tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבני הציבור כוללים בית כנסת, מקווה, מועדון נוער, סניף תנועת הנוער בני עקיבא, ספריה ו"בית קהילה" – מבנה תרבות ומזכירות.
שכונת "הדס" – פרויקט בתי אגודה ששופצו לקוטג'ים דו משפחתיים;
שכונת "אתרוג" – מגורים זמניים במבני קרוון;
שכונת "תמר" – גבעת יישוב הקבע;
שכונת "ערבה" – בתי קבע;
"קדמת מודיעין" – בתי דירות חדשים, הממוקמים בדרום מערב היישוב.
בכניסה ליישוב חניון לרווחת הציבור שלידו אנדרטה לזכר שמונה נופלים בקרב בבינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
ליד האנדרטה הוקמו שולחנות ויש צל.
בנוסף הוקם בשנת 2015 מרכז מבקרים בשם "הכוורת".
ב"כוורת" מתקיימים סיורים מודרכים לקבוצות על דבורת הדבש והליך הכנת הדבש.
ביישוב מצפור ע"ש מתת רוזנפלד (אדלר) שנרצחה בפיגוע בצומת גוש עציון, הצופה אל נוף השפלה ומישור החוף וביום בהיר ניתן לראות ממנו את הים התיכון.
נקודת תצפית נוספת היא "מצפה אוהד" ע"ש אוהד קלאוזנר שנהרג בקרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
רוזנפלד וקלאוזנר גדלו בבית חורון.
צמוד למצפור מתת הוקם על ידי אחד התושבים מצפור קטן נוסף שמשקיף על שיי'ח זיתון, ההר שבאופק.
באתר מעלה בית חורון נערכו שני קרבות היסטוריים מפורסמים, בין כוחות יהודיים לכוחות זרים, אחד בתקופה ההלניסטית (בעת מרד החשמונאים) ואחד בתקופה הרומית (במרד הגדול), שניהם נסתיימו בניצחון הכוחות היהודיים.
בשכנות לבית חורון נמצאים הכפרים בית עור אל־פוקא ובית עור א־תחתא, המשמרים את שם היישובים הקדומים ששכנו במקום, בית חורון העליונה (שנמצאה בפסגת ההר) ובית חורון התחתונה (שלמרגלותיו), וכן גם הכפר א־טירה.
בואדי ג'רידון שלמרגלות היישוב נמצאת חורבת בית סילה בה שרידי כנסייה ביזנטית עם רצפת פסיפס, וכן שרידי בית בד.
בית חולים פסיכיאטרי (או "מרכז בריאות נפש") הוא בית חולים שמטופלים בו חולים במחלות נפש (שפעמים רבות מלוות בתסמינים פיזיים).
בתי חולים פסיכיאטריים מספקים להם טיפול יומי במרפאות החוץ או אשפוז באחת מהמחלקות המתאימות.
מחלקת נוער – בשל הבעייתיות הכרוכה באשפוז בני נוער הלוקים במחלות נפש, לרוב מחלקת הנוער נפרדת מכל שאר המחלקות, לעיתים בצירוף למחלקת ילדים.
רוב מחלקות הנוער, המתבגרים והילדים בישראל הן היברידיות - פתוחות או סגורות לכל מטופל בהתאם לרמת התפקוד האישית שלו.
במחלקת נוער מאושפזים בני נוער מגיל 12 עד 18, אולם יש מקרים בהם גם צעירים בני 19–20 מופנים למחלקה זו.
מחלקת מבוגרים פתוחה – במחלקות המבוגרים מאושפזים רק אנשים מעל גיל 18. המחלקה הפתוחה מאפשרת טיפול פחות אינטנסיבי והשגחה פחות צמודה מאשר במחלקה סגורה והחוסים יכולים לצאת לשוטט ברחבי בית החולים או באזורים המיועדים לכך.
מחלקת מבוגרים סגורה – קרויה גם מחלקה סגורה.
מעמיקה יותר מהמחלקה הפתוחה בגלל ההשגחה הצמודה והטיפול האינטנסיבי שניתן בה.
מחלקת כרוניים – מחלקה המיועדת לחולים המאושפזים תקופה ארוכה במיוחד.
כל בית חולים קובע לעצמו כמה שנים צריך להישאר בבית החולים כדי להיחשב "כרוני".
חולים שהוגדרו ככרוניים מועברים למחלקה מיוחדת שבדרך כלל מלווה בתת-מחלקות ובניסיונות לשיקום החוסים והוצאתם מבית החולים בהדרגה אל החיים שבחוץ.
מחלקות יום – מלבד המחלקות לאשפוז, ישנן גם מחלקות יום לאשפוז יום אליהן מגיעים החוסים בבוקר או בצהריים והולכים הביתה לאחר מספר שעות.
שיטת הטיפול הזאת היא פחות אינטנסיבית מזו שבשאר המחלקות בבתי החולים.
עיקר הטיפולים במחלקות הפסיכיאטריות (בין אם באשפוז מלא או יומי) הוא תרופתי ופסיכותרפויטי (שיחות).
טיפולים אחרים שניתנים בבתי חולים פסיכיאטרים ובמחלקות פסיכיאטריות הם: ריפוי בעיסוק, טיפול באמנויות, טיפול בעזרת בעלי חיים וטיפול בנזעי חשמל.
בתי חולים המכונים הוקמו במקומות שונים באימפריה העבאסית החל בראשית המאה ה-9, כשהראשונים היו בבגדאד בהנהגתו של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד.
בתי המחסה הראשונים באירופה קמו ככל הנראה החל מהמאה ה-16, כשיטה להרחיק מן החברה אנשים בעלי התנהגות בעייתית שלא היו מסוגלים לדאוג לעצמם.
מרביתם, שנקראו לרוב "בתי מחסה" או "בתי משוגעים", נראו כמחנות צפופים ומלוכלכים, שיושביהם חיו ומתו בתנאי זוהמה ואכזריות.
בשנת 1547 הכריז המלך הנרי השמיני על מנזר מריה הקדושה מבית לחם (St.
השם התקצר ל"בתלם" – Bedlem (ומהווה באנגלית, מאז 1522, כינוי לבית משוגעים).
המקום היה ידוע לשמצה בשל שיטות העבודה והתנאים הקשים ששררו בו.
חולים אלימים הוצגו לעיתים לציבור לראווה תמורת פני אחד, והחולים המסוכנים פחות אולצו לקבץ נדבות ברחובות לונדון.
שייקספיר תיאר אותם במחזה "המלך ליר": "...
קבצני בית לחם, אשר בשיגעון וקול זוועות את בשר זרועם קופאת מכפור ידקורו בחרולים קסמין ומסמורות, ובצלם בלהות כזה יעירו מי בקללות ומי בתמרורים חמלה".
בתי מחסה כאלה לחולי נפש הוקמו בהדרגה גם בארצות אחרות.
בית המחסה הראשון ביבשת אמריקה הוקם במקסיקו בשנת 1566 ונקרא סאן היפוליטו.
בית החולים הראשון לחולי נפש בצרפת היה "La Maison de Charenton", שנוסד ב-1641 בפרבר של פריז, וב-1764 הוקם בית מחסה ראשון במוסקבה.
ב-1784 הוקם "מגדל המשוגעים" בווינה – מגדל עגול ומעוטר בפיתוחי אבן שבתוכו חדרים מרובעים למגורי הרופאים והשומרים, בעוד החולים היו מוגבלים לשטח שבין קירות החדרים לבין חומת המגדל, והוצגו לראווה תמורת תשלום.
בתי מחסה ראשונים אלה היו בעיקר מתקני כליאה, והיחס אל החולים לא היה כאל בני אנוש.
למשל, בבית החולים ביסטר בפריז, החולים נכבלו לקירות תאיהם על ידי קולרי ברזל שאפשרו תנועה מוגבלת מאוד, בעיקר לאכילה, אך החולים לא יכלו לישון בשכיבה.
אנשי בית המחסה לא דאגו תמיד לתזונה מספקת, לחימום או לניקוי הקש בתאים, שלא היו מרוהטים.
החולים לא זכו לביקורים מלבד מאנשי בית המחסה שהביאו מדי פעם מזון.
בתקופה זו של ראשית הטיפול בנפגעי נפש בבתי מחסה, הייתה ההשקפה שמאחורי הטיפול כי על החולים לבחור בהיגיון ולהעדיף אותו על פני השיגעון.
לכן הטיפול נועד להפחיד את החולים והטכניקות כללו סמים, טיפול במי קרח או במים רותחים, הקזת דם (כדי לנקז נוזלים "מזיקים" לכאורה), ריקון שלפוחיות ואמצעי ריסון פיזיים שונים.
הטיפולים לרוב נכשלו, ושיעור ההצלחה בריפוי בבתי החולים עמד על כעשרים אחוז לכל היותר.
בהמשך השתפר מעט הטיפול בחולים, אך אפילו בשנת 1830 הטיפול בחולים חדשים עדיין כלל גילוח שיער הראש, הלבשה בכתונת כפייה, מיעוט מזון, החדרת סמים משלשלים בכפייה, וכבילה בתאים חשוכים, לעיתים תוך הרעבה ובידוד.
אשפוז פסיכיאטרי משמש לעיתים כחלק מהענישה הפוליטית במשטרים טוטאליטרים.
בסוף המאה ה-18 נדרשה רפורמה במרבית בתי החולים לחולי נפש באירופה ובאמריקה.
הטיפול בחולים הפך להומינטרי ואנושי יותר, בין השאר הודות לעבודתו של פיליפ פינל בצרפת.
הוא מונה לניהול בית החולים ביסטר בפריז בשנת 1772, זמן קצר אחרי השלב הראשון במהפכה הצרפתית.
הוא החליט לערוך ניסוי לבדיקת השקפתו, שלפיה יש לטפל בחולי נפש בעדינות והתחשבות, וכך קיבל רשות מסויגת מאנשי המהפכה להסיר את השלשלאות מגופם של כמה מהחולים, שחלקם היו כבולים בתאים חשוכים עשרות שנים.
החולים שוכנו בחדרים מוארים, הורשו להתעמל בחצר, וקיבלו מהצוות יחס נעים משהיה נהוג בעבר.
הרעש, הזוהמה והפגיעה ההדדית פינו את מקומם לסדר ולשלווה, וההשפעה החיובית על החולים הייתה עצומה.
