tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה לג'ק, שקריירת המשחק שלו נמצאת בשפל המדרגה, גם קרוגר הוא במאי ששיאו מאחוריו.
בנוסף לכך, אשתו, קלרה (קלייר טרבור), מציקה לו כל הזמן, מזלזלת בכישוריו ובעיקר שונאת את ג'ק.
משכך, חי קרוגר תחת עומס רגשי כבד ובאווירת מתח מתמדת המביאה בסופו-של-דבר לכך שקרוגר לוקה בהתקף לב.
ג'ק מקבל על עצמו לסיים את בימוי הסרט למענו.
עם סיום הצילומים, מגיע ג'ק לבית החולים כדי לבקר את קרוגר.
במקום להודות לו, צורחת עליו קלרה ומאשימה אותו כי השתלט על הסרט של בעלה.
קרוגר, מצידו, חלש מכדי להעמיד את אשתו על טעותה ומצדד בה.
ג'ק, שנעלב מהתנהגותה הנלוזה של קלרה ואף-יותר מכך מ"בגידתו" של ידידו, יוצא בזעם מבית החולים ופוגש במקרה בגרושתו קרלוטה.
קרלוטה וג'ק יוצאים יחד למסע מתריס של שתיית אלכוהול ודהירה מטורפת ברחובות רומא.
לבסוף, מתעשת ג'ק ומחליט לחזור לארצות הברית לקריירה מחודשת.
שבועת המשנה הן שבועות שאין מקורם בתורה שבכתב אלא נתקנו על ידי חז"ל במשנה.
השבועות מתחלקות לשני סוגים: 1) שבועת "נשבעים ונוטלים"- שבועה שמוטלת על תובע שזכה בדין אך צריך להשבע כדי לקבל את הכסף.
2) שבועה "בטענת ספק"- שבועה שהנתבע צריך להשבע על מנת להיפטר מטענת ספק של התובע.
השבועות הללו מפוזרות במקומות רבים בש"ס, חלק מהגאונים אספו רשימות של כל השבועות הללו.
הטבלה היא על פי הסדר של רב האיי גאון בחלק ב' של ספרו "משפטי שבועות".
ה מונה את כל הנשבעים שנשבעים בטענת ספק- "ואלו נשבעים שלא בטענה השותפין והאריסין והאפוטרופין והאשה הנושאת והנותנת בתוך הבית ובן הבית".
שבועת יוסף ליעקב הוא אירוע מקראי המופיע בפרשת ויחי בספר בראשית, המתאר את השבועה שיוסף נשבע ליעקב שיקבור אותו בארץ ישראל.
כ-17 שנה לאחר שיעקב ירד למצרים, בגיל 147, יעקב מרגיש שהוא מתקרב לסוף חייו ועומד למות.
הוא קורא לבנו יוסף ומבקש ממנו להישבע לו שלאחר מותו יוסף יקבור אותו במערת המכפלה ולא במצרים.
יוסף אומר שהוא יעשה כדבריו, יעקב מפציר בו להישבע ויוסף נשבע.
הבראשית רבה מסביר שיעקב פנה דווקא ליוסף כי היה המשנה למלך והייתה בידו היכולת.
חסד שעושים עם המת (קבורה) הוא חסד אמיתי כיוון שאינו מצפה לתמורה.
יעקב ראה ברוח הקודש שעפרה של מצרים עתיד להפוך לכינים במכת כינים, והוא לא רצה שירחשו תחת גופו.
מתי חוץ לארץ קמים בתחיית המתים בארץ ישראל ולפני זה הם צריכים לעבור גלגול מחילות (כלומר הם מתגלגלים בקברים עד ארץ ישראל).
כדי שמצרים לא יהפכו אותו לעבודה זרה (יעקב גרם לרעב במצרים להפסיק, וכששהה במצרים היה בה שפע).
שבועת חמשת הסעיפים ("五箇条の御誓文, "Gokajō no Goseimon, charter oath) היא הצהרה שניתנה על ידי הקיסר מוצוהיטו (מייג'י) ב־6 באפריל 1868 עם כינונה של רסטורציית מייג'י.
ההצהרה מנוסחת כשבועה הכוללת חמישה סעיפים המתארים את עקרונות היסוד ומטרותיו של השלטון החדש.
"בשבועה זו, אנו שמים לפנינו מטרה לביסוס העושר הלאומי ולעיצוב חוקה וחוקים
תוקם מועצת דיון ציבורית, וכל החלטה תתקבל לאחר דיון יסודי.
בני כל המעמדות יפעלו במשותף לקידום ענייני המדינה.
פקידי הרשות, אנשי הצבא וכמו כן, בני העם הפשוט יוכלו למלא כל תפקיד, וכך לא יהיו עוד אנשים בלתי מרוצים.
מנהגים פסולים של העבר יבוטלו, וכל דבר יעשה על פי המקובל בעולם.
יפן תחפש דעת בעולם כולו, כדי לחזק את השלטון הקיסרי."
ההכרזה על שבועת חמשת הזעיפים ניתנה בפני 400 אנשי פקידות וממשל בארמון בקיוטו.
ההכרזה נעשתה נאמרה על ידי הנסיך סאנג'ו בנוכחות הקיסר אך לא נאמרה מפיו.
במסגרת טקס ההכרזה כלל אנשי השלטון הנוכחים חתמו עליה ואישרו אותה ובהמשך גם כל שאר הדאימיו.
ההצהרה מנוסחת באופן עמום כדי לסייע לשלטון החדש להתבסס.
מצד אחד ניתן לראות בה פניה לדאימיו עם ההבטחה לחזק את יפן על ידי ביטול מנהגים מיושנים וחיזוק יפן באמצעות למידה מהמערב, בהתאם למנטרה: "רוח יפנית, שיטה מערבית" ("ואקון יוסאי").
השלטון החדש עמד בפני התנגדות של שאריות השלטון הקודם ולשם כך נדרש כוחם הצבאי של לדאימיו.
מאידך, ניתן לראות בשבועת חמשת הסעיפים גם פנייה לגיוס ההמונים.
ניתן לפרש אותה גם בהבטחה לחופש עיסוק ואף המעמדות ביפן ולשיתוף כלל המעמדות במוסדות השלטון והצבא.
כבר עם תחילת הרסטורציה צבאות ההאנים הדרומיים שחוללו את המהפכה כללו בתוכם פשוטי עם שאינם נמנים עם מעמד הסמוראים.
הצהרה זו אף ביטלה את חובתם של האיכרים להיות צמיתים לקרקע ואפשרה את השינויים הכלכליים שחלו ביפן עם עידוד העיור שאפשר את הקמת תעשיות.
על מנת למנוע הלך רוח של שחרור עול והיתר לאנרכיה בקרב הציבור, ביום למחרת פורסמו חמשת האזהרות של מייג'י ונתלו במקומות מרכזיים בערים.
שבועיים של אהבה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1950 בבימויו של רוי רולנד, עם ג'יין פאוול, דבי ריינולדס וריקרדו מונטלבן בתפקידים הראשיים.
דבי ריינולדס לא מופיעה בכרזות הפרסומת למרות שיש לה תפקיד ראשי בגלל שאז הייתה פחות מפורסמת מג'יין פאוול וריקרדו מונטלבן.
הקטעים המוזיקליים הם גרסאות כיסוי ליצירות ישנות.
השיר "ירח הדבש של הקופים" ("Aba Daba Honeymoon") המושר על ידי דבי ריינדולס וקרלטון קרפנטר הוא גרסת כיסוי לשיר שחובר עוד ב-1914. הביצוע הזה הפך את השיר ללהיט.
השיר "לאור הירח המכסיף" ("By the Light of the Silvery Moon") נכתב ב-1909. כן מבצעת ג'יין פאוול את השיר "הגיבור שלי" ("My Hero") מתוך האופרטה "חייל השוקולד" של אוסקר שטראוס (1908).
קיץ 1913, משפחת רובינסון מניו יורק מתכוננת לצאת לחופשה השנתית הקבועה בת השבועיים, בעיירה קיסימי בהרי קטסקיל.
הורשיו רובינסון (לואיס קלהרן) הוא מנצח תזמורת כלי נשיפה עירונית., עורך קונצרט בפארק ואליו מצטרפת בשירה בתו הבכורה פאטי (ג'יין פאוול).
פאטי בת 17 ורוצה להתנהג כמבוגרת ולצאת ל"דייטים" אבל האם השמרנית קתרין (אן הרדינג) פוקדת עליה לחכות עד שתגיע לגיל 18. לפאטי יש אחות נוספת, מלבה (דבי ריינולדס) ועוד שני אחים קטנים.
במלון מחכה להם בילי פינלי (קרלטון קרפנטר), בנו של מר פינלי, מנהל המלון (קלינטון סנדברג).
בילי מחזר אחרי פאטי אותה הוא מכיר משנים קודמות אך היא דוחה אותה בגלל שהיא חושבת שהוא ילדותי בשבילה.
פאטי ומלבה כישרוניות בשירה וריקודים.
פאטי שרה לכולם את "אושיאנה רול" ומלבה שרה ורוקדת עם בילי את "ירח הדבש של הקופים ("אבא דבא").
לחדר האוכל נכנס דמי ארמנדז (ריקרדו מונטלבן), תייר נאה מקובה.
פאטי וחברתה הבוגרת יותר, ואלרי (פיליס קירק) מתחילות לחזר אחריו.
ואלרי מנוסה יותר ויודעת להתנהל עם גברים.
היא מציעה לפאטי שתעשה עצמה ביישית, תלותית ולא יודעת לשחות.
זאת כדי להרחיק ממנה את דמי שאוהב נשים עצמאיות ובטוחות.
ליד האגם משחקת פאטי עם הילדים, לבושה בבגד ים ילדותי ולצידם צועדים דמי וואלרי.
פאטי קוברת את עצמה בחול מרוב בושה.
בלילה שטים באגם בסירות קאנו, הורשיו וקתרין רובינסון, דמי וואלרי ורק פאטי לבדה בסירה.
כולם שרים "לאור הירח המכסיף".
פאטי חולמת על דמי ונופלת מהסירה.
דמי קופץ להצילה אך מתברר לו שהיא שחיינית טובה.
הוא מחזיר אותה רטובה להוריה והורשיו פותח עליו בצעקות שנשמעות בכל המלון.
פאטי חולמת על דמי ובחלום היא רוקדת איתו ולס ושרה את "הגיבור שלי".
