tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חפירת הבאר הושלמה ב-23 בפברואר 1883 והקריאה "מצאנו מים!", שעלתה ממעמקי הבאר, נחקקה בסמל העיר והעניקה לבאר את שמה.
ב-1977 נפסקה השאיבה מהבאר, והיא משמשת כאתר תיירותי במסגרת מוזיאון ראשון-לציון.+17מגדל המים
מגדל המים הוקם ב-1898 במימונו של הברון רוטשילד ובביצועם של האדריכל א' וָארוֹן והמהנדס אדולף שטַרקמֶט והיה חלק ממערכת שאיבה, אגירה והזרמה של המים ששימשו בעיקר את בתי הפקידות של הברון.
גובהו של המגדל 11.25 מטר כשבראשו נבנתה בריכת מים גלילית סגורה בקיבולת של 60 מ"ק.
עם הזמן פסק השימוש במגדל וחלקו העליון פורק.
ב-1987 שוחזר המגדל לראשונה וב-2013 נערכו פעולות שחזור נוספות.
מוגדר כאתר מורשת.+18בית העם בראשון לציון
בית העם היה הראשון בארץ ישראל.
הקמתו הושלמה ב-1898 בתמיכתו הכספית של הברון רוטשילד.
המבנה בן קומה אחת, שטחו כ-200 מטר רבוע וגובהו 5 מטר הוא כולל אולם מרכזי, גלריית תמונות, מרפסת ומרתף.
המקום שימש לכינוסים ולאירוח אישים רבים (ביניהם בנימין זאב הרצל, הברון רוטשילד, ג'מאל פאשה, אלברט איינשטיין ואחרים).
הבית שופץ לראשונה בשנות ה-30 ופעם נוספת ב-1998 אז גם נערכו בו פעולות לשימור ולשחזור על פי מסמכים וצילומים מארכיון מוזיאון ראשון לציון.
משמש להתכנסויות, להצגות, ולהרצאות לקהל הרחב.+19גן המושבה
גן המושבה (נקרא גם "גן העיר" ו"גן הנדיב") הוא גן במרכז העיר בשטח של כ-40 דונם.
תחילתו ב-1883 כששימש לעיבוד חקלאי על ידי האיכרים.
פקידי הברון הקימו במקום תחנת ניסויים לבדיקת התאמת גידולים חקלאיים ובקרבתה ניטע בגן פרדס.
הגידולים הושקו ממי הבאר ומגדל המים של המושבה.
ב-1890 ננטעה בגן שדרת הדקלים לכבודם של אורחי המושבה והיא הפכה לסמל של הגן.
ב-1939 העבירה פיק"א את השטח לבעלות המועצה וזו הפכה אותו לפארק ציבורי.+20בית התבשיל
בית התבשיל הוקם במושבה ב-1889. תחילה נקרא "בית הפקיד", ושימש את פועלי היקב ואת האיכרים.
ב-1901 הקים שמואל אוסטשינסקי בקומה הראשונה מטבח משותף לטובת הפועלים והרווקים במושבה ושמו שונה ל"בית התבשיל".
ב-1902 פעל במקום סניף של "ברמל מזרחי" ובהמשך נפתחה חנות לממכר יינות (שמו של הרחוב שונה ל"רחוב הכרמל" במטרה לפרסם את החנות).
ב-2011 הציגו סטודנטים לעיצוב פנים (בשיתוף אגף התכנון בעירייה) תערוכה של רעיונות להפיכת בית התבשיל למבנה לצורכי הקהילה.
עד להוצאת הרעיונות לפועל משמש המבנה כבית קפה.+21יד לנדיב
"יד לנדיב" היא אנדרטה אשר הוקמה על ידי בני המושבה בשנות ה-40 לכבוד פועלו של הברון רוטשילד ותרומתו להקמת העיר.
האנדרטה ניצבת בצומת של רחוב הכרמל ורחוב הרצל.+22היקב
אחד מהגידולים החקלאיים המוצלחים בו עסקו תושבי המושבה היה גידול גפנים.
לאור הביקוש הנמוך לתוצרת זו החליטו המתיישבים לבנות יקב ולייצר יין.
לשם כך פנו לברון רוטשילד לקבלת סיוע מקצועי וכספי.
בניית היקב החלה ב-1889 וב-1890 החל היקב לפעול.
ב-1957 מכר רוטשילד את היקב לאגודת הכורמים והסוכנות היהודית וב-2013 נמכר היקב לקבוצת משקיעים.
היקב נמצא לאורך רחוב הכרמל וחלקו העתיק הוגדר כאתר לשימור ובחלקו מתקיים מוזיאון לתולדות היקב.
עם השנים הפסיק ייצור היין במקום ונשארו רק קווי מילוי בקבוקים אך גם אלו נסגרו בהדרגה.+23בית בלקינד-לוין
בניית הבית החלה ב-1926 על ידי איתן בלקינד (איש ניל"י) אך הוא נקלע לקשיים כלכליים ולחובות ונאלץ להעביר את הבית הבלתי גמור לתושב העיר אשר לוין אשר סיים את מלאכת הבנייה ועבר לגור בבית עם משפחתו עד שנרכש על ידי העירייה ויועד לשימוש ציבורי.
הבית המפואר נבנה בסגנון אקלקטי שהיה אופנתי באותה תקופה.+24בית יד לבנים – בית הפקידות
מבנה זה נקרא בראשיתו "בית הפקידות" והוא הוקם בשנות ה-90 של המאה ה-19 כמרכז האדמיניסטרטיבי של הנהלת המושבות וכמקום מגוריו של פקיד הברון, חיים חזן.
במהלך המאה ה-20 שכנו במקום משרדי פיק"א ומשרדי היקב וכן הוא שימש מקום מגורים למנהלי היקב.
עם הקמתו היה מבנה זה הגדול והמפואר ביותר במושבה.
לאחר הקמת המדינה הפך המקום לבית יד-לבנים.+25המדרשה לחקר חיבת ציון – בית זרובבל ושולמית חביב
הבית הוקם ב-1927 על ידי זרובבל חביב ושימש למגורי המשפחה.
חביב היה פעיל ציבור וכיהן כראש המועצה המקומית בשנים 1939 – 1946. הוריש את ביתו להקמת מדרשה לחקר חיבת ציון ולפעילות חינוכית בנושא ציונות וארץ ישראל.+26בריכות ביל"ו
בריכות אלו נבנו ב-1912 בנקודה הגבוהה ביותר במושבה ונועדו לספק מים לתושבי המושבה.
בנייתן התאפשרה על ידי מימון התושבים והלוואה מבנק אנגלו פלשתינה.
בסיס הבריכות עשוי מאבני כורכר והמכלים ממתכת.
ב-1939 הוקמה במקום משטרת היישובים העבריים ועל גג הבריכות הותקנה עמדת תצפית ואיתות.
מוגדר כאתר מורשת.+27בית התווים – בית שמואל כהן
כאן עמד ביתו של האיכר שמואל כהן שהגיע למושבה ב-1887. שמו נודע כמי שהתאים לחן ששרו עגלונים ברומניה למילות "התקוה" של נפתלי הרץ אימבר.
עם השנים נהרס הבית המקורי ובמקומו הוקם בית דירות שמעקות המרפסות מעוצבים בצורת תווי "התקוה".+28רחוב נחמה
רחוב נחמה נקרא על שם תושבת העיר נחמה פוחצ'בסקי שהייתה איכרה, סופרת, פעילת ציבור ולוחמת למען זכויות הנשים במושבה ואף נבחרה לתפקיד יושבת ראש ועד המושבה (תפקיד עליו ויתרה).
הרחוב נסלל בהמשכה של כיכר המייסדים והוקמו בו מוסדות ציבור שונים (לדוגמה ב-1890 הקים הד"ר אהרן מאיר מזי"א בית חולים ברחוב).
בתקופה מסוימת היו תושבי האחוב עניים והרחוב כונה על שמם "רחוב המיליונרים".
על שום עוניים של דייריו.
עם השנים רבו מוסדות דת ובתי הכנסת ברחוב.
שביל השלום האלפיני (Alpine Peace Crossing) הוא שביל שסומן ב-2007 בהרי האלפים לציון 60 שנה למעברם של כ-5,000 מעפילים יהודים בשביל זה.
מעפילים אלו היו ניצולי שואה שב-1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, חצו את האלפים בדרכם ממחנה עקורים באוסטריה לנמלים באיטליה.
לאורך השביל נקבעו תחנות שונות שהיו משמעותיות למעפילים ובהן הוצבו שלטי הסבר.
שביל זה פופולרי בין מטיילים באלפים וזאת בנוסף למסורת של צעדות שנתיות לאורכו של השביל המתקיימות בחודש יוני.
עם סיום מלחמת העולם השנייה קובצו ניצולי השואה היהודים במחנות העקורים בהם פעלו מספר ארגונים כדי לטפל ביהודים ולהעלותם ארצה.
רוב המחנות היו פרושים בגרמניה ואוסטריה שהיו תחת שליטה של בעלות הברית לאחר המלחמה.
על אף הסבל שחוו הניצולים אסרו השלטונות הצבאיים על היהודים לנוע בדרכים למרות רצונם לעלות ארצה.
הגוף העיקרי שטיפל בהברחת היהודים מהמחנות לערי הנמל לאורך חופי הים התיכון והעלאתם ארצה היה ארגון הבריחה.
ארגון זה הוביל, במסלולים שחצו את הרי האלפים, כ-300,000 יהודים ארצה.
אחד ממחנות העקורים הוקם ליד העיר זלפלדן שבאוסטריה.
במקום זה הוקם מחנה שנקרא "גבעת עבודה".
המחנה נוהל במשותף על ידי אונרר"א (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות) וארגון הג'וינט ובמעורבות של ארגון הבריחה.
החל מקיץ 1947 החל ארגון הבריחה להעביר קבוצות של 150–200 מעפילים לאורך השביל בקצב של 2–3 קבוצות בשבוע.
ההליכה בשביל נמשכה כ-15 שעות במהלכם של 2 לילות.
בסיום ההליכה, בצד האיטלקי של האלפים, חיכו למעפילים משאיות שהובילו אותם לנמלי איטליה (בעיקר לנמל גנואה).
כל קבוצה הובלה על ידי מדריך מקומי.