לדברי פינל: "המשטר הכללי הצטיין בסדירות ובנועם הליכות, שהשפיעו השפעה חיובית ביותר על הבלתי שפויים עצמם, והפכו גם את הפרועים ביותר לחולים שאפשר לשלוט בהם".
חלק מהחולים אף הוכרזו לאחר מספר שנים כבריאים, ושוחררו מבית החולים.
פינל מונה ב-1795 למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר (La Salpetriere), וגם בו ביצע רפורמה דומה שהביאה לתוצאות חיוביות.
בתי החולים ביסטר וסלפטרייר היו בתי החולים המודרניים הראשונים לטיפול הומני יחסית בחולי נפש, ו"ציינו את קץ הערבוב חסר ההבחנה בין אביונים לבין עבריינים, בין חולים בגופם לחולים בנפשם".
במסגרת הרפורמה בבריאות הנפש הועברה האחריות על הטיפול הפסיכיאטרי ממשרד הבריאות לקופות החולים.
הרפורמה נכנסה לתוקף ביולי 2015.
במאי 2018 פורסם דו"ח מבקר המדינה על בתי החולים הפסיכיאטרים.
במרץ 2019 התגלו פערים בגובה של מיליארד שקל בתקציבים שהיו אמורים לעבור אל המערך הפסיכיאטרי.
באוקטובר 2019 משרד הבריאות פרסם הודעה על הקמת תאגיד פסיכיאטרי-גריאטרי ממשלתי לבתי החולים הפסיכיאטרים והגריאטרים.
האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות הוא האחראי להפעלת בתי החולים הפסיכיאטריים במדינת ישראל.
בתי החולים הפסיכיאטריים במדינת ישראל הם:
המרכז לבריאות הנפש באר שבע – במרכז מחלקות אשפוז בכל טווח הגילאים למעט ילדים וכן מרפאות חוץ.
בבית החולים פועלות אף כשמונה מרפאות חוץ.
מרכז לבריאות הנפש ירושלים – פועל בשני אתרים: בית חולים לחולי נפש כפר שאול ובית החולים הפסיכיאטרי איתנים.
בית חולים הרצוג – פועל בירושלים
מרכז לבריאות הנפש גהה – פועל בפתח תקווה, בניהול שירותי בריאות כללית.
במוסד שתי חטיבות אשפוז: חטיבת מבוגרים וחטיבת ילדים.
בכל אחת מהן מחלקות אשפוז פתוחות וסגורות.
מרכז לבריאות הנפש שלוותה – פועל בהוד השרון בניהול שירותי בריאות כללית.
במרכז מחלקות למבוגרים וכן מחלקה לפסיכיאטריה של הילד והמתבגר.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל – פועל בבת ים
המרכז לבריאות הנפש מעלה כרמל – פועל בטירת כרמל
המרכז לבריאות הנפש שער מנשה – פועל בקרבת פרדס חנה-כרכור
המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזור – פועל בעכו
המרכז הרפואי לבריאות הנפש לב השרון – פועל בפרדסיה.
מחלקות אשפוז פסיכיאטרי בבתי חולים כלליים
הגליל המערבי (נהריה) (ילדים ונוער)
זיו (צפת) (ילדים, נוער, מבוגרים)
שיבא תל השומר (רמת גן) (נוער ומבוגרים)
בית חיים ויצמן (ידוע גם כווילה ויצמן או אחוזת ויצמן ולעיתים אף "ארמון הנשיא") היה ביתו הפרטי של נשיא מדינת ישראל הראשון, ד"ר חיים ויצמן, ורעייתו ד"ר ורה ויצמן.
הבית שוכן על גבעה ברחובות, שהיא כיום חלק מקמפוס מכון ויצמן למדע.
המבנה ידוע כיצירת מופת אדריכלית של האדריכל היהודי אריך מנדלסון.
בשנת 1934 פנה ויצמן, שגר אז באנגליה, אל האדריכל היהודי-גרמני אריך מנדלסון בבקשה שיתכנן את ביתו בארץ ישראל, לאחר ששמע על תכנונו לבית זלמן שוקן בירושלים.
תכנון הבניין היה תהליך ארוך, שבמהלכו נוצרה מערכת יחסים מורכבת בין ויצמן ומנדלסון.
דרישתו של ויצמן הייתה לבית צנוע, וכך גם המחיר שהיה מוכן להשקיע בו; התכנון של מנדלסון נאמד על ידו בסכום עתק של כ-20,000 לירה שטרלינג, כמעט כפול מהסכום אותו היה מוכן ויצמן להשקיע.
במשך מספר חודשים של התכתבויות ניסה מנדלסון לשכנעו כי בניית הבית על פי תכנון זה היא הצעד הנכון, וכי אין מדובר במותרות אלא בבית שיענה באופן מדויק לצרכיו האישיים והרשמיים של ויצמן.
הוויכוח נמשך עד אוגוסט 1935, שבסופו הצליחו להסכים השניים על שינויים בתוכנית, ולאחר משא ומתן ארוך גם בנוגע למחיר.
הבנייה נמשכה כשנה, והזוג ויצמן נכנס לגור בבית רק בינואר 1937. גם לאחר גמר הבנייה נמשך העימות, כאשר ויצמן התלונן בפני מנדלסון על ליקויים רבים בבנייה ורטיבות בחורף.
עם זאת, המבנה זכה לתשבחות רבות מצד אישים רבים בכל השנים שלאחר מכן.
משנת 1949 ועד מותו של ויצמן שלוש שנים לאחר מכן, שנים בהן כיהן כנשיא מדינת ישראל, שימש המבנה כמעונו הרשמי של הנשיא ואירח מדינאים ואישים רבים נוספים.
המבנה (הפרטי) הוענק על פי הוראתו של הנשיא הראשון לתועלתו של הציבור הישראלי, באמצעות יד חיים ויצמן (הפועלת מתוך הקמפוס של מכון ויצמן למדע).
הוא משמש כיום כמוזיאון "יד ויצמן", להנצחת מורשתו של הנשיא הראשון.
כל חפצי הבית השונים, הספרים, התמונות ואף כלי המטבח הושארו במצבם כפי שהיו ביום פטירתו של ויצמן, בבית עצמו.
ורה וחיים ויצמן קבורים בסמוך לבית.
בשנת 1999 עבר המבנה שיפוץ ושימור שהתבצע על ידי האדריכל הלל שוקן, בן משפחת שוקן שהייתה לקוחה נאמנה של אריך מנדלסון בישראל ובאירופה.
בשנת 2003 נבנה לצד הבית גם ביתן מתכת קטן בו מוצגת מכונית האספנות לינקולן קוסמופוליטן, לאחר שעברה שיפוץ מקיף, אשר הוענקה לויצמן ב-1950 על ידי הנרי פורד השני לשמש כמכונית השרד הרשמית הנשיאותית.
הבית יושב במרכזה של גבעה החולשת על כל האזור, וניתן להשקיף ממנו על כל שפלת החוף.
עובדה זו הייתה שיקול מרכזי בתכנון הבית, הן בצורתו הכללית ויחסו עם החוץ והן בפרטי תכנון שונים.
המבנה תוכנן בסגנון הבינלאומי אך מתאפיין באלמנטים רבים אשר מבדילים את מנדלסון, כמו ברבים מבנייניו, מהצורות המקובלות של הסגנון.
המבנה בנוי באופן סימטרי, תכונה חריגה בסגנון זה, ושואב חלק מהשראתו מווילה קפרה של אנדראה פלדיו.
צורת המבנה פשוטה וצנועה וניחנה בסדר מופתי ופרופורציות מדויקות, המודגשות על ידי שימוש בצורות נקיות.
המבנה מאורגן סביב חדר מדרגות עגול דמוי רוטונדה, הפונה בחציו אל החצר הפנימית של הבית ואל הבריכה שבמרכזה.
החצר מוקפת אמנם מכל צדדיה בבינוי, אך החזית הקדמית של הבית הפונה אליה פתוחה ומטשטשת את הגבול בין פנים הבית, החצר וסביבתו הטבעית באמצעות קירוי חלקי וחלל פתוח.
פנים הבית כולל טרקלין גדול המאפשר קבלת אורחים וחדר אוכל ארוך שנסגר על ידי שורה ארוכה של דלתות הזזה מעץ המאפשרות את הרחבת החלל בהתאם לצרכים משתנים.
חיים ויצמן נפטר בכ"א בחשוון ה'תשי"ג, 9 בנובמבר 1952, ונטמן, על פי בקשתו, בגן הבית.
מצבתו עוצבה בפשטות, על פי דגם המצבות לחיילים הבריטים הנעדרים.
אשתו נקברה לצד השביל המוביל אל הקבר.
בית חולים פיטייה-סלפטרייר () הוא בית חולים אוניברסיטאי בעל שם עולמי, הממוקם ברובע השלושה-עשר של פריז, צרפת, והוא אחד מבתי החולים הגדולים באירופה.
ראשיתו של בית החולים סלפטרייר כמפעל לאבק שרפה (salpêtre – אשלגן חנקתי, אחד ממרכיביו של אבק השריפה).
מאוחר יותר הפך האזור למקום אליו הושלכו עניי פריז.
המקום שימש ככלא לזונות ובית מחסה לחולי נפש.
למקום יצא שם גם בגלל כמות העכברושים הגדולה ששכנה בו.
בשנת 1656 שכר לואי ה-14 את האדריכל ליברל ברון כדי לבנות בית חולים באתר שבו שכן מפעל אבק השריפה באומרו כי וייסד את בית החולים סלפטרייר (Hospice de la Salpêtrière).
ב-1684, הבניין הורחב והפך לבית החולים הגדול בעולם.
בית החולים היה יכול להכיל 10,000 חולים ו-300 אסירים.
בין האסירים היו זונות רבות שנאספו ברחובותיה של פריז ולאחר שנמצא להן אסיר משוחרר כבן זוג, הוגלו לצרפת החדשה.
בית החולים הראשי הכיל ארבעה אגפים: Salpêtrière, Bicêtre, Scipion and La Pitié, כאשר כל אגף אחראי לטיפול בחלק אחר מהאוכלוסייה המקופחת של פריז.
נשים נכלאו בו בעוון פשעים החל משנת 1684, אם כי הסאלפטרייר שימש כאזור כליאה כללי לנשים כבר 30 שנה לפני כן.
