tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה האנשים התנגדו אך בסוף קיבלו אותו.
במהלך חופשת השחרור מצה"ל תוך כדי עבודה במפעל למד שושן במסגרת תוכנית לקידום מנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
1974–1975 – ראש אגף מבצעים בחברת קו צינור אילת אשקלון.
בשנות השבעים הייתה בעיה של יהודים מסורבי עלייה בברית המועצות.
לשם כך הוקמה ב'לשכת הקשר ליד משרד החוץ' בראשות שאול אביגור.
זרוע שכונתה בר בניהולו של צבי נצר שהוותה מערכת הסברה ליצירת דעת קהל אוהדת במערב, גיוס בודדים וקבוצות לקידום וארגון פעילות למען מסורבי העלייה ואסירי ציון.
המגמה הייתה יצירת לחץ על שלטונות ברית המועצות בארצות הדוברות צרפתית.
האילוץ היה שרוב המדיה הכתובה והמצולמת נשלטה בידי אינטלקטואלים מחוגי השמאל ואלה גיבשו גישה שלילית לישראל.
כדי לפעול היה צורך בנקודת בסיס מנותקת לכאורה מישראל.
לניהול פעילות ההסברה בארצות אירופה דוברות צרפתית הוקם משרד בפריז במסווה של ספרית מידע La Bibliotheque Juive Contemporaire – 'הספרייה היהודית בת זמננו'.
פעילות למען מסורבי עלייה בברית המועצות.
שושן נכנס לתפקיד כשהמשרד בפעולה.
אימוץ מסורבי עלייה – פעילות שכללה: גיוס פעילים ומתנדבים לביקורים אצל מסורבי עלייה, סיוע חמרי ורוחני להם ופעילות הפגנתית עבורם.
עידוד לאנשים שנחשפו ונרדפו שהעולם היהודי אינו שוכח אותם.
עצם ההתכתבות עם הסירובניק היוותה הוכחה שהוא מוכר במערב ולכן הטרדת השלטונות תזכה להד שלילי.
אירוע מוצלח היה הסבת תשומת לב לסמינר אקדמי שניהל הפיזיקאי מרק אזבל בדירתו במוסקבה.
ביזמת שושן, הגיעו אליו מדענים מאירופה וכאשר חזרו לצרפת סיפרו את רשמיהם.
לאחר כ-10 חודשים קיבל אזבל אישור עלייה והגיע לצרפת.
יצירת קשרים עם עיתונאים וסופרים בעלי השפעה על דעת הקהל וקשרים עם ארגונים פעילים לזכויות האדם ומניעת הפלייה גזעית.
הקמת ועדים ציבוריים כמו ועד הנשים למען מסורבי העלייה, ועד מדענים וקבוצות תמיכה בסירובניק העומד בפני משפט.
כתיבה והפצת פרסומים – דפי מיידע על הנעשה בעולם למען יהודי ברית המועצות בעולם בכלל ובצרפת במיוחד.
רבעון הספרייה – כתב עת מהודר מיוחד המיועד לאינטלקטואלים דוברי צרפתית שהופץ ב-5000 עותקים..
שושן הציג את עצמו כיהודי בלגי המועסק על ידי איחוד הקהילות היהודיות בצרפת כמנהל 'הספרייה היהודית בת זמננו'.
נעזר בארבע עובדות ותיקות ומסורות.
הרמה הגבוהה של ידיעת הצרפתית סייעה לו לקיים קשר עם אנשי תרבות ברמה גבוהה.
התפקיד היה תפור למידותיו של שושן.
הוא חש בהצלחות כאשר סירובניק התקבל כחבר באיגוד הפיזיקאים הצרפתיים.
ועדים שהוקמו למען סירובניק זה או אחר השיגו הצלחות.
האינטלקטואלים מיודעיו של שושן זיהו את הקשר הישראלי אך ההערכה האישית לשושן גברה על הנטייה המוקדמת נגד ישראל.
אחת ההצלחות של ה'ספריה' היה פרופ' בנימין לויץ' חבר האקדמיה הסובייטית למדעים.
הוא היה בכיר המדענים מבין מסורבי העלייה.
בניו כבר היו בארץ, לאחר תקופת ריכוך בסיביר קיבלו אישור יציאה.
פרופ' לויץ' הוזמן לתת הרצאה בכנס אגודת הפיזיקוכימאים במוסקבה ואחרי תלאות רבות הגיע לישראל.
תוך כדי טיפול הוברר שאשתו חלתה ושושן שלח להם תרופה מפריז.
ההרגשה שהוא מביא תועלת רבה סייעה לשושן להתגבר זמנית על הטראומה של טיבוע האילת.
הוא מצא את מקומו וכאילו פרח.
עם זאת לאחר שלוש שנים כאשר הבנים הבוגרים כבר גויסו לצבא מסר שושן את התפקיד למחליף והמשפחה חזרה לישראל.
מחודש דצמבר 1992 עסק שושן במחשוב סוכנות ביטוח של חברת IAPA עבור בעל הסוכנות.
שושן בנה תוכנה מתקדמת והמשיך בנושא עד דצמבר 2008.
בשנת 1955 פגש אצל חברים בחיפה את אהובה ממשפחת שניידר אשר שרתה כפקידה ראשית בסדנת חיל החימוש בחיפה.
הזוג נישא ב-21 באוגוסט 1956 במועדון הקצינים.
משפחת שושן התגוררה בחיפה ולזוג נולדו ארבעה בנים.
בשנת 1969 עברו להתגורר בחופית שם בנו את ביתם.
אהובה שושן נעשתה מזכירה במחלקת החינוך של המועצה האזורית עמק חפר.
פטירה שושן נפטר בספטמבר 2014 בביתו שבחופית, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
הוא השאיר אחריו את אלמנתו אהובה ואת ארבעת בניו מהם זכה לראות גם נכדים.
הבכור גיורא, גר במושב נעמה בבקעת הירדן ומגדל תמרים.
הבן השני – ארנון, והבן הצעיר – עודד, עובדים בשרות המדינה.
הבן השלישי – אהוד, גר בבריסל ועוסק המקצוע ההי-טק.
תאריך מקום תיאור האירוע ותוצאות 25 באפריל 1930לייז' בלגיהנולד לאברהם ושושנה בלט.
יצחק שושן, הקרב האחרון של המשחתת אילת ספרית מעריב 1993.
שמואל ינאי ויוסף אלמוג, השערים פתוחים אסופת זכרונות, קרן פלי"ם, 2001, ע' 488–490.
משה לוי, הנשמה ה-48 סיפור המשחתת אילת, הוצאת מערכות, 2015.
עמוס גלבוע, מר מודיעין, אהרלה > אלוף אהרון יריב > ראש אמ"ן, הוצאת משכל ידיעות ספרים, 2013, ע' 348–349.
יצחק שושן, המאבק בעולם למען יהודי ברית המועצות מנקודת ראותו של פעיל 'בר' בארצות הדוברות צרפתית – ספר שטרם פורסם מעזבונו של יצחק שושן.
קרב רומני תיאור הקרב על ידי יצחק שושן ואלי רהב בסרט סיכומי חיל הים אחרי מלחמת ששת הימים מדקה 15 ואילך.
תמונות מאוסף יצחק שושן מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה
יצחק שגב (נולד ב-23 בספטמבר 1946) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
הקים את חטיבת שומרון בתקופת האינתיפאדה הראשונה ופיקד על כוח במלחמת לבנון הראשונה שהשתתף בהשתלטות על מחנה הפליטים רשידיה.
נולד בשם יצחק מזרחי אגא, באלכסנדריה שבמצרים.
אביו, אליהו מזרחי אגא, נולד ביפו והיה מורה, מוהל ושליח ציבור במצרים.
יצחק הוא אחד מבין 7 אחים.
בשנת 1957 עלתה משפחתו לישראל, בשנים הראשונות חיו במעברה בצפת ובעכו.
שגב נשוי להדס (סא"ל במיל') אותה הכיר בשירותו הצבאי ולהם 4 ילדים.
שגב בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע המדינה וביקורת מאוניברסיטת חיפה.
סיים בהצלחה קורס דירקטורים במרכז הישראלי לניהול וקורס גישור.
שגב התגייס לצה"ל ב-8 באוגוסט 1963 ושירת בחטיבת גולני.
ב-1965 סיים קורס קציני חי"ר ושירת בתפקידי פיקוד בגולני.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות בג'נין במסגרת כוח בא"ח (בסיס אימונים חטיבתי) גולני שהצטרף ללחימה של גדוד 17 בפיקודו של רס"ן .
במלחמת ההתשה, בשנת 1969 בהיותו סגן מפקד פלוגה בגדוד 12 בגולני, נפצע בקרב ארטילרי בכפר רופין.
מאוחר יותר באותה המלחמה השתתף בלחימה בעמק הירדן ובעמק בית שאן כקצין המבצעים של חטיבת צמח (חטיבה 612 בפיקודו של תת-אלוף עמנואל שקד).
ב-1980, מעט לאחר תקרית חדירת המחבלים לקיבוץ משגב עם, החליט האלוף יאנוש בן-גל למנות את יצחק שגב לתפקיד מפקד גדוד 931 של חטיבת הנח"ל תחת אוגדה 91. כמג"ד 931 פיקד על מבצע חיסול המחבלים שהגיעו בסמיכות לקיבוץ מנרה באמצעות כדור פורח ב-16 באפריל 1981.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה, הקים שגב את "כוח שגב" שמנה כ-80 לוחמים מתוך סגל בסיס הטירונים של הנח"ל עליו פיקד באותה העת.
"כוח שגב" חבר לאוגדה 91 תחת פיקודו של איציק מרדכי והשתתף בהשתלטות צה"ל על מחנה הפליטים רשידיה בלבנון.
באפריל 1988 הקים והיה למפקד חטיבת שומרון בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
בנוסף לתפקידים אלו, שגב שימש כסגן קחצ"ר (קצין חי"ר וצנחנים ראשי), ראש מטה אוגדה 91 בלבנון, סגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון ובתפקידו האחרון שימש כראש צוות כשירות וכוננות במשרד מבקר מערכת הביטחון.
לאחר שחררו ב-1993 בדרגת תא"ל, כיהן שגב כמנכ"ל חברת להבות וכמנכ"ל עמותת "עדי עד" העוסקת בהנצחת חללי מערכות ישראל.
במהלך השנים 1993- 2003 עסק יצחק שגב בעשייה ציבורית במועצה המקומית בזכרון יעקב הן באופוזיציה והן כסגן ראש המועצה בין השנים 1998 ל-2003.
