tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האקלים היבש השורר בו נובע ממספר גורמים: (1) מרבית ענני הגשם המגיעים לאי, נעצרים מעל הרי קוואי עוד בטרם הגיעם לניאיהאו; (2) ההרים בניאיהאו נמוכים; (3) בניאיהאו אין כמעט שטחי יער גדולים.
כדי להגדיל את זמינות המים, נטעו בני משפחת רובינסון קקטוסים ששימשו מקור מים לעדרי הבקר וכן נעזרו בחלב קוקוס ובפירות קוקוס לשתייה.
האי סובל לעיתים קרובות מתקופות בצורת, בשל שכבת הקרקע הדלה ומיעוט מקורות המים המתוקים.
בשונה משאר איי הוואי, כמות המים המועטה באי, במהלך בצורות ממושכות מביאה לכך שבורות המים הופכים לבורות מים מליחים, ובשל מחסור מים הראויים לשתייה, מתים בעלי החיים.
מזג האוויר בניאיאהו הוא סובטרופי, ללא נתונים אקלימיים זמינים פרט לתיעוד כמויות המשקעים.
האי שוכן באזור שבו נושבות רוחות קבועות (פָּסָט; Trade Winds), לכיוון האזור המשווני שקיים בו לחץ אוויר נמוך והן אופייניות לאזור הממוזג.
הרוחות הן דומיננטיות ומשפיעות על פיזור חולות הדיונות.
הרוחות הצפוניות והדרומיות החזקות הנושבות לעיתים קרובות גורמות להתכופפות עצים רבים.
הרוחות הדרומיות בעיקר מביאות איתן גשמים עזים, תופעה שכיחה באי, המביאה להקלה זמנית בעומס החום.
לדברי אילמר רובינסון (Robinson Aylmer), באזור הנמוך של האי בין נונופאפא (Nonopapa) לכפר פאוואי (Puuwai), נרשמות כמויות משקעים גבוהות יותר לעומת כמויות הגשמים היורדות ביתר חלקי האי.
בשנת 1982, (25-19 בנובמבר) עבר מעל האי הוריקן "אווה" (Iwa) עם משבי רוח של כ-160 קמ"ש (100 מייל), ההוריקן שמסלולו החל מעל האי קוואי גרם להרס נרחב בניאהיאו, בקוואי ואוהאו.
בניאיהאו לא קיימים יערות טבעיים.
ההשערה היא שהם נכחדו על ידי עיזים ששוחררו באי בשנת 1794 בידי קפטן ג'ורג' ונקובר וגרמו לפגיעה נרחבת וחיסול היערות.
עם זאת, קיים תיעוד של מחקר שנערך בין השנים 1890–1899 על ידי החוקרים וילסון ואוואנס (.Wilson, S.B., and Evans, A.H), בו הם מציינים כי נמצאו רכיכות יבשתיות מסוג Carelia, מִמְצָא המצביע על כך שבעבר היו יערות באי.
הצמחייה השלטת בשפלה, בקניונים שבין ההרים ובמדרונות התלולים מורכבת בעיקר מעצי קיאווה (Prosopis chilensis), שניטעו בידי משפחת רובינסון.
עצי קוקוס מצויים באי בכמות קטנה, והצמח הנפוץ ביותר באי בעיקר באזור הצפוני של מאגר אפאנה (Apana Reservoir),הוא הקקטוס.
בזמן האחרון, החלה להתגבש באזור המזרחי של הר קאאו (Mount Kaeo) באי, תוכנית ייעור מחדש.
ניאיהאו הוא האי היחיד בעולם שהצליח ליישב מחדש את כלבי הים הנזיריים, הנמצאים בסכנת הכחדה.
מקום ריכוזם הוא על חוף הים קרוב לקאנאואפואו (Kaunuapou Point).
כרישי שונית (Reef sharks) שוחים באוקיינוס בקרבת החוף הצפוני של האי, ובמים העמוקים יותר שוחים כרישי טיגריס (Tiger sharks).
לאחרונה, הופיעו בקרבת החוף גם כרישים לבנים גדולים המכונים "עמלץ לבן" (Great white shark).
בין עצי הקיאווה משוטטים בעלי חיים, חזירים, כבשים ובקר, עדרי איילנד (eland), אאודד (aoudad = סוג של עז בר אפריקאי) ואוריקסים (oryx) אשר הועברו מחוות מולוקאי כאשר פארק חיות הבר שלה נסגר ב־1999.
אורח החיים של תושבי האי קשור לאדמה באמצעות העיסוק בחקלאות ודיג במידה מסוימת בשיטות מסורתיות, השומרות על האיזון האקולוגי ומדגישות את חשיבות שימור משאבי הטבע.
שיטות אלה ממחישות את תרומתן של גישות ילידיות לניהול סביבתי בר קיימא באי, בצד עבודה במטע הסוכר שבבעלות משפחת רובינסון באי קוואי.
עם השנים, הצטמצמה הפעילות החקלאית בניאיהאו, וכלכלתו מתבססת על גידול בקר וצאן, ייצור דבש, ציד מסחרי של חיות בר ואימונים צבאיים מוגבלים.
החווה החקלאית בניאיהאו הוקמה בשנת 1864, ושימשה במשך שנים רבות מקור תעסוקה ופרנסה עיקרי לתושבים.
בשנת 1999 נסגרה החווה והופסקה פעילותה, לאחר שהתברר כי הענפים שנכללו בה - עדרי בקר וכבשים, ייצור פחם של המותג קיאווה (Kiawe) או עיבוד דבש, אינם רווחיים.
עם סגירתה נותרו בעיקר משרות בבית הספר המקומי באי.
באי ניאיהאו קיימת אמנות ייצור ה"ליי" (Lei), שהיא שרשרת צדפים קטנים המזוהה עם האי.
הצדפים מכונים "היהלומים של הפסיפיק" ("Diamonds of the Pacific").
אומנות השחלתם עוברת מדור לדור והיא אחת מהאומנויות ההוואית העתיקות הקיימות.
נכון לשנת 2022 נותרו באי, פחות מ-50 אומנים, מכיוון שהם הולכים ומזדקנים והדורות החדשים עוברים לאורח חיים מודרני יותר.
איסוף הצדפים מחופי ניאיהאו מורכב בדרך כלל מאיסוף שלושה סוגים עיקריים: קהללני (kahelelani), מומי (momi) ולאיקי (lāiki).
לצד אלה, מצוי גם סוג נוסף של קונכייה - קאמואה (kāmoa), המשמשת לעיתים קרובות להוספת צבע מנוגד.
לסוגי הצדפים מגוון צבעים וסימנים, ולכן פיתחו אומני ניאיהאו מונחים תיאוריים המשלבים בין סוג הקונכייה לבין מאפייני הצבע והגוון.
הצבעים הנפוצים הם לבן (ke'oke'o), ורוד ('ākala), צהוב (lenalena) וירוק ('ōma'oma'o).
כמו כן, קיימת הבחנה בין גוונים בהירים ('āhiehie) לגוונים כהים (ikaika).
בנוסף, קיימים מונחים לצורות מיוחדות כגון מפוספס (kahakaha), מנוקד ('ōnikiniki), גבשושי ('āpu'upu'u), ואפילו "פה אדום" (red mouth= waha 'ula'ula).
שרשרת ה"ליי" היא יקרת ערך הואיל והיא עשויה בקפדנות ובעבודת יד.
כמות העבודה המושקעת בה רבה וגוזלת זמן רב: מציאת הצדפים הנדירים, מיונם וסידורם.
האומן קודח חורים ידנית בכל צדף על מנת לא לגרום נזק.
השחלה של "ליי" בודדת דורשת מאות צדפים זעירים, המושחלים בעדינות ובדוגמאות דקורטיביות מורכבות.
ערך שרשרת הצדפים מושפע במידה רבה לפי זמינותם של הצדפים.
למשל, צדפים מסוג מומי בצבע לבן-שבור נפוצים יותר וקלים למציאה בעוד שצדפים מסוג קהללני ורודים או שחורים נדירים מאוד.
לכן, שרשרת צדפים הכוללת צדפים אלה תהיה במחיר גבוה משמעותית.
שרשרת ה"ליי" המורכבת מהצדפים הנדירים הללו, היא היחידה בעולם המסווגת כאבן חן על ידי גמולוגים, וניתן לבטח את השרשרות הללו כתכשיטים יקרים מאוד.
בשנת 2004, חתמה המושלת לינדה לינגלה (linda Lingle) על הצעת חוק המגנה על שרשרת הצדפים מפני זיופים.
לצבא ארצות הברית תפקיד הולך וגדל בכלכלת ניאיהאו.
הצבא משמש כמעסיק העיקרי באי וכמקור המימון העיקרי לפעילותם של בני משפחת רובינסון, בעלי האי.
פעילותו של בסיס חיל הים האמריקאי, מספקת כ-80% מהכנסות האי ותורמת לכלכלה המקומית ולתחזוקתו.
הבסיס מניב הכנסות של מיליוני דולרים בשנה ובכך מעניק לניאיהאו בסיס כלכלי יציב.
המתקן ממוקם על צוקים בגובה של 396.24 מטר (1,300 רגל), וכולל מכשירי מעקב הנשלטים מרחוק ומשמשים לבדיקות, לאימונים, וניסויי הגנה מפני טילים עבור ארצות הברית ובעלות בריתה.
בין משפחת רובינסון לבין מתקן מטווח הטילים באוקיינוס השקט, מתקיימים הסכמים שונים הכוללים בין היתר שימוש במסוקי האי, בעוד שחוות ניאיהאו מתחזקת את אתרי המכ"ם הממשלתיים.
בשנת 1985, רכש ברוס רובינסון מסוק דו-מנועי מסוג אוגוסטה 109 (Agusta 109) לשם הטסה רפואית דחופה.
בעקבות רכישה זו ובנוסף להכנסה הכלכלית מבסיס חיל הים, יזמה משפחת רובינסון בשנת 1987, פרויקט סיורי תיירות מסחריים לניאיהאו הנמשכים כחצי יום, כדי לסייע בכיסוי עלויות התפעול.
לשם כך, הוקם באי מנחת מסוקים, והחברה המארגנת את הסיורים היא Niihau Helicopters.
טייסי המסוקים מטיסים גם משלחות ציד.