בסוף המאה ה-18, לקראת המהפכה הצרפתית, אכלס בית החולים בסביבות 10,000 חולים ובנוסף, בסביבות 300 נשים, רובן זונות שנאספו מרחובות פריז ונכלאו שם.
החוקרת מרי בוסוורת' מעידה כי הסלפטרייר יועד להכיל נשים חולות, בריאות, בהריון, עקרות, משוגעות או 'טיפשות' יחד עם ילדיהן וכן זוגות זקנים עניים.
במשך השנים נכלאו שם אלפי נשים ללא סיווג או הבחנה – נשים חולות במחלות כגון אפילפסיה או מחלות מין, נשים שעבדו בזנות, נשים שסבלו ממחלות נפש למיניהן, נשים שנתפסו מבצעות פשעים.
לפי בוסוורת' הגדרות של התנהגות פושעת ונוהלי כליאה היו קשורים לפחות בחלקם לתפיסות רווחות בחברה באותה התקופה של מהי נשיות.
נשים אשר פעלו כנגד התפיסות המקובלות של התנהגות מינית היו עלולות למצוא את עצמן כלואות.
בנוסף כליאה הייתה יכולה להיות ביוזמת ההורים או המשפחה כדרך להשלטת הסמכות של ההורים.
תפיסות של נשיות באותה תקופה לא רק קבעו אילו נשים נכלאו, אלא גם כיצד התייחסו אליהן בתוך כותלי הסאלפטרייר.
במהלך המהפכה הצרפתית, בלילה שבין 3–4 בספטמבר 1792, הסתער המון על בית החולים במטרה לשחרר את הזונות.
134 מתוך הזונות שהוחזקו במקום שוחררו, 25 נשים חולות בנפשן, חלקן היו כפותות במקום, נגררו לרחוב ונרצחו.
בין השנים 1795–1826 שימש ד"ר פיליפ פינל כרופא ראשי במוסד.
באותו זמן המקום כלל בית חולים, בית מחסה לשבעת אלפים נשים עניות זקנות וחולות, מבנה מבוצר ושוק הומה.
פינל שינה את דרכי הטיפול בחולי הנפש במוסד, ייסד בסלפטרייר מרפאת חיסונים, והחיסון הראשון בפריז ניתן באפריל 1800. פסלו עומד עד היום בכיכר מארי-קורי, בכניסה הראשית לבית החולים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, ד"ר ז'אן-מרטן שארקו ניהל בסלפטרייר את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה.
במחלקה זו הגיע לשיא תהילתו.
נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים, ביניהם גם תלמידו המפורסם זיגמונד פרויד.
נוסד בשנת 1612 ובשנת 1911 הועבר המוסד למבנה סמוך לסלפטרייר.
שני המוסדות התאחדו בשנת 1964 ויצרו את בית החולים פיטייה-סלפטרייר.
היום סלפטרייר הוא בית חולים אוניברסיטאי כללי, בו מחלקות העוסקות ברוב תחומי ההתמחות העיקריים ברפואה.
לאורך השנים טופלו במוסד דמויות ידועות רבות, בהן: מיכאל שומכר, רונאלדו, הנסיך רנייה ממונקו, אלן דילון, ז'ראר דפארדיה, ז'אק שיראק.
בבית החולים נפטרו ג'וזפין בייקר (1975), והנסיכה דיאנה (1997).
בית חולים שדה הוא מתקן רפואי (בית חולים) הנפרש בשטח באופן מהיר בתנאי חירום כגון מלחמה או אסון פתע רב נפגעים כרעידת אדמה ומתמקד בטיפול בפגיעות טראומה גופנית ומניעת מגפות.
בבית חולים שדה מודרני ניתן לבצע ניתוחים ולטפל במספר גדול של פצועים ונפגעים על ידי מיונם וסיווג הפגיעות שלהם בעת קליטתם למתקן או לפניו ("דרג ראשון" לפי סכמת ATLS, הפועל לעיתים מחוץ לאתר המרכזי של בית החולים בתחנות איסוף פצועים למשל) והפנייתם לטיפול מתאים.
סגל בית החולים כולל פרמדיקים, חובשים, רופאים, אחים ואחיות, טכנאים, לבורנטים ואנשי אספקה ותחזוקה ממקצועות שונים (לשם השגת עצמאות לוגיסטית, כלומר אי-תלות של בית החולים בשירותים ותשתיות חיצוניים) וכן שומרים וחיילי משטרה צבאית לשם שמירה על הסדר והגנה על המתקן והצוות.
בתנאי קרב נמצא בית החולים בעורף, אך סמוך ככל האפשר לכוחות הלוחמים ולפי אמנת ז'נבה הראשונה, שהייתה הראשונה להסדיר את הנושא, אין לפגוע בו או בצוותו.
בית החולים נפרש על בסיס אוהלים, מכולות, כלי רכב ייעודיים או במבנים קיימים שאותרו כמתאימים בשטח.
בית חולים שדה יכול להיות מופעל על ידי חיל רפואה של צבא, על ידי הצלב האדום או על ידי כוחות סיוע כגון כוחות או"ם או ארגוני מתנדבים כמו רופאים ללא גבולות.
אחת ההתמודדויות של בית חולים שדה היא עם תנאי היגיינה ירודים ועם התפשטות מגפות, העלולות להתפשט בין נפגעים בתנאי שטח, ללא מים נקיים וללא אפשרות לבידוד חולים.
בתי חולים שדה שנועדו לטיפול אזרחי (באסונות טבע) כוללים גם מחלקות לטיפול בילדים ונשים, בעוד שבית חולים שדה קרבי מוקדש במיוחד לנושא פציעות בקרב וטיפול בהלם קרב.
בית חולים שדה הומניטרי נפרש באתרים נחשלים על ידי גורמי סיוע לאורך זמן וכולל מרפאות לטיפולים רבים הניתנים במדינות מפותחות בשיגרה, כגון רפואת שיניים, רפואת עיניים וכדומה.
בדרך כלל מופעל בית חולים כזה על ידי מתנדבים.
בית חיים הוא שמו של בית קברות יהודי בהולנד, הנמצא בשטח העיירה אודרקרק על נהר האמסטל שליד אמסטרדם, מקום מושבהּ של מרבית הקהילה היהודית במדינה.
"בית חיים" הוא בית העלמין היהודי-פורטוגלי הגדול בהולנד.
מכונה גם 'בית הקברות אודרקרק' על שם העיירה שלידה הוא שוכן.
אתר הקבורה הידוע בזכות המצבות המפוארות המנציחות קהילה יהודית עשירה וגאה, פעיל משנת 1614, ומשמש עד היום את העדה הספרדית בהולנד.
שמו של בית העלמין מושאל כנראה משמו של בית העלמין היהודי בוונציה, לידו - "בית החיים".
סביר שהייתה זו יוזמתו של ר' שאול לוי מורטרה, שקרא מוסדות שונים באמשטרדם על שם מוסדות מקבילים בוונציה.
בית העלמין נמצא על אחת השלוחות של הנהר אמסטל הזורם מאמסטרדם, ובעבר נהגו להשיט את המובאים לקבורה מאמסטרדם, בסירה שהפליגה בנהר.
האתר נבנה על אדמת ביצה, ובמשך השנים שקעו מרבית הקברים בקרקע הבוצית.
במאה ה-19 חשף הארכאולוג דוד הנריק דה-קסטרו חלק מהקברים ושיפץ אותם.
בשנים האחרונות נערך מבצע גדול לשחזור הקברים והמצבות בבית העלמין.
באוגוסט 2018 נמסר שגל החום במערב אירופה, אשר הביא טמפרטורות של 40 מעלות צלזיוס במקום, גרם להצהבת הדשא שכיסה את המצבות השקועות, ואילו הדשא שבין המצבות נשאר ירוק, דבר המסייע בפעם הראשונה מזה עשרות שנים לזהות את המתווה המדויק של בית העלמין ויסייע מאוד לשחזור.
בבית קברות יהודי טיפוסי כתובות המצבה הן בעברית (גם אם חברי הקהילה אינם שולטים בשפה) ובמקרים מסוימים מוסיפים את שם הנפטר בלועזית בצידה האחורי של המצבה.
מאמצע המאה ה-19 מופיעים על הרבה מצבות בגרמניה והולנד ובעוד ארצות מצבות עם שתי שפות על גוף המצבה הקדמי.
לעומת זאת, ב"בית חיים" מופיעות כתובות המצבה בשלוש שפות: עברית, הולנדית ופורטוגזית.
על המצבות חקוקות על חלק מהמצבות דמויות אדם ומלאכים.
על חלק מהמצבות חקוקים סמלי מוות אופייניים למסורת הנוצרית, כמו גולגולת ושתי עצמות מוצלבות.
ניתן לחלק את הסצנות המתוארות על גבי המצבות לארבע קטגוריות:
אירוע ידוע שקרה לאחד מגיבורי המקרא, הנושא שם דומה לזה של הנפטר
אירוע שהתרחש בחייו של הנפטר (בדרך כלל מימיו האחרונים)
סצנה אופיינית למקצועו של הנפטר
עובדות אלה מצביעות על כך שחברי הקהילה הפורטוגלית-ספרדית הושפעו רבות משכניהם ההולנדים ולא פיגרו אחריהם בהוד ובפאר, לא בחייהם ולא במותם.
סמוך לשנת 1655 החל צייר הנופים ההולנדי הידוע יאקוב ואן רויסדאל (1628–1682) לצייר את בית הקברות באדורקרק בסדרת תמונות שכונו "בית הקברות היהודי".
במרכז כל תמונה הוא הציב את קברו המפואר של ד"ר אליהו מונטאלטו, העשוי משיש בוהק ואת הקברים הסמוכים.
ברקע הוא הוסיף חורבות כנסייה ישנה (זהו מובנו של השם "Ouderkerk") שמשתנה מציור לציור, וכן פלגי מים, אף שאינם קיימים בקרקע המישורית של בית הקברות.
תמונה אחת מצויה במכון לאמנות בדטרויט , תמונה שנייה מוצגת במוזיאון המטרופוליטני בוויטפילדס (Wheatfields) שבגרמניה, ותמונה נוספת במוזיאון לאמנות בפילדלפיה.
