tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד ראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, למעט מספר מקרים, תיאטרון הצפון לא יצר או הפיק הצגות.
הוא נוהל כהיכל תרבות בבעלות פרטית של אנשי העסקים שמעון קזנסקי וישראל פלדמן, והוצגו בו הצגות של התיאטראות השונים בישראל.
משנת 2007 הפיק התיאטרון מספר מצומצם של מחזות עצמאיים, כגון "האמא של הרווקה", בכיכובה של חנה לסלאו, "בן בהפתעה" ו"עפרה" (דרמה מוזיקלית על חייה ומותה של עפרה חזה).
בעשור השני של המאה ה-21, התיאטרון שירת כ-30,000 מנויי תיאטרון מאזור חיפה, הקריות וצפון הארץ.
בנוסף להצגות של התיאטראות הרפרטואריים, הוצגו במקום הפקות ומופעים שונים, כגון קונצרטים, הצגות ילדים, מופעי בידור, מופעי מחול ומוזיקה והרצאות.
מדי פעם הוא שימש גם את התזמורת הסימפונית חיפה.
בשנת 2020 נקלע התיאטרון למשבר תקציבי, עד כדי חוב צבירת חוב בסך כ-11 מיליון ש"ח.
לאחר שהופסקה הפעילות עם תחילת משבר הקורונה בישראל והוגשה בקשה להקפאת הליכים, נמכר התיאטרון לגדי צדקה, מייסד "התיאטרון העברי".
צדקה, שהתחייב במעמד הרכישה להשקיע 6 מיליון ש"ח בחידוש המבנה, כולל החלפת מערכת מיזוג האוויר והמושבים, הצהיר ש"תיאטרון הצפון" יהפוך לביתו של "התיאטרון העברי", שהוא תיאטרון רפרטוארי.
מאז הרכישה, מלבד היותו הבעלים, צדקה משמש גם כמנכ"ל התיאטרון.
כחלק מתפיסת הניהול של ההנהלה החדשה של התיאטרון, מלבד ההצגות המועלות בו, מוקרנים בו גם, מעת לעת, סרטי קולנוע.
התיאטרון אף נטל לראשונה חלק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2021, כשמקצת ההקרנות במסגרת הפסטיבל התקיימו בו.
יידישפיל (ביידיש: הלחם של "משחק" ו"יידיש") הוא תיאטרון יידיש הפועל בתל אביב מאז שנת 1987.
התיאטרון נוסד ב-1987 ביוזמת ראש עיריית תל אביב-יפו שלמה להט ומנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט משה נוידרפר.
כמו כן, השתתף שמואל עצמון בהקמת התיאטרון ושימש כמנכ"ל ומנהל אמנותי, כאשר החל מנובמבר 2011 החליף אותו ששי קשת.
משנת 2016 מנכ"ל התיאטרון הוא זליג רבינוביץ', ב-2025 מונתה הדס קלדרון למנהלת אמנותית.
תיאטרון "יידישפיל" לקח על עצמו את משימת שימורה וטיפוחה של תרבות שהיא אבן יסוד חשובה בתולדות העם היהודי.
שפת היידיש היא שפה חיה ונושמת בקרב רבים מהעם היהודי גם כיום, ולתיאטרון יש קהל קבוע, רובו מבוגר יחסית.
משרדי התיאטרון יושבים ברחוב קרליבך 7, תל אביב.
בשנת 1996 אישרה הכנסת חוקים להקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש והרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, שמתפקידן לבסס מעמד איתן לשתי השפות ולתרבות העשירה האצורה בהן.
מאז הקמתו העלה תיאטרון יידישפיל 42 הפקות שהוצגו בפני קהל רחב בארץ וברחבי העולם.
במהלך שנים אלו נטל התיאטרון חלק בפסטיבל ישראל כמו גם בפסטיבלים בינלאומיים חשובים רבים, והופיע בין היתר בערים ויסבאדן, לונדון, פרנקפורט, אמסטרדם, וינה, לוס אנג'לס ווילנה.
בתיאטרון משחקים שחקני יידיש ותיקים כיעקב בודו ויעקב אלפרין, כשלצידם קבוצת שחקנים צעירים יותר - בהם ילידי הארץ ועולים חדשים, המהווים עתודה לדור ההמשך, ביניהם דודו פישר, גדי יגיל, ענת עצמון, מוניקה ורדימון, גרא סנדלר, יונתן רוזן, רונית אשרי, יוני אילת ואמיתי קדר.
השחקן קרול מרקוביץ' שיחק גם הוא בתיאטרון מראשיתו ועד פטירתו ב-2006.
בתיאטרון מועלות הצגות רפרטואריות בסגנונות שונים שנכתבו בידי יוצרים שונים.
בכל ההצגות ניתן תרגום סימולטני לעברית ולרוסית בכתוביות ובאוזניות, כדי להקל על הצפייה על מי שאינו דובר יידיש.
תיאטרון יידישפיל מופיע בכל היכלי התרבות השונים ברחבי הארץ.
בכל עונת הצגות, תיאטרון היידישפיל מעלה כארבע הצגות חדשות, כאשר בכל רבעון עולה הצגה אחרת.
תוכן ההצגות משתנה, כאשר חלקן תורגמו ליידיש ונכתבו על ידי מחזאים בעבר (שייקספיר, מולייר ועוד), אחרות עובדו לבמה מיידיש (שלום עליכם ועוד) ונוספות הן הצגות מקומיות (יהושוע סובול ועוד).
"הצגת הבידור של השנה" 2010 – ההצגה "כוכבים נוצצים" נבחרה להצגת הבידור של השנה על ידי חברי האקדמיה של פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2010.
"הקומדיה של השנה" 2001 – ההצגה "נערי הזהב" מאת ניל סיימון נבחרה לקומדיית השנה על ידי חברי האקדמיה של פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2001.
"פרס התיאטרון" 1999 – היידישפיל זכה בפרס מיוחד על פועלו בטיפוח וקידום התיאטרון בישראל, פרס שהוענק לו על ידי שמעון פרס.
"פרס קרן קלור" 1998 – הוענק לתיאטרון בבית נשיא המדינה לכבוד שנת היובל למדינה עבור עבודתו בהבאת תיאטרון היידיש לקהל הרחב ולקהל הקשישים בבתי אבות.
"פרס איציק מאנגר" 1997 – הוענק לתיאטרון על הצגותיו המקוריות ביידיש.
תיאטרון המפתח הוא תיאטרון ילדים שנוסד בשנת 1998 על ידי השחקן אבי זליכה, בוגר המסלול למשחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, והיוצרת דקלה כץ, בוגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
תיאטרון המפתח הוא תיאטרון חזותי היוצר הצגות ילדים המשלבות בובנאות, חפצים ומסיכות, ושם דגש על מחזאות ילדים.
בין הצגות התיאטרון ניתן למצוא עיבודים לקלאסיקות ספרותיות ויצירות מקור.
התיאטרון נודד ברחבי הארץ והעולם.
הוא משתתף בפסטיבלים, אירועי תרבות ושבוע הספר, ומופיע במוזיאונים, מתנ"סים, ספריות ומוסדות חינוך.
התיאטרון חבר בארגונים הבינלאומיים אסיטז' ואונימ"ה, והצגות התיאטרון מאושרות על ידי תרבות לישראל וסל תרבות ארצי.
במהלך השנים יזם התיאטרון פרויקטים ושיתופי פעולה עם מוסדות תרבות, בהם: "הלפת הענקית מתארחת בחדר המיניאטורות" במוזיאון תל אביב לאמנות, "תיבת הצלילים" - קונצרט לכל המשפחה עם התזמורת הקאמרית הישראלית והצגת "אי המטמון" בתוך חלל תערוכת הפירטים במוזיאון הימי הלאומי.
ההצגה "הברון מינכהאוזן" נבחרה לפרויקט "הצגות איכות בצפון", נבחרה ונתמכה על ידי "מועצת הפיס לתרבות ואמנות" לצורך הופעותיה בפריפריה.
בשנת 2012 רשמה ההצגה "הברון מינכהאוזן" הופעות בפסטיבלים הבינלאומיים לתיאטרון בובות בווייטנאם וקזחסטן.
בפסטיבל הבינלאומי בהאנוי שימשה דקלה כץ כחברה בוועדת השיפוט של התחרות.
בשנים 2015-2013 השתתף התיאטרון עם ההצגה "כשהכל היה ירוק" בפסטיבלים בטורקיה, הונגריה וסנגל (2013); קוריאה הדרומית, מקדוניה ובולגריה (2014); ארמניה, איטליה (בתערוכת אקספו), טאיוואן, סלובניה, יפן, קוסובו, נורווגיה ופולין (2015); בלארוס, סלובקיה, תאילנד, מיאנמר, הודו, מונטנגרו, קרואטיה ורומניה (2016).
בשנת 2015 מונתה דקלה כץ לנציגה הרשמית של אונימ"ה בישראל.
1998 - אי המטמון - תיאטרון חפצים, עיבוד לספרו של ר.ל.
2000 - הנעל הכתומה - קומדיה דל'ארטה מוזיקלית.
2002 - הילד שלא ידע פחד - בובנאות והנדסת נייר (POP-UP).
2005 - הברון מינכהאוזן - מופע קברטי לשחקנים ובובות, על פי ספרו של ג.א.
2007 - התינוק - מופע רחוב קרקסי (Vaudeville).
2009 - הלפת הענקית - בסגנון Toy Theatre, על פי אגדת עם רוסית (הבסיס לסיפור "אליעזר והגזר").
2012 - כשהכול היה ירוק - בובות ושחקנים ללא מילים, בהשראת "העץ הנדיב" ו"הלורקס".
2017 - החברים הכי טובים – הצגה בהשראת סיפורי "צפרדי וקרפד" מאת ארנולד לובל.
2022 - אל תעיר את הדב - הצגת בובנאות אפלה למבוגרים
את התאורה להצגות "הילד שלא ידע פחד", "הברון מינכהאוזן" ו"כשהכול היה ירוק" עיצב זיו וולושין.
