tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלחמת העצמאות שרת כקצין בצבא ההגנה לישראל.
במאי 1949 התבקש למלא את תפקיד ראש המועצה הממונה ברמלה.
בבחירות הראשונות לרשויות המקומיות בישראל שהתקיימו בנובמבר 1950, התמודד בראשות רשימת מפא"י לעיריית רמלה.
מפלגתו זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר והייתה לרשימה הגדולה במועצה.
בתמיכת הציונים הכלליים, המזרחי והרשימה הערבית המקומית, נבחר לראשות העיר בינואר 1951.
הוא כיהן בתפקידו במשך שלוש קדנציות, שנמשכו 15 שנים רצופות.
הוא קידם את הפיכתה של רמלה לעיר קולטת עלייה, ובכך תרם להגדלת אוכלוסייתה ולהתפתחותה.
באפריל 1964 הודיע על פרישתו מן התפקיד מסיבות בריאותיות, אולם בהמשך חזר בו מהתפטרותו.
בספטמבר 1965 פרש סופית מן התפקיד.
לאחר פרישתו מן העירייה, עסק בהוראת חינוך גופני באופן פרטי.
במרץ 1966 ניתנה לו "אזרחות כבוד" של רמלה.
נפטר באפריל 1987 ונקבר בבית הקברות הישן ברמלה.
הותיר אחריו את רעייתו חנה, בן ובת.
על שמו נקראת שכונת "נווה מאיר" ברמלה ומרכז הספורט העירוני של העיר.
מאיר עמר (ידוע בשם הבמה שלו, ביג אם) הוא פזמונאי, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
במרוצת השנים עבד עם מספר אמנים ישראלים, והיה חבר בלהקת טיפקס ובנערי רפול.
עמר הצטרף ללהקת טיפקס בשנת 1999 עם הוצאת האלבום דיסקו מנאייק.
הוא הפיק את כל רצועותיו, כשהמוכרות ביניהן הן "סמי וסומו", "שלוש בלילה" והדואט עם שרית חדד "כשאני איתך אני כמו דג", שהגיע למקום השביעי במצעד סוף השנה של רשת ג'.
אולם שיתוף הפעולה הראשון בינו לבין הלהקה היה שנה קודם לכן, כשהוציאו את המיני-אלבום העצב עבר לגור כאן.
הלחין את השיר "אלוקים איתך" לזמר חיים ישראל.
בשנת 2000 הפיק עבור חיים אוליאל את אלבום הבכורה שלו, "סנדוק לעג'ב".
מתוך האלבום זכה השיר "סימני סערה" להצלחה מסחרית גבוהה בישראל, ואף הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשנת 2001 יצא אלבומה השביעי של טיפקס, יושבים בבית קפה, שגם בו כל רצועתיו הופק על ידי עמר.
הסינגל המוביל מתוכו, "יושבים בבית קפה", הגיע למקום השני במצעד השנתי של ה'תשס"א, והפך לשירו המצליח ביותר של עמר במצעדי הפזמונים.
באותה שנה חבר לאיתי זילברשטיין, והם ייסדו את הצמד המוזיקלי "נערי רפול".
אלבומם הראשון, "אהבה כתומה", יצא באותה השנה וכלל את השיר "החבר'ה הטובים" – שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה החבר'ה הטובים.
בשנת 2003 זכה הצמד להצלחה ראשונה ככותבים: "קצת משוגעת" של שרית חדד, שהגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של ה'תשס"ג.
שיר נוסף בעיבודם מאותה שנה הוא "אני לא זמין" בביצועו של מושיק עפיה.
לאחר מכן פורסם אלבום אוסף של טיפקס בשם כל הלהיטים, ובו נכלל השיר "ריקודי עמבה" שהפקתו של עמר.
בשנת 2004 הלחין הצמד את השיר "אני אוהב אותך" לקובי פרץ, והשתתפו בהפקת השיר "חגיגה" של חדד.
בשנת 2006 פורסם אלבומה של טיפקס, רדיו/מוזיקה/עברית.
גם בו עיבד עמר את מרבית רצועותיו.
בשנת 2012 הפיקו נערי רפול את שירן של ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל "כשהגברים רוקדים".
מאיר ניר (נולד ב-4 בספטמבר 1939) הוא אדריכל ישראלי, שתכנן מבני ציבור רבים מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עד ראשית שנות האלפיים.
בשנת 1963, במהלך שנת הלימודים השלישית שלו בטכניון, זכה ניר בפרס השני בתחרות ארצית לתכנון בית החייל בחיפה.
הישג זה, שהיה חסר תקדים עבור סטודנט לאדריכלות, זכה להכרה נרחבת ושבחים בתקשורת ובקהילת האדריכלים.
בהמשך, במהלך שנת הלימודים החמישית שלו בטכניון, זכה ניר יחד עם חברו מרקוס נולדי בפרס הראשון בתחרות ארצית לתכנון בית הכנסת והמרכז הקהילתי "איחוד שיבת ציון" בתל אביב.
לאחר שסיים את לימודיו בטכניון בשנת 1965, ייסד מאיר ניר, יחד עם שותפו מרקוס נולדי, משרד אדריכלים בתל אביב.
בשנת 1967 זכו השניים בפרס הראשון בתחרות ארצית לתכנון בית הספר המקיף "רוגוזין" בתל אביב – הישג שזיכה אותם בהכרה מקצועית רחבה.
בשנת 1970, לאחר חמש שנות שותפות, יצא ניר לדרך עצמאית והקים משרד אדריכלים משלו.
במסגרת עבודתו תכנן עשרות פרויקטים ברחבי ישראל ובעולם עבור לקוחות פרטיים, ממשלתיים וציבוריים.
בין לקוחות המשרד נמנו משרד הבינוי והשיכון, הסוכנות היהודית, רשות שדות התעופה, ועיריית תל אביב.
סגנונו האדריכלי של ניר התאפיין ביצירת חללים פונקציונליים ומינימליסטיים, בהשראת המוטו "Less is more" (פחות הוא יותר) של לודוויג מיס ון דר רוהה – חלוץ הסגנון הבינלאומי ואחד האדריכלים המשפיעים ביותר במאה ה-20. גישתו של ניר הדגישה שילוב בין אסתטיקה גאומטרית לאפקטיביות שימושית, שהפכו לסימן ההיכר של עבודתו.
במקביל לפעילותו המקצועית, כיהן ניר כממלא מקום יו"ר התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל בין השנים 1989–1993, והשפיע רבות על קידום מקצוע האדריכלות בארץ.
בשנת 2020, לאחר קריירה שנפרשה על פני שישה עשורים, במהלכה זכה בפרסים ותחרויות, פרש ניר מפעילות מקצועית.
ניר מתגורר בתל אביב ונשוי להייצ'יק ניר, מורה לפיסול וממייסדי מגמת האמנות בבית הספר לאמנויות תל אביב.
הוא אביהם של האמן אורי ניר והמעצבת מיכל ניר.
בית קבוצת רד-בינת (הר חוצבים)
נמל התעופה בן-גוריון, טרמינל 4
מפעל חברת קפס פרמה (הר חוצבים)
מרכז קהילתי "איחוד שיבת ציון" (תל אביב)
רבי מאיר בן שלמה אבן-סהולה (1251 לערך – לאחר 1335) הידוע גם כבן סהולה, היה מקובל ספרדי ותוספיסט מהמאה ה-13. מאיר היה ידוע בפירושו לספר הבהיר, שפרסם בשם הבדוי "אור הגנוז" ("האור הנסתר").
רבי מאיר נולד בסביבות שנת 1251 בספרד.
אחיו היה הפילוסוף והמקובל יצחק אבן סהולה.
בשנותיו הראשונות למד אצל רבי יהושע אבן שועיב.
וכמו כן קיבל תורה אצל הרשב"א.
אחרי תקופת לימודיו אצל רבותיו, התקבל לבית הספר הקבלי בגוודלחרה, שם כתב פירוש על הסודות בפירוש הרמב"ן לתורה.
יש שייחסו את החיבור לרבו אבן שועיב.
בשנים 1320 עד 1325, הוא החל לכתוב תוספות משלו; אולם הוא השלים רק חלק מספר בראשית.
בתקופה זו כתב גם פירוש על ספר יצירה שאותו השלים בשנת 1331. בפירוש זה, אבן סהולה מותח ביקורת קשה על דבריו של הרמב"ן על הפרק הראשון של הספר.
לאחר שסיים את פירושו על ספר יצירה, החל לעבוד על פירוש ספר הבהיר שאותו סיים בשנת 1335.
אבן סהולה כתב גם פירוש קבלי על פרקי דרבי אליעזר, אך הפירוש אבד.
כך גם פירוש שכתב על תלמוד ירושלמי.
לאורך השנים הערותיו על ספר יצירה וספר הבהיר ספגו לא מעט ביקורת, וכך גם הועלתה הטענה שהוא ייחס לרמב"ן דעות הסותרות את דעותיו האמתיות.
שלמה אלקבץ אף טען שהוא "לא מכוון לאמת".
עם זאת, כמה חוקרי קבלה כמו מאיר הכהן פופרש שיבחו את אבן סהולה על פירושו לספר "יצירה", ופופרש אף השתמש בו כבסיס לפירושו שלו.
רבי מאיר עראמה היה רב, דרשן ומפרש המקרא מחכמי ספרד בתקופת הגירוש.
שימש רב בקלטיוד, סרגוסה, נאפולי וסלוניקי.
רבי מאיר ערמאה נולד לפני שנת ה'רט"ו, 1455, בעיר קלטיוד (קלעת איוב) שבממלכת אראגון, כצעיר בניו של רבי יצחק עראמה.
בשנת ה'רמ"ד, 1484, נישא עם בתו של רבי שלמה אטורטוש מסרגוסה, ועבר לגור בעיר חותנו.
בעקבות גירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב, 1492, נדד עם אביו לנאפולי שבאיטליה, שם נפטר אביו בשנת ה'רנ"ה, 1495. לאחר הכיבוש הספרדי של נאפולי בשנת רע"ב, 1512, גורשו יהודי העיר, ורבי מאיר קבע את מושבו בסלוניקי שבאימפריה העות'מאנית, בה כיהן כרבה יהודי אראגון עד לפטירתו בי"ד בניסן ה'רפ"ב, 11 באפריל 1522.
