tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא המשיך לכהן בתפקיד במשך ארבע קדנציות רצופות, עד שפרש בשנת 2009.
בשנת 1952 נישא לדליה ברקאי, אותה הכיר בהכשרה בקיבוץ גבת (נפטרה ב-2020).
לזוג נולדו שלושה ילדים: איל, ניב וגיא.
בשנת 1972 נישא בשנית לרחל (רוחלה) קסטן ויזל, אומנית פסיפס ואשת חינוך.
לזוג נולדו שני בנים, ערן ואריאל.
ויזל התגורר בקיבוץ נתיב הל"ה.
אחותו , נהרגה בתאונת דרכים בעמק יזרעאל ב-1956 בעת שהייתה חיילת בגרעין נח"ל במעוז חיים.
בנו, ניב ויזל, כיהן כראש מועצת מטה יהודה החל מ-2018 ועד 2023, ואף הוא כאביו התחיל את הקריירה הפוליטית שלו כממלא מקום של ראש מועצה שפרש (משה דדון) ורק אחר כך נבחר לתפקיד.
בנו, ערן ויזל, הוא פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר המקרא, סופר ומשורר ישראלי.
מאיר חטינה (נולד ב-28 ביוני 1963) הוא מזרחן וחוקר האסלאם ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבר שימש כראש החוג וראש המרכז לחקר האסלאם ע"ש נחמיה לבציון.
חטינה למד לתואר ראשון במדעי המדינה ולתואר ראשון ושני בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן למד גם לתואר ראשון במשפטים.
במקביל להשלמת התואר ב-1997 התמסר לכתיבת הדוקטורט שלו בהנחייתו של מיכאל וינטר.
לאחר קבלת הדוקטורט ב-1998 עבר ללימודי בתר-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בהנחייתם של מרטין סטוקס וג'ון וודס.
עם חזרתו לישראל בשנת 2000 לימד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, וב-2005 החל לשמש כמרצה מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
כמו כן היה מרצה אורח באוניברסיטת ארלנגן (2010), בקולג' סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד (2015), אוניברסיטת מינכן (2019), ובבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה, באוניברסיטת לונדון (2024ׂׂׂ).
בין השנים 2009–2011 שימש עורך-שותף, יחד עם בת-ציון עראקי קלורמן בכתב העת "המזרח החדש", בשנים 2010–2014 כיהן כראש המרכז לחקר האסלאם ע"ש נחמיה לבציון, ובין השנים 2015–2018 היה ראש החוג ללימודי אסלאם ומזרח תיכון.
תחומי מחקרו העיקריים הם היסטוריה רעיונית של המזרח התיכון, מחשבה ופוליטיקה אסלאמית במאות ה-19 וה-20, מצרים המודרנית, אסלאם פלסטיני, ליברליזם ערבי, ממסדים דתיים, מסדרים סופיים, תנועות מחאה אסלאמיות.
ב-2023 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות ולמדעים ע"ש לנדאו בתחום חקר הדתות.
הספינקס בעידן של תמורות: עיון מחודש בהיסטוריה מצרית מודרנית ערך עם אורית בשקין (תל אביב: רסלינג, 2024)
עבר מתעתע: מיתוס, היסטוריה וזיכרון בחברות אסלאמיות ובחברה הישראלית (עורך, עם ישראל גרשוני.
מוסלמים במדינת היהודים (עם מוחמד אל-עטאונה.
האסלאם - היסטוריה, דת, תרבות (עורך, עם מאיר בר-אשר.
מגע המוות - על הקרבה עצמית באסלאם המודרני (רסלינג, 2016)
האחים המוסלמים: חזון דתי במציאות משתנה (עורך, עם אורי קופפרשמידט.
האסלאם במצרים המודרנית (הקיבוץ המאוחד, 2000)
הרב מאיר זייני (או זיני; בצרפתית: Meyer Zini; ט"ו בשבט תרפ"א – ג' בסיוון תשע"ב), שימש כרב קהילה באלג'יר, בצרפת ובישראל.
מאחרוני הרבנים הספרדים מצפון אפריקה ומהבולטים ביהדות אלג'יריה.
נולד בשנת תרפ"א (1921) בעיר משריה (אלג'יר), לרב אליהו יליד מרוקו, ששימש כרב במספר מקומות באלג'יר ובהם , , ו (1937-1939) ולמסעודה (תורג'מן) זייני.
במקור, שם המשפחה היה אג'ייני, על שם העיר ג'יאן (חאאן) שבצפון מזרח אנדלוסיה שבספרד.מקורה של משפחת זייני הוא בשושלת רבי יוסף יושתו מהעיר חאאן (Jaén) מתלמידי הרי"ף.
הוא אביהם של הרב אליהו רחמים זייני והרב יוסף זייני (רב שכונה ד' באשדוד וראש ישיבה) וסבו של האלוף במילואים וראש השב"כ דוד זיני.
תקופת מלחמת עולם השנייה ואלג'יריה
בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא הצרפתי ב-1939, אך ב-1940, כחלק מרדיפת יהודים בידי ממשלת וישי, נושל מאזרחותו הצרפתית בעודו חייל והוא נשלח למחנה עבודה ב־Bedeau (אלג'יר) בתנאים בהם "נאלץ לבצע עבודות משפילות וחסרות תועלת, בתנאי היגיינה, מזון ומשמעת שנועדו בעיקר להתיש אותו פיזית, להשפילו ולשבור אותו".
ב-1943 קיבל חזרה את אזרחותו הצרפתית ושירת כרב צבאי וקצין בצבא צרפת החופשית.
במהלך שירותו, למחרת סיום המלחמה, הכיר את רחל אגנס צ'אנקי (במקור נוימן), ניצולת השואה ופליטת אושוויץ.
השניים נישאו בכ"ט בחשוון תש"ו ב (סלובקיה) ולאחר מכן בחתונה אזרחית ב-22 במרץ 1946 באינסברוק (אוסטריה).
לאחר המלחמה ניהל ביחד עם אשתו בתי יתומים של ארגון אוז"ה בבלגיה ובצרפת, שם סייעו לעשרות ילדים.
שימש כרב הקהילה בעיר טיארט (1951 עד 1962), באזור אוראן (אלג'יריה).
משפחתו נאלצה לעזוב את אלג'יר לצרפת בתשכ"ג (1962), כמו רוב יהודי אלג'יריה, בגלל מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
עם הגעתו לפריז פעל לאחד את יהודי אלג'יר ולשמר את זהותם היהודית ומסורתם.
ארגן והוביל במשך שנים תפילות ימים נוראים בקרקס בפריז, שבהן השתתפו אלפי אנשים.
עם הגעתו לצרפת נמנה עם הרבנים האלג'יראים הבודדים, ביחד עם מניטו, שנאבק להמשיך לקיים את מסורת אבותיו.
לשם כך, במהלך סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 קיבץ את יהודי אלג'יריה לתפילות ב"אולמי עדן" בפריז שם התפללו בין היתר הרב מניטו ואביו הרב דוד אשכנזי, הרב יצחק אלמליח, והרב מצליח מאזוז שהיה דן איתו בענייני דקדוק ומסורת.
בתשכ"ז (1967), שוב אירח את באבא סאלי בביתו בפריז והמשיך להתכתב ולשמור על קשר חם עם משפחת אביחצרא.
כשהיה מגיע לבקר בלוד, היה מתארח אצל באבא חאקי.
היה מיודד עם הרב הראשי של צרפת, הרב יעקב קפלן, ואף דרש במקומו בבית הכנסת הראשי בפריז.
שימש כרב קהילת מונמארטר במשך 30 שנה (1975 עד 2006), בבית הכנסת ברחוב Saint-Isaure, ברובע ה-18 שכלל כ-600 מקומות.
במקור, בית כנסת זה היה אשכנזי אך מצא אותו כמעט נטוש.
הוא התחיל לפעול לבד ועל מנת לגייס ציבור, יצר קשר עם יהודים ושיכנע אותם לבוא להתפלל, כך שעם הזמן התמלא כולו.
כחלק מתפקידו הקים וניהל תלמוד תורה, עסק בקירוב יהודים וכן דאג לחלק בחגים סלי מזון למאות נזקקים.
הנושא של ציונות וארץ ישראל היה מרכזי בחייו, וכתוצאה מכך, רוב הנוער שגדל בקהילתו עלה ארצה.
דרש מכל השליחים מישראל שבאו לקהילה לגייס כספים לברך את מדינת ישראל כתנאי לאיסוף תרומות.
בתשנ"א (1991) מונה לדרגת Chevalier de l'Ordre Nationale du Mérite עבור תרומתו לקהילה ולמדינה.
בשנת תשס"א (2006) עלה לישראל בגיל 85 עם אשתו, והתיישבו בירושלים בשכונת בקעה.
כשנה לאחר עלייתו הקים בית כנסת "יושבי בצילו" בירושלים, כל עוד מצבו הבריאותי אפשר לו להמשיך בתפקידו כרב.
נפטר בגיל 91 בירושלים בג' בסיוון תשע"ב (2012) ונקבר בהר המנוחות.
בהספדו, אמר עליו הרב אורי שרקי בין היתר כי: .
בשנת תשע"ט (2018) הוקמה על ידי צאצאיו ותלמידיו עמותת "מאירים ירושלים" על שמו של הרב מאיר זייני כדי לבנות בית כנסת ולהמשיך את מסורתו ומורשתו.
אשתו, רחל זייני, הדליקה משואה בכנסת ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ח.
רחל נפטרה בגיל 100 בירושלים וזכתה לראות בני נינים.
הרב זייני החשיב את עניין חינוך הילדים, ובתפקידו כרב בית כנסת בפריז, הקפיד ליישם זאת על ילדי הקהילה, בענייני לימוד ותפילה.
היה בקי בדקדוק ומסורת המקרא והנחיל לתלמידיו את חשיבות ההגיה הנכונה של האותיות, הניקוד וטעמי המקרא.
דרש מתלמידיו להצטיין בדרך ארץ, מוסר ושכל ישר קודם הלימוד.
שיטת לימודו הייתה להיצמד לפשט הפסוקים, באופן מעמיק.
