tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1964 הוא היה עד הגנה במשפט של יוסיף ברודסקי וציין לשבח את פעילותו כמשורר ומתרגם.
בשנת 1971 הוא קיבל מדליית גתה שמוענקת על ידי מכון גתה לחוקרי גרמנית.
החל משנת 1984 אדמוני פרסם מספר ספרי שירה, חלקם היו בגרמנית.
בשנת 1993 אדמוני ואשתו תמרה סילמן פרסמו ספר זיכרונות.
כחוקר השפה הגרמנית הוא היה נציג בולט של האסכולה הדקדוקית של לנינגרד אליה השתייך גם מורו ויקטור ז'ירמונסקי.
אדמוני נפטר בשנת 1993 ונטמן בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי.
ולדימיר ברנשטיין (באיטלקית: Vladimiro Bernstein; 13 ביולי 1900 – 23 בינואר 1936) היה פרופסור למתמטיקה יהודי איטלקי יליד האימפריה הרוסית, אביו של אלכס ברנשטיין.
ברנשטיין נולד בסנקט פטרבורג ובגיל 17 התחיל לימודי מתמטיקה באוניברסיטה המקומית.
אחרי המהפכות של 1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה, החליט ב-1919 לברוח משם דרך הגבול הקרוב, גבול פינלנד.
הוא נורה בגבול ופציעתו תגרום למותו לאחר שנים רבות.
ברנשטיין הגיע לצרפת, לאחר שהות באנגליה ולמד מתמטיקה באוניברסיטת סורבון.
ב-1930 נולד לזוג ולדימיר ואליזבט ברנשטיין ילד, שקיבל את השם אלכסיי (מאוחר יותר ישנה את שמו לאלכס).
ב-1931 קיבל ולדימיר אזרחות איטלקית.
ברנשטיין לימד מתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה וב-1931 עבר למילנו, באיטליה ולימד באוניברסיטת מילנו.
הוא לימד גאומטריה אנליתית באוניברסיטת פאביה.
ב-1936 חלה בגלל הפציעה הישנה בראותיו ומת.
אלמנתו נישאה מחדש ועברה עם בעלה השני וילדיה לארצות הברית.
ולדימיר גוּסִינסקי הוא איל-הון ואיש עסקים יהודי-רוסי-ישראלי.
הוא ידוע בתור המייסד של תאגיד התקשורת מדיה מוסט המחזיק בערוץ העצמאי NTV,TNT, העיתון סבודניה, תחנת הרדיו הד מוסקבה ומספר מגזינים.
בשנת 1969 התקבל גוסינסקי ללימודים במכון גובקין ללימודי נפט וגז, אך לא סיים את לימודיו במכון.
לאחר כארבע שנים, בשנת 1973, גויס לצבא ברית המועצות בו שירת כשנתיים בחיל המודיעין הכימי.
לאחר השחרור התקבל ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, שם למד שלוש שנים וסיים כבוגר.
בשנת 1986 היה מנהל במה של מפעל הספורט "משחקי הרצון הטוב" שייסד טד טרנר במהלך טקסי הפתיחה והנעילה שלהם, כאשר חלקם התקיימו בארמון הקרמלין עבור משתתפים זרים.
עם תחילת הפרסטרויקה הקים את אחד מהקואופרטיבים הראשונים בעקבות הפרסטרויקה – קואופרטיב "מטאל" – אשר התחיל לייצר מוצרי מתכת ולאחר מכן צמידי נחושת ואביזרי אופנה אחרים בכמויות מסחריות.
בשנת 1988 הקים את הקואופרטיב "INFEKS" בחסות משרד סחר החוץ של ברית המועצות, שעסק בייעוץ לחברות זרות שנכנסו לשוק הרוסי.
כשנה לאחר מכן הקים את המיזם המשותף "מוסט" ביחד עם APCO (חברת ייעוץ בבעלות משרד עורכי הדין ארנולד אנד פורטר בוושינגטון הבירה.) בנוסף על כך, גוסינסקי הקים את "בנק מוסט", שהיה לאחד הבנקים הקמעונאיים הפרטיים הראשונים והגדולים ביותר ברוסיה.
הכספומט הראשון שניתן היה למשוך ממנו מזומנים ברוסיה הותקן בבנק מוסט ברוסיה בשנת 1994.בשנת 1992 הקים את חברת ההחזקה "קבוצת מוסט".
ובעקבות כך כל הנכסים העסקיים של גוסינסקי, שהיו בסך הכל 42 חברות, הכוללות בין היתר את בנק מוסט ומספר חברות בניין, שולבו לתוך חברת החזקה זו.
מעורבותו בתקשורת וסכסוך עם השלטונות
בשנת 1993 גוסינסקי חבר למספר עיתונאים ידועים והקים את סבודניה, עיתון פוליטי יומי.
בסוף אותה השנה, גוסינסקי ומספר כתבי טלוויזיה מובילים ומומחי מדיה וביניהם איגור מלשנקו, יבגני קיסלב ואולג דוברודייב, הקימו את ערוץ הטלוויזיה הפרטי הראשון ברוסיה – NTV, באמצעות חברת התקשורת מדיה מוסט.
ערוץ NTV התמקד בעיקר בחדשות עצמאיות ולא מצונזרות ובתוכניות פוליטיות אובייקטיביות, הסלוגן שלהם היה "החדשות הן המקצוע שלנו".
כשמלחמת צ'צ'ניה הראשונה התחילה בשנת 1994, NTV סיפק סיקור עצמאי וחסר פניות ולעיתים קרובות אף ביקר את ממשלת רוסיה, בעקבות מניין ההרוגים הגבוה שנגרם
הממשלה ותומכי הממשלה האשימו את NTV ואת מייסדיה בשיתוף פעולה עם הכוחות הצ'צ'נים האנטי-רוסים.
האשמות אלו היו חסרות בסיס ומעולם לא הוכחו.
בדצמבר 1994 השירות החשאי של הנשיא קיבל הוראה לתקוף את המשרדים של גוסינסקי.
כתוצאה מכך גוסינסקי ומשפחתו נאלצו לעזוב את רוסיה.
גוסינסקי היה מסוגל לחזור רק במאי 1995, אך אף על פי כן במשך היעדרו, NTV וכל נכסי התקשורת האחרים שלו המשיכו לסקר את המלחמה בצורה אובייקטיבית
בשנת 1996, היה גוסינסקי ממייסדי הקונגרס היהודי הרוסי, ואף שימש כנשיאו.
בפברואר של אותה השנה, במהלך כנס הפורום הכלכלי העולמי שהתקיים בדאבוס, גוסינסקי ארגן ביחד עם בוריס ברזובסקי פגישה עם אנשי העסקים הבולטים ביותר של רוסיה.
הקבוצה נפגשה כדי להחליט איך לתמוך במועמדותו לנשיאות של ילצין ולמנוע מהקומוניסטים לחזור לשלטון.
הקבוצה גם יצרה קשר עם אנטולי צ'ובאס, יוזם ומקדם ההפרטה, ושכנעו אותו להוביל ולנהל את הקמפיין הנשיאותי של ילצין.
הבחירות לנשיאות הפדרציה הרוסית נערכו ביוני 1996 (סיבוב ראשון).
הנשיא ילצין נבחר בסיבוב השני של הבחירות (יולי 1996).
משקיפים בינלאומיים ומקומיים רבים מחשיבים את מערכת הבחירות הזאת למערכת הבחירות הראשונה ברוסיה שמתקרבת לסטנדרטים דמוקרטיים מערביים.
בשנת 1996 גזפרום, ענקית גז טבעי בבעלות המדינה, רכשה 30% מהמניות של NTV, באמצעות חברת החזקות התקשורת שלה גזפרום מדיה.
חברת ההשקעות בתקשורת המבוססת בארצות הברית, Capital Group, רכשה 5% מהמניות של NTV ו-5% מהמניות של TNT – רשת אזורית.
בשנת 1997, "קבוצת מוסט" איחדה את רוב נכסי התקשורת שלה לתוך ישות חדשה – "מדיה מוסט".
גוסינסקי התפטר מתפקידיו ב"קבוצת מוסט" וב"בנק מוסט", הפך לנשיא של "מדיה מוסט" ומיקד את כל מאמציו בפיתוח עסקי התקשורת.
חברת ההחזקה החדשה כללה בין היתר את NTV ,TNT, NTV PLUS, הד מוסקבה, ההוצאה לאור "שבעה ימים", תחנות רדיו נוספות, חברות לפיתוח האינטרנט, אולפני קולנוע וחברות עיצוב מדיה.
"מדיה מוסט" הייתה חברת החזקות התקשורת הגדולה ביותר ברוסיה, לפי מספר הצופים והקוראים, וכנראה גם הגדולה באירופה.
גוסינסקי זכה לשבחים ונחשב ל"רופרט מרדוק" של רוסיה.
על אף שגוסינסקי מעולם לא השתתף בהפרטה – הוא בנה את כל נכסיו מאפס, בשנת 1997 גוסינסקי ניסה בפעם הראשונה והאחרונה להשתתף בהפרטה – הוא הגיש הצעה להפרטה של ענקית הטלקומניקציה בבעלות המדינה, Svyazinvest.
ההצעה לא צלחה, ופרשנים רבים האשימו את גוסינסקי בשימוש בנכסי המדיה שלו כדי להשפיע על ההצעה, דבר שהוביל לשערורייה ציבורית גדולה.
באמצע שנת 1997, קונסורציום בנקאי בהובלת קרדיט סוויס פירסט בוסטון הכין את NTV להנפקה בנאסד"ק בשווי מוערך של 1.2–1.4 מיליארד דולר, כאשר חלק נכבד מההכנסות מההנפקה שימש לפיתוח העסק.
המשבר הפיננסי באסיה בשנת 1997 פגע באופן חמור בכלכלת רוסיה בשנת 1998. כתוצאה מכך, סבלה רוסיה מחדלות פירעון של חובותיה המקומיים והכריזה על דחיית תשלומים לנושים זרים באוגוסט 1998. חדלות הפריון הפיננסית בלמה את ניסיון ההנפקה של NTV.
על מנת להמשיך לפתח את "מדיה מוסט" ומתוך ציפייה להתאוששות כלכלית בעקבות חדלות הפירעון של רוסיה, "מדיה מוסט" קיבלה אשראי מקרדיט סוויס פירסט בוסטון, על ערבות מגזפרום.
הכסף הושקע בפיתוח העסקי של "מדיה מוסט".
