tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד ל-1948 הייתה הגבעה מעין פרבר מזרחי ושכונת-בת אמידה, של הכפר סלמה.
בעקבות מלחמת העצמאות ובריחת תושבי סלמה, הגיעו עולים מתימן מהעיר רדאע (במחוז אל-ביידא) במבצע "על כנפי נשרים" ואכלסו את הבתים הנטושים במקום בראשית שנת 1949. בתי השכונה ומגרשיהן היו אז בחזקת האפוטרופוס לנכסי נפקדים
והדיירים הראשונים, הוחתמו על חוזי חכירה מטעמו.
לאחר מכן הועברו המבנים והקרקע לאחריות הקרן הקיימת לישראל, כאשר הדיירים חידשו את חוזי השכירות מול הקק"ל מדי שנה בשנה, כנגד תשלום שנתי.
השכונה נקראה על שם מחנה גאולה ("חאשד"), מחנה מעבר לעולים, ששכן סמוך לעיר עדן שבתימן.
בתחילה נכללה השכונה בתחום עיריית תל אביב, ורק מאוחר יותר הועברה לתחומי העיר רמת גן.
בתחילה, למרות הימצאותן של מספר בארות ממוכנות שנותרו מן הכפר סלמה, לא היו מספיק מים לתושבים.
על כן, הביאו לעיתים נשות המשתכנים את המים בפחים ודליים מכפר שלם.
הסוכנות היהודית סייעה לתושבים באספקת ציוד בסיסי כגון שולחנות, כיסאות ומיטות-סוכנות.
בהמשך, סייעה הסוכנות למשפחות בהקמת משקי עזר קטנים, שכללו לול ועופות, עזים וכבשים, לצורך אספקה עצמית של ביצים וחלב.
לאחר זמן מה סייעו הרשויות בחפירת באר מים אחת במרכז השכונה ובהקמת בריכת מים סמוכה.
מאוחר יותר, חוברו כל בתי השכונה בצנרת לבאר זו.
בעקבות הקמת רמת חן הסמוכה חוברה גבעת גאולה למערכת המים האזורית ולא היה עוד צורך בהספקת מים מהבאר המקומית.
בתחילת שנות ה-50 הקימה העירייה על שטחים פנויים בכפר את "שיכון ליפקאני" (קטע רחוב בניהו הסמוך לבית הספר התיכון "אורט אבין") וב-1954 את שכונת רמת השקמה.
מאוחר יותר הוקמו בית אבות ובאמצע שנות ה-70 בית ספר תיכון חרדי על-אזורי לבנות.
במהלך שנות ה-50 חוברה השכונה לחשמל והוקם בית הכנסת "תפארת ישראל" בשכונה.
בראשית שנות ה-60, לאחר הקמת "מינהל מקרקעי ישראל" הועברו המבנים והקרקע לאחריות המנהל - שסירב לחדש את חוזי השכירות, ומאז מעמדם של התושבים לא ברור.
עיריית רמת גן לא אישרה הרחבות, תוספות ושינויים, למבנים הקיימים, ואפילו שיפוצי מבנים נאסרו.
רק בשנות ה-90, בתקופת כהונתו של ראש העיר צבי בר, דאגה העירייה לחיבור השכונה למערכת הביוב ולסלילת כביש אחד.
במהלך השנים נותר שטח השכונה כמובלעת חסרת תכנון, עתידה ומעמד תושביה לוט בערפל.
ב-1996 אושרה תוכנית לפינוי ובינוי שעיקרה פינוי כל המבנים הקיימים, בניית מבנים רבי-קומות והשבחה ניכרת של הקרקע.
בשנת 2005 הקימו התושבים את עמותת "בקת", לצורך הסדרת המצב התכנוני והגדרת מעמד התושבים.
העמותה מארגנת פעולות שונות בתחום התרבות, פיתוח סביבתי, תמיכה משפטית וייעוץ, סיוע לתושבים מבוגרים במצוקה.
העמותה מייצגת את תושבי מול העירייה תוך שאיפה לשמור על צביונה הכפרי של השכונה.
שיכון ליפקאני הוקם בשנת 1952 לערך בין רמת השקמה לגבעת גאולה עבור עולי רומניה.
העיירה ליפקאני נמצאת במולדובה על הגבול עם רומניה.
בית הכנסת של יוצאי ליפקאני, בית מרתה גינזבורג, שוכן באמצע רחוב בניהו וצמוד לכיכר הרב פרדס ומשמש גם כמתנ"ס.
השיכון שוכן דרומית לרחוב אלוף שדה וגובל בכביש גהה ובכפר המכביה.
בשנת 1949 הוקם שיכון לאנשי צבא קבע.
הבתים הם צמודי קרקע דו קומתיים.
בתחילת שנות ה-60, בתקופה מאוחרת יותר נבנה שיכון הצנחנים שהיה מיועד לקצינים בשירות קבע של חטיבת הצנחנים.
רמת חן ממוקמת בצומת מפגשי הערים: רמת גן, גבעתיים, ותל אביב-יפו.
מדרום לה שכונת רמת השקמה, ובחלקה הצפוני היא גובלת עם שכונת הבילויים כאשר דרך אלוף שדה מפרידה בין השתיים.
כביש הטייסים תוחם את השכונה מדרום.
הפארק הלאומי, כפר המכביה, הספארי ברמת גן והחווה החקלאית "תלמי אברהם" תוחמים את השכונה ממזרח.
ומזרחה למתחמים אלו נמצא כביש גהה.
עד לשנת 1948 היוו שטחי השכונה חלק מהשטחים החקלאיים של הכפר הערבי סלמה.
השכונה סופחה לרמת-גן ב-5 בינואר 1953. באותה שנה הוקם גם מגדל המים בראש הגבעה.
שם השכונה (ח"ן) הוא ראשי תיבות של חטיבות ונביאים, שכן רובם המכריע של הרחובות בשכונה קרויים על שמם של חטיבות ויחידות צה"ל ונביאי התנ"ך כגון - גולני, גבעתי, אלכסנדרוני, עודד, המאה ואחד, יאיר, עמוס, ישעיהו, ירמיהו, דניאל וכו'.
בראשית ימיה היו רוב שטחי השכונה אזור ביצות שנעלמו בהדרגה בהמשך לבניית בתי מגורים צמודי הקרקע האופייניים לשכונה.
הביצות נוצרו מכיוון שסוג האדמה במקום מנע חלחול וספיגת מי הגשמים - אותה סיבה ממש אשר שימשה להקמת האגם הגדול בפארק הלאומי הניצב בשיפוליה הדרומיים של השכונה.
השכונה בנויה בצורת פרסה גדולה, והרחוב המקיף אותה הוא רחוב אלוף דוד (על שם דוד מרכוס) שפוגש ברחוב עודד בשתי נקודות שונות; אלו קצוות ה"פרסה".
רוב בתי השכונה הם בתים צמודי קרקע.
בשכונה זו נמצא תיכון בליך ובתי הספר היסודיים "רמת חן" ו"נטעים".
במרכז השכונה נמצאת "כיכר עוזי חיטמן" (לפני כן נקראה בשם כיכר השושנים) על שם עוזי חיטמן, זמר, מלחין ופזמונאי שהיה תושב רמת גן ונהג לשבת באורח קבע בכיכר.
אחת השכונות הוותיקות והגדולות ברמת גן.
נוסדה ב-1933 וקרויה על שמו של יצחק בורשטיין - מראשוני רמת גן ואביו של אברהם בורשטיין, אשר קנה חלק מהאדמות באזור מידי הכפר סלמה.
השכונה סופחה לרמת גן בשנת 1943 לאחר שתושביה לא רצו להיות חלק משכונת בורוכוב הסוציאליסטית.
היא משתרעת בין דרך נגבה ורחוב המלך יוסף בדרום לרחוב חיבת ציון והעיר בני ברק בצפון, ומרחוב חזון איש במזרח לרחוב בן-גוריון במערב.
לפי גבולות אלה בשכונה גרים כ-16,000 תושבים.
את השכונה חוצה הרחוב המרכזי שדרות ירושלים.
בשכונה בית כנסת גדול, שני בתי ספר יסודיים: "מורדי הגטאות" ו"עליות", שבט תנועת הנוער הצופים, שני מתנ"סים קטנים, בריכת שחייה ואולם ספורט גדול.
כמו כן, נמצא בשכונה תיאטרון רמת גן, הספרייה העירונית המרכזית, בית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" ובית יד לבנים.
ברחוב צל הגבעה בשכונה נמצא "בית הספירלה" המיוחד של האדריכל צבי הקר.
שכונת מרום נווה הוקמה על שטחו של פרדס מרגושס, אחרון פרדסיה ההיסטוריים של רמת גן.
בשולי השכונה ניתן עדיין להבחין בשדרות הברושים שתחמו בעבר את הפרדס.
במרכז השכונה פארק המשתרע על כ-40 דונם, ובמרכזו מזרקה ונחל מלאכותי.
הפארק, הקרוי "פארק דוד" ע"ש מ"מ ראש עיריית רמת גן דוד מלמדוביץ, מוביל אל כיכר מרכזית ואל מרכז מסחרי הכולל את "קניון מרום".
הפארק מוקף מכל עבריו בבניינים רבי קומות.
במרכז הפארק הושארה חלקה של עצי תפוז לזכר פרדס מרגושס שסיפק עבודה לראשוני רמת גן.
את השכונה החלו לבנות בשנות ה-80 ורק ב-2012 הושלם הבניין האחרון.
השכונה בנויה כך שהשירותים לאזרח מקובצים במרכז המסחרי שבמרכזה ואין צורך לחצות כבישים.
היא גובלת בפרויקט גני מרום שברמת עמידר ובבני ברק ממזרח.
השכונה נבנתה באזור פרדסים שהיה משויך לשכונת 'רמת יצחק'.
אזור זה אשר התפתח במקביל לצעדיה הראשונים של רמת גן וכונה "רמת גן ב'" עד לסיפוחו לעיר.
ביתי הספר המשרתים את תושבי שכונת מרום נוה ואת החלק הארי של שכונת 'רמת יצחק' הם בית הספר הממלכתי "מורדי הגטאות" (לשעבר בית הספר 'פרדס') ובית הספר הממלכתי שאול אביגור.
רמת עמידר הוקמה בעת קליטת גל העלייה ב-1949 על ידי הסוכנות היהודית בשטח גלילי שהוקצה לחברת עמידר לשם כך.
