tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בארצות הברית, רכישות קש הם עבירה על החוק הן לרוכש הקש והן לקונה האמיתי על פי החוק משנת 1968 לפיקוח על מכירת כלי נשק.
אחת השאלות על גבי טופס מכירת נשק הוא: "אני הקונה של נשק זה" והרוכש מחויב לענות על סעיף זה בכנות בכן ולא, על ידי סימון התיבה המתאימה בדיו.
עם זאת, רכישת נשק במתנה בתום לב למישהו שיכול באופן חוקי להחזיק נשק כזה מותרת.
חנויות נשק רבות השתתפו בתוכניות שונות (לדוגמה: "אל תשקר בשביל בחור אחר" ) כדי להרתיע אנשים מלרכוש בצורה זו.
שירות המודיעין הפלילי בקנדה מגדיר קונה קש בשם "יחיד אשר מעמיד פנים שהוא קונה נכס לגיטימי אבל בעצם פועל בקנוניה עם אדם אחר באופן פלילי כדי לקדם הונאת משכנתאות.
קונה קש משתמש לעיתים קרובות בזיהוי מזויף או גנוב כדי למנוע את ייחוס העבירה אליו".
במאי 2010 בנק אוף מונטריאול תבע מאות אנשים בחשד שהיו מעורבים בהונאה המשכנתאות שהבנק איבד בה 30,000,000 $.
הבנק טוען כי "רוכשי קש" גויסו על ידי הנוכלים.
תמורת תשלום במזומן "קוני הקש" אפשרו להגיש בשמם בקשות למשכנתאות כדי להשיג נדל"ן באזור קלגרי.
דו"ח מקרה מפורט של מקרה "ארצות הברית נגד קינטרו-לופז" משתרע על פני פעילות של למעלה מ-3 וחצי שנים.
ב, איש קש המכונה "קוף" הוא עבריין בדרגה נמוכה המופיע בקדמת עסק לא חוקי במקום הבעלים האמיתיים שהם לרוב עבריינים בכירים ממנו ומוכן לשאת בעונשים במקומם במידה ויתפס.
איש הקש מציב את שמו בקדמת בתי עסקים פליליים כגון קזינו פיראטי, בתי בושת, מעבדה לייצור סמים וכו', כאשר כל רישומי העסק כולל חשבונות הבנק והחתימות על שמו.
במקרה והוא נתפס, הוא אינו מסגיר את שם העבריין האמיתי שמינה אותו, סופג במקומו את העונש הכבד, שעשוי להיות גם כניסה לכלא לשנים רבות.
במקרים נוספים, עשוי עבריין הצמרת להטיל אשמה גם בתאונת פגע וברח, שדידת בנקים והלבנת הון ופשעים אחרים.
מרבית אנשי הקש אלו הם עבריינים אשר עושים זאת במטרה להתקדם בארגון באמצעות קבלת אמון הבוס, מתוך כבוד לראש הארגון, חובות או מאיומים על חייהם.
איש העסקים גד זאבי הואשם כי רכש מניות חברת בזק עבור איש העסקים מיכאל צ'רנוי.
על פי כתב האישום תכננו זאבי וצ'רנוי לרכוש כ-20% ממניות בזק מהחברה הבריטית "כייבל אנד ויירלס", כאשר כלפי חוץ הקונה יהיה זאבי, שישמש למעשה כאיש קש עבור צ'רנוי.
הסיבה לשימוש בזאבי כאיש קש הייתה, על פי הנאמר בכתב האישום, הערכתם של זאבי וצ'רנוי כי האחרון לא יקבל, מסיבות שפורטו, את היתר שר התקשורת לרכישה, כנדרש בחוק הבזק לגבי גרעיני שליטה, וכן כי בנקים שמימנו את העסקה יימנעו מעשות כן אם יידעו את זהותו האמיתית של הרוכש.
זאבי זוכה מכל אשמה ב-2015. בעקבות הזיכוי נקבע שהמדינה תפצה את זאבי וצ'רנוי בשל העוול שנגרם להם בעקבות ניהול ההליך נגדם.
קיימים מקרים רבים בהם נשכר איש קש לצורך בעלות על עסק לגיטימי לכאורה, המשמש כיסוי למעשי מרמה.
בפסק דין הנוגע לאחד ממקרים אלה ראה השופט בשימוש באיש קש עילה להחמרה בגזר דינם של הנאשמים.
וכך כתב השופט גלעד נויטל בגזר דינו:
יש חיקוקים המקנים זכות לתביעה בשם ציבור מסוים, כגון הוראות סדרי הדין בעניין תובענה ייצוגית.
לפיכך נקבע, בעניין שעסק בפרסום מטעה של חברת בזק, כי את הדרישה כי לתובע בתובענה ייצוגית תהייה עילת תביעה אישית יש לפרש באופן מקל.
"איש שמן" (מאנגלית: Fat Man) הוא שם הקוד שניתן לפצצת ביקוע גרעיני שהוטלה על העיר היפנית נגסאקי ב-9 באוגוסט 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, על ידי חיל האוויר האמריקני והביאה למותם של עשרות אלפים מתושביה.
עוצמת הפצצה באה מביקוע גרעיני של פלוטוניום שהופעל באמצעות "מנגנון קריסה".
"איש שמן" הוטלה שלושה ימים לאחר הטלת הפצצה האטומית הראשונה ("ילד קטן") על הירושימה, ורק אז נכנעה יפן לארצות הברית מחשש לפצצות גרעיניות נוספות.
הייתה זו הפעם האחרונה בה נעשה שימוש בפצצת אטום כנשק מלחמתי.
הפצצה הגרעינית "איש שמן" פותחה על ידי האמריקנים במסגרת פרויקט מנהטן, התוכנית הסודית לפיתוח נשק גרעיני במהלך מלחמת העולם השנייה.
עוצמת הפצצה באה מביקוע גרעיני של פלוטוניום-239, יסוד מלאכותי המופק מאורניום-238. לפי התכנון המקורי אמורה הייתה הפצצה להיות מופעלת על ידי "מנגנון ירי", שבו שתי מסות תת-קריטיות נורות זו אל זו באמצעות הדף חומר נפץ רגיל, ומביאות כך ליצירת מסה קריטית ולתחילת תגובת השרשרת הגרעינית.
מנגנון זה מתוכנן היה לשימוש הן בפצצה המבוססת על אורניום והן בפצצה המכילה פלוטוניום.
תאורטית ניתן היה לייצר פצצת פלוטוניום בעלת מנגנון ירי, אך זו חייבה גוף פצצה באורך 19 רגל (כ-5.8 מטר) ומשקל שהוא מעבר ליכולת הנשיאה של המפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס אשר יועד למשימה.
מנגנון הירי כן היה בר ביצוע בפצצה המכילה אורניום מועשר, והוא אכן יושם בפצצה "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
המנגנון החלופי, אותו החלו לפתח ביוני 1944 בבניית הפצצה "איש שמן", היה "מנגנון קריסה".
במנגנון זה מסה תת-קריטית של פלוטוניום מוקמה במרכז מסה כדורית של חומר נפץ רגיל.
מספר נפצים על פני שטח כדור חומר הנפץ הוצתו בו-זמנית כדי ליצור לחץ עצום פנימה לכיוון ליבת הכדור, דוחסים אגב כך את מסת הפלוטוניום שבמרכזו ומגבירים את צפיפותה עד לכדי מסה קריטית המאפשרת את תגובת השרשרת הגרעינית.
נקודת התורפה בבניית פצצה בעלת מנגנון קריסה הייתה טמונה בקושי ליצור תהליך דחיסה סימטרי.
דחיסה א-סימטרית הייתה מביאה לפליטת מסת הפלוטוניום אל מחוץ לגוף הפצצה, ובכך לשיבוש תהליך הביקוע הגרעיני ולפיצוץ לא יעיל של פצצה מלוכלכת (פצצה קונבנציונלית המזוהמת בפסולת גרעינית ובחומרים רדיואקטיביים).
על הקושי התגברו על ידי התקנת חומר הנפץ הרגיל כמערך "עדשות נפץ" הידרודינמיות - חומרים נפיצים בצפיפויות שונות - אשר מיקדו את גלי ההדף בתוך הכדור המתפוצץ כלפי פנים, בדומה לאופן שבו עדשה אופטית ממקדת קרני אור.
מנגנון הקריסה יעיל ובטיחותי ממנגנון הירי שהיה בעל פוטנציאל גבוה לתאונות, אך בשל מורכבותו והדיוק הרב שהצריך, ביצעו האמריקנים ביולי 1945 ניסוי מקדים לבחינת יעילות הנשק החדש - "ניסוי טריניטי" – ובו פוצצו באופן מבוקר פצצת פלוטוניום בעלת מנגנון קריסה.
עוצמת הפיצוץ בניסוי, שהיה הפיצוץ הגרעיני הראשון בהיסטוריה, הייתה כ-20 קילוטון: חזקה פי שניים עד ארבעה מהעוצמה לה ציפו.
ב-1 באוגוסט 1945 כבר היו מוכנות שתי פצצות גרעין - "ילד קטן" ו"איש שמן" - ושלישית הייתה בשלב בנייה מתקדם.
כפי שניתן להסיק משמה, רוחבה היה כפליים ויותר מרוחב "ילד קטן" אך משקלה גדול ממנה רק ב-10 אחוז.
התאמת גוף פצצה ומטוס נושא
ביוני 1943, עם התקדמות פרויקט מנהטן, נמצא כי רק שני מטוסים של בעלות הברית מסוגלים לשאת את הפצצה המתוכננת - בואינג B-29 סופרפורטרס האמריקאי והאוורו לנקסטר הבריטי-מבין שניהם נבחר ה-B-29, משיקולים לוגיסטיים ולאומיים.
פרויקט התאמת המטוס לנשיאת הפצצות, Silverplate , התנהל במקביל להתאמת גוף פצצה לראש הקרב הגרעיני.
באותה נקודת זמן, היו שתי הצעות למגנוני פיצוץ-"איש שמן" ו"איש רזה".
שני ניסויים ראשונים בפצצות דמה נערכו באוגוסט וספטמבר 1943 ובעקבות כישלונם הוקמה יחידה ייעודית לניסויים.
בדצמבר נערכה הסבה ראשונה של אחד ממטוסי B-29 (שכינויו היה "Pullman airplane") שכללה שינוי של תא הפצצות ומנגנוני ההטלה, בעיקר עקב אורכו של מנגנון "איש רזה".
