tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה השנה הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-260, ובהמשך מונה למפקד הקורפוס ה-17, וב-1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11, עימה לחם בקרב קורסק.
אף על פי כן ביצע פקודה זו בשלמותה..." - הקלטה מה-29 באוגוסט 1944. משפטים אלו, שנמצאו בתקצירים כתובים של הקלטות בארכיון הבריטי שתומללו במסגרת מבצע סודי של המודיעין הבריטי, הוכרזו כזיוף על ידי בנו של פון קולטיץ.
ב-1 באוגוסט 1944 הועלה פון קולטיץ לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-7 באוגוסט מונה למושל הצבאי של פריז.
הוא הגיע לעיר בתשעה בחודש, זמן קצר לפני שהחלה בה התקוממות של מחתרות תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשישה-עשר הימים הבאים הפר פון קולטיץ מספר פקודות מפורשות של אדולף היטלר להחריב את העיר.
פקודתו של היטלר מ-23 באוגוסט הייתה: "אל לעיר ליפול בידי האויבים אלא כשהיא עיי חורבות".
טענה מקובלת היא שהיטלר טילפן אל פון קולטיץ בזעם, וצווח לעברו "האם פריז בוערת?" ("?Brennt Paris").
פון קולטיץ הצליח לסכל התקוממות רחבה של תושבי פריז, וקרבות פנים אל פנים בתוככי העיר, בעזרת מגעים פעילים מסוגים שונים עם אויביו; משא ומתן עם הרזיסטנס מחד, והפגנת שרירים מאידך, שסייעו לו למנוע נזק חמור לעיר.
פון קולטיץ, יחד עם 17,000 איש שהיו תחת פיקודו, נכנעו לגנרל הצרפתי פיליפ לֶקלֶרק דֶה אוֹטקלוֹק ומנהיג הרזיסטנס אנרי רול-טנגי, בתחנת הרכבת מונפרנאס ב-25 באוגוסט 1944. הודות לכך שמנע גרסה נוספת של סטלינגרד, נחשב פון קולטיץ על ידי רבים כ"מצילה של פריז".
פון קולטיץ הוחזק בשבי לתקופה מסוימת בטרנט פארק שבצפון לונדון.
במתקן שבי זה הוחזקו שבויים גרמנים רמי-דרג רבים.
הוא שוחרר משבי בעלות הברית באפריל 1947 ועבר להתגורר בעיר המרפא באדן-באדן.
נפטר בנובמבר 1966, כתוצאה ממחלת ריאה.
פון קולטיץ נקבר בבית הקברות העירוני של באדן-באדן, בנוכחות קצינים צרפתים וגרמנים רמי-דרג.
"האם פריז בוערת?" (?Paris brûle-t-il) - סרט בהפקה צרפתית-אמריקאית משנת 1966 על שחרור פריז והוראתו של היטלר להחריב את העיר, עם ז'אן-פול בלמונדו, קירק דאגלס וגרט פרבה (Gert Fröbe) בתפקיד הגנרל פון קולטיץ.
"דיפלומטיה" (Diplomatie) - סרט דרמה היסטורית בהפקה צרפתית-גרמנית משנת 2014, בבימויו של פולקר שלנדורף, ובכיכובם של אנדרה דוסולייה בתפקיד הדיפלומט השוודי ראול נורדלינג, ונילס ארסטרופ בתפקיד הגנרל פון קולטיץ.
גנרל דיטריך פרידריך אדוארד קזימיר פון זאוקן היה מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, והיה אחד מ-27 מפקדים שקבלו את העיטור הצבאי הגבוה - צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
פון זאוקן נולד ב-16 במאי 1892 בפישהאוזן למשפחת אצולה פרוסית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-3 (המזרח פרוסי ה-2 - פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע פון זאוקן 7 פעמים, והועלה לדרגת אובר לויטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בזהב, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון זאוקן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1925 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ובשנת 1927 מונה למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-2 (הפרוסי), ולאחר מכן נשלח למשימה מיוחדת במוסקבה, שם למד לדבר רוסית.
בתחילת 1934 יצא פון זאוקן לחופשה במדינות הבלטיות, על מנת ללמוד את השפות המדוברות בהן.
ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי מונה למדריך באקדמיה הצבאית בהנובר, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה פון זאוקן לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-1 באפריל 1937 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-2, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד פון זאוקן על רגימנט הפרשים ה-2, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת.
ב-16 בנובמבר 1940 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-4, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-24. ב-24 בדצמבר 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, ולחם עימה בבלימת מתקפת הנגד הרוסית כחלק מהקורפוסים ה-24 וה-53 לסירוגין במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה.
ב-1 בינואר 1942 הועלה פון זאוקן לדרגת גנרל מיור, וב-6 בינואר 1942 קיבל על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ופרש מתפקידו עקב מחלה.
לאחר החלמתו מונה באוגוסט 1942 למפקד בית הספר לשריון בקרמפניץ.
ב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-31 במאי 1943 מונה שוב למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן השתתף עימה בקרב קורסק כעתודת הארמייה התשיעית, ועל פעולותיו בקרב קיבל ב-22 באוגוסט 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה השנייה.
ב-15 בינואר 1944 פרש פון זאוקן לחופשה קצרה, וב-31 בינואר קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-5 בפברואר 1944 מונה שוב למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-56 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת הארמייה התשיעית.
ב-31 במאי 1944 מונה פון זאוקן למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-29 ביוני 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-39, שהיה חלק מהארמייה הרביעית ובהמשך חלק מהארמייה התשיעית ומארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו במהלך מבצע בגרטיון.
ב-1 באוגוסט 1944 הועלה פון זאוקן לדרגת גנרל חיל השריון, ובמהלך החודש הצליח לבלום את התקדמות הרוסים לפני ורשה, וב-28 בספטמבר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד, שהייתה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות ויסלה.
בינואר 1945 לחם פון זאוקן עם הקורפוס שבפיקודו בניסיון לבלום את מתקפת ויסלה-אודר הרוסית, והצליח לחלץ את הכוח בפיקוד ולטר נהרינג, אך ב-11 בפברואר 1945 הודח מתפקידו עקב אמירותיו על חוסר התועלת שבהמשך הלחימה.
בתחילת מרץ 1945 היטלר הדיח את גנרל־אוברסט ולטר וייס מפיקוד הארמייה השנייה שהייתה מכותרת בפרוסיה המזרחית באותה העת, ומינה את פון זאוקן כמחליפו.
ב-12 במרץ 1945 הוא זומן ללשכת קנצלר הרייך לקבלת המינוי.
במעמד המינוי, היטלר אמר לגנרל שעליו לדווח לגאולייטר של דנציג אלברט פֵרסטֶר, וכן לקבל ממנו פקודות.
פון זאוקן, שבא מרקע אריסטוקרטי פרוסי ובז לנאצים, השיב "מר היטלר, אין לי שום כוונה להעמיד את עצמי תחת פיקודו של איזה גאולייטר." במעשה זה הגנרל לא רק סתר את פקודתו של היטלר, אלא שגם פנה אליו בפניית "הר" במקום "מיין פיהרר".
למרות כל זאת, היטלר נסוג בפניו, והתיר לו לפקד לבדו, ללא פרסטר.
ב-7 באפריל שונה שם הארמייה לארמיית מזרח פרוסיה, וב-8 במאי קיבל פון זאוקן תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-9 במאי נכנע פון זאוקן יחד עם שרידי כוחותיו, ונלקח לשבי הרוסי.
פון זאוקן שוחרר מהשבי רק בשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר בעיר פולאך ליד מינכן, עד למותו ב-27 בספטמבר 1980, והוא בן 88 שנים.
דיטריך מאטשיץ היה איש עסקים אוסטרי, אחד ממייסדי חברת רד בול, בעל 49% ממניות החברה.
במשך שנים רבות היה לאדם העשיר באוסטריה ובעת פטירתו הוערך הונו בלמעלה מ-20 מיליארד דולר.
מאשטיץ היה בעליהן של שתי קבוצות מרוצים בפורמולה 1, קבוצת מרוצים בסבב הנאסקר ומספר קבוצות כדורגל.
מאטשיץ נולד במדינת שטיריה, אוסטריה למשפחה ממוצא קרואטי.
שני הוריו היו מורים בבית ספר יסודי, אך נפרדו כשהיה ילד צעיר.
הוא למד לתואר ראשון בשיווק באוניברסיטה לכלכלה בווינה, תואר אותו סיים רק לאחר עשר שנים.
לאחר שעסק במספר עבודות התמנה מאטשיץ למנהל שיווק בינלאומי בחברת בלנדקס וקידם מכירות של משחת שיניים.
בזמן נסיעת עבודה לתאילנד נתקל במשקה אנרגיה בשם Krating Daeng שזכה לפופולריות.
בשנת 1983 הוא התפטר מהעבודה, השקיע 500 אלף דולר ביחד עם בעל חברת משקאות בתאילנד, קאליאו יובידיה והקים את רד בול.
מאטשיץ לקח 49 אחוז מהחברה החדשה.
שותפו התאילנדי לקח 49 אחוז גם הוא, ועוד שני אחוזים הובטחו לבנו של השותף.
בשנת 1987 הוחל בשיווק המשקה באוסטריה ובגרמניה.
ההצלחה הייתה מהירה ותוך פחות מארבע שנים הגיע היקף המכירות לכ-1.3 מיליארד דולר.
עיקר ההצלחה של המותג מיוחסת לשיטות השיווק הלא שגרתיות בהן נקט מאטשיץ - במקום התמקדות בפרסום המוני בחר לקיים אירועי ענק הכוללים מסיבות תחרויות ספורט אקסטרים ותחרויות היתוליות.