ב-2005 החל שגב לכהן כמבקר המשרד לביטחון פנים וממונה על תלונות הציבור, במהלך תקופה זו עסק שגב בביקורות בנושאים מגוונים בהם: אבטחת מוסדות חינוך, מכרזים, אבטחת מאוימים, התנהלות קרנות השוטרים, סיווג חקירות, טיפול באסירים ועוד.
עם פרישתו לגמלאות ב-2015 החל שגב לעבוד כיועץ לבקרת איכות במבקר מערכת הביטחון.
בנוסף, שגב משמש כנציג ציבור המעסיקים בבית הדין לעבודה בחיפה, נבחר כחבר בהנהלה הראשית של ארגון "צוות" (גמלאי צה"ל) ומטעמם משמש כדירקטור בבנק אוצר החייל.
במקביל משמש שגב כמרצה בקורס המקיף ללימודי תעודה בביקורת פנימית וציבורית במרכז הישראלי לניהול.
לאורך השנים עסק שגב בהתנדבויות רבות כסגן נשיא לשכת המבקרים וכרכז פרויקט בפנימיית "רננים" בזכרון יעקב אשר מטרתו העשרת החניכים באמצעות גמלאי צה"ל.
הרב יצחק שוורץ (נולד בח' בניסן תשי"ב, 3 באפריל 1952) הוא אחד מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק.
מונה לראש ישיבה באייר תשע"ג - מאי 2013 לאחר פטירת חמיו, הרב עמרם זקס.
אביו היה בוגר ישיבת לומז'ה בפתח תקווה, ומתלמידי הרב משה קליערס מטבריה, עבד לפרנסתו כפקיד בנק.
למד בבית הספר רמב"ם ובתיכון באור עקיבא.
ב-1971 החל ללמוד בישיבת סלבודקה, והיה מתלמידיהם של הרב מרדכי שולמן ובנו הרב נתן שולמן.
בשנת תשל"ו (1977) נשא את יוכבד, בתו של הרב עמרם יצחק זקס.
בתקופת אירוסיו למד במשך כשלושה חדשים בישיבת מיר בירושלים, מהרבנים חיים שמואלביץ ונחום פרצוביץ.
בחודש אלול תשמ"א (1981) החל הרב שורץ במסירת שיעורים לבני שיעור א' בישיבת סלובודקה ובהמשך מסירת שיעורים לבני שיעור ב'.
באייר תשע"ג (2013), לאחר פטירת חמיו הרב עמרם יצחק זקס, החל הרב שורץ למסור שיעור כללי בהיכל הישיבה, תפקיד השמור לראשי הישיבה, לצד אמירת השיעורים היומיים לבני שיעור ב'.
על אף זאת הוא אינו יושב בקדמת הישיבה כראשי הישיבה המבוגרים ממנו.
אשתו יוכבד, מנהלת סמינר אור החיים.
הרב ברוך שמעון שורץ – מרבני ישיבת סלובודקה.
חתנו של הרב פנחס איתן ראש כולל זכר מרדכי של יוצאי סלבודקה בירושלים.
הרב מרדכי זאב – חתנו של הרב אברהם קלמנוביץ בנו של הרב ישראל יצחק קלמנוביץ ממנהיגי מפלגת בני תורה וחתנו של הרב יחזקאל ברטלר מתלמידי החזון איש.
הרב אליהו זלמן – חתנו של הרב הבר, חתנו של הדיין הרב יעקב ישראל פוזן.
הרב משה עקיבא – חתן הרב שלום רוט בנו של הרב יצחק אייזיק רוט דיין בבני ברק וראש מוסדות בית דוד.
הרב ישראל מאיר – חתן הרב אליהו נחום שפירא בן הרב צבי שפירא ראש כולל טל תורה בירושלים בנו של הרב יהודה שפירא מתלמידי החזון איש, חתנו של הרב אריה שכטר.
הרב אברהם ישעיהו – חתן הרב טורצין נכד רבי יהודה שפירא, וחתנו של הרב יוסף חיים בן דב ראש ישיבת זיכרון מיכאל בזכרון יעקב חתנו של הרב חיים גריינימן.
הרב אלחנן – חתן הרב שרייבר בנו של הרב שמעון שרייבר ראש כולל זכר שלמה בתל אביב.
הרב יחזקאל - נשוי לנינתו של רבי אורי שרגא קלרמן מראשי ישיבת כנסת חזקיהו, מראשי ישיבת חכמת ישראל ברכסים.
הרב בנימין - חתנו של הרב עקיבא איתן ראש כולל יששכר באהליך של יוצאי סלבודקה בבית שמש בנו של הרב פנחס איתן ראש כולל זכר מרדכי של יוצאי סלבודקה בירושלים וחתנו של הדיין הרב יעקב ישראל פוזן.
הרב יהודה שרייבר – ראש כולל זכר שלמה בתל אביב, בנו של ראש הכולל הרב שמעון שרייבר, ונכד הרב יחיאל מיכל שלזינגר ראש ישיבת קול תורה.
הרב שמשון גריינימן – בן הרב יצחק דוד גריינימן ונכד הרב חיים גריינימן.
הרב כגן – בן הרב כגן ששימש בעבר כר"מ בישיבת אמרי צבי וכיום מראשי ישיבת תורה בתפארתה, ונכד הרב צבי דרבקין ראש ישיבת גרודנא באר יעקב.
הרב רובין – בן הרב אברהם יצחק רובין רב הקהילה החרדית ברחובות וחבר בד"ץ שארית ישראל, ונכד הרב שלמה זלמן אולמן רב שכונת משכנות יעקב בבני ברק.
הרב זאב פרידמן – בן הרב צבי אשר פרידמן מהרבנים הבולטים של קהילת תלמידי החזון איש, ונכד הרב יעקב פרידמן ראש ישיבת תפרח, והרב יחזקאל ברטלר.
הרב יוסף כהן – נכד הרב מרדכי כהן מראשי ישיבת סלובודקה.
החל מתשע"ד הודפסו שיעוריו בספר לקט שיעורים שיצא לאור על ידי ישיבת סלובודקה, עם שיעורי חמיו ושיעורי עמיתיו ראשי הישיבה הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש.
מלבד זאת יוצאים לאור שיעורים כלליים שמסר בהיכל הישיבה ונכתבו על ידו, בקונטרס, בשם קובץ שיעורי הגר"י שוורץ.
יצחק איגנצי שוורצברט (בפולנית: Ignacy Izaak Schwarzbart; 13 בנובמבר 1888 כשאנוב, פולין - 26 באפריל 1961, ניו יורק, ארצות הברית) היה מנהיג ציוני, חבר הסיים הפולני.
יצחק שוורצברט נולד בכשאנוב, פולין.
ב-1913 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קרקוב.
בזמן לימודיו שוורצברט היה פעיל בקבוצה הציונית האקדמית "השחר" ושימש כאחד העורכים הראשיים של היומון הציוני בשפה הפולנית "Nowy Dziennik".
שוורצברט כיהן כיושב ראש הפדרציה הציונית במערב גליציה ושלזיה.
במלחמת העולם הראשונה עבר לווינה, היה קצין בצבא אוסטריה ובסוף 1918 התגייס לצבא הפולני.
שוורצברט היה אחד המייסדים של התנועה העולמית של ציונים כלליים.
ושימש כיושב ראש התנועה בקרקוב משנת 1931 עד לפיצול בשנת 1935. לאחר מכן כיהן כיושב ראש הציונים הכלליים ב'.
בשנת 1933 כיהן גם כחבר בוועד הפועל הציוני ובשנת 1938 הוא הוביל את הקמת הוועדה לתיאום פעילות כל הקבוצות הציוניות במערב גליציה ובשלזיה.
כמו כן, שוורצברט היה חבר בסיעה היהודית במועצת העיר קראקוב וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1938 נבחר שוורצברט כנציג מחוז קרקוב לבית התחתון של הפרלמנט הפולני, סיים.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שוורצברט, כחבר הפרלמנט הפולני נמלט לצרפת, שם הוקמה ממשלה גולה.
הוא מונה לחבר במועצה הלאומית הפולנית הגולה ב-24 בדצמבר 1939. כחבר המועצה, שוורצברט, פעל רבות שממשלת פולין הגולה תספק מידע מעודכן על גורל היהודים תחת שלטון הנאצים.
כמו במאמציו האחרים, גם כאן נקלע שוורצברט לקונפליקט בין פועלו למען היהודים לבין היותו חבר פרלמנט פולני, במיוחד בשנים הראשונות למלחמה.
חלק מהדיווחים שהגיעו מפולין לשוורצברט, במיוחד אלו שעסקו ביחסם של הפולנים ליהודים תחת הכיבוש הנאצי, עוררו חוסר נחת ותרעומות.
בנוסף, הוא פעל לגיוסם של צעירים יהודים לצבא פולין.
על אף המדיניות הרשמית של צבא אנדרס כי ליהודים אזרחי פולין יש אותה זכות ואותה חובה לשרת בצבא הפולני, כמו לכלל האזרחים האחרים של הרפובליקה, בפועל לא היה זה אינטרס של הצבא הפולני המתהווה להגדיל את אחוז היהודים בו.
שוורצברט אסף ביומנו עדויות של חיילים יהודים, שסיפרו על דחיית מתנדבים יהודים רבים ועל התעללות ביהודים שגויסו.
כשצרפת נפלה לגרמניה באמצע 1940, שוורצברט עבר ללונדון.
בתחילת 1940 שוורצברט ייסד כתב עת על יהודי פולין בשם Przyszlosc ("העתיד").
בינואר באותה שנה הוא גם הנהיג את הנציגות היהודית הפולנית בצרפת.
כאשר הגיעו הידיעות על השמדה המונית של יהודי פולין נעשו ניסיונות להצלת הקהילה ושוורצברט מילא חלק מרכזי בניסיונות לקדם מאמצי הצלה.
הוא קיווה כי העברת מידע לבעלות הברית תדרבן אותן לפעולה, אולם התקווה הפכה לאכזבה.
הוא טען שהמנהיגים הפולנים צריכים להשקיע מאמצים בהצלת יהדות פולין משום שיהדות פולין היא חלק בלתי נפרד מפולין ושיהודים ברחבי העולם הם בעלי ברית של העם הפולני.
אולם, הממשלה הפולנית הגולה, לא סייעה כמעט בהצלת יהודי פולין.
שוורצברט כתב יומן מלחמה ואסף מסמכים על יהדות פולין בתקופת השואה והאינטראקציות בין יהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה.