ההצגה "כשהכל היה ירוק" זכתה בפרסים ברחבי העולם:
פרס הבמה לילדים ונוער על המוזיקה להצגה (למוזיקאי יוני טל), אסיטז' ישראל 2013
פרס הבכורה המיוחדת בפסטיבל הבובות הבינלאומי "דולפין הזהב" בווארנה, בולגריה 2014
פרס חבר השופטים הצעיר – בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, קטוביץ, פולין 2015
פרס חבר השופטים הצעיר – בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, קושיצה, סלובקיה 2016
פרס ההצגה הטובה ביותר ופרס הדרמטורגיה בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, פודגוריצה, מונטנגרו 2016
פרס טיבור סקלי בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, זאגרב, קרואטיה 2016
פרס יצירת העולם הפיוטי בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, בוקרשט, רומניה 2016
תיאטרון זווית נוסד ב-1959 על ידי פנינה גרי, שמואל עצמון ושמואל עומר (מנהל כללי).
בסוף שנת 1958 הפיקה גרי את המחזה "בדלתיים סגורות", בו גם שיחקה.
לאחר שהצליח והפתיע גם בתוכנו וגם בביצועו (יוסף קריסטוף ביים, זהרירה חריפאי בתפקיד "אינז"), החליטו שחקניו למסד את הקבוצה כתיאטרון קטן ונייד.
שמו נבחר בהשראת שירו של נתן אלתרמן "זווית של פרור" (1936).
תיאטרון זווית פעל 9 שנים כתיאטרון נייד, אינטימי, בסגנון אוף ברודוויי שהצטיין ברפרטואר ערכי וחדשני.
ב-1968, ביוזמת משרד החינוך, צורפו מנהלי תיאטרון זווית לתיאטרון "הבימה".
"בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר, ביים יוסף קריסטוף (1959, 1964)
"אהבה שכזאת" מאת פבל קוהוט, ביים גיורא מנור (19601965)
שטח של הפקר, יהודה עמיחי
"איש פשוט ורעשן" מאת צ'רלי דייאר (1963)
"ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס, ביים אלן שניידר (1963)
"אפריון הכלולות" מאת יאן דה-הרטוג (1964)
"הכרטסת" מאת טדיאוש רוז'ביץ' (1965)
"נידוני אלטונה" מאת ז'אן-פול סארטר, ביים לאונרד שך (1966)
"אח, הימים היפים" מאת סמואל בקט, בתרגומו של מתי מגד, בבימוי ראובן מורגן (1966)
"מותו של סוכן" מאת ארתור מילר (1967)
"משחקים בקארין" (1968), מחזה של אריה חן
"הבה נתגרש" מאת פליסיאן סארדו, ביים תיאודור תומא (1968)
התיאטרון בשפת היידיש התפתח והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונמשך עד למלחמת העולם השנייה.
מרכזו היה באזורים היהודיים התוססים במזרח אירופה ובמרכזה, אך ניתן היה למצוא אותו גם בפריז, בלונדון, בברלין, דרום אמריקה ואולי יותר מכל בניו יורק.
התיאטרון הציג רפרטואר רחב של סגנונות: אופרטה, קומדיה מוזיקלית, מופעי רֶוְויוּ נוסטלגיים וסאטיריים, מחזות דרמה נטורליסטית, אקספרסיוניסטית, מודרניסטית ומלודרמה.
התיאטרון היידי הצמיח תרבות עשירה ולה כותבים קאנוניים כאברהם גולדפדן, ש.
אנ-סקי ואיציק מאנגר, וכוכבי במה כדז'יגאן ושומאכר.
גם לאחר החורבן של מלחמת העולם השנייה והשואה והסלידה הממסדית מתרבות היידיש שבמדינת ישראל הצעירה, המשיכה היצירה בתיאטרון היידיש, ובישראל קם תיאטרון יידישפיל, הזוכה לקהל צופים נאמן, ובו שחקנים כשמואל עצמון, יענקל'ה בודו ויעקב אלפרין.
הן בספרות המקראית והן בספרות חז"ל לא ניתן למצוא תיאטרון או דרמה במובן המודרני.
אמנם יסודות דרמטיים, דהיינו שילוב של שירה וריקודים, קיימים בשירת האזינו ובשיר השירים, ובספר איוב יש שמירה על עקרונות הדרמטיות הכלליים – הוא מכיל דיאלוגים, תיאורים של הדמויות והאירועים הדרמטיים – אך לא ניתן לראות באלמנטים אלו "תיאטרון" במובן המקובל כיום.
הסופר הדרמטי היהודי היחיד בתקופה הבתר-מקראית הוא יחזקאל מאלכסנדריה, שחי במאה הראשונה לפני הספירה, וכתב מחזה בשם Exagoge, המתאר את יציאת מצרים.
מהיצירה שרדו רק 300 פסוקים ביוונית.
בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי נירון, הופיעו יהודים באולמי התיאטרון של רומא כמו גם בציבור.
שחקן יהודי בשם "אליטורוס" (Aliturus או Alityros), מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כשחקן במה מועדף על ידי הקיסר.
בתלמוד מופיעה התנגדות נמרצת להשתתפות בתיאטראות ומופעי שעשועים מהסביבה ההלניסטית והרומית.
הורדוס נתן לבנות תיאטרון, אמפיתיאטרון וכן היפודרום בכמה מערי פרובינקיית פלשתינה, כולל בירושלים.
אולם לאחר שבמאה השנייה לספירה הוחלפו יותר ויותר טרגדיות בקומדיות, שבחלקן הוצגו היהודים ומנהגיהם באור נלעג, אסרו החכמים להשתתף בבניית אצטדיונים ואמפיתיאטראות.
בתרבות היהודית רווחה מסורת של רקדנים המופיעים מחופשים בריקודי מצווה בסיום חתונות.
בקרב יהודי איטליה בתקופת הרנסאנס האיטלקי פעלו להקות-תיאטרון שהופיעו אצל דוכסי מנטובה.
בתקופה זו ראה אור המחזה העברי הראשון: "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו, איש מנטובה.
גרסאות מעודנות פחות של הופעות מסוג זה התקיימו גם בגרמניה במאה ה-18.
"ספר תחכמוני" של יהודה אלחריזי מהמאה ה-12 מכיל דיאלוגים בין מאמין לבין כופר, בין אדם לאשתו, בין יום ללילה, בין יבשה לים ועוד.
בתיאטרון היידיש המוקדם בלטו דיאלוגים מסוג זה.
תיאטרון היידיש החל את דרכו בימי הביניים במופעי "פורים שְפִּיל", שהיו דומים למחזות מקראיים מהסביבה הנוצרית, אך בניגוד אליהם שמרו על נאמנות למקור.
מופעים אלו התאפיינו לעיתים קרובות במשחק מוגזם (overacting), וקושטו באתנחתאות של ריקודים, שירים ומוזיקה.
עם הזמן התרחב הרפרטואר של הפורים-שְפִּילן, והחל לכלול פרקי מקרא אחרים כגון מכירת יוסף, דוד וגוליית, עקדת יצחק, "משה רבינו בעשרייבונג" חנה ופנינה וחכמת שלמה.
עם זאת, גם אלו לא יכולים היו, כשלעצמם, להביא לצמיחתו של תיאטרון יידיש ללא פעולותיו של משה מנדלסון במאה ה-18, שהביאו עמן אוריינטציה אינטלקטואלית וחינוכית חדשה ("ההשכלה").
מגבלות כגון איסורים שונים על התחפשות (למעט בפורים) ומתן הופעות, כמו גם איסור עשיית פסל ותמונה, איבדו מחומרתם או נעלמו לחלוטין ביהדות המודרנית.
בנוסף, תיאטרון היידיש לא צמח בד בבד עם שאר התיאטראות האירופיים, ככל הנראה גם בשל העובדה שהשפה ה"לאומית" המועדפת על היהודים הייתה עברית ולא יידיש, אולם למעשה רק קומץ יהודים שלטו באותה תקופה בשפה העברית מחוץ לתחומי הדת והתפילה.
גם לפני ההופעה הראשונה בתיאטרון יידיש בתום המאה ה-19, היו בדרנים שהופיעו ביידיש בפני קבוצות.
המסורת הקומית מהפורים שפיל נמשכה באמצעות בדחנים, ובנוסף מילאו תפקיד חשוב זמרים עממיים, שה"בראָדער זינגער" ("בּרודֶר זִינגֶר" – 'זמרי ברודי', 1850) ווֶולוֶולֶה זברז'ר (בנימין וולף אהרנקרנץ) היו מהמפורסמים שבהם.
הזמרים הללו היו טרובדורים שהופיעו במרתפי יין בפני קהל עממי וביצעו שירים ומונולוגים, לעיתים קרובות בעלי משמעות סאטירית שכוּונה לעבר יהודים אמידים או רבנים ואדמו"רים חסידים,
בוורשה וסביבותיה הופיעו אמנם ב-1830 אפיזודות קצרות של תיאטרון יידיש, אך הן לא הותירו חותם לטווח הארוך.
לפי דיווח מתקופה זו, בוורשה פעלו לא פחות מ-19 להקות חובבניות של תיאטרון יידיש, וכן להקה מקצועית אחת, שהציגה בפני קהל גדול ומעורב של יהודים ולא-יהודים דרמה בת חמש מערכות על משה רבנו שנכתבה על ידי א.
שרטספיערער (Schertspierer; שֶרְטְסְפִּירֶר) מווינה עם "דמויות מאופיינות היטב, מצבים דרמטיים טובים ושפה טובה".
הדיווח מציין כי רעיון להעלאת מחזה על אסתר המלכה בעברית, נדחה על ידי אותה להקה בנימוק שהשפה העברית אינה מובנת כל צורכה בקרב הקהל שלה.
על פי אותו מקור, התיאטרון היה "מוגן" בידי גנרל צבאי, מה שיכול לרמז על הסיבה שבעטיה התיאטרון לא המשיך לשגשג.
גולדפדן, שהיה בעצמו תלמיד בז'יטומיר, נחשב על ידי רבים לאבי תיאטרון היידיש המודרני.
הוא נדד על פני ערי רוסיה עם להקת זמרים ובדחנים עממיים שנחלה הצלחה בכל מקום שאליו הגיעו, וב-1876 ייסד יחד עם ישראל גרודנר מה"בראדער זינגר" את התיאטרון המקצועי הראשון ביידיש בעיר יאשי שברומניה.
במשך השנים חיבר גולדפדן למעלה משישים יצירות: פארסות, קומדיות, סאטירות חברתיות, מלודרמות ואופרטות בנושאים תנ"כיים ועכשוויים, שיצרו מסורת תיאטרלית עשירה ובוימו בגרסאותיהם המקוריות גם 50 שנה לאחר הופעת הבכורה שלהם.
