tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1519 עד 1530 היה לסבסטיאנו דל פיומבו מוניטין חסר תקדים ברומא כצייר פורטרטים.
בין מיטב הדיוקנאות המאוחרים שלו הם אנדראה דוריה (1526) וקלמנט השביעי (1526).
בשנת 1531 העניק לו האפיפיור קלמנט השביעי את המשרה הרווחית של שומר חותם האפיפיור.
ביוגרפיה של סבסטיאנו דל פיומבו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
נולד כבן בגראוס, נפת ריבאגורס, מחוז אאוסקה, בחבל ארגון, כשני מבין שלושה ילדים של משפחת אצילים.
אביו היה אוואריסטו רומרו דה ז'וזאו שמוצאו היה בברבסטרו, ואמו - אלנה דה רדיגאלס אי רדיגאלס.
אחיו הבכור, חוזה רומרו רדיגאלס, נמנה עם מנהיגי מפלגת האיכרים והיה בשנות ה-1930 חבר בפרלמנט וסגן שר החקלאות.
אחרי לימודי משפטים באוניברסיטת סרסגוסה פנה רומרו רדיגלס אל קריירה דימפלומטית.
גילה התעניינות בנושאים תרבותיים ופוליטיים ופרסם מאמר על "הערכים הספרדיים" שהוקדש לדמויותיהם של דון קיחוטה, קלדרון, אל גרקו, ולאסקס, וגויה ובשנת 1941 ספר על הבדלנות הבסקית.
אחרי שהתקבל לעבודה במשרד החוץ הספרדי היה בין השאר קונסול בבולגריה (1925), קונסול בעיר גאלאץ, בחבל מולדובה שברומניה, קונסול בסן פרנסיסקו (1929–1933)) נציב הביתן של ספרד בתערוכה הבינלאומית בשיקגו (1934) וקונסול כללי בשיקגו (1936-1934).
בעת חופשות בשנים 1932ו-1933 הרצה הרצאות ביוון במסגרת "הליגה הספרדית-יוונית".
בהמשך הצטרף למחנה של פרנסיסקו פרנקו ומילא בשנים 1937–1939 בשביל הממשלה ה"לאומנית" מבורגוס, את התפקיד של ממונה על סחר חוץ באתונה לשם השגת נשק.
בין השנים 1943–1945 מילא רומרו רדיגאלס תפקיד הקונסול הכללי באתונה, במקומו של אדוארדו גאסט.
במרץ – יוני 1943 כ-50,000 יהודי סלוניקי גורשו על ידי שלטונות הכיבוש הנאצים הגרמנים למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
עם כניסתו לתפקיד של קונסול כללי באתונה באפריל 1943 רומרו רדיגאלס נכח לדעת על הסכנה הרובצת על יהודי יוון, כמעט רובם יהודים ספרדים.
כדיפלומט ספרדי ראה את עצמו אחראי לגורלם של אותם יהודים שהיו אזרחי ספרד, כ-800 במספרם (מתוכם 511 בסלוניקי).
יתרה מזו, רומרו רדיגאלס ניסה להיעזר בפעילותו בהחלטה שאומצה בדצמבר 1924 על ידי הממשל הימני של פרימו דה ריברה שבו אנשים שמוצאם בספרד, כולל כל בני הפזורה של יהדות ספרד הוכרזו כמועמדים אפשריים להתאזרחות בספרד.
רומרו רדיגאלס התחיל לפעול למען השחרור של היהודים הנושאים בדרכון ספרדי.
הצלת כמה מאות יהודים נתיני ספרד מסלוניקי
כבר ב-30 באפריל 1943 הציר של גרמניה הנאצית באתונה, ד"ר גינתר אלטנבורג, התלונן במשרד החוץ של ארצו על דרישותיו העיקשות של רומרו רדיגאלס, שבגללן התעכב גירושם של כמה מאות יהודים.
ממוניו במשרד החוץ הגרמני התבקשו על ידו להתערב אצל השלטונות במדריד על מנת שיקראו לסדר היום את העמית הספרדי.
רומרו רדיגאלס לא הירפה עד שלא השיג הסכמת שלטונות הכיבוש האיטלקי להעברתם ברכבת איטלקית של 150 יהודים אזרחי ספרד מהעיר סלוניקי למקום בטוח יותר, באתונה, שנמצאה עדיין תחת שליטה איטלקית.
נוסף לכך הוא נאבק עד לרגע האחרון על מנת למנוע את הגירוש לפולין של 367 היהודים בעלי דרכון ספרדי שנותרו בסלוניקי.
רומרו רדיגאלס ניסה לשכנע את הגרמנים להשאירם ביוון, או לפחות להוריד מהטרנספורט המתוכנן את הילדים והזקנים וכשבקשותיו נדחו התעקש לבקש שיהודים אלה יוסעו ויוחזקו בתנאים מיטביים.
ב-13 באוגוסט 1943 אחרי שנים עשר ימי הסעה, 367 יהודים אלה הגיעו לברגן-בלזן.
מתוכם 40 היו מתחת לגיל 14, ו17 מעל גיל 70. קבוצה זו המתינה בברגן-בלזן מ-13 באוגוסט 1943 ועד 7 בפברואר 1944 כשהסתיים המו"ם בין גרמניה ובין ספרד.
בפברואר 1944 הושגה הסכמת המשטר של פרנקו להבאתם מברגן-בלזן לספרד בתנאי שלא יישארו במדינה זו ושמספר שווה של פליטים יעזבו את ספרד במקביל.
פרט לשניים שמתו, כל העצורים של ה"רכבת סלוניקי - ברגן-בלזן" שוחררו והיטלטלו בדרכים במשך כשמונה חודשים
כ-150 הגיעו בדצמבר 1944 לארץ ישראל.
שאר המשוחררים עברו את התחנות הבאות: צרפת - נקודת המעבר "סרבר" Cerberes בין צרפת לספרד, תוך פיקוח קפדני מצד הגרמנים - ברצלונה - מדריד - קזבלנקה - מחנה פדהאללה על יד קזבלנקה.
חלק קטן עברו דרך רפיח הוא לארץ ישראל.
רובם שהו במחנות אונרר"א עד שחזרו לסלוניקי בשנת 1945. בשלב זה לקראת סוף המלחמה, שר החוץ גומס חורדאנה הפך גישתו והתחיל לברך על השתדלותו של רומרו רדיגאלס, לטובת היהודים, על מנת לשפר את תדמית השלטון הפרנקיסטי בדעת הקהל הבינלאומית.
הקונסול ניסה גם כן למנוע הפקעת רכושם של מהיהודים.
בעזרת מזכיר הקונסוליה, הכומר היווני-קתולי אירינאו טיפאלדוס, חלק מרכושם וכספם של היהודים שניצלו בדרך זו נמסרו למשמרת בבניין הנציגות הספרדית באתונה והוחזרו לבעליהם בתום המלחמה.
הירתמותו לעזרת היהודים שנמצאו באתונה
בערב מלחמת העולם השנייה מתוך 3000–4000 יהודי אתונה, 146 היו נתיני ספרד.
לפי הנתונים שהיו בידי הגרמנים באוגוסט 1943 חיו באתונה רק 40 יהודים אזרחי ספרד.
אולם לפי הערכותיו של רומרו רדיגאלס בבירת יוון חיו למעשה כ-300 יהודים בחסות ספרדית.
באביב 1944, מספר היהודים שנמצאו בחסות הקונסוליה הספרדית היה כ-235, מתוכם 144 יהודים סלוניקאים שהוזכרו לעיל ושהועברו לכאן באביב 1943, וגם 19 יהודים אזרחי פורטוגל.
כמאה חמישים נתיני ספרד שנותרו נעצרו עם יהודי אתונה ב-24 במרץ 1944 והובלו למחנה המעצר היידארי על יד אתונה ומשם היו אמורים להיות מובלים כמו כל האחרים לאושוויץ.
לבסוף כל הנתינים הספרדים והפורטוגזים הורדו בדרך מהרכבת לפולין ונשלחו להשהיה במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הם לא נדרשו לעבוד וזכו ליחס מועדף לעומת אסירים יהודים אחרים.
כשהתקרבו צבאות בעלות הברית פונו על ידי הגרמנים ברכבת ב 6 באפריל 1945 יחד עם עוד כאלפיים חמש מאות אסירים.
לבסוף ב-13 באפריל נפלו בידי צבא ארצות הברית ושוחררו כולם.
רומרו רדיגאלס עצמו שכר בשם הנציגות הספרדית באתונה בניין שבו מצאו מקלט כמה יהודים תחת הגנת החסות
בפעילותו הסתייע רומרו רדיגאלס גם בשיתוף פעולה של אשתו, אלנה , בת למשפחה ממוצא יווני מרומניה, קוטאבה (Elena Cutava), שביקרה בעצמה עצורים בהיידארי.
לאחר מכן החל משנת 1945 התמנה לציר של ספרד ביוון עד שנת 1950. בשנת 1954 הוחזר רומרו לשירות הדיפלומטי.
הוא התגורר במדריד בבית המשפחה, "ויליה אלנה" בכפר הולדתו, גראוס.
רומרו רדיגאלס נפטר בשנת 1970 בגיל 86 במדריד, אחרי מחלה קצרה.
רומרו רדיגלס היה נשוי לאלנה קווטאווה אנינו, יווניה אזרחית רומניה, אותה הכיר בעיר גאלאץ.
לא נולדו להם ילדים, אולם אימצו את אחיינית אשתו, אירינה קונסטנטין.
21 במאי 1951 - יושב ראש הצלב האדום היווני העניק לרומרו רדיגאלס אות הצטיינות על פעילותו למען האומה היוונית בימי הכיבוש הגרמני
18 ביולי 1954 הגנרליסימו פרנקו העניק לו בשם ספרד את עיטור הצלב הגדול להצטיינות
בשנת 2007 תערוכה בשם "ויזה לחופש" Visados para la libertad אורגנה ב"קאסה ספרד" Casa Sefarad במדריד לזכרם של רומרו רדיגאלס ודיפלומטים אחרים שפעלו להצלת יהודים.
