tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2010 נודע כי בשטח הבה"ד מתוכננת בניית מבנה חדש לאקדמיה של חיל הים.
נכון לאוגוסט 2011 התוכנית עודנה ממתינה לדיון להפקדה בוועדה המחוזית.
תחנת האוטובוסים המרכזית הישנה ששכנה בבת גלים אינה מתפקדת כתחנה מרכזית מאז הקמת תחנות מרכזית המפרץ ומרכזית חוף הכרמל.
המגדל, אשר בעבר שכנו בו משרדי אגד וחברת החשמל נטוש וכך גם מרבית החנויות במתחם.
שימושו העיקרי הוא כחניון אוטובוסים בלילה.
במאי 2010 פורסם על תוכניות להקמת מתקן חדש לטיהור שפכים במתחם וכן על תוכניות שמכין האדריכל אבנר שר לפיתוח מתחם מסחרי בו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה עיריית חיפה לקדם תוכנית בנייה גדולת-ממדים, שכללה ייבוש של קטע מהים ברצועה שבין המבנה התחתון של רכבל חיפה וקזינו בת גלים, הקמת שכונת מגורים, מספר בתי מלון, מרכז מסחרי ומעגנת יאכטות, ונודעה בשם ה"מרינה".
לאחר מאבק ציבור נגד תוכנית היא בוטלה בשנת 2006.
את המאבק הציבורי התחילו איל אברך וחיים רז תושבי שכונת בת גלים, שניהם צירפו למאבק את החברה להגנת הטבע ואדם טבע ודין וכעבור עשור הצטרפו קהילת הגולשים למאבק והוא הוכרע עם קביעת עוגן חלופי למעגנה.
נכון ל-2021 קיים רק בית ספר יסודי אחד - בית הספר היסודי "עליה".
בעבר פעלו בבת גלים מספר בתי ספר יסודיים, ובהם בית הספר היסודי "בת גלים".
בימינו הוא פועל בשיטת ולדורף.
בית הספר הטכני של חיל הים, "צור-ים".
תיכון טכנולוגי מקצועי שהוקם על ידי התעשיין סטף ורטהיימר וחיל הים.
בית הספר ממוקם בבסיס ההדרכה של חיל הים.
התיכון הטכנולוגי מקצועי "שה"ם" (שילוב השכלה ומקצוע) מרשת דרור בתי חינוך.
מבנה בית הספר שימש בין השנים 1941 ל-1962 כבית הספר היסודי "בת גלים".
הפקולטה לרפואה של הטכניון ע"ש רפפורט הכוללת את מכון רפפורט למחקר רפואי.
המרכז הקהילתי בת-גלים ובו ספרייה עירונית.
הוסטל לפגועי נפש של ק.ט.ב.
אין בשכונה בית ספר על יסודי.
בתי הספר העל יסודיים הסמוכים לשכונה הם "עירוני א'" בקריית אליהו ו"רעות" בקריית אליעזר.
שתי עמותות מוקדשות לטיפול בשכונה וממוקמות בה פיזית.
הוותיקה מביניהן, "פורום בת גלים" נוסדה בשנת 2002 ופעילה במאבקים נגד ההזנחה הפיזית של השכונה.
הצעירה יותר, "גלים - קהילה חיפאית בתנועה" הוקמה בשנת 2007 והיא פעילה בעיקר בתחום החינוך הבלתי פורמלי והגינון הקהילתי.
עמותות נוספות, כגון עמותת עלם ואל סם פועלות בשכונה כחלק מן הפעילות שלהן בכל העיר חיפה.
סניף חיפה של האגודה למלחמה בסרטן שוכן בשכונה.
פרשת הספינה בת גלים הייתה ניסיון של ממשלת ישראל להעביר, בחודש ספטמבר 1954, ספינה המניפה דגל ישראל בתעלת סואץ.
ניסיון זה בא לאחר שמצרים מנעה מספינות ישראליות וספינות מטען זרות, השטות לנמלי ישראל, מלעבור בתעלת סואץ וזאת בניגוד לתנאי אמנת קושטא.
הוראות אמנת קושטא משנת 1888 קבעו כי תעלת סואץ תשמש תמיד למעבר ימי חופשי, בעיתות שלום ובעיתות מלחמה, והצדדים מתחייבים שלא להתערב בשימוש החופשי בתעלה.
על פי האמנה, לעולם לא תקום הזכות לחסום את השיט החופשי במי התעלה.
על אף הוראות האמנה, מיד לאחר קום מדינת ישראל, החלה מצרים למנוע מעבר ספינות, הנושאות מטענים לנמלי ישראל או ממנה, בתעלת סואץ.
לעיתים אף הוחרמו מטענים שהיו מיועדים לישראל וספינות שביקרו בנמלי ישראל נכללו ב"רשימה שחורה".
בתחילת שנות ה-50 התלוננה ממשלת ישראל בפני מועצת הביטחון במספר הזדמנויות, על הסגר הימי שהטילה עליה ממשלת מצרים.
אף שהחלטה 95 של מועצת הביטחון של האו"ם (1951) שבה ואישרה את זכות המעבר החופשי בתעלה וקבעה כי פעולותיה של מצרים מפרות זכות זו אלא אם כן הן נעשות לצורכי בטיחות, לא השתנתה המדיניות המצרית.
לטענת מצרים מעבר ספינות ישראליות ונושאות מטען ישראלי היוו סיכון ביטחוני לאור יחסי האיבה בין המדינות.
מעת שההסכם החל מתרקם, נידונו בישראל דרכים לעיכוב ביצועו, או לשינוי תוכנו, כך שיכלול ערובות להסרת הסגר הימי שהוטל על ספינות ישראליות.
כבר בחודשים מאי-יוני 1954, עם החששות הגואים בישראל לנוכח ההסכם המתגבש בין מצרים לבריטניה לפינוי כוחותיה של האחרונה מאזור התעלה, הגה ראש אגף המודיעין בצה"ל בנימין גיבלי תוכנית לעיכוב יישום ההסכם על ידי ניסיון להעברת ספינה ישראלית בתעלת סואץ.
ב-1 באוגוסט 1954 החלו התייעצויות בין אנשי אגף המודיעין לבין משרד החוץ לנוכח פרסום תוכן "הסכם בסיס התעלה".
באותו דיון, אשר נערך במשרד החוץ, אמר הממונה על המזרח התיכון והאו"ם במשרד החוץ, גדעון רפאל:
ב-12 באוגוסט 1954 נכרת הסכם לרכישת הספינה "פרימה" בין בעליה, חברת Naviera Balboa S.A.
מקוסטה ריקה, לבין חברת "דולפין" ספנות בע"מ מתל אביב, אשר הייתה בבעלות חברת פוסיידון ספנות בע"מ.
הספינה, שנבנתה בהולנד בשנת 1932, הייתה ספינה המיועדת לשיט חופים, בנפח כולל של 400 טון ובאורך של כ-46 מטר (152.9 רגל).
הספינה נרכשה תמורת 70 אלף דולר.
ב-29 באוגוסט ניתנה לספינה תעודת רישום ממשרד התחבורה ושמה נקרא "בת גלים".
הוסכם כי הספינה תימסר לידי הרוכשים בנמל מאסאווה באריתריאה.
בישראל החל מנהל חברת הספנות "פוסיידון" באיתור עשרה אנשי צוות ישראלים למשימת ההפלגה מאריתריאה לחיפה.
למגויסים לצוות הספינה הוסברה משימתה והסיכונים הכרוכים במשימה זו, אולם לא ניתן להם תמריץ כספי כלשהו בתמורה לסיכון שנטלו.
חברי הצוות שנבחרו היו רב חובל צבי שידלו, רפאל שפינט (חובל), מרדכי כתריאל (מכונאי ראשי), קלמן פולק (מכונאי שני), אלכסנדר צור (מכונאי שלישי), מאיר שמואלביץ (רב מלחים), זרובבל תבלין (מלח), שלמה לוויצקי (מלח), יוסף חננאל (מלח) ורפי גולדנברג (טבח).
ב-1 בספטמבר הגיע צוות הספינה בטיסה לאריתריאה.
לאחר שהספינה הגיעה לנמל מאסאווה היא הועברה לידי הצוות הישראלי שהמתין במקום, והונף עליה דגל צי הסוחר הישראלי.
אף לאחר שהספינה הייתה מוכנה להפלגה, עדיין היססה ממשלת ישראל באשר למבצע.
בתחילת חודש ספטמבר, הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין הביע התנגדות לניסיון להעביר את הספינה "בת גלים" בתעלת סואץ, הורה לבטל את ההפלגה והודיע על התנגדותו לשר הביטחון פנחס לבון.
מנגד, משה שרת תמך בהפלגת הספינה לתעלה, אולם כדי שלא לחבל במאמצים מדיניים שנעשו אותה עת מול ממשלת ארצות הברית, החליט לדחות את ההפלגה עד 20 בספטמבר.
ב-20 בספטמבר הפליגה הספינה "בת גלים" מנמל מאסאווה, כאשר פניה מועדות לתעלת סואץ ועליה מטען של 93 טון בשר משומר, 30 טון עורות ו-42 טון לבידים.
בליל 28 בספטמבר הגיעה הספינה לפורט תאופיק, הנמצאת בפתחה הדרומי של תעלת סואץ, במפרץ סואץ .
עם בוקר נערכה בספינה בדיקה שגרתית של רשויות הבריאות וההגירה המצריות ואחריהן הגיע לספינה התובע הכללי של המחוז בלוויית חוליית חיפוש.
נערך בספינה חיפוש יסודי, אולם זה לא העלה דבר.
לאחר זמן, נדרשה הספינה להפליג אל נמל פורט איברהים ושם נקשרה לרציף תחת שמירת חיילים מצרים חמושים.
בחצות הלילה העירו את רב החובל שידלו משנתו מטעם התובע המחוזי, והלה בישר לו כי הצוות מואשם ברצח שני דייגים מצרים ביריות בעת הפלגתם.
במשך שלושה ימים לאחר שנעצרו המשיך צוות הספינה לשהות עליה.
באותה עת הפכה הספינה הישראלית למוקד התעניינות לעיתונאים ולצלמי עיתונות, וידיעות בדבר מעצרה התפרסמו ברחבי העולם.
במקביל, ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית קבעה כי אין בסיס לטענה המצרית כאילו הצוות ירה על ספינת דיג מצרית.