בסוף פברואר 1944 החלו ניסויי הטלת פצצות דמה באמצעות המטוס המוסב.
הניסויים פסקו באמצע מרץ לצורך הכנסת שיפורים במבנה "איש רזה" ועקב נפילת הפצצה בתוך המטוס שגרמה נזק חמור למטוס.
לאחר תיקון המטוס, הניסויים נמשכו בסוף יוני 1944 ושלוש פצצות דמה של "איש רזה" ותשע של "איש שמן" הוטלו במהלכם.
בבחינת תצלומים שנעשו במצלמה מהירה, התגלה כי סנפירי הזנב התעוותו עקב לחץ מה שגרם למסלול שונה מהמתוכנן.
נוסו תצורות שונות של סנפירים עד שנבחרה תצורה שכונתה "מצנח קליפורניה".
באותה עת נזנח מנגנון "איש רזה" עקב רמת הביקוע הגבוהה שלו והוא הוחלף במנגנון "ילד קטן" (מעבר לאורניום 235 במקום 239 וקיצור אורך הפצצה).
שינוי זה איפשר לחזור לתכנון הקודם של B-29 ולכן מטוס Pullman הוחזר לתצורה המקורית שלו ובספטמבר 1944 הוטס לבסיס חיל האוויר וונדובר ביוטה, שם ביצע עוד ניסויי הטלה עד שנפגע בתאונת נחיתה בדצמבר.
סירובה של ממשלת יפן להיכנע לאחר הפצצת הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, הביא להחלטה על הטלת הפצצה השנייה.
בבוקר ה-9 באוגוסט 1945 יצא מפציץ בי-29 אשר כונה "בוקסקאר", עם הטייס צ'ארלס סוויני, כשהוא נושא בבטנו את הפצצה "איש שמן".
היעד המקורי היה העיר קוקורה, שנבחרה כיוון ששכנו בה מפעלי נשק רבים ששימשו את צבא יפן, אך בשל עננות כבדה על העיר הוחלט להמשיך ליעד המשני: נגסאקי.
בשעה 11:01 בבוקר לפי שעון יפן הוטלה הפצצה הגרעינית "איש שמן" על עמק אזור התעשייה של העיר נגסאקי, והתפוצצה 43 שניות מאוחר יותר, בגובה 469 מטרים.
עוצמת הפיצוץ הייתה שקולה ל-21 קילוטון TNT.
בשל פני השטח ההרריים של נגסאקי, עוצמת הנזק הייתה פחותה מזו שבהירושימה, אף על פי שעוצמת הפצצה הייתה חזקה יותר.
נזקיה של הפצצה התמקדו בעמק אזור התעשייה: שטח ברדיוס 1.6 ק"מ הוחרב כליל, ושריפות פרצו בחלקה הצפוני של העיר עד למרחק של 3.2 ק"מ דרומית למקום נפילת הפצצה.
לפי הערכות, כ-40,000 מתושבי העיר נהרגו מיד עם הטלת הפצצה, עוד כ-25,000 נפצעו, ואלפים רבים מתו בשנים שלאחר מכן כתוצאה מפציעתם ומתופעות לוואי של הקרינה והנשורת הרדיואקטיבית.
לאחר הפצצת נגסאקי נכנעה ממשלת יפן ללא תנאים, בשל חששה מפצצות גרעיניות נוספות (אם כי האמריקאים לא הרכיבו פצצות נוספות באותו הזמן).
על אף שמקובל להאמין כי השימוש בנשק הגרעיני הוא זה שהביא לסיום המלחמה לפני פלישה מתוכננת לאיי יפן (שככל הנראה הייתה גובה מחיר כבד מאוד מהאמריקאים), התעוררו בשנים שלאחר מכן ויכוחים וחילוקי דעות באשר לנחיצות השימוש בנשק גרעיני נגד יפן, הן מטעמים מוסריים והן מטעמים צבאיים .
מאז ועד היום לא נעשה שימוש נוסף בפצצה גרעינית כנשק מלחמתי.
בדו"ח סמית - המסמך המסקר את תוכנית מנהטן שפרסמה הממשלה האמריקנית מיד עם תום ההפצצות - לא מוזכר מנגנון הקריסה, ולמעשה כל מידע עליו נשאר בגדר אינפורמציה מסווגת וסודית עד שנת 1951, אז נחשף לראשונה במהלך עדויות במשפטם של אתל ויוליוס רוזנברג.
אִישׁ שֶׁלֶג או בּוּבַּת שֶׁלֶג (בעבר נקרא גם גּוֹלֶם־אִישׁ) היא דמות עשויה שלג שבוניה משווים לה צורת אדם.
בניית בובות שלג בחורף היא עיסוק פופולרי בקרב ילדים.
איש שלג נבנה לרוב מכדור שלג גדול כגוף.
כדור שני (ולעיתים קרובות שלישי) קטן יותר ממוקם מעליו כראש.
איברים נוספים, כמו עיניים, אף ופה, עשויים לרוב מפחם, אצטרובלי ברוש, אבנים קטנות או כפתורים.
לעיתים משתמשים בירקות לסימון איברי הפנים באיש השלג, כגון פרוסות מלפפון כעיניים, חתיכת גזר כאף ופרוסת עגבנייה כפה.
כמו כן, נהוג להוסיף כפתורים על הכדורים התחתונים כדי שבובת השלג תיראה כאילו היא לובשת חולצה.
לעיתים מוסיפים גם כובע – לרוב סיר הפוך וצעיף.
בירושלים נערכת בכל שנה שבה יורד שלג, תחרות בניית בובות שלג בגן סאקר.
בראש צוות השיפוט עומד ראש העיר.
איש קטלני הוא סרט קולנוע משנת 1986, בכיכובם של קרט מק'קיניי (בתפקיד ג'ייסון סטילוול) וז'אן-קלוד ואן דאם (בתפקיד איוואן קרשנשקי).
זהו הסרט השני בו השתתף ואן דאם (בתפקיד משני) וההופעה הראשונה שלו בסרט שהוקרן בישראל.
לסרט יצא סרט המשך בשנת 1987, "No Retreat, No Surrender 2", שלא הוקרן בישראל.
ג'ייסון מתאמן ולבסוף מתמודד נגד איוון ומנצח אותו.
על הסרט נמחתה ביקורת שחלקו למעשה הוא חיקוי של רוקי וקראטה קיד.
אִשָּׁה היא אדם בוגר מהזוויג נקבה.
לנקבה סימנים ביולוגיים המבדילים אותה מהזכר של המין האנושי.
נקבה במין אדם מהלידה ועד גיל שלוש נקראת תינוקת, עד גיל ההתבגרות היא נקראת ילדה, בגיל ההתבגרות היא נקראת נערה.
אישה צעירה נקראת גם עלמה או בחורה.
האפיון הכללי שניתן בחברה לתכונות המזוהות עם נשים נקרא "נשיוּת".
במונחים ביולוגיים, איברי המין הנקביים משתתפים בתהליך הרבייה, בעוד מאפיינים מיניים משניים (השדיים) מעורבים בהזנת ילדים.
השחלות, בנוסף לתפקידן הסדיר – לייצר הורמונים, מייצרות תאי רבייה נקביים המכונים ביציות, שכאשר הן מופרות על ידי תאי רבייה זכריים (תאי זרע), יוצרים פרטים גנטיים חדשים.
הרחם הוא איבר המורכב מרקמה המגנה על העובר המתפתח ומזינה אותו, ומשריר, כדי להוציא את העובר במהלך הלידה.
נעשה שימוש בנרתיק בהזדווגות ובלידה.
תפקיד השדיים לייצר חלב, הפרשה נוזלית מזינה שמהווה את המאפיין המבחין ביותר של יונקים, יחד עם לידת תינוקות.
בתחילת ההתפתחות העוברית ברחם, עוברים משני המינים מוגדרים כחסרי מין.
עובר בדרך כלל מתפתח לזכר אם הוא נחשף לכמות משמעותית של טסטוסטרון (לרוב בגלל כרומוזום Y שהעובר קיבל מהאב).
אחרת, העובר בדרך כלל מתפתח לנקבה, לרוב כאשר הוא מקבל כרומוזום X מהאב, אך גם במקרים שהאב אינו תורם כרומוזום X או Y כלל.
במהלך גיל ההתבגרות, אסטרוגן גורם להופעת מאפיינים מיניים בוגרים של אישה.
חוסר איזון ברמות ההורמונליות של האם וכימיקלים מסוימים (או סמים), עשויים לשנות את המאפיינים המיניים המשניים של העובר.
רוב הנשים הן בעלות קריוטיפ 46,X, אך בסביבות אחת לאלף תהיה 47,XXX, ואחת ל-2,500 תהיה 45,X (ותלקה בתסמונת טרנר).
זאת בניגוד לקריוטיפ הזכרי הטיפוסי – 46,XY.
כך, הכרומוזומים X ו-Y ידועים בתור נקבה וזכר, בהתאמה.
החשבתו של אדם בתור נקבה לא תמיד קובעת את הגדרתו העצמית בנוגע למינו במשך חייו .
לדוגמה, בני אדם אינטרסקסואלים, שהם בעלי תכונות גופניות או גנטיות מעורבות כביכול, עשויים לבסס את קביעת מינם על קריטריונים אחרים.
בלידה, תינוקות עשויים להיות מסווגים למגדר מסוים על סמך איברי מינם.
במקרים מסוימים, אף שלילד כרומוזומים XX, אם הוא נולד עם פין, הוא גדל בתור זכר.
בנוסף, ישנן נשים טרנסג'נדריות וטרנסקסואליות, אשר נולדו כזכר, אך מגדירות עצמן נשים; ישנן הגדרות חברתיות, חוקתיות ואישיות שונות בנוגע לנושאים אלו.
אף על פי שמעט פחות נקבות נולדות מאשר זכרים (היחס הוא בערך 20:21), בגלל תוחלת חיים גבוהה יותר, ישנם רק 81 גברים בני 60 ומעלה על כל 100 נשים באותו גיל.
תוחלת החיים של נשים גבוהה יותר משל גברים בדרך כלל.
זאת כתוצאה מגורמים רבים: גנטיקה (גנים רבים ומגוונים הנמצאים בכרומוזומי המין של נשים); נוכחות ההורמון הנקבי אסטרוגן, שמפחית את הסיכון למחלות לב אצל נשים לפני גיל המעבר; וההשפעה של רמות גבוהות של אנדרוגן אצל גברים.
