tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך הם מותקפים על ידי להקות זאבים מורעבים, כאשר בעזרת אומץ ליבו של הנער בן 12 הם ניצלים ממוות.
הם צופים בשיטפון ענק הגורף כל מה שנמצא בערבות הפמפס.
הם מטפסים על עץ אגוז ענק מהמין " l'ombu " , אשר יהיה, לימים אחדים, ביתם.
כאשר העץ ה"אומבו" קורס הוא ישמש להם כרפסודה, עימה יגיעו, בתום מסע של חודש ימים, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
בחוף הם פוגשים את הספינה דנקן עם שאר הצוות, אשר בדרכו לארגנטינה מהאוקיינוס השקט, עובר דרך מסלול אלטרנטיבי, עוקף את כף הורן, תוך בדיקת האפשרות כי ספינתו של רב החובל גראנט, "בריטניה", אכן הגיעה לקצה הדרומי של דרום אמריקה.
בסופו של דבר, ההשערה כי מקום הימצאם של הניצולים היא פטגוניה, יורדת מהפרק.
חברי המשלחת בוחנים שוב את תוכן המגילה שמצאו במעי הכריש.
הגאוגרף הצרפתי נותן פרוש חדש לשתי מילים – "austral" – הכוונה לאוסטרליה ו-"indu" – הכוונה לילידים – "indige'nes" – לא לאינדיאנים.
מילה נוספת תומכת בהשערה כי מדובר באוסטרליה היא ה-"contin" – הכוונה ל"יבשת" אוסטרליה, ולא לאיי ניו זילנד שגם הם נמצאים על אותו קו רוחב.
אשר למילה – "gunia", הם מגיעים למסקנה כי מדובר בסיומת של שם לא מוכר.
הם מפליגים מאמריקה לאוסטרליה, בדרך הישרה, בהתאם לנתיב לאורך קו-הרוחב 37°.
האורך המשוער של הנתיב הוא 15,257 ק"מ.
הם עוצרים באחד האיים בדרך וז'ול ורן מתאר את ילדיהם של הזוגות המעורבים, הגרים באי, זוגות של גברים אנגלים ואמריקאים ונשים הוטונטוטיות, כ"תערובת לא נעימה של אופי סקסוני נוקשה וצבע עור אפריקאי שחור".
בכף התקוה הטובה הם מעמיסים פחם.
עוד עצירה אחת ב"איי אמסטרדם" – מקום מקלט לימאים שספינתם נטרפה.
בכל מקום המשלחת מסיירת ומנסה למצוא את עקבות ספינתו של רב החובל גראנט, ללא הצלחה.
בינתיים הסופר הצרפתי מפתח עלילה רומנטית בין רב החובל, המסביר את פלאי הנסיעה בים, לעלמה גראנט.
הצופים בעלילה מסכמים: "קפיטן גראנט יהיה מרוצה".
כעבור ארבעים יום הם מגיעים לחופי דרום-מערב אוסטרליה, סוקרים את החוף במטרה למצוא שרידים לספינה שנטרפה ועולים ליבשה.
ההנחה של פאגאנל היא שגראנט שבוי בידי ילידים אוסטרליים.
הוא מוסיף כי ילידי אוסטרליה אינם צמאי דם ולניצולים לא נשקפת סכנה.
הם מחליטים לחצות את היבשה, שוב לאורך קו הרוחב 37°: 350 ק"מ בחודש ימים.
הם מגיעים לחווה חקלאית ומוצאים שם את איירטון, המציג את עצמו כרב מלחים לשעבר של האונייה "בריטניה", ספינתו של רב החובל גראנט.
איירטון מספר להם כיצד ניצל מהאונייה "בריטניה" של רב החובל גראנט ומציע להם לקחת אותם למקום התרסקותה של "בריטניה", בחוף המזרחי של אוסטרליה.
גם התאריך שבו הוא נוקב כמועד לטביעת האונייה מתאים לכתוב במגילה.
רב-סרן מק נאבס חושד בזהותו אבל כאשר הוא מציג את חוזה ההעסקה שלו עם קפטן גראנט החששות נמוגים, מה עוד שהוא מספר להם חויות מימי שהותו עם רב החובל בסקוטלנד.
הם מתיעצים על סכנות הדרך והחשש היחידי הוא מפושעים שהוגלו מבריטניה לאוסטרליה ומסתובבים חופשי באזור.
איירטון מקבל על עצמו להיות מורה דרך ולהוביל אותם למקום המשוער של טביעת הספינה.
המשלחת יוצאת לדרך עם מרכבה, סוסים ושוורים.
הם חולפים באזור שומם, הדומה לפמפס הארגנטיני.
עוצרים בחוות חקלאיות המצויות בדרך.
נפגשים עם החי והצומח האופייניים ליבשת: עץ האקליפטוס, הקנגורו וצופים בהפעלת הבומרנג.
במסלול יש גם כמה עיירות של כורי זהב.
בשלב מסוים מתחילים להתרחש בדרך שורה של אירועים מוזרים:
הכרכרה של הנוסעים שוקעת בקרקעית הנהר, הציר הקדמי שלה נשבר וסוס אחד מאבד את פרסותיו.
פרזל מקצועי מובא למקום מעיר שכנה על ידי איירטון ומצייד את הסוס בפרסות חדשות עם סימן כך שניתן יהיה לעקוב אחרי המשך מסעם.
הם מגיעים לגשר רכבות שנהרס.
מסתבר כי שודדים פגעו בגשר, ניתקו את הקרון האחרון, שבו היה מטען יקר ערך, שדדו את תוכנו ונעלמו.
הקטר ושאר קרונות הרכבת, עם הנוסעים, ירדו למצולות הנהר.
ידיעה בעיתון מוסרת כי פושעים שנמלטו הם האחראים לתאונה.
והנה מודעה מתפרסת בראש חוצות: בראש הפושעים נמלט מהכלא בשם "בן ג'ויס" ופרס גדול מוצע למסגירו.
המשלחת מגלה כי בלילה יש מי שעוקב אחרי המתרחש במחנה.
הם מגיעים להרי האלפים של אוסטרליה ושם הסוסים והשוורים מתים מסיבה לא ידועה והעגלה שוקעת בבוץ ללא אפשרות לנוע.
איירטון מציע כי יימסרו לו ייפוי כח לרב המלחים שנותר על סיפונה של האונייה "דנקן" והוא ידאג כי האונייה תגיע מהר ככל האפשר לחוף הקרוב אליהם.
הם מסרבים לו ומבקשים להמשיך לפי התוכנית.
בינתיים, רב הסרן מגלה לנוכחים כי, לדעתו, איירטון אינו אלא "בן ג'ויס" והוא אחראי לכל האסונות שפקדו אותם.
איירטון שומע את דבריו, יורה בלורד ופוצע אותו קל ונמלט.
ואז, המשלחת מחליטה כי אחד מאנשי הצוות יוצא עם המכתב לרב המלחים ויורה לו להפליג עם האונייה דנקן לקראתם.
האיש נפצע והמכתב נחטף ממנו על ידי הכנופיה הנוטלת, לכאורה, את השליטה על האונייה.
המשלחת נשארת ללא כלי רכב ובהמות רחוק מהחוף האוסטרלי.
אחרי שבוע הם מגיעים לחוף ומקבלים מברק כי דנקן הפליגה, לפני עשרה ימים, לכיון בלתי ידוע.
עכשיו לא נותר להם אלא לשוב לסקוטלנד, את קפטן גראנט הם כבר לא יימצאו.
חברי המשלחת מוצאים עצמם חסרי כל בעיר החוף בדרום אוסטרליה: ללא הספינה דנקן וללא רב החובל גראנט.
מה שנותר לעשות הוא לשוב הביתה.
הם מחפשים אונייה המפליגה למלבורן ומשם לאנגליה ואַין.
לאחר מחשבה נוספת, הם מגיעים למסקנה, כי יוכלו למצאו אונייה שתיקח אותם חזרה למולדת בעיר הנמל אוקלנד שבניו זילנד.
מנמל זה יש סיכוי למצוא אונייה המפליגה לאירופה.
הם מוצאים ספינה בשם "מאקוורי" במצב רעוע עם רב חובל שיכור וחמישה מלחים לא ממושמעים.
המשלחת מחליטה כי מדובר בהפלגה של שבוע ימים וכי הם בעלי ניסיון בספנות ובלית ברירה יטלו את השליטה על האונייה.פאגאנל, הגאוגרף הצרפתי, מספר להם על תולדות גילוי האי ועל התושבים השבטים המאורים.
הספר מרחיב בתיאור מפורט של הנסיבות שבהם השבטים אכלו "בשר אדם" – מאחיהם ומהאדם לבן.
וכך ז'ול ורן מתאר אותם: "גזע פקח, צמא דם, אוכלי אדם, תאבי בשר אנשים, טועמי אחיהם האנתרופולוגיים לא מצפים כי הם יגלו רחמים".במשלחת שורר חשש רב מהעובדה כי הם עלולים להתקל בדרכם בבני השבט "אוכלי האדם".
אמנם נתיב האונייה הוא לעיר נמל, אבל האונייה, במצבה הנוכחי, עלולה להסחף ליבשה ולהגיע אפילו לחוף לא ידידותי.
הם גם קראו בעיתונות האוסטרלית כי מתנהלת מלחמה בניו זילנד.
התושבים המקומיים לא מוכנים לקבל את מרות השלטון הבריטי.אך בלית ברירה, הם מפליגים לניו זילנד ואכן הגרוע מכל קורה.
סערה מטילה את הספינה על "שונית" והיא עולה על "שרטון" חול.
רב חובל עם הצוות נוטש את האונייה יחד עם הסירה היחידה שבה.
המשלחת מנסה להיחלץ מהשרטון באמצעים שונים.
הם אפילו נעזרים בכוחם הפיזי של הנשים ובשעת גאות הם מנסים להוריד את הספינה מהשרטון.
הכול במטרה להימנע מלרדת לחוף ולהפגש עם שבטים אוכלי אדם.
בסופו של דבר, הם מגיעים למסקנה, כי הדרך היחידה לשוב הביתה היא באמצעות בניית רפסודה שתביא אותם לחוף ומשם תוך ימים אחדים יגיעו ברגל לנמל אוקלנד.
ואכן, הם יורדים לחוף, צועדים ליעדם ובלילה הם חונים, ללא ידיעה מראש, בלב כפר ילידים.
הם נופלים בשבי וראש השבט מכריז שהם יוחלפו במנהיג הנמצא בידי האנגלים.
