tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוקה נכתבה בשיתוף פעולה עם כל הקבוצות הפוליטיות, מתוך מטרה ליצור מסמך שיבטיח יציבות פוליטית ויביא לפשרה בין המגוון הפוליטי והחברתי של ספרד.
החוקה החדשה ניסתה לאזן בין המוסדות הפוליטיים השונים, להכיר בזכויות האדם ולהגביר את האוטונומיה של הקהילות האזוריות.
לאחר תהליך ארוך של דיונים, הוסכם על נוסח החוקה הסופי, והיא אושרה ב-6 בדצמבר 1978 במשאל עם, שהתקיים בקרב כל אזרחי ספרד.
התוצאה הייתה מרשימה: כ-88% מהבוחרים אישרו את החוקה.
החוקה נחתמה רשמית ב-29 בדצמבר 1978, והיא נכנסה לתוקף מיד לאחר מכן.
החוקה הספרדית של 1978 מבוססת על עקרונות דמוקרטיים עקרוניים, וכוללת את הסעיפים המרכזיים הבאים:
הכרה בזכויות האדם והחירויות הבסיסיות – החוקה מבססת את הזכויות הפוליטיות, האזרחיות והחברתיות של כל אזרחי ספרד.
סעיף 10 בחוקה מציין כי זכויות אלו הן בלתי ניתנות להפקעה, ויש להן עדיפות גבוהה על פני כל חקיקה אחרת.
המשטר הדמוקרטי – ספרד מוגדרת כמדינה דמוקרטית בה אזרחיה בוחרים את נציגיהם באופן חופשי ופתוח.
עקרון הבחירות החופשיות והסודיות מהווה את יסוד המערכת הדמוקרטית.
המלוכה החוקתית – ספרד הוגדרה כ"מלוכה חוקתית", כלומר, יש למלך סמכויות מוגבלות מאוד.
המלך הוא הסמל של האחדות הלאומית, אך למעשה סמכויותיו מוגבלות מאוד והוא משמש בעיקר כדמות סמלית.
תפקידו של המלך כולל את מינוי ראש הממשלה, אך המינוי כפוף להסכמת הפרלמנט.
הפרדת רשויות – החוקה מבטיחה הפרדה בין שלוש הרשויות: הרשות המחוקקת (הפרלמנט), הרשות המבצעת (הסגל הממשלתי), והרשות השופטת (בתי המשפט).
כל רשות פועלת באופן עצמאי אך יש ביניהן מנגנוני איזון ובלימה.
המערכת הפדרלית – ספרד היא מדינה המאופיינת במבנה אוטונומי.
יש בה 17 קהילות אוטונומיות (מכונה גם "המשטר האוטונומי") שעבורן החוקה מבטיחה אוטונומיה רחבה, כולל סמכויות בעניינים כמו חינוך, בריאות, תרבות, תחבורה ומיסוי.
כל קהילה אוטונומית יכולה להקים מוסדות חקיקה וממשל משלה.
הזכות להכרה במיעוטים וקהילות – ספרד מכירה במגוון הקבוצות האתניות והתרבותיות שבה, כולל ההכרה בזכויות הלשוניות של האוכלוסיות הקטלונית, הבסקית והגליציאנית.
החוקה הספרדית מורכבת מ-169 סעיפים, המחולקים ל-10 פרקים עיקריים.
כל פרק מתמקד בנושא עקרוני בתחום השלטון, זכויות האדם, המוסדות הפוליטיים, והמבנה הפדרלי של ספרד.
פרק 1 – עקרונות יסוד (סעיפים 1–9)
פרק זה עוסק בעיקר בהגדרת המדינה כמדינה דמוקרטית, המבוססת על שלטון החוק, זכויות האדם והכבוד לכל פרט.
כמה עקרונות חשובים בפרק זה:
סעיף 1 קובע כי ספרד היא מדינה דמוקרטית, שבה כיבוד זכויות האדם, חירות פוליטית ושלטון החוק הם עקרונות יסוד.
סעיף 2 מגדיר את "האחדות הלאומית" של ספרד, אך גם את הזכות של העמים הספרדיים (כגון הקטלונים, הבסקיים והגליסיאנים) להכיר בזכויותיהם לאוטונומיה.
סעיף 3 מכיר בשפות המקומיות במדינה (קטלאנית, בסקית וגליסיאנית) לצד הספרדית, ומעניק להם זכות שווה בשימוש במוסדות המדינה.
סעיף 9 מתאר את עקרון החוקיות של פעולתה של המדינה, שבו כל פעולה של השלטון חייבת להתבצע לפי החוקה והחוקים הקיימים.
הפרק הזה מגדיר את המוסד המלוכני והסמכויות המוגבלות של המלך.
ספרד הוגדרה כמלוכה חוקתית, והמלך משמש בעיקר כדמות סמלית.
התפקידים הפוליטיים העיקריים של המלך כוללים:
מינוי ראש הממשלה והאישור על המינויים השונים (בהתאם להמלצה של הפרלמנט).
ביצוע חובות טקסיות כמו פתיחת הפרלמנט.
סמכויותיו מוגבלות מאוד, ובפועל כל הפעולות נעשות על ידי הממשלה.
סעיף 59 מבהיר את הירושה המלוכנית והסדרי המינוי של יורש העצר.
פרק 3 – זכויות וחובות יסוד של האזרחים (סעיפים 10–55)
הפרק החשוב ביותר בחוקה מבחינת זכויות האדם והחירויות האזרחיות, והעוסק בזכויות האדם הבסיסיות של כל אזרחי ספרד.
זכויות פרטיות: הזכות לחיים פרטיים, לחופש הביטוי, להבעת דעה, לחופש ההתאגדות, לחופש הדת, ולעבוד.
הזכות להשכלה: כל אזרח יש לו זכות לחינוך חינם בחינוך היסודי, וכן זכות למערכת בריאות ציבורית.
הזכות לשוויון: אין אפליה על בסיס גזע, מגדר, דת, נטייה מינית, וכו'.
הזכות למשפט הוגן: כל אדם זכאי למשפט הוגן, לחסינות משפטית, ולזכות להגנה משפטית במערכת המשפט.
פרק 4 – הרשות המחוקקת (הפרלמנט) (סעיפים 66–96)
פרק זה עוסק במבנה של הרשות המחוקקת (הקורטס) של ספרד:
הקונגרס של הדיפוטדוס (האספה הנמוכה) – 350 חברי פרלמנט הנבחרים בבחירות ישירות.
הסנאט – 264 חברים, מהם חלקם נבחרים ישירות וחלקם ממונים על ידי הקהילות האוטונומיות.
החוקה קובעת את אופי העבודה של הפרלמנט, תהליך חקיקת החוקים, ואחריותו לאשר את התקציב של המדינה, להצביע על אמון או אי אמון בממשלה, ולפקח על פעולתה.
פרק זה עוסק במבנה ובסמכויות של הממשלה וראש הממשלה:
ראש הממשלה, הממונה על ידי המלך, הוא האחראי לניהול המדיניות הכללית של המדינה.
הממשלה מורכבת משרי הממשלה, שהיא האחראית להוציא לפועל את המדיניות ולהפעיל את תקציב המדינה.
הפרלמנט יכול להצביע אי אמון בממשלה, ולדרוש את התפטרותה.
הפרק מתאר את מערכת המשפט של ספרד:
העצמאות השיפוטית – בתי המשפט בספרד פועלים באופן עצמאי ואינם יכולים להיות כפופים לשום סמכות פוליטית או אחרת.
החוקה מספקת את הרקע לארגון בתי המשפט, כולל את בית המשפט העליון והדין החוקתי.
ישנה מערכת של פיקוח שיפוטי על חוקים שנוגדים את החוקה, ומערכת של חוות דעת חוקתיות שיכולה לאתגר חוקים או פעולות של המדינה.
הפרק עוסק בניהול הכלכלה והפיננסים של ספרד:
הגדרת שיטות ניהול המשאבים הפיננסיים של המדינה.
החוקה קובעת את עקרונות השוויון במיסוי והדרישה לכך שההוצאה הממשלתית תהיה תחת פיקוח פרלמנטרי.
הפרק עוסק בכוחות הביטחון והצבא:
הכוחות המזוינים של ספרד נמצאים תחת סמכותו של ראש הממשלה.
הצבא נדרש לשמור על הסדר הציבורי וההגנה על המדינה, אולם הוא מנוגד לעקרונות הדמוקרטיה ובסיסו החוקי והמשטרי מצוי תחת פיקוח של השלטון האזרחי.
הפרק מתאר את המבנה האוטונומי של ספרד, כולל חלוקה לקהילות אוטונומיות:
ספרד מורכבת מ-17 קהילות אוטונומיות, כל אחת מהן נהניתה מזכויות נרחבות בתחומים כמו חינוך, בריאות, תחבורה ועוד.
החוקה מסדירה את אופן הצמיחה של קהילות אוטונומיות והסמכויות שהן מקבלות.
פרק זה מתאר את התהליך של תיקון החוקה:
תהליך תיקון: על מנת לשנות את החוקה, יש צורך ברוב קואליציוני בפרלמנט, ובמקרים מסוימים דרוש משאל עם.
תיקון החוקה דורש רוב מיוחד, אך התהליך לא נועד להקל או להחמיר את המוסדות השלטוניים במדינה.
החוקה הספרדית עברה מספר תיקונים חשובים.
כל תיקון נבע מצורך לעדכן את המערכת הפוליטית והחוקית של המדינה ולמנוע התנגשויות עם המציאות החברתית והפוליטית המשתנה.
תיקון החוקה ב-1992 (תיקון בנוגע לאיחוד האירופי)
החוקה הספרדית שונתה ב-1992 כדי לאפשר את השתתפות ספרד במוסדות האיחוד האירופי, שהיו אמורים להוביל לאינטגרציה פוליטית וכלכלית רבה יותר בין מדינות אירופה.
החוק שנוסף: נוספה סעיף 93 לחוקה, שניתן לפיו לשנות חלק מהחוקים או הכוחות של המדינה אם יש צורך להסתגל להסכמים של האיחוד האירופי.
כלומר, החוקה הפכה ליותר גמישה בנוגע לחוקי האיחוד האירופי ולהשתלבות של ספרד במוסדותיו.