מתוך אוכלוסיית האנושות כולה, ישנם 101.3 גברים על כל 100 נשים (מתוך: האלמנך העולמי של 2001).
גופן של ילדות עובר שינויים הדרגתיים במהלך ההתבגרות המינית, במקביל, אך לא באופן זהה, לשינויים המתרחשים אצל בנים.
ההתבגרות המינית היא תהליך של שינויים גופניים שבעזרתם גופו של ילד הופך לגוף של מבוגר, המסוגל לבצע רבייה מינית.
התהליך מתחיל באותות הורמונליים מהמוח לשחלות.
בתגובה לאותות אלו, איבר המין מפיק הורמונים המעוררים את הליבידו ואת הגדילה, התפקוד ושינוי הצורה של המוח, העצמות, השרירים, הדם, העור, השיער, השדיים ואיברי המין.
גדילה פיזית – גובה ומשקל – מאיצה במחצית הראשונה של ההתבגרות ומסתיימת כאשר הילדה מתפתחת לגוף מבוגר.
לפני גיל ההתבגרות, ההבדלים הפיזיים בין ילדים וילדות הם באיברי המין, הפין והנרתיק.
תהליך ההתבגרות המינית מתרחש בדרך כלל בגילים 10 ל-16, אך גילים אלו משתנים מילדה לילדה.
אירוע עיקרי הנחשב למציין את התבגרותה המינית של נערה הוא הדימום הווסתי הראשון, שמופיע בממוצע בגילים 12–13.
רוב הנערות חוות דימום וסתי ולאחר מכן מסוגלות להיכנס להיריון וללדת ילדים.
אלו דורשים, באופן כללי, הפריה פנימית של ביציותיה של האישה עם תאי הזרע של גבר באמצעות יחסי מין, אך ישנה אפשרות של הפריה מלאכותית או השתלה כירורגית של עובר קיים.
תחום המדע החוקר את מערכת הרבייה הנקבית ואיברי הרבייה נקרא גינקולוגיה.
בריאות נשים מתייחסת לתחומי בריאות הנוגעים באנטומיה של האישה.
ישנן מחלות הפוגעות בעיקר בנשים, כמו זאבת.
כמו כן, ישנן מחלות שמהן סובלות יותר נשים מגברים, לדוגמה, סרטן השד, ומחלות מסוימות שרק נשים חולות בהן.
לדוגמה, סרטן צוואר הרחם או סרטן השחלה.
נשים וגברים עשויים לחוות תסמינים שונים של מחלה דומה, וכמו כן להגיב באופן שונה לטיפול רפואי.
תחום זה במחקר הרפואי שייך לרפואה המגדרית.
בריאותן של נשים נמצאת בטווח מודעות של אנשים וארגונים שונים, בהם ארגון הבריאות העולמי, אשר מציב את המגדר בתור גורם חברתי מכריע של הבריאות.
מוות בהיריון ובלידה מוגדר על ידי ארגון הבריאות העולמי בתור "מותה של אישה בזמן היריון או בתקופה של 42 יום לאחר סיום ההיריון, ללא קשר למשך או מקום ההיריון, מסיבות הקשורות להיריון או לטיפול בו, אך לא כתוצאה מתאונה או מסיבה מקרית".
99% ממקרי המוות בהיריון ובלידה מתרחשים במדינות מתפתחות.
יותר מחצי מהם מתרחשים באפריקה שמדרום לסהרה, וכמעט שליש מהם מתרחשים בדרום אסיה.
הסיבות העיקריות למוות מסוג זה הן דימום חמור (בעיקר דימום שלאחר הלידה), זיהומים (בדרך כלל לאחר הלידה), רעלת היריון, הפלה מסוכנת, וסיבוכים בלידה כתוצאה ממלריה ואיידס.
רוב מדינות אירופה, אוסטרליה, יפן וסינגפור נחשבות בטוחות מאוד בנוגע ללידה, בעוד מדינות אפריקה שמדרום לסהרה נחשבות המסוכנות ביותר.
זכויות פוריות הן זכויות וחירויות חוקתיות העוסקות בפוריות ובבריאות.
הפדרציה העולמית לגינקולוגיה ולמיילדות מציינת כי:
(...) זכויות האדם של הנשים כוללות את זכותן לשלוט ולהחליט באופן חופשי ואחראי על עניינים הקשורים למיניותן, ובפרט ענייני בריאות מינית ופוריות, חופש מכפייה, אפליה ואלימות.
יחס שוויוני בין גברים לנשים בנושאים של יחסי מין ופוריות, לרַבות שמירה מלאה על שלמותו של אדם, דורש כבוד הדדי, הסכמה ואחריות משותפת על התנהגות מינית ועל תוצאותיה.
הפרות של זכויות פוריות כוללות היריון כפוי, עיקור כפוי והפלה כפויה.
עיקור כפוי היה נהוג במדינות מערביות רבות במחצית הראשונה של המאה ה-20. עיקור כפוי והפלה כפויה נהוגים גם היום במדינות כמו אוזבקיסטן וסין.
בהרבה מן התרבויות הפרהיסטוריות, לנשים היה תפקיד תרבותי מסוים.
בחברות של ציידים-לקטים, נשים היו באופן כללי המלקטות צמחים למאכל, חיות קטנות ודגים, בעוד הגברים צדו את בשרן של חיות גדולות.
התפקידים המגדריים השתנו במידה רבה בהיסטוריה של העת האחרונה.
במקור, החל מגיל קטן, השאיפות המקצועיות היו מוטות בכיוונים מסוימים, בהתאם למגדר.
נהוג היה שנשים ממעמד הביניים יתעסקו בענייני משק הבית וגידול הילדים.
נשים עניות יותר, בייחוד נשים ממעמד הפועלים, נטו יותר לחפש אפשרויות תעסוקה מחוץ לבית.
רבות מהמשרות שנשים היו מסוגלות להשיג היו משרות הרבה פחות רווחיות מהמשרות שהיו זמינות לגברים.
שינויים בשוק העבודה לנשים גרמו לכך שאפשרויות התעסוקה שלהן התרחבו.
נשים שלפני כן היו מורשות לעבוד רק עבודות "מלוכלכות", עם שעות עבודה ארוכות במפעלים, יכלו כעת להתקדם גם לעבודות "נקיות" יותר, מכובדות יותר, משרות משרדיות שדרשו יותר השכלה.
חלקן של הנשים בכוח העבודה של ארצות הברית גדל מ-6% בשנת 1900 ל-23% בשנת 1923.
במהלך שנות ה-80 ניסו מוסדות להביא לשוויון הזדמנויות מגדרי במקום העבודה.
עם זאת, הנשים בעלות המקצוע היו עדיין אחראיות על משק הבית ועל גידול הילדים, ציפייה חברתית שלא הופנתה כלפי גברים.
עובדה זו מנעה את השוויון המגדרי, ולאישה למעשה היו "שתי משרות", ולכן האישה לא הייתה יכולה להשקיע את כל מרצה בקידום הקריירה.
עד תחילת המאה ה-20, הקולג'ים לנשים בארצות הברית דרשו מנשות הסגל שלהם להישאר רווקות, בטענה שאישה לא יכולה לעבוד בשתי משרות מלאות בו-זמנית.
על פי שיבינגר, "להיות מדענית ורעיה ואם זו מעמסה בחברה שמצפה מנשים יותר מגברים להעמיד את המשפחה לפני הקריירה" (עמוד 93).
תנועות שונות מגנות על שוויון הזדמנויות לשני המינים, ושוויון זכויות ללא הבדלי מגדר.
באמצעות שינויים כלכליים ומאמציה של התנועה הפמיניסטית, בחברות רבות לנשים יש כעת גישה לקריירות מעבר לעקרת הבית המסורתית.
אף על פי שמספר גדול יותר של נשים רוכשות השכלה גבוהה, משכורותיהן לרוב נמוכות מאשר משכורותיהם של גברים.
בשנת 2005 טענה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כי בארצות הברית, נשים בגילים 30 עד 44 בעלות תואר אקדמי מרוויחות 62% מהסכום שמרוויחים גברים בעלי הכשרה דומה.
הצהרת האו"ם בנוגע לחיסול האלימות נגד נשים מגדירה "אלימות נגד נשים" כך:
ההצהרה גם מגדירה שלושה סוגים של אלימות כלפי נשים: כזו שמתרחשת במשפחה, כזו שמתרחשת בתוך הקהילה, וכזו שמתבצעת או מתקבלת בסלחנות על ידי המדינה.
אלימות נגד נשים עודנה בעיה בהיקף עולמי, המונעת, בייחוד מחוץ למערב, על ידי הערכים של חברות פטריארכליות, מחסור בחקיקה מתאימה וחוסר אכיפה של חוקים קיימים.
נורמות חברתיות הקיימות בחלקים רבים בעולם מעכבות את תהליך ההגנה על נשים מפני אלימות.
לדוגמה, על פי סקרים של יוניסף, אחוז הנשים בגילי 15–49 החושבות שבנסיבות מסוימות יש לבעליהן הצדקה להכותן, הוא 90% באפגניסטן ובירדן, 87% במאלי, 86% בגינאה ובמזרח טימור, 81% בלאוס ו-80% ברפובליקה המרכז-אפריקאית.
סקר שנערך בשנת 2010 מצא כי אחוזי התמיכה בסקילה כעונש על בגידה מבין הנשאלים היה 82% במצרים ובפקיסטן, 70% בירדן, 56% בניגריה ו-42% באינדונזיה.
צורות ספציפיות של אלימות נגד נשים כוללות השחתת איבר המין הנשי, סחר בנשים, נישואים כפויים, אונס, הטרדה מינית, רצח על חילול כבוד המשפחה, ואלימות הקשורה בסכסוכי נדוניה.
ממשלות יכולות להיות שותפות לאלימות כלפי נשים, לדוגמה על ידי מנהגים כגון סקילה (כעונש על בגידה).
מספר צורות של אלימות נגד נשים היו נפוצות במהלך ההיסטוריה, בעיקר ציד מכשפות, הקרבת אלמנות (כגון סאטי) וכריכת רגליים.