חיבר שלושה חיבורים עיקריים ועוד מספר חיבורים שהופיעו כהוספה לחיבורים אחרים.
חיבורו הראשון הוא מאיר איוב פירוש לספר איוב חיברו בזמן המגפה שפקדה את נאפולי בשנת ה'רס"ג, הספר נדפס לראשונה בשאלוניקי בשנת ה'רע"ז אצל יהודה גדליה.
חיבורו השני הוא מאיר תהלות על ספר תהילים, חיברו בעת מגפת הדבר בסלוניקי בשנת ה'רע"ב וסיים את כתיבתו בשנת ה'רפ"א (בה הייתה בצורת), הספר נדפס בפעם הראשונה בוויניציאה בשנת ה'ש"ן על ידי רבי יצחק אבוהב (בעל מנורת המאור).
חיבורו השליישי הוא הספר אורים ותומים פירוש לספרים ישעיה וירמיה נדפס בויניציאה בשנת ה'שס"ג.
חיבורים נוספים ממנו: פירוש לשיר השירים.
פירוש למגילת אסתר בספר לקוטי שושנים שנדפס בוינציה ה'שס"ב נדפסו מפירושיו על ספר יהושע.
בנוסף בספריות בעולם נמצאים כתבי יד הכוללים פירושים לתנ"ך ולתלמוד שלא נדפסו.
מהדורות של חיבוריו לאורך השנים
מאיר איוב על ספר איוב, סלוניקי, ה'רע"ז.
מאיר תהלות על ספר תהלים, ויניציה, ה'ש"נ.
מהדורה חדשה – ה'תשפ"א, מכון אור לישרים, עוז והדר
אורים ותומים על הספרים ישעיהו וירמיהו, ויניציה, ה'שס"ג.
פירוש לשיר השירים, נדפס ב: מוריה (כתב עת), 2025
מֵאִיר פָּרוּשׁ (נהגה: פּוֹרוּשׁ; נולד בכ"א בסיוון ה'תשט"ו, 11 ביוני 1955) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת אגודת ישראל בסיעת יהדות התורה, ויו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים.
כיהן בעבר כסגן שר במעמד שר הבינוי והשיכון, כשר ירושלים ומסורת ישראל, סגן שר במשרד החינוך וכסגן ראש עיריית ירושלים.
נולד בשנת 1955 בירושלים, בנם של ברכה לבית פקשר ומנחם פרוש שכיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל במשך 37 שנים, ונכדו של משה גליקמן־פרוש שהיה עסקן בכיר באגודת ישראל בתקופת המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל, וחבר עיריית ירושלים.
פרוש למד בילדותו בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים שבירושלים, לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת סלובודקה בבני ברק.
הוא נישא בגיל 20, ובגיל 25 התגייס לשירות צבאי "שלב ב", וביצע ארבעה חודשי שירות חובה כמש"ק דת במחנה שנלר.
פרוש מנהיג את תת-הסיעה "שלומי אמונים" בתוך סיעת אגודת ישראל.
גם מערכת הכשרות של "אגודת ישראל" מצויה בשליטתו.
ייסד יחד עם אביו, מנחם פרוש, את עיתון "המבשר".
עד 2007 היה פרוש חסיד בויאן, אך סולק מהחסידות בעקבות תמיכתו במאיר רובינשטיין שהתמודד לראשות העיר ביתר עילית מול יצחק פינדרוס שנתמך על ידי האדמו"ר מבויאן.
לאחר מכן התקרב לחסידות ויז'ניץ מונסי, ואף נסע לשהות אצל רבי מרדכי הגר בימי ראש השנה.
שימש כמנהל משרדי אגודת ישראל בירושלים.
פרוש התמודד בבחירות לראשות עיריית ירושלים ב־1983, ונבחר בהן כחבר המועצה.
בעקבות הבחירות למועצת עיריית ירושלים ב־1989 הצטרף לקואליציה העירונית כסגן ראש העירייה, תפקיד אליו שב לאחר הבחירות למועצת עיריית ירושלים ב־1993.7 שנים היה סגן ראש עיריית ירושלים, אחראי על תיק שיפור פני העיר, מנהל תיק החינוך החרדי וחבר ועדת תכנון ובנייה.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה ב־1996 הוצב פרוש במקום הראשון ברשימת יהדות התורה לכנסת, ולמעשה החליף את אביו שכיהן כחבר הכנסת עד התפטרותו במסגרת הסכם רוטציה ב־1994. פרוש שימש כסגן שר במשרד הבינוי והשיכון (בלא שר מעליו) בממשלת נתניהו הראשונה בשנים 1996–1999, ובשנים 2001–2003 תחת השר נתן שרנסקי בממשלת שרון הראשונה.
נחשד כי בהיותו סגן שר הבינוי והשיכון פנה פרוש לנזקקים שזכו לסיוע בדיור ממשרד השיכון וביקש מהם לסייע להצלחת מפלגתו בטרם הבחירות בשנת 1999. בעקבות כך המליצה המשטרה להעמידו לדין בחשד לעבירה על חוק הגנת הפרטיות ובעבירה של מרמה והפרת אמונים.
החלטת הפרקליטות לסגור את התיק כנגדו נומקה בספקות שהתעוררו סביב "היסוד הנפשי שבעבירה".
במהלך הכנת תקציב המדינה לשנת 2003 פתח פרוש בשביתת רעב מול משרד ראש הממשלה אודות "גזירות תשס"ג" - הקיצוצים שממשלת ישראל ערכה בתקציב המדינה, שכללה פגיעה משמעותית בקצבאות הילדים ובשכבות החלשות באוכלוסייה.
ב־2003 נבחר אורי לופוליאנסקי, נציג דגל התורה, כראש עיריית ירושלים, בתמיכת יהדות התורה בהסכם רוטציה בו נקבע כי פרוש יתמודד מטעם הרשימה בבחירות שלאחר מכן.
ההסכם קוים, ופרוש התמודד בבחירות שנערכו ב-11 בנובמבר 2008 אך הסיעה המרכזית באגודת ישראל, המשתייכת לחסידות גור התנגדה למועמדותו.
בבחירות הפסיד פרוש לניר ברקת לאחר שזכה ב-43% מהקולות, מול 52% של ברקת.
העימות יצר משבר ביחסים בפלגי אגודת ישראל והביא את פרוש לבסס את סיעתו שלומי אמוני ישראל.
לאחר מכן, בכנסת ה-18 הביא פרוש לבחירתו של חבר הכנסת משה גפני מדגל התורה לראשות ועדת הכספים ובכך גרם להדחתו של יעקב ליצמן מתפקיד זה בו שימש ליצמן כנציג התנועה בעבר.
לאחר פטירת אביו מונה פרוש לשמש תחתיו כיו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים.
בשנת 2013 במהלך דיון במליאת הכנסת על העברת חוק גיוס בני ישיבות (חוק פרי) כבל עצמו פרוש לדוכן הנואמים בכנסת.
לאחר כשעה שבה היה כבול לדוכן הוצא מן המליאה ונענש על ידי ועדת האתיקה בהרחקה לשבועיים ממליאת הכנסת.
בכנסת ה-18 כיהן פרוש כסגן שר החינוך, עד להתפטרותו מן הכנסת ב-6 בפברואר 2011 כחלק מהסכם הרוטציה הפנימי ביהדות התורה בין סיעתו שלומי אמונים לבין חסידות בעלזא.
הוא נבחר מחדש לכנסת ה-19.
בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת ה-20, נבחר פרוש למקום הראשון בבחירות הפנימיות בסיעת שלומי אמונים.
בממשלת ישראל ה-34 מונה לסגן שר החינוך.
ב-24 במאי 2016 הפסיק פרוש את חברותו בכנסת, במסגרת "החוק הנורווגי", כדי לאפשר את כניסתו לכנסת של יעקב אשר מדגל התורה.
זאת, על רקע מתחים בין אגודת ישראל ודגל התורה על רקע טענות של האחרונה לאי־ייצוג הולם בכנסת; וחזר לכהן בכנסת בעקבות כינון הכנסת ה־21.
בממשלת ישראל ה-35 מונה שוב לסגן שר החינוך.
בהמשך, התפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
בממשלת ישראל השלושים ושבע הוא מונה לשר ירושלים ומסורת ישראל.
בנוסף קיבל את האחריות על קיום הילולת רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון.
לפני השבעתו הוא פנה בבקשה לוועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון, שיאשרו לו לכהן כסגן שר במעמד שר, ולא כשר, שכן 'זה נוגד את מצפונו', זאת בניגוד להמלצות הוועדה לפיהן השר יהיה אמון על יישומן.
אולם הוועדה דחתה את בקשתו.
כחלק מייצוגו את הקהילות הקטנות בכנסת, יש לפרוש קשר גם עם קהילת שובו בנים ועם העומד בראשה, אליעזר ברלנד.
אף לאחר שהורשע ברלנד בעבירות מין על פי הודאתו, וריצה את עונשו, הלך פרוש לבקרו בכלא צלמון, ובחלופת מעצרו.
ניסה גם לסייע לו להיכנס לאומן שבאוקראינה, לאחר שברלנד קיבל ויזה שחורה ואיסור כניסה למשך 3 שנים למדינת אוקראינה, ופנה לצורך כך לשגריר יבגן קורניצ'וק, וכן שלח מכתב רשמי בשמו לבית המשפט לעניינים מנהליים באוקראינה.
בעקבות הבקשה, ראש הממשלה נתניהו הגיב לפרסום בהודעה רשמית והתנער מהדברים: "ממשלת ישראל אינה עומדת מאחורי בקשה זו".
באפריל 2024, לקראת חג הפסח, פנה פרוש במכתב לשליח האו"ם למזה"ת בקריאה לשלוח מצות ויין לחטופים.
בעת כהונתו כסגן שר הבינוי והשיכון יזם את הקמת הר חומה, ובעת שמפלגתו נכנסה לקואליציה של אריאל שרון סירב פרוש לקבל תפקיד ממשלתי עקב התנגדותו לתוכנית ההתנתקות.
בעבר הזהיר פרוש כי ההצהרות על חלוקת ירושלים מעודדות ניסיונות השתלטות של הרשות הפלסטינית על קרקעות במזרח העיר.