השביל עבר ב-7 תחנות שב-6 מהן הוצבו אנדרטאות בצורת פירמידה משולשת שעל כל צלע נכתב הסבר בשפה אחרת.
לכל תחנה ניתן שם אחר:
נקודת המוצא לשביל היה העיירה קרימל (Krimml) אליה הוסעו המעפילים מממחנה זלפלדן.
הנקודה הבאה הייתה מפלי קרימל (תחנת "דאגה - Anxiety") שהיוו אתגר טיפוס כדי לעקוף את המפלים.
משם החלו המעפילים בטיפוס רגלי במעלה עמק קרימלר עד לבית הארחה "קרימלר טאורן" (Krimmler Tauernhaus) בקרבתו נחו המעפילים במהלך שעות היום בחסותה של בעלת בית ההארחה ליזל גייזלר שעזרה להם באוכל וחימום (תחנת "תקווה - Hope").
גובה בית ההארחה 1,631 מטר.
לאחר מנוחה בבית ההארחה ועם רדת הלילה המשיכו המעפילים לטפס במעלה עמק קרימלר עד נקודת הפניה מזרחה לעמק ווינדבאך (Windbach) (תחנת "אמונה - Confidence").
המעפילים המשיכו לאורך עמק ווינדבאך עד לצומת צריף windbachatal (תחנת "געגועים - Yearning").
מהצריף החל הטיפוס למעבר קרימל טאורן (Krimml Tauern) בגובה 2,634 מטר (תחנת "הקלה - Reliefe").
מעבר זה היווה את הגבול בין אוסטריה ואיטליה.
ממעבר קרימל ירדו המעפילים לקסרן (Kasern) שבבולצנו בדרום טירול שם חיכו להם משאיות שלקחו אותם לאחד מנמלי איטליה (תחנת "שלום - Peace").
ב-2003 נחשף הכלכלן והבנקאי ד"ר ארנסט לושנר (Ernst Löschner) להיסטוריה של השביל ולסיפורם של המעפילים שעברו בו ב-1947.
בעקבות הכרות זו הקים לושנר עמותה בשם APC-Alpine Peace Crossing ששמה לה למטרה להנציח את ההולכים בשביל ולשם כך יזמה הקרן את סימון השביל.
השביל נחנך ב-29 ביוני 2007 לציון 60 שנה לתחילת הצעדות של המעפילים ופתח בכך מסורת שנתית לקיום צעדות לאורך השביל.
בדצמבר 2007 ביקרה הנהלת העמותה בישראל ונפגשה עם ניצולים שעברו את השביל ועלו ארצה.
ב-2013 הוצבו לאורך השביל 6 לוחות זיכרון רב לשוניות בדוגמת פירמידה.
לוחות אלו מספרים את ההיסטוריה של השביל.
בשלב מוקדם של הקמת העמותה הורחב יעודה כדי לתמוך ולסייע לפליטים ברחבי העולם.
ב-1993 העניקה אוסטריה תעודת הוקרה לליזל גייזלר על הסיוע החם שהעניקה למעפילים
ב-1997 קיימה עיריית זלצבורג סימפוזיון עם הקהילה היהודית בעיר בנוגע להנצחת הנדודים של ניצולי השואה דרך אוסטריה בשנים 1945–1948. באותה שנה נקבע לוח זיכרון בבית ההארחה קרימלר טאורן.
במקביל לחנוכת השביל ב-2007 חנכה עיריית זלפלדן אבן זיכרון למחנה העקורים שהיה קיים בה.
שביל נחל קישון הוא שביל הליכה העובר לאורך נחל קישון.
ראשיתו מאזור פארק העמקים והוא מסתיים באזור כפר חסידים.
השביל נסלל ביוזמת רשות נחל הקישון בשנת 2008.
בשנת 2024 חודשה הטיילת מאזור הגשר על הקישון בכניסה הדרומית של כפר חסידים ועד הגשר הטורקי ליד מחלף העמקים.
מדובר על הרחבת התוואי הקודם וסלילה מבטון, בנוסף שופר התוואי והוספו כמה גשרי בטון במקום מעברים איריים שהתקיימו בטיילת הקודמת.
הטיילת אינה מחוברת לטיילת המסילה של אלרואי.
פארק הקטר או פארק המסילה
אחת מתחנות רכבת העמק ההיסטורית היא תחנת קריית חרושת.
במקום קטע משוחזר של המסילה הכולל קטר.
המסילה נבנתה בתקופה העות'מאנית ונסללה בין השנים 1903–1904. המסילה התחילה בחיפה ועברה דרך העמקים והמשיכה לבית שאן, ובהמשך אל נהריים, אזור חמת גדר, דרך נהר הירמוך ופנתה לכיוון מזרח עד מסילת הרכבת החיג'אזית, בין העיר דרעא בדרום סוריה לאירביד בצפון ירדן.
המסילה פעלה גם במהלך תקופת המנדט הבריטי.
לאחר מלחמת העצמאות הושבתה תנועת הרכבות והמסילת הרכבת פורקה.
תוואי רכבת העמק עבר בסמוך מאוד למעיין אלרואי, על פני הגשר המשמש כיום את דרך העפר למעיין.
מימי המעיין נובעים כל ימות השנה וזורמים אל אפיק נחל קישון הסמוך, המרוחק כ-120 מטר מערבית לנביעה לכוון הר הכרמל.
הפארק ממוקם בצומת העמקים, בסמוך ליישוב קריית טבעון לאורך נחל קישון.
גשר רכבת העמק, שנבנה בשנת 1905 בתקופת העות'מאנית בארץ.
גשר הרכבת הטורקי בנוי אבן בעל שש קשתות שתוכנן על ידי מהנדס הרכבות הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר.
הגשר העביר את רכבת העמק מעל נחל הקישון.
בסמוך לגשר צומח עץ אקליפטוס, אחד הגדולים בארץ.
בנחל מתקיימים מיני דגים ובסביבות השביל בעלי חיים רבים.
האזור ובכללו פארק העמקים מהווה מסדרון למעבר בעלי חיים מערבית רכס הכרמל לכיוון גבעות אלונים.
באזור הנחל מיני צומח רבים ובהם, הרדוף הנחלים הרעיל.
בסביבות השביל והנחל ניתן לחזות בצמחייה אופיינית לאזור נחלים וביצות, מינים אדומים נדירים אשר נמצאים בסכנת הכחדה ומיני פולשנים.
באזור הנחל והשביל מתקיימים מיני יונקים, מיני ציפורים וצבים.
שביל סיסקיו השתרע מהעמק המרכזי של מדינת קליפורניה ל במדינת אורגון בארצות הברית.
כביש בין-מדינתי 5 של ימינו מקביל לדרך חלוצית זו.
השביל התבסס במקור על שבילים להולכי רגל קיימים של עמים ילידים בארצות הברית שהתפתלו בעמקי הנהרות, שביל סיסקיו היה נתיב המסע המעשי הקצר ביותר בין יישובים מוקדמים בקליפורניה ובאורגון.
המבקרים האירופים או האמריקאים המוקדמים ביותר לאורך שביל סיסקיו היו כנראה ציידי פרוות ומניחי מלכודות הקשורים לחברת מפרץ הדסון, אשר בשנות ה-20 של המאה ה-18 החלו לשוט בנהרות דרום אורגון וצפון קליפורניה בחיפוש אחר פרוות ועורות בעלי חיים.
משלחות החקר וציד הפרוות של מקלאוד סללו בפועל את שביל סיסקיו, שקישר בין פורט ונקובר לעמק סקרמנטו.
בהתחלה היה השביל ידוע בשמות כמו שביל הבריגדה של קליפורניה (California Brigade Trail) ושביל המשלחת הדרומית (Southern Party Trail).
מקלאוד וחברים אחרים במשלחותיו דיווחו כי האינדיאנים מדרום לנהר אומפקווה, לאורך הנהרות קלאמת ו, מעולם לא ראו לבנים לפני כן.
אף על פי שקו הרוחב 42 (היום הגבול בין קליפורניה לאורגון) סימן את הגבול הצפוני של , המקסיקנים ידעו מעט על פנים הארץ וציידי הפרוות של חברת מפרץ הדסון נעו דרומה כרצונם.
ציידי הפרוות של חברת מפרץ הדסון ואחרים שעשו שימוש מוקדם בשביל סיסקיו כוללים את ו.
בשנת 1834 העביר צייד הפרוות והסוחר עדר של סוסים ופרדות על שביל סיסקיו מהמיסיונים הספרדים בקליפורניה למכירה בהתיישבויות בריטיות ואמריקאיות באורגון.
אף על פי שהניסיון הראשוני הזה נתקל בחשדנות על ידי פקידי חברת מפרץ הדסון באורגון, יאנג חזר לקליפורניה ב-1837, שם הוא רכש 700 ראשי בקר שאותם הוביל על שביל סיסקיו לאורגון.
משימה מונומנטלית זו, שדרשה כמעט שלושה חודשים, סייעה להרחיב ולבסס את השביל ובכך לגבש את היישובים האמריקאיים החדשות באורגון.
בשנת 1841, נעה משלחת יבשתית מטעם בשביל סיסקיו עם המדענים והקרטוגרפים הראשונים באזור.
הבהלה לזהב בקליפורניה, שהחלה ב-1848, הובילה לשימוש מוגבר באופן דרמטי בשביל סיסקיו.
גילוי הזהב במחוז סיסקיו בשנת 1851, ובמיוחד בוואיריקה בצפון קליפורניה, הביא עוד אלפי כורים לאורך השביל בחיפוש אחר עושר.
ההרים מעל השביל היו כה טרשיים שהתנועה בו הוגבלה לשיירות פרדות ולסוסים.
נוסעים מוקדמים יכלו לנוע עד כ-30 קילומטרים ביום, לעצור בפונדקים ואכסניות בצד הדרך, כגון ב, וסיסון (Sisson), בצפון קליפורניה.
רק בשנות ה-60 של המאה ה-19 נחצבו סוף סוף בהרים של צפון קליפורניה דרכי אגרה ששימשו דיליז'נסים, מה שאפשר נסיעה רצופה בדיליז'נס לאורך שביל סיסקיו.
קו הטלגרף הראשון חיבר ערים מוקדמות לאורך השביל בשנת 1864. הפיתוח הואץ עם סלילת המסילה של חברת הרכבת סנטרל פסיפיק (Central Pacific Railroad) שהושלמה בשנת 1887, אשר מסלולה היה מקביל לשביל סיסקיו.