ב-30 בספטמבר הועברו אנשי צוות הספינה לבית כלא צבאי בקהיר, שם הוכו ועונו, עד להעברתם למחרת לבית כלא אזרחי.
ב-4 בדצמבר 1954 הודיעו השלטונות המצריים לאנשי הצוות כי בוטל אישומם ברצח דייגים מצרים, והוגשו נגדם כתבי אישום חדשים בגין כניסה ללא רשות למים טריטוריאליים וכן כניסה לשטח צבאי סגור.
ב-7 בדצמבר הודיעה מצרים כי בדעתה לשחרר את הספינה "בת גלים" ואת צוותה.
ב-1 בינואר 1955 שוחררו אנשי הצוות בגבול מצרים-ישראל, סמוך לרצועת עזה וחצו רגלית את הגבול.
זאת, בניגוד לדרישת ישראל כי על המצרים לשחרר את אנשי הצוות יחד עם ספינתם ולהתיר לה להמשיך בדרכה.
המשוחררים התקבלו בהתרגשות בישראל, ובימים שלאחר שחרורם אף נערכה להם קבלת פנים רשמית אצל ראש ממשלת ישראל.
מעבידתם, לעומת זאת, סירבה במשך חודשים ארוכים לשלם את שכרם בעבור תקופת שהותם במעצר במצרים, ורק לאחר התערבות משרד ראש הממשלה שולם השכר במלואו.
למרות הודעתם למועצת הביטחון של האו"ם על נכונותם לשחרר את הספינה לדרכה, הספינה "בת גלים" לא שוחררה על ידי שלטונות מצרים ועמדה שנים ארוכות בנמל פורט איברהים.
בעת מלחמת ששת הימים טובעה הספינה בתעלת סואץ כחלק מניסיונה של מצרים לחסום את התעלה לשיט.
משימתה של 'בת גלים' לא השיגה אף אחד מהיעדים שהציבה ממשלת ישראל בעת שהחליטה על השטת הספינה לתעלת סואץ.
בעקבות ניסיון המעבר של הספינה לא שינו שלטונות מצרים את מדיניות הסגר הימי שהטילו על ספינות וסחורות המפליגות לישראל.
פרשת הספינה אף לא הצליחה לעכב את ביצועו של "הסכם בסיס התעלה" בין מצרים לבריטניה.
בישראל נמתחה ביקורת חריפה על חוסר התבונה שבסיכון אזרחים ישראלים במבצע הספינה "בת גלים".
ב-30 בדצמבר 1954 פרסם מנחם בגין מאמר בשבועון "העולם הזה", ובו מתח ביקורת על חוסר התכנון שהתלווה להוראה לשלוח ספינה ישראלית אזרחית לחצות את תעלת סואץ, אף שהיה ברור מראש כי לא תצליח במשימתה:
ביקורת דומה אף הושמעה מפי חברי האופוזיציה בעת דיון שנערך בכנסת בפרשת הספינה.
ראש הממשלה משה שרת טען בדיון כי ישראל נחלה "ניצחון מוסרי".
לאחר שנתגלתה פרשת "העסק הביש" היו שטענו כי בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין בצה"ל ויזם את פעילות חוליית החבלה במצרים, קידם את הפלגת הספינה "בת גלים" כדי להסיח את תשומת הלב ממעצרם של חברי החוליה.
מדינת ישראל המשיכה לאורך השנים בניסיונות להשתמש בתעלת סואץ כנתיב שיט מסחרי, בהתאם להוראות אמנת קושטא.
כך, בחודש מאי 1959, נשלחה אונית המשא הדנית אינגה טופט מנמל חיפה למזרח הרחוק דרך תעלת סואץ, אולם היא נעצרה בפורט סעיד, מטענה הוחרם והיא נשלחה בחזרה לחיפה.
בת דור הייתה להקת מחול ישראלית, שהתקיימה עד שנת 2006. להקה זו עבדה עם מיטב הכוריאוגרפים המובילים שהיו באותה תקופה בעולם כולו.
השילוב של להקת המחול בת דור יחד עם עבודה של כוריאוגרפים בינלאומיים הובילה להכרה של שפת המחול הבינלאומית העכשווית בשטח המחול הישראלי.
בשנת 1967, ייסדה ז'נט אורדמן את אולפן "בת דור", אשר במרוצת השנים הפך לבית אולפנא ידוע למחול.
להקת "בת - דור" הייתה מן הראשונות בעולם שעבודתה התבססה על מיזוג הטכניקות של הבלט הקלאסי והמחול המודרני, כאשר הרפרטואר העשיר מעוצב ברוח בת זמננו.
החל משנות ה-20 ועד היום, פועלים אמנים ישראליים רבים, הסוללים דרכי יצירה חדשות בשטחי המחול השונים.
ישראל בהיותה מדינה הגירה, השפיעה והובילה ליצירת מגוון רחב של סגנונות מחול שונים, בהתאם לצורכי קבוצות התרבות השונות המתקיימות בחברה הישראלית.
ניתן להתייחס להתפתחות המחול בישראל באמצעות שתי נקודות מבט:
חלוצים יוצאי מזרח אירופה, הביאו עמם את הריקוד העממי של ארצותיהם.
עולים חדשים בעיקר מגרמניה שהגיעו בתחילת המאה לארץ והביאו עמם תרבות של בלט קלאסי ומחול מודרני אקספרסיוניסטי.
בזמן שסגנונות מחול אלו הוטמעו בחברה הישראלית, החלו יוצרים מקומיים ליצור מחול.
אותם יוצרים שהיו ילידי ארץ-ישראל, ניסו להטמיע את נופי הילדות ביצירות המחול ובסגנון מקורי "ארצישראלי".
אותה דואליות בין יוצרים בעלי שפה אומנותית כגון מחול מודרני והבלט הקלאסי לבין אלה המנסים ליצור בשפת התנועה המקורית נמשכת גם כיום.
במהלך שנות ה-60 טיפחה הברונית בת שבע דה רוטשילד את המחול בישראל.
בסוף שנת 1964, ייסדה את להקת המחול "בת שבע".
בת שבע דה רוטשילד הביאה את היוצרת מרתה גרהם, כדי שתיצור ותאפשר לרקדני הלהקה לרקוד את יצירותיה המוכרות.
לאורך השנים היו מספר כוריאוגרפים ללהקה ומנהלים אומנותיים, כאשר בשנים האחרונות התייצב תחת ניהולה האומנותי היוצר אוהד נהרין.
משה אפרתי, אחד מהרקדנים שהיו בלהקת המחול "בת שבע", פרש מהלהקה והקים להקה משלו כאשר מרבית הרקדנים היו חירשים, להקה זו נקראה להקת קול ודממה.
סגנון המחול שאפיין אותה היה מודרני המשולב עם שפת המחול הגראהמית יחד עם סגנונו האישי של אפרתי.
שנים אחדות לאחר הקמת להקת בת שבע, בת שבע דה רוטשילד הקימה יחד עם ז'נט אורדמן, את בית הספר למחול "בת-דור" שנוסד בשנת 1967; ואת להקת המחול "בת דור" שנוסדה בשנת 1968. להקת בת דור התאפיינה בסגנון מחול בעיקר מודרני שהובל תחת ניהולה האומנותי של ז'נט אורדמן.
כוריאוגרפים בינלאומיים שעבדו יחד עם הלהקה
להקת המחול בת דור והמנהלת האומנותית ז'נט אורדמן ייחדו את עצמם משאר להקות המחול בישראל באמצעות אנרגיות עצומות בתחומי העשייה והיצירה, בצד הקפדה על סטנדרטים גבוהים.
בת דור יצרה שפה אמנותית ייחודית ומגוון יצרתי שופע ורב פנים.
"בת-דור" הטביעה חותמה על התפתחות המחול בישראל ובארבע יבשות תבל.
טובי הכוריאוגרפים המובילים בעולם יצרו עבור הלהקה יצירות מיוחדות שבחלקן היו מקוריות.
ביניהן ניתן למצוא את: אנטוני טיודור, פול טיילור, אלווין איילי, האנס ואן-מאנן, ג'ון באטלר ואחרים רבים.
בשנותיה האחרונות של הלהקה יצרו כוריאוגרפים מן הבולטים באותן שנים כדוגמת: לאר לובוביץ (ארצות הברית), נילס כריסטי (הולנד), ג'יג'י קצוליאנו (צרפת), פיליפ טראה (צרפת) ולוצ'יאנו קניטו (איטליה).
דור המשך של יוצרים ורקדנים מהלהקה
מאז היווסדותה, הציבה לה הלהקה כמטרה לעודד ולטפח את היצירה הישראלית.
בין השמות שצמחו מאותו בית ספר ניתן למצוא את הכוריאוגרף הישראלי הבינלאומי, יגאל פרי, שהחל את דרכו ב"בת-דור" והיה לבעל להקת מחול ובית ספר למחול בארצות הברית, בשם "פרי-דנס".
כך גם הכוריאוגרפים מירל'ה שרון ודומי רייטר סופר.
בשנים האחרונות התווסף נדבך חדש של כוריאוגרפים צעירים וברוכי כישרון: אניה ברוד, אלון אבידן, שלי גונן, תמיר גינץ ועידו תדמור, כאשר כל אחד מהם בעל תפקיד משמעותי בפיתוח היצירה האומנותית בחברה הישראלית.
רוב האומנים בתחומי המחול בארץ, מנהלים אמנותיים, כוריאוגרפים, רקדנים, מורים, מנהלי חזרות, פסנתרנים, מעצבי תאורה ותלבושות, מנהלי במה ופיזיותרפיסטים, עשו את הכשרתם ב"בת-דור".
להקת בת-דור שגשגה במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 וזכתה להישגים ולהכרה בארץ ובעולם וסיפקה עבודה לרקדנים ולמורים רבים.
במהלך שנות ה-90 החלו להתעורר בלהקה קשיים שנבעו מסגנון הניהול הריכוזי של ז'נט אורדמן.
הקשיים הוחרפו בעקבות מחלה ממושכת של התומכת העיקרית, הברונית דה רוטשילד והפסקת התמיכה הכספית שלה בלהקה.
דה רוטשילד נפטרה בשנת 1999.
בעקבות הפסקת פעילותה של המייסדת בת שבע דה רוטשילד, באפריל 1991 חידשה "בת - דור" את פעילותה תחת חסותה של הנהלה ציבורית רחבה, תוך ביצוע שינויים מבניים וארגוניים.