הוא נשוי לרחל, בתו של נחום יואל הלפרין, ואב ל-12 ילדים.
בשנת ה'תשפ"ה בזמן ועדה של ארגון 'שתילים' בכנסת שיתף את הנוכחים בכך שהוא אב לבן בעל צרכים מיוחדים.
בנו הבכור, ישראל פרוש, כיהן כראש עיריית אלעד (בין השנים 2013–2024).
בנו משה, הוא מנכ"ל עיתון "המבשר" אשר בבעלות המשפחה.
בנו יעקב הוא מנהל השיווק, ובנו נחום ('נוחי') הוא מנכ"ל מערכת הכשרות של אגודת ישראל, הנמצאת אף היא בבעלות המשפחה.
מאיר פיינשטיין (5 באוקטובר 1927, ט' בתשרי ה'תרפ"ח – 21 באפריל 1947, ב' באייר ה'תש"ז), מעולי הגרדום, היה לוחם במחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים והתאבד בצינוק טרם הוצאתו להורג.
פיינשטיין נולד בט' בתשרי תרפ"ח, 5 באוקטובר 1927, כבן זקונים לבלה ואליעזר, בעיר העתיקה בירושלים.
הוריו היו שומרי מצוות אשר עלו מבריסק, אז בפולין.
אביו היה בעל חנות מכולת.
במשך עשר שנים למד בישיבת עץ חיים, והיה אחד מתלמידיו של הרב אריה לוין.
בהיותו ילד נפטר אביו, ופיינשטיין נאלץ לסייע בפרנסת משפחתו.
הוא עבר בין עבודות שונות בעירו, ולאחר מכן החל לעבוד כפועל ברמתיים, ובקיבוצים נגבה וגבעת השלושה.
בגבעת השלושה החליט להצטרף לארגון "ההגנה".
בשורות "ההגנה" התחיל פיינשטיין את הכשרתו הצבאית.
במקביל נהג ללמוד לימודי חול מתוך ספרים ששלח לו אחיו מירושלים.
פיינשטיין ניסה ככל יכולתו להשלים את השכלתו שנקטעה, ואף חלם עד סוף ימיו להיות סופר.
כאשר הגיעו אל פיינשטיין שמועות על פעולות ההשמדה של הנאצים כנגד היהודים באירופה, החליט להתגייס ולסייע למאמץ המלחמתי.
בתחילת שנת 1944 הציג פיינשטיין, שבאותה עת היה בן 16 אך נראה מבוגר מגילו, תעודה שקיבל ממוכתר פתח תקווה לפיה גילו הוא 20. על סמך התעודה התגייס לחיל ההנדסה של הצבא הבריטי במזרח התיכון.
זיוף זה הזיק לו מאוחר יותר במשפט שבו נגזר גורלו.
בתחילה התנגדה משפחתו לגיוסו בגיל כה צעיר, אך לאחר שהחליט, אי אפשר היה לעצרו.
כשנתיים וחצי שירת פיינשטיין בארץ ישראל, אלכסנדריה וביירות.
במכתבים ששלח אל ביתו הביע את געגועיו אל הארץ אליה היה קשור.
בצבא הבריטי יצר קשרים חברתיים עם חיילים שהיו חברי מחתרת האצ"ל, וסייע להם להבריח נשק ממחנות צבאיים שמחוץ לארץ ישראל אל המחתרת.
באוגוסט 1946 השתחרר מן הצבא בשל מה שנימק כחוסר בפעילות.
בהיותו חבר "ההגנה", שקל להצטרף אל האצ"ל.
בתחילה הביע ספקות, האם תואמות פעולות האצ"ל את אמות המוסר, אך לאחר שהשתכנע כי לפי מידותיו כך הדבר, הצטרף אל סניף האצ"ל הירושלמי.
מאותו רגע פעל בדבקות ובלהט במסגרת המחתרתית.
בתחילה פעל פיינשטיין בחת"ם (חיל התעמולה המהפכני של הארגון), ולאחר מכן התקבל לקורס סגנים.
באמצע הקורס יצא פיינשטיין להשתתף בפעולה שעתידה הייתה לחרוץ את גורלו.
ב-30 באוקטובר 1946 השתתף פיינשטיין בפיצוץ תחנת הרכבת בירושלים, כחלק ממאמצי הארגון לפגוע בתשתיות ששימשו את הממשלה והצבא הבריטיים, ולנסות לשתק את התנהלות השלטון באמצעות התקפות חוזרות במתקניו.
בפעולה השתתפו שמונה חברי האצ"ל, והוחדרו בה שלוש מזוודות עמוסות בחומר נפץ לתחנת הרכבת בירושלים.
פיינשטיין שימש כנהג המכונית שהובילה את מבצעי הפיגוע ואת מזוודות הנפץ.
מאחר שהמחתרת לא רצתה שיפגעו אנשים אלא התחנה בלבד, החליטה מבעוד מועד לפרסם אזהרה, למרות הסיכון הרב שהיווה העניין ללוחמיה, ועל המזוודות הונחה מפת בד לבנה גדולה שעליה הכתובת, בעברית, ערבית ואנגלית, "סכנה מוקשים!" ומתחתיה סמל האצ"ל.
שניים מהערבים בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים שבמקום כדי לדלוק אחרי אנשי האצ"ל שזינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום.
בתחילה נראה היה כי הצליחו להימלט, אך לאחר רגע ניתכה אש כבדה מכל עברי המכונית ומשוריין בריטי החל לדלוק בעקבותיה.
בדרך אמר פיינשטיין "אני נוהג ביד אחת", אך דבריו התקבלו כהלצה.
אריה אשל העיד כי רק המיומנות והמהירות של פיינשטיין הצילו אותם ממוות.
המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, כשאז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ודיממה במשך כל זמן הנסיעה.
פיינשטיין רץ כ-300 מטר אל עבר בית הזוג שטיין, ביקש עזרה ראשונה, נכנס אל הבית ונפל.
בעקבותיו הגיעו השוטרים שעקבו אחרי סימני הדם.
בדירה ניסה אחד השוטרים להרים ידו על פיינשטיין, וזה עצרו כשקרא בפניו "אני שבוי מלחמה".
משם העבירו אותו, ללא טיפול רפואי, אל בית הסוהר הצבאי בשכונה הגרמנית.
רק לאחר שדרש טיפול בבית הסוהר, הובל פיינשטיין בליווי שישה שוטרים חמושים אל בית החולים.
כשהגיע שאל אותו מיד הרופא אם מסכים הוא שיקטעו את היד מחשש להרעלת דם.
נתפסו בפעולה גם דניאל אזולאי, משה הורוביץ ומסעוד ביטון.
בשעה שתיים בצהריים ניסה קצין חבלה בריטי לנטרל את הפצצה, אולם זו התפוצצה, הרגה אותו, והחריבה את התחנה.
זמן לא רב אחר כך התברר כי מי שהיה אמור להיות מפקד הפעולה ונעדר ממנה, היינריך ריינהולד - "ינאי", היה למעשה מלשין.
הבריטים ידעו מבעוד מועד על הפעולה, וכך נפלו לוחמי האצ"ל לתוך מארב.
כאשר שכב פיינשטיין בבית החולים, שהה באותו החדר עם דב גרונר.
גרונר סיפר מאוחר יותר שפיינשטיין השאיר עליו רושם רב; למרות הפציעה הקשה והזרוע הקטועה היה חזק ברוחו ועודד את חבריו הפצועים.
כנגד פיינשטיין הועלו שתי האשמות: ירי מכלי נשק חם בתחנת הרכבת, והנחת הפצצות.
הוא דחה את כל תחנוני משפחתו להתגונן במשפט, והודיע להם כי "לא ישפיל עצמו בפני המשעבד", ולא יבקש רחמים.
המשפט נפתח ב-26 במרץ 1947. הנאשמים במשפט היו פיינשטיין, אזולאי, הורוביץ וביטון.
פיינשטיין הופיע למשפט ללא עורך דין.
כאשר הוקראו ההאשמות בפני הנאשמים והם נשאלו אם הם מודים או לא, הצהיר פיינשטיין: "אינני מכיר בחוקיות בית המשפט ולא אשתתף בדיונים.
תשובתי להאשמות תינתן בהצהרה שאקרא".
לאחר מכן לא הגיב עוד וישב כשהוא קורא כרך של כתבי ז'בוטינסקי.
באוזני משפחתו היה חוזר ואומר: "מוטב למות בכבוד, מאשר לחיות בתוך השפלה".
במהלך המשפט לא השתתף כלל, אלא ישב דומם וקרא בעיתונים.
מדי פעם היה שולח חיוכים אל משפחתו וחברתו.
נשיא בית הדין פנה אליו מספר פעמים וכשלא קיבל תשובה, רשם פעם אחר פעם: "הנאשם שותק מתוך כוונה עזה ומתוך ביזיון בית הדין".
אחיו של מאיר פיינשטיין, בנימין, הביא תעודות המעידות על גילו הצעיר.
אולם התובע הביא תוצאות בדיקות של רופא צבאי שקבע כי גיל הנאשם הוא בין 23 ל-25. כאשר ניסה בנימין להתערב קרא אליו פיינשטיין: "בנימין, אני מבקשך שלא לפנות לרופאים הנאצים האלה".
ביום השישי למשפט ביקש לפתע פיינשטיין לחקור את אחד העדים, שוטר בריטי.
פיינשטיין הציג ספר של אב"א אחימאיר, "רפורטז'ה של בחור 'ישיבה'".
על העמוד הראשון צויר בגדול צלב קרס ובשגיאות כתיב באנגלית נרשם "אין יותר חובות".
פיינשטיין שאל את השוטר: "את הספר השארתי במכוניתך, כשהוחזרתי ביום שישי האחרון לכלא.
מצאתי עליו את הכתובת הזאת.
האם ידוע לך מי כתב אותה?".
אב בית הדין ביקש לראות את הציור והעיר: "בוודאי שלא אנגלי כתב אותה, הרי מצויר כאן צלב קרס".
פיינשטיין השיב לו: "היטלר אמנם מת, אך תלמידו וחברו אינו מבייש את תורתו".
אז התיישב פיינשטיין במפתיע והמשיך לשתוק לאורך כל המשפט, עד שנשא את הצהרתו.
לפני הקראת פסק הדין קרא פיינשטיין את הצהרתו לפני בית הדין הצבאי.
