tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברמלה ובאשדוד קיימים אטליזים המוכרים בשר בשחיטה ובהכשר קראיים.
הקראים מטילים פתיל תכלת בציציותיהם, על מנת לקיים את הכתוב "וְנָתְנוּ עַל צִיצִת הַכָּנָף, פְּתִיל תְּכֵלֶת".
אולם לשיטתם, צבע התכלת יכול לבוא מכל מקום שהוא – גם מצמחים שונים – מה שחז"ל מכנים "קלא אילן", בשל העובדה שלפי היהדות הרבנית הם אינם כשרים להפקת התכלת, והמקור הכשר היחיד הוא בדמו של חילזון נדיר מסוים.
את המושג "עין תחת עין" מפרשים הקראים כפשוטו, אדם שהוציא עין לחברו במזיד – יש להוציא את עינו (בניגוד לשיטת חז"ל, שלפיה כוונת התורה היא שיש לפצות בממון על הוצאת העין).
אומנם בפועל דין זה אינו נהוג, שכן הוא סותר את דיני המדינה, והעיקרון "דינא דמלכותא דינא" בדיני ממון מקובל על הקראים.
הקראים אימצו את המנהג הרבני של הקריאה בתורה בשבתות ובמועדים, ובעקבות זאת הם מקיימים טקסי בר מצווה לרגל ההגעה לגיל 13.
יחסי היהודים הקראים והיהודים הרבניים
לאורך ההיסטוריה היהודים הקראים ראו את עצמם בתור חלק בלתי נפרד מעם ישראל, וניסו להפיץ את אמונתם בתוך העם.
חריג להשקפה כללית זאת הופיע במזרח אירופה בראשית המאה ה־20, כאשר הופיעו גישות לאומיות בדלניות בקרב חלק מקראי מזרח אירופה, שהכחישו את יהדותם.
גם הפוסקים הרבניים ראו את הקראים בתור חלק מעם ישראל, אך בתור חלק חוטא, משום שאינם מאמינים בתורה שבעל פה.
היהודים הרבניים טוענים כנגד הקראים, שגם להם נוצרה במרוצת הדורות מעין "תורה שבעל פה".
הקראים מצידם משיבים כי יש הבדל בין הלכות שהתקבלו על ידם כפירוש סביר לתורה (שלא יחייבו בהכרח את הפוסקים הקראיים של הדורות הבאים) לבין התורה שבעל פה, שלפי היהדות הרבנית ניתנה למשה בסיני, ולטענת הקראים כל תוספת בה מחייבת גם את הדורות הבאים.
היו מבין החכמים הרבניים ששיערו כי תנועת הקראים צמחה מתוך הצדוקים והבייתוסים, כתות עתיקות מתקופת בית המקדש השני.
בתקופה המוקדמת, הנישואין בין קראים לרבניים היו מקובלים, ונמצאו עדויות רבות לנישואין מסוג זה בגניזת קהיר.
הנישואין נערכו לעיתים בבית הדין הקראי, ולעיתים בבית הדין הרבני.
כאשר התחתנו קראי עם רבנית או להפך, שני הצדדים התחייבו לכבד זה את מנהגיו של זה, ולאפשר לכל אחד מהצדדים לנהוג לפי פסיקת ההלכה הנהוגה בזרם שלו.
עד השנים האחרונות סירבו הקראים לקבל לקרבם יהודים רבניים.
אחד הטעמים לכך היה חשש ממזרות, שכן נישואי קרובים מסוימים שמותרים לפי יהדות הרבנית, נחשבים אצל הקראים כיחסים אסורים.
חשש נוסף מהורדת המחיצות בין הקראים לרבניים הובע על ידי מנהיג קראי במשפט: "אנחנו האגם והם האוקיינוס, מה יקרה כשייפרץ הסכר?"
יחסה של היהדות הרבנית אל היהדות הקראית לא היה עקבי במהלך ההיסטוריה.
במקרים מסוימים הוא התאפיין בחוסר סובלנות מובהק ובמקרים אחרים היחס היה סובלני הרבה יותר.
בדרך כלל, יחסם של הפוסקים הספרדים לקראים היה ידידותי יותר מאשר היחס של הפוסקים האשכנזים.
החכם הרבני יוסף שלמה דלמדיגו, שניהל פולמוס עם הקראים בנוגע לאמיתותה של התורה שבעל פה, תמך גם בלימוד מתוך ספרי הקראים.
כך הוא כתב בספרו: "בין כך בני, אל תִּטּוֹשׁ תורת אמך ללמוד בספרי הקראים כֻּלָּם, וב'ספר המצוות' וה'אדרת' (=הספר 'אדרת אליהו' של אליהו בשייצי) – והיית לכל רואיך לשם ולתפארת..."
רבי יהודה הלוי התייחס אל הקראים בספרו "הכוזרי", שנכתב במאה ה־12, שם מובא דיאלוג ספרותי בין מלך הכוזרים לבין חכם רבני:
הרמב"ם פסק בהלכות ממרים שבמשנה תורה, כי מי שאינו מאמין בתורה שבעל פה הוא כופר שיש לו דין "מורידין ואין מעלין", אולם את צאצאי הקראים הגדיר בתור תינוקות שנשבו: .
על אף העימות והסכסוך בין הקבוצות, נישואין בין רבניים לקראים, כששני הצדדים נותרים באמונתם ומקיימים את מנהגיהם, היו נפוצים במאה העשירית ועד המאה השתים־עשרה.
כתובות ומסמכים אחרים מן הגניזה הקהירית, כמו גם עדויות בספרי הפוסקים, מעידות על כך.
אולם, במאה ה-13 גברה האיבה, והמקורות מאותה תקופה מעידים כי קשרים מסוג זה חדלו ולא נחשבו עוד אפשריים.
פוסקים רבים קבעו כי קראים הם פסולי חיתון, מפני שהם נחשבים ספק ממזרים.
הסיבה לכך היא, שהקידושין אצל הקראים קבילים על פי ההלכה הרבנית, אך לא הגירושין.
ישנה אפשרות סבירה לגבי כל קראי כי אחד מאבותיו נולד לאישה שעברה גירושין קראיים ולבעלה החדש – ואם הגירושין אינם תקפים הלכתית, האישה עדיין נשואה לבעלה הראשון ונישואיה השניים הם בגדר ניאוף, ולכן ילדיה מבעלה החדש וכל צאצאיהם נחשבים ממזרים.
בעמדה זו אחז גם הרמ"א, אחד הפוסקים העיקריים של יהדות אשכנז.
גם במאה האחרונה, רבנים במצרים ובישראל תמכו בקבלתם של קראים ליהדות הרבנית, לפחות בתנאים מסוימים.
הרב עובדיה יוסף והרב אליהו בקשי דורון התירו להם להינשא, כשהנימוק העיקרי הוא שלילת תוקפם של הנישואין הקראיים, שכן העדים פסולים מעצם היותם קראים, ולכן הכלה הקראית לא נחשבת אשת איש לפי ההלכה, כך שלא ניתן לטעון שילדיה נולדו מניאוף לאחר הגירושין הקראיים.
ניסיון של הרב אליהו אברז'ל, אב בית הדין הרבני בבאר שבע, לבטל את ההיתר הזה, עורר ב־1994 סערה גדולה.
יהדות קוצ'ין היא שם כולל למספר קהילות יהודיות בשטחה של מדינת קרלה, המהוות חלק מיהדות הודו, אשר התגבשו בדרום-מערב הודו בתקופת קיומה של ממלכת קוצ'ין.
יהדות זו היא עתיקת יומין ומהעתיקות שבקהילות ישראל.
בשיא גודלה מנתה כמה אלפי בני אדם.
מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל בין השנים 1950–1962, ונכון לשנת 2000 התגוררו בישראל כ-8,000 איש מבני הקהילה וצאצאיה.
בקרלה נותרו כמה עשרות יהודים בלבד, מתוכם כ-20 בעיר קוצ'ין (קוצ'י).
רק חלק מבני הקהילה חיו בעיר קוצ'ין עצמה.
יתרתם חיו ביישוב ארנקולם ובכפרים מאלה, פארור, צ'אנמאנגאלם וכפרים נוספים באזור.
קיימות מספר גרסאות לגבי זמן הגעתם של ראשוני היהודים לקוצ'ין; ייתכן שהמסורות הללו אינן סותרות, אלא משלימות, כך שיהודים הגיעו לקוצ'ין בכמה תקופות שונות:
על פי סיפורי העם המקומיים, היהודים שהגיעו למלבר בספינות בתקופת שלמה המלך היו הסוחרים ששלח שלמה המלך להביא שנהבים ותוכים לבית המקדש הראשון, והקימו במקום מושבה לצורכי מסחר.
ישנם חוקרים שרצו להביא סיוע להשערה בדבר קיומו של מסחר זה מדמיון של שמות של מוצרים, שיובאו מהודו בטאמיל ובלשון הקודש.
יש חוקרים הטוענים שאזור דרום מערב הודו, שבו נמצאת קוצ'ין, הוא המקום המכונה "אופיר" בתנ"ך, שלשם הגיעו ספינותיו של שלמה המלך.
זו המסורת היותר נפוצה בקרב יהודי קוצ'ין.
על פי הימצאותם של הכתבים של דברי גד החוזה, היהודים גלו בגלות שלמנאסר, והגיעו למלבר דרך תימן.
גרסה דומה לזו מוזכרת בדברי האברבנאל בפירושו לירמיה ג' י"ח.
היהודים הגיעו למלבר עם חורבן בית שני.
גרסה זו הייתה נפוצה בעיקר בקרב הפארדסים, אם כי הייתה קיימת גם בקרב המלברים.
על פי המסורת שבקרב יהודי קוצ'ין ישבו היהודים לראשונה בקראנגנור, עיר נמל השוכנת כ-18 ק"מ צפונית לעיר קוצ'ין.
העיר נקראה בפי היהודים "שינגילי", ושם לפי המסורת הייתה ליהודים אוטונומיה עצמאית.
בספר "היהודים בהודו" מובאים דברי נוסעים המחזקים זאת:
בתקופת קראנאגנור היו שני בתי כנסת שם, אם כי אין על כך עדויות ברורות לבד משרידים מועטים שטרם נבדקו.
ידועים שמותיהם ("טיקומבאגום" – שפירושו דרומית לנהר, "קדאמבאגום" – שפירושו צפונית לנהר).
בשמות אלו נקראו בתי הכנסת שהוקמו בקוצ'ין ובארנקולם אף שלא הייתה להם שום משמעות במקומם החדש.