תיקון זה אפשר את האימוץ של חוקים שנגעו לאתגרים כלכליים, מדיניים וצבאיים בסביבה האירופית, ויצר את המסגרת החוקית להעמקת השתתפות ספרד במוסדות האירופיים.
תיקון החוקה ב-2011 (הגבלת הגירעון התקציבי)
אחד התיקונים המשמעותיים ביותר לחוקה הספרדית היה ב-2011, כאשר נוספה דרישה חוקית לשמור על איזון תקציבי.
התיקון ביקש להבטיח את היציבות הפיננסית של ספרד ולהגביל את אפשרויות המדינה להגדיל את החובות הלאומיים.
נוספה דרישה לחוק יסוד המתיר גירעון תקציבי רק במקרה של חריגות בעיתות חירום.
תיקון זה שינה את סעיף 135 של החוקה, ומטרתו הייתה להתאים את ספרד לסטנדרטים הפיננסיים של האיחוד האירופי ולהגביל את ההוצאות הציבוריות.
תיקון החוקה ב-2020 (חוקי הבחירות)
ב-2020, תיקון נוסף לחוקה שיפר את מבנה הבחירות במדינה.
תיקון זה נגע בעיקר לארגון של הבחירות המקומיות והגדרת סמכויות של המפלגות והגופים האזוריים בהן.
חוקת מקסיקו (בספרדית: Constitución Política de los Estados Unidos Mexicanos) היא מסמך יסוד בעל משמעות רבה למערכת המשפטית והפוליטית של מקסיקו.
החוקה של מקסיקו, הידועה כחוקת 1917, היא אחת מהחוקות הראשונות בעולם שהכילו עקרונות סוציאליים, ותיארה את זכויות האדם במובן רחב יותר.
היא נחקקה על רקע המהפכה המקסיקנית, שבמהלכה פעלו מגוון קבוצות שמרדו במשטר הפיאודלי ובמוסדות הממשלתיים של התקופה הקולוניאלית והפוסט-קולוניאלית.
החוקה המקסיקנית היא מסמך יסוד בעל משמעות רבה למערכת המשפטית והפוליטית של מקסיקו.
החוקה הראשונה של מקסיקו (1824)
החוקה הראשונה של מקסיקו נחקקה ב-1824, לאחר קבלת עצמאות מקסיקו מספרד ב-1821. החוקה הזו הייתה חוקה פדרלית, שהתבססה על עקרונות הרפובליקה האמריקאית ודגלה בהקמת מערכת פדרלית של ממשל.
היא הקימה את הרפובליקה המקסיקנית ואימצה את רעיונות הדמוקרטיה הליברלית, אך לא הצליחה להבטיח יציבות פוליטית לאור המשברים הפוליטיים והצבאיים של המאה ה-19.
החוקה של 1857, שהתקבלה לאחר המהפכה הרפורמיסטית, הייתה ניסיון נוסף לארגן את מבנה השלטון במדינה.
החוקה הזו כללה עקרונות ליברליים ויותר חופשיים, עם דגש על זכויות פרטיות וזכויות האדם, אך היא לא הצליחה להבטיח יציבות פוליטית, ובסופו של דבר הייתה עילה למלחמת האזרחים המקסיקנית (המלחמה בין ליברלים לשמרנים).
החוקה הנוכחית של מקסיקו היא חוקת 1917, שנחקקה ב-5 בפברואר 1917, במהלך המהפכה המקסיקנית.
החוקה הזו היוותה סיום לתהליך ארוך של מאבקים פוליטיים, כלכליים וחברתיים, והיא כללה חידוש מהותי במבנה השלטוני של המדינה, לצד הכנסת עקרונות סוציאליים וחקיקתיים ששימשו מודל למדינות אחרות.
המהפכה המקסיקנית, שהחלה ב-1910, הייתה מאבק רחב שהחל כמרד נגד הדיקטטורה של פורפיריו דיאס, וכולל מאבקים בין פועלים, איכרים, וצבא.
החוקה החדשה שימשה גם כתגובה לבעיות החברתיות והכלכליות של מקסיקו, ושילבה עקרונות של זכויות עובדים, חינוך, שוויון מגדרי ועוד.
החוקה המקסיקנית של 1917 מורכבת מ-9 פרקים עיקריים ו-2 סדרי מעבר.
להלן פירוט קצר על כל אחד מהם:
הפרק הראשון – הגדרה כללית של המדינה המקסיקנית, עקרונות הרפובליקה, והזכויות הבסיסיות של אזרחי המדינה, כולל הזכות לחיים, לחופש ולביטחון.
הפרק השני – מדבר על מערכת המדינה הפדרלית ומבנה הפדרציה.
הפרק השלישי – מתאר את המבנה החינוכי במדינה ומחייב את המדינה לספק חינוך חינם ובלתי-מפלה לכל אזרח.
הפרק הרביעי – זכויות האדם, חירויות האזרח ועניינים סוציאליים כמו בריאות, עבודה, ושוויון.
הפרק החמישי – חוקים כלכליים, כולל בעלות על קרקעות, סדרי המיסים וההשקעות.
הפרק השישי – הסדרת תהליך הבחירות והתפקידים השונים של המוסדות השלטוניים.
הפרק השביעי – זכות העבודה, כולל חוקים לפיתוח תנאי עבודה הוגנים ושכר מינימום.
הפרק השמיני – סנקציות עבור פעולות פליליות, וההגנה על המדינה.
הפרק התשיעי – זכויות האזרח בקשר עם חופש ההתאגדות וההפגנות.
פרק ראשון זכויות האדם והאחריות החברתית
פרק זה הוא לב החוקה המקסיקנית, ומסדיר את זכויות האדם והחובות החברתיות.
הסעיפים בפרק זה מהווים את הבסיס לזכויות האזרח במקסיקו.
סעיף 1: הסעיף הראשון קובע כי כל אדם במקסיקו נהנה משוויון בפני החוק, ללא הבחנה על בסיס גזע, מגדר, מוצא אתני, דת, או כל אפליה אחרת.
החוקה המקסיקנית מבטיחה את זכויות האדם בכל תחום, ולא משנה אם האדם הוא אזרח מקסיקני או זר.
סעיף 2: הסעיף השני קובע את הכבוד לקבוצות אתניות, ומגן על זכויותיהם של ילידים ומיעוטים במקסיקו, ומבקש להבטיח להם זכויות תרבותיות, חינוכיות, וכלכליות.
סעיף 3: קובע את זכות לכל אזרח במקסיקו לחינוך, שמטרתו להקנות ערכים של כבוד, סולידריות ושוויון.
החוקה דורשת שמערכת החינוך תיתן דגש על חינוך אזרחי ודמוקרטי.
סעיפים 4–29: סעיפים אלו עוסקים בזכויות האדם השונות, כולל זכות החיים, זכות לחופש דת, חופש ביטוי, חופש ההתאגדות, הזכות לבחירות חופשיות, זכויות עובדים, וזכויות בסיסיות נוספות.
פרק זה מתאר את מבנה המדינה ומסביר את כללי האזרחות, הארגון הפדרלי, ותחום השיפוט של המוסדות השלטוניים.
סעיף 30: הסעיף מתאר את המאפיינים של אזרחי מקסיקו.
כל אדם שנולד במקסיקו או שיש לו הורים מקסיקניים נחשב לאזרח מקסיקני.
גם אדם שמקבל את האזרחות במקסיקו יכול להיות אזרח.
סעיף 39: הסעיף הזה מציין שהריבונות נמצאת בידי העם, וזהו עקרון מרכזי בדמוקרטיה המקסיקנית.
העם יכול לשנות את השלטון באמצעות פרוצדורות דמוקרטיות, כגון בחירות חופשיות.
סעיף 40: החוקה המקסיקנית מבטיחה את הפדרליזם במדינה, כלומר, שמדינות מקסיקו (המכונות "המדינות הפדרליות") שומרות על זכויות שיפוטיות ומנהליות עצמאיות, אך הן כפופות לחוקי המדינה הפדרלית.
סעיף 41: הסעיף קובע את כללי הבחירות והמשטר הדמוקרטי במדינה.
כל בחירות במקסיקו חייבות להתנהל על פי עקרונות של חופש, שוויון, סודיות והוגנות.
הכולל את סעיפים 50–79. הפרק הזה עוסק במבנה ובסמכויות של הרשות המחוקקת, שהיא הקונגרס של מקסיקו (Congreso de la Unión).
זהו גוף דו-בתי: הקמרה דה דיפוטדוס (הבית התחתון) והסנאט (הבית העליון).
החוקה המקסיקנית קובעת כי הרשות המחוקקת תהיה דו-ביתית, כלומר תכלול שני בתי מחוקקים: הבית התחתון והבית העליון.
הקונגרס של מקסיקו אחראי בעיקר לחקיקה, פיקוח על פעולתה של הרשות המבצעת, ולאישור מדיניות מסוימת כמו תקציב המדינה.
הבית התחתון – הקמרה דה דיפוטדוס (Cámara de Diputados)
הרכב: הבית התחתון כולל 500 חברים (הדיפוטדוס), שמחולקים לשניים:
300 חברים נבחרים על פי רוב אזורי, כלומר כל מחוז במדינה בוחר את נציגו.
200 חברים נוספים נבחרים באמצעות ייצוג יחסית (Proporcional Representation), כלומר באופן שיבטיח ייצוג למפלגות השונות במדינה בהתאם לפופולריותן.
חקיקת חוקים, כולל חוקים שמפנים את התקציב הציבורי.
ניהול דיונים על סוגיות כלכליות, חברתיות ופוליטיות.
פיקוח על פעולתה של הרשות המבצעת באמצעות חקיקה ופיקוח שוטף.
אישור מועמדים לתפקידים בכירים (כגון שרים ושופטים).
בחירות: חברי הקמרה דה דיפוטדוס נבחרים אחת ל-3 שנים.
הבית העליון – הסנאט (Senado)
הרכב: הסנאט מורכב מ-128 חברים:
64 חברים נבחרים על פי רוב אזורי, כלומר כל מדינה מקסיקנית בוחרת שני נציגים.
32 חברים נבחרים בשיטת ייצוג יחסית.
32 חברים נוספים נבחרים דרך מערכת שהיא סינתזה של ייצוג אזורי ויחסי.
אישור חוקים שמועברים מהקמרה דה דיפוטדוס.
