tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציור "הדמות 5 בזהב" (1928) מאת צ'ארלס דמות', הומאז' לשירו של ויליאם קרלוס ויליאמס על כבאית, היא יצירה מופשטת ומסוגננת, בעוד שציוריו של צ'ארלס שילר נוטים לפעמים לצורה של פוטוריאליזם.
שילר, כמו חברו פול סטרנד, יצר גם צילומים ממוקדים בחדות של מפעלים ומבני ציבור.) חלק מהעבודות נטו ל"גישה מבוקרת מאוד לטכניקה וצורה" וכן יישום של "סגנון קשיח של סצנות אמריקאיות מוכרות מזמן".[9]
הפרסיסיוניסטים התמקדו לעיתים קרובות בדימויים עירוניים: מגדלי משרדים, בתי דירות, גשרים, מנהרות, רציפי רכבת תחתית, רחובות, קו הרקיע והרשת של העיר המודרנית.
אולם אמנים אחרים, כמו ג'ורג'יה אוקיף, צ'ארלס דמות', ניילס ספנסר, רלסטון קרופורד, סנפורד רוס וצ'ארלס שילר, יישמו את אותה טכניקה וגישה אל מקומות פסטורליות יותר וציירו עיבודים גאומטריים של אסמים, קוטג'ים, כבישים כפריים ובתי חווה.
סטיוארט דייוויס וג'רלד מרפי ציירו קומפוזיציות של טבע דומם בסגנון הזה.
לתנועה לא הייתה נוכחות גדולה מחוץ לארצות הברית, למרות שהיא השפיעה על האמנות האוסטרלית שבה ג'פרי סמארט אימץ את עקרונותיה.
למרות שמעולם לא נוצר מניפסט, חלק מהאמנים היו חברים והציגו לעיתים קרובות באותן גלריות.
בעלה של ג'ורג'יה אוקיף, הצלם וסוחר האמנות אלפרד שטיגליץ, היה מנטור מוערך מאוד עבור הקבוצה ותמך במיוחד בפול סטרנד.
הייתה השפעה מסוימת של פריסיסיונזם על הסגנונות המאוחרים יותר כפופ ארט ופוטוריאליזם, אך הוא נחשב במידה רבה ל"סגנון תקופתי" מיושן כבר בשנות ה-50, אם כי השפעתו ניכרת בדימויים פרסומיים ועיצוב במה ותפאורה לאורך המאה העשרים.
מבקרת והיסטוריונית האמנות ברברה רוז, כתבה בשנות הששים, כי הקוביסטים האמריקאים ייבאו את הטכניקה והגישה מאירופה, וביטאו בה את הנוף האמריקאי.
לא היה חידוש רעיוני בעבודתם בהשוואה למוקדי היצירה במערב אירופה.
לדעתה מתאים לקרא לזרמים האמריקאים "קוביזם פריפריאלי" ששם דגש על הטכניקה ולא על הרעיונות שהניעו את המרכז האמנותי האירופאי.
שני היוצרים המפורסמים ביותר שלו הם צ'ארלס דמות' וצ'ארלס שילר.
פרסיפן ומהמילה מרציפן; ידוע גם בשם פארציפן).
הוא חומר המשמש במוצרי מגדנאות.
הפרסיפן דומה למרציפן אבל במקום שקדים הוא עשוי עם גלעיני משמש או אפרסק.
הפרסיפן מורכב מ-40% גרעינים טחונים ו-60% סוכר.
לגרעינים יש טעם מר חזק הנגרם מנוכחות של אמיגדלין (תרכובת כימית טבעית המצוי בצמחים רבים, בעיקר בזרעים (גרעינים) של משמשים, שקדים מרים, תפוחים, אפרסקים, דובדבנים ושזיפים, ובשורשי המניוק), גליקוזיד ציאנוגני רעיל שיש לשחרר אותו מהחומר בטרם ניתן להשתמש בגרעינים.
הגרעינים/זרעים האלה בדרך כלל לא משמשים לשום מטרה, מה שהופך את מחיר הפרסיפן לנמוך יותר ממחירו של המרציפן.
יש לפרסיפן גם טעם קצת שונה.
הוא מכיל לרוב 0.5% עמילן כך שניתן להבדיל בקלות ממרציפן בעזרת בדיקת יוד-עמילן שהיא תגובה כימית המשמשת לבדיקת נוכחות עמילן או יוד.
פרסיפן משמש בדרך כלל בקונדיטוריה במקום מרציפן וכמרכיב של מאפים ומזונות מתוקים, כמו סטולן .
לעיתים רחוקות הוא נאכל בפני עצמו.
בשנים האחרונות גדל השימוש בפרסיפן.
פרסלי ספרואנס היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הפדרליסטית ומאוחר יותר איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ספרואנס נולד ב-11 בספטמבר 1785 במחוז קנט שבדלאוור.
בנובמבר 1846 נבחר מטעם המפלגה הוויגית כחבר הסנאט של ארצות הברית וכיהן כהונה אחת מ-4 במרץ 1847 עד 3 במרץ 1853. לאחר כהונתו חזר לעסקיו הפרטיים.
ספרואנס מת ב-13 בפברואר 1863 בסמירנה ונקבר שם בבית הקברות הפרסביטריאני.
פרסף חיוור (שם מדעי: Rhinolophus mehelyi) הוא מין של עטלף החי בדרום אירופה, בדרום אפריקה ובאסיה מטורקיה ועד אפגניסטן.
המין היה מצוי בחבל הים תיכוני, הזואולוג ישראל אהרוני מספר שאחרוני הפרספים החיוורים נראו בתל אביב ומאז נכחדו מארץ ישראל.
בשנת 2002 נלכד פרט במערת עלמה, אשר זוהה כפרסף חיוור.
עם זאת המין מוכר כנכחד מישראל כיום.
הפרסף החיוור הוא עטלף בינוני בגודלו, עם שפתיים חיוורות ואוזניים אפורות-חומות וקרום תעופה אפור-חום.
הפרווה שלו היא יחסית עבה, כאשר בסיסי השערות הן בצבע אפור-לבן.
פרוות הבטן היא כמעט לבנה, בעוד שפרוות הגב היא אפורה-חומה; הגבול המבדיל בין פרוות הבטן לפרוות הגב הוא יחסית חד.
הפרסף החיוור גר במערות עם העדפה למערות אבן גיר ליד מקווי מים.
הוא גר במערות שחיים בהם גם מיני פרספים אחרים.
בניגוד למיני עטלפים אחרים, הוא אינו משתמש בבתי עטלפים מלאכותיים ולכן מצב שימורו מוגדר כ"פגיע".
הפרסף החיוור הוא עטלף חרקים וניזון מחרקים, בעיקר עשים, אותם הוא צד.
הוא יוצא לשחר לטרף בשעת הדמדומים, ובעת הציד הוא עף נמוך מעל הקרקע, בעיקר מעל מדרונות גבעות חמים אך גם מעל עצים ושיחים.
את החרקים הוא מאתר באמצעות איכון הד.
הוא משדר קולות בתדרים שנעים בין 105 ל-112 קילוהרץ, עם צניחה בתדירות בסיום האות, שנמשך בדרך כלל בין 20 ל-30 מילישניות.
יש חפיפה בתדרים עם מיני פרספים אחרים.
בציור פרסקו האמן מערבב פיגמנטים במים בלבד ומורח אותם על טיח לח אשר נמרח על הקיר באותו היום.
בתהליך התייבשות הטיח נוצרת תגובה כימית בינו לבין הפחמן דו-חמצני באוויר ופני השטח כמו גם מבנה הטיח הופכים לקלציום קרבונט.
לא ניתן להמשיך את הציור לאחר תחילת תהליך ההתייבשות, על כן על הצייר לסיים את מלאכתו ביום בו החל בה.
ציורים המשתרעים על פני משטחים נרחבים אשר לא ניתן לצייר ביום אחד מתבצעים בחלקים: האמן מורח מדי יום שכבת טיח אך ורק על פני האזור שיש בכוונתו לצייר באותו היום ומצייר את אותו מקטע.
למחרת הוא מצייר מקטע נוסף תוך הסוואת החיבור בין המקטעים השונים, ותוך שימוש באותם גוונים בהם השתמש במקטע הסמוך, וכן הלאה עד לכיסוי כל השטח המיועד לציור.
תפר טיח זה מכונה Giornata.
התהליך עלול להיות אטי ביותר - האמן הרנסאנסי מיכלאנג'לו צייר את הפרסקאות על תקרת הקפלה הסיסטינית ברומא במשך ארבע שנים.
אמנים היו נעזרים במספר רב של שוליות שסייעו להם בהכנת החומרים או בציור פרטים לא מסובכים בציור.
טכניקת הפרסקו עמידה ביותר לאורך זמן, מאחר שהצבע משתמר כל עוד הטיח עצמו אינו מתפורר.
הטכניקה הייתה בשימוש כבר בעת העתיקה, והשתמרו עד היום פרסקאות רבים של תרבויות יוון ורומא החל מהאלף הראשון לפני הספירה.
באתר הארכאולוגי ממשית, העיר הנבטית, יש פרסקאות מתקופה קדומה אף יותר.
בתקופת ימי הביניים והרנסאנס הטכניקה אומצה במערב אירופה ונחשבה לטכניקה של אמנים גדולים במיוחד, משום שהיא קשה ביותר ליישום, מכמה סיבות:
בעת הייבוש הצבעים משנים גוון, ויש צורך במיומנות גבוהה ביותר כדי לערבב מדי יום את אותו צבע במדויק ולהגיע בסופו של דבר אל הגוון הרצוי.
לא ניתן לתקן שגיאות או למחקן; כדי לתקן שגיאות יש להסיר את שכבת הטיח, למרוח טיח חדש ולצייר מחדש את האזור השגוי, או לחלופין לכסות את הטעות בשיטת ה"סקו" (secco משמעו "יבש" באיטלקית), כלומר ציור על קיר יבש בפיגמנטים מעורבים בחומר "מתווך" כגון ביצה, דבק עצמות, שרף טבעי וכדומה.
טכניקת הסקו קלה יותר ליישום אך עמידה פחות.
תיקונים בסקו היו מקובלים כחלק מתהליך הציור וניתן למצוא את שרידיהם גם בפרסקאות הרנסאנס החשובים של ג'וטו ומסאצ'ו.
