tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרחוב הראשי הוסב לאזור מסחרי כלכלי.
בשנת 1912 חיו בעיירה כ-700 תושבים, והיא עברה שיפוץ נוסף, נוספו מבנים ציבוריים חדשים כדוגמת בית הכנסת, חנויות ובית מרקחת.
באזור העיירה התנהלו קרבות רבים ביניהם הקרב על עצמאות ליטא שנערך בשנת 1919. ליטא לא קיבלה עצמאות ולכן העיירה נשארה עצמאית, המשיכה להתפתח ואף נבנו בה חמישה בתי ספר תיכוניים בעקבות גדול במספר התושבים.
לאחר סוף המלחמה על עצמאותה של ליטא העיירה החלה להשתקם ומספר שנים שרר בה שקט, ובשנת 1938 מנתה האוכלוסייה 800 תושבים.
ב-16 ביוני 1940 במהלך התקופה הסובייטית נכבשה רוזאלימס על ידי הצבא האדום.
בתקופה זו שגשגה העיירה מבחינה כלכלית, חברתית ותרבותית בהשפעת הרוסים הסובייטים ששלטו באזור מחוז רוזאלימס.
שגשוג זה הביא להקמת מוסדות ציבוריים רבים, כגון: תיכונים, גנים, בתי מרקחת, בתי חולים, ביתן שירות ציבורי, סניפי דואר, סניף בנק, ספרייה, חנויות ומוסך.
ב-22 ביוני 1941 נפתחה החזית במלחמת העולם השנייה בין ברית המועצות ובין גרמניה, וחלק מהעיירה נכבש על ידי הגרמנים הנאצים.
תושבי העיירה והפרטיזנים התקוממו כדי להגן על העיירה.
באזור זה התאספו ביחידות קרביות.
הייתה לחימה באזור ובשנת 1944 הוחלט להקים את "גדודי ההשמדה", שאלו היו גדודי חיילים מהמדינות האויבות שמטרתם הייתה לחסל את כל היהודים בעיירה ובאזור.
בסוף המלחמה, העיירה לא נכבשה ונשארה עצמאית.
ב-11 במרץ 1990 הוכרז על עצמאות ליטא והוקם בעיירה מוזיאון לאומי.
כמו כן, נשארו בעיירה מבנים היסטוריים עד היום כמו בתים ששרדו מאז מלחמת העולם הראשונה ומתקופת הרפובליקה הליטאית הראשונה.
הקהילה היהודית ברוזאלימס החלה להתפתח במאה ה-19. בשנת 1839 דווח על המספר המדויק של היהודים בקהילה, 110 תושבים יהודים מתוך 222 תושבי העיירה.
כל התושבים היהודיים התאכסנו באכסניה אחת.
מספר התושבים היהודים בקהילה ירד בשנת 1912 בעקבות הגבלת מספר התושבים היהודים בעיירה.
במאה ה-19 חלו שינויים במספר היהודים בקהילה בעקבות קשיים פוליטיים וכלכליים.
למרות זאת היוותה הקהילה היהודית כמחצית ממספר התושבים בקהילה עד שנת 1920. בין השנים 1920-1930 הרחיבה הקהילה היהודית את מוסדותיה בעיירה והוקמו בה בית ספר יהודי, בתי כנסת, חנויות, חדר ובתי רבנים.
תושבי רוזאלימס, כמו בערים ובעיירות ליטאיות אחרות שבהן חיו יהודים, הואשמו בסיוע לגרמנים ונאלצו לעזוב את בתיהם על פי צו הצאר שיצא לאור בתקופה זו.
הצו פורסם בשנת 1904 בעקבות ההפסד שנחלה רוסיה במלחמת רוסיה–יפן.
על פי הצו היהודים הואשמו במפלת רוסיה במלחמה.
לכן הקימה הקהילה היהודית בעיירה קבוצה ציונית בשם "הסצ'רוס" שעסקה ברעיונות הציוניים וברעיון העלייה לארץ ישראל.
בשלהי המאה ה-20 פרצה שרפה בעיירה ומספר בתים יהודיים נשרפו ביניהם ביתו של שמואל שפירא.
מסופר, כי משפחתו של שפירא חזרה לעיירה בשנת 2001 ומצאה את אוצר נכסי המשפחה: שולחן עשוי מזהב, תכשיטים, מטבעות ומתכות אחרות.
רוב היהודים עזבו את העיירה והיגרו אל מדינות מערב אירופה כדי למצוא בהן מחסה ותמיכה.
כלכלה יהודית בין שתי מלחמות העולם
במאה ה-20 שלטו היהודים ברוב ענפי המסחר, כגון: חקלאות, מלאכה ועיבוד צמר בניגוד למספר מצומצם של סוחרים ליטאיים שפעלו בעיירה.
בין שתי מלחמות העולם המשיכו היהודים לעסוק במסחר בין הערים והעיירות הסמוכות וכך התעשרו.
דוגמה לסוחר מפורסם מהעיירה הוא חי גורביץ, שעסק בהלוואת סחורה חקלאית בריבית.
ענפים נוספים בהם עסקו יהודי העיירה היו בנקאות ורוקחות.
עיסוקים אלו אפשרו ליהודים העשירים לצאת לנופש בעיירה הסמוכה.
חיים בין שתי מלחמות העולם
היהודים בעיירה התרכזו ברחובות סודובה וסטיליקו ובהן נמצאו גם בית כנסת ובית הרב.
בין היהודים לקהילה המקומית הנוצרית נוצרו קשרי חברות טובים והם חיו בשיתוף.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ליטא קיבלה עצמאות מרוסיה והיהודים קיבלו אוטונומיה בקהילה היהודית.
ליהודים היו תפקידים מרכזיים בהנהלת העיירה.
לדוגמה: הרב לוין שימש כחבר הנהלה בעיירה ויעקב לאפידה היה היועץ הפורמלי של מועצת העיירה.
בנוסף היהודים היו חברים בארגונים וולנטרים חברתיים שפעלו בעיירה.
דוגמה לכך, היא השתתפות היהודים באירועים חברתיים קהילתיים, פסטיבלים והשתתפות בקבוצת הכדורגל המקומית.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה-19 על פי הארכיטקטורה המקומית כדוגמת גרם מדרגות שחיבר בין קומת הנשים לבין קומת הגברים שלמטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה ובית הכנסת ננטש.
הוא עומד עד היום, אך כמה קירות פנימיים והיכל הכניסה נהרסו.
בשנת 2003 ארגון העוסק בבניית אנדרטאות ומבנים אדריכליים בשם "World Monuments Fund" העניק למועצת העיירה כספים לטובת שיפוץ בית הכנסת והוא נותר בין בתי הכנסת המעטים שהשתמרו לאחר המלחמה.
חלק חשוב באורח החיים הדתי היהודי בעיירה היה המקווה.
מבנה המקווה שעמד מחוץ לביתו של הרב נבנה מעץ, כחלק מאופי הארכיטקטוני של העיירה ושרד עד היום.
בית הקברות של הקהילה היהודית ברוזאלימס נבנה מחוץ לעיירה כ-200 מטר ממערב לכביש פלאקיצ'יקי-רוזאלימס.
האתר הוקם על תל שגודל שטחו 60x50 מטר ובשנת 1980 נעשה בו מיפוי הקברים.
בית הקברות לא נשמר בצורתו המקורית, 14 מונומנטים שרדו, מתוכם מצבה עתיקה שככל הנראה נבנתה בשנת 1897.
רבני העיירה היו בעלי תפקיד חשוב בקהילה היהודית ועבדו בה שנים רבות.
הם שמרו על אוטונומיה דתית וקיום אורח חיים מסורתי.
המידע היחיד אודותיהם הוא שמותיהם ותאריך פטירתם.
זוסמן ג'קל מת בשנת 1923, שיח נחום - ראש קהילת אליטוס - נרצח בשואה ואליעזר גולדברג, רב רוזאלימס אחרון שנרצח בשואה.
בסוף תקופת השואה שרדו בעיירה רק שני יהודים.
יושקה מאצ'ט שניצל על ידי חקלאים באזור ועלה לארץ בשנת 1944.
קלובנסקט שניצל והצליח להימלט אל רוסיה.
בשנת 1950 לאחר סיום המלחמה חזר לליטא ושם חי ועבד.
הוא נפטר ברוסיה בשנת 1988.
אבן זיכרון מ-1928 לזכר אלו שמתו למען עצמאות ליטא והעיירה
המצבה בבית העלמין לזכר אלו שמתו במאבק נגד הברמונדיסטיס
אנדרטה משנת 2006 על יד נהר דאוגיוונה לזכר לוחמי החירות של ליטא
אנדרטה לזכר תושבי כפר בירג'אגלוס
רוז פרנסין רוגומבה הייתה פוליטיקאית גבונית אשר שימשה כנשיאת גבון בפועל מיוני ועד אוקטובר 2009. היא התמנתה לתפקיד לאחר מותו של הנשיא עומר בונגו, מתוקף היותה נשיאת הסנאט של גבון.
רוגומבה הייתה עורכת דין במקצועה, וחברה במפלגה הדמוקרטית של גבון (PDG).
הייתה האישה השליטה הראשונה בהיסטוריה של גאבון.
לאחר הנשיאות הזמנית שלה, חזרה לתפקידה כנשיאת הסנאט.
רוגומבה נולדה באפריקה המשוונית הצרפתית, האזור שכיום מהווה את מזרח גבון בשנת 1942. היא למדה בצרפת והחלה לעבוד כשופטת בגבון.
בשנות ה-80 היא עבדה כמזכירה ממשלתית בכירה לקידום זכויות האדם וזכויות נשים.
בתחילת שנות ה-90 עזבה את הפוליטיקה לעולם המשפט וכיהנה כסגנית נשיא בית הדין הפלילי המיוחד.
בשנת 2007 סיימה לימודי תאולוגיה.
רוגומבה נבחרה לנשיאת הסנאט ב-16 בפברואר 2009, לאחר שקיבלה את תמיכתם של 90 מתוך 99 סנטורים שהצביעו.
למרות הרוב המוחלט בקרב חברי הסנאט, בחירתה הפתיעה רבים בהנהגת ה-PDG, והיא זכתה לכינוי "גברת הברזל".