הורשיו מבין לליבה של פאטי שמבקשת שיקנו לה מחוך כדי להדגיש את גזרתה כאישה בוגרת.
הוא מגיע לעיירה וקונה בטעות מחוך רפואי המיועד לאנשים עם בעיה בעמוד השדרה.
בנשף הסיום מופיעים חלק מאורחי המלון.
מלבה ובילי שרים ורוקדים "חותר, חותר, חותר ("Row, Row, Row").
ואלרי שהייתה אמורה לרקוד טנגו עם דמי, מסרבת.
במקומה מופיעה פאטי עם המחוך הרפואי שבסוף הריקוד הוא "ננעל" על גבה והאם קתרין משחררת אותו.
כעת ההורים מבינים שפאטי כבר בוגרת ומרשים לה לצאת עם דמי, ובילי מתאהב במקום פאטי במלבה, סוף שמח.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'יין פאוולפאטי רובינסוןזמרתדבי ריינולדסמלבה רובינסוןאחותה של פאטילואיס קלהרןהורשיו רובינסוןמנצח תזמורתאן הרדינגקתרין רובינסוןאם המשפחהריקרדו מונטלבןדמי ארמנדזתייר מקובהפיליס קירקוואלריחברה של פאטיקלינטון סנדברגמר פינלימנהל המלוןקרלטון קרפנטרבילי פינליבנו של מנהל המלון
שבורי לב הוא סינגל שהקליט הזמר הישראלי חנן בן ארי.
השיר יצא לאור ב-20 באוגוסט 2020, בחברת התקליטים יוניסל.
בן ארי ביצע את השיר לראשונה כבר בהשקת אלבומו השני "לא לבד" בקיץ 2018 באמפי שוני, לא לפני שהכריז שהוא עומד להשמיע שיר מהאלבום השלישי.
בווידאו קליפ של השיר נראה בן ארי מבצע את השיר על פסנתר, כאשר חלק ממילות השיר מוצגות סביבו כאותיות זוהרות.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-10 מיליון צפיות ביוטיוב.
מספר חודשים לאחר צאת השיר, אמר בן ארי, בתגובה לשאלה שנשאל על ידי עוקב באינסטגרם, שהיה רוצה שאברהם פריד יבצע את השיר.
פריד נענה, וב-9 בנובמבר 2020 פרסם ביצוע משלו לשיר.
מלבד גרסה זאת ואחרות, יצאו לשיר גם גרסאות כיסוי ביידיש (על ידי מוטי אילוביץ'), בצרפתית, ובאנגלית.
עיבוד נוסף לאנגלית ביצע תמיר גרינברג בתוכנית "הכוכב הבא".
גרסת כיסוי נוספת ביידיש הוציא אברהם פריד יחד עם בנצי קלצקין במסגרת אלבומו פרויקט רילקס עם אברהם פריד 2.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, מ', לוחם ימ"מ, שנלחם במלחמה הוציא מספר קאברים לשירים לזכר חבריו שנהרגו.
אחד מהם הוא שבורי לב, הוא אף ניגן את שבורי לב כחלק מהטקס הממלכתי לטבח השבעה באוקטובר.
שבועת זרת היא מחווה המקובלת בין ילדים, ובה הנשבעים מתחייבים לקיים הבטחה שקיבלו.
המחווה כוללת נעילת זרתות של מבטיח ההבטחה ושל מקבלהּ, או של שני מבטיחי הבטחה, ומסמנת שאצבעו של מפר ההבטחה תישבר, או ראויה להישבר.
בעת המחווה נהוג לומר משפטים שונים.
בישראל, לאחר מריבה בין ילדים, נהוג לשלב את אצבעות הזרת זו בזו תוך אמירת מילות פיוס: "שולם שולם לעולם ברוגז ברוגז אף פעם".
ביפן נהוג לומר: "指切り拳万、嘘ついたら針千本呑ます" (בתרגום חופשי: "שבועת זרת, עשרת אלפים אגרופים, מי שישקר יבלע אלף מחטים").
שבות היה כתב עת שיצא לאור מטעם המרכז לחקר התפוצות שבאוניברסיטת תל אביב.
כתב העת יצא בשישה עשר גיליונות בין השנים 1973 ל-1993, והוא עסק ביהדות מזרח אירופה בכלל וביהדות ברית המועצות בפרט.
עם עורכי כתב העת נמנו יהושע גלבוע ומתתיהו מינץ.
נוסף על כתב עת זה, הוציא המרכז כתבי עת נוספים, כגון גלעד ומיכאל.
שבועת מגרש הטניס הוא אירוע שהתרחש בפריז, צרפת ב-20 ביוני 1789, בתקופת המהפכה הצרפתית.
באירוע השתתפו נציגי המעמד השלישי, בהנהגתם של ז'אן ז'וזף מונייה וז'אן סילבן באיי, ובמהלכו נשבעו משתתפיו לשמור על אחדותם עד לכינון חוקת הממלכה.
אירוע זה הפך לאחד מהאירועים המכוננים של המהפכה הצרפתית.
החל משנת 843 התקיימה בצרפת מונרכיה בהנהגת מלכי צרפת שהיו שליטים טוטליטריים.
מצב זה בו לא הייתה לעם השפעה על קבלת ההחלטות שהשפיעו על חייו גרם למירמור רב.
במענה לדרישת העם החליט המלך פיליפ הרביעי, ב-1302, למנות את אספת המעמדות על מנת שתייעץ לו על אופן ניהול הממלכה.
בגוף הזה ניתן ייצוג למעמדות השונים בצרפת שכללו את:
המעמד הראשון היה מעמד הכמורה שייצג כחצי אחוז מאוכלוסיית צרפת
המעמד השני כלל את האצולה שמנתה כשני אחוז מאוכלוסיית צרפת
המעמד השלישי שכלל כ-97% מאוכלוסיית צרפת.
אוכלוסיית מעמד זה הייתה רב גונית ונעה בין סוחרים עירוניים עשירים לאיכרים עניים.
מאז היווסדה התקשתה האספה להתכנס ולהשפיע.
מצד אחד החלטת פיליפ הרביעי הייתה שלמרות חוסר האיזון באוכלוסייה יהיה לכל מעמד משקל שווה באספה (דהיינו 33%).
יתרה מזו המלך נתן לכמרים ולאצולה זכות וטו על החלטות שעלולות לפגוע בזכויות של אותן מעמדות.
החלטות אלו, שנתמכה בחלקן על ידי שני המעמדות הראשונים, גרמו למירמור בקרב המעמד השליש שייצג את רוב העם.
מצד שני התנגדו רבים ממלכי צרפת לעצם הרעיון של האספה ופעלו על מנת לחזק את מעמדם האישי ולהחליש את האספה מחשש שיהווה גוף ביקורת על החלטותיהם ואמצעי לערער על מעמדם.
ב-5 במאי 1789 התכנסה אספת המעמדות כדי לדון ולטפל במצב הכלכלי הקשה בצרפת.
טרם התכנסות האספה הובטח לנציגי המעמד השלישי משקל כפול לנציגים שלהם.
אותם נציגים הביאו לשולחן הדיונים שלל רעיונות לתיקונים חוקתיים שנגעו אכן במצב הכלכלי אבל בנוסף נועדו לשפר אספקטים רבים בחיי העם הצרפתי.
במעמד הפתיחה בוורסאי, בו נכחו מלך צרפת לואי השישה עשר ושריו, התברר לנציגי המעמד השליש שהיתרון שהובטח להם היה הבטחה ריקה מתוכן.
שינוי זה גרם למרמור רב ובסופו של נאלץ המלך לסגת מהחלטתו זו.
בהמשך, כשהוקראו נושאי הדיונים של האספה, לא הוזכרו כלל השינויים בחוקה שדרשו נציגי המעמד השלישי.
התעלמות זו הביאה, ב-17 ביוני, את צירי מעמד זה, בהנהגת ז'אן סילבן באיי, אונורה מירבו וז'אן ז'וזף מונייה, לפזר בכוח את האספה.
במקומה הכריזו על כינון האספה הלאומית בה מימשו נציגי המעמד השלישי את ייצוגם האמיתי באוכלוסייה.
המלך, לואי השישה עשר, התנגד להחלטות אלו ולכן ב-20 ביוני הורה על סגירת האולם בו התקיימו דיוני האספה.
נציגי המעמד השלישי החליטו להעביר את האספה לאולם אחר ששימש כמגרש הטניס המלכותי והמשיכו בדיוניה שם.
כדי לחזק את עמידת המעמד השלישי על עמדותיו נקראו כל נציגיו לחתום על שבועה שבמהותה הייתה מהפכנית וקבעה כי הסמכות הפוליטית נובעת מהעם ומנציגיו ולא מהמונרכיה.
תקציר נוסח השבועה היה כדלקמן:
מתוך 577 נציגי המעמד השלישי שנמצאו באספה חתמו 576 על השבועה.
בעקבות המהלך יוצא הדופן של נציגי המעמד השלישי מיהר שארל העשירי, אחיו של המלך לואי, לשכור את מגרש הטניס ליומיים הבאים כדי למנוע התכנסות נוספת וחברי האספה הלאומית נאלצו להעביר את פעילותם לקתדרלת ורסאי .
כדי לא לאבד את השליטה על האספה נאלץ המלך לואי ה-16 להורות למעמדי הכמורה והאצולה להצטרף למעמד השלישי באספה הלאומית כדי ליצור את האשליה שהוא שולט בה.
היסטוריונים רואים בטקס השבועה במגרש הטניס את אחד הסמלים המשמעותיים של המהפכה הצרפתית.
השבועה סימנה, לראשונה, את הצלחת אזרחי צרפת להתנגד למלך.
וכן סירובה של האספה הלאומית לסגת מדרישותיו של המלך אילץ אותו לעשות ויתורים.
השבועה עוררה מגוון פעילות מהפכניות ברחבי צרפת ובכך התחזק מעמדה של האספה.
ב-27 ביוני 1789 אישר לואי ה-16, רשמית, שההצבעות תתקיימנה על סמך ספירת ראשי הנבחרים ולא על סמך כוחו של כל מעמד ובכך נענה לדרישות המעמד השלישי.
ויתורים אלו לא הרגיעו את התסיסה של בני המעמד השלישי ובהמשך התחוללו אירועים מהפכניים נוספים כמו כיבוש הבסטיליה (ביולי 1789), ביטול הפיאודליזם (באוגוסט) והכרזת זכויות האדם והאזרח (ב-26 באוגוסט).