כדי לא לפגוע ולהפריע לתושבי הכפר פוואי, נוחתים המסוקים בקצה הצפוני או הדרומי של האי, ואין מאפשרים למבקרים להגיע לכפר.
במסגרת הטיסה והשהייה באי, יכולים המבקרים לשחות, לעשות שנורקלינג לסייר על החוף או סתם לשבת על החוף להשתזף ולהירגע.
בסוף שנות ה-80, החלה משפחת רובינסון להפעיל ספארי ציד.
הספארי מתקיים באזורים מבודדים באי, ומאפשר ציד חזירי בר בפיקוח.
הקמת ספארי הציד נבעה מגידול ניכר באוכלוסיית החזירים, אשר גרמו לנזקים סביבתיים ולפגיעה במערכות האקולוגיות המקומיות.
נוסף על כך, הגיעו מינים של בעלי חיים פולשים לבתי הגידול באי ויצרו איום על מינים מקומיים המצויים בסכנת הכחדה, בהם צב הים הירוק והאלבטרוסים שנפגעו עקב טריפת ביציהם.
בשר הציד שלא נלקח על ידי הציידים, נמסר לתושבי הכפר.
פו'וואי - היישוב המרכזי באי
פו'וואי (בהוואית: Puʻuwai, ופירושו – "לב") הוא היישוב היחיד באי, ומשמש כמרכז האוכלוסייה של האי.
הכפר ממוקם בצד המערבי של האי, המוגן יחסית מרוחות וגשמים.
רוב התושבים המתגוררים בו הם ילידי המקום ממוצא הוואי.
הוא גם היישוב היחיד בניאיהאו שתושביו דוברים דיאלקט הוואי, שומרים במידה רבה על אורח חיים מסורתי הדומה לזה של אבותיהם, ומקיימים חיי קהילה המבוססים על מנהגים מקומיים עתיקים.
כמעט ואין בו את הנוחיות המודרנית כפי שיש באיי הוואי האחרים, והגישה אליו כמו לשאר חלקי האי, מוגבלת רק לתושבי ניאיהאו.
לאי מגיעים באמצעות מסוקים הנוחתים באחד החופים המבודדים, בקצה הצפוני או הדרומי של האי.
המעגן העיקרי באי הוא נונופאפה (Nonopapa Landing) הממוקם 14.16 ק"מ (8.8 מייל) צפון-מערב לקוואיהואה (Kāwa'ewa'e) , והוא פעיל בחודשים מאי עד ספטמבר, שכן בעונת החורף גוברים הגלים הצפוניים ומקשים על הגישה אליו.
המעגן מסומן באמצעות סככה, וקורה המונחת על קיר תמך קצר מבטון המצוי בקצה הצפון-מזרחי של רצועת חוף חולית ארוכה.
הסירות הקטנות המתקרבות למעגן עוגנות במקום עד הנקודה שבה השונית מתעקלת.
באי אין כבישים סלולים, אך קיימת דרך עיקרית ויחידה לא סלולה הנמשכת לאורך האי ועוברת דרך גשרי עץ חזקים.
התושבים נעים ממקום למקום בהליכה, ברכיבה על סוסים או באופניים.
בשנת 1919, יצא לאקרנים הסרט Enemy Within על תקרית הטייס היפני שנחת בניאיהאו בשנת 1941, לאחר ההתקפה על פרל הארבור.
בשנת 2005, יצא לאקרנים הסרט Robinson Crusader, המספר את סיפורו של קית' רובינסון.
קבוצת ניאופרם (Neopharm Group) עוסקת במחקר, פיתוח, ייצור, שיווק, מכירה והפצה של מגוון מוצרים ושירותים בתחום הבריאות במעל ל-60 מדינות ברחבי העולם.
חברות הקבוצה פועלות בארבעה מגזרים עיקריים: תרופות, מוצרי צריכה, מכשור וציוד רפואי ומדעי ואיכות הסביבה.
הקבוצה נוסדה ב-1941 ומעסיקה יותר מ-900 עובדים.
מטה הקבוצה שוכן בפתח תקווה.
לחברות הקבוצה משרדים ומטות הנהלה בישראל, באירופה ובארצות הברית.
יו"ר הקבוצה הוא דוד פורר, דור שלישי למייסדים.
מכירות הקבוצה בשנת 2016 עמדו על כ-1.6 מיליארד ש"ח.
ראשיתה של חברת ניאופרם בזיכיון שקיבל ד"ר ליאופולד גולדשמידט, רופא ילדים במקצועו, בשנת 1941, לייצוג את חברת "מעבדות לדרלה" האמריקאית בארץ ישראל, סוריה וטורקיה.
משרדי החברה שכנו במרפאתו, שהייתה צמודה לבית מגוריו ברח' גורדון בתל אביב.
ב-1951 הצטרף לחברה צבי שראל, חתנו של ד"ר גולדשמידט.
באותם ימים עבדו בחברה מלבד ד"ר גולדשמידט ושראל, מזכירה ומנהל חשבונות בחלקי משרה.
פריצת הדרך הכלכלית הראשונה לחברה הייתה שיווק תוסף מזון לבעלי חיים בשם "אורופק".
על מנת לייבא את המשלוחים הראשונים של המוצר לקחו בעלי החברה הלוואות מחברים.
עסקי אורופק שגשגו ועימם החלה החברה לשווק מוצרים נוספים.
ב-1955 החל גולדשמידט לעבוד תחת השם "ניאופרם" ומשרדי החברה עברה לרחוב פינסקר.
כנציגת חברת לדרלה בישראל, החלה ניאופרם לשווק את ה"אאורומיצין" – התרופה האנטיביוטית, הראשונה בעולם לחולי דלקת ריאות.
תרופה זו נחלה הצלחה שיווקית גדולה בישראל.
במשך שנות השישים קיבלה ניאופרם זכויות שיווק של מוצרים של חברות נוספות, בין היתר את הנציגות בישראל של חברת התרופות הגרמנית "הרמל" (כיום בבעלות חברת "אלמירל").
ב-1980 הצטרף לחברה חתנו של שראל, דוד פורר, כאחראי על המסחר.
פורר קיבל לידיו את ניהול מחלקת הכימיקלים ומחלקת הווטרינריה, שהתפתחו במהירות והיו למחלקות מובילות כל אחת בתחומה.
בתחום תוספי מזון לבעלי חיים הובילה ניאופרם את השוק עם מוצרים כ"סייגרו", "אאורופק" ו"אבוטן".
בתחום הכימיקלים הפכה החברה למובילה בתחום החומרים המרוכבים עם "רוהסל", אנזימים לתעשיית המזון, וחומרי גלם לתעשיית הפלסטיקה.
ב-1986 קיבל פורר אחריות גם על המחלקה הרפואית.
בשנות השמונים הקימה החברה מערך הפצה עצמאי לבתי המרקחת בישראל, ובכך הייתה לאחד מסיטונאי התרופות המובילים בישראל.
בנוסף השיקה ניאופרם את "צנטרום", תוסף מולטי-ויטמינים.
החברה יצאה בקמפיין חדשני לתקופה בפרסום חוצות ופרסום בטלוויזיה.
בשנת 1991 עברה ניאופרם למשכנה הנוכחי בפתח תקווה.
בשנות ה-90 התפתחה החברה וקיבלה את ייצוגן של חברות "וויטהול", "אורגנון" ו"פארק דייוויס" ובכך הפכה גם למשווקת משמעותית של תרופות מרשם ותרופות ללא מרשם, עם מותגים מובילים כמו ליפיטור, נוירונטין, גלולות נגד הריון, תרופות לפריון, רוביטוסין, ליסטרין ועוד.
בתחילת 1992 נכנסה החברה לרשימת מאה היבואניות הגדולות של דן אנד ברדסטריט.
המאה ה-21 סימנה פתיחתו של עשור של רכישות ומיזוגים.
בשנת 1999 יזמה החברה בשותפות עם ד"ר רפי מנדלבוים את הקמת חברת אל.
די (LDD) טכנולוגיות מתקדמות בע"מ לאספקת שירותי ייעוץ טכנולוגיות, ופתרונות כוללים לטיפול בקרקע ובמים מזוהמים.
תחילת המאה ה-21 סימנו פתיחתו של עשור של רכישות ומיזוגים:
בשנת 2003 רכשה הקבוצה את חברת אלדן ציוד אלקטרוני בע"מ העוסקת בשיווק ומכירה של מכשור וציוד אנליטי, רפואי ומדעי וכן חומרים וטכנולוגיות מתקדמות.
בשנת 2005 רכשה הקבוצה את חברת פרומדיקו בע"מ, שהתמחתה בשיווק ומכירה של תרופות ומוצרי צריכה.
רכישה זאת הגדילה משמעותית את היקפי הפעילות והמכירות של קבוצת ניאופרם, ובעקבותיה נוספו לקבוצה גם בית מרקחת להכנות רוקחיות ושירות "טיפול ביתי" (HomeCure).
בשנת 2008 רכשה הקבוצה את פעילות חברת ג'נמדיקס.
רכישה זאת הוסיפה לקבוצה פעילות בתחום תרופות שאינן רשומות לשיווק בישראל ותרופות גנריות.
בשנת 2009 רכשה הקבוצה את השליטה בחברת ד"ר עור בע"מ, אשר מפתחת ומשווקת מוצרי דרמו-קוסמטיקה תחת המותג DOCTOR OR.
בשנת 2012 רכשה הקבוצה את פעילות חברת ארומה לייף (כיום חברת ניאולייף בריאות בע"מ), המתמחה בפיתוח ושיווק מותגי צריכה ובעיקר תוספי תזונה, ויטמינים ומולטי-ויטמינים לילדים ושמנים אתריים.
במקביל הרחיבה הקבוצה את פעילותה בתחום התרופות באמצעות ייזום והקמת Orphan Technologies ורכישת חברת Neovii.
חברת Orphan Technologies, אשר מטה פעילותה נמצא בשווייץ ומשרדיה בארצות הברית, ממוקדת במחקר ופיתוח של תרופות המבוססות על תחליפי אנזימים (enzyme replacement therapies) לחולים הסובלים ממחלות מטבוליות נדירות, מורכבות, ללא מענה טיפולי הולם.
בשנת 2013 רכשה הקבוצה את הבעלות בחברת Fresenius Biotech ושינתה את שמה ל-Neovii .Neovii היא חברה ביו-פרמצבטית בינלאומית עם ניסיון של למעלה מ-35 שנה בפיתוח ושיווק של תרופות מבוססות-נוגדנים המשפרות תוצאות קליניות ברפואת השתלות והמטולוגיה.