פיגמנטים מסוימים (בפרט תחמוצות של עופרת או נחושת, שצבען לבן, אדום, ירוק או כחול) אינם מתאימים לטכניקת הפרסקו משום שהתגובה הכימית בינם לבין הסיד הטרי גורמת להשחרתם.
כדי להשתמש בפיגמנטים אלו על האמן לצייר תחילה את הפרסקו בלעדיהם, ולאחר התייבשות הציור עליו להוסיף את הפרטים הרצויים בטכניקת הסקו.
טכניקת הפרסקו הצריכה מיומנות והשקעה כספית גבוהה, כך שלעיטור אובייקטים פחותי ערך היו משתמשים בטכניקות סקו, למשל טכניקת ה"מצו פרסקו" ("חצי פרסקו") שמכונה גם Kalkmalerei.
בטכניקת המצו פרסקו האמן מצייר בפיגמנטים מעורבים בחלב סיד על קיר יבש.
בעת התייבשות הצבע נוצרת שכבה של קלציום קרבונט המכילה את הפיגמנט.
בניגוד לטכניקת הפרסקו הצבע בציורי סיד מהווה שכבה נפרדת מהקיר ועל כן פחות עמידה.
אמברוג'ו לורנצטי, פאלאצו פובליקו, סיינה
בוטיצ'לי, פרוג'ינו, סיניורלי וגירלנדיו, הקפלה הסיסטינית, רומא
לאונרדו דה וינצ'י, הסעודה האחרונה, מילאנו
פרסתנים (שם מדעי: Ungulata) היא קבוצה לא-טקסונומית (פּוליפילֶטית) של יונקים בעלי פרסות בקצות רגליהם או איבר דומה, והם מהלכים על קצות האצבעות על מנת לשאת את כל משקל גופם.
בעבר נחשבו הפרסתנים לסדרה טקסונומית, אולם בעקבות גילויים שהראו שמיני הפרסתנים השונים אינם כה קרובים זה לזה, פוצלה "סדרת הפרסתנים" למספר סדרות.
ה"פרסתנים האמיתיים" כוללים שתי סדרות קיימות: מפריטי פרסה (Perissodactyla) ומכפילי פרסה (Artiodactyla) וכן את סדרת הלווייתנים (Cetacea) שהתפצלה ממכפילי הפרסה ואיבדו את הפרסות ואת הרגליים בתהליך האבולוציה – כולם שייכים לקבוצת הפרונגולטה.
מינים נוספים בעלי קירבה רחוקה יותר מכונים "תת-פרסתנים" – מינים בעלי אצבעות רחבות דמויות-פרסה והם כוללים ברובם יונקים מהקבוצה אפרותריה, ביניהם הפילאים, התחשאים, השנבובאים, והשפנאים – בני הקבוצה פיינונגולטה (Paenungulata) וייתכן שגם חדפי הפיל.
כמו כן גם מיני המרידיונגולטיים ומספר סדרות נכחדות שונות.
בעבר גם כמה כיסאים פיתחו מאפיינים דומים לפרסתנים כמו הדיפרוטודון.
הפרסתניים האמיתיים כוללים את מרבית מיני היונקים היבשתיים הגדולים הקיימים (המגה-פאונה).
הם הופיעו לראשונה בסוף תקופת הפלאוקן ובתחילת תקופת האאוקן (לפני כ-54 מיליוני שנים לערך), והתפשטו במהירות למגוון של מינים במספר יבשות והתפתחו במקביל.
מלבד הפרסה המשותפת למרבית הפרסתנים, רובם גם פיתחו ניבים קטנים, שיניים טוחנות מחודדות ועצם קרסול קצרה.
מרבית הפרסתנים הם אוכלי עשב, ורק מעטים הם אוכלי כל כמו החזיריים והפקאריים או אפילו טורפים (כמו המזוניכידים הנכחדים והלווייתנאים).
סדרה קונדילרסים (Condylarthra) – נכחדה
סדרה דינוצרטים (Dinocerata) – נכחדה
סדרה מזוניכידים (Mesonychia) – נכחדה
סדרה דסמוסטיליים (Desmostylia) – נכחדה
סדרה אמבריתופודיים (Embrithopoda) – נכחדה
קבוצה מרידיונגולטיים (Meridiungulata) – נכחדה
פֶּרְסֵפוֹנֵה , ידועה גם בשם קוֹרֵה , היא מלכת העולם התחתון ואשתו של האדס, אל השאול, במיתולוגיה היוונית.
פרספונה היא בתה של דמטר, אלת התבואה והפריון.
בקרב הרומאים היא נודעה כ"פרוסרפינה".
הסיודוס, בספרו "תיאוגוניה", והומרוס, בהמנון לדמטר, מספרים שאביה של פרספונה הוא זאוס, ראש האלים ואחיה של דמטר.
המיתוס העיקרי - פרספונה והאדס
המיתוס הזה הוא העיקרי שבמיתוסים הקשורים לפרספונה, וגם לאימה דמטר ולבן זוגה-דודה האדס.
ההשפעה העיקרית של המיתוס הזה מסבירה את עונות השנה ואת הסדר שלהן.
פרספונה הייתה נערה יפה והכל אהבוה.
היא לא חיה על הר האולימפוס כמו הוריה, אלא העבירה את ימיה על פני האדמה, קוטפת פרחים ונוטעת צמחים יחד עם חברותיה.
האדס, דודה, אל השאול, חמד אותה לעצמו, והחליט לחטוף אותה ולהביאה לממלכתו אשר מתחת לאדמה.
יום אחד, בשעה שפרספונה קטפה פרחים עם חברותיה, האדס מימש את תוכניתו: הוא פרץ רכוב על מרכבתו מבקע באדמה, תפס את הנערה ההמומה, ולקח אותה איתו לשאול תחתיות.
האדס אמנם החזיר את פרספונה, אך טרם לכתה נתן לה לאכול כמה גרעיני רימון.
גרעינים בודדים אלו היו פירות השאול ולאחר שאכלה אותם נאלצה פרספונה לשוב לשאול לכמה חודשים (כל פעם לפי כמות הגרעינים) מדי שנה בשנה.
בזמן שהותה של פרספונה מתחת לאדמה הייתה אמה מתעטפת עצב וגוזרת כיליון על האדמה, ודמעותיה, שהן בעצם הגשם, יורדות על הארץ, אך מששבה פרספונה לאמה, היא הייתה מתנערת מעיצבונה ומאפשרת לתבואה להבשיל.
מיתוס זה, המתאר את חטיפתה של פרספונה על ידי האדס, הוא הסיפור הידוע ביותר הקשור בדמותה של פרספונה, ולא בכדי: סיפור זה טומן בחובו עוצמות רגשיות אדירות.
הדמויות הארכיטיפיות המופיעות בו - הנערה החפה מפשע, האוהב החוטא, האם הקודרת - מצליחות לרגש את לב השומע והקורא, ותוך כדי כך גם למתוח את משמעות הסיפור מעבר לפרשנותו המידית: הסיפור הופך לפרדיגמה ולמופת למיתוס.
מיתוס זה איננו כה פשוט כפי שהוא נראה בתחילה, וזאת בשל דמותה כפולת הפנים של פרספונה.
מצד אחד, מדובר בנערה תמימה שנחטפה על לא עוול בכפה אל ממלכת השאול ואף נאלצת לחזור לשם מדי שנה בשנה בגלל ערמומיותו של חוטפה, אך מצד שני, פרספונה היא גם מלכת השאול הקרה והלא רחמנית, שהיוונים הקדמונים העדיפו לא להגות את שמה (הם כינו אותה, לחלופין, "העלמה" או "הבת").
לא פלא, אפוא, שסיפורה האישי של פרספונה הפך לחלק מפולחני המסתורין האֱלֶוּסִיִים .
המיתוס יכול להיות גם מפורש כאלגוריה לטקסי החתונה ביוון העתיקה: היוונים הקדמונים חשו שנישואין הם למעשה מעין חטיפה של הכלה ממשפחתה על ידי החתן, ולכן מיתוס זה בא להסביר את מקורם של טקסי הנישואין.
בנוסף, למיתוס זה יש גם פרשנות אטיולוגית ברורה: הוא מבהיר את מהותם של חילופי העונות בטבע.
מקור נוסף הוא המסורת הנוראה שהייתה קיימת בתרבויות עתיקות של העלאת ילדים לקורבן.
מסורת שהצמיחה סיפורים על צעירים וצעירות, שכביכול עברו לעולם הבא, אולם הם שבים אלינו בצורת פרחי האביב.
הסבר זה אף ניתן לגבי סיפורו של אדוניס.
פעם אחת בלבד גילתה פרספונה, בתפקידה כמלכתו של האדס, רחמים, וזאת משום שנגינתו הענוגה והעצובה של אורפאוס ריככה את ליבה.
היא התירה לאורפאוס להחזיר את רעייתו המתה אורידיקה אל ארץ החיים בתנאי שילך לפניה כל הזמן, ולא יסב את ראשו אליה, עד צאתם מהשאול.
פרספונה מופיעה גם בסיפורו של אדוניס, בן הלוויה יפה התואר של אפרודיטה, אלת האהבה.
כאשר נולד אדוניס, אפרודיטה כה נפעמה מיופיו של הוולד, שהיא החליטה לקחת אותו תחת חסותה ולדאוג לכל מחסורו.
היא הפקידה אותו בידיה של פרספונה, אך גם פרספונה בעצמה התפעלה מיופיו של אדוניס, וסירבה להחזירו לאפוטרופסותה של אפרודיטה.
הוויכוח בין שתי האלות יושב לבסוף על ידי זאוס (ועל פי מקורות אחרים, על ידי המוזה קאליופה או על ידי אלת הצדק, תמיס), שפסק ששליש שנה יבלה אדוניס עם אפרודיטה, שליש שנה עם פרספונה, ובשליש הנותר הוא יבלה עם מי שהוא ימצא לנכון.
אדוניס, למגינת לבה של פרספונה, תמיד בחר לבלות עם אפרודיטה את השליש "החופשי" שלו, כיוון שאפרודיטה שפעה חום ומיניות ואילו פרספונה הייתה מלכת השאול הקרה.
הנימפה מינטה הייתה מאהבתו של האדס, ופרספונה, בזעמה על מעשה הבגידה, רמסה אותה ברגלה והפכה אותה לצמח המנטה (נענע).
לפי גרסה אחרת, זאת הייתה דמטר ששינתה את צורתה של מינטה על שהעליבה את בתה.
