tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצינוק נקרא 'החור השחור של כלכותה' והשליחים שדיווחו עליו בבריטניה הוציאו את התקרית מפרופורציות והשתמשו בה על מנת לרתום את הכתר לעזרתה של החברה.
בנוסף, כיבושה של כלכותה גרם לחברה להפסד של כשני מיליון פאונד.
במקביל, לאחר קרב פניפט השלישי שהתרחש בשנת 1761, המרתים איבדו מכוחם, מה שתרם להתפשטות החברה.
במקביל, הייתה בריטניה מעורבת במלחמת שבע השנים, שבאה אחרי מלחמת הירושה האוסטרית ושתיהן גרמו לצורך של המדינה בכסף.
הצורך הזה גרם להטלת מיסים על 13 המושבות בצפון אמריקה ועל הסחר עם המושבות, מה שגרם למלחמת העצמאות של ארצות הברית שהובילה לאבדן הכנסות.
הידיעה שחברת הודו המזרחית מרוויחה כסף עוררה את הרצון של השלטון לקחת חלק ברווחים.
את התהליך עוררו קריאתו של ויליאם בקפורד (מיועציו הקרובים של פיט), כי אוצר המדינה יתמלא מהמזרח, לא מהמערב וכן מכתב שהוציא לורנס סליבן בדבר קיצוץ בזכויות היתר של חברת הודו וקריאתו של תומאס וולפול לחשיבה מחודשת בדבר זכויות היתר של חברת הודו המזרחית.
בעקבות אירועים אלו, קמה בשנת 1767 ועדת חקירה של בית הנבחרים הבריטי בעקבות התנהלותו הצבאית של קלייב בהודו.
ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם, החזיק בדיעה שכל הטריטוריה ההודית חייבת להיות תחת ריבונות הכתר (שהחזיק באידאולוגיה של התפשטות, והיה עוין לספרד וצרפת), אך צ'ארלס טאונסנד (שהיה חבר בלשכת הסחר ולכן היה לו אינטרס שהחברה תשגשג), שר האוצר, התחייב לרעיון שצריך להיות מיקוח בין החברה לבין הממשלה.
בעקבות זאת, פרש פיט והפשרה בין הצדדים התגבשה באותה שנה תחת סעיף חמישים ושבע.
באופן זמני ולמשך שנתיים, הכיבושים ורווחי חברת הודו המזרחית הבריטית יישארו ברשותה, והחברה תשלם לתועלת הציבור (For
the benefit of the public, כלומר לאוצר הכתר) 400,000 לירות שטרלינג בכל שנה כל עוד ההסכם בתוקף (During the term of such agreement), בתשלומים חצי-שנתיים.
שיטה זו דומה לשיטת גביית המיסים בפרובינקיות של האימפריה הרומית, זאת בניגוד לגביית אחוז מהרווחים.
במקרה שהחברה לא תשלם (גם אם תפשוט רגל), יוכל המלך לדרוש את הסכום באמצעות חיוב החברה או באמצעים אחרים בבתי המשפט, כאשר לא יתקבל כל תירוץ להיעדרות, הגנה, זכות יתר, וכדומה.
אם שולם רק חלק מן הסכום, הממשלה תחייב את החברה לשלם את ההפרש, בתוספת של חמישה עשר אחוז מהסכום השנתי והוצאות משפט.
בנוסף, תוכל הממשלה לדרוש כל רכוש של החברה, אם לא תעמוד בתשלומים.
אם החברה תאבד שטחים או רווחים, תשלם סכום שנתי מופחת בהתאם לשטחים שנותרו.
אם החברה שילמה מראש ואיבדה שטחים, וקרה ששילמה מעבר לסכום השנתי, היא תפוצה בכספים מקרן ממשלתית.
לבסוף, כל סכום שישולם לשר האוצר על פי חוק זה, ישמש באופן בלעדי לפרלמנט הבריטי.
החוק עודכן על ידי חוק חברת הודו המזרחית 1769 (Geo.
24 9) והוחלף על ידי חוק חברת הודו המזרחית 1773 ( Geo.
חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה, התשע"א-2011 (להלן: "חוק חובת גילוי", מוכר בציבור בשם חוק שקיפות העמותות, או בפשטות חוק השקיפות) הוא חוק שמטרתו "להגביר את השקיפות בנוגע למימון פעולתן של עמותות וחברות לתועלת הציבור בישראל על ידי ישויות מדיניות זרות".
בתיקון לחוק, שאושר בכנסת ביולי 2016, נקבע כי נתמכים שעיקר מימונם מתרומות של מדיניות זרות יחויבו לציין זאת בפרסומים ודוחות שהם מעמידים לעיון הציבור וכן במקרים מסוימים שבהם הם עומדים בקשר עם נבחרי ציבור ועובדי ציבור.
בתיקון מס' 11 לחוק העמותות, שנחקק בשנת 2008 ביוזמת ח"כ אורי אריאל, נוסף לחוק העמותות החיוב של עמותה, שקיבלה במהלך שנה תרומות מצטברות של יותר מ-20,000 ש"ח מישויות מדיניות זרות, לדווח על כך בדו"ח הכספי שלה.
הרחבה של דרישה זו נכללה בשנת 2011 בהצעת חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה, שהוגשה על ידי חברי הכנסת זאב אלקין, אברהם מיכאלי, דוד רותם, עתניאל שנלר, יריב לוין, מיכאל בן-ארי וציפי חוטובלי.
החוק אושר בכנסת ב-21 בפברואר 2011, ונכנס לתוקף עם פרסומו בספר החוקים, ב-2 במרץ 2011. החוק קובע כי עמותה או חברה לתועלת הציבור המקבלת תרומה מישות מדינית זרה חייבת לדווח לרשם העמותות, בתוך שבוע מתום הרבעון שבו התקבלה התרומה, על:
(3) מטרות התרומה או ייעודה.
(4) התנאים לתרומה, לרבות ההתחייבויות שנתן הנתמך לישות המדינית הזרה בנוגע לתרומה, בעל פה או בכתב, במישרין או בעקיפין, אם יש כאלה.
רשם העמותות יפרסם מידע זה, וגם הנתמך נדרש לפרסם את המידע באתר האינטרנט שלו.
כמו כן, נתמך שקיבל תמיכה כספית מישות מדינית זרה המיועדת למימון מסע פרסום מיוחד יחויב לפרסם זאת במסגרת מסע הפרסום.
הוראות החוק אינן חלות על ההסתדרות הציונית העולמית, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, קרן היסוד – המגבית המאוחדת לישראל וקרן קיימת לישראל, ותאגידים שבשליטתן.
הצעת חוק מטעם הממשלה, אותה יזמה שרת המשפטים איילת שקד, להרחבת הדרישות של חוק חובת גילוי, פורסמה ב"רשומות" ב-18 בינואר 2016. במסגרת הדיון בהצעה בוועדת החוקה, חוק ומשפט שולבו בה שתי הצעות חוק פרטיות של חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ', דודי אמסלם, רוברט אילטוב, מנחם אליעזר מוזס וחמד עמאר.
ב-12 ביולי 2016 אישרה הכנסת את התיקון לחוק חובת גילוי.
במסגרת התיקון יחויבו עמותות וחברות לתועלת הציבור, שמרבית תקציבן מבוסס על תרומות מ"ישויות מדיניות זרות" להצהיר על כך בפני רשם העמותות ולציין זאת בפרסומיהן הרשמיים.
בהתאם לתיקון, תחול החובה בכל פרסום המיועד לציבור בשלטי חוצות וכן בכל אמצעי תקשורת בעל "ממד חזותי", דוגמת עיתונות, אינטרנט וטלוויזיה.
כן תחול החובה בכל דו"ח שמוגש לציבור או בכל פנייה בכתב שמבצעת החברה או העמותה לנבחר ציבור (שר או חבר הכנסת) או לעובד ציבור.
לפי החוק, גופים אשר לא יעמדו בדרישות החוק, צפויים לקנס בסכום של עד 29,200 ש"ח.
המדווחים דיווח שקרי צפויים לעונשי מאסר.
בניגוד לנוסח הצעת התיקון המקורית, הוחלט כי התיקון לא יחול רטרואקטיבית, אלא רק על תרומות שיתקבלו החל מינואר 2017, והדיווח הראשון לרשם העמותות, כנדרש בחוק, ייעשה רק שנה וחצי מאוחר יותר.
כן הוחלט כי החוק לא יחול על תרומות מאנשים פרטיים.
בעקבות משא ומתן שהתנהל עם משרד המשפטים הוחלט לבטל את הסעיף שחייב את נציגי העמותות לענוד תגים מזהים בישיבות בכנסת ובמשרדי הממשלה.
עוד נקבע כי נציגי העמותות לא יחויבו להצהיר בפתח כל דיון על זהות המדינות התורמות להן, אך יהיה עליהן לעשות זאת בעת ההרשמה לדיון.
כמו כן, יחויבו הנציגים להשיב לשאלות ח"כים בנושא, כאשר יהיו כאלה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ציין כי "מטרת החוק היא למנוע מצב אבסורדי שבו מדינות זרות מתערבות בענייניה הפנימיים של ישראל באמצעות מימון עמותות ומבלי שהציבור בישראל בכלל מודע לכך.
בניגוד לטענות משמאל, אישור החוק יביא להגברת השקיפות, יתרום ליצירת שיח שמשקף נכוחה את דעת הקהל בישראל ויחזק את הדמוקרטיה".
מנגד, יצאו גורמים שונים באופוזיציה נגד התיקון.
חברת הכנסת ציפי לבני מהמחנה הציוני ציינה כי "אם מדברים על עוינות לישראל, החוק הזה הוא שפוגע במדינת ישראל בעולם.
הוא זה שמוציא את דיבתנו רעה יותר מכל עמותה שצריכה לומר שהיא מקבלת כסף מממשלות זרות".
האיחוד האירופי מתח ביקורת על החוק, לפיה דרישותיו וחובת הדיווח שמוטלת בו על ארגוני החברה האזרחית בכל הנוגע לתרומות ממדינות זרות, חורגות בהרבה מהצורך הלגיטימי בשקיפות.