פיקוח על פעולתה של הרשות המבצעת, כולל מינוי בכירים, כולל שופטים לבית המשפט העליון.
הסנאט מאשר הסכמים בין-לאומיים והסכמים מדיניים.
שמירה על זכויות האדם והסביבה.
זכויות של המיעוטים והקהילות המקומיות.
בחירות: הסנאט בוחר לתקופה של 6 שנים.
סעיפים 80–93 מגדירים את תפקידי הרשות המבצעת, שנשלטת על ידי הנשיא של מקסיקו.
הרשות המבצעת היא הרשות שמבצעת את החוקים, מנהלת את המדיניות הכלכלית, החברתית והחוקית של המדינה, וממונה על ניהול השלטון.
הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה, ומבצע את פעולתו על פי החוקה והמוסדות השלטוניים של המדינה.
התפקיד החשוב ביותר במערכת הפוליטית של מקסיקו.
נבחר לתקופה של 6 שנים (ללא אפשרות להיבחר מחדש) ומחזיק בסמכויות נרחבות.
אחראי לקבוע את מדיניות החוץ של המדינה, לקבוע את מדיניות הכלכלה ולהוביל את מאבקי המדינה בתחום החברתי.
כל חוק שנחקק על ידי הקונגרס עובר לאישור הנשיא.
הנשיא יכול להטיל וטו על חוקים מסוימים.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים וממנה את הגנרלים.
קובע את התקציב השנתי של המדינה, ומחליט כיצד לחלק את התקציבים השונים בין הגורמים הציבוריים.
מייצג את המדינה בזירה הבין-לאומית ומקיים קשרים דיפלומטיים עם מדינות אחרות.
ממנה את הפקידים של משרדי הממשלה, כולל משרדי הכלכלה, החינוך, הביטחון, הבריאות, ועוד.
ממנה את השרים בממשלה, אשר מפקחים על המשרדים השונים ומיישמים את מדיניות הנשיא.
הרשות השופטת של מקסיקו, כפי שהיא מוצגת בחוקה המקסיקנית של 1917, ממלאת תפקיד מרכזי בשמירה על שלטון החוק, זכויות האדם, והאיזון הדמוקרטי במדינה.
החוקה המקסיקנית מעניקה לרשות השופטת את הסמכות לפסוק ולפרש חוקים, להבטיח את יישומם הנכון, ולפקח על פעולתה של הרשות המבצעת.
זהו גוף נפרד לחלוטין מהרשויות המחוקקת והמנהלית, עם מנגנון של איזונים ובלמים שנועד למנוע את ריכוז הכוח בידיים אחת.
עקרונות מרכזיים על הרשות השופטת לפי החוקה המקסיקנית
החוקה המקסיקנית קובעת את העצמאות של הרשות השופטת, שהיא אחד העקרונות המרכזיים במערכת השלטון במקסיקו.
בתי המשפט אינם כפופים להוראות הרשות המבצעת או המחוקקת, והם פועלים אך ורק על פי החוק והחוקה.
סעיף 94 של החוקה קובע כי בית המשפט העליון של מקסיקו יהיה הגוף השיפוטי העליון במדינה, והוא יהיה אחראי להבטיח שהחוקים במדינה עומדים בקנה אחד עם החוקה.
הרשות השופטת ממונה על ידי שופטים עצמאיים, שאינם כפופים למערכת פוליטית או כלכלית חיצונית, וזהו עקרון חיוני לשמירה על זכויות האדם וההגנה על זכויות המיעוט במדינה.
החוקה המקסיקנית מגדירה את הרכב המערכת המשפטית, ומייחסת לתפקידים השונים שופטים ותפקידים נלווים במערכת המשפט.
הרכב: בית המשפט העליון כולל 11 שופטים (אשר נקראים גם "Ministros"), שנבחרים על ידי הנשיאה ומאושרים על ידי הקונגרס.
השופטים בבית המשפט העליון ממונים לתקופה של 15 שנה.
בית המשפט העליון פוסק בסוגיות משפטיות רחבות וחשובות, כמו פסילת חוקים שנחשבים לנוגדים לחוקה.
הוא פוסק גם בסוגיות של זכויות אדם, במיוחד כאשר מדובר בפגיעות חמורות בזכויות בסיסיות של אזרחי המדינה.
בית המשפט העליון אחראי להכריע במחלוקות בין הרשויות השונות (למשל, בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת).
הוא יכול להפעיל ביקורת שיפוטית על החלטות שנעשות על ידי מוסדות ציבוריים, כדי לוודא שהן לא חורגות מהמגבלות החוקתיות.
פסקי-דין בעלי משמעות חוקתית: כשמדובר בנושאים הקשורים לחוקה, בית המשפט העליון מקבל את ההכרעה הסופית.
בנוסף לבית המשפט העליון, מערכת בתי המשפט הפדרליים כוללת גם בתי משפט לערעורים, בתי משפט אזוריים ובתי משפט לעניינים מסוימים (כגון דיני עבודה, דיני משפחה, דיני זכויות אדם, דיני פלילים ועוד).
כל מדינה פדרלית במקסיקו אחראית להקים מערכת משפטית עצמאית שלה, אך היא כפופה לפסיקות של בית המשפט העליון במקרה של סכסוכים משפטיים בין המדינה הפדרלית למדינה מקומית.
בתי המשפט הפדרליים אחראים לפסוק בתיקים הקשורים לחוקי פדרציה, כמו כל הנוגע לחוקה או לחוקים פדרליים.
תפקידים ותחום סמכויות של הרשות השופטת
הרשות השופטת במקסיקו ממלאת מספר תפקידים חשובים, שמחייבים אותה לשמור על המשטר הדמוקרטי, את זכויות האזרח ואת החוק:
הגנה על החוקה וזכויות האדם
בית המשפט העליון הוא הגוף שצריך לשמור על החוקתיות של כל פעולת ממשלה או חוק שמועבר בקונגרס.
אם בית המשפט העליון מוצא כי חוק כלשהו סותר את החוקה, הוא רשאי לפסול אותו.
הגנה על זכויות פרט: מערכת המשפט אחראית לפסול פעולות שמפגעות בזכויות אדם, ומפנה את תשומת הלב לפגיעות בזכויות פרט כמו חופש הביטוי, זכות להליך הוגן, ועוד.
הפעולה האקטיבית של בתי המשפט: כל אדם יכול לפנות לבית המשפט על מנת להילחם בהפרת זכויותיו, וגם אם לא הייתה פעולה ישירה של הרשויות נגדם, עדיין ניתן לפנות לבית המשפט כדי להפעיל אקטיביזם שיפוטי.
כל חוק שנחקק על ידי הקונגרס יכול להיבדק על ידי בית המשפט העליון אם ישנה פניה אליו.
הביקורת השיפוטית מתבצעת כאשר בית המשפט שוקל אם חוקים ופעולות רשויות עונים לעקרונות החוקתיים של המדינה.
בית המשפט העליון יכול לבטל חוקים, צווים או החלטות אם יש בהם פגם חוקתי, תהליך הנקרא הפסקת חוק (Judicial Nullification).
פסקי-דין על דיני זכויות האדם
ישנם בתי משפט מיוחדים שמטפלים בזכויות האדם, במיוחד בתחום של אפליה, זכויות עובדים, בריאות, חינוך וצרכים חברתיים.
הרשות השופטת פועלת לאכוף את החוקה המקסיקנית המגינה על זכויות האזרח באופן ישיר.
שופטי בית המשפט העליון של מקסיקו לא נבחרים בבחירות ישירות על ידי הציבור, אלא ממונים על ידי הנשיאה של מקסיקו.
לאחר מכן, המינוי עובר את אישור הקונגרס, כך שיש פיקוח ציבורי על המינוי.
עם זאת, מינוי זה אינו כפוף להשפעות פוליטיות ישירות.
שופט בבית המשפט העליון נכנס לתפקידו כאשר הוא נבחר לתקופה של 15 שנה, ובמהלך תקופה זו הוא לא יכול להיות מנותק על ידי גורמים פוליטיים.
הצעד הזה מיועד לשמור על עצמאותו של השופט ולהימנע מהשפעות פוליטיות.
החוקה המקסיקנית מאפשרת אקטיביזם שיפוטי, כלומר שבית המשפט העליון יכול להפעיל יוזמה לפסול חוקים שנראים בעיניו כלא חוקתיים, גם אם לא הייתה פנייה ישירה מבעלי עניין.
ההליך של תובענות חוקתיות (Amparo)
החוקה המקסיקנית כוללת מנגנון ייחודי שנקרא הגנה חוקתית (Amparo), שמאפשר לאזרח או לארגון לפנות לבית המשפט במקרים של פגיעות בזכויותיהם החוקתיות.
כל אזרח יכול להגיש תובענה חוקתית (Amparo) אם הוא מאמין כי פגיעה בזכויותיו נעשתה על ידי פעולה של הרשות המבצעת או המחוקקת.
מדובר באחד הכלים החשובים ביותר להבטחת זכויות האדם במדינה.
סעיפים 3–6: הפרק השלישי עוסק בהיבטים של מערכת החינוך במדינה, מחייב את המדינה לספק חינוך חינם ובלתי-מפלה לכל האזרחים, ומסביר את התחייבויות המדינה כלפי החינוך.
סעיף 3: הסעיף קובע כי החינוך במדינה חייב להיות חינם ובלתי-מפלה, וזאת במסגרת התחייבות של המדינה לספק לכל אזרח הזדמנות שווה בחינוך.
החוקה מציינת כי החינוך לא יהיה כפוף לאינטרסים דתיים, אלא יישען על עקרונות מדעיים, הומניסטיים ודמוקרטיים.
המדינה אחראית למערכת החינוך היסודית, שהוראותיה כוללות לא רק לימודים אקדמיים אלא גם חינוך לערכים של סולידריות, כבוד וחופש.
החוקה מספקת את עקרונות החינוך הממלכתי.
החינוך יתנהל בשני שלבים עיקריים: החינוך היסודי (שהוא חובה) והחינוך העל-יסודי (שאותו המדינה מחייבת להנגיש).
סעיף 4: החוקה גם מקנה זכות לחינוך אוניברסלי, אך בו זמנית מבטיחה כי המדינה תנקוט במדיניות לתמיכה במוסדות חינוך ציבוריים, ובשימור חופש הפעולה של מוסדות פרטיים בתנאים מסוימים.