הדגיש את לימוד התנ"ך ומפעם לפעם היה חוזר ללמד ואף לבחון את הציבור על משמעותם של קטעים יסודיים כגון "שמע ישראל".
בדרשותיו, נהג לבחון את הציבור בפתאומיות על מה שאמר, או להבין מה ייאמר.
שימור והעברת מסורת יהדות צפון אפריקה
כחלק ממאמציו לשמר ולהעביר מסורות של דורות רבים בצפון אפריקה, ובפרט של אלג'יר, הרב הקליט מאות הקלטות של פרשיות, הפטרות, חלקי תנ"ך (איוב, משלי, תהילים ועוד) וכן רוב חלקי התפילות של חול, שבתות חגים וימים נוראים.
התראיין לספרייה הלאומית אודות היסטוריית המשפחה, הקהילה, המסורת ושיטות החינוך.
לאורך כל חייו שמר, קיים ומסר את מנהג אבותיו, ביניהם:
תפילה על פי נוסח ליוורנו, כפי שמופיע בסידורי תפילת החודש, מחזורים מועדי ה' לג' רגלים, זכור לאברהם לימים נוראים.
מספר מהדורות חדשות יצאו על בסיס הנחיותיו.
תפילת העמידה ללא חזרת הש"ץ (פרט למקרים מיוחדים כגון שחרית ומנחה של שבת, ימים נוראים).
הלל בברכה בראש חודש, חול המועד ושביעי של פסח, ביום העצמאות ויום ירושלים.
שימוש בספר תורה אך ורק בעץ חיים, כפי שהיה נהוג באלג'יריה ומרוקו.
קיום מנהג כפרות גם לפני כיפור וגם בליל הושענא רבה.
מניחים טלית ותפילין גם בשחרית, וגם במנחה של כל התעניות (פרט ליום כיפור).
בט באב, מניחים תפילין רק במנחה.
הרב מאיר וַיְיל היה רב יהודי־גרמני, שימש כדיין בליסא ובהמשך כראש בית דין בברלין וסגן הרב הראשי של קהילות יהודיות בגרמניה ומדינת .
מאיר נולד לאביו רבי שמחה שהיה דור תשיעי לרבי יעקב וייל (המהר"י וייל).
ולאמו טויבא בתו של רבי משה דיין בעיר ליסא (לשנו) ב"ר לייב ר"מ.
מצאצאי הרב אברהם ברודא רבן של פראג ופרנקפורט.
רבו הרב צבי הירש יאנוב חיבבו מאוד, ובערך בשנת ה'תקי"ט, כשהיה בן 14 לקח עמו מליסא ללמוד בישיבתו בצילץ.
ב-12 בינואר 1766 הוא נישא למלכה (נולדה ב-1744; נפטרה ב-5 במרץ 1823), בתו של לייב וגמייסטר מליסה, ונולדו להם ילדים.
ב-1766 מונה לדיין בבית הדין של ליסה, ושימש כמורה בבית המדרש המקומי.
בכ"ח באדר ה'תקמ"ד (1784) נתמנה כדיין ומורה צדק קבוע בברלין.
בבית דינו של הרב צבי הירש לוין.
פרוטוקול ועד הקהילה בברלין, ובראשם הבנקאי דניאל איציג, העוסק בתנאי שכרו של הרב החדש, נשתמר.
בתקנון זה, מפורט שכרו החודשי נקוב במטבע המקומי שני (רייכסטאלר) לשבוע.
הוא היה מרוצה מתפקידו כדיין בברלין, וסירב להצעות רבנות בקהילות אחרות.
לאחר מותו של הרב צבי הירש לוין, בה' באלול ה'תק"ס (1800) מונה לראש בית הדין של הקהילה היהודית בברלין.
וב-1809 קיבל את התואר סגן הרב הראשי של קהילות יהודיות בגרמניה, כולל האזורי קוּרמרק נוּמאארק , פריגניץ והחלק האחורי של פומרניה .
הוא יסד בברלין סמינר רבני אורתודוקסי להכשרת רבנים ומורים, יחד עם בית ספר יסודי יהודי; ב-18 באוקטובר 1825 הוקם המוסד בהובלת ירמיהו היינמן , ובו הועברו לימודים על ספרות עברית ורבנית, חינוך, פילוסופיה, חינוך דתי ולימודים דתיים.
עד למותו של הרב מאיר ווייל ב-1826, מספר התלמידים בסמינר גדל ל-102. לאחר מותו, מונה הרב יעקב יוסף אטינגר למנהל המוסד.
הוא זכור בעיקר כפוסק בתחום ההלכה, כמו גם בשל דרישותיו החזקות – שלא נענו בעיקרן – לכלול לימודים חילוניים, כגון גרמנית, צרפתית, לטינית, גאוגרפיה, היסטוריה, מדע ומתמטיקה, בכיתות ההכנה של הסמינר הרבני.
ידידותו עם רבי עקיבא איגר
רבי מאיר וייל היה מקורב לרבי עקיבא איגר בקשרי משפחה וידידות עמוקה.
שניהם היו מצאצאי רבי אברהם ברודא, ומלבד קרבתם המשפחתית, ניהלו תכתובת ענפה בנושאים הלכתיים וציבוריים.
בין תשובותיו ההלכתיות של רבי עקיבא איגר, ניתן למצוא למעלה מעשרים תשובות המופנות אל רבי מאיר וייל, דבר המעיד על הערכה הדדית ושותפות תורנית פורה.
נוסף על כך, עסקו השניים בענייני ציבור משותפים, כפי שעולה ממכתבים שונים של רבי עקיבא איגר, בהם הוא מזכיר במפורש את שיתוף הפעולה ביניהם.
וגם התכתב עם חתנו החתם סופר.
בפתח אחת מתשובותיו לרבי מאיר וייל (שו"ת רבי עקיבא איגר ח"ג, סימן פ') הוא כותב:
"תמול הגיעני מכתבו וכו', מצווה רבה עשה בזה להשיב רוחי מגודל דאגתי ועצבוני שהיה לי על שלילות מכתבו זה ממנו כמה זמן."
דבר זה מעיד על הקשר האישי הקרוב שהיה ביניהם, מעבר לשיחם ההלכתי.
בנוסף, רבי עקיבא איגר מזכיר את דברי רבי מאיר וייל גם בחידושיו לשולחן ערוך, למשל ביורה דעה סימן רס"ז, שם הוא מביא קושיה בשמו, וכן בחידושיו לחושן משפט סימן רע"ח.
רבי מאיר וייל היה בין גדולי הרבנים שהשפיעו על רבי עקיבא איגר לקבל על עצמו את כהונת הרבנות בפוזנא.
במכתבו לחתנו, החתם סופר, מתאר רבי עקיבא איגר את ההתלבטות שקדמה להסכמתו לכהונה, ומזכיר את הלחץ שהופעל עליו מצד רבותיו וחבריו.
"וכיסא פוזנא גדול מדאי, שלמרות שאיני רואה עצמי ראוי להיות ראש לאריות לערבו, אבל מה אעשה אם רבו עלי רבותי וחבירי – מליסא, ברלין...
– המרעישים עלי ואומרים לנפשי שהחיוב מוטל עלי לילך להחזיר עטרה ליושנה ולהגדיל חיבוב התורה."
(אגרות סופרים, סימן י; אגרות רבי עקיבא איגר, סימן יג).
רבי מאיר וייל לא רק שעמד בקשר תורני הדוק עם רבי עקיבא איגר, אלא אף שיגר לו מכתב הדרכה כיצד לנהוג כרב העיר פוזנא, דבר המעיד על יחסו הקרוב ועל ההערכה שחש כלפיו.
נפטר ביום שלישי ז' באדר א' ה'תקפ"ו, 14 בפברואר 1826, והוא בן 82. הוא נקבר בהלוויה מכובדת ורבת משתתפים בבית הקברות היהודי הישן בברלין.
ביום השלושים לפטירתו, נשא עליו הספד רבי גבריאל כ"ץ מוורעשנא, בעיר טרשטיגל, והספדו נדפס בספרו דרשות גבר"י.
אחותו - פעסל, נישאה לרבי משה בן רבי ברוך בענדיט ויזל, בעל שו"ת "מקור ברוך".
קרוב משפחה עם הרב בצלאל רנשבורג.
נכדו הוא אליקים גוטהולד וייל
מאיר זולצברגר היה שופט ומנהיג קהילתי יהודי-אמריקאי.
זולצברגר נולד בהיידלסהיים, , באדן-וירטמברג ב-22 ביוני 1843. הוא נסע לפילדלפיה עם הוריו ב-1848, התחנך שם בבית הספר התיכון המרכזי של פילדלפיה, ולאחר שסיים את לימודיו, למד משפטים במשרדו של משה א.
בשנת 1864 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא נבחר לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות בפילדלפיה כמועמד הרפובליקני בשנת 1895, ונבחר מחדש כמועמד דו מפלגתי בשנת 1904. בהמשך כיהן כנשיא בית המשפט לתביעות נפוצות מס' 2.
לאורך הקריירה שלו גילה זולצברגר עניין רב ביהדות.
וכבר תוך כדי לימודי לשכת עורכי הדין, הוא לימד בבית הספר של החברה לחינוך העברי.
במשך תקופה מסוימת התעניין בענייני והיה מזכיר ההנהלה.
הוא היה קשור בקשר הדוק ליצחק ליסר, סייע לו בעריכת גיליונות וגם המשיך בכך אחרי מותו של ליסר, הוא גם סייע לו בתרגום חלקי של מורה הנבוכים לאנגלית.
הוא היה ממייסדי וגם כיהן כנשיאה; ומשנת 1880 היה גם סגן נשיא ב.
הוא היה משנת 1888 יושב ראש ועדת הפרסום של האגודה היהודית להוצאה לאור; היה אחד הנאמנים המקוריים של קרן הברון דה הירש; והתעניין בהקמת מושבות חקלאיות בוודביין, ניו ג'רזי ובקונטיקט.
זולצברגר גם תמך במשך כמה שנים כלכלית במשורר נפתלי הרץ אימבר, והיה מעורב במאבקים של הציונות הישראלית באותם ימים.
תואר כבוד של דוקטור למשפטים הוענק לו על ידי , ולימים הוא היה נאמן שלה.
