tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרלייה, הובינון, אודרזו וסופר הקומיקס הצרפתי רנה גוסיני הקימו יחד את סוכנות הקומיקס 'אדיפרנס' ואת מגזין "פיסטולין" בשנת 1955 ואת המגזין הצרפתי המשפיע "פיילוט" בשנת 1959. שרלייה שימש כעורך הכללי וגם כתב שתי סדרות שהופיעו בו עם הגיליון הראשון: "Redbeard" עם הובינון "וTanguy and Laverdure" עם אודרזו.
במהלך שנות השישים נקנה פיילוט על ידי הוצאת הספרים "דרגאוד" כחלק מיוזמה שקידם שרלייה, והיא אספה את הסיפורים כפי שפורסמו בהמשכים בפיילוט לכדי ספרים באורך מלא.
ספר הקומיקס הראשון של דארגוד היה ההרפתקה הראשונה של אסטריקס מאת אודרזו וגוסיני, ולאחר ההצלחה של הכותר, יצאו עוד 16 ספרים של סדרות מהמגזין, בהן גם אוכמניות ופורט נאוואחו, מאת שרלייה ושותפו ז'אן ז'ירו.
באמצע שנות ה-60 החלו לצאת לדמויות הראשיות של סדרות הקומיקס ספרי קומיקס משל עצמן, כמו אוכמניות שיצאה מתוך פורט נאוואחו.
על מנת לתת למהדורות אלו דימוי "בוגר" יותר, הספרים הוצאו כבר מההתחלה במהדורות כריכה קשה בצרפת, אם כי הם הוצאו, באופן אירוני, בכריכה רכה בבלגיה, מולדתו של שרלייה.
עם זאת, האוספים של שרלייה קיבלו מעמד של יצירת מופת בעולם הקומיקס הצרפתי-בלגי.
שרלייה ביקר בארצות הברית בשנת 1963, וקיבל השראה מן המדבריות הגדולים שבטקסס ובאריזונה.
חוויותיו במדבר גרמו לו לכתוב את "פורט נאוואחו", סדרת קומיקס מערבונים.
הוא בחר באמן ז'אן ז'ירו (מוביוס), שאז עוד היה החניך של ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה").
פורט נאוואחו, שממנו יצאה סדרת הבת המצליחה בהרבה "אוכמניות".
הסדרה יצאה ביותר מ-15 רומנים גרפיים והייתה הסדרה הנמכרת והפופולרית ביותר של שרלייה וז'ירו.
בשנת 1972, בהשפעת מאי 1968 הצרפתי בו אמני פיילוט הסתכסכו עם המערכת, ויתר שרלייה על תפקידו כעורך בעיתון ועבר לאזור כפרי יותר בפרברי פריז.
הוא המשיך לכתוב קומיקס עם ז'ירו, ובמקביל עבד בטלוויזיה הצרפתית.
ז'אן מישל שרלייה נפטר בעיירה סן קלוד שבצרפת בשנת 1989, והותיר אחריו את בנו פיליפ.
כל סדרות הקומיקס שלו הומשכו לאחר מותו בידיי אמנים אחרים, לעיתים כאלה שהוא בחר בעצמו בעודו בחיים.
1973: פרס Shazam של האקדמיה לאמנויות קומיקס עבור "אוכמניות" בקטגוריה "סדרת הקומיקס הזרה הטובה ביותר" (פרס זהה זיכה גם את ז'ירו).
1973: פרס פרי פניקס, פריז, בקטגוריה "תרחיש ד'אוונטרים", אותו קיבל שרלייה בלבד.
ז'אן מנהיים היה אמן ומחנך אמריקאי יליד גרמניה, הידוע בציוריו האימפרסיוניסטים בקליפורניה.
הוא היה פעיל בדקאטור , אילינוי ובפסדינה שבקליפורניה.
מנהיים נולד ב־18 בנובמבר 1863 בבאד קרויצנך בגרמניה.
הוא גויס לצבא הגרמני, אך בסופו של דבר ברח לצרפת.
בפריז למד אמנות באקדמיה קולארוסי, אצל אמנים פול לואי דלאנס וויליאם אדולף בוגרו.
בשנת 1884 הוא היגר לאילינוי שם לימד בבית הספר לאמנויות בעיר דקאטור, חלק מתלמידיו היו האמנים רוי בראון וצ'ארלס קרוקר.
בתחילה שנות השמונים של המאה ה-19 הוא התחתן עם פאולין מקנט מהעיירה הקטנה מנדוטה, אך הנישואים הסתיימו בגירושין.
בשנת 1902 הוא נישא ליוניס דרנן מדקאטור, היא הייתה אחותו של ג'ון דרנן, מוציא לאור ותיק של עיתון מקומי.
לאחר מכן קיבל משרה של שנתיים בבית הספר של הצייר ויליאם ברנגווין בלונדון, ומאוחר יותר בבית הספר לאמנות בדנוור בשנת 1903.
בשנת 1908, מנהיים ואשתו התיישבו בפסדינה, קליפורניה.
בשנת 1909 בנה מנהיים את ביתו ואת הסטודיו לאמנות.
המקום היה פופולרי עבור רבים מציורי הנוף שלו.
הוא היה חבר במועדון האמנות בקליפורניה.
בשנת 1912 הוביל את פתיחתו של בית הספר לאמנות שהיה פעיל עד 1934. תלמידי מנהיים בלוס אנג'לס כללו בין השאר את מארי בונינג קנדל, אפי אנדרסון סמית',
הוא נפטר ב־6 בספטמבר 1945 בפסדינה, קליפורניה.
נינו של מנהיים כתב ביוגרפיה עליו ב-2011.
ז'אן מבורבון הייתה מלכת צרפת על ידי נישואים עם שארל החמישי, מלך צרפת.
היא שימשה כיועצת הפוליטית שלו והתמנתה כעוצרת פוטנציאלית של הממלכה.
ז'אן נולדה ב-3 בפברואר 1338 בטירת ונסן, והייתה בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון, ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, אחותו למחצה של פיליפ השישי, מלך צרפת.
מאוקטובר 1340 עד 1343 לפחות, נחתם עליה משא ומתן והסכמים להשיא אותה עם אמדאו השישי, רוזן סבויה.
המטרה הייתה להכניס את סבויה תחת השפעה צרפתית.
ב-8 באפריל 1350 התחתנה ז'אן עם בן דודה שארל, דופן צרפת, בטיין-לה'רמיטאז'.
שניהם נולדו בהפרש של שלושה עשר ימים, ושניהם היו בני 12 בעת הנישואים.
כאשר עלה שארל על כס המלוכה בשנת 1364, הפכה ז'אן למלכת צרפת.
לבני הזוג היו מערכות יחסים מתוחות במידה מסוימת במהלך כהונתו כדופין בגלל בגידתו בביט דה קסינל, אך מערכת היחסים ביניהם השתפרה לאחר שהוא הפך למלך, ולפי הדיווחים, הוא לפעמים התייחס אליה בנושאים פוליטיים ותרבותיים והסתמך על עצתה.
על פי השמועות, ז'אן לקחה את המשורר Hippolyte de Saint-Alphon כמאהב, והוא היה אביו הביולוגי של בנה ז'אן, שנולד ומת בשנת 1366.
המלכה ז'אן תוארה כממוטטת מבחינה נפשית, ולאחר לידת בנה לואי בשנת 1372, היא סבלה מהתמוטטות נפשית מוחלטת.
זה הדאיג עמוקות את שארל החמישי, אשר עלה לרגל והציע תפילות רבות להחלמתה.
כשהיא התאוששה וחזרה למצב הרוח הרגיל שלה בשנת 1373, מינה אותה שארל החמישי כאפוטרופוס החוקי וכעוצרת צרפת אם ימות כאשר בנו ויורשו היו עדיין קטינים.
ז'אן נפטרה בבית המלוכה הוטל סן-פול בפריז, ב-6 בפברואר 1378, שלושה ימים לאחר יום הולדתה ה -40, ויומיים לאחר לידת בתה הצעירה, קתרין.
לז'אן ולשארל נולדו תשעה ילדים.
קתרין מצרפת, רוזנת מונפנסייה (1378–1388), התחתנה עם ז'אן מוולואה, רוזן מונפנסייה
ז'אן מישל עמנואל סלנקיס הוא פילוסוף ומתמטיקאי צרפתי, פרופסור למדע ופילוסופיה באוניברסיטת פריז X: נאנטר (סורבון).
סלנקיס כתב על נושאים רבים ומגוונים ביניהם הפילוסופיה של המתמטיקה (והקשר בין מתמטיקה והרמנויטיקה), זמן וסובייקטיביות, סוגיות פוליטיות, ופילוסופיה יהודית.
תחילה למד מתמטיקה וקיבל תואר שני (DEA) במתמטיקה עיונית.
בין השנים 1974–1983 למד פילוסופיה אצל ז'אן-פרנסואה ליוטר.
בשנת 1986 השלים עבודת דוקטורט תחת הכותרת Le continu et le discret (המתמשך והדיסקרטי).
סלנקיס הוא פרשן חשוב של פילוסופיה קונטיננטלית כמו ז'אק דרידה, עמנואל לוינס, אדמונד הוסרל, מרטין היידגר, וז'יל דלז.
הוא פרסם רבות באנגלית ובצרפתית.
סלניקס כתב בין היתר על יהדות ועל פילוסופיה של המתמטיקה.
בספרו La gauche et l'égalité (השמאל והשוויון) בוחן את השמאל הפוליטי נוכח האמירה הרווחת "השמאל אבוד".
לטענתו, כדי "לגלות מחדש" או "להמציא" את המשמעות של השמאל ובו בזמן להצדיקו כדי להחזיר את האחדות לקשת הפוליטית הדמוקרטית, יש לנסות להבהיר את מערכת היחסים הרדיקלית שמקיים השמאל עם העולם.
החיבור מחולק לשלושה חלקים: ניתוח מהות השמאל, לפי מה ובמה הוא מוגדר (שוויון); בחינת המימד האתי שעל פיו מושתת ומוצדק.
ולבסוף, ניסיון להגדיר את הדרכים שבהן השאיפה לשיפור העולם עוברת או לא.
בספרו "דרידה" משנת 2010, הוא מציג את הפילוסופיה של ז'אק דרידה בצורה נגישה עבור הקורא ההדיוט, ומראה את הזיקות בין עבודתו של דרידה לפסיכואנליזה, פוליטיקה-רדיקלית וספרות.