עם הצגותיו המוכרות נמנים "די באבע מיט דעם אייניקל", "שמֶנדרִיק", "די כישוף-מאכערין", "שני קוני למל", "שולמית" ו"בר כוכבא".
יצירותיו של שלום עליכם נחשבות אף הן לבעלות חשיבות רבה עבור תיאטרון היידיש המודרני.
התיאבון של הקהל לתיאטרון יידיש הוליד במהירות להקות מתחרות רבות.
בין הפופולריות ביותר היו אלה של "פרופסור" משה הורביץ (1844–1910), של יוסף לטיינר (1853–1935), שכתב כשמונים יצירות תיאטרון, ושל שמ"ר (נחום מאיר שייקביץ'), אחד הסופרים הפופולריים ביותר מרוסיה, שהרכיב יחד עלילות ומלודיות ביעילות רבה הרבה יותר מזו של גולדפדן "האב".
על אף שלידתו של תיאטרון היידיש הייתה ביאשי שברומניה, עיקר התפתחותו התחוללה באימפריה הרוסית שבאותה תקופה חיו בה כ-5 מיליון דוברי יידיש כשפת אם.
יהודי רוסיה היו קהל מתוחכם, ורבים מהם השתתפו בקביעות בהצגות תיאטרון בשפה הרוסית, ובייחוד באודסה, שם התקיימה פעילות תיאטרון ממדרגה ראשונה.
כל שלוש הלהקות הגדולות ביצעו הפקות משלהן למחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב.
אולם מה שנראה היה לרגע כטומן בחובו עתיד מזהיר, נקטע באִבּו בעקבות צו ממשלתי מ-14 בספטמבר 1883 אשר אסר על הצגות תיאטרון ביידיש ברחבי האימפריה הרוסית.
התפתחות תיאטרון היידיש במזרח אירופה
עם זאת, תיאטרון היידיש הוסיף לשרוד במזרח אירופה.
להקות נודדות המשיכו לבצע את הרפרטואר של גולדפדן ברומניה, בקרקוב (1887) ובגליציה, שבהן חלו הגבלות פחות חמורות מאשר באימפריה הרוסית.
בשנת 1889 אף ייסד יענקב בער גימפל (1840–1906), זמר מקהלה ותיק בתיאטרון העירוני הפולני, מוסד ייחודי במזרח אירופה: תיאטרון קבוע בלבוב, שהצליח להעלות רפרטואר ביידיש ברציפות עד מלחמת העולם השנייה.
בתוך המהפכה הרוסית של 1905–1906 הפציע עידן חדש על תיאטרון היידיש והתרבות היהודית בכללה.
המגבלות הרוסיות על הצגות ביידיש שככו בהדרגה, והעיתונות היומית ביידיש קיבלה מעמד חוקי והחלה לפרוח – עם תפוצה של מאה אלף עותקים בשנת 1906, ותפוצה כפולה מזו בסוף העשור.
תרבות ההמונים היהודית המודרנית שמוקדהּ היה בוורשה התהוותה כמעט בן לילה.
בבת אחת אפשר היה למצוא לא רק חדשות מהעולם ביידיש, אלא יצירות בהמשכים של סופרים אהובים, כמו גם לוחות זמנים של תיאטרון היידיש וביקורות.
קוראי העיתונים וצופי התיאטרון – אדוקים וחופשיים, עשירים ועניים – החלו להוות סוג חדש של קהילה.
התחושה, פרי השיח הלאומי המודרני כי הם מהווים את "דאָס יידישע פֿאָלק" ("העם היהודי" או "האומה היהודית") רווחה בקרבם באופן טבעי יותר.
הוא ואנשיו החילו על תיאטרון זה את המונח "שוּנְד" (זבל, תיאטרון זול), שעד כה נעשה בו שימוש בתחום ספרות היידיש, והטיפו ליצירה תיאטרלית חדשה, "ספרותית, אמנותית ומעודנת".
ובכל זאת, המשורר איציק מאנגר תיאר את התיאטרון הזה כדלקמן: "בלי לימודי תיאטרון, מבלי אולפני משחק, הם שיחקו...
הם שיחקו 'עם הלב', וזה היה טוב, יותר מאשר טוב.
זה היה משחק לשם משחק, תיאטרון לשם תיאטרון.
הם התעלמו מה'טקסטים' לעגו ל'מחברים'...
הם אילתרו בחופשיות על הבמה והאלתורים היו מלאים בחן".
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, וגם לאחריה, פעלו מספר להקות של תיאטרון יידיש מקצועי במרכזים היהודיים בליטא ובפולין.
בווילנה שבליטא פעלו בעיקר הבימה, וכן הלהקה הווילנאית, שהמופע "הדיבוק" שהעלו הוכיח כי תיאטרון היידיש מסוגל לייצר אמנות ברמה עולמית.
הלהקות ערכו סיורי הופעות רבים ברחבי אירופה וארצות הברית, בהם הציגו דרמות ברמה גבוהה למדי שנגזרו בדרך כלל מהספרות האירופית הקלאסית באותה תקופה, אך בנוסף פיתחו אסתטיקה משלהן.
במקביל, משך תיאטרון קברט מתוחכם ביידיש (תיאטרון קְלֶיְין קוּנְסְט - אמנות זעירה) קהל רב.
יעקב שטרנברג ביים רֶוְויוּ מוזיקלי סאטירי בבוקרשט בשנים 1917–1918. בוורשה נוסד בשנת 1926 תיאטרון זעיר בשם "עזאזל", ואחריו "אררט", שהוקם על ידי משה ברודרזון בלודז' בשנת 1927. היה זה ברודרזון שגילה את שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, שהפכו לצמד הקומיקאים המפורסם ביותר בפולין.
ההיסטוריה של התיאטרון היידי בברית המועצות קשורה בשמו של אלכס גרנובסקי (1890–1937).
בשנת 1919 ייסד גרנובסקי בסנקט פטרבורג אולפן, שעבר שנתיים לאחר מכן למוסקבה ונקרא "התיאטרון היהודי הלאומי" .
לאחר שגרנובסקי והתיאטרון שלו הואשמו בחַרקוֹב בשנת 1928 ב"התנגדות ימנית", יצא גרנובסקי באותה שנה לסיור הופעות מוצלח בגרמניה, אוסטריה וצרפת, ולא שב יותר לרוסיה.
שלמה מיכאלס היווה דמות חשובה נוספת בתיאטרון היידי בברית המועצות; בשנת 1948 הוא נרצח על ידי המשטר הסטאליניסטי, ב"טיהור" אשר כוּון כלפי פעילים תרבותיים יהודים, ובמיוחד כלפי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
מחזותיו של גורדין עסקו בעיקר במאבק המשפחה היהודית עם סכנות העולם החדש, ועם מחזותיו הידועים נמנים "המלך ליר היהודי" ("דער יידישער קעניג ליר") והתרגומים והעיבודים שלו לטולסטוי.
החל משנת 1882 ובמהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הציגו להקות תיאטרון חובבניות הפקות ביידיש בניו יורק, שהובילו בהמשך למופעי סופשבוע קבועים ב"גן באורי", "התיאטרון הלאומי" ותיאטרון "תאליה" (Thalia).
בהצגת השתתפו לרוב שחקנים אלמונים כמו בוריס טומשבסקי, שהיו מאוחר יותר לכוכבים.
המחזות "הלב היהודי" של ג'וזף לטיינר זכו אז להצלחה, בעוד שמחזותיו המאוחרים של גורדין כמו "אמריקנה דמנטיה" (1909) נחלו בתחילה כישלון מסחרי.
לקראת שנת 1911 התהפכה המגמה, עם ההצלחה המסחרית של אדלר בהצגה של טולסטוי "הפגר החי" (הידוע גם בשם "הגאולה"), שתורגמה ליידיש על ידי קוברין.
הן התיאטרון הרציני והן הפחות רציני המשיכו לפעול, כפי שכותב גורדין בזיכרונותיו: "אמנות ושונד כאחד מצאו את הקהל שלהם",
התיאטרון בארצות הברית הוסיף לחוות עליות ומורדות לאורך השנים; בשנת 1918 כתב יצחק גולדברג כי "התיאטרון ביידיש, חרף העובדה שרק אתמול יצאו ממנו מחזאים דגולים, ניצב כיום על סף הכחדה".
שנה לאחר מכן זכה התיאטרון לתחייה מחודשת עם העלאת ההצגות "הדיבוק" (1919) מאת ש.
אנ-סקי, שנחשב למחזה מהפכני בתיאטרון היידיש ובתיאטרון המיינסטרים גם יחד; המחזה "הגולם" מאת ה.
לייוויק; וכן מחזותיו של שלום עליכם.
בשנת 1925 התפרסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר שבו נטען כי "התיאטרון היידי עבר אמריקניזציה יסודית...
זהו כיום מוסד אמריקני יציב ובלתי תלוי עוד בהגירה ממזרח אירופה".
אחדים מהמורים למשחק המשפיעים ביותר בארצות הברית במאה ה-20 כמו סטלה אדלר (בתם של יעקב ושרה אדלר ואחותו של השחקן לותר אדלר) ולי שטרסברג, טעמו את טעם התיאטרון הראשון שלהם ב"יידישער ברודוויי" - תיאטרוני היידיש שמילאו את השדרה השנייה והלואר איסט סייד בניו יורק.
אף על פי שכמה משיטות המשחק שפותחו על ידם היו תגובה מרוסנת לסגנון המלודרמטי וה"גדול מהחיים" שאפיין את התיאטרון ביידיש, סגנון זה הותיר עליהם בכל זאת את חותמו.
לתיאטרון היידיש הייתה גם השפעה רבה על ההומור היהודי, במיוחד בארצות הברית.
חלק מהשחקנים דוגמת בינה אברמוביץ הצטלמו בסרטים.
בואנוס איירס, ארגנטינה תפסה מקום בולט בתיאטרון היידיש בין המלחמות.
בעוד שתיאטרון היידיש שלפני המלחמה בארגנטינה גבל בבורלסקה, זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה הביא טומשבסקי ואחרים את החברות שלהם לבואנוס איירס לעונה מחוץ לעונה שבה התיאטראות בניו יורק היו סגורים בקיץ (החורף הארגנטינאי).
