tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב על כך שופט יצחק עמית: [על הוועדה] "להעריך בעיקר את סיכויי השיקום והמסוכנות, שלעיתים יש ביניהם חפיפה והשפעה הדדית.
לשם כך מתחשבת הוועדה בשיקולים שונים ונעזרת בחוות דעת מקצועיות.
הערכות לגבי העתיד כוללות בהכרח גם התחשבות באירועים שקרו בעבר, אך זאת יש לעשות בפרספקטיבה הנכונה, כך שעיניה של הוועדה יהיו נשואות אל העתיד".
השופט יורם דנציגר עסק בשיקולי ועדת השחרורים: "על הוועדה לשקול את האמור בחוות הדעת מטעם שירות בתי הסוהר ומטעם הרשות לשיקום האסיר.
כאשר נגזר על האסיר תשלום פיצוי בגין העבירה בה הורשע, על הוועדה לשקול האם פיצוי זה שולם, ואם לא שולם - מה הסיבות לכך.
בנוסף, כאשר מדובר באסיר המרצה עונש מאסר בגין עבירת מין, על הוועדה לקבל חוות דעת של מרכז בריאות הנפש שלפיה האסיר אינו מסוכן לציבור.
כאשר חוות דעת זו קובעת כי האסיר מסוכן לציבור במידה כלשהי אך ניתן לשחררו בתנאי שיקבל טיפול או בתנאי אחר, רשאית הוועדה לשחררו בכפוף לקביעת תנאי שחרור, וזאת מטעמים מיוחדים ואם סברה כי אין בכך סיכון לציבור.".
בית המשפט העליון דחה עתירות של אסירי עולם שדרשו שוועדת השחרורים תמליץ על קציבת עונשם לאחר שעבר זמן רב מהמינימום הנדרש בחוק.
על השיקולים לדחיית בקשות כאלו כתב השופט אדמונד לוי:
"אדם שנגזר דינו למאסר עולם ניטלה ממנו, בצו החברה, חירותו עד אחרון ימיו.
ואם נמסרה לנשיא-המדינה הסמכות לשנות מתוצאות של עיקרון זה, בדרך של חנינה או קציבת העונש, היה זה אך משום ההכרה כי בהתקיים הנסיבות המתאימות, עשויה מידת הרחמים לגבור על מידת הדין ...
איני נכנס בגדרו של דיון זה לשאלה כלום קנויה לו, לאסיר-העולם, זכות כי קציבת עונשו תישקל.
אך אין חולק, כי לא עומדת לו כל זכות כי הדבר ייעשה דווקא בנקודת הזמן הראויה בעיניו ...
עיקר הוא בעיני כי חוסר הוודאות בה שרוי, כנטען, אסיר-העולם, אינו כזה כלל ועיקר.
ודאותו של הלה היא, כי משנטל חייו של אחר, שוב לא תושב לו חירותו.
ודאותו היא, כי עונשו נגזר לריצוי שארית ימיו מאחורי סורג ובריח.
ודאות זו היא מנת חלקו, כל עוד לא החליטו הגורמים המוסמכים לשנות מן הדבר.
ואם צער וסבל כרוכים בכך, הרי את אלה המיט אסיר-העולם על ראשו-הוא, במעשה הנפשע בו שלח ידו."
חוק רכישת הכסף של שרמן הוא חוק פדרלי של ארצות הברית שנכנס לתוקף ב-14 ביולי 1890.
חוק זה לא התיר את ההנפקה הבלתי מוגבלת של מטבעות כסף כפי שתומכי ההטבעה החופשית של מטבעות הכסף שאפו לה.
עם זאת, החוק הרחיב את סכום מטבעות הכסף שהממשלה נדרשה לרכוש על בסיס חודשי של 4.5 מיליון אונקיות.
חוק רכישת הכסף של שרמן הועבר כתגובה לתלונות של החוואים וכורים שהלכו וגברו.
לחוואים היו חובות עצומים שלא ניתן היה לפרוע אותם בשל הדפלציה, והם דחקו בממשלה להעביר את החוק כדי לעודד את הכלכלה ולגרום לאינפלציה, שתאפשר להם לשלם את חובותיהם בדולרים בערך נמוך.
במקביל, כרו חברות הכרייה כמויות עצומות של כסף במכרות במערב ארצות הברית.
היצע היתר שנוצר בשל כך הוריד משמעותית את מחיר הכסף, לעיתים מתחת לשער שאפשר את הפקתו בכדאיות כלכלית.
הם קיוו לגייס את הממשלה כדי שזו תעלה את הביקוש לכסף.
במקור, הצעת החוק נודעה בפשטות בשם חוק רכישת הכסף של 1890. רק לאחר שהצעת החוק התקבלה ונחתמה כחוק, היא נודעה בשם "חוק רכישת הכסף של שרמן.
יותר מכך, מרגע שהושגה הסכמה על הנוסח הסופי של החוק, גילה שרמן שהוא לא הסכים עם חלקים רבים שלו.
תמיכתו של שרמן בחוק הייתה כה פושרת, עד כשהוא התבקש להביע את דעתו על החוק על ידי הנשיא בנג'מין הריסון, הוא רק אמר שהחוק היה "בטוח" והוא לא יגרום שום נזק אם הנשיא יחתום עליו.
החוק נכנס לתוקף במקביל לחוק המחירים של מקינלי .
ויליאם מקינלי, אז חבר רפובליקני בית הנבחרים מאוהיו, ויושב ראש ועדת המיסוי והתקציב של הבית, פעל בשיתוף פעולה עם שרמן ליצור חבילה שתוכל לעבור בסנאט ולקבל את אישורו של הנשיא.
על פי החוק, רכשה הממשלה הפדרלית מיליוני אונקיות של כסף, ובתמורה הנפיקה שטרות כסף.
בכך הייתה הממשלה לרוכשת הכסף השנייה בגודלה בעולם, לאחר הממשלה הבריטית בהודו, שם היה לרופי ההודי גיבוי בכסף ולא בזהב.
בנוסף ל-2 עד 4 מיליוני הדולרים שנדרשו על פי חוק בלנד אליסון משנת 1878, נדרשה כעת ממשלת ארצות הברית לרכוש 4.5 מיליוני אונקיות נוספים בכסף מדי חודש.
החוק חייב את מחלקת האוצר של ארצות הברית לרכוש כסף ולהנפיק תמורתו מהדורה מיוחדת של שטרות שניתן היה להמירם תמורת כסף או זהב.
כתוצאה מכך גבר חוק גרשאם.
המטבע שהוערך יתר על המידה (הכסף) גרם להוצאתו של המטבע שהוערך בחסר (הזהב) מן המחזור.
בשוקי המתכות, היה הכסף בעל ערך נמוך יותר בהשוואה לשער החליפין הממשלתי הרשמי של הכסף מול זהב.
כך, המשקיעים רכשו כסף, המירו אותו במחלקת האוצר תמורת זהב, ולאחר מכן מכרו את הדולרים של הזהב בשוק המתכות בסכומים גבוהים יותר מאלו שהם שילמו על הכסף מלכתחילה.
ברווחי ההשקעה האלו הם עשו שימוש לרכישת כסף נוסף ועשו זאת שוב ושוב.
מצב זה המשיך עד שמלאי הזהב של מחלקת האוצר אזל.
לאחר פרוץ הבהלה של 1893, דאג הנשיא גרובר קליבלנד לבטל את החוק כדי למנוע דפלציה של רזרבות הזהב הממשלתיות.
בסוף השנה הוא כבר ירד שוב ל-0.69 דולר.