בספרו Les temps du sens (זמנים של משמעות) הוא מתחיל בפרויקט של יסוד הרמנויטיקה מתמטית שניתן ליישם בתחומים כמו פילוסופיה של המדע, מדעי הקוגניציה ופילוסופיה של הדת.
ז'אן מארק שישקו (בסלובנית: Žan Mark Šiško; נולד ב-29 ביוני 1997) הוא כדורסלן סלובני המשחק בעמדת הרכז בבאיירן מינכן.
שישקו החל לשחק כדורסל באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
לאחר מכן שיחק במועדונים נוספים בסלובניה ובציבונה זאגרב הקרואטית.
ב-28 בדצמבר 2019 חתם בבאיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית.
ז'אן מצרפת, הידועה גם בשם ז'ואנה מואלואה (24 ביוני 1343, שאטונאף-סור-לואר – 3 בנובמבר 1373, אוורה), הייתה מלכת נווארה בעקבות נישואיה עם שארל השני, מלך נווארה (המכונה הרע).
היא הייתה בתם של ז'אן השני, מלך צרפת (המכונה הטוב), ובון מלוקסמבורג.
היא שימשה כעוצרת של נווארה בהיעדרו של שארל השני בין 1369 ל-1372
ז'אן נולדה ב-24 ביוני 1343 בשאטונף-סור-לואר, והייתה בתם של ז'אן השני, מלך צרפת ובון מלוקסמבורג.
בתחילה היא הייתה מאורסת ליאן מבראבנט, בנם של יאן השלישי, דוכס בראבנט ואשתו מארי ד'אברה.
במקום זאת, ז'אן נישאה ב-12 בפברואר 1352 לשארל הרע, בשאטו דו ויויאר, קרוב לפונטנה-טרסיני בברי, קוטברוולט.
הוא היה בנם של פיליפ השלישי, מלך נווארה ואשתו, ז'אן השנייה, מלכת נווארה.
ז'אן ושארל היו בני דודים מדרגה שנייה ושלישית.
בגלל גילה, היא נשארה בצרפת עד 1360, כשהייתה בת שבע עשרה.
נישואיה היו בתחילה לא מוצלחים, אך בסופו של דבר פיתח שארל אמון בה: הוא מינה אותה כעוצרת הממלכה כשיצא למלחמה בצרפת ב-1369, והיא שלטה בהצלחה עד שובו ב-1372, שנה אחת לפני מותה.
ז'אן מתה ב-3 בנובמבר 1373, בהיותה בת שלושים, ב-אוורה, ונקברה בבזיליקת סן-דני.
ז'אן התחתנה בשנת 1352 עם שארל השני, מלך נווארה.
מארי (1360–1400), נישאה לאלפונסו מאראגון, דוכס גאנדיה.
ז'אן (1370-1437), נישאה לז'אן החמישי, דוכס ברטאן ולאחר מכן להנרי הרביעי, מלך אנגליה.
ז'אן קלאודיו מונטרו ברואה (בספרדית: Jean Claudio Montero Berroa; נולד ב-3 ביולי 2003) הוא כדורסלן דומיניקני המשחק בעמדת הרכז בולנסיה מליגת העל הספרדית.
מונטרו, שנולד בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית, גדל לשחק כדורסל ובייסבול.
הוא התחיל לעסוק בספורט ברצינות בגיל 10 או 11 דרך Club DOSA בשכונת וילה חואנה, ולאחר מכן עבר למועדון מאוריסיו באז, גם הוא מווילה חואנה.
הוא העריץ את קובי בראיינט מהלוס אנג'לס לייקרס לאחר שצפה בגמר ה-NBA ב-, בו נבחר בראיינט ל-MVP של הגמר.
ב-2018 החל מונטרו ללמוד באקדמיית DME בדייטונה ביץ', פלורידה, שם העמיד ממוצעים של 20 נקודות ושמונה ריבאונדים למשחק.
באותה תקופה הוא גם שיחק במדי NightRydas Elite בליגת הנוער של Nike Elite עד גיל 15.
לאחר שזכה במדליית ארד עם נבחרתן באליפות אמריקה עד גיל 16 ביוני 2019, קיבל מונטרו הצעות ממועדונים בספרד ומבתי ספר תיכוניים בארצות הברית.
הוא חתם במועדון הספרדי גראן קנריה.
מאוחר יותר באותו חודש נבחר מונטרו ל-MVP של מחנה כדורסל ללא גבולות אמריקה במדיין, אף על פי שהיה צעיר בשנה משאר המשתתפים.
בדצמבר 2019 הוא העמיד ממוצעים של 21.3 נקודות, 4.8 ריבאונדים, ארבעה אסיסטים ו-1.8 חטיפות במדי גראן קנריה עד גיל 18 בטורניר ולנסיה, מוקדמות לטורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול.
הוא זכה בתואר ה-MVP בתחרות לאחר שרשם 30 נקודות, שישה ריבאונדים ושבעה אסיסטים בניצחון 88–72 על קבוצת הנוער של אוניקאחה מאלגה בגמר.
בעונת 2019/20 החל מונטרו לשחק בגראן קנריה ב', קבוצת המילואים של מועדון ליגת העל הספרדית גראן קנריה, בליגה השלישית.
הוא הפך מיד לשחקן מפתח בקבוצתו, ובהופעת הבכורה שלו ב-15 בדצמבר 2019 רשם 12 נקודות, ארבעה אסיסטים ושש חטיפות בניצחון 84–65 על מנורקה.
שבוע לאחר מכן הוא קלע שיא עונתי של 28 נקודות בניצחון 97–89 על בניקרלו.
ב-18 בינואר 2020 רשם מונטרו 27 נקודות עם שש שלשות ושישה ריבאונדים בניצחון 98–82 על פארדינייס.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 15.3 נקודות, 3.4 ריבאונדים ושלושה אסיסטים למשחק, וקלע ב-43.5% לשלוש.
ב-27 בספטמבר 2020 ערך מונטרו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של גראן קנריה בליגת העל, ורשם חמש נקודות ושלושה ריבאונדים ב-10 דקות בהפסד 71–88 לבאסקט סרגוסה.
ב-5 בדצמבר הוא קלע 33 נקודות, שיא קריירה בליגה השלישית, ושישה ריבאונדים בהפסד 86–95 לנווארה.
ב-17 במרץ 2021 רשם מונטרו 27 נקודות, שישה ריבאונדים ושישה אסיסטים בניצחון 82–54 על נווארה, ונבחר ל-MVP של המחזור ה-21 בליגה השלישית.
בעונה זו הוא העמיד ממוצעים של 18 נקודות, 5.7 ריבאונדים, 4.4 אסיסטים ו-2.5 חטיפות למשחק.
ב-4 ביוני 2021 הושאל מונטרו ל-Team Overtime מליגת הנוער האמריקאית Overtime Elite לעונת הבכורה של הליגה.
ב-24 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 16.9 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 4.7 אסיסטים ו-3.4 חטיפות למשחק, והיה מלך הסלים של הליגה.
מונטרו לא נבחר בדראפט ה-NBA 2022, והצטרף לניו יורק ניקס לליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-31 בינואר 2023 חתם מונטרו בריאל בטיס בהשאלה מגראן קנריה.
כבר במשחקו השלישי במדי הקבוצה, ניצחון 115–114 בהארכה על בראוגן, קלע מונטרו 28 נקודות, והפך לשחקן השלישי בצעירותו שעושה זאת בליגה, אחרי אלכס אברינס ולואיס סקולה.
ב-20 באפריל 2023 הוא שבר את שיא הקריירה שלו עם 30 נקודות בניצחון 87–77 על פואנלברדה.
ב-9 במאי 2023, בהפסד 79–90 לבאסקט ז'ירונה, רשם מונטרו שורה סטטיסטית של 25 נקודות ו-10 אסיסטים, והפך לשחקן השלישי בהיסטוריה שקולע לפחות 20 נקודות ו-10 אסיסטים לפני גיל 20, אחרי סרחיו רודריגס ולוקה דונצ'יץ'.
זמן קצר לפני שמלאו לו 14 שנים ערך מונטרו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית באליפות אמריקה עד גיל 16 2017 בפורמוסה, ארגנטינה.
הוא עזר לרפובליקה הדומיניקנית להגיע למקום התשיעי, אחד ההישגים הטובים ביותר שלה בטורניר עולמי.
בדצמבר 2018, באליפות אמריקה המרכזית עד גיל 15 בארמוסיו, מקסיקו, נבחר מונטרו ל-MVP של הטורניר לאחר שרשם ממוצעים של 25.8 נקודות, שמונה ריבאונדים וחמישה אסיסטים וזכה באליפות עם נבחרתו.
הוא עזר לרפובליקה הדומיניקנית לזכות במדליית הארד באליפות אמריקה עד גיל 16 2019 בבלם.
מונטרו הוביל את הטורניר בנקודות (30.3) וחטיפות (3.3) למשחק והעמיד ממוצעים של 9.5 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים.
במשחק על מדליית הארד מול ארגנטינה הוא רשם 49 נקודות, 12 ריבאונדים ושש חטיפות ונבחר לחמישיית הטורניר.
ביולי 2018 הוביל מונטרו את הרפובליקה הדומיניקנית למקום הרביעי באליפות מרכז אמריקה עד גיל 17 בסן חואן, פוארטו ריקו.
הוא היה מלך הסלים של הטורניר (28.2 נקודות למשחק) ורשם ממוצעים של שישה ריבאונדים, 4.4 אסיסטים ו-4.2 חטיפות.
באוגוסט 2019, בגיל 16, היה מונטרו היה אחד מ-17 השחקנים שהצטרפו לנבחרת למחנה אימונים לקראת גביע העולם בכדורסל 2019. הוא שיחק שלושה משחקי ידידות בנבחרת אך לא השתתף בגביע העולם.
מונטרו ייצג את הרפובליקה הדומיניקנית במהלך מוקדמות אליפות האמריקות בכדורסל 2022 ובמוקדמות גביע העולם בכדורסל 2023.
ז'אן מרטין סיסה (6 באפריל 1926 - 21 בפברואר 2017) הייתה מורה ופוליטיקאית גינאית בעלת אוריינטציה לאומית.
