tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחריו כיהן כרב בנו הבכור הרב אברהם יוסף גרינוולד, שלאחר מכן כיהן כרב העיר אונגוואר נפטר בתרפ"ח–1927.
אחריו כיהן הרב יוסף צבי דושינסקי שהיהמאוחר יותר רב העדה החרדית בירושלים).
מלבד רבני העיר, היו בעיר מספר אדמו"רים חסידיים על אף שלא נתהווה בעיר מרכז חסידי:
האדמו"ר ישראל יעקב לייפר, בן הזקונים של רבי מרדכי מנדבורנה התגורר בחוסט עוד בחיי המהר"ם שיק ועבר במהרה להיות אדמו"ר של בושטינה הסמוכה.
בנו – האדמו"ר שמואל שמעלקה לייפר.
רבי משה טאוב האדמו"ר מקאליב.
עוד רבנים מפורסמים היו בעיר בהם הרב יעקב קטינא, מחבר ספר "רחמי האב".
הספר ערוגת הבשם על התורה מאת רבי משה גרינוולד רבה של חוסט ומגדולי רבני הונגריה ואבי שושלת אדמור"י פאפא.
תלמיד הכתב סופר, וחברו של רבי יוסף חיים זוננפלד כיהן כרבה של העיר חוסט בהונגריה וראש הישיבה הגדולה שם ורבים מרבני הונגריה היו מתלמידיו.
הרב גרינוולד הרחיב את ישיבת חוסט שהפכה לאחת מהישיבות הגדולות של יהדות הונגריה.
לישיבתו הגיעו תלמידים גם מחוץ לגבולות הונגריה ואף מארצות הברית.
כרבותיו תלמידי החת"ס הוא היה מגדולי הלוחמים בתנועה הרפורמית, ובכל ניסיון לפרוץ פרצות בכרם ישראל.
בין שתי מלחמות העולם כשהאזור היה תחת שלטון צ'כוסלובקי, יהודי חוסט המשיכו להיות חברה סגורה בתוך עצמה אך אחדים מהם שימשו בתפקידי מפתח במנהל האזורי ובני חוסט הצעירים רכשו את השכלתם במקצועות חופשיים במוסדות מדע צ'כיים בפראג ובברנו.
בחוסט היו גם חסידים רבים מחסידות סיגט, סאטמר חסידי ויז'ניץ קאסוב וחסידי ספינקא ובעלז אך הקהילה התנהלה באחדות תוך שיתוף נציגי כל הזרמים והמחנות למרות ההשקפות השונות.
המוסדות הקהילתיים שימשו את כלל היהודים.
הפעילות הציונית בחוסט הקיפה חלקים רבים מבני הנוער בעידודו של הד"ר בירנשטיין שהיה שופט בית המשפט העליון הכלל ארצי.
ברמה המקומית בלטו ד"ר בולגאר והמשורר יוסף פטאי ואחריהם וולף פרקש ואוסקר ראטבך שחידשו את בית הספר העברי כולל ספרייה ומועדון והבטיחו מקום פעילות לכל תנועות הנוער.
התנועות שפעלו בעיר היו המזרחי, בית"ר, השומר קדימה השומר הצעיר והחלוץ.
עשרות מהחניכים עברו הכשרות בסלובקיה בחוות חקלאיות ובבתי חרושת והיו כאלה שהצליחו לעלות לארץ ישראל בדרכים חוקיות או בדרכי העפלה.
הקהילה הגיעה לשיא פריחתה בתחילת מלחמת העולם השנייה, כאשר בשנת 1941 מנתה אוכלוסייתה היהודית 6,023 איש והיוותה קרוב ל-30 אחוז מכלל אוכלוסיית העיר.
הקהילה קיימה גם בית ספר "בית יעקב" לנערות ואגודות חברתיות ודתיות למיניהן.
את התקופה ניתן לחלק לשני חלקים.
הראשונה היא מהשתלטות הצבא ההונגרי על האזור ב-15 במרץ 1939 ועד לפלישת הגרמנים להונגריה במרץ 1944.
עם חזרת האזור לריבונות הונגריה התחיקה ההונגרית האנטי יהודית, יושמה בו בחומרה רבה יותר משיושמה בתוך הונגריה עצמה.
כנופיות של פורעים אנטישמיים תקפו יהודים ברחובות חוסט, ולעיתים תכופות בזזו בתי כנסת ובתים בבעלות יהודים.
למרות זאת הצליחו יהודי חוסט להסתיר פליטים יהודים רבים מפולין, דאגו להם לתעודות מזויפות וסייעו להם להגיע לבודפשט שם חברו לאנשי המחתרת החלוצית בהונגריה שרבים מהם היו מיהדות קרפטורוס.
ב-13 ביולי 1941 הכריזו השלטונות ההונגריים על כ-150 משפחות יהודיות שהיוו כ-500 נפשות, שהן חסרות נתינות הונגרית וגירשו אותן לאוקראינה שם נרצחו ב-27 או 28 באוגוסט 1941 בקמניץ-פודולסקי ביחד עם יהודי ליפשה הסמוכה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944 ובסוף מרץ 1944 נכנסו יחידות הצבא הגרמני לחוסט.
בתי יהודים הוחרמו לשם איכסון הקצינים הגרמניים.
הגסטפו מינה מועצה יהודית ובראשה עורך הדין ד"ר הגדוש Hegedus.
הגרמנים אסרו ארבעים מנכבדי הקהילה היהודית והחזיקו אותם בני ערובה בבית המדרש עץ חיים להבטחת שילוחם ללא בעיות של יהודי הקהילה אל הגטו.
המינהל ההונגרי נותר בשלטון גם אחרי הכיבוש הגרמני והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על סמך תקנות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי.
ב-12 באפריל 1944 נדרשו כ-5,000 יהודי חוסט יחד יהודים נוספים מאזור נפת חוסט ונפת אוקורמצו Okormezo לעבור אל הגטו בחוסט.
לפני המעבר לגטו נכלאו יהודי חוסט מספר ימים בבית הכנסת הגדול ושם בוצעו בדיקות דקדקניות והוחרמו מהם דברי ערך.
בין 20 ל-27 באפריל 1944 הועברו היהודים אל הגטו והתגוררו שם בצפיפות גדולה מאוד של 15–20 נפשות בחדר אחד.
לפני גירושם לאושויץ פונו רוב תושבי הגטו לבית החרושת ללבנים (דפוס פעולה דומה בוצע בכל העיירות בסביבה) דווידוביץ Davidovics.
הקבוצה האחרונה שפונתה מהגטו הובאה לבניין תלמוד התורה.
הם נחקרו שם ועברו בדיקות גופניות לגילוי חפצי ערך מוסתרים, ומספר יהודים נורו למוות במקום.
היו יהודים שניסו לברוח מן הגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות הסמוכים.
הז'נדרמריה ההונגרית לכדה רבים מן הנמלטים וחלק מהם שהצליחו להימלט, נורו למוות בידי הפרטיזנים האוקראינים.
הגסטפו מינה מועצה יהודית חדשה, בראשותו של סמואל לזרוביץ שהיה סוחר עצים ונשיאה האחרון של הקהילה.
המועצה היהודית הקימה בגטו מטבח ציבורי מרכזי.
בגטו היו די רופאים ואחיות, וגם תרופות בכמות מספקת.
הגרמנים תפסו צעירים יהודים מן הגטו לעבודת כפייה בסלילת כבישים, בניית ביצורים ונשיאת תחמושת.
כבר בשנת 1940 גויסו צעירים יהודים לפלוגות עבודה והולבשו במדי צבא הונגריה, אלה שגויסו ב-1941 כבר לא זכו לקבל מדי צבא.
חלקם נשלחו לחזית אוקראינה ורובם נספו שם בשל הרעבה, מחלת טיפוס, עבודות פרך או קפיאה.
פלוגה שלמה מחוסט והסביבה נשלחו למכרות הנחושת במחנה בור בסרביה שהייתה חלק מיוגוסלביה, מהם לא נשאר שריד.
תושבי גטו חוסט גורשו לאושוויץ בין 22 במאי ל-6 ביוני 1944 בשלושה משלוחים.
רוב היהודים הומתו מיד עם הגעתם לאושוויץ בירקנאו בתאי הגזים.
בקיץ 1946 היו בחוסט כ-400 יהודים, חלקם הגדול היו משוחררי פלוגות העבודה ששרדו, אליהם הצטרפו יהודים מתושבי היישובים הסמוכים.
החיים הדתיים בעיר התחדשו והתרכזו סביב בית המדרש של ר' משה אהרון עד להעברת האזור לשלטון הסובייטי.
גם תחת השלטון הקומוניסטי התנהלו החיים היהודיים כשחלק מהמצוות כמו מילה ואפיית מצות קויימו לעיתים תוך מסירות נפש וסיכון.
בתי המדרש ומוסדות הקהילה הוחרמו בידי השלטונות ונמסרו לשימוש חולין של כלל הציבור.
ר יעקב יחזקי גרינוואלד אח של הערוגת הבושם
אנדרטה לזכר הנספים בשואה מחוסט וסביבתה נמצאת בבית הקברות הדרום בחולון
מועצת העיר חוסט באוקראינה, שינתה את שמו של רחוב מרכזי בעיר, לכבוד בעל 'ערוגת הבושם' הרב משה גרינוולד ע"ה.
הרב הראשי של אוקראינה משה ראובן אסמן, ביקר בבית הכנסת בחוסט שנבנה לפני 172 שנים.
בהמשך הביקור נציגי העיר ערכו לרב אסמן סיור בבית הקברות היהודי בעיר
חֶלְם (בפולנית: Chełm; באוקראינית: Холм או Хелм; בגרמנית: Cholm; ביידיש: כעלם) היא עיר במזרח פולין שנמצאת במחוז לובלין.
היא הוקמה במאה ה-13 והיא אחת מבין הקהילות העתיקות ביותר בפולין.
במאה ה-16 נחשבה הקהילה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות ביותר בפולין.
יהודי העיר עסקו בעיקר במלאכה ובמסחר.
לפני השואה יהודי חלם היוו כמחצית תושבי העיר אך כיום לא ידוע על יהודים שמתגוררים שם.
ידוע על יהודים שהתגוררו בעיר חלם מהמאה ה-13, בשנים אילו העיר לא הייתה מסופחת לפולין, אך האזכורים הראשונים על יהודים שהתגוררו בעיר הגיעו רק מהמאה ה-15, לאחר סיפוחה לפולין.