מטה הפעילות של Neovii נמצא בשווייץ ומוצרי החברה נמכרים בכ-60 מדינות ברחבי העולם.
בשנת 2015 רכשה הקבוצה את השליטה בחברת DPL, המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק מוצרי ספיגה חד-פעמיים, בין היתר מותג החיתולים והמגבונים לתינוקות "בייביסיטר" מותג חיתולי מבוגרים "נועם" ומותג הניקוי לבית "קוויק".
מאז הקמת ניאופרם על ידי ד"ר ליאופולד גולדשמידט ב-1941, התרכזה החברה בייצוג חברות תרופות רב-לאומיות.
החברה עוסקת בשיווק, מכירה והנגשה של תרופות, שירותים ופתרונות רפואיים חדשניים ופורצי-דרך אשר מעניקים מענה רפואי לחולים בישראל הסובלים ממגוון רחב של מחלות בתחומים רפואיים רבים, הכוללים: המטולוגיה, אונקולוגיה, כאב, מחלות אוטואימוניות, מחלות נשימה, מחלות גסטרואנטרולוגיה, נוירולוגיה ועוד.
ניאופרם ישראל משווקת מעל 200 תרופות ומוצרים ומשרתת מגוון רחב של לקוחות הכולל בתי חולים, קופות חולים, בתי מרקחת, מעבדות, מכונים, רופאים, אחיות וחולים בביתם.
מעל 3,000 חולים בישראל מטופלים בתרופות של ניאופרם ישראל מדי חודש.
חטיבת הטיפול הביתי מספקת מגוון שירותים המנגישים את הטיפול הרפואי לבית המטופל כחלופה לאשפוז, על בסיס תרופות, טכנולוגיות ומיומנויות רפואיות מתקדמות, שירות אחיות והכנות רוקחיות.
בכל רגע נתון מטופלים כ-1,200 איש בטיפול הביתי של ניאופרם כתחליף לאשפוז.
חטיבת "ג'נמדיקס" היא אחת ממובילות השוק בישראל, כבר יותר מ-30 שנה, באספקת תרופות (לחולים ולמוסדות בריאות) שאינן מאושרות לשיווק בישראל ובמכירת תרופות גנריות.
חברת ניאופרם מוצרי צריכה עוסקת בפיתוח, ייצור, שיווק ומכירה של מוצרי צריכה ותרופות ללא מרשם (OTC).
החברה פועלת בתחומים מגוונים ביניהם טיפוח ודרמו-קוסמטיקה, תינוקות וילדים, תוספי תזונה ומולטי-ויטמינים, היגיינה וטואלטיקה.
החברה משווקת ומוכרת מעל 2,200 מוצרי צריכה.
החברה מייצגת חברות בין-לאומיות מובילות כגון פייזר, אבוט, ג'ונסון אנד ג'ונסון ואלמירל ומשווקת מותגי צריכה כדוגמת סימילאק, צנטרום, אדוויל, ליסטרין, בלנאום, מוסטלה, נוק ו-R3.
כמו כן, עוסקת החברה בפיתוח, ייצור ושיווק מותגים בבעלותה בהם: DOCTOR OR (דרמו-קוסמטיקה), מדיבר (ויטמינים ותוספי תזונה לילדים), בייביסיטר (חיתולים ומגבונים לתינוקות), נועם (חיתולים למבוגרים) וקוויק (סדרת מוצרי ניקוי לבית).
מוצרים חד פעמיים" בע"מ, היא יצרנית ישראלית ותיקה של מוצרי ספיגה כגון: חיתולים ומגבונים.
מלבד ייצור מותגי החברה בייביסיטר, נועם וקוויק מייצרת החברה גם מותגים פרטיים לרשתות שיווק מובילות בארץ וביותר מ-20 מדינות ברחבי העולם.
מפעל DPL נמצא בקיבוץ עמיר.
במפעל מיוצרים למעלה מ-100 מיליון חיתולים לילדים ולמבוגרים בשנה.
אלדן ציוד אלקטרוני בע"מ היא מהחברות המובילות בישראל לשיווק ומכירה של מכשור וציוד אנליטי, רפואי ומדעי וכן חומרים וטכנולוגיות מתקדמות.
החברה, אשר נוסדה ב-1960, מציעה פלטפורמה מלאה לחברות רב-לאומיות המעוניינות להרחיב את פעילותן בשוק הישראלי, תוך אספקת שירות של צוותים מקצועיים להדרכה וסיוע בהטמעת המערכות הטכנולוגיות בקרב לקוחות החברה.
באלדן פועלות שתי חטיבות: חטיבת מדעי החיים, העוסקת במכשור וחומרים לכימיה אנליטית, ביולוגיה מולקולרית ודיאגנוסטיקה וכן חטיבה רפואית, העוסקת במערכות דימות, דיאליזה, קרדיולוגיה, רפואה דחופה, רפואה גרעינית ואיזוטופים, תפקודי ריאות וגינקולוגיה.
החברה משווקת בישראל כ-4,500 מכשירים רפואיים ומדעיים שונים.
מגוון לקוחותיה של אלדן כולל, בין השאר, את כל מוסדות הרפואה ומדעי החיים בישראל, משרדי ממשלה, קופות חולים ובתי חולים, קליניקות ורופאים פרטיים, מגזרי תעשייה, אוניברסיטאות, מוסדות מחקר, מעבדות מחקר, דיאגנוסטיות וקליניות.
חברת פרומדיקו נוסדה ב-1952 ופועלת במתן שירותי שרשרת אספקה בשוק הבריאות, הציוד הרפואי ובתחומי מוצרי הצריכה בישראל.
מגוון השירותים הלוגיסטיים אותם מציעה החברה תחת קורת גג אחת כוללים: יבוא ויצוא, אחסון והפצה, שירות לקוחות וגביה, ניהול מידע ושירותי ערך מוסף ושירותים לוגיסטיים למוצרים כגון ניהול דוגמאות, התאמות אריזה, החזרות, השמדות ועוד.
המרכז הלוגיסטי ממוקם בעמק חפר ומטפל במעל ל-1,000 הזמנות כל יום ו-22,000 משלוחים בחודש אשר מופצים לכ-6,000 לקוחות, שבהם בתי חולים, בתי מרקחת, בתי אבות, מרפאות, מעבדות ומכוני מחקר, רשתות מזון, בתי טבע, חנויות נוחות ועוד.
פרומדיקו מעסיקה עובדים בעלי צרכים מיוחדים במרכז תעסוקה ייעודי במתקני החברה בעמק חפר, כחלק משיתוף פעולה עם אקי"ם, אשר זכה להכרה רחבה ולפרסים רבים, בהם פרס יקיר אקי"ם.
די (LDD) טכנולוגיות מתקדמות בע"מ, היא מהחברות המובילות והוותיקות בישראל לאספקת שירותי ייעוץ ופתרונות כוללים לטיפול בקרקע ובמים מזוהמים.
פעילות החברה כוללת: אפיון ואיתור זיהומים בקרקע ובמי תהום, טיפול באתרים מזוהמים ושיקומם בשימוש בטכנולוגיות מתקדמות, סקרי קרקע, סקרי מי תהום וסקרי גז, ייעוץ סביבתי כולל מבדקים סביבתיים, ייצוג מול הרשויות ועוד.
חברת BIOSOIL, אשר בבעלותה של LDD, היא חלוצת תחום הטיפול הביולוגי בפסולת מסוכנת בישראל.
החברה מפעילה ברמת חובב מתקן לטיפול ביולוגי בקרקעות ובוצות ממתקני טיפול בשפכים וממתקני זיקוק ושפכים תעשייתיים.
לקוחות החברה כוללים גופים ציבוריים וממשלתיים, רשויות ועיריות, מפעלים וחברות תעשייה, חברות בנייה, חברות אנרגיה ועוד.
Neovii היא ביו-פרמצבטיקה גלובאלית המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של תרופות ייחודיות וחדשניות לטיפול במחלות נדירות וחמורות הכוללות הפרעות אימונולוגיות והמטולוגיות.
החברה נוסדה לפני יותר מ-35 שנה על ידי קבוצת FRESENIUS בגרמניה ונרכשה על ידי קבוצת ניאופרם בשנת 2013.
Neovii מעסיקה כ-150 עובדים במטה הנמצא בשווייץ, משרדיה בארצות הברית ובמפעלה הממוקם בגרמניה.
מוצרי החברה נמכרים ביותר מ-60 מדינות ברחבי העולם.
ניבים הם קבוצה של שיניים חדות הקיימות בקרב יונקים, המשמשות לשיסוע המזון ולביתורו, כדי להקל על אכילתו.
אצל בעלי חיים רבים משמשים הניבים גם כנשק או אמצעי הרתעה, וצמחו לגדלים ניכרים, בין אם המין טורף או צמחוני.
לדוגמה, קבוצת בעלי ניבי חרב התאפיינה בניבים ארוכים ששימשו אותו כטורפים, ואילו אצל הניבתן והחדשן הם משמשים לתפקידים אחרים.
לבני האדם ולמרבית היונקים ארבעה ניבים בפיהם, המסודרים בקדמת הפה בצידי השיניים החותכות, כך שבכל רבע של הפה קיים ניב אחד.
ניב אחיטוב (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה למחקרים בהערכת מידע ע"ש מרקו ולוסי שאול, היה מנהל אקדמי של המכון לחקר האינטרנט, ומנהל מכון הנרי קראון למחקר עסקים בישראל.
כיהן כנשיא מרכז אקדמי דן ודקאן במרכז ללימודים אקדמיים, שם מכהן אחיטוב של בית ספר "דן" ללימודי היי-טק.
תחומי עיסוקיו הם אסטרטגיה וניהול מערכות מידע, מדיניות טכנולוגיית המידע בארגון, השלכות חברתיות ועסקיות של האינטרנט, וניהול ומדיניות עסקית.
אחיטוב זכה בפרסים על תרומתו במחקר, עשייה והוראה בתחום מערכות המידע.
למד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-70 ניהל את מחלקת המחשוב בבנק ישראל.
קיבל שני תוארי מוסמך, במנהל עסקים ובמערכות מידע, בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, החל בפעילות אקדמית וציבורית ענפה בתחומי עיסוקיו.
בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור בניהול בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1978–1981 הוא היה חבר סגל בתחום מדעי הניהול ומערכות מידע בפקולטה לניהול באוניברסיטת קלגרי ובאוניברסיטת בריטיש קולומביה (UBC) בקנדה.
מאז מילא תפקידים רבים באקדמיה ובסקטור הציבורי והעסקי.
ניב נשוי לשופטת המחוזית בדימוס, נורית אחיטוב.
בתו היא העיתונאית נטע אחיטוב.
בשנת 1981 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר.
ב-1985 הועלה לדרגת פרופסור חבר, וב-1989 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 1995 אחיטוב היה מופקד על הקתדרה למחקרים בהערכת מידע ע"ש מרקו ולוסי שאול עד פרישתו לגמלאות.
משנת 2003 שימש המנהל האקדמי של המכון לחקר האינטרנט.
ומשנת 2008 שימש מנהל מכון הנרי קראון למחקר עסקים בישראל.
אחיטוב מילא תפקידים נוספים באוניברסיטה, בהם הוא כיהן כסגן נשיא וכמנכ"ל האוניברסיטה בין השנים 1999–2002, וכדקאן הפקולטה לניהול ע"ש רקנאטי בין השנים 1989–1994. כיהן כיו"ר הוועדה לספריות העתיד ויו"ר הוועדה לקורסים וירטואליים, והשתתף בוועדה לתכנון אסטרטגי באוניברסיטה.
כיהן כמנהל המרכז לחקר עסקים גלובליים ע"ש מקס פרלמן, כמנהל המכון למערכות מידע ניהוליות ע"ש מרסל ואני אדמס, וכיו"ר תוכנית הלימודים במערכות מידע.
אחיטוב פרסם עשרות מאמרים מחקריים בתחום מערכות מידע ניהוליות המתמקדות בתכנון ופיתוח, מדיניות, ניהול, אבטחת מידע, כלכלת מידע ויישום ושימוש במערכות מידע.
הוא פרסם גם מאמרים בנושאים הקשורים לפער הדיגיטלי ולנגישות המידע בעידן האינטרנט.
בשנת 1990 דורג במקום השלישי בעולם בין אנשי המדע במערכות מידע לפי איכות וכמות המאמרים שפורסמו על ידו בין השנים 1985-1990.
חיבר ספרים והשתתף בכתיבת פרקים בספרים.
בין ספריו הבולטים הספרים "עולם ללא סודות: על חברת המידע הפתוח" (עם עובד, 2001), "מערכות מידע לניהול", ו"Principles of Information Systems for Management", (האחרון פורסם בארבע מהדורות ונמכר בעשרות אלפי עותקים בארצות הברית ובעולם).
פעילות אקדמית מחוץ לאוניברסיטת תל אביב
אחיטוב לימד בכמה אוניברסיטאות בעולם, בהן אוניברסיטת ניו יורק, מכון סטיבנס לטכנולוגיה בניו ג'רזי, אוניברסיטת קלרמונט בקליפורניה, אוניברסיטת צ'ולה לונקורן בבנגקוק ואוניברסיטת פריז-דופין בפריז.
אחיטוב היה נשיא מרכז אקדמי דן, שאותו הקים יחד עם יזמים ואנשים מהתעשייה הטכנולוגית בארץ בשנת 2011. באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה על כשל כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים, שם המשיך אחיטוב לעמוד בראש פעילות בית הספר.
חברות בוועדות ודירקטוריונים ופעילות ציבורית
אחיטוב כיהן כדירקטור בכמה חברות וארגונים, ביניהם חברת השקעות דיסקונט, קבוצת עזריאלי, רפק תקשורת ותשתיות, ואייס אוטו דיפו.
היה חבר ועדת ההשקעות בחברת הביטוח מגדל.
בין השנים 1996–1999 היה יו"ר הדירקטוריון של "מעלות" - חברה ישראלית לדירוג ניירות ערך, שלוחתה של חברת "סטנדרד אנד פורס" בישראל.
ארגונים שבהם אחיטוב כיהן כדירקטור בעבר כוללים את מטריקס, הראל השקעות ביטוח וקריית עתידים.
בשנת 1994 מונה אחיטוב על ידי שר המדע לחבר בוועדה הלאומית למערכות מידע ותשתיות, תפקיד אותו מילא במשך כחמש שנים.
ובשנת 2006 מונה על ידי ראש הממשלה לחבר הוועדה הלאומית לטכנולוגיה של חברת המידע, במשך כשלוש שנים.
תפקידים נוספים שאחיטוב ממלא כיום הם חברות בוועד המנהל של מרכז האתיקה, חברות בוועדת ההיגוי של שותפות תל אביב לוס אנג'לס, וחברות בהנהלת תיאטרון בית ליסין.
הוא גם כיהן כחבר ההנהלה בקבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב.
אחיטוב תרם לחברות רבות בייעוץ ניהולי ובתכנון מערכות מידע ניהוליות, הוא היה אחד העורכים של כתב העת MIS Interrupt במשך כמה שנים, והיה חבר מערכת של כמה כתבי עת חשובים העוסקים בתחום הניהול ומערכות המידע.
בשנים 2017–2018 כיהן כראש הוועד המנהל של עמותת הל"ל
בשנת 2005 קיבל אחיטוב פרס איל"א (האיגוד הישראלי לטכנולוגיית מידע) על מפעל חיים בתחום ניהול מערכות מידע בעקבות תרומתו הרבה במחקר, בעשייה, בהכשרת תלמידים, ובעקבות המוניטין הבינלאומיים שצבר בתחום.
בשנת 2011 קיבל אות הוקרה מטעם המועצה הציבורית של לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל על תרומתו בביסוס וקידום תחום מערכות המידע, במחקר ובפרסומים מדעיים בכתבי עת חשובים בארץ ובעולם, בכתיבת ספרים חשובים בתחום, בהכשרת תלמידים, בגיבוש תוכניות לימודים אקדמיות, ובהנחיית עבודות דוקטורט של תלמידים שהפכו לאנשי אקדמיה בכירים.
ניאיגטה (ביפנית: 新潟市, מילולית "לגונה חדשה") היא עיר במערב יפן השוכנת בחבל צ'ובו שבאי הונשו, לחוף ים יפן.
העיר היא בירת מחוז ניאיגטה והעיר המאוכלסת ביותר בו, והשנייה בגודלה בצ'ובו עם 785,570 תושבים נכון ל-1 ביולי 2021. זוהי עיר נמל מן המאה ה-16 אשר הפכה לנמל חופשי בעקבות רסטורציית מייג'י.
אזור ניאיגטה יושב כבר בתקופת ג'ומון, אם כי רוב שטח הקרקע היה אז מתחת לפני הים.
לפי ניהון שוקי, מבצר נבנה באזור זה בשנת 647. במאה ה-16 הוקם נמל בשם ניאיגטה בשפכו של נהר שינאנו, כאשר עיירת נמל בשם נוטארי התפתחה בשפך נהר אגאנוֹ.
תחת שלטון אוּאֵסוּגי קֵנְשין בתקופת סנגוקו שגשג האזור.
במאה ה-17 נבנתה מערכת תעלות באי הראשי של ניאיגטה.
בתקופה זו הוסטו זרמי הנהרות שינאנו ואגאנו כך שנשפכו באותה נקודה לים יפן.
כתוצאה מכך, ניאיגטה שגשגה כעיר נמל, עת שימשה נמל עגינה לספינות מסחר יפניות שצלחו את ים יפן.
בשנת 1730 נחפרה תעלת מצוגסאקי על מנת לנקז את שטח נהר אגאנו, אולם שנה לאחר מכן, הרסו הצפות את התעלה והפכו אותה לזרם המרכזי של הנהר.
כתוצאה מכך נפח המים שזרם לנמל ניאיגטה פחת, דבר שאפשר ייבוש של חלקי קרקע ופיתוח שדות אורז חדשים.
בשנת 1858 נכללה ניאיגטה בין חמשת הנמלים שייפתחו לסחר בינלאומי תחת הסכם הידידות והמסחר בין ארצות הברית ליפן.
עם זאת, מפלס המים הנמוך בנמל עיכב את הפתיחה של הנמל לספינות זרות עד לשנת 1869. הנמל גם שימש נקודת מוצא לדייגים שפעלו בים יפן והגיעו אף לאזור קמצ'טקה לדיג של דגי סלמון.
בשנת 1886 נבנה גשר בנדאי הראשון מעל נהר שינאנו שחיבר בין אזורי היישוב בניאיגטה במזרח לאזורים בנוטארי במערב.
בשנת 1914 כבר הייתה נוטארי חלק מהעיר ניאיגטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היווה מיקומה האסטרטגי של ניאיגטה בין טוקיו לים יפן נקודת מפתח למשלוח מתיישבים ואנשי צבא ליבשת אסיה, לרבות למנצ'וקוו.
ב-1945, לקראת סוף המלחמה, ניאיגטה נבחרה כאחת מארבע המטרות האפשריות להטלת פצצת האטום.
מושל מחוז ניאיגטה הורה על פינוי האוכלוסייה בעקבות השמועות כי ההפצצה קרבה, והעיר הייתה נטושה למשך ימים.
תנאי מזג אוויר והריחוק של העיר מבסיסי המטוסים באיי מריאנה הובילו להעדפת נגסאקי על פני ניאיגטה.
בשנת 1950 הושלמה בניית תחנת הרכבת בניאיגטה.
בשנת 1955 פרצה שרפה שכילתה אזור נרחב ממרכז העיר, אך העיר התאוששה מכך לבסוף.
בשנת 1964 מולאו תעלות ישנות שזרמו ברחבי העיר באדמה על מנת לסלול כבישים חדשים.
ב-16 ביוני 1964 פקדה את העיר רעידת אדמה במגניטודה של 7.5 בסולם ריכטר.
ברעש זה נהרגו 29 בני אדם ונזק נרחב נגרם לרכוש, כאשר כ-2,000 מבנים ניזוקו לחלוטין, כ-6,600 ניזוקו חלקית ולמעלה מ-15,000 הוצפו כתוצאה מהתנזלות קרקע.
בשנת 1965 זוהם נהר אגאנו הזורם בעיר בכספית מתילית ממפעל כימי של חברת שווה.
