tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת הרפורמה הייתה לצמצם פערי חינוך בין עניים לעשירים ולהגדיל את ההשקעה הלאומית בחינוך.
במסגרת הרפורמה הורחב המימון של מערכת החינוך האמריקאנית, ובתי ספר שבהם למדו ילדים להורים מעשירוני ההכנסה הנמוכים, אמורים היו לזכות בתקציב ציבורי גבוה יותר.
היוזמה זכתה לתמיכה דו-מפלגתית רחבה, ועברה בקונגרס ברוב גדול, וזאת במקביל להתעצמותה של הלחימה באפגניסטן.
החוק נכנס לתוקפו בינואר 2002. רבים טענו כי הרפורמה שיזם בוש הייתה מוצלחת במיוחד, כיוון שהייתה מגמה של שיפור בנתוני הביצועים של התלמידים במתמטיקה ובקריאה כפי שהשתקפו במבחני ההערכה הארציים.
המבקרים טענו שהתמקדות בהצלחה כמותית ובמבחנים, באה על חשבון מרכיבים חיוניים אחרים הנדרשים לחינוך באופן כללי.
החוק נשאר בתוקף לאורך כל תקופת כהונתו של בוש כנשיא וכך גם לאורך רוב תקופת כהונתו של הנשיא ברק אובמה.
במהלך שנת 2012 העניק אובמה למדינות שונות פטור מיישום החוק, ולבסוף, בדצמבר 2015, בוטל החוק והוחלף ברפורמה חדשה הנקראת "Every Student Succeeds Act".
במקום החוק נוסחו תקנות חדשות שאפשרו לבתי הספר בין השאר גמישות רבה יותר בקביעת יעדיהם הלימודיים.
בשנת 2002 הוקדשה עיקר פעילותו של הממשל לצורך המאמצים הדיפלומטיים והצבאיים להכנת הקרקע למלחמה בעיראק.
בחודשים שלאחר פרוץ המלחמה במרץ 2003, חזר בוש לקדם את רפורמות הדגל שלו בענייני הפנים.
בוש החל לקדם במקביל גם רפורמה בתחום הבריאות שהייתה רצופה במאבקים שנפרסו על פני חודשים רבים.
החוק עבר לבסוף בקונגרס ברוב קטן ונכנס לתוקפו ב-8 בדצמבר 2003. הרפורמה היוותה את השינוי הגדול ביותר מזה 38 שנים בתוכנית המדיקר, וכללה הגדלה של החברות הפרטיות בשוק הביטוח, וסיוע לאוכלוסיות חלשות בתשלום עבור תרופות.
במירוץ לנשיאות שהתקיים בשנת 2004, התייצב הסנאטור ג'ון קרי, חבר המפלגה הדמוקרטית ממסצ'וסטס, מול בוש, הנשיא המכהן.
מערכת הבחירות כללה השמצות אישיות משני הצדדים ומסרים מקוטבים.
המלחמה האמריקנית בעיראק, שבה נפלו כבר למעלה מאלף חיילים אמריקאים, הצטיירה בעיני הציבור כהסתבכות והפחיתה מהפופולריות של הנשיא.
מספר חודשים טרם הבחירות, לאחר שבית המשפט העליון של מדינת מסצ'וסטס התיר באופן תקדימי נישואין בין בני אותו מין במדינה זו, ניסה בוש ליזום הוספת תיקון לחוקת ארצות הברית שיאסור זאת.
בוש התעקש על הצגת התיקון בקונגרס על אף שהיה ברור שאין לו את הרוב הדרוש להעברת התיקון.
מבקריו טענו כי יוזמה זאת נעשתה במטרה לעורר את הנושא לפני הבחירות לנשיאות ולעודד את אנשי הימין הדתי, להגיע לקלפיות.
סקרי דעת הקהל הראו שהעמדות שהביע בוש בנושא היו בלתי פופולריות ושרוב הציבור נטה להשקפה ליברלית.
יועצו הפוליטי הבכיר של בוש היה קרל רוב, והקמפיין שלו כלל, לצד קריאה לתיקון בחוקה שתאסור נישואים חד מיניים, גם הצעת תיקון דומה שתאסור ביצוע הפלות מלאכותיות, וכן רפורמה בביטוח הלאומי שתכניס לשוק גורמים פרטיים.
עם זאת, האג'נדה המרכזית שהציג בוש הייתה מחויבות להמשיך במאמצים הצבאיים באפגניסטן ובעיראק.
מנגד, הודיע ג'ון קרי במסע הבחירות שלו, כי הוא תומך במלחמה באפגניסטן, אך מתנגד לזו שבעיראק.
בוש תקף את קרי על חוסר העקיבות שלו בעמדותיו כלפי המלחמה בעיראק (קרי תמך ביציאה למלחמה זו).
במישור הכלכלי הותקף ג'ון קרי כרדיקלי שיביא להגדלת הממשלה ולהעלאות מיסים.
לעומת זאת, קרי טען כי בוש נכשל בהצמחת הכלכלה וגרם לאיבוד מקומות עבודה.
בשבועות האחרונים שקדמו לבחירות, נשחק מעמדו של בוש בסקרים.
על רקע הנתונים הצמודים בסקרים ושיעור ההצבעה הגבוה בליל הבחירות, העריכו רוב הפרשנים שסיכוייו של ג'ון קרי טובים יותר.
אך למחרת בוקר התברר כי בוש ניצח ברוב קטן אך ברור בקרב הציבור הכללי עם 50.7% מקולות הבוחרים לעומת 48.3% קולות שזכה בהם קרי.
בקרב חבר האלקטורים זכה בוש לרוב משמעותי של 286 לעומת 251. בוש היה לנשיא הראשון מזה 16 שנה שזכה ברוב מוחלט מקולות המצביעים (רוב שאף קלינטון הפופולרי לא הצליח להשיגו.
הנשיא האחרון שהצליח לגרוף רוב מוחלט מהקולות היה ג'ורג' בוש האב ב-1988).
נראה היה כי המפתח לניצחונו הורכב מתחושת האימה שאפפה עדיין את הציבור האמריקאי שלוש שנים לאחר הפיגועים במגדלי התאומים, והערכתו כי בוש מתאים יותר מיריבו לנהל את המלחמה בטרור.
תרם לכך גם סרטון של אוסאמה בן לאדן ששודר ברשת אל ג'זירה כמה ימים לפני הבחירות, ב-29 באוקטובר, שבו דיבר על הפיגועים בבנייני התאומים ונראה כמתגרה בבוש.
בימים שלאחר פרסום הסרטון הראו הסקרים כי בוש מוביל במספר אחוזים.
לניצחונו של בוש תרמה גם התגייסות מלאה של האוונגליסטים, שהתנגדו להתרת הפלות ולהענקת זכויות להומוסקסואלים.
ההישגים המרשימים שנחלה המפלגה הרפובליקנית בבחירות לקונגרס העניקו לבוש תנאי פתיחה נוחים לתקופת כהונתו השנייה.
הקדנציה השנייה של ג'ורג' בוש התאפיינה במידה רבה בהאטה כללית בפעילות הממשל בתחומים רבים ובמהלכה הצטייר בוש לא פעם כ"ברווז צולע".
חלק ניכר מעיסוקו של בוש בקדנציה זו התמקד בניסיונותיו לייצב את עיראק ואת אפגניסטן לקראת העברתן בבטחה לנשיא הבא.
במקביל ערך בוש מספר ניסיונות כושלים לביצוע רפורמות בתחומי הפנים, והתמודד עם שני משברים פנימיים גדולים שפקדו את ארצות הברית בשנים הללו: הוריקן קתרינה שהתרחש בשנת 2005, והמשבר הכלכלי העולמי שהתרחש בשנת 2008. במהלך קדנציה זו הספיק בוש למנות גם שני שופטים חדשים לבית המשפט העליון.
בראשית הקדנציה השנייה של בוש הוחלף מזכיר המדינה קולין פאוול ביועצת לביטחון לאומי קונדוליזה רייס ואת תפקידה קיבל סטיבן האדלי, מי שהיה מבכירי מחלקת ההגנה בתקופת כהונתו של בוש האב.
סגן הנשיא דיק צ'ייני המשיך בכהונתו גם בקדנציה השנייה.
אחרי בחירות אמצע הקדנציה ב-2006, בהן נחלה המפלגה הרפורבליקנית מפלה שחלק גדול ממנה יוחס להסתבכות בעיראק, הוחלף גם
מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, ואת מקומו תפס רוברט גייטס.
ב-10 במאי 2005, בזמן ביקור בגיאורגיה, ניסה אזרח גיאורגי להתנקש בג'ורג' בוש, בזמן שהוא נשא נאום בכיכר החירות של טביליסי.
המתנקש ידה רימון יד לעבר הבמה, במטרה לפגוע בבוש ובמיכאיל סאקשווילי, אך הרימון לא התפוצץ.
המתנקש נעצר מאוחר יותר ונדון למאסר עולם.
פחות משנה לאחר שנבחר לנשיא בפעם השנייה, ספגה ארצות הברית את המשבר הפנימי הגדול ביותר שחוותה מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001. בשלהי אוגוסט 2005, הכתה סופת ההוריקן קתרינה את דרום מזרח ארצות הברית וגרמה לאחד מאסונות הטבע ההרסניים ביותר שפקדו אי פעם את ארצות הברית.
ב-27 באוגוסט, יומיים לפני שהגיעה הסופה לשיאה, הכריז הנשיא בוש על מצב חירום בלואיזיאנה, וביום המחרת במיסיסיפי ובאלבמה.
בוש הורה להעביר את אזורי האסון הצפויים לטיפולם של המחלקה לביטחון המולדת ושל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום, אך היו כאלה שטענו כי למרות הוראתו של בוש, הגופים הללו לא נקטו פעולות של ממש כדי להתכונן כראוי לאסון הצפוי.
בשבועות שקדמו לבואה של הסופה, פונו רוב תושבי העיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה, שמלכתחילה סומנה כחוליה החלשה.
עם הגיעה של הסופה לעיר, קרסה מערכת הסכרים של ניו אורלינס וכ-80% משטח העיר הוצף.
כתוצאה מכך, חוותה העיר נזקים קשים, מעשי שוד וביזה רבים ואובדן של חיי אדם שמספרם נאמד במאות הרוגים.
