tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגוש ממוקם כ-3 ק"מ צפונית לבית אריה-עופרים, 7 ק"מ מצפון-מזרח לאלעד, וכ-14 ק"מ מצפון למודיעין עילית, באזור דרום-מערב השומרון וגובהו נע בין 300 ל-400 מטרים מעל פני הים.
בשל קרבתו ל וגובהו הרב, ניתן לצפות ממנו על אזור השרון וגוש דן בבירור, מאשדוד בדרום ועד נתניה בצפון.
באזור זה נמצאת המרפסת של המדינה, ממנה ניתן לראות ביום ברור את כל גוש דן, ההגדרה המורחבת לגוש כוללת את היישובים בית אריה-עופרים, ברקן וקריית נטפים.
גוש ההתיישבות נוסד ב-1983 כאשר הוקמו היישובים ברוכין ועלי זהב על שם עליזה בגין אשתו של ראש הממשלה דאז מנחם בגין, ולאחר מכן הוקמו היישובים פדואל ב-1984 ולשם ב-2013.
כיום מונה הגוש כ-23,000 תושבים, חלק גדול מתושבי היישוב עובדים באזור התעשייה ברקן, ובעיר אריאל ובאוניברסיטת אריאל בשומרון.
תושבי האזור סובלים מהתנכלויות טרור כגון פיגועי אבנים ופיגועי ירי מפורעים ערבים מהכפרים השכנים בורוקין, דיר בלוט, ראפאת וכפר א-דיכ.
באזור זה ישנן גם תגליות ארכאולוגיות ביניהן חורבת דיר סמען ודיר קלעה, שתיהן מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
גוש בודפשט (בהונגרית: A budapesti agglomeráció) הוא מטרופולין שנוצרה סביב וממש בסמוך לבודפשט, הכוללת את הבירה ההונגרית והיישובים ששוכנים בצמוד אליה ותלויות זו בזו מבחינת כלכלה, תשתיות, שוק עבודה ושירותים.
גוש בודפשט הוא גוש מרכזי אחד, שבתוכו בודפשט לבדה מהווה יותר משני שלישים מאוכלוסיית הגוש, אוכלוסיית העיר השנייה בגודלה, ארד, אינה מגיעה אפילו ל-4% מאוכלוסיית בודפשט, וכאשר בבחינת צפיפות האוכלוסייה, הירידה כמעט קבועה ככל שמתרחקים מהמרכז לקצה הגוש.
רשימת 81 היישובים השייכות רשמית לגוש בודפשט כלולה בחוק LXIV משנת 2005, המתעדת את תוכנית התכנון הטריטוריאלית של גוש בודפשט.
בשנת 2007, חיו בסך הכל, 2,457,787 איש מתוך 81 היישובים האלה, כרבע מאוכלוסיית הונגריה.
לבודפשט יש תפקיד כלכלי, חברתי ודמוגרפי יוצא דופן בהונגריה.
לאורך ההיסטוריה, לא היו לכך רק סיבות טבעיות, אלא שהדבר קיבל חיזוק, למשל, על ידי הריכוז המרחבי של הפיתוח התעשייתי הכפוי בשנות החמישים.
את גידול האוכלוסייה הכמעט בלתי נשלט ניסו למתן באמצעים אדמיניסטרטיביים שונים, כמו הקמת בודפשט רבתי והגבלת ההתיישבות, אך היעדים הסותרים הובילו בהכרח למחסור בדיור בתוך העיר ולצמיחה לא מאורגנת ובלתי מוסדרת ביישובי הסביבה.
גבולות גוש בודפשט נקבעו רשמית לראשונה ב-1971. אז נכללו בטבעת הגוש 43 יישובים, עם סך של כ-340,000 תושבים (למעט בודפשט), מתוכם שני שלישים מתוך 183,000 המפרנסים הפעילים בגוש עבדו בבירה.
תהליך הפִּרווּר היה משמעותי כבר בשנות ה-80, כשבעיקר יזמים פרטיים ואנשי רוח שאינם קשורים למקום העבודה, עברו לגוש.
בשנות ה-90, עם התפתחות המינוע בקנה מידה גדול, גם השכבות הנמוכות של מעמד הביניים הצטרפו לתהליך.
מתחילת שנות ה-90, המעבר לגוש בודפשט והפרוור הביאו לקיפאון של אוכלוסיית בודפשט, ובמקביל להתפתחות המהירה של חלק מיישובי הגוש.
השקעות ההון הפרטיות בגוש הפכו חשובות יותר ויותר, שלעיתים היו משולבות עם השקעות גדולות של המדינה (למשל כבישים מהירים, וה"הונגרורינג" מסלול מרוצים למכוניות).
גם הרשויות המקומיות שתפסו את מקומן של המועצות המובילות את היישובים בזמן שינוי המשטר מעניקות סיוע רב בפיתוח היישובים האלה.
נתוני אוכלוסייה ויישובים על הגוש, למעט בודפשט:
מקור: הלשכה המרכזית ההונגרית לסטטיסטיקה
גוש נצרת (או: מטרופולין נצרת) הוא אגד ערים בצפון ישראל שבמרכזו העיר נצרת.
הגוש הוא המטרופולין היחידה במדינת ישראל שיש בו רוב ערבי.
קיימות מספר הגדרות לשטחו של גוש נצרת:
נצרת, והעיר והמועצות המקומיות הגובלות בה, והן: העיר נוף הגליל, והמועצות ריינה ויפיע (שטח: כ-36 קמ"ר)
הגדרה מרחיבה יותר, והנפוצה יותר, הכוללת גם מועצות מקומיות נוספות שקשורות ברצף עירוני לנצרת, ומוסיפה לגוש את כפר כנא ומשהד בצפון, עד כביש 77 (שטח: כ-46 קמ"ר).
נהוג להוסיף אף את עין מאהל במזרח, הממוקמת על הרי נצרת ואת אכסאל בדרום, למרות מיקומה כ-150 מטר מתחת לשאר הגוש (שטח: כ-59 קמ"ר).
ההגדרה הרחבה ביותר של הגוש כוללת בו גם את העיר מגדל העמק ואת היישובים הקרובים עליה עד כביש 73, את המועצה המקומית עילוט ואת הקיבוץ כפר החורש במערב ואת כלל הרי נצרת, את דבורייה, שבלי והר תבור במזרח (שטח: כ-95 קמ"ר).
בשיח הישראלי ההגדרה המקובלת לגוש היא ההגדרה השנייה, בתוספת עילוט.
ניתן לחלק את שטח גוש נצרת לארבע טבעות.
להלן מוצגות הערים בכל אחת מהטבעות:
המועצות המקומיות: כפר כנא, משהד, עין מאהל, אכסאל
המועצות המקומיות: גניגר, יפעת, עילוט, כפר החורש, דבורייה, שבלי
בסה"כ מונה המטרופולין 14 יישובים.
גוש נצרת נמצא בגליל התחתון, בקצה הצפוני של כביש 60 והמזרחי של כביש 79, כ-6 קילומטר צפונית לעפולה, כ-25 קילומטר מחיפה, מעט מזרחית מאמצע הדרך בין הירדן לים.
גוש נצרת נמצא ברום של 160–550 מטר מעל לפני הים, כאשר רובו (וחלקו המרכזי) נמצא בין 300 מטר ל-500 מטר מעל לפני הים.
במזרח הגוש שוכן רכס הרי נצרת, וקצהו הדרומי נמצא בעמק יזרעאל.
בקצה הדרום מזרחי של הגוש, בהגדרתו הרחבה, ניתן למצוא את הר תבור.
נתוני האוכלוסייה בגוש נצרת לשנת 2021:
האוכלוסייה היהודית מהווה כ-22.6% מכלל אוכלוסיית הגוש.
בגוש נצרת אין רכבת כבדה, אך הגוש יתחבר בעתיד למרכז הארץ באמצעות רכבת קלה חיפה-נצרת שתוקם בין חיפה לנצרת ותעבור בחלק מיישובי הגוש.
הרכבת צפויה להיפתח בשנת 2028.
צירי התחבורה המרכזיים בגוש הם:
כביש 60, היוצא מנצרת ומגיע עד באר שבע בדרום הארץ.
כביש 79, העובר בין ריינה שבטבעת הפנימית לצפון הקריות.
כביש 77, המסמן את הקצה הצפוני של הגוש, ומוביל ממנו מזרחית לטבריה ומערבית לקריית טבעון, יוקנעם וכביש 6.
כביש 75, שעובר ממרכז הגוש מערבה דרך מגדל העמק ומוביל עד חיפה.
כביש 73, שחלקו הקצה הדרומי של הגוש, ומחבר את מגדל העמק עם היישובים הקרובים אליו.
כביש 754 מכפר כנא לנצרת, החוצה את כל האזור של הגלעין, והטבעות הפנימית והתיכונה.
גוש המיעוטים הלאומיים (בפולנית: Blok Mniejszości Narodowych) היה קואליציה פוליטית של מיעוטים אתניים ב, שהורכבה בעיקר מאוקראינים, בלארוסים, יהודים וגרמנים.
הקמתה מחדש של פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה לוותה במתח פנימי מובנה.
פולין הוקמה כמדינת לאום לאחר קרוב ל-150 שנות כיבוש רוסי, אוסטרי וגרמני.
עם זאת, במסגרת חוזה ורסאי ותחת פיקוח חבר הלאומים היא נאלצה להבטיח שוויון זכויות מלא למיעוטים שהיוו מעל לשליש מאוכלוסייתה.
כדי להקטין את ייצוג המיעוטים נבחרה שיטת בחירות שנתנה העדפה לאזורים בעלי רוב פולני.
גוש המיעוטים הוקם בורשה בשנת 1922 על ידי יצחק גרינבוים, מראשי התנועה הציונית בפולין ולימים שר הפנים הראשון של מדינת ישראל.
ועדת הבחירות של הגוש הורכבה מנציגים של אוקראינים, בלרוסים, יהודים וגרמנים.
הקמת הגוש נועדה לאחד את המיעוטים ובכך להביא לייצוג שלהם גם באזורים "פולניים" להם היה ייצוג יתר בפרלמנט.
גוש המיעוטים נטל חלק בשלוש מערכות בחירות.
במערכת הבחירות של 1922 הגוש זכה להצלחה רבה (19.5% מן הקולות, המפלגה השנייה בגודלה).
בבחירות בשנת 1928 הצליחה הממשלה להחליש את גוש המיעוטים באמצעות הבטחות לגורמים הסלאביים בגוש (האוקראינים והבלארוסים) שחלקים מהם לא הצביעו עבורו.
