tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבסיס עלה הכותרת החיצוני יוצא "זקן" – קבוצת שערות צהובות שבראשן כתם ארגמני.
בעבר היה המין שייך למין אירוס הנגב, אך הוא הופרד ממנו למין נפרד על סמך סימנים מורפולוגיים.
מינים דומים מאוד צומחים בפרס ובטורקיה, וייתכן כי מוצאם ממין אחד שהשתרע בעבר על אזורים נרחבים וכיום נשאר רק במקומות מבודדים.
באזור גידולו הוקמה עבורו שמורת טבע מיוחדת, ליד בסיס צה"ל צפונית לירוחם.
ב-2012 נחתם הסכם בין צה"ל לרשות הטבע והגנים ובו נקבע שחיילי בסיס "שועלי הנגב" הסמוך ישמרו על השמורה.
ככל שאר האירוסים בישראל, גם מין זה הוא צמח מוגן על פי חוק.
אִירוּס טוּבְיָה או אירוס עוזיהו (שם מדעי: Iris regis-uzziae) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג סקורפאירוס (Scorpiris).
אירוס טוביה הוא גאופיט רב שנתי.
בעל מספר עלים קטן, העלים מרזביים, כפופים אחורנית, סדורים בשני צידי עמוד הפריחה, אורכם כ-20 ס"מ וגונם ירוק-אפרפר.
גובה עמוד הפריחה כ-10 ס"מ והוא נושא שניים או שלושה פרחים.
עלי הכותרת לבנים, בעלי עורק בולט בצבע צהוב עז.
הפרחים נכונים, עלי הכותרת מוארכים ופונים החוצה כבשאר הפרחים בני הסקציה.
הבוטנאית נעמי פיינברון נתנה למין זה את השם המדעי Iris regis-uzziae על שם המלך עוזיהו שעליו נאמר: "ויבן מגדלים במדבר" אך לאחר מכן שונה שמו העממי לזכרו של הבוטנאי הארץ ישראלי טוביה קושניר, שנפל בשיירת הל"ה ושאסף את הפריטים הראשונים של המין עוד ב-1943.
המין אנדמי לאזור ארץ ישראל, צומח רק בהר הנגב המרכזי - בעיקר צפונית למכתש רמון ובהרי אדום.
המין נדיר, וככל מיני האירוסים בארץ ישראל, הוא מוגן על פי חוק.
אִירוּס הַבִּיצוֹת או אִירִיס הַבִּיצוֹת (שם מדעי: Iris grant-duffii) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג לומנאירוס (Limniris), בסקציה לומנאירוס (Limniris).
אירוס הביצות הוא גאופיט עשבוני רב שנתי.
קנה שורשו רחב וקצר, עטוף סיבים קוצניים וקשים.
העלים ארוכים - כ-50 ס"מ - וצרים, צומחים בשושנת סביב עמוד הפריחה, גונם ירוק כהה והם מתפתלים מעט.
עמוד הפריחה בינוני - כ-40 ס"מ אורכו, נושא פרח יחיד.
עלי העטיף צהובים, נוטים לירקרק או ללבן.
על מרכז העלה מסורטטים עורקים כהים המורכבים נקודות שחורות או סגולות, המתרכזים בלוע הפרח.
הפרי הוא הלקט הנפתח לשלוש קשוות, בתוכו עשרות זרעים בקוטר של כ-3 מ"מ.
הזרעים מתפזרים לאחר פתיחת ההלקט במשך מספר שנים.
תואר המין נקבע על שמו של בוטנאי שאסף והגדיר את הצמח בשנות ה-20 בעמק יזרעאל.
תואר המין העברי נקרא על שם בית הגידול העיקרי של המין.
אירוס הביצות צומח באזור ארץ ישראל, סוריה וטורקיה.
שטח גידולו המקורי - אדמות כבדות ועמוקות - הפך ברובו לשטח חקלאי, כיום הוא צומח בארץ ישראל רק במרכז רמת הגולן, שם הוכרזה שמורת טבע אירוס הביצות נוב למען שימורו.
ניסיונות הנבטה נעשים גם בשמות אפק
המין נדיר, וכשאר מיני האירוס הוא מוגן על פי חוק.
אירוס עָנֵף (שם מדעי: Iris pseudacorus) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג לומנאירוס (Limniris), בסקציה לומנאירוס (Limniris).
אירוס ענף הוא גאופיט עשבוני רב שנתי ירוק עד, גובהו הכללי עד כ-1.5 מטר.
העלים צומחים במניפות בנות כ-6 עלים ירוקים בהירים ארוכים מאוד.
העלים עולים זקופים מתוך המים, והם ירוקים כל השנה.
הפרחים צומחים על עמודי תפרחת ארוכים ומסתעפים.
צבע הפרחים צהוב בולט, עלי העטיף החיצוניים ארוכים וכפופים אחורנית.
במרכז עלי העטיף כתם צהוב כהה מעוטר בקווים שחורים עדינים.
הפריחה באביב ובתחילת הקיץ, בחודשים אפריל ומאי.
הפרי הוא הלקט קטן, המכיל מספר זרעים.
הרבייה וגטטיבית בעיקרה - מתבצעת בעיקר על ידי חלוקת קנה השורש, אך הצמח מתרבה גם על ידי הפצה איטית של הזרעים.
בעולם צומח האיריס הענף באירופה ובמרכז אסיה.
בארץ ישראל הוא צומח בצפון עמק הירדן, על מורדות הגולן ובנחלי מישור החוף.
בית גידולו העיקרי הוא ביצות של מים מתוקים וגדות נחלים איטיים.
את האירוס הענף ניתן למצוא בעין תינה על מורדות הגולן ובאגם בית ינאי.
תאר המין המדעי נקרא על שם דמיון עליו לעלי הצמח אקורוס (Acorus) - צמח ביצות ששויך בעבר למשפחת הלופיים.
תיאר המין העברי מתייחס להסתעפותו של עמוד הפריחה.
כל חלקי הצמח הירוקים מכילים מיץ רעיל המכיל ריכוזים גבוהים של הרב סוכר הרעיל אירוסין וחומרים טאניניים.
בעבר שימש מיץ זה ברפואה העממית.
זרעי הצמח שימשו בעבר כתחליף לקפה.
עם העלמות הביצות בארץ ישראל הפך האירוס הענף לנדיר, והוא מוגן בה על פי חוק.
אִירוּס הַחֶרְמוֹן או אִירִיס הַחֶרְמוֹן (שם מדעי: Iris hermona) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג אירוס (Iris Iris) בסקציה אירוס ההיכל.
אירוס החרמון הוא גאופיט רב שנתי שעליו קמלים בקיץ.
קנה שורשו מסתעף ופרקיו קצרים.
העלים צומחים בשושנת סביב השורש, אורכם כ-50 ס"מ ורוחבם אינו עולה על 2 ס"מ.
עמוד הפריחה גבוה - כ-90 ס"מ וחתכו גלילי.
צבע עלי העטיף לבן-קרם - החיצוניים מנוקדים בנקודות ארגמניות צפופות ובמרכזם כתם חום-שחור, החיצוניים מעורקים בקווים עדינים בגווני תכלת עד סגול.
הפרחים דומים מאוד לפרחי האירוס הנצרתי, אך גדולים מהם משמעותית - קוטר הפרח מגיע עד ל-20 ס"מ, ואורך עלה העטיף החיצוני מגיע ל-11 ס"מ ויותר.
הפריחה בין פברואר לאפריל, ההבשלה ביוני.
הפרי הוא הלקט המכיל זרעים מרובים גדולים.
תואר המין ניתן לו על ידי צ'ארלס דינסמור שגילה לראשונה את המין בשנת 1933. בעברית הוא מכונה גם אירוס הגולן - שם הוא נמצא לראשונה.
אירוס החרמון אנדמי לאזורים מצומצמים בארץ ישראל ברמת הגולן בלבד.
המין גדל בגולן על גבעות בזלת ברום של 700–900 מטר.
זאת ועוד, בחרמון ישנן אוכלוסיות שנחשבו בעבר לאוכלוסיות של אירוס הגולן, אך הדעה הרווחת כיום בקרב הבוטנאים היא שהאוכלוסיות למרגלות החרמון שייכות למין אירוס נצרתי, או מהוות אוכלוסיות מעבר בין אירוס הגולן לבינו.
אוכלוסיות אלה גדלות במפנים דרומיים באדמות הנמצאות על אבן גיר, ברום של 1200–1700 מטר.
הן פורחות כחמישה שבועות לאחר פריחת אירוס הגולן, ועלי הצמחים בהן נותרים ירוקים במשך כל הקיץ.
ככל מיני האירוס בארץ ישראל, מוגן גם אירוס החרמון על פי חוק.
בשל אזורי הצמיחה המצומצמים שלו, הוכרזו שניים מאזורים אלו כשמורות טבע: שמורת תנוריה ושמורת חושניה.
אִירוּס הַסַּרְגֵּל או אִירִיס הַסַּרְגֵּל (שם מדעי: Iris vartanii) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג הרמודקטילואידס (Hermodactyloides).
אירוס הסרגל הוא גאופיט רב-שנתי בעל בצל, סביבו מתפתחים בצלי ריבוי קטנטנים - כגרגרי חיטה.
עליו בינוניים באורכם - כ-30 ס"מ, חתכם מרובע או דמוי צלב וצבעם ירוק רענן.
הפרחים צומחים על עמודי פריחה קצרים המהווים בעצם גלגול של צינור העטיף.
צבע הפרח כחול בהיר, עלי העטיף החיצוניים מעוטרים באיור לבן כשבמרכזם כתם צהוב.
צידם החיצוני של עלי העטיף מנוקדים ארגמן.
במרכז העלה רכס אורך זהוב.
יש לו שישה עלי כותרת.
השחלה תחתית, ולעיתים קרובות היא נותרת בתוך הקרקע.
הפריחה בתחילת החורף, מיד אחרי הגשמים הראשונים.
לעיתים הפרחים מציצים עוד קודם לעלים.
אירוס הסרגל אנדמי לארץ ישראל, וגדל בחבל הים תיכוני של הארץ באזורי ההרים שמצפון לבקעת באר שבע.
קיימות אוכלוסיות רבות שלו בכרמל.
הצמח מוגן על פי חוק.
תואר המין המדעי ניתן לו על שם פקרדוני קלוסט ורטן, רופא מיסיון מנצרת שגילה לראשונה את המין בשנת 1883.
