשנית שרועה היא המין היחיד בסוג הגדל באגן הים-התיכון (לא כולל סיני), לרבות ישראל, ומשם תפוצתו נמשכת צפונה ומזרחה אל אזור הים השחור (בולגריה ואוקראינה), וכן מזרחה ללבנון, סוריה, עיראק ואיראן.
נוסף על כך, היא מצויה גם באיים האטלנטיים (האיים הקנריים).
לעומת זאת, שלושת המינים האחרים של הסוג מצויים כולם במזרח אסיה בלבד, בעיקר בסין, טאיוואן ויפן, ללא חפיפה טריטוריאלית עם טרשנית שרועה.
עם זאת, קיימת חפיפה גאוגרפית מצומצמת בין מיני הסוג במזרח סין: במחוז ג'ג'יאנג גדלים הן טרשנית יפנית והן טרשנית מקרנתום, אך בהפרדה אקולוגית ברורה — טרשנית יפנית מאכלסת אזורים נמוכים יחסית (כ-900 עד 1,200 מ'), ואילו טרשנית מקרנתום נפוצה בגבהים גבוהים יותר (כ-1,800 עד 2,400 מ').
פיצול תפוצתי זה — בין אגן הים התיכון, האיים האטלנטיים ומזרח אסיה — מדגיש את אופיו הייחודי של הסוג ואת ההיסטוריה הביוגאוגרפית המורכבת שלו.
המידע בפרק זה מתאר נאמנה את הסוג טרשנית באזור הים-התיכון ואת המין הגדל בישראל.
ייתכן שאינו מקיף את כלל המינים הרחוקים בסוג, במיוחד אלה שמוצאם במזרח הרחוק, אך הוא מהימן ומספק לתיאור טרשנית שרועה בישראל ולהבחנתה במרחב הים-תיכוני.
הסוג טרשנית כולל עשבים חד-שנתיים וגם בני שיח נמוכים, שרועים או מזדקפים וחד-ביתיים – פרחים חד-מיניים המצויים על אותו פרט.
הצמחים רפויים במבנם ועסיסיים במקצת (העלים והגבעולים), תכונה המיוחסת ללחץ מים נמוך ברקמות (flaccid).
ברקמותיהם מצויים ראפידים (גבישים מחטניים) של אוקסלט הסידן.
הגבעול העל-קרקעי הנראה לעין בנוי משני חלקים עוקבים: חלק תחתון שמקורו בהתארכות יוצאת דופן של התת-פסיג (hypocotyl), וחלק עליון שהוא הגבעול האמיתי.
התת-פסיג ממשיך לגדול גם לאחר הנביטה והופך לחלק משמעותי מן הגבעול הנראה לעין — תופעה נדירה בצמחים עשבוניים, שבהם התת-פסיג הוא לרוב קטע עוברי קצר הנעלם עם התפתחות הנבט.
תכונה זו תועדה בבירור בטרשנית שרועה, ואינה מתוארת במפורש במינים האחרים של הסוג.
העלים נגדיים, אך העלים העליונים לרוב מסורגים, עקב התנוונות אחד מעלי הזוג בכל מפרק.
העלים בעלי פטוטרת, פשוטים ושפתם תמימה.
הלוואים ממוקמים "בין שני עלים נגדיים", כמעט מקיפים אותו, ומרקמם נע בין קרומי לבשרני.
הפרחים חד-מיניים, ולעיתים רחוקות דו-מיניים, חיקיים, יחידים או ערוכים בקבוצות של עד שלושה.
בפרחים הנקביים מצויים לעיתים אבקנים מנוונים (סטמינודים), ואילו בפרחים הזכריים ניכרים שרידים מנוונים של השחלה (פיסטילודים).
הפרחים הזכריים יושבים וערוכים בחיקי העלים העליונים, בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, בדרך כלל 2 עד 3 בכל חיק, וללא חפיות לוואי (החפיות מנוונות).
לעטיף 2 עד 5 אונות צמודות אחת לחברתה; האונות קרומיות ובהמשך מתגלגלות לאחור בשעת הפריחה ובעלות 3 עד 5 עורקים מקבילים.
מספר האבקנים 6 עד 28, הזירים דמויי חוט, מפורדים, לעיתים מאוחים בבסיסם לקבוצות.
המאבקים מוארכים עם שתי לשכות.
המאבק מתחבר מגבו אל הזיר באזור צר יחסית (Dorsifixed Anther) בשעת הפריחה.