עם מותו של נשיא גבון עומר בונגו ב-8 ביוני, התמנתה רוגומבה לנשיאה זמנית.
השבעתה התקיימה ב-10 ביוני בנוכחות חברי בית המשפט החוקתי, הממשלה, הסנאט, האספה הלאומית ודיפלומטים זרים.
בשל היותה של רוגומבה נשיאה זמנית בלבד, לא ניתן לה הכוח לפזר את האספה הלאומית או לקרוא למשאל עם.
בית המשאל החוקתי (אשר מינה את רוגומבה לתפקיד) דרש ממנה לקיים בחירות חדשות לנשיאות בתוך 30 עד 45 ימים.
בסופו של דבר, הבחירות התקיימו ב-30 באוגוסט ובהן ניצח עלי בונגו.
הוא הושבע כנשיא ב-16 באוקטובר ובימים שלאחר מכן רוגומבה חזרה לתפקידה בסנאט.
ב-27 בפברואר 2015 הפסידה בבחירות על המשך כהונתה כיו"ר הסנאט.
רוגומבה נפטרה ב-10 באפריל 2015 בבית חולים בפריז, שם אושפזה בימים שלפני כן.
פרנסס רוז מקייבר היא שחקנית ניו זילנדית, המוכרת בעיקר בשל כיכובה בסדרה "איי זומבי" בתור ליב מור ובסדרה "עד עצם היום הזה" בתור טינקר בל.
וגם בתור אמבר מור בסרטי "נסיך חג המולד".
מקייבר נולדה באוקלנד, ניו זילנד אביה ג'ון ג'ורג' וויטפילד "מאק" מקייבר הוא צלם ואמהּ אן "אנני" (לבית קוני), היא אמנית.
למקייבר אח הבוגר ממנה, פול מקייבר, הוא מוזיקאי ושחקן לשעבר.
למדה בלט וג'אז עד גיל 13. היא למדה באוניברסיטת אוקלנד ולמדה פסיכולוגיה ובלשנות אך לא סיימה את התואר.
מקייבר היא שגרירה של חברת התעופה אמירטס.
שנהסדרהתפקידהערות1993רחובות שורטלנדהולילא ידוע פרקים1994Hercules in the Underworldליאהסרט טלוויזיהHercules in the Maze of the Minotaurליאהסרט טלוויזיה1995Riding Highבילילא ידוע פרקים1995, 1997הרקולס: המסעות המופלאיםליאהפרקים: "The Other Side", "When a Man Loves a Woman"1996City Lifeסופילא ידוע פרקים1999זינה הנסיכה הלוחמתדפני / זינהפרק: "Little Problems"2002רצח בגרינוויץ'שיילה מק'גווירסרט טלוויזיה של USA NetworkMercy Peakגווינת'פרק: "Cruel to Be Kind"2003P.E.T.
שנהסרטתפקידהערות1993הפסנתראנג'ל1997Topless Women Talk About Their Livesסאלי2001Ozzieקייטלין2003Toy Loveלוסי2009מבט מגן עדןלינדזי סלמון2010Predicamentמייבל2013BlinderסמיBrightest Starשרלוט2014Queen of Carthageג'יין (קול)2017נסיך חג המולדאמבר מור2018נסיך חג המולד: החתונה המלכותיתאמבר מורBrampton's Ownרייצ'ל קינלי2019נסיך חג המולד: התינוק המלכותיאמבר מורDaffodilsרוז2020נסיכה בהחלפה: חילוף חוזראמבר מור2022Next Exitהת'ר
רוז נמיונס ידועה גם בכינוי "Thug Rose" (בעברית: רוז הבריונית) היא לוחמת MMA אמריקאית ממוצא ליטאי, אלופת ה-UFC במשקל קש .
אביה סובל מסכיזופרניה, שהביא לסיבוכים ולקשיים במהלך שנות נעוריה.
בגיל 5 החלה נמיונס להתאמן בטקוונדו במילווקי, ויסקונסין.
היא קיבלה חגורת פום (חגורה שחורה לגילאי נוער) בגיל 9. לאחר מכן, היא המשיכה להתאמן בקראטה וג'ו ג'יטסו.
בגיל 16, בהיותה בתיכון, היא החלה להתאמן בקיקבוקסינג ובאמנות לחימה מעורבת עם מאמנה דיוק רופוס, והיא גם הייתה מתאבקת בשנתה הראשונה בבית הספר התיכון לאמנויות במילווקי.
נמיונס מאורסת לשותפה לאימונים, אלוף UFC במשקל כבד לשעבר פאט בארי.
נמיונס החלה להתחרות ב-MMA כחובבת בשנת 2010. היא התאמנה תחת גרג נלסון במינסוטה באקדמיה לאמנויות לחימה.
היא צברה שיא חובבני מושלם של 0–4 עם 2 ניצחונות נוק אאוט ו-2 על פי החלטה.
שני הגימורים הגיעו בסיבוב הראשון.
ב-5 בינואר 2013 היא ערכה את קרב הבכורה המקצועי שלה נגד אמילי קגן בקרב 'Invicta FC 4: Esparza vs.
לאחר שני סיבובים הלוך ושוב, הצליחה נמיונאס להשיג את הניצחון על ידי הכנעה בשל חנק עירום אחורי.
הניצחון בבכורה המקצועית גם זכה לה את הגשת הבונוס של הלילה.
ב-5 באפריל 2013, בהופעתה המקצועית השנייה, נמיונס התמודדה מול קת'ינה קטרון ב-'Invicta FC 5: Penne vs.
היא זכתה בקרב על ידי ביצוע זרוע מעופפת כ-12 שניות אל תוך הסיבוב הראשון.
הופעה זו זיכתה את נמיונאס בפרס השני של "Invicta".
ב-11 בדצמבר 2013 נמסר שנמיונס הוחתמה על ידי ה-Ultimate Fighting Championship) UFC) יחד עם 10 לוחמות אחרות במשקל קש להתחרות בעונה ה-20 של הלוחם האולטימטיבי, אשר היה הכתר הראשון אי פעם UFC אלוף משקל נוצה
נמיונס היה הבחירה הרביעית על ידי גילברט, היא ניצחה את אלכס צ'יימברס בהכנעה בשל חנק עירום מאחור בסיבוב הראשון של הטורניר.
ברבע הגמר, נמיונס עמדה מול ג'ואן קלדרווד.
היא זכתה במאבק באמצעות קימורה בסיבוב השני.
בחצי הגמר, נאמג'ונאס עמדה מול רנדה מרקוס.
היא שוב ניצחה את המאבק באמצעות קימורה בסיבוב הראשון.
באליפות הלחימה האולטימטיבית נמיונס עמדה בפני קרלה אספרזה ב-12 דצמבר 2014 נמיונס איבדה את הקרב באמצעות חנק עירום בסיבוב השלישי.
למרות ההפסד לנמיונס הוענק $25,000 בונוס פרסים עבור ביצועים ואת הקרב של העונה על הקרב שלה עם ג'ואן קלדרווד.
נמיונס הייתה צפויה להתמודד עם נינה אנסרוף ב-23 במאי 2015 בUFC 187 לפני הקרב, אנסרוף החמיצה משקל של 4 פאונד ונקנסה 20 אחוזים מחלקה בקרב, עם זאת, כמה שעות לפני תחילת הקרבות, בוטל הקרב מפני שאנסארוף הייתה חולה ונאלצה לסגת.
אף על פי שהמאבק לא היה יכול להתקיים, נמי'ונס קיבלה את חלקה המלא התקשורת דיווחה כי ייתכן כי המאבק יכול להיות מאוחר יותר בשנת 2015.
נמיונס נלחמה מול אנג'לה היל ב-3 באוקטובר 2015 היא זכתה במאבק על ידי כניעה טכנית בחניקה אחורית בעמידה בסיבוב הראשון.
נמיונס נלחמה נגד פייג' ונזט ב-10 בדצמבר 2015, היא הפגינה דומיננטיות לאורך כל הקרב וניצחה באמצעות חניקה אחורית.
היא ניצבה גם בפני טסייה טורס עדיין בלתי מנוצחת ב-16 באפריל 2016 היא זכתה במאבק באמצעות החלטה פה אחד.
ב-30 ביולי 2016, נמיונס נלחמה מול קרולינה קובלקביץ' והפסידה בהחלטת שופטים חצויה.
שתיהן זכו בפרס 'קרב הערב' באירוע.
נמיונס נלחמה מול מישל ווטרסון ב-15 באפריל 2017, וזכתה בהכנעה באמצעות חניקה אחורית בסיבוב 2. ב-4 בנובמבר 2017, במסגרת אירוע UFC 217, נמיונס התמודדה על תואר האליפות מול אלופת העולם הבלתי מנוצחת יואנה ינדז'ייצ'יק.
אף על פי שהייתה האנדרדוג בקרב זה, נמיונס הצליחה להדהים את עולם ה-MMA כאשר הביסה את ינדז'ייצ'יק בנוקאאוט טכני וזכתה בתואר האליפות.
בהגנה הראשונה על התואר שלה, נמיונס ניצבה בקרב חוזר מול ינדז'ייצ'יק בקרב שהתרחש ב-7 באפריל 2018 וניצחה בהחלטת שופטים אחידה.
ב-11 במאי 2019 התמודדה מול ג'סיקה אנדראז' בקרב הגנה על תואר האליפות אולם הפסידה בסיבוב השני בנוקאאוט.
נכון לנובמבר 2018, נמיונס מדורגת במקום ה-14 ברשימת הלוחמים הטובים ביותר (בכל קטגוריות המשקל) של ה-UFC.
רוז קיגן היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
היא בתו של ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן, וגדלה באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
סוזן במחזה "המסיבה של אביגיל" מאת מייק לי בבימויה של שרה אסדייל
אנדי במחזה "Stepping Out" מאת ריצ'רד האריס בבימויה של מריה פרידמן
קוניגונדה במחזה "קנדיד" בתיאטרון גייט בבימויו של דייוויד פאר
"A Message for the Brokenhearted" מאת גרגורי מורטון בתיאטרון ליברפול פלייהאוס / BAC בבימויו של רמין גריי
"The Revengers Comedies" בתיאטרון סטרנד, כתב וביים סר אלן אייקבורן
"Bedroom Farce" מאת סר אלן אייקבורן בתיאטרון אלדוויץ בבימויו של לאבדיי אינגרם
"The Ghost is Here" בתיאטרון הלאומי החדש בטוקיו בבימויו של קזויושי קושידה
"Hushabye Mountain" מאת ג'ונתן הארווי בתיאטרון המפסטד בבימויו של פול מילר.