מילים מן השפה הטמילית שהייתה מדוברת בקראנגאנור (ולא בקוצ'ין – שם דברו מלאיאלאם) שימשו בבתי הכנסת בקוצ'ין למונחים הקשורים בהווי ביהכ"נ.
השתמר פיוט שהוא ככל הנראה מאותה תקופה: "נאמר שירה השירים/משבח שיר השירים/עיניך כעיני תורים/ברוך ברוך ה': סמוכה את בלבבי/כמו כסף וזהבי/בזכות משה הנביא/שהוא עבד ה': יקרה את כנפשי/עבדך אני לא חופשי/מכרה אותי ככושי/אברך את שם ה': מספרד הלכתי נסעתי/עיר שינגלי שמעתי/ישראל מלך תאבתי/אותו ראו עיני:".
ג'ונסון מונה מספר גורמים לעזיבת היהודים את קראנגנור:
ב-1341 שינה שיטפון את פני השטח ונוצר הנמל בקוצ'ין, ומאידך הנמל הטבעי בקראנגנור נסתם.
דבר זה עודד עזיבה של סוחרים.
(ובאמת סמוך לזמן זה נוסד בית הכנסת קוצ'נגאטי בקוצ'ין ב-1345. בר גיורא, ספונות ב', עמ' רכג; קודר עמ' 138).
על כל פנים קראנאגנור נשארה ברמה מסוימת מעורה בסחר התבלינים עוד כמאתיים שנה אחרי כן.
קרבות על קראנגנור בין הראג'ה לבין מלכות קליקוט המוסלמית (נקראו זמורין או סמורי), מהם סבלו גם היהודים.
בשנת 1504 הפורטוגזים בראשות סורז דה מנדז כבשו את קראנגנור.
"הפורטוגזים הניחו את בתי הנוצרים וחנויותיהם אבל הם בזזו את בתי היהודים והמוסלמים".
ההתקפה של הזמורנים על קראנגנור ב-1524: "לפי ההיסטוריון המוסלמי זן-עוד-דין 'היהודים הרגו מוסלמי אחד ומלחמה התלקחה'.
מוסלמי קראנגנור קבלו עזרה מאחיהם באזור מלבר (הוא מזכיר 10 או 11 ערים) ש: 'התארגנו בצי של כ-100 סירות והפליגו לקודנגלור שם הם הרגו יהודים רבים.
אלו שנמלטו נסו לכפר סמוך ממזרחה של קונ'.
המוסלמים שרפו את בתיהם [של היהודים] ואת בתי הכנסת שלהם.
בשלב שני נפנו להצית באש את בתי הנוצרים וכנסיותיהם.
הם גם הוציאו להורג כמה נייארים שהתעמתו עם המוסלמים.
כתוצאה מכך לא היה עוד ביטחון למוסלמים בקונ' והם נאלצו לעבור לעיירות אחרות'.
לאור העובדה שמקור זה נכתב בערך בשנת 1583, מקור זה הוא קרוב למדי לזמן ההתרחשויות אבל הוא מאוד פרו-מוסלמי".
אומנם היא מוסיפה שהדבר ברור ממקורות אחרים שלא היהודים ולא המוסלמים עזבו את קראנגנור לגמרי בשנה ההיא, אך זה בוודאי היה גורם להגירת חלק גדול מהיהודים.
בשנת 1565 הביסו הזמורינים את צבא הראג'ה בקרב שהיה "בקראנגנור או לידה".
זו השנה שבה, לפי הכרוניקות שנכתבו על ידי יהודי קוצ'ין עצמם, עזבו היהודים את קראנגנור סופית.
באותה שנה חיזקו הפורטוגזים את אחיזתם בקראנגנור, כנראה בתגובה לתבוסת בעל בריתם בקוצ'ין.
הרב לוי יצחק (לואיס) רבינוביץ' מתמצת חלק נכבד מהידיעות המוקדמות על אודות יהודי קוצ'ין:
1. שבתאי שמואל קודר, בקובץ India and Israel, ממאי 1951, כותב כי מצא בשיר חתונה של הנוצרים העתיקים במלבר שם מוזכר סוחר יהודי בשם Habban שהגיע לקראנגנור בשנת 55 לספירת הנוצרים יחד עם תומאס הקדוש.
שהגיע עם בקשה של המלך לבנות מקדש.
יתר על כן, מסופר על תומאס בעצמו שהתקבל בהגעתו לחוף מלבר על ידי נערה יהודיה מחללת בחליל.
הוא נשאר ברובע היהודי של העיר בביתו של אדם בשם הרב פאול, והצליח בהעברה על דת של ארבעים יהודים.
2. מקור נוסף שמביא קודר: לפי קטע מספר בשם "History in Kerala", שנכתב על ידי K.
Menon – ספינת מסחר רומאית שהפליגה בין הים האדום לבין חוף מלבר, מצאה שם מושבה יהודית במאה ה-2 לספירת הנוצרים.
3. לוחות הנחושת של יהודי קוצ'ין מציגים את כתב הזכויות שנתן מלך מלבר ליוסף רבן .
כתב הזכויות חקוק על שני צידי שני לוחות נחושת השמורים בקפידה בבית הכנסת הפרדסי ב-Jewtown שבקוצ'ין.
הלוחות מכילים 72 סעיפים המפרטים את זכויותיהם של התושבים היהודים – בהן חופש פולחן, פטור ממסים, הרשות לנהוג כמנהג הקסטה השלטת (הזכות להשתמש באפריון, לגבות מיסים מיוחדים, להעניק פטור ממסים ולתקוע בחצוצרה), וכן זכויות כלכליות מיוחדות, ובעיקרן קבלת אחוזים מהמסחר שהיה בכפרים ובמחוז שבו התגוררו:
התאריכים שניתנים לכתיבת מסמך מפורסם זה נעים בין השנה 379, כפי שיהודי קוצ'ין טוענים, לבין 1020 כפי שמקובל במחקר.
4. לוח שניתן על ידי המלך של קרלה לכנסייה הסורית של מלבר בשנה 824 וחתומים עליה כעדים [בין היתר] ארבעה יהודים באותיות עבריות.
5. הסופר הערבי אבן ווהאב מזכיר את יהודי קראנגנור במאה ה-9.
6. הנוסע היהודי המפורסם בנימין מטודלה בן המאה ה-12 מזכיר את יהודי מלבר.
בכותבו על קאולם - כיום העיר קולאם במדינת קרלה.
הוא מציין: "וביניהם בכל האי כמו אלף (נ"א מאה) מישראל.
וכל בעלי הארץ ההיא שחורים והיהודים כמו כן.
והם יהודים טובים בעלי מצוות וביניהם תורת משה והנביאים ודבר מועט מתלמוד והלכה".
7. מאה שנה מאוחר יותר מרקו פולו עדיין מוצאם שם.
8. במאה ה-16 הגיעו לדרום-מערב תת-היבשת ההודית יהודים מספרד ומפורטוגל (בעקבות גירוש ספרד) וכמו כן מעיראק, מתימן ומגרמניה.
אלה נקראו בפי הקהילה "פארדסים", כלומר "זרים" בשפת המלאיאלאם המקומית.
היו קשרים מועטים בין המלברים והפרדשים.
התקיים קשר בין ראשי הקהילות שעזרו אחד לשני, הן בנושאי דת והן בשתדלנות.
ר' יעקב ספיר הרגיש בכוח ליכוד העם שבטקס הנישואין, ולאחר שהרבה לתאר את טקסי הנישואין הארוכים בין יהודי קוצ'ין, הוסיף דברי התנצלות אלה: "הנה הוגעתיך ידידי הקורא...
למען הראותך קדושת דת משה ומנהגי ישראל בכל דור ובכל מקום שהם...
למען תתבונן איך יקר וקדוש לישראל עם קדוש דרכי הנישואין לעשותם על טהרת הקודש, לשם ה' לתת חלק כבוד ויקר למי שעשה לנו את הנפש הזאת ולא כמשפטי הגוים בארצות הקדם וכעלילותיהם המתהללים בהוללות ושכלות כל פה דובר נבלה וכל שיריהם עגבים".
ואילו בין היהודים בארצות ההן, אף שלא כל שירי-החתונה שלהם היו לפי טעמו, הרי רוב השירים היו שירי כיסופי-גאולה, ושירי תפילה לשיבת ציון.
יהדות מדינת קרלה נחלקה לשמונה קהילות, בשמונה יישובים: פארור, צ'נמנגלם, מאלה, ארנאקולם-טקומבהאגם, ארנאקולם-קדבומבהאגם, קוצ'ין-טקומבהאגם, קוצ'ין-קדבומבהאגם (נודע גם בשם "קוצ'אנגדי" על שם אזור השוק שדרומית לו), קוצ'ין-פרדשי.
מתוכן, שבע קהילות היו של "מלברים" (משמו הערבי והעברי של האזור: מלבר), הקהילה העתיקה יותר באזור.
קהילה אחת הייתה של "פרדשים" (בשפת המליאלם: "זרים"), יהודים שהגיעו לקוצ'ין במאה ה-16. קהילות המלברים והפרדשים התבדלו זו מזו בקשרי חיתון וצורכי קהילה.
כל קהילה טענה למקוריותה וזמנה הרב יותר באזור.
מלברים – הקהילה העתיקה והמקורית והגדולה שהתיישבה באזור.
ישנן מסורות שונות לגבי זמן הגעתם לקוצ'ין.
מסורת אחת טוענת שזמן הגעתם הוא בימי שלמה המלך בימי בית המקדש הראשון לשם מסחר והתיישבו במקום.
מסורות אחרות גורסות זמנים מאוחרים יותר כדוגמת גלות בית ראשון ואף בימי בית שני במהלכו ובגלות לאחר מכן.
פארדסים או פארדשים (כונו גם "לבנים") – פירוש המילה הוא "זרים" בשפת המליאלם.
אלו הם יהודים אשר הגיעו לאזור לאחר השתלטות הפורטוגזים על עיר הנמל בקוצ'ין ב-1503, במהלך המאה ה-16 מעיראק, מסוריה, מפרס, מהלבנט, ומגרמניה, ובשלב מסוים פרשו והקימו קהילה נפרדת.
קהילה זו הייתה קטנה יחסית לקהילות המלברים.
על אף הפילוג בין המלברים לפארדשים, למול המרחב החיצוני הלא יהודי נחשבו היהודים כקבוצה אחידה בעלת מעמד, ושתיהן היו אדוקות מבחינה דתית ובעלות מסורת ומנהגים דומים.