הארכיון הועבר ליד ושם בראשית שנות השישים.
לאחר המלחמה המשיך שוורצברט בכתיבה ונשאר פעיל בתנועה הציונית, בארגונים שונים ובין היתר בקונגרס היהודי העולמי, בשנים 1946–1961, הוא חי בארצות הברית, שם פרסם מספר חוברות על סיפור מרד גטו ורשה, וכן ספר ביידיש על חיי היהודים בקרקוב בין שתי מלחמות העולם.
יצחק שוֹשן (כונה "אַבּוּ סְחֵיק", 19 באפריל 1924 – 28 בדצמבר 2020) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מאנשי המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב ומרגל.
נמנה עם מקימי סיירת מטכ"ל, המשיך את שירותו באמ"ן, ואחרי פרישתו מצה"ל שירת ביחידת "קיסריה" של "המוסד".
יצחק שושן נולד בשם זכי שאשֹו ב-19 באפריל 1924 בארם צובא (חלב) שבסוריה למזל (לבית סאלם) ויעקב שאשו.
למד בתיכון "אליאנס אלבלד", ונשא בעול פרנסת המשפחה כבר מגיל צעיר: לאחר שעות הלימודים נהג לסייע בעבודת אביו, ששימש כשרת בית ספר בשכונת ג'מיליה.
בשעות הפנאי המעטות היה פעיל בתנועת הצופים היהודים ואף השתתף כמתופף בתהלוכות שקיימה התנועה ברחובות העיר.
כמנהג אותם הימים, התגנב עם יהודים נוספים בסיוע מבריח והגיע לאחר תלאות ובדרכים עקלקלות לטבריה.
בהגיעם לטבריה שוחחו ביניהם העולים הטריים בערבית ומיד נעצרו על ידי שלטונות המנדט הבריטי והוחזרו לסוריה.
החברים לא אמרו נואש ונערכו לעלייה נוספת, שבה נקטו יותר אמצעי זהירות והגיעו בשלום לתל אביב.
בתחילת דרכו בארץ גר שושן בתל אביב בכרם התימנים ועבד בשוק הכרמל, בעבודות מזדמנות בחקלאות ובבית חרושת לקופסאות פח.
חלק מזמן התגורר בירושלים, בבית אחותו רחל אשר עלתה כמה שנים לפניו, ועבד כעוזרו של גיסו, שאול מזרחי.
השניים סבבו ברחובות שכונת רחביה כשהם נושאים על כתפיהם ארגזים עמוסי פרי וירק ומכריזים על מרכולתם ביידיש.
בראשית 1943 הצטרף להכשרה של צעירים עולי סוריה בקיבוץ נען, וב-1945 חבר להכשרת ילידי הארץ בקיבוץ גבת.
במהלך אותה שנה התגייס לפלמ"ח (פלוגה א', הגדוד הראשון) יחד עם יתר חברי ההכשרה, שם היה מועמד לקורס מ"כים.
בפלמ"ח שירת במחלקה הערבית ("השחר") כמסתערב, ולאחר קום המדינה שירת בצה"ל כמסתערב בביירות.
זמן קצר לאחר גיוסו, ב-1945, אותר על ידי בני מהרשק (ה"פוליטרוק" של הפלמ"ח) ושמעון סומך ("סמעאן") כמועמד מתאים לתפקיד "מסתערב".
הוא סופח למחלקת "השחר", המחלקה הערבית של הפלמ"ח, ועד מאי 1948 שימש קיבוץ עין החורש כבסיס הבית שלו.
באותם ימים זכה יצחק בכינוי "אַבּוּ סְחֵיק", שהיה שגור כל חייו בפי חבריו לנשק ומכריו.
בעין החורש עבר שושן הכשרה אינטנסיבית לתפקיד מסתערב.
לצד חבריו למחלקה, למד הלכות תפילה וטהרה על פי דיני האסלאם, ידע על-פה פרקי קוראן רבים והכיר את המצוות, הגינונים וכללי הנימוס הנהוגים בעולם הערבי, כמו גם מנהגי חגים ומועדים מוסלמיים.
יישום התכנים הנלמדים כלל יציאה אל ערים ערביות, היטמעות ברחובותיהן כתושב המקום, ביקורים במסעדות, בחנויות ובמספרות ותפילות במסגדים.
בתום ההכשרה, כחבר פעיל במחלקת "השחר" נטל יצחק שושן חלק במשימות איסוף מודיעין על יעדים כמו מנהיגי כנופיות ומבריחי נשק.
יצחק שושן ויעקובה כהן מקיבוץ אלונים, שנבחרו לפעולת סיכול המזימה, הצליחו להחדיר אל המוסך מכונית תופת שנייה שהוכנה על ידי אנשי הפלמ"ח, הצמידו אותה למכונית התופת הערבית ועל ידי הפעלת מנגנון השהיה פוצצו את שתי המכוניות יחד - פעולה שמנעה אסון כבד.
שושן נשלח גם לאיסוף נתוני מודיעין לקראת שריפת האוטובוסים בתחנה המרכזית ברמלה, פעולת תגמול על ההתנכלויות המתמשכות של ערבים נגד התחבורה היהודית.
הוא היה מעורב בניסיון ההתנקשות בשייח' נימר אל-ח'טיב, מנהיג בכיר בתנועת האחים המוסלמים ותומך נלהב של המופתי הירושלמי, חאג' אמין אל-חוסייני.
אל-ח'טיב נפצע בניסיון ההתנקשות ויצא ממעגל הלחימה, כשהוא מחלים מפצעיו בלבנון ובסוריה.
במאי 1948 בוים על ידי פעילי "ההגנה" מעצר, בו נלקחו יצחק שושן וחבקוק כהן, כשהם מתחזים לערבים, למחנה מעצר בו שהו פעילי כנופיות ולוחמים ערבים.
משם יצאו השניים עם קבוצת פליטים ללבנון, יחד עם זרם הפליטים הערבים שנמלטו מצפון הארץ במלחמת העצמאות, במטרה להקים בסיס פעולה מודיעיני בביירות.
במהלך השנתיים הבאות פעל שושן לצד חברים מסתערבים נוספים בלבנון, בסוריה ובירדן, שם נטל חלק בהקמה ובביסוס של תשתית לשירות הביון של ישראל בארצות ערב.
שמו של שושן בביירות היה עבדול כרים מוחמד סידקי.
ככיסוי לפעילותם פתחו המסתערבים קיוסק קטן בביירות, ובכספים שנשלחו ממטה הפלמ"ח רכשו מונית, בה הסיעו נוסעים בקו ביירות-דמשק-רבת עמון.
קבוצת המסתערבים שפעלה בביירות כללה, בצד יצחק שושן, את גמליאל כהן, חבקוק כהן, יעקובה כהן, שאול כרמלי ושמעון חורש (היה ממקום בדמשק).
מביירות העבירו שושן וחבריו ארצה בקשר רדיו חומר מודיעיני רב-ערך והשתתפו במבצעים חשאיים רבים.
אחד המפורסמים שבהם, מבצע דוד, היה מבצע חבלה ביאכטה "איגריס", אשר נרכשה על ידי איש עסקים לבנוני ועגנה בחוף הצפוני של ביירות.
זאת, בעקבות מידע שהתקבל במטה הפלמ"ח על כוונה לחמש את היאכטה בתותחים ולהפגיז מעל סיפונה את נמל חיפה.
כמו כן עסק באיסוף מידע לקראת פיצוץ מאגרי הנפט בנמל טריפולי של לבנון (פעולה שלא יצאה לפועל), ואיסוף נתונים על פעילים אחרים במחלקה הערבית שנעלמו (כמו , ו שנרצחו ומקום קבורתם לא נודע).
במאי 1950 הוחזר שושן ארצה, עבר קורס קצינים ושירת בחיל המודיעין.
הוא הוצב כקת"מ בבסיס ג' ביחידת "מודיעין 10" (לימים יחידה 504) שעסקה בגיוס והפעלת סוכנים בארצות ערב.
ב-1958 היה שושן ממקימי יחידה 269 - לימים סיירת מטכ"ל - לצידו של אברהם ארנן.
הוא הקנה ליחידה את יסודות תורת ההסתערבות, ושירת במשך שנתיים בתפקידי פיקוד בה.
בהמשך שירת ביחידה 188 בהכשרה ובהפעלה של לוחמים בעומק ארצות ערב.
בין היתר, הכשיר את המרגל אלי כהן והיה בין מפעיליו.
ב־1966 הושאל על ידי צה"ל ל"מוסד", בו שימש, עד לפרישתו ב-1982, בתפקידים מבצעיים, פיקודיים וניהוליים, שעל רובם מוטל עדיין איפול.
במשך כעשר שנים מתוך תקופה זו עמד בראש המחלקה המיוחדת להצלת יהודים מארצות מצוקה והעלאתם ארצה.
מאז צאתו לגמלאות ועד שנת 2000 המשיך לעבוד בהתנדבות ב"מוסד" ולימד בהתנדבות במסגרות ביטחוניות שונות.
כמו כן, הוזמן להרצות ולשתף בקורותיו ובקורות חבריו המסתערבים בפני תלמידי בתי-ספר, חברי קיבוצים ובמסגרות אחרות.
כשנתיים לאחר מלחמת ששת הימים החלו צעירים יהודים מסוריה לחפש דרכים לעלות לישראל.
חלקם נמלטו בחשאי מחלב ומדמשק והסתננו לביירות, שם התרכזו בבתי הקהילה היהודית.
התעורר חשש שהלבנונים יגלו אותם, ו"המוסד" החל לבחון דרכים לחילוצם משם ולהעלאתם ארצה.
יצחק שושן, שכיהן אז כראש המחלקה המיוחדת להעלאת יהודים מארצות מצוקה, העלה רעיון מעניין ונועז: העפלה דרך הים.
הרעיון היה מפתיע ועורר ספקות, אך שושן היה נחוש בדעתו ושרטט קווים לתוכנית פעולה, שהתבססה על ניסיונו כמסתערב בביירות כ-20 שנה קודם לכן.
לא חלף זמן רב ושושן קיבל את הפקודה: "עזוב הכול!
אתה משוחרר זמנית מכל תפקידיך ב"מוסד".
שושן, שבשנותיו כמסתערב שימש, בין היתר, כנהג מונית בביירות, הכיר את העיר ואת חופיה.
"ידעתי שאם אמצא בביירות אדם שבבעלותו סירת מנוע, ושיוכל להשיט את הצעירים למרחק מסוים מהחוף – פתרתי את הבעיה", הוא סיפר לימים, "שכן משם יוכל כלי שיט של חיל-הים לקלוט אותם ולהביאם ארצה".