האשמת נשים בכישוף היא מסורת ארוכת שנים, לדוגמה משפטי מכשפות בתחילת התקופה המודרנית (בין המאה ה-15 למאה ה-18) היו שכיחים באירופה ובמושבות האירופאיות שבצפון אמריקה.
כיום, ישנם עוד אזורים בעולם (כמו חלקים מאפריקה שמדרום לסהרה, האזורים הכפריים של צפון הודו, ופפואה גינאה החדשה) שבהם אנשים מאמינים במכשפות, ונשים המואשמות בכישוף נחשפות לאלימות חמורה.
ישנן מדינות בעלות חקיקה נגד העיסוק בכישוף.
בערב הסעודית, כישוף נותר פשע עליו ניתן לדון אדם לעונש מוות, ובשנת 2011 המדינה ערפה את ראשה של אישה שהורשעה בכישוף.
ישנם גם מקרים שבהם סוגים מסוימים של אלימות נגד נשים הוגדרו כפשע רק במהלך העשורים האחרונים, כך שאינם אסורים בכל חלקי העולם ומדינות רבות ממשיכות להתיר פעולות אלו.
זהו במיוחד המצב בנוגע לאונס בנישואים.
בעולם המערבי, ישנה נטייה להגן על השוויון המגדרי במסגרת הנישואים, אך בחלקים רבים בעולם נשים עדיין מאבדות רבות מזכויותיהן כאשר הן מתחתנות.
אלימות נגד נשים גדלה באופן משמעותי בתקופות של מלחמה ובעימותים מזוינים, במהלך כיבוש או עימותים אתניים.
דוגמאות עכשוויות לאלימות מינית במהלך מלחמה כוללות את האלימות המינית שביצעו הפלסטינים בטבח שבעה באוקטובר, את האונס במהלך מלחמת השחרור של בנגלדש, האונס במלחמת בוסניה, האונס במהלך רצח העם ברואנדה, והאונס במהלך מלחמת קונגו השנייה.
בקולומביה, העימות המזוין הביא גם כן להגברת מעשי האלימות המינית נגד נשים.
נשים בחלקים שונים של העולם מתלבשות באופן שונה, ובחירת לבושן מושפעת מהתרבות המקומית, מדוקטרינה דתית או מסורתית, מנורמות חברתיות, מחילופי אופנות ומגורמים נוספים.
גישה נפוצה בחברות שונות היא של צניעות הלבוש, במסגרתה מצופה מנשים להסתיר חלקים בגופן הנחשבים מושכים מינית בעבור גברים, חלקים אלה מוגדרים בצורה שונה בחברות שונות וכוללים את שדיהן, הטורסו והגפיים שלהן, או שיער ראשן ואפילו פניהן.
ישנם מדינות בהן גישה זאת נאכפת בחוק, וחלה הגבלה על לבושן של נשים.
חברה בולטת בקידום וכפיית הצניעות בימינו היא העולם האסלאמי.
החג'אב, כיסוי הראש המוסלמי, שנוי במחלוקת במיוחד בעולם המערבי, ומקבל ביקורת הן מנקודת מבט פמיניסטית והן מנקודת מבט לאומנית.
ישנן מדינות האוסרות על לבישת חג'אבים מסוימים, או מגבילות את לבישתם במקומות ציבוריים (דוגמה למדינה כזו היא צרפת).
חוקים אלה שנויים גם הם במחלוקת.
שיעור הפריון הכולל – המספר הממוצע של ילדים הנולדים לאישה במשך חייה – משתנה באופן משמעותי בין אזורים שונים בעולם.
בשנת 2013, שיעור הפריון הגבוה ביותר היה בניז'ר (7.03 ילדים לכל אישה) והנמוך ביותר היה בסינגפור (0.79 ילדים לאישה).
שיעור הפריון של רוב מדינות אפריקה שמדרום לסהרה גבוה, דבר שיוצר בעיות עקב מחסור במשאבים ותורם לפיצוץ אוכלוסין, ואילו רוב מדינות המערב חוות כיום שיעור פוריות נמוך במיוחד, שעלול להוביל להזדקנות האוכלוסייה ולהצטמצמותה.
בעשורים האחרונים השתנה מבנה המשפחה בחלקים רבים בעולם.
למשל במדינות המערב, צעירים החלו להעדיף את המגורים עם המשפחה הגרעינית בלבד, על פני מגורים משותפים יחד עם כל המשפחה המורחבת.
תופעת הילודה מחוץ למסגרת הנישואין הפכה לשכיחה יותר, כלומר ילדים הנולדים לזוג שנישא בנישואי חוזה או הנולדים לנשים לא נשואות.
בעוד לידות מחוץ לנישואין הן דבר נפוץ ומקובל במקומות מסוימים בעולם, במקומות אחרים הן מגונות בחריפות, ואמהות לא נשואות חוות נידוי, אלימות מצד בני משפחה ולעיתים אף רצח על חילול כבוד המשפחה.
יחסי מין מחוץ לנישואים מוגדרים כפשע במדינות רבות (כגון ערב הסעודית, פקיסטן, אפגניסטן, איראן, כווית, האיים המלדיביים, מרוקו, עומאן, מאוריטניה, איחוד האמירויות הערביות, סודאן ותימן).
להלן מפורטים ההבדלים העיקריים בין האישה לגבר:
ההבדל הפיזיולוגי העיקרי בין האישה לאיש הוא המבנה הכרומוזומלי.
בלידה (ועוד קודם לה) באיברי המין: איברי המין והרבייה של האישה הם פות, נרתיק, רחם ושחלות, ואלה שונים מאיברי המין והרבייה של הגבר שהם פין ואשכים.
מאוחר יותר, במהלך גיל ההתבגרות, מתחילים להופיע הבדלים נוספים:
האגן של הנשים גדול במעט מהאגן של הגברים.
הישבן של הנשים עגול יותר, ומכיל יותר רקמת שומן, מאשר אצל גברים.
לנשים יש שדיים; שהם זוג איברים עשירים בבלוטות חלב.
עור גוף פחות שעיר יחסית לגבר, בעיקר בפנים, בחזה ובבטן.
משקל וגובה הגוף נמוכים יותר בממוצע מאלה של הגבר.
השרירים של האישה חלשים יותר ב-30% בממוצע משל הגבר, ותצורתם דקה יותר.
מיתרי הקול של האישה צרים יותר משל הגבר וכך מפיקים קול גבוה יותר.
אחוז השומן אצל האישה גבוה יותר משל הגבר.
ההבדלים האנטומיים מופיעים כבר במהלך התפתחות העובר ברחם:
אחד מגרעיני המדיאל פראופטיק שנמצא בהיפותלמוס ומכונה "הגרעין הדו-צורתי מינית" (Sexual Dimorphic Nucleus, SDN), קטן פי שניים עד שלושה אצל נשים מאשר אצל גברים, בשל העובדה שאין לתאי עצב של האישה קולטנים לטסטוסטרון, ההורמון הגברי.
אלומות סיבי עצב "הצרור הקדמי" (Anterior commissure) וכפיס המוח (קורפוס קאלוסום), שמחברות ומקשרות בין שני חצאיו של המוח הגדול, גדולות יותר אצל נשים מאשר אצל גברים.
מבחינה הורמונלית, ההורמונים הנשיים העיקריים הם אסטרוגן ופרוגסטרון השונים מההורמון הגברי העיקרי שהוא הטסטוסטרון.
הורמונים אלו אחראיים על רוב ההבדלים שבין גוף האישה לגוף הגבר ועל מחזוריות הווסת שלה.
חוסר איזון בין שני ההורמונים הנשיים הללו עשוי לגרום למצבי רוח מתחלפים ולעצבנות, במיוחד בזמן שלפני הופעת הווסת.
תהליכי המטבוליזם של האישה נמוכים יותר מאלו של הגבר, כנראה משום מסת השרירים הנמוכה יותר שלה.
האישה נולדת עם בערך מיליון תאי מין נקביים שמכונים ביציות, מתוך הביציות רק כמה מאות מבשילות במהלך חייה, והיא לעולם לא מייצרת ביציות נוספות.
הבשלת הביציות היא קבועה בדרך כלל – אחת בכל חודש החל מראשית גיל הפריון, בסביבות ראשית גיל העשרה.
הביציות מפסיקות להבשיל בגיל 50 בערך.
אצל הגבר לעומת זאת הזרעים, שהם תאי המין הזכריים, מיוצרים באופן קבוע ובכמויות גדולות החל מגיל ההתבגרות וזמינים למשך כל חייו.
תפקיד תא הזרע הוא להפרות את הביצית, ועקב כך להתחיל בגוף האישה את היווצרותו של עובר, העובר גדל בגוף האישה במשך 9 חודשים עד שהוא נולד.
תוחלת החיים של האישה גבוהה בדרך כלל משל הגבר.
בישראל, לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של שנת 2000, תוחלת החיים לנשים עומדת על 84.5 שנים, כ-5.5% יותר מזו של הגברים, שעומדת על 81 שנים.
בנוסף למחלות הקשורות לאיברי המין, מחלות אחרות שנחשבות לנשיות, ופוגעות בשכיחות גבוהה יותר בנשים מאשר בגברים: הפרעות אכילה כמו אנורקסיה, פיברומיאלגיה, מיגרנה ואוסטאופורוזיס.
הקטגוריות הדומיננטיות במגדר הן קטגוריות הגבריות והנשיות הנתפסות כהפוכות ומשלימות זו את זו, ומקושרות עם שני סוגי מאפיינים, בהתאמה.
מאפיינים גבריים (כלומר, מאפיינים המיוחסים יותר לגברים מלנשים) כוללים החלטיות, כושר ניתוח טכני, דומיננטיות, תוקפנות, שאפתנות, כוחניות, ביטחון עצמי ותחרותיות.
מאפיינים נשיים כוללים רגישות בין-אישית ויכולת אמפתית גבוהה, התבוננות הוליסטית על מערכת קשרים, עניין ברווחת הזולת, נכונות לסייע, נעימות, חמימות ועדינות.
כמו כן כושר ניתוח ניואנסי, יכולות מילוליות, תקשורתיות, שפתיות, מוטוריות וקורדינאציות גבוהות.
פרט לתכונות אישיות, מאפיינים מגדריים מתבטאים גם במראה החיצוני, בסגנון הלבוש, ועוד.
קבוצות מאפיינים אלו הן היבטים של תפקידי מגדר.