ביוני 2016 פרסם רשם העמותות מסמך המפרט את 27 העמותות והחברות לתועלת הציבור שעליהן חל החוק, שרוב מימונן ממדינות זרות.
עם הגופים הנמצאים ברשימה זו נמנים הארגונים: "בצלם", "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל", "יש דין", "זוכרות", "עיר עמים", "שוברים שתיקה", "במקום", "המוקד לפליטים ולמהגרים" ועוד, ובהמשך נוספו ארגונים נוספים.
ביולי 2022 פרסמה תנועת "אם תרצו" כי מתוך 41 עמותות הנמצאות ברשימה, 74% לא עמדו בדרישת החוק להודיע בתוך שבוע לכל היותר מסיום כל רבעון על הכספים שקיבלו מישות מדינית זרה.
כמו כן, לא יושמה הדרישה בחוק לציון נתוני המימון בראשית כל דיון בכנסת בו משתתף נציג מטעמם, ובמקרים רבים אף לא צוין מקור המימון על גבי פרסומים ושלטי חוצות, כנדרש.
לנוכח העובדה שעל אף נתונים אלו העמותות לא נקנסו כחוק בשל סחבת בירוקרטית, הודיע רשם העמותות על כוונתו להעברת הסנקציות מההליך הפלילי אל ההליך המנהלי, בו ניתן לפעול באופן יעיל יותר.
חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, תשי"ג-1953, הסדיר את פעולת "יד ושם" - המוסד הרשמי האחראי להנצחת זיכרון השואה והגבורה.
החוק התקבל בכנסת ב-19 באוגוסט 1953 (ח' באלול ה'תשי"ג), על מנת להעניק לזיכרון השואה מעמד ראוי באופן חוקי לדורי-דורות.
מוסד "יד ושם" הוקם בסוף שנת 1945 כמפעל להנצחת זכר השואה מטעם הוועד הלאומי להנצחת קרבנות השואה.
לאחר מלחמת העצמאות נקלע המוסד לקשיים כלכליים עקב חוסר התעניינות מצד הציבור.
הדיון בקשייו של מוסד זה עבר לכנסת בשנת 1951 בעקבות חששו של דוד בן-גוריון מהקמתו של מפעל הנצחת זכר השואה הבינלאומי בפריז ולא בישראל.
בשנת 1952 הציע בן-ציון דינור, שר החינוך, את חוק זיכרון השואה והגבורה במטרה ש"יד ושם" יתנהל כמוסד רשמי של מדינת ישראל.
ב-19 באוגוסט 1953 אישרה הכנסת את החוק.
שני הסעיפים הראשונים עוסקים בתהליך ההנצחה ובסמכויותיו של מוסד "יד ושם":
סעיף 1 קובע את הנושאים שלשם זכירתם הוקם "יד ושם".
סעיף 2 של החוק מעניק ל"יד ושם" את התפקיד להקים אתרי הנצחה, לאסוף, לחקור ולפרסם עדויות על השואה והגבורה, להעניק אזרחות כבוד לחסידי אומות העולם ולייצג את ישראל בפרויקטים בינלאומיים העוסקים בהנצחת זכר השואה ומלחמת העולם השנייה.
יתר סעיפי החוק עוסקים בעניינים מנהליים, כגון מועצה, הנהלה, תקציב ותקנון.
בחוק נקבע, בין היתר, כי "למטרות אלה יהיה יד ושם מוסמך – (1) להקים מפעלי זיכרון ביזמתו ובהנהלתו".
יד ושם פועל ליישום הוראת החוק על ידי פעולות הנצחה רבות, בהן פעולות אלה:
יד ושם מקיים עשרות טקסי זיכרון מדי שנה, רבים מהם בשיתוף עם ארגונים של יוצאי קהילות וארגונים של ניצולי שואה, בהם העצרת הממלכתית בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, אותה מקיים יד ושם החל משנות החמישים, כל שנה, בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
יד ושם יוזם תחרות ומשתתף בתחרויות ובמפעלי שירה ("פרויקט "מו-זיקה" – נוער נוגע בשירי שואה") וכן מעניק פרסים ליוצרים בתחומים שונים, כגון פרס זוסמן ליוצרים בתחום המוזיאלי, פרס אבנר שלו ליוצרים בתחום הקולנועי, פרסי יד ושם למפעלים חינוכיים, פרס יד ושם לספר מחקר בנושא השואה, פרס בוכמן ועוד.
יד ושם הקים בשנת 1973 את המוזיאון לתולדות השואה ובשנת 2005 פתח מוזיאון חדש לתולדות השואה, שהחליף את המוזיאון הישן.
הביתן לתערוכות מתחלפות ביד ושם.
פועלו של יד ושם בהקשר יום הזיכרון לשואה ולגבורה
בחוק נקבע, בין היתר, כי "למטרות אלה יהיה יד ושם מוסמך – (3) להשריש בארץ ובעם כולו את היום שנקבע על ידי הכנסת כיום הזיכרון לשואה ולגבורה ולטפח הווי של אחדות זיכרון לגבוריה ולקרבנותיה." יד ושם פועל ליישום הוראה זו של החוק על ידי פעולות הנצחה רבות, ביניהן פעולות אלה:
יד ושם מקיים את העצרת הממלכתית בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, החל משנות החמישים, כל שנה.
ביום הזיכרון מקיים יד ושם פעילויות פתוחות במתחמי האתר, כדי לחשוף בפני הציבור הרחב את פעילויות השימור, ההנצחה, התיעוד והחינוך שלו.
יד ושם מקיים את תחרות "מעצבים זיכרון" - תחרות עיצוב הכרזה הממלכתית – מזה מספר שנים.
בחוק נקבע, בין היתר, כי "למטרות אלה יהיה יד ושם מוסמך – (2) לכנס, לחקור ולפרסם את כל העדות על השואה והגבורה ולהנחיל לעם את לקחה".
לשם כך פועל יד ושם, בין היתר, בהקמת ובהפעלת:
המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם;
ארכיון יד ושם; שבו יש מעל 200 מיליון מסמכים, כ-465,000 תצלומים, למעלה מ-120 אלף ספרים וכ-127,000 עדויות של ניצולי שואה – בווידאו, באודיו ובטקסט כתוב ומודפס.
המאגר המקוון של שמות קרבנות השואה כולל שמות של כ-4.2 מיליון קורבנות שואה.
מרכז הצפייה – לאיסוף ולהקרנת סרטי עדות, סרטים דוקומנטריים וסרטי עלילה בנושא השואה, ביד ושם;
ביד ושם הוקם בסוף שנות התשעים בית ספר בינלאומי להוראת השואה.
לפי תפיסתו החינוכית של בית הספר, בלימוד תולדות השואה "יש להימנע מלייחס לה משמעות מיסטית ו[יש] להתייחס למשמעות החינוכית-ערכית שלה.
לכן יש להקפיד ולבסס אותם על תשתית עובדתית היסטורית." בית הספר מקיים הדרכות וסדנאות לתלמידים, מורים ומחנכים, סיורים במוזיאון לתולדות השואה ובאתר יד ושם, הכולל אנדרטאות, תערוכות, פסלים ועוד, מעניק כלי הוראה ומקנה שיטות חינוכיות המבוססות על ידע ההיסטוריה של השואה למורים ולמחנכים מהארץ ומהעולם.
בבית הספר 17 כיתות לימוד, מרכזייה פדגוגית ושני אולמות הרצאות.
כ-350,000 סטודנטים, בני נוער, אנשי כוחות הביטחון של ישראל וכן מחנכים מישראל ומהעולם פוקדים את בית הספר כל שנה.
לבית הספר שלוחה בבית ווהלין בגבעתיים משנת 1975.
בחוק נקבע, בין היתר, כי "למטרות אלה יהיה יד ושם מוסמך – (4) להעניק לבני העם היהודי שהושמדו ונפלו בימי השואה והמרי אזרחות־זיכרון של מדינת ישראל, לאות היאספם אל עמם; (4א) להעניק לחסידי אומות העולם אזרחות־כבוד, ואם הלכו לעולמם – אזרחות־זיכרון, של מדינת ישראל, לאות הוקרה על פועלם".
יד ושם פעל עם הקמתו למתן אזרחות זיכרון על ידי דפי העד.
שמו וכותרתו של טופס דף העד המקורי משנות החמישים היו "דף עד להענקת אזרחות זיכרון לחללי השואה".
מטרתו הראשונה של דף העד, כפי שנוסחה עוד בשנת 1950, הייתה הענקת "אזרחות זיכרון" של מדינת ישראל לנספים.
"דף עד זה הוא התעודה, שבהסתמך עליה תוענק אזרחות זיכרון של מדינת ישראל לקרבן הנרשם", צוין בגיליונו הראשון של "ידיעות יד ושם".
רעיון "אזרחות הזיכרון" נכלל במטרותיו העיקריות של המפעל לאיסוף דפי העד וכחלק ממאפייניו הראשונים והראשוניים.
באחד מנוסחיו הראשונים של דף העד נכתב, בסעיף שבא לאחר הסעיף שיועד למסירת פרטי הנספה: "אני מבקש/ת להעניק לנ"ל אזרחות זיכרון מטעם מדינת ישראל." דפים אלו נועדו לשמש "יסוד להענקת אזרחות הזיכרון לקרבנות השואה".
בנוסח דפי העד שהודפסו בשנות החמישים לשם מילוי על ידי הציבור צוין: "תפקידו של יד-ושם הוא...
להעניק לבני העם היהודי שהושמדו ונפלו בימי השואה והמרי אזרחות-זיכרון של מדינת ישראל לאות היאספם אל עמם." על יסוד דף זה ובקשת מוסר העדות אמורה הייתה מדינת ישראל להעניק אזרחות זיכרון לקרבן שלזכרו הוקדש דף העד.
הענקת אזרחות לנספה על ידי מדינה שטרם התקיימה בעת שנספה, היא פיקציה מבחינה משפטית.
כמו כן, יהודים בדרום אמריקה – שם בוצעה התוכנית הנסיונית הראשונה של מילוי דפי עד, וממנה הגיעו דפי העד הממולאים הראשונים ליד ושם, בשנת 1954 - חששו שאם ימלאו דפי עד על קרוביהם שנספו, הרי הם מסתכנים בכך שיחשדו בהם ב"נאמנות כפולה" – לישראל ולמדינת מגוריהם.
