tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות מלחמת ששת הימים התחדשו קשרים אלו והתרחבו (למשל עם משפחת שחאדה ברמאללה), ביתם של בני הזוג זלצברגר שימש נקודת מפגש לשיחות בין ישראלים לפלסטינים.
בשנות השמונים הייתה לוטה זלצברגר בין המקימים של ארגון IPCRI (Israeli Palestinian Cooperation), שעסק בשיחות על פתרון הבעיה הפלסטינית, כולל עם נציגים של אש"ף, הרבה לפני הסכמי אוסלו.
משפחתה של זלצברגר הקימה בגן החיות התנ"כי בירושלים מרכז לטיפול בילדים עם צרכים מיוחדים באמצעות עיסוק בטיפול בבעלי חיים.
בנה הוא פרופסור עלי זלצברגר, הדיקן לשעבר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
לוטונג ג'אווה (שם מדעי: Trachypithecus auratus) הקרוי גם לנגור ג'אווה הוא מין בסוג לוטונג (או לנגור) במשפחת קופים בעלי זנב.
המין אנדמי לאי ג'אווה ולאיים המקיפים אותו.
צבעו של הלוטונג ג'אווה שחור עם גוון חום ברגליים, בצדדים וב"פאות הלחיים".
כשאר הלנגורים, זנבו ארוך ומגיע לאורך של עד 87 ס"מ, בזמן שאורך הגוף מגיע לאורך של 55 ס"מ בלבד.
שני תת-המינים של לוטונג זה דומים בהופעתם ונפרדים גאוגרפית; הזכרים והנקבות שחורים, למרות שלנקבות נקודה חיוורת, צהבהבה ולבנה באזור הערווה.
הצעירים של שני תת-המינים כתומים.
תת-המין הקבוע לא מאבד את צבעו כאשר הוא מתבגר, במקום זאת, צבעו מתכהה במעט, עם צבע צהוב בצדדים, בגפיים ומסביב לאוזניים, עם גוון שחור בגב.
לוטונג ג'אווה מצוי באזורים הפנימיים והחיצוניים של יער הגשם.
פרימט זה פעיל יום וחי ביערות.
הוא ברובו אוכל צמחים, תזונתו מכילה עלים, פרחים, פירות ואת ניצני הפרחים, למרות שהוא אוכל גם זחלי חרקים.
לוטה רייניגר הייתה במאית גרמניה (ואחר כך בריטית) של סרטי אנימציית צלליות.
אחד מסרטיה הידועים הוא עלילות הנסיך אחמד, בין סרטי האנימציה באורך מלא הראשונים שנוצרו, והראשון שהשתמר עותק מלא שלו.
נולדה בברלין בשנת 1899. עוד בילדותה גילתה עניין רב באמנות סינית של בובות וצלליות, ואפילו בנתה תיאטרון בובות משלה, כדי שתוכל ליצור מופעים למשפחתה ולחבריה.
כנערה שגדלה בשנותיו הראשונות של הקולנוע, התאהבה רייניגר בקולנוע, ובמיוחד בסרטים של הבמאי הצרפתי הנודע ז'ורז' מלייס, שנודעו באפקטים המיוחדים שלהם.
בסופו של דבר שכנעה רייניגר את הוריה שיאפשרו לה להירשם לקבוצת תיאטרון, והחלה ליצור דיוקנאות וצלליות של השחקנים שסביבה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצליחה מאוד בזכות סרטיה הקצרים.
בשנת 1923 הוציאה סרט ראשון באורך מלא, שהצליח מסחרית, אף על פי שרק כעבור שנה נמצא לו מפיץ.
עם עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933, החליטו רייניגר ובעלה להגר מגרמניה (שניהם היו פעילים בשמאל הפוליטי).
הם נדדו ממדינה למדינה והמשיכו בעשיית סרטים.
בשנת 1935 התיישבה בלונדון והחלה לעסוק גם בפרסום.
בשנת 1979 קיבלה את אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
נפטרה בגיל 82 בגרמניה, ביוני 1981.
לוֹטוּס הוא כינוי לא טקסונומי בתרבויות שונות למספר מיני צמחים.
באגדות, בדתות וביצירות האמנות של מצרים העתיקה, הודו ויוון העתיקה נקראו בשם זה צמחי מים מתוקים ומליחים.
במצרים העתיקה נקראו בשם לוטוס צמחים מהסוג נימפאה (נימפאה כחולה (Nymphaea caerulea), נימפאת הלוטוס (Nymphaea lotus) ועוד).
הנימפאה הכחולה, הנקראת גם "לוטוס כחול" או "לוטוס מצרי קדוש", מופיעה בציורי קיר ובתבליטים ממצרים העתיקה.
נמצא כי המצרים הקדמונים נהגו לשתות את תמצית הפרחים, שהיא בעלת השפעה נרקוטית בשל החומרים הפסיכואקטיביים שבה, ומביאה את המשתמשים בה לתחושת אופוריה ולהזיות.
אף על פי שהשם לוטוס מופיע בשמה המדעי של נימפאת הלוטוס, הרי שמציורי הקיר המצריים עולה כי הצמח אותו צרכו היה נימפאה כחולה.
כמוטיב אמנותי, מקורו של מוטיב הלוטוס הוא במצרים העתיקה, כסמל ליצירה והתחדשות, וכן כסמל בעל קונוטציה מלכותית.
משם נפוץ ללבנט ולמסופוטמיה, גם שם לעתים בהקשר מלכותי.
הקונטציות המלכותיות היו חזקות במיוחד בכנען.
הלוטוס מוחזק לעתים קרובות ביד המלך; לוטוס חי הפונה מעלה כאשר המלך חי, אך כאשר המלך כבר מת (למשל בתבליט על ארון קבורתו), הלוטוס נבול ופונה למטה.
שורות של פרח לוטוס וניצן לוטוס סגור לסירוגין היו נפוצות באמנות מסופוטמית ולבנטינית כסמל צמיחה, התחדשות וחיים, כאשר החזרתיות של הפרחים הגבירה את כוחם המיסטי.
פרחי לוטוס הופיעו גם במוטיבים אלוהיים בכנען ובמצרים, כגון בידיהן של דמויות אלות נשיות ערומות, או מתחת לרגליו של אל השמש הילד .
בתרבות היוונית ייחסו לפרח הלוטוס את השכחה, על פי סיפור מתוך האודיסיאה של הומרוס, המספר כי חבריו של אודיסוס שאכלו את פרח הלוטוס אצל ה"לוטופאגים" ("אוכלי לוטוס") שכחו את מולדתם ולא רצו לשוב אליה.
ביוון העתיקה התייחס המונח היווני לוטוס למינים נוספים של צמחים, בנוסף לנימפיאה, שאינם צמחי מים:
צמחי מספוא ממשפחת הקטניות, כגון מינים של תלתן (Trifolium fragiferum), גרגרנית יוונית (Trigonella foenum-graecum), ומינים מהסוג דבשה (Melilotus).
המין סיזיפוס לוטוס (Ziziphus lotus) ממשפחת האשחריים.
המין מיש דרומי (Celtis australis) ממשפחת הקנאביים.
הלוטוס בשמו העממי הוא סמל חשוב בבודהיזם ובמיתולוגיה הברהמינית, שם הוא מסמל את הכוח האלוהי, את היופי, הטוהר וחיי הנצח, משום יופיו של הצמח והיותו צמח מים.
כמו כן, מוזכרות דמויות רבות בדתות הללו, שנולדו מתוך פרח הלוטוס.
בתרבויות אלו נהוג היה לפזר פרחי לוטוס על מצבות ובזמן טקסי כבוד לנשמות המתים.
ביצירות אמנות ברהמה, בעל ארבעה ראשים המופנים לארבע רוחות השמים וארבע ידיים, מוצג יושב על פרח לוטוס.
בהודו, הצמחים שנקראו בשם לוטוס היו מהמין נלומבו נאכל (Nelumbo nucifera), הידוע גם כ"לוטוס הודי קדוש", המשתייך לסוג נלומבו, ממשפחת הנופריים, שבו מין נוסף: נלומבו צהוב (Nelumbo lutea), הנקרא גם לוטוס אמריקאי.
לוטה פריס (בדנית: Lotte Friis; נולדה ב-9 בפברואר 1988) היא שחיינית דנית.
היא אלופת העולם (שנגחאי 2011), בעלת 6 מדליות מהן 2 זהב, אלופת אירופה (בודפשט 2010), בעלת מדליית ארד אולימפית (בייג'ינג 2008) ושיאנית העולם הנוכחית (2013) במשחה ל-1500 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 2004 סיימה פריס במקום שביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:48.51 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.23 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.03 דקות ובמקום 15 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:20.14 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיימה פריס במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:20.82 דקות, המנצחת במשחה הייתה קייט זיגלר מארצות הברית שקבעה שיא תחרות חדש של 15:53.05 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 16:09.39 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
בנוסף, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:37.16 דקות, במקום 18 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.99 דקות ובמקום 14 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.78 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008 זכתה פריס במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.26 דקות, אחרי פלביה ריגמונטי משווייץ (15:58.54 דקות) ואריקה וילייאסיז'ה גרסיה מספרד (16:02.08 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:28.88 דקות, במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.38 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.57 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה פריס במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.03 דקות, אחרי רבקה אדלינגטון מבריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 8:14.10 דקות ואלסיה פיליפי מאיטליה (8:20.23 דקות).
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 8:21.74 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.47 דקות ובמקום 13 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.81 דקות.