לפי מייקל טרי, הספרן של המדור היהודי בספריית נוי יורק ,בואנוס איירס חוותה "עידן זהב" של תיאטרון היידיש בשנות השלושים ועד החמישים, והפכה ל"עיר השנייה בהיסטוריה העולמית של התיאטרון היידיש." ארבעה תיאטראות הציגו מחזות ביידיש באופן קבוע: הסולייי והאקסלסיור (באבאסטו), המיטר (בוילה קרספו) והאומבו (ששם נמצאת AMIA היום).
שחקנים כמו סמואל גולדנברג, יעקב בן עמי, מוריס שוורץ ויוסף בולוף הופיעו באולמות מלאים.
חלק מבתי הקפה כמו קריסטל והאינטרנסיונל הציגו גם תיארטון וודוויל ביידיש, עם שחקנים כמו חבל כץ, ג'ני גולדשטיין ומוישה אוישר.
כדי להגיע לקהלים נוספים הם נסעו גם לערים אחרות בארגנטינה, כמו רוסריו, קורדובה, מויסוויל ובבסווילבסו.
לפעמים הביאו תרגומים ליידיש של מחזות אחרים כמו ב-1949 כשיוסף בולוף שיחק ב'מותו של סוכן/טויט פון אַ פאַרקויפער', בתיאטרון סוליי.
זו הייתה הפעם הראשונה שהציבור הארגנטינאי ראה מחזה של ארתור מילר.
בשנות ה-60 החלה ירידה בכמות המחזות ביידיש.
העונה הייתה קצרה וההצגות נערכו רק בסופי שבוע.
ב-1972 נסגר תיאטרון מיטר, התיארטרון היידיש האחרון.
מלחמת העולם השנייה והשואה ששמו קץ לתרבות היהודית בת מאות השנים במזרח אירופה, על כל גווניה, גזרו גם כליה על תיאטרון היידיש; הרוב המכריע של יוצריו וקהל היעד שלו נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.
אולם תיאטרון היידיש הוסיף לפעול לסירוגין גם בתוך החורבן, ואף הצליח לקיים סוג של חיים לאחר המוות במזרח אירופה שלאחר המלחמה.
זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית לוורשה החלו להעלות בעיר הצגות לא רשמיות, קונצרטים והקראות שנערכו בחצרות הבתים ושתואמו באמצעות רשת של ועדי הבתים.
במקביל צצו מספר גדול של בתי קפה ומועדוני לילה אשר שירתו קהל צופים מגוון של מתעשרים חדשים מהברחות, מלשינים, ואנשי המשטרה היהודית.
זמן קצר לאחר הקמת גטו ורשה בנובמבר 1940 התירו הנאצים לפתוח חמישה תיאטראות יהודיים, ככל הנראה כחלק מתוכניותיהם "למסד" אותם ולנצל זאת כלכלית.
התיאטראות, שפעלו עד סוף שנת 1941, זכו לפופולריות בקרב האוכלוסייה הכמהה למעט הסחת דעת משגרת האימה היומיומית, אולם התנאים בבתי התיאטרון היו קשים: ניתן היה להשיג שישה כרטיסים במחיר כיכר לחם בלבד, ובתוך התיאטרון רעדו השחקניות מרוב קור.
בגטו לודז', שהיה תחת שלטונו הדיקטטורי של מרדכי חיים רומקובסקי, ניתנה הרשאה לפתוח תיאטרון יידיש אחד, שמשך קהל של כ-70,000 איש בחודשים מרץ-דצמבר 1941 בלבד.
בשנים 1941–1944 יצרה קבוצת אמנים יהודים שגורשו לגטו טרזין ממערב ומרכז אירופה, רפרטואר יוצא דופן של תוכניות תיאטרון ומוזיקה בשפה הגרמנית.
לא בכל הגטאות התירו הנאצים לקיים תיאטרון, אולם קונצרטים ומופעים לילדים אורגנו בין היתר בערים צ'נסטוחובה, פיוטרקוב, קרקוב, ראדום, וקובנה.
להקת תיאטרון יידיש חובבנית העלתה הצגות בחדר הניקוי של בית הקברות היהודי בוולוצלאווק שבפולין.
ברומניה, שבה הממשלה הפשיסטית של הגנרל יון אנטונסקו התנגדה לשלטון נאצי ישיר, הורשו יהודים להציג בתיאטרון היהודי באראשאום רק ברומנית עבור יהודים אחרים.
יוצאי דופן היו ההופעות ביידיש שאורגנו בבתי הכנסת במסווה של תפילה.
לאחר המלחמה שבו היהודים להציג בתיאטרון זה ביידיש.
למופע התיאטרון הראשון שהועלה בגטו וילנה בינואר 1942, קדם פולמוס מר שהגיע לשיאו עם הופעת עלונים שעליהם התנוססה הסִסמה "אויף א בית עולם שפילט מען נישט קיין טעאטער" ("אין מציגים תיאטרון בבית עלמין").
במהלך ששת החודשים שקדמו לו, נרצחו עשרות אלפי יהודי וילנה ביער פּוֹנָאר הסמוך.
אף על פי כן זכה התיאטרון, בפיקוחו של מנהיג הגטו יעקב גנס, לפופולריות רבה.
פעילות תרבותית זו בגטו וילנה תועדה במחזה גטו.
גם ילדי בית ספר השתתפו בתיאטרון זה, לעיתים קרובות בבימויה של מירה ברנשטיין (1908–1943), שמעשיה הונצחו בשירו המפורסם של המשורר אברהם סוצקבר, "די לערערין מירע" ("המורה מירה").
עם תום המלחמה החלו הניצולים היהודים לחזור לפולין, בעיקר מברית המועצות.
"כמו היונה של נוח ששבה עם בשורה", כפי שתיאר זאת המבקר שלמה בֵּלִיס-לֵגִיס,.
ביימו יונס טורקוב ודיאנה בלומנפלד קונצרט שירים ביידיש בלובלין המשוחררת, עוד בטרם סיים הצבא האדום להילחם בצבא הגרמני ברחבי פולין.
בימים שלאחר שחרור מחנה ברגן-בלזן הוקמה במחנה להקת תיאטרון יידיש שסיירה גם במחנות עקורים ובבתי חולים.
בפולין הועלו בשנת 1946 מופעי תיאטרון יידיש בוורוצלב ובלודז' – פעילות שקיבלה תמריץ עם חזרתם של אידה קמינסקה ויעקב רוטבאום לפולין.
הלהקה שהקימו השנים ערכה סיורי הופעות נרחבים, וקמינסקה הפכה לדמות נערצת בקרב קהילות יהודיות בפולין ברחבי העולם.
ב-1950 הקימה קמינסקה את התיאטרון היהודי בוורשה.
גם לאחר הגירתה של קמינסקה ורבים אחרים מפולין על רקע מסע אנטישמי שהונע על ידי ממשלת פולין בשנת 1968, המשיך להתקיים בה תיאטרון יידיש.
בשנת 1948 הוקם תיאטרון יידיש גם בבוקרשט.
שני התיאטראות הללו ביטאו לאורך עשרות שנים את ההישגים של "מיעוט לאומי" יהודי תחת הקומוניזם, ושרדו את נפילת הקומוניזם.
הם מעלים עד היום רפרטואר של קלאסיקות ביידיש ויצירות מופת של התיאטרון העולמי.
ההופעות מושכות קהל מקומי ובינלאומי, שרובם נעזרים בתרגום סימולטני באמצעות אוזניות לשפות נגישות יותר.
בשנת 2001 הוקם בקלן שבגרמניה לראשונה לאחר המלחמה "תיאטרון מיכואלס".
הועלו בו הצגות כגון "די יידן" (היהודים) ו"מיט א ביסל מזל" (עם קצת מזל), כשהמוטו של התיאטרון הוא "לאכן ביז דער רעבע קומט" (לצחוק עד שהרבי יגיע).
הניסיון הראשון להצגת תיאטרון יידיש בארץ ישראל נעשה בשנת 1894, אז הציגה להקת חובבנים בירושלים את האופרטה "שולמית" של גולדפדן.
כאשר היא הוצגה שוב בשנת 1914, כבר הטילו גדוד מגיני השפה העברית פצצות סירחון לאולם.
ניסיונות נוספים שנעשו במהלך השנים להציג תיאטרון יידיש נתקלו במחאות דומות, כולל יידוי אבנים על אולמי ההופעה.
דחיקת היידיש קיבלה צביון רשמי עם הקמת המדינה.
ב-10 באוגוסט 1949 הטילה "הוועדה לביקורת סרטים ומחזות" איסור רשמי על עריכת מופעים ביידיש; האפשרות להופיע ביידיש הותרה רק ללהקות זרות שביקרו בישראל ולתקופה שלא תעלה על 6 שבועות.
מי שניצלו היטב היתר זה היו הצמד "דז'יגאן ושומאכר", השחקן יוסף בולוף, ושחקנים נוספים שזכו להצלחה רבה, וקהל צופיהם הגיע בתחילת שנות השישים לכחצי מיליון איש.
למרות האיסור, הוקם בפברואר 1951 תיאטרון היידיש "תיאטרון גולדפדן" בתל אביב.
נגד התיאטרון, שנסגר כעבור מספר חדשים בעיקר מסיבות כלכליות, הוצא צו על תנאי אשר אסר על המשך העלאת מופעים.
כאשר אחד ממייסדי התיאטרון, נתן וולפוביץ', הפר את הצו והעלה את ההצגה "הערשעלע אָסטראָפּאָלער" של משה גרשנזון, הוא נתבע על כך למשפט.
בעקבות העמדתו לדין הוא פרסם רשימה בעיתון היידי הישראלי "לעצטע נייעס", שבה תיאר את תחושותיו הקשות:
החשש מהדומיננטיות של היידיש על חשבון העברית הלך ופחת ככל שהתמעטו דוברי היידיש.
מפנה זה בא לידי ביטוי בדברי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, בישיבת הממשלה שדנה בעתירת שחקני תיאטרון גולדפדן לבג"ץ: בשנת 1963 פעלו לפחות שלש להקות יידיש ישראליות שהופיעו בקביעות.
שחקני הלהקות היו מאוגדים תחת איגוד מקצועי, וזכו לקהל נאמן של כ-300,000 איש בשנה.
בשנת 1965 העלה הבמאי שמואל בונים יחד עם משפחת בורשטיין את "די מגילה" - "המגילה" של איציק מַאנְגֶר – הצגה שהועלתה 250 פעמים ברציפות.