אך גם לאחר ניסיונות אלו לשקם את "בת דור" ולמצוא מקורות מימון חלופיים נסגרה להקת המחול ביולי 2006. במקביל נסגר גם בית הספר למחול שפעל לידה.
בקיץ 2006, נסגרו הלהקה ובית הספר שייסדה.
בתחילת 2007 אושפזה מייסדת להקת המחול ובית הספר, ז'נט אורדמן, עקב התקף לב, אך התאוששה.
שבועות אחדים אחר כך אושפזה שוב כשהיא סובלת מדלקת הסימפונות, ונפטרה בתל השומר.
המרכז העירוני להוראת אמנות המחול בת-דור בעיר באר שבע
המרכז העירוני לאומנות המחול בת-דור בבאר שבע על שם לארי וליליאן גודמן, נחשב לאחד מבתי הספר הגדולים והמקצועיים בארץ להוראת אומנות המחול.
המרכז נוסד בשנת 1973 בעקבות יוזמה של עליזה וולף בשיתוף עם בת-דור תל אביב, עיריית באר שבע ומשרד החינוך והתרבות במסגרתו פעל מינהל התרבות.
במסגרת בית הספר נפתח מסלול דו-שנתי בלימודי בוקר המכשיר רקדנים ובעלי רקע בתחום לרמה מקצועית.
בת דור באר שבע, בית הספר הגדול והמקצועי מסוגו בארץ פועל כבר כ-34 שנים בעיר באר שבע.
בבית הספר מלמדים מורים שלמדו וצמחו מלהקת המחול בת-דור המקורית.
בין צוות המורים ניתן למצוא: דניאלה שפירא, אלכסנדר אלכסנדרוב, רונית זיו, תמיר גינץ ועוד.
בת אל גטרר (נולדה ב-4 בפברואר 1988) היא לוחמת טאקוונדו, מרצה ומורה לחינוך גופני ישראלית, אלופת אירופה (סנקט פטרבורג 2010) במשקל של עד 57 ק"ג.
ייצגה את ישראל באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
גטרר גדלה בכוכב יעקב בבית דתי, לה חמישה אחים.
אביה אריק עוסק במערכות סולאריות ואמה עקרת בית.
החלה ללמוד הגנה עצמית במתנ"ס בנווה יעקב, אצל המאמן חיים שלום כהן.
בגיל 9. בעצת מאמנה, בגיל 12 היא החלה להתאמן בטאקוונדו, במועדון אחי יהודה בירושלים.
מאז החלה להתחרות באופן מקצועי.
בשנת 2006 גטרר השיגה את ההישג המשמעותי הראשון שלה בזירה הבינלאומית.
זאת עם זכייתה במדליית זהב באליפות שוודיה הפתוחה.
בשנת 2007 זכתה במדליית זהב באליפות אוסטריה, ובמדליית ארד באליפויות שוודיה ובלגיה.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה הודחה בקרב השני.
בתחרות הקדם-אולימפית שנערכה באיסטנבול בינואר 2008, הייתה גטרר אחת מתוך ארבעה נציגים ישראלים, ונחשבה לבעלת הסיכויים הנמוכים ביותר לסיים את הטורניר בהצלחה, בשל גילה הצעיר וחוסר ניסיונה.
עם זאת, היא הפתיעה וסיימה במקום השלישי, שהקנה לה את הכרטיס לאולימפיאדת בייג'ינג תחת הדרכתה של המאמנת נועה שמידע.
לאחר הטורניר היא זכתה במדליית זהב גם באליפויות גרמניה והולנד.
באולימפיאדה עצמה הודחה גטרר בסיבוב הראשון על ידי סגנית אלופת אירופה מרטינה זובצ'יץ' מקרואטיה, בקרב שבו הובילה על מתחרתה עד ל-15 השניות האחרונות.
בנובמבר 2008 זכתה גטרר במדליית זהב באליפות קרואטיה הפתוחה, ובשנת 2009 זכתה במדליית כסף באליפות בלגיה ובאליפות העולם לדוברי צרפתית שנערכה בצרפת.
כן סיימה במקום החמישי באליפות ספרד.
ב-2010 זכתה שוב במדליית זהב באליפות הולנד.
באליפות אירופה בטאקוונדו שנערכה בסנקט פטרבורג, רוסיה במאי 2010 זכתה גטרר במדליית זהב.
הייתה זו הזכייה הראשונה של לוחם או לוחמת ישראלית במדליית זהב באליפויות אלו.
גטרר מתגוררת בירושלים, היא סיימה לימודים לתואר ראשון חינוך גופני, ולומדת תואר שני בחינוך גופני.
בת אל לזמי (נולדה ב-11 בספטמבר 1986 בישראל) היא כדורסלנית ישראלית ששיחקה בקבוצת אליצור חולון, בעמדת הפוינט-גארד (נכון ל-2009).
הגובה של לזמי הוא 1.70 מטר.
לזמי החלה את דרכה במחלקת הנערות של מ.ס אבן יהודה (אליפות) ובמקביל שיחקה בליגת התיכונים.
בשנת 2004 זכתה עם קבוצת ויצו הדסים אבן יהודה באליפות ליגת העל לתיכונים.
בשנת 2005 החלה לשחק בליגת העל בכדורסל נשים בקבוצת אס"א ירושלים שירדה באותה עונה לליגה הלאומית.
בעונת 2006 עברה לקבוצת מכבי אשדוד.
ובתחילת עונת 2009/10 חתמה בקבוצת אליצור חולון.
הממוצע שלה הוא: 5.7 נק' למשחק, אך תרומתה נמדדת בעיקר בשמירת לחץ ובחטיפת כדורים רבים.
בשנת 2012 נשאה לאורי סוחניצקי.
לזמי משתייכת לסגל הרחב של הנבחרת והייתה שותפה בזכיית נבחרת העתודה של ישראל באליפות אירופה דרג ב' שנערכה בליטא ב-2005.
בת הים הקטנה היא סדרת הנפשה אמריקאית מבית חברת וולט דיסני, המבוססת על סרט בעל אותו שם.
הסדרה שודרה במקור החל מ-11 בספטמבר 1992 עד 26 בנובמבר 1994. הסדרה עוסקת בבת הים אריאל וחבריה פלאונדר וסבסטיאן אשר יוצאים להרפתקאות במעמקי הים ונתקלים לפעמים באויבים.
בישראל הסדרה הופצה לראשונה בקלטות וידאו בדיבוב עברי, ולאחר מכן שודרה עם דיבוב שונה ברצועת זמן דיסני של זכיינית טלעד בערוץ 2, החל משנת 1995 עד שנת 1996. מאוחר יותר, בשנת 2011, היא שודרה בערוץ דיסני עם דיבוב חדש.
מבחינת קו העלילה של הסרטים, הסדרה מתרחשת בין העלילה של "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל" לעלילה של הסרט הראשון.
כמו כן, אריק בעצמו מופיע במספר הופעות קטנות בסדרה.
וכמו כן, בפרק "Metal Fish" נעשתה מחווה לכותב האגדה הנס כריסטיאן אנדרסן, כשדמותו חיפשה בצוללת בת ים ובסוף אותו פרק מספר את האגדה עליה.
נעימת הפתיח של הסדרה היא מחרוזת של מספר לחנים של שירי הסרט הראשון: בתוך הים, עולמם של בני האדם ונשק את הנערה.
הסדרה עלתה בדיסני+ עם השקתו בישראל ב-16 ביוני 2022.
הסדרה מתרחשת טרם עלילת עלילת הסרט הראשון, ובה אריאל היא נערה מתבגרת שנוהגת לאסוף חפצים של בני האדם.
באחד מפרקי הסדרה מוצג בפלאשבק הפגישה הראשונה שלה עם פלאונדר (דבר שמוצג בצורה מעט שונה בסרט השלישי), ובפרק אחר היא פוגשת לראשונה את סקיטל השחף.
הנסיך אריק וכלבו מקס מופיעים בסדרה במספר הופעות קמע, טרם התאהבה בו אריאל.
דמויות נוספות מוצגות בסדרה, ביניהן פרחח, בן ים יתום שהיה פושע בתחילת דרכו ומאוחר יותר אימץ אותו טריטון, וגבריאלה, בת ים חרשת שמשתמשת בשפת סימנים, כשהיא נעזרת בתמנון שלה אולי, המשתמש כמתרגם.
אריאל (בדיבוב המקורי: רמה מסינגר, בדיבוב החדש: משי קלינשטיין).
פלאונדר (בדיבוב המקורי: יובל סגל, בדיבוב החדש: פלג רנד).
סבסטיאן (בדיבוב המקורי: אלי גורנשטיין, בדיבוב החדש: צביקה פורמן).
המלך טריטון (בדיבוב המקורי: אריאל פורמן, בדיבוב החדש: מיכה אוזין סליאן).
אורסולה (בדיבוב המקורי: רחל אטאס, בדיבוב החדש: טליה ברקאי).
שחקנים אורחים בדיבוב המקורי: שפרירה זכאי, חן חגי, גיל זמק, חיים צינוביץ' ועפרון אטקין.
שחקנים אורחים בדיבוב החדש: גדי לוי, ידידיה ויטל, שחר ישי, ערן מור, ליאת הר לב, יובל ינאי ורום מילשטיין.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 241טובעScuttle17 בספטמבר 1994252מלך סרטניםKing Crab24 בספטמבר 1994263אי הפחדIsland of Fear1 באוקטובר 1994274ארץ הדינוזאוריםLand of the Dinosaurs8 באוקטובר 1994285גיבוריםHeroes15 באוקטובר 1994296החיה שבפניםThe Beast Within22 באוקטובר 1994307האוצר של אריאלAriel's Treasures29 באוקטובר 1994318רשע קטןA Little Evil26 בנובמבר 1994
בת הים הקטנה (בדנית: Den Lille havfrue) הוא פסל ברונזה מפורסם בקופנהגן, דנמרק, המתאר בת ים, יצור אגדי שחציו העליון דמוי אדם וחציו התחתון דמוי דג.
דמות בת הים שבפסל מתבססת על סיפור האגדה בת הים הקטנה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
הפסל הוצב לראשונה בשנת 1913. למרות מידותיו הקטנות וצבעיו האפורים, הוא הפך במשך השנים לאטרקציה תיירותית.
בנוסף הוא מהווה יעד פופולרי להשחתה על ידי אלמונים ופעילים פוליטיים.
הפסל מוצב על סלע בנמל לאנגליני.