כחלק מהרצון לשלב בין ספורט מהיר ובין יוקרה וחשיפה רכש מאטשיץ בשנת 2004 את קבוצת מרוצי הפורמולה 1 של חברת פורד ושינה את שמה לרד בול רייסינג.
שנה לאחר מכן הקים ביחד עם נהג העבר האוסטרי גרהרד ברגר את קבוצת טורו רוסו, המתחרה גם היא באליפות (בשנת 2019 שינתה הקבוצה את שמה לאלפאטאורי).
במהלך השנים השקיעה החברה מאות מילוני דולרים בקבוצות, אך הדבר השתלם בשל החשיפה הרבה לה זכתה במהלך שידורי המרוצים ברחבי העולם.
בנוסף, מחזיקה החברה קבוצת מרוצים המתחרה בסבב הנאסקר בארצות הברית.
בשנת 2004 רכשה רד בול את מסלול המרוצים A1 באוסטריה ולאחר תקופה ארוכה של בנייה פתחה את המסלול מחדש בשנת 2011 כרד בול רינג המארח מדי שנה את סבב הפורמולה 1 והפורמולה 3. במקביל, רכש מאטשיץ את טירת שלוס גבלהופן הסמוכה למסלול, המשמשת כמלון בו נוהגות להתארח הקבוצות המתחרות בסבב.
כחלק מאותה אסטרטגיה שיווקית, רכשה החברה מספר קבוצות כדורגל ביניהן רד בול זלצבורג האוסטרית, רד בול לייפציג הגרמנית, רד בול ניו יורק האמריקנית, רד בול ברזיל הברזילאית ובשנים 2008–2014 הייתה בבעלותה גם קבוצת רד בול גאנה.
בבעלותו גם מועדון הוקי קרח, רד בול מינכן.
מאטשיץ עצמו לא התערב בקבוצות בצורה ישירה ומינה אנשי מקצוע בעלי רקורד מהתחום לשם כך, אך היה מעורב בהחלטות על קביעת סגל השחקנים והמאמנים.
מאטשיץ היה ידוע בחיבתו האישית לספורט אקסטרים - הוא החזיק במטוס דאסולט פלקון 900 ובמטוס פייפר סופר-קאב אותם נהג להטיס, הוא החזיק באוסף היסטורי של מטוסים, הוא היה ידוע בחיבתו לרכיבה פרועה על אופנועים, ובעל מכוניות פורמולה 1 ומכוניות ואופנועי מרוץ.
מאטשיץ קנה את האי לואקלה שבאיי פיג'י המשמש כאתר חופשות לעשירים, ובו הוא נהג לבלות את חופשותיו.
מאטשיץ לא התחתן, אך היה בקשר רומנטי עם אניטה גרהרדטר, מורה במקצועה.
לשניים נולד בן, מארק מאטשיץ.
לאחר מותו של האב, ירש בהן את אחזקותיו בחברת רד בול.
נפטר ב-22 באוקטובר 2022 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
ויליאם דייב "סמוק" ביידלר הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות חיל הנחתים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
ביידלר סיים ב-1981 את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לחיל הנחתים.
בספטמבר 1983 סיים קורס טייסי קרב והוצב בטייסת 122 בה שירת במשך חמש שנים.
ב-1986 עבר עם הטייסת הסבה למטוסי F/A-18 הורנט.
הוא בוגר בית הספר לטיסה קרבית של צי ארצות הברית ובוגר קורס טיסה קרבית של חיל הנחתים, בו גם שימש כמדריך.
ב-1993 הוצב כקצין נשק וטקטיקה בלהק 31 וב-1994 הוצב בטייסת 251. במהלך שירותו בטייסת היא נשלחה על נושאת המטוסים "אמריקה (CV-66)" לפעילות מבצעית ב"מבצע כוח מכוון" (מלחמת בוסניה) ובעיראק.
שירת כראש מחלקת אימונים וכוננות במטה פיקוד אירופה של ארצות הברית, שימש קצין קישור לחיל הנחתים במרכז המבצעים האוויריים של בעלות הברית בבסיס אל-עובייד שבקטר.
באוקטובר 2008 מונה למפקד פיקוד היכולות המשותפות בפיקוד הכוחות השלובים של ארצות הברית ולאחר מכן שירת כראש מחלקת תכנון במטה חיל הנחתים.
ביוני 2010 מונה למפקד כנף הנחתים הראשונה באוקינאווה שביפן.
ביוני 2012 מונה לראש מחלקת אסטרטגיה, תכנון ומדיניות בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
ביולי 2014 מונה למפקד כוח המשלוח השני של חיל הנחתים.
באוקטובר 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוחות חיל הנחתים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
שירת בתפקיד עד יולי 2018.
במהלך שירותו צבר כ-4,000 שעות טיסה, מתוכן כ-3,000 שעות על מטוסי F/A-18 הורנט.
ב-2020 מונה לסגן נשיא לענייני דומיננטיות ימית בחברת ריית'יאון.
דיטריך אֶקָרט היה עיתונאי, מחזאי, משורר ופוליטיקאי גרמני.
ממבשרי הנאציזם וממקימי מפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה גלגולה המוקדם של המפלגה הנאצית.
אֶקָרט נולד לאנה וכריסטיאן אקרט, נוטריון ועורך דין, בנוימרקט שבממלכת בוואריה.
אמו מתה כשהיה בן עשר.
דיטריך הצעיר גורש ממספר בתי ספר ובשנת 1895 מת גם אביו והוריש לו כסף רב.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג, ומאוחר יותר עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, והיה חבר נלהב בקורפוס הסטודנטים הגרמני.
בתקופה זו הוא התמכר לשתייה.
לבסוף החליט ב-1891 להתחיל לעבוד כעיתונאי, מחזאי ומשורר.
הוא עבר לברלין בשנת 1899, שם הוא כתב מספר מחזות, לעיתים קרובות אוטוביוגרפיים, והפך לבן חסותו של הרוזן גיאורג פון הולסן-האסלר (1858–1922), המנהל האמנותי של התיאטרון הפרוסי המלכותי.
בברלין, הפך אקרט למחזאי ידוע, והחל להביע דעות אנטישמיות וגזעניות.
ב-1912 הוא העלה גרסה חדשה למחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן.
אצל אקרט מרמזים הטרולים במחזה ליהודים, בעוד הנער הנורווגי גיבור העלילה מגלם את האירופאי הטוב.
מחזותיו העניקו לאקרט כסף רב, וכן מעמד חברתי וקשרים.
בתקופה זו הוא החל לפתח אידאולוגיה פולקיסטית.
ב-1913 התחתן עם רוז מארקס, אלמנה אמידה מבאד בלנקנבורג, וחזר למינכן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך אקרט לעורכו של כתב העת האנטישמי "Auf gut Deutsch", והחל לעבוד עם אלפרד רוזנברג וגוטפריד פדר.
הוא ביקר בחריפות את המהפכה הגרמנית ואת רפובליקת וויימאר שקמה בעקבותיה, וראה בחוזה ורסאי בגידה.
הוא סייע בהפצת אגדת תקיעת הסכין בגב, על פיה גרמניה מעולם לא הובסה במלחמה אלא נבגדה בידי היהודים וגורמי השמאל.
הוא אף היה מקורב לאגודת תולה, אולם מעולם לא היה חבר בה באופן רשמי.
אקרט רצה להפיץ את רעיונותיו לכל שכבות האוכלוסייה, ולפיכך בינואר 1919 הקים יחד עם פדר, אנטון דרקסלר וקרל הרר את מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP).
עד מהרה הצטרף אדולף היטלר למפלגה והפך לחבר פעיל בה.
בפברואר 1920 שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הנציונל-סוציאליסטית" (NSDAP); הידועה יותר בתור המפלגה הנאצית.
הוא היה המו"ל המקורי של עיתון המפלגה, הפלקישר באובכטר, והיה זה שכתב את שיר הלכת שהפך להמנון הבלתי רשמי של האס-אה, Deutschland erwache ("גרמניה התעוררי").
אקרט ראה בהיטלר מעין משיח שיגאל את גרמניה.
הוא הפך למורה הרוחני של היטלר, חלק עמו רעיונות וסייע לו לסדר את האידאולוגיה הנאצית.
הוא גם הכיר להיטלר את אלפרד רוזנברג והלנה בקשטיין, ופתח בפניו את כתבי יוסטון סטיוארט צ'מברלין.
ביוני 1921, כאשר היטלר ואקרט היו במסע התרמה בברלין, פרץ מרד בתוך המפלגה הנאצית במינכן.
חברי הוועד הפועל שלה רצו להתמזג עם המפלגה הסוציאליסטית הגרמנית (DSP).
היטלר חזר למינכן ב-11 ביולי והתפטר בכעס.
חברי הוועדה הבינו שהתפטרות הדמות הציבורית המוכרת ביותר שלהם ודוברם המוביל תביא לקריסת המפלגה.
אקרט התבקש על ידי הנהגת המפלגה לדבר עם היטלר, ולהבהיר את התנאים לחזרתו של היטלר.
היטלר הודיע שיחזור בתנאי שיחליף את דרקסלר כיו"ר המפלגה, וכי מטה המפלגה יישאר במינכן.
הוועדה הסכימה והיטלר חזר למפלגה ב-26 ביולי 1921.
ב-9 בנובמבר 1923 השתתף אקרט בפוטש במרתף הבירה שהיטלר הוביל יחד עם אריך לודנדורף.
בעקבות כישלון הפוטש, הוא נעצר ונכלא בכלא לנדסברג יחד עם היטלר ופקידי מפלגה אחרים.
בשל היותו דמות ציבורית מוכרת שוחרר זמן קצר לאחר מכן.