ב-3 באפריל 1947 ניתן פסק הדין במשפטם של הארבעה.
אחיו של פיינשטיין ניסה שוב להוכיח כי גילו של מאיר פיינשטיין צעיר, אך השופט סירב לקבל עדויות שאינן מנוהלות על ידי הנאשם או עורך דין שמינה מטעמו.
בשעות אחר הצהריים, לאחר התייעצות שארכה 45 דקות, קרא נשיא בית הדין, קולונל קופר, את גזר הדין.
הורוביץ וביטון, שבמשפט הכחישו כל קשר לעניין (מפני שנתפסו במקום רחוק והאצ"ל החליט כי עליהם לכפור בעובדות), יצאו ללא עונש.
פיינשטיין ואזולאי נידונו למוות בתלייה.
בהינתן פסק הדין הכריזו השניים: "בדם ואש יהודה נפלה, בדם ואש יהודה תקום".
כשכבלו השוטרים את ידיו ורגליו של פיינשטיין והחלו גוררים אותו מהאולם שר את "התקווה".
ב-17 באפריל אישר המפקד הראשי של הצבא הבריטי את גזר דין המוות של מאיר פיינשטיין ושל משה ברזני מ-17 במרץ.
עונשו של דניאל אזולאי הומר במאסר.
עשרים שנה לאחר האירועים התברר כי דניאל אזולאי, שפיינשטיין ראה בו חבר קרוב ושותף למאבק המחתרת, היה סוכן שתול חשאי של הש"י בשורות האצ"ל, וכי החנינה בוצעה הודות למאמצי צמרת הנהלת הסוכנות היהודית.
אל הנציב העליון הגיעו בקשות רבות לחנינת פיינשטיין וברזני.
פנו אליו בין היתר דוד בן-גוריון, יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, ויצחק בן-צבי, בשם הוועד הלאומי.
שני הרבנים הראשיים, הרב עוזיאל והרב הרצוג, ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח, ומשפחות הנידונים ביקשו חנינה אף הם.
הבריטים דחו את הבקשות, והגבירו את הכוננות מפני ניסיון לחטיפות לשם שחרורו.
הם הגבירו את השימוש בעוצר, ואף הכריזו עליו ללא צפירות, אלא רק בהודעות יחידות ברדיו, וכך אזרחים רבים לא היו מודעים לקיומו.
באותה תקופה, הבריטים ירו למוות בעובדיה מזרחי, אב לעשרה ילדים, ופצעו קשה אזרחית נוספת.
שניהם תושבי ירושלים, ושניהם לא היו מודעים להכרזות על עוצר.
בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים" ישב בתא הנידונים למוות עם משה ברזני.
על דפי ספרים שונים רשם פיינשטיין סיסמאות ועליהן דברים כגון: "טוב למות עם נשק בידיו מאשר לחיות עם ידיים מורמות", "הרוצה לחיות בכבוד חייב ללחום בעד החיים".
כאשר הצליחו פיינשטיין וברזני ליצור קשר עם האסירים האחרים בדרכם למקלחת, היה תמיד חיוך נסוך על פניו של פיינשטיין, היה מבקש שלא ידאגו לו, ובאחת הפעמים ביקש שימסרו שלום לאחיו (שהיו חברי הלח"י) ו"נשיקות חמות" לגאולה כהן על בריחתה הדרמטית מבית החולים של בית הסוהר.
הרב אריה לוין, "אבי האסירים", היה מבקר אצל הנידונים ושאר האסירים מידי שבת ומעודד את רוחם.
באחת הפעמים יצרו קשר עם אסירי המחתרת האחרים בכלא, על ידי מסרים כתובים בניירות זעירים שהוטמנו בקליפות בננה, וביקשו מהם שיכינו עבורם זוג רימונים.
תוכניתם הייתה לפוצץ רימון אחד על הפמליה שתבוא לקחת אותם אל הגרדום, ובעזרת השני להתאבד, בדומה למעשה המסופר בשמשון בספר שופטים ("תמות נפשי עם פלשתים").
אליעזר בן-עמי הוא שהכין את הרימונים.
הוא לקח שני תפוזים, רוקן את תכולתם, מילא אותם בחומר נפץ, רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, והוכנסה מערכת הדלקה ויזם.
ב-21 באפריל, ב' באייר תש"ז, גברו השמועות כי שני הנידונים עומדים להיות מוצאים להורג.
על ירושלים היהודית הוטל עוצר מלא.
בשש בערב הודיעו לפיינשטיין וברזני הן על אישור פסק הדין והן על ביצועו באותו יום בשעה ארבע לפנות בוקר.
הרב אריה לוין נקרא להגיע בערב כדי שיקראו בפניו וידוי ויתפללו.
הוא אמר כי הוא חושש שלא יצליח לעמוד בכך ושחלילה יקרה אסון בזמן המעמד.
הוא גם שאל 'וכי מה חטאו?...
על מה יש להם להתוודות?, וכי יש צדיקים גדולים מאלה העולים לגרדום למען קידוש השם וישראל?'.
הוא סירב, בפעם הראשונה, להגיע אל בית הסוהר ולבו נשבר על שלא הצליח לעזור לביטול גזר דינם.
הרב יעקב גולדמן, הרב הרשמי של הוועד הלאומי, הסכים להגיע אליהם בשעות הערב.
בשעה תשע ורבע הגיע אליהם.
הוא העיד לאחר מכן כי היו עליזים בהתנהגותם ולא ניכרה בהם התוכנית.
הרב ביקש להכין אותם לקראת הצפוי אך הם ענו לו כי אין גורלם שונה מגורל מיליוני אחיהם שנרצחו.
הם ביקשו למסור לו סליחה ממשפחותיהם על הצער שגרמו להם.
הם שרו עמו את תפילת "אדון עולם".
לאחר מכן אמר עימם וידוי.
עד השעה עשר וארבעים שוחחו על קידוש השם ועל רבי עקיבא, שאמר תורה בזמן שעונה במסרקות ברזל.
לקראת השעה אחת עשרה אמר להם שלא יאבדו תקווה.
הם נתנו לו את כל הסיגריות שבתאם וביקשו שיחלק אותם בין האסירים וגם לשוטר הבריטי ששמר עליהם והיה הוגן כלפיהם.
הוא אמר שיחזור אליהם לפני רגעיהם האחרונים כדי לראותם, והם ניסו לשכנע אותו שלא יבוא.
הם שרו את "התקווה" במלואה.
כשעזב אל חדר הקצינים בכלא, הצהיר במפורש שיבוא כדי לנכוח בהוצאה להורג.
הם ידעו כי אם ישליכו את אחד הרימונים על משלחת התלייה ייפגע גם הרב גולדמן.
הם החליטו כי יוותרו על תוכניתם, וכי ימותו רק הם בידי עצמם ולא בידי התליין הבריטי.
הסימנים הראו כי ברזני אימץ את הרימון אל חזהו בידו השמאלית ופיינשטיין הגידם נלחץ אל ברזני והניח את חומר הנפץ בין שניהם.
בשעה אחת עשרה וארבעים נשמעה בכלא התפוצצות חזקה שהרעידה חלק בבניין.
החלה מהומה בכלא, מפקד הכלא ועוזריו רצו מחדרם אל תא הנידונים.
השוטר ששמר על התא צעק אליהם המום: "שניהם מתים!
הדלת הייתה פרוצה והמראה היה של ברזני ופיינשטיין, חזיהם קרועים, כשהם מתים.
באחת בלילה הוצאו הגופות והועברו אל בית החולים.
הרב הראשי הורה לקבור את השניים למחרת, בבית העלמין הישן בהר הזיתים בחלקת קברות "קדושי המאורעות" תרצ"ו-תרצ"ט.
גופותיהם הובלו תחת משמר כבד של משוריינים.
הלוויתם הייתה מצומצמת בשל העוצר אשר הטילו הבריטים בירושלים.
כוחות צבא וכלי רכב צבאיים מילאו את כל העיר.
נכחו רק משפחתם הקרובה, חברתו של פיינשטיין, רחל קרמר, ארבעה עיתונאים, והרב אריה לוין.
בעיני רבים נחשבו השניים לגיבורים.
האצ"ל והלח"י הכריזו עליהם כעל בעלי "תהילת עולם".
אף על פי שהביע בדרך כלל התנגדות נחרצת לדרכם של האצ"ל והלח"י, כתב עליהם נתן אלתרמן שיר אוהד שפורסם בטורו "הטור השביעי" (להלן חלק ממנו):
מנחם בגין, שהיה מפקד האצ"ל, הביא את סיפור השניים בנאום התגובה הדרמטי ל"נאום הצ'חצ'חים", שנשא בבחירות 1981:
במותו ביקש בגין להיקבר ליד קברם של פיינשטין וברזני, וכך היה.
כאשר הוכרו פיינשטיין וברזני כחללי מערכות ישראל, הוחלפו המצבות שעל קבריהם בהר הזיתים, במצבות המקובלות בצה"ל.
המצבות המקוריות הובאו לחצר בית הסוהר המרכזי בירושלים (כיום - מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים), ושם הן מוצגות.
על שמו של מאיר פיינשטיין נקראו רחובות בערי ישראל הבאות:תל אביב - יפו, באר שבע וירושלים.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של פיינשטיין שדיוקנו מופיע עליו.
מאיר (מאיר'קה) פָּעִיל (פִּילַבסקי; 19 ביוני 1926 – 15 בספטמבר 2015) היה אלוף-משנה בצה"ל, לוחם בפלמ"ח, היסטוריון צבאי, חבר הכנסת ופעיל שמאל ישראלי.
פעיל נולד בקיץ 1926 בירושלים, בנם של נחום וברכה פילַבסקי.
אחיו הצעיר היה עודד פילבסקי.
אביו היה פועל בחברת אשלג ארץ-ישראלית בים המלח, השתייך מפלגתית לפועלי ציון שמאל והיה ביקורתי כלפי תפקידה של ההסתדרות הכללית.
מאיר פעיל התחנך בגן הילדים של חסיה סוקניק, המשיך ללימודים בבית הספר תחכמוני בעיר ולאחר מכן בבית החינוך לילדי עובדים בחולון, ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב.
משנת 1937 היה חבר תנועת הנוער העובד ופעיל ביחידת הקשר של ההגנה.
