tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז החלה העבודה על המטוס הבא, כאשר השרטוטים הוכנו על ידי ג'ורג' צ'אלנג'ר על בסיס מידות שפורסמו בעיתונות התעופה, פרי תכנון מוצלח של אנרי פרמן (Henri Farman).
תוך פחות משבוע היו השרטוטים מוכנים וסר ג'ורג' אישר את בנייתם של 20 יחידות.
המטוס הראשון שנבנה נלקח ללארקהיל לטיסת מבחן, אותה ביצע בהצלחה טייס הניסוי מוריס אדמונדס ב-30 ביולי.
סדרת הייצור הראשונה ציידה את שני בתי הספר לטיסה ומטוס נוסף לטיסות ראווה.
המטוס, אשר כונה בוקסקייט, זכה להצלחה מסחרית ו-76 יחידות נבנו ממנו.
מטוסים רבים שירתו בבתי הספר לטיסה ומספר מטוסים הועברו לידי משרד המלחמה הבריטי, כמו גם למספר ממשלות זרות.
על אף ביצועיו שנחשבו כמספקים לתקופה בה טס, לא היה מקום להמשיך ולפתח את הבוקסקייט ועבודה החלה על שני עיצובים חדשים, מטוס דו-כנפי קטן ומטוס חד-כנפי.
שניהם הוצגו בסלון האווירי באולימפיה ב-1911 אך אף אחד מהם לא הוטס בהצלחה.
באותה תקופה עזב צ'אלנג'ר את בריסטול לטובת חטיבת המטוסים החדשה שהוקמה בחברה לייצור תחמושת ויקרס, כשאת מקומו כמהנדס ראשי תפס, החל מינואר 1912, הרומני אנרי קואנדה.
כמו כן, הוקם משרד תכנון נפרד לפרויקטים סודיים בשם מחלקה X, אשר התמקד בעבודה על רעיונו של מהנדס האווירונאוטיקה והממציא דיננסטון בארני למטוס ימי.
פרנק בארנוול התמנה למהנדס הראשי בפרויקט זה, והפך למהנדס הראשי של בריסטול לאחר שקואנדה עזב את החברה באוקטובר 1914. במרוצת השנים הפך בארנוול לאחד ממהנדסי האווירונאוטיקה הידועים בעולם.
בריסטול התרחבה במהירות, וערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה כ-200 עובדים.
עם פרוץ המלחמה היו ברשות בריטניה כמאה מטוסים בלבד וגיס התעופה המלכותי מנה רק שבע טייסות שהפעילו מגוון של דגמים, אף לא אחד מהם בעל חימוש.
בארנוול חזר מצרפת ב-1915, כאשר יכולותיו כמהנדס הוכחו כבעלת עדיפות על פני מיומנותו כטייס.
הפרויקט הראשון עליו עבד לאחר שובו היה הבריסטול.T.T.A, דגם מטוס קרב שתוכנן בהתאם לדרישת משרד המלחמה על מנת להגן על בריטניה מפני פשיטות צפלינים.
מהירותו הגבוהה בגישה לנחיתה, כ-80 קמ"ש, נחשבה כמסוכנת בתנאי השדה ששררו בחזית המערבית והשירות המבצעי של המטוס הוגבל לזירות המזרח התיכון והבלקן.
כאשר הסתיימה המלחמה, העסיקה בריסטול למעלה מ-3,000 עובדים בשני המפעלים ששכנו בפילטון ובבריסלינגטון.
מוצריה התקבלו תמיד תחת השם "בריסטול", שהפך לבסוף לשמה הרשמי של החברה החל מ-1920, כאשר בריטיש אנד קולוניאל הפכה לחברת בריסטול אירופליין, בע"מ.
באותה תקופה נרכשה, תחת לחץ ממשרד האוויר הבריטי, חטיבת המנועים של קוסמוס אינג'נירינג (Cosmos Engineering Company) ששכנה אף היא בעיר בריסטול ופשטה רגל, רכישה שיצרה את הגרעין ממנו התרחבה פעילות החברה לתחום ייצור מנועי מטוסים.
יחסי עבודה טובים שררו בעבר בין שתי החברות, כאשר החל פיתוח מנוע היופיטר שנוסה לראשונה בבריסטול באדג'ר במאי 1919. בריסטול העבירה לבעלותה את צוות התכנון של קוסמוס, מספר קטן של מנועים מוכנים וכלי עבודה תמורת 15,000 ליש"ט.
אף על פי שיעברו מספר שנים עד שחטיבת המנועים תהפוך לרווחית, הפך מנוע היופיטר לסיפור הצלחה גדול; למעשה, בתקופה שבין מלחמות העולם הייתה החטיבה מוצלחת יותר מחברת האם שלה ושלטה בשוק המנועים הכוכביים מקוררי האוויר.
מלבד אספקת המנועים למטוסיה שלה, הניעו המנוע מסוג פגסוס ויורשיו מספר גדול של מטוסים שנבנו בידי יצרניות אחרות.
המטוס המוצלח ביותר שייצרה בריסטול בתקופה זו היה הבולדוג, שהיווה את חוט השדרה של פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי בשנים 1930 ל-1937, אז יצא משירות בקו הראשון.
מכיוון שפיתוח הבולדוג החל כפרויקט פרטי של בריסטול ולא כאב טיפוס שמומן בידי משרד האוויר, ניתן היה למוכרו למדינות נוספות, והבולדוג יוּצָא, בין השאר, לדנמרק, אסטוניה, פינלנד ואוסטרליה.
באותה תקופה התפרסמה בריסטול בזכות השימוש שעשתה בשלדות עשויות פלדה ובסגסוגת נתך אלומיניום שהרכיבו את גוף המטוסים.
ב-15 ביוני 1935 הפכה בריסטול לחברה בבעלות ציבורית מוגבלת, העסיקה כ-4,200 עובדים, מרביתם במפעל המנועים, והייתה בעמדת יתרון לניצול תוכנית ההתחמשות האדירה שהוציאה הממשלה הבריטית החל מאי אותה שנה.
תרומתה העיקרית של בריסטול להתרחבותו של חיל האוויר המלכותי באה לידי ביטוי בייצור המפציץ הקל, הבלנהיים.
פרנק בארנוול נהרג באוגוסט 1938 לאחר שהתרסק עם מטוס קל פרי תכנונו, ולזלי פרייז תפס את מקומו.
בעת פריצתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939 היה המפעל בפילטון ליחידת הייצור למטוס יחיד הגדולה ביותר בעולם, עם שטח של כ-250 דונם.
המטוס העיקרי שבנתה בריסטול במהלך מלחמת העולם השנייה היה הבופייטר הכבד והדו-מושבי, אשר שירת במגוון תפקידים, כגון מטוס קרב ארוך טווח, מטוס קרב לילי, מטוס לתקיפה קרקעית ומפציץ טורפדו.
הוא היה בשימוש נרחב בחיל האוויר המלכותי ומדינות חבר העמים הבריטי וכן בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
הבופייטר היה פיתוח של מפציץ הטורפדו בופורט, בעצמו נגזרת של הבלנהיים.
ב-1940 הוקם מפעל נוסף לייצור הבופייטר בעיירה וסטון-סופר-מארה (Weston-super-Mare) שבמחוז סאמרסט.
משרדה הראשי של החברה בתקופת המלחמה שכן באקדמיה המלכותית של מערב אנגליה (Royal West of England Academy), הגלריה לאומנות הראשונה בבריסטול.
לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה הקימה בריסטול חטיבת מסוקים נפרדת, תחילה בפילטון ומ-1955 במפעל בווסטון-סופר-מארה.
בניהולו של חלוץ המסוקים ראול האפנר (Raoul Hafner) נבנו הבלוודר (Belvedere) והסיקאמור (Sycamore).
החטיבה נקנתה על ידי וסטלנד ב-1960.
ב-1953 הציע יצרן הרכב האמריקני ס.ה.
Arnolt), אשר מכר מכוניות ספורט בריטיות, לחטיבת כלי הרכב של בריסטול לתכנן מכונית ספורט שתיבנה ברישיון עבור השוק המקומי.
ממכונית הארנולט-בריסטול, כפי שכונתה, נבנו 142 יחידות לפני סגירת הפרויקט ב-1959.
ב-1960 ניצלה חטיבת המכוניות מהפסקת פעילותה כתוצאה מהמיזוג הקרב והפכה לחברה עצמאית בערבון מוגבל על ידי סר ג'ורג' (השלישי לשמו), תוך שהיא ממשיכה לפעול מהמתחם בפילטון.
סר ג'ורג' פרש ב-1973 וטוני קרוק (Tony Crook) רכש את מניותיו והפך לבעלים היחיד ולמנהל התפעול.
מתוך כוונה להחזיק את קווי הייצור בתעסוקה וכנקודת גישור לקראת השינויים הצפויים בבניית מטוסים צבאיים ואזרחיים לאחר המלחמה, עסקה בריסטול בנוסף גם בייצור בתים להקמה מהירה, כלי שיט ופלסטיקה, אך בסופו של דבר נמכרו חטיבות אלה.
בריסטול הייתה מעורבת בתחייתה של תעשיית המטוסים האזרחיים בבריטניה.
אב טיפוס למטוס נוסעים, הברבזון (Brabazon), טס לראשונה ב-1949 והיה אחד הגדולים לסוגו באותה תקופה.
הפרויקט הסתיים בכישלון ובוטל ב-1953, אך באותו הזמן הפכו פיתוחים אחרים של החברה, מטוס הנוסעים בריטניה, ומטוס התובלה פרייטר להצלחות מסחריות ונבנו במספרים גדולים במהלך שנות ה-50.
בריסטול הייתה אחת מהחברות הראשונות בבריטניה שנכנסו לתחום הטילים, ששיאו בייצור הבלאדהאונד, טיל הקרקע אוויר הבריטי המבצעי הראשון שנכנס לשירות ב-1958. חטיבת המנועים ייצרה מנועים רקטיים ומנועי מגח סילון להנעת טילים.