מאפייני מגדר אינם נובעים בהכרח ישירות ובלעדית מהבדלים ביולוגיים בין שני המינים, אלא מבטאים את התפיסה התרבותית המתרגמת שוני ביולוגי לערכים הקובעים את המעמד החברתי של המינים בחברה.
כך, התפיסה או הציפיות המגדריות מעצבות את תהליכי החיברות של נשים וגברים ומקבעת דפוסים היררכיים המקנים לרוב עליונות לגברים בחברה.
המאפיינים הביולוגיים הייחודיים של נשים מביאים לקיומם של שירותים הפונים לנשים בלבד: רפואת נשים, בתי יולדות וכדומה.
גורמים חברתיים מביאים לשירותים נוספים הפונים לנשים (או בעיקר לנשים), כגון חנויות לבגדי נשים, תכשירי קוסמטיקה ושירותי קוסמטיקה ועוד.
בתחומים שונים מתקיימת הפרדה מגדרית, המביאה למתן שירותים מיוחדים לנשים, במקביל לשירותים דומים לגברים.
באמצעי התקשורת יש הפונים לנשים, כגון כתבי העת "לאשה" ו"את" ואתרי האינטרנט onlife ו"בננות".
איש עסקים הוא אדם העוסק בהקמה של עסקים חדשים, וברכישה ומכירה של עסקים קיימים בין אם הם של עצמו ובין אם הם של אחרים.
לשם פעילות זו איש העסקים משקיע מכספו (או מאשראי שהוא מספק בטוחות לפרעונו), לבדו או ביחד עם קבוצת משקיעים.
בכך נבדל איש עסקים ממנהל שכיר העוסק בפעילות דומה, אך אינו משקיע בה את כספו, אלא פועל בשם מקום עבודתו.
לעיתים איש עסקים אינו עוסק בניהול שוטף של עסק שבבעלותו (תפקיד זה שמור למנכ"ל העסק), ומסתפק בחברות בדירקטוריון של העסק.
פעמים אחרות הוא עוסק בכך לזמן קצר, עד למציאת מנהל קבוע.
במקרים אחרים איש עסקים מתפקד גם כמנהל של העסק העיקרי שלו, ובמקרה כזה אין הוא רק איש עסקים, אלא גם תעשיין, יזם בנייה, בנקאי וכדומה, בהתאם לאופיו של העסק.
איש עסקים פועל באמצעות חברה שבשליטתו, שממנה הוא מקבל דיווידנדים, דמי ניהול או משכורת.
לעיתים פועל איש עסקים כעצמאי, אך צורת פעולה זו מגדילה את הסיכון העסקי, ולכן מתאימה פחות.
פעולות הרכישה של איש עסקים נעשות לעיתים לטווח קצר, מתוך כוונה להפוך את העסק לאטרקטיבי, ואז למכור אותו או להנפיקו לציבור, ולעיתים לטווח ארוך, שבמהלכו נהנה איש העסקים מרווחי העסק.
לעיתים מתמקד איש העסקים רק בחלק מהפעילות האופיינית לעיסוק זה, ובהתאם לכך הוא מכונה:
יזם: כאשר הוא מתמקד בייזום הקמתו של עסק חדש.
פיננסייר: כאשר הוא מתמקד ברכישה קצרת טווח ובמכירה, תוך התמקדות בהיבטי המימון של פעילות זו.
אנשי עסקים נעזרים בשירותיהם של:
עורך דין, העוסק בגיבוש החוזה הכרוך בעסקה (כל עסקה זקוקה לחוזה ייחודי לה), וכן בסוגיות מיסוי ורגולציה הכרוכות בעסקה
כלכלן, העוסק בגיבוש תוכנית עסקית לעסק המוקם או הנרכש
רואה חשבון, העוסק בהערכת שווי העסק, וכן בסוגיות מיסוי הכרוכות בעסקה
בנקאי, המספק את המימון הדרוש לעסקה
משקיע - אדם המעניק כספים לשם קיום העסקים, על-פי רוב, כהלוואה או תמורת מניות
יועץ עסקי, שמייעץ לאיש העסקים לגבי המהלכים הכלכליים-עסקיים שעליו לבצע.
תחום הלימודים האקדמי העוסק בהכשרת אדם לפעול כאיש עסקים הוא מנהל עסקים, אף שאין תקן מחייב כלשהו של השכלה החל על העוסקים בתחום, ורבים מהעוסקים בכך אינם בעלי הכשרה אקדמית זו (ויש בהם גם חסרי השכלה אקדמית כלשהי).
במרבית המדינות ישנם גופים המאגדים אנשי עסקים למטרת פעילות בנושאים משותפים, אך אלה, בניגוד לאיגודים מקצועיים אחרים, מאגדים חברים על פי רוב בהתחשב בקריטריונים של נושאי פעילותם העסקית וללא קשר להכשרה הפורמלית של החברים.
האתוס של איש העסקים הוא מוטיב נשנה בספרות האמריקאית.
לעיתים מתואר איש העסקים כדמות קשת לב, מנצלת ואכזרית, כבספריו של אפטון סינקלר, ולעיתים יתואר כדמות נוגעת ללב, כגיבור הספר "באביט" מאת סינקלייר לואיס.
עולם היזמות והעסקים מתואר לעיתים כעולם קשוח, אשר אלו שאינם מרפקנים ואמביציוזים נדחקים לשוליו ואובדים בשולי החלום האמריקאי.
כך דמותו של וילי לומן במחזה "מותו של סוכן", מאת ארתור מילר, המנסה להקנות לבניו את הרצון "להצליח תוך שבועיים", וכך חבורת סוכני הקרקעות במחזהו של דייוויד מאמט, "גלנגרי גלן רוס".
דמות זו חדרה גם לספרות המתח.
ג'וזף פיינדר הוא סופר פופולרי בתחילת המאה ה-21 שספריו "המנכ"ל" ו"פרנויה" מתארים מציאות עסקית שיצאה משליטה, ואשר הגיבורים, אנשי עסקים, מנסים למצוא בה את מקומם.
התייחסות נאיבית יותר לאיש העסקים מופיעה בספרו הנודע של אנטואן דה סנט-אכזופרי, "הנסיך הקטן", שאחד מגיבוריו הוא איש העסקים, שעסוק תמיד בספירת הכוכבים שהוא חושב ששייכים לו.
הוא רוצה להשתמש בהם על מנת לרכוש עוד כוכבים.
איש ערבה הוא פסל מעשה ידי הפסלת סרינה דה לה יי המוצב בברידג'ווטר שבסאמרסט בסמוך לדרך M5, בדרום מערב אנגליה.
גובהו של הפסל 12 מטרים והוא עשוי ענפי עץ ערבה המלופפים סביב שלד פלדה.
הפסל הוצב בספטמבר 2000 ומטרתו הייתה לסמל את האלף החדש, וכן את צמח הערבה והשפעתו על האקולוגיה המקומית ועל המסורות המקומיות (שכלל פיסול ויצירת מוצרי צריכה מענפי ערבה).
ב-8 במאי 2001 הוצת הפסל, ובאוקטובר באותה שנה שוקם על ידי האמנית ונבנה סביבו חפיר על מנת להגן על הפסל מפני הצתות נוספות.
הפסל מכונה לעיתים "מלאך הדרום" בהתייחסות ל"מלאך הצפון" של הפסל אנטוני גורמלי (אף שגורמלי מתכנן הקמת פסל בשם "מלאך הדרום" שיוקם באבספליט).
בספטמבר 2006 שופץ הפסל בעלות של 20,000 ליש"ט בשל נזק שגרמו לו ציפורים אשר תלשו את הענפים לקיניהם.
אישגל (Ischgl) הוא כפר במדינת טירול בדרום-מערב אוסטריה.
הכפר שוכן בעמק פצנאון (Paznaun) לרגלי מסיב סילוורטה (Silvretta) שבהרי האלפים, בגובה של 1,377 מטר מעל פני הים.
היישוב שוכן במקום שפכו של נחל פימבה (Fimba) ההררי- אל נחל טריזאנה (Trisanna), הזורם לאורכו של העמק.
אישגל ידועה בזכות אתר הסקי הגדול שלה, המשותף לה ולכפר השווייצרי הפטור ממכס, זמנאון שבגראובינדן.
בשנת 2008 מנתה אוכלוסיית אישגל 1,659 תושבים, שעיקר פרנסתם התבססה על ענף התיירות.
לפני כאלף שנים שכן במקום הכפר איסקלה (Yscla) שמשמעות שמו היא "אי" ברומאנש.
במאה ה-13 התיישבו במקום בני שבט אלמאני, ושמו של הכפר השתבש עם השנים ל"אישגל".
היישוב שקע במאה ה-19 כתוצאה ממשבר כלכלי שגרם להגירה ממנו, אך לקראת סוף המאה החל לפרוח ענף התיירות בעמק, ומספר בקתות הרים הוקמו באזור.
ב-1964, נחנך רכבל סילברטה, העולה מהכפר אל אזור הסקי.
הרכבל, שאורכו 3,938 מטרים, היה הארוך במדינה בעת הקמתו.
בעשר השנים האחרונות, פרצה אישגל לתודעה הציבורית, בזכות פיתוח מואץ של התשתית התיירותית בה, כמו גם של תרבות האפרה סקי הענפה השוררת בה.
אתר הסקי הצמוד לעיירה אישגל מהווה את חלקו האוסטרי של מרחב הגלישה סילוורטה ארנה (Silvretta Arena).
המרחב כולו, שכולל גם את עיירת הסקי השווייצרית סמנאון (Samnaun), מכסה 235 ק"מ של מסלולים בכל הרמות וכולל שטחים נרחבים של שלג לא מהודק לגלישת פרירייד (Freeride).
הודות לגובה אזור הסקי (90% מהמסלולים נמצאים בגובה של יותר מ-2,000 מטר) ולכך שמרבית המסלולים בצד האוסטרי פונים צפונה, השלג באישגל נשמר לאורך זמן ועונת הסקי ארוכה יחסית (בדרך כלל מסוף נובמבר עד תחילת מאי).
הרכבלים ממוקמים במרכז העיירה ולכל אחד מהם גם תחנת ביניים.
אידיאלפ (Idalp) היא נקודה מרכזית על ההר, בגובה 2,300 מטר, שמהווה נקודת הצטלבות למסלולי גלישה רבים ובה מסעדה עם מרפסת לנוף.