המסלול ההיסטורי של שביל סיסקיו השתרע ממטה של חברת מפרץ הדסון, בפורט ונקובר בדרום וושינגטון, עד לאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בקליפורניה, השביל עבר דרך או ליד , וואיריקה של ימינו.
באורגון, המסלול עבר דרך או ליד , , , יוג'ין, סיילם ופורטלנד של ימינו.
השביל השתמש בעמקים של הנהרות וילאמט, אומפקווה, רוג, קלאמת, שסטה וסקרמנטו כדי ליצור את החיבור בין אורגון לקליפורניה, ולחצות את ההרים הטרשיים של צפון קליפורניה ודרום אורגון (הרי סיסקיו).
שיא גובה השביל היה ב (גובה 1,310 מטרים) מעט צפונית לגבול אורגון-קליפורניה, והוא חלף על פני או ליד יישובים כמו , , ותוואי נוף כמו ו.
בין השנים 1869 ו-1887, סללה מסילת רכבת לאורך נתיב זה, שחצתה את פסגת סיסקיו בשנת 1887. באמצע העשור הראשון של המאה ה-20, הכביש המהיר הפסיפי (Pacific Highway), לימים מוספר כ, העניק את הגישה הקלה הראשונה למכוניות לאורך השביל.
כביש בין-מדינתי 5 נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאורך התוואי של שביל סיסקיו המקורי משנות ה-20 של המאה ה-19.כ-7 קילומטרים צפונית לגבול קליפורניה, ומדרום ל באורגון, הכביש המהיר חוצה את פסגת סיסקיו, הנקודה הגבוהה ביותר בכביש (1,310 מטרים).
מסילת הברזל והכביש הבין-מדינתי חורגים במעט מהשביל המקורי בהתאם לצרכים ולהנדסה שעמדו לרשות בוניהם.
שביל סובב דליה הוא שביל הליכה המקיף את קיבוץ דליה ומשקיף על נופי האזור.
השביל מחולק ל-15 מקטעים, כאשר כל מקטע מתוחזק ומטופח על ידי משפחה מהקיבוץ.
מסלול השביל הוא מעגלי ואורכו הוא כארבעה קילומטר.
מסלול ההליכה מתחיל בחניון ארד.
שלטים כתומים מסמנים את תוואי ההליכה, ושלטים בתכלת מסמנים את נקודות היציאה.
לאורך המסלול ניתן לקבל הסברים באמצעות ברקוד שניתן לסרוק על גבי השילוט, כמו על הסליק של הקיבוץ, התן הזהוב והאמפיתיאטרון של הקיבוץ.
מקטע תחילת המסלול מתוחזק ומטופח על ידי מפעל זוהר דליה בבעלות הקיבוץ.
המקטע השני מתוחזק על ידי "מרכז השבילים".
לאורך המסלול ניבטים מצד אחד בתי התושבים ומהצד האחר נופי האזור.
בשביל עוברים המטיילים באזור "הבית של גולי", שנבנה על ידי האדריכל שמחה יום טוב, הידוע בכינויו "גולי" בשנת 1982. בהמשך עובר המסלול ב"גן הורים", שניטע על ידי בני הקיבוץ לזכר בני משפחות המתיישבים שנספו בשואה.
שביל סובב מכתש רמון הוא מסלול טיול ("טרק") מעגלי באורך כ־130 ק"מ בנגב, המקיף את מכתש רמון.
השביל סומן ב־2016 ובאותה שנה הופקו מפות השביל וספר המתאר את המסלול.
את השביל יזם בשנת 2010 נדב טאובה, תושב מצפה רמון.
השביל מחבר מספר שבילים קיימים, ומסומן בצבע לבן סגול לבן או עיגול סגול על רקע לבן המוטבע על גבי סימון שביל קיים.
רוב השביל עובר בשולי מכתש רמון, ובחלקיו עובר בתוך המכתש עצמו.
ניתן ללכת את כל המסלול ברצף.
יש חניוני לילה לאורך כל המסלול.
חלקים מהמסלול חופפים למסלול שביל ישראל.
החלוקה הרשמית היא לשמונה מקטעים, אבל ניתן לסיים אותו ב־4 עד 8 ימים.
מקטעי השביל (הקפה של מכתש רמון נגד כיוון השעון)
ממצפה רמון עד חניון לילה נחל ניצנה – מקטע שעובר לאור המצוק הצפוני של מכתש רמון.
נקודות ציון: מרכז המבקרים, הר גמל, בור חמת.
מחניון לילה נחל ניצנה עד חניון לילה בורות לוץ – מקטע שעובר בין בורות מים עתיקים ושרידיו של בוסתן.
מחניון לילה בורות לוץ עד חניון לילה הר עידו – נקודות ציון: מצפור מעלה ערוד, הרוג'ומים על הר עידו.
מחניון לילה הר עידו עד חניון לילה מפער פיטם – נקודות ציון: גב עודד, הר עודד.
מחניון לילה מפער פיטם ועד חניון לילה נחל נקרות מערב – נקודות ציון: זקיף רמון, קיר האמוניטים, מחצבות גבס.
מחניון לילה נחל נקרות מערב עד חניון בארות – נקודות ציון: הר סהרונים, נחל נקרות, פרסת נקרות, חאן סהרונים, עין סהרונים.
מחניון בארות עד חניון לילה הר ארדון – נקודות ציון: נחל ארדון, גבעת חרוט, הר ארדון.
מחניון לילה הר ארדון עד מצפה רמון – נקודות ציון: מעלה מחמל, מצד מחמל.
שביל קו פרשת המים הוא שביל נוף לאומי בארצות הברית, שאורכו 4,873 ק"מ בין גבול ארצות הברית עם מקסיקו והגבול עם קנדה.
שינויים תכופים במסלול ומספר רב של מסלולים חלופיים מביאים למרחק הליכה בפועל בין 4,300 ק"מ ל־5,070 ק"מ .
השביל עוקב אחר קו פרשת המים של אמריקה לאורך הרי הרוקי וחוצה חמש מדינות בארצות הברית - מונטנה, איידהו, וויומינג, קולורדו וניו מקסיקו .
הליכה לאורך כל שביל קו פרשת המים נמשכת בממוצע חמישה חודשים.
טיילים המקפידים לצעוד את השביל במלואו צועדים ברצף בין מקסיקו לקנדה, אבל כמחצית מהטיילים מדלגים על קטעים קצרים של הליכה בכביש או על קטעים סגורים, בעיקר בגלל שריפות יער או שלגים.
טיילים מצטיידים במזון כל כמה ימים, ולעיתים קרובות עולים בטרמפים מכביש שחוצה את השביל לאחת העיירות הסמוכות כדי לקנות מזון וציוד אחר.
נדרשים אישורים לטייל או לחנות לאורך חלקים מסוימים של השביל ויש צורך בדרכון כדי לחצות את הגבול הקנדי.
על פי סקר שנערך בשנת 2019, כשני שלישים מטיילי השביל היו גברים, והגיל החציוני היה 31. שלושה רבעים מהטיילים היו מארצות הברית והשאר הגיעו מאחת עשרה מדינות אחרות.
מספר הימים הממוצע להשלמת השביל היה 147.
שביל קו פרשת המים עוקב מקרוב אחר קו פרשת המים, אך יש לו מספר רב של מסלולים חלופיים מאושרים, שחלקם פופולריים יותר מהמסלול הרשמי.
בכמה מקטעים השביל אינו שלם, במיוחד בניו מקסיקו, מה שמחייב צעידה בכבישים.
תשעים וחמישה אחוז מהשביל עוברים בשטחים ציבוריים, כולל פארקים לאומיים, יערות לאומיים וקרקעות המנוהלות על ידי הלשכה לניהול קרקעות.
לאורך השביל עצמו יש מעט מתקנים, ובדרך כלל חייבים הטיילים לעזוב את השביל כדי להצטייד מחדש או למצוא מקום לינה.
שריפות יער מהוות סכנה לטיילים.
קטעים מהמסלול סגורים לרוב בשל סכנת שריפה.
בשנת 2022, למשל, יותר מ-450 ק"מ מהשביל היו סגורים למשך חודש עקב תנאי בצורת שגרמו לסכנת שריפה.
שביל עיזים (מכונה גם מרעול – הלחם של המילים "מרעה" ו"משעול") הוא שביל צר, לא מתוכנן, שנוצר כתוצאה משחיקה מכנית שנגרמה על ידי תנועת בני אדם או בעלי חיים.
השביל מייצג בדרך כלל את המסלול הקצר ביותר או הקל ביותר לניווט בין מוצא ליעד.
רוחב השביל ומידת השחיקה של פני השטח שלו מצביעים בדרך כלל על היקף התנועה שעוברת בו.
פעמים רבות נוצרים שבילי עיזים מקיצורי דרך שנעשו מטעמי נוחיות במקומות בהם נתיבים סלולים עושים מסלול ארוך יותר או מעגלי יותר, מכילים פערים או כלל אינם קיימים.
לאחר שדרך נוצרה תוך רמיסת הצמחייה הטבעית, נוטה התנועה שלאחר מכן להצמד לאותו נתיב קיים בעליל (כיוון שזה נוח יותר מלרמוס שביל חדש), והרמיסה החוזרת ונשנית תכרסם ותהדק עוד יותר את כיסוי הקרקע שנותר, וכן תפגע באיכות הקרקע לצמחייה.
בסופו של התהליך, נוצר שביל הנראה בבירור וניתן לעבור בו בקלות, שבני אדם ובעלי חיים כאחד נוטים להעדיף.
שבילי עיזים מהווים את הבסיס הראשוני לשבילי טיול מסומנים ולסינגלים לאופניים.
באופן היסטורי, שבילי עיזים היו התחלתם של רבים מהנתיבים הראשיים הקיימים כיום.
דוגמה מתועדת מוקדמת לכך הן שדרות ברודוויי בניו יורק, העוקבות אחר שביל Wecquaesgeek שקדם לקולוניזציה האמריקאית.
שבילי עיזים חותכים לעיתים דרך בתי גידול רגישים ואזורים המיועדים לשימור, ומאיימים על חיות הבר ועל אבטחת שמורות הטבע.
