tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפלוגה מכילה מפקדה ושלוש מחלקות סיור, המצוידים ברכבי HMMWV עם מקלעי M2 בראונינג.
פלוגה B הייתה אחראית על הכשרת החיילים וקורסים שונים.
ב-19 במאי 2011, בוצע ארגון מחדש של הפלוגה שנקראת כיום Service de Reconversion, וייעודה הוא להכין מתנדבים לחזרה לחיים האזרחיים.
השירות כולל השתתפות בבית הספר הצבאי, על מנת להגיע לשם על החייל להשלים לפחות 18 חודשים בשירות פעיל.
פלוגה C היא פלוגה הפיקוד וההדרכה של צבא לוקסמבורג היא יחידת ההכשרה הראשית של הצבא, והיא מכשירה בתחומים הבאים:
הפלוגה גם אחראית על יחידת העלית של הספורט בצבא.
מדובר בעיקר בספורטאים מצטיינים שהתגייסו לצבא.
פלוגה D היא פלוגת הרובאים השנייה.
היא זהה לפלוגה A במבנה שלה.
צבא נשות השלום היה תנועת נשים אוסטרלית אנטי-מלחמתית וסוציאליסטית, שנוסדה במלבורן, אוסטרליה בשנת 1915. התנועה ביקשה לאחד נשים, ללא קשר לאמונתן הדתית או הפוליטית, ולהניע אותן לפעולה נגד מיליטריזם.
סניפים אוטונומיים של צבא נשות השלום הוקמו גם בערים נוספות באוסטרליה, סידני ובריסביין.
צבא נשות השלום הוקם במלבורן שבויקטוריה, אוסטרליה, ב-8 ביולי 1915, במהלך פגישה של אגודת נשים בראשות וידה גולדשטיין, סופרג'יסטית ופציפיסטית.
המוטו של התנועה היה "אנחנו נלחמות נגד המלחמה" ("We war against war") והדגל שלהן היה צבעי התנועה הסופרג'יסטית – סגול (כבוד), ירוק (תקווה) ולבן (טוהר).
התנועה התנגדה למלחמה וגיוס חובה וטענה שממשלות צריכות לקבל מנדט מן האזרחים באמצעות משאל עם, לפני יציאה למלחמה.
התנועה ארגנה אירועים ציבוריים סדירים בהם גייסה חברות חדשות.
פעילויות נוספות כללו הפגנות ומשלוח עצומות לחברי פרלמנט.
חברות חדשות נדרשו לחתום על התחייבות שהן מקבלות על עצמן את עקרונות הפעולה של צבא נשות השלום:
"אני מאמינה כי המלחמה היא ביזוי של מוסד האמהות, עקרות כלכלית ופשע נגד האנושות והאנושיות.
לכן אני, מתחייבת לשירות פעיל למען השלום על ידי התנגדות פעילה לגיוס חובה, אימונים צבאיים וכל צורה של מיליטריזם.
יתר על כן, אני מתחייבת להתמודד ללא מורא עם ביקורת שלילית, מלשנות, ורדיפה אחר אמונתי כי האהבה וצדק לבדם יביאו שלום לעולם." (חוברת לחברות חדשות בצבא הנשים לשלום, סניף קווינסלנד)
הסניף של צבא נשות השלום בקווינסלנד הוקם ב-16 בנובמבר 1915. למפגש הגיעו נשים מהסניף במלבורן לשאת דברים, ונבחרו בעלות תפקידים בסניף המקומי.
במהלך המפגש עותקים של השיר חולקו והוא הושר על ידי המשתתפות, אך לא בוצעו מעצרים של המשתתפות.
צבא פקיסטן הוא הזרוע היבשתית והמרכיב הגדול ביותר של הכוחות המזוינים של פקיסטן.
נשיא פקיסטן משמש כמפקד העליון של הצבא, ואילו רמטכ"ל צבא פקיסטן, בדרך כלל גנרל בדרגת ארבעה כוכבים, מפקד על הצבא בפועל.
הצבא הוקם באוגוסט 1947 לאחר חלוקת הודו.
על פי נתונים שפורסמו על ידי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) בשנת 2024, בצבא פקיסטן משרתים כ-560,000 חיילים בשירות פעיל, הנתמכים על ידי המילואים של צבא פקיסטן, המשמר הלאומי של פקיסטן וכוחות חמושים אזרחיים.
על פי חוקת פקיסטן, אזרחים פקיסטנים יכולים להתגייס לשירות צבאי מרצון מגיל 16, אך אינם יכולים להשתתף בלחימה לפני גיל 18.
המטרה העיקרית והמשימה החוקתית של צבא פקיסטן היא להבטיח את הביטחון הלאומי ואת האחדות הלאומית של פקיסטן על ידי הגנה מפני תוקפנות חיצונית או איום מלחמה.
הצבא יכול גם להיקרא על ידי ממשלת פקיסטן להתמודד עם איומים פנימיים בתוך גבולות המדינה.
במהלך אסונות או מצבי חירום לאומיים ובינלאומיים, הצבא מבצע פעולות חילוץ הומניטריות בתוך המדינה והוא משתתף פעיל במשימות שמירת שלום של האומות המאוחדות.
הצבא מילא תפקיד משמעותי בחילוץ חיילים אמריקנים לכודים שביקשו סיוע מכוח תגובה מהירה במהלך מבצע נחש גותי בסומליה.
כוחות הצבא הפקיסטני היו נוכחים גם באופן משמעותי כחלק מקואליציה של האו"ם ונאט"ו במהלך מלחמת בוסניה ומלחמות יוגוסלביה.
מבצעים צבאיים בולטים נוספים במהלך המלחמה העולמית בטרור במאה ה-21 כללו: זרב-א-אזב, סופת רעמים וראה-א-ניג'אט.
כמו גם הוא משתתף בכוח שמירת השלום של ארגון האומות המאוחדות והיה בעל תפקיד מרכזי בהצלת חייהם של חיילים אמריקאים שנלכדו בסומליה ב-1993 ובמלחמת בוסניה בין השנים 1992 עד 1995.
בניגוד למנדט החוקתי שלו, הצבא הפקיסטני הפיל מספר פעמים ממשלות נבחרות, תוך חריגה מהמנדט החוקתי המוגן שלו לפעול "בסיוע לממשלות אזרחיות פדרליות כאשר נדרש לכך".
הצבא היה מעורב באכיפת משטר צבאי נגד הממשל הפדרלי, בטענה לשיקום הסדר והחוק במדינה, תוך פיזור האספה הלאומית והפרלמנט במספר הזדמנויות בעשורים האחרונים – תוך שמירה על אינטרסים מסחריים, חוץ-מדיניים ופוליטיים רחבים במדינה.
פעולות אלה הובילו להאשמות כי הצבא פועל כמדינה בתוך מדינה.
על פי החוקה הפקיסטנית, תפקיד הצבא הוא להגן על הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן מפני תוקפנות חיצונית או איום במלחמה.
כמו כן, לפעול גם נגד איומים מתוך המדינה.
הצבא הפקיסטני קם מחטיבת הצבא ההודי הבריטי שחדל להתקיים כתוצאה מחלוקת הודו שהביאה ליצירתה של פקיסטן ב-14 באוגוסט 1947. אפילו לפני החלוקה התקיימה, היו תוכניות לקראת חלוקת הצבא ההודי הבריטי בחלקים שונים המבוססים על ההשפעה הדתית והאתנית על שטחי הודו.
ב-30 ביוני 1947 החלה מחלקת המלחמה של ממשלת בריטניה בהודו לתכנן את חלוקתם של 400,000 חיילי הצבא ההודי הבריטי, רק שבועות אחדים לפני חלוקת הודו שהביאה לאלימות דתית ברחבי הודו.
חטיבה גדולה של הצבא הייתה תחת פיקוחו של סר צ'נדולאל מדבלל טריוודי, עובד מדינה הודי בממשלת בריטניה, שהשפיע על כך ש-260,000 חיילים יועברו להרכיב את הצבא ההודי, בעוד שארית החיילים ירכיבו את הצבא הפקיסטני.
פקיסטן קיבלה שישה משוריינים, שמונה תותחים ושמונה גדודים של חיל הרגלים בהשוואה לשנים-עשר המשוריינים, ארבעים תותחים ואחד-עשר גדודי חי"ר שהגיעו להודו.
בסך הכל, גודלו של הצבא החדש היה כ-150,000 חיילים.
מחשש כי הודו תשלט על כל קשמיר, סיירים וקבוצות שבטיות נכנסו לקשמיר על מנת להתנגד להמהרג'ה של קשמיר 1947. בתגובה לכך, המהרג'ה נענה להודו.
הכוחות המזוינים ההודים הועברו לאחר מכן לקשמיר.
דבר זה הוביל למלחמת הודו-פקיסטן ב-1947. יחידות צבאיות סדירות הצטרפו לפלישה מאוחר יותר, אך נעצרו לאחר סירובו של ראש המטה הכללי, הקצין הבריטי פרנק מסרווי, לציית לפקודותיו של מנהיג פקיסטן, מחמד עלי ג'ינה, להכניס כוחות צבאיים לקשמיר.
הפסקת האש באה בעקבות התערבות האו"ם.
מאוחר יותר, במהלך שנות החמישים, קיבל הצבא הפקיסטני סכומי סיוע כלכלי וצבאי גדולים מארצות הברית ובריטניה לאחר שחתם על שתי אמנות הגנה הדדיות שהובילו להקמת ארגון האמנה המרכזי (CENTO) ואמנת דרום מזרח אסיה (SEATO) ב-1954. סיוע זה הרחיב מאוד את הצבא הפקיסטני מתחילתו הצנועה.
הצבא הפקיסטני השתלט על השלטון בפעם הראשונה כאשר הגנרל איוב ח'אן עלה לשלטון בשנת 1958 בהפיכה לא-אלימה.
הוא הקים את "ליגת המוסלמים", שכללה את זולפיקאר עלי בהוטו, לימים ראש ממשלת פקיסטן הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
המתיחות עם הודו התלקחה בשנות השישים והמלחמה החלה לאחר כישלון מבצע גיברלטר ב-5 באוגוסט 1965. בליל ה-6 בספטמבר 1965 פתח הצבא ההודי חזית מלחמתית לעבר מחוז פנג'אב בפקיסטן.
הצבא ההודי כמעט הגיע לעיר הפקיסטנית לאהור.
הצבא ההודי כבש 360 עד 500 קמ"ר בפאתי לאהור.
הכוחות ההודים עצרו את התקפתם על לאהור לאחר שהגיעו לכפר בורקי.