בשנת 1950 סופחה השכונה לרמת גן.
שכונה זו קלטה עולים מארצות המזרח ומבולגריה.
במשך שנים לא נחשבה לשכונה מובילה אך בשנים האחרונות עם הזדקנות האוכלוסייה הוותיקה והרחבת היתרי הבניה מושכת אליה אוכלוסייה מבוססת יותר ואט אט משנה פניה.
אחרי מלחמת המפרץ הוקמה בשכונה ישיבת ההסדר רמת גן ובעקבותיה התיישבו בשכונה משפחות רבות מבוגרי הישיבה ומידידיה, ובכך נוסף לשכונה צביון דתי.
שיכון ותיקים הוקם בשנת 1954 על גדות הירקון ויועד ברוח הימים ההם ל'ותיקי רמת גן ולפקידיה'.
אדמות השכונה נרכשו בטרם קום המדינה על ידי מועצת העיר רמת גן מהאפוטרופוסים הבריטים על אדמות הטמפלרים שגורשו משרונה.
שכונה זו הוקמה לאחר תכנון קפדני ביחס לאותה תקופה, אך התכנון של הבתים עצמם היה לקוי מכיוון שלא נלקחה בחשבון איכות הקרקע עליה נבנה השיכון והסמיכות לנחל הירקון.
כתוצאה מכך סבלו מרבית הבתים שנבנו בשכונה בשנות החמישים מסדקים רבים ומהצפות קשות בעת שמי הירקון עלו על גדותיהם במשך חורפים רבים.
אברהם קריניצי ניסה למשוך אליה משוררים, סופרים, אנשי חינוך, עיתונאים, חברי כנסת ואומנים.
בין תושבי השיכון המפורסמים היו אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר ואלימלך רימלט.
בשיכון ותיקים מצויים בית הצנחן, בריכת המרגנית, מועדון ספיב"ק ומרכז איל"ן, מרכז הטניס, בית הספר היסודי "ניצנים" ובית הספר התיכון "אהל שם", שבט צופי "הירקון" המונה כ-1,200 חניכים מבתי הספר הסמוכים לשיכון, בית הצייר אהרן כהנא, בית הסופר אב"א אחימאיר "בית אבא", וסניף בני עקיבא.
בסמוך ממוקמים: אתר שבע טחנות היושב על ציר נחל הירקון, יער ראש ציפור, תל נפוליאון והחווה החקלאית תלמי אביב; אשר מצויים כולם בשטח השיפוט של העיר תל אביב.
שכונת הגפן (בעבר כונתה: שכונת הוואדי) הוקמה על אדמת הפרדסים של שלושת האחים גפן: צבי, מרדכי ואליעזר.
שוכנת במרובע הרחובות ז'בוטינסקי, רחוב ביאליק, אבא הלל והמבדיל.
סופחה לרמת-גן ב-30 בדצמבר 1943. ב-1945 עיריית רמת גן הקימה את "בית הגאולים" בשכונה שהיווה מעברת קליטה ל-19 ממשפחות פליטי המלחמה מאירופה.
בשנות ה-80, שמה שונה לשכונת הגפן.
בתי הספר גאולים והגבעה ששכנו בשכונה אוחדו בשנת 1990 לבית הספר "גבעולים".
כיום עוד ניתן למצוא בשכונה עצי תפוזים מימי הפרדס ובארות שנחפרו כדי לספק מי השקיה.
שוכנת בין רחוב המבדיל לרחוב בן-גוריון של היום, ובין רחוב אבא הלל לדרך ז'בוטינסקי.
השכונה החלה דרכה כישוב חקלאי נפרד מרמת גן שראשיתו הרשמית באספת בעלי מלאכה שכינס מנחם שינקין ב-1914 בה הוצע לקנות 280 דונם מ'חברה חדשה'.
אדמות אלו נרכשו מן הטמפלרים הגרמנים אשר קנו אותם מערביי ג'ריסה.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה סבל מגירוש התושבים בעלי האזרחות הזרה (שאינה עות'מאנית) על ידי האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ ישראל.
מסיבה זו ירדה משפחת לוין שהחזיקה באזרחות רוסית לאלכסנדריה שבמצרים.
רישום הקרקעות בטאבו סודר רק בשנת 1922, אז הוכרז על קיום הגרלה לחלוקת המגרשים בין החברים.
העלייה לקרקע של שתי המשפחות הראשונות, משפחת לוין ומשפחת גרינר מנווה צדק הייתה ב-1923. בראש היישוב עמד מנחם יצחק (אלתר) לוין שנבחר לנאמן כלפי בנק אנגלו-פלשתינה וביצע את חלוקת המגרשים לקונים ורישומם בספרי האחוזה.
בהמשך, הוא נבחר לראש הוועד המקומי של נחלת גנים ומונה על ידי מושל המחוז למוכתר.
ביחד עם חברו מאיר גרינר והמתיישבים האחרים הם בנו את בית הכנסת הראשון של היישוב שנקרא על ידם "מקור חיים", על הגבעה שלימים הייתה שם גם ראשיתה של תחנת הרדיו גלי צה"ל במבנה בית הספר "המנחיל".
התפתחותו של היישוב הייתה איטית, ובשנת 1929 התגוררו במקום רק תשע משפחות שנטעו בו פרדסים.
המקום נשא אופי דתי לאומי, אך הצעות להסתפח לבני ברק לא צלחו.
פיתוחו הממשי החל בשנות ה-30 של המאה העשרים עם הקמת בתי החרושת קשת, תסס, ונועם-שוקולדה (שהפך למפעל צ.ד).
בנחלת גנים הוקמה גם נגרייתו של אברהם קריניצי ראש מועצת ר"ג ולימים ראש העיר המוערך של רמת גן.
ב-1935 נסלל ביישוב הכביש הראשון ברחוב רש"י (מול משטרת ר"ג של היום).
בשנת 1939 הוכתרו מאמציו של אברהם קריניצי לשכנע את תושבי השכונה להסתפח לרמת גן והשכונה הוכללה בשטח בנין ערים ר"ג וב-1943 סופחה לעיר באופן רשמי.
בני נחלת גנים היו מעורבים בפעילות המחתרות השונות ועסקו בהגנת היישוב היהודי, אחדים מהם שירתו במשטרת המנדט הבריטי כחפרפרות והיו שהתנדבו לבריגדה העברית (הבריגדה היהודית) של הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה כדי להילחם בנאצים.
הסליק המרכזי של ההגנה ברמת גן שכן במרתף בית החרושת לשוקולד צ.ד.
בני השכונה השתתפו כמו גם בני יישובים אחרים בפעולות מחתרתיות במטרה לסיים את השלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל ומקצתם נתפסו במהלך פעולותיהם ונשלחו למחנות הגליה באפריקה (לוחם האצ"ל חיים גרינר וחבריו מיישובים אחרים).
קציני המודיעין הבריטים שהיו מבקרים בביתו של מוכתר השכונה מנחם יצחק (אלתר) לוין חשדו אך לא יכלו להוכיח שבית המוכתר משמש כבסיס של ההגנה ומתנהלת בו פעילות תיאום בין המחתרות השונות.
בשכונה היה ממוקם בית חרושת לנשק "סדן".
ב-1 ביוני 1948 הפציצו מטוסים מצריים את השכונה במטרה לפגוע בבית החרושת.
בהפצצה נהרגו אישה בת 25 ובנה בן חודשיים וילדה בת 9.
לאחר קום המדינה לקחה נחלת גנים חלק חשוב בהתפתחות תעשיית היין בישראל.
ליונלו שטוק, בעליה היהודי ציוני של חברת היין האיטלקית שטוק (שנודעה בזכות הברנדי שטוק 84') הקים יקב בשכונת נחלת גנים ברחוב מנחם יצחק (אלתר) לוין.
ברנדי שטוק 84', וודקה קגלביץ ויין 'מונפורט' היו המותגים המובילים של "יקבי שטוק" שכללו בעיקר כהילים (ברנדי, וודקה, ליקרים, ורמוטים ועוד).
לימים התפתח היקב ועבר לנתניה עם חלק מעובדיו המקוריים מנחלת גנים.
בשנת 1990 נרכש היקב על ידי משפחת לרנר ומשפחת בוקסר, כורמים מוותיקי נס ציונה, ושמו שונה ליקבי ברקן.
שכונת הלל (סופחה לרמת גן ב-30 בדצמבר 1943) קרויה על שם הלל לב, בנם של ליזה ואברהם לב שהיו מראשוני המתיישבים בשכונה, אשר נהרג בתאונת דרכים, ברכבו על אופניו.
במרכזה "הר הארנבות", גבעת כורכר מוארכת אשר חורשת אורנים ניטעה על פסגתה.
זכתה לכינויה על ידי ילדי העיר בשנות הארבעים והחמישים אשר נהגו לשחק בה, ועם הקמת שבט צופי ר"ג בשנת 1944 שימשה לפעילות מחנאית.
במרכז השכונה קריית חינוך ובה בתי הספר "הלל", "יבנה" ו"קרני הראם" ולידם בתי כנסת ומקווה.
על הגבעה שקוצצה מכל צדדיה עד שכמעט ואינה ניכרת נבנה ב-1965 בית מגן דוד אדום של רמת גן.
שכונה זו שימשה משכן לשגרירויות רבות בעשורים הראשונים למדינה.
קרויה על שם ספר שירה של המשוררת אלישבע.
שמה הקודם - שיכון עלית.
נמצאת בין רחובות ביאליק, דרך אבא הלל, רוקח ופארק הירקון.
הוקמה ב-15 בספטמבר 1949 על שטח בן 13 דונם בצמוד לתל בנימין על ידי הבעלים של מפעל עלית, אליהו פרומצ'נקו, לטובת עובדי המפעל.
השכונה הוקמה על שטחו של פרדס גולדברג ששכן במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20. השכונה מתאפיינת בשטחי ציבור וגינות רבות.
בשכונה ממוקמת מכללת שנקר להנדסה ועיצוב.
במחסן של פרדס גולדברג היה מחסן נשק ומקום אימונים למפקדי האצ"ל.
לוחית זיכרון על כך נמצאת ברחוב אנה פרנק בשכונה.
נקודת האחיזה הראשונה ברמת גן אשר יושבה על ידי "הקבוצה הקנדית" בשנת 1921 ב-9 מגרשים ראשונים בני 15 דונם.
השכונה כוללת את סביבת הרחובות שפירא, תרע"ד וראשונים.