בחודש יולי 1943, לאחר שסיים את לימודיו, התגייס לפלמ"ח ושובץ בפלוגה ד'.
הוא עבר קורסי פיקוד ושימש בין היתר כמפקד כיתה, מפקד מחלקה ומפקד מחלקת סיירים, מדריך בקורס מפקדי מחלקות של "ההגנה" (1946) וסגן מפקד קורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח (1947).
הוא השתתף בהברחת עולים מלבנון וסוריה, בהתקפה על משטרת הר כנען, בסזון נגד האצ"ל בירושלים, בליל הגשרים בפיצוץ גשר בנות יעקב ועוד.
במלחמת העצמאות היה מפקד יחידה מטעם הש"י בירושלים שפעלה נגד הארגונים הפורשים (האצ"ל והלח"י), ולאחר מכן סגן מפקד גדוד בחטיבת הנגב ולבסוף קצין אגף המטה של החטיבה.
לחם בשכונת ממילא בירושלים, בקרב על משטרת עיראק סואידן, בכיבוש באר שבע, במבצע חורב לסילוק המצרים מהנגב, מבצע לוט לפריצת הסגר על סדום מידי ירדן, במבצע עובדה לכיבוש הנגב הדרומי ואילת ועוד.
לטענתו, הקוד הפנימי העמוק ביותר של הפלמ"ח הוא החברות והיחס האישי בין הלוחמים.
עוד טען, כי לוחמי הפלמ"ח היו חדורי אהבת ארץ ישראל יחד עם הכרה בכך שחייבים למצוא דרך חיים משותפת ומכובדת עם הערבים, על פי עקרון השוויוניות והחלוקה.
פעיל היה ממייסדי עמותת "דור פלמ"ח" ואגודת "אהלי פלמח" להנצחת הארגון ולוחמיו.
ב-1948, לאחר פירוק הפלמ"ח, המשיך לשירות קבע בצה"ל.
תחילה הדריך בקורס מפקדים ושימש כקצין באגף המבצעים.
במבצע קדש היה מפקד גדוד 51 של חטיבת גולני ולחם בקרב רפיח.
שאר תפקידיו לאחר המבצע: מדריך בבית הספר לפיקוד ומטה, מפקד חטיבה 11, מפקד בית הספר לקצינים, ראש מחלקת תורת הלחימה במטכ"ל ועוזר מפקד אוגדת השריון, ישראל טל, במלחמת ששת הימים.
פרש מצה"ל בשנת 1971 בדרגת אלוף-משנה.
תבע מאנשי הפיקוד גישה אנושית וחברית לפקודיהם.
ב-1973 ייסד פעיל את "תנועת תכלת-אדום", תנועת שמאל שדגלה בנסיגה מוחלטת משטחי יהודה, שומרון ועזה ובהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
הוא נמנה עם הראשונים שקראו להקמת מדינה פלסטינית.
התנועה התאחדה עם מק"י וכוחות שמאל נוספים למפלגת מוקד, שקיבלה בבחירות לכנסת השמינית (1973) רק מנדט אחד.
לאחר פירוק "מוקד" ייסדו פעיל וחבריה הלא-קומוניסטים של התנועה את מחנה של"י.
המפלגה זכתה לשני מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית (1977) ופעיל נבחר לכנסת בשנית.
היה חבר בוועדת החינוך וועדת הקליטה, והיה מהבולטים בחברי הכנסת של השמאל.
קרא פעמים רבות למשא ומתן עם הפלסטינים ולמוכנות לנסיגה מהשטחים.
היה ממייסדי המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני.
במאי 1980 אולץ לפרוש מהכנסת לטובת איש "הפנתרים השחורים" סעדיה מרציאנו בהתאם להסכם הרוטציה שנחתם בסיעתו.
פעיל תמך בעיקרון שהאוכלוסייה הערבית נפגעה במלחמת תש"ח.
עם זאת טען כי בעיית הפליטים הפלסטינים לא נבעה רק מכך שצה"ל גירש אותם: חלקם גורשו וחלקם ברחו תוך כדי המלחמה כשהיא נטתה לרעתם, וכי היו גם יהודים שגורשו או פונו.
נמנה עם הטוענים שהעלון שכתב אבא קובנר על הקרב על ניצנים, בו תקף בחריפות את כניעת חברי קיבוץ ניצנים, היה הכרחי כדי למנוע בריחת חיילים.
טען שהיה בדיר יאסין מיד לאחר הטבח שהתבצע שם, ראה את תוצאותיו ובמשך שנים תבע את התנצלות אנשי האצ"ל והלח"י שביצעו זאת.
אורי מילשטיין, אליעזר טאובר ואריה יצחקי טענו כי פעיל הוא אחד מגורמי ההפצה העיקריים של סיפור הטבח, שלא היה לטענתם, והיקפו הגדול (פעיל טען שנהרגו 254 ערבים, בדומה למספר שטען בתחילה האצ"ל, וכי חלק מההרוגים נקשרו קודם).
מילשטיין אף טען כי פעיל כלל לא היה במקום ובדה את הדברים מלבו וכן טוען גם טאובר, אף על פי שמצוי העתק של דו"ח אותו כתב פעיל למפקד ירושלים ובו פירט את תוצאות הטבח, כפי שראה (הדו"ח המקורי, לטענת פעיל, אבד).
פעיל היה איש שמאל ציוני שהצדיק את פעולות צה"ל עד מלחמת ששת הימים, כולל מלחמה זו, וטען לרצון ישראל בשלום, שלא התקיים בזמנו בצד הפלסטיני.
מאז מלחמת ששת הימים, אשר אחת מתוצאותיה היו השינוי הדמוגרפי עם קבלת מעל מיליון תושבים פלסטינים תחת שלטון ישראל, לא קיבל את "הסיפוח האיטי דה-פקטו" של השטחים הכבושים ובניית התנחלויות דוגמת כפר עציון.
על פי חברת הכנסת לשעבר, מרשה פרידמן, על אף שהתבדח בנושא הכאת נשים בידי בעליהן, "רק אחד מחברי הכנסת שנכחו במליאה דיבר בזכות הנשים.
זה היה מאיר פעיל, שאמר: 'ייתכן שלתנועה זו [הפמיניסטית] יש מה לומר, בעוד שאנו לא מבינים אותה ומבטאים זאת על ידי ציניות צברית טיפוסית.
ח"כ פרידמן היא בהחלט תופעה מיוחדת במינה בכנסת שלנו".
פעיל למד היסטוריה כללית ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1974 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בתש"מ-1979 ראתה עבודתו אור כספר בהוצאת זמורה, ביתן, מודן בשם "מן ה"הגנה" לצבא הגנה".
במהלך לימודיו לתארים מתקדמים לימד באוניברסיטת תל אביב, אולם לאחר סיום לימודיו נדחתה בקשתו להצטרף לסגל האוניברסיטה.
נמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
שימש רכז אקדמי בעמותה לחקר כוח המגן העברי ע"ש ישראל גלילי.
בשנותיו האחרונות סבל פעיל ממחלת אלצהיימר.
פעיל נפטר בשנתו בבית החולים איכילוב ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הותיר אחריו את רעייתו חסידה, סופרת ילדים, שתי בנות ושני בנים.
מן ה"הגנה" לצבא הגנה, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תש"מ 1979.
מעבדות שחורה לחרות טרגית: מרד העבדים השחורים בהאיטי בהנהגת טוסיין לוברטיר, 1789–1804 (עריכה: ליאורה שגב), תל אביב: פפירוס, תשמ"ב 1981.
מנחם ברינקר, מאיר פעיל, עדי צמח, עיונים בתרבות הפוליטית בישראל, ירושלים: הבמה לביקורת החברה והתרבות בישראל על שם צביקה דויטש, 1985.
התפתחות כוח המגן העברי 1907–1948, תל אביב: משרד הביטחון (ספרית אוניברסיטה משודרת), תשמ"ז 1987.
עצמאות: תש"ח–תש"ט, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (ספרית אוניברסיטה משודרת), תש"ן 1990.
מאיר פעיל, עזריאל רונן, קרע בתש"ח, רמת אפעל: מרכז ישראל גלילי, 1991.
מאיר פעיל [ואחרים], טוהר הנשק: שיח מפקדים, משפטנים ומחנכים, רמת אפעל: יד טבנקין (סמינר סוגיות בביטחון ישראל), 1991. (חוברת)
חלק מן הערכים על מלחמת העצמאות אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
פלמ"ח: הכוח המגויס של ה"הגנה", תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (ספרית אוניברסיטה משודרת), תשנ"ה 1995.
אברהם זהר, מאיר פעיל, הפלמ"ח הימי (פלי"ם), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; רמת אפעל: העמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, תשס"א 2001.
המפקד: מנהיגות צבאית בדרכי נועם, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2003. (מבוסס "גם על ניסיונו האישי של המחבר".)
מאיר פעיל ופנחס יורמן, מבחן התנועה הציונית – 1931–1948: מרות ההנהגה המדינית מול הפורשים, תל אביב: צ'ריקובר מוציאים לאור, תשס"ג.
("מחקר היסטורי המגולל את תולדות העימות בין התנועה הציונית והיישוב העברי המאורגן לבין ארגוני הפורשים – אצ"ל ולח"י.")
מאיר פעיל, אברהם זהר, עזריאל רונן, פלמ"ח: פלוגות המחץ בהגנה ובצה"ל 1941–1949; עורך: אריה אידן, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ח 2008.
עופר פעיל (איסוף ועריכה), מאירק'ה: מאיר פעיל, מפקד, מחנך, היסטוריון ופוליטיקאי - פרקי חיים ומאמרים - הוצאת צפרא, 2015
רבי מאיר פוזנר (ה'תפ"ה, 1725 – כ"ה בשבט ה'תקס"ז, 3 בפברואר 1807), מחבר ספר בית מאיר ואב"ד קניגסברג ושוטלנד שבעיר דנציג שבפולין.
נולד בסביבות שנת תפ"ה (1725), לרב יהודה ליב.
בגיל שלש עשרה נשא אישה מקהילת פוזנן והיה סמוך על שלחן חותנו בפוזנן כשבע שנים.
על שם עיר זו התווסף לשמו הכינוי "פוזנר".
