tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נל ואן דן אקר-אשר (בהולנדית: Nel van den Akker-Asher; נולדה ב-10 בדצמבר 1917) הייתה חברת המחתרת ההולנדית וחסידת אומות העולם, שהצילה יהודים בהולנד במלחמת העולם השנייה.
בצעירותה קיבלה חינוך נוצרי והייתה חברה בהסתדרות הנוער הסוציאליסטית באמסטרדם, תנועה שדגלה בשוויון בין יהודים ולא יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה תחת הכיבוש הנאצי, משפחתה הייתה מעורבת בפעילות מחתרתית.
אחיה עסק בהדפסת מסמכים בלתי חוקיים ואביה היה פעיל במחתרת.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, יצרה נל קשר עם קבוצה קומוניסטית שסייעה ליהודים במסתור.
היא הייתה חברה במחתרת החלוצית הבלתי חוקית בהולנד.
בתחילת 1943, לאחר שהכירה את קרל אורוסלן אשר התגורר באמסטרדם, החלה בפעילות להשגת תלושי מזון עבור יהודים במסתור.
בהמשך, החלה לשתף פעולה עם ארנולד דונר שעסק במציאת מקומות מסתור ליהודים.
בשנת 1944 החלה לעבוד עם לורה דורלאכר, חברה בארגון ווסטרוויל.
יחד הן פעלו ליצירת קשרים בין חברי מחתרת נוספים, סיפקו תעודות זהות מזויפות, כרטיסי מזון וכסף למסתתרים, והכינו תשתית להברחת כלואים במחנה וסטרבורק.
הן דאגו וביקרו יהודים במקומות מסתור שונים, כולל את משפחת סלאקר באסן.
פעילותה של נל התרכזה בעיקר במחוז דרנטה, שם היו יהודים רבים שהסתתרו.
בשנה האחרונה של המלחמה, כאשר פעילות ההצלה של תנועת "החלוץ" הועברה לצרפת, שם אורגנה בריחה של כ-80 חברים לספרד דרך הרי הפירנאים, המשיכה נל בפעילותה בהולנד ללא לאות.
היא יצרה קשרים עם תנועת המחתרת ההולנדית באספן והמשיכה בפעילותה עד לשחרור הולנד.
לאחר המלחמה נל ואן דן אקר-אשר נישאה לאחד מחברי תנועת "החלוץ".
נל אשר ואן דן אקר הוכרה כחסידת אומות העולם ב-16 ביוני 1964. בטקס ביד ושם ב-3 באוגוסט 1964, קבלה נל את תעודת ההוקרה והשתתפה בנטיעת עץ בגן חסידי אומות העולם על שם קבוצת ווסטרוויל אליה השתייכה.
"נכנע לדמעות" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי ליאם גולן, שיצא כסינגל ב-25 בנובמבר 2025. השיר פורסם לאחר יציאת הסינגל "למי את מתקשרת", והוצג כחלק מתהליך עבודה לקראת אלבום בכורה.
עם פרסומו, השיר נכלל בשידורים ברדיו ובפלטפורמות מוזיקה מקוונות.
במהלך שידור חי בתוכנית הרדיו "בריזה" של 104.5FM רדיו צפון ו-101.5FM, הושמע השיר מספר פעמים ברציפות במסגרת מהלך עריכתי יזום.
מהלך זה הוביל לעלייה במספר ההשמעות היומי של השיר ולדיון ציבורי סביב מקומו במצעד ההשמעות באותו יום.
את השיר "נכנע לדמעות" כתבו והלחינו רותם חן ואופיר מלול.
מלול שימש גם כמפיק המוזיקלי של השיר.
"נכנע לדמעות" עוסק בהתמודדות רגשית לאחר פרידה זוגית.
מילות השיר מתארות את התקופה שלאחר סיום הקשר, את הקושי בשחרור ואת המפגש החוזר עם זיכרונות ורגשות שנותרו לאחר הפרידה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור כ-180 אלף השמעות.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-25 בנובמבר 2025. נכון לינואר 2026 עומד מונה הצפיות של הקליפ על כ-700 אלף צפיות.
נלי זַקְ"שׂ הייתה משוררת ומחזאית יהודיה-גרמנייה, כלת פרס נובל לספרות בשנת 1966.
נלי ליאוני זק"ש (ראשי תיבות של "זרע קדושים") נולדה למרגרטה לבית קרגר וגאורג ויליאם זק"ש, מהנדס, ממציא ויצרן גומי בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני.
היא הייתה בת יחידה להוריה וזכתה לחינוך מעולה.
עקב בריאות רופפת למדה אצל מורים פרטיים במשך שלוש שנים ורק בשנת 1903 החלה ללמוד בגימנסיה (בית ספר גבוה) לבנות.
בגיל 15 התרשמה עמוקות מ"אגדת יסטה ברלינג", רומן הבכורה של סלמה לגרלף, והחלה עמה בקשר מכתבים, שנמשך כ-35 שנים.
כתבה את שיריה הראשונים בעת שהייתה בת 17. שיריה החלו להתפרסם בעיתונים כשהייתה בת עשרים.
היו אלה שירים שמרניים ורומנטיים, ולימים שינתה לחלוטין את נושאי שירתה ואת צורתה.
בשנת 1921 יצא לאור בתמיכתו של סטפן צוויג ספר השירה הראשון שלה.
בשנת 1940 הייתה מועמדת לעבודות כפייה אצל הנאצים, ורק התערבותה של הסופרת השוודית המפורסמת סלמה לגרלף הצילה את חייה.
לגרלף עירבה בהצלתה את משפחת המלוכה השוודית, ונלי זק"ש ואמה הזקנה חולצו מגרמניה והובאו לסטוקהולם.
חייה בסטוקהולם לא היו קלים, היא התגוררה עם אמה בדירה קטנה והתפרנסה מעבודות תרגום.
שירתה של נלי זק"ש השתנתה לחלוטין עם השואה, והיא הפכה לשירת קינה על העם היהודי שהושמד במחנות ההשמדה.
גם מחזותיה עסקו בנושא הזה, מהיבטים שונים.
עם תרגום יצירתה לאנגלית, בראשית שנות ה-60 של המאה העשרים, התפרסמה ברחבי העולם.
למרות הרקע האישי שלה, פנתה נלי זק"ש ב-27 בינואר 1962 לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון בבקשה לא להוציא להורג את אדולף אייכמן.
הנימוק לטענתה היה שגם בסדום הגרמני היו צדיקים בודדים ושהיא עצמה ניצלה בזכות בודדים כאלה.
נלי זק"ש זכתה בפרס המו"לים הגרמני היוקרתי בשנת 1965. בטקס קבלת הפרס היא אמרה דברים בזכות ההתפייסות עם הגרמנים, והצהירה, שחרף המוראות שעברה היא ואמה, הרי היא מאמינה באפשרות של קיום גרמני אחר.
בשנת 1966, כשהייתה בת 75 שנים, זכתה בפרס נובל לספרות בצוותא עם ש"י עגנון.
היה זה אחד המקרים הבודדים שבו חלקו שני זוכים בפרס הספרותי החשוב ביותר בעולם.
היא מצוטטת כמי שאמרה שבעוד ש"י עגנון מייצג את מדינת ישראל, היא מייצגת את הטרגדיה של העם היהודי.
בשנת 1972 נולדו האיורים מעשה ידיה של הציירת, הגרפיקאית היהודייה-הונגרייה-שוודית לנקה רוטמן לשיריה של נלי זק"ש.
פרס נלי זק"ש מחולק מדי שנתיים על ידי העיר דורטמונד לסופרים שיצירתם מקדמת את ההבנה בין בני האדם.
שירים (נדפס: נלי זקס), עברית: מאיר איילי, ירושלים, 1967.
אלגיות על העקבות בחול, נלי זק"ש, תרגום מגרמנית ואחרית-דבר: ידידיה פלס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
אלי: מחזה מסתורין על ייסורי ישראל ומבחר שירים, תרגם: ד"ר משה שפיצר, ירושלים: ספרי תרשיש, 1966.
מדומה: מבחר שירים, נלי זק"ש, תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר: ידידיה פלס, הקיבוץ המאוחד, 1981.
התכתבות - פאול צלאן/ נלי זק"ש, תרגמה מגרמנית והוסיפה פתח דבר : דינה פון-שוורצה, קשב לשירה, 2014.
תהילים של לילה (מבחר שירים) תרגמה מגרמנית : דינה פון-שוורצה, הוצאת "קשב לשירה", 2020.
שיריה של נלי זק"ש תורגמו מגרמנית ללשונות רבות, בהן תרגום ליידיש:געקליבענע לידער, אויך בילדער פון דער דראמאטישער פאעמע עלי, נעלי זאקס, יידיש: מאיר שטיקר, ניו יארק, 1967.
אליזבת ג'יין קוקרן , נודעה בשם העט נלי בליי וכן בכינוי "פינק" ("ורודה", על שם צבע הבגדים שאמה הלבישה אותה בילדותה), הייתה עיתונאית אמריקאית ילידת פנסילבניה.
בליי ידועה כחלוצה בתחום העיתונאות החוקרת וממציאת הטכניקה של כתבת תחקיר בזהות שאולה כמו גם כאישה הראשונה שהקיפה את העולם ללא גבר מלווה.
טור סקסיסטי בעיתון "פיטסבורג דיספאץ'" שטען שמקומן של הנשים הוא במטבח, עורר אותה לכתוב תגובה לעורך העיתון.
איכותו של המכתב הביאה את עורך העיתון לבקש ממנה להצטרף לעיתון ככתבת.
אותו עורך הוא גם זה שנתן לה את שם העט שלה, על-פי שיר מאת סטיבן פוסטר, היות שבאותה תקופה לא היה נהוג שאישה הכותבת בעיתון תחשוף את שמה האמיתי ברבים.
בליי מיקדה את תשומת לבה באפליית נשים, המציאה את העיתונות החוקרת, והתמחתה בביצוע תחקירים בזהות שאולה.
