tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז הדגל מופיע על רקע צהוב נחש המוכן להכשה ומתחתיו הכיתוב "Dont tread on me" שמשמעו "אל תרמוס אותי" ומופנה במקור כלפי האימפריה הבריטית.
הדגל נקרא על שם הגנרל והמדינאי האמריקאי כריסטופר גדסדן, שעיצב אותו.
הדגל שימש בעבר את חיל הנחתים האמריקני.
נחש העכסן שימש כסמל לשלוש עשרה המושבות הבריטיות בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כבר ב-1751 הציע בנג'מין פרנקלין, בתגובה סאטירית למדיניות הבריטית לשלוח פושעים למושבותיה באמריקה, לשלוח לאנגליה נחשים.
ב-1774 פרסם פול רוויר בעיתונו איור של נחש הנלחם בדרקון בריטי.
השימוש הראשון בדגל נעשה ב-1775 על ידי הצי האמריקני שתקף ספינות בריטיות במהלך המהפכה האמריקאית.
בתקופות שונות מאז המהפכה נעשה שימוש חוזר בדגל הן כביטוי לפטריוטיות אמריקאית והן כסמל להתנגדות למדיניות הממשלה.
בשנת 2009 תנועת מסיבת התה עשתה שימוש בדגל והוא הפך מזוהה איתה ועם הימין השמרני האמריקאי.
הדגל הונף על ידי מפגינים גם בעת ההסתערות על הקפיטול ב-2021.
דגל בואנוס איירס (בספרדית: Bandera de la Ciudad de Buenos Aires) הוא דגלה של בואנוס איירס, בירתה של ארגנטינה.
הדגל, אשר אומץ ב-24 באוקטובר 1995 מתאר עיט שחור המסמל את בית הבסבורג - בית האצולה אליו השתייך קרלוס הראשון אשר מלך על ספרד בשנת 1536 - שנת יסודה של העיר.
דגל גאווה מתייחס בדרך כלל לכל דגל המייצג פלח או חלק מקהילת הלהט"ב.
המונח גאווה במקרה זה מתייחס למושג גאווה להט"בית.
דגל הגאווה הוא דגל הלהט"ב הנפוץ ביותר וסמל הלהט"ב באופן כללי.
ישנן נגזרות של דגל הקשת המשמשות למיקוד תשומת הלב בקבוצות ספציפיות של אינטרסים דומים בקהילה (למשל, תת תרבות העור).
ישנם גם כמה דגלי גאווה שאינם קשורים באופן בלעדי לענייני להט"ב, כמו דגל הפוליאמוריה.
דגל הדובים – מייצג את תת-תרבות הדובים
דגל הגאווה הביסקסואלי – מייצג ביסקסואלים ואת קהילותיהם
דגל הגאווה של דרום אפריקה – מייצג את קהילת הלהט"ב בדרום אפריקה
דגל הג'נדרקוויר – מייצג זהויות שמחוץ לבינאריה המגדרית
דגל האינטרסקס – מייצג אנשים אינטרסקס וארגוניהם
דגל גאוות הלת'ר – מייצג את תת-תרבות הלת'ר (ולפעמים על ידי הרחבה, גם את קהילת ה-BDSM)
דגל הגאווה הפנסקסואלי – מייצג אנשים פאנסקסואליים וארגוניהם
הדגל הלסבי – מייצג את הקהילה הלסבית
דגל הגאווה – מייצג את כל ההיבטים של הקהילות הלסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים וקווירים
דגלי טרנסג'נדרים – דגלים משתנים המשמשים לייצוג גאווה טרנסג'נדרית, גיוון, זכויות ו/או זיכרון של אנשים טרנסג'נדרים, ארגוניהם, קהילותיהם ותומכיהם.
דגלי הלהט"ב הללו מייצגים את תנועת הלהט"ב כמכלול או כחלקים שונים של המיניות, זהויות מגדריות, אוריינטציות רומנטיות ו/או מיניות.
דגל בית הספר לקציני ים הוא דגל ימי אזרחי המונף על כלי שיט של בית הספר לקציני ים.
הדגל בצבע כחול כהה עם עוגן לבן קרוב לתורן וסביבו שבעה כוכבים לבנים בצורת ומגן דוד שיזם תיאודור הרצל.
ב-31 בינואר ,1939 בישיבת ועד הנאמנים של בית הספר הימי בחיפה, העלה המנהל ד"ר שלמה ברדין שיש צורך להניף על תורן בית הספר את הדגל הימי הארצישראלי ודגל המייחד את בית הספר הימי ויש לקבוע את צורתו.
ב-29 במאי 1939 הציג ברדין את הצעתו עוגן לבן על רקע כחול.
חבר הוועד אבא חושי הציע להוסיף בפינות הדגל את שבעת הכוכבים של הרצל.
ההצעה נתקבלה ומימושה הוטל על מנהל מחלקת השייט קומנדר סטיבנסון מילר בנסיעתו לבריטניה.
בעת שהותו בבריטניה פרצה מלחמת העולם השנייה, מילר נשאר באנגליה.
הדגל נמסר על ידי מר רוג'רס מנהל נמל חיפה כנציג רשמי של המנדט הבריטי לקדט-קפטן בבית הספר במרץ 1941. מר רוג'רס הביע את קורת רוחו למסור את הדגל לבית הספר המתקיים תוך כדי מלחמת העולם השנייה.
יו"ר ועד הנאמנים של בית הספר מר קפלנסקי ציין כי
מאז ועד סיום המנדט הבריטי הונפו על תורן בית הספר לקציני ים שלושה דגלים דגל הימי הארצישראלי דגל בית הספר הימי ודגל הקוד היומי.
ומדי בוקר הונפו דגל בית הספר ודגל הקוד.
עם המעבר לעכו הועבר התורן והמנהג נמשך.
בשנת 1955 שלחה משפחתו של מנהל בית הספר לקציני ים עכו אנריקו לוי מאיטליה את דגל כבוד שנרקם בטריאסט על ידי בנות משפחתו.
האם ג'מה לוי מברכת את בית הספר ומוסיפה ציווי שהדגל הטהור יוכל להיות מוכתם רק בדם.
הדגל הוצג לראשונה לציבור ביוני 1955 בטקס הסיום של שנת הלימודים הראשונה בעכו.
דגל הכבוד מופיע עם חולית הדגלים בטקסים השונים.
דגל בוגנוויל (בטוק פיסין: plak bilong Bogenvil) הוא דגלו של האזור האוטונומי של בוגנוויל בפפואה גינאה החדשה.
זה אומץ במקור בשנת 1975 על ידי הרפובליקה של צפון שלמה.
על פי חוק הדגל, הסמל וההמנון של בוגנוויל 2018, הדגל מורכב מ"תיאור של אופה המונח מעל דיסקיות קונצנטריות של שחור ולבן על שדה כחול קובלט ".
האופה הוא כיסוי ראש מסורתי שנלבש על ידי גברים בוגנוויליאנים כסמל לבגרות.
הדיסקית השחורה "מייצגת את צבע העור הייחודי של בני בוגנוויל", בעוד הדיסק הלבן מייצג את הקאפקאפ, סמל מסורתי של סמכות עשוי דר.
24 המשולשים שווי-הצלעות הירוקים בתוך הקאפקאפ מסמלים את "חשיבות האדמה לעם הבוגנווילי" והשדה הכחול מייצג את האוקיינוס.
יחס הגובה-רוחב של הדגל הוא 2:3.
הדגל עוצב על ידי ג'ונתן ומוזס האוויני.
הוא הונף לראשונה באראווה ב-1 בספטמבר 1975, במהלך חגיגות העצמאות של הרפובליקה של צפון שלמה הבלתי מוכרת.
הוא נבחר בתחרות ארצית שהתקיימה במשך חודשים רבים ב-1975. חבר השופטים שמונה על ידי האספה המחוזית של בוגנוויל כלל את ג'ון מומיס, חבר בפרלמנט של פפואה גינאה החדשה, פיטר סיסיאו, נשיא מועצת העיר אראווה, וליאו הנט מממשלת מחוז בוגנוויל.
כסמל לבדלנות, הדגל נאסר בתחילה על ידי ממשלת פפואה גינאה החדשה.
בינואר 1976 נסגר בית ספר יסודי באי בוקה בשל הנפת הדגל.
עם זאת, הדגל נשמר על ידי מחוז צפון שלמה לאחר שילובה מחדש של הרפובליקה בפפואה גינאה החדשה בשנת 1976. חוק הסמלים המחזויים 1978 העניק מעמד רשמי לדגל והפך את השימוש בו למטרות מסחריות לעבירה.
מאוחר יותר אישר חוק הדגל, הסמל וההמנון של ממשלת בוגנוויל האוטונומית אישר מחדש את מעמדו הרשמי של הדגל.
הוא גם יצרה עבירה חדשה של שימוש, הצגה, השמדה או פגיעה בדגל מתוך כוונה לבזות אותו, עם קנס מרבי של 10,000 קינה והגדלה של הקנס על שימוש מסחרי לא מורשה למקסימום של 100,000 קינה לתאגידים.
דגלה הלאומי של דנמרק ידוע יותר בשם דנבּרוֹוּ (Dannebrog) שמשמעותו "הבד הדני".
עיצובו: צלב נורדי לבן על רקע אדום, כלומר הקו האנכי של הצלב אינו עובר באמצע הקו האופקי אלא מוזח לכיוון התורן.
עיצוב דגל לאומי שנושא צלב נורדי אומץ מאוחר יותר על ידי שאר המדינות הנורדיות: שוודיה, נורווגיה, פינלנד ואיסלנד, וכן על ידי טריטוריות נוספות, ביניהן: שתי הטריטוריות האוטונומיות בסקנדינביה - איי פארו ואולנד; איי שטלנד ואיי אורקני הסקוטיים.
ההבדלים בין הדגלים מתבטאים בצבעים השונים של הצלב והרקע.
במהלך האיחוד הדני-נורווגי שימש הדנברוו גם כדגלה הלאומי של נורווגיה והמצב נמשך (בתיקונים קלים) עד שנורווגיה אימצה את דגלה הנוכחי בשנת 1821.
הדנברוו הוא הדגל העתיק ביותר בעולם אשר נמצא בשימוש רציף עד היום.
הוא משמש מאז המאה ה-14. לפני אימוץ הדנברוו הניפו הכוחות הצבאיים הדניים את נס העורב.