הרציונל לכך היה שבקרוב ייחתם הסכם הפסקת אש, לאהור, ככל הנראה, ולאהור תוחזר לשולחן המו"מ על הפסקת האש.
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר בהפסקת אש בסיוע האומות המאוחדות, ובעקבותיה באה אמנת טשקנט.
על פי המחקר של ספריית הקונגרס המדינה שנערך על ידי חטיבת המחקר הפדרלית של ארצות הברית:
המלחמה לא הייתה חד משמעית מבחינה צבאית.
בכל צד היו אסירים ושטח כלשהו השייכים לשני.
האבידות היו כבדות יחסית - בצד הפקיסטני, עשרים מטוסים, 200 טנקים ו-3,800 חיילים.
צבא פקיסטן היה מסוגל לעמוד בלחץ ההודי, אך המשך הלחימה היה מוביל להפסדים נוספים ולמפלה סופית של פקיסטן.
רוב הפקיסטנים, שנולדו מתוך אמונה ביכולתם הצבאית, סירבו לקבל את האפשרות של התבוסה הצבאית של ארצם על ידי "הודו ההינדית", והם מיהרו להאשים את איוב ח'אן וממשלתו בכישלונם בהשגת מטרותיהם הצבאיות.
בזמן ההכרזה על הפסקת האש, לפי מקורות נייטרליים, היו להודים כ-3,000 נפגעים לעומת 3,800 הרוגים פקיסטנים.
פקיסטן איבדה בין 200–300 טנקים במהלך הסכסוך והודו איבדה כ-150–190 טנקים.
עם זאת, רוב ההערכות הנייטרליות מסכימות כי הודו הייתה על העליונה כאשר הוכרזה הפסקת האש.
בסוף המלחמה היה בידי הצבא ההודי 1,920 קמ"ר של השטח הפקיסטני, והצבא הפקיסטני החזיק 550 קמ"ר בשטח ההודי.
ההתקממות נגד איוב ח'אן בין השנים 1968 עד 1969 גרמה לו לוותר על השלטון, לטובת הגנרל יחיא ח'אן, שהשתלט על השלטון ב-1969.
בתקופת שלטונו של יחיא ח'אן מחו תושבי פקיסטן המזרחית על הפערים הפוליטיים והכלכליים ביניהם לבין תושבי מערב פקיסטן.
המזרח-פקיסטנים דרשו עצמאות למזרח פקיסטן, למרות התנגדות ממשלת פקיסטן.
רצח העם החל כאשר ב-22 בפברואר 1971 יחיא ח'אן הורה לגנרלים שלו להרוג כ-3 מיליון מאזרחי המדינה.
הגנרל טיקה ח'אן מונה למושל מזרח בנגל והכריז על כוונתו לחסל כ-4 מיליון אזרחים תוך 48 שעות.
ההרג הממשי החל ב-21 במרץ 1971, במבצע שכונה "מבצע זרקור".
הצבא הפקיסטני החל במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים.
פעילות הצבא בערים גרמה למותם של אלפים נוספים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל הכפר, ועוד כ-10 מיליון שברחו להודו.
הפעולה עוררה גלי התנגדות בקרב הצבא, אולם מעשי הרצח נמשכו.
ב-14 במאי שלח הקונסול האמריקאי ארצ'ר בלאד מברק לוושינגטון בדבר "הטבח בהינדים" ובו פירט כי: "הדפוס הקבוע של פעולות הצבא הוא להכניס חיילים לכפרים, לתשאל את האזרחים היכן חיים ההינדים ולהוציא להורג את הזכרים".
בלאד העריך מחיר דמים של אלפים בשבעת השבועות מאז 25 במרץ.
ב-19 במאי הוא העביר מברק נוסף ודווח ש"קצין מערב-פקיסטני צעיר (טייס קרב בתפקידו) הודה שהצבא הוא המבצע את ההרג השיטתי בהינדים".
הקצין טען כי הטבח הוא "מלחמת ג'יהאד", וכי "ההינדים הם אויבים וצריך לטהר את מזרח פקיסטן".
בלאד דיווח גם שבשיחות נוספות עם חיילים פקיסטניים הם ציינו כי הגיעו למזרח בנגל "להרוג הינדים".
רצח ואונס המוני נמשכו לאורך שנת 1971. רק לקראת סוף השנה פלשה הודו למזרח בנגל כדי להפסיק את הטבח ולתמוך במחתרת הבנגלית.
בשבוע שלפני הפלישה, ביצע הצבא הפקיסטני מבצע חיסול אחרון, בו שרפו כפרים, ורצחו אינטלקטואלים.
במבצע אחרון זה נרצחו עוד כ-300,000 איש.
מספר הקורבנות המוערך בכל תקופת רצח העם במזרח בנגל הוא כשלושה מיליון איש.
ב-20 בדצמבר 1971, לנוכח בידודו המוחלט בשלטון, נאלץ יחיא ח'אן להעביר את השלטון לידי זולפיקאר עלי בהוטו, שמוּנה לנשיא המדינה, המפקד העליון של הצבא וכן הממונה האזרחי הראשון על קיום המשטר הצבאי.
במלחמת יום הכיפורים שירתו טייסים פקיסטנים במיליציות ערביות במלחמתן נגד ישראל.
ב-1977 נערכה הפיכה בפקיסטן בהנהגתו של הגנרל מוחמד זיא אל-חאק והממשלה הופלה.
זה הוביל לתלייה של בהוטו לאחר שנידון למוות והואשם בקנוניה שהובילה לרצח יריב פוליטי.
זיא-אל-חאק חזר בו מהבטחתו לקיים בחירות בתוך 90 יום, וכיהן כדיקטטור צבאי עד מותו בהתרסקות מטוס ב-1988.
במהלך מלחמת המפרץ, הצבא הפקיסטני תרם כוחות להגנה על ערב הסעודית מפני התקפה אפשרית של עיראק.
חטיבת ההגנה האווירית של "153 SP", שנפרסה בטאבוק, סיפקה הגנה מסביב לשעון על כוחות הביטחון הסעודיים באזור.
פקיסטן שלחה כוחות שלום של האו"ם ליוגוסלביה לשעבר במהלך המלחמות היוגוסלביות.
במהלך המלחמה, פקיסטן תמכה בבוסניה תוך מתן תמיכה טכנית וצבאית.
כ-90,000 פקיסטנים נסעו לבוסניה במהלך המלחמות היוגוסלביות והם היוו כ-20% מכוח ההתנדבות.
המודיעין הבין-לאומי הפקיסטני (ISI) ניהל לכאורה תוכנית מודיעין צבאית פעילה במהלך מלחמת בוסניה שנערכה בין השנים 1992 עד 1995. התוכנית חילקה וריכזה את אספקת הנשק השיטתית לקבוצות שונות של מוג'אהדין במהלך המלחמה.
לפי ההיסטוריות הבריטי מארק קרטיס ארגון ה-ISI הבוסני אורגן בסיוע כספי של ערב הסעודית.
למרות אמברגו הנשק של האו"ם על בוסניה, נטען מאוחר יותר כי ה-ISI העביר מטוסים נגד טנקים וטילים למוג'אהדין הבוסניים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, הצטרפה פקיסטן למלחמה בהנהגתה של ארצות הברית בטרור וסייעה לכוחות המזוינים של ארצות הברית ופרסה 72,000 חיילים לאורך הגבול המערבי של פקיסטן כדי ללכוד או להרוג פעילי טליבאן ואל-קאעדה חמושים אשר נמלטו מאפגניסטן.
בחזית הצפון מערבית, פקיסטן בתחילה חילקה את כוחותיה בבסיסים צבאיים ונמלים באזורי השבטים.
במאי 2004 פרצו עימותים בין הכוחות הפקיסטנים לבין אנשי אל-קאעידה ושאר חמושים שהצטרפו למורדים מקומיים ולכוחות תומכי הטליבאן.
ההתקפה לא הייתה מתואמת היטב והצבא נפגע קשה, בעוד שהתמיכה הציבורית בהתקפה התאדה במהירות.
לאחר שנתיים של סכסוך, הצבא הפקיסטני ניהל משא ומתן על הפסקת האש עם אנשי השבטים מהאזורים שבהם הם התחייבו לתפוס את אנשי אל-קאעידה, להפסיק את "הטליבאניזציה" של האזור ולהפסיק את ההתקפות באפגניסטן ובפקיסטן.
עם זאת, המיליטנטים לא החזיקו עד סוף המשא ומתן והחלו להתארגן מחדש ולבנות מחדש את כוחם משתי שנות העימות הקודמות.
לאחר שישה חודשים, הלחימה פרצה שוב ביולי 2007, כאשר הצבא הפקיסטני החליט להשתמש בכוח כדי לסיים את איום ה-"Lal Masjid".
לאחר שהפעולה הסתיימה, הטליבאן הפקיסטני הבטיח נקמה וביצע גל של פיגועים ובניהם פיגועי התאבדות שפרצו בכל רחבי צפון-מערב פקיסטן וערים פקיסטניות גדולות, כולל קראצ'י, במהלך 2007.
לאחר מכן הרחיבו המיליטנטים את בסיס המבצעים שלהם ועברו לעמק סוואט הסמוך, שם הטילו את חוקי השריעה.
הצבא הפקיסטני פתח במתקפה כדי לשחרר את עמק סוואט ב-2007, אך לא הצליח לפנות את המיליטנטים שנמלטו להרים.
לאחר מכן פתחו המיליטנטים בגל נוסף של פיגועי טרור בתוך פקיסטן.
ממשלת פקיסטן והצבא הפקיסטני ניסו הסכם שלום נוסף עם המיליטנטים בעמק סוואט ב-2008. למרות זאת, השתמש הטליבן הפקיסטני בעמק סואט כקרש קפיצה כדי לשגר התקפות נוספות לאזורים שכנים, והגיע עד 60 ק"מ (37 מייל) מאסלאמאבאד.
צבא מקצועי (נקרא גם: צבא התנדבותי או "צבא שכיר") הוא סוג מסוים של גיוס כוח אדם לצבא.
במודל זה, בניגוד למודל צבא העם, גיוס כוח האדם לצבא הוא אינו חובה, אלא התנדבותי ומרצון חופשי (ברוב המקרים) תמורת שכר ממשי.
יתרון מובהק של מודל צבא זה הוא הדרך האטרקטיבית של המדינה למשוך כוח אדם לצבא והיא דרך תשלום שכר גבוה והטבות שונות.
