tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחניימי היה חובב זמר עברי ושירים רוסיים, והגיש תוכניות של שירה רוסית בגלי צה"ל.
לזכרו יצא לאור ב-1988 ספר האוסף לי כל גל נושא מזכרת: שירים רוסיים מאוספו של גדעון מחניימי.
בועז אפלבאום כתב לזכרו את השיר "תוגת הפרידה".
גדעון מחניימי הוא אביהם של העיתונאי עוזי מחניימי ומיכל מחניימי.
גדעון דגן (נולד ב-24 בדצמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר להנדסה מכנית, הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס רוטשילד (2006) וחתן פרס ישראל בתחום חקר מדעי כדור הארץ וחקר האטמוספירה לשנת ה'תשע"ג.
אביו של גדעון דגן, דוד דרימר, נולד ב-1898 וגדל בצ'רנוביץ בירת בוקובינה, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הטכנית של וינה, וכששב לצ'רנוביץ בתום מלחמת העולם הראשונה היא סופחה לרומניה.
אביו עבד כמהנדס בחברת הרכבות הלאומית של רומניה עד ליציאתו לגמלאות.
אחרי שנישא לז'נת שכטר, עבר אביו לגור בעירה, גאלאץ ברומניה, שם נולד גדעון.
במלחמת העולם השנייה הייתה רומניה בת ברית של גרמניה והאוכלוסייה היהודית הייתה נתונה לרדיפות אבל ניצלה ממחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה היה פעיל בתנועת נוער ציונית ותכנן לעלות לישראל.
עם עליית השלטון הקומוניסטי הפעילות הציונית והעלייה נאסרו ובקשות משפחתו להגר לישראל נדחו.
היות שהתעניין במתמטיקה כבר בתיכון פנה ללימודי הנדסה, ומכיוון שהבין שנושא משאבי המים הוא בעל חשיבות עליונה במדינת ישראל, החל ב-1951 ללמוד בפקולטה להנדסת מים בבוקרשט.
ב-1952 החל ללמוד במקביל לתואר במתמטיקה שימושית באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1956 קיבל דגן תואר בהנדסת מים ובמתמטיקה שימושית והחל לעבוד במכון למחקר המים בבוקרשט.
בשלוש השנים הבאות פרסם מספר מאמרים בכתבי-עת טכניים מקומיים.
ב-1959 נעצר דגן בידי הסקוריטטה בהאשמה של פעילות פוליטית חתרנית ציונית וישב שמונה חודשים בכלא (הוא נמנה בין אסירי ציון).
ב-1962 קיבל אשרה לעזוב את רומניה.
עם עלייתו לישראל עִברת את שמו (גוידו דרימר) לגדעון דגן.
באותה עת התחיל לעבוד בטכניון כמהנדס מחקר בפרויקט על מי תהום, תחום שנהפך לשדה מחקרו העיקרי בהמשך.
ב-1962 נישא אורה לבית סנה.
באותו זמן הוצע לו להפוך את המחקר לעבודת דוקטורט בהנחייתו של פרופ' יעקב בר, וב-1965 קיבל את התואר דוקטור במדעים מטעם הטכניון ובהמשך הוצעה לו משרה עם מסלול קביעות בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון.
באותה שנה נולדו בנותיו סיגל ונוגה, וב-1971 נולדה בתו עדי.
בעקבות פעילותו המחקרית הענפה התמנה דגן ב-1974 לפרופסור מן המניין.
ב-1976 עבר דגן לפקולטה להנדסה שזה עתה נוסדה באוניברסיטת תל אביב, בה הוא לימד קורסים שונים בתורת הזרימה, בסביבה ובהידרולוגיה.
הוא שהה בשבתון הראשון שלו ב-1967 בחברת המחקר הידרונאוטיקס (Hydronautics) בארצות הברית.
הוא שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת איווה (1975-1974), באוניברסיטת דלפט, הולנד (1975), באוניברסיטת פרינסטון (1975, 1979), באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (1986), כעמית מילר של אוניברסיטת ברקלי (1991), באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז (1991), ובאימפריאל קולג' בלונדון (1995).
בשנים 1994 - 2003 היה מופקד הקתדרה על שם מנואל קלצ'קי להידרולוגיה של מי תהום בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
תלמידים של דגן הפכו לחוקרים ידועים, בהם: פרופ' יורם רובין מאוניברסיטת ברקלי, פרופ' מיכאל שטיאסני מהטכניון, פרופ' יחזקאל מועלם מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
דגן ערך מחקרים בנושאים מגוונים של הידרולוגיה, מכניקה יישומית והידרודינמיקה ימית.
תחומו העיקרי הוא הידרולוגיה תת-קרקעית (או הידרולוגיה של מי-תהום)
בה פיתח מודלים כמותיים, עיוניים ויישומיים, של תנועת המים ותהליכי זיהום בקרקע ובמי-התהום.
מודלים אלו משמשים כבסיס להבנה ולחיזוי של תהליכים המתרחשים בשכבת הקרקע העליונה (השקיה וניקוז) ובאקוויפרים (ניצול מי תהום, שינוי איכות עקב זיהום והמלחה).
אחד מהישגיו הבולטים הוא הימנותו, החל מאמצע שנות השבעים, בין המייסדים של גישה חדשה הקרויה הידרולוגיה סטוכסטית.
עד אז התייחסו לאקוויפרים ולקרקע כתווך הומוגני מבחינת התכונות שלו וסברו שהן אחידות במרחב או משתנות בצורה מסודרת.
תצפיות שיטתיות או אפילו הסתכלות במחשופים מראות שבטבע הקרקע אינה הומוגנית וכי יש בה שכבות שונות.
להטרוגניות של התכונות, ובעיקר לפרמיאביליות (חדירות), יש השפעה נכרת על זרימת המים ופיזור המזהמים.
כיוון שהפריסה המרחבית של התכונות איננה מסודרת והמדידות בעזרת דגימות הן מצומצמות, קיימת אי-ודאות לגבי המבנה של התצורות התת-קרקעיות.
ההידרולוגיה הסטוכסטית מאפשרת לכמת אי-ודאות זו בעזרת מודלים מתמטיים ולבחון את השלכותיה על חיזוי תהליכים הידרולוגיים שונים.
תפישה זו קיבלה תהודה גדולה מכיוון שיש לה השפעה על מודלים של זיהום מי תהום, נושא בעל עניין רב בגלל הפגיעה באיכות מי שתייה באזורים שונים בעולם, תופעה שהתבגרה בעשרות השנים האחרונות.
בגלל העניין בתחום הזה, נכנסו אליו חוקרים רבים ונוצרה קהילה מדעית פעילה ותוססת.
דגן פרסם מעל 230 מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים מובילים.
האתר של Institute for Scientific Information - ISI, מצביע על המספר הרב, מעל 4600, של מאמרים שמצטטים את עבודותיו של דגן.
מספר הציטוטים נחשב למדד של האימפקט המדעי של מחבר.
(שצוטט מעל 2700 פעם) משמש כספר לימוד לתלמידים לתארים מתקדמים.
ISI מונה ב-2002 את דגן בין כ-250 המדענים הכי מצוטטים בעולם בתחומים של הנדסה וסביבה-אקולוגיה.
הוא נכלל בין 50 המדענים הישראלים המצוטטים ביותר בכל תחומי המדע.
הוא נתן הרצאות מרכזיות בעשרות כנסים בינלאומיים והיה המארגן של סימפוזיון של אונסקו בפריז ב-1996 וסדנה מתקדמת באסקונה בשווייץ ב-2010.
דגן כיהן כיו"ר ועדות מקצועיות שונות של משרד המדע ונציבות המים.
ב-1999 הוא יזם ומשמש מאז כמנהל מדעי של תחרות פרס המים של סטוקהולם לנוער, בחסות הפקולטה להנדסה.
תלמידים מעשרות בתי ספר מגישים כל שנה עבודות מחקר בנושא המים והזוכים נשלחים לייצג את ישראל בתחרות העולמית.
1984 – פרס הורטון מטעם החטיבה להידרולוגיה של האגודה האמריקאית לגיאופיזיקה (AGU).
1989 – נבחר כעמית האגודה האמריקאית לגיאופיזיקה (AGU).
1997 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז.
1998 – פרס המים של סטוקהולם מידי מלך שוודיה.
2002 – נבחר לחבר ברשימת החוקרים המצוטטים במיוחד בקטגוריות הנדסה ואקולוגיה/סביבה, המכון למידע מדעי (ISI), ארצות הברית.
2005 – מדליית הורטון של האגודה האמריקאית לגיאופיזיקה (AGU).
2006 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בוקרשט.
2006 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2012 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פדריקו השני, נאפולי
2013 - פרס ישראל בחקר מדעי כדור הארץ וחקר האטמוספירה.
2021 - פרס "Time capsule" של האגודה הבינלאומית Interpore
גדעון לב-ארי (3 בדצמבר 1935 – 16 בספטמבר 2001) היה איש רדיו ישראלי ומנהל קול ישראל.
בתחילת שנות ה-60 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל החל לעבוד כקריין בקול ישראל.
במשך שנים היה כתב חדשות.
כמו כן שימש כקריין ביומני גבע.
בשנות ה-70 ערך והגיש את התוכנית "הטור השבועי", ששודרה ביום שישי אחר הצהריים, ואת התוכנית "הנושא בטיפול", ששודרה במוצאי שבת וטיפלה בתלונות אזרחים.
כמו כן הגיש את תוכנית המאזינים "בינינו לבין עצמנו".
לצד לב-ארי עבדו בכל תוכניותיו קבוצה קבועה של אנשי רדיו וכתבים, ובהם דוד מרגלית, יובל מסקין יורם אלפר ואלכס טלמור.
בשנת 1979 מונה למנהל קול ישראל ושימש בתפקידו עשר שנים.