היא התחזתה לפועלת ופרסמה כתבות תחקיר על תנאי העבודה הקשים של נשים במפעלים בסוף המאה ה-19. כתבותיה של בליי הרגיזו בעלי עסקים רבים, שאיימו על העיתון בהפסקת הפרסום בו אם ימשיך לפרסם את כתבותיה.
עקב כך עזבה בליי את הדיספאץ' ועברה לניו יורק, שם חיפשה עבודה במשך מספר חודשים.
בליי ביקשה לעבוד בעיתונו של ג'וזף פוליצר, "ניו יורק וורלד".
פוליצר שכר את שרותיה, ומשימתה הראשונה הייתה לכתוב כתבה על בית מחסה לחולות נפש שהיה באי בלקוול, מול ניו יורק.
היא התחזתה לחולת נפש, אושפזה במוסד, וחשפה את התנאים הקשים שבהם טופלו החולות במקום.
בעקבות הכתבה נסגר המוסד ובליי זכתה בפרסום רב.
ב-1888 הציעה נלי בליי למערכת הוורלד לערוך מסע מסביב לעולם, באופן דומה למתואר בספרו של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום".
בליי נבחרה למשימה, וב-14 בנובמבר 1889 יצאה בספינה מניו יורק למסע סביב לעולם.
שש שעות מאוחר יותר יצאה אליזבת' ביסלנד, כתבת של העיתון המתחרה, קוסמופוליטן, שקיבלה משימה להתחרות בבליי ולהגיע לפניה, תוך הקפת העולם בכוון ההפוך.
קורות מסעה של בליי פורסמו בכל יום בעיתון והביאו לגל גואה של התעניינות, שהתחזק כשהחלו הימורים לגבי איזו כתבת תגיע ראשונה ולגבי משך הזמן שייקח לה להקיף את העולם.
העיתון ארגן תחרות תחזיות עם פרס של טיול לאירופה.
כשהגיעה בליי לצרפת קיבלה הזמנה לארוחה מז'ול ורן ורעייתו וגם התארחה אצלם לכמה ימים.
לאחר 72 ימים, שש שעות, 11 דקות ו־14 שניות, שבה בליי לניו יורק וזכתה לקבלת פנים נלהבת, שכללה זיקוקין די-נור ומצעד.
המסע והשיא העולמי בהקפת העולם אותו קבעה, הקנו לה שם בינלאומי.
היא גם הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם ללא גבר מלווה.
המתחרה שלה הגיעה ליעדה רק כעבור ארבעה ימים.
הרפתקאותיה של בליי וכתיבתה על נושאים פמיניסטיים הפכו אותה לדמות מוערכת על ידי נשים רבות.
בשנת 1890 יצא לאור ספרה של בליי "מסביב לעולם בשבעים ושניים ימים" בו תואר מסעה מסביב לעולם.
בשנת 1895 נישאה בליי למיליונר רוברט סימן, שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה ופרשה מעיתונאות.
לאחר מותו ב-1904 החלה בליי לנהל את העסק שלו בתעשיית הברזל, וביצעה שינויים רדיקליים למען שיפור תנאי העבודה של העובדים.
בורותה בבנקאות ובהנהלת חשבונות גרמו לפשיטת רגל של החברה.
לאחר מכן חזרה בליי לעיתונאות וסיקרה נושאים כמו ועידת הסופרג'יסטיות ב-1913 ודיווחים מהחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1922, בגיל 57, מתה בליי מדלקת ריאות ונקברה בניו יורק.
נלוקסון (נקרא גם נרקאן, אנגלית: Naloxone) הוא אנטגוניסט אופיואידי טהור שפותח על ידי Sankyo ב-1960. נלוקסון הוא תרופה המשמשת לאיזון השפעת מנת יתר של אופיואידים, כגון הרואין או מורפין, במיוחד במצבים מסכני חיים של דיכוי מערכת העצבים המרכזית ומערכת הנשימה, והירידה בלחץ הדם.
נלוקסון משמש גם לטיפול נסיוני בתסמונת חוסר מולד של תחושת הכאב ואנהידרוזיס, הפרעה נדירה ביותר הגורמת לאדם שלא לחוש כאב או לא להרגיש בשינויי טמפרטורות.
התרופה משווקת תחת שמות שונים, ביניהם נרקאן, Nalone, Evzio ואף נכלל במשכך הכאבים Targin.
נלוקסון אינה מיועדת לטיפול בהתמכרות אלא במצבי חירום כתוצאה ממנת יתר.
נלי קים פורטדו היא זמרת יוצרת ופזמונאית קנדית-פורטוגזית.
תקליטיה נמכרו בלמעלה מ-45 מיליון עותקים, ביניהם 35 מיליון אלבומים ברחבי העולם, מה שהופך אותה לאחד האמנים הקנדיים המצליחים ביותר.
המבקרים ציינו את הרבגוניות המוזיקלית שלה ואת ההתנסות בסוגות מוזיקליות שונות.
פורטדו זכתה להצלחה ראשונית עם אלבום הבכורה שלה בהשראת הטריפ הופ, (2000), שזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית והנפיק את שני הסינגלים "I'm Like a Bird" ו-"Turn Off the Light", שדורגו בעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100. הראשון זיכה אותה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר – אישה".
באלבום השני, Folklore, חקרה הזמרת את שורשיה הפורטוגזים.
הסינגלים מתוכו זכו להצלחה מתונה באירופה, אך ביצועיו המסחריים ביחס לקודמו היו דלים ונחשבו לנפילת הסופמור.
אלבומה השלישי של פורטדו, (2006), זכה להצלחה בין-לאומית והפך לאלבום רב-המכר שלה, עם יותר מ-10 מיליון עותקים שנמכרו ברחבי העולם, מה שהפך אותו גם לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של שנות ה-2000. האלבום, שנחשב להמצאה תדמיתית קיצונית ומחודשת, הנפיק ארבעה להיטים בין-לאומיים: "Promiscuous" (בהשתתפות טימבלנד), "Maneater", "" ו-"".
השתתפותה ב-"Give It to Me" משנת 2007 של טימבלנד באותה העת הפכה לתקדים והשיר עצמו זכה להצלחה בין-לאומית.
הדואט עטור השבחים של פורטדו עם ג'יימס מוריסון, "Broken Strings", גם הגיע לראש המצעדים באירופה ב-2008.
היא הוציאה את האלבום הראשון שלה בשפה הספרדית, Mi Plan, ב-2009, שזיכה אותה בפרס הגראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום הפופ הווקאלי הנשי הטוב ביותר".
בשנת 2012, פורטדו הוציאה את אלבומה החמישי בהשראת הנוסטלגיה, The Spirit Indestructible – הסינגלים מתוכו זכו להצלחה במצעדים השונים ברחבי אירופה.
פורטדו נפרדה מההנהלה שלה והפכה לעצמאית לאחר מכן, והוציאה את אלבומה האינדי-פופ השישי, The Ride, ב-2017 בהוצאת חברת התקליטים שלה נלסטאר אנטרטיינמנט – הוא לא זכה להצלחה.
היא זכתה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלה, כולל פרס גראמי אחד מתוך שבע מועמדויות בסך הכול, פרס גראמי הלטיני אחד, עשרה פרסי ג'ונו, פרס המוזיקה הבריטית אחד, פרס המוזיקה של בילבורד אחד, פרס המוזיקה של MTV אירופה אחד, פרס המוזיקה העולמית אחד ושלושה פרסי הווידאו קליפים המוזיקליים.
לפורטדו יש כוכב בשדרת התהילה של קנדה, והיא עוטרה באות מפקד מסדר הנסיך הנרי ב-28 בפברואר 2014 על ידי אניבל קבאקו סילבה, נשיא פורטוגל דאז.
פורטדו נולדה בוויקטוריה, קולומביה הבריטית שבקנדה להורים מהגרים מפורטוגל שגידלו אותה כקתולית.
בגיל 9 החלה לנגן על יוקולילי וטרומבון, וכמה שנים מאוחר יותר על גיטרה וכלי מקלדת.
בגיל 12 החלה פורטדו לכתוב שירים ובמהלך שנות הנעורים שלה הופיעה פורטדו בתזמורת צועדת פורטוגזית.
לפני שעזבה, הופיעה פורטדו בתוכנית של חיפוש אחר כישרונות צעירים.
בתוכנית, הכירה פורטדו את סולן להקת "The Philosopher Kings" הקנדית, גרלד איטון.
הוא עזר לפורטדו בהפקת הקלטת דמו על-מנת להשיג חוזה הקלטות.
הדמו הוביל את נלי לחתימת חוזה הקלטות עם חברת "DreamWorks".
הסינגל הראשון של פורטדו היה "Party's Just Begun (Again)", ויצא רק בארצות הברית למועדוני הריקודים.
בנוסף, נכנס השיר לפסקול הסרט "Brokedown Palace", מה שהיווה הישג עבור פורטדו.
ב-20 בספטמבר 2003 ילדה פורטדו בטורונטו את בתה נוויס.
אבי בתה הוא ה-DJ גספר גאוניה.
פורטדו וגאוניה היו במערכת יחסים במשך 4 שנים, עד לפרידתם ב-2005.
החוויה המוזיקלית הראשונה של פורטדו הייתה כזמרת רקע של ראפרים ותקליטנים.
במהלך ביקור קיצי בטורונטו, פורטדו הכירה את טליס ניוקירק, חבר בלהקת "Plains of Fascination".
פורטדו תרמה את קולה עבור מספר שירים באלבום ובשנת 1996, כשסיימה את הלימודים, הצטרפה נלי אל הלהקה ועברה לטורונטו.
אך הצליל הכללי של הלהקה היה יותר מדי היפ-הופ וראפ עבור פורטדו, שהאמינה שזה לא מייצג את היכולות הקוליות שלה ולא את האישיות שלה.
פורטדו עזבה את הלהקה ותכננה לחזור לביתה.
פורטדו המשיכה את שיתוף הפעולה עם איטון ובריאן וסט, אשר הפיקו את אלבום הבכורה של פורטדו, "Whoa, Nelly!", שיצא לאור באוקטובר 2000.
