tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדם אינו זירה של מנגנוני תגובה פסיכולוגיים או 'קוף עירום' אלא אישיות ייחודית בעלת מצפון, רצון חופשי ויכולות אנושיות נוספות, שיכול להתעלות מעל עצמו ותנאי קיומו, באמונה, באהבה ובהומור.
שיטה זו מדגישה את מותר האדם ואת החירות והאחריות של האדם עצמו, לעיצוב עולמו הפנימי ולבחירותיו בחיים.
בניגוד לשיטות שעוסקות בחויות מעברו של האדם, לשיטה זו חשובה הפרשנות הסובייקטיבית שהאדם נותן לחייו בהווה.
בשיטה נבחנות תפיסותיו ואמונותיו של האדם במטרה לגשש איתו אחר משמעות או משמעויות, שיפיגו את התסכול הקיומי שלו יתנו טעם לחייו, ויקנו לו מבט אופטימי על החיים, על אף הטרגדיה של האדם: סבל, אשם ומוות.
גישה זו מעמידה במרכז שיטתה שלושה יסודות: א.
האמונה כי הדבר הבוער ביותר לאדם הוא לגלות פשר לחיים וכי אדם שאיבד תקווה למצוא משמעות לחייו מעדיף להתאבד.
שהחיים מלאי פשר וצופנים בתוכם מעצם הווייתם, עשרות אלפי משמעויות שונות ודינמיות, והם כמו כתב חידה גדול שהאדם צריך לפענח ולתת להם תשובה באמצעות מעשיו.
לאדם יש רצון חופשי וחירות מחשבתית לא להיות כבול למחשבותיו, לעצב מחדש את גישותיו באופן חיובי ואופטימי, שממלא אותו באנרגיה וחיוניות, אף כאשר הוא לכוד בסיטואציות קשות, ואף כאשר מבחינה נפשית הוא חולה בפסיכוזה כזו ואחרת.
שיטת טיפול אחרת, "פסיכותרפיה המרוכזת באדם" (המכונה גם Non-Directive Therapy), מבוססת על תורתו של קרל רוג'רס.
בשיטה זו משדר המטפל למטופל יחס של קבלה מלאה והעדר שיפוט על התנהגותו, ומשקף את הנאמר בלי לפרש דבר.
יחס זה אמור לתקן את המעוות באישיותו של המטופל ולשחרר את פוטנציאל ההתפתחות העצמית שלו, באופן שיוכל לבחור בעתיד בחירה נכונה בין האפשרויות העומדות לפניו ויגיע לידי הגשמה עצמית.
שיטת טיפול זו הייתה מאוד פופולרית כאלטרנטיבה לטיפול פסיכודינמי בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
בטיפול במשחק משתמשים במשחק במסגרת התהליך הטיפולי; המשחק מאפשר למטופל להביע את עצמו, באופן המאפשר הבעה רגשית ותקשורת עם המטפל.
הטיפול מתאים בעיקר לילדים; לילדים קל יותר לתקשר באמצעות משחק מאשר במילים, וגם קל להם ליצור קשר מהיר עם האחר באמצעותו.
מתוך השיטות המוזכרות לעיל, ומשילובן, התפתחו שיטות טיפול רבות.
במקורה נועדה הפסיכותרפיה למטופל אחד בלבד (שיטות פרטניות), אולם לימים פותחו גם שיטות טיפול קבוצתי, בהן נפגש המטפל (או צוות של מטפלים) עם קבוצת מטופלים, שעל פי רוב בעיותיהם הנפשיות דומות (ולעיתים גם שונות).
בעשורים האחרונים פותחו שיטות לטיפול זוגי או משפחתי.
הזוג או בני המשפחה נפגשים עם מטפל אחד או יותר כדי לתקן את מערכת היחסים ביניהם, שהיא, לפי שיטה זו, שורש הבעיה.
המטפל מאתר את המטופל המזוהה (Identified patient) במשפחה ומרחיב את הפוקוס כך שאחרים ילמדו על חלקם בהיווצרות הסימפטומים.
קיימים זרמים רבים בשיטות העבודה בטיפול המשפחתי/זוגי בראשם הזרם של הפסיכיאטר הנודע סלוודור מינושין.
טיפול באמנויות (מכונה גם טיפול בהבעה ויצירה) הוא ענף מתחום הפסיכותרפיה המציע דרך בלתי מילולית וסימבולית לביטוי עצמי, רגשי ותחושתי.
הטיפול מאפשר שילוב של הבעה מילולית והבעה דרך אמנויות שונות.
טיפול באמנויות מתבצע על ידי מטפלים בעלי הכשרה ייחודית בתחומם.
הטיפול פונה לילדים ומבוגרים המתמודדים עם כל מגוון הקשיים הרגשיים להם מתאימה פסיכותרפיה בדומה לכל טיפול נפשי.
הטיפול באמנויות יכול להתקיים תוך התבססות על מגוון תאוריות וגישות טיפוליות, בהן הגישה הפסיכודינמית בה מתאפשר מרחב מוגן באמצעות המשחק, המאפשר בניית קשר ואמון עם המטפל, השלכה לא מודעת של רגשות וחוויות הילד וכדומה.
הכשרת המטפלים בתחומים אלה היא במסלולי לימוד לתואר שני המיועדים לכך שהקבלה אליהם מותנית בתואר ראשון בתחום האמנות הייחודי או תואר ראשון בתחום הנפש, וכן השלמות ספציפיות.
טיפול באמנות - טיפול המשלב ביטוי אמנותי באמנות חזותית.
ביבליותרפיה - טיפול העושה שימוש בקריאה ובכתיבה.
פסיכודרמה - שיטת טיפול אישית במסגרת קבוצתית המשתמשת בהעלאת חוויות עבר והמחזתן.
פוטותרפיה - כלי טיפולי העושה שימוש בצילום סטילס ווידאו ככלי לביטוי ויצירה בתהליך הטיפולי.
בפוטותרפיה משתמשים בחומר צילומי (צילומים השלכתיים, צילומי משפחה) או בצילום פעיל בתוך הטיפול לטובת התהליך הטיפולי.
בתפיסה זו מושם דגש על כך שמה שמפריע לאדם אינה המציאות כפי שהיא באמת, אלא הסימולציה של המציאות ותמונתה בתפיסתו של האדם.
בשיטה זו נעשה ניסיון לשלב מרכיבים משיטות שונות.
השיטה מתמקדת בתלונות של המטופל ובסימפטומים שלו, המטפל מתחבר ו'יורד' לעולמו של המטופל ומתאים עצמו לעולם הערכים של המטופל, כאשר הוא משהה באותו זמן את תפיסת עולמו, הוא מנסה לנסח מחדש את התלונות באופן חיובי יותר, יש מקום לדמיון באמצעות דמיון מודרך.
הטיפול קונקרטי ומוגבל, בהתאם ל"חוזה טיפולי", בתוצאות ובזמן.
בשיטה זו קיימת מניפולציה על המטופל באמצעות הנחיות פרדוקסליות.
המטפל נותן למטופל "שיעורי בית" ומשלב אמצעים מגוונים כמו היפנוזה, טיפול משפחתי, קיום טקסי מעבר ואף נתינת תרופות כאשר הדבר מתחייב.
ישנם מחקרים שונים עם תוצאות שונות בשאלת האפקטיביות של הטיפול הפסיכותרפיסטי.
מחקר מטא-אנליטי נרחב משנת 2024 הראה שטיפול פסיכולוגי יעיל במגוון רחב של קשיים נפשיים ביניהם חרדות, דיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית, פוסט טראומה ועוד.
המחקר מצא שטיפולים פסיכולוגיים יעילים בהשגת שיפור משמעותי, עם שיעורי תגובה גבוהים וירידה בסיכון להחמרה בהשוואה לטיפולים אחרים.
בשנת 2022 התפרסם מחקר מטא-אנליזה רחב שכלל בתוכו 102 מטא-אנליזות קודמות.
מסקנת המחקר הייתה שקיים אפקט קטן בלבד לטיפול פסיכולוגי (SMD = 0.34) ולטיפול תרופתי (SMD = 0.36).
מחקר מטא-אנליזה משנת 2015 בחן טיפול פסיכולוגי לסובלים מדיכאון.
אך כאשר השוו פסיכותרפיה לקבוצת ביקורת שקיבלה טיפול אחר (פלצבו פסיכולוגי, פלצבו תרופתי, טיפול כרגיל), האפקט היה קטן עד שולי.
התמיכה המחקרית החזקה ביותר לאפקטיביות של טיפול יכולה להתקבל בניסויים עם סמיות כפולה.
בניסויים כאלה, החוקר וגם המטופל לא יודעים אם המטופל קיבל את הטיפול הפעיל או טיפול מסוג פלצבו.
שיטת מחקר זו נפוצה בהערכה של טיפולים תרופתיים, אך פחות נפוצה בהערכה של טיפולים פסיכולוגיים.
בארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה וברחבי אירופה מונהג תהליך ניטור תוצאים בפסיכותרפיה.
המטופל ממלא שאלונים מדי פגישה והמטפל מקבל משוב למייל.
האפקטיביות הטיפולית של הגישות השונות תלויה, בין השאר, בהפרעה בה הן מנסות לטפל.
מחקר מטא-אנליזה מקיף משנת 2008 הראה שיש לטיפול פסיכודינמי יתרון על שיטות טיפול אחרות במיוחד במצבים מורכבים ובתפקוד אישיותי ארוך־טווח.
הטיפול נוטה להשיג שיפור בבעיות כלליות, בתפקוד חברתי ובתפקוד אישיותי, ובמקרים של הפרעות אישיות או מצבים כרוניים ההשפעה הממושכת בולטת אף יותר.
במחקר מטא-אנליזה משנת 2014 שהשווה טיפולים שונים לפסיכוזה, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים חיוביים (לדוגמה, הלוסינציות ודלוזיות) ואימון בכישורים חברתיים נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים שליליים (לדוגמה, אנהדוניה ושטיחות רגשית).
מכאן עולה שתועלת הטיפול, מעבר לזמן שחולף, אינו גדול.
פסיכונוירואימונולוגיה (Psychoneuroimmunology או בקיצור: PNI) הוא תחום מחקר יחסית חדש ברפואה התנהגותית, אשר עוסק במחקר של הצורה שבה מערכת החיסון של הגוף מושפעת מדחק וממשתנים פיזיולוגיים אחרים.