חסרון מובהק של מודל צבא זה הוא הקושי לגייס כמות גדולה מאד של חיילים איכותיים כאשר האיומים הביטחוניים הם גדולים.
מדינות רבות שבהן קיים מודל הצבא המקצועי שומרות לעצמן את הזכות לחדש את גיוס החובה במקרי חירום.
צבא הודו הוא צבא המתנדבים הגדול ביותר מבחינת כוח האדם ומכיל כמיליון ורבע חיילים בשירות סדיר, לצד מיליון משרתי מילואים.
לאחר פירוק ברית המועצות מדינות רבות במזרח אירופה, כמו רומניה, עברו למודל מקצועי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מדינות מערב אירופה, בהן בלגיה והולנד, נכנסו למודל של גיוס נרחב עקב הלקחים מהמלחמה והנופלים הרבים, אך לאחר בעשורים שלאחר מכן עברו מרבית מדינות המערב למודל של צבא התנדבותי.
בעשור השלישי של המאה ה-21 חל שינוי מגמה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וחלק ממדינות מערב אירופה החלט לשקול ואף ליישם את חידוש גיוס החובה.
קריאות להחלת מודל צבא מקצועי בישראל
חוק שירות ביטחון, שנחקק לאחר הקמת המדינה, ב-1949, ועודכן מאז מספר פעמים, מסמיך את צה"ל לגייס כל אזרח או תושב קבע בגילאים הקבועים בחוק ולתקופה הקבועה בו.
החוק מחיל למעשה גיוס חובה על כל הגברים והנשים שמלאו להם 18 או יותר ולא קיבלו פטור מגיוס מחמת גיל או מסיבות אחרות.
עם הגידול בכוח האדם של צה"ל והספקות לגבי אופן ניצולו, וכן עקב המחלוקות על השוויון בנטל, נשמעו בישראל קולות התומכים בביטול גיוס החובה ובהתאם לכך החלפת מודל צבא העם במודל הצבא המקצועי.
מפלגות שונות כמו יהדות התורה וזהות תומכות בהקמת צבא מקצועי.
בדעה זו הביעו תמיכה בעבר גם חברי הכנסת מוסי רז, יהודה גליק, דוד ביטן, ועוד.
הרמטכ"ל דן שומרון אמר בראיון למעריב ב-1987 כי צריך להקטין את הצבא ו"צבא גדול בשבילנו הוא כיום כמו גבינה שווייצרית, יותר חורים מגבינה".
לאחר שהתמנה אהוד ברק לרמטכ"ל ב-1991 יוחסה לו האמירה כי דרוש לנו "צבא קטן וחכם", אך יש שהכחישו את הדברים.
העיתונאי עמנואל רוזן טען כי בני גנץ אמר לו בעודו סגן הרמטכ"ל כי "הגיע הזמן לצבא מקצועי".
בראיון לעיתון יום ליום ב-2018 אמר גנץ שאינו שולל את הפיכת הצבא למקצועי.
בשנים האחרונות נערכו מספר סקרים בנושא שהעלו כי רוב הציבור בישראל תומך בהפיכת צה"ל לצבא מקצועי, זאת בניגוד לעבר שמרבית הציבור התנגד לכך.
ב-2019 הוקמה עמותת "צבא מקצועי מיקוד" שמטרתה לקדם את מודל הצבא המקצועי בישראל.
מדינות הנוהגות במודל הצבא המקצועי
צבא מקדוניה הצפונית (במקדונית: Армија на Република Северна Македонија; בראשי תיבות: АРCМ) הוא הצבא האחראי על הגנת הריבונות ושלמותה הטריטוריאלית של מקדוניה הצפונית.
החל מ-2005, זהו כוח הגנה מקצועי לחלוטין התואם לתקני נאט"ו.
ב-27 במרץ 2020, מקדוניה הצפונית התקבלה כחברה בנאט"ו.
על הצבא מפקד הרמטכ"ל הכפוף לשר הביטחון.
הפיקוד נעשה באמצעות פיקוד המבצעים המשולב.
חטיבת חיל הרגלים הממוכנת משתמש כזרוע היבשה והכוח העיקרי של הצבא והיא מורכבת מכוח תגובה מהירה וכוחות מילואים.
כוחות התגובה המהירה הם הכוח הפעיל בזמן שיגרה וכוחות המילואים משמשים ככוח הלוחם בזמן חירום.
החטיבה כוללת: 4 גדוד חי"ר ממוכן, גדוד ארטילריה, גדוד שריון, גדוד הנדסה קרבית, יחידת קשר ויחידה להגנה מפני חומרים ונשק לא קונבנציונליים.
הציוד כולל, בין היתר: כ-30 טנקים, כ-130 קני ארטילריה נייחים וניידים, כעשרה כלי ארטילריה רקטיים.
תפקידו של חיל האוויר הוא לתמוך בכוחות היבשה וכן בעת שיגרה לספק ביטחון שוטף לשטח האווירי של צפון מקדוניה.
החיל מחולק לשתי יחידות עיקריות: מערך התעופה ומערך ההגנה האווירית.
החיל מחזיק כעשרה כלי טיס בעלי כנף קבועה ומספר דומה של כנף סובבת, כחמישה מסוקי קרב.
מספר קטן ולא ידוע של כלי שיט הפועלים באגמים ובנהרות, בקרבת הגבול.
רגימנט המבצעים המיוחדים כפוף ישירות לפיקוד המבצעים המשולב.
פיקוד התמיכה הלוגיסטית אחראי על: תעבורה, תחזוקה ותיקונים, תשתיות ותמיכה לכלל הצבא.
היחידה להכשרה וארגון תורת לחימה: האחראית לאימון וארגון של כלל הכוח ויחידות בצבא בסדיר, בקבע ובמילואים, ובפרט כדי להתאים את הכוחות לסטנדרטים של נאט"ו.
משמר הכבוד, חינוך וחברה צבאית, שלישות.
רוב ציוד שבו משתמש הצבא מקורו בצבאות יוגוסלביה והגוש המזרחי לשעבר ורק מקצתו נרכש ממדינות המערב, בין היתר גם כדי להתאים לסטנדרטים הנהוגים בנאט"ו.
סיוע למשימות מחוץ למקדוניה הצפונית
בין השנים 2002–2015 השתתפו כ-3,000 אנשי צבא במשימות שמירת השלום באפגניסטן, במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי (ISAF), בתפקידים ובמשימות שונות.
בין השנים 2003–2008 השתתפו כ-500 לוחמים (לסירוגין) במלחמת עיראק, לצד חיילי ארצות הברית
החל מ-2020, קצינים מצבא צפון מקדוניה משתתפים במשימות הדרכה ברפובליקה המרכז-אפריקאית, במסגרת הסיוע של האיחוד האירופאי ("EUTM CAR").
החל מ-2020 באוקטובר 2020, נשלחים אנשי צבא, במסגרת כוח KFOR של נאטו", כ"שומרי השלום" בקוסובו.
נכון לנובמבר 2024, צבא מקדוניה הצפונית נוטל חלק בכוח יוניפי"ל, בלבנון.
צבא מצרים מחזיק בסיני כוח צבאי לפחות כפול מאשר שהותר לה בהסכם השלום בין ישראל למצרים, כאשר טענת הרמטכ"ל שלו מ-2018 היא שישנם 44,630 חיילי מצרים בחצי האי.
הערכות אחרות קובעות מספרים גבוהים בהרבה של חיילים ויכולות לטפס גם ל-66,000 חיילים.
מצרים פורסת בסיני גם אמצעי לחימה וכלי נשק, אשר רק חלקם אושרו על ידי ישראל בהתאם להסכם השלום, ובהם טנקים, כלי רכב משוריינים וכלי ארטילריה.
הצבא המצרי בונה בסיני בסיסים צבאיים, ביניהם מטה פיקודי לשתי ארמיות, שלושה שדות תעופה צבאיים, שלושה נמלים צבאיים וכמות גדולה של תשתיות צבאיות אחרות.
חלק גדול מהכוח הצבאי המצרי בסיני מוחזק אחרי שממשלת ישראל נתנה אישור להצבתו, בהתאם להסכם השלום בין ישראל למצרים, שנחתם ב-1979.
הסכם השלום בין ישראל למצרים, שנחתם ב-1979, קובע את קו הגבול בין המדינות בקו עקבה–רפיח, מורה על סיום מצב המלחמה ביניהן, ועל פירוז אזור הגבול ודילול כוחות צבא מצרים בסיני.
בנוסף מורה ההסכם על הקמת כוח צבאי רב-לאומי שיפקח על ביצוע ההסכם בסיני.
ההסכם מחלק את חצי האי סיני מבחינה צבאית לשלושה חלקים:
אזור A – שטח ברוחב של 50 קילומטרים, ממצרים ומפרץ סואץ, המשתרע עד ימת ברדוויל ונח"ל ים, דרך רפידים ועד אופירה בדרום.
באזור זה הותרה נוכחות צבאית מצרית של עד אוגדה ממוכנת אחת, המכילה עד 22,000 חיילים, 230 טנקים ו-480 כלי רכב משוריינים.
לאוגדה זו הותר להחזיק רק ב"מתקנים צבאיים וביצורי שדה" הנדרשים לתפקודה.
אזור B – בין שטח A לקרבת הגבול עם ישראל ומפרץ אילת, מרחק של כ-25 קילומטרים לכל האורך.
בשטח זה הותרה הנוכחות צבאית מצרית של עד 4 גדודים של משמר הגבול המצרי.
אזור C – השטח הצמוד לגבול עם ישראל ולמפרץ אילת במרחק של כ-25 קילומטרים ופחות.
אל שטח זה הותר למצרים להכניס את כוחות המשטרה שלה בלבד.
על פי הסכם השלום אסור למצרים לבנות בסיסים צבאיים הכוללים נמלי תעופה בסיני.
על פי דיווחים מ-2017, צבא מצרים החזיק בסיני באותה תקופה 41 גדודים, המונים 20 אלף עד 25 אלף חיילים.
ב-2018 אמר רמטכ"ל מצרים מוחמד פאריד כי 88 גדודים של צבא מצרים מוצבים בסיני, בהם 24,630 חיילים הלוקחים חלק במלחמה בטרור בצפון סיני, וכ-20,000 חיילים שאינם לוקחים חלק במלחמה, ומוצבים במקומות אחרים בחצי האי.
להערכת החוקר העצמאי אלי דקל, סדר הכוחות המצרי בסיני גדול פי שלושה מהסכום המותר, כאשר כמעט שני שלישים מהחיילים המצריים פועלים באזורים B ו-C, הסמוכים לגבול עם ישראל.
