tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1925 הגישו 90 מאיכרי רחובות, ובהם סמילנסקי, תלונה במשטרה בה התלוננו נגד הפועלים היהודים, כי גירשו באלימות פועלים ערבים מן המושבה.
האיכרים האשימו את מנהיגי ההסתדרות באחריות להתעוררות שנאה בין יהודים וערבים ולסיכון השלום בארץ, וביקשו ממושל יפו, קמפבל, לנקוט צעדים נגד הפועלים היהודים ומנהיגיהם, כדי להגן על שלומם של הפועלים הערבים.
מזכיר ההסתדרות, דוד בן-גוריון, ראה בתזכיר "כתב מלשינות" ובוועידה החקלאית שנתכנסה בתחילת פברואר 1926, תקף את סמילנסקי וכינה אותו "מלשין".
סמילנסקי תבע אותו למשפט דיבה בבית משפט השלום העברי בתל אביב.
פסק הדין פורסם ב-3 במרץ והשופטים קבעו כי התזכיר הוא אכן "דבר מלשינות", אך פסקו גם כי לבן-גוריון לא הייתה רשות לקרוא לו "מלשין" ומצאו אותו חייב בדין.
סמילנסקי ושותפו טוביה זיסקינד מילר התחילו לטפל בקרקעות הנגב בשנת 1932 לאחר שיהושע חנקין הזמין אותם לשתף פעולה בנגב, אולם מילר לא הסכים לתנאי החוזה.
לפי תנאי החוזה בין חברת הכשרת הישוב לבין סמילנסקי, סמילנסקי היה חייב להמציא את הכספים לקניית הקרקעות בנגב, ועל חברת הכשרת היישוב הוטל להמשיך ברכישתן.
בנסיעותיו בתפוצות הגולה סמילנסקי רכש את לבם של יהודים רבים להשקיע מהונם בגאולת הנגב.
הקרקעות שנרכשו עבורו באותן שנים השתרעו בעיקר במזרח באר שבע, מזרחית-דרומית לבאר שבע עד לחרבות כורנוב, הרחוקות 27 ק"מ מדרום מזרח לבאר-שבע.
כל הקרקעות נמדדו על ידי המהנדס ליפשיץ ונחרשו חרישה כללית.
כמנין יהודים היו עסוקים בתחום זה בנגב ועליהם נלווה רופא מיוחד, שחילק לבדויים רפואות חינם.
הוא ביקש להתקרב להנהלת הסוכנות היהודית, ובו בזמן תמך בפעילות "ברית שלום" להקמת אוטונומיה יהודית-ערבית תחת המנדט הבריטי.
בשנת 1936 המשיך סמילנסקי בפעילותו זו במסגרת "החמישה" (יחד עם פנחס רוטנברג, גד פרומקין, משה נובומייסקי ויהודה לייב מאגנס).
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, נסע בשליחות הקרן הקיימת לארצות הברית, וחזר משם לארץ דרך דרום אפריקה בשנת 1940. בשנת 1946 היה סמילנסקי שותף יחד עם מרטין בובר ואגודת "איחוד" לתזכיר שהציע פתרון ברוח מדינה דו-לאומית לוועדה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
סמילנסקי היה שותף באותה תקופה למאמצי גיוס כספים למען גאולת קרקעות, בעיקר בנגב.
בשנת תש"ז קנה ביחד עם שותפו הפרדסן טוביה מילר 260 דונם מהמצרים למען הקמת קיבוץ כפר דרום, שהוקם שנה לאחר מכן.
ב-1949 זכה בפרס אוסישקין על היצירות "בערבה" ו"בהר ובגיא".
משה סמילנסקי מת בשנת 1953 בתל אביב ונקבר ברחובות בהלוויה ממלכתית.
לאחר מותו נקרא על שמו מושב ניר משה.
סמילנסקי נישא לרעייתו הראשונה, צילה טלר, בתו של הסופר והמורה ישראל הלוי טלר, לאחר עלייתה לארץ ב-1897. לאחר מותה ב-1934, הוא נישא בשנית לאסתר דונדיקוב ועבר לגור בבית משפחתה ברחובות.
היה אב לשלושה (מאשתו הראשונה): שפרה, רנה וישעיהו (שיה).
בתו שפרה נישאה ליערן ד"ר עמיהוד גור, בנו של המילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי).
סמילנסקי היה אחיהם של הסופר והפובליציסט מאיר-סיקו סמילנסקי ושל הפסיכואנליטיקאית ד"ר אנה-חנה סמילנסקי (שהייתה, לאחר עלייתה לארץ בשנת 1933, ממיסדי החברה הפסיכואנליטית בישראל), ודודו של הסופר והפובליציסט זאב סמילנסקי, אביו של הסופר ס.
ספר הילדים הידוע ביותר של יזהר על משה סמילנסקי, עליו הרבה לכתוב בסיפוריו, הוא "הכרכרה של הדוד משה" (רישומים: גלי הוס), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1973.
בהר ובגיא: סיפורים חדשים, ירושלים–תל אביב: שוקן, 1948.
בין כרמי יהודה: ספור, תל אביב: מסדה, 1954.
בני ערב, אודסה: בדפוס נ.
בני ערב, ספורים, בשם חוג'ה מוסה, תל אביב: דביר, 1964.
בצל הפרדסים, תל אביב: מסדה, 1951.
בשדות אוקראינה: ספור, תל אביב: מסדה, 1944.
זמירה: שני סיפורים, תל אביב: 1947.
חבלי לידה, סיפור, תל אביב: מסדה, 1954.
כתבי משה סמילנסקי, תל אביב: דביר, 1945.
נס ציונה: שבעים שנות חייה, תרמ"ג – תשי"ג, נס ציונה: המועצה המקומית, 1953.
ספורי הישוב, תל אביב: דביר, 1948.
ספורי סבא: לילדים (צייר: אבשלום עוקשי), תל אביב: עם עובד, 1946.
על חוף הירקון, תל אביב: יזרעאל, 1963.
פרקים בתולדות היישוב, 6 כרכים, תל אביב: הוצאת דביר, 1939-1947.
רחובות: ששים שנות חייה תר"ן – תש"י, רחובות: עיריית רחובות, 1950.
שמש אביב: סיפורים, תל אביב: 1952.
תולדות אהבה אחת, ורשה: ספרות, 1911.
תקומה ושואה: ספור, תל אביב: מסדה, 1953.
יזהר סמילנסקי, 'שאלות שלא החלידו', הארץ, 1974.
גרשון שקד, 'הז'אנר ואביזריהו': עיונים ביצירתם של משה סמילנסקי ונחמה פוחצ'בסקי, על שירה וסיפורת, 1977.
ריסה דומב, 'דמות הערבי ביצירתו של משה סמילנסקי', עיתון 77, מס' 95, 1987.
"בין אויב לבן-דוד"; "אכן נוכחתי לדעת כי טעיתי...
חוג'ה מוסה: 'השיך עבד אל-קאדר", בתוך: קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה, כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002.
נורית גוברין, "לטיפה - פורסם ביידיש", בתוך: קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה, כרך ד', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ח 2008.
ערן צלגוב, 'המקום ושברו: על תשוקה, מקום ומיתוס ב'חוג'ה נזר' למשה סמילנסקי', מחקרי ירושלים בספרות עברית, מס כ"ו, 2013.
משה סיני (נולד ב-22 בפברואר 1961 ביפו) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
סיני היה קפטן נבחרת ישראל, שיחק במשך רוב הקריירה בהפועל תל אביב, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
סיני נולד ב-1961 ביפו לרפאל ואליס סיני, שעלו ממצרים ב-1950. הוא גדל בהפועל תל אביב ועבר בהמשך למכבי יפו, וחזר אחרי שנה אחת להפועל תל אביב בה שיחק עם החולצה מספר 7 ושימש כקפטן הקבוצה כעשור.
הוא היה שותף מרכזי לזכיות של הפועל תל אביב באליפויות של שנות השמונים: באליפות של 1981, בעודו בן 20, נבחר לכדורגלן העונה בישראל מטעם עיתון מעריב.
באליפות של 1986 כבש 9 שערים והוסיף 10 בישולים, שזיכו אותו בתואר מלך המבשלים של הליגה בצוותא עם שלום תקווה, והיה זה שבישל את שער הניצחון של גילי לנדאו במשחק המכריע מול מכבי חיפה באצטדיון בלומפילד במחזור האחרון של העונה.
לפני האליפות של 1988 יצא סיני לחצי שנה לשחק בקבוצת בוורן הבלגית אך חזר במהרה להפועל תל אביב והוביל אותה לאליפות שלישית באותו עשור, לאחר שכבש 8 שערים והוסיף 9 בישולים, שזיכו אותו בתואר מלך המבשלים של הליגה בפעם השנייה.
בנוסף זכה סיני עם הפועל תל אביב בגביע המדינה בשנת 1983 והגיע איתה למעמד הגמר בשנים 1981, 1982 ו-1988, ב-1988 הוצב במקום ה-86 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת, ובעקבות כך נאסרו שידורי משחקי הפועל תל אביב בתקופה שלפני הבחירות.
בשנת 1989 ירדה הפועל תל אביב, בפעם הראשונה בתולדותיה, לליגה השנייה, וסיני עזב את הקבוצה ועבר לבני יהודה תל אביב, איתה זכה באליפות היחידה בתולדותיה, בשנת 1990, וקיבל בפעם השנייה בקריירה את תואר כדורגלן העונה.
באותה עונה שבה הפועל תל אביב לליגה הראשונה ובסופה סיני חזר לקבוצת האם שלו.
סיני שימש בהפועל כמנג'ר-שחקן אך לא הצליח לשחזר את ההצלחות מהעשור הקודם.
ב-14 בספטמבר 1991 כבש את השער הראשון אי פעם באצטדיון טדי במשחק מול הפועל ירושלים.
בשנת 1993 פרש ממשחק פעיל לאחר שצבר 375 הופעות בליגה הבכירה וכבש 102 שערים.
בהפועל תל אביב כבש סיני 87 שערים והוא מדורג במקום השלישי בטבלת הכובשים של הקבוצה בכל הזמנים.
ארבע פעמים סיים סיני כמלך השערים של הקבוצה בליגה.