בנובמבר 1998, הלוויין של "מדיה מוסט", בונום 1, שנבנה על ידי חברת החלל והתקשורת האמריקאית יוז, שוגר מקייפ קנוורל שבפלורידה, ארצות הברית, היה זה הלווין המסחרי הפרטי הראשון של רוסיה, והלווין הראשון בהיסטוריה שנבנה ושוגר בארצות הברית ונשלט משטח רוסיה.
הלווין סיפק שידורים ישירים לבית עבור NTV PLUS.
ברית שכללה את הנשיא ילצין, קרוביו של ילצין וקבוצה של אנשי עסקים, הידועה בציבור בשם "המשפחה", הנחיתה את ולדימיר פוטין בתור יורשו של הנשיא ילצין.
באותה התקופה, גוסינסקי מיצב את עצמו מחוץ ל"משפחה" וכתוצאה מכך הואשם בתמיכה בברית נגד הקרמלין של פרימקוב ולוז'קוב.
זוהי התחלת הסכסוך בין גוסינסקי, המשפחה ופוטין.
בספטמבר 1999 היו מספר מתקפות טרור במוסקבה ובערים אחרות ברוסיה.
מספר בניינים פוצצו ובני אדם רבים נהרגו.
הקרמלין טען שבדלנים צ'צ'נים היו אחראיים לפיגועים.
באותה תקופה קבוצה של שכנים המתגוררים בבניין דירות מצאו כמות גדולה של חומרי נפץ במרתף של הבניין שלהם ודיווחו על כך לשירות הביטחון הפדרלי.
באותו זמן קבוצה של עיתונאים חוקרים עצמאיים חשפו עובדות מסוימות שקישרו בין הפיצוצים לאנשים הקשורים לשירות הביטחון הפדרלי.
ערוץ NTV של גוסינסקי החליט לנקוט בגישה עצמאית ופתח בחקירה עיתונאית ציבורית מעמיקה – וחקר את האפשרות ששירות הביטחון הפדרלי ביים את הפיצוצים על מנת להשפיע על הבחירות הקרובות.
העובדה שערוץ NTV של גוסינסקי פתח בחקירה עוררה זעם בקרמלין, ולמעשה, לגוסינסקי ניתן אולטימטום להוריד את "החקירה העצמאית" מ-NTV, או להתמודד עם ההשלכות – גוסינסקי סירב.
יתרה מזאת, מספר פרשנים עצמאיים האשימו את הקרמלין ואת פוטין בארגון הפיצוצים, מה שהוביל למלחמה חדשה בצ'צ'ניה, כאשר המטרה הייתה להגביר את הפופולריות של פוטין לקראת הבחירות.
הייתה זו נקודת השבירה במערכת היחסים בין גוסינסקי והקרמלין, המשפחה, ויורשו של ילצין, פוטין.
בינואר, גוסינסקי נבחר לסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
לאחר שהתפטרותו של ילצין הפכה את פוטין לנשיא בפועל, והבחירות שנערכו בהמשך במאי 2000 העלו את פוטין לשלטון, אחת מהפעולות מעוררות המחלוקת הציבורית הראשונות של הנשיא החדש פוטין – נפתחה חקירה נגד גוסינסקי במטרה לאפשר לממשלה להשתלט על NTV ולהשתיק את האופוזיציה.
ביוני אותה שנה, משרד התובע הכללי פתח בחקירה נגד גוסינסקי על מעילה בכספים עם חברה בשם "Russian video".
ב-13 ביוני הוא נעצר במוסקבה ונכלא בכלא בוטירקה הידוע לשמצה.
זמן קצר לאחר מעצרו, נציגים מהקרמלין הציעו לגוסינסקי למכור את מדיה מוסט ב-300 מיליון דולר בתמורה לשחרורו.
הצעה זו התפרסמה בהמשך בתור עסקת "מניות תמורת חירות" או פרוטוקול מס 6 והייתה חתומה על ידי השר לסין בתפקידו.
העסקה גרמה לשערורייה ציבורית גדולה, יום לאחר מעצרו של גוסינסקי ב-14 ביוני, נשיא ארצות הברית קלינטון נשאל במסיבת עיתונאים לדעתו בנוגע למעצרו של גוסינסקי, והוא השיב שהוא לא חושב שזה ראוי לעצור אנשים על השמעת ביקורת על הקרמלין, יתרה מזאת, פוטין, שביקר בספרד בעת המעצר נאלץ לענות על שאלות בנושא.
אחת מהתשובות של פוטין הייתה "אני לא יודע על זה שום דבר, ואיני יכול ליצור קשר עם התובע הכללי של רוסיה".
כעבור שלושה ימים ובעקבות לחץ ציבורי אדיר, השערורייה, והספקולציות, ב-16 ביוני, גוסינסקי שוחרר מהכלא והושם במעצר בית.
מספר שבועות לאחר מכן, ביולי, הוא חתם על הסכם במסגרתו מכר את כל נכסי התקשורת תמורת 300 מיליון דולרים.
החקירה הפלילית נסגרה, ומיד לאחר מכן גוסינסקי עזב את רוסיה.
מאותו היום גוסינסקי לא חזר לרוסיה.
בנסיעתו האחרונה לשדה תעופה של מוסקבה, ליווה אותו בוריס נמצוב, מנהיג האופוזיציה שחוסל בפברואר 2015 בסמוך לקרמלין.
מחוץ לרוסיה, גוסינסקי התכחש לעסקה וטען שהיא נחתמה תחת איומים.
זמן קצר לאחר שגוסינסקי עזב את רוסיה, מנכ"ל גזפרום מדיה אלפרד קוך, פנה לתובע הכללי של רוסיה בבקשה לפתוח בחקירה חדשה נגד גוסינסקי ומדיה מוסט, בטענה על שימוש לא הולם בערובות של גזפרום לקבלת אשראי (באותה תקופה גזפרום החזיקה ב-12.5% ממניות מדיה מוסט ו-30% ממניות NTV).
משרד התובע הכללי הגיש בקשה למשרד הראשי של האינטרפול בליון להוצאת צו מעצר בינלאומי במטרה לעצור ולהסגיר את גוסינסקי.
המשרד הראשי של אינטרפול דחה את הבקשה הרוסית וביקש להבהיר את הסיבה על מנת למנוע הפרה של אמנת אינטרפול, האוסרת על התערבות בנושאים פוליטיים.
לבסוף באינטרפול סירבו בתוקף להוציא כל צו מעצר נגד גוסינסקי, וכשהרשויות ברוסיה ערערו על הסירוב, מטה אינטרפול תמך בתוקף בסירוב.
ב-17 בנובמבר מדיה מוסט חתמה על הסכם פשרה עבור הערובות של גזפרום ועבור התחייבויות קיימות ועתידיות (שהבשילו בשנת 2001).
מיד לאחר החתימה על הסכם הפשרה, אלפרד קוך מגזפרום מדיה כתב לתובע הכללי והודיע לו שהסכם הפשרה בוצע בהצלחה והודה לו על עזרתו.
על אף שהסכם פשרה זה נחתם על ידי גוסינסקי תחת איומים של מעצר והסגרה, גזפרום הודתה ששווי הנכסים של מדיה מוסט הוערך בסכום של יותר מ-1.1 מיליארד דולר.
עם זאת, הסניף הרוסי של אינטרפול התעלם מהסכם הפשרה, ומסירוב המשרד הראש של אינטרפול להוציא צו מעצר בינלאומי (לאור החשד שהמעצר נגוע במניעים פוליטיים), עקף את הסירוב של המשרד הראשי, פנה ישירות לסניף הספרדי של אינטרפול וביקש לעצור ולהסגיר את גוסינסקי.
ב-12 בדצמבר גוסינסקי נעצר בספרד על סמך הבקשה הרוסית.
צו המעצר הוצא על ידי השופט בלתאסאר גארסון.
ב-22 בדצמבר, השופט גארסון שחרר את גוסינסקי מהכלא והעביר אותו למעצר בית בביתו של גוסינסקי בדרום ספרד.
ההחלטה לשחרר את גוסינסקי התקבלה בביקורת חריפה בספרד, ומשרד התובע ערער עליה, מכיוון שהיה זה לא מקובל לשחרר זר העומד בפני הסגרה ולהכניסו למעצר בית.
בינואר 2001 גוסינסקי הגיש תביעה נגד רוסיה לבית המשפט האירופי לזכויות אדם על הפרת הזכויות והחירויות שלו.
באפריל, בית המשפט הלאומי של ספרד דחה את בקשת הפדרציה הרוסית להסגרתו של גוסינסקי.
באמצע אפריל, הפדרציה הרוסית פשטה על המשרדים של מדיה מוסט ו-NTV.
מספר ימים בלבד לאחר שבית המשפט הלאומי של ספרד קבע כי האישומים נגד גוסינסקי נגועים במניעים פוליטיים ואינם מהווים פשע, הפדרציה הרוסית פתחה בהליכים פליליים חדשים נגד גוסינסקי והוציאה צו מעצר חדש, עם טענות של הלבנת כספים שבבעלותם גזפרום.
ממשלת הפדרציה הרוסית הגישה בפעם נוספת בקשה למעצרו של גוסינסקי בביתו בספרד, אך גוסינסקי לא היה שם – הוא נסע לישראל.
מספר חודשים לאחר מכן בית המשפט הלאומי דחה את הבקשה החדשה של שלטונות רוסיה וטען שהיא חסרת בסיס.
ביולי ועד הפיקוח של אינטרפול המליץ לעצור כל פעולה עתידית נגד גוסינסקי על בסיס בקשות הפדרציה הרוסית.
מזכ"ל אינטרפול, רונלד נובל, תיאר את התביעה נגד גוסינסקי כ"בעלת אופי פוליטי מובהק".
באוגוסט, ישראל סרבה להסגיר את גוסינסקי לרוסיה.
במאי 2002, גוסינסקי השיק פרויקט טלוויזיה חדש – RTVI או RTVI International, שהמשיך את מה ש-NTV International התחיל – שידור חדשות אובייקטיביות ברוסית לדוברי רוסית ברחבי העולם.
באוקטובר, פרויקט האינטרנט החדש של גוסינסקי, Newsru.com, התחיל לפעול מכתובתו החדשה.
לפני כן הפרויקט פעל כ-NTV.ru, אך שם הדומיין הזה ניתן לגזפרום מדיה, הבעלים החדשים של NTV.