בתקופת כהונתו יזם את הקמת קול המוזיקה והיה שותף להקמת מרכז החדשות של קול ישראל בשכונת רוממה בירושלים.
לב-ארי שינה את אופיין של תוכניות הבוקר בקול ישראל ויצר את המגזין היומי "כל צבעי הרשת".
כמו כן החדיר רוח חדשה וקלילה יותר בסגנון ההגשה ברדיו, לעומת סגנון ההגשה המוקפד והרשמי שרווח עד אז.
בשנת 1982 העניק את פרס המנצח בפסטיבל הזמר המזרחי לזמר זוהר ארגוב, לאחר שזכה במקום הראשון עם השיר "הפרח בגני".
בן ארי הוזמן לבמה והעניק את הפרס כאשר הוא לועס מסטיק, דבר שנראה כמעין זלזול במעמד הטקס ובפסטיבל.
היו שראו בכך התנשאות, ואף עניין הגובל בגזענות כלפי אנשי המוזיקה המזרחית ויוצריה.
לימים סיפר בן-ארי שלא ניסה לפגוע באף אחד, ושאז לא נתן ללעיסת המסטיק חשיבות, והודה שזה אכן לא היה מכבד וראוי.
בינואר 1988 התפטר לב-ארי מתפקידו.
כעבור זמן מה, עבר לנהל את רדיו לב המדינה.
במשך תקופה, הוא הגיש את תוכנית המאזינים "פתחון פה".
במקביל, כיהן כמנכ"ל המועצה לישראל יפה.
במשך שנים נמנה עם מגישי התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל.
בשנת 2003 הוקרן בסינמטק תל אביב, ולאחר מכן בערוץ 2, סרטו של לב-ארי, "לב עצוב, לב שמח", שבו תיעד את סיפורם של שלושה צעירים שהמתינו להשתלת איברים.
לב-ארי נפטר ב-16 בספטמבר 2001, לאחר שאושפז בבית החולים איכילוב בעקבות זיהום שהתפשט בגופו כתוצאה מעקירת שן בינה.
כעבור שנה הגישה משפחתו תביעה לבית המשפט המחוזי בתל אביב על רשלנות רפואית, אולם בית המשפט דחה את התביעה וקבע שלא הוכחה רשלנות רפואית, וכי תוצאות נתיחה שלאחר המוות מורות שמותו נגרם כתוצאה מאירוע לב.
המשפחה ערערה לבית המשפט העליון, ובשנת 2011 הגיעו הצדדים להסכם פשרה לפיו ישלם משרד הבריאות פיצויים למשפחתו של לב-ארי בסך מאה ושמונים אלף שקלים.
היה נשוי ליעל, ונישא בשנית לנירה.
במשך תקופה, היה בן זוגה של כרמלה מנשה, שהייתה כתבת בתוכניתו "הטור השבועי".
היה אב לארבעה והתגורר בבית אריה.
אחייניתו היא השדרנית ענת דוידוב.
גדעון טיש (נולד ב-13 באוקטובר 1939) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר בשנות ה-50 וה-60, ונחשב לאחד הכדורגלנים הבולטים של הפועל תל אביב בכל הזמנים.
טיש גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב וכבר בגיל 16 שותף במשחקי קבוצת הבוגרים.
ב-17 בדצמבר 1955 כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 5–1 על הפועל כפר סבא.
בשנת 1957 זכה עם הפועל תל אביב באליפות הראשונה של המועדון מאז קום המדינה, והשישית בסך הכל.
לאחר מכן הפך טיש לשחקנה המוביל של הקבוצה, לצידם של יעקב חודורוב, אמציה לבקוביץ' ורחביה רוזנבוים, ולאחד הקשרים הטובים בישראל.
בשנת 1961 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון שלה מאז קום המדינה (והשביעי בסך הכל), כאשר במשחק הגמר מול האלופה הפועל פתח תקווה כבש טיש את שער הניצחון.
באותה שנה היה טיש מלך השערים של הפועל תל אביב, הישג אותו שיחזר גם בשנת 1963. בעונת 1962/1963 זכה טיש בתואר כדורגלן העונה בישראל ביחד עם יעקב חודורוב.
בשנת 1964, במהלך משחק מול הפועל באר שבע באצטדיון בלומפילד, שבר טיש את רגלו ונדרש לתקופת החלמה ארוכה.
כשחזר לשחק בעונה שלאחר מכן התקשה לשחזר את יכולתו מלפני הפציעה, אך בשנת 1966 כבר הוביל את הקבוצה לאליפות נוספת כשהוא מסיים כמלך השערים של הקבוצה בצוותא עם יחזקאל חזום, וכשלצידו מככבים שייע פייגנבוים, דוד פרימו שים בן יהונתן, שבי בן ברוך ודני בורסוק.
לאחר מכן עזב את הקבוצה ועבר להפועל הרצליה, שם שימש כמאמן-שחקן, אך כעבור שנתיים חזר להפועל תל אביב וזכה עמה באליפות נוספת בשנת 1969, שאחריה פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל כבש טיש 55 שערים במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום השביעי בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
טיש זומן לראשונה לנבחרת ישראל כאשר היה בן 17 ובכך היה לשחקן הצעיר ביותר שלבש את מדי הנבחרת (שיא שנשמר זמן רב עד הופעתו של גיא אסולין בשנת 2008).
ב-15 בינואר 1958 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק מול נבחרת ויילס במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958, שנערך באצטדיון רמת גן.
לזכותו של טיש 36 הופעות בסך הכל במדי הנבחרת, עמה שיחק גם בגביע אסיה 1960 ומוקדמות מונדיאל 1962. טיש זכה עם הנבחרת בגביע אסיה 1964 שנערך בישראל, ובמסגרת זו כבש את שערו הבודד במדים הלאומיים, במשחק מול נבחרת קוריאה הדרומית באצטדיון רמת גן, שהיה גם למשחקו האחרון בנבחרת.
טיש שירת בפיקוד הנח"ל, וכלוחם במלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור, מלחמת ההתשה ומלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 2010 הוענק לו תואר יקיר העיר חולון.
בעבר עבד טיש כנהג בחברת אגד.
גדעון לוין (24 בספטמבר 1921 – 28 באוגוסט 2004) היה מחנך ותאורטיקן ישראלי, איש קיבוץ להבות הבשן, שהקדיש את מרבית פועלו לחינוך בגיל הרך.
הוגה שיטת "גן זורם" ומהחוקרים הבולטים בחינוך הפרוגרסיבי.
לוין נולד בסתיו 1921 בעיר ברסלאו שבגרמניה.
היה חבר בתנועת נוער ציונית, ובשנת 1937 עלה לארץ עם חבריה והגיע לקיבוץ אפיקים.
היה חבר בקבוצה שייסדה בשנת 1940 את קיבוץ להבות הבשן שעלה לקרקע בשנת 1945. ארבע שנים לאחר מכן הצטרף להנהלתו, והיה חבר בו עד לפטירתו.
בשנת 1949 הצטרף למחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי, והיה חבר בה עד לשנת 1972.
בין השנים 1949–1952 הדריך וסייע בקיבוצים צעירים בנושא הקמת בתי ילדים וארגון מערכת החינוך.
אל תחום החינוך לגיל הרך הגיע כבר בקיבוצו.
בשנת 1953 החל ללמד פסיכולוגיה בסמינר הקיבוצים ומאוחר יותר בסמינר אורנים, תפקיד אותו ביצע במשך 35 שנה.
במהלך פעילותו באורנים פנה מתורתו של אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד אל תורתם של אריקסון ופיאז'ה ופיתח את תורת "הגן האחר" (או "הגן הזורם").
בשנת 1975 הקים את "המרכז ללימוד פעילויות הילד" באורנים, אותו ניהל ובו חקר את מהות הפעילות של הילדים וההשלכות על העבודה מולם בגן הילדים, תפקיד שנשא בו עד לפרישתו בשנת 1988.
לוין התמקד בפעילות הילד ומהות הגן, הוא לימד שיטות להבחנה בעקרונות פעילות זו וגיבש פעולות שיש לעשות על מנת לקדמה.
במהלך פעילות ב"מרכז ללימוד פעילויות הילד" גיבש את גישת "זרימה חופשית" ובהמשך את "זרימת פעילות" ולבסוף את תורת "גן אחר", המאפשרת לילד מעבר בין פעילויות בגן בהתאם להעדפותיו ויכולותיו, כאשר תפקידם הפדגוגי של המחנכים בגן הוא בהענקת דוגמה חינוכית בתחומי הפעילות השונים.
לוין התמודד עם הדילמות של החינוך בגיל הרך בתנועה הקיבוצית ובהן התייחסות לצורכי החברה המעוגנים בערכי הקיבוץ אל מול צורכי הילדים וזכותם לצרכים כערך עליון.
לוין פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי הגיל הרך, מרביתם בביטאונים "החינוך המשותף" וב"הד הגן".
הכשיר עשרות עובדי הוראה והיה חוקר ומחנך לפי גישת החינוך הפרוגרסיבי.
לוין התייחס לסָפֵק כאל חלק חשוב מעבודת המחנך שעליו להתלבט במציאת פתרונות שונים, והאמין כי מחנכים יכולים להשתנות.
לוין נפטר ב-28 באוגוסט ונקבר בקיבוצו 2004. החל משנת 2009 מתקיימים לזכרו ימי כנסים לגיל הרך.
בנו, האלוף עמירם לוין, כיהן כמפקד פיקוד הצפון, המשנה לראש המוסד ויושב ראש החברה הלאומית לדרכים.