היהודים הוזכרו בתור גובי מיסים מטעם המלך.
באותו הזמן הוקמה בתוך העיר קהילה יהודית עצמאית שנחשבה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות והמשמעותיות בפולין.
באמצע המאה ה-17 התחילו מהומות ופוגרומים נגד יהודי העיר שגרמו להירצחם של רוב יהודי העיר אך הקהילה הצליחה להשתקם תוך זמן קצר.
בחלם הוקמה ישיבה במחצית המאה ה-16 שמבין הרבנים הגדולים שכיהנו בה היו רבי שמעון אוירבך ורבי זלמן סלומוני.
במאות ה-18 וה-19 התפשטה באזור תנועת החסידות, ונוסדה בעיר חסידות חלם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהעיר חלם סופחה לפולין, היא החלה בתנופת פיתוח, מה שגרם לכך שעיקר פרנסתם של יהודי העיר הייתה ממלאכה וממסחר.
היו יהודים אשר עסקו בסחר בהמות, חיות ומשק בית, סחר בעורות ועיבוד עורות.
בנוסף היו ליהודים גם מספר בתי דפוס.
היהודים הפעילו שלושה בנקים: בנק אחד שהתקיים זמן קצר בלבד ופורק, בנק של סוחרים ששירת בעיקר יהודים בעלי מצב כלכלי עמיד, ו"הבנק העממי" היהודי, ה"פאלקסבאנק", שפעל בתור ארגון שיתופי, עד מלחמת העולם השנייה.
בנק זה אפשר נתינת הלוואות בריבית נמוכה לבעלי מלאכה ולסוחרים זעירים, וכך סייע לרבים מהם לצלוח את המשבר הכלכלי הגדול של שנות השלושים של המאה ה-20.
בערב מלחמת העולם השנייה רצתה עיריית חלם לשפץ את רחובות העיר, ובפרט את הרחוב הראשי שהיו בו חנויות רבות בבעלות יהודית, והוא היה מקום מפגש לנוער היהודי אך גם לאנטישמים בעיר.
העירייה החלה בביצוע, שגרם לפגיעה במאות עסקים יהודיים וכן במוסדות יהודיים נוספים כמו משרדי הקהילה, מערכות העיתונים היהודיים, בית התרבות היהודי, משרד האיגוד המקצועי היהודי וכן חלק מסניפיהן של המפלגות היהודיות בעיר.
פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את המשך השיפוצים.
ר' שמואל אליעזר הלוי איידלס – חי בין 1555–1631. רב ומפרש התלמוד מגדולי האחרונים.
ר' נתן נטע שפירא – חי בין 1584–1633. מרבני פולין ומחשובי המקובלים.
חלם נכבשה על ידי הגרמנים בתחילת חודש ספטמבר בשנת 1939, אך ב-14 בספטמבר, כאשר הצלב האדום נכנס לאזור, הגרמנים ברחו ממנה.
תקופת השהות של הצלב האדום בחלם הייתה קצרה אך בזמן הזה הם הקימו הנהלה עירונית שעמד בראשה ראש עיר יהודי.
ב-9 באוקטובר הגרמנים חזרו לעיר.
התחילו התעללויות ופרעות נגד הקהילה היהודית.
היהודים אולצו לעבוד בעבודות כפייה ללא תמורה.
כתוצאה מכך ובעקבות החוסר במזון הם הלכו ונחלשו.
ב-1 בדצמבר 1939 התרחש הגירוש הראשון בחלם שבמהלכו נרצחו יותר מ-1000 יהודים.
מפקד הכוחות הגרמניים פקד על ראש הקהילה היהודית לרכז בכיכר השוק 2,000 גברים יהודיים בני 60-16. מספר יהודים נרצחו במקום, והשאר הובלו לעיר הרוביישוב.
כ-400 הוכרחו לשחות את נהר הבוג שמימיו היו קרים ורובם טבעו.
רק מאות ספורות מתוך כל המגורשים ששרדו הצליחו לשוב בחזרה לחלם.
הייתה זו צעדת המוות הראשונה שהתרחשה בשואה.
החוקרים בחרו להתעלם ממנה כיוון שרוב צעדות המוות המפורסמות התרחשו לאחר השואה.
בדצמבר 1939 הוקם יודנראט שהורכב מעשרה אנשים .
היודנראט ניסה להטיל מיסים על היהודים אך הוא נתקל בקשיים.בשנת 1940 הוקם בחלם גטו והיהודים נדרשו להתרכז בתוכו.
בגטו שררו רעב וצפיפות ומאות נפטרו בעקבות מחלת הטיפוס.
ב-22 במאי 1942, ערב חג השבועות, התרחשה האקציה הראשונה שבמהלכה הגרמנים ציוו על היודנראט להעסיק את כל היהודים שכשירים לעבודה בניקוי עליות גג ומרתפים.
המטרה הייתה להקשות על אלו שהסתתרו.
האקציה השנייה התרחשה ביוני 1942 שבמהלכה הגיעו לעיר אנשי גסטפו מסוביבור שדרשו לקחת איתם אלפי עובדים מהגטו.
מפקד הגסטפו, שנראה בהתחלה כמגן על היהודים, דרש שיתייצבו ליד "השטיבל" של חסידי בעלז כשבאותו הזמן, אנשי הגסטאפו סרקו את הגטו והבתים, הוציאו את כל מי שלא התייצב מרצונו וירו בו למוות.
600 יהודים שהיו כשירים לעבודה נבחרו ונשלחו לאחר מכן לסוביבור.
באוקטובר 1942 התרחשה האקציה השלישית שבמהלכה גורשו היהודים לוולודווה.
במהלך הגירוש, התרחש רצח של היהודים במכות וביריות.
המעטים שכן הצליחו להגיע לשם, גורשו לאחר מכן לסוביבור.
תולדות הקהילה אחרי השואה ועד היום
העיר חלם שוחררה מהשלטון הגרמני בשנת 1944. מיהודי הקהילה נשארו עשרות בודדות שהצליחו להתחבא במקומות מסתור או לברוח לברית המועצות.
לאחר המלחמה הם ניסו לחזור לעיר ולהשתקע שם אך בעקבות האנטישמיות הם עזבו את העיר.
כיום לא ידוע על יהודים הגרים שם.
היהודים שחזרו אחרי השואה לחלם גילו שתושבים פולנים השתלטו על בתיהם ולקחו את רכושם.
היהודים עזבו את חלם והלכו למחנות העקורים בגרמניה מתוך תקווה למצוא את בני משפחותיהם או אנשים מהקהילה.
העלייה של יהודי חלם לארץ ישראל הייתה קיימת עד השואה, ולאחריה התחדשה העלייה שוב.
בשנת 2001 הוקם 'ארגון יוצאי חלם לדורותיו' שמטרתו היא הנצחת יהודי הקהילה אשר נרצחו בשואה והנחלת מורשת הקהילה.
במהלך המאה ה-19 הוקם בית כנסת מפואר בעיר, אך זה נשרף.
בחלם היו שני בתי כנסת.
אחד מבתי הכנסת הוא בניין מגורים שלא נשתמר בו בית הכנסת.
בית הקטן הקטן נבנה ב-1912, נחרב במהלך השואה והוקם מחדש על ידי שורדי השואה.
בהמשך נרכש והפך למסעדת בשר.
קהילת יהודי האי זקינתוס היא בת כשמונה מאות שנים.
בספרו של רפאל פריזיס "פיסות היסטוריה של יהדות יוון", צוין שבמאה ה-12 הייתה תנועת הגירה לעבר האיים האיוניים, ובמיוחד לאי זקינתוס - מקום בו הם ייסדו בית כנסת.
גל הגירה נוסף של יהודים התרחש כאשר כרתים, שנקראה אז "קנדיה", עברה לשליטה ונציאנית ב-1204.
בשנת 1267, בתקופת שלטון בית אנז'ו בנאפולי, מנו יהודי קורפו כמה מאות, שהגיעו משטחי האימפריה הביזנטית ומאפוליה שבאיטליה.
לאחר גירוש ספרד הגיע למקום גל הגירה נוסף של יהודים, שנטמע בקרב הקהילה הרומניוטית.
באירועים חגיגיים שהקהילה היהודית קיימה, שובצו מילים באיטלקית - עדות להטמעת התרבות והלשון האיטלקית בתקופת שלטון ונציה בזקינתוס, שארך כ-300 שנה.
תולדות הקהילה במאות ה-15 עד ה-19
הכרזה חשובה הובאה לידיעת הציבור: כל אחד החפץ במולדת חדשה, יוכל לזכות בכך באי זקינתוס.
הסיבה להכרזה זו: עקב ההרס והחורבן שנגרמו על ידי הטורקים ב-1479, האוכלוסייה באי הידלדלה מאוד - עד לכדי 150 משפחות בלבד.
שנים אחדות לאחר מכן, כבר הייתה עליה דמוגרפית מהירה: ב-1506 כבר חיו בזקינתוס 9,700 איש, וב-1510 האוכלוסייה גדלה ל-13,200. בין המתיישבים החדשים היו יהודים שהגיעו מהפלופונסוס, ממערב יוון, מקורפו ומאיטליה, כלומר - משטחי השלטון הוונציאני.
במשך השלטון הוונציאני באי, מספרם של היהודים באוכלוסייה עלה בהדרגה, אף על פי שנשללו מהם זכויות פוליטיות, והם היו נתונים לסיוט מתמשך של פשיטות, השפלה וונדליזם.
הם נאלצו, כמו בכל שטחי השלטון הוונציאני, לעטות סרט צהוב על בגדם.
במאה ה-17 הפכה זקינתוס לתחנת מעבר למסחר בין ונציה ליוון.
בתקופה זו הקהילה החלה לשגשג ולקראת סוף המאה ה-17 חיו באי 1,000 יהודים.
אוכלוסיית היהודים הוכפלה ב-1790, והגיעה ל-2,000 איש.
לאורך המאות ה-15 וה-16 היהודים התגוררו בין הנוצרים ואפילו בסמוך לכנסיות.
ב-1553, לבקשת הנוצרים ובצו של מושל ונציה, הוחלט להפריד בין היהודים לנוצרים, כך שהיהודים יתגוררו במתחם שיוגדר על ידי המנהל הוונציאני.
באפריל 1664, האפיפיור פרסם מסמך בו נאמר שאין זה "נאות" ליהודים להתגורר בין הנוצרים.