העיצוב של האתר נוצר על ידי המעצב הבינלאומי הנודע סמיון לוין.
Newsru.com כלל את המקור האינטרנטי נושא השבחים Inopressa.ru – המספר תקצירים של החדשות היומיות מהעיתונות המודפסות הזרה בתרגום לרוסית.
אתר יש מעל ל-65 מיליון דפים נצפים ו-7.5 מיליון מבקרים יוניקים מדי חודש.
באוגוסט 2003, גוסינסקי נעצר ביוון בעקבות בקשת ההסגרה נוספת מהפדרציה הרוסית.
כעבור מספר ימים הוא שוחרר בערבות והמתין להחלטה תוך שהוא מתחייב לא לעזוב את אתונה.
שלושה חודשים לאחר מכן, בעודו ממתין להחלטת בית המשפט היווני בנוגע להסגרתו, חדר המלון של גוסינסקי נפרץ בזמן ששהה במסעדה.
עלו טענות שמדובר בפריצה מקצועית אך המשטרה סרבה להגיב בנוגע לפריטים שנגנבו.
באוקטובר, לאחר שבחן את הטענות שהועלו נגד גוסינסקי על ידי הפדרציה הרוסית, בית המשפט לערעורים באתונה דחה את בקשת ההסגרה.
בית המשפט לערעורים קבע שהמעשים שהיו מיוחסים לגוסינסקי לא נוגדים את החוק היווני.
במאי 2004, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע שהמעצר והאישומים הפליליים נגד גוסינסקי הפרו את סעיף 5 וסעיף 18 של האמנה להגנה על זכויות אדם וחירויות יסוד, תוך ציון שהעובדות עליהן מבוססת התביעה נגד גוסינסקי ברוסיה היו נגועות במניעים פוליטיים ונועדו לאיים עליו.
בנובמבר, בית המשפט האירופי לזכויות אדם דחה את הבקשה של הפדרציה הרוסית לשקול מחדש את החלטתו.
גוסינסקי איחד את פעילויות הפקת הטלוויזיה שלו לתוך חברת החזקות החדשה הנקראת New Media Distribution Company.
החברה הפכה לאחת מהמפיקות הגדולות ביותר של דרמות מקוריות המשודרות בפריים טיים בשפה הרוסית, ומכרה את הפקותיה למספר רשתות שידור רוסיות, לרבות NTV ו-RTR, וכן לערוצי שידור אחרים באזורים דוברי רוסית אחרים בעולם (או בכל מקום שבו נפוצה השפה הרוסית).
בעשור האחרון NMDC הפיקה מעל ל-3,000 פרקים מקוריים, כשרבים מהם זכו לפרסום ומשכו אחוזי צפייה גבוהים.
NMDC גם מחזיקה במספר ערוצי טלוויזיה ייעודיים בתשלום, לרבות Detskii Mir (עולם הילדים), Teleclub ,Nashe kino (הסרטים שלנו) ו-Mir Seriala (עולם הסדרות).
המשרדים הראשיים של NMDC יושבים בג'ורג'טאון שבאיי קיימן והחברה מפעילה חברת בת ברוסיה ובמספר מדינות נוספות באירופה.
במרץ 2005, משטרת ישראל החלה לחקור חשד להלבנת הון של העובדים והלקוחות של בנק הפועלים, סניף 535. גוסינסקי נמנה בין הנחקרים.
שנה לאחר מכן, היועץ המשפטי לממשלה ביטל את כל האישומים נגד גוסינסקי ללא תנאים נוספים או משא ומתן וסגר את התיק באופן סופי.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 2010, בתי המשפט בישראל קבעו כי הפעולות בחקירת הלבנת ההון הזו היו מוגזמות ובלתי סבירות וקנסו את כל התובעים שהיו מעורבים בחקירה.
בדצמבר, גוסינסקי הקים חברת בת ל-Newsru.com, בשם Newsru.co.il.
על אף שהייתה לה מערכת עצמאית, היה לה עיצוב דומה לזה של מקבילתה הרוסית.
האתר הישראלי סיפק חדשות ברוסית ועסק בעניינים הפנימיים והבינלאומיים של ישראל, וכן בחדשות עולמיות.
כיום, Newsru.co.il הוא אחד מאתרי החדשות הפופולרים ביותר בישראל בשפה הרוסית.
יש לו ממוצע של 20 מיליון גולשים ו-1.5 מיליון מבקרים יוניקים מדי חודש.
ברבע הראשון של 2007, גוסינסקי החליט להקים ערוץ בידור כללי באוקראינה.
גוסינסקי התחיל לעבוד עם מכרו, קונסטנטין קגלובסקי, וביחד השניים הפיחו רוח חיים בפרויקט הטלוויזיה האוקראיני.
באפריל, גוסינסקי הקים פרויקט אינטרנט חדש, הפעם באוקראינה – Newsru.ua, בדומה לאתר הרוסי והישראלי, הייתה לו מערכת עצמאית אך העיצוב נותר זהה, והוא עסק בעניינים הפנימיים והבינלאומיים של אוקראינה, אך בניגוד אליהם, האתר מופיע הן ברוסית והן באוקראינית.
במרץ 2008, גוסינסקי וקגלובסקי השיקו ביחד את ערוץ הבידור הכללי באוקראינה, שנקרא TVI.
הערוץ הפך במהרה לערוץ בולט ופופולרי.
באביב 2009 החלו להתעורר חילוקי דעות בין גוסינסקי וקגלובסקי בנוגע לכיוון של TVI.
בספטמבר, קגלובסקי, בחשאי ולפי הגדרתו, "בדרך הרוסית-אוקראינית", דילל את החזקתו של גוסינסקי ב-TVI מ-50% לפחות מ-1%.
בדצמבר, גוסינסקי תבע את קגלובסקי על גנבת TVI, במחלקה המסחרית של בית המשפט העליון של ניו יורק.
במרץ 2012, גוסינסקי מכר את RTVI לאיש העסקים ומנהל המדיה הבכיר רוסלן סוקולוב.
באוגוסט, גוסינסקי זכה במשפט נגד קגלובסקי והחברות שלו על גנבת TVI בסכום של מעל ל-30 מיליון דולר.
בית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק השאיר את פסק הדין על כנו.
גוסינסקי החזיק במניות בקבוצת הפועל תל אביב בכדורסל למשך שלוש וחצי שנים ורכש 60% מהקבוצה בנובמבר 2000. גוסינסקי העמיד לרשות הקבוצה תקציבים גבוהים, ואף דאג לשידור ברוסיה של חלק ממשחקיה במסגרת הליגה הדרום אירופית.
בשנת 2004 העביר את זכויותיו בקבוצה לשאול אייזנברג ללא הסבר.
עד נובמבר 2008, גוסינסקי החזיק ב-27% ממניות העיתון הישראלי הבולט מעריב, אותן העביר לבנק הפועלים על מנת ליישב חוב לבנק.
גוסינסקי הוא בעל אזרחות כפולה, ישראלית וספרדית.
ולדימיר ניקולאיה וורונין (נולד ב-25 במאי 1945 ביישוב קורז'ובה, שבנפת דובסרי) כיהן כיושב-ראש מפלגת הקומוניסטים ברפובליקת מולדובה החל משנת 1994. בין התאריכים 7 באפריל 2001 עד 11 בספטמבר 2009 שימש כנשיא רפובליקת מולדובה .
לפי מקורות אחדים בעיתונות הרומנית והמולדבית בשפה הרומנית, ולדימיר וורונין נולד במשפחה בעלת שורשים רומנים (מולדובנים) ויש לו אב חורג ממוצא רוסי.
שם אביו ניקולאיֶה, ושם אמו פלאגיה, בת לבית בֶזֶ'ניצה.
אחד מסביו, איזידור סרבו, רומני מולדבי במוצאו, היה קרבן לרדיפות מהתקופה הסטליניסטית וגורש מאזור הולדתו לסיביר.
אחד מהוריו נולד בגולה בעיר טומסק בסיביר.
אחרי לימודים על תיכוניים טכניים, וורונין החל לעבוד במפעל לחם בעיר קריוּלֶן בשנת 1961 וב-1966–1971, כיהן כסגן מנהל של המפעל, ולאחר מיכן שימש כמנהל של מפעל לחם בעיר השכנה, דובסאר.
אחרי שסיים ברוסיה לימודים אוניברסיטאיים עם תואר מהנדס לתעשיית המזון, כיהן בתפקידים מנהליים בערים אונגֶן ודובסאר במסגרת מועצת העיר.
בהמשך למד באקדמיה למדעים פוליטיים של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (עד 1983) ובאקדמיה של משרד הפנים הסובייטי (שהיה אחראי בזמנו על כוחות המשטרה בברית המועצות)(עד 1991).
בין השנים 1983 - 1985 עבד כמפקח וסגן מנהל מחלקת ארגון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1985 היה לראש מחלקה במשרד ראש הממשלה של הרפובליקה הסובייטית.
בין השנים 1985 - 1989 היה מזכיר ראשי של הוועד העירוני של המפלגה בעיר בנדרי.
בין השנים 1989–1990 היה לשר הפנים (עם דרגת גנרל מיור של כוחות המשטרה).
בשנים 1980–1990 היה חבר בפרלמנט של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית המולדבית במסגרת ברית המועצות.
ב-27 באוגוסט 1991 רפובליקת מולדובה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ונפרדה כמדינה עצמאית.
בשנת 1993 נבחר וורונין כיושב ראש שותף של המפלגה הקומוניסטית שאורגנה מחדש בשם של "מפלגת הקומוניסטים מרפובליקת מולדובה".
ב-1994 הוא נבחר כיושב ראש של מפלגה זו שקו המדיני שלה הוא המשך יחסים הדוקים עם הפדרציה הרוסית והתנגדות ללאומנות הרומנית ולשאיפות לאיחוד מחדש של שטחי רפובליקת מולדובה עם רומניה.
באותה השנה רץ כבר לראשונה לבחירות לנשיאות רפובליקת מולדובה.
ב-4 באפריל 2001 נבחר וורונין בפרלמנט עם 71 קולות מתוך 101 כיורשו של פטרו לוצ'ינסקי (אנ') והיה לנשיאה השלישי של הרפובליקה העצמאית המולדבית.
במערכת הבחירות הצהיר על הצורך בהידוק הקשרים עם רוסיה השכנה ובהכרה מחדש בשפה הרוסית כשפה רשמית במדינה.