מתוך 60,000 תושבים שלא עזבו את העיר לפני בוא הסופה, פינה משמר החופים של ארצות הברית כמחציתם.
ב-2 בספטמבר הגיעו לעיר עשרות אלפים מאנשי המשמר הלאומי של ארצות הברית על מנת לסייע בעבודות החילוץ ולהשיב לה את הביטחון והסדר.
באותו יום ערך בוש סיורים במקומות שונים בלואיזיאנה, מיסיסיפי ואלבמה.
לפחות 1,833 בני אדם נהרגו בהוריקן הקטלני, ועלות הנזקים הוערכה בכ-108 מיליארד דולר (במונחי 2005).
תפקודו של הנשיא בוש באותה עת גרר ביקורת חריפה כלפיו.
נטען נגדו כי מינה אנשים בלתי מוכשרים לסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום, וכי המלחמה שיזם בעיראק הקשתה על ריכוז המאמצים לטיפול במשבר.
כמענה לביקורת, הודיע בוש כבר בעיצומם של האירועים כי הוא נושא באחריות למחדלים.
תפקודו של בוש בכל הקשור להוריקן קתרינה הגביר את מגמת הירידה בפופולריות שלו, והיו מי שטענו כי הייתה זו נקודת מפנה פוליטית, שממנה לא יכול היה להתאושש עוד.
עם שוך הסערה, סבל בוש מחולשה פוליטית ניכרת.
הביקורת שספג בעקבות טיפולו במשבר, והדשדוש במלחמה בעיראק, הקשו עליו לגייס תמיכה פוליטית ברפורמות השונות שביקש לקדם בענייני פנים.
בקיץ 2005, עם הודעת הפרישה של השופטת סנדרה דיי אוקונור בחודש יולי, ועם פטירתו של נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט בחודש ספטמבר, מינה בוש שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
המינוי הראשון, שהצלחתו נזקפה לזכותו של בוש, היה של ג'ון רוברטס שיועד תחילה להחליף את אוקונר כשופט, אך עם פטירתו של רנקוויסט הוא מונה לשופט במקומו.
על אף שהיה ברור שהמועמד הוא שמרן מובהק, כישוריו המשפטיים וקסמו האישי סייעו לו לקבל את תמיכת רוב חברי הסנאט, מהם גם רבים מחברי המפלגה הדמוקרטית.
ניסיונו של בוש למנות את היועצת המשפטית האישית שלו הארייט מאיירס נכשל בשל הביקורת שהושמעה בקרב חברים משתי המפלגות.
נטען שאין זה ראוי למנות מקורבת וכי אין די בניסיון שיש לה במשפט חוקתי.
הימין השמרני הביע חשש שמאיירס לא תהיה מחויבת לנושאים הקרובים לליבו, כמו המאבק נגד התרת ביצוע הפלות מלאכותיות.
בוש המשיך להתעקש על קידום המינוי בסנאט למרות הביקורת שספג, וכתוצאה מכך נגרם קרע בינו לבין רבים מתומכיו.
רק לאחר סדרת פגישות בין מאיירס לבין חברי הסנאט שבהן התברר שהמינוי שלה לא מובטח, היא נאלצה לפרוש ובמקומה מינה בוש את השופט השמרן סמואל אליטו, שהיה אהוד על המפלגה הרפובליקנית.
מינויו זכה לאישור הסנאט ב-31 בינואר 2006, בהצבעה שהתפלגה כמעט לחלוטין על פי סדר יומן של שתי המפלגות.
בדומה לכהונתו הראשונה, גם בזו השנייה, עמדו במרכז נשיאותו של בוש ענייני הביטחון הלאומי ומדיניות החוץ במזרח התיכון.
במסע הבחירות לנשיאות בשנת 2004, הבטיח בוש כי אם ייבחר ימשיך לבטא מחויבות בלתי מתפשרת למלחמה בטרור, עד להשגת הכרעה.
לאורך רוב שנות כהונתו הראשונה של בוש כנשיא, המצב הביטחוני בעיראק ובאפגניסטן היה יציב יחסית, אך עם תחילת כהונתו השנייה, התפרצה אלימות שהדרדרה למלחמת אזרחים כוללת.
כוחות אל-קאעידה תפסו בעיראק אחיזה משמעותית במערב המדינה והצליחו להסב לכוחות האמריקניים אובדן של מאות הרוגים מדי שנה.
תמונה דומה התפתחה גם באפגניסטן לאחר שבשנת 2006 התגברה פעילות הטליבאן באופן משמעותי.
נוכח התגברות ההתנגדות למלחמות באזור ונוכח הביקורת על התנהלותו של בוש, נרשמה ירידה בפופולריות שלו.
בשלהי שנת 2006 יצא בוש בסדרת נאומים בנושא המלחמה בעיראק, שבהם הודה כי נעשו שגיאות אסטרטגיות בעיראק ואמר כי הוא נוטל אחריות עליהן.
למרות זאת טען כי על ארצות הברית "להמשיך במסלול", והאשים את אלו הקוראים לנסיגה, ברצונם "לברוח" מעיראק, מבלי לקחת בחשבון את האינטרס הלאומי האמריקני.
מאוחר יותר קבע בוש: "אני לא מתכוון להסיג את חיילנו משדה הקרב לפני שהמשימה תושלם".
ב-10 בינואר 2007, הציג בוש אסטרטגיה חדשה לניהול המלחמה ("The New Way Forward", "The Surge"), שמטרתה הייתה להשיג הכרעה בעיראק ולייצב את הביטחון במדינה באמצעות תגבור הצבא האמריקני ששוהה במדינה בכוח נוסף של כ-21,500 לוחמים.
לצד תמיכה מצומצמת בתוכניתו של בוש, היא עוררה התנגדות חריפה ונרחבת, בין השאר גם בקרב נציגים רפובליקניים שהביעו מורת רוח מכוונות הממשל.
גם בקרב הציבור האמריקאי שהיה שבע מלחמות, שררה ההתנגדות מקיפה לתוכנית, שמשמעותה הייתה העמקת המעורבות האמריקנית בלחימה.
מכל מקום, התוכנית יצאה אל הפועל כבר באותו חודש.
בתחילה לא היה כל שינוי משמעותי במפלס האלימות, אך לאחר מספר שבועות החלה להירשם ירידה מתמדת במספר ההרוגים, דעיכה משמעותית בעוצמת הטרור, ושליטה יציבה יותר של ממשלת עיראק במדינה.
גורמים רשמיים בארצות הברית ובעיראק ציינו לטובה את תגבור הכוחות האמריקנים שיזם בוש, כגורם להחזרת השקט לעיראק.
גם במערכת הפוליטית ובתקשורת, רווחה בדיעבד דעה חיובית על המהלך.
במרץ 2007 הורה בוש על תגבור הכוח האמריקני באפגניסטן ב-3,500 לוחמים נוספים.
נתוני הצמיחה הכלכלית שהיו חיוביים בתום כהונתו הראשונה של בוש, החלו להצביע על מגמת ירידה החל מראשית כהונתו השנייה.
כמו כן האבטלה המריאה ועברה את סף ה-8% בשנת 2009, הכנסות המדינה צנחו, והצמיחה הכלכלית ירדה באופן חד.
תגובת ממשל בוש למשבר הייתה גיבוש תוכנית חילוץ חסרת תקדים שמטרתה הייתה לייצב את כלכלת ארצות הברית.
התוכנית כללה העברת מהלך חקיקה בקונגרס (Emergency Economic Stabilization Act of 2008) שיסמיך את הממשל להשקיע 700 מיליארד דולר מכספי הציבור האמריקאי לצורך רכישת משכנתאות בעייתיות מידי הבנקים האמריקאים שנקלעו למצוקה, על מנת להצילם מפשיטת רגל.
ב-29 בספטמבר 2008 דחה בית הנבחרים של ארצות הברית את הצעת החוק המקורית של תוכנית החירום, ברוב של 228 מתנגדים מול 205 תומכים.
ב-3 באוקטובר 2008 אישר בית הנבחרים גרסה מתוקנת של החוק ברוב של 263 תומכים מול 171 מתנגדים.
שעות ספרות לאחר אישור החוק בקונגרס, חתם עליו בוש והוא נכנס לתוקף.
התומכים בתוכנית החילוץ טענו כי התערבות הממשל בשוק נועדה למנוע משבר אמון בתחום האשראי, ולמנוע את החרפת המצב הכלכלי.
המתנגדים לתוכנית החילוץ מחו על עלות התוכנית והרחבת הגירעון, וטענו בין השאר כי לא נלקחו כלל בחשבון אלטרנטיבות נוספות.
רוב הציבור האמריקני סבר כי בוש היה האחראי המרכזי למשבר הכלכלי.
מומחים רבים טענו כי המדיניות הרגולטורית שהנהיג בוש בתחומי הנדל"ן הייתה בעייתית וכי הסחר בניירות ערך היה אחת מהסיבות לפרוץ המשבר.
עוד טענו נגדו כי הקיצוצים במיסים ומימון המלחמות במזרח התיכון תרמו אף הם לגידול בגירעון ולהתפתחות המשבר.
אחרים טענו כי המדיניות הרגולטורית של בוש הונהגה כבר על ידי הנשיא ביל קלינטון, וכי בוש דווקא מיתן מדיניות זו.
בוש נכנס לתפקידו בבית הלבן בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, כארבעה חודשים לאחר שפרצה, וזמן קצר לפני עלייתו של אריאל שרון לשלטון בישראל.
לנוכח כישלון ועידת קמפ דייוויד, החל ממשל בוש למתן את התערבותו בכל הקשור לסכסוך הישראלי-ערבי בכלל, ולסכסוך הישראלי פלסטיני בפרט.
בוש נחשב לנשיא ידידותי במיוחד למדינת ישראל, ולפיכך זכה לאהדה רבה בקרב הציבור הישראלי.
בוש הגן באופן עקבי על ישראל בשדה הדיפלומטי, וביטא את תמיכתו בה בהזדמנויות שונות.