כתוצאה מכך ההישג של גוש המיעוטים באותן בחירות היה צנוע יותר ועמד על 14% מן הקולות, עדיין המפלגה השלישית בגודלה.
בחירות 1930 כבר לא הוגדרו בחירות חופשיות ובמסגרתן קיבל הגוש 3% מן הקולות בלבד.
תחת הטלטלה הפוליטית שעברה פולין במהלך בחירות אלו ולאחריהן התפורר הגוש וחדל לפעול.
ייצוג יהודי במסגרת גוש המיעוטים
הבחירות בפולין היו בחירות אזוריות והייצוג לכל מחוז בחירה נקבע באופן שבו מספר הנציגים במרבית המחוזות היה נמוך משיעור היהודים באותו מחוז.
שיטה זו נועדה להביא לכך שייצוג היהודים בסיים הפולני יעמוד על 8–9 נציגים בלבד לעומת נציגות של כ-40 חברים במצב של ייצוג התואם את שיעורם באוכלוסייה (כ-10%).
שיטת ייצוג מפלה זו היוותה מוטיבציה מרכזית ביוזמתו של גרינבאום להקמת גוש המיעוטים.
ואכן, בבחירות 1922 זכו היהודים בגוש המיעוטים לייצוג של 34 נציגים בסיים, 15 מהם ציונים, זאת לעומת 11 נציגים יהודים בלבד בבחירות לאספה המכוננת בפולין בשנת 1919. 12 נציגים יהודים נוספים נבחרו במסגרת הגוש לסנאט הפולני (הבית העליון).
הבחירות השניות לסיים בשנת 1928 התקיימו באווירה פחות חופשית מן הבחירות של 1922. הממשלה העמידה רשימה "לא מפלגתית" אליה הצטרפו נציגי אגודת ישראל, הפולקיסטים והמתבוללים שהחלישה את ההצבעה היהודית עבור הגוש.
כתוצאה מכך נבחרו במסגרת הגוש בבחירות אלו 13 יהודים בלבד (6 יהודים נבחרו לסנאט הפולני).
הבחירות ב-1930 לוו בטרור כלפי חלק מראשי המפלגות וגוש המיעוטים התפורר למעשה כאשר אפילו הציונים לא התמודדו במסגרתו.
גוש חיספין הוא גוש יישובים דתיים בדרום רמת הגולן, על כביש 98 במרחק של כ-4 קילומטר מהגבול הסורי.
הגוש נתחם מדרום על ידי כביש 98, ומצפון על ידי נחל אל על.
מקור שמו הוא ביישוב הגדול בו, חיספין.
יישובי הגוש, ממזרח למערב: רמת מגשימים, חיספין, נוב ואבני איתן.
ניתן לכלול גם את נטור כחלק מהגוש, אולם הגדרה זו לא מקובלת.
ישיבות ואולפנות מוכרות בגוש הן ישיבת הגולן, ישיבה תיכונית חיספין, מדרשת הגולן ואולפנת רגבים בגולן.
קיים עירוב משותף לכלל יישובי הגוש, המחבר אותם אף עם המושב נטור.
כביש 98 מחבר את הגוש לשאר חלקי הארץ, בעוד כביש 808 מחבר אותו למקומות הצפוניים לקו קריית ים–טבריה ומערביים לנטור (שטח החופף בערך את הגליל העליון, עמק החולה, אצבע הגליל ומערב הגולן).
היישובים אבני איתן, נוב וחיספין מחוברים לכביש 98 דרך הכבישים 8694, 8696 ו-8698 בהתאמה.
רמת מגשימים מחוברת לכביש הראשי דרך כביש 808.
בין כל היישובים, למעט רמת מגשימים, עוברים כבישים פנימיים שמונעים את הצורך בשימוש בכביש הראשי בנסיעה בתוך הגוש.
בגוש אתרי תיירות וטבע רבים, כגון: המפל השחור, מעיין נוב, חורשת אבינועם וטיילת בין כלל יישובי הגוש.
דרומית לגוש, בשטחים בינו ובין הגבול הסורי, נמצאים שטחי חקלאות מרובים.
בהמשך כביש 98 לכיוון צפון נמצא תל סאקי ולכיוון דרום–מזרח ממשיך הכביש סמוך לאלי-עד, עד שיוצא מהגולן בקרבת מבוא חמה.
גוש מכמש הוא גוש התנחלויות בצפון-מערב מדבר יהודה.
גוש מכמש נמצא צפונית מזרחית לירושלים בגובה ממוצע של 585 מטר.
הגוש נקרא על שם מעלה מכמש, היישוב הגדול ביותר שבו.
הגוש כולל את היישובים מעלה מכמש, מצפה דני, נווה ארז, מצפה חגית, שדה יהונתן, נחלת צבי, וחוות דרור (כאשר מדברים על גוש מכמש לרוב מתכוונים למעלה מכמש, מצפה דני ונווה ארז).
היישוב הראשון שהוקם במקום היה מעלה מכמש ובסך הכול, מתגוררות בגוש כ־357 משפחות.
מדינות גוש הזהב הן 7 מדינות שהובלו על ידי צרפת אשר נצמדו לתקן הזהב (מדיניות מוניטרית בה צמוד הכסף המדינתי ביחס קבוע לזהב) במהלך השפל הגדול, בזמן שמדינות רבות אחרות בחרו לנטוש אותו.
מדינות הגוש כללו את בלגיה, לוקסמבורג, הולנד, איטליה, פולין ושווייץ.
פשיטת הרגל של הבנק המסחרי הגדול באוסטריה, הבנק הווינאי Credit-anstalt של משפחת רוטשילד, בשנת 1931 הכתה גלים ברחבי אירופה ומספר מדינות ובהן בריטניה בספטמבר אותה בחרו לנטוש את תקן הזהב.
בהמשך אותה השנה מדינות נוספות, כדוגמת דנמרק, נורווגיה, שוודיה פינלנד ויפן נטשו גם הן את התקן.
בוועידת לונדון לכלכלה בחרו מדינות גוש הזהב לשמור על שער המרה קבוע של מטבעותיהן, בעת בה 35 מדינות ובהן ארצות הברית ואיטליה כבר נטשו את התקן.
בחירה זו הייתה צפויה להביא לתהליך של דפלציה (עלייה בכוח הקנייה של מטבעותיהן) מה שהיה צפוי להטות את מאזן המסחר ולהביא לייבוא אליהן ממדינות אחרות.
על מנת שלא להגדיל את הייבוא אליהן, אשר היה מדלדל את עתודות הזהב שלהן, בחרו מדינות אלה להגביל את הייבוא באמצעות מכסים ומכסות שונים אשר יבודדו את כלכלתן מהעולם מחוץ לגוש הזהב.
בעוד שהמשבר המשיך גם לאחר הפיחות בדולר האמריקאי ובפאונד הבריטי, עסקי הייצוא של מדינות הגוש מצאו שקשה להן לשמור על רווחיות וכי עקב הפיחות בשער הדולר נע הון רב לארצות הברית.
בלגיה ולוקסמבורג נטשו את הגוש במרץ 1935 ואפשרו גם הן פיחות של מטבעותיהן, ולבסוף בספטמבר 1936 חתמו ארצות הברית בריטניה וצרפת על ההסכם התלת-צדדי (1936) והביאו לפירוק גוש הזהב ונטישת תקן הזהב.
גוש יקיר הוא כינוי למספר התנחלויות סביב יקיר בשומרון.
ההתנחלויות הן: יקיר, נופים וחוות יאיר.
השלוש מחוברות זו לזו ונמצאות על אותו ההר.
במורדותיו הצפוניים של ההר נמצאת שמורת טבע נחל קנה – שמורת טבע ייחודית לאורכו של נחל קנה בה מעיינות רבים וארכאולוגיה.
בין הגוש ובין ההתנחלויות קרני שומרון ומעלה שומרון מצפון נמצאת רק השמורה, ולכן יש שמכנים את כלל ההתנחלויות במרחב זה: גוש קנה.
גובה הגוש הוא כ-390 מטרים מעל פני הים, אופיו מעורב, וחיים בו דתיים וחילונים.
עיר האם של הגוש היא אריאל, כחלק מגוש אריאל, והיא נמצאת במרחק של כ-10 דקות נסיעה ממנו.
במרכז הגוש נמצא פארק שער קנה, ממנו קיימת ירידה לשמורת נחל קנה.
בכניסה לגוש נמצא בסיס יקיר.
בגוש עובר רק כביש ממוספר אחד: כביש 5062. הכביש יוצא מפארק שער קנה שבמרכז הגוש, סמוך לכניסה לנופים.
הכביש הווה את הדרך היחידה לגוש וממנו, ומקשר אותו לכביש 5066 בצומת יקיר הקטנה.
כביש זה מתחבר לכביש 505 בצומת יקיר הגדולה שבגוש מערבא, וכקילומטר לאחר מכן לכביש 5 המרכזי.
לצפון, מתקשר כביש 5066 לעמנואל ולכביש 55.
הגוש מקושר על ידי ארבעה תחנות אוטובוס לקרני שומרון, אריאל, גוש דן, קדומים, גוש שער שומרון ונתניה, דרך תחנות נוספות ביישובים הקרובים לכבישים.
הגוש מרוחק כ-10 דקות מעיר האם שלו, אריאל, וכחצי שעה מגוש דן, אליו הוא מתקשר כחלק ממטרופולין תל אביב.
סביב הגוש ובמרגלותיו נמצאת שמורת טבע נחל קנה, בה זורם נחל קנה.
השמורה מהווה פארק אזורי עבור תושבי הגוש, כחלק מגוש קנה.
מצויים בו מעיינות רבים, תצורות נוף ייחודיות, תופעות קרסטיות מרשימות הכוללות מערות ומערת נטיפים, וארכאולוגיה, הכוללת אתרים היסטוריים, כמו חורבת שחאדה, ואתרים פרהיסטוריים, כמו מערת נחל קנה, בה כתובות פרהיסטוריות.
כחלק מגוש קנה, ניתן להבחין בין שטח הגוש לאזורים שמחוצה לו על פי הצבע הירוק: הן בתצלומי לוויין והן על הקרקע, אזור הגוש מלא בצמחייה, בעוד כל סביבותיו לא מפותחות מבחינה זו.
גם בגוש עצמו נמצאים מספר מעיינות, כמו עין אב"י הסמוך ליקיר ומעיין חוות יאיר.