לגבי הסיבוך המשפטי של אזרחות כפולה, קבעו מומחים לחוק בינלאומי כי אף על פי ש"חוקה זו [חוק יד ושם] תהיה בעלת אופי היוצא מגדר הרגיל [...] גם המקרה [...] הנהו יוצא מגדר הרגיל.
תהא זו משימה ללא תקדים בהחלט, של קביעת אות כבוד, זיכרון וסולידריות לקרבנות אותו רצח, שגם הוא חסר תקדים."
מפעל איסוף דפי העד נשא אופי משפטי מתוך כוונה שהנצחתם הפרטנית של הנספים תישא לא רק אופי סמלי.
הכוונה הייתה לרשום את הנספים בדפי עד שלא רק יהוו מיזם הנצחתי אלא גם יהיו בעלי מעמד משפטי ויקנו לרשומים בהם "אזרחות זיכרון" סמלית, כפי שחזר והציע שנהבי לראש הממשלה דוד בן-גוריון בשנת 1956. רעיון זה נועד לשייך את הנספים מבחינה משפטית ורשמית למדינת ישראל.
הפיקציה המשפטית שנוצרה אף זכתה לגיבוי ממומחים במשפט הבינלאומי.
בשנת 1965 שידך יו"ר יד ושם אריה קובובי בין איסוף השמות לבין הענקת אזרחות הזיכרון, כחובתו של יד ושם.
הוא אמנם חזר ותיאר את הבעיה העקרונית של אזרחות כפולה והשתמעויותיה, אבל טען שחובתו של יד ושם היא לתת "לרבבות משפחות בישראל את הנחמה המינימלית, שיוכלו לתלות על קירות דירותיהם תעודה המעידה שאביהם, אמם, אחיהם, אחיותיהם, בניהם ובנותיהם נאספו אל עמם והמדינה העניקה להם אזרחות זיכרון."
קובובי חזר ותיאר את ההשתמעויות הבעייתיות של נושא האזרחות הכפולה, אך למרות זאת נמשך מימושו של רעיון "אזרחות הזיכרון" עשרות שנים לאחר מכן.
במחצית השנייה של שנות ה-80 שב והובא לידיעת הציבור דבר קיומו של טופס "אזרחות הזיכרון".
עם זאת, בשנים האחרונות דעך העניין בכך; מדי שנה מגיעות 2–3 בקשות בלבד ל"אזרחות זיכרון" עבור נספים בשואה.
בנאומו של שר החינוך, בן ציון דינור, בעת הצגתה של הצעת החוק, הוא הדגיש את התעלמות העולם מרצח היהודים, ושיבח את מעשי ההצלה מצד חסידי אומות העולם.
עם הקמת יד ושם הועלתה השאלה לגבי צורת ההנצחה הראויה.
האם רק זכר השואה וחורבן הקהילות ראויים להנצחה או גם גבורת הלוחמים השונים?
כחלק משאלה זו הועלתה הסוגיה האם הנצחת חסידי אומות העולם תיכלל כחלק מחורבן הקהילות או שמא כחלק מפרק הגבורה בתקופה זו.
שאלה נוספת הייתה האם בכלל יש לכלול את חסידי אומות העולם כחלק מזיכרון השואה של העם היהודי.
בדיון על מקומם של חסידי אומות העולם בחוק זיכרון השואה אמר דינור במפורש: "זהו זיכרון הגבורה".
בדבריו אלה הכריע דינור בשאלה האם מקומם של חסידי אומות העולם בזיכרון השואה או הגבורה.
שנהבי למשל, נטה לכלול את חסידי אומות העולם כחלק מפרק חורבן הקהילות.
הוועדה קיבלה את עמדותיו של דינור ודחתה את ההסתייגויות בנושאים אלו.
ובכן בסעיף 1(9) נקבע שאחד מתפקידיו של המוסד "יד ושם" הוא הנצחתם של חסידי אומות העולם.
לפי סעיף 2(4א) זכאים חסידי אומות העולם לאזרחות כבוד של מדינת ישראל, לאות הוקרה על פועלם, וכמה בודדים אכן החליטו לעבור לישראל.
לאלה מהם שהלכו לעולמם מבטיח החוק "אזרחות-זיכרון של מדינת ישראל".
הביקורת על "יד ושם" על אי הנצחתם של חסידי אומות העולם
בסוף מרץ 1958 פורסם דוח מבקר המדינה שבו הייתה ביקורת קשה על "יד ושם" עקב אי מילוי החוק בטענה שלא כללו את זכרם של חסידי אומת העולם בהנצחה.
גם לאחר התערבות המועצה העולמית של "יד ושם" בהתכנסותה באותה השנה והוראתם המפורשת לקדם נושא זה, לא נעשתה שום התקדמות בנושא הנצחת חסידי אומות העולם.
בעקבות משפט אייכמן ב-1961 עלו דרישות ובקשות נוספות לקיום החוק.
לאחר דיונים ממושכים ולחצים רבים לגבי הנצחת חסידי אומות העולם במוסד "יד ושם", הוחלט שיש לפעול בצורה מיידית ולהוקיר את מעשי חסידי אומות העולם.
אחת הטענות שקידמו את החלטה זו הייתה טענתם של ניצולי השואה היהודים שהרגישו מחויבות להוקיר תודה למציליהם.
הנצחתם לאחר הביקורת התבטאה בקיר כבוד מיוחד בו מופיעים שמותיהם של חסידי אומות העולם ובשדרת העצים שניטעו על שם כל אחד מהם בשדרת חסידי אומות העולם במוזיאון "יד ושם".
הצעה להכרה ביהודים שהצילו יהודים כחסידי אומות העולם
ב-13 בנובמבר 2016 עלתה הצעת חוק חדשה על שולחן ועדת השרים לחקיקה, שעוררה עימות בין "יד ושם" לבין קבוצת חברי כנסת.
ההצעה דרשה מ"יד ושם" להוסיף תחת סעיף 2(4א) הנוגע להנצחתם של חסידי אומות העולם, גם את "גבורתם ופעילותם של יהודים שחירפו נפשם על מנת להציל את בני עמם בשטחים הכבושים על ידי הנאצים".
ב"יד ושם" התנגדו להצעת החוק בטענה שהכרה ביהודים שהצילו יהודים בשואה כ"חסידי אומות העולם" תפגע ביוקרתו של התואר המוענק ללא־יהודים.
לטענת "יד ושם", ייחודו של התואר הוא בכך שאנשים שאינם יהודים סיכנו את חייהם וחיי משפחותיהם וחלקם גם שילמו בחייהם כדי להציל יהודים בזמן השואה.
לעומתם, יהודים שהצילו יהודים במקרים רבים ממילא היו תחת סכנת מוות, ועשו זאת כחלק מאחווה ועזרה הדדית בין אחים לצרה.
ביד ושם נכתב, "כל היהודים באשר הם נידונו להשמדה והיו בסכנה קיומית מתמדת ללא קשר למעשיהם".
למרות נימוקי המתנגדים, ההצעה קיבלה הרבה תגובות חיוביות מצד חברי הכנסת.
לדברי יעל גרמן, לשעבר שרת הבריאות, "היו יהודים שפעלו תוך סיכון נפשות והצילו חיי יהודים אחרים.
באורח פלא, חוק ניצולי השואה הקיים לא מדבר על הכרה בהם.
היה מי שפירש את החוק הנוכחי כך שחסידי אומות העולם הם נוצרים בלבד.
ב"יד ושם" טענו כי פעולות מסוג זה היו נפוצות, ואמרו: "כמעט בכל עדות מספרים הניצולים על מקרים של עזרה שהגישו יהודים ליהודים אחרים ויד ושם מנציח אותם, מתעד, חוקר ומשלב אותם בפעילותו החינוכית, בתצוגות המוזיאונים שלו, באתר האינטרנט שלו ועוד".
ברשימה נכללו מעשים כמו "פעילות ברשת הצלה, מתן פרוסת לחם לאסיר אחר, עידוד וסיוע נפשי, הברחת מזון או מסמכים מזויפים, סיוע בניסיונות בריחה, העברה של מכתבים ומידע, עזרה לאסיר להימנע מעבודת פרך או גירוש, ועוד".
"יחד עם זאת, נראה שיהיה זה בלתי אפשרי להגדיר קריטריונים על פיהם ניתן יהיה לקבוע אילו מן הפעולות והמעשים הרבים והמגוונים האלה של המצילים היהודים ראויים להוקרה מיוחדת ולמדליה.
[...] לא ניתן לעשות את האבחנה כמו במקרה החסידים משום שכל היהודים באשר הם נידונו להשמדה והיו בסכנה קיומית מתמדת ללא קשר למעשיהם.
עזרה ליהודים אחרים יכלה להגדיל את הסכנה במקרים מסוימים, אולם הימנעות מכלל סכנה לא הייתה אפשרית."
טיעון נוסף נגד הכרה ביהודים כחסידי אומות העולם הוא שהענקת אות ליהודים שהצילו יהודים עלולה ליצור תחושה מוטעית שיהודים מעטים בלבד הצילו יהודים ולכן הם ראויים לציון מיוחד.
זה עיוות של האמת ההיסטורית ועוול לזכרם של הקרבנות והניצולים.
טיעון נוסף קובע שאות כזה ייצור מיון ודירוג של היהודים, כאילו היו יהודים שהצילו יהודים אחרים, ורק הם אלה שקיבלו את האות, ואילו אלה שלא קיבלו את האות, לא הצילו יהודים אחרים.
לקביעה כזו יש השלכות מוסריות בעייתיות ביותר.
בנוסף, נושא העזרה ההדדית בין יהודים בשואה מקבל ביד ושם ביטוי נרחב בהנצחה, בחינוך ובמחקר.
מעשי הצלה שנעשו על ידי יהודים מוצגים במוזיאון לתולדות השואה, יד ושם פרסם עשרות ספרים ומחקרים בנושא, ובין מדליקי המשואות בעצרת הממלכתית ביד ושם בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה יש יהודים שהצילו יהודים אחרים בשואה.
המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם עורך כנסים בנושא יהודים שהצילו יהודים בתקופת השואה, בית הספר הבינלאומי להוראת השואה ביד ושם עורך כנסים בנושא ומוציא לאור עשרות תוכניות חינוכיות ומערכי שיעור בנושא, ואתר האינטרנט של יד ושם עוסק גם הוא רבות בנושא.
"התיקון לחוק מיותר ואף עלול לגרום נזק ממשי לעיסוק בתופעת העזרה ההדדית וההצלה בידי יהודים ולהבנה של מהותה ולהנצחת השואה בכלל."
כיום (שנת 2023) "יהודים שהצילו יהודים" אינם נכללים בחוק כחסידי אומות העולם והצעה זו לתיקון החוק לא עברה.
בנוסף באתר "יד ושם" מוזכר שהיהודים שהצילו יהודים אינם זכאים לתואר על פי אמות המידה של תוכנית חסידי אומות העולם.
הנצחת זכרם של לוחמי מלחמת העולם השנייה
בחוק נקבע כי "יד ושם מוסמך [...] להקים מפעל זיכרון להנצחת זכרם וגבורתם של ותיקי מלחמת העולם השנייה, שחירפו נפשם במערכות הקרב נגד הצורר הנאצי ועוזריו".
ליישום חקיקה זו פועל יד ושם בשנים האחרונות במספר מישורים:
אם מוגשים ליד ושם דפי עד להנצחת זכרם של יהודים שנפלו בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה, יד ושם מקבל דפים אלה.
יד ושם הכין מספר תערוכות אינטרנט בנושא החיילים היהודים במלחמת העולם השנייה.
עד לאחרונה קיים יד ושם עצרת שנתית לציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
לאחרונה (2019) הועברה העצרת, מתוקף חקיקה של הכנסת, לאחריותו של משרד העלייה והקליטה.
בין מדליקי המשואות בעצרת הממלכתית בטקס בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם היו מספר יהודים שלחמו בצבא האדום ובצבאות האחרים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, התשע"ח-2018, הוא החוק העיקרי המסדיר את דיני חדלות הפירעון בישראל.
החוק הוא מהארוכים ביותר בין חוקי מדינת ישראל, ועם חקיקתו היו בו 381 סעיפים (בהם 14 סעיפים של תיקונים עקיפים לחוקים אחרים).
מכוח החוק הותקנו תקנות חדלות פירעון ושיקום כלכלי, תשע"ט-2019.
הצעת חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי נועדה להביא לרפורמה מקיפה בתחום חדלות הפירעון, במטרה לספק לכלכלה הישראלית חקיקה מודרנית בתחום זה.
הצעת החוק ביקשה ליצור קודיפיקציה של דיני חדלות הפירעון ולהסדיר באופן מקיף ושלם את כלל דיני חדלות הפירעון של יחידים ושל תאגידים, בחוק חדש ועדכני, ולבטל את הפקודות הישנות וההסדרים הקיימים בחוק החברות.
בהמשך מציגים דברי ההסבר את מטרות החוק:
החוק אושר בכנסת ב-5 במרץ 2018, ו שלו קובע "תחילתו של חוק זה 18 חודשים מיום פרסומו (להלן – יום התחילה), והוא יחול על הליכים לפי חוק זה שהחלו ביום התחילה ואילך", כלומר תחילתו של החוק נקבעה ל-15 בספטמבר 2019.
פיזורה של הכנסת העשרים והכישלון בהרכבת קואליציה בכנסת ה-21 שהוביל ליציאתה של הכנסת לפגרת בחירות נוספת שיבשו את ההכנות לכניסת החוק לתוקף, ובפרט מנעו את אישורן של תקנות לקביעתן של רשימות נאמנים שמתוכן ימונו נאמנים לפי החוק החדש.
לפתרון בעיה זו תוקן החוק, ונוסף בו, כהוראת שעה, סעיף 376א, המסדיר את אופן מינוי הנאמנים עד ל-1 ביולי 2020. תיקון זה הוא החוק היחיד שנחקק במהלך כהונתה של הכנסת ה-22.
החוק מורכב מ-14 חלקים עיקריים, המפרטים כיצד יש לנהל הליכי חדלות פירעון.
: עקרונות ופרשנותעוסק בעקרונות היסוד של החוק ומציג ההגדרות והמונחים המשמשים אותו.
החוק משקף את הגישה לפיה, אין מדובר בהליך שבא להעניש את החייב, אלא בהליך שנועד להסדיר מצוקה כלכלית הנובעת מאופי החיים הכולל לקיחת אשראי כבדרך שבשגרה.
: הליכי חדלות פירעון לגבי תאגידבעבר פירוק והבראת חברות הוסדרו בפקודת החברות ובחוק החברות, כיום תהליך זה מתנהל תחת כנפיו של החוק החדש בלבד.
בחלק זה מוסדרים נקודת הפתיחה להליכי שיקום ולהליכי פירוק של חברה, בין אם ההליך נפתח על ידי נושה או על ידי החברה.
לבית המשפט מוקנות סמכויות בנוגע לאופי ניהול ההליך ומסלול הטיפול המועדף לתאגיד ולכל הנוגעים בעניין (בעלי השליטה, העובדים, הנושים, בעלי המניות וכו') – הליכי שיקום או הליכי פירוק.
: בקשה לצו לפתיחת הליכים והדיון בה
: הגבלות וסעדים זמניים עד למתן צו לפתיחת הליכים
: תוכנו של צו לפתיחת הליכים ותוצאותיו
: הנאמן – מינויו, תפקידו וסמכויותיו
: הפעלת התאגיד ושיקומו הכלכלי
: הליכי חדלות פירעון לגבי יחידחלק זה מפרט כיצד לפעול לשיקום החייב תוך פגיעה מצומצמת ככל האפשר ביתר הצדדים.
ההליך יחולק לשתי תקופות מרכזיות:- תקופת ביניים – תקופת בדיקה בה ייבדק מצבו הכלכלי של החייב, האם משתף פעולה עם ההליכים, ומהן הנסיבות שהביאו אותו לחדלות פירעון.
: צו לפתיחת הליכים לבקשת יחיד שסך חובותיו עולה על 150,000 שקלים חדשים
: צו לפתיחת הליכים לבקשת נושה או היועץ המשפטי לממשלה
: סעדים זמניים עד למתן צו לפתיחת הליכים
: תוצאות צו לפתיחת הליכים
: תקופת הביניים – ממתן צו לפתיחת הליכים עד מתן צו לשיקום כלכלי
: הוראות לגבי יחיד שנפטר
: הליכי חדלות פירעון לגבי יחיד בעל חובות בסכום נמוך
: הנשייהמדבר על הכספים שנצברים (הן לחייבים והן לתאגידים) בקופת הנשייה – הקופה שאליה מוזרמים כספי החייב מחובת התשלום החודשי, מימוש נכסים הקיימים, קופות גמל על שמו וכדומה.
הוא מגדיר גם את הליכי הגשת תביעת החוב של נושים וההכרעה בהן ומעמדו של כל נושה.השינוי המשמעותי בחלק זה הוא סדר חלוקת הכספים.
אם בעבר חובות למדינה (רשות המיסים, המוסד לביטוח לאומי, רשויות מקומיות וכו') ולנושים המובטחים היו ראשונים לקבל 100% מהחוב המגיע להם, החוק החדש משנה את סדרי הדין ומעביר חלק נכבד מהכספים שבדין קדימה ליתר הנושים הכלליים.
כך הנושים הקטנים, כגון ספקים, עסקים קטנים ואנשים פרטיים יזכו ליותר כספים בעבור חובם בהליכי חדלות הפירעון.
: כינוס נכסי קופת הנשייה וניהולם
: מימוש נכסי קופת הנשייה
: חלוקת נכסי קופת הנשייה
: נושים בעלי זכויות פירעון מיוחדות
מגדיר את זכויות הנושים ומעמדם בהליך חדלות הפירעון.
הוא מבהיר את זכותם של הנושים לעיין במסמכים שהחייב/התאגיד הגיש, להשמיע את עמדתם בפני בית המשפט, לכנס אספת נושים וכדומה.
: הממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי
בחלק זה מוגדרים תפקידו וסמכויותיו של הגוף החדש שמנהל את הליכי חדלות פירעון.
הוא מקבע את מעמדו של הממונה כזרוע ביצועית של המדינה, בעלת סמכויות אכיפה וחקירה פליליות, שתפקידו לשמור על האינטרס הציבורי, לנהל כראוי את ההליכים ולוודא את תקינות הליכי חדלות פירעון של אנשים.
בחלק זה מוגדרות סמכויות שונות, מנהליות בעיקרן, של בית המשפט בניהול הליכי חדלות פירעון של חייבים ותאגידים.
סמכויות כגון הטלת צו עיכוב יציאה מן הארץ כנגד חייב או נושא משרה בתאגיד שהוא בפירוק או זימון לחקירה של אדם שקשור לחייב ויכול להיות שיש לו מידע בנוגע לנכסים של החייב.
: אחריות נושא משרה ובעל תפקיד בתאגיד הנמצא בחדלות פירעון
חלק זה דן בנושא אחריותם של בעלי תפקיד ונושאי משרה בתאגיד שנמצא בקשיים כלכליים ואינו יכול לעמוד בהתחייבויותיו במועד, אך טרם החל בהליכי חדלות פירעון פורמליים.
החוק קובע כי דירקטורים בתאגיד חייבים לפעול לצמצום היקפה של חדלות הפירעון באמצעים מקובלים וסבירים.
אם יימצא שבעלי התפקיד לא פעלו כך, ניתן להטיל עליהם אחריות לנזקים.
: הליכי חדלות פירעון בין־לאומייםקובע כיצד יש לנהל הליכי חדלות של חייבים ותאגידים שיש להם נכסים במדינות זרות או נושים במדינות מחוץ לישראל.
עד לכניסת החוק החדש לתוקף, בפקודת פשיטת הרגל לא הייתה כל התייחסות כיצד יש לפעול במקרים אלו.
החוק החדש ממלא את החסר ומתאים את עצמו לכלכלה הגלובלית.
: גישה של בעל תפקיד זר ושל נושים זרים
: שיתוף פעולה עם רשות מוסמכת זרה ובעל תפקיד זר
: הסדר חוב שלא במסגרת צו לפתיחת הליכיםעוסק באפשרויות החייב להגיע להסדרי חוב מחוץ להליכי חדלות הפירעון.