"הדגל מן השמיים" (מקורו האגדי של הדגל)
האגדה בדבר מקורו של הדנברוו אהודה בקרב הדנים, אף על פי שהיא נחשבת למיתוס.
האגדה מספרת כי במהלך הקרב על לידניס (Lyndanisse), אשר נודע גם כקרב וָאלדֶמָר ( "Volmerslaget") ליד לידניס (היא טאלין האסטונית של ימינו) ב-15 ביוני 1219, בשלב קריטי ביותר בקרב, דגל ירד מן השמיים והביא לניצחונם של הדנים במלחמה.
אין שום תיעוד היסטורי התומך באגדה זו.
האגדה מקורה בשני מקורות כתובים מתחילתה של המאה ה-16.
המקור הראשון הוא ספרו של כריסטיארן פדרסן "Donske Krønike", שהיה המשך לספרו של סקסו גרמטיקוס (Saxo Grammaticus) "מעשי הדנים" (Gesta Danorum) אשר נכתב בין השנים 1520–1523. למקור זה אין קשר למערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני, אלא למערכה ברוסיה.
הוא מציין גם כן כי הדגל, אשר נפל מן השמיים במהלך המערכה הרוסית של המלך ואלדמר השני, הוא אותו הדגל אשר המלך אריק מפומרניה לקח איתו כאשר הודח מן המלוכה ועזב את המדינה בשנת 1440.
המקור השני הוא כתביו של נזיר פרנציסקני בשם פטרוס אוליי מרוסקילדה משנת 1527. המקור מתעד קרב משנת 1208 ליד מקום הנקרא "פלין", (Felin), במהלך המערכה האסטונית של המלך ואלדמר השני.
ידם של הדנים הייתה על התחתונה כאשר דגל עשוי עור טלה, עליו משורטט צלב לבן, נפל מן השמיים והוביל את הדנים לניצחון מזהיר.
במקור אחר פרי עטו של פטרוס אשר נקרא "שנים עשר הפלאים של דנמרק" (Danmarks Tolv Herligheder), הפלא התשיעי הוא סיפורו של הדגל, הכתוב בדיוק, מילה במילה, למעט ציון השנה לשנת 1219.
כמה היסטוריונים סבורים כי פטרוס התייחס למקור מן המחצית הראשונה של המאה ה-15, עובדה אשר הופכת אותו למקור הקדום ביותר לסיפורו של הדגל.
על פי המסורת, הדגל המקורי מקרב לינדניס היה בשימוש במערכה קצרה בשנת 1500 כאשר המלך הדני הנס ניסה לכבוש את העיר דיטצארסטשן (Dithmarschen) (עיר במערב הולשטיין אשר בצפון גרמניה כיום בשטח מדינת שלזוויג-הולשטיין).
הדגל אבד במהלך הפסד מחפיר בקרב המינגשטדט (Hemmingstedt) ב-17 בפברואר 1500. בשנת 1559, המלך פרדריק השני הצליח להצילו במהלך קרב המינגשטדט נוסף.
בהסכם הכניעה הוזכר כי כל הדגלים הדנים אשר נתפסו בשנת 1500 יוחזרו לדנמרק.
אגדה זו מוזכרת בשני מקורות, ספרו של הנס סבנינג (Hans Svaning) "ההיסטוריה של המלך ג'ון" משנת 1558–1559 וספרו של יוהאן רנטצאו (Johan Rantzau) "ההיסטוריה על ההפסד במלחמת דיטצארסטשן" משנת 1569. שני המקורות טוענים כי זהו הדגל המקורי, מכך, שני הכותבים מכירים ובקיאים באגדה על הדגל שנפל מן השמיים.
בשנת 1576, בנו של רנטצאו, הנריק, כתב גם כן על המלחמה ההיא ועל האמונה בדגל.
הוא מציין כי הדגל היה במצב גרוע כאשר הוחזר.
מקורות מן העיר דיטצארסטשן, מציינים בקצרה לאחר הקרב ב-1500 על קיומם של דגלים, הכוללים גם את הנס מלכותי הדני, אך הם אינם מזכירים את הדנברוו או את הדגל המקורי.
מתקבל על הדעת כי ניסו המלכותי של המלך, יחד עם נס הקרב של הצבא אבדו שניהם בקרב, כיוון ואת הקרב הנהיג המלך בעצמו.
השאלה העיקרית היא האם הוא נשא את הדגל המקורי.
במכתב מה-22 בפברואר 1550, אשר מוען לאולף סטיגסון (Oluf Stigsøn), המלך ג'ון מתאר את הקרב, אך אינו מתאר את אובדנו של דגל חשוב מסוים.
למעשה, המכתב מותיר תחושה כי ההפסד בקרב היה בסך הכל "ניסיון חסר מזל".
סימן נוסף לעובדה כי מדובר בדגלים כפולים הוא כתבי נילס המינגסון (Niels Hemmingsøn) משנת 1570 המתייחסים לקרב עקוב מדם בין הדנים לשוודים קרוב לעיר השוודית אופסלה בשנת 1520. הוא כותב כי "דגלם הראשי של הדנים" (Danmarckis Hoffuitbanner) כמעט ונתפס על ידי השוודים.
תפיסתו נכשלה רק לאחר מאמצים משולבים של נושא הדגל מוגנס גילדנסטירן (Mogens Gyldenstierns) אשר ספג פצעים מרובים, ובחור צעיר אשר הגיע לחלצו.
בחור צעיר זה היה פטר סקראם (Peter Skram) - גיבור דני אגדי.
"דגל ראשי" זה כנראה לא היה "נס הממלכה (Regisbanner) הוא הדנברוו.
אולם זהו אינו סיומו של הסיפור.
אולריק פטרסן (Ulrik Petersen) (1656–1735), היסטוריון משלדוויג, כתב בסוף המאה ה-17 כי הדגל נתלה בקתדרלת שלזוויג עד שנת 1660 עד אשר התפורר לגמרי, וכך הביא לסיומו את הסיפור בן ארבע מאות השנים.
מבחינה היסטורית לא ניתן להוכיח אם אכן המקורות הללו מדברים כולם על אותו הדגל או האם הדגל משנת 1208 או 1219 אכן היה קיים ונראה שרבות מן האגדות נכתבו האחת על השנייה.
תאוריות נוספות בדבר מקורות הדגל
תאוריה שנייה - דגל האפיפיור
בשנת 1873, הציג כספר פלודן-מולר (Casper Paludan-Müller), היסטוריון דני, בסיפרו "Sagnet om den himmelfaldne Danebrogsfane" את התאוריה כי הדגל נשלח על ידי האפיפיור למלך הדני על מנת שישמש אותו במסעות הצלב באזור המדינות הבלטיות, כנראה כי למלכים ולורדים אחרים הוענק דגל דומה.
מצד שני, מכתב שכזה יכול היה להיאבד בנבכי ההיסטוריה.
תאוריה שלישית - דגל הארכיבישוף
לא הגיוני כי ארכיבישוף נאמן וכן יעשה כדבר הזה מאחורי גבו של המלך.
בנוסף לא הגיוני כי האפיפיור ישלח דגל שכזה למטרה שכזה, בהתחשב בעובדה כי כבר היה לצבע הדני מספר סמלים נוצריים בדמות סמלי מסדר האבירים ההוספיטלרים (דנ: Johanitterne).
תאוריה רביעית - מסדר ההוספיטלרים
התאוריה אשר הוצגה על ידי ההיסטוריון הדני אדולף דיטלב ג'ורגנסן (Adolf Ditlev Jørgensen) בספרו Danebroges Oprindelse משנת 1875, גורסת כי הדגל הדני היה דגלם של האבירים ההוספיטלרים.
הוא מציין כי המסדר אשר הגיע לדנמרק בשלהי המאה ה-12 ובמרוצת המאות הבאות התפשט לערים ראשיות כאודנסה (Odense), ויבורג (Viborg), ריבה (Ribe) ומפקדתם אשר שכנה בסליילסה, כך שעד מסעות הצלב הבלטיות, הדגל היה סמל ידוע בדנמרק.
בכתבי הנסיך הנרי מליבוניה מריגה, המתוארכים לאותן השנים, רשום כי הבישוף תאודריך נהרג בקרב בשנת 1219, אשר האויבים הסתערו על אוהלו המחשבה כי זהו אוהלו של המלך.
אדולף דיטלב ג'ורגנסן מסביר כי הבישוף תאודריך הוא זה אשר נשא את הדגל, והדגל היה נטוע מחוץ לאוהלו; ומכיוון והדגל היה סמל ידוע בלבוניה ומשויך למסדר ההוספיטלרים, האויבים חשבו כי זהו סמלו של המלך ובטעות הסתערו על אוהלו של הבישוף.
ג'ורגנסן טוען כי האגדה על הדגל מן השמיים מקורה בבלבול בקרב זה.
אדולף דיטלב ג'ורגנסן אינו מסביר כיצר הצלב המלטזי הלבן על רקע אדום (סמלם של ההוספיטלרים) מצא את דרכו אל הדגל הדני בשנת 1219, בהתחשב בעובדה כי באותה תקופה היה זה צלב לבן על רקע שחור.
אבירי המסדר היו נזירים אשר לבשו שחורות, הגרסה הלבנה-אדומה נכנסה לשימוש שנים לאחר מכן.
תאוריה חמישית - דגל הארכיבישוף #2
Fabricius) מציג תאוריה נוספת המוסברת במחקריו משנת 1934 תחת הכותרת: ",Sagnet om Dannebrog og de ældste Forbindelser med Estland" שם יחס את המקור בשנת 1208 בקרב פלין ולא בקרב לינדניס משנת 1219, בהתייחס למקורות קדומים יותר הזמינים על הסיפור.
הוא טוען בתאוריה זו שכנראה היה זה דגלו של הארכיבישוף אנדראס סונסון או הארכיבישוף אבסלון (Absalon) אשר לחם רבות לניצורן של המדינות הבלטיות.
תחת השפעתו והנהגתו מספר מסעות צלב קטנים נערכו באסטוניה ועל כן הדגל כבר היה מוכר שם, הוא חזר גם כן על הסיפור על נטיעתו של הדגל בחזית אוהלו של תיאודריך, אשר האויבים תקפוהו בטעות משום שחשבו כי זהו אוהלו של המלך.