כאשר מתברר כי המנהיג הוצא להורג נקבע מועד להריגת חברי המשלחת.
אך כאשר הם הובלו לשבי, רוברט בן ה-12, הצליח לברוח ובעזרת תחבולה הוא מבריח אותם מהשבי.
הקבוצה נמלטת, אנשי השבט רודפים אחריהם והם עולים להר שבו קבור מנהיג מאורי.
ההר נחשב לטאבו והפראים אינם רשאיים להיכנס לתחומו.
מההר הם צופים באונייה דנקן השטה בים.
בלית ברירה הם נסים לאונייה ומגלים כי איירטון כבול בתאו ואת אשר זמם לעשות, להשתלט על האונייה, הוא לא הצליח להוציא לפועל.
הם מנסים לדלות ממנו פרטים על מקום הימצאות רב החובל גראנט והוא מציע עסקה: הוא יגלה את כל הידוע לו והם ישאירו אותו על אי בודד ולא יסגירו אותו לשלטונות בריטניה.
הם מסכמים ומתברר כי הוא לא יודע דבר על גורלו של הרב חובל, לאחר שהוא הוריד אותו לחוף האוסטרלי.
דבר אחד כן ידוע לו: רב החובל גראנט התכוון לנסוע לניו זילנד ולנסות למצוא בה מקום למושבה סקוטית חדשה שהוא רצה להקים.
הם מפליגים לאי בודד בשם "מריה טרזה" ומחליטים כי זה יהיה מקום גלותו של איירטון.
כאשר הם מתקרבים לאי הם מגלים כי שלושה אנשים מנפנפים להם בדגל בריטי.
היו אלה: רב החובל גראנט ושני המלחים אשר עמו.
הם כבר שנתיים באי הבודד, הנמצא רחוק מנתיבי ההפלגה של האוניות.
מתקיים מפגש חם, האונייה חוזרת לגלאזגו ובתו, מרי, נישאת לבחיר ליבה רב החובל של דנקן וגם פאגאנל, הרווק הצרפתי, מוצא את בחירת ליבו.
נשארה רק שאלה אחת: מה הם לא הבינו במכתב שנשלח בבקבוק.
רב החובל גראנט מסביר להם מה היה כתוב במכתב המקורי: ב-27 יוני 1862, הספינה "בריטניה", בעלת שלושה תרנים, מגלאזגו, אבדה במרחק 1,500 ליגות מפטגוניה, בחצי כדור הארץ האוסטרלי.
לאדמת האי טבור הגיע רב החובל גראנט ושני מלחים.
בואו לעזרתנו אחרת אנו אבודים.
השאלה מה עלה בגורלו של איירטון נענית בספר אחר של ורן – אי התעלומות.
באי התעלומות מסופר על קבוצה של אנשים שנתקעים על אי בודד הנמצא בסמוך לאי עליו הושאר איירטון.
גיבורי הספר מוצאים את איירטון 13 שנה לאחר שהושאר על האי ומטפלים בו לאחר שמצבו הנפשי הידרדר.
איירטון מתוודה על חטאיו ועוזר למציליו להילחם בפיראטים שתקפו אותם.
בסוף הספר האי עליו נמצאים הגיבורים מתפוצץ עקב התהליכים הגאולוגיים המתרחשים בו, והגיבורים ניצלים בזכות משלחת של הלורד גלנרוון שבאה לאסוף את איירטון שעונשו הסתיים.
הספר מוקדש לחקר מדע הגאוגרפיה: מהכרת מפות, תולדות גילויי היבשות והתכונות הפיזיות, הכלכליות והאנושיות של הארצות בהן הן יעברו.
ספינת מפרשים והקיטור דנקן – היו לה שני תרנים: קדמי ואחורי, מערכת מפרשים הכוללת כעשרה מפרשים, ומנוע בעל עצמה של 160 כוחות סוס, שהביא את מהירות האונייה ל-17 קשר.
מתי גילוי ארץ חדשה מביא לגילוי יבשת חדשה – הגאוגרף של המשלחת מספר כי קולומבוס היה באמריקה ארבע פעמים וחשב שהגיע להודו או סין.
רק ממשיכי דרכו שהגיעו צפונה ודרומה מאדמה אליה הגיע קולומבוס ומצאו כי רוחב הארץ מתאים יותר ליבשת חדשה מאשר לחוף ימה של ארץ קיימת.
כאשר הספן פרדיננד מגלן הקיף את יבשת אמריקה, בשנת 1520, ומצא כי הגיע לאוקיינוס חדש האוקיינוס השקט הגיעו למסקנה כי האדמה אליה הגיע קולומבוס היא יבשת היא חדשה, העולם החדש.
בהרי האנדים, 3,000 מטר מעל פני הים, די לחמם את המים ל-°C 90 כדי שירתחו – נקודת הרתיחה של המים יורדת ככל שעולים מעל פני הים.
(חלק ראשון, פרק שתים עשרה).
האקלים של אוסטרליה הוא מוסרי – עשיר בחמצן, דל בחנקן, הרוחות לא לחות ומרבית המחלות לא מוכרות בו.
אפילו הפושעים המגיעים לאוסטרליה משתקמים תוך מספר שנים.
בחצי כדור הארץ הדרומי, חודש דצמבר הוא החודש החם ביותר בשנה (חלק שני, פרק עשר).
מציאת מיקום על פני כדור הארץ, כאשר לא רואים את האופק – המשלחת בים ניו זילנד.
למציאת המיקום יש צורך בשנתון של מצפה כוכבים כמו בגריניץ ובסקסטנט.
כדי להשתמש בסֶקְסטַנט יש לכוון את העדשות אל האופק האמיתי, שבו מתמזגים זה בזה הים והשמים.
לפניהם לא היה אופק כזה ולכן לקחו אגן מלא זפת נוזלית (חלק שלישי, פרק חמישי).
הספר תורגם פעמים רבות לשפה העברית:
ילדי רב החובל גרנט: נסיעה סביב הארץ.
רומן בשלשה חלקים – תרגם לעברית על ידי עקיבא רוזנבוים; בעריכת ישראל אליהו הנדלזלץ הוצאת אלטניילאנד (וורשה) בשלושה כרכים.
רומן בחמישה חלקים – תרגם עקיבא רוזנבום, הוצאת יוסף שמעוני 1943 בחמישה כרכים.
ילדי רב החובל גרנט: ספור בשישה חלקים – מתרגם בידי עקיבא רוזנבום; וערוך בידי י.
מהד' חדשה, מתקנת ומנקדת / ערוכה בידי יצחק אבנון.
הוצאת יוסף שמעוני 1950 בשישה כרכים.
רב החובל האבוד – תרגם ועבד ג.
בן חנה הוצאת יזרעאל 1953 ובו 103 עמודים.
ילדי רב החובל גרנט – מספר על ידי ע.
בן אברהם, קלסיקונים לילדים 1966 ובו 63 עמודים.
ילדי רב החובל גרנט – תרגם מאנגלית אליעזר כרמי, הוצאת רביבים 1980 ובו 28 עמודים צבעוניים.
ילדי רב החובל גראנט – תרגם אביטל ענבר, הוצאת ספרית פועלים 1981 ובו 524 עמודים בשני הכרכים.
ילדי רב החובל גראנט – תרגם מיכה פרנקל, איורים מן המהדורה המקורית, הוצאת ספרית מעריב 1994 ובו 480 עמודים.
ילדי רב החובל גראנט – נוסח עברי בינה אופק, הוצאת עופרים 1999 ובו 188 עמודים.
תרגום ליידיש בשם "די קינדער פון קאפיטאן גראנט" יצא בוורשה בשנת 1927 בערך.
ילדי חולית הוא ספר מדע בדיוני מאת פרנק הרברט, השלישי בסדרת חולית.
הספרים משיח חולית וילדי חולית עובדו למיני-סדרת טלוויזיה בערוץ המדע בדיוני האמריקאי בשנת 2003 בשם "ילדי חולית".
עלילת הספר נפתחת תשע שנים לאחר סוף משיח חולית.
תשע שנים עברו מאז שהקיסר פול מואד'דיב נדד אל המדבר עיוור.
התאומים של מואד'דיב, לטו וגאנימה, נמצאים תחת משמורתה של דודתם עאלייה, כעת עוצרת האימפריה.
התאומים אינם ילדים רגילים; כמו עאלייה, הם נולדו טרם לידתם.
הם אוצרים את זכרונות אבותיהם ואמותיהם ויודעים כל מה שהם ידעו.
התאומים מבינים כי בעקבות ההתמרה האקולוגית המואצת שעוברת על אראקיס, נסוגים עקלתוני החולות מפני השטח.
הם מסיקים שאם ההתמרה לא תיעצר ייכחדו העקלתונים, ואתם גם המרקוח.
בלא סם המרקוח, לא תחזיק האימפריה מעמד.
לטו מגייס את גאנימה לעזרתו ומחליט לצאת למסע שאפתני בחולית כדי להגשים את חזונו: יצירת 'שביל הזהב', אותו חזון שאביו בזמנו ניצב בפניו אך פחד ממנו ולא מימש אותו.
אותו מסע נועד גם לגלות האם המטיף העיוור שמדבר כנגד שלטונה של עאלייה אינו אלא אביהם, פול מואד'דיב אטריידיס, שחזר מן המתים.
הספר, כמו קודמיו, מגולל את עלילותיהן של כמה דמויות במקביל: ג'סיקה אטריידיס, אמו של פול, שהחליטה לחזור לחולית לאחר שנים רבות.
עאלייה, העוצרת הקיסרית, שכתוצאה משנים של הדחקת אבותיה שבתוכה הפכה לתועבה ודיבוק, כאשר הזהות של הברון ולדימיר הארקונן השתלטה על נשמתה.
אנשי בית קורינו המודח, השואפים לחזור ולעלות לשלטון הקיסרות, והתאומים - לטו שיוצא למסע אל המדבר שבסופו הוא עובר מטמורפזה והופך לסימביוזה של אדם ודגי חול (השלב הראשון של העקלתונים של חולית) וגאנימה, שנשארת בקיסרות ובסופו של דבר מתחתנת עם פאראד'ן על מנת ליצור שלום בקיסרות.
הספר עוסק בנושאים רבים: ההתמרה האקולוגית שמשנה את פני הכוכב, ההבדל הגדל בין הדררים העירוניים החדשים לבין הדררים המדבריים של הסיטש, היעלמותם האיטית של העקלתונים ושל הסם, הדיבוק שהשתלט על עאלייה, שחיתות הכהונה, מזימותיהם של בני קורינו וההקרבה העצמית העצומה של לטו.