היא כיהנה כשגרירה באו"ם ובשנת 1972 הייתה לאישה הראשונה שמונתה להיות נשיאת מועצת הביטחון של האו"ם.
היא כיהנה כשרת הרווחה בממשלת גינאה משנת 1976 ועד ההפיכה הצבאית ב-1984.
מרטין סיסה נולדה בקנקאן, גינאה, ב-6 באפריל 1926, הבכורה מבין שבעה ילדים.
אביה, דריקאו מרטין סיסה, הועסק בחברת התקשורת PTT של הממשל הקולוניאלי הצרפתי, היה מלינקאי (אנ') ממוצא סונינקאי (אנ'), ואמה, דאמאייה סומה, מיילדת, הייתה בת לקבוצת סוסו (אנ').
היא למדה בבית הספר להכשרת מורות אקול נורמל דה רופיסקה בדקר, סנגל.
מרטין סיסה הייתה אחת הנשים הראשונות שהוסמכו ועבדו כמורות בגינאה.
היא הוצבה ללמד בבית הספר לבנות בקנקאן ב-1944. היא הפכה לחברה באיחוד מנדיקה ב-1946. בשנת 1947 היא פגשה את מי שהפך לימים לנשיא גינאה, אחמד סקאו טורה, שהיה בעת ההיא פעיל האיגוד המקצועי של PTT, והצטרפה למפלגה האפריקאית הדמוקרטית (אנ').
בשנות ה־50 היא התגוררה בסנגל עם בעלה.
ב-1954 היא ייצגה את האיחוד הדמוקרטי של סנגל בקונגרס של הפדרציה הבינלאומית של נשים בצרפת.
לאחר משאל העם של גינאה ב-1958, היא חזרה לגינאה, שם הפך בעלה לראש המטה של שר הבריאות ברפובליקה החדשה של גינאה.
בשנת 1959, מרטין סיסה הייתה צירה בקונגרס של איגוד הנשים של מערב אפריקה בבמקו, אשר ביקש לקיים תנועת נשים פאן-אפריקאית.
היא הייתה המזכירה הכללית של ארגון הנשים הפאן אפריקאי מ-1962 עד 1972. בשנת 1968 היא נבחרה לפרלמנט, ולאחר מות בעלה ב־1971 היא הצטרפה לוועד המרכזי.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כסגנית הנשיא של האספה הלאומית של גינאה, כיהנה כמזכירה הכללית של ועידת הנשים האפריקאיות עד 1974 והייתה צירה בוועדת האומות המאוחדות למעמד האישה בז'נבה ובוועדת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
בשנת 1972, מרטין סיסה מונתה לנציגה הקבועה של גינאה באו"ם.
גינאה הייתה חברה לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, והיא הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש המועצה.
היא גם נבחרה ליושבת ראש הוועדה המיוחדת של האו"ם נגד האפרטהייד.
מרטין סיסה חזרה לגינאה ב-1976, לבקשת הנשיא טורה, שמינה אותה לשרת הרווחה וחברה בפוליטביורו של המפלגה הדמוקרטית של גינאה.
לאחר מותו של טורה ב-1984, היא נעצרה יחד עם מנהיגים פוליטיים אחרים והוחזקה במעצר למשך 13 חודשים עד ששוחררה ללא כתב אישום.
לאחר ניסיון ההפיכה הכושל של דיארה טראורה ביולי 1985, היא עזבה את גינאה, עברה תחילה לסנגל ולאחר מכן לארצות הברית.
ב-1988 היא הצטרפה לוועידה הבינלאומית לסולידריות לנשים וילדים בדרום אפריקה.
בשנת 2004 היא הייתה חברה באיגוד הבינלאומי של נשים פרנקופוניות (אנ').
בשנת 2006, נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש שלח ברכות לרגל יום הולדתה ה-80 של מרטין סיסה, והכיר ב"אומץ לבה ועבודתה".
הביוגרפיה של מרטין סיסה, "בת המילו", פורסמה בשנת 2008. בשנת 2014, נשיא דרום אפריקה ג'ייקוב זומה העניק למרטין סיסה את אות אוליבר טמבו (אנ') כהוקרה על פועלה ועל היותה מנהיגה ומובילת דרך במאבק למען זכויות נשים באפריקה.
לצד זאת, היא זכתה לביקורת על כך שהקלה ראש בפשעים של טורה, שתחת משטרו נהרגו עד 50,000 איש.
1974 - פרס קואומבה עבור "תרומה משמעותית לאנשים אפריקאים".
2014 - מסדר החברות של OR Tambo, על "תרומתה המצוינת בהוקעת האפרטהייד על הבמה העולמית של האומות המאוחדות ועמידתה נגד עוולות שהתרחשו בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד".
ב-1946, מרטין סיסה נישאה למוחמד קמארה, מפקח משטרה שלא הכירה.
הוא נהרג בתאונת דרכים מאוחר יותר באותה שנה כשהיא הייתה בחודש השלישי להריונה.
ב-1948 היא נישאה לאנסומאנה טורה, ממייסדי המפלגה הדמוקרטית של גינאה.
הוא מת בכלא מחנה בוירו (אנ') ב-1971 לאחר שנעצר בעקבות מבצע ים ירוק.
למרטין סיסה היו שישה ילדים.בערוב ימיה היא התגוררה בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
ז'אן דומיניק אנטוני מצינגר היה צייר, תאורטיקן, סופר, מבקר ומשורר צרפתי בולט במאה ה-20. יחד עם אלבר גלז, חיבר את העבודה התאורטית הראשונה על קוביזם.
מצינגר נולד בעיר נאנט, צרפת, למשפחה בעלת רקע צבאי.
אביו, אז'ן פרנסואה מצינגר, נפטר כשהיה צעיר, ואמו, אוג'ני לואיז ארגוד, הייתה מורה למוזיקה.
אף על פי שאמו קיוותה שיהיה רופא, הוא פנה ללימודי אמנות, למד ב"אקול דה בוז-אר" בנאנט והתעניין גם במתמטיקה.
מצינגר החל את דרכו האמנותית בהשפעת הנאו-אימפרסיוניזם של ז'ורז' סרה והנרי-אדמונד קרוס.
בין 1904 ל-1907 עבד בסגנונות הדיוויזיוניזם והפוביזם, תוך השפעה ברורה של פול סזאן.
בשנת 1903 הציג את עבודותיו לראשונה ב"סלון הדפנדנטים" בפריז, וב-1905 השתתף ב"סלון הסתיו".
במהלך תקופה זו התקרב לאמנים כמו ראול דופי ורובר דלונה.
משנת 1908 החל מצינגר לחקור את רעיון ריבוי נקודות המבט בציוריו, וכך הניח את היסודות לסגנון הקוביסטי.
הוא היה בין הראשונים שעיצבו את השפה החזותית של הקוביזם, אשר התבססה על הצגת אובייקטים מזוויות שונות בו-זמנית.
בשנת 1910 פרסם את "Note sur la Peinture", שבו הציג את עקרונותיו בנוגע לשבירת הפרספקטיבה המסורתית.
בשנת 1912 פרסם יחד עם אלבר גלז את "Du Cubisme", הספר התאורטי הראשון שהגדיר את עקרונות הקוביזם.
מצינגר היה גם חבר מייסד של קבוצת "Section d'Or", קבוצת אמנים שנועדה לקדם את הרעיונות הקוביסטיים.
מצינגר מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות הקוביזם, לא רק כאמן אלא גם כהוגה דעות וכמתווך בין קבוצות אמנים שונות בפריז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיתח את שלב "הקוביזם הקריסטלי", שהתאפיין בצורות גאומטריות בהירות ומובנות יותר.
הוא הדגיש את השימוש במתמטיקה באמנות ועסק בארגון צורות בחלל באופן מתוחכם יותר.
הוא האמין כי הראייה המסורתית של העולם היא חלקית בלבד, וכי יש לבטא את הדינמיות של המציאות ואת השינוי המתמיד שלה.
תפיסותיו אלו השפיעו גם על התפתחות התאוריות הפיזיקליות במאה ה-20, כפי שניתן לראות בהשפעתו על נילס בוהר, שתלה ציור של מצינגר במשרדו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל מצינגר לשלב בעבודותיו יסודות של ריאליזם לצד השפעות קוביסטיות.
בשנות ה-20 וה-30 עסק בציורים בעלי נושאים אורבניים ובטבע דומם, תוך שימוש בצבעים חיים ובהשראת ההתפתחויות הטכנולוגיות של התקופה.
בשנות ה-50 לימד אמנות בפריז, והמשיך לצייר עד מותו בשנת 1956. עבודותיו מוצגות במוזיאונים מרכזיים ברחבי העולם, ונחשבות לאבני דרך באמנות המודרנית.
מצינגר נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הקוביזם ולדמות מפתח במעבר בין האמנות המסורתית למודרנית.
השפעתו ניכרת הן ברמה התאורטית והן בצדדים האסתטיים של האמנות.
ספרו "Du Cubisme" היה נקודת מפנה חשובה בהבנת האמנות המודרנית, ועבודתו ממשיכה להיות נושא למחקר ולעניין בקרב חוקרי אמנות עד היום.
ז'אן פיאז'ה, בשמו בלידה ז'אן-ויליאם-פריץ פיאז'ה היה פסיכולוג שווייצרי שתרם רבות להתפתחות הפסיכולוגיה ההתפתחותית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית שלו והשקפותיו האפיסטמולוגיות נקראות כיום "אפיסטמולוגיה גנטית".
בשנת 1955 הקים את "המרכז הבין-לאומי לאפיסטמולוגיה גנטית" בז'נבה וניהל אותו עד מותו בשנת 1980. המרכז הפיק שיתופי פעולה רבים, ולכן נחשב בספרות המדעית כ"מפעלו של פיאז'ה".
פיאז'ה גם פיתח את שיטת הניסוי הנשען על הצגת חידות לאנשים וניתוח הסיבות לשגיאות בתשובותיהם.
התאוריה שלו על התפתחות הילד היא בבחינת חומר חובה לכל סטודנט לחינוך במדינות רבות, כולל בישראל.
בעקבות הגותו, מחנכים ממשיכים לשלב אסטרטגיות קונסטרוקטיביסטיות בתחום החינוך.