בדרך כלל, כאשר מתחילים הליכי פשיטת רגל, אסור להגיע להסדר פרטי ולשלם לנושה ספציפי באופן ישיר, אלא רק באמצעות בית המשפט ובהפקדה לקופת הנשייה הכוללת.
בית המשפט יכול לאשר הסדרים פרטניים של החייב עם הנושים אם להערכתו הן יועילו לכלל.
בנוסף, בעקבות התפתחותו של שוק מנהלי הסדרי חוב המתמחים בהפחתת חובות וריביות, החוק מאפשר שיקול דעת רחב ביותר לאישור הסדרים מסוג זה.
: אישור הסדר חוב מהותי בחברת איגרות חוב
: ניהול משא ומתן מוגן בידי תאגיד – הוראת שעה
: עונשין וסמכויות אכיפהמדבר על העונשים להם צפוי מי שיעבור על סעיפי החוק או ינסה להשתמש בהליכי החדלות לצורך בריחה מנושים, קבלת דבר במרמה, הסתרת נכסים וכדומה.כיוון שהחוק מאפשר למחוק חובות וכן מרחיב את תנאי הכניסה למסלול חדלות פירעון, נפתח פתח לאלו המעוניינים לברוח מחובות שיצרו במרמה או ברשלנות.
כאן מוגדרות הסמכויות הפליליות של הממונה לצורך אכיפה יעילה של ניהול הליכי החדלות וכן מול מי שמנסה לנצל לרעה את ההליך הזה.
מסדיר בעיקר את כל נושא הערעורים – מתי ואיך אפשר לערער לערכאה עליונה יותר.
החלטות כגון דחיית בקשה לפתיחת הליכי חדלות פירעון, מתן צו הפטר, מימוש נכס מגורים וכו', ניתנות לערעורים.
מסדיר את תיקוני החקיקה השונים שבוצעו בחוקים אחרים, כתוצאה מחקיקת חוק חדלות פירעון.
תיקונים כגון: ביטול פקודת פשיטת הרגל,
תיקוני סעיפים בחוק החברות, תיקונים שונים בחוק ההוצאה לפועל בדבר ביטול ההכרה בחייבים מוגבלים באמצעים והסמכת הרשם לטפל בחדלות פירעון של חובות נמוכים, ועוד.
: תחילה, תחולה, הוראות מעבר והוראות שעה
מסדיר כיצד, מתי ואיך יחול החוק החדש.
מאחר שהחוק מביא לשינויים רבים בדיני חדלות פירעון המשפיעים על גורמים רבים במשק, נקבעו הוראות שעה והוראות מעבר, על מנת להקל על הגופים והגורמים השונים ולתת להם זמן להיערך בהתאם.
כך למשל, כניסתו לתוקף בפועל, חלה 18 חודשים לאחר חקיקתו, ופקודת פשיטת הרגל ממשיכה להיות בתוקף כלפי חייבים שהתחילו את ההליך לפני שנכנס החוק החדש.
פרופ' דוד האן, שנמנה עם יוזמי התיקון, הבהיר כי המניע לתיקון לא היה 'סוציאליזם' אלא יעילות כלכלית, וזאת בהתבסס על מחקרים של האיחוד האירופי שהוכיחו כי המשק הכלכלי יוצא נשכר ככל שהליך פשיטת הרגל מהיר יותר.
מאידך, נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב איתן אורנשטיין הביע חשש שהחוק יפגע בפריעת החובות: "הלכנו בחוק על הליך השיקום ושכחנו את הנושים.
החוק גרם לפיחות בתום הלב של החייבים.
המסר שהוא מעניק להם הוא – אל תשלמו חובות".
לדברי יהודה יפרח "עיקר חידושו של החוק הוא בשינוי הערכים; בעוד החקיקה הישנה שעסקה בנושא ביקשה לאזן בין זכות הקניין של הנושים וחובת החייב לשלם את חובו, לבין האינטרס החברתי בשיקומו של החייב – החוק החדש מעלה על נס את השיקום הכלכלי כערך עליון".
חוק זכויות האזרח (1875) המכונה לעיתים חוק האכיפה או חוק הכוח, היה חוק פדרלי של ארצות הברית שנחקק בתקופת השיקום בתגובה להפרות זכויות האזרח של אפרו-אמריקאים.
הצעת החוק הועברה על ידי הקונגרס ה-43 של ארצות הברית, והחוק נחתם על ידי הנשיא ה-18, יוליסס ס.
המעשה נועד "להגן על כל האזרחים בזכויותיהם האזרחיות והמשפטיות", תוך מתן יחס שוויוני במעונות ציבוריים ובתחבורה ציבורית ואיסור הרחקה משירות מושבעים.
במקור גויס על ידי הסנטור צ'ארלס סאמנר בשנת 1870, אך לא עבר עד זמן קצר לאחר מותו של סאמנר בשנת 1875. החוק לא נאכף ביעילות, בין היתר משום שהנשיא גרנט העדיף אמצעים שונים שיעזרו לו לדכא אלימות הקשורה בבחירות נגד שחורים ורפובליקנים בדרום.
תקופת השיקום הסתיימה בהחלטה של הבחירות לנשיאות בשנת 1876, וחוק זכויות האזרח משנת 1875 היה חוק הזכויות הפדרלי האחרון שנחקק, עד לחקיקת חוק זכויות האזרח משנת 1957. בשנת 1883 פסק בית המשפט העליון בתיקים לזכויות האזרח.
כי חלקי הלינה הציבוריים של המעשה אינם חוקתיים, ואמרו כי לקונגרס לא ניתנת שליטה על אנשים פרטיים או תאגידים תחת סעיף ההגנה השווה.
חלקים מחוק זכויות האזרח משנת 1875 אומצו בהמשך בחוק זכויות האזרח משנת 1964 ובחוק לזכויות האזרח משנת 1968, ושניהם ציטטו את סעיף המסחר כמקור הכוח של הקונגרס.
חוק חובת אזהרה בפרסום ובשיווק של הלוואה (תיקוני חקיקה), התשע"ז-2017 אושר בכנסת ב-21 בפברואר 2017, והוא כולל תיקונים בשלושה חוקים, המחייבים מי שמפרסם הלוואה או מתן אשראי לכלול בפרסומת אזהרה לפיה אי־עמידה בפירעון ההלוואה עלולה לגרור חיוב בריבית פיגורים והליכי הוצאה לפועל.
בנוסף מחייבים התיקונים לציין את שם התאגיד המלווה בכל פרסומת מטעמו.
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (שירותים פיננסיים מוסדרים).
החוק הוצע לראשונה בכנסת העשרים, ב-3 בינואר 2017 ואושר כשלושה חודשים לאחר הצעתו.
את החוק יזמו לראשונה חברי הכנסת זהבה גלאון, משה גפני, איתן כבל, רחל עזריה ושלי יחימוביץ'.
הוועדה שטיפלה בהצעת חוק זה הייתה ועדת הכלכלה, ובהצבעה הסופית לחוק היו שלושה עשר תומכים, ללא מתנגדים.
חוק חובת אזהרה בפרסום ובשיווק של הלוואה הוצע במטרה לעזור לצרכנים המעוניינים לקחת הלוואות ללא רקע פיננסי, להבין בצורה טובה יותר האם יש באפשרותם לפרוע את הלוואתם, ובכך להציג בצורה ברורה את ההשלכות הכלכליות של נטילת ההלוואה.
מטרת החוק מושגת באמצעות הטלת חובה להוספת הבהרה בנוסח: "אי עמידה בפירעון ההלוואה עלולה לגרור חיוב בריבית פיגורים והליכי הוצאה לפועל", לכל הליך שיווקי המעודד נטילת הלוואה.
בנוסף לכך, קיים חיוב בציון שם התאגיד שממנו הם לוקחים את ההלוואה, כך שהלווים ידעו מראש על התרחישים הצפויים לאחר נטילה ושימוש בהלוואה.
בנוסף לכך, חוק חובת אזהרה בפרסום ובשיווק של הלוואה מוביל לכך שהמלווה המפרסם, כאיש פרטי או כתאגיד בנקאי, לא יבלבל את הלקוח הפוטנציאלי ויגרום ללקוח לחשוב כי לא קיים סיכון מאחורי לקיחת הלוואה, ושהמלווה לא יוכל להטעות צרכנים ולקוחות בנוגע אליו ואל ההצעה שלו.
ב-18 באוקטובר 2018, הוטל עיצום כספי על בנק דיסקונט ישראל בסך 750,000 ש"ח בשל הפרת החוק.
השמטת אזהרה מפרסומת שנשלחה לציבור ומעודדת נטילת הלוואות ללקוח מבנק זה.
הבנק העלה שתי פרסומות אשר מעודדות את הצרכן לקחת הלוואה מבנק זה, אך הן לא כללו את האזהרה.
בפרסומות צורף קישור לדף אשר מסביר ונותן מידע רלוונטי על ההלוואה וכולל את האזהרה הדרושה, אך כיוון שלא הופיעה בפרסומת עצמה - הבנק נקנס.
עם זאת, כאשר הלקוח נכנס לאתר הרשמי של הבנק, לא מצוינת אזהרה.
דבר זה יוצר מצב שבו כאשר הלקוח נוטל הלוואה לאחר שראה פרסומת, ולא דרך הקישור בפרסומת אלא דרך האתר הכללי, לא ישים לב לאזהרות ויוכל לקבל מידע שגוי.
באותו היום, הוטל על חברת "לאומי קארד" עיצום כספי בסך של מיליון וחצי ש"ח בשל הפרת החוק והשמטת אזהרה מפרסומת.
גם חברה זו העלתה שלוש פרסומות, אשר לא כללו את האזהרה הדרושה.
את העיצום הכספי נבחר להטיל על אחת משלוש הפרסומות, זו שקיבלה את המספר הגבוה ביותר של צפיות ברשת.
החברה קיבלה קנס נוסף על פרסומת שהועלתה בנפרד ולא הכילה אזהרה.
הפרסומות הכילו קישור לדף אשר מפרט את האזהרה, אך האזהרה נמצאה בלשונית ההלוואות באתר.