השופט זולצברגר נפטר בביתו בפילדלפיה ב-20 באפריל 1923, והוא קבור ב בדרום פילדלפיה.
מאיר וכסמן (כ"ד בכסלו תרמ"ח, 10 בדצמבר 1887 - י"ז באדר תשכ"ט, 7 במרץ 1969) היה רב, חוקר יהדות, סופר, מסאי, מחנך, הוגה דעות, וממייסדי "המזרחי" בארצות הברית.
נולד ב-1887 בסלוצק שבבלארוס למשפחת רבנים.
למד בישיבות סלוצק ומיר, והוסמך להוראה.
בנוסף לשקדנותו עסק בהחייאת הלשון העברית ובספרות עברית, והיה מזכיר האגודה הציונית בסלוצק.
בשנת 1905 יצא לאמריקה, ולמד באוניברסיטאות ניו-יורק וקולומביה (ד"ר לפילוסופיה), ובבית המדרש לרבנים בניו-יורק.
הוא כיהן ברבנות בקהילות שונות, והיה מייסדו ומנהלו הראשון של בית המדרש למורים מיסודו של "המזרחי", שהוקם בניו-יורק בשנת 1917, והיה המוסד הראשון באמריקה שהכשיר מורים על טהרת הלשון העברית.
היה מזכירה ומנהלה של הסתדרות "המזרחי" באמריקה.
מ־1924 שימש כמורה לתנ"ך, תולדות ישראל ופילוסופיה יהודית במדרשה למדעי היהדות בשיקגו.
ב־1955 הירצה באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר מכן באוניברסיטת ניו-יורק.
העמיד תלמידים רבים: רבנים, מורים וסופרים.
פעילותו הקיפה את הרבנות, ההוראה, העסקנות הציבורית-לאומית, ועבודה ספרותית-מדעית.
בספריו ובמאמריו עסק פרופסור מאיר וכסמן בתחומי מחקר רבים: המקרא, ספרות חז"ל, פילוסופיה כללית ויהודית, תולדות ישראל, ספרות עברית, קבלה ומוסר, בלשנות, דת ומדינה, ורשמי מסעות.
חיבר כעשרים ספרים ואלפי מאמרים בעברית, יידיש, ואנגלית.
תרגם לאנגלית את "רומי וירושלים" מאת משה הס.
תרם ערכים לאנציקלופדיה אמריקנה, אנציקלופדיה בריטניקה, ולאנציקלופדיה היהודית האוניברסלית.
בשנת 1913 נשא לאשה את שרה אלן, וביתם היה למקום מפגש למגוון רחב של אנשי דעה ומעשה.
דור דור ומחנכיו, ניו־יורק, תרפ"ז - לתולדות המחשבה החינוכית בעמים ובישראל
משלי ישראל, ירושלים-ניו יורק, 1933 - אוסף משלים ופתגמים ומאמרים מלוקטים מהמקרא, התלמודים, המדרשים והספרות העברית החדשה בצירוף מבוא על מהותם, ערכם ודרך יצירתם
כתבים נבחרים - ניו יורק תש"ג-תש"ד - כוללים מונוגרפיה על רבי יהודה הלוי, ומסות על סופרים, פילוסופים, ורבנים
גלות וגאולה בישראל, ניו-יורק תשי"ב
בשבילי הספרות והמחשבה העברית: אישים ומסות, תל אביב: יבנה 1956 (עליו זכה בפרס למד בשנת 1957)
מורי הדורות, יבנה תשכ"ז - מסות על תנאים, אמוראים, גאונים, וראשונים
מאיר חרטינר (Meir Khartiner) (1972 - 1881) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ועורך עברי, מחנך ועסקן ציוני.
בשנת 1898 החל לפרסם ב"הצפירה", ומאז פרסם בקביעות מאמרים, רשימות, תרגומים ומסות בעיתונים ובכתבי עת העבריים, בעברית וביידיש.
היה משנה לעורך העיתון "טאגבלאט" בלבוב, והיה העורך האחרון של ביטאון התנועה הציונית "העולם".
פרסם יומן ובו תיאור יומיומי של הווי החיים וסבל היהודים תחת הכיבוש הרוסי בטרנופול ולאחר מכן תחת הכיבוש האוסטרי, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
החל מסוף המאה ה-19 היה פעיל בתנועה הציונית.
היה פעיל מרכזי בתנועה הציונית בגליציה, חבר הוועד המרכזי הציוני בלבוב.
לאחר מכן היה פעיל בתנועה הציונית בווינה.
החל מהקונגרס הציוני בבזל ב-1903, היה ציר ועיתונאי עברי בקונגרסים הציוניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר ולפעול בווינה.
שימש כמורה לעברית בטרנופול, בווינה ובארץ ישראל.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים.
המשיך לכתוב ולפרסם מאמרים ורשימות אודות התנועה הציונית, ההיסטוריה של עם ישראל וחיי היהודים בגליציה.
תרגם מגרמנית את הנובלה מיכאל קולהאס.
היה נשוי לציפורה (ציפה), בת יעקב וינטה מרגליות מברוד, צאצאית של הרב אפרים זלמן מרגליות (נפטרה בירושלים בשנת 1955).
חרטינר נפטר בשנת 1972 ונקבר בהר המנוחות.
מאיר יערי (וולד; 24 באפריל 1897 – 21 בפברואר 1987) היה פעיל ציוני ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומראשי תנועת הנוער השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי, מפלגת השומר הצעיר ומפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם) וממעצבי דרכן האידאולוגית.
יערי נולד בעיירה קנצ'וגה שבגליציה, נצר למשפחת אדמו"רים.
בגיל חצי שנה עבר עם משפחתו לריישא, שם החל בפעילות בתנועת צעירי ציון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקרה משפחתו לווינה, שם עזר לאביו לפרנס את המשפחה.
בגיל 18 התנדב לצבא האוסטרי ושרת כקצין עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" בווינה, בו זמנית למד במכון הגבוה לחקלאות בווינה והשתתף בשיעורים בבית המדרש הגבוה ליהדות, בהנהגת צבי פרץ חיות.
ב-1919 הוא התמנה לראש הקן השומרי בווינה למשך ארבעה חודשים ולאחר מכן, ב-1920 עלה לארץ ישראל, ועבד במסגרת גדוד העבודה בסלילת הכבישים כביש טבריה-צמח.
בסתיו 1920 עבר יערי לקבוצת ביתניה עילית, והנהיג את הקבוצה, הקומונה הראשונה של השומר הצעיר.
באפריל 1921 עברה הקבוצה למחנה שומריה, עקב סיום העבודה.
בעקבות כישלונו בסתיו 1921 להשליט את קבוצת ביתניה ורוחה על גדוד שומריה, נאלצו הוא ורעייתו אנדה לעזוב את מחנה הגדוד בלילה שזכה לכינוי "ליל השימורים" (או "ליל ברתולומיאוס").
לאחר עזיבת שומריה, הוא נדד עם אנדה בארץ בין מסגרות שונות עד 1923, אז גם פרסם את המאמר "סמלים תלושים", בו ביקר את ההתנהלות של גדוד שומריה וההתנהלות של החינוך השומרי.
בשנת 1923 הכיר את יעקב חזן, בכנס שומרי ב-1923 בנהלל, שנהיה בעתיד שותפו הפוליטי הראשי להנהגת התנועה.
בישיבת התנועה ב-1924 בבית אלפא, בה הוחלט כי "השומר הצעיר" בארץ יחזק את הקשר עם התנועה בגולה, יצא יערי כשליח התנועה לפולין.
הוא שימש כציר במרבית הקונגרסים הציוניים, והיה חבר הוועד הפועל הציוני.
ב-1929 עלו חברי קיבוץ "הרצליה" בחיפה של השומר הצעיר, בהנהגת יערי, למרחביה שם חי כל חייו לאחר מכן.
יערי הנהיג את תנועתו במישור החינוכי, ההתיישבותי והפוליטי, בשלושת הארגונים: תנועת הנוער "השומר הצעיר", "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר" ומפלגת "השומר הצעיר", ואחר כך במפלגת מפ"ם, שהוקמה ב-1948, ושימש שנים רבות כמזכ"ל המפלגה.
הוא היה ממעצבי האידאולוגיה העיקריים שלה והשתתף בעיצוב המעבר מהשקפת העולם שהוקנתה של תנועת נוער לאידאולוגיה של מפלגה פוליטית.
אחד מהדברים הידועים שהחיל בקיבוצים היה מקלחות משותפות לבני הנוער, מתוך תפיסה חינוכית שהדבר יפתח אצל הנוער יחס בריא יותר לגוף ולמיניות.
הרבנים הראשיים, בן-ציון מאיר חי עוזיאל ויצחק אייזיק הלוי הרצוג, שלחו לו מכתב מחאה על הנוהג, ומחו בעיקר על החלתו גם על ילדי טהראן, בעלי הרקע הדתי, שנקלטו בקיבוצים: "נלאינו נשוא חרפה ובושה...האם לבעלי חיים נדמנו?!".
יערי ענה להם בבוז: "הננו מסרבים בפרינציפ להזדקק לעצותיכם ולהוראתכם בשאלות מוסר וחינוך!".
כעבור שלושים שנה, הוא כתב לוועד הפועל של הקיבוץ הארצי: "המקלחת המשותפת, למה שזה הביא - אינני רוצה לספר".
יותר מאוחר, הוא פירט יותר במכתב פרטי את מה שלמד מבתו, שהמקלחות המשותפות גרמו לפגיעות נפשיות קשות לבנות.
יערי היה ידוע בתמיכתו בברית המועצות כיסוד במדיניותו,והיה למעשה קומוניסט/ מרקסיסט נלהב, ולא הפחית מאהדה זו עד לסוף דרכו הפוליטית, אם כי הסתייג ממרכיבים שונים בברית המועצות, למשל יחסה לציונות ולעלייה היהודית לארץ ישראל, ולצד תמיכתו הייתה לו ביקורת נוקבת על החלטותיה ומעשיה.