עם זאת, מארגני ההצגות נאלצו לשלם מסים גבוהים, במסגרת המיסים המיוחדים שהוטלו על מופעים ב"שפות זרות".
חדירת היידיש למרכז התרבות בישראל קיבלה תנופת יתר מסוף שנות השמונים ואילך.
בשנת 1987 נוסד תיאטרון ה"יידישפיל", שמאז הקמתו העלה 42 הפקות אשר הוצגו בפני קהל רחב בישראל וברחבי העולם.
עם יוצריו נמנים סופרים כגון אהרן מגד, אפרים קישון, מוטי אברבוך, יוסף בר-יוסף וכן יהושע סובול.
בין היתר כתב סובול עבור ה"יידישפיל" את המחזה "געבירטיג", המתאר את עולמו של הטרובדור היידי מרדכי גֶבִּירְטִיג, שחיבר שירי ערש ואהבה, בהם השיר הנודע "העיירה בוערת", שחובר בתגובה לפוגרום ביהודי העיירה פְּשִיטִיק באמצע שנות השלושים.
במהלך השנים נטל התיאטרון חלק בפסטיבל ישראל, כמו גם בפסטיבלים בינלאומיים חשובים רבים, והופיע בין היתר בערים ויסבאדן, לונדון, פרנקפורט, אמסטרדם, וינה, לוס אנג'לס ווילנה.
בשנת 1996 חוקקה הכנסת חוק להקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש, שתכליתה "להעמיק בעם את הכרת תרבות היידיש על כל צורותיה ולטפח לשם כך את חקר התרבות האמורה והוראתה", וכן "לקדם, לסייע ולעודד את היצירה בת זמננו בלשון היידיש".
תיאטרון הצבא הרוסי (לשעבר: תיאטרון הצבא האדום) או בשמו המלא: התיאטרון האקדמי המרכזי של הצבא הרוסי הוא בית תיאטרון מפורסם הממוקם בנפת משצ'אנקה במוסקבה בירת רוסיה.
הבניין נבנה בשנת 1940 בסגנון קלסיציזם סטליניסטי ומעוצב בצורה של הכוכב האדום הסובייטי ותוכנן על ידי האדריכלים אלביאן ק 'וו' סימביריצב.
נטען שבתיאטרון נבנתה גם הבמה הגדולה ביותר באירופה, עם 1900 מקומות ישיבה.
עד שנת 1951 שימש בתור הבית המרכזי של הצבא האדום.
בשנים 1951 – 1993 היה הבית המרכזי של הצבא הסובייטי.
כיום מוצגות בו גם הופעות שאינם קשורות לצבא הרוסי.
תיאטרון הקרון הוא תיאטרון בובות לילדים, המעלה הצגות ילדים, מוביל תוכניות לימודים ומייצר פסטיבלים עירוניים.
התיאטרון ממוקם בגן פעמון הדרור (בסמוך לאמפיתיאטרון) בירושלים.
התיאטרון נוסד בשנת 1981 על ידי ארבעה בובנאים עצמאיים: מיכאל שוסטר, עלינא אשבל, הדס עפרת ומריו חורחה קוטליאר.
התיאטרון החל לפעול בקרון רכבת ישן שהוצא משירות, נרכש במימון עצמי מרכבת ישראל לאחר שמיכאל שוסטר ראה מודעה בעיתון על מכירתו, והובא לגן הפעמון.
הקו המנחה של המייסדים היה של ארגון מבוזר שאפשר אוטונומיה מוחלטת לאמנים והיוצרים שפעלו במסגרתו.
כל אמן או צוות היה רשאי לפתח את המופעים שלו כראות עיניו, ללא ועדות תוכן וניהול אומנותי אחיד, ותפקידו של התיאטרון היה לשמש ארגון גג לאמנים ולספק את הגב האדמיניסטרטיבי והלוגיסטי לפעילות.
לפיכך מאז הקמתו הופקו בתיאטרון גם הצגות המיועדות לקהל המבוגרים, וגם הצגות המיועדות לילדים מגיל שנתיים ועד גיל 12.
זמן קצר לאחר הקמתו התיאטרון הרחיב את פעילותו גם אל מופעי רחוב והעלת הצגות באירועים שונים, ולא רק בתוך "הקרון".
בשנת 1983 ייסד את "הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות" בירושלים, המארח אמנים בינלאומיים רבים ומתקיים בגן בחודש אוגוסט.
בשנת 1984 התרחב הפסטיבל והציג מופעים גם במזרח ירושלים בערבית, בנוסף לעברית.
בשנת 1985 סירבו שחקני התיאטרון להופיע במעלה אדומים מאחר שהיא בשטח כבוש.
בשנת 1986 פתח צוות התיאטרון בית-הספר לתיאטרון חזותי ואת תיאטרון "הבמה" (ובשמו הנוכחי: "הזירה הבין-תחומית").
בנוסף התיאטרון החל מפעיל פרויקטים עבור מערכת החינוך הפורמלי, והבלתי פורמלי.
בשנת 2009, לרגל יום ההולדת ה-28 של תיאטרון הקרון, התיאטרון הפיק את הספר "חפץ לב" – יסודות תיאטרון הבובות האמנותי מאת מרית בן-ישראל ורוני מוסנזון-נלקן בהוצאת כרמל.
ב-2014 יזמה עיריית ירושלים מבנה חדש עבור התיאטרון שהחליף את הקרון הקטן במבנה גדול יותר.
כחמישה מיליון דולר שהיוו את רוב עלות המבנה החדש, גייסה הקרן לירושלים בתרומה ממשפחת דוידסון האמריקאית שתרמה להקמת מספר מוסדות בעיר.
המבנה המכיל כ-140 מקומות באולם החדש, נחנך באוגוסט 2016 לקראת "הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון ילדים 2016".
המבנה נמצא על פני 1,100 מ"ר, יש בו שני אולמות – גדול וקטן, אמפי חיצוני, קפיטריה ומשרדים.
הבניין מחולק לחמישה "קרונות" נפרדים, העשויים מבטון, זכוכית ופרופילים מפלדה בגוון כהה, והחיבור ביניהם מתחת לאדמה באולם המופעים הגדול.
התיאטרון לוקח חלק בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, אירועי שבוע הספר העברי בסיפריות השונות.
ב"קסם של אגדה" במרכז סוזן דלל, ב"בובה של אירוע" בחולון ובפסטיבלים בינלאומיים שהבולט שבהם הוא הפסטיבל בשארלוויל שבצרפת.
בנוסף, התיאטרון מפעיל פרויקטים מיוחדים בהם, התיאטרון יוצא אל הרחובות, במופעי רחוב, בפעילויות כדוגמת בובות ענק המגיעות לשוק מחנה יהודה, פרויקטים המשלבים בין התיאטרון לקהילה, תיאטרון אנימציה בהשראתם של סיפורי ילדים מוכרים, הנוצר לנגד עיני הקהל, ושיתופי פעולה עם מוזיאון המדע בירושלים.
מ-2014 מקיים התיאטרון הצגות גם במתחם "התחנה הראשונה" הסמוך, בעיקר בסופי שבוע, חופשות וחגים וכן מציג באמפיתיאטרון הסמוך "בגן הפעמון".
בהצגות התיאטרון מתמקדים ביחסי הגומלין בין השפות המילוליות לדימויים, החפצים והבובות בהתייחסות ישירה לשפתו האמנותית של היוצר, אך השחקן הוא שמפיח בהם בדומם ומעביר סיפור וחוויה בעזרת השפה החזותית.
בין השנים 2018-1989, שימשה דליה יפה כמנכ"לית וכמנהלת אמנותית של תיאטרון הקרון ושל הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות ירושלים.
לאחר פטירתה, קובי פריג' החל לכהן כמנכ"ל התיאטרון, ואילו שחר מרום החל לכהן כמנהלה האמנותי.
בשנת 2008, זכה שחר מרום בפרס עיצוב התפאורה, על עבודתו במונודרמה "מעבר לים" של תיאטרון הקרון.
בשנת 2014, זכתה הצגה של התיאטרון, "מעיל הפלאים", בפרס הבמה לתיאטרון ילדים ונוער, בקטגוריית הצגת השנה בינתחומי.
בשנת 2016 זכה הדס עפרת, ממייסדי התיאטרון, בפרס ישראל בתחום אמנות הבמה.
בשנת 2016, בתחרות הרשמית של הפסטיבל הבינלאומי ה-26 להצגות ילדים בחיפה, חבר השופטים, בראשותו של יו"ר אסיטז', ארגון הגג העולמי של תיאטרוני הילדים והנוער, הבמאי רזי אמיתי, בחר להעניק ציון לשבח להצגה "ים קטן" של תיאטרון הקרון.
בשנת 2017, זכה התיאטרון בפרס הבמה לתיאטרון ילדים ונוער, בקטגוריית הצגת השנה הרב-תחומית.
באוקטובר 2022, זכה המבנה החדש באות האדריכלות לשנת 2022, במקום הראשון בקטגוריית מבנה הציבור בתכנון "סיטון + טנוס אדריכלים".
תיאטרון זירה היה תיאטרון שוליים שנוסד על ידי מיכאל (מיקו) אלמז ופעל בתל אביב בשנים 1949–1959.
לאחר שחזר מלימודי תיאטרון בניו יורק והושפע מתיאטראות שולים, הקים אלמז בשנת 1949 תיאטרון קטן עם מספר שחקנים מצומצם, שהעלה הצגות מקוריות, נסיוניות ואוונגרדיות.
ההצגות הראשונות פעלו כאשר הצופים ישבו סביב הבמה כבזירה ומכאן היה שם התיאטרון.
רק לאחר זמן מה עברו להצגות חזיתיות.
התיאטרון פעל באולם קטן ברחוב ריינס 6.
אלמז תרגם וביים את רוב המחזות, בהם:
מחכים לגודו של סמואל בקט שאלמז תרגם לעברית בשם - "אנו מחכים למַראֵל".
הוא ביקש בכך לרמוז שגודו הוא למעשה אלוהים שאנשים מחכים לשווא לבואו.
אלמז רכש את הזכויות מיד לאחר שהמחזה הועלה בפריז והעלה אותו בישראל לפני הצגות הבכורה בלונדון ובניו יורק.
הזמרת בעלת הקרחת של אז'ן יונסקו.
