tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנועה התפלגה ב-1925 והרגרייב המשיך להנהיג פלג שהפך לאלים יותר בדרישותיו החברתיות.
ב-1930 ייסד את "לגיון המובטלים" בקובנטרי, מדיהם כללו חולצות ירוקות.
ב-1932 הפכו החולצות הירוקות למדי הקיבו קיפט ושם התנועה שונה ל"תנועת החולצות הירוקות לאשראי חברתי" (The Green Shirt Movement for Social Credit).
חברי התנועה השתתפו בשנות השלושים בקרבות-רחוב נגד הפשיסטים שחורי החולצות של אוסוואלד מוסלי ונגד חברי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה הגדולה.
בשנת 1935, בהשראת המפלגה לאשראי חברתי של אלברטה (קנדה), החליט הרגרייב להקים את מפלגת האשראי החברתי של אנגליה וצפון אירלנד.
הרגרייב יצא לאלברטה על מנת ללמוד מהצלחות המפלגה שם ושהה בקנדה עד 1936 כיועץ כלכלי לממשלתה.
עם שובו ספגה המפלגה מכה אנושה לאחר החלת "חוק הסדר הציבורי (1936)" שאסר על לבישת מדים על ידי אזרחים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה הפעילות המפלגתית.
בבחירות הכלליות של 1950 העמיד את עצמו לבחירה, אך לאחר שזכה ב-551 קולות בלבד במחוז בו התמודד, החליט לפרוש ולפרק את התנועה.
בשנת 1967 שב לזירה הציבורית, כאשר תבע את החברה שייצרה מפה דינאמית שהציגה התקדמות מטוס ששובצה במטוס קונקורד על הפרת פטנט שפיתח עוד בשנות הארבעים.
תביעתו, שלא זכתה להתייחסות רצינית בתחילה, גררה פתיחת חקירה רשמית שהוכיחה ב-1976 את צדקתו.
אולם הרגרייב בן ה-82 לא זכה בפיצוי בשל סיבות טכניות.
ג'ון הנרי טוואצ'טמן היה צייר אמריקני שנודע בזכות ציוריו האימפרסיוניסטיים, למרות שבמהלך חייו יצר יצירות בסגנונות שונים.
נחשב כחלק מ"העשירייה", קבוצת אמנים אמריקניים בני התקופה שציירו ויצרו בסגנון האימפרסיוניסטי והציגו את יצירותיהם כגוף מאוחד.
טוואצ'טמן, יליד סינסינטי שבאוהיו, למד בצעירותו אצל פרנק דובנק, צייר פורטרטים אמריקאי-גרמני, ולאחר מכן המשיך כמו אמנים רבים בני התקופה ללימודי אמנות באירופה.
הוא למד באקדמיה לאמנות יפה במינכן (שם למד גם מורו, דובנק) בין השנים 1875-77. בהמשך ביקר בוונציה, והתמחה גם בתצריב.
לאחר ביקור קצר באמריקה, המשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1883–1885. במהלך תקופה זו השתנה סגנון ציורו בצורה דרמטית, כשהוא עזב את הסגנון שנלמד באקדמיה במינכן אל הטונליזם.
תקופה זו הייתה מבורכת ביצירה, ובה צייר טוואצ'טמן את מרבית יצירותיו הגדולות, כולל Arques-la-Bataille (במוזיאון המטרופוליטן לאמנות) ו-Springtime (במוזיאון האמנות סינסינטי).
טוואצ'טמן חזר לאמריקה ב-1886, והתיישב בקונטיקט, כשלבסוף קנה חווה בגריניץ'.
הוא הציג רבות מיצירותיו יחד עם ג'וליאן אלדן ווייר, ובילה רבות במושבת אמנים בקוס קוב הסמוכה.
בנוסף לימד משנת 1889 בבית הספר לאמנות Art Students League שבניו יורק עד למותו.
בשנת 1893, במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו קיבל מדליית כסף על ציוריו.
באותה שנה הציג בניו יורק, יחד עם קלוד מונה תערוכה מציוריו.
טוואצ'טמן מת במפתיע ממפרצת במוח במהלך ביקורו בגלוסטר, מסצ'וסטס, בגיל 49.
מאייר הוא סוציולוג אמריקני, אבי תאוריית החברה העולמית (World Society Theory או World Polity Theory), חוקר פורץ דרך בתחום התאוריה המוסדית ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
מאמריו משנת 1977 עם בראיין רואן (Brian Rowan), על "ארגונים ממוסדים: המבנה הפורמלי כמיתוס וכטקס" ועל החינוך כמוסד חברתי, היו אבן היסוד בהתפתחות התאוריה המוסדית, ומאז הציבה עבודתו עקרונות מעצבים לחקר ארגונים, לחקר החינוך, לסוציולוגיה טראנס-לאומית ועולמית ולאחרונה גם לחקר זכויות האדם.
בשנת 2015 זכה מאייר בפרס ע"ש דו בויז (Du Bois) מטעם האגודה הסוציולוגית האמריקנית לציון תרומתו המצטברת לפיתוח הסוציולוגיה.
על בסיס תובנות מחקר מערכת החינוך שירטט מאייר בשנות השבעים עקרונות שהנחו את המהפכה המוסדית בחקר ארגונים.
בשנים אלה הגדירו מאמריו עקרונות פנומנולוגיים, ממסורתם של הוסרל (Husserl) ושל ברגר ולאקמן (Berger and Luckmann) לחקר ארגונים וסביבתם.
עיקר טיעוניו של מאייר קובע שסביבתם המוסדית של ארגונים מטביעה חותמה על עיצובם, ומכאן שארגון איננו אי לעצמו, אלא ארגונים משוקעים בסביבתם, והם מעוצבים על פי עקרונותיה ובהתאם למערך היחסים שבה.
בכך קרא מאייר תגר על התאוריות הפונקציונליסטיות ועל תפיסת הארגון הסגור, שהיו מקובלות בתקופה זו, בעיקר בסוציולוגיה האמריקנית.
מחקריו של מאייר הגדירו מונחי יסוד לתאוריה המוסדית: על התנהלות מוסדית בחינוך (1977), מיתוס וטקס בארגונים (עם רואן 1977), תפוצת פרקטיקות (עם סטראנג 1993), רציונליזציה והתמקצעות (עם דרורי והואנג 2006), שחקנוּת (עם ג'פרסון 2000), גלובליזציה (עם דרורי, רמירז ושופר 2003) ומידוּע (עם דרורי 2006).
מתוך למעלה מ-200 מאמרים וספרים שחיבר עד כה, באו ההצהרות הכוללניות של גישתו לביטוי מובהק בחיבורו מ-1997 (עם רמירז) על החברה העולמית ומדינת הלאום, בחיבורו מ-2010 על החברה העולמית, התאוריות המוסדיות והשחקן וכמו כן באסופה רטרוספקטיבית של כתביו, הכוללת גם פרק סקירה מפרי עטו, שהתפרסמה בשנת 2009 בעריכת קרוקן ודרורי.
במהלך העשורים של הוראה ומחקר באוניברסיטת סטנפורד (מאז הצטרפותו לסגל המחלקה לסוציולוגיה בשנת 1966, ואף לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 2001) העמיד מאייר דורות של חוקרים מהעולם כולו, בהם הישראלים אהרון בן-אבות, ניצה ברקוביץ וגילי דרורי.
ג'ון וואטס הוא במאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
וואטס נולד וגדל בעיר פאונטיין שבמחוז אל פאסו במדינת קולורדו.
בבגרותו, הוא למד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
עם קבלת התואר הראשון, הוא החל לביים פרסומות עבור חברת הפקה המקומית "Park Pictures".
במקביל, הוא ביים גם וידאו קליפים עבור מוזיקאים שונים, ובהם הדי ג'יי פאטבוי סלים ולהקות הרוק "Death Cab for Cutie" ו-"Tv on the Radio".
ב-2010, וואטס וכמה מחבריו יצרו טריילר לסרט אימה פיקטיבי אודות אב שהופך לרוצח לאחר שהוא לובש תחפושת ליצן שהוא מצא במרתף שלו.
לאחר שצפה בטריילר באתר האינטרנט לשיתוף וידאו "YouTube", המפיק איליי רות' הביע עניין בעיבוד הטריילר לסרט עלילתי באורך מלא.
וואטס כתב לשם כך תסריט יחד עם חברו כריסטופר פורד, וגם שימש כבמאי.
פרויקט זה הפך לסרט "ליצן", והוא יצא לאקרנים ב-2014. הכנסות הסרט היו צנועות ביחס לסרטים עצמאיים אחרים, אם כי הן הצליחו לכסות את התקציב שלו, ומבקרי הקולנוע נתנו לו בעיקר ביקורות שליליות.
בינואר 2015, הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס סרטו הבא של וואטס, קומדיית הפשע השחורה "ניידת משטרה", אותו וואטס גם כתב, גם הפיק וגם ביים.
על אף כישלונו המסחרי בבתי הקולנוע, הסרט זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע ואף הועמד לפרס סאטורן.
יצירה זו הקנתה לוואטס את העבודה הבאה שלו - סרט גיבורי-העל עתיר התקציב ביקום הקולנועי של מארוול "ספיידרמן: השיבה הביתה", אותו הוא נשכר לכתוב ולביים על ידי אולפני מארוול ביוני של אותה השנה.
הסרט יצא לאקרנים ב-2017, והוא הפך לשובר קופות וקיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע.
וואטס שב וביים גם את סרטי ההמשך "ספיידרמן: רחוק מהבית" מ-2018 ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה" מ-2021.
בשנת 2022 ביים שני פרקים מתוך סדרת הדרמה והמתח "הזקן" (אנ') אשר שודרה ברשת FX בכיכובו של ג'ף ברידג'ס.
ג'ון וודוויין היה שחקן תיאטרון וקולנוע אנגלי שהופיע ביותר מ-70 הפקות תיאטרון ובמספר דומה של תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה.
וודוויין נולד בסאות' שילדס שבמחוז דרהאם באנגליה, בנם של רוז וג'ון וודוויין.