מרכז חיי היהודים היה בית הכנסת, שלא היווה רק מרכז דתי.
אלא המרכז אליו התנקזו חיי היומיום וטקסי מעגל החיים, ואף יישוב סכסוכים.
בקוצ'ין היו שמונה בתי כנסת, וסביב כל אחד מהם הייתה מעין קהילה עצמאית שהיוותה יחידה שיתופית שהחברות בה עברה מאב לבנו.
כל קהילה הייתה מקיימת טקסים ואירועים במרחב בית הכנסת שלה, הן בחיי היומיום, סדר תפילה ולימוד, והן בימות חג ואירועי שמחה.
באי בית הכנסת הוזמנו כאורחים לחגיגות השונות, והמפגשים איחדו את הקהילות השונות בקרלה.
מסורת ביד יהודי קוצ'ין שכל בתי הכנסת נבנו במתכונת בתי הכנסת בקראנגנור.
סימוכין למסורת זו יש מן העובדה שכל בתי הכנסת בנויים בסגנון אחיד.
רשימת בתי הכנסת ותאריך היווסדם:
בית הכנסת קדומבאגאם בעיירה פארור (1164)
בית הכנסת כדבומבגם ארנקולם (1200)
בית הכנסת קדאבאמבאגם במתאנצ'רי (1540)
בית הכנסת פרדסי בעיר קוצ'י (1568)
בית הכנסת תכומבאגם בעיר ארנקולם (1580)
בית הכנסת בעיירה צ'נדמאנגאלם (1614)
בית הכנסת תקומבהגם בעיר מתאנצ'רי (1647).
חלק מבתי הכנסת עברו שיפוץ (או בנייה מחדש) בסוף המאה ה-16 – תחילת המאה ה-17, והוצבו אבני פינה עם כתובות לציון המאורע.
נוסח התפילה והמנהגים של הקהילה ברובו הוא בנוסח ליוורנו, ורובם היו משתמשים בסידור תפלת החדש כמנהג קהילות הספרדים ועדות המזרח.
אולם התפילה שזורה בהרבה פיוטים בלחנים הייחודיים לעדה.
כמו כן ישנם מנהגים קדומים ייחודיים שנשמרו על ידי העדה כמו בניית ה"מנרה" (חופה) בבית הכנסת בשמחת תורה או קריאת נוסח קידוש הכלה על ידי החתן (ולא על ידי הרב), קבורת המתים בארון מיוחד (פתוח למטה כנדרש בהלכה) ועוד.
אצל הקוצ'ינים לא היו כהנים ולויים, והם היו שוכרים כהנים מתימן.
מסורת הקריאה בתורה עשירה ביותר.
ישנם מספר ניגונים שונים לקריאת התורה:
קה"ת של שבת שחרית וחגים.
קה"ת של חול ושל מנחה בשבת, קריאה זו דומה למדי לקריאה של שבת אלא שהיא מהירה ממנה.
מות משה (חתן תורה), נקרא גם עם תרגום.
קריאת הפטרה של חגים (ובפסוקי הסיום הנגינה משתנה לנגינה אחרת)
3 קריאות הפטרות התוכחה (ג' דפורענותא) בימי בין המצרים.
בחו"ל הייתה נקראת עם תרגום (באותו ניגון) למליאלם.
קריאה של נביאים ללימוד (כגון חוק לישראל, פסוקים של "ויתן לך" במוצ"ש, תיקון ליל שבועות וכו').
שבת חתן – החתן עולה מפטיר, וקורא "ואברהם זקן בא בימים" (פרשת חיי שרה) כאשר החזן מתרגם.
לאחר מכן החתן קורא את הפטרת "שוש אשיש" (ישעיהו, פרק ס"א-ס"ב)
גדול חכמי העדה היה רבי נחמיה בן אברהם אשר נקרא בשפה המקומית "נמיה מוטא" (נחמיה הזקן).
לפי המסורת הגיע רבי נחמיה מתימן כדי ללמד תורה והתקבל בחום על ידי אנשי הקהילה.
הרב נחמיה נפטר בנר ראשון של חנוכה שנת ה'שפ"א (20 בדצמבר 1620).
ביום פטירתו מקיימים בני העדה עד היום סעודת מצווה לזכרו, על שמו הוקם בית הכנסת "היכל נחמיה" במושב גבעת כח (ממזרח לעיר יהוד).
למרות המיקום המבודד של הקהילה, בזכות היותה של קוצ'ין עיר נמל, נמשך קשר רציף עם שאר הקהילות היהודיות בארצות אחרות; ישנן איגרות שנשלחו על ידי יהודי קוצ'ין לחכמי ירושלים, תימן וקהיר בענייני הלכה.
הנהגת הקהילה הייתה בידי זקני הקהל, ואילו על לימוד התורה היו מופקדים ה"מורים" ("מולדיארים").
על מצב ידיעת התורה ולימודה בקוצ'ין בתקופות מוקדמות ישנן ידיעות סותרות.
הרמב"ם באיגרתו לחכמי לוניל (לערך משנת 1200) כותב על יהודי הודו שיש להם ידיעה בתורה שבכתב בלבד.
לעומת זאת בנימין מטודלה שחי באותה תקופה לערך כותב על ידיעות מסוימות בתורה שבע"פ.
ידוע גם שבאותה תקופה היו באזור קוצ'ין מושבות סוחרים שרבים מהם היו תלמידי חכמים.
תיעוד של איגרותיהם השתמר בגניזת קהיר.
השואל ששלח שאלה לרדב"ז ולמהריק"ש (סוף המאה ה-16) בנוגע למחלוקת הפנימית שהייתה בקהילה מתאר קהל של יודעי תורה, אך ללא תלמידי חכמים מופלגים.
גם הרב זכריה אלצ'הרי, שביקר בקוצ'ין באותה תקופה, מתאר לכאורה מצב דומה.
במאה ה-19 חי ופעל בקוצ'ין החכם רבי אבא יצחק יפה.
לזכרו הוצבה אבן בכותל בית המדרש בעיר ארנכולם, שם למד ולימד:
בין תלמידיו המפורסמים של הרב אבא יצחק יפה היו: הרב מנחם אהרון המכונה מניי מולדיאר שהיה רב ופוסק בקהילת מאלה; הרב שמעון המכונה סימוגו מולדיאר והרב אליהו המכונה אליאצ'קה מולדיאר.
תלמיד-חבר נוסף היה הרב נחמיה זצ"ל, ממנו למד אחיינו הרב אברהם חי אברהם המכונה ווצ'אקה מולדיאר, עלה לארץ בשנת תשכ"ב, ונפטר בכ"ו אלול תשמ"ה בירושלים.
ההחלטה לעלות לישראל התקבלה בקהילה ב-1918, בעקבות רצון לשפר את תנאי חייהם, לצד אידיאליזם ציוני.
המשורר בן הקהילה, יצחק משה רובי, ביטא תחושה זו בשירו מתחילת המאה העשרים: .
בשנת 1930 הגיע לקוצ'ין ד"ר עמנואל אולסבנגר על מנת לעודד את הקהילה לעלות לישראל.
עם הקמת מדינת ישראל מנתה הקהילה כ-2,000 נפש.
ראשי הקהילה מצ'נמנגלם, פארור מאלה, ארנקולום וקוצ'ין פנו לראש ממשלת ישראל בבקשה לעלות לישראל.
תשובת ממשלת ישראל באמצעות הסוכנות היהודית הייתה שעל הקהילה לשלם ממקורותיה את עלות העלייה, כרטיסי טיסה וכן את כל העלויות הנלוות, זאת בשונה מכפי שהיה נהוג בנוגע לקהילות במזרח אירופה.
יהדות קוצ'ין הייתה מהקהילות הבודדות ששילמו מכספם הפרטי את הוצאות העלייה, וייתכן שהייתה זו הקהילה היחידה שנאלצה לשלם עבור עלייתה אחרי קום מדינת ישראל.
אחרי ניסיון שלא הצליח עקב תקלה במטוס, עלתה הקבוצה הראשונה של בני העדה ב-5 בינואר 1950 והועברה לשער העלייה.
בשנת 1953 הוחלט לעצור את העלייה בעקבות בדיקה שערך משרד הבריאות בקרב 60 עולים מקוצ'ין, בה נמצאו 50% נשאי אנקילוסטומה, שני חולי אלפנטיאזיס, חולה שחפת אחד ומספר מקרים של מלריה.
בעקבות התגלית הוחלט לעצור את העלייה ולשלוח 350 עולים לבדיקות נוספות.
יהודי קוצ'ין השתקעו בעיקר במושבים שונים ברחבי הארץ, שחמישה מהם מהווים עד היום מרכזי הקהילה: נבטים, מסילת ציון, תעוז, אביעזר, גבעת כ"ח, וכפר יובל.
ב-1982 התגוררו 75% מבני הקהילה בישראל באחד מחמשת המושבים האלה.
ריכוזים נוספים של בני הקהילה ניתן למצוא בירושלים, בקריית ביאליק, במושב שחר, בראשון לציון, באשדוד, בבאר שבע וברכסים.
היהודים הפארדסים בקוצ'ין עלו לישראל בשנות ה-80 כשהם מונים כ-200 נפשות, והם פזורים ברחבי הארץ.
מרכז הקהילה הפארדסית בבנימינה, שם גם בית הכנסת שבשכונת "אוהל יעקב", שכונת שיושבה בעיקר על ידי יהודים מגאורגיה, ושם נבנה גם על ידם בית הכנסת "עץ חיים".
נוסח התפילה הוא יהודי ספרדי עם נעימות יהודיות ייחודיות לקהילה הגיאורגית והקוצ'ינית.
התפילה משותפת לשתי העדות ומנוהלת בנוסח קוצ'ין וגאורגיה.
גבאי בית הכנסת הוא מרדכי חנניה (חננאשוילי), שמשפחתו היא מוותיקי בנימינה.
בית הכנסת במושב נבטים נבנה בסגנון המסורתי של יהדות קרלה, והוא מהווה את המרכז למורשת יהדות קוצ'ין.
בית הכנסת שוחזר ועוצב בשיתוף פעולה בין האדריכל גרשון שבח והאמן בני וינקלר.
נכון ל-2009 נותר בית כנסת פעיל אחד בקרלה, בית הכנסת פארדסי, שהוא גם אתר תיירותי והוא שוכן ברחוב jew town במטאנצ'רי קוצ'ין.