כמו קודמיו, הספר דן באקולוגיה ובפילוסופיה וכתוב בצורה מפורטת ועשירה.
לטו השני, בנו של מואד'דיב ויורש העצר המלכותי.
גאנימה, בתו של מואד'דיב ויורשת העצר המלכותית.
דנקן איידהו, בעלה המלכותי של עאלייה.
הגבירה ג'סיקה, אמו של מואד'דיב ואם נערצה של הדררים.
גורני האלק, טרובדור לוחם, עוזרה האישי של הגבירה ג'סיקה.
הנסיכה אירולן, בתו של שאדם הרביעי המנוח ואלמנתו של פול מואד'דיב.
הנסיכה ונסיסיה, בתו של שאדם הרביעי המנוח.
הנסיך פאראד'ן, בנה של ונסיסיה ונכדו של שאדם הרביעי המנוח.
סטילגאר, הנאיב של סיטש טאבר.
הארה, אשתו השנייה והאהובה של סטילגאר.
ג'ייוויד, כהן קיזאראט ועוזר בכיר של עאלייה.
המטיף, דררי עיוור המטיף כנגד שלטונה של עאלייה.
אסאן טאריק, דררי צעיר, מלווהו של המטיף.
מוריז, אביו של אסאן טאריק.
ילדי הצל הוא מחזה ישראלי מאת בן-ציון תומר.
המחזה מתאר את ניסיונות ההשתלבות של "ילדי טהראן", על רקע הקמת המדינה וההתמודדות עם טראומת השואה.
המחזה, שנכתב בשנת 1961, הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962. מאז, הועלו בישראל ומחוץ לה כמה הפקות של המחזה.
המונח "ילדי הצל" הפך ברבות השנים למטבע לשון המתאר אדם ש"רודף אחריו צל" דהיינו שעברו או מעשה כלשהו משפיע עליו, נמצא תדיר בתת מודע שלו ומשפיע על אורחות חייו.
נהוג היה לזהות את המושג עם ילדי טהראן, שהם אחת האופציות לפירוש המושג במחזה עצמו.
המחזה "ילדי הצל" נכתב בעקבות הזמנה שקיבל המחבר מעליית הנוער לערוך ספר על קבוצת ילדי טהראן - קבוצת בני נוער יהודים שעלתה מפולין לארץ ישראל בשנת 1943. בין החומרים אליהם נחשף תומר היה גם מחקר פסיכולוגי שחשף כי רבים מבני הנוער סובלים מהדחקה והשכחה של חלקים מן הביוגרפיה האישית שלהם.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962 בבימויו של ישראל בקר.
את תפקיד זיגמונט רבינוביץ' גילם אהרן מסקין.
את תפקיד יורם גילם אמנון מסקין.
את תפקיד מוכר הבלונים חלקו רפאל קלצ'קין וישראל בקר.
את תפקידי נורית והלנקה גילמה יעל דרויאנוב.
בשנת 1963 הוצא המחזה לאור על ידי הוצאת "עמיקם".
בשנת 1982 פרסם המכון לתרגום ספרות עברית תרגום של הלל הלקין לאנגלית של המחזה.
המחזה תורגם לאנגלית והוצג על במות ניו יורק תחת השם "Children of the Shadows".
הפקה נוספת של המחזה הועלתה על ידי התיאטרון העברי מבנימינה.
בשנת 2007 תורגם המחזה ליידיש, והוצג תיאטרון היידיש 'יידישפיל' תחת השם "קינדער פון שאָטן".
המחזה עוסק בחברה הישראלית של העשור הראשון לקיום המדינה, על כל דמויותיה הטיפוסיות והסטריאוטיפים שלה.
הוא גם עוסק בהתמודדות עם השואה ועם אירופה ("שם") שמצויה כתשתית סמויה מתחת לפני הדברים.
גיבור המחזה הוא יורם - עולה חדש-ישן שמנסה לשכוח את עברו אך נאלץ להתמודד איתו פעם אחר פעם.
סיפור המחזה הוא גם בעצם סיפור חשיפתו של יורם וסילוק שכבות השכחה שהוא בנה על עצמו.
המחזה מתחיל בתמונה פסטורלית על חוף ימה של תל אביב - שמש חמה וגלי הים.
הבמה מציגה את הטיילת - ספסל ליד הים ובית קפה.
אל הבמה נכנסת דמות סהרורית שהיא, כפי שמתגלה לקורא המחזה (ולא לצופה), ד"ר זיגמונט רבינוביץ'.
זיגמונט עולה אל מרכז הבמה מן הים הנראה ברקע.
הוא שולח מבטים אל הים ואל הטיילת ולבסוף מתיישב על ספסל.
כאשר עובר אורח הולך על הטיילת קופץ לפתע זיגמונט למרכז הבמה ואומר: "אנוש מלא כלימה ועוון.
תן לירה ונגמור את החשבון!", מנטרה שחוזרת על עצמה פעמים רבות במהלך המחזה.
בהמשך מתיישב ליד זיגמונט מוכר בלונים המתחיל לפתח איתו שיחה.
השיחה שמתחילה בניסיון להצצה בכתביו של זיגמונט הולכת ומעצבת לנו את האופי של זיגמונט - נרגן, לא ידידותי וספק משוגע.
האופי של זיגמונט מודגש גם על ידי האנטיתזה שמציב לו מוכר הבלונים הידידותי.
באמצע השיחה של זיגמונט עם מוכר הבלונים נכנס לבית הקפה הסמוך יורם, זיגמונט "מביט בו כמכושף" ומסתלק מהאזור.
כעת המוקד עובר אל בית הקפה.
יורם נפגש בבית הקפה עם נורית, מכרה.
דרך שיחתם אנחנו למדים על יורם - הוא היה בעבר חייל וקיבוצניק וכעת הוא חסר בית.
אנו למדים שיורם היה בעבר עולה חדש וכעת הוא שמח להגיד שהוא כבר איננו כזה.
אנחנו מגלים אצל יורם גם כמה תכונות עמוקות יותר - הרצון לשכוח את העבר, והנטייה להילחם בעצמו - כמו דג שמנסה לחיות ביבשה.
אנחנו למדים גם על נורית שכמו יורם, התרחקה מהתדמית הישנה שלה.
אל נורית ויורם ניגש מוכר הבלונים.
יורם רוצה לקנות את כל הבלונים אבל המוכר נרתע כי הבלונים הם למעשה התעסוקה היחידה שלו.
במהלך השיחה יורם מסתיר את זהותו כעולה חדש ומציג עצמו כצבר.
המשך השיחה בין יורם לנורית מגלה לנו את התהום שתלויה ביניהם - כשנתיים לפני השיחה הנוכחית היו ביניהם יחסים רומנטיים אך אלו נפסקו בעקבות דחייה מצד יורם.
בסוף אומרת נורית ליורם שהיא לא חיכתה לו והיא חושפת בפניו שהיא גרה עם מישהו אחר - דובי, שהוא אותה הדמות שעברה בתחילת המחזה על פני זיגמונט.
התמונה מסתיימת בזיגמונט המביט על יורם ואומר מנטרה נוספת שתחזור על עצמה- "איזה דמיון".
עיקרה של הפִסקה הוא אקספוזיציה כללית - הצגת הזמן, הדמויות והמקום.
התמונה השנייה מתחילה במשחק שחמט שמתנהל בין יורם לדובי בביתה של נורית.
זהו למעשה משחק שהתחיל לפני שבע שנים וטרם הסתיים.
המשחק הוא מטפורה למשולש האהבים - יורם, נורית ודובי.
אנחנו למדים על כך שנורית ודובי הם מאותו קיבוץ של יורם, שגם שמו סימבולי - "חלומות ירוקים".
אנחנו למדים שדובי היה אידאולוג גדול של הקיבוץ.
האידאולוגיה גרמה לקונפליקט עם יורם - יורם עלה ארצה בגיל ארבע-עשרה בעוד דובי דגל בזרם "הכנעני", אידאולוגיה זו דגלה בכך שלא יאפשרו לעולים מעל לגיל שלוש-עשרה להגיע ארצה.
מדובר בתפיסה שהייתה מוכרת אצל הצברים בטרם מלחמת העולם השנייה שפחדו שהעלייה הגדולה תעמיד בסיכון את הארץ החדשה ותרבותה המתפתחת ותניע אותו לכיוון "גלותי", לא רצוי מבחינתם.
דובי זנח את האידאולוגיה שלו וכעת הוא עוסק בהעלאת עולים חדשים, אך שוב לא מאידאולוגיה אלא כי הוא נהנה מהעבודה בחו"ל.
דובי אף מוסיף ואומר שהוא מתכוון לנסוע עם נורית בקרוב לפריז.
האווירה הכללית שנוצרת היא כמעין אקספוזיציה רעיונית לתקופה - מות האידיאלים, האמונות והעקרונות שמעתה מזוהים עם העבר.
לבסוף יוצא דובי עם נורית לסרט ומתחיל מונולוג של יורם הכועס.
המוקד עובר כאילו באמצע המונולוג לטיילת שם נראים נורית ודובי.
גם דובי מפגין שנאה עזה ליורם.
בין יורם לדובי עומדת גם פרשת אהבים קודמת שבה הייתה מעורבת נערה בשם נעמי, אותה הצליח בסופו של דבר יורם לקחת לעצמו מדובי.
כעת עובר שוב המוקד ליורם שממשיך במונולוג שלו ומתאר את שורשי השנאה לדובי שלא יכול להבין את צעקותיו של העולה החדש, ניצול השואה.
ושוב חוזר המוקד לטיילת, שם מצויים דובי ונורית באמצעה של שיחה כאשר אנחנו מגלים בעקיפין שנורית התוודתה בפני דובי על אהבתה ליורם.
התמונה מסתיימת בסיום המונולוג של יורם שמדבר על הניצחון על דובי וברמז לעתיד לקרות מבחינת יורם ונורית.
במשחקי השח מט בין יורם לדובי יש הצהרה של איפה כל אחד מהם נמצא, הם נמצאים במלחמה אחד נגד השני, כל אחד בכליו.
וזה בדיוק מה שיקרה, יורם יצליח לנצח אותו במשחק ולהשיג את המלכה.
התמונה השלישית היא תמונת האקספוזיציה האחרונה.
מתואר בה מפגש של יורם עם מישהו מ"שם", מאירופה - ברל'ה, חבר ילדות.