על פי סיפורי האורפיזם, דמטר ילדה אותה לאחר ששכבה עם זאוס.
לאחר מכן, כשגדלה פרספונה, שכב זאוס גם איתה וממעשה זה נולד זרגאוס, ייצוגו הקדום של דיוניסוס.
פרספקטיבה או תשקופת קווית היא טכניקה בציור שנועדה לבטא מציאות תלת-ממדית בציור דו-ממדי.
טכניקה שבה נוצרת אשליה של מרחק ושל עומק בציור.
פרספקטיבה אטמוספירית מבוססת על העובדה שאובייקט רחוק יותר נראה מטושטש יותר וצבעיו קרים יותר.
טכניקה זו נקראת גם ספומאטו.
פרספקטיבה מתמטית (או גאומטרית) מבוססת על העובדה שכל עצם נראה קטן יותר ככל שהוא רחוק יותר מהעין.
באמצעות הטכניקה אנו מצליחים לצייר גופים בחלל בגודל ובצורה שהם ייראו דומים לאופן בו העין הייתה רואה אותם במציאות.
ניסיונותיהם של ציירים לתת תחושת מציאות לציור הדו-ממדי הביאו אותם לפתח טכניקות ציור המקנות תחושת עומק.
אחד מן הכלים, וכנראה היעיל ביותר מביניהם הוא הפרספקטיבה.
הטכניקה מבוססת על מספר עקרונות:
לכל ציור או צילום יש קו ראייה יחיד שהוא בגובה העיניים של המתבונן.
קו זה נקרא גם קו האופק.
במציאות, על חוף הים אנו נוטים לקרוא למפגש (ממשק) הים עם השמיים: "אופק".
נקודות המגוז (או נקודות ההיעלמות) נמצאות במרחק אינסופי מהמתבונן ובציור – מתנקזים ל"נקודות המגוז" כל קבוצת קווים מקבילים.
כל קבוצה של קווים המקבילים זה לזה, נפגשים ב"נקודת המגוז" שלהם.
התקרבות הקווים אחד לשני, בשאיפה להתלכד בנקודה אחת – יוצרת את תחושת המרחק והעומק.
לרוב, נקודות המגוז נמצאות על קו האופק, אך למעשה, רק קווים שבמציאות מקבילים למישור האדמה (כמו קווי המתאר של גג שטוח) יפגשו בנקודת מגוז על קו האופק.
פרספקטיבה מתמטית תכלול לפחות נקודת מגוז אחת.
פרספקטיבה חד-מגוזית (בעלת נקודת מגוז אחת) תתקיים במקרה של מבט הניצב לשטח מישורי אנכי לאדמה.
מצב זה נראה בדרך כלל מאולץ לכן לרוב מקפידים ליצור זווית הסתכלות אחרת.
אם מסתכלים על תיבה מהצד (באופן שניתן לראות שתיים מפיאותיה) תתקבלנה שתי נקודות מגוז.
אם המבט נמצא בזווית יחסית לשלושת מישורי הקוביה, תתקבל גם נקודת מגוז שלישית.
בציור של חלל ובו גופים רבים יכולות להיות הרבה מאוד נקודות מגוז.
ציירים שאפו בכל השנים לצייר מקומות באופן שייתן תחושה כמה שיותר ריאליסטית.
ציירי ימי הביניים, בייחוד באסכולה הביזנטית ניסו לתת תחושה של עומק בציוריהם אך פשוט לא ידעו כיצד לעשות זאת.
בסביבות שנת 1000 פיתח המתמטיקאי הערבי אבן אל-היית'ם את הרעיון הבסיסי שלפיו ניתן לצייר פרספקטיבה.
בתחילת המאה ה-14 עשה הצייר האיטלקי ג'וטו די בונדונה ניסיונות ליישם טכניקה זו להמחשת העומק בציוריו אך לא היטיב לעשות זאת.
רק בתחילת המאה ה-15, פיתח הפסל והאדריכל פיליפו ברונלסקי את הטכניקה המתמטית המדויקת שבעזרתה ניתן לשרטט פרספקטיבה על בסיס תוכניות.
מהמצאתה, החלו כל הציירים באיטליה, ובשאר אירופה בהמשך, להשתמש בפרספקטיבה בציוריהם.
לגילוי טכניקת הפרספקטיבה הייתה גם השפעה ניכרת על האדריכלות שהתפתחה ברנסאנס ואחריו.
המשמעות של תגלית זו הייתה היכולת לצייר הדמיה מדויקת של בניין או מרחב עירוני על פי תוכניותיו ובלי לבנות אותו.
כבר במאה ה-16 נעשה שימוש בידע זה לתכנון של מבנים ושל כיכרות באיטליה.
לדוגמה, האומן והאדריכל ברניני תכנן את כיכר סן-פייטרו בקריית הוותיקן בהסתמך על כך שעל ידי הבנת הפרספקטיבה ניתן 'לתעתע' את הצופה.
מסגרת הכיכר היא בחלקה אליפטית ובחלקה בנויה מקווים לא מקבילים בכוונה על מנת שהכיכר הנמצאת מול הכנסייה תיראה כרחבה יותר עבור מי שעומד מול הכנסייה.
הצייר מאוריץ קורנליס אשר הטיב להשתמש בפרספקטיבה בציוריו על מנת ליצור אשליות אופטיות ופרדוקסים מרחביים.
דרך ההבנה כי ציור הוא הדגמה דו־ממדית של דבר תלת־ממדי, ניתן לתמרן ולבצע עיוותים מכוונים של הפרספקטיבה.
בתקופת הבארוק (המאה ה-16) ניתן לראות התפתחות ושכלול השימוש בפרספקטיבה על ידי הפרספקטיבה הצבעונית כתמית.
הגישה הכתמית של אומני הבארוק חותרת ליצירת עומק ודרמה על ידי משחק הגומלין בין אור וחושך.
הגופים מתגלים מהחלל העמוק והחשוך.
הצבע החם "קופץ" קדימה, והקר – כהה נבלע במרחק (קראווג'יו).
פרספקטיבה היא כלי חשוב גם באמנות הצילום.
השליטה בפרספקטיבה בצילום מתבצעת בעזרת קירוב או הרחקת המצלמה מהנושא, ושימוש בעצמית באורך מוקד רצוי על מנת להשיג את גודל הנושא הרצוי.
צילום ממרחק קרוב ובעזרת עצמית רחבה, יוצר תחושת פרספקטיבה תלולה.
צילום ממרחק בעזרת עצמית ארוכת מוקד יוצר תחושה של פרספקטיבה מתונה, עם מעט תחושת עומק.
להדגשת העיקרון: הפרספקטיבה מושגת בעזרת מרחק הצילום.
שימוש בעדשה מסוימת תורם את חלקו להבעת הפרספקטיבה כאשר יש התייחסות ליחסי גודל בין עצמים או מישורים בפריים.
בציורי תקרה, כשמבטו של הצופה מופנה כלפי מעלה, קיימות בפני האמן שתי שיטות.
האחת, "sotto in su" (מאיטלקית: מלמטה כלפי מעלה) – שיטה זו מתחשבת בזווית הראיה המיוחדת של הצופה ונעזרת באקצרות קיצוניות מיוחדות של דמויות וצורות וכך מתרחשת תופעה של "ביטול הקיר".
השיטה האחרת, שיטת "quadro riportato" (מאיטלקית: תמונה שהועתקה ממקומה) – העברת ציור קיר לתקרה אף על פי שאינו מותאם לזווית המיוחדת של הצופה בתקרה.
בשיטה זו לא מתרחשת התופעה של "ביטול הקיר" והציור מתפקד כקישוט תקרתי.
אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna), אמן מתקופת הרנסאנס, היה בין הראשונים שעשה שימוש בשיטת sotto in su ביצירתו "תקרת חדר הנישאים" (1473).
פרסקוט שלדון בוש היה סנאטור אמריקני מטעם מדינת קונטיקט ובנקאי בכיר בוול סטריט.
הוא אביו של נשיא ארצות הברית ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וסבו של הנשיא ה-43 ג'ורג' ווקר בוש.
בוש נולד למשפחה מהמעמד הגבוה, בקולומבוס שבאוהיו.
בשנים 1908–1913 למד בניופורט, רוד איילנד.
ב-1913 החל ללמוד באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות, ובכך המשיך מסורת משפחתית של לימודים במוסד אקדמי זה.
לאחר סיום לימודיו שירת בוש בצבא ארצות הברית, בזמן מלחמת העולם הראשונה.
קיבל הכשרה מודיענית בורדן שבצרפת.
ב-1921 נישא לדורותי ווקר ולזוג נולדו חמישה ילדים.
ביניהם ג'ורג' הרברט ווקר, לימים הנשיא ה-41 של ארצות הברית.
באותה התקופה החל לעבוד בסנט לואיס, מיזורי, והמשפחה חזרה לקולומבוס שבאוהיו בשנת 1923. בהמשך השנים המשיך לעבוד כאיש עסקים.
ב-1952 נבחר בוש לסנאט מטעם קונטיקט לאחר שגבר על המועמד הדמוקרטי אברהם ריביקוף.
כסנטור הגדיר בוש את עצמו "פרוגרסיבי מתון".
בוש התנגד לפעילותו האנטי-קומוניסטית של עמיתו למפלגה, הסנטור ג'וזף מקארתי ולתוכנית החלל האמריקאית וסייע להקים את חיל השלום.
ב-1956 הוא ניצח שוב בבחירות, עם למעלה מ-55% מהקולות, ובשנת 1962 החליט שלא להתמודד לקדנציה שלישית.
נפטר בשנת 1972 ונקבר בקונטיקט.
פרספוליס היא סדרת רומנים גרפיים אוטוביוגרפיים בת ארבעה כרכים פרי עטה של הסופרת והמאיירת ילידת איראן מרג'אן סטראפי.
הספר הראשון בסדרה ראה אור בשנת 2000 בצרפת בהוצאת "L'Association" הצרפתית.
הספר זכה להצלחה רבה הן בצרפת והן מחוץ לה ותורגם לשפות רבות ובהן לעברית.
הספר מספר את סיפור ילדותה של הסופרת והמאיירת, מרג'אן סטראפי.
מרג'י בת העשר, נולדה למשפחת מוסלמית שיעית חילונית, בת המעמד הבינוני.
בני המשפחה, המתגוררים בטהראן בירת איראן חווים על בשרם את המהפכה.