את בית הכנסת מנהלים יהודים תושבי המקום בעזרת בית חב"ד המקומי אשר נפתח ב-2009, והוא פעיל בחודשי החורף בתפילות השבת, ובעיקר בחגי תשרי, אז מצטרפים לתפילות תיירים ישראלים ואנשי עסקים מהמזרח הרחוק.
במושב נבטים נמצא "מרכז מורשת יהדות קוצ'ין".
נכון לשנת 2024 קיימים מספר אזכורים ואתרים המציינים את קהילת יהודי קוצ'ין אשר מרוכזים במרחבי החיים של היהודים במאה ה-20 באזורים המקוריים בהם התגוררו הקהילות.
רבים מהרחובות והשכונות בהן התגוררו יהודים בקהילות עדיין נקראים על שמם, המוכרים שבהם הם רחוב Jew Town השוכן באזור מטאנצ'רי סמוך לנמל קוצ'ין, ורחוב Jew Street השוכן בארנקולם שבקוצ'ין.
רחוב נוסף המציין בשמו את הקהילה היהודית ניתן למצוא גם ב־Paravur, אזור כפרי הנמצא במדינת קרלה סמוך לקוצ'ין אשר גם בו שכנה קהילה יהודית עד מחצית המאה ה-20.
נוסף על האזכור השמי שנותר מהתקופה בה התגוררו יהודים ברחבי קוצ'ין, קיימים מספר מוזיאונים המתבססים על בתי הכנסת המקוריים של חלק מהקהילות, המוזיאונים מתוחזקים על ידי מדינת קרלה ופונים לקהל הרחב במטרה להציג את המורשת והמסורת היהודית שהייתה קיימת במדינה כולה ובאזור קוצ'ין בפרט.
הבולט מבין המוזיאונים הוא בית הכנסת הפארדסי השוכן ברחוב jew town במטאנצ'רי קוצ'ין, נכון ל-2009 נותר בית כנסת הפעיל היחיד בקרלה, אך הוא משמש גם כאתר תיירותי..
בית כנסת זה התפרסם בזכות המרצפות המאויירות בעבודת יד שמקורן בסין והובאו במקור לארמון במטאנצ'רי.
לצד הביקור בבית הכנסת ניתן לצפות במוזיאון בסרטון המתעד את המסורת היהודית בקרלה במחצית המאה ה-20. לצד תמונות ואיורים המסבירים לציבור הרחב על המנהגים השונים של יהודי קוצ'ין.
בית הכנסת בצ'אנמנגלם משמש אף הוא כמוזיאון, בית כנסת זה מהווה חלק מסיפורו של הכפר בעל 4 הדתות.
על פי המסורת המקומית המתוארת בספר הסוקר את היהודים האחרונים המתגוררים בקרלה.
בית כנסת זה הנמצא באזור הכפרי הוא המקום היחידי בהודו בו ניתן למצוא ארבעה מקדשים של ארבע דתות שונות בהודו במרחק של הליכה זה מזה.
בית הכנסת השוכן בפאתי הכפר על ידי שפת נהר ה־periyar נמצא באותו רחוב יחד עם מסגד מוסלמי.
ובמרחק הליכה ממקדש הינדי וכנסייה נוצרית.
ממצא מיוחד המוצג בכניסה לבית כנסת זה הוא המצבה שנמצאה בקודונגלולור, נשמרה בבית הכנסת וכיום מוצגת בחצר הקדמית.
המצבה עם כיתוב "שרה בת ישראל", היא הכתובת היהודית הקדומה ביותר שנמצאה בהודו, והיא מתוארכת לשנת 1269.
בית כנסת אשר משמש גם הוא כאתר ביקור לתיירים אך לא מהווה מוזיאון רשמי הוא בית הכנסת Kadavumbagam השוכן בארנקולם סמוך ל"רחוב היהודים".
לצד ההנצחה הרבה ופעולות השימור של ממשלת קרלה, ניתן לראות בקוצ'ין גם מספר בתי כנסת אשר ניצבים ללא הנצחה או שימור, חלקם אף במצב של סכנת קריסה
יהדות קנדה היא כיום הקהילה היהודית הרביעית בגודלה בעולם, אחרי ישראל, ארצות הברית וצרפת, ורוב היהודים מתגוררים באזורים המטרופוליני של טורונטו.
עם קהילות יהודיות משמעותיות גם במונטיראול וונקובר.
יהודים החלו להגיע לקנדה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18, כשעיקר ההגירה התגברה במאה ה-19, מכיוונים כגון מזרח אירופה.
כבר מההתחלה ככל הידוע, היהודים בקנדה זכו לשוויון זכויות מלא.
נכון ל-2022, יש בקנדה כמעט 400 אלף יהודים (כשעשרות אלפים מהם, הם ישראלים שהיגרו לקנדה מישראל).
ראשית ההתיישבות היהודית בקנדה הייתה עם סיים מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1763, בניצחון בריטי על הצרפתים.
ראשוני היהודים היו צאצאי יהדות ספרד ופורטוגל.
גלי ההגירה של יהודים לקנדה החלו בסוף המאה ה-19, מגרמניה וממזרח אירופה, יהודים שראו במדינה החדשה יעד מועדף בו יוכלו לחיות בחופש ושוויון.
רוב היהודים התיישבו במונטריאול, בטורונטו ובעיר ויניפג.
עוד 2,000 נוספים, מגרמניה ואוסטריה, הורשו להיכנס ב-1940, אלא שהם נכלאו משך כשנה, כ"נתיני אויב".
לאחר קשיים התחלתיים, רוב יהודי קנדה השתייכו לקראת אמצע המאה ה-20 למעמד העירוני הבינוני, ורבים מהם הגיעו למעמד גבוה, כלכלית, חברתית והשכלתית היו אף שהשתלבו בחברה כחברי פרלמנט, אנשי עסקים מצליחים, עורכי עיתונים וכיוצא בזה.
הארגון המייצג הראשי של יהודי קנדה היה Canadian Jewish Congress.
מבחינה פוליטית, לא הגיעו יהודי קנדה לעוצמה שהגיעו אליה יהודי ארצות הברית.
עוד נבדלו יהודי קנדה מיהודי ארצות הברית בכך שאחוז גבוה יותר מהם השתייכו לזרם האורתודוקסי ביהדות, וגם אלה שנטו לזרמים אחרים - כמו הקונסרבטיבים והרפורמים - היו בדרך כלל, יותר מסורתיים מעמיתיהם האמריקניים.
המבנה הפלורליסטי של החברה בקנדה, תרם לשימור היהדות בצורתה המסורתית יותר, בהיעדר יחסי של לחצים לטמיעה בחברת רוב, או להשתלבות ב"כור היתוך", אם כי הם לא נעדרו לגמרי.
כן תרם לכך העיתוי המאוחר, יחסית לארצות הברית, של ההגירה לקנדה.
ראשית הציונות בקנדה ב-1887, עת ייסד מורה לעברית במונטריאול בשם אלכסנדר הרכבי (Harkavy) חברה בשם "חובבי ציון".
בשל חוסר תמיכה מהקהילה החליטו שלושים חבריה לפרקה.
חמש שנים אחר כך הוקמה "חובבי ציון" שנית.
הפעם הצטרפו חמישים חברים, הם שיגרו שליח לארץ ישראל שיברר את אפשרויות ההתיישבות בה, אספו כמה אלפי דולרים לקניית קרקע וכמה משפחות התיישבו במטולה ב-1895. לנוכח קשיים מצד השכנים הערבים והשלטונות חזרו המתיישבים, והחברה התפרקה בשנית.
התעוררות חלה עם ייסוד התנועה הציונית ב-1897, וב-1898 נוסדה במונטריאול "אגודת ציון" שקראה, בין היתר, לרכישת אדמות בא"י ולקדם את יישובה.
תוך כשנה נוסדו סניפים בטורונטו, וויניפג, המילטון ואוטווה.
בין 1912 ל-1914 קמו בקנדה שלוש חברות שהשתתפו במפעל האחוזות (קניית אדמות שיוכשרו עבור בעליהן על ידי פועלים יהודים בא"י, עד להתנחלות הבעלים).
בסופו של דבר יוזמה זאת נכשלה.
החל מתחילת המאה העשרים שגשגה הציונות בקנדה.
למעשה, בעוד היו לה מתחרים כלשהם בתחילת המאה - הבונד, האורתודוקסים והרפורמים - מאז שנות ה-20 לא נתקלה הציונות בהתנגדות רצינית, כאשר גם הלא-פעילים היו לכל הפחות אוהדים פסיביים.
עדות אחת לכך היא שראשי התנועה הציונית היו אישים בולטים - בדרך כלל אנשי עסקים מצליחים - בקהילה.
המתנגדים היה יהודים רפורמים או קומוניסטים ומשקל שני חוגים אלה לא היה גדול.
יתרה מזו, הפדרציה הציונית של קנדה (ZOC), הייתה הגוף הארצי היחיד של יהודי קנדה בין 1920 ל-1934, כאשר הקונגרס היהודי-קנדי, שהוקם כדי לטפל בבעיות הפנים של יהודי קנדה, לא פעל באותן שנים.
הצלחה מיוחדת הייתה לתנועה הציונית בפריפריה, שמחוץ למונטריאול, טורונטו וסביבותיהן.
ל-ZOC הייתה תנועת נוער בשם יהודה הצעיר (Young Judaea), שנוסדה על ידי דב יוסף (Bernard Joseph).
זאת, כמו ה-ZOC, הדגישה נאמנות לעם היהודי ותמיכה בבית לאומי, אך לא דרשה הגשמה אישית.
תרומתה המעשית התבטאה באיסוף כספים, בעיקר עבור קק"ל.
לתנועה היו סניפים ברחבי קנדה והציונות בגרסתה המתונה, שאינה מדגישה הגשמה, שמשה כר נוח לתפוצתה הרחבה למרות בקורת שנשמעה פה ושם.
לדוגמה, היו ל"יהודה הצעיר" בטורונטו ב-1927 כ-650 חברים, בקהילה שמנתה כ-45,000.
בין המפלגות האידאולוגיות בלטו פועלי ציון הציונים-סוציאליסטים, שהתאחדו עם אחדות העבודה, ולהם תנועת נוער הבונים שהייתה מסונפת לתנועה בארצות הברית, והמזרחי, ולה תנועת הנוער "מזרחי הצעיר" או "המשמרת הצעירה".
כן נכרה פעילות שולית של התנועה הרוויזיוניסטית, שהחלה להתארגן בקנדה ב-1926, ולה תנועת נוער בית"ר.