בקצה יקיר נמצא מצפה עודד על שם עודד פיניק, בו שרידי חקלאות עתיקה וממנו ניתן לצפות על האזור.
במרכז הגוש נמצא פארק שער קנה.
הפארק אזורי ומשרת את כל יישובי הגוש.
מהפארק קיימת ירידה דרך ההר לשמורת נחל קנה.
תנועת הנוער בני עקיבא פועלת בגוש בשלושה סניפים, אחד בכל יישוב.
בנופים פועל גם סניף של תנועת הנוער בית"ר.
בגוש בית ספר ממלכתי דתי יסודי, שזכה לאות הצטיינות ממשרד החינוך.
אין בגוש חטיבות ביניים ותיכונים מכל סוג.
תושבי הגוש עובדים בעיקר מחוצה לו, אך בגוש נמצא גם אזור תעשייה, ביקיר.
גוש מעון-כרמל (מכונה במובן הרחב יותר: דרום הר חברון) הוא גוש התיישבות בחבל יתיר, דרום הר חברון, ישראל, בספר מדבר יהודה, הנמתח בעיקר לאורך רכס מעון.
בגוש נכללים 17 נקודות התיישבות, מהם שני יישובים קהילתיים ושלושה מושבים מוסדרים המשתייכים למועצה אזורית הר חברון, שני מאחזים, ועשר חוות חקלאיות.
היישוב הגדול ביותר בגוש הוא סוסיא.
אוכלוסיית הגוש עמדה על 3,362 תושבים בשנת 2023, לא כולל המאחזים.
אוכלוסיית הגוש כוללת בעיקר דתיים באשכולות סוציו-אקונומיים 4-6. הוא נוסד בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עם הקמתם של ארבעת יישובי הליבה שלו.
מאז ראשית שנות ה-2000, הוקמו באזור מאחזים בקצב הולך וגובר.
התחבורה בגוש מבוססת על כבישים המובילים ממנו אל חברון (כביש 356), מצפה אשתמוע ובאר שבע (כביש 317), חבל יתיר (כביש 316) וערד (כביש 80).
תושבי הגוש נהנים מאיכות חיים בינונית, ויישוביהם ממוקמים במדד החברתי-כלכלי באשכולות 4 עד 6.
הגוש כולל מושבים בגודל בינוני, לצד יישובים קהילתיים, כאשר הוותיקים שבהם גדולים-בינוניים והחדשים קטנים יותר.
הגוש נחשב לאחד מאזורי ההתיישבות היהודית הבולטים בהר חברון וספר המדבר.
הגוש כולל שבעה יישובים, ואלו הם:
סוסיא – יישוב קהילתי דתי, הגדול ביותר בגוש, אשר הוקם ב-1983. בו פועל המרכז החינוכי של הגוש.
נמצאות בו ישיבה תיכונית סוסיא ומכינה קדם-צבאית יתיר.
בית יתיר – מושב דתי, חלוץ ההתיישבות הישראלית בהר חברון.
נוסד ב-1979 בעלייתו למחנה יתיר.
כרמל – מושב שיתופי דתי שהוקם כהיאחזות נח"ל בשנת 1981. היישוב הראשון להתאזרח בגוש, והצפוני בו.
מעון – מושב שיתופי דתי שהוקם כהיאחזות נח"ל, ואוזרח ב-1982.
אביגיל – יישוב קהילתי דתי.
נוסד בשנת 2001 כמאחז, והוסדר בהמשך.
הוא ממוקם על גבעה במרכז הגוש.
מצפה יאיר – מאחז דתי שנוסד ב-2001, ובו מתגוררות כ-50 משפחות.
פועל בו מעון יום, תלמוד תורה, וסניף בני עקיבא.
גבעת חנן – מאחז בת דתי של סוסיא ובה מתגוררות כ-15 משפחות.
הוקמה ב-2019 על שמו של חנן פורת.
בנוסף קיימות בגוש לפחות עשר חוות חקלאיות:
חוות מעון – חווה חקלאית הנמצאת דתית דרומית למעון, על תל א-תוואני, אשר הוקמה ב-1997. מתגוררות בה כ-20 משפחות.
חוות טליה – חווה דתית שהוקמה ב-1996 על גבעת הסמוכה לבית יתיר.
משק מן – חווה דתית הסמוכה ליישוב מעון.
מפעילה חאן ומפיקה בתחומה אירועים.
הוקמה ב-2020. בבעלות יששכר ויעל מן.
חוות שורשים – חווה דתית, הצפונית ביותר בגוש.
הוקמה ב-2022. בבעלות שמעון ואביטל עטיה.
חוות טוב הארץ – חוות דתית, בבעלות משפחת ויינשטוק.
הוקמה ב-2023 ויש בה דיר עזים.
חוות ברק – חווה דתית ליד מצפה יאיר.
חוות שדה הראל – דרומית למצפה יאיר.
חוות הר סיני – סמוכה מאוד לסוסיא.
חוות שפת המדבר – מזרחית למצפה יאיר.
משק דרומא – סמוך לאביגיל.
נמצאת בבעלות עמיחי ואביה שילה.
לעניינים מסוימים, כגון חינוך, תרבות וחברה, ניתן לראות ביישובים אחרים בחבל יתיר ובאזור כחלק מהגוש, כגון: מחנה יתיר, עשהאל, שני ומצפה מדרג.
בהגדרה המרחיבה יותר מכונה הגוש "דרום הר חברון".
הגוש משתרע בגובה 910–750 מטרים מעל גובה פני הים, ומיקומו בדרום חבל הר חברון מקנה לו נוף מדברי פתוח ושקט.
הגוש שוכן על רכס מעון, בפתחו של מדבר יהודה.
האזור עליו נבנה הגוש נכבש במסגרת החזית הירדנית במלחמת ששת הימים, ב-1967, לאחר שהיה תחת כיבוש ירדני במשך 19 שנים.
הגוש הוקם בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. בתחילה הוקמו בו המושבים החקלאיים בית יתיר, מעון וכרמל, ויישוב קהילתי אחד שמהווה עד היום את מרכז הגוש – סוסיא.
היישובים גדלו ופתחו, וכעשרים שנים מאוחר יותר, סביב ראשית שנות ה-2000, חווה הגוש הקמה מסיבית של מאחזים בתחומו, בהם אביגיל, מצפה יאיר, חוות מעון וחוות טליה.
בראשית שנות ה-2020, לאחר עשרים שנים נוספות, במסגרת גל בנייה מסיבי ביהודה ושומרון תחת ממשלת ישראל השלושים ושבע, הוסדרה אביגיל, והוקמו גבעת חנן וחוות חקלאיות רבות באזור כולו.
הרכס עליו יושב הגוש היה בעת העתיקה חלק מחבל דרומא, חבל הארץ הדרומי בארץ יהודה, ובהתאם קיימים בו אתרים ארכאולוגיים רבים.
הבולטים בהם הם: מעון העתיקה, כרמל העתיקה וסוסיא העתיקה
יישובי הגוש פרוסים לאורך כביש 317. הוא גם מקשר את היישובים מזרחה, אל מצפה אשתמוע, שאר חלקי דרום הר חברון, וגם אל באר שבע.
כביש 356 מקשר את היישובים צפונה דרך הר חברון, ומגיע לכביש 60 באזור קריית ארבע.
לדרום, מקושר הגוש באמצעות כביש 80 לאזור ערד ובקעת ערד.
אל שאר חלקי חבל יתיר מקושר הגוש באמצעות כביש 316.
בגוש פועלת תנועת נוער בני עקיבא, והיא מפעילה סניפים ביישובים רבים.
גני הילדים בגוש נמצאים במושבים עצמם, ואין צורך לצאת מהיישוב כדי למצוא גן ילדים.
בתי הספר בגוש נמצאים רובם במרכז האזורי, סוסיא.
ביישוב נמצא בית ספר יסודי ניסויי ממלכתי-דתי אזורי לכיתות א'-ו' המשרת את יישובי הגוש ובו כאלף תלמידים.
תלמידות כיתות ז'-י"ב לומדות בעיקר באולפנה האזורית במצפה אשתמוע, והתלמידים הבנים בישיבה אזורית חדשה שנמצאת ביישוב או בישיבת סוסיא, שבה כ-200 תלמידים.
בשנת 1985 הוקם ביישוב מרכז סיור ולימוד סוסיא, המדריך סיורים באזור מדבר יהודה, הנגב והרי יהודה ומפעיל את אתר התיירות שבסוסיא העתיקה.
כמו כן קיימת ביישוב אכסניה, הכוללת 31 חדרים (240 מיטות), המארחת קבוצות ומשפחות בעיקר בסופי שבוע ובחופשות.
מאז שנת 2005 מקיים מרכז הסיור והלימוד בחג החנוכה כנס שנתי בנושא ספר המדבר בארץ ישראל.
גות'אם סיטי היא עיר בדיונית בארצות הברית, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום של חברת DC קומיקס, בעיקר כזירת ההתרחשות המרכזית לרוב עלילות גיבורי-העל איש העטלף, רובין, באטגירל, כנף הלילה והציידת.
+גות'אם סיטי (Gotham City)מושלעירשפה רשמיתאנגלית
בחוברות המוקדמות של הקומיקס גות'אם לא התאפיינה בסגנון ייחודי לה.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 היא החלה להיות מוצגת בסגנון צפוף ואפלולי עם בניינים בסגנון האדריכלות הגותית והאר דקו.
דניס אוניל, הכותב של סיפורי באטמן באותה תקופה שהיה האחראי העיקרי להתגבשות הסגנון החדש, תיאר אותו במילים "גות'אם סיטי היא מנהטן דרומית לרחוב ארבע-עשרה, אחת-עשרה דקות לאחר חצות ביום הקר ביותר בנובמבר".
פרנק מילר הוסיף ואמר כי בעוד מטרופוליס (העיר הבדיונית בכותרי סופרמן) היא העיר ניו יורק בשעות היום, גות'אם סיטי היא ניו יורק בשעות הלילה.
בקשת סיפור שהתפרסה על פני מספר כותרי באטמן ונקראה "שטח הפקר", גות'אם נפגעה קשות לאחר שהכתה בה רעידת אדמה חזקה שהרסה חלקים מהעיר.
ממשלת ארצות הברית החליטה להכריז על גות'אם כאזור אסון ולשים אותה תחת בידוד.
באותה תקופה, גות'אם נשלטה על ידי המאפיה, כנופיות פשע ופושעים מטורפים כמו הג'וקר ודו-פרצוף.