לזכותו של סיני 72 בישולים במדי הפועל תל אביב, והוא שיאן הבישולים של המועדון בכל הזמנים.
סיני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-25 בפברואר 1981, במשחק נגד נבחרת סקוטלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982. בנבחרת ישראל, בה שימש כקפטן שנים רבות, רשם במהלך שנות השמונים 47 הופעות, בהן כבש 7 שערים.
המשחק האחרון בו שותף היה משחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-22 במאי 1990.
עוד לפני שפרש מונה סיני, עם חזרתו אחרי עונת האליפות של בני יהודה, למנג'ר-שחקן בהפועל תל אביב.
לאחר פרישתו היה למאמן הראשי של הקבוצה, אך בתור מאמן לא נחל סיני הצלחות גדולות והוא התפטר מהקבוצה בשנת 1997. בעונה שלאחר מכן אימן את מכבי פתח תקווה, משם פוטר.
במחזור השמיני של עונת 1998/1999 התמנה למאמן הפועל כפר סבא אותה הוביל למקום השמיני.
בשנת 1999 חתם סיני עם ההתאחדות לכדורגל על חוזה לאימון הנבחרת הצעירה של ישראל.
חמש שנים מאוחר יותר (2004) התמנה סיני לתפקיד עוזר מאמן נבחרת הבוגרים לצידו של המאמן הראשי אברהם גרנט, וכשזה סיים את תפקידו בשנת 2006, המשיך סיני כעוזרו של המאמן דרור קשטן.
במאי 2010 חזר סיני לאימון קבוצות, וחתם במכבי הרצליה מהליגה הלאומית לעונה אחת - עונת 2009/2010. בסיום העונה התפטר סיני מתפקידו.
בינואר 2012 מונה למאמן מכבי פתח תקווה במקום אייל לחמן שהתפטר מתפקידו, ובסיום עונת 2011/2012 ירד סיני עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן הוביל את מכבי פתח תקווה בחזרה לליגת העל, לאחר שסיימה את עונת 2012/2013 במקום הראשון בליגה הלאומית.
בפתיחת עונת 2013/2014 השיגה הקבוצה ניצחון אחד בלבד בעשרת המחזורים הראשונים, וב-24 בנובמבר 2013 פוטר סיני מתפקידו.
ב-18 בספטמבר 2017 מונה שוב למאמן מכבי הרצליה מהליגה הלאומית.
ב-8 בדצמבר 2017, לאחר שלא הצליח לחלץ את הקבוצה מהמקום האחרון בטבלה, התפטר סיני מתפקידו.
במהלך התקופה בה לא אימן שימש סיני כפרשן במשחקי ליגת העל בערוצי ספורט1.
בנובמבר 2018 חזר סיני לשחק באופן חובבני בקבוצת הפועל צפרירים חולון מליגה ג', ובמשחקו הראשון לאחר יותר מ-25 שנה בישל שער בניצחון 4–2 על מכבי ספרטק רמת גן.
ב-5 בנובמבר 2019 מונה סיני לנציג הבעלים בהפועל תל אביב, במקביל למינויו של ניר קלינגר למאמן הקבוצה.
בדצמבר 2020 פוטר סיני מתפקידו.
משה ספקטור (4 ביוני 1933 – 20 באפריל 2023) היה פוליטיקאי שכיהן כראש המועצה המקומית היחיד של מכבים-רעות וכראש העיר השני של מודיעין-מכבים-רעות בשנים 2003–2008. בתקופתו כראש המועצה המקומית מכבים-רעות אוחדו מודיעין והמועצה המקומית השכנה, לאחר האיחוד נבחר לראש העיר המאוחדת.
ספקטור נולד ב-4 ביוני 1933 בפתח תקווה והוא דור חמישי בישראל.
מיד עם שחרורו מצה"ל הצטרף כחבר לקואופרטיב דן, שם כיהן גם כראש אגף התנועה והתיירות, יו"ר אגף הכספים ובגיל 45 נבחר למנכ"ל הקואופרטיב.
בשנת 1991 פרש לגמלאות ועבר עם אשתו למכבים.
בשנת 1993 נבחר ליו"ר ועדת התושבים והוביל את הבחירות ביישוב המאוחד עם רעות.
באותן בחירות, זכה ספקטור ב-57% מקולות הבוחרים ונבחר לראש המועצה המקומית מכבים-רעות.
ספקטור נבחר בשנית ב-1998 ברוב גדול של כ-77% מקולות הבוחרים וסיעתו עלתה ל-7 מנדטים.
הוא הוביל את מכבים-רעות במשך 10 שנים והביא את היישוב להישגים שהעמידו אותו במקום הראשון בארץ במדדי איכות חיים.
בבחירות בשנת 2003 התמודד על ראשות העירייה המאוחדת, מודיעין-מכבים-רעות.
ספקטור החל במירוץ רק חודש לפני הבחירות ובתום הסיבוב הראשון זכה ל-33%.
בסיבוב השני התמודד מול אמנון מרחב, סגנו של ראש העיר המודח משה שכטר, וזכה ב-55% מקולות הבוחרים.
ספקטור נבחר לראשות העיר והרכיב קואליציה.
בתקופת כהונתו כראש העיר מודיעין מכבים-רעות נהנתה העיר משגשוג, מסחרי בעיקר.
שכונות העיר פותחו ואף תוכננו שכונות מגורים חדשות.
נושאים חשובים נוספים שטופלו בעיר בזמן כהונתו:
תחילת הקמתו של אזור תעשייה עירוני ראשון
בניית "שדרת כוכבים" ראשונה מסוגה בארץ, כדוגמת זו הנמצאת בהוליווד (עם טביעת היידים של מפורסמים ישראלים כגון גילת אנקורי)
הקמת היכל התרבות הראשון בעיר
זכיית העיר מודיעין בפרס החינוך הארצי
הפעלת קו רכבת מהירה למודיעין
פתיחת כביש 431 לכיוון תל אביב
לקראת הבחירות המקומיות בשנת 2008, החליט ספקטור לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא התמודד פעם נוספת.
משה סוֹרוֹקָה (מאי 1903 – 15 באוגוסט 1972) היה איש מִנהל רפואי ישראלי, מחלוצי הרפואה הציבורית בישראל, שכיהן כמנהל האדמיניסטרטיבי ואחר כך כמנהל הכללי של קופת חולים כללית בשנות ה-50 והיה אחראי להקמת שורה של מוסדות בריאות בארץ.
סורוקה נולד בעיירה וולקוביסק שבפלך גרודנו בבלארוס (בין שתי מלחמות העולם בפולין, אימפריה רוסית).
ביולי 1920, כשהיה בן 17, עלה לארץ ישראל בראשית העלייה השלישית ועבד בסלילת כביש חיפה-ג'דה.
לאחר מאורעות תרפ"א (1921) נמנה עם 250 הפועלים העברים שגויסו לכיבוש העבודה במושבה חדרה, ונבחר כנציג מועצת הפועלים לקופת חולים.
בקיץ 1922 ניהל את בית המרפא לחולי שחפת בצפת.
בנובמבר 1923 החל לעבוד לצד ד"ר בן-ציון הירשוביץ (הראל) בניהול אדמיניסטרטיבי של בית החולים ובית היולדות של קופת החולים הכללית במעיין חרוד (לימים בית חולים העמק בעפולה).
ניהל את שירותי קופת החולים בעמק ואת מערך השירות לרפואה ראשונית ביישובים החקלאיים, והיה מעורב בהקמת בית חולים העמק בראשית שנות ה-30.
בשנת 1932 התמנה למנהל מחוז המושבות של קופת חולים (שכלל את יהודה, השומרון והשרון, מבאר טוביה בדרום ועד תל מונד בצפון), והיה ממייסדי בית חולים בילינסון בפתח תקווה.
ב-1935 נבחר למרכז קופת החולים הכללית, כיהן בו כמנהל הכספים והיה לסמכות הבלתי רשמית בתחום בניית מוסדות הקופה – מרפאות, מרכזי אבחון ובתי חולים.
בשנת 1968, בוועידה השמינית של קופת חולים, נבחר לתפקיד יו"ר מרכז קופת חולים, שבו כיהן עד מותו.
בנוסף, היה אחראי להקמה של שורה ארוכה ומפוארת של מוסדות בריאות נוספים, בהם מרפאות, מעבדות ומכוני מחקר ובתי הבראה.
סורוקה נפטר מהתקף לב באוגוסט 1972, בגיל 69. הותיר את אשתו שרה, בן ובת ונכדים.
בנוסף לבית החולים בבאר שבע, יש על שמו של סורוקה רחובות בחיפה ובפתח תקווה.
שני אחיו הצעירים ואמם אֶטְל עלו לארץ ישראל אחריו ב-1925, לאחר שנפטר אבי המשפחה.
חנוך סורוקה (1905–1970) היה מפעילי תנועת המושבים ומפא"י, ממייסדי בית ברל ומנהלו האדמיניסטרטיבי עד מותו, וממייסדי מדרשת בן-גוריון.
אחיהם הצעיר אליהו סורוקה (נפטר ב-1973) היה המנהל האדמיניסטרטיבי של בית חולים מאיר ובית חולים בילינסון.
משה סקאל (נולד ב־3 במרץ 1976) הוא סופר, עורך ומסאי ישראלי.
סקאל ניהל בשנים 2008–2016 את מפעלי הספרות במרכז לספריות וספרות בישראל ואת המפעל לתרגום ספרות מופת, וכן נמנה מאז 2005 עם עורכי כתב העת לספרות ולשירה עברית "הו!".
עד כה, פרסם סקאל קובץ סיפורים קצרים ושישה רומנים.
ספרו "יולנדה" נכלל ברשימת המועמדים לפרס ספיר בשנת 2011.
משה סקאל נולד בתל אביב למשפחה ממוצא סורי ומצרי.
בגיל 22 נסע ללמוד באוניברסיטת סורבון בפריז למשך סמסטר אחד.
במהלך שהות זו סקאל התחיל והשלים את הרומן הראשון פרי עטו, "האי אני", שגיבוריו פריזאיים וחלק הארי של עלילתו מתרחש בפריז.
בשנת 2000 חזר לפריז בשנית, הפעם לתקופה בת שש שנים.