על סמך מחקרים שפורסמו, בשנים האחרונות, הקרן הבינלאומית ע"ש ראול ולנברג הציגה בשנת 2008 בפני המכון יד ושם בירושלים את מועמדותו של סבסטיאן רומרו רדיגאלס המנוח לצורך הכרתו כ"חסיד אומות העולם".
בעקבות הפנייה, ב-30 בספטמבר 2014 הוכר רומרו רדיגאלס כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, בין השאר בנוכחתם של נכדתו ושל שגריר ספרד בישראל.
ב-19 בינואר 2009 במרכז התרבות של קהילת היהודים בסלוניקי וב-21 בינואר 2009 במרכז התרבות של קהילת יהודי אתונה התקיימו טקסים לכבוד פרסום הספר של פרופ' מטילדה מורטיו רוסיו על פעילותו של רומרו רדיגאלס להצלת יהודים.
בטקסים השתתפה נכדה של הדיפלומט, אלנה קוליטו, החיה באיטליה.
רומרו רדיגאלס הוא האזרח הספרדי השביעי שהוכר כחסיד אומות העולם.
מעשי הדיפלומט הספרדי היו אחד הנושאים העיקריים שהועלו במהלך טקס הזיכרון לשואה באתונה בפברואר 2008 בנוכחות נשיא יוון, קרולוס פפוליאס, שרת החוץ של יוון, דורה בקויאני, ראש עיריית אתונה, יאניס זגורוס ומזכיר המדינה במשרד החוץ הספרדי, ברנרדינו דה לאון, ואחרים.
2015 - עיריית מדריד הציבה לוחית זיכרון על הבית שבו התגורר רומרו רדיגלס בדרך Pintor Rosales 22
בטקס חנוכת הלוחית נכחו ראשת עיריית מדריד, אנה בוטייה והנכדה של הדיפלומט, אלנה קוליטו ונינתו אירנה קסטלי, יצחק רווח, שניצל בשואה על ידי רומרו רדיגלס, ופרופ' חיים אבני מקרן ולנברג.
2017 - ככר בכפר הולדתו גראוס נקרא לפי שמו.
בסרט הקצר היווני "חנות ספרים בשישה פרקים" (A Bookstore in Six Chapters) תיאר אדוארד סרוטה את חייו של זוג יהודים במאה ה-20, לרבות את הפעילות להצלת יהודים שביצע רומרו רדיגאלס
סברא היא הגדרה לנימוק לוגי הלכתי המצויה בשני אופנים:
תיאור של היגיון פשוט בעל תוקף אקסיומטי כזה שאינו נצרך לאזכור מפורש בתורה או על פי דרשה, קיומה של סברא כזו נקבע על פי הגיון פשוט של חכמי התלמוד וכוחה תקף בכל הנושאים והיבטים ההלכתיים כדין דאורייתא.
דוגמה למקרה כזה הוא הכלל שלא יהא חוטא נשכר.
טעם או נימוק המבקש להציע נטייה על פי הכרעה בשכל, מבלי להיות מוכח.
כוחה של הסברא בהלכה גדול כל כך, עד שכאשר ישנו פסוק מסוים המבהיר הלכה מסוימת שניתן להבין אותה מסברא שואלים חכמי התלמוד "למה לי קרא, סברא הוא" (=למה לנו פסוק?
הרי סברא היא), כך למשל שואלת הגמרא על חכם שרצה לומר כי דין המוציא מחבירו עליו הראיה נלמד מהפסוק , למה צריכים אנו פסוק?
הרי סברא היא שמי שרוצה להוציא מחבירו ולא טוב לו המצב הנוכחי הוא זה שצריך לחפש ראיות לדבריו, כמו שהחולה הוא זה שהולך לרופא ומוכיח לו שהוא חולה ורק אז יטפל בו הרופא ולא אם יבוא לרופא, כשאין לו סיבה הגיונית לחשוש שמא הוא חולה.
יש שטענו שדין שנלמד מסברא ייחשב כדין דאורייתא, אך יש שטענו שהוא עדיין ייחשב דרבנן וכן משמע מלשון הראשונים.
גם הדינים הנלמדים מסברא, מתחלקים לשניים: ישנם כאלו שאין צורך לכל פסוק כדי להוכיח אותם כמו חיוב החזרת הלוואה כספית (שנלמדת מסברת ), וישנם כאלו שיש צורך לפסוק כדי לדעת אותם כמו דיני מזיק וניזק, אך גם הם לרוב מובנים בשכל אנושי.
הרמב"ם כותב במשנה תורה, כי עלינו לקרב את התורה ככל האפשר לדרך הסברא, אך חלילה מלתלות אותה בסברא, ולקיים אותה רק כאשר מבינים את סברותיהם או בהתאם למסתבר.
סבסטיאן רואו הוא שחיין צרפתי המתמחה בסגנון חופשי למרחקים בינוניים וארוכים.
הוא סגן אלוף העולם ואלוף אירופה בשחייה.
רואו נולד בלה שסנה, איוולין.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בווינה בשנת 2004 סיים רואו במקום שביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:15.20 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.55 דקות.
בתחרויות השחייה של משחקי הים התיכון שנערכו באלמריה, ספרד, בתחילת יולי 2005 זכה רואו ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:08.98 דקות, מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.66 דקות, אחרי אוסמה מלולי מתוניסיה (7:54.30 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.14 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף יולי 2005 סיים רואו במקום שביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:09.84 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.52 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2006 זכה רואו במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:55.73 דקות, אחרי יורי פרילוקוב מרוסיה (14:51.93 דקות) ולפני בן ארצו ניקולה רוסטושה (15:01.82 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.10 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.84 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד בדצמבר 2006 זכה רואו במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:39.06 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:16.79 דקות ובמקום 22 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.42 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים רואו במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.04 דקות.
בתחרויות השחייה של האוניברסיאדה שנערכו בבלגרד, סרביה ביולי 2009 סיים רואו פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.82 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:10.76 דקות ופעמיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.94 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:21.08 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר 2006 סיים רואו במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:30.58 דקות, במקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:07.97 דקות ובמקום 14 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.33 דקות
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, באוגוסט 2010 זכה רואו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 7:48.28 דקות, לפני כריסטיאן קובוש מגרמניה (7:49.12 דקות) וסמואל פיצטי מאיטליה (7:49.94 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 14:55.17 דקות, לפני פול יואנסן מאיי פארו (14:56.90 דקות) ופיצטי (14:59.76 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.84 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בדובאי, מאיחוד האמירויות הערביות בדצמבר 2010 סיים רואו פעמיים במקום שישי, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:40.07 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:42.79 דקות.
באליפות צרפת בשחייה שנערכה בשטרסבורג במרץ 2011 זכה רואו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.95 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:07.10 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.77 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה רואו במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי כששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.66 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:46.20 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:55.91 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 7:49.43 דקות וסיים במקום 11 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:05.88 דקות.
סבסטיאן ראוואל (בספרדית: Sebastián Raval; 1550 בקירוב – 1604) היה מלחין ספרדי של מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית בתקופת הרנסאנס.
ראוואל נולד בקרטחנה ושירת בצבא פלנדריה בפלנדריה ובסיציליה.
הוא הצטרף למסדר "יוחנן הקדוש מירושלים" אחרי שנפצע במצור על מאסטריכט, עבר לאיטליה ושם כיהן כמוזיקאי בחצר פרנצ'סקו מריה השני דלה רוברה באורבינו, בחצרו של המשנה למלך סיציליה, ברנרדינו דה קרדנאס ובחצרות החשמנים פֶַרֶטי (Peretti) וקוֹלוֹנה (Colonna) ברומא.
ברומא הכריז שהוא "המוזיקאי הטוב ביותר בעולם", ועל כך זומן לתחרות מוזיקלית, תחילה מצד ג'ובאני מריה נאנינו וזמן קצר לאחר זאת מצד פרנצ'סקו סוריאנו.
ב-28 באפריל 1595 החליף את לואיס רואיז כמאסטרו די קאפלה הספרדי האחרון של קאפלת המשנה למלך ספרד בפלרמו.
בסיציליה היה מעורב שוב בתחרות עם המוזיקאי אקילה פאלקונה; התחרות הוכרעה תחילה לטובת פאלקונה, אך לאחר אי-אילו עתירות, נהפכה ההכרעה לטובת ראוואל.
אחרי מות פאלקונה בשנת 1600 פרסם אנטוניו פאלקונה, אביו של אקילה, את כל מהלך הדו-קרב המוזיקלי הזה בספרו relazione del successo והביא את יצירותיהם של ראוואל ופאלקונה, שהוגשו לתחרות זו, לדפוס, שכלל כמה קנונים, מדריגלים, מוטטים וריצ'רקרי.
הוצאה זו, הכוללת את יצירותיהם של פאלקונה וראוואל גם יחד, מצויה כיום למכירה במהדורה מודרנית.
סבסטיאן רוואל מת בפלרמו בשנת 1604.
בשנת 2004 חלקה קרטחנה, עיר הולדתו, כבוד לראוואל בקונצרט בניצוח הוויולן פר רוס, במלאת 400 שנה למותו.
ראוואל חיבר מוזיקה פוליפונית דתית, מדריגלים וריצ'קארי אינסטרומנטליים.
מכלול יצירתו של ראוואל לא נחקר עדיין לעומק.
יצירות ספורות בלבד יצאו לאור בתקופה המודרנית; השאר ממתינות למחקר המוזיקולוגי שהן ראויות לו.