ב-1791 נחתמה החוקה הצרפתית שהגדירה מחדש את ארגון הממשלה הצרפתית, את מערכת המיסוי, את זכות הבחירה לגברים ואת גבולות סמכויות הממשלה.
האולם בו התקיים טקס השבועה הוכרז כאתר מורשת והוא אחד מהחדרים בארמון ורסאי הפתוחים למבקרים.
באולם מוצגים ציורים, פסלים וכו' המתייחסים לאירוע עצמו ולמהפכה הצרפתית.
על אחד מקירותיו מוצג ציור גדול (לא גמור) של ז'אק-לואי דויד המתאר את הטקס .
במרכזה של כיכר הבסטיליה בפריז מוצגים תבליטי ברונזה המתייחסים לאירועים שונים הקשורים למהפכה הצרפתית וביניהם תבליט המתאר את "שבועת מגרש הטניס".
ההיסטוריון והסופר ז'ול מישלה היטיב לתאר את המשמעות של הטקס:
שבועתו של חניבעל הוא ציור שמן על בד, חתום ומתוארך לשנת 1770, מאת הצייר בנג'מין וסט.
היצירה צוירה כחלק ממחזור ציורי היסטוריה נאו-קלאסיים שהוזמנו בידי ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת עבור חלל מגורים פרטי בארמון בקינגהאם.
הגעתו של בנג'מין וסט לאנגליה מאיטליה בשנת 1763 התרחשה בתקופה שבה אמנים פעלו לגיבוש אסכולה לאומית יוקרתית של ציור היסטורי.
ג'ורג' השלישי גילה עניין פעיל בתמיכה ביוזמה זו, וכן היה תומך נלהב בהקמת מוסד לאומי להוראה ולהצגת אמנויות.
חסותו של המלך על וסט והקמת האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768 היו קשורות זו בזו באופן הדוק.
וסט צייר עבור ג'ורג' השלישי כ־60 ציורים בין השנים 1768 ל־1801. משנת 1772 תואר בקטלוגים של האקדמיה המלכותית כ"צייר היסטורי למלך", ומשנת 1780 קיבל מן המלך קצבה שנתית קבועה.
בשנות השמונים של המאה ה־18 העניק שיעורי רישום לנסיכות, ובשנת 1791 מונה לממונה על האוסף המלכותי.
מעמד היצירה בתוך מחזור ציורים
הציור "שבועתו של חניבעל" הוא אחד משלושה זוגות של ציורי היסטוריה נאו-קלאסיים שצוירו בין השנים 1769–1773 והוזמנו בידי ג'ורג' השלישי לתלייה בחדר ישיבה פרטי בארמון בקינגהאם.
מחזור זה כלל גם סצנה מודרנית אחת, מותו של וולף.
היצירה צוירה בזוג רעיוני עם הציור יציאתו של רגולוס משנת 1769, והמשמעות שלה מובנת מתוך ניגוד בין שתי הסצנות.
ההזמנה הראשונה במחזור בוצעה בפברואר 1768, לאחר שווסט הציג למלך ציור שצייר עבור הארכיבישוף מיורק.
ציור זה הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1771 ועלה 400 גינאות.
הציור מתאר סצנה היסטורית על פי המסופר אצל טיטוס ליוויוס.
חניבעל הצעיר, המבקש להצטרף לאביו חמלקרת ברקה במסע המלחמה בספרד בשנת 237 לפנה"ס, נדרש להישבע כי יהפוך לאויבה של רומא ברגע שיוכל.
הסצנה מוצגת בתוך מתחם מקדשי רחב, המעוטר בגביעי נשק, נסי מלחמה ופסלים.
חניבעל נראה כשהוא דורך על מגן רומי ועל עיט רומי, ונשבע שבועה על מזבח המוצב לרגלי פסלו של יופיטר.
דמותו של יופיטר מופיעה בדמות אפריקאית, בעלת קרני איל, אך אוחזת בברקי הרעם המזוהים עמו.
שילוב זה מדגיש זהות מקומית־זרה לצד סמלים מוכרים, ומעגן את הסצנה במסגרת פולחנית טעונה.
המשמעות הרעיונית של היצירה נבחנת בניגוד ל"יציאתו של רגולוס".
בעוד רגולוס מייצג מופת של מידה רומית, נחישות עקרונית ושליטה עצמית, אומץ לבם של בני משפחת ברקה מוצג כנגוע בשנאה, בכעס ובתשוקה לנקמה.
הסצנה כולה מעוצבת כבלתי-רציונלית, פגאנית ומאיימת, ונתפסת כאלימה וצמאת־דם.
הטקס המתואר אינו מוצג כמעשה מוסרי נשגב, אלא כמעשה קיצוני המונע על ידי איבה.
כך נוצר דיאלוג רעיוני בין הציורים, שבו אומץ של אויב מוצב כניגוד לפיכחון ולמידה של ידיד.
הטקסט מציין כי ניגוד מסוג זה אינו חריג ביצירתו של וסט, וכי זו אינה הפעם הראשונה או האחרונה שבה הוא מציב גבורה ידידותית מול קנאות אויב.
הציור צויר עבור ג'ורג' השלישי ונרשם בשנת 1774 כחלק מתכולת "החדר החמים" בארמון בקינגהאם.
הוא מתועד באותו חלל גם בשנים 1790 ו־1819. בשנת 1835 הועבר לחדר הציורים של המלכה בארמון המפטון קורט, ושם נרשם שוב בשנת 1861.
שבח וייס (5 ביולי 1935 – 3 בפברואר 2023) היה פרופסור למדע המדינה, כיהן כחבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת.
שימש שגריר בפולין, ולאחר מכן כיהן כיושב ראש מועצת "יד ושם".
שבח וייס נולד ב-5 ביולי 1935 בבוריסלב שבפולין (היום במחוז לבוב של אוקראינה).
שרד עם בני משפחתו את השואה, כאשר הוחבאו על ידי שתי נשים, אוקראינית ופולנייה.
בני משפחתו (הוריו, אחיו הגדול אהרון, אחותו מילה ובן משפחה נוסף) מצאו מסתור בבית שכנתם האוקראינית יוליה לסוטובה (שצ'פניוק), ובמהלך האקציות הסתתרו בקיר כפול במחסן שבחצר ביתם.
מאוחר יותר עברו למחבוא שהוקם במרתף מתחת לרצפה של גן ילדים שהיה סמוך לביתם, בעזרת שכנה אחרת, פולנייה, מריה פוטז'נה, שם שהו עד לשחרור העיר באוגוסט 1944 על ידי הצבא האדום.
וייס עלה לארץ ישראל ב-1947 במסגרת עליית הנוער ונשלח ללמוד בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
הוריו עלו ארצה כמה שנים אחריו.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד מדע המדינה באוניברסיטה העברית והשלים תואר ראשון ושני ב-1961. בשלב זה החליט "ללמוד מקצוע" וללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בהיותו סטודנט, פעל כחידונאי, כתב חמישה ספרי חידות, ובשנים 1957 עד 1962 הגיש תוכנית חידונים ב"קול ישראל".
ב-30 ביוני 1965 עבר תאונת דרכים שבה נפצע קשה.
חרף זאת המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית וכתב דוקטורט בתחום מדע המדינה, נושא מחקרו היה השלטון המקומי בישראל, אותו השלים בהדרכתם של פרופ' בנימין אקצין ופרופ' עמנואל גוטמן בשנת 1969. בשנת 1975 זכה אף בפרס מטעם המרכז לשלטון מקומי על מחקריו במדיניות מוניציפלית והקים את המחלקה ללימודי חוץ בתקשורת באוניברסיטת חיפה.
עם קבלת תואר הדוקטור, הפסיק וייס לעסוק בחידונים, והחל משמש מרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה (שם גם שימש כראש החוג למשך שנתיים).
נחשב מרצה מחונן ומרתק בנושאי משטר מדינת ישראל.
הוא היה חבר מועצת עיריית חיפה בשנים 1969–1981, חבר בוועדת הכספים, בוועדת התרבות ובהנהלת תיאטרון חיפה.
וייס כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשנים (1981–1999).
בכנסת העשירית נבחר לראשונה ושימש חבר בוועדת חוק, חוקה ומשפט.
בכנסת ה-11 כיהן גם כחבר בוועדת המשנה לעניין בחירת נשיא אוסטריה קורט ולדהיים ובוועדות הכנסת נוספות, כולל ועדת החוץ והביטחון, בה היה חבר גם בכנסת ה-12.
וייס הושבע לתפקיד יושב ראש הכנסת ה-13 על ידי זקן חברי הכנסת, ראש הממשלה יצחק רבין.
את התקופה הסוערת בה כיהן כיושב ראש הכנסת הוא תיאר בספרו "השלום והבלהות".
בכנסת ה-14 כיהן כחבר בוועדת הכנסת, שימש משקיף מטעם הכנסת במועצת אירופה, והיה בין יוזמי חוק הדיור הציבורי.
לאחר שבבחירות המקדימות במפלגת העבודה דורג במקום נמוך ברשימתה לכנסת, לא נכנס לכנסת ה-15 והוא מונה לשגריר ישראל בפולין, מדינת הולדתו.
בשנת 1995 זכה בתואר "יקיר התנועה לארץ ישראל יפה" ובשנת 2001 הוענק לו פרס התנועה לאיכות השלטון.
קיבל את פרס הסובלנות מטעם ממשלת פולין בשנת 2002. בשנת 2003 זכה באות הכבוד הגבוה ביותר בפולין מטעם נשיא המדינה, "מסדר העיט הלבן".
שבח וייס חיבר למעלה מעשרים ספרים בתחומי התמחותו המדעית ותחומי החידונים.
בשל פועלו רב השנים למען העיר חיפה, מדינת ישראל, זיכרון השואה והייצוג המכובד בפולין, הוענק לו התואר יקיר העיר חיפה בשנת 2004. באותה שנה ייסד את הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת ורשה וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 2006 מטעם אוניברסיטת ורוצלב.
שבח וייס היה מרצה בפקולטה למדעי המדינה ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת ורשה.
בשנת 2008 וייס ופרופ' אלז'ביאטה קוסבסקה הקימו את המרכז לחקר ישראל והתפוצה היהודית בפקולטה זו.
לאחר פטירתו של וייס שינה המרכז את שמו ל: המרכז לחקר ישראל והתפוצה היהודית, פרופ' שבח וייס.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-114 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-19 שובץ במקום ה-116 ברשימתה.