עם זאת, הם גם מספקים למנהלת הפארק או השמורה סמנים של ריכוז פעילות.
ב, למשל, נעזר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בשבילי עיזים אלה כדי להנחות את תוכנית הניהול שלו.
מחקרי רמיסה תיעדו בעקביות שהשפעות על קרקע וצמחייה מתרחשות במהירות עם שימוש ראשוני בשבילי עיזים.
רק 15 מעברים באתר יכולים להספיק כדי ליצור שביל מובחן, שקיומו מושך אחר כך שימוש נוסף.
בשל כך, גופי שמירת טבע מנחים מטיילים שלא לסטות משבילי טיול מסומנים.
מנהלי קרקעות משתמשים במגוון דרכים לחסום היווצרות שבילי עיזים, כולל גדרות, צמחייה צפופה ושילוט, אך אף אחת מהן אינה חסינה בפני תקלות.
עיצוב שבילים מודרני מנסה להימנע מהצורך בחסמים והגבלות, על ידי התאמה בין פריסת השבילים לצורכי המשתמשים באמצעות עיצוב פיזי והסברה.
מעצבי נוף מתאימים לעיתים את הנוף לשבילי העיזים הקיימים על ידי סלילתם, ובכך משלבים אותם ברשת הנתיבים הרשמית במקום לחסמם.
פרקטיקה אפשרית בתכנון פיתוח של שטח היא השארתו ללא נתיבים באופן מלא או חלקי, בהמתנה לראות היכן ייווצרו שבילי עיזים וסלילתם לאחר מכן.
בתכנון עירוני נעשה שימוש בשבילי עיזים לניתוח דפוסי תנועה עבור אופן נסיעה נתון.
לדוגמה, מחקר התחבורה באזור שיקגו משנת 1959 השתמש בשבילי עיזים כדי להמחיש את בחירות הנוסעים בנוגע לנסיעות ברכבת וברכבת התחתית.
שביל הרי לבנון הוא מסלול הליכה למרחקים ארוכים בלבנון.
השביל סומן, בכיוון כללי, מצפון לדרום.
הוא מתחיל בכפר ומגיע עד למרג' עיון שבדרום לאורך 470 קילומטרים.
המסלול עובר דרך מספר אתרי מורשת עולמית, שמורות טבע, נהרות ומעל 76 יישובים.
שביל הרי לבנון הוצע בשנת 2002 על ידי Joseph Karam, אמריקאי ממוצא לבנוני שהגה את הרעיון במסגרת פיתוח מסגרות לתיירות אקולוגית בלבנון.
בשנת 2005 הוגשה בקשה לקבל מענק מהסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (USAID) והתקבל סכום של 3.3 מיליון דולר ליישום הפרויקט (2008-2006) והוקם איגוד שביל הרי לבנון (LMTA) כדי "להבטיח את קיימות השביל לטווח ארוך".
התיירות בלבנון נפגעה קשה כתוצאה ממגפת הקורונה, המשבר הכלכלי של לבנון ומהמצב הביטחוני המדינה (כולל הפיצוץ בנמל ביירות, בשנת 2020).
ב-2021, השקיעה ממשלת גרמניה בשיתוף פעולה עם ארגון העבודה הבינ-לאומי מעל מיליון דולר בתחזוקה השביל הראשי ושבילי הצד.
בנוסף ליוזמות פרטיות, בכל שנה באביב, מארחת האגודה LMTA, טיול קבוצתי, רגלי, שבו המשתתפים הולכים מתחילת השביל ועד סופו בחודש אחד.
ב-1 במאי 2021, Ali Kedami יחד עם Nayla Cortas השלימו יחד את מסלול השביל תוך 6 ימים, 12 שעות ו-15 דקות.
Nayla הייתה אישה הראשונה שהלכה את כל המסלול.
השיא הקודם של 6 ימים ו-17 שעות נקבע ביוני 2017 על ידי Patrick Vaughan מארצות הברית.
שביל ההר הלבנון מחולק ל-27 חלקים, כל קטע הוא באורך 9–24 קילומטרים שניתן לסיים ביום אחד.
שביל ירדן הוא שביל הליכה בירדן מאום קאיס בצפון עד העיר עקבה בדרום.
עובר דרך 75 כפרים ועיירות, חוצה את הנופים המגוונים של ירדן מהגבעות המיוערות של הצפון, הוואדיות המחוספסים והצוקים המשקיפים על בקעת הירדן, פטרה, החולות הדרמטיים וההרים בוואדי רם, הים האדום (ים סוף).
ההליכה בשביל ירדן, היא מסע בהיסטוריה של ירדן, מפגש עם שכבות התרבות השונות שהטביעו את חותמן על האדמה, ומאפשרת להכיר את חיי היום-יום, לפגוש מקומיים עירוניים, כפריים, ובדואים.
השביל קיים כבר אלפי שנים, בדרכים עתיקות ונתיבי סחר, שימש את המואבים האדומים והעמונים, וכשהנבטים התיישבו באשור הם הפכו את פטרה למרכז האימפריה שלהם ומשם המשיכו את הדרך לאסיה ולדרום ערב.
הדרך שימשה למעבר סחורות, ניהול עסקים ולתקשורת עם עמים רחוקים.
לאחר שלטון הנבטים, האימפריה הרומית המשיכה להשתמש בנתיבים אלה כחלקים קריטיים של רשת הכבישים המזרח תיכונית שלה.
ליד השביל נמצאים אתרים שמאזכרים דמויות יהודיות שהמוסלמים מאמינים בהם.
נבי מוסא, Nabi Musa, תל מר אליאס מקום הולדתו של אליהו הנביא, Mar Elias, הר אהרון הכהן Jebel Haroun.
ביולי 2015 הוקמה עמותת שביל ירדן (JTA) כדי לפתח את השביל ולתחזק אותו.
שביל ירדן מאפשר פיתוח כלכלי של קהילות מקומיות באמצעות יצירת מקומות עבודה, קידום תיירות, קשרים עם ספקי שירות לאורך השביל, כולל אירוח (homestays) אצל כפריים ושבטים בדואים.
מסלול השביל נמצא בגוגל מפות ובאתר של השביל.
הנשיונל ג'יאוגרפיק מתאר את הדרך כשביל מרשים ביותר, EPIC PATH ועושר תרבותי CULTURAL DEPTH.
מקטע ראשון: מאום קייס (Um Qais) לאג'לון (Ajloun)
השביל מתחיל באום קייס, ליד אתר היסטורי בשם גדארה, אחת מערי ה-Decapolis הרומאיות, מעל עמק נהר הירמוך עם תצפית על הכנרת משם צועדים אל סכר זיגלאב Ziglab Dam.
הסכר יצר מאגר מים ושמורת טבע, מקום חניה לציפורים נודדות וממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברזל.
מסכר זיגלב צועדים אל ביית אידיס Bayt Idis, לידו נמצאות עתיקות של העיר הרומית פלה (Pella).
מביית אידיס צועדים עד טירת עג'לון שעברה מיד ליד מהנוצרים, לסלאח-א-דין- המונגולים, הממלוכים והטורקים.
מקטע שני: מאג'לון לא-סולט (As-Salt)
מאג'לון צועדים עד כפר בוראמה (Burama) שם השביל יורד לסכר המלך טלאל שיוצר ימת מים גדולה.
עוברים על הסכר וצועדים דרך אזור חקלאי עשיר אל הכפר הנוצרי-מוסלמי רמימין, (Rmemeen), כפר עם צריח מסגד וצריח כנסייה זה ליד זה.
השביל מתפתל בתוך עמק חקלאי צר ומתפתל, עולה ומגיע לעיר א-סלט.
מקטע שלישי: מא-סולט לואדי זרקא מאעין (Wadi Zarqa Ma'in)
העיר א-סולט נקראה "Saltus" שפירושו "עמק מיוער" מהתקופה הרומית והביזנטית.
עוברים ליד הארמון העתיק של עיראק אל-אמיר ויורדים אל בקעת הירדן.
השביל משקיף אל ים המלח, ועובר ליד מאהלי בדואים, מצטרף לכביש רומי המחבר את צפון ים המלח עם מבצר מוקאוויר, בתנ"ך נקרא מכוור ויורד אל ואדי זרקא מתחת לצוקי בזלת.
מקטע רביעי: מואדי זרקא (Wadi Zarqa Ma'in) לאל-קראק (Al-Karak)
צועדים בואדי זרקא, הגרנד קניון של ירדן.
הוואדי רחב מאוד ועומקו 800 מטרים, עם נחל רב שנתי וטלאים של אדמות חקלאיות בתוכו, ואוהל בדואי מדי פעם.
לאחר עלייה ארוכה, השביל פונה דרומה על פני רמה פורייה עם קרקעות אדומות עשירות ואדמות חקלאיות, עובר את חורבות מגלינה Magalina, צועדים על שפת ואדי אבן חמאד ibn Hammad, שהוא אזור שימור.
משיכים אל ואדי אז זיאטין (Ez Zaiyatin) ומגיעים לטירה הצלבנית אל-קאראק (כרכ) המתנשאת מעל הנוף שמסביב.
מקטע חמישי: מאל-קאראק אל דנה (Dana)
מהטירה הצלבנית אל-קאראק צועדים בתוך עמק מתפתל ומעליו צוקים.
עוברים ליד הכפר שחבי shechabieh שנקרא במקור Ifranji על ידי הצלבנים שהתיישבו שם לאחר נפילת הטירה אל- קאראק.
בהמשך העמק מגיעים לקרבת איינון (Khirbet Ainun) בו נמצאות כתובות יווניות, מערכות אגירה למים, קברים עתיקים ודולמנים (מבני קבורה מאבן).
השביל מגיע לשפת ואדי חסה,Chasa משם רואים את הקצה הדרומי של ים המלח.
יורדים לעומק 1000 מטרים בתוך וואדי לבון העמוק, בין צוקי אבן הגיר, עוברים ליד מאהלי בדואים וכפרים, מגיעים לחורבות האדומיות בסלה SELA.
ובסוף המסלול מגיעים לכפר דנה, כפר אבן בן 500 שנה יושב על צוק, עם ארכיטקטורה עות'מאנית מסורתית.
לכפר מגיעים צפרים ומתצפתים ביום ובלילה ב-200 מיני ציפורים כולל נשרים, עייטים וינשופים.