בציור רואים בבירור, שהמצבה של מונטאלטו הוסרה ממקומה וכי הפיאה השמאלית-עליונה חסרה, מה שמעלה את הסברה שהשורה העליונה בכתובת המצבה הוסרה עוד לפני שוואן רויסדאל החל לצייר את סדרת תמונותיו.
למעלה מ-27,500 איש קבורים ב"בית חיים" ובהם רבנים, פרנסים, בעלי מקצועות חופשיים ואחרים, שהיו מעורים הן בחברה היהודית והן בחברה ההולנדית האזרחית.
רבי מנשה בן ישראל, מנהיג קהילת יהודי אמסטרדם.
ד"ר אליהו מונטאלטו, רופאם של מארי דה מדיצ'י ולואי השלושה עשר מלכי צרפת.
הרב שמואל פלאג'י ( Samuel Pallache), דיפלומט מרוקאי ופיראט יהודי.
הוריו של הפילוסוף ברוך שפינוזה.
שמואל צרפתי (Samuel Sarphati), מתכנן העיר אמסטרדם במאה ה-19.
אפרים בואנו (Ephraim Bueno), רופא וחוקר מפורסם באמסטרדם.
שאול לוי מורטירה, מרבניה המפורסמים של אמסטרדם, אב בית הדין שגזר חרם על שפינוזה ב-1656.
יוסף מנדס דה-קוסטא, פסל ואמן הולנדי.
בית חוניו הייתה משפחת כהנים גדולים שנמנו על הכהנים בני צדוק, אשר פעלה בבית המקדש השני בתקופה ההלניסטית ממחצית המאה ה-4 לפנה"ס ועד המחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס, מתקופתו של אלכסנדר הגדול ועד תקופתו של אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס).
שורשי המשפחה מבית צדוק ממשמרת ידעיה מהכהן הגדול יהושע בן יהוצדק הכהן הגדול של תקופת שיבת ציון, וממקימי בית המקדש השני.
יהושע בן יהוצדק היה מצאצאיו של צדוק הכהן הגדול הראשון לאחר בניית בית המקדש הראשון.
הכהן הגדול האחרון המוזכר במקרא הוא ידוע הכהן המופיע בספר נחמיה.
והוא היה אביו של חוניו הראשון.
הכוהן הגדול שרת בתפקידו עד מותו, ולאחר מותו התפקיד היה מועבר לבנו.
אם הבן היה צעיר לימים נמסר התפקיד לידי אחד מאחי אביו או דודיו.
מסורת זו הופרה לראשונה בימי אנטיוכוס הרביעי.
בין בית חוניו, בית טוביה והכהנים ממשמרת בילגה התנהלו מאבקים על כוח ושררה ועל עמדת הבכורה.
הכהן הגדול בנוסף להיותו מנהיג דתי היה גם בעל כח כלכלי, הוא עסק בגביית מיסים, שלט באוצרות בית המקדש וניהל את השוק בירושלים.
בני משפחת חוניו לפי סדר כהונתם בתפקיד כהן גדול
חוניו הראשון - בנו של ידוע הכהן.
היה כהן גדול בסוף המאה ה-4 לפנה"ס החל משנת 330 לפנה"ס ועד לשנת 310 לפנה"ס.
שמעון הראשון - בנו של חוניו הראשון.
ישנם חוקרים הרואים בו את שמעון הצדיק המוזכר בכתבי חז"ל.
כשנפטר היה בנו חוניו צעיר לימים ולכן לא ירש אותו בתפקיד.
פעל החל משנת 310 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-3 לפנה"ס.
אלעזר אחי שמעון הראשון – ירש את תפקיד הכהן הגדול.
מנשה - אחיו של חוניו הראשון ודודם של שמעון הראשון ואלעזר.
ירש את התפקיד לאחר מות אלעזר.
חוניו השני – בנו של שמעון הראשון.
כהן במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס.
נתמנה לתפקיד לאחר מות מנשה.
בתקופתו הייתה ירידה במעמד תפקיד הכהן הגדול.
הוא איבד את הזכות לגביית מיסים ואת הקשרים לבית תלמי לטובת יוסף בן טוביה בבית טוביה שהיה גיסו.
שמעון השני - בנו של חוניו השני.
היה כהן גדול בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס.
פעל בתקופת המאבקים על ארץ ישראל בין בית תלמי לבית סלאוקוס.
שיקם את ירושלים לאחר פרעות צבאו של תלמי הרביעי.
בתקופתו עברה ארץ ישראל משליטת בית תלמי לשליטת בית סלאוקוס.
חוניו השלישי - בנו של שמעון השני.
היה אוהד של בית תלמי ויריבם הפוליטי של בית טוביה ששאפו לשלוט בסמכויות החילוניות בירושלים.
לאחר מספר מאבקים נסע חוניו בשנת 175 לפנה"ס לאנטיוכיה אל סלאוקוס הרביעי כדי להגן על עצמו.
סלאוקוס נפטר ואנטיוכוס הרביעי עלה לשלטון.
בני טוביה ביחד עם יאסון אחי חוניו ניצלו את המצב והשתלטו על משרת הכהן הגדול תוך מתן שוחד לאנטיוכוס הרביעי.
חוניו נרצח בעת שבתו בגלות בשנת 171 לפנה"ס.
יאסון - אחיו המתיוון של חוניו השלישי.
הדיח אותו מתפקידו וירש אותו.
שימש בתפקיד כהן גדול 3 שנים.
פעולותיו של יאסון לפני עלייתו לכס הכהונה הגדולה ובמהלך כהונתו היו מהגורמים העיקריים להתמוטטות האוטונומיה היהודית בממלכה הסלאוקית.
היה הכהן הגדול הראשון שירש את אחיו בתפקיד בעודו בחיים.
יאסון הודח לאחר שלוש שנים על ידי מנלאוס שלא היה מבית חוניו.
יאסון היה הכהן הגדול האחרון בירושלים מבית חוניו.
חוניו הרביעי שהיה בנו של חוניו השלישי היה אמור לרשת אותו בתפקיד הכהן הגדול.
לאחר הדחת אביו מתפקידו ומינוי כהנים גדולים שקנו את תפקידם בכסף על ידי בית סלאוקוס (יאסון, מנלאוס ואלקימוס) נואש חוניו מקבלת התפקיד והחליט לעבור למצרים.
שם קשר קשרים עם תלמי השישי, הקים צבא, קיבל ממנו שטח אדמה ליישב את חייליו.
הוא הקים שם את מקדש חוניו ששרת את תושבי האזור.
בתקופת שלטונה של קלאופטרה השלישית (101-116 לפנה"ס) מונו בניו של חוניו הרביעי חלקיה וחנניה למפקדים צבאיים בכירים בצבאה של קלאופטרה.
חלקיה נהרג בשנת 103 לפנה"ס בקרב שהתקיים בארץ ישראל במסגרת מאבקה של קלאופטרה בבנה המורד תלמי התשיעי.
חנניה התנגד לכוונתה של קלאופטרה לכבוש מחדש את ארץ ישראל מידי אלכסנדר ינאי וייעץ לה שמהלך כזה יהפוך את כל היהודים לאויביה.
בית חולים נצרת או בשמו הרשמי אי.מ.מ.ס הסקוטי נצרת (ידוע בעיקר כ"בית החולים האנגלי"), הוא בית חולים כללי בעיר נצרת.
בית החולים נוסד בשנת 1861 על ידי ד"ר פקרדוני קלוסט ורטן (Kaloost Vartan), רופא סקוטי ממוצא ארמני שהגיע בשליחות EMMS - Edinburgh Medical Missionary Society, מאדינבורו.
החברה חרתה על דגלה הגשת טיפול רפואי לאוכלוסייה המקומית, מתוך תפיסת עולם שלפיה באמצעות שירותי הרפואה תתקרב האוכלוסייה המקומית לאמונה הנוצרית.
באותה עת הייתה ארץ ישראל אזור נידח ומוזנח של האימפריה העות'מאנית.
האוכלוסייה המקומית הייתה מוכת מחלות כגון מלריה, גרענת ומחלות זיהומיות של מערכת העיכול.
וכן הייתה נתונה להתפרצויות מגפתיות של אבעבועות שחורות, טיפוס הבהרות וכולרה.
ורטן טיפל בכל סוגי התחלואים והחולים.
בשנת 1904 הגיע לנצרת הד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר שנתמנה לעוזרו של ורטן.
בשנת 1905 זכו שני הרופאים בבית החולים לתגבורת של האחות אדית ג'ונקוק, ילידת 1871. עם הגיעה לנצרת, בפברואר 1905, קיבלה עליה האחות ג'ונקוק את הטיפול בכל נושאי המינהל והאמרכלות.
בשנת 1908, עם פטירתו של ורטן, החל הד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר לנהל את בית החולים בנצרת.
באותה עת הצטרפה אל האחות ג'ונקוק אחות מוסמכת נוספת שהגיעה מאנגליה: ג'סי קרופט.
עקב המלחמה, נאלץ ד"ר סקרימג'ר, שהיה אזרח בריטי, לעזוב את נצרת.
הוא נסע למצרים, שם הצטרף לכוחות הבריטיים ושימש כרופא השבויים הטורקים החולים והפצועים.
בית החולים הסקוטי עצמו הוחרם בצו של מושל נצרת, ושתי האחיות הבריטיות שפעלו בו הוכרזו כשבויות מלחמה ולא הורשו לעזוב את העיר.
אף שלא היו נשות צבא אלא אזרחיות, הן נצטוו להמשיך ולתפעל את בית החולים במתכונת של בית חולים צבאי, שתפקידו לטפל בחיילים טורקים חולים ופצועים.
שתי האחיות, ג'ונקוק וקרופט, נותקו למעשה מכל קשר עם העולם החיצוני והשתדלו לתפקד חרף שלילת חירותן ולמרות תנאי המחסור במזון ובאספקה רפואית.
כך המשיך בית החולים לפעול ביעילות מרבית, כעבור זמן, משהוטבו התנאים, האחות ג'ונקוק אף קיבלה מידי המושל סוס כדי להקל עליה בפעילותה ברחבי העיר, מחוץ לבית החולים.
מתוקף תפקידה זה עמדה ג'ונקוק בראש צוות שמנה יותר מ– 250 עובדים, והופקדה על הטיפול והרווחה בקרב מאות מאושפזים, מהם במצב קשה.