גם ל-Silvrettabahn וגם ל-Fimbabahn יש תחנות באידיאלפ, ומנקודה זו אפשר להגיע בקלות לכל אזור במרחב הגלישה באמצעות רכבל כיסאות מהיר או מסלול גלישה.
אזור הגלישה שמעל אידיאלפ מציע מסלולים רחבים ומתונים יחסית, כמו גם סנופארק עבור גולשי סקי וסנובורד עם מזרן אימונים מתנפח.
כמעט כל המעליות במרחב Silvretta Arena הן גונדולות או רכבלי כיסאות מהירים, והמסלולים מתוחזקים באופן שוטף כדי להבטיח תנאי גלישה מיטביים.
האזור פופולרי בקרב רוכבי אופני הרים ומטיילים הפוקדים אותו בעונת הקיץ, ובאתר מסלולי רכיבה והליכה באורך כולל של 1,200 ק"מ.
מדי שנה מתקיימות באישגל הופעות ענק לציון הפתיחה והסיום של כל עונת סקי תחת השם "Top of the Mountain Concert", שמושכות עשרות אלפי גולשים ומלוות במסיבות ודי.ג'ייז.
מופע הפתיחה מתקיים בלב העיירה, בדרך כלל בסוף השבוע האחרון של נובמבר או בסוף השבוע הראשון של דצמבר, ואילו מופע הנעילה מתקיים בדרך כלל בסוף השבוע הראשון של מאי ונערך בגובה 2,300 מטר ב-Idalp.
בין האמנים הבינלאומיים שכבר הופיעו באישגל ניתן למנות את אלטון ג'ון, קיילי מינוג, ג'ון בון ג'ובי, סטינג, ריהאנה, קייטי פרי, להקת גוסיפ ואלאניס מוריסט.
"איש תלוי" (נקרא גם "התליין") הוא משחק עט ונייר המיועד לשני שחקנים ומעלה.
מטרת המשחק היא לנחש נכונה מילה או ביטוי שנבחרו על ידי אחד השחקנים באמצעות ניחוש של האותיות המרכיבות אותם.
המשחק הוא הבסיס לשעשועון "גלגל המזל".
כמו משחקים אחרים, עבר גם משחק זה התאמה למחשב ויצאו גרסאות שונות שלו בהן השחקן מתמודד מול המחשב או ששני שחקנים מתמודדים האחד מול השני בעזרת התוכנה החושפת את האותיות ומציירת את עמוד התליה.
אחד השחקנים בוחר מילה, או ביטוי, ורושם על נייר קווים אופקיים אחד ליד השני כמספר האותיות.
השחקנים האחרים מנחשים בתורם אותיות: אם האות שניחשו מופיעה במילה שבחר השחקן הראשון, אז השחקן חושף את האות בכל הפעמים שבהן היא מופיעה.
אם האות שניחשו שגויה, השחקן הראשון מצייר חלק אחד מתוך עמוד תלייה שעליו תלוי אדם ורושם את האות השגויה בצד.
על השחקנים להצליח לנחש את המילה בטרם ישלים השחקן הראשון את עמוד התלייה.
ישנן מספר גרסאות למספר החלקים של עמוד התלייה, כלומר, למספר הניסיונות השגויים שיכולים השחקנים לטעות, אך מקובל לצייר עשרה: כן העמוד, תורן, קורה אופקית, חבל התלייה, ראש, גוף, שתי ידיים ושתי רגליים.
ניתן לנחש את המילה גם אם לא הושלמו כל האותיות, אך אם הניחוש אינו נכון, הדבר נחשב כניסיון שגוי.
רבים נוהגים לנחש את האותיות השכיחות ביותר בניסיונות הראשונים, משום שהסיכוי שתופענה גבוה יותר.
לדוגמה האותיות "י" ו "ו" שתיהן מופיעות בשכיחות של מעל 10% בשפה העברית ולכן הגיוני ביותר להתחיל בהן.
אחרים נוהגים לנחש את אותיות אהו"י קודם, שכן הן מופיעות פעמים רבות במילים ויכולות לרמז על משקל.
בגרסאות שבאלפבית הכולל אותיות מיוחדות לתנועות (אלפבית לטיני, קירילי וכדומה) חייבת להופיע תנועה אחת, וזוהי סיבה לנחש אותן קודם.
אישה אחרת הוא סרט קולנוע משנת 1988, מסוגת דרמה, בבימויו של וודי אלן, ובכיכובן של השחקניות מיה פארו וג'ינה רולנדס (אלן לא משחק בסרט זה).
מריון פוסט (מגולמת על ידי ג'ינה רולנדס) היא פרופסור לפילוסופיה בת 50. היא נשואה לרופא קן (איאן הולם).
בשל עבודות בנייה בבניין שלה, היא שוכרת דירה במרכז העיר כדי לקבל קצת שקט ושלווה לכתיבת ספרה הפילוסופי.
בדירתה החדשה יש פתח אוורור, המאפשר לה לשמוע את כל השיחות הפרטיות של הלקוחות במשרד הפסיכיאטר השכן.
היא מוקסמת במיוחד מאחת הלקוחות (מיה פארו), השרויה בדיכאון עמוק.
שמה, אותו אנו הצופים איננו שומעים, הוא הופ (תקווה).
הגילויים של הופ והשקפותיה בחיים גורמים למריון לבחון את חייה שלה.
היא לומדת מגיסתה שאחיה אוהב ושונא אותה בו זמנית.
היא מבינה, שכמו אביה (ג'ון האוסמן), היא הייתה בלתי נחמדה ושיפוטית כלפי מספר אנשים במהלך חייה: אחיה המדוכא פול (האריס יולין) ואשתו השברירית לין (פרנסס קונרוי), חברתה הטובה ביותר מימי התיכון, קלייר (סנדי דניס), בעלה הראשון סם (פיליפ בוסקו) ובתה החורגת לורה (מרתה פלימפטון).
יתרה מזאת, היא מבינה שחיי הנישואין הנוכחיים שלה עם קן אינם באים לידי סיפוק, ושהיא החמיצה את הסיכוי היחיד לאהבה עם חברו הטוב ביותר לארי (ג'ין הקמן).
לבסוף היא מצליחה להפגש עם הופ, ולמרות שהיא רוצה לדעת עליה יותר היא, היא בסופו של דבר מדברת בעיקר על עצמה.
היא מגיעה למסקנה שההפלה שעשתה לפני כמה שנים הייתה טעות, בטענה שבגילה יש דברים רבים בחיים שהיא לא תשיג יותר.
לקראת סוף הסרט מריון מחליטה לשנות את חייה לטובה.
אישה בברלין הוא יומן שנכתב על ידי מרתה הילרס על התקופה שבין ה-20 באפריל ל-22 ביוני 1945 בברלין (הקרב על ברלין).
לבקשת המחברת, היצירה פורסמה בעילום שם כדי להגן עליה.
הספר מתיימר לפרט את חוויות הכותבת כקורבן אונס בתקופת הכיבוש של הצבא האדום את העיר.
שנתיים לאחר מותה, בשנת 2003, המחברת האנונימית זוהתה כמרתה הילרס, כתבת העיתון זידוייטשה צייטונג.
היא זוהתה על ידי עורכת הספרות הגרמנייה יינס בריסקי, אשר אמרה כי המחברת הייתה עיתונאית שעבדה במגזינים ועיתונים בתקופת הנאצים, ואשר עבדה גם כתעמולנית בזמן הרייך השלישי ועסקה בכתיבת חוברת גיוס לחיל הים, אך כנראה לא הייתה חברה במפלגה הנאצית.
היומן מתאר חוויות אישיות של המחברת בתקופת הכיבוש של ברלין על ידי הסובייטים בתום מלחמת העולם השנייה, מסביר רבות את הזוועות ואת המאבק של התושבים כדי לשרוד.
הסופר הגרמני קורט מארק (ק.
צראם) היה אחראי על הפרסום הראשוני של היצירה בארצות הברית ב-1954.
לאחר שוולטר קמפובסקי בחן את ההערות ביומן, מטעם בית ההוצאה לאור הוא ציין כי היומן היה אמיתי אף שהספר שפורסם מכיל חומר שלא כתוב ביומן.
אנטוני ביווֹר, היסטוריון בריטי שכתב היסטוריה מפורטת על הקרב על ברלין, אישר את אמיתות היומן על ידי השוואת התוכן עם הידע המפורט שלו של התקופה ומקורות ראשוניים אחרים שצבר.
הסרט: אנונימה - אישה בברלין 2008
הסרט אנונימה - אישה בברלין (Anonyma - Eine Frau in Berlin) מ-2008, המבוסס על הספר, הוא סרטו של הבמאי מארק פרברבוק.
לאחר שנאנסה על ידי מספר חיילים סובייטים, גיבורת הסרט, מרתה הילרס (בגילומה של השחקנית נינה הוס), מפתה את קצין הפיקוד הסובייטי, אנדריי, לצורכי הגנתה.
לאחר סירובו הראשוני הקר, הקצין מתפתה ומחליט להגן עליה ולסייע לה, אלא שעד מהרה הוא מגלה שהסיוע לה הוא יקר בהרבה משחשב.
"אישה באבטיח" הוא שיר מאת נורית זרחי שהלחין שלמה גרוניך והקליטה הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
הוא ראה אור בפברואר 1973 בהוצאת חברת התקליטים CBS ישראל כרצועה השלישית באלבומה ה-11 של אלברשטיין, "לאט, לאט, לאט...".
השיר מתאר את חייה של אישה המתגוררת באבטיח גדול, שמסמל יצירתיות ופשטות, ומפגש בין דמיון למציאות.
תוך התארגנותה המוקפדת, היא מצליחה ליצור לעצמה מקום נעים ומסודר, שמספק לה את כל צרכיה הבסיסיים.
אולם כאשר מגיעה עונה חדשה, נאלצת לעזוב את ביתה החמים ולחפש דירה חדשה.
המעבר מדירה רחבה בתוך האבטיח לחדרון צר בתוך גזר קטן מייצג את השינוי אורח חיים עשיר ומגונן לעוני ולצמצום, ומוביל לייאוש ולתחושת צפיפות.
במהלך המעבר נתקלת בקשיים להסתגל למגורים החדשים, כשאין לה מקום לסלון, וההגבלה על המקום מחייבת אותה לקצץ ולהתאים את חייה למציאות החדשה.