מוזיקת קודש: – ספר המוטטים הראשון, כרך 5 (רומא 1593) – "קינות הנביא ירמיהו", כרך 5, רומא 1594 – מבחר מוטטים בעיבוד לעוגב, כרכים 3–8, עוגב (פלרמו 1600)
אקילה פאלקונה – "מדריגלים, מוטטים וריצ'רקארי (כולל יצירות של ראוואל).
6 קנונים (ספר הריצ'רקארי הראשון.
פלרמו 1596)" איגוד המוזיקולוגיה הספרדי, מדריד 1985.
הספר הראשון לריצ'קארי לארבעה קולות זמרה עם לאוטות, מצלתיים וויול ד'ארקו, פלרמו 1596" בעריכת אנדרס סאה גאליאן.
פטרימוניו מוזיקל אספניול (מדריד, 2008)
"ארבעה ריצ'קארי להרכב של ארבעה קולות מספר הקנצונטות הראשון, 1593" בעריכת מילטון סוונסן, אוטווה: הוצאת דוברהאוס, 1981.
מוטטים "דה פאצ'ם דומינה" לשמונה קולות ושתי מקהלות בקנון.
סבסטיאן רודי הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק בעמדות הקשר האחורי והמגן הימני.
רודי הצטרף למחלקת הנוער של שטוטגרט בשנת 2003, ובשנת 2007 החל לשחק בקבוצת המילואים.
בקיץ 2008 חתם רודי על חוזה עם קבוצת הבוגרים של שטוטגרט, ומשחק הבכורה שלו בקבוצה נערך ב-10 באוגוסט 2008 במסגרת הגביע הגרמני, בו ניצחה קבוצתו 0–5 את הנזה לונבורג.
בתחילת עונת 2008/09 ערך רודי שתי הופעות במדי הקבוצה הבכירה של שטוטגרט בבונדסליגה, אך את יתר העונה העביר בקבוצת המילואים.
בעונת 2009/10 ערך רודי 13 הופעות במדי שטוטגרט, ברובן עלה מהספסל כמחליף.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 2010/11, הפך רודי לשחקן חשוב בהגנה של הופנהיים, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם דויד אלאבה, אנדראס בק, מרווין קומפר ואיזק וורסה.
במחזור ה-21 של העונה הבקיע רודי את שערו הראשון בהופנהיים ובבונדסליגה, בניצחון 2–3 על קייזרסלאוטרן.
את העונה הזו סיימה הופנהיים במקום ה-11. בעונת 2011/12 שמרו הופנהיים ורודי על המקום ה-11 בליגה.
בעונת 2012/13 ספגו רודי והופנהיים 67 שערי ליגה, וסיימו את העונה במקום ה-16, המוביל למבחני ההישרדות, לאחר שנחלצו מירידת ליגה במחזור האחרון.
הופנהיים ורודי ניצחו את קייזרסלאוטרן במפגש כפול, ונשארו בליגה.
בעונת 2013/14 ספגו רודי והופנהיים 70 שערים והמשיכו להציג את אחת ההגנות החלשות בליגה, אך הבקיעו 72 שערים, שניים מתוכם של רודי, וסיימו את העונה במקום התשיעי.
בעונת 2014/15 השתפרה הגנתה של הופנהיים וספגה 55 שערים, כשהקבוצה מסיימת במקום השמיני.
בעונת 2015/16 רודי והופנהיים סיימו במקום ה-15, מרחק נקודה אחת מהמקום המוביל למבחנים, וספגו 54 שערי ליגה.
בעונת 2016/17 היה רודי חלק מעונה טובה מאוד של הופנהיים שסיימה במקום הרביעי והבטיחה את מקומה במוקדמות ליגת האלופות.
ב-15 בינואר 2017 הודיעה באיירן מינכן על החתמתו של רודי לשלוש שנים, ביחד עם חברו להופנהיים ניקלאס זולה, שחתם לחמש שנים.
רודי נבחר כאיש המשחק, לאחר ששני השערים של באיירן מינכן החלו ממסירות עומק שלו, ולאחר שהבקיע את הפנדל שלו בבעיטות ההכרעה.
ב-21 באפריל 2018 הבקיע רודי את שער הליגה הראשון שלו במדי באיירן מינכן, בניצחון 0–3 על הנובר 96. בסיום אותה עונה זכה רודי עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
רודי הגיע עם באיירן מינכן באותה עונה לחצי גמר ליגת האלופות, בו הודחה הקבוצה על ידי ריאל מדריד, ולגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה הקבוצה 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט.
רודי ישב על הספסל ולא שיחק במשחק הסופר קאפ הגרמני בו ניצחה באיירן מינכן את איינטרכט פרנקפורט בתוצאה 0–5.
באוגוסט 2018, לאחר עונה אחת בלבד בבאיירן מינכן, חתם רודי בשאלקה 04 על חוזה לארבע שנים.
בעונת 2018/19 ערך רודי 21 הופעות ליגה, וסיים עם קבוצתו במקום ה-14. ב-31 ביולי 2019 הושאל להופנהיים לעונה אחת.
בעונה זו, 2019/20, רודי ערך 32 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וסיים עם הופנהיים במקום השישי בליגה.
בתום עונה זו חזר רודי לשאלקה, וערך עמה שתי הופעות ליגה בהפסדים 0–8 לבאיירן מינכן ו-1–3 לוורדר ברמן בתחילת עונת 2020/21 בבונדסליגה, אך בשלהי חלון ההעברות של קיץ 2020 הושאל שוב להופנהיים לעונה נוספת, עד לתום עונת 2020/21.
ב-16 ביוני הודיעה שאלקה 04 כי השחקן יעזוב את המועדון, שנה לפני סיום החוזה המקורי.
בעקבות זאת, רודי חתם לשתי עונות נוספות בהופנהיים על חוזה קבוע, בהן סיים עם קבוצתו במרכז הטבלה.
בספטמבר 2023 הודיע רודי על פרישה ממשחק פעיל, ועבר לשחק בקבוצת חובבים בעיר דילסברג, הקרובה למקום הולדתו.
רודי שיחק בנבחרות הצעירות השונות של גרמניה, וערך 23 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע חמישה שערים.
שניים מהשערים הובקעו באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2013 שנערכה בישראל, אך הנבחרת הגרמנית הודחה למרות זאת בשלב הבתים.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת ערך רודי בתיקו 0-0 מול נבחרת פולין במשחק הכנה למונדיאל 2014, אך הוא לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל עצמו.
בהמשך, רודי ערך מספר הופעות במסגרת מוקדמות יורו 2016, אך נופה מהסגל הסופי ליורו 2016 עצמו.
רודי זומן לסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 2017, וזכה עם הנבחרת בתואר לאחר שפתח בכל המשחקים, והיה שותף לניצחון 0–1 בגמר על נבחרת צ'ילה.
במאי 2018 זומן רודי לסגל של נבחרת גרמניה למונדיאל 2018. רודי לא שיחק בהפסד 0–1 לנבחרת מקסיקו במשחק הראשון בשלב הבתים של המונדיאל.
רודי פתח בהרכב במשחק השני, בו ניצחה גרמניה 1–2 את נבחרת שוודיה, אך שבר את אפו והוחלף כבר בדקה ה-31 על ידי אילקאי גונדואן.
מסיבה זו החמיץ רודי גם את המשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה.
גרמניה ורודי הודחו מהמונדיאל באופן מפתיע כבר בתום שלב הבתים.
הופעתו האחרונה של רודי במדי נבחרת גרמניה התקיימה בשנת 2019.
סבסטיאן שו הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #129 מינואר 1980, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והאמן ג'ון ביירן.
סבסטיאן שו הוא מוטאנט בעל היכולת לספוג אנרגיה ולהפוך אותה לכוח פיזי גולמי.
מנהיג לשעבר של סניף ניו יורק של מועדון הלפייר, חברה סודית אקסקלוסיבית שמבקשת לשלוט בסדרי העולם.
כלפי חוץ, הוא איש עסקים מכובד ואדם רגיל.
מימן בעבר את תוכנית זקיפי הסנטינל.
במהלך אירועי "אוטופיה", אמה פרוסט (המלכה הלבנה לשעבר של מועדון הלפייר) מוחקת את זכרונו של שו, והוא מצטרף בהמשך לקבוצת האורות של הופ סאמרס.
דמותו של סבסטיאן שו מדורגת במקום ה-55 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו של שו בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: ההתחלה" מגלם השחקן קווין בייקון.
דמותו הופיעה בסדרות האנימציה "אקס-מן: סדרת האנימציה" ו"אקס-מן 97", בדיבובו של טרוויס ווילינגהם.
סבסטיאן קורץ הוא פוליטיקאי אוסטרי, שכיהן כקנצלר אוסטריה וכיושב ראש מפלגת העם האוסטרית (ÖVP).
קורץ נולד ב-27 באוגוסט 1986 בווינה, אוסטריה, לאב מהנדס ולאם מורה.
הוא סיים את לימודיו ב-2004 והמשיך לשירות בצבא האוסטרי.
לאחר שחרורו עבד במשרד עורכי דין במקביל ללימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה, אם כי פרש מלימודיו בהמשך לטובת הקריירה הפוליטית שלו.
ב-2009 נבחר קורץ ליו"ר אגף הצעירים במפלגת העם האוסטרית, ובין השנים 2010–2011 היה חבר במועצת העיר וינה.
באפריל 2011 מונה לאחראי במשרד הפנים על שילוב המהגרים בחברה.
בבחירות שנערכו ב-2013 נבחר לכהן כחבר פרלמנט, ובדצמבר 2013, עם הקמת ממשלת האחדות בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העם, מונה לשר החוץ במקומו של מיכאל שפינדלגר.
בנוסף לתיק החוץ, צורף לתחומי אחריותו גם נושא שילוב המהגרים בחברה, נושא שבו עסק בתפקידו הקודם במשרד הפנים.