הוא התחנך בבית הספר לורד ויליאמס בעיר ת'יים באוקספורדשייר ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
בשנות החמישים של המאה העשרים עבד עם להקת התיאטרון אולד ויק.
ב-1957 הופיע יחד עם ראסל נפייר, ג'ון קרלייל ואדגר לוסטגרטן בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC "סקוטלנד יארד".
וודוויין שיחק בתפקיד המפקח קינגדום.
לוודוויין הייתה קריירה רבת שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-1976 שיחק לצדם של איאן מקלן וג'ודי דנץ' בתפקיד בנקו בהפקה עתירת שבחים של טרוור נאן למחזה "מקבת'" שצולמה בהמשך לטלוויזיה.
עוד כיכב עם הלהקה השייקספירית המלכותית בהפקה משנת 1980 של המחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", עיבוד לרומן באותו שם מאת דיקנס, בו גילם את דמותו של ראלף ניקלבי.
כבר מתחילת הקריירה שלו גילם וודוויין דמויות של שוטרים, בין השאר בסדרת הדרמה הבריטית "Z-Cars" בתפקיד מפקח בילוש ויטי (1968–1969), ובתפקיד אורח בסדרה "Softly, Softly" משנות השבעים של המאה העשרים.
עוד בשנות השבעים גילם שוב את המפקח קינגדום בסדרה "הסקוטלנד יארד החדש".
הוא זכור במיוחד בתפקיד השוטר הממורמר שלוקח בן ערובה בפרק משנת 1983 בסדרה "ג'ולייט בראבו".
עוד כשוטר גילם דמות של "בובי", בעיבוד לטלוויזיה של ה-BBC של ספרי הילדים "Big Six" ו-"Coot Club" מאת ארתור רנסום.
בסיטקום "The New Statesman" גילם וודוויין תפקיד קומי של שוטר בשם סר מלאכי ג'ריקו.
וודוויין גילם את דמותו של מקדאף במחזה הטלוויזיוני "מקבת'", ששודר ב-20 בספטמבר 1979. ב-1979 שיחק בתפקיד מרשל במיני-סדרה "The Armageddon Factor" במסגרת סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
הוא הופיע בתפקיד סנ"צ רוס בסדרת הדרמה "Edge of Darkness", וב-1985 השתתף בכמה פרקים בעיבוד הטלוויזיוני של "התלת רגליים" ב-1987 שיחק בתפקיד בלתי נשכח בדמות אב המנזר מורדרין בסדרה "Knights of God" של רשת ITV.
עוד גילם את אביו של פרנק גאלאגר, נוויל, בדרמה "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4, ואת אביו של השוטר טוני סטאמפ בסדרה "The Bill".
ב-2008 הופיע בקומדיה "Never Better" של ערוץ BBC2, ובדמות ג'ו ג'ייקובס באופרת הסבון של ITV1 "אמרדייל".
ב-2010 שיחק בתפקיד אלן הויל באופרת הסבון הוותיקה "קורוניישן סטריט".
בדצמבר 1987 גילם את ד"ר ג'יימס שפרד בעיבוד של "The Murder of Roger Ackroyd" מאת אגאתה כריסטי ששודר ברדיו ה-BBC.
ב-2016 שיחק בתפקיד הארכיבישוף מיורק בסדרה "הכתר" של חברת נטפליקס.
בקולנוע הופיע וודוויין בסרט "זאב אמריקאי בלונדון" בבימויו של ג'ון לנדיס משנת 1981. בהמשך גילם את אותה דמות בעיבוד הרדיופוני של הסרט ששודר ב-BBC.
ב-1972 שיחק בסרטו של ריצ'רד אטנבורו "Young Winston".
עוד כיכב בתפקיד ארתור בירלינג בעיבוד הרדיופוני של המחזה "An Inspector Calls" בערוץ BBC World Service, ובתפקיד ד"ר ביירון קליגארי בסדרה הקומית "הקבינט של ד"ר קליגרי".
ב-6 במאי 2012 שיחק בתפקיד פרוספרו במחזה "הסערה" ששודר ברדיו 3 של ה-BBC.
ג'ון וודוויין הופיע כחניך בלהקת התיאטרון של ג'יימס קופר באילפורד, שם שיחק בתפקידים כגון המכשף במחזה "Dark of the Moon" וקלאודיוס במחזה "המלט" (תפקיד אותו גילם גם עם להקת התיאטרון פרוספקט).
ב-1954 שיחק וודוויין בתפקיד קספר דארד במחזה "Captain Carvallo" בסיבוב הופעות.
ב-1954 הצטרף וודוויין ללהקת התיאטרון של האולד ויק, ושיחק במחזה "מקבת'".
ב-1956 הופיע עם הלהקה בתפקיד רודריגו ב"אותלו" (פברואר), קלכס במחזה "טרוילוס וקרסידה" (אפריל), רוצח במחזה "מקבת'" (מאי), טיבלט ב"רומיאו ויוליה" ולורד סקרופ מברקלי במחזה "ריצ'רד השני (מחזה)" (יולי).
בארבעת המחזות האחרונים יצא לסיבוב הופעות שכלל עונת הופעות בתיאטרון וינטר גרדן בניו יורק בדצמבר 1956 ובינואר 1957. בספטמבר 1959 חזר להופיע עם הלהקה בתפקיד קרלס בקומדיה "הדו-פרצופי" מאת ויליאם קונגריב; מאובריי במחזה "ריצ'רד השני" ובתפקיד נים ב"נשות וינדזור העליזות".
ג'ון וודוויין היה נשוי לשחקנית לין פארלי.
לפני כן היה נשוי להייזל רייט, ונולדו להם שתי בנות, אמה וודוויין והשחקנית מרי וודוויין.
ב-11 במאי 2012 התמוטט וודוויין מחוץ לבמה בתיאטרון גראנד בלידס, כשהופיע במחזמר "קרוסל", זמן קצר אחרי הופעתו.
הוא נלקח לבית חולים, והחלים באופן מלא.
בנובמבר 2013 הופיע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הברן".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות מרץ 1960 משפט הקופים Inherit the Wind הארי ו.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1965 דרלינג Darling פקיד מכס ללא קרדיט 1970 יצרים אפלים The Walking Stick ברטי איירונס 1971 השדים The Devils טרינקנט 1972 וינסטון הצעיר Young Winston האוורד 1975 Assault on Agathon מאט פנרק 1981 זאב אמריקאי בלונדון An American Werewolf in London ד"ר ג'.
ג'ון ווד, CBE היה שחקן אנגלי שנודע מהופעותיו בתפקידים שייקספיריים ועבודתו עם טום סטופארד.
ג'ון ווד נולד בדרבישייר שבאנגליה, ולמד בבית הספר בדפורד.
הוא שירת כלוטננט ברגימנט הארטילריה המלכותי, שם נפגע כשנורה בטעות, וכמעט נהרג בתאונת ג'יפ.
ווד למד משפטים בקולג' ג'יזס באוניברסיטת אוקספורד.
הוא היה נשיא האגודה הדרמטית של אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1950 ראה את סר ג'ון גילגוד בתפקיד אנג'לו בהפקה של פיטר ברוק למחזה "מידה כנגד מידה" בסטרטפורד-אפון-אייבון, ולדבריו ידע לפתע מה הוא רוצה לעשות בחייו.
הוא שיחק בתפקיד מלווליו בהפקה של מנספילד קולג' של המחזה "הלילה השנים עשר" לצדה של מגי סמית' בתפקיד ויולה.
הוא ביים וכיכב בהפקת סטודנטית של המחזה "ריצ'רד השלישי" והזמין את המבקר הרולד הובסון לראותו את הופעתו.
בשנת 1953 סיים את לימודיו באוקספורד.
ב-1954 הצטרף ללהקת התיאטרון אולד ויק, ובמשך שנתיים שיחק בשורה של תפקידים קטנים במחזות מהדורת הפוליו הראשונה של שייקספיר.
בין השאר גילם את לנוקס במחזה "מקבת'", בושי ואקסטון ב"ריצ'רד השני", סר אוליבר מרטקסט במחזה "כטוב בעיניכם", פיסטול ב"נשות וינדזור העליזות", והלנוס ב"טרוילוס וקרסידה".
הופעת הבכורה של ווד בווסט אנד הייתה בתפקיד דון קישוט במחזה "קמינו ריאל" בבימויו של פיטר הול בפניקס בשנת 1957. אחר כך הצטרף ללהקת התיאטרון של ג'ורג' דיוויין.
הוא קרא מחזות, היה שותף לבימוי של הפקות יום ראשון, והופיע במחזה "The Making of Moo" מאת נייג'ל דניס.
ב-1958 חזר להופיע בווסט אנד בהפקה של פיטר הול של המחזה "The Brouhaha" בתיאטרון אלדוויץ', שבו היה לו תפקיד קטן.
אבל כשחקן מחליף לפיטר סלרס שיחק בתפקיד הראשי 15 פעמים.
כשנואש מקריירה מצליחה בתיאטרון דחה ווד כמה פעמים הצעות של הול להצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית החדשה, ובחר במקום זאת להופיע בטלוויזיה בעיבודים לרומנים "בין שתי ערים" ו"בארנבי רודג'" ובהפקות נוספות.
ב-1961 חזר לווסט אנד להופיע בתפקיד הנרי אלברטסטון במחזמר האוף ברודוויי "פנטסטיקס" בתיאטרון אפולו.
במשך שש השנים הבאות שיחק במגוון של סרטים ותוכניות טלוויזיה.
שלוש מהופעותיו בטלוויזיה היו במחזות קצרים מאת טום סטופארד במסגרת התוכנית "תיאטרון בשלושים דקות" ("Teeth" מפברואר 1967 ו-"Another Moon Called Earth" מיוני 1967), ובפרק בסדרה "הגומלים".
הקשר שלו עם סטופרד החזיר את ווד לבמת התיאטרון, ולהופעת הבכורה בניו יורק.
הוא גילם את גילדנשטרן במחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" בהפקה בברודוויי.
על תפקיד זה היה מועמד לפרס טוני.