באגף הסוציאליסטי הרדיקלי יותר פעלה תנועת הנוער השומר הצעיר, שבמשך השנים כמה מאות מחניכיה עלו לא"י (וחלקם חזרו).
אחדים מהם היו בין מייסדי קיבוץ עין השופט ב-1931, או שהצטרפו אליו אחר כך.
כן פעלו, בדרך כלל בכיוון דומה אידאולוגית: גורדוניה, החלוץ הצעיר, צעירי ציון.
הצהרת בלפור עוררה התלהבות בקרב יהודי קנדה, אפילו הלא-ציונים, וזו מצדה תרמה להגברת הפעילות הציונית שהתבטאה בעיקר באיסוף כספים.
כ-300 יהודים קנדים התנדבו אל הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
הפעילות התרבותית הציונית הייתה דלה יחסית והוגבלה לתנועות הציוניות האידאולוגיות, המזרחי ופועלי ציון, ולתנועות הנוער.
השתתפותם של הפעילים הציוניים בוועידות ובקונגרסים, כמו גם בביקורים בא"י הייתה מינורית (למשל, מנהיג ZOC, ארצ'י פריימן (A.J.
"Archie" Freiman), ביקר בא"י פעם אחת).
אחד הארגונים הציוניים ששגשג בקנדה היה ההסתדרות הציונית הדסה שנוסדה ב-1916. בין המפעלים בהם תמכה היה בי"ס חקלאי לנערות בנהלל ואחר כך נרתמה במרץ לעליית הנוער.
ארגון בני ברית הקנדי, שקם ב-1875, החל ב-1919 לאסוף כספים למוסדות עבריים בא"י.
במשך שנות פעילותה הפגינה התנועה הציונית בקנדה "עצמאות" הן כלפי התנועה הציונית בארצות הברית, הן כלפי התנועה הציונית העולמית.
עד מלחמת העולם השנייה ראו עצמם ציוני קנדה כקשורים יותר לציונים הבריטיים ואל משרדי ההנהלה הציונית בלונדון מאשר לציוני ארצות הברית, להוציא את המפלגות הציוניות האידאולוגיות או הדתיות, בהן הקשר אל מעבר לגבול היה הדוק יותר.
מלחמת העולם השנייה, שהקשתה על הקשר עם בריטניה, גרמה הידוק-מה של הקשרים בין ציוני ארצות הברית וקנדה, אך אלה נותרו רופפים.
ליהודי קנדה לא הייתה בעיה להפגין נאמנות לא"י לצד נאמנות לקנדה, מה גם שקנדה, בהיותה חלק מהאימפריה הבריטית, חלקה את המחויבות לסיוע לבית לאומי.
היותה של קנדה חלק מן האימפריה, מצד אחד, אך מדינה עצמאית, מצד שני, ומציאותם בה של אוהדים רבים לציונות, חלקם רבי השפעה, מצד שלישי, גרמה לתנועה הציונית, לא בהצלחה מרובה, לנסות להשתמש בה לעיתים כ"דלת אחורית" להשפעה או לאיסוף מידע על בריטניה.
כמו בארצות הברית, החל מסוף שנות השלושים, ובעיקר מתחילת שנות הארבעים, ידעה הציונות פריחה בקנדה, כאשר בנוסף לאיסוף כספים גובר והולך, התחזקו גם הצדדים החינוכיים והתרבותיים שבציונות הקנדית.
כן גדל מספר החברים, כולל בתנועות החלוציות, שמנו כ-500 צעירים ב-1941, כאשר בקרב "יהודה הצעיר" התחזק הזרם החלוצי, עד כדי כך שב-1944 ה-ZOC ראה צורך "למתן" אותו.
ב-1944 ייסד "השומר הצעיר" חוות הכשרה בפרסקוט (Prescott) שבאונטריו.
היותה של קנדה חברה רב-לאומית ורב-דתית מלכתחילה עודד הן את חיזוק הזהות הדתית, הן את חיזוק הזהות הלאומית היהודית, ובעקיפין גם את הציונות.
כל זה השתלב בהיעדר לחצים ובהיעדר נטייה לשנות את המאפיינים הישנים ממזרח-אירופה, שכללו רגש לאומי-יהודי, לכיוון "מערבי" יותר.
יתרה מזאת, הציונות בקנדה נהנתה מתמיכתם של מנהיגים פוליטיים מקומיים בולטים, כמו ראש הממשלה מקנזי קינג.
אלה נכחו בוועידות ציוניות, שלחו איחולי הצלחה, מברקי תמיכה וכיוצא בזה.
הציונות נהנתה גם מאהדה ניכרת בציבור הכללי, שהתחזקה לאחר מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה.
פרט לחיזוק מעמד התנועה הציונית באופן כללי, סייעה תמיכה זאת הן בהעלאת יוקרתה של הקהילה היהודית, שרוב בניה בין מלחמות העולם היו מהגרים, הן בחיזוק מעמד הציונות בקרב יהודי קנדה והיוותה סיבה נוספת לשגשוגה של האחרונה.
בנוסף, הבולטים מקרב המתנגדים לציונות בארצות הברית ומערב אירופה, היהודים הרפורמים, נעדרו כמעט באותן שנים בקהילה היהודית בקנדה.
קשיים, אם היו, נבעו ממצבם הכלכלי הקשה של רוב המהגרים היהודים לקנדה באותה עת.
כל העת חלה התקדמות איטית בהיקף התרומות ובמספר הסניפים.
עד שבסוף שנות העשרים יכולה הייתה יהדות קנדה לגייס סכום נכבד עבור הקק"ל - כמיליון דולר - ששימש לצורך קניית אדמות עמק חפר.
אחד ממאפייניה העיקריים של הציונות בקנדה היה היותה בלתי-מפלגתית בעיקרה, כאשר כל הזרמים לרוב משתפים פעולה.
ואופייניים לציוני קנדה, כמו לציוני ארצות הברית ויתר הארצות האנגלו-סכסיות, חוסר עניין ואף חוסר הבנה לדקויות אידאולוגיות.
בכל זאת, סבלו לעיתים המאמצים - בדרך כלל גיוס הכספים - מפיצול, כאשר מן הזרם המרכזי התפצלו, ופעלו בנפרד, הסוציאליסטים, הדתיים והרוויזיוניסטים.
מאפיין אחר, כאמור, הוא, כבארצות הברית, העדר כמעט מוחלט של עלייה, כאשר גם מקרב העולים, אחוז נכבד חזרו.
ניתן לומר, לסיכום, שהציונות שמשה הרבה יותר כמכשיר, חשוב אמנם, לגיבוש זהות לאומית יהודית בפנים הקהילה היהודית בקנדה, מאשר כיעד רציני להגשמה אישית.
כך תמכו ציוני קנדה ברעיון של מדינה ליהודים כמקלט לאלה הזקוקים לו, כאשר הם לא נכללים, לדעתם, באותה הגדרה.
בסה"כ נהנו היהודים בקנדה מחיים נוחים, בסביבה חופשית ושלווה.
הם היו גאים בארצם ואסירי תודה לארץ שקלטה אותם ואפשרה להם לחיות ברווחה וללא רגשי נחיתות.
כך, עלייה לא"י היא בגדר הינתקות קשה, הדורשת החלטה אמיצה ויכולה להיעשות רק מנימוקים ציוניים-יהודיים עמוקים.
מצבם של היהודים בצפון-אמריקה בכלל, ובקנדה בפרט, בשנות העשרים והשלושים היה טוב בהרבה מאשר זה של היהודים באירופה באותה תקופה.
התבססותה של הדמוקרטיה בקנדה הבטיחה כי היהודים נהנו משוויון זכויות על פי חוק.
עם זאת בקרב חוגים רדיקלים בימין הקיצוני, בעיקר בקוויבק, נשמעו קולות שיצאו נגד היהודים.
בין שתי מלחמות העולם סבלו היהודים מאנטישמיות ומתופעות של אפליה, בעיקר, בפרובינציה זו.
בחוגים רדיקלים זיהו את היהודים הן עם הקומוניסטים שעלו לא-מכבר לשלטון בברית המועצות, כאשר כמה ממנהיגיהם היו אכן ממוצא יהודי, ונפוץ החשש מהתפשטות משטרם לארצות אחרות - מצד אחד, הן עם "הבנקאות העולמית" - מצד שני.
בשנות העשרים בלטה האנטישמיות בקרב תומכי הימין הקיצוני בין דוברי הצרפתית בקוויבק, כאשר הסמן הקיצוני היה השבועון הקתולי Le Croix שב-1924 קרא להיפטר מהיהודים, ולהחרימם.
גם L'action Catholique, שפנה לכמרים קתוליים דוברי צרפתית, הלך בדרכים דומות.
שבועונים אחרים פרסמו קריקטורות אנטישמיות.
בערך באותה תקופה התארגן בקרב אותם חוגים מסע להחרמת עסקים יהודיים.
אך נראה שברמת חיי היום-יום של היהודים לא ניכר הדבר ביותר.
בשנות השלושים, הרבה בשל השפעת הנאצים בגרמניה, גאו אף יותר גלי האנטישמיות, בהם בלטה תנועת Jean Canada (קנדה הצעירה), בקרב דוברי הצרפתית.
היו בנוסף, גם בקרב קבוצות קטנות של תומכי הימין הקיצוני בין דוברי האנגלית, תופעות של מצעדים של קבוצות דמויות פלוגות-סער פשיסטיות ולעיתים תקריות אלימות על רקע אנטישמי, פגיעה בבתי-כנסת וכיוצא בזה.
תופעות אחרות היו הגבלות ואפליה בקבלת יהודים לאוניברסיטאות, למקומות עבודה ומניעת מגוריהם באזורים מסוימים, אי-קבלתם למועדונים פרטיים, לקבוצות ספורט וכיוצא בזה.
הקונגרס היהודי-קנדי נאבק בגילויי האנטישמיות.
לאווירה המתוארת הייתה השפעה שלילית באשר להיתרי הגירת יהודים לקנדה, בתקופה בה היתרים אלה נדרשו ביותר להצלת יהודי מזרח ומרכז אירופה, כאשר גם החוקים והתקנות הקיימים זכו לעיתים לפירוש לחומרה.
בשנות השלושים קלטה קנדה כ-4,000 מיהודי אירופה.
עם כל הנאמר, האנטישמיות בקנדה לא חרגה לממדים שמעבר לאי-נוחות והרגשה כללית רעה עבור היהודים, ומעשית פגעה בהם רק מעט מאוד.