ב-26 בדצמבר של אותה שנה מת מהתקף לב בברכטסגאדן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הם קראו רחובות וכבישים על שמו של אקרט, הקימו קרן לשימור זכרו, ובנו אנדרטאות לזכרו.
היטלר הקדיש לו את הכרך השני של "מיין קמפף".
הרגימנט ה-5 של יחידות גולגולת המת נקרא דיטריך אקרט על שמו.
ב-1935 פרסם אלפרד רוזנברג אוסף של כתביו.
דייוויד לאנס (דייב) ארנסון היה סופר ויוצר משחקי תפקידים אמריקאי, שהיה ידוע בעיקר כאחד משני היוצרים של משחק התפקידים מבוכים ודרקונים, ביחד עם גארי גייגקס, בשנות השבעים המוקדמות.
דייב התחיל כשחקן של משחקי הלוח בשנות השישים, ושילב את התחביב שלו ביחד עם הוספה של אלמנטים של משחק תפקידים, בהיותו סטודנט באוניברסיטת מינוסוטה, שם הוא פגש את גארי בכנס ג'נקון.
ב-1970, דייב יצר את עולם המערכה Blackmoor, ובו הוא גם שיחק ושיפר את סט החוקים שביחד עם העבודה של גארי גייגאקס הפך בשנת 1974 למשחק מבוכים ודרקונים.
דיטריך קרייס היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה.
קרייס נולד ב-16 בנובמבר 1889 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-24 במרץ 1909 התגייס קרייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-126 (וירטמברג ה-8 - "פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן).
קרייס פיקד על מחלקה ולאחר מכן על פלוגה במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
ב-18 ביוני 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו במהלך המלחמה הועטר קרייס בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, מסדר אריה צרינגן דרגה שנייה, מסדר ההצטיינות הצבאית של וירטמברג ואות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה נותר קרייס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנים 1925–1928 שימש כמדריך בבית ספר לחי"ר בדרזדן, וב-1 במאי 1931 הועלה לדרגת מיור והועבר למשרד הרייכסווהר בברלין, הוא נשאר שם עד סוף 1934. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ופיקד על גדוד במולדתו וירטמברג.
במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-90 בהמבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד קרייס על הרגימנט והשתתף עמו בפלישת גרמניה הנאצית לפולין.
לאחר מכן הועתקה היחידה שלו לגרמניה לקראת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ממאי 1940 היה הרגימנט חלק מהדיוויזיה ה-20 במהלך כיבוש הולנד וצרפת.
הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ב-1 בפברואר 1941, ובמרץ 1941 הועבר לזמן קצר לעתודת המילואים.
ביולי 1941 מונה קרייס למפקד הדיוויזיה ה-168, ולחם עימה במהלך מבצע ברברוסה ולאחר מכן בזירה הדרומית.
על פעולותיו במהלך קרב חרקוב השלישי הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובאפריל 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-355, שספגה אבדות כבדות במהלך הפעולה נגד הצבא האדום במרפא ובעקבות זאת פורקה ב-9 בנובמבר 1943.
בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-352 שהוקמה לאחרונה, אשר יחד עם שש דיוויזיות אחרות, הייתה ממוקמת בנורמנדי מול הפלישה של בעלות הברית.
הדיוויזיה נשלחה לאזורי החוף לאחר שכוחות בעלות הברית נחתו בחופי אומהה וגולד.
על פי הוראותיו של אדולף היטלר, קרייס העביר את הדיוויזיה חזרה לקו הגנה במרחק של כ-20 קילומטרים מהחוף.
שם הוא הצליח להתנגד לכוחות בעלות הברית בקטע זה במשך מספר שבועות.
קרייס נפצע קשה ב-2 באוגוסט 1944, סמוך לסן-לו ומת כעבור 4 ימים, ולאחר מותו הוענק לו תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל ב-11 באוגוסט 1944.
דייב אלן (נולד ב-21 במרץ 1992) הוא מתאגרף בריטי, שזכה לכינוי "הקרנף הלבן".
אלן התחיל את הקריירה המקצועית שלו בשישה סיבובי אגרוף נגד רולנדאס קסנה ב-2012. ביולי 2016 הוא נלחם נגד דיליאן ווייט בקרב במועצת האגרוף העולמית (WBC) והפסיד.
בדצמבר 2016 הוא נלחם בלואיס אורטיז והפסיד לאחר שבעה סיבובים.
הניצחון הגדול שלו היה נגד לוקאס בראון באפריל 2019, שבו ניצח בסיבוב השלישי.
בשנת 2020 הוא הכריז על סיום הקריירה.
בשנת 2021 אייב אלן הודיע שיש לו תוכניות לחזור לזירה.
דייוויד דונלד "דייב" אלבריטון היה אתלט אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (ברלין 1936), 7 פעמים אלוף ארצות הברית (1936–1938, 1945–1947, ו-1950) ושיאן עולם בקפיצה לגובה.
נוסף לכך, היה חבר בית המחוקקים של אוהיו מטעם המפלגה הרפובליקנית (1961–1972).
אלבריטון נולד וגדל בדנוויל, אלבמה.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו והתאמן בהדרכתו של לארי סניידר ביחד עם ג'סי אוונס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפרינסטון, ניו ג'רזי בתחילת יולי 1936 במדליית ארד בתוצאה של 2.03 מטר אחרי קורנליוס ג'ונסון ומלווין ווקר (2.03 מטר).
שבוע לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכו בניו יורק באמצע יולי הוא זכה במדליית זהב ביחד עם קורנליוס ג'ונסון בשיא עולם חדש של 2.076 מטר.
תוצאה זו דירגה אותם בסוף השנה במקום ראשון בעולם.
חודש לאחר מכן, במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר, אחרי קורנליוס ג'ונסון שקבע שיא אולימפי חדש של 2.03 מטר, ולפני דלוס ת'רבר (2.00 מטר), שניהם מארצות הברית.
עד לאותו טקס חלוקת המדליות שנערך ב-2 באוגוסט, ברך היטלר את כל הזוכות והזוכים.
אך לטקס חלוקת המדליות בקפיצה לגובה שבו זכו שלושה אמריקאים ובראשם שני קופצים אפרו אמריקאים, הוא לא הגיע.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי ב-3 ביולי 1937 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אליפות חדש של 2.05 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה במרילנד בסוף יוני 1950 זכה אלבריטון בפעם השביעית במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עסק בהוראה בתיכון.
בתקופה שבין ה-3 בינואר 1961 ל-31 בדצמבר 1972, נבחר אלבריטון ל-6 קדנציות רצופות לכהן כחבר בבית המחוקקים של אוהיו.
בשנת 1980 זכה אלבריטון להיכלל בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
מיטשל הוא מדבב אמריקאי, שהופיע בעשרות דיבובים בטלוויזיה, קולנוע, אנימציה ובאינטרנט וכן עובד ככרוז בפרסומות החברה "Happy Cows" בקליפורניה.
מיטשל נולד ביולי 1969 בטוללהומה, טנסי והחל את קריירת הדיבוב ב-1997.
הוא החל לדבב ב-2001 בסדרה "Busted" לפרק אחד בתור ג'ורג' נפינר והשתתף בסרט מ-2004, "wildlife wars" בתור צייד.
ב-2007 שיחק בסרט איש הנצח: החיפוש אחר נקמה בתור מאליקה ודיבב קולות נוספים וכן בסדרת הקומדיה "Li'l Bush" בה הוא חיקה פוליטיקאים שונים.
כעבור שנתיים דיבב בסרט "סופרמן/באטמן: אפוקליפסה" את לונגשורמן המזוקן.
ב-2011 דיבב במשחקי המחשב: "קונג פו פנדה 2" וב-"Star Wars: The Old Republic".
הוא גם השתתף בסדרה מועדון ווינX בתור קינג קריוס, קורטורטה ועוד קולות.
ב-2012 דיבב בסרט הלורקס ובסרט "Superman vs.
The Elite" וכן בסדרות דוק רופאת צעצועים והרפתקאות פיטר הארנב.
ב-2013 דיבב במשחקי Grand Theft Auto V, באטמן: ארקהם אוריג'ינס וסדרת המשחקים "Skylanders".
ב-2014 דיבב במשחק Far Cry 4 ובסדרות טום וג'רי וקלארנס.
ב-2016 דיבב בסרט באטמן ללא גבולות: מקים נגד המוטאנטים את פני-חימר ובבלינג בלינג שוטר ומתאגרף.
הוא דיבב גם בסדרות העולם של ריילי והמופע של מר פיבודי ושרמן.
שנה לאחריה דיבב בצבי הנינג'ה ובמשחק Middle-earth: Shadow of War.
ב-2019 דיבב בסרט רקסי המלך בתור בוטץ' ובסרט סקובי-דו: בחזרה לאי הזומבים כקצין מעבורת ונהג וכן במשחקים Metro Exodus, מורטל קומבט 11 ו-Mario & Sonic at the Olympic Games Tokyo 2020.
ב-2020 דיבב בסרט "אגדות מורטל קומבט: נקמתו של סקורפיון" את ראידן ולוחם לין קוי.
בשנה שלאחריה דיבב בסדרה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" את האוקס ואת ריד, ובסדרה "ארקיין" את ורן, הוסקל והרולד.
מיטשל מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה ומיוצג בידי החברה "Dean Panaro Talent".
הוא חבר באגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP) ובעמותה "SAG-AFTRA".
דיטריך, רוזן אולדנבורג (בערך 1398 – 14 בפברואר 1440) היה שליט פיאודלי בצפון גרמניה, שהחזיק ברוזונויות דלמנהורסט ואולדנבורג.
הוא כונה "פורטונטוס", מכיוון שהצליח להביא את דלמנהורסט תחת שליטת הענף שלו באולדנבורג.
