tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1960 יצא לבורגנלנד שבאוסטריה לחופשת ציד וגורש משם.
נוכחותו של קצין נאצי בכיר לשעבר עוררה שם את כעסם של המקומיים, ושר הפנים האוסטרי נאלץ להכריז עליו כעל אישיות בלתי רצויה.
עקב כך עזב את מקום חופשתו בליווי שוטרים.
דיטריך מת מהתקף לב בלודוויגסבורג בגיל 73. כ-7,000 מחבריו לנשק לשעבר השתתפו בהלווייתו.
בין השנים 1901 ל-1903 כיהן כמנצחה הראשי של הפילהרמונית של וינה.
יוזף הלמסברגר היה בנו של הכנר והמנצח יוזף הלמסברגר האב, (1828–1893), שהיה מורו הראשון.
בשנת 1870 הצטרף לרביעיית הלמסברגר שייסד אביו ככינור שני ובשנת 1887 התייצב בראשה.
בשנת 1878 התמנה הלמסברגר לכנר סולן בתזמורת החצר הוינאית ולפרופסור בקונסרבטוריון של וינה.
בשנת 1890 היה למנצח הראשי הראשון של אופרת החצר של וינה.
יצירותיו כוללות 22 אופרטות, 6 באלטים, מוזיקה לריקודים ושירים.
יוּזף קז'ימייז' הופמן (בשם מלא בפולנית: Józef Kazimierz Hofmann; 20 בינואר 1876, קרקוב – 16 בפברואר 1957, לוס אנג'לס) היה פסנתרן ומלחין פולני-אמריקאי.
הופמן היה ילד פלא, שניגן בשורה ארוכה של קונצרטים ברחבי אירופה וסקנדינביה בגיל עשר.
הופעותיו עוררו סנסציה ושיאן היה בסדרת קונצרטים באמריקה בסוף 1887 וראשית 1888, שהעלו את שמו לעיתונות.
אחרי חילוקי דעות בשאלת ניצול ילדים, תרם אלפרד קורנינג קלארק 50,000 דולר להופמן כדי שיפרוש מן הבימה עד שיגיע לגיל בגרות.
תרומתו של קלארק אפשרה ליוזף לימודים עם המורה והמלחין המפורסם מוריץ מושקובסקי והווירטואוז והמלחין הרוסי אנטון רובינשטיין.
יוזף הופמן היה לתלמידו הפרטי היחיד של רובינשטיין ולממשיך דרכו המובהק.
הופמן היה גם ממציא מחונן, שהמציא מנגנונים לפסנתר ולמכוניות ומספר רב של פטנטים נרשמו על שמו.
הופמן עשה את רוב הקריירה שלו בארצות הברית, שם ניהל את מכון קרטיס למוזיקה עד שנת 1938. עם תלמידיו נמנו כמה מן הסטודנטים המוכשרים ביותר באותן שנים, ביניהם שורה צ'רקאסקי, הארי קאופמן, נדיה רייזנברג וואחרים.
גם חורחה בולט, שלא היה מתלמידיו של הופמן, נהנה מהתעניינותו.
הופמן הקליט כמה תקליטים מסחריים, משנת 1903 עד 1930. בין השאר הקליט כמה מן ההקלטות המוקדמות ביותר של מוזיקה קלאסית בשביל תומאס אדיסון.
הקלטות אלה אבדו, אך כמה גלילים שהקליט ברוסיה שנים אחדות לאחר מכן התגלו לאחרונה.
הקלטות של נגינתו הכניסו לו סכומי עתק, אך הוא לא נתן בהן אמון כמייצגות נאמנה את ביצועיו, במידה מסוימת משום שנתן דעתו על כך, שנגינתו משתנה מביצוע לביצוע של אותה יצירה.
מספר הקלטות של נגינת הופמן בקונצרטים חיים שרדו וניתנות להשגה על גבי תקליטורים.
נגינתו של הופמן החלה להידרדר בשנות ה-40', בעיקר עקב אלכוהוליזם.
הקונצרט האחרון שלו היה בשנת 1946.
ידיו של הופמן היו קטנות מאוד אך חזקות במידה יוצאת מן הכלל, וכמו כמה פסנתרנים מפורסמים אחרים, ראה בכך יותר מטרד ממגבלה.
חברת סטיינוויי בנתה למענו מקלדת בהזמנה מיוחדת, שהמנענעים בה צרים במקצת מן המקובל.
רחמנינוב סבר שהופמן עולה עליו כפסנתרן והקדיש לו את הקונצ'רטו השלישי שלו.
הופמן לא ניגן אותו מעולם.
לדברי אשתו הראשונה, הוא לא התלהב מן היצירה, שלקתה בחסר, לדעתו, מבחינה צורנית.
הופמן הצטיין בכישורים טכניים, פיוט, צבע ודמיון יוצאים מגדר הרגיל.
פרשנות וולקנית של יצירות כמו הבלדה הרביעית של שופן (שבוצעה ב"רסיטל ההיסטורי באולם קזימיר" בשנת 1938) מצביעה על הדמיון הרב בין נגינתו של הופמן לזו של רובינשטיין ועל השוני בין פרשנויותיו לאלה של פסנתרנים מודרניים.
הופמן חולל היסטוריה בשנת 1911, כאשר ניגן יותר מ-256 יצירות שונות בעשרה קונצרטים רצופים לפני מאזינים משתאים ברוסיה.
יוּזֶף גוֹלוּחוֹבסקי (בפולנית: Józef Gołuchowski; 11 באפריל (או 14 באפריל) 1797 – 22 בנובמבר 1858) היה פילוסוף פולני יליד גליציה.
יוזף גולוחובסקי למד באוניברסיטת ורשה והשתלם בגרמניה.
הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג.
בהיותו בגרמניה התיידד עם פרידריך וילהלם שלינג.
בשנת 1821 התמנה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת וילנה, אך כבר בשנת 1824 נאלץ להתפטר מטעמים פוליטיים ועבר לוורשה.
היה חבר בפעילות פוליטית שמשכה תשומת לב של השלטון הרוסי וחזר לאחוזתו בגארבאץ' (Garbacz) שבגליציה.
במהלך התקוממות פולנית של 1830–1831 חזר לוורשה אך לאחר הדיכוי חזר לאחוזתו.
מלבד ספרים על שאלות פילוסופיות טהורות חיבר מחקרים על השאלות החברתיות בפולין, על שאלת האיכרים וגם על השאלה היהודית.
ב-1841 כתב חוברת (שלא הודפסה, ופורסמה בשם בדוי רק לאחר 13 שנים), שבה דחה את רעיון שיבת ציון, אולם הציע לרכז את יהודי פולין בשטחים בלתי מיושבים של האימפריה הרוסית וכך להקים מדינה יהודית כחלק בלתי נפרד מרוסיה.
יוזף טיסו (Jozef Tiso; 13 באוקטובר 1887 - 18 באפריל 1947), כומר, מדינאי ונשיא מדינת סלובקיה העצמאית (1939–1945), מדינה שהייתה למעשה גרורה של גרמניה הנאצית.
טיסו נולד בעיר ביטצ'ה (Bytča) בצפון-מערב סלובקיה (אז בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בשנת 1910 סיים בית ספר גבוה לכמורה בווינה וקבל תואר של כומר בדרגת מונסיניור ודוקטור לתאולוגיה.
הוא שימש כמורה לסלובקית ומארגן הצגות במספר ערים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת ככומר צבאי.
בשנת 1918 לאחר המלחמה וייסוד צ'כוסלובקיה הפך טיסו ללאומן סלובקי.
הוא הצטרף למפלגת העם הסלובקית שנוסדה בשנת 1913 על ידי אנדריי הלינקה.
זו הייתה מפלגה לאומנית קתולית ששאפה להקמת סלובקיה עצמאית.
לאחר הבחירות ב-1923 הפכה מפלגה זו לגדולה ביותר בסלובקיה.
הוא שירת בשנים 1927–1929 כשר הבריאות והספורט בממשלת צ'כוסלובקיה, ובשנת 1938 שוב, כשר לענייני סלובקיה.
לאחר מותו של הלינקה ב-1938 ניצח טיסו במאבק הירושה ומונה למנהיג המפלגה.
לאחר הסכם מינכן הכריז טיסו על אוטונומיה של סלובקיה במסגרת צ'כוסלובקיה, ומונה כראש ממשלה.
במרץ 1939 הוא ניצל את חולשתו של נשיא צ'כוסלובקיה אמיל האכה והכריז על עצמאות סלובקיה.
האכה שלח צבא לברטיסלאבה שפיזר את הפרלמנט ושם את טיסו במעצר בית.
טיסו הוברח ממקום מעצרו והוטס ללשכתו של היטלר, שם הוסבר לו כי לטובתו עליו לחתום על מסמך המכריז על "עצמאות" סלובקיה תחת חסות גרמניה, ולא – גרמניה תרשה להונגריה ולפולין לספח אליהן את סלובקיה.
טיסו חתם על ההסכם בקלות ושכנע את הפרלמנט לקבל אותו.
טיסו מונה לנשיא סלובקיה העצמאית.
יומיים לאחר מכן חתם האכה על הסכם משפיל.
הגרמנים נכנסו לבוהמיה ולמוראביה וצ'כוסלובקיה חדלה להתקיים.
סלובקיה העצמאית הייתה למעשה גרורה של גרמניה.
כל המפלגות נאסרו פרט למפלגת השלטון ולשתי מפלגות קטנות שייצגו את המיעוט הגרמני וההונגרי.
את הסדר ויישום החוקים ביצעו יחידות מזוינות של ארגון שנקרא "משמר הלינקה", שהיה דומה בארגונו לאס אס.
הוא פעל נגד יהודים, צ'כים, שמאלנים ומתנגדי המשטר.
אנשי המשמר לבשו בגדים שחורים וכובע דמוי סירה והצדיעו במועל יד.
מ-1941 אומנו יחידות המחץ של משמר הלינקה במחנות האס אס בגרמניה.