כל זאת באווירה של משבר כלכלי עמוק בחלק גדול מן הזמן, וכאשר גם מיעוטים אחרים סבלו מתופעות של אפליה.
לאחר המלחמה, עם הבנת גודל ממדי השואה באירופה חל שינוי לטובה ביחס ליהודים.
האנטישמיות הפכה למוקצית מחמת מיאוס, ונפתחו שערי ההגירה ליהודים פליטי השואה מאירופה.
התבססותה של תודעה רב-תרבותית בקנדה החל משנות השישים של המאה חיזקה את ביטויי הסובלנות והפתיחות בחברה.
בשנת 1939 חיו בקנדה 166,000 אלף יהודים, בעיקר בערים, מונטריאול בו חיו 57,000 יהודים וטורונטו בו היו 46,000 יהודים.
עוד 163 יהודים קנדים שרתו בצבאות אחרים של בעלות הברית.
5,889 מן המתגייסים שרתו בחיל-האוויר.
הקונגרס היהודי קיים מאמצים רבים ככל שביכולתו כדי לעודד יהודים הכשירים לשירות להתגייס.
מאמץ זה נדרש כיוון שהשירות באירופה היה התנדבותי.
בעת מלחמת העולם השנייה, עם הגיע הידיעות על גורל יהדות אירופה, ואחריה, גברה המגמה של התחזקות התנועה הציונית, שהחלה עוד קודם.
בין היתר, גדל היקף גיוס התרומות, גברו המאמצים להשפיע ככל שניתן, באמצעות גיוס פוליטיקאים ובאמצעות יחסי-ציבור, כנגד הספר הלבן שהגביל מאוד את אפשרות הגעתם של פליטי השואה לא"י.
גברו המאמצים לגייס לעזרת הציונות גם אישים לא-יהודים, והדבר נעזר באהדה-מלכתחילה לציונות שרווחה בציבור הקנדי ושגברה לאחר תום המלחמה.
אלה שההצלחה בכך הייתה מוגבלת בשל היות קנדה חלק מהאימפריה הבריטית.
בעת המלחמה נעשה כל זאת במקביל למאמצי הצלה, ככל שניתן, של יהודים באירופה.
בנוסף, ניכרה העמקה של הפעילות הציונית, למשל, נפתחו מספר מחנות הכשרה עבור התנועות החלוציות, כמו גם מחנות קיץ עבור התנועות הפחות-חלוציות והתחזקה המגמה האידאולוגית והמגשימה, אם כי כל זה לא התבטא בכמות עולים משמעותית.
בזמן מלחמת העצמאות סייעה יהדות קנדה לישראל במשלוח ציוד, ותרומות, ובכ-250 מתנדבים שהצטרפו לצה"ל (כמעט כולם יהודים) במסגרת מח"ל.
גל הגירה גדול של יהודים הגיע למדינה לאחר השואה.
בשנות החמישים נוספו אליהם יהודים מצפון-אפריקה שהגיעו בעיקר לקוויבק דוברת הצרפתית.
בשנות השבעים, בעקבות עליית התנועה הבדלנית בקוויבק, עברו יהודים רבים ממונטריאול לטורונטו.
יהדות קנדה מגוונת מבחינת אופייה.
יש בה אורתודוקסים, קונסרבטיבים, רפורמים וחילונים.
היא מקיימת מגוון של מוסדות קהילתיים ביניהם בתי-ספר יומיים, בתי ספר של יום ראשון, ספריות ומוסדות תרבות ואמנות.
בין השנים 1990–2000 גדלה יהדות קנדה ב-15%, ברובה מהגירה מחבר המדינות ומישראל.
הקהילה היהודית בטורונטו היא הגדולה בקנדה וכוללת כ-200,000 יהודים (רובם מתגוררים בצפון העיר) ואחריה מונטריאול שבה כ-90,000 יהודים.
על פי מחקרי אוכלוסין, הזרם היהודי הגדול בקנדה הוא זה של היהדות הקונסרבטיבית עם 30–37 אחוז מיהדות קנדה, לאחר מכן היהדות האורתודוקסית עם 14–22 אחוזים, ולבסוף היהדות הרפורמית עם כ-5 אחוז.
שאר היהודים אינם מזדהים עם אחד מהזרמים.
בקנדה ישנם ריכוזים גדולים של יהודים חרדים.
במונטריאול מתגוררות אלפי משפחות בשתי שכונות עיקריות, רובם משתייכות לזרם הליטאי-מודרני.
רב הקהילה החרדית הוא הרב יונתן בנימין וייס.
הקהילות החסידיות הן חסידות בעלז המונה כמה מאות חסידים, חסידות סאטמר (על שני פלגיה), חסידות ויז'ניץ (על שני פלגיה) וחסידות ויז'ניץ מונסי, חסידות באבוב (על שני פלגיה), חסידות סקווירא, חסידות חב"ד, חסידות קלויזנבורג וחסידות טאש.
לחלק מהקהילות ישנם גופי כשרות ומערכות שחיטה.
בסמוך למונטריאול, קיימת קרייה חסידית של חסידות טאש ובה מרכז החסידות.
בטורונטו ישנה קהילה גדולה, אף היא רובה ליטאית, ומיעוטה מחסידי באבוב וחסידי חב"ד וחסידים אחרים.
בין השנים 1950 ל-1990 היגרו יהודים רבים מארצות ערב והמזרח התיכון לקנדה.
נכון ל-2011 מתגוררים במונטריאול 22,225 יהודים ספרדים ובטורונטו 9,245 יהודים ספרדים, כאשר היתר מפוזרים ברחבי המדינה.
נכון ל-2016 כמעט 70% מהתושבים היהודים עומדים לצדה של ישראל.
יש ארגונים יהודים-קנדיים התומכים בישראל מבחינת הסברה ולכלכלה של ישראל, בין היתר הליגה להגנה יהודית קנדית.
התמיכה היא גם כספית, בשבוע הראשון למלחמת חרבות ברזל גייסו יהודי קנדה 100 מיליון דולר למען ישראל.
בקנדה חיו לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2021 כ-35 אלף ישראלים, מרביתם בעיר טורונטו וסביבותיה.
מספר זה עלה עם השנים ונכון ל-2025 ההערכה היא שרק באזור טורונטו וסביבתה חיים כ-80 אלף ישראלים.
הגירה לקנדה של ישראלים התגברה החל משנות השבעים של המאה ה-20, בעקבות שינוי חוקי ההגירה שאפשרו למשפחות צעירות ומשכילות, לקבל ויזת הגירה למדינה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 היגרו לקנדה מדי שנה כ-1500–3000 ישראלים.
הרפורמה המשפטית בישראל, ומלחמת חרבות ברזל, לצד הקלות היחסית שבה ניתן להשיג אשרת שהייה למגורים במדינה, הביאה לעלייה חדה במספר הישראלים שקיבלו אשרת עבודה בקנדה וההערכה היא שבשנות המלחמה היגרו לקנדה 500 עד 6000 ישראלים.
אולם לפי ההערכות של גורמי הגירה בקנדה כשליש עד מחצית מהם ישובו לישראל.
ישראלים-קנדים בולטים שפעלו רבות בתחומי עיסוקם, הן בקנדה והן בישראל, הם האדריכל משה ספדיה, ובעל ההון והיזם, דוד עזריאלי.
לאונרד כהן - זמר, מלחין ומשורר.
מחבר "המירוץ לצמרת של דודי קרביץ'".
נשיא בית-המשפט העליון של קנדה בשנים 1973–1984.
ארוין קוטלר - חבר פרלמנט.
מוריס פיש - שופט בית המשפט העליון של קנדה משנת 2003.
בן דונקלמן - מפקד חטיבה 7 במלחמת העצמאות.
סת' רוגן - שחקן קולנוע, קומיקאי, תסריטאי ומפיק.
מיטשל גולדהאר - בעליה של מכבי תל אביב בכדורגל
נעמי קליין - עיתונאית, סופרת וחוקרת תרבות.
סול בלו - סופר וחתן פרס נובל לספרות.
ויליאם שאטנר - שחקן בסדרה מסע בין כוכבים.
פנחס הירשפרונג - היה הרב הראשי של מונטריאול
נחום אליעזר רבינוביץ' - היה רב קנדי - ישראלי, ראש ישיבת ההסדר "ברכת משה"
דרייק (מוזיקאי) - ראפר, מפיק מוזיקלי ושחקן.
אשלי וקסמן בקשי - יוטיוברית.
יערה זקס - השרה הישראלית הראשונה בממשלת קנדה.
סלינה רובינסון - שרה בממשלת קולומביה הבריטית בשנים 2020-2024.
הארי זלצמן - מפיק תיאטרון וקולנוע.
אלאניס מוריסט - זמרת, משוררת ושחקנית.
יהדות קזחסטן היא קהילה יהודית המתקיימת בשטחה של קזחסטן.
בשיאה הגיעה לכמעט 30,000 איש, כולל מעל 8,000 יהודים שנמלטו אליה במהלך השואה; ומאז אומדן הקהילה בירידה מתמדת, כאשר רובה עולה לישראל.
כיום חיים בקזחסטן כמה אלפי יהודים בודדים.
ישנן הערכות כי יהודים ישבו בקזחסטן כבר לאחר גלות בבל וכחלק מפיזור היהודים באימפריה הבבלית על ידי מלך בבל נבוכדנצר.
יהודים סוחרים נדדו גם באזורים כמו קזחסטן בדרכם מרוסיה להודו וסין.
כמו רוב הקהילות היהודיות במרכז אסיה, לא מנתה הקהילה יהודים רבים.
בשנת 1917 נכבשה קזחסטן על ידי רוסיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לקזחסטן פליטים יהודים שנמלטו מאירופה.
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד התפרקות ברית המועצות שימשה קזחסטן אזור מבודד שאליו נשלחו פושעים, מתנגדי השלטון הקומוניסטי וכן משתפי פעולה עם גורמים מחוץ לגוש הקומוניסטי.
בין השאר נשלחו יהודים רבים לקזחסטן, אשכנזים וספרדים, והם היוו את רוב יהודי המדינה.
חלק אחר של יהודים היגרו מאוזבקיסטן השכנה והשתכנו בשימקנט, אשר היו חלק מיהדות בוכרה.
רוב היהודים המתגוררים במדינה, ספרדים ואשכנזים, הם צאצאים של יהודים שנמלטו לחבל ארץ נידח זה בשל גזרות הקומוניזם, או שהוגלו לשם.