תואר המין העברי מתאר את צורת עליו הישרים.
אירוס הסרגל דומה ביותר לאירוס הלבנון, אך הציור בעלי העטיף החיצוניים חסר עורקים כהים.
אף מספר הכרומוזומים שלהם שווה - 2n=20. בין המינים נוצרות צורות כלאיים.
אירוס הסרגל ואירוס הלבנון הם שני נציגיה היחידים של הסקציה הרמודקטילואידס (Hermodactyloides) בארץ ישראל.
אִירוּס הַלְּבָנוֹן או אִירִיס הַלְּבָנוֹן (שם מדעי: Iris histrio) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג הרמודקטילואידס (Hermodactyloides).
אירוס הלבנון הוא גאופיט רב שנתי בעל בצל העטוף בסיבים קשים.
אורך עליו 25–40 ס"מ, רוחבם בערך כעוביים, חתכם מרובע או דמוי צלב וצבעם ירוק רענן.
צבע הפרח תכול בהיר, עלי העטיף החיצוניים מעוטרים בעורקים ובנקודות כחולים-כהים, על רקעו של כתם לבן.
צידם חיצוני של עלי העטיף מנוקד ארגמן.
השם הלועזי של הצמח הוא "איריס", על שם אלת הקשת בענן היוונית.
בישראל מקובל השם "אירוס" שמקורו במשנה (מסכת אהלות, פרק ח' משנה א') והוא אומץ על ידי הוועדה לצמחי הבר שליד האקדמיה ללשון העברית כשמו העברי של הפרח.
אירוס הלבנון צומח בצפון ארץ ישראל ובסוריה, משני צידיו של השבר הסורי אפריקני, בחורשים ובבתות בהרים.
אירוס הלבנון מקובל כצמח נוי בגינות באירופה.
אירוס הלבנון דומה מאוד לאירוס הסרגל, אך הציור בעלי העטיף החיצוניים בעל עורקים כהים.
מספר הכרומוזומים שלהם זהה והם יוצרים צורות כלאיים.
ככל שאר מיני האירוס במדינת ישראל, מוגן גם אירוס הלבנון על פי חוק.
אירוסול (על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית: אֶרְסָס, באנגלית: Aerosol) הוא חלקיק המרחף באוויר ומשמש בתור גרעין התעבות לאדי המים, אשר יכולים בעזרתו להפוך לטיפות ביתר קלות.
האירוסולים יכולים להיות טבעיים או מעשה ידי אדם.
דוגמאות של אירוסולים טבעיים, אובך, אבק וגייזר.
דוגמאות של אירוסולים מעשה ידי אדם: זיהום אוויר ועשן.
אירוסולים אטמוספיריים הם גורם חשוב בתופעת שינוי האקלים.
הם פועלים כגרעיני התעבות ויכולים להשפיע באופן משמעותי על היווצרות עננים ועל תהליכי המשקעים.
תחזית על בסיס יומי (בעזרת מודלים נומריים) של ההתפלגות התלת-ממדית של חלקיקים באטמוספירה יכולה לעזור להבין תכונות של אירוסולים, ולתת מידע חשוב על התפלגותם במרחב ובזמן.
כמו כן, חישה מרחוק בעזרת לוויינים, מאפשרת לקבל מידע חשוב על התפלגות גלובלית ושינויים רב-שנתיים של האירוסולים.
מחלות עשויות להתפשט גם באמצעות טיפות רוק באוויר ואירוסול (או ביואירוסול).
עטיית מסכה רפואית יכולה להגביל את כמותם ותפוצתם של הביואירוסולים ובכך להפחית את סיכון ההדבקה.
מקורו יכול להיות טבעי (למשל מהתפרצויות הרי געש) או מקור מלאכותי (לדוגמה כתוצאה משריפת דלקים).
ריבוי האירוסולים גורם בין השאר לתופעות של אובך ולצבע האדום בשקיעות ובזריחות.
שלושה סוגים של אירוסולים משפיעים באופן משמעותי על אקלים כדור הארץ.
שכבת האירוסול הוולקנית אשר נוצרת לאחר התפרצויות וולקניות גדולות (כדוגמת הר פינאטובו).
שכבת האירוסול הדומיננטית נוצרת למעשה על ידי גז דו־תחמוצת הגופרית המומרת לטפטפות של חומצה גופרתית במשך שבוע עד מספר חודשים לאחר ההתפרצות.
רוחות מפיצות את האירוסולים עד שאלה מכסים את העולם באופן מעשי לאחר היווצרותם, תרסיסים אלה נשארים כשנתיים, הם משקפים את אור השמש, מצמצמים את כמות האנרגיה המגיעה לאטמוספירה התחתונה ועל פני כדור הארץ ומקררים אותם.
הסוג השני של האירוסול העשוי להשפיע משמעותית על האקלים הוא אבק מדברי.
רעלות אבק דומות זורמות במדבריות ביבשת אסיה.
ניסוי הטכנולוגיה בחלל בספטמבר 1994 (LITE) על סיפון מציאת מעבורת החלל מצא שהחלקיקים בכוויות האבק הללו הם גרגרי עפר דקים המפוצצים משטח המדבר.
גרגרים אלה גדולים יחסית לתרסיסים אטמוספיריים ובדרך כלל היו נופלים מהאטמוספירה לאחר נפילה קצרה אם הם לא היו מתפוצצים לגבהים גבוהים.
3. אירוסול מעשה ידי אדם
הסוג השלישי של האירוסול מגיע מפעילות אנושית.
המרכיב העיקרי מגיע בצורה של אירוסולים גופרתיים הנוצרים על ידי שריפת פחם ושמן על ידי האדם ועל ידי אנשי מקצוע העוסקים באקלים כדור הארץ.
הריכוז של תרסיסי גופרית מתוצרת האדם באטמוספירה גדל במהירות מאז תחילת המהפכה התעשייתית.
ריכוז האירוסולים הוא הגבוה ביותר בחצי הכדור הצפוני בו מרוכזת הפעילות התעשייתית.
האירוסול ניתן לחלוקה לשלוש קבוצות:
קטן - גודל של 0.01 מיקרון ומטה.
נוצר באוויר מראקציות גזיות שיוצרות מוצק, בגלל גודלו הקטן הוא אינו מוסע עם רוח
בינוני - בגודל בין 0.01 מיקרון עד 1 מיקרון.
נוצר כתוצאה מהתלכדות של תוצרי הראקציות הגזיות
גדול - גדול מ-1 מיקרון.
נוצר בתהליכים מכניים, כמו הרמת אבק ורסס ים
חשיבות האירוסול נובעת מתפקידו המרכזי בוויסות האקלים של כדור הארץ, בין היתר הודות להשפעתו על כמות קרינת השמש החודרת את האטמוספירה.
באזורים הגבוהים של האטמוספירה אירוסולים גורמים באופן ישיר להחזרה של חלק מקרינת השמש לחלל.
באופן עקיף, בשכבות הנמוכות של האטמוספירה, האירוסולים מעודדים יצירת עננים ומשנים את צורתם, משום שהם מספקים גרעיני התעבות לאדי המים.
לאירוסול ישנן השפעות ישירות ועקיפות.
השמש מספקת את האנרגיה שמניעה את האקלים של כדור הארץ, אך לא כל האנרגיה שמגיעה לראש האטמוספירה מוצאת את דרכה לתוך כדור הארץ.
הסיבה לכך היא שאירוסולים ועננים שנזרעו משמשים כרבע מהאנרגיה של השמש בחזרה לחלל.
השפעת האירוסול על האור תלויה בעיקר בהרכב ובצבע: חלקיקים בהירים או שקופים נוטים לשקף קרינה.
אירוסולים כהים יותר יכולים לספוג כמויות משמעותיות של אור.
לאירוסולים יכולה להיות השפעה רבה על האקלים כאשר הם מפזרים אור, כלומר שכשאשר גז האירוסול מתפזר לאוויר, הוא מפזר איתו ביחד אור.
ההשפעות הבריאותיות ברורות - חומר עדין יותר באוויר פוגע בבריאות האדם.
בעוד שאירוסולים יכולים להשפיע על האקלים על ידי פיזור אור ושינוי, הם יכולים גם לשנות את האקלים באמצעות עננים.
בקנה מידה עולמי, תרסיסי "השפעות עקיפות" אלו באירוסול בדרך כלל פועלים בניגוד לגזי חממה וגורמים לקירור.
אירוסולים טבעיים הם גרעיני העיבוי הנפוצים ביותר, לעומת זאת אוויר מזוהם מכיל כמות גבוהה הרבה יותר של אירוסולים מתמוססים במים, כלומר עננים עתירי זיהום נוטים להיות בעלי טיפות רבות יותר, אך קטנות יותר.
אחד הנושאים הנחקרים היום בתחום איכות הסביבה הוא כיצד האירוסולים משפיעים על משקעים ולהפך - כיצד הגשם משפיע על כמות האירוסולים באוויר.
לאור זאת, אחת המשימות של האסטרונאוט אילן רמון בחלל הייתה להבין טוב יותר את ההשפעה של החלקיקים על האקלים ועל העננים בפרט.
מדענים משתמשים במערך של מכשירים לוויניים, מטוסים וכלי קרקע כדי לפקח על אירוסולים.
לוויינים מספקים נקודת מבט עולמית קריטית להבנת האופן שבו אירוסולים משפיעים על האקלים של כדור הארץ, אך הם רחוקים מהמקור היחיד למידע.
מחקר שנערך בהובלת החוקרים פרופ' פנחס אלפרט, חיים שפיר ואמילי אלחכם מבית-הספר לסביבה ומדעי כדור הארץ ע"ש פורטר באוניברסיטת תל אביב, פורסם בכתב העת Geophysical Research Letters, ב-2021. במחקר זה זוהה לראשונה קשר בין גשם לאירוסולים.
נמצא, כי מרגע התחלת ירידת הגשם, חלה ירידה מקסימלית של אירוסולים באוויר עד כשעתיים וחצי (בין 160-140 דקות), שאחריהן כמות החלקיקים מתחילה לעלות חזרה ואף מתגברת מסיבות שונות.
"אלה נתונים שעד כה לא היו ידועים ולכן נדרש בדחיפות מחקר מקיף של התהליכים הפיזיקליים החסרים במודלים המפותחים כיום במרכזים רבים בכל העולם לשם הבנה טובה יותר של ההשפעות על התחממות כדור הארץ".