היו שהסבירו כי מספר גורמים תרמו להיווצרות היחסים ההדוקים עם ישראל: יחסיו הטובים של בוש עם גורמים בפוליטיקה הישראלית טרם היבחרו לנשיא, קרבתו לחוגים נוצריים אוונגליסטיים פרו ישראלים, התגברות הנטייה הפרו ישראלית בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר, והתמקדות הממשל האמריקאי במלחמה בטרור.
במהלך הקדנציה הראשונה של בוש, שחפפה במידה רבה את זו של שרון בישראל, התעצמה תמיכתו של הממשל האמריקני בישראל.
החל משנת 2002 ניתק ממשל בוש כמעט לחלוטין את הקשר עם הנשיא הפלסטיני יאסר ערפאת, והאשימו בעידוד הטרור ובהכשלת תהליך השלום.
עם זאת באשר לנושאים כמו הקמתם והרחבתם של התנחלויות וכן חדירת תוואי גדר ההפרדה אל עומק תחומי יהודה ושומרון, שמר הממשל על התנגדותו לכל שינוי בסטטוס קוו.
במהלך כהונתו הראשונה, ניסה בוש מספר פעמים להחיות את תהליך השלום בין ישראל לפלסטינים.
ב-24 ביוני 2002 נשא נאום בבית הלבן שכונה לימים "חזון הנשיא בוש", נאום שבו הציע מתווה שעיקרו פתרון שתי המדינות.
ניסיון נוסף נעשה ב-26 בפברואר 2003, כאשר הציג את תוכנית "מפת הדרכים לשלום", שהייתה דומה מחד במתכונתה לתוכניתו הקודמת, אך הציגה מאידך לוח זמנים ברור יותר לפתרון הדרגתי של הסכסוך.
ב-5 ביוני 2003, התקיימה ועידת פסגה בעקבה בהשתתפות בוש, אריאל שרון, אבו מאזן, והמלך עבדאללה, שהייתה אמורה לסמן את תחילת יישום מפת הדרכים אך ההתקדמות בתהליך הייתה איטית, שכן לאור ההידרדרות הביטחונית בשטח, וההסתבכות האמריקנית בעיראק, מיתנה ארצות הברית את פעילותה בזירה הישראלית-פלסטינית.
לאחר פרסום תוכנית ההתנתקות של שרון בדצמבר 2003, התייצב בוש לצידו של שרון ופרסם מכתב תמיכה במהלך, שמטרתו בין השאר הייתה לרכך את ההתנגדות להתנתקות של חלק מהציבור וממקבלי ההחלטות בישראל.
בוש גרס כי בעיית הפליטים הפלסטינים אמורה להיפתר במסגרת המדינה הפלסטינית, וכי יש להתחשב בגושי ההתנחלויות בעת קביעת קו הגבול העתידי.
בינואר 2006, מונה אהוד אולמרט לראשות הממשלה בישראל במקום אריאל שרון שחווה שבץ קודם לכן.
בדומה לקודמו בתפקיד, רקם בוש יחסים קרובים גם עם ראש הממשלה החדש.
בנובמבר 2007, לקראת סוף כהונתו של בוש, יזמה ארצות הברית את ועידת אנאפוליס – ועידה בינלאומית שהתכנסה בעיר אנפוליס, בירת מרילנד – שבמסגרתה חתמו כל הצדדים על הצהרה משותפת הקוראת להגיע לפתרון של פתרון שתי המדינות לא יאוחר מסוף שנת 2008 והייתה אחת התוצאות של השיחות בין אבו מאזן לאולמרט.
כקודמותיה, גם יוזמה מדינית זו לא הצליחה להביא לפריצת דרך.
לאחר תום כהונתו כנשיא, שב ג'ורג' ווקר בוש לטקסס, רכש בית חדש בדאלאס, ועבר להתגורר שם עם רעייתו.
במשך השנתיים הבאות מיעט להופיע בציבור.
בשנים אלו הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת ספר זיכרונות (Decision Points), וכן להקמת מרכז נשיאותי הקרוי על שמו.
בשנים 2010 ו-2011 העניק שורה של ראיונות לתקשורת במטרה לקדם את ספר הזיכרונות שכתב.
ב-2 במאי 2011, התקשר הנשיא המכהן, ברק אובמה, לבוש ובישר לו על חיסולו של אוסאמה בן לאדן, ולאחר מכן הזמינו להשתתף בטקס יום השנה העשירי לפיגועי 11 בספטמבר שנערך בניו יורק.
זו הייתה הזדמנות עבור בוש להתייחס לנושא הפיגועים והטרור במספר ראיונות שהעניק באותה עת לתקשורת.
בוש קידם גם יוזמות חברתיות שונות, ובין השאר הקים עם ביל קלינטון קרן סיוע לגיוס תרומות להאיטי, בעקבות רעידת האדמה שפקדה את המדינה בשנת 2010.
ב-2 באפריל 2013, חנך בוש בקמפוס של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (SMU) את המרכז הנשיאותי ג'ורג' ווקר בוש (George W.
המרכז כולל מוזיאון שבו מוצגים באופן אינטראקטיבי הדילמות שאיתן התמודד במהלך כהונתו, קורות חייו ומורשתו, ספריה נשיאותית גדולה, ומכון מחקר הנושא את שמו.
בשנת 2014 פרסם בוש ביוגרפיה פרי עטו על אביו, (41: A Portrait of My Father) הנשיא לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בשנים שלאחר כהונתו, מלבד הבעת תמיכה במועמד הרפובליקני מיט רומני בבחירות 2012 (וב-2008, הבעת תמיכה בג'ון מקיין, דבר אשר למעשה התרחש עוד קודם סיום כהונתו), נמנע בוש בדרך כלל ממעורבות משמעותית בפוליטיקה האמריקנית, ושמר לרוב על פרופיל נמוך בנושא.
כך למשל הקפיד גם במעט הופעותיו התקשורתיות להימנע מהצגת ביקורת ישירה על יורשו בבית הלבן, ברק אובמה.
לקראת סוף כהונתו של אובמה וככל שהתקרבו בחירות 2016, חרג ממנהגו והחל להגביר את מעורבותו בפוליטיקה.
באפריל 2015, בכינוס של קואליציית היהודים הרפובליקנים בלאס וגאס, ביקר את מדיניות החוץ של הנשיא ברק אובמה, וציין שתי שגיאות אסטרטגיות עיקריות לדעתו שנעשו - נסיגת הכוחות האמריקנים מעיראק ב-2011 וקידום הסכם הגרעין עם איראן על ידי הממשל (אשר נחתם לבסוף כחודשיים לאחר מכן).
שיא פעילותו הפוליטית הגיע לבסוף בעיצומן של הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לקראת בחירות 2016. כבר חודשים רבים טרם תחילתן הביע בוש תמיכה באחיו, מושל פלורידה לשעבר ג'ב בוש, ואף סייע לו בגיוס כספי תרומות למירוץ.
לאחר ההצבעה בניו המפשייר ולקראת ההצבעה בקרוליינה הדרומית, כאשר הקמפיין של ג'ב בוש נקלע לקשיים, הובא ג'ורג' בוש לקדמת הבמה, והופיע עם אחיו במספר כנסי בחירות וראיונות לתקשורת, במהלכם קרא לציבור להצביע לאחיו.
על אף זאת, ג'ב בוש רשם לבסוף תוצאה מאכזבת בקרוליינה הדרומית, ועם פרסום תוצאות האמת פרש מהמירוץ, ובנאום ההפסד שלו הודה לאחיו ג'ורג' על התמיכה בו.
בפברואר 2017 הוציא בוש לאור ספר איורים המכיל 66 דיוקנאות שאייר.
ב-16 באוגוסט אותה שנה פרסמו בוש ואביו ג'ורג' הרברט הודעה משותפת המגנה את האלימות בעצרת איחוד הימין האמריקאי.
ב-1 בספטמבר 2018 השתתפו בוש ורעייתו לורה בהלווייתו של ג'ון מקיין ב, שם הספיד בוש את מקיין.
ב-30 בנובמבר נפטר אביו ג'ורג' הרברט בביתו.
זמן קצר לפני מותו הצליח בוש לשוחח עם אביו בטלפון; אביו הגיב במה שיהיו מילותיו האחרונות, "גם אני אוהב אותך".
בוש השתתף בהלוויית אביו ב-5 בדצמבר והספיד אותו.
יש ביקורת על מורשתו של ג'ורג' בוש, אך עם זאת הוא נחשב על ידי רבים כאחד מהנשיאים החשובים ביותר בהיסטוריה האמריקנית.
תומכיו של בוש מדגישים את הצלחותיו על פי ראות עיניהם במלחמה העולמית בטרור, במניעת הישנותם של פיגועים נוספים בארצות הברית לאחר 11 בספטמבר, בקיצוץ המשמעותי של המיסים שהוציא לפועל, במאבק המקיף באיידס באפריקה, במינוי שופטים שמרנים לבית המשפט העליון, וכן ברפורמות שיזם בתחומי הרווחה, החינוך והבריאות.
מבקריו של בוש מצביעים בעיקר על הניהול הכושל לדעתם של מלחמת עיראק, על מדיניותו הכלכלית שלתפיסתם הרחיבה את הפערים בחברה והייתה חסרת אחריות, וכן על כישלונו לדעתם בהתמודדות עם הוריקן קתרינה ועם המשבר הכלכלי העולמי.
תומכיו ומבקריו אינם יכולים להתעלם מהמשברים יוצאי הדופן שאירעו בתקופתו של בוש: פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 – מתקפת הטרור הגדולה בהיסטוריה, הוריקן קתרינה בשנת 2005 – אחת הסופות הקטלניות בהיסטוריה של צפון אמריקה, והמשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 – המיתון הכלכלי החריף ביותר מאז השפל הגדול.
המהלכים שנקט מוצגים לעיתים אף הם כמרחיקי לכת: התגובה הנרחבת לפיגועי 11 בספטמבר (המלחמה העולמית בטרור), הגדלת סמכויות הרשות המבצעת במסגרת חוק הפטריוט, קיצוצי המס הגדולים ביותר מאז ממשל רונלד רייגן, ההרחבה התקציבית המקיפה בתגובה למשבר הכלכלי העולמי, ועוד.
הפופולריות של בוש בקרב הציבור, הייתה נמוכה במיוחד עם סיום כהונתו, והוא הוצב במקום השני אחרי ריצ'רד ניקסון.