פחדי ילדים, הוצאת הסתדרות המורים בישראל, 1963
השפעת בית הספר על האישיות, תרבות וחינוך, 1966
תינוקות מחייכים – פרקים בחינוך ובפסיכולוגיה של גיל הינקות, ספרית פועלים, 1972
הפעילות באזור שולחן המים בגן הילדים, הוצאת המרכז ללימוד פעילות הילד, 1977
פעילות בניה; ראשיתה וחוקיותה, הוצאת אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, 1977
פעילות והתנהגות – פרקים בפסיכולוגיה של גיל הגן, אוצר המורה, 1978
הפעילות בעץ בגן הילדים, המרכז ללימוד פעילות הילד, 1980
"בואו נשחק על באמת" על פעילותם של ילדי הגן, יחד עם ציפורה ניר, ספרית פועלים, 1982
הפסיכולוגיה של הפעילות, אורנים, 1982
הכדור-פעילות פעוטות בכדור, המרכז ללימוד פעילויות הילד, 1983
זרימת הפעילות בגן הילדים: קורס השתלמות לגננות, המרכז ללימוד פעילות הילד, 1984
אחד ועוד אחד – סוגיות בחינוך תאומים בגיל הרך, המרכז ללימוד פעילויות הילד, 1985
מצרפים: הפעילות בשולחן הדבקות בגן, המרכז ללימוד פעילות הילד, 1985
גננות משוחחות בעקבות התבוננות בפעילות ילדים, ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד, 1985
פעוטות פעילים – סוגיות בחינוך פעוטות, ספרית פועלים, 1986
(לקראת שינוי בפעילות הגננת), אורנים, 1987
גן הילדים לטובת הילד, הוצאת רשפים, 1987
להיות תינוק, הוצאת רשפים, 1989
שיחות עם הורים, ספרית פועלים, 1989
גן אחר: תורת הגן של זרימת הפעילות, הוצאת אח, 1989
שנת החיים השניה, מרכז ללימוד פעילויות הילד, 1990
מדע לוחם וצוחק: שינויים בחינוך המשותף בגיל הרך בשנים 1990-1980, הוצאת יד-יערי, 1993
לעבוד עם פעוטות, הוצאת דיונון, 1993
המשפחה, המעון וגן הילדים, הוצאת רשפים, 1993
לומדים בגיל הרך: על הלמידה הלא-פורמלית, הוצאת אח, 1995
לחנך אחרת, דיונון/פפירוס/אוניברסיטת תל אביב, 1995
תינוקות ופעוטות: מי מחנך אותם?, הוצאת אח, 1996
המאבק נגד האלימות: כישלונה של התרבות, המרכז ללימוד פעילות הילד – מכללת אורנים, 1999
גדעון גלעדי (3 בינואר 1940 – 16 באוקטובר 1973) היה מפקד פלוגת טנקים בחיל השריון שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
על לחימתו בקרב החווה הסינית במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
גלעדי נולד בקיבוץ אשדות יעקב לעדה ודוד.
בילדותו למד בבית הספר היסודי בקיבוץ.
לאחר מלחמת העצמאות עזבה המשפחה את הקיבוץ.
תחילה הייתה שנה בכפר יהושע וב-1950 עברה לנווה עוז שבסמוך לפתח תקווה.
גלעדי סיים את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי והיה פעיל בתנועה המאוחדת.
גלעדי גויס לצה"ל בסוף יולי 1958 והצטרף לגרעין נח"ל, תחילה שירת ביחידת נח"ל מוצנח ולאחר שסיים קורס מש"קי תול"ר הוענקה לו דרגת סמל ראשון.
עם שחרורו משירות חובה עבר קורס לקציני מכונה בחיפה ועבד בחברת מקורות.
בשנת 1961 נשא לרות ולאחר שנה נולד בנם הבכור, דגן.
בין השנים 1962- 1964 עבד במפעלי ים המלח בסדום, במפעל בניית הסכר וכמכונאי של דוברות.
לאחר מכן עבר עם משפחתו לאשקלון, שם עבד כמכונאי בחברת "מנופים ודחפורים", וסיים בהצלחה קורס למנהלי מוסכים.
גלעדי גויס למלחמת ששת הימים במסגרת יחידתו בצנחנים.
במהלך הקרבות נהרג אחיו , שהיה מ"פ טנקים, מה שהוביל אותו להתגייס לצבא קבע ולהתנדב בחיל השריון שבו שירת אחיו.
בהמשך סיים קורס קצינים וקורס מפקדי פלוגות שריון, ובתקופת מלחמת ההתשה הוצב בסיני בתפקיד סגן מפקד פלוגת טנקים וקצין מבצעים באותה היחידה שבה לחם אחיו, והוענקה לו דרגת סרן.
בשנת 1970 השתחרר משירות קבע ונולד בנו ערן.
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת חטיבה 600 בקרבות הבלימה נגד המצרים בחזית סיני.
ב-16 באוקטובר 1973, במסגרת מבצע אבירי לב, הוביל את פלוגתו לפתוח את ציר טרטור, במאמץ לפתוח נתיב לכוחות אל מעבר לתעלת סואץ.
פלוגתו נתקלה במארב מצרי באזור צומת טרטור-לכסיקון, והטנק שלו נפגע בלחימה.
גלעדי עבר לפקד על טנק אחר והמשיך לתקוף את הצומת יחד עם כוח שספג פגיעות רבות.
לאחר זמן מה נותרו רק שני טנקים פעילים ובעזרתם פרץ גלעדי את הציר מזרחה ואפשר מעבר לכוחות הצנחנים שנעו אחריו.
במהלך הקרב נפגעו שני הטנקים שנותרו וגדעון נהרג בעת פתיחת הציר.
על פעולותיו בקרב עוטר גלעדי לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון שמעון פרס, על "דבקות במשימה, כושר מנהיגות למופת, אומץ-לב וגבורה עילאית".
גלעדי הובא למנוחות בבית-העלמין הצבאי בקרית-שאול ונטמן סמוך לקברו של אחיו.
השאיר אחריו אישה ושני בנים, הורים ואחות.
לאחר מותו הוריו הוציאו לאור חוברת לזכרו ולזכר אחיו, ובה דברי חבריו על דמותו ושירים מפרי-עטו.
לזכרם של האחים אמנון וגדעון גלעדי הוקמה אנדרטה בככר באשקלון הנקראת "ככר הגבורה".
גדעון (גיגי) כהן (21 באוגוסט 1936 – 29 באוקטובר 2018) היה ספורטאי ומאמן רב תחומי.
ככדורגלן שיחק בעמדת השוער בקבוצות רבות, וכן היה שוער נבחרת ישראל בכדוריד.
גדעון כהן, שנולד ברחובות, התחרה בענפי ספורט נוספים, כגון הוקי שדה, טניס שולחן (זכייה בגביע אליפות בסיס חיל אוויר) וכדורסל (זכייה באליפות חיל האוויר).
הוא לא עשה הפרדה חדה בין התחומים השונים וכך נוצר מצב בו לעיתים השתתף בשבת בבוקר במשחק הוקי, לפני הצהרים השתתף במשחק כדוריד ואחר הצהרים עמד בשערה של קבוצת כדורגל.
גדעון כהן החל את הקריירה הספורטיבית שלו כחלוץ בקבוצת הנוער של מכבי רחובות בכדורגל.
בגיל 16 עלה לשורות קבוצת הבוגרים וכבר במשחק הראשון, נגד הפועל רמת גן, הבקיע שער, היחיד של קבוצתו באותו משחק, שהסתיים בתוצאה 1-1. במהרה עבר כהן לשחק בעמדת שוער, ואף הצליח לעצור בעיטות פנדל שבעטו לעברו יעקב ויסוקר מהפועל פתח תקווה ובן-צבי ממכבי חיפה.
מהשער של מכבי רחובות עבר כהן לשער של בית"ר ירושלים ועבור העברתו קיבלה מכבי רחובות אלף לירות מבית"ר ירושלים.
כהן הגן גם על השער של סקציה נס ציונה ושל מכבי שעריים, וכן הגן על שערה של בני יהודה תל אביב (בשנים 1962 - 1964).
משום נוהגו לעבור מקבוצה לקבוצה, זכה לכינוי "השוער המעופף".
גדעון כהן היה בוגר המחזור הראשון למאמני כדורגל, שהתקיים במכון וינגייט.
הוא אימן, יחד עם יצחק מזרחי, את מכבי שעריים, אך פרש ממשרה זו לאחר שני אימונים עבר לאימון קבוצת הפועל לוד.
לאחר מכן אימן את הפועל אשקלון.
לאחר שמכבי שעריים ירדה לליגה השלישית, הוזעק גדעון כהן וקיבל את האימון שלה ותוך שנתיים עלה איתה שתי ליגות.
לאחר מכן קיבל כהן את אימון נבחרת הנוער של ישראל.
בשנת 1996 מונה למאמן מכבי נתניה בליגת המשנה, ולאחר כשנה סיים את תפקידו.
בגיל 21 החליט כהן לנסות את כוחו גם כשוער כדוריד והצטרף בתפקיד זה למסע של נבחרת רחובות בכדוריד בהולנד, ב-1956. במקביל לקריירה כשוער מכבי רחובות בכדורגל, הצטרף כהן לקבוצת הכדוריד מכבי רחובות, קבוצה שהוביל אחיו, אורי כהן, ונקלט היטב בתחום הכדוריד.
ב-1957 היה שוער נבחרת ישראל בכדוריד במשחקי המכביה החמישית.
גדעון כהן נפטר ב-29 באוקטובר 2018, והובא למנוחות בבית העלמין של רחובות.
גדעון חיים מאיר (8 בינואר 1947 – 15 בפברואר 2021) היה דיפלומט ישראלי.
את שירותו במשרד החוץ החל כקצין מינהלה וקונסול בשגרירות ישראל בוושינגטון וכדיפלומט בשגרירות ישראל בלונדון ובאוטווה.
היה שותף במשא ומתן להסכם שלום עם מצרים, ולאחר מכן היה מנהל חטיבת ההדרכה במשרד החוץ, סמנכ"ל תקשורת והסברה במשרד ויועץ שר החוץ לעניינים בין-דתיים, וחבר בוועדת נאמן בנושא הגיור.