הוא הגיע למקום השני במצעד מכירות האלבומים הבריטי, למקום הרביעי במצעד המכירות האוסטרלי ולמקום 23 במצעד הבילבורד בארצות הברית.
האלבום קיבל ארבע מועמדויות עבור פרסי גראמי, וזכה רק בקטגוריית "Best Female Pop Vocal Performance" עבור הסינגל "I'm like a Bird".
הביקורות שיבחו את האלבום בכך שפורטדו הצליחה לשלב סגנונות שונים בהצלחה.
מגזין "Slant" כתב ש"האלבום הוא חוויה מרנינה לאוזן, נעים לשמוע משהו שונה חוץ מנסיכות הפופ ולהקות הראפ-מטאל שקמו לאחרונה".
האלבום מכר עד סוף אוגוסט 2006 יותר מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם.
בנובמבר של אותה שנה יצא אלבומה השני של פורטדו, "Folklore".
בין הסינגלים שיצאו מתוך האלבום: "Força", אשר פירושו "כוח להמשיך הלאה" בשפה הפורטוגזית, "Powerless (Say What You Want)" ו"Try".
אף אחד מהסינגלים לא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד בארצות הברית.
האלבום נכשל במכירות, ומכר עד היום כשני מיליון עותקים.
הסיבה העיקרית לכישלונו היא שינוי סגנון המוזיקה של פורטדו, סגנון פחות "פופי" מאשר אלבום הבכורה, אך סיבה נוספה היא שחברת התקליטים של פורטדו לא יכלה לקדם את האלבום בשל קשיים כלכליים, אשר גרמו להתאחדות עם חברת התקליטים "Universal Music Group".
בשנת 2005 חברת התקליטים של פורטדו, "DreamWorks" שינתה את שמה ל"Geffen Records".
בין השנים 2002–2004 שיתפה פעולה מספר פעמים עם הזמר הקולומביאני המצליח חואנס.
אלבומה השלישי של פורטדו, "Loose", יצא לאור ביוני 2006. האלבום, שהופק בעיקרו על ידי טימבלנד, מכיל סאונד כללי של רית'ם אנד בלוז, היפ הופ ומוזיקה של שנות השמונים.
פורטדו תיארה את האלבום כ"מודרני, פופי ומבהיל" אך הביקורות ביקרו אותה שעזבה את הסאונד הקודם שלה, ושינתה אותו על מנת להצליח מסחרית.
ארבעה סינגלים מובילים יצאו בארצות שונות באלבום: "No Hay Igual", המתחבר אל הקהל הלטיני של פורטדו, יצא רק באמריקה הלטינית; "Promiscuous", בעל צלילי ההיפ הופ המתחבר אל הקהל האמריקאי שוחרר בארצות הברית ו"Maneater", בעל הצליל האפל והפופי, יצא לאור באירופה.
חלוקת הסינגלים הפכה את האלבום לאלבום המצליח ביותר בקריירה של פורטדו, והגיע למקום הראשון במצעד מכירות האלבום בארצות הברית.
הסינגלים הבאים, "Promiscuous" ו"Say It Right", נכנסו למקום הראשון במצעד הקנדי והאמריקאי, "Maneater" למקום הראשון במצעד הבריטי ו-"" במצעד האירופי.
ארבעת סינגלים אלו כיכבו במקומות הראשונים בכל העולם.
ב-2007 השתתפה פורטדו בשיר "Give It to Me" יחד עם טימבלנד וזמר הפופ ג'סטין טימברלייק.
הסינגל הפך לסינגל השלישי המצליח להגיע לפסגת מצעד הבילבורד בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד הבריטי.
ב-16 בפברואר פורטדו יצאה לסיבוב ההופעות "Get Loose Tour".
בסוף שנת 2007 קיבלה פורטדו את פרס "אלבום השנה" בטקס פרסי הווידאו של ערוץ MTV, זאת על אף שהאלבום יצא בשנת 2006.
פורטדו גילמה בפרק של סדרת המתח CSI: NY בעונה ה-3 בפרק ה-15 את הדמות "אווה ברנדט".
פרק זה כלל בתוכו את שיריה "Maneater" ו-"" המופיעים באלבומה האחרון "Loose".
עוד הופיעה פורטדו בפרק של אופרת הסבון היומית "One Life to Live" בארצות הברית, שם ביצעה חלק משיריה על במת מועדון.
בדצמבר 2008 פורטדו החלה להקליט אלבום בספרדית, "Mi Plan".
האלבום יצא ב-15 בספטמבר 2009 וזכה להערכה רבה בקרב העולם הלטיני.
נלי זכתה בפרס גראמי הלטיני באותה שנה גם כן.
בתחילת 2010, בעקבות רעידת האדמה בהאיטי, התארחה בגרסת ההאיטי של השיר "Wavin' Flag" של קיינאן לצד אמנים נוספים מקנדה, ובניהם דרייק, אבריל לאבין, קנדיאל אופיטל וג'סטין ביבר.
באותה שנה היא הוציאה לאור את אלבום האוסף שלה "The Best Of Nelly Furtado" שכלל את מיטב להיטיה ובנוסף גם שני שירים חדשים, "The Night Is Young" ו "Stars".
בנוסף, החלה בסיבוב הופעות לשיווק "Mi Plan" שכלל ארצות רבות באמריקה הצפונית והדרומית, באירופה ואף בערב הסעודית.
בספטמבר 2012 היא שחררה את אלבומה החמישי, שכולו באנגלית, "The Spirit Indestructible".
האלבום לא זכה להצלחה מסחררת עקב שיווק קטן יחסית לאלבומה השלישי, "Loose".
ב-2013 יצאה לסיבוב הופעות לשיווק "The Spirit Indestructible" בקנדה ובאירופה.ב-2017 הוציאה את אלבומה השישי, "The Ride".
ב-1 בספטמבר 2023 השתתפה בסינגל "Keep Going Up" של טימבלנד עם ג'סטין טימברלייק.
ב-22 במאי 2024, יצא לאור השיר "Love Bites", ביחד עם טובה לו ואס ג'י לואיס.
הייתה זמרת סופרן אוסטרלית, האוסטרלית הראשונה שהשיגה הכרה בינלאומית בתחום זה.
מלבה נולדה בשם הלן פורטר מיצ'ל בריצ'מונד (כיום פרבר עירוני של מלבורן) במשפחה מוזיקלית.
כשרונה המוזיקלי התבלט בבית הספר הפרטי היוקרתי שבו למדה.
בשנת 1880 עקרה עם אביה לקווינסלנד.
מלבה נישאה לצ'ארלס ניסבט פרדריק ארמסטרונג, בנו של ברונט, וילדה בן אחד.
על הנייר נמשכו נישואיה קרוב לעשרים שנה, אך בפועל לא החזיקו מעמד יותר משנתיים.
מלבה הייתה רוח חופשית; אימהות ומוסכמות חברתיות לא התאימו לה, אם כי בשלב מאוחר יותר בחייה הייתה קרובה לבנה ולנכדה.
חמותה, שהייתה חרדה לשמור על הקשר עם נכדה, עזרה למלבה ביצירת קשרים בראשית הקריירה שלה.
בשנת 1886 נסעה לאירופה עם משפחתה בניסיון להתחיל בקריירה מוזיקלית.
משלא הצליחה בלונדון, המשיכה לפריז, שם הסכימה מורה ידועת שם, מתילדה מרקזי, להדריך אותה בשירה.
הייתה זו ראשיתה של קריירה מקצועית באוסטרליה ובאנגליה, שהביאה אותה למעמד פרימה דונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן עד לשנות ה-20' של המאה ה-20. הייתה זו מתילדה מרקזי ששכנעה אותה גם לאמץ לה שם במה מתאים."מלבה" נבחר כקיצור של שם עיר הולדתה.
בשנת 1909 קנתה מלבה קוטג' בקולדסטרים, עיר קטנה במרחק 50 ק"מ ממלבורן.
הקוטג' עומד כיום בצומת הכבישים המהירים מארונדה ומלבה (שנקרא על שמה).
כן הקימה בית ספר למוזיקה בריצ'מונד.
על אף קול המלאך שהנחיל לה כבוד והתפעלות, נודעה גם באישיות הדיווה שלה, התובענית והרתחנית; לא פעם קיבלה החלטות של הרגע האחרון לפני הופעה, ולעיתים קרובות דחקה בכוונה תחילה זמרות סופרן אחרות לירכתיי הבימה תוך כדי הופעתן כשהסיטה את תשומת הלב מהן לעצמה.
להרגשתה, שלוש המילים "אני היא מלבה" היה די בהן כדי לתרץ כל משאלת לב או גחמה שלה.
היא לא סבלה יריבות, מכל צד שהוא.
הטנור ג'ון מק'קורמק, בליל הופעת הבכורה שלו בלונדון, ניסה לצאת לקידה לפני הקהל בעוד היא על הבימה, אך היא דחפה אותו אחורה בכוח הזרוע.
"בבית הזה, אין איש קד קידה יחד עם מלבה."
אם אפשר לאמוד גדולה של זמרת על פי מידת התיעוב שרחשו לה עמיתיה, הרי שמלבה הייתה ללא ספק הדגולה בזמרות בכל הזמנים.
בספר הזכרונות של אמה איימס, מלבה היא כוח זדוני ללא שם, שסיכל בזו אחר זו הזדמנויות קידום לאיימס.
גם טיטה רופו, רוזה פונסל, ג'ון מק'קורמק, לואיזה טטרציני, פרנסס אלדה ואחרים סיפרו על התנסויות שליליות עם מלבה.
בשלב מאוחר יותר בחייה אמרה איימס, שלמלבה היה קול יפהפה, אבל על גילומה את מרגריט ב"פאוסט" אמרה בלצון, כי "מלבה הייתה תולה תכשיטים על אפה לו יכלה!"