בשנת 1951, על רקע חששו של ראש שירות הביטחון, איסר הראל, מפני ניסיון של מפ"ם לתפוס את השלטון בכוח, הושתל מיקרופון במשרדו של יערי, שחשיפתו על ידי אנשי המפלגה עוררה שערורייה ציבורית.
בשנים 1949–1974 כיהן יערי כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השביעית מטעם מפ"ם והמערך.
יערי ויעקב חזן היו במשך שנים רבות מנהיגי מפ"ם ומוביליה, ונחשבו ל"הנהגה ההיסטורית" של "השומר הצעיר".
עם זאת היו ביניהם חילוקי דעות לא מעטים, בשאלות היחס לברית המועצות, סוגיות חוץ וביטחון של היישוב ומדינת ישראל, היחס לשאלת "האיחוד הפועלי" עם מפלגות שמאל אחרות, ושאלות אחרות.
יערי פרש מתפקידו כמזכ"ל מפ"ם בשנת 1973 לאחר עשור שבו היה נתון לביקורת רבה מצד חבריו בתנועה, שראו בו מנהיג עקשן ושמרן שאחראי לירידה בכוחה של מפ"ם ולקפאונה כתנועה אידאולוגית.
במידה רבה, הייתה פרישתו תוצאה של מתקפה חריפה מצד פובליציסט בשם בנקו אדר, שפרסם בעיתונות התנועתית סדרת כתבות.
לאחר פרישתו המשיך יערי להיות פעיל בהנהגת תנועתו ולכתוב טורים חריפים לעיתונות התנועתית.
דמותו של משה במחזהו של יהושוע סובול "ליל העשרים" מבוססת על יערי.
על שמו יד יערי – ארכיון "השומר הצעיר" בגבעת חביבה, ורחובות בחיפה ובתל אביב.
בספרו של אסף ענברי 'הספר האדום' מופיעה דמותו של יערי ומתוארת דרכו הפוליטית והאידאולוגית.
ליערי ולרעייתו אנדה לבית קרפ (אנג'ו בפי בעלה; נפטרה ב-1993) נולדו בת ושני בנים.
במרץ 1964 עזב בנו, ,יליד 1941, ששירת כסגן משנה בחטיבת הצנחנים, במפתיע את יחידתו ונעלם.
חיים היה צוער מצטיין, נפצע במהלך שירותו וסורב לשמש בתפקיד קרבי.
החיפושים שנערכו אחריו בכל רחבי הארץ עלו בתוהו.
לאחר שמונה חודשים גילה שלמה בן אלקנה את גופתו במערה, ונסתבר כי הוא שם קץ לחייו.
בן נוסף של מאיר יערי הוא האלוף (במיל') אביעזר יערי.
נכדו של מאיר יערי, ידידיה, בנה של בתו רחל, שירת בצה"ל כמפקד חיל הים, ועם שחרורו בדרגת אלוף, מונה למנכ"ל רפא"ל.
במאבק לעמל משוחרר, תל אביב: עם עובד תשל"ב-1972.
בסימן אחדות ועצמאות, ראשי פרקים לוועידה החמישית של מפ"ם, תל אביב: ספרית פועלים, תשכ"ח-1968.
בדרך ארוכה: הנחות יסוד, חינוך, קיבוץ, חברה.
בין חזון למציאות, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ג-1963.
דיוקנו של מנהיג כאדם צעיר: מאיר יערי, פרקי חיים 1897–1929 (עורכים: דוד זית, יוסף שמיר), גבעת חביבה: 1992.
מאיר יערי בן 80, ילקוט ביבליוגרפי, מאת שלמה רכב, מרחביה: ארכיון השומר הצעיר, תשל"ז-1977.
מימים ראשונים: למאיר יערי בהגיעו לגבורות – לו משלו, מרחביה: תשל"ז-1977.
קיבוץ גלויות באספקלריה של ימינו, מרחביה: 1954.
אחדים מספריו ומפרסומיו של מאיר יערי תורגמו ליידיש ולאנגלית.
הרב מֵאִיר יְהוּדָה גֵץ (ט"ו באב ה'תרפ"ד, 15 באוגוסט 1924 – כ"ג באלול ה'תשנ"ה, 18 בספטמבר 1995) היה רב ומקובל ספרדי ששימש כרב הכותל המערבי והמקומות הקדושים וראש ישיבת המקובלים בית אל.
מאיר יהודה גץ נולד בשנת תרפ"ד (1924) במנזל בו זלפה , תוניסיה, לשמחה-מסעודה לבית בן עטר, צאצאית אור החיים, ולרב צמח גץ, נצר למשפחת רבנים, והיה השלישי מבין ארבעה אחים.
סמוך ללידתו עברה המשפחה לתוניס, שם למד בתלמוד תורה "אור התורה".
בעקבות דרישתו החלו ללמוד בתלמוד תורה גם את השפה הצרפתית בנוסף ללימודי הקודש.
גץ הצעיר הראה כישרון לשפות ובימי חייו למד גם ערבית, עברית, לאדינו, גרמנית, אספרנטו, יידיש, לטינית, רומנית, איטלקית וטורקית.
למד גם אצל הרב יהושע פיטוסי.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נלקח עם יהודים אחרים על ידי גרמניה הנאצית לעבודות כפייה בעיר ביזרטה.
במחנה דאג לענייני יהדות, ואף כתב מגילת אסתר מתחת לאף הגרמנים.
בט"ו בשבט ה'תש"ג, בחסות הפצצה אנגלית, נמלט במדי חייל שקיבל ועשה דרכו רגלית מביזרטה לביתו, מרחק של כ-60 ק"מ.
בגיל תשע עשרה נשא לאישה את אסתר-סילבט לבית גז, קרובת משפחה רחוקה.
הזוג הקים את ביתו בנאבל, מגורי משפחתה של אסתר, שם עבד הרב גץ כמוכר בחנות.
באותה עת השתלם במשפטים ולמד בהתכתבות בסורבון.
בשנת ה'תש"ו, בהיותו בן עשרים ושתיים, הוסמך לרבנות, בשנת תש"ז הוסמך לעו"ד ונוטריון.
בגיל עשרים ושתיים התמנה לרב העיירה סוק אל-ארבעאא בצפון-מערב תוניסיה, שם כיהן גם כחזן, מוהל, ושוחט.
אנשי העיירה נקשרו אליו בעבותות אהבה.
הוא קרב את הילדים בעירו ללימוד תורה.
היה פעיל בתנועה הציונית בתוניס, דרש רבות בשבח ארץ ישראל והשפיע על בני קהילתו לעלות לארץ ועודד את צעירי הקהילה להתאמן בהגנה עצמית ובנשיאת נשק.
לאחר קום המדינה, נענה לקריאת הסוכנות היהודית ויצא בראש קבוצת נערים לגרנובל שבצרפת, בדרכה לישראל.
בגרנובל ניהל כשנה מוסד של עליית הנוער ולימד את הנערים תורה, אהבת הארץ וציונות (אחד הנערים שעבר תחת ידו במוסד הוא יצחק חיים פרץ, לימים רבה של רעננה).
בסוף שנת ה'תש"ט (1949) עלה לישראל עם אשתו וארבעת ילדיו והם גרו במעברת חליסה בחיפה, שם עבד תחילה כפועל פשוט בעבודות יזומות של הקק"ל, ולאחר מכן, בזכות שליטתו בשפות שונות, התמנה לפקיד במשרד העבודה.
לאחר חודשים ספורים במעברה, התמנה כרב, חזן, מוהל ושוחט במושב "ההר האדום" שבגליל העליון, ששמו שונה בהמשך לכרם בן זמרה.
ייסד את בית הספר החקלאי היסודי "בניהו" ביישוב ושימש כמנהלו, תחילה כבי"ס יישובי ולאחר מכן כבי"ס אזורי וניהל את חיי הרוח של המושב.
בשנת 1952, אף על פי שהיה פטור משירות חובה בהיותו אב לארבעה ילדים, התגייס לצה"ל, שירת בחיל הרגלים ועבר קורס מפקדי מרגמות וקורס קצינים.
לימים, שימש כרכז הביטחון של מרום הגליל.
בשנת 1956 הוכתר כאחד מ"בחירי השנה" בידי נשיא המדינה.
במהלך הבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961, היה פעיל במפד"ל.
במלחמת ששת הימים שכל את בנו השני , שנלחם בקרבות בירושלים בחטיבת הצנחנים, בקרב בבית הקברות המוסלמי בסמוך לחצר המטרה.
הרב גץ כאב עד מאוד את נפילת בנו, אך גם התעודד וניחם את משפחתו בעובדה שבנו נהרג על קידוש השם ועל שחרור ירושלים.
ידועה בשמו האמרה: "אוי לי שכך קרה לי, ואשרי שזכיתי שבני נפל על שחרור ירושלים".
בשנת ה'תשכ"ח (1968), עברו הרב גץ ואשתו לירושלים על מנת לשהות סמוך לקברו של בנם אבנר בהר הרצל.
בשנת תשכ"ט (1969) מינה שר הדתות זרח ורהפטיג את הרב גץ לשמש כרב הכותל, בעקבות מאבק של הרב גץ בוועידה הרפורמית שהייתה אמורה להתכנס בכותל ולקיים תפילה מעורבת בשנת ה'תשכ"ח.
תחילה שימש כרב הספרדי לצדו של הרב האשכנזי יוסף משה שכטר, אך לאחר פטירתו של הרב שכטר מספר שנים לאחר מכן לא מונה רב אחר, והרב גץ נשא במשרה לבדו.
הוא שהה בכותל יומם ולילה, התמודד עם קבצנים, טיפל בסידור מקומות למניינים השונים ובתחומים נוספים.
הרב הקפיד על ניקיון הכותל, וכשהיה רואה לכלוך היה מתכופף להרימו.
עם השנים הורחבה משרתו מעבר לרחבת הכותל המצומצמת.
בשנת תשנ"ב (1992) הורחבה כהונתו גם למקומות הקדושים הנוספים ברחבי ישראל.
במשך עשרים ושמונה שנות כהונתו כרב הכותל, כתב שנים עשר יומנים המתעדים את הקורה בארץ בכלל ובכותל בפרט ואת סדר יומו בניהול הכותל והתמודדותו עם הקשיים ביישום התפקיד.