בפריז השלים לימודי התואר הראשון ותואר Maîtrise בספרות ובמדעי היהדות באוניברסיטת Inalco.
בעבודת הגמר חקר סקאל את תרגומי המחזות מאת מולייר לעברית, והתמקד בתרגומים השונים למחזה "החולה המדומה".
בשנת 2011 השלים לימודי תואר שני (בהצטיינות) בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
סקאל נמנה עם חבר השופטים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" בשנת 2013, וכן בתחרות "התחלות" של הוצאת עם עובד באותה שנה.
במסגרת עבודתו במרכז הספר והספריות הקים את "הארכיון - ספרות עברית בקול", שעלה לאוויר בתחילת 2018. מאז 2017 הוא עובד כמנהל אסטרטגיית הדיגיטל במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
בעבר, ניהל את מפעלי הספרות במרכז לספריות וספרות בישראל, מנהל את המפעל לתרגום ספרות מופת.
הוא נמנה עם מייסדי ועורכי כתב העת "הו!".
משנת 2006 הוא מפרסם מאמרים וביקורות ספרות בעיתון הארץ, ומעביר הרצאות.
ספריו "יולנדה" ו"הצורף" עוסקים במשפחות שהגיעו לישראל מקהיר ומדמשק, ובין היתר על שום כך התייחסו אליהם כאל ספרות אוטוביוגרפית מתעתעת.
לימודיו בתיכון אליאנס ברמת אביב קירבו את סקאל לתרבות צרפת, ללשונה ולספרותה.
סקאל מספר כי בעקבות המפגש עם הצרפתית בבית הספר הוא החל לקרוא ספרות צרפתית יחד עם סבתו, ילידת קהיר, שבת דמותה ניצבת בלבו של ספרו הרביעי, "יולנדה".
עד כה פרסם סקאל שבעה ספרים.
ספרו האחרון עד כה, "החד-קרן", ראה אור ב-2020.
בשנת 1997 ראה אור ספרו הראשון, "התרחיש", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
"התרחיש" הוא ספר סיפורים קצרים ובו 13 סיפורים פרי עטו.
את רומן הביכורים, "האי אני", כתב סקאל ב-1998, בעת שלמד בפריז.
שש הדמויות ברומן, הכתוב ברובו כרצף דיאלוגים ביניהן, הן פריזאיות וחלקן יהודיות.
"האי אני" הוא רומן עברי שאינו מספר על ישראלים.
"כל כך הרבה ישראלים ילידי הארץ חיים כיום מחוץ לישראל, וזה היה רק עניין של זמן שיופיע ספר כתוב עברית, שישראל עבור גיבוריו היא 'חו"ל'", כך כתב אברהם בלבן בביקורת הרומן ב"ידיעות אחרונות".
בשנת 2007 ראה אור רומן שני פרי עטו, "אחייך אלייך, אחייך", בהוצאת ידיעות ספרים.
גיבור הספר, עמיחי, נוסע לפריז, וסיפור שהותו בצרפת מסופר מנקודת מבטה של אמו המאמצת, היושבת בתל אביב.
הרומן משלב בין דבריה של האם על אודות עמיחי בפריז, לבין קטעים מיומנו של עמיחי שנסע ליוון לאחר שעזב את צרפת.
עמרי הרצוג כתב על אודות הרומן ב"הארץ" כך: "'אחייך אלייך, אחייך" הוא רומאן מורכב ואניגמטי...
הוא מתאר גיבור מנוכר שרדוף על ידי זיכרונות ילדותו ומשולל שייכות גאוגרפית או גניאולוגית; הוא לכוד במעגל של אוננות קיומית...
הקריאה הראשונה לוותה באי-נוחות אל מול אטימותו של הגיבור; משה סקאל אינו מאפשר לקורא להתנחם בגאולה מהירה או מלאה של מי שמצטייר כזר לעצמו.
הרומן משאיר את הגיבור בחריגותו במשך רוב רובו של הסיפור, כמו מבקש מהקורא להניח לאבסורד הקיומי של הגיבור לנכוח כשלעצמו."
ספרו הרביעי, "יולנדה" (הוצאת כתר, 2011) נכלל ברשימת חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר באותה השנה ותרגומו לצרפתית ראה אור בשנת 2012, בהוצאת סטוק.
הרומן מספר על יחסיו של מומו עם סבתו המצרית יולנדה.
בעיתון הצרפתי "לה מונד" נכתב כי "יולנדה" הוא "תמונה בזעיר אנפין של החברה הישראלית, חברה מלאת חיים, מרוכזת בעצמה, מתבדלת ושסועה… 'יולנדה' כתוב כמו סונָטה… רומן משעשע ואינטימיסטי."
כאשר סקאל זכה ב-2011 בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול, כתבו השופטים, שבראשם עמד חיים באר, כך: "ב"יולנדה"...
ביסס משה סקאל את מעמדו כפרוזאיקון מעולה, המתאר בתנופה, ברגישות ובהומור מאופק את עולמם של בני דור מהגרים שלם...
ברומן חניכה זה, שאפשר להגדירו כאוטוביוגרפיה מתעתעת, הוא מגולל בעברית מהלכת קסם, פיוטית וחיננית, את יחסי הקרבה ההולכים ונרקמים בין הנער לבין
האישה המבוגרת, יחסים שעתידים לעצב את עולמו כאדם וכסופר..."
ספרו החמישי של סקאל, "הצורף", פורסם ב-2014. הספר זיכה את סקאל במלגה מטעם "עם הספר" של קרן רבינוביץ לשם תרגומו לאנגלית.
יצא לאור באנגלית ב-2018 בשם - The Diamond Setter.
סקאל קרוי על שם סבו, משה סקאל, שהגיע לישראל מסוריה דרך לבנון ב-1949, והקים חנות תכשיטים בתל אביב; כמוהו, גם סבו של המספר ב"הצורף" היגר עם משפחתו הענפה מסוריה לישראל והקים בה חנות תכשיטים, בסמטה פלונית.
רומן זה, אולי האוטוביוגרפי ביותר של סקאל עד כה, עוקב אחר קורות אותה משפחה דרך עיני הדמויות השונות ודרך סיפורו של היהלום הכחול "סבאח", שהוענק לדודה גרציה מן הסולטן העות'מאני, והוא נודד יחד עם המשפחה ותלאותיו משתרגות בתלאותיה.
כך כתבה עדנה שמש על "הצורף" ב"הארץ": "יותר מכל, "הצורף" הוא סיפורו של מקום, המקום הפיזי כמו גם המקום הרגשי שהוא תופס בלב גיבורותיו וגיבוריו.
בשפה יפה ובאהבה מספר סקאל דרך עיניהם של תום ופריד, חוני ואחלמה, גרציה, רפאל וליילה על יפו ועל דמשק של תחילת המאה שעברה ואלה של היום.
מבין הדפים עולים ניחוחותיהם של חיים עשירים שהיו ואינם עוד, תמונת עולם מדויקת ומעוררת געגועים, השקולים לכאבי פנטום של איבר קטוע."
כפי שכותב סקאל באחרית הדבר של הרומן, כתיבת "הצורף" הייתה כרוכה במחקר על החיים בימי השלטון העות'מאני והמנדט הבריטי, בין היתר דרך כתבים שונים כגון מאת חיים חיסין וי"ח ברנר, ועל מלאכת הצורפות; סקאל בעצמו אף שימש כשוליה במשך שלוש שנים בחנות התכשיטים שירש אביו מסבו.
נוסף על שבעת ספריו, פרסם סקאל במהלך השנים סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת כגון "דווקא", "אלכסון", "הכיוון מזרח", "ידיעות אחרונות", "Time Out", ובמוסף הספרות של עיתון "הארץ".
בשנת 2012 סיפור קצר פרי עטו נבחר לפתוח אנתולוגיה צרפתית על העיר לונדון, שראתה אור בהוצאת סטוק.
בשנת 2024 פורסמה מסה פרי עטו באנתולוגיה "בלי להישיר מבט – אהבה בשירה העברית בת־זמננו" בעריכת מיכאל קגזנוב בהוצאת קתרזיס, שבה עמד סקאל על יסוד האהבה בכתיבתו ובהבחנה שבין פרוזה לבין שירה.
מסות נוספות פרי עטו על אודות ספרות ושירה פורסמו בגיליונות רבים של כתב העת "הו!".
סקאל מתגורר מאז שנת 2019 בברלין יחד עם בן זוגו המשורר והמתרגם דורי מנור.
בשנת 2011 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול.
בשנת 2011 היה סקאל מועמד לפרס ספיר על ספרו "יולנדה", ונכלל ברשימת המועמדים הסופית.
בשנת 2011 זכה במלגה מטעם קרן פולברייט, קרן חינוך אמריקה-ישראל, לצורך השתתפות בתוכנית הכותבים הבינלאומית בבית הכותבים באיווה סיטי, איווה, ארצות הברית.
בשנת 2012 התארח בבית הכותבים במנוסק, בפרובאנס שבצרפת.
בשנת 2012 זכה במלגה של ארגון CNL הצרפתי לתרגום "יולנדה", שראה אור בהוצאת סטוק.
בשנת 2015 זכה במלגה מטעם "עם הספר" של קרן רבינוביץ לתרגום "הצורף" לאנגלית.
סרדינס נולד בטורקיה ועסק במסחר.
עלה לישראל מטורקיה בשנת 1949, והיה בין מייסדיו של המושב גבע הכרמל.
היה מזכיר המושב, ממייסדי ארגון המשביר לעולה וחבר הנהלת המשביר המרכזי.
ב-1958 היה מרכזו הראשון של ארגון הקניות "משקי הצפון.
בשנת 1959 נבחר לכנסת מטעם מפא"י כנציג תנועת המושבים וכיהן כחבר הכנסת עד 1969. בתקופת כהונתו עסק בין היתר בגיוס תמיכה עבור מושבי העולים.
הוא היה חבר בוועדות הכנסת, הכספים, הכלכלה, העבודה והרווחה והשירותים הציבוריים.
במהלך כהונתו בכנסת השישית שימש כסגן יושב ראש הכנסת.
בתחילת 1969 נודע כי סרדינס הסתבך בחובות למושב בו היה חבר.