אירוסין במנזר היא אופרה, השישית שנכתבה על ידי המלחין סרגיי פרוקופייב.
הליברית הרוסית של האופרה נכתב על ידי פרוקופייב עצמו ועל ידי מירה מנדלסון (רעייתו לימים) בהסתמך על האופרה של ריצ'רד שרידן המבוססת על הליברית של תומאס לינלי הבן "הדואנה".
פרוקופייב החל לכתוב את האופרה בשנת 1940 והחזרות החלו בשנה זו.
בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסקו החזרות, והאופרה הוצגה לראשונה רק ב-3 בנובמבר 1946, בתיאטרון קירוב, בניצוחו של בוריס חייקין.
על אף תאריך כתיבתה - שיאה של מלחמת העולם, האופרה חפה כמעט לחלוטין מתעמולה סובייטית (למעט ביקורת מסוימת על הממסד הדתי בדמותם של הנזירים השיכורים רודפי הבצע).
פרוקופייב אף עידן את התמונות האנטישמיות אשר היו באופרה המקורית.
תפקידקולדון ז'רוםטנורדון פרדיננד, בנו של דון ז'רוםבריטוןלואיזה, בתו של דון ז'רוםסופרןהדואנה, משרתה של לואיזהמצו סופרןדון אנטוניוטנורקלרה ד'למנצ'המצו סופרןמנדוזה, סוחר הדגים היהודי-פורטוגזיבסדון קרלוסבריטוןהאב אוגוסטיןבסהאב אלוסטףטנורהאב צ'רטרוסבסהאב בנדיקטיןבסלורטהסופרןרוזינהסופרן
דון ז'רום נפגש עם סוחר הדגים היהודי-פורטגזי העשיר מנדוזה, מאחר שהוא מעוניין שבתו, לואיזה, תנשא למנדוזה.
מנדוזה מתואר כסוחר עשיר, מכוער וגס, ולואיזה, המאוהבת באנטוניו יפה התואר אך העני והאצילי, אינה רוצה להינשא לו.
דון פרדיננד, בנו של דון ז'רום, מודע לכך שאנטוניו מחזר אחר לואיזה אך אינו מונע בעדו, מאחר שהוא חושש שבאם לואיזה תדחה את חיזוריו, יחזר אנטוניו אחר קלרה ד'למנצ'ה, בה מאוהב אנטוניו עצמו.
אומנתה של לואיזה, הדואנה מציעה תחבולה שתאפשר ללואיזה להינשא לאהובה אנטוניו.
הדואנה תראה, לכאורה בטעות, מכתב אהבה שנשלח על ידי אנטוניו ללואיזה.
דון ז'רום יחשוב שהדואנה היא זו המעבירה את המכתב, יפטר אותה ויגרשה מביתו.
לואיזה תלבש את בגדיה של הדואנה ותצא מבית אביה, ואילו הדואנה תישאר בחדרה ותיפגש עם מנדוזה העשיר, עמו היא רוצה להינשא בשל כספו הרב.
התחבורה פועלת, לואיזה בבגדי הדואנה מגורשת מהבית, ויוצאת לחפש את אנטוניו אהובה.
היא פוגשת את קלרה, ידידתה, המתחבאת במנזר בשל קנאותו של דון פרדיננד (אחיה של לואיזה).
לואיזה מתחפשת לקלרה, פוגשת את מנדוזה ולוקחת אותו אל בית אביה, שם הוא פוגש את הדואנה המחופשת ומשכנע אותה לברוח ולהתחתן עמו (על אף כיעורה הוא מוכן לעשות זאת מאחר שהוא חושק בכספו של אביה של לואיזה).
מנדוזה ודון קרלוס עוזרים, בלי ידעתם ללואיזה לפגוש את אנטוניו.
דון ז'רום מקבל מכתב ממנדוזה בו מספר לו מנדוזה כי בתו לואיזה ברחה על מנת להינשא לו (דבר המשמח את דון ז'רום, אשר אינו יודע כי מדובר במשרתת בתחפושת).
זמן קצר לאחר מכן מקבל דון ז'רום מכתב נוסף, מבתו, בו היא מספרת לאביה שהיא תתחתן עם בחיר ליבה.
דון ז'רום חושב שמדובר במנדוזה ונותן את ברכתו לנישואין במכתב תשובה.
דון פרדיננד רואה את אחותו בבגדיה של קלרה ביחד עם אנטוניו, וחושב שקלרה בוגדת בו.
המערכה נפתחת בשירם של הנזירים השיכורים, שדבר אינו מעניין אותם מלבד השתייה, וכסף על מנת להשיג אותה.
כאשר מגיעים מנדוזה ואנטוניו למנזר עוברים הנזירים לשיר שיר דתי הדן בצניעות ובצום.
לאחר מתן שוחד מסכימים הנזירים להשיא את מנדוזה ואנטוניו.
דון פרננדו המגיע למנזר נלחם באנטוניו עד שאחותו עוצרת בו, ואז גם הוא משחד את הנזירים על מנת שיאפשרו לו לשאת לאישה את קלרה.
לאחר טקס הנישואין, מגיעים הזוגות אל בית דון ז'רום, המגלה שבתו אמנם התחתנה עם אהובה העני, אך בנו התחתן עם קלרה העשירה.
מנדוזה זועם על כך שרימו אותו, אולם מאחר שהוא התאהב במשרתת, גם הוא מאושר בסוף המערכה.
על בסיס המוזיקה של אירוסין במנזר יצר פרופקופייב את "ליל קיץ" (אופוס 123) - סוויטה תזמורתית המבוססת על האופרה ובה חמישה חלקים.
מבוא: מודרטו, ma con brio
אורכה של הסוויטה כ-20 דקות.
אירוס הולנדי (שם מדעי:Iris x hollandica) הוא מין אירוס הנפוץ כצמח נוי.
זהו מין מכלוא שפותח בהולנד, כנראה מהמין Iris xiphium שמוצאו בחצי האי האיברי, והוא כולל זנים רבים.
אירוס הולנדי הוא גאופיט בעל בצל גדול.
עליו סרגליים וגבעוליו נישאים לגובה 60–80 סנטימטרים.
הוא פורח בחודשים מרץ - אפריל, במגוון צבעים הכוללים סגול, תכלת, כחול, כתום וצהוב, ולעיתים שילוב של שני גוונים מצבעים אלו או אחד מהם עם לבן.
האירוס מתפתח היטב בכל הקרקעות, בתנאי שמש מלאה או צל חלקי, וקצב צמיחתו מהיר.
הוא זקוק להשקיה ברמה בינונית ועמיד מפני קור.
מרווח השתילה בין הבצלים 5 עד 10 ס"מ, בעומק של כ-5 ס"מ.
מצב שימור הצמח הוא ללא חשש.
אירוס יפני (שם מדעי: Iris japonica) הוא מין גאופיט רב-שנתי מהסוג אירוס.
מוצאו בסין, שם הוא צומח באזורים הרריים, והוא נפוץ בעולם כצמח נוי.
אירוס יפני הוא גאופיט בעל קנה שורש.
פרחיו, בצבעי לבן-צהוב וגוון עדין של סגול, נישאים לאורך הגבעולים המסועפים.
האירוס יכול להישתל בשמש חלקית ובצל.
עמידותו לקור בינונית, וצריכת המים בינונית.
קצב הצימוח שלו מהיר, ויש לשותלו באדמה בעומק 5-20 סנטימטר.
אירוס גרמני (שם מדעי: Iris germanica) הוא מין צמח נוי מהסוג אירוס ממשפחת האירוסיים.
הצמח נפוץ בגינון וזנים רבים ומגוונים שלו פותחו במשך למעלה ממאה שנים.
האירוס הגרמני הוא גאופיט בעל קנה שורש מעובה ועלים דמויי חרב.
באביב ובקיץ הוא פורח בגוני סגול, תכול, ארגמן, צהוב ולבן.
פרחיו גדולים, אורכם כ-10 סנטימטרים, והם נישאים על עמודי תפרחת בגובה 70 עד 90 סנטימטרים.
בגינון משתמשים באירוס הגרמני במסלעות, ליד בריכות נוי ובקבוצות בולטות על רקע צמחי תכסית נמוכים.
הוא גדל היטב בקרקעות כבדות ובחשיפה מלאה לשמש, והוא צומח בקצב בינוני.
יש להשקותו ברמה בינונית והוא עמיד מפני קור, שרב ומליחות.
הריבוי נעשה באמצעות חלוקת קנה השורש לחתיכות קטנות ושתילתן בעומק כ-15 ס"מ ובמרווחים של כחצי מטר.
שינויים רבים ישנם בין אירוסים ונישואים בזמן המשנה והתלמוד לבין האירוסים והנישואים כיום.
בעוד שטקס האירוסים שימש בזמן המשנה והתלמוד ככינוי לקידושין, הרי שבזמננו משמש האירוסים כינוי למעמד הצעת נישואים וגמר קשרי שידוכים.
מעמד הנישואים התקיים בצורה שונה, וכך גם הזמן שבין האירוסים לנישואים ובין הקידושין לנישואים התארך לפעמים על פני כמה שנים.
למרות השינויים הרבים, הקשורים בעיקר לנורמות שונות, לבעיות טכניות שונות (כמו למשל גזירות מלך שרירותיות) ולירידת הדורות, בהלכות אין כל שינוי, וכשאר הסוגיות ההלכתיות, הלכות חופה וקידושין הנהוגות כיום נכתבו בשולחן ערוך על סמך המשנה והתלמוד.
בזמן התלמוד מקובל היה לקיים שידוכים בין שני הצדדים לפני הקידושין (כבזמננו), ולרוב העניין התנהל בין החתן לאבי הכלה.
מי שלא קיים שידוכין נחשב לפורץ גדר, ולפי המקובל בישיבת סורא, רב ששימש כראש הישיבה אף היה מלקה את מי שהיה מקדש אישה ללא שידוכין.
לעומת זאת, לפי גרסת חכמי ישיבת נהרדעא, רב הלקה רק מי שקידש אישה על ידי הקניין השלישי מדרכי הקניינים - בביאה, ללא שידוכים (ולפי דעה אחרת - אפילו עם שידוכים), מכיוון שהדבר נחשב כפריצות.