על פי הערכה זו, מצרים מחזיקה בסיני כ-66,000 חיילים בלפחות 170 גדודים.
ברשות החיילים המצריים המוצבים בסיני נמצאים כלי ארטילריה וכלי רכב האסורים על פי ההסכם, בהם לפחות 200 טנקים באזור A מעבר ל-230 הטנקים שהותרו בראשית הסכם השלום, כאשר חלקם נמצאים באזור C, הצמוד לגבול עם ישראל.
ב השתתפו מעל 800 כלי רכב צבאיים, מעל 355 כלי טיס בהם כ-230 המוצבים בסיני, 15 גדודים של כוחות ההגנה האווירית בהם 3,100 לוחמים.
צבא מצרים בונה בסיסים צבאיים בסיני בלי הסכמה ישראלית, תוך הפרה של הסכם השלום.
להלן חלק מההפרות המצריות של ההסכם שנעשות ללא אישורה של ישראל:
הצבא המצרי בונה שלושה בסיסים צבאיים הכוללים נמלי תעופה צבאיים בסיני, למרות שעל פי ההסכם אסור לו לבנות אף לא אחד.
אחד הבסיסים נמצא באל-עריש, סמוך לנמל התעופה הבין-לאומי אל-עריש, כ-44 קילומטרים מהגבול עם ישראל.
בסיס אחר, בסיס מליז, נמצא באזור B, במקומו של בסיס רפידים לשעבר, והוא כולל בונקרים של תחמושת, אחסון דלק תת-קרקעי, ושמונה מקלטים למטוסים, המסוגלים לשרת חצי טייסת של מטוסי F-16 של חיל האוויר המצרי.
מצרים בנתה בהר אום חשיבה מטות פיקוד עבור הארמיות השנייה והשלישית, נוסף על פיקוד מאוחד.
בתחום הפיקוד מתגוררים אלפי מצרים, שאחראים על תחזוקתו.
שהותם שם מבהירה כי אין מדובר רק במטה פיקוד עבור ארמייה, אלא בקנה מידה גדול יותר, של פיקוד על מספר ארמיות נוספות.
נוסף על המטות, מצרים מחזיקה במתחם בונקר בעומק של 89 מטרים ובסיס תעופה.
בבסיס מעל 200 מבנים, והוא החל להבנות ב-2016.
מצרים בנתה שלושה מתקנים צבאיים ימיים בסיני: בפורט סעיד (אזור A), באזור שארם א-שייח' (אזור C) ובאזור אל-עריש (אזור C).
אחת מההפרות של הסכם הקלות ביותר של הסכם השלום היא בנייתו של מחנה קבע שיכיל את מפקדת גדוד 101 של מצרים באל-עריש, מרחק של כ-44 קילומטרים מהגבול עם ישראל.
להלן סיכום כמות התשתיות הצבאיות בסיני:
מפקדה על ארמיות – אחת בסיני, בסיס הארמיות בסיני.
מאגרי דלק – מצרים מחזיקה בסיני כ-485 קוב דלק צבאי באזור סיני, מתוכם 185 קוב בסיני והשאר באזור תעלת סואץ.
מוצבי מכ"ם – למצרים שלושה מוצבי מכ"ם בסיני.
מנהרות – מצרים מחזיקה ב-77 מנהרות לנשק אסטרטגי בסיני ובאזור התעלה.
מחסני תחמושת ואמל"ח – 840 בונקרים ששטחם הוא כ-69,600 מטר רבוע.
כמות זו מסוגלת לספק תחמושת לכ-5 אוגדות בסיני ללא הכנסת תחמושת נוספת ממצרים עצמה.
שדות תעופה צבאיים – שלושה בסיני.
נמלים צבאיים – שלושה בסיני.
בסיסים למסגרות גדודיות – כ-180 בסיסים בסיני.
אוטוסטרדות – מצרים בנתה בצפון סיני חמש אוטוסטרדות לכיוון ישראל.
חלק מהבונקרים המצריים בסיני עמידים בפני הפצצות של חיל האוויר הישראלי.
אותם בונקרים, האסורים על פי הסכם השלום בין המדינות, לא נועדו ל, שכן למחבלים בסיני אין את היכולת להפציץ תת-קרקע בכלל.
מכך משתמע שאותם בונקרים משמשים לעניינים אחרים.
מאז 2004 הגדילה מצרים את מספר המעברים הצבאיים המאפשרים את צליחת תעלת סואץ משישה ל-58.
בין האפשרויות החדשות של צבא מצרים לצלוח את התעלה ניתן למצוא 17 בסיסי גשר מסוג יוניפלוט המוכנים לפריקת גשרים גדולים בתוך כשעה, ו-6 מנהרות מתחת לתעלה, בהם 2 בפורט סעיד, 2 באסמאעיליה, ו-2 בסואץ, כולם למעט האחרונה נבנו ב-2019 עד 2021. רוב האפשרויות האחרות לצליחת התעלה הם גשרים צפים.
המערכות באזור התעלה ובסיני עצמה מאפשרות לצבא מצרים לשנע שלוש עד חמש אוגדות לגבול ישראל בתוך פחות מיממה.
באזור התעלה, משני צדדיה, מחזיקה מצרים בכמות גדולה של בסיסים צבאיים, תשתיות צבא, ביניהם מנהרות תחמושת, ואמצעי לחימה.
בטרם בוצעה תוכנית ההתנתקות התירה ישראל, כחלק מהסכם עם מצרים, לפרוס כוחות של צבא מצרים בפתחת רפיח, הצמודה לגבול מצרים–רצועת עזה, במטרה להחליף את ציר פילדלפי, שננטש במסגרת התוכנית.
מאז התירה ישראל למצרים להזרים לשטח עוד ועוד כוחות, בהסכמים שונים.
בפתחת רפיח נמצאים כוחות של צבא מצרים, ביניהם טנקים.
ביוני 2023 נצפו 80 טנקים באל-עריש.
מתחת לציר פילדלפי, נחפרו עשרות מנהרות הברחה והועברו בהם אמצעי לחימה רבים.
כחלק מקמפיין ההשפעה הקטרי בישראל, נטען כי יכול להיות שמצרים העלימה עין באופן מכוון מהברחות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חיזקה מצרים את כוחותיה הצבאיים לאורך גבולה עם רצועת עזה, כאשר ב-18 בדצמבר 2023 נצפו 30 טנקים במרחק שישה קילומטרים ממעבר רפיח.
בצילומים שפרסם צבא מצרים ניתן לראות טנקים שלו על קו הגבול.
גורמים במצרים איימו במהלך המלחמה באופן מפורש על ישראל שאם פליטים עזתים יעברו מרצועת עזה לסיני, יושהה הסכם השלום בין שתי המדינות.
איום מצרי נוסף שהגיע בהמשך המלחמה קבע שהסכם השלום בין שתי המדינות יושהה אם צה"ל יכנס צבאית לציר פילדלפי שברצועת עזה.
בסרט של דובר צבא מצרים נאמר כי הם מתכוננים למצב בו ישראל תכבוש את הציר.
בסופו של דבר נכנס צה"ל צבאית לציר ואף כבש אותו, אך ההסכם לא הושהה.
במהלך השנים ישראל אישרה למצרים להכניס כוחות צבאיים לסיני.
מאז חתימת הסכם השלום ביקשה מצרים מישראל מאות אישורים להכנסת כוחות צבא גדולים יותר מהמותר לה לסיני.
על פי פרסומים, ישראל אישרה בכל פעם מחדש את בקשות מצרים.
בנוסף, ישראל רואה ב, שניתן לה בעקבות המצב הקשה של כלכלת מצרים, מנוף לחץ שימנע ממצרים לפתוח במתקפה כנגד ישראל.
ישנו חשש שהיחסים בין ישראל למצרים ידרדרו במפתיע, כמו שקרה לאחר המהפכה במצרים בשנת 2011, עת עלה לשלטון את הנשיא מוחמד מורסי, אנטי ישראלי מובהק.
מצרים ביקשה לשנות את סעיפי הפירוז של סיני בהסכם השלום בשנת 2021, ונשיאה א-סיסי דן בנושא עם ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט בביקורו בשארם א-שייח'.
עד 2007 בנו המצרים צבאית בעיקר באזור A, והתמקדו בעיקר בהגנה עם קו זה.
הביצורים וההתחמשות המצרית עברה את המותר לה על פי ההסכם כבר בתקופה זו.
טרם יציאת צבא הגנה לישראל מחבל עזה בתוכנית ההתנתקות, נחתם ב-1 בספטמבר 2005 הסכם בין ישראל למצרים, המתיר למצרים לפרוס גדוד משמר גבול ייעודי בצפון אזור C, בפתחת רפיח, הצמודה לרצועת עזה ולציר פילדלפי, בניגוד לכתוב בנספח הצבאי המקורי בין שתי המדינות.
מטרת כוח משמר הגבול היא להגדיל את היכולת המצרית לספק את תנאי הביטחון הנדרשים בגזרה, לרבות מניעת הברחות נשק ואמצעי לחימה, מניעת הסתננות ממצרים לרצועה וממנה לסיני, ומניעת פעולות טרור נגד כוחות צה"ל.
במהלך המהפכה במצרים של שנת 2011 אישרה ישראל למצרים להכניס כאלף חיילים לאזור שארם א-שייח', במטרה לדכא מהומות.
במאי אותה שנה אישרה ישראל הכנסה של לפחות 2,000 חיילים מצרים לפתחת רפיח, הצמודה לגבול עם ישראל, יחד עם טנקים ונגמ"שים.
מאז 2011 מנהלת מצרים , במהלכה אישרה ישראל הרחבה משמעותית של הנוכחות הצבאית המצרית, בניגוד למגבלות הסכם השלום.
עם פתיחת הלחימה במבצע נשר הוכנסו לסיני, באישור ישראל, אלפי חיילים מצרים לצד טנקים, מסוקי קרב, רכבים משוריינים וכוחות ימיים, וכן תוגברה הפעילות המצרית בציר פילדלפי.
בשנים שלאחר מכן, ובעיקר ב־2012–2013, הרחיבה מצרים את פריסת כוחותיה בסיני ללא תיאום מלא עם ישראל, ולעיתים התיאום נעשה בדיעבד בלבד.
באותן שנים נחשפו הפרות של ההסכם, כולל הכנסת טנקים, מטוסים ומסוקי קרב לאזור אל־עריש, ואף נוכחות של כ־3,000 חיילים מצרים סמוך לגבול עם ישראל, אזור שבו לא אמורה הייתה להיות נוכחות צבאית כלל.