בסמוך לתחנת הדלק מול מתחם עלית ניתן עדיין להבחין בשרידי צריף ותיק משכונה זו.
בסמוך לנתיבי איילון ולשטח גבעתיים – מקבץ אקליפטוסים, ייתכן ופרי נטיעותיהם של ראשונים אלה.
גבולות השכונה כיום הם מערבית לרחוב לאן, דרומית לרחוב ז'בוטינסקי (לכל אורכו), מזרחית לנתיבי איילון וצפונית לגבעתיים (רחובות השומר וקק"ל).
בעשור האחרון, אופי השכונה משתנה ונבנים בה מגדלי מגורים רבי קומות, לאור קרבתה לתל אביב, למתחם הבורסה ולתחנת הרכבת הקלה בקו האדום.
קרויה ע"ש בנימין זאב גולדברג, בנו של בעל "פרדס גולדברג" יצחק לייב גולדברג, שנפל כשוטר מיוחד בהגינו על בית החרושת לספירט במאורעות תרפ"ט.
השכונה תוכננה בשנת 1932 על גבעת הכורכר הדרומית לפרדס, כיום שבמשולש הרחובות ביאליק, אבא-הלל, דרך ז'בוטינסקי.
תכנון השכונה ומכירת המגרשים הופקדו בידי "הסוכנות להשקעות ופיתוח", חברה בבעלותו של פרדריק קיש.
גולדברג שניסה להקים שכונה לסופרים, אמנים ואנשי רוח הציע מגרשים לחיים נחמן ביאליק ולסופרים יעקב פיכמן ויעקב חורגין, ואולם רק יעקב חורגין נאות לבנות בשכונה את ביתו.
בנוסף הקצה גולדברג כמה מגרשים בשולי השכונה לקבוצת יזמים אשר הקימה את בית החרושת לסוכר עסיס ברמת גן.
הבתים הראשונים אוכלסו בשנת 1934 ועשר משפחות עברו לשכונה.
השכונה סופחה לרמת-גן ב-30 בדצמבר 1943. מבנים רבים בשכונה בעלי מורשת ונכללים בתוכנית שימור מבנים של עיריית רמת גן.
שוכנת בחלקה הדרומי של רמת גן בגבולה של גבעתיים בסמוך ל"שטח 9" וקניון גבעתיים.
באופייה הראשוני הייתה שכונת פועלים נפרדת מר"ג.
רוב הבתים הם צמודיי קרקע והאוכלוסייה היא במעמד סוציו-אקונומי בינוני-גבוה.
זו אחת השכונות היקרות ברמת גן.
במרכז השכונה נמצא "גן הלוחמים" על שם בני השכונה שנפלו במערכות ישראל.
הפועל רמת גן גבעתיים - בליגה הלאומית, זכתה באליפות אחת ובשני גביעי מדינה
הכח מכבי עמידר רמת גן - בליגה א' דרום, זכתה בשתי אליפויות המדינה ובשני גביעי מדינה
בית"ר רמת גן - בליגה ב' דרום א
מכבי השקמה/רמת חן - בליגה ג' מרכז
מכבי ספרטק רמת גן - בליגה ג' מרכז
שיכון ותיקים רמת גן - בליגה ג' תל אביב
מועדון כדורגל מחניים רמת גן - בליגה ג' תל אביב
הפועל רמת גן גבעתיים - בליגה הלאומית
מכבי עירוני רמת גן - בליגת העל
מכבי עירוני רמת גן - בליגת העל נשים
הפועל רמת גן גבעתיים - בליגת העל
מכבי רמת גן -מהקבוצות המובילות, בשנות ה-50 ואף זכתה באליפות המדינה ובגביע בשנת 1960/1 .
בהמשך השנים התמזגה עם מכבי ארזים.
מכבי ארזים רמת גן - קבוצת הנשים משחקת בליגה הלאומית, קבוצת הגברים משחקת בליגה הארצית.
אצטדיון רמת גן שעד שנת 2013 שימש כאצטדיון הלאומי של נבחרת ישראל בכדורגל, בו היו נערכים רוב משחקי הנבחרת, וכן אירועי ספורט גדולים, מכיל 13,370 מושבים מאושרים לאכלוס, האצטדיון הביתי של קבוצת הפועל רמת גן גבעתיים.
אצטדיון וינטר הממוקם בדרום רמת גן, האצטדיון הביתי של קבוצת הכח עמידר רמת גן, מכיל 8,000 מושבים.
אולם זיסמן - הוא אולם ספורט רב תכליתי המשמש למשחקי הבית של קבוצות הכדורסל של הפועל רמת גן גבעתיים, קבוצת הגברים וקבוצת נשים של מכבי עירוני רמת גן.
וכן את משחקי קבוצות הכדוריד של הפועל רמת גן.
האולם מכיל 1,500 מקומות ישיבה.
הבחירות לעירייה נערכות אחת לחמש שנים כאשר הבוחר מכניס למעטפה בקלפי שני פתקים: אחד למועמד לראשות העירייה ופתק נוסף לרשימה למועצת העיר.
מועצת העיר רמת גן משמשת כפרלמנט מקומי ודרוש בה רוב על מנת לחוקק חוקי עזר עירוניים.
ערים תאומות של רמת גן:
רָמַת הַגּוֹלָן היא אזור בצפון-מזרח מדינת ישראל, ממזרח ל ול.
שטח הרמה הוא כ-1,800 קילומטרים רבועים, מהם כ-1,200 קמ"ר בשליטת ישראל.
ברמת הגולן נחלים רבים, המספקים כשליש ממי הכנרת.
שלושת הבולטים שבהם מחלקים את רמת הגולן לשלושה חלקים – הצפוני (בין החרמון לנחל גילבון), המרכזי (בין נחל גילבון לנחל דליות), והדרומי (בין נחל דליות לירמוך).
דיסציפלינות שונות מגדירות באופן שונה את גבולות השטח המוגדר כרמת הגולן:
כאזור גאולוגי וביוגאוגרפי, רמת הגולן היא רמה שטוחה השוכנת בין אפיק הירמוך ומעיינות חמת גדר בדרומה, רכס החרמון בצפונה, הכנרת ועמק החולה במערבה, ומישורי הבשן והחורן במזרחה.
זאת, אף כי הגבול הגאוגרפי בצד מזרח אינו ברור, כיוון שמישורי הבזלת של הבשן והחורן נמשכים עד להר הבשן, המרוחק מהגולן הישראלי.
ב-1981 החיל חוק רמת הגולן את החוק הישראלי בשטח רמת הגולן שתחם 'קו סגול', התחום ממזרח בקו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה (1974).
רמת הגולן והחרמון הם החלק המזרחי ביותר והצפוני ביותר שבשליטת מדינת ישראל, ולמעשה החלק היחידי משטח המדינה המצוי מזרחית לבקעת הירדן.
רוב הגולן הישראלי הוא שטח בשיפוט המועצה אזורית גולן.
השם "גּוֹלָן" מופיע לראשונה בספר דברים כשמהּ של עיר בתחום שבט מנשה באזור הבשן: .
עיר זו שימשה עיר מקלט כמתואר בתוספתא: .
ייתכן ששימוש זה הוא שהקנה לה את השם גולן, מלשון "גולה" או "גלות" .
גם בערבית מכונה הרמה בשם דומה: אל-גַ'וְלָאן (الجولان).
כיום אזור הבשן כולו נקרא בשם גולן.
לפני מלחמת ששת הימים היה מקובל לכנות את הרמה וסביבותיה גם בשם "הרמה הסורית" – כינוי שבימינו משמש לעיתים נדירות מאוד, בעיקר בפי גורמים המתנגדים לשליטת ישראל ברמה.
היום מקובל לכנות את החלק שממזרח לירמוך ולרוקאד "הגולן הסורי", להבדיל מהגולן הישראלי שממערב להם.
החלק הישראלי של רמת הגולן הוא רמה סלעית גדולה שאורכה כ-64 קילומטרים בכיוון צפון-דרום וכ-20 קילומטרים בממוצע בכיוון מזרח-מערב.
היא גובלת בדרום על ידי עמק נהר הירמוך המפריד בין ישראל לגבול הצפוני של ירדן, במערב על ידי הכנרת ועמק החולה שהם חלק מבקע הירדן, במזרח על ידי ואדי רקאד שנמצא ממערב לגבול עם סוריה, ובצפון על ידי הר החרמון שחלקו נמצא בישראל וחלקו בסוריה ובלבנון.
החלק המישורי הגבוה ביותר של רמת הגולן נמצא בגובה 1,100 מטרים מעל פני הים בצפון, והנקודה הנמוכה ביותר שלה נמצאת בגובה 330 מטרים מעל פני הים מצפון לעמק נהר הירמוך בחלק הדרומי של הרמה.
הטופוגרפיה של האזור אינה אחידה לכל אורכו: במזרח הרמה מתרוממות גבעות (תִּלִּים) בודדות, ולהן יש צורה של חרוט קטום – אלה הם הרי געש (לא פעילים).
התל הגעשי הגבוה ביותר ברמת הגולן הוא הר ורדה שמתנשא כ־130–140 מטרים מעל הסביבה.
גובהו 1,226 מטר מעל פני הים והוא ההר (פִּסגָה) הגבוה ביותר ברמת הגולן והשני בגובהו בישראל אחרי החרמון.
הר חרמונית מתנשא לגובה 1,211 מטרים מעל פני הים והר בנטל מתנשא לגובה 1,165 מטרים מעל פני הים.
לעומת זאת, בחלקה המערבי של הרמה יש מדרונות גבוהים ותלולים ומצוקים, היורדים אל בקע הירדן.
לרמת הגולן יש חשיבות אסטרטגית ניכרת בתקופה המודרנית בשל גובהה ונקודת תצפית צבאית להגנה.
ישראל השתלטה על שני השלישים המערביים של רמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967 וסיפחה אותה בשנת 1981.
הסלע השולט בגולן הוא בזלת, סלע וולקני כהה שנוצר לפני כ-4 מיליון שנה מהתקררות של לבה געשית חמה.
כפי שצוין, ישנם הרי געש רדומים בגבול המזרחי של חלקה של ישראל בגולן והם חלק משדה וולקני המשתרע עד דמשק.
בתנאי ראות טובים, ניתן לראות קו גבעות געשיות זה מהצד המערבי של בקעת הירדן.
גבעות געשיות אלו מהוות מגן הגנה חשוב עבור ישראל בגבולה עם סוריה.