כך נשאר באטמן לבדו להילחם בפשע, ועמו מה שנשאר מכוח המשטרה כדי לנסות ולהחזיר את העיר לחיים.
בסופו של דבר העיר משוקמת, אך נשארת מושחתת ורדופת פשע.
בשנת 2002 החלה לצאת סדרת Gotham Central, שעוקבת אחר פעילותה של המשטרה בגות'אם האפלה ומלאת הפשע.
הסדרה בתחילתה נכתבה על ידי גרג ראקה ואד ברובייקר ואוירה על ידי מייקל לארק, כששני האחרונים עזבו בשלב מאוחר יותר לטובת חתימה על חוזה בלעדיות אצל החברה המתחרה, מארוול קומיקס.
הסדרה קיבלה שבחים רבים, אך נכשלה במכירות.
השם גות'אם סיטי הוזכר לראשונה בקומיקס בחוברת הרביעית של באטמן, שהתפרסמה בחורף 1940. לפני שעלה בידיו השם "גות'אם סיטי", הכותב ביל פינגר תכנן במקור לקרוא לעיר הבדיונית "סיוויק סיטי" (העיר האזרחית), "קפיטל סיטי" (עיר הבירה) או "קוסט סיטי" (עיר החוף).
בזמן שדפדף בספר טלפונים של העיר ניו יורק, פינגר מצא עסק בשם "תכשיטני גות'אם", והחליט להשתמש בשם גות'אם.
גות'אם סיטי אכן מוצגת כפרפרזה על העיר ניו יורק, על ההיסטוריה שלה, המיקום שלה, האווירה הכללית שבה ומגוון הסגנונות האדריכליים שבה.
סיפור ייסודה של גות'אם סיטי על ידי שכירי-חרב שוודים לפני שהועברה לידי המתיישבים האנגלים, משקף את סיפור ייסודה של ניו יורק על ידי מהגרים הולנדים.
מאז תיאורה הראשון, נוספו לגות'אם סיטי מאפיינים המבוססים על הערים ניו יורק, שיקגו, דטרויט, ופיטסבורג.
המקור לשם הוא בכינוי לעיר ניו יורק, שרווח כבר זמן רב קודם לכן: במהדורת 11 בנובמבר 1807 של כתב העת הסאטירי "סלמגונדי", ההיסטוריון וושינגטון אירווינג כינה כך את העיר ניו יורק, על שם הכפר גות'אם בנוטינגהאמשייר, אנגליה, שלפי הפולקלור שכנו בו שוטים.
שם הכפר הוא הלחם של המילים "gat" (goat, עז) ו-"ham" (home, בית) באנגלית עתיקה.
בחוברת Detective Comics #880, הג'וקר מכנה את גות'אם "עיר מפלט לעיזים".
חברת "תעשיות ויין" הוקמה במהלך המאה ה-17 בידי אבותיהם הקדומים של משפחת ויין, שעסקו במסחר.
אולם היה זה במאה ה-19 כאשר בנו של השופט סולומון ויין, אלן, השתמש בהון של אביו כדי להקים את עסק הספנות ואת חברת הכימיקלים.
החברה גדלה והפכה לאחד מעשרת הקונצרנים הבינלאומיים הגדולים ביותר.
תעשיות ויין שולטת במגוון תחומי התעשייה, ביניהם טכנולוגיה, ביוטכנולוגיה, מזון, בתי זיקוק, הובלות, מספנות, תעופה, כימיקלים, רפואה, אלקטרוניקה ובידור.
לחברת ויין גם חברת החזקות בשם "קרן ויין ע"ש בני הזוג תומאס ומרתה ויין".
החברה מממנת מחקר ופיתוח מדעי ועוזרת לאנשים על ידי אספקת מתקני מחקר ואימונים.
"קרן תומאס ויין" מיועדת לסיוע רפואי בעוד "קרן מרתה ויין" מיועדת לסיוע בתחומי החינוך, התרבות והאמנות.
משטרת גות'אם הייתה מאז ומתמיד מקור לשחיתות בסיפורי באטמן, כאשר קציניה - בכירים וזוטרים כאחד - היו שקועים במתן שוחד, סחר בסמים ואף רצח.
השחיתות המשטרתית חוותה טלטלה חזקה כאשר מפכ"ל המשטרה גיליאן לואב נאלץ לפרוש מתפקידו עקב האשמות קונספירציה הולכות וגוברות.
נוסף על כך, אימפריית הפשע של משפחת פלקונה התמוטטה, ומפכ"ל המשטרה הנכנס, ג'יימס גורדון, נשבע לפטור את השחיתות אשר שרצה בכל עבר בגות'אם סיטי.
יחסה של משטרת גות'אם לפורע החוק באטמן מורכב ומעורב.
המפקח גורדון שיתף עמו פעולה רק משום שבאטמן ביצע את העבודה הנדרשת.
מחליפו של גורדון, מייקל אקינס, הורה לעצור את באטמן ולהסיר את זרקור העטלף מגג הבניין של המשטרה.
לפני מאורעות "שנה מאוחר יותר", בהן גורדון חזר לתפקידו כמפכ"ל המשטרה, משטרת גות'אם נפלה חזרה לשחיתות תחת פיקודו של אקינס.
בין המוסדות הבולטים בגות'אם ניתן למנות את "המוסד לפושעים בלתי שפויים על שם אליזבת' ארקהם", בית חולים פסיכיאטרי אליו נשלחים פושעים רבים מאויביו של באטמן, אשר נמצאים כבלתי כשירים נפשית להישלח לכלא.
מקום זה משמש כביתם העיקרי, בעוד אויבים אחרים של באטמן נשלחים לכלא בלאקגייט בעיר.
לארקהם היסטוריה מפוקפקת ואף עקובה מדם כמוסד משקם, וזאת משום שנבלי-על רבים הצליחו לברוח ממנו ללא הרף.
כמו כן, רבים מאנשי הצוות שבו ביצעו פשעים חמורים.
המייסד אמדאוס ארקהם, שבעבר המית את אמו, הסובלת מהפרעה נפשית, נפל לתהומות השיגעון כאשר רוצח סדרתי רצח את אשתו ובתו, כאשר אותו רוצח אושפז בארקהם בעצמו, אמדאוס נקם על ידי חיבורו לנזקי חשמל וחישמולו למוות.
המנהל בפועל הסדיסטי ג'רמיה ארקהם האמין בכל מאודו שהפושעים המאכלסים את בית החולים שלו יוכלו בשלב מסוים להשתלב חזרה בחברה.
עד מהרה הוא עצמו הופך למסיכה השחורה השני ומפוצץ את ארקהם.
הארלין קווינזל, שהייתה מתלמדת בפסיכיאטריה, פותתה בידי הג'וקר והפכה לשותפתו.
הפסיכיאטר והפרופסור לפסיכולוגיה ג'ונתן קריין החל לבצע ניסויים מטילי מורא במטופליו.
הפסיכיאטר הוגו סטריינג' הפך לפסיכוטי ואובססיבי לבאטמן לאחר שהתבקש בידי המשטרה לעזור ללכוד את האביר האפל.
הארכיטקט אשר היה אחראי לתכנון המבנה המקורי השתגע וביתר את עובדיו באמצעות גרזן.
נוסף על כך, פושעים אחרים שמצבם הרפואי הבלתי רגיל אינו מאפשר להם לשהות בכלא רגיל מוחזקים בארקהם, כמו מיסטר פריז, אשר נזקק לסביבה מקוררת היטב כדי לשמור עליו בחיים.
ארקהם מתואר ברוב הסיפורים כמבנה עתיק יומין ומט ליפול, אך יש סיפורים המתארים אותו כמבנה מודרני וחדיש, בעיקר סיפור "הארקהם האחרון" שבו ג'רמיה ארקהם הורס את בניין ארקהם הישן ובונה מעליו בניין מודרני הדומה לכלא סופרמקס.
מראהו החיצוני והפנימי של ארקהם משתנה בהתאם לצוות היצירתי שבסיפורים.
בחלק מהסיפורים, יש לחדרים השונים קירות מרופדים בלבן הטיפוסיים למחלקות פסיכאטריות, לחדרים אחרים קירות לבנים וחדרי אבן כיאה לבית מחסה מהסגנון הישן, ולחדרים מסוימים קירות זכוכית וברזל כמו בבתי חולים מודרניים.
נרמז כי ההיסטוריה של המוסד היא מראשית המאה ה-20, וכי מנהל המוסד משתייך לבני משפחת ארקהם.
מנהל המוסד נכון להיום הוא ג'רמיה ארקהם, אחיינו של המייסד אמדאוס ארקהם.
מקור השם "ארקהם" נובע מבית הבראה המופיע בכתבי האימה והמדע הבדיוני הקצרים של ה.פ.
לאבקרפט, בעיקר עירו הבדיונית ארקהם, מסצ'וסטס.
המוסד הפסיכיאטרי ארקהם נוצר בידי הכותב דניס אוניל והופיע לראשונה בחוברת Batman #258 מאוקטובר 1974. מרבית מסיפור המסגרת של בית החולים נוצר בידי לן ויין בשנות ה-80 של המאה ה-20.
מתקן הכליאה בלאקגייט ממוקם על אי קטן במפרץ גות'אם.
לפי ההמשכיות המודרנית, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל גינה את כלא בלאקגייט בשל טיפולו הברוטלי באסירים המנסים להשתקם, מה שגרם לסגירתו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. מאז הוא נפתח מחדש ונודע כ"מתקן כליאה בלאקגייט".
בניגוד למוסד הפסיכיאטרי ארקהם, לבלאקגייט נשלחים פושעים שפויים כמו הפינגווין, איש החתול, דייוויד קיין, דוקטור פוספורוס וכן אנשי מאפיה.
פושעים כמו הג'וקר, דו-פרצוף, פני חימר השני, הפיתום, פיירפליי, מר זאס ורופרט ת'ורן ריצו את עונשם גם בארקהם וגם בבלאקגייט.
קיימים מקרים בהם פושעים מועברים מארקהם לבלאקגייט.
לאחר שביין החריב את ארקהם המקורי עד היסוד, כל אסירי ארקהם הועברו לבלאקגייט עד שנבנה בניין ארקהם חדש על חורבות קודמו.
מהדורה מוגבלת בשם Batman: Blackgate מתארת בריחה המונית ממתקן הכליאה בלאקגייט.
בנוסף, הסיפור Batman: Cataclysm, שהוביל לסאגת "באטמן: שטח הפקר", הציג את התפרצותה של רעידת אדמה שגרמה לנחשולים רבים אשר התנפצו על כלא בלאקגייט והזיקו ליסודות המבנה.