ב-1 בנובמבר 1895 הפסיקה מטבעת ארצות הברית את הנפקת מטבעות הכסף והממשלה סגרה את המטבעה של קרסון סיטי.
הבנקים הפסיקו לעודד את השימוש בדולרים של הכסף.
למעשה, בשנים 1893–1895 היה היקף ההנפקה של מטבעות הדולר העשויים כסף הנמוך ביותר בכל שנות הנפקתו, וכך נוצרו כמה דוגמאות נדירות של מטבעות.
חוק שירות מידע פיננסי, התשפ"ב-2021 עוסק בהסדרת פעילותם של ספקי שירות מידע פיננסי.
החוק אושר בכנסת העשרים וארבע במסגרת "חוק ההסדרים" לשנים 2021 ו-2022 ותחילתו ב-14 ביוני 2022.
דברי ההסבר להצעת החוק מבהירים מהו מידע פיננסי:
החוק מאפשר ללקוח של גוף פיננסי (בנק, חברת ביטוח וכדומה) להתיר לגוף הפיננסי להעביר מידע אודותיו לנותן שירות מידע פיננסי, על מנת שזה יוכל להשתמש במידע זה למען הלקוח, ובכך להגביר את התחרות במגזר הפיננסי.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את התועלת ללקוח מהסכמתו לקבלת שירות מנותן שירות מידע פיננסי:
החוק משתלב במיזם "בנקאות פתוחה" ומרחיב אותו לתחומים פיננסיים נוספים.
במסגרת נכלל פרק י"א1: שירות להשוואת עלויות פיננסיות, שהסדיר פעילות של נותן שירות להשוואת עלויות של שירותים פיננסיים.
לשם התקנת תקנות, שהיו תנאי להפעלתו של חוק זה, גובש צוות בין-משרדי שהגיע למסקנה שכדי להשיג את תכליות החוק וכדי ליצור אסדרה המגנה באופן מיטבי על פרטיות הלקוחות ועל
המידע הפיננסי, נדרשים תיקונים לחקיקה הקיימת.
לשם כך הוצע להחליף את פרק י"א1 בחוק עצמאי שבו תוסדר כלל הפעילות
הכלולה במתן שירות מידע פיננסי, הן מצד הגופים שייתנו את השירות והן מצד הגופים הפיננסיים שבהם מרוכז מידע פיננסי של לקוחות.
גוף פיננסי – כל אחד מאלה:
(2) תאגיד עזר: תאגיד שאינו תאגיד בנקאי ושעיסוקיו הם רק בתחום הפעולה המותר לתאגיד בנקאי השולט בו;
(3) סולק: בעל רישיון סליקה של עסקאות בכרטיס חיוב (כרטיס אשראי, כרטיס בנק או כרטיס תשלום);
(4) גוף מוסדי: מי שקיבל רישיון מבטח ישראלי או רישיון מבטח חוץ ומי שקיבל רישיון לעיסוק בניהול קופות גמל;
(5) בעל רישיון למתן שירותי פיקדון ואשראי: מי שבידו רישיון למתן שירותי פיקדון ואשראי כהגדרתו בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים מוסדרים;
(6) בעל רישיון למתן אשראי: מי שבידו רישיון למתן אשראי כהגדרתו בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים מוסדרים;
(7) בעל רישיון להפעלת מערכת לתיווך באשראי: מי שבידו רישיון להפעלת מערכת לתיווך באשראי כהגדרתו בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים מוסדרים;
(8) בעל רישיון מנהל תיקים: מי שבידו רישיון מנהל תיקים לפי חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות, בשיווק השקעות ובניהול תיקי השקעות;
(9) חבר בורסה: כהגדרתו בחוק ניירות ערך, למעט תאגיד בנקאי;
(10) גוף אחר שקבע שר האוצר.
מקור מידע – כל אחד מאלה:
(5) בעל רישיון למתן שירותי פיקדון ואשראי;
(6) בעל רישיון למתן אשראי;
(7) בעל רישיון להפעלת מערכת לתיווך באשראי;
(8) גוף אחר שקבע שר האוצר.
לקוח, של נותן שירות או של מקור מידע – אדם המקבל שירות מידע פיננסי מנותן השירות או המקבל שירות ממקור המידע, לפי העניין.
מידע פיננסי – מידע המצוי בידי מקור מידע, על אודות פעילותו הפיננסית של הלקוח אצל אותו מקור מידע, למעט מידע שנוצר על ידי מקור המידע על בסיס ניתוח הפעילות כאמור.
עיסוק במתן שירות מידע פיננסי מחייב קבלת רישיון מרשות ניירות ערך.
גוף שהוא מקור מידע וכן מי שקיבל רישיון לפעול כלשכת אשראי או לשכת מידע על עוסקים (בהתאם לחוק נתוני אשראי) יקבל אישור למתן שירות מידע פיננסי מהמאסדר של פעילותם.
החוק קובע את התנאים לקבלת רישיון, את התנאים שיופיען ברישיון ואת סמכותה של רשות ניירות ערך לבטל רישיון או להתלותו.
שליטה בבעל רישיון מחייבת קבלת היתר מרשות ניירות ערך.
באופן דומה קובע החוק את התנאים לקבלת אישור מהמאסדר, את התנאים שיופיען באישור ואת סמכותו של המאסדר לבטל רישיון או להתלותו.
רשות ניירות ערך תנהל מרשם של נותני שירות ותפרסמו באתר האינטרנט שלה.
פרק ג': נותן שירות מידע פיננסי
על נותן שירות מידע פיננסי חלות החובות הבאות:
חובת אמון: נותן שירות יפעל לטובת לקוחותיו באמונה ובשקידה, לא יעדיף את ענייניו האישיים או ענייניו של אחר על פני טובת לקוחותיו, ולא יעדיף את עניינו של לקוח אחד על פני לקוח אחר.
חובת זהירות: נותן שירות ינהג בזהירות וברמת מיומנות שנותן שירות סביר היה נוהג בהן בנסיבות דומות, וינקוט את כל האמצעים הסבירים להבטחת ענייניהם של לקוחותיו.
איסור קבלת טובות הנאה: נותן שירות לא יקבל טובת הנאה, במישרין או בעקיפין, בקשר עם מתן שירות מידע פיננסי, למעט תמורה והחזר הוצאות המשולמים ישירות מאת הלקוח, וכן תמורה המתקבלת מאחר, בקשר עם מתן השירות ללקוח, בהתאם להוראות שקבע מאסדר נותן השירות כדי למנוע חשש לניגוד עניינים.
נותן שירות יאסוף מידע פיננסי ויעשה שימוש במידע שנאסף רק לשם מתן שירות ללקוח הנוגע להתנהלותו הכלכלית, על בסיס אותו מידע, ובכלל זה –
(1) ריכוז מידע פיננסי בעבור הלקוח;
(2) ריכוז מידע פיננסי והעברתו לגוף שניתן להעביר לו מידע, לשם שימוש במידע על ידי אותו גוף, בעבור הלקוח;
(5) ייעוץ בדבר התנהלות כלכלית;
(6) מתן הצעה מטעם נותן השירות להתקשרות עם הלקוח לגבי מוצר פיננסי או שירות פיננסי.
נותן שירות יתקשר עם הלקוח בהסכם בכתב למתן שירות מידע פיננסי; בטרם ההתקשרות ימסור נותן שירות ללקוח, בשפה פשוטה וברורה ובאופן תמציתי, מידע על אודות מהות השירות.