במסגרת עבודתו ב"מוסד" קיים שושן קשרים חשאיים עם גורמים מודיעיניים שונים.
עליהם נמנה איש כמורה בכיר, ערבי נוצרי ממזרח ירושלים, שהיה הולך ובא בענייני הכנסייה וחוצה את גבולות ירדן, סוריה ולבנון באופן חופשי.
שושן פנה אליו בבקשה לאתר בלבנון אדם מהימן שבבעלותו סירת מנוע או יכולת להפעיל סירה כזו.
רצה הגורל ולכומר היה חבר ילדות, עיתונאי בעיתון לבנוני, שבבעלותו סירת דיג, בה נהג לצאת לים עם משפחתו בימי ראשון.
הכומר הצליח להביא את העיתונאי לישראל והכימיה עם שושן הייתה מיידית.
עדיין נותר הצורך להכשיר את האיש למבצע, ושושן ארגן עבורו "הכשרה" בת 5 ימים אינטנסיביים בחיל הים.
רק כשהיה מוכן, נאמר לעיתונאי מה חלקו בתוכנית והוא צויד במכשיר קשר ובקודים המתאימים לתקשורת עם שושן.
כך יצא לדרך מבצע "מֶלֶט" (מלשון מילוט, נקרא גם על שם יצחק שושן: "מבצע שושן".
במבצע העיתונאי יצא לאסוף את האנשים בנקודת מפגש מוסכמת והסיע אותם לנקודה מסוימת בחוף הים.
כאשר התקבל ב"מוסד" הקוד מאירופה, שהאנשים יצאו לדרך, יצא לקראתם מהארץ "דַבּוּר" של חיל הים.
חיל הים ערך מאות גיחות אל חוף האיסוף הסמוך לביירות.
על פי רוב בספינות "דבור", ופעם אחת בסטי"ל.
במבצע, שנמשך בין 1969 ל-1973 הועלו ארצה בדרך הים 750 מיהודי סוריה: בתחילה קומץ נערים ונערות בכל הפלגה ובהמשך משפחות שלמות, כולל ילדים רכים.
בשנים שלאחר מכן נמשכו ניסיונות הבריחה של יהודים מסוריה ללבנון, אך לאחר שאנשי "פתח" פלסטינים השתלטו על רצועת החוף בביירות, הוצרך ה"מוסד" למצוא פתרונות חלופיים להעלאת יהודי סוריה דרך הים.
ב-1975 הגיעו 100 יהודים סורים ארצה בטיסה, בשיתוף פעולה ישיר שיזם שושן עם גורמים בצבא לבנון, ומשנחסם גם אפיק זה, מצאו שושן ואנשיו נתיב עליה חדש דרך טורקיה.
גם בשנים הבאות נמשכו מאמצי ההצלה של יהודי סוריה וכתוצאה מפעולות אלה, שכללו בהמשך גם מעורבות אמריקנית, לא נותרו בסוריה יהודים כלל.
שושן כתב מספר ספרים וסיפורים.
"אנשי הסוד והסתר: מעלילות המודיעין הישראלי מעבר לגבול"
יצחק שושן ורפי סיטון - שני אנשי היחידה להפעלת סוכנים של צה"ל, שנעזרו באלי תבור, הוציאו את הספר בשנת 1990, ובו הם מספרים מזיכרונם על עלילותיהם בהפעלת סוכנים, הספר פורש מספר עלילות שהתרחשו במלחמת העצמאות ולפניה ובשנות החמישים.
יצחק שושן היה החונך של רפי סיטון.
הסיפורים מתארים את עלילות הסוכנים, דרך גיוסם, שיטות הפעלתם והדאגה המתמדת לרווחתם.
הסיפורים ממחישים כיצד איסוף פריטי המידע הפשוטים ביותר יכול להועיל בזמן אחר ובמקום אחר לפענוח של אירוע או להשפעה על סוכן.
התיאור מפרט כיצד קציני השטח למדו את האזור שלהם התעניינו ביבולים, במשפחות, וברכילות של הכפר לפרטי פרטים.
אחד הסיפורים מספר כיצד הופעלו מרחוק אנשי צבא ירדנים שלא ידעו שהם מופעלים על ידי ישראל וחשבו שהם עובדים עבור המופתי הפלסטיני.
כל הסיפורים הם מהתקופה שלפני מלחמת ששת הימים ומעט לאחריה.
במהלך השנים, קיבץ שושן מאות פתגמים בערבית מדוברת, והחליט להוציאם בנובמבר 2016, כספרון "פתגם ישן-שושן - משלים מחכימים מבית אבא ואמרות כנף מחכמת ערב".
ליצחק היו אחות מאביו מנישואיו הראשונים (רוזה), אחות מאימו מנישואיה הקודמים (רחל), אחים קטנים משותפים מאביו ואימו: משה, שנפטר בהיותו רך בשנים, אברהם, צופיה ובן הזקונים, ברוך, ושתי אחיות חורגות (שרה וז'נט) בנות האלמנה מילו, שנישאה ליעקב שאשו לאחר מותה של מזל.
משפחת שאשו התגוררה בחצר מגורים משותפת ב"שארע אל-אלה" (שפירושו: רחוב הדלות) בשכונת בחסיטה.
לאחר ששב שושן לישראל משליחותו בביירות, נשא ב-1952 לאשה את יפה (לטיפה) לבית דעבול, ילידת דמשק שעלתה ארצה ב-1948, ואיתה עבר להתגורר בירושלים.
יצחק המשיך בפעילותו הצבאית ויפה עבדה כמזכירה במשרדו של דוד בן-גוריון ולאחר מכן שימשה כמזכירת המכון הגאולוגי בירושלים, אך זמן קצר אחר כך חלתה בדלקת מפרקים שיגרונית, שהגבילה את יכולתה להמשיך בעבודתה ואף לנוע באופן עצמאי.
ב־1954 נולד לזוג בנם בכורם, יעקב.
בשנת 1958 עברה המשפחה מירושלים לתל אביב, לשיכון אנשי צבא הקבע ב"נווה צה"ל".
ב־1959 נולדה ליפה וליצחק בתם, אתי.
בשנות ה-60, על אף היותו מטופל במשפחה ותוך כדי שירותו הצבאי התובעני, יצא יצחק ללימודים לתעודת בגרות וסיימם בהצטיינות.
יפה נפטרה ממחלה במרץ 1970, וב-1973 נישא יצחק בשנית והתגורר בבת ים, עד פטירתו ב-28 בדצמבר 2020.
רפי סיטון ויצחק שושן בהשתתפות אלי תבור, אנשי הסוד והסתר: מעלילות המודיעין הישראלי מעבר לגבול, תל אביב: עידנים, 1990, עמ' 357 –
יצחק שושן, פִּתגָם יָשָן-שוֹשָן – משלים מחכימים מבית אבא ואמרות כנף מחכמת ערב, בת ים – 2016, עריכה ועיצוב: אתי יוֹדָן, נדפס בדפוס מאי, תל אביב
יצחק שושן (אבו סחיק), יצחק נבון ואני, ינואר 2017
נולד לסימה ליבה ומיכל יחיאל ירמיהו בעיירה טרנופול במזרח גליציה (כיום באוקראינה).
למד הנדסה בצ'רנוביץ ובתום לימודיו זכה בתואר אדריכל וקבלן בניין (באומייסטר).
שירת ב במלחמת העולם הראשונה באלבניה ובהרי הקרפטים.
בזכות היותו בעל תואר אקדמי הוא קודם לתפקיד קצין בכיר בצבא וזכה במשרת אישי.
עם סיום המלחמה התמקם שוורץ בווינה, ממנה עלה בגפו ב־1919 לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
פתח עסק לטיפול בהעברת חפצי עולים לארץ, אולם לאחר שנה החליט לשוב ולעסוק במקצועו ולכן עבר לתל אביב, שבה נבנו באותה עת מרבית המבנים בארץ ישראל.
הוא פתח משרד אדריכלות בשדרות רוטשילד 8 והתמנה כמהנדס עיריית תל אביב.
שימש בתפקיד בשנים 1923–1926. ובמקביל תכנן מבנים באופן פרטי.
בשנת 1924 הגיע שוורץ לטקס חנוכת מגדל המים ברחוב מזא"ה רכוב על החמור של העירייה.
במחצית הראשונה של שנות ה־20 בנה עבור היזם שלמה פיינגולד שלושה מבנים מפוארים בהשפעה רוסית עמוסת בצלים וצריחים.
בפינת הרחוב ליליינבלום ונחלת בנימין:
שלושתם נהרסו בשנות ה־30 עקב פשיטת הרגל של פיינגולד ומכירתם.
באותה עת תכנן בית־קשתות בסגנון האקלקטי ברחוב טרומפלדור 6.
נישא בשנת 1926, לאמה נובליק, ילידת 1897, עולה מגרמניה.
לאחר נישואיו עבר עם משרדו ומגוריו לבית שתכנן בשכונת תל נורדאו ברחוב בן יהודה 34. שוורץ העסיק במשרדו צוות של שלושה מהנדסים.
באמצע שנות ה־20 הוקם בסמיכות לדירתו בית העם, שהפך פופולרי תוך זמן קצר והיווה מטרד רעש לתושבי הבתים הסמוכים.
שוורץ תכנן ובנה בית חדש למשפחתו ברחוב שיינקין 70 ועבר אליו בשנות ה־30. בבתים שתכנן בשנות ה־30 עבר מן הסגנון האקלקטי לסגנון הבינלאומי.
במקביל לעבודותיו האדריכליות הוא רכש פרדס בן 30 דונם במושבה הרצליה ועסק ביצוא תפוזים ואשכוליות לאנגליה.
בנו הבכור נולד בשנת 1942.
בשנת 1943 חלה ועבר ניתוח.
לאחר מכן סבל מבריאות רופפת, מכר את הפרדס בהרצליה ורכש בית קטן ברחוב מלצ"ט, אליו עבר.
שוורץ היה חבר לשכת ברקאי ב.
היה בקשרי ידידות עם המהנדס יוסף טישלר, אותו נהגו לבקר בשבתות וכן עם פנחס היט איתו ישב לעיתים קרובות בבתי הקפה כסית ודיצה.
בנוסף, היה מיודד עם הצלם החובב שמעון קורבמן, שאף צילם חלק מן המבנים שתכנן.