שם המונח מורכב משמותיהם של שלושה תחומים רפואיים: פסיכולוגיה, נוירולוגיה ואימונולוגיה.
תחום המחקר עוסק בחקר יחסי הגומלין בין התהליכים הפסיכולוגיים למערכת העצבים ומערכת החיסון של גוף האדם.
PNI דוגל בגישה רב-תחומית המשלבת פסיכולוגיה, מדעי המוח, אימונולוגיה, פיזיולוגיה, גנטיקה, פרמקולוגיה, ביולוגיה מולקולרית, פסיכיאטריה, רפואה התנהגותית, מחלות זיהומיות, אנדוקרינולוגיה וראומטולוגיה.
העיסוק המרכזי של תחום ה-PNI הוא יחסי הגומלין שבין מערכת העצבים לבין מערכת החיסון, וכן בין שתי מערכות אלו לבין תהליכים פסיכולוגיים ובריאות.
מחקרים על PNI בוחנים בין היתר את הפעולות הפיזיולוגיות של מערכת החיסון בבריאות ובחולי והפרעות של המערכת הנוירו-חיסונית (כגון מחלות אוטואימוניות, רגישויות יתר, וכשל חיסוני).
כמו כן, מחקרים אלו בוחנים את המאפיינים הפיזיקליים, הכימיים, הביולוגיים והפיזיולוגיים של מרכיבי מערכת החיסון במספר דרכים: במבחנה, על אורגניזמים חיים ועוד.
הקשר בין הפרעות או סימפטומים פסיכיאטריים לבין תפקוד מערכת החיסון הוא תחום עניין מרכזי מתחילת עידן הרפואה המודרנית.
קלוד ברנאר, פיזיולוג צרפתי, גיבש את הרעיון של "הסביבה הפנימית" (milieu intérieur) באמצע המאה ה-19, כדי לתאר את היכולת הפיזיולוגית של הנוזלים אשר מצויים מחוץ לתא, להבטיח יציבות ולהגן על הרקמות והאיברים של אורגניזם רב-תאי.
ב-1926 טבע וולטר קנון, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת הרווארד, את המונח "הומאוסטאזיס", המתאר את היכולת של אורגניזם לשמור על סביבה פנימית יציבה ומאוזנת.
בעבודתו עם חיות, קנון מצא כי כל שינוי של המצב הרגשי של החיה, כגון חרדה, מצוקה, או זעם, לוותה בהפסקה מוחלטת של תנועות של הקיבה.
מחקריו של קנון בחנו את הקשר שבין השפעת רגשות ותפיסה לבין תגובות של מערכת העצבים האוטונומית, הסימפתטית והפאראסימפתטית.
שהביאו להכרה בתגובת הילחם או ברח כתגובה למצבי דחק.
הנס סלייה, שחשף בעלי חיים לתנאים קשים, פיזית ונפשית, נוכח כי באופן עקבי הגוף הסתגל למצב הקשה החדש ופעל ליצירת ריפוי והחלמה.
סלייה פיתח את המושג "תסמונת ההסתגלות הכללית", הכוללת הגדלה של בלוטת יותרת הכליה, התנוונות של התימוס, הטחול, ורקמות לימפה אחרות, וכיבים בקיבה.
סלייה מתאר שלושה שלבים של הסתגלות הכוללים: תגובת אזעקה ראשונית קצרה, אחריה תקופה ממושכת של עמידות של מערכת החיסון אל מול המצב הקשה ולבסוף שלבים סופיים של תשישות ומוות.
עבודת בסיס זו הובילה למחקר פורה על התפקוד הביולוגי של הורמונים גלוקוקורטיקואידים, אשר משפיעים על המטבוליזם כדי לסייע לגוף בעת מצבי דחק.
מחקרים אשר נערכו באמצע המאה ה-20 על חולים פסיכיאטריים הראו שינויים חיסוניים אצל נבדקים פסיכוטיים, שינויים אשר כללו ירידה בכמות תאי דם לבנים ותגובה חלשה לחיסון שעלת, בהשוואה לנבדקים ללא מחלות פסיכיאטריות.
סולומון וצוות המחקר שלו טבעו את המונח "פסיכואימונולוגיה", ופרסמו מאמר אשר היווה ציון דרך במחקר בתחום: "רגשות, חסינות ומחלות: אינטגרציה תאורטית ספקולטיבית".
המונח פסיכונוירואימונולוגיה נטבע על ידי רוברט אדר וניקולס כהן בשנת 1975, לאחר שגילו כי חולדות אשר נחשפו לגירוי מותנה חוו דיכוי של מערכת החיסון.
החוקרים גילו שפעולה של מערכת העצבים (במקרה זה דרך גירוי מותנה של טעם) השפיעה על תפקוד מערכת החיסון בקרב חולדות.
זה היה אחד הניסויים המדעיים הראשונים שהדגימו כי מערכת העצבים יכולה להשפיע על מערכת החיסון ולדכא אותה.
בשנת 1981, התגלתה רשת של עצבים המובילה אל כלי הדם, כמו גם תאים של מערכת החיסון.
פלטן ועמיתיו מצאו עצבים בתימוס ובטחול, אשר מסתיימים ליד מקבץ של תאי דם לבנים.
תאים אלו נועדו לעזור לשלוט בתפקוד מערכת החיסון.
תגלית זו סיפקה את אחד הסימנים הראשונים לאינטראקציה הנוירו-חיסונית וכיצד היא מתרחשת.
בשנת 1985, מחקר שנערך על ידי הנוירופרמקולוגית קנדיס פרט גילה כי קיימים רצפטורים ספציפיים לנוירופפטידים מסוימים, אשר משותפים לתאי המוח ומערכת החיסון.
הגילוי כי נוירופפטידים ומוליכים עצביים פועלים באופן ישיר על מערכת החיסון מעיד על הקשר הקרוב של מערכת החיסון לרגשות ועל העובדה שרגשות, המערכת הלימבית ומערכת החיסון תלויים זה בזה באופן מעמיק.
התקדמות עכשווית בפסיכיאטריה, אימונולוגיה, נוירולוגיה ותחומים אחרים של רפואה הובילו להתקדמות בתחום ה-PNI ולהבנה כי לקשר בין מערכת החיסון לבין מנגנונים הגורמים לשינויים התנהגותיים עשויות להיות השלכות קליניות וטיפוליות.
אולם אלו לא יהיו מובנות לחלוטין עד שיצטבר ידע נוסף על היקף יחסי הגומלין הללו בבריאות ובמצבים פסיכופתולוגיים.
המחקר בתחום ה-PNI מחפש את המנגנונים המסבירים את דרכי ההשפעה ההדדיות בין מערכת החיסון ובין המוח.
עדויות לאינטראקציות בין מערכת העצבים למערכת החיסון אפשר למצוא בכמה רמות ביולוגיות.
שני המסלולים העיקריים המחברים בין מערכת החיסון למוח הם ציר ההיפותלמוס-בלוטת יותרת המוח-בלוטת יותרת הכליה (ציר ה-HPA) ומערכת העצבים הסימפתטית.
ציר ה-HPA מהווה את מערכת ויסות הדחק העיקרית בגוף.
ציר ה-HPA מגיב לאתגרים ושינויים פיזיים ונפשיים על מנת לשמור על הומאוסטזיס, בין השאר על ידי שליטה על רמת ההורמון קורטיזול בגוף.
חוסר ויסות של ציר ה-HPA מעורב בהרבה מחלות הקשורות לדחק, כאשר סוגים שונים של גורמי דחק ומשתנים אישיים יכולים לעצב באופן ייחודי את תגובות ציר ה-HPA.
הפעילות של ציר זה ושל הציטוקנים במערכת החיסון שלובות זה בזה באופן מהותי, כך שציטוקינים פרו-דלקתיים מעוררים הפרשה של ההורמון Adrenocorticotropic Hormone) ACTH) והפרשת קורטיזול, ואילו מהכיוון השני, גלוקוקורטיקואידים המופרשים כתוצאה מפעילות ציר ה-HPA מדכאים את הייצור של ציטוקינים פרו-דלקתיים במערכת החיסון.
מחקרים מצאו כי הקשרים ההדדיים שבין שתי מערכות אלו קשורים להפרעות חרדה שונות, לדיכאון ולגורמים שעשויים לפגוע בבריאות כגון פגיעה באיכות השינה, פגיעה באיזון חום הגוף, פגיעה במערכת התיאבון.
בנוסף, הפעלה של תהליכים נוירו-דלקתיים ונוירו-אימוניים משחקת תפקיד בהתפתחות של מגוון הפרעות ניווניות כמו מחלת פרקינסון, מחלת אלצהיימר, טרשת נפוצה ודמנציה הקשורה באיידס.
עם זאת, המערכת החיסון מווסתת את תפקוד מערכת העצבים המרכזית גם בהיעדר אתגרים חיסוניים, פיזיולוגיים או פסיכולוגיים גלויים.
לגורמי לחץ השלכות מהותיות על בריאות.
במצבי דחק מתעוררות תגובות קוגניטיביות ורגשיות אשר בתורן, גורמות לשינויים במערכת האנדוקרינית ובמערכת העצבים הסימפתטית.
ההשלכות הבריאותיות הן רחבות וכוללות רמות שונות של פגיעה במערכת החיסון, כגון התקדמות של סרטן אצל אנשים חולי סרטן ופגיעות להתפתחות של תאים סרטניים על ידי החלשה של מערכת החיסון אצל אנשים בריאים.
הבנת ההשפעה של לחץ על תפקוד מערכת החיסון
לחץ משפיע על תפקוד מערכת החיסון באמצעות ביטויים רגשיים ו/או התנהגותיים כגון חרדה, פחד, מתח, כעס ועצב.
הוא משפיע גם על שינויים פיזיולוגיים כגון קצב לב, לחץ דם, והזעה.
חוקרים מצאו שמערכת החיסון מצליחה להישאר יציבה במצבי לחץ מתון ונקודתי, אך כאשר הלחץ הוא כרוני, המערכת לא מצליחה לשמור על הומאוסטזיס.
לאחרונה ישנה התעניינות גוברת בקשר בין גורמי לחץ בין-אישיים ותפקוד מערכת החיסון.