בהיותו בארצות הברית השתתף ווד בשניים מסרטיו של ג'רי לואיס "One More Time" ו-.
ווד חזר לאנגליה לגלם את דמותו של פרידריך הגדול במחזה "The Sorrows of Frederick" מאת רומולוס ליני בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם בשנת 1970. באותה שנה זכה להצלחה בלונדון בהפקה של הרולד פינטר של המחזה "גולים" מאת ג'יימס ג'ויס.
הוא זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד ריצ'רד רואן, וב-1970 זכה במדליית הזהב בנקרופט לשחקן המבטיח ביותר.
ב-1971 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון אולדריץ' בניהולו של פיטר הול.
ב-1971 גילם את יעקב ברדין במחזה "אויבים" מאת מקסים גורקי.
ב-1972 שיחק בתפקיד ברוטוס בהופעה פורצת דרך במחזה "יוליוס קיסר".
עם הלהקה השייקספירית הופיע גם בתפקיד סר פופלינג פלוטר במחזה "The Man of Mode" מאת ג'ורג' את'רבג', בתפקיד מארק במחזה "המרפסת" מאת ז'אן ז'נה, וגילם את סאטורנינוס במחזה "טיטוס אנדרוניקוס".
ב-1973 שיחק במחזה "Collaborators" מאת ג'ון מורטימר בתיאטרון גאריק לצדה של גלנדה ג'קסון.
בחזרה ללהקה השייקספירית הופיע בתפקיד הראשי במחזה "שרלוק הולמס" מאת ויליאם ג'ילט.
ההפקה הועברה לברודוויי בסוף 1974. על תפקיד זה היה מועמד שוב לפרס טוני.
הייתה זו תחילתה של תקופה בת שבע שנים בהן הופיע לסירוגין בלונדון ובניו יורק.
לפני שעבר לאמריקה שיחק בתפקיד הדיפלומט הנרי קאר במחזה "Travesties" מאת טום סטופארד.
על תפקיד זה זכה בפרס איבנינג סטנדרד לשחקן הטוב ביותר.
ב-1975 הועברה ההצגה לברודוויי והועלתה בתיאטרון אתל בארימור, וב-1976 זכה בפרס טוני ובפרס דרמה דסק על הופעתו.
ב-1976 שיחק עם הלהקה השייקספירית המלכותית יחד עם טום קונטי, בוב הוסקינס, ט.פ.
מק'קנה וזואי וונאמייקר בתפקיד גנרל בוגוין במחזה "The Devil's Disciple" מאת ג'ורג' ברנרד שו, ובתפקיד הראשי במחזה "איבאנוב" מאת צ'כוב.
בקיץ 1977 שיחק בתפקיד איבאנוב, שמדמיין שהוא בעל תזמורת, במחזה "כל ילד טוב ראוי לחסד" מאת טום סטופרד ואנדרה פרווין, בבימויו של טרוור נאן.
בסתיו 1977 שיחק בתפקיד הראשי בהפקה בברודוויי של המחזה "טרטיף" (בתרגומו של ריצ'רד וילבור).
בפברואר 1978 שיחק במחזה המצליח של איירה לוין "מלכודת מוות" בו גילם את דמותו של סידני ברול, המחזאי הרצחני.
ב-1979 חזר ללונדון לגלם את ריצ'רד השלישי בהפקה של התיאטרון הלאומי למחזה השייקספירי.
על תפקיד זה קיבל ביקורות מעורבות.
באותה עת השתתף במחזה "Undiscovered Country" מאת ארתור שניצלר בעיבודו של סטופארד.
בנובמבר 1981 חזר להופיע בברודוויי והחליף את איאן מקלן במחזה "אמדאוס מאת פיטר שאפר.
ב-1987 הופיע בתפקיד השחקן בהפקה מחודשת בניו יורק של המחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
ווד חזר לאנגליה והופיע עם הלהקה השייקספירית בשלושה מתפקידיו הגדולים.
ב-1988 שיחק בתפקיד פרוספרו בהפקה המצליחה של ניקולס הייטנר של המחזה "הסערה", שזכתה לשבחי המבקרים.
ב-1989 גילם את סולנס בהפקה של אדריאן נובל למחזה "אלוף הבונים" מאת איבסן.
באותה שנה שיחק בתפקיד שרידן וייטסייד במחזה "האיש שבא לסעוד" בבימויו של ג'ין סאקס.
הופעתו בדמות המלך ליר משנת 1990 כונתה "גולת הכותרת של הישגיו".
ב-1991 זכה בפרס איבנינג סטנדרד לשחקן הטוב ביותר.
בעונת התיאטרון של הלהקה השייקספירית המלכותית שיחק גם בתפקיד דון ארמנדו בהפקה של טרי הנדס למחזה "עמל אהבה לשווא".
בהמשך המעיט להופיע בתיאטרון אבל שיחק בתפקידי אופי בסרטים ובטלוויזיה.
בין השאר השתתף בסרט "ארץ הצללים" (1993), "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994) לפי תסריט של אלן בנט, "סברינה" (1995), וב"ריצ'רד השלישי" של איאן מקלן.
ב-1997 גילם את בארון דה שארלו בעיבוד רדיופוני של הרולד פינטר לספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד".
ב-2001 גילם ווד את ספונר במחזה "No Man's Land" מאת הרולד פינטר בתיאטרון הלאומי.
הופעתו האחרונה הייתה ב-2005 בשני החלקים של המחזה "הנרי הרביעי".
תפקידו האחרון בטלוויזיה היה ב-2007 בפרק בסדרה הבלשית "לואיס".
ב-1957 התחתן ווד עם ג'יליאן ניסון ונולד להם בן אחד, סבסטיאן.
בני הזוג התגרשו, וב-1977 התחתן עם סילביה ווהן, לה היה נשוי עד מותו ב-2011. לווד ולסילביה היו שלושה ילדים.
ב-2007 הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ג'ון ווד נפטר מסרטן המוח ב-6 באוגוסט 2011.
ג'ון הפרנן הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
הפרנן נולד בבילריקיי שבמחוז אסקס באנגליה.
הוא עבד עם להקות התיאטרון English Touring Theatre, הלהקה השייקספירית המלכותית, והתיאטרון המלכותי הלאומי.
הוא שיחק בתפקיד ראשי במחזה "אדוארד השני" בתיאטרון הלאומי, ובמחזה "אופנהיימר" עם הלהקה השייקספירית.
על המסך הופיע הפרנן בתפקידים שונים בהם הנרי לסלס בעיבוד של ה-BBC לרומן "ג'ונתן סטרנג' ומר נורל" מאת סוזנה קלארק, ג'אגרס בסדרת הטלוויזיה "עלילות דיקנס", וסטיבן רוז בעונה הרביעית של הסדרה "לות'ר".
בשנת 2017 גילם את דמות של ג'ון גריג הברון מאלטרינגם בפרק בסדרה "הכתר" של נטפליקס.
עוד שיחק בתפקיד Nine בשני סיפורים של ביג פיניש מתוך הסדרה "דוקטור הו".
במאי 2021 לוהק הפרנן לתפקיד בסדרת הטלוויזיה להיות אליזבת.
249 החבר סרט טלוויזיה של BBC Two2024ג'נטלמן במוסקבהA Gentleman in Moscow"הבישופ"8 פרקים TBA This Town מיני-סדרת עתידית של BBC One
ג'ון הסברוק ואן ולק היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1977 (יחד עם פיליפ אנדרסון ונוויל מוט) על תרומתו להבנת התנהגות אלקטרונים במוצקים מגנטיים.
כן עסק בחקר כאוס קוונטי.
נולד במידלטאון, קונטיקט וגדל במדיסון.
אביו היה מתמטיקאי וסבו אסטרונום.
בשנת 1920 סיים את אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 1922 קיבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד.
ב-1923 הצטרף לסגל אוניברסיטת מינסוטה לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון לפני שקיבל משרה באוניברסיטת הרווארד.
במחקריו ביסס את יסודות חקר המגנטיות המודרנית, המבוססת על עקרונות מכניקת הקוונטים ותרם לתחומי חקר הקשרים הכימיים בקומפלקסים מתכתיים, שבירת ניוון פיזיקלי בגבישים ותאוריית שדה הליגנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במעבדות MIT בתחום המכ"ם.
מחקריו ותגליותיו בתחום התנהגות אורכי גל שונים בעת מעברם דרך האטמוספירה תרמו לפיתוח הרדיו-אסטרונומיה.
ביוני 1942 היה אחד משמונת המשתתפים בכינוס מיוחד של פיזיקאים שכינס רוברט אופנהיימר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי על מנת לדון בפיתוח נשק גרעיני בארצות הברית.
כינוס זה הוביל לפרויקט מנהטן במעבדה הלאומית לוס אלמוס, בה השתתף ואן ולק כחבר ועדת התכנון של פצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה.
בשנת 1966 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים, ב-1967 נבחר עמית זר של החברה המלכותית, ב-1971 הוענקה לו מדליית אליוט קרסון וב-1974 הוענקה לו מדליית לורנץ.
בשנת 1977 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה, יחד עם עמיתיו פיליפ אנדרסון ונוויל מוט.
הוא נפטר בקיימברידג' (מסצ'וסטס) בגיל 81.
ג'ון וארלי היה צייר אנגלי בצבעי מים, וחבר קרוב של ויליאם בלייק.
הם שיתפו פעולה בשנים 1819–1820, בספר Visionary Heads, שנכתב על ידי וארלי ואוייר על ידי בלייק.
הוא היה האח הבכור במשפחת אמנים: קורנליוס וארלי, ויליאם פליטווד וארלי ואליזבת, שהתחתנה עם הצייר ויליאם מולרידי.
ג'ון וארלי נולד בהאקני, ב־17 באוגוסט 1778. אביו, ריצ'רד וארלי, יליד לינקולנשייר, התיישב בלונדון לאחר מות אשתו הראשונה ביורקשייר.
הוריו התייאשו מנטייתו לאמנות והפנו אותו להכשרה אצל צורף.