סעיף 5: החוק מדגיש את חשיבות ההתפתחות החינוכית של הילד, ומבקש את ההשקעה בהוראת כישורים המקדמים חינוך אזרחי, תוך שמירה על סדר חברתי וזכויות פרט.
פרק רביעי: זכויות האדם, חירויות האזרח ועניינים סוציאליים
סעיפים 4–29: הפרק הזה עוסק בזכויות הבסיסיות של האזרח, חירויותיו, וזכויותיו החברתיות, כולל בריאות, עבודה, ושוויון.
סעיף 4: קובע את זכות האדם לחיים.
זכות זו נשמעת כבסיס לכל שאר הזכויות, ולפיה אין פוגע בזכות זו של אדם אלא על פי הליך משפטי מוסדר.
סעיף 5: חופש הדת – כל אזרח במקסיקו זכאי לבחור את דתו ללא כפייה, והחוקה מבטיחה חופש דת מוחלט, ובכך מפרידה את המדינה מהכנסייה.
סעיף 6: החוקה מבטיחה את חופש הביטוי.
אזרחי מקסיקו יכולים לבטא את דעתם באופן חופשי, תחת הגבלות מועטות המתקיימות על פי הליך משפטי בלבד.
סעיפים 7–8: חופש ההתאגדות וההפגנות – האזרחים יכולים להתאגד ולהפגין באופן חופשי, ובכך מבטיחה החוקה את המולדת לדמוקרטיה פעילה ולזכויות פרטיות של יחידים.
סעיפים 9–10: חלק מהזכויות החברתיות שמוענקות לאזרחי מקסיקו כוללות את הזכות לבריאות הציבור.
החוקה מציינת כי המדינה אחראית להבטיח את הבריאות לכלל האזרחים, באמצעות מערכת שירותי בריאות ציבוריים.
סעיף זה נחשב לאחד הבסיסים לזכויות הסוציאליות במקסיקו.
פרק חמישי: חוקים כלכליים, בעלות על קרקעות, סדרי המיסים וההשקעות
סעיפים 27–28: הפרק הזה עוסק בעניינים כלכליים ומסדיר את השימוש במשאבים כלכליים, בעלות על קרקעות, וסדרי המיסים במקסיקו.
החוקה מקנה לאזרחים את הזכות לבעלות על קרקעות, אך במקביל מסדירה את השימוש בהן על מנת לשמור על הפיתוח הכלכלי של המדינה.
סעיף 27: הסעיף קובע את בעלות המדינה על קרקעות.
כל קרקע שנמצאת במקסיקו, אם המדינה רואה צורך בכך, יכולה להיבלע תחת בעלות המדינה.
החוקה מציינת גם את המגבלות על בעלי הקרקעות, ובמיוחד את הצורך באחראיות על קרקע כמשאב.
רפורמה אגררית: קובע את הרפורמות לחלק את הקרקעות במקסיקו באופן הוגן לכלל האזרחים.
הסעיף מבטיח את הזכות לרכוש קרקע ולשמור עליה, אך יש סמכויות מדינה לחלק מחדש את הקרקעות למי שאין להם.
סעיף 28: הסעיף מקנה את הזכות להפעיל מדיניות כלכלית שכוללת את המיסים וההשקעות הציבוריות במדינה.
החוקה מסדירה את אופן גביית המיסים, תוך שמירה על השוויון וההוגנות במערכת הפיננסית.
פרק שישי: הסדרת תהליך הבחירות והתפקידים השונים של המוסדות השלטוניים
סעיפים 41–50: הפרק הזה עוסק בתהליך הבחירות, ובמערכת הדמוקרטית במדינה.
החוקה קובעת את עקרונות היסוד של תהליך הבחירות, המוסדות האחראים לביצוען, והתפקידים של מוסדות השלטון השונים במערכת הפוליטית.
סעיף 41: הסעיף מבטיח את הזכות לבחור ולהיבחר לכל אזרח.
כל האזרחים, מעל גיל 18, זכאים להצביע בבחירות.
הבחירות חייבות להתנהל על פי עקרונות של חופש, שוויון, סודיות והוגנות.
סעיף 42: הסעיף מתאר את תפקידים של המוסדות השלטוניים כמו הוועדה לבחירות והוועדה לבחירות ממלכתיות, אשר אחראיות על ניהול הבחירות ועל שמירה על שוויון וזכויות הבחירות.
סעיפים 43–50: סעיפים הללו מתארים את תהליך הבחירות לפרלמנט, הוועדה לאישור תוצאות הבחירות, ועוד את המבנה החוקתי של מערכת הבחירות הפדרלית.
סעיפים 123–128: הפרק הזה עוסק בזכויות העובדים, כולל תנאי עבודה, שכר מינימום, והגנה על עובדים.
סעיף 123: הסעיף עוסק בזכויות העבודה ומבצע הגנה על זכויות עובדים, כולל תנאי עבודה, שעות עבודה, תקנים לשכר, וביטחון תעסוקתי.
החוקה קובעת שזכות השכר מינימום היא זכויות בסיסיות של כל עובד.
סעיפים 124–128: החוקה מקנה גם זכויות של עובדים בתנאים קשים או עבודה מסוכנת, וכן מבטיחה תנאים טובים יותר לאנשים עם מוגבלויות.
החוקה גם קובעת את המוסדות האחראים לאכיפת זכויות העובדים והגנה עליהם.
פרק שמיני: סנקציות פליליות והגנה על המדינה
סעיפים 132–134: הפרק הזה עוסק בעונשים והגנות פליליות במדינה, כולל סנקציות עבור פעולות פליליות שמזיקות לביטחון המדינה.
סעיף 132: הסעיף קובע את עונשי המאסר ופעולות הענישה עבור פגיעות בביטחון המדינה, פשעי טרור, ופעולות פליליות המערערות את סדרי המדינה.
פרק תשיעי: חופש ההתאגדות וההפגנות
סעיפים 139–141: החוקה המקסיקנית מסדירה את חופש ההתאגדות, ההפגנות וההפגנות כחלק מהזכות לחופש ביטוי במדינה.
סעיף 139: החוקה מבטיחה לכל אזרח את הזכות להתאגד ולהפגין בתנאי שמדובר במחאה או פעילות אזרחית חוקית.
החוקה המקסיקנית עודכנה מספר פעמים מאז 1917, כשהתיקונים השונים נועדו לעדכן אותה ולהתאים אותה לאתגרים עכשוויים.
כל תיקון לחוקה חייב לעבור את אישור הקונגרס, ואם מדובר בשינוי משמעותי, הוא יכול להיות מלווה במשאל עם.
המהפכה הסוציאלית – במהלך המאה ה-20, הוספו מספר תיקונים שהבטיחו זכויות עובדים, חינוך ושירותי בריאות.
תיקונים אלו היוו חלק בלתי נפרד מהמהפכה המקסיקנית.
הזכות להצביע – תיקון ב-1953 אפשר לנשים להצביע בבחירות הכלליות.
שינויים בשלטון המקומי – תיקונים במערכת הבחירות הובילו לשינויים בממשלת המחוזות (המדינות הפדרליות) ובסדרי השלטון המקומי.
תיקונים כלכליים – תיקונים בתחום הכלכלה, כמו חוקים שנועדו לשפר את התחרות בשוק, נוצרו בשנות ה-90 (בתקופת הנשיאות של קרלוס סלינאס דה גורטארי) בעקבות השפעת מדיניות נאו-ליברלית.
חוקת פורטוגל (בפורטוגלית: Constituição portuguesa de 1976), הידועה גם כ"חוקת הרפובליקה הפורטוגלית", היא המסמך המשפטי העליון של פורטוגל, שמפרט את המבנה החוקתי של המדינה ואת הזכויות והחובות של האזרחים והמוסדות הציבוריים.
החוקה הפורטוגלית הנוכחית אושרה ב-2 באפריל 1976, לאחר מהפכת הציפורנים של 1974, שבסיסה היה סיום הדיקטטורה הפאשיסטית במדינה.
ההיסטוריה החקיקתית של פורטוגל קשורה בקשרים הדוקים להתפתחויות פוליטיות וחברתיות גדולות במדינה, במיוחד לאור המעבר משלטון דיקטטורי לדמוקרטיה לאחר מהפכת הציפורנים של 1974. להלן סקירה של ההתפתחויות העיקריות:
לפני 1974, פורטוגל הייתה תחת שלטון דיקטטורי שנשלט על ידי משטר "המדינה החדשה" (Estado Novo), בראשות אנטוניו די אוליביירה סאלזאר, שהחל בשנות ה-30 של המאה ה-20. בתקופה זו, החוקה הפורטוגלית לא שימשה כאמצעי להבטחת זכויות הדמוקרטיה, אלא שימשה ככלי להעצמת שלטון הדיקטטורה.
החוקה שהייתה בתוקף בתקופה זו, החוקה של 1933, הייתה חוקה שמרנית מאוד, שהגבילה את זכויות האדם והפרדת הרשויות.
היישום שלה היה מינימלי מאוד בהתחשב בכך שהכוח האמיתי היה בידו של הדיקטטור ושל המוסדות הממשלתיים שהיו תחת שליטתו.
החוקה של 1933 לא היוותה בסיס לדמוקרטיה או לשלטון החוק.
למעשה, החוקה שימשה כבסיס לתהליך ריכוזי של שלטון לא דמוקרטי, שבו הגבלות חמורות הושמו על חופש הביטוי, חופש ההתאגדות וזכויות פוליטיות נוספות.
מהפכת הציפורנים (1974) והמעבר לדמוקרטיה
ב-25 באפריל 1974, פורטוגל עברה שינוי היסטורי דרמטי במעבר משלטון דיקטטורי לדמוקרטיה, בעקבות מהפכת הציפורנים.
המהפכה התבצעה על ידי קבוצה של קצינים במלחמה שנקראה "החזית לשחרור פורטוגל" (Movimento das Forças Armadas, MFA), ללא אלימות או שפיכות דמים.
לאחר המהפכה, פורטוגל הייתה נתונה למעבר מיידי לדמוקרטיה, וכל הגורמים הציבוריים והמשפטיים השתנו.
החוקה הישנה בוטלה, והחלה עבודה על ניסוח חוקה חדשה שתשקף את עקרונות הדמוקרטיה, זכויות האדם והשלטון החוק.