מקטע שישי: מ-דנה אל פטרה
המסלול מדנה אל פטרה נקרא על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק כאחד מ-15 הטיולים הטובים ביותר בעולם.
השביל הוא שמורת טבע מהעשירות ביותר במגוון ביולוגי במזרח התיכון.
המסלול מסתיים בעיר הנבטית פטרה.
מקטע שביעי: מפטרה אל היומימא (Humeima)
מפטרה אל היומימא צועדים שבוע לאורך מדבר אמיתי, ואדיות וצוקים מעליהם, שרידים של יישובים נבטיים, שרידים של מערכות מים, הדרך הרומית, דיונות חול.
צועדים אל גאא מאריבד (Gaa' Mriebed), צועדים לאורך ואדי סברה (Wadi Sabra) ואדי אל סאיף (Wadi al-Saif) ואדי גזאייב Wadi Gseib ואדי אהיימאר (Wadi Aheimar) קניונים עמוקים, מצוקים לבנים ואדומים, שבילי חמורים עתיקים, ומפלים יבשים.
ובסוף המסלול מגיעים אל היומימא (Humeima).
היומימא שימשה כתחנת מסחר על המסלול בין פטרה לים האדום (ים סוף), שרידי כנסיות ביזאנטיות, מבצר רומי ובתוכו בית מרחץ, וארמון מוסלמי מהתקופה העבאסית.
השביל עובר מתחת לצוקים גבוהים של ג'בל רום וג'בל אום אישרין, אזור שתואר על ידי תומאס אדוארד לורנס "רום המפואר, העצום, המהדהד והאלוהי".
עוברים בין הצוקים הצבעוניים של ג'בל חזאלי וציורי קיר בני 4,000 שנה וחוצים את ג'בל קטאר שהוא נקודת תצפית על הרי אדום, הערבה, ומפרץ אילת.
עוברים ליד בורות מים אל הכפר הבדואי טיטן.
צועדים בין גבעות בצבע גרניט וסלעי בזלת ומגיעים לנקודת תצפית ממנה רואים את הים האדום (ים סוף) ומפרץ עקבה ומגיעים אל סוף השביל.
שביל ואדיות חיפה הוא טרק מעגלי באורך של כ-50 ק"מ, שעובר בטבע העירוני שבתחומי חיפה.
השביל מסומן לכל אורכו על ידי סימון שבילים בצבע אדום-ירוק.
שבילי הטיול הראשונים בחיפה נפרצו על ידי סניף החברה להגנת הטבע המקומי החל משנת 1986. עם זאת, מרבית שבילי הטיול שנפרצו לא תוחזקו במשך השנים, למעט השבילים בואדי לוטם וואדי שיח.
בשנת 2014, קבוצת מטיילים, שהקימה לימים את עמותת ירוק בלב, החליטה לסייע בשיקום שבילי הטיול שנזנחו, כיוזמה אזרחית שמטרתה לעודד טיילות ולהעלות את המודעות לשמירה על הטבע העירוני של חיפה.
מסלולי ההליכה קושרו ליצירת מסלול רציף ומעגלי, ולו ניתן השם שביל ואדיות חיפה.
בשנת 2025, השביל שוקם וסומן מחדש לכל אורכו על ידי מדריכי וחניכי חוגי סיירות של קק"ל בעיר.
השביל המעגלי מחולק לכ-20 מקטעי הליכה קצרים, שמתאימים כל אחד לטיול יומי קצר, או בצירוף כמה מקטעים לטיול ארוך יותר.
שביל התמזה הוא שביל לאומי בממלכה המאוחדת {UK) לאורך נהר התמזה, ממקורותיו הסמוכים לעיירה קמבל שבמחוז גלוסטרשייר, עד למנהרת ולוויץ' להולכי רגל בדרום-מזרח לונדון.
הצעה להקמת השביל הועלתה לראשונה בשנת 1948, אך הוא נפתח לציבור רק בשנת 1996. אורך השביל 298 קילומטרים.
נהר התמזה והשבילים לצידו קיימים עוד מהתקופה הרומית והסקסונית, ושימשו כעורק תחבורה להולכי רגל, חקלאים, העברת סחורות, מידע וצבא.
קטעים מהשביל עברו ליד מנזרים, טחנות מים, וכפרים עתיקים והיו חלק מחיי היום-יום של האוכלוסייה המקומית.
עד היום קיימים גשרים עתיקים על הנהר המחברים את השביל לעיירות בסביבה ולשדות.
במאה ה-18 בזמן המהפכה התעשייתית, נהר התמזה שימש כאמצעי תחבורה מרכזי להובלת סחורות, פחם, תבואה, עץ ומתכות בין לונדון לערים הפנימיות.
עד הופעת הרכבת שביל התמזה היה נתיב גרירה שבו קשרו את הדוברות ואת הסירות לסוסים ומשכו אותן בשביל לאורך הנהר.
בשנת 1771 נחקק חוק פרלמנטרי שקבע את התמזה והשביל לאורכו כנתיב לאומי והסמיך את ועדת הניווט של התמזה Thames Navigation Commission לנהל את הניווט בנהר, כולל בניית סכרים ושיפור השבילים.
החוק האנגלי משנת 1771 קבע גם כי המעבר המסחרי בתמזה ובשביל לאורכו יחויב במס ובמקומות מסוימים נבנה שער קטן עם מנעול שפתיחתו הייתה כרוכה בתשלום.
את סגירת השער ופתיחתו ניהל שומר אשר גר בבית קטן שנבנה עבורו בשביל ליד השער.
עד היום קיימים כמה שערים על הנהר.
לאחר הקמת מסילות ברזל ורכבות בשנות ה-40 של המאה ה-19 נעלמה בהדרגה הגרירה על ידי סוסים בשביל, ובשנות ה-60 של המאה העשרים הפסיקה לפעול דוברת הגרירה האחרונה.
השפעתם של נהר התמזה והשביל לצידו ניכרת עד היום, הן בהיסטוריה והן בתיירות, וממשיכים למשוך מבקרים רבים.
מקטע ראשון: מתחילת השביל לאוקספורד 100 ק"מ
בתחילת השביל נמצאת אבן סימון עליה כתוב: "כאן מתחיל נהר התמזה".
לאחר כשמונה קילומטר מגיעים לעיירה הראשונה קריקלייד (Cricklade).
בתרגום פשוט "הנחל בו טענו ופרקו מטען".
העיירה נוסדה במאה ה-9 על ידי האנגלו-סקסונים, במקום שבו היה מבצר רומי ודרך עתיקה.
ב-1070 הוקם באותו מקום מבצר כנגד פלישות ויקינגים.
בעיירה הייתה המטבעה המלכותית כמאתיים שנה ובמוזיאון הקטן מוצגים מטבעות של מלכי אנגליה.
ליד בית שומר השער ניצב משנת 1854 פסל שנקרא אבי התמזה (FATHER THAMES).
מקריקלייד מגיעים לעיירה לכלייד (Lechlade) בתרגום פשוט "המקום בו הוטענו ופרקו אבנים".
העיירה הייתה חלק מאחוזה שהעניק ויליאם הכובש לאחד מאנשיו.
מהשביל ניתן לראות את כנסיית סנט לורנס St Lawrence Church ש נבנתהה במאה ה-15.הכנסייה היא מבנה בסגנון גותי מוקדם, עם חלונות ויטראז' ואבן מקומית מהאזור.
לפני שמגיעים אוקספורד עוברים ליד העיירה ניו ברידג' אוקספורדשייר (Newbridge Oxfordshire), הגשר החדש במחוז אוקספורד.
הגשר החדש נבנה במאה ה-13 והוא אחד משני הגשרים העתיקים ביותר שעדיין קיימים מעל נהר התמזה ומקשרים את השביל לעיירות.
הגשר בנוי מאבן Taynton, אבן גיר בגוון בז'־צהבהב.
ליד הגשר ישנם שני פאבים היסטוריים The Rose Revived ו־The Maybush Inn.
השם Oxford מגיע מהמונח הסקסוני Oxenaforda, שפירושו "מעבר לבקר", כלומר, מקום רדוד בנהר שבו יכלו שוורים לחצות את התמזה.
צמוד לשביל נמצא הגן הבוטני העתיק ביותר בבריטניה, שנוסד בשנת 1621. כמה מהקולג'ים המפורסמים והעתיקים של אוניברסיטת אוקספורד.
כ-300 מטר מהשביל נמצאת טירת אוקספורד (Oxford Castle) שנבנתה במאה ה־11 לאחר הכיבוש של ויליאם הכובש בשנת 1066. הטירה שימשה במקור כמצודה, בית סוהר ומרכז מנהלי.
בחודש פברואר ובחודש מאי נערכות על התמזה תחרויות שיט בין קולג'ים של אוניברסיטת אוקספורד.
ולשביל מגיעים אוהדים רבים בבגדים וכובעים מסורתיים מה שמוסיף לאווירה החגיגית של האירועים
מקטע שני: מאוקספורד אל הנלי על התמזה (Henley-on-Thames) 82 ק"מ
מאוקספורד מגיעים אל אביגנדון אבי Abingdon Abbey.
העיירה שוכנת על גדות נהר התמזה, ובה טיילת, גשרים עתיקים, ושיט סירות.
ליד השביל נמצא מנזר Abingdon Abbey שהוקם בשנת 676 לספירה, והוא נתן לעיר את שמה.
בתקופת ימי הביניים המנזר היה מרכז דתי, תרבותי וכלכלי של אוכלוסיית הבנדיקטינים.
ב-1790 נבנה Abingdon Lock, שער אבינדגון, וב-1810 נפתחה תעלה שחצתה את הנהר ואת השביל והעיירה נהייתה צומת חשוב להובלת סחורות.
מאבינגדון מגיעים אל וולינגפורד (Wallingford).
העיירה מחוברת לשביל בגשר אבן מרשים מהמאה ה-15 והוא מהווה נקודת תצפית טובה על הנהר והסביבה.
השם "Wallingford" מופיע לראשונה בצ'רטר מלכותי סקסוני משנת 821. וולינגפורד היא אחת הערים הסקסוניות המבוצרות ביותר ששרדו באנגליה והייתה עיר חשובה בממלכת וסקס, עם זכויות להטביע מטבעות מלכותיים כבר במאה ה-9. בימיו של ויליאם הכובש נבנה המבצר שהיה אחד מהמבצרים החשובים ביותר באנגליה בימי הביניים.