חטיבת הנשק המונחה הפכה בסופו של דבר לחלק מחברת MBDA (Matra BAe Dynamics Alenia).
בסוף שנות ה-50 לקחה החברה חלק בפרויקט הכנה ללימוד מאפיינים לבניית מטוס על קולי.
אב הטיפוס, שסומן כ-Type 223, תרם מאוחר יותר לפיתוח הקונקורד.
מטוס לצורכי מחקר, Type 188, נבנה בשנות ה-50 כדי לבחון את השימוש בפלדת אל חלד לטיסות במהירות של מעל מאך 2.0. כאשר המריא אב הטיפוס לראשונה ב-1962, כבר הייתה בריסטול חלק מ-BAC.
ב-1959 נאלצה בריסטול להיענות לדרישת ממשלת בריטניה ולמזג את חטיבת ייצור המטוסים שלה יחד עם החברות אינגליש אלקטריק, האנטינג איירקראפט ו-וויקרס ארמסטרונג כדי ליצור את בריטיש איירקראפט קורפוריישן (BAC).
חלקן של ויקרס ואינגליש אלקטריק במניות החברה החדשה היה 40% ו-20% הנותרים בשליטת בריסטול.
ב-1977 הולאמה בריטיש איירקראפט קורפוריישן וייצרה יחד עם סקוטיש אוויאיישן והוקר סידלי את חברת בריטיש אירוספייס, שהפכה ב-1999 לחלק מחברה בבעלות פרטית, BAE Systems.
חברת בריסטול איינג'יינס הייתה בתחילת דרכה ישות נפרדת, קוסמוס אינג'ינירינג (Cosmos Engineering), בעצמה חטיבת ייצור מנועים בתוך חברת מכוניות שהתקיימה לפני מלחמת העולם הראשונה בשם ברזיל-סטורקר (Brazil-Straker).
ב-1917 התבקשה קוסמוס על ידי משרד המלחמה לחקור את כדאיות השימוש במנועים כוכביים מקוררי אוויר.
בניהולו של רוי פדן (Roy Fedden), החלה העבודה על מה שהפך לקוסמוס מרקיורי, מנוע טבעתי בעל 14 צילינדרים מסודרים בשתי שורות, שנכנס לייצור ב-1918. שימוש מועט נעשה במנוע זה, אך גרסה פשוטה יותר בעלת תשעה צילינדרים, שנודעה בהמשך כבריסטול יופיטר הייתה בבירור עיצוב מוצלח.
סיום מלחמת העולם הראשונה והתכווצות שוק ההזמנות הצבאיות הביא את קוסמוס לפשיטת רגל, ותחת לחץ מצד משרד האוויר נרכשה האחרונה בידי בריסטול אירופליין.
מנוע היופיטר התחרה כנגד מנוע הארמסטרונג סידלי יגואר במהלך שנות ה-20, אך בריסטול השקיעה משאבים רבים יותר בעיצוב שלה ולקראת סוף העשור השיגה עליונות.
בניצוחו של רוי פדן, פיתחה בריסטול במהלך שנות ה-30 את סדרת המנועים מדגם בריסטול פרסיאוס, אשר התבססו על עיקרון שסתומי שרוול, הפכו למנועי הבוכנה החזקים ביותר בעולם והמשיכו להמכר אל תוך שנות ה-60.
ב-1956 שונה שמה של חטיבת המנועים לבריסטול אירו אינג'יינס, אשר הפכה לחברה נפרדת מבריסטול איירופליין וב-1958 התמזגה עם חברת ארמסטרונג סידלי כדי ליצור את בריסטול סידלי, במקביל למיזוג אותו עברה גם חברת האם-לשעבר יחד עם מספר יצרניות מטוסים נוספות שיצרו את BAC.
ב-1966 נרכשה בריסטול סידלי בידי רולס-רויס, שהותיר את האחרונה כחברה היחידה לייצור מנועי מטוסים בבריטניה.
רולס-רויס המשיכה לייצר ולשווק את מנועי בריסטול תחת חסותה כחברה בבעלות ציבורית מוגבלת, כגון מנועי הסילון אולימפוס (בו נעשה שימוש בקונקורד) והפגסוס (בו נעשה שימוש במטוס הממריא אנכית, ההרייר).
השמות הקלאסיים שהועדפו על ידי בריסטול שמרו על מורשתם בסדרות הייצור של רולס-רויס כאשר נקראו על שם נהרות בבריטניה.
דרכה של חטיבת המסוקים של בריסטול החלה כבר בשנת 1944, כאשר לחברה הצטרף מתכנן המסוקים ראול האפנר מהמכון הנסיוני לכוחות מוטסים (Airborne Forces Experimental Establishment), יחד עם כמה מאנשי צוותו.
בהנהלתו של האפנר, תכננה חטיבת המסוקים שני דגמים שנמכרו בהצלחה.
הדגם הראשון סומן כ-Type 171, סבל מקשיים בשלבי הפיתוח הראשונים כאשר רוטור העץ של אב הטיפוס כשל בטיסת הבכורה ב-1949, אך בסופו של דבר נכנס לשירות צבאי תחת השם סיקאמור.
183 יחידות נמכרו לחיל האוויר ולצי המלכותי, לרפובליקה הפדרלית של גרמניה ולמדינות נוספות.
לאחר דגם ה-Type 171 החלה בריסטול לתכנן מסוק גדול יותר בעל זוג רוטורים המסודרים בטאנדם (זה אחר זה).
התוצאה הייתה Type 173, מסוק בעל 13 מושבים שביצע את טיסת הבכורה שלו ב-1952 בפילטון, וחמש יחידות נבנו לצורך בחינת ביצועיו.
על אף שלא היה ל-Type 173 ביקוש מצד חברות תעופה לטיסות אזרחיות, הוביל עיצובו לפיתוח גרסה צבאית, Type 192, אשר נכנסה לשירות מבצעי בחיל האוויר המלכותי תחת השם בלוודר.
טיסת הבכורה התקיימה ב-1958 אך בשל ביצועיו הלא מספקים והתחרות מול חברות המסוקים סיקורסקי, וסטלנד ובל נבנו ממנו רק 26 יחידות.
בתחילת פעילותה, הייתה חטיבת המסוקים ממוקמת במתחם הייצור העיקרי של בריסטול איירופליין בפילטון, אך החל מ-1955 הועברה למפעל אולד מיקסטון (Old Mixton) אשר בעיירה וסטון-סופר-מארה (Weston-Super-Mare) בו נבנו מטוסי בופייטר בתקופת המלחמה.
בימינו, שוכן באתר אשר שימש את החטיבה בווסטון-סופר-מארה מוזיאון מסוקים גדול.
בֶּריס אלברֶכט קוֹנוֹן אַוּגוסט היינריך, פרַייהֶר פון מינכהאוזן היה משורר רומנטי גרמני.
הוא החל כאוריינטליסט פילושמי ופרו-ציוני, ששיריו, שהתפרסמו בכתב העת Ost und West, זיכו אותו מפי הרצל בכינוי "לורד ביירון של הציונות".
עם זאת, דעותיו התהפכו והוא הפך לאנטישמי חריף, הצטרף כחבר פעיל למפלגה הנאצית, וסופו שהתאבד לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
פון מינכהאוזן נולד בהילדסהיים למשפחת אצולה מסקסוניה התחתונה.
למד משפטים ומדע המדינה במינכן, ברלין וגטינגן וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג.
כבר כסטודנט גילה יחס אוהד ויוצא דופן, על רקע האנטישמיות של בני גילו ומעמדו, כלפי היהודים ואף ביקר בבית כנסת בתפילות השבת.
במלחמת העולם הראשונה שירת כסגן במשמר הפרשים של סכסוניה.
פון מינכהאוזן תפס תמיד את היהודים כגזע זר ושונה בתכלית מן הגזע הארי.
היהודי הוא שמי, אסיאתי וקדמון, בעוד הארי הוא אירופאי וחדור חדשנות.
אך בראשית חייו ראה בכך פון מינכהאוזן, על רקע האוריינטליזם, יופי רומנטי.
הוא נתפס לציונות כדרך נאותה לאפשר בידול בין היהודים, שישובו למכורתם, לבין הארים.
מאז ומתמיד התנגד לנישואין בין ארים ליהודים.
ב-1900 ראה אור ספר שיריו של פון מינכהאוזן, Juda ("יהודה"), שכלל שירים שקישרו בין העם היהודי לבין ארץ ישראל הקדומה ובני ישראל בנופך אוריינטליסטי-רומנטי.
את הספר אייר, בעבודתו הראשונה עבור התנועה הציונית, אמן האר נובו אפרים משה ליליין.
כבר ב-1903 החל פון מינכהאוזן להתבטא נגד ה"אוסט-יודן", היהודים ממזרח אירופה, יהודי השטעטלך של פולין ותחום המושב, שהיו מנוגדים לגמרי לתדמית האצילה של היהדות כגזע שמי עתיק ומכובד.
בהמשך, ובמיוחד בשנות העשרים, הלכו רעיונותיו בדבר השונות בין הגזעים וקיבלו צורה שניזונה מרעיונות הפולקיזם הגרמני שהציב את הגזע הארי כנעלה ואת היהודי כחסר-ערך (כיוון שהוא חסר אדמה).
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 התמנה לאקדמיה לספרות גרמנית (ממנה פרשו רבים יהודים ושאינם-יהודים במחאה על הפיכתה לנאצית) וחתם על מסמך "88 הסופרים" שהביעו נאמנות לאדולף היטלר.
לאחר מות פאול פון הינדנבורג ב-1934 חתם על מסמך הקורא להכריז על היטלר כעל פיהרר.
בהמשך היה יחסו להתנהלות המדינה הנאצית אמביוולנטי, אך הוא נותר חדור אמונה בדרך הנאצית.
שמו נכלל ב"רשימת המבורכים" (Gottbegnadeten-Liste), יוצרים שסגנון עבודתם תאם את השקפתו של המשטר, אשר שוחררו מחובת השירות הצבאי אך התגייסו למערך התעמולה הממשלתי ליצירת אמנות מגויסת.