ההורים הסוציאליסטים תומכים במחנה השמאל ושואפים לסיום משטרו של השאה מוחמד רזה פהלווי בו הם רואים דיקטטורה וייסוד משטר דמוקרטי באיראן.
אמה הפמיניסטית יוצאת להפגין בהפגנות רבות.
השאה אמנם מודח, אך במקומו עולה לשלטון האייתולה רוחאללה ח'ומייני.
ח'ומייני משנה את הגדרתה של איראן כמדינה ממונארכיה אוטוקרטית, פרו-מערבית הופכת איראן לרפובליקה אסלאמית תיאוקרטית.
ח'ומייני קובע את השריעה כחוק העליון במדינה.
בעקבות כך, נפגע חופש האזרח האיראני לחיות את חייו כרצונו ומעמד האישה יורד משמעותית בהשוואה לתקופת השאה.
החוקים החדשים כופים למעשה, את האסלאם על כל אזרחי המדינה (מוסלמים ולא מוסלמים) והופכים את האזרח האיראני למשועבד לדת.
הספר מתאר את חייה של מרג'י לאחר המהפכה האסלמית על רקע מלחמת איראן–עיראק והשינויים המהותיים העוברים על המדינה, ועל מרג'י עצמה, בתקופה זו.
הספר הראשון, מסתיים בעזיבתה של מרג'י בת ה-14 את איראן.
מרג'י נשלחת על ידי הוריה לאוסטריה ובעמוד האחרון בספר הראשון, נראית מרג'י כשהיא בשדה התעופה מתבוננת בעצב מבעד חלון הזכוכית המפריד בינה, באולם הנוסעים ובין הוריה אשר נשארים באולם המלווים.
הכרכים הבאים, עוסקים בחייה של מרג'י בגלות והסתגלותה למקום מגוריה החדש.
הספר הראשון בסדרה נחל הצלחה כבירה, וכך גם ספרי ההמשך שלו.
הספרים תורגמו לשלוש-עשרה שפות, בהן: אנגלית, ספרדית, פורטוגזית, גרמנית, יוונית ועברית.
בישראל, אוחדו שני הכרכים הראשונים בסדרה לספר אחד תחת השם "פרספוליס - סיפורה של ילדות".
הספר תורגם על ידי ראובן מירן, נערך על ידי שרי גוטמן ויצא לאור בנובמבר 2005 בהוצאת אחוזת בית.
סטראפי כתבה הקדשה אישית לקוראי המהדורה העברית של ספרה והביעה את רצונה לבקר בישראל, אך הסבירה כי למען ביטחון הוריה אשר עדיין מתגוררים באיראן היא אינה יכולה לממש זאת.
גם בישראל, זכה הספר לשבחים רבים ממבקרי הספרות וקוראים נלהבים.
הספר השני הכולל את הכרכים השלישי והרביעי של המהדורה הצרפתית המקורית יצא לאור בעברית במאי 2009 תחת השם "פרספוליס 2 - סיפורו של המסע הביתה".
הוא תורגם על ידי אביטל ענבר (הוצאת אחוזת בית, מאי 2009)
בשנת 2007 יצא סרט האנימציה "פרספוליס", בבימויים של מרג'אן סטראפי, כותבת הספר ווינסנט פארונו.
בתפקידי דיבוב ראשיים השתתפו השחקנים הידועים: קתרין דנב (בתפקיד האם) ובתה קיארה מסטוריאני (בתפקיד מרג'י), דניאל דארייה (בתפקיד הסבתא) וסימון אבקאריאן (בתפקיד האב).
הסרט התמודד על פרס דקל הזהב בפסטיבל הסרטים בקאן.
בפסטיבל זה, הסרט זכה אמנם בפרס חביב השופטים בלבד אך בפסטיבל הסרטים בלונדון זכה בפרס הגראנד פרי היוקרתי.
פרספוליס (Persepolis) הוא סרט אנימציה בבימוים של מרג'אן סטראפי ווינסנט פארונו.
הסרט מבוסס על סדרת הרומנים הגרפיים האוטוביוגרפיים "פרספוליס", פרי עטה של מרג'אן סטראפי, העוקבים אחר ילדותה ונעוריה של מרג'אן בצל המהפכה האיראנית, על רקע מלחמת איראן–עיראק.
הסרט יצא לאקרנים לראשונה בצרפת ב-23 במאי 2007, הסרט המתורגם לאנגלית הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2007.
מרג'י בת העשר, מתגוררת בטהראן עם הוריה החילונים בעלי השקפות עולם סוציאליסטיות ופמיניסטיות השייכים לשכבת משכילים בני המעמד הבינוני.
הוריה התנגדו למשטרו של השאה בו ראו דיקטטורה ואמה אף יצאה להפגין בהפגנות בתקווה לכינון משטר דמוקרטי באיראן.
משטר השאה אמנם הופל, אך במקומו עלה לשלטון האייתולה רוחאללה ח'ומייני אשר שינה קיצונית את החוקה במדינה.
ח'ומייני פגע משמעותית במעמד האישה בחברה, קבע את השריעה כדין העליון במדינה ולמעשה כפה את האסלאם על כל אזרחי איראן, מוסלמים ולא מוסלמים.
מרג'י שעד גיל 10 גדלה תחת משטרו החילוני והפרו-מערבי של השאה, מתקשה להסתגל למציאות החדשה.
בעקבות החוקים החדשים, נסגר גם בית ספרה הדו לשוני והוחלה הפרדה מגדרית במוסדות ציבוריים במדינה, בהם גם בתי הספר.
מרג'י מאזינה למוזיקת פאנק, אשר נחשבת ל"מוזיקה מערבית" ואסורה בחוק וחובבת מסיבות ריקודים, אשר גם הן, כמסיבות מעורבות, אסורות.
היא מסרבת לעטות את הרעלה ומתקשה להסתגל לקוד הלבוש החדש.
דודה של מרג'י היא מהפכן, והיא הייתה מאוד קשורה אליו.
כאשר הוצא להורג, הדבר משפיע עליה מאוד.
בעקבות המצב הקשה במדינה ופרוץ מלחמת איראן–עיראק מחליטים הוריה של מרג'י לשלוח אותה לאוסטריה על-מנת שתבנה את חייה במדינה דמוקרטית.
היא מכירה חברים, ואחרי זמן מה שבה להסתגר.
היא חשה שונה מכל שאר האנשים.
היא אף חווה מספר אהבות, שמסתיימות לא טוב.
לבסוף היא נופלת למשכב, וכאשר היא מחלימה היא חוזרת לטהראן.
שם היא לומדת באוניברסיטה, מכירה חברים נוספים, ואף מתאהבת בבחור.
בגלל חוקי המדינה הנוקשים הם נאלצים להנשא מוקדם מהמתוכנן.
לאחר כשנה מרג'י מבינה כי אינה אוהבת את בעלה, ומחליטה לעזוב אותו ואת המדינה בפעם השנייה.
הסרט מסתיים כשהיא מגיעה לצרפת ולדרכה החדשה.
הסרט, בדומה לסדרת הספרים, זכה להצלחה רבה הן באירופה והן בארצות הברית.
הסרט הוקרן בישראל במסגרת פסטיבל הקולנוע בירושלים וזכה בפרס "ברוח החופש" לזכרו של וים ון ליר המוענק לסרטים העוסקים בחופש הביטוי, חופש הדת וזכויות האזרח.
ממשלת איראן אסרה בתחילה את פרסום והפצת הסרט באיראן, אך לאחר מכן ועדת הצנזורה האיראנית אישרה הקרנות מוגבלות בסינמטקים בטהראן, וקיצצה 6 סצנות מיניות בסרט.
הוא נחשב לאחד הסרטים הפופולריים בשוק הפיראטי באיראן.
לאחר הקרנת הסרט בפסטיבל קאן, אמר יועצו התקשורתי של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד כי "פרסופליס" והפניית אור הזרקורים אליו בקאן עולים בקנה אחד עם האיסלאמופוביה ומציגים באופן לא מציאותי את "הישגיה המפוארים של המהפכה האסלאמית".
"פרס חביב השופטים" בפסטיבל קאן (2007)
"פרס הגרנד פרי" בפסטיבל הסרטים בלונדון
"ברוח החופש" - פרס לסרט העלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2007)
פרספוליס (בפרסית: تخت جمشید תָחְ'תֵ גַ'מְשִיד או پارسه פּארסה) הייתה עיר הבירה הרשמית של הממלכה הפרסית.
היא נבנתה בתקופת שלטונו של כורש, בסביבות 560 לפנה"ס.
ישנם חוקרים הסבורים כי בנייתה של פרספוליס לא הושלמה במלואה ולכן לא אוכלסו המבנים שנבנו בה.
המבנים המפוארים ששרדו משמשים היום כאחד מאתרי התיירות המרכזיים באיראן.
פרספוליס ממוקמת כ-70 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר שיראז בפרובינציית פארס באיראן.
בפרסית עכשווית האתר נקרא "תאחתה ג'משיד" (הכס של ג'משיד) או "פארסה".
בקרב הפרסים בעת העתיקה, העיר הייתה ידועה בתור "פארסא", כלומר "עיר הפרסים".
פרספוליס הוא שמה היווני של העיר: Περσες פֶּרְסֶס – פַּרסים, ו-πόλις פּוֹלִיס – עיר.
העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1979.
המבנים העתיקים ביותר בחורבות פרספוליס מתוארכים בערך לשנת 515 לפנה"ס.
הארכאולוג הצרפתי, אנדרה גודאר , אשר חקר בפרספוליס בשנות השלושים במאה ה-20, האמין כי היה זה כורש הגדול אשר בחר את מיקומה של פרספוליס, אך היה זה דריווש הראשון שהקים את האתר.
דריווש הורה על בניית ארמון אפדנה, "אולם הוויכוחים" ובית האוצר המרכזי וסביבתו, אשר הושלמו בתקופת שלטונו של בנו, חשיארש הראשון (שלדעת רבים מיוחס לאחשורוש).
הבנייה נמשכה עד קץ השושלת האחמנית.
במהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול שלח אלכסנדר הגדול את הכוח המרכזי של צבאו לפרסופוליס בדרך המלך הפרסית בשנת 330 לפנה"ס.
אלכסנדר ניצח את הפרסים במעבר הרים צר שנקרא שערי פרס בהרי זגרוס וכבש את העיר.
בזמן שהותו של הצבא היווני-מוקדוני בעיר פרצה שרפה בארמון חשיארש והאש התפשטה ברחבי העיר.