התוצאה שקבעה כשחיינית אחרונה בזינוק שליחים הייתה 1:59.67 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.62 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא דני חדש של 4:05.40 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא דני חדש נוסף של 7:55.56 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בקופנהגן (בריכת 25 מטר) ב-29 בנובמבר אותה שנה קבעה פריס במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 15:28.65 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט בשנת 2010 זכתה פריס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.27 דקות, לפני אופלי-סיריל אטיין מצרפת 8:24.00 דקות ופדריקה פלגריני מאיטליה 8:24.99 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:59.13 דקות, לפני גריין מרפי מאירלנד (16:02.29 דקות) וגרסיה 16:05.08 דקות.
בנוסף, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.10 דקות, אחרי אדלינגטון 4:04.55 דקות ואטיין (4:05.40 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה פריס בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.68 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.74 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה פריס במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.98 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.86 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 8:21.89 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:37.45 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה פריס במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:10.99 דקות, אחרי לוריין בויל מניו זילנד (8:08.62 דקות) ולפני קלואה סוטון מארצות הברית (8:15.53 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 9 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.17 דקות, במקום 11 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.67 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.04 דקות, כשחיינית ראשונה היא שחתה תוצאה של 1:55.93 דקות.
לוטוטוב (בפולנית: Lututów) היא עיירה במחוז ויילון (Wielun) לודז', פולין.
ב-1 בספטמבר 1939, ערב פלישת הצבא הגרמני, היא הייתה שטעטל וחיו בה 1,500-1,600 יהודים, שהיוו את רוב תושבי העיירה.
לוטוטוב הוכרה כעיר ב-1406 אך איבדה את המעמד הזה במחצית הראשונה של המאה ה-17. היא נבדלה מכפרי הסביבה בשווקיה, בירידיה ובמבקרים שפקדו אותה, בהם גם סוחרים ורוכלים יהודים רבים.
במאות ה-17 וה-18 גרו בעיירה באופן לא קבוע מספר משפחות יהודיות, שהתפרנסו מחכירת הפונדק וממבשלות הבירה והיי"ש.
בתקופה זו השתייכו יהודי לוטוטוב לקהילת דז'יאלושין (Działoszyn).
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התיישבו יהודים בלוטוטוב באופן קבוע.
הפריצים בעלי העיר, סייעו למתיישבים ובזכות פעולתם הוחזר ללוטוטוב מעמד של עיר ב-1843. בשווקים שלה מכרו בעיקר תבואה, צמר ומוצרי מזון.
היישוב היהודי גדל ובשנות ה-70 היו היהודים רוב באוכלוסייה המקומית.
התפתחות העיירה נפסקה למרות שלילה חוזרת של מעמדה כעיר ב-1870. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 קיימו סוחרי לוטוטוב היהודים מגע עם מרכזי מסחר רבים בפולין, בגליציה ובשלזיה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נוסדו מוסדות הקהילה היהודית: התמנה ועד קהילה, נבנה בית-כנסת, הוקם בית-עלמין ופעלה קופת גמילות חסדים.
ר' יצחק זאב פרומן היה מרבניה הנודעים של לוטוטוב.
הוא חתם על קול הקורא הנודע של ר' חיים אליעזר ואקס, ושל ר' יהושע מקוטנו, בדבר עדיפותם של אתרוגי ארץ ישראל.
אחריו שימש ברבנות בנו, ר' שלמה, שכיהן מאז 1885 כדיין בעיר, ולאחר מות אביו ב-1905 מונה לאב"ד.
הרב שלמה פרומן נבחר לעיתים קרובות על ידי האוכלוסייה הפולנית כמתווך בסכסוכים (המסחריים, בעיקר) עם היהודים.
הוא המשיך בכהונתו עד שנות ה-20. רבה האחרון של לוטוטוב היה ר' י.
פעילות תרבותית ופוליטית מודרנית התחילה בלוטוטוב היהודית בימי מלחמת העולם ה-1, בתקופת הכיבוש הגרמני.
ב-1916 הוקם בלוטוטוב חוג ציונים ראשון.
ב-1915 נוסד האיגוד להתעמלות ולספורט.
בתקופה זו היו היהודים ברובם בעלי-מלאכה, (בעיקר חייטים), סוחרים זעירים ובראש ובראשונה רוכלי כפר.
לוטוטוב הייתה מרוחקת מקווי התחבורה ורק ב-1929 כשהתחילו לנסוע אוטובוסים בקו לוטוטוב-לודז' שופרו תנאי העבודה של הרוכלים והסוחרים.
הקמת הבנק היהודי הקואופרטיבי לאשראי היה מאורע חשוב בחיי העוסקים במסחר.
קרוב למחצית ממשפחות היהודים נהנו מהלוואות הבנק.
כל אותה עת קופת גמילות החסדים המשיכה בפעולתה, וב-1938 נוסדה לידה מחלקה כפרית, וכמאה יהודים מתושבי הכפרים במחוז ויילון נרשמו כחברים בה.
במקרים דחופים היה הציבור היהודי במקום יוזם פעולות של סיוע.
לאחר הדליקה ב-1929, כשעלו באש כל הבתים באחד הרחובות, וכ-60 משפחות יהודיות ומספר משפחות פולניות נשארו ללא קורת גג, קם ועד עזרה בראשות הרב פרומן.
לפעולה זו הצטרף גם הכומר המקומי, שמסר לנפגעים חלק מביתו למגורים ארעיים ונתן להם תפוחי אדמה ועצי-הסקה.
בעקבותיו, עזר גם הפריץ של האחוזה שהייתה בסמוך לעיירה.
בפעולות עזרה אחרות השתתפו גם בני לוטוטוב בחוץ לארץ.
ב-1935 תרמו בני לוטוטוב בארץ ישראל 140 זלוטי לקמחא דפסחא לעניים.
בלוטוטוב פעלו סניפים של הציונים הכלליים, תנועת המזרחי וכן של השומר הצעיר, השומר הלאומי (אחר כך בית"ר) והנוער הציוני.
בתקופה ההיא הייתה גם פעילות רבה של אגודת ישראל וכן של הסניף המקומי של הבונד.
בהנהלת הקהילה שלטה אגודת ישראל לזמן מה, כי תמך בה הרב פרומן, שנמנה עם ההנהלה.
ב-1931 זכתה אגודת ישראל ב-6 מנדטים, וב-2 מנדטים זכו חסידי אלכסנדר; רשימות הציונים נפסלו על ידי השלטונות.
מרכז חיי התרבות במקום היה בית הספר העברי של רשת תרבות.
לידו פעל חוג דרמטי, פעולת תרבות ענפה הייתה גם בארגוני הנוער הציוני: בית"ר הפעילה תזמורת כלי נשיפה, והנוער הציוני - חוג לדרמה והחוג על שם ביאליק, שבו למדו עברית וספרות עברית.
הלכי הרוח האנטישמיים בקרב האוכלוסייה הפולנית הגיעו לשיאם בפוגרום שפרץ ביולי 1923. העילה לפוגרום הייתה מריבה בין כומר משנה לבין שני צעירים יהודים, אשר חרף התנגדותו רחצו בבריכת שחייה, בה הוא רחץ.
למחרת, לאחר התפילה, נאם הכומר נאום הסתה, ובו הודיע כי היהודים רצו להטביעו בבריכה.
מיד התאסף המון רב שהיה מוכן להתחיל בפוגרום.
נוכח הסכנה שיגרו היהודים משלחת בראשות הרב שלמה פרומן, אל הכומר, במאמץ להרגיע את ההמון.
בשבת דרש הרב בבית-הכנסת וגינה את הבחורים היהודים שלא ויתרו לכומר.
הרב הלך אל הכומר הזקן של לוטוטוב וביקש ממנו לפעול נגד חידוש ההתפרעויות.
למרות זאת הגיעו ללוטוטוב ביום השוק, שחל ב-19 ביולי, כ-1,000 איכרים מהסביבה, חמושים בכלונסאות ובמוטות.
היהודים הזעיקו את משטרת ויילון.
מכיוון שעד הצהריים לא אירע דבר, יצאו השוטרים את העיירה.
מיד לאחר צאתם התחילו התוקפים לשדוד את החנויות והדוכנים של היהודים ולהכותם.
הם פרצו לדירות, הרסו וניפצו שמשות.
עד שחזרו השוטרים שהוזעקו שוב, נפגעו כ-100 יהודים: בין הפצועים היו סוחרים רבים מזלוטשב הסמוכה, שבאו לשוק.
האיכרים המשתוללים הכו גם את היהודים בכפרים הסמוכים, או יהודים שנקרו בדרכם.
המשטרה אסרה 24 ממשתתפי הפרעות, אך רובם שוחררו לאחר חקירה קצרה.
לאחר הפוגרום בלוטוטוב הגישה סיעת הצירים היהודים בסיים (הפרלמנט הפולני) שאילתה מיוחדת.
בתשובתו התחמק שר הפנים מגינוי הפרעות.
האווירה הקשה בלוטוטוב נמשכה חודשים רבים.
לשמועה על רצונם של היהודים להטביע את הכומר נוספה עלילה על שדה שהורעל כביכול בידיהם.
באפריל 1931 ריחפה על העיירה סכנת פוגרום חדש.
הדבר התחיל בהכאת כמה סוחרים יהודים מוויירושוב (Wieruszów) שהיו בדרכם ללוטוטוב.
המכים הובאו למשטרה בידי כמה בחורים יהודים שנחלצו לעזרת הסוחרים.
על רקע זה נפוצה בעיירה השמועה, שהיהודים רצו לרצוח שני פולנים.
מיד התחילו הפולנים לידות אבנים ביהודים ולנפץ שמשות בחנויותיהם ובבתיהם.
המשטרה סירבה להתערב ונאלצה להשליט סדר רק לאחר השתדלות משלחת של יהודי לוטוטוב לפני השלטונות - בוויילון.
האווירה האנטישמית שררה אפילו בבית הספר היסודי.
ב-1931 נבחר ליושב-ראש מועצת התלמידים, תלמיד יהודי.