בפברואר 2012, דיווח מכון המחקר גאלופ שאף על פי שהפופולריות של בוש השתקמה במידה מסוימת עם השנים, "האמריקאים עדיין מדרגים את ג'ורג' בוש כאחד הנשיאים הגרועים ביותר שהיו להם".
עד לשנת 2013 חלה עלייה בפופולריות שלו ובסקר מאותה השנה זכה בוש לאהדה בקרב 49% מהציבור.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 2005 שיותר אזרחים הביעו את אהדתם כלפיו מאשר כאלו שהביעו את הסתייגותם ממנו.
סקרים הצביעו כי עיקר ההסתייגויות ממדיניותו של בוש מתייחסים לניהול מלחמת עיראק (57%) ולטיפולו במשק האמריקני (53%).
A Charge to Keep: אוטוביוגרפיה הכוללת סקירה קצרה של חייו של בוש וכן פירוט האידאולוגיה הפוליטית שלו, בעיקר בנושאי פנים.
We Will Prevail: אוסף נאומים של בוש משנותיו הראשונות בבית הלבן על המלחמה בטרור בתוספת קטעי כתיבה שלו על מדיניות חוץ.
Bush on God and Country: מסה אידאולוגית על אמונתו באלוהים, קדושת החיים, חירות ונאמנות למולדת.
Decision Points: ספר הזכרונות של ג'ורג' ווקר בוש.
מתמקד בהכרעות המרכזיות שעשה בוש בחייו כאדם פרטי וכנשיא.
41: A Portrait of My Father: ביוגרפיה שכתב על ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אביו של ג'ורג' ווקר בוש.
בירושלים הקימה הקרן החדשה לירושלים, במורד רחוב שלומציון המלכה, רחבה קטנה ובה גינה ציבורית וספסלי ישיבה, להנצחתו של ג'ורג' וו.
בוש "על ביקורו בירושלים, מאי 2008 ועל הפגנת ידידות ותמיכה איתנה לצד הקהילות והארגונים היהודים בארצות הברית התומכים בירושלים".
ג'ורג' וולד היה מדען יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1967 על מחקריו בתחום הראייה.
וולד נולד בניו יורק ליצחק וארנסטין וולד.
הוריו היו יהודים שהיגרו לארצות הברית זמן קצר בטרם לידתו.
הוא סיים לימודיו בתיכון הטכנולוגי של ברוקלין, ניו יורק בשנת 1922. סיים תואר ראשון במדעים באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1927 ודוקטורט בזואולוגיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1932. לאחר סיום לימודיו ניצל וולד מלגת לימודים ונסע לחקור במעבדתו של אוטו היינריך ורבורג בגרמניה, שם הוא זיהה לראשונה את ויטמין A ברשתית.
מגרמניה עבר לשווייץ ושם חקר יחד עם פאול קארר, האיש שגילה את ויטמין A.
לאחר מכן חקר תקופה קצרה עם אוטו פריץ מאירהוף בהיידלברג ולאחר עליית היטלר לשלטון בשנת 1933, שב לארצות הברית והחל לעבוד באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1934 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם כיהן בתחילה כמרצה ומאוחר יותר קיבל דרגת פרופסור.
בשנת 1939 זכה בפרס אלי לילי.
בשנת 1950 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1967 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליותיו בשטח הראייה.
וולד הרבה לדבר בנושאים פוליטיים וחברתיים שונים, וניצל את הפרסום לאחר קבלת פרס נובל כדי להשמיע דעתו בנושאים שונים.
הוא התנגד בתוקף למלחמת וייטנאם ולמרוץ החימוש הגרעיני.
בשנת 1980 השתתף וולד במשלחתו של רמזי קלארק לאיראן בעת משבר בני הערובה באיראן.
בשנת 1986 הוזמן וולד, יחד עם קבוצה קטנה של חתני פרס נובל, למוסקבה, כדי לייעץ למיכאיל גורבצ'וב בשאלות הגנת הסביבה.
וולד ניצל את הפגישה עם ג'ורבצ'וב כדי לשאול אותו על הגלייתה של ילנה בונר יחד עם בעלה אנדריי סחרוב לגורקי.
לדברי וולד, גורבצ'וב השיב לו כי איננו יודע דבר על העניין.
זמן קצר אחר כך, בדצמבר, 1986, שוחררו בונר וסחרוב.
ג'ורג' וולד הלך לעולמו בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בתקופה שעשה מחקר כפוסטדוקטורנט בגרמניה גילה וולד כי ויטמין A הוא מרכיב של הרשתית.
מחקרים נוספים שביצע הראו כי כאשר הפיגמנט רודופסין נחשף לאור, נוצר ממנו החלבון אופסין ותרכובת המכילה ויטמין A.
מכאן ניתן היה לשער שוויטמין A חיוני בתפקוד הרשתית.
בשנות החמישים השתמשו וולד ועמיתיו למחקר בשיטות כימיות כדי להפיק פיגמנטים מן הרשתית.
אחר כך, על ידי שימוש בספקטרופוטומטר, הם מדדו את קליטת האור בפיגמנטים.
בשלב מאוחר יותר, בשיטה הנקראת מיקרוספקטרופוטומטריה, הצליח וולד למדוד את קליטת האור מהתאים עצמם ולא מן הפיגמנטים.
שיטה זו אפשרה לוולד לקבוע את קליטת האור בתאי הרשתית מסוג מדוכים.
ג'ורג' ווקר היה שחמטאי וסופר בריטי.
בשנת 1845 ווקר חבר לקבוצת שחקני שחמט שהורכבה מהנרי תומאס באקל, ויליאם אבנס, פריגל וטוקט במסגרת שני משחקים ששוחקו באמצעות הטלגרף מול שני השחמטאים הווארד סטאונטון ויוז קנדי בלונדון.
משני המשחקים ניצחו אחד וסיימו בתיקו בשני.
בשנת 1846 ניצח דו-קרב מול דניאל הארוויץ 7-5.
ווקר השתמש בטור השחמט שלו בעיתון Bell's Life כדי לקדם את ארגון התחרות הבינלאומית שארגן בלונדון, בשנת 1851. אדולף אנדרסן ניצח בתחרות זו.
ג'ורג' סניוויס וייז – 2 ביולי 1987, מיאמי ביץ', פלורידה) היה תעשיין ויזם עסקי, פילנתרופ ומחנך יהודי-אמריקאי ונשיאהּ הראשון של אוניברסיטת תל אביב.
וייז (שנייווייס) נולד ב-1906 בעיירה פינסק שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית.
עלה לארץ ישראל, והיה חבר בקיבוץ גן שמואל, אבל לאחר מכן חלה בשחפת, ולכן בשנת 1926 היגר לארצות הברית.
סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת פורמן בגרינוויל שבדרום קרוליינה.
בהמשך קיבל מאוניברסיטת קולומביה, שבה לימד וחקר, תואר מוסמך, ולאחריו תואר דוקטור בסוציולוגיה בשנת 1950. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנשיאה של ונצואלה במחצית השנייה של המאה ה-19, אנטוניו גוסמן בלנקו (Antonio Guzman Blanco), וכותרתהּ: Antonio Guzman Blanco: A Study of Caudillismo (בתרגום חופשי לעברית: "אנטוניו גוסמן בלנקו: דמותו של קַאוּדִייִסְמוֹ"),
וייז היה ידוע בתמיכתו במוסדות חינוך בישראל: בין היתר שימש יושב ראש ועד חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1953 ועד 1962, וסייע בגיוס כספים לבניית הקמפוס החדש שלה.
ג'ורג' וייז הציע את מועמדותו לנשיאות אך נתקל בהתנגדות ולכן העביר את כל מרצו להקמת אוניברסיטת תל אביב, שמאוחר יותר שימש כנשיאהּ הראשון.
וייז שימש כפרופסור מחקר (Distinguished Professor) ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת מיאמי, והיה חבר בוועד חבר הנאמנים שלה.
בשנים 1969–1972 כיהן כנשיא לשכת המסחר ישראל-אמריקה.
במקביל לקריירה אקדמית, ייסד וייז שתי חברות להפקת חדשות מודפסות: George S.
כמו כן היה פעיל בתעשיית הנייר במקסיקו.
בהיותו ציוני נלהב, היה ממייסדי "כלל ישראל" ו"החברה האמריקנית לפיתוח", ושירת בהן כיושב ראש ונשיא במשך שנים רבות.
ב-2 ביולי 1987 נפטר וייז מהתקף לב במרכז הרפואי הר סיני (Mount Sinai) במיאמי ביץ', בגיל 81.
תחילת כהונתו סימנה את קץ הוויכוח בדבר הצורך באוניברסיטה בתל אביב.
בשנים הראשונות לכהונתו, הוקמו הפקולטה לרפואה והמחלקה לפיזיקה, אשר הובילה פעילות מדעית בינלאומית והובילה להקמתו של מצפה הכוכבים במצפה רמון בסוף שנות השישים.
אל לימודי המדעים המדויקים באוניברסיטה הצטרפו סטטיסטיקה ומדעי המחשב.
בסוף שנת 1964 הוקמה הפקולטה למדעי החברה.
מוקדם יותר באותה שנה יזם וייז רה-ארגון של מבנה האוניברסיטה, וקבע את מבנהָ עד היום.
אחד מן השינויים המהותיים היה הקמתו של הסנאט - מועצה המורכבת מכל הפרופסורים מן המניין ומנציגי הפרופסורים החברים והמרצים.
בנוסף, הוגדרו מחדש סמכויות הרקטור והדיקנים, הוקמו מועצות פקולטה, אושרו תקנון המינויים והדרגות של הסגל האקדמי ומונה מנכ"ל ראשון לאוניברסיטה.
באותה העת פעל בשיתוף עם נמיר לרישום האוניברסיטה – שעד אז הייתה במעמד של חברה עירונית – כעמותה עצמאית.
סיום שנתו הראשונה כנשיא האוניברסיטה צוין בטקס חגיגי לחנוכת קמפוס האוניברסיטה החדש ברמת אביב, במעמד נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה לוי אשכול, שרים, חברי כנסת, שופטים, מדענים ומנהיגים.