בעקבות זאת, היהודים עברו להתגורר באזור מתוחם, ברחובות פוסקולוס (Foskolos) וסטראדה פייטה (Strada Pieta) (שמות הרחובות שהיו קיימים לפני רעידת האדמה).
בין היהודים שפעלו בעיר באות התקופה נמנה אברהם כהן.
לאחר אירועי אביב 1712, היהודים פנו בבקשה לסנאט הוונציאני להגדיר להם אזור מגורים מרוחק כדי שיחיו בשלווה.
אי לכך, נבנה ה"ייטו" (גטו) בחלק העליון והמרוחק של פלאטייה רוגה (Platia Rouga), ובתוואי של שתי סמטאות צרות בצורת צלב.
באפריל 1712 שמועה נפוצה שהיהודים הרגו ילד נוצרי שנמצא מת על חוף הים עם סימני צליבה על גופו.
ההמון הזועם לא המתין לדו"ח הרפואי, והתנפל על היהודים, אשר עד אז התגוררו באזורים שונים בעיר זקינתוס.
מושל האי שלח חיילים, אבל הם לא הצליחו להשתלט על ההמון הזועם.
המהומות שקטו לאחר שהגיעו קצינים ואנשי האצולה עם אנשיהם שהגנו על בתי היהודים, תוך הבטחה להמון שהאחראים לפשע ייענשו בהוצאה להורג ובהגליית משפחותיהם.
שלוש משפחות יהודיות - טצקוליס, זאמבאטיס ובוליס - התנצרו לאחר אירוע זה.
ב-1728 פקדה את האי מגפה קשה מאוד.
שליש מתושבי הגטו היהודי חלו, רובם נספו.
עם הנספים נמנה גם הרופא רבי אברהם בן שבתאי הכהן - רבה של הקהילה, וכל בני ביתו.
הקהילה לא התאוששה אחרי המגפה.
שני בתי הכנסת - הזקינתיוטי והכרתני - פעלו בתקופת השלטון הבריטי.
זכויות היהודים הוגבלו מחדש וזאת לאחר שזכו בשוויון זכויות לנוצרים בתקופת שלטון הרפובליקני הצרפתי 1809-1807 (עמ' 33).
בשנת 1852 נחקק חוק המדיר לא-נוצרים מהחיים הפוליטיים.
לחוק היו רק השלכות על היהודים, מפני שבאותה תקופה הם היו המגזר הלא-נוצרי היחידי באי.
ב-1842 היהודים איבדו את הזכות לשמש כעורכי דין והם הורשו להופיע בבית המשפט רק כעוזרי עורכי דין.
ב-30 במאי 1862, מועצת העיר של זקינתוס, בהובלת מנהיג המפלגה הרדיקלית קונסטנטינוס לומבארדוס, נאבקה לאחד את שבעת האיים האיוניים עם יוון ופסקה שיש להרוס את ארבעת השערים שחסמו את הגטו היהודי.
בעקבות האיחוד עם יוון בוטלו כל ההגבלות וההפליות נגד היהודים.
ליהודים ניתנה זכות הצבעה והם יכלו להציע את עצמם כמועמדים למשרות ציבוריות.
לקראת סוף המאה ה-19 חיו באי כ-300 יהודים.
הקהילה היהודית עברה לאיים אחרים, כתוצאה מרעידות האדמה התכופות שאירעו באי וממצב כלכלי רעוע.
בית הכנסת הכרתני כמעט ולא היה פעיל.
מרבית הגברים היהודים עסקו בפחחות וייצור כלי בית, והנשים עסקו במלאכת יד והתקינו כיסויים ושמיכות שנמכרו ברחבי האי.
יהודי האי היו שקטים ואנשי עבודה.
קשה היה למצוא ביניהם חסרי כל, ועם זאת, הם לא היו עשירים.
לעלילת הדם שהתרחשה באי קורפו היו השלכות גם באי זקינתוס.
קבוצת תושבים נכנסה לרובע היהודי כשהיא יורה באוויר.
כוח צבאי קטן שהיה מוצב במקום פיזר את היורים ועצר את מנהיגם ללילה אחד.
וב-19 באפריל 1891 המכונה "יום שישי הטוב" ניסו תושבים נוצרים לפרוץ בכוח לרובע היהודי כדי לפרוע בתושביו.
מפקד המשמר ניסה למנוע את הדבר, אולם הפורעים לא היו מוכנים לסגת.
מפקד המשמר פקד לירות בפורעים, חמישה מהם נהרגו.
הדבר עורר זעם רב בעיר, חיל המשמר נסוג לתוככי הרובע היהודי, והפורעים הצליחו לפרוץ לבתי יהודים ולבזוז אותם.
מצוין שתושבים נוצרים נתנו מחסה ליהודים.
באירוע זה, שלא בדומה לאי קורפו, לא נהרגו או נפצעו התושבים היהודים.
למחרת הגיעו באוניה 500 חיילים, בשתי ספינות מלחמה, האחת בריטית והאחרת צרפתית, שעגנו ונותרו במקום למשך ימים רבים, ולאחר המהומות פסקו.
מאז 1900 ואילך לא היו תקריות אנטישמיות באי.
מערכת היחסים בין התושבים היהודים לנוצרים השתפרה עד מאוד.
היהודים נטלו חלק במלחמות הבלקן ובאירועים שהתרחשו באומה היוונית, לטוב או לרע.
ילדים יהודים ונוצרים ישבו ביחד בספסלי בתי הספר הציבוריים והוריהם השתתפו בחגיגות דתיות.
בשנים הראשונות של המאה ה-17 היהודים התכנסו בבית כנסת אחד - זקינתיוטי (Zakynthiot), שהיה גדוש תמיד כי יהודים המשיכו להתיישב באי.
בהמשך הוקם בית כנסת שני - כרתני (Cretan), אשר היה מכונה גם קופיו, על ידי פליטים יהודים שהגיעו מכרתים ב-1669. במשך 20 שנה הם פעלו בהרמוניה, אבל עם המשך ההתיישבות של יהודים באי שהביאו עמם מנהגים ומסורות שונים, נוצרו עימותים בין שני בתי הכנסת.
עימותים אלו פסקו עם הקמתו של בית כנסת שלישי שענה לצורכיהן של המשפחות החדשות שהתיישבו באי.
הקהילה נחלקה, על כן, על פי מוצא המשפחות.
בתי הכנסת נהרסו ברעידות האדמה שאירעו באי ב-1768, ב-1787 וב-1789. שני בתי הכנסת - הזקינתיוטי והכרתני - הוקמו מחדש.
הקהילה העניקה לבית הכנסת הזקינתיוטי, את השם "שלום" בעת הקמתו מחדש ב-1833.
בית הכנסת "שלום" שכן ברחוב מארטינגו (כיום רחוב טרצטי), ובית הכנסת הכרתני שכן 100–150 מטר ממנו.
ב-1953 בית הכנסת הכרתני לא היה פעיל עקב המספר הקטן של יהודים שנותרו באי אחרי מלחמת העולם השנייה.
לאחר רעידת האדמה שאירעה באי ב-12 באוגוסט 1953, שני בתי הכנסת נהרסו.
על חורבותיו של בית הכנסת המרכזי "שלום" הוקם ב-1992 אתר הנצחה לחסידי אומות העולם שהצילו את הקהילה היהודית באי: הארכיבישוף כריסוסטומוס דימיטריו וראש העיר לוקאס קארר.
שואת יהודי יוון החלה עם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית באפריל 1941 והסתיימה עם שחרור יוון באוקטובר 1944. מרבית הקהילות היהודיות של יוון הושמדו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה חיו באי כ-275 יהודים.
ב-1 במאי 1941 נכבש האי על ידי צבא איטליה.
עד שנת 1943 נשלט המקום על ידי האיטלקים והיהודים חיו ללא חשש.
במהלך השנתיים בהן שלטו האיטלקים באי שררה אווירה עליזה למדי: החיילים האיטלקים היו בליינים שאהבו לשבת בימים על שפת הים ולדוג דגים ובלילות להתארח בבתי המרזח של האי ולשיר שעות.
בקיץ, האיטלקים ארגנו קייטנות לילדים.
כל זאת השתנה לאחר נפילתו של מוסוליני.
הגרמנים כבשו את השטחים בהם שלטו האיטלקים, וב-9 בספטמבר 1943 פלשו הגרמנים לאי.
הארכיבישוף כריסוסטומוס דימיטריו הורה לראש העיר לוקאס קארר לשרוף את כל רשימות היהודים באי, ופנה לגרמנים בתחינה שלא יגרשו את היהודים, היות שהם אזרחים יוונים לכל דבר ולכן אינם אמורים להיענש בגירוש.
כריסוסטומוס פנה למפקדים הגרמניים בשפתם כדי לבטל את גזירת גירושם של היהודים.
גם הופעתו של ראש הקהילה משה גני, בלבוש סחבות כדי לעורר את הרושם שהיהודים עניים מרודים, והגרמנים לא יזכו ברכוש גדול מעצם גירושם, לא הניבה את ביטול הצו.
יהודי כרתים, שמצבם הכלכלי היה דומה למצבם הכלכלי של אחיהם היהודים בזקינתוס, רוכזו והועלו על ספינה במטרה להובילם למחנות ההשמדה.
לאחר שניסיונות לבטל את הגירוש לא צלחו, מנהיגות האי, הדתית והאזרחית, ראש העיר קארר והמטרופוליט כריסוסטומוס - חברו יחדיו לעצור את מכונת ההשמדה.
הגרמנים רצו לרכז את היהודים לקראת הגירוש ופרסמו צווים שונים לצורך זה, בכלל זה דרשו את רשימת היהודים של האי.
כשהלה פתח את הרשימה, הוא גילה שני שמות בלבד: ראש העיר לוקאס קארר והארכיבישוף של האי כריסוסטומוס דימיטרי, שטענו שהם יהודים, ושיש לגרש אותם אם מגרשים את היהודים.
אולם הדבר לא צלח בידי הגרמנים, משום שמפקד הפרטיזנים באי דמיטריוס קטייבאטיס, הזהיר את הכפריים בדבר פשיטה העומדת להתחולל בכפרם על ידי כוחות גרמנים במטרה לגלות את מקומות המחבוא של היהודים, ולא היה תושב יווני אחד שהלשין לכוחות הגרמנים על הימצאותם של יהודים בכפרו.