דיטריך היה אביו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהקים את השושלת הנוכחית של כס המלכות הדני.
דיטריך מאולדנבורג נולד בערך בשנת 1398 לכריסטיאן החמישי, רוזן אולדנבורג ואגנס, רוזנת הונשטיין.
סבו, קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג, השאיר את אדמותיו מחולקות בין אביו ודודו של דיטריך, קונרד השני.
אביו של דיטריך, כריסטיאן החמישי, הצליח לאחד את הנחלות כאשר בנו של קונרד השני מוריץ השני מת ב-1420. לאחר מכן, רוב רכוש משפחת אולדנבורג היה תחת שלטון הענף של דיטריך.
עם זאת, לבית היו כמה ענפים קטנים עם אחוזות ותביעות, כפי שהיה נהוג בכל פייף בימי הביניים.
דיטריך מאולדנבורג היה נכדה של אינגבורג מאיצהו, נסיכה מהולשטיין שהתחתנה עם קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג.
לאחר מותו של אחיה היחיד, גרהרד החמישי, רוזן הולשטיין-איצההו-פלן ב-1350, אינגבורג ויורשיה היו יורשי סבתה אינגבורג משוודיה, אשתו הראשונה של גרהרד השני, רוזן הולשטיין-פלן.
בתם הבכורה של ולדמאר, מלך שוודיה והמלכה סופיה מדנמרק, שהייתה בעצמה בתם הבכורה של אריק הרביעי, מלך דנמרק ואשתו יוטה מסקסוניה שלא היו לה צאצאים זכרים.
כיוון שלא היו צאצאים לגיטימיים חיים אחרים של המלך ולדמר בשלב זה, נחשב דיטריך ליורש המלכים ולדמר הראשון משוודיה ואריק הרביעי מדנמרק.
דיטריך ירש את אביו כראש בית אולדנבורג ב-1403.
בצעירותו התחתן דיטריך עם בת דודה רחוקה, אדלהייד, רוזנת אולדנבורג-דלמנהורסט, בתו של אוטו הרביעי, רוזן אולדנבורג-דלמנהורסט, מטעמי ירושה ואיחוד הנחלות התורשתיות.
על פי ההערכות, אדלהייד מתה ב-1404. בשנת 1423, דיטריך התחתן שוב, עם הלוויג משאונבורג, אלמנתו של בלתסר, נסיך מקלנבורג ובתם של גרהרד השישי, רוזן הולשטיין-רנדזבורג ואליזבת מבראונשווייג.
נישואיו השניים חיזקו את תביעתו במונרכיות הסקנדינביות מאחר שהלוויג הייתה צאצאית של אריק החמישי, מלך דנמרק הוקון החמישי, מלך נורווגיה ומגנוס הראשון, מלך שוודיה.
בתקופה זו, סקנדינביה נשלטה על ידי איחוד קאלמאר, שהוקם על ידי מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק.
בשנת 1387, היא איבדה את יורשה אולף הרביעי, מלך נורווגיה, ולכן ירש אותה אריק מפומרניה ואחותו קתרין, שהייתה נשואה לנסיך הפאלץ ובוואריה.
ב-14 בפברואר 1440 מת דיטריך, ובנו כריסטיאן ירש את נחלותיו.
בשנת 1448 עלה כריסטיאן לשלטון בממלכת דנמרק, לאחר מותו של כריסטופר השלישי, מלך דנמרק, ובשנת 1450 עלה לשלטון גם בממלכת נורווגיה, לאחר הדחתו של קרל השמיני, מלך שוודיה.
בשנת 1457 לאחר מלחמה ממושכת נגד קרל, עלה כריסטיאן לשלטון גם בממלכת שוודיה, ואיחד תחת שלטונו את כל מדינות סקנדינביה.
לדיטריך היו שלושה בנים שנותרו חיים ובת אחת:
כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק (1426–1481); שירש אותו כרוזן של אולדנבורג ודלמנהורסט, ומאוחר יותר הפך למלך כריסטיאן הראשון בדנמרק, נורווגיה ושוודיה וכן לדוכס שלזוויג והולשטיין.
הוא ייסד את בית אולדנבורג בדנמרק ששולט עד היום.
מוריץ החמישי, רוזן דלמנהורסט (1428–1464); כאשר אחיו הבכור הפך למלך, הוא קיבל את רוזנות דלמנהורסט.
גרהרד השישי, רוזן אולדנבורג (1430–1500); שנתיים לאחר שאחיו הבכור הפך למלך, הוא קיבל את רוזנות אולדנבורג, ומיורשיו של אחיו האחר, הוא גם ירש את דלמנהורסט בערך ב-1483.
אדלהייד (1425–1475), התחתנה עם ארנסט השלישי, רוזן הונשטיין, ולאחר מכן התחתנה עם גרהרד השישי, רוזן מנספלד.
דיטריך מאולדנבורג הוא אב קדמון ישיר של משפחת המלוכה הדנית וכן אב קדמון ישיר של משפחת המלוכה הבריטית, כמו גם משפחת המלוכה היוונית, משפחת המלוכה הנורווגית, והצארים הרוסים האחרונים מבית רומנוב-הולשטיין-גוטורפ.
דייב היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמה קומית שהושקה בערוץ FXX של רשת FX ב-4 במרץ 2020. היא נוצרה על ידי ג'ף שפר והראפר והקומיקאי ליל דיקי שמגלם את הדמות הראשית שמבוססת על גרסה דמיונית של עצמו, כשלצידו מככב בסדרה ההייפ מאן שלו GaTa שמגלם את עצמו.
הסדרה מתמקדת בחוויותיו של דייב האקסצנטרי ששואף להפוך לראפר מוכר.
לדייב אין את הרקע הנפוץ של ראפר אמריקאי מוכר - הוא ממשפחה יהודית אמידה, בעל גוון עור לבן וחסר חזות קשוחה - אך הוא חדור נחישות להפוך למוכר כאחד הראפרים הגדולים בכל הזמנים.
לתפיסתו הוא כבר שייך לפנתאון הענקים בתחום ורק נותר לו לפרוץ לקדמת הבמה על מנת לקבל את ההכרה לה הוא ראוי.
ליל דיקי בתור דייב בורד.
ראפר כישרוני שרוצה להזניק קריירה בתחום.
ההייפ מאן וחברו של דייב.
טראוויס "טאקו" בנט בתור אליוט.
מפיק מוזיקלי וחבר ילדות של דייב.
טיילור מיסיאק בתור אלי ורניק.
כריסטין קו בתור אמה חברה טובה של דייב עבדה איתו עוד במשרד פרסום
ג'ינה הכט בתור קרול בורד.
דייוויד פיימר בתור דון בורד.
בפברואר 2019 נודע שרשת FX הזמינה סדרה בכיכובו של הראפר ליל דיקי.
דיטריך וילהלם ברנהרד פון יאגו היה חובל, פוליטיקאי ודיפלומט גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ברייכסטאג ובשטורמאבטיילונג, בין האחראים לשואת יהודי הונגריה.
התאבד בשלהי מלחמת העולם השנייה.
דיטריך פון יאגו נולד למשפחה אריסטוקרטית בפרנקפורט על האודר, פרובינציית ברנדנבורג, ב-29 בפברואר 1892. בן דודו היה גוטליב פון יאגו, שר החוץ של גרמניה בין השנים 1913–1916. מגיל צעיר הטמיעו בו הוריו את ערכי מעמד היונקרים, עם דגש חזק על מסירות עמוקה למדינה.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית הספר מורוויק של הצי הימי, התגייס יאגו לחיל הים של צבא הקיסרות הגרמנית כקצין זוטר, ב-1 באפריל 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת על גבי צוללת, ועם חתימת הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918 וסיום המלחמה, עבר לפקד על שולת מוקשים.
בתום המלחמה הצטרף לשורות הפרייקור בריגדת ארהארדט, ולקח חלק בפוטש של קאפ במרץ 1920. באותה תקופה גם פרש משירותו בחיל הים, לאחר שסירב להישבע אמונים לרפובליקת ויימאר.
הוא השתקע בבוואריה והצטרף לארגון הימין הרדיקלי והאנטישמי , אשר היה אחראי למספר התנקשויות פוליטיות ברפובליקה הצעירה.
למחייתו התפרנס כאיש מכירות של חברת בוואריאן ווד פרוססינג, אשר שימשה כסניף רדום של ארגון הקונסול.
באותה שנה נרשם יאגו כחבר במפלגה הנאצית, וכעבור מספר חודשים, בשלהי 1921, הצטרף גם לשורות השטורמאבטיילונג.
הוא החל לקחת חלק במאבקי כוח אלימים, ואף לחם נגד מיליציות פולניות בשלזיה.
מפקד פלוגתו באותה העת היה הברון .
השניים התחברו במהרה ושמרו על קשרי ידידות ארוכי שנים.
יאגו התקדם בשורות המיליציות במהרה, ובראשית 1922 שלח אותו אדולף היטלר להקים את השלוחה הראשונה של המפלגה הנאצית בטיבינגן.
בכך הפך לאחד המנהיגים הנאצים הבולטים והחשובים ביותר בווירטמברג.
באותה העת עבד גם כמרצה אורח באוניברסיטת אברהרד קרלס.
עם קבלת הפרופסורה שלו, ניצל יאגו את עמדתו על מנת להנחיל את תורת הפולקסגמיינשאפט בה האמין לתלמידיו.
מעט לאחר מכן הצטרף לסגל ההנהלה של חנות הספרים המפורסמת "אוסיאנדר", משרה שקיבל הודות לעזרתם של שני חובלים אשר עבדו במקום, אותם הכיר זה מכבר.
כעבור מספר חודשים מינה אותו היטלר למפקח, ומאוחר יותר לראש המטה, של ארגון השטורמאבטיילונג בווירטמברג.
