tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכנסייה הורחבה ושופצה מספר פעמים בין המאות ה-11 וה-15. בשל קרבתה למצודת לונדון שימשה הכנסייה בפועל ככנסייה של בית המלוכה ובתקופת אדוארד הרביעי קיבלה מעמד זה באופן רשמי, וכל המוצאים להורג במצודת לונדון נקברו בכנסייה.
הכנסייה נפגעה בהתפוצצות בשנת 1649 והמגדל המערבי שלה נהרס.
מהשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ניצלה הכנסייה בזכות האדמירל ויליאם פן, אביו של ויליאם פן מייסד פנסילבניה, שהרס את כל הבתים סביבה כדי להרחיק ממנה את הלהבות.
הכנסייה שופצה בסוף המאה ה-19, ובשנת 1926 נערכה חפירה ארכאולוגית בקריפטה של הכנסייה, אז נתגלו מרצפות של רחוב רומאי וכן חפצים רבים מהתקופה הרומית.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה נהרסה הכנסייה כמעט לחלוטין.
בשנת 1957 נחנכה הכנסייה לאחר שנבנתה מחדש תוך שימוש בלבנים ובקטעי הקירות ששרדו.
מקור הקירות החיצוניים של הכנסייה במאה ה-15, ואחת מדלתות הכניסה היא מהמאה ה-7. כמו כן יש בכנסייה פסלים של קדושים נוצרים מהמאות ה-15 וה-16 ששרדו את ההפצצות ואגן טבילה מעשה ידי גרינלינג גיבונס משנת 1682.
ויליאם פן, מייסד פנסילבניה, 1644.
ג'ון קווינסי אדמס, נשיא ארצות הברית השישי: התחתן בכנסייה בשנת 1797.
בכנסייה נקברו האנשים הבאים שראשם נכרת במצודת לונדון:
כנסיית כל הקדושים שעל החומה היא כנסייה אנגליקנית בסיטי של לונדון שבאנגליה.
הכנסייה נמצאת ברחוב ברוד, במקום שבו עמדה חומת לונדון.
את הכנסייה הנוכחית בנה ג'ורג' דאנס הצעיר ב-1767 במקום שבו עמדה כנסייה מהמאה ה-12, שנבנתה על מיצד רומי, שהיה חלק מחומת לונדון.
הכנסייה הייתה ידועה בכך שנזירים רבים התגוררו במרתפיה.
היא ניצלה מהשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 בשל היותה על חומת לונדון.
דאנס בנה את הכנסייה בהיותו בן 24, לאחר שובו מסיור באיטליה שם למד אדריכלות קלאסית.
הכנסייה נבנתה בסגנון קלסי פשוט, בעיטורים המושפעים ממקדש ונוס ורומא בעיר רומא.
הכנסייה שייכת לגילדת הנגרים של לונדון - חברת הנגרים הנאמנה (Worshipful Company of Carpenters) שעורכת את הבחירות שלה בכנסייה מאז המאה ה-15.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה נפגעה הכנסייה ונבנתה מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20. כיום משמשת הכנסייה מרכז לארגוני צדקה.
נוטרדאם די אוֹ ומכונה גם "כנסית רונשאן", היא כנסייה הנמצאת סמוך לעיר רונשאן שבצרפת (במחוז סון עילית, הקרוב לגבול עם שווייץ).
הכנסייה, שתוכננה על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה ובנייתה הושלמה בשנת 1954, היא אחת הדוגמאות הטובות והמוצלחות לאדריכלות כנסיות של המאה ה-20. היא גם נחשבת לאחת מהיצירות הטובות ביותר של לה קורבוזיה ויוצאת דופן יחסית.
הכנסייה נבנתה על גבעה שבה עמדה עד מלחמת העולם השנייה כנסייה קתולית שהוקדשה למרים הבתולה.
כנסייה זו נבנתה אף היא במקום שהיה מקום קדוש במשך מאות שנים, ככל הנראה עוד לפני הגעת הנצרות.
לאחר שהוחרבה במהלך הפצצות במלחמה, הוחלט להקים במקומה כנסייה חדשה ומודרנית.
האתר עצמו הוא גבעה ירוקה הצופה אל האופק מכל כיווניה ובעלת נוף מרהיב על הרי היורה.
המיקום המיוחד נתן ללה קורבוזיה הזדמנות להתייחס אל הגבעה כאל אקרופוליס.
בשנת 2016 הכנסייה הוכרה, יחד עם 16 מבנים ואתרים נוספים שתכנן לה קורבוזיה, כאתר מורשת עולמית.
כאמור, הכנסייה היא הדוגמה המוצלחת ביותר לאדריכלות הדתית המודרנית.
הכנסייה חדשנית בעיצובה בכל המובנים, ובבנייתה הייתה מהפכנית בכך ששינתה מוסכמות בנות מאות רבות של שנים.
המבנה הוא מבנה בטון בעל קירות עבים במיוחד.
הגג המיוחד של המבנה עשוי בטון חשוף ומונח בשיפוע כלפי צדה האחורי של הכנסייה.
הגג מנותק מהקירות העבים התומכים אותו על ידי חריץ דק ורק עמודים קטנים נושאים את המשקל שלו.
הגג מעניק תחושה של מסה גדולה אך חסרת משקל מעל חלל הכנסייה ומקנה מראה מיוחד לחזית.
כאשר יורד גשם, המים מתנקזים אל קצהו האחורי של הגג ויוצרים מעין מזרקה.
האלמנטים המקוריים ביותר במבנה הם שני הקירות העבים הנראים מאסיביים במיוחד מן החזית הראשית ונמצאים בהטייה קלה.
אחד הקירות, המשמש כקיר הימני של חלל התפילה, מחורר בחלונות ויטראז' ומחדיר אור למבנה בדומה לקירות בקתדרלות ימי הביניים.
רוחב החלונות משתנה כך שהחלונות נראים גדולים מאוד מבחוץ אך מהווים חריצי אור קטנים כלפי פנים המבנה.
בנוסף, החלונות מפוזרים באופן חסר סימטריה וללא סידור ברור, דבר המאפיין מאוד את המודרניזם.
הקיר הנוסף הנמצא מאחורי במת הדרשה הוא בעל חלון אחד מסוג כזה המחדיר אור באופן דרמטי לתוך המבנה.
אדריכלות הכנסייה הייתה דבר חדש ומקורי במיוחד בזמן בנייתה והיוותה מקור השראה חשוב לבניית כנסיות נוספות ברחבי העולם בסגנון מודרניסטי ופוסט-מודרניסטי.
רבים מתייחסים אל מבנה זה כאל יצירת מופת אדריכלית של המאה ה-20 והטובה ביותר של האדריכל לה קורבוזיה.
כנסיית ניקולאי הקדוש הייתה כנסייה לותרנית, אחת מ-5 הכנסיות הראשיות (Hauptkirchen) של העיר המבורג, גרמניה.
הכנסייה היא מבנה של התחייה הגותית שנהרס במלחמת העולם השנייה.
בשנים 1874–1876 היא הייתה הבניין הגבוה בעולם ועד היום היא המבנה השני בגובהו בהמבורג.
כיום המבנה עצמו חרב כמעט לגמרי, למעט המגדל המערבי ששרד, ומשמש כנקודת ציון עירונית.
מאוחר יותר, הוקמה בהמבורג כנסייה חדשה בשם זה ברובע Harvestehude.
עם ייסוד היישוב ניקולאי והנמל על נחל האלסטר (יובל של הנהר האלבה) במאה ה-11, הוקמה קפלה המוקדשת לניקולאוס הקדוש, הפטרון של המלחים.
בניין עץ זה היה הכנסייה השנייה בהמבורג, אחרי קתדרלת המבורג.
ב-1335, מספר שנים לפני הקטל של המוות השחור, החל בניין של כנסייה מלבנים.
המבנה היה כנסיית היכל (כנסייה שכל ספינותיה/אגפיה בגובה שווה) בת 3 ספינות, הבנויה בסגנון גותיקת לבנים האופייני לצפון גרמניה.
הבניין עמד עד המאה ה-19, ועבר שינויים והרחבות, כולל מספר הריסות.
המגדל, שהוקם ב-1517, נשרף ב-1589. המגדל שהחליף אותו קרס ב-1644. המגדל האחרון של הכנסייה תוכנן בידי פטר מארקוארדט.
מגדל זה התנשא לגובה 122 מטר ובסיומו כיפה שנהפכה לנקודת ציון עירונית ומונומנט ניכר בשמיה.
במרכז אחת מארבע הקהילות הנוצריות של המבורג, כנסיית ניקולאי הקדוש הייתה מעורבת בכל הוויכוחים והעימותים התאולוגיים שאירעו בעיר, בייחוד בזמן הרפורמציה.
אחרי שהמיניסטר הנינג קיסנבריגה (Henning Kissenbrügge) התפטר ב-1524 התושבים בחרו במיניסטר יוהאן בוגנהאגן (Johannes Bugenhagen), רפורמי בולט ואיש סודו של מרטין לותר.
מועצת העיר הצליחה למנוע את מינויו בכך שהשאירה את קיסנברוגה אבל לא יכלו למנוע בחירה של מיניסטרים לותרנים נוספים.
בכנסיית ניקולאי הקדוש, יוהאן צגנהאגן (Johann Zegenhagen) מונה אחרי עזיבתו הסופית של קיסנברוגה.
הרפורמציה הושלמה בשלום, וב-1528 באגנהאגן הופיע בהמבורג ונהייה מטיף בכנסיית ניקולאי הקדוש.
הוא הקים מסדר כנסייתי שניהל ענייני כספים ומנהל, וגם את בית הספר הכנסייתי.
מבנה הכנסייה של ניקולאי הקדוש היה הבניין הציבורי הגדול הראשון להישרף בשריפה הגדולה של מאי 1842. עליית הקתדרלה בלהבות והריסתה מתוארת ברשומות כאירוע מרגש בעייני האזרחים.
כאמור, זה היה הבניין הציבורי הגדול הראשון להישרף, והיווה אינדיקציה לכמה קטסטרופלית השריפה תהייה.
ב-5 במאי 1842, תפילת הצהריים נערכה על ידי המטיף ונדט (Wendt) שהחליף את המיניסטר קרל מנקברג (Carl Moenckeberg), והתקצרה בעקבות השריפה והתחלפה בתפילה להצלת הכנסייה.
כתוצאה מהשריפה נהרסו גם אוצרות אמנות.