למרות חריגות אלו, ישראל המשיכה לאשר הכנסת כוחות מצריים נוספים לסיני, לרבות ב־2015, כחלק מהמאבק המשותף בטרור.
במקביל, סייעה ישראל למצרים באופן ישיר, ובמהלך השנים ביצעה למעלה מ־100 תקיפות אוויריות בשטח סיני.
למרות סיום המלחמה בטרור בסיני המצרים הכניסו לסיני כוחות נוספים.
בפברואר 2023, נערך מסדר צבאי גדול של חיל ההנדסה המצרי, בהשתתפות נשיא מצרים א-סיסי.
540 הכלים הכבדים שהשתתפו במסדר הועברו לאחר מכן לסיני.
סגן אלוף אלי דקל, ראש ענף מחקר השטח באמ"ן בזמן מבצע שלום הגליל, טען כי מעשיו של צבא מצרים מוכיחים שהוא נערך למלחמה עם ישראל.
אולם, צבא מצרים נמצא רק בשתי הרצועות A, B, ולא ב־C, הקרובה לישראל.
כמו כן לפי מפקד חטיבת פארן, רבים מהסרטונים שהופצו ברשת על טורי טנקים בסיני הם חדשות כזב, הוצאו מהקשרם או אף זיופים מוחלטים.
צבאות עמים עתיקים בסהר הפורה הורכבו ככלל משני חילות עיקריים - רגלים ומרכבות.
לעיתים רחוקות חרג גודלו של צבא כזה מכמה עשרות אלפי לוחמים.
מספר המרכבות עמד על כמה אלפים לאימפריות גדולות.
הפרשים היו מועטים יחסית והופיעו רק לקראת ירידתן של התרבויות העתיקות בסהר הפורה.
תחילת האלף ה-4 - המחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס
לפי התאוריה המקובלת, התרבות השומרית היא התרבות הראשונה של האנושות.
בנוסף לכך, הם הראשונים שהשאירו אחריהם עדויות בכתב.
הטקטיקה השומרית הייתה פועל יוצא של ארגונם המדיני.
שומר נחלקה לכמה עשרות ערי-מדינה, עם כמה ערים דומיננטיות (דוגמת אור, ארך ועוד כמה).
כתוצאה מהחלוקה למדינות הקטנות, הצבאות היו קטנים יחסית ולא עלו על כמה מאות או לכל היותר אלפי לוחמים מכל צד.
לדוגמה בשנת 2400 לפנה"ס לערך העיר לַגַש, שהייתה עיר חשובה בתקופה הזאת, הייתה בעלת אוכלוסייה של כ-30,000 נפש הייתה בעלת צבא של 1,000 חיילים רגלים ו-20 מרכבות.
בדרך כלל החיילים היו אזרחי העיר ומספר שכירי החרב היה מועט.
רוב שכירי החרב באו מאזורים מחוץ לשומר ושימשו בתור חיל רגלים קל כמו קשתים.
מקור נוסף לחיילים קלי חימוש היה אזרחים דלי רכוש.
כתוצאה מהארגון הזה ומספר החיילים המועט היה צורך לשמור על חיי החיילים, ולכן כמעט כל החיילים היו מוגנים בשריון ומספר החיילים הקלים היה נמוך.
שריון החייל הרגלי כלל קסדה מארד, מגן גדול ולחלקם אף בגד מבד עבה עם פיסות מתכת תפורות עליו.
החיילים סודרו בגוש צפוף, המזכיר פלנקס יוונית.
הנשק העיקרי היו חניתות וחרבות ארד.
לא ברור מה הוא המבנה הארגוני של הפלנקס השומרי, אך מן הממצאים הארכאולוגיים ניתן להסיק שהפלנקס התחלק לפלוגות בנות 60–66 אנשים כל אחת עם עומק של 10 או 11 אנשים והחזית בעלת 6 אנשים.
המבנים היו ממושמעים מאוד והיוו כוח רציני למדי.
המרכבות היו מעטות יחסית ואיטיות מאוד.
מהניסויים שעשו עם מרכבות משוחזרות לפי התמונות המופיעות בחרסים המהירות המקסימלית לא עלתה על 20 קמ"ש בשטח מישורי.
במהירות זו פניות חדות היו בלתי אפשריות.
כלי הנשק העיקרי של חיל המרכבות היה חניתות ארוכות וכידוני הטלה.
הטקטיקה הייתה פריצה לתוך גוש הפלנקס במטרה למוטטו ולא ירי בקשתות בדומה למרכבה המצרית.
על כל מרכבה היו מספר לוחמים, ולפחות אחד השתמש בחנית ארוכה.
סך הכול מספר החיילים במרכבה יכול היה להגיע לארבעה - חמישה.
לא הצליחו לפענח אילו חיות היו רתומות למרכבות האלו, ברור רק שאלו לא היו סוסים, אלא בעל חיים הדומה לסוס.
סביר להניח שהחיות האלה נכחדו.
המרכבות היו מסורבלות מאוד ודמו יותר לעגלה גדולה מאשר למרכבה.
האסטרטגיה העיקרית הייתה השמדת תעלות השקיה וניסיון לכבוש את העיר השכנה.
היות שלכל הערים היו חומות חזקות ומלאכת המצור הייתה מאוד לא מפותחת, בדרך כלל לא הצליחו במשימה ולכל היותר הרסו כמה תעלות וגנבו כמה ראשי בקר.
מלחמות בקנה מידה גדול היו נדירות יחסית.
הצבא השומרי היה חזק למדי, אך לא גמיש בגלל הסתמכות היתר על החיילים הכבדים ולכן הובס בקלות רבה יחסית על ידי האכדים שפרסו קשתים רבים בשדה הקרב.
האכדים הם עם שמי, שפלש למסופוטמיה מאזור חצי האי ערב באלף השלישי לפנה"ס בראשותו של סרגון.
צבאו של סרגון היה קטן יחסית ולא עלה על חמשת או ששת אלפים לוחמים.
בניגוד לשומרים, האכדים לא היו מאורגנים ביחידות מדיניות קטנות, אלא היה להם שלטון ריכוזי חזק.
כתוצאה מכך, הצבא האכדי היה גדול יותר מהצבאות השומריים המפולגים.
לאכדים היו מעט מאוד (אם בכלל) חיילים כבדים ולא היו להם מרכבות כלל.
רב החיילים היו בעלי חימוש קל, בדרך כלל חץ וקשת.
העובדה הזאת סייעה להם להתגבר על השומרים המסוכסכים בינם לבין עצמם, בעלי הצבאות המשוריינים, אך המעטים והמסורבלים.
האכדים הקימו אימפריה בחלק הדרומי של מסופוטמיה, שהחזיקה מעמד כמה מאות שנים עד כיבושה על ידי בבל.
האלף ה-2 לפנה"ס והממלכה הנאו בבלית (אמצע האלף הראשון לפנה"ס)
יש מעט עדויות על הצבא הבבלי בעת האימפריה הראשונה.
ידוע רק שבזמנו של חמורבי הצבא גויס מאזרחים עם "משמר מלכותי" קטן ששימוש כגרעין הצבא.
המשמר המלכותי גויס רק משכירי חרב ושירתו בו ככל הנראה כמה אלפי לוחמים.
מהעדויות עולה שבתחילת האלף ה-1 לפנה"ס המשמר המלכותי כלל כארבעת אלפים חיילים רגלים וכמה מאות חיילים ששירתו בחיל המרכבות.
חמורבי ידוע גם בזכות חלוקת קרקעות לחייליו עבור שירותם.
מקבל הקרקע, הידוע כ"אמלוב" חויב לשרת בצבא פרק זמן מסוים.
עם הזמן הקרקע והמחויבות לשירות הצבאי התחילו לעבור בירושה.
למעשה, אפשר לראות כאן את ניצניו של המשטר הפאודלי.
הצבא הבבלי כלל שלושה חילות עיקריים, בדומה לשאר המדינות בסהר הפורה - חיל הפרשים, חיל הרגלים וחיל המרכבות.
רב החיילים היו בעלי חימוש קל והנשק העיקרי היה הקשת.
קשה להעריך את כוחו של הצבא הבבלי בגלל ההגזמות הרבות במקורות העתיקים ובגלל העובדה שהבבלים נלחמו בדרך כלל לצד בעלי בריתם כך שהמספר הסופי כלל את לוחמי כל המדינות.
ככל הנראה הצבא הבבלי לא עלה בהרבה על כמה עשרות אלפי חיילים.
האלף השלישי לפנה"ס - האלף הראשון לפנה"ס
עילם נמצאת דרומית-מזרחית לשומר בשטח של איראן המודרנית.
בירתה העתיקה היא שושן שעברה לאחר מכן לרשותם של הפרסים ומוזכרת במגילת אסתר.
העדויות הכתובות הראשונות אודות העילמים מגיעים אלינו מאמצע האלף השלישי לפנה"ס דרך תעודות שומריות.
עדויות ארכאולוגיות חושפות נוכחות עילמית כבר בתחילת האלף השלישי לפנה"ס.
צבאם היה בעל חימוש קל בדרך כלל עם חץ וקשת, רובו היה רגלי עם מעט פרשים.
עם הזמן הופיעו בשורות הצבא העילמי גם מרכבות, אם כי מספרן היה מועט.
עילמים מוזכרים בתעודות שומריות בתור שומרי גבול ובתעודות חייתיות בתור שומרי ראשו של המלך החיתי בסוף האלף השני לפנה"ס.
הגדוד העילמי היה גדול למדי וכלל כ-1,000 לוחמים.
בסוף המאה ה-7 לפנה"ס מגלים עדויות לחיילים מ"פרסואה", וזאת העדות הראשונה להופעתם של הפרסים בגבולה המזרחי של ארץ עילם.
תחילת האלף השני לפנה"ס עד המאה ה-7 לפנה"ס
אשור היא עיר בצפון מסופוטמיה (אם מסתכלים על כל האזור של נהרות הפרת והחידקל בתור מסופוטמיה, חלק מהחוקרים מתייחסים במילה "מסופוטמיה" רק לחלק הדרומי, מקום בו שכנה שומר).
האשורים עלו לגדולה סמוך לתחילת האלף השני לפנה"ס.
בהתחלה הם הביסו ערים קטנות ליד ממלכתם ובהמשך כבשו את בבל והקימו אימפריה ענקית.
כמו האכדים והבבלים לפניהם, גם לאשורים היה שלטון ריכוזי וצבאם היה מגוון מאוד.