לאחר חקירה נוספת בענייניו הוא נפסל על ידי המוסד לביקורת של תנועת המושבים מלשמש בכל שליחות לאחר שנקבע כי ניצל את מעמדו בארגונים השונים בהם פעל לקידום ענייניו.
בעקבות פרשה זו לא העמיד סרדינס את מועמדותו לרשימת המערך לבחירות לכנסת שהתקיימו ב-1969.
נפטר מדום לב במהלך ביקור בקריית ביאליק, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף למושבים גבע כרמל וצרופה .
משה סתוי (סטַבסקי; בכתיב יידי: סטאווסקי) (א' באדר תרמ"ד, 27 בפברואר 1884 – 24 ביוני 1964) היה סופר יידי ועברי יליד רוסיה, איש העלייה השנייה.
נולד למשפחת סטבסקי באנטופול שברוסיה הלבנה בשנת 1884. בשנת 1904 החל לכתוב את סיפוריו הראשונים ביידיש.
בשנת 1907 עבר לעיר ורשה, שם פרסם בשנת 1908 ב"דער וועג" את סיפורו הראשון "יום שישי של קיץ בעיר קטנה", שתורגם ב-1911 לעברית.
עד סוף 1911 התגורר בוורשה כסוחר תבואה, תוך שהוא עובר בהדרגה לעבודה ספרותית עיתונאית ביידיש ואחר כך גם בעברית.
באותה שנה גם כונסו סיפוריו בספר אידיליות ותמונות.
בסוף שנת 1911 עלה סטבסקי לארץ ישראל.
בארץ עבד כפקיד בגימנסיה העברית "הרצליה" והמשיך בעבודתו הספרותית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שומר וחקלאי בבאר טוביה, בבן שמן ובפתח תקווה, ובחלק מהשנים אף היה חבר בארגון המגן.
בתקופה זו עמד בראש ועד הפועלים בפתח תקווה.
ב-1922 הקים רפת בתל אביב, ושימש כרפתן למשך 8 שנים רצופות.
בשנים אלו פרסם שורה של סיפורים, אגדות ושירים בפרוזה מחיי הארץ: "שפע", "בנגב", "האורח", "הבוקר אור", "דיצה", "לאחותי באר טוביה" ועוד.
במהלך התקופה חי הרבה במחיצת הערבים והאזין לשיחותיהם, ששימשו חומר למרבית סיפוריו.
בשנת 1930 פרסם את ספרו המפורסם ביותר "ספר הבהמות", המספר את סיפורן של 13 חיות ובהמות, וביניהם בחצר העצים: מסירותה של כלבה לגורה; לבן הארמי: סיפור חייו של סייח שהיה משוש לבם של ילדי העיירה; ורקה: אהבתה של פרה פראית לבנה העגל; ועוד.
בין 1930 ל-1932 נשלח סתוי חזרה לפולין כדי לקדם את הספרות העברית.
בשנות ה-40 חזר סתוי להתגורר במושב באר טוביה.
תוך שהוא סובב בכפרים הערבים שבאזור ועוסק בקניית תבואות למד את אורחות חייהם של תושבי הכפרים.
בתקופה זו פרסם את ספריו בן השמן מבגדד והכפר הערבי המתארים את ההוויי הערבי והפולקלור המזרחי.
לעיתים אף חתם בפסבדונים מ.
אבו נעמן, כמנהג הערבים המכונים על שם בניהם.
בשנים אלו סתוי הפך למוביל ספרות הערביסטים הישראלי.
השערה אומרת כי משה עיברת את שמו מסטבסקי לסתוי משום ששמו של אחד החשודים ברצח ארלוזורוב היה סטבסקי.
בשנת 1952 פרסם את בערוב יום, אוסף סיפורים וזיכרונות על מקום מולדתו - העיירה אנטופול.
ב-1954 זכה בפרס למדן לספרות ילדים על האגדות שליקט ותירגם בספר הדרך לארץ האושר, מקבץ של 61 סיפורי אגדה שמקורם בסיפורי עם מזרחיים ובחיי הערבים.
נפטר בשנת 1964, ונקבר בבנימינה.
בנו נעמן סתוי היה מראשוני משטרת ישראל, המושל הצבאי של חבל הגליל ואגרונום.
לסתוי היו שני נושאי כתיבה מרכזיים: העיסוק בבעלי החיים והעיסוק בחיי הגולה.
בעיסוקו הראשון, סתוי היה ראשון הסופרים העבריים שמיקד את עיקר כתיבתו בתיאור היחסים בין הילד וחיית הבית.
הראשון בספרות העברית המספר על הבהמות, החיות והעופות הביתיים בתור נושא ולא בתור נשוא, כאשר הם מרכז העלילה וחיי האנשים שסביבם משמשים להם מסגרת.
בסיפוריו בעלי החיים קרובים לאדם ברגשותיהם, בקיומם ובמראם.
הקרבה הלבבית החמימה מהם נאצלת על עולמו של האדם, מרככת אותו ומגוונת אותו.
ההווי העממי נשזר בהם בחוטי חיבה והדדיות.
בעיסוקו השני גילה סתוי כישרון תיאורי ריאליסטי מבורך, סיפוריו ניחנים בתיאורי טבע מרתקים כאשר בעלי החיים נוטלים בהם חלק, אך זה צנוע יותר משהתפתח עם עלייתו ארצה.
סתוי ועונות השנה בארץ ישראל
סתוי, שכחקלאי וכסופר היה מעורה בטבע הארץ ובספרות העברית, התאונן בכתביו על היעדר ההתאמה בין יצירותיהם של הסופרים והמשוררים העבריים לטבע הארץ ואורחותיה.
בכתביו חזר הדגיש את הניגוד בין "הסתיו" הארצישראלי לבין הסתיו האירופי.
"רק שתי תקופות יש לנו כאן: קיץ וחורף או ימות החמה וימות הגשמים" קבע, ועל החורף אמר "עם הגשם הראשון, באה הרווחה לאדם, לחי ולצומח, ורונן הלב לקראת החיים החדשים...., והשם חורף מסמל כאן את התחייה, רעננות ועלומים".
בהקשרים אלו, ריכז ומיין כמה וכמה שיבושים וסילופים לשוניים בספרו פרקי טבע ולשון, ש"השתרשו בספרותנו במשך דורות בהשפעת הגלות, תוך יניקה והזנת הנפש ממראות נוף, סגנוני חיים ותרבויות של עמים זרים וארצות ניכר".
בן השמן מבגדד, מסדה, 1943
הכפר הערבי, עם עובד, 1946
ידידים אילמים - ספר הבהמות מהדורה מתוקנת חדשה, עם עובד, 1949
בדרך לארץ האושר, י' שרברק, 1954
פרקי טבע ולשון, בסדרת ספריה לשיפור הלשון ולעיונים בטבע, מלילות, 1958
הזורעים בדמעה - סיפורי כפר, דביר, 1959
שלושה סיפורים, הוצאת "יחדיו", 1965
משה עברי-סוקניק (נולד בנובמבר 1949) הוא קצין שריון, אלוף בצה"ל ובעל עיטור העוז שהיה בין היתר מפקד הגיס המטכ"לי, מפקד זרוע היבשה ונספח צבאי בארצות הברית.
עברי-סוקניק נולד בתל אביב וגדל כילד חוץ בקיבוץ שער העמקים.
התגייס לחיל השריון בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה לחם כמפקד מחלקה בשריון והשתחרר בשנת 1970. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב סוקניק, ששהה בלונדון, לישראל, התגייס ולחם בקרב החווה הסינית כמפקד פלוגה בגדוד 100, גדוד שריון עליו פיקד אהוד ברק.
על תפקודו במלחמה עוטר בעיטור העוז.
לאחר תום המלחמה שירת בצה"ל תקופה נוספת של כחצי שנה עד שהשתחרר.
באזרחות עבד בעסקי הובלות, היה מנהל סניף תל אביב של חברת הגרירה "מגור" ומנהל שירות ארצי שלה.
התקדם לתפקיד מג"ד במהלך שירות המילואים שלו, ובשנת 1981, לפי בקשת הצבא שנזקק למג"די שריון, התגייס מחדש לשירות קבע.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 184 בגזרה המזרחית.
לאחר מכן קודם למגוון תפקידים: מפקד קורס קציני שריון, מפקד חטיבת המילואים "מרכבות הברזל" ומפקד חטיבה 500. בשנת 1990 מונה למפקד אוגדת מילואים - עוצבת להב, ולאחר מכן מונה למפקד עוצבת געש.
בשנת 1994 מונה למפקד הגיס המטכ"לי והועלה לדרגת אלוף.
בשנת 1998 מונה לראש מפקדת זרוע היבשה.
בשנת 2001 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית.
לאחר סיום כהונתו בשנת 2004 פרש מצה"ל.
לאחר מלחמת לבנון השנייה הופקד על תחקור תפקודה של אוגדה 162, ובשנת 2007 התבקש לחזור לשירות צבאי פעיל כמפקד הגיס הצפוני, לאחר שהתפקיד נוצר מחדש, תפקיד ממנו פרש בראשית שנת 2008. לאחר פרישתו מתח ביקורת על רמת האימונים של צה"ל, שלטענתו לא מספיקה כדי להילחם ביעילות במלחמה הבאה.
סוקניק הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
משה סלקטר (נולד ב-3 בדצמבר 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
סלקטר שיחק בעיקר במכבי חיפה, ונודע בשל יכולתו הטובה בנגיחות ומשחקו ההוגן.
סלקטר נולד בישראל ליעקב סליקטר, יליד בולגריה, ולכוכבא, ילידת טורקיה.
הצטרף למועדון מכבי חיפה כבר בגיל 8, ושיחק בקבוצות הצעירות השונות של המועדון.
הוא החל את דרכו כבלם, ומאוחר יותר הועבר לעמדת הקשר.
הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של מכבי חיפה בשנת 1977, והועבר על ידי מאמנה ג'וני הרדי לעמדת החלוץ.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא כבש 34 שערים, וסייע לה לזכות באליפות ליגת הנוער בפעם השנייה בתולדותיה וכן בגביע המדינה לנוער.
משחקו המפורסם ביותר מאותה תקופה הוא הדרבי של חיפה בין קבוצות הנוער, שבו כבש ארבעה שערים.