בהשבעתו לתפקיד, והוא בן 27 בלבד, היה קורץ שר החוץ הצעיר ביותר באיחוד האירופי.
במאי 2017 התפטר יושב ראש מפלגת העם, ריינהולד מיטרלהנר, וקורץ הפך למנהיג בפועל.
מיד לאחר מכן הוא פירק את הקואליציה עם הסוציאל-דמוקרטים וכפה את הקדמת הבחירות ל-15 באוקטובר.
בוועידת המפלגה שהתקיימה בלינץ ב-1 ביולי 2017 נבחר קורץ ברוב של יותר מ-98% לראשות המפלגה, ואושר הליך להגדלת סמכויותיו של היו"ר.
באוקטובר 2017 הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות, כשהמפלגה קיבלה יותר מ-30% מהקולות.
ב-18 בדצמבר הקים ממשלה ביחד עם מפלגת החירות האוסטרית ומונה לקנצלר.
במאי 2019 התפוצצה פרשת איביזה , במסגרתה נחשף סרטון בו נראה היינץ כריסטיאן שטראכה, סגנו של קורץ מטעם מפלגת החירות, מציע חוזים ממשלתיים לאחייניתו של אוליגרך רוסי תמורת תמיכה כספית במפלגתו, והשתלטות על עיתון והטייתו לטובת מפלגת החירות.
ב-27 במאי 2019 הפסיד קורץ בהצעת אי-אמון שהוגשה על ידי הסוציאל-דמוקרטים ונתמכה על ידי מפלגת החירות האוסטרית ב, הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי, והוא סיים את כהונתו.
בעקבות הצבעה ב-3 ביוני מינה נשיא אוסטריה, אלכסנדר ואן דר בלן, את נשיאת בית המשפט החוקתי בריגיטה בירליין לקנצלרית זמנית עד הבחירות.
בבחירות חדשות שנערכו ב-29 בספטמבר 2019 קיבלה מפלגתו של קורץ יותר מ-37% מהקולות והייתה המפלגה הגדולה בפרלמנט בפער ניכר.
לאחר מספר חודשים של משא ומתן עם מפלגות נוספות, ארגן קורץ קואליציה חסרת תקדים בהיסטוריה האוסטרית, של מפלגת העם ביחד עם מפלגת הירוקים בראשות ורנר קוגלר, מפלגה שביקרה רבות את שלטונו, והסכים לשורת צעדים סביבתיים במסגרת הממשלה החדשה ולמיתון מסוים של המדיניות הימנית שלו.
הממשלה החדשה הושבעה ב-7 בינואר 2020, קורץ נבחר מחדש לקנצלר וקוגלר לסגנו.
במאי 2021 נפתחה נגדו חקירה בחשד שמסר הצהרות כוזבות לוועדה בפרלמנט אשר עסקה בפרשת איביזה.
הוועדה בדקה גם חשד לנפוטיזם ולמינויים לא-כשרים לתפקידים בחברות ממשלתיות.
באוקטובר 2021 נחקר על תפקידו לכאורה בהוצאת כספים פדרליים למפרסם עיתונים תמורת סיקור אוהד.
ב-9 באוקטובר 2021 התפטר קורץ מתפקידו כקנצלר אוסטריה עקב החשדות לשחיתות, לאחר שיום קודם לכן דרשה ממנו צמרת המפלגה להתפטר מתפקידו.
גם מפלגת הירוקים החברה בקואליציה תמכה בהתפטרותו.
ב-2 בדצמבר הודיע על פרישה מוחלטת מהחיים הפוליטיים.
בדצמבר 2021 פורסם כי קורץ יעבוד עם המיליארדר פיטר תיל.
קורץ ישמש כיועץ ואסטרטג גלובלי בחברת ההשקעות של יזם ההון סיכון, שהיה אחד המשקיעים הראשונים בפייסבוק.
בינואר 2023 הקים יחד עם שלו חוליו את חברת דרים סקיוריטי, המפתחת תוכנה לאבטחת סייבר מבוססת בינה מלאכותית.
לפי תחקיר של העיתון הגרמני דר שפיגל מדצמבר 2025, החברה מעסיקה כ־220 עובדים ופועלת להגנה על ממשלות ותשתיות קריטיות מפני מתקפות סייבר, עם פעילות עסקית באירופה, המזרח התיכון ודרום־מזרח אסיה.
ב-18 באוגוסט 2023 הוגש נגדו כתב אישום באשמת במתן עדות שקר בפני ועדת חקירה של הפרלמנט האוסטרי.
ב-23 בפברואר 2024 בית משפט בווינה קבע כי שיקר בעדותו, ודן אותו ל-8 חודשי מאסר על תנאי, אך העונש הושעה.
קורץ הודיע על כוונתו לערער.
ב-26 במאי 2025 בית משפט ערעורים בווינה זיכה אותו, לאחר שקבע כי ענה נכונה לשאלות הפרלמנט ב-2020.
במהלך משבר ההגירה באירופה בשנת 2015, קרא קורץ לשליטה יעילה יותר בגבולות החוץ של האיחוד האירופי, והציג תוכנית של 50 נקודות לאינטגרציה עם התמחות מיוחדת בשפות ותחומים, בשוק העבודה, שלטון החוק והערכים.
בשנת 2015 הציע קורץ במסגרת 'חוק האסלאם' החדש לאסור על מימון מסגדים על ידי ישויות מחוץ למדינה, לשלם משכורות לאימאמים ולהסדיר את נוסח הקוראן שניתן להשתמש בו באוסטריה.
עם זאת, הוא תמך בזכויות נוספות למוסלמים, כגון הזכות למזון חלאל ותמיכה דתית בצבא.
קורץ אמר כי השינויים שהציע נועדו "להילחם בבירור" בהשפעת האסלאם הרדיקלי באוסטריה.
החוק עבר בפרלמנט האוסטרי בפברואר 2015, אך לא נכללה בו הסדרת גרסה מורשית של הקוראן.
במסגרת הטיהור הממשלתי בטורקיה נגד אנשי השירות האזרחי והצבאי, בתגובה להפיכה הכושלת ביולי 2016, קרא קורץ לשגריר טורקיה להסביר את קשריה של אנקרה להפגנות של אלפי אנשים באוסטריה בתמיכת נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
קורץ מתגורר בווינה עם סוזן תייר, בת זוגו מנעוריו.
ביולי 2021 פרסם באינסטגרם על הריונה, ובסוף נובמבר נולד בנו הבכור, קונסטנטין.
סבסטיאן קואטס (בספרדית: Sebastián Coates; נולד ב-7 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בנסיונל ונבחרת אורוגוואי.
קואטס נולד במונטווידאו, אורוגוואי לאמא אורוגוואית ואבא סקוטי.
קואטס החל את דרכו במועדון נסיונל בו שיחק בכל תקופת נעוריו, ב-2009 בגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ערך את הופעתו הבכורה נגד בלה ויסטה.
באוגוסט 2011 חתם בקבוצה האנגלית והמפוארת ליברפול מהפרמייר ליג.
לאחר בדיקות רפואיות ערך את הופעתו הבכורה ב-26 באוגוסט 2011 נגד בולטון וונדררס.
ב-30 באוגוסט חתם רשמית במועדון לחוזה ארוך טווח תמורת תשלום לא ידוע.
ב-18 בספטמבר 2011 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה במסגרת הליגה נגד טוטנהאם הוטספר בניצחון 0–4.
בפברואר 2012 זכה עם הקבוצה בגביע הליגה האנגלית.
ב-21 במרץ 2012 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד קווינס פארק ריינג'רס בבעיטת מספרת.
ב-20 בספטמבר 2012 הבקיע שער נגד יאנג בויז ברן במסגרת הליגה האירופית.
בינואר 2014 הושאל למועדון נעוריו נסיונל בו שיחק חמישה משחקים בלבד.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לקבוצה האנגלית סנדרלנד לעונה אחת.
ב-23 בספטמבר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לסטוק סיטי בגביע הליגה.
ב-1 ביולי 2015 חתם באופן קבוע בסנדרלנד לארבע שנים עבור 2 מיליון יורו.
ב-28 בינואר 2016 הושאל לספורטינג ליסבון עד לסוף העונה.
ב-9 בפברואר 2016 ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד ריו אבה.
ב-16 באוגוסט 2016 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–2 על מאריטימו.
ב-2 בפברואר 2017 חתם באופן קבוע בקבוצה.
ביולי 2024 חזר קואטס למועדון נעוריו נסיונל.
לאחר ששיחק בנבחרת הצעירה של אורוגוואי, זומן לנבחרת הבוגרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 נגד קוסטה ריקה בו ישב על הספסל.
ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת נגד צ'לה בקופה אמריקה 2011, ונבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר של הטורניר.
הוא זומן לנבחרת האולימפית לאולימפיאדת 2012 בה אורוגוואי לא הצליחה להעפיל לשלבי הנוקאאוט.
נכלל בסגל למונדיאל 2014 וקופה אמריקה 2015. ב-10 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 1–2 על במוקדמות מונדיאל 2018.
סבסטיאן ולטר קל הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר האחורי בעיקר בקבוצת בורוסיה דורטמונד, בה שימש קפטן, ובנבחרת גרמניה וכיום משמש כמנהל הספורטיבי בקבוצת בורוסיה דורטמונד.
קל נולד בפולדה שבמדינת הסן במערב גרמניה בשנת 1980. שיחק בקבוצה המקומית בורוסיה פולדה עד גיל 16, אז עבר לקבוצת הנוער של הנובר 96 כאשר היו בבונדסליגה השנייה.
קל היה שחקן הנובר במשך 4 שנים, שיחק ב-32 משחקים וכבש 2 שערים.