מספר החיילים הכבדים היה נמוך, את רוב חיל הרגלים שלהם ניתן לסווג כחיל רגלים בינוני.
חיל זה נחלק לשלושה, חימושו העיקרי היה הרומח, או החץ וקשת, או הקלע.
נושאי הרמחים נהגו להסתער ולהתנגש בשורות האויב, בימיה המאוחרים של האימפריה האשורית ניתן להבחין במבנה דמוי פלנקס בקרב חיילים אלו.
הקשתים לרוב לוו על ידי נושא מגן, וירו מטחי חצים על שורות האויב.
הקלעים לרוב השתתפו בפעולות מצור.
פרט לחיל רגלים חזק, היו להם מרכבות שבתחילת דרכם דמו לדגם המצרי.
מספר המרכבות עלה על כמה מאות והגיע בשיאו לכמה אלפים.
המרכבות היו, בתחילה, קלות יחסית ובדרך כלל היו בכל מרכבה שני חיילים - רכָּב וקשת או נושא רומח.
באופן כללי ניתן להבחין במגמה, שהחלה בימי אשור נצירפל השני וסופה בימי אשור בנפל, שלאורכה הוגדלה המרכבה, גלגליה ומספר חישוריה, בדומה לדגם הארמי.
הגדלה זאת אפשרה נשיאה של ארבעה חיילים, כאשר תפקיד הנותרים היה להגן על האחרים.
חוץ מהמרכבות היה להם חיל פרשים קטן, המורכב בדרך כלל מפרשים קלים.
סך כל הפרשים בצבא האשורי לא עלה על 500–700 איש, מרבית תפקידם היה באיגוף ורדיפה אחר האויב, אולם בקרבות הררים היוו חלק חשוב מאוד במערך האשורי.
חיל הפרשים הוכנס לשורות הצבא עקב השפעת אוררטו.
בנוסף לשתי החילות המרכזיים האלה היה להם חיל הנדסה הראשון בהיסטוריה האנושית.
הם המציאו שיטות לוחמת מצור מהפכניות, דבר שסייע רבות למסעי כיבושיהם.
המהנדסים האשורים היו מסוגלים לבנות אילי ניגוח, מגדלי מצור ועוד.
מספר השכירים בצבאות אשור היה זניח, ורובם היו קלעים.
הגייסות האשוריים נפרסו ברחבי הממלכה בנקודות מפתח, ומלכי אשור נהגו לבנות יחידות מצבאות העמים שכבשו.
עיקר האסטרטגיה היה להביס את צבא האויב בקרב הכרעה, ואז להטיל מצור על עריו.
בזכות טכנולוגיית המצור המפותחת, הם בדרך כלל הצליחו במשימה.
אומנם אין מידע רב על המדיים עד האלף הראשון לפני הספירה, אך קיימת סברה כי בתקופה זו צבאות השבטים המדיים היו מורכבים מיחידות אזרחיות נפרדות להגנת ישובי האזור בפיקודו של ראש שבט שיכול להזעיקם בעיתות מלחמה.
הערכה היא כי חיילי הצבאות הללו שלא היו אחידים בחימושם היו חמושים בחניתות, מקבות, חרבות קצרות, קשתות, פגיונות, גרזנים ומגנים עשויים עור או נצרים.
המדיים היו ידועים בזמנם כפרשים מעולים שהציעו את שירותיהם כשכירי חרב.
במאה ה-8 לפנה"ס אוחדו שבטי המדיים תחת מלכם הראשון דהיכו שארגן צבא מאוחד נגד האשורים.
בתקופת מלכותו של הווחשתרא, התפתח הצבא המדי מצבא "אד הוק" לצבא קבע.
דבר זה גרם לאימפריית מדי להגיע לשיאה.
(לפרטים נוספים ראו בערך מדי)
אמצע המאה ה-6 לפנה"ס עד שנת 331 לפנה"ס
כמו רוב הממלכות שקדמו לה, גם פרס התאפיינה בשלטון ריכוזי חזק.
הכח הצבאי הפרסי התבסס בעיקרו על חיל פרשים חזק.
היו להם פרשים כבדים וקלים רבים מאוד, חוץ מהפרשים כורש הגדול השתמש גם בחיילים הרכובים על גמלים, אם כי זאת הייתה פעולת אד הוק, שלא חזרו עליה אחר כך.
פרט לפרשים היו להם הרבה מאוד חיילי חי"ר בדרך כלל בעלי חימוש בינוני (עד 300-400,000).
הפרסים היו ידועים ברחבי העולם העתיק כקשתים מעולים.
פרט לחיילים האלה, הם העסיקו רבבות שכירים (לאחר קרב קונקסה יוונים).
הפרסים כמעט ולא השתמשו במרכבות פרט לסוג מאוד מסוים הנקרא מרכבת חרמש.
מדובר במרכבה מהירה מאוד, שיש בה רק חייל אחד ועל הגלגלים מורכבים חרמשים.
תפקיד המרכבה הזאת היה להתנגש במערך האויב ולשבור את שורותיו עם החרמשים.
בפועל כלי הנשק הזה לא היה יעיל כי המרכבה הייתה קשה מאוד לתמרון, ובדרך כלל חיילי האויב היו מסוגלים לפתוח את השורות ולתת למרכבות לחלוף ביניהם בלי להפגע.
הצי הפרסי היה בעיקרו צי פיניקי וציי היוונים של אסיה הקטנה, שהפרסים כבשו במחצית הראשונה של המאה ה-6 לפנה"ס.
היות שהיוונים האיוניים לא התלהבו להילחם נגד היוונים ביוון, הורכב רוב הצי מפיניקים.
האלף השלישי לפני הספירה עד המאה ה-8 לפנה"ס
בתקופת הממלכה העתיקה והתיכונה הצבא המצרי הורכב מחי"ר קל וכבד, כאשר כלי הנשק העיקרי של החי"ר הכבד הייתה החנית וחרב קמורה הקרויה "ח'ופש", ואילו החי"ר הקל חומש בקשתות.
הצבא הורכב מ-2 גייסות בני 5,000 לוחמים כל אחד, וגייסות של שומרי ראשו של פרעה.
החי"ר הכבד התפרס בשדה הקרב בדרך כלל במערך הפלנקס.
אחרי גירוש החיקסוס, הצבא גדל לכדי 5 גייסות והמצרים התחילו להשתמש במרכבות, אותן העתיקו מכובשיהם.
בשיאה של הממלכה החדשה, היו 2,000 - 2,500 מרכבות בצבא המצרי.
הצבא הרגלי נותר כשהיה - חי"ר קל לצידו של החי"ר הכבד.
החי"ר הכבד המשיך להשתמש במערך הפלנקס.
חת שכנה בסוריה וטורקיה של היום.
מרכזה היה סביב הרי הטאורוס, ושם הייתה בירתם חתושש.
סוד הצלחתם הצבאית של החתים טמון ביכולתם לעבד את הברזל.
החתים או אחד העמים הנשלטים על ידיהם גילו דרך לייצר כמויות גדולות של ברזל איכותי בתחילת המאה ה-15 לפנה"ס.
החתים שמרו על תגליתם בסוד והנשק החדש הקנה להם יתרון משמעותי על יריביהם, שהשתמשו עדיין בנשק העשוי מארד.
פלישת גויי הים במאה ה-13 לפנה"ס, שמוטטה את האימפריה החתית, עזרה להפיץ את סוד עיבוד הברזל ברחבי המזרח התיכון.
בשיאם היו לחתים אלפי מרכבות (לפי המקורות העתיקים הם פרסו בקרב קדש כ-3,500 מרכבות), גם אם המספרים מוגזמים מעט, חיל המרכבות החתי היה אחד הגדולים, אם לא הגדול ברחבי הסהר הפורה.
המרכבות היו כבדות מאוד, ובדרך כלל היה בהם חוץ מרוכב וקשת גם חייל החמוש בחנית ארוכה.
אם המצרים והאשורים העדיפו לנוע במהירות על גבי מרכבותיהם ולירות באויב, החיתים העדיפו להתנגש בו, בצורה דומה לאבירים מימי הביניים.
בנוסף למרכבותיהם, לחתים היו חיילים מקרב עמים כפופים רבים, אשר מרכבותיהם היו קלות יותר ואיישו אותם קשתים בדומה למרכבות המצריות.
לחיל הרגלים היה תפקיד מסייע בלבד, והוא לעולם לא הגיע למספרים גדולים (בקרב קדש הדיווחים מעידים כי החתים העמידו כ 8 או 9 אלף חיילי חי"ר, לעומת 20,000 חיילי חי"ר מצרי).
מחצית מהחי"ר היה חמוש בחניתות וסודר בפלנקס והמחצית השנייה היו קשתים וקלעים שכירים או מבני העמים הכפופים להם.
הפלנקס החתי לא הצטיין בחוזקו ונפל באיכותו לעומת הפלנקס המצרי.
בנוסף, יש עדויות לקיומם של פרשים, אם כי מספרם היה מועט ולא עלה על מאות ספורות.
קבוצת עמים נוספת היא "גויי הים".
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי מוצאם של העמים האלה.
אחת התאוריות מדברת על איי הים התיכון כמולדתם של העמים האלה, אחרת מדברת על חופה המערבי ודרום מערבי של טורקיה כמקום אפשרי.
כך או כך, במאה ה-13 לפנה"ס, קבוצת עמים החלה לנדוד לכיוון האימפריה החתית.
החוקרים מאמינים שהעמים האלה יצאו למסע נדודים ולא לפשיטה צבאית, עקב מספר הנשים והילדים הגבוה שהתלוו ללוחמים.
כלי הנשק העיקריים של גויי הים היו החרב וכידוני הטלה.
כמעט אין עדויות לקיומן של מרכבות או פרשים.
אין ממצאים חד משמעים שיכולים להסביר את הצלחתם בכיבוש האימפריה החתית האדירה, אך ככל הנראה הסיבות לכך הם מלחמת אזרחים וחולשה פנימית.
לאחר כיבוש החתים, שטפו את א"י והגיעו עד מצרים.
בעקבות המגע עם האימפריה החתית, גילו גויי הים את סוד עיבוד הברזל והיו לאחד העמים הבודדים שידעו סוד זה.
במאה ה-12 לפנה"ס הצליחו המצרים להדוף את הפלישה בסדרת קרבות עקובים מדם.
בעקבות התבוסה, התפזרו גויי הים וחלקם התיישב בארץ ישראל, החלק זה נודע בשם פלשתים.