למעלה מ-690 אנשים הציגו תסמינים של מחלת מינאמאטה הנגרמת מהרעלת כספית.
בשנת 1982 החלה השינקנסן לשרת את ניאיגטה בקו שנחנך לאומייה והוארך בשנת 1991 לטוקיו.
בשנת 2002 אירח אצטדיון הכדורגל הניאיגטה שלושה משחקים במהלך מונדיאל 2002 שנערך ביפן ובקוריאה הדרומית.
בין השנים 2001–2005 גדלו שטחה ואוכלוסייתה של ניאיגטה עם צירופם של יישובים סביבה לשטח המוניציפלי של העיר.
ב-1 באפריל 2007 הפכה העיר לעיר בתקנה ממשלתית, הראשונה לחופו של ים יפן.
ניאיגטה שוכנת על מישור פורה לחופו של ים יפן, כאשר ממול לחופי ניאיגטה נמצא האי סאדו.
נהרות שינאנו ואגאנו זורמים בתחומי העיר ונשפכים לים יפן.
בתחומי העיר נמצאים אזורי ביצה רבים, בהם לגונת סקאטה הרשומה כאזור ביצה בעל חשיבות תחת אמנת רמסר.
מיקומה של ניאיגטה בגובה פני הים מחייב נקיטת אמצעים של מניעת שיטפונות וייבוש שטחי מים כפי שניכר לאורך ההיסטוריה של העיר.
בניאיגטה אקלים סובטרופי גשום עם לחות גבוהה ורוחות חזקות מכיוון ים יפן.
כמות הגשם בניאיגטה רבה, עם 269 ימים גשומים בממוצע בשנה.
לעומת זאת, כמות השלג בניאיגטה פחותה בהשוואה לאזורים אחרים במחוז בשל גובהה הנמוך וההשפעה של האי סאדו.
העונות מרובות המשקעים בעיר הן ביולי ובחודשי החורף.
בקיץ מזג האוויר בניאיגטה חם.
טייפונים מביאים איתם רוחות פן חזקות שמעלות את הטמפרטורה באזור זה יותר מאשר אזורים אחרים במדינה.
ניאיגטה מחולקת לשמונה רבעים: קיטָה, היגאשי, צ'וּאוֹ, קוֹנאן, אַקיהָה, מינאמי, נישי ונישיקאן.
הרבעים נוצרו ב-1 באפריל 2007, עת הפכה ניאיגטה לעיר בתקנה ממשלתית.
(העיר הייתה עיר תאומה של טויוסאקה, וכאשר התמזגה עם ניאיגטה ב-2005, קיבלה על עצמה ניאיגטה ברית זו)
, לאחר שהייתה עיר חברה מ-1999
נִיאֵרָגוֹנגוֹ הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן בתחומי הפארק הלאומי וירונגה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כ-20 קילומטרים צפונית לעיר גומה ואגם קיוו ומעט מערבית לגבול עם רואנדה.
זהו הר הגעש הפעיל ביותר ביבשת אפריקה.
קוטר הלוע העיקרי הוא כ-1,200 מטרים והוא מכיל אגם לבה.
על קירות הלוע יש שני מדפי לבה - האחד באורך 3,175 מטרים, והשני, הנמוך יותר, באורך 2,975 מטרים.
היו זמנים שבהם היה נפח אגם הלבה שבניאראגונגו הגדול ביותר הידוע בהיסטוריה.
עומק אגם הלבה משתנה במידה ניכרת.
הגובה המקסימלי אליו הגיע אגם הלבה היה 3,250 מטרים מעל פני הים, לפני ההתפרצות של ינואר 1977 - גובה המייצג עומק של כ-600 מטרים.
בשנים האחרונות היה גובה פני האגם 2,700 מטרים מעל פני הים בלבד.
ב-1958 הצליחה משלחת להר הגעש למדוד לראשונה את הטמפרטורה של פני אגם הלבה שנעו בין 1,000°C ל-1,200°C.
ניאראגונגו והר הגעש הסמוך ניאמוראגירה אחראים יחד ל-40% מההתפרצויות הגעשיות ההיסטוריות של יבשת אפריקה.
לא ידוע ממתי החל הר געש להתפרץ, אבל מאז 1882 הוא התפרץ לפחות 34 פעמים, כולל תקופות רבות שבהן הפעילות הייתה רציפה במשך שנים כל פעם, לעיתים קרובות בדמות אגם לבה תוסס בלוע.
הר הגעש חופף חלקית לשני הרי געש קודמים: בארטו (Baratu) ושאהרו (Shaheru), והוא גם מוקף במאות חרוטי אפר געשיים קטנים שנוצרו בהתפרצויות צדיות.
הגעשיות בניאראגונגו נגרמת מבקע בקרום כדור הארץ שבו שני חלקים של הלוח האפריקאי נפרדים.
קרוב לוודאי שנקודה חמה אחראית חלקית לפעילות הגעשית המרובה בניאראגונגו ובניאמוראגירה.
הלבה הנפלטת בהתפרצויות בניאראגונגו היא בדרך כלל דלילה.
הלבה של ניאראגונגו מורכבת מנפליניט מליליטי, סוג של סלע געשי אלקלי, וככל הנראה מהווה הרכבה הכימי יוצא הדופן גורם בנזילות הבולטת של הלבה של ניאראגונגו.
בעוד שבמרבית המקרים קילוחי לבה נעים לאט ולעיתים רחוקות מהווים סכנה לבני אדם, קילוחי הלבה מניאראגונגו יכולים לנוע במורד ההר במהירות של עד 100 קמ"ש.
הגורם לכך היא תכולה נמוכה מאוד של סיליקה (הלבה היא מאפית).
הפעילות באגם הלבה נמשכה עד שנת 2010. כיום האגם מוגבל לחרוט האפר התלול והרחב שעל קרקעית לוע הר הגעש, בערך בגובה של 20 מטר וברוחב של 200 מטרים.
ב-10 בינואר 1977 נסדקו קירות הלוע, ואגם הלבה התרוקן בפחות משעה.
הלבה זרמה במורד המדרונות העליונים התלולים של ההר במהירות שהגיעה עד 100 קילומטרים לשעה והרסה כפרים שעמדו בדרכה.
מספר ההרוגים היה לפחות 70, אם כי היו דיווחים שדיברו על מספרים גדולים בהרבה של אלפי בני אדם.
הסכנות שמעמידות התפרצויות כאלו ייחודיות לניאראגונגו.
ככל הידוע, אין מקום אחר בעולם שבו הר געש שכבתי שמדרונותיו תלולים המכיל "אגם" של לבה נוזלית בטמפרטורה של לפחות 700 מעלות צלזיוס.
קרבתו של ניאראגונגו לאזורים מאוכלסים בצפיפות, מגדילה את הפוטנציאל שלו לגרום אסון טבע.
לסכנה של התפרצויות מתווספת פליטת גז געשי (בעיקר גופרית דו-חמצנית) שפוגע ביבולים ומזהם מי שתייה.
קודם להתפרצות של 1977 נוצר על מדרון ההר חרוט טפיל קטן חדש שכונה מורארה, במרחק קטן ממדרונות הר הגעש ניאמוראגירה.
אגמי לבה נוצרו מחדש בלוע בהתפרצויות בשנים 1982–1983 ו-1994. התפרצות גדולה נוספת של הר הגעש התרחשה ב-17 בינואר 2002, לאחר מספר חודשים של פעילות סייסמולוגית ופומרולית.
מערכת סדקים באורך של 13 קילומטרים נפתחה במדרון הדרומי של הר הגעש והתפשטה תוך שעות מגובה של 2,800 מטרים לגובה של 1,600 מטרים, והגיעה על לפאתי העיר גומה, בירת המחוז, שעל גדות אגם קיוו.
לבה זרמה משלושה חרוטים בקצה הדרומי של מערכת הסדקים וזרמה בזרם שרוחבו בין 200 ל-1,000 מטרים ועומקו עד שני מטרים דרך גומה.
התרעות ניתנו מראש ובין 200,000 ל-300,000 איש התפנו מהעיר אל מעבר לגבול רואנדה לעיר הסמוכה גיסנאיי במהלך ההתפרצות.
לבה כיסתה את חלקו הצפוני של מסלול ההמראה בשדה התעופה הבינלאומי של גומה, וגרמה להתפוצצות של מכל דלק למטוסים והטיסות הבינלאומיות לעיר הושבתו.
מזרם הלבה ומגז הפחמן הדו-חמצני שנפלט ממנו מתו 147 אנשים.
הלבה גם פגעה בתחנת הכוח של העיר והחשמל הושבת.
הלבה זרמה לתוך אגם קיוו ועוררה חששות שמא יגרום תהליך זה לשכבת המים הרוויה בגז שבמעמקי האגם לעלות לפתע אל פני השטח ולשחרר לחלל כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני ומתאן רעילים, בדומה לאסון שהתרחש באגם ניוס בקמרון ב-1986. החששות לא התממשו, אבל הוולקנולוגים ממשיכים לנטר את האזור מקרוב.
לאחר סיום ההתפרצות התחוללו מספר רעידות אדמה סביב גומה וגיסנאיי.
נחיל רעידות האדמה נמשך כשלושה חודשים וגרם להתמוטטות של בתים נוספים.
שישה חודשים לאחר ההתפרצות של ינואר 2002 התפרץ הר הגעש ניאראגונגו שוב.
הפעילות הגעשית בניאראגונגו עדיין נמשכת, אבל מוגבלת כיום ללוע ההר, אגם לבה נוסף נוצר כ-250 מטרים מתחת לרמת אגם הלבה של 1994.
קילוח לבה התקרב למזרח גומה ולנמל התעופה של העיר, וחסם את הכביש המהיר לעיר .
הרשויות הורו לתושבי גומה להתפנות ואלפים נטשו את בתיהם.
ההתפרצות גרמה להפסקת חשמל בשטחים נרחבים.
ב-7 ביוני החלו הרשויות בהשבת התושבים לבתיהם.
32 אנשים נהרגו בהתפרצות, כ-1,000 בתים נהרסו ו-17 כפרים נפגעו.
כ-400,000 תושבים פונו מגומה לערי הסביבה ולרואנדה השכנה.
ניאסוויז' (בבלארוסית: Нясві́ж, בליטאית: Nesvyžius, ברוסית: Не́свиж, בפולנית: Nieśwież, ביידיש: נעשוויז; ניעסוויז) היא עיר בבלארוס והמרכז המנהלי של מחוז ניאסוויז' בפרובינציית מינסק.