בשלהי קיץ 1944 הגיעו שלוש ספינות של הצי הגרמני - במטרה להצליח במשימה שכשלה עד כה - להוציא את היהודים ממקומות המחבוא שלהם - ולרכזם לגירוש למחנות ההשמדה.
מפקד הפרטיזנים קטייבאטיס, איים שפקודיו יגנו על היהודים בכל מחיר, ושהקורבנות בחיי אדם יהיו גבוהים מאוד משני הצדדים.
היו אלו הכוחות הגרמניים שב-12 בספטמבר 1944 עלו על הספינות שהיו מיועדות לגירוש היהודים, כשנסו מן האי.
חודש לאחר מכן שוחררה יוון מהכיבוש הנאצי, והקהילה היהודית באי זקינתוס נותרה ללא פגע.
תודות למחווה של הארכיבישוף וראש העיר לוקאס קארר ולמנהיגותם האמיצה והערכית לא נשלחו יהודי זקינתוס למחנות המוות.
בתום המלחמה, שרדו כל יהודי זקינתוס.
הייתה זו הקהילה היהודית היחידה ביוון, ממערב לחצי האי פלפונס, ששרדה בשלמותה את הכיבוש הנאצי.
בתום מלחמת העולם השנייה עלתה מרבית הקהילה היהודית, שהייתה מאוד ציונית, לארץ ישראל.
בשנת 1978 הוענקו לכריסוסטומוס ולקארר תואר חסידי אומות העולם על ידי "יד ושם".
את התואר לדימיטריו, שנפטר ב-1958, קיבלה בשמו אחותו ואסיליקי סטראבולמוס (Βασιλικη Στραβολαιμος).
בעלה, ההיסטוריון דיוניסוס סטראבולמוס כתב ספר על הצלת יהדות זקינתוס: (1988) "An act of Heroism-An act of Vindication.
יומיים לאחר כניעתה הרשמית של גרמניה, ב-10 במאי 1945, הקהילה היהודית של זקינתוס שיגרה מכתב תודה לראש העיר של זקינתוס לוקאס קארר ולחברי מועצת העיר, בו הביעה הקהילה הכרת תודה עמוקה, על "הגישה הפטריוטית", ההתערבות היומיומית החזקה והעניין שאין מקביל לו - בגורלם של היהודים בתקופה אפלה.
הדבר בא לידי ביטוי, בכך שאף נפש יהודי לא נפגעה, וכמו כן, הרכוש של היהודים שהושאר בעת בריחתם, נותר.
הקהילה מציינת במכתבה שהצלתה הייתה מעשה יוצא דופן בקהילות יוון ובאירופה.
ב-20 במרץ 1947, שוגר מכתב תודה והוקרה לראש הכנסייה האורתודוקסית בזקינתוס - ארכיבישוף כריסוסטומוס דימיטרי ולראש העיר (לשעבר) לוקאס קארר.
על רקע יום הזיכרון השנתי להשמדתה של יהדות יוון (תחילת המשלוחים מסלוניקי) - הצלתה של יהדות זקינתוס הייתה מעשה יוצא דופן.
"אנו חייבים את חיינו," נכתב במכתב, "במיוחד לך, כבוד הארכיבישוף, וכן לאדוננו ראש העיר של זקינתוס לוקאס קארר" (שם, עמוד 83).
על החתום: משה (מואיסיס) גאני נשיא הקהילה, והמזכ"ל יוסף (יוסיף) קונטנטיניס.
ב-1948, התנדבה קבוצת יהודים להתקין את שמשות הוויטראז' בכנסייה החדשה של "פטרון האי ד'יאוניסוס הקדוש".
יעקב דלמדיגוס, יליד זקינתוס, המשמש חזן בבית הכנסת "שלום" ליוצאי זקינתוס בתל אביב, מציין את שמות המתנדבים היהודים: אביו רוברטו דלמדיגוס, אחיו של מוהל הקהילה - אברהם "ביניו" מצא, רפאל מורדו, אליהו עמר, ואליאקו מורדו (אחיו של היהודי האחרון שנותר באי, ארמנדו מורדו) .
הללו גמרו אומר להתקין ללא תמורה כספית את הוויטראז'ים בכנסייה.
הם עשו זאת, לאחר יום העבודה, כאשר הם עמלים עד השעות המאוחרות של הערב, וכל זאת כביטוי הוקרה עמוקה לתושבי האי שלא הסגירו אף יהודי לידי הנאצים, ועשו ככל יכולתם על מנת לסייע בידם לשרוד ולהינצל מהנאצים, בתנאי רעב ואימה.
מרביתה של הקהילה היהודית בזקינתוס, עלתה לארץ ישראל לאחר המלחמה.
בשנת 1982 נפטר אחרון יהודי האי זקינתוס - ארמנדו אברהם מורדו, וכך נסגר המעגל של חיי היהודים בו.
בשנת 1992 הקימה מועצת המנהלים של הקהילות היהודיות ביוון שתי אנדרטות-זיכרון משיש במקום שבו שכן לפני רעש האדמה ב-1953 בית הכנסת "שלום" - כמחווה לבישוף ולראש העירייה מצילי היהודים.
צאצאי הקהילה נוהגים לפקוד את האתר, מדי שנה בשנה, ולהביע תודתם והוקרתם למצילי היהודים בשלל תצלומי הודיה.
יעקב דלמדיגוס, ניצול זקינתוס, חבר התזמורת העירונית של זקינתוס בנעוריו וחזן בית הכנסת "שלום" ליוצאי זקינתוס בתל אביב, הפיק כבר בשנות השמונים קלטת שמע אותה הפיץ לבני הקהילה וצאצאיהם בנושא מנהגי קהילת יהודי זקינתוס.
יעקב תיאר בהרחבה כיצד נחוגו חגי ישראל, וכן את מערכת יחסי הגומלין בין התושבים היהודים לנוצרים.
את הקלטת יעקב הפיץ בקרב בני הקהילה בארץ.
שמואל גני כתב ספר אוטיביוגרפי: "בהתמדה ובתושייה", בהוצאת דוקוסטורי", ובסיוע יד ושם, ובו הקדיש את שני הפרקים הראשונים לילדותו בזקינתוס ולקורות הקהילה בשואה.
באותו מעמד נחנכה אנדרטה לבני זקינתוס ולמשפחותיהם שנרצחו על ידי הנאצים בכרתים ובקורפו.
ההיסטוריון היווני ד'יאוניסיס ויטצוס חיבר את הספר "יהודי זקינתוס (מהמאה ה-15 עד המאה ה-20) והצלתם מהנאצים." הספר יצא לאור ב-2017, בלשון היוונית, בהוצאת אקד'וסיס פריפלוס.
יהודי זקינתוס 1489–2016 - תחקיר מקיף ביותר על תולדות קהילת זקינתוס, אשר חובר, נערך ואוגד על ידי סמואל ארמנדו מורדו, בנו של היהודי האחרון באי זקינתוס, ארמנדו אברהם מורדו, שנפטר ב-1982. המחבר איגד במחקרו ספרות רבה ביוונית, מאמרים בכתבי עת וכתבות בעיתונות בנושא קורות יהדות זקינתוס וסיפור הצלתה מהנאצים.
סיפור הצלת הקהילה בתרבות ובאמנות
כחלק מהנצחת סיפורה של הקהילה וסיפור הצלתה, נכתב ספר ילדים על הקהילה.
זהו סיפור הצלתה של קהילת זקינתוס, כפי שנמסר למחברת שילה כהן, מפיה אמה מיכל מזל ("אפתיחייה") - בתו של מוהל הקהילה משה (מואיסיס) מצא.
בטלוויזיה הישראלית, במסגרת תוכנית התחקירים והתעודה "במבט שני", הפיק מנהל מחלקת התעודה, איתי לנדסברג, את הסרט התיעודי הקצר: "אי של הומאניות" - על הצלת קהילת זקינתוס, את הסרט ביים איתן אורן.
שני סרטים תיעודיים באורך מלא, הופקו בנושא קהילת יהדות זקינתוס, המעלים על נס את הצלת הקהילה בשואה.
הסרט הראשון, "שירת החיים", הופק בתמיכת משרד החוץ היווני, ובבימוי של טוני ליקורסי.
הסרט התיעודי מתאר, בין היתר, את הצלתה של משפחת פורטה על ידי משפחת ראפסומניקי מהכפר לולייקה.
סרט תיעודי נוסף הופק על ידי המפיק האמריקאי סטיבן פריבולוס (Steven Privolos): "החיים יחייכו" (Life Will Smile) מתאר את סיפור הצלת הקהילה, מפי הניצול חיים קונסטנטיני.
בסרט חיים מתאר בפרוטרוט את מערכת היחסים החמה בין התושבים היהודים והנוצרים שתרמה להצלת היהודים ואי-הסגרתם לידי הנאצים.
הקהילה היהודית בטומשוב לובלסקי (בפולנית: Tomaszów Lubelski), שבדרום מזרח פולין, התקיימה משנות העשרים של המאה ה-17 ועד שהושמדה בשואה.
הקהילה היהודית נוצרה מאיחוד של שני כפרים מקומיים, יליטוב ורוגוז'נו, ותושביה השתייכו על פי רוב לזרם החסידות.
בשנים 1648–1649 היא כמעט חוסלה בפרעות חמלניצקי, בהן נרצחו וגורשו יהודים רבים, ורק כעבור מאה שנים חזרה לממדיה.
באמצע המאה ה-18 מנתה הקהילה כ-800 איש, וערב מלחמת העולם השנייה מנתה מעל 6,000 איש, יותר מחצי מכלל האוכלוסייה בעיירה.
בשנת 1939 פלש הצבא הגרמני לטומאשוב לובלסקי.
הגרמנים התעללו ביהודים, ופגעו בממון ובנפש.
בשנת 1942 שולחו יהודי הקהילה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
רבים מבני הקהילה ברחו לצד הסובייטי ב-1939 וכך ניצלו.
אזכור של נוכחות יהודים בטומשוב לובלסקי קיים כבר משלהי המאה ה-16, הרוזן זמויסקי הכיר בכישוריהם הכלכליים, ולכן עודד את התיישבותם והבטיח להם חופש אישי וכלכלי.
בראשית המאה ה-17 גדלה והתבססה הקהילה היהודית.
תושביה בנו בית כנסת חדש וחידשו בית עלמין.
תושבי הקהילה היהודית עסקו בעיקר במסחר בבקר ובאריגים, בייצור ושיווק משקאות חריפים ובמלאכת יד.