הפרחים הנקביים כמעט יושבים וערוכים כיחידים או עד שלושה בכל חיק עלה תחתון, וכל פרח מלוּוה שתי חפיות זעירות.
העטיף זעיר, קרומי ודמוי משפך (פחות או יותר), בעל שתיים עד ארבע אונות משוננות.
העטיף נושר בהדרגה ומאבד את צורתו כעטיף, אולם שרידיו משתיירים וממשיכים לגדול יחד עם הפרי המתפתח.
השחלה תחתית, חד-מגורתית, וכלואה בתוך העטיף הקצר.
בתוך השחלה ביצית אחת בסיסית, קמפילוטרופית (campylotropous) – ביצית הפונה לרוחב: ציר הביצית ניצב כמעט בזווית ישרה לעוקץ הביצית, שק העובר מעוקל, והפומית (המיקרופיל) סמוכה לעוקץ הביצית.
עמוד השחלה צדדי, מוארך עד דמוי-אלה, ופניו מחוספסים מהאמצע ומעלה; עמוד השחלה נושר עם הבשלת הפרי.
הפרי דמוי בית גלעין, כמעט כדורי, דחוס, ונישא על עוקץ קצר; קליפת הפרי בשרנית במקצת ומכוסה גבשושיות קטנות ולבנבנות על פני השטח.
הזרעים בעלי קליפה דקה; העובר כפוף ודמוי פרסת סוס (U), ורקמת האנדוספרם קמחית, יבשה או בשרנית.
טרשנית שרועה צמח ים תיכוני
טרשנית שרועה (Theligonum cynocrambe) היא צמח עשבוני חד-שנתי, שתחום תפוצתו הטבעי משתרע ממקרונזיה, לאורך האזור הים-תיכוני ומרחבי הים השחור (ובהם בולגריה ואוקראינה), ועד למזרח התיכון, כולל עיראק וצפון-מערב איראן.
תפוצתו העולמית של המין היא בעיקר ים-תיכונית, עם שלוחות לאזורים סמוכים.
הוא גדל בעיקר באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני וסובטרופי ממוזג.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1753, והוא מוכר היטב לבוטנאים ולתושבי אזורי תפוצתו, אף שלעיתים קל להחמיץ אותו בשדה.
שלושת המינים המזרח-אסייתיים של הסוג גדלים כולם באזורים ממוזגים.
מתוכם טרשנית יפנית נפוצה בסין וביפן, ואילו טרשנית פורמוזית וטרשנית מקרנתום הן מינים אנדמיים לסין, לרבות טאיוואן.
שני המינים החד-שנתיים בסוג — טרשנית שרועה וטרשנית מקרנתום — מפגינים אסטרטגיית חיים דומה, אך תפוצתם האקלימית שונה באופן מובהק: טרשנית שרועה קשורה לאזורים סובטרופיים ים-תיכוניים, ואילו טרשנית מקרנתום גדלה באזורים ממוזגים של דרום-מזרח סין, בעיקר בבתי גידול לחים ביערות, בגבהים של כ-1,800 עד 2,400 מ'.
שלושת המינים המזרח-אסייתיים פורחים באביב, בחודשים מרץ–יוני.
טרשנית יפנית (Theligonum japonicum) היא בן שיח נמוך שתחום תפוצתו הטבעי משתרע במזרח אסיה, בסין (מחוזות שאאנשי, אַנחווי וג'ג'יאנג) ובמרכז ובדרום יפן.
המין גדל בעיקר באזורים ממוזגים, בבתי גידול לחים בעמקים ולאורך פלגי מים, בגבהים של 900 עד 1,200 מ' מעל פני הים.
הוא תואר למדע בשנת 1889.
טרשנית יפנית היא בן שיח נמוך, בעל ריח לא נעים.
הגבעול זקוף או מזדקף, אורכו 15 עד 36 ס"מ, לרוב מסתעף מן הבסיס; חלקו התחתון שרוע, וחלקו העליון פלומתי.
טרף העלה ביצני או אליפטי, אורכו 0.7 עד 3 ס"מ ורוחבו 1 עד 1.5 ס"מ, שעיר משני צדדיו; בסיס העלה מעוגל או דמוי יתד רחבה, קודקודו חד; שלושה עורקים צדדיים בכל צד.
הלוואים קרומיים, מאוחים זה לזה, דמויי ביצה או דמויי ביצה-משולשת, אורכם 2 עד 3 מ"מ, ושפתם ריסנית.