בדיסציפלינות העכשוויות (בעשרות השנים האחרונות) מחקריו לא היו מתקבלים כיוון שעשה אותם על מעט מאוד ילדים, בעיקר ילדיו שלו.
פיאז'ה נולד בשנת 1896 בעיר נשאטל, במשפחה פרוטסטנטית דוברת צרפתית.
אביו היה ארתור פיאז'ה, בלשן מומחה בשפות רומאניות והיסטוריון של הרפורמציה, פרופסור באוניברסיטת נשאטל, בה כיהן כרקטור הראשון שלה.
אימו הייתה רבקה סוזן לבית ג'קסון, בת למשפחת תעשיינים צרפתים בעלת שורשים אנגליים (אבותיה התיישבו בצרפת במאה ה-18) וקשרים משפחתיים עם משפחת פז'ו.
בגיל 10 כבר חיבר פיאז'ה מאמר מדעי ראשון (כדי להוכיח לספרן האוניברסיטה שהוא ראוי לקבל זכות שאילת ספרים).
בגיל 22 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת נשאטל.
בתחילת דרכו עסק כזואולוג בחקר רכיכות, וכפילוסוף בתחום האפיסטמולוגיה (הפילוסופיה של ההכרה).
כאשר שינה את תחום התעניינותו לפסיכולוגיה התפתחותית, הוא חקר את התפתחותה של התודעה אצל הפרט, בהתאם לגילו הביולוגי.
פיאז'ה התחיל את מחקרו הפסיכולוגי בניתוח שגיאות בפתרונות שעשו ילדים בתגובה למבחני מנת משכל.
כאשר נולדו לו ילדים משלו, הוא ערך עליהם תצפיות מדעיות ואלו היוו בסיס לרעיונות תאורטיים רבים שהעלה בתחום זה.
במרבית מחקריו הוא עסק בחקר התפתחות כלי המחשבה.
במהלך חייו עסק בפסיכולוגיה התפתחותית-קוגניטיבית (פסיכולוגיה התפתחותית של דרכי המחשבה המודעת) והרבה לחקור את תקופת הילדות – החל מהלידה ועד ההתבגרות.
פיאז'ה הרבה לעסוק גם בתחום האפיסטמולוגיה (הפילוסופיה של ההכרה) – בעיקר בדרכי רכישת הידע אצל בני האדם כפרטים.
בנוסף לכך, פיאז'ה עסק רבות בחינוך והשפיע רבות על העשייה החינוכית בעולם.
הוא ייחס חשיבות רבה לחינוך ילדים וכמנהל "הלשכה הבין-לאומית לחינוך" הוא הצהיר כי "רק החינוך מסוגל להציל את החברה שלנו מהתמוטטות אפשרית, בין אם היא אלימה או הדרגתית".
ב-1955 ייסד בז'נבה מרכז ל"אפיסטמולוגיה גנטית", מונח שהטביע ושתיאר את התפתחותם של מבני החשיבה אצל הילד.
פיאז'ה נבחר על ידי המגזין "טיים" כאחד ממאה האנשים שעיצבו את המאה ה-20. ספרו הידוע ביותר, "תפיסת העולם של הילד", נמכר במיליוני עותקים, ונחשב עד היום לספר יסוד בתחום.
לדברי הפסיכולוג הגרמני ארנסט פון גלזרספלד, ז'אן פיאז'ה היה "חלוצה הגדול של התאוריה הקונסטרוקטיביסטית של הידיעה".
עם זאת, רעיונותיו לא הפכו פופולריים עד שנות השישים של המאה העשרים.
בסוף המאה ה-20, פיאז'ה היה מבין הפסיכולוגים המצוטטים ביותר באותה תקופה, שני רק לפרדריק סקינר.
ההתמקדות בחשיבה מודעת ובהתפתחות – בניגוד לענפי הפסיכולוגיה המקובלים בראשית תקופת עבודתו של פיאז'ה (הפסיכואנליזה התמקדה ביצרים לא-מודעים, הביהביוריזם התעלם מכוונות מהמחשבה בטענה כי היא בלתי מדידה והגשטלט שהתמקד בתפישה).
פיאז'ה רואה את התפתחות כלי המחשבה ואת הצטברות הידיעות, אצל הפרט, ברגע נתון, כתוצאה של תהליכי הטמעה והתאמה (Assimilation & Accommodation).
דהיינו תהליכי שינוי הסביבה כך שתתאים להלך מחשבתו של הפרט ושינוי הלך מחשבתו של הפרט, כך שיתאים לסביבה.
כדוגמה להתאמה ולהטמעה, ניתן להביט באופן בו פעוט לומד על הטיות מילים, היוצאות מן הכלל הדקדוקי המוכר לו.
בשלב הראשון, הפעוט יחשוב כי צורת הריבוי של המילה "וילון" היא "וילונים", אף על פי שהצורה האמיתית היא "וילונות", מכיוון שהוא מנסה להטמיע את המציאות לסכמות המושרשות אצלו כך שהדבר תואם את תפישתו הדקדוקית בשלב זה.
בשלב הבא, המבוגרים יתקנו אותו שוב ושוב, כשישגה בהטיית הרבים של המילה "וילון", ובשלב השלישי, הפעוט עשוי להגות את המילה "וילונות", ולאחר שיעשה זאת לעיתים תכופות, הוא יתאים את הסכמה המובנית אצלו לכך שיש לומר "וילונות".
פיאז'ה רואה את הליכי ההתאמה וההטמעה כמקבילים להליכי ההסתגלות האבולוציונית של המין הטקסונומי.
כפילוסוף, פיאז'ה טוען, כי גם הצטברות הידע המדעי של כלל האנושות נעשית בתהליכי הטמעה והתאמה (Assimilation & Accommodation).
כשהאקדמיה פוגשת תופעה חדשה היא מנסה, בשלב הראשון, להסביר אותה בעזרת הידע הקיים.
אם ההסבר אינו טוב דיו ואם קיימת מודעות להיותו של ההסבר לא מוצלח, נעשה ניסיון לשנות במעט את הידע הקיים, כך שהוא יוכל להסביר את התופעה.
שינוי דרסטי בידע הקיים יתחולל לעיתים נדירות ביותר וכמעט לעולם לא עם הפגישה הראשונה בתופעה קשה להסבר.
כדוגמה, נותן פיאז'ה את התפתחות ההגדרות של המתמטיקאים עבור שדות מספרים אלגבריים.
הוא טוען, כי תחילה האדם הכיר רק את המספרים הטבעיים.
בהמשך הוא ניסח על פי מספרים אלה את השברים, את המספרים השליליים ואת המספרים הבלתי רציונליים.
בניית השדות החדשים נעשתה בתהליך של התאמה והטמעה ולא בתהליך של קבלת רעיון חדש לחלוטין.
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה מתייחדת בכך שהיא מסבירה את ההתפתחות הקוגניטיבית, כתהליך המורכב משלבים הנבדלים זה מזה איכותית, ואשר הם אוניברסליים – משותפים לילדי כל התרבויות.
כמו כן מסבירה תאוריה זו את ההתפתחות המוסרית הנובעת מההתפתחות הקוגניטיבית.
תאוריה זו שינתה את פני הפסיכולוגיה הקוגניטיבית והחינוכית והיא מבחינת חומר לימוד חובה לסטודנטים במקצועות אלה.
גישתו של פיאז'ה למחקר הייתה גישה ניסויית.
המבוססת על בניית מודל להלך מחשבתו של הילד, מציאת חידות, שנתינת תשובות שגויות מסוימות עבורן, מחזקת את המודל והצגת השאלות בפני מדגם גדול של ילדים מגילים רלוונטיים, כך שלא יהיה צורך בסטטיסטיקה מסובכת.
כתצפיות מדעיות, פיאז'ה דובב ילדים במטרה להבין את אופן מחשבתם וגם הביט במבחנים שונים שהם ערכו (כגון תצפית על השגיאות המקובלות, בגילים שונים, במבחני מנת משכל).
ביחס לגישות קודמות בפסיכולוגיה, גישה ניסויית זו, דומה במקצת לגישת הניסוי של הגשטלט, בה נחקרה התפישה של אנשים בעזרת השאלה "מה אתה רואה?".
גישתו של פיאז'ה חפה מהביקורת שהופנתה כנגד הגישה הניסויית של הביהביוריזם, בטענה על שינוי המציאות עד בלי היכר, רק למען עשותה מדידה וניתנת לניסוי, ומהביקורת שהופנתה כנגד הפסיכואנליזה, בטענה על היותה בלתי ניתנת לבדיקה בניסוי.
בנוסף לכך, גישתו הניסויית של פיאז'ה חפה מפגמים מוסריים (בניגוד, למשל, לניסוי הכלא של זימברדו או הניסוי של מילגרם).
ניסיונותיו המדעיים של פיאז'ה, כמו ניסוי השימור שלו, הם מן האלגנטיים ביותר במדע הניסויי, ויכולים לשמש כדוגמאות לניסויים מוצלחים במסגרת לימוד הפילוסופיה של המדע.
תפיסת העולם של הילד, תרגם אליהו פורת, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ז 1966.
שש מסות על ההתפתחות הנפשית, תרגם אליהו פורת, מרחביה ספרית פועלים, תשכ"ט 1969.
השפיטה המוסרית של הילד, תרגם י' מאיר, ערך יעקב לוי, תל אביב.
הפסיכולוגיה של הילד, תרגם יונה שטרנברג, תל אביב תשל"ב 1972.
הסטרוקטוריאליזם, תרגם ג"מ קרוי, תל אביב תשל"ב 1972.
ז'אן סיבֶּלִיוּס (בפינית: Jean Sibelius; 8 בדצמבר 1865 – 20 בספטמבר 1957) היה מלחין פיני, אחד המלחינים הפופולריים של שלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. המוזיקה שחיבר וכישרונו הרב היוו מרכיב בהתהוותה של הזהות הלאומית הפינית.
סיבליוס נולד למשפחה דוברת שוודית בעיר המנלינה (Hämeenlinna) בדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה הרוסית.
שמו המלא היה יוּהאן יוליוס כריסטיאן סיבליוס (Johan Julius Christian Sibelius).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1885. הוא החל לימודי משפטים באוניברסיטה בהלסינקי, אולם עד מהרה פרש מלימודיו.
בהיותו סטודנט אימץ את השם ז'אן, גרסה צרפתית לכינויו המשפחתי יאנֶה.