צדק פיוטי מסוים נעשה כשאנריקו קארוזו, בהצגת "לה בוהם", הידק אל כף ידה, דרך בדיחה, נקניקיה לוהטת שהחביא בכיסו בזמן ששר "Che gelida manina, se la lasci riscaldar".
("כה קרה היא ידך הקטנה, תני ואחמם אותה").
על אף המשטמה שעוררה בעמיתיה, קרה מדי פעם שמלבה סייעה לקידום הקריירה של זמרים צעירים ממנה.
הבריטון ג'ון בראונלי היה אחד מהם, והיה זה בראונלי שליווה את מלבה בהקלטותיה המסחריות האחרונות ב-1926, שאיכות קולה נשמעת בהן צעירה ושמורה להפליא.
מלבה גם "גילתה" זמרת סופרן לירי בשם סטלה פאואר, שקולה הזכיר, כך סברה, במידה רבה את קולה היא; פאואר כונתה "מלבה הקטנה", אבל בהיעדר שאפתנותה של מלבה, נישאה עד מהרה, ילדה תינוק ופרשה מן השירה.
בשנת 1920 הופעה בשידור רדיו חלוצי מן הסדנה של גוליילמו מרקוני בצ'למספורד, אנגליה, אלא שלאחר מעשה התחוור לה, שאנשים יוכלו לשמוע את קולה ברדיו חינם אין כסף ועל כן, בדרכה האופיינית, לא חזרה עוד לעולם להופיע ברדיו.
"פרידתה" הרשמית של מלבה מקובנט גארדן ב-1926 הוקלטה.
קולה עודנו נשמע רענן במידה ראויה לציון ובסיום הערב היא פונה אל הקהל בנאום רווי דמעות.
אחרי "פרישות" רבות ביצעה לבסוף את הקונצרטים האחרונים שלה באוסטרליה ב-1928; בסידני ב-7 באוגוסט, במלבורן ב-27 בספטמבר ובגלונג בנובמבר.
לאחר זאת יצאה לאירופה ובהמשך, במצרים, חלתה בקדחת, שממנה לא הצליחה להחלים כליל.
היא חזרה לאוסטרליה אבל מתה בשנת 1931 מהרעלת דם.
בגיל 69. הכנסייה הסקוטית במלבורן, שאותה בנה אביה ושבה שרה במקהלה בנעוריה, שילחה אותה לדרכה האחרונה בהלוויה מפוארת.
היא נקברה בלילידייל, סמוך לקולדסטרים.
שיירת מכוניות ההלוויה נמשכה לאורך קילומטר ודבר מותה התפרסם בכותרות ראשיות בעמודים הראשונים של עיתוני הממלכה המאוחדת ואירופה.
הסיבה למותה נשמרה זמן רב בסוד, אבל מסתבר שהייתה זו תוצאה של זיהום במהלך ניתוח פלסטי, "מתיחת פנים".
כמה הקלטות של קולה, שנעשו בתחילת המאה ה-20, חודשו על גבי תקליטורים לטובת מאזינים בני ימינו.
דיוק הצליל בהקלטות משקף את מגבלות ימיה הראשונים של הקלטת הקול המסחרית.
שמה נקשר בשני מאכלים, מנת קינוח (אפרסק מלבה) וטוסט מלבה, שאת שניהם יצר השף הצרפתי אוגוסט אסקופייה.
עוד זוכרים אותה בביטוי האוסטרלי "יותר קמבקים מנלי מלבה", השם ללעג את הסדרה האינסופית, לכאורה, של מסעות "פרישה" שערכה בשנות ה-20'.
אולם המוזיקה באוניברסיטה של מלבורן ידוע בשם "אולם מלבה".
דיוקנה מעטר את שטר הכסף האוסטרלי בסך 100 דולר.
חצי האי מלבה בארץ המלכה מרי שבאנטארקטיקה נקרא על שמה של נלי מלבה, שהייתה פטרונית משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
נלי טיילו רוס (Nellie Tayloe Ross; 29 בנובמבר 1876 - 19 בדצמבר 1977) הייתה מושלת ויומינג ה-14, האישה הראשונה שכיהנה כמושלת בארצות הברית והאישה הראשונה שכיהנה כראש המטבעה הלאומית של ארצות הברית.
רוס נולדה בשם נלי דייוויס טיילו באזור חקלאי בצפון מערב מדינת מיזורי, ארצות הברית.
הוריה, ג'יימס ואליזבת', היו צאצאים (בנפרד) לאישים אמריקנים חשובים.
שנות ילדותה של רוס היו רצופות טרגדיות משפחתיות.
הוריה שכלו שני בנים שנפטרו בגיל צעיר, בית החווה שלהם נשרף, הם עזבו את המדינה וביעדם החדש חייה של המשפחה לא היו קלים יותר; אחותה הקטנה של רוס נפטרה גם היא ולאחר מספר שנים מתה גם האם.
אביה נקלע לקשיים כלכליים והם עברו דירה בפעם השנייה, הפעם לאומהה, נברסקה.
רוס שכבר הייתה עלמה צעירה סייעה למשפחתה על ידי מתן שיעורים פרטיים בפסנתר.
בהמשך היא למדה הוראה בתוכנית דו-שנתית בסבסוד העירייה, ובמשך מספר שנים עבדה כגננת.
בתחילת המאה ה-20, נסעה רוס הצעירה לבקר קרובי משפחה בטנסי.
בעת ביקור זה פגשה רוס עורך דין צעיר בשם ויליאם ברדפורד רוס.
בספטמבר 1902, לאחר יותר משנה של היכרות, נישאו השניים.
ויליאם רוס החליט לעסוק במשפטים במערב והזוג הצעיר עבר לעיר שאיין, בירת ויומינג.
פחות משנה לאחר שנישאו ילדה רוס תאומים.
בהמשך נולד בן נוסף שנפטר בגיל צעיר ולאחר מספר שנים נולד לזוג בן רביעי.
ויליאם הצליח בתחומו ובנוסף לעיסוקו בתחום המשפטים פנה לפוליטיקה והפך לאחד האנשים הבכירים במפלגה הדמוקרטית במדינת ויומינג.
ויליאם התמודד על מספר משרות ציבוריות, אך בכולן הפסיד במדינה השמרנית והרפובליקנית בעיקרה.
במהלך נישואיהם רוס לא עבדה.
היא גידלה את ילדיהם ולקחה חלק בפעילויותיו של מועדון נשים מקומי.
בשנת 1922 התמודד ויליאם על משרת מושל ויומינג.
ויליאם פנה למצביעים פרוגרסיביים משתי המפלגות הגדולות וכך סלל את דרכו לתפקיד המושל ה-12 של ויומינג.
לאחר כשנה וחצי בתפקיד חלה ויליאם, בעקבות סיבוכים של ניתוח להסרת התוספתן.
אנשי המפלגה הדמוקרטית פנו לאלמנתו של ויליאם, נלי טיילו רוס, וביקשו ממנה להתמודד על התפקיד.
רוס לא מיהרה להשיב לבקשה זו, אך לבסוף הסכימה להצעתם.
היא זכתה במינוי מטעם המפלגה ולאחר מכן פנתה למצביעים בשני מכתבים, שם פרסה בפניהם את תוכניותיה להמשיך את חזונו של בעלה, חזון שלטענתה ידעה טוב יותר מכולם.
פרט למכתבים אלו סירבה רוס לצעדי פרסום ויחסי ציבור.
האלמנה נגעה ללבם של רבים מתושבי ויומינג.
גם הרעיון שמדינתם תהיה הראשונה בה תיבחר אישה לתפקיד הרם הלהיב רבים.
ביום הבחירות, 4 בנובמבר 1924 נבחרה רוס למשרת המושל.
באותו היום נבחרה גם מרים א.
פרגוסון לעמוד בראש מדינת טקסס, אך פרגוסון, גם היא רעייתו של מושל (בעלה הודח מתפקידו) נכנסה לתפקידה רק ב-21 בינואר 1925. רוס נכנסה לתפקיד ב-5 בינואר וכך זכתה להיות האישה הראשונה בארצות הברית שהושבעה כמושלת.
רוס התיישבה על כורסת המושל בינואר 1925 והחלה לקדם את מדיניותו של בעלה.
מדיניות זו, קראה, בין היתר לקיצוץ מסים והקטנת הבזבוז הממשלתי, תמיכה בחוקי היובש, תמיכה כספית בענף החקלאות, רפורמה בענף הבנקאות (בנקים רבים היו בסכנת קריסה באותה עת), וקידום חוקים שיגנו על קטינים ונשים במקומות עבודה.
כהונתה של רוס כמושלת דמוקרטית במדינה הרפובליקנית לא הייתה מוצלחת בעיקרה ולא נשאה פירות רבים.
רוס נכשלה בניסיונה להיבחר מחדש, ובינואר 1927 נפרדה מתפקידה.
אך רוס לא נעלמה מעין הציבור; היא נסעה ברחבי ארצות הברית, העבירה הרצאות, כתבה מאמרים, ובשנת 1928 מונתה לתפקיד סגן יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), הגוף המנהיג את המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1932 סייעה לקמפיין הבחירות של מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בין מינויו הרבים לאחר היבחרו, הוא מינה את נלי טיילו רוס למנהלת המטבעה הלאומית של ארצות הברית, הגוף הפדרלי שאחראי על ייצור מטבעות עבור ממשלת ארצות הברית.
תפקיד שעד אותה עת מונו אליו גברים בלבד.
בתפקיד זה זכתה רוס להצלחה רבה; היא יזמה אוטומציה במטבעה, דבר שאפשר לצמצם את כוח האדם ב-75 אחוז ולחסוך כסף רב.
רוס כיהנה כראש המטבעה הלאומית במשך כל תקופת כהונתו של רוזוולט וגם במשך כהונתו של הארי טרומן, סך הכול כעשרים שנה.
ב-1953 כבשו הרפובליקנים את הבית הלבן, ורוס סיימה את תפקידה ויצאה לפנסיה.
רוס נפטרה בגיל 101, בעיר וושינגטון.
היא נקברה בחלקה המשפחתית בבית הקברות לייקוויו בשאיין, ויומינג.