ב-1994 הגיע למדינה שליח חב"ד, הרב ישעיה אלעזר הכהן, ונתמנה לראש הקהילה ורבה הראשי של מדינת קזחסטן.
הוא יזם הקמת מרכזים יהודים, רשת בתי כנסת, מוסדות חינוך ומקוואות טהרה לקהילות, מרכזים לבריתות ואספקה של מזון כשר.
כיום מתגוררים בקזחסטן כפי הנראה 2,900 יהודים, הרשומים בעשרות ערים ושבעה מרכזים קהילתיים: בערים אסטנה, אלמטי, שימקנט, פבלודר, קראגנדי, אוסקמן וקוסטנאי.
בערים אלו מכהנים הרבנים הבאים: הרב אלחנן הכהן, הרב שמואל קרנאוך, הרב שמעון אש, הרב אסף פיינשטיין, הרב אשר תומרקין, הרב מנחם מענדל זלמנוב, הרב מרדכי מרוזוב.
עוד בעיר אלמא אטא מכהנים רבנים לשלוחים נוספים המאוגדים כולם ברבנות הראשית לקזחסטן.
עם זאת, כמות היהודים שאינם דתיים אינה ידועה.
בדומה למדינות אחרות עם עבר סובייטי, המדינה עצמה היא חילונית, ויש הפרדה בין הדת הראשית (אסלאם) למדינה.
האזרחים אינם נדרשים להזדהות על פי דת, ואין רישום של יהודים.
מאז עלייתו של נורסולטן נזרבייב לנשיאות קזחסטן, נהנים בני הקהילה היהודית מסובלנות דתית מלאה ומתמיכה ועידוד ממשלתיים במדינה האסלאמית.
נוכחות יהודים באי קפריסין קיימת לסירוגין מתקופת האימפריה הפרסית ועד ימינו.
העדויות הראשונות ליהודים באי נמצאות בכתובות פיניקיות מעיר הממלכה כתי.
בתקופה הרומית התרבה מספרם, אך לאחר השתתפותם במרד התפוצות נגד רומא גורשו מהאי.
מאז מופיעות לסירוגין קבוצות קטנות של יהודים במהלך ההיסטוריה.
יהודים בקפריסין מהתקופה הפרסית עד מרד התפוצות
הופעת שמות תאופוריים יהוויסטיים (בעלי הרכיב התאופורי "יהו", המציין את יהוה) בכתובות פיניקיות מאתר שבכתי מעידה על הימצאות יהודים בקרב האוכלוסייה הפיניקית בעיר־הממלכה כבר בתקופה הפרסית.
העדויות האפיגרפיות מצביעות על כך שצאצאי הלא־פיניקים בעיר, בהם יהודים, יוונים ואנטוליים, אימצו שמות פיניקיים.
בין השמות בכתובות ניתן למצוא את:
"שלם בן אספיהו" ("שלם" הוא שם שמי צפון־מערבי המוכר הן מעברית והן מפיניקית ואף מארמית, "אספיהו" הוא שם יהודי יהוויסטי);
"מתנעשיתרת בן עזריהו בן מתן בן שלם רב הספרם" ("מתנעשיתרת" הוא שם פיניקי לחלוטין, שמשמעו "מתנת האלה עשתרת", "עזריהו" הוא שם יהוויסטי נפוץ, "מתן" הוא שם פיניקי נפוץ הקיים גם בעברית מקראית ובקרב יהודים ממצרים ובבל בתקופה הפרסית, ו"רב הספרם" הוא תואר פיניקי שמשמעותו מפקד הסופרים);
לאור ההופעות של שמות יהוויסטיים בעיר, ייתכן שגם השם "חגי" שנמצא בכתובת שהעתיק ריצ'רד פוקוק השתייכה ליהודי בשם חגי.
קבורת יהודים ולא יהודים יחד והופעת השם "מתנעשיתרת" בשושלת יהודית מעידות על כך שהרפורמות של עזרא ונחמיה לא השפיעו על אותם יהודים.
כמות היהודים המתועדים בכתובות הקבורה אמנם לא מעידה על קהילה של ממש, אך קבורתם מעידה על כך שהיו תושבי קבע.
יהודים ישבו באי בתקופה ההלניסטית, תחת שלטון בית תלמי, ישנן עדויות לישיבת יהודים באי במאה ה-2 לפנה"ס, ואף נמצאו מטבעות שבהם השתמשו בתקופת שלטון החשמונאים בארץ ישראל, דבר המעיד על קשר כלשהו, כלכלי בכל אופן, בין קפריסין לארץ ישראל.
חורון קיבל מאלכסנדר קולישר את הרעיון, לפיו תפוצת היהדות מסביב לים התיכון בימיה הראשונים התבססה על מושבות הפיניקים.
לפי הרעיון הזה, הפצת היהדות החלה מאות שנים קודם לחורבן, בקרב פיניקים, ששפתם ועולמם התרבותי קרוב לאלה של היהדות, ולכן קיבלו את היהדות ביתר קלות.
דוגמה לכך היא, ככל הנראה,
האי קפריסין שַפע פיניקים עד התקופה הרומית, אז נעלמות עקבותיהם, ובמקביל צצים באי יהודים כה רבים, עד שהצליחו להשתלט עליו במרידה נגד רומא.
ההיסטוריון והדמוגרף אלכסנדר קולישר, ובעקבותיו ההיסטוריון עדיה חורון, סברו שיהודי האי הם פיניקים שהתגיירו, כחלק מתופעה רחבה בה מקור הקהילות היהודיות סביב הים התיכון בעת העתיקה, איננו בתפוצת יהודים לאחר חורבן הבית, אלא בהתגיירויות המוניות בתקופה שקדמה לחורבן, החל מימי החשמונאים, שכללו בעיקר פיניקים.
לשונם ועולמם התרבותי היו קרובים לאלה של המקרא והיהדות, ועל כן קבלת היהדות הייתה קלה להם.
רק כך, לסברתם, ניתן להסביר את הגידול העצום באוכלוסייה היהודית סביב תחילת הספירה.
רעיון ההתגיירות ההמונית שנוי במחלוקת רבה במחקר המודרני.
לצד כמה עדויות בספרות היוונית והרומית בת התקופה לגיור אקטיבי, אין ראיות המצביעות על מאמץ משמעותי מצד יהודים באותה עת לגייר גויים.
בתקופה הרומית התהדקו הקשרים בין ארץ־ישראל לקפריסין, לאחר שהמלך הורדוס קיבל מהקיסר אוגוסטוס זיכיון להפעלת מכרות הנחושת שבאי.
הורדוס טיפח את הקשרים עם האצולה היהודית באי וקשר קשרי נישואים עם אחת ממשפחותיה, כאשר השיא את אלכסנדרה, בת אחיו פצאל, לטימאיוס, מנכבדי היהודים שבקפריסין.
במאה ה-1 לספירה, ישבו יהודים בכל רחבי האי, כפי שמעידים על כך פילון האלכסנדרוני, יוסף בן מתתיהו והברית החדשה.
נראה שליהודי קפריסין הייתה השפעה על האוכלוסייה הפגאנית שבקפריסין, כפי שעולה מהקדשות נוכריות רבות שנמצאו במקומות שונים באי, שהופנו ל"אל עליון" , שהיה התואר המקובל לאלוהי ישראל, והיה נפוץ כנראה בקרב היהודים באי והתקבל גם אצל לא-יהודים.
ייתכן שרעיונות מהפכניים נגד השלטון הרומי הגיעו לקפריסין באמצעות גולים וסוחרים מיהודה לאחר המרד הגדול, כפי שידוע שאירע במצרים ובקירנאיקה.
במהלך השנים 115–117 לספירה, במסגרת מרד התפוצות, התקוממו יהודי האי נגד השלטון הרומי, כפי שאירע גם במצרים ובקירנאיקה.
בקפריסין עמד בראש המורדים יהודי בשם אַרְטֶמִיוֹן, שעליו אין ידוע רבות מעבר לאזכורים במקורות ההיסטוריים.
על פי מקורות קדומים, בהם כתבי דיו קסיוס, אוסביוס ואורוסיוס, מרד זה באי היה אלים במיוחד: המורדים היהודים בקפריסין הרסו את העיר סלמיס וגרמו, לפי הדיווחים, למותם של כ־240,000 מתושבי האי.
בתגובה, שלח הקיסר טראיאנוס את המצביא גאיוס ולריוס רופוס לדכא את המרד, והוא הצליח להחזיר את השליטה הרומית לאי.
התלמוד הירושלמי (מסכת סוכה, כ"ג ע"א) מזכיר את האי בהקשר זה וקובע ש"דם הרוגי אלכסנדריה הגיע בים עד קיפרוס", ביטוי ציורי להיקף ההרג וההרס.
קסיוס דיו מציין כי אף בימיו, במאה ה-3 לספירה, היה בתוקף בקפריסין איסור על יהודים להיכנס לאי, וכי עונש המוות הוטל גם על מי שנסחף לחופיו באקראי בעקבות סערה.
מהממצאים הארכאולוגיים עולה כי הנוכחות היהודית באי חודשה רק במאה ה־4, כמאתיים שנה לאחר המרד.
היהודים בניקוסיה בפרט, ובקפריסין בכלל, נהנו משגשוג כלכלי שנמשך שנים רבות.
במאה ה-14 הם הוכרחו לשאת את אות הקלון.
בשנת 1571 כבשו הטורקים את קפריסין מידי ונציה ומיד החלו ליישב את האי ב"אנשים שאפשר לסמוך עליהם".
הטורקים ניסו ליישב באי יהודים והחליטו להביא לשם-כך מאות משפחות יהודיות עשירות מארצות האזור כמו יוון.
הרעיון לא צלח והיהודים שהוגלו לשם על-כורחם מצפת ומיוון שבו עד מהרה על עקבותיהם.
באותן שנים אף נכתבו כמה צווים המורים לגירוש 1,000 משפחות יהודים מארץ ישראל לקפריסין אך הצווים לא יצאו לבסוף לפועל.
באמצע המאה ה-19, לא התירו ליהודים להתגורר באי, אולם בשנת 1878, בעת העברת האי לידי בריטניה, היו באי כ-350 יהודים, רובם ספרדים.
בעקבות מעבר השלטון לידי הבריטים החלה תנועה של התיישבות יהודית באי וגם כישלונות ראשונים לא מנעו את המשך ההתיישבות.