ברוב תפוצות ישראל היה נהוג שלא להתייחד בין האירוסים לנישואים, מכיוון שהחתן אסור לבוא על כלתו בזמן זה, לפני שנכנס לחופה ובירך את ברכות החופה, שכן "כלה בלא ברכה אסורה על בעלה כנדה".
לעומת זאת, במחוז יהודה, נהוג היה לייחד את הכלה והחתן יחד, במטרה לגרום להם להתקרב זה אל זה, ואולי אף לגרום להם לקיים יחסי אישות לפני הנישואים הרשמיים, אם כי לפני כן קיימו את כל ההלכות הנדרשות להיתר יחסי אישות, ובירכו את ברכת הנישואים לפני המפגש הראשון.
הסיבה לשוני במנהגים מובאת בתלמוד הירושלמי, בכך שבמחוז זה הייתה גזירת שמד מהמלכות, שכל בתולה הנשאת עליה להבעל קודם להגמון (איסטרטיוס).
בכך שהם ייחדו את החתן ואת הכלה לפני הנישואים, הם גרמו לכך שהיחסים הראשונים המשפיעים על הכלה יהיו עם החתן, וכך היא תהיה אנוסה בבעילתה להגמון ותהיה מותרת לבעלה.
הרב המאירי מוסיף, כי כאשר ההגמון ישמע שהכלה אינה בתולה, הוא יעזוב אותה לנפשה.
לאחר השידוכין, כאשר החליטו בני הזוג סופית כי ברצונם להתחתן, היה הנוהג לערוך סעודת אירוסים.
לאחר הסעודה או במהלכה, קידש החתן את הכלה.
התלמוד הבבלי () מספר על מקרה, בו הייתה מריבה בין אבי הכלה לאמה למי לקדש את הבת, אם לקרובה או לקרובו, אם הכלה ניצחה בדיון והוחלט להשיאה לקרובה, אך במהלך הסעודה, בא לפתע קרוב האב, קרא לכלה לעליית הגג, וקידשה.
במקרה כזה, קבעו ראשי ישיבת פומבדיתא אביי ורבא, אין הכלה מקודשת, שכן אף על פי שהאב רצה לקדש את הכלה לקרובו, הרי כאשר הוא אמר שמסכים הוא לקדש אותה לקרובה - הוא לא יחזור בו שכן .
תקופה לאחר האירוסים, נהוג היה לעשות סעודת סבלונות.
היו עורכים סעודה עשירה ומכובדת בבית הכלה.
במהלך הסעודה היה החתן מגיע, ונותן לכלה מתנות וכלים יפים ויקרים, כשחלקם הם מתנות לכלה בזמן שהותה בבית הוריה, וחלקם מיועדים שתביא אותם לביתה לאחר הנישואים.
במקרה והנישואים התבטלו והחתן גירש את אשתו, ההלכה היא שהיא חייבת להחזיר לו את כל המתנות, שכן הוא נתן לה אותם רק כדי שתביא אותם לביתו לאחר נישואיה, ולא במתנה גמורה.
לעומת זאת, מתנות העשויות לשימוש חד פעמי או כאלו המתבלות לאחר שימוש בזמן מסוים ועשויות היו להתבלות עד זמן החתונה, אין היא חייבת להחזיר לו, שכן יודע היה שהמתנות יתבלו, ועל דעת כן נתן לה אותם.
עוד דנו החכמים אם הכלה צריכה להחזיר לחתן את הוצאות הסעודה, במקרה והנישואים התבטלו.
ההלכה נפסקת שאם אכל או שתה שם בשווי דינר, נחשב הדבר שהוא השתתף בסעודה ונהנה ממנה, ואת השאר הוא מחל לכלה.
חכמי התלמוד רבי יהודה ורבי יוסי נחלקו האם סעודה זו היא סעודת מצווה או סעודת רשות.
לפי רבי שמעון בר יוחאי, שהנישואים הם סעודת מצווה, במקרה שהכלה משתייכת לאחת ממשפחות הכהונה, והחתן אינו תלמיד חכם, הנישואים אינם נחשבים לסעודת מצווה, שכן במקרה כזה הנישואים יתפרקו על ידי פטירה מוקדמת של אחד מהצדדים, או על ידי גירושין מוקדמים.
זמן הנישואים היה לעיתים שנים מספר לאחר האירוסים, כך למשל מסופר אודות רב יוסף בנו של רבא: כאשר התארס עם בת זוגו, סוכם בין הצדדים כי ילך ללמוד מיד אחר האירוסים בבית מדרשו של רב יוסף שש שנים.
לאחר שלוש שנים הוא החליט לחזור לעירו בערב יום הכיפורים, כדי לראות את אשתו (האירוסים הוא כינוי לקידושין שנערכו בנפרד מהנישואים), אך אביו רבא, יצא מולו בכלי זין, כיוצא למלחמה, והביע את תרעומתו הרבה על מעשה זה, שמראה כי אינו שקוע דיו בלימוד התורה, עד שזכר מאשתו.
המריבה נמשכה, עד ששניהם לא הספיקו לאכול את הסעודה המפסקת לפני יום הכיפורים.
אודות חכמים אחרים מסופר כי הלכו ללמוד שתים עשרה שנים לפני הנישואים.
לאחר שהוחלט לקיים את הנישואים, היו מסכמים החתן והכלה על זמן הנישואים הסופי.
על הנישואים להיערך בהסכמה מליאה של הכלה או אביה - אם היא קטנה, ואם לא - אין להם כל תוקף.
חז"ל תיקנו כי על החתן והכלה לתת זמן מספיק זה לזה, החל מהזמן בו הוחלט סופית לערוך את הנישואים עד החתונה, לפחות כחודש, וזאת אם היא התארסה בעודה בוגרת, כך שכבר לפני אירוסיה הכינה ככל הנראה את תכשיטיה, מכיוון שכבר הגיע זמנה להנשא, ועליה להכין רק את הצרכים הסמוכים לחתונה.
לעומת זאת, אם היא התארסה בעודה קטנה, כך שלא הכינה את תכשיטיה לפני האירוסים מכיוון שעדיין לא בגרה, יש לחתן להותיר לכלה מרווח זמן של שנים עשר חודש.
כאשר מדובר באלמנה, די בחודש כדי שתכין את תכשיטיה, שכן יש לה כבר תכשיטים מהנישואים הראשונים.
אם החליטו הצדדים להיפרד והאישה תבעה מהבעל גט או שמתה, נחלקו חכמים אם עליה להחזיר את טבעת הקידושין לחתן, כלומר את ההפרש שבין שווי פרוטה לשווי הטבעת, לבעל, שכן ייתכן שהוא נתן לה את הטבעת רק על מנת שתינשא עמו ותשתמש בה בעודה נשואה עמו.
במקרה שהבעל אשם אין בידו לתבוע את טבעת הקידושין מהאישה.
כבר במקרא החופה מופיעה: "יצא חתן מחדרו וכלה מחופתה" (יואל ב, טז), "והוא כחתן יוצא מחופתו ישיש כגיבור לרוץ אורח" (תהילים, יט, ו).
מתוך משלים במדרשים אנו לומדים מעט על מראה החופה בזמנם.
היו מסיידים ומציירים אותה, והיו שמים בה מחצלות ווילונות.
בעניין הריקוד שנהגו לרקוד לפני הכלה כשליוו אותה לחופה ישנה מחלוקת בתלמוד:
עטרות חתנים וכלות הם קישוטים שנהגו להניח בעבר בעת החופה.
החתן היה מניח על ראשו עטרה של הדס או של ורד.
הכלה ענדה בראשה עטרה של זהב בה הייתה מצוירת ירושלים של זהב, עליה היה החתן מניח טלית צבעונית.
לאחר עליית אספסיאנוס על ירושלים, אסרו חז"ל את עטרות החתנים בכלל ואת עטרות הכלות כשהן עשויות מדברים יקרים, והביאו ראיה לכך מהכתובים "נפלה עטרת ראשנו" () ו"הסיר מצנפת והרים העטרה" (), כיוון שהוסרה המצנפת מראשו של כהן גדול בחורבן - יש להרים את העטרה מראשיהם של החתנים.
החל מימי הביניים כינו את ה"יריעה על גבי כלונסאות" חופה, ונהגו לערוך את החופה בבית הכנסת.
יש שהתנגדו לעריכת החופה בבית הכנסת.
אחרים המליצו על קיום החופה בחצר בית הכנסת כדי להיות מתחת לכוכבים, לסימן שירבה זרעם של החתן והכלה ככוכבי השמים, וכך נוהגים היום האשכנזים.
בתקופת המשנה, השושבינים היו חברי החתן או הכלה, המלווים אותם לחופה והשמחים אתם בסעודתם.
השושבינים היו שולחים מתנות לחתן ביום החופה, והוא בתורו היה שולח מתנות שוות ערך כשחבר אחר מן השושבינים מתחתן.
דבר זה, הנקרא שושבינות, נחשב כהלוואה וכהתחייבות ממונית לכל דבר.
התוספתא מספרת על הבדלי המנהגים בין הגליל ליהודה בעניין השושבינים:
לפי פרשנות התלמוד הבבלי, תפקידם של השושבינים היה גם למטרות פיקוח הלכתי, כדי למנוע בעיות ב"טענת בתולין" של מוציא שם רע:
הנישואים עצמם התבטאו בחדר החופה, שנהוג היה לעשותו לאחר סעודת הנישואים.
בעבר, נהוג היה כי על המיטה היה כיסוי, שנועד לצניעות מיוחדת.
כיסוי זה נסמך על ארבעה מקלות משני קצות המיטה, כך שגג הכיסוי היה פרוש על המיטה בצורה ישרה.
לעומת זאת, לכבוד החתן והכלה מכינים היו כילה מפוארת, שנסמכה על שני מקלות, עם גג משופע.
פוסקי ההלכה דנו רבות אודות כילות אלו, ופסקו שבעוד שהראשונה נחשבת לאוהל על פי ההלכה, שכן גגה בצורה ישרה כגג אוהל, הרי שתקרת כילת חתנים אינה נחשבת לאוהל, ולכן אם ישנים תחת כילה זו מתחת לסוכה, נחשבת השינה כשינה רגילה בסוכה.
החתן והכלה היו שמחים בחדר החופה בכל שבעת ימי המשתה.
חז"ל פטרו אותם ואת שושביניהם ממצוות שינה ואכילה בסוכה, אם שבעת ימי המשתה חלו בחג הסוכות, וזאת על פי הקביעה כי .