כאשר הגיעו כוחות בעלות הברית לאחוזתו ב-Windischleuba, נטל מנת יתר של גלולות שינה והתאבד.
פון מינכהאוזן פרסם פואמות בכתבי עת ובקבצים ספרותיים מאז 1897. נושאי שיריו היו בדרך כלל מעולם ימי הביניים כגון אבירים ומעשיות עם.
באנתולוגיה לשירה וספרות גרמנית "Der Kanon" שערך ב-2002, כלל מרסל רייך-רניצקי שני שירים מאת פון מינכהאוזן, בכרך החמישי: "מעבר" (מעבר הירדן) - ו"מרד איכרים" (הפעמונים הסתערו) - .
בריסטול בריטניה היה מטוס נוסעים בריטי לטווח בינוני עד ארוך אשר תוכנן על ידי יצרן המטוסים "בריסטול אירופליין" בשנת 1952, כדי שיוכל להגיע לכל קצוות האימפריה הבריטית.
בזמן טיסות-המבחן של המטוס התברר כי בכונסי-האוויר של מנועי הטורבו-פרופ בהם צויד, עלולה להיווצר התקרחות, ושנים מאבות-הטיפוס של דגם זה אבדו כתוצאה מתקלה זו, לפני שאותרה ונמצא לה פתרון.
בריסטול בריטניה תוכנן לעמוד בדרישות של חברת BOAC הבריטית, והוביל עד 90 נוסעים הלוך ושוב לארצות הברית.
אב הטיפוס (G-ALBO) הוטס לראשונה ב-16 באוגוסט 1952.
השלמת פיתוחו של המטוס הגיעה בד בבד עם תחילת עידן הסילון במטוסי הנוסעים בעולם.
כתוצאה מכך נפגעה הדרישה למטוסי בריסטול בריטניה ורק 85 מטוסים מדגם זה יוצרו, בטרם הופסק הייצור בשנת 1960. למרות זאת, דגם הבריטניה מהווה ציון דרך במטוסי נוסעים המצוידים במנועי טורבו-פרופ, והוא היה אהוד מאוד על נוסעיו.
המטוס זכה לכינוי "הענק הלוחש" בזכות היותו שקט יחסית לסביבה (על אף שתא הנוסעים היה פחות שקט).
המטוס תוכנן להמריא במשקל מרבי של 185,000 ליברות (כ-84 טונות).
חברת קנדאייר רכשה את הרישיון לייצור מטוסי הבריטניה מן היצרן הבריטי וייצרה 72 מטוסים נוספים מדגם זה.
אל על הייתה חברת התעופה השנייה בעולם שהטיסה את מטוסי בריטניה, לאחר BOAC.
ברינס (בספרדית: Barinas) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת במערב ונצואלה, גובלת במרידה, בטרוחיו, בפורטוגסה ובקוחדס בצפון, בגואריקו במזרח, באפורה בדרום, ובטאצ'ירה במערב.
המדינה משתרעת על שטח של 35,200 קילומטרים רבועים.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ברינס.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי משלחות בפיקודם של ניקולאוס פדרמן (Nikolaus Federmann) וגאורג פון שפייר (Georg von Speyer) בשנות ה-30 של המאה ה-16 שנשלחו על ידי משפחת ולזר (Welser), משפחת סוחרים גרמנית ששלטה באותו זמן בשטחים בצפון-מערב ונצואלה.
המשלחות לא הצליחו לכבוש את האזור מידי הילידים וגם לאחר שהשליטה בשטחי משפחת ולזר הועברה לספרד האזור עדיין לא נכבש.
האזור נכבש סופית בשנות ה-70 של המאה ה-16. הספרדים המשיכו לשלוט באזור עד המאה ה-19.
ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית ברינס.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת ברינס, אך היא שרדה זמן קצר וכעבור שנים אחדות היא אוחדה עם מדינת אפורה למדינת סמורה, שנקראה על שמו של אסקיאל סמורה, ממנהיגי הפדרליסטים במלחמה הפדרלית.
בהמשך צורפו למדינה גם מדינות קוחדס ופורטוגסה.
בתחילת המאה ה-20 סמורה החלה להתפרק וכעת ברינס הייתה טריטוריה פדרלית בשם סמורה בתוך מדינת אפורה.
ב-1937 סמורה הפכה למדינה דה פקטו, אבל באופן רשמי היא עדיין הייתה טריטוריה באפורה.
ב-1955 המדינה הפכה לנפרדת לחלוטין מאפורה ושמה חזר להיות ברינס.
כלכלת ברינס מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, דורה, תירס וקפה, תיירות והפקת נפט וגז טבעי.
בריסטול 403 היא מכונית סלון-קופה יוקרתית, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1953–1955.
בסך הכל יוצרו 287 יחידות.
בריסטול 403 הייתה המכונית השלישית בסדרה 400.
חברת "בריסטול אירופליין" - חברה לייצור מטוסים, החלה לבנות מכוניות יוקרה במהדורות מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
גריל ומנוע הבריסטול 403 היו מבוססים על דגם ה-ב.מ.וו 326. (גריל הבריסטול 403 דומה מאוד לגריל היוקרתי של דגם יגואר קופה מסוג: Jaguar XK120 Coupe, ודגם אסטון מרטין מסוג Aston Martin DB1/2).
מערכת הבלמים - בלמי תוף משופרים (Alfins)
גלגל רזרבי - תא מיוחד מאחורי הפגוש האחורי
משענת יד - בין המושבים האחורים
לוח שעונים - מצופה עץ
בריסטול 401 היא מכונית סלון - קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1948–1953.
בסך הכל יוצרו 611 יחידות.
בריסטול 401 הייתה המכונית השנייה בסדרה 400. מחיר הבריסטול 401, בעת השקתה היה 3,132 לירות שטרלינג, בבריטניה.
חברת "בריסטול" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
גריל ומנוע הבריסטול 401 היו מבוססים על דגם ה-ב.מ.וו 326.
מערכת הבלמים - בלמי תוף הידראולים תוצרת לוקהיד
משענת יד - בין המושבים האחוריים
בריסטול 405, (Bristol 405) - היא מכונית סלון - קופה יוקרתית, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1955–1958.
בסך הכל יוצרו 308 יחידות.
מנוע הבריסטול 405 היה מבוסס על דגם ה-ב.מ.וו 326 הגרמני.
חברת "בריסטול אירופליין" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בריסטול 407 היא מכונית קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1961–1963. בסך הכל יוצרו 88 יחידות, אשר אופיינו על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
בריסטול 407 היה הדגם הראשון שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת התעופה בריסטול אירופליין.
מחיר הבריסטול 407 בהשקתה בבריטניה היה 5,141 לירות שטרלינג.
בריסטול 409 היא מכונית קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה 1965–1967. בסך הכל יוצרו 74 יחידות, אשר אופיינו על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
בריסטול 409 היה הדגם השלישי שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת התעופה בריסטול אירופליין.
הגה כח - מיולי 1967 היה סטנדרטי, ולפני יולי 1967 היה אופציונלי.
בריסטול 411 (Bristol 411) היא מכונית ספורט - קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1969–1976. יוצרו 287 יחידות.
בריסטול 411 היה הדגם החמישי שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת האם המקורית
דגם הבריסטול 411 אופיין על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
במהלך שנות ייצור דגם הבריסטול 411, בוצעו בדגם מספר שינויים, ושיפורים.
להלן רשימת השיפורים הבולטים :
סדרה 3 - 4 פנסים בחזית הרכב
בריסטול 412 היא מכונית ספורט-קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1975–1993. הדגם תוכנן על ידי חברת Zagato שמרכזה היה ב- מילאנו שב-איטליה
בשנת 1976 הושק דגם ה-בריסטול 603, שיצורה נמשך במקביל לדגם הבריסטול 412.
בריסטול 412 היה הדגם הששי שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת האם.
בריסטול 412 הוא הדגם האחרון בסדרת 400.
דגם הבריסטול 412 אופיין על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר, מרווחי הטיפול השנתי צומצמו לכל 16,000 ק"מ
דגמי בריסטול 412 יוצאו ל- שווייץ ו- גרמניה.
כל הסדרות: 2 דלתות, 4 מושבים
סדרת בריסטול בופור, (Bristol Beaufort ) - לייצוא בלבד
סדרת בריסטול בופייטר, (Bristol Beaufighter) - מנוע 8V צילינדרים, 5,899 סמ"ק, טורבו.
בריסטול 603 היא מכונית ספורט-קופה יוקרתית, תצורת 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1976–2002. גוף הרכב, אשר היה עשוי מאלומיניום, תוכנן מחדש, ומארז הרכב היה כמעט זהה לדגם הבריסטול 412.
בשנת 1975, שנה לפני השקת הבריסטול 603, הושק דגם הבריסטול 412, שייצורה נמשך במקביל לדגם הבריסטול 603 עד שנת 1993.
דגם הבריסטול 603 אופיין על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
בדגמי הבריסטול 603 הוכנס מיזוג אוויר, והמושבים תוכננו חשמלית.
בדגם הבריסטול בריטניה הותקנו גלגלי סגסוגת, אשר היוו חידוש לאותה תקופה.
כל הסדרות : 2 דלתות, 4 מושבים
סדרת בריסטול 603 דגמי "בריסטול בריטניה" ו- "בריסטול בלנהיים" - (1982-1994), (בדגם הבריסטול בריגאנד - מנוע טורבו, בליטה במכסה מנוע בגלל המבנה של מגדש הטורבו)
סדרת בלנהיים, (Blenheim), בשנים 1994–1997 (קרויה גם סדרת 603S4), מאופיינת על ידי מנוע הזרקת דלק
בריסטול 408, (Bristol 408) - היא מכונית קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1963–1966. בסך הכל יוצרו 83 יחידות, אשר אופיינו על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
בריסטול 408 היה הדגם השני שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת התעופה בריסטול אירופליין.