לדוגמה, סכסוך משפחתי, בדידות, טיפול בחולה כרוני וצורות אחרות של קשרים בין-אישיים שגורמים לחוסר ויסות של מערכת החיסון.
מאז שנות השמונים נעשים מחקרים בתחום ההשפעות של מערכת החיסון וגורמי לחץ.
מחקרים אלו מצאו השפעות הדדיות בין לחץ ובין מערכת החיסון, כלומר מצבי לחץ מחלישים בצורות שונות את מערכת החיסון וכן, ירידה בתפקוד של מערכת החיסון מובילה לעלייה ברמות הלחץ.
ישנם גם מחקרים על השפעות של חוויות חיוביות על מערכת החיסון.
תצפיות מראות כי חוויות רגשיות חיוביות תורמות לפעילות מערכת החיסון.
החוקר ט' רוברטס משער כי חוויות חיוביות רגשיות בעוצמה גבוהה, למשל כאלו המתרחשות במהלך חוויות מיסטיות שנגרמו עקב לקיחת תרופות/סמים, עשויות לחזק את מערכת החיסון.
הקשר בין מערכת החיסון ומחלות פסיכיאטריות
מחקרים מצאו כי אצל אנשים הסובלים מדיכאון יש שכיחות גבוהה מהממוצע של מחלות דלקתיות וההפך.
נמצא כי אצל חולי דיכאון יש כמות גבוהה יותר של ציטוקינים פרו-דלקתיים בדם, בנוזל חוט השידרה ובמוח בהשוואה לאנשים ללא דיכאון.
העלייה ברמות הציטוקינים הפרו-דלקתיים נמצאה במתאם עם הופעתם של סימפטומים דיכאוניים כגון: הימנעות חברתית, אובדנות, תיאבון מופחת, לקויות קוגניטיביות ועייפות.
מבחינה טיפולית, שילוב של טיפול באמצעות מתן ציטוקינים אנטי-דלקתיים עם תרופות נוגדות דיכאון הגביר את יעילות הטיפול ביחס לטיפול עם תרופות אנטי דיכאוניות בלבד.
נראה כי הקשר בין מחלות דלקתיות לסימפטומים של דיכאון יכול להיות מוסבר על ידי עלייה בכמות הציטוקינים הפרו-דלקתיים וציטוקינים מסוג 1 המופרשים בזמן דלקת אל מערכת הדם ומערכת העצבים ההיקפית, שבסופו של דבר יגיעו אל המוח.
הציטוקינים הללו עשויים להוביל לדיכאון במספר דרכים, הקשורות למערכות של מוליכים עצביים שונים הקשורים לדיכאון כגון דופמין, נוראדרנלין ובעיקר סרוטונין.
דרך אחת היא על ידי הגברת פעילות הספיגה החוזרת (Reuptake) של סרוטונין במוח אשר מובילה להפחתת הסרוטונין בסינפסות ובסופו של דבר עשויה להוביל לדיכאון.
דרך אחרת היא על ידי גירוי ציר ה-HPA אשר מקושר למצב של דיכאון באופן כללי ולהגברה של תחושת דחק באופן ספציפי.
דרך נוספת קשורה לפגיעה ביכולתו של המוח לייצר סרוטונין מחומצת האמינו טריפטופן.
מצב זה נגרם כתוצאה מפעילות הציטוקינים הפרו - דלקתיים שמפעילים את האנזימים indolamine dioxygenase) IDO) ו-tryptophan dioxygenase) TDO) אשר בתורם מובילים להידללות מאגרי הטריפטופן ולכן לפגיעה ביכולת לייצר סרוטונין.
עוד בשנת 1997 הוצע כי ציטוקינים המיוצרים על ידי מערכת החיסון האימהית (ו/או על ידי השלייה או מערכת החיסון של העובר) בתגובה לדלקת עשויים להיות אחראים לקשר בין דלקת של האם במהלך ההיריון לבין שינויים מוחיים התפתחותיים ופגיעות לסכיזופרניה.
על אף המחקר הרב והתקדמויות נוירו-ביולוגיות, נוירו-כימיות וגנטיות משמעותיות בחקר מחלת הסכיזופרניה, הבנת התהליכים אשר מובילים למחלה זו עדיין מהווים אתגר בימינו.
מחקרים אפידמיולוגיים נרחבים והתקדמויות טכנולוגיות משמעותיות נותנים תמיכה נרחבת להיפותזה, לפיה לציטוקינים תפקיד משמעותי בקשר שבין אירועים דלקתיים לתהליכים של פסיכופתולוגיה ולשינויים נוירו-התפתחותיים, הן בטווח הקצר והן בטווח הארוך.
מחקרי אורך על בעלי חיים מראים התפתחות של דלקת או תהליכים דלקתיים במוחו של העובר, אשר ראשיתה במערכת החיסון האימהית.
מצב זה עשוי להשפיע על התפתחות פסיכופתולוגיה בעתיד, ולתרום להתקדמות ההדרגתית של מחלת הסכיזופרניה.
לפי תאוריה זו, חשיפה לאתגרים חיסוניים במהלך ההיריון עשויים להוביל לשינויים במערכת העצבים ההיקפית והמרכזית, אשר עשויים להפריע להתפתחות התקינה ולהבשלה של מערכות מוחיות החל מילדות ועד לשלבים השונים של הבגרות.
עם זאת, מחקרים מראים כי הקשר בין חשיפה לדלקת במהלך ההיריון לבין פיתוח מחלת סכיזופרניה אינו מהווה גורם סיכון יחיד, אלא מדובר על קשר מורכב בו גם הסביבה בה חי האדם על רקע היסטוריה של הפרעות פסיכיאטריות במשפחה תורמת לסיכון לפתח פסיכופתולוגיה.
לפי מודל שהוצע ב-2013, חשיפה של העובר לדלקת של האם מובילה לדלקת נוירונאלית ולשינויים פתו-פסיכולוגיים.
במצב כזה מוחו של העובר מאופיין ברמות גבוהות של ציטוקינים פרו-דלקתיים וניתן לזהות אבנורמליות של תאי מיקרוגלייה וכן באסטרוציטים אצל העובר, דבר אשר מוביל לעקה חמצונית ולמחסור בברזל ובאבץ.
שינויים מוקדמים אלו יוצרים פגיעות להפרעה מוחית ארוכת טווח, ואולי אף תורמים להתפתחות מוקדמת של סימפטומים נוירולוגיים וליקויים פסיכומוטוריים, וכן תורמים להתקדמות הפסיכוזה (במהלך שלב הפרודרום, טרם הופעת הפסיכוזה הגלויה).
התערבויות חיסוניות מוקדמות הממוקדות סביב גילוי וטיפול בדלקת במהלך ההיריון עשויים להחליש או אפילו למנוע את הופעתה של פתולוגיה מוחית בהמשך החיים.
תרופות שנחקרות כיום על מנת להבין את ההשפעות הפסיכונוירואימונולוגיות שלהן כוללות אגוניסטים למוליך העצבי גלוטמט, מעכבי ציטוקינים, אגוניסטים לקולטני וניולואיד, חומרים המשפיעים על קטכולאמינים (סרוטונין, דופמין ונוראפינפרין), חוסמי תעלות יונים, תרופות אנטי אפילפטיות, אגוניסטים של גאבא כולל אופיואידים, קנבינואידים, מעכבי COX, חומרים המשפיעים על אצטילכוליניים, תחליפי מלטונין, ואנטגוניסטים לקולטן לאדנוזין.
לדוגמה, תרופות המשלבות עיכוב ספיגה חוזרת של סרוטונין ונוראדרנלין כגון SSRI ו-SNRI וכן תרופות נוגדות דיכאון טריציקליות הפועלות על סרוטונין, נוראדרנלין וקולטני דופמין, הוכחו כמשפיעות על מערכת החיסון בהיותן אנטי דלקתיות ופעילות נגד תהליכים שקשורים לציטוקינים פרו-דלקתיים.
תרופות טריציקליות ותרופות מסוג SNRI (או שילובים של SSRI ו-NRI), נמצאו מועילות גם כמשככי כאב.
על פי ממצאים אחרונים ממחקרים בבעלי חיים, תרופות נוגדות דיכאון מועילות לפעילות מערכת החיסון נגד דלקות עצביות, זאת על ידי הפחתת הציטוקין אינטרפרון-בטא (IFN-beta) או הרחבת הפעילות של תאי הלימפוציטים – תאי ההרג הטבעי (NK) כחלק מפעילות מערכת החיסון.
מערכת החיסון בגוף היא מורכבת ביותר.
היא כוללת מספר מנגנוני הגנה שונים אשר פועלים באינטראקציה כדי להגן על הגוף.
יש תחומים רחבים ביותר אשר אינם ידועים באשר לתפקוד מערכת החיסון, ואף יותר מכך לגבי הקשר בין מערכת החיסון למערכת העצבים.
בעבר מדענים האמינו כי מערכת החיסון פועלת בצורה מאוד עצמאית ומבודדת ממערכות פיזיולוגיות אחרות.
אך מחקרים בהווה מספקים יותר ויותר עדויות לכך שלשתי המערכות קשרים פיזיולוגים ואנטומיים רבים.
למשל, מדענים מגלים כיום כי ללימפוציטים יש קולטנים עבור מספר נוירוטרנסמיטורים ושתאים אלו של מערכת החיסון מצוידים כך שיוכלו לקלוט מסרים ממערכת העצבים, אשר יכולים לשנות את הדרך בה הם פועלים.
גילוי הקשר בין נוירוטרנסמיטרים ומערכת החיסון חשוב מכיוון שמצבים רגשיים שליליים, כגון חרדה ודיכאון, יכולים להשפיע ברמת הנוירוטרנסמיטרים.
פסיכולוגיית התכונות היא זרם בפסיכולוגיה המדגיש את מרכזיותן של תכונות יציבות במבנה האישיות.
את קרל יונג, שהדגיש את חשיבותן של המופנמות והמוחצנות, ניתן לראות כאחד מהראשונים בגישה זו, אם כי רוב תרומותיו לפסיכולוגיה אינן קשורות לתאוריית התכונות.
גורדון אולפורט, הנס אייזנק וריימונד קאטל הרימו תרומות נוספות בשטח זה.
אולפורט דיבר על מגוון רחב מאוד של תכונות, חלקן ייחודיות לאדם.