בשנת 2006 מונה לשגריר ישראל באיטליה, המואמן גם למלטה ולסן מרינו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2011. בנוסף היה נציג ישראל לארגון המזון והחקלאות של האו"ם, שמושבו ברומא.
לאחר סיום שליחותו ברומא מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ ולראש המערך לדיפלומטיה ציבורית.
מאיר היה בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדעי המדינה ותואר שני במינהל ציבורי מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 נבחר לחבר מועצת מבשרת ציון מטעם "סיעת מבשרת ברמה אחרת".
נפטר ממחלת הסרטן ב-15 בפברואר 2021.
היה נשוי לאמירה, פרופסור וראש מחלקה במכללה האקדמית בית ברל ומרצה בהיברו יוניון קולג', ואב לשלושה ילדים.
גדעון "גידי" הרמט (נולד בשנת 1961) הוא אתלט ישראלי בעבר.
אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות ושיאן ישראל במשך 11 שנים בקפיצה לגובה.
הרמט נולד וגדל בקיבוץ יד חנה.
התאמן בקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכת יעקב בורנשטיין.
באליפות בתי הספר העל יסודיים במחוז מרכז שנערכה במרץ 1979 זכה הרמט במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.01 מטר ושיפר את השיא הישראלי של אורי בראון (2.00 מטר) ועבר לראשונה בחייו את "מחסום" 2 מטרים.
בתחרות האתלטיקה במסגרת כינוס הפועל ה-11 שנערכה ברמת גן בתחילת מאי 1979 קבע הרמט בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 2.02 מטר.
באותה שנה הוא שיפר את השיא הישראלי 5 פעמים נוספות והעמיד אותו על 2.10 מטר, לאחר שזכה במדליית זהב באליפות ישראל בקפיצה לגובה.
בתחרות שנערכה ב-24 במאי 1980 קבע הרמט בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 2.11 מטר לפני אנדרי סורין (2.06 מטר).
בהמשך השנה הוא שיפר עוד 3 פעמים את השיא והעמיד אותו על 2.14 מטר, לאחר שזכה במדליית זהב באליפות ישראל בקפיצה לגובה לפני רונן הוד (2.07 מטר) ואנדרי סורין (2.05 מטר).
הרמט התגייס לצה"ל, שירת כמדריך ספורט בווינגייט ואחר כך ביחידת חינוך בגבעת אולגה.
באליפות הפועל שנערכה ב-20 ביוני 1981 קבע הרמט בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 2.15 מטר, לפני אנדרי סורין (2.05 מטר).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ב-4 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.16 מטר.
שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה האחת עשרה שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף ב-13 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בשיא ישראלי חדש של 2.17 מטר, אחרי ג'ייסון מייזלר מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 2.19 מטר ולפני אנדרי סורין (2.08 מטר).
שיאו הישראלי החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי רוגל נחום (2.18 מטר).
ב-19 במרץ 1982 יצאו הרמט, בלווית מאמנו יענקל'ה בורנשטיין וחברו למקצוע הקפיצה לגובה אנדרי סורין למחנה אימונים באסטפונה, ספרד.
במחנה זה התאמנו יחד עם טובי הקופצים לגובה בגרמניה, בהדרכת מאמנם הנודע, היוגוסלבי דרגאן טנצ'ץ.
ביום הרביעי לשהותם בתאריך ב-23 במרץ, נפטר בורנשטיין במפתיע משבץ מוחי והרמט וסורין חזרו מיד לישראל.
הרמט וסורין בחרו להמשיך להתאמן אצל המאמן הוותיק סימון קריצשטיין, עולה חדש מרוסיה עם רקע עשיר באימון, אם כי לא בקפיצה לגובה.
בשנתיים הבאות נסוג הרמט בתוצאותיו ולא קפץ מעל גובה של 2.10 מטר.
בשנת 1984, בשנה האולימפית, עבר הרמט להתאמן אצל יהודה מור מראשון לציון, שהתמחה באימון קופצים לגובה.
לאחר מספר חודשים קבע הרמט תוצאה של 2.15 מטר ושב לכושרו הטוב.
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.16 מטר, לפני סורין (2.06 מטר) וצפריר מינצר (2.06 מטר).
הרמט כשל במעט בניסיונו לעבור גובה של 2.19 מטר, שהיה מעניק לו כרטיס כניסה לאולימפיאדת לוס אנג'לס.
הרמט התאמן שנתיים נוספת בהדרכת חברו אנדרי סורין ופרש מהאתלטיקה בסיום 1986.
הרמט זכה פעמיים נוספות ברציפות באליפות ישראל בקפיצה לגובה.
בשנת 1986 הוא פרש מספורט תחרותי ולאחר שנה התחתן ועבר לגור בדנמרק, שם הוא חי עד היום.
בשנת 1980 זכה הרמט בתואר אתלט השנה מתאם עיתון מעריב.
בשנת 1981 זכה הרמט בתואר ספורטאי השנה של הפועל.
גדעון יבלונקה (נולד ב-30 באוקטובר 1977) הוא אתלט ישראלי בעבר.
אלוף ישראל ושיאן ישראל, ייצג את ישראל באולימפיאדה (סידני 2000) ובשתי אליפויות עולם (סביליה 1999 ואדמונטון 2001).
הוא שותף לשיא הישראלי בריצת שליחים 4x100 מטר.
בתחרות שנערכה באודנסה שבדנמרק ב-28 ביוני 1997 זכה יבלונקה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם טל מור, טומי כפרי ומיקי בר יהושע בשיא ישראלי חדש 40.00 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-19 ביולי 1999 זכה יבלונקה במדליית זהב עם נבחרת ישראל בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם רפאל יער, טומי כפרי ואלכסנדר פורחומובסקי בשיא ישראלי חדש של 39.61 שניות ולראשונה ירדה רביעייה ישראלית מתחת ל-40 שניות בריצה זו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה שבספרד בשנת 1999 סיים יבלונקה במקום תשיעי, בריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם רפאל יער, טומי כפרי ואלכסנדר פורחומובסקי בשיא ישראלי חדש של 38.81 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ב-23-24 ביולי 2000 זכה יבלונקה במדליית ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.29 שניות, התוצאה השלישית בטיבה של אתלט ישראל בכל הזמנים, אחרי מרצין נובק מפולין (10.23 שניות) וטומי כפרי (10.27 שניות).
למחרת הוא זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר לאחר שהשווה את השיא הישראלי של טומי כפרי, 20.89 שניות, אחרי מרצין אורבש מפולין (20.68 שניות).
שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי דימטרי גלושצ'נקו (20.86 שניות).
באולימפיאדת סידני (2000) סיים יבלונקה במקום 31 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.92 שניות ובמקום 26 בריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם כפיר גולן, טומי כפרי ואלכסנדר פורחומובסקי בתוצאה של 39.76 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתחילת יולי 2001 זכה יבלונקה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.43 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.20 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ב-18 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב, בריצת 200 מטר בשיא מכביה חדש של 21.09 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון שבקנדה בשנת 2001 סיים יבלונקה במקום 14, בריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם אלכס פורחומבסקי, טומי כפרי וכפיר גולן בתוצאה של 39.39 שניות, בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית קבעה התוצאה השנייה בטיבה של נבחרת ישראלית, 39.13 שניות ועלתה מהמקום ה-13.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 2002 הגן יבלונקה על תואריו וזכה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.36 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.98 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה בשנת 2002 סיים יבלונקה במקום 30 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.26 שניות ובמקום 42 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.74 שניות.
בריצת שליחים 4x00 מטר הרביעייה הישראלית לא סיימה את הריצה.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 2004 זכה יבלונקה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.69 שניות, לפני רם מור ומיקי בר יהושע שניהם ממכבי תל אביב וקבעו תוצאה זהה של 10.73 שניות
גדעון גנני (נולד ב-1945) הוא מייסד קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, כיהן כמנכ"ל הקרן עד לשנת 2017. משמש גם במאי ותסריטאי והיה מראשוני הפעילים לקידום מעמד יוצרי הקולנוע והטלוויזיה והיצירה הקולנועית והטלוויזיונית בישראל.
הוריו צבי ויוכבד גנני, עלו לארץ ישראל מפולין לפני מלחמת העולם השנייה.
אביו היה חייט וחבר הנהלת ארגון פועלי המחט בהסתדרות.
גדעון נולד כחלק מצמד תאומים, אחיו התאום נפטר בלידה.
גדעון גנני נולד וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר העממי בלפור וסיים תיכון עירוני ה' במגמה הומניסטית.
עד לגיל 15–16 גדעון שיחק כדורסל, בין היתר, בקבוצת הצעירים של הפועל תל אביב בתפקיד רכז קולע.
בגיל זה צפה בסרטים "רוקו ואחיו" של לוקינו ויסקונטי, "זִ'יל וגִ'ים" של פרנסואה טריפו ו"לחיות את חייה" של ז'אן-לוק גודאר.
בעקבות הצפייה בסרטים אלה התגבשה בקרבו השאיפה לעבוד בתעשיית הסרטים.
שירת בצה"ל בחיל השריון כמפקד טנק, אחרי שאחיו אילן נהרג במלחמת ששת הימים הוצא מחיל קרבי.
גנני למד משפטים בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית, אך פרש מלימודיו לפני סיומם ונסע לאנגליה ללמוד קולנוע ב"לונדון פילם סקול", שם התמחה בבימוי ובעריכה.
עם שובו ארצה ב-1973, החל לעבוד כבמאי חיצוני של סרטי תעודה עבור הטלוויזיה הישראלית.
יצר עשרות סרטים וכתבות ובהם הסדרה "24 שעות בחיי.." שהייתה הסדרה הראשונה בישראל שתיארה 24 שעות בחיי אנשים שונים ושהתאפיינה בסגנון "הזבוב על הקיר" גנני היה ממעצבי סגנון הסדרה וסגנון "הזבוב על הקיר" בעשייה התיעודית שהפך לימים לסגנון הדומיננטי בעשייה התיעודית הישראלית.