במהלך גזרות ת"ח–ת"ט (המכונות גם פרעות חמלניצקי), שחלו בין השנים 1648–1649, יהודים רבים נרצחו, אחרים גורשו או ברחו.
הקהילה כמעט נמחקה, ונשארו מעטים בלבד.
כעבור כמאה שנה הקהילה התאוששה, וחזרה לממדיה.
באמצע המאה ה-18 מנתה הקהילה כ-800 נפש.
בתחילת המאה העשרים מנתה הקהילה כ-3,700 נפש, וערב מלחמת העולם השנייה מעל 6,000 נפש.
בשנת 1846 אסרו שלטונות רוסיה על התיישבות יהודים בטומשוב לובלסקי בגלל קרבתה לגבול האוסטרי.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 רבים מיהודי טומשוב לובלסקי עבדו בתעשייה הזעירה המקומית.
כמחצית מ-18 המפעלים בעיירה היו בבעלות יהודים, ורבים אחרים הועסקו בבתי המלאכה המקומיים.
מעטים עבדו כספקים לצבא הרוסי שחנה בפאתי העיירה או כקבלנים שסיפקו לו שירותים שונים.
במאות ה-19 וה20 היוו היהודים כמחצית מהאוכלוסייה בעיירה.
מספרם גדל, ותוך מאה שנה מ-1827 עד 1931, הוכפלה האוכלוסייה היהודית בעיר פי חמישה.
רבה הראשון של טומשוב לובלסקי הידוע לנו בשמו, ר' נח, נפטר בשנת 1644. אחריו כיהן בקהילה ר' יעקב ב"ר אורי פייביש, שנהרג בפרעות ת"ח-ת"ט.
במחצית השנייה של המאה ה-18, עם התפשטות החסידות בפולין, התמנו רבנים חסידיים, וטומשוב לובלסקי הפכה למרכז חסידי ומקום מושב לאדמו"רים.
הוקמו בה בתי מדרש של חסידויות רבות: קוצק-גור, טוריסק, רדזין, בלז, צאנז ועוד.
מהבולטים שבתלמידי החכמים שהיו בטומשוב לובלסקי הם ר' שמעיה, מחבר 'סיעתא דשמיא'; ר' יעקב ליינר ובנו ר' מרדכי יוסף (האדמו"ר מאיזביצה), מחבר 'מי השילוח'; ר' אליעזר בר גרבוביצר, הנואם של חסידי פשיסחה; ר' צבי הירש לייבל טומשובר, נאמן ביתו של ר' מנחם מנדל מקוצק ור' מאיר אברהם פרישרמן.
רוב התושבים השתכרו לפרנסתם, אך היו גם משפחות שנזקקו לסיוע ופנו לארגוני העזרה ההדדית היהודיים.
לצד החברה קדישא פעלה חברת "ביקור חולים", שב-1880 הקימה בית חולים קטן, ו"לחם עניים", שחילקה לחמים לחסרי אמצעים.
כמו כן ב-1884 הוקמה קופת גמ"ח שסייעה בהלוואות קטנות ללא ריבית לבעלי מלאכה וסוחרים זעירים.
בשנת 1909 הוקם בטומשוב לובלסקי סניף של "הבנק העממי", שהיה מראשוני מוסדות האשראי היהודיים בפולין.
השלטון הרוסי לא פעל לקידום האזור שנמצא תחת שליטתו.
נציגי הצאר פעלו למניעת חדירה של השכלה וקידמה לאזורי שליטתם.
נוסף על כך הייתה התנגדות עקרונית להשכלה ולציונות בתוך הקהילה היהודית, שמנעה אף היא את קידום החינוך.
בסמוך לשנת 1910 החלו לנשוב בעיירה רוחות של קידמה.
הגיעו לעיירה כמה בעלי מקצועות חופשיים שהקימו קבוצת תיאטרון והעלו הצגה בשם "באבע יאכנע".
קהילת טומשוב לובלסקי הייתה מראשוני הקהילות היהודיות שהקימו אגודת ספורט לנוער יהודי, בשנת 1911.
עד שנת 1915 הייתה טומשוב לובלסקי תחת שלטון רוסיה.
בשנה זו כבשו האוסטרים והגרמנים את האזור.
השלטונות מינו מועצת עיר בראשות יהודי בשם יהושע פישלזון.
היהודים נאלצו להעלות מיסים כבדים, חלק גדול מרכושם הוחרם, והם סבלו מרעב כבד.
ארגוני הצדקה הקהילתיים פעלו ככל יכולתם.
בשנת 1918, עם תום מלחמת העולם הראשונה, כבשו את טומשוב לובלסקי הפולנים, אך עד שביססו את שלטונם, סבלו היהודים מתקופה קשה.
הכוחות ששחררו את העיר נהגו בהם באלימות, בזזו אותם וקצצו את פאותיהם וזקנם ברחובות.
גם בין מלחמות העולם שמרו היהודים על אורח חיים דתי חסידי כמיטב המסורת של הקהילה, אולם בראשית המאה ה-20 החלו לחלחל השפעות הציונות.
הציונים ייסדו את מקהלת 'הזמיר' (1911) ומועדון התעמלות.
במשך השנים למדו רוב הבנים היהודים בחדרים פרטיים ובתלמוד-תורה לבני עניים, וב-1913 נפתח בעיירה בית-ספר יהודי מודרני לבנים.
בשנת 1916 נפתח "חדר מתוקן" שלמדו בו גם לימודי חול ועברית, ונוסדה ישיבה שלמדו בה כ-100 בחורים.
הישיבה התקיימה רק זמן קצר, שכן בדלקה שפרצה בשנת 1918 עלו באש בית-המדרש בנוסף על 130 בתים של יהודים.
325 משפחות בעיר נותרו ללא קורת גג.
לעזרתן התארגן ועד סיוע משותף של יהודים ופולנים.
חברי "תנועת המזרחי" החליטו להקים בית ספר עברי מודרני שישלב לימודי קודש לצד ידע כללי, לימודי השפה העברית וציונות.
בשנת 1918 הוקם בית-הספר "מזרחי" (יסודי) בשני חדרים.
למנהל בית הספר מונה חיים יוסף לרר והמורה לעברית היה גיטלין.
גם בית הספר נשרף במסגרת השריפה הגדולה שהתקיימה באותה שנה.
לאחר מאמץ גדול נפתח מחדש בית הספר בביתו של הירש וינדר.
בתקופת המלחמה הפולנית-סובייטית (1920) עבר בית הספר משבר נוסף עקב עזיבת מורים ומחסור בכספים.
אך בהמשך בית הספר התפתח ומספר התלמידים הגיע ל-150.בשנת 1926 שונה שם בית הספר, עקב אילוצים פוליטיים, ל"תורה ודעת", ובשנת 1929 החליטה הנהגת המזרחי לשנות את שמו ל"יבנה".
בבית הספר למדו בנים בלבד והשפה הייתה יידיש.
הבנות נשלחו לבית הספר הפולני שם לימדו בפולנית.
בשנת 1938 נפתח גן ילדים בצמוד לבית הספר ושהו בו 40 ילדים.
בסוף שנות העשרים הקימו גם בית ספר לבנות "בית יעקב", וגם "תלמוד תורה" לילדי עניים ויתומים.
מספר החניכים הגיע ל-100. מרבית הצעירים המשיכו בנתיבים הישנים, עולם הישיבות והכוללים, ובהגיעם לבגרות הצטרפו לעיסוקי המשפחה.
לא מעט ילדים למדו בבית הספר הפולני העממי, ומקצתם אף המשיכו לגימנסיה הפולנית המקומית.
גם בתחומי התרבות והספורט חלה התפתחות.
הוקמו מועדון לחברי "פרייהייט" הוקם מועדון ספורט "מכבי".
ב-1919 הוקמה ספרייה ביוזמה משותפת של המפלגות הציוניות ומפלגת הבונד, ולכל זרם הוקצה אגף.
בספריה התקיימו פעולות תרבות מגוונות, הרצאות וחוגים וערבי הקראה ושירה.
תחום התיאטרון התפתח, הוקם חוג לדרמה על ידי עו"ד סובול, ד"ר אידל גרזון ומאיר בוים וכן השתתפו חיים מיכאל הורן, אברהם קנופ, נחום שולדינר ואחרים.
הקבוצה העלתה הצגות רבות כגון :"ליל הסדר", "לבבות רצוצים", "בחור ישיבה", "טוביה החולב", "המלך ליר היהודי" ועוד.
ב-1918 נוסד שבועון ביידיש בשם "טומאשובער וואכנבלאט" שראה אור עד 1931. את מקומו תפס שבועון אחר "טומאשווער ווארט" שהופיע עד 1938.
בשנת 1920, בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית כוחותיו של הגנרל האוקראיני פלשו לטומשוב לובלסקי ופרעו ביהודים.
כשהתייצבו השלטונות בפולין התפנו היהודים לשקם את עסקיהם, ואף הוקמו ארגונים של עזרה הדדית.
הסוחרים התאגדו ב"איגוד הסוחרים", והמועסקים בבתי מלאכה התאגדו בנפרד על פי ענפים וייסדו איגודים של עובדי המחט, ב-1922, עובדי ענף העור, עובדי העץ ועובדי התובלה.
ב-1926 הוקם בעיר בנק יהודי של סוחרים זעירים ובעלי מלאכה.
גם סניף הבנק העולמי חידש את פעילותו.
גמ"ח ההלוואות המשיך לפעול, וב-1928 הון היסוד של קופת הגמח היה 3,000 זלוטי.
בשנות המשבר הכלכלי, 1928–1936, גדל מאוד מספר הנזקקים לה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בקהילה, נוסדו בה סניפים של המפלגות "פועלי ציון", "הציוניים הכלליים", "המזרחי", הרוויזיוניסטים, "החלוץ" ו"החלוץ המזרחי", ושל תנועות הנוער הציוניות "החלוץ הצעיר", "השומר הצעיר", "פרייהייט" (דרור), "צעירי המזרחי", "השומר הדתי", "בית"ר", ואגודת "ברוריה".
בעקבות כך צעירים רבים מבני הקהילה עלו לארץ ישראל בשנים 1933–1934, ימי "העלייה הרביעית".
בבחירות 1927 למועצת העיר נבחרו 12 נציגים יהודים – מתוכם חמישה מן הרשימה היהודית הלאומית ("ציונים כלליים" "המזרחי" ו"פועלי ציון"), 3 חברי "הבונד", רק שני נציגים מ"אגודת ישראל" ושניים מרשימת בעלי המלאכה.