המדינה נוהלה כמדינה פשיסטית, ל-לטיסו פנו בשם Vodca (המפקד).
סלובקיה הייתה המדינה היחידה שהשתתפה עם גרמניה בפלישה לפולין בספטמבר 1939. כוחות סלובקיים פלשו לדרום פולין וכבשו שטחים.
לאורך כל מלחמת העולם השנייה השתתפו כוחות סלובקים במלחמה בחזית המזרחית נגד הצבא הרוסי.
כבר בשנת 1943 החלה הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה בלונדון לתכנן מרד גדול בסלובקיה במטרה להקדים את כיבושה על ידי הצבא הרוסי.
כוחות המורדים הורכבו מעריקים מהצבא הסלובקי ומפרטיזנים מארצות שונות.
המרד החל בעיירה באנסקה ביסטריצה בבוקר 29 באוגוסט 1944. בשלב ראשון הייתה יד המורדים על העליונה והם השתלטו על רוב מזרח סלובקיה.
עד מהרה התעשתו הגרמנים ונענו לבקשתו של טיסו לעזרה.
הם שלחו 80,000 חיילים מצוידים היטב.
פיקוד המורדים לא היה אחיד.
הפרטיזנים הקומוניסטים קבלו פקודות ממוסקבה והצבא הרוסי השתהה בשערי סלובקיה.
מבחינה זו דומה המרד הסלובקי למרד הפולני שנערך באותו זמן.
לאט לאט כבשו הגרמנים את כל מזרח סלובקיה.
שבויים רבים הוצאו להורג בתוכם צנחנים מארץ ישראל.
ב-28 באוקטובר 1944 נכנסו הגרמנים לבנסקה ביסטריצה וסיימו למעשה את המרד הסלובקי.
ב-30 באוקטובר 1944 הגיע טיסו לבנסקה ביסטריצה וחילק מדליות לחיילים גרמנים שהשתתפו בדיכוי המרד, עובדה שניזקפה לחובתו במשפטו.
כבר בחודשים הראשונים של עצמאות סלובקיה הוטלו על היהודים חוקים והגבלות שעיקר כוונתם הייתה לדחוק את רגליהם מחיי הכלכלה ולצמצם את עיסוקם במקצועות החפשיים.
התלמידים היהודים בבתי הספר העל יסודיים ובאוניברסיטאות סולקו.
תהליך הנישול החמיר במחצית השנייה של 1939. נערך רישום של קרקעות בבעלות יהודית ועל מפעלים שלהם נתמנו אפוטרופסים סלובקים.
היהודים סולקו ממשרדים ממשלתיים וחויבו בעבודות כפייה.
ב-2 בספטמבר 1940 הגיע לסלובקיה נציגו של אדולף אייכמן, דיטר ויסליצני עם מספר יועצים והם נתקבלו על ידי ממשלתה סלובקיה בישיבה חגיגית.
הגזירות על היהודים גברו וב-9 בספטמבר 1941 אושר החוק שכונה הקודקס היהודי.
עיקר חידושו היה בהגדרת מהותו של היהודי שלא התבססה רק על עקרונות הדת אלא על עקרון הגזע.
לדעת הדיפלומטים של הרייך היה חוק זה חמור יותר מחוקי נירנברג.
עיתוני סלובקיה התפארו שחוקים אלה הם דוגמה ומופת לארצות אחרות.
היהודים חויבו לענוד טלאי צהוב ונאסרו נישואי תערובת.
הוקמו מחנות עבודה ועל היהודים מגיל 16 עד 60 הוטלה חובת עבודת כפייה.
בספטמבר 1941 גורשו 10,000 יהודים מברטיסלאבה (מתוך 15,000) למחנות עבודה ולערי שדה.
מיד לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942 נחתם הסכם בין טיסו וממשלתו ובין הגרמנים כי ממשלת סלובקיה מוכנה להעביר לגרמניה 20,000 יהודים למטרת עבודה בגרמניה.
יתר על כן - ממשלת סלובקיה תשלם לגרמנים 500 מארקים על כל יהודי.
הסכום הזה נועד לכסות על הוצאות ההכשרה המקצועית שלהם, ההלבשה, התזונה והאכסון בתקופה הראשונה כשתפוקתם תהיה זעומה.
בתמורה לכך תתחייב ממשלת גרמניה כי יהודים אלה לא יחזרו לעולם לסלובקיה.
ב-22 במרץ 1942 הגיע המשלוח הראשון של 999 צעירות יהודיות לאושוויץ.
כעבור זמן קצר פנו מנהיגי סלובקיה לאייכמן בבקשה להעביר משפחות שלמות כולל נשים וילדים כי אין זה "ברוח הנצרות" להפריד משפחות.
ב-27 במרץ 1942 נענה אייכמן בחיוב.
לבקשה זו הייתה סיבה כלכלית כי הסלובקים לא רצו שהזקנים, הילדים והחולים הבלתי פרודוקטיביים יישארו אצלם.
כבר עם המשלוחים הראשונים נתקבלו ידיעות על גורל היהודים שגורשו.
בראש הקהילה היהודית עמד גוף בשם מרכז היהודים שהיה מתווך בין השלטונות ליהודים והיה למעשה יודנראט.
בתוך גוף זה פעלה במחתרת קבוצת אופוזיציה בשם קבוצת העבודה שהייתה מורכבת מציונים, רבנים ומתבוללים.
ביניהם התבלטו הרב מיכאל דב בר ויסמנדל והפעילה הציונית גיזי פליישמן.
קבוצה זו הצליחה להשיג מהג'וינט ומיהדות הונגריה 50,000 דולר אותם שילמה לויסליצני על מנת שיפסיק את המשלוחים.
גם טיסו ופקידים סלובקים אחרים קבלו שוחד.
בין מרץ 1942 לאוקטובר 1942 גורשו 60,000 מיהודי סלובקיה למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
כל התהליך הזה נעשה על ידי הסלובקים ומשמר הלינקה.
הרכבות היו מאובטחות על ידי אנשי משמר הלינקה ובגבול היו עולים עליהם משמרות אס אס.
מהגבול למחנות ההשמדה הייתה דרך קצרה.
טיסו הכריז בנאום ב-15 באוגוסט 1942 כי זה מעשה נוצרי לגרש את היהודים מפני שהדבר הוא לטובת העם הסלובקי המסלק את המזיק לו.
מילוי מכסת ההתחייבות בהסכם עם הגרמנים שעמדה על 60,000 יהודים.
הפסדי גרמניה במלחמה שהביאה את הסלובקים לחשוב על "אליבי" לאחר המלחמה.
ב-7 באפריל 1944 הצליחו שני יהודים סלובקים, רודולף ורבה ואלפרד וצלר לברוח מאושוויץ.
הם הגיעו לסלובקיה ונפגשו עם אנשי הוועד היהודי בעיר ז'לינה.
הם נתקבלו בתחילה בחוסר אמון למשמע הנעשה באושוויץ אבל בהמשך, שוכנעו אנשי הוועד היהודי באמיתות הדברים.
הבורחים כתבו דו"ח על אושוויץ שנשלח למנהיגי היהודים בהונגריה בראשות ישראל קסטנר במטרה להתריע ולסכל את שליחת יהודי הונגריה להשמדה, אך דבר לא נעשה.
עם פרוץ המרד הסלובקי ב-29 באוגוסט 1944 נכבשה סלובקיה למעשה על ידי הגרמנים וחודשו המשלוחים למחנות ההשמדה.
המשלוחים האחרונים ניצלו הודות לעובדה שהיינריך הימלר הורה באוקטובר 1944 להפסיק את ההמתה בגז במחנות ההשמדה.
עוד לפני כניסת הצבא האדום לברטיסלאבה ב-4 באפריל 1945, ברח טיסו לבוואריה, אולם הוא נתפס בידי האמריקאים.
ב-8 ביוני 1945 הוא הוסגר לידי צ'כוסלובקיה שזה עתה חזרה לקדמותה ונדון למוות בבית דין עממי בברטיסלאבה באשמה של בגידה ושיתוף פעולה עם האויב.
למרות מחאות ובקשות מאישים סלובקים שונים ומהוותיקן, סירב נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש לחון את טיסו.
הוא נתלה ב-18 באפריל 1947. גופתו נשרפה ואפרו פוזר.
עד היום רואים רבים בסלובקיה את טיסו כגיבור לאומי שהוצא להורג מסיבות פוליטיות.
בזמן השלטון הקומוניסטי היחס כלפיו היה שלילי, אבל עם עצמאות סלובקיה טיפוח זכרו נעשה מקובל ועל בית הולדתו הושם תבליט עם דמותו.
יוזף יוסטוס סקליגר היה מלומד ומנהיג דתי צרפתי ממוצא איטלקי, אפיגרף ומגדולי הפילולוגים בכל הזמנים.
נודע כמי שהרחיב את תחום ההיסטוריה הקלאסית כך שתכלול גם את תולדות היהודים, הפרסים, הבבלים והמצרים, בנוסף ליוונים ולרומאים.
כתב היד השלם היחיד של התלמוד הירושלמי שמצוי בידינו, המכונה כתב יד ליידן, הגיע מעזבונו וקרוי על שמו.
סקליגר נולד באז'ן שבדרום-מערב צרפת, ילדו העשירי ובנו השלישי של הרופא והמלומד יוליוס קיסר סקליגר, ומינקות חונך על ברכי הלשון והספרות הלטינית.
בגיל 12 נשלח עם שני אחים צעירים ללמוד בקולז' דה גִיֶין בבורדו, אך שב הביתה בגלל מגפת דבר בשנת 1555 והיה לעמית ולבלר של אביו.
בגיל 18 נתייתם מאביו, ונסע ללמוד בסורבון.
הוא החל ללמוד יוונית מאדריאנוס טורנבוס, אך מהר מאוד החליט שיהיה יותר יעיל ללמוד לבד, ובמהירות עצומה למד את השפה על בוריה והקיף את הספרות היוונית הקלאסית.