גישה זו הקשתה מאוד על ביצוע מחקר מדעי ושיטתי בתחום.
לעומתו צמצם אייזנק את צירי האופי המרכזיים לשלושה – מופנמות או מוחצנות, יציבות נפשית גבוהה או נוירוטיות וכן מידת הפסיכוטיות.
אייזנק הדגיש חשיבותם של מרכיבים ביולוגיים וייחס להם שני שלישים מהשונות.
כיום סבורים שהשיעור נמוך יותר, אולי פחות מ-50%.
ריימונד קאטל דיבר על שש עשרה תכונות מרכזיות.
כיום רווחת תאוריית חמש התכונות הגדולות, שלפיה מידת המוחצנות, מידת היציבות הנפשית, המוכוונות (רגש האחריות), הפתיחות המחשבתית ונועם ההליכות הן חמש התכונות המרכזיות שניתן להסביר לפיהן שלל רחב מאוד של תכונות אצל בני תרבויות שונות.
לשיטת התכונות יש יישומיות טיפולית נמוכה והיא מתעלמת מהעדר עקביות באופן שבו אדם מתנהג במצבים שונים.
המתודה המדעית שעליה מתבססת פסיכולוגיית התכונות היא ניתוח גורמים של תשובות לשאלונים, מציאת גורמים מרכזיים שמסבירים דפוסים בתשובות נבדקים לשאלוני אישיות.
פסיכופת צעיר הוא כינוי של העיתונאי רוגל אלפר שתחתיו הוציא אלבום אחד.
מילות האלבום מבודחות ועוסקות בצורה ביקורתית בטלוויזיה, תרבות הצריכה, חיי זוגיות משעממים, בורגנות וריקנות של חיים בגוש דן.
הצליל הוא שילוב של רוק-גיטרות עם מקצבים מתוכנתים, בסגנון דומה לזה של להקת "הפה והטלפיים", ששניים מחבריה, אסף גברון ורם אוריון, אף השתתפו בהקלטה.
לאן נעלמו כל החבר'ה (תלפיות רמיקס) (03:12)
רוגל אלפר – שירה, גיטרות, קלידים, הפקה מוזיקלית
אסף גברון – תכנותים, קולות רקע, שירה, הפקה מוזיקלית
רם אוריון – גיטרות, בס, הפקה מוזיקלית
רן שריג – עוזר הפקה
דני פישוף – הפקה, סאונד ומיקס
דוד חוג'ה – עוזר טכנאי
רונית שקד – עיצוב עטיפה
פְּסִיכוֹפַּתְיָה היא מונח בפסיכיאטריה, בפסיכולוגיה ובקרימינולוגיה למבנה אישיות המופיע בכ-1% מהאוכלוסייה.
מאפייניו העיקריים הם דפוס נרחב ומתמשך של התנהגות אנטי-חברתית, היעדר אמפתיה, היעדר הרגשת אשמה או חרטה ותכונות נועזות, חסרות עכבות, ואגואיסטיות.
התווית "פסיכופת" בדרך כלל מתלווה לסטיגמות ולהשלכות רבות הקשורות לחומרת הענישה על מעשים פליליים, טיפול נפשי וכן הלאה.
לכן נעשו מאמצים על מנת להבהיר את משמעות המונח.
חקר הפסיכופתיה הוא תחום מחקר פעיל, והמונח נמצא גם בשימוש בקרב הציבור הרחב, בפסיכולוגיה פופולרית, בעיתונאות, ובעבודות בדיוניות.
המונח משמש לעיתים כקללה בצירוף עם מילים כמו "משוגע", "מטורף" ו"חולה נפש" וכן עם הקשר מוסרי של רוע ומסוכנות, ולעיתים קרובות אנשים אינם מבחינים בין מאפיינים של פסיכוזה לבין מאפיינים של פסיכופתיה.
על פי מדריכי אבחנות פסיכיאטריות רשמיים המונח מקביל להפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
עם זאת פסיכופתיה נבדלת מהפרעה זאת בכמה מישורים.
ההבדל הראשון מתבטא כבר באופי האבחון.
אבחון של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית יהיה התנהגותי בעיקרו, דהיינו מתמקד בהתנהגות הנבדק, בעוד אבחון של פסיכופתיה הוא אישיותי בעיקרו.
הפרעת האישיות האנטיסוציאלית מאובחנת באמצעות הכלי האבחוני של האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי – DSM.
אבחון זה מתבסס על דפוסי התנהגות, ולא על תכונות אישיותיות.
דפוסי ההתנהגות הנבחנים בהקשר של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כוללים, בין היתר, התנהגות עבריינית, שקרנות חוזרת ונשנית, תוקפנות, הפרת התחייבויות, מעבר תכוף מעבודה אחת לאחרת וכדומה, אשר מופיעים כבר בתקופת הנעורים.
על אבחון זה נמתחה ביקורת רבה בגין היותו סינונימי במידה רבה לעבריינות.
מחקרים מראים כי אבחון של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית תקף פחות מאבחון של פסיכופתיה באמצעות רשימת הפסיכופתיה של רוברט ד' הייר.
האבחון ברשימת הפסיכופתיה של הייר מגדיר אישיות בעלת מרכיבים רגשיים, בין-אישיים, התנהגותיים, ואורח חיים מובחנים, אשר נבדלים באופן ברור מסממנים של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
ממצאים אפידמיולוגיים מצביעים על כך שכ-1% מהאוכלוסייה הכללית מציגים מאפיינים פסיכופתיים ברמה משמעותית, בעוד שבקרב אוכלוסיות פורנזיות שיעור זה עשוי להגיע ל-15-25%.
נדירותה של הפסיכופתיה באוכלוסייה הכללית נובעת מן הקשר ההדוק שבין מאפיינים פסיכופתיים לבין התנהגות בלתי-מסתגלת ותפקוד חברתי לקוי במישורים שונים.
מלא כוונה רעה, עקשן, ולא משתף פעולה." האינואיטים השתמשו במילה "קונלאנגטה" כדי לתאר אדם אשר "יודע מה צריך לעשות אבל לא עושה את זה." הפסיכיאטרית האנתרופולוגית ג'יין מ' מרפי, כותבת שבצפון מערב אלסקה, המונח קונלאנגטה עשוי להיות מוחל על "אדם ש...
משקר שוב ושוב, גונב דברים ולא הולך לצוד, וכשהאחרים יוצאים מהכפר, הוא אונס נשים רבות, מתעלם מנזיפות, ותמיד מובא לפני בכירי הכפר לקבלת עונש." כאשר שאלה מרפי אחד מהם, מה בדרך כלל עושה הקבוצה עם 'קונלאנגטה' ענה אחד מהם: "מישהו היה נפטר ממנו שאף אחד לא מסתכל".
בשנת 1940 כתב הפסיכיאטר הרווי מ' קלקלי את הספר מסיכת השפיות העוסק בתיאורי מקרה.
בספר קלקלי מאחד את עבודתו כפסיכיאטר ואת מחקריו.
הספר היה פורץ דרך בתיאור מקרים פסיכיאטריים והודפס שוב בחמש מהדורות.
קלקלי תיקן והרחיב את העבודה שלו עם כל מהדורה שפורסמה.
בספרו קלקלי מתאר פסיכופתים כאנשים שמציגים התנהגות נורמטיבית כלפי חוץ, אבל בסתר עוסקים בהתנהגות הרסנית ואנטיסוציאלית.
בספרו קלקלי מדמה את חוסר המנוחה של פסיכופתים לזה של נערים מתבגרים הנאלצים לצפות בהמלך ליר מתחילתו ועד סופו או להאזין לסימפוניה התשיעית של בטהובן.
על פי ה-PCL-R אישיות פסיכופתית מתאפיינת על ידי קבוצה של תכונות אופי, הכוללות קשיחות וחוסר אמפתיה, מניפולטיביות, קסם שטחי, אגוצנטריות, גרנדיוזיות, אפקט שטוח, ושליטה עצמית נמוכה.
ברמה הרגשית הם נוחים-להתרגז, חסרי יכולת ליצור קשרים רגשיים חזקים עם הזולת ולוקים בחוסר באשמה, חרטה או רגשות עמוקים.
המאפיינים הבין-אישיים והרגשיים הללו חוברים לסגנון התנהגות סוטה-חברתית שכולל התנהגות אימפולסיבית ובלתי-אחראית ונטייה להתעלם או להפר מוסכמות חברתיות ומוסריות.
הפסיכופת נכשל תכופות בניסיונו לעקוב אחר תוכניתו לחיים, והניעות להתנהגותו לקויות.
לכאורה הוא נראה רציונלי, אדם רגיל למראית עין, אך היכרות קרובה יותר חושפת רמת נחשלות הדומה לאי-שפיות.
אפשר לומר שהוא אי בודד – אין לו יכולת לבסס חיבורים חיוניים אשר יקשרו אותו לאנשים אחרים ויקנו משמעות להשתתפותו בחברה, לנאמנותו לה ולהימנעותו מפשיעה.
הרגשות ההופכים את חייו של אדם לבעלי משמעות נעדרים אצל הפסיכופת.
מכיוון שהוא אינו עסוק בחוויותיו הרגשיות, הוא פנוי להבחין בנקודות תורפה ובחולשות האחר, שאותם הוא מנצל לצרכיו האישיים או הנאתו האישית.
מכיוון שהפסיכופת אינו רגיש לגירויים, הוא זקוק לגירויים תמידיים, מתמשכים ומרגשים.
בשל דלות רגשית זאת הפסיכופת אינו מסוגל לחוש סיפוק, הוא משתעמם בקלות, ומשום כך מתקשה להשלים משימות.
הוא אינו מסוגל לחשוב בזהירות ובבהירות על עתידו, ונוטה לסכן את עצמו באופן שנראה חסר היגיון.
התנהגותו האימפולסיבית מתבטאת במגוון היחסים הקצרים והשטחיים שהוא מנהל ובחוסר יכולת מובהק לעמוד בהתחייבויות ומחויבויות.
הוא אינו מסוגל לדחות פיתויים ודחפים, והתנהגותו בלתי-צפויה ונמהרת.
הפסיכופת מתקשה להפיק לקחים מעונשים שמוטלים עליו.