אין סיכון שהרי געש אלו יהפכו לפעילים שוב בעתיד הנראה לעין.
שכבת הבזלת המכסה את הגולן מגיעה לעומק של עד מאות מטרים בצפון, אך עומקה הוא רק כמה עשרות מטרים בדרום.
הר החרמון בצפון שונה מבחינה גאולוגית מהגולן, בהיותו מורכב מסלעי גיר.
רמת הגולן והחרמון מספקים כ-30% ממי השתייה של ישראל ממי גשמים ושלג המתנקזים לגאיות, במיוחד מאזור צפון הגולן והחרמון.
ניתן לחלק את רמת הגולן לשלושה אזורים – הגולן הדרומי, הגולן המרכזי והגולן הצפוני.
האזור שמדרום לבקעת דליות, החוצה את שמורת הטבע גמלא.
אזור זה חם ויבש יותר משאר הגולן.
עם זאת, אדמתו העמוקה יותר הופכת אותו למתאים מאוד לחקלאות.
משתרע מבקעת דליות צפונה ועד בקעת גילבון.
יש לו שיפוע הדרגתי כלפי מטה דרומה ומערבה וירידה תלולה אל בקעת בית צידה וכנרת.
קניונים עמוקים חוצים את המישור ורבים מהם נפלאים לטיולים רגליים.
האדמה סלעית, אך ניתן להזיז את הסלעים ולגדל יבולים.
הקרקע טובה במיוחד לרעיית בקר.
הצמחייה האופיינית היא חורש הגולן – צמחייה עשבונית צפופה היוצרת נוף דמוי סוואנה, עם צמיחה דלילה בלבד של עצים.
קצרין נמצאת במרכז הגולן והיא העיר הראשית ברמת הגולן.
נחשב לחלק מהגולן הנמצא מצפון לבקעת גילבון.
אזור זה הררי יחסית, קר וגשום בחורף.
בגבולו המזרחי נמצאת שרשרת של גבעות געשיות תלולות.
בגבולו הצפוני נמצא הר החרמון.
רמת הגולן היא החלק המערבי של השדה הגעשי שדה א-שמה.
חבל הבשן נחשב לאחד האזורים הגאוגרפיים הגדולים בעולם המכוסים בזלת ברציפות.
שכבות הלבה בגולן נוצרו בהתפרצויות געשיות שהתרחשו ב-5 מיליון השנים האחרונות.
עובי הבזלת בחבל הבשן נע משיא של 1,100 מטר בהר חורן – "תל גֵ'נָה" – בגובה 1,800 מטר מעל פני הים עד לעובי ממוצע של 300 עד 400 מטר בכל האזור.
עובי שכבת הבזלת הולך ופוחת לקראת שולי האזור: בצפון – מול הר החרמון, בדרום – מול נחל הירמוך, בדרום-מזרח – נחל רוקד.
שכבת הבזלת חוצה לכיוון מערב את נהר הירדן ופוחתת בהדרגה בשולי הגליל.
רמת הגולן נראית מישורית, ברם, היא למעשה קער שהתמלא מזרמי בזלת מתקופת המיוקן עד לתקופת הפליוקן תחתון ומסחף מתקופת הנאוגן.
במקורה רמת הגולן היא חלק מקער דמשק המשתרע מהמדבר הסורי עד לעמק יזרעאל.
הקער נמצא בין שני קמרים – בין קמר החרמון מצפון לקמר הגלעד מדרום.
מתחת לקער עלתה המגמה לאורך סדקים, בקילוח ומילאה שטחים ויצרה מישורי בזלת תוך כדי התקררות.
רוב שטחי הגולן מכוסים סלעים ממוצא מגמטי, בעיקר בזלת, אך גם סקוריה וטוף.
בדרום הגולן, בשטחים שכוסו רק בחלקם על ידי הלבה או שסלעים אלה נסחפו, ניתן לראות סלעי משקע כגון גיר, חול וקירטון.
ברמת הגולן באות לידי ביטוי תופעות געשיות אחדות, שהבולטת שבהן היא הרי געש רדומים.
שורת הרים אלה בנויה בקו ישר, על פני מעין חריץ שממנו התפרצו הקילוחים.
קו התלים הישראלי כולל מספר תִּלִּים מרכזיים כמו הר פרס, שבו לוע מושלם של הר געש, או הר אביטל, שעל מורדותיו ניתן להבחין בזרם פירוקלסטי, אך קיימים גם תלי געש נוספים שאינם חלק מקו התילים, כמו גבעת בזק ותל שיבן.
רמת הגולן מאופיינת באקלים ים תיכוני (Csa), עם תנאים יבשתיים מובהקים בהשוואה לגליל הקרוב יותר לים התיכון ולהשפעתו הימית (מרינית), הממתנת את תנאי האקלים.
ברמת הגולן החורפים קרים יחסית לשאר המדינה וגשומים, והקיצים חמים ויבשים מאוד.
ישנם שני אזורי "תת-אקלים" עיקריים בהשפעת הטופוגרפיה: הגולן הגבוה (צפון ומזרח רמת הגולן) – בין 800 ל-1,100 מטר מעל פני הים, והגולן הנמוך (דרום רמת הגולן והמורדות המערביים) – בין 300 ל-550 מטר.
בין אזורים אלה נמצא "אזור ביניים" במרכז הרמה.
הגולן הגבוה מאופיין במשקעים רבים, בין 750 ל-1,000 מ"מ בשנה.
שלגים יורדים בצפון הגולן מידי חורף ובדרך כלל מספר פעמים בחורף.
הטמפרטורות נמוכות יחסית וזהו האזור הקר ביותר במדינה.
בינואר ובפברואר, טמפרטורות המינימום החודשיות הן מתחת ל-0 מעלות.
האזור הקר ביותר נמצא בלוע הר אביטל אליו מתנקז האוויר הקר מהר אביטל ובנטל שם נמדדה טמפרטורת מינימום חורפית של מינוס 15 בינואר 2015, וטמפרטורת מינימום קייצית של 2 מעלות בלבד ביולי 2011. למרות תנאי הקור הקיצוניים, בגולן הגבוה הקייצים עדיין חמים מאוד, וטמפרטורת המקסימום הממוצעת באוגוסט מגיעה ל-35 מעלות.
האופי היבשתי של האזור נגרם משלושה גורמים: מרחק מהים, המבנה הטופוגרפי של האזור, והגובה הרב, המאופיין גם ברוחות חזקות השוררות ברוב חודשי השנה.
לעומת זאת, בגולן הנמוך כמות המשקעים נעה בין 400 ל-600 מ"מ, והטמפרטורות הממוצעות גבוהות בכ-4 מעלות מאשר בגולן הגבוה.
הרוחות חלשות יותר, אך עוצמתן של הרוחות המזרחיות (שרקיות) גדולה יותר באזור זה.
נחלי הגולן מתחלקים לשתי קבוצות: נחלי איתן ונחלי אכזב.
מלבד הנחלים המזרחיים שזורמים לירמוך (מיצר ונוב), כל הנחלים זורמים לאגן הכנרת.
בנחלי הגולן קיימים מפלים רבים.
האקלים השורר בשוליים הדרומיים והנמוכים ביותר של רמת הגולן הוא אקלים ים תיכוני על גבול אקלים צחיח למחצה.
האזור נוטה להיות יבש מאוד.
על כן הצומח בו הוא בעיקר בתה ים תיכונית, ובמקומות מסוימים אף צומח ספר המדבר, והזרימה בנחלים מועטה.
נחלי מרכז ודרום רמת הגולן מתאפיינים בקניונים מרשימים.
הפעילות הגעשית באזור זה פסקה לפני כמה מיליוני שנים, ובזמן זה הספיקו הנחלים להתחתר וליצור קניונים עמוקים.
בנחלי מרכז הגולן התפתחה צמחייה סבוכה מאוד, ובעלי חיים המתאימים לאזורים סבוכים, כמו חזירים, הגיעו לסביבתם.
נחלי צפון הגולן התחתרו בבזלת צעירה יחסית ולכן הם זורמים בערוצים לא עמוקים.
האקלים בצפון הרמה הוא אקלים ים-תיכוני עם חורפים משופעים במשקעים, ועל כן התפתח בעבר חורש ים-תיכוני מיוחד לאזור, שכיום ניתן לראות רק שרידים מעטים ממנו.
הצמחייה בגולן מגוונת ומשתנה בהתאם לגבהים השונים של הקרקע.
חברת הצומח השולטת בגולן העליון, מגובה של 500 מטרים ומעלה, היא חברת האלון המצוי ואלון התולע.
חברת צמחים זו, המלווה באלה ארצישראלית, יוצרת חורשים מפותחים ביותר באזור יער מסעדה והר אודם.
אל עצים אלה נלווים עוזרר קוצני, שזיף הדוב, אגס סורי ולבנה רפואי.
בין העצים מצוי שפע של צמחים שונים, שהבולטים בהם סיסנית הבולבוסין ורקפת יוונית, הנדירה בשאר אזורי הארץ וכאן פורחת בחורף בשפע, סביב גזעי האלונים.
בגולן ניתן למצוא גם כלניות רבות.
רובו של הגולן התחתון, עד לגובה של 500 מטרים, היה מכוסה בעבר ביער עשיר של חברת אלון התבור.
כיום שרדו מיער זה רק גושים גדולים אחדים – בעיקר בנחל מיצר שבדרום הגולן ובאזור יהודייה שבמרכזו.
לעצי אלון התבור נלווים פרטים רבים של אלה אטלנטית, לבנה רפואי, וכן שיזף השיח ושיזף מצוי.
החוקרים מעריכים ששני מיני השיזף השתלטו על שטחים שבהם נפגע היער המקורי, בעיקר בחלקיו הנמוכים של הגולן.
באזורים שבהם שולטים שני מיני השיזף – בגולן המערבי ובמורדות הפונים אל עמק החולה והכנרת – הם יוצרים נוף דמוי סוואנה.
בתי גידול מעניינים נוספים בגולן הם מעיינות, ביצות ומאגרי מים, הנפוצים מברכת רם שבצפון, דרך מעיינות ושקעים טבעיים על פני מרכז הגולן, ועד נחלי האיתן הרבים שבמערבו.
חברות הצומח השולטות בגדות נחלי האיתן הן חברת שיח-אברהם מצוי, חברת פטל קדוש וחברת הרדוף הנחלים.