תחת שרביטו הפכה ב-1965 "השלוחה בתל אביב" של האוניברסיטה העברית ללימודי משפטים לפקולטה החדשה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, נפתח ב-1966 בית הספר למוסמכים במינהל עסקים, הוקם מכון לחקר המזרח התיכון ואפריקה, ובשנת 1969 נרכש המחשב הראשון ולאחריו גם המיקרוסקופ האלקטרוני הראשון.
וייז יזם את הקמת חבר הנאמנים של האוניברסיטה, במטרה להעמיק את הבסיס הכלכלי שלה.
החבר, שהורכב מאנשי אקדמיה ומאנשי עסקים, התכנס לראשונה באוקטובר 1967. ב-2 בנובמבר 1969 קיבלה האוניברסיטה הכרה מלאה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, והפכה לתאגיד לפי חוק המועצה להשכלה גבוהה.
עם פרישתו מנשיאות האוניברסיטה בשנת 1971, נבחר וייז לנגיד האוניברסיטה לכל ימי חייו.
בסיום כהונתו היו באוניברסיטה תשע פקולטות, ולמדו בה 12,000 סטודנטים.
וייז זכה הן בחייו והן לאחר מותו לתוארי כבוד רבים.
ממשלת מקסיקו העניקה לו פעמיים את עיטור מסדר הנשר האצטקי (Orden del Águila Azteca, אגילה אצטקה) – העיטור הרם ביותר המוענק במקסיקו לזרים, על תרומתו לקידום הכלכלה, התרבות והמדע במדינה.
ממשלת צרפת העניקה לו את אות המצוינות על הישגים תרבותיים ואינטלקטואליים.
ד"ר וייז זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1976. בשנת 1986, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (שהוענק גם לאשתו), וכן זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (במשפטים) מאוניברסיטת מיאמי.
על שמו ועל שם רעייתו פלורנס נקראו הפקולטה למדעי החיים ובניין הסנאט באוניברסיטת תל אביב, ומצפה הכוכבים במצפה רמון.
כן נקראת על שמו "מדליית ג'ורג' ס' וייז לשיתוף-פעולה אקדמי בינלאומי" של אוניברסיטת תל אביב, "הקרן להשתלמות בתר-דוקטורית ע"ש ג'ורג ס.
וייז בפקולטה למדעי החיים" באוניברסיטת תל אביב ועוד.
ג'ורג' ויליאם ראסל שנודע בשם העט AE או Æ, היה כותב, עורך, משורר, צייר ופעיל לאומי אירי.
ראסל נולד בעיירה לורגאן במחוז ארמה שבצפון אירלנד.
בהיותו בן אחת עשרה עברה משפחתו לדבלין.
הוא למד בבית הספר המטרופוליטני לאמנות, שם התוודע לוויליאם בטלר ייטס.
בשנות השלושים לחייו היה פעיל באגודה חקלאית קואופרטיבית ואף מונה לדוברה.
בין השנים 1905 ו-1923 היה ראסל עורכו של "The Irish Homestead", ביטאון העמותה.
לאחר מכן שימש כעורכו של "The Irish Statesman" עד 1930. ספר שיריו הראשון, Homeward: Songs by the Way, שיצא לאור ב-1894, העמיד אותו כאחד היוצרים המזוהים עם זרם תחיית הספרות האירית.
ראסל היה בין התורמים הקבועים ל-Bean na hÉireann, כתב העת של ארגון הנשים הלאומני איניניה נה הרין.
הוא כתב את המחזה Dierdre שהופק על ידי הארגון, בכיכובה של מייסדת הארגון מוד גון.
ההפקה נערכה כחלק מפעילויות תקומת התרבות האירית, בשיתוף פעולה בה נטל גם ייטס חלק, אשר הוביל להקמת התיאטרון האירי הלאומי, שהיה לימים לתיאטרון אבי.
המחזה מוכר כיריית הפתיחה בתנועת התיאטרון האירית.
פגישתו עם ג'יימס ג'ויס ב-1902, בה התרשם מאוד מהיוצר הצעיר, השפיעה על דרכו של ג'ויס בעתיד: ראסל ערך לג'ויס הכרות עם ייטס, שפתחה דלתות בפני ג'ויס שנים מאוחר יותר.
תרומתו העיקרית ליצירתו של ג'ויס הייתה בפרסום יצירותיו הראשונות.
ראסל ביקש מג'ויס לכתוב סיפור קצר, "פשוט, כפרי ובעל חיוניות ופאתוס".
בתמורה הוא קיבל את "אחיות", שפורסם ב-1904 ב-"The Irish Homestead", ולאחריו עוד שני סיפורים: אוולין ולאחר המירוץ.
לאחר שלושה סיפורים אלה חדל ראסל מפרסום יצירותיו של ג'ויס מאחר שלא קלעו לטעם קוראי העיתון, אך שלושת הסיפורים הפכו, יחד עם סיפורים אחרים, לקובץ דבלינאים, שיצא לאור ב-1914.
ג'ויס גמל לראסל בכך שהוא מופיע כדמות ביצירתו יוליסס בפרק סקילה וכריבדיס, בו ראסל משמש כבר פלוגתא לסטיבן בוויכוח על שייקספיר.
לאחר פטירת אשתו, בשנת 1932, עבר ראסל לאנגליה, הוא נפטר בבורנמות' ב-1935 ונקבר בדבלין.
שם העט שלו, AE, או בצורת הכתיבה Æ, הוא קיצור של המילה הלטינית Aeon, שפירושה "נצח".
ג'ורג' קורלי וולאס ג'וניור היה פוליטיקאי אמריקאי.
כיהן כמושל ה-45 של מדינת אלבמה בארצות הברית במשך שתי כהונות רצופות ובעוד שתי כהונות לא רצופות, מטעם המפלגה הדמוקרטית: 1963–1967, 1971–1979, ו־1983–1987, וכיהן במצטבר שש עשרה שנה וארבעה ימים.
וולאס ניסה להתמודד על תפקיד נשיא ארצות הברית ארבע פעמים רצופות.
בשלוש מהן התמודדות בבחירות המקדימות למועמד הדמוקרטי ב-1964, 1972 ו-1976, וכן היה מועמדה של המפלגה העצמאית האמריקאית ב-1968. הוא המועמד האחרון ממפלגה שלישית שזכה בכל קולות האלקטורים במדינה ממדינות ארצות הברית.
וולאס היה נציג הדרום במפלגה הדמוקרטית, הוא היה ממובילי התומכים בהמשך הסגרגציה בחינוך בארצות הברית ותומך בחוקי ג'ים קרואו מול התנועה לזכויות האזרח.
בהשבעתו לתפקיד המושל ב-1963, הכריז "הפרדה גזעית עכשיו, הפרדה גזעית מחר, והפרדה גזעית לנצח" ואף עמד לפני הכניסה לאוניברסיטת אלבמה ומנע הרשמת תלמידים שחורים למוסד.
לבסוף הפך למתנגד להפרדה הגזעית, אולם נותר שמרן.
הוא שרד ניסיון התנקשות ב-1972 במרילנד, אולם נותר מרותק לכיסא גלגלים עד למותו ב-1998.
וולאס נולד בקליו בדרום-מזרח אלבמה למשפחת חוואים ענייה, הראשון מבין ארבעה ילדים.
אביו היה ג'ורג' קורלי וולאס האב ואמו הייתה מוזל סמית' (Smith).
הוא היה הבן השלישי מתוך חמישה דורות שנשאו את השם "ג'ורג' וולאס".
אביו עזב את המכללה כדי לעסוק בחקלאות במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשמחירי המזון היו גבוהים.
עם מותו ב-1937, נאלצה אשתו למכור את החווה שלהם כדי לשלם את המשכנתה.
כמו הוריו, היה וולאס מתודיסט.
וולאס התעניין בפוליטיקה כבר בגיל עשר.
ב-1935, עבד במשרה חלקית בסנאט של אלבמה וטען שייבחר למושל המדינה.
וולאס עסק באגרוף בתיכון, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת אלבמה.
לאחר שקיבל תואר במשפטים ב-1942, נכנס לאימוני טייסים בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא לא השלים את הקורס, אולם שירת כטייס בצבא ארצות הברית בחזית מול יפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת תחת הגנרל קרטיס לה מיי, שלימים רץ כסגנו בבבחירות לנשיאות ב־1968. הוא כמעט מת מדלקת קרום המוח בצבא, אולם טיפול רפואי בסולפונאמיד הציל את חייו.
הוא נותר עם אובדן שמיעה חלקי ושוחרר.
ב-1938, בגיל תשע עשרה, פעל וולאס למען בחירת סבו לתפקיד שופט צוואות.
בסוף 1945, עם תום השירות הצבאי שלו, כיהן כעוזר התובע הכללי של אלבמה, ובמאי 1946 נבחר כחבר בבית המחוקקים של אלבמה.
באותה התקופה הוא נחשב למתון בנושאי גזע.
כציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב־1948, לא הצטרף לדמוקרטים מהדרום שפרשו מהמפלגה, אף על פי שהתנגד לתוכנית זכויות האזרח שהציע הנשיא הארי טרומן.
וולאס טען שהיה מדובר בפגיעה בזכויות המדינות.
הדמוקרטים מהדרום, ה"דיקסיקרטים", ניצחו באלבמה בבחירות של 1948, בזכות המועמד סטרום ת'ורמונד, מושל קרוליינה הדרומית.
בנאום ההשבעה שלו למושל ב-1963, טען וולאס שסיבות פוליטיות הובילו אותו לא לנטוש את המפלגה.
ב-1952 וולאס מונה לשופט בבית המשפט מחוזי באלבמה.
הוא נחשב לשופט הוגן, ללא קשר לגזע של הנאשם.
באותה התקופה באלבמה, השופטים קראו לעורכי דין שחורים בשמותיהם הפרטיים, ואילו לעמיתיהם הלבנים לקרוא "אדוני".
עורכי דין שחורים טענו שוולאס היה שופט ליברלי במיוחד, והקפיד לפנות בכבוד לעורכי דין שחורים.
מצד שני, הוציא וולאס צווי מניעה שמנעו את הסרת שלטי ההפרדה הגזעית ברציפי הרכבת.