אירוס וסט (שם מדעי: Iris westii) הוא מין מוגן של אירוס מסקציית ההיכל (oncocyclus) ושרוי בסכנת הכחדה.
זהו מין תת-אנדמי להר דובדבן שבחרמון בישראל, אשר גדל גם באזור ג'זין בלבנון.
הוא נבדל משאר האירוסים בהירי הפרחים בארץ בעיקר בעליו דמויי החרמש, שהתפתחו ככל הנראה כחלק מהתאמתו לבית הגידול האלפיני בו הוא גדל.
תכונת העלים המעוקלים קיימת גם במינים מדבריים של אירוסי ההיכל בישראל, שהם אירוס הנגב ואירוס ירוחם (באירוס שחום, שגדל בין היתר גם בנגב, התכונה פחות בולטת).
האירוס הוא צמח מוגן בישראל.
האירוס הוא גאופיט רב-שנתי וגדל מקנה שורש קומפקטי וחסר שלוחות.
האירוס נמוך יחסית לשאר בני סוגו – גובהו מגיע רק ל-30 ס"מ.
עלי העטיף הפנימיים לבנים־כחולים ועלי העטיף החיצוניים מנומרים בנקודות שחורות על רקע לבן.
אירוס וסט ייחודי בגבעולו האדום הקרוב לפרח.
האירוס התגלה בדרום לבנון בשנות ה-30, וב-1933 תואר כמין חדש למדע בידי ג"א דינסמור (אוכלוסייה שלא אותרה שם בידי בוטנאים לבנונים בעשרות השנים האחרונות).
צמחים דומים אותרו בחרמון בשנות ה-90 בידי מיכה לבנה וזוהו כאירוס נצרתי.
מאוחר יותר נבדקו הצמחים ביסודיות בידי אורי פרגמן-ספיר ומיכאל אבישי וזוהו כאירוס ווסט.
אירוס ווסט מקדים את עונת הפריחה של רוב הפרחים באתרו בחרמון ופורח שם במאי ואף בתחילת יוני.
זאת בשעה שמיני האירוס הקרובים לו, הגדלים בשאר אזורי הארץ, סיימו כבר את פריחתם.
אירוס זה דומה יחסית מבחינה מורפולוגית לאירוס הנצרתי ולאירוס החרמון אך נבדל מהם בעליו הצרים דמויי החרמש.
סביר שהוא קרוב ודומה יותר למינים האלפיניים מסקציית ההיכל הגדלים בסוריה ובלבנון, כמו אירוס דמשקאי (מין בסכנת הכחדה חמורה מגבעות דמשק) ואירוס יברוד, שגם להם יש עלים חרמשיים.
עלים דומים נמצאים אצל מיני הקבוצה הגדלים המדבר, בשונה מאירוס הארגמן הגדל במישור החוף בתנאים מדבריים (למרות שבתנאי גידול מסוימים גם אירוס הארגמן מתאפיין בעלים חרמשיים.
האירוס בסכנת הכחדה ואנדמי לחרמון, לאזורים מסוימים בסוריה ולדרום לבנון.
זהו מין נדיר ביותר ובעל מספר פרטים מצומצם מאוד, אשר גדלים במספר אוכלוסיות קטן במרומי החרמון.
עיקר רבייתו של המין הוא רבייה וגטטיבית, שכן קיים מגוון גנטי מצומצם ביותר באוכלוסיות, בהן הצמחים גדלים בצפיפות (בשל יצירת קלונים על ידי רבייתם הוגטטיבית), ואחוז קטן מהפרחים מתפתחים לפירות (הלקטים בעלי שלוש מגורות) הנושאים זרעים.
אירוס ההיכל (שם מדעי: Oncocyclus, אונקוציקלוס) הוא סקציה בתת הסוג אירוס בסוג אירוס במשפחת האירוסיים.
סקציה זו מכילה את המינים הנחשבים ליפים ביותר בסוג האירוסים.
הקבוצה כוללת 54 מינים ברחבי העולם, כולם גדלים במערב אסיה בשלושה אזורים: ארץ ישראל וירדן, צפון לבנון ואזור הטרנס-קווקז (מפגש הגבולות בין טורקיה, ארמניה, אזרבייג'ן ואיראן).
אירוסי ההיכל (אונקוציקלוס) הם צמחי שורש רב שנתיים, המתייבשים בקיץ אך מותירים קנה-שורש.
הם זקוקים בדרך כלל לקרקעות מנוקזות היטב ושמש מלאה.
רובם מעדיפים גם תקופה יבשה לאחר הפריחה.
אירוסי ההיכל הם בעיקר מטורקיה, הקווקז ואיראן.
לרובם רק פרח יחיד על הגבעול, שהוא עורקי או מנוקד.
לפרח שישה עלי עטיף, שלושה עלים חיצוניים ומופשלים היוצרים היכל, ושלושה עלי עטיף פנימיים זקופים.
חלק מהמינים הללו התערבבו עם אירוסים מזוקנים והם בעלי צבעים וסימנים ייחודיים.
אונקוציקלוס היא מילה יוונית, כאשר אונקו משמעותה מסה, או תפזורת, ו-ציקלוס משמעותו עיגול.
Siemssen השתמש לראשונה במונח 'אונקוציקלוס' ודירג את אירוסי ההיכל כסוג (טקסונומיה) בספר Botanische Zeitung.
לאחר מכן, בייקר סיווג אותו מחדש כתת-סוג (טקסונומיה) ב-1877, ומאז 1914 ועד היום דייקס הגדיר את אירוסי ההיכל כסקציה.
נציגי הסקציה בארץ ישראל כוללים תשעה מינים, חלקם אנדמיים לארץ ישראל, וחלקם תת-אנדמיים ומצויים גם בירדן, סוריה ולבנון.
אירוס נצרתי - גדל בהרי הגליל התחתון, במערב הגליל העליון ולרגלי החרמון.
אירוס הדור - גדל בהרי נפתלי ובמזרח הגליל העליון.
תת-מין שלו גדל בשומרון (אירוס השומרון).
אירוס הגלבוע - גדל בגלבוע.
אירוס שחום - גדל באזור ערד, באר שבע, ספר מדבר יהודה ומזרח שומרון.
אירוס הנגב - גדל במרכז הנגב ובצפון סיני.
אירוס ירוחם - גדל באזור ירוחם ודימונה.
אירוס הארגמן - גדל במישור החוף, מאשדוד עד לבנימינה.
אירוס וסט - גדל בחרמון.
בעבר גדל גם בדרום לבנון אך נכחד שם.
אירוסקפטיות (נקראת גם יורו-סקפטיותאו יורוסקפטיזם) היא גישה אירופית המתנגדת לעירוב של האיחוד האירופי בעניינים השוטפים של מדינות האיחוד וכן לאינטגרציה כלל-אירופית בין המדינות.
אחת הסיבות להתנגדות זו היא חשש שהאינטגרציה תיצור מצב של היחלשות מדינת הלאום.
סיבות נוספות שמציינים המצדדים בגישה זו, הן הכנסת בירוקרטיה יתר על המידה לחברות האיחוד, וכן טענה כי העובדה שהאיחוד האירופי לא דמוקרטי.
השקפה זו קיימת בכל הספקטרום הפוליטי אך ניתן למוצאה יותר במפלגות ימין.
מבחינה סטטיסטית, על-פי סקרים, התמיכה הנמוכה ביותר באיחוד מגיעה מבריטניה, הונגריה ולטביה; בעקבות תמיכה נמוכה זו, הייתה בריטניה המדינה הראשונה באיחוד אשר החליטה לעזוב אותו בעקבות משאל עם בנושא שזכה לכינוי "הברקזיט".
להלן מספר מפלגות אירוסקפטיות ואישים פוליטיים המתנגדים לאיחוד האירופי במדינות אירופה, מכל רחבי הקשת הפוליטית.
אוסטריה: המפלגה החירות (ימין קיצוני), הברית למען עתיד אוסטריה (ימין-מרכז)
איטליה: הליגה הצפונית (ימין-ימין קיצוני), האחים של איטליה (ימין), תנועת חמשת הכוכבים (מרכז-שמאל), המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (שמאל קיצוני)
אסטוניה: מפלגת העם השמרנית (ימין), מפלגת המרכז (מרכז)
בלגיה: הברית הפלמית החדשה (ימין-מרכז), מפלגת העובדים של בלגיה (שמאל קיצוני)
דנמרק: מפלגת העם הדנית (ימין), הימין החדש (ימין), הברית האדומה-ירוקה (שמאל קיצוני)
הולנד: המפלגה למען החירות (ימין), הפורום למען הדמוקרטיה (ימין)
הונגריה: פידס (ימין), יוביק (ימין), מולדת (ימין קיצוני)
יוון: השחר הזהוב (ימין קיצוני), המפלגה הקומוניסטית של יוון (שמאל קיצוני)
ספרד: ווקס (ימין),סנטיאגו אבסקל (ימין), אלטרנטיבה ספרדית (ימין קיצוני)
פולין: חוק וצדק (ימין), הקונפדרציה (ימין קיצוני)
צ'כיה: חופש ודמוקרטיה ישירה (ימין), המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה (שמאל קיצוני)
צרפת: האיחוד הלאומי (ימין קיצוני), צרפת בלתי-כנועה (שמאל קיצוני), המפלגה הקומוניסטית של צרפת (שמאל קיצוני), עמדי צרפת (ימין), כיבוש מחדש (ימין קיצוני) המפלגה האנטי-קפיטליסטית החדשה (שמאל קיצוני)
רומניה: הברית לאחדות הרומנים (ימין קיצוני), רומניה מארה (ימין קיצוני)
שוודיה: השוודים הדמוקרטים (ימין קיצוני), אלטרנטיבה לשוודיה (ימין), מפלגת השמאל (שמאל קיצוני)
הסיבה שקיימת הסכמה רחבה לגביה ואשר מחזקת ומרחיבה את שורות האירוסקפטיים היא כישלון הכלכלה האירופית.
מחד, המדינות העניות בגוש האירו נדרשות למדיניות צנע קיצונית.
מאידך, המדינות העשירות נדרשות לשלם עשרות מיליארדים לטובת חילוץ המדינות העניות ומניעת קריסת הכלכלה שלהן.