היומנים כתובים בכתב יד קריא ומסודר, וסדורים לפי שעות וימים.
העדכון האחרון נכתב יומיים לפני פטירתו.
הרב גץ יזם את חפירת מנהרות הכותל החל משנת 1969, עקב אחר התקדמות הפועלים והתייעץ עם ארכאולוגים מחד, ועם רבנים מאידך.
במהלך חשיפת המנהרות התגלה בין נדבכי הכותל שער אטום, שהרב גץ כינה בשם "שער הכהנים" וקישר אותו עם מעבר תת-קרקעי המוזכר במשנה.
הרב גץ התכוון לפורצו בתקווה שהדבר יסייע בזיהוי מקום המקדש ובאיתור אוצרות בית המקדש וארון הברית, שלפי מסורות שונות נגנזו מתחת לקרקע הר הבית.
בשנת 1976 התכתב הרב גץ עם הרב מנחם מנדל שניאורסון שהזהירו שלא לפרוץ את השער, והרב גץ קיבל עליו את הדין.
חמש שנים מאוחר יותר בשנת תשמ"א, כאשר הוחלט על התקנת בית כנסת במקום (כיום, בית הכנסת ע"ש הרב גץ), נחצבה בשער גומחה לארון קודש, בה נפער חור שמאחוריו נחשפה מנהרה החצובה בסלע מתחת להר הבית.
ממדיה היו מרשימים: 28 מטר אורך ושישה מטרים רוחב.
בקרקעיתה היו מים רבים ובוץ.
ביומנו רשם הרב גץ: "ניגשתי תיכף ומיד למקום ונאחזתי התרגשות עצומה.
שעה ארוכה ישבתי מוטל ללא אונים כשדמעות רותחות זולגות מעיניי.
ולבסוף אזרתי עוז ובדחילו ורחימו נכנסתי, ישבתי על המדרגות ואמרתי את 'תיקון החצות' כמנהגנו".
לאחר התייעצות עם הרבנים הראשיים שלמה גורן ועובדיה יוסף לגבי סוגיית הכניסה להר הבית דרך המחילה, הוחלט לנקזה ולנקותה ולהמשיך לחקור את תת-קרקעית ההר בחשאי, אולם שבעה שבועות לאחר חשיפת המנהרה שודרה ידיעה על כך בקול ישראל.
זמן לא רב לאחר מכן החלו מוסלמים להיכנס למנהרה מפתחים שבתוככי הר הבית, ולאחר התפתחות עימותים הורה הדרג המדיני לאטום את הפתח למנהרה בבטון מזוין.
ביומניו, השווה הרב גץ את תחושתו לתחושותיהם של היהודים שצפו בחורבן בית המקדש.
ב-1973 יזם את שיקום את המבנה ההיסטורי של ישיבת המקובלים בית אל ברובע היהודי, שעמד שומם מאז נפילת הרובע במלחמת העצמאות.
הוא הקים את הישיבה מחדש ועמד בראשה.
שלושה ימים לפני מותו הושלמה בניית הישיבה במקומה המקורי והוא השתתף בחנוכת הישיבה.
בראש הישיבה אחריו עומד תלמידו הרב ישראל אביחי.
הרב גץ נפטר בכ"ג באלול ה'תשנ"ה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, לצד בנו יאיר שנהרג בשנת 1986 מפגיעת משאית.
היחס של הרב גץ לעליה להר הבית היה דו ערכי.
כלפי חוץ, צידד בעמדה הרשמית של הרבנות הראשית לישראל שאסרה לעלות להר הבית, ופעל למניעת כניסת יהודים למתחם ההר על ידי קביעת שלט בכניסה שבו נכתב שהרבנות הראשית אוסרת את הכניסה, וכן לתקופה מסוימת היה שומר בשכר שמסביר לאנשים את חומרת האיסור.
עם זאת, כאשר נשאל לדעתו סירב להגיב , והוא עצמו פעל במסגרת הרבנות הראשית לקדם היתר כניסה של יהודים להר.
במכתב שכתב למנכ"ל משרד הדתות בשנת ה'תשמ"א בעקבות עתירה לבג"ץ הבהיר את דעתו: "לית מאן דפליג שעל-פי ההלכה, מותרת הכניסה לשטחים נרחבים מאוד וללא שום הכנה.
בשטחים אחרים מותרת הכניסה לאחר טהרה...
במכתב הוא קובל על היחס לעולים להר הבית וסובר שכל המציאות נוצרה בגלל היחס של המדינה להר, ולכן חובה לדעתו לקיים "ועדת אד הוק" של אנשי מקצוע שתתיר את העלייה.
לרב גץ הייתה דעה ייחודית בעניין מיקום בית המקדש על הר הבית.
לדעתו, אבן השתייה זה מקום המזבח.
נימוקו היה שנפסק ברמב"ם כי: "כל הר הבית הוא כפין על גב כפין" כלומר חללים תת-קרקעיים, חוץ ממקום המזבח שעליו נצטוו "מזבח אדמה תעשה לי".
הרב גץ סבר שהארגמון קהה קוצים הוא ה"תכלת" המקורי.
בזמנו טרם הצליחו לייצר ציצית עם פתיל תכלת מארגמון קהה-קוצים, ולכן הטיל בטלית קטן שלו פתיל תכלת על פי אדמו"ר ראדזין.
הרב גץ נהג בפרישות כדרך המקובלים, והיה קם לומר תיקון חצות במנהרות הכותל מול מקום קודש הקודשים, לומד עד לתפילת שחרית כוותיקין, לאחר יום עבודה בכותל חזר ללמד בישיבת המקובלים בית אל עד לתפילת ערבית אלא אם כן היה נצרך למשהו אחר.
רק בשעות המעטות שבין ערבית לחצות הלילה היה ישן.
בהיותו בירושלים התעמק בעולם הקבלה: הניח שלושה זוגות תפילין כדעת האר"י – רש"י, ר"ת, ושימושא רבא – ולבש בגדי לבן כמנהג המקובלים.
הרב גץ למד קבלה אצל הרב מרדכי שרעבי והרב עובדיה הדאיה.
אף שהיה ידוע כמקובל גדול, סירב לעסוק בקבלה מעשית, במיוחד לאור אזהרת האר"י על כך.
לבניו ותלמידיו הדגיש את נושא השלום כחשוב מכל: "אל תשימו לב למקטרגים...
הרבו שלום על כל צעד ושעל", ו"תהא ידכם תמיד פתוחה למתן צדקה".
התנה קבלת תלמידים לישיבה למי שיש "שלום בית" והקפיד לכבד את אשתו.
חיבר 6 כללי זוגיות וחינך את משפחתו ותלמידיו בכך.
צוואתו, אותה כתב בגיל ארבעים, מתחלקות לשלוש צוואות: צוואה רוחנית למשפחה, צוואה לקבורה וצוואה לתושבי כרם בן זמרה.
בצוואתו הרוחנית למשפחה כתב "אודה לה' בכל לבב אשר זיכני משחר ילדותי לחיות כיהודי, זכיתי ללמוד תורה ודרך ארץ, זכיתי להקים בית נאמן בישראל, זכיתי באשה כשרה ויראת שמים.
זכיתי בבנים ובבנות חמישה חומשי תורה ושישה סדרי משנה, האל ברחמיו יגן עליהם".
הרב גץ כתב פירוש לתורת הסוד "רשפי אש".
כמו כן כתב פרוש לחומש "גיצי תורה" "קונטרס הכותל" ומאמרים אחדים: מאמר ירושלים, מאמר ארץ ישראל, מאמר שלום בית.
כמו כן כתב שני שירים על ירושלים - אחד בעת מלחמת ששת הימים ואחד לאחר המלחמה.
במשך 28 שנות כהונתו כרב הכותל, כתב הרב גץ את "יומן הכותל המערבי", בן 12 כרכים.
זהו יומן אישי בו תיאר את תפקידו, אך גם מסמך היסטורי בו תיעד מפגשים בין מנהיגי הארץ והעולם, ביקורים יוצאי דופן בכותל וכן פרטים על החפירה הסודית שנועדה לאתר את ארון הברית.
לרב גץ ולרעייתו היו אחד עשר ילדים, חמישה בנים ושש בנות, שלושה נולדו בתוניס, הרביעי בצרפת, ושבעה בארץ.
בנוסף אמצו בביתם ילדי אמנה.
ביתם היה מלא תמיד באורחים רבים.
יוכבד-צביה ג'רבי (אמו של שר-שלום ג'רבי)
נהרג במלחמת ששת הימים (לעיל)
יהודית-לבנה עזר (אמו של עמיחי עזר)
נוריאל-יחיאל - סגן ראש העיר מעלה אדומים.
אביהם של יפתח גץ וצופיה לקס-גץ.מחנך באולפנת צפירה.
נהרג בשנת 1986 מפגיעת משאית.
אשתו של הרב רפאל פרנסיס.
הייתה סגנית ראש מועצה אזורית מטה בנימין, סמנ"כלית משרד הדתות, וממקימי היישוב מצפה יריחו.
אלישבע (לילי) תמר הורביץ, עורכת דין וטוענת רבנית, מנכ"לית פורום תקנה
המדרגות העולות מרחבת הכותל לכיוון הרובע היהודי ושער יפו נקראו על שמו: "מעלות הרב מאיר יהודה גץ", וכך גם בית הכנסת ע"ש הרב גץ השוכן במנהרות הכותל, אשר הוקם ביוזמתו, נקרא על שמו לאחר מותו.
לאחר מותו יצא הספר "רב הכותל" על ידי שמחה רז המספר את קורות חייו.
וכן סרט שהפיק אדיר זיק "איש האמונה".
משפחתו ממשיכה את מורשתו וביתו ברובע - בית הרב גץ אשר שימש בסוף המאה ה-19 כתלמוד תורה לילדים יהודים מהקהילה הספרדית - משמש כיום כמוקד אירוח לקבוצות ומטיילים המעוניינים להכיר את דמותו של הרב.
בתחילת שנת 2012 השיקו נכדיו סיור אשר עוקב אחר מהלך חייו של הרב ומספר את סיפורה המיוחד של המשפחה, הכולל את נפילת הבן במלחמת ששת הימים כלוחם בחטיבת הצנחנים.