כל התאוריות הללו מתרכזים בשני קרבות באסטוניה, קרב פלין (1208), או קרב לינדניס (1219) וכך מנסים להסביר את המקור בהתבסס על סיפורים ואגדות אשר סופרו 300 שנים לאחר המאורע.
תאוריה שישית - צלב בשמיים
תאוריה שונה לגמרי תוארה בקצרה בידי פבריציוס והורחבה בידי הלגה ברוהן (Helga Bruhn) בספרה דנברוו משנת 1949. היא טוענת כי לא הקרב ולא הדגל הם מרכזה של האגדה אלא הצלב בשמיים.
אגדות דומות על צלב בשמיים ברגעים קריטיים ניתן למצוא בכל רחבי אירופה.
ברוהן מציינת קרב (אשר הוזכר גם על ידי פבריציוס) אשר התרחש ב-10 בספטמבר 1217, בין אבירים נוצרים לבין לוחמים מורים בחצי האי האיברי, סמוך לטירת אלקסר (Alcazar), שם נאמר כי צלב זהב על רקע לבן הופיע בשמיים והביא ניצחון לנוצרים.
כמו גם סיפור שוודי כמעט זהה מהמאה ה-18 על צלב צהוב על רקע כחול אשר הופיע בשנת 1157 במהלך קרב שוודי על אדמת פינלנד, שכנראה הייתה גרסה מאוחרת לאגדה על הדגל הדני.
גם על צלב גאורגיוס הקדוש המופיע על דגל אנגליה נטען בעבר כי הופיע בשמיים במהלך קרב חשוב במקרה זה בירושלים במהלך מסעות הצלב.
הדמיון בין כל האגדות הללו ברור.
בספרד היו אלה צבעי האפיפיור אשר הופיעו בשמיים, בפינלנד - הצבעים השוודיים, באסטוניה - הצבעים הדניים ובירושלים האנגליים.
בעיקרון, אותה האגדה בשינוי הצבע.
מאחר שהמלך ואלדמר השני נישא לנסיכה הפורטוגלית ברנגריה (Berengaria) הגיוני כי האגדה, אם לא הדגל עצמו, היה אגדה ספרדית אשר בתורה הושפעה מאגדה עתיקה אף יותר.
הספרות הדנית במאות ה-13 וה-14 אינה מזכירה את הדגל הלאומי.
אם לדגל היו שורשים כדגל דתי, דגל שמימי, דגל צבאי או כל מקור אחר, הספרות הדנית אינה מסייעת באיתורו של המקור עד תחילתה של המאה ה-15.
למרות זאת, מספר מטבעות, חותמות וסמלים שרדו, הן מקומיים והן מחוץ לדנמרק מן המאות ה-13 עד ה-15, ואף מוקדם יותר, המראים דגלים הדומים לדנברוו.
סמל זה בשימוש עד ימינו אנו.
מקום נוסף וברור לחיפוש אחר מסמכים הוא בעיר האסטונית טאלין, אתרו של הקרב ההיסטורי.
בטאלין ניתן לראות שלטי אצולה דומים לשלט האצולה הדני על מספר בניינים בעיר וניתן לעקוב אחריהם עד המאה ה-15 כשלט האצולה של "Die Grosse Gilde" מעין תאגיד מסחרי אשר השפיע רבות על התפתחותה של העיר.
הסמל נעשה סמלה של העיר.
ניסיונות לעקוב אחר הסמל מאסטוניה בחזרה לדנמרק הם מאמצי שווא.
סמלה הלאומי של אסטוניה, שלושה אריות כחולים על רקע זהב, כמעט זהה לשלט האצולה של דנמרק.
את מקורו ניתן לקשור למלך ואלדמר השני והשלטון הדני באסטוניה 1219–1346.
המקור הראשון שניתן להוכיח לקשר בין הדגל האדום עם הצלב הלבן למלך דני ולממלכה עצמה, נמצא בספר המגינים הדני (Gelre Wapenboek) אשר נכתב בין השנים 1340–1370 (מקורות אחרים טוענים 1378-1386) על ידי גלדר קלאס הינן (Geldre Vlaes Heinen).
הספר מתאר יותר מ-1,700 שלטי אבירים, מכל אירופה, בצבעים.
הספר נמצא כיום בספריה המלכותית של בריסל ("Bibliothèque royale Albert Ier")
בצידו האחורי של עמוד 55, אנו רואים את שלט האצולה הדני מוקף בקסדה מקורננת.
מאחורי הקרן השמאלית מצויר רומח עם דגל המציג צלב לבן על רקע אדום.
משמאל למגן מופיע הכיתוב "die coninc van denmarke"
זהו המקום הידוע הראשון המציין באופן וודאי את צבעי ה'דנברוו.
הצלמית הזאת צוירה על מנת לאשש טענה קודמת לקיומו של הצלב בשלט האצולה של ואלדמר אטרדאג (Valdemar Atterdag) משנת 1356 ולאמת כי זהו דגלה של דנמרק.
כמו כן הציור זהה כמעט לגמרי לציור בספר שלטי אצולה ישן המתוארך למאה ה-15 מהארכיון הלאומי של שוודיה (Riksarkivet).
אנו מכירים גם עדויות מתקופתו של המלך אריק מפומרניה המקשרים בין הדנברוו לממלכת דנמרק.
החותם המלכותי שלו כמלך איחוד קאלמאר מציג את שלושת האריות של סמל דנמרק בשדה הימני העליון, בגרסה זו האריות אוחזים בדגל הדנברוו.
הצלב אשר מחלק את המגן לארבעה רבעים זוהה גם הוא כצלב דנברוו אך יש החולקים על טענה זו, מאחר שהמגן ייצג את שלוש הממלכות של האיחוד הגיוני יותר שהיה זה הצלב שעל הדגל שהמלך אריק ניסה להכניס לשימוש: צלב אדום על רקע צהוב.
לדנמרק אין חוקים מסודרים הנוגעים לדגל, אך ישנם מספר רב של תקנות ונהלים המפוזרים על מספר רב של מסמכים מתקופתו של המלך כריסטיאן הרביעי עד לימינו.
ההגדרות הללו הן היחסים המדויקים לדגל הלאומי אשר משמש גם כדגל האזרחי (Stutflaget) וגם כנס הימי האזרחי (Handelsflaget) (עיצובים זהים).
תקנה מעניינת משנת 1758 מחייבת ספינות דנית לציין על דגלם את סמל המלך על מנת להבדין בינן לבין ספינות הצי המלטזי, עקב הדמיון הרב בין דגלם לדגל מסדר סנט ג'ון (הידוע גם בשם מסדר ההוספיטלרים).
ככל הידוע תקנה זו מעולם לא בוטלה, אך גם אינה נאכפת.
בהתאם לתקנה מה-11 ביולי 1748 צבעי הדגל הם אדום פשוט, אשר נקרא כיום "Dannebrog rød" (אדום דנברוו).
המקור היחידי לצביעת בדים בצבע אדום בשנת 1748 היה משורש הצמח פואת הצבעים, אשר ממנו ניתן לייצר צבע אדום בוהק (אותו הצבע אשר שימש לצביעת מעיליהם האדומים של החיילים הבריטים).
החברה הפרטית "דנסק סטדנדרט" קטלגה את הצבע במספר 189c על פי קוד הצבעים של פנטון.
במהלך 150 השנים הבאות אף אחד לא ציית לממדים אשר הותוו בתקנה משנת 1748, אפילו לא הממשלה.
בשנת 1892 צוין בסדרה של צווים כי אורכם של שני השדות השניים יהיה 6/4. כמה אנשים התעניינו, מדדו ומצאו כי אורך של 6/4 גורם לדגל להראות עמום וכל גרסה נוספת תעשה בלתי חוקית במהרה.
הם גם ציינו כי הדגלים אשר היו בשימוש, אורכם נטה לטווח בין 7/4 ל-13/6. ועל כן במאי 1893, פורסמה תקנה לכל מפקדי המשטרה, המנחה אותם שלא להתערב בכל מקרה שאורכו של הדגל חורג מאורך 6/4 אך לא יותר מ-7/4, בהתחשב בעובדה כי זוהי הפרת החוק היחידה.
תקנה זו עודנה בתוקף היום ועל כן הממדים החוקיים של הדגל הלאומי הם בין 3:1:3 לגובה / 3:1:4.5 לאורך ועד 3:1:3 לגובה / 3:1:5.25 לאורך.
מצב זה עודנו מבלבל וכך ב-4 במאי 1927 פורסמה תקנה נוספת המנחה את ספינות הסוחר הדניות לקיים את התקנה משנת 1748.
הן לדגל המדינה (Splifflag) והן לדגל הימי (Orlogsflag) יש מאפיינים דומים אך מדובר למעשה בשני דגלים נפרדים.
הספליטפלאג הוא הדגל הדני, בעל זנב מפוצל, צבעו אדום-דנברוו והוא בשימוש יבשתי.
האורלוגספלאג הוא דגל דומה, אך צבעו אדום עמוק יותר והוא בשימוש ימי בלבד.
אורלוגספלאג ללא כל סימון עליו מותר בשימוש הצי המלכותי הדני.
אולם ישנם מספר חריגות מותרות, מספר חברות וארגונים אמצו את הדגל במרוצת השנים, בנוסף האורלוגספלאג מתואר ככזה רק אם הוא נקי מכל סימון, אחרת הוא פשוט ספליטפלאג.
התקנה הראשונה אשר דנה בדגל המדינה מתוארכת ל-27 במרץ 1630, שם מנחה כריסטיאן הרביעי כי לדפסניונסקיב (Defensionnskibe) הנורווגיות (ספינות סוחר חמושות) מותר להניף את הספליטפלאג רק כאשר הן לוחמות תחת הצי הדני.
בשנת 1985 הופצה למספר ערים בשלדוויג פקודה המציינת כי על כל הספינות הדניות להניף את הדגל הדני ובשנת 1690 נאסר על ספינות הסוחר להניף את הספליטפלאג, למעט הספינות אשר הפליגו להודו, אמריקה ולאורך חופי אפריקה.
בשנת 1741 הותר לחברת הודו המזרחית הדנית להניף את הספליטפלאג כאשר היא עוברת את קו המשווה, דבר אשר מאשר את קיומה של התקנה משנת 1690.