השיר מדגיש את תחושת האובדן והחיפוש המתמיד אחר מקום ובית, תוך כדי עיסוק בקונפליקט בין הרצון לחיים נוחים לבין המציאות הקשה של מחסור.
השילוב של אלמנטים דימויים, כמו האבטיח והגזר, מצביע על דינמיקה בין חופש לצמצום, והשיר מצליח להעביר רגשות עזים של התמודדות עם שינויים בלתי צפויים.
השיר הוקלט לראשונה על ידי חוה אלברשטיין וראה אור בפברואר 1973 בהוצאת חברת התקליטים CBS ישראל כרצועה השלישית באלבומה ה-11 של אלברשטיין, "לאט, לאט, לאט...".
במרוצת השנים פורסמו כמה גרסאות כיסוי לשיר, כשהמוכרות בניהן הוקלטו על ידי חני נחמיאס, נורית גלרון, מירי מסיקה (שתיהן כדואט עם גרוניך) ורמה מסינגר.
בגרסה של נורית גלרון במסגרת קלטת ההנפשה "שירים גדולים לקטנים", הקרדיטים ללחן ניתנו בשוגג לרוני לרנר.
אִישבִּי-אֶרָה (באכדית𒀭𒅖𒁉𒀴𒊏 תעתיק פונטי:d}iš-bi-er[3]-ra}) היה המייסד של שושלת איסין.
על פי הכרונולוגיה הנמוכה הוא שלט בין השנים 1953 לפנה"ס - 1921 לפנה"ס, ואילו על פי הכרונולוגיה הגבוהה הוא שלט בין השנים 2017 לפנה"ס - 1985 לפנה"ס.
פירוש שמו מאכדית אומר: "שבע (אל הדבר) ארה", שם כזה ניתן לילדים לאחר שאחיהם נפטרו ממגפה.
אישבי-ארה לא היה ממוצא שומרי, הוא היה ממוצא אכדי מעיר מארי.
ישנן השערות כי אכן מוצאו מעיר מארי, אך למרות שמו האכדי הוא היה אמורי.
בתקופת שלטונו של המלך האחרון של שושלת אור 3, איבי-סין, היה אישבי-ארה קצין בכיר בצבאו של איבי-סין.
בזמן שהשומר עברה תקופה קשה והייתה תחת התקפה מצד אמורים ועילם שלח איבי-סין את אישבי-ארה למשימת מסחר במטרה לרכוש חיטה.
הוא הצליח לרכוש כמות גדולה של חיטה, אך לאחר ששמע כי אמורים פלשו לשומר וכבשו טירה אחר טירה הוא הגיע עם הסחורה לאיסין במקום אור.
במכתב ששולח אישבי-ארה לאיבי-סין הוא מבקש מאחרון לשלוח לו ספינות כדי לפזר את החיטה בין עריה של שומר, ובאותו מכתב הוא דורש כי ימנו אותו לאחראי על הערים איסין וניפור.
למרות שאיבי-סין תכנן להיענות לדרישותיו אישבי-ארה חש את כוחו והכריז על עצמו כמלך, תחילה הוא השתלט על עיר פולחן מרכזית של שומר, ניפור.
לאחר השתלטות על ניפור הוא המשיך להשתלט על שאר עריה החשובות של שומר.
איסין, עיר בירתו של איבי-סין נשארה בידיו של האחרון והמשיכה לשמש כעיר בירתו.
עם התרחבות כוחו והשפעתו של אישבי-ארה, שומר נחלקה תחת שלטונם של שני מלכים.
איבי-סין בעצם שלט על העיר אור בלבד, ואילו אישבי-ארה שלט על שאר עריה של שומר.
בשנת שלטונו ה-25 של איבי-סין פלשו לעיר עילמים וכבשו אותה.
הם שבו את איבי-סין והשאירו בעיר כוח משמר.
מספר שנים לאחר מכן אור נכבשה על ידי צבאו של אישבי-ארה ובכך הוא הפך לשליטה של כלל ארץ שומר.
הוא שלט במשך 33 שנים.
לאחר פטירתו ירש את כס מלכות ממלכת איסין, בנו של אישבי-ארה, שו-אילישו.
הוא רומן מאת הסופר הגרמני הנס פאלאדה שיצא לאור בשנת 1932 – שנה לפני עלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
הספר זכה להצלחה מיידית בגרמניה, ונחשב בעיני רבים כפריצת דרך של פאלאדה כסופר.
רואה־החשבון יוהנס פִּינֶבֶּרְג וחברתו, אשת המכירות אמה "לֶמְשֶׁן" מורשל, מתחתנים כשהם מגלים שהיא כבר בחודש השני להריונה.
לא עובר הרבה זמן עד שפינברג מפוטר מעבודתו ובעקבות כך גם חייב למצוא עבודה חדשה בעיצומו של המשבר הכלכלי שפקד את גרמניה בסוף שנות העשרים.
אמו השנואה של פינברג, מיה, מארחת במועדון לילה מברלין, עוזרת לזוג בכך שהיא מוצאת לבנה עבודה כאיש מכירות בחנות כלבו בעיר ששמה "מנדלס".
למרות זאת, פינברג נתון תחת לחץ רב משום שמעסיקו, שפנפוס, מציב מכסה חודשית שעל כול אנשי המכירות להגיע אליה, שכן אם לא הם יפוטרו.
הדבר מוביל לתחרות קשה בין עמיתיו לעבודה.
כשבנם הורסט, שאותו הם מכנים בכינוי החיבה "שרימפ", נולד, הכסף שוב הופך לנדיר, שכן תשלומי ביטוח הבריאות שלהם מתעכבים.
כעבור שנה, יכולותיו של פינברג לעבוד בחנות מתמעטות.
כתוצאה מאיחורים חוזרים ונשנים, הוא גם מאחר בהשלמת המכסה החודשית שלו.
הוא מתחנן בפני שחקן הקולנוע פרנץ שלוטר, שמגיע במקרה לחנות, שיקנה ממנו משהו.
השחקן מסרב לעשות כך, ומתלונן למנהל על התנהגותו של פינברג, מה שגרם לפיטוריו המיידיים של פינברג.
בנובמבר 1932, המשפחה הקטנה עוברת באופן לא חוקי לבית הקיץ של עמיתו לשעבר של פינברג שנמצא כ־40 ק"מ ממזרח לברלין.
למרות שפינברג מובטל כבר 14 חודשים, אשתו אוסרת עליו לגנוב פחם.
במקום זאת, היא מטליאה גרביים ותופרת שמלות כדי להרוויח קצת כסף.
אחד ממסעותיו של פינברג לברלין מסתיים בכישלון חרוץ, שכן הוא גורש מפרידריכשטראסה על ידי המשטרה עקב המראה הלא מטופח שלו.
הזוג מבין שהאהבה הטובה והישנה היא כל מה שמשנה.
פאלאדה מוסר בספרו תיאור מפורט של תנאי המחיה של עובדי מקצועות הצווארון הלבן בגרמניה שלפני עליית הנאצים לשלטון.
הוא גם מציג את תפקידיהם של איגודים מקצועיים, של מוסדות ממשלתיים ושל בזיזה וגנבה בשוק העבודה.
עסקים מוצגים כמסכסכים בין שני בני אותו המעמד וככאלה שחושפים את הצד הגרוע יותר של כל אדם.
הספר תורגם לעברית בידי צבי ארד ויצא לאור בשנת 1987 בשם "איש קטן, לאן?" בהוצאת זמורה-ביתן.
בשנת 2013 תורגם מחדש בידי יוסיפיה סימון ויצא לאור בשם "איש קטן, מה עכשיו?" בהוצאת ידיעות ספרים.
מחזה המבוסס על הספר תורגם בידי דורי פרנס, והועלה בשנת 2013 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של איתי טיראן.
אישה אחת היא סדרת רשת ישראלית, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, החושפת סיפורים אמיתיים של נשים העוסקים במיניותן, באמצעות שחקנית אחת.
את הסדרה יצרה והפיקה נילי צרויה, שחקנית תיאטרון וקולנוע, בעקבות ראיונות שקיימה עם עשרות נשים, מתוכן בחרה את הסיפורים המובילים.
כל פרק בסדרה מבוסס על עדות אמיתית של אישה שביקשה להישאר אנונימית ועל כן מסופרת באמצעות צרויה, אשר מחליפה זהויות מפרק לפרק.
הסדרה צולמה בסגנון דוקומנטרי, הופקה באופן עצמאי, וכוללת שישה פרקים באורך של כחמש דקות לפרק, כולם זמינים לצפייה חופשית ביוטיוב.
"אישה אחת" מפנה זרקור אל מגוון גישות, תשוקות והעדפות מיניות של נשים בדרך ישירה ואינטימית.
הרעיון שהנחה את יוצרת הסדרה הוא שמיניות נשית היא נושא מורכב ודרמטי שטומן בחובו השפעה סביבתית נרחבת – הן על ידי ההורים והן על ידי הסביבה והתרבות שבה אנו חיים, ושאינו זוכה לייצוג הולם מנקודת מבט נשית.
הסדרה מאירה בזרקור מגוון רחב של בחירות והעדפות מיניות בעקבות חוויות של נשים בשנות הארבעים לחייהן, ונותנת לגיטימציה לשיח חופשי בנושא.
בין הפרקים ניתן למצוא כאלו העוסקים בתדירות קיום יחסי מין, וכאלו העוסקים בדרכים המגוונות שבהן הנאה באה לידי ביטוי אצל נשים שונות.
בטור שכתבה לאתר onlife אמרה צרויה: "תהליך היצירה של הסדרה אפשר לי לתת קול לעונג הנשי, לייצר אמירה של אחדות ושותפות בין נשים, למצוא את הדומה והשווה ובכך לעודד חופש מיני ללא קשר לנטייה או העדפה מינית".
לצורך יצירת הסדרה ראיינה צרויה עשרות נשים, שלא הכירה קודם, שהסכימו לדבר בפניה בגילוי לב על המיניות שלהן ובתנאי שתשארנה אנונימיות.
מתוך עשרות הראיונות בחרה שישה סיפורים יוצאי דופן, אותם בחרה להציג בדיוק כפי שסופרו לה.
כל הטקסטים זהים למילותיהן של הנשים שאותן ראיינה, תוך שימור הניואנסים המילוליים וסגנון הדיבור הספציפי המאפיין ומבדיל בין כל הדמויות.