את הסיור מעבירים נכדו יפתח גץ ושחקן התיאטרון עמיחי עזר, אשר ביחד משלבים יצירה עם תיאטרון רחוב.
בשנת 2015 הוקמה עמותת 'בית הרב גץ', שמטרתה להפגיש בין כלל החברה הישראלית לבין דמותו ופועלו של הרב גץ.
בשנת תשע"ח (2018) הוכרז הרב גץ כ"דמות השנה" של החינוך הממלכתי דתי, ודמותו הייתה נושא לשיעורים בגנים ובבתי הספר.
מאיר יצחק הלוי (נולד ב-18 ביוני 1953, ה' בתמוז ה'תשי"ג) הוא איש ציבור ישראלי אשר כיהן כסגן שרת החינוך וכחבר הכנסת בכנסת ה-24 מטעם מפלגת תקווה חדשה.
בנוסף, כיהן כראש עיריית אילת בשנים 2003–2021 (ארבע קדנציות).
נולד בירושלים לשושנה ושלמה, בן למשפחה יוצאת תימן ובן לשושלת רבנים בעדה התימנית.
בילדותו למד במסגרת 'בתי אבות' של ישיבת פוניבז' בבני ברק, בוגר המדרשה לעובדים חינוכיים סוציאליים, בוגר מסלול שלטון מקומי במדעי המדינה של אוניברסיטת בר-אילן.
שירת כלוחם בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים.
את שירותו הצבאי כחייל במילואים סיים בדרגת רב-סרן.
בשנת 1979 הגיע עם רעייתו נעמי לאילת, ועסק בחינוך בלתי פורמלי, החל מניהול "בית הנוער" ועד ניהול מחלקת הנוער העירונית, על כך קיבל פרס חינוך ארצי ממדינת ישראל.
הקים וניהל את רשת המתנ"סים באילת ועל כך קיבל פרס הצטיינות.
ניהל את המכללה למינהל באילת והביא אותה להישגים, ומספר הסטודנטים בה הגיע בתקופתו ל-1,400.
את דרכו בפוליטיקה החל יצחק-הלוי בשנת 1993, כחבר מועצת העיר אילת.
בשנים 1995–1996 שימש כסגן ראש העירייה ומחזיק תיק החינוך.
בשנים אלה הוביל רפורמה בחינוך העל יסודי באילת שהגדילה את אחוז הזכאים לבגרות בעשרות אחוזים.
בתקופה זו עמד בראש הוועדה לרפורמה בחינוך הדתי ממנה צמחה האולפנה, הישיבה התיכונית ועוד.
בשנים 1998–2003 שימש כיו"ר האופוזיציה במועצת העיר.
בשנת 2003 נבחר לראשונה לראשות עיריית אילת, ומאז נבחר לתפקיד בשלוש מערכות בחירות נוספות.
הוא הקים והוביל בעיר את תוכנית "עיר ללא אלימות" (בשיתוף ד"ר אורלי אינס), שהפכה לימים לתוכנית לאומית ופועלת בכ-150 רשויות.
בתקופת כהונתו זכתה העיר אילת שלוש פעמים בפרס החינוך הארצי.
מאיר יצחק-הלוי הוביל מספר מאבקים ובהם, פינוי של מעל 200 דוכנים לא חוקיים מהטיילת של העיר, וזאת למרות לחצים ואיומים על חייו, כשבשיאם נזרק רימון רסס צה"לי לביתו, ופינוי קטעי חוף שגורמים פרטיים ומוסדיים השתלטו עליהם.
תקופתו ידועה במאבקים רבים שתכליתם שיפור חיי התושבים, כמו המאבק להשבת הטבת המס לתושבי אילת, המאבק לשמירה על הטבת הפטור ממע"מ, המאבק לעצירת כניסת מסתננים לא חוקיים, המאבק בדוכנים ובפולשים על החופים, המאבק נגד סגירת שדה דב, והמאבק לשיפור כביש 90.
מעבר לתפקידו כראש עיריית אילת, מאיר יצחק-הלוי מכהן גם כיו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית לאילת, דירקטור בחברה למשק וכלכלה וחבר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, מונה על ידי יו"ר השלטון המקומי כיו"ר הוועדה לטיפול באלימות ברשתות החברתיות.
בשנת 2019 הגיש יצחק-הלוי תביעת דיבה נגד היזם מרואן נופי, ובנובמבר 2025 נפסק שעל נופי לפצותו ב-200,000 ש"ח.
בדצמבר 2020 הכריז הלוי על הצטרפותו למפלגת "תקווה חדשה" בראשות גדעון סער, והוצב במקום השביעי.
הרשימה קיבלה שישה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש בהשתתפות תקווה חדשה, ועם הפסקת חברותו בכנסת של השר זאב אלקין במסגרת החוק הנורווגי, הוא נכנס לכנסת.
בדצמבר 2021 מונה לסגן שרת החינוך.
בספטמבר 2022 הודיע הלוי על פרישתו מהפוליטיקה, ובבחירות לכנסת ה-25 הוא מוקם במקום ה-118 הסמלי ברשימת "המחנה הממלכתי".
הלוי נשוי לנעמי, אב לשניים וסבא לארבעה.
בן דודו (מדרגה שנייה) הוא השר יואב בן-צור.
מאיר כהן (נולד ב-15 בנובמבר 1955) הוא איש חינוך ופוליטיקאי, המכהן כסגן יושב ראש הכנסת ה-25 וחבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד".
בעבר שימש שר הרווחה והביטחון החברתי וראש עיריית דימונה.
כהן נולד במוגדור שבמרוקו לדוד ואסתר.
הוא אחיה של רותי שטרית, אשת הפרסום ורעייתו של השר לשעבר מאיר שטרית.
בגיל שש בשנת 1961 עלה לישראל יחד עם משפחתו והם התגוררו במעברת ירוחם.
כעבור מספר שנים, עבר עם משפחתו לדימונה.
בנעוריו למד בתיכון "ליהמן" בעיר מגוריו.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
עבר הכשרה כלוחם ולחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר מכן, במסגרת שירותו בנח"ל, הוצב בקיבוץ צאלים.
לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון בהיסטוריה והוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בהמשך עסק בתפקידים שונים בתחום החינוך בדימונה, כמורה לשל"ח וידיעת הארץ, כמחנך ועד למנהל בית הספר התיכון "זינמן" וחטיבת הביניים על שם אלון כאשר במקביל לתפקידו סיים תואר שני בפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במדעי היהדות במכון שכטר בירושלים.
כהן הצטרף למפלגת "ישראל ביתנו" ורץ מטעמה בשנת 2003 לראשות עיריית דימונה.
בבחירות התמודד כהן מול ראש העירייה המכהן מזה כ-15 שנים גבי ללוש (איש "הליכוד") ומול ניסים פרץ (איש "מפלגת העבודה") וניצח אותם לאחר שזכה ב-42% אחוזים מקולות הבוחרים.
בתקופת כהונתו של כראש העירייה התפתחה העיר, ירדו אחוזי האבטלה בה ונפתח מרכז קניות ראשון בה.
לאחר מאבק הוגדל שטח השיפוט של העיר, כך שיכלול מפעלים שונים שבעבר היו שייכים למועצות האזוריות שסביבה; באופן זה הופקדו כספי הארנונה שהגיעו מהמפעלים בקופת העירייה, שאפשרה לשפר את רווחת תושבי העיר.
מאבק זה העלה את המודעות לנושא חלוקת המשאבים בין הרשויות המקומיות ובין המועצות האזוריות, מה שהוליד לימים את העברת תשלומי הארנונה של בסיס חיל האוויר בנבטים לעיריית דימונה.
בשנת 2008, נבחר לכהונה שנייה כראש העיר.
במהלך כהונתו זו הוביל מספר מאבקים חברתיים, בהם המאבק להורדת מחירי המים, המאבק לחלוקה צודקת של הקרקעות בין המועצות האזוריות לערים, ואף עמד בראש מטה המאבק של השלטון המקומי נגד צמצום תקציבי הרווחה והחינוך ברשויות המקומיות.
במהלך כהונתו קידם פרויקטים רבים כמו חיזוק תחום התרבות שבא לידי ביטוי בהקמת "תיאטרון דימונה" בשנת 2010, הפועל בשם "מעבדת תרבות" בשיתוף עם "מפעל הפיס"; הקמת "סינמטק" והרחבת סל התרבות; הקמת מרכז הצעירים בעיר; פיתוח סביבתי וטיפוח חזות העיר.
העיר זכתה מספר פעמים באות העיר הירוקה לגינון ואות "מגשים ישראל יפה" מטעם בית הנשיא.
בתקופת כהונתו הוקם חדר מיון קדמי המתקדם באזור, וחוזקו תשתיות התחבורה לעיר באמצעות פתיחת מסוף נוסעים של רכבת ישראל (בדצמבר 2005) והארכת כביש דימונה באר שבע.
במהלך כהונתו, בספטמבר 2010, נבחר על ידי מגזין "TheMarker" לאחד מ-101 המשפיעים בישראל, בנוסף נבחר פעמיים על ידי העיתון "מעריב" לאחד מעשרת ראשי הערים הטובים בישראל.
ב-2012 דימונה בראשותו נבחרה לאחת מ-10 היישובים הירוקים בישראל על ידי "קלינטק".
בינואר 2012 נבחר ליו"ר הרשות לפיתוח הנגב.
ביוני 2020 פורסם נגדו תחקיר של מערכת עובדה על הטרדות מיניות, ניהול קשרים מיניים תוך יחסי מרות והשמדת ראיות בתקופתו בעיריית דימונה.
כהן הכחיש את הדברים וניסה למנוע את שידור הכתבה, ללא הצלחה.
ב'גלובס' נטען כי הראיות שהובאו בעובדה קלושות ביותר וכי המרואיין המרכזי שלהם הורשע בבידוי ראיות נגד כהן.
בשנת 2013 התמודד מטעם מפלגת "יש עתיד" בבחירות לכנסת התשע עשרה ונבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-19 מנדטים.
בפברואר 2013 הושבע כחבר הכנסת והתפטר במקביל מתפקידו כראש עיריית דימונה.
עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש מונה לשר הרווחה והשירותים החברתיים.
יזם את הקמתה של ועדת אלאלוף במשרד הרווחה לבחינת מצב העוני בישראל.
בתקופת כהונתו אושרה תוספת בת מיליארד ש"ח למשרדו לצורך סיוע לרווחת ניצולי השואה.
במהלך כהונתו, במענה לדו"ח עוני שקבע שישראל מובילה בשיעורי העוני במדינות ה-OECD, קרא לעניים מבחירה לצאת לעבוד.
בדצמבר 2014 פרש מהממשלה, יחד עם יתר שרי "יש עתיד", בעקבות פיטוריו של ראש המפלגה, יאיר לפיד, ממשרת שר האוצר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב כהן במקום הרביעי ברשימת "יש עתיד", ונבחר לכנסת.
באוקטובר 2015 מונה לסגן יושב ראש הכנסת.
במהלך כהונתו יזם את תיקון לחוק שירותי הסעד (מס' 8) שאושר ונכנס לתוקף בינואר 2018 המרחיב את ההגדרה של "נזקק" כך שהיא כוללת גם מי שזקוק לסעד מחמת עוני.
כמו כן קובע כי המחלקה לשירותים חברתיים תסייע לנזקקים למצות את זכויותיהם, בהתאם לתוכנית הטיפול שנקבעה להם על ידי עובד סוציאלי ובהתאם לכללים שנקבעו על ידי שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
נוסף על כך, המונח "לשכת סעד" בחוקים השונים הוחלף במונח "מחלקה לשירותים חברתיים".
היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך התרבות והספורט, וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השני ברשימת "יש עתיד", ובהתאם לכך הוצב במקום השישי ברשימה המאוחדת "כחול לבן", ונבחר לכהונה שלישית בכנסת כחלק מרשימת "כחול לבן".
במהלכה היה חבר בוועדה המסדרת.
ב-2019 החליף את יולי אדלשטיין בטקס הענקת פרסי ישראל בתור סגן יושב ראש הכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במיקום ה-6 ברשימת "כחול לבן" ונכנס לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ל-33 מנדטים.
המשיך לכהן כחבר בוועדה המסדרת.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש בשנת 2020, הוצב שוב במיקום ה-6 ברשימת "כחול לבן" ונכנס לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ל-33 מנדטים.
במהלכה, הפך לחבר ב וליושב ראש השדולות לקידום מעמד חברי המועצה ברשויות המקומיות והעם היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע בשנת 2021, בהם רצה "יש עתיד" בנפרד משאר חלקי "כחול לבן", הוצב כהן במקום ה-3 ברשימה.
ביוני 2021, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונה בשנית לשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, ובעקבות הוצאת זרוע העבודה ממשרדו והעברתה למשרד הכלכלה והתעשייה שונה תוארו לשר הרווחה והשירותים החברתיים.
באפריל 2022 החליט משרדו שהמדינה תממן מזון לתינוקות למשפחות המוכרות לרווחה בסכום של 240 ש"ח.
ביוני 2022 העביר בממשלה ובכנסת את חוק שירותי רווחה לאנשים עם מוגבלות, לפיו יוקצו יותר משני מיליארד ש"ח למתן שירותים חדשים ומעטפת רווחה, המאפשרים לאדם עם מוגבלות חיים עצמאיים ואוטונומיים, השתתפותם השוויונית והפעילה בחברה ובקהילה והגנה ושמירה על טובתם וביטחונם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שובץ כהן במקום ה-3 ברשימת יש עתיד ואף בכנסת זו הוא מכהן, בין היתר, כסגן יושב ראש הכנסת.
הוא נשוי לנעמה, הוא אב לשלושה בנים.
בנו הבכור של כהן הוא המזרחן יפתח כהן שכיהן בתפקיד בכיר ברשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב.
הגריאטר פרופ' יורם מערבי היה גיסו.
מאיר כהן-אבידב (18 בפברואר 1926 – 4 במרץ 2015) היה איש ציבור ועורך דין ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
כהן-אבידב נולד בחיפה לוויקטוריה וחיים-שלמה, בשם "מאיר כהן".
בסיום לימודיו בתיכון סנט לוקס בעיר, למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך לעריכת דין.
בשנת 1943 הצטרף לארגון האצ"ל ופעל במסגרתו עד למעצרו, בשנת 1946. עד קום המדינה היה עצור בידי הבריטים.
בשנת 1945 החל כהן-אבידב לעבוד בעיריית חיפה כעורך דין.
בשנים 1961–1966 שימש כמבקר העירייה.
במקביל החלה פעילותו הפוליטית כחבר תנועת החרות, בה היה חבר מרכז ההנהלה והמזכירות הארצית ונבחר מטעמה ליו"ר סניף המפלגה בחיפה.
בין השנים 1969–1973 כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה.
כהן-אבידב נבחר מטעם הליכוד לכנסת השמינית.
כהונתו נמשכה לאורך ארבע כנסות רצופות, במשך כ-14 שנים.
במהלך תקופה זו כיהן כסגן יושב ראש הכנסת והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת הכנסת.
במקביל לכהונתו בכנסת שימש, בין השנים 1977–1981, יו"ר סיעת הליכוד בהסתדרות.
בין השאר כחבר כנסת הוביל את המאבק נגד העלאת המחזה "סינדרום ירושלים" בתיאטרון חיפה, ותערוכה משותפת של ציירים יהודים וערבים בעיר.
בנוסף היה מתומכי פעילי המחתרת היהודית וסיפק להם תמיכה כספית במהלך משפטם.
במאי 1984, בעת שניהל דיון כסגן יו"ר הכנסת, עורר סערה שכינה את ארגון "אמהות נגד שתיקה", שפעל למען הנסיגה מלבנון " "פרות הבשן, פרות דיזנגוף" ואמר על פעילי המחתרת היהודית "ליבי ליבי עם העצורים האלה, בחורים לתפארת ישראל.
באוקטובר אותה שנה שוב עורר סערה, לאחר שגינה שני סטודנטים ישראלים, רון לוי ורויטל סרי, שנרצחו סמוך מנזר כרמיזן ליד הר גילה שהם הלכו כ"צאן לטבח".
בכנסת ה-11 הוצע לתפקיד יו"ר הכנסת, אך הוא הפסיד בהצבעה למועמד המערך, שלמה הלל.
כהן-אבידב הביעה תמיכה מספר פעמים ברעיון הטרנספר, ב-1983 אמר במהלך דיון בוועדת החוץ והביטחון שהיה צריך לבצע טרנספר במהלך מלחמת ששת הימים.
הוא חזר על הדברים שבוע אחר כך, בריאיון לשבועון "כותרת ראשית", והסביר:.
היה נשוי לוויקטוריה ואב לארבעה.
כהן-אבידב שכל שני אחים ובן.
אחיו, , נהרג במלחמת העצמאות; אח נוסף, ברוך כהן, שהיה איש "המוסד", נרצח בשנת 1973 במדריד ובנו, , נהרג בהתרסקות מטוס בטיסת אימונים של חיל האוויר בשנת 1977. לאחר מותו של בנו, הוסיף לשם משפחתו את השם אבידב.
בנו שמוליק כהן שימש ב-1982 יו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית מטעם הליכוד.
בן נוסף שלו הוא איקי כהן - פעיל פוליטי במפלגת הליכוד שביולי 2021 מונה ליועץ פוליטי ליו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו.
מאיר יעקב קִיסְטֶר (Kister; 16 בינואר 1914 – 16 באוגוסט 2010) היה פרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לבלשנות ערבית ומזרחנות לשנת תשמ"א.
מאיר יעקב קיסטר נולד במוֹשְצִ'יסְקָה (Mościska) שבגליציה (בעת הולדתו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכעבור שנים ספורות בתחומי המדינה הפולנית החדשה) כבן רביעי לאביו יהודה צבי קיסטר ולאמו סאבע, וגדל במשפחה דתית שהחשיבה מאוד השכלה.
למד בגימנסיה בסאנוק ובגימנסיה העברית בפשמישל.
ב-1932 עבר ללבוב ולמד שנה משפטים.
עבר לוורשה, עבד בהוצאת הספרים "רוי" ובשנת 1937 נעשה שותף בהוצאת "לקטורה".
בשנת 1939 עלה קיסטר לארץ ישראל; הוריו שנותרו בפולין נרצחו בשואה.
בארץ ישראל התוודע לראשונה לערבים, ונמשך לשפתם וללשונותיהם.
ב-1940 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג לתרבות האסלאם.
הוא קיבל את ההשראה לדרכו במחקר ממוריו, ובראשם דוד צבי בנעט ושלמה דב גויטיין.
בתקופת לימודיו עבד כמתרגם מערבית לפולנית בנספחות של שגרירות ממשלת פולין הגולה בירושלים.
ב-1944 זכה על לימודיו בפרס קלוואריסקי.
בשנים 1945–1946 שימש נספח העיתונות של ממשלת פולין הגולה בביירות ובדמשק.
ב-1948 עבד בתחנת השידור של "ההגנה" בחיפה, ששידרה בערבית.
בשנים 1946–1958 היה מורה לערבית בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1954 הקים קורסי התמחות בערבית בבתי הספר התיכוניים לפי הזמנת משרד ראש הממשלה.
לאור הצלחת התוכנית הוחלט על הקמת מגמה מזרחנית ברחבי ישראל, וקיסטר מונה למפקח ארצי עליה מטעם משרד החינוך.
בתקופה זו חיבר מקראה בת 600 עמודים בשם "אלמוג'תנא", שכללה טקסטים ספרותיים והיסטוריים בערבית מתקופת הג'אהליה ועד שלהי התקופה העבאסית.
במקביל לעיסוקיו אלה המשיך בלימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1949 קיבל קיסטר תואר מוסמך.
נושא עבודת המאסטר היה הספר "אדאב אלצוחבה" (آداب الصحبة) מאת אלסולמי (السلمي), מן המאה ה-10, שעניינו "זוהד" (زهد - פרישות), יחסי חברה ומידות טובות.