ברור היה כי היא בלבול כלשהו לגבי צורתו של הדגל כיוון ובשנת 1696 האדמירליות הדנית הציגה למלך הצעה לסטנדרטיזציה של מידות הדגל.
באותה השנה יצא צו מלכותי אשר הורה על מידותיו וצורתו של הספליטפלאג, צו זה מכונה Kongeflaget (דגל המלך): "הצלב חייב להיות 1/7 מגובהו של הדגל, שני השדות הראשונים חייבים להיות בצורת ריבוע ובגובה שלוש פעמים עוביו של הצלב.
שני השדות הנוספים חייבים להיות מלבניים ואורכם 1.5 אורכם של השדות הריבועיים.
אורכם של הזנבות יהיה שווה לאורכו של הדגל"
מידות אלו הן הבסיס למידותיהם של הספליטפלאג ושל האורלגספלאג כיום.
על אף שהמידות שונו במקצת.
המונח "אורלגספלאג" נטבע לראשונה בשנת 1806 לציון הצי המלכותי הדני.
משנת 1750 בקירוב ועד 1800 מספר ספינות וחברות אשר היו תחת שימושה של הממשלה קיבלו אישור להנפת הספליטפלאג.
ומאמצע המאה ה-19 ועד לסופה, ובמיוחד לאחר 1870 ארגונים, מוסדות וחברות פרטיות נוספות קיבלו אישור הנפה של הספליטפלאג.
בהחלטה מלכותית מה-25 באוקטובר 1939, עבור הצי המלכותי, הוחלט כי האורלגספלאג הוא למעשה ספליטפלאג בצבע אדום עמוק (Kraprød או Dybrød).
כמו לדגל הלאומי, לא נקבע הגוון המדויק אך התקופה המודרנית הוא נקבע על 195u.
כמו כן המידות והצורה שונו במקצת ונקבעו כך: ''הצלב חייב להיות 1/7 מגובהו של הדגל, שני השדות הראשונים חייבים להיות בצורת ריבוע ובגובה 3/7 מגובהו של הדגל.
שני השדות הנוספים חייבים להיות מלבניים ואורכם 5/4 מאורכם של השדות הריבועיים.
אורכם של הזנבות יהיה 6/4 מאורכם של השדות המלבניים.
(מידות הדגל התקצרו במלבנים ובזנבות לאור התקנה משנת 1696).
הגרסה הנוכחית של הנס המלכותי הדני נכנסה לשימוש ב-16 בנובמבר 1972, כאשר המלכה מרגרטה השנייה אימצה גרסה חדשה לשלט האצולה האישי שלה.
הנס המלכותי הוא ספליטפלאג (דגל דנמרק בעל זנב מפוצל) אשר במרכזו שלט האצולה המלכותי הנתון בתוך ריבוע לבן.
גודל הריבוע הלבן הוא ביחס של 56:107 לגודלו של הדגל.
דגל גרמניה הוא טריקולור אופקי, המורכב משלושה פסים אופקיים ושווים בצבעיה הלאומיים של גרמניה: שחור, אדום וזהב.
הטריקולור הגרמני הופיע לראשונה בראשית המאה ה-19, וצבר פופולריות במהלך מהפכת 1848. האספה הלאומית של פרנקפורט קצרת היומין (1848–1850) הציעה דגל זה כדגל גרמניה המאוחדת והדמוקרטית.
עם הקמתה של רפובליקת ויימאר לאחר מלחמת העולם הראשונה, אומץ הטריקולור כדגלה הלאומי של הרפובליקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה אומץ הדגל מחדש הן כדגל גרמניה המערבית והן כדגל גרמניה המזרחית.
שני הדגלים היו זהים עד שנת 1959, כשאז הוטען דגל גרמניה המזרחית בסמל המדינה.
מאז איחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990, נותר הטריקולור כדגל המדינה המאוחדת.
הדגל הגרמני לא תמיד היה בצבעי שחור-אדום-זהב.
לאחר מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866 אימצה הקונפדרציה הצפון-גרמנית שתחת השלטון הפרוסי טריקולור שחור-לבן-אדום כדגלה הלאומי, דגל אשר הפך לדגלה של הקיסרות הגרמנית לאחר איחודה של גרמניה בשנת 1871, והונף עד 1918. עם הקמתה של גרמניה הנאצית בשנת 1933 חזרו צבעי השחור-לבן-אדום לשמש כצבעיה הלאומיים של גרמניה.
לסידור הצבעים שחור-אדום-זהב ושחור-לבן-אדום היה תפקיד מפתח בהיסטוריה של גרמניה ולהם היו פירושים רבים.
צבעי הדגל המודרני משויכים למשטר הרפובליקני-דמוקרטי שהוקם לאחר מלחמת העולם השנייה, ומייצגים את האחדות הגרמנית והחירות.
לא רק חירותה של המדינה הגרמנית אלא גם את חירותו האישית של הפרט הגרמני.
הצבעים המדויקים שבהם צבוע הדגל הגרמני לא היו מפורטים רשמית כאשר אימצו את הדגל, והם השתנו מעט לאחר מכן.
הקבינט הגרמני הפדרלי פרסם בשם ממשלת גרמניה ב-2 ביוני 1999 את העיצוב הרשמי, המפרט את הצבעים המדויקים של דגל הגרמני:
הווקסילולוגיה מבדילה לעיתים רחוקות בין צבעי הזהב והצהוב ובהרלדיקה, שני הצבעים מצוינים כאור, אך בעבור הדגל הגרמני הצבע המדויק הוא זהב ולא צהוב.
כאשר אומץ הטריקולור השחור-אדום-זהב בידי רפובליקת ויימאר כדגלה הלאומי, זכה הדגל להתקפות חוזרות ונשנות מצידם של תומכי המלוכה, שמרנים ואנשי הימין הקיצוני אשר כינו את הדגל בכינויי גנאי שונים כגון "Schwarz-Rot-Senf" (שחור-אדום-חרדל), "Schwarz-Rot-Gelb" (שחור-אדום-צהוב) ואף "Schwarz-Rot-Scheiße" (שחור-אדום-צואה).
כאשר עלו הנאצים לשלטון בשנת 1933, הדגל השחור-לבן-אדום של טרום 1918 הוחזר לשימוש במהירות והחליף את הדגל השחור-אדום-זהב, ומכונת התעמולה הנאצית המשיכה לכנותו כפי שעשו זאת המלוכנים קודם לכן.
ב-16 בנובמבר 1959 ציין בית המשפט הפדרלי של גרמניה כי השימוש במינוח שחור-אדום-צהוב ודומיו דומה ל ונחשב לפוגעני.
את העניין סיכם ההרלד ארנולד ראבוב בשנת 1968 כי "הצבעים הגרמניים הם שחור-אדום-צהוב אך הם נקראים שחור-אדום-זהב".
הנס המלכותי של הקיסרות הרומית הקדושה.
מימין במאה ה-14 ומשמאל במאות 15–19
לאימפריה הרומית הקדושה אשר התקיימה בין המאה ה-10 ועד לשנת 1806 לא היה דגל לאומי אלא הצבעים שחור וזהב שימשו כצבעי הקיסר והופיעו בנס המלכותי של הקיסר: עיט שחור על רקע זהב.
בתגובה לכך הכריז קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ השני משושלת הבסבורג על נחלתו כאימפריה האוסטרית ומעתה נקרא פרנץ הראשון מאוסטריה.
צבעי הדגל של האימפריה האוסטרית נלקחו מצבעי הנס האימפריאלי של הקיסרות.
לאחר קריסתה של הקיסרות בשנת 1806 נותרו הצבעים צבעי הדגל האוסטרי עד 1918.
אדום והלבן שימשו גם כצבעי ברית ערי הנזה (המאה ה-13 עד המאה ה-17).
על ספינות הסוחר ההנזיות הונפו דגלים בצבעי אדום לבן כאמצעי זיהוי ורוב ערי הברית אימצו את הצבעים הללו כצבעי העיר, השימוש בצבעים אלו נמשך גם כיום (כדוגמת העיר המבורג).
עם התמוטטותה של האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806 מצאו עצמם רבים מדוכסיה ומנסיכיה מצטרפים לקונפדרציה של הריין, ברית מדינות-חסות של הקיסרות של נפוליאון.
לקונפדרציה לא היה דגל משלה; ובמקומו היא הניפה את הדגל הכחול-לבן-אדום הצרפתי ואת הנס האימפריאלי של ה"מגן" שלה – נפוליאון.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות זוהו הכוחות הגרמנים אשר נאבקו נגד כוחות הכיבוש הצרפתיים עם הצבעים שחור, אדום וצהוב.
עובדה זו נזקפת לזכותם של חיילי ליצו פרייקור, יחידת מתנדבים של הצבא הפרוסי.
מדיהם של חיילי היחידה היו שחורים ועליהם מעילים אדומים עם כפתורי זהב.
בחירת הצבעים למדים הייתה פרגמטית אף על פי שהייתה זו גם התאמה של צבעי שחור-אדום-זהב אשר היו בשימוש האימפריה הרומית הקדושה לקהל הרחב.
חיילי היחידה חויבו לספק לעצמם את מדיהם ועל מנת ליצור מראית עין של אחידות במראה קל היה לצבוע את כל בגדיהם בשחור, כפתורי זהב היו נפוצים ונושאי הדגלים של היחידה הניפו דגלים שחורים-אדומים.
באותה התקופה סימלו הצבעים – יציאה מן החשיכה (שחור) של שעבוד דרך עימות מדמם (אדום) אל עבר אור החירות (זהב).
מכיוון שחברי היחידה הגיעו מכל קצוות גרמניה וברובם היו סטודנטים ואקדמאים, נחרטו יחידה זו וצבעיה בתודעתם של רבים מבני העם הגרמני.
קונגרס וינה שנערך ב-1815–1816 הוביל לכינונה של הקונפדרציה הגרמנית, ברית רופפת של רוב המדינות הגרמניות שנותרו לאחר מלחמות נפוליאון, שהוקמה כתחליף לאימפריה הרומית הקדושה.
לקונפדרציה לא היה דגל משותף משלה אף על פי שהדגל השחור-אדום-צהוב מיוחס לה לעיתים.
ותיקי הכוחות החופשיים של ליצו אשר שבו מן המלחמה הקימו בשנת 1815 אגודת סטודנטים (Urburschenschaft) בעיר יינה.