לפיכך, משנתקבלה פקודה מהשלטון העות'מאני המרכזי להעביר את שתי האחיות השבויות לאנקרה, סירב מושל נצרת פאוזי בק לציית לפקודה זו, בטענה שהאחיות מסייעות לצבא הטורקי במלחמה.
בית החולים מתפרש על שטח של 25 דונם על גבעה מעל נצרת.
זהו בית החולים הוותיק ביותר בישראל ובסביבתה.
בית החולים כולל 150 מיטות אשפוז ופועל תחת פיקוח משרד הבריאות.
בית החולים משרת את אוכלוסיית העיר נצרת והאזור.
בבית החולים עובדים כ-500 איש, והוא מנוהל ללא מטרות רווח על ידי חברת The Nazareth Trust, שמושבה בסקוטלנד והיא בעליו.
בבית החולים ממוקם בית ספר לסיעוד שנוסד בשנת 1924.
בין מחלקות בית החולים: מחלקה לרפואה דחופה, מחלקה פנימית, מחלקת נשים ויולדות, מחלקת כירורגיה כללית, מחלקת כירורגיה אורתופדית, מחלקת ילדים וכירורגית ילדים, מחלקה פסיכיאטרית (היחידה בישראל לדוברי ערבית), מחלקת דיאליזה ומחלקה קרדיולוגית.
בית החולים מתמחה גם באשפוז חולי שחפת.
במסגרת המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, בספטמבר 2020 נפתחו שלוש מחלקות קורונה שכונו "מחלקות ניצחון" בעיר שבה אחוז החולים המאומתים מגיע ל-30% מכלל הבדיקות שנערכות.
מנהל בית החולים הוא הפרופ' פהד חכים.
ב-8 ביולי 2020 מונה על ידי מנכ"ל משרד הבריאות הפרופ' חזי לוי לחבר ועדה מקצועית מייעצת למיגור ומניעת התפשטות מגפת הקורונה במגזר הערבי.
בכתב המינוי ציין פרופ' לוי שעל הוועדה לייעץ ולהציע לו פתרונות בהתאם לנתונים ולמפת התפשטות מגפת הקורונה בחברה הערבית בישראל ולהכין ניירות עמדה ותוכנית פעולה לעבודה אל מול האוכלוסייה הערבית בתחומים הבאים: הסברה, קטיעת שרשרת ההדבקה, צרכים ייחודיים של החברה הערבית בכל הנוגע למגפת הקורונה ונושאים נוספים, ככל שיעלו.
בספטמבר 2022 נקלע בית החולים למשבר כלכלי.
צוות בית החולים פרץ בשביתה לאחר שהעובדים לא קיבלו את המשכורת של חודש אוגוסט, ובהמשך הודיעה ההנהלה שחדר המיון ייסגר, ולא תתאפשר קבלת חולים עד להודעה חדשה.
לדברי ההנהלה, "בית החולים מתוקצב באופן נמוך משמעותית מבתי החולים הממשלתיים המקבילים לו", ולכן נקלע לגירעון מצטבר של כ-30 מיליון שקלים.
בהמשך נסגרו גם מרפאות החוץ וחדרי הניתוח.
בתום מאבק העובדים הוזרמו כספים לבית החולים לאחר רפורמה ניהולית, ובית החולים חזר לפעול באופן מלא.
בית חיל האוויר הוא מבנה ציבור בהרצליה, שנפתח לראשונה בשנת 2003.
בית חיל האוויר אינו מבנה צבאי, אך הוא פועל בשיתוף פעולה עם חיל האוויר הישראלי.
הוא מנוהל ומופעל בהתנדבות על ידי הוועד המנהל של "עמותת בית חיל האוויר", עמותה שלא למטרות רווח, שאינה צבאית במהותה ובפעילותה.
בשותפות עם חיל האוויר, פועלת העמותה ליזום ולהפעיל מגוון פעילויות המבוססות על מורשת והישגי החיל.
בית חיל האוויר ממוקם בהרצליה סמוך לספורטק הרצליה, לפארק הרצליה ולקניון שבעת הכוכבים.
בית חיל האוויר משכן מספר פרויקטים הפועלים בתחומו.
המרכז הלאומי לפיתוח מצוינות ומנהיגות צעירה מפעיל בו סמינרים וסדנאות חינוכיות עבור חיילים וקצינים, בני נוער ונוער שוחר תעופה.
מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל פעל בעבר במבנה, ובו ערך כנסים בהשתתפות אנשי צבא ואנשי מקצוע מרחבי העולם.
המכון נתן חסות למחקרים ולפיתוח חשיבה פורצת דרך בתחום התעופה והחלל.
כמו כן, פועלת בו עמותת חיל האוויר, שמטרתה קידום הדור הצעיר, על ידי ארגון הרצאות וסדנאות לצעירים.
בנוסף, ממוקם בו המטה המרכזי של יחידת גדנ"ע אוויר.
היחידה פועלת במשותף עם עמותת בית חיל האוויר בפיתוח התכנים ויישום הפעילות בבתי ספר ברחבי הארץ.
בנוסף, במבנה פועלות יחידת ענף נפגעים, יחידת המורשת של חיל האוויר ולהקת חיל האוויר.
בית חיל האוויר מפעיל מערכת תמיכה ושירותי סיוע לרווחת משפחות חללי חיל האוויר.
בבית חיל האוויר אולם הנצחה, המשמש כמרכז לימוד והעשרה לנוער, המבוסס על ההיסטוריה האישית של הנופלים.
באולם נמצא גם מידע אודות כל אחד ואחת מהנופלים.
בבית חיל האוויר מתקיימים אירועים ומפגשים חברתיים, המאפשרים שמירת קשר רציף עם בני המשפחות ואנשי החיל.
בבית חיל האוויר קיימים מספר חללים:
היכל אמנויות הבמה, המארח כנסים והופעות בידור, ומכיל 764 מקומות ישיבה
אודיטוריום, המכיל 255 מקומות ישיבה
בית חולים רות רפפורט לילדים (לשעבר בית החולים מאייר לילדים) הוא בית חולים לרפואת ילדים הממוקם בשכונת בת גלים בחיפה, כחלק ממתחם המרכז הרפואי רמב"ם.
בבית החולים 125 מיטות ב-6 מחלקות אשפוז וחדר מיון.
כמו כן ישנן 20 מרפאות חוץ לרפואת ילדים.
סגל בית החולים מונה 300 עובדים, מתוכם 60 רופאים מומחים ו-150 אחיות.
בית החולים פועל בשיתוף עם הפקולטה לרפואה של הטכניון.
בית החולים בגלגולו הראשון הוקם בשנת 1986, ונקרא על שם מנשה יצחק מאיר מסינגפור.
לאחר מלחמת לבנון השנייה התעורר צורך בבניית בית חולים ממוגן במתחם רמב"ם, והוחל בבנייתו של בית חולים חירום תת-קרקעי בעל 3 קומות, אשר בשגרה משמש כחניון.
מעל הקומות התת-קרקעיות נבנה בניין חדש בן 9 קומות, בתכנונו של האדריכל ארד שרון, והפך לבניין הראשי של בית החולים לילדים, תוך ששמו שונה ל-"רות רפפורט", להנצחת אשתו של הנדבן ברוס רפפורט אשר תרם 80 מיליון שקלים לבנייתו (בנוסף, 30 מיליון שקלים הקציבה מדינת ישראל, ו-70 מיליון הגיעו מתורמים אחרים).
כל קומה בבניין החדש עוצבה על פי נושא מסוים, למשל קומת הים, הפרדס, הכרם ועוד.
על אף הגדלת שטח בית החולים, מספר מיטות האשפוז לא גדל.
שטח חדר המיון לילדים גדל פי שלושה יחסית לגודלו בבניין הישן.
בית החולים המחודש נחנך ביוני 2014, ובמהלך אותה שנה הועברו המחלקות מהבניין הישן.
על פי התכנון, לבניין מאייר יועברו המחלקות אשר ממוקמות בביתנים.
במקום הביתנים אשר יהרסו יוקם גן גדול לרווחת החולים והמבקרים.
בֵּית חוֹרוֹן הייתה עיר קדומה בצפון־מערב הרי יהודה, ונודעה על שני חלקיה – בית חורון תחתון ובית חורון עליון.
כעיר מקראית היא נכללה בנחלת שבט אפרים בגבול נחלת שבט בנימין.
העיר נודעה במקורות בשל הדרך מן השפלה לירושלים שעברה בה עוד מימי קדם, ובשנים האחרונות התגלו באזור ממצאים ארכאולוגיים רבים.
שם היישוב מציין את שמו של האל הכנעני חורון.
"בית חורון" הוא מקדש חורון, והיישוב נקרא ככל הנראה על שם המקדש בו.
שם העיר השתמר עד ימינו בשם הכפרים בית עור א-תחתא (בית חורון תחתון) ובית עור אל-פוקא (בית חורון עליון).
על־שם היישוב הקדום קרוי היישוב המודרני בית חורון שהוקם בסמוך לאתרה של בית חורון עליון.
המקורות הקדומים מציינים לעיתים בכפיפה אחת את בית חורון עליון ואת בית חורון תחתון, תחת השם הקיבוצי "בית חורון".
על-פי ספר דברי הימים, שתי הערים הוקמו בידי שארה נכדתו של אפרים, ובוצרו בימי שלמה המלך.
מן הממצא הארכאולוגי עולה כי בית חורון תחתון נוסד לפני בית חורון עליון.
החרסים הקדומים ביותר שנתגלו בבית חורון עליון מתוארכים לתקופת הברזל, בעוד שהחרסים הקדומים ביותר שנמצאו בבית חורון תחתון הן מתקופת הברונזה המאוחרת.
בסקר ארכאולוגי שנעשה בבית חורון עליון התגלו בית בד, גת חצובה, בור מים, בריכה, טרסות, שרידי חציבה, שרידי דרך רומית, ועוד.
במורד השלוחה השוכנת ממערב לגרעין הכפר, נתגלו ארבעה קברים חצובים מטיפוס האצטבאות, ובאחד מהם נתגלתה מאספה.
מתוך 322 חרסים שהתגלו בכפר ונבדקו, 46% הם מתקופת הברזל ב', 12% מהתקופה ההלניסטית, 6% מהתקופה הרומית, 9% מהתקופה הביזנטית, ומתקופות מאוחרות יותר 27%.