בעבודה זו הראה קיסטר כי כל החדית'ים שבספר הובאו על ידי מחברים מוסלמים מוקדמים ואינם זיופים של המחבר כפי שנטען; וכי מכאן שהזוהד (פרישות) הוא תופעה קדומה וחשובה באסלאם.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בשבט תמים בתקופת הג'אהליה.
לצורך הכנתה התבסס קיסטר על הספר "אנסאב אל-אשראף" (أنساب الأشراف) של אחמד בן יחיה אל-בלאד'רי מהמאה ה-9, העוסק באילנות היוחסין של שבטי ערב ושופך אור על ההיסטוריה מן התקופה הקדם-אסלאמית ועד לתקופה האסלאמית הקדומה.
ב-1953 יצא לשנת מחקר באנגליה לצורך עבודת הדוקטור, ושם התוודע לפרופסורים א.ה.ר.
גיב ושמואל מיקלוש שטרן באוניברסיטת אוקספורד, שאותם ראה כמוריו.
קיבל תואר דוקטור ב-1964, בהיותו בן חמישים, ובאותה שנה קיבל דרגת מרצה בכיר.
ב-1970 קיבל דרגת פרופסור מן המניין ב-1970. כבר בשנת 1960 החל קיסטר ללמד בחוג לערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד ערבית מודרנית, קוראן, ספרות ערבית קדומה, שירה ערבית קלאסית, קריאה בכתבי יד ובעיקר נושאים בספרות החדית'.
בשנת 1969 ייסד את החוג לשפה ולספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב ביחד עם פרופ' גדעון גולדנברג, ולימד בו מספר שנים.
כן היה ממקימי החוג לערבית באוניברסיטת חיפה.
ב-1983 פרש כפרופסור אמריטוס של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קיסטר עמד במשך מספר שנים בראש מפעל הקונקורדנציה לשירה ערבית.
הוא ייסד את כתב העת Israel Oriental Studies של אוניברסיטת תל אביב.
יזם והקים את הכנס "From Jahiliyya to Islam", המתקיים בירושלים אחת לשנתיים-שלוש.
ייסד וערך את כתב העת Jerusalem Studies in Arabic and Islam (JSAI) של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חלק מהמאמרים שהתפרסמו בו מתבססים על הרצאות מהכנס.
ב-1971 סיים את ההדרת הכרך הרביעי של "אנסאב אל-אשראף", שבה החל פרופ' מקס שלזינגר בשנות הארבעים.
כשמונה עשר מן הפרופסורים לערבית באוניברסיטאות במדינת ישראל הם תלמידיו הישירים, מהם שישה שלמדו אצלו בבית הספר הריאלי בחיפה ובהשפעתו עברו ללמוד ואחר כך ללמד.
קיסטר היה חבר המועצה המדעית של הוצאת מאגנס והמועצה המדעית של יד יצחק בן-צבי.
בשנת 1975 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1984 נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבווארית למדעים.
זכה בפרס ישראל לבלשנות ערבית ומזרחנות בשנת 1981, בפרס רוטשילד למדעי הרוח ב-1988, ובפרס סולומון בובליק של האוניברסיטה העברית בשנת 1992.
מאיר יעקב קיסטר היה נשוי לזהבה קיסטר לבית פיר, שהייתה מורה לערבית.
בנו מנחם קיסטר הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
אחיו, יצחק קיסטר, היה שופט בבית המשפט העליון.
מחקריו של מאיר קיסטר עוסקים בתקופת הג'אהליה ובצמיחת האסלאם ותהליך התגבשותו הרוחנית, הדתית, הכלכלית והחברתית.
המחקרים נסמכים על עבודה טקסטואלית יסודית הכרוכה גם בקריאתם של כתבי יד שמצא בספריות בארצות שונות.
מסקנותיו נבעו מקריאה חוזרת ונשנית במקורות הראשוניים, ולא משייכות לאסכולה או מהעדפה של תאוריה מדעית.
עם זאת, ניתן לשייך את מחקרו של קיסטר לאסכולה השמרנית בחקר האסלאם, בכך שהוא סבור כי ניתן להגיע לדעה מוצקה על אודות ראשיתו של האסלאם הקדום באמצעות חשיפת סתירות בספרות החדית' וידיעות צדדיות, מסיחות לפי תומן, המופיעות בה.
בכך הוא ממשיך את דרכו של יצחק יהודה גולדציהר.
עבודתו המדעית של קיסטר התנהלה בשני מישורים מקבילים: חקר כתבי-יד (כולל פפירוסים), ומחקר עיוני.
כתבי היד שחקר ושאת חלקם הוציא לאור נמצאים בספריות בארצות שונות ובהן פרס, טורקיה, אירלנד, גרמניה והולנד.
בשני המישורים התבסס קיסטר על מחקר פילולוגי פרטני של המקורות האסלאמיים הקדומים, כגון הביוגרפיה של הנביא מוחמד (סירה), המסורת (חדית'), ההיסטוריוגרפיה (תאריח'), פרשנות הקוראן (תפסיר), וכן ספרות לקסיקוגרפית וגאוגרפית, וזאת בנוסף לכל שאר המקורות האסלאמיים המתעדים טקסטים שחוברו במהלך המאה הראשונה לאסלאם.
בין אם מקבלים את הטקסטים הללו כ"אותנטיים" ובין אם לאו (קיסטר עצמו מעולם לא היה חד-משמעי בעניין זה), עצם חשיפתם וניתוחם הפילולוגי הוא הישג מדעי בפני עצמו, התורם רבות להכרת עולמם הרוחני של המוסלמים שחיברו ושימרו את הטקסטים הללו.
פרסומיו העיוניים של קיסטר, הנשענים על כתבי יד ועל מקורות מודפסים גם יחד, משתרעים על פני התחומים שלהלן.
חצי האי ערב ערב הופעתו של הנביא מוחמד
בתחום זה קיסטר הצליח לחשוף במקורות האסלאמיים עדויות שלא נחקרו לפניו בנוגע לרקע המדיני, החברתי והדתי של האסלאם כפי שהוא מתבטא בידיעות על שבטי ערב הקדם-אסלאמיים.
באחד ממחקריו הראשונים הוא חושף את המערכת הכלכלית-פולחנית שבמרכזה עמד שבט קורייש, שבטו של הנביא מוחמד, ואת מערכת הקשרים הענפה שבין העיר מכה, שבה שלטו בני קורייש, לבין שאר שבטי ערב.
מערכת זו היוותה בסיס להגמוניה של בני קורייש ערב הופעת מוחמד.
קיסטר בדק גם ידיעות השופכות אור על המבנה החברתי של תושבי מכה לפני הופעת האסלאם, וכן האיר את הרקע להגעתן של קבוצות שונות (יהודים, נוצרים ובני שבטים ערביים שונים) מרחבי ערב אל העיר מכה.
בנוסף, עסק גם במערכת הקשרים החברתית והכלכלית שבין שבטי ערב לממלכות שמחוץ לערב.
כמו כן חקר קיסטר היבטים של הפולחן הערבי האלילי המאירים את שורשיו הערביים הקדם-אסלאמיים של המונותיאיזם האסלאמי.
מחקריו אלה של קיסטר מאפשרים הבנה טובה יותר של הזיקה בין האסלאם של מוחמד לבין הדת והחברה האלילית בתקופה הקדם-אסלאמית ומניחים את היסוד למחקרים נוספים בנוגע לשורשיו הערביים של הקוראן והאסלאם.
חשיבותם של מחקרים אלה הולכת וגדלה ככל שמתרבים הקולות במחקר המזרחני בן ימינו המטילים ספק במקור הערבי-החיג'אזי של הקוראן והאסלאם.
אישיותו של מוחמד ודמותו הנבואית
באחד המאמרים בתחום זה קיסטר חושף מסורות המנסות להתמודד עם שאלת הזיקה בין האיש מוחמד לבין פולחן האלילים, עוד בטרם החל בשליחותו הנבואית.
במאמר אחר מטפל קיסטר בסוגיה הקשורה לעיצוב דמותו של מוחמד בעיני המסורת האסלאמית כאדם כליל שלמות.
יש להזכיר גם את המאמר העוסק בהיבטים הקשורים במצבו הרוחני של הנביא בעת שהחל לחוות את חוויית ההתגלות האלוהית.
מאמר נוסף מאיר היבטים משפחתיים בחיי הנביא והוא מוקדש לחקר ידיעות על בניה של ח'דיג'ה, אשתו הראשונה של הנביא.
פעילותו הנבואית של מוחמד על רקע מאבקי כוח בין גורמים שונים בעיר אל-מדינה
בתחום זה מאפשרים מחקריו של קיסטר להבין טוב יותר את הדינמיקה של מאבקו האידאולוגי, הכלכלי והצבאי של מוחמד מול הערבים עובדי האלילים מזה, ומול שבטי היהודים מזה.
מאבק זה הגיע לשיאו לאחר ההג'רה של מוחמד ממכה למדינה (שנת 622).
בחזית המאבק נגד עובדי האלילים חקר קיסטר מסורות העוסקות בחנק הכלכלי של בני קורייש בעיר מכה עקב פעולות מוחמד נגדם, וכן בהתנגשות הצבאית בין המוסלמים ועובדי האלילים בעלי בריתם של קורייש.
כמו כן חשף קיסטר היבטים חשובים במאמצי מוחמד לבסס את נוכחותו המדינית והכלכלית בעיר מדינה.
וחקר (בשיתוף עם בנו מנחם קיסטר) גם את נטיותיהם הדתיות והתרבותיות של שבטי היהודים במדינה.
בנוסף חקר קיסטר את הידיעות על אודות מאבק הדמים של מוחמד נגד היהודים בעיר זו.
קבוצה זו של מאמרים חושפת היבטים חשובים בתולדות המדינה והחברה האסלאמית במאה הראשונה לאסלאם: המרידות השבטיות נגד השליטים האסלאמיים שירשו את מוחמד בעיר אל-מדינה, ובמיוחד מעורבותו של נביא השקר מוסילמה במרידות אלה; ועימותים אלימים בין סיעות אסלאמיות שונות במהלך עשרות השנים שלאחר מות הנביא.
אמונות ודעות באסלאם שלאחר מוחמד