יצחק שוורץ נפטר בשנת 1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את רעייתו (נפטרה ב־1979) ושני בנים: מיכאל שן-צור, הנדסאי בנין, ויעקב, אלוף-משנה בצה"ל ומנכ"ל רכבת ישראל בין 1993 ל־1994.
בית הקשתות של משפחת רוז – טרומפלדור 6 פינת הירקון 59, כיום מלון "רנומה".
נבנה בסגנון האקלקטי בשנות ה-20 עבור משפחת עולים מארצות הברית.
"בית זלצר" – ברחוב אלנבי 19. תוכנן ונבנה בשנת 1926 כבית מגורים עבור הסוחר יצחק זלצר בסגנון האקלקטי.
הבית הירוק – ברחוב שיינקין 70. שוורץ בנה בשנות השלושים עבור משפחתו.
בית וולף יובילר – ברחוב ביל"ו 7
בית פלמן והנדל – ברחוב אנגל 8
בית חבויניק – בית לשכת רואי החשבון, ברחוב מונטיפיורי 1 בכרם ישראל, בסגנון הבינלאומי.
תוכנן בתחילת שנות ה-30 כבית מגורים תלת-קומתי.
בית רוזנברג - ברחוב רוטשילד 86, תוכנן בשנת 1932 בסגנון הבינלאומי
בית יעקב שלוסברג – ברחוב אלנבי, פינת נג'ארה.
קולנוע רימון (אלנבי) נבנה על שטחו
בניין הדואר והטלגרף ברחוב נחלת בנימין (נהרס)
בית מרגלית – בשדרות רוטשילד 69
בית זאב קובנסקי – בשכונת נווה שאנן
בית חרושת ליבר בדרך יפו פינת רחוב פינס (נהרס)
ישראל זלטופולסקי יזם בתחילת שנות השלושים בניית מלון מפואר על חוף הים מול המרחצאות הקרים והחמים ובקרבת קזינו גלי אביב בתחילת רחוב אלנבי.
הוקם בשנת 1931. בבניין התלת-קומתי היו 45 חדרים.
בחזית המערבית לכיוון הטיילת היו בית קפה וגינת ריקודים.
היילה סלאסי, קיסר חבש הגולה, הפך בשנות גלותו (1936–1941) את המלון למעונו בתל אביב.
המלון נהרס בשנת 1972. בשטח קולנוע קסם, מלון סן-רמו והבתים האחרים בבלוק נבנה בשנת 1993 מגדל האופרה.
יצחק שוורזנץ היה מורה, מתנגד גרמני לנאציזם בתקופת גרמניה הנאצית וממייסדי קבוצת המחתרת "חוג חלוצי".
יצחק שוורזנץ נולד בשם הנס-יואכים שוורזנץ (Hans-Joachim Schwersenz).
הוא נולד למשפחת סוחרים ומילדותו היה חבר בתנועות נוער ציוניות.
ראשית היה חבר ב"עזרא" ומגיל 13 היה חבר בתנועת הנוער הצופית "קדימה".
זמן קצר לאחר סיום לימודיו (Abitur ) בגימנסיה הריאלית בברלין, היה שוורזנץ עם חברי תנועת הנוער שלו בהולנד, שם שמע על עליית הנאצים לשלטון.
מפחד הגסטפו נשאר בהולנד ושם החל בהכשרה חלוצית חקלאית כהכנה לעלייה אפשרית לארץ ישראל.
בשנת 1935 חזר שוורזנץ לגרמניה לבקשתו של יוסף בורג, שהיה ממנהיגי תנועת המזרחי בגרמניה.
עם שובו מונה שוורזנץ לתפקידי ניהול בתנועות נוער יהודיות.
הוא ניהל בית רווחה לנוער יהודי בקלן ובמקביל למד במכללה דתית יהודית, לשעבר סמינר למורים יהודים, עד סוף 1936. בינואר 1937 מונה כמורה בבית הספר היהודי בהרלינגן .
הוא קיבל השראה מיוסף ישובי, מהאווירה הציונית של המוסד ומהרוח החינוכית המתקדמת ששררה בו.
ישובי הציע לו לעבור לברלין ושם ללמוד במוסד להכשרת מורים ולקבל הסמכה אקדמית (Abitur ).
שוורזנץ עבר לברלין ושם למד במוסד ההכשרה של קהילת עדת ישראל (Adass-Jisroel-Gymnasium).
בפברואר 1939 עבר בחינת הסמכה להוראה.
במקביל היה שוורזנץ פעיל בעליית הנוער ובתנועת הצופים היהודית מכבי הצעיר.
בשנה זו התמנה לתפקיד מנהל בית הספר של עליית הנוער ששכן ברחוב קורינר 74 בברלין (Choriner Strasse 74).
בסוף שמחת תורה של סוף 1941 נאלץ שוורזנץ להודיע לתלמידיו על תחילת הגירושים של יהודי גרמניה למזרח.
עם תחילת הגירושים נסגר בית הספר.
עם זאת, הצליח שוורזנץ להמשיך ללמד בסתר במבנה שהוסווה כמוסד לחינוך חקלאי.
ב-1942 נאסר כל חינוך יהודי, המבנה נסגר ומוריו גויסו לעבודת כפייה.
שוורזנץ עבד בעבודת כפייה במטבח הקהילה היהודית וכן במפעלים.
באוגוסט 1942, נוכח הגירושים המתמשכים, ירד למחתרת, לבקשת חברתו אדית וולף.
בפברואר 1943 אספו השניים נוער יהודי מתלמידיו לשעבר של שוורזנץ ומתנועת הנוער שבה הדריך, והכינו אותם לחיים במחתרת.
קבוצה זו, בה היו כ-40 חברים, נקראה "חוג חלוצי".
חברי הקבוצה הסתתרו בגרמניה עצמה וכן ניסו לברוח ממנה, בעיקר לשווייץ.
ההסתתרות הייתה בעיקר על ידי זהויות בדויות, תעודות מזויפות, כרטיסי מזון ומקומות מסתור, לעיתים בעזרת חסידי אומות העולם.
ב-23 בפברואר 1944 הצליח שוורזנץ לברוח לשווייץ בעידודם ובעזרתם של לואיזה מאייר (Luise Meier) , לימים חסידת אומות העולם, והחייל הגרמני הרברט שטרונק (Herbert Strunck), ב"מסלול הבריחה של זינגן" (Singener Fluchtrout) .
שני מציליהם נענשו לאחר מכן קשות.
שטרונק נדון למוות והוצא להורג.
מאייר נעצרה וניצלה עם השחרור בידי הצבא האמריקאי.
בשווייץ נעצר שוורזנץ בחשד לריגול.
פעילים יהודים הצליחו להביא לשחרורו.
הוא נשלח למחנה פליטים ליד ציריך.
הוא החל לתמוך במחתרת היהודית בגרמניה.
בתמיכת נתן שוואלב החל שוורזנץ ללמוד בציריך היסטוריה, גאוגרפיה ופדגוגיה, וכך יצא ממחנה הפליטים.
ב-1946 החל לטפל ביתומי השואה.
ב-1949 סיים את לימודיו והחל להיות מורה בקהילה היהודית בציריך.
במהלך לימודיו הקים את תנועת הנוער של הצופים היהודים של שווייץ.
בשנת 1954 עלה שוורזנץ לישראל עם אדית וולף.
הוא החל לעבוד בתנועת הצופים ופעל כמורה בקהילת דוברי הגרמנית והיקים בחיפה.
הוא לימד נוער יהודי וערבי, וביתו הפך לנקודת מפגש עבור בני נוער ממוצאים, דתות וזרמים תרבותיים ודתיים מגוונים.
בשנות ה-70 היה בקשר עם צופים גרמנים שביקרו בישראל.
בשנת 1979 ביקר בברלין בהזמנתה של עיריית ברלין, והרצה בבתי ספר בעיר.
הוא המשיך והגיע שוב ושוב לגרמניה, הרצה בבתי ספר וטיפח עמם קשרי תרבות.
בשנת 1991 שב שוורזנץ לגור בברלין.
שוורזנץ היה חבר כבוד של ארגון "יד ביד" העולמי.
סניף רויטלינגן של ארגון הצופים והצופות הפרוטסטנטים בגרמניה נקרא על שמו.
הרב יצחק שווייגר (שווייגער) (תר"ט – י"ג בתשרי תרפ"ג, 5 באוקטובר 1922) היה רב קהילה ואב בית דין בעיירה טאפאלצ'אני שבסלובקיה.
עמד בראש ישיבת טאפאלצ'אני במשך 50 שנה, והעמיד בה מאות תלמידים.
מחבר הספר "ברכת יצחק" על חמישה חומשי תורה וענייני נישואין, מילה והספד.
היה אחד הרבנים הראשונים בהונגריה שהצטרף לתנועה הציונית.
יצחק שווייגער נולד לר' משה שמואל וצולקא שוויגער, בעיירה אוהרסקי ברוד (ברודא) שבמחוז מורביה, שהייתה בזמנו חלק מהאימפריה האוסטרית ובימינו נמצאת בשטחה של צ'כיה.
עם הגעתו לגיל 13 עזב את בית הוריו, ונדד בגפו לישיבתו של הרב חיים צבי מנהיימר תלמיד החת"ם סופר, שהיה אב"ד וראש ישיבה בעיירה וערבוי.
על תקופה זו, כתב בהקדמה לספרו "ברכת יצחק": "יתברך הבורא וישתבח היוצר שנתן לי שכל ובינה, בן י"ג שנה לברוח ממדינת מעהרין, ששם אין תורה, למדינת הגר והלכתי לווערבוי ולמדתי שם ג' שנים אצל הרב הגאון חו"ב נזר ישראל מו"ה חיים צבי מאננהיימער".
בשנת תרל"א, נשא לאישה את גיטל לינק, ביתו של הרב יחזקאל ישעיה לינק שהיה פרנס קהילת טאפאלשטאן וממנהיגי היהדות החרדית באזור.
חמיו ייסד לו ישיבה בביתו, והוא החל להרביץ בה תורה ברבים בעודו בן 22 שנה בלבד: "ושם בביתם, בית ועד לחכמים, עשו לי בה"מ [בית המדרש] ללמוד וללמד תורה ברבים ישלם ה' פועלם ויהי' משכורתם שלמה".
בשנת תר"מ, התמנה לדיין ומו"צ בבית הדין בטאפאלצ'אני, ולאחר מכן גם לאב בית דין.
לצד כהונתו בבית הדין הוא המשיך להוביל את הישיבה המקומית ולהעביר בה שיעורים מדי יום.