החוקה הפורטוגלית הנוכחית אושרה ב-2 באפריל 1976, והייתה חלק מהתהליך של יצירת מדינה דמוקרטית חדשה.
החוקה נכתבה בנסיבות של שינוי פוליטי דרמטי, והיא שואפת לבסס את פורטוגל כמדינה דמוקרטית, חופשית, עם שלטון חוק, שוויון זכויות ואכיפת זכויות האדם.
החוקה הפורטוגלית מבוססת על כמה עקרונות יסוד:
רפובליקה דמוקרטית: החוקה קובעת כי פורטוגל היא רפובליקה דמוקרטית, המבוססת על שלטון החוק, זכויות האדם והחירויות האזרחיות.
שלטון החוק: החוקה מבטיחה שכל הפעולות של השלטון יהיו במסגרת החוק, ומבוססות על זכויות האדם.
כל פעולה בלתי חוקית מצד המדינה נחשבת לפגועה בזכויות האזרח.
הזכות לשוויון: כל אזרחי פורטוגל שווים בפני החוק, והם זכאים לאותן זכויות פוליטיות, אזרחיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
הפרדת רשויות: החוקה הפורטוגלית מקפידה על עקרון הפרדת הרשויות בין הרשות המחוקקת (האספה הלאומית), הרשות המבצעת (הנשיא והממשלה) והרשות השופטת (בתי המשפט).
זכויות האדם והחירות: החוקה מייחסת חשיבות רבה להגנה על זכויות האדם.
כל אדם זכאי להגנה על חירותו, רכושו, פרטיותו וזכויותיו הבסיסיות.
החוקה הפורטוגלית של 1976 (החוקה הנוכחית) מסודרת במספר פרקים, שכל אחד מהם עוסק בהיבט מסוים של מערכת השלטון, הזכויות והחובות של האזרחים והמסגרת המשפטית במדינה.
להלן פירוט על כל פרק ופרק בחוקה, כולל סעיפים עיקריים:
חלק ראשון: עקרונות יסוד (Preliminary Title)
החלק הזה מפרט את עקרונות היסוד של המדינה, שמובילים את כל ההסדרים החוקתיים.
הוא כולל את עקרונות הדמוקרטיה, זכויות האדם, השוויון, והצדק החברתי.
סעיף 1 – רפובליקה דמוקרטית: פורטוגל היא רפובליקה דמוקרטית, מבוססת על עקרונות של חירות, צדק ושוויון.
סעיף 2 – חוקת המדינה: פורטוגל היא מדינה דמוקרטית, סוציאליסטית, הממוקמת במערב אירופה.
סעיף 3 – ריבונות המדינה: פורטוגל מבססת את ריבונותה על זכויות האזרחים וההכרה בזכויות האדם.
חלק שני: זכויות, חירויות והערובות החברתיות (Fundamental Rights)
חלק זה מפרט את הזכויות הבסיסיות של אזרחי פורטוגל, כולל זכויות פוליטיות, אזרחיות, חברתיות וכלכליות.
סעיף 12 – זכות לחירות: לכל אדם יש זכות לחירות אישית ולהגנה על פרטיותו.
סעיף 13 – זכות לשוויון: כל האזרחים שווים בפני החוק, ללא אפליה.
סעיף 15 – חופש הביטוי: לכל אדם יש זכות לבטא את דעותיו ולפני ציבור.
כל אדם זכאי לביקורת והבעת דעות בכל תחום.
סעיף 21 – זכות לאספה והתאגדות: לכל אדם יש זכות להתאגד ולהפגין באופן שקט.
סעיף 22 – חופש הדת: לכל אדם יש זכות לבחור את דתו ולבצע את פולחניו הדתיים מבלי הפרעה.
סעיף 25 – זכות להליך הוגן: כל אדם זכאי להליך משפטי הוגן, ובזמן ההליך יש להניח לו את הזכות להגן על עצמו.
חלק זה מתאר את המבנה השלטוני של פורטוגל, כולל את הרשויות השונות – הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
סעיף 101 – האספה הלאומית: האספה הלאומית מורכבת מ-230 חברים הנבחרים בבחירות כל ארבע שנים.
סעיף 103 – תפקידי האספה: האספה מחוקקת חוקים, מאשרת תקציב, ומבקרת את פעולתה של הממשלה.
סעיף 118 – הנשיא של הרפובליקה: הנשיא הוא ראש המדינה, ונבחר בבחירות ישירות לכהונה של חמש שנים (ניתן להיבחר מחדש).
הנשיא ממלא תפקידים סמליים ופונקציות מסוימות בהליך הממשלתי.
סעיף 129 – סמכויות הנשיא: הנשיא יכול להטיל וטו על חוקים ולזמן בחירות.
כמו כן, הוא יכול למנות את ראש הממשלה.
סעיף 131 – המרכז של הרשות המבצעת: הממשלה בראשות ראש הממשלה מנהלת את המדינה, מבצעת את המדיניות ומבצעת את החוקים שהתקבלו על ידי האספה.
סעיף 135 – תפקידים ותחומי פעולה של הממשלה: הממשלה אחראית על ניהול האוצר, החינוך, הבריאות, הביטחון והמערכת הכלכלית.
סעיף 202 – בתי המשפט: פורטוגל כוללת מערכת שיפוטית עצמאית, שכוללת בתי משפט רגילים ובתי משפט מנהליים.
הרשות השופטת אחראית על אכיפת החוק וההגנה על זכויות האזרח.
חלק רביעי: הזכות למשטר חברתי וכלכלי (Social and Economic Order)
חלק זה עוסק בניהול הכלכלה והחברה, כולל זכויות עובדים, רווחה חברתית והגנה על הסביבה.
סעיף 60 – זכויות עובדים: העובדים זכאים להגנה על זכויותיהם הכלכליות והחברתיות, לרבות הזכות למינימום שכר, עבודה בשעות סבירות וזכות להתאגד.
סעיף 63 – רווחה חברתית: פורטוגל מתחייבת להבטיח שירותי בריאות חינם, חינוך ציבורי ומערכת רווחה למי שזקוק לכך.
סעיף 74 – הגנה על הסביבה: החוקה מתייחסת לניהול בר קיימא של המשאבים הטבעיים, ולשמירה על הסביבה למען הדורות הבאים.
חלק זה עוסק בהליך השינוי והעדכון של החוקה.
סעיף 288 – הצעת תיקונים לחוקה: תיקון לחוקה יכול להיות מוצע על ידי הנשיא, האספה הלאומית, או רוב של חברי פרלמנט.
על מנת לאשר תיקון, יש צורך ברוב של שני שלישים מהאספה הלאומית.
לאורך השנים מאז חקיקת החוקה הפורטוגלית ב-1976, נעשו מספר תיקונים ושינויים, במיוחד לאחר הצטרפות פורטוגל לאיחוד האירופי ב-1986, וכן בעקבות שינויים פוליטיים וכלכליים במדינה.
תיקונים בשנות ה-80 וה-90 – תוקנו סעיפים מסוימים שנגעו למערכת הכלכלית וליחסים עם מוסדות בינלאומיים.
תיקונים אלה היו בעיקרם קשורים להתאמת החוקה לעקרונות השוק האירופי ולדרישות האיחוד האירופי.
תיקונים ב-2001 – בוצע תיקון משמעותי לחוקה, שכלל שינויים בנוגע לפדרציה המשפטית ובנוגע למעמד של המוסדות הפוליטיים במדינה.
תיקונים ב-2004 – תיקונים שנגעו בתהליך השיפוטי ובסדרי הבחירות, במטרה להתאים את החוקה לדרישות המדיניות ולמנוע עיכובים מיותרים במערכת המשפטית.
תיקונים ב-2010 – בעקבות המשבר הכלכלי הגלובלי וכניסת פורטוגל לתוכנית חילוץ מהאיחוד האירופי, בוצעו תיקונים שמטרתם להתאים את החוקה לסדר הכלכלי החדש ולדרישות האיחוד האירופי.
חוקת הרפובליקה של ליטא (בליטאית: Lietuvos Respublikos Konstitucija) מגדירה את הבסיס החוקי לכל החוקים שנחקקו ברפובליקה של ליטא.
החוקה הראשונה של הרפובליקה בת זמננו נחקקה ב-1 באוגוסט 1922. החוקה הנוכחית אומצה במשאל עם ב-25 באוקטובר 1992.
הניסיון הראשון לחוקק את חוקי הדוכסות הגדולה של ליטא לבש צורה של חוקה, עם החוק הראשון שנכנס לתוקף ב-1529. המסמך, שנכתב בשפה רותנית מערבית, מילא את תפקידו של החוק העליון של הארץ, ואף כלל הוראות ששום חוק אחר לא יהיה יכול לסתור אותו.
במאה ה-18 התדרדר חבר העמים הפולני-ליטאי, ישות פדרלית שהורכבה מהדוכסות הגדולה של ליטא ו, לתקופה של שקיעה עקב פוליטיקה פנימית לא מתפקדת.
בניסיון מאוחר לתקן את המצב, אומצה חוקה ב-3 במאי 1791 – אחת החוקות הלאומיות העתיקות בעולם.
החוקה החדשה ביטלה את הליברום וטו וטיפלה במאפיינים נוספים ששיתקו את הליך קבלת ההחלטות במדינה.
החוקה גם קבעה הפרדת רשויות בין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת, ביססה את ריבונות העם והרחיבה את הזכויות הפוליטיות לבורגנות.
האיכרים ראו את זכויותיהם גדלות, אך החוקה לא הצליחה לבטל את הצמיתות, שאושרה מחדש.
הסובלנות הדתית נשמרה, אם כי מעמדה של האמונה הקתולית הוכר כמועדף.
מ-22 באוקטובר 1791 ליוותה את החוקה, ואישרה את אחדותן ואי-חלוקתן של פולין והדוכסות הגדולה של ליטא בתוך מדינה אחת ואת ייצוגן השווה בגופים הממשלתיים.
המסמך מ-1791 נשאר בתוקף פחות מ-19 חודשים; לאחר , בוטלה החוקה על ידי ב-23 בנובמבר 1793. ב-1795 חולקה פולין בין האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה ומלוכת הבסבורג האוסטרית, כאשר רוב אדמות הדוכסות הגדולה הליטאית היו תחת שלטון רוסי.