ב-6 בינואר 1979 ערך סלקטר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, במשחק מול הכח רמת גן, כאשר הקבוצה שיחקה בליגה הארצית.
גיוסו לצבא ההגנה לישראל מאוחר יותר פגעה מעט ביכולתו ככדורגלן.
הוא התגלה כשחקן כשרוני באותה תקופה, ובין היתר כבש שער ממרחק של 40 מ' בחצי גמר גביע המדינה ב-1981 מול בני יהודה, שלא עזר לחיפה להעפיל לגמר.
סלקטר כיהן כקפטן נבחרת הנוער, ומאוחר יותר זומן לנבחרת הצעירה של ישראל, אך שיחק במדיה פעמיים בלבד.
בשנת 1982 הגיע למכבי חיפה המאמן ג'ק מנסל, שלא האמין ביכולתו של סלקטר כחלוץ, ובעקבות כך ניפה אותו מסגל הקבוצה.
לאחר פיטוריו של מנסל והגעתו של ג'וני הרדי במקומו, הוחזר סלקטר לסגל והחל להנהיג את הקבוצה.
בשני מחזורי הסיום של עונת כבש סלקטר שערים חשובים, מול הפועל יהוד ומכבי רמת עמידר, שהובילו לזכייתה של מכבי חיפה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה העליונה (אז "הליגה הלאומית"); זאת למרות יתרון של 13 נקודות לזכותה של בית"ר ירושלים קודם לכן.
בעקבות יכולתו הטובה הוא אף זומן לנבחרת ישראל, ושיחק במדיה לראשונה מול נבחרת אורוגוואי.
בעונת הוא פיתח שותפות יעילה בחוד ההתקפה של מכבי חיפה יחד עם זאהי ארמלי ורוני רוזנטל, שהובילה את מכבי חיפה לזכייה נוספת באליפות.
בנוסף הוא סיים כמלך השערים של הקבוצה בעונה זו, עם 16 שערים, ואף זכה בתואר כדורגלן העונה של מעריב.
לאחר סכסוך עם המאמן שלמה שרף, סלקטר עבר לבית"ר ירושלים בשנת 1987 תמורת 115 אלף דולר.
הוא כבש ארבעה שערים בלבד במדי בית"ר, ועל כן הושאל עוד באמצע העונה להפועל כפר סבא, בה כבש שער אחד בלבד.
הוא חזר למכבי חיפה בשנת 1989, אך לא הרבה לשחק ובעקבות כך עבר למכבי עכו מליגה א', וסייע לה לעלות לליגה הארצית.
לאחר מכן פרש ממשחק פעיל ומונה לזמן קצר למאמן קבוצת הנוער של מכבי חיפה.
לאחר פרישתו החל סלקטר לעבוד במשטרת ישראל.
ב-2009 השתתף סלקטר בטורניר הוקרה שנערך לכבוד קבוצת האליפות הראשונה של מכבי חיפה.
הוא נחשב לאחד מהשחקנים המצטיינים בהיסטוריה של המועדון.
פרופסור משה סלוחובסקי (נולד ב-1958) הוא היסטוריון ישראלי.
משמש כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה, ראש המכון להיסטוריה וראש מרכז לייפר ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבר שימש כראש החוג להיסטוריה וכראש תוכנית "אמירים" לתלמידים מצטיינים.
סלוחובסקי מומחה להיסטוריה צרפתית ולשפה הצרפתית, להיסטוריה של ימי הביניים, היסטוריה של העת החדשה והיסטוריה של המאה ה-19.
למד לתואר ראשון ושני במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1980 עד 1986. לאחר סיום המוסמך למד שנה לתואר מוסמך בפריס, ואת עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת פרינסטון בנושא פולחן הקדושים בפריז בימי הביניים המאוחרים.
את עבודת הפוסט-דוקטורט ביצע במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא שב לירושלים ב-1995 ומאז מלמד בחוג להיסטוריה.
סלוחובסקי מכהן בקתדרה על שם פולט וקלוד קלמן לתולדות יהדות צרפת.
תחומי העיסוק שלו הם היסטוריה של צרפת, היסטוריה של המיניות, היסטוריה דתית והיסטוריה של קולוניאליזם.
סלוחובסקי מרכז מזה שלוש שנים את קבוצת הקריאה ההומו-לסבית של מרכז לייפר (שמתקיימת במרכז הגאה בתל אביב).
בין 2014 ל-2017 היה ראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בעבר היה ראש תוכנית אמירים.
עורכים: משה סלוחובסקי, יוסף קפלן.
ג'ורג' מוסה, לאומיות ומיניות באירופה המודרנית, עורך: משה סלוחובסקי.
תולדות היהודים בממלכת הצלבנים, יהושע פראוור.
תרגם מאנגלית: משה סלוחובסקי, הוצאת יד יצחק בן צבי.
משה סמבטיון (ליפסטאק; 22 ביולי 1913 – ספטמבר 1986, מונטריאול, קנדה) היה סופר, הוגה דעות וחוקר תלמוד יהודי.
סמבטיון נולד בכפר דונדושאנו, בבסרביה שברומניה למשפחה רבנית.
אביו היה הרב אהרן ליבסטאג, צאצא רחוק של הבעל שם טוב, ואמו אסתר לאה הייתה בעלת ייחוס רבני.
הוא קיבל בבית חינוך מסורתי בחדר ובישיבה ונחשב לעילוי.
בנעוריו החל להתעניין בהשכלה כללית ובשירי ביאליק.
כשהיה בן 13 התפרסם שירו הראשון בעיתון "העולם" הלונדוני.
אחר כך ערך ירחון בשם "סמבטיון" בישיבת קישיניב שם למד.
הוא גורש מהישיבה עקב התעניינותו בהשכלה ונדד לבודפשט, למד אצל הרב יונתן שטייף ובגיל 18 קיבל הסמכה להוראה.
הוא החל ללמוד יהדות ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט.
בגיל 19 קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו "עקרונים פילוסופים בתלמוד".
ב-1932 עמד בראש "ברית סמבטיונים", ארגון הגנה יהודי חשאי נגד פרעות הקוזקים ברומניה.
בשנת 1934 הוא עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה והחל לעבוד בבניין.
ב-1936 פרסם ספרון בשם "מנשר הנוער היהודאי להאומה הבריטית", בו הוא קורא למרד נגד שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הוא עבר ליפו ובשנת 1937 לימד עברית באולפן של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1939 האשים סמבטיון את ש"י עגנון בסדרת מאמרים בכתב העת הרוויזיוניסטי המשקיף בכך שגנב את ספרו ימים נוראים מספריו של הרב האמריקני שמריהו הלוי הורוויץ.
הסופר ברוך קרופניק הגן על עגנון בעיתון הארץ וקרא לסמבטיון לחזור בו מהאשמותיו, אך ללא הועיל.
בסוף 1941 הוא הקים "חוג סופרים ואמנים צעירים" וארגן בתחילת 1942 מספר אירועים מטעם הארגון, לו קרא "קולמוס - איגוד סופרים ואמנים צעירים".
בשנת 1943 ניסה לארגן תערוכה של הספרות העברית בארץ ישראל בימי המלחמה, מטעם ארגון קולמוס.
בתגובה פרסמו גורמים שונים הודעות שאין להם כל קשר לתערוכה ושמם שורבב לפרסומים ללא רשותם.
אף פורסמה הודעה של "ועד קולמוס" שטען שהפרסומים על התערוכה נעשו ללא רשות הוועד ושסמבטיון הורחק מועד קולמוס בגלל מעשים דומים שנעשו בעבר.
באוגוסט 1943 הוא פרסם על כוונת ארגון קולמוס להקים את "בית טשרניחובסקי".
בתגובה פרסם שאול טשרניחובסקי שהוא מוחל על הכבוד ודורש שלא להשתמש בשמו למפעלים מפוקפקים.
הוא הוציא בארץ "שמון עברי", בן עשרה כרכים, המכיל את כל השמות העבריים שהצליח לאסוף ואת מקורותיהם.
בשנת 1941 יצא ספרו "לשון נופל על לשון" אשר עסק במחקר בלשני.
ב-1943 יצא ספרו "עברית סמבטיונית".
בשנת 1945 פרסם את הספר "חיי סמבטיון: אפוס אדם עליון", וב-1949 יצא ספרו "שפינוזה גנב ספרותי".
בשנת 1950 פרסם סמבטיון את ספרו "לקסיקון תולדותי-ביקורתי של סופרי מופת ישראליים מכל התקופות ובכל הלשונות" (בהוצאת פע"ן, קלוב ישראלי עולמי אשכולון).
פרסם את לקסיקון הסופרים העבריים שכתב והוציא לאור לבדו, "סופרון עברי".
את עצמו הגדיר סמבטיון בלקסיקון בתור "גדול הסופרים העבריים בארץ-ישראל וגדול הסופרים העבריים בעולם".
הוא הוציא ספר אוטוביוגרפי בשם "חיי סמבטיון", שתורגם לצרפתית וזכה להצלחה.
הספר יצא בעברית בשנת 1946.
כתב בעיתונים "דבר", "הבוקר", "הצופה", "המשקיף" ו"משמר".
משה ספקטור (11 באפריל 1942 – 17 בינואר 2024) היה תת-אלוף בצה"ל והמנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה.
משה ספקטור נולד בשנת 1942 באזור קייב.
עלה לישראל ב-1949. ב-1960 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני.
עם סיום הקורס שב לחטיבה וביצע מספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון).
לאחר מלחמת ששת הימים מונה למפקד סיירת גולני.
לאחר מכן שירת כסמג"ד בחטיבה.
בשנים 1969–1970 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר מכן, והוא כבר רב-סרן, הוצב באגף מבצעים.
בשנת 1972 שירת כמפקד פלוגה בבה"ד 1. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד סיירת שקד, פרוסה בחצי האי סיני בקו המוצבים, בין היחידות שניסו לבלום את הצבא המצרי בימי הלחימה הראשונים וספגה אבדות רבות.
כוח מן היחידה, בפיקודו של ספקטור, לחם תחת פיקוד חטיבה 14 בקרב החווה הסינית, בצליחת תעלת סואץ ובקרב על מתחם אורחה.