הפרחים הזכריים: עטיף קרומי, מחולק לשלוש אונות; האונות דמויות אזמל הפוך, באורך 2.5 עד 3 מ"מ, קהות, כפופות לאחור, ובעלות 3 עד 5 עורקים.
מספר האבקנים 16 עד 25; האבקנים משתלשלים.
הפרחים הנקביים זעירים; העטיף בעל 3 או 4 שיניים.
הפרי דמוי ביצה בלתי-סימטרי, כך ששני צדדיו אינם שווים ביחס לציר האורך (obliquely ovoid), אורכו כ-5 מ"מ, ומכוסה שערות.
הפריחה נמשכת ממרץ עד יוני; הבשלת פירות ביוני–אוגוסט.
טרשנית מקרנתום (Theligonum macranthum) היא צמח חד-שנתי שתחום התפוצה הטבעי שלו משתרע בדרום-מזרח סין: במחוזות סצ'ואן, חוביי המערבית וג'ג'יאנג.
המין גדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג, בתי גידול לחים ביערות; ברום של 1,800 עד 2,400 מ'.
מין זה תואר למדע בשנת 1888.
מאפיינים מורפולגיים: עשב חד-שנתי בעל ריח חריף (בלתי נעים).
הגבעול זקוף, גובהו 30 עד 50 ס"מ, ומכוסה שערות פלומתיות בצבע חום-חלודי.
העלים עשבוניים; טרף העלה דמוי ביצה רחבה, דמוי ביצה-אזמלית או כמעט מלבני, אורכו 2 עד 5 ס"מ ורוחבו 1 עד 3 ס"מ; פלומתי בדלילות בשני צדדיו, ונוטה להתקרחות עם הגיל.
בסיס העלה דמוי יתד במקצת או מעוגל במקצת; מן הבסיס נמשך הטרף כלפי מטה מנקודת החיבור ויוצר המשך או שוליים לאורך הפטוטרת (decurrent).
הלוואים קרומיים, מאוחים זה לזה, דמויי ביצה או דמויי משולש-ביצית, אורכם 4 עד 6 מ"מ, ושוליהם ריסניים.
הפרחים הזכריים: עטיף קרומי, דו-אונתי; צינור העטיף באורך כ-2 מ"מ.
האונות באורך 3 עד 5 מ"מ, אזמליות, קודקודן קהה, כפופות לאחור, ובעלות 5 עד 7 עורקים; מספר האבקנים עולה על 20. הפרחים הנקביים קטנים יותר; העטיף דו-אונתי וקודקודו קהה.
הפרי דמוי ביצה, אורכו כ-5 מ"מ.
הפריחה נמשכת מאפריל עד יולי; הבשלת הפירות נמשכת מיוני עד אוגוסט.
טרשנית פורמוזית (Theligonum formosanum) היא בן שיח שתחום התפוצה הטבעי שלו מצומצם למערב טאיוואן, במחוז פינגטונג באזור טאווּשאן (Tawushan).
מין זה גדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג, ובבתי גידול לחים ביערות ולאורך שבילי הרים; ברום של כ-2,700 מ'.
מין זה תואר למדע בשנת 1977. טרשנית פורמוזית הוערכה במחקרים מבוססי חיזוי כסוג הנמצא בסיכון הכחדה, אולם עדיין לא בוצעה הערכה רשמית של IUCN למין זה.
מאפיינים מורפולוגיים: מטרשנית פורמוזית היא בן שיח קטן, המשחיר עם התייבשותם.
הגבעול זקוף, גובהו 10 עד 15 ס"מ, מסתעף מן הבסיס; חלקו התחתון זוחל, והוא מכוסה שערות במקצת.
טרף העלה דמוי ביצה רחבה, אורכו 1.2 עד 2 ס"מ ורוחבו 1 עד 1.5 ס"מ; שעיר בצדו העליון, ופלומתי בעורקים בצדו התחתון.
בסיס העלה כמעט דמוי לב, או קטום במקצת או מעוגל; מן הבסיס נמשך הטרף כלפי מטה מנקודת החיבור ויוצר המשך או שוליים לאורך הפטוטרת (decurrent).
הלוואים קרומיים, מאוחים זה לזה, דמויי דלתא-ביצית, אורכם 2 עד 3 מ"מ, ושוליהם ריסניים.