אחר כשנתיים נשא אישה מהעיר ליסא (כיום לשנו (Leszno)), ועבר להתגורר שם במשך כארבע עשרה שנה.
ולאחר מכן, בהיותו כבן שלשים ושש התמנה לרב במעזריטש בה כיהן גם סבו רבי צבי הירש כרב.
במעזריטש כיהן כארבע שנים, ולאחר מכן כיהן כרב בקניגסברג במשך שבע עשרה שנה, ובשנת תקמ"ב (1782) התקבל כרב בקהילת שוטלנד שבגדנסק, לאחר פטירת הרב אלחנן אשכנזי, שם ישב כעשרים וחמש שנה עד פטירתו בשנת ה'תקס"ז (1807).
בניו: לרבי מאיר נולדו שני בנים, בנו הגדול, יהודא ליב נולד סביבות שנת תקט"ו (1755), ונפטר בצעירותו, בהיותו בן חמש עשרה פחות יום.
בן זה ניכר מצעירותו בגדלותו, עד ששימש כ"תלמיד חבר" לאביו, שאף הביא בשמו חידושי תורה.
לאחר פטירת בנו הגדול, לקח רבי מאיר את בנו השני, חיים, מבית הספר, ולימדו תורה עד שהביאו לדרגת "תלמיד חבר" שיכול היה לדון עמו בעומקה של הלכה.
בנו זה, מילא את מקומו אחריו ברבנות שוטלנד, אך לא זכה להעמיד צאצאים אחריו.
חתנו: בתו פרידל נשאה לרבי יהודה ליב נומברג, שהיה אב"ד של ראוויטש.
רבי מאיר היה מגדולי המשיבים בדורו, בין שואליו אפשר למצוא את רבי עקיבא איגר (שהיה צעיר ממנו בכשלשים שנה) שפונה אליו בהערכה והערצה.
ספרו "בית מאיר" התקבל גם לאחר פטירתו כספר פסיקה מוסמך.
עדות לכך ניתן למצוא בהסכמתו הנלהבת של הגאון מלבוב רבי יוסף שאול נתנזון, למהדורת לבוב תרכ"א (1860), שכתב עליו את הדברים הבאים –
בית מאיר נדפס לראשונה בפרנקפורט דאודר תקמ"ז (1787).
ובסופו נוסף קונטרס צלעות הבית - ויכוחים הנוגעים לדיני שולחן ערוך אבן העזר.
"קניין דעה" על שולחן ערוך חלק יורה דעה.
שאלות ותשובות בית מאיר, נדפסו על ידי מכון ירושלים, מהדורה ראשונה י-ם תשל"ו, מהדורה שנייה עם הוספות י-ם תשנ"ה.
כמו כן השאיר ביד בנו יחידו רבי חיים, שמילא מקומו ברבנות שוטלנד, מחברות בכתב ידו ובהם חידושים על הש"ס ושו"ת.
בנו זה נפטר ולא השאיר אחריו צאצאים.
כתבי היד של רבי מאיר פוזנר עברו אחר כך לידי בן חתנו, רבי יחזקאל נומברג אב בית הדין בלודז', וחלקם יצאו לאור מאוחר יותר על ידי בן נכדו רבי אפרים פישל.
רבי מאיר פוזנר לא היה מן המרבים לתת הסכמות לספרים.
ידועה הסכמתו לספר גינת ורדים (לרבי יוסף תאומים מחבר ספר "פרי מגדים") מסוף תקופת כהונתו כרב במעזריטש.
מאיר נתן "פּוּגִי" פניגשטיין (נולד ב-13 בדצמבר 1950) הוא מוזיקאי ישראלי ומפיק, הידוע בעיקר בתור המתופף של להקת כוורת.
מאיר פניגשטיין נולד בתל אביב למשפחה מוזיקלית.
במהלך שנות השישים, כשהיה נער, החל ללמוד תיפוף וג'אז וניגן בלהקת "ההדים" עם צביקה פיק ובהמשך הקים את להקת "הזמנים הטובים", איתה הופיע בעיקר בחתונות.
בסוף שנות ה-60 התגייס פניגשטיין לצה"ל והתקבל ללהקת גייסות השריון כמתופף.
מעט לאחר מכן נבחן והתקבל ללהקת הנח"ל, במסגרתה פגש לראשונה את דני סנדרסון, אלון אולארצ'יק, גידי גוב ואפרים שמיר.
דמותו של "פוגי" נולדה במהלך הופעה של להקת הנח"ל בקיבוץ מפלסים, שבה עלה מנחה בשם ישראל הדר שהציג את "שלישיית מפלסים", הלהקה המקומית של הקיבוץ, ובמבטא ארגנטינאי (שהיה טיפוסי לחברי קיבוץ מפלסים) הזמין את להקת הנח"ל לעלות לבמה ולהופיע.
למעשה "פוגי" הוא חיקוי של אותו מנחה.
עם השנים התפתחה הדמות וקיבלה חיים ואופי משל עצמה.
פניגשטיין המשיך לגלם את דמותו של "פוגי" במערכונים ושירים של החבורה שהתגבשה בלהקת הנח"ל.
המערכונים הפכו ל"פינות פוגי" ההומוריסטיות, אשר שולבו בתוכניתו של דורי בן זאב בגלי צה"ל.
אחד המערכונים כלל את השיר "פוגי מתחשמל", שאת מילותיו כתב פניגשטיין יחד עם סנדרסון (שגם הלחין).
בתקופה זו, לקח פניגשטיין חלק גם בלהקת "השניצלים" בהנהגת סנדרסון וביצירות המורכבות "הסיפור המחריד על הילד מברזיל" ואופרת הרוק "אופרת פוגי", אשר כללו גרסאות מוקדמות לשירים ומערכונים של להקת כוורת, ובנוסף בשני שירים שהקליט סנדרסון בשפה האנגלית יחד עם אולארצ'יק.
בתחילת שנות השבעים השתחררו פניגשטיין וחבריו מצה"ל בזה אחר זה, והמשיכו לנסות לפרוץ לתודעה.
ההרכב הסופי של להקת כוורת הושלם עם צירופם של יצחק קלפטר ויוני רכטר.
לאחר מספר ניסיונות כושלים ושינויי כיוון, פרצה הלהקה לתודעת הקהל בשנת 1973, והחלה להופיע בתדירות גבוהה בפני אולמות מלאים.
פניגשטיין תיפקד כמתופף הלהקה, השתתף גם בשירה והמשיך לגלם את "פוגי" בקטעי המעבר ששולבו במהלך ההופעות ובחלקם היה שותף בכתיבה.
הלהקה הופיעה גם בפני חיילים במהלך מלחמת יום הכיפורים ובסוף 1973 יצא התקליט הראשון והמצליח של כוורת, "סיפורי פוגי".
התקליט כלל את השיר "ילד מזדקן", שהתבסס על הלחן של "פוגי מתחשמל" ונכתב מחדש על ידי אולארצ'יק.
ב-1974 נבחרה הלהקה לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון עם השיר "נתתי לה חיי" והגיעה למקום השביעי.
באותה שנה יצא האלבום השני של כוורת, "פוגי בפיתה", אשר זכה גם הוא להצלחה גדולה.
פניגשטיין השתתף באלבום זה גם במספר קטעי שירה, כשהבולט שבהם היה בשיר "הבלדה על ארי ודרצ'י".
במקביל להמשך הרצת המופע "סיפורי פוגי" עם להקת כוורת, הופקד פניגשטיין על התופים בשני שירים באלבום "ארבע-עשרה אוקטבות", שהקליט חברו ללהקה יוני רכטר כצמד עם אבנר קנר.
בשנת 1975 הוציאה כוורת את אלבומה השלישי, "צפוף באוזן".
פניגשטיין השתתף בכתיבת המילים של "שיר הטמבל" יחד עם כל חברי הלהקה (ללחן של קלפטר), ושר סולו את השיר "לו לו".
המופע החדש והמושקע שליווה את יציאת התקליט לא עלה יפה והורד לאחר תקופה קצרה בתחילת 1976. בשנה זו יצא פניגשטיין יחד עם הלהקה לסיבוב הופעות מחוף לחוף בארצות הברית.
הסיבוב הצליח, אך בעקבות מתחים בין חברי הלהקה ואי-הצלחתם להשיג חוזה הקלטות מעבר לים, חזרה הלהקה ארצה לאחר חודשים ספורים.
למרות הצלחה מסוימת של מופע משותף עם שלישיית הגשש החיוור, בסתיו 1976 הפסיקה להקת כוורת את פעילותה.
פניגשטיין ידוע כמתנגד הגדול ביותר לפירוק הלהקה, עקב חשש מכך שהמהלך יוביל גם לעזיבתו את המוזיקה.
לאחר פירוק הלהקה, המשיך פניגשטיין לתופף במספר הפקות והופעות, בין היתר של חברו ללהקה לשעבר גידי גוב, בנוסף למופעים והקלטות של אריאל זילבר, אריק לביא ואריק איינשטיין, ובג'ינגל המפורסם ל"יוסף מלך השטיחים" אשר אותו יצר דני סנדרסון ששיתף בו גם את אלון אולארצ'יק.
כמו כן, שיתף פניגשטיין פעולה עם המלחין והפסנתרן המוערך יוסי מר-חיים בכתיבת שירים ואף התנסה במשחק כאשר השתתף בסרטים "דודה קלרה", "הלהקה" (בו גם ניגן בפסקול), בקלטת הילדים "תוף הלב של דין דין", ובהצגה "צ'ארלי קצ'ארלי".
אך פניגשטיין חש שאינו ממצה את שאיפותיו, ובשנת 1978 החליט להגר לארצות הברית כדי ללמוד מוזיקה במכללת ברקלי - זאת בעקבות חברו אלון אולארצ'יק, אשר איתו התגורר פניגשטיין בתקופה זו.
פניגשטיין ניגן בארצות הברית עם להקת ייצוג ישראלית.
כעבור כשנה, לאחר ששב לישראל לתקופה קצרצרה ושוב לא מצא פרנסה בתחום המוזיקה, חזר לארצות הברית והקים בבוסטון את תזמורת "אביב", אשר הורכבה בחלקה מאמנים ישראלים אשר איתם למד בארצות הברית.
בהמשך החליט פניגשטיין לעזוב את לימודי המוזיקה ופנה להפקת אירועים לישראלים בארצות הברית - בין היתר הפיק אירוע ליום העצמאות ב-1982 והופעות של אמנים שונים מישראל.