בריסטול 410 היא מכונית קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1968–1969. בסך הכול יוצרו 82 יחידות, אשר אופיינו על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
הבריסטול 10 היה הדגם האחרון בסדרת 400, אשר קיבל את מנוע ה-5,211 סמ"ק מחברת קרייזלר.
חברת "בריסטול" – חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בריסטול 410 היה הדגם הרביעי שיוצר על ידי חברת בריסטול, לאחר שנפרדה מחברת התעופה בריסטול אירופליין
קיבולת מכל דלק – 81.8 ליטר
בריסטול 406 היא מכונית סלון-קופה יוקרתית, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1958–1961. בסך הכל יוצרו 174 יחידות.
הבריסטול 406 הוצגה לראשונה בשנת 1957, והייתה האחרונה בסדרת ה-400, אשר יוצרה עם מנוע של חברת ב.מ.וו הגרמנית.
בריסטול 404 היא מכונית סלון - קופה יוקרתית, 2 מושבים, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1955–1958.
בסך הכל יוצרו 52 יחידות.
מנוע הבריסטול 404 היה מבוסס על דגם ב.מ.וו 326 הגרמני.
בריסטול 400 היא מכונית סלון - קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1947–1950. בסך הכל יוצרו 487 יחידות.
בריסטול 400 הייתה המכונית הראשונה בסדרה 400 (400-412), וגם המכונית הראשונה שייצרה חברת בריסטול, מכונית שהייתה בנויה על גוף פלדה עם מצנפת אלומיניום.
גריל ומנוע הבריסטול 401 היו מבוססים על דגם ה-ב.מ.וו 326, וסגנון הגוף היה מבוסס על דגם ב.מ.וו 327.
בריסטול 402, (Bristol 402) - היא מכונית סלון-ספורט יוקרתית, 2 דלתות, קונברטיבל, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1948–1953.
בסך הכל יוצרו 23 יחידות.
הבריסטול 402 אשר יוצרה במקביל עם דגם הבריסטול 401 היו דגמי המכוניות השניות בסדרה 400.
גריל ומנוע הבריסטול 402 היו מבוססים על דגם ה-ב.מ.וו 326.
בריסטול רוברס היא קבוצת כדורגל מהעיר בריסטול, שבדרום מערב אנגליה.
נכון לעונת 2025/2026 משחקת הקבוצה בליגת הפוטבול ליג השנייה, שהיא הליגה הרביעית בחשיבותה באנגליה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1883, ומעולם לא שיחקה בפרמייר ליג וגם לא בליגה האנגלית הבכירה טרם הקמת הפרמייר ליג (הליגה הראשונה של הפוטבול ליג).
הקבוצה שיחקה לאחרונה בליגה השנייה של אנגליה בעונת 1992/93. בסיום עונת 2014/15 נשרה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת הנשיונל ליג שהיא הליגה החמישית באנגליה והלא מקצועית.
הייתה זאת הפעם הראשונה בתולדותיה שבריסטול רוברס מצאה את עצמה מחוץ לפוטבול ליג.
בריסטול רוברס התאוששה וחזרה כעבור עונה לפוטבול ליג השנייה, וכעבור עונה נוספת העפילה אל הפוטבול ליג הראשונה, ובכך חזרה לליגה השלישית אחרי 5 שנות היעדרות.
יריבתה העירונית של בריסטול רוברס היא בריסטול סיטי, הדרבי האחרון בין שתי הקבוצות נערך בעונת 2013/14.
ברינסוכוס (שם מדעי: Barinasuchus; משמעות השם: "תנין ברינס") הוא סוג של זוחל דמוי-תנין נכחד שחי בתקופת האאוקן עד לאמצע המיוקן, לפני 37.2-11.8 מיליון שנה.
מאובניו התגלו ב-2005 בארגנטינה, ונצואלה ופרו והוא תואר בידי החוקרים אלפרדו פאולינו ועומאר לינרס.
קרוי על שם המדינה הוונצואלית בה התגלה, ברינס.
המאובנים הראשונים שנמצאו לתנינאי זה כללו לסתות כבדות מעוגלות ושטוחות בעל מבנה שהזכיר דינוזאור תרופוד, כך שהוא היה טורף.
אורך ממצאי הגולגולת שנמצאה הגיע ל-70 ס"מ ונראה שהאורך הכולל הגיע למטר אחד.
האורך הכולל של הזוחל הגיע לשישה מטרים, בדומה לתנין היאור, מה שהופך אותו לגדול התנינאים ממשפחתו.
במקור נחשב הברינסוכוס למין של סבכוס (Sebecus), תנינאי דומה ממצרים.
הוא היה טורף בעל אורח חיים יבשתי שהסתתר במארב לטרף לא זהיר.
מבנה הלסתות השריריות עזר להתמודד עם טרף כבד והשיניים הותאמו לחיתוך בשר.
בריסֵאִיס (ביוונית עתיקה: Βρισηΐς, "בתו של בריסאוּס"; ידועה גם בשם היפוֹדאמיאה, Ἱπποδάμεια) היא דמות משמעותית ב"איליאדה" של הומרוס.
תפקידה כסמל סטטוס הוא בבסיס המחלוקת בין אכילס לאגממנון המתחילה את עלילת האפוס.
היא הייתה נשואה למינס, בנו של מלך לירנסוס , עד שאכילס פשט על עירה, והפך אותה לשפחתו זמן קצר לפני אירועי השיר.
בריסאיס מקבלת באיליאדה את אותו תיאור פיזי מינימלי כמו רוב דמויות המשנה האחרות באפוס.
היא מתוארת באמצעות האפיתטים (הכינויים הריתמיים הסטנדרטיים) בהם משתמש המשורר לתיאור יופי גדול, אם כי הופעתה נותרת לדמיונו של הקהל: "יְפַת-הַלְּחָיָיִם", "הַנַּעֲרה הַנָּאוָה", "יְפַת-הַמַּחְלָפוֹת" ו"דּוֹמָה לְאַפְרוֹדִיטָה הַזְּהוּבָה".
כאלפיים שנה מאוחר יותר, דמיין את דמותה המשורר הביזנטי יואנס צצס: "גבוהה ולבנה, שערה היה שחור ומתולתל; היו לה שדיים ולחיים ואף יפהפיים; היא גם הייתה טובה למדי; חיוכה היה קורן, גבותיה גדולות".
על פי המיתולוגיה, בריסאיס הייתה בתו של בריסאוס, אולם לא צוין שמה של אמה.
היו לה שלושה אחים שמתו בפשיטה על לירנסוס.
כאשר הוביל אכילס את ההתקפה על לירנסוס במהלך מלחמת טרויה, הוא שבה את בריסאיס והרג את הוריה ואת אחיה.
לאחר מכן היא ניתנה לאכילס כפרס מלחמה, להיות פילגשו.
באיליאדה, כמו ביוון המיקנית, נשים שבויות כמו בריסאיס היו שפחות וניתן היה לסחור בהן בקרב הלוחמים.
על פי הספר הראשון של האיליאדה, כאשר אגממנון אולץ על ידי אפולו לוותר על שפחתו שלו, כריסאיס, הוא דרש לקבל את בריסאיס כפיצוי.
הדבר עורר מריבה עם אכילס שהגיעה לשיאה עם מסירתה של בריסאיס לאגממנון ונסיגה מתמשכת של אכילס מהקרב.
להיעדרו היו השלכות הרות אסון עבור היוונים.
למרות הצעותיו הגדולות של אגממנון להעניק לו אוצר ונשים, הוא לא שב ללחימה עד מותו של פאטרוקלוס.
אכילס כעס על אגממנון, ורתח מזעם באוהלו כי אגממנון העז להעליב אותו על ידי גזילת הפרס שהוענק לו.
כשחזר אכילס ללחימה כדי לנקום את מותו של פאטרוקלוס ואגממנון החזיר לו את בריסאיס, נשבע אגממנון לאכילס שלא שכב איתה.
כאשר אודיסאוס, איאס ופויניקס מבקרים אצל אכילס כדי לנהל משא ומתן על חזרתה בספר התשיעי, אכילס מתייחס לבריסאיס כאשתו או כלתו.
הוא טוען כי אהב אותה ככל שגבר אוהב את אשתו, ובשלב מסוים השתמש במנלאוס והלנה כדי להתלונן על חוסר הצדק בכך ש'אשתו' שנלקחה ממנו.
השקפה משפחתית רומנטית זו על מערכת היחסים שלהם מנוגדת לספר ה-19, בו מדברת בריסאיס עצמה.
כשהיא מקוננת על מותו של פאטרוקלוס, היא תוהה מה יקרה לה ללא התערבותו למענה, ואומרת שפאטרוקלוס הבטיח לה שהוא יביא את אכילס להפוך אותה לאשתו החוקית.
ברומנסות מימי הביניים, הפכה בריסאיס לדמות בריסיידה והיא בתו של קאלכס .
היא אהובתו של טרוילוס ולאחר מכן של דיומדס.
מאוחר יותר התערבבה דמותה עם זו של כריסאיס ותחת וריאציות של שם זה עברה הדמות פיתוח נוסף והפכה לקרסידה של ויליאם שייקספיר.
"איליאדה", שיר אפי יווני המיוחס להומרוס.
"איגרות הגיבורות", יצירה של המשורר הרומי אובידיוס, מורכבת ממכתבים מגיבורות מיתולוגיות לגיבוריהן.
"חטיפה של בריסאיס", ציור פפירוס, שמקורו אולי מצרי עתיק, מתאר את בריסאיס נחטפת על ידי שליחיו של אגממנון, טלתיביוס ואאוריבאטס .
"I Modi" , ספר אירוטי מתקופת הרנסאנס, מציג את בריסאיס ואכילס בתנוחה מינית אחת מתוך סדרת תנוחות מצוירות בתחריטים.
"The Fury of Achilles" ("זעם אכילס"), סרט משנת 1962 בבימויו של מרינו גירולאמי , את תפקיד בריסאיס מגלמת גלוריה מילנד .