חוקות בין שתי מלחמות העולם
בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה הכריזה ליטא על עצמאות ב-16 בפברואר 1918. שלוש חוקות זמניות נפרדות נחקקו ב-2 בנובמבר 1918, ב-4 באפריל 1919 וב-10 ביוני 1920.
ב-2 בנובמבר 1918 אימצה מועצת המדינה חוק חוקתי.
באותה תקופה, היא עדיין הייתה מוגבלת על ידי ההחלטה מ-11 ביולי 1918, שהכריזה על ליטא כמונרכיה חוקתית, עם קשרים הדוקים לגרמניה.
בסביבה משתנה, המועצה בחרה לאמץ את החוק מבלי לציין את צורת הממשל או את תפקיד ראש המדינה, והשאירה את ההחלטות לידי .
ב-4 באפריל 1919 אימצה מועצת המדינה את עקרונות היסוד של החוקה הזמנית.
השינויים בלטו בעיקר בהכנסת משרת הנשיא, במקום נשיאות המועצה.
לאחר שהתכנסה, אימצה האספה המכוננת חוק חוקתי זמני נוסף ב-10 ביוני 1920, שקבע כי ליטא תהיה רפובליקה פרלמנטרית וסיפק את המסגרת והמגבלות לסמכויות שלה.
החוקה הקבועה הראשונה של הרפובליקה של ליטא אומצה על ידי האספה המכוננת ב-1 באוגוסט 1922. זו הייתה חוקה דמוקרטית דומה לחוקות מערב אירופה העכשוויות, המבליטה את הזכויות והחירויות העיקריות של העם, חירויות פוליטיות, פלורליזם פוליטי ומנגנון לעריכת בחירות דמוקרטיות.
החוקה יצרה פרלמנט חזק (סיימאס) ונשיא מוחלש פוליטית כראש המדינה.
ההפיכה הצבאית ב-17 בדצמבר 1926 החלה את תהליך הפיכת הרפובליקה של ליטא למדינה אוטוריטרית בראשות אנטאנס סמטונה כנשיא.
החוקה של 1922 בוטלה כבר ב-12 באפריל 1927, כאשר הנשיא פיזר את הסיימאס מבלי להכריז על בחירות חדשות.
הוצעה רפורמה חוקתית, שתחזק את סמכותו של הנשיא ותחליש את הפרלמנט.
חוקה חדשה הוכרזה על ידי סמטונה במאי 1928 ללא כל ניסיון לפעול לפי כללי ההליך לשינוי החוקה שנקבע במסמך משנת 1922 (ודרש את הסכמת הסיימאס).
במקום זאת, החוקה הוצגה כ"הצעה" לאומה, שתאושר תוך 10 שנים.
החוקה שמרה על קיומו של הפרלמנט, אך העבירה את כל תפקידיו, כגון חקיקת חוקים, אשרור אמנות וניסוח וביצוע התקציב, לידי הנשיא - כאשר הפרלמנט לא התכנס.
הסיימאס לא התכנס מחדש עד 1936.
החוקה של 1928 מעולם לא הוגשה לאישור האומה.
במקום זאת, הממשלה החלה לעבוד על חוקה חדשה, שאושרה על ידי הסיימאס החדש שהתכנס ב-1938 (האופוזיציה לא הורשתה להתמודד בבחירות).
החוקה שמרה על האופי האוטוריטרי הכללי של ההצעה מ-1928, והכריזה כי המדינה היא בסיס הקיום של אזרחיה ולא להפך.
החוקה ביטלה את הפרדת הרשויות, וקבעה כי סמכות המדינה היא "בלתי ניתנת לחלוקה" והיא מונהגת על ידי הנשיא, כאשר הסיימאס, הממשלה ובתי המשפט כפופים לו.
ב-1940 כבשה ברית המועצות את המדינות הבלטיות.
באופן אירוני, החוקה של 1938 סייעה לסובייטים להעניק לגיטימציה למעשיהם על ידי ריכוז הכוח בידי הנשיא, תפקיד שאותו תפס דה פקטו .
ב-1940 וב-1978 אומצו חוקות חדשות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, שהתבססו על חוקת ברית המועצות (1936) וחוקת ברית המועצות (1977), בהתאמה.
ב-11 במרץ 1990 הכריזה ליטא על עצמאות מברית המועצות, תוך שימת דגש על שיקום ושמירה על העיקרון של , שנועדה ליצור המשכיות מהרפובליקה של ליטא בין שתי מלחמות העולם.
באותו יום, חוקת ליטא משנת 1938 הוחזרה לתקופה קצרה, אך לאחר מכן הושעתה והוחלפה בחוק היסוד הזמני.
חוק היסוד הזמני קבע מסגרת למדינה החדשה, המבטיחה זכויות דמוקרטיות וקובעת כללי הליך דמוקרטיים.
עם זאת, הממשלה נבנתה באופן דומה לקודמתה הסובייטית: תפקידי חקיקה וביצוע שולבו תחת הפרלמנט והרשות השופטת לא הייתה עצמאית.
תפקידי הממשלה בוצעו על ידי נשיאות המועצה העליונה ויושב ראש הנשיאות הפך ליושב ראש הפרלמנט וראש המדינה.
זה היה פתרון זמני לתקופת מעבר, שכן חוק היסוד הזמני לא שיקף את היחסים הכלכליים והחברתיים המשתנים ואת הדרישות המתפתחות של החברה והמדינה.
כמו כן, למעלה משליש מהחוק תוקן בתקופה של שנתיים.
במהלך השנתיים הבאות נעשתה עבודה על חוקה חדשה, עם טיוטות עצמאיות שהוכנו ב-1990 וב-1991. בסוף 1991 הקימה המועצה העליונה ועדה שתפקידה היה להכין טיוטת חוקה.
ההצעה אושרה על ידי המועצה העליונה ב-21 באפריל 1992 והוצגה לציבור.
טיוטת חוקה חלופית הוכנה על ידי קואליציה בראשות ארגון .
ההבדל העיקרי בין שתי ההצעות היה האיזון בין זרועות השלטון השונות.
ההצעה שאושרה על-ידי המועצה העליונה, כללה משטר פרלמנטרי ואילו ההצעה החלופית הציעה משטר נשיאותי.
המסמך הסופי ייצג פשרה בין השתיים.
החוקה החדשה אושרה על ידי המועצה העליונה באוקטובר 1992 והועברה להצבעה עממית.
החוקה אושרה במשאל עם ב-25 באוקטובר 1992. 75% מהמצביעים (57% מכלל בעלי זכות הבחירה) הצביעו בעד אימוץ המסמך, עם שיעור הצבעה של 75.3%.
החוקה של 1992 משקפת את ההשפעה המשולבת של המוסדות והניסיון של הדמוקרטיות המערביות כמו גם את המסורת הליטאית.
הוראות המבוא של המסמך (פרק I) מכילות את עקרונות היסוד של המדינה, תוך מתן ערך גבוה לדמוקרטיה, אך גם קובעות את הזכות הקולקטיבית והאישית להתגונן מפני ניסיונות בכוח לפגוע ב"עצמאות, שלמות טריטוריאלית או סדר חוקתי של המדינה".
ההוראות גם אוסרות על חלוקת הטריטוריה הליטאית ל"נגזרות מדינתיות" - התייחסות לאפשרות של הקמת אוטונומיה טריטוריאלית כפתרון לבעיות המיעוטים האתניים במדינה.
סעיף 150 של החוקה משלב חוק חוקתי "על אי-הזדהות של הרפובליקה של ליטא עם הבריתות המזרחיות הפוסט-סובייטיות", האוסר למעשה על חברות בחבר המדינות העצמאיות ובמבנים דומים.
אותו סעיף כולל את "החוק החוקתי של הרפובליקה של ליטא על חברות הרפובליקה של ליטא באיחוד האירופי", המכיר בליטא כחברה באיחוד האירופי.
זכויות אדם בסיסיות וערכים דמוקרטיים, כולל חופש "מחשבה, אמונה ומצפון", מעוגנים בחוקה, המבטיחה גם מעמד של אישיות משפטית לזרמים דתיים ומאפשרת לימוד דת בבתי ספר ציבוריים.
בנוסף לזכויות אישיות, פוליטיות ודתיות, החוקה מבטיחה זכויות חברתיות.
כאמור, אלה כוללים טיפול רפואי חינם, קצבאות זקנה, דמי אבטלה ותמיכה במשפחות ובילדים.
הסמכות למשול מחולקת בין הרשות המחוקקת והרשות המבצעת, כאשר הרשות השופטת העצמאית משמשת כפרשנית של החוקה ושל סמכויות השיפוט של הרשויות, כמו גם כבוררת בסכסוכים ביניהן.
החוקה מכירה בבירור בסכנה של ריכוז הכוח בידי אדם או מוסד אחד.
בית המחוקקים החזיר לעצמו את שמו הישן, סיימאס, שהיה בשימוש בשנים שבין שתי מלחמות העולם.
הרשות המבצעת מורכבת מנשיא וראש ממשלה עם קבינט, הידוע בשם .
הרשות השופטת מורכבת מבית המשפט העליון ומבתי משפט נמוכים (בית המשפט לערעורים, בתי משפט מחוזיים ובתי משפט מקומיים).
, המחליט על חוקתיות פעולות של הסיימאס, הנשיא והממשלה, הוא מוסד של הרשות השופטת, עצמאי לחלוטין מבתי משפט אחרים.
משרד התובע הכללי הוא מוסד אוטונומי של הרשות השופטת.
הקמת בתי משפט מיוחדים, כגון בתי משפט מנהליים או בתי משפט לענייני משפחה, מותרת, אם כי הקמת בתי משפט בעלי "סמכויות מיוחדות" אסורה בעתות שלום.
הפרלמנט של ליטא הוא בית מחוקקים חד-ביתי הנקרא סיימאס, המורכב מ-141 חברים.
70 מהם נבחרים מרשימות מפלגתיות על בסיס ייצוג יחסי ו-71 נבחרים ממחוזות של חבר יחיד.
אחוז החסימה עבור הרשימות הוא 5 אחוזים מהקולות.
בית המחוקקים נבחר לארבע שנים.
המועמדים למועצה המחוקקת חייבים להיות בני עשרים וחמש לפחות.