בגדות המעיינות ובמקומות לחים רבים אחרים גדלים עצי צפצפה איטלקית, שהובאו על ידי תושבי הגולן כמקור לעצה משובחת.
שני צמחים בעלי ייחוד אסתטי גדלים אף הם בגולן: אירוס הגלבוע, הגדל בשוליים הדרומיים, ואירוס הגולן, הגדל במרכז הגולן וברכס בשנית.
הגולן אינו מיושב בצפיפות ולכן עולם החי בו עשיר למדי.
אומנם הדובים והאריות שחיו בו בעבר הוכחדו, אבל עדיין אפשר למצוא זאבים וצבועים מפוספסים ואת הצבי ארץ ישראלי.
ישנן אף עדויות מעטות על נמרים בצפון הגולן בגבול לבנון–סוריה–ישראל.
כמו כן, משמש האזור כמקום חיות לנמיה, לחתול הבר, לשועל המצוי, לסמור המשויש לגירית, לחזיר הבר, לשפן הסלעים הסורי, ולשלושה מיני מכרסמים, הגורמים נזקים לחקלאות – הדורבן, המריון המצוי ונברן השדה.
עולם העופות של הגולן עשיר ביותר, בעיקר במינים של ציפורי שיר קטנות, כמו כן מקננים באזור שלושה מיני בז – בז מצוי, בז אדום ובז העצים.
ריכוזים גדולים של עופות אפשר למצוא בנחל דליות, שם יש מושבה גדולה של נשרים, ובאל-חמה, שם, מדי חורף, נאספים המוני זרזירים מבקעת הירדן והגולן ללינה על עצי הפיקוס.
כמו כן, אפשר למצוא בגולן מינים רבים של דו-חיים, כמו קרפדות וצפרדעים, וזוחלים רבים, כמו צבי יבשה ומיני לטאות (מניפנית הסלעים, עינחש, לטאה ירוקה ועוד).
מאחר שרמת הגולן עשירה בבזלת ודלה בסלעי גיר, החלזונות נדירים בה, שכן הם זקוקים לסביבה גירנית על מנת לבנות את הקונכייה שלהם.
התולעת השטוחה Dugesia golanica, הקרויה על שם רמת הגולן, היא מין אנדמי המצוי במעיינות עין דן ועין בניאס בלבד.
התיישבות אנושית התקיימה ברמת הגולן כבר לפני מאות אלפי שנים.
ממצא ידוע מתקופה זו הוא ונוס מברכת רם, הנחשב לממצא העתיק ביותר של דמות אנוש בתיעוד הארכאולוגי השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית תוארכה לתקופה שבין 800,000 ל-233,000 שנים לפני זמננו.
מהתקופה הכלקוליתית ומתקופת הברונזה הקדומה פזורים ברמת הגולן מאות דולמנים, מבנים מגליתיים מבזלת, שהגדול שבהם הוא גלגל רפאים.
על פי התנ"ך בני ישראל ישבו בגולן מאז כיבוש האזור מידי עוג מלך הבשן, במסגרת כיבושי משה בעבר הירדן.
עם חלוקת הארץ לשבטים בתקופת יהושע בן נון, חבל הבשן ככלל, ובתוכו גם הגולן, נכלל בנחלת חצי שבט מנשה.
שלמה המלך הציב בגולן מושלים מטעמו: .
האזור היה בשליטת הארמים תקופה ארוכה ובדרומו הייתה ממלכת גשור, עד השתלטותה עליו של ממלכת אשור.
אחד הקרבות בין אחאב מלך ישראל לבן הדד מלך ארם דמשק נערך ליד העיר "אפק", שמרבית החוקרים מזהים עם פיק או אפיק.
במאה השנייה לפני הספירה התיישבו באזור היטורים.
תקופת בית שני ועד לעת החדשה
המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי כבש את הגולן במאה הראשונה לפנה"ס, ויישב את העיר גמלא וערים נוספות ביהודים.
בתקופה זו הוקמו יישובים רבים בגולן, וצפיפות האוכלוסייה בו גדלה.
בתקופה זו הוקמה בדרום הגולן העיר ההלניסטית סוסיתא, שהשתייכה לברית ערי הדקאפוליס של עבר הירדן.
בשלהי תקופת בית שני נכלל הגולן, כמו גם הבשן, הטרכון והחורן, בתחום ממלכת אגריפס השני, נינו של הורדוס, והוא נחלק ל"גולן תחתון" ול"גולן עליון".
בימי המרד הגדול התחולל קרב חשוב, המתואר בפירוט על ידי יוסף בן מתתיהו בספרו מלחמות היהודים, בין הרומאים ליהודים בגמלא, והעיר חרבה.
בתקופת המשנה והתלמוד התקיימו בגולן ובבשן יישובים יהודיים רבים, כפי שמעידים מקורות חז"ל והממצאים הארכאולוגיים.
אזור הגולן, מתחום העיר סוסיתא בדרומו ועד תחום העיר פניאס בצפונו, נכלל בתחומיה ההלכתיים של ארץ ישראל בהתאם לברייתא דתחומין שבתוספתא, בתלמוד ובכתובת רחוב, ותושביו היהודים חויבו בקיום המצוות התלויות בארץ.
העיר המרכזית של יהודי הגולן במהלך התקופה הרומית ולאחריה הייתה נווה (כיום העיר נמצאת בתחום סוריה, בסמוך לגבול ישראל במרכז הגולן).
עיר זו נזכרת רבות במקורות חז"ל, ואף הוגדרה באונומסטיקון של אוסביוס מן המאה הרביעית לספירה כ"עיר גדולה של יהודים", והיא שימשה כתחנת מעבר מהגליל אל הריכוזים היהודיים הגדולים בתחום החורן, ובהם אדרעי ובוצרה.
במאה השביעית התחולל באזור החורן ודרום רמת הגולן קרב הירמוך, הקרב המכריע בין האימפריה הביזנטית לבין האימפריה המוסלמית.
קרב זה נחשב אחד המכריעים בהיסטוריה, ובעקבות ניצחונם השתלטו הערבים על האזור.
בעקבות רעידת האדמה הגדולה שפקדה את ארץ ישראל באמצע המאה השמינית, ובשל אי היציבות המדינית הנמשכת, התדלדלה באופן נמשך והולך האוכלוסייה היהודית והכללית באזור עד המאה ה-10.
מתחילת השלטון העות'מאני ועד לאמצע המאה ה-19 היה הגולן אזור ספר שבו התגוררו מעט תושבי קבע, והשולטים בפועל היו שבטים בדואים.
בצפון רמת הגולן הוקמו יישובים דרוזיים (הקיימים עד היום).
במהלך המאה ה-19 התיישבו ברמת הגולן צ'רקסים, עקב כיבוש מולדתם בקווקז בידי האימפריה הרוסית.
האימפריה העות'מאנית קלטה רבים מהצ'רקסים ויישבה אותם באזורי ספר בהם שליטתה הייתה רופפת.
החל מ-1878 עודדו השלטונות העות'מאניים את התיישבותם בגולן והקצו להם קרקעות.
הם הקימו כ-13 יישובים בנפת קוניטרה, לרוב על גבי חורבות של יישובים נטושים.
החוקר הגרמני גוטליב שומאכר, מהאירופאים הראשונים שסיירו באזור, תיאר את היישובים הצ'רקסיים כיישובים השונים במראה שלהם משאר היישובים הערביים ברמת הגולן, ונבדלים בזכות הניקיון והסדר שבתוכם.
על פי שומאכר היו בגולן ב-1888 19,500 תושבים, מתוכם 8,300 בדואים וצוענים החונים דרך קבע באזור.
התיישבות הצ'רקסים עודדה קבוצות אחרות להקים יישובי קבע בגולן, כדוגמת הטורקמנים והבדואים.
בסוף המאה ה-19 נעשו ארבעה ניסיונות של יהודים להתיישב בגולן.
ב-1886 הייתה ההתיישבות הראשונה בגולן של תושבי צפת שהתיישבו ברמת'ניה.
התיישבות זו וההתיישבות של עולים מאירופה ומאמריקה, שהתיישבו בקרקעותיו של הברון רוטשילד, שרכש 100,000 דונם בחורן, חוסלו בפקודת ואלי דמשק, שגירש את תושביהם.
ב-1888 הוקמה המושבה בני יהודה בכפר ביר א-שכום (ממזרח לעין גב של ימינו), אך ננטשה לאחר פרעות שעשו בה בדואים בראשית המאה ה-20. בספרו "אלטנוילנד" (1902) כלל בנימין זאב הרצל במדינה היהודית האוטופית שלו את "מחוז הגולן".
ב-1905 החלו יהודים מחצי האי קרים שברוסיה להתיישב בבקעת הבטיחה, אך ההתיישבות במקום קרסה בגלל פגעי הקדחת.
עד כינון המנדט הבריטי על ארץ ישראל והמנדט הצרפתי על סוריה היה אזור הגולן קשור מבחינה מדינית לגליל, כחלק מוולאית דמשק.
בשנת 1923, עם תום מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי בסוריה, ובהתאם להסכם סייקס–פיקו, נקבע קו הגבול בין המנדט הבריטי למנדט הצרפתי.
הוחלט כי הגולן יהיה בשטח הסורי, עם מגבלות מסוימות שקשורות למים (המנדט הבריטי כלל גם 10 מטר מקו הכנרת ואת מי הבניאס).
בין השנים 1949 ל-1967 נהג הצבא הסורי להפגיז את היישובים הישראלים לאורך הגבול.
התרחשו תקריות רבות של ירי כלפי סירות דייגים בכנרת.
כתוצאה מהפגזות אלו נהרגו 140 אזרחים ועוד רבים נפצעו.
כמו כן נגרמו נזקים לרכוש, ושדות תבואה רבים עלו באש.
בנוסף, בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 כבשו הסורים שטחי ישראל ממערב לקו הגבול הבין-לאומי בינם ובין ישראל, באזור חמת גדר – אלמגור והחוף המזרחי של הכנרת.
השתלטות זו יצרה קו חדש בין המדינות, שלימים נודע בשם "קווי ה-4 ביוני", וזאת כדי להבדילו מקו הגבול הבין-לאומי שנקבע בתקופת המנדט הבריטי.
לפני כיבוש הגולן בידי ישראל, במלחמת ששת הימים בשנת 1967, התגוררו בו כ-150 אלף איש, מתוכם 128 אלף באזור שנכבש.