ישיבת טאפאלצ'אני הגיעה בימיו לשיא גדולתה, וקלטה לתוכה מאות תלמידים מכל אזור הונגריה וסלובקיה.
עדות על דמותו של הרב שווייגער ועל סדרי הלימוד של ישיבת טאפאלצ'אני שבראשה עמד, ניתן למצוא בכתב העת "אפיריון" שערך ד"ר שמואל מילר, תלמיד ישיבת טאפאלצ'אני בעצמו.
את כתב העת הוציא מילר לאור ביושבו בארצות הברית, והוא אסופת דרושים וזיכרונות של בוגרי עולם הישיבות ההונגרי – "מעולמו של ישראל סבא".
בגיליון שנת תרפ"ד מופיע מאמר בשם "ר' יצחק שווייגער עליו השלום - זכרונות", שנכתב על ידי מחבר אלמוני שבעברו היה תלמיד קרוב לר' יצחק שוויגער.
כפי שהוא מעיד: "שנות העמל בעת ישבתי לרגלי הגאון הנפטר ושאבתי תורה ממעינותיו...
למדתי אצלו סוגיה דמצוות צריכות כוונה, סוגיה דטומאה הותרה בציבור, עשה דוחה לא תעשה ועוד".
כותב המאמר מציג את דרך הלימוד בישיבת טאפאלצ'אני, שלצד לימודי התלמוד וההלכה התייחדה בדגש שנתן הרב שווייגער על לימודי אגדה ועל לימוד התנ"ך.
כל תלמיד בישיבה צריך היה ללמוד פרק אחד מהנביאים או הכתובים בכל שבוע, ובערב שבת הוא נבחן אצל ראש הישיבה - הרב אמר את תחילתו של פסוק ועל התלמיד היה לסיימו.
כל תלמיד בחר את הפרקים שרצה ללמוד ע"פ מה שליבו חפץ, והרב עודד לבחור לא רק מנביאים ראשונים "כי קלים העניינים מאוד" ולא מספר תהילים, אותו ציפה הרב מתלמידיו לדעת בכל מקרה "כי בלעדי זאת צריך כל בחור לדעת שירי דוד מלך ישראל מהשפה ולחוץ".
גם על שיטתו החינוכית של ראש הישיבה מספר מחבר המאמר: "פנקס היה לרבי ובו דף אחד לכל תלמיד מתלמידיו, את הדפים היה ממלא סימנים שונים ומשונים משלו כתבנית הנגונות בחומש והם היו מעידים על דרכי התלמיד אם טוב או רע".
מסופר גם על מנהג שקבע בישיבה, במטרה "לעשות תלמידיו 'בריות', כי יהיו אנשים מורמים מעם גם בידיעה וגם בלשון.
במרץ עודד אותם כי ילכו לרעות בשדה הדרוש ולמצא בה מטמונים", בכל שבת בחור אחר מבני הישיבה היה דורש בפני חבריו אחריו תפילת מוסף, ו-"אם אחד מתלמידיו זכה לחדש איזה חידוש שמח מאוד כעל איזה מציאה גדולה".
ר' יצחק שווייגער הלך לעולמו בתאריך י"ג בתשרי תרפ"ג, ונטמן בבית הקברות היהודי בטאפאלצ'אני.
וכך כתב בנו ישעיה בפתיחה לספר "ברכת יצחק": "וביום יהארצייט יג' תשרי, תעשו תיקון ועילוי לנשמת "יצחק בן צילקא תנצב"ה בלימודכם, גמלו חסד, וכן תעשו לדורות ובעל הגמולות ב"ה ישלם לכם גמולכם, וישמח אותנו במבשר טוב משמיע ישועה מהרה בימיכם אוכי"ר".
על פטירתו, כתב תלמידו הנ"ל: "ובכל זאת רבי היקר עומד לפני כמו חי, ממש כמו אז בעת היה איש רב פעלים ורב התנועה ובעת נודעתי כי נאסף אל אבותיו, שני ימים אחר יום הכיפורים שנה זו, נתגלגלו דמעותי כבדות מעיני ומעיני כל תלמידיו, כי זכרו לעולם לא ימיש מקרבנו!
זכר אדם גדול לא מלתא זוטרתא הוא!"
ספרו היחיד שראה אור הוא הספר "ברכת יצחק", אותו ערך בשנה האחרונה לחייו ובנו הצעיר פנחס ישעיה פרסם אותו לאחר מותו.
כפי שחתם המוציא לאור באחרית הדבר לספר: "ומן תכריך כתבי א"א [אדוני אבי] זצ"ל המון חידושי' בשמעתא ואגדה, ולקחתי ראשית כל ביכורי מגידים, דברי נגידים, בעטור ותוספת עדוים, שוים לכל נפש היפה, ועולים על שולחן מלכים...
ובלב חכם נתן חכמה ותבונה, וזיכני במצוות כיבוד או"א [אב ואם] בחייו ובמותו, להוציא לאור עולם חיבורו, למען ידובבו שפתותיו בקבר, ובאוצר החיים יהנה מאור עולם...
ובכן יגן ויושיע ה' מקור הרחמים והחסד ב"ה לכל ישראל בהרמת קרן התורה הק', ירבה החזון, ויתרבה הדעת, יגדיל תורה ויאדיר, והרמת קרן ישראל באה"ק המחכמת ומטהרת אותם לטעת, ונשא נס לגוים, וגו' ושכינתו עמנו יתאחד ולגוי א' אותנו יעש' בב"א".
ע"פ הוראתו, צאצאיו לא מכרו את הספר אלא חילקו אותו לתלמידיו ולבני משפחתו.
"ר' יצחק נעתר [להוצאת הספר] בתנאי כי ספרו לא יעלה במכירה אלא כל תלמיד אשר ידרוש את הספר יקבלו חנם אין כסף.
השפלת כבוד התורה היה בעיניו למכור תורה בכסף.
וגם יכול היות כי רבים מהתלמידים יקנו הספר מפני הבושה וזה לא מכבודו".
החלק הראשון של הספר כולל דרשות על כל פרשות השבוע ועל חלק מהחגים, והחלק השני כולל הספדים שנשא בהזדמנויות שונות לצד דרשות לאירועי נישואין וברית מילה.
אחד מתלמידיו תיאר במאמרו את אופי הספר: "תורתו הייתה נקיה מכל שמץ חכמה זרה, זהיר היה מאוד שלא להכניס אל תוכו שום חכמה בלעדי חכמת התלמוד ונושאי כליו.
בכל השני מאות ושלושים עמודים הגדולים של ספרו, יסד את דבריו רק על קדשי התלמוד והמדרשים ולא השתמש בשום ספר אחר.
הספר הוא האיש, כל רוחו מתבלט בתוכו.
על ספרו הטביע חותמו המיוחד חותם איש תם וישר אשר מעולם לא זז מארבע אמותיה של ההלכה אפילו כל שהוא ומשך ידו אפילו מחקירותיו המחוכמות של הרמב"ם הקדוש!".
במבוא להוצאה המחודשת של הספר "ברכת יצחק", כותב נכדו של המחבר הרב שמשון רפאל וויס כי הוא הניח אחריו כמה כתבים נוספים, אך כולם אבדו בשנות השואה "בים הדם והדמע".
שנה בלבד לאחר הקונגרס הציוני הראשון הוקמה בטופולצ'אני אגודה ציונית מקומית.
אליעזר, בנו של ר' יצחק שווייגער, היה מראשוני צעירי טופולצ'אני שהתקרבו לחוגים הציוניים עוד בצעירותם כאשר למדו בערים הגדולות של אירופה (יחד עם איגנץ פרידמן, הרמן אברהמזון ווילהלם רייכנטאל).
בשובם לטופולצ'אני, הם דיברו רבות על חידושיה של התנועה הציונית, והלהיבו חוגים רבים בציבור היהודי בעיר.
האגודה הציונית בטופולצ'אני הייתה מחמש האגודות הציוניות הראשונות על אדמת הונגריה, והתייחדה בהיותה בעלת אופי דתי מובהק בהתאם למסורת הקהילה במקום.
את התמיכה הנרחבת לה זכתה האגודה הציונית במקום, בפרט בקרב הציבור הדתי, ניתן להסביר בדמותם של הרבנים הראשיים במקום הרב כלב שלזינגר והרב יצחק שווייגער.
הרב שווייגר היה מהרבנים האורתודוקסים הראשונים בהונגריה שהצטרפו לתנועה הציונית, ותומך נלהב של האגודה הציונית בטופולצ'אני.
בשנת 1902 הוא השתתף יחד עם הרב פייבל כלב שלזינגר באספת האגודה הציונית בחול המועד סוכות, הכריז בפומבי על הצטרפותו אליה, ורכש מאז בכל שנה את השקל הציוני.
לקראת הוועידה הראשונה של תנועת המזרחי בשנת 1904 (תרס"ה) התעצמה הפעילות באגודה הציונית של טאפאלצ'אן, לצד התנגדות רבה שהתעוררה בחוגים חרדיים רבים שהפעילו את מלא כובד משקלם על מנת למנוע את כינוסה של הוועידה.
ר' יצחק שווייגער, שהגן בנאמנות על תנועת המזרחי מפני התקפות של חוגים שונים, פרסם לפני פתיחת הוועידה מכתב תמיכה פומבי בתנועת המזרחי בעיתון "תל תלפיות", עלון תורני שהודפס בעיר ואץ (ויטצען) בעריכת הרב דוד צבי קצבורג:
"התענגתי בכל מה שכתוב בעיקר העינין של הציונות בתל תלפיות, וכבר לפני כמה שנים נתתי שקלי בכל שנה ושנה לסייע לדבר מצווה גדולה, להציל בני עמינו מיד בני נכר.
באותה תקופה התפרסמו ב"תל תלפיות" דעות נוספות בעד ונגד הציונות זו לצד זו, אך בשלב מאוחר יותר הרב ישעיהו זילברשטיין, שהעיתון עמד תחת ביקורתו, שם קץ לכתיבה הציונית בו.
ר' פנחס לינק - דודו של ר' יצחק שווייגער, היה תלמיד בישיבת פרשבורג אצל החת"ם סופר, שחיבבו מאוד וכינה אותו "ארגז ספרים".
לאחר לימודיו שב לטאפאלצ'אני וכיהן כדיין ומו"צ.
ר' צבי (הירש) לינק - גיסו של ר' יצחק שווייגער.
ידיד נעוריו של המהרי"ץ דושינסקי מימי בחרותיהם כתלמידים בישיבת פרעשבורג.
