tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החדרת נוזלים רעילים לגוף האישה, בהם רסק של פלפל חריף, וכימיקלים כמו אלום, ליזול, חומצה פרמנגנית או קוטל עשבים.
שיטה זו עלולה לגרום לתסמונת הלם רעלי ולמוות.
הפלה תרופתית ללא השגחה רפואית, על ידי שימוש בתרופות ללא מרשם הגורמות להפלה, או תרופות מרשם שהושגו באופן בלתי-חוקי, או על ידי שימוש בתרופות שאינן מיועדות להפלה אך עשויות לגרום להפלה או להתכווצות המיומטריום.
ביו החומרים הגורמים להתכווצות המיומטריום ברחם נמנים אוקסיטוצין, פרוסטגלנדינים וארגולין.
טיפול מסוג זה עלול לגרום לקרע ברחם, דופק לא סדיר, יתר לחץ דם, תת-לחץ דם, אנמיה חריפה, מחלות קרדיווסקולריות, בצקת ריאות, התכווצות בסמפּונות, ומוות.
הפלה לא בטוחה עלולה להוביל לסיכונים בריאותיים מסכני חיים, בהם זיהומים, דלקות, שטפי דם ופגיעה באיברים הפנימיים.
הפלה לא בטוחה היא גורם מרכזי לבעיות בריאותיות ולמוות בקרב נשים ברחבי העולם.
על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי, כ-25 מיליון הפלות לא בטוחות מתרחשות בעולם מדי שנה, ולפחות 7.9% ממקרי הפלה לא בטוחה מסתיימים במוות, בעיקר במדינות מתפתחות.
האפשרות לבצע הפלה מלאכותית באופן חוקי, על ידי צוות רפואי שהוכשר בהתאם, מפחיתה במידה ניכרת את שכיחותן של הפלות לא בטוחות.
להלן מספר דוגמאות להשפעתן של הפלות לא בטוחות שהתרחשו במספר מדינות.
נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו חתם בשנת 1967 על , האוסר על הפלות מלאכותיות ואמצעי מניעה, ונועד ליצור ריבוי טבעי גדול באוכלוסיית רומניה.
חוק המאפשר הפלות מלאכותיות בדרום אפריקה שנחקק ב-1996 גרם לירידה של יותר מ-90% בסיבוכים הקשורים להפלות ומקרי מוות.
הפלות היו בלתי-חוקיות באירלנד עד 2019, אך התמותה מהפלה לא בטוחה הייתה נמוכה יחסית.
נשים שהיו מעוניינות לבצע הפלה יכלו לטוס לבריטניה, במחיר זול יחסית, ולבצע שם הפלה במרפאה ללא מטרות רווח המנוהלת על ידי ארגון צדקה.
מרפאות אלה גם סיפקו הדרכה לגבי טיפול עצמי לאחר הפלה.
אפשרות חלופית הייתה הזמנת גלולות להפלה תרופתית, שהיו בלתי-חוקיות באירלנד, באמצעות האינטרנט, וכן רכישת בבתי מרקחת.
תרופה זו מיועדת לטפל בכיב קיבה, אך ידועה גם ביכולתה לעודד הפלה טבעית.
בסוף שנת 2018 בוטלו החוקים נגד הפלות באירלנד, ובתחילת 2019 נפתחו במדינה מרפאות הפלות כחלק משירותי הבריאות במדינה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מתו אלפי נשים כתוצאה מהפלה לא בטוחה במדינות בארצות הברית שאסרו על הפלה חוקית.
מקרים רבים אחרים כלל לא דווחו או לא סווגו כיאות.
בשנת 1972, לפני פסק דין רו נגד וייד, דווחו 35 מקרי מוות מהפלה לא בטוחה.
בשנת 1973 דווחו 19 מקרים, ולאחר מכן חלה ירידה חדה במקרי מוות בארצות הברית כתוצאה מהפלה לא חוקית, ובכל שנה היו מקרי מוות בודדים, או אף מקרה כלל.
מבצע יופי הוא כינוי להפלגה שביצעו ספינות חיל הים של ישראל, משייטת ספינות הטילים, שני סטי"לים מדגם סער 2 מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל במשך 36 ימים (מתוכם 30 ימי הפלגה).
הסטי"לים אח"י חיפה ואח"י עכו הפליגו מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל ימי (כ-24,000 קילומטרים).מחיפה לאילת, סביב ליבשת אפריקה, מ-18 בפברואר ועד 25 במרץ 1975.
בחיל הים הוחלט לצרף ספינות עם כושר לוחמה נגד צוללות לכח הסטי"לים בזירת ים סוף, כח שנבנה באפריל 1974, עם הגעת 2 סטי"לים מדגם סער 4, אח"י רשף ואח"י קשת ובספטמבר 1974 אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4).
ספינות סער 4 תוכננו ונבנו בישראל כשהן מותאמות למשטר הגלים בים האדום ועם יכולת שהייה ארוכה בים.
לספינות סער 4 לא היו מערכות גילוי ולוחמה נגד צוללות.
ספינות מדגם סער 2 נבנו במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבור שבצרפת.
אח"י חיפה (סער 2) ואח"י עכו הושקו ביוני ובאוגוסט 1968 בצרפת ויועדו לזירת הים התיכון.
ספינות אלה היו מצוידות במערכת סונאר קוער לגילוי תת-מימי של צוללות.
מאחר שתעלת סואץ נסגרה למעבר אניות בעקבות מלחמת ששת הימים, בשנת 1967. האפשרות היחידה להעברת ספינות מהים התיכון ל הייתה בהפלגה סביב יבשת אפריקה.
הפלגת יופי היה המבצע החמישי שערך חיל הים להקפת אפריקה.:
הפריגטות אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) הפליגו בנובמבר 1956 ותחילת 1957, לאחר מלחמת סיני.
הפלגת הפריגטות כונתה הפלגת הרקולס.
הסטי"לים אח"י רשף ואח"י קשת הפליגו במרץ 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הפלגה זו כונתה הפלגת מוניטין.
הסטי"לים אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4) הפליגו בספטמבר 1974. הפלגה זו כונתה הפלגת בציר ענבים.
הנחתות אח"י אשדוד (פ-61), אח"י אשקלון (פ-63) ואח"י אכזיב (פ-65) הקופו את אפריקה באוגוסט 1974. הפלגה זו כונתה הפלגת ציפור עדן.
על מנת להקל את משקל הספינות, ולשפר את יציבותן עת ההפלגה, פורקו לקראת ההפלגה מערכות הנשק מהסיפונים.
והספינות הפליגו, כפי שהגיעו לישראל מהמספנה בצרפת.
מפקד המבצע סא"ל אברהם בן שושן הפליג באח"י עכו.
בכיר מלווה אל"ם יצחק דוידי הפליג באח"י חיפה עד דרום אפריקה וסא"ל מיכה לצרוס מדרום אפריקה לישראל.
אח"י חיפה - מפקד, רס"ן דני מלמד שקיבל את הפיקוד בנובמבר 1973, קצין גנ"ק - סרן עופר שלמה, קצין נשק - סגן שלומי גבאי,
קצין מכונה - יוסי שמר (שמילו)
אח"י עכו - מפקד רס"ן אלכס טל שקיבל את הפיקוד ב 1974, קצין גנ"ק - סגן אורן קרני, קצין נשק - סגן עודד מלניק,
קצין מכונה - סגן משנה יובל נדיב.
הצוותים של אח"י חיפה ואח"י עכו, חיילים בשירות סדיר, קצינים ונגדים בשירות קבע, היו ברובם מנוסים ומגובשים מהפעילויות בהם השתתפו כולל בקרבות הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
המיומנות בעבודות ימאות, מכונה ואחרות הייתה גבוהה.
הצורך בהכנת הצוותים להפלגה ארוכה היה מצומצם.
מפקד אח"י בת ים (ת-83), אונית אם ותדלוק היה רס"ן משה בן ישי, קצין קישור באוניה בננה קור - בני ניוביץ', קצין קישור בנמלי דרום אפריקה - רס"ן אודי אראל.
אח"י חיפה (סער 2) ואח"י עכו יצאו לים מבסיס חיפה ביום שני 18 בפברואר 1975 בשעה 20:00. ביומיים ראשונים הים געש והגלים הקשו על ההפלגה.
בהמשך, מאזור סיציליה, מזג האוויר נעשה יחסית נוח.
ב-20 בפברואר בוצע תדלוק במרכז הים התיכון לאספקת דלק, מזון ומים.
ב 23 בפברואר בלילה, חציית מצר גיברלטר מהים התיכון ל.
ב-24 בפברואר נפגשו שתי הספינות עם אוניית הסוחר בננה קור באזור איי מדיירה מערבית לקזבלנקה שבמרוקו.
ב 25 בפברואר צוין חג פורים בספינות.
טקס חציית המשווה נערך ב-2 במרץ על סיפוני הספינות לפי מסורת יורדי הים.
הסמיכו מי שעברו כבר את קו המשווה בהפלגה את חברי הצוות, בטבילה ומריחה בתערובת שמני מכונה ובהענקת תעודת אביר הים.
באח"י חיפה (סער 2) ניהלו את הטקס סמל עמיר גבע וסגן יוסי שמר.
שניהם חצו את קו המשווה בשירותם בצי הסוחר לפני שהתגייסו לצה"ל.
הסטי"לים פגשו את האוניה בננה קור לתדלוק ואספקה ב-3 במרץ מדרום ובסמוך לקו המשווה.
ב 5 במרץ נכנסו הסטי"לים לנמל ואלוויס ביי ליממה.
על הרציף היה שער של כדורגל ומיד התארגנו הצוותית לתחרות כדורגל וחילוץ עצמות.
נמל ואלוויס ביי שורץ כלבי ים והמפגש אתם היה ראשוני כמעט לכל החיילים.
למחרת הפליגו דרומה וחצו את כף התקווה הטובה בדרום יבשת אפריקה ונכנסו לנמל חיל הים של דרום אפריקה בעיר סיימונס טאון.
ב-11 במרץ יצאו הספינות מסיימונס טאון בדרכן לנמל דרבן שב אליו נכנסו למחרת.
לאחר יומיים של שהייה בדרבן יצאו הסטי"לים לדרכם לכיוון קרן אפריקה.