הרצל, בין הצעותיו ליישוב יהודים, הציע ליישב יהודים בקפריסין, אך מכיוון שהתושבים התנגדו, לא הסכימו הבריטים ששלטו באי ליישב בו יהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלטו פליטים יהודים רבים מגרמניה לקפריסין.
בין השנים 1946–1948 שלחו שלטונות בריטניה את כל המעפילים היהודים שניסו להיכנס לארץ ישראל לקפריסין ובמחנות המעצר היו בעת פירוקם כ-52,000 יהודים, שהיו הראשונים שעלו לארץ ישראל.
אחרי הקמת מדינת ישראל הפך האי קפריסין למוקד תיירות ונופש לישראלים רבים.
הקהילה היהודית כיום מונה קרוב ל-6,000 נפשות.
במקום פועלים בית כנסת, מקווה טהרה, מרכז יהודי ובית קברות.
בספטמבר 2005 מונה שליח חב"ד הרב אריה רייסקין לרב הראשי לקפריסין.
נכון ל-2021 פועלים באי 5 בתי חב"ד: ניקוסיה, פאפוס, לרנקה, לימסול ואיה נאפה.
יהדות קרוליינה הדרומית היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות והחשובות בארצות הברית.
היהודים שהתיישבו בקרוליינה הדרומית בסוף המאה ה-17 נהנו מסובלנות דתית טובה יחסית עוד מתחילת התיישבותם במושבה זו.
דרום קרוליינה היא גם המקום הראשון בחצי הכדור המערבי שבו הורשו היהודים לכהן בתפקיד במשרה ציבורית.
היה זה פרנסיס סלוודור אשר כיהן בשתי כהונות בקונגרס המושבה עד לשנת 1776.
הקהילה היהודית המאורגנת הראשונה בדרום קרוליינה הייתה קהילת צ'ארלסטון בשנת 1749. בשנת 1801 הקימה הקהילה בית יתומים יהודי.
בשנת 1820 הייתה קהילה זו לקהילה הגדולה ביותר בין קהילות ארצות הברית, בעת שמנתה כ-700 משפחות יהודיות.
יהדות דרום קרוליינה אף הייתה הקהילה הראשונה שהנהיגה רפורמה דתית בשטחה.
כיום יש בדרום קרוליינה כ-7,000 יהודים המרוכזים בעיקר בערים צ'ארלסטון, קולומביה וגרינוויל.
הקהילה היהודית בקרוליינה הצפונית היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בארצות הברית.
היהודים הראשונים שהגיעו לצפון קרוליינה היו ספרדים מברבדוס שהיגרו אליה בסוף המאה ה-18. חלק מהיהודים שירתו ב"צבא וושינגטון" במלחמת העצמאות האמריקאית ובמלחמת האזרחים.
למרות שגם בצפון קרוליינה, כמו בדרום קרוליינה זכו היהודים לסובלנות דתית, הם הורשו להיבחר למשרות ציבוריות אך ורק בשנת 1858.
יהודים רבים הגיעו למדינה זאת מגרמניה, בעיקרם רוכלים שהתפתחו עם השנים והקימו בה עסקים גדולים וכן הגיעו מהגרים ממזרח אירופה.
כיום מתגוררים בצפון קרוליינה כ-10,000 יהודים המרוכזים בעיקר בערים שארלוט, גרינסבורו וצפ'ל היל.
יהדות קוסטה ריקה היא אחת מהקהילות היהודיות במרכז אמריקה.
יהודים ראשונים התיישבו בקוסטה ריקה במאה ה-16 והיו אנוסים שנמלטו מספרד ומפורטוגל.
גל הגירה קטן נוסף אירע עם הגירתם של יהודים מהאיים הקריביים למרכז אמריקה, בין השאר לקוסטה ריקה.
בנוסף, לפני מלחמת העולם השנייה הגיעו יהודים רבים ממזרח אירופה לקוסטה ריקה, כך שהרוב המוחלט של היהודים בקוסטה ריקה בתחילת שנות ה-50 היו מפולין והביטויים "פולני" ו"יהודי" שימשו בקוסטה ריקה כמילים נרדפות.
בשנת 1952 היו בקוסטה ריקה כ-1250 משפחות יהודיות וכ-2000 נפשות, שהתגוררו כמעט כולן בסן חוסה.
רבים מהם התפרנסו בתעשיית הטקסטיל ומסחר באריגים.
במהלך מלחמת האזרחים בשנת 1948 אירעו פרעות ביהודים.
בשנים 1951-1952 התגברה האנטישמיות שהובלה על ידי קבוצת "ג'ונטה פאטריוטיקה".
משנת 1967 גדלה הקהילה היהודית בקוסטה ריקה בכשני שלישים.
בסוף שנות התשעים ניכרה הגירת ישראלים לקוסטה ריקה, בעיקר בשל היציבות השלטונית, קלות ההגירה ורכישת הקרקע.
נכון לתחילת המאה ה-21 ההגירה אינה קלה ומותנית ביכולת כלכלית מוכחת מסוימת או בהשקעה כספית.
כיום חיים בקוסטה ריקה כ-3000 יהודים, רובם הגדול בפרברי סן חוסה.
קיימים בית ספר, תנועת נוער (הנוער הציוני) ומוסדות קהילה.
יש קהילה אורתודוקסית מרכזית שרוב חבריה ממוצא אשכנזי.
בנוסף יש קהילה רפורמית קטנה שמקורה במהגרים מצפון אמריקה ומקומיים שהצטרפו.
בקוסטה ריקה קיים בית חב"ד אחד, בראשותו של השליח הרב צבי יוסף שפאלטר.
לרשת בית כנסת ובית ספר קטן באסקזו, ליד הבירה סן חוסה, הפועלים עם חסידי חב"ד מקומיים, ומרכזים זמניים באתרי התיירות השונים, המאוישים בעונת התיירות.
קהל היעד של מרכזים אלו הוא תרמילאים ישראלים וישראלים לשעבר שחיים באזור.
יהדות קולומביה הייתה בעבר מהקהילות היהודית הגדולות בדרום אמריקה ומקום מושבה הוא באזור קולומביה של היום, אך יהודים רבים עזבו אותה מאז המאה העשרים.
היהודים הראשונים שהגיעו לקולומביה היו אנוסים מספרד שהגיעו אליה במהלך המאה ה-16 עם התיישבות הספרדים הראשונים באזור.
בשנת 1618 הוקם בקולומביה, בעיר ברנקיה בית דין של האינקוויזיציה, כאשר קולומביה עוד נקראה "גרנדה החדשה" והיו בה רק קהילות של אנוסים בברנקיה וקרטחנה.
בשנת 1811 בוטלה לכאורה האינקוויזיציה בקולומביה אך היא עוד המשיכה לפעול וחוסלה סופית רק עם עצמאותה של קולומביה.
הקהילה הראשונה שהוקמה בקולומביה היא הקהילה היהודית בברנקיה שהוקמה בשנת 1874 אך כל היהודים בה התנצרו לאחר זמן מה.
בשנת 1935 היו בקולומביה כ-2,000 יהודים, רובם יהודים שהגיעו אליה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעיקר ממזרח אירופה.
לפני מלחמת העולם השנייה וגילויי האנטישמיות באירופה הגיעו לקולומביה יהודים רבים מגרמניה לקראת סוף שנות ה-30.
בשנת 1974 היו בקולומביה כ-12,000 יהודים מהם כ-7,500 בעיר הבירה בוגוטה.
נכון לתחילת המאה ה-21 מתגוררים בקולומביה כ-3400 יהודים, והירידה הדרסטית במספרם היא בעיקר בגלל עליית יהודים רבים מקולומביה למדינת ישראל במשך השנים.
הרבנים הראשיים של קולומביה בעבר היו הרב דוד שרבני, והרב אלפרדו גולדשמיט, כיום משמש בתפקיד הרב דוד משען.
יהדות קירגיזסטן היא אחת הקהילות היהודיות במרכז אסיה ומקום מושבה הוא באזור קירגיזסטן של היום.
יהודים ראשונים ישבו באזור קירגיזסטן במהלך המאה ה-4 והיו אלו יהודים כוזריםאו יהודים מאוזבקיסטן השכנה ומאיראן.
יהודים סוחרים ישבו בקירגיזסטן משום שדרכה עבר אחד מנתיבי המסחר בין איראן ואוזבקיסטן למזרח אסיה ומרקו פולו אף מספר על קהילות יהודיות באזור זה.
היהודים הראשונים היו יהודים מבוכרה אשר נקראו בפי המתיישבים המקומיים "האנשים בעלי העיניים הצבעוניות".
לאחר חקירה של מספר חוקרים עולה כי בתקופת המאה ה-10 היו ברוב אזורי קירגיזסטן יותר יהודים מאשר נוצרים.
היהודים היו באותה התקופה פרסיים ולא היו באזור זה יהודים אשכנזים או ספרדים.
בסוף המאה ה-18 הורשו יהודים מהאימפריה הרוסית לשבת באזורי קירגיזסטן, שהייתה תחת שליטת רוסיה.
לאחר כיבוש מרכז אסיה על ידי רוסיה במאה ה-19 הגיעו יהודים אשכנזים לשטחים אלו, גם לקירגיזסטן בעיקר בגלל המחסור במקצועות רבים בהם עבדו יהודים רבים.
בקירגיזסטן לא התערבבו קהילות האשכנזים והמזרחים ובעת שהמזרחים גרו ברובעי העיר הישנים והעניים גרו האשכנזים ברובעי העיר ה"אירופיים" ביחד עם הרוסים והטטרים.
בשנת 1898 חיו רוב יהודי קירגיזסטן באוש שכן הרוסים הטילו צו על כל היהודים שגרו בכפרים בקרבת העיר לעבור אליה.
בשנת 1905 הרשו הרוסים ללא-נוצרים לשבת בכמה אזורים משטחי רוסיה, ביניהם גם בקירגיזסטן, ולכן יהודים רבים מליטא, פולין, איראן ועיראק היגרו לאזור זה.
הקהילה גדלה עם השנים וכן גדלה הקהילה היהודית בבישקק שעתידה להיות גדולה עוד יותר מקהילת אוש.
בשנת 1910 מנה הנציב הראשי על אזור קירגיזסטן כ-800 יהודים באוש וכ-250 בבישקק, בכך כמעט ומתמצה ישיבת היהודים במדינה, למעט מספרים מועטים בעיירות קטנות וכפרים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה החלו גלי הגירה גדולים מאירופה לקירגיזסטן ואז היה מספר האשכנזים בקהילה גדול ממספר המזרחים.