לר' יצחק וגיטל שווייגער נולדו שמונה ילדים: אליעזר, אסתר, רחל, אברהם, יהודית, בילה, חיה-לאה ופנחס-ישעיה, וארבעה מהם (אליעזר, רחל, אברהם וחיה-לאה) נרצחו בשואה.
שניים מבניו היו רבנים ידועים:
הרב ד"ר אליעזר (אלויס) שווייגר - רב ואתנולוג, למד בישיבתו של אביו ובישיבת פרעשבורג אצל 'השבט סופר', וכן לימודי פילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט בגרמניה ובאוניברסיטת ברן בשווייץ עד לקבלת תואר דוקטור.
שירת ברבנות בקהילת הסטטוס-קוו בעיר אגר (ערלוי) שבצפון הונגריה, ולאחר מכן ברבנות קהילת 'ישורון' בניטרה שבסלובקיה.
פרסם מספר רב של מאמרים אקדמיים (חלקם הגדול בהונגרית), ותרגם מספר ספרי קודש מעברית לסלובקית.
הרב ד"ר אברהם (אלברט) שווייגר - רב קהילה ורב צבאי בצבא האסטרו-הונגרי.
נולד בטופולצ'אני ובצעירותו למד אצל אביו בישיבה שם.
בשנת 1909 הוא התחתן עם אמה לבית ביכלר, ולזוג נולדו שלושה ילדים - קטה, רות וארנסט.
במלחמת העולם הראשונה, שירת כרב-צבאי בצבא האסטרו-הונגרי, ולאחר מיכן כיהן ברבנות במספר קהילות ביניהן קרזמיר שבמורביה, איגלאו שבבוהמיה, וברבנות במחוז מדלינג שבאוסטריה, שם כיהן גם כמורה לדת בגימנסיה של העיר.
היה נחשב לרב ליברלי, והזמנתו לערוך חופות בעיר באדן עוררה התנגדות מסוימת בקרב חוגים חרדים.
החל מאוקטובר 1942, אולץ הרב שווייגער להפסיק את שיעוריו בגימנסיה העירונית של מדלינג, והוא הועבר עם אשתו לדירה קולקטיבית של יהודים ברובע השני של וינה.
ב-5 באוקטובר 1942 גורשו אלברט שווייגער ואשתו אמה מווינה למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ, שם נרצחו שניהם זמן קצר לאחר הגעתם ב-9 באוקטובר 1942.
הרב אביגדור קצבורג - בנו של הר' דוד צבי קצבורג עורך כתב-העת תל-תלפיות.
נולד בשנת תרמ"ד ובימי נעוריו התחנך בתלמוד התורה של טאפאלצ'אני, ולאחר מכן בישיבתו של ר' יצחק שווייגער.
בימיו כתלמיד ישיבה צעיר היה היוזם והעורך של כתב-עת של תלמידי ישיבות בשם "נטעי בחורים".
כתב העת יצא לאור כדו-שבועון החל מחודש שבט תרס"ד ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ד, וכלל דברי תורה שכתבו תלמידי הישיבות לצד עמדות בעניין מצבו של עולם הישיבות ההונגרי באותה תקופה.
הרב ישעיה קאליש – נולד בשנת תרמ"ח לרב גרשון קאליש, מחבר ספר "עבודת הגרשוני" על התלמוד.
למד בישיבת פרשבורג אצל ר' שמחה בונם סופר ובישיבת טאפאלצ'אני אצל ר' יצחק שווייגער.
נסמך להוראה בשנת תרס"ה, ובגיל 30 התקבל לכהן כדיין בפרשבורג ולאחר מכן לאב"ד שם.
בשנת תש"ה אחר תפילת נעילה של יום הכיפורים הובילוהו הנאצים לאושוויץ, ושם נרצח בי"ח תשרי.
יהודה לייב פליישר - רב ופילולוג, חוקר הספרות העברית של ימי הביניים ומומחה ביצירתו של אברהם אבן עזרא.
בוגר בית המדרש לרבנים בבודפשט, ומנהל בית ספר יהודי אורתודוקסי בטימישוארה.
למד אצל ר' יצחק שווייגער בישיבת טאפטלצ'אן, ובתקופה הזו היה ממייסדי כתב-העת נטעי בחורים בו פרסם את מחקריו הראשונים במשנתו של האבן-עזרא, לצד ביקורות ספרים ומונגרפיות על רבני הדור.
הרב אביגדור שנפלד - נולד בשנת תרמ"א.
למד חמש שנים בישיבת טאפאלצ'אני אצל ר' יצחק שווייגער ולאחר מכן שבע שנים בישיבת פרשבורג אצל ר' שמחה בונם סופר.
נסמך להוראה על ידי ר' יצחק שווייגר ור' עקיבא סופר, ובשנת תרס"ט מונה לרבנות בלונדון בבית הכנסת "עדת ישראל".
היה ממייסדי המזרחי באנגליה, ובשנת תר"פ התגורר בארץ ישראל וניהל את בתי הספר של המזרחי.
חזר לאחר מכן ללונדון, הקים את התאחדות קהילות החרדים והיה ממייסדי ישיבת עץ חיים.
אחרי פטירתו בשנת תר"צ הוציא בנו שלמה ספר עם דרשותיו.
סיני רוזנברג – יליד טאפאלצ'אן, תלמידו של ר' יצחק שווייגער בישיבה שם.
הלך לעולמו בגיל צעיר עקב מחלה בט"ז אייר תרע"ב, וחבריו הוציאו לזכרו את הספר "אמרי סיני" אסוף מליקוטי חידושיו על התורה והש"ס אשר הניח אחריו.
הספר פורסם עם הסכמות של ר' נחום שלזינגר ור' יוסף צבי דושסינקי.
במבוא לספר מובא ציטוט מההספד שנשא עליו ר' יצחק שווייגער בהלווייתו: "הרים קול ספוד אמ"ו הרב הגאון מו"ה יצחק שווייגער נ"י רב"ד דק"ק הנ"ל, ובזעק של אנחה ויללה, מדוע הכורת כרת ולא חמל על גיל הפרחים?
על מה עשה ה' ככה?
וגם עד שערי עיר פרשבורג השמועה מאבילה ונוראה מגיעה, שאיש חמודות אשר כל חייו לתורה ומצווה מוקדשים היו כל ימיו רק בארבע אמות של בית המדרש בלה, זה הר סיני אשר כלו שביבי אש של אהבה לתורת אל חי – איננו!".
הרב יצחק משה שחיבר (ה'תרע"ב, 1912 - כ"ז באב ה'תש"ן, 18 באוגוסט 1990) היה רב, פוסק, משיירי חכמי ארם צובא ורבה של קהילת הספרדים בבואנוס איירס, ארגנטינה.
נולד בחלב שבסוריה בשנת ה'תרע"ב, לרב משה שחיבר.
בהיותו צעיר לימים התייתם מאמו, ובשל הרעב הגדול ששרר אז, הוא ואחיו עבדו שעות רבות ברוכלות כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
אחיו אברהם נפטר בילדותו מרעב, בפתח אחת החצרות.
ברם, למרות הקשיים הרבים השקיע את כל זמנו הפנוי בלימוד תורה בהתמדה.
למד תורה בישיבת דגלי תורה מפי מורו ורבו הרב משה טוויל מעלי הכהן ומפי הרב סלים זעפראני.
בהמשך ירד ממנו עול פרנסת אחיו ואמו, והוא עסק בתורה משך שמונה עשרה שעות ביממה, עד שהיו רבותיו מפצירים בו מעת לעת שיצא מספר דקות אל החצר לשאוף אוויר צח ולנוח מעט.
הרב משה טוויל הרבה לשבחו ובהיותו בן שמונה עשרה בלבד הפקיד בידיו את ניהול תלמוד התורה הגדול של חלב, בו למדו אז כשבע מאות ילדים, מפיהם של כארבעים מלמדים.
משרה זו סייעה לו מאוד בפרנסתו ופרנסת ביתו.
בשנת ה'תש"ה שלח מכתב אל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בו הוא קובל על כך שראשי הציונות מעלים ילדים מארם צובא וממקומות אחרים אל ארץ הקודש ושם הם ממירים את דתם ועוקרים מהם את הדת והמצוות.
כעבור מספר שנים נפל למשכב ובמשך שישה חודשים היה מרותק למיטתו, ועלה חשש לחייו.
באותו זמן מינה כממלא מקום את הרב שחוד (שאול) שרים תחתיו לניהול הת"ת.
בהמשך התרפא ושב לאיתנו, והרב טוויל מינה אותו לאחראי על קשרי הקהילה היהודית מול הממשל הסורי, ובמסגרת מינוי זה פעל רבות לפיתוח הקהילה וחיזוק מעמדה.
אחר פרעות חלב סייע ליהודים רבים מחלב להבריח את משפחותיהם מחוץ לסוריה, וכאשר נודע הדבר לשלטונות וחפשוהו - ברח גם הוא ללבנון.
כעבור תקופה קצרה בלבנון נקרא על ידי הקהילה היהודית בארגנטינה לבוא ולשמש כרבם וכמורה דרכם.
בשנת ה'תשי"ד 1953 היגר הרב שחיבר עם משפחתו מלבנון, השתקע בבואנוס איירס וייסד את קהילת 'יסודי הדת', הקיימת עד היום.
בנוסף הקים את ישיבת 'בית דוד' ועמד בראשה.
בתחילת שבתו בארגנטינה סבר שיש לבטל את החרם נגד גיורים במדינה, אותו תקנו הרב סתהון והרב גולדמן, בשל שעת הדחק הגדולה ומתוך רצון למנוע התבוללות.
אולם ברבות השנים אימץ את הגישה המחמירה ונלחם בגיורים "שאנו עדים בדבר שלא ישמרו כלל וכל מה שעושים ומתגיירים רק אחיזת עיניים" אותם ערכו "רבנים חרדים ומומחים", כאשר הכוונה לרב דוד כהנא, רבה של ארגנטינה באותה העת, אותו כינה "ד"ר כהנא".
הרב שחיבר פנה לרבנים רבים בבקשה שיפרסמו את דעתם המתנגדת לגיורים אלה, חלקם הסכימו איתו ונעתרו לבקשתו, ויש שהפציר בו שלא ימנע מלגייר, אלא ינסה לשפר את תהליך ההכנה לגיור, כך שהגיור יהיה "לשם שמים במידה שהיא".
לימים, כאשר הגיעו תלונות לרבו, הרב משה טוויל, על תקיפותו של תלמידו בענייני הדת, אמר כי שמח לשמוע שתלמידו אינו אהוב, משום שרב שאהוב על כולם סימן שאינו עושה את תפקידו כראוי.