המורה הממונה על המועצה קבעה שאין יהודי רשאי לכהן בתפקיד זה ומורה אחר הכה כמה תלמידים יהודים בעת הפוגרום הנ"ל, וליווה את המכות בקריאה "לשחוט את כל היהודים!".
הגרמנים נכנסו לעיירה ב-2 בספטמבר 1939. בחג הסוכות ת"ש נערך מצוד וברחובות נחטפו צעירים יהודים.
הם הוסעו לגרמניה ובמשך שבועות אחדים העבירו אותם הגרמנים ממקום למקום, התעללו בהם והציגום בפני האוכלוסייה הגרמנית כפושעים שירו על חיילים גרמנים.
כעבור חודשיים הוחזרו יהודים אלה לקרקוב ושוחררו.
לצורך התעמולה האנטישמית הגיע ללוטוטוב צוות של חברת הסרטים הגרמנית.
הגרמנים ציוו על היהודים לתלוש איש את זקנו של רעהו ולשרוף בכיכר השוק ספרי-תורה.
בסוף 1939 (כפי הנראה - בנובמבר), כפי שעשו בערים אחרות, אסרו הגרמנים אישים רבים, פולנים ויהודים (שהוגדרו כ"אנשים מסוכנים").
בין השאר נאסר הסוחר העשיר והעסקן המקומי וולמן, שסירב להשתתף בהחרמת כסף, זהב וחפצי ערך של האוכלוסייה היהודית.
האסורים, פולנים כיהודים, הוסעו לבית סוהר בוויילון, ומשם למחנה ריכוז ראדוגושץ' (Radogoszcz) על יד לודז'.
לא ידוע כמה מהם שבו ללוטוטוב; ידוע כי וולמן חזר חולה ושיניו שבורות.
מהנגישות והרדיפות האחרות שבתקופת הכיבוש הראשונה כדאי להזכיר את זו: ב-1940 (קרוב לוודאי — בראשית השנה) נהרג אופנוען גרמני, שעלה על מוקש ביער הסמוך.
הנאצים אספו יהודים רבים מהרחובות ומהבתים, הוליכום ליער ושיסו בהם כלבים, כדי להריץ אותם בשטח הממוקש, שבו נהרג האופנוען, אך לא היו התפוצצויות נוספות.
ביודנראט, שהוקם בפקודת השלטונות, ישבו אנשים שלא החזיקו לפני המלחמה בתפקידים ציבוריים.
יו"ר היודנראט, אייזיק ארליך, דאג כמידת יכולתו ליהודי לוטוטוב.
תאריך הקמתו של הגטו בלוטוטוב אינו ידוע.
היה זה גטו פתוח, חצוי על ידי כביש שהותר לתנועה "ארית" ברכב וברגל.
על היהודים נאסר לצאת מהגטו ללא רישיון מיוחד.
בדצמבר 1941 נמצאו בגטו 1,375 יהודים, מהם 1,128 תושבי המקום ו-24 פליטים ועקורים ממקומות אחרים ומכפרי הסביבה.
(נראה שחלק מיהודי המקום עזבו את העיירה בשנת הכיבוש הראשונה).
הודות לגטו הפתוח ולאפשרות לקנות מזון, היה מצב האספקה של יהודי לוטוטוב לא רע יחסית.
על המגע עם הסביבה ועל סחר חליפין והברחת מזון — הקלו צוותי היהודים שעבדו מחוץ לגטו.
עבודתם של צוותים אלה הייתה קשה: הגרמנים התעללו בהם, והשכר היומי העלוב היה — 50 פפניג.
תנאי עבודה טובים יותר ניתנו רק לכמה עשרות "מיוחסים", שזכו להיות מועסקים במפעלים של גרמנים, ובעיקר בבית הבורסקאי, שהיה שייך ליהודים, אך עבר לידי גרמנים.
מזמן לזמן שילחו הגרמנים קבוצות יהודים מהבלתי-מועסקים אל מחנות העבודה בסביבת פוזנן.
אחד הטרנספורטים האלה לא יצא לפועל הודות להתנגדותו האמיצה של יו"ר היודנראט.
היה זה בינואר 1941 (או 1942) כאשר הגרמנים תבעו את מכסת הגברים המקובלת.
בימים ההם כבר ידעו תושבי הגיטו על התנאים האיומים ששררו במחנות עבודה אלה, וכשנודע על שילוח נוסף, נמלטו והתחבאו כל הגברים, מלבד המועסקים רשמית.
בכיכר השוק, לפני ראש מחלקת העבודה הגרמני התייצבו רק 50 היהודים העובדים במפעלי גרמנים, שכן היו בטוחים כי לא יגורשו.
כשציווה הפקיד הגרמני הנ"ל על ראש היודנראט להביא לפניו את הבלתי-מועסקים הנדרשים, הלה ענה לו בפומבי, כי היהודים מוכנים לנסוע לעבוד אך לא למות.
הוא הוסיף, שרק הוא עצמו עומד לרשות השלטונות ואין בדעתו לחטוף אנשים אחרים.
קבוצת צעירים יהודים, וביניהם גם נשים, הועסקו פרק זמן ממושך במחנה "איילנד" (אוסטרובק Ostrówek pow.
Wieluń) שבסביבת לוטוטוב בסלילת כביש.
המגע עם מחנה זה, על אף האיסור, היה קל: יהודי הגטו ביקרו שם אצל קרוביהם וגם שוכני המחנה באו לגטו.
מלבד החטיפות לעבודה "גיוונו" את החיים בגיטו ביקורי יחידה הקרויה פריגל-קומאנדו, שהייתה מורכבת, כנראה, משוטרים גרמנים מוויילון.
גרמנים אלה היו מכנסים בשוק את היהודים, מטף ועד זקן, ומכים אותם בצוותא.
ב-8 בינואר 1942 זעזעה את האוכלוסייה של לוטוטוב הוצאתו להורג של יוסף גלדסמן, שעבד בבית הבורסקאי.
הנאצים האשימו את גלדסמן בחבלה (כנראה, גנבת עור).
הוא נאסר ועמד להתלות בעיר הנפה ויילון.
אולם בעל המפעל דרש הוצאה להורג פומבית בלוטוטוב, למען יראו וייראו.
ערב ההוצאה להורג הפריחו הגרמנים שמועה, כי ישחררו את הנדון למוות תמורת כופר.
מתוך סולידריות עם יהודי לוטוטוב הביאו פולנים אחדים את חפצי החן שלהם אל היודנראט, כדי לסייע באיסוף הכופר.
פעיל במיוחד באיסוף חפצי החן היה הספר הפולני פאטיק.
כשנשלם האיסוף יצאה משלחת של חברי היודנראט להביא את הכופר לנציגי הגסטפו, הנמצאים במסעדה.
הכל ציפו לשחרורו של האסיר.
אולם הגרמנים הביאו את הנדון אל עמוד התלייה בדרך צדדית וציוו על שני יהודים לתלותו.
ראוי לציין את יחסם הידידותי של כמה גרמנים מתושבי המקום הוותיקים לשכניהם, יהודי לוטוטוב.
אחד מהם, לודוויג שרייטר, חבר מועצת העירייה לפני המלחמה, שנודע כאנטישמי, סייע הרבה ליהודים בתקופת הכיבוש.
משקיבל רשמית לידיו את טחנת הקמח של פרייליך והרשליקוביץ, הוסיף לשלם להם בחשאי חלק ניכר מההכנסה.
כן העסיק בטחנתו יהודים באופן פיקטיבי.
הגרמני רוברט ויטיך, מורה, שסירב להירשם כפולקסדויטש, היה מבקר אצל בני הנוער היהודי בגטו ומעודד את רוחם.
הגרמנים הגלו אותו למחנה-ריכוז ושם לקה בריאותיו; ממחלה זו נפטר לאחר המלחמה.
חיסול הגטו התחיל ב-25 ביוני 1942. השוטרים הגרמנים פרצו לרובע היהודי ביריות.
כל תושבי הגטו נדחקו אל הכנסייה.
קבוצה זקנים ותשושים הובאו לבניין היודנראט ושם נורו.
כמה יהודים נצטוו לקבור אותם בבית העלמין.
היהודים היו כלואים יומיים בכנסייה, עד שהגיע הנס ביבוב, ראש המינהל הגרמני של גטו לודז', בלוויית כמה עובדים של משרד זה ואנשי גסטפו מלודז'.
הם ערכו סלקציה בין היהודים הכלואים בכנסייה.
80 גברים בריאים נבחרו ונשלחו לוויילון.
גם שם הייתה אז אקציה של חיסול.
משם נשלחו 50 לגיטו לודז' יחד עם 900 יהודים הכשרים לעבודה מבני ויילון והנפה.
שאר ה-30 נשלחו למחרת בואם לוויילון בחזרה ללוטוטוב לזמן קצר, לשם איסוף שרידי הרכוש היהודי למען השלטונות.
לאחר שעשו את מלאכתם, נשלחו אף הם לגטו לודז'.
שאר יהודי לוטוטוב הכלואים בכנסייה נשלחו אל מחנה ההשמדה בחלמנו.
מקומץ יהודי לוטוטוב בגטו לודז' הגיעו 30 בלבד לשעת חיסול גטו זה באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה שבו ללוטוטוב כ-28 ניצולים מתושביה היהודים שהתגוררו שם בפרוץ המלחמה.
הם מצאו את בית-הכנסת הרוס בחלקו ומשמש כמחסן גרוטאות.
קבוצת הניצולים העמידו בו מצבה לזכר האוכלוסייה היהודית שהושמדה.
משהגיעו ידיעות על רציחות ההולכות ורבות של היהודים בסביבה, עזבו גם יהודים מעטים אלה את העיירה.