לא רק שהוא אינו מסוגל לדמיין את עתידו ואת מעשיו לטווח רחוק, הוא גם אינו ירא מפני ענישה.
באותה המידה הפסיכופת יכול להתנהג באופן מקסים ושרמנטי מאוד, בהיותו חסר מודעות עצמית, הוא משקר ללא הנד עפעף, הוא חלקלק, וסגנון דיבורו קליל ושוטף, אלא שזהו קסם מפוקפק, שטחי, מיידי וזמני, שמטרתו האחת והיחידה היא הפקת הנאה אישית ומיידית.
במהלך השנים היו קיימות מספר הגדרות שונות לפסיכופתיה, וחלקן עלולות להיראות סותרות לפעמים.
המודל הטריארכי משלב ממצאים אמפיריים, תפיסות, והגדרות שונות של פסיכופתיה ומדגיש שלושה מאפיינים של פסיכופתים בדרגות שונות.
מכיוון שאלה צירים נפרדים, המודל פותח דלת להבנת המאפיינים הפסיכופתיים בצורה יותר גמישה, ומאפשר לסווג אנשים בצורה מדויקת יותר, למשל אנשים שמציגים סגנון "נועז ומרושע", לעומת אנשים שמציגים סגנון "מרושע ונעדר אינהיביציה", ומאפשר למדוד גם את התהליכים המוחיים שקשורים לכל תת-סוג של ההפרעה .
אף על פי שהמודל אינו פותר ויכוחים מתמשכים על אלו תכונות הם מרכזיות לפסיכופתיה, או מספק כלי אבחון חדש, הוא כן יוצר סדר בפרספקטיבות המגוונות על מה היא פסיכופתיה ומה היא לא, ומספק מערכת קוהרנטית דרכה ניתן לבחון מה יש לכל כלי אבחון להציע להגדרה של פסיכופתיה.
בשאלונים הנוכחיים – במידות שונות – כבר יש מדדים שונים שכוללים בתוכם אלמנטים של תעוזה, היעדר עכבות, ורשעות.
עוררות פיזיולוגית נמוכה בזמן מפגש עם אנשים, סיטואציות לא מוכרות, בזמן מפגש עם איומים וסכנה, והן בעקבות סימנים לענישה צפויה או לאחר גירויים רגשיים שליליים.
ביטויים התנהגותיים בולטים הם רוגע, יציבות חברתית, דעתנות קיצונית ויכולת שכנוע, אומץ, וחיפוש אחר ריגושים.
השאלונים הנוכחים מודדים זאת בצורה יחסית גרועה, רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מדגישה אלמנטים של תעוזה דרך אלמנט אחר של רשעות, ושאלון PPI באמצעות גורם שנקרא דומיננטיות חסרת פחד.
על ממד זה נמתחה ביקורת רבה בגין היותו לא קשור, או קשור רק באופן חלקי לפסיכופתיה.
בעיות בראיית הנולד, בתכנון ובניית תוכנית לחיים, צורך בסיפוקים מיידיים, ושליטה עצמית נמוכה.
ביטויים התנהגותיים בולטים של חוסר עכבות הם חוסר אחריות, קוצר רוח, פעולה אימפולסיבית אשר מובילה לתוצאות שליליות, ניכור וחשדנות, התנהגות תוקפנית (תוקפנות חסרת פרופורציה, תוקפנות תגובתית) חוסר אמינות, שימוש לרעה בסמים או אלכוהול, נטייה להתמכרות, ומעורבות בפעילויות המפרות נורמות.
רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מודדת פריטים אלה דרך גורם 2, ושאלון PPI דרך גורם שנקרא "אימפולסיביות אנוכית".
המאפיין גם מקביל לליקויים הנוירולוגיים שניתן למצוא אצל פסיכופתים בקליפת המוח הקדם-מצחית ששולטת על התנהגויות דומות.
מחסור באמפתיה, שחצנות, היעדר קשרים רגשיים חזקים עם הזולת, אנטגוניזם, וסגנון בינאישי פרו-אקטיבי ונצלני.
ביטויים התנהגותיים בולטים של רשעות הם התרסה על סמכות, בריונות והתחלת ריבים ללא התגרות מוקדמת, הבעת בוז ולעז כלפי אחרים, תחרותיות אגרסיבית או תוקפנית, אכזריות פיזית כלפי אנשים ובעלי חיים, תוקפנות קרה (פרו-אקטיבית, מתוכננת מראש), ניצול אסטרטגי ואכזרי של אחרים למטרות רווח אישי, וחיפוש ריגושים הרסניים.
רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מודדת את התכונות ההללו באופן כללי אך בעיקר באמצעות הפריטים מגורם 1.
כיוון ששאלון PCL-R עוצב למטרות מחקר, ואפילו לא למטרת מחקר על מנת לשפר את ההבנה של יסודות ההפרעה, חוקרים בתחום טענו שיש לבחון ממדי אישיות ולא רק קבוצה של תכונות.
הוצע כי פסיכופתיה קשורה לממד הפסיכוטיסיזם – ממד תאורטי המתייחס להתנהגויות מחוספסות, תוקפניות או עוינות.
היבטים מסוימים מתוך הממד הזה הקשורים לפסיכופתיה הם חוסר סוציאליזציה וחוסר אחריות, היעדר תחושת חרדה, עצמאות מנורמות הקבוצה, אימפולסיביות, חיפוש ריגושים (במקרים מסוימים) ותוקפנות.
יש להבחין בין 'פסיכוטיות' שהוא מונח דינמי המייצג הפרעות נפש ללא בוחן מציאות לבין 'פסיכוטיסיזם'.
מדדים גבוהים של פסיכופתיה קשורים לחוסר נעימות (low agreeableness; למשל, רמת חשדנות גבוהה, נטייה לרמות או להוליך שולל, אנוכיות, גסות רוח) אצל מתבגרים ומבוגרים כאחד, אם כי אצל מתבגרים מדדים אלה מופיעים באופן סלקטיבי יותר יחד עם נוירוטיות גבוהה (למשל, עוינות, פְּגִיעוּת, דיכאון) מאשר בקרב מבוגרים.
מדד נוסף שמזוהה מאוד עם תכונות פסיכופתיות הוא מצפוניות נמוכה, הנמצא בכל אמצעי המדידה הנוכחיים ובמודלים שונים של פסיכופתיה.
אוטו קרנברג, מנקודת מבט פסיכואנליטית, האמין שפסיכופתיה היא חלק מהספקטרום של נרקיסיזם פתולוגי; אישיות נרקיסיסטית נמצאת בקצה הנמוך, נרקיסיזם ממאיר באמצע, ופסיכופתיה בקצה העליון.
מספר מחקרים שנערכו בנושא מצאו כי יש לפסיכופתיה ונרקיסיזם פתולוגי מספר תכונות משותפות, אך מדובר בשתי פתולוגיות אישיות שונות.
רשימת הפסיכופתיה המעודכנת מספקת לנו תפיסה דיכוטומית של פסיכופתיה.
על פי כלי האבחון ניתן לקבוע רף ניקוד להימצאות הפסיכופתיה ורק אדם שעובר את רף הניקוד המקובל באותה המדינה הוא 'פסיכופת'.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בפרקטיקה זאת במסגרות משפטיות וקליניות שונות.
ניתוח מוקדם ומשפיע של האריס ואח' (1994) הצביע על כך שקטגוריה נפרדת, או טקסון, מאפיינים את הפסיכופתיה, כפי שהיא מוגדרת על ידי הרשימה.
כלומר, קטגוריה נפרדת המתקיימת באוכלוסייה, ולא רק מודל תאורטי שנוצר לצורכי אבחון.
לפי תפיסה אחרת, פסיכופתיה, ומבני אישיות חופפים כמו הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הם מבנים ממדיים, כלומר, קיימים על רצף – בדומה לדיכאון.
כלומר, השונות בתכונות הפסיכופתיות בין פרטים שונים משקפות הבדלי מידה (פחות או יותר פסיכופתים), ולא הבדלים בטיפוס.
משמעות הדבר היא שבמקום לחשוב על תסמינים במונחים של כן קיים או לא קיים, חושבים על המידה שבה הסימפטומים קיימים אצל האדם.
אף על פי שתפיסה זאת מסתמכת במידה רבה על ראיונות, וכלים לדיווח עצמי (לדוגמה, שאלון PPI) בשנים האחרונות הצטברו ראיות רבות לכך.
על פי תפיסה זאת אנשים כאלה אינם פסיכופתים, אלא "יחסית פסיכופתיים".
הבחנות אלה אינן רק עניין של דיונים אקדמאיים – ואכן יש להן השלכות על המציאות הקלינית.
לדוגמה, תומכי התפיסה הדיכוטומית ממנפים תפיסה זו כדי לתמוך באמונה כי טיפול אינו יכול להפחית אלימות או את התנהגותם הפלילית של פסיכופתים: אם פסיכופתיה היא טקסון, אזי שהתנהגותם שונה מאוד מזאת של עבריינים אחרים ואין בהם שום דבר 'לא בסדר' שטיפול יכול 'לתקן'.
פסיכופתיה מאופיינת בסגנון תקשורת בין-אישית יהיר ומתעתע, חוויה רגשית לקויה, התנהגות אנטי-חברתית מתמשכת, ואורח חיים אימפולסיבי וחסר אחריות.
אדם עם פסיכופתיה לא חש אשמה או חרטה על מעשיו, גם אם הם פגעו באחר, ומוצא דרך להסביר אותם באמצעות רציונליזציה, מניפולציה רגשית, האשמת אחרים או הכחשת מעשים אלו.
הוא לא מביע אמפתיה או חרטה כלפי האחר אף על פי שביכולתו לומר שהוא מרגיש כך, אך לעיתים קרובות יהיה ניתן לראות ניתוק רגשי עמוק בין הבעות מילוליות של רגשות ובין התנהגותו.
הפסיכופת יודע את המילים, אך לא את המוזיקה המסתתרת מאחוריהן.
הרגשות שהפסיכופת חווה הם בסיסיים וראשוניים, ונקראים "פרוטו-רגשות" או "רגשות פרימיטיביים", כלומר, תגובות פרימיטיביות על צרכים מידיים בלבד, כגון הנאה וכאב.