כדגלה אימצה האגודה טריבנד בצבעים אדום, שחור אדום מעוטר בזהב ועל הפס השחור שובץ ענף אלון מוזהב בהתאם לצבעי המדים של הכוחות החופשיים של ליצו.
כיוון שהסטודנטים אשר שירתו במסגרת הכוחות החופשיים הגיעו מכל רחבי גרמניה, הרעיון של גרמניה מאוחדת התפשט ברחבי המדינה העתידית, כאשר הוקמו אגודות סטודנטים כגון Urburschenschaft ודומתה ה-Burschenschaft ברחבי הקונפדרציה.
ב-18 באוקטובר 1817, יום השנה הרביעי לקרב לייפציג, נפגשו בטירת וארטבורג אשר בסקסה-ויימאר-אייזנך (כיום בשטחי המדינה הגרמנית תורינגיה) מאות מחברי האחווה ואקדמאים נוספים מרחבי מדינות הקונפדרציה וקראו להקמתה של מדינה כלל-גרמנית חופשית ומאוחדת.
הטריקולור השחור-אדום-זהב של יינה הונף במהלך פסטיבל זה ועל כן הצבעים שחור, אדום וזהב הפכו ברבות הימים לסמלה של גרמניה המאוחדת.
אוסטריה, במאמציה לשימורו של הסטטוס קוו, פרסמה בשנת 1819 תקנות מחמירות אשר אסרו כל התאחדות של סטודנטים ובכך הביאה לקיצה של תקופה זו.
ב-27 במאי 1832 התקבצו כ-30,000 איש ואישה בפסטיבל האמבך על מנת להפגין עבור חירות, אחדות וזכויות אדם.
צבעי השחור, אדום וזהב הפכו לסמל התנועה הליברלית הדמוקרטית והרפובליקנית ברחבי המדינות הגרמניות כבר מאז פסטיבל וארטבורג ודגלים בצבעים אלו הונפו גם בהאמבך.
בעוד שציורים מאותה התקופה מתארים את הדגל בצבעים זהב, אדום ושחור (בסדר ההופכי לדגל המודרני), דגלים אשר נותרו מהמאורע הזה מעידים על סדר שונה של שחור, אדום וזהב (בהתאם למופיע על הדגל המודרני).
דוגמה לדגל שכזה הוא ה-"Ur-Fahne" ("הדגל הראשוני") הדגל אשר הונף מעל טירת האמבך ובו סדר הפסים הוא שחור, אדום וזהב ועל הפס האדום מופיעה הכתובת "Deutschlands Wiedergeburt" (הולדתה מחדש של גרמניה).
דגל זה נמצא כיום בתצוגת קבע בטירה.
המהפכה והאסיפה הלאומית של פרנקפורט
מרידות אביב העמים של 1848–1849 הוציאו מהפכנים רבים לרחובות ערי גרמניה, רבים מהם הניפו את הטריקולור השחור, אדום, זהב.
הליברלים עלו לשלטון ולאחר דיון ארוך הוקמה האספה הלאומית של פרנקפורט.
זאת הכריזה על הצבעים שחור, אדום וזהב כצבעיה הלאומיים של גרמניה וחוקק חוק אשר קבע את הדגל הימי האזרחי כטריקולור בצבעים אלו, כמו כן אומץ גם דגל ימי צבאי עבור הצי של הרייך (רייכספלוֹטֶה).
בשנת 1850 קרסה האספה הלאומית והקונפדרציה הגרמנית הוקמה מחדש תחת הנהגתה של אוסטריה, אשר מצידה ביטלה את כל פעולותיה של האספה, כולל את חוק הדגל.
אולם, לאחר קריסתה של האספה נותרה השאלה האם יש להכליל את אוסטריה באומה הגרמנית העתידית, שכן אוסטריה הייתה אימפריה רב-לאומית ובכך הפכה את חלום "גרמניה הגדולה" (Großdeutschland) למסובך למימוש.
מן הצד השני, פתרון "גרמניה הקטנה" (Kleindeutschland) כלל את האדמות הגרמניות מלבד אוסטריה.
הקוטביות הפרוסית-אוסטרית בתוך הקונפדרציה הובילה למלחמה האוסטרו-פרוסית בשנת 1866. במהלך המלחמה התאחדו המדינות הדרומיות עם אוסטריה ואמצו את הדגל השחור-אדום-זהב כדגלן.
אוסטריה הובסה בידי ממלכת פרוסיה וגרורותיה הצפון גרמניות ובכך נסללה הדרך למימושו של פתרון גרמניה הקטנה כמה שנים מאוחר יותר.
עם התפוררותה של הקונפדרציה הגרמנית, שהייתה אך ברית רופפת של מדינות, הקימה פרוסיה ב-1867 את יורשתה הבלתי רשמית – הקונפדרציה הצפון-גרמנית, קונפדרציה של ממש זו כללה את פרוסיה, המדינה הגדולה ביותר, ביחד עם עוד 21 מדינות צפון גרמניות.
השאלה איזה דגל יאומץ בידי הקונפדרציה הועלתה לראשונה בידי המגזר הימי שכן על פי החוק הימי הבין-לאומי על ספינה להניף את דגל הלאום שלה ויורדי הים רצו בסימן מוכר בין-לאומי לקונפדרציה.
למעשה כל התנועה הימית הבין-לאומית השתייכה לפרוסיה או לאחת משלוש ערי ברית הנזה ההיסטורית (ברמן, המבורג וליבק), ובהתחשב בכך הציע מזכיר לשכת המסחר של המבורג ב-22 בספטמבר 1866 כי על כל דגל מתוכנן לכלול את צבעי פרוסיה (שחור ולבן) ואת צבעי ברית הנזה (אדום ולבן).
באותה השנה הוכרזה חוקת צפון-גרמניה ובה הוכרז טריקולור אופקי, בצבעי שחור-לבן-אדום, כדגל הימי האזרחי והצבאי של הקונפדרציה.
וילהלם הראשון, מלך פרוסיה היה מרוצה מבחירת הצבעים: האדום והלבן ציינו גם את נסיכות הבוחר מברנדנבורג, מדינת בוחרת אשר הייתה קודמתה של פרוסיה, והעדרו של צבע הזהב מהדגל סייע להבהרה כי המדינה הגרמנית לא כוללת את "השחור והזהב" האוסטריים.
מלחמת צרפת–פרוסיה הובילה להצטרפותם של מדינות דרום גרמניה לקונפדרציה ולמעשה הובילה לאיחודה של גרמניה ולהפיכתו של המלך הפרוסי לקיסר האימפריה הגרמנית ב-1871. האימפריה הגרמנית שמרה בחוקתה על השחור-לבן-אדום כצבעיה הלאומיים בעוד שהטריקולור אשר שימש כדגל הקונפדרציה הצפון-גרמנית אומץ בשנת 1892 כדגל האימפריה.
הטריקולור השחור-לבן-אדום נותר דגלה של גרמניה עד סופה של מלחמת העולם הראשונה, אז הקיץ גם הקץ על האימפריה הגרמנית.
ההצהרה על הקמתה של הרפובליקה הגרמנית בשנת 1918 ומהפכת נובמבר אשר באה בעקבותיה, הובילו לכינונה של רפובליקת ויימאר בשנת 1919. על מנת ליצור המשכיות בין הרפובליקה החדשה לתנועה האנטי-מלוכנית של המאה ה-19, עוגן הטריקולור השחור-אדום-זהב בחוקתה של הרפובליקה החדשה כדגל הלאומי הגרמני.
במקביל להכרזתו מחדש של הטריקולור כדגל הלאומי הוצע גם עיצוב בדמות צלב נורדי אדום ממוסגר בזהב על דגל שחור, אולם עיצוב זה לא התקבל בברכה.
הטריקולור השחור-לבן-אדום נותר בשימוש רשמי בתוספת של הטריקולור החדש בקנטון הדגל.
השינוי בצבעי הדגל לא התקבל בברכה בקרב רבים מאזרחי גרמניה, אשר ראו בדגל החדש-ישן סמל להשפלתה של גרמניה בסיומה של מלחמת העולם הראשונה.
ברייכסווהר (צבא גרמניה בין השנים 1919–1935) נותר הדגל הישן בשימוש בצורות שונות בעוד ששמרנים רבים, תומכי המלוכה ואנשי הימין הקיצוני רצו בהחזרתם של הצבעים הישנים תוך קריאה לדגל החדש בקריאות גנאי שונות.
כפשרה בין הניצים הוחזר הדגל הישן לשירותו של השירות הדיפלומטי של גרמניה בשנת 1922.
ב-24 בפברואר 1924 נוסד בעיר מגדבורג ארגון הרייכסבאנר שחור-אדום-זהב (Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold; דגל הרייך השחור-אדום-זהב) בידי המפלגות אשר הרכיבו את קואליציית ויימאר (מפלגת המרכז, המפלגה הדמוקרטית, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית) והאיגוד המקצועי.
ארגון זה נוצר על מנת להגן על קיומה של הדמוקרטיה השברירית של הרפובליקה אשר הייתה נתונה תחת לחץ תדיר הן מן הימין והן מהשמאל הקיצוני.
בזכותו של ארגון זה הפך הדגל השחור-אדום-זהב לא רק לסמלה של גרמניה הדמוקרטית, אלא גם להתנגדות להקצנה הפוליטית.
התנגדות זו תוארה בידי המזכיר הראשון של הארגון, אוטו הורסינג, אשר תיאר את משימתם כ"מאבק עיקש כנגד צלב הקרס והכוכב הסובייטי".
לנוכח האלימות הגואה במאבקם של קומוניסטים בנאצים ובחזרה, הקיטוב העצום בעם הגרמני וסיבות רבות נוספות, קרסה רפוליקת ויימאר בתחילת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון ומינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה.
עם ביסוסו של המשטר הנאצי בגרמניה ב-5 במרץ 1933, ננטש הטריקולור השחור-אדום-זהב במהרה והוחזר לשימוש הטריקולור האימפריאלי השחור-לבן-אדום לצידו של דגל המפלגה הנאצית כשני הדגלים החוקיים הרשמיים של גרמניה.
ב-15 בספטמבר 1935, כשנה לאחר מותו של נשיא הרייך פאול פון הינדנבורג וקידומו העצמי של היטלר למדרגת פיהרר, תמה תקופת הדגל הכפול ברייך השלישי ודגל צלב הקרס נותר לבדו כדגלה הלאומי בעוד הטריקולור נאסר לשימוש בטענה כי הוא "ריאקציונרי".