ושימש כמרכז אסטרטגי לשליטה על מעבר התמזה.
מוזיאון וולינגפורד מציג את ההיסטוריה של האזור, כולל ממצאים רומיים וסקסוניים.
מוולינגפורד מגיעים אל גורינג על התמזה (Goring on the thames).
העיירה שוכנת בתוך Goring Gap – שקע גאולוגי בין גבעות צבעוניות ה-Chiltern Hills ו-Berkshire Downs על גדות התמזה.
הכנסייה המקומית נקראת על שמו של תומאס בקט הארכיבישוף הקדוש שנרצח בקנטרברי.
ועליו הופק הסרט "אדם לעל עת".
חלק מהמבנה נבנה כבר בתחילת המאה ה-13. ובתוכו חלונות ויטראז' צבעוניים, ועמודים גותיים.
שני שבילים היסטוריים חוצים את נהר התמזה ליד גורינג, Ridgeway – Icknield Way (אייקניאלד ודרך רידג'ווי) מהתקופה הפרה-היסטורית, מתקופת הברזל, לפני הפלישה הרומית בשנת 43 לספירה.
מהעיירה גורינג מגיעים אל הנלי על התמזה(Henely on the thames) ובדרך עוברים ליד כפרים חקלאיים קטנים עם משקי בית.
העיירה קיימת עוד מהמאה ה־12, ויש בה מבנים היסטוריים כמו גשר האבן בעל חמש הקשתות שנבנה בשנת 1768, וכנסייה עתיקה בשם סנט מרי מהמאה ה-13. כיום העיירה ידועה בעיקר בתחרות החתירה הבינלאומית שמתקיימת מדי שנה ביולי מאז 1839. משתתפות בתחרות קבוצות חתירה מכל העולם.
בהמשך לתחרות מתקיים פסטיבל מוזיקה על במה צפה בנהר.
בדרך אל ווינדזור רואים לאורך השביל נופים של סירות ואת גשר מרלו (Marlow Bridge) גשר תלוי שנבנה בשנת 1832. בהמשך עוברים ליד העיירה מיידנהד (MAIDENHEAD), לידה נמצא גשר הרכבת של מיידנהד (Maidenhead Railway Bridge) שנבנה בשנת 1838 ושער מים היסטורי היסטורי.
קטע שלישי: מוינדזור (ברקשייר) אל פוטני (Putney) (38 ק"מ)
זו הטירה הגדולה והעתיקה ביותר בעולם ועדיין משמשת כמעון מלכותי במשך יותר מ־900 שנה.
נהר התמזה והשביל שימשו לאורך ההיסטוריה כנתיב תחבורה חשוב למלוכה, כולל מסעות מלכותיים בין ארמונות כמו המפטון כורט (Hampton Court) ווינדזור.
עוברים ליד העיירה סטיינס על התמזה (Staines-upon-Thames).
העיירה הייתה נקודת מעבר חשובה על התמזה כבר בתקופה הרומית, עם גשר רומי שחיבר את הדרך מלונדיניום (Londinium) שמה של לונדון בתקופה הרומית מערבה.
בעבר שימשה סטיינס כנקודת מעבר לסחורות על הנהר, כולל טקסטיל, פחם, ודגנים.
לאחר מכן עוברים ליד שפרטון, (Shepperton) היא הוליווד הבריטית, אחד מאולפני הקולנוע החשובים ביותר בבריטניה, פעיל מאז שנות ה-30. הכנסייה המקומית סנט ניקולס St Nicholas Church מהמאה ה-13, עם קברים עתיקים ואזור כפרי.
בצמוד לשביל, על גדות התמזה נמצאות סירות מגורים, מרינות, ומועדוני שיט.
משפרטון מגיעים אל העיירה טדינגטון (TEDDINGTON).
ב־1810 נבנה לידה שער ה-Teddington Lock, השער האחרון על התמזה והגדול ביותר על שביל והנהר – כולל שלושה שערים נפרדים.
ספינות היו עוצרות כאן לבדיקה, תשלומי מכס וניתוב עומס בנהר, לפני שנכנסו ללונדון.
מטדינגטון מגיעים אל פוטני .
בעבר הייתה כפר קטן וכיום היא שכונה על גבול לונדון ובה שוק המקומי, חנויות ספרים, וגלריות קטנות.
43- 1066 לספירההשביל בשימוש בתקופה הרומית והסקסונית.
"שביל החלב – שירי ערש" הוא אלבום האולפן ה-41 של הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא ב-15 במרץ 2007. האלבום כולל 13 שירי ערש שהלחינה אלברשטיין, לצד עשרה קטעי שירה שהיא קוראת.
קטעי השירה מתארים את המתרחש בין אם לילד בשעות שלפני השינה, משעות הדמדומים ועד רגע השינה.
האלבום נוצר בתקופה שבה אלברשטיין שבה להופיע בישראל לאחר הפסקה שנמשכה משלהי שנות ה-90 ועד הופעה באולם נגה ביפו.
אלברשטיין אמרה כי אין לה תשובה חד משמעית לשאלה מדוע חזרה להופיע, וכי מדובר בתהליכים פנימיים שאינם ניתנים תמיד להסבר.
היא הוסיפה כי לשתיקה ולאי עשייה יש פרשנויות רבות, בניגוד לדיבור חד משמעי.
אחד המניעים המרכזיים לחזרתה אל הבמה נקשר בעבודה על האלבום ובקשר שלה עם אנשים צעירים בני 20–30, שגילו סקרנות כלפי יצירתה.
לדבריה, גילוי זה החמיא לה וגרם לה לרצות לחזור ולהופיע בפני קהל צעיר שחלקו לא זכה לראותה בעבר בהופעה.
בתחילה נועד האלבום להיות המשך ישיר של "לעמעלע", אלבום שירי היידיש שהוציאה ב-2006. לאחר מכן החליטה להביא את טמפרמנט שירי הערש דווקא לעברית, מתוך תפיסה שהעברית נעשתה בשנים האחרונות נוקשה ועוקצנית יותר, ושבשירים בני הזמן יש ממד טכני של רגשנות שאינה טבעית.
אלברשטיין הלחינה את 13 שירי הערש באלבום.
בנוסף, עיבדה את כל שירי האלבום בעצמה, לראשונה בקריירה שלה.
העיבודים תוכננו כמינימליים, מתוך תפיסה ששיר ערש אינו זקוק לעיבוד מורכב.
העיבודים כוללים כלי הקשה, חליליות, קאנון וגיטרות אקוסטיות.
השימוש בקאנון כלל נגינה באוניסון עם השירה, בהשראת מוזיקה מזרחית שבה התזמורת מנגנת יחד עם הזמר.
שימוש נרחב בחליליות נועד לשמש מחווה לשירי הרועים של עמנואל זמיר ומתתיהו שלם.
בהקלטות השתתפו עובד אפרת בגיטרה ובבס, אבי אגבבה בכלי הקשה, אבשלום פרג'ון בקאנון, אייל סלע בחליליות וגרשון וסרטרגר בטובה.
האלבום משלב שירים וקטעי קריאה, המתרחשים בחדר הילדים בזמן ההשכבה ומשקפים לסירוגין את תודעת הילד ואת תודעת האם.
קטעי השירה מתארים את המתרחש בין אם לילד משעות הדמדומים ועד רגע השינה.
את שירי האלבום ואת קטעי השירה כתבו סבינה מסג בשם העט עדולה, נאוה סמל, צרויה להב, רחל שפירא ואלברשטיין.
בבחירת השירים ביקשה אלברשטיין להתרחק משירי ערש מדכאים או מפחידים, שבהם האם שופכת את לבה בפני הילד.
היא חיפשה שירים של אם חזקה ובטוחה, המרגיעה את הילד ללא הפחדות, קריצות או בדחנות, ותיארה את השאיפה למשהו אסתטי ונקי.
את מבוקשה מצאה בין השאר בשיריה של מסג, שפנתה אל אלברשטיין והציעה לה שירים, והפשטות של הטקסטים התאימה לחזון האלבום והובילה להלחנתם.
את אתר ההתרחשות של האלבום כינתה אלברשטיין מרחב מוגן.
היא התייחסה למושג כמרחב רוחני שבו העולם החיצוני ומכאוביו אינם יכולים לפגוע, בניגוד לשימושו בשיח הצבאי והגאוגרפי.
המרחב תואר כחלל מנחם, מחבק וכנקודת אחיזה עבור הילד.
האלבום מבקש ליצור מרחב כזה באמצעות מוזיקה ומילים, תוך הדגשת חשיבותו של חדר הילדים וההשכבה כזמן מוגן עבור הילד.
בד בבד ציינה אלברשטיין כי לא לכל הילדים יש בית וחדר עם מיטה, והדגישה את הצורך להעריך את הקיים.
שביתה היא הפסקת עבודה זמנית שנוקטים עובדים נגד מעסיקיהם כאמצעי לחץ במסגרת סכסוך כלכלי בין העובדים לבין המעסיק.
שביתות מאורגנות על ידי איגוד מקצועי או על ידי התארגנות עובדים אחרת.
אף על פי ששביתות פוגעות בכלכלה בטווח הקצר וגוררות הפסדים כספיים למעסיקים במגזר הפרטי ולעיתים נזק משני של פגיעה בעסקים משיקים, יש הרואים בהן אמצעי הכרחי, כלי שהדמוקרטיה מעניקה לעובדים כדי שלא יעמדו חסרי כל כנגד איומים מצד מעסיקים, כגון הפחתת שכר, פיטורים, הרעה בתנאי ההעסקה ויחס לא הוגן.
השביתה הראשונה המתועדת בהיסטוריה התרחשה במצרים העתיקה באלף הראשון לפנה"ס, ובה הפועלים שבנו את קברי המלכים בדיר אל-מדינה שבתו במחאה על כך שלא סיפקו להם מזון.
השביתה פוגעת לא רק במעסיק, אלא גם במשק ובלקוחות או במקבלי שירות הבאים במגע עם הגורם השובת.
במקרים מסוימים עלול הנזק לגרום במהירות למשבר חמור, במיוחד בגופים או במגזרים שבהם תלויה פעילות רבה או קריטית, למשל בתי חולים, נמלים, רשת החשמל וכדומה.