בזמן שאדם עם פסיכופתיה יכול להראות קר וחסר רגש, הוא עשוי להציג רגשות באופן דרמטי, בצורה רדודה וקצרת חיים אשר עשויה להשאיר בוחנים ואנשים זהירים תחת הרושם שהוא משחק בהצגה ואין משמעות אמיתית מתחת לפני השטח.
אדם עם פסיכופתיה לא חש כל ייסורי מצפון על מעשיו או התנהגותו, הוא יכול לנשק או להרוג ללא כל מחשבה.
אף על פי שקיימות אי-הסכמות לגבי קווי הגבול של ההפרעה, התכונות הבאות נחשבות, כמעט באופן אוניברסלי במחקר, מרכזיות לפסיכופתיה:
סגנון בינאישי יהיר ומתעתע: קסם אישי שטחי, תחושת ערך עצמי מנופחת וגרנדיוזיות, שקרנות פתולוגית וניצול אסטרטגי ואכזרי של הזולת למען רווח אישי.
המאפיינים הבינאישיים והרגשיים של פסיכופתיה כוללים מאפיינים כגון רמות חרדה נמוכות או רמות פחד נמוכות.
הסגנון הבינאישי והרגשי של הפסיכופת מאופיין בביטחון עצמי מופרז, אופטימיות לא מציאותית, עזות מצח, נחישות וקור רוח.
חוויה רגשית לקויה: היעדר תחושת אשמה או חרטה, קושי לחוות טווח נורמלי ועומק של חוויה רגשית (אפקט שטוח), קשיחות נעדרת רגש, היעדר אמפתיה ואי קבלת אחריות על מעשים, תוך ניסיונות רבים לבצע מניפולציה בזולת.
אורח חיים אימפולסיבי וחסר אחריות: אימפולסיביות, חיפוש אחר ריגושים ונטילת סיכונים, התנהגות חסרת אחריות ולא אמינה, אורח חיים טפילי ואנטי-חברתי כרוני, היעדר מטרות מציאותיות וקיום נוודי וחסר כיוון.
הצהרותיהם חושפות לעיתים עמדות אנטי-חברתיות ואת אמונותיהם שהעולם הוא מקום עוין שמורכב מ"נותנים ולוקחים", "טורפים ונטרפים", וכי זה יהיה טיפשי מאוד שלא לנצל את חולשותיהם של אחרים בעולם שכזה.
פסיכופתיה נקשרת לעיתים קרובות לאינטליגנציה גבוהה או מעל הממוצע, אך גוף מחקר גדול מצא כי קיים יחס הפוך בין פסיכופתיה לבין אינטליגנציה, כולל רמת אינטליגנציה מילולית.
למרות הממצאים, רוברט הייר ועמיתו קרייג ניומן ציינו במחקרם כי חלק גדול מהספרות המקצועית מצביעה רק על קשר חלש בין אינטליגנציה לפסיכופתיה.
הייר וניומן לא התעלמו מהפרופיל הקליני של קלקלי שכלל אינטליגנציה טובה בתוכו, וציינו כי הוא היה מושפע מהטיית בחירה מכיוון שרבים מהמטופלים שלו היו אנשים משכילים מרקע מעמד הביניים או המעמד העליון, וכי אין סיבה תאורטית ברורה למה פסיכופתיה צריכה להיות קשורה לאינטליגנציה.
יש פסיכופתים מבריקים, ויש כאלה שלא.
בנוסף לכך, מספר מחקרים מראים כי לפסיכופתים יש חסרים משמעותיים באינטליגנציה רגשית, ואף נטען שהיא כזו ב"רמה של ילדים".
מודל התפתחותי מתייחס להתפתחות מוסרית כמערבת שני תהליכים קוגניטיביים הכרוכים זה בזה, וקשורים לתפקוד של האמיגדלה.
הראשון הוא הרפלקס של מיקוד המבט באזור העיניים כתגובה לסימנים של פחד ומצוקה באחר, אשר נמצא חיוני ליכולת זיהוי של סימנים אלה אצל האחר ולתגובה אליהם.
התהליך השני הוא האיזון היחסי בין (1) למידה מכוונת קשב לערך הכללי של תוצאה (למשל, חיובי או שלילי) לבין (2) למידה מכוונת קשב לחומרה האפשרית של התוצאה הספציפית.
ההשערה היא כי פסיכופתים נוטים לסגנון למידה דומיננטי מכוון קשב לערך הכללי של תוצאה, המעודד התנהגות מכוונת לקבלת תגמול אפשרי, גם כשהתוצאה עלולה להיות שלילית וחמורה.
במילים אחרות, פסיכופתים מקדישים תשומת לב כה רבת להשגת מטרותיהם, שהם מתעלמים מהתוצאות ההרסניות של התנהגותם על אחרים, ומאותות שמזהירים אותם מפני סכנה.
ממצאים דומים נמצאו בקרב נשים עם פסיכופתיה.
תופעת הפסיכופתיה בקרב נשים זוכה לתשומת לב מוגברת בשנים האחרונות.
יש הטוענים כי פסיכופתיה בקרב נשים, והתנהגות אנטי-חברתית של נשים, זוכים לתת-דיווח מסיבות מגוונות, ביניהן הנטייה להסוות אותה כטיפול יומיומי, או הנטייה לדיכוטומיה מגדרית, לפיה נשים נתפסות נפגעות אך לא פוגעות וגברים פוגעים אך לא נפגעים.
ואכן, על פי דיווחים נשים עם רמות גבוהות של פסיכופתיה הן מחזה נדיר במסגרות משפטיות ופסיכיאטריות.
מחקרים שונים מציעים הסברים שונים לכך, הסבר אחד להבדלים הסטטיסטיים המובהקים בין נשים לגברים הוא ההבדל בחומר אפור בקליפת המוח הארובתית-מצחית שקשורה להתנהגות אנטיסוציאלית ופשיעה בקרב שני המינים.
נפח החומר האפור באזור זה הוא קטן יותר אצל גברים וגבוה יותר אצל נשים.
דבר אשר מעיד על כך כי נשים הן מוגנות יותר מפני התפתחותה של פסיכופתיה.
מחקרים שבוחנים הבדלים אטיולוגיים בין המינים מאששים ממצאים אלה.
למשל, מחקר משנת 2010 חושף את הקשר החזק בין גורמים סביבתיים להתפתחות אישיות פסיכופתית בקרב בנות.
בקרב בנות 0% מהשונות בהתפתחות של תכונות קהות לב חמורות יוחסו לגורמים גנטיים, ו-75% לגורמים סביבתיים, ואילו אצל בנים נמצא הקשר ההפוך.
עם זאת, ממצאים אלה לא שוכפלו במדגמים אחרים.
אף על פי שחוויות ילדות שליליות מתואמות באופן משמעותי עם סיכון מוגבר לפיתוח פסיכופתולוגיה, הממצאים מצביעים על כך כי גורמים סביבתיים הם משמעותיים במיוחד בהתפתחות מאפייני האישיות הפסיכופתית בקרב בנות.
רוב המחקרים, אך לא כל המחקרים מצאו ניתוח גורמים דומה אצל גברים ונשים עם פסיכופתיה, כלומר, קיימות מגמות משותפות בין גברים לנשים עם פסיכופתיה.
הממד לגביו יש מחלוקת הוא הממד האנטי-חברתי ברשימת הפסיכופתיה.
במחקר אחד גורם זה היה מתואם עם אימפולסיביות בקרב גברים, ופתיחות (openness to experience) בקרב נשים.
מימד אשר מאופיין בסקרנות, מקוריות, ואופקים רחבים.
בניגוד לגברים אשר עשויים להציג תכונות פסיכופתיות בסביבות רבות, מחקר אחד טען כי נשים עם פסיכופתיה בדרך כלל מבטאות את התכונות שלהן בתוך יחסים בין-אישיים וסביבות של משק בית.
הדבר עשוי, בין השאר, לשקף תפקידים מגדריים סטריאוטיפיים, שלפיהם נשים נוטות ליטול על עצמן תפקידים אכפתיים וחינוכיים.
בשני המינים קיים קשר ברור ומשמעותי בין פסיכופתיה לבין שימוש לרעה בסמים.
מחקרים אלה עשויים להעיד על כך כי אצל נשים קיים ביטוי התנהגותי שונה של פסיכופתיה, ובעקבות כך הציעו חוקרים שונים להוריד את רף הניקוד לפסיכופתיה ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, מחקר אחד הציע רף נמוך של 23 נקודות להימצאות הפסיכופתיה בקרב נשים.
עם זאת, ישנן נשים שעדיין עוברות את רף הניקוד המסורתי וכן נצפו ביניהן ליקויים תפקודיים באזור האמיגדלה.
אף על פי שהתוצאות הן שונות ולא חד משמעיות, מחקרים אחדים מצביעים על כך כי גברים עם פסיכופתיה מציגים לעיתים קרובות יותר תוקפנות פיזית, נשים מציגות תוקפנות מילולית, או "תוקפנות ביחסים" (Relational Aggression).
סוג תוקפנות זה למשל, עשוי להתרחש באמצעות מניפולציה של רשתות חברתיות בניסיון לנדות את הקורבן מהקהילה.
המטרה של סוג תוקפנות זה היא לשמר את המעמד של התוקפן על חשבון המעמד של הקורבן ובאופן כללי הוא נחקר ונצפה יותר בקרב נשים ומתבגרים.
סוג תוקפנות זה יכול להיות תגובתי או אינסטרומנטלי ונמצא כי נשים עם פסיכופתיה, כמו גברים, משתמשות בשני סוגי התוקפנות.
מחקר אחד מצא כי הווריאציות השונות של ההפרעה, פסיכופתיה ראשונית ופסיכופתיה שניונית, נמצאות גם בקרב נשים.
נשים עם פסיכופתיה שניונית היו מאופיינות באפקט שלילי, חוסר עכבות, התפרצות מוקדמת של התנהגות אנטי-חברתית ועבריינית, שימוש לרעה בסמים, התנהגות אלימה, ויותר בעיות נפשיות, כולל תסמינים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית וניסיונות התאבדות.
נשים עם פסיכופתיה ראשונית הציגו מספר תכונות אישיותיות מובחנות, ניהלו קריירה פלילית במשך רוב חייהן, והציגו מספר קטן יחסית של בעיות נפשיות למרות חשיפה לאירועים טראומטיים רבים במהלך חייהן.