הוא נשלח לבית ספר ידוע ללימוד השפה הפינית.
ניתן לראות את לימודיו אלו כחלק מהתעוררות התנועה הרומנטית-לאומית בפינלנד באותם ימים.
הלכי רוח אלו היוו חלקים מכריעים ביצירותיו ודעותיו של סיבליוס.
בין 1885 ל-1889 למד מוזיקה בבית הספר למוזיקה של הלסינקי (הנקרא כיום אקדמיית סיבליוס).
סיביליוס למד נגינה בכינור והמשיך את לימודיו בברלין (בין 1889 ל-1890) ובוינה (בין 1890 ל-1891).
סיבליוס התחתן ביוני 1892. לו ולרעייתו נולדו שש בנות.
יצירותיו הידועות ביותר הן "פינלנדיה", "וולס טריסטה", "קונצ'רטו לכינור ברה מינור, "הברבור מטואונלה", והסדרה הקרליאנית.
הוא כתב יצירות רבות נוספות, כולל כאלו המושפעות מהקאלוואלה, שבע סימפוניות, מעל 100 שירים לשירה ולפסנתר, מוזיקת רקע לשלושה עשר מחזות, אופרה (Jungfrun i tornet, "העלמה במגדל"), מוזיקה קאמרית (כולל עבור רביעיית מיתרים), מוזיקת פסנתר, 21 יצירות של שירי מקהלה, ומוזיקה טקסית של הבונים החופשיים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא חדל מלחבר יצירות.
סיבליוס מת מדימום מוחי ב-20 בספטמבר 1957.
ז'אן סיבליוס היה חלק מתוך גל של מלחינים אשר קיבלו את נורמות הקומפוזיציה של המאה ה-19, אולם חיפשו בהתמדה כיצד לפשט את המבנה הפנימי של המוזיקה.
בדומה לאנטונין דבוז'אק חיפש סיבליוס לחנים אופייניים אשר להם אופי לאומי, אך בו בזמן הביא גישה ייחודית ואידיוסינקרטית.
הוא הושפע מפרוצ'ו בוזוני ומפיוטר צ'ייקובסקי, אשר השפעתו ניכרת לדוגמה ביצירתו "סימפוניה מספר 1 במי מינור" מ-1899. יצירות של סיבליוס מתאפיינות בפיתוח של קטעים בתוכן בהדרגתיות עד סיומן הגדול.
המיזוג ביניהם הוא לעיתים כה מרשים עד כי יש החושבים כי הוא נהג להתחיל את העבודה על יצירותיו דווקא מן האמירה הסופית שלהם.
עבודותיו הגדולות האחרונות היו הסימפוניות השישית והשביעית שלו, מוזיקת רקע למחזהו של שייקספיר "הסערה", ו"טפיולה" (Tapiola).
סיבליוס צוטט כמי שאמר כי "בעוד מלחינים אחרים נוהגים להגיש קוקטיילים, הוא מציע לציבור מים קרים וטהורים".
קרחון סיבליוס באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ז'אן סיבליוס; גבעות פינלנדיה באי אלכסנדר, בסמוך לקרחון, נקראות על שם הפואמה הסימפונית "פינלנדיה" כהנצחה לז'אן סיבליוס; תוכנת התיווי סיבליוס נקראת אף היא על שמו.
ז'אן מרי מוזי היה פוליטיקאי שווייצרי, ששימש כנשיא שווייץ, ובסוף מלחמת העולם השנייה היה במגעים עם היינריך הימלר בנוגע לגורלם של אסירי מחנות הריכוז, והציל 1,210 מהם.
מוזי נולד בעיירה אלבאב, בקנטון פריבור דובר הצרפתית בשווייץ.
לאחר לימודי משפטים באוניברסיטת פריבור, פתח בקריירה ציבורית.
בתחילה שימש כתובע ממשלתי, וזמן מה כבנקאי פרטי, ולאחר מכן החל בקריירה פוליטית.
ב-1914 נבחר למועצה הלאומית, בברן, וב-11 בדצמבר 1919 נבחר למועצה הפדרלית של שווייץ, וסיים את תפקידיו במועצה ב-30 באפריל 1934. הוא היה קשור למפלגת העם הנוצרית דמוקרטית של שווייץ.
בזמן בו כיהן כחבר במועצה שימש בתפקידים בכירים כשר האוצר, ונשיא המועצה (בשנת 1925, ולאחר מכן, שוב, בשנת 1930).
מוזי ניהל מדיניות כלכלית שמרנית, תוך רצון לשמור על מסגרת התקציב, תוך שהוא נאבק עם דרישות מצד ארגוני עובדים, ודרישות הקנטונים.
בשנת 1934 נדחתה הצעת חוק שהציע, בנוגע לסדר הציבורי.
יש הסבורים שהתפטר על מנת שייקרא לשוב כ"מושיעה" של שווייץ, לאחר הידרדרות המצב אותה צפה.
קריאה זו לא באה מעולם.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, שימש בתפקידים שונים במוסדות פיננסיים, ובשנת 1939 פרש.
מוזי נישא לז'ולייט דה מאייר בשנת 1906 ולזוג היו שבעה ילדים.
בדעותיו היה מוזי שמרן, ואיש הימין בשווייץ.
יש שכינו אותו פשיסט או אף פרו נאצי ואנטישמי.
יש הסבורים כי היה מדינאי שמרן, אשר הביט באהדה אל הכוחות העולים ביבשת והמתנגדים לקומוניזם בו ראה סכנה עיקרית.
בשל פעילותו זו היה מוזי בעל קשרים בגרמניה הנאצית והיה מכר של היינריך הימלר.
מגעים לשחרור אסירי מחנות הריכוז
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה החלו מנהיגיו של הרייך השלישי לחשוש לגורלם האישי.
הימלר, על אף שסבר כי אירופה שלאחר המלחמה תצטרך אדם בעל כישורים כשלו, הבין כי עם התקדמות הצבאות במזרח ובמערב, שחרורם של מחנות הריכוז ומחנות המוות, עלולים המעורבים במעשים, ובראשם הימלר עצמו, לשלם על מעשיהם את מלוא המחיר.
הימלר הבין כי בידיו כלי מיקוח רב עוצמה, אסירי מחנות הריכוז, כשש מאות אלף איש בסוף שנת 1944.
במקביל, בספטמבר 1944 פנתה משפחה יהודית ממונטרה, רבי יצחק שטרנבוך ואשתו רחה שטרנבוך אל מוזי, כי יפנה אל הימלר, בשם "אגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה", וביקשו ממנו לנסות לנהל משא ומתן עם הימלר בנוגע לגורל אסירי מחנות הריכוז.
הימלר הסכים להפגש עם מוזי.
הפגישה עם נשיא הפדרציה השווייצרית לשעבר, קרובה הייתה לפתח אותו חיפש אל מנהיגי המערב, על מנת להבטיח את מעמדו לאחר המלחמה.
רעיון שחרורם של אסירי המחנות אמור היה להביא להימלר את התדמית החיובית לה היה זקוק במערב, לצורך הישרדותו לאחר המלחמה.
מוזי, ועמו בנו בנואה, ניהלו מספר שיחות עם הימלר ואנשיו.
בתחילה סוכם כי כל אסירי מחנות הריכוז ישוחררו, ויינתנו ערבונות לביטחונם, תמורת העברת משאיות וטרקטורים (בדומה להסכמה אליה הגיע קורט בכר עם יואל ברנד בנוגע לגורל יהודי הונגריה, כשנה לפני כן).
לאחר מכן, משנראה היה כי הסכמה זו אינה ריאלית, וכי אסירי מחנות הריכוז ממשיכים למות, ולהיות מפונים מן המחנות במצעדי מוות, החלה מתגבשת בינואר 1945 עסקה הנוגעת שחרורם של כ-1,200 אסירים.
עסקה זו הייתה אמורה להיות התחלה של שחרור גדול יותר של אסירים.
סוכם כי לאחר שחרור כמות גדולה של אסירים, ישולם סכום של חמישה מיליון פרנקים שווייצרים.
מוזי הציג בפני הימלר ראיות לפיהן סכום זה הופקד בחשבונו של שטרנבוך, ויועד לתשלום לפי הוראותיו של ה"רייכספיהרר".
הרכבת, ובה 1,210 אנשים יצאה ממחנה טרזין לשווייץ ב-5 בפברואר 1945, שלושה חודשים לפני שחרורו של המחנה, והגיעה לקונסטנץ, בגבולה של שווייץ, ב-8 בפברואר, שם התקבלה בברכה על ידי השלטונות השווייצרים.
לאחר שידיעה על הרכבת פורסמה בעיתונות, הפנה ארנסט קלטנברונר את תשומת לבו של היטלר לעניין, ובסופו של דבר אסר היטלר על הימלר ואנשיו לשחרר יהודים נוספים.
עד לסוף המלחמה המשיכו מוזי, ובנו בנואה, במגעים עם הימלר ואנשיו בדאגה לגורל אסירי מחנות הריכוז.
פגישתם האחרונה עם הבכירים הנאצים הייתה ב-7 באפריל 1945 בברלין.
פגישות אלו לא הביאו לתוצאות מעשיות, ומוזי החזיר את חמשת מיליוני הפרנקים לידיו של שטרנבוך.
מוזי מת בשנת 1952 בשווייץ, ובנו, בנואה, פיתח קריירה של נהג מרוצים, ומת בתאונה על המסלול בשנת 1956.
ז'אן נובל הוא אדריכל צרפתי, מן האדריכלים הבולטים ביותר הפועלים כיום.
זוכה פרס וולף לאדריכלות לשנת 2005 ופרס פריצקר לשנת 2008.
נובל הוא בן להורים מורים שגדל בעיר פומאל שבמחוז לוט-א-גארון שבדרום צרפת.
לאחר שלא התקבל לבית הספר לאמנויות יפות בבורדו, זכה במקום הראשון בתחרות כדי להתקבל ללימודים באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר שבפריז.
משנת 1967 עד 1970 התמחה במשרד האדריכלים של קלוד פארן ופול ויריליו, בו התקדם במהירות, והיה כבר בצעירותו מנהל של פרויקטים גדולים.
בגיל 25, עם סיום לימודיו עזב את המשרד והקים שותפות עם פרנסואה סניור.