הדבר תרם לבריחה נוספת של נבלי-על מהכלא.
המסיכה השחורה – במהלך מאורעות "באטמן: משחקי מלחמה", המסיכה השחורה מקבל שליטה על כל הכנופיות בגות'אם סיטי.
הוא עובד במשותף עם החברה הסודית של נבלי-העל כדי להפיל את באטמן.
בסופו של דבר הוא נהרג בידי קאטוומן והריק שנוצר בהיעדרו מוביל למלחמת כנופיות.
לאחרונה, מסיכה שחורה חדש חזר במאמץ לאחד את כנופיות גות'אם.
הלבן הגדול – וורן "הכריש הלבן הגדול" וייט יורש את אימפריית הפשע שהותיר אחריו המסיכה השחורה, והוא מנהל בהצלחה את הפשע בגות'אם מתוך המוסד הפסיכיאטרי ארקהם.
במהלך סכסוך בין כנופיות לשליטה, הלבן הגדול מוכה קשות ונחבא מאחורי דלת בכלא בלאקגייט כדי להשאירו מחוץ לעניינים.
לאחר שהמסיכה השחורה החדש משחרר את האסירים, הוא משתלט על וורן ועל נתיניו.
פלקונה (איטלקית) – מונהגת בראשות קרמיין "הרומאי" פלקונה, שאחיזתו בפשע בגות'אם היא אבסולוטית לפני הגעתן של "המסיכות".
הוא נרצח בידי דו-פרצוף, ובתו סופיה ג'יגנטה נוטלת את השליטה.
אולם, בעקבות מותה ומותם של בני משפחה אחרים, אחיזתה של המשפחה האיטלקית בפשע של גות'אם מתרופפת.
גלנטה (איטלקית) – שולטת בצד המזרחי של גות'אם סיטי.
בעקבות מותו של המסיכה השחורה, משתלט עליה המאפיונר טוביאס וייל, לבקן אפרו-אמריקני.
מארוני – מונהגת בראשותו של לואיג'י "ביג לו" מארוני עד למותו, ובנו סלבטורה "סאל" מארוני לוקח לידיו את השליטה בנכסי המשפחה.
הוא זה שאחראי לצלקות שבפניו של הארווי דנט, ולאחרונה נרצח בכלא.
אודסה (אוקראינית) – סוחרי נשק שעליהם משתלט טוביאס וייל.
ריילי (אירית) – מונהגת בידי שון ריילי עד למותו.
נרמז כי ג'וני סבטינו הרג אותו.
בתו פייטון ריילי נטלה את השליטה במשפחה לידיה.
סבטיני (איטלקית) – משפחת הפשע הראשונה בגות'אם סיטי.
ג'וני סבטינו נישא לפייטון ריילי כסימן להשכנת שלום בין משפחות הפשע האיטלקיות והאיריות.
הנישואין ביניהם היו חסרי רגש, והוא ניסה להרוג אותה.
פייטון חוזרת עם "פני צלקת" ומנסה להרוג את ג'וני, אך השניים נופלים למים באמצעו של מאבק ונעלמים ללא זכר.
דימיטרוב (רוסית) – מונהגת בידי יורי "הרוסי" דימיטרוב, שנדמה כי הוא במלחמה תמידית עם משפחת הפשע מארוני.
דרקוני הרוח (סינית) – נשלטת בידי קינג סנייק.
הוא נהרג בידי לינקס, המנהיגה בשטח של הכנופיה, מתוך ניסיון לקבלת השליטה עליה.
בהמשך, ראשה של לינקס נערף בטעות בידי אחד מחברי הכנופיה.
דרקוני הזהב – שלוחה של כנופיה הונג קונגית המתבססת בגות'אם סיטי.
אינטרגנג – מונהגת בידי ברונו "המכוער" מנהיים, במקור אויבו של סופרמן.
אינטרגנג מעסיקה את ג'וני סטיץ' כדי להשתלט על העולם התחתון בגות'אם סיטי.
הכנופיה משתלטת בהצלחה על כנופייתו של הפינגווין ומשחדת את טוביאס וייל כדי להשיג שליטה מלאה.
אין עדיין ידוע כיצד הכנופיה תתמודד מול עלייתו לכוח של המסיכה השחורה החדש.
כנופייתו של הפינגווין – מנוהלת ממועדון הקרחון של הפינגווין, שהיה בעברו לאחד מעמודי התווך של הפשע בגות'אם.
נוצחה בידי אינטרגנג, אך שליטתה הושבה בידי באטמן.
נלחם לאחרונה לשליטה יחד עם כנופייתו של דו-פרצוף.
חיילי גשר ספראנג – שולטים ברובינסוויל.
כמעט ונלקחת מידיהם השליטה בידי ג'ייסון טוד (רובין לשעבר ופורע החוק הברדס האדום).
הבלאקגייטרס – ג'ייסון טוד משתלט עליהם באופן זמני במאמץ לאחד את הכנופיות כנגד העולם התחתון.
האנוי עשר – יריביהם של דרקוני הזהב.
על יתר הכנופיות נמנות "באטבויז", "חמש האצבעות", "הסירנות", "השפעת הכחולה" ו"בורנלי טאון".
גוש שלום היא תנועת שמאל רדיקלית ישראלית.
התנועה הוקמה ב-1993 על ידי אורי אבנרי, בעקבות אכזבתו מתנועות השמאל הוותיקות כגון שלום עכשיו, שלא היו רדיקליות מספיק לטעמו מול ממשלת רבין.
דובר התנועה הוא אדם קלר.
התנועה תומכת בסרבנות ומכירה באופן עקרוני בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים, שיחזרו לתחומי מדינת ישראל במכסות שנתיות שייקבעו בהסכמה.
המטרה העיקרית של התנועה היא להשפיע על דעת הקהל הישראלית ולהובילה לשלום ולפיוס עם הפלסטינים על בסיס העקרונות הבאים:
סיום השליטה של ישראל בשטחים.
הכרה בזכות העם הפלסטיני להקמת מדינה ריבונית בכל השטחים של ארץ ישראל המנדטורית שכבשה ישראל ב-1967, עם אפשרות לחילופי שטחים על פי הסכם בין הצדדים.
כינון ירושלים כבירת שתי המדינות, כשירושלים המזרחית (ובכללה רוב העיר העתיקה והר הבית) תשמש כבירת פלסטין וירושלים המערבית (ובכללה הרובע היהודי והכותל המערבי) תשמש כבירת ישראל.
"הכרה עקרונית" בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים ובזכות כל פליט לבחור בין פיצויים לבין שיבה לפלסטין וישראל.
הגשמת הזכות בפועל, ובכלל זה מספר הפליטים שיוכלו לחזור לישראל במכסות שנתיות, תיקבע בהסכמה הדדית, מבלי לפגוע באושיות מדינת ישראל.
שמירת הביטחון של ישראל ופלסטין על פי הסכם הדדי וערובות הדדיות.
שאיפה לשלום כולל בין ישראל לכל המדינות הערביות ולכינון איחוד מרחבי.
התנועה סבורה כי מדינת ישראל מבצעת בשטחים פשעי מלחמה יומיומיים ותומכת בהקשר זה בסרבנות.
התנועה מתנגדת לתוואי גדר ההפרדה, משום שהגדר נבנית מעבר לקו הירוק, וטוענת שהגדר אינה גדר ביטחונית אלא פוליטית.
במשך זמן רב מפרסמת "גוש שלום" מדי יום שישי מודעה בפורמט קבוע בעמוד השני של העיתון "הארץ", ובה הצהרה פוליטית מענייני השעה.
דוגמה לכך היא מודעת האבל על מותו של יאסר ערפאת.
באתר האינטרנט שלו מציין "גוש שלום" כי היה הגוף הישראלי היחידי שפרסם הודעת השתתפות בצער העם הפלסטיני על מות "אבי האומה".
במאמר שפרסם אבנרי הסביר את כי הערכתו לערפאת נובעת בין היתר מהעובדה שערפאת הסכים לוותר על 78% ממה שנחשב בעיני הפלסטינים כ"פלסטין ההיסטורית", והראשון שהסכים לפתרון שתי המדינות ומסיבות נוספות.
התנועה מפעילה אתר אינטרנט הכולל מאמרים והבעות עמדה, דיווחים ותמונות מהשטח, פרסומים שונים של התנועה ומסמכי הסברה בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
אחד מהפרסומים הללו כולל את חוברת "אמת מול אמת" המציגה את הנרטיב הישראלי ואת הנרטיב הפלסטיני של הסכסוך, זאת מתוך אמונה שעל שני הצדדים בסכסוך מוטלת החובה להכיר ולהבין את הנרטיב של משנהו.
פעילי גוש שלום מרבים לקחת חלק בהפגנות במקומות שבהן מוקמת גדר ההפרדה, באזורי בנייה בהתנחלויות וליד כפרים פלסטינים.
התנועה מרבה לשתף פעולה עם תנועות שמאל רדיקלי אחרות, כגון: ISM, אנרכיסטים נגד הגדר, זוכרות ועוד.
בין השאר הפגינו פעילי גוש שלום נגד הגדר ביחד עם פעילי חמאס, ואורי אבנרי ציין שהוא "...רואה בכך סימן נוסף לכך שניתן לכלול את תנועת חמאס במשא-ומתן לשלום עם ישראל ולהשיג את תמיכתה בהסכם-השלום שייחתם."
התנועה תמכה ויזמה חרמות על גופים ישראליים וקריאה לחרם על מוצרי ההתנחלויות.
בנוסף תמכה התנועה בהחרמת חברת קטרפילר המוכרת דחפורי D9 לישראל והצדיקה את החרם האקדמי (שבוטל לבסוף, ראו פרשת אילן פפה) נגד אוניברסיטת בר-אילן עקב תמיכתה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
גּוּשׁ עֶצְיוֹן הוא גוש התנחלויות מדרום לירושלים, בין בית לחם לחברון.
ניסיונות ההתיישבות היהודית באזור החלו ב-1927. ארבעה קיבוצים שהוקמו בגוש בשנים 1943–1947 נחרבו במהלך הקרב על גוש עציון במלחמת העצמאות שבו נפלו כ-240 לוחמים ותושבים.
לאחר מלחמת ששת הימים חודשה ההתיישבות היהודית בגוש עציון, וכיום מתגוררים בו כ-27,000 אזרחים ישראלים.
כל יישובי הגוש, למעט אפרת וביתר עילית, משתייכים למועצה אזורית גוש עציון.