ב 18 וב 19 במרץ נפגשו הסטי"לים באוקיינוס ההודי עם אוניית האספקה של חיל הים אח"י בת ים (ת-83) לקבלת דלק, מזון ומים.
התדלוק התארך בגלל קרע בכבל הגרירה אליו נקשרה אח"י עכו והסתבכותו על צירי מדחפי אח"י עכו עד לשחרור והמשך הפלגה.
עיטור וציור על חזית אח"י עכו - לקראת הכניסה ל, ביקש מפקד ההפלגה, סא"ל אברהם בן שושן ליצור מצג למזכרת לקראת סיום ההפלגה.
סג"ם בוריס (דב) רוזנטל, סגן קצין המכונה באח"י עכו, אומן וצייר, צייר על חזית מבנה הספינה את מפת אפריקה עם מסלול ההפלגה ומצידיה שתי דמויות לוחמים מאפריקה בלבוש מסורתי.
כדי לצייר, אלתר מכחולים מחבלים שפרם והשתמש במשחות נעליים וצבעי סיפון.
ב-22 במרץ עקפו הספינות את קרן אפריקה וחצו את מצרי באב אל-מנדב אל תוך הים האדום.
ב-23 במרץ, בים סוף, מצפון למצרי באב אל-מנדב נפגשו אח"י עכו ואח"י חיפה (סער 2) עם אח"י כידון (סער 4) ואח"י רומח (סער 4), שהגיעו מבסיס חיל הים בשארם א-שייח, לתדלוק ואספקה.
אח"י עכו ואח"י חיפה (סער 2) נכנסו לנמל בבסיס חיל הים בשארם א-שיך לתדלוק.
ואולם בגלל רצח פייסל, מלך ערב הסעודית קוצרה שהייתן והן יצאו לאילת ב-25 במרץ 1975. באילת תם המבצע והספינות נכנסו לתחזוקה והתקנות מערכות הנשק.
טווח הפלגה לספינות סער 2 במכלים מלאים הוא כ-1,500 מיל ימי.
לאורך הנתיב באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי נעשו תדלוקים מאוניות.
בסך הכל נצרכו בהפלגה 430 אלף ליטרים של דלק:
ב-20 בפברואר 1975 בוצע תדלוק ראשון ב ליד סיציליה מהאניה אח"י נוגה
ב-24 בפברואר בוצע תדלוק שני ב מערבה לגיברלטר מהאניה בננה קור
ב-28 בפברואר בוצע תדלוק שלישי ב מדרום לקו המשווה מהאוניה בננה קור
ב-3 במרץ 1975 בוצע תדלוק רביעי ב מדרום וסמוך לקו המשווה מהאוניה בננה קור
בוצעו גם תדלוקים בנמלי דרום אפריקה: ולוויס ביי, סימונסטאון ודרבן.
בין 18–19 במרץ 1975 בוצע תדלוק חמישי ב, מצפון למוזמביק מהאוניה אח"י בת ים (ת-83) בפיקוד רס"ן משה בן ישי.
ב-22 במרץ 1975 בוצע תדלוק שישי, ב, מצפון למצרי באב אל-מנדב.
אח"י כידון (סער 4), בפיקוד רס"ן אריה רונה תדלקה את אח"י חיפה.
ואח"י רומח (סער 4), בפיקוד רס"ן יצחק שמיר, תדלקה את אחי עכו.
הַפְּלוֹדִיפְּלוֹאִידִיּוּת היא מערכת פְּלוֹאִידִית בה זכרים מתפתחים מביצים לא מופרות והם הַפְּלוֹאִידִיִּים (חד־סדרתיים – בעלי עותק אחד של כל כרומוזום), והנקבות מתפתחות מביצים מופרות והן דִיפְּלוֹאִידִיּוֹת (דו־סדרתיות – בעלות שני עותקים של כל כרומוזום).
הפלודיפלואידיות נקראת לפעמים אָרֵנוֹטוֹקְיָה (arrhenotoky) – צורה של רביית בתולים.
הפלודיפלואידיות קובעת את המין בכל החרקים בסדרת הדבוראים (דבורים, נמליים, צרעות) ובקרב סדרת התריפסאים.
הפלודיפלואידיות מתרחשת באופן ספורדי גם בכמה מינים של אקרית אדומה, פשפשאים, חיפושיות (למשל חיפושיות קליפה, bark beetles) ומערכת הגלגיליות.
בהפלודיפלואידיות, המין נקבע על פי מספר מערכות הכרומוזומים שהפרט מקבל.
צאצא הנוצר מאיחוד של זרע וביצית מתפתח כנקבה, וביצית לא מופרית מתפתחת כזכר.
המשמעות היא שלזכרים יש מחצית ממספר הכרומוזומים שיש לנקבה והם הפלואידיים.
למערכת קביעת מין הפלודיפלואידית יש מספר מאפיינים ייחודיים.
לדוגמה, לזכר אין אבא והוא אינו יכול להביא בנים, אך יש לו סבא והוא יכול להביא נכדים.
בנוסף אם במושבת חרקים אאוסוציאלית יש רק מלכה אחת, והיא הזדווגה רק פעם אחת, אזי יחס השארות בין הפועלות (נקבות דיפלואידיות) בכוורת או בקן הוא .
המשמעות היא שהפועלות במושבות חד-מלכותיות מונוגמיות כאלה הרבה יותר קרובות זו לזו גנטית מאשר במערכות אחרות לקביעת מין, שבהן הקרבה הגנטית בין אחאים בדרך כלל אינה גבוהה מ-.
נקודה זו היא המניעה את תאוריית ברירת השארים לגבי אופן התפתחותה של האאוסוציאליות.
עדיין לא ברור אם ההפלודיפלואידיות היא שסללה את הדרך להתפתחות האאוסוציאליות.
תכונה נוספת במערכת הפלודיפלואידית היא שאללים קטלניים ומזיקים רצסיביים יוסרו מהאוכלוסייה במהירות מכיוון שהם יבואו לידי ביטוי אוטומטית אצל הזכרים (אללים קטלניים דומיננטיים מוּסָרים מהאוכלוסייה בכל פעם שהם מופיעים, כי הם הורגים כל פרט שהם מופיעים בו).
הפלודיפלואידיות אינה זהה למערכת קביעת מין X0. בהפלודיפלואידיות, זכרים מקבלים מחצית מהכרומוזומים שהנקבות מקבלות, כולל אוטוזומים.
במערכת קביעת מין X0 זכרים ונקבות מקבלים מספר שווה של אוטוזומים, אך כאשר מדובר בכרומוזומי מין, נקבות מקבלות שני כרומוזומי X ואילו זכרים מקבלים כרומוזום X אחד בלבד.
הוצעו מספר מודלים למנגנונים הגנטיים של קביעת מין הפלודיפלואידית.
המודל שלרוב מתייחסים אליו הוא מודל האללים המשלימים.
על פי מודל זה, אם הפרט הֶטֵרוֹזִיגוֹטִי עבור לוקוס מסוים, הוא מתפתח לנקבה, ואילו הֶמִיזִיגוֹטִים (hemizygote, בעל עותק אחד בלבד של כרומוזום במקום שניים) והוֹמוֹזִיגוֹטִים מתפתחים לזכרים.
במילים אחרות, צאצאים דיפלואידיים מתפתחים מביצים מופרות, והם בדרך כלל נקבות, בעוד צאצאים הפלואידיים מתפתחים מביצים לא מופרות, והם זכרים.
זכרים דיפלואידיים יהיו עקרים, מכיוון שהתאים שלהם לא יעברו מיוזה לשם יצירת תאי זרע.
ולכן, תאי הזרע שלהם יהיו דיפלואידיים, וכתוצאה מכך צאצאיהם יהיו טריפלואידיים.
מאחר שבדבוראים האֵם ובניה הזכרים חולקים את אותם הגנים, הם עלולים להיות רגישים במיוחד לרביית קרובים: רביית קרובים מפחיתה את מספר האללים המיניים השונים הקיימים באוכלוסייה, ולכן מגדילה את שיעור הופעתם של זכרים דיפלואידיים.
לאחר ההזדווגות, כל נקבת דבורה פורייה שומרת זרע בשק פנימי הנקרא סְפֶּרְמָתֶקָה (spermatheca).
הנקבה שהזדווגה שולטת בשחרור הזרע המאוחסן באיבר: אם היא משחררת זרע כשביצית עוברת באובידוקט (תעלת הביצים), הביצית מופרית.
דבורים, צרעות ונמלים חברתיות יכולות לשנות את יחס הזוויגים בתוך המושבות באופן שממקסם את הקרבה הגנטית בין החברים ומייצר כוח עבודה שמתאים לתנאים הסובבים.
אצל דבוראים בודדים אחרים, הנקבות מטילות ביצים זכריות בלתי מופרות על מקורות מזון גרועים יותר ומטילות את הביצים הנקביות המופרות על מקורות מזון טובים יותר, אולי כי כשירותן של הנקבות תושפע יותר לרעה ממחסור בתחילת חייהן.
גם חיפושיות אמברוסיה הפלודיפלואידיות משפיעות על יחס הזוויגים בכך שהן מטילות יותר ביצים זכריות כאשר יש לזכרים סיכויים גבוהים יותר להתפזר ולהזדווג עם נקבות באתרים שונים.
בדבורי הדבש, הזכרים הם צאצאים בלעדיים של המלכה, אימם.
למלכה הדיפלואידית יש 32 כרומוזומים ולזכרים ההפלואידיים יש 16 כרומוזומים.
זכרי הדבורים מייצרים תאי זרע המכילים את כל הגנום שלהם, ולכן תאי הזרע כולם זהים גנטית, למעט מוטציות.
ההרכב הגנטי של הדבורים הזכרים נגזר אפוא כולו מהאֵם, בעוד שההרכב הגנטי של הפועלות נגזר חציו מהאֵם וחציו מהאב.
לפיכך, אם דבורה מלכה מזדווגת עם זכר אחד בלבד, כל שתיים מבנותיה יחלקו בממוצע מהגנים שלהן (ה- שמגיע מהאב יהיה זהה בכולן, וה- שמגיע מהאֵם יהיה חלקו זהה וחלקו שונה).
הגנום של המלכה הדיפלואידית עובר שחלוף כרומוזומלי כשהיא מורישה אותו לבנותיה, אך הגנום של האב ההפלואידי עובר בתורשה לבנותיו במלואו "כפי שהוא".