בנוסף מנע כל ניסיון למעורבות ממשלתית במתן זכויות ההצבעה לשחורים.
כשופט, העניק וולאס מאסרים על תנאי לכמה שחורים, דבר שכנראה עלה לו בבחירות לתפקיד המושל ב-1958.
ב-1958 ניסה וולאס להתמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל אלבמה.
מאז שחוקת אלבמה ב-1901 שללה זכות הצבעה משחורים ומרוב הלבנים העניים, הייתה המפלגה הדמוקרטית המפלגה היחידה באלבמה והבחירות המקדימות היו ההתמודדות היחידה על תפקיד המושל.
הייתה זאת צומת דרכים עבור וולאס.
יריבו היה התובע הכללי של אלבמה, ג'ון מלקולם פטרסון (Patterson), שהיה ליברל.
הוא הפסיד בבחירות בהפרש של יותר מ-34,400 קולות.
לאחר מערכת הבחירות, החליט וולאס לאמץ קו נוקשה בנושאים גזעיים ולמשוך את הקולות הלבנים לקראת מערכת הבחירות ב-1962.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1962, הצליח וולאס להגיע למקום הראשון עם 35% מהקולות, ובסיבוב השני השיג 55% מהקולות.
כיוון שאף רפובליקני לא התמודד מולו, היה ברור שוולאס ייבחר לתפקיד המושל.
הוא נבחר בקלות בבחירות בנובמבר, כשהוא משיג 96% מהקולות.
השלטון הדמוקרטי באזור הושג בעזרת ביטול זכות ההצבעה של רוב השחורים ולבנים עניים רבים במדינה במשך עשור, שנמשך גם שנים לאחר העברת חוקי זכויות האזרח ב-1964 וב-1965.
וולאס נשבע אמונים ב-14 בינואר 1963, באותו מקום בו כמעט מאה ושתיים שנים קודם לכן, הושבע ג'פרסון דייוויס לתפקיד נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה.
בנאום ההשבעה שלו אמר וולאס: המשפט נכתב בידי כותב הנאומים החדש שלו.
ב-1963, ציווה ממשלו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי על חיל הרגלים של צבא ארצות הברית לאכוף את השילוב הגזעי באוניברסיטת אלבמה.
בניסיון למנוע את הרשמת התלמידים השחורים לאוניברסיטה, עמד וולאס לפני כניסת האוניברסיטה ב-11 ביוני 1963. התמונה בה צולם הפכה למפורסמת.
בספטמבר 1963, ניסה וולאס למנוע מארבעה תלמידים שחורים להירשם לארבעה בתי ספר יסודיים.
לאחר התערבות מצד בית משפט פדרלי, הורשו הילדים להירשם לבית הספר ב-9 בספטמבר.
זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה כנקמה על שילוב תלמידים שחורים במערכת החינוך, התרחש הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16.
וולאס דרש שמירה על ההפרדה הגזעית.
הוא האשים את הנשיא קנדי ברצון לוותר על המדינה למרטין לותר קינג ולתומכיו ה"קומוניסטים" שאותם האשים בארגון הפגנות.
וולאס חזה שתומכי חוק זכויות האזרח יחוסלו מבחינה פוליטית עד 1966 ו-1968.
וולאס נחשב לפופוליסט שניסה למשוך את הרוב הלבן בבוחרי אלבמה.
כישלונו בהתמודדות על הנשיאות הוביל להפקת לקחים מצד ג'ימי קרטר ורונלד רייגן.
ב-1971 הושווה לוויליאם ג'נינגס ברייאן כשנאם נאומים נגד ריכוז העושר.
ההישג המרכזי של וולאס בכהונתו הראשונה היה חידוש הפיתוח התעשייתי באלבמה, שהועתק אחר כך בידי מדינות אחרות: הוא היה המושל הדרומי הראשון שנסע למשרדי תאגידים במדינות הצפון כדי להציע הטבות מס ותמריצים לתאגידים שיקימו סניפים באלבמה.
הוא הנהיג מערכת מכללות שהתפשטה ברחבי המדינה.
אוניברסיטת דרום אלבמה הוקמה ב-1963, במהלך שנתו הראשונה בתפקיד.
ב-15 בנובמבר 1963 הודיע וולאס בדאלאס, טקסס, על כוונתו להתמודד מול הנשיא המכהן, ג'ון קנדי, בבחירות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1964. כעבור כמה ימים בדאלאס, נרצח קנדי, וסגן הנשיא לינדון ג'ונסון ירש אותו.
בגלל תשומת הלב שזכה לה במאבקו מול זכויות האזרח, נכנס וולאס לבחירות המקדימות של המפלגה בעצת מומחה ליחסי ציבור.
הוא הביע את התנגדותו לשילוב גזעי ואת מדיניותו הקשה מול הפשיעה.
וולאס השיג לפחות שליש מהקולות בוויסקונסין, אינדיאנה ובמרילנד, בהן התמודד מול נציגי ג'ונסון.
ב-1964 נאם בפני אלף אנשים באוהיו, וצעק בכעס שישנם קומוניסטים שמוחים על ביקורו, אולם טען שכשתומכיו יתחילו לצעוד, כל כביש במדינה ייחסם.
הקהל קפץ על רגליו ומיהר לצאת לתקוף את הקומוניסטים, כשוולאס ניסה להרגיע אותם.
וולאס קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באביב 1964 מאוניברסיטה בקרוליינה הדרומית.
האוניברסיטה הוקירה את פועלו בטענה שהוא שומר על זכויותיה החוקתיות של האזרחים.
ב-1964 הרוויחו הרפובליקנים באלבמה משתי התפתחויות: הראשונה, הייתה פרישתו של וולאס מהמירוץ מול ג'ונסון, והשנייה הייתה התמודדות אלקטורים דמוקרטים עצמאיים באלבמה, כך שג'ונסון לא יכול היה להתמודד שם.
לפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית בסן פרנסיסקו, נפגשו וולאס ועוזריו במלון ג'פרסון דייוויס במונטגומרי.
וולאס ועוזריו דנו באפשרות שבארי גולדווטר, הסנאטור מאריזונה שעמד להתמנות למועמד הרפובליקנים, והצביע נגד חוק זכויות האזרח מסיבות חוקתיות, יתמוך בביטול החוק ובמתן תעסוקה נאותה לשחורים.
וולאס אמנם הסכים עם עמדותיו של גולדווטר נגד הקומוניזם, אולם התנגד לרצונו להפוך את הביטוח הלאומי לתוכנית וולונטרית.
וולאס הציע להחליף מפלגות כדי להמודד כסגנו של גולדווטר, מינוי שניתן לאחר מכן לחבר הקונגרס ויליאם אדוארד מילר מניו יורק.
גולדווטר סירב למועמדותו של וולאס בגלל שכוחו היה רק בדרום.
האלקטורים העצמאיים מאלבמה הוציאו את ג'ונסון מהבחירות באלבמה אולם עדיין זכו לתמיכת המפלגה בגלל התמודדותם מול הרפובליקנים.
האלקטורים הרפובליקנים של 1964 היו הראשונים שנבחרו באלבמה מאז תקופת השיקום.
בנוסף, נבחרו חמישה חברי קונגרס רפובליקנים.
אחד מהנבחרים הרפובלקנים, ג'יימס מרטין , לטש עיניים לתפקיד המושל.
חוקת אלבמה מנעה מוולאס להתמודד לכהונה שנייה ב-1966. לכן הציע וולאס לאשתו, לורלין, להתמודד על תפקיד המושלת מטעמו.
בבחירות במפלגה הדמוקרטית, היא ניצחה שני מושלים לשעבר, את התובע הכללי של אלבמה וחבר הקונגרס לשעבר.
בגלל תומכי וולאס, שונתה ההגבלה על כהונת המושל באלבמה לשתי כהונות רצופות.
וולאס הגן על מועמדותה של אשתו.
הוא טען שאשתו משכה קהל והתעלמה מהעלבונות שהופנו כלפיה.
הוא טען שלא הכניס את אשתו לתפקיד, ושהיא אהבה את הכהונה שלה.
במהלך מערכת הבחירות של 1966, חתם וולאס על חוק שביטל את פקודות ביטול ההפרדה הגזעית בערים ובמוסדות הממשלה.
הוא טען שהחוק מנע מהממשלה להתערב בבתי הספר.
רבים גינו אותו על כך וחששו מאובדן התמיכה הממשלתית.
גם המועמד הרפובליקני התנגד לביטול ההפרדה הגזעית וניסה לתמוך בתיקון לחוקה שיאסור על העדפה מתקנת בחינוך.
הוא חזה שהחקיקה של וולאס תגרום לצו מבית המשפט להוביל לביטול ההפרדה הגזעית.
לורלין וולאס ניצחה בבחירות ב-8 בנובמבר 1966. היא הושבעה בינואר 1967, אולם ב-7 במאי 1968, מתה במהלך כהונתה מסרטן בגיל ארבעים ואחת, כשבעלה ניסה להתמודד לנשיאות.
השפעתו של וולאס בממשל נפסקה עד שנבחר שנית ב-1970. הוא היה ה"ג'נטלמן הראשון" במשך פחות משנה וחצי.
המפלגה הדמוקרטית דחתה את תמיכתו של וולאס בהפרדה גזעית.
לפיכך, וולאס לא התמודד על נשיאות ב-1968 כדמוקרט – כפי שעשה ב-1964 ויעשה שוב ב-1972 – אלא כמועמדה של המפלגה העצמאית האמריקאית.
המפלגה הוקמה על ידו, לצורך תמיכה במדיניות של הפרדה גזעית.
ב-1968 טען שאין כל הבדל בין שתי המפלגות הגדולות.
הוא השתמש באסטרטגיה של מועמד הדמוקרטים הדרומיים, סטרום ת'ורמונד, שהתמודד ב-1948, ולא רצה לנצח בבחירות אלא קיווה להשיג מספיק אלקטורים כדי לאלץ את בית הנבחרים להכריע בבחירות, דבר שנחשב לאפשרות ריאלית.
מצב זה היה נותן לו עמדת כוח: וולאס קיווה שמדינות הדרום ישתמשו בהשפעתן כדי לסתום את הגולל על ניסיון הממשלה לבטל את ההפרדה הגזעית.