לא ברור האם מדובר בתאונה או בהצתה מכוונת בהוראתו של אלכסנדר כנקמה על שרפת האקרופוליס באתונה במהלך מלחמת פרס–יוון השנייה.
ההיסטוריון אל-בירוני מהמאה ה-11 טען ב"דברי ימי העמים העתיקים" כי אלכסנדר שרף מסמכים היסטוריים חשובים.
אודוריקו מפורדנונה עבר דרך פרספוליס בשנת 1320 בערך בדרכו לסין.
בשנת 1474 מונציה ביקר את חורבות העיר, וציין כי על פי המסורת של תושבי העיר המוסלמים, היא הייתה בעבר יישוב יהודי, וכי כך סברו גם מבקרים שהיו בה לפניו.
ברברו ראה בעיני רוחו פסלים של שלמה ושל שמשון בין עתיקות האתר.
אנטוניו דה גובייה מפורטוגל כתב על ממצאים רבים של כתב יתדות בעיר בעת ביקורו ב-1602. הוא כתב דו"ח על מסעותיו בפרס בשנת 1606 בשם הג'ורדנה.
ב-1704 שהה במקום הצייר ההולנדי קורנליס דה ברוין, וציוריו היו המראות המפורטים ביותר של חורבות פרספוליס שהוצגו במערב עד לתצלומי האתר במאה ה-19.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות חובבניות באתר.
החפירות המאורגנות והמתועדות הראשונות נוהלו על ידי ארנסט הרצפלד ואריך שמידט מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
הם ערכו שמונה עונות של חפירות משנת 1930 שכללו אתרים נוספים באזור.
הרצפלד האמין שהעיר נבנתה כסמל לגדולתה של האימפריה והיוותה אתר עלייה לרגל לחגיגות ואירועים מיוחדים וביניהן חגיגות הנורוז.
העיר נבנתה באזור בו נוסדה השושלת האחמנית מסיבות היסטוריות.
זאת, על אף שאזור זה לא היה במרכז האימפריה באותה תקופה.
ב-1971 ערך השאה חגיגה מנקרת עיניים לציון 2,500 שנה לממלכת פרס והזמין את מנהיגי העולם להשתתף בה.
נטען כי ההוצאות על האירוע הגיעו לעשרות מיליוני דולר והחגיגה הפכה סמל לראוותנות ולשחיתות של השלטון, דבר שערער את מעמדו והניע את התהליכים שבסופם נאלץ לצאת לגלות.
בין השנים 1967–1977 התקיימו באתר מופעים מטעם פסטיבל האמנויות בשיראז.
בפסטיבל השתתפו אמנים ויוצרים מאיראן ומרחבי העולם.
לאחר עליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון, האתר נסגר בהוראתו ורק לאחר מותו האתר נפתח מחדש.
הארכיטקטורה בעיר הסתמכה על עמודי עץ.
השימוש בעמודי אבן נעשה רק כאשר ארזי הלבנון והטיק ההודי לא היו גדולים מספיק לתמוך בראשה שלרוב הייתה מאבן.
ניתן לחלק את סוגי המבנים לשלוש קבוצות - מגורים צבאיים; בית האוצר; ואולמות קבלת הפנים והמגורים המלכותיים.
מבנים ראויים לציון כוללים את המדרגות הגדולות, שער העמים, ארמון אפדנה, היכל מאה העמודים, היכל טריפילון וארמון טכרה של דאריוס, ארמון החדיש של חשיארש, בית האוצר האימפראלי, האורוות המלכותיות ובית המרכבה.
פֶּרַע (שם מדעי: Hypericum; בלעז: היפריקום) הוא סוג של צמחים עשבוניים, חד-שנתיים או רב-שנתיים, תת-שיחים, שיחים או לעיתים רחוקות מאוד המשתייכים למשפחת הפרעיים.
סוג זה הוא הגדול ביותר ממשפחת הפרעיים וכולל 512 מינים שתחום תפוצתם משתרעת כמעט בכל העולם, למעט אזורים קרים מאוד או יבשים מאוד.
בישראל, הסוג פרע הוא הנציג היחיד של משפחה הפרעיים וכולל 9 מיני בר, אחד בסיני, ועוד 10 צמחי נוי תרבות שמוצאם אינו ישראל.
מיני הפרע מאופיינים בעלים שֶעַל פניהם נקודות בלוטיות שקופות או שחורות ופרחים צהובים בעלי 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת מפורדים, אבקנים רבים שזיריהם מפורדים ושלושה עמודי שחלה.
למינים אחדים מסוג זה חשיבות כצמחי מרפא ברפואה העממית והאלטרנטיבית והרפואה הצמחית בזכות השמנים הנמצאים בבלוטות שחורות, אדומות או שקופות הערוכות על העלים, הגבעול, הכותרת והגביע במיני הפרע.
התוצאות שמתקבלות במחקרים מדגישות בחוזקה את הצורך במחקרים נוספים במודלים חיים על מנת להגדיר בצורה טובה יותר את הפוטנציאל הרפואי של הסוג פרע למינהו.
מקור ומשמעות השם המדעי: השם "היפריקום" נגזר משורשים יווניים: היפר (שפירושו "מעל") ו-אייקון (שפירושו "סמל" או "תמונה").
שם זה מתייחס לנוהג העתיק של הנחת פרחי היפריקום מעל תמונות בבתים כדי להרחיק רוחות רעות במהלך פסטיבל אמצע הקיץ של ולפורגיסנכט (Walpurgisnacht).
הפסטיבל הזה, שהתאחד מאוחר יותר עם חג יוחנן הקדוש (יוחנן המטביל) שנערך בסוף יוני, הוא כאשר הפרחים פורחים.
כתוצאה מכך, הצמח קיבל מאוחר יותר את השם העממי "עשב יוחנן הקדוש" (St.
אפרים רבינוביץ (הראובני) הציע בספרו "שמות צמחי ארץ-ישראל שנתחדשו או נתבררו" ירושלים תרע"ז (1917) בסעיף 115, עמוד 11 את השם "דם זכריהו הנביא".
השם פרע ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 465.
הסוג פרע כולל כ-512 מינים, רובם עשבים ומיעוטם שיחים, הנפוצים על פני רוב אזורי כדור הארץ.
מספר המינים מתחלק באופן שווה, בערך, בין העולם החדש (אמריקה הצפונית ואוסטרליה) והעולם הישן (אסיה, אירופה, אפריקה).
למיני סוג זה ערך לאדם כצמחי מרפא, והם מגודלים ומעובדים לצורך זה.
במין "פרע מנוקב" (שם מדעי: Hypericum perforatum), ששמו העממי St.
John's Wort, משתמשים לצורך הפקת תמציות ותרופות, שלהן השפעה מעודדת על מצב רוח, ונוגדת דיכאון.
מדובר בסגולה ייחודית בעולם הצומח, שכן זהו צמח המרפא היחיד שנחשב לנוגד דיכאון.
הפרע יעיל יותר מפלצבו בהפחתת דיכאון קל או בינוני.
מיצוי של הצמח אף נרשם כתרופה (הדורשת מרשם רופא) תחת השם המסחרי רמוטיב.
לצמח, במינונים נמוכים בלבד (250 מ"ג רמוטיב), השפעה חיובית על זיכרון מילולי לטווח קצר.
למינונים גבוהים השפעה שלילית בתחום זה.
נראה שהפרע בטוח לשימוש לתקופה של עד 12 שבועות.
עם זאת, הוא יוצר אינטראקציות עם תרופות רבות.
הפרע עלול להפחית את האפקטיביות של תרופות רבות כגון תרופות למניעת הריון, נוגדי דיכאון, תרופות קרדיולוגיות, תרופות נוגדות סרטן, תרופות לדילול דם וסטטינים מסוימים.
צריכה של פרע יחד עם תרופות נוגדות דיכאון עלולה לגרום לתופעות לוואי מסוכנות הקשורות ברמות גבוהות של סרוטונין.
תופעות לוואי של הצמח כוללות רגישות לאור, קשיי שינה, חרדה, פה יבש, סחרחורת, בעיות עיכול, עייפות, כאבי ראש ופגיעה בתפקוד המיני.
ייתכן שהשימוש בפרע מסוכן לנשים בהיריון או מניקות.
בקרב חיות מעבדה הפרע גרם למומים מולדים.
תינוקות יונקים לאמהות שלוקחות פרע עלולים לחוות קוליק תינוקות, עייפות ואי נוחות.
צמחים עשבוניים, חד-שנתיים או רב-שנתיים, תת-שיחים, שיחים או לעיתים רחוקות עצים, לפעמים הם בעלי קנה שורש, קירחים או שעירים, עם תעלות בלוטתיות, חללים או נקודות המכילות שרפים או שעווה (ענבר), שמנים אתריים (חיוורים, שקופים), ולעיתים גם היפריצין ופסאודוהיפריצין (שחור או אדום) בחלקים שונים של הצמח.
הגבעולים גליליים (ללא תלמים או רכסים משמעותיים) או מצולעים בעלי 2, 4, או 6 צלעות, בתחילה הצלעות בדרך כלל מוגבהים, ולאחר מכן לעיתים הופכים לזוויתיים, גליליים או מכונפים; הקליפה חלקה או מפוספסת, לפעמים דמוית שעם או מנוקדת.
העלים נגדיים או ערוכים בדּוּרִים (קבוצת עלים סביב מִפְרק), פשוטים ועל פי רוב משתיירים (לא נושרים במהרה), יושבים (ללא פטוטרת) וללא לוואים.
הטרף תמימה (אינה משוננת) שטחם על פי רוב נקוד בבלוטות שקופות (בלוטות שמן) או על פי רוב בעלי נקודות שחורות בשפתם בצדם התחתון.
הפרחים יחידים או ערוכים בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת שממוקמת בקצה הגבעול (אמירית), עם יותר מ-2 פרחים.
הפרחים קטנים, דו-מיניים, נכונים, צהובים (בישראל) או ורודים, בעלי עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת, בעלי שחלה עילית.
הגביע בעל 3 עד 5 עלים על פי רוב, בישראל 5 עלים בלתי שווים ואין לגביע שיניים משניות.
הכותרת משתיירת או נשירה, נכונה, עם 4 או 5 עלים (בישראל 5), לעיתים רחוקות 3 או 6 וצבעם צהוב (בישראל) עד כתום, לפעמים עם גוון אדמדם.