ב-17 ביוני 2010 הונחה מצבה ברחוב הראשי של לוטוטוב בצמוד למצבה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בני המשפחות בתמיכת המכון לשימור תולדות יהודי פולין מימנו וניסחו את הכתובת על המצבה בשלוש שפות: עברית, יידיש ופולנית.
נקנו ספרי היסטוריה על תולדות יהודי פולין ותלמידי לוטוטוב ילמדו אותם וישמרו על המצבה.
בטקס נכחו הרב הראשי של פולין, כומר, אנשי ממשל, בני המשפחות וסטודנטים מאוניברסיטת לודז' ומארצות הברית.
כמו כן נכחו תלמידי בית הספר בלוטוטוב ובני העיירה.
את הנחת המצבה יזמה אסתר ברקוביץ'-אנקלביץ' בת העיירה וראש העיר של לוטוטוב.
את הסטודנטים שערכו סיור לימודי בפולין הנחתה פרופסור דורותי קלארק שהוריה הם בני העיירה.
שרלוט אווה שלין (שוודית: Charlotta Eva Schelin; נולדה ב-27 בפברואר 1984) המוכרת בשם לוטה שלין, היא כדורגלנית עבר שוודית ששיחקה כחלוצה.
שלין זכתה חמש פעמים בתואר כדורגלנית השנה בשוודיה והיא מלכת השערים בכל הזמנים של נבחרת שוודיה.
לוטה שלין נולדה בפברואר 1984 בפרברי סטוקהולם, וכשהייתה ילדה עברה משפחתה לגטבורג.
כבר מגיל צעיר הביעו היא ואחותה הגדולה קמילה, התעניינות רבה בכדורגל ושיחקו יחדיו בקבוצות הנערות שבעיר.
מלבד כדורגל, עסקה שלין גם בטניס שולחן, אתלטיקה קלה וסנואובורד, אך בסופו של דבר החליטה להשקיע את מרב המאמצים בכדורגל.
כשהייתה נערה מתבגרת, החלו להופיע לה בעיות בעמוד השדרה, והרופאים אף המליצו להפסיק לעסוק בספורט.
שלין לא ויתרה, התחילה בסדרת אימונים אינטנסיבית, ועד גיל 17, כל פציעותיה נרפאו.
בשנת 2001, כשהיא בת 17 בלבד, ערכה שלין את הופעת הבכורה בקבוצת גטבורג מליגת העל השוודית.
מהר מאוד קיבלה שלין מעמד של אחת מכוכבות הקבוצה, אך פציעה מאוגוסט 2002 השביתה אותה לשנה וחצי.
בשנת 2004, לאחר החזרה מהפציעה, זכתה שלין בפרס פריצת השנה בליגה, לאחר שכבשה 14 שערים ב-15 משחקים לטובת גטבורג.
בעקבות יכולתה הטובה, זכתה שלין להצעות רבות מקבוצות בכירות משוודיה ומארצות הברית, אך היא החליטה להישאר בביתה שבגטבורג.
למרות זאת, לאחר הופעתה הטובה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008, היא החליטה לעבור לאולימפיק ליון מהליגה הצרפתית.
עם ליון זכתה שלין בחמש אליפויות ופעמיים בליגת האלופות, וביססה את מעמדה כאחת משחקניות הכדורגל המצליחות בעולם.
בשנת 2013, היא נבחרה לכדורגלנית השנה בליגה הצרפתית, והייתה לשחקנית הזרה הראשונה שזוכה בפרס זה.
ב-16 במרץ 2004, במשחק נגד צרפת במסגרת גביע אלגארבה, ערכה שלין את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת.
בהמשך השנה, היא אף זומנה לסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אתונה.
במהלך הטורניר היא שותפה בשלושה משחקים כמחליפה, אך לא הצליחה לכבוש שערים.
שנתיים לאחר מכן, בגביע אלגארבה 2006, שלין תיפקדה כשחקנית המפתח של הנבחרת השוודית והובילה אותה עד למקום השלישי.
בעקבות ביצועיה בטורניר, היא זכתה בפעם הראשונה בפרס כדורגלנית השנה בשוודיה.
באותה שנה, היא אף נבחרה לחלוצת השנה בליגה העל השוודית.
אל גביע העולם ב-2011, הגיעה שלין ככוכבת הבלתי מעורערת של הנבחרת השוודית.
שלין הצליחה לעמוד בציפיות הרבות והובילה את השוודיות לזכייה במדליית הארד, תוך כדי שהיא כובשת שני שערים ואף נבחרת להרכב הטורניר.
באותה שנה, היא נבחרה בפעם השנייה לכדורגלנית השנה בשוודיה ואף סיימה במקום השישי בקרב על תואר כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א.
לוֹטֶה כהן הייתה אדריכלית ממוצא יהודי גרמני, שהייתה האישה הראשונה שפתחה משרד אדריכלים עצמאי בארץ ישראל.
שרלוטֶה (לוטה) כהן (Charlotte (Lotte) Cohn) נולדה בקיץ 1893 בשרלוטנבורג (כיום שכונה של ברלין) למשפחה יהודית ציונית.
אביה, ד"ר ברנהרד כהן, היה רופא ומייסד-שותף של סניף ברלין של ההסתדרות הציונית.
אחיה היה הרב הציוני והמחזאי אמיל ברנהרד כהן.
כל ילדי המשפחה היו חברים בארגוני נוער ציוניים.
בשנת 1916 הוענקה לה דיפלומה מהפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה הטכנית בשרלוטנבורג (TH Charlottenburg, כיום האוניברסיטה הטכנית של ברלין), והיא הייתה לאישה השלישית שסיימה לימודי אדריכלות באוניברסיטה זו.
ראשית דרכה של כהן בעולם המקצועי הושפעה ממלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1917–1919 עבדה כהן בשיקום ערים וכפרים בפרוסיה המזרחית שספגו פגיעות קשות בתחילת המלחמה.
בשנת 1918 נרשמה כהן כחברה באיגוד האדריכלים והמהנדסים של ברלין.
בספטמבר 1921 עלתה לארץ ישראל והחלה בתפקידה כאדריכלית ראשית לצד האדריכל ומתכנן הערים ריכרד קאופמן, שעמד בראש המחלקה הטכנית של "הכשרת היישוב" (PLD).
חתימתה מופיעה על תוכניות רבות, גם כאלה המיוחסות לקאופמן.
בתקופה זו עבדה גם באופן עצמאי ותכננה את בית הספר החקלאי הראשון לנשים במושב נהלל שייזמה חנה מייזל שוחט ומומן על יד ויצו, ובית ילדים בקיבוץ חפציבה, הראשון שנבנה בקיבוצים.
בסוף שנות ה-20 תכננה את הריהוט לספריה הלאומית בבית וולפסון שבקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
ב-1931 פתחה משרד משלה ברחוב ביאליק בתל אביב, יחד עם המהנדס יוסף מרר, והייתה לאדריכלית הראשונה שלה משרד פרטי בארץ.
לאחר מינויו של מרר למנהל הפיתוח של חברת "רסקו" בשנת 1943, צירפה במקומו את האדריכל יהודה לביא שהיה שותפה למשרד עד פרישתה מהחיים המקצועיים בשנת 1967.
כהן עסקה בכל תחומי התכנון בארץ ותכננה פרויקטים אדריכליים בכל היקף, מתכנון עירוני ועד עיצוב ריהוט ביתי.
היא תכננה מבני חינוך ובריאות לנשים וילדים (כולם בשביל ויצו), ופרויקטים רבים לחברת "רסקו".
אחד הפרויקטים הראשונים שלה היה מטבח פועלים ("מטבח ויצו") בהזמנת ויצו והיא הייתה הראשונה לתכנן מטבח ציבורי חשמלי בארץ.
היא המשיכה לתכנן עבור ויצו את המוסד לאם ולילד בכרם התימנים (1933) והרחיבה את "בית ויצו" (1944).
ב-1932 תכננה את פנסיון "קֶטֶה דן" (Pension Kaete Dan) שברחוב הירקון 97, על חוף תל אביב.
מלון זה, שיזמה והקימה קטה דן, מהווה סמל של יזמות של נשים ואדריכלות של נשים, תחומים שנחשבו אז "גבריים".
כהן תכננה בתל אביב גם את בניין המשרדים "שמעון בנין" (אלנבי 56), בתי דירות (שפינוזה 20, יונתן הופסי 4) ואת שכונת רסקו בין הרחובות דה האז, לואי מרשל, ברנדייס ויהודה המכבי.
בגבעתיים תכננה את שיכון רסקו שבין הרחובות גונן ועמישב, ושיכון רסקו ברמת חן.
בשנת 1934 היא תכננה עבור המחלקה החקלאית של התאחדות עולי גרמניה בתים עבור יֶקים שהגיעו לפרדס חנה, ברחוב שלימים נקרא רחוב "הבוטנים".
כהן תכננה בתי מגורים גם בכפר שמריהו, בשבי ציון, ברמות השבים, בחיפה ובירושלים, בהם בית גרשם שלום ברחביה.
בעבודתה ובכתיבתה הענפה ניסתה כהן לעורר שיח מקומי בתחומי תכנון המזוהים עם עבודת האישה בביתה, בעיקר בתכנון המטבח.
היא הרצתה וכתבה בנושאים של תכנון המגורים בכלל ושל תכנון המרחב הביתי בפרט, בעיתונות המקצועית של אדריכלי הארץ, בעיתונות הנשים ובעיתונות היומית.
בדרך זו הנגישה לקהל הרחב סוגיות מקצועיות שנגעו לתכנון ולמגדר.
נקברה בבית העלמין הדרום בחולון.
ב-2009 אצרה החוקרת אינֶס זוֹנדֶר את התערוכה "לוטה כהן – חלוצת האדריכלות בישראל", שהוצגה במרכז הבאוהאוס בתל אביב ובמרכז היהודי בבית הכנסת החדש בברלין.