וייס נפטר ב-3 בפברואר 2023, בגיל 87, ונטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
וייס היה נשוי לד"ר אסתר וייס, מנהלת בית הספר המחוזי להשתלמויות עובדי הוראה וחינוך בחיפה, עד פטירתה ב-2005. לזוג נולדו שני ילדים: פרופ' יפעת וייס ונועם וייס.
אחיו היה היסטוריון השואה אהרון וייס.
וייס היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
שְׁבָט (מאכדית: šabāṭu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, האחד-עשר במספר לפי המסורת המקראית והחמישי לפי המסורת החז"לית.
א' בשבט יכול לחול בימים שני, שלישי, רביעי, חמישי ושבת.
מקור השם "שבט" מבבל, כמו יתר החודשים העבריים.
באשורית הוא נקרא בשם "שבטו" מלשון מכה, על שם הרוחות הנושבות בו.
יש מפענחים שם החודש שבט מלשון ענף זמורה, סמל לפריחת האילנות בחודש זה.
דורשי רשומות דרשו חודש זה בראשי תיבות: "שנשמע בשורות טובות".
מזלו של החודש הוא מזל דלי.
בספרות החסידית מוסבר הדבר על פי הכתוב "יזל מים מדליו וזרעו במים רבים", ומכיוון ששבט יוצא אחרי שרוב גשמי העונה ירדו, ובורות המים היו מלאים, והיו שואבים מים ממרומי הבור בעזרת דליים.
במגילה 4Q318 ממגילות מדבר יהודה המזל הפותח וסוגר את חודש שבט הוא מזל דגים.
חודש שבט מקושר לשבט אשר או יוסף או בנימין או יששכר.
ט"ו בשבט - ראש השנה לאילנות
יום המשפחה - ל' בשבט יום פטירת הנרייטה סאלד
יום הולדת לכנסת - ט"ו בשבט
שבות רחל היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי, הנמנה עם יישובי גוש שילה שבחבל בנימין.
היישוב ממוקם על כביש 60 המוביל מירושלים לצומת תפוח ודרומית לכביש 505 ולכביש 5 החוצים את השומרון.
בצדו המזרחי מתחבר היישוב לדרך המובילה אל כביש אלון.
היישוב שוכן על צלע הר, בגובה של בין 725 ל-785 מטר והאקלים בו יבש בקיץ וקר בחורף.
כקילומטר מצפון ליישוב נמצא היישוב ג'לוּד, המזוהה עם היישוב הקדום גלוֹד שבמחוז עקרבת, הנזכר בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא.
שבות רחל נקראת על שמם של רחלה דרוק משילה ויצחק רופא מירושלים, שנרצחו בכ' בחשוון תשנ"ב (28 באוקטובר 1991) בפיגוע ירי לעבר אוטובוס בו נסעו, סמוך למקום שבו שוכן היום היישוב רחלים.
היישוב הוקם כתגובה לרצח, על ידי הרב יוסף שוקר ותלמידים מישיבת ההסדר בשילה, אור לכ"ב בחשוון תשנ"ב (בלילה שבין 29 באוקטובר ל-30 באוקטובר 1991).
בפברואר 2012, אחרי שהממשלה אישרה תוספת בנוי ביישוב, דוברת מטעם הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, קתרין אשטון, גינתה את ההרחבה, באומרה שהיא הפרה של החוק הבינלאומי ושל מפת הקוורטט.
באופן רשמי הוגדרה שבות רחל על ידי מדינת ישראל כשכונה של שילה (והלמ"ס מונה את תושביו בתוך אוכלוסיית שילה).
במרץ 2025 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להעניק לשבות רחל ול־12 יישובים במעמד דומה מעמד עצמאי, ובנובמבר אותה שנה קיבלה מעמד רשמי של יישוב.
בשנת 2025 הוקם על גבעה מצפון מזרח לשבות רחל, בין שבות רחל לאחיה, בגובה כ-740 מטרים מעל פני הים, מאחז בשם אור אברהם.
בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נמנים תושבי היישוב יחד עם תושבי שילה.
ביישוב ישנם שני בתי כנסת, אולם אירועים, וכן ספרייה ומקווה לנשים.
כמו כן נמצאת בו מדרשת בינת - מדרשה תורנית לבנות ברוח הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בראשות הרב רונן טמיר ובנשיאות הרב מיכאל ברום.
וסניף נפרד של תנועת הנוער בני עקיבא.
שבחי הבעל שם טוב (בדרך כלל בקיצור: שבחי הבעש"ט, נהגה על דרך ההגייה האשכנזית: "בֶּשְׁט") הוא קובץ סיפורים על חייו ופועלו של מניח היסודות לתנועת החסידות במאה ה-18, רבי ישראל בן אליעזר, הבעל שם טוב.
חיבור זה, שהוא הראשון מבין קובצי הסיפורת החסידית שנדפס (בשנת ה'תקע"ה, 1814–1815), הוא יצירה הגיוגרפית (ומכאן שמו: 'שבח') – ומכאן שהוא אינו בגדר תיעוד היסטורי מסודר או יצירת ביוגרפיה, כי אם סיפור על קדושתו וגדולתו של הצדיק, המובא מתוך הערצה כלפיו.
כיצירה הגיוגרפית, שנועדה בעיקרה לקהל עממי, מכיל הקובץ תוכן תעמולתי, אך גם, ובעיקר, תוכן סיפורי פשוט – בקובץ משוקעים יסודות ביוגרפיים ריאליים וכן עובדות היסטוריות רבות, אך ערכו ההיסטורי נתון במחלוקת.
ערכו העיקרי של הספר עבור המחקר אינו בעובדות ההיסטוריות שניתן לזקק ממנו, אלא בעיקר בשיקוף תהליכים ועמדות חברתיות, דתיות ותרבותיות בקרב יהודי מזרח אירופה בעת שנכתב – במחצית השנייה של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19.
בהתאמה למשך חייהן של הדמויות המאוחרות יותר הנזכרות בקובץ, וכן על פי השוואת הידוע ממקורות אחרים להתייחסות כרונולוגית לאירועים המופיעה בקובץ גופו, משערים כי הקובץ נכתב בשנות ה-90 של המאה ה-18; ייתכן כי גרסה מגובשת בעל-פה של סיפורי הבעש"ט הייתה קיימת כבר בשנות ה-80 של מאה זו.
מכל מקום, הסיפורים שבקובץ משקפים את מה שסופר על אודות הבעש"ט, ואת האופן שבו השתקפה דמותו, למן הזמן שבו פעל ועד לזמני עריכת הקובץ והדפסתו.
זהותו של כותב סיפורי הקובץ ידועה משער המהדורה השנייה, מהדורת ברדיטשוב, שבו מצוין כי .
המחבר, ר' דב בער בן שמואל, השו"ב (שוחט ובודק) מליניץ, היה חתנו של ר' אלכסנדר שוחט, ששימש סופרו (כלומר: כותב קמעות ועוזרו האישי) הראשון של הבעש"ט במשך שמונה שנים, ואשר מהווה מקור לסיפורים רבים בקובץ.
לעיירה ליניץ, מקום ישיבתו של ר' דב בער, נודעת חשיבות לסמכותו של הספר, שכן בהּ שימש כרב גדליה מליניץ בעל "תשואות חן", מתלמידיו הקרובים של הבעל שם טוב, שהוא מקור למסורות רבות בספר ("מפי הרב דקהילתנו").
בראשיתם של רוב הסיפורים מצוין מקורם ("שמעתי"); נמצאים מקורות שונים לכל סיפור, ויש סיפורים שמקורם בשרשרת מסירה בעל-פה.
מתוך כמאתיים וחמישים סיפורים הכלולים בקובץ, כמאה מהם מקורם ברבני קהילות; שלושה-עשר מהם מקורם במגידי מישרים של קהילות; ארבעה נשמעו מפי מנהיגים חסידיים; וגם מקורם של רבים מהסיפורים הנותרים באנשי האליטה הרוחנית-דתית ובכלי-קודש כגון שוחטים ומלמדים.
יש סיפורים אחדים שמקורם בעדות מכלי ראשון, וסיפורים רבים נוספים שהם עדות מכלי שני או שלישי.
קובץ השבחים כולל כמאתיים וחמישים סיפורי שבח, המגוללים סיפורים על אודות דמותו של הבעש"ט, ובהם מאורעות חשובים בחייו לצד אנקדוטות המעידות על תכונותיו, וכן קבצים העוסקים בדמויות משנה מחייו.
הקובץ מסודר פחות או יותר בסדר כרונולוגי, מלידתו ועד מותו של הבעש"ט.
סיפור שבח אופייני בספר מספר על הסכם שנערך בין הבעש"ט לבין גזלנים, לאחר שאלו נוכחו במופתיו, ולפיו הם יבואו לפניו להכרעה במקרה שיתעורר ביניהם ריב:
ניתן לזהות בספר שתי חטיבות:
החטיבה הראשונה היא 'סדר השתלשלות' מסודר ומעוצב על פי מסורות חב"דיות.
היא מסתיימת בהצהרת המדפיס .
החטיבה השנייה – כתביו של דב בער – מכילה למעלה ממאתיים סיפורים נוספים, המכילים התייחסות לכל הנושאים המופיעים ב'סדר ההשתלשלות'.
בין שתי חטיבות אלה מופיעות סתירות.
לדוגמה: בחטיבה הראשונה מסופר על תלמיד חכם שנאלץ לעשות אצל הבעש"ט שבת, שבמהלכהּ נתגלה לפניו הבעש"ט כאדם קדוש; תלמיד חכם זה הודיע על כך לאנשי קוטוב, והבעש"ט התקבל כמנהיג.
ואולם, בחטיבה השנייה מופיע גרסה אחרת, שבהּ, לאחר שמתגלה הבעש"ט בפני אורחו, הוא מצווה עליו לשמור זאת בסוד.
מעבר להבדל המהותי שבין שתי הגרסאות גופן, הרי שלא מתקבל על הדעת כי הסיפור השני מגיע אחרי הראשון.
משה רוסמן מסיק כי המדפיס החליט להדפיס ולכרוך יחד שתי יצירות: האחת, הדנה ב"התגלות" ובעלייתו של הבעש"ט; והשנייה, העוסקת באירועים שהשתלשלו למן התגלותו.
בהקדמה לספר פורט המחבר את מניעיו בהעלאת סיפורי המעשה על הכתב, לתועלת בית ישראל.