האווירה החברתית ששררה בוירטמברג דאז הייתה לאומנית בעיקרה, ועדויות רבות מאותה העת מציירות את העיר כמלאה בכרזות של אדולף היטלר ושל אריך לודנדורף, לצדן של אמירות אנטישמיות שונות.
יאגו שגשג תחת התנאים הללו, הן כפרופסור והן כבכיר במיליציה.
ב-24 ביוני נעצר ונחקר כחשוד אפשרי בהתנקשותו של ולטר רתנאו, שר החוץ הגרמני דאז, אשר נרצח בשל מוצאו היהודי.
אף על פי שלא הורשע, מצאו גורמי החקירה כי העביר את מרבית זמנו בהדרכת תלמידיו באימונים צבאיים שונים, והובלתם לשורות מיליציית הקונסול.
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923, עזב יאגו את המפלגה הנאצית, אך נותר פעיל במספר מיליציות קטנות בוירטמברג.
בחמש השנים הבאות השתתף בפעילויות , ובמקרה אחד ב-1925, הוביל קבוצת סטודנטים לתגרת רחוב עם חברי ארגון הרייכסבאנר-רוט-שוורץ-גולד, אחת הזרועות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1927 הצטרף לארגון קסדת הפלדה, וכעבור שנתיים שב לשורות המפלגה הנאצית.
בשלהי שנות ה-20 החל יאגו לשמש כמנהיג המקומי של המפלגה הנאצית באסלינגן אם נקר, וכמנהיג בפועל של החלוקה המנהלית שהוקמה בוירטמברג.
ב-1931 מונה למנהיגה של קבוצת השטורמאבטיילונג "דרום-מערב", אשר הייתה אחראית על כל יחידות המיליציה בחלקה הדרום-מערבי של גרמניה.
מאוחר יותר באותה שנה הסתכסך עם פריץ באואר, שופט סוציאל-דמוקרטי אשר שימש כיושב הראש של אחת מזרועות מפלגתו.
כסוציאל-דמוקרט, יהודי, והומוסקסואל, הגשים באואר את כל המושאים שיאגו, אשר היה ידוע בתור אישיות מיליטנטית ואנטישמית, שנא ותיעב.
בשנה הבאה נבחר כחבר ברייכסטאג, עמדה פוליטית בה החזיק עד למותו.
תחת השלטון הנאצי שירת יאגו במגוון תפקידים, כאשר הראשון מביניהם היה, ככל הנראה, נציב משטרת וירטמברג, מינוי שקיבל באופן אישי מידיו של היטלר ב-8 במרץ 1933, מכוח הסמכות שהוענקה לו עם שרפת הרייכסטאג.
כמפקד המערך המשטרתי המקומי נודע יאגו ב האכזרי שהנהיג, בייחוד לאחר שהרשה לאנשי השטורמאבטיילונג שנמצאו בפיקודו להכות יהודים, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים.
במהלך ערב אחד במרץ 1933, הורה על מעצרם של יותר ממאתיים פעילי המפלגה הקומוניסטית ללא כל סיבה נראית לעין.
בהמשך נאבק לסגירתם לאלתר של כל משרדי המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית בוירטמברג, בטענה כי איימו על הסדר הציבורי.
כמו כן, בשטוטגרט הוביל את אנשיו באופן אישי לסגירת הסניפים המקומיים של המפלגות הללו.
באותם ימים עמל יאגו על הטלת חרמות על העסקים היהודים בוירטמברג, וכן על הקמת מחנה הריכוז הייברג, אשר נפרס על שטח קטן בתוך בסיס אימונים צבאי מקומי.
היה זה מראשוני מחנות הריכוז, בו נכלאו מתנגדי המשטר השונים.
בראשיתו הכיל המחנה כ-1,902 אסירים, ובתוך תשעה חודשים צמח מספר זה ל-15 אלף.
במהלך חייו הקצרים של המחנה נהרגו בו כארבעים אסירים בידי השומרים, עובדה שיאגו ציין בגאווה בדיווחים התכופים ששלח לברלין.
לא חלף זמן רב בטרם השתמש יאגו בסמכותו על מנת להורות על מעצרו של יריבו המושבע, פריץ באואר, ב-23 במרץ, ללא כל חשד סביר.
באואר נכלא במחנה הריכוז החדש שהקים, ובמהלך שהותו במקום הוכה והושפל פעמים רבות בידי אנשי השטורמאבטיילונג.
בחודשים הבאים התערער מעמדו של יאגו בעקבות מאבק כוחות פוליטי שהתעורר בין לבין , שבסופו הועבר לפרנקפורט כמפקד חוליית השטורמאבטיילונג החמישית.
ביוני 1933 קודם לדרגת אס.
במהלך ליל הסכינים הארוכות החליטו אנשי השוצשטאפל להוציא להורג את יאגו, אולם רק במזל הוא הצליח להינצל מידיהם.
לאחר מכן סופח לברלין ושימש כראש הענף המקומי של השטורמאבטיילונג בברנדנבורג, בין יולי 1934 לינואר 1942. עם הגעתו צבר מוניטין רב בשל הלהיטות העמוקה שהפגין בציד יהודים, וב-1935 מונה כחבר במועצת העיר.
באותה העת עזב יאגו את הכנסייה האוונגליסטית של וירטמברג, בה היה חבר במשך שנים רבות, באומרו כי השקפותיו הנציונל-סוציאליסטיות לא עלו בקנה אחד עם אמונתו הדתית.
הוא שב לקריירה המוקדמת שניהל בחיל הים, כאשר שנתיים קודם לכן, ב-1933, סופח כקצין למצבת המילואים של הרייכסמרינה, לימים הקריגסמרינה, ובין השנים 1936–1937 שימש כקצין מודיעין במלחמת האזרחים בספרד.
כאשר מגזין הפולקסגמיינשאפט נאסר לפרסום בעקבות מאמר חתרני שפרסם, בו הופיעה ביקורת על ההערצה שחשו הגרמנים למלך פרוסיה פרידריך השני, פנו עורכיו של כתב העת אל יאגו בתחינה שיעזור להם.
האיסור בוטל ב-23 באוקטובר 1936, עם התערבותו של רודולף הס.
יאגו שב לשרת כחובל במשרה מלאה בספטמבר 1939, כאשר מונה למפקד שולת המוקשים טננברג, אשר שייטה בים הבלטי.
מאז ומתמיד התגאה בערכי היונקרים שרכש בילדותו, אותם שילב עם רעיונות האידאולוגיה הנאצית, ובמכתב ששלח לבנו באותו החודש עודד אותו לזכור את ערכיהם המשפחתיים, שתיאר בתור .
כמו כן הפציר בו שלא יהפוך ל, קרי פחדן מוסרי, וכי יישאר נאמן ל.
בשנתיים הבאות עבר לפקד על השייטת ה-18 של הקריגסמרינה, אשר כללה ספינות סיור, ספינות טורפדו ושולות מוקשים, והפליגה לאורך תעלת למאנש.
הוא נהג להוביל את כוחותיו למפגשים ליליים עם ספינות הצי המלכותי הבריטי, בניסיון להוכיח את השליטה הגרמנית בתעלה.
לפיכך שלח ריבנטרופ כמה מאנשי השטורמאבטיילונג, תוך שהוא מנצל את המתיחות שהתקיימה בין שני הארגונים, לשגרירויות שונות במזרח אירופה.
ביניהם היו, לרומניה, לקרואטיה, אדולף היינץ בקרלה לבולגריה, לסלובקיה, ודיטריך פון יאגו להונגריה.
אלו שהכירו את יאגו מקרוב ידעו כי כאשר קיבל את החדשות על מינויו החדש כדיפלומט, שכן העדיף להילחם בשדה הקרב.
החברה ההונגרית דאז נשלטה בידי , אשר החזיקו באדמות רבות ואיישו את מרבית משרות המשרדים הרמים.
לא היה זה צירוף מקרים, אפוא, שיאגו, בן למשפחה אריסטוקרטית בעצמו, נבחר לשמש כשגריר.
יאגו העביר את מרבית שנות מלחמת העולם השנייה, החל ב-1941 ועד 1944, בהונגריה.
הפוליטיקאי מיקלוש קאלאי תיאר אותו באומרו, .
השגריר האמריקאי בבודפשט, הרברט פל, תיאר את יאגו בתור .
על אף שמונה לו עוזר אישי, האינטלקטואל , לא התמצא יאגו בהונגריה כלל, ולא למד לדבר את שפת המקום.
האליטה ההונגרית הכירה זה מכבר, ולמדה להתרגל, לבורות שהפגינו הגרמנים בכל הנוגע לתרבותם ומנהגיהם, ולא הופתעה מכך.
אישיותו המיליטנטית, אשר הובילה אותו להפגין זלזול רב כלפי אזרחים מכל סוג, הקשתה עליו ליצור קשרי חברות חדשים בבודפשט.
כמו כן, רקעו המשטרתי לא סייע לו כלל כדיפלומט, והוא נחשב לטיפוס חצוף ויהיר, אשר השרה אווירה בריונית ולא נעימה על סובביו.
הממשלה ההונגרית חוקקה סדרת חוקים אנטישמיים ב-1939 שנועדו לצמצם את פעילות היהודים בקרב כלל האוכלוסייה, והגבילו את מעורבותם העסקית, המקצועית והאמנותית, ל-5 אחוזים.
יאגו התלונן, עוד מיומו הראשון בבודפשט, שהחוקים לא היו מספקים, וכי על ההונגרים לחוקק תקנות נוקשות יותר, ולהגביל את המספר ל-0 אחוזים.
בתור שגריר נהג להפעיל לחץ רב ותמידי על הממשלה ההונגרית כי תבצע את חלקה בהשלמת .