בית ספר חקלאי לצעירות, נהלל.
אברבנל 28, ירושלים, 1932. בית ופנסיון לאחיותיה.
הירקון 3, כרם התימנים, תל אביב, 1932 (זכייה בתחרות בין שני אדריכלים).
בית שמעון בנין, אלנבי 56, תל אביב (שופץ ונוספה לו קומה).
רחוב הזורע 14, כפר שמריהו, 1937. בשיתוף עם אדריכל יוליוס פוזנר.
12 בתים מינימליים שתוכננו לרסקו, רחוב קרן היסוד, כפר שמריהו, 1937 (שוּנה).
תוספת קומה שלישית לבית ויצו.
בית מגורים בכפר הנוער בן שמן.
בין כיכר מילאנו-רחוב דה האס-רחוב לואי מרשל- רחוב ברנדייס-רחוב יהודה מכבי, תל אביב, 1955-1945 (שונתה).
לוטון היא עיירה במחוז בדפורדשייר שבאנגליה, הממלכה המאוחדת.
בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר 203,600 תושבים.
לוטון מהווה גם מועצה מקומית (Borough) ואזור רשות אחודה (Unitary Authority Area, רשות המקצה משאבים עירוניים למספר יישובים במחוז מסוים).
לוטון ממוקמת כ-50 ק"מ צפון צפון-מערבית ללונדון.
קבוצת הכדורגל של לוטון, לוטון טאון, מתמודדת בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ולזכותה זכייה אחת בגביע הליגה ב-1988.
בלוטון ממוקם נמל התעופה לונדון לוטון, שהוקם בשנות השלושים של המאה ה-20 ומשמש כאחד מנמלי התעופה הראשיים של לונדון הסמוכה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש שדה התעופה כבסיס לחיל האוויר המלכותי.
בעבר הייתה ידועה העיר בתעשיית הכובענות שבה, ועל אף שהתעשייה הזו כמעט ונעלמה רבים ממוסדות העיר קרויים על שם כובעים וכובענים.
קרנבל לוטון הוא אירוע הקרנבל החד-יומי הגדול ביותר באירופה, ומתרחש מדי שנה ביום ויטסאן (חופשה מיוחדת בממלכה המאוחדת ואירלנד) החל בקירוב לחג השבועות.
הקרנבל כולל תחפושות, מופעים ומוזיקת רחוב, ומושך כ-150,000 עד 200,000 מבקרים מדי שנה.
לוטון ממוקמת בבקע בין גבעות צ'ילטרן, שנוצרו ממשקעי מדף הקרח שנסג בעידן הקרח האחרון.
הקרקע עתירת סלעי משקע כגון חימר, חרסית וגיר, דבר שהשפיע רבות על אופן הבניה באזור לוטון שהוא רובו ככולו בניית לבנים שיוצרו מאדמת הגבעות ממזרח לעיר.
באזור ליגרייב בעיר נובע הנהר לי, שהוא חלק מאגן התכנסות נהר התמזה.
העיר מוקפת ביער עתיק (שלפי תיעוד הוא בן כ-400 שנה לפחות) בשם ברמינהאם.
הערים והיישובים הקרובים מונים את בדפורד מצפון, מילטון קינז מצפון מערב, המל המפסטד מדרום, היצ'ין מצפון מזרח, סטיבנג' ממזרח, הרפנדן מדרום מזרח, ברקהמפסטד מדרום מערב ודנסטבל ממערב.
לוטון היא עיירה היסטורית, וקיימים בה מבנים ומוסדות הקיימים זה מאות בשנים, כמו גם מוזיאונים ואחוזות פרטיות הפתוחות לציבור וגנים ציבוריים רחבי ידיים.
מוזיאון לוטון ממוקם בפארק וורדאון שעל גדת הנהר לי.
המוזיאון כולל מוצגים רבים מהתקופה הטרום-תעשייתית של לוטון וכולל מוצגים גם מהתקופה התעשייתית והמאה ה-21. בין השאר יש דגש רב על תעשיית הכובענות שפרחה בעיר ותעשיית רקמת התחרה, כולל דוגמאות לתחרה עבודת יד מהמאה ה-17. המוצגים כוללים גם תחפושות מקרנבל לוטון, מכוניות מתוצרת ווקסהול המקומית וציורים ותרשימים רבים.
לוטון הו (Luton Hoo) היא אחוזה רחבת ידיים ועתיקת יומין, שנשתמרה כדוגמה לאדריכלות המאה ה-18 ועוצבה על ידי האדריכל רוברט אדם.
הגנים רחבי הידיים עוצבו בידי אדריכל הנוף קפביליטי בראון.
הבניין שופץ בתחילת המאה ה-20, ועבר ידיים רבות בין משפחות אצולה מקומיות, עד שבשנת 2007 הוסב חלק מהאחוזה לבית מלון מפואר הכולל מגרשי גולף וספא.
אחוזת לוטון הו שימשה כרקע לעשרות סדרות וסרטים שדרשו אחוזות אנגליות, כגון ארבע חתונות ולוויה אחת, לעולם אל תאמר לעולם לא, עיניים עצומות לרווחה, העולם אינו מספיק ועוד.
וורדאון הוא גן ציבורי רחב ידיים, ובו אגם מלאכותי, שלוחה של הנהר לי, כרי דשא, גנים פורמליים, שבילי הליכה ואופניים ועוד.
הפארק הוא מקום מושבו של מוזיאון לוטון, וכולל בחודשי הקיץ פעילויות רבות לילדים כגון טירה מתנפחת ומופעים.
כמו ערים רבות אחרות בבריטניה, לוטון התפתחה באופן הדרגתי, וניכסה אליה כפרים ואחוזות שהפכו לשכונות (Wards).
נכון לשנת 2014, שכונות לוטון מונות את:
לימבורי קם ביסקוט (Limbury Cum Biscot) - כפר קטן שמנה במאה ה-19 כמה חוות בודדות, ובימינו שכונה ובה מעל 7,000 תושבים בלב לוטון.
כפי ששמה של השכונה מרמז, בעבר היא הייתה דרך הגישה לכפר ביסקוט, בימינו שכונה נוספת סמוכה בלוטון.
רק יישובים ספורים בבריטניה המודרנית שימרו את המילה הארכאית Cum (אנגלית תיכונה שמשמעותה "יחד עם" או "בסמוך ל", כגון צ'ולטון קם הארדי (Chorlton-cum-Hardy) או קוקשוט קם פטון (Cockshutt-cum-Petton).
סיינטס (Saints) - שכונה עשירה הסמוכה לדרך בדפורד החדשה, שזכתה לשמה בזכות רצף של רחובות הקרויים על שם קדושים בנצרות.
בארנפילד (Barnfield) - שכונה עירונית המאופיינת בבתים צמודי קרקע ואזור גנים סביב גדותיו של הנהר לי, הזורם דרכה.
בשכונה זו מצויים קולג' בארנפילד וקולג' לוטון סיקס-פורם.
צ'ולני (Challney) - שכונה שקטה הסמוכה לכביש ה-M1, וכוללת שני בתי ספר תיכוניים בהפרדת המינים - בית הספר צ'ולני לבנים ובית הספר צ'ולני לבנות.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 המעסיק הגדול ביותר בצ'ולני היה מפעל אלקטרולוקס, אך לאחר שהמפעל נסגר התעסוקה במקום השתנתה (אם כי הנהלת אלקטרולוקס עדיין קיימת בשכונה).
ליגרייב (Leagrave) - בעבר כפר קטן עם היסטוריה של התיישבות החל מהתקופה הנאוליתית.
בכפר זה מצוי מוצא הנהר לי, שנשפך בסופו לאגן התמזה.
כיום הכפר הפך לשכונה בפאתי לוטון.
ההיסטוריה העשירה של השכונה כוללת אחוזת בני משפחת לוסי, שעל שמם נקרא האזור (Lewsey), ותחנת רכבת שנבנתה בשלהי המאה ה-19 ושוחזרה בשנות השמונים של המאה ה-20.
קרולי (Crawley) - אזור בדרום מזרח בעיר שהיה בעבר נחלתה של משפחת קרולי.
כיום הוא בעיקר אזור מגורים, עם מספר מפעלים בודדים מתקופת ווקסהול.
בשכונה ממוקם בית ספר תיכון אחד (אשקרופט) ומספר מוסדות לימוד לגילאים צעירים יותר.
דאלו (Dallow) - שכונה גדולה בדרום מערב העיר, שרובה מוקדש לשמורת טבע מיוערת.
העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות באזור לוטון היו מהתקופה הפלאוליתית, ולאחריהן הפסקה ארוכה עד נסיגת הקרח בתקופה המזוליתית.
עדויות רבות יותר נמצאו מהתקופה הנאוליתית, כולל אתרי קבורה.
העיירה הרומית הראשונה שהתבססה באזור הייתה דורוקובריוס (Durocobrivis) באזור בו מצויה העיר דנסטבל כיום.
ברחבי לוטון עצמה לא היו יישובים רומים אלא רק כמה אחוזות מבודדות.
הקמת לוטון עצמה על גדות נהר הלי מתוארכת למאה השישית, על ידי סקסונים.
לוטון רשומה בספר יום הדין בשני תעתיקים שונים.
לפי הרשום, באותה תקופה התגוררו במקום כשמונה מאות איש והתעשייה העיקרית הייתה חקלאות.
בשנת 1121 החלה עבודת הבניה על כנסיית סיינט מרי במרכז העיר, עבודת בנייה שהסתיימה ב-1137. בניינים נוספים שנבנו בסמוך כללו טירה גדולה, שנהרסה עוד במאה ה-12. במהלך ימי הביניים הייתה לוטון מקומן של שש טחנות מים.