בדלתיים סגורות של ז'אן-פול סארטר
"מעבר לגבול" מאת מיכאל אלמז, מחזה שהעלה לראשונה את בעיית הפליטים הפלסטינים.
בין שחקני התיאטרון היו יהודה פוקס, טלילה בן זכאי, מיה זיו, עדנה שביט, אליהו לוי, אליעזר יונג, עמוס אריכא, אלישבע מיכאלי, שלומית קפלנסקי, רות גלר ועוד.
הקהל הישראלי לא היה בשל למחזות אלה, והתיאטרון נקלע לקשיים כלכליים.
אלמז ביקש מאברהם דשא (פשנל), שהיה עד אז נהג מונית שהסיע שחקנים להצגות, לעזור לו בניהול התיאטרון.
זה היה ניסיונו הראשון של פשנל בעולם הבידור.
פשנל החליט שכדי לשפר את מצבו של התיאטרון יש להעלות הצגות "קלילות" יותר.
בין הצגות אלה יש לציין:
"פרנסואה ראש גזר" מאת ז'ול רנאר בבימויו של גבריאל דגן.
את תפקיד האב גילם יהודה פוקס.
ההצגה הועלתה במשך כשנה בכל רחבי הארץ.
"הפינג'אן" - מחזמר המבוסס על ילקוט הכזבים של חיים חפר ודן בן אמוץ מאת אורי סלע ואלכס מסיס עם פזמונים מאת דידי מנוסי, אוריאל אופק ויוחנן זראי.
בהצגה השתתפו ריקה זראי, דודיק סמדר, יעקב בודו, שי דנון ועוד.
חלק מהפזמונים התפרסמו מאוד כמו: "רוחמה" (...כשהייתה רוחמה בת עשרים הפלמ"ח כולו לחש רוחמה, ובטרם לה מלאו שלושים הפלמ"ח פורק, בעצם למה?...), "צביקה א ב ג" (צביקה ג' צביקה א' צביקה ב'...), "אביגדור מלך החיות" ועוד.
"מוישה ונטילטור" בכיכובו של יעקב בודו.
בודו המשיך בתפקיד זה ב"תיאטרון העממי" של פשנל לאחר סגירת תיאטרון זירה.
בשנת 1958 התמנה ג'ורג' ואל כמנהל האדמיניסטרטיבי של התיאטרון ושימש בתפקיד עד סגירתו.
למרות כל זאת נאלץ התיאטרון לסגור את שעריו ב-1959. לתיאטרון זירה מקום חשוב בתולדות התיאטרון בישראל.
הוא היה הראשון שהעלה מחזות אוונגרדיים וניסיוניים שהתיאטראות הממוסדים סירבו להעלותם.
תיאטרון הפרינג' באר שבע הוקם באפריל 2010 על ידי עידן אבישר, יוסי דויטש ויואב מיכאלי.
הפרינג' מאגד סביבו קהילת אמנים והוא חלק מחזון העיר באר שבע כמטרופולין תרבותי ומשתלב בתוכנית הלאומית הרב שנתית לפיתוח נגב.
עיריית באר שבע השתתפה במימון מבנה הקבע של התיאטרון.
בשנת 2012 נחנך מבנה הקבע של הפרינג', בסיוע עיריית באר שבע ברחוב אנילביץ' 15 בעיר העתיקה.
מדי שנה מציגים באולם הפרינג' מעל ל-150 הצגות, יצירות מחול, הופעות מוזיקה ותערוכות ובמקום מתקיימים מעל ל-500 פעילויות ופרויקטים חברתיים-קהילתיים אומנותיים בכל שנה.
פרויקט הדגל של התיאטרון הוא פסטיבל הפרינג' הבינלאומי - IFF - האירוע התיאטרוני הגדול בדרום שמתקיים בכל שנה במהלך חודש יולי.
מנכ"לית התיאטרון היא אפרת זיו אספיס, חברת מועצת העיר באר שבע.
החל משנת 2013, תיאטרון הפרינג' מפעיל אנסמבל קבוע של שחקנים תחת ניהולו האמנותי של יואב מיכאלי.
קבוצת השחקנים, המורכבת ברובה מתושבי הנגב, בוגרי בית הספר גודמן למשחק, יוצרת הפקות מקור עטורות שבחים הזוכות להכרה בינלאומית ומופיעות בפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
עבודת האנסמבל מתאפיינת בשפת במה ייחודית הנעה על הגבול בין קולנוע לתיאטרון ומשלבת תנועה, וידאו ארט ומשחק.
"לא משלמים יותר" – הפקת הביכורים של התיאטרון, קומדיה על צדק חברתי.
"התמכרות" – דרמה חזותית תת-קרקעית, זוכת פרס קיפוד הזהב 2012.
"משחק באש" - אופרת רוק זוגית
"הבן של היהודי האחרון" - דרמה ארצישראלית המבוססת על פרק מתוך ספרו של יורם קניוק "היהודי האחרון"
"כשתבוא לשכב איתי" - אנסמבל שחקנים ושיריה של יונה וולך
"השיקוי הסודי של איילת" – הצגת ילדים בנושא רגשות.
"האביר המכשפה ולילוש הנסיכה" - הצגת ילדים
"נפלאות הקרקס" - הצגת ילדים ע"פ ספרו של נתן אלתרמן
"הגבול שבפנים" – הצגת נוער המלווה בסדנה.
שיתוף פעולה עם הרשות העירונית למלחמה בסמים, אוניברסיטת בן-גוריון ומכתשים אגן.
"B פולארי" - Bפולארי היא יצירה חזותית בהשראת "רשימותיו של מטורף" מאת גוגול, סיפורו של פקיד אפור, המתאהב בבתו של המנהל שלו, אהבה ההופכת לאובססיה ומציתה את מחלת הנפש הדו-קוטבית החבויה בו.
היצירה עוסקת בהשפעת העולם המודרני על נפשו של האדם ועל הגבול ההולך ומיטשטש בין שפיות לשיגעון.
"גורל הגר"א" - יצירה דוקו-ויזואלית המגוללת את סיפור מחלקת הל"ה וטקס גורל הגר"א המופלא.
ד"ר ברוך - קומדיית דמים טבעונית
נפולי ברוקלין קיסריה - קומדיית שידוכים מטורפת המגוללת סיפור של אב המעוניין לשדך לביתו בעל.
סיפור אחד שמתרחש בשלושה מקומות שונים.
הזקן והים - יצירה חזותית בהשראת ספרו של ארנסט המינגוויי.
חבק אותי לנצח פטריסיו - הפקת מקור חדשה שתעלה לאוויר בתחילת 2019 המגוללת את סיפורה של משפחה פריפריאלית שסובלת מחרדות.
הדה - עיבוד מודרני למחזה "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן
ביבר 7 - דרמה פיוטית מרגשת על אשליית החופש ואשליית האהבה, על השורשים שלנו ועל הזיכרונות.
פסטיבל הפרינג' נוסד בשנת 2011. הפסטיבל הראשון כלל שלוש במות שהוקמו בחניון ותשע הצגות.
ההצגה "אבנים" של קבוצת אורתו-דה פתחה את הפסטיבל.
(23 ביולי - 25 ביולי)"משה אשכנזי", "פאפעג'ינה", "אשכנזי זה שם מזרחי", "ילדי בית העץ", "אינדי ילד שרים גידי גוב", "חולי אהבה"
תיאטרון הנפש הוא תיאטרון פרינג' יהודי שנוסד בקנדה בשנת 1978 על ידי האוורד ריפ וגבריאל עמנואל.
בזמנו היה התיאטרון היהודי המקצועי היחיד בקנדה, שם הפיק כ-40 הפקות תיאטרון וטלוויזיה.
בשנת 1980 העלה תיאטרון הנפש את הצגתו הראשונה: "ילדי הלילה", שעסקה בסיפורו של יאנוש קורצ'אק והשתתפה בפסטיבל הבינלאומי הראשון לתיאטרון יהודי בניו יורק.
בשנת 1983 עלה הווארד ריפ לארץ ואִתו גם התיאטרון.
ההפקה הראשונה של התיאטרון בישראל הייתה "איינשטיין" של גבריאל עמנואל בשיתוף עם תיאטרון הבימה, ההצגה תורגמה לשפות שונות ובשנת 2005 הועלתה הפקה מחודשת שהוצגה, בין השאר, בברודוויי, ניו יורק.
בין השנים 1988–1994 יצחק משל שימש כדרמטורג התיאטרון והפיק שבעה ממחזותיו.
ומשנת 1995 ואילך ביאטריס הל משמשת הדרמטורגית של התיאטרון.
התיאטרון מוכר והנתמך על ידי משרד התרבות של מדינת ישראל.
הוא מפיק הצגות חברתיות-חינוכיות העוסקות בבחינת הקונפליקטים הקיימים בחברה הישראלית הרב תרבותית, בין דתיים וחרדים לחילוניים, עולים חדשים וותיקים ובין יהודים לערבים, תוך הדגשת המוטיב האנושי באמצעים אומנותיים והתייחסות לערכים של הידברות, סובלנות וכבוד הדדי.
ברפרטואר המתחלף של התיאטרון מופקות 16 הצגות בעברית וחמש הצגות באנגלית במטרה להעלותן ברחבי העולם.
התיאטרון מציג כ-300 הצגות בכל שנה, ברחבי הארץ, לילדים, בני נוער ומבוגרים, מכל המגזרים.
וכן הציג למעלה מ-200 הופעות בחוץ לארץ, בפסטיבלים בינלאומיים, בכנסים מקצועיים, באוניברסיטאות, בפני קהילות יהודיות ובמסגרות אחרות.
"המזוודה של חנה" - זכתה בפרס אסיטז' עבור ההצגה הבינתחומית הטובה לשנת 2010-2011 וכאחת משלוש ההצגות הטובות של השנה בפרסי הבמה לילדים ונוער שנערך בגבעתיים, הועלה בבכורה בצ'כיה בפסטיבל NINE GATES בפראג.
"יחיד במינו" - זכתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
הועלתה בשנת 2008 בצפון אמריקה ובעיקר בברודוויי.
"גימפל תם" - מבוססת על סיפורו של יצחק בשביס-זינגר.
ייצגה את ישראל בפסטיבל פרינג' באדנבורג, והועלתה בארמניה, רוסיה וצ'כיה.
"באמהרית זה נשמע יותר טוב" - הצגת יחיד של יוסי וואסה העוסקת בסיפור של עולים מאתיופיה.