הוא מעיד כי מטרת חייו היא לאסוף את סיפורי המעשה על הבעש"ט ועל בני חוגו ולהעלותם על הכתב: בשער המהדורה הראשונה (מהדורת קאפוסט) מוצהר כי מטרת הספר היא שער מהדורת ברדיטשוב מוסיף:
בהקדמתו מספר המחבר כי רצה להוסיף בסוף כל סיפור מוסר השכל היוצא ממנו, אך ויתר על כך.
בתוספת ל"הקדמת הכותב" מספר בנו, ר' יהודה ליב, בעל מח"ס "בית לחם יהודה", כי אביו הטיל עליו את מלאכת העתקת כתב-היד, והורה כי לצד תיקונים לשוניים, יוסיף בסוף כל סיפור דבר תורה או דבר מדברי חז"ל (הוראה שבסופו של דבר לא נתמלאה).
מכל מקום, בפעמים האחדות שכן מופיע מוסר ההשכל בסוף סיפור בקובץ, אין יודעים אם נכתב בידי המחבר או בידי בנו.
החיבור מספק ייחוס וסיפור חיים של הבעש"ט מלידה ועד מוות, ומבסס עיצוב של דמותו ההיסטורית (גם אם לא באופן מדויק) והמיתית עבור חסידיו.
יש בו סיפורים שניתן לזהות בהם לא רק מאפיינים של מציאות חיים מסוימת, כי אם גם משום מתן לגיטימציה לנוהגים מסוימים.
באשר לסיבה או לתכלית שבעטיין נדפס הקובץ, סבור גריס כי פרסום שבחי הבעש"ט בידי ישראל יפה היה אמצעי להפצת הגרסה החב"דית להתפתחות החסידות.
ישראל ברטל הצביע על מגמות אפולוגטיות בשבחים שראו אור בספר בתגובה לביקורת ראשוני תנועת ההשכלה על החסידות בראשית המאה התשע עשרה.
רוסמן מעלה השערה כי הספר נדפס כחלק ממאמציו של ר' דוב בער בן ר' שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר האמצעי) לבסס את מעמדו כיורשו של אביו ר' שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר הזקן) במנהיגות חב"ד.
מלבד התעניינותו של דוב בער בבעש"ט, והשימוש שעשה בתוכנם של סיפורים מהקובץ כאסמכתא לרעיונותיו, משערים כי ראה בבעש"ט דוגמה לצדיק שגדולתו לא נודעה בציבור – בדומה לו עצמו, במיוחד בראשית דרכו.
כחלק ממאמציו לרשת את מקום אביו, פרסם דוב בער את תורותיו של אביו, במטרה להוכיח כי ירש הן אותן והן את סמכותו של אביו.
השערה זו נתמכת גם בהקדמתו של המדפיס לחיבור, שבו הוא מצהיר כי מטרת החיבור להראות כי – ובהקשה לזמנו של דוב בער בן רש"ז: כי גם אחרי פטירת האדמו"ר הגדול ייתכן שיימצא מנהיג שעשוי להחליפו.
אלחנן ריינר מצביע על כך שמקורם של הסיפורים שערך המחבר הוא במסורות שנמסרו מפי מוסרים שונים, בתקופות שונות ובעריכות שונות, וניתן לזהות בהם שכבות ספרותיות שונות.
ריינר מונה ארבעה שלבים בהיווצרות הטקסט הסופי:
בשלב הראשון, נוצרה היחידה הסיפורית הבודדת (ה'שבח') – יחידה בעלת קיום עצמאי, המעוצבת באופן שלא יביא את הקורא (ובמקור: השומע) לצפות למידע שיתווסף עליה.
השבח סובב סביב איכות מיתית של הגיבור, ואין מטרתו להאיר היבט ביוגרפי שלו.
הוא נמסר מפה לאוזן כחלק מעולמם התרבותי של חוג האנשים שדמותו של הבעש"ט עומדת בבסיס המיתוס שלה.
על אף שלא ניתן לעקוב אחר שלב זה, נותרו בשבחים מאפיינים של מסירה בעל-פה: משלב לשוני נמוך, ששרד את המעבר משפת דיבור לשפה כתובה ומיידיש לעברית, וכן ציון שמות המוסרים (ולעיתים שרשרת מוסרים), שמטרתה לחזק את מהימנותו של הסיפור.
סביר להניח כי סיפורי השבח התגלגלו זמן-מה בחוגי החסידים, וכי מלכתחילה סופרו בשפת יידיש.
זאת, גם על פי ביטויים יידיים שנותרו גם בתרגום העברי, וגם על פי הסגנון, שנראה שמקורו ביידיש.
הסיפורים הבודדים, העוסקים בעיקר בדמותו של הבעש"ט, היוו חלק מהמיתוס ההולך ונבנה: חלקם סופרו סמוך למותו של הבעש"ט, וחלקם סופרו בסמוך להתגבשות הקובץ – כלומר, בפרק זמן של שמונים שנה.
בסיפורים המוקדמים יותר מתואר הבעש"ט כאדם בעל שאר רוח, אך גם בעל חולשות ומגבלות; ואילו בסיפורים מאוחרים לובש הבעש"ט דמות מיתית, אגדית, בעלת כוחות פנטסטיים.
בשלב השני, נאספו השבחים הבודדים וקובצו לקבצים: על-פי נושאים (כגון התגלות הבעש"ט או מותו), על-פי הדמות העומדת במרכזם (למשל: הרב יעקב יוסף מפולנאה, בעל ה"תולדות", המגיד ממזריטש ובנו ר' אברהם "המלאך", ועוד) או בקיבוץ מקרי.
מקובל כי חלק ניכר ממלאכת האיסוף נעשה על ידי ר' אלכסנדר הסופר, סופרו הראשון של הבעש"ט, וכן על ידי ר' גדליה מליניץ.
יש קבצים שנועדו לקבוע את מקומה של דמות משנה מסוימת ביחס לבעש"ט, בתוך ההיררכיה החסידית.
בשלב השלישי, ערך ר' דב בער השוחט מליניץ את השבחים באופן כרונולוגי, על מנת ליצור רושם של תיאור ביוגרפי שיטתי, תוך שמירה על היחידה הספרותית הבסיסית.
עמנואל אטקס חולק על ריינר באופן המעבר מיחידת השבח הבסיסית לקובץ המוגמר, וסבור כי המחבר עצמו הוא שאיגד את השבחים לכדי קבצים.
לטענתו, מדברי המחבר בהקדמתו בדפוס ברדיטשוב – – ניתן ללמוד כי המילה "שמעתי" שבראש כל שבח שייכת לר' דב בער עצמו, ולא ל'בעל הקובץ' שקדם לו.
עוד תימוכין לכך נמצאים בקיומם של קבצים, המורכבים מסיפורים שהמחבר שמע ממקורות שונים.
בשלב הרביעי והאחרון, לפי ריינר, נדפס הספר בקאפוסט בידי ר' ישראל יפה, המציין כי 'תיקן את סדר ההשתלשלות כסדרו'.
מעבר זה, מדגם הגיוגרפי קדום לחדש, מסודר יותר, נבע מן הצורך של הדור שלא הכיר את הבעש"ט, לא להסתפק בסיפורים מיתיים, אלא גם לעצב את דמותו ההיסטורית.
מהשוואה בין כתב-יד חב"ד, ובין הנוסח הנדפס, עולה עדות נוספת לניסיון להפוך קיבוץ אקראי לחיבור ביוגרפי שיטתי: בכתב-היד מופיע סיפור מותו של הבעש"ט באמצע הקובץ, ואילו בנוסח הנדפס הועבר עיקרו לסוף.
צבי מרק מצביע על משקלו של הרקע הקודם להדפסת שבחי הבעש"ט בידי ר' ישראל יפה: רק שנה קודם לכן הוציא הלה לאור את ספר 'מאורעות צבי' המציג לשלילה את קורותיו של שבתאי צבי ומציגו כבעל יכולות מאגיות ופלאיות שמקורן בסיטרא אחרא.
לכן ביקש ישראל יפה להדגיש את מוצאו הכשר והטהור של הבעל שם טוב, כך שסיפורי נפלאותיו וכוחותיו המאגיים יובדלו לטובה מכוחותיו המקבילים של שבתאי צבי.
לדעת ריינר, מקורן של חלק מכריע מן המסורות על הבעש"ט ברבי יעקב יוסף הכהן מפולנאה (בעל ה"תולדות") ובמקורביו, ומכאן שעיקר המסורות נאספו בחוגו, והן משקפות את דמותו בחוג זה.
עדות נוספת לכך היא הייצוג החיוור של דמותו של המגיד ממזריטש בחיבור.
עם זאת, היות שהדפוס הראשון של הקובץ הודפס על ידי חסיד חב"ד (הבכורה בחצרות בית מדרשו של המגיד ממזריטש), נוסף לחיבור קובץ שבחים מזריטשאי, וכן צורף לו "סדר השתלשלות וההתגלות" מבית מדרשו של ר' שניאור זלמן מלאדי.
עם זאת, התערבותו של המדפיס בנוסח עצמו הייתה מזערית.
על אף שבהסכמת רבהּ של קאפוסט להדפסת הספר נאסר על הדפסתו במשך שש השנים העוקבות, הרי שכבר באותה שנה, ה'תקע"ה, יצאו לאור שתי מהדורות נוספות: בברדיטשוב (ברדיצ'ב) ובלַאשְצ'וֹב (בפולנית: Łaszczów), מה שמעיד על הביקוש הרב שלו זכה הספר.
בהסכמות המובאות בראשית מהדורות אלה מסבירים הרבנים את הצורך להדפיסן (ולעבור על האיסור מן המהדורה הראשונה).
בהסכמה למהדורת ברדיטשוב, שנדפסה בידי המו"ל והמדפיס ר' שמואל סג"ל, טוען ר' מאיר, המגיד מזעלווא, כי במהדורה הראשונה הובאו דברים העלולים לפגוע ביראת השמים של קוראים שאין ביכולתם לרדת לעומקם, ושמוטב היה שלא נדפסו.
ואכן, במהדורה זו הושמטו קטעים משני סיפורים ממקור אנונימי שנדפסו בדף האחרון, ובמקומם הובא סיפור קצר אחר.
כן נכללים במהדורה מספר שינויי נוסח, שעל פי רוב (אם כי לא תמיד) אכן מתקנים נוסח שגוי או טעות דפוס מן המהדורה הראשונה.