רוז מקנמרה הייתה לאומנית אירית רפובליקנית, וסגן מפקדת במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916.
רוז אן מקנמרה נולדה בדבלין לבנג'מין מקנמרה, נהג משאית, וג'ואנה (שיבון) מנגן,.
אביה נפטר ב-1898 כשרוז הייתה בת 15. היא הייתה אחת משבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בגיל צעיר.
מארי פרולז הכירה למקנמרה את ארגון איניניה נה הרין בסביבות 1906. אחותה של פרוולז, דיליה, הייתה גיסתה של מקנמרה, נשואה לאחיה מתיו.
רוז עבדה עם מתיו בחנות הרהיטים שלו.
ב-1911, השתתפה מקנמרה במחאות נגד הביקור של המלך ג'ורג' בדבלין, המחאה בה נעצרה הלנה מולוני על שבירת חלון ראווה שבו הוצגו דמויות של המלך והמלכה.
מקנמרה הצטרפה לשין פיין והייתה חברה בקומן נה מאן כשזו נוצרה והתמזגה עם איניניה ב-1914. במסגרת פעילותה זו, היא צעדה במצעדים, ארגנה הפגנות, למדה עזרה ראשונה קרבית, וגייסה כסף בשביל תחמושת וציוד למתנדבים האירים.
ביום שישי שלפני הפסחא ב-1916, לקראת המרידה, מקנמרה וחברות קומן אחרות הכינו תחבושות שדה.
ביום שני, בפתיחת המרידה, כל חברות המדור שלה בקומן התייצבו במדיהן בכיכר אמרלד, שם קיבלו את פקודותיהן מאיימון קנט.
רוז שימשה כסגנית מפקדת הקבוצה ששירתה במרובון ליין, אשר התבססה במזקקה של ג'יימסון.
היו לה מספר תפקידים במהלך המרידה.
היא שימשה כאפסנאית, ופעלה כצופה עבור הצלפים, וסידרה את המתקנים הרפואיים עבור הפצועים.
ביום ראשון, 30 באפריל, הגיעה פקודת הכניעה.
הוצע לנשים לעזוב את העמדה מכיוון שהבריטים לא החשיבו אותן כלוחמות, אך מקנמרה, יחד עם שאר נשות קומן, סירבה לעזוב, והנשים צעדו מהמבניין בין לוחמי המתנדבים, ויחד איתם, נעצרו ונכלאו.
בזמן שהנשים היו כלואות בכלא קילמיינהאם הן שמעו את ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה, כפי שחזה מקברייד.
הנשים ארגנו ריקוד קבוצתי אירי באותו היום, כהמשך מחאתן.
בתקופה שלאחר המרידה, חברות קומן, שרובן אכן שוחררו כעבור זמן קצר, הקימו יוזמות לגיוס כספים ותמיכה באסירים ומשפחותיהם.
בשנת 1917 מקנמרה מונתה כסגן ראשונה במדור, וקומן חזרו לתרגל באימונים קרביים.
ב-1918 היא הייתה מעורבת יחד עם המדור שלה בפעילויות נגד גיוס לצבא הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות האירית, מקנמרה עבדה עם הנשים האחרות בגיוס כספים, השתתפות בהלוויות ובתהלוכות מחאה בבתי הכלא בהם הוחזקו האסירים ששבתו אז רעב.
ב-1919 מקנמרה קודמה למפקדת המדור.
התפקיד שלה היה להבטיח שירותי סיעוד בכל תחנות העזרה הראשונה במהלך מארבים.
היא הייתה מקבלת הודעה מראש כדי להכין את הבית לקבל פצועים.
במלחמת האזרחים האירית, היא שירתה תחת פיקודה של הרוזנת מרקייביץ'.
היא נטלה חלק באירועים במתחם בית המשפט, אז התנגשו הכוחות שבעד ונגד האמנה האנגלו-אירית.
מקנמרה, יחד עם קומן נה מאן, הייתה בצד אנטי-ההסכם.
היא השיגה מים ומזון לחיילים, ונשאה הודעות עבורם.
רוז מקנמרה נפטרה ב-6 במרץ 1957.
רוז סקוט הייתה פעילה בתנועה למען זכויות נשים באוסטרליה, שפעלה ונאבקה להשגת זכות בחירה לנשים וזכות בחירה אוניברסלית בניו סאות' ויילס החל משלהי המאה ה-19 ועד מותה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
סקוט הייתה בתו של הלנוס סקוט (1802–1879) ושרה אן סקוט (לבית רוזדן), החמישית מבין שמונה ילדים, נכדתו של הלנוס סקוט (1760–1821), רופא סקוטי.
סקוט ואחותה, אוגוסטה, התחנכו בביתן וכך רכשו את השכלתן בנעוריהן.
ב-1882 היא יזמה מפגשי סלון מדי שבוע בנושאים הנוגעים למאבק למען זכויות נשים והחלה לערוך אותם בביתה בסידני.
בעקבות המפגשים הללו, סקוט הייתה למוכרת בקרב פוליטיקאים, שופטים, נדבנים, סופרים ומשוררים.
ב-1889, היא עזרה להקים את אגודת הנשים הספרותית (Women's Literary Society) בסידני, אשר עתידה הייתה להפוך בשנת 1891 לליגה הנשית לזכות בחירה לנשים אגודת הנשים הספרותית (Womanhood Suffrage League).
הפעילות והמפגשים של הליגה למען זכויות לנשים העניקו לסקוט הזדמנות לרכוש ביטחון עצמי, במהלכם מיומנויות כושר הביטוי והניסוח שלה מול קהל התפתחו, ובעקבות כך היא הייתה לדוברת ונואמת מוצלחת הידועה בשנינותה וחדות מחשבתה.
בשנת 1896 אמה של סקוט נפטרה והיא נותרה בביתה עם הכנסה שהספיקה לצרכיה.
העניין הרב שגילתה בחשיבות השגת השוויון לנשים הביא אותה להשקיע בחקירת נושא מעמדן של נשים בקהילה לעומק, והיא מצאה כי נערות צעירות וילדות עבדו בתנאים קשים (עבדו בחנויות מ-8 בבוקר עד 9 בערב בימים רגילים, ועד 11 בלילה ביום שבת).
חלק מאותן נערות הוזמנו לביתה של סקוט בימי שבת בהן הן תיארו את התנאים שבהם הן עבדו.
במפגשים אלו נכחו גם פוליטיקאיים מובילים כגון ברנהרד רינגרוז ווייז, ויליאם הולמן, בילי יוז ותומאס באווין, ובמהלכם הנוכחים התדיינו ושקדו על ניסוח הטיוטה להצעת החוק אשר ב-1899 גובש לחוק למען זכויות נשים בעבודה.
רפורמות אחרות שאליהן היא חתרה ולמענן השקיעה, אשר בסופו של דבר יושמו, היו מינוי מארגנות - סדרניות בתחנות משטרה ושל נשים פקחיות שישמרו על הזכויות הסוציאליות של נשים במפעלים וחנויות, וכן רפורמות לשיפור תנאיהן של אסירות.
סקוט הקימה והייתה לנשיאה הראשונה של "הליגה הנשית הפוליטית למען השכלה וחינוך לנשים" (Women's Political Education League) ב-1902, וכיהנה בתפקיד עד שנת 1910. הליגה הקימה סניפים ברחבי המדינה באופן עקבי ופעלה למען תיקונים חוקתיים למען תיקון האפליה המגדרית.
הקמפיין עבור הנושא שעמו סקוט הזדהתה יותר מכל: העלאת גיל ההסכמה ל-16 הצליח, ובשנת 1910 יצא חוק ההגנה על קטינות Crimes (Girls' Protection) Act.
סקוט כיהנה במשך שנים רבות בתפקיד המזכירה הבינלאומית של המועצה הלאומית של נשים בניו סאות' ויילס.
כשהיא פרשה ב-1921, הוענקה לה מלגה עם סכום כסף אשר אותו היא השקיעה במיסוד מלגה - פרס לסטודנטית למשפטים באוניברסיטה.
מחווה אחרת כהוקרה על תרומתה הייתה ציור דיוקנה על ידי האומן ג'ון לונגסטוף.
דיוקן זה מוצג בגלריה לאמנות בסידני.
סקוט הייתה ממתנגדי הפדרציה וחוק הגיוס.
היא הייתה אנגליקנית שוחרת שלום.
היא נפטרה לאחר מחלה כואבת ב-20 באפריל 1925 בביתה בלינטון, כביש הג'רסי, וולהרה.
רוז צ'לימו היא אתלטית ממוצא קנייתי המתחרה עבור בחריין, אלופת עולם (לונדון 2017), סגנית אלופת העולם (דוחה 2019) ואלופת אסיה (ג'קרטה 2018) בריצת מרתון.
היא החלה להתחרות בשנת 2010. היא מתחרה עבור בחריין משנת 2016.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה צ'לימו במקום שמיני בריצת מרתון בתוצאה של 2:27:36 שעות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה צ'לימו במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:27:11 שעות לפני אדנה קיפלגט מקניה (2:27:18 שעות) ואמי קרייג מארצות הברית (2:27:18 שעות).
במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה, אינדונזיה באוגוסט 2018 זכתה צ'למיו במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:27:36 שעות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בספטמבר 2019 זכתה צ'לימו במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:33:46 שעות, אחרי רות צ'פנגטיץ' מקניה (2:32:43 שעות) ולפני הלליה ג'ואנס מנמיביה (2:34:15 שעות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
רוז מקונל לונג הייתה אשת ציבור אמריקאית, רעייתו של הפוליטיקאי יואי לונג, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית במשך כשנה מטעם מדינת לואיזיאנה.
רוז מקונל נולדה בגרינסבורג שבאינדיאנה באפריל 1892. היא הייתה הילדה הבכורה שנולדה לפיטר מקונל, חקלאי במקצועו, ולסאלי ב.
מקונל, נצר למשפחה של בעלי מטעים מדרום ארצות הברית.