כמו כן, פועלת ששחלותיה מפותחות די הצורך עשויה להטיל ביצה בלתי מופרית, שהיא תמיד זכר.
ישנם מקרים נדירים של זחלי דבורים זכרים שהם דיפלואידיים.
תופעה זו מתרחשת בדרך כלל כאשר יש יותר משני דורות של הזדווגות אח ואחות.
קביעת המין בדבורי הדבש נובעת בתחילה מלוקוס יחיד – גן שמכונה "קובע-מין משלים" (complementary sex determiner, ובראשי תיבות csd).
במהלך התפתחותן של דבורים, אם הפרט הוא הטרוזיגוטי (בעל שני עותקים שונים) עבור הגן csd, הוא מתפתח לנקבה.
אם הפרט הוא הֶמִיזיגוטי (בעל עותק אחד בלבד) או הומוזיגוטי (בעל שני עותקים זהים) עבור הגן csd, הוא מתפתח לזכר.
כשהפרט הוא הומוזיגוטי עבור הגן, נוצר זכר דיפלואידי.
זכרים דיפלואידיים אינם שורדים עד לבגרותם, שכן הדבורים המטפלות אוכלות את הזכרים הדיפלואידיים עם בקיעתם.
הפועלות יכולות אומנם להטיל ביצים בלתי מופרות שמהן יתפתחו עבורן בנים זכרים, אך מערכת קביעת המין ההפלודיפלואידית מגבירה את כשירותו של הפרט עקב ברירה עקיפה.
מכיוון שהפועלת קרובה יותר גנטית לבנותיה של המלכה (אחיותיה) מאשר לצאצאיה-שלה, עזרה לצאצאי המלכה לשרוד מסייעת להתפשטות הגנים של הפועלת ביעילות רבה יותר מאשר רבייה ישירה.
פועלות חיות זמן קצר ומוחלפות ללא הרף באצווה הבאה, כך שברירת שארים זו היא אסטרטגיה להבטחת קיומה ותקינות פעולתה של הכוורת.
אולם מכיוון שמלכות בדרך כלל מזדווגות עם תריסר זכרים או יותר, לא כל הפועלות הן אחיות מלאות.
בשל האחסון הנפרד של זרעם של זכרים שונים בגוף המלכה, קבוצה מסוימת של צאצאים שהוטלו בזה אחר זה עשויים להיות קרובים זה לזה גנטית יותר מאשר קבוצה מסוימת של צאצאים שהוטלה במועד מאוחר יותר.
עם זאת, מינים רבים אחרים של דבורים, כולל דבורי בומבוס, כגון בומבוס האדמה, הם מונוגמיים.
משמעות הדבר היא שאחיות כמעט תמיד קרובות גנטית זו לזו יותר מאשר לצאצאיהן (אילו היו להן צאצאים), ובכך מתבטל הקונפליקט סביב מידות שונות של קרבה גנטית, שקיים בדבורי הדבש.
מקדם הַשְּׁאֵרוּת משמש לחישוב עוצמתה של ברירת השארים (באמצעות חוק המילטון).
השערת ההפלודיפלואידיות מציעה כי מקדם השארות הבלתי רגיל של הקיים בין אחיות הפלודיפלואידיות מלאות, אחראי לכך שהתנהגות אאוסוציאלית נפוצה כל כך בקרב דבוראים.
פועלת אאוסוציאלית שעוזרת לאימה ללדת יותר אחיות מפיצה יותר גנים של עצמה מאשר לו הייתה מתרבה בעצמה.
ברבייה מינית רגילה, לאב יש שתי סדרות של כרומוזומים, ומתרחש שחלוף בין הכרומטידות של כל זוג כרומוזומים במהלך המיוזה שמייצרת את תאי הזרע.
לכן, תאי הזרע אינם זהים, מכיוון שבכל כרומוזום מתוך זוג כרומוזומים יהיו אללים שונים ברבים מן הלוקוסים.
אך כאשר האב הוא הפלואידי כל תאי הזרע זהים (מלבד מעטים שבהם התרחשו מוטציות גנטיות).
לכן, כל הצאצאיות יורשות את הכרומוזומים של הזכר במלואם וכפי שהם.
כל עוד נקבה הזדווגה עם זכר אחד בלבד, כל בנותיה חולקות סדרה שלמה של כרומוזומים מאותו זכר.
בדבוראים, הזכרים בדרך כלל מייצרים תאי זרע בכמות שתספיק לנקבה לכל חייה לאחר אירוע הזדווגות אחד עם אותו זכר.
מקדמי השארות באורגניזמים הפלודיפלואידיים הם כפי שמופיע בטבלה הבאה, בהנחה שנקבות הזדווגו פעם אחת בלבד.
השיעורים האלה חלים, לדוגמה, בכוורת דבורים, אלא אם כן חלק מהפועלות, שהן בעלות שחלות מפותחות במידה מספקת, מטילות ביצים לא מופרות שמהן מתפתחים צאצאים, שכולם יהיו זכרים: במקרה כזה, הקרבה הגנטית הממוצעת תהיה נמוכה יותר.
|+ שיעור הגנים המשותפים בין קרובי משפחה במנגנון קביעת מין הפלו-דיפלואידי
לפי ההנחה שצוינה קודם, שאימהות מזדווגות פעם אחת בלבד, אחיות קרובות זו לזו גנטית יותר מאשר לבנותיהן.
עובדה זו שימשה להסבר האבולוציה של האאוסוציאליות בקרב דבוראים רבים.
עם זאת, במושבות עם פועלות שהן צאצאיות של מלכות מרובות או מלכות שהזדווגו מספר פעמים, הקרבה הגנטית בין פועלת לפועלת תהיה נמוכה יותר מהקרבה בין פועלת לביתה, כמו במין Melipona scutellaris .
הפלות מלאכותיות בישראל מתקיימות בשיעור ממוצע יחסית לעולם המערבי.
ביצוע ההפלות מוסדר בחוק העונשין, הקובע את התנאים לאישור הפלה.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס), בשנת 2021 נרשמו בישראל 16,591 פניות לוועדות להפסקת היריון, ומתוכן כ-99.5% אושרו.
שיעור הפניות לוועדות להפסקת היריון היה 0.77% מכלל הנשים בגילאי 15–49, שיעור הנמצא בירידה מתמדת מאז 1988. שיעורי הפניות הגבוהים ביותר הם בגילאים 20 עד 34 והנמוכים ביותר בגילאים 40 ומעלה.
ב-47.9% מהמקרים, ההפלה מאושרת עקב היריון מחוץ למסגרת הנישואין.
הסיבה השנייה בשכיחותה היא סיכון למום גופני או נפשי בעובר.
כמחצית מההפלות מתבצעות בבתי חולים ציבוריים, והשאר במרפאות פרטיות.
בהשוואה לעולם, שיעור ההפלות במדינת ישראל הוא בינוני.
בישראל, עד שנת 1977 חלה פקודת החוק הפלילי מ-1936, שקבעה, בדומה לחוק שחל אז באנגליה, לפי סעיפים 175–176:
"175. כל אדם המתכון להביא אשה לידי הפלה, בין שיש ולד בבטנה ובין שאין ולד בבטנה, והוא משקה אותה בניגוד לחוק או גורם לה שתשתה, רעל או כל דבר מסוכן אחר, או המשתמש בכח מאיזה מין שהוא, או המשתמש בכל אמצעי אחר, יאשם בפשע ויהיה צפוי לארבע עשרה שנות מאסר."
סעיף 177 גם קבע כ"עוון" אספקת ציוד לשם ביצוע הפלה.
המילים "בניגוד לחוק" פורשו כקובעים שהפלה שנעשתה בתום לב, בבית חולים, לשם שמירת בריאותה הגופנית או הנפשית של האשה, איננו נחשב לעבירה.
בראשית שנות השבעים הערכות שונות קבעו כי מספר ההפלות הלא חוקיות בישראל עומד על עשרות אלפים בשנה, כשהתשלום הממוצע לרופא עמד על 500 עד 1800 לירות.
הצעות לביטול האיסור עלו מצד מספר חברי כנסת, ובשנת 1972 כונסה ועדה בנושא, שהמליצה על הקלת האיסור.
חוקיות הפלות נידונה , וב.
החוק במדינת ישראל קובע כי נדרשת הסכמתה של האישה לביצוע הפסקת היריון, וזאת לאחר שהוסברו לה הסיכונים הכרוכים בביצוע פעולה זו (למעט מקרים חריגים שבהם אין לאישה יכולת שיפוט מספקת לבצע הסכמה שכזו, כגון במקרה של אישה הלוקה בשכלה, ואז ניתנת ההסכמה על ידי אפוטרופוסה של האישה).
למרות כל האמור לעיל, החוק מתיר לרופא להפסיק את הריונה של אישה, גם ללא קבלת הסכמה, אם פעולה זו נדרשת באופן דחוף ומיידי כדי להציל את חייה.
בהתאם לסעיפי החוק, יוטל מאסר חמש שנים על מי שביודעין גרם להפסקת היריון, אלא אם מדובר ברופא נשים שהתקיימו בו שני תנאים:
הפסקת ההיריון נעשתה במוסד רפואי מוכר;
להפסקת ההיריון ניתן אישור על ידי ועדה שהוסמכה לכך.
בנוסח ראשון של סעיף זה נכלל בו תת-סעיף שהתיר הפלה גם מסיבות סוציאליות, דוגמת מצוקה כלכלית.
ביוזמת המפלגות הדתיות החוק שונה ותת-סעיף זה, שנקרא הסעיף הסוציאלי, נמחק.
עם זאת, הוועדה גמישה, בדרך כלל, יותר מהמשתמע מלשון החוק, וכ-97% מהפניות אליה נענות בחיוב.
נשים המבקשות לבצע הפלות על רקע סוציאלי נענות בחיוב על סמך הטענה שהמשך ההיריון יגרום לנזק נפשי לאישה.
במדינת ישראל פועלות 40 ועדות להפסקת היריון הפרוסות ברחבי הארץ בבתי חולים ציבוריים ופרטיים.
הפלות עד שבוע 12 מבוצעות בכלל המוסדות הרפואיים שהורשו לכך (בתי חולים ציבוריים ומרפאות כירורגיות בקהילה).