בשנות ה-30 גברה הפעילות האנטישמית בטומשוב לובלסקי, כמו בשאר עיירות פולין.
ב-1932 פרצו "אנדקים" לבית הכנסת של חסידות צאנז וחיללו ספרי קודש.
בשנת 1933 הוכו רוכלים יהודים שבאו ליריד בגרודק הסמוכה בידי איכרים מקומיים.
ב-1936 בכינוס אזורי שהתקיים בטומשוב לובלסקי הוחלט על חרם כלכלי אנטי יהודי.
שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני לפולין, הופצצה טומשוב לובלסקי, ב-6 בספטמבר 1939. כמאה חמישים איש נהרגו, והשכונות היהודיות נפגעו קשות.
ב-13 בספטמבר נכנסו הגרמנים לעיירה במסגרת מרדף אחר חיילים פולנים שהיו באזור.
התנהלו קרבות בעיר, ובתים רבים נפגעו או נשרפו.
התושבים חיפשו מקומות מסתור מפני חילופי האש והשרפות, ויהודים רבים הסתופפו והסתתרו באוהלי קבורה בבית העלמין.
כעבור כמה ימים סיימו הגרמנים לחסל את שאריות ההתנגדות הפולנית והשתלטו על אזור העיירה.
הם הטילו גזירות על היהודים, גייסו אותם לעבודות כפייה, בזזו אותם והתעללו בהם.
החלו מעשי רצח ולמחרת הכיבוש שישה יהודים נלקחו ונורו למוות ביער הסמוך.
ב־23 באוגוסט 1939, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות.
בו נקבעה, בין היתר, חלוקתה של פולין בין גרמניה לברית המועצות, וסומן מחדש הגבול ביניהן.
טומשוב והעיירות הסמוכות נכללו באחריות ברית המועצות.
בהתאם לכך, ב-20 בספטמבר נסוגו הגרמנים והגיעה במקומם יחידה של הצבא האדום.
יחסם ליהודים היה טוב יותר, אך תוך שבוע הם הודיעו שהם נסוגים.
הם הודיעו שמי שרוצה לעזוב עימם לאזור המזרחי שבשליטת הסובייטים רשאי לעשות זאת.
בעדות של ליפא רפמן מובא שההתפתחויות האלו עוררו דילמה במשפחתו ואצל שאר יהודי טומשוב, האם לעזוב או להישאר בטומשוב, בתקווה שמשהושלם הכיבוש, אט אט יחזרו החיים בעיירה למסלולם הרגיל.
כ-2,000 יהודים עזבו לצד הסובייטי, בעקבות הזעזוע והחשש מהיד הקשה ויחסם הנורא של הגרמנים.
כ-3,500 יהודים נשארו בעיירה, ואכן עם חזרתם של הגרמנים לשלטון חזרו הרדיפות, ההתעללויות והחטיפה לעבודות כפייה.
בדצמבר 1939 כינסו הגרמנים את כל חולי הנפש והנכים היהודים בתוך מרתף, הציפו אותו במים, וכך רצחו אותם בהטבעה.
בסוף שנת 1939 הצטוו כל יהודי טומשוב לובלסקי מגיל 12 ומעלה לענוד טלאי צהוב וסרט עם מגן דוד על הזרוע.
לאחר הכיבוש מינו הגרמנים יודנראט והעמידו בראשו את יהושע פישלזון.
היודנראט נצטוו לגייס יהודים בגילאי 15 עד 20 לעבודות כפייה.
כמו כן דרשו מהם הגרמנים לאסוף קונטריבוציות ודברי ערך על פי דרישותיהם.
מיד לאחר מינוי היודנראט הוטלה על יהודי העיירה קונטריבוציה בסך 300,000 מרק.
היודנראט נטל על עצמו אחריות גם בתחום הרווחה ובין היתר גם פתח מטבח לנזקקים.
שמירה על המסורת תחת הכיבוש הגרמני
הגרמנים אסרו שחיטה כשרה, אך השוחט ברוך הורביץ המשיך לקיים שחיטה כדין למרות זאת.
כשתפסו אותו, קיצצו את אצבעותיו על מנת שלא יוכל להמשיך במלאכתו.
הם אסרו להתאסף יחד, גם לא לתפילה, וסגרו את בתי הכנסת ששרדו את השריפות.
היהודים התכנסו לתפילה במניין אצל רבי נחום שמש, אך עד מהרה נתפסו ורבי נחום שמש נרצח.
אף על פי כן הם המשיכו להתפלל בסתר בביתו של שלמה אקסט, עד חיסול אחרוני היהודים בטומשוב לובלסקי.
לימוד התורה המשיך להתקיים בסתר על ידי מאיר קלרמן ודוד אויפן.
בנובמבר 1939 החליטו הגרמנים להקים בטומשוב גטו, מיקומו נקבע בפינה הצפונית של השוק, הגובל ברחובות זמויסקי.
אל הגטו דחקו את כל היהודים שנשארו בטומשוב, ועוד יהודים שהגיעו לטומשוב ממרכז ומערב פולין, סך הכל שהו בגטו כ-6,000 יהודים.
למפקד הגטו מונה הנס פילר.
היה זה גטו פתוח, ואפשר היה לצאת ולהיכנס.
בעדות של חנה שפיזאייזן-וייסלדר מובא שהגרמנים נהגו להיכנס בלילה לגטו, להוציא אנשים ממיטותיהם ולירות, להרוג משפחה ישנה.
מציאות זו חזרה על עצמה לעיתים קרובות, על ידי שלושה שוטרים שיכורים, בראשם מפקד בשם ברגר, שעברו בין הבתים בגטו ונקטו ברציחות יומיומיות.
ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, מה שהחמיר את מצב היהודים בטומשוב לובלסקי.
הגרמנים ערכו חיפושים בבתים אחר יהודים שלטענתם הסתננו חזרה לטומשוב מהאזורים שהיו בשליטת הסובייטים עד הפלישה.
לקראת סוף 1941 ותחילת 1942 ריכזו הגרמנים קבוצות עבודה שנשלחו לעיירה בלז'ץ לעבודות הכשרת שטח והקמת מחנה.
מאוחר יותר הגיעו השמועות על ההשמדה והסתבר שהיה זה מחנה המוות בבלז'ץ.
באביב 1942 מפקד האס אס דרש מיהושע פישלזון, ראש היודנראט, להכין רשימה של 300 ליהודים לגירוש.
יהושע פישלזון סירב והוצא להורג עם אשתו ובניו.
אבא ברגרבוים מונה לראש היודנראט במקומו.
במרץ 1942 התרחשה האקציה הראשונה.
הגרמנים הקיפו את הגטו והוציאו אנשים לכיכר המרכזית.
לצורך הסוואה אמרו להם שיועבר למחנות עבודה.
הגרמנים שלחו את כל היהודים מגיל 32 ומעלה.
לקחו אותם לעיירה צ'שאנוב כהסוואה, ומשם למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בעדות של רחל שוורצבוים, מתואר שלפי פקודה היו צריכים גברים ונשים להתייצב במשך היום במגרש מסוים.
שלוש יריות שימשו סימן להתחלת המבצע.
כל יהודי שנתפס מנסה לברוח נורה למוות.
ב-22 במאי, בחג השבועות, נערכה אקציה שנייה.
גברים, נשים וילדים הובלו במשאיות לבלז'ץ.
נשארו בעיירה מעט יהודים, שהגרמנים קבעו שעוסקים במלאכות נחוצות, או שהצליחו להסתתר מהאקציה.
בסוף אוקטובר 1942 נערכה האקציה השלישית והאחרונה.
היהודים שנותרו בטומשוב הצטוו להתאסף בכיכר, ונשלחו למחנה בלז'ץ.
לאחר אקציה זאת נשארו בעיירה כמה מאות יהודים שעבדו עבור הגרמנים, כעבור מספר חודשים כונסו השורדים האחרונים, נלקחו ליער הסמוך, שם ציוו עליהם לחפור בור ונורו לתוכו.
מתוך כמה צעירים שברחו אל היערות לאחר האקציה הראשונה והשנייה, הרוב נתפסו ונרצחו, אך מעטים שהצליחו להימלט, התארגנו יחד ליחידה לוחמת וביצעו פעולות התנגדות.
בראש היחידה עמדו מנדל הלר, שנהרג באחד הקרבות, שמעון גולדשטיין ומאיר קלכמאכר, שנרצחו בידי בכיר במחתרת הפולנית הקומוניסטית.
קורות יהודי טומשוב שברחו לצד הסובייטי
כמחצית מיהודי טומאשוב החליטו לעזוב את ביתם ולסגת עם הצבא האדום שנסוג עד נהר הבוג, שבוע בלבד לאחר שנכנס לעיירה במקום הגרמנים.
משפחות משפחות נעו יהודי טומאשוב דרומה ומזרחה, כולם חיפשו בני משפחה, קרובים, חברים ומכרים שיקבלו אותם אל ביתם או ימצאו עבורם מקום, עד שימצאו סידור אחר.
היעדים העיקריים היו הערים והעיירות ששכנו דרומית ומזרחית לטומאשוב ובעיקר בעיר לבוב וראווה רוסקה.
ביולי 1940 הוציא מנהיג ברית המועצות סטלין צו גירוש לכל הפליטים שעברו מאזורי הכיבוש הגרמני לצד הסובייטי.
על-פי צו זה רוכזו כל הפליטים בתחנות הרכבת שם הם הועלו לקרונות (שאלאון) רכבת ותחת משמר ז'נדרמים סובייטים נשלחו לאזורים שונים בסיביר.
עם הגיע הפליטים לסיביר הם חולקו לקבוצות ונשלחו למחנות עבודה.
האזור שבו התרכזו פליטי טומאשוב היה אזור "אלטאי" בסיביר בסביבת הערים ברנאול וביסק, שהיה אחד האזורים היותר נוחים.
אזור אחר אליו הגיעו יהודים מטומאשוב היה אזור "סראקינסק" שהחיים שם היו הרבה יותר קשים.
הפליטים הבוגרים נאלצו לעבוד ביערנות ובעבודות אחרות וקיבלו הקצבת מזון של עובדים (1 ק"ג ליום, בנוסף למה שקיבלו במקום העבודה).
הילדים והאחרים שלא עבדו קיבלו הקצבה מופחתת (400 גרם ליום).