החברה הגישה תגובה בכתב אשר אומרת שכחלק ממדיניות החברה, תמיד משתדלים להיות שקופים וברורים מול לקוחותיה בשיחות ובהסברים.
לאחר הטלת העיצום הכספי, החברה הסירה את כל הפרסומות והעלתה אותן מחדש לאחר בדיקה שהפרסומת עמדה בכל תקני החוק.
בהמשך הוקטן העיצום הכספי ל-1.35 מיליון ש"ח.
חוק חופשה שנתית, תשי"א-1951 הוא חוק הקובע את ימי החופשה להם זכאים כלל העובדים השכירים, בהתאם לוותק שצברו במקום עבודתם והיקף משרתם.
חוק החופשה השנתית נחקק ב-1951 על מנת לקבוע ימי חופשה לעובדים המגיע להם על פי חוק זה.
החוק השתנה ועודכן מספר פעמים במהלך ההיסטוריה החקיקתית שלו עקב התנגשות עם חוקים אחרים.
השינוי המשמעותי האחרון נחקק בשנת 2016, אז הוחלט להעלות את מינימום ימי החופש לשכירים.
"החופשה" פירושו – חופשה שנתית המגיעה לעובד על פי חוק זה;
"מפקח עבודה" פירושו – מפקח, כמשמעותו בפקודת מחלקת העבודה, 1943;
"עובד בשכר" פירושו – עובד שגמול עבודתו, כולו או חלקו, משתלם שלא על בסיס של חודש או תקופה ארוכה מזו;
"קרן חופשה" פירושה – קרן חופשה ששר העבודה הקימה או הסמיכה על פי סעיף 18;
"שנת עבודה" פירושו – פרק זמן של שנים עשר חודש, שתחילתו אחד בינואר של כל שנה.
כל עובד זכאי לחופשה שתינתן לפי הוראות חוק זה.
על פי החוק, אורך החופשה לכל שנת עבודה אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד הוא:
בעד כל אחת מ־5 השנים הראשונות – 16 יום;
(5) בעד השנה השמינית ואילך – יום נוסף לכל שנת עבודה עד לחופשה של 28 יום;
אך שר העבודה רשאי לקבוע, בתקנות, לעבודה מסוימת חופשה ארוכה מזו, אם ראה צורך בכך מטעמים שבבריאות העובד או שבנסיבות העבודה; בימי החופשה לא ייכלל אלא מנוחה שבועית אחת לכל שבעה ימי חופשה.
מספר ימי החופשה עלולים להשתנות אם העובד עבד באותה שנה פחות או יותר מ-200 ימים
לפחות 200 ימים – המספר יהיה ימי החופשה כאמור בסעיף "אורך החופשה"
פחות 200 ימים – יהיה מספר ימי החופשה חלק יחסי ממספר הימים שלפי הסעיף "אורך החופשה", כיחס מספר ימי העבודה בפועל אל המספר 200.
סעיף "אורך החופשה" אינו חל על עובד בשכר שעבד פחות מ־75 ימים רצופים, אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד, בין בשנת עבודה אחת ובין בשתי שנות עבודה רצופות.
לעניין סעיף "אורך החופשה" רואים ימי עבודה כרצופים, אפילו חלה הפסקה בעבודה מחמת –
שירות מילואים לפי חוק שירות המילואים, התשס"ח–2008;
יום המנוחה השבועית או חג שאין עובדים בהם, אם על פי חוק ואם על פי הסכם או נוהג, וכן אחד במאי;
חופשה על פי חוק זה וכל חופשה או פגרה שניתנה לעובד על פי חוק או בהסכמת המעסיק, בין בשכר ובין שלא בשכר;
ימי אבל במשפחה שמטעמי דת או נוהג לא עבד בהם העובד;
הפסקה ארעית ללא הפסקת יחסי עבודה;
אימון לשירות עבודה לפי חוק שירות עבודה בשעת חירום, תשכ"ז–1967.
ואלה הימים שלא יובאו במנין ימי החופשה;
הימים בהם שירת העובד שירות מילואים לפי חוק שירות המילואים, התשס"ח–2008;
ימי חג שאין עובדים בהם, אם על פי חוק ואם על פי הסכם או נוהג – להוציא ימי המנוחה השבועית;
הימים שבהם אין העובד מסוגל לעבוד מחמת תאונה או מחלה;
ימי אבל במשפחה, שמטעמי דת או נוהג אין העובד עובד בהם;
ימי הודעה מוקדמת לפיטורים, אלא אם עלו על ארבעה עשר ובמידה שעלו.
יש להשלים את הימים החסרים ככל האפשר תוך אותה שנת עבודה
החופשה תינתן בחודש האחרון של שנת העבודה שבעדה היא ניתנת, או במשך שנת העבודה שלאחריה.
על אף הוראות הסעיף "אורך החופשה", רשאי עובד לקחת יום אחד מן החופשה במהלך שנת העבודה שבעדה היא ניתנת במועד שיבחר ויום אחד נוסף באחד מהימים המנויים בתוספת, ואולם אין ברשימת הימים כאמור כדי לפגוע בהוראות סעיף "חישוב ימי החופשה", ובלבד שהודיע על כך למעסיקו 30 ימים מראש לפחות.
שר התעשייה המסחר והתעסוקה רשאי, בצו, להוסיף על רשימת הימים המנויים בתוספת.
אין החופשה ניתנת לצבירה; ואולם רשאי העובד בהסכמת המעסיק, לקחת רק שבעה ימי חופשה לפחות ולצרף את היתרה לחופשה שתינתן בשתי שנות העבודה הבאות.
שר העבודה רשאי, בתקנות, לאסור צבירת חופשה אם, לדעתו, בריאות העובד או הנסיבות בהן העבודה נעשית מחייבים כי כל החופשה תינתן לעובד מדי שנה בשנה.
החופשה תהיה רצופה, אלא שבהסכמת העובד והמעסיק ובאישור ועד העובדים במקום, אם ישנו, אפשר לחלקה, ובלבד, שפרק אחד ממנה יהיה לפחות שבעה ימים.
סעיף זה אינו חל על חלקי חופשה של פחות משבעה ימים.
המעסיק חייב לשלם לעובד בעד ימי החופשה דמי חופשה בסכום השווה לשכרו הרגיל.
השכר הרגיל לעניין סעיף זה הוא –
לגבי עובד שגמול עבודתו, כולו או חלקו, משתלם על בסיס של חודש או תקופה ארוכה מזו – שכר העבודה שהעובד היה מקבל בעד אותו פרק זמן אילו לא יצא לחופשה והוסיף לעבוד;
שכר עבודה לעניין סעיף זה הוא כל תמורה, בכסף או בשווה כסף, המשתלמת לעובד על ידי המעסיק בעד שעות העבודה הרגילות, זולת אם נקבע אחרת בהסכם קיבוצי שאושר לעניין זה על ידי שר העבודה.
סכום המשתלם לעובד לכיסוי הוצאות מיוחדות שאינן קיימות בעת החופשה, אין רואים אותו כחלק משכר העבודה.
דמי החופשה ישולמו לכל המאוחר ביום שבו היו משלמים לעובד את שכרו, אילו לא יצא לחופשה והוסיף לעבוד; אך אם העובד יצא לחופשה של שבעה ימים לפחות, ודרש להקדים את תשלום דמי החופשה – ישולמו לכל המאוחר שני ימים לפני תחילת החופשה.
עובד לא יעבוד בשכר בימי חופשתו, ואם עבד עבודה סדירה בשכר, איבד את זכותו לדמי חופשה; ואם כבר שולמו, רשאי המעסיק לנכותם משכר העבודה שישולם לעובד, או לגבותם בכל דרך בה גובים חוב אזרחי.
חדל עובד לעבוד לפני שניתנה לו החופשה המגיעה לו עד ליום שבו חדל לעבוד, ישלם המעסיק פדיון חופשה בסכום השווה לדמי החופשה שהיו משתלמים לעובד אילו יצא לחופשה ביום שבו חדל לעבוד.
חישוב השכר הרגיל, חילוקי דעות בדבר תשלומים
שר העבודה רשאי לקבוע, בתקנות, הוראות משלימות בדבר חישוב השכר הרגיל לעניין סעיף "דמי חופשה"
התעוררו חילוקי דעות בדבר דרך חישובם של דמי החופשה, או של פדיון החופשה, או בקשר לסעיף 12, יכריע בית דין אזורי כמשמעותו בחוק בית הדין לעבודה, תשכ"ט–1969.
תמורת החופשה תשולם לקרן החופשה של ענף העבודה שבו עבד העובד או בכל דרך אחרת שנקבעה בתקנות.
תמורת החופשה ששולמה לקרן חופשה תימסר לעובד לפי הוראות תקנון הקרן, ותמורת החופשה ששולמה בדרך אחרת תימסר לעובד בדרך שתיקבע בתקנות.
קרן החופשה רשאית – בהסכמת העובדים שתינתן בהסכם קיבוצי, בחוזה עבודה או בדרך אחרת שתיקבע – לבוא לידי הסכם עם המעסיק בדבר תשלום דמי החופשה לקרן גם בעד עובדים שעבדו אצלו מעל ל־75 ימים.
תמורת חופשה שמעסיק חייב לשלמה, יראוה כחוב המגיע ממנו לקרן החופשה או למי שיש לשלמה בהתאם לתקנות.
דמי חופשה, פדיון חופשה ותמורת חופשה, דינם לכל דבר כדין שכר עבודה.
מושל פלורידה רון דה-סנטיס חתם על הצעת החוק ב-28 במרץ 2022, והחוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2022.
הצעת החוק זכתה לרוב בתמיכת ההורים, אך ספגה ביקורת מצד מספר אנשים וכן מצד תאגידים גדולים, על כך שנאסר על תלמידים ללמוד על זהות מגדרית בבתי ספר.
בין המתנגדים הבולטים נמנית חברת וולט דיסני, ש בעקבות לחץ מצד עובדי החברה, מה שהוביל לסכסוך מתמשך בין דה-סנטיס לבין דיסני.
, סנאטור במדינת פלורידה מטעם המפלגה הרפובליקנית, הציג את הצעת החוק בסנאט בשנת 2021. הצעת החוק, המכונה באופן לא רשמי על ידי מבקריו בשם "אל תגידו הומו" , אוסרת על מורים מלדון בנושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב בכיתות.