במלחמתו של יהושע בן נון בחמשת מלכי הדרום הושלכו משמים במורד בית חורון אבני ברד על האויבים, ושם גם הכריז יהושע "שמש בגבעון דום וירח בעמק איילון" כדי להשלים את הניצחון לפני שקיעת החמה.
בהמשך ספר יהושע נזכרת העיר בתור הגבול שבין נחלת שבט בנימין ושבט אפרים.
במלחמת שאול המלך בפלשתים במכמש, נזכרת העיר כאחד המקומות בהם עברו הפלשתים: .
בספר מלכים נזכר "בית חורון תחתון", לצד גזר, כיישוב שבנה שלמה המלך אחרי בניית בית המקדש הראשון.
בספר דברי הימים ב' מוזכר כי שלמה המלך בנה את שתי הערים, ושם מוסיפים כי הערים נבנו כערים מבוצרות: .
כמו כן, העיר נזכרת במלחמות אמציהו: .
באזור בית חורון התקיימה בעת העתיקה הדרך הקרויה במקורות הקדומים בשם "מעלה בית חורון".
דרך זו נזכרת בתלמוד הבבלי כדרך צרה ביותר, שרק אדם אחד יכול לעבור בה, ובמקום אירעו מספר ניצחונות של צבאות יהודים שניצלו את היכרותם עם השטח על מנת להביס צבאות זרים.
בשנת 166 לפנה"ס, במהלך מרד החשמונאים, הביס יהודה המכבי עם קומץ לוחמים במקום את הצבא הסלאוקי.
בשנת 66 לסה"נ, במהלך המרד הגדול, צבא רומי בפיקודו של קסטיוס גאלוס הובס במקום על ידי לוחמים יהודים בפיקודם של שמעון בר גיורא ואלעזר בן שמעון.
מערת קבורה משלהי תקופת בית שני (המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה הראשונה לספירה) נחשפה במעלה המדרון הדרומי של הפסגה עליה יושב בית עור א-תחתא (בית חורון תחתון) כיום.
בחזית המערה נחצבו פתח קמור ומסגרת לאבן סגירה.
בתוך המערה נחצבו מספר כוכי קבורה, ונמצאו שברי חרס האופייניים לאותה התקופה.
בזמן מרד החשמונאים, בשנת 166 לפני הספירה, נערך במעלה בית חורון קרב מרכזי - קרב בית חורון במרד החשמונאים.
העיר נזכרת אצל יוסף בן מתתיהו, בתיאור חיכוך בין היהודים תושבי המקום לחיילים רומאיים, בתקופה שטרום פרוץ המרד הגדול.
בזמן המרד הגדול, בשנת 66 לספירה, נערך במקום קרב בין הכוחות הרומים לכוחותיו של שמעון בר גיורא - קרב בית חורון במרד הגדול.
אב הכנסייה הירונימוס מציין כי בימיו (סוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5 לספירה) בית חורון היה כפר קטן, ומוסיף במקום אחר כי שני היישובים, בית חורון תחתון ועליון, הוקמו בידי שלמה ונחרבו לימים "מחמת פורענויות המלחמה".
ממערב לבית עור א-תחתא, בסמוך לדרך הרומית ולמרגלות מעלה תלול, התגלו חורבות של קפלה, שמקורה כנראה בתקופה הביזנטית.
גם חרסים מהתקופה הביזנטית התגלו בכפר.
העיר נזכרת בסיפור מעשה שהובא במשנה: , ובמשנה לעניין מצוות התלויות בארץ: .
העיר נזכרת במדרש בראשית רבה כמקום מוצאו של החכם רב הונא דבית חורון.
העיר נזכרת בסיפור מעשה בתלמוד הבבלי: , ושם נזכרת גם לעניין המעלה הצר שלה (הדרך הרומית שחלקים ממנה נשתמרו עד ימינו): .
העיר נזכרת גם באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה), אשר מתאר כי היישוב (העליון והתחתון) היה מיושב בימיו, ומרוחק 12 מיל מירושלים.
בימי הירונימוס (שלהי המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5 לספירה), כפי שעולה מפירושו לספר צפניה, בית חורון היה כפר קטן.
הוא מזכיר כי בית-חורון תחתון ובית חורון-עליון היו "ערים שייסד שלמה, אך נחרבו לימים מחמת פורענויות המלחמה".
בית חולים צבאי הוא מתקן אשפוז, הכולל את כל שרותי הרפואה הנילווים, בניהולו ובאחריותו של הצבא.
בבית החולים הצבאי משרתים רופאים (ברובם מומחים לכירורגיה לסוגיה, טראומטולוגיה, הרדמה, טיפול נמרץ, פנימית), אחיות ואנשי צוות פרה-רפואי, ומינהלתי ממערך הסדיר, הקבע והמילואים.
במלחמת העולם השנייה היו פרושים ברחבי אירופה מאות בתי חולים צבאיים אשר סיפקו בדרך - כלל שירותי רפואה לחיילים וגם לאזרחים הפצועים.
בתקופה זו, במזרח התיכון הצבא הבריטי פיקד על בית חולים צבאי בקנטרה שבראשו עמד ד"ר קולונל רפאל גז'בין.
הקרפ"ר הראשון ד"ר חיים שיבא הקים 16 בתי חולים צבאיים ברחבי הארץ, בהיקף מיטות של כמעט פי שלושה מכל בתי החולים האזרחים, וזאת לאחר שבשטח הרפואה הצבאית נרכש הידע והניסיון במלחמת העולם השנייה על ידי מספר רב של רופאים יהודים ששירתו בצבא הבריטי ובצבאות בעלות הברית.
ניסיון זה שימש בסיס לארגון חיל הרפואה של ההגנה וצהל והקמת מערך בתי חולים צבאיים.
בית חולים מס' 1, הוקם באוהלים בקיבוץ ניר-עם על ידי ד"ר ברוך פדה, ששימש בתפקיד הרופא הנפתי בחבל הנגב בהגנה.
בית החולים מס' 2, הוקם בכפר גלעדי ומפקדו היה הד"ר ליאו בורנשטיין - המתנדב הראשון מה מח"ל לש"ר (שרות רפואי).
בית חולים מספר 3, בנהריה, אשר תיפקד עד סוף מלחמת השחרור וטופלו בו נפגעים רבים.
בית החולים מס' 3 הוקם על ידי הד"ר הרי הלר.
בית החולים מס' 4, הוקם ביפו לאחר כיבוש יפו במאי 1948, בבנייני בית החולים דג'אני
בית חולים מס' 5, בתל ליטווינסקי שהפך לבית החולים תל-השומר, ומאוחר יותר בית החולים שיבא.
ב-21 ביוני 1948, במהלך ההפוגה הראשונה בקרבות מלחמת העצמאות, נפתח רשמית בית החולים ב-"תל ליטוינסקי", בתחילה כמתקן החלמה לפצועי הקרבות מהחזית בירושלים אך עד מהרה כבית חולים על כל תפקודיו.
תחילתו של המרכז הרפואי במתקן שהוקם ביולי 1941 על ידי הצבא האמריקאי, ואשר זכה לכינוי "בית חולים אמריקני מס' 24".מתקן זה נסגר באוקטובר 1943, ונפתח מחדש על ידי הצבא הבריטי ב-1944, כ"בית חולים מס' 6 של ה-RAF" (חיל האוויר המלכותי).
ב-15 באפריל 1948, כבשה חטיבת אלכסנדרוני את מחנה "תל ליטוינסקי", אך השטח שוחרר רק שבועיים מאוחר יותר.
ד"ר חיים שיבר (שיבא), שימש קצין רפואה ראשי הראשון של צה"ל, הורה מיד להתחיל בשיפוצו של המתקן המוכר לו משירותו בצבא הבריטי, ולהכשירו כבית חולים צבאי.
כחמישה חודשים לאחר פתיחתו, כבר הפך בית החולים מס' 5 למרכזי והגדול של הצבא.
באוקטובר 1948 כבר אושפזו בבית החולים כ-400 איש רובם פצועי צה"ל, ומיעוטם אזרחים שחלו בשחפת.
במהלך 1949 הושלם שיפוץ המתקן, והיו בו כבר 800 מיטות.
ב-1 באוגוסט 1949 נוספה לבית החולים הצבאי, בתוך יממה אחת, גם מחלקת ילדים, שנועדה לתת מענה מיידי לתחלואה הגדולה בקרב ילדי העולים.
בתחילה היו בבית החולים כ-600 מיטות, כמות שהפכה אותו לבית החולים הצבאי הגדול ביותר באותו הזמן.
מחלקות בית החולים שוכנו בביתנים נטושים של המחנה הבריטי, ובשאר המחנה התיישבו יחידות צה"ל אחרות, כולל חטיבה 8. בתחילה הובאה הצעה לבן-גוריון שבית החולים תל ליטיווינסקי ייקרא על שמו.
ד"ר חיים שיבא חשב שבדרך זו יבטיח את קיומו ותקציבו של בית החולים אבל בן-גוריון התנגד והציע לקרא לבית החולים על שם אגודת השומר.
בין מקימי בית החולים 5, הפרופ' פריץ דלית.
ב-1953 הפך בית החולים למרכז רפואי אזרחי - בית חולים תל השומר.
בית חולים מס' 8 (ביל"ו) הוקם במחנה ביל"ו, דרומית לרחובות, שימש במלחמת העצמאות בסיס מרכזי לארגון השיירות לירושלים הנצורה.
הוקמו בו מחסני מזון ונשק גדולים וכן בית חולים צבאי מס' 8, שקלט את פצועי הקרבות בחזית הדרום.
בית חולים 10, (מרפ"א צפון) בחיפה, אשר הוקם תחילה כבית החולים האיטלקי (חיפה), הופקע והפך לבית חולים צבאי.
בשנת 1953 הוחזר השטח לבעליו, ומרפ"א עבר ל-"מחנה דוד".
בית חולים 10 משמש עד היום כמרפאה אזורית הפועלת עבור החיילים באזור הצפון.
המרפאה חולשת על כל היבטי הרפואה.
בית חולים מס' 11, במרס 1948 הקים ד"ר רודי וורט-זיו את בית החולים מס' 11 בבית החולים הגרמני העזוב ברחוב הנביאים בירושלים.