אך בנוסף לקשר ההדוק לצבעים האימפריאליים, לצבעי הדגל הנאצי הייתה משמעות נוספת; בספרו של היטלר מיין קמפף מוסבר כי .
משנת 1933 ועד 1938 טרם כניסתו לשימוש של כל דגל צלב קרס, הדגל הועבר בטקס בו הוצמד לדגל הדם, דגל-קמע אשר שימש את הנאצים בזמן הפוטש במרתף הבירה משנת 1923, בכל מצעד נירנברג.
אולם, לא ידוע אם מסורת זו נמשכה גם אחרי 1938, שנתו של מצעד נירנברג האחרון.
עם נפילתו של המשטר הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, נכבשה גרמניה על ידי כוחות בעלות הברית וחולקה לארבעה אזורי כיבוש.
על הדגל, כך קבע הממשל, .
באופן דומה חויבו ספינות צי הסוחר היפני בהנפתו של דגל הסימון לאות E גם הוא חתוך כדגל זנב סנונית.
מערבית לקו אודר-נייסה החלו להתגבש מחדש המדינות הגרמניות בהתאם לקווי הכיבוש של בעלות הברית והממשלות המדיניות הוקמו.
בתוך אזור הכיבוש האמריקני מוזגו צפונה של וירטמברג ובאדן ליצירתה של וירטמברג-באדן ב-1946. כדגלה, אימצה המדינה הצעירה את דגל השחור-אדום-זהב.
אולם, לבחירת צבעי הדגל לא היה קשר ליצוגם ההיסטורי של הצבעים אלא לצבעי השחור והאדום של וירטמברג נוסף צבע הזהב.
צבעי האדום-זהב היו במקרה גם צבעיה ההרלדיים של באדן, וכך ניתן לטעות ולחשוב כי הדגל הוא שילוב צבעי השחור-אדום של וירטמברג והאדום-זהב של באדן.
בשנת 1952 הפכה וירטמברג-באדן לחלק ממדינת המחוז בת-ימינו באדן-וירטמברג אשר דגלה נקבע כביקולור שחור-זהב.
לאחר המלחמה הוקמו שתי מדינות נוספות על בסיס אזורי הכיבוש, ריינלנד-פפאלץ (האזור הצרפתי) וסקסוניה התחתונה (האזור הבריטי), אשר אימצו את הדגל השחור-אדום-זהב, מושחת בסמל המדינה כדגלן.
שתי מדינות אלו הוקמו מחלקיהן של מדינות היסטוריות בעוד ששילוב צבעיהם בדגל אחד לא התקבל בדגל חדש להן.
הוחלט לא להשתמש בשילוב השחור-אדום-זהב משום שלשילוב הצבעים לא היה קשר ישיר לאף אחת מן המדינות ההיסטוריות, והשימוש בדגל מתקופת רפובליקת ויימאר סימל את הדמוקרטיה החדשה.
במהלך ההכנות שבוצעו לקראת חקיקתה של חוקת גרמניה המערבית החדשה, נערכו באוגוסט 1948 דיונים סביב שאלת הסמלים הלאומיים בעבור הרפובליקה החדשה.
אף על פי שנשמעו קולות אשר קראו שלא לבחור דגל לאומי טרם איחודם של המזרח עם המערב, הוחלט להמשיך במעשה.
החלטה זו הושפעה בעיקרה מטיוטת החוקה של גרמניה המזרחית אשר הוצעה בידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בנובמבר 1946, שם צבעי השחור-אדום-זהב הוצעו כצבעים הלאומיים בעבור הרפובליקה העתידית.
בסופם של הדיונים על הדגל החדש, נותרו לבסוף שתי הצעות סופיות.
בשתיהן נעשה שימוש בצבעי השחור-אדום-זהב.
הראשונה הוצעה בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכללה את החזרתו של דגל רפובליקת ויימאר הישן בעוד המפלגות השמרניות תמכו בהצעתו של ארנסט וירמר שכיהן כחבר המועצה הפרלמנטרית והיה ליועצו של הקנצלר הראשון קונראד אדנאואר.
וירמר הציע שתי גרסאות של "דגל המחתרת" משנת 1944 אשר עוצבו בידי אחיו ושותפו לקשר, יוזף וירמר.
לבסוף נבחר הטריקולור וזאת על מנת להציג את הקשר וההמשכיות בין המדינה החדשה לרפובליקת ויימאר.
עם קבלתה של החוקה ב-23 במאי 1949 הפך הטריקולור השחור-אדום-זהב לדגלה הרשמי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1955 הצביעו תושבי שטח החסות הצרפתי בחבל הסאר בעד איחוד עם גרמניה.
מאז הקמתה ב-1947 כשטח חסות צרפתי נפרד, הונף בחבל הסאר דגל צלב נורדי לבן על רקע כחול ואדום.
השימוש בדגל שחור-אדום-זהב החל בגרמניה המזרחית ב-1946 וקיבל תוקף רשמי ב-1948 בכינוסו של הקונגרס העממי השני אשר החליט לאמץ את הטריקולור השחור-אדום-זהב כדגלה הלאומי של גרמניה המזרחית.
בעקבות הצעתו של פרידריך אברט הבן, נבחר הדגל כדגל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה עם הקמתה ב-7 באוקטובר 1949. כך הניפו בשנים 1949 עד 1959 הן גרמניה המזרחית והן גרמניה המערבית דגל זהה.
ב-1 באוקטובר 1959 הוטען דגל גרמניה המזרחית בצו ממשלתי בסמל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
השינוי בדגלה של גרמניה המזרחית התקבל במערבה כניסיון מכוון להביא לפילוג בין שתי המדינות הגרמניות.
הצגתו של הדגל החדש בגרמניה המערבית ובמערב ברלין שם הוא נודע כ"דגל הפילוג" (Spalterflagge) נאסרה להצגה עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
משנת 1956 ועד 1964 התחרו הספורטאים האולימפיים תחת דגל משותף לשתי המדינות במסגרת המשלחת הכלל-גרמנית.
אולם, עם הטענתו של הדגל המזרחי בסמל הרפובליקה הדמוקרטית, היה צורך למצוא דגל חדש אשר יסמל את המשלחת המשולבת שכן אף אחת מן המדינות לא קיבלה את דגלה של השנייה.
כפשרה, נבחר דגל טריקולור בצבעים הלאומיים אשר הוטען בסמל האולימפי – חמישה חישוקים לבנים המשולבים זה בזה במרכזו של הפס האדום.
דגל זה שימש את חברי המשלחת באולימפיאדת מלבורן (1956), באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדת גרנובל (1968) התחרו הספורטאים הגרמניים בשתי משלחות נפרדות אך שתיהן הניפו את הדגל הזה.
לאחר נפילתה של חומת ברלין בנובמבר 1989 חתכו מזרח-גרמנים רבים את הסמל הקומוניסטי מדגליהם כפי שעשו זו הונגרים רבים בתקופת המרד ההונגרי בשנת 1956, וכפי שיעשו זאת הרומנים עם נפילת משטרו הקומוניסטי של צ'אושסקו.
המעשה הנפוץ של גזירת הסמל מתוך הדגל המזרחי רמז על הטריקולור החלק כסמל לגרמניה מאוחדת ודמוקרטית.
לבסוף, ב-3 באוקטובר 1990, כאשר מוזגה הרפובליקה הדמוקרטית אל תוך הרפובליקה הפדרלית, הפך הטריקולור לדגלה של גרמניה המאוחדת.
בשנת 1998 נוסדה הקרן לפיוס עקב רודנותה של ה-SED.
משימתה של הקרן, האחראית ישירות לממשלה הפדרלית, היא לבחון וללמוד את משטרה של גרמניה המזרחית.
כסמלה, משתמשת הקרן בדגלה החתוך של גרמניה המזרחית.
הטריקולור השחור-לבן-אדום אשר שימש את האימפריה הגרמנית נמצא כיום בשימושם של תומכי המלוכה ושל חברי המלוכה הגרמנית אשר רוצים ומקדמים את רעיון המונרכיה החוקתית בגרמניה.
השימוש בדגל למטרות אלו נותר בצל עקב השימוש בדגל האימפריאלי בידי קבוצות ימין קיצוני.
השימוש בדגל בגרמניה גופא אינו נפוץ כיום, כחלק מהרצון להתרחק מהמסורת הנאצית בה נעשה שימוש מופרז בדגלים.
השימוש בדגל נעשה בעיקר בידי הרשויות הרשמיות או בידי אזרחים באירועי ספורט בין-לאומיים.
במדינות מסוימות (כבוואריה ושלזוויג-הולשטיין) או באזורים היסטוריים אחרים (כבאדן ופרנקוניה) עשויים האזרחים להעדיף את הנפתו של הדגל המקומי על פני הדגל הלאומי.
במהלך אירועי מונדיאל 2006 אשר נערך בגרמניה הפך השימוש בדגל לנפוץ עד מאוד.
אף-על-פי שהתפוצה בשימוש בדגל לוותה בידי רבים בתערובת רגשות של הפתעה ודאגה, הדאגה רבת השנים כי דגלים גרמניים מונפים וגאווה גרמנית ישובו ויזכירו את העבר הנאצי התבטלה עם סיומו של הטורניר בקרב כולם.
הדגל הלאומי הגרמני (Bundesflagge) כולל רק שלושה פסים אופקיים שחור-אדום-זהב והוצג כחלק מתוך חוקת גרמניה המערבית בשנת 1949 (תחת סעיף 22).
לאחר יצירתם של דגלים ממשלתיים וצבאיים בשנים שלאחר מכן, נותר שימושו היחידי כדגל אזרחי ודגל ימי אזרחי וזהו מעמדו כיום.
בנוסף משמש הדגל גם רשויות ממשלתיות לא פדרליות על מנת לציין את הקשר שלהן לממשל הפדרלי, כך ממשלות המדינות הגרמניות מניפות את הדגל הלאומי לצד דגלי המדינות עצמן.
הדגל הממשלתי דגל גרמניה מוכר רשמית כדגל השירות של הרשויות הפדרליות (Dienstflagge der Bundesbehörden או בקיצור Bundesdienstflagge).