משפחת מקונל עברה ב-1901 לשריבפורט שבלואיזיאנה, שם למדה בבתי הספר הציבוריים ובהמשך התמקצעה בתחום ההוראה.
ב-1910 נרשמה מקונל לתחרות אפיית עוגות.
אחד משופטי התחרות, אז איש עסקים נודד, שנתן חסות לתחרות כדי לקדם את תחליף השמן אותו מכר, היה יואי לונג.
מקונל ניצחה בתחרות ופיתחה מערכת יחסים עם לונג.
ב-1913 מיסדו השניים את הקשר ונישאו בממפיס שבטנסי.
הזוג הטרי עבר לניו אורלינס, שם עבדה לונג כמזכירה במטרה לממן את לימודיו של בעלה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טוליין.
היא ניצלה את כישורי הקצרנות שלה במסגרת מסעות הבחירות המוקדמים של בעלה, ושימשה כיועצת פוליטית.
בינתיים גידלה את שלושת ילדיהם: רוז, ראסל ופאלמר.
ב-1928, לאחר שכיהן בוועדת מסילות הרכבת בלואיזיאנה, נבחר לונג למושל המדינה.
שנתיים לאחר נבחר לסנאט של ארצות הברית.
שם, בשנים הראשונות של השפל הגדול, הוא זכה לתמיכה ציבורית נרחבת, הודות לחקלאים ופועלים שתמכו בתוכנית "חלוקת העושר" שהגה.
רוז לונג התרחקה מאור הזרקורים הפוליטי, שהביא עמו בעלה כמושל, אף על פי שתמכה בו "מאחורי הקלעים".
בניגוד לבעלה האגומני, לונג נרתעה מהזוהר הציבורי, והייתה העוגן למשפחתה הצעירה.
היא המעיטה להתבלט כגברת הראשונה של לואיזיאנה, עד כדי כך שרבים מקהל הבוחרים של בעלה לא הכירו אותה כלל.
השאיפות הפוליטיות של יואי לונג הגיעו עד הבית הלבן.
הוא זכה בבחירות לתפקיד מושל לואיזיאנה, בכך שעורר את חוסר שביעות הרצון של מצביעיו מהשלטון השמרני, והתחייב להטיל מיסוי על העשירים.
בסנאט הוא קבל על כך שתוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הטיבה עם אינטרסים עסקיים שמרניים.
לונג הפך לדמות לאומית כמתנגד לרוזוולט, וכמצדד בתוכנית "חלוקת העושר", שקראה לחלוקת עושר קיצונית, במטרה לאפשר לכל אמריקאי רמת חיים הגונה.
עד שנת 1935 היה מתמודד רציני לנשיאות ארצות הברית.
ב-8 בספטמבר 1935 נורה הסנאטור בעת ביקור בקפיטול המדינה של לואיזיאנה ומת בבוקר 10 בספטמבר.
המתנגדים למינוי האשימו את נואה ב"תחבולות פוליטיות", תוך ניסיון לקדם שאיפותיו לקריירה לאומית.
עיתונים העלו השערה כי רוז מקונל לונג היא מועמדת פשרה גרידא שתאייש את המושב עד שייבחר מנצח מתוך הזירה הפוליטית בלואיזיאנה.
העיתון "וושינגטון פוסט", למשל, הוקיע את המהלך, וקבע כי הוא הרסני לקידום הנשים בפוליטיקה של ארצות הברית מכיוון שדומה היה כי המינוי מקדם שושלת פוליטית משפחתית ולא אינטרסים דמוקרטיים.
ב-10 בפברואר 1936 מקונל לונג הושבעה לתפקידה בסנאט והתיישבה לצד האטי קראווי בחלק האחורי של מליאת הסנאט.
לאחר טקס השבעתה שנוהל בידי סגן נשיא ארצות הברית ג'ון גארנר, נאמה מקונל לונג במליאה בעניין יחסי ארצות הברית–יפן.
היא אמרה לעיתונאים כי בכוונתה להמשיך בקידום תוכנית "חלוקת העושר" של בעלה המנוח.
ב-21 באפריל 1936 זכתה מקונל לונג בבחירות מיוחדות למילוי יתרת תקופת כהונתו של בעלה בסנאט.
היא הושבעה בפעם השנייה ב-19 במאי אותה השנה.
בניגוד גמור לבעלה, נרתעה רוז לונג מאור הזרקורים, ונשאה מעט נאומים בפני מליאת הסנאט.
היא השתלבה בעבודותיה בחמש ועדות הסנאט בהן הייתה חברה, עבודות אותה בעלה יואי הזניח פעמים תכופות.
היא עזבה את הסנאט בראשית ינואר 1937 ופרשה לגמלאות בשריבפורט.
ב-27 במאי 1970 היא נפטרה בבולדר שבקולורדו, שם, לאחר מאבק במחלה ממושכת, ובאותה עת היא גרה עם בתה.
רוז מרי ברטון הייתה אמנית אנגלו-אירית.
ציירת מים שציירה נוף, סצנות רחוב, גנים, דיוקנאות ילדים ואיורים של נוף העיר של בריטניה ואירלנד.
רוז ברטון נולדה בדבלין בשנת 1856. אביה היה עורך דין מרוצ'סטאון, מחוז טיפררי, ומשפחת אמה הייתה ממחוז גאלווי.
היא חונכה באופן פרטי והייתה ליברלית בענייני חברה.
תחומי העניין שלה כללו רכיבה על סוסים.
היא החלה להציג את ציורי צבעי המים הרחבים שלה עם אגודת צבעי המים של אירלנד (WCSI) בשנת 1872. רוז ואחותה אמילי ביקרו בבריסל בשנת 1875, הם קיבלו שכר לימוד לציור ורישום וציור אומנות אצל האמן הצרפתי, אנרי ז'רבק.
שם יחד עם חברתה הקרובה מילדרד אן באטלר היא החלה ללמוד ציור דמויות.
בשנת 1879 הצטרפה לקבוצה המקומית של החברה לאמנות יפה.
לאחר מכן התאמנה בסטודיו לאמנות של פול ג'ייקוב נפטל בלונדון.
רוז כמו באטלר, למדה אצל נפטל.
בשנת 1882 הציגה את תמונתה על חיה שנצודה, באקדמיה המלכותית להיברניאן (RHA).
בשנת 1884 הציגה באקדמיה המלכותית (RA).
מאוחר יותר היא הציגה בגלריה היפנית, בגלריית דאדלי ובגלריית גרוסוונור בלונדון.
בשנת 1893 היא הפכה לחברה מקורבת בחברת הציירים בצבעי מים, וזכתה לחברות מלאה בשנת 1911.
צבעי המים ונופי העיירה של ברטון התפרסמו היטב גם בדבלין וגם בלונדון.
היא תרמה את איוריה לספרים משתי הערים, כולל "דבלין הציורית, העתיקה והחדשה" מאת פרנסיס פארמר, וספרה על לונדון.
רוזבדוב (בצ'כית: Rozvadov) הוא כפר במחוז פלזן הממוקם במערב צ'כיה, השוכן צמוד לגבול עם גרמניה, וממנו מתחיל הכביש המהיר D5 עד לפראג.
עד לצירוף צ'כיה לאמנת שנגן ב-21 בדצמבר 2007, מעבר הגבול העיקרי בין גרמניה לצ'כיה היה בשטח הכפר.
האזכור הראשון בכתב של רוזבדוב היה בשנת 1581. בית המכס שבכפר הוזכר לראשונה ב-1613, והבניין הקיים הוקם ב-1934.
עד גרוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה לאחר מלחמת העולם השנייה, באזור היה רוב דובר גרמנית.
בשטח הכפר פועל הקינגס ריזורט בבעלות של לאון צוקרניק, אשר מכיל את חדר הפוקר הגדול ביותר באירופה.
רוז גרינאפפעל מעטה נולדה בשם רוז'יה גרינאפפעל, וידועה גם בשם ריזל גרינאפפעל מעטה, הייתה ניצולת מחנה ההשמדה אושוויץ ואחת ממשתתפות מרד הזונדרקומנדו במחנה שהתחולל ב-7 באוקטובר 1944.
רוז גרינאפפעל נולדה בזאטור, פולין.
היא נשלחה לאושוויץ באוגוסט 1943, שם נאלצה לעבוד במפעל Weichsel-Union-Metalwerke, מפעל לחימוש באזור תעשייה בין אושוויץ I לאושוויץ II.
רוז, יחד עם מספר אסירות שעבדו במפעל התחמושת, כולל אסתר וייסבלום, אנה היילמן, רגינה ספירשטיין, אלה גרטנר הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה פעלו יחדיו כדי להגניב אבק השריפה החוצה במטפחות לכיסיהן או לחיקן.
כשהיה נערך חיפוש הן היו זורקות את אבק השריפה על האדמה ומשפשפות את האדמה ברגליהן.
את אבק השריפה אספה רובוטה, והעבירה אותו לידי הזונדרקומנדו, יחידות לטיפול בקורבנות ההשמדה בתאי הגזים, שעמן נמנו אסירים יהודים, שפעלו במחנות השמדה ועסקו בהוצאת הגופות מתוך תאי הגזים ושריפתן במשרפות (זו המשמעות הידועה ביותר של מושג זה).
אלה, רוזה רובוטה, אסתר ורגינה נעצרו ועונו על פעילותן.
הן נתלו בפומבי בבירקנאו ב-5 בינואר 1945. רוז גרונאפפל שרדה ונאלצה לצפות בהוצאות להורג.
בזמן כליאתה במחנה, היא החליפה לחם בנייר כדי שתוכל לכתוב על פתקים את קורותיה בעת שהותה באושוויץ, כדי להעיד מאוחר יותר, תוך שהיא שומעת לאזהרת אביה להיזכר במה שקרה.
חלק מהפתקים ששרדו נמצאים בארכיון ביד ושם.
רוז גרינאפפעל הגיעה לארצות הברית בשנת 1946 על סיפון הספינה הראשונה שהובילה אזרחים מאירופה לארצות הברית.
היא התיישבה בבנסונהרסט, ברוקלין, ניו יורק, נישאה לאירווינג מעטה וגידלה שלושה בנים.
בעשר השנים האחרונות לחייה התגוררה בקיו גרדנס הילס, ניו יורק.