"The Firebrand" , רומן משנת 1987 מאת מריון זימר בראדלי, המספר את עלילת האיליאדה מנקודת מבטה של קסנדרה.
"Daughter of Troy" ("בת טרויה"), רומן משנת 1998 מאת דייב דאנקן .
"קסנדרה" , רומן משנת 1983 מאת כריסטה וולף.
"טרויה", סרט משנת 2004 מאת וולפגנג פיטרסן , את תפקיד בריסאיס מגלמת רוז ביירן.
"The Song of Achilles" ("שיר אכילס"), רומן משנת 2011 מאת מדליין מילר .
"Hand of Fire" ("יד האש"), רומן משנת 2014 מאת ג'ודית סטארקסון.
"Troy: Fall of a City" ("טרויה: נפילתה של עיר"), מיניסדרה משנת 2018 בהפקת ה-BBC, את תפקיד בריסאיס מגלמת איימי לואיז וילסון.
"The Silence of the Girls" ("שתיקת הבנות"), רומן משנת 2018 מאת פאט בארקר.
"A Thousand Ships" ("אלף אוניות"), רומן משנת 2019 מאת נטלי היינס , המתאר את הנשים במלחמת טרויה.
בּריסֵאוּס (ביוונית עתיקה: Βρισεύς) או בּריסס (Βρίσης) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, אביה של בריסאיס (היפודאמיאה ), נערה שנשבתה על ידי היוונים במלחמת טרויה, כפי שמסופר באיליאדה של הומרוס.
אאוסטתיוס מסלוניקי, פרשן של הומרוס, אומר כי בריסאוס וכריסס היו אחים, כבניו של ארדיס (Ardys, שאינו ידוע ממקור אחר), כאשר בריסאוס מתגורר בפדסוס וכריסס מתגורר בכריסה ; שתיהן היו עיירות בטרואדה .
על פדאסוס נאמר אצל הומרוס כי היא התיישבות ללגית , שנשלטה על ידי המלך הללגי אלטס .
לפיכך ייתכן שבריסאוס היה גם הוא ללגי.
מקורות אחרים אומרים כי בריסאוס היה כהן של לירנסוס .
על פי דיקטיס איש כרתים , בריסאוס תלה את עצמו כאשר איבד את בתו.
בריסטול מאיירס סקוויב היא חברת תרופות אמריקאית.
מטה החברה ממוקם בניו יורק, היא מעסיקה כ-30,000 עובדים ברחבי העולם והכנסותיה ב-2022 כ-46 מיליארד דולר.
פעילות החברה מבוססת על מיזוג בין חברת סקוויב שנוסדה ב-1858 בברוקלין על ידי אדוארד סקוויב, וחברת בריסטול מאיירס שנוסדה על ידי ויליאם בריסטול ג'ון מאיירס ב-1887. המיזוג בין החברות התרחש ב-1989.
ב-2022 הצטרפה BMS כשותפה לחממה הטכנולוגית אינסטנטיב היושבת באור יהודה בשיתוף עם קרן הון סיכון פרגרין, אלביט, המרכז הרפואי שערי צדק ואוניברסיטאות תל אביב ובן-גוריון.
אזקטם (אזטראונם) - אנטיביוטיקה לטיפול בחיידקים גראם-שליליים
ברקלוד (אנטקביר) - תרופה אנטי-נגיפית המיועדת לטיפול בדלקת כבד כרונית מסוג B
דרוקסיה (הידרוקסיאוראה) - תרופה כימותרפית
הידראה (הידרוקסיאוראה) - תרופה כימותרפית
אופדיבו (ניבולומאב) - תרופה אימונותרפית
אורנסיה (אבטספט) - תרופה אנטי דלקתית
PRAVACHOL (פרבליפ) - טיפול בעודף כולסטרול ושומנים בדם
רבלמיד (לנלידומיד) - טיפול במאירויות ובמערכת החיסון
זפוסיה - לטיפול בטרשת נפוצה
מוצרים להם קיימות גרסאות גנריות:
בריסטול פליירס היא קבוצת כדורסל אנגלית מהעיר בריסטול, המתמודדת בליגת העל הבריטית.
בריסטול פליירס הוקמה בשנת 2006 והתחילה לשחק בליגת המשנה של אנגליה.
בשנת 2014 הפליירס עלו לליגת העל הבריטית בכדורסל.
בליגת העל הבריטית הפליירס מעולם לא נחשבו לקבוצת צמרת אף על פי כן הם הגיעו למקומות מרשימים מאוד לאורך השנים, הישגי השיא הגיעו בעונות 2017\2018 ו-2021\2022 שם הפליירס הגיעו עד לחצי הגמר.
בעונת 2014\2015 הפליירס התחילו לשחק בליגת העל הבריטית שם הם נחלו הצלחה רבה יחסית לעונה ראשונה בליגה.
בעונה הסדירה הם סיימו עם מאזן של 13 ניצחונות לעומת 23 הפסדים וסיימו במקום השמיני (מתוך 13).
בפלייאוף הם שיחקו נגד ניוקאסל איגלס והפסידו 84-64 במשחק הראשון ו-92-80 במשחק השני וסיימו את העונה.
בעונה הזאת הפליירס לא הרשימו ונותרו מחוץ לפלייאוף (מקום 10) עם מאזן של 9 ניצחות מול 24 הפסדים.
בעונת 2016\2017 בריסטול פליירס הגיעה למקום הכי גבוהה שהיא הגיעה אליו עד אותה נקודה, מקום שביעי, עם מאזן של 16 ניצחונות לעומת 17 הפסדים (בעונה הסדירה).
בפלייאוף הם שיחקו נגד ניוקאסל איגלס והודחו.
בעונה זו הפליירס שברו שיא מועדון בניצונות בעונה הסדירה, 19 לעומת 14 הפסדים, והם סיימו במקום השישי (שיא מועדון).
גם בעונה הזאת הפליירס הגיעו לפלייאוף ולראשונה עברו את הסיבוב הראשון (לאחר ניצחון על ניוקאסל איגלס), בסיבוב השני הם פגשו את לסטר ריידרס והודחו.
בעונה הזאת הפליירס רשמו עונה מאכזבת כשסיימו במקום ה-10 עם מאזן של 14 ניצחונות לעומת 19 הפסדים.
עד שעונה זו הופסקה בעקבות הקורונה הפליירס היו במקום ה-8 עם מאזן של 5 ניצחונות ו-7 הפסדים.
בעונה זו בריסטול פליירס הגיעה עד למקום השמיני עם מאזן של 12 ניצחונות לעומת 18 הפסדים.
בפלייאוף הם הודחו ברבע הגמר (הסיבוב ראשון) נגד לסטר ריידרס.
2021\2022 הייתה אחת העונות הכי מוצלחות של הפליירס.
את העונה הסדירה הם סיימו במקום ה-4 (שיא מועדון) עם מאזן של 14 ניצחונוצ ו-13 הפסדים.
בסיבוב הראשון הם פגשו את מנצ'סטר ג'יינטס הפסידו 91-79 במשחק החוץ וניצחו 94-80 במשחק הבית ועלו לחצי הגמר.
בחצי הגמר הם פגשו את לונדון ליונס במשחק הראשון, משחק הבית, הם הפסידו להם 85-83 אחרי שהובילו ב-14 נקודות ברבע השני.
במשחק החוץ הם הפסידו 91-73 והודחו.
בריס קלוטר אוליגי נגמה הוא פוליטיקאי וקצין צבא גבוני המכהן כנשיאה הרביעי של גבון מאז מאי 2025, לאחר שכיהן בתפקיד זה באופן זמני משנת 2023 והיה גם יושב ראש הוועדה למעבר משנת 2023 ועד עלייתו לנשיאות.
הוא גם היה המפקד העליון של מאז 2020.
אוליגי הוא בן ל ומילא תפקיד מפתח בהדחת בן דודו עלי בונגו במהלך ההפיכה הצבאית בגבון (2023).
הוא התמודד לנשיאות במסגרת ונבחר עם יותר מ-90% מהקולות.
אוליגי, בנם לאב שמוצאו מפנג, נולד ב שבגבון, שנחשב למעוז של משפחת בונגו השלטת.
הוא בן דוד מצד אמו של עלי בונגו, קודמו בתפקיד הנשיא.
אוליגי גדל בעיקר על ידי אמו ומשפחתה באו-אוגווה, ולמד ב, וב במרוקו.
הוא שימש כעוזרו של הנשיא עומר בונגו עד מותו ב-2009. לאחר מכן שימש כנספח צבאי בשגרירויות גבון במרוקו ובסנגל.
באוקטובר 2018 הוא נקרא לגבון, שם החליף את אחיו למחצה של הנשיא עלי בונגו, קולונל פרדריק בונגו, בראש שירות המודיעין של המשמר הרפובליקני.
לאחר מכן הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל באפריל 2019. ב-2021 הוא התחיל מחדש את מבצע ממבה, קמפיין למעצר פקידים מושחתים.
הוא נכנס לתפקידו כמפקד המשמר הרפובליקני של גבון באפריל 2020, והחליף את הגנרל גרגואר קונה, בן דודו של הנשיא דאז עלי בונגו.
הוא הגדיל באופן משמעותי את מדור ההתערבויות המיוחדות (SIS), יחידה מיוחדת הנתונה תחת סמכותו הישירה של הנשיא.
לפי חקירה של (OCCRP) משנת 2020, הוא הבעלים של מספר נכסים בארצות הברית בשווי של מיליוני דולרים, וגם עזר להרחיב את עסקי משפחת בונגו מעבר לים.
כשנשאל על העסקאות הללו, הוא אמר שמדובר ב"עניין פרטי".
בכירים במשטרו של בונגו ואחרים שהיו בקשר עם אוליגי תיארו אותו כ"אדם אינטליגנטי למדי, קל לדבר איתו", "דיסקרטי" ו"איש של קונצנזוס" ש"מוערך מאוד על ידי אנשיו".