לאחר ארבע שנים בסורבון יצא למסע באיטליה ואחר כך באנגליה וסקוטלנד, כמלווהו של בן האצולה לואי דה שסטנייה.
בשנת 1570 הוזמן על ידי ז'אק קִיָיא (Jacques Cujas) ללמוד פילוסופיה של המשפט בוואלנס שמדרום לליון.
סקליגר שהה בוולנס שלוש שנים וזכה לא רק ללמוד מקִיָיא אלא גם להשתמש בספרייתו הגדולה.
בעקבות טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ברח לז'נבה, שם נתמנה לפרופסור.
הוא הרצה שם על "אורגנון", מכלול כתבי הלוגיקה של אריסטו, ועל "דה פיניבוס" ("על תכליות הטוב והרע") של קיקרו, אולם לא נהנה ממתן הרצאות ולכן שב לצרפת בשנת 1574. במשך 20 השנים הבאות שהה בצרפת כאורחו של לואי דה שסטנייה, ובהן הניח את היסודות לפילולוגיה המודרנית.
בשנת 1583 המציא שיטה לספירת ימים רציפה, כדי להתגבר על הקושי בחישוב תאריכים שנוצר מהלוח הגרגוריאני.
בשנת 1593 נענה להפצרות מצד חבר הנאמנים של אוניברסיטת ליידן שבהולנד לשהות באוניברסיטה, לאחר שהובטח לו שלא יצטרך ללמד ויוכל לחקור כאוות נפשו.
סקליגר למד עברית וערבית וקרא את המקרא בעברית, כמקובל באותה תקופה.
אך בניגוד למקובל הוא ביקש ללמוד גם את הספרות התלמודית, שבה ראה המשך ישיר למקרא.
סקליגר פגש בליידן משומד בשם פיליפ פרדיננד, שלימדוֹ תלמוד ומקורות יהודיים אחרים, ובתמורה סידר סקליגר לפרדיננד משרת עוזר הוראה.
יוזף השני לבית הבסבורג, היה קיסר הקיסרות הרומית הקדושה משנת 1765 ועד מותו בשנת 1790. עלה לשלטון באופן רשמי לאחר מות אביו פרנץ הראשון, אך בפועל פעל באופן עצמאי רק לאחר מותה של אמו מריה תרזה בשנת 1780.
יוזף תמך בעקרון האבסולוטיזם הנאור אך מחויבותו לרפורמה הליבראלית יצרה התנגדות שפגעה בישומה.
החקיקה הענפה שיזם בתחומי מדיניות הפנים שכללו את ביטול הצמיתות וחיזוק השלטון המרכזי דובר הגרמנית על חשבון האוטונומיה לנסיכויות השונות גרמה להתעוררות מרידות ולהתערערות השלטון המרכזי.
זמן קצר לאחר מותו של יוזף השני בוטלו רבות מן הרפורמות שיזם.
יוזף נולד בעיצומה של מלחמת הירושה האוסטרית, חינוכו התרכז בלימוד המנגנונים הבירוקרטיים של השטחים השונים שעליהם היה עתיד לשלוט.
יוזף נשא בשנת 1760 את איזבלה, נסיכת פארמה, שילדה את בתו היחידה - מריה תרזה.
הנישואים נועדו לחזק את הברית עם צרפת, היות שהכלה הייתה נכדתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
איזבלה נפטרה ב-1763 ובתה מריה תרזה ב-1770. בשנת 1765 נישא למריה יוזפה, נסיכת בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
היא נפטרה שנתיים מאוחר יותר מאבעבועות שחורות.
את השראתו הפוליטית קיבל יוזף מתנועת הנאורות האירופית, ובייחוד מכתביו של וולטר והאנציקלופדיסטים.
שלטונו של המלך פרידריך הגדול מפרוסיה שימש ליוזף דוגמה לשליט נאור.
הערכים שניסה ליישם בעת שלטונו היו סובלנות דתית והגבלת כוחה של הכנסייה, ביטול הצמיתות והפאודליזם, ביטול ההגבלות על סחר חופשי ועל ההשכלה.
למרות נטיתו הליבראלית, יוזף השני לא תמך בדמוקרטיזציה של מוסדות הממשל כיוון שהאמין שהשלטון צריך להיות בידי דספוט (רודן) יחיד המושל על פי ההיגיון והתבונה.
כפועל יוצא ביקש יוזף השני לאחד את הקיסרות המשוסעת תחת השלטון המרכזי בווינה, על מנת למנוע את פירוקה לאחוזות פאודליות.
לאחר מות אביו בשנת 1765 היה יוזף השני לקיסר הקיסרות הרומית הקדושה ועוצר ביחד עם אמו על השטחים שבשליטת אוסטריה, אך התואר קיסר העניק ליוזף (כמו גם לאביו) סמכות ניהול ממשית מצומצמת כיוון שזאת נותרה בידי אמו הקיסרית מריה תרזה.
חילוקי הדעות בין יוזף לאמו עלו בעת חלוקת פולין הראשונה ובעת מלחמת בוואריה (1778–1779), אז ביקש יוזף להרחיב את שטח שלטון בית הבסבורג גם במחיר מלחמה, ואמו התנגדה לכך.
עם מותה של מריה תרזה קיבל יוזף השני את יכולתו לעצב את מדיניותו כרצונו.
בתוך זמן קצר חוקק יוזף כ-17,000 חוקים ותקנות חדשים אשר שינו סדרי שלטון רבים בקיסרות, על פי עקרונות הנאורות, הרציונליות והאחידות השלטונית.
החוקים שללו כל העדפה בהתאם למעמד ולאומיות וקבעו שקידומו של כל אדם יותנה ביכולתו האישית.
ביטול הצמיתות - מטרתו החשובה ביותר, שאותה החל ליישם מיד עם עלייתו לשלטון ב-1781. מאוחר יותר ב-1789 קבע יוזף כי על האיכרים לשלם את דמי החכירה במזומן ולא במתן תוצרתם החקלאית.
בנוסף הכנסות חכירה אלו ימוסו כך שלא יועברו ללא פיקוח למגנאטים.
מדיניות זאת הובילה להתנגדות רבה הן מצד האצולה והן מצד האיכרים, שהיו מורגלים לסחר חליפין ולא לשימוש בכסף מזומן.
כתב הסובלנות מ-1781, החוק העניק חירות דתית לנוצרים שאינם קתולים, כלומר לפרוטסטנטים ונוצרים אורתודוקסים, אשר בתחום שטח הקיסרות הרומית הקדושה.
כתב הסובלנות השני מ-1782, העניק ליהודים את הזכות לעסוק בכל תחומי המסחר ואת הזכות ללמוד בבתי ספר כלליים.
יש הרואים בו את כתב הזכויות הראשון שניתן ליהודים ברוח עקרונות הנאורות והאמנציפציה.
קביעתה של הגרמנית כשפה רשמית יחידה לממשל, חינוך ומסחר, תוך כדי ביטול הלטינית והשפות המקומיות כשפות רשמיות.
רפורמה בכנסייה הקתולית- יוזף השני ביקש לנתק את הכנסייה הקתולית ממרכזה ברומא בכך שהמדינה שלטה על תהליך הכשרת הכמרים בסמינרים, כמו כן, הבישופים, ראשי הכנסיות המחוזיות, חויבו להישבע אמונים לקיסר.
כבן לתנועת הנאורות לעג יוזף השני על היעילות בה ניהלו המסדרים הדתיים את אדמותיהם, רבות מן האדמות נמכרו והוצאו משליטת הכנסייה.
בוטלו בתי הדין הדתיים שעסקו בדיני המשפחה וסמכותם הועברה לבתי המשפט האזרחיים.
איחוד מנהלי של הנסיכויות שהרכיבו את הקיסרות כולל איחוד מערכת המיסוי ותקציב במדינה.
איחוד זה נעשה באופן חפוז וללא הכנה מוקדמת, ולכן גרם להתמרמרות בנסיכויות הלא-גרמניות של הקיסרות.
הערכת שוֹוי כל הקרקעות בקיסרות למטרות מיסוי שוויוני יותר תוך הפחתת נטל המס על האיכרים.
ביטול סמכויות האספה ההונגרית, ובכך חיסול האוטונומיה המוגבלת של המחוזות ההונגריים.
בתחום המשפט, ביטל את עונש המוות ועונשי עינויים.
בנוסף קבע את עקרון השוויון בפני החוק, ללא הבדל מעמד.
ביטול הצנזורה על העיתונות והתיאטרון.
חינוך יסודי חובה לבנים ובנות, ואפשרות לחינוך מקצועי מסובסד גבוה לבני עניים בעלי פוטנציאל לימודי.
יסוד בית החולים המרכזי בווינה Allgemeines Krankenhaus שנועד לטפל באופן יעיל במגפות.
בית החולים אומנם לא סייע רבות בעצירת המגפות אך וינה הפכה למרכז חשוב ביותר למחקר רפואי עד לסיפוח לגרמניה בטרם מלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1788 חזר יוזף לווינה לאחר שחלה, וכל שנת 1789 היה חולה אנוש, ב-30 בינואר 1790 בהיותו על ערש דוויי ביטל יוזף את הרפורמות שיזם בהונגריה, וב-20 בפברואר נפטר.
לבקשתו נחקקה על מצבתו הכתובת: "פה קבור יוזף השני שנכשל בכל אשר ביקש לעשות".
לאחר מותו תפס את מקומו אחיו לאופולד השני.
ב-7 בספטמבר 1760 התחתן יוזף עם איזבלה, נסיכת פארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת, ממנה היו לו שתי בנות:
יוזף הלמסברגר, האב היה כנר, מנצח ומלחין אוסטרי.
הלמסברגר נולד בווינה, בנו של המוזיקאי והפדגוג גאורג הלמסברגר (1800–1873).
הוא למד נגינה בכינור אצל אביו בקונסרבטוריון של וינה.