במקרים מסוימים יכולה המדינה או יכול המעסיק להוציא צו מניעה שמונע מהעובדים (או מחלקם) לשבות, ומחייב אותם להתייצב לעבודתם - בעיקר כאשר מדובר בעובדים חיוניים למשק.
קיימים אמצעים נוספים שעומדים לרשות המעסיק, או גורמים אחרים, בהתגוננות מפני שביתה.
כך, למשל, סירוב לקבל עבודה חלקית, תשלום שכר ראוי בלבד, השבתת מגן ועוד.
מטרות השביתה העיקריות הן על פי רוב:
העלאת שכר או מניעת הפחתת שכר.
שיפור בתנאי העבודה או מניעת הרעה בתנאי העבודה.
צעדים שכוללים השבתת פעילות משמשים גם למחאה פוליטית או להבעת התנגדות למעשי השלטון.
דוגמה לכך היא השביתה ביום האדמה שבאה למחות על הפקעת אדמות מערביי ישראל.
שביתה פוליטית אינה מכוונת כלפי מעסיק, אלא כלפי הממסד (הממשלה או הפרלמנט) ובמשפט העבודה היא נחשבת לצעד לא-לגיטימי.
ואולם בישראל ובעולם הוכרו לא פעם שביתות מעורבות, מעין-פוליטיות, או דו-תכליתיות כשביתות לגיטימיות שהצדיקו - לפחות - צעדים ארגוניים חלקיים, שביתת הזדהות, או שביתה וירטואלית.
ישנן גם שביתות הזדהות שמטרתן להראות סולידריות בין עובדים ובאופן עקיף ללחוץ על המעסיק.
שביתה מלאה – העובדים אינם באים לעבודה ואינם מספקים שירותים.
שביתה חלקית או עיצומים – שני סוגים אפשריים:
שביתה בה מגיעים העובדים למקום עבודתם אולם מבצעים רק חלק מעבודתם.
חלק מהעובדים מגיעים לעבודה וחלקם לא.
בארגוני עובדים בעלי סניפים רבים שביתה זו מכונה לעיתים שביתה מקומית.
לעיתים היא נמשכת זמן רב ורק מיקומה מתחלף מעת לעת.
שביתת האטה (שביתה איטלקית או עבודה לפי הספר) – שביתה שבה העובדים מגיעים למקום עבודתם, אך עבודתם מאופיינת בהקפדה יתרה על נהלים ובירוקרטיה, כדי לגרום להאטה בעבודתם.
העבודה "לפי הספר" ועודף הרשמיות גורמים לתפוקה נמוכה.
כיוון שהעובדים מצייתים לכללים הרשמיים אין הצדקה לצעדים משמעתיים נגדם.
שביתה זו נקראת "שביתה איטלקית" כיוון שבזמן שלטונו של מוסליני, לא היו איגודים מקצועיים והיה איסור לקיים שביתות.
ולכן במקום שביתה, הפועלים האיטלקים המשיכו לעבוד, אך לאט.
העבודה האיטית הייתה גרועה כמו שביתה, אולם לא יכלו להאשימם בדבר היות שלא עצרו את העבודה.
שביתה כללית – שביתה של מסה קריטית מתוך כוח העבודה בעיר, באזור או בתאגיד.
לחלופין, כאשר איגוד עובדים גדול, כמו ההסתדרות הכללית, מורה לכל חבריו לשבות, נהוג לכנות את השביתה "כללית".
שביתה וירטואלית – שביתה שבה העובדים ממשיכים לעבוד ולקבל את שכרם באופן סדיר, הכנסות המעסיק בתקופת השביתה מועברות לחשבון נאמנות עד להגעה להסדר.
השביתה מאושרת ומנוהלת על ידי ביה"ד לעבודה.
בישראל סוג שביתה זה אינו שכיח (בוצע לראשונה בפרשת רשות הטבע והגנים ב־1998).
שפעת כחולה – שביתה בה עובדי ציבור רבים למשל שוטרים מביאים תעודות מחלה.
שביתת חרם – שביתה נפוצה במדינות סקנדינביה אשר מבוצעת על-ידי איגודי העובדים.
שביתה זו מתרחשת לרוב כאשר עסק כלשהו מסרב לחתום על הסכם קולקטיבי עם האיגודים או מפר את ההסכם.
במסגרת שביתת החרם, בנוסף על שביתת עובדים רגילה, עובדים מאוגדים אחרים מסרבים לתת שירות או לשתף פעולה עם העסק שעליו מוכרזת השביתה (משמעות שביתת החרם היא שחשמלאים ושיפוצניקים יסרבו לתקן תקלות, עובדי פינוי אשפה יסרבו לפנות את הפחים, נהגים יסרבו לשנע סחורה, פקידים בבנק יסרבו לתת שירות וכדומה).
מכיוון שבסקנדינביה מרבית העובדים מאוגדים, שביתה זו מאוד יעילה.
שביתת החרם אסורה במרבית המדינות.
שביתת הזדהות או שביתת אהדה – היא שביתה בה לשובתים אין סכסוך או תביעות ישירות נגד מעבידם, אלא מתקיימת כפעולה הצהרתית של הסכמה למאבק אחר.
שביתת קו מחאה - (קווי כלונסאות באנגלית ) מתייחסת לקווי מחאה מאורגנים של מפגינים המוצבים בכניסה לאתרי עבודה או משרדים.
מטרת הקווים היא לחסום או להפריע לעובדים, לקוחות או סחורות מלהיכנס למקום, כאמצעי לחץ בזמן שביתות או מחאות.
המפגינים, המכונים "שובתים" (pickets), יוצרים מחסום אנושי כדי לשבש את פעילות המקום כחלק מהמאבק שלהם.
בהפגנות, זהו כלי מקובל להפעלת לחץ על הנהלות או רשויות בזמן עימותים תעסוקתיים.
סוגים נוספים של שביתות, שנחשבים לפחות לגיטימיים, הם:
שביתה חוקית - תהיה לפי הכללים שנקבעו בחוק; וכמקרה תגובה, לרוב במסגרת סכסוך עבודה לגיטימי ויחסי עבודה (שכר, תנאים, פיטורים וכו').
חייבת להיות מוצהרת על ידי ארגון העובדים המייצג.
לרוב שביתות אלו לא יהיו אפקטיביות ויניבו תוצאות שוליות.
שביתה לא-חוקית תתקיים ללא הכרזה רשמית על סכסוך עבודה, לא תואמה עם ארגון העובדים או גוף מייצג אחר ועלולה לחשוף את העובדים לסנקציות לרבות פיטורים.
לרוב תהיה יותר אפקטיבית בתוצאות, אך לרוב רק בהתייחס לגורמים שלא ישבתו כאלו יהיו אלו שינהו גם מהמשך תעסוקה יציבה וגם מפירות המחאה במידה ויהיו, אך תפגע בגורמים המפגינים אקטיבית.
בעת שביתה גורמים השובתים נזק כלכלי למעביד משום שהוא חדל לספק את המוצר או השירות שעליהם מתבססת פעילותו.
לעיתים מדובר בנזק כבד, שהמעסיק מתקשה לעמוד בו לאורך זמן, ולעיתים מדובר בנזק שהמעסיק מסוגל לשאת (מפעלים שונים נבדלים זה מזה ביכולתם לעמוד בנזקי השביתה).
כאשר למעסיק יש מתחרים, הוא מסתכן במהלך השביתה במעבר לקוחות אל המתחרים (סיכון זה אינו קיים כשהמעסיק הוא מונופול).
במגזר שבו התחרות עזה נוקטים העובדים זהירות רבה בשימוש בנזק השביתה, כדי שלא להגיע למצב שבו בריחת לקוחות תחסל את מקור פרנסתם.
גם לעובדים נגרם נזק כלכלי בזמן השביתה משום שאינם זכאים למשכורת בתקופה זו.
כדי לאפשר לעובדים לשבות חרף אובדן המשכורת, מקיים ארגון העובדים קרן שביתה, המעניקה לעובדים, בשביתה ממושכת, תשלום שיחליף את שכרם.
גם למעסיקים יש לעיתים קרן שביתה, שנועדה לאפשר להם לעמוד בנזקי השביתה.
על פי החוק במדינת ישראל, ככלל מותר לעובדים לשבות, במסגרת סכסוך עבודה קיבוצי בלבד.
כלל זה מסויג גם בקשר לקבוצות עובדים מסוימות, וגם בקשר לנסיבות מסוימות.
סייגים מן הסוג הראשון נקבעו לגבי חיילים ושוטרים.
כתחליף לזכות השביתה, עובדים אלו אמורים לקבל הגנה על ידי הצמדת שכרם להסכם קיבוצי שנחתם במגזר דומה, קבוצות אחרות, של עובדים במפעלים חיוניים, מוגבלים ביכולת השביתה.
שאר העובדים זכאים לשבות תחת סייגים מהסוג השני, כגון התחייבות ל"שקט תעשייתי" לפי הסכם קיבוצי, שביתה "כלכלית" ולא "פוליטית" ועוד.
בית המשפט נדרש מספר פעמים לנושא השביתה:
בג"ץ 1074/93 היועץ המשפטי לממשלה, בזק – החברה הישראלית לתקשורת בע"מ נ' בית הדין הארצי לעבודה בירושלים ואחר, פ"ד מט(2) 485, דן בנושא שביתה פוליטית או כזו שניתן לראותה כשביתה פוליטית
דב"ע 41-92/97 ארגון העובדים בעיריית תל אביב יפו נ' עיריית תל אביב יפו עבודה ארצי כרך ל (1) 356, בעניין עובדי התברואה של עיריית ת"א - יפו מדבר על שביתה לגטימית לעומת שביתה לא לגטימית
החוק הישראלי מחייב הודעה מראש על סכסוך עבודה וכן הודעה מראש על שביתה, אחרי הודעה שניתנת כחוק (חוק ישוב סכסוכי עבודה, חוק ההסכמים הקיבוציים) ונמסרת גם ליחידה ליחסי עבודה במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה.
ההודעה צריכה לפרט את עילות השביתה, ולא ניתן לשבות בהסתמך על הודעה לא מפורטת או שהעילות המפורטות בה אינן כדין.
גם לאחר מתן ההודעה אין לפתוח בשביתה במשך תקופה של 15 יום, אשר מטרתה לאפשר מאמצים של משא ומתן וגישור לפני הסלמת הסכסוך ופגיעה בצדדים שלישיים.