הועלתה באוסטריה, קנדה, ארצות הברית ומקסיקו.
תיאטרון זיגפלד היה מבנה תיאטרון שפתח בשנת 1927 האמרגן והמפיק פלורנץ זיגפלד, בפינת רחוב 54 והשדרה השישית במנהטן, על מנת לשמש בימה להעלאת הפקותיו.
המבנה נהרס ב-1966, לאחר מחאה ציבורית.
המבנה, בן 1,600 המושבים, הוקם בסיועו של ויליאם רנדולף הרסט ועוצב בידי האדריכלים ג'וזף אורבן ותומס לם כהיכל אר דקו, עם חזית מרשימה עשויה אבן כלפי חוץ וחלל פנימי בצורת ביצה חלקה מעוטרת בציורים צבעוניים.
התיאטרון נחנך ב-2 בפברואר 1927 עם המחזמר "Rio rita" מאת גאי בולטון.
מיד לאחר מכן, החל מה-27 בדצמבר, הועלה על במתו המחזמר המפורסם והחשוב בתולדותיו, "ספינת השעשועים" מאת ג'רום קרן ואוסקר המרשטיין.
עוד הופיע על במת התיאטרון המחזמר "Show Girl" של ג'ורג' ואיירה גרשווין (1929).
ב-1931 הופיעה בתיאטרון העונה האחרונה של מופע הרביו "שיגיונות זיגפלד" בהפקתו.
זיגפלד עצמו נפטר שנה לאחר מכן.
בין השנים 1955 ל-1963 פעל המקום כאולפן טלוויזיה של CBS ובין השאר שודרו ממנו תוכניתו של פרי קומו וטקסי פרסי האמי בשנים 1959–1961.
בשנת 1966 נהרס המבנה לשם הקמת גורד שחקים שדרת אמריקה 1345 בן 50 קומות, Alliance Bernstein building.
שריד יחיד למבנה המקורי הוא פסל שהיה חלק מהאפריז המוצב ברחוב 80 מזרח, מספר 52 (ולא היה מיועד מעולם לתפקד כפסל בגובה העיניים, אלא כעיטור בגובה).
סמוך למקום נפתח ב-1969 קולנוע הנושא את אותו השם.
תיאטרון טגנקה הוא תיאטרון השוכן בבניין בסגנון אר נובו בכיכר טגנקה בנפת טגנקה במוסקבה.
התיאטרון נוסד בידי יורי ליובימוב ב-1964 והמשיך את המסורת של תיאטרון האם שלו "תיאטרון וכטנגוב" וחקר את התיאטרון האפי של ברטולט ברכט.
ההרכב הראשון היה מבוסס על הסטודנטים של לובימוב שבשנת 1964 סיימו את הלימודים.
תחת לובימוב, נסקה הפופולריות של התיאטרון במוסקבה, השחקנים המובילים בו היו ולדימיר ויסוצקי ואלה דמידובה.
חברים ידועים אחרים בלהקתו של לובימוב היו ואלרי זולוטוכין, וניאמין סמחוב, לאוניד פילאטוב, ניקולאי ארדמן (המפורסם בשל עבודתו עם וסבולוד מיירהולד בשנות העשרים) היה אחראי על הרפרטואר של התיאטרון.
מי שהיה אחד מבמאי הבית של התיאטרון משך קרוב לשני עשורים (עד סוף שנות השמונים) הוא יפים קוצ'ר, שכיום חי ופועל בישראל.
התיאטרון היה פופולרי מאוד אך התיאטרון הסתבך בצרות עם השלטונות הסובייטים, שהחרימו רבות מהפקותיו של לובימוב, עד שהם שללו את אזרחותו הסובייטית של לובימוב והוא גלה למערב ב-1984.
כשאנטולי אפרוס, במאי דגול אחר, התמנה לעמוד בראשו של התיאטרון במקומו של לובימוב, השחקנים הראשיים החרימו וביזו אותו.
לאחר מותו של אפרוס שלוש שנים מאוחר יותר, ניקולאי גובנקו, קומוניסט אדוק, התמנה לעמוד בראש הלהקה.
לובימוב שב לתיאטרון ב-1989, דבר שהביא לפיצול הלהקה, כשגובנקו וקבוצתו פרשו מהתיאטרון ויצרו את "קהילת שחקני טגנקה" (Содружество актеров Таганки).
ביוני 2011, לפני שהחלה ההצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בצ'כית, פרי עטו של ברטולט ברכט, סירבו שחקני התיאטרון להשתתף אלא אם כן ישלמו להם.
לובימוב בן ה-93 שילם את הכסף ועזב את התיאטרון.
"נמאס לי מהחרפה הזו, ההשפלות האלה, חוסר הרצון לעבוד, המרדף אחר הכסף." הוא אמר.
שניים מהשחקנים הבולטים של התיאטרון, דמיטרי מזחביץ' ואלה סמירדן, כמו גם כמה מעובדי המנהלה, עזבו ביחד עם לובימוב.
למנהל התיאטרון מונה ולרי זולוטוכין, משחקני הדור הראשון.
תיאטרון הקיבוץ הוא תיאטרון רפרטוארי לילדים ונוער, המעלה מדי שנה הצגות מקור וקלאסיקות עולמיות וישראליות.
תיאטרון הקיבוץ הוקם כתיאטרון פוליטי-סאטירי בהשראת תיאטרון פיסקטור וברכט בשנות ה-30 על ידי שולמית בת-דורי, חברת קיבוץ משמר העמק, תחילה פעל בשם "בימת הקיבוץ" ולימים הוחלף לשמו הנוכחי.
התיאטרון פעל בעיקר בתחום הקיבוץ והחל משנות ה-60 הפך לתיאטרון חברתי הנתמך על ידי משרד החינוך והתרבות, בנוסף לתנועה הקיבוצית.
בין שנות ה-60 ועד לשנות ה-80 המשיך לפעול בעיקר בקיבוצים, ומשם גם הגיעו מרבית שחקניו, אולם במהלך אמצע שנות השמונים נפתח לקהלים שונים בארץ, בהם בעיקר ילדים ובני נוער, ועם קבוצת שחקניו החלו להמנות שחקנים מוכרים מהתיאטרון הרפרטוארי.
משום שלתיאטרון אין אולם משלו הוא מגיע לקהלים בשיתוף עם תיאטראות שונים, בעיקר בפריפריה, במתנ"סים, בתי ספר, מחנות צה"ל וקהל היעד המקורי שלו, הקיבוצים.
וכן לוקח חלק בפסטיבלים בישראל כדוגמת פסטיבל עכו ובחו"ל.
בשנת 2007 העלה בארצות הברית ובקנדה את ההצגה "מען לא ידוע" העוסקת באידאולוגיה הנאצים ומשוחקת על ידי בניהם של ניצולי שואה.
ההצגה הועלתה כחלק מאירועי יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
פרס הבמה לילדים ונוער – הצגת השנה בשנים 2017 ("הנערים ברחוב פאל"), 2020 ("המסע לאי אולי").
פרס הבמה לילדים ונוער – עיצוב וידאו בהצגת ילדים 2021 ("היידי בת ההרים").
פרס קרן תרבות חיפה (פסטיבל חיפה הבינלאומי ה-26) – הצגה הזוכה בקטגוריית ילדים ("הקסם של מוצרט").
פרס הבמה לילדים ונוער – הצגת השנה יחיד בשנים 2020 ("פלאפל") ו-2021 ("נסיך צפרדע").
פרס קרן תרבות חיפה (פסטיבל חיפה הבינלאומי ה-32) – הצגה הטובה ביותר לילדים ("הכי דוב שיש").
פרס הבמה לילדים ונוער – הצגת השנה לגיל הרך 2022 ("האריה הרעמתן והג'ירפה גם").
תיאטרון וכטנגוב הוא תיאטרון השוכן ברחוב ארבט במוסקבה.
התיאטרון נוסד בידי יבגני וכטנגוב ב-1921 והמשיך את המסורת של מייסדו.
בשנת 1913 מספר סטודנטים החליטו להקים סטודיו למשחק לפי שיטת סטניסלבסקי.
תחילה הם לא הצליחו למצוא מורה למשחק אך בסופו של דבר, יבגני וכטנגוב שהיה מתלמידיו של קונסטנטין סטניסלבסקי הסכים להוביל את הלימודים.
המחזה הראשון נכשל באופן טוטאלי, ורצו לאסור על וכטנגוב להמשיך בחזרות.
וכטנגוב המשיך בחזרות עם תלמידיו והסטודיו קיבל את השם "סטודיו למשחק של וכטנגוב".
ב-13 בספטמבר 1920 הסטודיו קיבל חסות של התיאטרון האמנותי תחת השם "סטודיו מס' 3".
המחזה הראשון היה "הנס של אנטוני הקדוש" מאת מוריס מטרלינק והוא הוצג ב-13 בנובמבר 1921. שחקני התיאטרון חיפשו מחזה נוסף ובסופו של דבר הוחלט להעלות את "נסיכת טורנדוט" מאת קארלו גוצי.
כל החזרות התקיימו בהנחיית וכטנגוב אך הוא עצמו לא יכול היה להגיע להצגת הבכורה.
כמה ימים לאחר מכן נפטר וכטנגוב ממחלה.
השחקנים בחרו את הוועד המנהל שכלל 10 אנשים בראשות בוריס זהבה וכלל בין היתר גם יוסיף טולצ'אנוב.
יורי זבדסקי מונה לבמאי הראשי של התיאטרון החדש.
לאחר שבשנת 1926 הוא עזב את התיאטרון, במשך שנים לא היה במאי ראשי.
בשנות ה-30 ראשי הממשל כולל ראשי הנ.ק.וו.ד ויוסיף סטלין היו בין מעריצי התיאטרון.
בשנות ה-30 על במת התיאטרון הועלו הצגות בהם השתתף בוריס שצ'וקין בתפקיד ולדימיר לנין.
משחקו היה נחשב לתפקיד הקלאסי של לנין בתיאטרון הסובייטי.
בשנת 1939 למנהל האמנותי של התיאטרון מונה ראובן סימונוב שהיה בין תלמידיו של וכטנגוב.
סימונוב כיהן בתפקיד זה במשך 30 שנים.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה להקת התיאטרון הועברה לעיר אומסק והייתה מופיעה על במת התיאטרון המקומי.
בניין התיאטרון נהרס במהלך הפצצות.