הוא היה מיושב בדלילות יחסית בדרומו ובמרכזו בצ'רקסים, בדואים וטורקמנים, ובצפיפות רבה יותר בצפונו ביישובים הדרוזיים הקיימים עד היום.
האוכלוסייה התרכזה בעיר המחוז קוניטרה, ב-140 כפרים ועיירות, ובעוד כ-60 יישובים קטנים יותר, שנקראו "מזרעות" (חוות).
מרבית התושבים (כ-70%) היו ערבים מוסלמים, מרביתם בדואים, אך גם עלווים (ביישובים עין פית, זעורה וע'ג'ר), וכ-10,000 פליטים פלסטינים (ככל הנראה מאזור צפת).
כמו כן, ישבו בגולן כ-20,000 צ'רקסים, מחציתם בקוניטרה והשאר בכפרים, כ-7,000 טורקמנים ומספר דומה של דרוזים.
ההתיישבות הסורית בגולן התאפיינה בחלוקה אתנית מובהקת: הדרוזים בחמישה כפרים במורדות החרמון, הצ'רקסים באזור קוניטרה וב-12 כפרים מדרום לה, הטורקמנים ב-14 כפרים באזור נפח ובציר היורד מקוניטרה לגשר בנות יעקב, והעלווים בשלושה כפרים בחלק הצפוני-מערבי של האזור על ציר מסעדה–דרום לבנון.
הבדואים השתייכו ל-14 שבטים שונים שהיו מפוזרים על פני כל הגולן.
מפיתוח זה נהנתה בעקיפין גם האוכלוסייה האזרחית, ובעיקר זו היושבת לאורך הצירים הראשיים.
שאר היישובים השתמשו במי מעיינות, מי נחלים ומי גשמים.
בתקופה זו נבנה צינור הנפט הטרנס-ערבי להעברת נפט מסעודיה ללבנון.
הצינור עובר בגולן ולאורכו נבנה ציר הנפט.
בעקבות הקמת המוביל הארצי, שהוביל מים מהכנרת למרכז ישראל ולדרומה, פתחה סוריה (בברכת שאר ארצות ערב) ב-1964 בניסיון לסכל את מפעל המים הישראלי על ידי הטיית מקורות הירדן – נחל דן, בניאס וחצבאני – ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן.
כדי להכשיל את מפעל ההטיה הסורי ניצלה ישראל ירי סורי עליה על-מנת לתקוף את מקימי התעלות הסוריות.
בנוסף הפגיזו הכוחות הסוריים מעת לעת מהמוצבים לאורך קו התילים בגולן את יישובי עמק החולה ומזרח הכנרת, דוגמת הקיבוצים גדות, דפנה, תל קציר ועין גב, בתואנה כי החקלאים בקיבוצים מעבדים אדמות בשטחים המפורזים על פי הסכמי שביתת הנשק.
ישראל מצידה עמדה על כך כי הסכם שביתת הנשק אוסר על הכנסת כוחות צבא לשטחים אלו אך לא על עיבוד חקלאי אזרחי.
לשיאו הגיע העימות באפריל 1967, ביום קרב שכלל הפגזות מרמת הגולן על האון, על גדות ועל עין גב, והפלת שישה מטוסי מיג סוריים מעל שמי הגולן.
עם תחילת מלחמת ששת הימים הפציצו מטוסים סוריים מטרות אזרחיות וצבאיות בישראל.
בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי שדות תעופה בסוריה במסגרת מבצע מוקד.
ב-6 ביוני הפגיזו הסורים את יישובי אצבע הגליל, וכוחות סוריים תקפו את מוצב אשמורה תל דן קיבוץ כפר סאלד וקיבוץ דן.
ב-9 ביוני, לאחר תום הקרבות בחזית המצרית ובחזית הירדנית, תקף חיל האוויר הישראלי את הרמה במתקפה אווירית מרוכזת ומתמדת.
במקביל הופעלו שבע חטיבות, בפיקודו של אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר.
כוחות צה"ל כבשו את קלע וזעורה, תל פאחר, תל עזזיאת.
במרכז הרמה תקפו כוחות רגלים את המוצבים הסורים והשיגו גם הם התקדמות לא מעטה.
במהלך הלילה הרחיב צה"ל את הטריז דרומה, עד אזור גשר בנות יעקב.
בבוקר יום שבת, 10 ביוני, פרצו כוחות שריון וחיל רגלים מזרחה תחת סיוע אווירי והצליחו להגיע, בצפון רמת הגולן, אל מעלה החרמון ואל קוניטרה, ובדרום רמת הגולן אל צומת רפיד.
ב-10 ביוני בשעה 14:00 נפסקו הקרבות ברמת הגולן ונסתיימה למעשה מלחמת ששת הימים.
שטח של כ-1,250 קמ"ר מרמת הגולן נכבש מסוריה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים בשנת 1967, והוחל עליו ממשל צבאי.
בשטח שנכבש על ידי ישראל התגוררו כ-128,000 אזרחי סוריה, שכרבע מהם התגוררו בעיר קוניטרה והשאר גרו ב-222 יישובים וחוות.
לאחר הניצחון הישראלי כ-115,000 עד 122,000 מהאזרחים הסורים עזבו את הרמה ועברו לשטח סוריה.
מרבית הכפרים הסוריים נהרסו לאחר מכן.
לפי הערכות ישראליות נע מספר הפליטים בין 50 ל-70 אלף.
מדינת ישראל החליטה להתיר לכ-7,000 תושבים דרוזים שחיו בגולן להישאר בכפריהם, מתוך הנחה שהדרוזים יעבירו את נאמנותם מסוריה לישראל, כפי שעשו זאת קרוביהם הדרוזים הישראלים שאף משרתים בצה"ל.
קציני צה"ל דרוזים תושבי הכרמל שנשלחו לסייר בג'יפים בכפרי הגולן הכריזו בערבית ברמקולים כי כל התושבים מתבקשים לצאת אל נקודות מפגש שליד הגבול, להוציא את הדרוזים, שרשאים להישאר בבתיהם תוך הבטחה כי לא יאונה להם כל רע.
בעקבות עזיבת הערבים הסורים את הגולן לא נשארה מערכת משפטית מתפקדת ברמה כל שהיא בגולן, ואף לא ספרי חוקים.
הממשל הצבאי הקים בית משפט אזרחי בראשות שופט ישראלי לצורך שמירת החוק והסדר.
לאחר כיבוש רמת הגולן הקים צה"ל מערך הגנה לאורך קו הגבול החדש עם סוריה, שכלל 20 מוצבים, תעלות נ"ט לאורך הגזרה וכן כוחות שריון.
הצבא הסורי שנחלש מאוד לאחר מלחמת ששת הימים, לא יזם פעולות התקפיות עד סוף 1969. בחודש דצמבר 1969, לאחר לחץ מדינות ערב באזור וקרוב להשלמת ההתחמשות מחדש, התחיל הצבא הסורי ביוזמות התקפיות נקודתיות בהיקף מצומצם לאורך קו הגבול.
בכך, הצטרף למצרים שהייתה שקועה במלחמת ההתשה לאורך תעלת סואץ.
במהלך 1970 המתיחות לאורך הגבול הסורי-ישראלי עלתה בהדרגה וצה"ל הגיב בפעולות יזומות משלו.
היישובים הישראליים הראשונים בגולן הוקמו על רקע אידאולוגי וביטחוני על ידי מספר גופים מיישבים, ובהם הקיבוץ המאוחד, איחוד הקבוצות והקיבוצים, הקיבוץ הארצי ותנועת המושבים הדתיים, זאת בדומה ליישובים אחרים שהוקמו באותה עת בסיני ובבקעת הירדן.
היישוב הראשון, מרום גולן, הוקם כבר כחודש לאחר המלחמה, ב-14 ביולי 1967. לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקמה מועצה אזורית חדשה, מועצה אזורית גולן, שכללה את כל שטחי הגולן, למעט שטחי 5 הכפרים הסוריים שנותרו לאחר המלחמה.
ב-1976, בתקופת ממשלת רבין הראשונה, הוקמה קצרין.
במלחמת יום הכיפורים, חרף מאמציו, לא הצליח הצבא הסורי לכבוש מחדש את הגולן, ולאחר כמה ימי לחימה ותוך קרבות קשים, ובראשם קרב עמק הבכא, הוא נהדף.
ב-1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות, שבמסגרתו פינתה ישראל את השטחים החדשים שכבשה וכן 60 קמ"ר שהיו בידיה בגולן מאז 1967, ובהם העיר קוניטרה ומספר כפרים.
אף על פי שהעיירה קוניטרה חזרה לידיים סוריות, הרי שהמשטר הסורי העדיף שלא להשיב אליה את תושביה הסורים ולהשאיר אותה בחורבנה, כאות ל"המשך הכיבוש הישראלי בגולן", לתפיסתו.
מאז 1974 מוצבים לאורך קו הפרדת הכוחות כוחות שמירת שלום של אונדו"ף, הממונים על שמירת השקט באזור.
אין הסכמה על תוואי הגבול בין ישראל לסוריה ברמת הגולן.
הגבול הבין-לאומי, כפי שנקבע בהסכם בין צרפת לבריטניה ב-1923, השאיר בתחום המנדט הבריטי את כל הכנרת והירדן, כולל רצועה של 10 מטרים ממזרח לכנרת (במפלס המרבי) ו-50 מטרים ממזרח לירדן.
ההסכם השאיר גם את הבניאס בתחומי המנדט הבריטי, אך כדי לאפשר מעבר ללבנון, הועבר השטח בחכירה לידי המנדט הצרפתי.
במלחמת העצמאות התקדמו כוחות הסורים מעבר לקווים אלה, ובהסכמי שביתת-הנשק נקבע שהשטחים שמהם ייסוגו הסורים יהיו מפורזים.
בפועל, לאחר פלישות סוריות בתחילת שנות ה-50, נוצר מצב שבו הסורים שולטים על מזרח הירדן והכנרת.
גבול זה ידוע כקווי 4 ביוני 1967. הסורים תבעו מישראל נסיגה לקו זה.
עמדת ישראל לגבי רמת הגולן
שליטת ישראל ברמת הגולן הייתה שנויה במחלוקת אך במהלך השנים חלו שינויים בעמדת ישראל בנושא זה.
חוק רמת הגולן, שהתקבל ב-14 בדצמבר 1981, ביטל את הממשל הצבאי והחיל על הגולן, מקו הגבול הבין-לאומי משנת 1923 ועד לקו הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה 1974, את החוק הישראלי ולמעשה סיפח אותו למדינה, על אף שנזהר מלהשתמש במילה "סיפוח" לשם כך.