בהמשך שירת כמפקד חטיבה 5. לאחר מכן פיקד על חטיבת ביסלמ"ח.
בהמשך הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1982–1985 שירת כמפקד אוגדת יהודה ועסק בהסבתה לאוגדת שריון.
לאחר מכן שירת כראש מטה פיקוד הצפון.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל הראשון בעיריית פתח תקווה.
תפקיד זה מילא במשך 15 שנים ולאחר מכן שימש כ־13 שנים כיועץ ראש העיר לנושאי תשתיות מוסדות חינוך ונוער.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "משה ספקטור – קצין וג'נטלמן".
קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה.
ב-17 בינואר 2024 נפטר בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
משה סילמן (26 בנובמבר 1954 – 20 ביולי 2012) היה פעיל במחאה החברתית בישראל, שנקלע למצוקה כלכלית ובריאותית ממושכת והצית עצמו מול מצלמות התקשורת כאקט מחאה, במהלך הפגנה לציון שנה למחאת האוהלים ב-14 ביולי 2012. סילמן נכווה אנושות, אושפז בבית חולים, ונפטר מפצעיו שבוע לאחר מכן.
משה סילמן נולד בשנת 1954, והיה רווק ללא ילדים.
הוא שהה שנים אחדות בארצות הברית, וכשחזר הקים עסק הובלות בשם "מיקה שינוע" שהפעיל ארבע משאיות.
בשנת 2002 חויב בדמי ביטוח לאומי בסך 15,000 ש"ח, ומשלא שילם אותם עקב מחלוקת על ההצדקה לחיוב, עוקלה משאיתו על ידי המוסד לביטוח לאומי.
המשאית נמכרה כעבור כשנה, לאחר שסילמן לא שחרר אותה, בין השאר עקב שביתות בביטוח הלאומי.
סילמן הגיש תביעת נזיקין נגד המוסד לביטוח לאומי, בה טען שנגרמו לו נזקים של יותר מ-4.5 מיליון ש"ח עקב עיקול המשאית.
בקשתו לפטור מאגרת בית-משפט נדחתה, לאחר שרשם בית המשפט חגי ברנר קבע כי "סכום התביעה מופרך על פניו, וכמוהו הניסיון לקשור קשר סיבתי בין מחדליו של המוסד לבין הנזק שנגרם למבקשים".
על החלטה זו הגיש סילמן בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, אך נדחה בנימוק שעליו לערער בבית המשפט המחוזי.
ערעורו של סילמן לבית המשפט המחוזי ת"א נדחה על ידי חגי ברנר, בכובעו כשופט מחוזי בפועל.
בשנת 2004 הקים חברה לייצור אדניות פלסטיק שקופות, אליה צירף כשותפה ומשקיעה את דודתו.
מיזם זה נכשל, וסילמן תבע פיצויים מהספקים של החברה.
תביעתו נדחתה, תוך שהשופטת מתחה ביקורת על כישוריו העסקיים של סילמן: "מנתוני התיק עולה כי לא בחלום עסקינן כי אלא ככל הנראה בפנטזיה, וחבל שסילמן בוחר להפנות את חיציו לכל הגורמים שדווקא ניסו לסייע בידו ככל שניתן בפרויקט זה, מבלי ששולם להם דבר עבור עבודתם".
בשנת 2005, לאחר קריסת עסקיו, פונה סילמן מדירתו ועבר לגור עם אמו בבת ים, שם עבד כנהג מונית.
לאחר מות אמו ועיקול דירתה, עבר לגור בשכירות.
בשנת 2011 עבר להתגורר בחיפה.
כיוון שפשט רגל ולא שילם את חובותיו, רישיון הנהיגה שלו נשלל ממנו, וכך נשללה ממנו היכולת להתפרנס כנהג מונית.
באותה התקופה עבר רצף אירועים מוחיים, ולכן בית המשפט סירב להחזיר לו את רישיון הנהיגה.
הוא פנה למוסד לביטוח לאומי, בבקשה להכיר בנכותו, אך זכה באחוזי נכות נמוכים.
בסיוע עמותת "רבנים למען זכויות האדם", הוא הוכר במאי 2012 כנכה בדרגת נכות 100% אך ב-50% נכות תפקודית, וקיבל קצבת נכות בסך 2,300 ש"ח לחודש.
פניותיו למשרד השיכון בבקשה לסיוע בשכר דירה נדחו, משום שבעבר הייתה דירה בבעלותו ומשום תביעה שהגישו אחיותיו כנגד הבנק שעיקל את דירת אמם.
במקביל פנה לחברת "עמידר" בבקשה לדיור ציבורי, אך נדחה משום שלא עמד בקריטריונים.
פנייתו למחלקת הרווחה של עיריית חיפה נדחתה אף היא, ונאמר לו שהמחלקה תוכל לעזור לו רק לאחר שיהיה דר-רחוב.
ח"כ אורלי לוי-אבקסיס, יו"ר השדולה למען הדיור הציבורי, פנתה בשמו של סילמן למנכ"ל משרד השיכון.
משרד השיכון הודיע שוועדה מיוחדת תדון שוב בבקשה שלו בספטמבר, אך סירב לתת סיוע חירום כדי למנוע ממנו להגיע למצב בו הוא חסר בית.
סילמן הבהיר לכל הגורמים שטיפלו בו, שהוא לא יגיע לרחוב.
לדבריו, לאחר שתרם למדינה כל חייו, חובתה של המדינה לעזור לאזרחים במצבו.
בעבר כבר איים לפגוע בעצמו, אך איומיו לא הביאו את גורמי הרווחה לפתור את בעיותיו.
בתגובה לאיומיו, טענה נציגת הוועדה הפסיכיאטרית במוסד לביטוח לאומי כי מי שמאיים להתאבד לא מתכוון להתאבד, ופקידת עמידר ביקשה ממנו רק שלא יעשה זאת במשרדי עמידר.
בקיץ 2011 הצטרף משה סילמן לפעילויות מחאת האוהלים, במסגרת "החזית החיפאית", קבוצת פעילי המחאה החברתית שהתגבשה בחיפה, וסייע בארגון אירועי מחאה בחיפה.
סילמן דגל בנקיטת קו אקטיבי, שנתפס כפוליטי יותר, או ישיר יותר מהקו שאפיין את פעילות "החזית החיפאית".
הוא ביקר את המגמות המצמצמות שביקשו למקד את המחאה בשינוי תודעה במסגרת הקיימת.
לשיטתו, המחאה חייבת להיות פוליטית, וצריכה להתבטא בהקמת מפלגה, שמטרתה "להעיף את ביבי", לדבריו.
הוא קרא למחאה פעילה, דוגמת פלישה לדירות ריקות במסגרת המאבק למען דיור ציבורי.
ב-14 ביולי 2012 באקט מחאה הפגנתי, הצית עצמו סילמן בהפגנה לציון שנה למחאה החברתית.
במכתב ההתאבדות שחילק בטרם ההצתה, הוא האשים את מדינת ישראל ואת מערכת הרווחה בכישלונן לטפל באוכלוסיות המוחלשות ובאנשים במצבו.
הוא האשים את ראש הממשלה בנימין נתניהו ואת שר האוצר יובל שטייניץ, האחראים למדיניות הכלכלית שהביאה אותו, לתפיסתו, למעשה ההתאבדות.
עוד האשים בעלי תפקידים במוסד לביטוח לאומי ובמערכת המשפט, אותם תפס כנושאים באחריות אישית לעוול שנגרם לו, לדבריו.
לאחר שהצית עצמו, הועבר סילמן לבית החולים איכילוב, הקרוב ביותר למקום ההצתה.
בבית חולים זה אין יחידה לטיפול בכוויות, ולכן הועבר לבית החולים שיבא, בו יש יחידת כוויות.
אולם, סילמן נאלץ להמתין במחלקת טיפול נמרץ כללי, משום שכל המיטות ביחידת הכוויות היו תפוסות.
משה סילמן נפטר מפצעיו ב-20 ביולי 2012, ונקבר בבית העלמין הדרום בבת ים.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו ציין, בעקבות ההצתה העצמית של סילמן, כי "מדובר בטרגדיה אישית גדולה".
שר החינוך, גדעון סער, אמר: "המעשה צריך להזכיר לכולנו את המצוקה היומיומית כחברה וכפרטים, שצריך להיות רגישים וקשובים למצוקת הזולת ולסייע ולעזור ככל שניתן.
הדבר החשוב הוא להבין את הרקע לדברים, להבין את המצוקה שמתוכה יכול דבר כזה להתבצע ולהיות רגיש לה".
יו"ר הכנסת, ח"כ ראובן ריבלין, אמר: "אסור להתעלם מזעקתו.
זעקתו היא זעקתם של אזרחים רבים החרדים יום-יום מלהיזרק לרחוב, ללא קורת גג.
זוהי זעקה החושפת את הכשל המתמשך של המדינה בכל הנוגע לדיור הציבורי".
ח"כ שלי יחימוביץ' הגיבה למותו של סילמן: "התאבדות היא תשובה חריגה ומזעזעת לקושי ולסבל, אבל אל לנו לשכוח את ההקשר: ההקשחה הלא אנושית בתנאי הזכאות לדיור ציבורי, פרימת רשת הביטחון הסוציאלי עד שיש בה חורי-ענק שרבים נופלים דרכם לתהום; ומאבק ההישרדות של בעלי העסקים הקטנים והבינוניים.
גורלו של סילמן הוא במידה רבה תוצאה של קריסתה של מדינת הרווחה, ועלייתה של כלכלת ג'ונגל דרוויניסטית".
בשיח הציבורי, היו שהשוו את משה סילמן ליאן פאלאך או מוחמד בועזיזי, וראו במנהיגי המדינה ובראשם בנימין נתניהו את האשמים במצבו.
לעומתם, היו שראו בו אדם הלוקה בנפשו, אשר נסיבות חייו הביאו אותו לצעד של יאוש.
מבקרי הממשלה אימצו את הנרטיב של התעמרות הרשויות בסילמן ואת הכשלים במערכת הרווחה, שלא הצליחה לטפל במקרהו של סילמן.