הוא עבר לפרייבורג בעונת ושותף ב-25 משחקי ליגה בעונתו הראשונה; הוא תרם להישגי הקבוצה, שהגיעה למקום השישי בבונדסליגה והשיגה כרטיס להשתתפות בגביע אופ"א.
לאחר 40 הופעות ו-4 שערים בפרייבורג, קיבל קל בעונת 2001 הצעות מבאיירן מינכן ובורוסיה דורטמונד.
באיירן שילמה כבר 1.5 מיליון מארק גרמני אך הכסף הוחזר על ידי פרייבורג בעקבות רצונו של השחקן לעבור לדורטמונד, שרכשה את כרטיסו תמורת 3.2 מיליון יורו; באיירן איימה בצעדים משפטיים על התפנית, אבל לבסוף קל עבר לדורטמונד.
עם השנים הפך קל לשחקן מרכזי בקבוצה, ואף קיבל את סרט הקפטן, עד שיורגן קלופ הביא לקבוצה את סוון בנדר ואילקאיי גונדוגאן, שלאחר זמן מה תפסו את מקומו בהרכב הקבוצה.
קל היה שותף במסע הקבוצה בליגת האלופות בעונת ובהעפלתה לגמר מול באיירן מינכן.
לקראת עונת 2014/2015 פרש מתפקיד קפטן הקבוצה, והתפקיד הועבר למאטס הומלס.
בתום עונה זו, פרש קל ממשחק פעיל.
קל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה ב-29 במאי 2001, במשחקה מול נבחרת סלובקיה.
הוא ערך 31 הופעות בנבחרת, וכבש 3 שערים.
קל נמנה עם סגל הנבחרת והשתתף במשחקים במונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006 שאירחה גרמניה.
ב-1 ביולי 2022 מונה קל למנהלה הספורטיבי של בורוסיה דורטמונד במקום מיכאל צורק.
סבסטיאן רודה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
רודה שיחק בנוער של קיקרז אופנבך, וערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של המועדון במרץ 2009, במשחק הליגה השלישית בגרמניה נגד איינטרכט בראונשווייג.
ב-3 ביוני 2010 עזב רודה את אופנבך וחתם בשורות איינטרכט פרנקפורט.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2010/11, ערך רודה 11 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, אך הקבוצה נשרה לבונדסליגה השנייה.
החל מעונת 2011/2012 הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה, וסייע לה להעפיל בחזרה לבונדסליגה תוך עונה אחת, שהוא מבקיע שני שערי ליגה ומבשל עשרה.
בעונת 2012/13 רודה היה חלק מעונה טובה מאוד של פרנקפורט, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בקישור עם שטפן אייגנר, טקאשי אינוי, כרים מטמור ופירמין שווגלר.
בעונת 2013/14 השתתף רודה עם פרנקפורט בליגה האירופית, שם צלחה הקבוצה את שלב הבתים והודחה בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פורטו.
בבונדסליגה רודה ופרנקפורט סיימו במקום ה-13, כשרודה מחמיץ את החלק האחרון של העונה בגין פציעה.
ב-14 באפריל 2014 חתם רודה על טרום חוזה עם באיירן מינכן, לפיו יצטרף לקבוצה בתום עונת 2013/14, כשיגמר חוזהו באיינטרכט פרנקפורט.
עד לתום עונת 2014/15 ערך רודה 23 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, שניהם במשחקים מול הופנהיים.
בעונה זו זכה רודה עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
בעונת 2015/16 ירד מעמדו של רודה בקבוצה, והוא ערך 15 הופעות ליגה בלבד, ברובן נכנס כמחליף.
עם זאת, רודה זכה עם באיירן מינכן בעונה זו בדאבל.
ב-6 ביוני 2016, לאחר שתי עונות בבאיירן מינכן, חתם רודה לארבע שנים בבורוסיה דורטמונד, תמורת דמי העברה של 14 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה בקבוצה ערך רודה במשחק הסופר קאפ הגרמני מול באיירן מינכן, שניצחה בתוצאה 0–2. רודה לא הרבה לשחק בעונת 2016/17 והרבה לסבול מפציעות, אך זכה עם הקבוצה בגביע הגרמני בתום העונה, לאחר שהקבוצה ניצחה 1–2 את איינטרכט פרנקפורט בגמר.
רודה ישב על הספסל בגמר זה ולא שותף.
ב-5 באוגוסט 2017 רודה פתח על הספסל במשחק הסופר קאפ הגרמני מול קבוצתו לשעבר באיירן מינכן.
רודה נכנס במחצית במקומו של מחמוד דאוד והציג יכולת טובה מאוד, במשחק שהסתיים בתיקו 2-2, והוכרע בבעיטות מ-11 מטרים.
רודה החמיץ את הפנדל שלו, ולאחר מכן גם מארק ברטרה החמיץ, ובאיירן מינכן זכתה בתואר.
את המשך עונת 2017/18 החמיץ רודה משום שנאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו לעונה שלמה.
גם בעונת 2018/19 רודה לא זכה לדקות משחק, ובמחצית עונה זו, הושאל לקבוצתו לשעבר איינטרכט פרנקפורט עד לתום העונה.
רודה הפך עם הגעתו לשחקן הרכב בקבוצה, תחת המאמן אדי הוטר.
במשחק הגומלין של רבע גמר הליגה האירופית, הבקיע רודה שער מכריע, שסייע לקבוצתו להעפיל לחצי הגמר.
בנפיקה ליסבון ניצחה 2–4 במשחק הראשון באצטדיון האור, ורודה הבקיע את השער השני בניצחון 0–2 של איינטרכט פרנקפורט בקומרצבנק ארנה, שהעלה את פרנקפורט לחצי הגמר בזכות שערי חוץ.
פרנקפורט ורודה הודחו בשלב זה על ידי צ'לסי בפנדלים.
ב-27 ביולי 2019 חתם באופן קבוע בפרנקפורט לארבע שנים.
בעונות הבאות רודה המשיך לשחק בהרכב וקבוצתו סיימה לרוב בחלק העליון של הטבלה.
בעונת 2021/22 רודה ופרנקפורט זכו במפעל הליגה האירופית, לאחר ניצחון בגמר על גלאזגו ריינג'רס בבעיטות הכרעה.
רודה שיחק 90 דקות בגמר זה והוחלף לקראת ההארכה.
בעונת 2023/24 פחתה משמעותית כמות ההופעות של רודה, ובסיום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
רודה ייצג את נבחרות גרמניה הצעירות מגיל 18 עד גיל 21 אך מעולם לא זומן לנבחרת גרמניה הבוגרת.
סבסטיאן שטייגר היה מורה וחסיד אומות העולם משווייץ.
סבסטיאן שטייגר היה בנו של כומר קלוויניסטי.
הוא למד בסמינר למורים בשירס .
בין השנים 1940–1943 למד בסמינר למורים בציריך.
בתחילת 1943 נשלח שטייגר משווייץ לעבוד בבית היתומים בטירה שאטו דה לה היל (Château-de-la-Hille) בארייז'.
בית היתומים נוהל על ידי הארגון "סיוע שווייצרי לילדים" (Secours Suisse aux Enfants) אותו הקים מוריס דובואה.
ארגון זה היווה סניף של הצלב האדום השווייצרי.
בין שוכני בית היתומים היו 120 ילדים יהודים שנמלטו מגרמניה לבלגיה אחרי ליל הבדולח.
שטייגר לימד מתמטיקה וצרפתית את הילדים בגיל בית הספר היסודי.
בנוסף לכך לקח את הילדים לטיולים בסביבה, לימד אותם שירים וסיפר להם סיפורים.
בסוף 1943 נתן את דרכונו השווייצרי ליהודי, לאחר שהחליף את תמונת הדרכון כדי להציל את היהודי מגירוש.
יהודי זה, ולטר קמלט (Walter Kamlet), הצליח להימלט לשווייץ בעזרת דרכונו של שטייגר.
שטייגר המשיך להתגורר בצרפת ללא הדרכון.
כשביקש לחזור לשווייץ, נעצר על ידי המשטרה השווייצרית עד שהצליח להוכיח את זהותו.
לאחר המלחמה המשיך ללמוד שטייגר הוראה בתחום החינוך המיוחד והמשיך בקריירת הוראה בארלסהיים ובבזל.
כמו כן המשיך שטייגר בפעילותו למען יהודים.
הוא ייסד אגודה לסיוע לילדים יהודים.
הוא נישא ב-1956 ונולדו לו שלושה ילדים.
בין השנים 1990-1958 הוביל אירועי זיכרון ביום זיכרון שנתי לילדים היהודים שנספו בשואה (Tag des jüdischen Kindes).
הוא היה חבר ועדת התיאום הגרמנית לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי, האגודה השווייצרית-ישראלית ועמותת ידידי ילדי קריית יערים.
בשנת 1982 פרסם שטייגר ספר על חוויותיו כמורה בשאטו דה לה היל ("Die Kinder von Schloss La Hille").
בשנת 1985 ביקר שטייגר בלהבות הבשן ונפגש עם הילדים שחינך בשאטו דה לה היל.
בשנת 1993 הכיר יד ושם בסבסטיאן שטייגר בתור חסיד אומות העולם.
סבר זיגורדסון (בנורדית עתיקה: Sverrir Sigurðarson, בנורווגית: Sverre Sigurdsson; 1145 או 1151 – 9 במרץ 1202) היה מלך נורווגיה במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית, מ-1184 ועד מותו.
רבים מחשיבים את סבר כאחד השליטים החשובים ביותר בהיסטוריה של נורווגיה.
כוכבו דרך ב-1177 כמנהיג סיעת המורדים שהייתה ידועה בכינוי "בירקביינר", במהלך מאבקם כנגד המלך מגנוס החמישי.
לאחר שמגנוס נהרג בקרב פימרייט ב-1184, מלך סבר כמלך היחיד של נורווגיה.