בעיר מצויה אתר המורשת העולמית טירת ניאסוויז'.
מהמאה ה-13 הייתה ניאסוויז' חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
במאה ה-15, בעודה עיר קטנה, עברה לבעלותה של משפחת אצילים מקומית, ובמעמד זה נותרה עד 1813. הספר הראשון בשפה הבלארוסית פורסם בניאסוויז' בשנת 1562. טירת ניאסוויז' הוקמה בשנת 1583, ועד סוף המאה ה-16 נוסדו בה מנזרים שהשתייכו לבנדיקטינים והישועים.
לפי המסורת במנזר הבנדיקטי פתוח מתכן מקורי למשקה קרופניק שהיה פופולרי בין האצולה הפולנית-ליטאית.
בשנת 1586 הוענקו לעיר זכויות עיר.
בתחילת המאה ה-17 פקדו את העיר מגפות, וכמו כן ניזוקה העיר בפלישת השוודים בעת המלחמה הצפונית הגדולה אך שוקמה עד מחצית המאה, וכן נוסדו בה תעשיות משי וטקסטיל, בית ספר לטירוני צבא, תיאטרון, מקהלה ואף בית ספר לבלט.
באמצע המאה ה-18 כבשו כוחות האימפריה הרוסית את האזור, ובשנת 1772 הועברה ספריית העיר, ובה כ-10,000 ספרים וחפצי אמנות, לסנט פטרסבורג.
ספרים מספרייה זו נמסרו לאקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1812 כבשו כוחותיו של נפולאון את ניאסוויז', אך האימפריה הרוסית שבה והשתלטה על העיר עוד באותה שנה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר כבושה לפרק זמן קצר בידי הקיסרות הגרמנית ולאחר המלחמה השתייכה לרפובליקה הבלארוסית העממית שהתקיימה בין 1918 לינואר 1919. לאחר מכן הייתה בשטח הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית שבברית המועצות.
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית בה עברה העיר בין פולין לברית המועצות, נותרה העיר בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
עם פלישת ברית המועצות לפולין נכללה העיר בשטח בלארוס הקומוניסטית, לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לבלארוס וכבשה את העיר, וב-1944 כבש את העיר הצבא האדום.
בעיר כיהנו רבנים נודעים: האחים רבי יצחק ורבי יהודה אייזנשטט בני רבי מאיר אייזנשטט; רבי שמחה רפפורט, רבי שמואל אביגדור תוספאה, רבי ראובן לוין ורבי יהושע רבינוביץ, בנו של רבי אליהו מקאליש.
בעיר נולד גם רבי יוסף דוב סולובייצ'יק, ראש ישיבת וולוז'ין ורבה של בריסק.
סבו של רבי יוסף דוב, הרב משה כהנא, כיהן כרב העיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-3,400 יהודים מתוך כ-7,500 תושבים.
לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא האדום בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הגיעו לעיר כ-1000 פליטים יהודים.
כשבוע לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות בסוף יוני 1941 נכבשה העיר והחלה רדיפת היהודים בה.
באוקטובר 1941 עשו הגרמנים סלקציה, רצחו בירי כ-4,000 מהיהודים שהיו בעיר, וסגרו בגטו ניסבייז' את 600 הנותרים - בעלי מקצוע ובני משפחותיהם.
בדצמבר 1941 התארגנה מחתרת בגטו.
בין מנהיגיה היה שלום חולבסקי.
ב-21 ביולי 1942 רוכזו תושבי הגטו לצורך רציחתם אך התקוממו ושרפו את בתי הגטו.
גם עשרות גרמנים וליטאים נהרגו ונפצעו.
כ-25 יהודים בעזרת יוזף מרחווינסקי הגיעו ליערות והפכו לפרטיזנים.
כמה יהודים אחרים הוסתרו בכפרי הסביבה למשל על ידי איוואן רודקובסקי.
מחוז ניאיגטה (ביפנית: Niigata-ken 新潟県) הוא מחוז באזור צ'ובו שבאי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר ניאיגטה.
עד רסטורציית מייג'י במחצית השנייה של המאה ה-19 התחלק האזור של מחוז ניאיגטה של היום בין שטחי מחוזות אצ'יגו וסאדו.
במהלך תקופת סנגוקו איחד הדאימיו אואסוגי קנשין את שני המחוזות למחוז אחד תחת שליטתו, ואף הפך למנהיג שבט אואסוגי.
העיר ניאיגטה, בירת המחוז, היא העיר הגדולה ביותר ביפן השוכנת לחופו של ים יפן, והייתה עיר הנמל הראשונה לחופי ים יפן שנפתחה לסחר עם מעצמות זרות, לאחר פתיחת יפן למערב על ידי קומודור מת'יו פרי ב-1854. מאז מילאה העיר תפקיד חשוב בסחר בין יפן לבין רוסיה וקוריאה.
בשנות ה-60 וה-70 עבר מחוז ניאיגטה עבודות תשתית ותחבורה רבות שסייעו לפיתוחו, בהן בניית רכבת מהירה ותחנת כוח הידרואלקטרית, הודות לפעילותו של קקואיי טנאקה, פוליטיקאי יליד המחוז, וראש ממשלת יפן בשנות ה-70.
למחוז ניאיגטה רצועת חוף באורך 240 קילומטרים, לאורך חופי ים יפן, ושטח המחוז כולל גם את האי סאדו.
המחוז מתחלק לארבעה אזורים: אזור ג'וּאֶצו בדרום, צ'וֹאֶצו במרכז, קַאֶצו בצפון, והאי סאדו.
שיפכו של נהר שינאנו, הארוך ביותר ביפן, נמצא במחוז וכרבע מכלל שטחי המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
כלכלת מחוז ניאיגטה נשענת בעיקר על חקלאות, והמוצר העיקרי הוא אורז.
מחוז ניאיגטה הוא המחוז השני ביפן בייצור אורז, אחרי מחוז הוקאידו.
בסביבת העיר אואונומה מגדלים את זן האורז קושיהיקרי, הנחשב לאיכותי ביותר ביפן.
כפועל יוצא מגידול אורז, מחוז ניאיגטה גם מפורסם בייצור מוצרי אורז, כגון סאקה ופריכיות אורז.
בנוסף, משגשגת במחוז גם תעשיית הפרחים, ובייחוד שושנים, צבעונים ואזליאות.
במחוז נמצאו מצבורי נפט, אך לא בכמות המאפשרת עצמאות ליפן, והמדינה עדיין תלויה בייבוא מבחוץ.
בעבר פעלו באי סאדו מספר מכרות זהב, אך פעילותם דעכה עד כדי סגירה ב-1989, ובסנג'ו וצובמה ישנם מכרות כסף פעילים.
ניאסלנד הייתה מדינת חסות בריטית באפריקה, אשר הוקמה בשנת 1907 על ידי שינוי שמה של מרכז אפריקה הבריטית.
בין השנים 1953–1963 הייתה ניאסלנד חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
לאחר פירוק הפדרציה, ניאסלנד הפכה עצמאית מבריטניה ב-6 ביולי 1964 ושמה שונה למלאווי.
המושבה הוקמה בשנת 1907 על ידי שינוי שמה של מרכז אפריקה הבריטית שהוקמה בשנת 1893. ההיסטוריה של ניאסלנד התאפיינה באובדן אדיר של אדמות קהילתיות אפריקאיות בראשית התקופה הקולוניאלית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הייתה פלישה לשטח של כוחות גרמניים, אולם הם נהדפו על ידי הכוחות שנותרו בשטח.
בינואר 1915 ביצע הכומר ג'ון צ'ילמבווה ניסיון למרד במחאה על אפליה של אפריקאים, אולם הרשויות הקולוניאליות דיכאו עד מהרה את המרד.
במהלך שנות ה-20 וה-30, שיפורים רבים בתשתיות נראו בשטח, בעיקר רכבות וכבישים.
משנות ה-30 של המאה ה-20, מעמד הולך וגדל של אליטה אפריקאית משכילה, שרבים למדו בבריטניה, נעשה פעיל יותר ויותר פוליטית בקול רם לגבי השגת עצמאות.
הם הקימו אגודות, ואחרי 1944 את הקונגרס האפריקאי ניאסלנד (NAC).
המתיישבים הלבנים התנגדו והפכו לתומכי האיחוד עם שתי הרודזיות להקמת פדרציה, אך מלחמת העולם השנייה עצרה את התוכניות הללו לזמן מה.
כאשר הצטרפה ניאסלנד בשנת 1953 לפדרציה עם רודזיה הדרומית והצפונית, חלה עלייה בתסיסה האזרחית, מכיוון שהדבר לא היה פופולרי מאוד בקרב תושבי המדינה.
כישלונה של ה-NAC למנוע זאת גרם לקריסתה.
זמן לא רב לאחר מכן, דור צעיר ולוחמני יותר החיה את ה-NAC.
בסופו של דבר הם הזמינו את הייסטינגס באנדה לחזור לארץ ולהוביל אותה לעצמאות כמלאווי ב-1964.
מפקד האוכלוסין של 1911 היה הראשון לאחר מכן שמה של מדינת החסות שונה ל-ניאסלנד.
האוכלוסייה על פי מפקד זה הייתה: כ־969,183 אפריקאים, שסווגו כ"ילידים", כ־766 אירופאים, כ-481 אסייתים.
בבלנטייר, העיר הראשית, היו כ-300 תושבים אירופאים.
מספרם של תושבי אירופה תמיד היה קטן, רק כ־1,948 תושבים בשנת 1945. ב-1960 מספרם עלה לכ-9,500, אך הם פחתו לאחר מכן בעקבות המאבק לעצמאות.
גם מספרם של תושבי אסיה אתניים, שרבים מהם היו סוחרים, היה קטן.
הקטגוריה של 'ילידים' הייתה גדולה, אך לא הייתה ההגדרה הכללית למונח.
בתיק בית משפט בניאסלנד משנת 1929, השופט קבע כי, "יליד פירושו יליד אפריקה שאינו ממוצא אירופי או ממוצא אסייתי; כל השאר אינם ילידים.
גזעו או מוצאו של אדם אינם תלויים במקום בו הוא נמצא.