לעומתם, מצדדי הממשלה נטו לראות את הפן האישי והטראגי במסלול חייו של משה סילמן.
בעקבות הפרסום הרב שזכה מעשה ההצתה, החל אפקט ורתר שהביא לניסיונות התאבדות נוספים, של אנשים במצוקה כלכלית ונפשית שנואשו ממערכת הרווחה.
עקיבא מפעי, נכה צה"ל בן 45, הצית עצמו יומיים לאחר מותו של סילמן, ומת מפצעיו.
סילמן ומפעי (וכן עוד שני מציתי-עצמם אחרים) זוכים להבלטה מיוחדת במחזה "נפילה בשידור חי" של אריה קרישק שהועלה בסתיו 2014 בכיכובו של אלכס אנסקי.
ממשלת ישראל הכריזה על הקמת צוות "אורות אדומים" במוסד לביטוח לאומי, לטיפול חירום במקרים קיצוניים, אך העובדים הסוציאליים התלוננו שלא ניתנים להם כלים לטיפול במצוקות.
לדבריהם, העובדה היא כי מרבית הפניות לרווחה, הן בשל מצוקת דיור והן בסיוע מול המוסד לביטוח לאומי, מובילות להתגברות ניסיונות אובדניים ומעשי ייאוש מצד אזרחים במצוקה.
זאת לאחר שהם מבינים כי אין בידי העובדים הסוציאליים יכולת ממשית לסייע להם.
רבי משה סוקולובסקי (תרכ"ח, 1868, רוז'ינוי - י"ט בטבת תרצ"א, 2 בינואר 1931, בריסק דליטא) היה ראש ישיבה ליטאי.
נודע בעולם הישיבות על שם ספרו ה"אמרי משה".
הרב סוקולובסקי כיהן כראש ישיבת תורת חסד בבריסק.
נולד לרב שמואל סוקולובסקי בעיירה רוז'ינוי, הסמוכה לבריסק דליטא.
בילדותו התפרסם בשם "העילוי מרוז'ינוי".
בשנת תרנ"א, בהיותו בן 23, נישא למליה בתו של תושב בריסק בנימין חארי, שהיה אדם אמיד.
בשנה הראשונה לנישואיו כתב את ספרו הראשון "מלאכת יום טוב" העוסק בסוגיותיה של מסכת ביצה והלכות יום טוב, אך לא הדפיסו.
בשנה שלאחריה הכיר את רבי חיים סולובייצ'יק שהתחיל אז לכהן כרבה של בריסק, ובעקבות היכרותם שינה את שיטת לימודו.
מסיבה זו לא רצה להדפיס את ספרו זה שנכתב בתקופת לימודיו המוקדמת.
הספר נדפס בידי אלמנתו חמש שנים לאחר פטירתו.
במשך שנים למד בבתי המדרש בבריסק, הייתה לו פינה קבועה לצד ארון הקודש והוא היה יושב ולומד בה עשרים שעות ביממה.
הרב איסר יהודה אונטרמן בזכרונותיו, הדגיש את כושר הריכוז שלו, לדבריו היה יכול להתמקד במחשבה אחת במשך זמן רב ברציפות.
בשנת תרנ"ו הוזמן על ידי רבי חיים סולובייצ'יק, בו ראה את רבו המובהק, לעמוד בראשות ישיבת "תורת חסד" בעיר בריסק, אך סירב.
כפשרה נקבע שהאחראי לישיבה יהיה הרב שמחה זליג ריגר, מרבני העיר, ואילו אמירת השיעור השבועי, "שיעור כללי", המועבר מסורתית בידי ראשי ישיבות, הופקדה בידי הרב סוקולובסקי.
ספרו השני "אמרי משה" (ורשה תרפ"א), פרסם למעשה את שמו בעולם הישיבות, הספר הפך לאחד מספרי היסוד הישיבתיים בני תקופה זו שבין מלחמות העולם, והוא שימושי בעיקר בעת לימוד מסכת יבמות, שרבים מפרקיו עוסקים בסוגיותיה.
הספר הודפס בתחילה ללא כריכה, בחוברות בודדות, בשל בעיות תקציב.
בשנים שאחר כך זכה הספר למהדורות רבות.
במהלך שיעור שהעביר בי"ג בטבת תרצ"א, בסוגיות "זיקה" הסבוכות שבמסכת יבמות, לקה בדמם תוך מוחי, ונפטר לאחר שבוע.
על מקומו בראשות הישיבה עמד הרב ישראל חיים קפלן.
הרב יהודה לייב מאשבוים, רבה של טרסטינה ומחבר "ברכת הארץ"
הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן
משה סַרטֶל (נולד ב-1942) הוא משורר ישראלי, חתן פרס נשיא המדינה לספרות (1997) ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1999-2000).
משה סרטל נולד באיסטנבול שבטורקיה.
בשנת 1949 עלה לישראל עם משפחתו.
שירת בצה"ל ביחידות סיור ושריון.
בעל תואר ראשון בפילוסופיה יהודית, ספרות וקבלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר מוסמך מבית הספר לספרנות של האוניברסיטה.
למד גם היסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
ניהל מערכת ספריות בעיר מגוריו, פתח תקווה.
ב-1967 ייסד את הוצאת הספרים "מצחף" המתמחה בספרים בנושאי יהדות.
סרטל הוציא לאור שבעה קובצי שירה פרי עטו, הראשון שבהם בשנת 1967. הוא זכה במספר פרסים על יצירתו, בהם פרס ברנשטיין (1985) פרס ורטהיים לשירה מטעם אוניברסיטת בר-אילן (1996-1995), פרס נשיא המדינה לספרות (1997) ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2000-1999).
בשנת תשנ"ה יצאה לאור ההקלטה "קאנון: משה סרטל קורא משיריו".
מי שנטל: שירי מעשה (ירושלים: מצחף, תשכ"ז 1967)
הדרך והבשר: תכריך של שירים (ירושלים: מצחף, תש"ל)
בשר על גבי גחלים ושירים אחרים (מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג 1973)
כי לא תחשך השמש (תל אביב : ספרית פועלים, תשל"ט 1979)
בדרך העולה בית אל: והוא קובץ מן השירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ב 1982)
ספר ניצחון גדול: שלושה שירי עלילה (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו 1986)
הנה האש: והיא שתי שירות ושירים (תל אביב: מצחף, תשנ"ד 1994)
משה סחר (19 בפברואר 1928 - 20 בפברואר 2022) היה פזמונאי, משורר ביידיש ובעברית, מתרגם וצייר ישראלי.
משה סחר נולד לבינם (בנימין) וגיטל (גיטלה) סחר.
גדל עד גיל 11 בלודז', פולין, למשפחה חילונית ועם אח צעיר ממנו בשבע שנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לאחר שלודז' נכבשה בידי הגרמנים הסתתר משה עם אימו אצל דודו בלודז'.
ב-1941 התאחדה המשפחה ונמלטה לברסט-ליטובסק, עיירה בצד הפולני שנכבשה על ידי הצבא האדום.
המשפחה גורשה לאחר מכן לקומי בטייגה הרוסית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשפחה עקרה לקווקז ועבדה בקולחוז מקומי.
ב-1946 שבה המשפחה לפולין והתיישבה בעיר שצ'צ'ין.
אביו של משה נסע לילה אחד לחפש קרובים בעיירה קְיֶילְצֶה ונקלע לפוגרום קיילצה, שהתרחש אז (יולי 1946), ובו ונרצחו 42 יהודים.
ב-1947 עזבה המשפחה את פולין לאוסטריה והתיישבה במחנות העקורים שהקים הצבא האמריקני.
סחר הצטרף לג'וינט בעיר לינץ ועבד גם כעיתונאי בשבועון האידי "אויפגאנג" (בעברית: הזריחה) ששכן בעיר לינץ (1948-7), מדי שבוע התפרסם בעיתון שיר מפרי עטו.
סחר עלה לישראל לבדו ב-1948, לחם בחזית ירושלים במלחמת העצמאות בגדוד מוריה.
בתקופת המלחמה כתב שירים ביידיש, אחד משיריו תורגם לעברית ופורסם בעיתון "המגן".
התגורר בירושלים עד שב-1957 עבר לתל אביב, עיר מגוריו עד מותו.
למד במשך שנה ספרות באוניברסיטה העברית (1954), על מוריו נמנו לאה גולדברג, שמעון הלקין ודב סדן.
המחזה הראשון לו כתב פזמונים היה "הפואמה הפדגוגית" לפי א.ס.
מקרנקו (מוזיקה: של יוחנן זראי, מחזה והצגה: א.
הוא הוצג בתיאטרון אהל בשנת 1957. את "שיר התן" מתוך המחזה שרו הדודאים (בני אמדורסקי וישראל גוריון) בשנת 1960. מרלן דיטריך שרה אותו בקווינס תיאטר כחלק ממופע שלה בלונדון בשנת 1964 והוציאה אותו באלבום משיריה.
בשנות השישים דיטריך ביקרה פעמיים בישראל ושרה את השיר.
ב-1970 עשה דורי בן זאב פרודיה על השיר.
ב-1987 הוציאו הדודאים את הספר "שלושים שנות דודאים" בהוצאת זמורה ביתן ובו כלול השיר.
בשנת 1959 הוצגה בתיאטרון דו רה מי הקומדיה המוזיקלית "שני קוני למל", בכיכובם של יעקב בודו וג'טה לוקה וזכתה להצלחה גדולה; סחר עיבד את המחזה וכתב לו שירים מקוריים.
ב-1966 "שני קוני למל" עלתה כסרט קולנוע בכיכובו של מייק בורשטיין שזכה להצלחה והוקלטה כאלבום של בורשטיין.
במשך כארבעים שנה עבד כמורה, בתחילה בבית ספר יסודי ואחר-כך במוסדות לילדים הלוקים בשיתוק מוחין.
בשנות השבעים נשלח לשנה לקנדה מטעם הסוכנות ולימד יידיש ועברית בתיכון.
משה סחר ארגן את שני הפסטיבלים הראשונים לשירה יידית בישראל, בשנים 1972 ו-1973.
מייק בורשטיין הוציא את "אברהמל'ה המבריח", אלבום שירי גבירטיג בעברית, שסחר תרגם מיידיש.