בשנת 1336 נהרסה מרבית לוטון בשרפת ענק.
במהרה לאחר מכן נבנתה העיירה מחדש.
במאה ה-16 עברה לוטון מעיסוק בחקלאות לעיסוק בחומרי בניין, בעיקר ייצור לבנים לבניה.
במאה ה-18 החלה פורחת בעיר תעשיית הכובעים, ושם העיר הפך שם נרדף לכובענות האנגלית.
אף על פי שתעשייה זו הצטמצמה משמעותית במהלך המאה ה-20 וה-21, בלוטון יש עדיין בתי מלאכה ומוזיאונים המוקדשים לאומנות זו.
מהמהפכה התעשייתית עד מלחמת העולם השנייה
לוטון היא אחד מאתרי הקמפוס של אוניברסיטת בדפורדשייר.
קיים קמפוס גדול לאוניברסיטה במרכז העיר, ובנוסף ליד גבול העיר קיים קמפוס קטן יותר בבית אחוזת פטרידג' בורי, מעון ויקטוריאני.
הקמפוס האחר של האוניברסיטה ממוקם בבדפורד.
בלוטון ממוקמים גם מוסדות החינוך העל-תיכוניים סיקס-פורם וברנפילד.
מבחינת השכלה פורמלית, בלוטון יש שבעה מעונות ילדים, 70 בתי ספר יסודיים (כולל 2 לילדים עם צרכים מיוחדים), ו-13 בתי ספר תיכון (מתוכם אחד עם תוכניות לנערים עם צרכים מיוחדים).
לוטון הוא מקום מושבה של קבוצת הכדורגל לוטון טאון, שכינויה "הכובענים" (The Hatters), כזכר לימים בהם לוטון הייתה מוקד תעשיית כובענות גדולה.
בסיום עונת 2022/2023 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג אך נשרה בחזרה לליגת המשנה בעונה שלאחר מכן.
כמו כן, בלוטון שוכנים שלושה מועדוני רוגבי: מועדון הרוגבי סטוקווד פארק, מועדון הרוגבי לוטון, ומועדון הרוגבי ווקסהול מוטורס.
לוטון מיוצגת על ידי שני חברי פרלמנט בבית הנבחרים, המייצגים את אזורי הבחירה לוטון צפון ולוטון דרום.
כהונתו של חבר הפרלמנט של לוטון צפון קלווין הופקינס החלה ב-1997 ונמשכת עד יום זה, בעוד גווין שוקר מלוטון דרום מכהן בתפקידו מאז 2010 ועד היום.
לוטון מקבלת שירותי משטרה ממשטרת מחוז בדפורדשייר, שמפכ"לה מתגורר בעיר.
מועצת העיר לוטון מחולקת ל-19 רבעים המיוצגים על ידי סך הכול 48 חברי מועצה.
בחירות למועצה מתקיימות מדי ארבע שנים.
בבחירות שהתקיימו ב-2011 לכהונה שתסתיים ב-2015 המפלגה השלטת במועצה היא מפלגת הלייבור עם 36 נציגים, בעוד המפלגות האחרות קיבלו שמונה נציגים (ליברלים דמוקרטים) וארבעה נציגים (השמרנים).
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2011, האוכלוסייה בלוטון השתנתה משמעותית הן מהבחינה האתנית והן הדתית בעשור מאז 2001. מהבחינה הדתית אחוז הנוצרים ירד מ-60% לכ-47%, ואחוז המוסלמים עלה מ-15% ל-25%.
לוטון ממוקמת כ-30 מייל צפונית ללונדון, ומקושרת אליה באמצעות רשת כבישים ומערכת הרכבות הלאומית.
קיימים מספר קווי אוטובוס הפועלים בעיר כמו גם מוניות פרטיות.
בעיר נמצא נמל התעופה לונדון לוטון, שמשרת כנמל תעופה ראשי באזור דרום מזרח המדינה.
כרשות עירונית ללוטון שמורה הסמכות לספר רישיונות למוניות הפעילות בתחום, כמו גם תחזוק מערכת הכבישים.
כלכלת העיר לוטון הייתה בעבר מבוססת על ייצור, הן ידני (כובענות) והן ממוכן (רכבים).
עם הזמן, עברה כלכלת העיר להתבסס כמעט בלעדית על מתן שירותים.
עסקים רבים נבנים על נמל התעופה של לוטון וקשורים אליו, אם כי עדיין קיימות מספר חברות ייצור בעיר.
בין העסקים הבולטים ניתן למנות את הנהלת חברת התעופה איזיג'ט המתמחה בטיסות לואו-קוסט וחברת הרכב ווקסהול שהנהלתה עדיין מבוססת בעיר.
יש משרדים רבים של חברות כגון ארנסט אנד יאנג וסימנס בעיר, כמו גם חברות אלקטרוניקה ותעופה רבות.
ללוטון יש הסכמי ערים תאומות, או "הסכמי ידידות", עם מספר ערים.
לוטון היא בירת מחוז קומאנצ'י במדינת אוקלהומה בארצות הברית.
העיר נמצאת בדרום-מערב אוקלהומה, במרחק של 140 קילומטרים דרום-מערבית לאוקלהומה סיטי, בירת אוקלהומה.
בסביבות מאה ה-18 התיישבו באזור בני האפאצ'י והקומאנצ'י.
ב-1867 הוסדרו השטחים באזור הדרום-מערבי של הטריטוריה האינדיאנית והוא ניתן לשבטי האפאצ'י, הקומאנצ'י והקאיווה (Kiowa).
ב-1869 נפתח באזור המוצב הצבאי פורט סיל שנועד לעצור פלישות אינדיאניות לטקסס.
ב-1874 נפתחה באזור מלחמת הנהר האדום שמטרתה הייתה לרכז את האינדיאנים לתוך הטריטוריה האינדיאנית.
ב-6 באוגוסט באותה שנה הוקמה לוטון כדי לשמש בירת מחוז קומאנצ'י.
ההתיישבות נקראה על שמו של המייג'ור גנרל הנרי וייר לוטון (Henry Ware Lawton) שנהרג במלחמת ארצות הברית בפיליפינים ב-1899 והיה בעברו קצין אפסנאות בפורט סיל.
כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה האיצה את הגדילה של לוטון ופורט סיל ובקרבת העיירה נפתח בסיס צבאי נוסף לאימונים.
הצמיחה המשיכה גם בעשורים שלאחר המלחמה, ובמיוחד בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20.
בעיר נמצאים אוניברסיטת קמרון ומכללת אומת הקומאנצ'י (Comanche Nation College).
את העיר משרת נמל התעופה האזורי לוטון-פורט סיל הנמצא במרחק של כ-3 קילומטרים דרומית ללוטון.
העיר נמצאת במסלול כביש בין-מדינתי 44, המקשר בין המדינות טקסס ומיזורי.
לוטומיירסק (בפולנית: Lutomiersk) הוא כפר במחוז פביאניצה שבפרובינציית לודז' בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר לוטומיירסק נוסד בין המאה ה-10 למאה ה-11, ובשנת 1274 הוענקו לו זכויות עיר.
בשנת 1870, בעקבות השתתפות תושבי היישוב במרד ינואר, הוחזר היישוב למעמד כפרי.
ליהודים הותר להתיישב בלוטומיירסק במאה ה-17, ובמהלך המאה ה-18 נעשו לרוב האוכלוסייה בו.
במסגרת ועד ארבע ארצות השתייכה קהילת לוטומיירסק לגליל לינצ'יץ ושמרה על מעמדה החשוב עד ראשית המאה ה-19. בית כנסת מפואר מעץ נבנה בעיר במחצית השנייה של המאה ה-18 (כנראה בין השנים 1763–1765), בידי החרש-אמן הידוע הלל בנימין מלאסק.
הוא נשרף כעבור כ-150 שנה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
עד 1811 הייתה יהדות לודז' קוברת את מתיה בלוטומיירסק, מכיוון שלודז' הייתה אז כפר קטן וקהילתה קטנה משמעותית ביחס לקהילת לוטומיירסק.
עד 1824 היה בית הדין היהודי בלוטומיירסק הערכאה השיפוטית המקובלת גם על יהודי לודז'.
התיעוש והתפתחות לודז' הפכו את היוצרות, ולוטמיירסק, כמו לאסק, שמרו על צביונן כעיירות קטנות בפאתי העיר הגדולה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-750 יהודים, כשליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל החוגים הציוניים.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מחרם שהוטל על עסקיהם בידי פולנים מקומיים.
ב-7 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד, התעללות ורצח בקרב יהודיו, תוך חטיפתם לעבודות כפייה.
ביולי 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
בסוף יולי 1942 שולחו רוב יהודי היישוב למחנה ההשמדה חלמנו, ומיעוטם הועברו לגטו לודז'.
לוטוביסקה (בפולנית: Lutowiska; ביידיש: ליטוביסק) הוא כפר במחוז ביישצ'אדי שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בסמוך לגבול אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-16, אז היה בבעלות משפחות אצולה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתח היישוב, והתקיימו בו מספר ירידים שנתיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ספג היישוב נזק רב מהקרבות שהתרחשו סביבו.
יהודים ישבו ביישוב מאז שהחל להתפתח, ומהמחצית השנייה של המאה ה-19 היוו רוב בקרב תושביו, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחו הכלכלי.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 קבע את חצרו ביישוב האדמו"ר ישעיה שלום רוקח משושלת בעלז.
יהודי לוטוביסקה עסקו בעיקר במסחר השוורים ביריד, במסחר זעיר בחנויות ודוכנים בשוק וברוכלות בסביבה.
היו ביניהם גם בעלי מלאכה.