משפחת הלמסברגר מנתה דורות של מוזיקאים, שכללו את אחיו, גאורג הלמסברגר הבן (1830–1852) ובניו, יוזף הלמסברגר הבן (1855–1907) ופרדיננד הלמסברגר (1863–1940).
בשנת 1851 התמנה הלמסברגר לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון של וינה, למנהל אמנותי ומנצח הקונצרטים של "עמותת ידידי המוזיקה" ובמקביל, למנהל הקונסרבטוריון הווינאי.
אחרי פיצול התפקידים ב־1859 המשיך להיות מנהל הקונסרבטוריון ואילו היה למנצח הקונצרטים.
הלמסברגר עבד בהוראה עד 1877, אך המשיך כמנהל עד מותו בווינה.
ב־1860 היה לקונצרטמייסטר של תזמורת אופרת החצר ומילא משרות שונות בחיי המוזיקה של וינה.
יוזף הלמסברגר ייסד את רביעיית הלמסברגר בשנת 1849. בשנת 1870 הצטרף בנו, יוזף, לרביעייה ככינור שני.
בשנת 1887 העביר לבנו את הנהגת הרביעייה ואת תפקיד הכינור הראשון.
בנו פרדיננד הצטרף לרביעייה בשנת 1888 כצ'לן.
יוזף גלינק (בצ'כית: Josef Gelinek או Josef Jelinek, 3 בדצמבר 1758 – 13 באפריל 1825), ידוע גם כ"אב גלינק" או ה"אבאט גלינק", היה פסנתרן ומלחין אוסטרי ממוצא צ'כי, יליד בוהמיה, כומר קתולי בהכשרתו.
גלינק נולד בטאבור או בסדלצה, בדרום-בוהמיה.
מקור שם משפחתו צ'כי, ככל הנראה, ילינק.
הוסמך בגיל 28, בשנת 1786, לכמורה קתולית.
הצטיין במיוחד כפסנתרן וירטואוז וכמלחין.
מורו הראשון למוזיקה היה אביו, שלימד בבית ספר, אחר כך למד אצל נגן העוגב והמלחין יוזף זגרט או זגר בפראג.
מאוחר יותר למד אצל יוהאן גיאורג אלברכטסברגר בווינה.
מוצרט הבחין בכישרונו כששמע אותו מבצע וריאציות על נושא מאחת האופרות שלו בעת קונצרט בארמון הרוזן פיליפ קינסקי.
הוא התרשם כל כך שהמליץ לרוזן קינסקי להעסיק את גלינק ככומר "קפלן" וכמורה לפסנתר ולמקצועות אחרים בארמון.
ואכן גלינק עבד בהמשך כחמש עשרה שנה בשירות משפחת קינסקי.
לאחר מכן החל משנת 1795 עבר לשרותו של הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי.
בקריירה הכנסייתית שלו הגיע לדרגת "אב של מנזר" ("אבאס", בגרמנית "אבט").
היה ידיד של יוזף היידן ושל בטהובן.
שמו כפסנתרן הלך לפניו בווינה, אולם אחרי שקרא תיגר על בטהובן הצעיר במין "דו-קרב" של נגינה בפסנתר, נדהם מיכולותיו הטכניות והכיר בתבוסתו.
ב-1822 נמנה עם הנענים להזמנתו של המלחין אנטון דיאבלי לכתיבת וריאציות על נושא.
יצירותיו זכו בהצלחה מסוימת בחייו, חלקן הגדול נשכחו.
אחד מתלמידיו בחצר הרוזנים קינסקי היה הגיטריסט הווינאי ונצל מתייקה (Matiegka).
גלינק היה מפורסם בווריאציות שכתב על נושאים מוזיקליים מאת מלחינים רבים.
משום כך הקדיש לו המלחין קארל מריה פון ובר את המכתם הבא:
"בגאוניותך רקחת וריאציות מכל נושא,
רק את עצמך, נושא פשוט, לעולם לא תשנה")
גלינק נפטר בווינה בשנת 1825.
יוזף פאול יוהנס הוֹך היה עורך דין ופטרון אמנויות גרמני.
הוך ציווה את הונו לקרן קונסרבטוריון הוך ובשנת 1878 נוסד הקונסרבטוריון בפרנקפורט.
אחרי לייפציג וברלין, זה הקונסרבטוריון השביעי בדירוג הוותק בגרמניה.
יוזף הוך נולד ומת בפרנקפורט על מיין.
משפחתו של הוך התגוררה בפרנקפורט במשך דורות ומנתה בין חבריה שופטי שלום וסנאטורים.
יוזף החל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור בגיל צעיר.
כמו אביו לפניו, למד משפטים וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
הוך ירש ממון רב משני צדי משפחתו.
בגיל צעיר החליט, על פי המופת של הבנקאי יוהאן פרידריך שטדל, להוריש לעירו סכום כסף להקמת מכון ללימודי אמנויות.
לפני מסע לאנגליה בשנת 1843, ערך גרסה ראשונה של צוואה בכוונה זו, שאותה השלים ב-14 ביולי 1857. בצוואה בת 21 הסעיפים הניח לקרן הקונסרבטוריון כמיליון גולדמרק.
קברו של יוזף הוך נמצא בבית הקברות העירוני בפרנקפורט.
יוזף יופה הוא יהודי גרמני ממוצא פולני, המוציא לאור של השבועון הנקרא ביותר בגרמניה (מעל שני מיליון קוראים מדי שבוע) "די צייט" ולשעבר העורך הראשי.
קודם לכן היה במשך כחמש עשרה שנים בעל טור ועורך מאמר המערכת של עיתון נפוץ אחר בגרמניה "Süddeutsche Zeitung".
נחשב לאחד מראשי הוגי הדעות הנאו-קונסרבטיבים באירופה, אף כי השבועון שלו מביע בדרך כלל דעות פוליטיות מרכזיות.
מבחינת דעותיו הפוליטיות, יופה הוא חלק בלתי נפרד מהממסד האינטלקטואלי השמאלי האירופי, ויחד עם זאת, נץ מדיני - ביטחוני, פרו אמריקאי ופרו ישראלי, בצורה יוצאת דופן בקרב ממסד זה.
היה במשך השנים ומכהן גם כיום כמרצה ופרופסור בשורת אוניברסיטאות, מהיוקרתיות ביותר בעולם.
יופה נולד במרץ 1944 למשפחה יהודית ממוצא פולני (לודז'), שברחה מפולין מאימת הנאצים.
המשפחה הסתתרה בעת לידתו באזור שכיום הוא חלק מליטא ואשר באותה עת הסובייטים טרם הגיעו אליו.
האחרונים כבשו את האזור רק במחצית השנייה של שנת 1944, חודשים אחדים לאחר לידתו של יופה.
משתמה מלחמת העולם השנייה נדדה המשפחה באירופה שלאחר המלחמה, עד שהשתקעה במערב ברלין, בה גדל יופה ולמד.
הוריו של יופה היו יהודים בעלי השכלה מועטה יחסית ואף אחד משניהם לא סיים שמונה כיתות לימוד, אך הם שהטביעו בו לדבריו את התשוקה לידע וללימודים.
ב-1961 התקבל יופה הצעיר, להשלמת לימודי התיכון, בבית ספר תיכון במישיגן, ארצות הברית, במסגרת חילופי סטודנטים.
לאחר מכן הוא המשיך בסווארטמור קולג', פנסילבניה (ליד פילדלפיה), שם סיים תואר ראשון ב-1965. הוא המשיך ללימודי תואר שני (MA) ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וקיבל את הדוקטורט שלו - Ph.D, בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד, ב-1975.
יופה חזר לגרמניה ב-1976 והחל בקריירה העיתונאית שלו ככתב הפוליטי של "די צייט", כאשר במקביל שימש בחלק מהזמן הזה כמרצה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנים 1985–2000 היה בעל טור ועורך ב"זו דויטשה צייטונג", כאשר שוב, במקביל הוא משמש כמרצה, תחילה באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון.
יופה גר כיום בהמבורג, נשוי לעיתונאית ד"ר כריסטין ברינק ויש לו שתי בנות.
בשנת 2000 חזר יופה ל"די צייט", כיהן במשך מספר שנים כעורך ראשי יחד עם מיכאל נאומן ומאז הוא מכהן שם בתפקיד המוציא לאור, וממשיך גם כאחד העורכים, עד היום.
ב-2005 הוא ייסד יחד עם זביגנייב בז'ז'ינסקי, פרנסיס פוקויאמה, ואליוט א.
כהן (עיתונאי והוגה דעות נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו) דו ירחון בשם The American Interest, העוסק ביחסים בינלאומיים ומדיניות חוץ וביטחון.
הוא מרבה לכתוב גם לדו ירחון זה, גם כיום, בנוסף לכתיבתו בשורת עיתונים אחרים, לרבות הניו יורק טיימס, פוריין אפיירס, קומנטרי, ניו ריפבליק, פוריין פוליסי, The New York Review of Books, The Times Literary Supplement, "הארץ" ורבים אחרים, ובנוסף לכתיבתו בעיתונו "די צייט".
במקביל הוא גם ממשיך לסירוגין, להרצות, באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם, לרבות דארטמות' קולג' שבניו המפשייר, אוניברסיטת מינכן, סמינר זלצבורג ועוד.
בנוסף לכך, יופה חבר מועצת הנאמנים של הסמינר הרבני (רפורמי) היחידי בגרמניה - קולג' אברהם גייגר, שנוסד ב-1999, חבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, חבר מכון ליאו בק הניו יורקי (שלו יש גם סניף בירושלים), לחקר יהדות גרמניה, ועוד.
Ludwig-Börne-Preis (1998) - לסיפרות ומאמרי דעה
קארל יוזף וירט היה פוליטיקאי גרמני וחבר במפלגת המרכז הגרמנית.
כיהן כקנצלר גרמניה למשך כשנה וחצי, בין השנים 1921–1922.