הפלות בגיל מתקדם יותר של ההריון או במקרים בהם נשקפת סכנה רפואית לאישה, מתבצעות אך ורק בבתי חולים ציבוריים שיועדו לכך (לקריאה נוספת ניתן להיכנס לאתר "כל זכות" או לאתר משרד הבריאות).
בוועדה להפסקת היריון יש שלושה חברים, שלפחות אחת מהם היא אישה:
רופא נוסף שעיסוקו הוא באחד המקצועות הבאים: יילוד וגינקולוגיה, רפואה פנימית, פסיכיאטריה, רפואת משפחה, בריאות הציבור.
סעיף 316(א) מפרט את הנסיבות שבהן רשאית הוועדה לאשר הפסקת היריון, וזו לשונו:
הוועדה רשאית, לאחר שנתקבלה הסכמתה המודעת של האישה, לתת אישור להפסקת ההיריון אם ראתה שיש הצדקה לכך מחמת אחת מאלה:
(1) האשה היא למטה מגיל הנישואין (לפי הלוק הקיים ב-2025, 17), או מלאו לה ארבעים שנה;
(2) ההיריון נובע מיחסים אסורים לפי החוק הפלילי או מיחסי עריות, או שהוא שלא מנישואין;
(3) הוולד עלול להיות בעל מום גופני או נפשי;
(4) המשך ההיריון עלול לסכן את חיי האשה או לגרום לאשה נזק גופני או נפשי.
גם אם האישה לא קיבלה היתר להפלה, האחריות הפלילית מוטלת על הרופא בלבד.
החוק אינו מתחשב בגילו של העובר, המשליך על מידת התפתחותו, או בין טכניקות הפלה שונות.
החוק אינו נותן מעמד לאבי העובר, כך שהחלטה על ביצועה של הפסקת היריון נתונה אך ורק לשיקול דעתה של האישה ההרה.
לעומת זאת, ציין השופט מנחם אלון, בהסתמכו על המשפט העברי, שראוי לראות באב גם כן כאחד מן הנוגעים בדבר, ולהזמינו להשמיע דעתו בוועדה.
עם זאת הוא מדגיש כי במקרה בו יש מניעה כלשהי לשמוע את האב, בין אם מפאת דחיפות העניין ובין אם מפאת שאינו בר הכי להתייעצות שקולה ונבונה, מוטב כי תבוא הוועדה לכלל החלטה מבלי להיוועץ בו.
בדוח מבקר המדינה לשנת 2016, ביקר המבקר את ההתנהלות הוועדות להפסקת היריון והליקויים המרכזים שמצא עסקו בהיעדר ידע כלל או בשפות נוספות מעבר לעברית ובירוקרטיה רבה שהאישה נדרשת לטפל בה.
כן העברת המידע ללמ"ס נעשית בטפסים מסורבלים שממולאים ידנית ואין דיווח שיטתי של בתי החולים על הפלות לא חוקיות.
נכון לשנת 2018 אין בידי הלמ"ס נתונים על הפלות לא חוקיות והפלות טבעיות.
בשנת 2022, תקנות חדשות נכנסו לתוקף המאפשרות לבצע הפלה תרופתית עד השבוע ה-12 בקופות חולים, במקום בבתי החולים.
בנוסף, הנשים לא יידרשו למלא את הטפסים באופן פיזי בבתי החולים והן יוכלו לעשות זאת באופן דיגיטלי.
יתרה מזאת, נשים לא יידרשו להופיע בפני ועדה להפסקת הריון.
כמו כן, הוסרו שאלות שאינן בעלות חשיבות רפואית.
הפסקות היריון לנערות עד גיל 19 נעשות בקופות החולים בנוהל ייחודי שנקבע לאור צרכים ורגישויות ייחודיות.
החלטה של נערה להפסיק את ההיריון, נעשית לעיתים שלא בידיעת ההורים או קרובי המשפחה.
לעיתים ההחלטה זו עשויה להוות סיכון אמיתי לשלומה.
בשל כך נקבע במשרד הבריאות נוהל ייחודי המאפשר לה לעבור את ההליך במלואו תוך שמירה על חיסיון וללא צורך בהסכמת הוריה.
נוהל זה כולל את ההנחיות הבאות:
מתן חופש בחירה רב יותר בבחירת המוסד הרפואי בו תתבצע הפסקת ההריון.
כך למשל, לצורך לבחור מוסד המרוחק ממקום מגוריה ולהקטין בכך את רמת הסיכון וחשיפת פרטיה.
רגישות מיוחדת לבקשותיה של הקטינה הנוגעות לצורך לזרז תהליכים ככל הניתן כגון קביעת תור לרופא/ה, בדיקת אולטרה סאונד וכו'.
הנחיית הצוות לאפשר לקטינה להציג תעודה מזהה כלשהי ולא כרטיס מגנטי של קופת חולים.
הקלות בגביית השתתפות עצמית בשירותים הקשורים בהפסקת ההריון.
בשל החשש כי העלות תהווה חסם בפני קבלת השירות הרפואי, כגון: פטור מהשתתפות עצמית בביקור אצל רופא/ת נשים; קבלת טופס התחייבות מקופת החולים לוועדה להפסקת היריון, ולביצוע ההליך עצמו.
הגבלת המידע המופיע באתר האינטרנט של הקופה, תחת שם המבוטחת בנוגע לביצוע הפסקת ההריון.
עם זאת, סקירה של Coleman שפורסמה בספטמבר 2011 הגיעה למסקנה שונה, לפיה הפלה מגדילה את הסיכון אצל נשים לבעיות נפשיות ב-81% וכי 10% מבעיות בריאות הנפש אצל נשים מיוחסות להפלות.
בישראל פועלת אגודת אפרת המנסה לשכנע נשים שלא להפיל ומבטיחה סיוע כספי לצורך טיפול בתינוק, וזאת לנשים שיוותרו על ביצוע הפלה.
כמו כן פועל בנושא זה ארגון "לילך" שהוא שלוחה של עמותת "בעד חיים - Pro-Life Israel" שמרכזה בירושלים.
גם ארגון "הידברות" מנסה למנוע מצעירות לעבור הפלה מלאכותית.
השוואה של החוק בישראל בנוגע להפלות לבין מדינות אחרות
החוק בנוגע להפלות בישראל מהווה נושא בעל משמעות רבה, ומתייחס למגוון היבטים של זכויות נשים, חופש האישה על גופה, וזכויות פרטיות מול עקרונות דתיים וחוקיים.
מדינת ישראל מציעה גישה יחסית ליברלית בהשוואה למדינות רבות, אך מדובר באתגר שמצריך איזון בין זכויות הפרט לבין עקרונות מוסריים וחוקיים שונים במדינה.
אחד הנושאים המרכזיים בשיח זה נוגע לגבולות החוק ולזכויות האישה לבצע הפלה, נושא שמעורר שאלות אתיות, דתיות וחוקיות במערכת המשפטית.
השוואת החוק בישראל לבין מדינות אחרות מספקת תמונה רחבה יותר על הדרך בה מדינות שונות מתמודדות עם סוגיית ההפלות – בין שמירה על זכויות פרט, לבין כיבוד עקרונות דתיים או מוסריים.
החוקיות בנוגע להפלות בישראל, כמו גם במדינות אחרות, משקפת את מאבקה של החברה להבטיח את זכויות האישה תוך שמירה על עקרונות מוסריים.
נדרש להבין את האיזון המשפטי בין זכויות האישה לבין עקרונות מוסריים-דתיים, ולבחון את דרכי הפעולה השונות של המדינות במאבק הזה.
לפי חוק הפלות (1977), בישראל נשים זכאיות לבצע הפלה מלאכותית תחת תנאים מסוימים, כגון במקרים של סכנה לבריאותן הפיזית או הנפשית, במקרים של הריון בעקבות אונס או גילוי עריות או במצבים רפואיים, עד לשבוע ה-24 להיריון.
במדינות אחרות קיימת גישה שונה כלפי הנושא, עם הבדל משמעותי במדיניות החוקית, גבולות הזמן המאפשר הפלה ומגבלות נוספות.
בעולם קיימת תמונה מגוונת של עמדות שונות כלפי ההפלות ברחבי העולם.
גישה ליברלית במדינה אחת עשויה להיתקל במגבלות דתיות ומוסריות במדינה אחרת, כך שכל מדינה קובעת את המדיניות שלה תוך בחינת ההיבטים המשפטיים, הדתיים והחוקיים.
במדינות כמו פולין הפלות מוגבלות מאוד ומותרות רק במקרים של סכנה לחיי האישה או מום חמור בעובר.
בבריטניה קיימת אפשרות לבצע הפלה עד שבוע ה-24, אך יש צורך בהסכמת שני רופאים לפני ביצוע ההפלה, וישנם כללים מחמירים לגבי התיעוד הרפואי.
יתרה מכך, במדינה זו יש גישה רפויה יחסית בנוגע להפלות, עם דגש על חובת ההסכמה הרפואית וחשיבות המניעה של סיבוכים רפואיים בעת ביצוע הפלה.
בגרמניה יש גישה מאוד מסודרת ומבוססת על זכויות פרטיות, תוך התמקדות במניעת סבל לנשים, אך בשמירה על עקרונות מוסריים מדודים.
בארצות הברית, המצב השתנה בצורה דרמטית בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון ב-2022, שבו בוטל פסק הדין רואו נגד וייד שהעניק לכל אישה את הזכות לבצע הפלה עד שלב מסוים בהיריון.
לאחר ההחלטה ב-2022, ההחלטה על החוקיות של הפלה הוחזרה למדינות השייכות לארצות הברית, וכתוצאה מכך נוצרה שונות רבה בין המדינות השונות.
במדינות מסוימות, כמו ניו יורק או קליפורניה, ההפלות חוקיות ונגישות, בעוד שבמדינות אחרות, כמו טקסס או מיסיסיפי, ההפלות הוגבלו בצורה משמעותית ואף נאסרו כמעט לחלוטין, למעט מקרים שבהם קיימת סכנה לחיי האישה.
מצב זה יוצר תמונה משפטית מורכבת.
הפלורה הטבעית (גם המיקרוביוטה הטבעית) מתייחסת לאוכלוסיות המיקרואורגניזמים השונות המאכלסות את גופם של יצורים חיים, לרבות בני אדם ובעלי חיים אחרים.