הצריח היה אפוף בלהבות בשעה 4 אחר הצהריים.
למרות מאמצים נואשים, לא היה ניתן להכיל את האש, וזאת עקב מגבלות הציוד של אז, שלא אפשרו העברת מים בכמויות מספיקות.
לבסוף, הצריח קרס, והצית את הספינה הראשית בלהבות, דבר שגרם לשריפתה.
זמן קצר לאחר השריפה, החלה הבנייה מחדש.
ב-1843, החל מבצע גיוס תרומות, ונערכה תחרות אדריכלית לתכנן מבנה חדש לכנסייה, בה זכה גוטפריד סמפר (יליד אלטונה הסמוכה) ב-1844 עם טיוטה של מגדל רומי עטור בכיפה.
למרות זאת, תכנונו לא מומש, מאחר שלא התאים למרקם העירוני, וכן בזכות גל התחייה הגותית ששטף את גרמניה עם חידוש בנייתה של קתדרלת קלן מימי הביניים ב-1842. קתדרלת המבורג נהרסה ב-1805.
האדריכל האנגלי ג'ורג' גילברט סקוט, שהיה מומחה בשחזור כנסיות מימי הביניים ותומך נלהב של הסגנון הגותי, מונה להתוות תכנון חדש לכנסייה.
הוא תכנן ספינה ראשית באורך 86 מטר, עם קמרונות בגובה 28 מטר.
האדריכלות שלו הושפעה מהגותיקה הצרפתית והגותיקה האנגלית, אם כי הצריח המחודד היה גרמני באופיו.
כמות הפסלים שנעשו מאבן חול בפנים המבנה ועל הצריח הייתה בלתי רגילה.
הכנסייה החדשה נבנתה דרומית-מזרחית למבנה הישן שנשרף, מרחק קצר ממנו, במקום בוNeue Burg (הטירה החדשה) עמדה פעם.
הבנייה עצמה החלה ב-1846 וב-27 בספטמבר 1863 נחנכה הכנסייה.
בניית הצריח המחודד, בגובה 147.3 מטר, הסתיימה ב-1874, דבר שהפך אותה לבניין הגבוה ביותר בעולם, עד להשלמת צריח המצלב בקתדרלת רואן ב-1876. מגדל הכנסייה הוא עד היום המבנה השני בגובהו בעיר, אחרי מגדל הטלוויזיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הצריח הבולט של כנסיית ניקולאי שימש כמטרה ונקודת ציון לניווטים עבור טייסי בעלות הברית בזמן ההפצצות על המבורג.
ב-28 ביולי 1943 הכנסייה ניזוקה קשות מהפצצה אווירית.
הגג קרס ופנים הספינה הראשית סבל מנזק קשה.
הקירות החלו להיסדק, אך כמו הצריח, הם לא קרסו.
המבנה הבסיסי של הכנסייה הגותית נשאר די שלם ובנייה מחדש הייתה אפשרות מציאותית.
למרות זאת, הוחלט להרוס את הספינה הראשית ולהשאיר את הצריח כמו שהוא.
מאחר שהאזור שמסביב לכנסייה לא שימש עוד למגורים, הוחלט על בניית כנסייה חדשה ברובע Harvestehude.
ב-1951 הרסו הרשויות את הספינה הראשית, והחומרים שבהריסות שימשו בחלקם לתגבור הגדות של נהר אלבה.
האובדן של מונומנט של אדריכלות התחייה הגותית גרם לצער וחרטה אצל רבים, אך אחרי המלחמה היו עדיפויות קודמות לפני בנייה מחדש.
בניגוד לכנסיית מיכאל הקדוש, כנסיית ניקולאי הקדוש לא זכתה ליחס של מונומנט חשוב מצד הרשויות.
המצב הנוכחי של שרידי הכנסייה הוא תוצאה של ההפצצות האוויריות את המבורג במלחמת העולם השנייה, הריסה מתוכננת ב-1951 ועבודות שחזור בשנות ה-90 של המאה ה-20. קרן Rettet die Nikolaikirche e.V.
(הצילו את כנסיית ניקולאי) היא האחראית לשחזור שרידי הכנסייה.
הקרן נתמכת בידי עיריית המבורג, הקונגרס של כנסיית ניקולאי הקדוש, מספר חברות ומספר תורמים פרטיים.
הארגון אחראי על תחזוקת שרידי המבנה, שחזור, ארגון אירועים ותצוגות בכנסייה והפעלת מרכז מידע שנמצא בקריפטה של הכנסייה.
המגדל והצריח, ועוד מספר שרידים, נשמרו כיד זיכרון נגד המלחמה, אך לא זכו לטיפול במשך מספר עשורים ומצבם החל להתדרדר.
החלה בשחזור האריג של המבנה והקימה את "מקום המפגשים" - חדר לאירועים ותערוכות בקריפטה.
בניסיון להציל חלקים מפסולת הבניין שסולקה ב-1951, הם הצליחו להחזיר מספר שרידים מהספינה הראשית בשנת 2000. בנייה מחדש של הכנסייה, כפי שנעשה בפראואנקירכה בדרזדן, לא מתוכננת.
לעומת זאת, קריון של 51 פעמונים הותקן ב-1993 כיד זיכרון.
מאז ה-1 בספטמבר 2005, מעלית מעלה את המבקרים לגובה 75.3 מטר בתוך המגדל, בה הם יכולים לראות פנלים היסטוריים ונוף פנורמי של העיר, ובפרט של ה-Speicherstadt ("עיר המחסנים").
כנסיית כָּשווֶתי (בגאורגית: ქაშვეთის ეკლესია) או כנסיית גיאורגי הקדוש כשוותי היא כנסייה גאורגית אורתודוקסית במרכז טביליסי, הממוקמת ליד בנין הפרלמנט של גאורגיה בשדרות רוסתוולי.
בניית הכנסייה שהחלה בשנת 1904 נסתיימה בשנת 1910. האדריכל שתכנן את הכנסייה הוא לאופולד בילפלדט (Leopold Bilfeldt) שביסס את עיצוב הכנסייה על בסיס כנסיית סמתאוויסי העתיקה יותר.
הכנסייה, שבנייתה מומן בידי האצולה והבורגנות הגאורגית, נבנתה על אתר של כנסייה הרוסה שנבנתה מלבנים בהתאם לבקשת משפחת האצילים אמילאחווארי בשנת 1753.
תרומה משמעותית לעיצוב הנוכחי המקושת בוצעה על ידי נֶאוֹפִּיטֶה אַגְלָאדזֶה .
הפרסקאות המעטרות את הכנסייה אוירו, בשנת 1947, על ידי הצייר הגאורגי הנודע, לאדו גודיאשווילי.
קיר ציורי הקדושים הנוצרים צויר בידי הנריק הרינייבסקי.
השם כָּשווֶתי נגזר מהמילה הגאורגית כָּווָא (ქვა) שפירושה סלע או אבן, ושְׁווָא (შვა) שפירושה ללדת.
האגדה מספרת כי הנזיר בן המאה ה-6, דוד גָארֵגֵ'לִי , שהיה אחד משלוש עשרה האבות האשורים, הואשם על ידי אישה כי עיבר אותה בטביליסי.
דוד ניבא כי ההוכחה לחפותו תהיה בעובדה כי היא תלד אבן, כפי שאכן קרה.
מאז נקרא המקום כשוותי - מקום לידת אבן.
כנסיית מאר מיכאל (או סן מישל) היא כנסייה יוונית אורתודוקסית השוכנת ברחוב נתיב המזלות מספר 8 ביפו העתיקה.
הכנסייה ממוקמת מעל נמל יפו ומאחורי כנסיית פטרוס הקדוש הקתולית.
הכנסייה סגורה בימי חול, והיא פועלת רק בסופי שבוע, מועד בו מתקיימות בה מיסות ברוסית וברומנית ונערכים בה אירועים שונים.
הכנסייה מעוטרת בשפע של איקונות, פסיפסי זכוכית של שמונת המלאכים וציורי הקיר המתארים סיפורים מהברית החדשה ואתרי קודש ברחבי הארץ,
היא פעלה מאז התקופה הביזנטית, אך נהרסה ונחרבה כמה פעמים.
הכנסייה שנבנתה במאה ה-17, נחרבה ב-1963 בשרפה.
לאחר שעמדה בהריסותיה במשך 30 שנה, נבנתה מחדש ונחנכה ב-1994.
כנסיית מנזה כריסטי (לטינית Mensa Christi - "שולחן המשיח"; ערבית كنيسة البلاطة - בלאטת אל מסיח ("אבן המשיח"), או אל-בלאטה - "האבן") היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית לא פעילה בנצרת.
המקום היה לאתר עלייה לרגל החל במאה ה-17, בשל סלע אשר זוהה כשולחן עליו סעדו ישו והשליחים, כאשר התגלה אליהם לאחר קומו מן המתים.
הסלע עשוי אבן גיר והוא שופץ פעמים רבות בשל מנהגם של צליינים לשבור ממנו חתיכות ולקחתן כמזכרת.
בסוף המאה ה-18 הוקמה במקום קפלה, אך היא נהרסה עם השנים, וב–1861 הוקם מבנה הכנסייה הנוכחי, והחלו לערוך בו מיסות באופן סדיר.
לקראת שנת 2000 שופצו הפרסקאות וכיפת המבנה.
הכנסייה קטנה למדי והיא בנויה מחלל בודד בצורת ריבוע, שבצידו האחד קורן ממנו אפסיס ומעליו חצי כיפה.
כיפת הכנסייה צבועה מבחוץ בצבע אדום ומעליה צלב.
היא נחה על תוף מתומן שנישא בתורו על ידי ארבע קשתות.
במתומן ארבעה חלונות, דרכם חודר רוב האור אל חלל המבנה.
בחזית המבנה קבועה דלת עץ חומה, ומעליה חקוקים באבן סמלי המסדר הפרנציסקני והקוסטודיה של ארץ הקודש.
מעל לסמלים אלה קבוע חלון בצורת קואדריפויל ומעליו קרניז וגמלון אבן פשוט.
בפנים הכנסייה כמעט ואין ריהוט, ובצידה הרחוק מהכניסה מונח סלע גיר גדול ולא מסותת, הנחשב לשולחן הסעודה.
מאחוריו מזבח קטן משיש צבעוני, הצמוד לקיר שמאחוריו, ומעליו ציור של סעודת ישו והשליחים.