עלי הכותרת מפורדים, כאשר כל עלה כותרת חופף את עלה הכותרת הסמוך לו רק בקצהו השני (contorted).
האבקנים משתיירים או נשירים, מספרם 10 עד 300 לעיתים רחוקות 5 או 650. הם מסודרים בטבעת רציפה או מקוטעת, או בקבוצות של 4 או 5 לעיתים רחוקות 3, כשהקבוצות נפרדות או מאוחות, כל קבוצה מכילה 1 עד 125 אבקנים.
בישראל, האבקנים מרובים על פי רוב ומאוחים ל-3 אגודות או ל-5 לעיתים רחוקות מפורדים או נראים מפורדים.
הזירים נפרדים או מאוחים בבסיסם.
המאבקים צהובים עד כתומים, מוארכים עד אליפסואידים, כמעט שווים בקוטרם, לפעמים עם בלוטה ענברית או שחורה על הקונקטיב (רקמה שמחברת בין שקי האבקה של המאבק);
השחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה), עלי השחלה שלה מאוחים ביניהם, והיא בעלת מגורה אחת ו-3 עד 5 שליות דופניות או בעלת 3 עד 5 מגורות ושליה זוויתית.
עמודי השחלה 3 עד 5 מפורדים (בישראל) או מאוחים מעט בצורות שונות בבסיסם, מפושטים עד פחות או יותר צמודים.
הפרי הלקט רב-זרעי נפתח עם 2 עד 5 קשוות, לפעמים עם רצועות בלוטתיות או שלפוחיות.
הזרעים צרים גליליים עד אליפסואידיים, לפעמים מצולעים.
קליפת הזרע מחורצת או מרושתת עד מיובלת.
9 נציגים של הסוג פֶּרַע ושל כל משפחת הפרעיים גדלים בישראל: אחד נפוץ, שניים שכיחים ושבעה נדירים בישראל אבל לא בעולם.
פֶּרַע מסולסל הוא המוכר ביותר והנפוץ כמעט בכל ישראל.
פרע צמיר ופרע קטן-עלים הם שני צמחי חורש שכיחים.
מתוך שבעת המינים הנדרים מאוד, אחד - פרע סיני - גדל בדרום סיני וששת האחרים מצויים רובם בצפון ישראל.
שניים מהם, פרע לבנוני ופרע מחוספס, גדלים רק בחרמון.
שלושה נוספים מצויים בעיקר למרגלות החרמון ובצפון עמק החולה: פרע ריחני ופרע מחודד, שניהם צמחים מובהקים של בתי גידול לחים, והשלישי פרע מנוקב, שהוא גם צמח בית גידול לחים וגם חורש ים-תיכוני, ונמצא גם בגולן.
פרע אזובי הוא צמח חורש ים-תיכוני הגדל בגליל.
פרע ננסי (Hypericum nanum) המופיע במגדיר "הצהוב" לא אותר בישראל והוא גדל בהרי הלבנון.
פֶּרַע אֲזוֹבִי (Hypericum amblysepalum) הוא צמח עשבוני רב-שנתי נדיר מאוד ונמצא על סף איום בישראל.
הצמח קירח ובעל גבעולים זוחלים וגבעולי פריחה זקופים וגבוהים המתנשאים לגובה של 1 עד 1.7 מטר.
תפוצתו משתרעת מדרום מזרח טורקיה ועד צפון מערב איראן וצפון ישראל.
בישראל הוא גדל כמעט רק בגליל, בבקעות ובמדרונות מוארים בחורש.
תקופת הפריחה היא מסוף מרץ ועד תחילת יוני.
הגבעולים מצולעים ולאורכם נמשכות 2 צלעות (כנפיים) בולטות ולא רצופות.
כאשר קטעי הכנפיים מצטלבים זה בזה.
העלים גדולים, דמויי אזמל, קרחים, חסרי פטוטרת ומזכירים עלי אזוב.
עלי הגביע דמויי ביצה ומשונשנים, אינם שווים זה לזה ונושאים בלוטה שחורה בקצה כל שן (בניגוד לפרע מחודד ופרע מנוקב להם עלי גביע דמוי אזמל ששפתם תמימה).
אורכם של עלי הגביע הוא שליש עד חמישית מאורך עלי הכותרת.
הפרחים גדולים יחסית לרוב מיני הפרע האחרים הגדלים בישראל למעט פרע ריחני.
עלי הכותרת שווים זה לזה, משוננים קלות ונושאים בלוטות שחורות זעירות בקצות השיניים.
פרחים: גדולים יחסית לרוב מיני הפרע האחרים הגדלים בישראל, למעט פרע ריחני.
פֶּרַע לְבָנוֹנִי (Hypericum libanoticum) הוא בן שיח נדיר ובלעדי (אנדמי) להרים הגבוהים של הלבאנט: הרי הלבנון, הרי מול הלבנון והחרמון.
מין זה גדל במדרונות אבניים ומוכי רוח, בין סלעים ברום של 1,600 מ' עד 2,400 מ'.
הוא צומח בקבוצות צפופות ולא ביחידים, אבל אוכלוסיותיו אינן גדולות.
פריחתו בצבע צהוב בוהק, מרהיבה ביופייה ומושכת את העין למרחוק לקראת גלי הפריחה האחרונים בחרמון, בצדם של חדעד הלבנון וקדד אדום-הפרחים הפורחים בגווני לילך חיוורים ביותר.
הפריחה מאמצע יוני עד אמצע אוגוסט ועיקרה ביולי.
פרע לבנוני הוא בן שיח קירח שגובהו מתנשא עד 25 ס"מ במהלך עונת הפריחה.
מחוץ לעונת הפריחה, הוא נראה כגוש קטן של ענפים מעוצים שמהם יוצאים עלים נגדיים ופשוטים.
העלים צרים וגליליים, מתחדדים כלפי בסיסם ושפתם גלולה לאחור.
קשה לזהות את הפרע הלבנוני ללא הפריחה מכיוון שאין בלוטות שחורות על העלים שלו.
לעיתים ניתן לראות גבעולי תפרחת יבשים מזדקרים מתוך הגוש המוריק הקטן, עם קליפה אדומה-חומה, וזהו סימן זיהוי שמסייע בזיהוי הצמח.
הפרחים גדולים (קוטרם 2 ס"מ), והם מסודרים בצפיפות בתפרחות דמויות אשכול מוארך.
גבעולי התפרחת זקופים ואדמדמים, גליליים וחסרי צלעות ואין להם בלוטות אדומות בעוד לפרע מחוספס, הגדל אף הוא בחרמון, ישנן בלוטות אדומות לכל אורך הגבעול.
בלוטות שחורות זעירות מסודרות לאורך שולי כל אחד מעלי הגביע ועלי הכותרת.
עלי הכותרת אינם משתיירים בפרי לאחר הפריחה.
זירי הפרחים מאוחים ל-3 אגודות.
הפרי הלקט אדום כהה, מאורך ומחודד בראשו, בנוי משלושה עלי שחלה שמשונצים בתפר שביניהם.
הזרעים מרובים ושחורים, והם נובטים בנקל מיד לאחר הרטבתם.
פֶּרַע מְחֻדָּד (Hypericum tetrapterum) הוא עשב רב-שנתי נדיר מאוד שנמצא בסכנת הכחדה בישראל.
הצמח גדל על קרקעות לחות ובגדות נחלים במספר מצומצם של אתרים, רק בצפון עמק החולה ובגולן.
מספר אתרי הגידול של הצמח נמצא במגמת ירידה.
הפריחה בקיץ פריחתו בקיץ כמו בכל צמחי גדות ובתי גידול לחים, בדומה לפרע ריחני, מסוף יוני עד תחילת אוקטובר.
מאפיינים: הצמח בעל שלוחות שבסיסן מעוצה ומגיע לגובה של 40 עד 80 סנטימטרים.
הגבעולים שלו זקופים ומסועפים מבסיסם, קירחים ובעלי ארבע צלעות מכונפות רציפות.
הגבעולים זרועים בדלילות בבלוטות שקופות ובבלוטות שחורות.
העלים של הפֶּרַע מְחֻדָּד נגדיים, יושבים (ללא פטוטרת), ואורכם נע בין 1.5 ל-3 סנטימטרים.
צורתם מוארכת-אליפטית והם קהים בקצותיהם.
בצדם העליון של העלים יש בלוטות שקופות ובקרבת שולי העלה יש בלוטות שחורות.
התפרחות אמיריים או בחיקי העלים ודמוי אשכול-סוכך.
קוטר הפרח הוא כ-1.5 סנטימטרים.
עלי הגביע מאוחים בבסיסם, דמויי אזמל-מחודד, תמימים ויש עליהם בלוטות מעטים, בעיקר בשוליים, ולעיתים בקצה עלה הגביע יש בלוטה שחורה גדולה.
אורך עלי הגביע הוא מחצית מאורך עלי הכותרת.
חמישה עלי הכותרת של פֶּרַע מְחֻדָּד צהובים ומבריקים, ומכוסים בדלילות בבלוטות שחורות ובבלוטות שקופות.
האבקנים מרובים ומסודרים ב-3 אגודות, כאשר הם מאוגדים בשלישיות ומאוחים עד רבע מאורכם.
בראש הקונקטיב (הרקמה המחברת בין שני שקי האבקה של המאבק) ישנה בלוטה שחורה.
השחלה של הצמח היא עילית ומספר עלי השחלה נע בין 3 ל-5. הפרי הוא הלקט בצורת חרוטי, צבעו חום-אדום בעת ההבשלה, בעל 3 עד 5 מגורות, ומכיל זרעים מרובים ומחורצים.
פֶּרַע מְחֻסְפָּס (Hypericum scabrum) הוא הוא צמח עשבוני רב-שנתי או בן-שיח, קירח, נדיר מאוד בישראל הגדל אך ורק בצוקים בחרמון.
תפוצתו נרחבת מטורקיה ועד הר החרמון ועד שינג'יאנג בסין.
הוא גדל בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים.
מאפיינים: הגבעולים מחוספסים, גליליים וחסרי צלעות (כנפיים) בולטות, ולאורכם יושבות על פי רוב בלוטות אדומות בלתי מסועפות.
התפרחת היא מקבץ צפוף של אשכולות דמויות סוכך.
עלי הגביע מאוחים כדי 1/3 עד 2/3 מאורכם.
הפריחה מתחילת מאי עד אמצע יולי.