חילוקי דעות עם הכנסייה הובילו לנידויו ב-1194. מלחמה נוספת פרצה כנגד סיעת ה"בגלר" שנתמכה על ידי הכנסייה ושנמשכה גם לאחר מותו של סבר ב-1202.
המקור ההיסטורי החשוב ביותר אודות חייו של סבר היא הסאגה שנכתבה עליו, בחלקה עוד בימי חייו.
סאגה זו מוטית ככל הנראה, מאחר שבהקדמה מצוין שחלק ממנה נכתב בחסותו הישירה של סבר עצמו.
התכתובות בין האפיפיור לבין הבישופים הנורווגים יכולה לשמש כמקור חלופי בנוגע לענייני הכנסייה.
בנוגע לעובדות המוצקות אין סתירה בין הסאגות לבין התכתובות עם האפיפיור.
סבר היה לכאורה נמוך קומה, כך שהוא בדרך כלל פיקד על כוחותיו מעל גב סוסו במהלך הקרבות.
מאפיין זה מנוגד לאידיאלים של הלוחמים הנורדים המסורתיים שלפיהם היה מצופה מהמלך להוביל את אנשיו בחזית קו האש.
סבר ניחן בכושר אלתור, הן בתחום הפוליטי והן בתחום הצבאי.
הטקטיקות החדשניות שלו סייעו לעיתים קרובות לבירקביינר כנגד יריביהם שהיו יותר כבולים לטקטיקות המסורתיות.
במהלך הקרבות פעלו הוא ואנשיו בקבוצות קטנות, בהשוואה לטקטיקות הישנות שבהן הייתה העדפה לחומת המגינים.
שיטה זו תרמה לניידות ולהסתגלות של לוחמי הבירקביינר.
על פי הסאגות, סבר נולד ב-1151 לגונהילד ולבעלה, אונס, שהיה יצרן מסרקים מאיי פארו.
כאשר מלאו לסבר חמש, עברה משפחתו לאיי פארו, שם גודל סבר בביתו של אחי אביו, ראו, שהיה הבישוף של איי פארו בקירקיובור שבדרום האי סטריימוי.
כאן הוא למד לימודי כמורה והוסמך.
בית הספר לכמרים בקירקיובור היה ברמה גבוהה, שכן מאוחר יותר תואר סבר כמי שזכה לחינוך טוב מאוד.
על פי האגדה הוא היה מתחבא במערה שליד הכפר.
מערה זו אכן קיימת והיא נתנה את שמה להר סבריהולה ("מערת סבר", בגובה 303 מטרים מעל פני הים) השוכן על הקצה הדרומי של האי.
אף על פי כן, סבר לא התאים לחיי כמורה.
הסאגה מציינת שהוא חלם כמה חלומות שאותם הוא פירש כסימן לכך שהוא נועד לגדולות.
מאוחר יותר, ב-1175, חשפה אמו של סבר כי הוא היה למעשה בנו של המלך זיגורד השני.
בשנה שלאחר מכן יצא סבר לנורווגיה לתור אחר גורלו.
אמיתות טענתו של סבר לכתר
הסיפור אודות סבר בסאגה הוא הגרסה הרשמית.
ההיסטוריונים מפקפקים בנוגע לאמיתותה, במיוחד בנוגע לזהות אביו לכאורה של סבר.
כמה מההיסטוריונים החשיבו את טענתו להיותו בנו של המלך זיגורד כשקרית, כפי שטענו רבים מבני התקופה.
אחרים האמינו באמיתותה של טענה זו, בעוד שרוב ההיסטוריונים גורסים ששאלת האבהות לא יכולה לקבל תשובה חד משמעית.
למרות שהעובדה שהמלכים באותה תקופה הביאו לעולם ילדים בלתי חוקיים הייתה מובנת מאליה, עובדות אחרות מצביעות על כך שסבר היה בראשית שנות השלושים שלו כאשר הוא הגיע לנורווגיה, גיל דומה לזה של בניו ואחייניו.
כנגד טענתו של סבר צוטט שעל פי חוק הכנסייה יש צורך להיות לפחות בן שלושים כדי להיות מוסמך לכמורה.
אם סבר היה בן שלושים כאשר הוא הוסמך ככומר, יש צורך לתארך את מועד הולדתו לשנת 1145, וכך טענתו להיותו בנו של זיגורד יורדת מעל הפרק, שכן זיגורד נולד ב-1133. סתירה זו איבדה את אמינותה, שכן היה ברור שבסקנדינביה התעלמו לחלוטין ממגבלת גיל זו באותה תקופה.
אף על פי כן, היו סתירות נוספות לטענתו של סבר, כמו העובדה שהוא סירב באופן עקבי להעמיד את עצמו למבחן באמצעות משפט האל כדי להוכיח את טענתו.
באותה תקופה, היה מבחן זה דבר שבשגרה כאמצעי להוכחת זכות לכתר והאמונה ביעילותו של מבחן זה הייתה אוניברסלית.
אף על פי כן סירב סבר לעבור אותו.
בהנחה שטענתו של סבר הייתה שקרית, לא הייתה לו הלגיטימיות המלכותית, וכך היה נחרץ גורלו להיכשל במבחן.
ללא קשר לכך, מניעיו היו ברורים: הוא היה מעוניין שתוכר זכותו לכתר הנורווגי, בין אם הוא יוכיח קשר דם לבית המלוכה, בין אם לאו.
אחרי הכול, ניצבו מולו טוענים נוספים לכתר, שכן מוצאו של האראלד הרביעי עמד בספק באותה מידה.
העובדה שססיליה, בתו של זיגורד השני, הכירה בסבר כאחיה, אינה חד משמעית.
סבר הציע לה תמיכה באפשרות שהיא תתגרש מפולקביד שומר החוק, שלטענתה היא נאלצה להינשא לו תחת לחץ שהופעל עליה על ידי ארלינג סקקה.
תמיכתו של הרוזן בירגר ברוסה משוודיה הייתה סימן למדיניות פרגמטית יותר מצדם של השוודים, שכן הסיעה שהייתה בעלת בריתם בנורווגיה נזקקה למנהיג חדש והם בחרו בסבר.
בכל אופן, סבר לא היה בחירתו הראשונה של הרוזן.
בתחילה תמכו השוודים באייסטיין מוליה, שנהרג בקרב רה ב-1177. לשוודים עצמם היו קשרים שושלתיים שהיו קשורים למלחמת האזרחים הנורווגית והמשפחה השליטה של המלך אריק הייתה במצב מלחמה עם ולדמר מלך דנמרק.
אלרינג סקקה הצהיר אמונים לוולדמר כמה עשורים עוד קודם לכן והשוודים יכלו להפיק תועלת באותה עת על ידי תמיכתם במתנגדי משטרו של ארלינג, קרי, סבר.
ב-1176 הייתה נורווגיה מצויה בתהליך ארוך של התאוששות משורה ארוכה של מלחמות אזרחים.
הסיבות למלחמות אלו היו בעיקר חוסר הבהירות בנוגע לסדר הירושה הנורווגי.
על פי המנהגים הקדומים, לכל בניו של המלך, חוקיים ולא חוקיים, הייתה את הזכות לרשת את כס המלוכה.
היה נהוג שהאחים ימלכו על הממלכה בשיתוף, אך כאשר התגלעו חיכוכים, היו המלחמות תוצאה שכיחה.
זיגורד השני, שסבר טען להיותו בנו, נהרג בידי אחיו, אינגה הראשון ב-1155. בנו של זיגורד, הוקון השני, נבחר להיות המלך על ידי תומכי אביו.
כעת לבש העימות בין השניים מאפיינים טריטוריאליים.
בסיס התמיכה של אינגה היה בעיקר בוויקן, בעוד שתומכיו של הוקון באו בעיקר מטרונדלג.
סיעת תומכיו בחרה במגנוס ארלינגסון בן החמש כמלכם.
מגנוס היה בנם של ארלינג סקקה ושל כריסטין, בתו של זיגורד הראשון ("הצלבן").
ב-1162 נהרג הוקון השני בקרב ואוי וסיעתו החלה להתפורר.
ב-1164 הוכתר מגנוס ארלינגסון תחת השם מגנוס החמישי על ידי אייסטיין ארלנדסון, הארכיבישוף של נידארוס.
כשהכנסייה ורוב האצולה לצדו, נראה מעמדו של מגנוס כמלך בטוח.
כמה מרידות פרצו, אך כולן דוכאו.
ארלינג סקקה היה העוצר כל עוד בנו היה קטין והוא המשיך להיות שליט נורווגיה הלכה למעשה גם לאחר שמגנוס הגיע לפרקו.
כך כאשר הגיע לנורווגיה הוא מצא שהסיכויים למרידה מוצלחת קטנים.
כשהוא מתוסכל, הוא נסע מזרחה והגיע לאסטריֶטלנד שבשוודיה זמן קצר לפני חג המולד.
שם הוא פגש בשליט המקומי, בירגר ברוסה, שהיה נשוי לאחותו של זיגורד השני, בריגיטה.
סבר חשף בפני בירגר ברוסה את טענתו לכתר, אך בירגר סירב בתחילה להעניק לו את תמיכתו.
הוא כבר תמך בסיעה אחרת שחשיבותה במלחמת האזרחים החלה לעלות, הבירקביינר (Birkebeiner).
סיעה זו החלה לפעול ב-1174 תחת הנהגתו של אייסטיין מוליה שטען להיותו בנו של אייסטיין השני.
כינויה של סיעה זו נבע מהעוני שבו הם היו שרויים ועקב כך הם נהגו לנעול נעליים עשויות מעץ שדר.
אך בינואר 1177 נחלו אנשי הבירקביינר תבוסה מוחצת בקרב רה ואייסטיין מוליה נהרג.
סבר פגש את שרידי הסיעה בוורמלנד ולאחר כמה התלבטויות ראשוניות, הם הצליחו לשכנע אותו להיות המנהיג הבא שלהם.