ברל'ה מגיע לארץ כעולה חדש שסובל מקשיים דומים לאלו שהיו ליורם.
במהלך השיחה אנחנו מגלים עד כמה יורם רחוק מעברו, כך לדוגמה הוא לא זוכר את חברי ילדותו.
אנחנו גם מגלים את שם ילדותו של יורם - יוסל'ה שהוחלף בקיבוץ.
יורם מתנהג אל ברל'ה כמו צבר טיפוסי - מציע עזרה חומרית אבל לא מציע את מה שהוא באמת צריך - אוזן קשבת.
בעזרת ברל'ה אנחנו גם מגלים את העובדה שליורם יש משפחה הנמצאת בדרכה לארץ.
ברל'ה אומר ליורם: "בר מזל.
תמיד היית בר מזל" משפט זה הוא תמצית הבעיה שמתעתדת להתפרץ - מזלו של יורם הוא גם בעייתו, אותו מזל שהביא אותו לקיבוץ יחד עם ילדי טהראן והציל אותו מהשואה גורם לו להרגיש אשם.
התמונה הרביעית מתחילה בזיגמונט ובטיילת, תמונה יום-יומית רגילה וניסיון של זיגמונט להציץ לתוך ביתה של נורית.
המוקד עובר לפנים הבית שם מצויים יורם ונורית באמצע שיחה.
יורם מספר לנורית על שינוי השם אליו התוודענו בתמונה הקודמת.
התמונה נותנת את ההרגשה כאילו יש בין יורם לנורית יחסי קרבה רומנטיים.
שינוי השם הוא אירוע טראומטי בשביל יורם המשמש אותו לחלק את חייו.
נורית מבקשת להגיע אל יורם בטרם שינוי השם אבל יורם מסרב בטיעון תנ"כי מעניין- "סופך יהיה כסופה של אשת לוט", בהתייחסו לסיפור התנ"כי מספר בראשית על סדום ועמורה שם מסופר על החרבתם של הערים ועל אברהם אבינו שהציל את לוט ומשפחתו.
אלוהים מצווה על לוט ומשפחתו לא להביט לאחור, אשת לוט לא צייתה לציווי ועל כן הפכה לנציב מלח.
מכאן אנחנו למדים שיורם מתייחס אל עברו כאל הרסני ואל מבט אליו כמסוכן, יורם כפי שהוא מעיד על עצמו ביקש לאכול מעץ השיכחה.
יורם מספר על הטראומות שלו בקיבוץ- הוא התקשה לזרוק אוכל בשל העובדה שבאירופה הייתה משפחתו רעבה והדבר התקבל בקיבוץ בצחוק גדול.
השיחה על העבר נקטעת כשהם מתחילים לדבר על החתונה של יורם ונורית עליה נודע לנו בדרך אגב עוד קודם.
מתחיל דו-שיח חצי ציני באשר להוריה של נורית וממשיכה אווירת שבירת האידאולוגיות מהתמונה השנייה בעיקר על ידי ההצגה הנלעגת של הוריה של נורית.
אנחנו גם מתוודעים למערכת היחסים הבעייתית בין הוריה של נורית כאשר למעשה כל אחד מהם חי בנפרד.
התמונה ממשיכה כאשר יורם ונורית מבחינים בזיגמונט הצופה בהם- תופעה שהפכה כפי שמעידה נורית כבר לשכיחה.
יורם ונורית כמו הצופה והקורא הופכים סקרניים- במי מדובר?
למה הוא מרגל אחרי בני הזוג?
התמיהה נקטעת כאשר מצלצל הטלפון ועל הקו נמצא חבר של יורם מהצבא (עוזי).
יורם ונורית חוזרים לאחר שיחת הטלפון לדיאלוג בנוגע לעתיד.
נורית מספרת ליורם שהוריה, בנו וילה ועל כן הבית יהפוך לשלהם.
נורית משתוקקת לזרוק מהבית את הרהיטים הישנים ואת ספריית כל כתבי העמוסה ובכך אנחנו מקבלים שוב רמז לעידן "מות האידיאלים".
יורם נרתע מכל הדיבורים על העתיד שמפחיד אותו ויוצא החוצה.
התמונה מסתיימת במונולוג של נורית שמתקשה להבין את יורם ורגשותיו.
התמונה החמישית מתרחשת במסיבת החתונה של יורם ונורית.
המסיבה מתרחשת בבית הקפה על הטיילת.
התמונה מתחילה בשיחה של יורם ונורית על הטיילת מחוץ לבית הקפה.
מיד כשנורית נעלמת מהתמונה נכנס זיגמונט ומתחיל דיאלוג בינו לבין יורם שחלק מרכזי ממנו מהוות המנטרות של זיגמונט.
בתמונה הזו משתנה במקצת דמותו של זיגמונט והוא הופך להיות ציני ומריר יותר.
משפטיו הופכים ללא סדורים ומובנים והשילוב של אלו מעלה שוב את התמיהה האם מדובר במטורף.
זיגמונט גורם לערעור השלווה אצל יורם ונורית ולבסוף הם נכנסים אל פנים בית הקפה למסיבה.
המסיבה היא כולה מטפורה אחת גדולה והיא במידה רבה אקספוזיציה או רקע נוסף לאווירה השלטת בארץ בתקופה המדוברת (שנות החמישים).
במסיבה מופיעות שלוש דמויות חדשות- הגר, המשורר ורגש האשמה.
באשר למשורר ולרגש האשמה כבר מעצם כך שהמחזאי לא בחר להם שמות ניתן להבין שמדובר בדמויות שהן יותר מטאפוריות כלליות בבחינת כך שהם באים להעביר הלך רוח מסוים.
על פי נורית צין בספר הניתוח שלה על ילדי הצל, מדובר בתמונה הטובעת ברוח הניהיליזם והאקזיסטנציאליזם.
התמונה רוויה בשירים מטאפוריים שהניתוח של כל אחד מהם יובא בנפרד תחת הסעיף שירים במחזה.
השיר הראשון הוא שירו של המשורר שמתחיל באופטימיות ונגמר בגוון ניהיליסטי ברוח התקופה.
לאחר מכן שר המשורר שיר נוסף שהוא מודרני מאוד, מופשט ופסימיסטי מאוד.
קהל הנוכחים מגיב בגרוטסקיות המשורר יוצא החוצה ונכנס פנימה חזרה עם מוכר הבלונים.
כשהם נכנסים לבית הקפה הקהל קורא לדמות בשם רגש האשמה לעלות ולדבר.
רגש האשמה היא דמות מבולבלת, מוזרה ובעיקר סימבולית לתקופה.
דבריו של רגש האשם הולכים ונהיים מבולבלים ומוזרים יותר ויותר, כאילו הוא מבקש לדבר ברמזים.
הדבר נועד להדגיש את רגשות הבלבול והבלאגן האידאולוגי שהביאה עמה התקופה.
כשרגש האשם מסיים את דברו מגיב הקהל בדקלום ילדותי בן התקופה שמטרתו להביע ציניות ואת היחס האמיתי לדברי רגש האשם.
המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים כאשר עניינה של השיחה הוא לערוך כמעין מבוא לשירו של זיגמונט.
גם השיר של זיגמונט מודרני מאוד, פשוט וקצר.
השיר נועד לרמוז לנו על העתיד לבוא במערכה הבאה ולרמוז על רקעו של זיגמונט (ראה ניתוח מפורט בהמשך).
בסיום השיר מסתלק זיגמונט והמוקד חוזר אל תוך האולם.
בתוך האולם הקהל מבקש מיורם לשיר שיר ויורם השיכור קמעה נעתר לבקשה.
השיר של יורם בניגוד לשירים הקודמים הוא שיר קלאסי להפליא.
השיר בנוי ומודפס במבנה קבוע והוא מחורז בצורה קבועה.
השיר מקשר לנו לראשונה באופן ברור את יורם עם ילדי טהראן.
כשיורם מסיים את שירו המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים.
הדיאלוג מהווה ניסיון של מוכר הבלונים לחשוף את זיגמונט ועוד כמה משפטים תמוהים של זיגמונט שמחזקים אצלנו את המחשבה כאילו מדובר במשוגע.
זיגמונט מסיר מעליו את מוכר הבלונים ולא מוכן לקבל את ההזמנה לגור יחד עמו והתמונה מסתיימת בהכרזה של מוכר הבלונים שמדובר ללא ספק במשוגע.
התמונה השישית היא חלום המשותף לזיגמונט וליורם.
החלום המשותף נועד להבהיר לקורא ולצופה את הקשר בין זיגמונט ליורם.
הדמות המקשרת ביניהם היא אסתר שבמהלך התמונה מתגלה שהיא אשתו של זיגמונט ואחותו של יורם.
בין יורם וזיגמונט נוצרת אנלוגיה שניהם מבקשים לברוח מאסתר שמייצגת את העבר.
אסתר מבקשת למשוך את זיגמונט אל תוך המים ולהוריד את יורם מן העץ עליו טיפס.
זיגמונט קורא לאסתר "מלאך מלא עיניים" כאשר העיניים נועדו לסמל את האשמה.
זיגמונט מבקש מאסתר להניח לו.
יורם מתנהג מוזר, מצד אחד הוא לא יורד אל אסתר (שנמצאת על פי דבריה בתוך הנהר) ומצד שני הוא מבקש מאסתר שתיקח אותו אליו.
בתשובה לשאלה מה אתה מחפש על העץ עונה יורם "את הראש של התרנגול.
של תרנגול הפח", מדובר במוטיב מוכר בספריו של תומר שמופיע לא אחת ומתקשר לזיכרון ילדות טראומטי.
בכלליות מדובר בפחד של תומר כילד ממטוסי הגרמנים שפצצותיהם הרסה את השבשבת שהייתה קבועה על גג ביתו ובנויה בצורת תרנגול.
כמובן שהבחירה בתרנגול איננה מקרית- כפי שמזכיר זאת יורם התרנגול מתקשר ביהדות למנהג הכפרות שמוריד מעל האדם במידה זו או אחרת את האשם למעשיו, יורם לא מסכים או לא יכול להתחמק מרגש האשם שלו, זאת בניגוד לזיגמונט שמנסה לברוח ממנו.
אסתר מדמה את המוות שלה למוות של תרנגולת כפרות ונראה כאילו היא מאשימה את זיגמונט.
(ביהדות מנהג הכפרות משמעותו שהתרנגול יקבל את העונש שמגיע לאדם החוטא.