הועלה רעיון שלא להחזיר את התיאטרון לבירה, אלא למקם אותו באחד מערי סיביר.
בהמלצת אנסטס מיקויאן נבנה בניין חדש עבור התיאטרון ולהקתו חזרה למוסקבה.
בשנת 1946 פורסמה החלטת הממשל בהקשר להצגות התיאטרון ולתיאטרון וכטנגוב היה קשה להמשיך במסורת שלו - של סגנון קומי וחגיגי.
בתקופה זו סימונוב הצליח לקלוט להרכב התיאטרון שחקנים שחזרו מתקופת מאסר בגולג וגם שחקנים של "התיאטרון הקאמרי" שנסגר בהתאם להחלטת הממשלה.
בשנת 1963 סימונוב חידש את הצגת "נסיכת טורנדוט" והיא זכתה להצלחה מחודשת.
בשנת 1968 התחילה תקופת יבגני סימונוב (בנו של ראובן סימונוב) בהנהגת התיאטרון.
הוא ניהל את התיאטרון עד לשנת 1987 כאשר נאלץ לעזוב אותו.
בשנה זו בראש התיאטרון הועמד מיכאיל אוליאנוב, משחקניו הוותיקים של התיאטרון.
הוא ניהל את התיאטרון עד לשנת 2007.
החל משנות ה-30 פועל בסמוך לתיאטרון בית הספר למשחק שמשנת 1939 נקרא על שם שצ'וקין שהיה בין השחקנים הבולטים של התיאטרון ובמאי של מספר הצגות שהועלו בשנות ה-30. רוב שחקני התיאטרון הם בוגרי בית ספר זה.
תיאטרון העונות היה תיאטרון ישראלי שפעל בתל אביב בשנים 1963–1965.
התיאטרון נבדל מהתיאטראות שפעלו בתקופתו בישראל בכך שהרוח החיה שלו לא הייתה במאי כי אם מחזאי – נסים אלוני (בדומה ל"תיאטרון סדן" של יגאל מוסינזון, מספר שנים קודם לכן).
התיאטרון הציג מחזה מקורי אחד של אלוני ועיבודים שלו למחזות וטקסטים מאת אחרים.
מנהל "העונות" היה משה ינוקא.
ב-1962, כששב אלוני מלימודים בפריז, הציע לאבנר חזקיהו וליוסי בנאי, אשר אותם הכיר עוד בטרם נסעו שלושתם לפריז, בתקופת חניכותם התיאטרונית ועת נחשפו לתיאטרון איכות אירופי, להקים עמו תיאטרון חדש.
בנאי וחזקיהו לא היו שבעי נחת ממקום עבודתם, תיאטרון הבימה.
אליהם חבר הצייר ומעצב התפאורה יוסל ברגנר, חברו של אלוני.
התיאטרון הוקם במטרה מוצהרת להקים בית לכל אותם שחקנים צעירים ומוכשרים שאינם מוצאים את מקומם על הבמות הקיימות.
שלושת המייסדים עזבו משרות בתיאטרון הבימה כדי להתמסר ליצירה אמנותית איכותית.
הצגת הבכורה של התיאטרון הייתה ב-19 בפברואר 1963 עם המחזה "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני, באולם נחמני בתל אביב.
תגובות הקהל היו מעורבות והן נעו מתשואות התלהבות לקריאות גנאי.
שלוש הדמויות המופיעות על הבמה שוחקו בידי שני השחקנים אבנר חזקיהו ויוסי בנאי.
הבמאי היה נסים אלוני ומעצב התפאורה יוסל ברגנר.
המחזה נחשב לאבן דרך במחזאות הישראלית, ויש הרואים בו המחזה העברי הטוב ביותר.
ההצגה השנייה, במרץ 1963, של התיאטרון הייתה "ארלקינו", עיבוד סצנריו של קומדיה דל ארטה מאת נסים אלוני, ובבימויו.
עם פזמונים מאת חיים חפר ומוזיקה שהלחין גארי ברתיני.
ההצגה השלישית, "סמי ימות בשש", מאת קן יוז עלתה ב-1964 והייתה מלודרמה שלא נחלה הצלחה.
את המחזה תרגם עידוא בן-גוריון, וביים אותו ארנון אדר.
ההפקה נודעה בגלל ביקורת התיאטרון הקצרה ביותר מאת חיים גמזו שתוכנה היה רק: "לדידי יכול היה למות בחמש".
ביוני 1964 העלה נסים אלוני נוסח עברי משלו לארבע מהתלות מאת אנטון צ'כוב שקרא להן יחד: עסקי נישואין.
ההפקה המוזיקלית השאפתנית רביזור שעיבד נסים אלוני על בסיס הסיפור המפורסם של ניקולאי גוגול, וביים באוגוסט 1965, עם פזמונים מאת חיים חפר ומוזיקה מאת דובי זלצר.
ההפקה נכשלה בקרב חלק גדול מהמבקרים והסבה נזקים כספיים גדולים לתיאטרון העונות.
"העונות" רכש לעצמו קהל אוהדים קטן, אך נאמן.
למרות שאיפות להצילו ולהעלות הפקות נוספות, כגון המלט, התיאטרון נסגר בשל ניהול כספי בלתי מוצלח.
יש הרואים בחובות התיאטרון שנסים אלוני צריך היה להחזיר, את אחת הסיבות לפניתו לעבודה עם להקת "הגשש החיוור" בכתיבה ובימוי למשך שתי הפקות.
תיאטרון המעלות או תיאטרון רוטברג הוא תיאטרון פתוח בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בז' בניסן תרפ"ה, 1 באפריל 1925, התקיים בקמפוס הנבנה בהר הצופים טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הטקס נועד לחבר את הציבור הרחב אל האוניברסיטה הצעירה ולסמן בתודעה הציבורית את תחילת פעילותה של האוניברסיטה כמוסד אקדמי מוביל בעם ישראל, שהוקם בתכנונה של התנועה הציונית בארץ ישראל.
לצורך הטקס תכנן האדריכל פריץ קורנברג אמפיתיאטרון זמני בהר הצופים ונבנתה במת כבוד מעץ.
המקום שנבחר להקמת התיאטרון נמצא בצידו המזרחי של הקמפוס וצופה אל עבר מדבר יהודה והרי אדום.
לאחר כעשור נבנה מבנה הקבע של התיאטרון בתכנון האדריכל בנימין צ'ייקין.
התיאטרון הקבוע נבנה באותו מקום של קודמו ונקרא "תיאטרון המעלות".
בתחתית התיאטרון נבנתה במה בסגנון רומי עם חמישה שערים שדרכם ניתן לראות את הנוף, מעל השערים הכתובת האוניברסיטה העברית בירושלים בעברית ובאנגלית וסמליל האוניברסיטה.
משני צידי הבמה ומתחתיה נבנו אולמות ומחסנים.
במהלך מלחמת העצמאות ניזוק התיאטרון וגם השנים שבהן הקמפוס היה מובלעת בשטח ממלכת ירדן לא הועילו למצבו הפיזי.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשחזרה האוניברסיטה להר הצופים, בוצעו עבודות שיפוץ בתיאטרון.
עבודות השיפוץ נתרמו על ידי הזוג רוטברג מאילינוי, ארצות הברית ושם התיאטרון הוסב ל"תיאטרון רוטברג".
במהלך השנים התיאטרון משמש לטקסים הרשמיים של האוניברסיטה.
לאחר מלחמת ששת הימים נערך במקום טקס הענקת תוארי דוקטור ודוקטור לשם כבוד במהלכו קיבל רמטכ"ל המלחמה, רב-אלוף יצחק רבין, תואר דוקטור לשם כבוד.
במעמד קבלת הטקס נשא רבין את נאום הר הצופים.
תיאטרון השעה הישראלי (בעבר העמותה לקידום תיאטרון השעה לילדים ונוער) הוא תיאטרון רפרטוארי לילדים ונוער.
תיאטרון השעה הישראלי הוקם בשנת 1991 על ידי מוטי חלימי וליטל פורת.
מוטי חלימי הוא מנהלו מאז ועד היום.
ב-1996 הפך תיאטרון השעה הישראלי לעמותה.
ב-2004 הכיר משרד החינוך והתרבות בעמותה כתיאטרון רפרטוארי.
כיום התיאטרון נתמך על ידי עיריית תל אביב ומשרד המדע, התרבות והספורט.
כל ההצגות כלולות בסל תרבות ארצי.
רות דיין ואורנה פורת היו בין מייסדי העמותה.
מאז תחילתו ועד היום הופקו מעל מאה הפקות.
תיאטרון השעה הישראלי מעלה כעשר הפקות חדשות מדי עונה.
כל עונה נחשפים להצגות התיאטרון כ־850,000 אלף תלמידים.
תיאטרון השעה הישראלי לילדים ונוער הנו תיאטרון הילדים הגדול והמוביל בישראל.
כשמו של התיאטרון כך יצירתו - ענייני השעה.
ברפרטואר התיאטרון תוכלו למצוא כ-60 הצגות שונות הנוגעות בנושאים חשובים ועמוקים בחברה הישראלית ובעולמם של הילדים כמו הצגות שעוסקות בנושא חרמות, אוטיזם, פחדים ועוד לצד קלאסיקות אהובות ומהנות לכל המשפחה כדוגמת: הקוסם מארץ עוץ, מעשה בשלושה אגוזים, פיטר פן, הדייג ודג הזהב ועוד.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן הופיעו שחקני תיאטרון השעה הישראלי במקלטים ובמרחבים מוגנים בפני תושבי וילדי הדרום.
בשנת 2016 יצא התיאטרון עם שחקניו בהתנדבות מלאה להציג בפני מחלקת הילדים של ביה"ח איכילוב עם דמויות שונות ומגוונות.
בשנת 2017 העלה תיאטרון השעה הצגה לילדים "חנה רובינא" בשיתוף עם תיאטרון הבימה.
בשנת 2017 יצא התיאטרון לסיבוב הופעות עם ההצגה "הברווזון המכוער" בשפה הערבית להציג בפני ילדי הפליטים הסוריים בסלוניקי.
בשנת 2018 העלה התיאטרון עיבוד בימתי לספר הילדים המצליח "הדודה שלי מרחוב הנביאים", לצד הפקות שונות ומגוונות בשילוב שיריו של יורם טהרלב, הפקה זו זכתה להצלחה ורצה ברחבי הארץ עד היום (2025).