בעקבות חוק זה, התאפשר לכל התושבים הדרוזים בגולן להפוך לאזרחים ישראלים, אם הם רוצים בכך.
תושבים שסירבו להתאזרח קיבלו מעמד תושב בישראל.
רק מעטים מהם בחרו לקבל אזרחות ישראלית.
בישיבת הממשלה ב-8 בספטמבר 1994 הבהיר רבין כי אין התחייבות ישראלית לנסיגה, אולם לפי כמה דיווחים, הייתה התחייבות סודית של רבין בפני הממשל האמריקני לסגת מרמת הגולן אם יתמלאו התנאים הביטחוניים שהציב.
התחייבות זו כונתה "פיקדון רבין".
שמעון פרס, שנכנס לתפקיד ראש הממשלה לאחר רצח רבין, קיים (לפי עדותו של אהוד ברק) שיחות עם הסורים על אותו בסיס.
לגבי עמדתו של ראש הממשלה שאחריו, בנימין נתניהו מהליכוד, קיימים דיווחים סותרים, ולטענת נתניהו במשא ומתן החשאי שניהל דרך מקורבו רון לאודר, הוא הצליח להשיג את הסכמת הסורים לשמירת כתף החרמון בידי ישראל.
ראש הממשלה אהוד ברק הביע נכונות לסגת לקו הגבול הבין-לאומי, תוך הותרת רצועה צרה בשפתה המזרחית של הכנרת, שתמורתה יוענק לסורים שטח אחר.
לפי הצעתו, לסורים תינתן גישה מוגבלת למי הכנרת והם יוכלו לשאוב מעט ממי האגם.
נראה כי בתקופת כהונתו של אריאל שרון כראש הממשלה לא התקיימו דיונים משמעותיים עם סוריה, בין היתר בשל פרוץ האינתיפאדה השנייה וחילופי השלטון בדמשק.
באפריל 2008 התפרסמו בישראל ידיעות כי נציגים מטעם ראש הממשלה אהוד אולמרט נפגשו, באופן עקיף ובתיווך טורקי, עם נציגים סורים באיסטנבול.
במאי 2008 אישרה ישראל כי היא מקיימת משא ומתן עקיף עם סוריה, ושר החוץ הסורי, וליד אל-מועלם, אישר את הודעת ישראל וטען כי זו התחייבה בפני מדינתו כי תיסוג מכל שטחי רמת הגולן עד לקווי ה-4 ביוני.
לכל אורך שנות המשא והמתן החשאי והגלוי עם הסורים התנהל ויכוח ציבורי סוער בשאלת הנסיגה מרמת הגולן, וההתנגדות הציבורית לנסיגה מרמת הגולן הייתה גדולה מההתנגדות לנסיגה משטחים אחרים.
מסקרים שנערכו בערוץ 2 ועיתון "הארץ" ב-2008 עולה, כי בין 65 ל-70 אחוזים מכלל הציבור הישראלי מתנגדים לירידה מרמת הגולן, ורק בין 22 ל-25 אחוזים תומכים בנסיגה כזו.
במאי 2009 הצהיר ראש הממשלה בנימין נתניהו כי "לא ייסוג מרמת הגולן".
בחודש נובמבר 2010 אישרה הכנסת את "חוק משאל עם", שלפיו כל נסיגה משטח ריבוני של מדינת ישראל תחייב קיום משאל עם ורוב של 61 חברי כנסת.
ב-12 במרץ 2014 אושר בכנסת חוק יסוד משאל עם שקובע כי נסיגה מכל שטח בריבונות ישראלית יחויב לעבור במשאל עם.
גבול נוסף השנוי במחלוקת הוא הגבול בין ישראל ללבנון.
גבול זה, שנמצא במורדות החרמון, סומן במקור על גבי מפות לא מדויקות, ולפיו אזור הר דב, הידוע גם בשם חוות שבעא, נמצא בשטח סוריה, אף על פי שהכפר שבעא עצמו נמצא בלבנון.
מיקומו המדויק של הגבול לא נתפס כבעיה משמעותית במשך כמה עשרות שנים, ותושבי שבעא אף שילמו מיסים לממשלת סוריה בעבור החוות.
הבעיה התעוררה במאי 2000 עם נסיגת צה"ל מדרום לבנון.
נציגים מטעם האו"ם סימנו את הגבול שאליו צריכה ישראל לסגת, וכללו את חוות שבעא בשטח רמת הגולן.
סוריה ולבנון טוענות שהמדינות הסדירו את הגבול ביניהן כשסוריה מסרה את השטח ללבנון ב-1951.
לבנון הציגה בפני האו"ם מפה משנת 1966 המוכיחה זאת לכאורה, אולם בידי האו"ם נמצאות 10 מפות אחרות, שיצאו לאור אחרי 1966 במוסדות לבנוניים רשמיים, ושמראות כי החוות נמצאות בשטח סוריה.
מועצת הביטחון של האו"ם הכירה בנסיגה המלאה של ישראל מלבנון בהתאם להחלטה 425. האזור הוסיף להיות מוקד לחיכוך בין ישראל לחזבאללה, עד להסדרי הפסקת האש שנקבעו בתום מלחמת לבנון השנייה.
ב-25 במרץ 2019 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי, שבו ארצות הברית מכירה באופן רשמי בריבונות ישראל על רמת הגולן.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה אירעו כמה מקרים שבהם זלגה הלחימה לתוך שטח ישראל בשל הקרבות ברמת הגולן הסורית.
נפילת פצצות מרגמה באזור אלוני הבשן, סמוך לתל חזקה, ובאזור החרמון.
במרץ 2014 עלה סיור של צנחנים שסייר בגדר המערכת סמוך למג'דל שאמס על מטען שהונח בידי חוליית מחבלים.
בתגובה פתח צה"ל בירי ארטילרי שכלל פגזים וטילי תמוז לעבר סוריה.
כמה שעות לאחר מכן, תקף חיל האוויר מוצבים של צבא סוריה מאחר שישראל ראתה בסוריה וחזבאללה כאחראיים לפיגוע.
ב-22 ביוני 2014 נהרג נער מירי טיל נ"ט, מהצד הסורי של הגבול, לעבר רכב אזרחי שעבד על גדר המערכת בצד הישראלי, סמוך לתל חזקה שברמת הגולן.
צה"ל הגיב באופן מידי לאירוע זה בירי טנקים לעבר מטרות קרובות בשטח סוריה, ובהמשך תקף חיל האוויר הישראלי מטרות של צבא סוריה.
בספטמבר 2014 יירטה ישראל מטוס קרב סורי שחדר כמה מאות מטרים לשטח ישראל ברמת הגולן.
ב-18 בינואר 2015 ערך חיל האוויר הישראלי תקיפה אווירית סמוך לגבול ישראל–סוריה, שבה נהרגו 10 חמושים, בהם לפחות 6 פעילי חזבאללה וכן בכירים במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, שפירקה אותה לאזורים בשליטת קבוצות שונות, חתרה ישראל להשיג הכרה בין-לאומית בכך שהגולן יישאר בידי ישראל.
ביטוי לכך ניתן באזכור הנושא בפגישה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא ארצות הברית ברק אובמה בנובמבר 2015.
באפריל 2016 קיימה ממשלת ישראל, לראשונה, ישיבה ברמת הגולן, שבה הכריז ראש הממשלה נתניהו שללא תלות בתוצאות המלחמה ובקיומו של הסכם מדיני, הגולן יישאר לצמיתות בריבונות ישראל, ושלאחר חמישים שנה הגיע הזמן שהקהילה הבין-לאומית תכיר בכך.
הכרזה זו ספגה ביקורת מהממשל הסורי ומהאופוזיציה הנלחמת בו, מהליגה הערבית ונדחתה גם על ידי ידידותיה של ישראל ארצות הברית וגרמניה.
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, הזכיר את החלטת מועצת הביטחון משנת 1981, הקובעת שסיפוח הגולן בידי ישראל בטל ומבוטל.
כעבור ימים אחדים נפגש נתניהו עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, וחזר על עמדתו.
למחרת הביקור הודיע דובר הקרמלין שאין שינוי בעמדת רוסיה בנושא, התואמת את החלטות מועצת הביטחון.
ביוני 2016 הוקמה ברמת הגולן מנהלת שכנות טובה, האמונה על הסיוע האזרחי וההומניטרי לתושבים סורים שנפגעו במלחמת האזרחים.
בליל 10 במאי 2018 התרחש מבצע בית הקלפים בו יירטה ישראל מתקפת טילים שכוונה למוצבים הקדמיים של צה"ל בגבול עם סוריה, ששיגר כוח הטרור האיראני "קודס", ותקפה את מוקדי השיגור ועוד עשרות מטרות צבאיות בסוריה, כולל בדמשק.
קדמה לה יממה מתוחה בישראל עקב הודעת צה"ל שהוא מזהה ניסיונות לתקיפה, והתרחשו עוד הפצצות שיוחסו לישראל נגד מטרות צבאיות בסוריה שהפכו כבר לחוזרות ונשנות.
ישראל הצהירה על פעילותה למניעת חדירת איראן לאזור וסיכול פעילותיה הטרוריסטיות.
שבועות ספורים קודם לכן התרחש עימות אווירי בין ישראל לסוריה ואיראן בו שיגר אותו כוח איראני כלי תעופה שישראל יירטה, וגרם לחלופי מהלומות אוויריות.
בליל 8 באפריל 2023 נורו 3 רקטות ליישובים אבני איתן ונטור, רקטה התפוצצה ליד נטור ו-2 רקטות אחרות נפלו בשטח פתוח ליד גדר הגבול.
בליל 9 באפריל 2023 נורו 3 רקטות מסוריה לישראל, אחת נפלה בירדן ושתיים נפלו ליד מושב מיצר באזור נחל מיצר.
נכון לדצמבר 2021, חיים בחלק הישראלי של הרמה כ-53 אלף איש, בהם כ-30 אלף יהודים, כ-23 אלף דרוזים, וכן מיעוטים עלווים, בדואים ואחרים.
בחלק הסורי, במחוז קוניטרה, מתגוררים כ-80 אלף תושבים, שמורכבים מדרוזים, סונים, צ'רקסים, טורקמנים ופליטים פלסטינים.