בעת כהונתו אכן חזרה השפה הרוסית כשפת לימוד חובה בבתי הספר ברפובליקת מולדובה.
וורונין תמך ברעיון הצטרפות מדינתו לאיחוד האירופי.
ולדימיר הורוביץ (Vladimir Horowitz; 1 באוקטובר 1904 – 5 בנובמבר 1989) היה פסנתרן יהודי רוסי-אמריקאי, אחד מגדולי הפסנתרנים של המאה ה-20.
הורוביץ נולד בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה) למשפחה יהודית אמידה ומתבוללת, והתגלה כילד פלא שיודע לנגן בעל פה יצירות שלמות של רחמנינוב.
את השכלתו המוזיקלית הבסיסית רכש בעזרת אמו הפסנתרנית, והמשיך ללמוד בקונסרבטוריון של קייב.
פרסומו הראשון היה כשניגן את הקונצרט הראשון שלו ב-1922 בחארקוב, ומאז החל להיות פסנתרן מבוקש באוקראינה וברוסיה.
במשך שנתיים ניגן ב-70 קונצרטים הכוללים יצירות בסגנונות שונים.
בעקבות המהפכה הבולשביקית איבדה משפחתו את רכושה, והמצב הכלכלי הקשה במדינה דחק אותו ב-1924 להגר מהמדינה.
במשך שנים אחדות ערך מסע הופעות בגרמניה, צרפת, הולנד ואנגליה.
ב-1928 נסע הורוביץ לארצות הברית, שם הוזמן על ידי הנשיא הובר לנגן בבית הלבן.
מבקרי המוזיקה התפעלו מהמיומנויות הטכניות של הורוביץ ומרגישותו המוזיקלית.
"מצטיין באינטרפרטציות לבאך וליסט אך יכול לנגן בצורה מושלמת גם את ראוול ודביסי" כתבו, והישוו את נגינתו לענקי הפסנתרנים של התקופה.
כישרונו נמתח על פני טווח רחב של סגנונות מוזיקליים, אך הוא היטיב במיוחד לבצע רפרטואר רומנטי – שופן, צ'ייקובסקי, שומאן.
הביצועים שלו ליצירות של רחמנינוב היו מושלמים עד כדי כך שרחמנינוב עצמו אמר עליו כי אין טוב מהורוביץ לנגן את יצירותיו.
בהופעות עצמן בלטה במיוחד הדרך שבה ניגן – גב זקוף ללא תנועה, ופנים חתומות מהבעה, רק אצבעותיו מטיילות על קלידי הפסנתר בעוצמה הנכונה ליצירה.
ב-1932 בחר בו המנצח ארטורו טוסקניני לנגן בניצוחו את הקונצ'רטו "הקיסר" של בטהובן, ובמהלך החזרות התפתח רומן בין הורוביץ לוונדה טוסקניני, בתו של המנצח.
השניים נישאו ונולדה להם בת.
נטייתו ההומוסקסואלית של הורוביץ, ופרשיות רומנטיות סוערות שהיה מעורב בהן, לא הפרידו ביניהם, והם המשיכו להתגורר תחת קורת גג אחת במשך מרבית שנות חייהם.
הורוביץ פיתח תכונות של אמן קפריזי והתפרסם בדרישות המוזרות שהגיש לתזמורות אשר ביקשו אותו לנגן עמן.
הוא גם דרש סכומי כסף גבוהים ביותר עבור הופעותיו, אהב את מנעמי החיים וצבר רכוש רב.
פעמים אחדות פרש מהופעות אך שב להופיע, ובין פרישה להופעה סבל מבעיות נפשיות, אושפז בבתי חולים ואף טופל בנזעי חשמל.
ב-9 במאי 1965 הופיע ברסיטל מפורסם בקרנגי הול בניו יורק בקאמבק הגדול ביותר שלו, אחרי 12 שנות פרישה שבהן שהה בשווייץ.
מאז הספיק לנדוד במסע הופעות בעולם, שכלל בין היתר הופעה בלתי נשכחת ברוסיה, לאחר שעזב אותה 60 שנה קודם לכן.
בשנות ה-70 הוחתם הורוביץ על חוזי הקלטה עם החברות הגדולות בעולם.
תקליטי RCA, דויטשה גרמופון, וסוני התחרו על ביצועיו, וכל אחת מהן שילמה לו בתורה מחירים אסטרונומיים עבור הקלטות שנמכרות עד היום.
לאורך השנים זכה בפרסי גראמי רבים.
ב-1982 זכה בפרס וולף לאמנות, ב-1986 זכה במדליית החירות הנשיאותית וב-1990 בפרס גראמי על מפעל חיים.
הורוביץ נפטר בניו יורק בנובמבר 1989, במהלך חזרות להקלטה.
נקבר בבית הקברות הגדול במילאנו, בחלקת הקבר של משפחת חותנו, טוסקניני.
ולדימיר הראשון (סביב 960–1015), הידוע גם בכינויים "ולדימיר הגדול", "ולדימיר הקדוש", "ולדימיר המנצר" ו"השמש האדומה".
היה מלך רוס של קייב החל בשנת 982 ועד מותו.
ולדימיר הראשון היה בנו מחוץ לנישואין של סוויאטוסלאב איגורוביץ' ושל מלושה, שפחתה של אשתו של סוויאטוסלאב, הנסיכה אולגה.
בשנת 972 נהרג סוויאטוסלאב בקרב, ומיד עם מותו החל מאבק על כס השלטון בין שלושת האחים.
אולג נרצח בידי אחיו הבכור יארופולק, וולדימיר ברח מחשש לחייו למלך נורווגיה, שהיה קרוב משפחתו מצד אביו.
שם אסף כוחות צבא במשך 10 שנים וב-982 שב לנובגורוד כדי לדרוש את השלטון מאחיו.
ואכן, כעבור מספר חודשים הביס צבאו את שרי המלחמה של יארופולוק, וולדימיר תפס את מקומו כשליט נסיכות קייב.
ולדימיר המשיך את מסורת עבודת האלילים של אבותיו, ובנה פנתיאון ל-6 האלים המרכזיים (פולוס, חורס, דג'דג'בוג, סטריבוג, סמרגל ומוקוש).
הוא אף הגדיל לעשות, וחידש את מנהג קורבנות האדם לאלילים אלו.
יחד עם זאת היה ולדימיר קשוב למתרחש בעולם, והבין שעל הנסיכות להצטרף למגמה ההולכת ומתחזקת של מונותאיזם.
עדויות בכתובים מעידות על כך שהוא הזמין לחצרו נציגים של היהדות, הנצרות והאסלאם.
לאחר שיחות ודיונים עם כל אחד מאלה, בחר ב"פילוסוף היווני".
קיימות מספר גרסאות לסיבה שבגינה בחר ולדימיר דווקא בנצרות.
הגרסה הרשמית והנפוצה ביותר טוענת כי ולדימיר חשש מהאימפריה הביזנטית הנוצרית ומאיומים שקיבל ללא הרף מכיוון קונסטנטינופול.
הגרסה העממית והמפורסמת לא פחות היא שוולדימיר בחר בנצרות משיקולים פרקטיים בהרבה: הוא ידע שלא יהיה קל להפיץ דת מונותאיסטית חדשה - אך על אחת כמה וכמה דת שאוסרת בתכלית האיסור אכילת בשר חזיר ושתיית אלכוהול, איסורים שידע כי לעולם לא יתקבלו על ידי בני עמו.
ולדימיר זכה לכינויו לאחר שקיבל על עצמו את הנצרות היוונית-אורתודוקסית (בשנת 988 לספירה) וכפה אותה על העם כולו.
בימיו עלתה העיר קייב לגדולה והערים הרוסיות האחרות קיבלו עליהן את מרותה.
האישה הראשונה - אשתו לשעבר של אחיו יארופולק שוולדימיר הרג אותו.
לאחר קבלת הנצרות הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית אנה ולאחר שהיא נפטרה בשנת 1011 הוא התחתן עם אישה אחרת.
מרוגנדה, בת של נסיך מפולוצק:
פרדסלבה - התחתנה עם מלך פולין בולסלב הראשון
פרמיסלבה - התחתנה עם נסיך הונגרי לאלסו
ולדימיר ניקולאייביץ' ווֹינוביץ' (רוסית: Владимир Николаевич Войнович; 26 בספטמבר 1932 - 27 ביולי 2018) היה סופר ומחזאי רוסי.
ולדימיר ווינוביץ' נולד בשנת 1932 בדושנבה (טג'יקיסטן) לאב ממוצא סרבי ולאם יהודיה.
אביו היה עורך של עיתון ואמו - מורה למתמטיקה.
בשנת 1941 עבר עם הוריו לזפוריז'יה (אוקראינה).
לאחר מלחמת העולם השנייה נדד עם משפחתו, והשתתף בפרנסתה כרועה, נגר ושרברב.
בשנים 1950–1954 שירת כמכונאי מטוסים בחיל האוויר הסובייטי.
ב-1960 החל לעבור כעורך בתחנת רדיו, ובמהרה פרסם שיר על קוסמונאוטים, שהפך אותו לפזמונאי ידוע.
באותה שנה פרסם את ספרו "אנו חיים כאן" (רוסית: Мы здесь живём), אשר פורסם בהמשכים בכתב העת "עולם חדש" (רוסית: Новый мир).
ב-1962 התקבל כחבר מן המניין לאגודת הסופרים של ברית המועצות.
החל מסוף שנות ה-60 היה ווינוביץ' פעיל מרכזי למען השמירה על זכויות האדם ברוסיה הסובייטית, דבר אשר גרר התנגשויות עם השלטון.
כתוצאה מפעילותו הפוליטית וכתיבתו הסאטירית אודות החיים בברית המועצות, נשללה ממנו ב-1974 חברותו באגודת הסופרים, וב-1980 הוא אולץ להגר מברית המועצות למערב גרמניה.
אזרחותו הסובייטית נשללה בצו מיוחד.
בין 1980–1992 חי בגרמניה, לאחר מכן עבר לארצות הברית.
בשנות ה-90 חזר להתגורר ברוסיה.
ספרו הידוע ביותר הוא "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין" והמשכו "הטוען לכס המלכות".
ב-2007 כתב את חלקו השלישי של עלילות צ'ונקין - "מגורש" (Перемещённое лицо).