קארל יוזף וירט נולד ב-6 בספטמבר 1879 לאביו, קארל וירט שהיה מהנדס ולאמו אגתה לבית צלר, בעיר פרייבורג בברייסגאו שהייתה אז בשטחה של הדוכסות הגדולה של באדן בקיסרות הגרמנית.
לדברי יוזף וירט עצמו, האמונה הנוצרית והמעורבות החברתית של הוריו השפיעו עליו מאוד.
בין השנים 1899–1906 למד וירט מתמטיקה, מדעי הטבע וכלכלה באוניברסיטת פרייבורג.
החל מ-1906 ועד 1913 עבד כמורה בבית ספר בפרייבורג.
בשנת 1911 נבחר וירט למועצת העיר פרייבורג מטעם מפלגת המרכז הגרמנית.
החל מ-1913 היה חבר הפרלמנט של הדוכסות הגדולה של באדן והמשיך לכהן כחבר הפרלמנט של רפובליקת באדן עד 1921. בשנת 1914 הצטרף כחבר לרייכסטאג, עיקר התמקדותו הייתה בנושאים חברתיים.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות צבאי אך הוא נחשב לא ראוי לשירות בגלל מצבו הבריאותי ולכן הוא התנדב לצלב האדום.
החל מ-1914 שימש כאח בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
בעקבות דלקת ריאות בה לקה נאלץ להפסיק את התנדבותו ב-1917.
ב-10 בנובמבר 1918, במהלך המהפכה הגרמנית, התמנה וירט לשר האוצר של הדוכסות הגדולה של באדן.
בינואר 1919 נבחר לאספה הלאומית הראשונה של הרייך הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר ובאפריל אותה שנה מונה לשר האוצר של רפובליקת באדן.
בעקבות הפוטש של קאפ במרץ 1920, התפטרותו של גוסטב באואר והתמנותו של הרמן מילר לקנצלר גרמניה, התמנה וירט לשר האוצר של הרייך הגרמני.
וירט נדרש באופן מיידי להתמודד עם הגירעון העצום של ממשלת גרמניה, יחד עם הדרישות של הפועלים לתוספות שכר.
וירט הנהיג רפורמה בגביית מיסים שפשטה את מערכת המס, במקום מה שהוא כינה ערמת מיסים, בלי שיטה והגיון.
וירט טען שעומס פיצויי המלחמה הכבדים על גרמניה גורמים לכך שהעובדים בגרמניה נמנעים להתאמץ בעבודה בראותם שכל פי תוצרתם הולכת לזרים ועל כן גם גרמניה וגם מדינות ההסכמה מפסידות מעומס התשלומים הכבד.
וירט המשיך בתפקידו זה גם בתקופת שלטונו של קונסטנטין פרנבאך.
במאי 1921, ממשלתו של קונסטנטין פרנבאך התפטרה במחאה על גובה הפיצויים שהושתו על גרמניה על ידי בעלות הברית ווירט נקרא להרכיב ממשלה חדשה.
ב-10 במאי 1921 הושלמה הרכבת הממשלה על ידי וירט והוא מונה לקנצלר גרמניה אך הוא השאיר לעצמו גם את תפקיד שר האוצר.
וירט צירף לממשלתו את התעשיין והכלכלן היהודי-גרמני, ולטר רתנאו ל-"שר השיקום" שתפקידו להוביל את שיקומה של גרמניה ממלחמת העולם.
וירט ורתנאו הובילו להסדרת התשלומים והפיצויים בין גרמניה ובעלות הברית.
ב-26 באוגוסט 1921 נרצח מתיאס ארצברגר, פובליציסט ופוליטיקאי גרמני שהרבה לדבר נגד מלחמת העולם הראשונה והיה נציג הרייך הגרמני בחתימה על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה לבעלות הברית.
בעקבות אמירותיו ומעשיו הוא נחשב לבוגד בקרב הימין הפוליטי בגרמניה ונוהלה נגדו הסתה רבה שנגמרה ברציחתו.
בעקבות הרצח הגיע לשיאו הסכסוך בין ממשלת גרמניה לממשלת בוואריה בראשות גוסטב פון קאהר, שהיה איש ימין ותמך במיליציה הימנית של גאורג אשריך, ה-Einwohrenwehr.
גם בעלות הברית וגם וירט דרשו מפון קאהר לפרק את המיליציה של אשריך והוא סירב אך עם התגברות הלחץ עליו הביא פון קאהר לפירוקה של המיליציה בתחילת יוני 1921. עם המשך הפעילות של ממשלתו של וירט כנגד הקבוצות הימניות, בעקבות הרצח של ארצברגר, התפטר פון קאהר מתפקידו ב-1 בספטמבר 1921.
באוקטובר 1921 החליט חבר הלאומים על חלוקתה של שלזיה עילית בין הרפובליקה הפולנית השנייה לבין גרמניה.
וירט מחה על החלוקה וטען, בין היתר, שחלק מהשטח המתוכנן להינתן לפולין הוא אזור תעשייה חשוב של גרמניה ומסירתו תפגע ביכולתה של גרמניה לשלם את תשלומי הפיצויים לבעלות הברית.
ההחלטה של חבר הלאומים ועלייתו מחדש של נושא הפיצויים לדיון הובילו למתח פוליטי חריף בגרמניה וב-22 באוקטובר 1921 התפטר וירט ופירק את ממשלתו.
כעבור שלושה ימים התבקש וירט על ידי נשיא גרמניה, פרידריך אברט, לשוב ולהרכיב ממשלה חדשה.
וירט נענה לבקשה וכבר למחרת ב-26 באוקטובר מונתה הממשלה החדשה.
בממשלה זאת הוא החזיק בתיק החוץ, עד מינויו של ולטר רתנאו לתפקיד בתחילת פברואר 1922.
באפריל 1922 נחתם הסכם רפאלו בין גרמניה לרוסיה.
ההסכם, שהוציא את גרמניה מהבידוד המדיני בו הייתה מאז מלחמת העולם, הובל בצד הגרמני בידי וירט ורתנאו, שהיה אז כבר שר החוץ.
ב-24 ביוני 1922 נרצח רתנאו בידי קציני צבא משוחררים מחוגי הימין הקיצוני בעקבות חתימת ההסכם ומוצאו היהודי של רתנאו.
הרצח גרם לזעזוע גדול בגרמניה ובהלוויתו, שהפכה לאירוע פוליטי בהשתתפות וירט, נכחו כמיליון איש.
וירט נשא נאום בפני הרייכסטאג בו אמר כי "אנו חווים בגרמניה התבהמות פוליטית" המאופיינת לדבריו ב-"אווירה של רצח, של עוינות, של רעל".
כמו כן הוא הצהיר בנאומו כי "האויב נמצא בצד ימין", כשהוא מתכוון לימין הפוליטי בגרמניה.
ביולי אותה שנה העבירה הממשלה ביוזמתו את "חוק הגנת הרפובליקה" שנועד להגן על המשטר ממתנגדיו מתוך גרמניה.
על אף מאבקו החריף כנגד הגישה הימנית שהתנגדה למדיניות החוץ שלו, ב-14 בנובמבר 1922 הוא התפטר בעקבות תחושתו שמדיניות החוץ שלו נכשלה.
וירט הצטרף לרייכסבאנר שחור-אדום-זהב, ארגון שהוקם ב-1924 על ידי הכוחות הדמוקרטיים ברפובליקת ויימאר במטרה להגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית ולא להפקיר את הרחוב למיליציות של הכוחות האנטי-דמוקרטיים והאנטי-רפובליקאיים.
וירט מתח ביקורת חריפה על מפלגתו, מפלגת המרכז הגרמנית, בגלל שיתוף הפעולה שלה עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית בהצטרפותה לממשלתו של הנס לותר.
באוגוסט 1925 עזב את מפלגת המרכז הגרמנית במחאה על מדיניותה החברתית אך הוא נשאר כחבר עצמאי ברייכסטאג.
באפריל 1929 מונה וירט לשר לענייני השטחים הכבושים בממשלתו השנייה של הרמן מילר.
עם הקמת הממשלה בראשות היינריך ברינינג במרץ 1930 מונה לתפקיד שר הפנים וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 1931, אז הוחלף על ידי וילהלם גרנר.
במרץ 1933, חודשיים לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון, נאם וירט ברייכסטאג כנגד חקיקת חוק ההסמכה בהובלת המפלגה הנאצית שיאפשר להיטלר להחזיק בסמכויות דיקטטוריות.
עם מעבר החוק (והפיכת הרייכסטאג לחותמת גומי של היטלר) הוא היגר ללוצרן שבשווייץ.
הוא ניהל חלופות מכתבים עם מדינאים בכירים בצרפת ובבריטניה בהן הזהיר מפני הסכנות של הנאציזם וגם נפגש בארצות הברית עם היינריך ברינינג, לאחר שברח מגרמניה.
בין השנים 1935–1939 התגורר בפריז ואז חזר ללוצרן.
וירט עשה מאמצים רבים כדי להבהיר לותיקן את הסכנה שבאנטישמיות בגרמניה הנאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניהל קשרים חשאיים עם החוגים האנטי-נאציים בגרמניה.
בשנת 1949, ארבע שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, חזר וירט לביתו בפרייבורג.
בעקבות התנגדותו למדיניותו של קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר הקים יחד עם וילהלם הלפס מפלגה בשם "ברית הגרמנים".
למרות שוירט לא ראה בעין יפה את מדיניותו של סטלין הוא סבר שיש להגיע להסדר עם ברית המועצות ברוח הסכם רפאלו.
במסמך של ה-CIA נטען כי וירט שימש כסוכן סובייטי בשנים אלו.
בשנת 1955 קיבל את פרס סטלין לשלום.
וירט נפטר מדום לב ב-3 בינואר 1956 בגיל 76 בעיר הולדתו פרייבורג ונקבר בבית הקברות המרכזי של העיר.