תפקידה של רוס כראש המטבעה הלאומית של ארצות הברית היה התפקיד המשמעותי ביותר בקריירה שלה, אך היא זכורה בעיקר כאישה הראשונה שהושבעה כמושלת.
נלי ומר ארנו הוא סרט צרפתי משנת 1995 אותו ביים קלוד סוטה ובו מככבים מישל סרו, עמנואל ביאר וז'אן יו אנגלד.
הסרט זכה בפרס סזאר לבמאי הטוב ביותר ובפרס השחקן הטוב ביותר זכה מישל סרו.
נלי (ביאר) נשואה לג'רום (ברלין), גבר שהפסיק לעבוד ולחפש עבודה.
נלי עובדת חלקית בבית דפוס, אולם היא מפגרת בתשלום עבור שישה חודשים שכירות של הדירה בה היא דרה עם בעלה.
היא נפגשת עם ז'קלין בבית קפה, שם היא פוגשת את פייר, איש עסקים עשיר שיצא לגמלאות.
לאחר שהוא נוכח לדעת שנלי שקוע בחובות, מחליט ארנו בספונטניות לתת לה 30,000 פרנקים כמתנה.
נלי נענית להצעה באי-רצון, מסלקת את חוב השכירות שזמן פירעונו חלף ומעתיקה את מקום מגוריה לדירה אחרת.
נלי נאותה להקליד את זכרונותיו של ארנו, ברם ארנו מתעקש שלא יהיה זה תשלום עבור הכסף שהוא כבר נתן לה, אלא שהוא ישלם לה עבור העבודה.
כך למדה נלי עוד אודות חייו של ארנו: הוא היה שופט במושבה צרפתית ולאחר מכן איש עסקים.
נלי מנהלת רומן עם העורך של ארנו.
נלי ולדימירובנה קים היא מתעמלת עבר מברית המועצות.
היא אלופה אולימפית משתי אולימפיאדות, בעלת 6 מדליות מהן 5 זהב, אלופת עולם בעלת 11 מדליות מהן 5 זהב ואלופת אירופה.
כיום, קים מאמנת ושופטת התעמלות.
קים נולדה בשוראב, שבטג'יקיסטן (באותה תקופה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית) לאב ממוצא קוריאני - ולדימיר ולאמא ממוצא טטרי - אלפיה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בווארנה בולגריה בשנת 1974 זכתה קים בשתי מדליות, מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית ארד בתרגיל על הקורה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה קים ב-4 מדליות מהן שלוש מדליות זהב.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בשטרסבורג צרפת בשנת 1978 זכתה קים ב-4 מדליות מהן 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על סוס הקפיצות (19.625 נקודות) ובתרגיל הקרקע (19.775 נקודות) בצוותא עם בת ארצה ילנה מוחינה.
מדליית כסף בתחרות הקרב רב אחרי מוחינה ולפני נטליה שפושניקובה אף היא מברית המועצות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפורט וורת' ארצות הברית בשנת 1979 זכתה קים ב-5 מדליות מהן 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב בתחרות הקרב רב, (78.650 נקודות) לפני מקסי גנאוק ממזרח גרמניה (78.375 נקודות) ומליטה רון מרומניה (78.325 נקודות), מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על הקורה ובתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה קים בשתי מדליות זהב בתחרות הקבוצתית, לפני רומניה ומזרח גרמניה ובתרגיל הקרקע בצוותא עם נדיה קומנץ' (19.875 נקודות) לפני שפושניקובה וגנאוק (19.825 נקודות) ובכך הגנה על תוארה.
קים עבדה תקופה ארוכה כמאמנת, אימנה מספר נבחרות לאומיות, ושפטה בתחרויות בינלאומיות רבות.
כנשיאת הוועדה הטכנית של התעמלות הנשים האמנותית (Women's Artistic Gymnastics Technical Committee), קים מפקחת על קביעתם של כללים חדשים בהתעמלות הנשים, בכללם מערכת חדשה של ניקוד (Code of Points) אותה פיתחה הפדרציה הבינלאומית להתעמלות (Fédération Internationale de Gymnastique) בשנים 2004–2005 ומיושמת החל מ-2006.
קורנל היינס ג'וניור הידוע בשם הבמה שלו נלי פלסטר (Nelly) הוא ראפר, זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי, שחקן ויזם אמריקאי.
קורנל היינס ג'וניור נולד באוסטין טקסס, שם שירת אביו בצבא, וכאשר היה בן 7 התגרשו הוריו.
כשהיה נער עבר עם אמו ליוניברסיטי סיטי בסמוך לסנט לואיס שבמיזורי.
עוד בהיותו בתיכון, בשנת 1993, הקים עם חבריו הרכב היפ הופ בשם סנט לונטיקס שנהנה מפופולריות מקומית.
בשנת 1999 הוצע לנלי חוזה הקלטות בחברת יוניברסל רקורדס השייכת ליוניברסל מיוזיק גרופ, נלי חתם ופתח בקריירת סולו, אך המשיך לפעול בסנט לונטיקס.
נלי החל לעבוד על אלבום הבכורה שלו, "Country Grammar", בסוף שנת 1999, והאלבום יצא ב-27 ביוני 2000. האלבום הצליח והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של הבילבורד - בילבורד 200. בסך הכל נמכר האלבום בארצות הברית בלמעלה מתשעה מיליון עותקים (פלטינה 9×).
מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים כשהמצליח מביניהם "(Hot Shit) Country Grammar", הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד שירי הראפ של הבילבורד.
לאחר הצלחת אלבום הבכורה של נלי הוציאו גם חברי סנט לונטיקס את אלבום הבכורה של ההרכב: "Free City".
סינגל נוסף "#1" השתתף בסרט יום אימונים מסוכן שיצא בשנת 2001.
האלבום הבא אותו הוציא נלי היה "Nellyville".
האלבום יצא ב-25 ביוני 2002, וכבר בשבוע הראשון ליציאתו הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200. "Nellyville" נמכר בלמעלה משישה מיליון עותקים בארצות הברית (פלטינה 6×), ובלמעלה מ-400,000 עותקים בקנדה (פלטינה 4×).
מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים, השני מתוכם "Hot in Herre" הצליח ברחבי העולם והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. הסינגל השלישי מהאלבום, "Dilemma", אשר משתתפת בו גם הזמרת קלי רולנד, הצליח אף יותר מקודמו והגיע למקום הראשון במצעדי פזמונים בארצות הברית, אוסטרליה, בלגיה, הולנד, גרמניה, אירלנד, שווייץ ושוודיה.
ב-2003 יצא דיסק הכולל גרסאות רמיקס לשירים שהוציא נלי עד כה בשם "Da Derrty Versions: The Reinvention".
ובאותה שנה השתתף נלי בשיר "Shake Ya Tailfeather" מהסרט [בחורים רעים 2] יחד עם שון קומבס ומרפי לי.
ביום ה-14 בספטמבר 2004 הוציא נלי שני אלבומים: "Sweat" ו-"Suit".
האלבום "Sweat" שויך יותר לסוגת הראפ וההיפ הופ והוא הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200. מהאלבום יצאו שלושה סינגלים באחד מהם, "Tilt Ya Head Back", משתתפת הזמרת כריסטינה אגילרה.
"Suit" נחשב יותר למשתייך לז'אנר ה-R&B והוא הצליח יותר מ-"Sweat".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, וגם מתוכו יצאו שלושה סינגלים: "My Place", "Over and Over" ו-"'N' Dey Say".
ב-"Over and Over" מתארח זמר הקאנטרי טים מקגרואו, והוא הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-2005 יצא אלבום בשם "Sweatsuit" שהכיל שירים משני האלבומים Sweat ו-Suit.
עם יציאת האלבום יצאו סינגלים נוספים ביניהם "Grillz", בו משתף נלי פעולה עם פול וול ואלי & גיפ, שהגיע למקום הראשון במצעד ההוט 100.
ב-2006 יצא אלבום האוסף "Who's the Boss" של הסנט לונטיקס עם נלי.
ב-16 בספטמבר 2008 הוציא נלי את אלבומו הרביעי "Brass Knuckles", האלבום הגיע למקום השלישי בבילבורד 200 ולמקום הראשון במצעד אלבומי הראפ של הבילבורד.
מהאלבום יצאו שלושה סינגלים: "Party People", ו-"Stepped on My J'z", ב-"Body on Me" משתתפים אייקון ואשנטי .
האלבום הגיע רק למקום העשירי במצעד הבילבורד 200. עד כה יצאו ממנו שלושה סינגלים, בתוכם "Just a Dream" שהגיע למקום השלישי במצעד ההוט 100, ולראשון בישראל במצעד גלגלצ.
הקריירה של נלי כשחקן החלה בשנת 2001 כששיחק בסרט האינדי סניפס, בסרט שיחק את דמותו של ראפר מפורסם.
הסרט הגדול ביותר בו שיחק הייתה הקומדיה משחק מכור.
בסרט כיכבו אדם סנדלר וכריס רוק, בפסקול הסרט נכלל שיר של נלי בשם "Boom".
בשנים 2008 ו-2009 שיחק נלי במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה CSI: ניו יורק.
בשנת 2011 נלי הופיע בתור תפקיד אורח בתוכנית 90210. ב-2014 שיחק בסרט "השפעה" בכיכובו של סילבסטר סטאלון.
מאז שנת 2001 נלי זכה והיה מועמד למספר פרסים:
פרסי גראמי - היה מועמד 12 פעמים מתוכן זכה 3 פעמים.
פרסי המוזיקה האמריקאית - היה מועמד 6 פעמים מתוכן זכה 3 פעמים.
פרסי ה-BET - היה מועמד 5 פעמים מתוכן זכה פעמיים.
פרסי המיוזיק וידאו של ה-MTV - היה מועמד 7 פעמים מתוכן זכה פעמיים.