הפרחים הזכריים: עטיף קרומי, מחולק לשלוש אונות; האונות דמויות אזמל הפוך, באורך 2.5 עד 3 מ"מ, קודקודן קהה, כפופות לאחור, ובעלות 3 עד 5 עורקים; מספר האבקנים 5 עד 7. הפרחים הנקביים קטנים יותר; העטיף דו-אונתי, והאונות קהות.
הפרי דמוי ביצה הפוכה ובלתי-סימטרי, כך ששני צדדיו אינם שווים ביחס לציר האורך; אורכו כ-4 מ"מ, והוא מכוסה שערות.
הפריחה נמשכת ממרץ עד יולי; הבשלת הפירות נמשכת מיוני עד אוגוסט.
היסטוריה סיסטמטית ופילוגנטית של טרשנית
על פי שיטת המיון הסיסטמטית המקובלת כיום, הסוג טרשנית (Theligonum) משויך למשפחת הפואתיים (Rubiaceae), מן המשפחות הגדולות והמגוונות בעולם הצמחים, הכוללת כ-621 סוגים וכ-14,175 מינים.
בתוך משפחה זו משויך הסוג לשבט מונוטיפי – Theligoneae – הכלול בתת-המשפחה Rubioideae.
השבט כולל סוג אחד בלבד, ובו ארבעה מינים, כולם מותאמים להאבקת רוח ונושאים פרחים חד-מיניים בצמח חד-ביתי.
שיוך זה הוא תוצאה של מחקר סיסטמטי מאוחר יחסית.
במשך עשרות שנים נחשבה טרשנית לקבוצה יוצאת דופן שקשה היה למיקומה בעץ הפילוגנטי של צמחי הפרחים.
חריגותה המורפולוגית – ובהם פרחים זעירים מואבקי רוח, רדוקציה ניכרת של איברי הפרח, שונות במספר איברי הרבייה ומעבר מסידור עלים נגדי למסורג – הובילה לשיוכים סיסטמטיים שונים ולעיתים סותרים.
בראשית המחקר הבוטני שויכה טרשנית למשפחות מואבקות רוח בסדרת הציפורניים, ובעיקר למשפחת הסלקיים (Chenopodiaceae), ולעיתים גם למשפחת הסרפדיים (Urticaceae).
באותה תקופה נתפסו פרחים מואבקי רוח, בעלי איברים מופחתים ושונות במספר אברי הרבייה, כתכונות ראשוניות ו"פרימיטיביות", ולפיכך מוקמה טרשנית בפלורות רבות בין המשפחות הבסיסיות של צמחי הפרחים.
בהתאם לכך הופיעה טרשנית עד שנות התשעים של המאה העשרים בכרכים הראשונים על צמחים שונים, שיועדו למשפחות שנחשבו פרימיטיביות מבחינה אבולוציונית.
משפחה עצמאית ועמדה פילוגנטית מבודדת
כבר במהלך המאה העשרים התברר כי טרשנית אינה משתלבת היטב באף אחת מן המשפחות שאליהן שויכה בעבר.
היעדר טקסון קרוב ברור והצטברות תכונות מורפולוגיות ייחודיות הובילו חוקרים אחדים להעניק לה מעמד של משפחה עצמאית מונוטיפית — Theligonaceae — הכוללת סוג יחיד בלבד.
בהתאם לכך, שם משפחה זה נכלל כבר במילון „צמחי ארץ-ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946, ואומץ מאוחר יותר גם ב-Flora Palaestina ובמגדירים העבריים, בהם מגדיריו של מיכאל זהרי והמגדיר הצהוב של נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין.
שיוך זה מוסיף להופיע עד היום גם באתר צמחיית ישראל וסביבתה (נכון ל-24.12.2025).
תפיסה זו שיקפה בעיקר את הקושי הסיסטמטי למקם את הסוג במסגרת מערכות המיון המסורתיות, ולא קרבה פילוגנטית מבוססת למשפחה אחרת.
חשיבות מיוחדת יוחסה לתופעת אי-יציבות המספר היסודי: מספר אונות העטיף משתנה בין שניים לשלושה בפרחים שונים על אותו פרט, ומספר האבקנים נע בטווח רחב במיוחד – משניים עד שישה בפרחי זכר קטנים, ועד 11 עד 19 בפרחי זכר גדולים.
שונות זו חיזקה את התפיסה של טרשנית כקבוצה חריגה ובלתי יציבה סיסטמטית.
מחקרים אנטומיים, אונטוגנטיים ומולקולריים מן העשורים האחרונים הביאו לשינוי יסודי בהבנת מעמדה של טרשנית.