נותן שירות רשאי להעביר מידע פיננסי לכל אחד מהמנויים להלן, ולהם בלבד, למטרה כמפורט לצידם, ובלבד שהלקוח נתן לכך הסכמה מפורשת בכתב ושהמידע המועבר נדרש לאותה מטרה:
(1) לגוף פיננסי – לשם מתן הצעה מטעמו להתקשרות עם אותו לקוח, בין שההצעה ניתנת באמצעות נותן השירות במסגרת תיווך ובין שהיא ניתנת ישירות ללקוח;
(2) למייצג (רואה חשבון, יועץ מס או גורם אחר שקבע שר האוצר) – לשם מתן שירות בתחום עיסוקו כמייצג, לאותו לקוח, ולאחר שהמייצג מסר לנותן השירות התחייבות למלא אחר ההוראות לפי סעיף זה החלות לגביו;
(3) לנותן שירות אחר – לשם מתן שירות מידע פיננסי לאותו לקוח בידי נותן השירות האחר לפי חוק זה.
מקור מידע הוא גוף הנותן שירות פיננסי ללקוחותיו, ומתוך כך יש בידו מידע פיננסי על לקוחותיו.
מקור מידע יאפשר ללקוח לתת הרשאה לגישה של נותן שירות, למידע פיננסי על אודות הלקוח הנמצא ברשות מקור המידע, באמצעות מערכת הממשק למידע פיננסי, שהיא מערכת מקוונת ומאובטחת.
מקור מידע ייתן לנותן שירות גישה למידע פיננסי על אודות לקוח, הנמצא ברשותו, בהתאם להרשאת הגישה שנתן הלקוח, והכול באמצעות מערכת הממשק למידע פיננסי, שהיא מערכת מקוונת ומאובטחת, המאפשרת תקשורת ישירה בין מקור מידע לבין נותן שירות באמצעות טכנולוגיית ממשק תכנות יישומים.
החוק מקנה למאסדרים סמכות להטיל עיצום כספי בסכומים נכבדים (עד חמישה מיליון ש"ח) על הפרת הוראות החוק.
לבית המשפט נתונה סמכות לגזור מאסר שנתיים על הפרת הוראות החוק.
לקראת כניסת החוק לתוקף הגישו 13 חברות בקשות לקבל רישיון למתן שירות מידע פיננסי.
סוגי המידע הפיננסי שבו יטפלו נותני השירות יגדלו בהרחבה, החל ממידע בעניין חשבונות עו"ש וכרטיסי חיוב, שאותו יוכלו נותני השירות לספק מיום תחילת החוק, וכלה במידע על הלוואות מחברות אשראי חוץ-בנקאי וחברות לתיווך באשראי, שיסופק החל מנובמבר 2024.
חוק רישום קבלנים לעבודות הנדסה בנאיות, תשכ"ט-1969 הוא חוק ישראלי, שמטרתו לוודא את האיכות של עבודות בנייה באמצעות רישום וניהול של קבלנים מוסמכים.
החוק מקפיד על כך שרק קבלנים עם הסמכה רלוונטית יכולים לבצע עבודות הנדסה בנאיות, וזאת כדי להבטיח את בטיחות הציבור ואת איכות המבנים.
החוק אושר בשנת 1969 על מנת להבטיח סטנדרטים מקצועיים בתחום הבנייה ולמנוע עבודות בנייה לא מקצועיות או בלתי חוקיות שעלולות לסכן את הציבור.
זה נעשה על ידי קביעת דרישות מסוימות לקבלת רישיון קבלנות.
חוק זה מקדם סטנדרטים גבוהים בתחום הבנייה ומבטיח שרק קבלנים מוסמכים ומנוסים יבצעו עבודות הנדסה בנאיות.
הוא כולל מערכת ניהול ופיקוח מקיפה, עם דגש על שקיפות ואכיפה.
החוק מתווה גם תהליכים משמעתיים ופליליים נגד קבלנים שלא עומדים בקריטריונים או נוהגים בניגוד להוראותיו.
רישום בפנקס הקבלנים נדרש לקבלנים, עם הפרדה לענפים וענפי משנה, כדי להירשם כקבלן לעבודות הנדסה בנאיות, על מועמדים לעמוד בקריטריונים מסוימים, כגון:
השכלה טכנית או הנדסית רלוונטית
סמכויות הרשם כוללות קבלת בקשות, רישום קבלנים, סיווגם, וגם ביטול רישום ,אנשים שיש להם רקע פלילי או הורשעו בעבירות מסוימות אינם זכאים לרישום.
תהליך הרישום כולל בדיקת הכשרה מקצועית, רקע וניסיון של הקבלן.
ייתכנו גם בחינות או הדרכות נוספות שנדרשות על מנת לוודא את עמידת הקבלן בסטנדרטים הנדרשים.
עבודות הנדסה בנאיות מסוימות נדרשות לביצוע על ידי קבלן רשום בלבד, החוק מתיר לרשויות הממשלתיות לבצע ביקורות ופיקוח על קבלנים רשומים, ולאכוף את החוק במקרה של עבירות.
קבלנים שלא עומדים בדרישות יכולים להיענש בקנסות או סילוק מרישומי הקבלנים.
חוק שירות הציבור (הצהרת הון), התשע"ז–2016 אושר בכנסת בנובמבר 2016, והוא מחייב עובדים בכירים בשירות הציבורי להגיש מדי פעם הצהרה על נכסיהם (הצהרת הון).
חובת מסירה של הצהרת הון חלה על בכירים במגזר הציבורי (עובדי מדינה בעלי אחת משתי הדרגות העליונות בכל סולם דרגות, שרים וסגני שרים, ראש רשות מקומית וסגנו ומנהל כללי של חברה ממשלתית) על פי חוקים שונים, טרם חקיקתו של חוק זה.
הצעת החוק, שהוגשה ביוזמתו של ח"כ בצלאל סמוטריץ', באה להרחיב חובה זו על בכירים נוספים.
החוק אושר בכנסת העשרים ב-7 בנובמבר 2016, ונקבע בו שתחילתו ב-1 באפריל 2017, ושעובדים המכהנים ביום התחילה יגישו הצהרת הון ראשונה לפי חוק זה בתוך 90 ימים מיום התחילה.
בתיקונים עקיפים לחוק בתי המשפט ולחוקים אחדים העוסקים במשרות שיפוטיות (חוק הדיינים, חוק הקאדים, חוק בתי הדין הדתיים הדרוזיים וחוק השיפוט הצבאי) חויבו גם שופטים ודיינים להגיש הצהרת הון.
החוק קובע שבעל תפקיד בכיר בשירות הציבורי חייב למלא הצהרת הון, על הנכסים והחובות שלו ושל בן זוגו החי עמו וילדיו הסמוכים על שולחנו, בטופס המפורט בחוק, עם מינויו לתפקיד הבכיר, מדי שש שנים במהלך כהונתו, ועם תום כהונתו.
בעל תפקיד בכיר הוא כל אחד מהמנויים להלן:
שוטר במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב ומעלה
סוהר בשירות בתי הסוהר בדרגת תת-גונדר ומעלה
קצין בצה"ל שהוא בדרגת אלוף ומעלה, וכן קצינים בדרגת תת-אלוף בתפקידים מסוימים המפורטים בחוק
עובד רשות מקומית שהוא אחד מאלה: המנהל הכללי, המזכיר, המהנדס, היועץ המשפטי, המבקר, הגזבר, מנהל מחלקה, עוזר לראש הרשות המקומית.
על המפקח לשמור בסוד את הצהרות ההון, ולא לגלות כל פרט מהן אלא בהסכמתו או לפי בקשתו של בעל התפקיד הבכיר ובהסכמת מי שהמידע הוא עליו.
בית המשפט רשאי להורות על גילוי פרטים מתוך הצהרת הון אם התעורר חשד לעבירה פלילית, ולאחר ששקל את מידת הפגיעה בפרטיות הכרוכה בגילוי המידע.