רוז מיד, באנגלית: Rose Mead (4 בדצמבר 1867 - סוף מרץ 1946) הייתה ציירת דיוקנאות ילידת בריטניה שהציגה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית והייתה עמיתה של אוגוסטוס ג'ון.
מיד הייתה אמנית פורייה שפעלה בתחומים שונים - נופים, סצנות רחוב, טבע דומם ופרחים לצד עבודות הפורטרט שלה, תוך שימוש הן בשמן על בד והן בצבעי מים על נייר.
מיד נולדה בבורי סנט אדמונדס, בתו של שרברב, זגג וסייד בתים.
היא הייתה בת 20 לפני שעברה הכשרה אמנותית רשמית כלשהי כאשר למדה בבית הספר לאמנות לינקולן.
היא עזבה שם כדי ללמוד בבית הספר לאמנות ווסטמינסטר, בלונדון בשנת 1892, בהדרכתו של פרדריק בראון ממש לפני מינויו לפרופסור בבית הספר סלייד לאמנות.
בתקופה זו היא ציירה דיוקן עצמי בזמן בישול.
חברה שייצרה כיריים דומות לאלה שבציור הציעה 500.00 ליש"ט (57,800 ליש"ט נכון לשנת 2023) כדי להוסיף את שמם, סכום שהיא סירבה כיוון שלא הייתה מוכנה "למסחר" את האמנות שלה.
שהותה של מיד בווסטמינסטר הייתה קצרה לפני שנאלצה לחזור הביתה כדי לסעוד את אביה.
לאחר מותו למדה מיד אצל אוגוסט ג'וזף דלקלוז בפריז, שם הציגה דיוקן פסטל בסלון פריז.
אותו דיוקן הוצג באקדמיה המלכותית ב-1896.
מיד חזרה לבורי סנט אדמונדס ב-1897, ונותרה שם.
באותה שנה הוצג הציור Cuisine en Boheme בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית.
שני ציורים של "יום שישי בבוקר בסנט מרי" ו"אמא שלי" הוצגו בתערוכה של 1899. רוז מיד טיפלה באמה עד מותה ב-1919, תוך שהיא מתפרנסת מציור דיוקנאות, בעיקר בהזמנת אנשים מכובדים מקומיים.
ב-1929 היא ביקרה בניולין בקורנוול, בקהילת האמנים שהייתה שם באותה תקופה.
ציור אחד שלה בשם "צייר בסטודיו של דוד פרוקטר בניולין" הוא תוצאה של הביקור.
ב-1933 היא ביקרה בדרום צרפת, ציור צבעי מים של "סנט פול דה ואנס" מספק תיעוד של אותה תקופה.
האמנית נודעה על ידי המקומיים בפניה לנערות ולצעירות שישמשו כמודלים עבורה.
היא הייתה שואלת רשות מהוריהם.
בזמן שציירה אותן, היא יעצה להן לא להתחתן, דחקה בהן למצוא הגשמה בקריירה.
אחת הנערות נזכרה, שברגע שהאמנית גילתה שהיא התחתנה - "היא הרגישה שדי השתניתי ושזה השפיע לרעה על האישיות שלי ".
האמנית מעולם לא השיגה את ההבטחה שהציגה בתחילת הקריירה שלה.
משערים כי בעיקר בגלל ההפסקות בציור שנגרמו על ידי מות אביה והצורך לטפל באמה עד גיל 52.
היא נמצאה מתה בתחתית מדרגות הסטודיו שלה ברחוב קראון, בורי סנט אדמונדס בסוף מרץ 1946 בגיל 78.
רוז מופורד הייתה פקידת ממשל ופוליטיקאית אמריקאית מאריזונה, אשת המפלגה הדמוקרטית, שהקריירה שלה בממשל המדינה נמשכה 51 שנים, החל ממזכירה בגופי הממשל, ועד להיותה האישה הראשונה בתפקיד מזכירת המדינה של אריזונה בשנים 1977–1988, ולאחר מכן ועד 1991, האישה הראשונה בתפקיד מושלת אריזונה.
מופורד נולדה בעיר גלוב שבאריזונה בשם רוז פֶּרִיצַה (Perica), כצעירה מבין ששת ילדיהם של פרנסס (לבחת אוברסטר) וג'ון פריצה, שהיגרו לארצות הברית מקרואטיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
כנערה הראשונה בבית הספר התיכון של גלוב שהייתה נשיאת הכיתה, היא הצטיינה הן בלימודים אקדמיים והן בספורט.
היא שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית הספר והייתה בנבחרת הסופטבול הכלל-אמריקאית.
ב-1939 סיימה מופורד את לימודיה, וקיבלה את הכבוד לנאום בטקס הסיום, תפקיד הניתן לתלמידים מצטיינים, ובעצת אביה, דחתה את ההצעה לשחק כדורסל מקצועני בנבחרת הראשים האדומים הכלל-אמריקאית .
לאחר סיום לימודיה, החלה מופורד קריירה כמזכירתו של גזבר מדינת אריזונה, ג'ו האנט.
היא הייתה בת 18 כאשר החלה לעבוד עבורו, והרוויחה משכורת של 125 דולר לחודש.
שנתיים לאחר מכן, כאשר קודם האנט לכהן בנציבות המס של אריזונה, הלכה מופורד אחריו לתפקידו החדש.
ב-1945 היא עזבה את נציבות המס והייתה למנהלת העסקים של Arizona Highways, מגזין חודשי שיוצא לאור על ידי מחלקת התחבורה של אריזונה.
ב-1947 שבה מופורד לנציבות המס כמזכירה בכירה.
לאחר פרישתו של האנט ב-1960, פיטר הנציב החדש, תאד מור את מופורד, באומרו, "חשנו שיהיה זה טוב יותר שיהיה גבר בתפקיד".
לאחר מכן היא נשכרה כמזכירה בכירה עבור מזכיר המדינה, וסלי בולין.
במשרד מזכיר המדינה היא נותרה עד 1975, כאשר היא הייתה לעוזרת המנהל של מחלקת הכנסות המדינה, לשעבר נציבות המס.
לאחר שהמושל ראול הקטור קסטרו התפטר מתפקידו כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית בארגנטינה, הושבע בולין כמושל החדש מתוקף תפקידו.
באריזונה אין סגן מושל, ומזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, בתנאי שהוא נבחר לכהונתו בבחירות.
בולין מינה את מופורד לכהן במקומו כמזכירת המדינה עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת.
ב-4 במרץ 1978 נפטר בולין בעת כהונתו.
אף על פי שמופורד הייתה מזכירת המדינה, וכביכול הראשונה בסדר הירושה, היא החזיקה בתפקידה מתוקף מינוי, ולא נבחרה אליו בבחירות, כך שהיא לא יכלה לרשת את בולין כמושלת.
תחת זאת, התובע הכללי, ברוס בביט, הושבע כמושל.
בתום תקופת כהונתה, היא התמודדה בבחירות על תקופת כהונה מלאה כמזכירת המדינה וניצחה.
היא נבחרה שוב ב-1982 וב-1986. ב-1982 היא ניצחה בבחירות לאחר שזכתה בכשני שלישים של הקולות, ובבחירות של 1986 היא נבחרה מבלי שניצב מולה מועמד מתחרה.
מופורד נודעה בקפיטול המדינתי כאישה ידידותית, ומשרדה זכה במוניטין של גוף יעיל.
היא הייתה דייקנית, ענתה בעצמה על שיחות הטלפון שלה והשיבה ישירות על הדואר שנשלח אליה.
בנוסף לתפקידה בממשל המדינתי, היא שימשה בשנים 1982 - 1983 כנשיאת אגודת מזכירי המדינה הלאומית.
במדינה שבאופן מסורתי הייתה רפובליקנית, מופורד הדמוקרטית נודעה כמיודדת עם שני קצות הקשת הפוליטית.
היא הייתה מנהיגה דו-מפלגתית שלעיתים קרובות חצתה על פי הצורך את הקווים הפוליטיים.
ב-8 בפברואר 1988 הודח המושל אוון מיקם על ידי בית הנבחרים של אריזונה.
על פי חוקת המדינה, סמכויותיו הושעו, ומופורד הייתה למושלת בפועל.
בעוד שרוב המשקיפים החמיאו על עבודתה, מיקם התנגד להחלפתו במופורד והעדיף את ראש מחלקת המדינה שהוא עצמו מינה.
ב-4 באפריל הורשע מיקם במשפט ההדחה בסנאט המדינתי בארבעה סעיפים והודח סופית מכהונתו.
מופורד הושבעה כמושלת אריזונה ה-18 עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של מיקם, זאת על אף העובדה שבפרק 5 סעיף 2 של חוקת אריזונה, הותנה שכל פקידי הממשל יהיו גברים.
בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר אותה שנה, אימץ ציבור הבוחרים במשאל עם את הצעה מספר 103, שביטלה את ההגבלה המגדרית הזאת.
בתחילה סברה מופורד שהעברת הממשל לא תהיה חלקה, שכן היא התמודדה עם קריסה של שוק המקרקעין ועם גירעון תקציבי גבוה שהיא ירשה מקודמה בתפקיד.
מטרתה העיקרית של מופורד כמושלת הייתה להשיב את היציבות לאריזונה.
היא כונתה "המושלת המרפאה", והיו שסברו שזו הייתה חובתה כמושלת לשקם את המדינה.
מופורד גם זכתה בכינוי זה הודות ליכולתה להפיג את הפילוג הגזעי באריזונה, שהיו שראו בו בעייתי תחת ממשלו של מיקם.
מאמציה כללו בעיקר נקיטת צעדים מרגיעים בעקבות ההדחה הסוערת וההליכים לבחירות חוזרות של קודמה בתפקיד.
מנהיג סיעת הדמוקרטים בסנאט המדינתי, אלפרדו גוטיראס, אמר על מעשיה, "מה שהיא עשתה היה להשקיע מחדש במערכת עם יושרה וכבוד".
במהלך תקופת כהונתה, הייתה מופורד אחת משלוש הנשים היחידות שכיהנו כמושלות במדינות ארצות הברית.
מופורד נאבקה למציאת מכנה משותף רחב ביותר, והגדילה את המימון לתוכניות בריאות הנפש של אריזונה.
היא התנגדה בתוקף להפיכתה של האנגלית כשפת הלימוד היחידה בבתי הספר של המדינה, והחשיבה את עצמה כמקדמת חירויות האזרח.