גנני ביים 2 מתוך 6 סרטי הסדרה כולל הפרק הראשון שעיצב את סגנון הסדרה ("הסנדק - 24 שעות בחיי יו"ר מועצת בית שאן" - על יו"ר מועצת בית שאן, יצחק קינן) וכתב את התסריט לעוד פרק.
כמו כן עשה, בין היתר, סרט על תולדות תופעת המרטירולוגיה ביהדות וכן את הסרט "אודיסיאה בחיריה" קומדיה דוקומנטרית שבה מזבלת חיריה משמשת כמשל לאזלת היד של המערכת לטפל במפגעים אקולוגיים בעוד התושבים סובלים.
יצירתו התיעודית הבולטת ביותר בשנים אלה הייתה "להיות מלכה" – שגולל את סיפורה של אורלי חידה, בת פרוורים ממשפחת מצוקה המשתחררת מהצבא, שואפת להיות דוגמנית ונרשמת לתחרות היופי "מלכת המים" נבחרת לתואר הראשון והסרט מסתיים בעבודתה כזבנית בחנות בגדים.
הסרט הוגדר בספרו של פרופ' יגאל בורשטיין על הקולנוע התיעודי בישראל כ"אחד מסרטי התעודה הטובים שנעשו בישראל".
אורי קליין כתב על הסרט "להיות מלכה" כי זהו "הסרט הישראלי היפה והמעניין ביותר של השנים האחרונות"
בהמשך, בשל התמעטות העבודה עם הערוץ הראשון, עסק גנני בעיקר בבימוי סרטים מוזמנים עבור גופים ועמותות.
במסגרת זו ביים, בין היתר, סרט על הסופר אלי ויזל חתן פרס נובל לשלום וסרט על תולדות האצ"ל שלמרות היותו סרט מוזמן יישם בו טכניקות מיוחדות של שילוב חמרים ארכיוניים וחומר אותנטי שצולם.
הסרט זכה להערכה רבה בחוגים המקצועיים ואף זכה בפרס ז'בוטינסקי.
ב-1989 ביים את סרטו העלילתי "אש צולבת" המבוסס על מקרה אמיתי שבמרכזו רומן הנרקם בין חיה זיידנברג צעירה יהודייה מתל אביב לדאוד יסמיני צעיר ערבי-נוצרי מיפו וכתוצאה מכך היא מחוסלת על ידי הלח"י.
כמו כן ביים דרמה לטלוויזיה בשם "צד א' צד ב"- על זוג בתהליך גירושין העוסק בחשבון נפש תוך כדי ניסוח חוזה הגירושין.
ב־2017 כתב את התסריט, וביים את סרט הטלוויזיה "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים".
הדרמה שודרה בערוץ הציבורי, בכיכובו של דב גליקמן אשר גילם את לוי אשכול.
בעת פעילותו כבמאי עבור רשות השידור חווה על בשרו את ניצול הבמאים על ידי רשות השידור.
בעקבות זאת גנני הצטרף להנהלת איגוד במאי הקולנוע והטלוויזיה, לאחר מכן הפך ליו"ר האיגוד תפקיד בו כיהן כשלוש שנים.
במסגרת תפקידו זה ניהל מאבקים נגד רשות השידור במטרה לשפר את תנאי העבודה והשכר של הבמאים בארץ העובדים עבור רשות השידור.
גנני הביא להגדלת שכר העבודה פי חמישה.
גנני עשה אז סרט אחד בתעריף החדש "הישראלים באים" קומדיה דוקומנטרית על ישראלים הנוסעים בטיול מאורגן לאירופה הקלאסית.
בעקבות שידור הסרט כתבה מבקרת הטלוויזיה של "הארץ" דאז הדה בושס כי גדעון גנני הוא אחד מחמשת הבמאים הדוקומנטריים הטובים בארץ.
לאחר "הישראלים באים" ועם מינויו של יוסף לפיד כמנכ"ל רשות השידור חדלו כמעט לחלוטין הפקות המקור בערוץ הראשון ועמן גם העסקת במאים חיצוניים.
במשך הזמן נשחק גם ההישג של גנני עקב סירוב רשות השידור לקבוע מנגנון הצמדה הולם.
ב-1991, עם ההחלטה על הקמת הערוץ השני, עזב גנני את הבימוי והקדיש את עצמו שוב לפעילות ציבורית הפעם כנציג המפיקים והיוצרים כלפי הרשות השנייה ותרם רבות לניסוח הדרישות שעיגנו את מעמד ההפקה המקומית ומעמדם של המפיקים העצמאיים בהפקות שנכללו במכרזים להפעלת הערוץ וחייבו יותר מאוחר את הזכיינים שזכו במכרזים.
בעקבות הצלחת פעילותו לקידום הפקות המקור בעת הכנת המכרזים לערוץ השני, התבקש גנני על ידי יו"ר המועצה לשידורי כבלים דאז - מיכל רפאלי-כדורי - לשמש כיועצה לענייני הפקות מקור וכאחראי על פיקוח התוכניות של זכייני הכבלים.
גנני מילא תפקיד מרכזי בקביעת כללי התוכניות שחייבו את הכבלים תוך שימת דגש בקביעת מכסות לדרמות ולסרטי תעודה.
המכסה לדרמות בודדות שנקבעה על ידי גנני הביאה בין היתר ליצירתה של משבצת השידור "הראשון בדרמה" בכבלים שבמסגרתה במאים רבים עשו את צעדיהם הראשונים בבימוי עלילתי (דני סירקין, דרור שאול ואחרים) לימים בוטלו מכסות אלה על ידי גורמים שהחליפו את מיכל רפאלי כדורי.
הקמת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה וניהולה
בתפקידו במועצת הכבלים יזם גנני את הקמת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה ביחד עם מיכל רפאלי כדורי.
הקרן שהחלה לפעול ב-1996, יועדה תחילה לעודד הפקות המיועדות לכבלים בלבד אולם עם חקיקת חוק הקולנוע ב-2001 הורחבה פעילותה לכלל הערוצים.
גנני, שפרש בינתיים מעבודתו בכבלים, מונה למנכ"ל הקרן.
קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה התמחתה בסרטי תעודה ובדרמות כולל דרמות וסרטי עלילה ארוכים.
הוא מכהן בתפקידו מאז הקמתה ועד לשנת 2017.
בצד סרטי תעודה ודרמות בנושאים כלליים פרי יוזמת היוצרים, דגל גנני גם בטיפוח מגמות וסוגות שלא זכו לטיפול בענף.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל קרן מקור היה גנני הראשון שיזם "מועדי נושא" שיוחדו לקידום נושאים וסוגות מיוחדים.
במסגרת מועד הנושא "סדרת תעודה בהמשכים המתרחשת בערי פיתוח" שפורסם כבר ב-1998, נוצרו סדרות התעודה הראשונות בהמשכים בארץ כמו "דימונאים" ו"דרומה" (הראשונה - מועמדת לפרס "אופיר" והשנייה - "זוכת פסטיבל חיפה ופרס אופיר בקטגוריית סרט התעודה).
שנתנו ביטוי אנושי לתושבי ערי הפיתוח ופילסו את הדרך לסדרות התעודה שנוצרו לאחר מכן על ידי הערוצים והפכו כיום למרכיב חשוב בלוחות השידורים.
בהמשך, קרן מקור סייעה גם לסדרות מדוברות אחרות כמו "זיווג משמיים", "איכילוב", "על צד שמאל" ו"סוף לסיפור".
"בני דודים לנשק" זכה גם במקום הראשון בפסטיבל סרטי התעודה היוקרתי "פיפ"א".
כמו כן, "לראות אם אני מחייכת" – זוכה פרסי סרט התעודה המצטיין בפסטיבל חיפה ובפסטיבל "אידפא", הנחשב לפסטיבל התעודה היוקרתי בעולם ו"ירושלים גאה להציג" - זוכה פרס אידפא בקטגוריית "זכויות האדם".
בתחום הדרמות - שם גנני דגש מיוחד בטיפוח הדוקודרמות ההיסטוריות המבוססות על מקרים ודמויות אמתיים, שכמעט ולא נעשו לפני תחילת פעילותו של גנני בתחום.
בצד הדוקודרמות נעשו במסגרת קרן מקור שבניהולו מגוון דרמות מצטיינות ובהן בין היתר : "סלבריטי", "שתי דקות מפאראדיס" (זוכה פרס באנף היוקרתי), "חתה יסבח סבח", "הללויה" "ו"מרחב מוגן" – כולן זוכות פרס "אופיר וכן "שחקנית ספסל" ו"לאן את נוסעת" – זוכות בפרס הראשון בפסטיבל חיפה.
דגש מיוחד שמה הקרן בעידוד יוצרים בראשית דרכם המקצועית.
כ-30% מסרטי התעודה וכ-60% מהדרמות נעשות בידי במאים של סרט ראשון.
בתחום זה, בין היתר, סרטי התעודה "ספורים", "המעבדה", ו"לאהוב את "סופיה" זכו בפרסי סרט הביכורים המצטיין בפסטיבל דוק אביב ובתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים וכן הדרמות "משכנתא" ו"לאן את נוסעת" שזכו בפרסי הדרמה המצטיינת בפסטיבל ירושלים ובפסטיבל חיפה היו גם הן דרמות של במאים של סרט ראשון.
כמנהל קרן מקור גנני משמש גם כמנהל אמנותי ומעורב רבות בכל שלבי העבודה על המיזמים.
הוא מתאפיין ביכולתו ללוות את ההפקות הן ברמה הכללית והן בפרטים הקטנים,, כל זאת תוך שמירה על חופש הביטוי של היוצרים.
בחודש אוגוסט 2017, פרש מתפקידו כמנכ"ל הקרן מתוך כוונה להקדיש את זמנו לבימוי סרטים.