הפרעת התנהגות מאובחנת על בסיס דפוס מתמשך של התנהגות אנטי-חברתית בילדות או בגיל ההתבגרות, וניתן לראותה כהפרעה שמנבאת (לא תמיד) הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כמו גם התנהגות עבריינית ופסיכופתיה.
כמה חוקרים העריכו כי קיימים שני תת-סוגים של הפרעת התנהגות שמהוות מסלולי התפתחות שונים לפסיכופתיה בבגרות.
ה-DSM-5 מסתמך על מחקרים אלה ועושה את ההבחנה בין ילדים עם בעיות התנהגות לפני גיל 10 ובעיות התנהגות לאחר גיל 10.
החוקרים טרי מופיט ופול פריז הפרידו בין מסלול התפתחות חריף יותר של ההפרעה המאפיין התפרצות בגיל צעיר ובין מסלול נפרד ומתון יותר המאפיין התפרצות בגיל מאוחר יותר.
ילדים שאצלם ההתפרצות חלה בשלב מוקדם בחיים סובלים מפרוגנוזה חמורה יותר.
הטיפול בהם סבוך יותר ומאופיין בשיעור הצלחה נמוך יותר.
החלוקה הבסיסית היא בין התפרצות בילדות שניתן לחלקה לשני סוגים, ובין התפרצות בנעורים.
להתפרצות המתחילה בילדות בדרך כלל משויכים גורמים נוירלוגיים, גנטיים בנוסף לגורמים סביבתיים.
התפרצות המתחילה בנעורים מוגבלת בדרך כלל להקשר סביבתי ספציפי ואינן צובעות את פעולות הפרט בכל תחומי חייו.
התסמינים בקבוצה זו מתמעטים עם היציאה מגיל הנעורים כאשר המתבגרים מתגייסים למשימות חברתיות כגון רכישת השכלה, פיתוח קריירה, הקמת משפחה, ביסוס הזהות וכן הלאה.
ה-DSM-5 כולל מאפיין עבור אלה עם הפרעת התנהגות שמציגים סגנון בינאישי קשוח, וחסר רגישות בסביבות רבות והקשרים רבים.
המאפיין מבוסס על מחקר שמציע כי אלו עם הפרעת התנהגות שמתאימים למאפיין זה מבטאים צורה חמורה יותר של הפרעה זאת, ומציגים תגובה אחרת לטיפול פסיכולוגי.
במסגרות מחקר רואים מאפיין זה כמקביל לפסיכופתיה ראשונית שניתן לראות אצל מבוגרים, ורמות גבוהות של תעוזה ורשעות במודל הטריארכי.
בסרט חייבים לדבר על קווין דמותו של קווין מתאימה למאפיין זה, אם כי ניתן להסביר את התנהגותו גם על ידי גורמים אחרים.
הוצע כי השילוב של הפרעת התנהגות מוקדמת עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות עשוי להיות קשור להתנהגויות אנטי-חברתיות מתמשכות, כמו גם לפסיכופתיה.
יש ראיות כי ילדים עם שילוב זה הם אגרסיביים יותר, ויותר אנטי-חברתיים מאשר אלה עם הפרעת התנהגות לבד.
ילד שיש לו קשיים בוויסות עצמי מאופיין באימפולסיביות, קשיים באינטליגנציה מילולית, קושי להבין מצבים חברתיים, רמות תוקפנות נמוכות יותר מאשר במסלול א', ומתמקדות בתוקפנות תגובתית – שבאה כמענה להתגרות אמיתית או מדומיינת.
קשיים ביכולות המשגה והמללה לצד פרשנות שגויה של מצבים חברתיים עלולים להוביל לבעיות בשליטה בהתנהגות.
קשיים בעיבוד מידע חברתי לצד תגובתיות גבוהה להתגרות עלולים להוביל לתוצאות בעייתיות במישור החברתי, למשל לתגובה אימפולסיבית שפוגעת באדם אחר ללא תכנון מראש.
הילד יחוש אחר כך חרטה, אך גם במקרים עתידיים הקושי בשליטה עצמית יחזור על עצמו.
עם זאת, זוהי לא קבוצה מובחנת של ילדים שכן לרוב המכריע של ילדים צעירים עם הפרעת התנהגות יש גם הפרעת קשב וריכוז.
בשנת 1970 ערכה החוקרת לי רובינס שורה של מחקרים על ילדים עם בעיות התנהגויות, ועקבה אחריהם עד גיל ההתבגרות.
המחקרים האלו חשפו שני דברים.
הראשון היה שכמעט כל מבוגר שאובחן כפסיכופת היה אנטי-חברתי במהלך ילדותו.
הדבר השני שהמחקר חשף הוא שכמעט 50% מהילדים שהציגו מדדים גבוהים של תכונות אנטי-חברתיות לא הפכו לפסיכופתים בבגרות.
כלומר, ציוני המבחן המוקדמים היו נחוצים אך לא מספיקים כדי לחזות מי הפך בסופו של דבר לעבריין אלים.
הפער הזה הוא מה שנותן לחוקרים תקווה.
אם פסיכופתיה מושפעת מגורמים גנטיים, ההיגיון עוקב, כי הסיכון יכול להיות ממותן על ידי השפעות סביבתיות – בדיוק באותה הדרך בה תזונה נכונה יכולה להוריד את הסיכון התורשתי למחלות לב.
למשל, מחקר הנערך בארץ הראה כי התערבות מוקדמת עם הורים מפחיתה תכונות של קהות לב בילדות המוקדמת.
במחקר נוסף שנערך בארץ הראו את מנגנון השינוי וכיצד הורות שלילית או לא עקבית תרמו להחמרה של התכונות.
מספר מחקרים תומכים בעדויות לכך שהגברה של הורות חיובית או הפחתה של הורות שלילית ולא עקבית מפחיתה תכונות של קהות לב, אך קיים מעט מאוד מחקר על התערבות טיפולית ישירה עם ילדים, כך שטרם הצטברו עדויות חד משמעיות למנגנון השינוי שכרוך בהורות חיובית.
המשמעות הנגזרת מכך היא שקהות לב בילדות המוקדמת (ובהמשך פסיכופתיה) היא תופעה התפתחותית גמישה; אינה לגמרי תורשתית או דטרמיניסטית; מופיעה בהדרגה במהלך ההתפתחות; וניתנת לשינוי באמצעות התערבות טיפולית מוקדמת ברמת ההורות.
על פי מומחים רבים בתחום פסיכופתיה צריכה להיות מוערכת בזהירות ומקצועיות.
שאלות רבות עולות מהשימוש של אנשי מקצוע במילה "פסיכופת" ואם קביעות מסוג זה מבוססות על אבחנה מקצועית או שהן ביטוי של כוח וכעס שמופעלים על מטופל לא נעים (פסיכופת = אדם "רע" מהווה העברה נגדית).
הקרימינולוג הנס טוך, אמר בסוף נאומו בכנס על פסיכופתיה "אינני יכול לחשוב על מקרה בו ההבנה שלי לגבי עבריין הייתה נתרמת מלהעריך אותו כפסיכופת", כלומר, שלכנות מישהו "פסיכופת" אינו עוזר לנו להבין אותו ואת בעיותיו, שכן עצם השימוש במושג כה טעון רגשית מגביר את הדחייה ממנו ואת החשש מפניו.
הכלי המקצועי הנפוץ והתקף ביותר הקיים כיום בהערכת אישיות פסיכופתית, הוא PCL-R, שפותח על ידי רוברט הייר.
בשל מהימנותה הרבה רשימת הפסיכופתיה של הייר נהפכה בשנים האחרונות לסרגל מולו בודקים כלי אבחון אחרים.
שלא כמו שאלון PCL-R, שאלון PPI פותח כדי למדוד תכונות אישיות ללא התייחסות מפורשת להתנהגויות אנטי-חברתיות או עברייניות.
השאלון הוא כלי לדיווח עצמי שפותח במקור עבור מסגרות לא קליניות (למשל סטודנטים באוניברסיטה) ולא לאוכלוסיות פורנזיות (עבריינית-פסיכאטרית), אם כי בשנים האחרונות נעשו בו שימושים גם במסגרות אלה.
בשנת 2005 הכלי עודכן והפך לשאלון PPI-R, ומונה בתוכו 154 פריטים שאורגנו אל תוך 8 תת-תחומים.
בנוסף, לשאלון יש שלושה סולמות תוקף מיוחדים הבוחנים את הנטייה להתחזות לטובה בזמן מילוי שאלות המבחן ואת האפשרות שהנבחן ענה באופן אקראי מחוסר מוטיבציה או קשיי קריאה.
שאלון זה הוא שאלון הדיווח העצמי המעמיק ביותר בתחום הפסיכופתיה והעבריינות, ויש לו פוטנציאל משמעותי להתפתח ככלי מרכזי.
8 תת-התחומים בשאלון PPI הם:
1. אגוצנטריות מקיאבלית: היעדר אמפתיה ותחושה וניתוק מאחרים לשם השגת מטרות אישיות.
2. יכולות חברתיות: היכולת להקסים ולהשפיע על אחרים.
3. תחושת ניכור: חוסר מובהק של רגש, אשמה, חרטה או חוסר התייחסות לרגשות אחרים.
4. העדר תכנון ודאגה לעתיד: קושי בתכנון מראש וחוסר יכולת להתחשב בתוצאות מעשיהם.
5. היעדר פחד: חיפוש נלהב אחר ריגושים, כמו גם חוסר הפחד שבדרך כלל מתלווה אל חיפוש זה.
6. עמידות בפני לחץ: היעדר תגובות ניכרות האופייניות לאירועים טראומטיים או גורמים המביאים לידי לחץ.
7. מרדנות אימפולסיבית: התעלמות מנורמות חברתיות והתנהגויות מקובלות מבחינה חברתית.
8. החצנת תחושת אשמה: אי יכולת של האדם לקחת אחריות על מעשיו, מאשים נסיבות או אנשים אחרים כדי להימנע מעונש, ומסביר את התנהגותו באמצעות רציונליזציה.
הפריטים מסווגים לשני גורמים כללים ושונים: PPI-1 - "דומיננטיות חסרת-פחד" המורכבת מיכולות חברתיות, חסינות מפני לחץ, והיעדר פחד.