סיבה כלכלית (וחברתית) נוספת היא מגמות ההגירה בתוך היבשת ותוצאותיה.
האיחוד הסיר כל מחסום על תנועה בין המדינות העשירות לעניות, ובכך איפשר הגירה מאסיבית של מהגרי-עבודה למדינות העשירות.
זה כשלעצמו אינו מהווה בעיה, אבל בצירוף עם אחוזי האבטלה הגבוהים במדינות העשירות, יצרה התופעה תחושת מרירות כלפי המהגרים ש"גונבים את מקומות העבודה שלנו", וכלפי האיחוד האירופי ומדיניותו.
הכלכלנים מעלים תאוריות שונות לסיבות למצב, אך אין ספק באשר לשורה התחתונה: לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה נכנסה היבשת כולה למיתון, שנחשב לעמוק, ואחוזי האבטלה יחסית גבוהים: 25% אחוזי אבטלת צעירים בממוצע על פני היבשת, ו-50% במדינות העניות דוגמת יוון וספרד.
בעוד אזרחי האיחוד נאנקים תחת עול המיתון, הביורוקרטים שמנהלים אותו נחזים כמנותקים מהעם ושכרם האישי ממשיך לעלות.
לא מדובר בזוטות: תקציב האיחוד גדול מתקציבן של חלק מהמדינות החברות בו, פינלנד, יוון ופורטוגל.
בחלק מהמקרים הבזבזנות גלויה לעין, כגון ההוצאה השנתית של 200 מיליון אירו שמקיימת שתי מערכות משרדים שרק אחת מהן נמצאת בשימוש.
אירוסטופודים או תחמסים אוזננים (שם מדעי: Eurostopodinae) הם תת-משפחה במשפחת התחמסיים שבסדרת התחמסאים.
בעבר הם היו משפחה עצמאית (Eurostopodidae).
תחמסים אלה בעלי ציצות נוצה דמויות אוזניים והם פעילים בשעות הלילה.
תפוצתם ביערות ואזורי שיחים מסין ודרום-מזרח אסיה עד אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט.
הם בעלי כנפיים רחבות ואברות ארוכות בעלי צבעי הסוואה כשהם נחים על הקרקע ובעלי מקור קצר היכול להיפער לרוחב מרשים.
עיניהם גדולות ומותאמות לראיית לילה והם פעילים בלילה וצדים חרקים שונים באוויר, צדים אותם במהירות.
אירוסטאון (שם מדעי: Aerosteon; מילולית מלטינית: "עצמות אוויר") הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודה וממשפחת המגרפטוריים שחי לפני 84 מיליון שנה באמריקה הדרומית.
הוא היה קרוב רחוק של האלוזאורוס וקרובו של האוסטרלונטור שכונה "אלוזאורוס דרומי", אף שהיה שייך למשפחה אחרת.
את שמו קיבל על שם מערכת הנשימה שלו שהזכירה מערכת נשימה של עופות.
במקור קיבל שם אחר - Riocoloradensis שבוטל.
דינוזאור זה התגלה בתצורות ליד נהר הקולורדו שבמנדוסה, ארגנטינה ב-2009 וקיבל את שמו מהחוקר פול סרנו .
באותה תקופה היו ידועות רק שלוש משפחות של דינוזאורים טורפים גדולים באמריקה הדרומית: קרכרודונטוזאוריים, אבליזאוריים וספינוזאוריים, ודינוזאור זה היה היחיד מקבוצתו שחי באמריקה הדרומית.
האירוסטאון הגיע לאורך של 9 מטרים ושקל מעל 2 טון מטרי.
מבנה לסתותיו דמה במבנהו ללסתות האלוזאורוס וכנראה גם דמה לו חיצונית.
ככל הנראה היו העצמות חלולות, בדומה לעצמות עופות, והריאות של הדינוזאור שאפו חמצן רב יותר לתוך הגוף, בהשוואה לריאותיהם של יונקים.
החוקר סרנו העריך שריאות אלה מרמזות על כך שהיה בעל דם חם.
אירוספסיאל סוקאטה ראלי הוא מטוס תיור 4 מושבי מתוצרת צרפת.
בהתחלה המטוס פותח על ידי חברה צרפתית ב-1958 אבל אחרי שהיא פשטה את הרגל הייצור עבר לחברת אירוספסיאל שייצרה את המטוס הזה תחת חברת הבת שלה שנקראת סוקאטה.
עזר ויצמן שהיה מפקד חיל האוויר קיבל את המטוס במתנה מתעשיית המטוסית הצרפתית בשנות השישים בגלל עסקת מיראז' ואז נעשה שימוש במטוס להטסת מפקדים.
המטוס נמכר לחברה אזרחית אחרי כמה שנים.
האירוסים היא יצירה של אירוסים שהצייר וינסנט ואן גוך יצר בסן רמי דה פרובאנס שבדרום צרפת בשנת 1889, כשנה לפני מותו.
היצירה הזו היא אחת מסדרה של יצירות דומות של אירוסים.
ואן גוך החל ליצור את האירוסים כשבוע לאחר כניסתו למוסד לבריאות הנפש במאי 1889. ביצירה זו ניכר חוסר המתח המאופיין ביצירותיו האחרונות של הצייר, ואן גוך חשב שהליך הציור יימנע ממנו לאבד את שפיותו.
היצירה הושפעה רבות מהדפסים יפניים בסגנון האוקיו-אה, כמו יצירות רבות של ואן גוך.
ההשפעה ניכרת בקווי המתאר החזקים, בזוויות הייחודיות, שימוש בצבע אחיד, שימוש באור וברכות וכדומה.
ואן גוך החשיב את יצירה זו למחקרית ולכן לא נשמרו סקיצות ממנה, אולם אחיו, תיאו, ראה בה כיצירת אמנות.
תיאו שלח את היצירה ביחד עם "ליל כוכבים מעל הרון" לתצוגה השנתית של אגודת האמנים העצמאיים.
כיום, יצירה זו נחשבת לאחת מיצירותיו המפורסמות של ואן גוך.
הציור היה שייך לג'וליאן "פר" טנגי שואן גוך צייר את דיוקנו מספר פעמים.
בשנת 1892, טאנגאי מכר את יצירה לאוקטב מירבו תמורת 300 פרנקים.
ב-1987 הציור הפך ליצירה הכי יקרה שנמכרה אי פעם.
מאז הוא נמכר בסכום של כ-54 מיליון דולר לאלן בונד, וב-1990 מוזיאון פול גטי רכש את היצירה.
כיום, שוויה המוערך עומד על כ-121 מיליון דולר, היא נחשבת כאחת היקרות ביותר בעולם, ומוצגת במרכז גטי.
אירוס השומרון (שם מדעי: Iris lortetii, var.
samaria) הוא גאופיט בעל קני שורש הבא ממשפחת האירוסיים בסוג אירוס.
מבחינה בוטנית אירוס השומרון הוא תת-מין של האירוס ההדור.
אנשי השדה טוענים כי אירוס השומרון הוא מין בפני עצמו, עם נוכחות וייחודיות משלו.
אירוס השומרון הוא צמח נדיר ואנדמי לארץ ישראל, מקום תפוצתו של אירוס השומרון באזור המערבי של הרי השומרון, ממזרח לקו פרשת המים.
הוא צומח בריכוזים בשכונת הנקודה ביישוב איתמר, מעל העיר שכם - בחלק הדרומי של הר עיבל, על הר כביר בתחתית המדרון הצפוני, מערבית ליישוב אלון מורה, מעל נחל תרצה, ובין הר עיבל לסרטבה בריכוזים קטנים.
מבנה הצמח של אירוס השומרון דומה למבנה האירוס ההדור בשורשים, בקני השורש ובעלים.
גבעולי הצמח נמוכים יותר, בדגלים ובשפיות, גוון הרקע ורוד אפרפר והניקוד עליהם סגול כהה יותר מזה של האירוס ההדור.
מועד הפריחה של האירוס זהה למועד הפריחה של האירוס ההדור, בחודש אפריל ולעיתים מסוף מרץ עד תחילת מאי.
מועד הפריחה תלוי בכמות המשקעים של אותה שנה.
לאורך עונת הפריחה יש אירוסים המקדימים את מועד פריחת האירוס ההדור.
אירוס הדור התגלה לראשונה בשומרון במורדות הצפוניים של רכס הכביר, ב-1912 על ידי הבוטנאי האמריקאי דינסמור (Dinsmor), והוגדר כתת-מין: אירוס השומרון.
האירוס המיוחד לשומרון נמצא שוב על ידי טוביה קושניר, בוטנאי צעיר איש הפלמ"ח שנפל עם לוחמי "שיירת הל"ה" בדרכם לגוש עציון הנצור בחודש שבט תש"ח.
קושניר ושני סטודנטים נוספים הגיעו באוטובוס לשכם בחפשם אחרי "איריסים".
איש בולשת בריטי הוביל אותם אחר כבוד לתחנת משטרה בריטית בשכם, שם נחקרו ארוכות, ורק אחרי שהפגינו בקיאות בוטנית מרשימה האמינו להם שהם אכן בוטנאים.
אבל, שלחו אותם חזרה לאוניברסיטה בירושלים.
סופו הטוב של הסיפור ומציאת אירוס השומרון היה בזכות הקצין הראשי אשר שלח אותם לנקודה שבה הראה לו חוקר אנגלי את הפריחה המרשימה.
סלילת ציר אלון בשנות ה-70 פגעה בתפוצה של אירוס השומרון.
בסמוך למקום פריחתם של האירוסים ביישוב איתמר הוקמה בריכה על שמו של הפרח הנדיר: "בריכת אירוס השומרון".
אירוספייס (מאנגלית: Aerospace) הוא מונח המשמש להתייחסות קולקטיבית לאטמוספירה ולחלל החיצון.
הפעילות הכוללת באירוספייס מגוונת ביותר, עם שפע של יישומים מסחריים, תעשייתיים וצבאיים.
הנדסת אירוספייס (הנדסת אווירונאוטיקה) מורכבת מאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה.
ארגוני אירוספייס חוקרים, מתכננים, מייצרים, מפעילים או מתחזקים מטוסים וחלליות.
תחילת ה"חלל" וסיום ה"אוויר" נחשבים כ-100 ק"מ מעל פני הקרקע על פי ההסבר הפיזי שלחץ האוויר בגובה זה נמוך מכדי שגוף מרים ייצור כוח הרמה משמעותי מבלי לעלות על המהירות המסלולית (orbital speed).