האזור נקרא על שמו של שמואל צבי הולצמן (הולץ בגרמנית הוא עץ, מכאן המילה עציון).
גוש עציון ממוקם דרומית לירושלים ומזרחית לעמק האלה ומשתרע מכרמי צור בדרום ועד הר גילה בצפון.
מעלה רחבעם במזרח, נחל עציונה, הכולל בגוש את גבעות אך לא את ביתר עילית.
גובה האזור כ-950 מ', ושיאו במצפור האלף המגיע לגובה של 1,000 מטרים מעל פני הים, בשטח היישוב נווה דניאל.
מבחינה גאוגרפית נחשב צפון גוש עציון לחלק מהרי ירושלים, ורובו הגדול לחלק מהר חברון.
חלקו המזרחי מצוי בספר מדבר יהודה.
פני השטח באזור הגוש הרריים וכמו שאר הרי יהודה, ובניגוד לשומרון אין בהם תצורה בולטת של בקעות ורכסים, והבדלי הגובה בסביבה הקרובה לא גדולים מאוד.
במזרח גוש עציון עומד מבצר הרודיון – שרידיו של ארמון הקיץ המפואר והמבוצר שבנה המלך הורדוס על גבי תל מלאכותי, בתקופת השלטון הרומאי בארץ ישראל.
באזור גוש עציון נובעים מספר מעיינות שכבה בספיקות שונות, המרכזיים שבהם נמצאים מסביב ליישוב בת עין – עין סג'מה, עין משואות, עין מסלע ועין ליבנה.
ההתיישבות היהודית באזור בעת החדשה החלה בהקמת היישוב מגדל עדר ב-1927, ובתמיכת הרב מנחם מנדל כשר.
אולם עקב מאורעות תרפ"ט ב-1929 עזבו המתיישבים את המקום.
ניסיון התיישבות שני היה בשנת 1935 על ידי חברת "אל ההר" מיסודם של יצחק צבי רקובסקי, אברהם אפשטיין ושמואל צבי הולצמן, שרכשו אדמות רבות בהר חברון מערביי האזור.
אולם גם ניסיון זה נכשל בשל מאורעות תרצ"ו.
תנועת הקיבוץ הדתי העלתה למקום שלושה קיבוצים:
קיבוץ כפר עציון שהקימו חברי קבוצת אברהם ב-כ"ח בניסן תש"ג (3 במאי 1943).
משואות יצחק שהוקם ב-כ"ח בחשוון תש"ו (4 בנובמבר 1945).
עין צורים שהוקם ב-כ"ז בתשרי תש"ז (22 באוקטובר 1946).
קיבוץ נוסף, קיבוץ רבדים הוקם על ידי חברי השומר הצעיר ב-כ"א בשבט תש"ז (11 בפברואר 1947).
בתוכנית החלוקה של האו"ם נכלל אזור גוש עציון בתחומי המדינה הערבית המוצעת.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הטילו הערבים מצור על יישובי הגוש וניתקו את דרכי האספקה אליהם.
המתיישבים ניסו להחזיק מעמד, ונשלחו אליהם כמה פעמים תגבורות, בין השאר שיירת העשרה, שיירת נבי דניאל ומחלקת הל"ה.
ביום חמישי, ד' באייר תש"ח (13 במאי 1948), יום אחד בלבד לפני הכרזת המדינה, נפל כפר עציון.
242 חברי הקיבוץ, לוחמי הפלמ"ח והחי"ש נהרגו תוך כדי קרב.
כמה עשרות לוחמים ואזרחים שנכנעו לכוחות סדירים של הלגיון הערבי, נטבחו על ידי חיילי הלגיון הערבי וערביי האזור.
שאר שלושת הקיבוצים נכנעו והמגנים, כ-240 איש נלקחו בשבי, ונשלחו למחנות שבויים בירדן ששם הוחזקו כ-10 חודשים עד להחלפת שבויים.
השטח נכבש על ידי ירדן, היישובים נחרבו כמעט לחלוטין, בשטחם הוקמו מחנות של צבא ירדן, ועל חורבות משואות יצחק הוקם מחנה פליטים פלסטינים.
ארבעת היישובים הוקמו מחדש במקומות אחרים בישראל, ניר עציון (על ידי תושבי כפר עציון) שבחוף הכרמל, משואות יצחק ועין צורים באזור מועצה אזורית שפיר, וקיבוץ רבדים באזור מועצה אזורית יואב.
כשעבר האזור לשליטה ישראלית ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, הקימו מחדש בני הדור השני של מתיישבי כפר עציון, בהם חנן פורת, את הקיבוץ.
בשנת 1969 קם הקיבוץ ראש צורים על השטח שבו היו עין צורים ורבדים.
בשנת 1969 הוקם היישוב אלון שבות, שבו התגוררו התלמידים והרבנים של ישיבת הר עציון.
מאז הוקמו עוד 14 יישובים בגוש, בין היתר היישוב בת עין שהוקם בשנת 1989 בסמוך לשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק.
מרבית היישובים בגוש משתייכים למועצה אזורית גוש עציון.
היישוב אפרת הוא במעמד של מועצה מקומית וביתר עילית היא במעמד של עיר.
סמלו של גוש עציון הוא האלון הבודד שעומד עד היום במרכז הגוש, ואליו היו משקיפים מתחום ישראל לפני 1967 כדי לציין את מקומם של היישובים הנטושים.
על שמו של האלון נקרא היישוב אלון שבות.
ב-31 באוגוסט 2014 הכריזה המדינה, כתגובה לרצח שלושת הנערים, כי בכוונתה להכריז על כ-4,000 דונם בגבעות גוש עציון כאדמות מדינה.
ההכרזה גרמה ביקורת מצד גורמים פוליטיים בישראל, וכן מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי.
היישוב קידר נמצא בשטח המועצה, אך נחשב חלק מגוש אדומים ולא מגוש עציון.
גן לאומי הרודיון – ארמון הקיץ של המלך הורדוס.
באתר הארכאולוגי, התגלה לאחרונה, על ידי פרופ' אהוד נצר מהאוניברסיטה העברית – קברו של המלך הורדוס.
המבקרים באתר נחשפים לשרידים מרשימים של הארמון, יורדים במחילות תת-קרקעיות ולומדים על התקופה.
אמת ה"ביאר"/"נחל הפירים" – מפעל נוסף של הורדוס ששוכן אף הוא בלב גוש עציון.
אמת מים תת-קרקעית אשר הובילה מים מגוש עציון לבית המקדש ואשר נבנתה באופן הנדסי יוצא דופן בדיוקו, על פי הנחיותיו של המלך.
כיום ניתן לרדת לאמה אשר שופצה ונוקתה.
בית עדות למורשת גוש עציון – חיזיון אור-קולי שמספר את סיפורו של גוש עציון במלחמת העצמאות, עת עמד במצור, כמגן דרומי לירושלים עד ערב הכרזת העצמאות – בד' אייר, אז נפל ואיתו 240 לוחמים, ביניהם גם לוחמי השיירות דוגמת מחלקת הל"ה.
בית בד בתקוע המשלב מרכז מבקרים לשמן הזית ומסעדה כפרית
יקב ומרכז מבקרים הכולל טעימות יין ומסעדה חלבית במרכז גוש עציון
ייצור גבינות עיזים בחוות שדה בר – תקוע
חוות "ארץ האיילים" – חי בר גדול וספורט אתגרי.
במקום מתקן אומגה באורך 600 מטרים – השני באורכו בישראל.
סיורים מודרכים של בית ספר שדה
פסטיבל דובדבנים המתקיים ביוני מדי שנה בקיבוץ ראש צורים ופסטיבלים נוספים בחיק הטבע
חוות משואות יצחק – מציעה סיורים במרחבי גוש עציון
אֶרֶץ גֹּשֶׁן היא אזור במצרים העתיקה המוזכר במקרא כמקום מושבם של בני ישראל מירידתם למצרים בימי יעקב ועד יציאת מצרים.
על פי הצעתו של יוסף לאחיו, ביקשו בני יעקב מפרעה לגור בארץ גושן בשל היותם רועי צאן והיות ארץ גושן מקום מרעה.
לפי הכתובים נראה שבני ישראל התגוררו בקרבת המצרים ולכן ארץ גושן הייתה קרובה למרכזי הערים, שכן בת פרעה יצאה ליאור ושם מצאה את משה, מה שיכול להעיד על כך שביתו של משה נמצא בסמוך לבית פרעה.
גם העובדה שנשות בני ישראל שאלו משכנותיהן כלי כסף וזהב ביציאת מצרים, מלמדת שהם גרו בקרבת מגורי המצרים.
מקום נוסף הנקרא ארץ גושן מצוי בתחומי ארץ ישראל, כפי שמתואר בכיבושי יהושע.
עיר בשם גושן מוזכרת כחלק מהערים הנמצאות בגבול נחלת שבט יהודה.
מנשה הראל מקבל את דעתו של החוקר ברטלט שארץ גושן חייבת להיות בקרבת מקום מושבו של יוסף, דהיינו בצען, בירת החיקסוס על הדרך לארץ כנען, בחבל פורה מאוד ובמרחק קצר מהמדבר המזרחי.
לדעת רוב החוקרים הארכאולוגים, הייתה הבירה רעמסס בצפון-מזרח הדלתה של הנילוס, וארץ גושן צריכה להיות קרובה אליה.
לפיכך יכול מקום ארץ גושן להיות בקצה אחת הדרכים הבאות: "דרך ארץ פלשתים", "דרך שור" או "דרך המדבר ים סוף", דהיינו בצפון-מזרח הדלתה במזרחה, או בדרום-מזרחה.
זאב ח' ארליך (ז'אבו) מציג בשם בעל ההצעה ר' דניאל משה לוי (גולדמן), המובאת בספרו "מקרא וארכאולוגיה", הצעה אלטרנטיבית.
לדעתו ארץ גושן היא עמק פיום (מחוז אל-פיום של היום) אשר בלב המדבר שממערב לנילוס, כ-100 ק"מ מדרום לקהיר.
שקע זה מפורסם באדמתו הפוריה, בכרמיו ובפרדסיו, ובעיקר בצמחי הבושם השונים הגדלים בו, "מיטב הארץ".
אל שקע זה, המצוי כאמור בלב המדבר, מגיעה תעלת מים היוצאת מאפיק הנילוס ומספקת את מימיו, הנאגמים באגם גדול.
התעלה נקראת בשם: "בחר יוסף", כלומר, 'ים-יוסף' או 'בחר יוסף'.