במפגש בין הפלשתים לעם ישראל ישבו הפלשתים כבר כ-150 שנה בערים ולכן צורת לחימתם עברה שינוי.
במקום חיל רגלים החמוש בחרבות, החיל העיקרי היה חי"ר כבד חמוש בחניתות עם כוח מרכבות מסייע.
המספרים אינם ידועים, אך כנראה לא היו רבים מדי.
העדויות החשובות ביותר לצבאו של עם ישראל בתקופה המאוחרת הוא התנ"ך.
מהכתובים ניתן לראות בקלות שמרבית החיילים נלחמו ברגל ואין אזכור למרכבות או פרשים אבל כן שימוש גדול בקלע וקשת בין היתר אפשר להזכיר את בני שבט בנימין שהצטיינו בקשתות.
בתקופה שקדמה להקמת ממלכת ישראל המאוחדת, כלי הנשק המעטים שהיו בידי עם ישראל היו למעשה נשקים מאולתרים, עשויים מארד, ורק מעטים היו בעלי חרבות ברזל, וזאת עקב המונופול שהיה לפלשתים על תחום זה.
לפי התנ"ך, בתקופת השופטים כל שבט נלחם בפני עצמו או יחד עם עוד שבטים, כהתגייסות ספונטנית של העם או כבחירה אד-הוק של לוחמים מובחרים.
בימי שאול, התאחדו שבטי ישראל לראשונה על מנת לענות על האיומים הרבים מצד שכניהם.
שאול לא הצליח במשימתו ורק בימי דוד הצליחו בני ישראל להביס את הפלשתים.
לפי כמה חוקרים, דוד הוא זה שמיסד את הצבא לצבא מאורגן - ובכלל זה הקמת מערך מילואים בכל הארץ, ומיסוד יחידת קומנדו עילית - "השלושים".
דוד הסתייע גם בשכירי חרב רבים מעמים שונים.
שלמה החזיק בצבאו גם פרשים ומרכבות סוסים ששוכנו באורוות (בספר מלכים א' פרק ה', נכתב "ויהי לשלמה, ארבעים אלף אורוות סוסים--למרכבו; ושנים-עשר אלף, פרשים").
עם פילוג הממלכה המאוחדת בימי רחבעם התפצל עם ישראל לשתי ממלכות, שאף לחמו לעיתים זו בזו.
ממלכת ישראל הצפונית הייתה החזקה והעשירה מבין השתיים.
הממלכה הגיעה לשיאה תחת מלכותו של אחאב.
מהעדויות הארכאולוגיות, המקרא וכתובות אשוריות עולה שצבאו של אחאב כלל חיל רגלים חזק וכוח מרכבות מרשים.
כתובת אשורית שנחקקה לזכר התבוסה בקרב קרקר מציינת כי לאחאב היו 2,000 מרכבות ו-10,000 חיילי חי"ר.
לדעת רוב החוקרים, המספרים ככל הנראה מוגזמים והמספר האמיתי היה נמוך בהרבה.
סביר להניח שלממלכת ישראל היו כ-3 גדודים בני 150 מרכבות כל אחד וכמה ואלפי חיילי חי"ר.
מספר המרכבות מתבסס על חפירות במגידו, שבה מצאו אורוות מלכותיות, שמקובל לתארך לתקופתו של אחאב.
באורוות אלו יש מקום ל-450 מרכבות.
ממלכת יהודה הייתה ענייה יחסית ועיקר צבאה היה רגלי.
גרעין הצבא היה חטיבה סדירה של החי"ר הכבד שהרכיב את הפלנקס ומשמר המלוכה שכלל כאלף איש כפי העולה מן הכתוב, ולצדו כמה אלפי חיילים קלים שגויסו בעתות משבר.
חיילים אלו היו חמושים בדרך כלל בקלע וקשתות.
בנוסף לזה ניתן להוסיף את שומרי הראש שהיו למלך שמנו כמאה ולפי שיר השירים המספר הוא כשישים (מִטָּתוֹ שֶׁלִּשְׁלֹמֹה שִׁשִּׁים גִּבֹּרִים סָבִיב לָהּ מִגִּבֹּרֵי יִשְׂרָאֵל).
הארמים היו מפוצלים לערי מדינה רבות, אך לעיתים התאגדו תחת שליט כריזמטי.
צבאם היה גדול למדי והתחרה בהצלחה עם צבאה של ממלכת ישראל ואף היה מסוגל להדוף את צבא אשור בקרב קרקר בסייעו של אחאב.
הצבא לא השתנה מעיר לעיר וכלל חי"ר, מרכבות קלות עם צוות בן שני אנשים ופרשים.
החי"ר היה החיל העיקרי ואילו המרכבות היו החיל המסייע.
מספר הפרשים היה זעום למדי ולא עלה על כמה עשרות פרשים לעיר.
האלף ה-4 עד האמצע האלף הראשון לפנה"ס
בין העמים האלה כדאי להזכיר את מיתני ואוררטו.
מיתני שכנה באזור סוריה של היום, באלף השני לפנה"ס, ועיקר כוחם היה בפרשים ומרכבות.
אוררטו ששכנה באזור של ארמניה המודרנית והייתה היריבה המרה של אשור, עד אשר נכבשה על-ידה במאה ה-9 לפנה"ס.
החיל העיקרי של אוררטו היה פרשים, דבר שגרם להכנסתו לשורות האימפריה האשורית ועל ידי כך השפיע על התפתחות תורת הלחימה באזור.
הצבאות של רוב העמים באזור היו מורכבים ממרכבות וחי"ר, כאשר מרכבות שימשו בתור החיל העיקרי והחי"ר היווה כוח משני.
החי"ר היה בדרך כלל לא מאומן ולא מאורגן (פרט למצרים שלאחר ההיסקוסים, ויחידות אשוריות).
השכירים היו מעטים והתרבו רק לקראת אמצע האלף הראשון לפנה"ס באימפריה הפרסית.
צבא קרתגו היה אחד הצבאות הגדולים והחזקים בעולם העתיק, והיווה בסיס להתפשטותה הקולוניאלית של אימפריית הסחר הקרתגית בכל חלקו המערבי של הים התיכון.
לאורך ההיסטוריה של קרתגו נדרש הצבא להתעמת עם עמים שונים – יוונים, רומאים, אפריקאים, איברים וקלטים, והושפע רבות מסגנונות הלחימה שלהם.
הצבא הורכב בעיקר משכירי חרב, יחידות של בעלות ברית, ויחידות מבני קרתגו.
הכוחות הזרים סיפקו בעיקר חיל פרשים כבד וקל, וכן רגלים איברים וגאלים שחימושם היה בינוני.
בני קרתגו הרכיבו את החי"ר הכבד, את הקצונה ואת הצי.
הפיקוד העליון על הצבא הוחזק בידי שופטים או מלכים, ומהמאה ה-3 לפני הספירה נמסר למצביאים מקצועיים שקיבלו הוראות ישירות מהסנאט בקרתגו.
ידועים גם מקרים בהם נמסר הצבא בידי מצביאים שכירים.
בהתמודדות חזיתית מלאה עם צבאות יווניים ורומיים היה הצבא הקרתגי לרוב בנחיתות איכותית, וניצחונות גדולים הושגו רק בידי מצביאים מוכשרים שידעו לנצל את יתרונותיו של הצבא הקרתגי המגוון, דוגמת חניבעל, אביו חמלקרת, וקסאנתיפוס הספרטני.
במהלך המלחמה הפונית השנייה, תחת הנהגתו של חניבעל ברקה, הורכב הצבא הקרתגי מעמים ושבטים רבים ושונים, ביניהם: קרתגים, נומידים, לובים, בליארים (תושבי האיים הבליאריים), איברים, קלטיברים (יושבי איבריה הקלטים), ליגורים (עם קלטי שישב בליגוריה), אינסוברים, גאלים, עמים איטלקיים שונים ועוד.
למרות הגיוון הרב במוצא הלאומי, השפה ושיטות הלחימה, הצליח חניבעל לגרום לכוחותיו להילחם כגוף אחד, וידע לנצל את יתרונותיהם וכישרונותיהם של כל סוגי חייליו.
חניבעל ניצח בקרבות רבים מאוד, לרוב מעמדת נחיתות מספרית, ועלה על כל מצביא רומאי שניצב נגדו.
בכך זכה חניבעל במקום בלתי-מעורער בהיסטוריה האנושית.
הידיעות הברורות הראשונות על קיומו של כוח צבאי קרתגי סדיר הן מהמאה ה-6 לפנה"ס בערך (קרתגו הוקמה בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס).
אותה תקופה כבר הייתה קרתגו עיר מדינה חזקה ועצמאית למדי, אם כי עדיין תלויה בעיר האם שלה צור.
בשנת 550 לפנה"ס תפס את השלטון בקרתגו מגו הראשון, שהכתיר עצמו כ"מלך" קרתגו.
המידע על מגו עצמו הוא מועט מאוד, אולם ניתן ללמוד רבות על הישגיו מאירועים אחרים שהתרחשו באותה תקופה ומהן ניתן ללמוד על עלייה בכוחה של קרתגו.
ברית נכרתה עם האטרוסקים נגד היוונים באיטליה והקרתגים השתלטו על נתחים גדולים מסרדיניה סיציליה וחצי האי האיברי.
על היכולת הצבאית של קרתגו ידוע מעט מאוד, סדרת ביצורים קרתגיים המתוארכת לתחילת המאה ה-4 לפנה"ס מצביעה על יכולת של בערך 24,000 רגליים ו-4,000 פרשים.
אפיאנוס טוען כי הקרתגים גייסו 40,000 רגליים 1,000 פרשים ו-2,000 מרכבות כדי להביס את אגתוקלס טיראן סירקוסאי שפלש לצפון אפריקה במהלך המאה ה-4 לפנה"ס.
היוונים נחשבו לאויביהם המסורתיים של הקרתגים.
הקולוניזציה היוונית התעניינה באותם שטחים כמו קרתגו, דרום איטליה, סיציליה, סרדיניה, קורסיקה וחצי האי האיברי.
כתוצאה מכך כרתו הקרתגים ברית עם האטרוסקים שהיו גם הם אויביהם של היוונים.
בשנת 535 לפנה"ס ספגו הקרתגים והאטרוסקים מכה קשה כאשר הובסו בקרב אלאליה נגד היוונים בחופי סרדיניה.
אולם עוד באותה מאה השתלטו הקרתגים באופן מוחלט על סרדיניה וקורסיקה כשהם דוחקים את רגלי היוונים והמקומיים כאחד.