נלי מקיי היא זמרת, פזמונאית ושחקנית אמריקאית אשר הייתה בעברה סטנד-אפיסטית, הידועה בזכות אלבומי שיריה והופעת הבכורה שלה בשנת 2006 על בימת ברודוויי במחזמר "אופרה בגרוש".
המוזיקה של מקיי היא מסגנונות מוזיקליים שונים: ג'אז, ראפ, דיסקו ופאנק.
בשנת 2003 הקליטה מקיי את אלבומה Get Away from Me (מילולית: "התרחק ממני") עם המפיק ג'ף אמריק.
שם האלבום הוא משחק מילים על אלבומה של נורה ג'ונס Come Away With Me.
חוזה ההקלטה המקורי עם קולומביה רקורדס היה לאלבום ובו 13 שירים אולם מקיי שכנעה את חברת התקליטים להוציא אלבום כפול.
אלבום הבכורה יצא לחנויות בפברואר 2004 וזכה לביקורות מהללות.
היא יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית ביולי 2004 כמופע חימום לזמרת אלאניס מוריסט.
מקיי אף כתבה ושרה מספר שירים לסרט "השמועה אומרת ש...", אשר יצא לאקרנים בשנת 2005 בכיכובה של ג'ניפר אניסטון.
באוקטובר 2006 יצא אלבומה Pretty Little Head בהוצאה פרטית.
אף זה היה אלבום כפול וליווה אותו ספרון בן 44 עמודים.
בשנת 2006 הופיעה מקיי לראשונה על בימת ברודוויי במחזמר אופרה בגרוש בתפקיד פולי.
בספטמבר 2007 שוחרר אלבומה השלישי, Obligatory Villagers.
באלבום תשעה שירים בלבד ואורכו 30 דקות.
היה זה אלבומה הקצר ביותר עד היום.
באוקטובר 2009 יצא אלבומה Normal as Blueberry Pie - A Tribute to Doris Day ובו 12 גרסאות כיסוי לשיריה של דוריס דיי ושיר מקורי אחד.
בספטמבר 2010 יצא אלבומה החמישי Home Sweet Mobile Home.
בשנת 2009 היא השתתפה בביצוע שיר של להקת טאלי הול.
נלי אגסי (נולדה ב-14 באוקטובר 1973) היא אמנית ישראלית, העוסקת בזמן ובתנועה תוך שימוש במגוון טכניקות: רישום, פיסול רך, רקמה, עבודות גוף, וידאו, מיצגים ומיצבים.
אגסי מציגה מאז שנת 1997 וכיום היא חיה בשיקגו, ארצות הברית.
נלי אגסי נולדה בתל אביב בשנת 1973. בתם של האמנים מאיר אגסי ורותי אגסי.
גדלה בצפון תל אביב ולמדה בבית הספר היסודי אוסישקין ונדדה בין כמה תיכונים אך בעיקר בתיכון חדש.
מבית הספר תיכון חדש עברה לויצו צרפת ולמדה שם אמנות, ריקוד, ציור ומשחק.
במסגרת לימודיה באנגליה, התחילה אגסי בלימודי תואר ראשון בפיסול בסנטרל סט.
מרטינ'ס, בית הספר גבוה לאמנות, המשיכה בלימודי תואר שני במכללת צ'לסי לאמנות ועיצוב, וכן השלימה לימודיה בארץ בקמרה אובסקורה ובבית הספר של רקפת לוי.
עם שובה לארץ הוכרה עבודתה עד מהרה, והיא הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בהרבה תערוכות קבוצתיות.
בין השאר הציגה מעבודותיה במוזיאון ישראל במוזיאון תל אביב במוזיאון הרצליה חיפה ופתח תקווה.
וכן הוצגו עבודותיה מחוץ לישראל.
נלי אגסי עובדת עם גלריה דביר.
זכתה בפרס גוטסדינר, 2003, לאמנים צעירים.
זכתה בפרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2011.
אגסי נשואה לאמן אסף עברון.
2000–2001 – תואר שני, מכללת צ'לסי לאמנות ולעיצוב, לונדון.
יצירותיה של אגסי עושות שימוש בגוף ככלי מרכזי לביטוי אמנותי.
בעבודותיה המוקדמות השתמשה במדיום המיצג ככלי לבדיקת גבולות הגוף.
עבודת המיצב והמיצג "אסור לצאת מהקווים ואסור לגעת ברצפה" (1999), עשתה אגסי שימוש בחוטים אדומים שבאמצעותם בדקה את היחס שבין הגוף הנשי לסביבה.
יחס דומה מופיע גם בעבודות כדוגמת "שמלת קיר" (2002) או "נוף שאול", בהן הפך בגד שנוצר בתהליך עבודה עמלני, לאלמנט אדריכלי.
בנוסף, שילוב המדיומים משמש אותה על מנת לבחון את נקודות המפגש והחיכוך בין הפרטי לחברתי, ובין האינטימי לציבורי.
בריאיון לעיתון הארץ אגסי מעידה על עצמה: "לאורך תהליך העבודה שלי אני בוחנת את החשיפות וההיחשפות של עצמי, את הטריטוריה הפרטית האינטימית שלי תוך שהיא נתונה בתוך טריטוריה ציבורית".
סיום לימודי האמנות של אגסי ותחילת פעילותה כאמנית מיצג, שלובים בחוויה של אובדן ומוות.
מאז 1998 ועד היום יש באמנות הגוף, במיצגים, בהצבות ובעבודות הנייר והתפירה של אגסי, מרכיב ריטואלי של ריפוי, ניסיון למצוא מרפא בהווה על ידי ריפוי, חבישה, של פצעי העבר.
בעבודותיה של אגסי יש הדים לאמנות שנות השבעים ומודעות רבה לתולדות אמנות הגוף, אך העיסוק שלה בגוף הוא אישי יותר, קרוב לחוויה אוטוביוגרפית.
קולה לא מבקש לתקן, לעורר טראומות משותפות או לעסוק בשאלות של מגדר, אף על פי שיש בו התייחסות לקודים חברתיים ותרבותיים, אלא יש בו רצון לשתף בחוויה רגשית.
מרבים לקשור את עבודתה אל אגסי לאמנות הבינלאומית העכשווית - שאלות של גוף ומרחב, זהות ומגדר, מתחברות לעבודותיהן של אמניות אחרות כמו קיקי סמית, רבקה הורן ואווה הסה.
עם זאת, ניתן למצוא בעבודותיה של אגסי, במיוחד במאוחרות שבהן, חיבור אל מסורות באמנות הישראלית-יהודית.
אחד המאפיינים הבסיסיים בעבודותיה של אגסי הוא שהן פונות אל הצופה באופן ישיר ובלתי אמצעי, מציעות את עצמן באופן אינטימי.
לאגסי יש את היכולת להמיר ולהפעיל אובייקטים, חללים או מצבים ובכך להפוך אותם לייחודים לה.
בעבודות המיצב והמיצג לרוב אגסי יוצרת סביבה פיסולית רכה, המעצימה ומרחיבה את נוכחותה בחלל, בכך מאתגרת את שאלת היחסים בינה לבין המרחב הציבורי שבו היא פועלת ומציגה.
בעבודות אלה, וגם בעבודות הנייר, הרקמה והבד, היא פורטת לקווים, לחוטים ולרפרופים את נימי הנימים של תודעתה ושל נפשה באופן שאינו נרטיבי מחד אך גם אינו מופשט מאידך.
עבודות הווידאו תופסות מקום מרכזי ביצירתה של אגסי.
ב-2012 היא הציגה תערוכה שלמה המוקדשת להן במוזיאון ישראל.
עבודות הווידאו שהוצגו בתערוכה הן תיעוד בן כמה דקות של פעולה חוזרת ואפשר לקרוא אותן כיומן מצולם המשלב את התיעודי הארכיוני עם הסימבולי והרגיש.
באמצעות פעולות טקסיות וסמליות שהיא מבצעת, העבודות משמשות כמעין תיעוד של מצב נפשי.
פעולות אלו לעיתים כרוכות בכאב פיזי כמו שיוף או סיבון חזרתיים של עור גופה.
עבודות אלו מתאפיינות בגישה כמעט אינטואיטיבית כפעולת הצילום נעשית בתנאים מינימליים ופשוטים והתהליך עצמו הוא חלק שאינו משני לתוצר הסופי.
ברוב עבודותיה אגסי מצטלמת חזיתית, מקו החזה ומעלה, ללא לבוש או פריטים מזהים נטולת הגדרות לאומיות, חברתיות או מעמדיות.
במובן זה עבודתה אוניברסלית, לא תלוית מקום, ומעבירה חוויה שניתנת להזדהות – מבט מול מראה, מבט נשי של נערה-אישה הבוחנת את עצמה בעין לא-בוטחת וכנה.
צורת צילום זו יוצרת אצל הצופה תחושה כמעט מציצנית.
המפגש שנוצר במעמד זה בין הפרטי לציבורי יוצר בו-זמנית חוסר נוחות והגברה של אותנטיות המפגש.
מאפיין נוסף ביצירות הווידאו שלה הוא העיסוק בצבע אדום דם.
האדום מבליט את העיסוק בגוף הפצוע ויש בו גם היבט חושני.
בעבודתה "להבה אדומה" למשל, אגסי עומדת מול המצלמה כשהיא מאופרת באודם אדום.
היא נראית כמי שעומדת לצאת מהבית ועוצרת רגע להעיף מבט במראה (מצלמה) אלא שאז היא מתחילה למרוח את האודם משפתיה אל פניה עד שאלו נהיים בעצמם אדמדמים.
האוצר אמיתי מנדלסון מציין כי האודם מייצג מיניות התחומה בקווים ברורים המייצגים את הקודים החברתיים.
בפעולתה אגסי "חוצה את הקווים" כפי שהאודם שהיא מורחת חוצה את גבולות השפתיים.
האודם המופיע בעבודה זו ובאחרות, מציג קשר לייצוגים נשיים מקובלים והפיכתם למזיקים וחסרי שליטה כניסיון לחתור תחת הסדר חברתי אותו הוא מייצג.