בהמשך נדפס הספר עוד במהדורות רבות.
כבר בשנת ההדפסה הראשונה של הקובץ, נדפס באוסטרהא תרגום שלו ליידיש.
ההבדלים בין התרגום ליידיש לבין הספר העברי עוררו בקרב החוקרים מחלוקת בשאלה האם זוהי גרסה יידית המבוססת על הנוסח העברי שנדפס, או שמא מדובר בתרגום הנסמך על נוסח עברי אחר (ואולי קדום יותר).
לדעת חנא שמרוק, אברהם יערי ואברהם חיים רובינשטיין, קיימים הבדלים ניכרים בין שני הנוסחים, מה שמצביע על כך שאלו שתי גרסאות נבדלות.
לדעת יהושע מונדשיין ועמנואל אטקס אחריו, ההבדלים בנוסח נובעים מכך שמדובר בתרגום להדיוטות (שכן קהל היעד לחיבור ביידיש שונה מקהל היעד של המקור העברי – בעיקר נשים ועמי ארצות), המיועד להיות 'קל יותר לעיכול'.
בנוסח הנדפס שרדו שיבושים שנבעו מטעויות העתקה, השמטות של משפטים שלמים ואף תיקוני נוסח (שלא תמיד הם בבחינת 'תיקון') שעשו המדפיס ואולי גם הסדר.
בכתב היד של הספר, שהוציא מונדשיין לאור בשנת תשמ"ב, יש כדי להבהיר מקומות לא ברורים בנוסח שנדפס.
אנשי תנועת ההשכלה שהתנגדו לחסידות עשו שימוש בספר בכתבי ההתנגדות שחיברו, לרבות בכתבים הסאטיריים שלהם.
כך למשל הביא יוסף פרל מובאות וציטוטים משבחי הבעש"ט בכתביו.
מהתכתבות בין פרל לידידו שמשון בלוך הלוי עולה, כי האחרון החל לכתוב סאטירה בשם "שבחי אלקסי", על אודות משרתו הגוי של הבעש"ט, כפארודיה על שבחי הבעש"ט.
מדברים שכתב רבי נתן מברסלב על הספר מתברר שהספר היה מושא לביקורת ביחס לאמינות הדברים המסופרים בו:
השימוש הרווח בשפת היומיום של המושג שבט, מתייחס עם זאת לצורת התאגדות היסטורית-פרימיטיבית של קהילות, ללא חשיבות לגודלן ולצורת היחסים החברתיים בתוכן.
שבט המתבסס על מבנה קלאן
קלאן הוא קבוצת אנשים המקושרת על בסיס שארות, אשר מתייחסת לאב קדמון משותף.
בדרך כלל לא ידוע כיצד בדיוק כל אחד מחברי הקלאן מקושר לאב הקדמון.
מאחר שהקשר בין הקלאן ובין האב הקדמון הוא סמלי בעיקרו, חלק מהקלאנים משתמשים באב קדמון סמבולי.
במקרים בהם האב הקדמון הוא לא בן אנוש, הוא מכונה טוטם.
בשבט המבוסס על קלאן לזקנים יש תפקיד מרכזי בפתרון סכסוכים ומחלוקות, מתוקף ניסיונם והבנתם בפולחן האבות הקדמונים, העומד במרכז קיומו הרוחני של הקלאן.
שבט המתבסס על מבנה ליניאג'
ליניאג' היא קבוצת אנשים המקושרת על בסיס שארות, אשר מתייחסת לאב קדמון משותף.
בליניאג' ידוע מה מיקומו של כל אינדיבידואל במערכת החברתית, וכיצד כל אחד מחברי הליניאג' מקושר לאב הקדמון.
הליניאג' מסודר על פי עץ החיים המשפחתי.
כאשר משפחה הופכת לגדולה יתר על המידה, היא מתפצלת מהליניאג' והופכת להיות ליניאג' עצמאי.
המערכת הליניאג'ית, אם כן, נמצאת כל הזמן בתהליך של צמיחה והתפצלות.
כך אנו מוצאים שמספר ליניאג'ים קטנים קשורים יחדיו לליניאג' גדול יותר, שקשור אף הוא עם מספר ליניאג'ים לליניאג' גדול עוד יותר.
שחקני משחקי מחשב המשחקים יחד במשחקי רשת מרובי משתתפים, מתאגדים לקבוצות הקרויות קלאן.
קלאנים משחקים ביחד לפנאי או משתתפים כקבוצה בטורנירים.
הקלאן מורכב מ'לידר' , שהוא מנהיג הקלאן, שמארגן משחקים ומגייס חברים חדשים, משחקנים ("גיימרים") חברים נוספים באותו משחק, ולעיתים גם מאיש טכני ומנהל אחראי (מנג'ר).
חברי הקלאן לרוב משחקים ביותר במשחק אחד ביחד בזמן נתון.
קיימים אתרי אינטרנט ופורומים בהן מתכנסים קבוצות של קלאנים שונים לקהילה אחת שתחתה מאורגנים טורנירים תחרותיים בין הקבוצות במשחקי הרשת השונים.
שבזי הוא סרט באורך מלא משנת 1997 המבוסס על סדרת הדרמה "המונה דופק", בבימויו של יקי יושע, יוצר הסדרה, עם עמוס לביא, מיכל זוארץ, נתן זהבי ואייל גפן בתפקידים הראשיים.
דני, נהג מונית, גר בדירת חדר בשבזי, שכונה מתפוררת, בה מצויים גם מסוממים חסרי בית, שמצאו מחסה בבניינים נטושים.
בשבזי שלוש חנויות מכולת, שתי תחנות סמים ודיסקוטק אחד.
דני פוגש בגידי, חבר מהצבא שהדרדר לסמים והפך חסר בית.
גידי מנסה לספר לדני על משהו אפל ומסוכן שקורה בשבזי, אבל הוא יותר מדי מסומם ומבולבל.
המשטרה מאבדת עניין בתיק הרצח של עוד נרקומן אחד משבזי ודני מחליט למצוא את הרוצח בעצמו.
מה שנראה בתחילה כמלחמת כנופיות סמים בביבים של השכונה, מתברר כרחיצת ידיים משותפת של אנשי-חוק ופורצי-חוק.
דני מצליח להסגיר את האחראים, וכאשר מסע הצלב שלו מסתיים הוא מסיר את שריונו, הזמני, בדירת החדר שלו, אביר שניצח ולא הרוויח מאום.
"שבזיה" הוא פסל ראש אישה מאת הפסל הישראלי יצחק דנציגר.
הפסל, אשר נוצר בשנת 1939, עשוי אבן חול וגובהו 56 ס"מ.
הפסל מצוי כיום באוסף "הפניקס חברה לביטוח".
הפסל מציג ראש של אישה בעלת מראה "מזרחי", עיניה בולטות וכך גם עצמות-לחיה.
שיערה ארוך וראשה מוטה מעט.
בנימין תמוז מספר במאמרו "בין עדן לאופיר" (1988) כי האבן ממנה נוצר הפסל הייתה בתחילה טורסו של אישה, עליה עבד תמוז בסטודיו של דנציגר ברחוב גרוזנברג בתל אביב.
דנציגר ביקש להחליף עמו גוש אבן בתמורה לגוש אבן חלופי.
הפסל נוצר לאחר יצירת פסלו של דנציגר נמרוד, ונחשב בעיני רבים כבן זוגו הרעיוני של פסל זה.
השפעה ליצירת פסל זה הגיעה מהפסלים היוונים מהתקופה הארכאית ומהפיסול המצרי.
על פי נורית רכס, בתו של דנציגר, מקור שמו והשראתו של הפסל הוא ב"נשים של שכונת שבזי, היפיפיות התימניות שסימלו בעיניו את האווירה של שכונת שבזי".
חיים גמזו תיאר את הפסל כבעל אקספרסיביות עזה "שהייתה אופיינית למסכות-יון הקדומות".
שֵׁבֶט היא דרגת מיון טקסונומית המאפשרת מיון ביניים בין תת-משפחה לבין סוג.
חלוקה לשבטים מבוצעת לרוב כדי לבטא זיקה גנטית בין סוגים שונים במשפחה, בין אם במאפיין חיצוני כגון צבע, גודל, אופן התרבות ועוד, ובין אם הצבעה על אב משותף והתאמה גנטית המאפשרת זיווג של מינים תחת סוגים שונים.
שבטים הם מיון נדיר אם מתייחסים לכלל המיונים הטקסונומיים, אך במשפחות גדולות מאוד, לדוגמה משפחות תחת פרוקי-רגליים, ניתן למצוא אותם תכופות.
דוגמאות לשימוש בדרגה זו: השימפנזה הוא סוג של קוף השייך לשבט ההומיניניים שבמשפחת ההומינידיים השייכת לסדרת הפרימטים; הטנגריים הם שבט של עופות ממשפחת הפרושיים; הפר והתאו שייכים לשבט בקר (Bovini) שבמשפחת הפריים; הטריצרטופסיני הוא שבט בתת-משפחת הכסמוזאורים שבמשפחת הצרטופסיים (הדינוזאורים בעלי הקרניים), ועוד.
שבט אבו רביעה הוא שבט בדואי המשתייך לקבוצת שבטים בשם אלד'לאם , אשר מוצאם בחבל החג'אז שבערב הסעודית.
בקבוצה זו נכללים גם השבטים: אלג'נאביב, אבו גריינאת, ואבו ג'וויעד, המתגוררים בנגב הצפוני באזור כסייפה, ערוער ותל מלחתה.
בני שבט אבו רביעה מתגוררים בשכונה הדרומית של כסייפה, במכחול ובכפרים הבלתי מוכרים אבו רביעה מרכז וכוחלה.
שורשי משפחת אבו רביעה חוזרים לשבט "אלד'לאם" , שהוא פלג לשבט "בילי" , שמוצאו מתימן ומחבל החג'אז בערב הסעודית.
כמו כן, חלק משבטי ירדן מקושרים במוצאם לשבט זה.
בכסייפה בתי האב הם: בני חליל, סאלם, חדר, חמאד וסלמאן.
חבר הכנסת הבדואי הראשון, חמאד אבו רביעה, היה מבני שבט זה.
בתקופת כהונתו פעל אבו רביעה רבות למען קידום מצב הערבים הבדואים בדרום הארץ.
בשנת 1981, משום שלא התפטר מתפקידו על מנת לאפשר לשייח ג'בר מועדי להיכנס לכנסת, נרצח על ידי בניו של מועדי.