ב-30 באוגוסט 2023, אוליגי והמשמר הרפובליקני בראשותו תפסו את השלטון מבלי להיתקל בהתנגדות כלשהי במהלך הפיכה צבאית, שעות ספורות לאחר שרשויות הבחירות הודיעו באישון לילה כי הנשיא המכהן, עלי בונגו, זכה בכהונה שלישית בת שבע שנים עם 64% מהקולות בבחירות לנשיאות גבון 2023 שנערכו כמה ימים קודם לכן.
בעקבות ההפיכה, הוועדה למעבר ושיקום המוסדות מינתה את אוליגי לנשיא הזמני של גבון בהודעה ששודרה בטלוויזיה הממלכתית.
בהמשך הוא צולם על כתפיהם של אנשי צבא צוהלים שקראו לו "הנשיא".
בראיון ללה מונד באותו יום, הוא כינה את בונגו "בדימוס", ואמר כי הצבא ביצע את ההפיכה בשל חוסר שביעות הרצון שגבר במדינה מאז השבץ של בונגו ב-2018, החלטתו לרוץ לכהונה שלישית, ההתעלמות מהחוקה וההתנהלות בבחירות.
מינויו לנשיא זמני אושר מאוחר יותר על ידי גנרלים אחרים והוא הושבע רשמית כ"נשיא מעבר" בארמון הנשיאות ב-4 בספטמבר.
בנאום ההשבעה שלו, הוא התחייב לקיים בחירות "חופשיות ושקופות", אך לא נקב בתאריך מדויק.
הוא גם הודיע על הקמת ממשלה חדשה והציע חקיקה חדשה לבחירות, חוק עונשין חדש, משאל עם על חוקה חדשה ושחרור האסירים הפוליטיים.
באוקטובר 2023 הודיע אוליגי כי יוותר על משכורתו כנשיא ויסתמך במקום זאת על שכרו כמפקד המשמר הרפובליקני.
במרץ 2025 הודיע אוליגי כי יתמודד לנשיאות בבחירות לנשיאות גבון 2025 ב-12 באפריל.
לקראת הבחירות, אוליגי הקים את מפלגת .
הוא נבחר עם למעלה מ-90% מהקולות והושבע ב-3 במאי.
גיסו מכהן כשר החוץ שלו.
ב-5 ביולי 2025 הקים אוליגי באופן רשמי מפלגה פוליטית חדשה, האיחוד הדמוקרטי של הבונים (UDB).
ב-12 באוגוסט 2025 העניק אוליגי חנינה למשתתפים בהפיכה ב-2023 ובניסיון ההפיכה ב-2019 כחלק מהבטחותיו במהלך קמפיין הבחירות.
ברירה טבעית היא מנגנון מרכזי בתהליך האבולוציה.
שונות גנטית בקרב האוכלוסייה, מביאה ליצירת פרטים שונים זה מזה גם בתכונותיהם הגנטיות.
פרטים בעלי גנים המאפשרים שרידות והעמדת צאצאים טובה יותר, יעבירו את הגנים שלהם לצאצאים רבים יותר מפרטים אחרים.
כיוון שכך, ועקב לחצי ברירה אבולוציוניים, תלך ותגדל השכיחות באוכלוסייה של האללים של אותם הפרטים המתאימים לשרידות, בעוד ששכיחות האללים של הפרטים המותאמים פחות לסביבה, תלך ותקטן.
לאורך דורות רבים, תהפוך האוכלוסייה מותאמת יותר ויותר לסביבת החיים גנוטיפית ופנוטיפית.
תהליך זה מכונה הברירה הטבעית.
את רעיון הברירה הטבעית הגו צ'ארלס דרווין ועמיתו אלפרד ראסל וואלאס ב-1859, והבנתו הייתה שלב חשוב בהתפתחות הביולוגיה המודרנית.
בכל אוכלוסיית יצורים יש מגוון טבעי של תכונות.
ישנם פרטים בעלי תכונות מותאמות יותר לסביבתם, המסייעות להם לשרוד ולהעמיד צאצאים.
חלק מהתכונות האלה הן תורשתיות, ולמי שמעמיד הרבה צאצאים יש סיכוי גדול יותר להוריש להם תכונות אלה.
באופן דומה, פרטים בעלי תכונות שמזיקות להם בסביבתם מתקשים להעמיד צאצאים ומתקשים להוריש את תכונותיהם התורשתיות.
לכן, באוכלוסיות גדולות שטרם הגיעו לשיווי משקל אבולוציוני בנישה מסוימת, יש סיכוי טוב שבכל דור האוכלוסייה תהיה מותאמת יותר בתכונותיה בסביבה זו.
בשל הברירה הטבעית, לאורך דורות רבים, מינים דומים ואוכלוסיות נפרדות של אותו המין יכולים להפוך לבעלי תכונות שונות זה מזה, בייחוד אם הם מתפצלים לנישות אקולוגיות שונות.
זהו אחד המנגנונים המסבירים את המגוון הביולוגי המוכר לנו, מאב קדמון משותף.
רעיון הברירה הטבעית הוצע לפני שהתפתחה תורת התורשה המודרנית, המסבירה כיצד מעבירים ההורים תכונות לצאצאיהם וכיצד נוצר מגוון בתכונות אלה.
התפתחות הגנטיקה הקלאסית והמולקולרית במאה ה-20 השלימו את החוסר הזה.
שילוב תורת הגנטיקה עם השערת הברירה הטבעית מכונה לעיתים הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
ב"מוצא המינים" ניסח דרווין את ארבע ההנחות (פוסטולטים) של הברירה הטבעית:
פרטים שונים בתוך אותו מין שונים זה מזה
חלק מהשונות הזאת מועברת בתורשה לצאצאיהם
בכל דור נוצרים (או נולדים) יותר פרטים מאלה המסוגלים לשרוד
ההישרדות והרבייה של פרטים אינה אקראית.
הפרטים שמצליחים לשרוד ולהתרבות, או אלה שמצליחים להתרבות הכי הרבה, הם הפרטים שלהם התכונות המתאימות ביותר.
כך משתנים מאפייני האוכלוסייה מדור לדור.
רק חלק מהפרטים זוכים לשרוד ולהתרבות (הנחה 3); הפרטים שזכו לשרוד ולהתרבות הם בעלי תכונות מסוימות, שעזרו להם לשרוד (הנחה 4); הם מורישים את התכונות האלה לצאצאיהם (הנחה 2).
לכן בדור הבא תכונות מועילות אלה יהיו נפוצות יותר.
לכן שכיחות תכונות שונות משתנה באופן הדרגתי ומתמשך באוכלוסייה.
האבולוציה של האוכלוסייה מתרחשת כתוצאה מהשפעת הברירה הטבעית על פרטים באותה אוכלוסייה.
הנחות אלה נחשבות לתאוריה מדעית תקפה ואף לעובדה מכיוון שהן קיבלו אישושים רבים על ידי ניסויים ותצפיות רבות.
ואכן, ממחקרים שנערכו ב-150 השנה שחלפו מאז ניסח דרווין את ההנחות האלו עולה שהן נכונות.
התאוריה היא בעלת כוח חיזוי בהקשרים רבים (כמו התמיינות עץ החיים, מציאת מינים חדשים, מציאת מאובנים חדשים, דרך השתנות של אוכלוסייות שהגיעו למקומות חדשים ועוד).
במקביל, ניסיונות שונים לקעקע את התאוריה או להציע לה חלופות לא הצליחו להתבסס.
עם הזמן התקיימו גם מספר סינתזות בין התאוריה הזו לבין תחומים נוספים (כמו פיזיקה, כימיה, גנטיקה, אמבריולוגיה, פלאונטולוגיה, אקולוגיה) שמאוששים אותה כמו נדידת היבשות, תארוך רדיומטרי או התאמה גנטית בין ככלל היצורים החיים.
התאוריה הגנטית מבחינה בין גנוטיפ, שהוא הפוטנציאל הגנטי של הייצור, והפנוטיפ, שהוא התכונות המתבטאות בו בפועל.
לדוגמה, 'עיניים כחולות' הוא תיאור של פנוטיפ.
הגנוטיפ, בהקשר צבע העיניים, הוא אוסף הגנים המשתתפים בקביעת צבע העיניים.
הפנוטיפ נקבע על ידי הגנוטיפ, אבל מושפע גם מגורמים סביבתיים שונים.
הברירה הטבעית פועלת במשולב על הפנוטיפ והגנוטיפ.
הפנוטיפ הוא שמשפיע על יכולת השרידה וההתרבות, ולכן הוא שנברר לעבור לדור הבא; אבל מה שעובר בפועל לדור הבא הוא הגנוטיפ, שהוא הרכיב התורשתי.
צ'ארלס דרווין נחשב להוגה הרעיון כי הברירה הטבעית היא התהליך העיקרי שהוביל את התפתחות המינים על פני כדור הארץ.
לדרווין היו כמה מקורות השראה בפיתוח רעיון הברירה הטבעית.
ראשית, התצפיות שהוא עצמו ערך בתקופת מסעו באונייה "ביגל" ונתונים שאסף מחוקרי טבע אחרים העידו שמינים דומים חיים בקרבה גאוגרפית זה לזה, כדוגמת מינים דומים של פרושיים שראה באיי גלאפגוס.
בנוסף לכך, ממצאים של מאובנים הצביעו על כך שמינים שנכחדו במקומות שונים בעולם דומים מאוד למינים אחרים שחיים באותם מקומות בהווה.
אלו עודדו את דרווין להאמין כי המינים מתפתחים זה מזה ומשתנים לאורך ההיסטוריה, כלומר ברעיון האבולוציה.
שנית, דרווין הושפע רבות מעבודתו של הכלכלן הבריטי תומאס מלתוס.
מלתוס טען כי הנטייה הטבעית של בני האדם היא להתרבות ללא הגבלה, ואילו בלמים ומעצורים שונים כגון רעב, מחלות, מלחמות, אסונות, תאונות דרכים ותאונות צלילה בפרט מונעים זאת מהם.