בכל פרק מוצג סיפור המתמקד באישה אחת, וכדי לשמור על אנונימיות הנשים עליהן מבוססים הפרקים, נעשה שימוש בשם בדוי ובמקצוע שונה ממקצועה האמיתי של אותה אישה.
כל הנשים שעסקו במלאכת יצירת הסדרה הן נשים, החל מהצילום, ההפקה, והבימוי ועד הסאונד, התאורה והעיצוב הגרפי.
כל פרק נוצר על ידי הרכב צוות קולנועניות שונה, למעט השחקנית ויוצרת הסדרה, נילי צרויה - שמשתתפת בכל הפרקים.
הרעיון שהנחה את הבחירה ביצירת הסדרה על ידי נשים בלבד הוא שעיסוק בנושא מיניות של נשים בהכרח צריך להיות מסופר על ידי נשים.
בנוסף, הסדרה נותנת הזדמנות לנשים לאייש תפקידים מובילים בעולם יצירת הקולנוע.
"אישה אחת" יצאה לרשת לרגל יום האישה הבינלאומי בחודש מרץ 2020, גרפה למעלה משלושה מיליון צפיות, וסוקרה בהרחבה בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה.
הסדרה זמינה לצפייה ברחבי הרשת לרבות בפייסבוק, באינסטגרם וביוטיוב.
פרס סדרת הרשת הטובה בתחרות האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה 2020
פרס הסדרה המשפיעה ביותר בפסטיבל מלבורן 2020 אוסטרליה, Melbourne WebFest
פרס הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל ניו זילנד 2020, NZ Web Fest
פרס סדרת הרשת הטובה בפסטיבל קולנוע נשים בניו יורק 2021, Imagine This Femail Film Festival
פרס סדרת הרשת הטובה בפסטיבל קולנוע ותסריטים טורונטו 2021, Toronto Film & Script Festival
הסדרה התמודדה בקטגוריית "תיעודי קצר" בתחרות פרסי קולנוע דוקומנטרי לשנת 2019 של פורום הקולנוע הדוקומנטרי בישראל, עם הפרק 'אישה אחת שלא עושה סקס'.
כמו כן נבחרה להשתתף בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם:
איש על הירח הוא סרט ביוגרפי קומי אמריקאי משנת 1999, המבוסס על חייו של הקומיקאי היהודי אנדי קאופמן.
בכיכובו של ג'ים קארי כקאופמן.
הסרט בוים על ידי מילוש פורמן וכיכבו בו גם דני דה ויטו, קורטני לאב ופול ג'יאמטי.
על תפקידו בסרט זה זכה קארי בפרס גלובוס הזהב בפעם השנייה ברציפות, לאחר שזכה בפרס זה לראשונה על תפקידו בסרט "המופע של טרומן".
העלילה עוקבת אחר חייו של קאופמן מילדות עד למותו מסרטן הריאות.
קאופמן מנסה להעלות מופעים קומיים אך אינו מצליח בתחילה משום שאינו מספר בדיחות שגרתיות ובמקום זאת שר שירי ילדים על הבמה, דבר שמשעמם את הקהל.
דמות זו נוטה להתנהג בפראות ובגסות והיא ההפך הגמור של קאופמן).
קאופמן נוטל חלק בתוכנית סאטרדיי נייט לייב וזוכה בשבחי הקהל על מופעיו, אך כאשר הוא מנסה להעלות מופעים עם הומור ייחודי משלו, המותח את גבולות הקומדיה, הקהל משתעמם ודורש שיגלם דמויות שמוכרות לו יותר.
באחת ההופעות קאופמן כועס על דרישת הקהל ומקריא את גטסבי הגדול מתחילתו ועד סופו, עד שלא נשאר איש בקהל.
דמותו של אנדי בסדרה "טקסי" זוכה בהצלחה רבה, אך קאופמן לא מרוצה מצילומי התוכנית, מהערצת הקהל ומההגבלה על החופש האומנותי שהוא חווה מההפקה.
לדוגמה, כאשר קאופמן רוצה שבספיישל שלו ייכללו כמה דקות של רעש לבן, המפיקים מסרבים לבקשתו, על אף שהובטח שתהיה לו שליטה מלאה על הספיישל.
קאופמן מחולל מהומה על הסט בגילום דמותו של טוני קליפטון, דבר המביא להוצאת דמותו של קליפטון מהתוכנית.
קאופמן מחליט להעלות מופע חדש ובו יגלם דמות מרושעת יותר של עצמו וייאבק בנשים.
הקהל, שלא מצליח להבדיל בין קאופמן לדמות שהוא מגלם, נגעל מקאופמן וסולד ממנו.
באחת מהופעותיו, שבה הכריז כי האישה שתביס אותו תזכה להיות אשתו (ובוחר מהקהל את חברתו ליני מרגוליס המגולמת על ידי קורטני לאב), מתפרץ לזירה המתאבק המקצועי ג'רי לולר ומאתגר את קאופמן לקרב מולו.
קאופמן נענה לאתגר ונאבק בלולר, אך לולר מביס אותו בקלות והקרב נגמר כשקאופמן מובל פצוע אל אמבולנס עם חבלה בצוואר.
לאחר כמה ימים, לולר וקאופמן הפצוע מתראיינים לתוכנית טלוויזיה, שבמהלכה קאופמן אמור להתנצל לפני הצופים על מופעי ההיאבקות שערך.
במקום זאת קאופמן רב עם לולר, וכשזה האחרון סוטר לו, קאופמן שופך עליו קפה ומקלל אותו.
קאופמן, שפירו ולולר מגיעים להחלטה שכדאי שקאופמן יפסיק לשתף פעולה עם לולר בהופעותיו, דבר המגלה לצופים שבעצם כל הזמן הזה קאופמן ולולר עבדו יחד ושכל הקרבות ביניהם היו מבוימים (קאופמן נהג לעיתים קרובות לביים את הקרבות כדי להתל בקהל).
קאופמן, המשוכנע כי הקהל עדיין אוהב אותו ומצליח להבדיל בינו לבין הדמויות שהוא מגלם, מציע שהקהל יערוך הצבעה על ההחלטה אם להשאיר אותו בסאטרדיי נייט לייב.
אך לדאבונו, הקהל מצביע נגדו והוא נאלץ לעזוב את התוכנית.
בייאושו, קאופמן פונה למדיטציה טרנסצנדנטלית כדי למצוא בה שלווה, אך מגלה שהוא אינו רצוי שם בגלל ההופעות השנויות במחלוקת שהוא מעלה.
קאופמן שם לב לגידולים על עורו, הולך לבדיקות ומאובחן עם סרטן הריאה.
הוא אוסף את משפחתו וחבריו ומספר להם, אך הם בטוחים שהוא מותח אותם כחלק מהופעותיו.
לאחר שהם מבינים שאין זו מתיחה, הם מחליטים להעלות מופע אחרון באולם הקונצרטים קרנגי הול, מופע שנחשב מוצלח.
במהלך כל תקופת מחלתו מנסה קאופמן למצוא תרופה באמצעות רפואה אלטרנטיבית, נוסף על ההליכים הרפואיים השגרתיים של טיפול בסרטן.
לבסוף קאופמן ובת זוגו טסים לפיליפינים, שם יש מדיום המבצע "ניתוחים" שהם בגדר אשליה, אך קאופמן מאמין כי הוא יוכל לרפאו.
לבסוף, קאופמן מת ממחלתו, ושנה לאחר מותו טוני קליפטון עורך מופע בו הוא שר את I Will Survive.
הצופים חושבים כי את קליפטון מגלם חברו של קאופמן, בוב זמודה, משום שבמהלך הסרט זמודה גילם את קליפטון במספר הזדמנויות, אך זמודה נמצא בקהל, דבר שגורם לצופים לתהות אם אנדי קאופמן עדיין חי וזו רק מתיחה אחת גדולה.
בסרט מספר עובדות היסטוריות וביוגרפיות שונו למטרות מסוימות, המודעות של הסרט למצב זה ניכרת כאשר קאופמן (קארי) אומר בתחילת הסרט:
בסרט, ההופעה בקרנגי הול נערכה לאחר שקאופמן אובחן כחולה סרטן ואף נראה שזו היא הופעתו האחרונה ואילו במציאות ההופעה המדוברת נערכה בשנת 1979, חמש שנים לפני שקאופמן מת מסרטן.
בסרט, נראה שקרול קיין הופיעה בתוכנית "Taxi" החל מעונתה הראשונה, אך קיין הופיעה לראשונה בתוכנית באמצע העונה השנייה.
בסרט קאופמן מקריא את הספר גטסבי הגדול מתחליתו ועד סופו, קאופמן הקריא רק כמה שורות מתחילת הספר במופע שלו.
סם סיימון, אחד ממפיקי "Taxi" טען בראיון שקאופמן מעולם לא התנהג על סט הצילומים באופן שבו הוצג בסרט ושקאופמן תמיד שמר על מקצועיות.
בנוסף לאי דיוקים, מספר מהאנשים אשר היו מקורבים לקאופמן (ואביו ביניהם) התרעמו על קטעים שלא נכללו בסרט.
במהלך הפקת הסרט ניכרה מחויבותו של קארי לתפקיד, קארי בא לסט כקאופמן ועזב את הסט כקאופמן.
קארי אף פיתח טיקים והבעות פנים מיוחדות כדי להעלות את רמת הדמיון בינו לבין קאופמן.
את הפסקול לסרט כתבו והלחינו R.E.M ששמו של הסרט נגזר משם שירם "man on the moon" שהוא שיר מחווה לקאופמן שיצא בשנת 1992.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט מהמבקרים ציון של 63% ומהקהל ציון של 79% בהסתמך על 119 ביקורות עם ציון ממוצע של 6.2 מתוך 10 לביקורת.
מבקר הסרטים רוג'ר איברט שיבח את הסרט ואף אמר שהסרט משקף את חזונו של קאופמן.
על אף הביקורות המעורבות, על תפקידו בסרט זה קארי זכה לשבחים.
אדם צעיר עם חצוצרה הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1950 בבימויו של מייקל קורטיז עם קירק דאגלס, לורן באקול, דוריס דיי והוגי קרמייקל בתפקידים הראשיים.
התסריט מתבסס על הרומן "איש צעיר עם חצוצרה" מאת דורותי בייקר (1938) המתבסס באופן רופף על חייו של נגן הקורנט ביקס ביידרבק.