וכך אסתר מרגישה; זיגמונט הקריב אותה כדי להציל את עצמו).
אך זיגמונט חוזר וטוען שהוא לא זה שעשה בה כפרות, הוא לא אשם.
לאחר מכן מתבהרים הדברים ומתגלה כי זיגמונט שירת ביודנראט (המשטרה היהודית של הנאצים) ועל כך אסתר מאשימה אותו.
זיגמונט מנסה לסנגר על עצמו בטענה שהוא ניסה לעכב את הקץ וכי עם שלם אינו יכול למרוד אך אסתר אינה משלימה עם התירוצים.
גם זיגמונט וגם יורם מתעוררים מן החלום בצעקות.
הצעקה של יורם נראית מוזרה ביותר וקשה לקשרה אל החלום, גם כשנורית שואלת אותו על מה חלם הוא מספק לה תשובה אחרת- הוא חלם על כך שהספינה של הוריו המגיעים ארצה טובעת והוא רוצה בזה.
בכך הוא גם מספר לנורית על ההגעה הקרובה של ההורים.
עניין זה מעלה אצלנו את הספקות האם אכן מדובר בחלום שחלמו גם יורם וגם זיגמונט או שמא מדובר בחלום של זיגמונט בו מופיע גם יורם.
התמונה ממשיכה בווידוי של יורם כלפי נורית בקשר לילדותו בווידוי זה מציג יורם באופן חד משמעי את האשמה הקשה שהוא חש- בעוד הוא חי בנעימים בקיבוץ משפחתו רעבה ללחם באירופה.
אנחנו מגלים את יאנק אחיו של יורם ואת הלנקה אשתו ואת אסתר ובעלה זיגמונט להם התוודענו באופן ברור עוד בחלום.
יורם טוען שיוסל'ה מת והוא למעשה שכח את עברו ובכך טמון תסביך נוסף שלו.
התמונה מתחילה מוקדם בבוקר בביתו של יורם המתכונן לצאת לדרכו.
יורם מזמר לעצמו שיר של איציק מאנגר במנגינה ידועה אך בשינוי של מילים (ראה פירוט בהמשך).
יורם מתכונן לנסוע לנמל כדי לקבל את פניהם של הוריו ומסרב שנורית תלווה אותו.
התמונה השנייה פותחת בדו-שיח בין מוכר הבלונים לזיגמונט.
זיגמונט ממהר ומספק שוב כמה התבטאויות לא ברורות.
המוכר מנסה להתעניין במחברת אותה מסתיר זיגמונט מתחילת המחזה ובעיסוקו.
זיגמונט טוען שהוא מנהל חשבונות בחברה גדולה ובתשובה לשאלה על שם החברה הוא עונה "הקדוש ברוך הוא".
מוכר הבלונים נפגע מעט וכאילו כדי לפצות על כך קורא לו זיגמונט שיר.
השיר שזיגמונט קורא (ראה פירוט בהמשך) הוא שיר מפורסם מאוד הנלמד גם בנפרד מהמחזה ונקרא ילדי הצל.
ההתרחשות- המפגש בין יורם לבני משפחתו.
הנושא המרכזי- רגש האשמה, רגש מורכב המקיף את רוב משתתפי התמונה.
שניים מתוכם, בין נורית ליורם, מופיעים בראשית התמונה ובסיומה ומהווים מסגרת לתמונה.
המהלך הדרמטי- המערכה השנייה מוקדשת כאמור לחשיפת סודו של זיגמונט בפני יורם.
כדי להגיע לכך אין די בצירוף מקרים; יורם חייב להיות מוכן נפשית להתמודדות עמו ועם השאלות הקשות, שמעלה דמותו.
יורם חייב לעבור תהליך נפשי ולהבין את עצמו.
בעבר התמודד עם המציאות באמצעות השכחה, עתה הוא יודע שאי אפשר למחוק את העבר ומקשיב ליאנק והלנקה, המזרזים את תהליך המודעות העצמית שלו.
(בעזרתם הוא מודע לרגש האשמה הפרדוקסאלי שלו - "אשם ללא אשם").
יש בה שני חלקים: בחלק הראשון- דיאלוג בין זיגמונט ומוכר הבלונים, בשני-
מונולוג של זיגמונט באמצעות בובת הסמרטוטים.
מה שאין זיגמונט מוכן לחשוף בדיאלוג הוא חושף
במונולוג, אך אינו מגיע עדיין להיחשפות מלאה.
ההתרחשות – יורם וזיגמונט משוחחים.
הרקע לתמונה – מסיבת יום העצמאות.
זיגמונט ויורם חושפים אחד לשני את זהותם האמיתית.
התמונה השישית היא תמונת הסיום של המחזה.
היא כוללת שלושה דיאלוגים המובילים את המחזה אל
(התרה היא פתרון הסיבוך והבעיות שהועלו ביצירה) בסופה של היצירה זיגמונט פונה ומתחיל ללכת לכיוון הים.
אין יודעים לאן מועדות פניו (אך נראה שהוא אינו הולך להתאבד, שכן הוא מציין קודם לכן שמבחינתו למות פירושו לסלוח).
הוא משאיר ליורם את כתביו ואת הרשות לבחור מה לעשות בהם (יורם בעצם מדמה אותנו, הקוראים, שעלינו להמשיך לספר ולהעביר את העדויות לשואה ששמענו וקראנו)
יורם היה מילדי טהראן (ילדי הצל - ילדים פולניים שברחו או הוברחו מפולין עם הוריהם או בלעדיהם).
יורם הוא עולה לארץ ומנסה להשתלב בחברה ומבין שכדי לשרוד בחברה הוא חייב לחבוש עליו "מסכה", ובעצם "מחקה" חבר קיבוץ שלו (דובי) ומנסה להתנהג כמוהו.
לאורך הדרך המסכה הולכת ונסדקת...היא יורדת לגמרי כשנורית מגלה את המכתב של הוריו, שיורם הסתיר ממנה.
בזמן המחזה יורם בן 28, הוא עלה לארץ כשהיה בן 14 ועל כך יש לו ויכוח עם דובי שטוען שיש לעלות לארץ עד גיל 13 וששנה זו תמיד תחסר לו.
במחזה מתגלה לאט לאט החצי האפל מחיו (עד שהוא עלה לארץ).
כמו כן יש לו סיוטים וקשה לו לשמוח אפילו כשהוא מתחתן או מקבל יחד עם נורית את דירתם.
הוא מדחיק ובוחר לברוח ממצבים חשובים.
דמויות המשנה נחלקות לשתי קבוצות: צברים טיפוסיים מול יהודים שחוו את השואה.
בין שתי קבוצות אלה נמצאת דמותו של יורם.
תפקידן: יצירת רקע של הווי החיים בארץ והצגת תמונות מהשואה והארת הדמויות הראשיות ואפיונן.
זיגמונט הוא גיסו של יורם, בעלה של אסתר אחותו.
בתקופת השואה היה זיגמונט חלק מן היודנראט.
עם סיום המלחמה הוא מגיע לארץ.
במחזה זיגמונט הוא דמות סהרורית, ספק משוגע.
מוצג כיהודי משכיל ואציל, ד"ר לפילוסופיה, מומחה לאמנות הרנסאנס ומעריץ נלהב של ההומניזם (עמ' 78).
פנייתו אל נוכח בגוף שלישי, המקובלת בשפה הגרמנית, הולמת את דמותו כיהודי גרמני משכיל ועולה חדש.
בזמן המלחמה שיתף פעולה עם הנאצים כאיש יודנרט.
בהווה של שנות ה-50 הוא נוהג כמטורף (משוטט ברחובות, ישן על או מתחת לספסל בטיילת, מתנפל על עוברי אורח וכדומה).
הטירוף הוא אמצעי, שבעזרתו הוא מנסה לברוח מזיכרונות העבר.
הוא סגור ומכונס בעצמו ולא מספר על עברו, אלא רומז עליו בעקיפין, באמצעות כינויים משפילים בהם הוא מכנה את עצמו (עכבר, מדוזה...).
רגשי אשם כבדים ותחושת אפסות מלווים אותו כל הזמן.
הוא מרגיש נרדף על ידי עיני אשתו (עמ' 36-37) המאשימות אותו בגורלה ובגורל בנם.
זיגמונט חייב להסתיר את זהותו האמיתית, מחשש שעברו יתגלה והוא יוסגר לשלטונות.
הוא עושה זאת באמצעות תעודת זהות מזויפת והעמדת פני משוגע.
הוא אינו מסוגל לבטא את שמו.
רק פעם אחת מכנה עצמו "ד"ר זיג..." (עמ' 64) ולא יכול להמשיך.
בתעודת הזהות שלו רשום שם בדוי – בנימין אפלבוים.
בחירתו בשם זה מרמזת על תחושת האשם המכרסמת בו.
קשייו ביצירת קשר ישיר עם הזולת מהווה ביטוי לקשייו ביצירת קשר עם המציאות.
שיחותיו עם מוכר הבלונים מצביעות על משבר חריף וקיצוני שעובר עליו.
בריחתו המתמדת מזהותו נובעת בעיקר מהתייסרות פנימית מתמדת בשאלות של חטא ועונש, תשובה וכפרה.
רגש האשמה בא לידי ביטוי בדבריו בשעה שהוא מנהל חשבונות עם ה' (עמ' 45) וגם במשפטו החוזר "אנוש מלא כלימה ועוון....".
במשפטו זה הוא מאשים לא רק את עצמו אלא גם את החברה והופך מנאשם למאשים.
(האם אפשר בעזרת כסף לכסות על מה שקרה).
הוא חש, שמכמה בחינות, הוא היה קורבנה הגדול ביותר (עמ' 77).
במשל, שמספר למוכר הבלונים, הוא מטיח את האשמה בבני עמו, שיכלו לסלוח לגרמנים, אך לא סלחו לבני עמם, שנאלצו לשתף פעולה.
הוא מבקש להוכיח את חפותו, אך בז למשפט של בני אדם, כי מי שסלח לגרמנים, אין לו זכות לשפוט אותו.
המשפט, שעורך זיגמונט לעצמו, מעיד על רגש האשמה שלו ועל הצורך שלו להיטהר ולצאת זכאי במשפט, רעיון זה מופיע גם בשיחתו עם יורם: "אני?
בעל חוב, בעל תשובה שאין לו בפני מי לשוב" (עמ' 68).
ניסיונותיו לברוח מעצמו נדונים מראש לכישלון, שכן מצבו חסר מוצא.
המחיר ששילם עבור המשך קיומו היה גבוה מדי.