דגל זה הוצג לראשונה בשנת 1950 והוא למעשה הדגל האזרחי מושחת במגן הידוע כ"מגן פדרלי" (Bundesschild) הממוקם במרכז הדגל ומוזח מעט לכיוון התורן, מעל הפס האדום וחופף חמישית מהפסים השחור והצהוב.
המגן הפדרלי הוא גרסה של סמל גרמניה בשינוי קל של עיצובו של העיט ובשינוי צורתו של המגן, המגן הפדרלי מעוגל בקצהו בעוד הסמל הרשמי לא.
את הדגל המדיני רשאית להניף רק רשות פדרלית וכל שימוש אחר בו אסור והעושה שימוש בדגל זה צפוי להקנס.
דגל השירות של הצי הגרמני
מאחר שהכוחות הצבאיים הגרמניים (הבונדסוור) הם רשות פדרלית הם רשאים להניף את הדגל המדיני אשר משמש כדגל הקרב ביבשה.
בשנת 1956 נכנס לשירות דגל השירות של הצי (Dienstflagge der Seestreitkräfte der Bundeswehr) שהוא למעשה הדגל המדיני עם זנב סנונית בקצהו, כדגלה הצבאי הימי של גרמניה.
דגל זה משמש גם כדגלון החרטום של הצי הגרמני.
בנוסף לתצורה האופקית הרגילה מונפים על בניינים ציבוריים רבים דגלים אנכיים.
רוב בנייני העירייה מניפים לצד הדגל המקומי גם את הדגל הלאומי בצורה זו (דגלי עיריות רבות בגרמניה קיימים רק בתצורה שכזו מסיבה זו).
היחסים של הגרסאות האנכיות אינם מפורטים בשום מקום.
בשנת 1996 הוצגה לראשונה סכמה של הדגל המדיני בתצורה אנכית בו המגן הפדרלי הוצג במרכזו של הדגל כאשר הוא מכסה חמישית משטחם של הפסים השחור והזהב.
כאשר הדגל נתלה בצורה אנכית, הפס השחור תמיד יהיה מצד שמאל של הדגל, כמו בתמונה.
אם יונף על תורן בצורה אנכית, יהיה הפס השחור צמוד לתורן.
בעקבות צו ממשלתי אשר פורסם ב-22 במרץ 2005, קיימת החובה להניף את הדגל מעל בניינים ציבוריים בימים הבאים:
תאריך שם היום הסבר 27 בינואר יום הזיכרון לנפגעי הנאצים (Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus) יום השנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, יום זה הוכר על ידי האומות המאוחדות כיום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
1 במאי יום הפועלים הבינלאומי (Tag der Arbeit) הוכר כיום החג בעבור איגודי הפועלים הגרמניים לקידום רווחת הפועלים.
ימי הבחירות לבונדסטאג ולפרלמנט האירופי הם גם ימי דגל רשמיים בנוסף לימי הדגל הרשומים מעלה.
דגל דרום אפריקה הוא דגלה הלאומי של דרום אפריקה.
הוא אומץ ב-27 באפריל 1994 במהלך הבחירות החופשיות הראשונות אשר נערכו לאחר סיום משטר האפרטהייד.
דגל לאומי חדש אומץ על מנת לייצג את דרום אפריקה הדמוקרטית החדשה.
הניסיונות לבחירת דגל חדש באמצעות תחרות עיצוב ציבורית לא צלחו ואף לא אחד מן העיצובים אשר הוגשו על ידי הציבור לוועדה הבוחרת לא נבחר.
כרוז המדינה, פרדריק בראונל עיצב דגל ארעי לבחירות החופשיות אשר נערכו ב-27 באפריל, הבחירות הכלליות החופשיות הראשונות, ולרגל כניסתו של נלסון מנדלה לתפקיד הנשיא ב-10 במאי.
הדגל התקבל באופן חיובי על ידי התושבים עד אשר הגרסה הזמנית הפכה לדגל הקבוע הלאומי של דרום אפריקה ועוגן בחוקתה.
בהתחשב בהקשרים ההיסטוריים הבעייתיים ראוי לציון כי נמצא מחליף לדגל הישן של דרום אפריקה.
הדגל החדש נתפס כסמל דרום אפריקה המתחדשת.
עיצובו הייחודי של הדגל מורכב משני פסים, האחד בצבע אדום (בצידו העליון) והאחר בצבע כחול (בתחתית הדגל) מופרדים בפס מרכזי בצבע ירוק אשר מתפצל לצורת האות "Y" אופקית.
זרועות הצורה מסתיימות בצידו של התורן ויוצרות משולש שצבעו שחור אשר מופרד מהפס הירוק במסגרת צהובה.
הפסים האדום והכחול מופרדים גם כן מהפס הירוק במסגרת לבנה צרה.
הדגל הדרום אפריקאי הוא הדגל הלאומי היחידי אשר צבוע בשישה צבעים שונים וללא כל סמל או מטען.
כאשר עוצב הדגל החדש נקבע רשמית כי לצבעים לא הייתה כל משמעות סמלית למעט עובדת השימוש בהם בעבר.
אך על פי מעצבו של הדגל, הצבע האדום מסמל את הדם אשר הוקז בסכסוכים הרבים ובמלחמות במדינה.
הסברים בלתי רשמים רבים לצבעי הדגל הוצעו.
על אף ההכחשה הרשמית לקיומה של סמליות לצבע הדגל, שלושה מתוך הצבעים - השחור הצהוב והירוק, היו צבעי הדגל של הקונגרס הלאומי האפריקני.
הצבעים הנותרים הם הצבעים אשר בשימוש בדגלי הולנד והממלכה המאוחדת - צבעים אשר נמצאו אף בדגלה הישן של דרום אפריקה (בהחלפת הכתום באדום – הצבע הכתום ייצג את דגל הכתום-לבן-כחול, דגל בית המלוכה ההולנדי ודגל נסיך אורנז').
את שילובם של ששת הצבעים הללו ניתן לפרש כאיחוד בין שתי המסורות הדרום אפריקאיות.
הצבע האדום גם מסמל את המלחמה הרוויה בדם שהתחוללה לאורך השנים בדרום אפריקה בין הלבנים והשחורים ושפיכת הדמים שהתרחשה בשנות המלחמה
הצבעים אדום, ירוק וצהוב מהווים גם את הצבעים הכלל-אפריקאיים.
לאחר מלחמת הבורים (1899–1902) ואיחוד דרום אפריקה ב-1910, הפך דגל הממלכה המאוחדת להיות דגלה הלאומי של דרום אפריקה, כפי שהיה נהוג ברחבי האימפריה הבריטית.
הנס הכחול והאדום המושחתים בסמל האיחוד הוענקו לו בעקבות צו של האדמירליות הבריטית ב-1910 לשימוש הספינות בים.
מטרתם של הנסים הללו לא הייתה לשמש כדגל לאומי לדרום אפריקה, אף על פי שכמה יחידים עשו בהם שימוש שכזה, בייחוד בנס האדום.
הממשלה האפריקאנרית הראשונה שלאחר האיחוד נכנסה לתפקידה בשנת 1925, ורק אז הועברה הצעת חוק ב אשר הורתה על דגל חדש לאיחוד.
צעד זה כמעט גרם לשלוש שנים של מלחמת אזרחים, כיוון שהבריטים חשבו כי הבורים מעוניינים בהעלמת הסממנים האימפריאליים האהובים שלהם, בעוד נטאל איימה כי תפרוש מן האיחוד.
הצעת פשרה שהוגשה ב-1927 הובילה לאימוצו של דגל נפרד לאיחוד אשר הונף לראשונה ב-31 במאי 1928. עיצובו של הדגל התבסס על דגלו לכאורה של יאן ואן ריבק או ה-Prinsevlag (דגל הנסיך באפריקאנס) אשר מקורו היה כדגל הולנדי המורכב משלושה פסים אופקיים של כתום, לבן וכחול.
גרסה של הדגל שימשה כדגל חברת הודו המזרחית ההולנדית (בתוספת לוגו החברה במרכז הדגל) באזור הכף בין השנים 1652 ל-1795. התוספת הדרום אפריקאית לעיצובו של הדגל הייתה שלושה דגלים קטנים במרכזו של הפס הלבן המרכזי.
הדגלים הקטנים היו דגל הממלכה המאוחדת לכיוונו של התורן, דגל מדינת אורנג' החופשית במאונך ודגל טרנסוואל לכיוון קצה הדגל.
בחירתו של דגל הנסיך כבסיסו של הדגל הדרום אפריקאי הייתה יותר הצעת פשרה מאשר סיפוק שאיפותיהם הפוליטיות של האפריקנרים.
דגל הנסיך נחשב כדגל הראשון אשר הונף על קרקע דרום אפריקאית והיה נייטרלי מבחינה פוליטית כיוון שלא שימש כדגל של אף אומה אחרת.
אלמנט נוסף של הפשרה אשר הושגה כלל את הנפתו של דגל הממלכה המאוחדת לצד הדגל הדרום אפריקאי החדש על גגות בניינים רשמיים.
דואליות זו נמשכה עד שנת 1957 אז איבד היוניון ג'ק את מעמדו הרשמי לאחר חוק של הפרלמנט הדרום אפריקאי.
הנס האדום איבד את מעמדו בשנת 1951 כדגל צי הסוחר.
בעקבות תוצאותיו של משאל עם הפכה דרום אפריקה לרפובליקה ב-31 במאי 1961 אך עיצובו של הדגל נותר ללא כל שינוי.
אולם, באותה תקופה הופעל לחץ ציבורי להחלפתו של הדגל, בייחוד מצידם של האפריקאנרים אשר התנגדו לקיומו של דגל הממלכה המאוחדת כחלק ממנו.
לראש הממשלה בדימוס ואדריכל האפרטהייד, הנדריק פרוורד, היה חלום להניף דגל "נקי" בשנות ה-60 של המאה ה-20 מעל שמי דרום אפריקה.
הגרסה המוצעת הייתה טריקולור באותם צבעים כמו דגל הנסיך אך במקום שלושת הדגלים הציע לצייר דלגן מנתר מעל זר של פרחים.
יורשו של פרוורד, ג'ון פורסטר, העלה את נושא הדגל במסיבת עיתונאים ב-30 במרץ 1971 ואמר כי לקראת חגיגות יום הרפובליקה העשירי הוא מעדיף להשאיר את הפרשה מאחור וזאת כיוון שלא רצה כי שאלת הדגל תעלה שוב לסדר היום כפי שקרה בשנות ה-20 סביב היוניון ג'ק.