בעקבות דרישותיו, הגבירה הממשלה את חומרת החוקים והתקנות שנחקקו כנגד יהודים, ואף על פי שסירבה, תחילה, לגרשם, חייבה את כל הגברים היהודים בעבודות כפייה.
מלבד השאלה היהודית, עסקה סמכותו של יאגו גם בהשגחה על אזורי חבל הבלקן, גיוס פולקסדויטשה (גרמנים אתנים) שחיו בהונגריה לשורות השוצשטאפל, ופיקוח על אספקת המזון ההונגרית שהגיעה לגרמניה, אשר החזיקה בידיה יותר אנשים מאשר אוכל למחייתם, והסתמכה על אדמותיה העשירות של הונגריה, בייחוד אלפלד, לשם כך.
על אף שיחסיו של יאגו עם השוצשטאפל לא היו קלים, הוא נדרש מתוקף תפקידו לוודא כי השוואבים, קרי הגרמנים האתנים שחיו באלפלד ומשפחותיהם הגיעו משוואביה, והסקסונים, דהיינו אלו שחיו בטרנסילבניה ומשפחותיהם הגיעו מסקסוניה, יצורפו לשורות הארגון ולא ל.
בדומה לקהילות גרמניות אחרות במזרח אירופה, עברו השוואבים והסקסונים תהליכי נאציפיקציה או האחדה החל משנות ה-30, וקיבלו בשמחה את הרעיון כי נאמנותם השתייכה, הלכה למעשה, לארץ אבותיהם.
הליגה הגרמנית בהונגריה הפכה ב-1938 לארגון הפולקסדויטשה הגדול ביותר במדינה, ולכל אורך תולדותיה הכילה בין 150 ל-340 אלף חברים.
דיווחו של יאגו מ-1941 ציין כי כאשר ניסו אנשי הצבא ההונגרי לגייס כשמונים ושישה אזרחים שוואבים מהכפר קולה, רק אחד, גיבן שידע כי לא יצליח להתקבל לשורות השוצשטאפל, התנדב בשמחה, בעוד שכל השאר כבר הצטרפו לכוחות הגרמניים בתקווה להילחם בחזית המזרחית.
על אף ציפיותיהם הנלהבות, שובצו כולם במשרות שנועדו להילחם בכוחות הפרטיזנים בחבל הבלקן.
כשגריר, נדרש יאגו לוודא שכל משפחות המגויסים יזכו לתמיכה כלכלית, אשר לא הגיעה ישירות מהשגרירות, אלא מהפולקסבונד דר דויטשן אין אונגרן, המחלקה שהוקמה במיוחד לשם כך.
מאחר שכל הגברים שגויסו היו אזרחים הונגרים שנדרשו על פי החוק לשרת בצבא המלכותי, הפכה הפעילות לאסורה על פי החוק ההונגרי, והובילה להגשת מספר תלונות רשמיות.
רק ב-1942, עם ביקורו של ריבנטרופ בבודפשט, נפגש הלה עם ראש הממשלה לאסלו ברדוסי, ופתר את הסוגיה.
בחודשים הבאים הוביל המדינאי האנטישמי אדמירל מיקלוש הורטי לפיטוריו של ראש הממשלה ברדוסי, והחליפו במיקלוש קאלאי.
יאגו לא ראה את השינוי כדבר חשוב, וכתב בדיווחו לברלין כי .
כמו כן דיווח יאגו כי קאלאי תיאר בנאומו הראשון כראש ממשלה ב-19 במרץ 1942 את המלחמה נגד ברית המועצות בתור , והורה למשטרה לפשוט על כל סניפי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בכך שלח מאות יהודים שהיו פעילים סוציאל-דמוקרטים לעבודות כפייה בראשות הצבא המלכותי, אשר החזיקם תחת תנאים אכזריים ביותר.
במכתביו לריבנטרופ תיאר יאגו את קאלאי כאויב הדבר שכונה בהונגריה דאז בתור , דהיינו מדיניות אשר העדיפה נידוי חברתי ושימוש באפליות וחרמות כפתרון לשאלה היהודית, על פני אלימות מופגנת.
עם זאת, ביולי 1942, סתר יאגו את דבריו הקודמים וציין כי קאלאי הציג נאמנות, מבחינה מעשית, לברית עם גרמניה, וכי ממשלתו .
בחודשים הבאים גילה כי טעה בהערכת טיבו האמיתי של קאלאי.
בחלוף הזמן ועם התקדמות המלחמה, פנה מרטין לותר, הדיפלומט האחראי על השאלה היהודית מטעם משרד החוץ הגרמני, ליאגו, והודיע לו כי משימתו העליונה מעתה והלאה הייתה לשכנע את ההונגרים בחשיבות הפתרון הסופי.
רינבטרופ פתח בסדרת מאמצים עיקשת שנועדה לערב את הונגריה במלחמה שהכריזה ארצו כנגד היהודים, וב-14 באוקטובר 1942, יזם את פגישתם של מזכיר משרד החוץ הגרמני, הברון ארנסט פון וייצזקר, עם השגריר ההונגרי, דמה סטויאי.
באותו היום נפגשו גם יאגו ו, שר החוץ ההונגרי.
בשתי הפגישות צוין כי הפיהרר היה מאוכזב מאוד מחוסר ההתקדמות שהפגינה הונגריה בנוגע לשאלה היהודית, וכי מקומה של הונגריה בסדר האירופאי החדש, יהיה תלוי לחלוטין ברצונו.
בניסיון לקנות זמן נוסף, הבטיחו הדיפלומטים ההונגרים כי קאלאי יישא נאום חשוב ביותר בכל הנוגע לעניין ב-22 באוקטובר.
בפגישה נוספת שהתקיימה כעבור שלושה ימים עם הרוזן גיצי, דרש יאגו לשאלה היהודית, באומרו כי הונגריה מוכרחת לגרש את כל היהודים שבין גבולותיה לצורך יישוב מחדש במזרח, בקשה עליה חזר פעמים נוספות לאחר מכן.
נאומו העתידי של קאלאי אכזב את יאגו, אשר התלונן כי ראש הממשלה תיאר את השאלה היהודית בתור עמן התמודדה מדינתו, וכינה את אלו שביקשו פתרון עבורה בתור .
לאחר חמישה ימים הגיעו יאגו ללשכתו של קאלאי ונפגש עמו.
קאלאי טען כי הונגריה תיאלץ להתקדם לכיוון פתרון השאלה היהודית בצעדים קטנים, שכן מרבית אנשי מעמד הביניים שבה היו ממוצא יהודי.
דבריו הרגיזו את יאגו, אשר האשים אותו בכך שלא הבין את השאלה היהודית, אותה תיאר בתור בה היו מעורבות כל אומות ומדינות העולם.
כמו כן טען כי כל דאגותיו של קאלאי בנוגע לעתידה הכלכלי של הונגריה לאחר גירוש היהודים עשויות להיפתר בקלות בעזרת שיתוף פעולה של מומחים הונגרים וגרמנים.
השניים נפגשו שוב בנובמבר אותה שנה.
קאלאי המשיך לעכב את התקדמות הפתרון הסופי, וטען כי האיכרים ההונגרים לא החזיקו בלבם כל רגשות אנטישמיים, כך שאקטים של גירושי יהודים עשויים למשוך תלונות מעשיות, כגון מחסור בכוח אדם, בייחוד מאחר שכל הגרמנים האתנים, קרי השוואבים והסקסונים, כבר גויסו לשורות השוצשטאפל.
במעין ניסיון סחיטה, אמר קאלאי ליאגו כי אם יגורשו היהודים מהונגריה, הוא ייאלץ לסגור לאלתר את כל מוסדות הלימוד שעסקו בלימוד השפה הגרמנית, ולעצור את גיוס השוואבים והסקסונים.
יאגו השיב לו בזעם כי אין מקום להשוואה בין יהודים-הונגרים לבין הגרמנים האתנים שחיו בהונגריה, והזהיר אותו שלא לסגור את בתי הספר, בטענה כי סייעו לכל "הגרמנים האבודים" להשיב את ה הטמונה בהם.
במהלך החודשיים הבאים דיווח יאגו לברלין כי לא ציפה מהממשלה ההונגרית להקשיב להפצרותיו בדבר גירוש יהודיה למחנות ההשמדה.
בחודש דצמבר הבטיחו לו הרשויות המקומיות כי הממשלה התכוונה לחוקק חוק אשר ידחוק את היהודים לשולי החברה, אך באותה נשימה הדגישו כי מספרם הדומיננטי של היהודים בקרב מעמד הביניים ההונגרי עשוי להאט את תהליך המיגור, שאם ייעשה באופן חפוז מדי, עשוי להפיל את הכלכלה ההונגרית.
יאגו הודה בכעס כי ההנחה הזו הייתה נכונה מטבעה, וכי כתוצאה מאותו .
יאגו חזר על בקשותיו בדבר גירוש יהודי הונגריה עוד מספר פעמים לאורך שנת 1943, אולם הרשויות ההונגריות הצליחו להתנער מכולן, דבר שפגע בתדמיתו הפוליטית בברלין, והצליח לעכב את הפתרון הסופי במשך זמן נוסף.
גנרל , מפקד הארמייה ההונגרית הרביעית, יחד עם גנרל , הנספח הצבאי ההונגרי בברלין, העלו בינואר אותה שנה את ההצעה, ככל הנראה ללא ידיעתו של אדמירל מיקלוש הורטי, לסילוקם כל הפליטים היהודים שהגיעו להונגריה מאז פרוץ המלחמה, אשר מספרם נאמד בכ-100 אלף, למחנות השמדה בטרנסילבניה.
כעבור חודש פנה מרטין לותר ליאגו וביקש לדעת האם הצעתם של ההונגרים עדיין נחה על השולחן.