בניגוד לאירופים ממוצא בריטי, ילידי ניאסלנד לא החזיקו באזרחות בריטית על פי חוק הלאום הבריטי, אך היו בעלי מעמד נמוך יותר של אדם מוגן בריטי.
המונח 'יליד' שימש בכל מפקדי האוכלוסין הקולוניאליים עד וכולל 1945.
נתוני מפקד האוכלוסין ממפקדי האוכלוסין הקולוניאליים והמפקד הראשון לאחר העצמאות בטבלה למטה מראים אוכלוסייה שגדלה די מהר.
האוכלוסיות בפועל סופרות את התושבים; אוכלוסיות דה יורה כוללות מהגרי עבודה נעדרים שנתנו כתובות במלאווי כביתם הקבוע
מפקדי האוכלוסין הקולוניאליים לא היו מדויקים: אלה של 1901 ו-1911 העריכו את האוכלוסייה האפריקאית על סמך רישומי מס בקתות, וגברים בוגרים מחדלי מס (עד 10% מהכלל) לא נרשמו.
מפקדי האוכלוסין של 1921, 1926 ו-1931 לא ערכו ספירות בודדות של האוכלוסייה האפריקאית, כנראה שנעדרים לא הוערכו ולא נספרו באזורים מרוחקים.
המפקד של 1945 היה טוב יותר, אבל עדיין לא תיעוד אמיתי של האוכלוסייה האפריקאית.
מפקדי האוכלוסין של 1921, 1931 ו-1945 תיעדו כולם את מספר העולים ממוזמביק.
אלה שנערכו לפני 1945 אולי לא תיעדו במידה ניכרת את מספר האפריקאים וגם את מלוא היקף הגירת העבודה מניאסאלנד.
לאורך התקופה הקולוניאלית ועד היום, צפיפות האוכלוסייה הכפרית של ניאסלנד/מלאווי הייתה מהגבוהות באפריקה שמדרום לסהרה.
למרות שהאוכלוסייה גדלה די מהר, ואפילו הכפילה בין 1901 ל-1931, תמותת תינוקות גבוהה ומקרי מוות ממחלות טרופיות הגבילו את הגידול הטבעי ללא יותר מ-1 עד 2 אחוז בשנה.
נראה כי שאר העלייה נבעה מהגירה ממוזמביק.
מ-1931 עד 1945, הגידול הטבעי הוכפל, כנראה באמצעות שיפור השירותים הרפואיים, ותמותת התינוקות ירדה בהדרגה.
למרות שההגירה נמשכה לאורך כל התקופה הקולוניאלית, היא הייתה גורם פחות משמעותי.
במפקד האוכלוסין של 1921 נמנו 108,204 "אנגורו" (מהגרים דוברי לומה ממוזמביק).
סביר להניח שחלק גדול מאלה הרשומים בשמות שבטיים אחרים חצו את הגבול גם ממוזמביק.
כמו כן, סביר להניח שמספר המהגרים מקבוצות שבטיות שהאמינו שהם שייכים לטריטוריות הסובבות, בעיקר מוזמביק וצפון רודזיה, הוכפל בין 1921 ל-1931. רוב תנועת ההגירה הגדולה הזו התרחשה לאחר 1926. אוכלוסיית האנגורו גדלה עוד יותר בשיעור גבוה יותר.
מ-60 אחוזים בין 1931 ל-1945. במפקד האוכלוסין של 1966 נרשמו 283,854 אפריקאים ילידי חוץ, מתוכם כ-70 אחוזים נולדו במוזמביק.
הגירה פנימה זו של משפחות הייתה מאוזנת במקצת על ידי הגירת עבודה חיצונית, בעיקר על ידי גברים, לדרום רודזיה ולדרום אפריקה.
התפתחותה של ניאסלנד הושפעה ככל הנראה לרעה מהניקוז של עובדים למדינות אחרות.
ממשלת ניאסלנד העריכה כי 58,000 גברים בוגרים עבדו מחוץ ל-ניאסלנד בשנת 1935. המפקד בדרום רודזיה של 1931 לבדו רשם שם 54,000 זכרים של ניאסלנד אפריקאים, כך שההערכה הקודמת כנראה ספגה פחות את המספר הכולל של עובדים במדינות אחרות.
בשנת 1937, הוערך כי למעלה מ-90,000 גברים בוגרים היו מהגרי עבודה: רבע מהם נחשבו שאינם בקשר עם משפחותיהם במשך יותר מחמש שנים.
עד 1945 כמעט 124,000 גברים בוגרים וכמעט 9,500 נקבות בוגרות היו ידועים נעדרים, למעט אלה שלא היו בקשר עם משפחותיהם.
הרוב הגדול של מהגרי העבודה הגיע מהאזורים הצפוניים והמרכזיים הכפריים: בשנת 1937, מתוך 91,000 אפריקאים שתועדו כנעדרים, פחות מ-11,000 היו ממחוזות בדרום, שבהם היו יותר מקומות עבודה זמינים.
הגירת העבודה נמשכה עד ואחרי העצמאות.
במהלך השנים 1907-1953, ניאסלנד הייתה נתונה לפיקוח ושליטה ישירה של המשרד הקולוניאלי והפרלמנט של בריטניה.
המושל שעמד בראשו מונה על ידי ממשלת בריטניה ואחראי למשרד הקולוניאלי.
ניאסלנד נזקקה לתמיכה פיננסית באמצעות מענקים.
בין השנים 1953-1963 ניאסלנד הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד לא הייתה מדינה עצמאית לחלוטין כיוון שהיא הייתה כפופה חוקתית לממשלת בריטניה.
המושלים שלה כמדינת חסות שמרו על האחריות למינהל המקומי, לאיגודי עובדים ולאיגודים של סחר בהם, חינוך יסודי ותיכוני אפריקאי, חקלאות וייעור באפריקה ומשטר פנימי.
רוב הסמכויות הקודמות של המושלים הועברו לממשלה הפדרלית.
סמכויות אלו היו האחריות הבלעדית לענייני חוץ, הגנה, הגירה, השכלה גבוהה, תחבורה, משרות והיבטים עיקריים של מדיניות כלכלית, התפקיד השולט בבריאות, פיתוח תעשייתי וחשמל.
המשרד הקולוניאלי שמר על השלטון האולטימטיבי בענייני אפריקה והבעלות האפריקאית על קרקעות.
הפדרציה פורקה רשמית ב-31 בדצמבר 1963. במקביל נקבעה עצמאותה של ניאסלנד ב-6 ביולי 1964. רוב המושלים חייו בטריטוריות אחרות אך נעזרו בראשי מחלקות שחיו בניאסלנד.
חלק מבכירים אלה לקחו חלק גם בשתי הרשויות שייעצו למושלים.
הרשות המחוקקת הוקמה רק מפקידים ב-1907 כדי לייעץ למושלים בנושא חקיקה.
החסות חולקה למחוזות משנת 1892, עם גובה הכנסות (שנקרא מאוחר יותר נציב מחוזות) האחראי על כל אחד מהם.
במקור היו כתריסר מחוזות, אך המספר גדל לכ-24 עם העצמאות.
12 האספנים ו-26 העוזרים בשנת 1907 היו אחראים לגביית מיסים ומכסים של צריפים; היו להם גם אחריות שיפוטית כשופטים, אם כי מעטים היו בעלי הכשרה משפטית כלשהי.
משנת 1920 דיווחו הנציבים המחוזיים לשלושה נציבים מחוזיים במחוזות הצפון, המרכז והדרום.
הם דיווחו למזכיר הראשי בזומבה.
מספרם של נציבי המחוז ועוזריהם עלה באיטיות.
בחלקים רבים של מדינת החסות, היו מעט ראשים חזקים.
בתחילה ניסו הבריטים להתחמק מסמכויותיהם של ראשים קיימים שהיו בעלי עוצמה, ולצמצם אותם לטובת שלטון ישיר של הגובים.
משנת 1912, יכלו גובים למנות ראשי מינהלים וראשי כפרים כמתווכים מקומיים בין מינהל החסות והאנשים המקומיים, בצורה מוקדמת של שלטון עקיף.
כל גובה יכול לקבוע אילו סמכויות להאציל לראשים במחוז שלו.
חלקם מינו ראשים מסורתיים קיימים לראשים ראשיים, בעלי סמכות משמעותית מקומית.
גרסה נוספת של שלטון עקיף הונהגה בשנת 1933. הממשלה אישרה את המפקדים ואת המועצות שלהם כרשויות ילידים, אך היו להם מעט סמכויות אמיתיות ומעט כסף לאכוף אותם.
הרשויות המקומיות יכולות להקים בתי משפט מקומיים כדי להכריע בתיקים לפי החוק המקובל המקומי.
אבל סר צ'ארלס גולדינג, שמשל מ-1924 עד 1929, האמין שמערכת הראשים המסורתיים הלכה ודעכה ולא ניתן לסמוך עליה.
לבתי המשפט המקומיים לא הייתה סמכות שיפוט על אחוזות בבעלות אירופה.
הם היו נתונים לפיקוח של נציבי המחוז, והם שימשו בדרך כלל על ידי הממשל הקולוניאלי כדי לאכוף חוקים חקלאיים לא פופולריים.
עם זאת, הם טיפלו ברוב הסכסוכים האזרחיים בחסות.
רכישה ובעלות אירופית על שטחי קרקע נרחבים היוו בעיה חברתית ופוליטית גדולה עבור מדינת החסות, שכן האפריקאים ערערו יותר ויותר על השתלטות זו על אדמתם.
אבל חלק גדול מהקרקעות הנותרות, כ-867,000 דונם, ויותר מ-350,000 דונם של אחוזות, כללו חלק גדול מהאדמות הניתנות לעיבוד הטובות ביותר בהרי שייר, שהייתה החלק הצפוף ביותר של המדינה ושבו האפריקאים הסתמכו על חקלאות קיום.
הנציב הראשון של החסות, סר הארי ג'ונסטון, קיווה שהרי שייר יהפכו לאזור להתיישבות אירופית בקנה מידה גדול.
מאוחר יותר הוא חשב שזה לא בריא מדי.
הוא הודה שיש בה אוכלוסייה אפריקאית גדולה שזקוקה לקרקע מספקת לשימוש עצמי, אם כי יורשיו לא היו שותפים לדעה זו.
ניכורי קרקע נוספים היו קטנים בהרבה.