דרווין אימץ רעיון זה וטען שגם בעולם הטבע, בשל מאבק על משאבי מזון ושטח מחיה מוגבלים, לדוגמה, רק חלק מן הפרטים בדור מסוים יכולים לשרוד ולהעמיד צאצאים חדשים.
לבסוף, מתוך מחקרו על סיווג מינים ובעיקר בלוטי ים, הבין דרווין כי השונות הקיימת בין פרטים שונים בתוך אותו מין, ובמיוחד בין הורים לצאצאים, היא אינה רק מוזרות של הטבע אלא כוח מניע חשוב לתהליך ברירה היכול להסביר גם את השוני הקיים בין המינים.
את ההבנה זאת שאל דרווין מתהליך הברירה המלאכותית המוכרת מהשבחה של חיות מבויתות כגון כלבים וסוסים.
דרווין החל לפתח רעיונות אלו אחרי שחזר ממסעו על ה"ביגל" ב-1836, ואף על פי שברשימותיו רעיון הברירה הטבעית מופיע כבר בספטמבר 1838, הרי שיעברו עוד שנים רבות עד שיעז לפרסם אותו.
ב-1842 העלה לראשונה את מחשבותיו על הנייר, אך מלבד כמה חברים קרובים, איש לא קרא את החיבור הזה.
במשך שנים שקד דרווין על ספר עב כרס שיפרט וידגים את רעיונותיו באשר להתפתחות המינים בצורה מקיפה, אך מעולם לא סיים אותו.
רעיון האבולוציה התקבל במהירות בקרב הקהילה המדעית באותה התקופה, אך הסברה שהאבולוציה מתרחשת בעיקר בשל הברירה הטבעית הייתה קשה יותר לקבלה.
זאת בעיקר בשל קשיים מדעיים הנוגעים לחוסר במנגנון ביולוגי שמייצר את השונות בקרב המינים או לקצב ההשתנות האיטי מאוד של המינים הנדרש.
בנוסף, רבים בקהילה המדעית ומחוץ לה התקשו לקבל תורה אשר גורסת כי אין כל יד מכוונת בהתפתחות עושר המינים הקיים על הארץ, ובפרט בנוגע להתפתחות האדם.
דרווין ככל הנראה חזה את הבעיה הזו, והשמיט לגמרי כל דיון במוצאו של האדם מספרו "מוצא המינים".
רק לאחר התפתחותה של הגנטיקה בתחילת המאה ה-20 התברר כי אכן יש מנגנון תורשתי לתכונות של אורגניזמים שגם מאפשר שינויים בין פרט לפרט על ידי מוטציות.
רעיונות אלו, שזכו לתיאור מתמטי מבוסס, החזירו את רעיון הברירה הטבעית של דרווין למרכז הבמה של הביולוגיה האבולוציונית.
האיחוד של רעיונותיו של דרווין ועקרונות הגנטיקה מכונה בדרך כלל הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
את ספרו מוצא המינים פותח דרווין בתיאור התהליכים שבהם בני אדם השביחו במהלך ההיסטוריה האנושית זנים שונים של צמחים ובעלי חיים והתאימו אותם לצרכיהם.
חקלאים ומגדלים בחרו במודע להרבות פרטים בעלי תכונות מועילות, ולא הרבו, או השמידו ממש, פרטים מתאימים פחות.
את תוצאות התהליך אנחנו יכולים לראות בכל המינים המבויתים, כמו חיטה, אפונה, כלבים, תרנגולים ובקר.
דרווין קרא לתהליך זה "ברירה מלאכותית", והסביר באמצעותו את התהליך הדומה שמתרחש באופן טבעי, "ברירה טבעית".
תהליך הברירה המלאכותית מהיר הרבה יותר מרוב תהליכי הברירה הטבעית, מפני שסיכויי השרידה של פרטים לא מתאימים נמוכים ביותר.
ברירה של מין אחד באמצעות מין אחר, או יצור אחד באמצעות יצור אחר אינה מוגבלת רק לאדם.
בספר ההצגה הגדולה בתבל בפרק "דרך הוורד למאקרו אבולוציה", מדגים ריצארד דוקניס מקרים של בברירה של בעלי חיים וצמחים בידי בעלי חיים אחרים – ברירה של פרחים בידי חרקים, ברירה של פסיונים בידי בני זוג, ברירה של נטרפים על ידי טורפים ושל טורפים בידי נטרפים.
בניגוד לברירה מלאכותית אין כאן תהליך מכוון, אולם הדבר מסייע להבין כיצד תכונות או פעולות של יצור אחד יכולות להשפיע על סיכוי ההשרדות או ההתרבות של יצור אחר.
ברירה טבעית בהשפעה עקיפה של האדם
במגוון נסיבות משפיע האדם על התפתחותם והתאמתם של מינים, ללא כוונה ישירה, על ידי יצירת תנאי מחיה קיצוניים אשר משפיעים, לעיתים באופן דרמטי, על בעלי החיים המתקיימים בסביבה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בערים הגדולות, אשר מכילות שילוב קיצוני של סיכון והזדמנות למינים רבים החיים בשטחן, דוגמת חרקים או עופות.
במטא-אנליזה של יותר מ-1,600 תיאורי מקרים, שפורסמה בשנת 2017 בכתב העת Proceedings of the National Academy of Sciences USA, קבוצת חוקרים בראשות מרטינה אלברטי מאוניברסיטת וושינגטון מצאה סימן ברור לכך שעיור אכן מאיץ את האבולוציה, ובמקרים מסוימים אף מכפיל את הקצב הטבעי של התפתחות מינים.
דוגמה נרחבת הרבה יותר קיימת בהקשר של הכחדות המוניות עקב פעילות האדם.
עוד לפני עשרות אלפי שנים, נדידת האדם אל מחוץ לאפריקה מקומות כמו אסיה, אוסטרליה ודרום אמריקה הובילה להכחדה נרחבת של מינים רבים שחיו בהם - בעיקר בעקבות ציד של מיני בעלי חיים גדולים.
כיום מתקיים אירוע הכחדה המוני נוסף - אירוע ההכחדה בהולוקן שבו שינויים שנגרמים על ידי האדם - ביניהם ברוא יערות לשם השגת שטחי חקלאות, ציד, דיג, זיהום, ושינויים בזרמים ביוגאוכימיים גורמים להרס או לשינוי של מערכות אקולוגיות קיימות, באופן שמחסל נישות אקולוגיות שבהן התקיימו מינים רבים.
אירוע ההכחדה הנוכחי נחשב לשישי במניין אירועי ההכחדה המונית שהרחשו בכדור הארץ.
בריסל (בהולנדית: Brussel, בצרפתית: Bruxelles, בגרמנית: Brüssel) היא עיר הבירה של בלגיה והמרכז האדמיניסטרטיבי של האיחוד האירופי.
העיר ממוקמת במרכז בלגיה, באזור בריסל, שהוא מובלעת בפלנדריה, האזור דובר הפלמית (הולנדית) במדינה.
באופן רשמי העיר עצמה היא דו-לשונית, אך בפועל רוב תושבי בריסל (כ-70%) הם דוברי צרפתית, כ-8% דוברי פלמית כשפת אם והשאר דו-לשוניים.
כל השילוט הציבורי בבריסל הוא דו-לשוני.
בריסל היא עיר הבירה של שני אזורים שלטוניים שונים בבלגיה, פלנדריה ובריסל: מחד היא בירת אזור פלנדריה, ובהתאם ממוקמים בה מוסדות השלטון של הקהילה הפלמית, בפרט הפרלמנט הפלמי והממשלה הפלמית.
במקביל, בריסל היא עיר הבירה של אזור בריסל.
שלושה מחמשת המוסדות המרכזיים של האיחוד האירופי מושבם בבריסל: הנציבות האירופית, הפרלמנט האירופי והמועצה האירופית.
בשל כך בריסל נחשבת לעיתים כבירת האיחוד האירופי (אם כי לאיחוד אין בירה רשמית).
בבריסל גם מושבם של ברית נאט"ו והאיחוד המערב-אירופי.
מקור ההתיישבות בבריסל הוא מיקומה על נהר הסֵן (Senne).
הקדוש גוגריוס החל לבנות קפלה בסביבות הנהר, בשנת 580 לערך.
הדוכס צ'ארלס העביר חפצי קודש לקפלה שהוקמה על אי בבריסל, ומנקודה זו התחלה העיר להתפתח.
אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתן את דוכסות לורן התחתית לשארל, בנו המוגלה של לואי הרביעי, מלך צרפת בשנת 977, כדי לבנות מבצר קבע.
טירה קטנה וכפר אכן הוקמו על יד הנהר באזור ביצות (ומכאן גם מקור שמה של העיר במילה Broekzele שמשמעותה – הכפר מהביצה) בשנת 979 לערך, זוהי שנת הקמתה הרשמית של העיר.
העיר הקטנה שהוקמה לצד הטירה הפכה לתחנת עצירה חשובה בדרך המסחר שבין ברוז' וקלן.
מחוז בריסל יוחס ללמברט הראשון מלוון בסביבות שנת 1000. בשנת 1047 בנו למברט השני הרחיב את העיר וייסד בה מוסדות.
בשל מיקומה על גדות הסן ועל דרך המסחר החשובה בין ברוז', קלן וגנט, בריסל גדלה במהרה.
היא הפכה למרכז מסחרי שהתרחב במהירות לכיוון העיר העילית, שם סכנת ההצפות מהנהר פחתה.
כשהעיר גדלה ואכלסה כ-30,000 איש, הביצות יובשו על מנת לאפשר התרחבות נוספת.
רוזני לוון הפכו לדוכסי בראבנט בערך ב-1183. במאה ה-11 נבנו חומותיה הראשונות של העיר.
לאחר בניית החומות הראשונות, בריסל המשיכה להתעצם.
שורה שנייה של חומות קמה לקראת סוף המאה ה-14 (1356–1383), ושרידיה נראים בשטח עד היום, בעיקר בשל "הטבעת הקטנה" – סדרה של רחובות ראשיים שמקיפים את המרכז ההיסטורי של העיר.