בעיירה ובסביבתה היו כמה יהודים בעלי אכסניות, מוזגים וחוכרים באחוזות האציל המקומי.
בסוף המאה ה-19 רכשו יהודים חלקות אדמה באזור לוטוביסקה והתפרנסו מחקלאות.
בעל אדמות יהודי מלוטוביסקה, מנדל ראנד, עלה ב-1904 לארץ ישראל והקים בירושלים את "בתי ראנד".
בראשית מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) נמלטו רוב היהודים מלוטוביסקה מפני הצבא הרוסי וחזרו כששבה העיר לפולין העצמאית.
אז צומצם מסחר השוורים בעיירה וחלה ירידה ברווחה הכלכלית.
בתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב 1,570 יהודים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהיישוב רוב יהודיו, מאימת הרוסים, והיהודים שנותרו בו הואשמו בריגול, וגורשו לעומק רוסיה.
בין שתי מלחמות העולם התפרנסו על החקלאות בלוטוביסקה 17 משפחות יהודיות, ברשותן היו כ-600 דונם אדמה, 13 סוסים, 51 ראשי בקר ולולי עופות.
בשנות ה-20 המאוחרות הם התפרנסו בדוחק ונזקקו לתמיכה בכסף כדי לקיים את משקיהם.
ב-1929 פנה ר' מאיר ויינברגר בבקשת תמיכה דחופה מן הארגון "עזרת תורה" שבניו-יורק.
בשנת 1921 הוקמה בלוטוביסקה האגודה הציונית השחר, אשר הקימה תוך שנה בית-ספר עברי משלים בו למדו 69 תלמידים ב-4 כתות.
ב-1922 הוקמה במקום גם אגודת הצפירה ובמועדונה התקיימו חוג לדרמה, הרצאות וקורסים ללמוד עברית.
ב-1926 הוקם ארגון הנוער אחווה וב-1930 הנוער הציוני.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 1,220 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית וכן בית ספר עברי.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות פומביים ביהודיו, תוך גזיזת ותלישת זקנים ופיאות, ואילוץ יהודי היישוב במהלך הימים הנוראים לרקוד על גבי ספרי תורה שנפרשו ברחובות הכפר.
ערב סוכות ת"ש נכנסו ליישוב חיילי הצבא האדום, ובתקופה הסובייטית הוחרם רכוש היהודים ביישוב, וכמה משפחות יהודיות אמידות גורשו ממנו.
כמו כן, גורשו לעומק ברית המועצות פליטים שהגיעו ליישוב ממערב פולין.
עם שובם של הגרמנים ליישוב, במהלך מבצע ברברוסה, הם מינו בו יודנרט, שנצטווה לספק להם עובדי כפייה יהודים.
בתחילת קיץ 1942 פשטו על היישוב אנשי גסטאפו, ריכזו את יהודיו, וערכו בהם סלקציה.
כ-800 קשישים וילדים נרצחו בבור ירי בגבעה שמעל הכנסייה המקומית, וכל יתר היהודים הועברו כעבור זמן מה לאוסצ'יקי דולנה.
משם הועברו ב-8 בספטמבר 1942, יחד עם יתר יהודי המקום, למחנה זאסלאב הסמוך לסאנוק, ושם נרצחו במקום או שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יהודים מעטים מהכפר שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה נתגלו ונרצחו בידי שוטרים גרמנים או אוקראינים, ואף בידי פרטיזנים אוקראינים.
מכ-1,220 יהודי היישוב שרדו את השואה 12 איש, אשר שהו בזמן הכיבוש הגרמני בשטחי ברית המועצות.
לוטה בלוקר (בהולנדית: Lotta Blokker; נולדה בשנת 1980) היא פסלת הולנדית.
כבר בלימודיה בבית ספר תיכון החליטה להיות פסלת.
בגיל 19 יצאה ללמוד ב'אקדמיה לאומנות בפירנצה', למדה 3 שנים, ולימדה - 4. לאחר מכן חזרה לאמסטרדם.
במשך 5 שנים עבדה על הסדרה 'שעת הזאבים', הכוללת 10 פסלי ברונזה בגודל אדם, שבהם התנוחה ומבע הפנים ממלאים תפקיד מרכזי.
ב־2015 מוקם פסלה בככר המרכזית בעיר רורמונד, הולנד.
עבודת הפיסול של בלוקר עוסקת באהבה, מוות, אושר וכאב.
היא מושפעת מיצירותיהם של הפסלים הצרפתים: אוגוסט רודן, קאמי קלודל, והאמנית הגרמניה קתה קולוויץ וכן מיצירותיהם של הציירים וינסנט ואן גוך, לוסיאן פרויד, ומרלן דומא (Marlene Dumas), אותן בלוקר מתרגמת לפיסול.
'שעת הזאבים' במוזיאון "די פאנדטי" (Museum de Fundatie), זוולה, הולנד, 2014.
מוזיאון קטה קולוויץ (Käthe Kollwitz Museum), קלן, גרמניה, 2015.
לוטו ספורט איטליה (איטלקית: Lotto Sport Italia) היא יצרנית איטלקית של נעליים, ציוד ובגדי ספורט עבור ענפי ספורט שונים: כדורגל, כדור עף, טניס הוקי אוויר.
משרדי החברה הראשיים נמצאים בעיר טרוויזו שבאיטליה שם גם נוסדה החברה וכיום היא פעולת ביותר מ-60 מדינות ברחבי העולם.
החברה נוסדה בשנת 1973 על ידי משפחת קברלוטו שהייתה הבעלים של קבוצת הכדורגל המקומית של טרוויזו.
החלה לראשונה לייצר נעלי טניס ולאחר מכן אביזרים לכדורסל כדוריד אתלטיקה וכדורגל.
הסכמי החסויות הראשונים של לוטו נחתמו עם שחקני הכדורגל דינו זוף ורוד חוליט ועם קבוצות הכדורגל מילאן, נבחרת הולנד, נאפולי, יובנטוס וקייבו ורונה וריאל סרגוסה מספרד.
לוטו משמשת כספונסרית של ספורטאים ושחקני כדורגל רבים ברחבי העולם כשאחד הבולטים בהם הוא החלוץ האיטלקי לוקה טוני.
באירופה משמשת החברה כחברת ההלבשה הרשמית של קבוצות הכדורגל: גנואה, צ'זנה, דיז'ון, סושו, מיינץ 05 והופנהיים.
בישראל, משמשת החברה נכון ל-2016 כמלבישה הרשמית של: מכבי נתניה בני סכנין, עירוני ניר רמת השרון, מכבי פתח תקווה והפועל פתח תקווה.
לוטונג (שם מדעי: Trachypithecus) הוא סוג של פרימטים הנפוצים בהודו, סרי לנקה ודרום-מזרח אסיה ביערות גשם טרופיים.
קופים אלה הם קרובי משפחתם של הלנגור ושל הלנגור האפור ומצויים על עצים ביערות.
הם בעלי פרוות שחורות או כהות, למעט מספר מינים אדמוניים.
הפנים בצבע לבן עם סימנים לבני מסביב לעיניים וגם על השפה העליונה.
הם בעלי שערות ציצה ופיאות רחבים.
הם בעלי זנבות ארוכים וכפות חזקות והם טובים בקפיצות.
תזונתם העיקרית של קופי הלוטונג היא על עלים, ניצנים ופירות.
לוטוס אקלט היא מכונית ספורט, בתצורת 2 דלתות - קופה, 2 מושבים + 2, מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ והספורט "לוטוס מכוניות", (באנגלית : Lotus Cars) הבריטית אשר יוצרו בין השנים 1975–1982.
בשנת 1982 חברת "לוטוס מכוניות" התחילה לשווק את דגם ה-לוטוס אקסל "Lotus Excel" (בין השנים 1982-1992).
מנוע חדש לא פותח לדגם ה- "Lotus Excel", ובדגם ה-"Lotus Excel" הורכב מנוע ה-"לוטוס אקלט".
לוטוס אקסל היא מכונית ספורט, בתצורת 2 דלתות - קופה, 2 מושבים + 2, מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ והספורט "לוטוס מכוניות" (Lotus Cars) הבריטית אשר יוצרו בין השנים 1982–1992.
הדגם בוסס על דגם לוטוס אקלט, ובפרט, המנוע (מנוע לוטוס 912).
במהלך תכנון הדגם, חברת טויוטה היפנית השתלטה על חברת "לוטוס מכוניות" מה שגרם למספר מכלולים אשר נלקחו מחברת טויוטה, כגון התמסורת הידנית מסוג W58, אשר יוצרה בטויוטה.
לוטונג פייר (שם מדעי: Trachypithecus phayrei) הוא מין מהסוג לוטונג שבמשפחת קופים בעלי זנב.
הוא מצוי ביערות גשם בדרום-מזרח אסיה.
הוא בעל פרווה אפורה וגסה לאורך כל הגוף חוץ מהפנים הכהות.
השפתיים לבנות ודקות והעיניים מוקפות באזור כחול ולמעלה מעט לבן.
הצעירים כתומים וצבע זה עוזר להם לבלוט כדי שלא יאבדו ללהקה.
הלוטונג מצוי בטבע ביערות של הודו, בנגלדש, מינמאר, סין, תאילנד, לאוס ווייטנאם.
הקוף מצוי רוב זמנו בין העצים.
הם ניזונים בעיקר מעלים, פרחים ופירות של עצים כמו פיקוס ומגוון עצים נוספים.
הקופים נמצאים בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבתי גידולם וכריתת היערות.
לוטונג ממושקף או לנגור ממושקף (שם מדעי: Trachypithecus obscurus) הוא מין מהסוג לוטונג שבמשפחת קופים בעלי זנב.
זהו קוף שוכן עצים באורך 42–61 סנטימטרים ומשקלו 6.5–7.4 קילוגרם.