ההשראה לפסל היא בת הים הקטנה, בסיפורו של אנדרסן, בעלת הקול הקסום והצלול, שהתאהבה בנסיך בן אנוש.
על מנת לקבל את הזכות לקבל רגליים ולרקוד עמו בנשף, שילמה בת הים מחיר כבד מנשוא ואיבדה את קולה ואת חייה.
הפסל, הממוקם על סלע בנמל, צופה בעצבות אל הגלים בקרבת המזח.
הפסל הוזמן בשנת 1909 על ידי קארל יאקובסן, בנו של מייסד מבשלת הבירה קרלסברג, שהוקסם מהופעת בלט שהמחיזה את האגדה, בתיאטרון המלכותי של קופנהגן, וביקש מרקדנית הבלט המפורסמת אלנה פרייס לשמש עבורו כמודל לפסל.
הפסל אדוארד אריקסן יצר את פסל הברונזה, שנחנך ב-23 באוגוסט 1913. מאחר שהבלרינה המפורסמת לא הסכימה לשמש כמודל בעירום, נעזר הפסל באשתו לצורך פיסול הגוף.
מאז הוצב הפסל בנמל, הוא הושחת פעמים רבות ותמיד שופץ.
ביניהן - באוגוסט 1964 נוסר ראשו של הפסל על ידי חברי תנועה פוליטית ובראשה יורגן נאש; בספטמבר 2003 הועף הפסל מעל הסלע שעליו הוא יושב באמצעות חומר נפץ; ובשנת 2004 כוסה כולו בבורקה עם הכיתוב "טורקיה באיחוד האירופי?", על ידי מפגינים שהתנגדו לצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
הפסל ניצב בנמל במשך 97 שנה.
בשנת 2010 אישרה מועצת העיר קופנהגן להעביר את הפסל לתערוכת אקספו 2010 בעיר שאנגחאי, סין, בחודשים מאי עד אוקטובר 2010, שם עמד בביתן הדני.
זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה בה הועבר הפסל ממקומו למדינה אחרת.
לאחר כחצי שנה הוחזר למקומו בקופנהגן.
מאז שנות השישים הושחת הפסל פעמים רבות עקב סיבות שונות, ותמיד שוחזר.
באפריל 1964 ניסרה קבוצת אמנים מהפכנים את ראש הפסל והעלימו אותו.
הראש המקורי מעולם לא נמצא, ולכן היה צורך לייצר ולחבר אחד חדש.
ביולי 1984 ניסרו שני צעירים את זרוע ימין של הפסל, והחזירו אותה לאחר יומיים, ללא כל הסבר.
בשנת 1990 ניסו שוב אלמונים לנסר את הראש, אבל נכשלו וברחו מהמקום מותירים חתך ברוחב 18 ס"מ בצוואר, שתוקן בהמשך.
בינואר 1998 הצליחו אלמונים לערוף את הראש בפעם השנייה.
העורפים לא נתפסו, אבל הראש הושב כעבור חודש באופן אלמוני.
בספטמבר 2003 הועף הפסל ממקומו באמצעות פיצוץ דינמיט, ונמצא מאוחר יותר במי המפרץ.
חורים נמצאו בפרק ידה ובברכה של בת הים.
בשנת 2004 כוסה הפסל על ידי אלמונים בבורקה מוסלמית כמחאה על הכוונה לצרף את טורקיה לאיחוד האירופי.
במאי 2007 שוב הולבשה בת הים הקטנה בלבוש מוסלמי וחג'אב.
במרץ 2006 צורף דילדו לידה של בת הים הקטנה ונשפך עליה צבע ירוק, עם הכיתוב "8 במרץ"; החשד הוא שההשחתה הייתה קשורה להיות אותו היום יום האישה הבינלאומי.
צבע נשפך על הפסל מספר פעמים, החל משנת 1963 ופעמיים בשנת 2007.
במאי 2017 שפכו פעילי זכויות בעלי חיים על הפסל המפורסם צבע אדום במחאה על כך שדנמרק מאפשרת ציד לווייתנים באיי פארו.
ביולי 2020 נכתב על הפסל 'RACIST FISH', כנראה במסגרת המחאות בעקבות מותו של ג'ורג' פלויד.
בפעמים אחרות צוירו עליו סיסמאות שונות, השדיים כוסו בחזייה והשיער נצבע באדום.
בסדרה "בת הים הקטנה", בסוף הפרק "Metal Fish" אריאל יושבת על סלע בתנוחה זהה לזו שבפסל.
בסרט "ג'לי טרזן" הפסל מופיע לצד דגל דנמרק על מנת לרמוז שעלילת הסרט מתרחשת בדנמרק.
בת הגנרל הוא ספר מאת הסופר האמריקאי נלסון דה מיל העוסק בחקירת רצח בצבא ארצות הברית.
המחבר, אשר שירת כמפקד מחלקת חי"ר בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ולחם במלחמת וייטנאם, הסתמך על ניסיונו הצבאי כמו גם על תחקיר מעמיק שביצע.
הספר עובד בשנת 1999 לסרט קולנוע בכיכובם של ג'ון טרבולטה כברנר ומדלין סטו כסנהיל וג'יימס קרומוול כגנרל קמבל.
עלילת הספר נפתחת כאשר מוטל על חוקר מיחלק החקירות הפליליות פול ברנר ועל שותפתו, המומחית לפשעי מין, סינתיה סנהיל, לחקור את נסיבות מותה של סגן אן קמבל מצבא ארצות הברית, שנמצאה באחד המטווחים של פורט הדלי, בסיס האימונים של חיל הרגלים בג'ורג'יה.
גופתה של קמבל נמצאה עקודה לרצפה, בעירום ועם סימני התעללות.
ברנר הוא חוקר מנוסה שבעברו הוכשר כצנחן וכסייר.
הוא לחם במלחמת וייטנאם בשורות דיוויזיית הפרשים הראשונה ועוטר על גבורתו בכוכב הארד.
אולם חקירה זו, המורכבת בשל העובדה שמדובר בחקירת פשע על רקע מיני בצבא, הופכת מורכבת ומסובכת בהרבה בשל העובדה שהנרצחת היא בתו של הגנרל ג'וזף "ג'ו הלוחם" קמבל, שזכה לתהילה על גבורתו כמפקד גדוד רגלים משוריין במלחמת וייטנאם וכפקד אוגדה במלחמת המפרץ, ועשוי להתמנות לתפקיד בכיר בממשל האמריקני.
כנגד רצונו של ברנר לפענח את הפרשה ניצב האינטרס של מפקדי הצבא לטייח אותה.
בת אל הבתולה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית המבוססת על סדרה אמריקאית בעלת שם דומה שהופקה על ידי חברת ההפקות דורי מדיה דרסט עבור חברת HOT.
כמו בגרסה האמריקאית, הסדרה מביאה את סיפורה של צעירה שנכנסת למשולש אהבה לא צפוי אחרי שהיא מגלה שנכנסה להריון בטעות מהפריה מלאכותית.
בגרסה הישראלית הדמות הראשית נקראת בת אל אלפונטה ומגולמת על ידי משי קלינשטיין.
הסדרה עלתה לשידור ב-18 במרץ 2019 בערוץ HOT בידור.
עם זאת, שני פרקי הבכורה היו זמינים עוד קודם לכן ב-HOT VOD.
בת אל אלפונטה (משי קלינשטיין) - צעירה אשדודית ובתולה בת 23 הנכנסת להריון בטעות כתוצאה מהפריה מלאכותית, ובהמשך יולדת את ליאו, בנה המשותף עם גברי.
גבריאל "גברי" בן זקן (מאור שוויצר) - כדורגלן עבר ואיש עסקים בהווה המנהל את בית המלון בו בת אל עובדת.
בעלה לשעבר של אלכס ואביהם של ליאו והתאומות ליהי והילי.
מיכאל סברוב (תום גרציאני) - בלש ובן הזוג של בת אל, הנאלץ להתמודד עם הריונה הלא צפוי.
אוולין אלפונטה (שיפי אלוני) - אמה של בת אל ובתה של ויקי.
מנהלת יחד עם אמה את "סלון אלפונטה".
התחתנה עם איציק בטעות בסוף עונה 1.
איציק מסיקה (יובל סגל) - כוכב ענק בתרבות הזמר המזרחי המכונה "הסולטן", ואביה של בת אל.
התחתן עם אוולין בטעות בסוף עונה 1.
ויקי אלפונטה (רובי פורת-שובל) - סבתה המרוקאית של בת אל, המנהלת יחד עם בתה, אוולין, את "סלון אלפונטה".
אלכס בן זקן (דניאל גל) - אישה בעלת מסתורין המרחף מעליה ואשתו לשעבר של גברי המנסה להציל את יחסיהם באמצעות הפריה מלאכותית.
בהמשך מתגלה ששמה האמיתי הוא מריאנה.
בעונה השנייה היא מפרה את עצמה עם הזרע האחרון של גברי ובהמשך יולדת את התאומות ליהי והילי.
אהובה בן זקן (דנה סמו) - אחותו של גבריאל, גניקולוגית במקצועה שהפרתה בטעות את בת אל מהזרע של אחיה.
בת זוגה לשעבר של נטלי.
נטלי בן זקן (יערה בנבנישתי) - אמם החורגת של גברי ואהובה ובת זוגה לשעבר של אהובה.
בהמשך מתגלה בתור הקלסתרון, האנטגוניסטית הראשית של הסדרה.
קסניה (אנה דוברוביצקי) - אמהּ של אלכס, המרותקת לכאורה לכיסא גלגלים, אך בהמשך מתגלה שהיא מזייפת את נכותה.
בת הארץ ) הוא רומן אוטוביוגרפי של הסופרת והעיתונאית האמריקאית אנייס סמדלי.
הרומן מתעד את שנות ילדותה הסוערת של מארי רוג'רס, מאבקיה ביחסים עם גברים (הן פיזית והן רגשית), וכן פעילותה עם המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית ומעורבותה בתנועה לעצמאות ההודית.
האופי הבדיוני של מארי רוג'רס שואב השראה מחיי הסופרת - אנייס סמדלי.
בעוד הרומן הוא בדיוני, התוכן הוא בעיקר אוטוביוגרפי.
בהתייחסות לנושא בשנת 1987, אומרת אליס ווקר בהקדמה למהדורה חדשה של הספר:"...
זה הסיפור האמיתי (להוציא כמה שינויים קלים) של חיי אישה אחת.