נמצא כי מאפייניה אינם משקפים פרימיטיביות, אלא רדוקציה (הפחתה) קיצונית והתאמות משניות להאבקת רוח.
משפחת הפואתיים נחשבת למשפחה מתקדמת יחסית בקרב הדו-פסיגיים, ולפיכך הפשטות המורפולוגית של טרשנית אינה משקפת מצב קדום, אלא תוצאה של תהליכי רדוקציה (הפחתת איברים) והתמחות משנית.
הדמיון למשפחות הסלקיים והסרפדיים מתפרש כיום כקונברגנציה אבולוציונית, הנובעת מלחצי סלקציה דומים בעקבות מעבר מהאבקת חרקים להאבקת רוח.
מחקרים אונטוגנטיים הראו כי לפרח טרשנית יש עטיף מאוחה, ההומולוגי לעלי הכותרת של הפואתיים, בעוד שהגביע התנוון לחלוטין – תהליך המוכר גם בסוגים אחרים במשפחה, כגון דבקה.
נוכחות שרידים של שחלה בפרחים זכריים מעידה כי פרח הטרשנית התפתח באבולוציה מפרח דו-מיני.
השחלה הכילה במקור שתי ביציות, כמקובל בפואתיים, והמעבר להאבקת רוח לווה בסלקציה לכיוון ביצית יחידה.
אנליזות של קרבה גנומית המבוססות על השוואת רצפי DNA מצביעות בבירור על קרבה בין טרשנית למשפחת הפואתיים (Rubiaceae), ובמישור רחב יותר גם למשפחת הערבזיים (Gentianaceae), וממקמות את הסוג בסדרת הגנציינאים (Gentianales).
ממצאים אלה נתמכים גם במאפיינים אנטומיים ועובריים, ובהם נוכחות אנדוספרם ומבנה הפלסטידות, האופייניים לסדרה זו – תכונות החסרות בסדרת הציפורנאים (Caryophyllales), שאליה שויכה טרשנית בעבר.
ייחודה היוצא דופן של טרשנית בתוך הפואתיים
לצד שיוכה הברור לפואתיים, טרשנית נבדלת משאר בני המשפחה בכמה תכונות בולטות.
החשובה שבהן היא מבנה השחלה: השחלה נראית כשחלה תחתית, שכן היא שקועה בעטיף וברקמות ציר הפרח, אולם מבחינה מורפולוגית התפתחותית מדובר בשחלה עילית שמיקומה היחסי משתנה במהלך התפתחות הפרח (שינויים אונטוגנטיים).
זאת בניגוד לרוב בני משפחת הפואתיים, שבהם השחלה תחתית באופן טיפוסי.
תכונות נוספות כוללות פרי אגוזית בעל תוספת רקמתית דמוית אריל (אלאיוזום), תפרחות יושבות חסרות עוקצים במפרקי הגבעולים — בעוד שבפואתיים התפרחות לרוב ברורות ונישאות על עוקצים — וכן מעבר הדרגתי מסידור עלים נגדי למסורג.
בעוד שבפואתיים מספר האיברים הבסיסי בפרח הוא לרוב ארבעה או חמישה, בטרשנית מספר היסוד הוא שניים או שלושה — תכונה נוספת המדגישה את ייחודה האבולוציוני של הקבוצה.
טשביניה (ביידיש: טשבין, טשעבין) היא עיירה בנפת כשאנוב, מחוז קרקוב, פולין.
בשנת 1847 חוברה טשביניה לקו מסילת-הברזל וינה-קרקוב והפכה לחלק מגליציה.
הייתה זו ראשית התפתחותה של טשביניה.
במרוצת השנים הוקמו בסביבת טשביניה בית-יציקה לעופרת, מכרות-פחם, בית-חרושת למלט, בית-זיקוק לנפט ועוד.
ראשוני היהודים התיישבו בטשביניה בסוף המאה ה-17. בסוף המאה ה-18 ישבו במקום כתריסר משפחות יהודיות.
בסוף המאה ה-19, עם פיתוח המכרות והתעשייה בסביבה, גדל היישוב היהודי.
פרנסתם של יהודי טשביניה התבססה על המסחר הזעיר ועל המלאכה, ובמקצת על אספקה לתעשיות שבסביבה.
ב-1912 התארגן בטשביניה חוג ציוני.
במועדון הציוני בעיירה הייתה ספרייה יהודית גדולה, שיעורי-ערב לעברית ויהדות וכן חוג חובבי תיאטרון.