בעקבות זאת ייסד פניגשטיין בשנת 1983 את פסטיבל הסרטים הישראלי בבוסטון, שכעבור שנים אחדות עבר ללוס אנג'לס וניו יורק והפך עם השנים לאירוע שנתי אשר מושך קהל רב, כאשר פניגשטיין משמש כמנכ"ל ועומד בראש הארגון ובבחירת הסרטים.
הפקת הפסטיבל מהווה את עיקר עיסוקו של פניגשטיין עד היום.
בשנת 1984 שב פניגשטיין לישראל לרגל סיבוב הופעות האיחוד הראשון של להקת כוורת מאז הפירוק שמונה שנים קודם לכן.
פניגשטיין היה היוזם העיקרי של האיחוד, אשר לכבודו כתב אלון אולארצ'יק את השיר "מאיר ואלון" המספר על חייהם של השניים בארצות הברית.
פניגשטיין השתתף גם בסיבוב האיחוד השני של הלהקה בשנת 1990, ואף הפיק את סרטו התיעודי של צבי שיסל "כוורת - תמונות מחיי להקה", אשר תיעד את הסיבוב והופץ בשנת 1992.
בשנת 1998 התאחדה להקת כוורת פעם נוספת, הפעם לרגל שנת היובל לישראל וחצי היובל ליציאת האלבום הראשון של הלהקה.
המופע החד-פעמי התקיים בפארק הירקון, ותועד על גבי האלבום "כוורת בפארק".
פניגשטיין שב ארצה לרגל האיחוד גם הפעם.
גם בשנת 2000 שב פניגשטיין ארצה להופעה חד-פעמית נוספת עם להקת כוורת, כאשר המופע הפעם נועד לגיוס כסף עבור ניתוח דחוף להצלת חייו של חבר הלהקה, יצחק קלפטר.
באותה שנה השתתף פניגשטיין בסרט הילדים "תוף הלב של דין דין".
פניגשטיין השתתף גם באיחוד האחרון של כוורת, בקיץ 2013.
פניגשטיין ממשיך להפיק את פסטיבל הסרטים הישראלי אשר ממשיך לגדול ומתקיים בחלקים נוספים בארצות הברית, כגון מיאמי ושיקגו.
הפסטיבל גם מחלק פרסים ומגיעים אליו שחקנים ויוצרים מישראל ומהעולם.
בשנת 2013 יצא הסרט "הסיפור של פוגי", המספר על חייו, בו גם מבצע פניגשטיין את שיר הנושא, "הוואי-אי יו", שהוקלט שש שנים לפני יציאת הסרט.
בשנת 2026 גילם את בעלה של העשירה בסרטו של נדב לפיד "כן!".
בסוף שנת 1997 חשף פניגשטיין בראיון כי הוא אב לילדה בת 18 אשר מעולם לא ידע על קיומה לפני כן.
בעקבות הגילוי נוצר קשר קרוב בין השניים.
בשנת 2013 חזר לגור בישראל והוא מתגורר כיום עם אשתו ג'סי ושלושת ילדיו בתל אביב, בנוסף לבת שגילה בשנת 1997.
(אברהם) מאיר "מייק" קפלן (דצמבר 1923 - 23 באפריל 2004, י"ד בטבת ה'תרפ"ד - ב' באייר ה'תשס"ד) היה ראש המחלקה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל בשנים 1965–1987, שזכה ב-1976 לעיטור השירות על עבודתו זו.
מאיר קפלן נולד בניו יורק ב-1923, לרב ד"ר יחיאל קפלן וללאה קפלן.
לאחר סיום לימודיו לתואר MA בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה עם מלגת פוליצר, ב-1947, התנדבו קפלן ואשתו סילביה ללמד עברית לילדים יתומים, ניצולי השואה, במסגרת עליית הנוער בצרפת.
הילדים הועברו למרסיי כדי להכין אותם לעלייה הבלתי לגאלית לארץ ישראל של המנדט הבריטי.
לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, מאיר קפלן ואשתו ליוו 120 ילדים לישראל באונייה "פאן יורק" (קיבוץ גלויות).
לאחר שהות של שישה חודשים בקיבוץ יבנה, קפלן עבר לירושלים, שם החליט להתגייס למשטרת ישראל, ולבטל את תוכניתו המקורית ללמוד לתואר דוקטור.
הוא רצה לפתח את השימוש בזיהוי פלילי בישראל והוסכם עם המפכ"ל שילמד , בארצות הברית ולאחר מכן יחזור לישראל.
קפלן למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, תוך הקפדה על רכישת ניסיון מעשי בתחום מעבר ללימודים העיוניים.
משטרת לוס אנג'לס נענתה לבקשתה של הקונסוליה הישראלית והסכימה שקפלן יעבוד במעבדותיה מספר חודשים, כדי לקבל הכשרה מעשית במעבדות לזיהוי פלילי.
ב-1952 חזר קפלן לישראל והחל קריירה של 35 שנים במשטרת ישראל, תחילה בתל אביב ולאחר מכן בירושלים.
שם עמד בראש המדור המדעי של אגף החקירות.
ב-1965 מונה לראש המחלקה לזיהוי פלילי (מז"פ), תפקיד אותו מילא במשך 19 שנה.
נוסף על תפקידו, במשך עשר שנים ייצג את משטרת ישראל בישיבות העצרת הכללית של האינטרפול.
במסגרת עבודתו עשה שתי פעולות מיוחדות ברמה הלאומית.
הוא סייע ל"מוסד" בזיהויו לקראת חטיפתו והעמדתו לדין של אדולף אייכמן ב-1960, פעילות שעליה קיבל בשנת 2007 תעודת הוקרה של ממשלת ישראל ללוכדי אייכמן 1960 במשכן הכנסת במעמד נשיא המדינה וראש הממשלה עבור פעילותו בלכידתו והבאתו לדין בישראל של הצורר אדולף אייכמן.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, יזם הבאת כלבים מאנגליה כדי לאתר גופות של חללי צה"ל, מבצע שהוכתר בהצלחה רבה.
קפלן גייס למשטרה מדענים בעלי תארים מתקדמים ושיתף אוניברסיטאות בישראל בפיתוח שיטות ומכשור.
כך הוא הצעיד את מז"פ למעמד מכובד בקהילת המעבדות לזיהוי פלילי בעולם.
מעבר לעשייה השוטפת, הדגיש את חשיבות המחקר לקידום העבודה המעשית.
הוא הקים מערך טכנאי זיהוי ארצי במסגרתו הוכשרו טכנאי זיהוי, שתפקידם העיקרי לאסוף ראיות בזירת הפשע, ולהעבירן למעבדות לבדיקה.
עבודה זו נעשתה מתוך תפיסה שהמפתח העיקרי להצלחה במדע הפורנסי הוא הדייקנות והאיסוף של ראיות פיזיות והבסיס לכך הוא עבודת שטח יסודית.
בשנת 1976 זכה לקבל ממשטרת ישראל את עיטור השירות.בתעודת ההערכה נכתב: תת-ניצב מאיר קפלן פיתח במשך שירותו במשטרה את השירותים לזיהוי פלילי.תכנן ושיכלל שיטות עבודה בתחום זה ויצר קשרים מקצועיים עם מוסדות מדע ומחקר בארץ ומחוצה לה.בעבודתו היסודית,בחריצותו ובבקיאותו הרבה הרים את קרנה של משטרת ישראל.
מאיר קפלן נפטר בירושלים ב-23 באפריל 2004 והותיר אחריו שני ילדים, שמונה נכדים וחמישה נינים.
מאיר פיצ'חדזה (16 באוגוסט 1955 - 4 בפברואר 2010) היה צייר יהודי ישראלי, יליד גאורגיה, עלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20, אחד הציירים המוכרים והבולטים באמנות הישראלית.
החל לגבש סגנון ציור ייחודי בסוף שנות ה-70 ונחשב לעוף מוזר על רקע הנוף היצירתי הישראלי.
פיצ'חדזה נולד בכותאיסי שבגאורגיה, אחיהן הצעיר של ג'ולייטה ומקוואלה ().
הוא החל לצייר בבית העם המקומי בעקבות אחותו הבכורה מקוואלה הגדולה ממנו בחמש שנים, למורת רוחו של אביו.
במקביל עבד בבניה יחד עם אביו שהיה רצף.
הוא למד אמנות עם אחותו אצל רֵזו רמישווילי שזיהה את כישרונו והזמין אותו ללמוד ציור בסטודיו שלו.
בתקופה זו צייר פיצ'חדזה איכרים גאורגים "מתוך הזדהות עם אנשי האדמה", ויצר ריקועי נחושת של דימויים עממיים מסורתיים.
כשהגיע לגיל 16, הוא נטש את הציור לטובת חבורות רחוב.
בשנת 1973, בהיותו בן שמונה עשרה, הוא עלה לישראל יחד עם הוריו ואחותו מקוואלה והתגורר עם משפחתו באור יהודה.
ג'ולייטה אחותו השנייה נישאה בגאורגיה ועלתה ארצה לאחר מכן.
עם הגיעם ארצה דאג האב למצוא עבודה למאיר ולאחותו: מקוואלה עבדה בהלחמת חוטים במפעל אלקטרוניקה, ומאיר ליטש אותיות פליז למצבות.
בדרך זו למד מאיר את האלף-בית העברי, שכן הוא לא למד עברית באולפן.
לאחר שנתיים חזר מאיר לציור.
הוא החל להתפרנס מליטוש יהלומים, עבודה מכניסה שהשאירה לו מספיק זמן לציור.
פיצ'חדזה התחתן בגיל 22 עם תמי, ונולדו להם שני ילדים: הבת לורי והבן רובי.
"האמנות הייתה בשבילו מפלט לעולם אחר.
אביו לא האמין בציור, רק בעבודה קשה", מספרת ננה שרייר שהייתה בת זוגו למשך מספר שנים.
בד בבד עם עבודותיו המזדמנות, פיצ'חדזה הצעיר חרש את רחוב גורדון בסיבובי גלריות, מנסה למכור ציורים של דמויות קלאסיות.
"אני לא מאמין כמה אומץ היה לי אז פשוט ללכת ולדפוק על דלתות של גלריות", תיאר בדיעבד באוזני חבריו, "הייתי עקשן.