בעל תפקיד בכיר המפר את חובתו להגיש הצהרת הון לפי חוק זה, עובר עבירת משמעת, ויחול עליו הדין המשמעתי החל בעניינו.
חוקה היא מכלול של עקרונות יסוד או תקדימים מבוססים המהווים בסיס משפטי ומנהלי של המשטר במדינה, ארגון או סוג אחר של ישות.
חוקה נוצרת על ידי גוף מכונן, וחייבת בהגדרתה לכלול את הוראות היסוד בדבר מבנה המשטר והשלטון, סמכויות החקיקה, צורת בחירת השלטון וכיוצא באלו.
רוב החוקות עוסקות גם בנושא זכויות האדם הבסיסיות של תושבי המדינה, וזכויות של קבוצות מיעוט.
בפדרציה ובקונפדרציה החוקה גם מסדירה את סמכויות השלטון המרכזי וסמכויות השלטון המקומי-מדינתי.
במהלך ההיסטוריה היו מקרים בהם נכתבה חוקה במצבי משבר, למשל אחרי הפיכה צבאית, או כשהתחולל שינוי מהותי במשטר.
עם זאת, רוב החוקות נכנסו לתוקף במדינותיהן לאחר קבלת עצמאות.
במדינות דמוקרטיות נחשבת החוקה לאמנה חברתית בין תושבי המדינה, והממשלה שואבת את כוחה מכך שנבחרה על ידי העם, תוך שכוח זה מוגבל על ידי זכויות האדם שנקבעו בחוקה.
מקרים שבהם איזון זה מופר, לדוגמה אם הגוף המחוקק מנסה לחוקק חוקים המנוגדים לחוקה, נקראים משבר חוקתי.
חוקת ארצות הברית, משנת 1789, מהווה מודל לחוקות של כמה מדינות אחרות.
לאחריה נוצרו החוקה הפולנית ב-1791 והחוקה הצרפתית ב-1791.
ברוב מדינות העולם החוקה היא מסמך כתוב או אוסף של מסמכים המוגדרים כחוקה.
בממלכה המאוחדת, החוקה היא אוסף של עקרונות, חלקם בלתי כתובים, שהתגבשו במשך השנים, וידועים בכינוי "מוסכמות חוקתיות".
חלק קטן ממוסכמות חוקתיות אלו התגבשו ברבות השנים במסמכים שונים, כמו המגנה קרטה ומספר חוקים שחוקקו בידי הפרלמנט של בריטניה.
במדינות אחדות מתחילה החוקה בפרק מבוא או בסעיף מטרה, המפרטים את הרקע לחוקה ואת מטרתה.
דוגמה: חוקת צרפת מתחילה במילים "העם הצרפתי מכריז חגיגית על מחויבותו לזכויות אדם ולעקרונות הריבונות הלאומית כפי שהוגדרו בהצהרת 1789, שאושרו ונוספו על ידי ההקדמה לחוקה משנת 1946, כמו גם לזכויות ולחובות המוגדרות במגילת הסביבה משנת 2004."
בספרות המשפטית מתוארים מאפייני חוקה שקיימים בכל אחד מהמודלים הקיימים לחוקות בעולם:
עליונות – במקרה של התנגשות חוק או חוק משנה עם החוקה, יד החוקה על העליונה.
הוראותיה של החוקה ייתנו תוכן ורושם לחקיקה הראשית והמשנית.
לרוב, אין תוקף לחוק העומד בסתירה לחוקה.
נוקשות – קשה יותר לשנות חוקה מאשר לשנות חוק רגיל.
יש כמה דרגות של נוקשות:
שריון מוחלט: לא ניתן בשום אופן לשנות סעיף מסוים בחוקה.
שריון יחסי: דרוש רוב מיוחד או פרוצדורה אחרת (דוגמה: חמש קריאות במקום שלוש) לשם שינוי סעיף בחוקה.
שריון זמני: למשך זמן מסוים הסעיף יהיה משוריין, אולם לאחר מכן יהיה ניתן לשינוי.
תוכני החוקה – תוכן החוקה קובע את כללי המשחק בחברה.
החוקה כוללת סעיפים הנוגעים למבנה המשטר ולזכויות אדם.
סגנון – החוקה בעלת סגנון תמציתי.
היא עוסקת בעקרונות היסוד באופן אבסטרקטי, ומכאן שהיא קצרה ובעלת אמירות כלליות.
בהתאם לאמור במגילת העצמאות, נבחרה הכנסת הראשונה כאספה מכוננת, שתפקידה העקרוני היה לכונן חוקה למדינת ישראל.
לאחר המאבק על החוקה שהתנהל בשנותיה הראשונות של המדינה, החליטה הכנסת ב-13 ביוני 1950 שלא לכונן חוקה מיידית, אלא לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן – החלטה זו מכונה "פשרת הררי".
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, קבע בפסק דין בנק המזרחי, שחוקי היסוד הם בגדר חוקה למדינה, וזוהי הגישה המקובלת מאז ועד היום.
עם המתנגדים לגישה זו נמנה עמיתו, שופט בית המשפט העליון מישאל חשין.
עם זאת, חוקי היסוד אינם מהווים חוקה שלמה בהיעדר התייחסות לנושאים עקרוניים כגון חוק יסוד החקיקה.
בניגוד למקובל בעולם, חוקי היסוד בישראל אינם נהנים ממאפיין הנוקשות, ודי בחקיקה ברוב רגיל על מנת לקבוע חוק יסוד חדש או לשנות חוק יסוד קיים.
חוקוק (חוּקֹק) הוא קיבוץ ליד הכנרת, בקרבת הערים טבריה וצפת, בתחומי מועצה אזורית עמק הירדן.
הוא הוקם ביולי 1945, א' באב ה'תש"ה, כיישוב לחיילים יהודים שהשתחררו מהצבא הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה.
שמו נגזר מחוּקוֹק המקראית; השם המקראי השתמר בשם הכפר הערבי יאקוק ששכן בקרבת מקום.
על פי המסורת, קבר קדום בפאתי היישוב יאקוק הוא קברו של חבקוק הנביא ובסמוך לו קברו של רבנו בחיי בן אשר.
היישוב היהודי חוקוק התקיים כבר מהתקופה הרומית - לפני כ-2000 שנה, ושימש ככזה גם בתקופות מאוחרות יותר; התלמוד הירושלמי והתלמוד הבבלי מזכירים שמות חכמים מהמאות ה-3 וה-4 לספירה שפעלו במקום, כגון ריש לקיש, רבי פנחס ורבי חזקיה.
בימי הביניים עלו עולי-רגל לקברו של חבקוק.
השם חוקוק-יקוק נזכר בתיאוריהם של ר' שמואל ב"ר שמשון (שהיה בין מחברי אגרות ארץ ישראל), ואשתורי הפרחי שזיהו בכפר חורבות בית כנסת עתיק.
במקום נמצאו בורות חצובים, קברים עשויים סלע ושברי עמודים.
בעשור השני של המאה ה-21 נחשף בבית הכנסת העתיק פסיפס מרהיב.
בסמוך לפסיפס נחשפה מערכת מחילות מסתור ששימשו כחלק מההכנות של היהודים למאבק בשלטון הרומי, הן במרד הגדול והן במרד בר כוכבא בשנת 132 לספירה.
לשם כך הסבו תושבי היישוב חוקוק העתיק את בורות המים שנחצבו עוד בתקופת בית המקדש השני למערכות המסתור.
גרעין הקיבוץ מורכב מיוצאי הפלמ"ח.