כל עבודה כמו מתעדת מצב נפשי באמצעות פעולה סמלית וטקסית, שלעיתים כרוכה בכאב פיזי.
העבודה Peel-In מ-2002 מציגה טכניקה קוסמטית של Peeling, הורדת שכבות עור לצורך החלקתו ו"מניעת הזדקנות", אך הקילוף שואף לגעת הכי קרוב במהות, במרכז העצבים הרגשי.
עבודה זו מעידה על בקשתה של אגסי להיכנס פנימה ולחשוף, בלי מילים ולעיתים אף בלי נושא מוגדר, רגש, מחשבה או מצב נפשי.
בעבודות הווידאו, שהן דיוקנאות של האמנית בפעולה, יש עיסוק אינטימי חף מדרמה – והוא זה שהופך אותן לבעלות עוצמה רבה, פיוטיות ורגישות.
האינטימיות מעניקה אותנטיות למסרים ולסמלים הנוגעים לקודים חברתיים ותרבותיים, לתולדות האמנות ואף לאיקונוגרפיה דתית.
אלמנט מרכזי החוזר על עצמו ומופיע בעבודתה המסועפת של אגסי לאורך השנים הוא הטיפול החוזר באזור בית החזה.
עבודותיה של אגסי חוזרות ונוגעות באופנים שונים באזור בית החזה.
אזור זה בעבודותיה של אגסי הפך עם השנים לטריטוריה מוכרת ביתית שדווקא במסגרתה האמנית מבקשת לפעול ולהעמיק.
על פי התפיסה הרווחת במערב אזור בית החזה הוא אזור הרגשות שבו מצטברות תחושות של שמחה ושל עצב דאגה הקלה או כאב.
בהקשר זה ניתן לחשוב על עבודותיה של אגסי ככאלו המנסות לפרק מטענים רגשיים, לשחרר אותם ולגלם אותם באמצעות מטפורות ייצוגיות מרומזות או ריטואלים רפטטיביים ממשיים.
אלמנט נוסף החוזר בעבודותיה הוא דימוי השמלה על מופעיו השונים.
דימוי השמלה הוא דימוי פרטי מעיין דיוקן עצמי אולם אין ספק שזהו גם דימוי סימבולי על-מקום ועל-זמני.
דימוי כללי של נשיות, דימוי העשוי להעיד על כוליות.
דימוי או מוטיב השמלה טופל בעבר על ידי מספר לא מועט של אמניות בהקשרים שונים (רבקה הורן, קיקי סמית, שיהרו שיוטה, יאנה סטארבק) על מנת להצביע על היקף העיסוק בדימוי זה, היקף החוצה תרבויות תקופות וזרמים באמנות.
בעבודתה של אגסי מאפייני השמלה מקודדים ושיטתיים, ומזוהים באמצעות מידות גוף קטנות ממדים ושוליים ארוכים או רחבים או נפרשים.
לעיתים מופיעות כפות רגליים או זרועות, לעיתים מסומנת תנועה, אולם בציר המרכזי הוא בדרך הכלל הכסות עצמה.
יחס זה בין חלק עליון צנום דחוק חנוק לבין חלק תחתון מורחב המחובר לקרקע למבנה או לסביבה מעיד על כסות תפקודית הקושרת בין הגוף או פוטנציאל הגוף שבתוכה לבין הפעולה המכוננת אותה.
השמלה של אגסי היא הרחבה של הגוף העצמה של הישות המכונסת בתוכה.
הצבות החלל הפיסוליות שלה נפתחות על פי רוב בסיטואציה של מיצג סיטואציה שבה הגוף ממלא את נפח השמלה פועל דרכה אך בסופו של תהליך משיל עורו מחלץ ממנה מותיר אותה ללא תכולה, מרוקנת וחשופה.
דוגמה למהלך זה ניתן לראות בעבודת המיצג "שמלת קיר" שעשתה במסגרת תערוכתה "ארמון הדמעות" (2002) במשכן לאמנות עין חרוד עמדה אגסי במרכז חלל הגלריה כשלגופה שמלה פשוטה בצבע עור.
במהלך המיצג היא תפרה מאות רצועות של בד שנתלו מקירות הגלריה אל שמלתה עד שלא נותרו עוד רצועות לא תפורות ונראה היה כי היא מחוברת בגופה אל הקירות.
התהליך הארוך הסתיים בהיחלצות של אגסי מהשמלה והותרתה מאחור כשריד לפעולת המופע וכאובייקט פיסולי.
דימוי השמלה חוזר ומופיע בתערוכת היחיד של אגסי "נוף שאול" שהוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 2004 שעסקה במתח שבין גופה של אגסי למעטפותיו: השמלה, שנקודת המוצא למידותיה היא קנה המידה של הגוף, והחלל המכיל את השמלה הריקה - עדות לנעדר (ת) נוכח (ת).
במיצגים של אגסי גוף האמנית נתון בשמלה, ואילו במיצבים שבאים בעקבותיהם גופה נחלץ מכלי קיבולו והשמלה מוצגת בחלל הגלריה כחפץ מרוקן; שיירי נוכחות, סמני זיכרונות.
שמלת האבנים ושמלת עור שהושל והפך לנוף הן שתי עבודות של אגסי שהוצגו במוזיאון תל אביב באותו זמן בשתי תערוכות שונות - בתערוכת היחיד "נוף שאול" ובתערוכה הקבוצתית "נקודת השקפה".
בתערוכת היחיד, סרטי בד ארוכים קושרים גוף, ואחר כך שמלה לבנה, נכרכים סביב סלעי בזלת כבדים, שחורים, עתיקים, שמחלקם בוקעים קולות שריטה - כאב, מצוקה, חיפוש.
1999 – אסור לצאת מהקווים ואסור לגעת ברצפה, מיצג, קמרה אובסקורה - הגלריה, תל אביב, הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב.
2002 – רוקמת באור, גלריה דביר, תל אביב
2002 – ארמון הדמעות, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד.
2003 – נשיקות, מיצג, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2003 – אסותא, גלריה IB קיוב, דנמרק, גלריה IB קיוב, יפן.
2004 – נוף שאול, מוזיאון תל אביב לאמנות.
אוצרת: אלן גינתון, אוצרת משנה: איריס מודל.
2011 – הלילה הארוך ביותר, גלריה קייטלמן, בריסל.
2013 – נלי אגסי: עבודות וידאו, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2019 – Homeseek, בית האמנים, ירושלים.
2025 - Welcome Home/Come Home, בשיתוף עם בנה, מיכאל עברון-אגסי, מוזיאון על התפר, אוצרת:ד"ר שיר אלוני.
2000 – צמצום, קונסטפריין (איגוד האמנות), היידלברג
2003 – אפליה מתקנת, מוזיאון תל אביב לאמנות
2004 – רקמת פעולה, מוזיאון הרצליה
2006 – (לאחר), אוצרת ועורכת הקטלוג הדס מאור, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
עריכה עברית ותרגום לאנגלית: דריה קסובסקי
2007 – זמן אמת, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2008 – הצופה המובלע של האמנות הישראלית, תיאטרון תמונע, תל אביב
2009 – יחידות, נלי אגסי ואחרים, מוזיאון בת ים.
אוצרות: לאה אביר ואורית בולגרו, קטלוג - עיצוב והפקה גיא גולדשטיין
2009 – מעבר לדף, עבודות נייר עכשוויות, בית אנה טיכו, ירושלים
2010 – No Soul for Sale, טייט מודרן, לונדון
2011 – שמ_לה: מחשבות על כסות, בית האמנים, ירושלים.
2012 – Pluriel, מבט על אמנים ישראלים עכשוויים, Villa Emerige, פריז
2013 – קרנטינה, בית הנסן, מרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה, ירושלים
2013 – עד הקצה: לדחוק את סף הגירוי, גלריית הסנט, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
2014 – משולש שיקגו, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
2017 – תנועת הפועלות, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
2018 – אני אדם מיטה, תערוכת מחווה לאדם ברוך, מוזיאון בית חיים שטורמן, קיבוץ עין חרוד
2019 – "אחות, אחות" (אוצרות: רינת אדלשטיין, לי היא שולוב) במסגרת פסטיבל "מנופים" לאמנות עכשווית בירושלים.
התערוכה הוצגה בבית החולים "ביקור חולים".
בתערוכה השתתפה רעות אסימיני ואמניות נוספות.
1999 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
2000 – פרס האמן הצעיר, משרד המדע, תרבות וספורט
2003 – פרס האמן הבינלאומי היהודי, גלריה בן אורי, לונדון
2003 – קרן נתן גוטסדינר, הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2008 – פרס עידוד היצירה, משרד המדע, התרבות והספורט
2011 – פרס משרד התרבות והספורט.
נלטרקסון הוא אנטגוניסט לרצפטורים אופיואידים, שמשמש בעיקר לגמילה מאלכוהול ואופיואידים.
הוא משווק בצורה גנרית כמלח הידרוכלוריד, naltrexone hydrochloride, ומשווק תחת השמות המסחריים Revia ו-Depade.
בחלק מהמדינות, בהן ארצות הברית, משווקת התרופה בזריקות לטווח ארוך שנלקחות פעם בחודש, תחת השם ויויטרול.
השימוש העיקרי בתרופה זו הוא עבור התמכרות לאלכוהול.
הנלטרקסון אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, לטיפול בהתמכרות לאלכוהול ב-1994, בעקבות פרסום שני מחקרים ראשונים על תרופה זו בשנת 1992. מאז מחקרים נוספים אישרו את יעילות התרופה בהפחתת תדירות וכמויות השתייה.
המנה התחלתית של 25 מ"ג ואחר כך 50 מ"ג ליום.
נלטרקסון הוכח כמפחית את שיעורי הישנות ההתמכרות לאחר התנזרות במחקרים קליניים רבים.
בנוסף, יש ראיות כי נלטרקסון מסייע בהפחתת כמויות השתייה בזמן נטילתו אצל אנשים שממשיכים לשתות גם בזמן נטילת הנטלרקסון, אך פחות יעיל בסיוע לחולים בהתנזרות מוחלטת משתייה.