בטשביניה פעלו תנועות נוער ציוניות רבות, בהן "השומר הצעיר", "החלוץ", בית"ר ועוד.
בשנת 1923 מונה הרב דב בריש וידנפלד לרב העיר.
הוא הקים בעיר ישיבה בשם "כוכב מיעקב" (על שם אביו).
עם פלישת הנאצים לפולין ב-1939 הוא נמלט מפולין ללבוב שהייתה אז בשליטת ברית המועצות.
הרב וידנפלד נודע מאז בכינוי "הרב מטשבעין".
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בטשביניה כ-1,500 יהודים.
בטשביניה היו בתי כנסת, חברת ביקור חולים, חברה קדישא, חברת תומכי עניים ומוסדות צדקה וסיוע נוספים.
בתמיכת ה"ג'וינט" האמריקני שופץ בית-המרחץ והוקמה מרפאה.
ב-1941 נצטוו היהודים להתרכז בגטו.
תחילה היה זה גטו פתוח אך בהדרגה צומצמה היציאה ממנו.
ב-29 במאי 1942 (י"ג בסיוון תש"ב) החל גירוש יהודי טשביניה.
הגטו הוקף על ידי יחידות אס אס ומשטרה גרמנית ונעשתה במקום סלקציה.
הצעירים והבריאים נשלחו לעבודה במפעלים ובמחנות עבודה.
מיהודי טשביניה נותרו אחרי המלחמה כ-270 נפש.
ניצולים מטשביניה שהגיעו לישראל הביאו רגבים מאדמת בית הקברות היהודי בטשביניה ואפר עצמות הנרצחים ממשרפות אושוויץ-בירקנאו, כדי להטמינם באדמת הארץ.
ועד יוצאי טשביניה בישראל, שפעל עוד לפני המלחמה, עסק בעזרה כלכלית ליוצאי העיר שעלו לישראל, וכן בהנצחת הקהילה וזכרם של הקרבנות.
טשביץ' (בצ'כית: Třebíč , ; בגרמנית: Trebitsch; ביידיש: טרייביטש), עיר במוראביה, הנמצאת כיום בשטחו של אזור ויסוצ'ינה () בצ'כיה.
העיר ממוקמת 35 קילומטר מדרום-מזרח לייהלבה, ו־65 קילומטרים מערבית לברנו, בירת מוראביה.
אוכלוסיית טשביץ' (כפי שהעיר נקראת כיום) מנתה בשנת 2009 קרוב ל-40,000 תושבים, והעיר נחשבת לשלישית בחשיבותה באזור מוראביה.
ב-1101 הוקם מנזר בנדיקטיני בסמוך לאחת מנקודות החצייה של נהר ה"ייהלבה", בעקבותיו הוקם שוק מסחרי שמשך אליו סוחרים רבים ובהם יהודים.
בתקופה זו החלו להתפתח המנזר והעיירה טשביץ', ומאוחר יותר היישוב היהודי בה.
בטשביץ' התקיימה קהילה יהודית ממוסדת כבר ממחציתה השנייה של המאה ה-15, וידוע על יהודים שהתגוררו בה כבר בשנת 1338.
במהלך המאה ה-16 ניתנה הוראה לגרש את היהודים מטשביץ', אך לבסוף היא לא בוצעה, והשלטון המקומי היה סובלני כלפי היהודים.
באמצע המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה היהודית בטשביץ' כ-1,700 נפשות, כרבע מכלל תושבי העיר.
בשנות ה-30 התדלדלה הקהילה היהודית ואוכלוסייתה מנתה רק כ-300 תושבים.
הקהילה התקיימה עד מלחמת העולם השנייה, וכל התושבים היהודים גורשו מביתם במהלך השואה.
לאחר המלחמה נעשה ניסיון לחדשה, הניסיון כשל והתושבים נקלטו בקהילת העיר ברנו.
כיום אין תושבים יהודים בטשביץ'.
בטשביץ' התקיימה ישיבתו של רבי חיים יוסף פולק, מתלמידי החתם סופר.
בישיבה זו למד בין השאר ההיסטוריון וחוקר התלמוד אייזיק הירש וייס.
הרובע היהודי של טשביץ' שכן במרכז ההתיישבות, ששגשגה מבחינה מסחרית, בקרבת המנזר והמבצר שמעבר לנהר.
לרובע היה ממשל עצמי מאז הקמתו, בראשו עמד מנהיג אחד עם שני יועצים.
ב-1849 זכה הרובע למעמד של יחידה מנהלית נפרדת שבראשה עומד ראש עיר.