למפקד בית החולים מונה האורולוג סא"ל ד"ר משה רקובשצ'יק.
בית חולים מס' 13, במבנה הצבאי סרפנד, שהפך למרכז רפואי אסף הרופא.
ב-20 באוקטובר 1948 מונה ד"ר ליאו זידנברג כמפקד בית החולים.
ב-22 באוקטובר 1948 הודיע ד"ר שיבר על פתיחת בית החולים מס' 13, בסרפנד (צריפין) עם 100 מיטות.
בסוף אותו חודש נוספו עוד 150 מיטות ובהן 30 עבור בנות חיל הנשים (הח"ן).
בית החולים היה מיועד לחולים היכולים לשרת את עצמם, לרבות חולי קדחת (מלריה) לשם המשך טיפול, וכן למטופלים בשלבי החלמה במקרים אורתופדיים וכירורגיים אשר פונו מבתי חולים אחרים.
ב-13 בפברואר 1949 נפתח על יד בית החולים סרפנד בית החולים פ/2 לטיפול בחולים פסיכוטיים.
ב-1 במרץ 1949 התמזג בית החולים מס' 8 (ביל"ו) עם בית החולים סרפנד.
רב-סרן ד"ר משה (מכס) לינדנפלד מונה למנהל ראשי.
ב-16 בספטמבר 1949 אימץ משרד הבריאות את בית החולים ומאז הוא פועל כבית חולים ממשלתי.
ב-1952 נקרא בית החולים על שם אסף הרופא, כחלק ממגמה לקרוא לבתי חולים על שמות אנשי רפואה מההיסטוריה של העם היהודי.
בזמן ובסיום מלחמת העצמאות בראש בתי החולים הצבאיים בארץ, עמד קצין רפואה בדרגת רס"ן - סא"ל (רופא במקצועו; לפי תקן מספר מיטות האשפוז).
עם מינוי של ד"ר ברוך פדה לקרפ"ר השלישי, בשנת 1956, בוטלו בתי החולים הצבאיים והוחלט לאשפז חיילים בבתי החולים הממשלתיים.
הטיפול השוטף ניתן במרפאות-החוץ הצמודות לבתי חולים אלה.
בצה"ל כעת בית החולים הצבאי והמרכזי שמשמש גם לוועדות רפואיות, ונותן מענה בכל היבטי הרפואה עבור חיילים, ומתנהל כבית חולים צבאי הוא בית חולים 10, הממוקם בחיפה.
בתי החולים הצבאיים בארצות הברית
בצבא ארצות הברית, למערך היבשה, האוויר והצי בתי חולים צבאיים רבים מאד.
המפורסמים שבהם: המרכז הרפואי האזורי לנדשטול, המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד, ובעיראק בית החולים אבן סינא.
בראש בתי החולים הצבאיים בארצות הברית עומד קצין בכיר, רופא במקצועו בדרגת קולונל עד בריגדיר גנרל, (תת-אלוף).
לאחרונה נתמנתה אחות בדרגת קולונל לעמוד בראש בית חולים צבאי של הצבא האמריקאי.
בזמן חרום חיל הרפואה פורס "בתי חולים שדה", שהם בית חולים צבאים ניידים.
"בית חולים שדה" מוגדר: "מתקן נייד מאולתר לטיפול בנפגעים בסמוך לחזית או באזור של אסון טבע.
בית חולים שדה מספק טיפול חרום ראשוני לנפגעים לקראת העברתם לעורף.
באסון רעידת האדמה בהאיטי בית החולים הצבאי של צה"ל החל פעולתו ב-16 בינואר 2010. צוות בית חולים השדה מונה מספר מאות אנשי צוות- ביניהם רופאים, אחיות, אנשי לוגיסטיקה ואנשי אבטחה.
כלל היחידה מתבססת על אנשי מילואים העוברים אימון מלא פעם בשנה בו מתרגלים פריסה והקמת בית החולים במקומות שונים בישראל.
בית החולים הוא יחידה צבאית של חיל הרפואה היכול להתנייד ליעדה באופן רכוב, מוסק או מוטס, וכולל 3 חדרי ניתוח ו-12 מיטות טיפול נמרץ.
בסך הכל, ב-12 ימי פעולתו של בית החולים הצה"לי טופלו מעל ל-1,000 פצועים, בוצעו 342 ניתוחים ו-16 לידות.
בית חוף הוא בית הממוקם על החוף או בסמוך לו.
בית חוף משמש לעיתים כדירת נופש או דירה שנייה לאלה המגיעים אליו בסופי שבוע או בחופשות.
בתי חוף מתוכננים לרוב על פי האקלים בו הם בנויים, ושיטת הבנייה וחומריה עשויים להיות שונים במקומות שונים ברחבי העולם.
להרבה מבתי החוף יש בריכות שחייה צמודות וגני חוף עם צמחים אקראיים או מסוימים.
בדרך כלל, גן החוף נבנה באמצעות חומרים וצמחים מקומיים.
בארצות הברית מצויים הרבה בתי חוף בחוף ג'רזי, לונג איילנד, קליפורניה, פלורידה ובאזורי החוף של ניו אינגלנד.
באזורים אלה בניו אינגלנד, תכנן האדריכל האמריקאי אנדרו גלר בתי חוף פיסוליים במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-20. אחד מגני החוף המפורסמים ביותר של המאה ה-20 הוא ביץ' גרדנס אשר נבנה על ידי דרק ג'רמן בדנג'נס, אנגליה.
בדרך כלל, בניית בתי החוף נעשית על חול, לכן נדרש על יסודות הבית לעמוד בדרישות מסוימות ולעל הרצפה להיות מרוצפת באריחים חסינים בפני חול.
כמו כן, בתי החוף נתונים לסכנת הצפה, אחד הפתרונות הנפוצים הוא לבנות את הבתים על עמודי בטון, וכך גם אם יש שיטפון הבתים לא נפגעים.
גם מי הים המלוחים יכולים להרע לקירות, ולכן חשוב לצבוע עם צבע מיוחד, החסין בפני מי הים.
בית חולים לנשים דג'אני היה בית חולים לנשים ויולדות בבית חנינא.
בית החולים נסגר בעקבות בקשה שהוגשה ביוני 2014 לפירוקו.
בקשת הפירוק הוגשה לבית המשפט המחוזי בירושלים בעקבות חוב שנפסק כנגד בית החולים במסגרת תביעת נזיקין, לאחר שהסתבר כי ביטוח האחריות המקצועית של בית החולים לא כיסה באופן ראוי אירועי רשלנות רפואית בתקופה מסוימת, ולפיכך בעלי בית החולים לא היה מסוגל לשלם את הפיצויים שנפסקו כנגדו בתביעת הנזיקין.
נעשה ניסיון למכור את בית החולים לאחד מהרופאים שעבדו בו אולם ההסדר נכשל, בית החולים נסגר והציוד שבו נמכר לכיסוי החובות.
תיקים רפואיים של היולדות והילודים שנמצאו בבית החולים - הועברו למשמרת במשרד הבריאות.
בית החולים פיוטר הגדול הוא אחד מבתי החולים הגדולים בעיר סנקט פטרבורג.
ממוקם ברובע המשמר האדום, בסמוך לתחנת הרכבת פיסקאריובסקה.
כיום, בית החולים הוא הבסיס הקליני של האוניברסיטה הרפואית הצפון-מערבית הממלכתית על שם מצ'ניקוב.
ההחלטה על הקמת בית חולים עם 1,000 מיטות התקבלה בישיבה של הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית ב-8 בינואר 1903 לזכרו של מייסד העיר, פיוטר הגדול.
באותה שנה הונחה אבן פינה על ידי פרופסור ולדימיר בכטרב באתר הבנייה.
השלמת הבנייה נועדה להיות בסימן 200 שנה לעיר סנקט פטרבורג.
במאי 1906, הודיעה האגודה הקיסרית לאדריכלים על תחרות לפרויקט בית חולים.
פרויקט בית החולים פותח עוד מספר שנים, תוך התחשבות בהישגים האחרונים של המדע והטכנולוגיה של אותה תקופה וסטנדרטים מערב אירופיים של אותה תקופה.
פרויקט הגמר כלל 16 הצעות שכללו מבני ביתן בן שתי קומות ושלוש קומות בהיקף כולל של 2,000 מיטות.
הפתרון האדריכלי מעוצב בסגנון "הולנדי", האופייני לסנקט פטרסבורג של תקופת פיוטר.
אף על פי שהבנייה החלה בשנת 1907, טקס חניכת בית החולים נערך רק ב-30 (17) במאי 1910 (ביום הולדתו של פיוטר הראשון) בנוכחות הקיסרית אלכסנדרה פודורובנה והדוכסים הגדולים.
פתיחת בית החולים התקיימה ב-1 במאי 1914. בשלב זה הוקמו שישה ביתנים עם 600 מיטות לחולים.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בסוף 1914, היו בבית החולים 1,200 מיטות, עד 1917 כבר היו בבית החולים 1,500 מיטות (על פי מקורות אחרים - 1,450) ונפתחו בו מחלקות כולרה, בטן וטיפוס.
ב-24 בדצמבר 1918 בית החולים נקרא על שם איליה איליץ' מצ'ניקוב.
אך עד מהרה הופסקה הבנייה ומשנת 1919 עד 1924 בית החולים היה סגור.
את עבודת שחזור בית החולים בשנים 1922–1924 הוביל המנתח המצטיין ולדימיר אנדרייביץ' אופל, כשבאותה עת נוצרו בבית החולים מחלקות לכירורגיה, אונקולוגיה ועוד.
בשנת 1929 כבר היו בו 2,000 מיטות בבית החולים והוא הפך למוסד הרפואי הגדול ביותר במדינה.
במתחם בית החולים אורגנה חווה עוצמתית ובה אסם, אורווה, חממות, חנות ירקות ומכוורת.
בבית החולים היו 16 דונם של אדמה מעובדת, שבה בנוסף לגידול ירקות, גידלו תותים, פטל, דומדמניות, תפוחים ועשבי תיבול.
בשנת 1932 נפתח מכון ללימודי רפואה ובשנת 1935, הוא הפך לחלק מהמכון הרפואי הלנינגרדי השני, כשבית הספר הטכני הפך לבית ספר לסיעוד ובית החולים הפך לבסיס הקליני של מכון זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אורגן בית החולים כבית חולים צבאי ובו 1,250 מיטות.