זיגמונט מפחד שנבואתו של ידידו הגרמני תתגשם, לכן הוא כותב ולכן נשאר בחיים: "אסור שהוא יצדק".
למות פירושו לסלוח וזיגמונט אינו מסוגל לסלוח, למה שעוללו בני אדם לבני אדם.
המחברת שלו היא הירושה והצוואה שלו.
דבריו האחרונים של זיגמונט: "אני רוצה, שתזכור שהייתי אדם, ושהם היו בני אנוש..."
מצפונו מייסר אותו ודוחף אותו בסוף אל הים.
הוא בא מהים בתחילת המחזה וחוזר אל הים בסופו.
הוא גזר את דינו בעצמו, לא משום שחש אשם, אלא משום שתפקידו בחיים הסתיים, הוא הסביר את עצמו והשאיר את צוואתו.
צברית, בת למשפחה מבוססת, מעורה בחיי הארץ.
שונה מהסטריאוטיפ של הצבר המצוי.
עומדת בתוקף על שלה, גם כשהוריה דורשים ממנה "לטובתה" לוותר על יורם.
היא אינה נכנעת ליורם גם כאשר הוא כמעט נשמט ממנה והופך שוב ל"עולה חדש" (עמ' 59), היא תומכת בו ומסייעת בידו להתגבר על ייאושו.
באמצעות דמותה של נורית נחשפת דמותו של יורם והתמודדותו עם ההווה.
היא אומרת לו: "מספיק ברחת מעצמך.
הגיע הזמן שתהיה מי שאתה" (עמ' 40).
נוצרת אנלוגיה ניגודית בינה לבין יורם.
יורם מנסה להתחמק ממשפחתו וחש אשם ונורית מתייחסת להוריה ביחס גלוי ונטול אשמה.
נורית לא מעמידה פנים, היא שלמה עם עצמה ולא זקוקה למסכה כדי להסתתר מאחוריה.
היא זו שמסירה את המסווה השדי מעל פניו של זיגמונט ומגלה בו אדם הזועק לרחמי הזולת (עמ' 73).
היא מסוגלת להתנתק מהעבר: משליכה את "כל כתבי" העלייה השנייה, כי הם יכולים להפריע לה בעיצוב אישיותה העצמאית (עמ' 27).
היא מסתייגת מהציונות המופגנת על ידי הוריה: שיחות הטלפון מעמידות אותם ואת האידיאלים שלהם באור מגוחך.
לעומת זאת היא מיטיבה להכיר בערך האמיתי של העלייה לארץ.
היא מנסה לבנות בית שונה משל הוריה.
לא תמיד היא מצליחה להבין את יורם ואת בעיותיו ואהבתה משחררת את יורם מאימת העבר.
הוא ניצול שואה, שהגיע לארץ (כמו יורם) מסמרקנד.
הוא תם ותמים כמו הבלונים שהוא נושא.
אין הוא חש אשמה ביחס לעברו ותגובתו לשואה היא תגובה של אדם פשוט, שהיה קרבן לה.
קיים ניגוד בין עברו הקודר לבין הבלונים הצבעוניים שלו.
הבלונים משמשים לו מקור חיים ובעזרתם: "אני יכול לגשת לאנשים, לדבר אתם" (עמ' 12), אבל היחס שהוא מקבל באמצעותם הוא יחס של זלזול ומתן צדקה.
דמותו תורמת להנעת העלילה ולחשיפת דמותו של זיגמונט.
אי ידיעתו מגבירה את המתח הדרמטי, וגורמת לנו לתהות על סודו של זיגמונט.
כל רמיזה לעבר מתפרקת על ידי התערבותו הקומית של מי ש"איננו מבין" (למשל עמ' 8).
שאלתו של מוכר הבלונים בדבר הכתיבה במחברת (עמ' 7) גורמת לחשיפה ראשונה של זיגמונט.
תופעה דומה מתגלה גם בהמשך, שעה שזיגמונט מראה למוכר הבלונים את תעודת הזהות שלו (עמ' 62).
בין מוכר הבלונים לבין זיגמונט נבנית אנלוגיה שניהם שייכים לעולם ה"חוץ", שניהם עברו את השואה.
אולם, האנלוגיה היא בעיקר ניגודית: מוכר הבלונים מדבר בפשטות ובילדותיות, לעומתו בולט זיגמונט בהשכלתו הרחבה וברגישותו החברתית והאישית.
בניגוד למוכר הבלונים, זיגמונט יודע שהוא מעורר סלידה.
מוכר הבלונים מדבר על עברו, משפחתו ומנסה ליצור קשר עם אנשים, בניגוד לזיגמונט, המסתיר את זהותו ומתרחק מהחברה.
מוכר הבלונים גר בצריף ומתפרנס מבלוניו, בעוד זיגמונט חי מתחת לספסל, מקבץ נדבות ונחשב למשוגע.
יאנק והלנקה, משפחתו של יורם:
דמויות אלה מאירות את דמותו של יורם ומקדמות את העלילה, היות שבאמצעותן נחשפת דמותו.
המפגש עימהן מחזיר אותו לעברו ואל דמותו כיוסלה, ומגביר בו את רגשות האשמה על שניסה לברוח מעצמו.
קרוביו גורמים לו שיחיה מחדש את עברו ויתמודד עם תחושות, שחשב שהתגבר עליהן.
יאנק, אחיו של יורם, עוזר ליורם לגלות את זהותו של זיגמונט.
דמותו של יאנק היא אנטיתזה של זיגמונט.
משיחתו עם יורם מתבררת התנהגות שונה מזו של זיגמונט בשואה: "אתה הצלת את הכבוד" אומר לו יורם ויאנק משיב: "גם שם אפשר היה לשמור על צלם האדם.
הלנקה, גיסתו של יורם, מתחבטת בבעיית זהותה, תוך שהיא נקרעת בין שני עולמות, בין העבר להווה.
להתמודדותה עם העבר מתווסף ממד חדש: בעיית זהותה הדתית.
בעייתה מתמקדת בפיצול שבו היא חיה את המציאות הישראלית, כשהגבולות בין היהדות והנצרות מטושטשים בעיניה.
היא זוכרת שאימה הבריחה אותה בילדותה לביתו של איכר שאחר-כך מסרה למנזר.
היא חונכה במנזר תחת כנפי האמונה הנוצרית, אך סיפורה המזעזע חושף את האמת על "אהבת הזולת" הנוצרית: הילדה הרעבה ניסתה לקטוף בלי רשות תפוח מעץ התפוחים שבחצר המנזר, אבל במקום תפוח טעמה את נחת זרועה של אם המנזר, שכינתה אותה "יהודיה מצורעת" (עמ' 59).
יורם מכנה, באירוניה, את זיכרונותיה "זיכרונות גן עדן".
המנזר מסמל את גן העדן שבילדות שלא היה אלא גיהנום אפוף שנאה, אימה ורעב.
"חטאה" של הלנקה, ניסיונה לגנוב תפוח, רומז למוטיב החטא הקדמון ולרגשי האשם הנלווים אליו.
היא מדברת פולנית טובה, ובפיה שגור שמו של ישו: "אני מוכרחה לגור בתל אביב ...הו יזוס דבר אתו" (עמ' 55).
היא לא מאמינה בבשורה הישראלית משום שהיא וכל העולים החדשים לא משולבים בה.
יורם לומד את מצוקות נפשה ומכיר בתפקיד השיקום שהוטל עליו (עמ' 60).
השיקום כולל גם את ניתוץ האמונות הטפלות שהלנקה ויאנק עדיין דבקים בהן.
מייצג את דמות הצבר המצליח, מלא השמחה והחיוניות, אבל גם שטחי וריקני.
הוא הבן הבכור בקיבוצו (עמ' 23) על כל המשתמע מכך.
באמצעות דמותו מובעת ביקורת על הצבר הטיפוסי: "שלם עם עצמו כמו עץ ומטומטם כמו עץ" (עמ' 18).
הוא מתנגד לעליה, מכיוון שהוא רואה בעולים גורם המקלקל את ארץ ישראל היפה.
עם זאת, הוא מוכן לעסוק בעליה, כדי לזכות ביתרונות החומריים הכרוכים בתפקידו (עמ' 16).
בדברו על העולים הוא אומר: "הטענתי אותם במרסיי…" (עמ' 52), ובכך משתקפת עמדתו כלפיהם כאל סחורה.
הוא מאופיין גם באמצעות הוראות הבמה: "במשיכת כתף יוהרנית הוא פוטר מעליו את זיגמונט ופונה לעיסוקיו" (עמ' 7).
בשיחתו עם יורם הוא מדבר "בקול ידידותי, כביכול, אך אירוני ומתנשא" (עמ' 17).
דמותו היא מעין אנטיתזה לדמותו של יורם.
הוא תורם לעיצוב אישיותו של יורם כנער ומשמש תמריץ סמוי להתאקלמותו המהירה בארץ.
למשחק השחמט ביניהם יש משמעות סמלית: המאבק על "המלכה" – נורית.
המתח ביניהם מתגבר, כאשר יורם מגלה את הסתירה שבין דובי הנער ובין דובי של ההווה.
יורם סובל, כאשר האידיאל שהאמין בו (הקיבוץ, הפלמ"ח) "מתקמט" או פורח ברוח (עמ' 13), לא כן דובי, הוא לא חש בסתירה.
האנוכיות השחצנית שלו מניחה לו להתנשא על אחרים ולנצלם ללא נקיפות מצפון.
נורית שהשתחררה מקסמו מבינה, שדובי אינו אלא כלי ריק, דבריו של יורם, בסוף משחק השחמט: "לא עץ ולא דובי, מט!" (עמ' 18) מסכמים את הניתוק שחשה נורית.
יורם משתחרר מהשפעתו לאחר ש"השלים" עם עברו ולעגו של דובי לא פוגע בו עוד.
לסיכום: דובי מייצג את הישראלי המכוער, זה שאין לו כלום עם העבר, ולכן גם אין לו ערכים.
אדם פלמחני'ק אשר מדבר במחזה אל החבר'ה הצעירים שלא עושים כלום לאחר השואה ונשארים אנשים שחושבים על עצמם.
בא בטענה שאנשים יתחילו לעשות למען הכל ובנוסף לכך מעורר בהם חרטה כלשהי
שיריו של המשורר (מערכה ראשונה, תמונה חמישית)
שירו של המשורר בתמונה החמישית פותח סדרה של שירים במהלך מסיבת החתונה של יורם ונורית.