ב-18 בפברואר השיב לו כי לא היה בטוח האם הסליני והומלוק דיברו בשם הממשלה ההונגרית או לא.
באותה העת כבר איבד הורטי את אמונו בניצחונה של גרמניה הנאצית, ככל הנראה בשל ההפסד שנחלה בקרב על סטלינגרד, אך יאגו עדיין לא ידע על כך.
הוא שלח מברק נוסף שעסק בעניין לברלין, אך מכתבו מעולם לא נמצא בין שרידי הארכיון הדיפלומטי של משרד החוץ הגרמני, וככל הנראה הושמד מסיבות לא ידועות.
זמן מה לאחר מכן פנה הברון , מבכירי , ליאגו, בדבר ביקורה הקרוב של המשלחת הדיפלומטית של ארצו ללשכתו של מרטין בורמן, במינכן, ב-12 במרץ 1943. ויי חפץ בכך שבורמן יפעיל לחץ על חברי המשלחת, לפעול בנוגע לקידום השאלה היהודית.
יאגו הסכים להעביר את דבריו הלאה, לברלין, יחד עם פתק שהפציר ברשויות הגרמניות שלא לחשוף את פניו האמיתיות.
במהלך הפגישה האשים בורמן את חברי המשלחת בכך שהונגריה לא ביצעה את חלקה בהגשמת הפתרון הסופי, והתריע על כך שהדבר עתיד היה להשפיע על יחסי שתי מדינותיהם.
לאורך השנה הבאה פנו דיפלומטים הונגרים שונים ששהו בטורקיה, תחת מעטה סודיות, לכוחות בריטים ואמריקאים, בטענה כי לא רצו להילחם לצדה של גרמניה יותר.
ריבנטרופ כתב ליאגו ב-29 במרץ 1943, על כך שלמד ממקורותיו, קרי השגרירות ההונגרית בברלין ויירוט תשדורות הטורקים, כי ההונגרים פתחו בשיחות עם בעלות הברית בטורקיה בדבר שביתת נשק.
יאגו הזועם נפגש עם קאלאי באותו היום, האשים את ממשלתו בניהול השיחות הנסתרות, והזהיר אותו כי גרמניה לא תרשה להונגריה לעזוב את ברית מדינות הציר.
קאלאי הודה בקיום השיחות, אך טען שאנשיו עצרו את כל המגעים עם בעלות הברית, לאחר שאלו דרשו מהם כניעה ללא תנאי.
יאגו דיווח לריבנטרופ שלא האמין לדבריו של קאלאי.
בימים הבאים נסע קאלאי לרומא על מנת להיפגש עם בניטו מוסוליני.
יאגו דיווח לריבנטרופ על כך שהשמועות בבודפשט סברו כי מטרת נסיעתו של קאלאי הייתה בחינת המצב באיטליה, והצעת הרעיון כי איטליה, הונגריה ופינלנד, יבקשו לחתום על שביתת נשק מאוחדת עם בעלות הברית.
השמועות התגלו כנכונות, ויאגו הודיע לריבנטרופ כי המצב טמן בחובו , אותן ייחס ליהודים ההונגרים.
דיווחיו של יאגו מאותה תקופה מהווים את ניצניו של מבצע מרגרטה, בו כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה במהלך מרץ 1944, מחשש כי תחליף צדדים.
לדבריו, ראש הממשלה לשעבר של הונגריה, בלה אימרדי, טען בפניו כי יסכים לשמש כמנהיג תחת ממשלת בובות גרמנית.
יאגו התעמת עם קאלאי פעם נוספת ב-9 באפריל 1943 בנוגע לביקורו ברומא, בו שוחח עם , שגרירה לשעבר של הונגריה בלונדון.
ברצה היה אנגלופיל ידוע ויאגו חשד, ובצדק, כי ביקורו ברומא, שבמהלכו יצר קשר עם בכירים בוותיקן, היה קשור בצורה כלשהי למאמציה של הונגריה להתנתק מבריתה עם גרמניה.
אופי פגישתם היה כעוס ולא נעים, ויאגו דיווח לריבנטרופ כי התרשם שקאלאי חש שלא בנוח בזמן שהטיח בפניו את האשמותיו.
סימנים מקדימים נוספים בדבר התדרדרות היחסים שבין שתי המדינות המשיכו להופיע, ובחלוף הזמן ניצב יאגו אל מול מחאה רשמית שהוגשה בפניו בנוגע לנסיגה הגרמנית לנהר הדון, לאחר קרב סטלינגרד, אשר במהלכה נערכו מספר טבחים בידי אנשי השוצשטאפל בפלוגות הונגריות שהורכבו מיהודים שהועבדו בכפייה.
כמו כן, שר ההגנה ההונגרי החדש, וילמוש נאג' נאג'בצוני, הורה לשפר את תנאיהם של היהודים אשר הועבדו בעבודות אלו.
יאגו פנה אל אדמירל הורטי ב-15 באפריל 1943 בדרישה כי יסלק שני חברים מהבית העליון של ועדת ענייני החוץ, פרנץ קורין ו, מאחר שהיה זה דבר מביש, בעיניו, לראות שני גברים בעלי דם יהודי, דנים בסוגיות פוליטיות.
הורטי סירב לדרישתו בטענה שהיה זה עניין הונגרי פנימי אשר לא נגע לשגרירות הגרמנית.
בחלוף הזמן החל הממונה על יאגו, ריבנטרופ, להרגיש כי הלה נכשל בתפקידו כשגריר, ובאפריל 1943 שלח את אדמונד וזנמאייר להונגריה על מנת לבצע הערכת מצב חדשה.
וזנמאייר דיווח כי המורל ההונגרי בדבר הניצחון המשותף צנח לאחר התבוסה שנחלה גרמניה בקרב סטלינגרד, ושמרבית ההונגרים רצו לפרוש מהמלחמה.
ב-25 במאי אותה שנה דיווח יאגו לברלין כי שוחח עם , השגריר האיטלקי בבודפשט, אשר סיפר לו כי בשיחה שניהל עם קאלאי נודע לו שאסטרטגיית ראש הממשלה הייתה למשוך זמן עד לניצחון בעלות הברית, כך שלא ייאלץ לגרש את יהודי הונגריה.
בימים הבאים שוחח דמה סטויאי עם מחליפו של מרטין לותר במשרד החוץ הגרמני, , בנוגע לשאלה היהודית.
במברק ששלח לברלין ב-2 ביוני כתב יאגו כי לא האמין שסטויאי דיבר בשם ממשלתו של קאלאי.
היטלר איבד את אמונו בממשלתו של הורטי, ובמרץ 1944 החליט לכבוש את הונגריה במסגרת מבצע מרגרטה על מנת למנוע חתימה על שביתת נשק עם בעלות הברית.
ב-15 במרץ צפה הורטי בהופעת אופרה, כאשר קיבל זימון דחוף מידיו של יאגו, אשר ביקש לפגוש אותו באופן מידי בשגרירות הגרמנית.
עם הגעתו, מסר לו יאגו מכתב מהיטלר, בו נכתב כי הפיהרר רצה לראותו בטירת , אוסטריה, ב-18 במרץ.
כאשר נפגשו התוודה בפניו היטלר כי התכוון לכבוש את הונגריה.
הורטי הסכים להמשיך בתפקידו כעוצר המדינה, אולם קאלאי פוטר ממשרתו כראש הממשלה, והוחלף בסטויאי.
העובדה שנותרו בהונגריה כ-762 אלף יהודים בזמן כיבושה נראו ככישלון לו היה יאגו אחראי באופן אישי, והוא הוחלף באס.
הוא שב לברלין ב-8 במאי אותה שנה, וכעבור מספר ימים יצאה לדרכה מבודפשט הרכבת הראשונה שיועדה להגיע לאושוויץ.
ממשל סטויאי החל להגשים את חלקו בפתרון הסופי.
לאחר שחרורו משירות משרד החוץ, מונה יאגו בספטמבר 1944 למפקד פלוגת הפולקסשטורם ה-35 בשלזיה.
בכל שנותיו כשגריר לא נהנה יאגו אפילו מעט מהעולם הדיפלומטי אליו נכנס, וקיבל בברכה ובזרועות פתוחות את אורח החיים הצבאי שהכיר ואהב.
בני משפחתו סיפרו מאוחר יותר כי נראה הרבה יותר מאושר כאשר פיקד על פלוגתו החדשה, מאשר בכל שנותיו בבודפשט.
באותה העת עברו הוא ומשפחתו להתגורר באחוזה בגרוס-מינכן, כיום , פולין.
יאגו הפגין גבורה יוצאת דופן בחזית הלחימה שב, וב-21 בינואר 1945 הצליח להשמיד ארבעה טנקים סובייטים לבדו, בעזרת הפאנצרפאוסט שלו.
באותה פעולה נפצע אנושות ואיבד את אחת מעיניו.
על אף כן, נודע כי חש גאווה על חלקו בלחימה.
הוא נותר בבית החולים עד למרץ 1945, אז עברו הוא ומשפחתו לקונסטנץ בשל התקדמות כוחותיהם של בעלות הברית.
באפריל אותה שנה נשלח למשימה דיפלומטית באיטליה, לכפר פאסאנו, בו פעלה המפקדה הצבאית הגרמנית.
הפקודות המדויקות שנמסרו לו מפיו של ריבנטרופ אבדו.
בדרכו ליעדו עצר יאגו בדרום טירול, מראן, כיום מראנו, אזור שסופח לרייך כשנתיים קודם לכן.
ב-26 באפריל החליט להתאבד בביתו של השגריר הגרמני באיטליה, , וירה לעצמו בראש.
במכתב ההתאבדות שהשאיר אחריו כתב כי לא רצה לחיות בעולם שנשלט בידי יהודים, דבר שהאמין שיתרחש לאחר תבוסתה של גרמניה.