לחקיקה התנגדו , הארגון למען זכויות להט"ב , ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
למרות זאת, בפברואר 2022 עברה הצעת החוק בבית המחוקקים בפלורידה.
גרסת בית הנבחרים של הצעת החוק (HB 1557) עברה לאחר מכן בסנאט של פלורידה במרץ 2022. במרץ 2023 הודיע ממשלו של רון דה-סנטיס על הכוונה להרחיב את החוק לכל גילאי בית הספר עד סוף התיכון, וב-3 במאי 2023 אישר הסנאט של פלורידה את הרחבת החוק.
המצדדים בהצעת החוק טוענים כי דיונים על זהות מינית ועל זהות מגדרית צריכים להיערך על ידי הוריו של ילד, ולא על ידי בתי הספר שלהם; מזכירת העיתונות של רון דה-סנטיס, כריסטינה פושאו, טענה כי החוק נועד למנוע התעללות מינית בילדים.
מנגד, המתנגדים להצעת החוק סבורים כי היא עלולה להגביר עוד יותר סטיגמות שליליות כנגד בני-נוער להט"בים, וכי בתי ספר צריכים להיות מקום בו דנים בנושאי להט"ב.
מספר שמרנים, כמו הפרשן הפוליטי מאט וולש, טוענים שהצעת החוק איננה שמרנית מספיק.
גם טולסי גבארד, המועמדת בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית, טענה שהצעת החוק הייתה צריכה להיות מרחיבה הרבה יותר.
גאברד הצהירה שלדעתה, במקום גן עד כיתה ג', החקיקה צריכה הייתה לכלול תלמידים מהגן ועד לכיתה י"ב.
מספר משפטנים הביעו חשש שהצעת החוק בפלורידה עלולה להפר את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ועל כן להיות בלתי חוקתית.
ברחבי פלורידה, סטודנטים שבתו כמחאה להצעת החוק.
גם עובדי חברת וולט דיסני תכננו שביתה, שהתגברה למחאה גדולה.
אף על פי שבתחילה לא נקטו עמדה, החברה ומנכ"לה , כמו גם שרלי קורה (אחיינית-רבא של וולט דיסני), התנגדו באופן פומבי להצעת החוק.
קורה ניצלה את הרגע, על מנת לצאת מהארון כטרנסג'נדרית.
בשל התנגדותה להצעת החוק, החברה ספגה ביקורות קשות מצד מושל פלורידה רון דה-סנטיס ומכלי תקשורת שמרניים רבים.
ברחבי ארצות הברית, 158 חברות (בהן מריוט, הילטון, אמריקן איירליינס ו-Airbnb) חתמו על עצומה של הקמפיין לזכויות אדם לאות התנגדות להצעת החוק.
גם האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה הביעה התנגדותה לחוק.
סקר של אוניברסיטת פלורידה הראה שהמצביעים מפולגים - 49% הביעו התנגדות (מלאה או חלקית) לחקיקה, בעוד 40% הביעו בה תמיכה (מלאה או חלקית).
גודל המדגם הקטן של הסקר הפך את טעות הדגימה לגבוהה.
לעומת זאת, סקר של חברת הסקרים , בו משתמשת המפלגה הרפובליקנית, מצא כי שיעור התמיכה בחקיקה עומד על 61% לעומת 26% שמתנגדים לה, 67% מההורים תומכים בחקיקה בעוד 24% מתנגדים לה, ו-51% מהדמוקרטים תומכים בחקיקה בעוד 29% מתנגדים לכך.
ב-31 במרץ 2022, הוגשה תביעה לבית המשפט הפדרלי מטעם ו-, שביקשו לבטל את החוק בטענה שאינו חוקתי.
בכתב התביעה נטען כי הצעת החוק מפרה זכויות המוגנות על ידי החוקה, בהן חופש הביטוי, הזכות לשוויון והזכות להליך הוגן של תלמידים ומשפחות.
כמו כן נטען כי הצעת החוק היא מאמץ "לשלוט במוחות צעירים" אשר מונע מתלמידים לחיות את "זהותם האמיתית בבית הספר".
על פי פורבס, להצעת החוק יש פוטנציאל לגרום נזק לתעשיית התיירות של מדינת פלורידה בשווי מוערך של 97 מיליארד דולר.
באפריל 2023 בעקבות הכוונה להרחיב את החוק לכל גילאי בית הספר הוציאו מספר ארגונים וביניהם אזהרת מסע לפלורידה לקהילה הגאה.
חוק זיכיון ים המלח, התשכ"א-1961 מעגן בספר החוקים את הזכות הייחודית שניתנה לבעל הזיכיון להפיק מחצבים וכימיקלים מים המלח, להתקינם לשיווק ולמוכרם.
זיכיון ים המלח הוענק לחברת מפעלי ים המלח בע"מ ומאז חברה ממשלתית, ומאז שהופרטה בשנות ה-90 היא בבעלות חברת כימיקלים לישראל בע"מ.
שטח הזיכיון משתרע על כ-600 קמ"ר שהם 3% משטח מדינת ישראל.
סך גודלו מגדיר בהכרח את טביעת הרגל האקולוגית של הזכיין הכורה ומפעליו הרחק מעבר לחופי ים המלח.
הזיכיון הוארך בתיקון לחוק משנת 1986 והוא בתוקף עד שנת 2030.
ים המלח וסביבתו הם משאבי הטבע השייכים לציבור והמוחזקים על ידי המדינה למען הציבור ב"נאמנות ציבורית".
על המדינה לשמור על משאבי טבע אלו ולנצלם באופן המשרת את האינטרס הציבורי.
החוק יוצא דופן בספר החוקים הישראלי בהיותו מנוסח כהסכם בין המדינה לבין חברת מפעלי ים המלח, אז עדיין חברה ממשלתית, שמקנה לחברה זכויות בשטח עצום.
עיקר הוראות החוק נכללות בשטר הזיכיון שניתן בתוספת לחוק.
סעיף 1 לשטר הזיכיון מגדיר בין השאר את תחום הזיכיון:
מימיו ואפיקו של אותו חלק של ים המלח הנמצא בגבולות מדינת ישראל
רצועת החוף שבמערבה קו דמיוני העובר במקביל לקו המים במרחק 150 מטר הימנו
סעיף 2(ב) לשטר הזיכיון מעניק את הזכות לבעל הזיכיון "לעשות, להרחיב, לשנות, להחזיק ולהרוס, בים המלח ומתחתיו" על מנת לממש את סעיף 2(א) "הזכות הייחודית...להשיג בכל דרך את מלחי-המחצבים, המחצבים והכמיקלים...".
סעיף 15א עניינו תמלוגים בתמורה לכל הזכויות וזכויות היתר המוענקות לבעל הזיכיון בשטר זיכיון.
הצוות לקביעת פעולות הממשלה הנדרשות לקראת תום תקופת זיכיון ים המלח
ההתייחסות אל מרחב ים המלח ומחצביו כאל מקור תעסוקה ומטבע חוץ מבלי להביא בחשבון את ההשלכות הסביבתיות ולצידן עלויותיהן כפי שמצאה ביטוייה בחוק הזיכיון מקורה בתפיסה הציונית לה היה שותף הממסד בראשית שנות המדינה שפיתוח בכל מחיר עולה בקנה אחד עם האינטרס הציבורי.
לתובנה שהמציאות מורכבת יותר ופיתוח בר קיימא הוא צו השעה לקח זמן רב לחלחל לתודעת מקבלי ההחלטות ומינוי הצוות ומסקנותיו הם התוצאה.
הצוות קבל סקירות מומחים וערך שני שימועים ציבוריים לרשויות ממשלתיות, לארגוני חברה אזרחית שומרי טבע, מועצות אזוריות הנוגעות לעניין, חברת איי.סי.אל גרופ ופרסם דו"ח ביניים.
בינואר 2019 הגיש הצוות את הדו"ח הסופי.
החלת דיני התכנון ודיני הגנת הסביבה מניעת מפגעי סביבה עתידיים וטיפול במפגעים קיימים
יודגש, כי פעילות הפקת המשאבים מים המלח היא ככל פעילות תעשייתית אחרת, ועל רישיון ההפקה העתידי להבטיח כי תהיה
כפופה לכלל הדינים ובהם דיני המים, התכנון והבניה ודיני הסביבה.
בשטח הזיכיון קיימים כיום מפגעי פסולת וזיהום שונים.
דוגמה בולטת היא "הר המלח" – מערום של פסולת מלח המקיף כיום שטח של כ-400 דונם ומתנשא לגובה 24 מ'.
במסגרת הקצאת זכויות ההפקה העתידיות מוצע להגדיר באופן ברור את אחריות בעל זכות ההפקה החדש לגבי כל מפגע סביבתי אשר ייגרם באחריותו, ובכלל זה האחריות לסילוק מפגעים, להסדרה ולשיקום.
מגבלה על סך כמות המים הנשאבים (נטו) מהאגן הצפוני הסדרת השימוש במי תהום וניהול ניקוז ושיטפונות
שאיבת המים מהאגן הצפוני היא אחת הסיבות, אם כי כיום לא המרכזית, לירידת מפלס ים המלח.
לכן, מוצע כי במסגרת הסדרת התנאים לפעילות עתידית, ובהתאם לדיני המים, תקבע תקרה לסך השאיבה השנתית נטו.
מהות התקרה לשקף איזון בין הערך הכלכלי הגדול שבהמשך פעולת המפעלים, לבין הרצון להגביל את היקף השפעתם הסביבתית השלילית ובהתאמה עם מדיניות הממשלה לגבי אזור ים המלח בכללותו.
(החלטת ממשלה מתאריך 15 באפריל 2018 לטיפול במרחב ים המלח).
בנוסף מומלץ לקבוע תמריץ כלכלי אשר יתמרץ את המפיק העתידי בשימוש יעיל במים הנשאבים.
הסדרת שימוש המפעלים במי תהום בהתאם לחוק המים ולדינים הכלליים בנוגע לקידוחים המשמשים כמקור מים לפעילות תעשייתית ובכלל זה חיוב בתעריף הפקה.