על פי הסאגות, עם יצירת המגע הראשון בין סבר לבין הבירקביינר, היו אלה האחרונים לא יותר מצבא אספסוף קטן של שודדים שמנה לא יותר משבעים איש.
רבים רואים בהישג של סבר בחישולם ככוח של חיילים מיומנים ומקצועיים כהוכחה לאיכויותיו כמנהיג.
בשנים הראשונות למנהיגותו של סבר על הבירקביינר היו הוא ואנשיו כמעט תמיד בתנועה מתמדת.
באופן כללי נחשבו הבריקביינר כעושי צרות עם סיכוי מועט להצלחה בקרב האוכלוסייה הכללית, שמעל הכול שאפה לשלום.
למרות שהתכנסויות האיכרים לא תרמו רבות לחישולם של לוחמי הבריקביינר, גרמו ארלינג סקקה או מגנוס לבירקביינר להיות במנוסה.
ביוני 1177 הוביל סבר את אנשיו לראשונה לטרונדלג, שם הוא הכריז על עצמו כמלך באספה שהתקיימה באורה.
מאחר שזה היה מקום מסורתי לבחור מלך, הייתה לאירוע זה משמעות סמלית חשובה.
לאחר מכן נעו הבירקביינר דרומה להדלנד, שם הם אולצו לסגת צפונה שוב.
אז החליט סבר לפנות מערבה, בנסותו לכבוש את ברגן בהפתעה.
בכל אופן, בווס ארבו לאנשי הבירקביינר האיכרים המקומיים.
למרות שהבירקביינר נחלו ניצחון, הוסר אלמנט ההפתעה של התקיפה על ברגן, דבר שאילץ את הבירקביינר לסגת מזרחה שוב.
לאחר שכמעט קפאו למוות במעבר ההרים זוגנפיילט, הם העבירו את החורף באוסטרדל.
באביב הבא, לאחר שהות קצרה בויקן, שבו סבר והבירקביינר לטרונדלג.
כעת הם עברו לאסטרטגיה ששמה דגש יותר על עימות ישיר עם האויב.
אף על פי כן, התקפה על נידארוס, הסתיימה בתבוסה בקרב הטמרן.
לאחר שנמלטו דרומה, הם נתקלו בצבאו של מגנוס ברינגרייקה וההתנגשות בין שני הכוחות הסתיימה בניצחון טקטי לבירקביינר.
כשהם מעודדים מניצחונם, שבו הבירקביינר לטרונדלג והצליחו להכניע את האזור ולהישאר בנידארוס למשך החורף.
באביב 1179 תקפו מגנוס וארלינג סקקה את נידארוס ואילצו את הבירקביינר לסגת שוב.
כשהם משוכנעים שהבריקביינר נמלטו שוב דרומה, נכנסו מגנוס ואנשיו לשאננות.
עם זאת, סבר פנה סביב לעמק גאודל וצעד שוב לכוון העיר.
שני הצבאות נפגשו ב-19 ביוני בקרב קלבסקינט.
בקרב זה נהרג ארלינג סקקה והוא הסתיים בניצחון ברור לסבר.
ניצחון זה הבטיח את אחיזתו של סבר בטרונדלג.
לאחר הניצחון של סבר בקלבנסקינט, השתנה אופייה של מלחמת האזרחים.
אנשי טרונדלג קיבלו אותו כמלכם וכעת היו שני הצדדים במלחמה שקולים בכוחותיהם.
בנקודת זמן מסוימת החלה סיעתו של מגנוס להיות מכונה "הקלונג" (Heklunger).
בנורדית עתיקה משמעות המילה Hekle היא ברדס, וככל הנראה הכוונה הייתה לרמז ללבוש המסורתי של הנזירים.
לפיכך נראה שאנשי סיעת ההקלונג קיבלו את שמם מהקשר ההדוק שלהם עם הכנסייה.
לאחר מכן התנהלו מספר קרבות.
באביב 1180 תקף מגנוס שוב את טרונדלג, הפעם כשהוא מתוגבר במגויסים ממערב נורווגיה.
אך בקרב אילבולן, שהתנהל ליד נידארוס, הובסו אנשי ההקלונג ומגנוס נמלט לדנמרק.
כשמגנוס מחוץ לגבולות נורווגיה, יכול היה סבר להפליג דרומה ולכבוש את ברגן, אך אחיזתו באזור נותרה עדיין חלשה.
כשהוא נחוש להשיג ניצחון החלטי כנגד הבירקביינר, שב מגנוס בראש צי בשנה לאחר מכן.
שני הכוחות היריבים נפגשו בים ב-31 במאי 1181 בקרב נורדנס.
הקרב הסתיים בניצחון טקטי של הבירקביינר וההקלונג נמלטו כאשר הם חשבו בטעות שמגנוס נהרג.
כשאנשיו במצב קשה, החליט סבר לסגת לטרונדלג.
כעת נעשו כמה ניסיונות לנהל משא ומתן, אך אלה כשלו עד מהרה.
מגנוס לא היה מוכן לקבל את סבר כמלך שותף בעל זכויות שוות וסבר לא היה מוכן להיות הוסאל של מגנוס.
כשמגנוס שולט על מערב נורווגיה ממקום מושבו בברגן, נתקל סבר בבעיות בהעברת אספקה לאנשיו.
לפיכך הוא הוביל את אנשיו דרומה לויקן, שהייתה מעוז של ההקלונג.
הוא היה יכול לאפשר להם לבזוז את האזור תוך גרימת נזק קל בלבד לתדמיתו.
אף על פי כן מגנוס ניצל היטב את היעדרותו של סבר.
בנובמבר הוא פלש לטרונדלג והצליח ללכוד ולשרוף את הצי של הבירקביינר.
על סבר היה לשוב או להסתכן באובדן המעוז הבטוח שלו.
במהלך קיץ 1182 עשה מגנוס ניסיון לכבוש את נידארוס באמצעות הטלת מצור, אך הוא נהדף תוך ספיגת אבדות כבדות כאשר הבירקביינר תקפו במפתיע בלילה.
כעת פתח סבר בתוכנית בנייה נמרצת של צי ספינות.
ללא צי הוא לא היה יכול לפתח תקוות גדולות להרחיב את תחום השפעתו דרומה.
באביב 1183 תקף סבר את ברגן עם חלק מהצי החדש שלו.
תוך כדי שהוא נמנע מלהתגלות על ידי הצופים של האויב, הוא הפתיע את ההקלונג שלא היו מוכנים ולכד את כל הצי שלהם.
מגנוס נמלט לדנמרק והשאיר מאחוריו את כתרו ואת שרביטו.
בקרבות הימיים של סקנדינביה בימי הביניים, היה יתרון לצד שלרשותו עמדו הספינות הגדולות והגבוהות ביותר, מאחר שפרוש הדבר היה שהצוות היה יכול לתקוף את האויב מנקודה גבוהה עם קליעים ועם כלי נשק אחרים.
סבר בנה את הספינה הגדולה ביותר שהייתה קיימת באותה תקופה, ה"מריסודה".
בשל גודלה הרב, הייתה יעילותה של ה"מריסודה" מוגבלת והיא הייתה שמישה רק בתוך פיורדים צרים.
בין אם בשל מזל טוב או בשל אסטרטגיה נכונה, מצב זה התגלגל עד מהרה לידיו של סבר.
בראשית אביב 1184 שב מגנוס לוויקן מדנמרק עם ספינות חדשות.
באפריל הוא הפליג צפונה לברגן.
בערך באותה עת יצא סבר למחוז סוגן כדי לדכא שם מרידה מקומית וכאשר מגנוס הגיע לברגן ביוני, הוא עדיין היה שם.
לאחר שהוא רדף אחר קומץ אנשי הבירקביינר שהיו בברגן, יצא מגנוס שוב לים כאשר הוא שמע את החדשות על מצבו של סבר.
שני הציים נפגשו בפימרייט שבסוגנפיורד הצר והארוך.
קרב פימרייט היה שדה המאבק האחרון בין הבירקביינר לבין ההקלונג.
לרשותו של מגנוס היו כמה ספינות גדולות, אך אף אחת מהן לא הייתה גדולה כמו ה"מריסודה".
בעוד שה"מריסודה" העסיקה את מחצית מספינות האויב, תקפו שאר הספינות את שארית הצי של מגנוס.
הפאניקה החלה להתפשט כאשר אנשי ההקלונג החלו להימלט אל סיפוני ספינותיהם הגדולות.
עד מהרה החלו ספינות אלו להיות עמוסות יתר על המידה והן החלו לשקוע.
רבים מהאנשים הפצועים והתשושים לא היו מסוגלים לצוף על פני המים והם טבעו, כולל מגנוס עצמו.
רוב שכבת הפיקוד של ההקלונג איבדה שם את חייה, יחד עם אנשים רבים משני הצדדים.
כשהיא נטולת שכבת הנהגה, הפסיקה סיעת ההקלונג להתקיים כסיעה פוליטית.
כעת יכול היה סוף סוף סבר, לאחר שש שנות מאבק, לטעון להיותו המלך היחיד וללא מתנגדים של נורווגיה.
כעת, כאשר הכומר המתוסכל וחבורת הנוודים וחסרי הבית שלו הפכו להיות מלך ושליטי נורווגיה, פעל סבר כדי לייצב את שלטונו.
הוא הציב את נאמניו בעמדות בכירות בכל רחבי הממלכה וניהל משא ומתן לבריתות נישואים בין האצולה הוותיקה לבין האצולה החדשה.
סבר עצמו נשא לאישה את מרגרטה, בתו של אריק התשיעי, מלך שוודיה ואחותו של קנוט הראשון, מלך שוודיה.
למרות שנורווגיה חוותה כמה עימותים בעשורים שלפני כן, הניצחון גרם לפיוס עם מתנגדיו של סבר.