ב-2017 כתב וביים את הדרמה העלילתית ההיסטורית "האיש שניסה למנוע מלחמה " שעסקה בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים מנקודת מבטו של לוי אשכול ראש הממשלה.
בתפקיד ראש הממשלה - דבלה גליקמן.
הדרמה הופקה בידי ריקי שלח מ"ואדי הפקות ושודרה בערוץ 11 ("כאן") לרגל 50 שנה למלחמת ששת הימים.
כמו כן כתב גנני מאז פרישתו מניהול הקרן, עוד 3 תסריטים עלילתיים לסרט באורך מלא: שניים מסוג "היסטורי עלילתי" ואחת וקומדיה מוזיקלית מלווה בשירים.
גנני לימד בימוי תיעודי ובימוי דרמטי באוניברסיטת תל אביב, בבית צבי, בסם שפיגל ובקמרה אובסקורה.
גנני היה נשוי פעמיים ויש לו שני בנים ובת.
בנו אילן גנני (בנה של רחל שור) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, בנו אורי גנני הוא ד"ר להיסטוריה תרבותית ובתו גפן גנני היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ובמאית תיאטרון וסרטים.
גדעון מאירי (נולד ב-7 במרץ 1944) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שפיקד על יחידות חיל רגלים.
לאחר פרישתו מצה"ל התמחה בנושאי אבטחת תעופה.
האב אריה נולד ב-1904, בעיירה גורליצה במחוז קראקוב, גליציה המערבית, פולין, למשפחת ליכטמן.
ב-1929 עלה האב לארץ ובשנתיים הראשונות עבד בעבודות מזדמנות בחקלאות באזור המרכז (נחלת יהודה, נס ציונה).
ב-1933 עבר לחיפה והחל לעבוד כטפסן.
האם אסתר נולדה ב-1900, בעיירה הורודנקה, ליד לבוב, גליציה המזרחית, פולין, למשפחת הרטנשיין.
בנעוריה השתייכה לתנועת "גורדוניה" ובמסגרת זו הגיעה ארצה ב-1930. את שנותיה הראשונות עשתה בנחלת יהודה ולאחר ההיכרות עם אריה, עברה אתו לחיפה ושם נישאו.
ב-9 באפריל 1937, לאחר תקופת המתנה ארוכה, עלו על הקרקע, בחבורה שמנתה 20 משפחות, בעמק בית שאן והקימו את מושב בית יוסף.
מאז הקמת המושב עסקו הוריו בחקלאות.
ב-1935 נולד, האח הבכור משולם.
האחות דבורה נולדה ב-1948 וב-1950, נולדה אחות נוספת – נאוה.
במלחמת העצמאות, ב-15 מאי 1948, הופגז המושב על ידי ארטילריה עיראקית.
נשים וילדים פונו לכפר יחזקאל והמושב עמד בהתקפות קשות.
הבתים ואמצעי הקיום העיקריים נהרסו.
לכן החלק הגדול של המשפחות לא חזר למושב.
באוגוסט 1948 עברה המשפחה לחיפה, והתגוררה במושבה הגרמנית.
בשנת 1948, ברוח התקופה שלאחר הקמת המדינה לעברות שמות לועזיים, החליפו ההורים את שם המשפחה למאירי.
בחיפה השתתפו ההורים בהתארגנות להקמת מושב חדש, ביולי 1949 עברו ההורים לבוסתן הגליל שם חזרו לעסוק בחקלאות.
מאירי למד בבית הספר היסודי בעכו.
המשיך בבית הספר תיכון בקריית חיים במגמה פדגוגית.
בשנות ילדותו היה חבר באגודה ימית של "הפועל עכו" ובמסגרת זו עבר הכשרה וקורסים כמשיט סירה.
עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1962, בחר לשרת בחטיבת גולני והוצב לגדוד 13 "גדעון" שם עבר טירונות.
בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס שב לגדוד 13 שם שימש מפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה מסייעת.
בשנים שלפני מלחמת ששת הימים השתתף במספר פעולות התגמול בהן מבצע קלעת.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה מסייעת במהלך כיבוש רמת הגולן.
מיד לאחר המלחמה, הוצב כוח מפלוגתו במוצב החרמון.
במרץ 1968 השתחרר מצה"ל ועבד במפעל התעשייה האווירית לישראל, באגף שעסק בפיתוח ויצור אמצעי לחימה לנושאי בט"ש.
בקיץ 1969 חזר לשירות בצה"ל.
הוצב לתפקיד קצין מודיעין בחטיבה המרחבית של רמת הגולן - חטמ"ר 820. בקיץ 1970, הוחזר לגדוד 13 כסמג"ד.
בקיץ 1971 הועבר לתפקיד קצין מבצעים של פיקוד המרכז.
בקיץ 1972 יצא לקורס פו"מ.
בסיום הקורס בסתיו 1973 הועבר לתפקיד ראש ענף נשק בבה"ד 3 - בית הספר למקצועות חי"ר.
לאחר כחודש בתפקיד זה, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
מינוי חירום של סגל ענף נשק היה פלוגה מסייעת לגדוד בה"ד 1. הפלוגה יצאה למעבר המיתלה, שם נערכו להגנה.
לאחר כשבוע, נקרא לפיקוד הצפון, לחטיבת גולני.
בעת הלחימה לכיבוש מחדש של החרמון - מבצע קינוח – קיבל כוח בפיקודו של גדעון משימה משנית: חסימה במורדות המזרחיים של החרמון כנגד .
בפועל, למעט ירי מרגמות 81 מ"מ, הכוח לא בא לידי ביטוי.
זמן קצר לאחר הפסקת האש קיבל גדעון את הפיקוד על גדוד 12 "ברק" של חטיבת גולני.
הגדוד ספג אבדות כבר ביומיים הראשונים של המלחמה, כולל המג"ד סא"ל יעקב שחר שנהרג.
הסמג"ד ארוין לביא, פיקד על הגדוד עד לסוף המלחמה כולל כיבוש מזרעת בית ג'ן והתארגנות להגנה בנקודה הקרובה ביותר לדמשק במובלעת הסורית.
לאחר התארגנות וקליטת נגמ"שים חדשים, חזר גדוד 12 למובלעת והיה הכוח הצבאי הישראלי האחרון שנסוג מהמובלעת הסורית בתחילת קיץ 1974.
בקיץ 1974, סיים גדעון את תפקידו בחטמ"ר 820 ועבר לחטמ"ר בירנית כסגן מפקד החטיבה המרחבית החדשה שהוקמה לגזרה המערבית של גבול הלבנון.
הגזרה החלה להתחמם ולספוג פיגועי פח"ע מבסיסי מחבלים בלבנון.
בסתיו 1974 אוחדה יחידת המיעוטים עם חטיבת בירנית לעוצבת בקרעם (300), שהייתה לחטיבה סדירה למחצה.
המח"ט היה פואד בן אליעזר ומאירי מונה לסמח"ט א'.
בגזרה הוקמה אז גדר התראה בתהליך מזורז.
הגדר פותחה ב"תעשייה האווירית" במפעל ובאגף בו עבד מאירי שש שנים קודם לכן והיה שותף לפיתוחה.
על רקע זה היה לו קל לקלוט את הפרויקט.
מאירי פיתח את תורת ההפעלה המבצעית של גדר התראה.
בסתיו 1975, סיים גדעון את תפקידו בחטיבה 300 ועבר למפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי בתפקיד קצין אג"ם.
הקחצ"ר היה אז תא"ל דן שומרון.
כשהתחילו ההכנות למבצע אנטבה, הצליח לשכנע את שומרון כי במבצע צריכה לקחת חלק גם חטיבת גולני.
בקיץ 1976 מונה למפקד חטיבה 300 והחליף בתפקיד את פואד בן אליעזר.
תקופה הפיקוד התאפיינה בביטחון שוטף פעיל מאוד וגם כתקופת התארגנות אינטנסיבית של מערך ההגנה המרחבית ושילובו בתוכנית ההגנה האזורית יחד עם כוחות צה"ל התקניים, שבאו לידי ביטוי בעריכת תוכניות הגנה ליישובים, בניית מערך ביצורים, קליטת נשק ואמצעים מיוחדים ובניית כוח אדם כולל היקף רחב של קורסים מקצועיים.
במקביל התקיימה פעילות אינטנסיבית של הגדר הטובה שכללה סיורים מבצעיים תכופים ביישובים הנוצריים בשטח הלבנוני, תוכניות הגנה שם והכשרה צבאית לכוחות מיליציונים שהחלו להתגבש בדרום לבנון.
בסתיו 1977 מונה על פי החלטת ראש אג"ם רפאל איתן לתפקיד מפקד אזור דרום לבנון.
המינוי היה בניגוד לרצונו של מאירי שביקש להמשיך בתפקידו כמפקד חטיבה.
באביב 1978, עם סיום מבצע ליטני והקמת אוגדה 91, בוטלה מפקדת אד"ל ומאירי עבר למפקדת קחצ"ר לתפקיד ראש .
אחד הנושאים ששם לו כמטרה לקדם, היה "להחיות" את "תורת האיגוף הימי".
בסוף שנת 1979, סיים גדעון את תפקידו במקחצ"ר ואת שירותו הפעיל בצה"ל.
לאחר הפרישה מצה"ל בסוף דצמבר 1979, לא היו עדיין מספיק שנים ליציאה לגמלאות.
נכנס לקורס של השב"כ בסטטוס של "מושאל", כדי לאפשר לו להשלים את מכסת השנים המחייבת לפני יציאה לגמלאות.
בתפקיד הראשון באזרחות יצא בקיץ 1980 לשליחות לניו-יורק כקצין ביטחון לסניף ניו יורק של אל-על.
תפקיד שהסתיים בסתיו 1983. מאירי חזר לישראל בקיץ 1983, השלים תהליך פרישה לגמלאות מצה"ל ופרש באופן רשמי באפריל 1984.