מדובר בקהילות של חיידקים, פטריות, נגיפים ופרוקריוטים אחרים החיות באזורים שונים בגוף, כגון העור, מערכת העיכול, מערכת הנשימה ו (הכוללת את איברי המין ואת מערכת השתן).
הפלורה הטבעית ממלאת תפקיד חשוב בשמירה על הבריאות הכללית ולוקחת חלק משמעותי במערכת החיסון, בעיכול מזון, בהגנה מפני פתוגנים ובייצור ויטמינים ומולקולות חיוניות אחרות.
הפלורה במערכת העיכול מהווה את הקהילה הגדולה והמגוונת ביותר בגוף האדם.
חיידקי מערכת העיכול, ובעיקר אלו החיים במעי הגס, משתתפים בפירוק סיבים, ייצור ויטמינים (כמו ויטמין K ו-B12) וסילוק רעלים.
מיקרואורגניזמים כמו וביפידובקטריום הם חלק בלתי נפרד מהפלורה הבריאה.
מיקרואורגניזמים החיים על העור כוללים חיידקים כמו ו המסייעים בהגנה מפני זיהומים.
עם זאת, חוסר איזון בפלורה הטבעית של העור עשוי להוביל לבעיות כמו אקנה או זיהומים פטרייתיים.
דרכי הנשימה העליונות מאוכלסות במגוון חיידקים המסייעים למערכת החיסון להילחם במזהמים.
כאשר הפלורה הזו נפגעת, יש עלייה בסיכון לזיהומים בדרכי הנשימה.
במערכת זו, בפרט בנרתיק האישה, הפלורה הטבעית שומרת על איזון ה-pH ומונעת התפתחות זיהומים.
לדוגמה, חיידקי לקטובצילוס יוצרים סביבה חומצית המסייעת בהגנה מפני פתוגנים.
הפלורה הטבעית מתחרה עם פתוגנים על משאבים ואתרי אחיזה, ובכך מצמצמת את הסיכוי להתפתחות מחלות.
מיקרואורגניזמים מעכלים סיבים ומייצרים חומצות שומן קצרות שרשרת המספקות אנרגיה לגוף.
חשיפה למיקרואורגניזמים בפלורה הטבעית מחזקת את יכולת מערכת החיסון לזהות ולהילחם בפולשים מזיקים.
חיידקים מסוימים מייצרים ויטמינים חיוניים כמו ויטמין K ו-B12.
שינויים בפלורה הטבעית יכולים להתרחש כתוצאה משימוש באנטיביוטיקה, שינויים תזונתיים, מתח, זיהומים ומחלות כרוניות.
חוסר איזון זה, הנקרא דיסביוזה, עלול לגרום למגוון מצבים רפואיים, כמו דלקות במערכת העיכול (כגון קוליטיס), זיהומים בנרתיק, ואפילו הפרעות מטבוליות.
שמירה על איזון הפלורה הטבעית כוללת:
תזונה מאוזנת ועשירה בסיבים פרה-ביוטיים (לדוגמה: ירקות, פירות ודגנים מלאים).
צריכת פרוביוטיקה ממקורות טבעיים כמו יוגורט או תוספי תזונה.
הקפדה על היגיינה אישית ללא שימוש יתר במוצרים אנטי-בקטריאליים.
הפלישה הבריטית הוא כינוי לתקופה בתולדות המוזיקה שהחלה בשנת 1964 ונמשכה עד סוף המאה, בה אמני רוק רבים מבריטניה חצו את האוקיינוס האטלנטי והחלו להופיע ולהשפיע על המוזיקה בארצות הברית.
לפני ובמהלך "הפלישה", הושפעו הבריטים מהמוזיקה האמריקאית והשילוב יצר את מגוון הסגנונות המוזיקליים של המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. גלים נוספים של השפעה בריטית הגיעו לחופי ארצות הברית והעולם בעשורים שלאחר מכן.
בשנת 1962 להקת ה-Tornados הבריטית הפתיעה בלהיט האינסטרומנטלי "Telstar" שהגיע לראש מצעדי הפזמונים הן בבריטניה והן בארצות הברית.
זו הייתה הפעם הראשונה שאמן בריטי זכה להצלחה בסדר גודל גדול גם בארצות הברית מכיוון שבאותה תקופה ארצות הברית ובריטניה היו ביחסים מדורדרים.
בעקבות ההצלחה של התקליטון בארצות הברית תוכנן גם מסע הופעות שם, אך בעיות חוזיות שמקורן בבריטניה מנעו את קיומו.
תחילתה הדרמטית של הפלישה הבריטית הייתה בביקור המתוקשר הראשון של הביטלס בארצות הברית בפברואר 1964. הביטלס הגיעו זמן קצר לאחר רצח הנשיא קנדי, כשארצות הברית התאוששה מההלם.
היסטוריונים מוזיקליים טוענים שזו הייתה שיאה של תקופת קיפאון במוזיקה האמריקאית מאז הפסיק אלביס פרסלי להקליט בעקבות גיוסו לצבא ב־1958.
הביטלס נחתו בניו יורק ב־7 בפברואר 1964, שלושה שבועות לאחר שיצא אלבומם הראשון בארצות הברית ולאחר שכבר הופיעו בהצלחה בבריטניה (ובקצת פחות הצלחה בצרפת).
ההערצה ההמונית החלה כמעט מיידית.
ב־9 בפברואר הם הופיעו בתוכניתו של אד סאליבן, המופע של אד סאליבן.
זו הייתה תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בארצות הברית עד אותה תקופה, 73 מיליון צופים.
שיא זה נשבר רק פעמים ספורות מאז.
באותו סיור, שארך עשרה ימים, הם הופיעו חמש פעמים.
חודשיים אחר כך, ב־4 באפריל, כל השירים בכל שלושת המקומות הראשונים של מצעד הבילבורד האמריקאי, היו של הביטלס, הישג ששוחזר מאז רק על ידי אריאנה גרנדה ב-20 בפברואר 2019.
הצלחתם של הביטלס פתחה דלתות לאמנים בריטים רבים.
בין הבולטים ביניהם היו הבי ג'יז, פינק פלויד, הרולינג סטונז, לד זפלין, The Who, הזומביז, ציפורי החצר, קצפת, הקינקס ו-The Animals.
הפלישה הבריטית לא הייתה חד-כיוונית.
רוב המוזיקאים הבריטים שהגיעו כדי לכבוש את אמריקה היו נתונים תחת השפעה כבדה של מוזיקה אמריקנית, ובמיוחד סגנונות מוזיקליים כמו רוקנרול ובלוז.
האנימלס לדוגמה, הפכו את השיר העממי האמריקאי "בית השמש העולה" (The House of the Rising Sun) ללהיט פולק רוק גדול.
גם הביטלס הושפעו רבות מהרוק'נ'רול האמריקאי.
בתחילה מהרוקנרול המוקדם של יוצרים כמו צ'אק ברי, באדי הולי ולהקות הבנות של מוטאון ומאוחר יותר מבוב דילן.
המושפע הראשי מדילן, ג'ון לנון, עבר בשנות השבעים להתגורר בניו יורק, שם נרצח ב-8 בדצמבר 1980 מול בניין "דקוטה" שבו התגורר.
ההשפעה של הפלישה הבריטית על המוזיקה האמריקאית הייתה עצומה.
סגנונות חדשים כמו פולק רוק היו תוצר כמעט ישיר שלה, וסוגה שלמה של להקות ניסתה לפצח את סוד ההצלחה של הביטלס.
הקופים למשל הוקמו בתור המקבילה האמריקאית לביטלס בתור תוכנית טלוויזיה.
לעומת זאת היו סגנונות מקומיים ומקוריים שניסו להתחרות בפלישה - גראג' רוק ומוזיקת גלישה ממנו יצאה המתחרה האמנותית והמסחרית הגדולה לביטלס, הביץ' בויז.
הפלישה השנייה הייתה תקופה של השפעה בריטית חזקה על המוזיקה האמריקאית שהחלה בשנת 1983 והגיעה לשיאה בשנת 1986. המניע העיקרי לגל זה היה החשיפה הרבה שנתנה רשת MTV לאמנים בריטים כגון פיקס, וואם, דוראן דוראן ו-דפש מוד.
אמנים בריטים השתלטו באותן שנים על המצעדים האמריקאים.
תקופה שלישית של השפעה בריטית הייתה באמצע שנות התשעים.
מספר להקות בריטיות ניסו לשחזר את הצלחת הפופ הבריטי של שנות ה-60. אואזיס, אחת הבולטות שבהם, אף הושוו לביטלס וביצעו גרסאות כיסוי לשירים שלהם.
בין הלהקות הבולטות האחרות: סוויד, בלר, רדיוהד, סופרגראס, פאלפ ובו ראדליז.
הלהקות הללו הצליחו לדחוק את הגראנג' האמריקאי, ששטף את העולם מספר שנים לפני כן, ולהצליח במצעדים.
אולם, תקופה זו נסתיימה לקראת סוף שנות ה-90.
במאי 2002 לא היה אף שיר בריטי במצעדים האמריקאים, לראשונה מאז 1963.
הפליינג בייבי היא להקת רוק ישראלית השרה באנגלית.
הלהקה הוקמה על ידי גבע אלון, רשף שחר, גדי אלטמן ושחם אוחנה.
גבע ורשף נולדו וגדלו בקיבוץ מעברות וגדי גדל בקיבוץ מגל.
הלהקה הושפעה רבות מהמוזיקה ששמעו חבריה בקיבוץ, להקות כמו לד זפלין, ניל יאנג, וכמו כן זמרים ישראלים כגון מאיר אריאל וכו' היו בין המשפיעים העיקריים על סגנונם.
לאחר נסיעות חברי הלהקה לארצות הברית והחיפוש אחר ההצלחה הגדולה חזרו החברים לנגן יחד בארץ, ללא שחם אוחנה שבינתיים פרש מן הלהקה, הלהקה הוציאה אלבום שנגנז, ואחריו עוד שני אלבומים:
Inner World בשנת 2002 בלייבל עצמאי.
שניהם זכו להערכה רבה בקרב הקהל והמבקרים
רשף שחר, המתופף הראשון, פרש גם הוא מהלהקה, את מקומו תפס גיא שכטר שלאחר מכן פרש גם הוא.
המתופף הנוכחי מאז שנת 2004 הוא איסר טננבאום (מתופף להקת רוקפור לשעבר).