חברי הסיימאס רשאים לכהן כראשי ממשלה או כחברי קבינט, אך הם אינם רשאים להחזיק בתפקיד אחר בממשלה המרכזית או המקומית או במפעלים או ארגונים פרטיים.
הפרלמנט חייב לאשר את ראש הממשלה והקבינט, המורכב מהשרים, וכמו גם את תוכנית הממשלה שלהם.
הוא גם עשוי לאלץ את הממשלה להתפטר על ידי דחיית התוכנית שלה פעמיים ברצף או על ידי הצבעת אי אמון חשאית.
סמכויות המחוקק נבדקות על ידי מספר כלים: ראשית, על ידי מגבלות חוקתיות מסוימות; שנית, על ידי הנשיא כהגדרתו בחוקה; ושלישית, על ידי בית המשפט החוקתי.
סעיפים 64, 131 ו-132 של החוקה מגבילים את יכולתם של המחוקקים לשלוט בממשלה, במיוחד בתקציב.
סעיף 64 מפרט את זמני הישיבות של הפרלמנט.
למרות שהארכה אפשרית, בדרך כלל בית המחוקקים אינו יכול לשבת יותר משבעה חודשים ושלושה ימים, המחולקים לשני מושבים.
המחוקק יכול להגדיל את התקציב שהוגש על ידי הממשלה רק אם הוא מציין את מקורות המימון להוצאות נוספות.
אם התקציב לא יאושר לפני תחילת שנת התקציב, ההוצאות המוצעות לא יכולות להיות גבוהות מאלה של השנה הקודמת.
לבסוף, המחוקק אינו מופקד על קבלת החלטות הנוגעות למאפיינים הבסיסיים של המדינה והדמוקרטיה הליטאית.
אלה נשארים בידי האזרחים באמצעות משאל עם.
באופן דומה, היוזמה לחקיקת חוקים אינה מוגבלת רק למחוקק אלא שייכת גם לאזרחים, שיכולים לאלץ את המחוקק לשקול חוק על ידי הגשת עצומה עם 50,000 חתימות.
סמכויות הרשות המחוקקת נבדקות גם על ידי הנשיא, שיכול להטיל וטו על חקיקה, רגילה וחוקתית, שאושרה על ידי הרשות המחוקקת.
חוקים אינם מתפרסמים ללא חתימת הנשיא.
אפשר לעקוף וטו נשיאותי על ידי רוב מוחלט של חברי הסיימאס.
הנשיא יכול גם לפזר את הפרלמנט אם הוא מסרב לאשר את תקציב הממשלה תוך שישים יום או אם הוא מצביע ישירות אי אמון בממשלה.
עם זאת, הפרלמנט הנבחר הבא עשוי להגיב בקריאה לבחירות מוקדמות יותר לנשיאות.
הנשיא נבחר ישירות על ידי העם לתקופה של חמש שנים ויכול לכהן מקסימום שתי קדנציות רצופות.
הליטאים שאלו את המודל הצרפתי של משטר חצי-נשיאותי, ואז התאימו אותו לצרכיהם.
על המועמדים לנשיאות להיות בני ארבעים לפחות.
כדי להיבחר בסיבוב הראשון, מועמד צריך לזכות ביותר ממחצית מכלל הקולות, עם 50 אחוז מהבוחרים.
אם פחות מ-50 אחוז מהבוחרים יצביעו בבחירות, מועמד יכול לנצח בסיבוב הראשון ברוב קולות אם הוא או היא יזכו לפחות בשליש מכלל הקולות.
אם הסיבוב הראשון לא יניב נשיא, נערך סיבוב שני בתוך שבועיים בין שני המועמדים המובילים, שבו די ברוב רגיל כדי לנצח.
הנשיא גם בוחר את ראש הממשלה וממנה את הקבינט על פי עצתו (ראש הממשלה והקבינט שלו כפופים לאישור הסיימאס), מאשר מועמדים לשרים וממנה את המפקד העליון של הכוחות המזוינים - בהסכמת הפרלמנט.
הנשיא פותר סוגיות בסיסיות של מדיניות חוץ ויכול להעניק דרגות צבאיות ודיפלומטיות, למנות דיפלומטים ללא אישור חקיקה ולהוציא צווים - בכפוף לזכותו של המחוקק לבטל צו מאוחר יותר על ידי פעולה חקיקתית.
באופן כללי, לנשיא יש כוח רב יותר במדיניות חוץ מאשר במדיניות פנים.
לבסוף, לנשיא יש סמכויות ניכרות להשפיע על הרשות השופטת.
לנשיא יש את הזכות למנות (ולסיימאס לאשר את המינויים) שלושה שופטים לבית המשפט החוקתי ואת כל השופטים לבית המשפט העליון.
הנשיא גם ממנה, באישור המחוקק, שופטים לבית המשפט לערעורים.
עם זאת, הסכמת הפרלמנט אינה נדרשת למינוי או להעברה של שופטים בבתי משפט מקומיים, מחוזיים ומיוחדים.
בודק הן את הרשות המחוקקת והן את הרשות המבצעת בכך שהוא פוסק אם החקיקה ו/או הפעולות שלהן חוקתיות.
בית המשפט מורכב מתשעה שופטים הממונים על ידי הרשות המחוקקת, שלושה ממועמדי הנשיא, שלושה מועמדים של יושב ראש הפרלמנט ושלושה של נשיא בית המשפט העליון.
הנשיא ממנה את נשיא בית המשפט החוקתי.
עם זאת, תיקים לדיון בבית המשפט החוקתי יכולים להיות מוגשים רק על ידי חמישית מחברי הסיימאס, או לחלופין על ידי בתי המשפט הרגילים או הנשיא.
לעיתים היא נקראת "החוקה הראשונה של אוקראינה".
היא נחתמה 38 שנים לפני פרסום "רוח החוקים" של מונטסקייה.
החוקה לא זכתה להוקרה היסטורית כמו מסמכים היסטוריים מכוננים אחרים במאה ה-18, האמריקנית והצרפתית, בין השאר משום שכמעט לא זכתה למימוש.
היא נקראת "חוקת פיליפ אורליק", על שם ההטמאן הגולה שנבחר והושבע עליה, וניסה לשחזר את הממלכתיות האוקראינית למשך כמה שנים.
החוקה הגבילה את סמכותו המבצעת של ההטמאן, והקימה פרלמנט קוזאקי בשם "הראדה הכללית" או "המועצה הצבאית הכללית" (Генеральна військова рада).
המקור הישן בשפה האוקראינית, חתום על ידי אורליק, בליווי תעודה חתומה על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה, נמצא בשנת 2008 על ידי חוקרים אוקראינים בארכיון המדינה הרוסי של חוקים עתיקים (Российский государственный архив древних актов) במוסקבה.
המקור בשפה הלטינית שמור בארכיון הלאומי של שוודיה.
החוקה משוכללת ופרוגרסיבית כי במאות ה-17 וה-18 ההטמאנות האוקראינית הייתה קרובה מאוד לתרבות מערב אירופה, בין השאר בשל היותה היסטורית חלק מדוכסות ליטא הגדולה ואז מהכתר הפולני, לאחר האיחוד בין פולין לליטא.
אציליה קיבלו השכלה רחבה, תחילה במוסדות ישועיים בפולין ואחר כך גם באקדמיה בקייב, והיא השקיעה בתרבות.
החוקה נכתבה בעיצומה של המלחמה הצפונית (1700-1721) במזרח אירופה.
שנה לפני כתיבת החוקה, הכוחות של מלך שוודיה קארל ה-12 והטמאן אוקראינה, איוון מזפה, הפסידו לצאר הרוסי פיוטר הראשון בקרב פולטבה, ונאלצו להימלט לאימפריה העות'מאנית, אל העיר בנדר (היום בשטח מולדובה).
בבנדר נכתבה החוקה, שביקשה ליצור מסד מוצק לשיקום הממלכתיות האוקראינית ולשמש בסיס לתקנות וזכויות, שלהן יערוב בעל הברית, המלך השוודי קארל.
על כן, הפרק האחרון של החוקה הוא כתב ההסכמה של קארל לשמש פרוטקטור (מגן) לחוקה.
לאחר קרב פולטבה, כאשר צבאותיו של קרל השנים עשר משוודיה וההטמאן איוואן מזפה הובסו על ידי פיוטר הגדול (פיוטר הראשון, מלך רוסיה), פיליפ אורליק נשאר עם מזפה.
אורליק, מזפה וכוחות הקוזאקים שלהם נסוגו לעיר בנדר (טיגינה) שבבסרביה (כיום במולדובה, אז באימפריה העות'מאנית).
גם צבא הקוזאקים של זפוריז'יה התיישב באזור זה.
לאחר מותו של מזפה, ב-5 באפריל 1710, נבחר פיליפ אורליק להיטמאן של צבא זפוריז'יה.
באותו יום, הוא פרסם את מסמך "הבריתות והחוקות של זכויות וחירויות של צבא זפוריז'יה".
חוקת אורליק מכונה לעיתים בשמה של העיר בה הוכרזה, חוקת בנדר.
במסמך כותרת, הקדמה ו-16 סעיפים.
ההקדמה דנה בקצרה בהיסטוריה של הקוזאקים, במיתוס מוצאם הכוזרי והרוקסולאני, בעליית שבט הסיץ' הזפורוז'י ובנפילתו, כאשר תחת שלטונו של בוגדן חמלניצקי מרד נגד האיחוד הפולני-ליטאי ובסופו של דבר שירת את האימפריה הרוסית.
על פי ההקדמה, תוך שימוש בכל האמצעים העומדים לרשותה, מוסקבה הגבילה וביטלה את זכויותיהם וחירויותיהם של שבטי זפוריז'יה ובסופו של דבר שעבדה את אומת הקוזאקים החופשית.
הברית של איוואן מזפה עם קרל ה-12, מלך שוודיה, מוסברת כבלתי נמנעת, מתחייבת מהצורך לשחרר את המולדת.
עצמאותה של המדינה החדשה מרוסיה מתוארת כמטרה העיקרית של חוקת בנדר.
סעיפים 1–3 עסקו בעניינים אוקראיניים כלליים.
הם הכריזו על האמונה האורתודוקסית המזרחית כאמונה של אוקראינה, וכדי לקדם את העצמאות ממוסקבה, על הפטריארכיה של קייב להשיג את הכפפתה ישירות לבירה האפוסטולית קונסטנטינופול.