מארי רוג'רס, "בת הארץ" היא אנייס סמדלי".
ב-1973, דן פול לאוטר שמתייחס לחייה של סמדלי שהיו מלאי מאבקים וקשיים וכן לטיפולים שעברה: "הפסיכואנליזה ...
לא הייתה לה תחביב אלא תרופה אחרונה".
הספר הפך ליצירת מופת בספרות הפרולטרית האמריקאית, בגלל ההתמקדות במאבקים של מעמד הפועלים.
הרומן מתחיל בשנות ה-90 של המאה ה-19, עם משפחת חקלאים במיזורי בשם רוג'רס.
אף על פי שהם עניים, מארי, גיבורת הספר, אינה מודעת לכך ונהנתה לרוב מילדות רגילה.
היא סובלת התעללות פיזית בידי אמה שמאמינה כי מארי משקרת.
נישואי הוריה של מארי אינם מאושרים; אבא שלה רצה להרוויח יותר כסף על ידי עזיבת החווה על מנת להשיג עבודה בעיבוד עצים.
המשפחה עוברת הלוך ושוב בין מקומות עבודותיו הזמניות של ג'ון רוג'רס לבין החיים בחווה.
הדודה של מארי, הלן, באה לגור עם המשפחה ועובדת ככובסת עבור נשים עשירות.
כאישה עובדת, היא נתפסת כדמות מכובדת באותה רמה כמו ג'ון רוג'רס.
מארי לומדת בבית הספר באופן קבוע והופכת לאחת התלמידים הטובים בכיתה.
כאשר היא משתתפת במסיבת יום ההולדת של אחד התלמידים העשירים, מארי נעשית מודעת להבדל במעמדות החברתיים.
היא רואה שלא כולם חיים כפי שהיא חיה, והיא מרגישה מושפלת.
כאשר ג'ון מגלה כי הדודה הלן עובדת גם כזונה, הוא מגרש אותה מחוץ לבית.
מארי ואמה - אלי, נותרים כדי לפרנס את המשפחה כאשר ג'ון עוזב אותם שוב.
מארי מתחילה לגנוב כדי להביא אוכל למשפחה.
ג'ון רוג'רס חוזר והמשפחה כולה עוברת למחנה כורים.
אנני, אחותה הגדולה של מארי, מתחתנת בגיל שש-עשרה.
בעלה הוא המחזר לשעבר של דודה הלן.
אנני מתה כמה שנים מאוחר יותר.
ג'ים, אחד האנשים שעובדים עבור ג'ון, מציע נישואים למארי והיא מסכימה.
ג'ון ואלי מסבירים לה את השלכות הנישואים למארי, והיא מפסיקה את האירוסין.
בשל בעיות כלכליות, המשפחה ממשיכה לחפש עבודה.
כנערה, מארי הופכת להיות מורה ועוברת לניו מקסיקו.
היא מתכתבת עם רוברט המפטון.
מארי מעריצה אותו על השכלתו ועל המעמד הכלכלי הגבוה יותר, שההשכלה העניקה לו.
מארי עוזבת את עבודת ההוראה כשהיא מגלה שאמה חולה ונטה למות, וחוזר הביתה להיות איתה.
מארי משנה את מקצוע, והופכת לסוכנת נוסעת.
כך היא מגלה כי אביה ואחיה חיים בזוהמה.
היא מוציאה את הכסף שהרוויחה, מאכילה ומלבישה את אחיה הקטנים.
מארי נתקעת בניו מקסיקו בלי עבודה ובלי כסף.
בזמן שהיא גוועת ברעב וחולה בבית מלון, היא מגלה ששני גברים אנסו אישה שהם חשבו בטעות שהיא מארי, כי יצא לה (למארי) שם של זונה.
המוזג בבר, אחד האנסים, טיפל במארי והיא הבריאה.
כאשר הוא מגלה שהיא בתולה ולא זונה, הציע לה נישואים.
מארי נעלבה מאוד ועזבה את העיר.
היא מתאחדת מחדש עם ביג באק, גבר שנהג לעבוד במחנות הכרייה עבור אביה.
הוא טיפל בה בזמן שהיא מחלימה ומציע לשלם לה עבור לימודים בבית הספר, במשך שישה חודשים.
הוא גם מציע לה נישואים, היא דוחה את ההצעה.
בעודה בבית הספר באריזונה, מארי פוגשת את שני האחים קארין ונוט לארסון.
האחים מרתקים את מארי כי הם צעירים משכילים.
מארי מנהל רומן עם נוט.
נוט וקארין מחליטים לעבור לסן פרנסיסקו.
באותה העת, מארי מקבלת מכתב מאחיה ג'ורג' כי אביהם שלח אותם לעבוד בחוות חקלאית אצל אדם שמתעלל בהם.
מארי קרועה בין הרצון לעזור למשפחתה לבין השלמת השכלתה.
היא שולחת לג'ורג' את הכסף שיש לה ועוברת לסן פרנסיסקו.
מארי ונוט החליטו להתחתן בהבנה כי הנשואים יהיו שותפות מלאה.
כאן היא נחשפת לרעיונות הסוציאליזם באמצעות ידידיה של קארין.
מארי נכנסת להריון ומבצעת הפלה.
ביאטריס, אחותה הצעירה, עוברת לגור איתה.
מארי מזהה כמה קשים היו החיים עבור אחיה הצעירים.
מארי נכנסת להריון ושוב מפילה את התינוק.
באותה העת, נשואיה של מארי ונוט מגיעים לנקודת שפל, היא לא מסוגלת להמשיך לקבל את פקודותיו כבעלה לאשתו ונישואיהם מסתיימים.
בעודה בבית הספר, מארי פגשה אישה הודית שחשפה אותה ל"תנועה לעצמאות ההודית".
מארי מתבקשת לעזוב את בית הספר בגלל פעילותה הפוליטית, ויוצאת מזרחה.
בדרכה לניו יורק, היא עוצרת לפגוש את חבר העט שלה, רוברט המפטון, שמאוכזב ממנה בגלל אמונתו הנוצרית האדוקה.
בניו יורק, מארי מתגוררת עם קארין ועובדת כקצרנית.
מארי נהיית מעורבת יותר ויותר בתנועה הסוציאליסטית, אם כי עדיין מרגישה קשר רגשי קטן לנושא.
היא מקבלת מכתב מג'ורג' אחיה המבקש עזרה כספית.
הוא נמצא בכלא על גנבת סוס.
זמן לא רב לאחר מכן, היא מקבלת מברק מדן מודיע לה כי ג'ורג', אשר שוחרר מהכלא בגלל גילו הצעיר מת במערה נידחת.
מארי הרגישה רגשי אשמה על מות אחיה.
דן עצמו, שאינו מסתדר כלכלית, החליט להצטרף לצבא ולהילחם במלחמת העולם הראשונה.
מארי דואגת לו כל הזמן.
מארי, שעדיין למדה וגם עבדה במרץ כעיתונאית פגשה הודי בשם סרדאר רנג'יט סינג.
באמצעותו היא הופכת להיות מעורבת ב"תנועה לעצמאות הודו".
טלוואר סינג, הודי נוסף, מבקש ממנה להסתיר עבורו רשימה של כתובות.
חואן דיאז, חבר אחר של התנועה, פורץ לדירתה של מארי.
כשהיא מגיעה הביתה, הוא חוקר אותה על מקום הימצאו של טלוואר סינג.
חואן דיאז אונס את מארי.
לאחר שחזרה לביתה, היא נעצרת ונחקרה על מעורבותה בתנועת העצמאות ההודית.
כאשר מארי מסרבת לשתף פעולה היא נכלאת.
לאחר שחרורה, היא פוגשת גבר נוסף אנאנד מנווקאר, השניים מתאהבים ונישאים.
מארי מוצאת אושר בנישואים אלה, אבל עד מהרה קנאתו של אנאנד על עברה המיוחד של מארי הופכת לבעיה.
נישואיה של מארי ועבודתה עם התנועה נהרסים כאשר חואן דיאז הודיע לבעלה שהוא ומארי מקיימים יחסי מין.
בסוף הספר מארי מתחננת שאנאנד יעזוב אותה כי הם לעולם לא יהיו מאושרים, והיא תהיה בקשר איתו רק בענייני עבודה.
מארי יושבת לבדה בדירתם, נישואיה ועבודת החיים שלה נהרסו.
שני הנושאים המרכזיים בספר "בת הארץ" הם מגדר ומעמד.
ברברה פולי טוענת שתשוקתה של מארי לשוויוניות מינית קשורה במאבקה ליצירת עולם טוב יותר.
לדעתה, יכולתה של מארי לחוש תשוקה כלפי אנאנד היא סימן לאמון שלה כלפיו כחבר פוליטי.
ברגע שהיא מבינה כי הוא אינו עומד על האידיאלים בהקשר של שוויון מגדרי, היא עוזבת אותו.
סונדרה גוטמן טוענת כי סוגיות המגדר, הגזע והמעמד מתמזגות, ומפריעות להתקדמות זו לזו.
המאבק בין גברים ונשים למען שוויון מונע על ידי האתגרים של חיי המעמד הבינוני, אשר לעיתים קרובות גורם לגברים להרגיש לא מספיק חזקים ולנשים להרגיש חסרות אונים.
גברים ונשים מתנגשים זה בזה על ידי הקפיטליזם כדי לשמור על מעמד הפועלים מפני התחזקות.
הדיכוי שמארי רואה כילדה הוא מגדרי בעיקרו, אבל כשהיא מגיעה לבגרות - דיכוי המבוסס על המעמד והגזע הופכים להיות פופולריים יותר.
זירת האונס של מארי נתפסת לא כאונס של אישה על ידי גבר, אלא כאישה לבנה על ידי הודי, מה שמסבך את יחסי הגזע והמין.
כריסטי לאוניוס, מציינת כי הסלידה של מארי מנישואין עשויה להיות מבוססת במידה רבה על המוטיבציה שלה להשיג ניידות במעמדה.
להיות נשואה לגבר ממעמד הפועלים היה מפריע לה להגשים יעד זה.
זאת הסיבה ששני נישואיה הם עם גברים משכילים שלא יתכחשו למטרותיה ויוכלו לעזור לה להשיג את העלייה במעמד החברתי.
יש שטוענים שמארי רואה בחינוך צורה של בריחה ממחזורי הנישואין האכזריים והיחס לנשים במעמד הפועלים.