לאחר השלמת לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, הצטרף באביב 1985 לאגף הביטחון באל-על ובקיץ 1986 התמנה לתפקיד סגן ראש אגף הביטחון למבצעים.
בתפקיד זה, יצא כחבר במשלחת לגיבוש הסכם תעופה בין ישראל לפולין.
בעקבות סדרת פגישות החלו להתבצע טיסות אל על לוורשה בשנת 1987.
העיסוק במשא ומתן הזה היה התחלה להתעניינות במתרחש במזרח אירופה בכלל והיהודים שם, בפרט.
המשך מעורבות של מאירי, כנציג אגף הביטחון, בטיפול בפעילות אל-על במדינות אירופה ובטיפול שנדרש בגל העלייה הגדול עם פתיחת שערי היציאה מברית המועצות.
לפני ואחרי ביטולו של מסך הברזל.
בתחום טיפולו היו הקשרים עם מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה, בולגריה וברית המועצות עצמה.
ב-1991 סיים את תפקידו במטה אגף הביטחון ויצא באביב 1992 פעם נוספת לניו יורק כ"ממונה ביטחון אל-על לארצות הברית".
בתקופת שהייתו שם התרחבה פעילות אל-על ליעדים נוספים ברחבי ארצות הברית, פעילות שחייבה מפגשים ושיחות רבות עם השלטונות מקומיים ובמקביל ארגון ובניית אמצעים וכוח אדם להפעלת תחנות חדשות.
בסתיו 1995 חזר לישראל ועד קיץ 1996 עבד כקב"ט עתודה במספר תחנות אל על, בעיקר תחנות מהן עברה העלייה באוקראינה.
בקיץ 1996 התמנה לתפקיד מנהל הביטחון של חברת ארקיע.
תפקיד זה סיים על פי בקשתו בסתיו 2001. סמוך לסיום התפקיד, אירעו פיגועי 11 בספטמבר.
לפי בקשה אמריקאית יצא גדעון לדיונים עם נציגי ה-FAA וחברת בואינג לייעוץ על אמצעי מיגון וביטחון הדרושים במטוסים.
אבטחת בית ספר יהודי - באביב 2002 יצא גדעון לסייע ל-Maurice (Chico) Sabbah פילנתרופ יהודי, שהקים בית הספר תיכון יהודי עם פנימייה בגרינסבורו צפון קרוליינה - .
היה זה מוסד חדש לגמרי מהמסד ועד הטפחות.
מאירי הקים בו מערכת אבטחה מקצועית שתענה על איומי הטירור שהפתיעו את ארצות הברית.
בתפקיד זה עסק עד סוף 2006, ואז חזר לישראל.
ביטחון תעופה בסרביה - בשנת 2009 יצא גדעון לסרביה, לפרויקט שדרוג מערך התעופה הסרבי לרמה הנדרשת על ידי ההשוק האירופי המשותף.
הפרויקט בוצע על ידי חברה שוודית ממלכתית.
השוודים קיבלו עליו המלצות והעריכו את הניסיון המצטבר ולא נרתעו מהעסקת ישראלי.
התקופה הייתה אחרי 'מלחמות הבלקן' כשרמת החשד בסרביה כלפי האירופאים עדיין גבוהה.
הפעילות נעשתה בצוות רב לאומי: ראש הצוות מסלובניה, שוודי, איסלנדי ומאירי.
בשנת 1972 במסגרת הקורס של המכללה לפיקוד ומטה למד מאירי שנת לימודים ראשונה BA כללי באוניברסיטת תל אביב והפסיק עקב השירות הצבאי.
באביב 1985 השלים מאירי לימודים לתאר ראשון באוניברסיטת ת"א.
בשנים 09–2007 למד גדעון לתואר שני באוניברסיטת חיפה בנושא "ההיסטוריה של יהודי פולין ומזרח אירפה" וזאת בעקבות חשיפה ל"שורשים" שהחלה עוד בסוף שנות ה-80 והתחזקה בתחילת שנות ה-90 בעקבות שערי העלייה שנפתחו ב-ברית המועצות.
סיים את הלימודים הפרונטליים אך לא השלים את יתרת החובות ועדיין לא זכאי לתואר השני.
מאירי חזר לפולין ב-2011 ומאז הוא מתנדב בעמותת "מצעד החיים".
ב-15 השנים האחרונות, מלווה קבוצות תלמידים אמריקאים-יהודים [כיתה י"א] המגיעים לישראל לסמסטר לימודי של 10–12 שבועות ב"סמינר אמריקאי" ב-הוד השרון.
המטרה העיקרית של הפעילות היא הכרת ההיסטוריה של עם ישראל בארץ ישראל.
מיושמת בלימודים בכיתה בשילוב סיורים לימודיים בשטח.
ובמיוחד לסיורים בישראל: עלייה למצדה, מסע מים-לים וכדומה.
בספטמבר 1966 – נישא גדעון ליעל [ישראלי], מורה במקצועה ובת קיבוץ דגניה ב' ועברו להתגורר בנען.
במשך השנים נולדו לזוג שלוש בנות: מיכל, עדי וענת.
במרץ 1968 – השתחרר מאירי מצה"ל והמשפחה עברה להתגורר ביהוד.
ביולי 1969 חזר גדעון לצה"ל.
באוגוסט 1971 עברה המשפחה לירושלים.
עד יולי 1972 שחזרה ליהוד.
ביולי 1976 מעבר לשירות צפון, מגורים מושב נטועה, צמוד לבירנית.
באוגוסט 1978 לאור התפקיד שקיבל במפקדת קחצ"ר ברמלה, עברה המשפחה לקיבוץ נען, בה יעל מאירי עבדה כמורה.
ביולי 1980 במסגרת עבודתו של מאירי באל על עברה המשפחה לניו יורק.
באוגוסט 1983 חזרה המשפחה לנען.
באפריל 1992 יצאה המשפחה לניו יורק עד ספטמבר 1995, עת שבו לנען.
גדעון טרן (נולד ב-9 באוגוסט 1953) הוא איש חינוך ישראלי.
שימש כסמנכ"ל לפדגוגיה של בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ניהל את בית בירם, החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי ואת חטיבת הביניים בבית הספר התיכון העמק המערבי ביפעת.
קודם לכן, הגיע עד דרגת דרגת אלוף-משנה בצה"ל, לאחר ששימש, בין היתר, כמפקדם של יחידת מורן ובסיס מחו"ה אלון.
טרן למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה מכיתה א' ועד כיתה י"ב.
היה פעיל בתנועת הצופים ושימש ראש גדוד בשבט כרמל.
התגייס בשנת 1971 לחיל השריון ועבר הכשרה כלוחם וכמפקד.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים היה צוער בקורס קציני שריון (קק"ש) ולחם בקרבות הבלימה והצליחה בחזית הדרום במסגרת "כוח לפידות" עם חטיבה 460. לאחר המלחמה שימש כמפקד פלוגת טנקים בחטיבה 14 בסיני.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף לקיבוץ דברת ושימש כמרכז ענף הכותנה.
בשירותו במילואים שימש כסגן מפקד גדוד במלחמת לבנון הראשונה ולאחריה מונה למפקד גדוד טנקים במילואים.
בשנת 1983 סיים בהצטינות את לימודיו באוניברסיטת חיפה בחוג לגאוגרפיה ובחוג להיסטוריה של ארץ ישראל, ושימש כמחנך וכמנהל חטיבת הביניים בבית הספר תיכון העמק המערבי ביפעת, שם עסק בפיתוח תוכניות חינוכיות ייחודיות ובהובלתן.
בשנת 1989 נקרא לחזור לשירות בצה"ל כמפקד יחידת מורן.
בהמשך שימש כמפקד בית הספר המרכזי לחינוך והשכלה של צה"ל - מחו"ה אלון.
בשנת 1994 סיים את לימודי המוסמך באוניברסיטת חיפה, בחוג למדע המדינה, במגמת ביטחון לאומי.
בשנים 1996–1997 פיקד על עוצבת קלע דוד, מערך היחידות המפעילות חימוש מונחה מדויק.
שימש כמדריך בקורס מפקדי גדודים, כמדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי (מב"ל) וכמרצה מטעמה באוניברסיטת חיפה בתחום תפיסת הביטחון.
לאחר שפיקד על עוצבת קלע דוד, שימש כסגן מפקד אוגדה משוריינת כתפקידו האחרון בצה"ל.
בשנת 2002 מונה למנהל החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ובהמשך שימש כסמנכ"ל לפדגוגיה של בית הספר עד שנת 2013. במסגרת תפקיד זה הוביל תהליכי פיתוח מורכבים ופורצי דרך בתחום החינוך, ההוראה והלמידה, ששיאם בהובלת תוכנית ה'מארג'.
תוכנית זו היוותה תפיסה פדגוגית כוללת, שמכוונת מחדש את הלמידה כמבוססת על סקרנות, עניין ומעורבות; מממשת דיאלוג כדרך חיים; מטפחת את חופש הפעולה של המורים; משלבת בין מרחב העשייה החינוכית לבין המעטפת הארגונית.
טרן יזם, פיתח והפעיל מערך הערכה בית ספרי המשרת את תהליכי קבלת ההחלטות ועיצוב המציאות הפדגוגית.
בשנת 2013 הקים את "ליבה" - חברה העוסקת בפיתוח, עיצוב והנחיית תהליכים פדגוגיים וניהוליים במערכות חינוכיות.
בין השנים 2013-2014 היה חבר השולחן העגול של "היזמה למחקר יישומי בחינוך" מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בנושא "מורים רבי-אומן כסוכני שיפור במערכת החינוך".
בין השנים 2013-2016 שימש כמרצה בחוג לחינוך במכללה האקדמית גליל מערבי, ובין השנים 2015-2021 עמד בראש היחידה לקידום ההוראה במכללה האקדמית צפת.