רבים מהם היו חוות קטנות יותר שהופעלו על ידי אירופאים שהגיעו לניאסלנד לאחר מלחמת העולם הראשונה כדי לגדל טבק
עוד בשנת 1920, ועדת קרקעות שהוקמה על ידי שלטונות ניאסלנד הציעה העברת קרקעות נוספת, כדי לקדם את פיתוחם של מטעים אירופיים קטנים עד בינוניים, מ-700,000 הדונם של אדמות כתר שלדבריה היו זמינות לאחר הצרכים הנוכחיים והעתידיים.
תוכנית זו נדחתה על ידי המשרד הקולוניאלי.
חלק גדול מהאדמות הטובות ביותר בהרי שייר הועברו לשליטה אירופאית בסוף המאה ה-19. אבל שתי חגורות גדולות, האחת מהעיירה זומבה לבלנטייר-לימבה והשנייה מלמבה לעיר תיולו, היו כמעט לגמרי אחוזות.
בשני אזורים משמעותיים אלה, אדמות אמון לאפריקאים היו נדירות, וכתוצאה מכך צפופות מדי.
בשנים הראשונות של החסות, מעט מהקרקעות באחוזות ניטעו.
המתנחלים רצו עבודה ועודדו את התושבים האפריקאים הקיימים להישאר על האדמה הלא מפותחת.
לפי ל' ווייט, בשנות ה-80 של המאה ה-19, ייתכן שאזורים נרחבים בהרי שייר יהפכו לחסרי אוכלוסין באמצעות לחימה או פשיטות עבדים.
אלה היו האזורים הכמעט ריקים ובלתי ניתנים להגנה שהאירופאים טענו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אפריקאים מעטים גרו באותה תקופה באדמות אחוזה.
לאחר שהאירופאים הציגו את הדרישה לתשלומי שכר דירה על ידי חקלאים חוכרים, אפריקאים רבים עזבו את האחוזות.
תושבים אפריקאים מוקדמים יותר שברחו לאזורים מוגנים יותר נמנעו בדרך כלל מלחזור להתיישב באחוזות.
עובדים חדשים (לעיתים קרובות מה שמכונה מהגרי "אנגורו" ממוזמביק) עודדו לעבור לאחוזות ולגדל יבול משלהם, אך נדרשו לשלם שכר דירה.
נראה כי לאחוזות יש אוכלוסיות די נמוכות יחסית לאיכות הקרקע שלהן.
ועדת הקרקעות של 1920 שקלה גם את מצבם של אפריקאים המתגוררים באחוזות פרטיות והציעה לתת לכל הדיירים ביטחון קביעות מסוים.
מלבד קשישים או אלמנות, כל הדיירים שילמו דמי שכירות במזומן על ידי עבודה או על ידי מכירת יבולים לבעלים, אבל רמות השכירות יוסדרו.
הצעות אלו נחקקו בשנת 1928 לאחר שמפקד אוכלוסין משנת 1926 הראה כי למעלה מ-115,000 אפריקאים (10% מהאוכלוסייה) חיו באחוזות.
בעלי אחוזות יכלו לגרש עד 10% מהדיירים כל חמש שנים מבלי להראות כל סיבה, ויכלו לגרש ילדים זכרים לתושבים בגיל 16, ולסרב לאפשר התיישבות לבעלי בנות תושבים.
המטרה הייתה למנוע צפיפות, אך הייתה מעט קרקע זמינה ליישב מחדש את המגורשים.
החקיקה הבריטית משנת 1902 התייחסה לכל הקרקע בניאסלנד שלא הוענקה כבר כבעל זכויות חופשיות כמו כתר אדמה, שניתן היה להרחיק אותה ללא קשר לרצונות תושביה.
רק בשנת 1904 קיבל המושל סמכויות לשמור שטחי כתר (הנקראים Native Trust Land) לטובת קהילות אפריקאיות, ורק בשנת 1936 נאסרה כל המרת קרקעות הילידים לנכסים עצמאיים על ידי אדמות הילידים משנת 1936 להזמין.
מטרות חקיקה זו היו להרגיע את העם האפריקאי בזכויותיו בארץ ולשחרר אותם מחששות מהניכור שלה ללא הסכמתם.
היה צורך בביטחון, מכיוון שבשנת 1920 כאשר שטחי הכתר כיסה 6.6 מיליון דונם, התפתח ויכוח לגבי הצרכים המתאימים של קהילות אירופה ואפריקה לקרקע.
ממשל החסות הציע שלמרות שאוכלוסיית אפריקה עשויה להכפיל את עצמו תוך 30 שנה, עדיין ניתן יהיה להקים אחוזות חדשות מחוץ להרי שייר.
בכל שטח החסות, הרוב המכריע של תושביה היו תושבים כפריים ולא עירוניים ולמעלה מ-90% מהאוכלוסייה הכפרית האפריקאית התגוררה באדמות הכתר (כולל השמורות).
הגישה שלהם לאדמות לחקלאות הייתה כפופה לחוק המקובל.
זה השתנה, אך בדרך כלל זכאי לאדם שהעניק או יורש את השימוש בקרקע (לא בבעלותה) את הזכות הבלעדית לעבד אותה לתקופה בלתי מוגבלת, עם הזכות להעבירה ליורשיהן, אלא אם כן היא נלקחה בשל פשע, הזנחה, או נטישה.
הייתה ציפייה שמנהיגי הקהילה יקצו קרקע קהילתית לחברי הקהילה, אך יגבילו את הקצאתה לזרים.
למשפט הנוהג היה מעט מעמד משפטי בתקופה הקולוניאלית המוקדמת והכרה או הגנה מועטה ניתנה לאדמות הנוהגות או לקהילות שהשתמשו בה אז.
נטען כי לאורך כל התקופה הקולוניאלית ועד 1982 היו למלאווי מספיק קרקעות לעיבוד כדי לספק את צורכי המזון הבסיסיים של אוכלוסייתה, אם האדמה הניתנת לעיבוד הייתה מחולקת באופן שווה ומשמשת לייצור מזון.
אולם, כבר בשנת 1920, בעוד ועדת הקרקעות לא חשבה שהמדינה צפופה מטבעה, היא ציינה שבמחוזות פקוקים שבהם מועסקים חלק גדול מאוכלוסיית העובדים, במיוחד באחוזות תה או ליד ערים, למשפחות היו רק 1 עד 2 דונם לחווה.
עד 1946, המחוזות הצפופים היו צפופים עוד יותר.
למרות שלניאסלנד יש משאבי מינרלים מסוימים, בעיקר של פחם, הם לא נוצלו בתקופה הקולוניאלית.
ולכן כלכלת החסות הייתה צריכה להתבסס על חקלאות, אך ב-1907 רוב אנשיה היו חקלאים למען קיום.
בהשוואה לאדמות אירופה, צפון אמריקה ואסיה, קרקעות אפריקאיות רבות שמדרום לסהרה הן דלות בפוריות טבעית, דלות בחומרים מזינים, דלות בחומר אורגני ועלולות להישחק.
טכניקת העיבוד הטובה ביותר עבור קרקעות כאלה כוללת 10 עד 15 שנות הפסקה בין 2 ל-3 שנות עיבוד, מערכת העיבוד וההפסקות הייתה נפוצה בניאסלנד כל עוד הייתה מספיק אדמה בכדי ליישם אותה.
ככל שהחל שימוש חקלאי אינטנסיבי יותר בשנות ה-30 של המאה ה-20, התפוקה ומשך ההפסקה הצטמצמו בהדרגה באזורים מאוכלסים יותר, מה שהציב את פוריות הקרקע תחת לחץ גובר בהדרגה
למרות שבשנים הראשונות של המאה ה-20 האחוזות האירופיות ייצרו את עיקר חומרי היבולים הניתנים לייצוא ישיר, עד שנות ה-30, חלקים גדולים מרוב היבולים הללו (במיוחד טבק) הופקו על ידי אפריקאים, בין אם כחקלאים פשוטים על אדמת כתר או כבעלי אחוזות.
במהלך 56 השנים שבהן התקיימה החסות, טבק, תה וכותנה היו גידולי הייצוא העיקריים, והתה היה היחיד שנשאר גידול של בעלי אחוזות לאורך כל הדרך.
הבעיות העיקריות בהגדלת הייצוא היו העלויות הגבוהות של הובלה מניאסאלנד לחוף, האיכות הירודה של חלק ניכר מהתוצרת, ועבור חקלאים אפריקאים, התנגדות השותלים לגידול כותנה או טבק בתחרות עם האחוזות.
מספר המגדלים השתנה עד שמלחמת העולם השנייה התרחבה.
כותנה מצרית גודלה לראשונה באופן מסחרי על ידי מגדלים אפריקאים פשוטים בעמק שייר העליון בשנת 1903. הגידול התפשט לעמק שייר התחתון ולחופי אגם ניאסה.
עד שנת 1905 גדלה כותנה אמריקאית יוקרתית יותר באחוזות בהרי שייר.
בשנת 1912, הוקמו שוקי כותנה ממשלתיים שבהם ניתן מחיר הוגן יותר לכותנה.
בשנת 1918. הייצור השתנה מאוד, והכמויות הגדלות שימשו גם את ניאסלנד עצמה.
תה יוצא לראשונה מניאסלנד בשנת 1904 לאחר שהוקמו מטעי תה באזורי הגשמים הגבוהים של מחוז מלאניה, לאחר מכן הורחבו למחוז צ'ולו.
חשיבותו של התה עלתה באופן משמעותי לאחר 1934. ובשלוש השנים 1955-1957 וב-1960 ערך יצוא התה עלה על זה של הטבק ועד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בניאסלנד השטח הנרחב ביותר של גידול תה באפריקה.
למרות ערכו לכלכלה של מדינת החסות, הבעיה העיקרית של התה מניאסלנד בשוק הבינלאומי הייתה איכותו הנמוכה.
ייצוא הבוטנים לא היה משמעותי לפני 1951, אך תוכנית ממשלתית לקידום גידול הבוטנים ומחירים טובים יותר הביאה לעלייה מהירה בייצוא הבוטנים לקראת סוף המאה הקודמת.
הם גם גדלים למאכל באופן נרחב.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ניאסלנד הפכה ליצרנית גדולה של שמן טונג.
עם זאת, לאחר 1953, המחירים בעולם ירדו והייצור ירד כאשר שמן טונג הוחלף בתחליפים פטרוכימיים זולים יותר.