הרפתקות החייל איבן צ'ונקין, תרגם מרוסית צבי ארד, הוצאת עם עובד, תשל"ז
הטוען לכס-המלכות: הרפתקות חדשות של החייל איואן צ'ונקין, תרגם מרוסית צבי ארד, הוצאת עם עובד, תשמ"א.
ולדמיר פטרוביץ דמיחוב היה מדען סובייטי, מחלוצי השתלות האיברים.
דמיחוב נולד למשפחת איכרים בכפר במחוז וולגוגרד ולמד מסגרות בבית ספר מקצועי.
בהמשך, בשנת 1934 נרשם לאוניברסיטת מוסקבה לפקולטה לביולוגיה שם החל לעסוק במחקר.
עיקר מחקריו נעשו בין שנות השלושים והחמישים, כשאלו נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה, בה שירת כרופא בחזית.
ניסוייו בכלבים כללו את השתלת הלב הראשונה, השתלת מערכת הלב-ריאה הראשונה, השתלת לב מלאכותי והשתלת כליות.
הוא ידוע ביותר בזכות השתלת ראש שביצע, בה הושתל ראש גור לכלב בוגר.
פרסום השתלה זו הוביל לניסויים מקבילים בקופים אותם ביצע רוברט ג.
דמיחוב זכה לדוקטורט על מאמר בנושא השתלות, וטרם מותו, לעיטור משני, אך ככלל מת עני, אלמוני ולא מוערך.
במהלך שנות ה-60 ביקר הרופא הדרום אפריקאי כריסטיאן בארנרד פעמיים בברית המועצות שם העריך מאוד את העבודות של דמיחוב.
בשנת 1988 זכה לפרס המדינה על הישגיו בתחום ההשתלות.
דמיחוב נפטר בשנת 1998 ממפרצת בביתו שבפאתי מוסקבה.
ולדימיר נתנוביץ' גלפנד (; 1 במרץ 1923, נובוארכנגלסק - 25 בנובמבר 1983, דניפרופטרובסק) היה קצין בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נודע כמחבר יומנים שפורסמו בשנות מלחמת העולם השנייה ואחריה.
ולדימיר נולד במשפחה קשת יום אצל לנתן סולומונוביץ' ונדז'דה ולדימירובנה גורודינסקאיה.
אמו הצטרפה למפלגה הבולשביקית כבר ב-1917 והשתתפה במלחמת האזרחים.
האב לא הצטרף למפלגה ועבד במפעל מלט בדניפרודזרז'ינסק.
על מנת לשפר את מצבם הכלכלי המשפחה עברה לקווקז והתיישבה ב-1926 בעיר ייסנטוקי שם גרו הוריו של נתן אך חזרו לאוקראינה כבר ב-1928.
האב התחיל לעבוד במפעל מתכות כמנהל עבודה ואמו הייתה מחנכת בגן ילדים בו גם למד.
ההורים התגרשו עוד לפני שהתחיל ללמוד בבית הספר שם ולדימיר גם ניהל עיתון קיר.
אחרי בית ספר הוא התקבל לפקולטת הפועלים לתעשייה בעיר ולמד שם 3 שנים עד תחילתה של הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
באוגוסט 1941 המשפחה עוברת אווקואציה יחד עם אוכלוסיית המנהלה.
האב נוסע לאחיו בדרבנט ומשתתף בפעילויות מגננה ולאחר מכן גויס ל"צבא עמלים" לעיר שחטי.
ולדימיר עצמו עבר לייסנטוקי ועבד שם בעבודות תיקונים עד אפריל 1942 אז הגיע ללשכת גיוס וגויס ב-6 במאי.
למד בבית ספר לתותחנים באזור מייקופ, קיבל דרגת ועם התקרבות הוורמאכט לאזור השתתף בקרבות בחזית חארקוב הדרומית.
בעקבות הנסיגה של כוחות הצבא האדום ביולי 1942 יחידתו כותרה וחוסלה באזור רוסטוב על הדון.
הוא הצליח לצאת מן הכיתור ונלחם עם יחידה אחרת ליד סטאלינגרד כסגן מפקד מחלקה בנושאים פוליטיים.
באותו הזמן הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
לאחר שנפצע בידו בדצמבר אותה השנה, התאשפז בבית חולים צבאי באזור סאראטוב ממנו שוחרר בפברואר 1943 ונשלח לבית ספר רובאי של קצינים באזור רוסטוב על הדון מייד עם שחרורו.
בקיץ אותה השנה חידש את הקשר עם אמו שנמצאת באסיה התיכונה.
בעקבות התכתובת מתגלה שכל קרוביו בעיר ייסנטוקי שנכבשה על ידי הגרמנים חוסלו והיחידים ששרדו היה אח של אביו שנשאר בדרבנט שלא נכבשה ואביו בחזית.
הוא מסיים את בית הספר לאחר שלושה חודשים בדרגת לוטננט משנה ונשלח לפקד על מחלקת מרגמות בכוחות חטיבת חיל הרגלים מספר 248 ומתקדם איתה דרומית למליטופול.
בסתיו אותה השנה היא מצורפת לחזית האוקראינית השלישית שקמה.
בנובמבר 1943 הוא מקבל מעמד מלא במפלגה ובסוף ינואר 1944 מקבל דרגת לוטננט.
אז הוא גם משתתף בקרבות בדרום דנייפר ובמאי יחד עם יחידתו מבצע צליחת דנייסטר באזור גריגוריופול.
בסתיו אותה השנה יחידתו נמצאת מזרחית לוורשה.
במשך כחודשיים הוא נוטש את יחידתו עד חזרתו בנובמבר.
חודש לאחר מכן הוא נשפט על עריקות, ללא עונש לפי יומנו.
בינואר 1945 הוא מצורף לחטיבת חיל רגלים מספר 1052 באוגדה 301 בארמייה החמישית של החזית הביילורוסית הראשונה בהנהגתו של גיאורגי ז'וקוב ומפקד שם גם כן על מחלקת מרגמות.
ניתן לראות בכך את העונש על עריקותו שכן היחידה הזאת השתתפה בפועל בקרבות בעוד שיחידתו הקודמת הוזזה לעורף של יחידתו החדשה.
ב-14 בינואר התחילה התקפה באזור נהר פיליצה בעקבותיה חטיבתו הגיעה לגבול ברית המועצות-גרמניה הנאצית לפני 22 ביוני 1941. בתחילת פברואר הוא השתתף בהתקפה של יחידתו בצידו המערבי של נהר אודר שחסמה התקפות נגד כבדות.
לפני מבצע כיבוש ברלין ולדימיר צורף בסוף מרץ למטה אוגדת 301 על מנת לנהל יומן פעולות מלחמה.
הוא עבר איתה בקיסטרין, ביקר בעמדות ויחידות שנכבשו עד שנכנס איתה לברלין בסוף אפריל.
לאחר כיבוש העיר הוא הוגדר כרשאי להסתובב חופשי בשטחה ורק באוקטובר אותה השנה צורף לבסיס אספקת כוחות כיבוש שהיה בקרמן עד לשחרורו בספטמבר 1946.
הוא חזר לאמו שחזרה בינתיים לדניפרופטרובסק ושנה לאחר מכן התחיל ללמוד באוניברסיטה של העיר אך עבר ללמוד במולוטוב בעקבות נישואיו לברטה קויפמן, איתה למד בבית הספר והתכתב בזמן המלחמה.
בנו, אלכסנדר, נולד באפריל 1950 וב-1952 הוא סיים את לימודיו עם עבודה מסכמת שעסקה ברומנו של איליה ארנבורג "הסערה" ואף נפגש איתו במוסקבה.
מאוגוסט אותה השנה הוא עבד כמרצה להיסטוריה, הספרות והשפה הרוסית במכללת עובדי הרכבות בעיר.
ב-1954 נפרד מברטה וחוזר שוב לדניפרופטרובסק.
הוא מתגרש ממנה ב-1958 שנה לאחר שהכיר את אשתו השנייה, בלה שולמן.
בנישואים השניים נולדו לו שני בנים: גנאדי ב-1959 וויטלי ב-1963. ולדימיר עבד בהמשך חייו כמרצה לחברה, היסטוריה וכלכלה פוליטית במכללות מקצועיות ואשתו בעלת תואר בחינוך עבדה כגננת, דבר שמיוחס לאנטישמיות שהתקיימה באזור.
הוא עצמו נפטר כעבור שנה.
במהלך כל תקופת שירותו ניהל ולדימיר יומן ופרסם חלק משיריו בעיתוני החזית.
הוא מתאר את תנועת הכוחות לפעמים ללא כיוון אחיד, מפגש עם משתפי הפעולה עם הנאצים ומפגש עם אוכלוסייה של פולין.
יומנו עבר פרסומיו לאחר מספר עריכות בהתאם לצנזורה עצמית.
כך, למשל, הוא לא ציטט שירים שכתב על הרייכסטאג ועל עמוד הניצחון של ברלין ב-1945. ב-1975 בפרסומו את השיר ניצחון בברלין שכביכול כתב בברלין השורה "אני מסתכל ויורק על גרמניה - על ברלין מנוצח אני יורק" הוחלפה ב"תסתכלו הנני מנצח גרמניה - בברלין ניצחתי אותה".
ולדימיר ניקולייביץ' גוסב הוא רוכב אופניים רוסי מקצועני.
קבוצתו הנוכחית (נכון ל-2013) היא קבוצת קטיושה מסבב הפרו טור של ה-UCI.
קודם לכן, הוא רכב עבור קבוצות CSC, דיסקברי צ'אנל ואסטנה.
כבר בגיל צעיר היה גוסב אחד מרוכבי האופניים המובילים ברוסיה.
בשנת 2000 זכה גוסב במדליית הכסף במרוץ נגד השעון באליפות העולם לנערים שנערכה בפלואי.
כעבור שנתיים הוא השתתף ב"בייבי ג'ירו", מרוץ הג'ירו ד'איטליה לחובבים.
ב-2003, בהיותו בן 21 בלבד, זכה גוסב באליפות רוסיה נגד השעון למקצוענים, וכמו כן השתתף באותה שנה במרוץ נגד השעון באליפות אירופה עד גיל 23, וסיים בו במקום השלישי.
כמו כן, הוא ניצח במספר מרוצים פחותי חשיבות במהלך אותה שנה, בעודו מתמודד כחובבן.
גוסב הפך למקצוען ב-2004, והצטרף לקבוצת CSC הדנית.
בשנה השנייה שלו בקבוצה, ב-2005, הוא סיים שלישי במרוץ "כרונו דס הרביירס" בצרפת.