פיוס במקרה של סבר היה קשה.
הייתה זו מלחמה ארוכה בה נפלו חללים רבים יותר בהשוואה לעימותים שקדמו לה.
רוב שושלות האצולה הוותיקות איבדו את אנשיהם והם היו צמאי נקם.
יותר מכך, אותם אנשים רבים שלא היו ממוצא אריסטוקרטי עלו כעת בדרגה והציבו קשיים רבים לאלו שהתקשו לקבל את מעמדם החדש של אלו.
תקופת השלום לא האריכה ימים.
בסתיו 1185 עלה כוחה של סיעת הקובלונגים בוויקן.
מנהיגם, יון קובלונג, היה נזיר לשעבר וטען להיותו בנו של אינגה הראשון.
במובנים רבים הייתה קבוצה זו היורשת הישירה של ההוקלונג, כשרבים מחבריה היו בנים למשפחות לשעבר של ההוקלונג.
עד מהרה השיגו הקובלונוגים שליטה במזרח ובמערב נורווגיה, מעוזם הוותיק של ההוקלונג.
בסתיו 1186 תקפו הקובלונגים את נידארוס.
מתקפה זו באה על סבר בהפתעה.
הוא התבצר בטירת סיון (ציון) שנבנתה לאחרונה.
הקובלונגים, שלא הצליחו לכבוש את הטירה, נאלצו לסגת.
ב-1188 הפליג סבר בראש צי גדול.
הם נתקלו ביריביהם לראשונה בטונסברג, אך אף אחד מהצדדים לא העז להתייצב לקרב של ממש.
סבר תקף את ברגן זמן קצר לפני חג המולד.
יון קובלונג נהרג, וכך הסתיימה ההתקוממות של הקובלונגים.
לאחר מכן התרחשו כמה מרידות קטנות, אך אלה מעולם לא היו יותר מאשר מעשי שוד והן דוכאו ברמה המקומית.
האיום הבא לשלטונו של סבר הגיע ב-1193 מצדה של סיעת האויסקיגן.
קבוצה זו העמידה בראשה כטוען לכתר את זיגרוד מגנוססון, ילד שנטען שהוא בנו הבלתי חוקי של מגנוס החמישי.
המנהיג בפועל של קבוצה זו היה הלקייל יונסון שהיה אחיו החורג של מגנוס.
כשהוא קושר קשר עם האראלד מדדסון, רוזן אורקני, קיבץ הלקייל את רוב אנשיו באורקני ובאיי שטלנד, מכאן שם הקבוצה.
לאחר שהתבססו בוויקן, הפליגו האויסקיגן לברגן.
למרות שהם כבשו את העיר ואת סביבתה, החזיק כוח של אנשי הבירקביינר את טירת סיון.
באביב 1194 הפליג סבר דרומה כדי להתעמת אם האויסקיגן.
ב-3 באפריל נפגשו שני הציים בקרב פלורואג.
כאן הוכיח את עצמו הניסיון הקרבי של אנשי הבריקביינר.
הלקייל ורוב אנשיו נהרגו בקרב.
הכנסייה הנורווגית אורגנה כארכיבישופות עצמאית בנידארוס (טרונדהיים) ב-1152. אייסטיין ארלנדסון, שנבחר להיות הארכיבישוף ב-1161, היה מתומכיו העיקריים של מגנוס החמישי.
בתמורה, הובטח מעמדה של הכנסייה כמוסד עצמאי והיא זכתה בפריבילגיות שונות.
ב-1183 שב אייסטיין לנידארוס מאנגליה ובמהלך שנותיו האחרונות שררה רגיעה ביחסים בין הכנסייה לבין המלוכה.
כאשר מת אייסטיין ב-26 בינואר 1188, נבחר אריק איברסון, הבישוף של סטבנגר, כיורשו.
בשלב זה קיווה סבר ככל הנראה שמערכת היחסים שלו עם הכנסייה תעלה על דרך המלך.
לפיכך הוא פנה לאריק מתוך תקווה כי זה יכתירו, הוכחה ניצחת להכרה בו.
אף על פי כן, מבחינתו של הבישוף אריק, לא היה סבר יותר מאשר מורד ורוצח המלך.
כעת הסלים המצב לקרע גלוי כאשר ניסח סבר רשימה של זכויות של הכנסייה שהיו מנוגדות לחלוטין לחוק הכנסייה שכונן על ידי אולף השני ("הקדוש"), מייסדה של הכנסייה הנורווגית.
הבישוף אריק הטיף מצדו כנגד המלך וכנגד אנשיו ושלח מכתבי תלונה לאפיפיור.
ב-1190 ניסה סבר לאלץ את הארכיבישוף להיכנע לו, בטוענו שאריק עבר על החוק כאשר החזיק כוח חמוש של 90 איש.
על פי החוק היה משמר הארכיבישוף מוגבל ל-30 איש.
במקום לציית לרצונו של המלך, נמלט אריק ללונד (כיום בדרום שוודיה ואז בשליטת דנמרק), שם היה מקום מושבו של הארכיבישוף של דנמרק.
משם הוא שיגר משלחת לרומא כדי לבקש את עצתו של האפיפיור.
בהיעדרו של הארכיבישוף, הידק סבר את שליטתו בבישופים ובמיוחד בניקולס ארנסון.
ניקולס היה אחיו למחצה של אינגה הראשון וב-1190 הוא נבחר להיות הבישוף של אוסלו בניגוד לרצונו של סבר.
לאחר התבוסה של האויסיקיגן בקרב פלורואג, זימן סבר פגישה עם ניקולס בה הוא טען שבידיו הוכחה שהבישוף שיתף פעולה עם האויסקיגן.
המלך האשים את ניקולס בבגידה ואיים עליו בעונש חמור.
ניקולס נכנע לרצונו של סבר וב-29 ביוני, יחד עם הבישופים האחרים, הוא הכתיר את סבר כמלך נורווגיה.
הכומר האישי של סבר נבחר להיות בישוף ברגן.
בינתיים, קיבל הארכיבישוף אריק תשובה מרומא.
במכתב שנשלח ב-15 ביוני 1194 הניח האפיפיור סלסטינוס השלישי את הבסיס לזכויות היסודיות של הכנסייה הנורווגית ותמך באריק בכל דבר ועניין.
כשהוא שואב את כוחו ממכתב זה, יכול היה כעת אריק להטיל נידוי על סבר ולהורות לבישופים הנורווגים להצטרף אליו במקום גלותו בדנמרק.
באביב הבא שלח סבר את תור, הבישוף של האמר, לרומא, כדי לשטוח את טענותיו לפני הכס הקדוש.
הוא יצא בדרכו בחזרה לנורווגיה בראשית 1197, ולפי הסאגות הוא נשא בכליו מכתב מהאפיפיור שביטל את הנידוי של סבר.
בדרכו הוא עבר בדנמרק ושם הוא חלה ומת בנסיבות מסתוריות, אך לא לפני שהוא מישכן את המכתב האפיפיורי.
המשכונאים נסעו לנורווגיה והעבירו את המכתב לידיו של סבר שעשה בו שימוש כהוכחה להסרת הנידוי.
לא קיימים מקורות נוספים אודות הפרשה הזאת וכיום מסכימים רוב ההיסטוריונים שהמכתב היה מזויף.
בינואר 1198 עם מותו של סליסטינוס השלישי נכנס העימות לרגיעה זמנית עד לבחירתו של האפיפיור החדש, אינוקנטיוס השלישי, שהתעדכן במתרחש, אך עד מהרה הסלים הסכסוך.
באוקטובר, הטיל האפיפיור חרם על כל נורווגיה ובמכתב שכתב לאריק הוא האשים את סבר בזיוף.
הוא גם שיגר מכתבים למלכי הממלכות השכנות בהם הוא הפציר בהם להסיר את סבר מעל כסאו.
אלה עשו בדיוק את ההפך: שוודיה המשיכה לתמוך באופן פעיל בבירקביינר וג'ון, מלך אנגליה שלח סוחרים שיעניקו סיוע לסבר.
ב-1200 הזהיר האפיפיור את הארכיבישוף מקנטרברי שלא יקבל יותר מתנות מסבר.
בערך באותה תקופה כתב אחד ממקורביו של סבר נאום כנגד הבישופים.
במסמך זה דן הכותב הבלתי ידוע ביחסים בין המלך לבין הכנסייה.
בהתבססו על עבודות תאולוגיות ידועות כמו "גזירת גרטיאנוס" (Decretum Gratiani) וכמו כתביו של אוגוסטינוס, ניסה כותב המסמך להוכיח שהנידוי שהוטל על סבר היה בלתי צודק ולפיכך לא מחייב.
הכותב גם ניסה להגן על זכותו של סבר למנות בישופים.
כדי לתמוך בעמדה זו היה עליו להתערב בחוק הנורווגי, מאחר שהכנסייה החשיבה זה מכבר את המינויים הללו כסימוניה (מכירת משרות).
כעת היה סבר עסוק מאוד בטיפול במרד של סיעת הבגלר בתמיכתה של הכנסייה והעימות הישיר מול הכנסייה היה למעשה לעניין צדדי, לפחות מבחינתו האישית.
באביב 1196 הוקמה סיעת הבגלר (Bagler) בהלור שבדנמרק כאופוזיציה לסבר.
מנהיגי הסיעה היו ניקולס ארנסון, האציל ריידר סנדמן מוויקן וזיגורד ירלסון, בנו הבלתי חוקי של ארלינג סקקה.
הארכיבישוף אריק נתן גם הוא את ברכתו.
כמלכם הם בחרו באינגה מגנוססון, שלכאורה היה בנו של מגנוס החמישי.
לאחר מכן הם הפליגו לנורווגיה.
באותה עת שהה סבר בוויקן ושני הכוחות היריבים נתקלו אלה באלה, למרות שלא התנהלו קרבות של ממש.