אך עם מותם הוא הועסק תקופה קצרה אצל צייר פורטרטים בהולבורן, ואז, בגיל 15 או 16, הפך לתלמידו של ג'וזף צ'ארלס בארו שהיה לו בית ספר לציור בערב, פעמיים בשבוע בהולבורן.
בארו היה זה שלקח את וארלי לסיור רישומים לפיטרבורו שממנו חזר כצייר מקצועי.
בשנת 1798 הציג ואלרי סקיצה יפה של קתדרלת פיטרבורו באקדמיה המלכותית לאמנויות והפך למציג קבוע באקדמיה המלכותית עד להקמת האגודה הוותיקה לצבעי מים בשנת 1805.
בשנת 1799 ביקר בצפון ויילס, ובנוף ההררי הפראי שלה מצא שאלה נושאים מתאימים ביותר עבורו.
הוא חזר לאותו מחוז בשנת 1800, ושוב בשנת 1802, והציורים שייצר שם השפיעו בעוצמה על כל מהלך אומנותו.
כאחד ממייסדי האגודה הוותיקה לצבעי מים, וארלי הציג שם בעיקר מעל 700 ציורים.
הוא גם הפך למאסטר מצליח להוראת רישום לתלמידים רבים ביניהם היו קופלי פילדינג, ג'יימס סנט, דייוויד קוקס, ג'ון לינל וויליאם טרנר, (אמן) מאוקספורד.
למרות הצלחתו, משפחתו הגדלה התלוננה שהוא היה כל הזמן בקשיים כלכליים, "מכיוון שהיה איש עסקים גרוע וחסר תקווה ופסימיסט באופיו".
וארלי היה מיומן במיוחד ביצירת תערובת של צבעי מים שהתאימו למצב הרוח של שלווה והרהורים שלעיתים קרובות ביקש לעורר ביצירותיו.
על פי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, "הנופים של וארלי הם חינניים וחגיגיים.
הם פשוטים אך מטופלים בהרחבה, בעבודה עם מכחול מלא וגוונים שקופים ורעננים...אף שעבודותיו הן מדויקים וקונבנציונליים למדי, הם נחשבות כטובות ומצוינות בקומפוזיציה".
חלק מציורי צבעי המים הקודמים שלו, כולל "נופי התמזה", צוירו במקום והם בעלי ייחודיות גדולה יותר מציורי המאוחרים יותר, שהם בעיקר קומפוזיציות של נוף הררי ואגם, שהופקו ללא התייחסות ישירה לטבע."
וארלי פרסם חוברת על עקרונות רישום הנוף, 1816–1821 וחוברת על אמנות הרישום בפרספקטיבה.
הוא כתב טקסט אסטרולוגי (עם איורים) שכותרתו "על פיזיוגנומיה של גלגל המזלות" בשנת 1828.
הוא נקבר בבית העלמין של קנסל גרין.
ג'ון ואנאמייקר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מפילדלפיה, פנסילבניה, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון.
ג'ון ואנאמייקר נולד באזור הכפרי שלימים יהיה חלק משכונת גריי פרי שבדרום פילדלפיה.
הוריו היו ג'ון נלסון ואנאמייקר, יצרן לבנים יליד קינגווד, ניו ג'רזי ואליזבט דשונג קוצ'רספרגר, בתו של חוואי ובעל פונדק בגריי פרי.
אבותיה של אמו הגיעו מריטרשופן שבאלזס ומקנטון ברן שבשווייץ.
בגיל 19 הוא החל לעבוד בסניף פילדלפיה של ימק"א והיה למזכיר הראשון של הארגון.
ואנאמייקר פתח את חנותו הראשונה ב-1861 בשותפות עם גיסו נייתן בראון.
החנות נקראה "אוק הול", ושכנה בצומת הרחוב השישי ורחוב מרקט שבפילדלפיה, בסמיכות למעון הרשמי ששימש את הנשיא ג'ורג' וושינגטון כאשר פילדלפיה הייתה בירת ארצות הברית.
אוק הול התפתחה באופן משמעותי בהתבסס על העיקרון של ואנאמייקר שנחשב למהפכני באותה עת: "מחיר קבוע ואפשרות להחזרת מוצרים".
ב-1869 הוא פתח את חנותו השנייה ברחוב צ'סטנאט מספר 818 ושינה את שם החברה על שמו "ג'ון ואנאמייקר ושות'", זאת בשל מותו בטרם עת של גיסו והמוניטין שלו שעלה.
ב-1875 הוא רכש תחנת רכבת נטושה והסב אותה למחסן גדול, לו הוא קרא "תחנת הרכבת הגדולה" ("The Grand Depot").
ואנאמייקר'ס נחשבת לחנות הכלבו הראשונה בפילדלפיה.
בניין ואנאמייקר (Wanamaker Building) היה בית מסחר בפילדלפיה של 12 קומות שהיה בנוי מגרניט, שתוכנן על ידי האדריכל המפורסם משיקגו דניאל ברנהם.
בנייתו הושלמה ב-1910 והוא הוקדש לכבודו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
הבניין ניצב במקום בו הייתה "תחנת הרכבת הגדולה", ותפס את שטחו של מבנן שלם בפינת רחוב 13 ורחוב מרקט, בסמוך לבניין עיריית פילדלפיה.
חנות הכלבו החדשה, שעדיין עומדת על תילה היום, הפכה למוסד מוכר בפילדלפיה ולחלק מתרבות העיר.
במקור כל שטחו של הבניין הוקדש לחנות הכלבו ולמשרדי החברה של ואנאמייקר.
המאפיין הבולט ביותר של בניין ואנאמייקר הוא האטריום המרכזי שלו מחופה השיש בגובה 12 קומות, שידוע כ"האולם הגדול".
עד מהרה הפך האולם הגדול לאתר החביב על תושבי פילדלפיה, כשבולטים בו "העיט של ואנאמייקר" ו"העוגב של ואנאמייקר".
האולם הגדול הופיע בסרטי קולנוע רבים, כמו: הרגלים רעים משנת 1977, משנת 1987, התפוצצות משנת 1981 ו-12 קופים משנת 1995.
העוגב של ואנאמייקר עוצב על ידי ג'ורג' אשדאון אודסלי ונבנה על ידי חברת העוגבים של לוס אנג'לס עבור היריד העולמי של סנט לואיס .
לכלי נגינה עצום זה 10,059 צינורות ועלות בנייתו הגיע ל-105,000 דולר.
ב-1909 רכש ואנאמייקר את העוגב והעביר אותו מסנט לואיס על גבי 13 קרונות משא.
הרכבתו של העוגב בפילדלפיה ארכה שנתיים.
הפעם הראשונה בה הוא הופעל הייתה ב-22 ביוני 1911, יום הכתרתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בשנים 1911–1917 הוספו לעוגב 8,000 צינורות, ולאחר מכן ועד 1930 הוספו לו 10,000 צינורות נוספים, ובכך מסתכם כיום מספר הצינורות בו ב-28,750. אחת לשנה, בחודש יוני, נערך פסטיבל שהעוגב עומד במרכזו.
בעת ביקורו של הפסל הגרמני אוגוסט גאול ביריד העולמי של סנט לואיס ב-1904, רכש ואנאמייקר ממנו פסל גדול של עיט עשוי ארד.
הפסל שמשקלו 1,134 ק"ג הוא המוקד של "האולם הגדול", שלצורך הצבתו היה צורך לחזק את רצפתו.
הפסל ידוע בשם "העיט של ואנאמייקר" (Wanamaker Eagle) והוא הפך לנקודת מפגש פופולרית בפילדלפיה.
הביטוי "פגוש אותי ליד העיט" ("Meet me at the Eagle") הפך לאמרת כנף פופולרית בפילדלפיה.
ב-1896 הרחיב ואנאמייקר את עסקיו לניו יורק, והמשיך את עסקי הסחר שבמקור החל בהם אלכסנדר טרני סטיוארט .
בהמשך הוא הרחיב את עסקיו אל מחוץ לארצות הברית ופתח חנויות כלבו בלונדון ובפריז.
ואנאמייקר היה חדשן, יצירתי, גאון שיווקי, שהכיר בכוחו של הפרסום, אם כי צנוע ובעל מוניטין של יושר.
אף על פי שהוא לא היה זה שהמציא את שיטת המחיר הקבוע, הוא היה זה שלזכותו נזקפה המצאת תג המחיר.
הוא גם היה זה שהנהיג שיטת ההחזר הכספי, שכיום היא נוהג עסקי מקובל.
וואנאמיקר הבטיח לעובדיו ביטוח רפואי בחינם, חינוך, מתקני פנאי, תשלומי גמלאות ותוכניות לשיתוף רווחים, עוד לפני שהטבות כאלו נחשבו למקובלות.
עם זאת, פעילי איגודי עובדים ראו בו כמתנגד תקיף לפעילותם.
במהלך תהליך ההקמה של ארגון אבירי העבודה ב-1887, הוא פיטר את 12 חברי הארגון הראשונים שנחשפו על ידי בלשיו.
ואנאמייקר היה הקמעונאי הראשון שפרסם מודעה בגודל של חצי עמוד בעיתון ב-1874 והראשון שפרסם מודעה בגודל של עמוד שלם ב-1879. בתחילה הוא ניסח בעצמו את מודעות הפרסומת, אך בהמשך הוא העסיק רעיונאי במשרה מלאה, ג'ון אמורי פאוורס.
בתקופה בה הועסק פאוורס על ידי ואנאמייקר, הוכפלו הכנסותיו מ-4 מיליון דולר ל-8 מיליון דולר.
מיוחסת לו האמירה "מחצית מהכספים שהוצאתי על פרסום ירדו לטמיון, הבעיה היא שאני לא יודע איזו מחצית".
ב-1889 פתח ואנאמייקר בנק לחיסכון.
באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
עיתוני התקופה האשימו אותו שהוא קנה את המשרה בכסף.
ידידיו של ואנאמייקר ייחסו לו את הוצאת בול הזיכרון הראשון והנהגת צעדי ייעול רבים בשירות הדואר.
הוא היה הראשון שהכין תוכניות לשירות דואר ללא תשלום באזורים הכפריים, אף על פי שהתוכנית יושמה רק החל מ-1896.
ב-1890 שכנע ואנאמייקר את הקונגרס להעביר חוק שיאסור מכירת כרטיסי לוטו בדואר ולאחר קבלת החוק הוא פעל בתקיפות נגד מפריו.
צעדים אלו שמו קץ לפעילות מפעלי הלוטו בכל המדינות עד לחידוש פעילותם ב-1964, בין השאר מתוך מאמץ לסכל את פעילותם של גופי פשע מאורגן.
במהלך תקופת כהונתו של ואנאמייקר כמנהל הכללי של הדואר הוא פיטר כ-30,000 עובדי דואר שהועסקו במערכת כהטבה מטעם אישים פוליטיים שבהם הם תמכו.
שינוי חריף זה גרם למבוכה, לחוסר יעילות ולהתעמתות עם מי שנחשב למגן משרתי הציבור, עמיתו הרפובליקני תאודור רוזוולט.
ב-1890 זכה ואנאמייקר ללעג בתקשורת על סדרה של בולים שהונפקו באיכות גרועה, הן בשל איכות ההדפסה והן בשל החומרים שמהם הם יוצרו.
ואנאמייקר אסר על שליחת העותקים של סונאטת קרויצר של לב טולסטוי באמצעות הדואר בטענה שמדובר על ספרות תועבה.
על צעד זה הוא זכה ללעג מעיתונים רבים בארצות הברית.
ב-1891 הורה ואנאמייקר על שינוי במדיהם של הדוורים, והוא הואשם שהוא הסדיר את הזמנת המדים מחברה אחת מבולטימור, שעלה חשד שהיו לו קשרים עסקיים עמם.
בתערוכה העולמית של שיקגו שהתקיימה ב-1893 השמיע ואנאמייקר תחזית שהדואר בארצות הברית ימשיך להסתמך על כרכרות וסוסים במאה הבאה, ובכך הוא כשל בראיה לעתיד של השימוש ברכבות ובמכוניות.
ואנאמייקר נודע בשל פעילות הנדבנות שלו לטובת תוכניות לעזרה לעניים בפילדלפיה.
ב-1878 הוא היה שותף לייסוד בית מחסה ומטבח לעניים בפילדלפיה.
הארגון, הקרוי "ארוחת הבוקר של יום ראשון", פעיל עד היום, ואז הקמתו הוא הרחיב את פעילותו למתן שירותים נוספים לעניי פילדלפיה.
ואנאמייקר היה אספן נלהב של חפצי אומנות ועתיקות.
הוא תרם כמה פריטים למוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה.
בין התרומות הללו היה אוסף של העתקי ארד של ממצאים שנחשפו בחפירות בפומפיי ובהרקולנאום, שאותם הזמין ואנאמייקר מבית יציקה בנאפולי במיוחד עבור המוזיאון.
אוסף זה ידוע בשם "מוצגי הארד של ואנאמייקר".
ב-1860 נשא ואנאמייקר לאישה את מרי ארינגר בראון.
לזוג נולדו שישה ילדים, כששניים מתוכם מתו בילדותם.
בנו הבכור, רודמן ואנאמייקר, רכש ב-1899 את העיתון מפילדלפיה דה נורת' אמריקן .
הוא הרגיז את אביו כאשר נתן לאינטלקטואלים רדיקלים לפרסם טורים קבועים בעיתון, כמו הנרי ג'ורג' הבן (בנו של הנרי ג'ורג'), והסוציאליסטים הנרי ג'ון נלסון (שהיה מאוחר יותר עורך הדין של אמה גולדמן) וקרוליין ה.
ואנאמייקר הבן הוציא את העיתון גם בימי ראשון, צעד שפגע ברגשותיו הדתיים של אביו.
בנו השני, רודמן ואנאמייקר, בוגר אוניברסיטת פרינסטון, חי בצרפת בתקופה מוקדמת בחייו.
בזכותו נוצר בפילדלפיה בפרט ובארצות הברית בכלל הביקוש למוצרי מותרות מצרפת, שקיימת עד היום.
לזכותו של רודמן ניתן לזקוף את העיצוב האומנותי האיכותי של החנויות של רשת ואנאמייקר.
הוא גם היה פטרון של מוזיקה, וארגן קונצרטים לעוגב ולתזמורת בחנויות של הרשת המשפחתית בפילדלפיה ובניו יורק בניצוחו של אלכסנדר ראסל .
ג'ון ואנאמייקר נפטר בפילדלפיה ב-12 בדצמבר 1922. הלווייתו התקיימה יומיים לאחר מכן בכנסיית בת'אני הפרסביטריאנית שבעיר והוא נטמן באחוזת הקבורה המשפחתית שבכנסיית סנט ג'יימס הקטן.
הוא היה אחרון חברי הקבינט של בנג'מין הריסון שנותר בחיים.
ג'ון הסליוס היה צייר דיקנאות, שעבד בעיקר בווירג'יניה ובמרילנד.
הוא היה בנו של הצייר יליד שוודיה גוסטבוס הסליוס.
הוא צייר את דיוקנאותיהם של פוליטיקאים עשירים רבים במרילנד הקולוניאלית, והפך לאדם מצליח ועשיר.
במותו בשנת 1778 הוא השאיר אחוזה גדולה עם אדמות ועבדים.
ג'ון הסליוס נולד ככל הנראה בפילדלפיה, שם אביו היה הבעלים של בית, שאותו מכר שנתיים לפני הולדת ג'ון.
בשנת 1750 מתועד כי אביו גוסטבוס קיבל שני מכתבים מבנו, שכתב מאזור ויליאמסבורג.
ג'ון כנראה יצא מפילדלפיה במטרה להימלט מהתחרות מצד אמנים ידועים יותר באזור, כמו אביו, ג'יימס קלייפול, ג'ון וולסטון ורוברט פקה.
ציוריו המוקדמים ביותר של ג'ון מיוחסים לשנת 1750, כאשר עבד בסביבות ויליאמסבורג ויורקטאון.
בשנה שלאחר מכן הוא התבסס כצייר "חצר" קולוניאלי, וצייר רבות מהמשפחות הבולטות באזור מפרץ צ'ספיק.
בשנת 1751 הוא עשה שישה פורטרטים עבור אחת פיטצ'י המשפחות הראשונות של וירג'יניה.
בסופו של דבר הוא צייר או העתיק חמישה דורות מהמשפחה במהלך שני העשורים שבהם עבד עבורם.
גם בשנת 1751 הוא השלים ארבעה פורטרטים עבור שופט בפילדלפיה, ג'ושוע מדוקס ומשפחתו.
עם מותו של גוסטבוס בשנת 1755, ירש ג'ון את בית אביו ברחוב היי (רחוב מרקט, פילדלפיה).
הוא קיבל עבודה גדולה בשנת 1761 לצייר דיוקנאות של ארבעת ילדיו של בנדיקט סווינגייט קלברט, בנו הלא חוקי של צ'ארלס קלברט, הברון החמישי בבולטימור.
ציוריו של צ'ארלס קלברט והאחיות התאומות אליזבת קלברט ואלינור קלברט, שצוירו בשנת 1761, הם חלק מאוסף הקבע של מוזיאון בולטימור לאמנות.
בשנת 1762 הוא הפך למדריך הראשון של האמן צ'ארלס וילסון פיל.
הסליוס עצמו קיבל מספר שיעורים בשנות ה-60 של המאה ה-18 מאת ג'ון וולסטון.
סגנונו של וולסטון השפיעו עוד יותר על עבודתו של הסליוס.
שנת 1763 הייתה עמוסה עבור ג'ון, שכן ב־30 בינואר הוא התחתן עם האלמנה העשירה מרי יאנג וודוורד, שבעלה היה הבעלים של פרימרוז היל, והוא עבר לגור עמה.
הוא הקדיש זמן לקהילה המקומית שלו, בכנסיית סנט אן באנאפוליס.
ברשומות נראה שהסליוס היה איש רב פנים.
במלאי של רכושו שמופיע בצוואתו ניתן לראות כי הוא החזיק 31 עבדים, מכשירים מדעיים רבים הכוללים מצלמה אובסקורה, מיקרוסקופ, שלושה כינורות, צ'מבלו וגיטרה.
עבודתו הידועה האחרונה הייתה משנת 1777, שנה לפני מותו ב־9 באפריל 1778.
ג'ון הסליוס עבד "אך ורק במסורות הבארוק האנגליות המאוחרות ובמסורת הרוקוקו האנגלית, ותמיד השתמש בצבעי שמן על בד." דיוקנאותיו המוקדמים מראים קושי שהיה לו לתאר במדויק את האנטומיה האנושית, במיוחד בידיים ובאפים של מצויריו.
הסליוס הושפע רבות מיצירותיו של רוברט פקה, שסגנונו הבהיר והדקורטיבי עשה רושם יותר על ג'ון מאשר של אביו.
אלמנטים מהסגנון של פקה ניכרים בכל עבודותיו של הסליוס, ותשומת הלב המוקפדת שלו לאריג ולצבע גורמת למצוירים שלו להיראות אלגנטיים.
הוא הושפע גם מעבודתו של ג'ון וולסטון, שהעביר לו כמה שיעורים בפורטרטים.
רוב הדיוקנאות הקולוניאליים חיקו ציירים מצליחים, ולכן חנקו את מרבית ההתפתחות האמנותית במושבות האמריקאיות.
ג'ון הסליוס הוא דוגמה מצוינת לתופעה זו כפי שמופיעה גם אצל אמנים קולוניאליים אחרים.
הציירים הבולטים כמו ג'ון סינגלטון קופלי או בנג'מין וסט עזבו את אמריקה למרכזי הציור המפותחים יותר, כלומר לונדון.
ג'ון הרלן קים הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
קים נולד במלבורן אוסטרליה להורים מהגרים מקוריאה הדרומית.
בתיכון שיחק כדורסל ואז החל להתעניין במשחק.
האודישן הראשון של קים היה מול טום הנקס וסטיבן שפילברג לתפקיד בסדרת הטלוויזיה הפסיפיק, שם קיבל את תפקידו של חייל יפני בן 14 בפרק "אוקינאווה".
לאחר מכן בילה קים שנתיים בסיום בית הספר התיכון ושיחק בתפקיד דייל "מכא" מקגרגור, דמות חוזרת באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים".
בשנת 2014 לוהק קים לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה ההרפתקנית "שומרי האוצרות" בתפקיד אזיקיאל ג'ונס, גנב ו"אמן טכנולוגיות וחובב פשעים קלאסיים, שנהנה לשחק את איש העולם הגדול של המסתורין", תפקיד שהוא מילא במשך ארבע עונות.
בשנת 2019 לוהק לתפקיד "גרג לי", סטודנט מבריק לרפואה, בסדרת הטלוויזיה "פנדורה".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד בסרט "לבבות הארגמן".
ב-2023 החל לשחק בסדרה הדבר האחרון שהוא אמר לי בכיכובה של ג'ניפר גארנר.
+שנהסרטתפקידהערות2020Good Luck with EverythingאהרוןPaper Tigerקווין2021הדברים הקטניםהשוטר אנדרסון 2022לבבות הארגמןטוביTBAI Am Mortalארמרוס
תפקיד ראשי (עונה 4)2021–הווהננסי דרוהסוכן פארקתפקיד חוזר (עונה 3 ואילך)2023הדבר האחרון שהוא אמר ליבובי פארקמיני-סדרה
ג'ון הנרי ונדרפול היה אמן ומורה הולנדי-אמריקאי, הידוע בעיקר כמדריך לציור דמויות.
ספרו "הדמות האנושית" פורסם בשנת 1907.
ונדרפול נולד בהארלמרמיר, הולנד, השביעי מבין עשרה ילדים.
אמו נפטרה בשנת 1867, ובשנת 1869 היגר עם אביו ואחיו לארצות הברית.
הוא למד באקדמיה לעיצוב בשיקגו, שהפך לימים לבית הספר של המכון לאמנות בשיקגו.
בשנת 1886 נסע לאירופה ולמד שנתיים באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל גוסטב בולאנג'ר וז'ול לפבר.
ונדרפול הציג חמישה ציורים בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893, היה חבר בכמה אגודות אמנים, ונבחר לנשיא אגודת האמנים בשיקגו.
הוא קיבל מדליית ארד בתערוכה העולמית של סנט לואיס ב-1904.
ונדרפול יצר גם ציורי קיר, כולל תקרה של תיאטרון באוניברסיטת DePul וציור של 20 מטר במלון בלוס אנג'לס.
למרות הצלחותיו כצייר ונדרפול היה ידוע יותר כמדריך במכון לאמנות, שם לימד משנת 1880 עד שנת 1910. הוא היה מורה משפיע שדבק במסורת אמנות הוותיקה תוך דחיית המודרניזם.
בין תלמידיו הרבים של ונדרפול היו האמנים ג'וזף ליינדקר, פרדריק קארל פריצקה, וג'ורג'יה או'קיף, שכתבה באוטוביוגרפיה שלה כי ונדרפול היה "אחד המורים האמיתיים הבודדים שהכרתי".
אחותו הצעירה של ונדרפול, מטילדה, אף היא אמנית השתתפה בשעוריו ואחר כך לימדה במכון לאמנות.
ונדרפול פיתח מוניטין כאחד הציירים המובילים באמריקה בציור דמויות.
בספרו "הדמות האנושית", שפורסם בשנת 1907, הוצגו רבים מרישומי העיפרון והפחם שלו, והפך לספר הלימוד הסטנדרטי לתלמידי בתי הספר לאמנות.
ג'ורג' ברידגמן כתב בפתח דבר שנכלל בכמה מהדורות של הספר: "התובנה של ונדרפול על הטבע הייתה תוצאה של חיים שלמים של מחקר רציני, סבלני ומתמשך.
הוא ניתח ורשם את הדמות האנושית הן במסה והן בפירוט; טעם ושיפוט מבדל, עם קרבה רבה לטבע.
עבודתו תמיד תישאר יצירת מופת באמנות ...
מר ונדרפול השאיר אחריו השפעה רבה ועוצמתית."
בשנת 1910 עבר ונדרפול לסנט לואיס, וקיבל את הצעתו של אדוארד גרדנר לואיס להצטרף כראש המחלקה לציור באקדמיה לאמנות.
הוא נפטר בסנט לואיס ב-2 במאי 1911 ממחלת לב, והותיר אחריו את אלמנתו ושני ילדיו.
שנתיים לאחר מותו הוקמה גלריית אמנות כאנדרטת לונדרפול בשכונת בוורלי הילס בשיקגו.
באוסף מוצגות עבודותיו כולל רישומים שפורסמו בספר "דמות האדם", כמו גם של עבודות של אמנים אחרים הקשורים לשיקגו.
האוסף מונה למעלה מחמש מאות מוצגים.
רחוב ובית ספר יסודי בשיקגו נקראים גם לזכרו.
ג'ון הרדמן הוא מאמן כדורגל אנגלי.
הרדמן החל את קריירת האימון שלו בגיל צעיר באנגליה, כאשר היה סטודנט ומרצה במשרה חלקית באוניברסיטה.
הוא היה מאמן במחלקת הנוער של סנדרלנד עד שנת 2001, ולאחר מכן עבר לניו זילנד.
הוא אימן את נבחרת ניו זילנד בכדורגל נשים בין השנים 2006–2011, והעפיל איתה לגביע העולם בכדורגל נשים בשנים 2007 ו-2011, וכן לטורניר הכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג 2008.
בשנת 2011 החל הרדמן לאמן את נבחרת קנדה בכדורגל נשים, ותוך זמן קצר זכה עמה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו באותה השנה.
הוא הוביל את הנבחרת למדליות ארד באולימפיאדות לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016, וכן אימן אותה בגביע העולם בכדורגל נשים 2015.
ב-8 בינואר 2018 מונה הרדמן למאמן נבחרת קנדה.
הוא אימן את הנבחרת בגביע הזהב 2019, וכן בגביע הזהב 2021, בו הגיעה הנבחרת לשלב חצי הגמר.
ג'ון ואיהי דייוויד השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-4 של מדינת הוואי בארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1986–1994.
הוא למד באוניברסיטת אנדרוז במישיגן ובאוניברסיטת הוואי במנואה.
בשנת 1978 הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו, השנייה חבר בוועדת החוקה המדינתית.
בשנים 1981–1983 היה חבר בבית הנבחרים של מדינת הוואי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו דחף ואיהי לקבלתה של השפה ההוואית כשפה רשמית במדינה.
בשנת 1982 בחר בו מושל הוואי ג'ורג' אריושי לסגנו, והשניים ניצחו בבחירות, שהיוו את תחילת הקדנציה השלישית של אריושי כמושל.
בבחירות ב-1986, בהן לא התמודד אריושי בשל חוקי הגבלת כהונה, התמודד ואיהי למשרת המושל כשהוא ממנה את בן קאייטנו לסגנו, וניצח.
בכך הפך ואיהי למושל הראשון במדינה שהוא ממוצא מקומי.
השניים התמודדו וניצחו שוב גם בבחירות ב-1990.
לאחר שסיים את כהונתו כמושל, פתח ואיהי משרד עורכי דין, ועסק בעריכת דין ובלובינג.
בבחירות המיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית שנערכו בנובמבר 2002 ובינואר 2003 ערב מותה של פטסי מינק שקל ואיהי להתמודד על מקומה, אך בחר שלא לעשות זאת.
ג'ון הנרי פוינטינג היה פיזיקאי אנגלי.
הוא היה הפרופסור הראשון לפיזיקה ב בשנים 1880–1900, ובמוסד האקדמי הממשיך, אוניברסיטת ברמינגהם עד מותו.
פוינטינג היה בנו הצעיר של תומאס אלפורד פוינטינג, כומר אוניטריאני.
הוא נולד בבית הכומר של הקפלה האוניטריאנית מונטון באקלס בלנקשייר (אביו כיהן שם ככומר בשנים 1846- 1878).
בילדותו התחנך בבית הספר הסמוך שהפעיל אביו.
מ-1867 עד 1872 הוא למד באוונס קולג', כיום אוניברסיטת מנצ'סטר, שם היו מורי הפיזיקה שלו אוסבורן ריינולדס ובלפור סטיוארט.
משנת 1872 ועד 1876 הוא היה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', שם הצטיין.
בסוף שנות ה-70 הוא עבד במעבדת קוונדיש בקיימברידג' תחת ג'יימס קלרק מקסוול .
ב-1880 הוא היה לפרופסור הראשון לפיזיקה באוניברסיטת ברמינגהם .
הוא היה ההוגה של וקטור פוינטינג, המתאר את הכיוון והגודל של זרימת האנרגיה האלקטרומגנטית ומהווה חלק במשפט פוינטינג, שעוסק בשימור אנרגיה עבור שדות חשמליים ומגנטיים.
עבודה זו פורסמה לראשונה בשנת 1884. כמו כן ערך מדידה של קבוע הכבידה של ניוטון באמצעים חדשניים לזמנו, במהלך 1893. בשנת 1903 היה הראשון שהבין שקרינת השמש יכולה למשוך אליה חלקיקים קטנים - אפקט פוינטינג-רוברטסון.
פוינטינג וחתן פרס נובל ג'יי ג'יי תומסון כתבו יחד ספר לימוד רב-כרכים בפיזיקה לתואר ראשון, שהודפס במשך כ-50 שנה והיה בשימוש נרחב במהלך השליש הראשון של המאה ה-20. פוינטינג חיבר את רובו.
בשנת 1901 הוענק לו תואר שני של כבוד במחקר בסיס על ידי אוניברסיטת ברמינגהם.
פוינטינג מת בגיל 61 בשנת 1914. ב-1880 נישא למריה אדני קרופר.
הותיר אחריו אלמנתו, בן ושתי בנות.
אלפרד ג'יי לוטקה היה בין תלמידיו המפורסמים ביותר של פוינטינג.
בהשראת פוינטינג יישם את רעיונות הכימיה הפיזיקלית בביולוגיה.
לוטקה הקדיש את ספרו הקלאסי על ביולוגיה מתמטית של אוכלוסיות לפויטינג.
פוינטינג חזה את "אפקט פוינטינג-רוברטסון", לפיו חלקיק אבק המקיף כוכב חווה כוח גרירה שגורם לו להתגלגל לאט לתוך הכוכב.
רוברטסון שחזר מאוחר יותר את התחזית באמצעות תורת היחסות הכללית.
שמו של פוינטינג נוגע גם לאגודת הסטודנטים הפופולרית באוניברסיטת ברמינגהם, "האגודה לפיזיקה פוינטינג", או Poynting Physical Society - PPS.
מכתשים על מאדים ועל הירח נקראים על שמו, וכך גם בניין הפיזיקה הראשי באוניברסיטת ברמינגהם והחברה המחלקתית שם, האגודה הפיזיקלית של פוינטינג.
הוא טבע את הביטוי "אפקט החממה" בשנת 1909 כדי להסביר כיצד גזי בולעי קרינה תת־אדומה כמו פחמן דו-חמצני באטמוספירה מעלים את טמפרטורת פני השטח של כדור הארץ ומאדים.
1884 השוואה של התנודות במחיר החיטה וביבוא הכותנה והמשי לבריטניה הגדולה, כתב העת של האגודה הסטטיסטית המלכותית ; 47, 1884, עמ'.
1894 הצפיפות הממוצעת של כדור הארץ לונדון, סי.
1904 (עם ג'יי ג'יי תומסון) ספר לימוד לפיזיקה: כרך שלישי: Heat London, C.
1913 הארץ; צורתו, גודלו, משקלו וסיבובו של Cambridge University Press
1914 (עם ג'יי ג'יי תומסון) ספר לימוד לפיזיקה: כרך ד': חשמל ומגנטיות.
נקודות I ו-II: חשמל סטטי ומגנטיות לונדון, סי גריפין
1920 מאמרים מדעיים שנאספו הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
ג'ון ווד היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-12 ממרץ 1860 ועד ינואר 1861. לפני כן, החל מינואר 1857, הוא כיהן כסגן מושל המדינה ה-13. ווד היה המייסד והמתיישב הראשון של העיר קווינסי שבאילינוי.
ג'ון ווד נולד בעיירה סמפרוניוס שבמדינת ניו יורק, בשטח שכיום שוכנת עליו העיירה מורביה.
הוא היה ילדם השני של דר' דניאל וקתרין קראוס ווד.
אמו של ווד נטשה את המשפחה כאשר הוא היה בן חמש ועברה לפאלטין, ניו יורק.
ווד נשלח לחיות עם דודנו הגדול, גיימס, ועם רעייתו מרי ארמסטרונג ווד, בפלורידה, ניו יורק.
ב-1818 עזב ווד את ביתו שבמדינת ניו יורק.
בתחילה הוא תכנן לעסוק בחוואות בצפון אלבמה.
בסופו של דבר, במהלך חורף 1818–1819, כאשר היה בסינסינטי, הוא השיג שני ספרים שפורסמו באותה שנה בעיר על ידי אדמונד דאנה.
כתושב ומודד באזור הצבאי של אילינוי, שטח שהוקצה בנפרד על ידי הקונגרס לצורכי מענקים לוותיקי מלחמת 1812, יצר דאנה את הפיתוי לווד לשנות את יעדו.
ספריו של דאנה שיבחו את היתרונות המשמעותיים של שטח הצוק הצופה על נהר המיסיסיפי בנקודה המערבית ביותר של אילינוי.
ווד עבר מערבה לשטח שליד העיירה אטלס, שבמחוז פייק, אילינוי.
הוא תפס קרקע שלא הייתה בבעלותו והיה לחוואי.
כאן הכיר ווד את סוחר הקרקעות פיטר פלין, שממנו הוא רכש קרקעות בשטח של 160 אקרים (650 דונם) ברחבי האזור הצבאי ששטחו היה 14,000 קמ"ר.
ווד עבר לקרקע שאותה רכש, וב-1822, יחד עם ג'רמיה רוז, הוא בנה בקתה קטנה על הגדה המזרחית של המיסיסיפי, במקום בו שוכנת כיום העיר קווינסי.
רוז, רעייתו, וילדתם בת החמש חיו עם ווד בבקתה עד 1826, כאשר ווד נשא לאישה את אן מ.
סריטר מסיילם, ניו יורק, בתו של השופט ג'ושוע סטריטר.
מתוך כוונה לעסוק בסחר קרקעות באזור הצבאי, הגיע ווד למשרד הקרקעות הפדרלי באדוארדסוויל, אילינוי, שם הוא נפגש עם וילארד קייס, יליד ורמונט.
קייס עסק בהוראת ילדי האינדיאנים בפראיירי דו צ'ין, ויסקונסין, במשך שנתיים ונחל אכזבה מעיסוקו ומהכסף המועט שצבר בעבודתו.
כאשר נודע לו שווד החזיק באותו רעיון כמו שלו לעסוק בסחר קרקעות, הוא חבר אליו בשותפות בלתי רשמית.
השניים נסעו לאתר שעל גדת המיסיסיפי שמלכתחילה משך את ווד מערבה.
היה זה צוק של אבן גיר, שהתנשא לגובה של 300 מטרים מעל הנהר, ובו ייסדו השניים את העיר קווינסי.
במשרד הקרקעות פגש ווד גם את אדוארד קולס, שהיה מושל אילינוי השני.
כמי שמונה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כרשם הקרקעות הפדרלי, שחרר קולס את 11 עבדיו כאשר היה בדרכו לאילינוי למלא את תפקידו.
כמושל גייס קולס את ווד לסייע לו להיאבק ברצונם של חברי בית המחוקקים של אילינוי בשנים 1822–1824, שנשלט על ידי מהגרים ממדינות הדרום, לבצע תיקון בחוקת אילינוי שיהפוך אותה למדינת עבדות.
משאל עם שנערך באוגוסט 1824 למטרה זו כשל לאחר ש-57 אחוזים מהמצביעים הצביעו נגדו.
במחוז פייק בו התגורר ווד, ובו הוא נאבק נגד ההצעה, היא הופלה לאחר ש-90 אחוזים הצביעו נגדה.
ווד החשיב את פועלו להשארתה של אילינוי כמדינת חירות כאחד מההישגים הגדולים ביותר בחייו.
בספטמבר 1824 עתר ווד בפני האספה הכללית של אילינוי להקים את מחוז אדמס, ובינואר 1825 עבר החוק המתאים.
באפריל אותה שנה הפכה קווינסי למקום מושב המחוז.
ווד המשיך לרכוש קרקעות באזור הצבאי ומכר אותן ברווח למתיישבים חדשים שהגיעו לאילינוי.
כאשר גדלה משפחתו, החל ווד ב-1835 לבנות מעון של 14 חדרים בסגנון התחייה היוונית, בסמוך לביקתה בת שני הקומות שלו.
ביחרתו בסגנון בנייה זה היה תכליתי.
על רקע זיכרון המהפכה האמריקאית שהחל להתפוגג אז, ומלחמת 1812 שני עשורים קודם לכן, ראה ווד את תבוסתה של האימפריה העות'מאנית על ידי יוון, ערש הדמוקרטיה בעת העתיקה, כלידתה מחדש של החירות.
ביתו של ווד היה בין המבנים הראשונים שנבנו בסגנון התחייה היוונית באילינוי.
ווד עצמו יצר את ארבעת העמודים הגדולים שבחזית הבית מעצים שהוא בחר באמצעות מחרטה שהונעה על ידי סוסים.
הוא בנה את הבית במקום בו כיום מצטלבים רחוב 12 ורחוב סטייט שבקווינסי.
את העובדים לבניית הבית הוא הביא מסנט לואיס ומניו אורלינס, שם הוא חיפש אנשים שהגיעו מגרמניה שהיו מיומנים במקצועות הבנייה.
כמי ששלט בשפה הגרמנית, הבטיח ווד לאנשים מגרשים בחלק הדרומי של השטחים שבבעלותו שעליהם הם יוכלו לבנות את בתיהם אם הם יסייעו לו לבנות את ביתו.
כיום המקום הוא אזור המורשת הגרמנית של קווינסי.
ב-2007 כללה אגודת האדריכלים העצמאיים את מעונו של ווד ברשימת 150 המבנים החשובים ביותר באילינוי.
המעון הגדול נמצא כיום בבעלות האגודה ההיסטורית של קווינסי ומחוז אדמס.
ווד נבחר לשבע תקופות כהונה של שנה אחת כראש עיריית קווינסי בשנים 1844–1848, 1852–1853 ו-1856, וב-1850 הוא כיהן כחבר הסנאט של אילינוי.
כמי שבתחילת דרכו הפוליטית היה איש המפלגה הוויגית, היה ווד לחבר המפלגה הרפובליקנית כאשר זו הוקמה, וב-1856 הוא נבחר כסגן מושל אילינוי הרפובליקני הראשון.
ב-18 במרץ 1860, כאשר הלך לעולמו מושל אילינוי, ויליאם הנרי ביסל, שלוש שנים לאחר תחילת כהונתו, ירש אותו ווד בתפקידו, והיה למושל אילינוי ה-12. האספה הכללית של המדינה, שהתכנסה זמן קצר לאחר מכן, נענתה לבקשתו של ווד והתירה לו להמשיך להתגורר בקווינסי כדי לנהל את בניית ביתו.
חדר באגף הדרומי של הבית הורחב כדי לשמש כלשכה הרשמית של מושל אילינוי.
בעת שמילא את תפקידו כמושל מקווינסי, התיר ווד לאברהם לינקולן להשתמש במעון המושל הרשמי בספרינגפילד במהלך מערכת הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1860. ווד גם התיר לאלמנתו של המושל ביסל המנוח להמשיך להתגורר במעון המושל.
ההישג הגדול ביותר של ווד בעשרת החודשים בהם הוא כיהן כמושל היה עבודתו לארגון מחדש של המיליציה של אילינוי, שהוזנחה מאז תום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
בשל העובדה שהוא היה טרוד בעסקיו, דחה ווד את הצעת מפלגתו להתמודד בבחירות לכהונה נוספת.
המושל ריצ'רד ייטס מינה את ווד כאחד מחמשת הנציגים לוועידת השלום הכושלת שהתקיימה בוושינגטון די.
בפברואר 1861. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית באפריל אותה שנה, מונה ווד כקצין האפסנאות הראשי של אילינוי.
ב-1863, בגיל 65, היה ווד מעורב באופן אישי אף יותר במלחמת האזרחים.
הוא גייס אנשים להתנדבות של מאה ימים ברגימנט ה-137 של אילינוי.
הרגימנט הוצב בדרום-מערב טנסי וווד קיבל את הפיקוד על שלושה רגימנטים נוספים.
הרגימנט שלו השתתף בקרב ממפיס השני ב-21 באוגוסט 1863 נגד אחד הרגימנטים של גנרל צבא הקונפדרציה נייתן בדפורד פורסט.
באותה שנה נפטרה רעייתו של ווד, ובהמשך הוא נשא לאישה את מרי אן הולמס.
ב-1864 הושלמה בניית המעון המתומן של ווד והבית בסגנון התחייה היוונית הועבר לדניאל, בנו הבכור של ווד.
המעון המתומן, שנבנה בעלות של 100,000 דולר, היה הבית היקר ביותר באילינוי באותה תקופה.
שפל כלכלי שאירע ב-1875 עלה לווד בהונו, ובעליו חובו אילצו אותו למכור את נכסיו, כולל בית האבן, שנמכר תמורת 40,000 דולר.
כשהוא במצב של פשיטת רגל, עבר ווד בחזרה לבית התחייה היוונית שאותו הוא בנה עשורים קודם לכן.
ג'ון ווד נפטר בביתו ב-4 ביוני 1880 בגיל 81. הוא נטמן בחלקת הקבורה של משפחתו בבית הקברות וודלנד בקווינסי, שהוקם על שטח של 45 אקרים שאותו הוא תרם לצורך זה לעיר ב-1846.
על שמו של ווד נקרא הקולג' הקהילתי בקווינסי.
פסל בגודל טבעי של ווד מוצב בקפיטול המדינתי של אילינוי.
ג'ון הנרי סטליי היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-29 במשך 99 ימים בסוף שנת 1940 ובראשית שנת 1941, ממותו של המושל הקודם, הנרי הורנר ועד להשבעתו של המושל הנבחר דווייט גרין.
קודם לכן הוא כיהן כסגן המושל של הורנר החל מ-1937, וקודם לכן כגזבר של אילינוי.
בשנים 1945–1946 הוא שימש כמפקד הלאומי של הלגיון האמריקאי .
ג'ון הנרי סטליי נולד במקלינסבורו שבאילינוי.
הוא למד באקדמיה הצבאית המערבית שבאלטון, אילינוי.
ב-1916 הוא סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא ארצות הברית.
במשך כל ימי חייו היה סטליי איש המפלגה הדמוקרטית.
עם כניסתו למעון המושל יחד עם משפחתו, ביצע סטליי הזמנה של 35 ארגזי בירה.
לאחר מכן הוא הורה על עיצוב מחדש של ספריית לינקולן שבמעון.
במשך לילות רבים במהלך כהונתו הקצרה של סטליי הואר המעון "כמו עץ חג המולד".
כשלושים עד ארבעים אורחים התארחו במעון בכל רגע נתון, רבים מהם היו ידידיו מדרום אילינוי ומספרינגפילד.
פזרנות זו לא הייתה כרוכה בהוצאת יתר, שכן במהלך מחלתו הממושכת של המושל הורנר המנוח כמעט ולא נוצל תקציב האירוח של המעון.
לסטליי היה גם הרגל להתעורר מוקדם מדי בוקר ולסעוד ארוחת בוקר בחברת צוות משרתי הבית.
צעדי פיטורים וחילופי תפקידים היו מהירים ופרועים.
אנשים שפוטרו קיבלו על כך הודעה בדרך כלל באמצע הלילה.
כמה מהמינויים של סטליי הוכיחו את עצמם כנבונים, ואחד מהם היה מינוי שראה את הנולד.
ג'ורג' אדוארד דיי, אחד ממקורביו של סטליי, מונה כסוכן הרכש של המדינה.
דיי, שהיה סוחר בצבעים מספרינגפילד, התאים במיוחד לשיגעון המיוחד של המושל החדש: צביעתם של פסי צבע צהובים על כבישי המדינה כדי לסמן קטעים שלא היו בטוחים לחציה.
דיי סיפק מהעסק שלו כמויות אדירות של צבע צהוב, וכך הונהג מהלך הבטיחות בדרכים הזה, ואילינוי הייתה למדינה השנייה בארצות הברית לעשות כן, אחרי מינסוטה.
כשהתקרבה עונת חג המולד, כבר היו יותר מ-400 איש מידידיו ותומכיו של סטליי ברשימת מקבלי השכר של המדינה, והמספר המשיך לגדול עוד עד שלא ניתן היה להעריך אותו במדויק.
כל החריגות בהוצאות מעולם לא תועדו, עד ש-13 שנים לאחר מכן, ב-1953, העיר העיתון St.
Louis Post-Dispatch שממשלו של סטליי רכש "כמות אדירה של ציוד, פחם וסחורות אחרות".
סטליי, בניגוד לכל זאת, נפגע מאוד מהדיווחים וההאשמות בעיתונות של 1940, ומילברן פ.
אקרס, איש החוג הפנימי שלו, היה הוגן כלפיו, והאשים לא את סטליי עצמו אלא את האנשים שסבבו אותו.
בין ההוצאות הרבות של ממשל סטליי נרכשו שתי מכוניות קאדילק חדשות שסטליי לקח עמו בסופי השבוע לקהיר לציד שלווים.
כפטריוט עד נימי נפשו, גינה סטליי את מדיניות הפיוס כאשר מעורבותה של ארצות הברית במלחמה באירופה הלכה והתקרבה.
כאשר גויס המשמר הלאומי של אילינוי לשירות פדרלי, הקים סטליי מיליציה שתמלא את מקומו.
הוקמה מועצת חירום להגנה, מונו מועצות גיוסו, ו-468 נציבים קיבלו מינויי כבוד, רובם פוליטיקאים.
מסירותו הנלהבת של סטליי לעניין הצבאי הייתה טבעית.
לאחר שובו למגזר הפרטי, הוא סייע לנסח ולקדם את חקיקתו של חוק ההתאמה מחדש של אנשי השירות של 1944, שנודע גם בשם "מגילת הזכויות של ה-G.I.".
בערוב ימיו היה סטליי לתומך של ג'ון פיצג'רלד קנדי במסע הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1960. הוא סייע לו ליצור קואליציה של תומכים במרכז אילינוי.
משיקולים אישים, ציין קנדי שקואליציה זו סייעה לו לנצח במדינת מפתח זו, בהפרש קטן יחסית של 11,000 קולות.
ג'ון הנרי סטליי נפטר בסנט לואיס ב-7 ביולי 1962 כתוצאה ממחלת הלוקמיה.
הוא נטמן בבית הקברות העירוני של מקלינסבורו.
ב-2004 הוענק לסטליי, לאחר מותו, הפרס על שם ג'יימס בריאנט קונאנט מטעם מועצת החינוך של המדינות.
ב-2005 עלה באש מעונו של סטליי, שהיה אחד הבניינים הבולטים ביותר במקלינסבורו.
דיוקנו של סטליי ניצב באולם התהילה של מושלי אילינוי שבקומה השנייה של הקפיטול המדינתי בספרינגפילד.
ג'ון הרברט וארלי היה סופר מדע בדיוני אמריקאי.
הוא גדל בפורט וורת', עבר לפורט ארתור ב-1957, ונרשם ללימודים באוניברסיטת המדינה של מישיגן על בסיס מלגת הצטיינות לאומית.
הוא התחיל בלימודי פיזיקה, עבר לאנגלית, ואז עזב את האוניברסיטה לפני יום הולדתו ה-20. הוא הגיע לסן פרנסיסקו בדיוק בזמן ל"קיץ האהבה" ב-1967. שם עבד בעבודות מזדמנות, ונאלץ להסתמך על ארוחות חסד בבתי תמחוי.
הוא התגורר בתקופות שונות בפורטלנד ביוג'ין, אורגון, בניו יורק, בברקלי ובלוס אנג'לס.
וארלי כתב כמה רומנים וסיפורים קצרים רבים, רבים מהם מתרחשים בהיסטוריה העתידית של "שמונת העולמות".
הסיפורים הללו מתרחשים לאחר שגזע של חייזרים מסתוריים וכל-יכולים, "הפולשים", חיסל כמעט לחלוטין את בני האדם מכדור הארץ (הם רואים בלווייתנים ובדולפינים את צורות החיים הארציות הנעלות ביותר, ובני אדם נחשבים לזיהום מסוכן).
אבל בני אדם אכלסו כמעט כל פינה אחרת של מערכת השמש, לעיתים קרובות באמצעות שינויים ביולוגיים שנלמדו, בין השאר, על ידי האזנת סתר לתקשורת של חייזרים.
הסיפור "משיכת יתר בבנק הזיכרון" (Overdrawn at the Memory Bank) עובד ושודר עבור PBS ב-1983. בנוסף, בשנת 1998 שניים מסיפוריו הקצרים ("אפשרויות" (Options) ו"שמפניה כחולה" (Blue Champagne)) עובדו לפרקים בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים של ערוץ המדע בדיוני "ברוכים הבאים לפרדוקס".
וארלי בילה כמה שנים בהוליווד, אבל התוצאה המוחשית היחידה של המהלך הזה הייתה הסרט "מילניום".
הכתיבה של וארלי הזכירה לעיתים את זו של רוברט היינליין, למשל סגנון כתיבה תיאורי ועיסוק בחברות חופשיות ובאהבה חופשית.
שניים מהרומנים שלו, "Steel Beach" ו-"The Golden Globe", כוללים תת-חברה של היינליין.