גבע אלון, סולן וגיטריסט הלהקה אחראי גם על המילים והלחנים.
גדי אלטמן על הבס וקולות הליווי ואיסר טננבאום אחראי על התופים וקולות הליווי.
במרץ 2024, לאחר הפסקה של כ-10 שנים, חידשה הלהקה את פעילותה.
הפַּלִימְפסֶסט של ארכימדס הוא ספר תפילה שנכתב ככל הנראה בארץ ישראל הספר נכתב על גבי גיליונות קלף, ששימשו קודם לכן כמה ספרים של המתמטיקאי היווני ארכימדס, ומספר טקסטים עתיקים נוספים.
בין המאה ה-12 למאה ה-19 שכן הספר ככל הנראה במנזר מר סבא שבמדבר יהודה.
במאה ה-20 הוא התגלה במנזר איה סופיה שבקונסטנטינופול על ידי החוקר הדני יוהאן לודוויג הייברג.
הייברג זיהה את כתביו של ארכימדס מתחת לטקסט של ספר התפילה, וגילה שהפלימפססט כולל כמה ספרים של ארכימדס שלא היו מוכרים עד לימיו.
בשנת 1998 נקנה הספר על ידי תורם אלמוני שהעביר את הספר למוזיאון וולטרס לאמנות בבולטימור, שם הספר משוחזר ונחקר.
ארכימדס חי במאה ה-3 לפנה"ס בעיר סירקוזה שבסיציליה, ונחשב לאחד מגדולי המדענים בכל הזמנים.
בין היתר חקר תכונות גאומטריות של חתכי חרוט בשיטות שהיוו את הבסיס לחשבון האינפיניטסימלי שהתגלה כאלפיים שנה מאוחר יותר.
ארכימדס המציא את תורת המנופים, גילה את חוק הציפה הקרוי על שמו ובכך פיתח את ענף ההידרוסטטיקה, כמו כן חקר שיטות למציאת מרכז המסה של גופים מורכבים.
את עבודותיו העלה ארכימדס על הכתב ושלח כמכתבים למתמטיקאים אחרים בני התקופה, בראשם אאודוקסוס מקנידוס וארטוסתנס (הידוע בעיקר בזכות מציאת קוטר כדור הארץ על ידי מדידת אורך הצל בשתי נקודות שונות בו זמנית).
ספרים אלה נכתבו על גבי מגילות קלף והועתקו ונלמדו בעת העתיקה במקומות שונים.
במהלך ימי הביניים הגיעו חלק מכתבי ארכימדס לידי המתמטיקאים הערביים הגדולים שתרגמו אותם לערבית וחקרו אותם.
בדומה לחלק גדול מהידע אודות המתמטיקה היוונית, מידע רב על ארכימדס מבוסס על כתביהם של אותם מתמטיקאים.
ספרים אלו היוו מקור השראה לרבים מהמדענים של תקופת הרנסאנס, כמו לאונרדו דה וינצ'י או גלילאו גלילאי, ובהמשך - אייזק ניוטון שהושפע ישירות מעבודתו.
מספר תרגומים של קודקס A וכן של הספר 'על גופים צפים' מתוך קודקס B שרדו עד ימינו, אך עקבותיהם של הקודקסים המקוריים אבדו.
בשנת 1907 גילה החוקר הדני יוהאן לודוויג הייברג אוסף שלישי של כתבי ארכימדס, הנקרא 'קודקס C' (או הפלימפססט של ארכימדס).
הקודקס נתגלה חבוי בצורת פלימפססט תחת טקסט של ספר תפילות, בספריית מנזר איה סופיה באיסטנבול.
הקודקס הכיל טקסטים עתיקים וכן שבעה ספרים של ארכימדס, אשר לשלושה מהם אין עותקים אחרים: המתודה, על גופים צפים והסטומכיון.
בימי הביניים היה הקלף מצרך יקר, ולכן לא פעם השתמשו במגילות קלף ישנות להכנת ספרים חדשים.
הטקסט הישן נמחק באמצעות גירוד (באופן דומה לדרך בה הוכן הקלף מלכתחילה), ובמקרים רבים ניתן עדיין לקרוא את הטקסט הישן תחת החדש, קלפים אלו מכונים פלימפססט.
ספר התפילות שנכתב על גבי כתבי ארכימדס נוצר בארץ ישראל, כנראה באזור ירושלים.
ההשערה היא כי הוא הותקן בשנת 1229 על ידי כומר מעתיק בשם יוהנס מירונאס, זמן קצר לאחר כיבוש ירושלים על ידי פרידריך השני במסגרת מסעות הצלב.
לשם הכנת ספר התפילות השתמש הכומר במספר רב של מגילות מכתבי ארכימדס ואחרים, אותם חתך וכרך מחדש בצורת קודקס.
מארץ ישראל לקונסטנטינופול והגילוי על ידי הייברג
החל מהמאה ה-16 ואולי אף קודם לכן, שכן הקודקס במנזר מר סבא שבמדבר יהודה.
ספריית המנזר הכילה במאה ה-19 מעל לאלף ספרים, ונחשבה לספרייה הגדולה ביותר באזור.
בשלב כלשהו הועבר הספר לכנסיית איה סופיה שבקונסטנטינופול (איסטנבול של ימינו).
הכנסייה, בדומה למנזר מר סבא, השתייכה לכנסייה היווני אורתודוקסית, וההשערה היא שהספר הועבר אליה במאה ה-19 בידי צליינים שמילאו אז את הדרכים בין ארץ ישראל ואיסנטבול.
בתחילת המאה ה-20 החל החוקר הדני יוהאן לודוויג הייברג להתעניין בספר, בשל היותו פלימפססט המכיל כתבים מתמטיים עתיקים.
הייברג היה מומחה לכתבי יד עתיקים ולהיסטוריה של המתמטיקה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בארכימדס, והוא ידוע מאוד גם במחקרים של מתמטיקאים גדולים אחרים בני התקופה.
הייברג ערך את כתביהם של אוקלידס, אפולוניוס מפרגה, אריסטו, תלמי, הרון מאלכסנדריה ואחרים.
בשנת 1906, לאחר שבקשתו לשליחת הקודקס לקופנהגן נדחתה, נסע הייברג לקונסטנטינופול וקיבל את רשות ספרן הכנסייה לחקור את הספר.
הוא גילה שהפלימפססט מכיל את כתבי ארכימדס, פענח מתוכו את הטקסט של הספר 'מתודה' ושל ספרים אחרים, וצילם חלק מהדפים.
לאחר שהייברג סיים את מחקרו, אבדו שוב עקבותיו של הספר, כנראה עם העברת ספרי הפטריארכיה היוונית באיסטנבול בחשאי לאתונה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
חלק מהספרים הגיעו לידיים פרטיות, ונראה שהפליפמססט הגיע לידי סוחר עתיקות פריזאי בשם סלומון גרסון.
הספר הופיע שוב ב-1998 במכירה פומבית בניו יורק, שם נקנה תמורת 2.2 מיליון דולר על ידי נדבן אלמוני, שהעביר את הספר למוזאון וולטרס לאמנות בבולטימור, לצורך עבודות שחזור ומחקר.
השוואת מצב הספר לאחר הופעתו מחדש, לבין מחקרו של הייברג מתחילת המאה ה-20, מלמדת כי לספר נגרם נזק רב: חלק מהעמודים נקרעו ואבדו, על כמה מהם צוירו זיופי ציורים עתיקים שלא היו בו קודם, והספר כולו נפגע מלחות.
צוות מומחים מטעם המוזיאון עמל על מלאכת שחזור הספר, שכללה הפרדה בין הדפים, ניקויים ותפירתם מחדש.
הדפים צולמו תחת סוגי תאורה שונים ובשיטות הדמיה שונות, על מנת לאפשר את קריאת הטקסט המקורי של ארכימדס.
הצילומים הועברו לידי חוקרי כתבי יד, בהם רויאל נץ, שפענחו את הכתב המקורי.
הצלחה יוצאת דופן בשחזור הטקסט המקורי הושגה על ידי הדמיה בעזרת קרני רנטגן שנעשתה ב-SLAC (מאיץ החלקיקים של אוניברסיטת סטנפורד).
הקודקס מכיל שבעה ספרים של ארכימדס, אשר לשלושת האחרונים זהו מקור יחידי:
'שיווי משקל של שטחים מישוריים'
הספר 'מתודה', שנוסח כמכתב למתמטיקאי היווני ארטוסתנס, מכיל את שיטת ארכימדס לטיפול באינסוף על ידי סדרת גדלים מתכנסים.
שיטות אלו היוו את הבסיס לחשבון האינפיניטסימלי שפיתחו אייזק ניוטון וגוטפריד לייבניץ כאלפיים שנה מאוחר יותר.
השיטה של משפטים מכניים ("המתודה")
התגלית המשמעותית ביותר בפלימפססט של ארכימדס היא הספר "מתודה", אשר הפלימפססט מכיל את העותק הידוע היחיד שלו.
בעבודותיו האחרות, ארכימדס לעיתים קרובות מוכיח את השוויון בין שני שטחים או נפחים בעזרת שיטת המיצוי של אאודוקסוס, גרסה יוונית עתיקה לשיטת הגבולות של ימינו.
כיוון שהיוונים היו מודעים לכך שמספרים מסוימים אינם רציונליים, ההגדרה שלהם למספר ממשי שרירותי הייתה כמות Q שמקרבים אותה על ידי שתי סדרות, אחת מספקת חסם עליון והשנייה מספקת חסם תחתון.
אם מוצאים שתי סדרות אינסופיות U ו-L, כאשר U תמיד גדולה יותר מ-Q, ו-L תמיד קטנה יותר מ-Q, ושתי הסדרות מתקרבות ל-Q מרחק קטן יותר מכל כמות ספציפית, אז נאמר ש-Q נמצא, או ממוצה במונחים של U ו-L.
ארכימדס נעזר במיצוי כדי להוכיח את המשפטים שלו.
ארכימדס קירב את הצורה שאת שטחה הוא רוצה לחשב באמצעות חלוקה שלה לחלקים בעלי שטח ידוע, אשר מספקת חסם עליון וחסם תחתון לערך השטח של הצורה.
ארכימדס לאחר מכן מוכיח ששני החסמים נעשים שווים לערך השטח של הצורה שהוא הצהיר מראש כאשר חלוקת הצורה נעשית לאינסוף חלקים.