כמו כן הוא צוטט באומרו .
למרות העובדה כי מקורותיו של הדגל היום נקבעו טרום עלייתה של המפלגה הלאומית לשלטון, נוכחותם של "שלושה דגלים קטנים במרכז" נתפסה כאימוצו של האפרטהייד בעין הבינלאומית.
לאור זאת ניתן להעריך כי קיצו של עידן האפרטהייד לא היה מזמן דגל לאומי חדש אם הדגל אכן היה מוחלף בשנות ה-60 או אם מוטיב שלושת הדגלים היה מקדים את בואו של האפרטהייד.
עיצובו הנוכחי של דגלה הלאומי של דרום אפריקה הונף לראשונה ב-27 באפריל 1994, באותו יום שבו נערכו הבחירות הרב-גזעיות הראשונות.
עם זאת, הדגל הונף רק כדגל חליפי - זמני והוא עוצב זמן קצר לפני הנפתו ובקושי הספיק להגיע לתורן בזמן לתחילת הבחירות.
הבחירה בדגל חדש הייתה חלק מתהליך המשא ומתן אשר הונע עם שחרורו של נלסון מנדלה מכלא האפרטהייד בשנת 1990. בשנת 1993 נערכה תחרות עיצוב לאומית שמטרתה עיצוב חדש לדגל.
ועדת הסמלים הלאומית קיבלה לידיה למעלה מ-7,000 הצעות שונות ומתוכן נבחרו שישה עיצובים סופיים והוצגו לציבור, אך אף לא אחת מהן קיבלה את התמיכה הראויה.
מספר מכוני עיצוב התבקשו לשרטט הצעות נוספות, אך שוב ללא כל הצלחה וכך יצא הפרלמנט לפגרה בסוף 1993 ללא מועמד ראוי להחלפתו של הדגל הלאומי.
בפברואר 1994 הוטלה המשימה לפתרון סוגיית הדגל על סיריל רמפונזה ורולף מייר, הנציגים הבכירים מטעם הקונגרס הלאומי האפריקני והמפלגה הלאומית (בהתאמה).
גרסה סופית אושרה ואומצה ב-15 במרץ 1994. גרסה זו עוצבה על ידי פרדריק בראונל, אשר עיצב גם את דגלה של נמיביה.
הכרזתו הרשמית של הדגל הלאומי החדש פורסמה רק ב-20 באפריל, שבעה ימים לפני מועד החניכה הרשמי, עיכוב אשר גרם לסערה תזזיתית של יצרני הדגלים ברחבי המדינה.
על פי חוקת דרום אפריקה הזמנית הדגל אמור היה להיות דגל זמני לתקופה של חמש שנים ובמהלכן יוחלט האם לשנות את הדגל, אולם הדגל התקבל בצורה יפה על ידי כלל שכבות האוכלוסייה והדגל נכלל בחוקתה הסופית ללא כל עימות ציבורי.
החוק הדרום אפריקאי קובע כי יש לנהוג בדגל בכבוד ובאצילות בכל זמן.
"תקנות בנוגע להנפתו של הדגל הלאומי" פורסמו טרם אימוצו של הדגל החדש והן מפרטות את החוקים להצגתו של הדגל.
התקנות הרשמיות קובעות כי אסור לדגל לגעת ברצפה או בקרקע, להוות מפת שולחן או להיזרק תחת במה, לכסות פסל או אבן פינה, בטקס הורדת הלוט או בטקס דומה, בתחילה או בסוף תחרויות, לשמש כבגד מסוג כלשהו או לבצע בו שימוש בפרסומת מסחרית בצורה שתביע זילזול במעמדו.
על מנת לייצר את הדגל יש צורך באישור מטעם הנשיא.
כללים מסורתיים לתלייתו של הדגל
ישנם מספר כללי כבוד מסורתיים המפרטים כיצד תולים או מציגים את הדגל.
הכלל הראשון קובע כי הדגל יונף בראשית כל יום עבודה ויורד לפני או תוך כדי שקיעתה של השמש.
אין להשאירו מונף בלילה אלא אם יואר כהלכה.
כלל זה עודנו קיים בדרום אפריקה ועל כן ישנן תחנות רשמיות בהן הדגל מונף במשך כל שעות היממה.
את הדגל יש להניף באופן נמרץ ולהוריד באיטיות ובטקסיות.
בנוסף, כאשר אדם מבחין בטקס רשמי של הנפת או הורדת הדגל, חייב אותו אדם לעצור ולעמוד בדום לאורך הטקס כאשר את ידו הימנית יניח על לוח ליבו בהצדעה.
אם האדם חובש כובע, יש להסירו.
אדם במדים יצדיע בצורה המקובלת בשירות בו הוא חבר.
את הדגל אין להניף, לצייר או להציג הפוך (הנפת דגל הפוך היא סימן בינלאומי למצוקה או מלחמה).
כאשר הדגל מוצג בצורה אופקית, המשולש השחור יהיה לשמאלו של הצופה והפס האדום יהיה בראש הדגל.
כאשר הדגל מוצג בצורה אנכית, המשולש השחור יהיה בראש הדגל והפס האדום לשמאלו של הצופה (ולא רק להפוך את הדגל ב-90°).
אין להניף דגל בלוי או מלוכלך.
הדגל לעולם לא יושחת בסיסמאות או כיתוב מכל סוג שהוא על השדה.
החוקים הנוגעים להצגתו התקינה של הדגל קובעים כי כאשר שני דגלים פרוסים על קיר מאחורי במה תרניהם חייבים להיות האחד מול השני והפסים האדומים יהיו בראש הדגל.
אם הדגל מונף על מוט קצר יש להניחו בזווית כלפי הקיר כך שהדגל יפול ברכות ממנו.
אם שני דגלי לאום מונפים על מוטות מוצלבים, הדגלים חייבים להיות פרושים במלואם.
הדגל לעולם לא ישמש כמפת שולחן או ייתלה ממעקה.
הצגתו של הדגל לצד דגלי מדינות אחרות
אם דגל דרום אפריקה מונף מחוץ לבניין חברה לצד דגלי מדינות אחרות ישנם מספר כללים אשר מנחים את הדרך בה יונפו הדגלים.
ראשית, הדגל חייב לתפוס את עמדת הכבוד, קרי הדגל הקיצוני ביותר לימין (לצד שמאל של הצופה) מבין כל הדגלים המונפים, לשמאלו יונפו דגלי שאר המדינות בסדר אלפביתי.
שנית, כל הדגלים חייבים להיות בערך באותו הגודל ושום דגל אסור לו להיות גדול יותר מהדגל הדרום אפריקאי.
שלישית, כל דגל מדינה חייב להיות על תורן נפרד משלו מבלי שאף דגל מדיני לא יונף מעל שום דגל מדיני אחר.
רביעית, דגל דרום אפריקה יונף ראשון ויורד אחרון.
אם הדגל מונף על תורן מוצלב דגל דרום אפריקה יונף במרכז ויפנה לימין (לשמאלו של הצופה).
הצגתו של הדגל תחת קורת גג
אם הדגל מוצג תחת קורת גג באולמות ציבוריים בכנסות ואסיפות מכל סוג שהוא הוא חייב להיות בימין הבמה (לשמאלו של הצופה) כיוון שזוהי עמדת הכבוד והסמכות.
על כן כאשר הדגל מוצג לצידו של נואם באולם והוא יונח לימינו של הנואם.
כאשר הדגל מונף על מוט בצורה אנכית, יש לדאוג כי הפס האדום יהיה לשמאלו של הצופה.
כאשר נושאים את הדגל במצעדים ובטקסים לצד דגל או דגלים אחרים, יש למקמו בצד ימין של הצעדה או לבדו לפני המרכז.
על הדגל ליצור ייחודיות בהסרת לוט מפסל או מונומנט אך לעולם לא ישמש כלוט עצמו.
את הדגל אין להטות כלפי אדם או חפץ כמחווה של כבוד.
דגלי רגימנט, דגלי ארגונים או דגלי מוסדות מוטים על מנת לציין מחוות כבוד.
כאשר מצבו של הדגל אינו מאפשר מנפה מכובדת יש להיפטר מהדגל באופן מכובד, האופן המועדף - באמצעות שרפה.
דגל דומיניקה אומץ ב-3 בנובמבר 1978 ועבר מספר שינויים קלים במהלך השנים.
בעיגול אדום במרכז הדגל מופיע תוכי מסוג אמזונה מלכותית (שחזהו וציצתו בצבע סגול, כך שדגל זה הוא אחד משלושת הדגלים היחידים שבהם יש צבע סגול, יחד עם דגל ניקרגואה ודגל אל סלוודור) המוקף בעשרה כוכבים ירוקים (המסמלים את עשרת המחוזות של האי).
מן המרכז יוצאים ארבעה פסים, שלכל אחד מהם שלושה צבעים (צהוב, שחור ולבן) לכל אחד מן הכיוונים האופקיים והאנכיים.
בגרסה המקורית התוכי פנה ימינה (שונה בשנת 1988).
כמו כן, סדר הפסים שונה (בשנת 1981).
דגל גרנדה אומץ בשנת 1974.
שבעת הכוכבים שבדגל מסמלים את שבעת מחוזות המדינה.
הכוכב באמצע הדגל, המוקף עיגול אדום מסמל את מחוז סנט ג'ורג' - בו נמצאת בירת המדינה סנט ג'ורג'ס.
בצידו השמאלי של הדגל מופיע אגוז מוסקט - אחד המוצרים העיקריים של האי.
סמל זה מסמל את כינוייה ההיסטורי של גרנדה "אי התבלינים".
צבעי הדגל: אדום, זהב וירוק מסמלים את הקשר של האי לאפריקה שכן הם נחשבים כצבעים הכלל-אפריקאיים.
יחס ממדי הנס האזרחי שונה מיחס ממדי דגל הלאום (1:2 לעומת 3:5 בהתאמה).
הנס הימי מבוסס על הנס הלבן הבריטי כאשר דגל הלאום של גרנדה נמצא בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל).
דגל גרינלנד עוצב על ידי תושב האי, ת'ו כריסטיאנסן (Thue Christiansen).