במרבית המדינות המתועשות, תעשיית האירוספייס היא שיתוף פעולה של המגזר הציבורי והפרטי.
לדוגמה, בכמה מדינות יש תוכנית חלל אזרחית במימון הממשלה, למשל סוכנות האווירונאוטיקה והחלל הלאומית (נאס"א) בארצות הברית, סוכנות החלל האירופית, סוכנות החלל הקנדית, הארגון ההודי לחקר החלל, הסוכנות היפנית לחקר החלל, רוסקוסמוס ברוסיה, מינהל החלל הלאומי של סין, SUPARCO בפקיסטן, סוכנות החלל האיראנית, והמכון לחקר התעופה בקוריאה הדרומית.
לצד תוכניות החלל הציבורי הללו, חברות רבות מייצרות כלים ורכיבים טכניים כמו חלליות ולוויינים.
כמה חברות ידועות שעוסקות בתוכניות חלל כוללות את התעשייה האווירית לישראל, בואינג, קובהאם, איירבוס, SpaceX, לוקהיד מרטין, יונייטד טכנולוג'יס, MDA ונורת'רופ גראמן.
חברות אלה עוסקות גם בתחומים אחרים בחלל.
תעשיית הייצור בתחום האירוספייס היא עתירת טכנולוגיה, המייצרת "מטוסים, טילים מונחים, רכבי חלל, מנועי מטוסים, יחידות הנעה וחלקים נלווים".
מרבית הענף מיועד לעבודה ממשלתית.
עבור כל יצרן ציוד מקורי (OEM), ממשלת ארצות הברית הקצתה קוד ישות מסחרית וממשלתית (CAGE).
קודים אלה מסייעים בזיהוי כל יצרן, מתקני תיקונים וספקים שווים אחר קריטיים בתעשיית האירוספייס.
אירוסטאר הוא כלי טיס מוטס מרחוק (כטמ"ם) טקטי למשימות סיור ואיסוף מודיעין מתוצרת אירונאוטיקס, חברה-בת של רפאל, הכטב"ם הראשון פרי פיתוחה.
הכטב"מים טסו כ־250,000 שעות טיסה ברחבי העולם.
כלי טיס מסוג אירוסטאר הופעלו על ידי צה"ל.
עד תחילת 1995 חברת אירונאוטיקס הייתה חברה קטנה לתחזוקת מל"טים של יחידת נחשון שבה עבדו 5 אנשים.
עד שמשה כספי עובד החברה המציא פתרון המהפכני - מחשב מרכזי שמפעיל את כל מערכות האוויוניקה של המל"ט.
עד להמצאתו של כספי היו במל"טים תת־מערכות בקרה נפרדות לאופטיקה, לתקשורת, לחשמל ולניווט, שעליהן פיקד מחשב מרכזי.
כספי איחד הכל למערכת אחת וכך חסך במשקל המל"ט - וכתוצאה מכך במחירו.
אירוע 4.2 הוא אירוע אקלימי שהחל כ-4200 שנה לפני זמננו (2200 ~ לפני הספירה) וארך כ-200 שנה.
נטען שהאירוע כלל עשרות שנים של בצורת וסופות חול שהביאו להתמוטטותם של האימפריה האכדית במסופוטמיה, הממלכה הקדומה במצרים העתיקה, ערי המדינה של תקופת הברונזה הקדומה בישראל, עבר הירדן וסוריה, תרבות עמק האינדוס בהודו, תרבות ליאנגג'ו בנהר היאנגצה בסין וכן תרבויות נוספות בעולם הקדום.
ייתכן ושינויי אקלים אלו נגרמו עקב שינויים במערכת המונסון.
בעוד תרבויות אלו אכן באו לקיצן או עברו שינוי קיצוני, קיימת מחלוקת על אופיו של האירוע, אורכו והקשר בינו לבין השינוי בתרבות האנושית.
בסוף המאה התשע עשרה והמחצית הראשונה של המאה העשרים החלו ארכאולוגים לחקור באופן שיטתי את תרבויות המזרח הקדום.
עם המצאתה של שיטת תיארוך פחמן-14 נוספו למחקר תאריכים מוחלטים של תקופות השגשוג והנפילה של התרבויות, תאריכים ששופרו עם כניסתה לשימוש של שיטת פחמן -14 מכויל.
כבר ממחקרים אלו היה ברור שלקראת סוף האלף השלישי לפני הספירה (4200 שנה לפני זמננו) חוו תושבי המזרח הקדום שינויים מהותיים, מדינות ותרבויות שהתקיימו מאות שנים חרבו ובמקומם עלו לאחר פרק זמן תרביות ומדינות אחרות שחלקם המשיכו חלק מהמכלול התרבותי-מדיני של קודמותיהם וחלקם היו שונות לחלוטין.
כך למשל כבר בשנת 1926 היה ידוע כי הממלכה הקדומה של מצרים, זו שבנתה את הפירמידות התמוטטה ומצרים נכנסה לתקופת הביניים הראשונה.
בהמשך נקבעו תאריכים מדויקים לתקופה זו 2181–2055 BC והוצעו הסברים אפשריים להתמוטטות ובניהם מחסור ביורשים ראויים, עליית כוחם של מושלים מקומיים ושינויים במשטר הנילוס
בארץ ישראל היה ברור כבר באמצע המאה העשרים שהשלב התרבותי של הברונזה הקדומה שבה הוקמו ערי מדינה מוקפות ביצורי ענק בא לסיומו בערך באותה תקופה וגם לכך הוצעו מספר גורמים ובהם גידול באוכלוסייה, שינויי אקלים ופלישות מצריות.
במסופוטמיה האימפריה האכדית חרבה סביב 2154 לפנה"ס ולחורבנה הוצעו כמה סיבות בהן פלישת זרים, בצורת והתקוממות עממית.
תרבות עמק האינדוס, גם היא תרבות עירונית מפותחת מאוד, שבשיאה מעריכים שהתגוררו בהם כ-5 מיליון בני אדם, חרבה בערך באותו זמן.
לחורבנה הוצעו מספר סיבות ובהן פלישת עמים הודו אריים, שיטפונות, מגפות, אי סדר חברתי, שינויי אקלים ושינויים טקטוניים שגרמו לשינוי במשטר הזרימה במערכת נהר האינדוס.
בשיאה שלטה האימפריה האכדית על כל החלק המזרחי של הקשת הפורייה וזמן קצר יחסית לאחר מיכן חרבה.
החל משנת 1979 ניהלה אוניברסיטת ייל חפירה ארכאולוגית באתר תל ליילאן בעמק נהר החבור בצפון מזרח סוריה בקרבת הגבול עם עיראק, החפירה נוהלה בידי הארכאולוג הארווי וייס.
על פי ממצאי החוקרים התקיימו על התל מספר ערים, אחת מהם עיר אכדית.
העיר האכדית ננטשה זמן קצר אחרי בנייתם מחדש של חומותיה המאסיביות ומקדש העיר והחורבות כוסו בשכבה עבה של חול.
באותה תקופה הניחו החוקרים כי האקלים במזרח התיכון נשאר קבוע מאז סוף תקופת הקרח ועד תחילת משבר האקלים הנוכחי.
בשנת 1993 פרסמו החוקרים את המאמר בו הציעו כי חורבן העיר האכדית נבע מתהליך מדבור וכי התופעה לא הייתה מוגבלת רק לסביבות העיר אלא הביאה לחורבן האימפריה האכדית בכללותה ואולי קשור לחורבן תרבויות נוספות.
התזה שעל פיה תהליך מדבור גרם לקריסה תרבותית פותחה בהמשך על ידי החוקרים בסדרת מאמרים שבה הם קשרו את שינויי אקלים פתאומיים בשנים 12,800, 8200, 5200, 4200 לפני זמנו לשינויים תרבותיים ומדיניים.
ההנחה כי שינוי אקלים פתאומי בסביבות 4200 לפני זמננו היה בקנה מידה עולמי נבחנה במחקרי המשך באזורים רבים, חלקם אוששו את הטענה כי הייתה זו תופעה נרחבת וחלקם דחו את הטענה.
מהמחקרים עולה שבאותה תקופה סבלו האזורים סביב הים התיכון, מסופוטמיה, מזרח אפריקה מדרום לסהרה וכנראה גם הודו, סין, יפן וקוריאה מבצורת.
במזרח התיכון לוותה הבצורת בסופות חול ואילו במזרח אסיה לוותה הבצורת גם בהתקררות.
האירוע בכללותו זכה לכינוי .
אחד המחקרים הראשונים בפליאו-אקלים באזורנו נערך בסוף שנות ה-90 על ידי מירה בר מטיוס על השקעת נטיפים במערת שורק (מערת הנטיפים), זרימת המים על הנטיף יוצרת טבעות גיר בדומה לטבעות עצים, ניתן לאפיין את תנאי מזג האוויר בזמן שהושקעו על ידי עובי הטבעת, צבעה והאיזוטופים בגיר שהושקע.
על פי ממצאיה של בר מטיוס ירדה כמות המשקעים בתקופה זו ב-20%–30%.
לפניה בתחילת שנות ה-90 חקר עמוס פרומקין את מפלסי ים המלח במערת סדום.
מפלס ים המלח לפני המאה העשרים הושפע מכמויות הגשם היורדות באגן ההיקוות של הירדן, וגם הוא מצא ירידה במפלס הים בתקופה זו.
וייס וחבריו השתמשו בנתונים שפרסמו פרומקין ובר מטיוס על מנת לבסס את טענתם במאמריהם שנכתבו בתחילת שנות האלפיים.
למחקרים אלו הצטרפו מאז מחקרים שונים המתבססים על אבקת פרחים (פולן) ומשקעים בקרקעית הכנרת, ים המלח וברכת רם.
מרבית המחקרים מצביעים על כך שכמות המשקעים ירדה באותה תקופה.
נראה גם כי ייתכן ובין שתי תקופות הבצורת הפרידה תקופה לחה.
ממחקר אבקת פרחים מאובנת שבוצעו על ידי דפנה לנגוט וישראל פינקלשטיין עולה כי ברמת הנגב שררה באותה תקופה תקופה יבשה שהביאה לדעיכה יישובית.
הוועדה הבין־לאומית לשיכוב גאולוגי החליטה כי אירוע 4.2 יציין את תחילתו של החלק האחרון בהולוקן שיקרא Meghalayan Age .