הסכסוך הראשון בין היוונים לקרתגים שמתועד היטב בספרות העתיקה התרחש בשנת 520 לפנה"ס.
נסיך ספרטני בשם דוריאיוס ניסה להקים מושבה ספרטנית בצפון אפריקה.
הקרתגים איחדו כוחות עם הברברים (עם), והניסו אותו.
דוריאיוס החליט לנסות את מזלו כעשר שנים מאוחר יותר, בסיציליה.
שוב איחדו הקרתגים כוחות עם ערים יווניות אחרות, הביסו את דוריאיוס והרסו את העיר הרקלאה מינואה.
סכסוך בולט נוסף התרחש בשנת 480 לפנה"ס.
המלחמה פרצה כאשר תרון הטיראן של אקרגס כבש את העיר הימרה והדיח את הטיראן טרילוס, שהיה ידידו האישי של מלך קרתגו דאז חמלקרת מגו (ככל הנראה בנו של מגו הראשון).
חתנו של טרילוס אנקסילאוס מרגיון אף נתן את שני ילדיו כבני ערובה לחמלקרת.
כיבוש הימרה שימש עילה לחמלקרת לתקוף את היוונים.
חמלקרת הביס בקרב את כוחותיו של תרון ועמד לכבוש את הימרה.
אולם תרון הזעיק את חתנו גלון שהיה הטיראן של סירקוסאי וג'לה.
הקרב שנערך בין הצדדים זכה לשם קרב הימרה, על פי טענת הרודוטוס ודיודורוס, חמלקרת הביא עמו 300,000 חיילים, רובם שכירי חרב.
הקרב הסתיים בניצחון יווני מוחץ.
עם זאת, גלון לא בחר לנצל את ניצחונו כדי לכבוש את החצי המערבי של האי שהיה בשליטת הקרתגים, ורק דרש מהם לשלם פיצויי מלחמה כבדים.
בעקבות התבוסה הקשה, בוטל משטר המונרכיה בקרתגו והוחלף ברפובליקה אוליגרכית.
בשנת 416 לפנה"ס פרץ בסיציליה סכסוך בין הערים היווניות סגסטה, וסלינוס.
הקרתגים שלחו אל סיציליה כוח גדול מלוב, והיספניה, שלפי דיווחי ההיסטוריונים העתיקים הגיע מספרו ל-100,000 חיילים, 1,500 אוניות משא, ו-60 אוניות מלחמה.
מספרים מוגזמים לכל הדעות, על אף שככל הנראה אכן היו הקרתגים רבים מהיוונים.
שכן היוונים לא יכלו למנוע את הנחיתה הקרתגית והתבצרו בעריהם.
מומחים מודרניים מערכים את גודלו של הכוח הקרתגי ב-30,000 עד 40,000 חיילים.
על הכוח הופקד חניבעל מגו שהיה ככל הנראה נכדו של חמלקרת מגו.
הקרתגים כבשו בסערה את סלינוס והימרה, ולאחר מכן חזרו לאפריקה ופיזרו את צבאם.
בשנת 407 לפנה"ס הוחלט בקרתגו על מסע מלחמה נוסף בשל הטרדותיו של הפיראט היווני הרמוקרטס.
הקרתגים חזרו בראש כוח שההיסטוריונים העתיקים אמדו אותו בכ-120,000 איש.
מספרים מוגזמים ככל הנראה, וכיום מעריכים שמדובר ב-60,000 איש.
הקרתגים הטילו מצור על העיר העשירה אקרגס.
חניבעל נהרג במהלך המצור, ואת הפיקוד קיבל אחיינו חימילקו מגו.
חוסר האמון ששרר בין המגנים שהורכבו מכוח אקרגי-ספרטני-סירקוסי, סייע לקרתגים ואנשי אקרגס נמלטו בלית ברירה.
הקרב מתועד, ככל הנראה, בכתובת אגרגנת.
עצירת המתקפה הקרתגית נבלמה בסופו של דבר הודות לפעילות דיפלומטית מצד דיוניסיוס הראשון טיראן סירקוסאי.
בהמשך הוכו הקרתגים פעמיים בידי מצביא קורינתי בשם טימולאון, אולם לא היו אלו ניצחונות מכריעים והקרתגים שלטו עדיין ברוב סיציליה.
בשנת 311 לפנה"ס, הבינה קרתגו את האיום הצפוי לה מצד הטיראן החדש של סירקוסאי אגתוקלס, וצבא קרתגי גדול נשלח לסיציליה פעם רביעית בפיקוד מפקד בשם חמלקרת.
בקרב יבשתי שנערך ליד הנהר הימרה, ניצחו הקרתגים את היוונים, והיה זה מקרה נדיר בו צבא קרתגי מנצח בקרב יבשתי צבא מערבי כלשהו.
אגתוקלס נמלט חזרה לעירו, ובהמשך החליט לפעול בדרך מדהימה ולא צפויה, הוא הפליג מסיציליה היישר לאפריקה, ונחת קרוב אל קרתגו.
ערים רבות ערקו לצדו, אולם הוא לא הצליח להטיל מצור יעיל על קרתגו כיוון שנמל קרתגו נותר פתוח והקרתגים קיבלו אספקה שוטפת ממושבותיהם השונות.
בהתחשב בתנאים אלו, כעבור ארבע שנים נמלט אגתוקלס בחשאי מאפריקה, מפקיר את חייליו לגורלם.
המלחמה האחרונה בין היוונים לקרתגים הייתה מלחמת פירוס.
לאחר שהביס את הצבא הרומי במספר קרבות, נענה פירוס מלך אפירוס לבקשת היוונים בסיציליה והפליג אל האי כדי לשים קץ לשלטון קרתגו בו.
הקרתגים איבדו במהרה את כל מושבותיהם באי, פרט לליליבאיום שאותה חיזקו וביצרו.
התקפותיו של פירוס על העיר נכשלו, והוא נאלץ לבסוף לסגת.
שנתיים אחר כך רוב ציו הושמד בקרב מול הצי הקרתגי.
קרתגו הייתה ביחסים טובים למדי עם רומא, ובמהלך מלחמת פירוס השתיים לחמו במשותף נגד היוונים.
עם זאת בין השנים 264–146 לפנה"ס התחוללו בין המעצמות סדרת מלחמות שכונו המלחמות הפוניות, וסופן בחורבן קרתגו.
בשנת 264 לפנה"ס הוכו קשות הממרטינים בידי היירון השני טיראן סירקוסאי.
על פי גרסת פוליביוס, פנו חלקם אל קרתגו בבקשת עזרה, וחלקם אל רומא בבקשת עזרה.
על פי גרסת דיודורוס, שייטת קרתגית עגנה במקרה באזור, ומפקדה חנו סייע לממרטינים מתוך כוונה להשתלט על עירם מסאנה.
עם זאת, הממרטינים העדיפו את הברית עם רומא.
בסיוע הרומאים, סילקו המסאנים את הקרתגים מהעיר.
הקרתגים, שחששו מפני מתחרה חדשה על השלטון באי, כרתו ברית עם היירון והכריזו מלחמה על רומא.
כוח קרתגי תחת פיקודו של חנו בן חניבעל נשלח לסיציליה, אולם הובס שם בידי הרומאים, שהכריחו את היירון לחתום על הסכם שלום.
אולם השליטה הבלתי מעורערת של הקרתגים בים העניקה להם יתרון בולט.
הרומאים הצליחו לעקוף מכשול זה, ולראשונה בנו צי משלהם.
בשנת 260 לפנה"ס הובס האדמירל הקרתגי חניבעל בן גיסקו בקרב מילאי.
בשנת 256 לפנה"ס הובס חמלקרת בקרב אקנומוס, ושני לגיונות רומאיים תחת פיקודו של רגולוס נחתו באפריקה ואיימו על קרתגו עצמה.
אולם קסאנתיפוס הספרטני הביס אותו בקרב בגרדס ורגולוס עצמו נפל בשבי.
רק כישלונו של בוסטאר בקרב הרמאיון, אפשר לניצולים הרומאים המעטים להימלט דרך הים.
בשנת 250 לפנה"ס הטילו הרומאים מצור על ליליבאיום.
מושל העיר חימילקו הגן בגבורה על העיר, והרומאים ניסו לשווא להכניעה.
בשנת 249 לפנה"ס הביס אדרבעל את פולכר בקרב דרפאנה, והשמיד את הצי הרומי.
בשנת 247 לפנה"ס שלחו הקרתגים מפקד חדש לזירה היבשתית בסיציליה, את חמלקרת ברקה.
כישרונו הצבאי ויכולת האלתור שלו גרמו נזק רב לרומאים.
הוא ערך פשיטות על חופי איטליה, וניסה להסיר את המצור מעל ליליבאיום ודרפאנה.
אולם הצלחותיו היו חלקיות בלבד.
בינתיים עמלה רומא על בניין צי חדש שהיה מוכן בשנת 241 לפנה"ס.
מפקדו קאטולוס הביס את חנו הגדול בקרב אייגוסה, ובלית ברירה קרתגו נכנעה.
בין השנים 240–238 לפנה"ס, ידעה קרתגו את אחד המשברים הקשים בתולדותיה, מלחמת שכירי החרב.
לאחר סיום המלחמה נגד רומא, לא היה באפשרות קרתגו לשלם את שכרם לשכירי החרב הרבים שלחמו בשירותה, והללו בהנהגת מאתוס וספנדיוס התמרדו ולקחו בשבי את גיסקו.
הקרתגים הרכיבו כוח מיוחד שכלל לשם שינוי בעיקר קרתגים, וכמפקדו התמנה חנו הגדול.
חנו יצא לסייע לערים אוטיקה והיפקארה שהיו נתונות במצור.
אולם חנו שלא היה איש צבא נחל כישלון חרוץ.
בלחץ ההמונים הוחזר חמלקרת ברקה, גיבור המלחמה ברומא, אל הזירה.
הוא השמיד כוח בפיקודו של ספנדיוס בקרב מקאראס, והחזיר לקרתגים מעט מביטחונם העצמי.
לאחר הקרב ערקו אל צבאו 2,000 פרשים נומידיים תחת פיקודו של נארוואס ממחנה המורדים.
כדי למנוע עריקות דומות בעתיד, הוציא ספנדיוס את גיסקו להורג בעינויים, והכריז שמעתה הקרבות יתנהלו ללא רחמים, וכל שליח קרתגי יוצא להורג.
חמלקרת נקט קו דומה והשליך אל רגלי פיליו כל שבוי.