במאה ה-15, כאשר מרגרט השלישית דוכסית פלנדריה התחתנה עם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, דוכס חדש בא לעולם מבית ולואה, אנטואן.
עם קשרי נישואים עם בית הבסבורג התרחבו הקשרים בבריסל, והדוכסות שקמה באזור הלכה והתעצמה.
בראבנט איבדה מכוחה, אך בריסל הפכה לבירת ארצות השפלה המשגשגות, והתפתחה בעצמה.
קרל החמישי, יורש ארצות השפלה מאז 1506, שלט באזור אף על פי שהיה בן 6, וזאת בעזרת דודתו מרגרטה לבית הבסבורג, ובגיל 16 הומלך למלך על ספרד, בבריסל.
לאחר מות סבו, מקסימיליאן הראשון, ב-1519, קרל הפך לארכי-דוכס אוסטריה ו"קיסר רומא הקדוש" של האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם.
בארמון המרשים בקודנבורג (בבריסל עצמה) ב-1555 ויתר קרל על כס המלוכה.
הארמון בקודנבורג הורחב רבות מאז היותו מקום מושבם של דוכסי בראבנט, אך הוא נהרס בשרפה ב-1731. כיום נותרו במקום שרידים ארכאולוגיים בלבד.
ב-1695 כוחות צרפתיים נשלחו על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הפגיזו את בריסל בארטילריה.
יחד עם השרפה שנבעה מן ההפצצה, זה היה האירוע ההרסני ביותר בכל ההיסטוריה של העיר.
הכיכר הגדולה נהרסה, יחד עם 4,000 בניינים, שהיו כשליש מן העיר.
הבנייה מחדש של העיר, שנמשכה שנים רבות מאוחר יותר, שינתה את פני העיר והשאירה שרידים רבים מאותה התקופה, אותם ניתן למצוא עד היום.
ב-1830 פרצה המהפכה הבלגית בבריסל, לאחר הופעת האופרה "לה מואט דה פורטיצ'י" (La Muette de Portici) מאת אובר, בתיאטרון "לה מונה" או "דה מונט" (La monnaie בצרפתית, De Munt בפלמית).
ב-21 ביולי 1831, לאופולד הראשון, מלך הבלגים קיבל עליו את המלוכה, כאשר התחייב להריסת חומות העיר ובניית מבנים רבים.
לאחר העצמאות העיר עברה שינויים רבים.
נהר הסן הפך למפגע בריאותי חמור, והחל בשנה 1867 ועד 1871 הנהר כוסה לכל אורכו בתחומי העיר.
צעד זה אפשר התחדשות עירונית ובינוי מבנים מודרניים ושדרות, המהווים יחדיו מאפיין חשוב של העיר בריסל התחתית כיום.
העיר אירחה מספר תערוכות, ירידים וכנסים, כמו כנס סולווה החמישי לפיזיקה ולכימיה ב-1927 ושני ירידים עולמיים – ב-1935 וב-1958.
החל מה-10 במאי 1940 הופצצה בריסל על ידי הלופטוואפה.
קו רכבת ראשי הוקם בעיר ב-1952. העבודות על רכבת המטרו בעיר נסתיימו בשנת 1969, וקו המטרו הראשון נחנך 7 שנים מאוחר יותר.
נכון ל-2014 מופעלים בעיר 4 קווי מטרו.
ב-29 במאי 1985 התרחש בעיר אסון הייזל.
ב-18 ביוני 1989 הפכה בריסל למחוז בבלגיה.
ב-24 במאי 2014, היה פיגוע במוזיאון היהודי בבריסל, בו נהרגה מתנדבת במוזיאון ושני ישראלים מתל אביב, עמנואל ומרים ריוה.
אף על פי שרבים חושבים, בטעות, כי בירת בלגיה היא מחוז בריסל כולו, סעיף 194 לחוקה הבלגית קובע כי בירת בלגיה היא השטח המוניציפלי של העיר בריסל.
השימוש בחוקה במונחים "ville de Bruxelles" או "stad Brussel" עושה את ההבחנה הדקה, ואכן מצביע על שטח מצומצם, ולא על המחוז כולו.
עם זאת, אף על פי שהעיר בריסל היא הבירה הרשמית, הכספים המועברים מהממשלה על מנת שהעיר תוכל לבצע את תפקידה כבירה, מתחלקים בין 19 ישויות מוניציפליות, וכמה מוסדות לאומיים ממוקמים ב-18 רשויות שונות (הרשות ה-19 היא בריסל עצמה).
לכן, אף על פי שרק העיר בריסל מוכרת כעיר הבירה, המחוז כולו מתפקד כבירה בפועל.
העיר בריסל היא אחת הרשויות המקומיות של מחוז הבירה בריסל, וכן הגדולה שבהן.
כמו כן, זוהי הרשות שמתפקדת באופן רשמי כבירת המדינה.
בדומה להבדלים בין הסיטי של לונדון ללונדון עצמה, כך שונה בריסל מן העיר בריסל.
גידולה של העיר בריסל נפסק בשלב מאוחר מאוד.
כתוצאה מכך, בנוסף למרכז העתיק של בריסל, העיירות הארן, לייקן ונדר על נהר הימביק, כמו גם שדרות לואיז ויער קאמבר נכללים בתוך השטח העירוני של בריסל.
מחוז בריסל הוא אחד משלושת האזורים המרכיבים את הפדרציה של בלגיה, ביחד עם ולוניה ופלנדריה.
מבחינה גאוגרפיה ולשונית, זוהי מובלעת דו-לשונית במחוז הפלמי החד-לשוני.
המחוזות הם מרכיב אחד של המוסדות הבלגיים המורכבים.
הקהילות הן המרכיב האחר – על תושבי בריסל להזדהות עם אחת מהקהילות – זו הצרפתית או האחרת דוברת הפלמית, על מנת לקבל יחס מתאים בענייני חינוך ותרבות.
מאז מלחמת העולם השנייה בריסל הפכה למרכז מנהלי של הרבה ארגונים בין-לאומיים.
ראויים לציון הם האיחוד האירופי ונאט"ו, המחזיקים את המוסדות הראשיים שלהם בבריסל, ביחד עם עוד 1,000 ארגונים בין-לאומיים שונים.
בריסל נמצאת במקום השלישי בעולם מבחינת מספר הכנסים אותם היא מארחת, והופכת לאחד ממרכזי הכינוסים הגדולים בעולם.
הימצאות האיחוד האירופי וגופים בין-לאומיים בעיר גרמו לכך שיהיו בעיר יותר עיתונאים ושגרירים מאשר בוושינגטון הבירה.
גם בתי ספר בין-לאומיים רבים הוקמו על מנת לשרת את צורכיהם של תושבי החוץ.
בריסל נחשבת כבירה בפועל של האיחוד האירופי, בשל המוסדות האירופיים הרבים שנמצאים בה, אף על פי שהאיחוד האירופי מעולם לא הכריז עליה כעל עיר בירה רשמית.
העיר היא מקום מושבן הרשמי של הנציבות האירופית ומועצת האיחוד האירופי, הממוקמות זו מול זו.
בנוסף לכך, שלושה רבעים מעבודת הפרלמנט האירופי נעשית בעיר, אף על פי שמושב הפרלמנט הרשמי נמצא בשטרסבורג.
בריסל החלה לארח מוסדות בשנת 1957, עם הרשויות המוציאות לפועל של הקהילה הכלכלית האירופית וסוכנות האטום האירופית, שהוחזקו בבריסל בשיתוף עם לוקסמבורג, אך אט-אט נדדו לבריסל וביססו שם את פעילותן.
בשנת 1965 בריסל זכתה בזכות לארח את הנציבות והמועצה ברובן, כאשר מקצת הפעילות מתבססת בלוקסמבורג.
בשנים הבאות גם הפרלמנט ביסס את פעילותו בעיר, למרות האמנות שהכריזו על מיקומו בשטרסבורג.
בתחילת שנות ה-2000 גם המועצה האירופית התמקמה סופית בעיר.
כיום, נוכחות האיחוד האירופי בעיר גדלה, ותופסת שטח של 865,000 מטר רבוע (כשטחו של ארמון ורסאי), ב"רובע האירופי" במזרח העיר.
ריכוז וצפיפות המוסדות גרמו לדאגה שנוכחות הארגונים יגרמו ל"אפקט גטו" בחלק זה של העיר.
למרות זאת, נוכחות המוסדות תרמה רבות לחשיבותה של בריסל כמרכז בין-לאומי ולב פעילות האיחוד האירופי.
בריסל היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה.
העיר מתגאה באתרי תיירות רבים, ביניהם:
הקתדרלה של מיכאל הקדוש (הידועה בשמה הישן, הקתדרלה של מיכאל הקדוש וגודולה הקדושה, או Saint Michel et Gudule), בניין גותי מהמאה ה-13, המפורסם בשל חלונות הזכוכית הצבעוניים שבו.
הארמון המלוכתי הבלגי, הארמון הרשמי של בית המלוכה הבלגי במרכז עיר הבירה בריסל.
אולם ארמון זה אינו משמש כמשכן המגורים של המלך והמלכה, שכן בית המלוכה מתגורר בארמון המלכותי שבלאקן, פרבר הנמצא מספר ק"מ צפונית לבריסל.
האטומיום, נבנה עבור התערוכה העולמית אקספו 58 שנערכה בבריסל בשנת 1958. המבנה מורכב מתשעה כדורים המקושרים באמצעות צינורות, שכל אחד מהם נועד לסמל מחוז אחד בבלגיה (כיום 10, בעקבות חלוקתה של בראבנט ובנוסף מחוז בריסל הנפרד).
מן הכדור העליון ניתן להשקיף על בריסל.
כמו כן מתחת למבנה ישנה אטרקציה תיירותית נוספת: פארק מיני אירופה.
הכיכר הגדולה (Grande Place בצרפתית, Grote Markt בפלמית), נחשבת בעיני רבים לאחת הכיכרות היפות באירופה.