ההוכחות האלו, שעדיין נחשבות לריגורוזיות ונכונות, עשו שימוש בגאומטריה בדרך מבריקה.
מתמטיקאים מאוחרים יותר לעיתים קרובות הלינו על כך שארכימדס לא הסביר כיצד הוא הגיע לתוצאותיו בראשונה.
הסבר זה סופק לראשונה עם הגילוי של המתודה.
השיטה שמתאר ארכימדס מבוססת על החקירות שלו בפיזיקה על מרכז הכובד ועקרון המנוף.
באמצעות השיטה שלו, ארכימדס היה מסוגל לפתור בעיות שכעת שייכות לחשבון אינטגרלי, תחום שצורתו המודרנית ניתנה לו בעבודתם של אייזק ניוטון וגוטפריד לייבניץ.
בין התוצאות שלו ישנו חישוב מיקום מרכז הכובד של המיספירה (חצי כדור), חישוב מיקום מרכז הכובד של frustrum של פרבולואיד (frustrum הוא פרוסה שנחתכת מגוף תלת־ממדי על ידי שני מישורים מקבילים), וחישוב השטח התחום בין פרבולה וקו ישר.
בעיה שנפתרת באופן בלעדי במתודה היא חישוב הנפח של cylindrical wedge, תוצאה שמופיעה מחדש כמשפט 17 בעבודתו של קפלר Stereometria.
במספר דפים של המתודה לא נעשה שימוש על ידי המחבר של הפלימפססט ולכן הם עדיין אבודים.
מרפרנסים לספר של מתמטיקאים אחרים עולה, כי בין הדפים האבודים הללו ישנה תוצאה על הנפח של הגוף שנוצר על ידי החיתוך של שני גלילים.
הספר 'סטומכיון' היווה תגלית מפתיעה, משום שלהבדיל מספריו האחרים של ארכימדס (שכל אחד מהם נחשב לקפיצת דרך חשובה במתמטיקה) ספר זה עסק בנושא הנחשב כשעשוע.
הסטומכיון היא חידת הרכבה, הדומה לחידת הטנגרם המפורסמת יותר, בה ריבוע מחולק ל-14 חלקים, שאיתם ניתן להרכיב מגוון רחב של צורות שונות כמו אנשים, בעלי חיים וכו'.
חידה זו נחשבת לחידה המכנית העתיקה ביותר שהשתמרה עד היום, והייתה ידועה בימי קדם בשם 'הסטומכיון של ארכימדס' (אף על פי שלא ברור מה היה העניין של ארכימדס בחידה זו).
דפי הספר 'סטומכיון' בפלימפססט של ארכימדס היו במצב גרוע במיוחד וחלק רב מהם היה חסר.
עם זאת, מניתוח הדפים שכן השתמרו העלה רויאל נץ את ההשערה שארכימדס חקר את השאלה: "בכמה דרכים שונות ניתן לחבר את חלקי הסטומכיון על מנת ליצור ריבוע?" (התשובה לשאלה היא 17,152).
אם השערה זו נכונה, אזי ארכימדס עסק בשאלות קומבינטוריות, יותר מאלפיים שנה לפני המצאת מדע הקומבינטוריקה.
הפלישה האמריקאית לפנמה שזכתה לשם המבצעי מבצע מטרה צודקת התרחשה בין 20 בדצמבר 1989 ל-31 בינואר 1990. תחת ממשל הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, צבא ארצות הברית פשט על פנמה והדיח את השליט בפועל, הגנרל והדיקטטור מנואל נורייגה, אשר הועמד למשפט בארצות הברית וכוחות צבא פנמה פוזרו.
על פי הערכות שונות, בפלישה נהרגו כמה מאות עד כמה אלפים מאזרחי פנמה.
שליט פנמה נורייגה גם העניק לחברה קבלנית יפנית את הזכויות על פיתוח בתעלה, דבר אשר פגע ישירות בתאגיד בכטל.
הממשל הפנאמי גם החל להתרחק מארצות הברית; בין היתר, הוא נמנע מלהאריך את תוקף פעילותו של בית הספר של האמריקות בפנמה.
"בית הספר" היה מוסד של הכוחות המזוינים האמריקאים, בו אומנו ותודרכו כוחותיהן של מדינות ידידותיות לארצות הברית באמריקה המרכזית והדרומית.
נטען כי בית הספר עסק באימון בהפרת זכויות האדם של מתנגדי המשטרים הללו.
אומנו בו בין היתר הדיקטטורים לאופולדו גאלטיירי (שהשתייך לחונטת הקצינים בארגנטינה), אפרין ריוס מונט (שליט גואטמלה), הוגו בנסר (שליט בוליביה), קצינים בכירים ממשטרו של אוגוסטו פינושה בצ'ילה והטרוריסט לואיס פוסדה קרילס.
נורייגה, שליט פנמה ב-1989, פעל למילוי ההסכם ולצמצום הנוכחות האמריקאית בארצו.
זאת, חרף העובדה שהוא קיבל תשלומים מה-CIA מאז 1959 והיה נחשב למקור מודיעיני ומבצעי של רשות הביון האמריקאית.
נורייגה אף הכיר את נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש האב, מתקופת שירותו של הלה כראש ה-CIA.
פעילותו של נורייגה בשירות ה-CIA כללה קידום האינטרסים של ארצות הברית במרכז אמריקה, ובכלל זאת פגיעה בפעילותם של כוחות ממשלת החזית הסנדיניסטית בניקרגואה ולחימה נגד מהפכני ה-FMLN באל סלוודור.
מוערך, כי קיבל כ-100,000 דולר לשנה מן האמריקאים עבור פעילותו זו.
בעוד ששיתף פעולה עם המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA) להכשלת הברחות סמים, הוא עבד גם עם סוחרי סמים.
הפלישה כללה בין היתר כוח מרגימנט הריינג'רס ה-75 שתפס שטחי מפתח חיוניים.
במהלך הפלישה, ניסה משרד ההגנה האמריקאי למנוע זרימת מידע חופשית לידי העיתונות.
רשת CNN הצליחה לעקוף את המגבלות באמצעות התקנת קו טלפון אדום, אליו התקשרו אזרחים פנאמיים ומסרו מידע.
בשל האיפול העיתונאי שהטיל הממשל האמריקאי, קשה עד היום לדעת מה מספר הקורבנות מקרב אזרחי פנמה.
בפועל, למרות טענותיו של הממשל האמריקאי כי מטרת הפלישה הייתה בלימת הסחר בסמים שבה היה מעורב נורייגה, לאחר הפלישה והדחת נורייגה התגברה פעילות הסחר בסמים בפנמה וממנה.
הפלישה האיטלקית למצרים החלה את המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה בספטמבר 1940. מטרת הכוחות האיטלקיים הייתה להגיע לתעלת סואץ וכדי לעשות זאת היה עליהם לעבור דרך צפון מצרים.
האיטלקים חדרו כ-100 קילומטר לתוך מצרים אך לא נתקלו בכוח הבריטי העיקרי.
הם נתקלו רק בכוח מיסוך בריטי שכלל בריגדה משוריינת מתוגברת.
ב-10 ביוני 1940 הכריזו האיטלקים מלחמה על בריטניה.
באותה העת היו להם 250,000 חיילים בלוב (בנוסף ל-250,000 נוספים במזרח אפריקה האיטלקית) שאורגנו בשתי ארמיות זמינות: הארמייה ה-5 שהייתה הגדולה מבין השתיים והוצבה בטריפוליטניה כדי לעמוד מול הכוחות הצרפתיים בתוניסיה, והארמייה ה-10 שהוצבה כדי להתמודד עם הבריטים וכללה 5 דיוויזיות.
עם תבוסת צרפת הועברו כוח אדם ומשאבים מהארמייה ה-5 (שכבר לא עמדה בפני איום צרפתי) לארמייה ה-10, וזו כללה 10 דיוויזיות.
למרות מספר החיילים הגדול, סבלה הארמייה מחוסר יכולת שינוע ומקצינים באיכות ירודה.
חילות התותחנים והשריון היו בעלי המוראל הגבוה ביותר בצבא האיטלקי.
עם זאת, כלל חיל השריון האיטלקי בעיקר מאות טנקי L3 קלים, שהיו שריוניות שאוישו על ידי שני אנשי צוות (נהג ומפקד) מחומשיים בשני מקלעי שמונה מילימטרים.
טנקים אלו היו פגיעים במיוחד ונחותים בהשוואה למטילדות הבריטיים.
האיטלקים הקימו את "כוח מלטי" תחת פיקודו של הגנרל פייטרו מלטי.
כוח זה שונע על גבי משאיות, וכלל 6 גדודים וכן כלל הרבה יותר טנקים מכוחות אחרים.
"כוח מלטי" כלל כמעט את כל הטנקים הבינוניים של הצבא האיטלקי.
כוח חיל האוויר האיטלקי שהוקצה למשימה כלל 300 מפציצים ומטוסי קרב ומטרתו הייתה לסייע לכוחות היבשה.
הצי המלכותי האיטלקי סבל ממחסור בדלק, ויכול לסייע רק מעט לכוחות היבשה.
חיל המצב הבריטי במצרים כלל בעת הפלישה האיטלקית 36,000 איש (כולל אנשי מנהלה וסיוע) תחת פיקודו של ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכוחות הבריטיים בזירת המזרח התיכון.
האיטלקים ניצבו אל מול דיוויזיית הרגלים ההודית ה-4 והדיוויזיה המשוריינת ה-7 ("חולדות המדבר") החלשות יחסית.
הבריטים צפו שהאיטלקים יתקפו לכיוון מרסא מטרוח ולכן ריכזו שם את רוב כוחות השריון שלהם, כאשר הם מותירים מול האיטלקים את כוחות הסיוע של הדיוויזיה ה-7 שתפקידם היה להטריד את היריב אם יותקפו.
הצי הבריטי השיג לקראת סוף 1940 עליונות ימית בזירת הים התיכון ולכן יכל לתקוף את החופים האיטלקיים בלוב כמעט ללא הפרעה.
חיל האוויר המלכותי כלל 205 מטוסים בזירת המזרח התיכון, אך רק חלקם יכלו לסייע ללוחמים במצרים.