לאחר הקמת הקיבוץ הצטרפו אליו כ-50 חברי הכשרה של הנוער העובד בנען, ברובם בוגרי בית הספר מקוה ישראל.
בינואר 1954 נחנך הכביש המחבר את חוקוק עם כביש 90. בשנת 1957 הצטרפו לקיבוץ גרעין של תנועת דרור מארגנטינה ובשנת 1963 הצטרף גרעין של בוגרי תנועת דרור ממרוקו.
בקיבוץ הייתה רפת חלב שחוסלה בתחילת שנות ה-70.
כמו בקיבוצים רבים, גם בחוקוק החלו בקליטת תושבים שאינם חברי קיבוץ.
בשנת 2006 נענה הקיבוץ לבקשת קבוצה של מעל 20 משפחות שחיפשו מקום לקיים בו שכונה אקולוגית, ללא קבלה לחברות בקיבוץ.
לאחר אכלוס שתי הרחבות של תושבים שאינם חברי קיבוץ, החליט הקיבוץ שההרחבות הבאות תיועדנה רק למתקבלים לחברות בקיבוץ, והוא קולט חברים חדשים במסלול חברות מלאה.
בשנת 2005 הוקם בחוקוק בית ספר "בית המעיין" על ידי הקהילה החדשה.
היום בית הספר הוא מוסד לחינוך אנתרופוסופי-יער.
בית הספר, זכה לתמיכה של המועצה האזורית עמק הירדן ומשמש כבית ספר על-אזורי.
החל משנת 2015 פועלת בחוקוק חוות קיימא חוקוק - פרויקט חברתי חקלאי לנוער שנשר ממסגרות החינוך הפורמליות.
משנת 2019 מתקיים בחוקוק "אירועי הנביא בחוקוק" בחצרות - פסטיבל אזרחי קהילתי השואף להיות בית ליזמי תרבות מאזור צפון עמק הירדן ולחזק את החיבור בין הקבוצות השונות באזור, אשר מרוחקות מבחינה גאוגרפית האחת מהשניה.
הפסטיבל מנסה לתת במה לכמות בלתי מוגבלת של יצירות ויוזמות, כאשר המבקרים המגיעים לאירועים משמשים לא רק כקהל צופה אלא גם כתומכים המעודדים את היוצרים להמשיך ולבטא את עצמם.
בעבר גרו בחוקוק אהרן (ג'ימי) שמי, צביקה דרור, טוביה כץ, זלמן עמית, והדס שטייף.
היום גרים בחוקוק ישראל חסון, אליס מילר וד"ר דניאל נווה (אנתרופולוג).
חוק שעות עבודה ומנוחה הוא חוק הקובע את הזמנים שבהם מותר למעביד להעביד את העובד, את זכות העובד למנוחה שבועית, ואת הגמול שיש לשלם בעד עבודה נוספת.
החוק נכנס לתוקף ביום כ"ז באלול תשי"א (28 בספטמבר 1951), בתחילת ימיה של הכנסת השנייה.
בעת דיוני הכנסת, קשרו הדוברים בין חוק זה לבין עקרון השבת במשפט הישראלי.
מחד, מדובר בביטוי אורגני של משמעות יום השבת, יום המנוחה והשוויון בין כל העובדים וזכותם למנוחה.
מאידך, החוק, שקובע את יום השבת כיום המנוחה של העובד, גם מאפשר עבודה בשבת בתנאים מסוימים.
קובע על מי חל החוק ומי הם יוצאי הדופן שהחוק אינו חל עליהם, כגון עובדי מדינה מסוימים, שוטרים, דייגים, אנשי צוות אוויר ועובדים בתפקידי הנהלה בכירה (החוק כנראה כן חל על מנהלים זוטרים ומנהלים בדרג ביניים.
ראה פסיקה) תפקידים הדורשים מידה מיוחדת של אמון אישי, ועובדים שלמעבידם אין אפשרות לפקח על שעות עבודתם.
שעות העבודה: מגדיר שעת עבודה "הזמן שבו עומד העובד לרשות העבודה, לרבות הפסקות קצרות ומוסכמות הניתנות לעובד להחלפת כוח ואוויר".
ב מוגדר כי יום עבודה לא יעלה על שמונה שעות עבודה, וב כי בשבוע לא יהיו יותר מארבעים וחמש שעות עבודה.
על ההוראה בעניין אורך שבוע העבודה אבד הכלח, משום שזה שנים רבות אורך שבוע העבודה מוסדר בצווי הרחבה.
ככלל, לפי הצו האחרון שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 2018, משכו של שבוע העבודה הוא 42 שעות, המחולקות כמעט בשווה בין חמישה ימים בשבוע (למעט יום אחד, קצר יותר).
שעות נוספות: לחוק אומר כי אסור להעסיק עובד בשעות נוספות אלא אם הותר על פי האמור ב .
סעיף 10 שתוקן בשנת תשנ"ג מתיר העסקה בשעות נוספות במקרים מיוחדים המחייבים עבודה בשעות נוספות כמו מאורע בלתי צפוי או תאונה, הכנת מאזן שנתי, רישום מלאי, במכירה שלפני חג, ובעבודה במשמרות.
סעיף 11 מוסיף כי לשר העבודה יש את הסמכות לאשר עבודה בשעות נוספות במצבים מסוימים.
גם הוראות חוק אלו אינן מסדירות את עבודתם של רוב העובדים במשק מזה שנים רבות, משום שניתנו, על ידי שרי העבודה, היתרים כלליים.
ככלל, לפי ההיתר האחרון, אשר נכנס לתוקף ביום 19.3.2018, יום העבודה לא יימשך יותר מ-12 שעות וניתן להעסיק עובד במשך 16 שעות נוספות בשבוע.
קיימים גם היתרים ענפיים, היתרים לפי מקצועות, ואף היתרים לשעת חירום, הקובעים כללים שונים.
על פי , על המנוחה השבועית להימשך לפחות 36 שעות רצופות.
ליהודי תכלול המנוחה השבועית את השבת, ומי שאינו יהודי רשאי לבחור את אחד הימים; שבת, יום ראשון או יום שישי לפי מה שמקובל עליו כיום מנוחה.
אוסר להעביד עובד ביום מנוחתו השבועית אלא אם הותר על פי האמור ב.
החוק אוסר על מעסיק לסרב להעסיק אדם בגלל שאינו מוכן לעבוד ביום המנוחה שלו.
בסעיף 12 נכתב כי לשר העבודה יש סמכות להתיר העבדת עובד ביום המנוחה במקרים שבהם הפסקת העבודה ביום המנוחה תביא לפגיעה קשה בענייני הגנת המדינה, ביטחון הגוף או הרכוש או פגיעה חמורה בכלכלה.
נכון למאי 2024, 636 מעסיקים קיבלו היתרים מיוחדים להעסקת עובדים ביום המנוחה, והם כללו היתרים להעסקת 30,305 איש ואישה: 24,107 עובדים ו-6,198 כוננים.
מבין ההיתרים 196 ניתנו בשל עילת צרכים חיוניים לציבור; 196 בשל עילת תהליך עבודה; 165 בשל עילת ביטחון הגוף והרכוש; ו-79 מההיתרים ניתנו בשל עילת ביטחון המדינה.
לשם השוואה, בשנת 2010 ניתן היתר מיוחד ל-226 גופים שונים.
העברת מרכזי מסחר גדולים אל מחוץ לערים הביאה לפתיחתם של מרכזי מסחר אלה גם בשבת.
רק מעטים מבעלי החנויות מקפידים שבשבת יופעלו החנויות על ידי עובדים שאינם יהודים.