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות הצטמצמו מנות המזון (עובד 500 גרם, לא עובד 150 גרם) והמצב הגיע במקומות רבים לחרפת רעב.
בספטמבר 1941 הודיעו מפקדי המחנות לכל הפליטים כי נחתם הסכם בין ממשלת פולין בגולה בראשות שיקורסקי לבין הקרמלין שעל-פיו ישוחררו כל הפליטים מהמחנות והם יוכלו לנוע באופן חופשי ברחבי ברית המועצות.
לכל הפליטים נופקה תעודת מעבר כפליט מפולין.
עם השחרור מהמחנות החלו פליטי טומאשוב לתכנן את המשך הדרך, חלקם עבר לערים וליישובים שבסמוך למחנות בהם שהו בסיביר כגון סאלאיר, גורבסק, ביסק וברנאול.
השאר שמו פעמיהם לעבר דרום מערב ברית המועצות.
ובעיקר לאזור טשקנט, סמרקנד, בוכרה, קזחסטן ועוד.
דרכם לא הייתה קלה, הם התגלגלו בדרכים חודשים ארוכים וכשהגיעו לאזורים החמים יותר היו התנאים הסניטריים גרועים ופרצה מגפה של טיפוס, שבה מתו רבים, מהם מפליטי טומאשוב.
בפברואר 1943 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לפולין והשלטונות הסובייטים החלו להכריח את הפליטים הפולנים לקבל את האזרחות הסובייטית, והחלו לגייס את הצעירים לצבא הסובייטי ובעיקר גויסו לעבודה בבתי החרושת לטובת המאמץ המלחמתי.
חלק גדול מתושבי טומאשוב שגלו לרוסיה מצא שם את קיצם, אך חלק נכבד ניצל בדרך זו.
בראשית 1946 נודע כי בפברואר יתחילו לזוז האשאלונים הראשונים עם אזרחי פולין.
המסע חזרה לפולין ארך כחמישה חודשים, מפברואר עד יוני, תוך חציית 4 קווי גבול: ביאליסטוק-בריסק, קובל-חלם וללמברג-פשמישל.
אשאלון אחד או שניים נסעו דרך בלזיץ.
וכך חזרו יוצאי טומאשוב אחר 6 שנים לפולין, אך לא חזרו לטומאשוב, שבה לא היה יכול ללון יהודי אפילו לילה אחד באותו זמן, אלא רק לשטחים שיושבו מחדש שפולין נטלה מידי הגרמנים.
חלק פנה לשלזיה התחתית כמו ורוצלב, ריכבך וחלק לשצ'צ'ין.
כמה משפחות התיישבו בלודז', קראקא, אולם לא לזמן רב, כי רובם יצאו מיד מפולין אל המחנות בגרמניה והנותרים עזבו כמעט כולם את פולין עם קום מדינת ישראל.
רוב הניצולים נמצאים בישראל, אחרים היגרו לצפון אמריקה בסיוע הג'וינט, וחלק באמריקה הלטינית.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, כשהחלו להגיע לישראל הידיעות על חורבן יהדות אירופה, ועל מצבם של היהודים שהצליחו להינצל ולעבור לרוסיה, הגיעו ידיעות מבני טומשוב על מצבם הקשה.
קומץ יוצאי טומשוב התאספו בחיפה והחליטו לבוא לעזרת אחיהם שברוסיה, במשלוח חבילות אוכל, בגדים וכל מה שאפשר.
כך החל ארגון יוצאי טומשוב לובלסקי.
ב-5 בספטמבר 1944 נוסד הארגון הראשון, "ארגון יוצאי טומשוב לוב' - קופת גמילות חסדים, על שם קדושי עירנו, הי"ד".
יושב ראש האגודה היה זושא קונשטוק והמזכיר היה יעקב הרבסמן.
האגודה פעלה רבות בתחום הרווחה, וכן שלחה חבילות מזון, בגדים ומצות לפסח ליהודי העיר בברית המועצות.
בסוף שנת 1950 התקיימה ישיבת הארגון ובה הוחלט להוציא לאור את "ספר העיר" שאז כינו אותו "פנקס העיר".
הוועד הארצי של הארגון פנה במכתב ליוצאי טומשוב לובלסקי וביקש להמציא חומר: מאמרים, זיכרונות, שירים, או כל חומר אחר לכתיבת הספר.
הספר יצא לאור ב-1965, בעברית וביידיש.
עם קום המדינה, ובהגיע הגל הגדול של עליית שורדי השואה, מהם רבים יוצאי טומשוב, התקבעה פעילות הארגון.
האזכרה השנתית, אזכרה לקדושי העיר, הכוללת אמירת קדיש ותפילת יזכור, ומהווה גם כינוס המפגיש בין יוצאי העיר ועיסוק בסיפורים וזיכרונות.
הוצאת "ספר יזכור" שינציח את הקהילה.
הועברה מגבית בין בני העיר על מנת לסייע לעולים הרבים שהגיעו עריריים לאחר המלחמה.
בשנת 1956 קמה ועדת הסעד, ביוזמת ועד יוצאי טומשוב באמריקה, ששלח כסף בליווי מכתב המסמיך אנשים בישראל לחלק את הכסף לזקוקים לו, באופן של "מתן בסתר".
שמירה על קשר עם הוועד באמריקה, שיתוף פעולה, בעיקר סביב הוצאת הספר, וקבלת בני העיר המגיעים לישראל מאמריקה בסבר פנים יפות.
בשנת 1992, נוסדה "העמותה לרווחה, לשימור ולהנצחת מורשת ואתרים של יהדות טומשוב לובלסקי שבפולין", והייתה המשך ישיר ל"ארגון יוצאי טומשוב לובלסקי - קופת גמילות חסדים".
העמותה הציבה לעצמה כמטרה עיקרית את הנצחת זכרם של קרבנות השואה מקרב בני טומשוב לובלסקי.
ועד העמותה נבחר באספת חברים המתכנסת מדי פעם בהתאם לתקנון.
הנצחה וזיכרון: הצבת לוח זיכרון במרתף השואה (יד ושם הישן) ובהר הרצל בירושלים.
הקמת מצבת זיכרון בבית העלמין הישן של ת"א בחולון.
הקמת לוח זיכרון בבית התפוצות באוניברסיטת ת"א.
שיקום בית העלמין היהודי בעיר טומאשוב לובלסקי והצבת גל-עד לזכר הקהילה.
הקמת פינת זיכרון לקהילה שנכחדה במוזיאון העיר טומאשוב.
ארגון סיורים של יוצאי טומאשוב בני הדור הראשון והדורות הבאים, בטומאשוב ובפולין.
בכתיב יידי: ירטשוב הוא כפר, עיר לשעבר, בפרובינציית לובלין בדרום מזרח פולין סמוך לגבול עם אוקראינה, כ-14 קילומטרים מזרחית לטומשוב לובלסקי, שבו התקיימה עד השואה קהילה יהודית משמעותית שהיוותה את הרוב המוחלט של התושבים.
לא ידוע מתי הגיעו יהודים לירצ'וב ומאין.
בשנת 1863 התגוררו בירצ'וב 203 יהודים, מתוך 231 תושבים בסך הכל.
הקהילה הקטנה החזיקה בית כנסת עשוי עץ.
רוב היהודים היו בעלי מלאכה או סוחרים זעירים.
בין שתי מלחמות העולם גדלה הקהילה לכדי כ-250 נפש.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בעיירה כ-300 יהודים.
ב-22 בספטמבר 1939 (ערב יום כיפור ה'ת"ש) כבשו הגרמנים את ירצ'וב, ומיד החלו לרכז את היהודים, להעבידם בעבודת פרך ולפגוע בהם.
ב־22 במאי 1942, חג השבועות ה'תש"ב, גורשו יהודי ירצ'וב למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם הושמדו רובם המוחלט והקהילה חדלה להתקיים.
קהילת יהודי זחרינו (Zakharino) עיירה בנפת חיסלביצ'י (Khislavichi) במחוז סמולנסק, שבתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה בתחומי ברית המועצות וכיום ברוסיה, התקיימה עד להשמדתה בשואה.
חלק גדול של הקהילה עסקו בחקלאות.
באמצע שנות העשרים של המאה העשרים התגוררו בזחרינו כ-550 יהודים – יותר מ-90 אחוזים מכלל תושביה.
רובם עסקו בחקלאות, והיו בהם גם סוחרים זעירים ובעלי מלאכה.
בעיירה פעלו בית ספר יסודי יהודי וחוג לדרמה.
הגרמנים כבשו את זחרינו ב-1 באוגוסט 1941. במהלך המלחמה היא הייתה בתחום הממשל הצבאי הגרמני בברית-המועצות.
מיד עם הכיבוש החלו בשוד רכושם של היהודים, בהשפלתם ואף ברצח של יהודים.
גטו הוקם בזחרינו באוקטובר 1941 ורוכזו בו כ-300 יהודים.
הגטו חוסל במאי 1942 וכל תושביו נורו למוות.
הקהילה אינה קיימת עוד כיום.
בגרמנית: Treuchtlingen) שבבוואריה, גרמניה התקיימה קהילה יהודית רציפה במשך מאות שנים, עד השואה.
ראשוני היהודים התיישבו בטרויכטלינגן בשלהי המאה ה-13. באמצע המאה ה-14, נפגעה הקהילה בגל הפרעות בעקבות המוות השחור (1349, ה'ק"ט), וכנראה חדלה מלהתקיים כקהילה למשך כ-250 שנה.
עדויות על חידוש החיים היהודיים בטרויכטלינגן קיימות מסביבות שנת 1600.
במאות 17 וה-18 התפתחה הקהילה, בזכות היות יהודי טרויכטלינגן יהודי חסות שקיבלו פריווילגיות מהשליטים.
באותה תקופה נחשבה טרויכטלינגן לאחת הקהילות המרכזיות בבוואריה, אשר הייתה לה השפעה על קהילות רבות באזור.
רבים מיהודיה כיהנו בעמדות מפתח במנגנוני השלטונות ובמערכת הפיננסית.
באמצע המאה ה-17 נבנה בית הכנסת, וב-1730 נבנה בית כנסת חדש.
מעט לאחר מכן נוסדה חברה קדישא, וב-1774 קודש בית העלמין, ששרת גם קהילות קטנות סמוכות.
לשיא גודלה הגיעה הקהילה ב־1837, כשנמנו בה 282 איש שהם קרוב ל-18% מהאוכלוסייה הכללית.