הוא זכה באותה שנה בפעם השנייה שלו באליפות רוסיה נגד השעון, וכמו כן סיים שני במרוץ הכביש הרגיל בה.
בשנת 2006 עבר גוסב לקבוצת דיסקברי צ'אנל האמריקאית.
הוא פתח את התקופה בקבוצתו החדשה בהצלחה, כאשר זכה במרוץ זקסן טור אינטרנשיונל.
הוא אף סיים במקום הרביעי בטור של הולנד, וזכה בדירוג הרוכב הצעיר המצטיין במרוץ.
גוסב סיים רביעי במרוץ פריז - רובא, אך נפסל מהמרוץ בשל רכיבה שלא כחוק לאחר שחצה מסילת ברזל בעת שהמחסום המסמן התקרבות רכבת כבר ירד וחסם את הכביש.
הוא השתתף בשנה זו בפעם הראשונה בוואלטה אספניה, המרוץ השלישי בחשיבותו בעולם, וסיים בו במקום ה-23. בסוף השנה התחרה גוסב באליפות העולם באופני כביש, וסיים במקום העשירי במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון.
בשנת 2007 גוסב זכה במרוץ הטור של בלגיה, וכמו כן סיים במקום הראשון בדירוג מלך ההרים בטור של שווייץ.
הוא השתתף לראשונה בקריירה שלו בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול בעולם, והוביל את דירוג החולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המצטיין למשך שבעה קטעים.
הוא סיים את הטור במקום ה-38 בדירוג הכללי, וזכה עם דיסקברי במקום הראשון בדירוג הקבוצתי.
בנוסף באותה שנה זכה גוסב בפעם השלישית במרוץ נגד השעון באליפות רוסיה, וסיים שישי במרוץ נגד השעון באליפות העולם.
ב-2008, לאחר התפרקות דיסקברי צ'אנל, עבר גוסב לקבוצת אסטנה תחת מאמנו בדיסקברי, יוהאן ברוינל.
בשנה זו גוסב השתתף לראשונה בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-45 הכללי.
בנוסף לג'ירו הוא סיים במקום השני בטור של אוסטריה, ובמקום הראשון בטור של סוצ'י המקומי.
הוא זכה בפעם הרביעית בקריירה שלו גם באליפות רוסיה נגד השעון.
ב-25 ביולי 2008 הוא פוטר מקבוצת אסטנה, בשל ערכי דם חשודים בבדיקת סמים פנימית.
ב-15 ביוני 2009 זיכה אותו בית הדין לערעורים בספורט וקבע כי יועצה הרפואי של הקבוצה למלחמה בסמים שגה בפענוח נתוני בדיקות הדם.
בית הדין אף קבע כי על הקבוצה לשלם לו את שכרו בתקופה בה היה מפוטר, לשאת בנזק שנגרם לו ולשלם את הוצאות המשפט.
בעקבות כך היה גוסב רשאי לחזור לרכיבה.
ב-2010 הוא הצטרף לקבוצת קטיושה הרשומה ברוסיה ומשתייכת לסבב הפרו-טור.
הוא ניצח בשנה זו באליפות רוסיה נגד השעון.
הישגו הבולט ב-2011 היה מקום שלישי במרוץ הקלאסי E3 הארלבקה.
ב-2013 סיים במקום השני באליפות רוסיה, הן במרוץ הכביש והן במרוץ נגד השעון.
ולדימיר דבאלישווילי (בגאורגית: ვლადიმერ დვალიშვილი, ולדימיר דוואלישווילי; נולד ב-20 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר גאורגי.
דבאלישווילי שיחק במשך שתי עונות במועדון הגאורגי דינמו טביליסי, עמו זכה באליפות ליגת העל הגאורגית ב-2005, ולאחר מכן עבר לאולימפי רוסתווי, עמה זכה באליפות נוספת ב-2007. לאחר עונתו היחידה ברוסתווי הוא עבר לקבוצה הלטבית סקונטו ריגה.
בקיץ 2009 עבר לקבוצה הישראלית מכבי חיפה.
בעונתו הראשונה בחיפה סייע דוואלישווילי לקבוצה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שכבש 5 שערים במשחקי המוקדמות.
בליגת העל כבש 16 שערים ובישל 9 נוספים אך חיפה הפסידה האליפות בעונת והודחה נגד דינמו מינסק אחרי הופעה לא מוצלחת בשלב הבתים.
דבאלישווילי הבקיע 12 שערי ליגה ובישל 3 בעונת האליפות של מכבי חיפה בעונת .
בעונת מעמדו בקבוצה נחלש ועקב כך דיבורים על עזיבה התחזקו.
בדצמבר שב דבאלישווילי להרכב הפותח של חיפה והבקיע 7 שערי ליגה.
בינואר 2012 עבר לפולוניה ורשה מליגת העל הפולנית.
לאחר שנה במועדון, עבר בפברואר 2013 ליריבתה העירונית, לגיה ורשה עימה זכה בדאבל לאחר שכבש חמישה שערים ב-13 הופעות עד תום העונה.
בעונת כבש עשרה שערי ליגה וזכה עם לגיה ורשה באליפות שנייה ברציפות, והחמישית שלו בקריירה.
ב-13 באוגוסט 2014 חתם באודנסה בולקלוב הדנית.
בקיץ 2015 חתם בפוגון שצ'צ'ין הפולנית.
ב-10 ביולי 2016 חזר לאחר עשור לדינמו טביליסי.
בשלוש הקבוצות לא הצליח להשאיר חותם והבקיע מעט שערים.
בינואר חתם באטיראו מליגת העל הקזחית.
ב-25 בינואר 2018 חזר דבאלישווילי לישראל וחתם בהפועל אשקלון.
ב-19 ביולי 2018 חתם דבאלישווילי בסבורתלו טביליסי, וביוני 2019 חתם בדינמו בתומי.
בנבחרת גאורגיה משחק דבאלישווילי מאז שנת 2009, ואת שער הבכורה שלו כבש במשחק ידידות מול נבחרת אלבניה ביוני 2009. במוקדמות מונדיאל 2010 כבש שני שערים במדי הנבחרת.
ולדימיר בנו של וסבולוד הראשון, היה נסיך קייב בשנים 1113–1125.
ולדימיר נולד בשנת 1053 בקייב.
לפי המסורת, אימו הייתה בתו של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
אמיתות הדבר מוטלת בספק, אך עם זאת ידוע שאימו הייתה ממוצא ביזנטי.
לאחר שאביו התמנה לנסיך קייב בשנת 1078 הוא קיבל את נסיכות צ'רניגוב.
עם מות אביו ב-1093 ניתנה לו הזדמנות להיות נסיך קייב, אולם הוא סירב כיוון שהעדיף שהתואר יועבר לבן דודו - סוויאטופולרק השני.
הסיבה לכך היא שסוויאטופולק היה מבוגר יותר וולדימיר רצה להימנע ממלחמת ירושה.
בסביבות שנת 1100 הוא יסד את העיר ולדימיר שבהמשך הפכה למרכז המדינה הרוסית.
ולדימיר היה בין יוזמי ברית הנסיכויות הרוסיות נגד הקומנים.
לצורך כך הוא יזם שלוש אספות נסיכים, החשובות שבהן נערכו בשנת 1097 בלובץ' ובשנת 1103 בדולובסק.
הוא השתתף באופן פעיל בכל המערכות נגד הקומנים, שבסופו של דבר הפסיקו את התקפותיהם על רוס של קייב.
בספר "הנחיות" שהוא השאיר לבניו, הוא מציין שהשתתף ב-83 מערכות צבאיות וחתם על חוזה שלום עם הקומנים 19 פעמים.
עם מותו של בן דודו סוויאטופולק בשנת 1113, החל מרד בקייב, ואצולת העיר הזמינה את ולדימיר על מנת שישליט שם סדר.
הוא הצליח בדיכוי המרד אך ראה שיש צורך בשינוי חוקתי עמוק יותר.
על כן, הוא פרסם סדרת חוקים חדשים שמסדירים את נושא הריבית על ההלוואות וגביית חובות.
תקופת שלטונו הייתה תקופה של פריחה מדינית.
הוא עצמו וקרובי משפחה שלטו בכ-75% מהשטח המאוכלס על ידי הרוסים.
היציבות התבססה על המוניטין שלו כמנהיג ובשל סכנות מפלישות הקומנים.
מאשתו גיטה מסאסקס, בתו של הרולד השני, מלך אנגליה:
סוויאטוסלאב, נסיך סמולנסק ונסיך פריאסלאבל
אופמיה, התחתנה עם קולומן, מלך הונגריה
ייתכן שהייתה לו גם אישה נוספת ממוצא קומני.
ולדימיר ואזוב (בבולגרית: Владимир Вазов; 18 במאי 1868, סופוט, האימפריה העות'מאנית – 20 במאי 1945, ריבאריצה ממלכת בולגריה) היה גנרל, ומפקד אוגדת הרגלים התשיעית "פלבן" של צבא בולגריה, במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בחזית המקדונית והשתתפה בשלושת הקרבות ליד אגם דויראן.
ואזוב נולד למשפחה עם נטייה פוליטית לאומנית.
הוא הלך בדרכיו של אחיו הבוגר גאורגי ואזוב, איש צבא נוקשה שאף הוא הגיע לדרגת גנרל.
אחיו הבכור היה הסופר והמשורר הבולגרי הנודע איוואן ואזוב והאח הצעיר בוריס, גדל להיות פוליטיקאי ואיש ציבור.
בשנת 1886 החל ולדימיר ואזוב את לימודיו בבית הספר הצבאי בסופיה וסיימם בשנת 1888, כשהוא בדרגת סגן משנה.
בין השנים 1902–1903, נשלח לבית הספר לארטילריה של הצבא הרוסי בעיר פושקין.
במלחמת הבלקן הראשונה הוצב בגזרת לילבורגז כמפקד גדוד ארטילריה ובמלחמת הבלקן השנייה שירת בתפקיד זהה בגזרה הסרבית, ליד העיר פירוט.
בתהילתו זכה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמפקד אוגדת חיל הרגלים התשיעית "פלבן", של הצבא הבולגרי בחזית המקדונית.
למרות נחיתות מספרית לעומת הכוחות הצבאיים הבריטיים והיווניים, הצליח לשמור על הקו הדרומי של החזית, שעבר סמוך לאגם דויראן שבמקדוניה של ימינו והשתתף בכל שלושת הקרבות העקובים מדם, שנוהלו בגזרה.