בהמלצת מעסיקיו הקודמים התמנה במקביל ליו"ר הביאנלה של פריז, אותה ניהל במשך כ-15 שנה ודרכה אף יצר קשרים רבים עם אישים בתחום האמנויות הפלסטיות ואמנויות הבמה.
בשנת 1981, זכה נובל במקום הראשון בתחרות לתכנון מכון העולם הערבי (Institut du monde arabe) שבפריז.
פרויקט זה שבנייתו נמשכה עד 1987 הביא לנובל פרסום ותהילה עולמיים והעמידו אותו בשורה הראשונה של עולם האדריכלות.
הפרויקט הצטיין בפרשנות החדשנית של נובל לעולם האמנות האסלאמית שבאה לידי ביטוי בטכנולוגיית בנייה מתקדמת.
משרדו של ז'אן נובל, בו התחלפו השותפים כבר מספר פעמים, ממשיך לפעול גם היום (2011) ולתכנן פרויקטים שונים ברחבי העולם.
2012 - בניין העירייה, מונפלייה
2010 - לונדון, בריטניה - מבנה המשרדים והקניות "One New Change"
2010 - באקו, אזרבייג'ן - מוזיאון באקו לאמנות מודרנית
2009 - ניו יורק, ארצות הברית - בניין מגורים בשדרה ה-11 מס' 100 במנהטן
2009 - קופנהגן, דנמרק - אולם הקונצרטים של קופנהגן
2008 - ג'נובה, איטליה - ביתן B במרכז הירידים של ג'נובה
2008 - ניו יורק, ארצות הברית - בניין מגורים ברחוב מרסר 40
2006 - מיניאפוליס, מינסוטה – תיאטרון גאת'רי
2006 - פריז, צרפת – מוזיאון קה ברנלי
2005 - מדריד, ספרד – הרחבת מוזיאון ריינה סופיה
2001 - פראג, צ'כיה – קומפלקס "מלאך הזהב" (משרדים ומסחר)
2001 - וינה, אוסטריה – "הגסומטר" - פרויקט שיקום תחנת גז והסבתה לפרויקט מגורים יוצא דופן.
נובל ביצע אחד מתוך ארבעה מכלים, שכל אחד מהם ניתן לאדריכל אחר.
2000 - לוצרן, שווייץ – מרכז תרבות וקונגרסים ושיקום בית מלון
1999 - ברגנץ, אוסטריה – Interunfall (משרדים ומסחר)
1999 - Rueil-Malmaison, צרפת – בית החולים קוניאק-ז'ה
1999 - שטרסבורג, צרפת – מבשלת שוצנברגר
1999 - ויסמאר, גרמניה – מרכז טכנולוגי
1998 - פריז – מוזיאון הפרסום
1995 - ברלין, גרמניה – גאלרי לאפייט ברלין
1995 - ליל, צרפת – Eurallille (משרדים, מגורים ומסחר)
1993 - בזון, צרפת – ZAC Parmentier (מגורים)
1993 - ליון, צרפת – אופרה נובל, חידוש בית האופרה שנקרא על שמו
1993 - פריגו, צרפת – מוזיאון וסונה הגאלו-רומני (Vésunna Gallo-Roman Museum)
1993 - סנט-אימייר, שווייץ – מפעל קארטייה
1993 - טור, צרפת – מרכז קונגרסים, מגורים ומספר פרויקטים נוספים בתחום התחבורה
1990 - פרייבורג, גרמניה – Interdica (מבנה תעשייה)
1987 - קון-לה-ויל (Combs-la-Ville), צרפת – מרכז תרבות לה קופול
1986 - מארן-לה-ואלה (Marne-la-Vallée), צרפת – גימנאס דו לוזאר (ספורט)
1987 - נים, צרפת – פרויקט דירות "נמאסוס", בית ספר ומרכז ספורט
1987 - פריז – מכון העולם הערבי - מהפרויקטים החשובים ביותר של נובל שבזכותם זכה לפרסום רב
1987 - סנט-אוון, צרפת – פרויקט מגורים
1984 - בלפור, צרפת – תיאטרון עירוני
1983 - פריז – משרדי Yves Dauge
1982 - קרז'ואנו (Kerjouanno), צרפת – מרכז ספורט ופנאיSEA Center
1980 - אנטוני (Antony, Hauts-de-Seine), צרפת – בית הספר אנה פרנק
1979 - בזון, צרפת – בית חולים ואל-נוטרה-דאם
1979 - טרואה (Troyes), צרפת – מספר פרויקטי מגורים
1976 - פריז – ספריית טרוקדרו
1974 - פריגו, צרפת – פרויקט מגורים דהלאנג
1974 - טרליסאק (Trélissac), צרפת – בית ספר וגן ילדים
1973 - וילנב-סור-לו (Villeneuve-sur-Lot), צרפת – פרויקט מגורים Delbigot
1971 - פריז – פלארו בובורג (מרכז תרבות)
ז'אן מרקוס (Jeanne Merkus; 11 באוקטובר 1839 – 11 בפברואר 1897) הייתה פעילה חברתית והרפתקנית הולנדית משיחית שהקימה רשת בתי חולים בצרפת, השתתפה בהתקוממות הרצגובינה, והחלה בבנייתו בירושלים של בניין מפואר שזכה לכינוי "מלון הגאולה".
ז'אן מרקוס הייתה הילדה הקטנה במשפחה בת שמונה ילדים.
אביה, פיטר מרקוס (Pieter Merkus), המושל ההולנדי של יאווה, מת כאשר הייתה בת 5. לאחר מותו חזרה המשפחה להולנד כשברשותה ממון רב.
אמה מתה ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1848, ואת ז'אן גידל דודה, כומר פרוטסטנטי שהטמיע בה את האמונה החזקה שהגאולה קרבה.
בשנת 1862 קיבלה מרקוס את חלקה בירושה הגדולה של משפחתה, ועברה להתגורר במשך חמש שנים יחד עם הסופרת קתרינה ון רייס.
במהלך 1869 עברה מרקוס לפריז, שם למדה באוניברסיטת סורבון ועסקה בפעולות צדקה.
בלימודיה הצטיינה בלשונות ודיברה באופן שוטף ב-7 שפות.
היא קנתה לעצמה שפע חברים מארצות רבות, אשר לא מעטים מהם היו מארצות הבלקן.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה התנדבה בצלב האדום.
כאשר נוכחה שעניים רבים מתושבי פריז אינם יכולים להרשות לעצמם טיפול רפואי, הקימה רשת של בתי-חולים עממיים שעודם קיימים.
במהלך המלחמה הצטרפה לקומונה הפריזאית ולחמה לצד אנשיה.
במהלך 1871, בעת ביקור ברומא לרגל שחרור העיר ממדינת האפיפיור, שמעה (כך סיפרה לימים) קול קורא לה: "ז'אן בתי, אנא בני עבורי את ביתי בירושלים".
לאחר הרהורים וקריאה בברית החדשה, הגיעה מרקוס למסקנה שהגאולה קרבה, ועל מנת להיערך אליה, שמה פעמיה לירושלים.
בשנת 1873 הגיעה מרקוס לארץ ישראל, באוניה שעגנה בנמל יפו, ומשם צעדה ברגל לירושלים.
בירושלים החליטה להכין את התשתית לגאולה ולאחרית הימים (שהיא הייתה משוכנעת כי הם קרובים), בהשראת פסוק מחזון יוחנן:
היא החליטה לבנות בית מפואר שנועד לשכן את 144 אלף הנשמות הנגאלות, בית שזכה לכינויים "בית ה-144 אלף" ו"מלון הגאולה" (היא עצמה תכננה לקרוא לבניין "שלום").
לשם כך נעזרה בשירותיו של קפיטן גימו (Guillemot), שהיה מהנדס צבא צרפתי בגמלאות ואדריכל שעסק בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, וסיים באותה עת חפירות ארכאולוגיות במתחם כנסיית אבינו שבשמים.
באמצעות מתווך (שכן בתקופה העות'מאנית נאסר על אזרחים זרים לקנות אדמה בארץ) רכשה שטח אדמה מחוץ לירושלים, הנמצא היום בקרבת פינת הרחובות אגרון והמלך ג'ורג'.
רכישת הקרקע והשגת היתרי הבנייה היו תהליך ארוך ומסובך שלווה במתן שוחד ("בקשיש") רב.
משהחלה הבנייה הציע גימו למרקוס לצאת לסיורים בארץ ישראל, מאחר שנוכחותה המתמדת באתר הבנייה הפריעה לעבודתם של הפועלים הערביים (שהיו רגילים לעבוד בלבוש חלקי, אך לא יכלו לעשות זאת בנוכחות נשים).
מרקוס אכן יצאה לסדרת טיולים ברחבי הארץ, במהלכם נחשפה למצוקת הפלאחים בארץ ישראל שנוצלו על ידי השלטונות הטורקיים.
מראות אלו חיזקו את סלידתה מהשלטון הטורקי.
משקראה, בקיץ 1875, במכתבים מחבריה השוהים בהרצגובינה על התקוממויות שם נגד הטורקים, החליטה לתמוך במורדים.
לשם כך השאירה בידי גימו כספים להמשך הבנייה וחזרה להולנד.
בשנת 1875 החלה התקוממות הרצגובינה, שבמהלכה התמרדה האוכלוסייה הנוצרית הכפרית, בעקבות דיכויה על ידי השלטונות העות'מאניים ובעלי האדמות הבוסניים החזקים.
מששמעה על ההתמרדות ניסתה מרקוס לאסוף בהולנד תמיכה למרד, אך מאמציה לא צלחו.
היא קנתה נשק וציוד עבור המורדים ואחר כך נסעה לבלקן על מנת להצטרף אליהם.
חלק ממניעיה להצטרף למרד נבעו מהאמונה ששחרור הבלקנים יהווה צעד ראשון להתמוטטות האימפריה העות'מאנית, אשר יוביל בסופו של דבר גם לשחרור ירושלים (אירוע שבתורו יביא את הגאולה).
היא נחתה בעיר דוברובניק והצטרפה מיד לכוחות הנלחמים.
עם הגיעה רכשה סוס, ונודעה כפרשית מצטיינת.
הלבוש הגברי שלה, הסיגרים שהייתה מעשנת יחד עם עוז רוחה והנחישות שבאה מתוך אמונה דתית משיחית הפכו אותה לדמות מוכרת.