ב-10 באוגוסט 1940 הודיע בניטו מוסוליני למפקד הכוח האיטלקי רודולפו גרציאני:
הרמטכ"ל האיטלקי, המרשל פייטרו באדוליו הבטיח למתקפה את האספקה והתחבורה הדרושים למבצע אך לא מילא את חובתו.
ב-8 בספטמבר הסכים גרציאני, שחרב הפיטורין הייתה מונחת על צווארו, לתוכנית הפלישה למצרים.
התוכנית נסובה סביב המחסור בתחבורה בצבא האיטלקי.
תמצית התוכנית הייתה שכוחות השריון והתותחנים של ברטי (מפקד הארמייה ה-10) ילוו את חוד החנית בפלישה, חיל הרגלים האיטלקי, וימנעו את איגופו.
הלחימה החלה ב-9 בספטמבר בקרבות אוויר בין חיל האוויר האיטלקי לבריטי.
הבריטים הפציצו את טוברוק ועוד יעדים בעורף בלוב.
האיטלקים מצידם ניסו לרכך את נתיב הפלישה העתידי.
ביום תחילת המבצע הוצנחו צנחנים איטלקים בסאלום והבריטים שעמדו בנחיתות מספרית פרשו מוקשים ונסוגו.
התקדמות הצבא האיטלקי על הקרקע התגלתה כמאבק: דיוויזיה שלמה איבדה את דרכה במדבר ומנועים רבים סבלו מחימום יתר.
"כוח מלטי" טעה בדרכו וכך הפלישה האיטלקית על הקרקע הואטה מאוד.
האיטלקים, שתקשורת הרדיו שלהם יורטה על ידי הבריטים, סיפקו את המידע הזה לשאר העולם.
רק ב-10 בספטמבר נצפה "כוח מלטי" על ידי כוח סיור בריטי.
ב-13 בספטמבר חצו האיטלקים את הגבול בין לוב ומצרים.
ארבע הדיוויזיות האיטלקיות התקדמו באיטיות מזרחה לאורך החוף המצרי, כאשר הבריטים בתגובה נסוגים ומותירים רכבים נטושים.
גרציאני הגיע לסידי בארני ב-16 בספטמבר והורה לעצור את המתקפה בשל בעיות לוגיסטיות ומחסור באמצעי תחבורה, שאפיין עוד קודם את הצבא האיטלקי.
על אף רצונו של מוסוליני להמשיך במתקפה, הורה גרציאני להתחפר בעמדות ולבנות ביצורים במקומות שנכבשו.
האיטלקים הגיעו 130 ק"מ מערבית לריכוז הכוח הבריטי העיקרי במרסא מטרוח.
הפלישה הסתיימה ללא הכרעה ברורה.
האיטלקים לא הגיעו למרסא מטרוח והיו רחוקים מיעדם המקורי - תעלת סואץ.
מוסוליני טען שהפסקת המתקפה תרמה לבריטים יותר מאשר לאיטלקים עצמם וחרב פיטורין ריחפה מעל ראשו של רודולפו גרציאני.
ב-28 באוקטובר 1940 החלה מלחמת איטליה–יוון שמיקדה את מרב תשומת הלב של האיטלקים.
כך יכל גרציאני לשקול את תוכניותיו באופן נינוח.
באמצע דצמבר תוכננה המתקפה להימשך עד מרסא מטרוח, אולם ב-8 בדצמבר הבקיעו הבריטים בהצלחה את קווי ההגנה האיטלקיים דרומית לסידי בראני.
ב-11 בדצמבר המתקפה הורחבה ונפתח מבצע מצפן במהלכו נהדפו האיטלקים חזרה לתוך לוב והארמייה ה-10 האיטלקית הושמדה כולה.
למזלם של האיטלקים המתקפה נעצרה לאחר שוינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, החליט להפריש חלק מהכוחות הבריטים בצפון אפריקה לטובת אלו הלוחמים ביוון.
הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן התרחשה במהלך מלחמת העולם השנייה עת פלשו כוחות צבא בריטניה וכוחות הצבא האדום של ברית המועצות לשטחה של איראן על מנת למנוע התייצבותה במלחמה לצד מדינות הציר.
בשנת 1941 משל באיראן השאה רזא שאה פהלווי.
השאה, שקיבל את השלטון לידיו בשנת 1923, היה ידוע בחיבתו לפאשיזם, ובאהדתו להיטלר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאה לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל-כילאני בבגדאד.
היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
עמדתה של איראן, שהיוותה דרך מעבר נוספת אל ברית המועצות ומסלול יבשתי דרוש ביותר להובלת אספקה, קיבלה חשיבות רבה.
דרישות הבריטים והסובייטים כי הסוכנים הגרמנים יעזבו את טהראן, הביאו להפגנות פרו-גרמניות, ולסירוב השאה לנקוט פעולה כלשהי.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן, במבצע שכונה "מבצע עידוד" (Operation Countenance).
הכוחות פיזרו מנשרים בהם קראו לחיילים האיראנים שלא להילחם, וכי לארצם לא נשקפת כל סכנה.
במנשרים הוסבר כי ארצם אינה "נכבשת", אלא "משוחררת" מידי הכוחות הפרו-נאציים.
למרות זאת, התחושה בקרב האיראנים הייתה קשה וזה הביא לגידול בתנועות הלאומיות.
אדיב בורומאנד החל בפעילות פוליטית בעקבות הפלישה ופרסם מספר שירים בנושא.
השאה סירב לעצת מפקדי הצבא להרוס את רשת הכבישים המהירים שנבנתה ברחבי הממלכה בקושי רב.
הדבר סייע רבות לניצחון מהיר וקל יחסית של כוחות בעלות הברית.
עם תחילת הפלישה, שלח השאה מברק דחוף לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט בבקשה למנוע את הפלישה, בהתבסס על האמנה האטלנטית.
רוזוולט לא יכל לסייע בנושא, כי ארצות הברית באותה עת שמרה על מדיניות נייטרלית.
עם זאת, ציין רוזוולט כי לדעתו יש לשמר את עצמאותה של איראן.
אחת הערים החשובות ביותר לכוחות הפולשים הייתה אבאדאן, בשל מפעלי זיקוק הנפט החשובים שבה.
אלפי חיילים בריטים נשלחו אל העיר, שנכבשה רק לאחר קרבות פנים אל פנים.
ב-27 באוגוסט הגיעו הכוחות הבריטיים וההודיים על העיר אהוואז, בירת מחוז ח'וזסתאן.
כוחות צבא איראניים כבר הקיפו את העיר, וקרבות עזים התחוללו סביבה.
ב-29 באוגוסט הגיעו הצדדים להפסקת אש, שבסיומה נכנעה העיר לכוחות הפולשים.
מרכז איראן נכבשה בידי דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, בפיקודו של ויליאם סלים.
סלים כלל לא היה באיראן, אך פיקד על הכוחות באמצעות הרדיו.
מחוז כרמאנשאה, שאליו פלשו הכוחות תחילה, הוא בעל תוואי הררי, דבר שהכריח את הכוחות לצעוד בדרכים צרות.
לאחר כ-20 ק"מ נחסם הכוח בידי כ-2,000 חיילים איראניים וחיל האוויר האיראני.
חיל האוויר המלכותי סיפק סיוע אווירי קרוב ומספר קרבות אוויר התחוללו.
לא נגרמו אבדות למטוסי חיל האוויר המלכותי, ושישה מטוסים איראניים הופלו.
לאחר ניצחון הכוחות הבריטיים, הדרך לכרמאנשאה, ובהמשך לטהראן נפתחה.
המשך הפלישה חלף כמעט ללא התנגדות, למעט מספר עצים שהופלו כדי לחסום את הדרך ואף פיצוץ קטעים ספורים מהכביש, דבר שעיכב את הכוחות במספר שעות.
העיר כרמאנשאה עצמה נכבשה ב-1 בספטמבר.
הכוחות הסובייטים פלשו מהרפובליקה הסובייטית האזרית לתוך אזרבייג'ן האיראנית, וכבשו את הערים תבריז וג'ולפה ואת ימת אורמיה.
כוחות סיור איראניים גילו את הפלישה, אך הצבא האיראני נכשל בניסיון לארגן מתקפת נגד ואף להרוס גשרים, דבר שאפשר לכוחות הסובייטיים לפלוש במהירות לתוך המדינה.
במקביל כבשו כוחות צבא סובייטים נוספים את העיר ארדביל.
למרות שבסמוך לעיר נמצאו כוחות צבא איראניים גדולים, מפקד הכוח נטש את המקום, וההגנה האיראנית קרסה בעקבותיו.
ב-26 באוגוסט הושלם כיבוש אזרבייג'ן האיראנית .
באותו יום שייטת הים הכספי הביאה כוחות צבא למחוז גילאן, וכוחות הצבא האיראני התרכזו בעיר ראשת.
על העיר התחוללו קרבות עזים, ולמרות עליונותם הטכנולוגית והמספרית, לא הצליחו הכוחות הסובייטיים לכבוש את העיר במשך כל היום.
למחרת, החלו הפצצות עזות מן האוויר וכניסת כוחות מן הקרקע שעלו לאיראנים בכ-200 אזרחים הרוגים, וב-28 באוגוסט נכבשה העיר.
קבוצת לוחמים סירבה להיכנע ונסוגה לעיר ראמסאר, שם המשיכה להילחם בכוחות הפולשים.
אולם, למחרת הכריזה ממשלת איראן על הפסקת אש, מה שהביא לסיום הלחימה.
ב-27 באוגוסט נכבשה אורמיה, והכוחות הסובייטים החלו להיכנס לפנים המדינה.
העיר המדאן נתפסה בידי הכוחות הסובייטים ב-30 באוגוסט.
במהלך כיבוש נהרג פעוט בעקבות הפגזה והתקוממות לא מאורגנת דוכאה.
הכוחות נעצרו בעקבות התחלת משא ומתן עם הממשלה האיראנית.
כוחות סובייטים פלשו מטורקמניסטן ב-25 באוגוסט, בדרכם למשהד, העיר השנייה בגודלה באיראן.
חיל האוויר הסובייטי הפציץ את שדה התעופה בעיר, וקרבות עזים התחוללו במקום.
ב-28 באוגוסט הורה השאה על החלפת ראש הממשלה המכהן עלי מנסור במוחמד עלי פורחי ועל פתיחת משא-ומתן עם הכוחות הפולשים.