בשנת --- ביקר בישראל, ופגש את הרב מסעוד בן שמעון.
בשיחתו עמו אמר כי מודל כוללי האברכים כיום אינו מוצלח דיו, וכי במקום להביא אברכים שכבר גדלו בתורה לתוך הכולל, טוב יותר לקחת ילדים שטרם גדלו בחכמה, לגדלם ולשלם להם משכורת קטנה, ואת יתרתה לשמור להם בצד.
והוסיף כי אם יהיה מי שיעשה זאת הוא יירתם לסייע לו.
הרב יצחק משה שחיבר נפטר בשבת קדש, כ"ז באב ה'תש"ן - 18 באוגוסט 1990.
ספר יצחק ירנן, פסקי הלכה ומנהגי אר"ץ יצא לאור על ידי בנו הרב יוסף, בואנוס איירס, ה'תש"ם
ספר רועה נאמן, שני חלקים על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה
סדר הסליחות, על פי מנהגי קהילות ארם צובא
הרהורים מאת חכם יצחק משה שחיבר זצ"ל, באתר המורשת העולמית לארם צובא
לזכרו ועל שמו הוקם כולל אברכים 'אור יצחק' בשכונת רמת שלמה בירושלים.
יצחק שטיילינג (1 באוגוסט 1949, יפו, ישראל – 9 באוקטובר 1971, תל אביב, ישראל), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר הנסוג ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
יצחק שטיילינג נולד בשכונת גבעת עלייה ביפו, לראובן (1924–1980) ניצול שואה יליד לבוב, ולחנה (1923–2011).
המשפחה התגוררה בסמוך לקולנוע גלרון.
בגיל 11 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו.
משחקו הראשון בבוגרים נערך ב-28 במאי 1966 מול הפועל פתח תקווה, במחזור האחרון של עונת 1965/1966 בליגה הלאומית.
שטיילינג שיחק בתפקיד קשר נסוג, היה גבה קומה ונודע במשחקו האלגנטי והמדויק.
הוא התחבב על אוהדי הקבוצה והנהלתה ונודע בכינויו "סינג סינג" משום דמיונו הפיזי לסולן להקת הרוק שהייתה פופולרית בישראל "The sing sing".
בנוסף כונה על ידי אוהדי הקבוצה "פנג'אר" (מלאדינו: סלק, מילה השאולה מטורקית: Pancar) משום שפניו היו מאדימות מאוד כאשר רץ.
שטיילינג התבלט כאחד הקשרים המחוננים בליגה.
הוא שיחק בשורות הקבוצה ב-100 משחקי ליגה ובהם כבש 3 שערים.
משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-18 באפריל 1970, בשלהי עונת 1969/1970 בליגה הלאומית מול הפועל כפר סבא.
הקבוצה שאומנה על ידי איינשטיין קליש ירדה בסיום העונה לליגה א' שהייתה השנייה בישראל.
בסיום העונה ביקש שטיילינג וקיבל שחרור ממכבי יפו, ועבר לשחק בבית"ר תל אביב.
ב-1967 זומן שטיילינג על ידי רחביה רוזנבוים לשורות נבחרת הנוער בכדורגל והשתתף עימה בטורניר הכדורגל בקאן.
ב-1969 נכלל שטיילינג בסגל הנבחרת לגביע אסיה לנוער שנערך בבנגקוק ובו סיימה הנבחרת במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת איראן בכדורגל 1–2 במשחק על המקום השלישי.
ב-1969 במהלך טורניר גביע אסיה לנוער שנערך בבנגקוק חש שטיילינג בכאבים עזים בפלג גופו התחתון.
עם שובו לישראל נמצא כי לקה בסרטן האשכים.
הוא נותח והחל בטיפול רפואי, אך המחלה התפשטה בגופו.
לאחר שעבר ממכבי יפו לבית"ר תל אביב חלה החמרה במצבו ובפועל לא שיחק במשחקי הקבוצה.
שטיילינג הלך לעולמו ב-9 באוקטובר 1971 והובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון.
ב-1973 נערכו משחקי הוקרה לזכרו במסגרת "גביע לזכר יצחק שטיילינג" ובגביע זכתה מכבי יפו.
יצחק שחם (מקרסקו) (23 בנובמבר 1912 – 7 באוגוסט 1962) היה אחד מצנחני היישוב שצנחו במהלך מלחמת העולם השנייה באירופה הכבושה בידי הנאצים בניסיון להציל יהודים מהשמדה.
יצחק שחם נולד לאשר ודבורה מקרסקו ביאשי שברומניה.
אח בכור לבטי, נחום, יהושע ולאה.
יצחק למד משפטים ברומניה אך הפסיק את לימודיו ועלה לארץ לבדו בשנת 1937 והצטרף לגרעין אשר מייסדיו היו קבוצת "אבוקה", מחניכי תנועת גורדוניה ברומניה, שהגיעו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בהכשרה בפרדס חנה.
באביב 1941 קיבלו חברי הקבוצה את הצעת פנחס לבון והקימו את קיבוץ אבוקה בעמק בית שאן.
לאחר הקמת הקיבוץ הצטרף יצחק ל"הגנה" ובשנת 1943 התנדב לצבא הבריטי במסגרת קבוצת "צנחני הישוב", יחידה אשר הוכשרה על ידי האנגלים לצנוח באירופה כדי לאתר שבויים בריטים.
פעילות זו בוצעה באמצעות שיתוף פעולה עם מנהלת המבצעים המיוחדים (Executive Operations Special - SOE).
המועמדים הראשונים לצניחה עברו קורסים מיוחדים אשר נערכו בקהיר במצרים בקיץ 1942 ולאחר מכן ברמת-דוד.
בסוף 1943 עבר מרכז הפעילות והאימונים לבארי באיטליה, כאשר המתנדבים, שהמתינו שם לאישור הצנחתם, פעלו בינתיים, יחד עם היחידות הארץ-ישראליות, בארגון והדרכה של פליטי שואה שהצליחו להגיע לשם.
בהוראת ההגנה ובהסכמה שבשתיקה של הבריטים הוטל על צנחני היישוב גם להציל יהודים.
לפני היציאה למשימה נשאלו הצנחנים מה בקשתו של כל אחד למקרה שלא יחזור, יצחק ביקש שיעלו את כל משפחתו שנותרה ברומניה.
במהלך השנים 1944 עד 1946 עמדו הבריטים בהבטחתם והוריו, אחיו, ואחיותיו עלו לארץ עם אישורים רשמיים.
ב-3 במאי 1944 יצא יצחק יחד עם אריה לופסקו במטוס מבארי באיטליה לרומניה.
השניים צנחו צניחה עיוורת בסביבת העיר קאריובה.
כעבור מספר ימים נתפסו על ידי המשמר הרומני.
במשך שלושה חודשים הוחזקו בבתי סוהר ונחקרו בקשר לפעילותם ותפקידיהם.
בזכות שליטתם בשפה האנגלית, הצליחו השניים להסתיר את היותם יוצאי רומניה מה שמנע מהם העמדה לדין בעוון בגידה.
בסיום החקירה הועברו למחנה שבויים אנגלים ואמריקנים שם פעלו להברחת טייסים שבויים.
עם כניעת רומניה לצבאות בעלות הברית שוחררו יצחק ואריה לופסקו וב-2 בספטמבר 1944 חזר יצחק ארצה.
בסוף 1945 התחתן יצחק עם שושנה בלומנפלד אשר זמן קצר לפני כן עלתה לארץ מבוקרשט.
ב-1946 נולד בנם הבכור אברהם וב-1952נולדה בתם דבורה.
בשנת 1948, כחלק מתהליך ההתפרקות של קיבוץ אבוקה, עברה המשפחה לתקופה קצרה לקיבוץ משמר השרון ולאחר מכן השתקעה בכפר ויתקין שם ניהל יצחק את מוסך הפלחה ודאג להרחבת השטחים המעובדים על מנת לקלוט ולפרנס את העלייה ההמונית.
בשנת 1960 נפגש יצחק עם אריה (לובה) אליאב אותו הכיר בזמן שירותו בצבא הבריטי.
לובה אליאב מונה על ידי שר העבודה יגאל אלון, לעמוד בראש ועדה בין משרדית לתכנון, הקמה ויישוב חבל ערד שבמרכזו העיר ערד.
לובה ביקש מיצחק להצטרף לצוות ההקמה, ויצחק נענה בחיוב.
בחודש נובמבר 1962 תוכנן לאכלס את בתי העיר עם ראשוני המתיישבים, אולם, כמה חודשים לפני מועד זה, בחודש אוגוסט 1962, נהרג יצחק בתאונת דרכים בדרכו מבאר שבע לעבודתו בחבל ערד.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
כשנה לאחר מותו ומתוך רצון להמשיך את מפעלו, עברה משפחתו להתגורר בערד.
ביולי 1963 נחנכו בערד מגרשי כדורגל, טניס וכדורסל על שמו של יצחק שחם אשר היה סגן מנהל חבל ערד.
הרב יצחק שולהוף ובשמו המלא רבי יצחק בן זלמן בן משה שולהוף הלוי / איזאק שולהוף היה מלומד יהודי ורב שחווה ומאוחר יותר כתב על המצור על העיר בודה ב-1686.
אביו, זלמן בן משה, היה גם הוא רב ודיין (חבר בית הדין הרבני של פראג).
יצחק למד אצל רבי אפרים הכהן, ולאחר מכן נשא לאישה את בתו הצעירה אסתר.
ב-1666 עבר לבודה עם חותנו, שלאחר מותו ב-1678 קיבל לידיו את ההנהגה הרוחנית של הקהילה.
במהלך המצור (האוסטרי) על בודה ב-1686, הוא ובנו נתפסו, ואשתו נהרגה.
הניצולים הצליחו לזהות 72 גופות של יהודים, ביניהן של אשתו אסתר - ספר הזיכרון בוורמס שומר על זכרם.
למחרת המצור, ב-3 בספטמבר (בי"ד באלול ה'תמ"ו, לפי הלוח העברי), שני סוכניו של שמואל אופנהיימר רב ההשפעה, יהודי בחצר הווינאית של בית הבסבורג, שהם היו זנדר (אלכסנדר) זיסקינד טאוסק או טאוסיג, ואישה מסתורית, אלמונית שחררו אותו מהשבי תמורת כסף וכד יין.
את סכום הכופר שילם לזרוס הירש, יהודי מסטומפה.