ה-Meghalayan Age הסתיים באמצע המאה ה-19 או תחילת המאה העשרים ולאחריו התחילה תקופת האנתרופוקון (Anthropocene).
בעוד שכיום מוסכם על חלק גדול מהחוקרים כי האנתרופוקון שבו אנו חיים אכן ראוי לציון כתקופה ייחודית, אם כי קיימת מחלוקת על הגדרתו, קיומו של Meghalayan Age כתקופה נבדלת נתון למחלוקת גם הוא.
אֵירוֹסְטָאט (מיוונית עתיקה: ἀήρ – "אוויר", στατός – "עומד") או כלי טיס קל מן האוויר הוא שם כולל לכלי טיס הנשען על כוח עילוי הנובע מציפה לצורך שהייה באוויר.
האֵירוֹסְטָאטים כוללים בלונים לא מונעים חופשיים או קשורים וכן ספינת אוויר מונעת.
צפיפותו היחסית של האֵירוֹסְטָאט נמוכה מזו של האוויר שמסביבו, ומכאן שמו "קל מן האוויר".
הרכיב המרכזי של האֵירוֹסְטָאט הוא מעטפת אחת או יותר, המכילה גז מרים (כגון אוויר חם, מימן או הליום).
הגז תופס נפח גדול של אוויר ובכך דוחה אותו ויוצר כוח עילוי הגדול ממשקלו העצמי של הכלי.
נוסעים או מטען נישאים באמצעות מבנים המחוברים למעטפת, כגון סל, גונדולה, תא נוסעים או נקודות חיבור ייעודיות אחרות.
בשימוש רגיל, "אֵירוֹסְטָאט" מתייחס לכל כלי טיס השוהה באוויר הודות לציפה אירוסטטית.
בעבר כונו כל האֵירוֹסְטָאטים "בלונים".
דגמים מונעים, שהיו מסוגלים לטוס אופקית, נקראו "בלונים ניתבים" (dirigibles) ומאוחר יותר – ספינות אוויר.
בלון הוא אֵירוֹסְטָאט בלתי מונע, הנשאר באוויר בזכות ציפה בלבד – או כשהוא קשור בכבל, או כשהוא נסחף עם הרוח.
בלון קשור נמשך מטה באמצעות כבלים ומצוי בשליטה חלקית באמצעות כננת.
בלון עגול אינו יציב ברוחות חזקות ולכן פותח בלון עפיפון בעל צורה אווירודינמית, הדומה לספינת אוויר בלתי קשיחה.
שימושים בולטים: בלון תצפית, בלון חסימה, בלוני ריגול ואף בלון אש (ביפן).
ספינת אוויר היא אֵירוֹסְטָאט חופשי ומונע הניתן להיגוי.
קיימות שלוש קטגוריות: קשיחה (כגון צפלין), חצי־קשיחה ובלתי קשיחה (blimp).
דגמים היברידיים משלבים ציפה סטטית עם עילוי אווירודינמי.
הליקייט (Helikite) הוא שילוב של בלון הליום ועפיפון, ומצטיין ביציבות ויעילות עלות.
כדי לספק ציפה, על הגז להיות קל מן האוויר.
אוויר חם – בבלוני האחים מונגולפייה.
מימן – נפוץ מאוד אך דליק, יצא משימוש לאחר אסון ההינדנבורג.
גז פחם – זול אך בעל כוח הרמה חלש יחסית.
הליום – יציב, בלתי דליק, ובעל כושר הרמה קרוב לזה של מימן; כיום הנפוץ ביותר.
שליטה בציפת אֵירוֹסְטָאט נעשית באמצעות ויסות גז ההרמה והבלסט.
לעלייה משחררים משקל או מחממים את האוויר; לירידה משחררים גז או מוסיפים משקל.
מערכות מתקדמות מאפשרות שמירה על גובה קבוע לאורך זמן, מה שהופך אֵירוֹסְטָאטים שימושיים לתצפית, מחקר או שידור תקשורת.
אירועי אוקטובר 2000 היו גל של מהומות והפגנות אלימות של ערביי ישראל, אשר פרצו ב-1 באוקטובר 2000 (היום השני של ראש השנה ה'תשס"א), יום אחרי התחלת פרשת מוחמד א-דורה, יומיים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, ושלושה ימים אחרי עלייתו של ראש האופוזיציה, אריאל שרון, להר הבית.
בניגוד לאירועי האינתיפאדה השנייה, המתארים בראש ובראשונה את העימות מול פלסטינים תושבי השטחים, שאינם אזרחי ישראל, מיועד הכינוי "אירועי אוקטובר 2000" לתאר את העימות הפנים-ישראלי, מול מפגינים ומתפרעים ערבים אזרחי ישראל.
האירועים התרחשו בשני גלים: 1 עד 3 באוקטובר ו-7 עד 10 באוקטובר, ובמהלכם נהרגו מבין המפגינים 12 ערבים אזרחי ישראל ופלסטיני שאינו אזרח ישראלי, וכן נהרג יהודי ישראלי מיידוי אבנים.
האירועים החלו בהפגנות הזדהות המוניות שערכו ערביי ישראל עם ערביי יהודה ושומרון לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, בהנחיית ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, ולאחר קריאתו של חבר הכנסת עבד אל-מאלכ דהאמשה להציל את מסגד אל־אקצא.
ההפגנות הובילו לחסימת כבישים כמחאה, כללו במקרים אחדים בדיקת זהות הנוסעים ופגיעה ביהודים שבהם, וניסיונות תקיפת יישובים יהודים וכתוצאה מכך הידרדרו במהירות לעימותים בין המתפרעים לכוחות המשטרה ועוברי אורח.
משטרת ישראל ומשמר הגבול הגיבו בירי של קליעי גומי, ובמקרים מסוימים גם ירי אש חיה, לעבר המתפרעים.
עד אשר שככו כעבור שבוע, האירועים הידרדרו להצתות ומהומות בערים ובכפרים ערביים ומעורבים ברחבי הארץ, בעיקר בגליל ולאורך ואדי עארה, ובמקרים רבים נרשמו התנגשויות אלימות בין כוחות המשטרה והערבים ובין ערבים ויהודים.
ממשלת ישראל, בראשות אהוד ברק, נעתרה לבקשת הנהגת ערביי ישראל והקימה ב־8 בנובמבר 2000 ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת האירועים בראשות השופט תיאודור אור ("ועדת אור").
במסקנותיה בדו"ח שניתן ב־1 בספטמבר 2003, מתחה הוועדה ביקורת קשה על שרים בממשלה, על קצינים במשטרת ישראל, ועל מנהיגים בציבור הערבי הישראלי.
על מסקנות הוועדה נמתחה ביקורת, הן בקרב הממשלה והכנסת והן בהנהגת הציבור הערבי.
במהלך פגישת בחירות התנצל אהוד ברק בפומבי בפני הציבור הערבי, אך הללו ובהם חברי כנסת ערביים דחו אותה, וקבעו שהוא האחראי להרג.
בשנת 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, כשעמד אהוד ברק בראשות מפלגתו החדשה ישראל דמוקרטית, התנצל שוב בפני ערביי ישראל על אירועי אוקטובר 2000.
בתקופת המנדט הבריטי היוו הערבים למעלה משני שלישים מאוכלוסיית ארץ ישראל.
במלחמת העצמאות ברחה מרבית האליטה של ערביי הארץ, ומרבית שאר האוכלוסייה הפכה לפליטים.
ההפסד במלחמה הפך את ערביי ישראל, מרוב, למיעוט של כ־20%.
במשך השנים 1948–1966 היו נתונים ערביי ישראל תחת ממשל צבאי.
זמן קצר יחסית לאחר ביטול הממשל הצבאי פרצה מלחמת ששת הימים שבעקבותיה נוצר מחדש קשר בין ערביי ישראל לבין תושבי השטחים שחלק גדול מהם פליטים וקרובי משפחתם והחלה מתפתחת תודעה לאומית בקרב ערביי ישראל.
ב־30 במרץ 1976, בעקבות הפקעת קרקעות לצורך הרחבת העיר כרמיאל, התחולל יום האדמה במהלכו אירעו התנגשויות בין המשטרה ובין המפגינים בעיקר בסחנין, עראבה ודיר חנא.
מאורעות יום האדמה ציינו את ראשית הדרך בהסלמה בעימותים בין מדינת ישראל ובין המיעוט הערבי.
במהלך מאורעות אלו נהרגו 6 ערבים ישראלים.
לטענת הערבים מאורעות אלו פרצו עקב רגשות קיפוח ביחס לאזרחי המדינה היהודים.
ב־1982 הוקמה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל כארגון העליון של המגזר הערבי, אשר מיוצגות בו הרשויות המקומיות, חברי הכנסת הערבים ומפלגות וארגונים של המגזר.
במהלך האינתיפאדה הראשונה ובמיוחד במהומות הר הבית הביעו ערביי ישראל הזדהות גוברת (כולל הפגנות רבות, חלקן הקטן אלימות) עם ערביי השטחים.
הזדהות זאת גברה במהלך השנים שלאחר הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית.
בשנת 1994 החל תהליך שלום במסגרת הסכמי אוסלו, הנהגת אש"ף בראשות יאסר ערפאת הורשתה לחזור ארצה והוקמה הרשות הפלסטינית בחלק משטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
לאחר סדרת פיגועי תופת בידי גורמים אסלאמיסטים בהן השתתפו גם תושבים ערבים מהגליל ומישור החוף רוחות הפיוס השתנו והפכו לעוינות.
בין החוקרים היו שטענו שהעוינות רק גברה עם הזדהות ערביי ישראל עם עמדות ההנהגה של הרשות הפלסטינית.
הזדהות זאת הביאה לכך שערביי ישראל עברו רדיקליזציה שבמהלכה התגברה (או לפי דעות אחרות באה יותר לידי ביטוי) התנגדותם למדינת ישראל.
כך בסקר משנת 1999, על "הפתרון המועדף לבעיית ערביי ישראל", רק כ־21% מהנשאלים הביעו הסכמה להמשך קיומה של ישראל כמדינה יהודית-ציונית.
לעומת זאת השיבו כ־55% "כן" או "כן בהסתייגות" לשאלה "האם יש לישראל שבתחום הקו הירוק זכות קיום כמדינה יהודית-ציונית".