היא הצטרפה למנהיג ההרצגוביני מיקו ליוביבראטיץ' (Mico Ljubibratić), ופעלה במסגרת יחידה בפיקודו של קצין צרפתי.
בתקופה זו הוציאה את מרבית כספה על קניית ציוד למורדים אך גם השתתפה באופן פעיל בפעולות היחידה, שכללו פשיטות על כפרים טורקיים, פיצוץ גשרים והנחת מוקשים.
המרד נחל הצלחה ונפוצו סיפורי גבורה על תפקידה של מרקוס במהלכו.
על פי סיפור אחד, מרקוס נותרה אחרונה מהכוח שלה במאמץ לפוצץ מנהרה שנחפרה מתחת למצודה טורקית, לאחר ששאר הכוח התייאש ועזב, אך גם מאמציה של מרקוס נכשלו בשל רטיבות הדינמיט.
על פי סיפור אחר היא לקחה חלק במשיכת הצבא העות'מאני לתוך מארב בעמק סרייבו, שבו הושמד מרביתו.
על פי המסופר, החיילים הטורקים שראו אותה רוכבת בעוז בשדה הקרב העניקו לה את הכינוי "השד האדום".
לאחר הצלחת המרד ונסיגת הכוחות הטורקיים, האזור נכבש במהרה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ליוביבראטיץ' נעצר על ידי האוסטרים והושם במעצר.
מרקוס נתפסה אף היא בידי האוסטרים, אך הם לא אסרו אותה ואפשרו לה תנועה חופשית בעיר דוברובניק.
היא חמקה מידי השלטונות, עברה את הגבול והגיעה לבלגרד, במטרה לעזור בשחרורה של סרביה.
בבלגרד התקבלה מרקוס בכבוד רב: המשורר ג'ורה יאשיץ' (Đura Jakšić) כינה אותה "הז'אן שלנו שלא מאורלאן" (רמז לז'אן ד'ארק).
כן מספרים על המונים שנהגו להתקבץ תחת חלונה בערבים ולשיר לה סרנדות.
בסרביה נעשו ניסיונות לארגן פלוגה של לוחמות זרות בהנהגת מרקוס, אך בסופו של דבר הדבר לא יצא לפועל.
מאמציה של מרקוס להניע את הסרבים "בשליחות קדושה" להילחם בטורקים עלו בתוהו, ולבסוף, באוגוסט 1876, היא נעצרה בידי שלטונות סרביה וגורשה מהמדינה.
לאחר התקוממות הרצגובינה חזרה מרקוס לירושלים.
בתקופה זאת התארחה במושבה האמריקנית בירושלים.
ברתה ספפורד, בת מייסדי המושבה ולימים מנהיגתה, מתארת את מרקוס כאישה שרירית בעלת מראה גברי, שאהבה ללבוש בגדים עדינים ויפים.
ספפורד גם מתארת מפגשים טעונים שהיו בין מרקוס לבין קצינים טורקים שאף הם נהגו להתארח במושבה האמריקנית.
לאחר שמרקוס השקיעה את רוב כספה בקניית נשק עבור ההתקוממות, לא נותרו בידיה די אמצעים כדי להשלים את בניית "מלון הגאולה".
היא נתבעה על ידי איברהים ואסאד כיאט, ספקים של חומרי בנייה.
מרקוס סירבה לשלם בטענה כי שילמה את כל חובותיה, אך קצין המחוז בדמשק, שהיה מקורב לאחים כיאט, קיבל את טענותיהם והם זכו בתביעה.
שבועיים לאחר מכן פשטו חיילים טורקים על אתר הבנייה, הכו את גימו מכות נמרצות שהובילו לאובדן הכרתו, והחריבו את אתר הבנייה.
על כישלונה בהשלמת בניית הבניין כתב סלמאן מצאלחה: "הפרויקט של הנסיכה ההולנדית לא הושלם, כי נגמר לה הכסף.
ללמדך שגם בעסקי אחרית הימים העניינים מתנהלים על פי מחירי השוק הארציים."
חורבות המבנה השתרעו באזור שהיום הוא צמוד לפינה הדרום-מערבית של גן העצמאות, סמוך למפגש הרחובות אגרון והמלך ג'ורג'.
עם הקמת בנין השופרסל, בשנת 1960, פונו חלק מההריסות.
שתי קומות חרבות של המבנה עמדו בשיממונן עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, גם כאשר העיר ירושלים גדלה סביבן.
באותן שנים לא הייתה בעירייה מודעות לשימור בניינים, ועל כן לא טרחה לנסות לשחזר את הבניין.
בתחילת שנות ה-70 הוקם בדיוק מעל המקום מלון "פלאזה" ולא נותר כל זכר למבנה.
מאמציה של מרקוס להשיג את הכספים הדרושים להשלמת בנייתו של "מלון הגאולה" עלו בתוהו.
היא פנתה אף לברון רוטשילד בבקשה לעזרה, אך זו לא ניתנה.
את שארית ימיה העבירה בריביירה הצרפתית בעוני רב.
ביקוריה אצל משפחתה בהולנד לא היו רצויים, מאחר שהם התביישו בבגדיה המוזרים ובסיפורי הגבורה שנהגה לספר.
על אף עושרם הרב, בני משפחתה לא תמכו בה.
לאחר שנמצאה שוכבת על מדרכה בפריז, הובלה לאחד מבתי החולים שהקימה בצעירותה.
הרופא שם זיהה אותה ויצר קשר עם משפחתה.
אחד מאחיה הביא אותה לאשפוז בבית החולים של הדיאקוניסיות באוטרכט, שם נפטרה שבועיים מאוחר יותר.
לאחר מותה, משפחתה שהתביישה בה, לא שילמה על הלווייתה וניסתה למחוק כל זכר לקיומה.
כותבים רבים מעירים בצער על כך שלמרות חייה הסוערים ואישיותה הצבעונית, מרקוס נשכחה מדפי ההיסטוריה.
רבקה וסט כותבת שמרקוס היא:
ז'אן פוּקֶה (לעיתים ג'יהאן, בצרפתית: Jean Fouquet, 1420–1481) היה צייר ומאייר צרפתי בולט מהמאה ה-15, שהמציא, לכאורה, את הדיוקן המיניאטורי.
הוא היה האמן הצרפתי הראשון שנסע לאיטליה כדי לחוות ממקור ראשון את הרנסאנס האיטלקי המוקדם.
מעט מאוד ידוע על חייו: ישנו תיעוד לכך שהיה באיטליה לפני שנת 1447 כיוון שאז יצר את דיוקנו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי (Pope Eugene IV) שמת באותה השנה.
ובשובו לצרפת הושפע סגנונו מאלמנטים מטוסקנה, ואל מול הסגנון של יאן ואן אייק ומשפחתו שהיה בסיס האמנות הצרפתית המוקדמת של המאה ה-15, פוקה הפך למייסד של בית ספר חדש וחשוב.
פוקה עבד בחצר המלוכה הצרפתית, כולל אצל המלך שארל השביעי, ולקראת סוף הקריירה שלו, הוא הפך ל של לואי האחד עשר.
עבודתו יכולה להיות קשורה לניסיון של החצרות הצרפתיים לחזק את הזהות הלאומית הצרפתית בעקבות מאבק ארוך עם אנגליה במלחמת מאה השנים.
פוקה היה מאייר ספרים שהתבלט בשל דיוקו בממדים מיניאטוריים.
בין היתר אייר את קדמוניות היהודים של יוספוס פלאביוס.
איורו של בית המקדש הראשון התבסס על קתדרלת טור שכמעט הושלמה.
אחד מציוריו החשובים הוא "" מ-1450, דיפטיכון שהוצג בקתדרלה של מלאן ובחלקו השמאלי מופיע סטפנוס הקדוש ובימינו המדונה והילד במראה חיוור כשהם מוקפים במלאכים אדומים וכחולים.
הדיוקן העצמי המיניאטורי שיצר משמש כדיוקן המוקדם ביותר מסוגו שידוע כי שרד באמנות המערב, זאת במידה והדיוקנאות הנמצאים בגלריה הלאומית בלונדון ויוצרו על ידי יאן ואן אייק לא היו למעשה דיוקן עצמי, כפי שמרבית ההיסטוריונים לאמנות מאמינים.
ז'אן פולאן היה סופר, מבקר ספרות, פובליציסט, עורך ומו"ל צרפתי, עמד בשנים 1940-1925 בראש כתב העת הספרותי "לה נובל רווי פראנז" (La Nouvelle Revue Française - "כתב העת הצרפתי החדש") (NRF), אל ניהולו חזר בשנים 1968-1953, לצד בת זוגו (בחשאי) , הידועה כדומיניק אורי.
דרך כתב עת זה ובאמצעות כתיבתו על השפה ועל האמנות השפיע פולאן השפעה רבה על חיי התרבות בארצו.
פולאן היה חבר האקדמיה הצרפתית.
ז'אן פולאן נולד בשנת 1884 בעיר נים בחבל לנגדוק, במשפחה צרפתית פרוטסטנטית.
אביו, הפילוסוף ואספן האמנות פרדריק גיום פולאן עבד בספרייה העירונית.
בגיל 12, בשנת 1896 עברה משפחתו לגור בפריז, בה ביקש האב לעסוק בפסיכולוגיה ניסיונית בעקבות קרוב המשפחה שלו, ז'ורז' דיומא ובה פתחה אמו, ז'אן אנרייט לבית תרון (Thérond) פנסיון שבו התארחו סטודנטיות זרות עשירות, במיוחד מפולין ורוסיה, שעשו לו היכרות עם החוגים הניהיליסטים והאנרכיסטים.
בפנסיון פגש פולאן את הסטודנטית היהודיה לרפואה סלומאה (סאלה) פרוסק, (ילידת 1884) בת של תעשיין טקסטיל מלודז', איתה התחתן מאוחר יותר.
אחרי סיום לימודיו בתיכון לואי הגדול בפריז למד פולאן ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת פריז.
במסגרת זו רכש ידע בפסיכולוגיה אצל פייר ז'אנה וז'ורז' דיומא.
בו זמנית נכח בקורסים לסינית בבית הספר לשפות המזרח.
כתב בכתבי עת לפילוסופיה כמו "La Revue philosophique de la France et de l'étranger" או למדעי החברה / התעניין באותה תקופה בקלישאות ובפתגמים.