בניגוד לפועלים והחקלאים מימי ילדותה, היא מעריצה את רוברט המפטון - הוא לא יאיים על רצונה להשתפר בחינוך ובמעמד.
אנדרו סיירקס טוען כי "בת הארץ" בולטת בספרות של שנות השלושים שנותרה סקסיסטית בתיאורי הנשים שלה.
אנדרו מטפל בהיפוך המגדרי ברומן.
מארי היא גברית ללא תנאי, בעוד שהיא חושפת יותר ויותר את הפנים הנשיות של הגברים.
הוא מאחד את אהבתה של מארי לאנאנד עם אהבתה להודו, וטען כי אנאנד והודו הם למעשה זהות אחת.
באופן דומה, פולה רבינוביץ מעריכה את "בת הארץ" בניגוד לספרות הפרולטרית האחרת שעוסקת בתפקידים מגדריים בנישואין, במשפחה ובמיניות שנכתבה על ידי גברים.
היא מסבירה כי סמדלי וסופרות אחרות מציגות נשים המורדות נגד הסטריאוטיפים של שיפור מעמד הנשים על ידי הנישואים, משפחה והטרוסקסואליות.
רבינוביץ מקבלת את הטיעונים של וולטר רידאוט שאמר כי המיניות בספרות הפרולטרית נראית בריאה.
רבינוביץ מציינת שספרות פרולטרית שנכתבה על ידי נשים תציע אמת אחרת, כנראה משום שהיא מביטה במיניות מנקודת המבט של נשים במקום של גברים.
רומנים כמו "בת הארץ" מתארים פעילות מינית כמדכאת את הנשים.
דיכוי המיניות הנשית במעמד הפועלים דומה לדיכוי המעמדות בארצות הברית.
מעמד הפועלים נתפס כגברי, אך הוא זקוק לנשים כדי להצליח ליצירת אחדות בתוך המעמד.
לכן, סוגיית המיניות יוצרת סכסוך באחדות מעמד הפועלים.
לדינמיקה המשפחתית יש תפקיד מרכזי ברומן.
שלא כמו ברומנים השמאלניים של שנות ה-30, "בת הארץ" תיארה את המשפחה כישות שלילית, שמשמידה את סיכוייו של אדם לחיים מאושרים.
תפקידה של הבת רלוונטי לרומן.
הבת מסמלת מורשת, לא רק של המשפחה, אלא גם, במקרה של "בת הארץ", של האומה והעולם.
יירקס מציין שהפסיכואנליזה הפרוידיאנית של סמדלי גרמה לה להיות מודעת מדי לפילוסופיה.
סמדלי משתמשת במודע בפסיכואנליזה שלה כשהיא פונה לסוגיות המגדריות בספר "בת הארץ".
כילדה, מארי חשה שנאה קיצונית לאמה שלה, והרגישה שאבא שלה לא יכול לטעות.
הספר מתאר תמונות של אמהות באור כה שלילי, ומארי רוג'רס נדרה להימלט מהנישואין.
ג'ודית קגן גרדינר מפרטת את תפקיד האמהות בספר, כחיבור בין תפקידים נשיים מסורתיים לבין שאיפתה של הגיבורה להשתחרר.
מותה של האם מסמן קץ הניסיון לחבר ביניהם.
אלמנט נוסף שנדון בהרחבה בספר הוא ההקשר שבו הוא נכתב והתבנית שלו.
ישנה הסכמה רחבה כי הרומן הוא אוטוביוגרפיה.
בשנת 1973, פול לאוטאר מציין את קווי הדמיון בין חייהם של מארי לסמדלי.
בעיקרו של דבר, הם זהים פרט לשינויים בעיקר בגאוגרפיה ובשמות.
לאוטר מסביר שסמדלי כתבה את הרומן תוך כדי חיפוש עצמה בתהליך של טיפול נפשי.
הרומן נועד למעשה להיות תרגיל טיפולי.
"בת בולין האחרת" הוא רומן היסטורי מאת פיליפה גרגורי שנכתב בשנת 2001. הרומן מציג את סיפור חייה של האצילה בת המאה ה-16, מרי בולין (אחותה של אן בולין, ואשתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה) שעליה ידוע מעט.
גרגורי מביאה את סיפור ביטולם של הנישואים המלכותיים המשמעותיים ביותר בתולדות אנגליה (נישואיהם של המלך הנרי השמיני והמלכה קתרין מארגון) ואת הצורך הנואש ביורש עצר זכר.
פרטים היסטוריים רבים אינם מדויקים ברומן.
למרות הביקורות המעורבות וחוסר הדיוק ההיסטורי שהטריד את המבקרים, זכה הספר להצלחה אדירה ופופולריות מאז פרסומו.
ב–1521, מעיב צל על נישואיהם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ומלכתו, קתרין מארגון מכיוון שקתרין לא ילדה למלך יורש זכר וגילה המתקדם הוא סיבה לדאגה.
בת האצילים, מרי בולין, בת ה-13, נשלחת על ידי אביה ודודה תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי, ללכוד את תשומת ליבו של המלך וזאת על אף שהיא נשואה לוויליאם קארי.
אחותה אן שחזרה לאחרונה מחצר המלוכה בצרפת ואחיה ג'ורג' בולין מסייעים לה ובמהרה מתחבבת מרי על המלך.
למורת רוחה של המלכה קתרין, מרי שהיא אחת מגבירות החצר, הופכת לפילגשו של המלך ואף נושאת ברחמה את ילדו.
הנרי מייחל ליורש העצר שלו הוא זקוק כל כך ומעניק למשפחות הווארד ובולין אדמות ותארים והם רוכשים להם מעמד בקרב משפחות האצולה האחרות בחצר המלכות.
למרות האכזבה, הנרי נחוש בדעתו להוליד בן עם מרי, והיא שוב נושאת את ילדו.
בזמן הריונה של מרי אן נקראת לחצר המלכות כדי לוודא שגבירות אחרות לא מושכות את עיניו של הנרי.
אן מנצלת את ההזדמנות להקסים את המלך ולמשוך את תשומת ליבו.
מרי יולדת בן אך מבינה שהוא לעולם לא יוכר כילדו החוקי של המלך אלא יהיה עליו לשאת את שם משפחתו של בעלה, ויליאם קארי.
ב–1526 תשומת ליבו של המלך נתונה לאן.
המשפחה תומכת בשאיפתה של אן מאחר שנראה כי סיכוייה להיות מלכה גדולים יותר, ומרי מאבדת את חשיבותה והופכת להיות "בת בולין האחרת".
המלכה קתרין מאבדת את השפעתה ואן ממשיכה להאיץ בהנרי להתגרש ממנה, אך מסרבת להתמסר לו ללא נישואים.
הנרי נתקל בהתנגדותם של הכנסייה והאפיפיור.
בעוד שאן מבדרת את המלך במשך היום, מרי עדיין נדרשת לבדרו בלילה על מנת שתשומת ליבו לא תוסט לאחרת.
היא מבקרת את ילדיה כל קיץ בטירת היבר ומחדשת את חיי הנישואים עם בעלה ויליאם.
לדעתה, אזור הכפר השקט מתאים לה הרבה יותר מחצר המלכות הסוערת.
המלך הנרי מערער על תוקף נישואיו לקתרין.
הוא מאמין שאשתו מימשה את נישואיה הקודמים לאחיו ארתור, נסיך ויילס לפני שמת ולכן לא הייתה בתולה כשנישאו.
במהרה, קתרין מגורשת מהחצר ואן מאורסת להנרי.
למורת רוחה של מרי, אן מאמצת את בנה כדי להבטיח שלמלך יהיה יורש זכר.
מרי מתאלמנת מבעלה לאחר שמחלת ההזעה גורמת למותו.
ב־1530, מחזר ויליאם סטפפורד, מפשוטי העם, אחרי מרי והיא נמשכת אליו יותר ויותר מפאת אהבתו לילדיה והסיכוי לחיים שקטים ופשוטים שביכולתו להציע לה.
לאחר שמלך ומלכת צרפת מסרבים לפגוש את אן ולהכיר בה, אן זוכה לתואר המרקיזה מפמברוק ומתייחדת עם המלך.
הנרי ממנה חשמן חדש, מכריז על עצמו כראש הכנסייה באנגליה ונושא את אן לאישה.
אן הרה ויולדת את בתה, אליזבת.
מרי ובעלה ויליאם, מצווים להישאר בחצר המלוכה עם אן עד שתלד את בנה, מאחר שמעמדה כמלכה אינו בטוח עד שתלד יורש זכר.
אן עוברת מספר הפלות ומתחילה לאבד את אהבתו של המלך.
ב-1536 רגלו של המלך נפגעת קשות במהלך קרב רמחים תחרותי והוא מתחיל לדאוג שאיבד את אהבת הקהל כיוון שגירש את אשתו הקודמת בתקווה שאן תלד לו בן.
חרדותיה של אן גוברות והיא מבינה שהיא מאבדת את תמיכת משפחתה וממלכתה.
לכך נוספת נדידת תשומת ליבו של המלך לאחת מגבירות החצר שלה, ג'יין סימור.
אן הרה שוב, אך לא עובר זמן רב והיא מאבדת את תינוקה.
שמועה פושטת שהעובר נולד מעוות.
המלך שומע זאת ומתחיל לחשוד שאן היא מכשפה ומקוללת מאחר שילדה תינוק מעוות.
הנרי מחזר אחרי ג'יין סימור ומרעיף עליה מתנות.
ויליאם, מרי ובתם קתרין מייחלים לעזוב את לונדון בהקדם האפשרי כדי להימלט מהסערה המתקרבת.
אולם אז מובאת אן בפני מועצת המלך, מואשמת בניאוף ונשלחת מאוחר יותר למצודת לונדון.
אן נשלחת לגרדום, למרות ההבטחה שתוגלה למנזר.
כשמתברר כי המלך לא יגיע למצודה, מרי מבינה שהמלך לא יחון את אן והיא מוצאת להורג.
מרי, ויליאם וילדיהם עוזבים את לונדון באותו היום ומשפחת בולין מאבדת את מעמדה בחצר המלוכה.
הספר יצא לאור בעברית בתרגומה של ענבל שגיב בשנת 2005 בהוצאת אופוס.
בת גלים שער (נולדה בכ"ט בשבט ה'תשל"ב; 14 בפברואר 1972) היא אשת חינוך, מרצה ופעילת ציבור ישראלית, יו"ר עמותת "Sonshine" וממייסדי פרס ירושלים לאחדות ישראל ויום האחדות.