כמי שנודעה בשל חיבתה לספורט, הקימה מופורד מנגנון מינוי כדי להשאיר את ליגת הקקטוס של הבייסבול במדינה.
היא הקימה את ברית המושלת נגד סמים, ואת נציבות המושלת לנוער נגד סמים, והצליחה להקים את המרכז הראשון של המדינה למשאבי מניעת נגע הסמים.
היא הקימה כוח משימה למאבק במגפת האיידס במדינה, כתגובה לעלייתה כגורם לדאגה ברמה הלאומית.
במהלך תקופה זו, מגפת האיידס הייתה סוגיה שפוליטיקאים רבים ברחבי ארצות הברית התעלמו ממנה.
מופורד ניסתה להרחיב את ההזדמנויות למנהיגות פוליטיות עבור נשים במדינה, ומינתה יותר בני מיעוטים ונשים לנציבויות, מועצות ובתי משפט בהשוואה לכל אחד מקודמיה בתפקיד.
מופורד קידמה את החזרתו של יום מרטין לותר קינג כיום חופשה בתשלום באריזונה.
חג זה בוטל על ידי קודמה בתפקיד.
הצעת החקיקה בסוגיה זו נדחתה על ידי בית המחוקקים של המדינה על חודו של קול אחד.
מופורד נהנתה מפופולריות ברמה גבוהה במדינה, אך זו צנחה כאשר היא המתיקה שני גזרי דין מוות ב-1989. הרוצחים המורשעים, ג'יימס האם וקארל קומרלאו הצליחו לקבל שחרור מוקדם בזכות החלטותיה, שבהמשך היא ניסתה לבטל.
בראשית 1990 הודיעה מופורד שהיא החליטה שלא להתמודד על תקופת כהונה מלאה של ארבע שנים.
באותה שנה אמרה מופורד לכתבים שהיא קיוותה להיזכר כ"מושלת אכפתית, בשל העובדה שהיה לי אכפת מכולם באריזונה".
לאחר תום כהונתה כמושלת, הקדישה מופורד את זמנה לפעילויות אזרחיות ופעילויות צדקה.
היא שימשה כיושב ראש ועדת מסע הבחירות של התובע הכללי טרי גודארד, שהתמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל ב-2010. היא עבדה יחד עם המחוקק לשעבר לאו קורבט בסיוע לאנשי אריזונה לקבל מימון להשתלות איברים במסגרת ביטוח הבריאות המדינתי.
לעיתים קרובות היא ביקרה במעונות לקשישים, ועסקה בכביסה, מיון ותרומה של בגדים לבתי מחסה לחסרי בית עד שהגיעה לגיל 91.
גם לאחר תום כהונתה, נחשבה מופורד למנטורית של כמה פוליטיקאים באריזונה.
לעיתים קרובות היא עשתה שימוש בהשפעתה הפוליטית לסייע לאחרים לגייס תמיכה.
הסנאטור לשעבר דניס דיקונסיני זכר שהוא ביקש את עצתה של מופורד לאחר שהתקבל למשרה בסגל משרד המושל.
לדבריו של דיקונסיני, מופורד ניהלה עבורו שיחות טלפון "שפתחו עבורו דלתות רבות".
בבחירות לנשיאות של 2004, הייתה מופורד מועמדת להיות חברה בנציגות הדמוקרטים בחבר האלקטורים עבור הסנאטור ג'ון קרי.
בסופו של דבר ניצח באריזונה הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש.
בראיון שנתנה ב-2010, אמרה מופורד, "אני מייחסת את הצלחתי בחיים לשורשי, לדת שלי ולפנקס הכתובות שלי".
היא החלה לאגור את הכתובות כאשר החלה לעבוד בממשלה ב-1940, ובסופו של דבר הוא הכיל 4,000 אנשי קשר.
ב-1957 נישאה רוז פריצה לתורלד רוברט "לפטי" מופורד, קצין במשטרת פיניקס.
לאחר כעשור התגרשו השניים, אך הם נותרו ידידים עד למותו ב-1983. מופורד שמרה על שם נישואיה.
לשניים לא נולדו ילדים ומופורד לא נישאה בשנית.
מופורד זיהתה את עצמה כקתולית אדוקה.
היא ראתה בדת ככוח המניע מאחורי הצלחתה בפוליטיקה.
היא תרמה למיסיונרים של הצדקה של האם תרזה.
מחויבותה לאמונתה הדתית הפכה אותה לפופולרית בקרב תושבי אריזונה.
ב-31 באוגוסט 2016, לאחר שמעדה בביתה, אושפזה מופורד בהוספיס.
רוז מופורד נפטרה ב-15 בספטמבר 2016, בגיל 94. לאחר מותה, אמר עליה המושל דאג דוסי "שכמי שהתקדמה במדרג ממשלת המדינה עד לתפקיד הבכיר ביותר במדינה שלנו, היא ניפצה את מה שנחשב כתקרת הזכוכית ושירתה כמופת בלתי ניתנת להשוואה לרבים".
רוז מופורד נטמנה בבית הקברות הקתולי סנט פרנסיס בפיניקס.
ב-2017 הוסר הלוט על ציון קבר חדש לזכרה, שכלל בין השאר תמונות של פגישתה עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1987 ועם האם תרזה ב-1989. פגישות אלו היו האירועים החביבים עליה בעת כהונתה כמושלת.
רוז מוסלי נודעה בשם הבמה מיס רוז (Miss Rose).
הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע הודית ממוצא יהודי אשר שיחקה בטוליווד (סרטים בשפת טלוגו).
בתחילה שיחקה בסרטים אילמים, ובהמשך הופיעה גם בסרטים מדברים.
זכורה כ"שחקנית הרקדנית" של הקולנוע האילם.
סרטיה עסקו בקונפליקטים בין מסורת לבחירה אינדיבידואלית.
רוז מוסלי נולדה ב-1911 בכלכותה (כיום קולקטה) בהודו הבריטית, בת יחידה למשפחה יהודית ממוצא בגדאדי.
אביה היה המזכיר של קונסול קוסטה ריקה בהודו.
לרוז היו שתי בנות דודות שגם הן היו שחקניות: פראמילה (אסתר ויקטוריה אברהם) ורמולה (סופי אברהם).
מוסלי חלמה ללמוד רפואה, אך הוריה העשירים מנעו זאת ממנה.
עם תום לימודיה בגיל 15, אותם סיימה בהצטיינות, הפכה מוסלי למזכירה אישית, ולימדה ריקודים סלוניים בערבים.
בגלל מראה האטרקטיבי, חברים הציעו לה להתחיל לשחק וכבר בתחילת שנות ה-20 החלה לשחק על הבמות, תחת המשורר והמחזאי אגהה אשהר.
רוז דיברה רק אנגלית וצרפתית, ולא הינדו או טלוגו.
היא נאלצה ללמוד את שתי השפות הללו מההתחלה.
לאחר שלמדה וצברה ניסיון משחק בתיאטרון, פנתה עם מכתב המלצה לג'יי אף מדאן והחלה לעבוד בסרטים טוליוודיים.
הסרט הראשון שלה היה ב-1922 בבימויו של מדאן והיא אף שיחקה בסרטים נוספים עבורו.
ב-1927 בגיל 16 התתתנה ובהמשך עברה גירושים וקשיים כלכליים לפני שהפכה לכוכבת של הסרטים האילמים בשנות העשרים.
ב-1935 עברה לבומביי והצטרפה לאולפני Imperial's first.
בסרטים אהבה לשחק תפקיד של בת כפר, אם כי לרוב שיחקה כבת עשירים.
היא שיחקה יחד עם השחקנים מוטילאל ב-"Hum Tum Aur Woh" ב־1938 ופריטביראג' קאפור ב-"Adhuri Kahani" ב־1939. היא נודעה בכישרון הריקוד והשירה שלה בסרטים, וכן בשמלות הצבעוניות ובסארי היוקרתיים שנהגה ללבוש בסרטים ובמציאות.
פציעה בגבה ממנה לא החלימה, סיימה את קריירת המשחק שלה.
בגיל 16 התחתנה, שינתה את שמה לשמו של בעלה והפכה להיות רוז עזרא.
לזוג נולדו שתי בנות מרג'ורי וסינתיה.
מאוחר יותר התגרשה וחזרה לשמה המקורי רוז מוסלי.
לאחר שהפסיקה את קריירת המשחק שלה, נישאה בשנית ועברה לגור בארצות הברית.
מוסלי נפטרה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית בשנת 1985.
בראיון משנת 1941, סיפרה שהיא עדיין אוהבת לרקוד ולימדה את שתי בנותיה לרקוד וכי הסופר האהוב עליה היה סומרסט מוהם.
נכדתה של רוז, רחל ראובן, עוסקת גם היא בקולנוע.
Hamari Betiyan - 1936 (בנותינו היקרות)
רוז משיחי (נולדה ב-1950) היא שחקנית, מורה, ובמאית ישראלית.
משיחי נולדה במצרים ב-1950. עלתה לראשונה לבמה בגיל 5, במופע של ריקודי בטן.
בגיל 7 היגרה משפחתה לשווייץ, ולמדה בבית ספר קתולי.
עלתה לישראל בגיל 19, ב-1970. ולאחר עלייתה למדה בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי".
בין השנים 1982–1988 התגוררה בארצות הברית שם למדה לימודי תיאטרון בניו יורק והשתלמות בסדנה של גרוטובסקי בארצות הברית.
משיחי לימדה ברימון בית ספר למוסיקה.
שנהסרט/סדרהדמותהערות1975חגיגה בסנוקרבחורה בלובי1979רגעיםחדרנית1980טרנזיט1989רותי נעיםאמא של רותי1990נקודת תצפית1991תרנגול כפרותCover-Upזונה2004שלווהפציינטית2005זינזאנהרוז הסוהרת2006ידיים קשורותשלוש אמהותבטי המשרתתבסרט הייתה גם אחראית על אימון שפות2017סיפור אהבה ארץ ישראלישחקנית תיאטרון
שיחקה בתיאטרון הקאמרי, התיאטרון לילדים ולנוער והפקות פרינג' רבות.
זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל עכו ב-1991 בהצגה "אל תירה בירח".