יחד עם שלושה חברים אנשי ספרות - המשורר ונסאן מוזלי, גבריאל טארד ומרסל פארו, הקים פולאן כתב עת לספרות בשם "(Le Spectateur - "הצופה") שתכנן לבנות לוגיקה המבוססת את אי-לוגיקה ושהצליח לגייס עשרים מנויים.
כתב העת זה הפסיק להופיע עקב גיוסו של פולאן לצבא.
בסוף שנת 1907 נאלץ לבטל את בחינת ההסמכה בהוראה ("אגרגציה") כדי לנסוע למדגסקר, ולא לסין כפי שרצה.
מדגסקר הייתה אז מושבה צרפתית, בה ביקש המושל הצרפתי של אז, אוגאנייר, לגייס מורים לתיכון בטננריב.
פולאן הועסק בו בלימוד צרפתית, לטינית, מוסר ופילוסופיה ולפעמים התעמלות.
בהזדמנות זאת ליקט טקסטים עממיים מלגשים מסוגת ה"היינטני".
אחרי ששהה באי 33 חדשים, בשובו לצרפת בשלהי שנת 1910 לימד פולאן את השפה המלגשית ב"בית הספר לשפות המזרח" (בימינו המכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח) בפריז.
ב--6 ביוני 1911 התחתן עם סלומאה פרוסק ובשנה הבאה ערכו טיול באלג'ריה מסיבות בריאות אשתו, אם כי ייתכנו גם סיבות פוליטיות - התרחקות עקב מעורבות בפעילות אנרכיסטית.
בשנת 1913 פרסם בהוצאה לאור פול גטנר קובץ שירים מן הפולקלור המלגשי שעוררו עניין אצל סופרים צרפתים, ביניהם גיום אפולינר וגם אצל בלשנים כמו אנטואן מייה.
ב-1912 בעקבות עיסוקו בשירה שבעל-פה ובפתגמים המלגשים תכנן ז'אן פולאן שתי עבודות מחקר לתואר שני:אחת בנושא "הסמנטיקה של הפתגמים" בהדרכת לוסיאן לוי-בריהל והשנייה - "ניסיון לסיווג המשפטים הפתגמיים המלגשים" בהדרכת מייה.
בסופו של דבר אף על פי שהשקיע בהן שנים רבות עם הפסקות עד שנת 1939 הוא לא השלים אותן.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה, בדצמבר 1914 גויס פולאן לצבא - בגדוד 9 של הזואבים.
נפצע בליל חג המולד 1914 מפיצוץ פגז.
התנסות זו, שבמהלכה גילה בתוך עצמו רגש פטריוטי שלא הכיר קודם, דחפה אותו להעלות על כתב את רשמיו שהיוו מאוחר יותר בסיס לקובץ סיפוריו הראשון - Le Guerrier appliqué (הלוחם האמיץ) - שזכה לשבחים מהפילוסוף אלן ומהסופר פול ואלרי.
על מעלליו הועלה לדרגת ושמו הוקרא בפקודת היום של גדודו על "האומץ הרב שהפגין בעת שפיקד על יחידתו בהסתערות בקרב בואה-סן מאר - Bois-Saint-Mard" .בשנת 1916 קיבל את עיטור צלב המלחמה.
תהליך החלמתו נמשך חמש שנים.
אחרי אשפוז שובץ ביחידה להגנה אווירית ואחר כך בשרות המתרגמים של חיל התובלה.
באמצע המלחמה בשנת 1915 הכיר פולאן את ז'רמן פסקל (לבית דופטן Dauptain), אשה נשואה ואם לשני ילדים, והתאהב בה.
אף-על-פי כן בתום המלחמה חזרו אשתו ובנו לחיות איתו.
הספרים הראשונים אותם פרסם אחרי המלחמה פתחו בפניו את שערי עולם הספרות הפריזאי.
ב-1918 נולד לו עוד בן, פרדריק, אולם באותה תקופה המשיך להתראות עם ז'רמן.
הקריירה בעולם הספרות ובהוצאה לאור
אחרי המלחמה התחבר לפול אלואר ולאנדרה ברטון והתמנה למזכירו של ז'אק ריווייר בכתב העת Nouvelle Revue Française ("לה נובל רווי פראנסז" - NRF).
נמנה עם מארגני הקונגרס בפריז המוקדש לכיווני הרוח המודרנית, השתתף בכתב העת הטרום-סוריאליסטי "ליטראטור" (Littérature) ולמד ב-NRF את מלאכת ניהולם של כתבי עת.
דאג לעבוד בו זמנית בכמה כתבי עת בעת ובעונה אחת: ב"קומרס" (Commerce, חילופים), "מזיר" (Mesures - מידות) וב"קאייה דה לה פלייאד" (מחברות הפליאדה - les Cahiers de la Pléiade).
עסק בקדחתנות בניהול המנויים, מדורי העיתונים, במגעים עם הכותבים, וכו'.
אחרי מותו של ז'אק ריווייר, שמת מטיפוס הבטן, הפך פולאן ליורשו בראש כתב העת Nouvelle Revue Française (NRF), כשהוא "גילם" בגישתו, לפי דברי גסטון גלימאר "את נקודת האיזון בין ניסיון ומודרניזם".
בין 1925 ליוני 1940 ניהל ז'אן פולאן את NRF שהיה המגזין הספרותי החשוב בצרפת ואחד החשובים ביותר באירופה.
הוא גם כתב בדפי העיתון מספר מאמרים בשם העט ז'אן גרן (Jean Guérin).
בין היתר, כתב פולאן באותם הימים, על יחס המורכב של שנאה ואהבה של הסופרים כלפי השפה.
הוא חילק אותם ל"רטוריקנים" הבוטחים ביכולת הלשון לבטא את מה שיש להם להגיד, ולהפך "הטרוריסטים" הרואים בשפה מכשול בפני הביטוי.
חלוקה זו של פולאן נחקרה לימים על ידי לוראן נונז.
בשנת 1932 עבר פולאן לגור בשאטנה-מאלאברי (Châtenay-Malabry) ונבחר מטעם הרשימה הסוציאליסטית SFIO של ז'אן לונגה (נכדו של קרל מרקס) חבר במועצת העיירה בשנים 1935–1941 לצד חברו, הרופא אנרי לה סבורה.
בשנים 1935 -1940 יחד עם ג'וזפה אונגרטי, ברטראן גרויטהוייזן, אנרי מישו ואחרים השתתף בעריכת כתב עת ספרותי בשם Mesures ("מזיר "- מידות ) בניהול האמריקאי הנרי צ'רץ'.
ביוני 1940 נכנעה צרפת לגרמניה הנאצית והיא חולקה לאזור כיבוש ישיר ולאזור תחת המשטר הפרו-נאצי של וישי.
באותו חודש עבר פולאן לגור בפריז ברו דז ארן 5 (rue des Arènes) בו התגורר (פרט לכמה חדשים ב-1944) עד יום מותו.
הוצאת גלימאר נסגרה על ידי שלטונות הכיבוש הגרמנים בגלל רשימה של ספרים שנאסרו, ומספר הרב של מחברים יהודים, קומוניסטים ובונים חופשיים.
השגריר הגרמני מטעם המשטר הנאצי אוטו אבץ שהפך לאיש החזק בפריז, הציע לפולאן להמשיך לנהל את NRF .
פולאן שהוא עצמו דגל בהשקפות ימניות אנטי-ליברליות - אנטי-פציפיסטיות, אנטי-דמוקרטיות ואנטי-רפובליקניות (כפי שהעיד למשל, פול לאוטו) (Léautaud), סירב עם זאת להצעה, כשראה את המספר הגדול של סופרים שהורחקו.
לעומת זאת הוא הסכים לשתף פעולה עם המנהל החדש של כתב העת, פייר דרייה לה רושל, חברו, אדם הפכפך שהיה בעשור האחרון למעריץ של הנאציזם והמשטרים הטוטליטריים.
את דרייה לה רושל תיאר פולאן בפני גלימאר כ"בחור די ביישן, ישר מאוד וכן מאוד".
"הוא אנטישמי ובמגזין לא יהיה מקום ליהודים" הוא ציין.
בחדשים הראשונים תמך ועזר פולאן לדרייה לה רושל לנהל את המגזין.
עדויות אחרות טוענות שכבר ביולי 1940 ניסה פולאן לשכנע את חבריו שכל שיתוף פעולה עם הנאצים מועד ל"כישלון בלתי נמנע".
פולאן נכנס לסוג של מחתרת חלקית וכתב לכתב העת "רזיסטנס", אחר כך יחד עם ז'אק דקור, הקים בשנת 1942 את כתב העת המחתרתי "Lettres françaises" ("לטר פראנסז" - ספרות צרפתית).
הוא תמך גם בהוצאת "מינווי" ("חצות" - Editions de Minuit) מיסודם של ורקור ופייר דה לסקיר שפרסמו במחתרת את ספרו של ורקור, "שתיקת הים".
על פעילות זו נודע לגרמנים שזיכו אותו במעצר ראשון.
אחרי שבוע של חקירות בבית הכלא "לה סאנטה" שוחרר בעקבות התערבות לטובתו של פייר דיירה לרושל אצל אוטו אבץ.
במאי 1944 מסרה אשתו של הסופר מרסל ז'ואנדו, אליז ז'ואנדו, מידע לגסטפו על היותו של פולאן כביכול "יהודי" ועל היותו של המסאי והפילוסוף ברנאר גרוטהייזן כביכול "קומוניסט".
זואנדו הזהיר את פולאן על מעשי אשתו.
הזהיר אותו בטלפון גם הסופר גרהרד הלר ששימש כ"זונדרפיהרר" במוסדות הנאציים האחראיים לנשואי תרבות בפריז.
ביום שאמרו לעצור אותו נמלט פולאן דרך הגגות של רחוב מגוריו והצליח להסתתר ברחוב מארבו 17 אצל חבר אקסיון פראנסז לשעבר, ז'ורז' באטו (Batault), גיסו של ד"ר לה סבורה.
בדירת המסתור כתב פולאן חלק מספרו "Causes célèbres" (פרשות מפורסמות).
פולאן חי במחתרת בין מאי לאוגוסט 1944. על הנסיבות הסביר פעם :«"אתה מכיר את הגדרת הדמוקרטיה: כשמעירים אותך בשעה 7 בבוקר מביאים לך את החלב".