על קירות הכנסייה לוחות שיש אדמדם, והיא מעוטרת בסגנון איטלקי בציורי קיר וביצירות סטוקו בגוונים בהירים, המתארים מוטיבים מעולם הצומח.
המסורת בדבר סעודת ישו והשליחים מיוחסת גם לכנסיית הבכורה של פטרוס בעין שבע שלחופי הכנרת, ושולחן האבן שם מכונה "שולחן האדון" (Tabula/Mensa Domini) או "שולחן המשיח" (Tabula/Mensa Christi).
מריינקירכה (בעברית: כנסיית מריה הקדושה, בגרמנית: Lübecker Marienkirche או בשמה הרשמי St.
Marien zu Lübeck) היא כנסייה לותרנית בליבק, גרמניה.
הכנסייה נבנתה בשנים 1250-1350 ובמשך שנים רבות הייתה סמל לעוצמתה ושגשוגה של העיר.
הכנסייה נהרסה במלחמת העולם השנייה אך נבנתה מחדש ושוחזרה בשנים 1947-1959. הכנסייה היא השלישית בגודלה בגרמניה והיא הבניין הגבוה ביותר בליבק העתיקה.
ביחד עם העיר, הוכללה הכנסייה ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
הכנסייה מהווה דוגמה קלאסית לסגנון גותיקת הלבנים של צפון גרמניה וצפון ומזרח אירופה, המשתקף בכ-70 כנסיות באזור הבלטי.
בליבק, הגותיקה הגבוהה של צרפת הותאמה לסגנון הבנייה מלבנים אדומות.
גובה הספינה הראשית הוא 38.5 מטר ובכך קמרונותיה מהווים את קמרונות הלבנים הגבוהים בעולם.
הכנסייה ממוקמת ברובע הסוחרים של ליבק, המשתרע מרציפי נהר הטרבה עד לכנסייה עצמה.
זוהי הכנסייה הראשית של המועצה המקומית ואנשי ליבק, ולכן הוקמה ליד השוק ובית העירייה.
באתר נבנו כנסיות קודמות החל מההתנחלות הגרמנית הראשונה.
הכנסייה הראשונה באתר הייתה מעץ אך בזמן הרפורמה בהקמת העיר ב-1156, נבנתה באתר כנסייה באדריכלות רומנסקית מלבנים.
ברם, במאה ה-13 כנסייה זו כשלה לספק את צרכיה של קהילת הסוחרים המשגשגת, הגדלה והמודעת לעצמה.
כנסייה זו נהרסה ופינתה את מקומה לכנסייה הגותית.
חלק מפסליה, פיסול רומנסקי, נמצאים כיום במוזיאון סנט אנה.
הקתדרלות הגותיות בצרפת ופלנדרס נבנו מאבן טבעית והיוו דוגמה לבנייה מודרנית על תוכנית הבזיליקה בת שלושת האגפים.
קתדרלות וכנסיות אלה שימשו מודל לכנסיות רבות באזור הים הבלטי.
הכנסייה הגותית נבנתה בשנים 1250-1350. שום כנסיית לבנים לא נבנתה עם קמרונות בגובה של 38.5 מטר לפני וגם כנסיות אבן בגבהים כאלה היו נדירות.
מערכת של קביים הסיטה את כוחות הקמרונות לתמיכות, ובכך אפשרה את הבנייה לגובה כה רב.
היוזמה של עיריית ליבק להתחיל במיזם בנייה ענק הוצדקה במחלוקת מרה עם הדיוקסיה.
קפלת ה-Briefkapelle ("קפלת המכתבים") נוספה ליד המגדל הדרומי ב-1310. לקפלה זו ,עם שער לכיוון השוק הציבורי, שימשה גם כמבואה לכנסייה עצמה.
קפלת ה-Briefkapelle, שנבנתה ממזרח למגדל הדרומי, שימשה כאטריום וככניסה השנייה בחשיבותה לכנסייה.
למרות שבמקור הוקדשה לאנה הקדושה, הקפלה קיבלה את שמה הנוכחי אחרי שלבלרים בתשלום השתמשו בה.
הקפלה באורך 12 מטר, רוחב 8 מטר וגובה של 2 מטר, מקורה בקמרון אבן ונחשבת ליצירת מופת של אדריכלות גותית.
היא הושוותה לעיתים קרובות לקתדרלות הגותיות האנגליות ובית מועצת הקתדרלה של מריאנבורג.
כיום, קפלת המכתבים משרתת את הקהילה ככנסייה בזמן החורף, עם תפילות מינואר ועד מרץ: הספינה הראשית של כנסיית מריאנקירכה קרה מידי בשביל להתפלל בה בתקופה זו.
מועצת העיר בנתה קפלה משלה ב-1390, הידועה כ-Bürgermeisterkapelle ("קפלת ראש העיר").
ניתן לראות בהבדל שבין הלבנים המזוגגות והלא-מזוגגות על הקירות החיצוניים.
בקומה העליונה של הקפלה נמצא ה-"Trese": הארכיון המאובטח המכיל מסמכים עירוניים, כתבי זכויות וחוזים של העירייה.
חלק זה של הכנסייה משמש גם כיום לאחסנת רכוש העירייה.
מ-1444 החלק המזרחי של האמבולטוריום הורחב עם קפלה בת מפרץ אחד, כש-5 קירותיה יוצרים כ-5/8 מתומן - ההרחבה הגותית האחרונה של הכנסייה.
קפלה זו שימשה כמקום לשיר תפילות תדירות כחלק מהפולחן של מריה, דבר שנתן לקפלה את שמה Marientidenkapelle וכן Sängerkapelle ("קפלת הזמרים").
בסך הכל, למריאנקירכה יש 9 קפלות גדולות ו-10 קפלות קטנות.
הקפלות קטנות משמשות בעיקר כקבר לחברי משפחה של חברי מועצת העיר.
בליל יום ראשון של הדקלים בין ה-28 במרץ ל-29 במרץ 1942 נשרפה הכנסייה כמעט לחלוטין בזמן הפצצה אווירית של ליבק בידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ביחד עם חמישית ממרכז העיר ליבק, כולל קתדרלת ליבק וכנסיית פטרוס הקדוש.
העוגב המפורסם Totentanzorgel, עוגב ריקוד המתים, בו ניגן דיטריך בוקסטהודה וכנראה גם יוהאן סבסטיאן באך, נהרס גם הוא.
יצירת האמנות Totentanz על שמה הוא קרוי, הועתקה ב-1701, אך הושמדה גם היא במלחמת העולם השנייה.
יצירות אמנות אחרות הושמדו גם הן בשרפה, בהן: ה"המיסה של גרגורי הקדוש" מאת ברנט נוטקה, הדמויות המגולפות של "יובה" (הסורג), מזבח השילוש (Dreifaltigkeitsaltar) מאת יאקוב ון אוטרכט ו"כניסת ישו לירושלים" (Einzug Christi in Jerusalem) מאת פרידריך אוברבק.
פעמוני הכנסייה נפלו בזמן השריפה וניתכו בחלקם.
הם נמצאים במקום נפילתם עד היום, כיד זיכרון.
ניתן לראותם בקפלת הזיכרון במגדל הדרומי.
הכנסייה הוגנה בגג זמני עד סוף המלחמה.
בנייה מחדש החלה ב-1947, ותוך 12 שנים, הושלמה ברובה.
בגלל האפקט ההרסני של השריפה והפצצות ויתרו על שחזור הצריחים והגג מעץ.
תחת זאת, כל צריחי הכנסיות בליבק נבנו מחדש אחרי המלחמה תוך שימוש בשיטת בנייה שפותחה לשם כך במיוחד, בה הגג נבנה מחדש מבטון קל מתחת לשכבת נחושת.
ציפוי הנחושת מתאים לתוכנית המקורית בעוד שבניית הגג מבטון תגן עליו משריפה שנייה.
צריח פלש (flèche), בגובה 30 מטר מעל הגג, נבנה מחדש ב-1980 לפי תוכניות ישנות וצילומים ישנים של הכנסייה.
החום של השריפה ב-1942 הסיר טיח רב מהקירות והתקרה, וחשף ציורים מקוריים וקישוטים מימי הביניים, חלק מהם תועדו וצולמו בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1948, העבודה של שחזור ציורי הפרסקו הגותיים ניתנה לדיטריך פיי.
במה שנהפך לסקנדל זיוף האמנות הגדול ביותר אחרי המלחמה בעיר, פיי שכר את הצייר המקומי לותאר מלסקאט כדי לסייע לו ויחד הם היו אמורים להשתמש בצילומים ובתיעוד כדי לשחזר את הציורים על הקירות.
מאחר שאף תיעוד או ציור בקומת התאורה של המקדש לא היה זמין, פיי ביקש ממלסקאט להמציא ציורים חדשים.
כתוצאה מכך, מלסקאט הוסיף במקדש ציורים פרי עבודתו המקורית בסגנון המאה ה-14. ב-1951 ועדה של מומחים ביקרה עבודה זו כלא נאותה, אך רק אחרי הודאה של מלסקאט במעשיו אחרי שימוע.
דעת הקהל התעלמה מכך שרק חלק קטן מהציורים בכנסייה היו זיופים של מלסקאט; אף על פי כן, הציורים נמחקו בהוראת הבישוף דאז.
השילוש האדום-ירוק-אוכרה מעל הקיר הצפוני של הספינה הראשית עם סצנת הבשורה עם מלאך בין שני צליינים, שימש כמוטיב עבור גלויות וכתבנית לשני הבולים המציינים 700 שנה למריינקירכה ב-1951 (Wohltätigkeits-Gedenkausgabe 700 Jahre Marienkirche Lübeck) שהופקו ב-4 מיליון עותקים.
הציורים בבולים, בניגוד למה שלעיתים חושבים, הם לא הזיופים של מלסקאט אלא ציורים מקוריים מהמאה ה-14 שתועדו בצילומים מ-1944.
הכנסייה זכתה לתרומות נדיבות ממועצת העיר, הרשויות וכן ממשפחות ויחידים.
בסוף ימי הביניים היא הכילה 38 מזבחים ו-65 תרומות אחרות.
מזרקת ברונזה מ-1337. עד 1942 היא הייתה ממוקמת במערב הכנסייה, וכיום היא נמצאת במרכז המקדש.
המדונה של דארסו מ-1420. היא ניזוקה קשות ב-1942 אך שוחזרה ממאות חתיכות והוצבה בשנית ב-1989.