הוא מביא לכך נימוקים אחדים:
כתוב כי יוסף עולה לארץ גושן ועולה למקום מושב פרעה - לארץ גושן המקורית אין לעלות ואין לרדת.
המחוז מכונה TA-SHE והוא לא כלול ב-42 המחוזות הקדומים של מצרים.
בשקע מצאו אלפי קברים של עם שהיה שונה "בתכלית השינוי מן המצרים".
הוא חי בנפרד, שמר על מנהגיו ונעלם.
מקור קדום לכך הוא תרגומו של רבי סעדיה גאון, שתרגם את פיתום שנבנתה על ידי בני ישראל כ"אלפיום"
ישנה השערה כי האירועים המתוארים בפפירוס איפוור הם למעשה תיאור של יציאת מצרים, מכיוון שב'פפירוס איפוור' מסופר על מרדף אחרי עניים באזור שבו אירע שיטפון והסתיים באסון.
המשפט הפותח סיפור זה הוא: 'פקודה...
המערב התרוקן..." בהנחה שמדובר ביציאת בני-ישראל ממצרים, המשמעות היא שארץ גושן שכנה באזור המערב.
החוקר דניאל משה לוי מסיק מכך שעמק פאיום מתאים יותר כמיקום אפשרי לארץ גושן מאשר ההשערה המסורתית, שהיא צפון מזרח עמק הנילוס.
גוש שילֹה הוא גוש התנחלויות המנוהל על ידי המועצה האזורית מטה בנימין ומצוי בצפון-מזרח שטחה.
יישובי הגוש מוכרים כיישובים על ידי המועצה האזורית מטה בנימין המנהלת אותם, ואילו מדינת ישראל מכירה בעשרה מהיישובים, ואת השאר מחשיבה כמאחזים.
זהו גוש ההתיישבות הראשון בשטח מטה בנימין, עם הקמת היישוב עלי ב-1984. עלי הוא היישוב הגדול ביישובי הגוש, ועל אף שמנוהל על ידי ועד מקומי, נחשב חלק מיישובי הגוש.
מתוך ראייה מערכתית, הוקמו בית ספר אזורי בשילה ואזור תעשייה בצפון עמק שילה, שהוקם על ידי משרד התמ"ת, עבור יישובי הגוש.
כל ההתנחלויות הן יישובים קהילתיים בעלי צביון דתי, למעט עלי, שמורכבת משכונות מעורבות.
על-פי נתוני הלמ"ס בשנת 2022, חיים בכל יישובי הגוש כ-13,000 תושבים.
עלי – הוקמה בשנת 1984 כהתנחלות עירונית וכמרכז להתנחלויות הסביבה.
עלי היא הגדולה ביישובי הגוש, ובה אוכלוסייה מגוונת הכוללת דתיים וחילוניים, עולים חדשים (קהילה גדולה מצרפת) עם ותיקים.
בעלי קיים קניון קטן, וגם היא מרכזית ומספקת שירותים לשאר היישובים.
שילה – היא ההתנחלות המרכזית של הגוש, בו ניתנים רוב השירותים לשאר היישובים.
ההתנחלות נוסדה על ידי שני גרעיני ההתיישבות הראשונים של גוש אמונים.
בינואר 1978 הוצבו ביישוב מספר קרוונים שאוכלסו על ידי שמונה משפחות וכ-40 בחורי ישיבה מישיבת שלומי שהתפרקה, שהתארגנו למחנה חפירות ארכאולוגיות באתר עתיקות שילה לפי החלטתו של שר החקלאות דאז, אריאל שרון.
בשנת 1979 הכירה הממשלה בהתנחלות.
צמוד לשילה נמצא מרכז מסחרי, וכן אתר העתיקות תל שילה.
שבות רחל – הוקמה בחודש מרחשון תשנ"ב (1991) בליל הלווייתם של רחלה דרוק, תושבת שילה, ויצחק רופא, שנרצחו בפיגוע-ירי.
מעלה לבונה – הוקם כהיאחזות נח"ל ב-1983 שאוזרחה בשנת 1984. הוקם ביוזמת חבר הכנסת חנן פורת, כדי ליישוב יהודים בדרך האבות - הכביש המרכזי של השומרון.
אחיה – הוקם ב-1997 בסמוך לשבות רחל.
ביישוב גרות נכון לשנת תשפ"ד כ-90 משפחות, ויש בו בית כנסת, מקוה טהרה ומבני קבע למגורים, מלבד המגורים הזמניים בקרוונים.
עמיחי – הוקם בשנת 2018 עבור מפוני עמונה.
גבעות הרואה – איחוד של גבעת הראל וגבעת הרואה הוכר ב-2023: גבעת הראל - הוקמה בשנת 1998 ונקראה על שמו של הראל בן נון, בנו של הרב אלחנן בן נון שנרצח בעת שמירה יחד עם שלמה ליבמן.
בפבואר 2023 החליט הקבינט להסדיר את היישוב יחד עם גבעת הרואה, בתגובה לפיגוע בשכונת רמות.
גבעת הרואה - הוקם בשנת ה'תשס"ג כשכונה של היישוב עלי.
מיקומה של הגבעה נבחר על מנת ליצור רצף טריטוריאלי בין גוש שילה-עלי-מעלה לבונה.
הגבעה היא בגובה של 762 מ' מעל לפני הים, מתגוררות בו היום 32 משפחות בהן כ-90 ילדים.
בינואר 2016 הפך היישוב לרשות עצמאית במועצה אזורית מטה בנימין - על מנת לקדם חזון של הקמת ישוב.
הגבעה היא יעד תיירותי, בו קיים מצפור הצופה לנחל שילה, מעיין עין עוז השוכן למרגלות ההר, בוסתן פינות פיקניק בחיק הטבע מסלולי שטח ועוד.
בפברואר 2023 החליט הקבינט להסדיר את היישוב יחד עם גבעת הראל.
מלאכי השלום – במזרח הגוש, הוקם ב-2015. ממשלת ישראל החליטה להכשיר אותו בספטמבר 2023.
עדי עד – הוקם בשנת 1998 על ידי בוגרי הישיבה החקלאית מישיבת שדות אמיר שבשבות רחל.
הכפר מתוכנן במתכונת של מושב והוא בעל אופי חקלאי.
אש קודש – הוקם בשנת 1999 על ידי קבוצת צעירים.
היא נקראת על שמו של אש-קודש גילמור שנרצח בירושלים.
קידה – הוקמה בשנת 2003 לאחר שצה"ל פינה מחנה של חיל המודיעין ברכס בירכת אל קסר, החולש על כביש אלון ובקעת הירדן.
עד לאישור ההתיישבות בהר הוקם יישוב זמני.
יישוב הדעת – הוקם בשנת 2000 על ידי נתי רום.
בשנת 2004 הצטרפה לחווה משפחת הרב מיכי יוספי.
גאולת ציון – הוקם בשנת ה'תשע"א על ידי מספר צעירים שפרשו מגבעת רמת מגרון על רקע סכסוכים פנימיים בגבעה.
במשך השנים עברו בה עשרות בחורים ומספר משפחות.
הגבעה פונתה עשרות פעמים אך לא ננטשה בשל כך.
בתחילת 2017 הוחלט על הקמת יישוב חדש למפוני עמונה בגבעה.
גל יוסף הישנה – הוקם בשנת ה'תשס"ט ונקראה על שמם של גדעון ליכטרמן שנרצח באזור החווה בה'תשס"ג ויוסף חיים שוקר, שהקים את משק אחיה.
הגבעה ממוקמת על הגבעה המערבית לכביש אלון ושוכנת מזרחית לעדי עד.
בגבעה יש 4 משאיות מקורקעות שמשמשות למגורים, וטנדר מקורקע שמשמש כמטבח.
בנוסף בגבעה יש מספר חממות ובור מים.
גל יוסף החדשה - הוקמה ממזרח לכביש אלון כחוות-בת למלאכי השלום.
לאחר רצח בנימין אחימאיר הוקמה בחווה ישיבה גבוהה בשם "נחלת בנימין", בראשות הרב דוד טורנר.
עלי עין – הוקם בשנת ה'תשס"ט על ידי מספר רווקים צעירים.
הגבעה אינה מחוברת לחשמל מתוך עיקרון.
בעבר נבנו בה בתי אבן מאבן מקומית אך בטבת תשע"א פונתה הגבעה ובתיה.
ביוני 2011, פונתה הגבעה שוב תוך עימותים אלימים.
אור נחמן – הוקם בשנת 2023 על שם נחמן מורדוף, שנרצח בפיגוע בעלי.
המאחז נמצא על רכס ההר בו החלו להקים כפר ערבי לא חוקי, ומונע את התפתחות הערבים באזור זה.
גוש שחור (Black Bloc) הוא טקטיקה של הפגנות, בה לבושים המפגינים בבגדים שחורים.
מטרת הלבוש בצבע האחיד היא ליצור "גוש" אחד גדול במהלך ההפגנות המסמל סולידריות ומתקשר לאנרכיזם, וכן לשמור על אנונימיות מפני השלטונות.
בגושים שחורים רבים ננקטים אמצעים שמטרתם הגנה מפני גז פלפל, תותחי מים וכדורי גומי.
לעיתים הטקטיקה מיועדת להימנע מדין פלילי בעקבות השחתת רכוש שמבוצעת במהלך ההפגנה.
הטקטיקה משמשת בעיקר מפגינים המאמינים באידאולוגיות כגון אנרכו-קומוניזם, קומוניזם, סוציאליזם ליברטראיני ואנטי-פאשיזם, לרוב במסגרת הפגנות נגד קפיטליזם, גלובליזציה, פשיזם ונושאים נוספים.
פעמים רבות הדבר נעשה בהפגנות בהן מוקמים מחסומים בכבישים.
לעיתים מתקשר הגוש השחור עם ונדליזם, תקיפת שוטרים, יצירת מהומות, ופעולה ישירה.
שימוש בגוש שחור נעשה גם בפעולות סמליות ופעולות בלתי אלימות.
ישנה טעות רווחת בציבור ובתקשורת, לפיה הגוש השחור היא קבוצה בינלאומית אך למעשה זוהי אך ורק טקטיקה שאומצה על ידי מספר קבוצות ברחבי העולם.
בפברואר 1967, צעדה הקבוצה האנרכיסטית עם מסכה שחורה בוול סטריט, ניו יורק כשהיא לבושה בבגדים שחורים ובבלקלאווה.
זה היה המקרה הראשון של תנועה חברתית בעולם המערבי שהשתמשה במסכות ולבוש שחור, שלא שימשו למטרות תחפושת אלא כדי לסמן זהות מיליטנטית.