כמו כן, רבים מבני השבט רכשו השכלה גבוהה, ויש בהם מורים, רופאים, ומרצים, ביניהם:
עודה סאלם אבו רביעה, הבדואי הראשון בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה ומנהל בית-הספר העל-יסודי הראשון במגזר הבדואי.
ד"ר עאריף אבו רביעה מהמחלקה ללימודי המזרח התיכון בפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חליל אבו רביעה, טוען שרעי ועורך דין ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון,מכללת ספיר ואחווה ומחבר ספרים.
ד"ר יונס אבו רביעה, הרופא הבדואי הראשון מאוניברסיטת בן-גוריון.
עזאת אבו רביעה, המדריך הבדואי הראשון במשרד התיירות.
ד"ר סראב אבו רביעה קווידר, ראש הקתדרה ללימודי המדבר על שם משפחת קושלנד ומרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון.
סאלם אבו רביעה, ראש מועצת כסייפה לשעבר.
גם לפני הנהגתו של סלמאן אבו רביעה, אביו וסבו - חליל אבן סאלם וסאלם אבו רבעה (כונה גם "סאלם הגדול") - הובילו את השבט והיוו דמויות מפתח בקרב כלל השבטים באזור כולו בזמן מלחמות ("חרב אלדולאם ואלגיסיה") .
אבו רבעה אף עבד כגובה ("ג'אבי") מטעם האימפריה העות'מאנית באזור כולו, תפקיד שנחשב לסמל סטטוס, וגם אביו, עיד אבו רביעה, מילא תפקיד דומה והיה קשור לשלטון העות'מאני.
שושלתו של סאלם אבו רבעה, "סאלם הגדול", המשיכה להיות דומיננטית בשבט וכרתה בריתות עם שבטים שכנים, שסייעו לשבט אבו רביעה לבסס את מעמדו באזור.
מסופר כי סבו של סאלם אבו רבעה - סלימאן אבו עיד - כינה את בנו הצעיר - עיד - בשם "אבו רביעה", שכן בצעירותו זחל באופן המזכיר ריצה של סוס אצילי, הנקראת בערבית "רבּע" (כנראה ربع) .
שבח להרמוניה (Praise to Harmony) הידועה יותר בשם Look Down Harmonious Saint (לפי המלים הראשונות) HWV 124, היא קנטטה חילונית אנגלית של הנדל, לזמר טנור סולו, מיתרים ובאסו קונטינואו.
זוני הקנטטה היחידה שהלחין הנדל לטנור סולו.
הושמעה לראשונה בקובנט גארדן בלונדון בשנת 1736.
משערים כי היא מהווה קטע שהושמט מהאורטוריה "חגיגת אלכסנדר" HWV 75. בבכורה של האורטוריה
"חגיגת אלכסנדר" הנדל העדיף להשמיע בין שני החלקים של היצירה הזו קנטטה אחרת, איטלקית, המוקדשת גם כן לצציליה הקדושה Cecilia volgi un sguardo לסופרן, טנור ומיתרים (HWV 75).
ניוברג המילטון (בערך 1715 - 1743) מחבר הלברית של האורטוריה שקיבל השראה מיצירה של ג'ון דריידן הוא זה שחיבר את המלים באנגלית גם לקנטטה "שבח להרמוניה", כשהכותרת המקורית הייתה "כוח המוזיקה" Power of Musick".
רוח הטקסט המשבח את כוחה של ההרמוניה המוזיקלית מתאימה לחג הנוצרי של צציליה הקדושה, שהוכרזה פטרונית של המוזיקה.
יום צציליה הקדושה חל ב-22 בנובמבר.
בחלקים של כתב היד מופיעות המלים "נספח - אודה לצציליה הקדושה" ומשום כך הקנטטה נחשבת מעין אודה קטנה לאותה קדושה, להבדיל מיצירות ארוכות יותר כמו האודה של הנרי פרסל וזו של הנדל עצמו Ode for St.
למרות ההתייחסות לצציליה הקדושה זאת איננה קנטטה דתית מפני שנכתבה כשיר חילוני ואינה קשורה לסדרי הטקס הדתי הכנסייתי.
הקנטטה מורכבת משני חלקים בלבד:
שבט אינדיגו הוא ארגון בדיוני המופיע בחוברות הקומיקס גרין לנטרן ביקום DC קומיקס.
שבט אינדיגו הוא אחד מתוך שבעה חילות פקחים השואבים את כוחם מאור ספציפי מתוך הספקטרום הרגשי.
השבט השתתף באירועי "הלילה האפל ביותר", אולם עקב אופיו המבודד השבט הוא גם החמקני ביותר מביניהם.
כוחו של השבט מונע בידי רגש החמלה.
לבושם הוא בסיסי ביותר, וחותם החיל צבוע על גופם.
השבט מופיע לראשונה בהרחבה בחוברת Blackest Night: Tales of the Corps #1 מיולי 2009, והוא מתקיים כדי להפיץ רצון טוב ברחבי היקום.
השבט מונהג בידי חייזרית בשם אינדיגו-1, ושומרי היקום גאנטת וסאיד העירו לא פעם כי שבט אינדיגו וחיל הפקחים הכחולים (המפיץ תקווה ברחבי היקום) צריכים לכרות ביניהם ברית.
בהופעת הבכורה שלהם, אינדיגו-1 ושבטה נראים כשהם חוצים אזור מדברי בסקטור 3544, וצופים כאשר פרצי אנרגיה ירוקים וצהובים נראים למרחוק.
השבט עוקב אחרי העשן שהותיר העימות בין שני הכוחות, והם מגלים פקח ירוק חייזרי שוכב כשהוא פצוע אנושות.
הפקח הירוק מגלה להם כי האחראי לעימות היה "אחד אשר אינו יודע מהם רחמים".
למרות שנזקק לטיפול רפואי דחוף, הוא מייעץ להם להתרחק פן ימשכו את תשומת לבו של התוקף.
אינדיגו-1 נראית מודאגת באמת ובתמים ממצבו ואומרת דבר מה בשפה חייזרית שאינה ידועה לקורא.
הפקח הירוק מבקש מטבעת הכוח שלו לתרגם את דבריה, אך הטבעת טוענת שאין ביכולתה (למרות שברשותה מאגר כל השפות הידועות ביקום DC).
אינדיגו-1 כורעת לצידו ומניחה יד על ליבו.
טבעת הכוח שלה מגיבה לכך באומרה "כוח רצון".
היא שואבת כוח ממנו ולאחר מכן יוצרת מבנה אנרגטי ירוק שחונק אותו עד מוות.
ברגע שהפקח הירוק מת, יריבו מחיל סינסטרו מגיח.
הוא מבחין בהמתת החסד שאינדיגו-1 ביצעה באויבו ויורה לעברה פרץ אנרגיה צהוב, באומרו כי לא יכנע בקלות.
אינדיגו-1 אינה מאוימת ממנו, וסופגת את פרץ האנרגיה לתוך מטה הכוח שלה ללא כל מאמץ.
היא מכוונת את מטה הכוח אליו, טבעת הכוח שלה מציינת "פחד", והמטה יוצר מבנה אנרגטי מפלצתי אשר מבהיל את התוקף ומניס אותו.
אינדיגו-1 ומונק מגיעים לכדור הארץ כדי לעזור לפקחים הירוקים, לפלאש ולאטום להימלט מידיהם של פקחים שחורים.
טבעות הכוח האינדיגו שלהם מוכיחות את עצמן כיעילות ביותר במתקפת המנע.
כאשר אינדיגו-1 מתעלת את האנרגיה הירוקה של ג'ורדן דרך המטה שלה, היא משמידה לחלוטין את הפקחים השחורים ראלף וסו דיבני.
אינדיגו-1 ומונק משגרים את הקבוצה להיכל הצדק ומתברר כי הם מסוגלים לדבר בשפתם אם ירצו.
אינדיגו-1 מסבירה כי בהתחלה, יקום DC היה שרוי בעלטה עד אשר האור החל להתחזק ולעמעם אותו.
בעת שפקחים שחורים פורצים לתוך היכל הצדק, אנשי השבט וג'ורדן נמלטים.
הקבוצה מגיעה לזאמארון, שם היא מצילה את קרול פריס ואת סינסטרו מטבח של הפקחים השחורים.
לאחר מכן, אינדיגו-1 מביאה את ג'ורדן, פריס וסינסטרו לכוכב הלכת קורוגר, כדי שסינסטרו יביס את מונגול וישיב את השליטה בחיל שלו.
באותו זמן, מונק משגר את עצמו לאואה ועוזר לפקחים הירוקים להילחם בחברי החיל המתים שהוחיו מחדש כפקחים שחורים.
אינדיגו-1 מגיעה לאוקארה יחד עם ג'ורדן, פריס, סינסטרו וסיינט ווקר כדי לגייס את אטרוסיטוס ולארפליז למאבקם.
לאחר ששכנעו את השניים להצטרף, הם מגיעים לכוכב הלכת ריוט אך מגלים שסוללת הכוח השחורה הראשית הועברה לכדור הארץ.
בכדור הארץ, אינדיגו-1 מורה להם לשלב את כוחותיהם וליצור את אור הבריאה הלבן שישמיד את סוללת הכוח השחורה.
אולם, המידע שלה אינו מספק, היות שאור הבריאה אינו משפיע על סוללת הכוח השחורה.
נקרון מגיב בכך שהוא מגייס לחיל הפקחים השחורים שלו גם את אלה אשר רימו את המוות בעבר.
כאשר מוצגת ישות החיים בסוף עלילת "הלילה האפל ביותר", ג'ורדן מתאחד עימה ובעזרת כוחה מחיה מחדש את גיבורי העל אותם הפך נקרון לפקחים שחורים.
הקבוצה מגויסת לחיל הפקחים הלבנים, ומשלבת בין כוחותיהם כדי להחזיר לחיים את היד השחורה.
כעת כשהוא פועל ללא שלוחה לעולם החיים, נקרון נעלם וחוזר לעולם המתים.
סיינט ווקר מעיר על כך שנעלמו עקבותיו של שבט אינדיגו.
הם נראים לאחר מכן כאשר היד השחורה כבול בידיהם, עליו מוטבע סמל השבט והוא נושא מטה כוח.
במהלך החיפוש אחר ישויות הרגש, אינדיגו-1 חוזרת לכדור הארץ כדי לאחד את פרוסליט, ישות הרגש האינדיגו, עם שיין תומפסון.