בין השנים 2018-2022 היה חבר בוועדת החינוך של מועצה אזורית משגב.
בשנת 2024 הציג מיצירותיו בתערוכת "צייר לי תקווה" - תערוכת מחווה לתושבי הנגב המערבי שהתקיימה בגלריית "תאו" בהרצליה, שאצרה הדר מרום, ובתערוכת "כאבי פנטום" שעוסקת בסוגיית הנעדר הנוכח האישי והלאומי בגלריית "תאו" בהרצליה, שאצרה מירב רהט.
כיום חבר בהנהלת מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה וחבר המועצה הציבורית של המוזיאון, וכן שותף בצוות המוביל את "רקפות" – מגמה למנהיגות חינוכית ושינוי חברתי, הפועלת בקרב למעלה מעשרים בתי ספר תיכוניים בישראל.
כיום מנחה את הצוות הפדגוגי בעמותת "יד ביד" ויועץ למנהלות החינוך בעמותה
משנת 2015 חבר באגודת הידידים של עמותת רעות - בית ישראל, המפעילה במתחם הדיור הציבורי בשכונת גילה בירושלים מגוון פרויקטים בשלושה תחומים מרכזיים: עשייה קהילתית שכונתית, תוכניות לימוד והתנדבות לצעירים ומערכת חינוך ייחודית
משנת 2023 מתנדב בחמ"ל האזרחי בסיוע למערכות חינוך במוא"ז מרום הגליל
בשנים 2021-2022 לימד במכינה הקדם צבאית גליל עליון, שלוחת כרמיאל
בשנים 2011-2016 שימש יועץ להנהלת עמותת יחד בגליל: הוסטל ומרכז יום תעסוקתי לאנשים עם מגבלות בתפקוד בינוני-נמוך.
בשנים 2016-2020 לימד במכינה הקדם-צבאית גל בעכו
בשנים 2018-2020 חונך-מנטור בתוכנית "מצפן" בעמותת העטלף של שייטת 13
בשנים 2016-2021 כיהן כחבר בוועדה המייעצת בחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה
נתנה תוקף: בשדות הזיכרון, הוצאה עצמית, דפוס דיפרינט, 2023
פרק: "תמונות משדות הזיכרון" בספר "בשדה הקרב של הזיכרון", כנרת זמורה-ביתן דביר, 2020
מבוא לתפיסת ביטחון: מושגי יסוד ומרכיבים עיקריים, מבוא לביטחון לאומי.
הוצאת משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, 2002, עמ' 21–35
פרק ב דוח מסכם: יחסי גומלין מורה-תלמיד: היוזמה למחקר יישומי בחינוך, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, 2010
מה בין חינוך, ביטחון ו"כוכב נולד"?, מערכות 440, דצמבר 2011
שיעור מלחמה, מערכות 452, דצמבר 2013
פרק ב דוח מסכם: מורים מובילים כסוכני שיפור במערכת החינוך: היוזמה למחקר יישומי בחינוך, האקדמיה הלאומית למדעים, 2014
הפרק "על הצורך בדיאלוג אמת: מה תפקיד בית הספר בעת הזאת?" בספר: תדמור, י' ופריימן, ע' (עורכים), שאלות האדם - כרך ב', הוצאת מכון מופ"ת, 2015
גדעון גרטנר היה יהודי-אמריקאי, מייסד גרטנר (נקראה עד 2001 "קבוצת גרטנר"), חברת מחקר וייעוץ בתחומי ה-IT הממוקמת בסטמפורד, קונטיקט.
גרטנר נולד בפלשתינה (א"י), וגדל בניו יורק.
הוא סיים (BSME) במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1956, ותואר שני בבית ספר סלואן למנהל עסקים של MIT ב-1960.
בשנים שקדמו להקמת "קבוצת גרטנר," היה גרטנר שותף באופנהיימר ושות'.
הוא נבחר לאנליסט הטכנולוגיה המוביל בוול סטריט בין השנים 1972 ו-1977 (כולל), בסקר השנתי של הבנקים הגדולים, קרנות ומוסדיים אחרים, חברות השקעה, שפורסם על ידי מגזין Institutional Investor.
הרב גדעון כהן שאולי (נולד ב־1945) הוא ראש המרכז הרוחני "שאולי" באשדוד ואיש חינוך.
הוכתר על ידי ארגון בית כרוש כרב של יהודי איראן בישראל.
נולד בירושלים לרב משה כהן שאולי ולאסנת בכורה.
למד בישיבת הדרום, בישיבת כרם ביבנה, בבית המדרש להוראה לרבנים בבית שמואל וכן בבית המדרש להוראה לרבנים מכון אריאל בירושלים.
נסמך על ידי הרב נסים דוד עזראן והרב עובדיה יוסף.
כמו כן למד לימודים אקדמאיים באוניברסיטת בר-אילן.
השתתף בקרבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה.
איש חינוך ודמות בולטת בעיר אשדוד בענייני חברה ורווחה, על פעילותו רבת השנים בתחום החינוך קיבל בשנת תשס"ו את אות יקיר החינוך הדתי בישראל.
עומד בראש המרכז הרוחני על שם בנימין שאולי באשדוד.
שאולי הוא בנוסף פייטן ומשנת תשל"ב ניהל מקהלת ילדים להם אף הלחין חלק מהשירים.
תרם להבאת הפייטנות בסגנונה הירושלמי אל בני העיר אשדוד.
פעל בקליטת עלייה ובמעורבות בקרב עדות מוחלשות שונות.
וכאביו לפניו מתוך מגמה של מיזוג גלויות עם שמירת האוצרות שכל עדה מביאה עמה.
בשנת תשס"ז הוענק לו תואר יקיר העיר אשדוד.
פעל למען שחרור יהודים שנאסרו באיראן בידי השלטונות.
במשך עשרות שנים כותב טור בעיתון "השבוע באשדוד".
מדי שבוע בימי שישי משודרים דבריו בתוכניתו של אבישי בר אושר בתחנת הרדיו כאן מורשת.
חבר פעיל בהנהלת "בית כורש" המשמש מרכז רוחני קהילתי עולמי ליהדות איראן בכל ארצות הפזורה, חבר הנהלה בפדרציה הספרדית בארץ ופעיל בארגון "בית פהלווי".
סייע לאביו הרב משה שאולי, בהוצאת סדרת ספרי הבש"ם, והוציא סדרה פרי עטו בשם סדרת הגש"ם (ראשי תיבות: הרב גדעון שאולי בן משה).
ברכת הגשם, עיונים בפרשת השבוע ובמעגל השנה, תשס"ב, (2002).
הרב גדעון לנגמן (נולד ב-1941) הוא רב, איש חינוך ואיש ציבור ישראלי.
הרב גדעון לנגמן נולד בבני ברק.
בשנת 1960 החל ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בשנת 1963 קיבל הסמכה לרבנות.
עם סיום לימודיו החל ללמד בתיכון האזורי בקרית חינוך עזתה.
היה מורה, סגן מנהל ומנהל התיכון.
לאחר מכן מונה למפקח על החינוך הדתי של מחוז דרום במשרד החינוך.
בשנת 1974 מונה לסגן ראש המועצה בנתיבות, בנוסף היה גם חבר המועצה הדתית.
בשנים 1977–2003 ניהל את בית הספר העל-יסודי אווילנה דה-רוטשילד בירושלים.
לנגמן החל מתנדב מצעירותו בארגונים רבים בהם; מגן דוד אדום, המשמר האזרחי, צה"ל, זק"א וחברה קדישא קהילת ירושלים.
לנגמן ייסד בנתיבות את בסיס המשמר האזרחי והיה מפקדה.
לאחר חזרתו לירושלים המשיך להתנדב במשך 33 שנים והגיע עד דרגת ניצב-משנה מיוחד.
בשנת ה'תשמ"ז הוענק לו אות הנשיא למתנדב על פעילותו.
במקביל הקים את תחנה מגן דוד אדום בנתיבות וניהל אותה בהתנדבות.
לאחר חזרתו לירושלים המשיך בהתנדבותו והיה לחבר הנהלת הסניף במקביל להיותו כונן.
לנגמן הוא המתנדב הוותיק ביותר במגן דוד אדום ודרגתו היא רב-מתן בכיר, הדרגה הגבוהה ביותר שמתנדב יכול להגיע אליה.
לנגמן שירת במילואים בחטיבת הזקן (חטיבה 8).
במלחמת ששת הימים לחם בגזרת צפון רמת הגולן כחובש קרבי בפלחה"ן.
במהלך הקרבות לנגמן הציל את חייו של סגן מפקד הפלוגה שנפצע קשה.
בהמשך מונה לתפקיד רב חטיבה 8. בשנת 2017 השתתף בשחזור הקרב של שחרור רמת הגולן ובמסדר הסיום במפקדה בקוניטרה שנערך על ידי חטיבה 8 לרגל 50 שנה למלחמה.
לנגמן שירת 51 שנים במילואים והשתחרר בדרגת סגן אלוף.
עיטור יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א (2011)
פרס מפעל חיים מצה"ל לשנת עבודה 2016
גדעון אברהם דוקוב (נולד ב-20 ביוני 1980, ז' בתמוז ה'תש"מ) הוא עיתונאי ישראלי, עורך אתר העיתון מקור ראשון.
בעבר שימש ככתב ועורך בעיתונים גלובס ובשבע.
נולד לרוברטו שמואל ויונה דוקוב, עולים מאורוגוואי שבדרום אמריקה.
גדל בפתח תקווה והתחנך בבית הספר היסודי ובישיבה התיכונית בעיר.
בכיתה י"ב שירת בשל"פ בתיכון בבית שאן.
למד בישיבת ההסדר ירוחם, למד כשנתיים בישיבת עתניאל ולאחר מכן בישיבת שיח יצחק.
שירת בחיל התותחנים במסגרת ישיבות ההסדר.