הטקטיק של גוש שחור פותחה במהלך שנות ה-80 באירופה בידי התנועה האוטונומיסטית, במהלך מאבקם בפינויי סקווטים, בנשק גרעיני ובאיסורים על הפלות.
הגוש השחור צבר פופולריות מחוץ לאירופה בעקבות ההפגנות נגד ארגון הסחר העולמי בסיאטל ב-1999.
טקטיקת "גוש שחור", פותחה על מנת להילחם נגד כוח משטרה ואלימות משטרתית שפותחה בעקבות הפגנת ברוקדורף ב-1977.
כאשר הגיע רונלד רייגן לברלין ביוני 1987, הפגינו כ-50,000 איש נגד מדיניותיו בנוגע למלחמה הקרה.
זה כלל גוש שחור של כ-3000 איש.
גוש קטיף היה גוש התנחלויות ששכן בדרום רצועת עזה, ונקרא על שם היישוב הראשון בו – קטיף.
גוש קטיף כלל 16 יישובים בין רפיח בדרום-מערב, דיר אל-בלח בצפון, ח'אן יונס במזרח והים התיכון במערב.
מצפון לגוש, שכנו ברצועת עזה חמישה יישובים נוספים, שלושה מהם יישובי התוחמת הצפונית – סך הכול 21 יישובים יהודיים.
כמו כן הוקמו בשנת 2004 בגוש קטיף שני מאחזים.
באוגוסט 2005 פונו היישובים על ידי ממשלת ישראל במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בחבל עזה התגוררו ערב ההתנתקות כ-8,600 יהודים ו-600 בדואים (בדהנייה ובמאווסי), רובם בגוש קטיף.
אוכלוסיית גוש קטיף הייתה כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה ברצועת עזה, אך הגוש ישב על כרבע משטח הרצועה ותפס כשליש מקו החוף של הרצועה.
בסביבות שנת 1925 הציעו הבריטים לקרן הקיימת לרכוש את דיונות החול של גוש קטיף לצורך התיישבות, אולם ההצעה נדחתה בנימוק שהאדמות אינן מתאימות לעיבוד חקלאי.
במוצאי יום הכיפורים תש"ז (1946) הוקם מדרום לעיר עזה כפר דרום כחלק מ-11 הנקודות.
תושביו עזבו אותו לאור כיבושה של רצועת עזה בידי מצרים במלחמת העצמאות.
במלחמת ששת הימים נכבשו רצועת עזה וחצי האי סיני בידי צה"ל.
לאחר המלחמה היה קונצנזוס בממשלת ישראל שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה.
בהתאם לכך, במשך כשנה ניסתה ממשלת ישראל לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים החיים ברצועת עזה, ובפרט את אוכלוסיית הפליטים, באמצעות תוכנית ששימרה במכוון רמת חיים נמוכה ורמת אבטלה גבוהה ברצועה, וסיפקה תמריצים למשפחות וליחידים תמורת הגירתם מעזה, בעיקר לירדן.
ראשיתו של הגוש הייתה בהצעתו של יגאל אלון ב-9 במאי 1968 לממשלה להקים שני יישובים אזרחיים או היאחזויות נח"ל בין עזה לרפיח, כחלק מתוכנית אלון ותוכנית חמש האצבעות, שמטרתה ביתור חבל עזה בידי חמישה גושי התיישבות יהודיים.
אלון נימק את הצורך בהקמתם היישובים בלשון זו: "קיימות משבצות קרקע אשר בהכשרה לא יקרה ניתן להכשירן.
להתיישבויות אלו חשיבות עליונה לעתיד המדיני של הרצועה על ידי כך שהן מפצלות את הרצועה דרומה מהעיר עזה.
כמו כן, קיימת חשיבות ביטחונית רבה לנוכחות יהודית בליבה של עזה."
התנחלות ראשונה באזור גוש קטיף הוקמה בסוף מאי 1973, בדמות היאחזות הנח"ל קטיף, שנקראה בתחילה גדיש.
על פי התוכנית, הייתה כוונה להקים במקום שניים–שלושה מושבים דתיים ומרכז אזורי.
התוכניות התקדמו לאיטן, ובראשית 1977 אוזרחה ההיאחזות קטיף ונקראה נצר חזני.
בטקס האיזרוח אמר יצחק רבין, ראש הממשלה דאז, כי "זהו יום גדול למדינה ולהתיישבות, יום המסמל את ביסוס אחיזתנו באזור, שמאז מלחמת ששת הימים נעשה לחלק בלתי נפרד מהמדינה וביטחונה".
באותה שנה הוחל בהקמת המושב קטיף ותוכננו שלושה יישובים נוספים: קטיף ג' – גני טל, קטיף ד' – גדיד וקטיף ה' – גן אור.
בסוף 1978 טרם נבנה במקום בית ספר או בית כנסת ונותרו בשלושת היישובים דירות ריקות.
לקראת ולאחר הסכם השלום עם מצרים
במאי 1979 הוקמה מועצה אזורית חוף עזה, שהקיפה את שלושת המושבים ואת מורג בדרום החבל.
בעקבות הסכם השלום עם מצרים, דובר ב-1979 בהרחבת הגוש לשמונה עד עשרה יישובים.
עוד בתחילת 1979 הוקמה בדולח במסגרת ניסיון לקבוע עובדות בשטח, ובתחילת 1980 הוקמה היאחזות נח"ל גן אור.
בספטמבר 1980 הוקמה ההיאחזות גדיד, שתוכננה גם כבסיס למרכז האזורי נווה דקלים.
מנגד עלתה בסוף 1979 הצעתו של אברהם כ"ץ-עוז לפרק את יישובי הגוש ולהעביר את רצועת עזה לידי מצרים.
גוש קטיף הוקם על אדמות מדינה שלא היו בשימוש, כך שלמרות טענות שנשמעו מתושבי עזה נגד הקמתו, נתקלה הקמת הגוש באדישות מצד הפלסטינים, בעיקר מכיוון שהגוש נוסד על שטח חולי שהיה ברובו לא-מיושב ולא-מעובד, והיו אף שטענו כי הפלסטינים שמחים על הפיתוח הכלכלי הנלווה להקמתו.
לאחר פינוי סיני הוקמה נווה דקלים כמרכז אזורי של הגוש, וכן הוקמה עצמונה, שאזרחה את ההיאחזות בדולח באזור הדרומי של הגוש.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בשנת 1987, סבלו תושבי גוש קטיף מהתקפות טרור חוזרות ונשנות מצד הפלסטינים.
בשנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 קמו בגוש כמה מאחזים כתגובת התרסה נגד הטרור הפלסטיני.
בשנת 2003, אחרי הבחירות לכנסת השש עשרה, החל ראש הממשלה אריאל שרון לגבש יוזמה לנסיגה חד-צדדית מרצועת עזה – היא תוכנית ההתנתקות.
על היוזמה הודיע בכנס הרצליה 2004, ובתגובה החלו תושבי גוש קטיף להתארגן למאבק נגד הפינוי.
למרות הפגנות המוניות רבות, והחלטתם של מתפקדי הליכוד כנגד התוכנית במשאל שהבטיח שרון לכבד אך הפר את הבטחתו, המשיכה הממשלה בהליכים לאישור התוכנית.
ב-2005 אושר חוק פינוי-פיצוי והחלו ההכנות לביצוע התוכנית.
ב-15 באוגוסט 2005 (י' באב התשס"ה) החל הפינוי מגוש קטיף.
פינוי היישובים שבגוש קטיף הביא להפגנות מחאה ואבל מצד התושבים המקומיים, אך ברוב המקרים – ללא אלימות משמעותית (בלטו בחריגותם האירועים בכפר דרום).
הפינוי הסתיים כעבור שבוע, וב-12 בספטמבר עזבו כוחות צה"ל את רצועת עזה.
בגוש פעלו שישה בתי ספר ותלמודי תורה, שלושה מוסדות תיכוניים, שש ישיבות, שלוש כוללים, ארבע מדרשות ומכינה קדם צבאית.
רק מעט מהמוסדות הוקמו מחדש אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות.
גוש היישובים עצמו היה ממוקם בין רפיח לדיר אל-בלח, אולם היות שהמועצה האזורית חוף עזה, שהייתה הרשות המוניציפלית הוסמכה על כלל היישובים הישראליים ברצועת עזה, צורפו אל הגוש באזכורים רבים גם היישובים מצפון ומדרום לגוש, שיפורטו מיד.
בגוש עצמו נמצאו שישה עשר היישובים הבאים, ושני מאחזים:
נווה דקלים (הגדול שביישובי גוש קטיף)
כרם עצמונה (הרחבה של בני עצמון)
עד לפינויו, היישוב המערבי ביותר במדינת ישראל (עד לנסיגת צה"ל מסיני היה תואר זה שייך לשלהבת)
ברצועת עזה שכנו חמש התנחלויות נוספות: כפר דרום, נצרים ושלוש התנחלויות התוחמת הצפונית: אלי סיני, דוגית וניסנית.
מלבד ההתנחלויות שהוקמו ברצועה, הוקמו בגוש קטיף שני מאחזים בשנת 2004, לקראת מימוש תוכנית ההתנתקות:
מאחז "תפארת ישראל" כלל בית כנסת עם שם זהה, ונקרא על שמם של , חייל גבעתי שנהרג במוצב במורג, וכן על שמה של האזרחית שנהרגה מקסאם שנחת עליה בנווה דקלים.
המאחז פונה לאחר עימות אלים כאשר חיילי גדוד 51 של גולני שנשלחו למקום הפינוי התעמתו עם בנות האולפנה ששהו באזור.
מאחז "מעוז הים", הוקם במלון חוף הדקלים הנטוש.
גם הוא פונה לאחר התנגדות רבה של התושבים ששכרו את המלון על מנת לשכון בו לקראת ההתנתקות.
טרם ההתנתקות הועסקו 65% ממועסקי גוש קטיף בשירות הציבורי.
חקלאות היוותה ענף חשוב בגוש.
חקלאי גוש קטיף עיבדו, באמצעות אלפי פועלים פלסטינים ומאות תאילנדים, 4500 דונם אדמה, רובם חממות, וייצרו 320 אלף טון תוצרת חקלאית בשנה, בערך כספי של חצי מיליארד ש"ח.
65% מייצוא ירקות החממה האורגניים בישראל ו-90% מירקות העלים ללא חרקים בישראל גודלו בגוש קטיף.