הרובע מוזג לתוך טשביץ' בשנות ה-20 של המאה ה-20. הרובע הוכרז כאתר מורשת עולמית יחד עם בזיליקת פרוקופיוס הקדוש.
חלק מרבני קהילת טשביץ' במשך הדורות התפרסמו, ושמותיהם השתמרו, בהם:
רבי יוסף לבוב - נבחר כרבה של הקהילה בשנת ה'ת"צ (1630)
רבי מנחם מנדל, מחבר "צמח צדקה" שלא נדפס, חי בין השנים תכ"ז-תק"ז, היה נינו של רבי מנחם מנדל קרוכמל, וכיהן בטשביץ' עד מינויו לרבנות ניקלשבורג.
רבי יוסף ב"ר אהרן מווסטפליה (היה רבה של טשביץ' בשנת תע"ב, 1712).
רבי יהושע הלוי הורביץ, חמיו בזיווג שלישי של רבי ברוך תאומים-פרנקל.
טָרֶשֶׁת גַּבְשׁוּשִׁית (בלועזית: טוּבֶּרוּס סקלֶרוֹזיס, Tuberous Sclerosis, TSC) היא תסמונת גנטית רב-מערכתית המתבטאת בגידולים שפירים העלולים להופיע במוח, בכליות, בלב, בעיניים, בריאות, בעור ובאיברים פנימיים נוספים.
שכיחותה של התסמונת היא 1 ל-6,000 לידות.
טרשת גבשושית מופיעה במגוון ביטויים קליניים בדרגות חומרה שונות, שעמם נמנים פרכוסים אפילפטיים, לקות שכלית, איחורים התפתחותיים, הפרעות התנהגותיות, תסמיני עור אופייניים וכן הפרעות בכליות ובריאות.
טרשת גבשושית מוגדרת כהפרעה גנטית, והיא מועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית.
פירוש הדבר שהגן המקודד לחלבון נמצא על אחד מהכרומוזומים האוטוזומיים (ה"רגילים", שאינם כרומוזומי המין X או Y), ושהגן הוא דומיננטי - כלומר, די שאדם ירש גן אחד פגום.
התסמונת נגרמת כתוצאה משינוי (מוטציה) באחד משני הגנים TSC1 ו-TSC2. גן TSC1, המקודד לחלבון בשם המרטין (Hamartin), ממוקם בכרומוזום 9, ואילו גן TSC2, המקודד לחלבון בשם טוברין (Tuberin), ממוקם בכרומוזום 16. שני גנים אלו מווסתים את התפתחות התא החי על ידי עיכוב החלבון mTOR.
כאשר אחד מגנים אלו פגום, ישנה הפרעה בהתפתחות התקינה של התא, וכתוצאה מכך תיווצר התסמונת.
מאחר שהחלבונים המרטין, טובורין ו-mTOR חיוניים עבור איברים רבים בגוף האדם, התסמונת משפיעה על מערכות שונות בגוף.
בכשני שלישים ממקרי הטרשת הגבשושית, אחד מהגנים התקינים, TSC1 או TSC2, עובר מוטציה וגורם להיווצרות התסמונת, ואילו בשליש הנותר מועברת התסמונת באופן גנטי מההורה.
כיום ניתן לבצע אבחון גנטי של טרשת גבשושית, אשר עשוי לסייע גם באבחון טרום לידתי, למניעת הולדה של ילדים חולים בקרב הלוקים בתסמונת.
הביטויים הקליניים של טרשת גבשושית משתנים בעוצמתם ובחומרתם מאדם לאדם, ולרוב הם מועצמים ומחריפים עם הגיל.
כלומר, החולים עשויים לסבול רק מחלק מהתסמינים, כמו גם מכולם, וכל תסמין עשוי להתבטא בדרגות חומרה שונות.
כיום מדווח כי כ-80% עד 95% מהחולים בטרשת גבשושית לוקים בהפרעות תפקודיות, ובעקבות זאת חווים התקפים אפילפטיים בדרגות שונות.
ההשערה היא שהפרכוסים הנפוצים בקרב החולים נגרמים כתוצאה משינויים מבניים היוצרים גידולים שנקראים טוברים (Tubers), אך בנוסף לטוברים, ישנם עוד סוגי גידולים אשר מקושרים לתסמונת ומשפיעים על תפקוד תקין של החולה.
כ-50% מהחולים לוקים מהפרעות למידה הנעות בטווח רחב ממצב קל למצב חמור.