לשעבר יו"ר הארכיון הציוני המרכזי.
בת גלים נולדה בדרום אפריקה לשמואל שי כהן ולרונית (לבית משפחת צארף).
נשואה לאופיר, עורך דין ורואה חשבון במקצועו.
מתגוררת עם משפחתה ביישוב טלמון.
למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב, ובהמשך למדה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במדעי המדינה והיסטוריה ובמקביל במדרשה לבנות באוניברסיטה.
למדה לתואר שני במינהל חינוכי במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
שער פועלת בעולם החינוך במסגרות פורמליות ובלתי פורמליות ברחבי ישראל ובעולם, מרצה במסגרות שונות ולקהלים מגוונים בישראל ובעולם על חוסן אישי ולאומי, ושותפה בקידום מיזמים רבים ליצירת חיבורים בחברה הישראלית ובעולם היהודי.
חברה בפורום "הייעוד המשותף שלנו" ובוועדת ועדת פרס חינוך חמ"ד על יסודי בשנים תשע"ח–תש"ף.
בוגרת בית מדרש "רשות הרבים" ותוכנית Co Lab, החממה לחדשנות חברתית של הפדרציה היהודית של ניו יורק בישראל.
הנחתה במהלך שנת 2015 תוכנית רדיו ברשת מורשת בשם "מתחברים לגלים עם בת גלים", במסגרתה העלתה על סדר היום תכנים ואירועים חיוביים, מתוך מטרה לחזק את האופטימיות בחברה הישראלית.
בשנת 2017 פרסמה בהוצאת ידיעות ספרים את הספר רב המכר "מה ילד יום", שתורגם לאנגלית בשם "Expecting my child", ויצא לאור בספטמבר 2019.
ב-2019 הדליקה שער משואה ביום העצמאות יחד עם רחל שפרכר-פרנקל ואיריס יפרח, אימהות שני הנערים שנחטפו ונרצחו עם בנה.
ב-2021 מונתה ליושבת ראש הארכיון הציוני המרכזי, מטעם ההסתדרות הציונית העולמית ושימשה בתפקיד במשך שנה.
בת גלים ואופיר שער הקימו את עמותת "Sonshine" (סאנשיין – מאירים את העולם לזכרם).
העמותה פועלת לחיזוק האופטימיות בעם היהודי, בישראל ומחוצה לה ולעידוד גישה חיובית דווקא בתקופה של משברים ואתגרים שעומדים לפתחנו במציאות העכשווית ומרכזת מיזמים קיימים וחדשים, המוסיפים רוח אופטימית בעם ישראל.
במסגרת זו הובילה בת גלים את תחרות – GCC – The Global Conection Competition למציאת המיזם הבא אשר יחזק את הקשר בין ישראל ויהודי העולם.
התחרות התקיימה במהלך שנת 2019 והתקבלו בה למעלה מ־700 הצעות מיחידים המתגוררים ב-22 מדינות.
שלושה רעיונות מקוריים העפילו לשלב הגמר והעמותה שוקדת להוציאם לפועל.
המרכזי שבהם "בשביל העולם היהודי" – פיתוח "שביל יהודי עולמי" שיעבור בנקודות שונות ברחבי העולם, יכלול מסלולים ייחודים ויצור תשתית לחיבור בין מטיילים ישראלים ויהודים ובין "מלאכי שביל" – יהודים המתגוררים בסביבתו.
מיזם נוסף שקיבל חשיפה ותמיכה של אישי ציבור רבים, בהם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הוא "התאום היהודי שלי" – חיבור בין יהודים ישראלים ליהודי העולם באמצעות תאריך לידה עברי משותף.
בת גלים שער היא אימו של גיל-עד שער, אחד משלושת הנערים שנחטפו ונרצחו בקיץ תשע"ד יוני 2014 וגופותיהם נמצאו לאחר 18 ימי חיפושים.
במהלך ימי החיפושים היא הוזמנה עם שתי האימהות הנוספות לדבר במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בז'נבה.
משפחות שלושת הנערים ייסדו את "יום האחדות", שבו עוסקים בישראל ובתפוצות בנושא האחדות.
שיאו של היום הוא טקס חלוקת פרס ירושלים לאחדות ישראל לאישים, ארגונים או מיזמים בעלי השפעה בתחום האחדות והסובלנות.
אם לשישה לילדים – חמש בנות ובן, גיל-עד שנרצח בפיגוע חטיפה, וסבתא לנכדה.
בת הים הקטנה הוא סרט פנטזיה מוזיקלי אמריקאי שבוים על ידי רוב מרשל על פי תסריט מאת דייוויד מגי.
סרט זה הוא עיבוד לייב אקשן לסרט ההנפשה משנת 1989 באותו השם, שהוא עצמו מבוסס על האגדה המפורסמת משנת 1837, בעלת אותו השם, מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
בסרט מככבת האלי ביילי בתפקיד הראשי, ולצדה מככבים ג'ונה האוור-קינג, מליסה מקארתי, חאווייר ברדם, דויד דיגס, אקוופינה, ג'ייקוב טרמבלי ונומה דומזווני.
במאי 2016, נמסר לראשונה כי "סרטי וולט דיסני" שוקדת על פיתוח עיבוד מחודש לסרטם משנת 1989. בדצמבר 2017, נמסר כי למלאכת בימוי הסרט נשכר מרשל.
צילומי הסרט התקיימו בעיקר באולפני "פיינווד" שבאנגליה ובאי סרדיניה שבאיטליה מינואר עד ליולי 2021. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין "סרטי וולט דיסני", ג'ון דלוקה, מרשל, וחברת "מארק פלאט הפקות".
בכתיבת והלחנת השירים עבור העיבוד המחודש, השתתף המוזיקאי לין-מנואל מירנדה, לצד המלחין אלן מנקן ששב עבור הלחנת הפרטיטורה והשירים.
בכורת הסרט התקיימה בתיאטרון דולבי בלוס אנג'לס ב-8 במאי 2023, ולאחריה, בכיכר אודיאון לוקס לסטר שבלונדון ב-15 במאי 2023, בארצות הברית, עלה הסרט לאקרנים בפורמטי RealD 3D, IMAX, Dolby Cinema ו-4DX, בנוסף למסכים רגילים, ב-26 במאי 2023; ובישראל, ב-25 במאי 2023.
אריאל היא בת ים ובתו הצעירה של המלך טריטון, שליט אטלנטיקה.
חרף האיסור שהטיל טריטון על בני עמו לעלות אל פני השטח לאחר מות אשתו מידי בן-אנוש, מוקסמת אריאל מהעולם האנושי, על אף שמעולם לא ראתה אותו, ובתמיכתם של חברה הטוב ביותר, פלאונדר, דג דפדוף אטלנטי, ושל סקאטל, ציפור סולה צפונית, היא אוספת חפצים אנושיים.
לאחר שהיא מחמיצה את הפגישה השנתית לקראת ירח האלמוג, בה הייתה אמורה להשתתף עם אחיותיה, מול טריטון, שנוזף בה; חומקת אריאל אל המערה בה היא מסתירה את החפצים שאספה, שם היא חוזה בזיקוקים מעל האוקיינוס ומחליטה לעלות אל פני השטח על מנת לראותם מקרוב.
הזיקוקים מגיעים מספינתו של הנסיך אריק, נסיכהּ של ממלכה הממוקמת על האיים הסמוכים, שעל סיפונה שומעת אריאל את אריק מביע בפני ראש ממשלת האיים ואיש סודו הקרוב, גרימסבי, על רצונו לחקור את הלא-נודע במטרה לסייע לאנשי ממלכתו.
כשסערה מגיעה והספינה עולה על שרטון, מחלצת אריאל את אריק ומביאה אותו לחוף, שם היא נעזרת בשירת הסירנה שלה על מנת להציל את חייו, אך נמלטת לפני שיוכל לשוב להכרתו.
לאחר שאריק מתאושש, אמו, המלכה סלינה, אוסרת עליו להפליג שוב.
על התנהגותה החריגה של אריאל מעירות אחיותיה המשועשעות, ולאחר שהוא מאזין לשיחתן, חוקר טריטון את סבסטיאן ומגלה מפיו שהיא הצילה חיי אדם.
זועם, ממתין טריטון במערתה של אריאל על מנת להתעמת איתה; וכשהיא מסרבת להישבע שלעולם לא תעלה שוב לפני השטח, הורס טריטון את אוסף החפצים האנושיים שלה.
לאחר שטריטון עוזב, מגיעים פסוליאם וחליאם, זוג צלופחי ניבן ירוק שמציגים בפניה את מכשפת הים אורסולה, אחותו של טריטון ודודתה של אריאל, שמציעה לה את עזרתה.
אריאל מסכימה לתנאי העסקה, ולאחר שהיא מקבלת רגליים אנושיות, היא נלקחת אל פני השטח על ידי פלאונדר וסבסטיאן, שם היא ניצלת על ידי דייג, שלוקח אותה לטירתו של אריק.
אריק, שמחפש בטירוף את האישה שהצילה את חייו, ממהר לפגוש את אריאל כשהוא שומע על הגעתה, אך מתאכזב לגלות שהיא חסרת-קול.
באותו הערב, חוקרת אריאל את הטירה ומוצאת את אוסף האוצרות הימיים של אריק, אותם הוא צבר במהלך מסעותיו; ולאחר שהיא נמצאת על ידי אריק, השניים מבלים יחד בהתעמקות באוסף שלו.
למחרת, לוקח אריק את אריאל לסיור ברחבי הממלכה.
סבסטיאן, שממשיך להשגיח על אריאל, מבין שאורסולה כישפה אותה לשכוח שעליה לנשק את אריק; והוא, סקאטל ופלאונדר לוקחים על עצמם לגרום לזוג להתנשק.
השלושה כמעט מצליחים במשימתם, אך מסוכלים על ידי פסוליאם וחליאם.
זועמת מהאפשרות שתאבד את השליטה על אריאל, אורסולה הופכת את עצמה לוונסה, צעירה יפהפייה, ומשתמשת בקול שירתה של אריאל על מנת להפנט את אריק.
למחרת בבוקר, מגלים אריאל וחבריה על כוונתו של אריק להכריז על אירוסיו לוונסה עם שקיעת החמה.