יוזף הֶן (בפולנית: Józef Hen, נולד ב-8 בנובמבר 1923), ובשמו המקורי יוזף הנריק צוקר (Józef Henryk Cukier), הוא סופר, מסאי, מחזאי, תסריטאי ועיתונאי פולני יהודי.
יוזף הן נולד בוורשה בירת פולין, וגדל בבית המשפחה שברחוב נוֹבוֹליפּיֶיה (Nowolipie).
הוא השלים את לימודיו בגימנסיה בגיל 16 בבית הספר של מגנוס קרינסקי.
כילד הוא כתב לשבועון לילדים בשפה הפולנית "מאלי פּשֶגלוֹנד" (Mały Przegląd, 'סקירה קטנה') – מוסף יום שישי של יומון למבוגרים, שנכתב כולו על ידי ילדים ונוסד על ידי המחנך יאנוש קורצ'אק.
לאחר פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939, נותר הן בוורשה, אך נמלט מהבירה בחודש נובמבר של אותה שנה כדי להינצל מהכיבוש הגרמני.
את שנות המלחמה עשה בברית המועצות.
בתחילה עבד בסלילת הכביש הראשי מלבוב לקייב, ואחר עבר לסמרקנד שבאוזבקיסטן.
למרות מצב בריאותו הטוב, הוא לא התקבל לצבא אנדרס (הצבא הפולני הגולה).
בשנת 1944 הצטרף לארגון היריב - צבא העם הפולני, וגם פרסם את שירו "לודז' הנאמנה" ("Łódź Wierna"), בכתב העת "קול החייל" (Głos Żołnierza).
בתקופת המלחמה שכל את אביו, שנרצח בשנת 1945 בבוכנוואלד; את אחיו משה (יליד 1920), שנעלם בברית המועצות; ואת אחותו מירקה (1917–1942).
אמו ואחותו סטלה (ילידת 1915) שרדו את המלחמה.
בשנת 1944 אימץ את שם העט "הן", שבאותו זמן גם הפך לשמו החוקי.
מיד לאחר המלחמה הוא היה עורך השבועון "החייל הפולני" (Żołnierz Polski).
בשנת 1952 השתחרר משירות צבאי בדרגת קפיטן.
בשנת 1947 פרסם הן את ספרו הראשון "קייב, טשקנט, ברלין" (Kijów, Taszkent, Berlin).
סיפור זה של נדודיו נחשב כספר בכורה מבטיח.
לאחר מכן עבד כעיתונאי וכתב סיפורים קצרים, סיפורים היסטוריים ונובלות למבוגרים ולנוער.
הוא כתב גם תסריטים ולפעמים אף ביים את הסרטים על פיהם, בהם הסרט "אוטובוסים כְּצבים" (Autobusy jak żółwie).
כמה מיצירותיו הוסרטו בשנות ה-60, בהן "צלב הגבורה" (Krzyż walecznych), "אף אחד לא מטלפן" (Nikt nie woła), "אפריל" (Kwiecień) ו"החוק והאגרוף" (Prawo i pięść).
לאחר מכן יצר את סדרת הטלוויזיה "הפשע" (Crimen; גם היא על פי ספרו) וכתב את התסריט לסרט "סיפור עתיק: כאשר השמש הייתה אלוהים" (Stara baśń.
Kiedy słońce było bogiem) ואת התסריט לסדרה ההיסטורית "חלומות מלכותיים" (Królewskie sny), שפורסם לאחר מכן כספר.
בשנים 1967-69 הוא הותקף קשות בדפוס על ידי קבוצה שנקראה "הפרטיזנים".
אז החל לשתף פעולה עם כתב העת הפריזאי בגולה "קולטורה" (Kulturą) שבעריכת יז'י גידרויץ.
בכתב עת זה פורסמו שלושה מסיפוריו של הן, תחת שם העט "קוראב" (Korab): "מערבון" ("Western"), "העין של דיין" ("Oko Dajana") ו"התאום" ("Bliźniak").
הן פרסם ספר לנוער בשם "הקרב על אחוזת תיש" (Bitwę o Kozi Dwór; 1955) (שהתבסס בחלקו על הספר "הנערים מרחוב פאל" מאת פרנץ מולנר), ורומן מלחמה בשם "אפריל" (Kwiecień; 1960).
במשך שנים רבות (עד 1982) היה הן פעיל באיגוד הסופרים הפולניים, ארגון בו הוא עדיין חבר.
הוא היה פעיל בוועד לבחירת ולודז'ימייז' צ'ימושביץ' בבחירות לנשיאות פולין ב-2005, והוא השמיע תמיכה חוזרת ונשנית בנשיא פולין בשתי תקופות כהונה, אלכסנדר קוושנייבסקי
ב-1998 הוענק ליוזף הן צלב הגבורה וצלב המפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה .
בשנת 2006 זכה במדליית הזהב "גלוריה ארטיס" על תרומה לתרבות המוענקת מטעם משרד התרבות והמורשת הלאומית הפולני.
בשנת 2009 קיבל את הפרס הספרותי של ורשה בקטגוריית היוצר הוורשאי.
יוזף ו-ויקטוריה אולמה (בפולנית: Jozef & Wiktoria Ulma) היו חסידי אומות העולם מפולין שנרצחו עם כל ילדיהם בנסותם להציל יהודים.
יוזף אולמה היה איכר שחי עם אשתו ויקטוריה וששת ילדיהם הקטנים בעיירה הקטנה מרקובה במחוז ז'שוב.
אולמה עיבד את אדמותיו ועסק גם בצילום.
במצלמתו תיעד את משפחתו ואת הווי החיים בעיירה הכפרית.
בסתיו 1942, שעה שהמצוד אחר יהודים באזור היה בשיאו, הגיעה משפחה יהודית מאזור לנצוט, משפחת Szall, למרקובה, בחיפוש אחר מקום מסתור.
כשביקשו מיוסף וויקטוריה אולמה להסתתר אצלם, הסכימו בני הזוג להסתיר אותם ועוד שתי אחיות – גולדה ולייקה גולדמן.
"יהודים אלה נשארו אצל משפחת אולמה וישנו בעליית הגג של הבית...
הם לא ממש הסתתרו מכיוון שהיו עסוקים כל היום בעזרה בחווה של משפחת אולמה." דיווח סטניסלב ניימצ'אק (Stanislaw Niemczak) השכן.
אף על פי שבית אולמה שכן בשולי העיירה, נוכחותם של היהודים בחווה התגלתה בסופו של דבר.
לא ברור מי הלשין עליהם לגרמנים, אך מחקר שערך מתיאוש שפיטמה (Mateusz Szpytma) עבור המכון הפולני לזיכרון לאומי (IPN) מציין שהיה זה קרוב לוודאי שוטר מקומי מלנצוט בשם ולדז'ימיז' לס (Wlodzimierz Les).
לס ידע כנראה על שהותם של בני משפחת של אצל אולמה, מכיוון שסייע להם בשלב מוקדם יותר תמורת תשלום.
מאז גם היו ברשותו דברי הערך של משפחת של.
כאשר ביקשו בני המשפחה לקבל בחזרה את רכושם, הסגיר אותם לס לגרמנים.
בקיץ 1942 נרצחו יהודי העיירה מרקובה.
יהודים הוצאו מבתיהם, נורו למוות ונטמנו במקום ששימש לפני כן להטמנת גוויותיהן של חיות.
מעטים בלבד נמלטו ומצאו מסתור באזור.
כמו כן חיפשו מסתור באזור יהודים מאזור לנצוט.
בנובמבר 1942, קיבלה יחידת הכבאים המקומית הוראה ללכוד את המסתתרים בעיירה ובסביבתה ולמסור אותם לידי הגרמנים.
מספר היהודים המדויק שנרצחו במרקובה אינו ידוע.
במרס 1944 הגיעו לעיירה שוטרים גרמנים ורצחו בירי את שמונת היהודים המסתתרים בחווה- בני משפחות של וגולדמן.
כמו כן רצחו את יוזף, את ויקטוריה שהייתה בהריון ואת ששת ילדיהם - סטניסלבה, ברברה, ולדיסלבה, פרנצ'יסקה, מריה ואנטוני.
תושבי הסביבה שמעו כמובן על הרצח.
יהודה ארליך הסתתר בסייטש (Sietesz), מרחק קילומטרים ספורים ממרקובה.
כאשר פנה ליד ושם בבקשה להכיר במציליו, יאן ומריה ויגלוש (Wiglusz) כחסידי אומות העולם, תיאר בעדותו את ההשפעה הרבה שהייתה לרצח משפחת אולמה באותה העת: " היו אלה זמנים קשים עבורם (בני הזוג ויגלוש) ועבורנו.
הן הגרמנים והן האיכרים הפולנים בעצמם ביצעו חיפושים אחר יהודים מסתתרים.
באביב 1944, משפחה יהודיה נמצאה כשהיא מסתתרת בביתם של איכרים פולנים.
כל המשפחה הפולנית - שמונה נפשות – כולל האישה ההרה, נרצחו יחד עם היהודים שהסתירו.
הדבר הטיל אימה גדולה על איכרים פולנים שהסתירו יהודים.
ביום המחרת, נתגלו 24 גופות של יהודים בשדות.
הם נרצחו על ידי האיכרים עצמם שהסתירו אותם במשך 20 חודשים." אך היו גם אחרים אשר המשיכו להסתיר את היהודים, כולל משפחת ויגלוש ומשפחות אחרות במרקובה וסביבתה.
ב-1995 הכיר יד ושם ביוזף ובוויקטוריה אולמה בתור חסידי אומות העולם.
ב-2004 נחנכה במרקובה אנדרטה לזכר הזוג וששת ילדיהם.
ב-2016 הוקם במרקובה מוזיאון להנצחת פולנים שהצילו את היהודים במרקובה במהלך השואה.
המוזיאון נקרא על-שם יוזף וויקטוריה אולמה.
המוזיאון ספג ביקורת על כך שהוא מציג תמונה מסולפת של ההיסטוריה בכך שהוא מסתיר ככל יכולתו את שותפותם של פולנים רבים ברצח יהודים.