הרצון של מעסיקים להעסיק עובדים בשבת, שהלך והתגבר ככל שהתרבו העסקים הפועלים בשבת, הביא איסור זה פעמים לא מעטות לדיון בבית הדין לעבודה ובבית המשפט העליון.
טענה שהועלתה הייתה שהאיסור עומד בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק.
טענה זו נדחתה על ידי שופטת בית המשפט העליון, דליה דורנר, וזה נימוקה:
קובע: "מעביד חייב לנהל פנקס בדבר שעות עבודה, שעות מנוחה שבועית, שעות נוספות, גמול שעות נוספות וגמול עבודה במנוחה השבועית".
דרך המלך לרישום זה היא "באמצעים מכניים, דיגיטליים או אלקטרוניים", אך מותר גם רישום ידני שייערך מדי יום בידי העובד וייחתם בידי האחראי לכך.
חוק תביעת הזכויות הוא חוק שנחקק על ידי הפרלמנט הסקוטי בשנת 1689, ומהווה חלק מהמשפט החוקתי הסקוטי עד ימינו.
בעקבות המהפכה המהוללת בה נמלט ג'יימס השני, מלך אנגליה מאנגליה ובהזמנת הפרלמנט הבריטי ויליאם דוכס אורנג' פלש עם צבאו לאנגליה על מנת להגן על הפרלמנט, הועברה לידי ויליאם השלישי מגילת זכויות בה הוצע לו למלוך באנגליה בתמורה לשמירה על זכויות הפרלמנט ותושבי אנגליה.
באותה עת היה ג'יימס השני גם מלך סקוטלנד ואירלנד.
בעקבות החלטות פרלמנט הכנס וחקיקת חוק הזכויות 1689 על ידי הפרלמנט הבריטי נקבע בחוק כי ג'יימס ויתר על כיסאו, ועל זכותו וזכות צאצאיו לרשת את הכתר הבריטי.
החלטה זו יצרה קשיים בסקוטלנד (שהייתה באותה עת ממלכה נפרדת) מאחר שג'יימס לא נמלט משטחי סקוטלנד (אלא רק משטחי אנגליה), ולכן הבסיס החוקי לקביעה כי ג'יימס ויתר על כיסאו לא היה תקף בסקוטלנד.
על מנת לפתור משבר חוקתי זה, התכנס הפרלמנט הסקוטי ב-4 בנובמבר 1689 ואישר את חוק תביעת הזכויות הקובע מספר זכויות יסוד של המשפט החוקתי הסקוטי באותה עת.
מאחר שג'יימס הפר זכויות אלה, נקבע כי ג'יימס ויתר על זכותו לכתר סקוטלנד.
הכתר הוצע לויליאם השלישי ולמרי השנייה, אשר קיבלו את ההצעה ב-5 בנובמבר 1689 בארמון וייטהול שבלונדון, והוכרזו כמלכי סקוטלנד.
חוק שמירת הסביבה החופית, התשס"ד-2004 (מכונה בקיצור "חוק החופים") הוא חוק ישראלי שמטרתו הגנה על חופי ישראל והשטח הסמוך להם בים וביבשה.
חופי ישראל נמצאים תחת איומי פיתוח תמידיים בשל עתודות הבנייה הגדולות לאורך החוף מחד, והקושי של הרשויות להגן על הסביבה ועל האינטרס הציבורי אל מול יזמים ואינטרסים של פיתוח כלכלי, מאידך.
על רקע זה נולד הצורך בכלי אפקטיבי אשר ימנע בנייה לא מבוקרת באזורי החוף.
החוק לשמירת הסביבה החופית, שאושר בחודש אוגוסט 2004 נועד לתת מענה הולם לבעיות אלו.
החוק מתייחס לתפיסת הסביבה החופית כמשאב בעל ערכים ייחודיים, ושם דגש על שמירתה לתועלת והנאת הציבור תוך קביעת עקרונות לפיתוח בר-קיימא.
מתוך ראייה זו החוק חל על מכלול הסביבה החופית, כלומר רצועה רחבה המשתרעת לכל אורכו של חופי ישראל למעט חופי ים המלח, בכלל זה בתחומי הערים.
החוק קובע טווח של 100 מטרים מקו המים האסור בבנייה, ומייחד לכל בנייה או שינוי מהותי בטווח של 300 מטרים מהחוף הליך אישור מיוחד ומחמיר.
להגן על הסביבה החופית ואוצרות הטבע והמורשת שבה, לשקמם ולשמרם כמשאב בעל ערכים ייחודיים וכן למנוע ולצמצם במידת האפשר פגיעה בהם;
לשמור את הסביבה החופית והחול החופי לתועלת ולהנאת הציבור, ולדורות הבאים;
לקבוע עקרונות והגבלות לניהול, לפיתוח ולשימוש בני קיימא של הסביבה החופית.
בסוף שנות התשעים נוסחו שתי הצעות חוק לשמירה על חוף הים.
האחת נוסחה כהצעה ממשלתית על ידי המשרד להגנת הסביבה והשנייה כהצעת חוק פרטית על ידי עמותת אדם טבע ודין.
הצעת החוק הפרטית "חופי הים התיכון" הונחה בכנסת ב-22.11.1999 כיוזמה של ח"כ עוזי לנדאו מהליכוד וח"כ אופיר פינס מהעבודה, אליהם הצטרפו 32 חברי כנסת.
בינואר 2000 זכתה הצעת החוק לתמיכת ועדת השרים לחקיקה ובסוף אותו חודש היא הובאה לקריאה טרומית ועברה ברוב של 63 תומכים מול מתנגד אחד.
הצעת החוק עברה להכנה לקריאה ראשונה בוועדת הפנים ואיכות הסביבה - ובתאריך 24.7.2002 עברה הצעת החוק "חופי הים התיכון (הגנה, פיתוח, ניהול ושימור), תשס"ב-2002" בקריאה ראשונה במליאת הכנסת ברוב של 32 תומכים וללא מתנגדים.
אישור הצעת החוק הפרטית גרם לזירוז אישור הצעת החוק הממשלתית "לשמירת הסביבה החופית".
ביום האחרון של מושב הקיץ של הכנסת, עברה הצעת החוק הממשלתית בקריאה ראשונה ברוב של 26 תומכים וללא מתנגדים.
עוד בפגרת הקיץ החלו הדיונים בוועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת בהצעת החוק הממשלתית.
במהלך השנה שחלפה עד לאישור הצעת החוק קיימה הוועדה כ-30 ישיבות.
ביום האחרון של מושב הקיץ של הכנסת ב-4.8.2004, אושרר החוק לשמירת הסביבה החופית, התשס"ד-2004, ברוב של 38 כנגד מתנגד בודד.
חלקו העיקרי של החוק הוא תיקון של חוק התכנון והבנייה שעיקרו בשינוי של התוספת השנייה לחוק.
לפני החוק החדש, הסדירה התוספת השנייה את הקמתה של הוועדה למימי החופין ליד המועצה הארצית.
הוועדה מנתה שבעה חברים, מהם 6 חברי ממשלה ונציג הרשויות המקומיות.
בעקבות אישור חוק ייצוג גופים ציבוריים שעניינם שמירת איכות הסביבה, התשס"ג-2002, נוסף חבר נוסף מטעם אותם הארגונים.
בהתאם לאותה חקיקה נקבע, כי לא תאושר תוכנית החלה על מימי החופין אלא אם אושרה תחילה על ידי הוועדה למימי החופין.
הוראות החוק הנוכחי מחליפות את ההוראות הקודמות, כך שבמקום הוועדה למימי החופין תוקם הוועדה לשמירת הסביבה החופית - הולחו"ף.