תומפסון הוא פרמדיק המראה דאגה רבה לפצוע במצב אנוש כאשר שותפו טיפל באדם בעל פצעים פחות חמורים משום שהיה לו ביטוח בריאות.
כשאינדיגו-1 והיד השחורה מתעמתים עם ג'ורדן, סינסטרו, לארפליז, סיינט ווקר ובארי אלן (שמונה כפקח כחול זמני), היד השחורה מסביר שטבעת הכוח האינדיגו "ריפאה" אותו ממחלתו של ויליאם האנד, מה שמוביל את האחרים להבין כי שבט אינדיגו אינו מסוגל לחוש כלל ברגשות ללא השימוש בטבעות הכוח שלו.
בנוסף לכך, בהתחשב בתפקידו של היד השחורה בלילה האפל ביותר, ג'ורדן רומז שייתכן וחברי שבט אינדיגו ביצעו פשעים בעברם.
למרות ששבט אינדיגו מציע לקחת את ישויות הרגש תחת מעצר הגנתי, ג'ורדן מסרב להצעה באומרו כי אינו יכול לסמוך עליהם בחיפוש אחר ישויות הרגש בהסתמך על המידע החדש שגילו עליהם.
בדיוק באותו רגע, דמות מסתורית מופיעה כשהיא גוררת אחריה את פאראלקס, ישות הפחד הצהובה.
הדמות טוענת בפניהם כי כל מי שחש ברגשות אינו מהימן.
בקשת הסיפור "מלחמת הפקחים הירוקים", אינדיגו-1 נלכדת בספר השחור יחד עם שאר מנהיגי החילות פרט לג'ורדן, שהצליח להימלט עם טבעות הכוח שלהם.
טבעת הכוח שלהם עוברת לג'ון סטוארט לאחר שטבעת הכוח הירוקה שלו זוהמה בידי קרונה ופאראלקס.
כמו האחרים העונדים את שאר הטבעות (ריינר את טבעת הכוח הכחולה וגרדנר את האדומה), כך גם הוא אינו יכול לשלוט היטב בכוחה של טבעת הכוח האינדיגו.
בזמן שסינסטרו מנסה להימלט מהספר השחור, שמאלץ אותם לחוות זיכרונות מעברם, הוא חוזה באינדיגו-1 כשהיא מוחזקת בתא כלא וטוענת בזעם שהיא תימלט מהדברים שאבין סור תכנן עבורה.
אולם, סינסטרו אינו שואל אותה לפשר מעשיה אלא הוא מתרכז בבריחתו.
אינדיגו-1 משוחררת בהמשך יחד עם שאר השומרים החדשים בידי ריינר, וכמוהם אינה זוכרת באופן זמני שהיא חברת החיל לאחר שטבעת הכוח חוזרת אליה.
בלומדו כי סינסטרו שב לתפקידו הישן כפקח ירוק, שבט אינדיגו לוכד אותו כדי להפכו לאחד מהם, למרות ניסיונו להזהיר את ג'ורדן מפני תוכניתם של שומרי היקום להשמיד את חיל הפקחים הירוקים ולהחליפו ב"צבא שלישי" מסתורי.
בינתיים, מונק הצטרף לשומרים החדשים כנציגו של השבט וחוקר יחד איתם את פשר התופעה שבה ריינר הפך ל"מגנט טבעות".
נוכחותו של מונק הייתה חיונית בקרב של השומרים החדשים נגד לארפליז, היות שיכולתו של מונק לשכפל את טבעת הכוח של לארפליז התבררה כיעילה.
סינסטרו מומר כחבר שבט אינדיגו, וג'ורדן מצליח להימלט מהשבי על ידי כך שהוא מהתל ביד השחורה לאגור בתוכו כוח רצון ובכך להפוך לסוללת כוח תחליפית.
הוא מגלה פסל המוקדש לאבין סור בתאי הכלא של שבט אינדיגו, אך מתגלה בידי סינסטרו המומר והשבט.
הוא נמלט מהם ומאתר את מיקומה של סוללת הכוח האינדיגו.
הוא מוצא את שומר הסוללה, נטרומו, שמגלה לו את ההיסטוריה של השבט.
אחרי שאבין סור גילה את האור האינדיגו בכוכב נוק במהלך אחת המשימות שלו, הוא ונטרומו חישלו אותו לסוללת כוח.
סור גייס את אירוק, אויבתו המסוכנת ביותר אשר רצחה את ביתו, והיא הופכת לפקחית האינדיגו הראשונה.
כל יתר חברי השבט הנבחרים גם הם מהפסיכופתים המסוכנים ביותר בעולמם.
אבין סור עשה כך משום שחזה את הסכנה שאותה מציבים שומרי היקום לאחר אירועי "הלילה האפל ביותר".
הוא ביקש לעצור אותם על ידי החלפתם, משום שהאפשרות להביסם הייתה קלושה.
אולם, כאשר ג'ורדן מגלה לנטרומו כי אבין סור מת, נטרומו משמיד את סוללת הכוח האינדיגו בהאמינו כי אין כל תקווה כעת לאחר מותו.
כתוצאה מהשמדת סוללת הכוח, סינסטרו חוזר לקדמותו.
חברי השבט רודפים אחר ג'ורדן וסינסטרו בנבכי יערות נוק, עד אשר הם נתקלים בנטרומו העושה את דרכו אליהם.
ג'ורדן משכנע את נטרומו לנסות ולחשל מחדש את סוללת הכוח, אך זה האחרון טוען כי הדבר בלתי אפשרי היות שהחמלה התפזרה ברחבי היקום וייקח שבועות לחשל את הסוללה מתוך נהרותיו של כוכב נוק.
אירוק מתחננת בפני נטרומו שימצא דרך להשיב להם את טבעות הכוח.
רגשי העצבות והחמלה אותם היא מרגישה באותו רגע על מעשיה לאבין סור ולביתו הם הניצוץ לו נטרומו זקוק כדי לחשל מחדש את סוללת הכוח ולהפעיל את טבעות הכוח מחדש, כולל את סינסטרו.
ג'ורדן מתחנן בפני חברי השבט שישחררו את סינסטרו, ואינדיגו-1 מסכימה לכך בתנאי שסינסטרו יוכל לכפר על עוונותיו ללא עזרת האור האינדיגו.
שבט אינדיגו אינו מתיישב במקום אחד אלא נודד ממקום למקום.
חברי החיל מתנזרים מכל הקשור לאינדיבידואליות, כולל שמות, ומעטים הם אלה אשר בוחרים להציג את עצמם.
אינדיגו-1 (מסקטור לא ידוע) - חייזרית בעלת צבע עור סגול המשמשת כמנהיגה הנבחרת של השבט.
שלא כמו אחרים בשבטה, מלבושיה הם בצבעי האינדיגו.
במהלך "הלילה האפל ביותר", היא מדריכה את האל ג'ורדן לאתר את חברי חילות הפקחים השונים כדי להילחם בחיל הפקחים השחורים.
היא טוענת כי פגשה בעבר באבין סור בתקופה בה אופייה היה אנוכי ומלא חשיבות עצמית.
סינסטרו פגש בגרסה מוקדמת שלה בספר השחור, לפני שהצטרפה לשבט אינדיגו, כאשר המתינה בתא כלא כדי שאבין סור יגזור את דינה.
מונק (מסקטור לא ידוע) - חייזר דמוי אנוש שמתפקד כסגנו של המנהיג.
הוא מלווה את אינדיגו-1 לכדור הארץ ולאחר מכן לזאמארון לפני שהוא משתגר לכוכב הלכת אואה במטרה לעזור לחיל הפקחים הירוקים.
מונק הוא גם נציגו של שבט אינדיגו בסדרת הכותרים החדשה Green Lantern: New Guardians, שהחלה בספטמבר 2011.
נטרומו - שומר האור האינדיגו, תושב כוכב הלכת נוק.
יחד עם אבין סור הוא יצר את טבעת הכוח הראשונה של שבט אינדיגו.
בשעה שאבין סור נדד בין מערכות הכוכבים, נטרומו נותר בעולמו כדי לחשל טבעות כוח נוספות, אותם יענדו הרוצחים והסדיסטים המסוכנים ביותר אותם ימצא אבין סור.
קריבן (מסקטור לא ידוע) - חייזר דמוי ציפור שנחשב לפסיכופת המסוכן ביותר בעולמו.
סלוג הקוטל (מסקטור לא ידוע) - הפסיכופת המסוכן ביותר ביקום.
ריי פאלמר (מסקטור הארץ) - פרופסור ריי פאלמר, שידוע בזהות האטום, נבחר לשמש באופן זמני כסגן שבט האינדיגו במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר".
הוא משוחרר מהחיל מיד לאחר הקרב הסופי שערך.
שיין תומפסון (מסקטור הארץ) - פרמדיק אנושי אשר נלכד מתחת לאמבולנס במהלך תאונה, אך עדיין ניסה לעזור לפצועים.
הוא נבחר לשמש כמארחה של ישות החמלה פרוסליט.
הוא שוחרר מהשבט בעקבות לכידתה של פרוסליט בידי שומר היקום העריק קרונה.
ג'ון סטוארט (מסקטור הארץ) - לאחר שקרונה שיגר התקפה על אואה והשיב את ישות הפחד הצהובה פאראלקס לתוך סוללת הכוח הירוקה הראשית, סטוארט נאלץ להסיר את טבעת הכוח הירוקה שלו כדי לא להזדהם בידי "הטומאה הצהובה".
מאוחר יותר, האל ג'ורדן נתן לו את טבעת הכוח של אינדיגו-1 לאחר שמנהיגי החילות נלכדו בספר השחור פרט לג'ורדן, שנמלט עם טבעות הכוח שלהם.
אולם, מכיוון שהטבעת לא בחרה את המשתמש שלה, סטוארט לא יכול היה לשלוט בטבעת.
מאוחר יותר הוא הצליח לשלוט בה עד כדי כך שהתחבר לשאריות אנרגיית הפקחים השחורים שנאגרה מסביב לגלעין כוכב הלכת מוגו.
קרונה (מסקטור 0) - במהלך "מלחמת הפקחים הירוקים", קרונה השתלט באופן זמני על טבעת האינדיגו ושש טבעות הכוח האחרות, והשתמש בהן נגד חיל הפקחים הירוקים.
אולם הטבעת חזרה לבעליה ברגע שג'ורדן הרג את קרונה.