ב-2022 הוכרזו משפחת אולמה קדושים נוצרים על ידי האפיפיור לאחר שהתוודע לסיפורם לפני מספר שנים.
גנרל-אוברסט יוזף הרפה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הרפה נולד ב-21 בספטמבר 1887 בביר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-56 (וסטפאליה ה-7 - פוגל פון פלקנשטיין).
במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הרגימנט בחזית המערבית, וב-18 באפריל 1915 קודם לדרגת אובר לויטננט.
במהלך מתקפת האביב נפצע הרפה, וב-18 באפריל 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר הרפה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1923 מונה למפקד פלוגה 3 ביחידה הממונעת, בשנת 1928 הועבר לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת מיור.
בסוף אפריל 1931 נשלח לבית הספר לשריון הגרמני-רוסי בקאזאן, שם שהה עד ה-1 בנובמבר 1933. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד היחידה הממונעת ה-1 בצוסן, וב-1 במאי 1935 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ב-15 באוקטובר 1935 עם ההכרזה הרשמית על הקמת חיל השריון הגרמני, מונה הרפה למפקד רגימנט הפאנצר ה-3, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2. ב-1 בינואר 1937 הועלה הרפה לדרגת אוברסט, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד חטיבת הפאנצר הראשונה, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1.
עם פרוץ המלחמה היה הרפה מפקד חטיבת הפאנצר ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין.
ב-15 בפברואר 1940 מונה הרפה למפקד בית הספר לשריון, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בתחילת נובמבר כבש את העיר טיכווין, ועל כך קיבל ב-31 בדצמבר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בינואר 1942 הועלה הרפה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-41 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
על פעולותיו בקרבות קיבל הרפה ב-19 בפברואר 1943 את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
הרפה לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק, ועל כך קיבל ב-15 בספטמבר 1943 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-4 בנובמבר 1943 מונה הרפה למפקד הארמייה התשיעית, וב-20 באפריל 1944 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-1 במאי מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, ונסוג עימה לעבר נהר הויסלה.
ב-28 ביוני 1944 מונה לסגן מפקד קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-16 באוגוסט מונה למפקד קבוצת הארמיות, ששמה שונה ב-28 בספטמבר לקבוצת ארמיות A.
ב-16 בינואר 1945 הודח הרפה מתפקידו על ידי היטלר, בעקבות כישלונו בבלימת הרוסים במבצע ויסלה-אודר.
ב-9 במרץ 1945 מונה הרפה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחם עימה בכיס הרוהר עד ה-17 באפריל, אז נכנע בראש כוחותיו לאמריקנים.
הרפה שוחרר מהשבי ב-14 באפריל 1948. לאחר שחרורו התגורר הרפה בנירנברג עד למותו ב-14 במרץ 1968.
יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה , היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1705 עד 1711, ומלך הונגריה מ-1687 עד 1711.
יוזף נולד ב-26 ביולי 1678 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
ב-9 בדצמבר 1687 הוכתר יוזף למלך הונגריה, וב-23 בינואר 1690 הוכתר למלך הרומאים (מלך גרמניה).
בניגוד לרבים מבני משפחתו, לא היה יוזף כל כך אדוק בדת, ואהב מאוד מוזיקה וציד.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הצטרף יוזף לכוחו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, והשתתף עמו במצור על לנדאו.
ב-5 במאי 1705 מת אביו לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויוזף עלה לשלטון במקומו.
יוזף הראשון השתדל לייעל את הבירוקרטיה באימפריה, ולהפחית את המיסים.
כמו כן, השתדל לחזק את מעמדו באימפריה, על מנת לחזק את מעמדה של אוסטריה כמעצמה גדולה.
בנוסף, יוזף תבע זכויות קיסריות באיטליה, אף הסתכן בעימות עם האפיפיור על דוכסות מנטובה.
בתחילת שלטונו התרחש מרד אצילים בטרנסילבניה, והקיסר נאלץ לנקוט פעולות צבאיות נגדו.
אולם, השתדל להגיע לפשרה, ובכך סלל את הדרך להשתלבות הונגריה באימפריה.
היה זה מזלו הטוב של יוזף הראשון למשול באימפריה, כשלצידו המצביא הדגול אויגן, נסיך סבויה, וג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, שפעלו במשותף נגד צבאות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
במהלך כל תקופת שלטונו, נאלץ יוזף לפעול נגד פרנץ ראקוצי, שהוביל מרד בניסיון להשיג את עצמאות ממלכת הונגריה, ובסופו של דבר מצא מקלט באימפריה העות'מאנית.
ב-17 באפריל 1711 מת יוזף בווינה, כתוצאה ממגפת אבעבועות שחורות שמתו ממנה גם לואי, הדופן הגדול ושלושת אחיו של פרנץ מלורן.
יוזף הראשון נקבר בקריפטה הקיסרית, ואחיו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
ב-24 בפברואר 1699 התחתן יוזף עם וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג בתו של יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ורעייתו בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוזף קרדינל הפנר היה קרדינל, הארכיבישוף של קלן, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
נולד בדצמבר 1906 לפאול הפנר, איכר, ולאשתו הלנה לבית שוג, הבכור מבין שבעה אחים ואחיות במשפחתו.
הוא היה תלמיד מחונן, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בטריר בשנת 1926, למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא.
בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור - אחד מבין ארבעה תוארי "דוקטור" שקיבל במהלך חייו.
בשנת 1932 קיבל את ההסמכה לתואר כומר ברומא, ובשנת 1934 סיים עבודה נוספת לתואר דוקטור, בנושא "צדק חברתי ואהבה חברתית" (Soziale Gerechtigkeit und soziale Liebe).
הפנר שב לגרמניה והתמנה לכומר בזארבריקן.
בשנת 1937 המשיך את לימודי התאולוגיה באוניברסיטת פרייבורג, ובשנת 1938 סיים אותם עם תואר דוקטור נוסף.
במבוא לדוקטורט שכתב הביע התנגדות לתורת הגזע של הנציונל-סוציאליזם.
משנת 1939 ועד 1943 היה הפנר כומר קהילתי בקייל שבריינלנד-פפאלץ במערב גרמניה.
בשנת 1942, במסגרת פינוי ילדים מהערים הגדולות בגרמניה עקב המלחמה , הגיעה להפנר קבוצת ילדים.
בין הילדים הייתה ילדה יהודייה בת שמונה, אסתר מאיירוביץ, שזהותה הוסתרה במסווה של זהות נוצרית ושם נוצרי: כריסטה קוך.
הפנר טיפל בה ולא הסגיר את זהותה האמיתית, גם לא לאחותו, שטיפלה בה אף היא.
באפריל 1943 הוצב הפנר בטריר.
הוא לא יכול היה לקחת את מאיירוביץ איתו בלי לעורר חשד, ולכן שיכן אותה בביתם של איכרים בקייל.
מאיירוביץ שרדה את השואה בלא שזהותה התגלתה.
במקרה אחר ביקש הפנר מאחותו, הלנה הפנר-הסלר, לשכן בביתה שבהורהאוזן יהודייה מברלין, וכן את בעלה הנוצרי של אותה יהודייה.
כך הצליחו בני הזוג להתחמק מהגסטפו בשנת 1943 למשך שישה חודשים.
באוקטובר 1945 פנה הפנר לשלטונות הכיבוש האמריקאיים בטריר וביקש אישור להעברתה של אסתר מאיירוביץ לברלין, בליווי אדם מבוגר.
כך התאפשר לאסתר להתאחד עם אמה, ששרדה אף היא בשואה.
משנת 1962 היה הפנר הבישוף של מינסטר.
משנת 1969 היה הארכיבישוף של קלן.
משנת 1976 היה יושב ראש ועידת הבישופים הגרמניים .
הוא התפטר ממשרת הארכיבישופות ב-14 בספטמבר 1987, חודש לפני מותו.
בשנת 2003 הכיר יד ושם ביוזף הפנר בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2006, לרגל מאה שנה להולדתו של הפנר, הונפק בול גרמני לזכרו.
יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין (שמו ותאריו המלאים בגרמנית: Prinz Joseph Wenzel Maximilian Maria von und zu Liechtenstein, Graf zu Rietberg, נולד ב-24 במאי 1995), הוא השני בסדר הירושה של נסיכות ליכטנשטיין לאחר אביו, והשלישי בתור לסדר הירושה היעקוביטי.
יוזף ונצל נולד בלונדון, לאלויס, עוצר ליכטנשטיין, בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, ולסופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה.
יוזף ונצל קרוי על שם יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ובנוסף קיבל את השם מריה על שם מריה הבתולה כנהוג בכמה שושלות אצולה קתוליות באירופה, וכן קיבל את השם מקסימיליאן על שם סבו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה ועל שם דודו מקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין.
בשנת 2013 נסע יוזף ונצל לבריטניה, שם התחנך במכללת מלוורן, ומאוחר יותר הצטרפה אליו אחותו מריה קרולינה.
בשנת 2014 סיים יוזף ונצל את לימודיו, ויצא לטייל בארצות הברית ובאמריקה הדרומית.
בנוסף להיותו השני בסדר הירושה של נסיכות ליכטנשטיין, יוזף ונצל הוא השלישי בסדר הירושה היעקוביטי, וכשיירש את הטענה לכתר יהיה המונרך הראשון מבית ליכטנשטיין וגם היורש הראשון מאז ג'יימס השלישי שנולד בבריטניה, והראשון מאז פרנץ החמישי, דוכס מודנה שיהיה ראש מדינה זרה.
יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין , היה נסיך ליכטנשטיין וגנרל בכיר בצבא ההבסבורגי.
יוזף ונצל נולד ב-9 באוגוסט 1696 בפראג, לפיליפ ארזמוס, נסיך ליכטנשטיין ולכריסטינה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט, בתם של פרדיננד קרל, רוזן לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט ואנה מריה, רוזנת פירסטנברג.