באחרון שבהם קרב דויראן השלישי, שהתחולל בחודש ספטמבר 1918 הנחיל תבוסה מוחצת לכוחות הצבא הבריטי והיווני אשר איבדו 7,000 מחייליהם.
עם סיום המלחמה, לאחר ההגבלות שהוטלו על בולגריה במסגרת חוזה ניי, הותר לו להישאר בצבא, בניגוד לקצינים רבים אחרים.
ואזוב השתחרר מהשירות ב-24 בפברואר 1920. עם שחרורו עמד בראש ארגון קציני המילואים הבולגרים.
ב-16 באפריל 1925 השתתפו ואזוב ורעייתו בתפילת האשכבה בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים.
160 בני אדם נהרגו בפיגוע או נפטרו מפצעיהם לאחריו ובכלל זה שר ההגנה לשעבר וקצינים בכירים בצבא הבולגרי כגון הגנרל סטפן נרזוב, ו-320 נפצעו.
ואזוב נפצע קשה באירוע ונדרש להחלמה בת מספר חודשים.
בין השנים 1926 ועד 1932 כיהן כראש עיריית סופיה ונחשב אחד מראשי העיר הטובים שהיו, כשבתקופתו עברה העיר תנופת פיתוח בעיקר בתחום התשתיות.
ואזוב נישא ונולדו לו שלושה ילדים, כשבנו בכורו ולדימיר הפך בעצמו לקצין בכיר בצבא הבולגרי.
ולדימיר ואזוב פרש לכפר ריבאריצה שם הלך לעולמו ב-20 במאי 1945.
ולדימיר וייס (בסלובקית: Vladimír Weiss; נולד ב-22 בספטמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סלובקי, המאמן את סלובן ברטיסלאבה.
כשחקן פעיל, שיחק וייס את מרבית הקריירה שלו בליגת העל הסלובקית.
הוא שיחק עבור נבחרת צ'כוסלובקיה 19 משחקים כולל השתתפות במסגרת מונדיאל 1990. בנוסף שיחק וייס 12 משחקים עבור נבחרת סלובקיה.
כמאמן קבוצת ארטמדיה ברטיסלאבה, זכה וייס באליפות ליגת העל הסלובקית, ואף הוליך אותה בעונת 2005/2006 לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת 2006/2007 אימן וייס בקבוצת סאטורן ראמנסקו הרוסית, והביא עמו לקבוצה מספר שחקנים סלובקים מקבוצתו הקודמת.
בסיום העונה חזר וייס לאמן את קבוצתו הקודמת, ארטמדיה ברטיסלאבה.
בשנת 2008 מונה וייס למאמן נבחרת סלובקיה.
ב-14 באוקטובר 2009, הוליך את נבחרת סלובקיה למונדיאל ראשון בתולדותיה, לאחר שניצח את נבחרת פולין 1-0 במחזור האחרון במוקדמות מונדיאל 2010. בטורניר המונדיאל הוליך וייס את סלובקיה עד לשלב שמינית הגמר, כאשר הדיחה נבחרתו את אלופת העולם, איטליה כאשר ניצחה אותה בתוצאה 2–3 בשלב הבתים של הטורניר.
בנו, ולדימיר וייס, הוא כדורגלנה של סלובן ברטיסלבה הסלובקית.
אביו, ששמו גם כן ולדימיר וייס, היה שחקן נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורגל אף הוא.
ולדימיר איבאנוביץ' דָאל היה פילולוג, מילונאי וסופר רוסי בולט במחצית הראשונה של המאה ה-19. הוא כיהן כחבר באקדמיה הרוסית למדעים ונמנה עם מייסדיה של החברה הגאוגרפית הרוסית.
דאל היה פוליגלוט השולט בשש שפות.
הוא הותיר חותם משמעותי על חקר השפה והתרבות הרוסית.
שמו יצא למרחוק בעיקר בזכות מפעל חייו – מילון השפה הרוסית, אחד החיבורים המילונאיים החשובים והמקיפים ביותר של השפה.
הוא אף נחשב לאחד מחלוצי החוקרים של השפה והתרבות הטורקית.
דאל נולד ביישוב הסמוך ללוהנסק שבחבל נובורוסיה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית.
אביו, כריסטיאן פון דאל (1764–1821), היה רופא ממוצא דני שהיגר לרוסיה.
הוא היה מלומד וידען שפות, אשר הוזמן לנהל את הספרייה בחצר הקיסרית של יקטרינה הגדולה.
לאחר לימודי רפואה באוניברסיטת יינה שב לרוסיה לעסוק במקצועו.
אמו של דאל הגיעה ממשפחה בעלת שורשים צרפתיים–פרוטסטנטיים (הוגנוטים).
ראשית דרכו המקצועית של דאל החלה בחינוך צבאי ימי, כאשר בגיל 13 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים.
עם סיום הכשרתו, שירת כקצין בצי בים השחור החל משנת 1819, ובהמשך הועבר בשנת 1824 לשרת בים הבלטי.
תקופה זו הגיעה לסיומה בשנת 1826, כאשר החליט לעזוב את הצי לטובת פנייה למסלול אקדמי חדש.
דאל פנה ללימודי רפואה באוניברסיטת טרטו, ולאחר שהוסמך כרופא בשנת 1829, גויס לצבא ולקח חלק פעיל במלחמה נגד הטורקים ובדיכוי מרד נובמבר בפולין.
בשנת 1832 עבר לסנקט פטרבורג והחל לעסוק ברפואה בבית חולים צבאי.
בשנת 1833 עבר עם משפחתו לאורנבורג, המשיך את שירותו כרופא בפעילות צבאית במרכז אסיה, תקופה בה גם התרחבה משפחתו עם הולדת שני ילדיו.
בשנת 1838 חזר דאל לסנקט פטרבורג והשתלב בשירות הציבורי במשרד הפנים.
שיאה של קריירה זו היה בשנת 1849, אז מונה לתפקיד בכיר בניז'ני נובגורוד.
משרה זו הייתה משמעותית במיוחד שכן היא אפשרה לו גישה למשאבים וזמן לאיסוף חומר אתנוגרפי רב ערך.
דאל המשיך בתפקידו זה במשך עשור, עד לפרישתו משירות המדינה בשנת 1859 ומעברו להתגורר במוסקבה.
בשנת 1823 החל דאל את פעילותו הספרותית.
בשנים שלאחר מכן פרסם את שיריו הראשונים ואת הנובלה הראשונה פרי עטו.
בשנת 1832 פרסם ספר בסגנון סיפורי עם, אולם משרד החינוך ראה בתוכנו חתירה תחת השלטון והביא למעצרו של דאל.
הוא שוחרר רק בעקבות לחצו של המשורר וסילי ז'וקובסקי, אך מכירת הספר נאסרה.
למרות זאת, דאל המשיך ליצור ולפרסם יצירות רבות גם במהלך שירותו הממלכתי באורנבורג ובניז'ני נובגורוד.
כתיבתו זכתה לפופולריות רבה במהלך המאה ה-19, ולאחר מותו קובצו כלל כתביו ופורסמו באוסף מלא המונה עשרה כרכים.
נדבך משמעותי בחייו היה הקשר הקרוב עם אלכסנדר פושקין, שהחל בשנת 1832. פושקין העריך מאוד את סגנונו הספרותי של דאל, העניק לו במתנה כתב יד מקורי של אחת מיצירותיו, ואף היה זה שעודד והאיץ בו להמשיך בעריכת מילון השפה הרוסית.
השניים שיתפו פעולה גם במישור המחקרי.
בשנת 1833 ארגן דאל עבור פושקין סיור באזור אורנבורג, בעקבות אתרי המרד של ימליאן פוגצ'וב.
הקשר הגיע לשיאו הטראגי בשנת 1837, כאשר לאחר הדו-קרב הגורלי שבו נפצע פושקין, היה דאל חלק מצוות הרופאים שטיפלו בו בימיו האחרונים.
"המילון המבואר לשפה הרוסית הגדולה החיה" נחשב למפעל חייו המרכזי של ולדימיר דאל, אשר הקדיש לכתיבתו 53 שנים מחייו.
פירות עבודתו החלו לראות אור בשנת 1861, ועם השנים המילון התרחב ופורסם בחמישה כרכים המכילים כ-200 אלף מילים וכ-30 אלף ביטויים.
דאל גילה מסירות כה עמוקה לפרויקט זה, עד שבעת שהגיע לאות "П" בעריכתו, בחר לפרוש מהשירות הציבורי ולעבור להתגורר במוסקבה כדי להתמקד באופן בלעדי בהשלמת המלאכה.
מעבר לערכו הלשוני, המילון מהווה מקור ידע עשיר על החברה הרוסית ועל האתנוגרפיה שלה, שכן הוא משלב מידע רב על אורחות החיים לצד הגדרות המילים.
על הישג כביר זה הוענקה לדאל מדליה מטעם החברה הגאוגרפית, ובשנת 1868 הוא נבחר כחבר באקדמיה האימפריאלית למדעים של סנקט פטרבורג.
חשיבותו של דאל הוכרה גם בזירה הבינלאומית כאשר אונסקו הכריזה על שנת 2001 כ"שנת דאל" במלאת מאתיים שנה להולדתו, ופועלו מונצח כיום בשני מוזיאונים ייעודיים בלוגנסק ובמוסקבה.
במהלך שירותו במשרד הפנים הרוסי, נכללו בתחומי אחריותו של דאל חקירות של מקרי מוות בקרב ילדים.
בשנת 1844 פורסם מסמך רשמי מטעם המשרד העוסק בעלילות דם תחת הכותרת "חקירה בדבר רציחתם של עוללים נוצריים בידי יהודים והשימוש בדמם".
על אף שהמסמך נכתב במקור באופן אנונימי על ידי אחד מפקידי המשרד, שמו של דאל נקשר אליו כאחד ממחבריו האפשריים החל משנת 1913, עם תחילת פרשת בייליס.
עם זאת, אין כל הוכחה היסטורית המאששת את מעורבותו של דאל בהכנת המסמך או בפרסומו.
ולדימיר אברמוביץ' דיחוביצ'ני היה מחזאי, סאטיריקן, משורר וקריין במה רוסי-סובייטי יהודי.
מחבר המילים לשירים מפורסמים של לאוניד אוטיוסוב, קלבדיה שולז'נקו וזמרים אחרים.