סקאטל מגלה את זהותה האמיתית של ונסה ומודיעה על כך לאריאל, שממהרת למסיבת האירוסין, שם היא מתעמתת עם ונסה ומצליחה לשבור את הקונכייה שסביב צווארה.
קולה של אריאל מושב לה והכישוף על אריק נשבר; אך לפני שביכולתם להתנשק, השמש שוקעת ואריאל הופכת בחזרה לבת ים, ואילו ונסה שבה לצורתה האמיתית כאורסולה.
אורסולה תופסת את אריאל וצוללת חזרה לאוקיינוס, שם השתיים נתקלות בטריטון, שמנסה לחלץ לשווא את אריאל מציפורניה של אורסולה.
אורסולה מסבירה לטריטון כי העסקה שעשתה אריאל בלתי-ניתנת לשבירה, אך מסכימה לשחרר אותה תמורת חירותו וכתרו, והוא מאובק על ידי פסוליאם וחליאם.
אורסולה אוחזת בקלשונו של טריטון בדיוק כאשר אריק מגיע לעזור; ובמהלך התגרה שמתפתחת, היא הורגת בטעות את צלופחיה.
בזעמה, משתמשת אורסולה בקלשון כדי לגדול לגודל מפלצתי ומזמנת סערה על מנת לאיים על אריאל ואריק.
בחסות הסערה, מצליחה אריאל לגרור את עצמה על גבי ספינה טרופה שהועלתה אל פני השטח ולסובב את ההגה ברגע הנכון על מנת לשפד את אורסולה באמצעות חרטום הספינה השבור.
עם מותה של אורסולה, מושב טריטון לתחייה; והוא ואריאל מכירים בהקרבתם של האחד עבור השני.
במקביל, אריק מצליח לשוב לחוף, שם סלינה מכירה בכך שאהבתו של אריק לאריאל הייתה אמיתית.
בסופו של דבר, מקבל טריטון את העובדה שעל אף שאריאל שבה הביתה כמו שרצה, היא אינה מרוצה מחייה הנוכחיים; ובעקבות דרישתו של סבסטיאן, מתרצה והופך את אריאל לבת-אנוש לצמיתות.
לאחר שהיא מתאחדת עם אריק ונישאת לו, מחליט הזוג להפליג אל מים לא-נודעים ולחקור אותם, בברכת שני הוריהם ובתמיכתם של בני עמם משני העולמות.
האלי ביילי (דיבוב לעברית: נועה קליין) – הנסיכה אריאל, בת ים ובתו הצעירה ביותר של המלך טריטון, הנמשכת אל העולם האנושי.
ביילי הייתה הראשונה שנבחנה לתפקיד, לאחר שרוב מרשל ראה אותה מבצעת את הסינגל "" מאת דוני האת'ווי משנת 1972 בטקס פרסי גראמי ה-61. לדברי מרשל, מאות בנות אחרות ניסו להיבחן גם הן לתפקיד, אך ביילי "הציבה את הרף כה גבוה שאף אחת לא התעלתה עליו."
ג'ונה האוור-קינג (דיבוב לעברית: גילן שחף) – הנסיך אריק, נסיך אנושי הרפתקן ובעל רוח חופשייה, בו מתאהבת אריאל לאחר שהיא מצילה אותו מטביעה במהלך סערה.
האוור-קינג תיאר את דמותו של אריק כ"חסרת מנוחה ובעלת שאלות על מקומו בעולם, כמו אריאל...
מליסה מקארתי (דיבוב לעברית: איילת רובינסון) – אורסולה, מכשפת ים בוגדנית ואחותו האוקטופידה והמנוכרת של המלך טריטון, שאליה פונה אריאל בבקשה להפוך לבת אנוש, אך מבלי לדעת שהיא למעשה זוממת להשתלט על אטלנטיקה.
מקארתי תיארה את דמותה כ"כה מהנה.
יש לה שנינות, יש לה מניפולציות.
יש לה מנעד רחב ובו בזמן, עליי לחשוב איזה שריון היא עוטה על עצמה?
ואני לא חושבת שבריאותה הנפשית מצוינת".
לגילום דמותה של אורסולה נבחנה גם ליזו.
ג'סיקה אלכסנדר (דיבוב לעברית: שיר פרג) – ונסה, בת-דמותה האנושית של אורסולה, בה היא משתמשת על מנת לחבל בעסקה שלה עם אריאל.
לפני ליהוקה של אלכסנדר לתפקיד, מפיקי הסרט היו מעוניינים ללהק את הזמרת קייסי מאסגרייבס.
חאווייר ברדם (דיבוב לעברית: גדי לוי) – המלך טריטון, שליט אטלנטיקה ואביה הקפדני ומגונן יתר-על-המידה של אריאל, השונא את עולם בני האדם עקב מותה של אשתו בידי אחד מהם.
ברדם תיאר את דמותו של טריטון כ"קצת פחות זועפת מהמקור, כי התכוונו להביא יותר קונפליקטים להתנהגותו, כמו פחדיו וחוסר ביטחונו כאב.
בסופו של דבר, הפחד לתת לבת זקוניו לעזוב את הבית מיתרגם ככעס או כשתלטנות-יתר."
נומה דומזווני (דיבוב לעברית: ענת ניב) – המלכה סלינה, אמו המאמצת של אריק ושליטת ממלכת האיים הקריביים.
דומזוויני תיארה את דמותה כ"מלכה אוהבת ומלכה-אם והורה וחובבת אדמה, שלומדת על עצמה דרך שחרור ילדיה לדרכם."
ארט מאליק (דיבוב לעברית: אוהד שחר) – סר גרימסבי, ראש ממשלת ממלכתה של סרינה ואיש סודו הנאמן של אריק, המשמש לו כדמות אב.
מרטינה ליירד (דיבוב לעברית: הדר שחף-מעיין) – לאשנה, אחת המשרתות בטירתו של אריק.
דמותה של לאשנה מבוססת באופן רופף על דמותה של קרלוטה מהסרט המקורי.
דויד דיגס (דיבוב לעברית: יובל בינדר) – סבסטיאן, הסרטן המלכותי ויועצו הנאמן של המלך טריטון, שממונה על ידו להשגיח על מעלליה של אריאל.
על גילום דמותו של סבסטיאן, דיגס הצהיר כי מדובר בתפקיד הקשה ביותר שהוא נאלץ לעשות.
אקוופינה (דיבוב לעברית: דקלה הדר) – סקאטל, סולה צפונית וחברתה של אריאל, המספקת לה הסברים נעדרי ביסוס ולא מדויקים על כל חפץ מעולם בני האנוש שאריאל מוצאת.
שלא כמו בסרט המקורי, מינו של סקאטל שונה משחף זכר לסולה נקבה, גם על מנת להתאים את הדמות למגדר של השחקנית שלה וגם על מנת להציג אותה בסצנות מתחת למים.
ג'ייקוב טרמבלי (דיבוב לעברית: דניאלה גפן אשכנזי) – פלאונדר, דפדוף אטלנטי וחברה הטוב ביותר של אריאל שמצטרף להרפתקאותיה הרבות למרות חששותיו הרבים.
בסרט מופיעים ללא דיבוב (זאת בניגוד לסרט המקורי) גם צמד הניבנים ירוקים של אורסולה, פסולים וחליאם; וכלבו של אריק, מקס.
מדבבת דמותה של אריאל מהסרט המקורי, ג'ודי בנסון, מופיעה בסרט בהופעת קמע כרוכלת מקומית בה נתקלת אריאל במהלך הסיור שעורך לה אריק ברחבי ממלכתו.
במאי 2016, נמסר כי "חברת וולט דיסני" שוקדת על פיתוח עיבוד לייב אקשן על בסיס האגדה "בת הים הקטנה" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
ב-5 בדצמבר 2018, חשף מרשל כי הוא, יחד עם ג'ון דלוקה ומארק פלאט, נשכר להתחיל בפיתוח העיבוד המחודש, והצהיר כי "ג'ון ו[מרשל] התחילו בעבודתנו בניסיון לחקור את הסרט ולהבין אותו… זה סרט מסובך מאוד לתרגום מאנימציה ללייב אקשן.
לייב אקשן זה עולם אחר לגמרי, אז צריך להיות מאוד זהירים לגבי האופן שבו זה נעשה, אבל התחלנו את שלב החקירה".
בדצמבר, הוכרז רשמית כי את הסרט יביים מרשל.
במהלך ריאיון שהתקיים ב-21 בדצמבר 2018, אישר מרשל מחדש כי הסרט נמצא בשלבי פיתוח ראשוניים ביותר וכי האולפנים עדיין שוקדים על חיפוש דרכים לתרגום עלילת הסרט המקורי ללייב אקשן.
ב-3 ביולי 2019, נמסר כי לכתיבת התסריט לצד גולדמן צורף דייוויד מגי, שכתב בעבר את התסריט לסרט "מרי פופינס חוזרת" מאת מרשל, וכי הוא יקבל קרדיט בלעדי על התסריט.
ב-10 בפברואר 2020, אישר מירנדה כי החלו ההכנות לקראת הפקת הסרט.
עם היוודע דבר פיתוחו של עיבוד לייב אקשן לסרט ההנפשה, הביעו לינדזי לוהן וכריס אוונס להצטרף לצוות השחקנים, בעוד שהמעריצים היו מעוניינים בליהוקה של אריאנה גרנדה לדמותה של אריאל.
על פי שמועות שהופצו משלהי שנת 2018 ועד לתחילת 2019, גילום דמותה של אריאל הוצע לזנדאיה, אך זו הצהירה ללא הרף כי מדובר ב"סתם שמועה".
ב-28 ביוני 2019, נמסר על ניהול משא ומתן מצד מליסה מקארתי על גילום דמותה של אורסולה.
ב-1 ביולי 2019, נמסר על ליהוקם של אקוופינה וג'ייקוב טרמבלי לגילום דמויותיהם של סקאטל ופלאונדר, בהתאמה.
ב-3 ביולי 2019, הוכרז רשמית כי את דמותה של אריאל תגלם האלי ביילי באמצעות חשבונות המדיה החברתית הרשמיים של דיסני; על ליהוקה הצהיר מרשל:
בנוסף, הצהיר מרשל כי שהסרט עוסק ב"[אריאל], שמוצאת את קולה [...] וזה מיד הרגיש כמו יצירה מעניינת ובעלת תזמון מדויק שדיברה ללב [צוות ההפקה]".
ביילי ציינה שהיא רוצה להביא "רעננות" לדמות, ושהיא רוצה "[להיות] אותנטית".