הגורם קשור לרמות חרדה נמוכות, לחוסן מדיכאון, היעדר אמפתיה, כמו גם רווחה נפשית גבוהה יותר, דעתנות, נרקיסיזם, וחיפוש אחר ריגושים.
PPI-2 "מרדנות אנטי-חברתית" המורכבת מהעדר תכנון ודאגה לעתיד, מרדנות אימפולסיבית, אגוצנטריות מקיאבלית, והחצנת אשמה.
הגורם קשור לאימפולסיביות, לתוקפנות, לשימוש לרעה בסמים, להתנהגות אנטי-חברתית, לאפקט שלילי, ולאובדנות.
מכיוון ששאלון PPI הוא שאלון למילוי עצמי, יש לו מספר חולשות פוטנציאליות עם אוכלוסיות פורנזיות.
למשל, באוכלוסיות פורנזיות לעיתים קרובות משתמשים בכלים להערכת פסיכופתיה כדי להעריך את המסוכנות של אסירים ולבדוק אם הם מתאימים לשחרור מוקדם, חופשות וכו'.
לכן לעיתים קרובות אסירים ינסו להראות פחות פסיכופתים (פחות מחוספסים, פחות מניפולטיביים, אמפתיים יותר וכו') כדי שיוכלו לקבל הערכה חיובית.
על אף ששאלון PPI כולל סולם תוקף שנועד לבדוק זאת, המדד תוכנן עבור אוכלוסייה נורמטיבית, שלגביה אין "סיכונים" אמיתיים, דבר אשר פותח את המדד להטיות.
מחקר אחד הצליח לנצל חולשה זאת באמצעות סולם שמודד הטיית רצייה חברתית, כמו גם באמצעות מספר שאלות ישירות על הכנות והמוטיבציה של המשתתפים, שנשאלו לאחר מילוי השאלון.
אולם, המחקר עדיין לא שוכפל על הגרסה המעודכנת של השאלון.
ביקורת שנמתחה על שאלון זה טענה כי תומכי שאלון זה ממעיטים בתפקידה של התנהגות אנטי-חברתית בהערכת הפסיכופתיה, וכי פעולה זו עלולה להוביל לאבחון שגוי של אנשים נורמלים כפסיכופתים.
המבקרים גם הדגישו כי המתאמים הטובים ביותר של הגורם "דומיננטיות חסרת-פחד" היו עם תכונות אישיותיות חיוביות כגון מוחצנות, דבר אשר עשוי להעיד על כך כי הגורם הוא סימן טוב יותר של רווחה נפשית ולא של תכונות בלתי מסתגלות.
מבחן ה-MMPI-2 הוא מבחן אישיות נפוץ ביותר ברחבי העולם.
מלכתחילה לא נבנה המבחן במטרה להעריך עבריינות, ובוודאי שלא להערכת מסוכנות.
עם זאת, בשל היותו כלי מובנה עם ציונים ונורמות ועם סדרה של סולמות הרלוונטיים לתכונות עברייניות, ומספר סעיפים שנמצאו כבעלי מתאם מסוים לפסיכופתיה, הוא משמש לעיתים קרובות ככלי עזר למיון ולהערכה.
השאלון של לבנסון להערכת פסיכופתיה הוא סולם קצר הכולל 25 שאלות.
בדומה למבחן MMPI, הוא מנוסח כך, שעל הנבדק לציין עד כמה הוא מסכים עם ההצהרות.
מספר הצהרות בשאלון לקוחות מעולם העבריינות ומתבססות על ומתבססות על החשיבה העבריינית.
כך לדוגמה ישנן הצהרות כמו "מי שעובדים עליו בגלל טיפשותו – מגיע לו", "ערכים גבוהים לא מעניינים אותי", "אני לא מתכנן שום דבר לטווח הרחוק".
ניתן להעריך מהשאלון שני מדדים המאפיינים תכונות שונות של פסיכופתים: התנהגות עבריינית מרדנית-בוטה ותכונות של אנוכיות וחוסר אמפתיה ומצפון.
כלי להערכת סיכון לאלימות כללית HCR-20
מבחן ה-HCR-20 הוא מהנפוצים ביותר בתחום הערכת מסוכנות.
כלי זה, כמו כלים אחרים בתחום, משלב בתוכו את שאלון PCL-R ואת הערכת הפסיכופתיה.
אחד מהדברים המעניינים בכלי זה הוא שהפריט שמעריך פסיכופתיה אינו ממוקם בחלק הקליני של כלי האבחון, אם כי בחלק שבודק את היסטוריית הנבדק.
ההיגיון של המבחן הוא שאבחון של פסיכופתיה הוא אבחון סטטי שכמעט ואינו משתנה.
האבחון של פסיכופתיה על פני ה-PCL-R נבנה על היסטוריה של התנהגויות מעבר למה שנראה בראיון, ועל כן פסיכופתיה ממוקמת בחלק ההיסטורי.
באופן כללי, אבחון של מסוכנות יכול להוביל להערכה מקובעת: ש"עבריין תמיד יישאר עבריין", ו"אדם מסוכן הוא אדם מסוכן".
ההערכות עלולות לא להשתנות עם הזמן ולהשפיע על התנהגות הנבדק.
ה-HCR מציע גישה שונה: יש תכונות רבות במבחן הניתנות לשינוי על ידי הנבדק ועי"י הסביבה שלו והן רלוונטיות שמעריכים מסוכנות.
בנסיבות מסוימות אדם מסוכן כבר לא יהיה מסוכן, ולהפך.
המודל הטריארכי שפותח בשנים האחרונות כולל תכונות כגון תעוזה, ביטול עכבות, ורשעות.
סעיף III במודל החלופי של DSM-5 כולל מאפיין של פסיכופתיה שמבוסס על תכונות אלה.
המאפיין, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית עם תכונות פסיכופתיות מאופיין ב, "בהיעדר חרדה או פחד, התנהגות בין-אישית נועזת המסתירה התנהגות בלתי-מסתגלת (למשל, אורח חיים פרזיטי).
מאפיינים נוספים הם ניתוק ונסיגה מקשרים חברתיים (Detachment domain) וצורך עז בתשומת לב (אנטגוניזם / גרנדיוזיות).
מאפיינים רגשיים ובינאישיים מודגשים יותר על פני מאפיינים התנהגותיים.
המאפיין אינו מהווה אבחנה בפני עצמה אלא מאפיין חמור יותר של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
למרות זאת, חוקרים רבים טוענים כי המאפיין אינו מצליח לכסות את כל הממדים שבבסיס מצב זה וכי הוא זקוק למחקר נוסף.
רשימת התכונות של הייר מלמדות אותנו על אפיוני האישיות.
רשימת הפסיכופתיה נבנתה מרשימת תכונות אחת.
זמן קצר לאחר שהוחל השימוש בשימוש בכלי התברר, שקיימים שני גורמים עיקריים המקבצים סביבם את רוב התכונות: גורם 1 נקרא "שימוש אכזרי ואנוכי בזולת", וגורם 2 נקרא "סגנון חיים בלתי-יציב ואנטי-חברתי כרוני.
בעזרת הכלי ניתן להבין שיש סוגים שונים של פסיכופתים.
יש פסיכופתים המאופיינים בציונים גבוהים בגורם אחד אבל לא בשני וכך ניתן להפריד בין סוגי פסיכופתים ולתכנן התערבויות מתאימות.
בעקבות כך גוף מחקר גדול הציע כי פסיכופתיה היא מבנה אישיות רב-ממדי וכי קיימים שני תת-סוגים חופפים אך שונים של ההפרעה.
על פי רוב, תתי-הסוגים השונים הם פסיכופתיה ראשונית, ופסיכופתיה שניונית.
חוקרים בתחום משערים כי פסיכופתיה ראשונית מושפעת בעיקר מגורמים תורשתיים (אך לא רק) ומאופיינת בעיקר על ידי ציונים גבוהים במאפיינים הבינאשיים ורגשיים (גורם 1 בשאלון PCL-R), ואילו פסיכופתיה שניונית מאופיינת בעיקר על ידי ציונים גבוהים במאפיינים ההתנהגותיים-אורח חיים (גורם 2 בשאלון PCL-R).
הגורם הרגשי והבינאישי מתואם עם העדר קשרים רגשיים חזקים עם הזולת, ועבירות בעלות אופי אלים יותר.
הגורם ההתנהגותי נקשר לאפקט שלילי, חוסר עכבות, חרדה, דיכאון, תוקפנות תגובתית, ותפקוד הסתגלותי ירוד.
הבדל נוסף הוא שפסיכופתיה ראשונית מאופיינת על ידי ליקויים רגשיים (רמות סרוטונין יציבות, מערכת לימבית תת-תגובתית, רמות לחץ נמוכות), ואילו פסיכופתיה שניונית מאופיינת על ידי הפרעה רגשית תלוית סביבה (תפקוד לקוי בקליפת המוח הקדם-מצחית, חוסר בסרוטונין, רמות גבוהות של לחץ).
פסיכופתיה שניונית מאופיינת על ידי הפרעה רגשית שמתפתחת כתוצאה מאינטראקציות שליליות ומזיקות עם הסביבה; מאפייניהם מתפתחים כהסתגלות רגשית מתוך מאמץ להתמודד עם תנאים קשים כגון התעללות או דחייה מצד ההורים.
הבדל נוסף בין השניים הוא שפסיכופתיה שניונית מאופיינת בתפקוד בינאישי לקוי יותר מאשר פסיכופתיה ראשונית; הם מתעצבנים בקלות, לא חברותיים, ונוטים להיות פחות דעתנים.
פסיכופתיה שניונית עשויה להיות גרסה חמורה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, בעוד שפסיכופתיה ראשונית מבוססת על האבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, היא שונה מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית בהיבטים הבינאישיים והרגשיים אותה ההפרעה לא יכולה להסביר.
עם זאת, לשתי הקבוצות בעיות שונות של שליטה על דחפים.
שתי הקבוצות מציגות רמות גבוהות של א-רגישות לענישה, אך הקבוצה הראשונה מציגה רמה גבוהה יותר.
נמצא כי מערכת האינהיבציה ההתנהגותית (BIS, Behavioral inhibition system) פועלת בצורה היפו-ריאקטיבית (מראה רגישות נמוכה באופן חריג) בקבוצה הראשונה, ואילו בקבוצה השנייה מערכת זו פועלת בצורה היפר-אקטיבית.