פֶּרַע מְסֻלְסָל (Hypericum triquetrifolium) – צמח עשבוני רב-שנתי ענף שגדל בקרקעות כבדות, בצדי דרכים, שדות בור, שדות מעובדים, שדות נטושים ובתי גידול מופרים ובבתות ובתות הספר בכל רחבי החבל הים-תיכוני בצפון ישראל ומרכזה.
הפריחה הצהובה רק בקיץ, מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר.
פֶּרַע סִינַי (Hypericum sinaicum) הוא צמח עשבוני רב-שנתי או בן-שיח ננסי שרוע ומשתרג מכוסה בכסות צמרית שגדל בהרי המדבר הגבוהים בדרום סיני וצפון מערב ערב הסעודית.
תפוצתו בדרום מערב ירדן מוטלת בספק.
מן הכרית שהצמח יוצר מתרוממים גבעולי פריחה.
העלים נגדיים, לבידים וזעירים, 5 עד 8 מ"מ, בעוד לפרע צמיר עלים שאורכם 3 עד 5 ס"מ.
בצידם התחתון של העלים קיימות בלוטות שחורות מעטות ומפוזרות וכמעט ואינן ניכרות.
עלי הגביע משוננים כמסור בשוליהם ובעלי שיניים זעירות, או כמעט תמימים, ומסתיימים בשן מחודדת (ולא קהה).
פֶּרַע צָמִיר (Hypericum lanuginosum) – הוא בן שיח (בעל בסיס מעוצה) מזרח ים-תיכוני נפוץ, ירוק-עד, דליל, ובעל מעט גבעולים זקופים.
גובהו פחות מ-70 ס"מ ומכוסה בכסות צמרית ומלבינה, למעט בתפרחת הקירחת.
הוא צמח עם מאפיינים ברורים המאפשרים זיהוי קל גם בהיעדר פרחים באמצעות זיהוי הנקודות שחורות הטיפוסיות על שפת עלי הגביע והחפים ושולי העלים.
הגבעולים עגולים (לא מצולעים ולא מכונפים).
העלים נגדיים, לבידים, אורכם העלים 3 עד 5 ס"מ (בעוד לפרע סיני העלים זעירים 5 עד 8 מ"מ) ודמויי ביצה מאורכת.
בסיס הטרף מפורץ ועוטף את הגבעול ומעט ארוך יותר מהמפרק, בלוטות שקופות ובלוטות שחורות מפוזרות קרוב לשוליים של הטרף.
העלים התחתונים קהים, העליונים מחודדים וחדים.
המחרוזת של הבלוטות השחורות והזעירות בשולי העלים מקלה על זיהוי הצמח גם בהיעדר פרחים.
התפרחות מסוימות בתפרחות סיומות ואמיריות (ממוקמות בקצה הגבעול).
החפים עם בלוטות בעלות עוקץ.
הפרחים גדולים יחסית בקוטר כ-1.8 ס"מ, דו-מיניים, נכונים, בעלי עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת, בעלי שחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה).
הגביעים בעלי 5 עלי גביע בצורת ביצה, משונשנים בבירור ומסתיימים בחוד קהה, שפתם ובשוליהם בלוטות שחורות.
הכותרת בעל 5 עלי כותרת צהובים, שאורכם פי 2 עד 3 מהגביע; עלי הכותרת בדרך כלל חסרים בלוטות בשוליים.
האבקנים מאוחדים בבסיסם לשלוש אגודות עם בלוטה שחורה בקצה הקונקטיב.
הזרעים גליליים (אינם מכונפים), עם דגם מרושת.
הפריחה היא מתחילת מרץ עד תחילת אוגוסט ועיקרה במאי ויוני.
פרע צמיר הוא צמח סלעים צמיר מלבין שגדל בבתי-גידול טבעיים בלבד בחבל הים-תיכוני בישראל, במחשופים של סלעים קשים, בסדקי סלעים ובכיסי קרקע בחורשים ובבתות ובהרים בצפון ישראל ומעט גם במרכזה: בחרמון, בגליל עליון, בגליל התחתון, בכרמל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה ובגלבוע.
תפוצתו העולמית משתרעת בארצות של מזרח של הים התיכון, מקפריסין דרום טורקיה עד סיני.
המין פרע צמיר מעדיף צל / צל חלקי, בניגוד למיני פרע אחרים הגדלים בשמש מלאה.
הפרחים מוּשְרִים בשמן יוצרים שמן אדום משכך כאב.
פֶּרַע קְטַן-עָלִים (Hypericum thymifolium) הוא בן שיח מסועף וזקוף שגובהו 40 עד 80 ס"מ, ועליו זעירים.
הוא צמח חורש של החבל הים-תיכוני, גדלים בעיקר על קרקעות שהתפתחו על סלעי קירטון וחוואר של חבורת יהודה במיוחד בגליל המערבי ובכרמל.
זהו בית גידולו של אורן ירושלים.
תפוצתו העולמית מצומצמת לדרום מרכז ודרום מזרח טורקיה ועד צפון מערב ישראל.
הפריחה מתרחשת מסוף מרץ עד אמצע דצמבר ושיאה מאמצע אפריל עד אמצע אוקטובר.
פרע קטן-עלים הוא בן שיח קירח, מבודר שגבעוליו זקופים וישרים.
העלים נגדיים, זעירים, תמימים, מתחדדים כלפי בסיסם ורוחבם עד 3 מ"מ.
הגבעולים גליליים (חסר צלעות בולטות), חלקים, חסרי בלוטות.
התפרחת מסועפת למעלה בצורת סוכך מדומה עם פרחים קטנים וצהובים.
עלי הגביע מפורדים, עם בלוטות שחורות בשפתם.
הפרי הוא הלקט אדום המלווה בגביע משתייר.
פֶּרַע רֵיחָנִי (Hypericum hircinum) הוא שיח ים-תיכוני מסועף, דחוס ומעוגל וגבוה, מתנשא לגובה של 1 עד 3 מטרים.
צמח זה, שבית גידולו קרקעות לחות וגדות נחלים, פורח בפרחים צהובים בקיץ.
הוא נדיר מאוד בישראל ונמצא בסכנת הכחדה.
לפרע ריחני חמישה תת-מינים, מהם אחד גדל בישראל: פרע ריחני תת-מין 'גדול' (Hypericum hircinum subsp.
majus), שתפוצתו משתרעת מדרום אירופה (ספרד וצרפת) ועד למזרח התיכון ולערב הסעודית.
באירופה, הוא אינו נחשב מין בסכנת הכחדה.
הוא נבדל ממיני הפרע האחרים בישראל בפרחיו הגדולים ובעליו הארוכים (עד 7 ס"מ).
פריחתו בקיץ כמו בכל צמחי גדות ובתי גידול לחים ובדומה לפרע מחודד, מסוף יוני עד תחילת נובמבר.
מאפיינים: הגבעולים נגדיים, זקופים או מסתרגים ורבועים (בעלי ארבע מקצועות).
העלים נגדיים, יושבים (ללא פטוטטרת), פשוטים, רחבים, שפתם תמימה ואורכם 2 עד 7 ס"מ.
התפרחות אמיריות (בקצה גבעולי התפרחת) ומעוטות פרחים.
הפרח נכון, דו-מיני, צהוב, גדול, מפואר ומרשים, קוטרו 3 עד 5 ס"מ.
הגביע בעל חמישה עלי גביע סרגליים (מאורכים), מחודדים ומפורדים, חסרי בלוטות, ונושרים בהקדם.
הכותרת הצהובה בעלת חמשת עלי הכותרת רחבים ומפורדים.
האבקנים מרובים, ערוכים בחמש אגודות וארוכים מהכותרת.
השחלה עילית, גדולה, כדורית, חלקה וצהובה.
עמודי השחלה ארוכים מעלי הכותרת ובאורך 5 עד 6 פעמים מאורך השחלה.
הפרי הלקט, גונו מאדים ובעת ההבשלה הוא נפתח מהקצה.
הזרעים מרובים ומכונפים, ומרושתים ומגומגמים.
בית גידול ותפוצה: הצמח גדל בישראל בכמה אתרים בעמק החולה ובנחל בצת שבגליל העליון המערבי.
רוב האתרים נמצאים בצפון עמק החולה, במקורות הירדן: נחל דן, נוחיילה, ואזור הגושרים – שמורת טל.
כמו כן נמצא בשמורת החולה.
בישראל, עשרה מינים ושני מכלואים משמשים כצמחי נוי בישראל.
חלקם הם מיני בר הגדלים בישראל: פרע מנוקב, פרע ריחני.
שניים מוכרים: פרע גביעני, פרע קנרי ושמונה פחות מוכרים:
פרע בליארי (Hypericum balearicum), הוא שיח סובטרופי מהאיים הבלאריים.
פרע גדול (Hypericum x inodorum) הוא שיח מכלוא מהאזורים הממוזגים של דרום-מערב ודרום מרכז אירופה (קורסיקה, צרפת, איטליה, ספרד).
פרע הומבולדט (Hypericum humboldtianum) הוא בן שיח או שיח סובטרופי מקולומביה וצפון מערב ונצואלה.
פרע מוכתם (Hypericum maculatum) הוא צמח עשבוני רב-שנתי מאזורים ממוזגים באירופה.
פרע מפושל (Hypericum revolutum) הוא שיח או עץ סובטרופי מאפריקה וערב הסעודית.
פרע מצרי Hypericum aegypticum)) הוא שיח סובטרופי ממרוקו, לוב ואלג'יריה, יוון, כרתים, סרדיניה, סיציליה.
פרע צפוף (Hypericum polyphyllum) הוא בן שיח סובטרופי מדרום טורקיה ועד צפון מערב סוריה.
פֶּרַע גְּבִיעָנִי (hypericum calycinum) הוא בן שיח נמוך בעל קנה שורש שמוצאו באזורים הממוזגים שמדרום-מזרח בולגריה עד לצפון-מערב וצפון טורקיה.
הגבעולים פושטים או מתרוממים בציבורים.
העלים מוארכים או דמוי ביצה צרה, אורכם 5 עד 10 ס"מ ראשם קהה.
הפרחים בודדים או בקבוצות של שננים או שלושה.
עלי הגביע פושטים לצדדים וגדלים עם הבשלת הפרי שהוא הלקט דמוי ביצה.
עמודי השחלה מפורדים ומספרם 5, האבקנים מרובים וערוכים בחמש אגודות.