"בית המקדש Sakramentshaus" מ-1479 עם כ-1,000 עיטורי ברונזה, חלקם מצופים זהב, בגובה 9.5 מטר, נמצא בקיר הצפוני של המקדש.
מזבח עם כנפיים מאת כריסטיאן שוורטה, מסביבות 1495, עם המדונה על הסהר.
מצבה מברונזה מאת ברנט נוטקה עבור משפחת הוטרוק (1505) בקפלת התפילה בצפון האמבולטוריום.
מהסורג (ה"יובה") שרדו רק חלקים ודמויות אבן: אליזבת ויוחנן המטביל כילד, אנה זלבדריט, המלאך גבריאל ומריה (הבשורה), יוחנן הקדוש ודורותיאה הקדושה.
תגליפים באבן חול באמבולטוריום (1515) עם סצנות מצליבת ישו והפסיון: בצפון רחיצת הרגל והסעודה האחרונה, בדרום ישו בגת שמנים ולכידתו.
באותה שורה עם תגליף הסעודה האחרונה נמצא הסימן של ליבק: פעם משמעותי באגדת ליבק, עכבר קטן המכרסם את שיחי הוורד.
מגע בו מביא מזל טוב.
ספסלי התפילה ששרדו נמצאים ב-Marientidenkapelle וכן מזבח מרשים מאנטוורפן (1518).
מלווה בסצנות מחייה, מותה של מריה מוצג במרכז המזבח בצד החגיגי המגולף של המזבח בעל שתי הכנפיים.
הציור של ההקדשה השנייה מראה סצנות מחייהם של ישו ומריה.
אם המזבח סגור לחלוטין, ניתן לראות את הבשורה.
פסל עץ של יוחנן הקדוש מאת הנינג פון דר היידה (מסביבות 1505).
פסל אבן של אנטוניוס הקדוש (מסביבות 1460).
בקפלת ראש העיר (Bürgermeisterkapelle) בדרום האמבולטוריום נמצאים חלקים מספסלי התפילה הגותיים.
"עם ישו בוכה", אחת מיצירותיו המרכזיות של נזרין פרידריך אוברבק, תלויה בקפלת התפילה בצפון האמבולטוריום.
מחסומי בית המקהלה שוחזרו בתקופה האחרונה.
בזמן ההתקנה החדשה ב-1959 המקדש נסגר בקירות עד לגלריית המגדל.
קירות אלה נותצו בשנות ה-90 של המאה ה-20. מוטות הפליז של המחסומים עדיין נשארו עומדים אך חלקים מעץ נהרסו כליל בשריפה של 1942. מסגרות וכתרים של הקשתות נבנו מחדש משרידיהם עם מעץ אלון.
"סגידה לשילוש הקדוש" מאת ברנרד ון אורלי.
העצם העיקרי מתקופת הבארוק, מזבח ראשי ענק שנתרם על ידי הסוחר תומאס פרדנהאגן ופוסל משיש ופורפיר על ידי הפסל תומאס קוולינוס מאנטוורפן ב-1697, ניזוק קשות בשריפה ב-1942. ב-1951 הוחלט לא לשחזר את המזבח אלא להחליפו בלוח מזבח פשוט מאבן גיר עם קרוסיפיקס מאת גרהרד מרקס.
פרטים וחתיכות מהמזבח ממוקמים סביב האמבולטוריום: הצליבה עם מריה ויוחנן, הפרדלה משיש עם תגליף של הסעודה האחרונה ושלוש דמויות עם כתר, האמונות האלגוריות והתקווה וחזרתו של ישו.
עד היום ישנו ויכוח האם זה אפשרי ורצוי לשחזר את המזבח הבארוקי.
בתקופות הרנסאנס והבארוק התמלאה הכנסייה בעוד ועוד כתובות זיכרון על מצבות (אפיטפים) כך שהיא נהפכה כמעט להיכל תהילה המפאר את פטרוניה השונים של ליבק.
האפיטף בספינה הראשית נעשה מעץ מסיבות סטטיות, בעוד שהאפיטפים בספינות המשניות נעשו גם משיש.
כל 84 האפיטפים מעץ נשרפו בהפצצה ב-1942 ורק אלה העשויות אבן על קירות הספינות המשניות שרדו (חלק מהן ניזוקו קשות).
האפיטפים שנותרו נותנות מושג על הנדיבות הרבה בה הכנסייה קושטה.
האפיטף של השוננפהרר וקאנצלר העיר יוהאן פיכטינג († 1637), ששוחזר מספר פעמים היא עבודה הולנדית מתקופת המעבר בין הרנסאנס לבארוק, שנוצרה על ידי הפסל אריס קלאסזון שעבד מאמסטרדם.
כל החלונות וקישוטי הוויטראז' שלהם נהרסו ב-1942. אלה כוללים השמשות שהוצלו מהריסת מנזר בורגקלוסטר שנהרס במאה ה-19 והותקנו בכנסיית מריה הקדושה על ידי קרל יוליוס מילדה.
בבנייה מחדש, חלונות פשוטים יותר, שצורתם לכסנית הותקנו בפתחי החלונות.
חלונות אלו היו דלים יותר וכללו לרוב רק עיטור ובו סמל התורם של כל חלון.
מספר חלונות זכו לקישוטים אמנותיים יותר:
החלונות בקפלת מריה מציגים לצד סמל הרי ההנזה ברמן, המבורג וליבק גם את מילות השיר "קנטטת ליבק" מאת דיטריך בוקסטהודה.
החלון המערבי המונומנטלי מציג את יום הדין ותוכנן על ידי הנס גוטפריד פון שטוקהאוזן.
שני החלונות בקפלת ריקוד המוות, תוכננו ב-1955 ו-1956 על ידי אלפרד מהלאו מציגים מוטיבים והיבטים מ-"Totentanze" (ריקוד המוות) של ברנט נוקטה שנשרף ב-1942 יחד עם שאר הכנסייה.
בחלון בקפלת Gedenkkapelle במגדל הדרומי (בו נמצאים הפעמונים ההרוסים) מופיעים סמלי ערים, מדינות ומחוזות בגרמניה המזרחית.
קפלת המכתב (Briefkapelle) קיבלה חלונות מפרופסור יוהנס שרייטר.
צורתם הלכסנית הקרועה משמשת לא רק תזכורת להריסת הכנסייה, אלא גם מחלקת בין צעירים שסוגדים לישו לאלה שלא.
בדצמבר 2002 נוסף חלון בטימפנון שמעל שער הצפוני של קפלת ריקוד המוות, שתוכנן על ידי מרקוס ליפרץ.
חלון זה, כמו כל החלונות בקפלת המכתב מאת פרופסור שרייטר, יוצרו והורכבו בסדנת הזכוכית של דריקס מטאונסשטיין.
גובה הספינה הראשית: 38.5 מטר.
גובה הספינות המשניות: 20.7 מטר.
גובה הצריחים המערביים: 125 מטר.
חצר הכנסייה, הממוקמת מדרום לה, נותנת תחושה של עיר ימי-ביניימית טיפוסית עם הסגירות שלה, החזית הצפונית של בניין העירייה, בנייני המשרדים מאזנים את בית המלאכה של מרייה הקדושה.
אגדה של ליבק מספקת רק מעט מידע מוצק על הפיסול שעל הציפוי.
האגדה טוענת שקוביית גרניט ליד הכניסה לא הוצבה בידי בנאי הכנסייה ונשכחה על ידם, אלא הוצבה שם על ידי השטן בעצמו.
פסל מודרני מ-1999 בדמות השטן יושב כיום על הקוביה.
האגדה מספרת שהשטן חשב שהפועלים בונים אולם שתייה ולכן עזר להם.
כאשר השטן הבין שמדובר בכנסייה, הוא ניסה להרוס את הקירות (ולטענת האגדה ניתן לראות עדיין סימני טפרים על האבן).
האנשים שכנעו את השטן להניח לכנסייה לנפשה בתמורה לבניית אולם שתייה ממול.
צפונית ומערבית לכנסייה החצר פתוחה, שנוקה ונפתח בהדרגתיות במהלך הבנייה בימי הביניים.
בפינת רחוב מנג ישנו שריד לקפלת מריה אם שטגל: יסודות האבן שלה (1415) ששימשו כחנות ספרים טרם מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחלט לא לבנותה מחדש והקירות החיצוניים של ההריסות פורקו והוסרו מהמקום.
ברחוב מנג שמול חצר הכנסייה ניצב מבנה בעל 3 חלקים עם חזיתות מהמאה ה-18, הוא ה"פאסטוראט", מגוריו של הכומר.
כנסיית לורנצו הקדוש (במלטית: Knisja kolleġġjata ta' San Lawrenz, באנגלית: St Lawrence Church) היא כנסייה בעיר בירגו בצפון-מזרחה של מלטה, המשמשת ככנסיית הרובע של העיר.
הכנסייה הוקמה על ידי ההוספיטלרים עם הגעתם למלטה ב-1530, ושימשה ככנסייתם המרכזית עד להשלמת קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה בשנת 1571. בעת המצור הגדול על מלטה ב-1565, שימשה הרחבה שלפני הכנסייה כבית קברות, אך מאוחר יותר הוקמו במקום קפלת הקרוסיפיקס וקפלת יוסף הקדוש.
הכנסייה נודעה תחילה בשם "כנסיית סאן לורנצו על הים" (San Lorenzo-a-mare), והוכרזה ככנסיית הרובע ב-1574. בין השנים 1681-1697 הוקם המבנה החדש של הכנסייה בסגנון אדריכלות הבארוק.
זהות האמן שפיסל את פסלו של לורנצו הקדוש הניצב בכנסייה אינה ידועה.
עם זאת ברי שהיה ספרדי, וכי הפסל נוצר בראשית המאה ה-16, והגיע למלטה לפני בוא ההוספיטלרים אל האי.
הקדוש לבוש בבגדי דיאקון מבד בצבעי שני, שבו משובצים חוטי זהב ואבנים טובות, ואשר הוכן ברומא ב-1903. הפסל ניצב על כן כסף ועץ מעוצב ומעוטר שמשקלו 64 ק"ג.
העיטורים מסמלים ארבע מעלות - אמונה, תקווה, צדקה וטהרה, ושמונה פסלונים קטנים - שניים בכל צד - מסמלים בזיליקות המוקדשות לקדוש - שש באיטליה, אחת בצרפת ואחת בספרד.