שטחים המשמשים לצורך קידוחי מים לא ייחשבו בפני עצמם כשטחים הנדרשים לשם הפקת
המשאבים, ועל כן לא יכללו במסגרת הרישיון העתידי.
האחריות על הניקוז ומניעת נזקי שיטפונות תיוותר בידי בעל זכויות ההפקה העתידי, וזאת לאור ערכם הגדול של הנכסים אל מול מול הסכנה המוחשית של שיטפונות באזור.
אופן ניהול הזיכיון והפיקוח עליו
דוח מיוחד של מבקר המדינה לשנת 2025 בחן את ניהול הזיכיון של ים המלח והפיקוח עליו, בדגש על היבטים סביבתיים ומקרקעין.
הדו"ח חשף שורה של ליקויים משמעותיים בניהול הזיכיון על ידי חברת מפעלי ים המלח (מי"ה) ובפיקוח הרשויות השונות.
הוא הצביע על כשלים באסדרה הסביבתית, לרבות אי-עדכון רישיונות עסק, אי-טיפול במפגעי פסולת, ואי-פיקוח מספק על תשתיות ופעולות כרייה.
בנוסף, העלה הדו"ח שאלות בנוגע לניהול המקרקעין בתחום הזיכיון, גביית תשלומים, וגודל השטח שהוקצה למי"ה.
צוין בו כי הממצאים מעוררים דאגה לגבי שמירה על אוצרות הטבע של ים המלח ודורשים תיקון יסודי מצד משרדי הממשלה והגופים הרלוונטיים, במיוחד לקראת סיום הזיכיון הנוכחי בשנת 2030.
חוק חיילים משוחררים, התשמ"ד-1984 אושר בכנסת העשירית וקבע הטבות לחיילים משוחררים.
בשנת 1994 הוחלף החוק בחוק קליטת חיילים משוחררים, התשנ"ד-1994.
החוק אושר בכנסת ב-2 ביולי 1984 ונכנס לתוקף עם פרסומו, ב-11 ביולי 1984. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את מטרתו:
מטרתה של הצעת החוק לסייע לחיילים משוחררים בקליטתם בחיים האזרחיים בכך שיקל עליהם להתקבל לעבודה, להכשרה מקצועית ולמוסדות להשכלה, במתן סיוע בהלוואות לצורכי שיכון ולימוד ובהגדלת הזיכוי ממס הכנסה.
בתיקון לחוק נדחתה, מחמת מצוקה תקציבית, כניסתו לתוקף של הסעיף העוסק בהשלמת השכלה תיכונית ל-1 בספטמבר 1987.
בתיקון מס' 2 הוגדלה התקופה שבה ניתנות הזכויות לחייל משוחרר משלוש שנים לארבע שנים.
חוק חיילים משוחררים בוטל ב-28 באפריל 1994, עם חקיקתו של חוק קליטת חיילים משוחררים, שהעניק לחיילים משוחררים זכויות רחבות יותר.
החוק מגדיר חייל משוחרר כמי ששוחרר לאחר ששירת שירות חובה בצה"ל או במשמר הגבול על פי חוק שירות ביטחון תקופה של שנתיים לפחות – בגבר, ותקופה של שנה וחצי לפחות – באישה, וכן מי ששוחרר לפני תקופה כאמור מחמת נכות.
החוק קובע שמי שסיימה תקופת שירות של שנתיים לפחות בשירות לאומי רואים אותה כחייל משוחרר לעניין חוק זה.
החוק העניק לחייל משוחרר זכויות שיינתנו לו במשך ארבע שנים מהיום שבו נעשה חייל משוחרר.
קדימות בשליחה לעבודה על ידי לשכות התעסוקה לפי חוק שירות התעסוקה, התשי"ט-1959, בכל עבודה מועדפת שחלה עליה זיקת חובה ללשכות שירות התעסוקה לפי החוק כאמור.
במכרז לקבלת אדם לעבודה המתקיים על פי חיקוק תינתן עדיפות לחייל משוחרר המשתתף במכרז לעומת מי שאינו חייל משוחרר, ובלבד שמתקיימים בו דרישות הכשירות שפורטו במכרז והוא בעל נתונים הנוגעים לעניין שאינם נופלים מנתוני שאר המשתתפים.
(א) קדימות, על פני מי שאינו חייל משוחרר, בקבלה להכשרה מקצועית שנותנת המדינה או הניתנת מטעמה, ובלבד שמתקיימים בו התנאים לקבלה לאותה הכשרה.
(ב) פטור חלקי משכר הלימוד בעד הכשרה מקצועית, לפי תנאים שיקבע שר העבודה והרווחה בהסכמת שר האוצר; ניתנה ההכשרה שלא מאת המדינה או מטעמה, יישא אוצר המדינה בסכום שבו ניתן הפטור לחייל המשוחרר; הפטור והשתתפות אוצר המדינה כאמור יהיו במסגרת הסכום שנקבע למטרה זו בחוק התקציב לאותה שנת כספים.
השתתפות של אוצר המדינה ב-75% משכר הלימוד שמשלם חייל משוחרר המשלים את השכלתו התיכונית במוסד חינוך המתנהל בפיקוחו או באישורו של משרד החינוך והתרבות.
עדיפות, לעומת מי שאינו חייל משוחרר, בקבלה למסלול לימודים פלוני ולמעונות סטודנטים במוסד להשכלה גבוהה, ובלבד שמתקיימים בו תנאי הכשירות הנהוגים במוסד לאותו מסלול ולאותם מעונות.
חייל משוחרר שנתקבל ללימודים במוסד להשכלה גבוהה או במוסד על-תיכוני אחר ששר החינוך והתרבות הכיר בו לעניין זה, יהיה זכאי להלוואה בסיוע למימון שכר הלימוד.
חייל משוחרר הזכאי להלוואה מאת המדינה או מטעמה לצורכי שיכון, יוגדל סכום ההלוואה בשיעורים ובתנאים שקבע שר הבינוי והשיכון בהסכמת שר האוצר.
בתיקון עקיף הגדיל החוק את הזיכוי ממס הכנסה שניתן לחייל משוחרר.
חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, שאושר בכנסת השבע עשרה, קובע הוראות לעניין זכויות יוצרים, והחליף את ו, שהוחלו בשנת 1924 בארץ ישראל על ידי ממשלת המנדט הבריטי.
האימפריה העות'מאנית חוקקה חוק זכות יוצרים, בהשראת החוק הצרפתי, בשנת 1910, והוא חל בכל שטחיה, כולל ארץ ישראל העות'מאנית.
חוק השיפוט בארצות נכר האנגלי משנת 1890 עם דבר המלך במועצה בעניין זכויות יוצרים משנת 1922 אפשר למלך ולשלטונות המנדט הבריטי להחיל בארץ ישראל חקיקה בריטית.
החוק משנת 1911 והפקודה משנת 1924 נותרו בתוקפם גם לאחר קום המדינה, לפי פקודת סדרי השלטון והמשפט עד לכניסתו לתוקף של .
חוק זה החליף את החקיקה המנדטורית, למעט הסדרים אחדים.
דיני זכות יוצרים נועדו לקבוע הסדר שמטרתו הגנה על יצירות, תוך איזון בין אינטרסים שונים, לטובת הציבור.
האיזון נדרש בעיקר בין הצורך ביצירת תמריץ הולם ליצירה, בדרך של הענקת זכויות כלכליות ביצירות, לבין הצורך לאפשר לציבור להשתמש ביצירות לשם קידום התרבות והידע, כל זאת תוך שמירה על חופש הביטוי וחופש היצירה, והבטחת תחרות חופשית והוגנת.
מוצע להחליף את החקיקה הקיימת בחוק חדש ועדכני במטרה להשיג את האיזון הראוי בין האינטרסים השונים המתוארים לעיל.
הוראות החוק נוסחו, בין השאר, במסגרת המחייבת של האמנות הבין-לאומיות הקובעות כללים לעניין הגנת זכות יוצרים, והמחייבות את ישראל.
האמנות העיקריות לעניין זה הן האמנה להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות, שנחתמה בברן בשנת 1886, כפי שתוקנה בפריז בשנת 1971, הסכם TRIPS המהווה נספח להסכם המקים את ארגון הסחר העולמי, שנחתם במרקש בשנת 1994, והאמנה להגנת מבצעים, מפיקי תקליטים וארגוני שידור, שנחתמה ברומא בשנת 1961.
בשנת 2006 פורסם פסק דין איתן ענבר נגד ד"ר אסף יעקב שהתבסס על חקיבה משנת 1911.
החוק החדש אושר בכנסת ב-19 בנובמבר 2007, ונקבע בו שתחילתו שישה חודשים מיום פרסומו, כלומר ב-25 במאי 2008. החוק החדש שימר רבים מעקרונות החוק הישן, יחד עם שינויים וחידושים.
מאז אישורו תוקן החוק חמש פעמים:
תיקון ראשון לחוק, משנת 2011, הוסיף לסעיף 64 לחוק את הקביעה: "מופיע על תקליט בדרך המקובלת שמו של אדם כמפיק התקליט, חזקה כי אותו אדם הוא בעל זכות היוצרים בתקליט." קביעה דומה ביחס ליצירות אחרות הופיעה כבר בחוק המקורי.
בתיקון מס' 2 לחוק, משנת 2014, נוסף לחוק סעיף 28א, המתיר, בתנאים המפורטים בסעיף, התאמה של יצירה מוגנת לנגישות של אדם עם מוגבלות.
בתיקון מס' 3 לחוק, משנת 2017, הוארך משך ההגנה הניתן לתקליט מ-50 שנה ל-70 שנה.
בתיקון מס' 4 לחוק, משנת 2017, נוספה לחוק הגנה על גופנים.
בתיקון מס' 5 לחוק, משנת 2019, נוספו לחוק סעיפים אחדים, שנועדו להתאמת החוק להתנהלות באינטרנט.
סעיף 27א - מסדיר את השימוש ביצירות שיוצרן אינו ידוע (תכונה שמאפיינת יצירות המופצות ברשתות החברתיות).
סעיף 48א - נועד להתמודד עם הפרה עקיפה של זכות יוצרים, באפשרו לבית המשפט לתת צו המורה לחסום גישה לתוכן מפר.