גדעון עפרת כתב כי ציוריו של מאיר (תחילה היה חותם "מאיר פיאדה" או "מאיר") בתקופה זו נראו כסוריאליזם ממטבחו של סלבדור דאלי, עם נשים דקיקות וארוכות המתפתלות בגלי אַר-נובו על רקע נופי אינסוף הנגועים בריאליזם פנטסטי, ומושפעים מאוד מהדמויות הכחולות, הדקות והגבוהות, שציירה אחותו מקוואלה באותה עת.
בשיחה עימו אמר פיצ'חדזה: "כאשר התחלתי לצייר בארץ נהגתי לשים על הבד את אשר ראיתי ברוסיה, ובעיקר מדונות רנסאנסיות, בדומה לאיקונות הנוצריות...
הציורים האלה הם מה שלמדתי וכל מה שידעתי עד גיל 26".
הצלחתו הראשונה הייתה דווקא מכירה של ציורי אחותו מקוואלה לגלריות בגורדון.
בהמשך ארגן תערוכה בבית סוקולוב, ובה נמכרו רובם.
ב-1975 כבר הציג עם אחותו תערוכה בצוותא, ולאחר מכן בבית-סוקולוב בתל אביב.
שם התגלה כישרונו בידי עיתונאים, והם כתבו באהדה עליו ועל אחותו.
המפנה באמנות של פיצ'חדזה: התאבדותה של אחותו
בינתיים אחותו מקוואלה שקעה בדיכאון בגלל קשיי הסתגלות בארץ והתאבדה בתלייה.
בעקבות אירוע זה, כתב פיצ'חדזה: "אחרי ההתאבדות של אחותי (הלכתי גם ללמוד שנה בקלישר) העבודות שלי הפכו יותר גדולות, וסגנון הציור נהיה יותר מערבי ומודרני.
בשלוש-ארבע השנים שאחרי התאבדותה עשיתי הכל בשביל לא לחזור למקום בו הייתי קודם.
עשיתי אמנות על אמנות: עבודות אוטוביוגרפיות בשילוב שפות אמנותיות שונות, ציטטות מתולדות האמנות."
בגיל 28 התחיל ללמוד אמנות בבית-הספר הגבוה לציור (לימים קלישר) בתל אביב, לימודים שנמשכו כשנה וחצי, וכאן החל עיצובו האמנותי מחדש: "התחלתי להטיל ספק בתרבות שהבאתי מגאורגיה ובמה שעשיתי עד אז, ציור קלאסי שהיום אני יודע שהוא היה מיושן.
עשיתי הכול בשביל לנטוש את סוג הציור הזה." הוא למד אמנות כצייר כמעט מקצועי (הוא התקבל הישר לשנה השנייה), ולפיכך אף תבע לעצמו חירות גמורה בשיעורים ובוויכוחים מתמשכים עם המורים.
הוא נשאב לעולם האמנות התל אביבי והִרבה לבקר בתערוכות.
עם זאת, פיצ'חדזה לא זנח את אהבותיו הישנות הגדולות: רמברנדט ומארק רותקו, שני ציירים של אור קורן מאפלה ושל אור שהוא זיו מיסטי – מאפיין מרכזי ביצירותיו שלו עצמו.
באמצע שנות התשעים נסע פיצ'חדזה לניו-יורק.
במזוודה לקח איתו תצלומי משפחה ישנים, ובמהלך שהותו שם הוא יצר את ציוריו על בסיס התצלומים ודרכם חזר אל זכרונות ילדותו.
בעקבות מחלה קשה של בתו חזר ארצה ב-1996, תרם לה כליה, וחילק את זמנו בין ניו-יורק לתל אביב.
"בעבודות משנות התשעים ועד היום נראות הדמויות של פיצ'חדזה כמו 'מודבקות' על נוף אניגמטי בדוי בצבעי ירוק/כחול כהים, נוף המהווה רקע לרבים מציוריו.
בחלקו העליון מופיעה זריחה או שקיעה (הגדרה של פיצ'חדזה) בצבעים בוהקים של צהוב וכתום.
צבעים חמים אלו המנוגדים לצבעוניות הקודרת של הנוף מתוכו הם בוקעים."
מבקר האמנות גדעון עפרת הסביר כי בשלב זה פיצ'חדזה "החל משכלל את אמנות ההתחזות, שהיא אמנות ההסתתרות מאחורי עוד ועוד מסכות ומאחורי יכולת טכנית בלתי שגרתית [...] העתקת דימויים, הסתמכות על חומרים משועתקים, אקלקטיות מוצהרת – מאיר פיצ'חדזה נולד מחדש כאמן פוסט-מודרני.
הוא, שמעולם לא חרש בשדות המודרנה, מצא את עצמו בשנות ה-80 המוקדמות שותף למרידה שאינה מרידתו.
כאילו הכשירוהו חייו לגל החדש, וללא שום זיקה לדיאלקטיקה האינטלקטואלית שהולידה גל זה'.
ניתן לזהות בציוריו השפעות רבות מהצייר הגאורגי "הנאיבי" ניקו פירוסמני.
מרבית ציוריו בתחילת שנות ה-80 נטו לריאליזם פיגורטיבי, אך בהמשך דרכו הושפע מאמנים פוסט-מודרניים, כדוגמת דוד סלה (David Salle) .
כתוצאה מכך עבודותיו המתקדמות יותר מאופיינות בטשטוש בין תחומים, כאשר בציור נתון ניתן להבחין באלמנטים מופשטים ופיגורטיביים כאחד.
נושאי יצירתו של פיצ'חדזה והערכת יצירתו
נושאי יצירתו של פיצ'חדזה נחלקים באופן סכמתי לכמה נושאים עיקריים: ציורי נוף בעלי נופך רומנטי, שאותם צייר לכל אורך דרכו ובהם חוזר נוף של שני הרים ועמק ביניהם.
חלק מהחוקרים מייחסים את נוף הזה לנוף ילדותו של האמן, אך הוא טען כי זהו נוף דמיוני, פנימי, המייצג את מצבו הנפשי.
יצירתו כוללת מספר רב של צורות ותכנים: א.
נופים רומנטיים (לכל אורך הדרך); ב.
מכתבי ילדים לאלוהים (מחצית שנות ה-90); ה.
הוא לא נהג לתת שמות ליצירותיו, וטען כי הדבר נובע מיכולתו המוגבלת להתבטא במילים עקב גמגום שממנו סבל בילדותו ועקב קשיי השפה העברית.
בניגוד לציירים ישראלים רבים, ציוריו של פיצ'חדזה אינם עוסקים במציאות הפוליטית בישראל של תקופתו ואינם יוצרים דיאלוג עם סגנונות האמנות המקובלים בה.
רבים מתייחסים לציוריו כאל תיאור פנימי של התודעה והחוויה של מהגר הנמצא כלוא בין שתי מציאויות מנוגדות ואינו משתחרר מכובד זיכרונותיו ועולמו הפנימי.
ברבות מיצירותיו המהגר מתואר כמודבק על גבי הנוף החוזר של שני ההרים, ונראה תלוש מהמציאות שבה הוא חי.
המזוודות, שאותן הוא נושא בציורים, וגם מופיעות כנושא בפני עצמו, מסמלות את חוויית הארעיות והתלישות שלו אחד מהמאפיינים הייחודיים לו הוא צביעת כל הבד בשחור לפני תחילת העבודה.
כאשר נשאל בריאיון לרינו צרור מדוע הוא עובד כך ולא מתחיל את ציוריו על הבד הלבן כמקובל, הוא ענה: "אנשים אמרו שחור זה חושך, זה מוות, זה מדכא.
אני אמרתי להפך: אני בא לשחור עם פנס ומאיר אותו".
בעשורים האחרונים קנה לעצמו פיצ'חדזה שם כאחד מהציירים הישראליים המוכרים והבולטים בישראל.
בשנת 2003 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
בשנת 2008 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו ביפו, "מאיר פיצ'חדזה.
מאיר פיצ'חדזה נפטר בגיל 54, ב-4 בפברואר 2010, ממחלת הסרטן.
במלאת שנה למותו נערכה לכבודו תערוכה בשם: "האדם מחפש משמעות" (כשם ספרו של ויקטור פראנקל).
התערוכה, שאצרה אליה בן דב, התקיימה במרכז חייק לאמנות עכשווית ביפו.
ב-2017 הוצגה תערוכת יחיד שלו בשם "זמן שקיעה" בגלריה חזי כהן, תל אביב, המייצגת את עזבונו.
בשנת 2020 הוצגה בגלריה תערוכה לציון עשור לפטירתו בשם "דיוקנאות ואנשים".
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של מאיר פיצ'חדזה ברחוב אמיל זולא.
1982-3: קרן שרת, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1988: פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות; פרס שר החינוך, משרד החינוך והתרבות
1989: פרס היצירה בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות
1990: מדליית זהב, הביאנלה האסייתית-אירופית, אנקרה
1990: בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1994: סדנאות האמנים, תל אביב.
2003: "אמנות כאוטוביוגרפיה", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2005: "שפה זרה",הגלריה לאמנות אום אל-פחם.
2011: האדם מחפש משמעות, מוזיאון חייק - יפו.
2020 - "דיוקנאות ואנשים", גלריה חזי כהן, תל אביב
1985: אוסף פרדריך ויצמן, מוזיאון תל אביב לאמנות
1987: זרמים באמנות ישראלית, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
אמנות ישראלית – שנות השמונים, תערוכה נודדת, ארצות הברית
צבע טרי, מוזיאון ישראל, ירושלים
חיפה – פורטרט ועוד, מוזיאון חיפה לאמנות
שחור לבן, מוזיאון בת ים
אמנות, ישראל – עבודות עכשוויות, המרכז לאמנות, פילדלפיה.
אמנים ישראלים במכון ויצמן, רחובות
אפרטו 51 – ההצעה הישראלית, הביאנלה לאמנות של ונציה
אמנות ישראלית, חדש באוסף, מוזיאון תל אביב לאמנות
לגעת בתשעים, בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב
העמוד בפיסול הישראלי העכשווי, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב
הדמיה ודימוי, המרכז לאמנות חזותית, באר שבע
חמישה אמנים ישראלים, גלריה פימרוי פרדי, לונדון