במסע הבחירות הדגיש וולאס את הצורך בהחזרת החוק והסדר למדינה, ואת זכויות המדינות בנושאי ההפרדה הגזעית, מה שמשך את הדרומיים הלבנים והכפריים, ואת הפועלים המאוגדים בצפון.
וולאס הוביל בבטחה במדינות הדרום עם 45% מהקולות באמצע ספטמבר.
העובדה שמשך פועלים מאוגדים (שהיו תומכים מסורתיים של הדמוקרטים) פגעה ביוברט האמפרי במדינות צפוניות כמו אוהיו, אילינוי, ניו ג'רזי, ויסקונסין ומישיגן.
סקר מאמצע ספטמבר חשף שזכה לתמיכה משליש מחברי האיגודים, ושבשיקגו השיג 44% מקולותיהם של פועלי תעשיית הפלדה, יותר מכל מועמד אחר.
האמפרי וריצ'רד ניקסון הצליחו להקטין את התמיכה בוולאס עד לנובמבר.
האיגודים הדגישו את זרימת העבודות מהצפון אל אלבמה של וולאס, שלא חייבה את העובדים להתאגד (אם כי וולאס תמך באיגודים), וניקסון, שחשש מפילוג של הקול השמרני, שכנע מספיק דרומיים שעליהם לתמוך בו כדי לעצור את האמפרי.
בצפון, התחלקו קולותיו בצורה שווה בין האמפרי וניקסון.
בדרום, בחרו שלושה רבעים מבוחריו בניקסון.
במצעו הציע וולאס תוספות תקציב גדולות לביטוח הלאומי ולמדיקר.
מדיניות החוץ של וולאס הייתה שונה משני המועמדים האחרים.
הוא טען שאם לא ישיג התקדמות במלחמת וייטנאם בתוך תשעים יום מכניסתו לתפקיד, הוא יצווה על נסיגה מידית.
בנוסף הוא דרש שבעלות הברית האירופאיות והאסייתיות של ארצות הברית ישלמו יותר על ביטחונן.
לצערו, עמדת סגנו המיועד, גנרל חיל האוויר בדימוס קרטיס לה מיי, פגעה בו לאחר שזה הציע להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם.
המפלגה הרפובליקנית אימצה את חלק מהרטוריקה של וולאס לאחר בחירות אלו, כדי למשוך את האמריקנים הלבנים, הדרומיים והמעמד הנמוך.
מושל ג'ורג'יה לשעבר, מרווין גריפין, היה עמיתו הזמני של וולאס למירוץ כדי לאפשר לו להתמודד בכמה מדינות.
וולאס שקל למנות את מזכיר החקלאות לשעבר, עזרא טאפט בנסון (Benson), את גנרל חיל האוויר בדימוס קרטיס לה מיי, ואת ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר לסגנו.
בנסון ולה מיי חפצו בתפקיד, והובר לא ענה לו.
ביוני, גילה וולאס שאף חבר קונגרס לא רוצה לתמוך בו.
עוזריו של וולאס רצו שנציב ליגת הבייסבול לשעבר ומושל קנטקי האפי צ'נדלר (Chandler) יהיה סגנו.
הוא יכול היה לעזור לו לגבור על ניקסון בטנסי, קרוליינה הדרומית ובפלורידה, ולהגדיל את הפער של וולאס ממתחריו בארקנסו, ג'ורג'יה ובקרוליינה הצפונית.
וולאס נזהר: צ'נדלר תמך בברוקלין דודג'רס כשהחתימו את ג'קי רובינסון, והיה דמוקרט מרכזי יותר.
בתחילת ספטמבר השתכנע בצורך לגייס את צ'נדלר.
כשדבר העסקה דלף, התנגדו תומכי וולאס לכך.
וולאס נסוג מההחלטה וביקש למנות את בנסון.
הכנסייה המורמונית של בנסון אסרה עליו להצטרף לוולאס.
לאחר שלא הצליח לגייס את מייסד קנטקי פרייד צ'יקן, הרלנד סנדרס להיות עמיתו, החליט וולאס לשכנע את לה מיי, שחשש מתיוגו כגזען, להצטרף למסע הבחירות.
לה מיי ידע שאם ינסה להתמודד לתפקיד, יפוטר מניהול חברת אלקטרוניקה.
מטה וולאס החליט לפצות אותו במיליון דולרים.
לה מיי, שהיה ממקימי חיל האוויר האמריקאי ומומחה צבאי, ובנוסף ייעץ לנשיא קנדי במהלך משבר הטילים בקובה, הוסיף אמינות ביחסי חוץ למסע הבחירות.
לה מיי התלהב מהשימוש בנשק גרעיני.
מטה וולאס ניסה לשכנע אותו להימנע מהתייחסות לנושא, אולם בריאיון הראשון שלו ניסה "להפיג את הפחד האמריקני מפני נשק גרעיני" ודיבר על סרטנים רדיואקטיביים בביקיני.
לה מיי הביך את וולאס גם בסתיו כשהציע שימוש בנשק גרעיני במלחמת וייטנאם.
מועמדותו של לה מיי נחשבה לכישלון.
היא הרחיקה מוולאס את הנשים: בתחילת ספטמבר זכה ל-50% תמיכה בקרב גברים דרומיים ו-40% בקרב נשים.
בצפון, זכה ל-20% תמיכה מגברים ול-10% בלבד מנשים.
הרטוריקה של וולאס במסע הבחירות התפרסמה.
הוא טען שידרוס אנרכיסטים, ושילדי הפרחים לא מכירים את המונחים "עבודה" ו"סבון".
הוא האשים את האמפרי וניקסון בתמיכה בחיסול ההפרדה הגזעית.
הוא טען שאין הבדל בין המפלגות הגדולות.
בקליפורניה, וגם במדינות אחרות, משך לעברו אנשי ימין רדיקלי, כמו אגודת ג'ון ברץ'.
רוב העיתונים התנגדו לוולאס, פרט לעיתונים הדרומיים שתמכו בו.
עמדותיו הרדיקליות משכו את הפועלים העניים, והוא הזכיר להם את ויליאם ג'נינגס ברייאן.
הציבור הדרומי היה מיואש מהמפלגה הדמוקרטית.
הם חשו שוולאס, שהתנגד לפשיעה ברחובות, ייצג אותם טוב יותר.
רבים מצאו אותו כנואם מבדר, אף על פי שלא בהכרח הסכימו עם דעתו.
לילדי פרחים שטענו שהיה נאצי, הוא טען "הרגתי פשיסטים כשהייתם בחיתולים".
וולאס הוביל בבטחה באלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה.
עוזריו ביקשו ממנו להתמקד בעיקר בקרוליינה, פלורידה, ג'ורג'יה וטנסי.
וולאס חפץ במסע בחירות לאומי ונסע מבוסטון עד לסן דייגו.
הוא ערך שלושים ושלוש עצרות בצפון, אולם הופיע רק בשלוש, שהיו בטנסי, קרוליינה הצפונית וג'ורג'יה.
ב-24 באוקטובר 1968, נאם במדיסון סקוור גארדן, באחת מהעצרות הגדולות ביותר מאז שפרנקלין דלאנו רוזוולט נאם בניו יורק.
20,000 איש מילאו את האולם כשברחובות, נאלצה המשטרה לעצור את תומכי וולאס ואת מתנגדיו שהתקוטטו זה עם זה.
וולאס טען שלאחר מינויו לנשיא, כל אנרכיסט שיקפוץ לפני הלימוזינה שלו יראה את הלימוזינה האחרונה בחייו.
וולאס טען שהדבר החשוב ביותר בבחירות היה דאגה לאמריקנים הפשוטים, שלא רוצים שהממשלה תטפל בהם ורוצים שיסמכו עליהם.
בנוסף התנגד לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים בדרום עקב פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית ותקף את בית המשפט.
וולאס היה אהוד בעיקר במדינות הדרום של ארצות הברית.
הוא השיג 9,901,118 קולות (מתוך 73,199,998) – כלומר, 13.5% מהקולות – זכה בחמש מדינות דרומיות – אלבמה, ארקנסו, ג'ורג'יה, לואיזיאנה ומיסיסיפי – קיבל ארבעים וחמישה אלקטורים ועוד אלקטור עצמאי אחד, ובנוסף היה קרוב מאוד למטרתו לאלץ את בית הנבחרים להכריע בבחירות.
וולאס קיבל קול מאלקטור אחד של קרוליינה הצפונית שהיה אמור להצביע לניקסון.
לעומת זאת, ניקסון השיג 301 אלקטורים.
אחוזי התמיכה בהם זכה – 13.5%, הם פחות מ-19% שהשיג רוס פרו ב-1992, אולם פרו לא זכה באלקטורים.
וולאס היה המועמד האהוד ביותר בקרב הצעירים באותה השנה.
הוא גם לקח מהאמפרי קולות רבים מהפועלים בצפון ובמערב התיכון.
התמיכה בו בצפון צנחה מ-13% באוקטובר ל-8% בבחירות.
ניקסון ניצח בקרוליינה ובטנסי עם פחות מ-40% מהקולות, כשוולאס צמוד אליו.
המדינות הללו שלחו 32 אלקטורים (אם כי וולאס קיבל אלקטור אחד מקרוליינה הצפונית).
אם וולאס היה זוכה באלקטורים הללו, היה ניקסון מנצח בבחירות עם 270 אלקטורים, המינימום.
מצד שני, הופעה חזקה יותר של וולאס הייתה מאפשרת להאמפרי לזכות במיזורי, בה ניצח ניקסון בהפרש של מעט יותר מחצי אחוז, ואז בית הנבחרים היה מכריע בבחירות.
שינוי של אחוז באוהיו או בניו ג'רזי גם היה מצליח לאלץ את בית הנבחרים להכריע בבחירות, אם וולאס היה זוכה בקרוליינה הצפונית או בטנסי.
הדרך הפשוטה ביותר להשגת מטרתו של וולאס הייתה ניצחון באחת ממדינות קרוליינה או בטנסי והשגת עוד 1.14% באוהיו.
תחת חוקת ארצות הברית, בחר בית הנבחרים בנשיא במקרה שבו אף מועמד לא השיג רוב בחבר האלקטורים.