דיחוביצ'ני נולד במוסקבה, כבכור מבין שלושה ילדים למשפחה יהודית.
הוא למד גאולוגיה במכון הגאולוגי במוסקבה.
עבד במקצוע זה מספר שנים.
בשנת 1931 סיים את בית הספר לתיאטרון והחל להופיע.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בלנינגרד הנצורה, בצי הצפוני ובתיאטרון במוסקבה.
דיחוביצ'ני כתב שירים מפורסמים רבים ברוסיה, בהם "מישקה מאודסה" ("אתה מאודסה, מישקה", 1942), המתאר את כאב עזיבתם של לוחמי הצי הסובייטי, שהגנו על אודסה הנצורה אך נסוגו ממנה.
החל משנת 1945 עבד בשיתוף עם מוריס סלובודסקוי.
ביחד הם כתבו מספר מחזות ותסריטים לסרטים.
ולדימיר סמיונוביץ' גולנישצ'ב היה מראשוני האגיפטולוגים הרוסים, ובעל הישגים רבים.
גולנישצ'ב היה ממשפחת אצילים עתיקה ועשירה, על בני המשפחה נמצא גם המצביא הרוסי מיכאיל קוטוזוב.
הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בין השנים 1884–1885 ארגן ומימן את החפירות הארכאולוגיות בוואדי חמאמאת במצרים העליונה צפונית לתבאי.
בהמשך בין השנים 1888–1889 חקר את האתר בתל אל-מסחותה.
במרוצת שני העשורים לאחר מכן נסע למצרים יותר משישים פעמים.
במסעותיו אלה רכש והביא לרוסיה אוסף גדול של יותר מששת אלפים פריטי עתיקות מצריים.
בין רכישותיו נכללו גם הפפירוס המתמטי של מוסקבה, הפפירוס מגילת ון אמון אותו רכש בקהיר בשנת 1891, האונומסטיקון של אמנופה ומבחר מדיוקנאות המומיות מפיום.
הוא פרסם את הפפירוס שנקרא "הפפירוס מארמיטאז" וכן את הטקסט "נבואת נפרטי".
שני פריטים אלה הם חלק מאוסף המוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
בשנת 1891 פרסם את הקטלוג המקיף המלא הראשון של האוסף המצרי בארמיטאז'.
בשנת 1909 מכר גולנישצ'ב את אוספו למוזיאון פושקין במוסקבה ועבר להתגורר במצרים.
בגלל המהפכה הרוסית שהתרחשה בשנת 1917, גולנישצ'ב לא חזר יותר לרוסיה.
הוא התגורר בניס שבצרפת ובקהיר.
הוא ייסד באוניברסיטת קהיר את המחלקה לאגיפטולוגיה והחזיק במשרת ראש המחלקה בין השנים 1924–1929. בנוסף החזיק במשרה במוזיאון המצרי בקהיר שם עסק בקטלוג פפירוסים בכתב היראטי.
גולנישצ'ב נפטר בגיל 91 בניס.
חלק ממסמכיו נמצאים היום במכון גריפית' (Griffith Institute) באוקספורד.
ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב היה מדינאי, קרימינולוג ועיתונאי ליברל-דמוקרט רוסי.
אביו של הסופר הנודע ולדימיר נבוקוב, ולכן נקרא גם ולדימיר נבוקוב האב.
נבוקוב נולד בצארסקויה סלו למשפחה אריסטוקרטית.
אביו, דימיטרי (1827–1904) היה שר המשפטים בממשלת הצאר אלכסנדר השני.
אמו, מריה פון קורף (1842–1926) הייתה ברונית גרמנית-בלטית מקורלנד.
נבוקוב למד משפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטת סנט פטרבורג ולימד בבית הספר למשפטים בעיר.
המשפחה התגוררה בבית מידות בסנקט פטרבורג ובאחוזה כפרית ב-וירה (Выра), כשישים ק"מ מדרום לעיר.
נבוקוב החזיק בדעות ליברליות, שלוו בביקורת על הצאר וממשלו.
על אף שהיה בשר מבשרה של שכבת האריסטוקרטיה הרוסית ואדם עשיר מאד, התייצב לצד קבוצות מוחלשות באוכלוסייה, כולל יהודים.
כך, למשל, ב-1903 פרסם מאמר שגינה את המעורבות השלטונית הרוסית בפרעות קישינב.
מבקריו נהגו לתקוף אותו על צביעותו, כאשר הוא כותב להגנת העניים והמדוכאים, אך חי ברמת חיים גבוהה ומחזיק משק בית עתיר משרתים.
בין השנים 1904–1917 ערך את העיתון הליברלי "נאום" (Речь).
ב-1906 נבחר לדומה (בית הנבחרים) מטעם המפלגה הדמוקרטית החוקתית (ה"קדטים").
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת במשרד המלחמה בסנקט פטרבורג.
לאחר מהפכת פברואר 1917 כיהן כשר בממשלת המעבר הרוסית.
עקב מהפכת אוקטובר נמלטה משפחת נבוקוב מסנט פטרסבורג, תחילה לחצי האי קרים, בו הקימו הרוסים הלבנים רפובליקה קצרת ימים, בה כיהן כשר משפטים ולאחר מכן, ב-1919 עבר ללונדון.
בעוד ולדימיר נבוקוב הצעיר נשאר באנגליה לצורכי לימודים בקיימברידג', עברו ב-1920 נבוקוב האב ומשפחתו לברלין, מרכזם של רוב הגולים הרוסים באותה תקופה.
נבוקוב השתלב עד מהרה בחברת המהגרים ובצמרת ההנהגה של מפלגת הקדטים בברלין.
הוא ערך והוציא לאור את העיתון Rul ("הגה") שהצטיין בגישה דמוקרטית, ליברלית ופרו-מערבית וסלד באופן גלוי מכל קיצוניות ימנית או שמאלית.
מפלגת הקדטים הרוסית בברלין התפלגה לפלג שביקש לחזור לרוסיה ולשאת ולתת עם הבולשביקים, בראשות פאבל מיליוקוב ולפלג שביקש לבסס חברה רוסית-מערבית חלופית בברלין, בראשותו של נבוקוב.
ב-28 במרץ 1922 כינסו מיליוקוב ונבוקוב דיון פומבי באולם הפילהרמונית של ברלין.
לאולם הצליחו להיכנס שני צעירים רוסים מלוכנים-ימנים קיצוניים, שביקשו לרצוח את מיליוקוב.
השניים, שבלסקי וטבוריצקי, היו ממקורביו של פיודור וינברג ושל חוגים קדם-נאציים.
עם תחילת האספה קמו ממקומם והחלו לצעוד לכיוון הבמה, תוך שירת שירים לאומניים.
כאשר שלף שבלסקי אקדח וכיוון אותו אל מיליוקוב, זינק נבוקוב על מנת לסכל את הרצח, אולם המתנקשים ירו בנבוקוב מספר כדורים עד שהתמוטט ומת.
נבוקוב הבן שהה אותה עת בברלין, במסגרת ביקור משפחתי והאירוע מוזכר בספרו האוטוביוגרפי "דבר, זיכרון".
ולדימיר דרידה (בצ'כית: Vladimír Darida; נולד ב-8 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן צ'כי המשחק כקשר בקבוצת הכדורגל הראדץ קראלובה.
בעבר שיחק בנבחרת צ'כיה ואף היה הקפטן שלה.
בשנת 2017 נבחר דרידה ככדורגלן השנה בצ'כיה.
דרידה נולד בעיר סוקולוב שבצ'כיה.
הוא התפתח במערכת הנוער של ויקטוריה פלזן, בה גם ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו.
בשנת 2011, הוא הושאל לקבוצת עיר הולדתו באניק סוקולוב.
ב-2013, הוא חתם בשורות פרייבורג.
ב-2 בנובמבר 2014, הוא כבש לזכות קבוצתו בבעיטת פנדל את השער היחיד במשחק החוץ מול פ.צ.
קלן, שער שהיה ליחידי במשחק והוביל לניצחון קבוצתו לאחר 10 משחקים רצופים ללא ניצחון.
עד לסיום עונת 2014/15 הבקיע דרידה שישה שערי ליגה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה של פרייבורג לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2015 חתם דרידה בהרטה ברלין לאחר ירידת הליגה עם פרייבורג.
דרידה הפך באופן מיידי לשחקן חשוב בהרטה ברלין, ורשם עמה מספר עונות בחלק העליון של הטבלה, לצד עונות אחרות במרכז הטבלה ובתחתיתה.
בעונת 2016/17 דרידה הצטיין במיוחד, ובזכות כך אף נבחר ככדורגלן השנה בצ'כיה לשנת 2017. בעונת 2021/22 דרידה, בעונתו השביעית במועדון, היה חלק מעונה חלשה של הרטה, בה סיימה רק במקום ה-16 וניצלה מירידה לאחר ניצחון במפגש כפול על המבורג במשחקי מבחן.
את עונת 2022/23 החל דרידה בהרטה ברלין, אך לאחר ששיחק רק שלושה משחקים עד לפגרת החורף, חתם בדצמבר 2022 באריס סלוניקי מליגת העל היוונית בכדורגל.
עד לסיום עונת 2022/23 דרידה הבקיע חמישה שערי ליגה ב-21 הופעות במדי אריס סלוניקי, וסייע לה לסיים במקום החמישי בליגה.
דרידה המשיך להיות שחקן הרכב קבוע גם בעונת 2023/24, בה הבקיע שלושה שערים עבור אריס סלוניקי, וסיים עמה שוב במקום החמישי בליגה.
ב-28 במאי 2012, הוכרז רשמית שדרידה נמנה עם סגל נבחרת צ'כיה לטורניר יורו 2012, הוא החליף את המגן הפצוע דניאל פודיל.
במשחק רבע הגמר במסגרת היורו, מול פורטוגל, הוא שיחק בפעם השנייה בלבד במדי נבחרתו, ובפעם הראשונה במשחק רשמי, אחרי שפתח בהרכב במקומו של תומאש רוזיצקי הפצוע.
הוא הוחלף בדקה ה-61, על ידי יאן רזק, כאשר נבחרתו הפסידה בתוצאה 0–1 בסיום המשחק.
דרידה נכלל בסגל נבחרת צ'כיה גם ליורו 2016 בו צ'כיה לא צלחה את שלב הבתים, וליורו 2020 בו שימש כקפטן הנבחרת הצ'כית, שהגיעה לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי הולנד.