הוא בעל פרווה כהה אפורה עם פנים כחולות וגבות ושפתיים לבנות המקיפות את כל אזורם, מהם קיבל את השם.
האף והלסתות קצרים, ויש על ראשו ציצת שערות.
קוף זה חי בטבע ביערות של מינמאר, תאילנד ובעיקר מלזיה.
הוא מצוי בצמרות יערות הגשם וניזון בעיקר מעלים ומפירות שונים כמו הפיקוס.
הקופים שוכנים על העצים בקבוצה הכוללת בוגרים וצעירים ובראשם זכר בכיר.
לוטה ורביק (בשפת המקור: Lotte Verbeek; נולדה ב-24 ביוני 1982) היא שחקנית, רקדנית ודוגמנית הולנדית.
היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בדמות ג'וליה פארנזה בסדרה "הבורג'ס" של ניל ג'ורדן, ובתפקיד גיליס דאנקן בסדרת הדרמה "זרה" של ערוץ Starz.
ורביק נולדה בעיר ונלו שבהולנד.
היא למדה בגימנסיום קולגיום מריאנום בוולנו, וב-2008 סיימה לימודים בבית ספר למשחק באמסטרדם.
החל מ-1999 למדה ורביק באקדמיה למחול בארנהם ובאקדמיית אמסטרדם לתיאטרון ומחול ג'אז/מוזיקלי, וסיימה בשנת 2006. ורביק קיבלה שיעורי זימרה והשתתפה בסדנאות קול.
בתקופת הלימודים עבדה כרקדנית וכדוגמנית עבור הצלם ארווין אולאף.
אחרי שסיימה את בית הספר התיכון פתחה ורביק בקריירת משחק ושיחקה בתפקידים ראשיים בסרטים הולנדים כגון "Moes" (מ-2006) ו-"LEFT" (מ-2007), שבו גילמה חמש דמויות.
ב-2009 זכתה ורביק בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוקרנו על הופעתה בתפקיד אן בסרט ההולנדי "Nothing Personal" בבימויה של אורסולה אנטוניאק.
על תפקיד זה זכתה ורביק בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מרקש באותה שנה, והייתה מועמדת לפרס עגל הזהב לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרט ההולנדי.
ב-2010 זכתה ורביק בפרס "Shooting Stars", פרס המשחק השנתי מאת European Film Promotion במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
באותה שנה לוהקה להפקה של "Le Ragazze dello Swing" ("נערות הסווינג") מיני-סדרה איטלקית זוכת פרסים המבוססת על סיפורן של טריו לסקנו.
על תפקידה בדמות ג'ודית לסקן זכתה ורביק בפרס נימפת הזהב לשחקנית הטובה ביותר לצדן של אנדראה אוסבארט ואליזה שאאפ בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
בשנים 2011 עד 2013 גילמה ורביק את דמותה של ג'וליה פארנזה בדרמה התקופתית של רשת שואוטיים "הבורג'ס", לצדו של ג'רמי איירונס בתפקיד האפיפיור אלכסנדר השישי.
את הסדרה יצר ניל ג'ורדן והיא צולמה בבודפשט.
ב-2012 שיחקה ורביק בתפקיד כפול של תאומות בשם תרז ואנג'ליק במותחן האירוטי "Suspension of Disbelief" שכתב וביים מייק פיגיס והוקרן בפסטיבל הסרטים של רומא.
בתיאטרון הופיעה ורביק בהפקה של המחזה "מריה מגדלנה" מאת ויין טראוב בסיור הופעות באירופה שנערך ב-2009. ורביק שרה בקול סופרן, אבל בסרט "Le Ragazze dello Swing" ביצעו את השירים להקת The Blue Dolls.
ב-2014 החלה ורביק לגלם את גיליס דאנקן בדרמה הטלוויזיונית "זרה" של רשת Starz.
עוד ב-2014 לוהקה לתפקיד הלנה בסרט "צייד המכשפות האחרון" לצדו של וין דיזל.
ב-9 באוקטובר 2015 פורסם בקומיק קון בניו יורק שוורביק תשחק בתפקיד אנה ג'רוויס, אשתו של אדווין ג'רוויס, בעונה השנייה של הסדרה "הסוכנת קרטר".
ורביק דוברת הולנדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2009 מריה מגדלנה Maria Magdalena בימוי ואן וייב טראוב
לוטוס 32 היא מכונית מרוץ משנת 1964 מקטגורית "פורמולה 2", בעלת מושב יחיד, שהורצה על ידי קבוצת לוטוס ("Team Lotus" ) מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ והספורט לוטוס מכוניות הבריטית.
בראש פרויקט דגם "לוטוס 32" עמד נהג המרוצים והמהנדס קולין צ'פמן .
בסך הכול יוצרו 34 יחידות.
שלדת הדגם (שאסי): בנוי מאלומיניום מונוקוק
מאייד כפול מסוג 40DCM2 Weber
מתלים - מתלים מסוג "לוטוס" עם יחידות המצוידות בבולמי זעזועים ומעיינות מותקנים בתוך החזית ובצד החיצוני על הציר האחורי
בלמים - מסוג "Girling" הותקנו במבנה החיצוני של הגלגלים
ג'והאנה אלכסנדרה "לוטה" יעקובי (Johanna Alexandra "Lotte" Jacobi, 17 באוגוסט 1896 – 6 במאי 1990) הייתה צלמת יהודיה גרמנית-אמריקאית.
יעקובי ידועה לרוב בשל הדיוקנים שצילמה, שאופיינו בסגנון האקספרסיוניזם.
היא הרבתה לצלם את מכריה, וביניהם קתה קולוויץ, ויסטן יו אודן, אלינור רוזוולט, אלברט איינשטיין, מרטין בובר, חיים ויצמן ועוד.
יש המתייחסים ליצירותיה כ"כרוניקה של תקופה", מכיוון שצילמה אישים רבים חשובים מן המאה ה-20.
יעקובי נולדה בטורון, מערב פרוסיה (עכשיו פולין) למריה וזיגיסמונד יעקובי.
כשהייתה בת שנתיים, היא ומשפחתה עברו לעיירה הסמוכה לעיר פוזן.
יעקובי הייתה יהודייה והבת הבכורה מבין שלושה ילדים – לוטה, רות ואלכסנדר.
שם החיבה "לוטה" ניתן לה על ידי אביה, ובו היא נודעה לאורך כל הקריירה המקצועית שלה.
בשנת 1916 נישאה לפריץ הוניג, ושנה לאחר מכן ילדה את בנה, ג'ון בשנת 1917. ב-1924 התגרשו בני הזוג, ומיד לאחר מכן החלה יעקובי לעסוק בצילום.
יעקובי למדה באקדמיית פוזן תולדות האמנות וספרות, אך הפסיקה את לימודיה כשנישאה לפריץ הוניג.
לאחר שהתגרשה, יעקובי למדה את תולדות הקולנוע באוניברסיטת מינכן וצילום באקדמיית בוואריה של הצילום בין השנים 1925–1927.
אביה של יעקובי היה צלם, וכך גם סבה ואבי סבה – שלמד את מקצוע הצילום מדאגר, שנחשב לאחד מאבות הצילום המודרני.
לסבא-רבא של יעקובי היה סטודיו לצילום, שעבר במשפחה שלושה דורות עד לבעלותו של אביה, זיגיסמונד.
למעשה, כל משפחתה עסקה בצילום – גם הדודים והדודות שלה, ואפילו אחותה היו צלמים בילדותה עזרה יעקובי בעסק המשפחתי ולמדה את עקרונות הצילום תוך כדי שעזרה לאביה להכין את הלוחות הרטובים לחדר החושך בתהליך הקולודיון.
בגיל 12 ביקשה לראשונה מצלמה, ואביה עזר לה לבנות אחת משלה.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס, אמרה יעקובי שהתצלומים שצילמה עם מצלמה זו היו הטובים ביותר שצילמה.
היא החלה לעבוד בעסק המשפחתי רק בשנת 1927. ובאותו הזמן היא החלה לעבוד בצורה מקצועית כצלמת והפיקה ארבעה סרטים, ביניהם "דיוקן האמן", סרט על מכרה ג'וזף שרל, אמן.
כשחיה בברלין היא הרבתה לצלם אמנים שונים, בעיקר אמנים שעסקו בתיאטרון וריקוד עד שעברה לניו יורק.
פעילותה מאז מלחמת העולם השנייה
מאוקטובר 1932 ועד לינואר 1933, סיירה יעקובי בברית המועצות – בפרט לטג'יקיסטן ואוזבקיסטן, וצילמה תמונות של מה שראתה.
היא חזרה לברלין בפברואר 1933, חודש לאחר שהיטלר עלה לשלטון.
כשהרדיפה אחר היהודים התגברה, עזבה יעקובי את גרמניה עם בנה ועברה לניו יורק סיטי בספטמבר 1935 ופתחה סטודיו לצילום במנהטן יחד עם אחותה רות.
בשנת 1940, נישאה לאריק ריס, כותב גרמני דגול, עד מותו בשנת 1951. היא המשיכה את עבודתה כצלמת והתנסתה בטכניקת צילום חדשה, ללא מצלמה – חשיפת נייר מיוחד לאור על מנת ליצור תמונות אבסטרקטיות בשנים 1946–1955.
בשנת 1955, עזבה יעקובי את ניו יורק עם בנה וכלתה ועברה לדירינג, ניו המפשייר.
שם פתחה סטודיו חדש לצילום, בו המשיכה את עבודתה והציגה עבודות של אמנים אחרים.
היא החלה להתעניין בפוליטיקה והייתה דמוקרטית נלהבת, שאף ייצגה את ניו המפשייר בכנס הדמוקרטי הארצי בשנת 1980.