החל משנת 1981 רשאים הדרוזים ברמת הגולן לקבל אזרחות ישראלית, אולם רק מעטים מהם – 677 איש מגיל 18 ומעלה במרשם האוכלוסין של 2006 – ניצלו את האפשרות בעבר.
בשנים האחרונות התרחש זינוק משמעותי במספר הדרוזים שביקשו וקיבלו אזרחות ישראלית, כאשר 174 בני העדה פנו בבקשה לקבל אזרחות מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 – מתוכם מאה בשנת 2015. כך עלה מספרם של הדרוזים בעלי האזרחות הישראלית לכ־1,700, והשאר מוגדרים כתושבי קבע בישראל.
בקרב אלו שקיבלו אזרחות ישראלית הייתה בשנת 2006 השתתפות מועטה בבחירות, כאשר מעט פחות מ-35% הגיעו להצביע בקלפיות באזורי מגוריהם, הממוקמות ביישובים יהודיים סמוכים, לעומת שיעור של 63.5% הצבעה בכלל האוכלוסייה הישראלית.
בנוסף, קיימים ברמת הגולן עוד 32 יישובים יהודיים המאוגדים במועצה אזורית גולן, ובהם מתגוררים 22,000 איש, נכון לסוף 2023.
הכלכלה ברמת הגולן מורכבת בעיקר מתעשייה, חקלאות ותיירות.
העסקים בגולן: 700 עסקי חקלאות, המעסיקים 1,100 שכירים; 24 עסקי תעשייה, המעסיקים 860 שכירים; 207 עסקי תיירות, המעסיקים 720 שכירים; 180 עסקי מסחר ושירותים, המעסיקים 600 שכירים.
בשירות הציבורי ובמערכת החינוך – 1,820 שכירים; סך הכול: כ-1,100 עסקים, המעסיקים כ-5,000 שכירים.
בגולן שלושה אזורי תעשייה: הגדול שבהם הוא אזור התעשייה קצרין (1,400 דונם), השני הוא בני יהודה (350 דונם), והשלישי הוא "חממה טכנולוגית".
ברמת הגולן מיוצרים 50% מהמים המינרליים המשווקים בשוק הישראלי.
חקלאי הגולן מגדלים כ-30% מהייצור הארצי של בשר בקר, כ-9% מכמות החלב במיוצרת בארץ, וכ-30% מהייצור הארצי של תפוח, דובדבן, אגס ומנגו.
רמת הגולן כוללת בתוכה אתרי תיירות רבים וביניהם אתר החרמון, חופי הכנרת, נחלי הגולן, פארק הירדן, שמורת הבניאס, שמורת גמלא, מבצר נמרוד ועוד.
אתר החרמון הוא אתר הסקי היחידי בישראל, והוא מופעל על ידי מושב נווה אטי"ב.
חופהּ המזרחי של הכנרת מצוי אף הוא בתחומי המועצה האזורית, והוקמו בו אתרי נופש ומים.
בגולן מספר שמורות טבע מרכזיות, ובהן שמורת יהודיה, נחל זוויתן, בריכת המשושים, אתר גמלא, יער אודם ועוד.
ב-2007 הושלמה בנייתו של מרכז המבקרים "קסם הגולן" בסמוך לקצרין, המהווה את המרכז המסחרי והתיירותי בגולן.
אחד האתרים המיוחדים ברמת הגולן הוא אתר גלגל רפאים שבקרבת מושב יונתן.
בנוסף קיים ברמה מוזיאון עתיקות הגולן.
ברמת הגולן נמצאות הערים הקדומות גמלא וסוסיתא, שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות במהלך המאה ה-20. בנוסף, מצויות בגולן גם כנסיות ובתי כנסת קדומים, ובהם בית הכנסת בקצרין הקדומה, בית הכנסת באום אלקנאטיר, בית הכנסת בדיר עזיז ובית הכנסת בעין נשוט.
בשנת 2007, נחנך שביל הגולן, נתיב הליכה באורך של כ-120 ק"מ.
השביל מחולק ל-15 מקטעים באורך של בין 6 ל-9 ק"מ כל אחד.
השביל מסומן בשלושה צבעים: לבן (המסמל את החרמון), כחול (המסמל את הכנרת, וירוק (המסמל את הגולן).
בגולן מספר אזורי תעשייה, צימרים, מבשלות בירה, מטעי תפוחים ובתי הארחה המשמשים אטרקציות תיירותיות.
ישראלים רבים מזהים את הגולן עם גידולי התפוחים והמים המינרליים שמופקים במקום.
בינואר 2005 הסתיים תהליך משותף של המועצה האזורית גולן והמועצה המקומית קצרין, בשיתוף עמותת התיירות והחברה הכלכלית, למיתוג הגולן.
המיתוג נעשה על ידי חברת ארד תקשורת של איל ארד.
הסמל שנבחר הוא האות גימל בצבעים שונים והסיסמה "פתוח לחיים.
המועצה האזורית גולן משתמשת בסמל זה כבסיס לסמלה החדש.
רָמַת דָּוִד הוא קיבוץ בצפון-מערב עמק יזרעאל, הנמצא בתחום המועצה האזורית עמק יזרעאל ומשתייך לתנועה הקיבוצית.
קרוי על שם דייוויד לויד ג'ורג', שבעת כהונתו כראש ממשלת בריטניה ניתנה הצהרת בלפור.
קרקעות הגבעה שעליה שוכן הקיבוץ כיום נרכשו מידי משפחת סורסוק הלבנונית עוד בשנת 1921, אולם האריסים הערבים שישבו בהן סירבו לעזוב, ולכן לא התאפשרה העברת הקרקע למוסדות המיישבים היהודיים.
בשנת 1926 התיישבה קבוצת "שרונה" ליד עין בֵּידָה (כיום עין סיפן) שמדרום לנהלל וממערב למקום הקיבוץ כיום.
עם התיישבותה, שינתה הקבוצה את שמה ל"עיינות", על שם המעיינות הסמוכים.
בסוף אותה שנה התיישבה גם קבוצת השרון סמוך לקבוצת עיינות.
במרץ 1931 התקיים טקס בנוכחות חיים ויצמן ונציגי יהדות אנגליה, שבו ניתן ליישוב השם רמת דוד.
בהמשך אותה שנה, לאחר משא ומתן שנמשך שנים אחדות, עלו אנשים מקיבוצי הסביבה על הקרקע במחרשות ובכך אילצו את הממשל המנדטורי להתיר להם לעבד את הקרקע ולבנות עליה.
במהלך השנה שלאחר מכן הוקם במקום גן משותף לשתי הקבוצות, "עיינות" ו"השרון".
בשנת 1932 הוחל בבניית רפת ולול עבור קבוצת השרון שהתיישבה בצד המזרחי.
עיינות התמקמה לידה בצד המערבי.
ביוני 1933 זכה הקיבוץ לחשמל.
במשך כ-20 שנה שכנו ברמת דוד שתי הקבוצות זו ליד זו, אך ניהלו כל אחת חיי קהילה ומשק נפרדים.
עם זאת, גן הילדים ועדר הצאן היו משותפים.
ב-1953 התחברה קבוצת השרון, עד אז חברת חבר הקבוצות, עם אנשי מפא"י שפרשו מקיבוץ גבת הסמוך בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, והקימה עימם את קיבוץ יפעת.
ברמת דוד נותרה קבוצת עיינות לבדה, ושמה הוסב לשם המקום ושטחי קבוצת השרון סופחו לשטחי רמת דוד.
חדר האוכל של קבוצת השרון הוסב לאולם תרבות, לאחר מכן למועדון לילה ולבסוף נהרס.
כלכלת הקיבוץ מבוססת על חקלאות (רפת, גידולי שדה) ועל מפעל מתכת שבבעלותו.
בסמיכות לקיבוץ נמצא בית הספר האזורי לחינוך מיוחד "קישון", ובקרבתו גם שוכן בסיס חיל האוויר רמת דוד.
בקיבוץ קיים מערך גנים המשרת את ילדי המקום.
תלמידי היסודי לומדים בבית הספר עמק יזרעאל בקיבוץ גניגר או בבית הספר שגיא שבקיבוץ שריד ותלמידי התיכון לומדים בבית הספר העמק המערבי בקיבוץ יפעת.
רָמַת הָדָר הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון, וכיום שכונה בעיר זו.
שטח המושבה נקנה על ידי פילנתרופים כמו צבי איזקסון, מנשה בכור ואחרים ממשפחת אבו כישכ.
רמת הדר נוסדה ב-26 במאי 1938 כיישוב חומה ומגדל על ידי בני העלייה החמישית מגרמניה.
המושבה נבנתה על גבעה (רמה) סמוכה לכפר הדר וקרוב לרמתיים.
ההתיישבות במקום ישבה על רעיון המשקים קטנים בעוד שהלול מהווה בו מרכיב מרכזי שהתפתח עם הזמן.
חברי רמת הדר רכשו ידע וניסיון שגרם להשתכללותה של האגודה החקלאית במקום, רמת הדר שווקה את תנובת המשק לכל יישובי הסביבה באופן עצמאי ללא עזרה מהמוסדות.
רמת בית שמש היא שכונה גדולה מאוד בדרום בית שמש.
השכונה נוסדה בשנת 1997 על אדמות שסופחו לבית שמש מהמועצה האזורית מטה יהודה באופן מסודר במחצית הראשונה של שנות ה־90 של המאה העשרים.
עם התפתחות השכונה היא התפצלה לשכונות־בת, וכיום היא מורכבת משש שכונות־בת נפרדות הממוספרות על פי סדר הקמתן: רמת בית שמש א', רמת בית שמש ב', רמת בית שמש ג', רמת בית שמש ד', רמת בית שמש ה' ורמת בית שמש ו'.
השכונה הראשונה שהוקמה ברמת בית שמש.
ממוקמת במרכז רמת בית שמש.
נקראת גם רמת הנחלים, מכיוון שרחובות השכונה נקראים בעיקר על שם נחלים.
השכונה מחולקת לשלושה אזורים, ע"ש שלושה מנשיאי ישראל: שכונת חיים ויצמן, שכונת יצחק בן-צבי ושכונת זלמן שזר.
בשכונה מתגוררים בעיקר דתיים לאומיים וחרדים ממגוון זרמים: ליטאים, חרדים אמריקאים וחרדים מודרניים.
שכונה לא רשמית הממוקמת באזור זלמן שזר ברמת בית שמש א'.
רמת שילה הוקמה בשנת 2007, ובה 340 יחידות דיור.