פרע גביעני הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובשרב, רגיש לגיר ולמליחות, בקרקעות שונים.
ריבוי באמצעות זרעים בסתיו, חלוקה בסתיו, וייחורים בחורף.
פֶּרַע קָנָרִי (Hypericum canariense) הוא שיח או עץ סובטרופי שגבהו יכול להגיע עד 5 מ' מהאיים הקנריים ומדירה.
העלים מוארכים דמויי אזמל, אורכם מגיע ל-7.5 ס"מ.
הפרחים ערוכים במכבדים, קוטרם 3 עד 5 ס"מ.
האבקנים מרובים וערוכים בחמש אגודות.
עלי הכותרת והאבקנים אינם נושרים לאחר הפריחה.
פרספטרון (בעברית: קולטן) הוא אלגוריתם ממשפחת האלגוריתמים הלומדים.
זהו אלגוריתם למידה "און ליין", משמע הוא לומד תוך כדי ריצה מדגימות שאבחן בזמן פעולתו.
הפרספטרון הוא אלגוריתם סיווג, כלומר מטרתו היא להבדיל בין סוגים שונים של דגימות אותן הוא מקבל.
לדוגמה, לאבחן בין גברים ונשים על פי מידת נעלים ואורך השיער.
הפרספטרון נחשב לאלגוריתם סיווג פשוט ביותר.
האלגוריתם מחקה את התנהגות הנוירונים (תא עצב) במערכת העצבים, ועל-כן הוא נחשב לאחת הדוגמאות לרשת עצבית מלאכותית.
כאשר הבעיה ניתנת להפרדה בידי מישור (או היפר מישור) הפרספטרון עובד ביעילות, ומובטח סיווג נכון של כל הדוגמאות תוך זמן חסום.
במקרה שהדגימות שאותן הוא מקבל כקלט לא ניתנות להפרדה כזו, התוצאה לא תהיה הפרדה מקורבת אלא חסרת פשר.
הפרספטרון מקבל דגימות כקלט ומחזיר כפלט את סיווג הדגימה, הוא מאבחן בין סוגים שונים של דגימות על ידי ציון שייתן לאותה דגימה אותו הוא יחשב על ידי הכפלת וקטור הדגימה שקיבל בווקטור המשקולות אותו הוא שומר.
וקטור המשקולות מאפיין את חשיבותם של משתני הדגימה, לדוגמה אם אורך השיער שולי לעומת מידת הנעל כאשר מבחינים בין גבר לאישה המשקולת של אורך השיער תהיה 0.2 ושל מידת הנעל תהיה 0.8.
הפרספטרון משפר את עצמו בכל פעם שהוא טועה באבחון, השיפור נעשה על ידי שינוי כיוון וקטור המשקולות בכל פעם שהוא טועה באבחון, וכך ככל שהאלגוריתם יותר מנוסה הוא משיג תוצאות יותר מדויקות.
האלגוריתם יכפיל כל אחד מערכי וקטור הדגימה בערכי וקטור המשקולות המתאים לו ויסכם את מכפלות אלו: לאחר שהאלגוריתם העריך את סיווג הדגימה (על־פי ציון הסכימה לעיל) יעדכן את משקולותיו באופן הבא:
אם הייתה טעות באבחנה כלפי מעלה - משמע פונקציית ההערכה של האלגוריתם הייתה גבוהה מידי ולכן נתקן למטה.
אם הייתה טעות באבחנה כלפי מטה - משמע פונקציית ההערכה של האלגוריתם הייתה נמוכה מידי ולכן נתקן למעלה.
אם לא הייתה טעות באבחנה.
הוא ערך הפרמטר בדגימה אותה האלגוריתם מאבחן.
קבוע המכונה 'קצב הלמידה' זהו מספר קטן למשל 0.1.
ניתן לראות שכאשר אין טעות וכתוצאה מכך המשקולות אינן משתנות כלל.
פרספקטיביזם (מהמילה פרספקטיבה, נקודת מבט, בגרמנית: Perspektivismus) היא תפיסת עולם פילוסופית פוסט-מודרנית שהתווה הפילוסוף פרידריך ניטשה, לפיה ידיעה והערכה של המציאות אפשרית רק באמצעות פרשנות של האינדיבידואל, מנקודת מבטו הרלטיביסטית-סובייקטיבית, זאת בדומה לגישתו של ההוגה ז'אן-פול סארטר.
לפי גישה זו אין אמת עובדתית מוחלטת אחת, אלא האמת מתקבלת משילוב של נקודות מבט נבדלות.
על פי ניטשה, ניסיונו האישי של המתבונן, כתלות בזמן, במקום, בחיברות, בחינוך, ובמבנה הנפשי שלו מעצב את מאפייני ברירת המחדל של נקודת מבטו, ה"בעד" ו"נגד" בפרשנותו אינם מבוססי רציונל אלא מהווים פועל יוצא של מניעיו האישיים, בין אם מדובר באינטרסים או בצרכים.
לפי גישה זו, מערכת החוקים של הפרט חשופה לשינויים בלתי פוסקים ואין בה רצף והמשכיות.
לפי הפרספקטיביזם, האתיקה אינה עובדתיות, אלא מביעה את עמדותיו, רגשותיו והנחותיו של הפרט.
מערכת הערכים היא ארעית והמוסר נגזר מתהליך גיבוש האישיות.
הפרספיים (שם מדעי: Rhinolophidae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים (עטלפאים) הכוללת סוג טקסונומי יחיד והוא פרסף (שם מדעי: Rhinolophus) ובו 70 מינים.
מקור השם הוא בעלה אפי דמוי פרסת-סוס שהעניק לו את השם העממי "Horseshoe Bat" באנגלית ואת השם "פרסף", שהוא הלחם בסיסים של פרסה ואף, בעברית.
הפרספיים היא משפחה של עטלפי חרקים בינוניים.
לפרספיים זנב קצר המחובר לקרום התעופה, כנפיהם קצרות יחסית ומעופם איטי.
לנקבות יש זוג פטמות בחזה וכן שתי פטמות מדומות קרוב לחלק התחתי שנועדו לשמש נקודות עגינה לגור הקטן להיאחז בו.
לעומת זאת אוזניהם גדולות, מחודדות וחסרות צפיר.
על האף יש להם שתי תוספות קרומיות היוצרות מעין פרסת סוס הפתוחה כלפי מעלה ואשר ידועה בשם "עלה אפי".
מבנה זה נועד כנראה לעזור להם לכוון את הקולות שהם פולטים מהאף.
הפרסף ניזון מפרוקי-רגליים גדולים הנמצאים הן באוויר (כגון חרקים מעופפים) והן על הקרקע או קרוב אליה (כגון עכבישים).
לקראת הסתיו הוא אוגר שומן בחלק האחורי של גופו ונכנס לתרדמת חורף בה טמפרטורת הגוף יורדת עד שהיא משתווה לטמפרטורת הסביבה וחילוף החומרים בגופם נעשה איטי ביותר.
בהתאמה, קצב פעימות הלב יורד ל-10 פעימות בדקה.
הפרעה לפרספיים בתרדמת החורף שלהם עלולה להיות קטלנית לגביהם: כאשר הם מתעוררים, קצב חילוף החומרים עולה לרמה גבוהה והם "שורפים" את עתודות השומן שלהם, דבר שגורם להם אחר כך לגווע מרעב.
לכן, אסור להיכנס למערות בהם לנים הפרספיים.
רבייה: רוב הפרספיים חיים בלהקות ולנים במושבות גדולות.
ההזדווגות בסתיו במערות שיש בהם המון פריטים.
ההפריה מושהית עד לסוף החורף.
ההריון נמשך 7–10 שבועות ובכל לידה מוליד הפרספית רק גור אחד או שניים לכל היותר.
בגיל 4–6 שבועות הגור נגמל מחלב האם ונהייה עצמאי.
בעולם נפוצים הפרספיים באזורים ממוזגים וטרופיים של אסיה, אפריקה, אירופה ומזרח אוסטרליה.
בארץ ישראל שישה מיני פרספיים: פרסף גדול, פרסף הנגב, פרסף בהיר, פרסף חיוור, פרסף מצוי ופרסף גמדי - כולם נדירים ונתונים בסכנת הכחדה.
פרספוניים (שם מדעי: Hipposideridae) הם משפחה של עטלפי חרקים מסדרת העטלפים המזכירים מאוד את הפרספיים, אך קטנים מהם.
בעבר הם גם היו תת-משפחה שלהם, אך הועברו למשפחה עצמאית בהמשך.
עטלפים אלה בעלי עלה אפי עם בליטה ורודה דמוית פרסה של סוס ואוזניים קטנות וורודות.
הם חיים במערות במגוון בתי גידול בעולם הישן לרבות באפריקה, אירופה, אסיה ואוסטרליה.
הם מקננים במושבות גדולות ויוצאים בלילות לצוד חרקים.
מין אחד מהמשפחה מצוי בישראל - פרספון מצוי (Asellia tridens).
סוג: פרספון (Hipposideros) - בו פרספון דיאדמה
סוג: פרספון אוזנן (Asellia) - בו מצוי המין פרספון מצוי (Asellia tridens)
סוג: פרספון אוזנן קטן (Aselliscus)
סוג: פרספון קלשוני מדומה (Paratriaenops)
סוג ומין יחיד: פרספון פרסיבל (Cloeotis percivali)
סוג ומין יחיד: פרספון כתום (Rhinonicteris aurantia) - לעיתים משויך למשפחה עצמאית - Rhinonycteridae
סוג ומין יחיד: פרספון פרחוני (Anthops ornatus)
על פי האתר, "היות שלתקשורת ישנה השפעה עצומה על עיצוב דעת הקהל, 'פרספקטיבה' עומדת על זכותו של הציבור לצרוך חדשות ללא אי-דיוקים ומניפולציות, תוך דרישה מכלי התקשורת לעמוד בסטנדרטים העיתונאיים הגבוהים ביותר ולבסס עובדות טרם פרסומן." אתר "פרספקטיבה" מציב לעצמו מספר מטרות:
לעקוב, לחשוף ולרכז במקום אחד אי דיוקים וסילופים המופיעים בתקשורת הישראלית.
ליצור מודעות אצל ציבור הקוראים הצופים והמאזינים לנושא חשוב זה והשפעתו על מצבה של ישראל.
ליצור קשר עם עיתונאים ועורכים על מנת לתקן את הדרוש תיקון ולמנוע את הישנות הטעויות.