בין שאר עבודותיה בעבר: "כולם רוצים לחיות" (מקום ראשון בפסטיבל הארצי "כל הארץ במה").
"הנפש הטובה מסצ'ואן" (מקום ראשון בפסטיבל "סתיו תיאטרוני" בהבימה) ופרסי בימוי עבור ההצגות: "האשה הגדולה מן החלומות", "יאקיש ופופצ'ה", "החולה המדומה", בפסטיבל "כל הארץ במה" באולמות צוותא תל אביב.
בתיאטרון הילדים והנוער – "גן הדרור", "היחיד והחברה","מיקי מהו", "שמוליק וזוהרה", "הבלש שלומיאל וכלבתו תזזית" תיאטרון הקאמרי-"שלושה הולצמאך","ינטל", "כותרות נזכרות","יוסף וכותונת הפסים", "יסורי איוב", "הזונה הגדולה מבבל".
רוזאנה פליימר-קלדרה (נולדה ב-16 במרץ 1956) היא פעילה לזכויות הקהילה הגאה מסרי לנקה.
היא מייסדת ומנכ"לית ארגון Equal Ground, הארגון הוותיק ביותר בסרי לנקה למען זכויות להט"ב כחלק ממאבק זכויות האדם הכללי במדינה.
פליימר-קלדרה הייתה גם ממייסדות Women's Support Group בסרי לנקה בשנת 1999. בין השנים 2001–2003, שימשה כנציגה האסיאתית הראשונה בסרי לנקה במועצה של האגודה הבינלאומית לזכויות להט"ב (ILGA), ובהמשך שימשה כמזכ"לית משותפת של הארגון.
פליימר-קלדרה נולדה ב-16 במרץ 1956 בסרי לנקה, ומשפחתה היא מהקהילה הבורג'ית, ממוצא הולנדי.
היא גדלה בעיר קולומבו, ובגיל 18 עברה לסן פרנסיסקו, שם השתתפה במצעד הגאווה הראשון שלה ב-1978, אותו הוביל הארווי מילק.
לאחר שחזרה לסרי לנקה, הביאה עמה כלים ומסורות כמו עצרות עם נרות והפגנות שקטות.
בזמן שהותה בארצות הברית, עבדה פליימר-קלדרה כטכנאית לעדשות מגע ובהמשך כסוכנת נסיעות.
היא ניהלה עסק עצמאי בשם "Falmer Ceylan Ltd" במשך 15 שנים.
לאחר שובה לסרי לנקה, הקימה חנות מקצועית לגולף בשותפות עם שחקנית גולף בכירה.
מלבד פעילותה למען זכויות להט"ב, פליימר-קלדרה הייתה פעילה סביבתית והפעילה מועדון סביבתי לילדים ואירועים להגנה על חיות הבר בין השנים 1990–1998. בשנת 2001 נבחרה לנציגה האסיאתית של האגודה הבינלאומית לזכויות להט"ב (ILGA), ובהמשך נבחרה לשמש כמזכ"לית משותפת, תפקיד בו נבחרה מחדש בשנת 2006 בכנס הבינלאומי בז'נבה.
בשנת 2004 ייסדה את ארגון Equal Ground, שפועל לקידום זכויות קהילת הלהט"ב בסרי לנקה, ובשנת 2015 הובילה את הקמת רשת השוויון של חבר העמים הבריטי, המספקת תמיכה לקהילות להט"ב ברחבי חבר העמים.
במהלך השנים קיבלה פליימר-קלדרה הכרה בינלאומית על פעילותה, כולל פרס "Utopia" לזכויות להט"ב, הנחשב לפרס המוביל בתחום באסיה, ופרס המארשל הבינלאומי במצעד הגאווה של טורונטו ב-2007. בשנת 2017 קיבלה את פרס Zonta להשפעה חברתית, ובנובמבר 2022 זכתה בפרס "גיבור הקהילה" מטעם APCOM.
באפריל 2024, נבחרה פליימר-קלדרה לרשימת 100 האנשים המשפיעים של מגזין טיים לשנת 2024.
רוז נגד רוז הוא סרט דרמה-קומדיה שחורה סאטירי בריטי-אמריקאי שבוים על ידי ג'יי רואץ' על פי תסריט מאת טוני מקנמרה.
הסרט מבוסס על הרומן "מלחמת רוז ברוז" משנת 1981 מאת וורן אדלר, וכמו כן, הוא מהווה עיבוד מחודש לסרט באותו השם משנת 1989. בסרט מככבים בנדיקט קמברבאץ', אוליביה קולמן, אנדי סמברג, אליסון ג'ני, שוטי גטווה, ג'יימי דמטריו, זואי צ'או, בלינדה ברומילו וקייט מקינון.
הסרט עלה לאקרנים בהפצת "Searchlight Pictures" ב-29 באוגוסט 2025.
אייבי ותיאו רוז מציגים את עצמם בתור הזוג המושלם – קריירות מצליחות, נישואים אוהבים, ילדים נהדרים – אבל מתחת לחזית חייהם האידיאליים מתחוללת סערה – כאשר הקריירה של תיאו מתרסקת בעוד זו של אייבי נוסקת, תחרות עזה וטינה נסתרת בין בני-הזוג מתלקחת ומאיימת להרוס את חייהם.
בנדיקט קמברבאץ' – תיאו רוז
אוליביה קולמן – אייבי רוז
באפריל 2024, הוכרז כי בנדיקט קמברבאץ' ואוליביה קולמן עתידים להפיק ולככב בעיבוד מחודש לסרט "מלחמת רוז ברוז" משנת 1989, אותו יביים ג'יי רואץ', וכי על כתיבת התסריט יהיה אמון התסריטאי טוני מקנמרה.
ביוני 2024, נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא, בהם נמצאים קייט מקינון ואנדי סמברג.
צילומי הסרט החלו ב-10 ביוני 2024.
רוזה (גם רוזליה) לוקסמבורג (בפולנית: Róża (רוּז'ה) Luksemburg; בגרמנית: Rosa Luxemburg; 5 במרץ 1871 – 15 בינואר 1919) הייתה מהפכנית יהודייה פולנייה-גרמנייה, ותאורטיקנית מרקסיסטית פמיניסטית.
נרצחה בידי אנשי מיליציית פרייקור לאחר כישלון מרד הספרטקיסטים, מרד קומוניסטי בהנהגתה.
רוזה לוקסמבורג נולדה בשם רוזליה לוקסנבורג (Rozalia Luxenburg) בעיירה זמושץ' בפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית משכילה וחילונית מן המעמד הבינוני.
אמה, לינה לבית לוונשטיין, הייתה דתייה שהרבתה לקרוא ספרי דת.
אביה, אליאש (לימים אדוארד), היה סוחר עצים.
היא הייתה הצעירה מבין חמשת הילדים במשפחה.
בבית הוריה דיברו גרמנית ופולנית ורוזה הצעירה למדה גם רוסית.
המשפחה עברה לוורשה, וכשלוקסמבורג הייתה בת 5 פיתחה מחלה בירכיה, אשר ריתקה אותה למיטה במשך שנה וגרמה לה לצליעה קשה כל ימי חייה.
בשנים 1880–1887 למדה בגימנסיה בוורשה והצטיינה בלימודיה.
היא למדה ארבע שפות על בוריין, פיתחה בגיל צעיר חיבה לשפה המדוברת והכתובה ונעשתה לפעילה פוליטית בתנועות שמאל פולניות.
בשלב זה כבר החלה להיות מעורבת בתנועות מהפכניות.
כעבור שנתיים נאלצה להימלט לשווייץ על מנת להימנע ממאסר.
בשווייץ השתלמה באוניברסיטת ציריך במדעי הטבע, במשפטים ובכלכלה ובשנת 1897 קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה בנושא "ההתפתחות התעשייתית של פולין".
הייתה אחת הנשים הראשונות שקיבלו תואר דוקטור בכלכלה.
בציריך פגשה את המהפכן לאו יוגיכס (Leo Jogiches), והתפתחה ביניהם מערכת יחסים אישית ואינטלקטואלית, שהייתה בעלת השפעה על חייה.
לוקסמבורג הביעה בעיתון את דעתה לגבי המהפכה בפולין וטענה שהיא אפשרית רק אם תתחולל מהפכה כזו גם בארצות השכנות – גרמניה, אוסטריה ורוסיה, וכי המאבק בקפיטליזם חשוב יותר מן המאבק הפולני לעצמאות לאומית.
בניגוד ללנין, שללה לוקסמבורג את הזכות להגדרה עצמית של הלאומים.
בשנת 1897 עברה רוזה לוקסמבורג לגרמניה ונישאה לסוציאליסט הגרמני גוסטב ליבק, על מנת להשיג אזרחות גרמנית, ולפעול במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
נישואים אלו היו לשם מטרה זו בלבד, והשניים לא קיימו חיי משפחה בפועל.
בשנים 1907–1914 שימשה כמרצה בבית הספר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בברלין.
בשנת 1903 הייתה לוקסמבורג מראשי הדוברים בוויכוח שבין אדוארד ברנשטיין ואוגוסט בבל על נושא ה"רוויזיוניזם".
ברקע הדברים היה ניצחון אלקטורלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית שהעניק לה כשלושה מיליוני קולות ושמונים ואחד מושבים ברייכסטאג.
ברנשטיין ואנשי קבוצתו הרוויזיוניסטים, ראו בכך הזדמנות לקחת חלק בשלטון ולקבל משרות המגיעות להם מכוח ההישג בבחירות, כגון סגנות נשיאות הבית.
בבל ולוקסמבורג, ועימה קרל ליבקנכט, ראו בכך שיתוף פעולה עם הגורמים הבורגניים שאותם הם רוצים לחסל, ובגידה במשנתו של קרל מרקס.
לוקסמבורג האמינה במהפכה, ולא בהשתלבות שקטה במשטר, אשר לדעתה, תחניק את הגורמים המהפכניים במעמד הפועלים.
לוקסמבורג נאבקה למען זכות הצבעה לנשים ולמען שינוי במעמדן.
במאמרה "הפרולטרית" פנתה לפועלות וקראה להן להיות מעורבות פוליטית ולהצטרף אליה למאבק למען זכות הצבעה, זכות התמודדות לנשים ושיפור במעמדן.
ב־1905 חזרה לוורשה, נעצרה בעקבות פעילות מחתרתית, ושוחררה על ידי חבריה למחתרת ששיחדו מספר קצינים.
לוקסמבורג התנגדה למלחמת העולם הראשונה, וחזתה את התמוטטות גרמניה והאימפריה האוסטרו הונגרית.
עם פרוץ המלחמה ייסדה לוקסמבורג ביחד עם ליבקנכט את "הליגה הספרטקיסטית", בתחילה כחלק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ולאחר מכן כמפלגה נפרדת.
ארגון זה היה הבסיס למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
על רקע זה נעצרה, ביחד עם ליבקנכט, וב-28 ביוני 1916 נידונה לשנתיים מאסר.
בכלא המשיכה לכתוב ולהיות מעורבת בענייני השעה, והביעה תמיכה בלנין ובמהפכה הבולשביקית, אם כי ביקרה את דרכם בכמה עניינים.
היא הבריחה מהכלא את כתביה ובהם מכתביה לחברתה סופי ליבקנכט.
יחסה של לוקסמבורג לאלימות במסגרת מהפכה קומוניסטית שתעביר את הגה השלטון לידי מעמד הפועלים היה מורכב.
בכמה מכתביה ניכרת התנגדות לאלימות, כמו במאמרה "אוטופיית השלום" שכתבה בשנת 1911, אך במקומות אחרים סירבה לגנות את הטרור במהפכת 1905 ברוסיה, ובמאמרה "מהי ברית ספרטקוס" היא קוראת להתנגד למה שתפסה כאלימות של הבורגנות "באגרוף ברזל" וקראה "להעמיד את האלימות המהפכנית של הפרולטריון".
באותו מאמר היא גם כותבת: "במלחמת המעמדות הזאת, האחרונה בתולדות העולם, ולמען המטרות הנעלות ביותר של האנושות, המסר שלנו לאויב הוא: אגודל לעין וברך לחזה!".
לוקסמבורג ביקרה את הפשרנות של הסוציאל-דמוקרטים בארצה אף יותר מאשר ביקרה את לנין; היא האמינה במהפכה באמצעים בלתי אלימים כמו שביתות ומרי אזרחי אך במקרה הצפוי של התנגדות אלימה מצד השלטון הקיים לא שללה אלימות.
ב-8 בנובמבר 1918 שוחררה לוקסמבורג מן המאסר, במסגרת חנינה כללית שהעניק הקאנצלר, הנסיך מקס פון באדן, בימיו האחרונים של משטר הקייזר, בטרם הכרזתה של רפובליקת ויימאר.
בתקופה זו החלו הספרטקיסטים בניסיון להביא למהפכה קומוניסטית בגרמניה לפי המודל שאותו ראו ברוסיה – מדינה שהובסה בקרב, התמוטטות בית המלוכה, ויצירת מועצות פועלים שיהפכו לגופי שלטון.
על אף שלוקסמבורג סברה כי פעולות אלו מוקדמות מדי והרפתקניות, היא עמדה בין מנהיגי הפועלים, ונשאה נאומים מדי יום.
נאומה האחרון ניתן בוועידת היסוד של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
ב-15 בינואר 1919 נתפסה לוקסמבורג יחד עם וילהלם פיק וקרל ליבקנכט על ידי חברי ארגון הפרייקור – ארגון ימני קיצוני של חיילים משוחררים.
במשך מספר ימים לא נודע גורלם.
מאהבה של לוקסמבורג, לאו יוגיכס, שניסה להתריע על היעלמותה, נעצר אף הוא ונרצח.
ארבעה חודשים לאחר מכן נמצאה גופתה צפה בנחל בלב פארק טירגארטן בברלין, שם ניצבת אנדרטה צנועה לזכרה.
כפי הנראה נחבטה בגולגולתה בקת של רובה, ולאחר מכן נורתה בראשה.
היא קבורה בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.
יש מחלוקת האם לוקסמבורג הייתה בעלת רגישות גדולה לסבל האנושי משום תמיכתה באלימות כאמצעי להשגת מטרות פוליטיות ובשל תמיכתה במהפכה הקומוניסטית שהתרחשה בברית המועצות.
יש הטוענים כי ניחנה ביכולת לשאוב השראה אהבה וכוחות מסביבתה.
ללוקסמבורג היו רגישות, קשב ליפה ודקות אבחנה, חיבור עמוק לטבע והבנה עמוקה לתחושות היצור החי.
מצד אחד הייתה לוחמת צדק ואשת ברזל ומאידך הייתה בה השלמה וקבלת הסבל, ושמחה ושלווה פנימית שאינן תלויות בנסיבות.
לוקסמבורג קיבלה את החיים כמו שהם יחד עם הזוועות שבהם ויחד עם זה נאבקה בעוולות ובחוסר צדק.
הייתה קיימת דיאלקטיקה בין רגישותה לבין הדחף למאבק והזנה הדדית ביניהם.
רגישותה נתנה לה את הכוחות לצאת למאבקים ובמהלכם היא נעשתה מודעת ורגישה יותר לעוולות.
לוקסמבורג הייתה מודעת גם לנזקי הסביבה מבפגיעת האדם בטבע, טרם הייתה מודעות לנושא..
בגרמניה המזרחית נחשבה לוקסמבורג לגיבורה לאומית, ועל שמה נקראה כיכר בברלין.
לאחר איחוד גרמניה החליטה עיריית ברלין שלא לשנות את שם הכיכר.
לוקסמבורג הונצחה בבול שהונפק בגרמניה המזרחית, והועלה כרעיון בישראל.
עם מותה זכתה, לצד ליבקנכט שנרצח עימה, להערכת זכרם מפי לנין וטרוצקי, על תרומתם למעמד הפועלים, והזכירו את רדיפתם מצד סטלין.
ב-18 באפריל 1999 הנפיק דואר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דואר על נושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרה של רוזה לוקסמבורג שעליו מופיע דיוקנה.
כתבים נבחרים בשלושה כרכים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1943
מכתבים מבית-הסוהר, (תרגום מגרמנית: לאה גולדברג, 1942), תל אביב: ספרית פועלים, מהדורה מחודשת 2009.
שאלות עתים בוערות, מבחר כתבים, תרגום מגרמנית: הראל קין, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
משבר הסוציאל-דמוקרטיה – עלון "יוניוס" 1916, (תרגום מגרמנית: אלעד לפידות), רסלינג, 2017.
רוזה לואיז פארקס הייתה אפרו-אמריקאית פעילה בתנועה האמריקאית לזכויות האזרח תושבת העיר מונטוגומרי בירת אלבמה.
התפרסמה בשל סירובה בשנת 1955 לפנות את כיסאה באוטובוס לאדם לבן - סירוב שהוביל למעצרה ולהעמדתה לדין.
הדבר הוביל, בעזרתו של מרטין לותר קינג, לחרם האוטובוסים של מונטגומרי, ולקביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית שחוקי ההפרדה הגזעית נוגדים את החוקה האמריקאית.
בעקבות כך בוטל החוק המקומי שחייב הפרדה בין הגזעים בתחבורה הציבורית.
רוזה פארקס נולדה בעיירה טסקיגי שבאלבמה בשם רוזה לואיז מקולי .
היא עבדה במשך שנים כתופרת.
ב-1932 נישאה לריימונד פארקס, ספר ממונטגומרי.
לאחר נישואיה, עסקה פארקס בעבודות שונות.
בעידוד בעלה השלימה את לימודיה התיכוניים ב-1933. באותה תקופה, רק 7% מן האוכלוסייה האפריקאית-אמריקנית הייתה בעלת השכלה תיכונית.
חוקי ג'ים קרואו הטילו מגבלות רבות על השתתפותם של שחורים בבחירות, אך פארקס הצליחה להירשם בספר הבוחרים.
בדצמבר 1943 הפכה פארקס לפעילה בתנועה האמריקאית לזכויות האזרח.
היא הצטרפה לסניף מונטגומרי ונבחרה כמזכירת נשיא הסניף.
היא המשיכה בעבודתה זו עד 1957. בסביבות 1944 החלה לעבוד בבסיס חיל האוויר האמריקני מקסוול, ליד מונטגומרי.
הפרדה גזעית הייתה אסורה בבסיס, ופארקס הייתה נוסעת לעבודתה באוטובוס מעורב; לאחר שנים תיארה חוויה זו כ"פוקחת עיניים".
מאוחר יותר עבדה כתופרת וכעוזרת בביתו של זוג לבן, קליפורד ווירג'יניה דור (Durr).
בני הזוג היו בעלי חשיבה ליברלית מבחינה פוליטית, והתיידדו עם פארקס.
ב-1955 עודדו אותה ללמוד בבית הספר היילנדר (Highlander Folk School) שבטנסי (לימים מרכז החינוך והמחקר היילנדר), מרכז חינוך לפעילי צדק חברתי, שהתמקד בהדרכה על זכויות עובדים ושוויון גזעי, מוסד שיועד לשכבות העממיות, השכבות הנמוכות ובעלות החינוך הבסיסי יותר.
המחנכת והאחראית על חיילים משוחררים, ספטימה קלארק, הדריכה את פארקס במוסד זה.
ב-1944 עמדה פארקס בראש יוזמה להגנתה של ריסי טיילור, אישה שחורה מאלבמה שנאנסה באונס קבוצתי על ידי חבורת גברים לבנים, אשר למרות הודאות שלהם בנושא לא נחקרו או הואשמו בפשע.
היא הקימה את "הוועדה למען צדק שוויוני עבור גב' ריסי טיילור (CEJRT)", שהפך עד מהרה לארגון עם סניפים ברחבי ארצות הברית, ותמכו בו פעילים ופעילות שחורים מובילים של התקופה, שהעלו את הסוגיה לעיתונות והפעילו קמפיין שמכוון לגרום למושל אלבמה צ'ונסי ספארקס - שהיה גזען מוצהר - לפתוח בחקירה.
על אף שהמקרה לא הצליח להביא לצדק עבור טיילור, ההתארגנות הכלל-ארצית בקהילות שחורות וב-NAACP הניחה אבני יסוד לפעולות שהגיעו מאוחר יותר, כדוגמת חרם האוטובוסים של מונטגומרי כעשור לאחר מכן.
באוגוסט 1955 נחרדו רבים מהרצח האכזרי של אמט טיל (Emmett Till).