בוועדה לשמירת הסביבה החופית 6 נציגים סביבתיים מתוך 17 חברים, כך שבהשוואה לוועדות התכנון והבנייה האחרות הרכב הוועדה לשמירת הסביבה החופית הוא סביבתי יותר.
הצעה לתיקון חוק שמירת הסביבה החופית, התשס"ד-2004
בפני הכנסת ה-19 כמו בפני שתי קודמותיה מונחת הצעתו של ח"כ דב חנין ואחרים לתיקון החוק.
ניגוד העניינים מקורו בתובנות חברתיות ואקלוגיות חדשות הרואות במשאבי הטבע נכס השייך לכלל הציבור ולא ככזה שיכול להיות מופקע להנאתם של בעלי יכולת מעטים ומעלות על נס שימור מערכות אקולוגיות, מגוון ביולוגי, ונופי וערכי מורשת.
נוסח ההצעה קובע "שבטרם תוצא לפועל בנייה בסביבה החופית מכוח תוכנית שחלפו שמונה שנים ומעלה מיום שניתן לה תוקף, תיבחן התוכנית על ידי הוועדה לשמירת הסביבה החופית.
אם הבנייה המבוקשת היא בתחום של 100 מטרים מקו המים, מוצע שגם היתרים מכוח תוכניות שקדמו לשנת 1984 ייבדקו על ידי הוועדה, שכן תמ"א 13, תוכנית המתאר הארצית לחופי הים התיכון שאושרה בשנת 1983, מחייבת את התאמת התוכניות הישנות שבתחומה להוראותיה, ובשל חלוף הזמן הרב ראוי כיום לוודא זאת".
למדינת ישראל אין חוקה אחידה אך במהלך שנות קיומה נחקקו בה, בהתאם להחלטת הררי שהתקבלה באספה המכוננת, חוקי יסוד אחדים, העוסקים בסדרי השלטון ובזכויות האדם, כתחליף לחוקה אחידה.
חלקם זכו ליחס כשל חוק רגיל ואחדים זכו לשריון של חוק היסוד כולו או סעיפים מסוימים בו.
בשנת 1992 ולאחר קמפיין ציבורי חוקקה הכנסת שני חוקי יסוד שנועדו להיות פרקים בחוקה – חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק.
כתוצאה מכך, הביקורת השיפוטית על חוקים רגילים נהפכה מהותית ולא טכנית כמו בעבר.
בהתאם לאמור במגילת העצמאות, נבחרה הכנסת הראשונה כאספה מכוננת, שהייתה אמורה לכונן חוקה למדינת ישראל.
בפועל, בפברואר 1949 חוקקה האספה מכוננת את חוק המעבר שקבע שהאספה הנבחרת תיקרא "הכנסת", וכי היא תחוקק חוקים רגילים.
בסופו של דבר החליטה הכנסת, ב-13 ביוני 1950 ברוב קולות שלא לכונן חוקה מיידית.
תחת זאת הוחלט לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן, כהצעתו של ח"כ יזהר הררי:
הנימוק העיקרי לכך היה שמדינת ישראל מצויה בתהליך של שינוי וגיבוש, ואלה אינם מתיישבים עם נוקשותה של החוקה.
יש הסבורים שזו הייתה טעות, מאחר שעד היום ניטשים ויכוחים מרים על זכויות האדם בישראל, בעיקר בנושאי דת וזכויות הפרט.
בקבלת נוסח הפשרה קיבלה עליה הכנסת להיות רשות מחוקקת, במובן זה שהיא מחוקקת חוקים רגילים וכמו כן ראתה את עצמה כרשות מכוננת אשר תפקידה הוא לקבל חוקה בעתיד.
"פשרת הררי" לא קבעה מסמרות בנושא מעמד החוקה והיוותה למעשה פשרה פוליטית בכך ששמרה מחד על העיקרון כי הכנסת מוסמכת לחוקק חוקה וכי בעתיד אכן תחוקק אותה, ומאידך דחתה מעשה זה לעתיד הבלתי מוגדר.
החלטת הררי מנעה מהאספה המכוננת ליצור מעשה מוגמר ומושלם של חוקה למדינת ישראל.
חוק היסוד הראשון נחקק רק בשנת 1958 על ידי הכנסת השלישית.
עד לשנת 1992 נחקקו חוקי יסוד אחדים, שלא עסקו במפורש בזכויות האדם והגנתן.
חוקי היסוד שנחקקו עד לשנת 1992 היו: חוק יסוד: הכנסת, חוק יסוד: מקרקעי ישראל, חוק יסוד: נשיא המדינה, חוק יסוד: הממשלה, חוק יסוד: משק המדינה, חוק יסוד: הצבא, חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, חוק יסוד: השפיטה, וחוק יסוד: מבקר המדינה.
עם השנים קמו עוררין על מעמדם של חוקי היסוד כחלק מן החוקה.
עלו טענות כי אין להם עדיפות על חוקים רגילים, וכי הכנסת איבדה את סמכותה להיות למועצה מכוננת, עם המעבר לכנסת השנייה.
חוקים אלו היו אומנם חוקים בסיסיים, העוסקים בנושאים חוקתיים, כמעמדן של הרשויות והיחסים ביניהם, אך הם נמנעו מעיסוק בנושאים הרגישים שמנעו את חקיקת החוקה בכנסת הראשונה מלכתחילה.
מפנה חשוב אירע עם חקיקתם של חוק יסוד: חופש העיסוק, וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, בשנת 1992 אשר החלו בהובלת מהלך חקיקתי ומשפטי, שבו השתתף אף בית המשפט העליון, ובמיוחד נשיאו בחלק משנים אלו, אהרן ברק, מהלך המכונה "המהפכה החוקתית".
חוקים אלו היו הראשונים שעיגנו את זכויות האדם בחקיקת יסוד בעלת אופי חוקתי, העומדת במובנים מסוימים מעל לחקיקה רגילה.
ברק קבע שחוקי היסוד הם בגדר חוקה למדינה, וזו הייתה הגישה המקובלת במשך כל כהונתו בתפקיד זה.
עם המתנגדים לגישה זו נמנה עמיתו, שופט בית המשפט העליון, מישאל חשין.
לאחר "המהפכה החוקתית" בשנת 1992 קרובה מדינת ישראל יותר למצב בו יש לה חוקה פורמלית, כתובה, המבוססת על חוקי יסוד, כפי שחזה הררי.
עם זאת, חוקים חשובים טרם נחקקו.
רבים טוענים כי חלק עיקרי מן החוקה צריך להיות חוק המכונה "חוק יסוד: זכויות חברתיות", אשר יסדיר באופן חוקתי נושאים סוציאליים.
כן יש הסבורים כי חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו צריכה להיות מושלמת בחקיקת "חוק יסוד: זכויות האדם", אשר יסדיר את הנושא הרחב של זכויות האדם באופן חוקתי.
כן יש הסבורים כי את כל נושא מעמדם של חוקי הכנסת, חוקי היסוד, וחקיקת החוקה, יש לעגן בחוק יסוד שייקרא "חוק יסוד: החקיקה", שייתן ביטוי חוקתי להחלטת הררי, או יקבע הסדר שונה.
על עבודתה של ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת לכינון חוקה מלאה אמר אהרן ברק:
ועדת החוקה, בעת דיוניה על אופי החוקה, שמה ליבה לערכים מתוך המשפט העברי שעשויים לסייע בעיצוב המדיניות הישראלית המודרנית.
שבמהלך הכנסת ה-16 קידמה ועדת חוקה, חוק ומשפט הכנה של הצעת חוקה בהסכמה רחבה.
את הדיונים ניהל חבר הכנסת מיכאל איתן, בשבתו כיו"ר ועדת החוקה, והשתתפו בהם משפטנים ידועי שם כרות גביזון.