על גבי האלבום נכתב: "משה סחר, שתרגם את שיריו, זוכר עדיין את בית המלאכה של אביו בלודז' ואת הפועלים שנהגו לשיר שירים אלה תוך כדי עבודה.
את רוב השירים שפיוטם היה בפשטותם, הוא ניסה להעביר בתרגומו על ידי כך שהשתמש בלשון פשוטה ככל האפשר, כאומר: לו כתב גבירטיג בעברית, כיצד היה אומר זאת הוא."
בעקבות זאת התבקש לתרגם את כל שירי גבירטיג לעברית, משימה עליה שקד עשרים שנה וראתה אור כספר בהוצאת מאגנס בשנת 2000.
סחר כתב את השירים לסרטו המוזיקלי של אלפרד שטיינהארדט "כשנותנים - קח!
"כשנותנים – קח!" הוא הסרט היחידי שנעשה בישראל בשפת היידיש, בכיכובו של יעקב בודו.
יצא אלבום שירים מתוך הסרט.
תרגם מאנגלית את שירי המחזמר "גבירתי הנאוה" שיצאו כאלבום ביידיש; בו שרו מישה נתן, אינו טופר וז'ני קסלר.
תרגם לידייש שירים וסיפורים של ש"י עגנון, נתן זך, חיים גורי, יצחק לאור, יהודה אופן, יאיר הורוביץ ואחרים, שהתפרסמו בעיתונות היידית.
תרגם ביחד עם אסתר איזביצקי את "אל נקמות" של שלום אש, שהייתה ההצגה הראשונה שהועלתה בתיאטרון באר שבע, ב-1982 וזכתה להצלחה.
סחר הוא גם מאייר ומצייר, אייר עטיפות לספרים של סופרים ומשוררים שונים.
הציג תערוכה מציוריו בצוותא, תל אביב, שתי תערוכות במרכז לשחמט, רמת אביב.
צייר ציורים רבים על השואה, אחד מציוריו מוצג דרך קבע ביד ושם.
באפריל 2010 קיבל תעודת הוקרה מאמ"י.
זכה בפרס רובינליכט (2015) על מפעל חיים, בשל תרומתו לספרות היידית.
בנובמבר 2018 קיבל את פרס מפעל חיים של הרשות הלאומית לתרבות היידיש לשנת תשע"ט-2018 בטקס שנערך בבית נשיא המדינה בירושלים.
אחיו הצעיר, רפי שחר, נפטר בשנת 2009; היה שחקן בתיאטרון אהל, אחר-כך הקים את התיאטרון הוורוד ובהמשך את תיאטרון לילך.
הפיק את סדרת התוכניות "הצועני השורק" לטלוויזיה הישראלית בהנחייתו של דן אלמגור והיה אמרגנם האישי של דז'יגאן ושומאכר, דודו טופז והפנטומימאי חנוך רוזן.
משה סחר היה נשוי לבטי משנת 1952 ועד לפטירתה בשנת 2008.
נפטר ב-20 בפברואר 2022. הותיר אחריו שני ילדים, ד"ר שושי וקסמן, מרצה וחוקרת בתחום הנוף הלשוני וגיא סחר, נציג בנק.
"ערב טוב" לעליזה עזיקרי, לחן: סטו הכהן.
"הוא היה אדם" לעליזה עזיקרי, לחן: אריס סאן.
"שתה לחיים" לאריס סאן, לחן: אריס סאן.
"אל נא תאמרי" לאריס סאן.
"בית לשניים" לאסתר ואבי עופרים, לחן: מאיר נוי.
"חרוזים" לדני גרנות, לחן: עמליה רוזן.
"הדודה עוד במודה" לרחל אטאס, לחן: אלי רובינשטיין.
"זוהרה" לטובה פורת, לחן: מאיר נוי.
"לא מצאתי מילה", לחן: מאיר נוי.
"זרם המעין" לעליזה גבאי, לחן: כ.
"צלילים" לעליזה גבאי, לחן: כ.
"איזה לילה נפלא", לחן: כ.
"מה מציאות ומה חלום", לחן: מ.
"דינדינדן הפעמון" לאהובה צדוק, לחן: מאיר נוי.
"המין החלש" ללהקת פיקוד צפון, לחן: יעקב קלוסקי.
"טפה של רגש חם" לג'טה לוקה, לחן: אלי רובינשטיין.
"שיר התן" עבור המחזה "הפואמה הפדגוגית", שרה אותו לימים מרלן דיטריך, לחן: יוחנן זראי.
"האור" לשמעון בר, לחן: מאיר נוי.
"שלום עליכם", לחן: מוטי גלעדי.
לקט שירים מההצגה שני קוני למל: "הוא יהיה לי בעל" לעדנה גורן; "עוד לא מצאתי לי חתן" לג'טה לוקה, לחן: שאול ברזובסקי; "הייתי קוני למל" למייק בורשטיין, לחן: שאול ברזובסקי; "בואי" לטובה פורת, לחן: שאול ברזובסקי; "שיר השדכן" לרפאל קלצקין, לחן: שאול ברזובסקי.
"קום לעבודה", ליפה ירקוני, לחן: יוחנן זראי.
כאילו היה זה אתמול, ללהקת "צימוקים ושקדים", מילים ולחן: מרדכי גבירטיג.
לטייל יצאתי, לטובה פורת, מילים ולחן: יידי עממי.
מי יצחק ראשון, מילים ולחן: מרדכי גבירטיג.
שיר ערש, מילים: הרש דוד נומברג, לחן: אברהם גולדפדן.
זמן הגנוז: שירים (תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1996)
אהובי בנה לי בית: שירי זמר (תל אביב: ירון גולן, 1996)
על אין הדרך: שירים (תל אביב: צבעונים, 2012)
סיני לייכטר (עורך), אנטאלאגיע פון יידישע פאלקסלידער (אנתולוגיה לשירי עם ביידיש), כרך ה.
תרגום עברי: משה סחר; תרגום אנגלי: הדסה הסקל.
(ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס 2000)
מיט א גרינעם טרוים (2013)
ארשין מל-א-לן : אהבה קווקזית : אופרטה ב-2 מערכות / מאת או.
חג'יבקוב (תל אביב : הבימתרון, 1960)
אל נקמות / שלום אש (תל אביב : ירון גולן, תשנ"ד 1994) (בשיתוף אסתר איזביצקי) ("ההצגה הראשונה הוצגה בתיאטרון באר-שבע ב-1982")
שני קוני למל: מחזה מוזיקלי / אברהם גולדפדן (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ד 1994)
פסח מילין, לא בניתי חומה, הוצאת כרמל, תשס"ו 2006.
יוסי גרנובסקי, האיש שגר מתחת לסירה, עמדה/ ביתן, תל אביב, תשס"ד 2004.
אלכסנדר בעלאוסאוו, די ווינטערדיקע מנורה אויסגערדיקע מנורה (בעברית: המנורה החורפית), יידיעשע קולטור געזעל שאפט (החברה לתרבות יידיש), עיריית ירושלים אגף התרבות, ירושלים, תשס"ו 2006.
צבי הירש סמאליאקאוו, ראנדבאמרקען: א יידישע פון רעדאקאטר (בעברית: הערות של מבקר ספרותי), פארלאג י.ל.
צבי הירש סמאליקאוו ציטער, איונגער (בעברית: צמרמורת צעירה), פארלאג י.ל.
מחזות והופעות שכתב, חיבר להם פזמונים או תרגם
15 ביולי 1957 - הפואמה הפדגוגית מאת א' הרשקוביץ לפי א.ס.
מקרנקו, סחר כתב את הפזמונים.
המחזה הוצג בתיאטרון אהל, במאי: א' הרשקוביץ, מוזיקה: יוחנן זראי.
7 באוגוסט 1959 - שני קוני למל מאת אברהם גולדפדן.
הוצג בתיאטרון דו-רה-מי, מפיק ג'ורג' ואל במאי: ישראל בקר, שחקנים ראשיים: יעקב בודו, ג'טה לוקה.
6 באוקטובר 1960 - טרי, בריא ומטורף, הוצג בתיאטרון הסאטירי ע"ש משה ברודרזון בהנהלת ש.
מאת שלום אש, סחר כתבת את כל השירים; בכיכובו של מייק בורשטיין.
משרתם של שני אדונים מאת יאיר בורלא על פי קרלו גולדוני.
מוזיקה שאול מרצובסקי, סחר כתב את הפזמונים, בבימויו של אריה אליאס.
1963 - אהבה קאווקזית (ארשין מל אלן) – קומדיה מוזיקלית עם בלט ב-2 מערכות .
הוצג בתיאטרון האופרטה בשיתוף להקת הבלט של מיה ארבטובה.
מוזיקה והנהלה מוזיקלית: אלי רובינשטיין; בכיכובם של רחל אטאס, יוסף אסא, יוסף גולנד, נורית כהן, אינו טופר, אורי קדם, יונה כהן, מימי לוי.
מרץ-אפריל 1964 - בית ספר לגברים (קומדיה ב-2 מערכות) מאת אמרי הופווד.
הוצג ב מועדון התיאטרון, ביים לאו פולר.
2 ביולי 1966 הכתובה מאת אפרים קישון, סחר כתב את כל השירים, הוצג בתל אביב בכיכובה של משפחת בורשטיין.
1968 - הכתובה מאת אפרים קישון.
1968 - דאס געזאנג מיין הארץ (שיר מן הלב).
הוצג בתיאטרון עליז, בכיכובה של מערי סארענו.
סחר כתב את השירים, הוצג ב תיאטרון מודרני, במאי: נ.
וולפוביץ, בכיכובם של אינו טופר, לאה שלנגר.
הוצג בתיאטרון היידי הישראלי בהנהלת ישראל וואלין, בכיכובם של מערי סארענו, שרה ליפטון.
1972 - ארגון פסטיבל שירי אידיש.
מפיקים: יונתן גלבוע ואלכס ארז, זאב קרס.
שרים יפה ירקוני, דני גולן, שרה ליפטון, אחרי המבול, מארי סוריאנו, מירי אלוני, יגאל בשן, חנה רוט, רבקה זהר, נירה רבינוביץ'.
ינואר 1973 - "סדן ושיר" של להקת סדנאי השריון.