יש מחקרים הטוענים כי נלטרקסון הראה יתרון לעומת פלצבו בהפחתת כמויות שתייה לרמות נורמליות, ולא מנסה להשיג גמילה מלאה מאלכוהול.
מחקרים זיהו גן שנפוץ ב-25-30% מהאוכלוסייה הלבנה שקיומו גורם לתגובה יעילה יותר לנלטרקסון בהפחתה או גמילה מאלכוהול.
גן זה כמעט ואינו נמצא בקרב שחורים, והוא שכיח אצל 60-70% מהאסייתים.
נלטרקסון עוזר לחולים להתגבר על התמכרות לאופיואידים על ידי חסימת השפעת האופוריה של הסמים.
שלא כמו בשימוש עבור התמכרות לאלכוהול, ההשפעה של נלטרקסון על התמכרות לאופיואידים נמוכה הרבה פחות.
לפיכך, אף על פי שבמקור התרופה אושרה ב-1984 על ידי ה-FDA לשימוש בהתמכרות לאופיואידים, בדרך כלל משתמשים בנלטרקסון עבור התמכרות לאלכוהול.
סקירה של מחקרים בנושא משנת 2011 הצביעה על כך שיש צורך בחקר נוסף שיצביע על האפקטיביות של התרופה בטיפול בהתמכרות לאופיואידים (ולהשוות נלטרקסון לאופציות אחרות, כגון מתדון).
אחד החסרונות של התרופה הנלקחת בצורה אורלית הוא שצריכים לקחת אותה באופן יומיומי, כך שייתכן והמטופל יימנע מלקחת את התרופה כדי שלא תפגום בהנאתו מהסמים שהוא צורך.
בשל בעיה זו, חולים רבים נושרים במהלך הטיפול בתרופה.
לפיכך, תרופה זו היא טיפול אידיאלי רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, בדרך כלל אנשים עם מצב חברתי יציב בצורה יוצאת דופן ובעלי מוטיבציה גבוהה.
נלטרקסון מסייעת לתלות הפיזית לאופיואידים, אבל בשביל להיגמל לחלוטין מההתמכרות נדרשות התערבויות פסיכו-סוציאליות נוספות (כמו ייעוץ וטיפול קבוצתי), וזאת על מנת לשמור על יעילות הטיפול לטווח רחוק.
נל נודינגס (באנגלית Nel Noddings; 19 בינואר 1929 – 25 באוגוסט 2022) הייתה פילוסופית של החינוך, מרצה באוניברסיטאות סטנפורד וקולומביה.
נודינגס הייתה בעלת תואר ראשון במתמטיקה ומדעים מאוניברסיטת מונטקלייר בניו ג'רזי, תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת ראטגרס ותואר דוקטור בחינוך מאוניברסיטת סטנפורד.
במשך 17 שנים הייתה מורה למתמטיקה ומנהלת בבתי ספר יסודיים ותיכוניים.
בנוסף, פיתחה תוכניות לימודים עבור בתי ספר ציבוריים.
בשנת 1977 מונתה לחברת סגל באוניברסיטת סטנפורד, בהמשך שימשה כדיקנית בית הספר לחינוך ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת קולגייט.
נודינגס הייתה נשיאת האגודה לפילוסופיה של החינוך ואגודת דיואי ג'ון.
עבודתה הייתה מושפעת בעיקר מהוגי הדעות: מרטין בובר, ג'ון דיואי וקארל רוג'רס.
עבודותיה עסקו באתיקה, חינוך מוסרי, פילוסופיה של החינוך ותאוריה חינוכית.
בנוסף עסקה גם בתחום הפסיכולוגיה החברתית.
נודינגס פרשה לגמלאות מהקריירה האקדמית בשנת 1998, אך היא המשיכה, עד למותה, לפרסם ספרים ומאמרים.
נודינגס הייתה נשואה כ־60 שנה לג'ים נודינגס, אשר נפטר בשנת 2012 ממחלת הסרטן.
נפטרה ב-25 באוגוסט 2022. הותירה אחריה 10 ילדים, 39 נכדים ומעל 20 נינים.
נודינגס פיתחה תאוריה אתית המבוססת על גיבוש יחסי דאגה ואכפתיות אשר מציגה את החשיבות בהקשבה ותגובה לזולת.
התאוריה שמה דגש על הערכים: נדיבות, עזרה, שאיפה כנה לרווחת הזולת, טיפול, טיפוח קשרי זיקה וקבלת האחר.
נודינגס הציעה יישום חינוכי של התאוריה המבוסס על ידי השקפת עולם פמיניסטית ומוסרית והציגה נקודות מבט חדשות בנוגע להגדרת מקצוע ההוראה, מטרות ההוראה ואמצעיה.
נודינגס הציגה שלוש דרישות לאכפתיות: 1. אימוץ גישה פתוחה, לא שיפוטית, ממוקדת ומתעניינת באמת ובתמים באדם השני.
2. התקה הנעתית (הנעה לעבר הצרכים של האדם השני).
3. פעולה למילוי הצורך והרצון של האדם האחר.
נודינגס האמינה שדאגה ואכפתיות, צריכות להיות במרכז העשייה החינוכית.
היא טענה כי המורים אחראיים להתפתחות האכפתיות והדאגה אצל תלמידיהם.
על המורים לבחור תאוריית מוטיבציה שתסייע בעת קבלת החלטות פדגוגיות.
מתן דגש על צרכים ורצונות פנימיים אל מול מתן דגש על דרישות, תגמולים ועונשים.
נודינגס סברה שמורים אכפתיים לא יוותרו לתלמידיהם לבצע וללמוד כרצונם ולא יעבדו אך ורק לפי תוכנית לימודים המוגדרת מראש.
אלא, המורים הקשובים יותר לתלמידים ישנו את הלמידה ויבנו מטרות ללמידה בהתאם לתלמידיהם אך מאידך, לא יבנו את הלמידה לפי רצון התלמידים בלבד.
לטענת פמיניסטיות התאוריה מדגישה כי האישה נותנת מעצמה אך אינה מקבלת בחזרה.
בנוסף, ישנה נטייה להשתמש במערכות יחסים לא שוויוניות.
נל קרטר הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-אמריקאית.
זוכת פרס טוני ופרס אמי ומועמדת 2 פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בקומדיית המצבים .
נולדה בשם נל רות' הארדי בעיר ברמינגהאם שבאלבמה.
איבדה את אביה בגיל שנתיים לאחר שזה התחשמל למוות.
היא גדלה כנוצרייה, הייתה נערת מקהלה בקהילתה ושרה שירי גוספל בתחנת הרדיו המקומית.
בגיל 16 עברה אונס ומכך נכנסה להריון, היא ילדה בת ומסרה אותה לדודתה שתאמץ אותה.
בגיל 19 עזבה את אלבמה ועברה להתגורר בניו יורק שם שרה בבתי קפה לפני שהצליחה לפרוץ.
קרטר החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בברודוויי בראשית שנות ה-70, היא זכתה בפרס טוני על תפקיד ראשי מוערך במחזמר "Ain't Misbehavin' ".
היא התפרסמה לראשונה בשנת 1979 לאחר הופעתה המוזיקלית בדרמה המוזיקלית הקומית של מילוש פורמן "שיער".
היא זכתה להכרה גם בזכות תפקידי משנה בסדרה "התקווה של ראיין" ובסרט "בעיות מודרניות".
בשנת 1981 הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי בחייה, בקומדיית המצבים .
קרטר גילמה במשך שש עונות הסדרה את הזמרת נלי רות "נל" הרפר, היא הועמדה על משחקה פעמיים לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
היא זכתה בפרס אמי בשנת 1982 על הביצוע המוזיקלי שביצעה ביחד עם השחקן אנדרה דה שילדס בשחזור הטלוויזיוני למחזמר "Ain't Misbehavin' ".
בתחילת שנות ה-90 השתתפה קרטר בסיטקום "Hangin' with Mr.
Cooper" בתפקיד מנהלת התיכון פמלה ג'יין מור.
בצל ההצלחה שלה בראשית שנות ה-80 סבלה קרטר מבעיות של התמכרות לסמים.
היא ניסתה להתאבד ובשל כך נכנסה למוסד גמילה.
התגיירה בשנת 1982 לאחר שנישאה למתמטיקאי ג'ורג' קרינקי, השניים התגרשו לאחר כעשר שנים.
קרטר הייתה אם לשלושה - בת אותה ילדה בגיל 16 ושני בנים אותם היא אימצה.
לאחר מכן נישאה למלחין רוג'ר לרוקואה והתגרשה ממנו כעבור שנה.
היא נפטרה בתחילת שנת 2003 ממחלת לב בגיל 54 לאחר שנים בהן סבלה מבעיות רפואיות שונות.
נלי מונין (נולדה ב-7 בדצמבר 1962) היא עורכת דין, פרופסור למשפטים, מומחית למשפט האיחוד האירופי ומשפט הסחר הבינלאומי.
היא חוקרת, מפרסמת ומרצה בנושאים אלה בישראל ומחוצה לה.
כיהנה כפרופסור חבר בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת.
כיהנה כציר כלכלי במשלחת ישראל למוסדות האיחוד האירופי וכיועצת המשפטית של מינהל הכנסות המדינה במשרד האוצר.
נלי מונין נולדה בחיפה וגדלה בקריית מוצקין.
היא למדה באורט קריית מוצקין ולאחר שירות צבאי של שנתיים בחיל האוויר פנתה ללימודי משפטים וכן ללימודים שלאחר תואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989 הוסמכה כעורכת דין.
בין השנים 1989 עד 1999 כיהנה כעורכת דין במחלקה המשפטית של מינהל הכנסות המדינה במשרד האוצר, כאשר היא מתקדמת בסולם הדרגות עד לדרגת היועצת המשפטית (בפועל) של האגף.
בשנת 1997 הייתה לישראלית הראשונה שהתמחתה במחלקה המשפטית של ארגון הסחר העולמי (WTO).