עוד נושא בסיס הפסל את מגניהם של ארבע דמויות הקשורות בדברי ימי העיר ואת סמליהן של בירגו ושל שלוש הערים הסמוכות לה.
בכנסייה שמורים גם כובעו וחרבו של הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, ולצידה מוזיאון קטן.
כנסיית מריה הקדושה היא כנסיית רובע אוונגליסטית בשטרלזונד שבגרמניה.
בניית הכנסייה החלה ב-1298 בסגנון גותי והתבססה באופן רופף על מריינקירכה בליבק.
הכנסייה הייתה המבנה הגבוה בעולם בשנים 1549–1647 עם צריח מחודד בגובה 151 מטר.
מגדל הפעמונים והצריח קרסו מספר פעמים ונבנו מחדש מספר פעמים.
ב-1382 הם קרסו לראשונה ונבנו מחדש ב-1478. הם קרסו שנית ב-1495 בעקבות סופה קשה ונבנו מחדש בגובה 151 מטר.
ב-1647 נפגע הצריח מברק ונשרף.
הפעם הוא הוחלף בכיפת בארוק נמוכה, שהושלמה ב-1708 וניצבת שלמה עד ימינו.
גובהו הנוכחי של המבנה הוא 104 מטר.
כנסיית מדלן היא כנסייה הנמצאת בכיכר מדלן (Place de la Madeleine) שברובע השמיני של פריז.
הכנסייה מהווה דוגמה קלאסית לסגנון הנאו-קלאסי בזכות הפורטיקו (מבנה השער) המתומן, כלומר בעל שמונה עמודי תווך.
בניית הכנסייה נמשך על פני 85 שנה בשל חוסר השקט הפוליטי ששרר בצרפת בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. התהפוכות הפוליטיות של התקופה, ובכללן המהפכה הצרפתית, גררו שינויים רבים בייעוד ובתוכניות הבנייה של המבנה.
בשנת 1806 יועד המבנה על ידי נפוליאון בונפרטה כמונומנט להאדרת הגרנד ארמה, הצבא הצרפתי תחת פיקודו.
עם זאת, תבוסת נפוליאון והמשבר התקציבי אליו נכנסה צרפת, הובילו לדרך חתחתים שסופה רק בשנת 1845 כאשר המבנה הוכרז סופית ככנסייה.
במקור שכן באזור המדלן בית כנסת שהופקע מיהודי פריז על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בשנת 1182 במסגרת יחסו העוין ליהדות צרפת.
בית הכנסת הועבר לרשות בא כוחה של הכנסייה הקתולית בפריז, הבישוף של פריז דאז, מוריס דה סולי, שקידש אותו למריה מגדלנה.
מאז אזור המדלן כונה Ville l'Évêque, כלומר עיר הבישופ בצרפתית.
בשנת 1722 סופח האזור לפריז ובשנת 1755 נחנכה שם כיכר תחת השם כיכר לואי ה-15 (Place Louis XV).
המיקום הנחשק של האתר, בקצה רחוב רויאל (rue Royale) ובקו ראייה ישיר מכיכר הקונקורד, יצר שיח ער סביב המבנה שצריך לקום בו.
בשנת 1757 הופקדה תוכנית לבנייה מחדש של המבנה לאותה המטרה - כנסייה למריה מגדלנה.
ב-3 באפריל 1763 נערך בחגיגיות טקס הנחת אבן הפינה, אך הבנייה נפסקה ב-1764.
בעוד הוויכוחים נמשכו, ב-2 בדצמבר 1806, בהיותו בפוזנאן שבפולין, חתם נפוליאון בונפרטה על צו המורה להקים שם מונומנט להאדרת שמם של צבאות צרפת.
הוכרזה תחרות בה השתתפו כשמונים אמנים, ונפוליאון בחר בעיצוב של האדריכל פייר-אלכסנדר ויניון: מקדש נאו-קלאסי מוקף עמודים בהשראת אדריכלות יוון ורומא העתיקות, אותו הוא העדיף על פני עיצוב אחר שהומלץ על ידי האקדמיה לאדריכלות.
העבודות התחילו והתקדמו במהירות עד שנת 1811, אז נתקלו בבעיות תקציב שגרמו להפסקת הבנייה.
לאחר המערכה ברוסיה בשנת 1812 חזר בו נפוליאון מכוונתו להקים מונומנט לצבאו ושב לתוכנית המקורית לייעוד המבנה: כנסייה.
בעיות התקציב נמשכו עד שבשנת 1834 הועבר חוק שתקצב פרויקטים לתועלת הציבור כדי להפחית את אחוז האבטלה, וכך התאפשר להשלים את הבנייה בשנת 1842. במהלך הבנייה עוד עלתה הצעה להסבת המבנה לתחנת רכבת, אך ההצעה נדחתה והכנסייה נפתחה רשמית ב-9 באוקטובר 1845 על ידי הארכיבישוף של פריז, דניס אוגוסט אפר.
כנסיית מיקולאש הקדוש (בצ'כית: Kostel sv.
Mikuláše) היא כנסייה בכיכר העיר העתיקה בפראג, צ'כיה.
המבנה משמש ככנסייה הראשית של התנועה ההוסיטית הצ'כית.
המבנה הנוכחי עומד במקום בו עמד המבנה הראשון שהיה מן העתיקים ביותר בעיר ונזכר לראשונה ב-1273. הכנסייה נבנתה מספר פעמים; הפעם האחרונה הייתה בשנים 1732–1737 לפי תכנונו של האדריכל האדריכל קיליאן איגנאץ דינצנהופר בסגנון הבארוק.
בכניסה הראשית עומד פסל שנתנה על ידי אנטונין בראון והפרסקו נוצר על ידי פטר אזאם.
בהיכל הפנימי מצופה הזהב נמצא אורגן וויטראז'ים המתארים את ואצלב הקדוש ומיקולאש הקדוש.
בתקרת הכנסייה תלויה נברשת בדולח, שניתנה לכנסייה כמתנה על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני בזמן שהכנסייה הייתה בשכירות הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית.
הנברשת נוצקה באחד ממפעלי הזכוכיות המפורסים באותה תקופה וצורתה בצורת כתר הצאר.
בכל חג מולד ופסחא פרבוסלאביים עוברת תהלוכת צלב מסביב לכנסייה.
כנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים היא כנסייה בעיר הילדסהיים שבגרמניה.
הכנסייה נבנתה בשנים 1001–1031 בסגנון רומנסקי מוקדם והוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-1985 יחד עם קתדרלת מריה הקדושה בהילדסהיים.
הכנסייה נבנתה בניהולו של הבישוף ברנווארד מהילדסהיים על מנת שתשמש כקפלה של המנזר הבנדיקטי שהוא עמד בראשו.
ברנווארד קרא לכנסייה על שם המלאך מיכאל, אך נפטר ב-1022 בטרם הושלמה הבנייה.
יורשו, הבישוף גוטהרד קידש את הכנסייה ב-1033 וקבר בקריפטה שבה את עצמותיו של ברנווארד.
ב-1542, הגיעה הרפורמציה הפרוטסטנטית להילדסהיים והכנסייה עברה לידי הכנסייה הלותרנית, אך המנזר עצמו נשאר בנדיקטי (וממילא קתולי) והנזירים ממשיכים להשתמש בכנסייה לתפילותיהם עד היום.
הכנסייה חרבה בהפצצות בנות הברית על הילדסהיים ב-22 במרץ 1945, אך היא שוקמה ונבנתה מחדש בין 1950 ל-1957.
כנסיית מיכאל הקדוש בנויה בסגנון רומנסקי אוטוניאני והיא אחת הדוגמאות הטובות לסגנון זה.
יש בה בית מקהלה כפול ושני טרנספט, ומעל כל הצטלבות בנוי צריח מרובע.
בית המקהלה המערבי מסתיים באמבולטוריום ובקריפטה.
אורכה של הכנסייה הוא 74.75 מטרים, רוחבה 22.75 מטרים וגובהה 16.7 מטרים.
התקרה עשויה עץ ועליה ציור מ-1230 המתאר את שושלת היוחסין של ישו.
דלתות ברנווארד (גרמנית: Bernwardstür) נוצקו מברונזה בערך ב-1015. הדלתות מראות מחזורי סיפורים: אירועים מספר בראשית על הדלת השמאלית ואירועים מחיי ישו על הדלת הימנית.
הן נחשבות ליצירת מופת של אמנות אוטוניאנית, למייצג העתיק ביותר של מחזורי תמונות בפיסול גרמני ולמחזור התמונות היצוק העתיק ביותר בגרמניה.
כנסיית מרים של הגרמנים (לטינית Santa Maria Alemannorum), המכונה גם "האכסניה הגרמנית", הייתה כנסייה צלבנית, שלצידה פעלו אכסניה ובית חולים, ואשר שכנה בתקופת ממלכת ירושלים ברחוב הגרמנים ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
כיום שוכנים שרידי הכנסייה ברחוב משגב לדך, סמוך למקום מפגשו עם רחוב חיי עולם.
הכנסייה נבנתה בשנים 1127-1128 בידי אבירים גרמנים, אשר ניסו משך זמן רב להקים מסדר גרמני מנותק מהמסדר ההוספיטלרי.
האתר שכן בלב הרובע הגרמני בעיר הצלבנית, ופעל עד כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין בשנת 1187. בשנת 1198 זכו האבירים הגרמנים בהכרת האפיפיור וייסדו את המסדר הטבטוני, ששמו המלא אזכר את הכנסייה: "Ordo domus Sanctæ Mariæ Theutonicorum Hierosolymitanorum" ("מסדר בית האחים הטבטונים של מרים הקדושה בירושלים").
בחיבור "לה סיטה דה ז'רוזלם" נרשם כי:
מקור נוסף אודות הכנסייה נמצא בכתביו של הנוסע יוהאן מווירצבורג (Johann von Würzburg), אשר ביקר בירושלים בשנת 1165, וכתב כי:
הבישוף של עכו, ז'ק דה ויטרי, הוסיף וכתב במאה ה-13:
המכלול חודש בתקופה הממלוכית ושימש כחנקה.
האתר נתגלה לראשונה בסקר בריטי שנערך בשנים 1867-1869, אך נשכח.
הוא התגלה מחדש בשנת 1968 בידי הארכאולוג אהוד נצר, תוך כדי פעולות שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גייסה הקרן לירושלים תרומות לשם שיקומו של האתר ולהקמת גן ארכאולוגי בתחומו, והעבירה את כספי התרומות לחברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
עם העברת הכספים מהקרן לידי החברה בשנת 1976, שלחה החברה לקרן מכתב, בו היא מאשרת כי יעוד השטח על-פי תוכנית המתאר הוא גן ציבורי, וכי החברה לא תיזום את שינוי יעוד השטח ותדאג לאחזקתו התקינה של הגן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מכרה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ארבעה אתרים בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי לגופים פרטיים, ובהם גם את אתר כנסיית מרים של הגרמנים שנמכר לישיבת אש התורה.
מכרז המכר התיר להרוס את האתר הארכאולוגי כדי להרחיב את הישיבה.
ב-3 בדצמבר 2000 פנתה הקרן לירושלים לבית המשפט העליון כדי שימנע את המכירה.
ביום 26 בדצמבר 2005 הודיעו חברת הרובע והישיבה כי נסחו ביניהן הסדר לפיו הסכם חכירת המישנה שנכרת ביניהן יתוקן על-פי הקווים הבאים:
לאור זאת דחה בית המשפט העליון את העתירה ביום 10 בדצמבר 2009. עם זאת, דלת האתר ננעלה על ידי אנשי ישיבת אש התורה, והכניסה אליו בלתי אפשרית.
אתר הכנסייה הוא אחד מ-20 אתרים המוכרזים כמונומנטים בעיר העתיקה, ומיועדים לשימור על פי תוכנית המתאר החדשה לעיר העתיקה.
כחלק מתוכנית שימור המונומנטים ותחזוקתם, החלו בפברואר 2009 עבודות שימור לייצוב שרידי הכנסייה.
במרכזו של האתר שכנה הכנסייה, מצפון וממזרח לה נצבה אכסניה, ובמבנה הצמוד לה מצידה הדרומי פעל בית החולים בקומה הראשונה, ומעליו אולם הכינוסים ומגורי ראש המנזר (בניגוד למצב כיום, חלק זה של המתחם הגיע כנראה עד רחוב משגב לדך).
תבנית הכנסייה הפונה מזרחה לעבר הר הבית, היא כשל בזיליקה שבה שלושה מעברים המסתיימים בשלושה אפסיסים.
אורכה כ-20 מטרים ורוחבה 12 מטרים.
חלון האפסיס המרכזי רחב ונמוך והחלונות באפסיסים הצדדיים כפולים (שני חלונות בכל אחד מהאפסיסים).
בקיר המערבי של הכנסייה קרועים שלושה פתחים: הפתח המרכזי גבוה ורחב, פינות המזוזות מעוגלות בצורת חצי עמוד.
הפתח הצפוני והדרומי נמוכים ופשוטים יותר, והראשון נבנה מעל בור מים חצוב.
בקיר הצפוני נקבעו ארבעה פתחים שהוליכו אל מבנה האכסניה, ובקיר הדרומי פתח רחב, שחיבר את חלל הכנסייה אל אולם הכינוסים שמדרום לה.
מתחת לאפסיסים נמצא מבנה תת-קרקעי שגובהו כ-5 מטרים, ובחלק התחתון של האפסיס הצפוני שרדו פרסקאות.
בחפירות שנערכו במקום נמצאו פסיפסים והארכאולוג מאיר בן דב סבור שבאתר שכנו הפרטוריום וכנסיית המשפט הביזנטית, הנזכרת במפת מידבא בשם "האגיה סופיה".
כנסיית מתיאש (בהונגרית Mátyás-templom) היא כנסייה קתולית בטירת בודה בבודפשט.
המבנה הגותי הנוכחי, שייתכן והוקם על כנסייה קדומה יותר, הוא מהמאה ה-14 ועבר שיפוץ ושימור במאה ה-19.
במקור נקראה הכנסייה כנסיית גבירתנו אבל שמה העממי הוא על שם המלך מתיאש הראשון, מלך הונגריה שהורה להסב את המגדל הדרומי של הכנסייה לצורתו הנוכחית (מגדל גבוה ומחודד).
המלך מתיאש גם התחתן פעמיים בכנסייה זו ובמקום נערכו טקסי הכתרה כולל של המלך האחרון לבית הבסבורג קרל הראשון, קיסר אוסטריה ב־1916. בזמן הכיבוש הע'ותמאני שימשה הכנסייה כמסגד הראשי בבודה.
כיום הכנסייה פתוחה לביקורים והיא כוללת גם מוזיאון כנסייתי ובו נשמרים העתקים של הכתר ההונגרי ותכשיטי ההכתרה.
כנסיית ניקולאי בלייפציג נקראת על שם ניקולאוס הקדוש היא אחת מהכנסיות הלותרניות הגדולות והחשובות במרכז העיר.
התפרסמה בגלל שיוהאן סבסטיאן באך ניצח בה על יצירותיו ובעיקר בגלל שבה החל המרי האזרחי במזרח גרמניה שהביא בסופו לקריסת השלטון במדינה זו ולאיחוד גרמניה.
הכנסייה נבנתה לראשונה ב-1165 בסגנון רומנסקי עם שני מגדלים.
במאה ה-16 הורחבה ונבנתה בסגנון גותי.
באך ניצח בכנסייה זו על יצירות רבות כמו יוהנס פסיון, אורטוריות, קנטטות שלו בהופעות בכורה עוד לפני שבוצעו בכנסיית תומאס.
אולם הכנסייה הענק מסוגל להכיל בתוכו 1700 איש.
ב-2 בספטמבר 1989 נאספו אלפי אזרחים בכנסייה ובכיכר הסמוכה ובעידוד הכנסייה הם דרשו זכויות כמו החופש לטייל בכל מקום ודרישה לבחירת ממשלה דמוקרטית.
סיסמת ההמון הייתה: "אנחנו העם" .
האירוע דווח בתקשורת ואספות דומות החלו להיערך בערי גרמניה המזרחית.
נקודת השיא הייתה ב-9 באוקטובר 1989. פרט לאנשים שגדשו את הכנסייה התאספו סביבה כ-70.000 (מתוך אוכלוסייה של 500.000).
כוחות הביטחון הקיפו אותם אך לא קבלו הוראות לפתוח באש.
ההפגנות תפחו והגיעו עד ל-320.000 עד שב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין.
באחד החדרים בכנסייה יש תערוכה של מסמכים וצילומים על אירועים אלה.
ממשלת גרמניה המזרחית הוציאה בול עם תמונת הכנסייה והסיסמה Wir sind das Volk.
כנסיית לורנץ הקדוש (גרמנית: St.
Lorenz) היא כנסייה רבת חשיבות הממוקמת בליבה ההיסטורי של העיר נירנברג, גרמניה הקרויה על שם לאורנטיוס מרומא.
הכנסייה נבנתה בין שנת 1243 ל-1315 לספירה בסגנון האדריכלות הגותית.
היא נבנתה בליווים של שני מגדלים עצומים המתנשאים לגובה של כ-80 מטרים.
חלון הרוזטה הגדול של הכנסייה הותקן במקום בשנות שלטונו של הקיסר קרל הרביעי בעוד שבניית בית המקהלה החל להיבנות בשנת 1445 על ידי קונראד רוריקזר (Konrad Roriczer).
מבין יצירות האמנות החשובות שמכילה הכנסייה נמנה ה שיצר אדם קראפט בשנים 1493–1496, כך גם הנברשת המרהיבה שנוצרה על ידי פייט שטוס (בין 1517–1518).
שטוס הכין גם את יצירת האמנות "הבשורה" השוכנת גם היא בכנסייה (נוצרה בשנת 1518), את מזבח דוקארוס (Deocarus) ומזבח קרל (Krell).
נוסף על כך שטוס יצר את הפסל המתאר את צליבת ישוע המתנוסס במזבח של המקהלה וגם פסל גדול ממדים של המלאך מיכאל.
אדם קראפט לעומת זאת יצר קישוט מזבח משלו המלווה בחלונות ויטראז גדולים ברקע שחלקם נוצרו על ידיו.
כנסיית נוטרדאם דה לורד היא כנסייה קתולית מודרניסטית בקזבלנקה, מרוקו.
היא נבנתה בשנת 1954 על ידי האדריכל אכיל דנגלטר והמהנדס גסטון צימר.
נמצאת בכיכר אירופה, כולה מקשת בטון וצורתה כאונייה.
האטרקציה העיקרית של כנסיית נוטרדאם דה לורד היא עבודת הזכוכית של אמן הוויטראז' המפורסם בעולם גבריאל לואר.
גם כניסת הבטון הארוכה שלה ראויה לציון.
כנסיית מריה הקדושה היא כנסייה ברחוב קרל ליבקנכט (Karl-Liebknecht-Straße), לשעבר רחוב קייזר וילהלם (Kaiser-Wilhelm-Straße) במרכז ברלין, ליד אלכסנדרפלאץ.
מועד ההקמה של הכנסייה המקורית אינו ידוע, אך הוא הוזכר כאתר שבו לכאורה חיללו יהודים את שרידי ישו ב-1243. כתוצאה מהאשמות אלו הועלו מספר יהודים על המוקד במקום שנקרא לימים יודנברג (Judenberg).
המקום מוזכר בכרוניקות גרמניות ב-1292. משערים שהקמת הכנסייה הייתה מוקדם יותר במאה ה-13.
הארכיטקטורה של הבניין היא ברובה שחזור מודרני מסוף המאה ה-19 ומהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הכנסייה הייתה במקור כנסייה קתולית, אך מאז הרפורמציה ב-1539 הייתה כנסייה פרוטסטנטית לותרנית.
הקהילה הייתה חלק מהאיחוד הפרוסי של הכנסיות מ-1817 עד 1948, ארגון גג של כנסיות שמשלב בעיקר קהילות לותרניות, אך גם קלוויניסטיות ומעט כנסיות הווידוי הפרוטסטנטי המאוחד (Confessing Church).
כנסיית מריה הקדושה היא הכנסייה של הבישוף של הכנסייה האוונגליסטית של ברלין-ברנדנבורג-שלזיה העליון לוסטיה.
קתדרלת ברלין נמצאת בפיקוח משותף של כל הכנסיות החברות באיגוד הכנסיות האוונגליסטיות.
עם זאת, הכנסייה אינה נקראת "קתדרלה" – שם שאינו שגור בפרוטסטנטיות הגרמנית אלא רק בשפה המדוברת של כנסיות קתדרלות שהיו כנסיות של בישופים קתולים לפני הרפורמציה.
יחד עם כנסיית ניקולס הקדוש, כנסיית מריה הקדושה היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין.
החלקים העתיקים ביותר של הכנסייה עשויים מגרניט, אך ברובה היא בנויה מלבנים, מה שמקנה לה מראה אדום בוהק.
סגנון זה הועתק בבניית בית העירייה האדום של ברלין, הניצב בסמוך.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקה הכנסייה קשות מהפצצות בעלות הברית.
לאחר המלחמה הייתה הכנסייה במזרח ברלין, ובשנות ה-50 היא שוחזרה על ידי השלטונות במזרח גרמניה.
לפני מלחמת העולם השנייה, כנסיית מריה הקדושה הייתה באמצע אזור צפוף אוכלוסין במחוז מיטה, והייתה בשימוש קבוע ככנסיית קהילה.
לאחר המלחמה, אזור זה נוקה ממבנים הרוסים וכיום הכנסייה ניצבת במרחבים הפתוחים מסביב לאלכסנדרפלאץ, ומוצלת על ידי מגדל הטלוויזיה של ברלין.
מחוץ לכנסייה ניצב פסל של מרטין לותר.
בכנסיית מריה הקדושה שוכן קברו המונומנטלי של אוטו כריסטוף פון שפאר, גנרל-פלדמרשל של ברנדנבורג-פרוסיה, שפיסל הפסל הפלמי ארטוס קווילינוס האב, אולי בסיועו של ברתולומאוס אגרס (Eggers).
קרל הילדברנד פרייהר פון קנשטיין , מייסד אגודת התנ"ך הוותיקה ביותר בעולם (Cansteinsche Bibelanstalt), נקבר בכנסייה ב-1719.
בשנת 1951 העבירו את מזרקת נפטון לקרבת הכנסייה.
כריסטוף אלברכט היה נגן עוגב במקהלה של הכנסייה בין השנים 1976–1992.
כנסיית ניקולאי הקדוש על שם ניקולאוס הקדוש היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין.
היא שוכנת בחלק המזרחי של מרכז ברלין, ברובע מיטה.
האזור שמסביב לכנסייה תחום על ידי , , נהר השפרה ורחוב , מכונה רובע ניקולאי, והוא אזור של מבנים משוחזרים מימי הביניים, מבנים שבחלקם הם חיקויים מודרניים.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1220 ל-1230, ויחד עם כנסיית מרי הקדושה באלכסנדרפלאץ, לא הרחק משם, היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין.
כנסיית ניקולאי הקדוש הייתה כנסייה קתולית.
היא הפכה לכנסייה לותרנית לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית במרקיזות ברנדנבורג ב-1539. במאה ה-17, המשורר שר בכנסייה זו והמלחין היה המנהל המוזיקלי.
התאולוג הלותרני פיליפ יאקוב שפנר היה הכומר מ-1691 עד 1705. בשנים 1913 עד 1923, הכומר בכנסייה היה וילהלם וסל, שבנו הורסט וסל התפרסם מאוחר יותר כנאצי.
המשפחה התגוררה ברחוב יודנשטראסה הסמוך.
ביום הרפורמציה בשנת 1938 (31 באוקטובר) שימש בניין הכנסייה את הקהילה הלותרנית בפעם האחרונה.
המבנה נמסר לממשלה כדי לשמש כאולם קונצרטים ומוזיאון כנסייתי.
מספר חברי הקהילה הצטמצם עקב הג'נטריפיקציה הגוברת של אזור פנימי זה של העיר.
שטחי מגורים הוחלפו במשרדים וחנויות.
מאוחר יותר התאחדה הקהילה עם הקהילה של כנסיית מרי הקדושה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרסו הגג והמגדלים בכנסייה כתוצאה מהפצצות בעלות הברית.
בשנת 1949 קרסו כל הקמרונות והעמודים הצפוניים.
ההריסות היו במזרח ברלין, ורק ב-1981 התירו השלטונות האתאיסטיים של גרמניה המזרחית בנייה מחדש של הכנסייה עם עיצובים ותוכניות כמקודם.
לפיכך, כנסיית ניקולאי הקדוש כפי שהיא נראית היום היא במידה רבה שחזור.
כיום הכנסייה היא מוזיאון ואולם קונצרטים, בניהול קרן מוזיאון העיר ברלין לתרבות ולתולדות העיר (Stiftung Stadtmuseum Berlin – Landesmuseum für Kultur und Geschichte Berlins).
בכנסייה נערך רסיטל לעוגב כמעט מדי יום שישי ב-17:00. המבנה ידוע באקוסטיקה שלו, והכנסייה צוידה ב-41 פעמונים.
העוגב הנוכחי נעשה על ידי חברת מדרזדן.
כנסיית מרים הקדושה (בסורית: ܕܩܕܝܫܬܐ ܡܪܝܡ, בפרסית: کلیسای ننه مریم, תרגום: כנסיית ננה מרים) היא כנסייה אשורית עתיקה השוכנת בעיר אורמיה, בפרובינציה מערב אזרבייג'ן, באיראן.
על פי מסורת מקומית זוהי הכנסייה השנייה העתיקה בעולם אחרי כנסיית בית לחם בארץ ישראל.
בדומה לכנסיות באזור, הכניסה קטנה יחסית וכדי להגיע לאולם הראשי, יש לרדת בכמה מדרגות.
הבניין כולל אולם ראשי מזבח, מספר חדרים ששימשו לקבורת אנשי דת, פרוזדור וחצר.
יש להניח שהמבנה המקורי היה בית משפחה שהוסב לכנסייה.
תקרת הכנסייה נמוכה יחסית והמבקרים צריכים להרכין את ראשם בכניסה.
מבנה הכנסייה הוקם לראשונה בתקופה הסאסאנית (224–651) ועיצוב הפנים שלו הוא שילוב של אדריכלות סאסאנית ופרתית.
היסטוריונים אשוריים ונוצרים מאמינים כי המבנה שימש מקדש אש שבו נהגו כוהנים זורואסטרים להתפלל.
בזמן לידתו של ישו, ראו שלושה כוהנים ראו כוכב זוהר וראו בכך סימן ללידת המשיח.
הם נסעו לירושלים וכשחזרו, הפכו את מקדש האש לכנסייה.
כנסיית סנט אלפג' היא כנסייה אנגליקנית בגריניץ', בלונדון שבאנגליה.
הכנסייה נבנתה במקום שבו הוצא להורג אלפג' הקדוש, הארכיבישוף מקנטרברי, על ידי פושטים ויקינגים ב-19 באפריל 1012.
הכנסייה המקורית נהרסה ובמקומה נבנתה חדשה בשנת 1290. הנרי השמיני הוטבל בכנסייה בשנת 1491. יסודות הכנסייה נחלשו בשל הקבורה הן בתוכה, מתחת למרצפות, והן סביב לה, והיא התמוטטה במהלך סופה ב-1710, למעט מגדל אחד ששרד.
כנסייה חדשה שנבנתה במקום לפי תוכניתו של האדריכל ניקולס הוקסמור השתמשה במגדל ששרד.
מאחר שיסודות המגדל נחלשו, נבנה לכנסייה מגדל חדש ב-1730 לפי תוכנית האדריכל ג'ון ג'יימס.
במהלך הבליץ, ב-19 במרץ 1941 נפגע גג הכנסייה מפצצת תבערה, ולמעט קירותיה החיצוניים עלתה הכנסייה כולה באש.
ב-1953 שחזר סר אלברט ריצ'רדסון את פנים הכנסייה וגגה.
סנט אוגוסטין שברחוב ווטלינג הייתה כנסייה אנגליקנית מזרחית לקתדרלת סנט פול בסיטי של לונדון.
הכנסייה נהרסה עד היסוד במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
כיום עומד במקום בית הספר למקהלות של קתדרלת סנט פול.
מועד ייסוד הכנסייה אינו ידוע, והיא מוזכרת לראשונה בתיאור מ-1148. הכנסייה נשרפה בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ושוקמה מחדש ב-1680 לערך, בסגנון פשוט עם עמודים יוניים.
בחזית הכנסייה נבנה מגדל, כנראה לפי תוכניתו של ניוקלס הוקסמור בשנת 1690 לערך.
לאחר שנהרסה הכנסייה כליל בבליץ, נבנה במקום ב-1967 בית הספר למקהלות בסגנון ברוטליסטי מודרני.
מגדל הכנסייה נבנה מחדש כפי שהיה, דבר היוצר ניגוד בין המגדל הבנוי בסגנון בארוק לבין מבנה בית הספר המודרניסטי.
כנסיית סנט אנדרו שליד ארון הבגדים היא כנסייה אנגליקנית ברחוב המלכה ויקטוריה בסיטי של לונדון שבאנגליה, בסמוך לתחנת בלקפריירס.
הכנסייה נזכרת לראשונה בתיאור משנת 1170 אולם קרוב לוודאי שנוסדה קודם לכן.
במהלך המאה ה-13 הייתה הכנסייה חלק מטירת ביינארד - מגורי משפחת המלוכה באותה עת.
ב-1361 העביר אדוארד השלישי ממצודת לונדון למבנה הסמוך לכנסייה את ארון הבגדים המלכותי - מחסן הבגדים הייצוגיים, השריונות, והכתר המלכותי.
הכנסייה קיבלה את שמה בשל מבנה זה.
הן ארון הבגדים המלכותי והן הכנסייה נשרפו כליל בשרפה הגדולה של לונדון.
הכנסייה נבנתה מחדש לפי תכנונו של סר כריסטופר רן (אחת מ-51 הכנסיות שתכנן לאחר השריפה).
הכנסייה היא הפשוטה בכנסיות שתכנן והקמתה נשלמה בשנת 1695.
הכנסייה נהרסה בשנית במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
רק הקירות החיצוניים ומגדל הכנסייה נותרו עומדים.
היא שוקמה ונחנכה מחדש בשנת 1961.
הכנסייה היא ניגוד לבנייני האבן מסביבה, בשל קירות הלבנים האדומות שלה.
רוב עיטורי פנים הכנסייה נהרסו במהלך הבליץ, ולכן עוטרה בעיטורים רבים שהובאו מכנסיות אחרות שנהרסו.
מקורה של שבשבת הכנסייה בכנסיית סנט מייקל באסישו שנהרסה ב-1900.
ויליאם שייקספיר נהג להתפלל בכנסייה כשעבד בתיאטרון בלקפריירס הסמוך.
לזכרו מוצב בכנסייה שלט זיכרון.
כנסיית סנט אולאב שברחוב הארט או סנט אולאב הארט סטריט היא כנסייה אנגליקנית בסיטי של לונדון, ברחוב הארט בקרבת תחנת הרכבת רחוב פנצ'רץ'.
הכנסייה היא אחת הקטנות בסיטי, ואחת מהבודדות שנבנו בימי הביניים ששרדו את השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. הכנסייה מוקדשת לקדוש של נורווגיה, המלך אולף השני שנלחם בשנת 1014 לצד המלך האנגלו-סקסי אתלרד הבלתי מוכן כנגד הדנים בקרב גשר לונדון.
לאחר מותו הפך מלך נורווגיה לקדוש נוצרי והכנסייה נבנתה לזכרו במקום שבו נערך הקרב.
מסיבה זו נהג מלך נורווגיה, האאקון השביעי, להתפלל בכנסייה בעת שהותו בגלות בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכנסייה נזכרת לראשונה במאה ה-13 בשם "כנסיית אולאב בקרבת המצודה" (St Olave-towards-the-Tower).
הכנסייה הייתה מבנה אבן שהחליף כנסיית עץ שקדמה לו.
המבנה הנוכחי נבנה ב-1450. בשל מאמצי סר ויליאם פן, אביו של ויליאם פן מייסד פנסילבניה, ניצלה הכנסייה מהשרפה הגדולה של לונדון.
פן הרס את מבני העץ סביב הכנסייה וכך מנע מהאש להתקרב אליה.
הכנסייה ניזוקה קשה במהלך הבליץ בשנת 1941. רוב פנים הכנסייה לא שרד את ההפצצות מלבד דוכן המטיף מעשה ידי גרינלינג גיבונס, ומצבה לזכרה של אליזבת פיפס.
הכנסייה שוקמה ונחנכה מחדש בשנת 1954. המלך האאקון נכח בטקס החנוכה.
מבנה הכנסייה מלבן, ובקצה מגדל מרובע עשוי לבנים.
המגדל נבנה ב-1732. שער הכנסייה עוטר בעבר בגולגולות מחייכות, ומסיבה זו כינה אותה צ'ארלס דיקנס "החיוך הקדוש המבהיל" ("St Ghastly Grim").
בכנסייה קבור סמיואל פיפס, שנהג להתפלל בכנסייה, ואשתו.
כנסיית סן-סולפיס (צרפתית: Saint-Sulpice) היא אחת הכנסיות המפורסמות של פריז, על הגדה השמאלית של נהר הסן, ברובע הלטיני שברובע השישי של העיר, בסמוך לכיכר סן-סולפיס.
הכנסייה קטנה במעט מקתדרלת נוטרדאם: אורכה – 113 מטר, רוחבה – 58 מטר וגובהה 34 מטרים, אי לכך, זוהי הכנסייה השנייה בגודלה בעיר.
ישנו מידע מועט בנוגע למבנה הראשון שעמד במקום הכנסייה.
בשנת 1724 חפירות שנעשו באזור הכנסייה חשפו מצבת קבורה מהמאה העשירית, והוכיחו כי במקום היו לפני מאות בשנים בית-תפילה ובית-קברות בסמוך לו.
מהמאה ה-12 ועד המאה ה-14 כנסייה רומנסקית נבנתה במקום בית-התפילה הישן, ובמהלך השנים נוספו למבנה חלקים שונים.
הגידול באוכלוסיית עיירות סן ז'רמן וסן ז'רמן דה פרה בתקופתו של פרנסואה הראשון חייב בסופו של דבר את הריסת הכנסייה הישנה, לשם בניית כנסייה גדולה יותר.
בשנת 1646 החל להיבנות המבנה החדש על ידי הכומר ז'אן-ז'אק אוליה (Jean-Jacques Olier 1608-1657), שייסד את אגודת סן-סולפיס, וכן קהילה קְלֶרִיקָלִית וסמינר שהיו צמודים לכנסייה.
עבודות הבנייה על הכנסייה הנוכחית נמשכו כמאה וארבעים שנה: הכנסייה הושלמה ברובה עד שנת 1732, אך בניית החזית המערבית החלה רק בשנת 1776.
למבנה חזית מערבית פשוטה בעלת שתי קומות עם שתי שורות של עמודים מסוגננים.
יש הטוענים כי המראה ההרמוני של המבנה נפגם בשל חוסר ההתאמה שבין זוג המגדלים המתנשאים מעל לכנסייה, מגדלים שהוספו על ידי האדריכל ז'אן פראנסואה שלגרן (Jean François Chalgrin, מתכנן שער הניצחון שבפריז) זמן קצר לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
אזור המזבח נבנה על ידי כריסטוף גמר (Christophe Gamard), לואי לה וו (Louis Le Vau) ודניאל ז'יטאר (Daniel Gittard), אך העבודה הושלמה על ידי ז'יל-מארי אופנור (Gilles-Marie Oppenord).
הפסאדה, שתוכננה במקורה על ידי ג'ובאני סרוונדוני (Giovanni Servandoni), שונתה לבסוף על ידי ז'אן שלגרן ואחרים.
חלון מקושת גדול מידות ממלא את חלל הפנים באור טבעי.
בכל אחד מצדי דלת הכניסה מוצבים צדפים עצומים שהרפובליקה הוונציאנית נתנה למלך פרנסואה הראשון.
הצדפים מונחים על בסיס דמוי סלע, שפיסל ז'אן-בפטיסט פיגאל (Jean-Baptiste Pigalle).
במאה ה-18 נבנה בכנסייה גנומון (שעון-שמש).
הכנסייה ידועה בעוגב המעולה בעל 6,588 הקנים, אותם בנה אריסטיד קאוויי-קול (Aristide Cavaille-Coll) בשנת 1862. העוגב הגדול של סן-סולפיס הוא אחד משלושת עוגבי "מאה התחנות" שקיימים בכל אירופה.
מלבד שיפורים ושינויים הכרחיים של המנגנונים האלקטרוניים והמכניים, הכלי שמור כיום כמעט במצב בו הותיר אותו קאוויי-קול.
מפורסמים גם הנגנים שנגנו עליו, החל מניקולא סז'ן (Nicolas Séjan) במאה ה-18. שארל-מארי וידור (Charles-Marie Widor, נגן העוגב בשנים 1870–1933) ומרסל די-פרה (Marcel Dupré, נגן העוגב בשנים 1934–1971) הם מגדולי נגני העוגב במאה ה-20.
במאה ה-19, בעקבות נזקי המהפכה, עוצב מחדש פנים הכנסייה, שהפכה כעת ל"מקדש הניצחון", והוספו לה ציורי קיר מאת אז'ן דלקרואה, אשר מעטרים את קירות הקפלה הצדדית.
הציורים המפורסמים ביותר מבינם הם יעקוב נלחם עם המלאך ו"הליודורוס מוצא מהמקדש".
המרקיז דה סאד ושארל בודלר הוטבלו בסן-סולפיס (הראשון בשנת 1740, השני ב-1821), וכמו כן, בין כתליה נישא ויקטור הוגו לאדל פושה (Adèle Foucher) בשנת 1822.
קו מִצְהָר (מֶרִידְיָאן) עשוי פליז נמתח לרוחב הרצפה כשבסופו הוא מטפס על עמוד דמוי אובליסק העשוי שיש לבן, אחד-עשר מטרים גובהו, ובראשו כדור שעליו צלב.
בחלון הדרומי הורכבה מערכת עדשות, כך שקרן השמש זורחת על פני קו הפליז.
בצהרי יום היפוך החורף (21 בדצמבר), קרן השמש נוגעת בקו הפליז שעל האובליסק.
בצהרי יומי השוויון בין היום והלילה (21 במרץ, ו21 בספטמבר), קרן השמש נוגעת בלוח סגלגל מנחושת שמצוי ברצפה, בסמוך למזבח.
שעון השמש, אשר נבנה על ידי בונה השעונים והאסטרונום האנגלי הנרי סולי (Henry Sully), שימש גם למגוון ניסויים מדעיים: ייתכן וזו אחת הסיבות שהגנה על סן סולפיס מפני הרס במהלך המהפכה הצרפתית, בעת שכנסיות רבות אחרות נפגעו ואף נהרסו.
הסצנה השנייה במאנון (Manon) של ז'יל מאסנה מתרחשת בכנסיית סן-סולפיס, בה מאנון משכנעת את דה גריו לברוח עימה שוב.
ז'וריס-קרל וויסמנס מיקם בכנסייה, באופן מעט פרוורטי, את התרחשות הרומן שָם (Là-Bas) מ-1891, אשר עוסק בכת השטן.
סן-סולפיס היא אחד האתרים בהם ממוקמת עלילת ספרו רב-המכר של דן בראון, צופן דה וינצ'י, וכן הסרט שנעשה על-פיו.
כנסיית סן-ז'רמן-דה-פרה (צרפתית: Église de Saint-German-des-Prés) היא כנסייה הנמצאת ברובע השישי של פריז.
הכנסייה הייתה חלק מהמנזר הבנדיקטי סן-ז'רמן-דה-פרה (Abbey of Saint-Germain-des-Prés), שנבנה בשדות (prés) שמעבר לפרברי פריז של ימי הביניים, היה אתר קבורה של המלכים המרובינגיים של נויסטריה.
המנזר, שכיום הוא העתיק ביותר בפריז, נוסד במאה השישית על ידי בנו של כלוביס הראשון, כילדבר הראשון (Childebert I, שלט בשנים 511–558).
תחת הפטרונות המלכותית הפך המנזר לאחד העשירים בצרפת.
ב אוחסנו בו כתבי קודש חשובים והוא נותר במרכז החיים האינטלקטואליים בכנסייה הקתולית בצרפת עד התפרקותו בזמן המהפכה הצרפתית.
פיצוץ ושריפה הרסו את המנזר ואת אכסדרת העמודים שלו, אך הכנסייה שרדה.
על שם המנזר נקרא הרובע שהתפתח סביבו, רובע סן-ז'רמן דה פרה, שמהווה חלק מהרובע הלטיני, משום שהמנזר נידב חלק מאדמותיו לאורך נהר הסן – "שדות המלומדים" (Pré aux Clercs) – לשם הקמת המבנים בהם השתכנה האוניברסיטה של פריז.
על שם המנזר נקראות גם השדרות שסמוך להן ממוקמת כיום הכנסייה, שדרות סן ז'רמן.