בנוסף, ממחקרים דווח על שיעור של בין 25% ל-61% בקרב חולי התסמונת אשר לוקים ב, ואף אחוזים גבוהים יותר שלוקים בהפרעה התפתחותית מקבוצת הספקטרום האוטיסטי.
ביטויים נוירולוגיים נוספים שעשויים להופיע בקרב החולים הם תוקפנות, ADHD, כאבי ראש, פגיעה עצמית ועוד.
בתסמונת הטרשת הגבשושית מופיעים גידולים במערכות גוף פנימיות, כאשר לרוב הגידולים מופיעים בכליות.
מדובר על ציסטות או גידולים שפירים הנקראים אנגיומיוליפומות (angiomyolipoma, או בקיצור AML), אשר מופיעים בכ-60% עד 80% מהסובלים בתסמונת.
מאחר שהאנגיומיוליפומות גדלות עם השנים, הן עשויות לגרום לדימום פנימי, סיבוכים ולעיתים נדירות אף להתפתחות ממאירה.
באחוז ניכר מהחולים בתסמונת מופיעים ביטויים עוריים.
לרוב הביטוי העורי אינו גורם לנזק פיזי ממשי, אך הוא מסייע בתהליך אבחון התסמונת.
התופעות העוריות הנפוצות ביותר בקרב החולים בטרשת גבשושית הן:
פריחה אדמדמה ומחוספסת בפנים (Facial angiofibroma).
גידולים מתחת או באזור ציפורני הידיים והרגליים (Periungual fibromas).
כתמים בהירים על פני העור ("ash leaf spots").
אזורים ללא צבע באזור המצח.
אזורי עור מחוספסים אשר דומים במרקמם לקליפת תפוז (Shagreen patches).
בקרב חלק מהחולים מופיעים נגעים שפירים על פני רשתית העין (Retinal hamartomas), שעל פי רוב אינם גורמים להפרעות ראייה.
גידולים ריאתיים עשויים להופיע בכשליש מהנשים הסובלות מהתסמונת, ואילו בקרב הגברים גידולים אלו נפוצים הרבה פחות.
אחת ממחלות הריאתיות הנפוצות בקרב הנשים הלוקות בתסמונת היא לימפאנגיוליומיומטוזיס (Lymphangioleiomyomatosis, (LAM) ותופעה מוכרת נוספת היא MMPH multinodular multifocal pneumocyte hyperplasia.
בלב עשויים להופיע גידולים שפירים הנקראים רבדומיומות (rhabdomyoma).
לרוב אלו גידולים קטנים שאף נוטים להיעלם עם התבגרות החולה, ורק לעיתים רחוקות גורמים להפרעות תפקודיות.
הואיל ואין סימפטום קליני ברור שניתן לשייך אך ורק לתסמונת הטרשת הגבשושית, לא תמיד קל לאבחן את התסמונת.
יש צורך בבחינת מספר תסמינים על מנת לאשש במדויק את הימצאות התסמונת.
תחילה, בגיל מוקדם, איחור התפתחותי, סימנים עוריים הנראים לעין, וכן התקפים, עשויים לרמוז על התסמונת, אך על מנת לבצע אבחון מלא ומקיף, יש צורך בבדיקות הכוללות בחינת ההיסטוריה המשפחתית של הנבדק, אולטראסאונד כליות, MRI של המוח, בדיקת אקו-לב, בדיקות עיניים ועוד בדיקות נוספות לצורך זיהוי מוחלט של התסמונת.
אבחון מוקדם של התסמונת עשוי לסייע בשליטה על התפתחויות מאוחרות שלה, התפתחויות אשר עלולות לעיתים להחמיר את מצבו הרפואי של הנבדק עם הגיל.
כיום ניתן גם לבצע אבחון גנטי עבור אנשים החשודים כנושאים גן האחראי לתסמונת.
כיום מוגדרת תסמונת הטרשת הגבשושית כחשוכת מרפא, אך ניתן לטפל בביטויי התסמונת ובכך להקל על הסובלים ממנה.
מאחר שהתסמונת נעה על קשת רחבה של תסמינים ותופעות, ממצב קל ועד למצב קשה, כל מטופל נדרש לבצע מעקב בהתאם למצבו הרפואי שאובחן.
ניתן לטפל בתסמיני המחלה באמצעות תרופות או באמצעות טיפולים כירורגיים, גם זאת בהתאם לעוצמת הביטויים ולסיכון הכרוך בהם.