בתקופה הראשונה של המלחמה, עד ספטמבר 1941, העומס היה דומה לתקופה שלפני המלחמה, הייתה אספקה של תרופות, תחבושות, מים זורמים, ביוב, אספקת חשמל.
התקיפות האוויריות במסגרת המצור על לנינגרד החלו בספטמבר, חשמליות נעצרו בנובמבר והצוות כבר לא יכול היה ללכת ברגל 12–15 ק"מ.
לכן כמעט כל הרופאים עברו להתגורר במשרדיהם.
בחורף הראשון של המצור, אספקת המים, הביוב והחימום לא הייתה סדירה, אספקת החשמל הופסקה, חדרי רנטגן, מעבדות, מפעל כביסה, אמבטיות הפסיקו לעבוד ובית מרקחת הפסיקה להכין פתרונות מים.
האוכל הוכן על תנורי עץ, שהדלק עבורם הוכן על ידי צוות בית החולים עצמו.
לאחר המלחמה המשיך בית החולים לפעול כאחד מבתי החולים העירוניים.
ב-24 במרץ 2014, עובדי יחידת ההחייאה והטיפול נמרץ יצאו לשביתת רעב בלתי מוגבלת עקב הפחתה חדה בשכרם.
לאחר פגישה עם רקטור האוניברסיטה הרפואית הצפון-מערבית ב-26 במרץ, הודיעו העובדים על סיום שביתת הרעב.
ב-20 בנובמבר 2014 בשעה 02:06 התקבלה התראה מצוות חדר המיון על שרפה באולם 18 בקומה השנייה.
צוות הביתן פינה את חולי המרפאה.
בשעה שלוש לפנות בוקר חוסלה האש על ידי כבאי המשרד למצבי חירום.
הסיבה לשרפה הייתה עישון במרפסת הבניין, האזעקה לא פעלה במה שהצביע על רשלנות הנהגת האוניברסיטה (מאחר שלמנהליה נמסרו מספר פעמים התראות על עישון בבניינים).
בית חולים נווה רעיה הוא בית חולים ובית אבות גריאטרי בפתח תקווה המיועד לחוליים סיעודיים, חולי אלצהיימר ותשושי נפש.
לבית החולים רישיון לבית חולים סיעודי מטעם משרד הבריאות.
נווה רעיה נוסד ב-1997 בשכונת שעריה, סמוך למחלף כביש 471.
בנווה רעיה המתפקד כבית חולים ובית אבות, מאושפזים כ-100 מטופלים:
שתי מחלקות למאושפזים סיעודיים: בעלת תפוסה של כ-65 מאושפזים הזקוקים לעזרה בביצוע פעולות יומיומיות בסיסיות, המתקשים בתנועה וחלקם בכיסאות גלגלים.
מחלקת תשושי נפש: בעלת תפוסה של כ-30 מטופלים בעלי ירידה קוגניטיבית שסובלים מירידה בזיכרון, בכושר שיפוט ובהתמצאות.
בבית החולים עובדים כ-80 אנשי צוות ועובדים סיעודיים והוא מספק השגחה וטיפול רפואיים במהלך כל שעות היממה על ידי רופאים המתמחים בגריאטריה ופסיכוגריאטריה, אחים מוסמכים, פיזיותרפיסטים, דיאטניות, ועובדים סוציאליים.
חלק משיטות הטיפול כוללות רפואה אלטרנטיבית ובהם צמחי מרפא.
בחלק מהמחלקות ישנם מעקב ושמירה צמודים על המטופלים.
במידה ונדרש פינוי דחוף, מפונים החולים למרכז רפואי רבין הסמוך.
בית האבות כולל חדר פיזיותרפיה, מספרה, בית מרקחת וחדר כושר.
בבית האבות מתקיימים חוגים רבים, חלקם בעלי אופי טיפולי ובהם ריפוי בעיסוק: ציור ופיסול, וטיפול באמצעות ריקוד.
בשנת 2004, זכה בית האבות בפרס גליקמן לטיפול בקשיש.
בית חולים נאות המושבה הוא בית חולים ובית אבות גריאטרי בנס ציונה המיועד לחוליים סיעודיים.
נאות המושבה נוסד ב-2003 בנס ציונה על ידי רשת נאותים ולימים רכשה אותו רשת "Golden Care".
בית החולים ממוקם בתוך מרכז מסחרי (ישפרו סנטר) הנמצא בתוך פארק ציבורי בהיקף אלף דונם.
נאות המושבה המורכב מבית חולים ובית אבות, מכיל 5 מחלקות הכוללות כ-200 מיטות:
שלוש מחלקות סיעודיות (108 מיטות): מאפשרת אשפוז מטופלים הזקוקים לעזרה בביצוע פעולות יומיומיות בסיסיות, המתקשים בתנועה וחלקם בכיסאות גלגלים.
בבית החולים ישנן 36 מיטות לטיפול בחולים סיעודיים מורכבים.
שתי מחלקות לתשושי נפש: מאפשרות אשפוז 60 מטופלים תשושי נפש הסובלים מירידה קוגניטיבית שסובלים מירידה בזיכרון, בכושר שיפוט ובהתמצאות.
מחלקה לטיפול סיעודי מורכב (36 מיטות).
נאות המושבה כולל שני מכוני פיזיותרפיה, מרכז הדרכה וייעוץ לחולי דמנציה, מכון דיאליזה, אונקולוגיה ומחלקת מונשמים.
בית החולים מספק השגחה וטיפול רפואיים במהלך כל שעות היממה על ידי רופאים המתמחים בגריאטריה ופסיכוגריאטריה, אחים מוסמכים, פיזיותרפיסטים, דיאטניות, ועובדים סוציאליים.
חלק משיטות הטיפול כוללות הידרותרפיה, ריפוי בעיסוק ובדיבור וטיפול פליאטיבי.
בית החולים מאפשר פינוי דחוף, לבתי החולים הסמוכים קפלן ברחובות ולשמיר בראשון לציון.
בית האבות כולל מספרה, בית מרקחת ושירותי כביסה.
ב-2019, חשף סוכן סמוי פרשת התעללות בקשישים סיעודיים.
בית חולים ליולדות ונשים א.
קיבלסון (היה קרוי גם: בית היולדות ע"ש קיבלסון, בית היולדות קיבלסון) היה בית יולדות ברחוב בנימין 34 ברחובות.
בית חולים פרטי ליולדות "ישע"
בית חולים פרטי ליולדות "ישע" הוקם ברחוב בנימין 34 ברחובות בסוף שנת 1935 על ידי ד"ר ישראל זילברג וד"ר וולף צוקרמן.
במכתב ששלח ד"ר זילברג למועצה המקומית, בנובמבר 1935, ביקש: .
היוזמה של שני הרופאים לפתוח בית חולים ליולדות ברחובות, באה על רקע צפיפות גדולה ותנאים לא נוחים ששררו בבית החולים העירוני "הדסה" בתל אביב, ואיום כי ייסגר בפני יולדות בנות מושבות הדרום.
המרחק וזמן ההגעה מרחובות לתל אביב, בצד הסכנות שארבו בדרך, בימי מאורעות תרצ"ו, שכנעו נשים רבות לפנות לבית החולים ליולדות, ברחובות.
לא עבר זמן רב, ובית החולים החל לצבור גירעונות כספיים, הוצאות גבוהות להחזקת ביה"ח בצד הכנסות נמוכות, שמקורן היה בעיקר מהיולדות שילדו בביה"ח, בהיותו בית חולים פרטי לא קיבלו בעליו את תמיכתה הכספית של הממשלה, של מוסדות קופת חולים ושל המועצה המקומית.
מצב זה הביא את בית החולים אל סף פשיטת רגל.
נראה שכבר ב-1938 העמידו הרופאים את בית החולים ליולדות למכירה, באמצעות חברת א.ז.
אוסטרובסקי (סוכנות אוניות ולניהול נכסי דלא ניידי), וכמעט שהצליחו להוציא כוונתם לפועל.
בשנת 1938 נסגר בית החולים ליולדות ישע.
בין השנים תשנ"ו ותשס"ה שכנה במקום ישיבת מאור התלמוד.
"בית חולים ליולדות ונשים א.
חמש שנים לאחר שבית חולים פרטי ליולדות "ישע" נסגר, ביוזמה משותפת, של מרכז קופת חולים של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ושל יושב ראש המועצה ברחובות, הביאה לפתיחתו של "בית החולים ליולדות ונשים ע"ש א.
בית היולדות נפתח במבנה בו שכן בית החולים האזורי לשעת חירום, שפעל בימי מלחמת העולם השנייה, ברחוב בנימין 34. את המבנה שכרה המועצה בשנת 1941 מהרוי קיבלסון, שהיה בעליו, כדי להקים את בית החולים לשעת חירום, וניתנה לה הרשות להשכירו לאחרים.
בחוזה שכירות שנחתם בחודש אפריל 1943, בין השותפים ליוזמה, הותנה והוסכם בין המועצה לבין קופת חולים כללית כי הבניין בן שתי הקומות, ישמש לבניין בית החולים ליולדות, החל מה- 1 במאי 1943 ועד 31 במרץ 1946. דמי השכירות נקבעו על סך 25 לירה ארץ-ישראלית לחודש.
בשנת 1943, ד"ר דוד הוגו כהן פתח את בית החולים ליולדות ברחובות וכיהן בו כמנהלו הראשון עד שנת 1953.
לא ידוע מי היה מנהל ביה"ח ליולדות בין השנים 1958 - 1953, מועד בו נתמנה ד"ר זאב יונס (וולף) דים למנהלו.
ד"ר דים ניהל את ביה"ח עד פטירתו באוקטובר 1967.
ההסכם שנחתם בין מועצת רחובות לבין קופת חולים של ההסתדרות
קופת חולים התחייבה לשמור על המבנה וניקיונו ולהחזירו למועצה באותו מצב בו קיבלה אותו, כולל האינסטלציה החשמלית המשמשת לאור, לקור ולחימום.
ניתנה הרשות לקופ"ח להכניס שינויים במבנה, והמועצה מסרה לקופת חולים את כל הציוד שהיה בבית החולים לשעת חירום.