על אף מסירותו העמוקה לאידאולוגיה הנאצית, נוקה יאגו מאשמה במידת מה בידי שופט מגרמניה המערבית, אשר פסק ב-13 בפברואר 1950 כי היה לא יותר מ, שכן לא נתפש בתור ואף פעל ב.
אלמנתו של יאגו נידונה לחיי עוני יחד עם שבעת ילדיהם, וייתכן שפסיקת בית המשפט נועדה להקל על חייהם, בכך שהתירה להם לקבל קצבת שאירים.
בנו של יאגו, הנינג, המשיך להגן על אביו לאורך שנים רבות, והתעקש כי היה .
כמו כן טען בנו כי התאבדותו של אביו הייתה מחאה פוליטית כנגד המשטר הנאצי, אשר הלכה יד ביד עם הקוד האריסטוקרטי שעיקרו הוא כבוד, על פי יאגו חי.
דייוויד רודמן אנאבל הוא שחקן אמריקאי-יהודי.
אנאבל נולד בסאפרן, ניו יורק.
הוא גדל בוולדן, עיירה בניו יורק, שם שיחק בייסבול, רוגבי והוקי.
אביו נוצרי ואמו ממוצא יהודי.
אנאבל למד בתיכון "סנטרל ואלי" וסיים את לימודיו ב-1997. הוא למד בקולג' באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפלטסבורג.
בקולג' הוא היה מעורב עם תחנת הטלוויזיה המנוהלת על ידי סטודנטים, Plattsburgh State Television (PSTV), ועבד גם בהפקה מאחורי הקלעים וגם אף שידר.
אנאבל נשר מהקולג' ב-2003 כדי להתמקד בקריירת המשחק שלו.
לאחר שעזב את הקולג', למד משחק בבית הספר למשחק "Neighborhood" Playhouse" בניו יורק אצל ריצ'רד פינטר.
בשנת 2002, אנבל ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בפרק של דרמת הפשע של NBC, משמרת שלישית.
הוא הופיע במספר רב של פרסומות למותגים כמו מאונטיין דיו, "Starburst" ואברקרומבי אנד פיץ'.
בשנת 2004, הופיע אנאבל בסרט "יומן האקסיות" ובפיילוט לסדרה "Spellbound" ללא הצלחה.
בספטמבר 2005, אנאבל החל להופיע בתור אהרון לואיס בסדרת הדרמה של פוקס "Reunion", שבמרכזה שישה חברים מהתיכון המשתתפים בפגישת מחזור, שם אחד מהם נרצח וכולם הופכים להיות חשודים.
בדצמבר, פוקס ביטלה את הסדרה בגלל רייטינג נמוך זמן קצר לאחר שידור הפרק התשיעי.
על פי הדיווחים רשת The WB הראו עניין לשדר את הסדרה ברשת, אך התוכניות הללו מעולם לא התממשו.
בשנת 2006, אנאבל לוהק לתפקיד ג'סטין ווקר בסדרת הדרמה של אחים ואחיות לצד קליסטה פלוקהארט, רייצ'ל גריפית'ס וסאלי פילד.
בשנת 2007, דורג אנאבל במקום ה-7 ברשימה הגברים הסקסיים ביותר של מגזין "פיפל".
בשנת 2008, זכה אנאבל בפרס פריזמה עבור ההופעה הטובה ביותר בסדרת דרמה מרובת פרקים על משחקו בסדרה "אחים ואחיות" .
הסדרה רצה במשך חמש עונות עד 2011.
בינואר 2012, אנאבל לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה העל-טבעית, "666 Park Avenue", של רשת ABC לצד רייצ'ל טיילור, ונסה ויליאמס ורוברט באקלי.
הסדרה עלתה לראשונה בספטמבר רק כדי שתבוטל עד נובמבר והוסרה מלוח הזמנים של הרשת בדצמבר.
בשנת 2014, אנאבל כיכב בסדרת הטלוויזיה רד בנד סוסייטי, שם שיחק בתפקיד אונקולוג הילדים והמנתח ד"ר אדם מקאנדרו.
בשנת 2016, הוא הופיע בתור פירס האריס בדרמה הרפואית של Heartbeat לצד מליסה ג'ורג' ודון האני .
שתי הסדרות בוטלו לאחר עונה אחת.
בשנת 2016, אנאבל לוהק לתפקיד חוזר כטדי גרנט בסדרה הקומית של פוקס "המיק" לצד קייטלין אולסון.
ב-5 באפריל 2016, הוכרז כי אנאבל לוהק לתפקיד בסרט הפעולה "Armed Response" לצד ווסלי סנייפס ואן הייש .
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-4 באוגוסט 2017. באותה שנה שיחק בתור הסופר ג'ו מקגיניס בסרט הפשע אמיתי של ג'פרי מקדונלד Final Vision on" Investigation Discovery ".
ב-3 באוגוסט 2017, אנאבל לוהק לתפקיד לי דאטון, קאובוי, המשמש כיד ימינו של אביו (קווין קוסטנר) בניהול החווה, בפרק הפיילוט של הדרמה התקופתית ילוסטון של רשת Paramount" .
באותה שנה הוא שיחק בתפקיד בילי לצד אשתו, אודט אנאבל, בסרט חג המולד "No Sleep 'Til Christmas."
בשנת 2019, אנאבל שיחק בתפקיד של ד"ר איאן האריס במותחן החברתי של נטפליקס What/If .
בשנת 2020, הוא שיחק בתור קירבי בפרק של סדרת הדרמה של החיים עצמם .
לאנבל הייתה מערכת יחסים עם כוכבת המתמחה, השחקנית הקנדית אמילי ואן קאמפ, החל מ-2007. הוא התחתן עם השחקנית אודטה יוסטמן ב-10 באוקטובר 2010, שהייתה גם מושא אהבה של דמותה של אנאבל בעונה האחרונה של "אחים ואחיות" .
יש להם בת שנולדה בספטמבר 2015. באוקטובר 2019 הודיעו בני הזוג על פרידתם, אך הודיעו על פיוס באוגוסט 2020. במאי 2022 הודיעו בני הזוג שהם מצפים לילדם השני.
ביולי 2022, הם חשפו שהם מצפים לתינוקת.
חמש שנים לאחר שנשר מהקולג', אנאבל קיבל את תעודת הגמר שלו מ-SUNY Plattsburgh ב-15 במאי 2010. הוא נשא את נאום הפתיחה לעמיתיו בוגרי מחזור 2010. השלמת המכללה הייתה הבטחה שהוא הבטיח לאמו.
+שנה סרטתפקידהערות 2004יומן האקסיות (אנ')בין 2011לנשק את הכלה (אנ') בריאן לייטהאוס מה המספר שלך?
ג'ייק אדמס 2017Armed Response גבריאל
+אינטרנטשנה כותרתתפקיד הערות 2012Fetching בלייק 4 פרקים
דייוויד אורובוסה אומורג'י , הידוע בשם הבמה דייב, הוא ראפר בריטי.
דייוויד אורובוסה אומורג'י נולד ב-5 ביוני 1998 באנג'ל טאון, באזור בריקסטון שבדרום לונדון, להורים ניגרים.
אביו של דייב גורש לניגריה כשדייב היה בן כמה חודשים.
אימו נאלצה לברוח עם אחיו בשל חשש לגירוש בעצמה ולא התאחדה עם דייב עד שלושה חודשים מאוחר יותר.
המשפחה נותרה אז ללא קורת גג לתקופה ונאלצה להתגורר באוטובוסים בדרום לונדון.
דייב עבר לסטרטהאם שבדרום לונדון סמוך לבריקסטון בגיל 7. הוא החל להלחין מוזיקה בגיל צעיר; בגיל 11 החל לכתוב שירים, לאחר שראה את אחיו הגדול מתאמן בראפ בבית.
שני אחיו הגדולים נכנסו לכלא במהלך שנות הנעורים שלו.
כשהיה בן 11, הראשון נידון למאסר עולם על מעורבות ברצח, וכשהיה בן 15, השני נכנס לכלא לארבע שנים בגין שוד ושוחרר ב-2018.
דייב החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2015, בגיל 16, כשהשתתף בפלטפורמה בשם BL@CKBOX וביצע פריסטייל ראפ.
ביולי של אותה השנה פרסם סינגל באתר Mixtape Madness בשם "Mid Summer Night".
ב-2016, לאחר שהוציא מספר סינגלים שלא מתוך אלבום, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, Six Paths, ב-30 בספטמבר 2016. המיני-אלבום נכנס למקום ה-76 במצעד האלבומים הבריטי.
באוקטובר 2016 פורסם רמיקס לשיר מתוך המיני-אלבום, "Wanna Know", בהשתתפות הראפר הקנדי דרייק, שהגיע למקום ה-51 במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2017 יצא המיני-אלבום השני שלו, Game Over באופן עצמאי לסטרימינג והורדה דיגיטלית.
המיני-אלבום נכנס למקום ה-13 במצעד האלבומים הבריטי והסינגל מתוכו, "No Words" הגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי.
באותה השנה, קיבל דייב את המועמדות הראשונה שלו לפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "האמן פורץ הדרך הבריטי", אך הפסיד לדואה ליפה.
בנוסף, הפך לזוכה הצעיר ביותר בפרסי אייבור נובלו, בגיל 19, כשזכה בקטגוריית "השיר העכשווי הטוב ביותר" על שירו "Question Time".
באוקטובר 2018 הוציא דייב את השיר "Funky Friday" בהשתתפות הראפר פרדו, שהיה לשירו הראשון של דייב שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
בינואר 2019 הוציא דייב יחד עם הראפר הבריטי הדי ואן את השיר "18Hunna" שהגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי.