tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק לאחר מכן הסכימו שאר המפקדים לדעתה של ז'אן שיש למהר לריימס, אולם ז'אן התעקשה שגם שארל השביעי ישתתף במסע כדי שיוכתר כמלך בקתדרלת ריימס ששם הוכתרו רבים ממלכי צרפת.
שארל מצדו שנא מלחמות, והעדיף להגיע להסדר עם הבורגונדים ששלטו בריימס.
בינתיים, ביקשו האנגלים מהמלך-ילד האנגלי הנרי השישי להגיע מהר לפריז, שם הוא נמשח למלך צרפת בבזיליקת סן-דני.
לבסוף הסכים שארל לעלות יחד עם ז'אן ולכבוש את ריימס, והמסע יצא לדרכו ב-29 ביוני.
ב-1 ביולי הם הגיעו לאוסר, אולם היא סגרה את שעריה בפני המשחררים.
ב-3 ביולי הם הגיעו לסן-פלורנטין (Saint-Florentin), שנכנעה לאחר התנגדות סמלית.
טרואה נפלה ב-11 ביולי, ושאלון-אן-שמפאן ב-15 בו.
הם הגיעו לריימס למחרת, וב-17 ביולי הכתירה ז'אן את שארל למלך צרפת בטקס מפואר שתואר רבות בספרות ימי הביניים המאוחרים.
ז'אן ד'ארק עצמה קיבלה ממלך צרפת החדש תואר אצולה.
כיום, העיר אורליאן מנציחה את הסרת המצור ממנה באמצעות פסטיבל שנתי, הכולל אלמנטים מודרניים מימי הביניים ואישה המייצגת את ז'אן ד'ארק לבושה בשריון מלא ורוכבת על סוס.
יום הסרת המצור נחגג באורליאן ב-8 במאי, שבו גורשו האנגלים סופית מהעיר, כך שהוא יוצא בו זמנית עם יום הניצחון באירופה, שבו נחגגת בשאר מדינות המערב כניעת גרמניה הנאצית.
ההיסטוריון הבריטי אדוארד שפרד קריזי, מונה את המצור על אורליאן כאחד מ-"15 הקרבות המכריעים של העולם", בשורה אחת עם קרב גאוגמלה, הארמדה הספרדית וקרב ווטרלו.
המצור על בודפשט או הקרב על בודפשט היה מצור ארוך על בירת הונגריה - בודפשט על ידי הצבא האדום, בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה.
המצור התחיל ב-26 בדצמבר 1944 עם כיתור בודפשט, שהייתה מוגנת בידי כוחות הונגריים וגרמניים, על ידי כוחות הצבא האדום בסיוע יחידות של הצבא הרומני.
במהלך החודשים הבאים ערך הצבא הגרמני מספר ניסיונות כושלים לפרוץ את המצור הסובייטי.
במהלך המצור מתו כ-38,000 אזרחים מסיבות שונות.
ב-13 בפברואר 1945 הושלם כיבוש העיר לאחר לחימה קשה וכוחות הציר שכותרו בתוכה הושמדו כמעט לחלוטין.
כיבוש בודפשט היה הישג אסטרטגי חשוב עבור ברית המועצות, ופתח בפני הצבא האדום את הדרך להמשך ההתקדמות לכיוון אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
ממלכת הונגריה לחמה לצד מדינות הציר במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
אולם ככל שהתקדמה המלחמה לרעת הגרמנים החל שליט הונגריה מיקלוש הורטי לנהל מגעים עם בריטניה וארצות הברית על פרישת הונגריה מהמלחמה.
הגרמנים לא ראו התפתחויות אלו בעין יפה, וככל שהסתבכו במלחמתם ברוסיה, כן הלכה חשיבותה האסטרטגית של הונגריה וגברה, במקביל להתגברות מאמצי הונגריה לפרוש מהברית.
ב-15 במרץ 1944 הזמין היטלר את הורטי לפגישה עמו בזלצבורג.
הפגישה הייתה למעשה אחיזת עיניים, ובזמן שהורטי לא נכח בהונגריה, כבשו חיילי הוורמאכט את הונגריה במסגרת "מבצע מרגרטה", אשר התנהל במהירות וללא שפיכות דמים.
כשירד הורטי מהרכבת ב-18 במרץ, הוא הופתע לגלות שהמברכים אותו לשלום הם חיילים גרמנים.
הגרמנים אילצו את הורטי למנות את דמה סטויאי כראש ממשלה, בעוד הורטי עצמו איבד בפועל את כל סמכויותיו לטובת מיופה הכוח הגרמני אדמונד וזנמאייר.
במאמץ אחרון להציל את ארצו, הורה הורטי באוגוסט על פיטוריו של סטויאי, והחליפו בגנרל גזה לקאטוש.
באוקטובר 1944, לאחר הניצחונות של בעלות הברית במערכה בנורמנדי ובקרב פאלז וקריסת הציר בחזית המזרחית בעקבות הצלחת מבצע בגרטיון, ניסה הורטי שוב לנהל משא ומתן על שלום נפרד עם בעלות הברית.
כששמע היטלר על המאמצים, הורה לפתוח במבצע פאנצרפאוסט על מנת לשמור את הונגריה בצד מדינות הציר, ואילץ את הורטי להתפטר.
הורטי וממשלתו הוחלפו בפרנץ סלשי, שהיה מנהיג מפלגת צלב החץ.
הממשלה ההונגרית החדשה החלה לארגן את הגנת העיר בודפשט, תוך שהיא מקבלת סיוע מהצבא הגרמני, אשר שלח את קורפוס אס אס הררי התשיעי לסיוע.
ב-29 באוקטובר 1944 פתחו הסובייטים במתקפת בודפשט, שבמהלכה התקדמו למעלה מ-1,000,000 חיילים של החזיתות האוקראיניות השנייה והשלישית לעבר העיר.
ב-7 בנובמבר נכנסו כוחות רומניים לפרבריה המזרחיים של העיר, במרחק 20 ק"מ מהבירה.
לאחר הפוגה קצרה כבשו הכוחות הסובייטיים ב-26 בדצמבר את הכביש המחבר בין בודפשט לווינה, ובכך הושלם כיתור העיר.
כתוצאה מכך כותרו בעיר 33,000 חיילים גרמנים ו-37,000 חיילים הונגרים, ובנוסף לכך נלכדו בעיר כ-800,000 תושבים.
היטלר סירב לאשר נסיגה מהעיר, והכריז עליה כעיר מבצר, תוך שהוא ממנה את קרל פפר-וילדנברוך למפקד העיר.
מאידך, סטלין רצה להתפאר בכיבוש העיר בוועידת ילטה, ובשל כך הורה לרודיון מלינובסקי לכבוש את העיר ללא דיחוי.
במהלך ליל 28 בדצמבר 1944 פנו הרוסים לגרמנים הנצורים על ידי קשר רדיו ורמקולים, והודיעו להם על משא ומתן עבור כניעת העיר.
הסובייטים הבטיחו לספק תנאי כניעה אנושיים, ולא להתעלל בשבויים הגרמנים וההונגרים.
בנוסף הבטיחו שישלחו קבוצת שליחים עם דגלים לבנים, וללא נשק בידיהם.
למחרת, הופיעו כצפוי שתי קבוצות של שליחים.
הקבוצה הראשונה מהחזית האוקראינית השלישית, הגיעה בשעה 10:00 בבוקר, ונלקחה לבית המטה של גנרל וילדנברוך.
המאמץ נכשל, ווילדנברוך שלל את תנאי הכניעה, ושלח אותם בחזרה לעבר הקווים הרוסיים.
בדרכם לעבר כוחותיהם, פתחו לפתע הגרמנים באש, והרגו את קפטן י.
גורבטיוק קפצו במהירות לתוך תעלה וניצלו בנס.
כתוצאה מאש גרמנית כבדה, לא הצליחו הסובייטים להחזיר את הגופה של אוסטפנקו עד ליל 29 בדצמבר.
הקבוצה השנייה מהחזית האוקראינית השנייה הגיעה בשעה 11:00 בבוקר, אולם הגרמנים פתחו עליהם באש, וכתוצאה מכך נהרגו קפטן מיקלוש שטיינמץ ושני פקודיו.
המתקפה הסובייטית החלה בפרברים המזרחיים של העיר והתקדמה דרך פשט, תוך שהכוחות מתקדמים לאורך השדרות המרכזיות של הרובע כדי להאיץ את התקדמותם.
המגינים הגרמנים וההונגרים ניסו לבלום את התקדמות הכוחות הסובייטיים, אולם בסופו של דבר נסוגו מפשט המישורית, בתקווה לנצל את האופי ההררי של בודה, ולהסתייע במצודה שלה.
היטלר היה נחוש למנוע את נפילת בודפשט לידי הסובייטים, ולכן הורה לשלוח תגבורות חזקות לקבוצת ארמיות דרום בהונגריה, מגזרות אחרות של החזית המזרחית ומעתודות הפיקוד הגרמני העליון.
ב-1 בינואר 1945 פתחה הארמייה השישית, תחת פיקוד הרמן באלק, במבצע קונרד, במטרה לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית סביב בודפשט.
הכוח התוקף, שכלל את קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי מתוגבר בשתי דיוויזיות רגלים, מנה כ-260 כלי רכב משוריינים וכ-70 אלף חיילים.
הוא נע אל העיר מכיוון צפון-מערב, השיג התקדמות ראשונית נאה, אך נבלם לבסוף במרחק כ-28 ק"מ מהעיר.
ב-7 בינואר ערכו הכוחות הגרמניים מתקפה נוספת ("מבצע קונרד 2") במטרה לפרוץ את טבעת הכיתור ולכבוש את שדה התעופה של בודפשט, על מנת לאפשר לתספק את הכוחות הנצורים בעיר דרך האוויר.
אולם הכוח התוקף נבלם שוב לאחר הצלחה ראשונית.
הפיקוד הסובייטי הזרים כוחות עתודה לאזור ועד 12 בחודש נסוגו הגרמנים לעמדות המוצא שלהם.
בינתיים הלוחמה בשטחים הבנויים בבודפשט התעצמה, והמחסור באספקה בעקבות אובדן שדה התעופה על יד העיר, השפיע מאוד על לחימת החיילים הגרמנים וההונגרים.
עד 9 בינואר 1945 הצליחו החיילים הגרמנים להשתמש בשדרות המרכזיות של העיר, כמו גם בפארק ליד טירת בודה, כאזורי נחיתה לדאונים, שנחתו תחת אש ארטילרית בלתי פוסקת של הצבא האדום.
כמו כן, לפני שקפאו מי הדנובה, היה ניתן לשלוח אספקה על דוברות, בחסות החשיכה והערפל.
אף על פי כן, המחסור במזון גבר, והחיילים חיפשו בעצמם מזון, וחלקם אפילו אכלו את הסוסים ששימשו אותם.
כמו כן, הטמפרטורות הקיצוניות השפיעו גם הם על החיילים הגרמנים וההונגרים.
מאידך, הכוחות הסובייטים נגררו ללחימה בשטח בנוי, ומצאו את עצמם באותו מצב שהיו חיילי הוורמאכט בקרב סטלינגרד.
הלוחמים הרוסים לא הצליחו להתקדם עקב פגיעות צלפים, שהיו פזורים בכל פינה.
שני הצדדים ניסו להתקדם דרך תעלות הביוב, ואף שם פרצו קרבות קשים.
באמצע ינואר נכבש האי צ'פל, שבו היו מפעלים שהפיקו פאנצרפאוסטים ופצצות.
בינתיים, בפשט מצב כוחות הציר התדרדר, וגבר החשש מכיתור על ידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים.
ב-17 בינואר 1945 התיר היטלר לסגת לעברה השני של הדנובה, על מנת להגן על בודה.
כל חמשת הגשרים שהיו פרושים על הנהר היו פקוקים במכוניות, עקב פינוי החיילים והאזרחים.
ב-18 בינואר הרסו חיילים גרמנים את הגשרים, ובכלל זה את גשר השלשלאות המפורסם שנבנה בשנת 1849, חרף מחאות קצינים הונגרים.
ב-18 בינואר 1945 פתחו קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי וקורפוס הפאנצר השלישי במאמץ נוסף לפרוץ את המצור על בודפשט (מבצע קונרד 3).
המתקפה נפתחה בגזרה, שמצפון לאגם בלטון (מדרום-מערב לבודפשט), ותוך יומיים הצליחו הכוחות התוקפים להגיע עד לנהר הדנובה, ולפצל את כוחות החזית האוקראינית השלישית בגדה המערבית של הנהר.
לאחר ההגעה לדנובה פנה הכוח התוקף צפונה, והתקדם במקביל לנהר לכיוון בודפשט.
עד 26 בינואר הגיעו הכוח הגרמניים למרחק כ-25 ק"מ מטבעת המצור הסובייטית הפנימית סביב העיר.
הפיקוד הסובייטי העליון הופתע מעוצמת מתקפת הנגד הגרמנית, והודאג מהאיום החמור שהיא יצרה על תוכניותיו האסטרטגיות בחזית הדרומית.
שני קורפוסים שוגרו בחופזה לתגבר את הכוחות הסובייטיים מדרום לבודפשט, כדי לבלום את המתקפה הגרמנית החדשה.
על אף שכוח החילוץ הגרמני הגיע למרחק פחות מ-20 ק"מ מהעיר, הוא לא היו מסוגל להמשיך בהתקדמותו, עקב האבדות שספג, תשישות ומחסור באספקה.
עד 25 בינואר נותרו לכוח החילוץ רק כ-50 כלי רכב משוריינים מבצעיים מתוך 306, עימם פתח את המתקפה.
מהכוחות הנצורים בעיר ביקשו רשות מהיטלר לנטוש אותה ולחבור לכוח החילוץ, אולם האחרון סירב בכל תוקף.
הארמיות ה-26 וה-27 של החזית האוקראינית השלישית פתחו במתקפת נגד על האגפים של הבליטה הפגיעה בקו החזית, שיצרה התקדמות כוחות הפאנצר הגרמניים, ותוך זמן קצר אילצה אותם לסגת לנקודת המוצא שלהם.
ב-28 בינואר 1945 הכוחות הגרמניים בבודפשט נסוגו לגבעת הטירה בבודפשט, למעט כוח שהחזיק בסקשפהרוואר.
בניגוד לפשט שהייתה מישורית, בודה הייתה בנויה על גבעות, מה שאפשר לגרמנים ולהונגרים לפגוע קשות בסובייטים, על ידי ארטילריה וצלפים.
מצודת גבעת גלרט שהוחזקה על ידי כמה פלוגות מהוואפן אס אס, החזיקה מעמד כנגד כמה התקפות סובייטיות, והדפה אותם בהצלחה.
הלחימה על האי מרגיט, באמצע הדנובה, הייתה חסרת רחמים במיוחד.
האי שעדיין היה מחובר לשאר חלקי העיר, שימש כאזור הצנחה למשלוחי הסיוע.
האי הותקף על ידי דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-25 הסובייטית, שספגה אבדות כבדות במהלך הקרב.
ב-11 בפברואר 1945 נפלה מצודת גבעת גלרט לאחר שישה שבועות של לחימה, כאשר פתחו הסובייטים במתקפה כבדה משלושה כיוונים בעת ובעונה אחת.
כיבוש הנקודה השולטת, איפשר לצופי הארטילריה לכוון את אש הארטילריה הסובייטית באופן מדויק ולשלוט על העיר כולה, והיא החלה להפגיז את שרידי כוחות הציר, אשר בשלב זה נדחקו לתא שטח, שגודלו פחות משני קילומטרים רבועים, תוך שהם סובלים מתת תזונה וממחלות.
למרות זאת, כוחות הציר סירבו להיכנע והגנו על כל רחוב ועל כל בית.
בשלב זה, קבוצת חיילים הונגרים שערקו, ונודעו בשם "רגימנט המתנדבים של בודה", עברו להילחם לצד הצבא האדום.
לאחר לכידת תחנת הרכבת הדרומית, בתום קרב קשה שארך יומיים, התקדמו הכוחות הסובייטיים לעבר גבעת הטירה בבודפשט.
ב-10 בפברואר לאחר לחימה עזה, תפסו כוחות נחתים סובייטיים מאחז בגבעת הטירה, ופיצלו לשניים את הכיס, בו החזיקו כוחות הציר.
על אף המצב הנואש אסר היטלר לנטוש את בודפשט, אך טיסות האספקה לעיר הופסקו לחלוטין.
בייאושו החליט קרל פפר-וילדנברוך להוביל את שרידי כוחותיו אל מחוץ לבודפשט.
שלא כדרכו, נועץ פפר-וילדנברוך עם המפקד ההונגרי איוואן הינדי, וגם הוא תמך בפריצה החוצה.
בליל 11 בפברואר החלו כ-28,000 חיילים גרמנים והונגרים לנוע מערבה וצפונה הרחק מגבעת הטירה.
הם נערכו לפריצה החוצה בשלושה דרגים, שנעו זה אחר זה, כשאליהם מצטרפים אלפי אזרחים.
אך הסובייטים המתינו לנמלטים בעמדות מוכנות מסביב לאזור כיכר סל קלמן.
החיילים יחד עם האזרחים, נעזרו בערפל כבד שסייע לפריצתם.
הגל הראשון הצליח להפתיע את הכוחות הסובייטים, ורבים מהחיילים שנכללו בו הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית הפנימית סביב בודפשט.
אולם הגלים הבאים הופגזו על ידי סוללות ארטילריה ורקטות סובייטיות, ואלפים נהרגו בהפגזות הללו.
למרות האבדות הכבדות, בין 5,000 ל-10,000 איש הצליחו להגיע לגבעות המיוערות צפונית מערבית לבודפשט וניסו להמשיך לנוע מערבה כדי לחבור לכוחות הציר מחוץ לעיר.
הכוחות הסובייטיים פתחו במצוד נרחב אחרי החיילים הנמלטים, שלא היו מצוידים בנשק כבד, ורק 600-700 חיילים גרמנים הצליחו להגיע בשלום לקווים הגרמניים.
כשליש החיילים הללו השתייך לדיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, ו-170 מתוכם השתייכו ליחידות הואפן אס-אס.
מספר הנמלטים ההונגריים היה בסביבות ה-80 (כולל 44 אזרחים).
רוב הנמלטים נהרגו, נפצעו או נלקחו בשבי על ידי חיילים סובייטים.
המפקדים הבכירים, פפר-וילדנברוך, שנפצע קשה במהלך הפריצה, והינדי, נתפסו על ידי חיילים סובייטיים כשיצאו ממנהרה תת-קרקעית בעיר.
ב-13 בפברואר 1945 נכנעו כל שרידי כוחות הציר, לאחר אבדות כבדות ביותר.
הגרמנים איבדו את כל או רוב דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, דיוויזיית פרשים אס אס השמינית ודיוויזיית פרשים אס אס ה-22. הקורפוס ההונגרי הראשון הושמד כמעט לחלוטין, והדיוויזיות ההונגריות ה-10, ה-12 והמשוריינת ה-1 הושמדו לגמרי.
הכוחות הסובייטיים ספגו בין 100,000 ל-160,000 נפגעים במהלך הלחימה סביב בודפשט ובתוכה.
מקורות סובייטיים טענו כי כוחות הציר שכותרו בבודפשט כללו 180,000 חיילים גרמניים והונגריים, ושבמהלך כיבוש העיר הם שבו 110,000 חיילים.
אולם מיד עם תום המצור אסף הצבא האדום אלפי אזרחים הונגרים ולקח אותם בשבי, על מנת לנפח את מספר השבויים שנפלו לידיו.
העיר בודפשט נהרסה לחלוטין במהלך הקרבות.
יותר מ-80 אחוזים מבנייני העיר נהרסו או ניזוקו, בתוכם גם מבנים היסטוריים כמו בניין הפרלמנט ההונגרי וארמון בודה.
כל שבעת הגשרים הפרושים על הדנובה נהרסו.
במהלך ינואר 1945, נעצרו 32,000 גרמנים אתניים תושבי הונגריה והובלו לברית המועצות כעובדי כפייה.
בחלק מהכפרים נלקחו כל האוכלוסייה הבוגרת למחנות עבודה באגן הדונייץ, שם מתו רבים ממצוקה והתעללות.
למעט מתקפת אגם בלטון (Unternehmen Frühlingserwachen), שנערכה במרץ 1945, המצור על בודפשט היה המבצע ההתקפי הגדול האחרון שניהל הוורמאכט בדרום-מזרח אירופה.
במהלך הלחימה סביב העיר ספגו הוורמאכט ובמיוחד יחידות הוואפן אס-אס אבדות כבדות, ששחקו את כוחו בחלק הדרומי של החזית הסובייטית.
עבור הצבא האדום, המצור על בודפשט היה מעין חזרה כללית לפני הקרב על ברלין.
הניצחון בקרב אפשר לסובייטים להשלים את כיבוש הונגריה, ולבצע את מתקפת וינה.
ב-13 באפריל 1945, חודשיים בדיוק לאחר כניעת בודפשט, כבשו הסובייטים את וינה.
לאחר כניעת העיר, גויסו בכוח כל הגברים ההונגרים הכשירים יחד עם בני הנוער, על מנת לבנות גשרי פונטון על נהר הדנובה.
במשך שבועות לאחר מכן ובמיוחד לאחר הפשרת השלגים נערמו גופות נפוחות על יד הסירות ועמודי הגשר.
במהלך המצור נהרגו כ-38,000 אזרחים: כ-13,000 כתוצאה מהקרבות, ו-25,000 כתוצאה מרעב, מחלות וסיבות אחרות.
כאשר כבשו הסובייטים את העיר הם פתחו במסע אלימות, בזזו ושדדו כל מה שיכלו לשים עליו יד, ורצחו הרבה אנשים.
הערכות נעות בין 5,000 ל-20,000 נשים ובנות נאנסו על ידי החיילים הסובייטיים.
129 נשים הונגריות נחטפו ונלקחו למחנות הצבא האדום, שם נכלאו, נאנסו שוב ושוב וחלקן נרצחו.
גם נשים שעבדו בשגרירויות של מדינות נייטרליות נתפסו ונאנסו, כפי שתועד כאשר חיילים סובייטים השתלטו על הצירות השוודית בהונגריה.
המצור על הליקרנסוס היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון בשנת 334 לפנה"ס על העיר הליקרנסוס באסיה הקטנה.
המצור הסתיים בניצחון מוקדוני ובכיבוש העיר.
במאי 334 לפנה"ס, הביס אלכסנדר הגדול מלך מוקדון את הפרסים בקרב גרניקוס.
לאחר הקרב בחר אלכסנדר לנוע לאורך החוף, במטרה לנתק את הצי הפרסי מבסיסיו החשובים.
הערים החשובות סרדיס ואפסוס פתחו את שעריהם בפניו, אולם לא כן נהגה העיר מילטוס.
המצור על מילטוס היה קצר, אולם במהלכו הגיע אלכסנדר להחלטה חשובה: הוא פירק את הצי שלו, שבלאו הכי לא היה יכול להביא לו תועלת מול הצי הפרסי האדיר וכלכלתו עלתה ממון רב.
לאחר כיבוש מילטוס, המשיך אלכסנדר את מסעו במסלול שעבר סמוך לחוף הדרומי של אסיה הקטנה דרך קאריה, לעבר העיר החשובה הליקרנסוס.
כמוהו נהג הצי הפרסי, שאיבד את מרבית בסיסיו ונאלץ לעקור להליקרנסוס.
המושל הפרסי באזור היה אורונטובטס, ולצדו עמד ממנון מרודוס - מצביא מוכשר ממוצא יווני אשר פיקד על כוחות שכירי חרב יווניים בקרב גרניקוס.
בדרך כבש אלכסנדר ערים אחדות והביס את חיל המאסף הפרסי מהעיר מילאסה (מילאס המודרנית) החשובה, שטמן לו מארב בהרים.
באלינדה הוא כרת ברית עם אדה, בתו של שליט קאריה לשעבר הקאטומנוס, אשר שלטה בעבר בהליקרנסוס עד שהודחה בידי אחיה, שהודח בידי אורונטובטס.
אדה העבירה לו את אלינדה, ובהמשך אף אימצה אותו באופן רשמי כבנה החורג.
אורונטובטס וממנון ביצרו את העיר היטב לקראת ההתקפה המוקדונית הקרבה.
אוניות רבות של הצי הפרסי עגנו בנמל של העיר, ומלחיהן הצטרפו להגנה.
נחפרה תעלה שנועדה למנוע ממכונות המלחמה של אלכסנדר להתקרב למרחק פגיעה בחומה.
אלכסנדר החליט לתקוף בחסות החשכה, ואנשיו תקפו את החומות ללא סולמות או מגדלי מצור.
הם הצליחו להפיל את אחד הצריחים, אולם הנפילה לא יצרה חור משמעותי בחומה.
למחרת הורה אלכסנדר לאנשיו להתחיל למלא את התעלה, ולאחר מכן החל להניע מגדלי מצור לכיוון החומה.
בלילה, תקפו הפרסים, ושרפו את מגדלי המצור.
המוקדונים התאוששו במהירות, והרגו 170 פרסים, לעומת 16 מוקדונים הרוגים ו-300 פצועים.
לילה לאחר מכן, חיילים מוקדונים מהטקסיס של פרדיקס, התחילו לשתות ולהלל כל אחד את מעשיו שלו עצמו וגבורותו.
ככל שהוסיפו לשתות כך גברה היריבות ביניהם, עד שהחליטו לחמש את עצמם וללכת להתקיף את חומת העיר על מנת להוכיח את כוחם.
כמה מיושבי העיר, שהבחינו בזוג החיילים שיכורים עושים את דרכם אל עבר חומות, נחפזו למקום והרגו אותם.
לאחר מכן החלו לירות מטחי חיצים על כוחות מוקדונים רחוקים יותר, תוך שהם נהנים מיתרון הגובה.
כוחות נוספים מחייליו של פרדיקס, כמו גם נוספים מתושבי העיר, נהרו אל החומות וקרב קשה פרץ סביבן.
כמו במהלך המצור על תבאי, גם כאן נוצרה פרצה בהגנת העיר והחיילים המוקדונים אף הצליחו להיכנס לתוך העיר.
אריאנוס טוען שאילו כל הכוח היה תוקף יחד, העיר הייתה נופלת.
דיודורוס מספר שיותר משני חיילים צעדו שיכורים אל העיר.
ממנון, שהבחין באירוע המוזר, שלח מספר גדול של כוחות והרג רבים מהתוקפים.
אלכסנדר נאלץ להיגרר לתגובה ויצא עם כוחות גדולים של חיילים לסייע לחייליו של פרדיקס.
כשהגיע אלכסנדר, נסוגו הפרסים אחורה וכרוזו של אלכסנדר ביקש הפסקת אש מממנון, שהסכים לה, על מנת לפנות את ההרוגים.
במשך כמה ימים עמלו המוקדונים להפיל את החומה, ואכן הצליחו לפעור בה כמה חורים ולהפיל עוד צריח.
עם זאת, בכל פעם שניסו לקרב מתקני טיפוס לחומות, היו הפרסים מעלים אותם באש.
הפרסים מצדם, במקום לנסות לסתום את הפרצות בחומות, בחרו לבנות חומה נוספת פנימית.
מדי פעם היו הפרסים מעזים לבצע גיחות על הצרים, שלרוב היו מסתיימות בקרבות דמים.
דיודורוס מספר שאחד מקציניו של ממנון, אתונאי בשם אפיאלטס, ביקש מממנון לפתוח בהתקפה של שכירי החרב היוונים על המוקדונים.
ממנון לא התלהב מההצעה, אולם נתן לאפיאלטס 2,000 איש והתיר לו לעשות כרצונו.
אפיאלטס תקף באישון לילה והסב מהומה ובלבול במחנה המוקדוני.
מגיני העיר החלו להמטיר חיצים והגבירו כך את המהומה, וכעת יצא ממנון בעצמו עם שאר הכוח ואלכסנדר מצא עצמו חסר אונים.
אלא שאז הצליחו המוקדונים לארגן מחדש את שורותיהם, והדפו את התוקפים חזרה לתוך העיר באבדות כבדות.
אריאנוס מספר כי הפרסים פתחו במנוסה באמצעות גשר דק שנמתח בין שני צידי התעלה, אולם הגשר קרס תחת כובד משקלם.
גם המעטים שהצליחו להגיע לצד השני לא ניצלו.
המגינים בתוך העיר חששו שאם יכניסו אותם, יכנסו אחריהם גם המוקדונים, ולכן נעלו את שערי העיר והניחו למוקדונים לשחוט אותם.
לאחר האירוע הזה הבינו הפרסים כי הקרב אבוד.
ממנון ואנשיו התחמקו מהעיר, ואורונטובטס הורה להעלות אותה באש.
רוח שנשבה גרמה להתפשטות האש, ואחרוני המגינים נסוגו אל כמה מבצרים קטנים.
אלכסנדר הבחין בשריפה, והורה לחדור אל העיר מיד.
הוא עצר את אלו שעדיין עסקו בהצתת העיר, וניסה להציל חלק מהתושבים מהשריפה.
הוא החליט לא לבזבז זמן בהטלת מצור על המבצרים, ומינה סומאטופילקס בשם תלמי (אין לבלבל בינו לבין תלמי בן לאגוס המפורסם), והעניק לו 3,000 חי"ר ו-200 פרשים כדי שיסיים את הכרעת המבצרים.
הוא מינה את אדה כשליטת קאריה כולה מטעמו, והיא בתמורה השתמשה בקשריה כך שליקיה נפלה בידו ללא קרב.
המצור על גמלא (כ"ד באלול, ג'תתכ"ז, 67 - כ"ג בתשרי, ג'תתכ"ח, 67) היה מצור שנערך על העיר גמלא בגולן בתחילת המרד הגדול, על ידי הצבא הרומאי בפיקודו של אספסיאנוס.
כלאחר כחודש של מצור, כבש הצבא הרומאי את העיר כולה.
הלחימה החלה בסוף חודש אלול, ג'תתכ"ז, 67 לספירה, כאשר שלושת לגיונותיו של אספסיאנוס פתחו במצור על העיר.
לאחר שהשלימו את בנייתן של מכונות המצור והתגברו על המכשולים שטמנו להם היהודים, פרצו את החומה, ופתחו בהתקפה ישירה על העיר.
ההתקפה נכשלה כישלון חרוץ, כאשר פנו היהודים בפתאומיות מנסיגה למעלה ההר, להתקפה על הרומאים המטפסים תחתם.
רומאים רבים נהרגו אז, והרומאים פתחו במצור ארוך על העיר.
במהלך שבועות של מצור הורעבו היהודים, חלקם עד מוות, ואילו רבים אחרים ברחו מהעיר.
בכ"ב תשרי, הצליחו שלושה חיילים רומאיים לערער את יסודותיו של מגדל השמירה היהודי ולהפילו, והצבא הרומאי נערך להתקפה נוספת על העיר, למחרת.
בכ"ג תשרי, חזר טיטוס מסוריה והגיע לגמלא.
הוא ארגן כוח של 200 פרשים בסיוע כוחות רגליים, והתקיף את העיר.
התקפתו גרמה לבהלה רבה בעיר, ולנסיגת היהודים למצודה העומדת בפסגת הגבעה.
סופת רוח חזקה החלישה את מתקפת היהודים משם, והרומאים כיתרו אותם על הגבעה.
לדברי יוסף בן מתתיהו, ארבעת אלפים יהודים נטבחו בידי הרומאים, ואילו חמשת אלפים השליכו עצמם אל מותם.
המצור על גמלא היה הקרב הגדול האחרון במערכה הרומאית לכיבוש הגליל, ומכאן ואילך, התמקדו הרומאים בירושלים.
פרוץ המרד ובואו של אספסיאנוס
זמן קצר אחרי שפרץ המרד הגדול באב, ג'תתכ"ו (66 לספירה), הרכיב קסטיוס גאלוס צבא על מנת להביס את המורדים, אך למרות ניצחונות בגליל ובמישור החוף, נסוג תוך אבדות רבות לפני שכבש את ירושלים והכניע את המרד.
בעוד שהמתונים השתלטו על ממשלת המרד והחלו בהכנות לקראת בוא צבא רומאי חדש, עשה אספסיאנוס את דרכו לעכו, שם חבר עם החילות שהביא עמו בנו, טיטוס, שמנו בסך הכל 60,000 לוחמים, כולל חילות עזר מקומיים.
לאחר המתנה ממושכת בחורף, החליט לבסוף אספסיאנוס להתקיף קודם את הגליל.
מפקד המרד בגליל היה יוסף בן מתתיהו, מינוי של ממשלת המרד המתונה, וקודם שבא הצבא הרומאי, דאג לחיזוק הביצורים הקיימים והקמת חדשים בגליל, ביניהן גמלא.
בתחילה קיווה אספסיאנוס שכשיראו היהודים את עוצמת צבאו, יכנעו במהרה, אך כאשר זה לא קרה, פנה לפשיטות על חלק מכפרי הגליל.
משלא הועילו לו נסיונותיו להביא לכניעת היהודים בדרכים עקיפות, פנה להתקפה ישירה.
בתחילה פנה ליודפת, וכבש אותה לאחר מצור בן 6 שבועות, בתקווה שלאחר נפילת החזקה שבערי הגליל, יכנעו שאר ערי הגליל, אולם אז נודע לו שטבריה עומדת למרוד, וטריכאי כבר הכריזה על מרד.
הוא כינס במהרה את שלושת לגיונותיו, ועלה קודם לטבריה.
מכיוון שרוב תושבי טבריה לא רצו במלחמה, הציע להם אספסיאנוס הסכם שלום, שהללו מיהרו לקבלו.
תוך שהקנאים ששהו בטבריה ברחו לעבר טריכאי, נכנס הצבא הרומאי לטבריה.
מייד אחר כך, בחודש אב, המשיך אספסיאנוס לעבר טריכאי, שבה התכנסו פליטים רבים מהגליל שתמכו במרד כנגד הרומאים.
בסדרה של קרבות מחוץ לעיר ובתוכה, נכנעה העיר.
לאחר קרבות טריכאי נכנעו כל שאר יישובי הגליל המורדים, והיחידים שהתמידו במרידתם נגד הרומאים היו אנשי גמלא, גוש חלב והר תבור.
נתוניה הטבעיים המצוינים של גמלא היו הסיבה העיקרית לכך שגמלא, למרות סדרת המפלות שנחלו ערים חזקות ממנה כגון יודפת, נשארה במרידתה נגד הרומאים.
תוצאה ישירה ונוספת של נתונים אלו היא הסירוב של העיר להכניס אליה לוחמים נוספים, וזאת ערב התקפה רומאית עליה.
בשלב זה הייתה העיר כבר מלאה בפליטים, אולם למרות זאת, היו בה הרבה פחות לוחמים מיודפת, שנפלה.
אך דבר זה לא מנע מתושבי גמלא הבטוחים בעצמם ובמיקומם הטבעי יתר על המידה, לסרב להכניס לוחמים נוספים לעיר.
כמות גדולה זו של פליטים שמלאו את העיר הייתה אף היא תוצאה של ביצוריה הנודעים של גמלא.
אך ביטחון זה לא נמשך זמן רב, ועם בוא הצבא הרומאי העצום, נוכחו היהודים בעיר לראות שהכנותיהם למצור היו לקויות ביותר.
מלאי המים והמזון שלהם היה מצומצם ביותר, ולוחמי העיר נתקפו בבהלה, דבר שהקשה עליהם להשיב מלחמה שערה.
מיקומה הטופוגרפי של גמלא היה כמבצר טבעי, ונתוניו היו טובים אף יותר משל יודפת שנודעה בביצוריה.
העיר הייתה בנויה על שלוחה סלעית של הר.
מן הצד המזרחי, המערבי והדרומי שלה, הייתה העיר מוגנת לחלוטין באמצעות גאיות תלולים שחסמו כל מעבר לעיר.
הצד היחיד דרכו הייתה גישה לעיר, היה הצפוני, שם התחברה העיר עם ההר, ואת המקום הזה חסמו אנשי גמלא, באמצעות חפירות לרוחב המעבר מן ההר לעיר, שהקשו על הגישה לעיר.
בנוסף לכך, הוסיף יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל, ביצורים נוספים עוד לפני בואו של החיל הרומאי של אספסיאנוס.
יוסף הקיף את העיר בחומה וחיזק אותה עוד יותר בחופרו מנהרות ותעלות נוספות.
מחנהו של אספסיאנוס היה ליד טבריה, וממנו יצא אספסיאנוס לעבר גמלא בראש צבאו, שכלל את הלגיון החמישי, הלגיון העשירי, והלגיון החמישה עשר.
המיקום הטופוגרפי של העיר מנע ממנו להקים טבעת מצור (דייק), שתקיף את העיר מכל עבריה, אך במקומות בהם פני השטח איפשרו זאת העמיד מיד שומרים, וצבאו תפס את ההר המחובר לעיר.
אספסיאנוס נקט בשיטת המצור הרומאית הקלאסית.
צבאו החל בהקמת סוללות עפר שיאפשרו למכונות המצור להתקרב אל חומות העיר: סוללה אחת הוטלה על הלגיון החמישה עשר, בצפון מזרח העיר, וסוללה נוספת הוטלה על הלגיון החמישי, מול החלק המרכזי של חומת העיר.
הלגיון העשירי עסק במילוי התעלות והגאיות שחפרו היהודים בעפר, כדי לאפשר לצבא הרומי גישה נוחה לחומות העיר.
כבר בתחילת המצור אירעה תקרית, שהזכירה תקרית קודמת שאירעה במהלך המצור על יודפת.
המלך אגריפס התקרב לחומות העיר על מנת לנסות לשכנע את המורדים בעיר להיכנע, ונפגע ביד ימינו בקלע שנורה על ידי מגיני העיר.
הפגיעה הזאת הכעיסה את הרומאים וגרמה להאצת העבודה על סוללות המצור.
היהודים ניסו למנוע מהרומאים לקרב את מכונות המצור שלהם אל החומה, אולם לא היו יכולים לעמוד זמן רב בפני ירי הקטפולטות והבליסטראות שלהם ונסוגו אל תוך חומות העיר.
אילי הברזל החלו לנגח את החומות ותוך זמן קצר הבקיעו בהם פרצות, דרכם נהרו הלגיונרים הרומים לתוך העיר.
מגיני העיר הצליחו לבלום לזמן קצר את הרומאים, אולם לא יכלו לעמוד בפני העדיפות המספרית שלהם ונאלצו לסגת לחלקים הגבוהים יותר של העיר, כשהרומאים דולקים אחריהם.
בשלב כלשהו סבו המורדים על עקבותיהם ופתחו בהתקפת נגד תוך שהם מנצלים את יתרון הגובה שלהם.
התקפת הנגד העמידה את הלגיונרים הרומים שחדרו לעיר במצב קשה.
הם נמצאו בשטח נחות, התקשו לתמרן בסמטאות הצרות של העיר, ויתרונם המספרי פעל עתה כנגדם.
המספר הרב של החיילים שהצטופפו בשטח מצומצם יחסית, היקשה על הרומאים להתגונן ביעילות ולסגת בצורה מסודרת.
לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, הלגיונרים עלו על גגות הבתים שנבנו במורד העיר, כדי להיחלץ מהסמטאות ולהיטיב להגן על עצמם.
אולם הבתים לא עמדו בעומס משקלם, והתמוטטו בזה אחר זה, וזה על גבי זה, תוך שהם גולשים במורד ההר ויוצרים מפולת.
רומאים רבים נקברו תחת ההריסות או נחנקו מענני האבק שעלו מהתמוטטות הבתים.
מראה זה עודד את המורדים להמשיך לתקוף אותם במשנה כוח, תוך שהם משתמשים בכלי הנשק של החללים הרומים, ומטילים עליהם אבנים מהריסות הבניינים.
הנסיגה הרומית הפכה למנוסת בהלה, ורק בעמל רב הצליחו חלק מהחיילים לצאת אל מחוץ לחומות העיר בשלום.
אספסיאנוס עצמו היה בעיר בשעת ההתקפה, וכאשר החלה ההתקפה היהודית על החיילים הרומאים שהיו על מדרונות העיר, הצליח אספסיאנוס וחייליו לבלום את ההתקפה, וכאשר נחלש הלחץ, לצאת מהעיר.
בקרב זה נפלו רומאים רבים, אך יוסף בן מתתיהו אינו מציין את מספרם.
לאחר הכישלון נשא אספסיאנוס נאום עידוד בפני חייליו, והתכונן להמשך המצור.
היהודים, לאחר שהתפוגגה האופוריה למראה הצלחתם המדהימה על הרומאים, נתקפו בפחד.
כעת הבינו, שניצחון זה ימנע מהרומאים כל רחמים עליהם, לאחר שיכבשו את העיר.
תושבים רבים החלו להימלט מן העיר, ואילו אלו שנשארו, החלו לרעוב במהירות, מאחר שלא נאגרה בעיר די אספקה, קודם שהתחיל המצור.
כך המשיך המצור על העיר במשך כמה שבועות, תוך שמצב תושבי העיר הולך ומתדרדר.
לוחמים רבים ברחו, ורבים אחרים גוועו ברעב.
בתוך הזמן הזה, ערך הצבא הרומאי קרב נוסף לכיבוש הר תבור, שנחל הצלחה במהירות.
בעלות השחר של כ"ב בתשרי הצליחו שלושה חיילים מהלגיון החמישה-עשר להתקרב לחומה, והחלו לחפור תחת מגדל השמירה.
הם הצליחו לערער את יסודות המגדל, והוא נפל במהרה.
בהלה אחזה בעיר, כאשר חשבו שהרומאים כבר החלו בהתקפה נוספת.
שומרים יהודים רבים ברחו מעמדותיהם, ואחרים נהרגו תוך ניסיון לברוח מהעיר.
אולם הרומאים, בזוכרם את כישלונם הקודם שנבע מתקיפה לא מסודרת, החליטו לחכות ליום המחרת לשם התקפה על העיר.
בינתיים, חזר טיטוס מסוריה, וכאשר שמע על הכישלון הקודם בהתקפה על העיר, ארגן מייד כוח נוסף לשם התקפה מיידית.
בראש כוח של 200 פרשים נבחרים וחיל רגלים, התקיף טיטוס את העיר.
דבר בואו של טיטוס נודע ברחבי גמלא במהירות, וגרם לבהלה עזה.
רבים מהיהודים ברחו לראש הגבעה שם הייתה מצודה.
אלה שלא הספיקו להימלט למצודה, נטבחו בידי הרומאים.
בראש המצודה התארגנו היהודים להתנגדות עזה, והחלו להשליך לעבר הרומאים המטפסים לעברם אבנים וסלעים.
גובהה של הפסגה הקשה מאוד על הרומאים לכבוש את המקום, אך סופת רוח חזקה גרמה ליהודים לאבד את יציבות עמידתם, להקשות על ראייתם את הרומאים, ולהכשיל את כל התקפותיהם על הרומאים.
כך הצליחו הרומאים להעפיל לפסגת גמלא, וכיתרו במהירות את אלפי היהודים שנשארו בחיים.
כשראו היהודים שאבדה מהם כל תקווה, התאבדו כחמשת אלפים מהם, ואילו ארבעת אלפים היהודים האחרים, נטבחו בידי הרומאים.
הניצולים היחידים מהעיר היו שתי אחייניותיו של מפקד צבאו של אגריפס, שהצליחו להסתתר בתחילת ההתקפה מזעם הרומאים.
המצור על ביירות היה מצור שהטיל צה"ל על ביירות בקיץ 1982, כחלק ממלחמת לבנון הראשונה, כתוצאה מקריסת הפסקת האש אשר אורגנה על ידי האו"ם.
המצור הסתיים עם פינוי כפוי של הארגון לשחרור פלסטין מביירות ולבנון.
לאחר אירועי ספטמבר השחור ב-1970 התבססו ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון, על רקע חולשת הממשלה הלבנונית, וביצעו התקפות ופיגועי טרור בגבול הצפוני של ישראל.
אותם ארגונים גם נטלו חלק במלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה בשנת 1975. סוריה, שכלכלתה נזקקה לגישה חופשית לבנקים ולנמל בעיר בירות, פלשה ללבנון כדי לעצור את הלחימה.
הכוחות הסורים פעלו תחילה בעיקר נגד הפלסטינים שנחשבו למי שאיים על יציבות המשטר הלבנוני, אבל בהמשך, כדי לבסס את אחיזתם בשטח שכבשו, פנו נגד הנוצרים.
במבצע ליטני, בשנת 1978, בעקבות פיגוע רב-נפגעים שביצע כוח פלסטיני שהגיע בדרך הים מלבנון, כבשו כוחות צה"ל את דרום לבנון.
בעקבות המבצע הוסכם על פרישׂת כוחות יוניפי"ל שיחצצו בין ארגוני הטרור וגבול ישראל וכוחות צה"ל הוסגו מלבנון.
ארגוני הטרור הגיבו בהצטיידות בקטיושות ותותחי 130 מ"מ, בהם השתמשו לירי על אזרחים ישראליים.
בקיץ 1981 הגיע הירי לשיא, כאשר במשך עשרה ימים נורו כ-1,230 רקטות ופגזים מלבנון לתוך ישראל וישראל הגיבה בהפצצות והפגזות שלא הצליחו לעצור את הירי.
השליח האמריקני פיליפ חביב הצליח להביא להפסקת אש בין ישראל ואש"ף ב-24 ביולי 1981. כבר קודם לכן החל צה"ל, בהובלת הרמטכ"ל רפאל איתן ואלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל ובתמיכת ראש הממשלה ושר הביטחון, מנחם בגין, בתכנון מבצע צבאי נרחב יותר לחיסול ארגוני הטרור בלבנון.
בשנה שחלפה מהפסקת-האש ועד סוף מאי 1982 ביצעו הפלסטינים כמעט 250 פיגועים נגד ישראל, רובם דרך ירדן, כמה מהם בחוץ-לארץ וכ-20 פיגועים בגבול ישראל-לבנון.
בהתקפות פלסטיניות אלה נהרגו 16 ישראלים (2 בגבול ישראל-לבנון) ונפצעו כ-265.
הלקח המרכזי של צה"ל מעשרת ימי חילופי האש בקיץ 1981 היה שלא ניתן לעצור ירי ארטילרי מלבנון לתוך ישראל באמצעות מטוסים ותותחים בלבד.
נדרש מהלך יבשתי שלכל הפחות יכבוש את השטח שממנו הם נורים.
יתר על כן, ההערכה הייתה שהדרך היחידה לעצור באופן כמעט מוחלט את ההתקפות הפלסטיניות משטח לבנון הוא על ידי ייצוב המשטר הלבנוני הנוצרי שם.
לפי-כך, הציע ראש אגף התכנון, אהוד ברק, במסמך פנימי, שבמקרה של קריסת הפסקת האש, מטרת המלחמה של ישראל תהיה "שינוי בר קיימא במבנה המשטר בלבנון" והשלטת הגמוניה נוצרית, תוך קיבוע עליונות ישראלית מול הסורים.
זאת מתוך הנחה שמשטר נוצרי יציב ישאף למנוע פעילות חבלנית נגד ישראל משטחו.
בכיר "המוסד" נחיק נבות כתב על מתווה המלחמה כפי שתואר בידי שר הביטחון, אריאל שרון, בפגישה בארמונה של בלבנון ב-12 בינואר 1982 (זה היה ביקורו "הרשמי" הראשון של שרון בלבנון בתפקיד שר הביטחון, ונבות התלווה אליו כנציג "המוסד"):
ב-3 באפריל 1982 נרצח בפריז עובד שגרירות ישראל יעקב ברסימן טוב על ידי מחבלת שירתה בראשו.
באפריל 1982 ושוב במאי 1982 הגיבה ישראל לפיגועים נגדה בהפצצת מחנות ומחסנים של הכוחות הפלסטינים בלבנון.
בכל פעם הגיבו הפלסטינים בירי עשרות רקטות לצפון ישראל.
ישראל איימה להגיב במבצעים צבאיים מורחבים וכוחות של צה"ל קודמו לגבול, אבל בכל פעם החליטה ממשלת ישראל שלא לפעול והכוחות הוסגו.
ב-3 ביוני 1982 התנקשו מחבלים פלסטינים, מארגונו של אבו נידאל, בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב.
ב-4 ביוני הגיבה ישראל להתנקשות בהפצצה של תשעה מתקנים של אש"ף בלבנון.
אש"ף הגיב בהפגזה כבדה של כ-500 רקטות ופגזי תותחים על יישובי צפון ישראל.
ישראל הגיבה להפגזות הללו בהפצצת מטרות נוספות של אש"ף ואש"ף הגיב בירי נוסף.
ישראלי אחד נהרג ו-11 נפצעו.
בצהרי 5 ביוני הורתה ממשלת ישראל לצה"ל להיערך לאפשרות של מבצע קרקעי נרחב בלבנון והחל גיוס של כוחות מילואים.
בבוקר 6 ביוני 1982 הוחלט סופית שיש לצאת למבצע שכונה מבצע 'שלום הגליל'.
הפלישה כונתה בשם הקוד "מבצע אורנים" או מלחמת לבנון הראשונה, ונועד להחליש או לסלק את אש"ף ולהביא לבחירת בשיר ג'ומאייל, ראש הפלנגות הנוצריות לנשיא לבנון, על מנת להביא את לבנון לחתום על הסכם שלום עם ישראל.
תוכנית זו נכשלה כאשר ג'ומייל נרצח זמן לא רב לאחר מכן, והפרלמנט הלבנוני ביטל את ההסכם שנחתם עם ישראל.
צה"ל פלש ללבנון במתקפה משולשת.
קבוצה אחת עברה לאורך כביש החוף לביירות, אחרת שמטרתה הייתה ניתוק כביש ביירות-דמשק, והשלישית נעה לאורך גבול סוריה-לבנון, בתקווה לחסום תגבורות סוריות.
עד 11 ביוני, ישראל זכתה בעליונות אווירית לאחר הפלת מספר רב של מטוסים סוריים.
סוריה קראה להפסקת אש, והרוב המכריע של לוחמי אש"ף ברחו לצור, לצידון ולביירות.
ב-12 ביוני, על אף הפסקת האש שהושגה יום קודם לכן, התקדמו כוחות חטיבת הצנחנים וכבשו את העיירה שמלאן בלחימה קשה אל מול כוחות קומנדו ושריון סוריים.
ב-13 ביוני בצהריים חברו כוחות הצנחנים לכוחות הנוצריים בבסבא, ובכך ניתקו את המחבלים במערב ביירות.
ב-15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש-ביירות דמשק, מזרחה.
בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162, כשחטיבה 500 מובילה את הכוח, להתקדם לעבר בחמדון ועאליי.
בנוסף עקב העדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית נגד כוחות האוגדה.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 כשחטיבה 500 מובילה את ההתקדמות שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות-דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל.
כביש ביירות-דמשק, מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל.
חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים.
ישראל קיוותה להשלים את המצור במהירות האפשרית.
מטרתה בפלישה ללבנון הייתה לניצחון מהיר ומכריע.
בנוסף, ארצות הברית, באמצעות נציגם פיליפ חביב, דחקה במשא ומתן לשלום; ככל שהמצור נמשך, כוח המיקוח של ערפאת היה גדול יותר.
בהתחלה חשבו הישראלים שהכוחות המרונים הנוצריים ימחקו את משטרו של אש"ף בביירות, אך התברר כי המרונים לא היו מוכנים לבצע את המשימה הזאת.
עבור צה"ל, כיבוש ביירות בלחימה בין רחוב לרחוב היה כרוך ברמה בלתי סבירה של נפגעים.
זו הסיבה שהשיטה שנבחרה הייתה שילוב של לחץ צבאי ומלחמה פסיכולוגית לשכנע את אש"ף כי החלופה היחידה לכניעה היא השמדה מוחלטת.
במשך שבעה שבועות, ישראל תקפה את העיר דרך הים, האוויר, האדמה, ניתקה אספקת מזון ומים, ניתקה את החשמל, כבשה את שדה התעופה וכמה פרברים דרומיים, אך לרוב לא התקרבה אל מטרותיהם.
ב-14 ביולי, קיבלו אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן את תמיכתו של ראש הממשלה מנחם בגין, לפעולה בקנה מידה גדול לכבוש את מערב ביירות כדי להשיג את פינוי אש"ף.
אבל התוכנית נדחתה ב-16 ביולי על ידי הקבינט הישראלי כולו, מתוך דאגה לאובדן חיים כבד.
כמה מפלגות איימו לעזוב את הקואליציה השלטת אם התוכנית תתקבל.
בסוף יולי, עם המשא ומתן עדיין היה במבוי סתום, צה"ל הגביר את התקיפות.
המוסד, באמצעות שליחים אף שלח סוכנים ערבים לתוך ביירות עם מכוניות תופת על מנת להטיל אימה על הפלסטינים לכניעה וללבנונים כדי להגביר את הלחץ על עזיבתם.
עשרות אנשים נהרגו כתוצאה מההפצצות הללו.
חלק מהסוכנים הישראלים נתפסו, ובסופו של דבר הודו במעשים.
חיל האוויר הישראלי הגביר משימות שנועדו במיוחד להתנקש בחיי המנהיגים הפלסטינים - יאסר ערפאת, אבו ג'יהאד ואבו איאד.
חיל-האוויר הסתייע בסוכנים עם משדרים על הקרקע.
אבל אף על פי שמספר בתי דירות נהרסו עם מאות פלסטינים ולבנונים שנהרגו או נפצעו, המנהיגים הצליחו להתחמק מהפצצות.
ב-10 באוגוסט, כאשר השליח האמריקני, פיליפ חביב, הגיש לישראל טיוטת הסכם, הורה שר הביטחון שרון, שכנראה היה חסר סבלנות כלפי מה שנראה בעיניו כלחץ אמריקני, על הפצצה כבדה על ביירות, שבה מתו לפחות 300 בני אדם.
בעקבות ההפצצה הוגשה מחאה לממשלת ישראל על ידי הנשיא רונלד רייגן.
בתגובה, ב-12 באוגוסט, הקבינט הישראלי מנע מאריאל שרון להורות על שימוש בחיל האוויר, כוח משוריין וארטילריה ללא הסכמת הממשלה או ראש הממשלה.
במהלך המצור, ישראל כבשה מספר מקומות מרכזיים בחלקים אחרים של לבנון, אבל לא הצליחה לכבוש את העיר לפני שיושם הסכם השלום.
אף על פי שסוריה הסכימה ב-7 באוגוסט להצעה, ישראל, לבנון, ואש"ף הסכימו להצעה, בתיווך אמריקאי, רק ב-18 באוגוסט.
ב-21 באוגוסט 350 צנחנים צרפתים הגיעו לביירות, ואחריהם 800 נחתים אמריקאים וכוח ברסיליירי איטלקי, בתוספת כוח שלום בינלאומי נוסף (שמנה 2,130 חיילים) כדי לפקח על פינוי כוחות אש"ף מביירות, בתחילה דרך הים באמצעות ספינות ולאחר מכן דרך היבשה, לתוניסיה, תימן, ירדן, וסוריה.
בסך הכל פונו 8,500 אנשי אש"ף לתוניסיה ו-2500 פונו למדינות ערביות אחרות.
בסופו של דבר, ישראל הצליחה למנוע את התקפות הרקטות במשך תקופה קצרה מאוד, ולהביא לגירוש אש"ף מלבנון, אך לא הצליחה להחליש את אש"ף בסך הכל.
המצור גם גרם לסרבנותו של אלי גבע, מפקד חטיבה 211, אשר סירב להוביל את הכוחות לתוך העיר, בטענה שזה יביא ל"הרג המוני של אזרחים", ובעקבות כך הוא הודח מתפקידו.
בעקבות המצור על ביירות, ערפאת ברח ליוון, ומשם לתוניס, שם הקים את מטהו החדש.
אש"ף המשיך לפעול מתוך תימן, ירדן, אלג'יריה, עיראק, סודאן, כמו גם בתוך השטח שבשליטה ישראלית.
: המצור נידון על ידי בעלת בריתה המסורתית של ישראל, ארצות הברית, שהזהירה את ישראל, כי השימוש בנשק שסופק על ידיה מותר רק למטרות הגנה.
: בעוד ראש הממשלה בגין לא הכחיש כי אזרחים נפגעו, ועל פי דיווחים הוא אף הביע חרטה על אובדן חיי חפים מפשע, הוא הדגיש כי מותם היה "לא היה באשמת ישראל".
: ברית המועצות ניסתה להעביר החלטה של האומות המאוחדות הקוראת לאמברגו על ישראל, אולם ההצעה נדחתה על ידי וטו אמריקני.
עשרות שנים לאחר המצור, האירוע צוטט על ידי אוסאמה בן לאדן בתור סיבה מרכזית לפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2023 דרש עומר בר לב להטיל על עזה מצור זהה לזה שהוטל על ביירות.
המצור על ברצלונה התרחש בין 3 ל-27 באפריל 1706 במהלך מלחמת הירושה הספרדית, כאשר צבא צרפתי-ספרדי הטיל מצור על ברצלונה בניסיון לכבוש מחדש את העיר בעקבות נפילתה בשנה הקודמת, לצבא הברית הגדולה בראשות אנגליה.
לאחר שהרוזן מפיטרבורו נכנס לולנסיה בניצחון בינואר 1706, ברצלונה נותרה פגיעה.
בעקבות זאת הצרפתים החליטו לשנות את תוכניות התקיפה של ולנסיה ולנסות לצור על ברצלונה במקום זאת, בזמן שהעיר נחסמה מחוף הים על ידי הרוזן מטולוז.
הכוחות הספרדים הונהגו על ידי פיליפה החמישי, ואילו הרוזן רנה דה פלוראי דה טסה , הופקד על כוחות היבשה הצרפתיים במהלך המצור.
למרות שהיו להם כוחות ארטילריה מועטים וההטרדה המתמדת מפיטרבורו, שצעד צפונה עם 3,000 איש ותקף את הנצורים מההרים, הצליחו לבסוף הכוחות הצרפתיים-ספרדים לבקע שלוש פרצות בחומות.
אך לפני שהתקבלה ההחלטה להסתער על העיר, נזנח המצור, בעקבות הופעתו של צי אנגלי גדול בפיקודו של ג'ון ליק עם תגבורת.
הצבא הצרפתי-ספרדי נטש את ציודו והארטילריה שלו ונסוג במהירות.
פיליפ נותר מנותק ולא יכול היה לחזור למדריד, וכך הוא חצה לצרפת.
ברצלונה וכל אזור קטלוניה נשארו בידי בעלות הברית עד 1714.
לאחר ניצחון הברית הגדולה בברצלונה, ליקוי החמה ב-12 במאי 1706 התפרש באופן נרחב כ"ליקוי מלך השמש", כלומר, הטלת פקפוק בלואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בעוד בית המשפט הצרפתי ראה רשמית את הליקוי רק כתופעה מדעית.
המצור על ברצלונה של 1697 נוהל בהצלחה במהלך מלחמת תשע השנים על ידי צרפת.
לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום, שפיקד על כ-32,000 חיילים (מחוזקים בחיילים מהחזית האיטלקית כאשר הסתיימה שם המלחמה), אילץ את חיל המצב, בפיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטדט , להיכנע ב-10 באוגוסט.
אף על פי כן, הייתה זו מלחמה קשה: לפי ג'ון לין, האבדות הצרפתיות הסתכמו בסביבות 9,000 איש, בעוד שהאבידות בצד הספרדי היו 12,000 הרוגים, פצועים או נעדרים, אם כי אנטוניו אספינו לופז קבע את נתון האבדות לספרדים ב-4,500 הרוגים ו-800 פצועים, והאבידות לצרפתים ב-15,000, כולל 52 מהנדסים.
המצור על ברצלונה התרחש בין יולי 1651 לאוקטובר 1652 במהלך המרד הקטאלוני כאשר צבא ספרדי גדול הגיע אל ברצלונה וצר על חיל המצב שהורכב מחיילים קטאלונים וצרפתים בפיקודו של פיליפ דה לה מוטה-הודנקור .
המצור בן 15 החודשים הסתיים בסופו של דבר בניצחון ספרדי, ובתבוסה של המרד הקטלוני שנמשך מאז 1640. למרות שהחיילים הצרפתיים נשארו בחלקים של קטלוניה במשך שבע שנים נוספות, לא התרחשו קרבות גדולים בתקופה זו.
בשנת 1659 נחתם הסכם הפירנאים במטרה להביא לסיום רשמי של הסכסוך.
המצור על ברצלונה בשנת 801 היה מבצע צבאי של הצבא הקרולינגי במטרה לכבוש את העיר ברצלונה, שהייתה בשליטה מוסלמית במשך 80 שנה.
המצור והכיבוש היו חלק מהרחבת המרקה היספניקה וחוקת רוזנות ברצלונה על ידי הקרולינגים.
בתחילת המאה ה-8 כאשר הממלכה הוויזיגותית נכבשה על ידי החיילים המוסלמים של בית אומיה, נכבשה ברצלונה על ידי הוולי המוסלמי מאל-אנדלוס, אל-חור בן עבד אל-רחמן אל-ת'כפי .
לאחר כישלון הפלישה המוסלמית לגאליה בקרב טולוז ב-721 ובטור ב-732, שולבה העיר בצעדה צפונה של אל-אנדלוס.
משנת 759 ואילך יצאה הממלכה הפרנקית לכיבוש השטחים שהיו בשליטה מוסלמית.
כיבוש העיר נארבון על ידי כוחות המלך הפרנקי, פפין הגוץ, קבעה את הגבול בהרי הפירנאים.
ההתקדמות הפרנקית נתקלה בכישלון בהגיעה לסרגוסה, כאשר קרל הגדול ספג תבוסה במעבר ההרים, קול דה רונסבו ונאלץ לסגת מפני הכוחות הבאסקים שהיו בעלי ברית עם המוסלמים.
ברם בשנת 785, המרד של תושבי ז'ירונה, שפתחו את שעריהם לצבא הפרנקי, הוביל לדחיקת הגבול ופתח את הדרך למתקפה ישירה כנגד ברצלונה.
רוסטינג , קרוב משפחתו של קרל הגדול, מונה לראש מחוז גדול ממדים שהשתרע גם על הפאגי (pagi) העתיקים של ז'ירונה, אמפוריס (Empúries) ובסלו (Besalú).
ח'ליפות קורדובה הייתה אז במשבר: האמיר האומיי אל-חקאם הראשון , עלה לכס המלכות בשנת 796 ונאלץ להילחם נגד טענותיהם של דודיו, סולימאן ועוביד-אללה אבו מרואן, שמרדו לאחר המוות של השאם בן עבד א-רחמאן .
בשנת 798, הרוזן מטולוז והמרקיז מספטמניה, וילהלם מאקוויטניה , היה אחראי על תיאום הפעולות לסיכול הצעדה צפונה של אל-אנדלוס.
הוא כינס עצרת בטולוז, בהשתתפות שגרירים של ממלכת אסטוריאס, אלפונסו השני, ובהלול איבן מרזוק , מנהיג מווואלאד במרד נגד האמיר אל-חקאם הראשון, שכבש את סרגוסה.
בשנת 799, בהלול כבש גם את וסקה לאחר שגירש את הבאנו סלמה , משפחה הנאמנה לאל-חאקם הראשון.
ב-20 באוגוסט 800 נאסף הצבא תחת סמכותו של בנו של קרל הגדול, לואי החסיד, שנקרא על ידי אביו למלך אקוויטניה בשנת 781. הצבא הורכב מכוחות מאקוויטניה, גסקוניה, בורגונדי וספטימניה, והיה מצויד בנשקי מצור רבים.
הצבא עצמו חולק לשלוש גייסות.
הכוחות של רוסטינג הגיעו לחומות ברצלונה באוקטובר 800. הולי המוסלמי של ברצלונה, סאדון אל רואיני , שראה כי המצור עומד להימשך, עזב את העיר כדי לבקש עזרה מקורדובה, אך הכוחות הפרנקים גילו ותפסו אותו.
לאחר מכן נשלח לבית המשפט באאכן שם נידון לגלות.
את מקומו של סאדון אול רואיני תפס הארון מברצלונה .
במהלך החורף של 800–801, חיילי וילהלם מאקוויטניה ואדהמר מנארבון הטילו מצור על ליידה ווסקה, והרסו את סביבתם.
ממערב להרי הפירנאים שימש מרד תושבי פמפלונה כהסחה נגד הכיבוש המוסלמי.
לואי החסיד, נקרא לבוא ולסייע בהסתערות הסופית על העיר והגיע לברצלונה בפברואר 801. ב-4 באפריל 801 קיבל הארון מברצלונה , שחוק מרעב, קיפוח ומההתקפות המתמדות, תנאים לכניעת העיר.
תושבי ברצלונה פתחו את שערי העיר בפני הצבא הקרולינגי.
לואי נכנס לעיר ולפניו כמרים ואנשי דת שרים תהילים, ובנו כנסייה כדי להודות לאלוהים.
הקרולינגים הפכו את ברצלונה לבירת רוזנות ברצלונה ושילבו אותה למרקה היספניקה.
הסמכות בעיר התבצעה על ידי הרוזן והבישוף.
ברה, בנו של הרוזן מטולוז, וילהלם מאקוויטניה, מונה לרוזן הראשון של ברצלונה.
עם זאת, לשטח הנכבש היו מספר נקודות תורפה וגבול פגיע, שהפך אותו בעל להגנה גרועה מפני התקפות מוסלמיות אפשריות מהצעדה צפונה, והוא אורגן מחדש סביב סרגוסה והבסיס הקדמי שלו, ליידה.
הגבול, לאורך עמק לוברגאט, חוזק, והקרולינגים ביקשו לכבוש, ללא הצלחה, את טורטוסה בשנים הבאות, ואת וסקה ב-807 וב-812.
המצור על ברצלונה התרחש בין 14 בספטמבר ל-19 באוקטובר 1705 במהלך מלחמת הירושה הספרדית, כאשר צבא ברית רב-לאומית בהנהגת לורד פיטרבורו , שתמך בטוען לכתר ההבסבורגי לכס המלכות הספרדי, כבש את העיר ברצלונה מידי מגיניה הבורבונים הספרדיים, ורובם הצטרפו אז לצבא ההבסבורגי.
ניסיון מצור של כוחות הברית הגדולה נהדף בשנה הקודמת באירוע נחיתה בברצלונה.
בעקבות כיבוש העיר על ידי פיטרבורו, פתחו הבורבונים בניסיון משותף לכבוש אותה מחדש בשנה שלאחר מכן, במהלך המצור על ברצלונה ב-1706, שנכשל.
העיר וקטלוניה נותרו בידי הברית הגדולה עד שנכבשה מחדש על ידי הבורבונים ב-1714.
לאחר פרוץ המלחמה, קטלוניה נתפסה כבסיס תמיכה על ידי מדינות הברית הגדולה במסען להעלות את הארכידוכס קרל על כס המלכות הספרדי בניגוד למועמד הצרפתי היריב, פיליפה החמישי.
מושל האזור לשעבר, גאורג, נסיך הסן-דרמשטאדט המליץ על ברצלונה כיעד פוטנציאלי.
בשנת 1704, הוא ניסה לנחות עם כוחות מחוץ לעיר אך נסוג.
עם זאת הוא המשיך להאמין שהקטאלונים יקבלו בברכה את התערבות הברית הגדולה בשל התנגדותם למדריד.
שלטונות בורבון נלחצו והפעילו שורת צעדי דיכוי נגד התושבים.
הברית הגדולה כבשה את גיברלטר והחלו לחפש בסיסים חדשים לכיבוש.
בשנת 1705 יצאה משלחת של ספינות וחיילים אנגלו-הולנדיים בעיקר מליסבון.
הדוכס מברוויק, שהוחלף לא מכבר בתפקידו כמפקד צרפת בספרד, היה מודאג מהסבירות להתקפה על ברצלונה והמליץ, ללא הצלחה, להעביר 12,000 חיילי תגבורת צרפתית דרומית לצרפת.
מושל ברצלונה האמין שהברית הגדולה תעדיף להגיע לניס.
אף על פי שלמפקדי המשלחת היו פקודות שאפשרו להם לבחור בין מספר יעדים שונים כולל קדיס ובסיס הצי הצרפתי הגדול בטולון, הוחלט לנסות שוב את ברצלונה.
המלכה אן הבטיחה לשמור על החירויות המסורתיות של הקטאלונים.
המשלחת יצאה תחת פיקודו של הגנרל האנגלי לורד פיטרבורו , וסגנו היה ג'יימס סטנהופ .
הם היו מלווים הן על ידי גאורג, נסיך הסן-דרמשטאדט והן על ידי הארכידוכס האוסטרי קרל.
הצי שנשא אותם תחת הנהגתו של סר קלאודסלי שובל הגיע לברצלונה ב-16 באוגוסט.
ההגנות של העיר תוקנו וחוזקו לא מכבר וננקטו צעדים כדי לוודא שהקטאלונים לא ינסו להביע תמיכה בברית הגדולה.
פיטרבורו הוביל כדי להבין שהוא יוכל לסמוך על תמיכתן של מיליציות קטלאניות, שכוחן גבר בזכות תמיכתו של רוזן סיפואנטס.
ב-23 באוגוסט נחתו חיילי הברית הגדולה שלושה קילומטרים מזרחית לברצלונה.
הם זכו לקבלת פנים חמה על ידי התושבים המקומיים.
גם קרל וגם פיטרבורו הוציאו כרוזים.
בתגובה לנחיתה התאספו כמה אלפי מורדים קטאלונים מחוץ לעיר כשהם מניפים את דגל אוסטריה.
הם חסמו הכניסות לעיר כדי למנוע כניסת אספקה.
הוכנו מספר סוללות בפיקודו של המהנדס קולונל ג'ון ריצ'רדס .
קרל אסר בתחילה על הפצצת העיר מחשש לפגוע בנתיניו הפוטנציאליים.
לאחר הנחיתה הראשונית לא הייתה פעילות רבה במשך מספר שבועות.
פיטרבורו היה מודאג מכך שיש לו מעט מדי חיילים בהתחשב בגודלו של חיל המצב, ושקל לנטוש את המצור ולהתמקם מחדש באיטליה.
אולם, במועצת מלחמה התנגד לכך אדמירל שובל, שייצג את הצי וכן רבים מהגנרלים בפיקודו שהעדיפו תקיפה.
יעד מרכזי עבור הברית הגדולה היה מעוז מונז'ואיק, גבעה גדולה המשקיפה על העיר.
בספטמבר הסכים פיטרבורו לפתוח במתקפה, וכדי לסייע לחשאיות העמיד פנים שצבאו נוטש את המצור וצועד דרומה לכיוון טרגונה.
כוח תקיפה בריטי בראשות הוכן, כמכה שנייה תחת גנרל סטנהופ.
אף על פי שהנסיך ג'ורג' לא החזיק בפקודה רשמית, הוא ליווה את כוח התקיפה כמתנדב כדי לעזור להראות לכוח את הדרך.
המתקפה נתקלה בהתנגדות כבדה מהצפוי, והנסיך ג'ורג' נפגע מכדור מוסקט בירך.
הפצע התברר כקטלני, ואובדן הנסיך הוביל להתמוטטות המורל של הצד התוקף.
הגבעה נכבשה בספטמבר במהלך קרב מונז'ואיק .
המצור על ברצלונה (בקטלאנית: Setge de Barcelona, IPA: [ˈsedʒə ðə βəɾsəˈlonə]) היה קרב בתום מלחמת הירושה הספרדית, שהכניס את הארכידוכס קרל מאוסטריה (בגיבוי בריטניה והולנד, כלומר הברית הגדולה) נגד פיליפה החמישי מספרד (בגיבוי צרפת) לתחרות על הכתר הספרדי.
במהלך החלק המוקדם של המלחמה, ברצלונה, הבירה והעיר הגדולה ביותר של קטלוניה, נפלה לידי כוחותיו של הארכידוכס קרל: הצי שלו עגן בנמל ב-22 באוגוסט 1705, וכוחותיו נחתו ביבשה והקיפו את העיר.
כוחות אלה כבשו מאוחר יותר את טירת מונז'ואיק, והשתמשו בה כדי להפציץ את העיר עד לכניעתה ב-9 באוקטובר.
נסיכות קטלוניה, כמו גם שאר המחוזות של כתר אראגון (אראגון, ולנסיה ומיורקה), קיבלו במהירות את קרל השישי כמלך החדש.
קרל זימן את בתי המשפט הקטלוניים האחרונים בהיסטוריה.
מכיוון שבית המשפט הקטלוני שהובס זה עתה תמך בארכידוכס קרל כנגד פיליפה החמישי, הכוחות הצרפתיים-ספרדים לא היו חזקים דיים כדי לנסות לכבוש מחדש של העיר עד 1713. כאשר נחתם הסכם אוטרכט בין אפריל ליולי, קטלוניה נשארה (לצד מיורקה) הממלכה היחידה שבה עדיין נלחמו למען מטרתיו של קרל השישי.
עד 9 ביולי החליטו המדינות הכלליות (החונטה דה בראסוס ) של קטלוניה להמשיך במלחמה כדי להגן על החוקות הקטלאניות .
עד 25 ביולי של אותה שנה, העיר ברצלונה הייתה מוקפת על ידי כוחות בורבון בפיקודו של רסטאינו קנטלמו-סטיוארט , דוכס פופולי, אך ההתקפות עליה לא הועילו בשל מיעוט בארטילריה.
לאחר מכן המתינו הבורבונים לכוח תגבור של 20,000 איש, שהגיע באפריל-מאי 1714. בפיקודו של הדוכס מברוויק, חודשה ההסתערות למרות מאמצי הקטאלונים לשבור את המצור על ידי שליחת כוחות מאחורי קווי האויב.
הודות להגעתם של תותחים צרפתיים בעלי קליבר גבוה, החלו צבאות בורבון בהפצצה שיטתית של העיר.
המטרה לא הייתה ביקוע ההגנות של העיר אלא הבתים ואזרחי ברצלונה.
לאחר ניסיון כושל להיכנס לעיר ב-30 באוגוסט, הבורבונים ניצחו לבסוף ב-11 בספטמבר.
ההסתערות החלה ב-4:30 לפנות בוקר בעקבות נפילת החומה במספר מוקדים, והקונסלר (Conseller en cap) ומפקד הקורונלה (המיליציה העירונית של ברצלונה), רפאל קזנובה , נפצע במהלך הקרב.
היום צוין בלחימה ברחובות, בראשות אנטוני דה ויארואל , המפקד הכללי של צבא קטלוניה , שנפצע אף הוא.
לבסוף החליטו המנהיגים הקטאלונים להיכנע ולהתחיל במשא ומתן על כניעה.
השיחות הוארכו עד למחרת, כי פיליפה החמישי רצה להעניש את האוכלוסייה ללא כל סוג של הסכם, אך ברוויק, שחשש ממאבק ממושך, קיבל רשמית לכבד את חייהם של תושבי העיר.
תבוסה זו מייצגת את סופה של נסיכות קטלוניה כישות פוליטית, שכן המוסדות והחקיקה העצמאיים שלה דוכאו והוחלפו במוסדות קסטיליאניים על מנת לבסס אבסולוטיזם.
אירוע זה מונצח כעת מדי 11 בספטמבר בתור היום הלאומי של קטלוניה, המכונה בקטלאנית Diada Nacional de Catalunya.
בריטניה והרפובליקה ההולנדית הגיעו להסכם שלום לסיום המלחמה עם צרפת ב-11 באפריל 1713, הסכם אוטרכט.
אוסטריה הגיעה להסכם שלום לסיום המלחמה עם צרפת ב-7 במרץ 1714, הסכם ראשטט .
האימפריה הרומית הקדושה הגיעה להסכם שלום לסיום המלחמה עם צרפת ב-7 בספטמבר 1714, הסכם באדן .
כניעת הכוחות הפרו-ארכידוכס קרל לצבא הצרפתי-ספרדי ב-1714 לא הייתה רק סופה של המלחמה, אלא גם שלב בריכוזיות של מונרכיות שונות ביבשת אירופה שנמשכה כמאתיים שנה.
עם סיום מלחמת הירושה הספרדית, ספרד התפתחה מאיחוד פרטי של מדינות שונות לממלכה ריכוזית.
מגיני העיר נקברו בבית קברות, כיום כיכר בשם "פוסר דה לס מוררס" (Fossar de les Moreres), שבה מתאספים הקטאלונים מדי שנה ב-11 בספטמבר.
תאריך זה מכונה "היום הלאומי של קטלוניה" או "לה דיאדה".
אולם השוק לשעבר מרקט דל בורן מכסה חורבות ארכאולוגיות שהיו חלק ממחוז לה ריברה בברצלונה שנהרס לאחר תבוסת קטלוניה ב-1714.
הנטישה לכאורה של מגיני ברצלונה הפרו-הבסבורגיים הייתה אחת הביקורות שהשמיעו מתנגדיו של רוברט הארלי במהלך הדחתו על ידי הפרלמנט הבריטי לאחר המלחמה.
המצור על ברצלונה (בקטלאנית: Bloqueig de Barcelona) התרחש מאוגוסט עד דצמבר 1808 במהלך מלחמת חצי האי והיה ניסיון כושל של כוחות ספרדים לכבוש מחדש את ברצלונה הצרפתית הכבושה.
הצרפתים בגווילאומה פיליברט דוזה כבשו את ברצלונה ב-29 בפברואר 1808.
במרד 2 במאי במדריד, התקוממו האזרחים נגד הצרפתים ב-2 במאי 1808, ושלושה ימים לאחר מכן, לחץ מצד נפוליאון אילץ את פרדיננד השביעי מספרד להחזיר את הכתר לאביו, שמסר אותו לנפוליאון, וזאת כדי לפנות לאחיו ג'וזף בונפרטה ב-10 במאי.
ז'ירונה הספרדית הכבושה המשיכה לחסום את הקשרים מברצלונה לפרפיניאן בצרפת, כאשר דוזה כיתר את ז'ירונה ב-20–21 ביוני 1808 ללא הצלחה וב-24 ביולי-16 באוגוסט, המצור השני שלו על ז'ירונה נכשל שוב.
ב-23 ביולי, יום אחד לפני תחילת המצור השני על ז'ירונה, הגיע המרקיז מדל פאלאסיו בטרגונה בראש אוגדה של חיילי צבא סדיר של ספרד.
הגנת ברצלונה הצרפתית כללה רק 3,500 חיילים שווייצרים ואיטלקים שנותרו בפיקודו של הגנרל לקצ'י.
ב-31 ביולי אחרון המוצבים הצרפתיים, טירת מונגאט, נכנע והחל המצור על ברצלונה.
לאחר המצור השני הכושל על ז'רונה, חזר דוזה לברצלונה ב-20 באוגוסט וכיתור העיר הפך למצור.
ב-5 בנובמבר, גנרל סן-סיר (General St.
Cyr) עם 23,680 חייליו, צעד לעבר ברצלונה.
המצור על רוזס נמשך מ-7 בנובמבר עד 5 בדצמבר 1808 והסתיים בניצחון צרפתי.
קרב קרדדאו המכריע ב-16 בדצמבר 1808 הסתיים בניצחון צרפתי.
ב-21 בדצמבר, סן-סיר הביס את הספרדים בקרב המלך מילס , והרחיק את הצבא הקטלוני מברצלונה.
המצור על אופ"ק היה אירוע שנמשך בין 21 ל-23 בדצמבר 1975, אשר במהלכו השתלטו טרוריסטים שפעלו בשם החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית על הוועידה הדו שנתית של אופ"ק בווינה, וחטפו עשרות בני ערובה ובכללם את עשרת שרי הנפט של המדינות החברות באופ"ק.
הטרוריסטים הונהגו בידי קרלוס התן, והוטסו, לדרישתם לאלג'יר, שם שוחררו בני הערובה ללא פגע, ככל הנראה לאחר שקרלוס קיבל כופר גדול תמורתם.
בסך הכל נהרגו באירוע שלושה אנשים: שוטר אוסטרי, מאבטח עיראקי וכלכלן לובי.
את ארגון החטיפה יזמה החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בהנהגת ודיע חדאד.
מטרת החטיפה הייתה לעורר מודעות למצבם של הפלסטינים ולסחוט כספי כופר שיממנו את פעילות הארגון.
ככל הנראה מי שעמד בפועל מאחורי החטיפה היה שליט לוב מועמר אל קדאפי.
הלובים סיפקו לטרוריסטים כסף, נשק ותמיכה לוגיסטית.
קדאפי היה מעוניין לנקום בהנהגת אופ"ק בשל צעדיה לייצב ואף להוריד את מחירי הנפט, מה שהיווה פגיעה משמעותית בכלכלה הלובית.
צוות הטרוריסטים הונהג בידי הטרוריסט הבינלאומי קרלוס התן.
מלבדו, כלל הצוות עוד שישה אנשים ממוצא מגוון:
שני פלסטינים שנודעו בכינוי "יוסוף וג'וזף" – שמותיהם האמיתיים לא התגלו מעולם.
הנס-יואכים קליין, גרמני חבר ארגון הטרור תאי המהפכה.
גבריאל קרוכר-טיידמן, גרמני חבר ארגון הטרור תנועת ה-2 ביוני.
קרלוס תכנן לקחת בתור בני ערובה את כל עשרת שרי הנפט של מדינות אופ"ק שישתתפו בפגישה, ולהותיר שמונה מהם כבני ערובה.
את אחמד זכי ימאני שר הנפט של ערב הסעודית, ואת ג'משיד אמוזגר שר הנפט האיראני, תכנן קרלוס להוציא להורג.
הפגישה הדו-שנתית של שרי הנפט של מדינות אופ"ק, נערכה במשרד אופ"ק שברחוב קרל לואגר 10, וינה.
ב-21 בדצמבר 1975 נכנסו קרלוס ואנשיו לבניין והשתלטו במהירות על הלובי.