השיר מתחיל באופטימיות כשיר ידוע בתקופה ההיא-"חולצה כחולה / והיא עולה / בלי שום ספק על כל העדיים" אך מיד עובר לסילוף פסימיסטי ברוח הניהיליזם של השיר- "חולצה שחורה / חולצה גברית / על שתי גבעות חדות עד להמית".
פירוש אופציונלי לשיר היא בכייה על העבר- במסיבה כולם לבושים בנוסח אופנת התקופה- בחולצות גבריות שחורות בעוד שבעבר האופנה הייתה חולצות התנועה הכחולות.
ייתכן ויש פה כבילה על הערכים שאבדו, אל האופנה שהשתנתה והיא ביטוי לדור שהשתנה.
בעקבות בקשתו של יורם שר המשורר שיר נוסף.
השיר מודרני מאוד בסגנונו ומופשט.
הוא פותח בתיאור עצוב מאוד על סף הדיכאוני של השמים כבִיצה ובמרכזה השמש אותה הוא מדמה לצפרדע.
השיר שבמבט ראשון נראה לא יותר משיר שיכורים שאין קשר בין חלקיו השונים מגלה עומק מעניין.
מה שמבטא השיר יותר מכל הוא הרגשתו של המשורר כמיותר בעולם (אני שעון / שמחוגיו / שתקוותיו / כאניות / טבעו בים.") השיר גם מביע גוון ציני מעניין כאשר המחבר מדמה את הגשם עם ירידת שער המטבע.
מאחורי הדימוי מסתתר דבר מעניין- ירידת שער המטבע במהלך שנות החמישים היה חלק ממאפיניו של ביטול מדיניות הקיצוב (הצנע).
ביטול הצנע היה אחד הביטויים של מות האידיאלים עליו מדבר המחזה.
הצנע נועד בראש ובראשונה כדי להיטיב עם מעוטי היכולת והעולים החדשים ולספק להם מזון במחיר מסובסד ברוח האידיאלים הסוציאליסטים ששלטו בחברה, ביטולו של הצנע נבע מלחץ כלכלי שהגיע משכבות הביניים שהצנע פגע בהם כלכלית ופירושו היה במידה רבה צמצום האידיאלים הסוציאליסטים.
שירו של זיגמונט (מערכה ראשונה, תמונה חמישית)
שירו של זיגמונט כמו השירים הקודמים של המשורר הוא מופשט, מודרני ונקי.
השיר הוא בן ארבע שורות בלבד.
תפקידו המרכזי של השיר במחזה הוא להכין את הקורא או את הצופה אל העתיד להתגלות.
במראה ראשון השיר נראה סתום מאוד ולא מובן.
אבל לאחר שמתגלה אישיותו של זיגמונט ניתן להבין את השיר בנקל- הוא מדבר על החיים שאחרי השואה והמלחמה, על הרצון והנטייה לשכוח.
הוא מתחיל את השיר בתמונת מצב נורמלית, אוניות שעוגנות בנמלים.
אבל מיד אנחנו מגלים שלא מדובר בתמונה נורמטיבית ופסטורלית כי בתוך המים האלו שט האפר- האפר של היהודים שהושמדו בשואה והכוונה הספציפית כאן היא בעיקר לאסתר, אשתו וליהודים רבים אחרים שהגרמנים המיתו אותם בנהרותיה של אירופה, אם כי אפשר לפרש זאת גם כמטפורה.
האפר מלבין את שערו של זיגמונט, מטפורה מוכרת בשפה העברית שפירושה גורם לו דאגה, לא מאפשר לו לנוח.
ה"הפרעה" של זיגמונט לא נגמרת בכך שכן כל הזמן מכה בו הדממה של הגופות בנהר.
הבעיה המוצגת בסוף השיר מתעצמת עוד יותר כאשר "עולם כמנהגו נוהג" והאוניות ממשיכות לעגון בנמלים, החיים ממשיכים כרגיל על אף האפר, על אף השואה וזו למעשה הטרגדיה הכי גדולה.
השיר הראשון (מערכה ראשונה, תמונה חמישית)
בניגוד לשירים שהובאו עד כה השיר של יורם הוא קלאסי.
השיר בנוי מעשרה בתים כאשר הבתים הם לסירוגין פעם בני ארבע ופעם בעלי שתי שורות.
בבתים בני ארבע שורות החריזה היא מסורגת- כל שורה חרוזה עם השורה השנייה שבאה לאחריה והחרוז מופיע בסוף המשפט.
בבתים בני שתי השורות החריזה היא פשוטה עם השורה הבאה.
השיר מגולל את קורותיו של יורם כאחד מילדי טהראן בעיר סמרקאנד.
השיר פותח בתיאור החיים בסמרקאנד ועל היחס אל הילדים כאל "ילדי מלחמה".
הוא מספר על החלום הכול כך לא מתאים לילד נורמלי בן שלוש- לשלוט על הר של לחמים.
אחר כך עובר השיר לתיאור ההתבגרות המואצת שנכפתה על הילדים- הצורך להתנהג כאב כבר בגיל חמש.
בשיר מסתיים בכמעין שיר ערש שיש בו מן היסודות הציניים והמנטרה החוזרת בו היא "תישן, ילדי".
התיאור של הארץ הוא תיאור פעוט אבל כל כך סימבולי- "ארץ בה תפוז יפרח" ו"ארץ שגם החורף בה ירוק", מצטיירת כמעין גלויה תיירותית שכל כך רחוקה מהמציאות שהוצגה עד כה במחזה.
השיר השני (מערכה שנייה, תמונה ראשונה)
השיר שפותח את המערכה השנייה הוא שיר מוכר בעל מנגינה מוכרת של משורר היידיש איציק מאנגר.
אלא שבן-ציון תומר שמר על המנגינה אבל "עיוות" את המילים ברוח המחזה.
עצם השירה של השיר מרמזת לנו שיורם בדרך להיפגש עם שורשיו.
בשיר מתואר עץ בודד העומד בדרך, שורשיו אינם נטועים באדמה והוא כבר זקן ולא סדור.
במשך שנים עמד העץ כששורשיו במים.
ליבו של העץ היה עפר מירושלים בו שכן עוף החול, יום אחד נשחט העוף ופרצה שרפה שהגיעה עד לשמים והטביעה את העץ.
העלים הם השריד האחרון של העץ עפים כציפורים ברוח לנוח על אדמת ארץ ישראל.
מדובר במשל ברור לעם היהודי כאשר השרפה של עוף החול משולה לשואה.
השיר "ילדי הצל" (שירו של זיגמונט)
השיר "ילדי הצל" אותו שר זיגמונט במערכה השנייה, בתמונה השנייה הוא השיר החשוב ביותר במחזה.
השיר זכה להצלחה רבה בפני עצמו ונלמד לבגרות כשיר נפרד.
השיר מדבר על ילדי הצל הרודפים את זיגמונט איש היודנראט.
ילדי הצל בשיר הם הילדים בשואה, להם קולות רפים והם עוקפים שמש, שמסמלת את המציאות הממשית.
הם מגיעים אל זיגמונט בלילה, טורדים את שנתו.
זיגמונט נזכר בשקט שהשתרר בקרון הרכבת לאחר שירדו ממנו הילדים ומשווה את הורקת הקרון מילדים להורקת הקרון מפחם- שתי הפעילויות נעשו במהירות, בעיני הפורקים שתי הסחורות היו שוות ערך וסופם של שניהם היה בשרפה- הילדים בכבשן והפחם בתנורים.
מה שנשאר מהם הוא כמה חפצי ילדות- בובת סמרטוטים, סירת ניר.
לאחר מכן הם ממריאים הרחק מהעולם הזה אבל זיגמונט נותר קשור אליהם.
דמויות העולים המופיעות במחזה הן דמויות חצויות.
מצד אחד-ישנו העבר הנורא שהשאירו מאחוריהם, הרודף אותם גם בחלומותיהם וגם בחיי היום יום (זיגמונט רומז כי הוא אינו בודד- זכרונות עברו מלא המתים רודפים אותו, יורם אינו מסוגל לשכוח את עברו על אף המסכות שהוא לובש).
מהצד השני- החברה הישראלית המתהווה לאטה.
כאשר יורם מגיע לראשונה לקיבוץ, הוא מאמין כי אם ילמד להיות צבר, יוכל להיפטר מהעבר ומהגלותיות שבו ולהיות ישראלי אמיתי.
לשם כך הוא מנסה לחקות את האידיאל שלו בקיבוץ- דובי.
לומד לרקוד קרקוביאק, משיג לעצמו חברה; אך הוא אינו נפטר מזהותו הקודמת.
חלומותיו הם חלומות זוועה על השם.
ההפרדה בין הכאן והשם באה לידי ביטוי בעזרת תיאור הים.
הים הוא ים העולים, שדרכו הם מגיעים; הוא גם ים הזכרונות (זיכרונותיו של זיגמונט בוערים בתוכו), הוא גם השואה (זיגמונט טוען בפני אסתר, אשתו המנוחה, בחלום, שאינו אשם על שכולם טבעו בים.
הוא גם שר את שירו על האפר השט בים).
המחזה רצוף כולו בשמות וכינויים הלקוחים מעולם החי.
מוטיב זה מתבטא בעיקר אצל זיגמונט- המחלה שלי זה לקרוא לעצמי בכל מיני שמות של חיות.
במיוחד אהובים עליו 'מדוזה' (חסרת חוט שדרה, חסרת קול ומלאה רק בזכרונות.
יצור ימי המשלים את דימוי הים לשואה), 'עכבר', 'עוף מים מוזר' (שוב מופיע ההקשר לים).
הוא גם קורא לעצמו 'כלב' ומחזיק בובת כלב איתו, שתלתליה מזכירים לו את תלתלי אשתו המנוחה.
מצד שני הוא שואל את הכלב מדוע אומרים כי לכלבים עיניים אנושיות?
כלומר שהוא ובני האדם אינם משתווים לכלב הנעלה.
כמו כן, מוזכר 'תרנגול' בחלום שחולם יורם, על שבשבת הפח בדמות תרנגול שראשו נכרת בגלל מטוסי הנאצים;
בשירו של רגש האשמה מתוארת השמש כצפרדע גדולה בביצת השמיים- תיאור מחליא ומגעיל, לא מעורר קונוטציה טובה לשמש.
גם שמותיהם של דמויות ביצירה, כדוגמת 'דובי' לקוחי מעולם החי.
(גם שמו של ברלה, חברו של יורם מתקופת המלחמה, משמעותו 'דובי' בעברית).