ב־1819 נבנה בית כנסת חדש, ומקוה טהרה חדש נפתח ב־1884. בית ספר יסודי יהודי היה במקום מ־1877.
בטרויכטלינגן פעלו סניף של האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית (CV) ושל "צעירי מזרחי".
למשך שנים בודדות פעל גם סניף של תנועת הנוער "עזרא", שנסגר ב־1937 בפקודת השלטון הנאצי.
בעת עליית אדולף היטלר לשלטון
ב-1933, מנו יהודי טרויכטלינגן 119 נפש, שהם קרוב ל-3% מהאוכלוסייה.
ב-1935 חויבה הקהילה לפנות את בניין בית הספר.
בשנת 1936 החלה סדרת התנכלויות ליהודים, שכללה ניפוץ חלונות בית הכנסת, מניעת יהודים מנסיעה ברכבת, והוצאת ילדים יהודים מבתי הספר, שהוכרזו "נקיים מיהודים".
ב-1937 החלו להיסגר עסקים וחנויות יהודיים, בעקבות הגבלות וחרמות שהוטלו עליהם.
כתבות אנטישמיות החלו להתפרסם בעיתון המקומי.
ב-9 בנובמבר 1938, במסגרת אירועי ליל הבדולח, פרצו קבוצות של האס אה יחד עם גרמנים מקומיים לבתי יהודים וביצעו מעשי שוד, ביזה, השחתה ואלימות, ועל קירות הבתים רוסס הגרפיטי "נקמה בעד הרצח בפאריס" (הרצח של הדיפלומט הנאצי ארנסט פום ראט בידי היהודי הרשל גרינשפן שהייתה האמתלה לפרוץ ליל הבדולח).
תועד מקרה של רופא יהודי זקן שהתאבד בעקבות ההתעללויות שעבר.
בית הכנסת על כל תכולתו, וכן המקוה וכמה בתים נוספים, הועלו באש.
יהודים שלא הספיקו להמלט נכלאו, ועם שחרורם נאלצו להיפטר מנכסיהם ורכושם ולעזוב את טרויכטלינגן.
השלטון המקומי הפקיע את הקרקע של מבני הציבור היהודיים.
עד סוף שנת 1938 עזבו את העיר כל היהודים מלבד שניים.
הם נמלטו למקומות אחרים בגרמניה ובהולנד, כולל מחנות פליטים (ורובם נספו בשואה), ומיעוטם לארצות הברית.
יהודים בודדים עלו לארץ ישראל.
היהודים לא שבו לעיר לאחר המלחמה, וכיום בית העלמין הוא השריד היחיד שנותר בעיר, והוא מתוחזק בידי "ארגון הקהילות היהודיות של בוואריה".
ב-2012 חוללו כמה קברים בבית הקברות.
בנובמבר 2009, במלאת 71 שנה לליל הבדולח, הוקמה בטרויכלינגן ביוזמתם של תושבים בני המקום, אנדרטה לזכרן של המשפחות היהודיות שחיו בעיירה עד השואה.
באמצע המאה ה-18 שימשה טרויכטלינגן כמקום מושב הדיין המחוזי.
לפרקים, לא הייתה קהילת טרויכטלינגן קהילה עצמאית אלא סונפה לקהילות המרכזיות במחוז, לרוב שוואבך ולעיתים אנסבך.
בין השנים 1789–1820 כיהן כרב עצמאי בעיר ר' יעקב משולם פייסט.
אחריו כיהן חתנו ר' יצחק אייזיק סקוּטש, עד לפטירתו בשנת 1873 (ה'תרל"ג).
קהילת יהודי טוצ'ין היא הקהילה היהודית בעיר טוצ'ין השוכנת במחוז רובנו במערב אוקראינה.
שאלת זמן ההתיישבות היהודית הראשונה במקום נתונה במחלוקת: על פי האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין ההתיישבות היהודית הראשונה במקום הייתה בראשית המאה ה-17, בעוד על פי גרסת בית התפוצות ראשית ההתיישבות היהודית הייתה בראשית המאה ה-18.
על פי האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין, תהליך ההתיישבות הואט כתוצאה מפרעות ת"ח ות"ט והואץ לאחריהן.
בשנת 1700 הוטל מס על סך של 600 זהובים על יהודי טוצ'ין, מה שמעיד על קיומו של יישוב יהודי מכובד וגדול בטוצ'ין.
במאה ה-19 גדל מספר היהודים בטוצ'ין באופן משמעותי: באמצע המאה היו 1,180 יהודים בטוצ'ין ובסוף המאה היו בה כבר 2,535 יהודים, שהיוו שישים ושבעה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית בטוצ'ין.
במאה ה-19 היו 9 בתי חרושת וטחנות קמח בטוצ'ין.
חלק נרחב מאותם מפעלים נוהל בידי יהודים.
רוב היהודים עסקו בגידול בקר, במלאכה או שסחרו בתוצרת חקלאית של המקומיים.
בסוף המאה ה-19 כבר היו בטוצ'ין חמישה בתי כנסת.
שניים מאותם בתי כנסת נוהלו בידי חסידות טריסק, בית כנסת נוסף נוהל בידי חסידות אוליקה ובית כנסת אחר נוהל בידי חסידות ברזנה.
בראשית המאה ה-20 התבססה הקהילה כלכלית, כשעסקו באספקת סחורות לצבא הרוסי שהקים מחנה צבאי גדול באזור טוצ'ין.
חלק אחר מהיהודים עבד במרפאות או בבית הדואר שנפתחו באזור כדי לשרת את המחנה הצבאי הרוסי.
במקום נפתחו שני בתי ספר פרטיים שלימדו גם עברית.
כמו כן, נפתחה באזור ספריה שהיוותה את מרכז הפעילות היהודית באזור.
עם פריצת מלחמת העולם הראשונה החל השלטון הרוסי לגייס את תושבי טוצ'ין.
רבים השתמטו מהגיוס או ערקו לאויב.
לאחר מהפכת אוקטובר נרצחו שני יהודים בידי פורעים שניסו לשדוד את רכושם.
בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה חיו בטוצ'ין בערך 2,200 יהודים, שהיוו שלושה רבעים מהאוכלוסייה הכללית בעיר.
בעיר הוקם ועד ציוני והחלו לפעול בה התנועות הציוניות "פועלי ציון" ו"צעירי ציון".
באותה התקופה, רוב התושבים בעיר היו יהודים ולכן ראש המועצה היה יהודי.
רוב הילדים היהודים בטוצ'ין למדו בבית הספר הממלכתי הפולני, שבו חלק גדול מהמורים וכן מנהל בית הספר היו יהודים.
בעיר נפתח גם בית ספר עברי, שלאחר המלחמה כונה בית ספר "תרבות".
בעיר פעל גם גן ילדים של רשת תרבות.
הוא נסגר בספטמבר 1939. בעיר פעלה ספרייה ציבורית שבה היו ספרים בעברית וביידיש.
כמו כן, בטוצ'ין פעלו גם חוגי דרמה שונים שהכנסותיהם נתרמו לצדקה או לשם טיפוח והחזקת מוסדות החינוך היהודיים והעבריים בעיר.
בעיר פעלו מספר תנועות נוער יהודיות: החלוץ (שהגיעה לעיר בשנת 1924), בית"ר, השומר הדתי, ברוריה, תורה ועבודה והשומר הצעיר שהייתה התנועה הגדולה ביותר.
בני נוער נוספים היו חברים בקרב תנועות קומוניסטיות.
טוצ'ין סופחה לברית המועצות כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב בספטמבר 1939. לאחר הכיבוש הולאמו עסקים רבים בעיירה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות יהודים רבים היגרו לטוצ'ין מפרוורי ברית המועצות.
הגרמנים הצליחו לחדור לטוצ'ין ביולי 1941.
יהודים בעלי קשרים בשלטון ברית המועצות הצליחו לעזוב את טוצ'ין קודם לכן ולהגר למרכז ברית המועצות.
עד ספטמבר 1942 אוכלס גטו טוצ'ין ונכלאו בתוכו בצפיפות רבה כ-3,000 יהודים מהעיר והסביבה.
ב-24 בספטמבר, לאחר שכוחות גרמנים ואוקראינים התקדמו לעבר גדרות הגטו במטרה לחסל את אסיריו, פרץ בו מרד וכ-2,000 אסירים הצליחו לברוח ממנו, אולם מרביתם הוסגרו או נרצחו בידי האוקראינים והגרמנים, ורק כ-20 איש שרדו.
הקהילה היהודית של טושין הייתה קהילה קטנה שהתקיימה בעיירה טושין במחוז לודז' שבפולין.
הקהילה בעיירה התפרנסה בעיקר ממסחר ומתעשייה.
האוכלוסייה היהודית של העיירה מנתה כמה אלפים ורוב רובה נספה בשואה.
לא ידוע מתי הוקמה בדיוק העיירה טושין, אך האזכור הראשון של העיירה בכתב מופיע בתחילת המאה ה-13. על פי האגדה, העיירה קיבלה את שמה ממעשה שאירע למלך ולדיסלב השני יגיילו, המלך הראשון של האיחוד הפולני-ליטאי ומייסד השושלת היגלונית.
המלך ואנשיו הגיעו לאזור כדי לערוך מסע ציד והתארחו בפונדק מקומי.
במהלך שהותם בפונדק, אבד בן המלך, ויצאו משרתיו בחיפושים בניסיון למצוא אותו.
בסופו של דבר, מצא אותו אחד ממשרתי המלך וקרא: "!Tu syn" (טו סין, "כאן הבן" בפולנית).
על שם כך נקראה העיירה "טוסין", שעם הזמן התפתח לשם הנוכחי של הכפר: "טושין".
ב-1655 העיירה נבזזה ונשרפה כליל על ידי הצבא השוודי, במסגרת המבול השוודי , פלישה של כוחותיה של ממלכת שוודיה אל ממלכת פולין-ליטא, זאת במסגרת המלחמה הצפונית הקטנה שנערכה בין הממלכות השונות של סקנדינביה ומזרח אירופה באמצע מאה ה-17.
תיעוד ראשון של אוכלוסייה יהודית בעיירה מופיע רק מאמצע המאה ה-17. לאחר הריסת העיירה במהלך הפלישה השוודית, מתועדת התיישבות ראשונה של יהודים בעיירה בשנת 1660 כחלק מבנייתה מחדש.
התיישבות זו תרמה לשיקום הכלכלי של העיירה בעקבות המלחמה ההרסנית עם שוודיה.