כל מדינה זוכה לקול אחד.
בית הנבחרים היה בוחר בנשיא אם וולאס היה מצליח למנוע מיריביו להשיג רוב בקרב האלקטורים.
הדמוקרטים שלטו ב-26 מתוך חמישים מדינות, בעוד שהרפובליקנים שלטו ב-19 מדינות וחמש אחרות היו נתונות לשוויון.
אם כל הדמוקרטים היו מתייצבים מאחורי האמפרי, היה וולאס חסר השפעה על האירועים לאחר הבחירות.
אולם וולאס האמין שמדינות הדרום לא יתמכו בהאמפרי ללא הבטחות בנוגע להפרדה הגזעית, ואף יתמכו בניקסון אם יסכים לדרישותיהן.
אחרים טענו שוולאס יכול היה לדרוש מהאלקטורים שלו לתמוך באחד משני המועמדים האחרים – לא היה חוק שמנע ממנו לעשות זאת.
הדבר היה מאפשר לוולאס לנהל משא ומתן עם שני המועמדים האחרים.
וולאס הניח שיוכל להגיע להסכם עם ניקסון, שללא תמיכת וולאס לא יכול היה להיבחר.
בבחירות לתפקיד מושל אלבמה ב-1970, התמודד וולאס בבחירות המקדימות מול המושל אלברט בריואר (Brewer), שהיה המועמד הראשון מאז תקופת השיקום שניסה להשיג את תמיכת השחורים.
בריואר קידם מצע פרוגרסיבי שדיבר על שיתוף פעולה בין פועלים שחורי ולבנים.
הוא תקף את וולאס על היעדרו מהמדינה לעיתים קרובות.
בבחירות המקדימות, השיג בריואר את מרב הקולות אולם לא זכה ברוב, ולכן נערך סיבוב שני.
במה שהגדיר הנשיא לעתיד ג'ימי קרטר כאחד ממסעות הבחירות הגזעניים ביותר בהיסטוריה הדרומית המודרנית, שידר וולאס תשדירים עם סיסמאות כגון "אתם רוצים שהשחורים יבחרו במושל שלכם?" והפיץ מודעת תעמולה בה נערה לבנה מוקפת בשבעה נערים שחורים, עם הסיסמה "התעוררי אלבמה!
השחורים מנסים להשתלט על אלבמה".
וולאס תקף את בריואר ואת משפחתו.
בסיבוב השני, הצליח וולאס להיבחר למועמד הדמוקרטים, וניצח ניצחון סוחף בבחירות.
אף על פי שהבטיח לא לרוץ בפעם השלישית לנשיאות, יום אחד לאחר מערכת הבחירות, נסע לוויסקונסין והחל את מסע הבחירות שלו לקראת הבחירות ב-1972. וולאס השתמש ברטוריקה גזענית במיוחד.
הבחירות המקדימות של 1972 וניסיון ההתנקשות
ב-13 בינואר 1972, הכריז וולאס על עצמו כמועמד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, כשהוא מתמודד מול ג'ורג' מקגוורן, יוברט האמפרי, ג'ון לינדזי, ושמונה מועמדים אחרים.
בבחירות בפלורידה, ניצח וולאס בכל מחוז והשיג 42% מהקולות.
בבחירות של 1972, הכריז וולאס שהוא לא תומך יותר בהפרדה גזעית ושתמיד היה "מתון" בנושאי גזע.
בכך חיקה את ניקסון, שהחל ב-1969 בתוכנית של העדפה מתקנת, שקבעה יעדים ולוחות זמנים.
אולם וולאס, בדומה לניקסון, המשיך להתנגד לביטול ההפרדה הגזעית באוטובוסים בית ספריים.
בארבעת החודשים הבאים, התקדם וולאס במסע הבחירות שלו.
מסע הבחירות נקטע בפתאומיות ב-15 במאי 1972, כשנורה חמש פעמים במהלך מסע בחירות במרילנד, בתקופה בה נחשב לאחד מהמועמדים המובילים.
וולאס נפגע בבטן ובחזה, ואחד הכדורים פגע לו בעמוד השדרה, והשאיר אותו משותק מהמותניים ומטה לשארית חייו.
הוא עבר ניתוח בן חמש שעות באותו הערב, וקיבל כמה תרומות דם כדי לשרוד.
שלושה אחרים שנפצעו בירייה גם שרדו.
המתנקש לא ניסה לרצוח מתוך אידאולוגיה אלא מרצון להתפרסם.
ב-4 באוגוסט נשפט ל-63 שנים בכלא, שהוקטנו ל-53 שנים.
לאחר ניסיון ההתנקשות, ביקרה את וולאס בבית החולים חברת הקונגרס והמתמודדת בבחירות המקדימות, שירלי צ'יזהולם.
היא הייתה חברת הקונגרס השחורה היחידה.
למרות העוינות האידאולוגית ביניהם, הרגישה צ'יזהולם שיש לה מחויבות לבקר את וולאס.
עוד ביקרו אותו הנשיא ניקסון, סגן הנשיא ספירו אגניו, יוברט האמפרי, ג'ורג' מקגוורן וטד קנדי.
הוא גם קיבל מברקים מהנשיא לשעבר לינדון ג'ונסון, מושל קליפורניה הרפובליקני רונלד רייגן והאפיפיור פאולוס השישי.
לאחר היריה, ניצח וולאס בבחירות במרילנד ובמישיגן, אולם השיתוק שלו סיים את מסע הבחירות.
הוא נאם ב-11 ביולי 1972, על כיסא גלגלים, בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
כיוון שנעדר מאלבמה במשך יותר מעשרים ימים במהלך התאוששותו, דרשה חוקת אלבמה שסגן הנשיא, ג'רי ביסלי (Beasley), יכהן כמושל בפועל עד לחזרתו של וולאס ב-7 ביולי.
וולאס חזר לתפקיד המושל וניצח בקלות בבחירות של 1974, כשניצח את הסנאטור הרפובליקני אלווין מקקרי (McCary), שזכה לפחות מ-15% מקולות הבוחרים.
ב-1992, כשהתראיין לרגל עשרים שנה לניסיון ההתנקשות, טען וולאס שעבר עשרים שנות כאב.
בנובמבר 1975 הכריז וולאס על התמודדותו לנשיאות בפעם הרביעית.
רבים דאגו לבריאותו, והתקשורת הפיצה תמונות שלו מתקשה להתנייד.
תומכיו טענו שהתקשורת פונה נגדו, בניגוד ליחסה כלפי פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בבחירות המקדימות הדרומיות של המפלגה הדמוקרטית, זכה וולאס רק במיסיסיפי, קרוליינה הדרומית ובאלבמה.
הוא הגיע למקום השלישי מאחורי מושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר, ומושל קליפורניה ג'רי בראון.
לאחר הפסדים לקרטר בדרום, פרש וולאס מהמירוץ ביוני 1976. הוא תמך בקרטר, שהתמודד מול הנשיא היוצא ג'רלד פורד.
וולאס טען שרצה בהיבחרו של נשיא דרומי, אולם אף עמדה שלו לא אומצה בידי המצע הדמוקרטי.
בסוף שנות השבעים, הכריז וולאס על התקרבותו לדת הנוצרית והתנצל בפני מנהיגי זכויות האזרח השחורים על פעולותיו כתומך בהפרדה הגזעית.
הוא טען שפעם רצה כוח ותהילה, אולם הבין את טעותו.
בנושא עמידתו מול דלתות בית הספר, טען שטעה, ושטוב שהימים הללו חלפו.
בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל אלבמה ב-1982, יריביו המרכזיים של וולאס היו סגן המושל ג'ורג' מקמילן (Mcmillan) ודובר בית הנבחרים מאלבמה, ג'ו מקורקודאל (McCorquodale).
בסיבוב השני, הצליח וולאס לנצח את מקמילן בהפרש קטן של שני אחוזים.
בבחירות התמודד מולו ראש עיריית מונטגומרי הרפובליקני, אמורי פולמר (Folmar).
רבים טענו שהיה מדובר בסיכוי הטוב ביותר מאז תקופת השיקום שהרפובליקנים ינצחו באלבמה, אולם לבסוף היה זה וולאס שנבחר.
בכהונתו האחרונה כמושל (1983–1987) הוא מינה יותר שחורים מקודמיו למשרות ממלכתיות, וגם שני שחורים לקבינט.
במסיבת עיתונאים ב-2 באפריל 1986, הכריז וולאס שלא ירוץ לכהונה חמישית כמושל, ושיפרוש לאחר סיום כהונתו בינואר 1987. הוא כיהן ארבע כהונות במשך שלושה עשורים שונים, שהסתכמו בשש עשרה שנים בתפקיד.
רק טרי ברנסטאד, שכיהן כמושל איווה במשך שש כהונות (בין 1983 ל-1999 ובין 2011 ל-2017) וסגן הנשיא לשעבר ג'ורג' קלינטון שכיהן כמושל ניו יורק במשך עשרים ואחת כהונות לא רצופות (בין 1777 ל-1804) עקפו אותו.
וולאס נישא ללורלין ברנס (Burns) ב-22 במאי 1943. נולדו להם ארבעה ילדים: בובי ג'ו (1944) פרסונס, פגי סו (1950) קנדי, ג'ורג' השלישי, שנודע כג'ורג' הבן (1951), וג'ני לי (1961) דיי, שנקראה על שם רוברט אדוארד לי.
לורלין הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מושלת אלבמה.
ב-1961, כחלק מהתפיסה שרווחה אז, מנע ממנה וולאס מידע שהתגלו בה תאי סרטן ממאירים.
לאחר מותה ב-1968, נשלחו הילדים הצעירים, בני שמונה עשרה, שש עשרה ושש, לגור עם בני משפחה וחברים (בתם הגדולה כבר נישאה ועזבה את הבית).
בנם, שנקרא ג'ורג' וואלס הבן, היה חבר המפלגה הדמוקרטית ועבר למפלגה הרפובליקנית.
הוא פעיל בפוליטיקה של אלבמה.
ב-4 בינואר 1971, נישא וואלס לקורנליה אליס סניבלי (Snively, 1939–2009), אחייניתו של מושל אלבמה לשעבר, ג'ים פולסום (Folsom).