וגם חברי "הכנופיה" של יורם מן העבר "הערש" - "הירש" - צבי ו"וולף" - זאב.
יכול להיות ששימוש זה בשמות של בעלי חיים בא להציג את העולם ואת החיים כמלחמת השרדות (שבה כמובן, אין אידיאלים).
ילדי המים הוא רומן לנוער מאת הסופר והכומר צ'ארלס קינגסלי, שנכתב בין השנים 1863-1862 בכתב העת מקמילנ'ס, ויצא לאור כספר ב-1863. הספר כתוב כאגדה בסגנון איגיון, שזור בשירים ובסיפורי משנה הלקוחים מאגדות ומיתולוגיות שונות.
לאורך הספר מוזכרים בעלי חיים וצמחים רבים, האופייניים לאזורים שאותם עובר הגיבור במסעותיו.
בספר קריצות פארודיות רבות כלפי נושאים שהיו ברומו של עולם בזמן הכתיבה, כמו תורת האבולוציה, המהפכה התעשייתית, עבדות ילדים, עוני ועוד.
ב-1978 עובד הספר לסרט באותו שם, שחלקו מצויר וחלקו מצולם.
טום הוא ילד מנקה ארובות המגיע עם מעבידו האכזרי, מר גריימס, לנקות ארובות בבית אחוזה מפואר.
הוא מאבד את דרכו ונכנס דרך ארובה לחדרה של ילדה צעירה, נחשד בגנבה, ונרדף על ידי בעל האחוזה ועובדיו.
הוא בורח, יורד במצוק אל העיירה ונדייל ומוצא את דרכו לבית ספר קטן.
המורה הזקנה בבית הספר רואה שהוא תשוש ונותנת לו מקום לישון, אך הוא הולך מתוך שינה אל נחל ונכנס אליו כשמתעורר בשביל להתרחץ.
הוא מתעורר שנית, הפעם כ"ילד מים" – גודלו לא עולה על 10 סנטימטרים ועל צווארו זימים.
טום לומד להכיר את יצורי הנחל השונים ואת טבעם, ומחליט בסופו של דבר לשחות לים בחיפוש אחר ילדי המים האחרים.
בים הוא פוגש בעלי חיים נוספים, ולבסוף גם את ילדי המים.
אחרי שהוא חובר אל ילדי המים, הוא פוגש את הפיות "רשעורעלו", "צדיקוטובלו", ואף את הילדה הצעירה מבית האחוזה, המהוות לו מורות בהתבגרותו.
אחרי זמן מה הוא שם הוא יוצא למסע לסגירת מעגל וסיום תהליך התבגרותו – מציאת מר גריימס.
בדרכו עליו להיעזר בעופות הים על מנת למצוא את בריכת השלווה בה שוכנת גברת עינהסערה שתנחה אותו אל הקצה־השני־של־שומקום, שם ימצא את גריימס.
אחרי שטום מבקר את גברת עינהסערה הוא עובר חוויות סוריאליסטיות רבות ולבסוף פוגש את מר גריימס ועוזר לו לראות את חטאיו.
גלברט, הוצאת פ' גינזברג תל אביב, 1928
בן אליעזר, הוצאת שטיבל תל אביב, 158 עמודים, 1934
תרגמה דליה למדני, ציירה שרלי הירש, הוצאת עדי תל אביב, 117 עמודים, 1972. יצא בשנת 1988 בהוצאת כתר.
תרגם אוריאל אופק, הוצאת ענבל תל אביב, 112 עמודים, 1987. יצא בשנת 1999 בהוצאת עופרים.
תרגם יואב אבני, איירה בתיה קולטון, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 220 עמודים, 2011
ילדי השמש הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי רן טל, אשר יצא בשנת 2007, בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט זכה בשנת 2008 בפרס סרט התעודה הטוב ביותר בתחרות ע"ש וולג'ין בפסטיבל הסרטים של ירושלים.
הסרט בוחן את "ילדי השמש" - הדור הראשון של ילדי החינוך המשותף בקיבוצים אשר גודלו על ברכי האידאולוגיה הקיבוצית.
הסרט משלב קטעי ארכיון לצד ראיונות.
בסרט מתארים המרואיינים בין השאר תחושות נוסטלגיה כלפי ילדותם בקיבוץ וערכי התנועה הקיבוצית שליוו אותם, לצד קשיים רגשיים שחוו כילדים בעקבות אורח החיים הקיבוצי, למשל הריחוק מההורים בשל הלינה המשותפת.
ילדי ראש הממשלה, היא סדרת דרמה ששודרה בערוץ HOT3 מ-17 במאי 2011. את הסדרה יצרו שחר מגן ונועה רוטמן, בתה של דליה רבין ונכדתו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין.
בשנת 2012 שודרה עונתה השנייה.
זוהי סדרה עלילתית שמתארת את חייה של משפחת ראש הממשלה.
הסדרה עוקבת אחר ראש הממשלה שאול אגמון, בשנה הראשונה לכהונתו ואחר משפחתו.
הכניסה לבית ראש הממשלה בירושלים משנה את חייהם של אשתו דיתי וילדיו ליבי וגולן מן הקצה אל הקצה.
מינוי האב נכפה על בני משפחת אגמון, והם נתונים מעתה תחת זכוכית מגדלת ציבורית.
כל אחת מהדמויות מרגישה שהיא נכנסת לבית כלא פרטי משלה, הכולל מאבטחים, מצלמות, ומחפשת את הכוחות לפרוץ אותו בעצמו.
בנוסף, הסדרה מראה על תהליך התבגרותן של שתי נשים, רעיית ראש הממשלה ובתו הבכורה.
שתיהן חוות טלטלה עם בחירתו לראשות הממשלה ומתמודדות כל אחת בדרך שונה למינויו.
נועה רוטמן, יוצרת הסדרה, היא נכדתו של ראש הממשלה יצחק רבין.
מנהלת משק הבית של ראש הממשלה בסדרה, עמליה, היא מעריצה של לאה רבין, רעייתו של יצחק שגם שמה הוזכר לא מעט.
בסדרה הוזכר שמו של רבין עשרות פעמים, ואף פרק שלם הוקדש ליום הירצחו.
ראש הממשלה בסדרה, אגמון, מתנהל תחת צילו של רבין ונושא כאות קין את השתתפותו בעצרת המחאה בכיכר ציון.
בעונתה השנייה של הסדרה, מצרף אגמון, שממשלתו עומדת ליפול, שר ימני קיצוני בשם ארתור טסקין (מיכה לבינסון), ששמו הוא שיבוש לשם אביגדור אסקין ומטרתו היא לשחרר את יגאל עמיר.
בעונה הראשונה משחק איתי תורג'מן קומיקאי, אשר משחק במערכונים אשר קשורים לרצח ראש ממשלה.
באחד ממערכוניו משחק את יגאל עמיר בכלא (תסריט מתוך "החמישייה הקאמרית", בה רמי הויברגר שיחק את עמיר דאז).
עוד מערכון מהחמישייה הקאמרית שזוכה לאזכור הוא המערכון "פרחים בקנה" שנעשה לו רפרנס קל כשמשתתפי תוכנית הסאטירה בכיכובו של קובי דהן שרים בצעקות את "הרעות" של חיים גורי.
דמות שחקן תפקיד שאול אגמון רמי הויברגר ראש ממשלת ישראל.
קובי דהן איתי תורג'מן קומיקאי בן 30, רודף שמלות.
אלין דוברובין מארינה מקסימיליאן בלומין מזכירת ראש ממשלת ישראל.
חיליק שרון אלכסנדר הגנן בבית ראש הממשלה.
מיכה עשהאל ליאור רז עוזרו הנאמן של שאול.
יוליה דניאל ג'יידלין ידידתו הקרובה ושכנתו של גולן.
מוטי אלון חמאווי המאבטח שאחראי על מצלמות המעקב בבית.
איריס אפרת אביב העוזרת של עמליה.
הדסה שרית וינו אלעד אחותו של שאול.
ירדנה נינה קוטלר עובדת בלשכת ראש הממשלה.
שמעון אגמון שמוליק עצמון אבא של שאול, מתאבד במהלך העונה הראשונה.
(עונה 1) אלונה נועה ברקאי אחותה של דיתי ואמא של אדם.
אדם רום ברנע בנה של אלונה, ואחיינה של דיתי.
אסי עופר חיון אחיינה של עמליה, הנמצא תחת פיקוחה במעצר בית.
עמי צור שי אביבי חבר של שאול מהצבא, חולה סרטן.
(עונה 2) אביתר בן ארי אבשלום פולק גנן אשר מנהל רומן עם ליבי.
(עונה 2) ארתור טסקין מיכה לבינסון חבר כנסת ימני קיצוני אשר רוצה לשחרר את יגאל עמיר.
(עונה 2) רופא שמואל אדלמן הרופא של שאול ושל עמי.
כחלק מקידום הסדרה, בערב יום העצמאות ה-63 למדינת ישראל צורפו לעיתונים "ישראל היום", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", פוסטרים של ראש הממשלה, כביכול, שמגלם רמי הויברגר.
בנוסף, נפתח עמוד באתר פייסבוק של שאול אגמון, ראש הממשלה בסדרה.
עמוד נוסף של בנו, גולן אגמון, הפך פעיל לאחר עליית הסדרה.
ילדי שי היא סדרת ספרים פופולרית לילדים שנכתבה על ידי הסופרת החרדית מנוחה בקרמן.
הספר הראשון בסדרה, "ילדי שי מגלים תושיה", יצא לאור ב-1978. שם הסדרה, "ילדי שי", הוא ראשי תיבות של "ילדי שכונות ירושלים", מקום מגוריה של הסופרת.
סדרת הספרים הייתה ראשונה מסוגה בספרות החרדית והיא מקבילה במובנים רבים לסדרות פופולריות בציבור החילוני כמו "חסמבה" או "החמישייה הסודית".
בשונה מספרים חרדיים רבים מאותה הסוגה, החבורה כוללת הן בנים והן בנות, שבדרך כלל פחות מעורבות ב"אקשן" של העלילה.
עם זאת, בדרך כלל נשמרת ההפרדה המגדרית בעלילה.
סדרת הספרים מתארת את עלילותיה של חבורת ילדים משכונת עזרת תורה בירושלים.
חבריה הם בני משפחת וולף - חני, שייקו ותמי, בתם המאומצת של הוולפים, ובני משפחת וייס השכנים לבניין, יענקי ובתיה.