יש לאסור את מגורי אנשים המאמינים באמונות אחרות, כגון קתוליות, אסלאם ויהדות.
נהר הסלוץ' הוגדר כגבול בין אוקראינה לפולין.
הסעיפים הכירו גם בצורך בברית אנטי-רוסית בין אוקראינה לחאנות קרים.
סעיפים 4-5 שיקפו את האינטרסים של הקוזאקים הזפורוז'יים, שהיו רוב מכריע בהגירת בנדר.
לגרש בעזרת קרל ה-12 את הרוסים משטחי זפורוז'יה
להעניק את העיר טרכטמיריב (Trakhtemyriv) לתושבי זפורוז'יה כדי שתשמש כבית חולים, ו -
לאסור על מי שאינם זפורוז'ים להיות בעלים של כל דבר בשטחי זפורוז'יה.
סעיפים 6–10 הגבילו את סמכויות ההטמאן והקימו פרלמנט קוזקי, בדומה למועצה מורחבת של קצינים, אשר היה אמור להתכנס שלוש פעמים בשנה.
המועצה הכללית הייתה אמורה להיות מורכבת לא רק מהמטה הכללי וממפקדי רגימנטים, אלא גם מ"אדם מצטיין וראוי מכל רגימנט".
סעיפים 11–16 הגנו על זכויות הערים, הגבילו את מיסוי האיכרים והקוזאקים העניים, והגבילו את בעלי הפונדקים.
קרל ה-12, מלך שוודיה ו"מגן אוקראינה", היה במקרה בבנדר באותה תקופה, ואישר את הסעיפים הללו.
מכיוון שאוקראינה לא הצליחה לשקם את ממלכתיותה וחלקה עם פולין את ההיעלמות מהמפה עד סוף מלחמת העולם הראשונה, חוקת אורליק לא נלמדה ואינה מוכרת כחלק מהקונסטיטוציונליזם באירופה בפרט ובמערב בכלל.
רוסיה פעלה להשכחת הממלכתיות האוקראינית.
ההטמאן מזפה, שאורליק היה כפוף לו, ידוע כבוגד בשל עריקתו לצד השוודי – צ'ייקובסקי הקדיש לכך אופרה – הגם שלפני עריקתו הפר הצאר פיוטר את מחויבותו להגן על ההטמאנות מפני השוודים וזנח את אוקראינה לפלישתם ולמדיניות של אדמה חרוכה.
ב-9 באפריל 2010, יום השנה ה-300 ליצירת החוקה, נחנכה אנדרטה בבנדר.
האנדרטה היא בצורת ספר ובו חרוטים מידע על תולדות כתיבת החוקה וכן שמה המלא באוקראינית ובלטינית.
חוקת יוון היא המסמך החוקתי הבסיסי של הרפובליקה ההלנית.
החוקה נוצרה בצורתה הנוכחית על ידי הפרלמנט ההלני ב-1974, לאחר נפילת המשטר הצבאי ביוון ותחילת הרפובליקה היוונית השלישית.
ההיסטוריה חוקתית של יוון מתחילה במלחמת העצמאות היוונית (1821–1832), שבה אומצו שלוש החוקות הראשונות של יוון על ידי האספות הלאומיות המהפכניות.
כיכר סינטגמה באתונה נקראת על שם החוקה הראשונה שאומצה במדינת יוון המודרנית.
החוקה מורכבת מ-120 סעיפים, המובאים בארבעה חלקים:
החלק הראשון (סעיפים 1–3), הוראות יסוד, קובע את יוון כדמוקרטיה פרלמנטרית עם נשיא (או רפובליקה – המילה היוונית δημοκρατία יכולה להתפרש בשתי הדרכים), ומאשרת את מעמדה הבולט של הכנסייה האורתודוקסית ביוון.
החלק השני (זכויות פרט וחברה, סעיפים 4–25), עוסק בזכויות פרט וחברה, כאשר הגנתן חוזקה לאחר התיקון של 2001. ההוראות החדשות מסדירות נושאים כמו הגנת נתונים אישיים והסמכויות של רשויות עצמאיות מסוימות.
החלק השלישי (ארגון ותפקוד המדינה, סעיפים 26–105) מתאר את הארגון ותפקוד המדינה.
סעיף 28 משלב באופן רשמי חוקים בינלאומיים ואמנות בינלאומיות לתוך החוק היווני.
החלק הרביעי (הוראות מיוחדות, סופיות ומעבריות, סעיפים 106–120) כולל הוראות מיוחדות, סופיות ומעבריות.
לפרלמנט הזכות לתקן או לשנות את החוקה, למעט הסעיפים העוסקים ב"צורת המדינה" (הקמת הרפובליקה הפרלמנטרית עם נשיא) והסעיפים המגנים על זכויות וחירויות אדם, שהם בלתי ניתנים לשינוי.
תהליך תיקון החוקה מופעל על ידי הצעה של לפחות שישית מחברי הפרלמנט, ואושר ברוב של שלוש חמישיות מחברי הפרלמנט, המובע פעמיים בנפרד, בהפרש של לפחות חודש אחד.
במקרה זה, עניין התיקון מועבר למושב הבא של הפרלמנט, כלומר לאחר הבחירות הכלליות הבאות, שלאחריהן יכול הפרלמנט לאשר את התיקון ברוב של מעל 50%.
אם ההצעה הראשונית לתיקון השיגה רק רוב של 50% פלוס אחד, אזי דרוש רוב של שלוש חמישיות בפרלמנט החדש.
פרלמנט שהוענק על ידי קודמו סמכויות לתקן את החוקה נקרא רשמית "פרלמנט מתקן" ונמנה בנפרד ממושבי הפרלמנט הרגילים.
פרלמנט 1974 כונה "החמישי המתקן", שכן פעל תחת חוקת 1952 והתאים אותה.
חוקת 1975 שהתקבלה הייתה למעשה חוקה חדשה לחלוטין, במיוחד מאחר שהיא שילבה את תוצאות הפלפיסציט של 1974 שהקים את הרפובליקה במקום המונרכיה החוקתית.
יש לעבור לפחות חמש שנים לאחר סיום מוצלח של תהליך התיקון, לפני שיכול להתחיל תיקון נוסף.
במהלך ההיסטוריה המודרנית של יוון, חוקת 1975 היא האחרונה בסדרת החוקות שהתקבלו באופן דמוקרטי.
הראשונה שבהן אומצה ב-1822. החוקה הנוכחית היא רשמית תיקון משמעותי של חוקת 1952, כפי שבוצע על ידי הפרלמנט החמישי המתקן.
תחת משטר הקולונלים אומצו חוקות ב־1968 ו-1973.
חוקת מלטה (במלטית: Kostituzzjoni ta' Malta) נכנסה לתוקף ב־21 בספטמבר 1964 ומהווה את החוק העליון של מלטה.
בהתאם לכך, כל חוק או פעולה הסותרים את החוקה בטלים ומבוטלים.
תיקונה אפשרי רק באמצעות מנגנון משולש, המגדיר שלוש דרגות שונות של עיגון חוקתי הנדרשות לשם שינוי סעיפיה.
התפתחות החוקה מאז העצמאות המלטזית
החוקה תוקנה עשרים וארבע פעמים.
התיקון האחרון בוצע בשנת 2020, ובמסגרתו נקבע כי החל מאותה שנה ימונה נשיא בית המשפט העליון בהחלטת פרלמנט.
לפי ההסדר החדש, נשיא בית המשפט העליון ממונה ברוב של שני שלישים לפחות מכלל חברי הפרלמנט בעלי זכות הצבעה.
חוקת העצמאות של 1964 החליפה את חוקת 1961, שנכנסה לתוקף ב־24 באוקטובר אותה שנה.
חוקת 1961 נודעה גם בשם "חוקת בלאד" ונחשבה שלב מכונן בדרך לעצמאות.
יוזם החוקה היה ראש ממשלת מלטה, ג'ורג'ו בורץ' אוליבייה, ואת נוסחה כתב היועץ המשפטי לממשלה דאז והמומחה למשפט חוקתי, ג'ון ג'וסף קרמונה בכך הפכה מלטה למדינה היחידה בחבר העמים הבריטי שחוקת העצמאות שלה נוסחה בידי משפטן מקומי.
בשנת 2014 נוסף לחוקה סעיף האוסר אפליה מחמת נטייה מינית וזהות מגדרית.
בשנת 2020, בעקבות סקירה של ועדת ונציה, תוקנה החוקה פעם נוספת כדי לצמצם את סמכויותיו של ראש הממשלה.
על פי החוקה משנת 1964, מלטה הפכה לדמוקרטיה פרלמנטרית במסגרת חבר העמים הבריטי.
המלכה אליזבת השנייה שימשה כריבון של מלטה, והסמכויות הביצועיות הופעלו מטעמה בידי נציב כללי.
עם זאת, הניהול בפועל של ענייני הממשלה והמדינה הופקד בידי הקבינט, בראשות ראש ממשלת מלטה.
מנהיג המפלגה שזכתה ברוב מושבים בבחירות כלליות לבית הנבחרים החד-ביתי מונה לראש הממשלה.
ב־13 בדצמבר 1974, בתקופת שלטון מפלגת העבודה בראשות דום מינטוף, תוקנה החוקה.
במסגרת התיקון הפכה מלטה לרפובליקה בתוך חבר העמים הבריטי.
הסמכות הביצועית הועברה לנשיא מלטה, הממונה בידי הפרלמנט, והוא מצדו מינה את ראש הממשלה.
הנשיא ממנה באופן פורמלי, על פי המלצת ראש הממשלה, את השרים האחראים על משרדי הממשלה השונים.
החוקה קובעת כי יש לקיים בחירות כלליות אחת לחמש שנים.
הבחירות נערכות בשיטת ההצבעה הניתנת להעברה (STV), בשטח המדינה המחולק לשלושה עשר מחוזות בחירה.
כל מחוז שולח חמישה נציגים, ובסך הכול מכהנים 65 חברי פרלמנט.
מאז 1987, אם מפלגה זוכה ברוב מוחלט של הקולות אך אינה משיגה רוב פרלמנטרי, נקבע בחוקה מנגנון המוסיף לה מושבים נוספים כדי להבטיח רוב (חוק מס' 4 משנת 1987).