הכרזה כחוק על סכסוך עבודה ומעבר הזמן הקבוע בחוק הם תנאי, ברוב המקרים, לתוקף ההגנות שקובע החוק לעובדים שובתים.
בעת שביתה גורמים השובתים נזק למעביד, וגם צד שלישי, כגון לקוחותיו של המעביד, עלול למצוא עצמו ניזוק מהשביתה.
על-פי הגישה הכללית, ניזוקים רשאים לתבוע פיצוי בשל הנזק שנגרם להם.
כדי שלא לפגוע בחירות השביתה, ניתנת לשובתים הגנה מפני תביעה:
סעיף 19 לחוק הסכמים קיבוציים קובע ששביתה אינה מהווה הפרה של חוזה העבודה האישי בין העובד למעביד.
הגישה הכללית בדיני נזיקין, כפי שהיא באה לידי ביטוי בסעיף 62(א) לפקודת הנזיקין, היא שצד שלישי רשאי לתבוע פיצוי בשל עוולת גרם הפרת חוזה.
סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין מעניק הגנה מיוחדת לשובתים, בקובעו שלעניין סעיף זה, "שביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה".
ארגון עובדים או ארגון מעבידים שגרם לשביתה לא ייחשבו כמפרי חוזה או כגורמי הפרת חוזה.
עובדים שגרמו בדרך שביתה להפרת חוזה עם צד שלישי לא ייחשבו כגורמי הפרת חוזה.
בסעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה, מוגדרת שביתה בלתי מוגנת שהיא שביתה של עובדים בשירות הציבורי בזמן שחל עליהם הסכם קיבוצי שבו הם מתחייבים שלא לשבות בתמורה לתנאים שהם מקבלים מהמעסיק.
גם אם לא חל הסכם על העובדים, אך השביתה לא הוכרזה או אושרה בידי המוסדות המוסמכים לכך או שלא נמסרה עליה הודעה מוקדמת של 15 יום, תיחשב לבלתי מוגנת.
על השבתה כזו לא חלות ההגנות הניתנות לשביתה, כלומר:
לא חלה הקביעה בסעיף 19 לחוק הסכמים קיבוציים, לפיה שביתה אינה מהווה הפרה של חוזה העבודה האישי בין העובד למעביד.
בהתאם לכך, שביתה בלתי מוגנת מהווה הפרת חוזה, והמעביד רשאי לתבוע פיצוי בגין הנזק שנגרם לו.
לא חל החריג האמור בסעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, וצד שלישי רשאי לתבוע פיצוי בגין הנזק שנגרם לו.
גם כאן ניתנת הגנה לשובתים - בסעיף 377 לתזכיר החוק נקבע כי "אדם לא ישא באחריות נזיקית בשל מעשה שעשה במסגרת שביתה או השבתה כדין, ובלבד שהמעשה נעשה במהלך הטבעי והישיר של שביתה או השבתה.
בעת שביתה, נהגו מעסיקים להעסיק עובדים חלופיים במקום העובדים השובתים, דבר ששם לאל את השביתה.
העובדים השובתים נהגו לכנות את העובדים החלופיים שוברי שביתה, להפגין מול מקום העבודה באופן המונע כניסת עובדים חלופיים ואף לפעול בכוח כדי למנוע העסקת עובדים חלופיים.
בשנת 1932, בעת שביתה ארוכה במפעל פרומין, הפעילו השובתים אלימות כלפי פועלים שבאו לעבוד בבית החרושת.
לאחר 20 שנה, ציין אברהם ארסט את השביתה במפעל פרומין כנקודת זמן בה הוכרה זכות הפועל המאורגן לשימוש בכוח הזרוע למניעת שבירת שביתה.
לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שזו נאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום.
בעת חקיקת חוק שירות התעסוקה בשנת 1959 נקבע בחוק שהשירות לא ינקוט צד בשביתות.
שירות התעסוקה לא ישלח למפעל עובדים להחלפת עובדים שובתים, אך המפעל יורשה להעסיק עובדים במקום העובדים השובתים, אף על פי שלא הופנו על ידי שירות התעסוקה.
בישראל היו פעמים בהן מעסיקים פעלו להביא עובדים חלופיים במקום אלו ששבתו.
למשל, בעת שביתת דוורים בשנת 1969 הוזמנו מתנדבים לחלק את הדואר במקום השובתים.
הדוורים פעלו באלימות כדי למנוע את פעילות המתנדבים.
ביולי 2013 טענו עובדי משרד החוץ כי עובדי שירות הביטחון הכללי שברו את שביתתם.
בשנת 1996, בעת חקיקת חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, תשנ"ו-1996, הוכנס סעיף 16 לחוק, האוסר על מעביד להעסיק עובדי קבלן כתחליף לעובדים שובתים.
הדיעות חלוקות בשאלה האם מותר לפועלים לשבות באופן מאורגן.
ישנם הטוענים שמותר לפועל לשבות, כשכך מנהג המדינה.
עם זאת לא תמיד מוצדק לשבות לפי היהדות.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק קרא להקמת בית דין שינסה למצוא פתרון לפני שמשתמשים בנשק השביתה.
כיום ישנם דעות שונות לעיתים בין רבנים אם לשבות כשלא נעשו צעדים לפשרה קודם השביתה.
יש האומרים שכאשר קבוצה שובתת יש חובה להשתתף עמם בשביתה ויש חולקים.
יש רבנים האומרים שאסור למורה המלמד תורה לשבות כי בכך הוא מבטל את הלימוד החיוני ומחנך את הילדים שכסף חשוב מחינוך ותורה.
לעומתם יש האומרים שאם בשביתה יש סיכוי לשפר את מצב החינוך אזי חייבים לשבות גם מורים אלו.
יש פוסקים שהורו ללמד מקצועות קודש מחוץ למסגרות בית הספר.
דוגמה מובהקת לכך ניתן ללמוד מההבנה בין ארגון המורים למרכז ישיבות בני עקיבא בזמן השביתה הגדולה בשנת 2007: המרכז הודיע לארגון שהוא לא יכול לבטל תורה ולכן השתתף בשביתה בצורה מוגבלת ולא על חשבון זמני לימוד התורה במוסדות המרכז, וארגון המורים הסכים לכך.
מחלוקת נוספת הייתה בנוגע לשביתת הרופאים.
הרבנים הראשיים, הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא, קראו לרופאים להפסיק לשבות:אנו פונים לכל רופא ורופא באשר הוא, להישמע למצפון האנושי והרפואי ולא לנקוט בצעדים חסרי אחריות מעין אלו, הפוגעים בקיומו וביישובו של עולם של עולם, והמונע עצמו מלרפא הרי זה שופך דמים.
כן אנו פונים לממשלה להקים מוסד לבירור בעניין תביעותיהם הכספיות של הרופאים.לעומת זאת הרב חיים דוד הלוי פסק שמותר לרופאים לשבות בתנאים מסוימים: "ברור ביותר שהרופאים רשאים להכריז בשביתה, במתכונת שהייתה בשלב הראשון היינו נגד המעסיקים, מבלי שהדבר יפגע בחולים".
המצדדים בזכות השביתה, רואים בה כלי מרכזי למניעת יחסי עבודה נצלניים.
באמצעות שביתה, ניתן לעגן בהסכם שכר קיבוצי תנאי העסקה הוגנים, תוספות שכר וזכויות סוציאליות שונות שהמעסיק אינו מחויב בהן בחוק.
שביתה מאורגנת מאפשרת איזון של יחסי הכוחות בין המעסיק לבין העובדים הרבים, אשר כוחם מבוזר ולכן ניתן להעסיקם בתנאים נצלניים.
כך למשל, שביתה היוותה כלי מרכזי במחאת המתמחים לרפואה בישראל, בדרישתם לקיצור משמרת עבודתם מ-26 ל-16 שעות.
בדוגמה זו, למדינה כוח מונופסוניסטי (כח שנובע מ"מונופול של קונים") על המתמחים מכיוון שהיא המעסיק היחיד שלהם, מה שלא מאפשר להם לתחר בין מעסיקים שונים ובכך להעלות את משכורתם ולשפר את תנאיהם.
המבקרים את זכות השביתה מצביעים על פגיעה אפשרית בכלכלה.
לדידם, שביתות המובילות להסכמי שכר קיבוציים מייצרות מערכת תמרוץ שאינה מתגמלת עובד על פי הפיריון שלו, אלא על פי קריטריונים אחרים שאינם מעודדים יעילות וצמיחה כלכלית.
כך למשל, העדפה על פי ותק שנהוגה במערכת החינוך הישראלית, מתגמלת מורים על פי הוותק שלהם ולכן עלולה להרחיק מהמערכת מורים צעירים ומוכשרים ששכרם נותר נמוך.
בנוסף, הסכמים אלה מייצרים פערי שכר שאינם תלויים בהבדלי פריון אלא נובעים מעצמת הנזק הפוטנציאלי של שביתה, כמו שכרם הגבוה של עובדי חברת החשמל ועובדי הנמלים.
סוגיה נוספת שזוכה לביקורת היא הסכמים קיבוציים שכוללים קביעות, שיש בה כדי לפגוע ביעילות המערכות הציבוריות ולהוות נטל על משלם המיסים הישראלי.
מבקרי השביתות מצביעים על כך שכוח שביתה מופרז עלול להוביל לפגיעה בתהליך הייצור התקין, עליית מחירים, האטה בצמיחה הכלכלית ועיכוב רפורמות הכרחיות.
אלה גורמים להעלאת מיסים, שירות ציבורי לא יעיל, ירידה בתעסוקה ומתוך כך פגיעה באוכלוסיות המוחלשות בחברה.
על מנת להציע אלטרנטיבה, יש המציעים לעגן בחקיקה תנאי עבודה, כגון: שכר מינימום, תנאים סוציאליים ופנסיה.
באופן זה, יהנו מתנאי בסיס הוגנים כל עובדי המשק ולא רק השובתים.
בנוסף, במדינות שונות בעולם נהוג מודל ה-Flexicurity שמאפשר ביטחון כלכלי לעובדים, לצד גמישות תעסוקתית.
באופן זה, נשמרת היעילות הכלכלית והפגיעה בעובדים מצטמצמת.