בשנת 1712 הפך יוזף ונצל לנסיך ליכטנשטיין, אולם בשנת 1718 מסר את התפקיד לדודו אנטון פלוריאן, נסיך ליכטנשטיין.
משנת 1716 עד לשנת 1718 לחם יוזף ונצל כחלק מהצבא ההבסבורגי במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) בדרגת אוברסט לוטננט, ובמהלך מלחמת הירושה הפולנית הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
בשנת 1732 מונה יוזף ונצל שוב לנסיך ליכטנשטיין כאפוטרופוס של בן דודו יוהאן נפומוק קרל, נסיך ליכטנשטיין, ומילא תפקיד זה עד לשנת 1745. בין השנים 1735–1740 שירת כדיפלומט בחצרו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתחילה כשגריר בממלכת פרוסיה, ולאחר מכן כשגריר בממלכת צרפת.
בשנת 1739 קיבל יוזף ונצל את עיטור מסדר גיזת הזהב והועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובשנת 1744 הוא מונה למפקח הכללי על הארטילריה, וביצע בה שיפורים מהותיים.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית פיקד יוזף ונצל על המערכה בצפון איטליה, ואף נחל ניצחון חשוב בקרב פיאצ'נצה בשנת 1746.
בשנת 1748 שוב הפך יוזף ונצל לנסיך ליכטנשטיין, ובשנת 1753 מונה למושל הכללי של הונגריה.
בשנת 1760 נסע יוזף ונצל מטעם מריה תרזה אל ספרד, כדי להביא את איזבלה, נסיכת פארמה - כלתו של הארכידוכס יוזף.
בשנת 1764 מונה יוזף לנציב ראשי, ובתפקיד זה השתתף בהכתרתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-10 בפברואר 1772 מת יוזף ונצל בווינה, ואחיינו פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
ב-19 באפריל 1718 התחתן יוזף ונצל עם בת דודתו אנה מריה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אנטון פלוריאן, נסיך ליכטנשטיין ואלאונורה ברברה, רוזנת טונד-הוהנשטיין, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פיליפ אנטון, נסיך ליכטנשטיין (1719)
פיליפ אנטון, נסיך ליכטנשטיין (1720)
פיליפ ארנסט, נסיך ליכטנשטיין (1722–1723)
מריה אליזבת, נסיכת ליכטנשטיין (1724)
מריה אלכסנדרה, נסיכת ליכטנשטיין (1727)
יוזף אנטוניוס היינריך טרבובן (23 במאי 1898 – 8 במאי 1945) היה חבר במפלגה הנאצית, שכיהן כרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה בעת הכיבוש הגרמני במדינה ובתקופת "שלטונו" של וידקון קוויזלינג כחלק ממשטר קוויזלינג.
טרבובן נולד באסן, גרמניה, לאב בעל אדמות בעיר ממוצא הולנדי.
הוא שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, תחילה בתור לוחם חיל רגלים ואחר כך בחיל האוויר המתהווה, את שירותו סיים בדרגת סגן וזכה בעיטור צלב הברזל.
למד משפטים ופוליטיקה באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת מינכן, שם לראשונה התוודע לעולם הפוליטי.
הוא פרש מן הלימודים האקדמיים בשנת 1923, הצטרף למפלגה הנאצית כחבר מספר 25247 והשתתף בניסיון הפוטש במרתף הבירה במינכן.
כאשר המפלגה הנאצית הוצאה מחוץ לחוק הוא עבד בבנק למשך שנתיים עד לפיטוריו בשנת 1925.
אז, החל לפעול במלוא המרץ ולהקדיש את כולו לטובת המפלגה הנאצית.
הוא סייע להקים שלוחה של המפלגה בעיר אסן ונהפך לגאולייטר בעיר בשנת 1928. משנת 1925 היה חבר באס אה והגיע לדרגת אובר-גרופנפיהרר בתנועה בשנת 1936. ב-29 ביוני 1934 נשא לאישה את אילזה סטאהל, מזכירתו האישית לשעבר של יוזף גבלס ופילגשו.
היטלר היה אורח הכבוד בחתונתם.
בשנת 1935 מונה לדרגת "אוברפרזידנט" של מחוז הריין ועשה לעצמו שם של עריץ אכזרי וחזק.
טרבובן נהיה לרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה ב-24 באפריל 1940, זמן רב לפני שהסתיימה הפלישה הגרמנית למדינה ב-7 ביוני 1940. בספטמבר 1940 עבר לגור במשכן המלוכה הנורווגי באחוזת סקאוגום ואת המטה שלו העביר לסטורטינג (בנייני הפרלמנט הנורווגי).
אילזה וביתם אינגה לא התלוו אליו לנורווגיה ונותרו בגרמניה.
טרבובן היה יכול רק לפקח על המנהל האזרחי במדינה.
המנהל האזרחי הגרמני לא שלט על נורווגיה ישירות ונותר יחסית קטן.
העניינים היומיומיים נוהלו על ידי המנהל המדיני הנורווגי, שהיה כפוף לקבינט מכהן ולאחר מכן לקבינט של קוויזלינג.
לטרבובן אף לא הייתה שליטה על 400,000 החיילים הגרמנים שהוצבו בנורווגיה, הם היו כפופים לניקולאוס פון פאלקנהורסט, אך הוא כן פיקד על כוח של כ-6,000 איש, מתוכם 800 היו חיילים במשטרה החשאית.
בניגוד לכוחות הצבאיים שהיו כפופים לפון פאלקנהורסט, ששאפו להגיע להבנה עם העם הנורווגי ושפאלקנהורסט הורה להם לכבד את הנורווגים, טרבובן התנהל בנורווגיה באותו אופן שהתנהג כאשר משל על מחוז הריין בגרמניה, בעריצות ובאכזריות.
פועלו הפך אותו לדמות שנואה במדינה לא רק על הנורווגים אלא גם על ידי הגרמנים שהוצבו שם.
משנת 1941, הוא החל לפעול בכוח מתגבר כנגד כל התנגדות צבאית לגרמנים והורה על ממשל צבאי בטרונדהיים בשנת 1942 וכן על החרבת עיר הנמל טלאוואג.
גבלס תיאר ביומניו רגשי כעס עקב התנהגותו ה"בריונית" של טרבובן כלפי הנורווגים, מאחר שהיא הסיתה את העם הנורווגי נגד הגרמנים.
אף על פי כן, טרבובן נותר לשלוט על נורווגיה עד לסוף מלחמת העולם השנייה, ואף לאחר ההכרזה על ממשלת בובות תחת הנהגתו של וידקון קוייזלינג.
ב-18 בדצמבר 1944 פאלקנהורסט שוחרר מתפקידו עקב אי הבנות עם טרבובן.
כאשר המלחמה נטתה נגד הגרמנים, טרבובן ביקש לבצר את נורווגיה ולהפוך אותה לאחד ממעוזי המאבק האחרונים.
יורשו של היטלר, האדמירל קרל דניץ, הסיר את דרגת הרייכסקומיסר של טרבובן ב-7 במאי 1945 והעביר את השליטה במדינה לפרנץ במה.
בעת שלטונו של טרבובן על נורווגיה הוא הורה להקים מחנות ריכוז למתנגדי הנאצים.
שני מחנות הוקמו: מחנה הריכוז פלשטאד ליד העיר לוונגר ומחנה הריכוז ברדטבת בקרבת אוסלו בשנת 1941. טרבובן אף היה אחראי על טבח של אסירים פוליטיים, ואף התערב בחריפות בתקרית בה נורה למוות מפקד כלא גרמני.
הגרמנים החליטו להוציא להורג כ-60 אסירים בתגובה להתקוממות אך טרבובן הורה לחסל לפחות 400 אסירים.
יום לאחר הכרזה על כניעת גרמניה הנאצית, ב-8 במאי 1945, התאבד טרבובן.
הוא שהה בבונקר במתחם בעיר סקאוגום והדליק דינמיט במשקל 50 קילוגרמים, ובכך פוצץ את עצמו יחד עם הבונקר.
משפחתו נותרה בחיים במערב גרמניה, אשתו אילזה מתה בשנת 1972.
אריק פורטר גילם את דמותו בסרט משנת 1965 "גיבורי טלמרק".
יוזף הגי היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הגי נולד ב-23 בינואר 1930 בעיירה רייהן, שבשווייץ.
הוא התחיל לשחק כדורגל מגיל צעיר, אך התחיל לקחת את העניין ברצינות בסוף שנות העשרה שלו, אז הלך לאקדמיה של בזל.
בשנת 1948 חתם הגי בקבוצה הבוגרת של בזל, ושיחק שם למשך ה-14 שנים הבאות.
הוא היה שותף לזכייתה של הקבוצה בליגה השווייצרית של 1952/53 וזכה בין השנים 1952–1954 שלוש פעמים ברציפות בתואר מלך השערים של הליגה.
במהלך הקריירה שלו בבזל כבש 224 שערים ביותר מ-300 משחקים.
בשנת 1962 חתם בקבוצה זוריץ' מציריך, אך שיחק שם רק שני משחקים.
לאחר מכן שיחק בקבוצות מליגות נמוכות, עד שפרש בשנת 1965.
בנבחרת שווייץ הגי ערך 34 הופעות וכבש 22 שערים בין השנים 1951–1960. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ כבש 6 שערים לכל אורך הטורניר, כולל שלושער במשחק ההיסטורי 7–5 נגד אוסטריה.
שווייץ סיימה את הטורניר ברבע הגמר, והגי זכה בנעל הכסף בצוותא עם מקס מורלוק הגרמני ואריך פרובסט האוסטרי.
הגי הוא השחקן השווייצרי שכבש הכי הרבה שערים בהיסטוריית המונדיאל.
הגי נפטר ב-16 באפריל 1995 בבזל שבשווייץ, בגיל 65, עקב דימום מוחי.
יוזף גרסטמן היה נוירולוג ופסיכיאטר יהודי-אוסטרי, אחר כך אמריקאי.