דיונים אלו הונחו בצורת דו"ח על שולחן הכנסת כ"מבוא לחוקה", בפברואר 2006. ב-13 בפברואר 2006 החליטה הכנסת, על בסיס עבודה זו, כי הכנסת ה-17 תשלים את הליך גיבוש החוקה, אך החלטה זו לא מומשה.
בפני ועדת החוקה של הכנסת השש עשרה הונחו שתי הצעות לחוקה: הצעת המכון הישראלי לדמוקרטיה והצעת המכון לאסטרטגיה ציונית.
שתי ההצעות מחזקות את הפן היהודי של המדינה.
אך בעוד המכון הישראלי לדמוקרטיה מדגיש את הצורך בשמירה על הצד הדמוקרטי של מדינת ישראל בצורת שמירה על זכויות האזרח (בדגש על מיעוטים).
המכון לאסטרטגיה ציונית, לעומת זאת, מדגיש את הפן הלאומי (יהודי) בהצעת החוקה שלו תוך צמצום בשמירה של המדינה על המיעוטים החיים בה.
הצמצום מוצע לדוגמה בהגבלת כוחו של בית המשפט העליון לבטל את חוקי הכנסת והכפפת מינוי שופטיו ישירות תחת הכנסת (משמע רוב העם).
ההצעה אף גורסת שזכות העותרים הציבוריים תבוטל ומשמעות הביטול היא שגורמים מצד שלישי לא יתערבו בהליך המשפטי.
סעיף נוסף הוא העלאת כוחה של הממשלה בדמות הישארותה כמכהנת גם במקרה שהכנסת לא מאשרת את תקציב המדינה, או לחלופין חיזוק כוחה של הכנסת בדמות הפלתה רק ברוב של שני שלישים (במקום רב רגיל)
בשנים האחרונות פורסמו הצעות חוקה לישראל גם על ידי ארגונים המייצגים את המיעוט הערבי בישראל, למשל הצעת "החוקה הדמוקרטית" שפרסם ארגון עדאלה, הצעות שבבסיסן שלילת זכות העם היהודי למדינה וקביעה חוקתית לפיה ישראל תהא מדינה דמוקרטית דו-לשונית ורב תרבותית.
ב-2008 הגישה התנועה הרפורמית מסמך הצעת עקרונות יסוד לחוקה לוועדת החוקה של הכנסת, בה, בין היתר, הדגישה את החשיבות של הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ומדינת כל אזרחיה ובמקביל כמדינה דמוקרטית, ואימוץ גישה מרחיבה כלפי מרכיבי הגדרתה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי ומדינת כל אזרחיה.
הצעה ראשונה הוגשה, בשנת 1949, עוד לפני שהתקבל חוק הררי, לידי זרח ורהפטיג, היו"ר הראשון של ועדת החוקה של הכנסת, על ידי פרופסור לאו (יהודה פנחס) כהן, שלמד משפטים במספר אוניברסיטאות בגרמניה ובכללן אוניברסיטת היידלברג, שם קיבל תואר דוקטור למשפטים בנושא "החוקה של המדינה האירית העצמאית".
למעשה הסוכנות היהודית, היא שהטילה עליו את המשימה עוד בשנת 1947 ונתנה לו יד חפשית לשם ביצועה.
בספרייתו היו מצויות חוקות רבות שסייעו לו בהכנת "הצעת החוקה לישראל" וכיהודי דתי, הוא השתמש גם במקורות מהמורשת היהודית.
ההצעה כללה את הפרקים הבאים:
עיקרים, זכויות האדם, הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת, הרשות השופטת.
לבסוף קובעת החוקה את מעמד העל שלה מעל כל החוקים וכי אין תוקף לחוקים שבסתירה לחוקה.
הוועדה למשפט וחוקה של המועצה הזמנית, (כאמור, עוד לא הוקמה ועדת חוקה חוק ומשפט), קיימה דיונים בהצעת החוקה הזו, אך בסופו של דבר ההצעה לא התקבלה, עקב חילוקי דעות באשר לאופי החוקה הנחוץ.
כיום משמש פרק אחד מהצעה זו, לצורך מינוי שופטים בידי הנשיא, לאחר שוועדת מינויים באמצעות שר המשפטים ממליצה עליהם.
בשנת 1964 הגיש פרופ' יצחק-הנס קלינגהופר הצעה שהחלה כהצעת חוק בדבר זכויות האדם.
הצעתו כוללת: הגדרת חשיבות החוקה ועליונות החוקים של זכויות האדם על חוקים אחרים.
והצעת חוק יסוד של מגילת זכויות היסוד של האדם.
הצעתו של קלינגהופר נדחתה על ידי הכנסת.
בשנת 1965 הוגשה הצעה על ידי פרופסור בנימין אקצין, שנענה למשימה שהטיל עליו מסדר "בני ברית", ועמד בראש ועדה לכתיבת חוקה.
המסמך שהגיש אקצין הורכב משני חלקים: בחלק הראשון מנוסחת הצעת "חוק יסוד: קביעת חוקת המדינה" ובחלק השני מנוסחת הצעת החוקה עצמה- הבנויה משנים עשר פרקים: הוראות כלליות, מערכת המשפט, זכויות וחובות, הכנסת, חקיקה, נשיא המדינה, הממשלה ושריה, שלטון אזורי ומקומי, ביקורת המדינה, מוסדות השפיטה, תיקוני חוקה והוראות מעבר.
ההצעה זכתה להדים רבים, אך בסופו של דבר גם היא לא התקבלה.
ב-1986 פורסמה הצעתו של פרופסור אוריאל רייכמן, שעמד בראש צוות של אקדמאים שניסחו חוקה בעלת 18 פרקים.
בכתיבת הצעתם הם נעזרו בחוקי היסוד הקיימים, בהצעות לחוקי יסוד, בהצעות חוק ובהצעת החוקה של בנימין אקצין וכן הם נעזרו בחוקות קיימות של מדינות דמוקרטיות ובמסמכים בינלאומיים, העוסקים בזכויות האדם.
פרקי החוקה: עיקרים, הוראות כלליות, זכויות האדם, נשיא המדינה, הכנסת, החקיקה, אמנות, הממשלה, השפיטה, פיקוח חוקתי-שיפוטי, ביקורת המדינה, משק המדינה, הצבא, המינהל הציבורי, מפלגות, רשויות מקומיות, מצב חירום, החוקה ועליונותה.
הביקורות על הצעת החוקה של רייכמן: החוקה משקפת חילוניות מובהקת, שכן בוועדה לא היה נציג דתי אחד, אלא אנשי אקדמיה חילוניים בלבד, וניכר בהצעה שמלבד חוק השבות ואשרור הדגל, הסמל (המנורה) וההמנון אין בה יסודות יהודיים.
בנוסף ההצעה הקנתה כוח רב לבית המשפט העליון, שזהו עניין שנוי במחלוקת.
חוקה לישראל הייתה עמותה פוליטית ישראלית אשר שמה לה למטרה להביא לכינונה של חוקה במדינת ישראל.
העמותה פעלה בעיקר בשנות ה-90, ניסחה הצעת חוקה ופעלה לקידומה.
היא פעלה גם להעברת חוק המפריד בין דת ומדינה, ולקידום נושא שוויון החובות.
יו"ר התנועה היה פרופ' אוריאל רייכמן.
כמנכ"לים שימשו יוסי יסעור (1988–1992), איל ארד ואיקי אלנר.
בשיאה פעילותה התקיימה הפגנה המונית בכיכר מלכי ישראל, בה השתתפו כ-150 אלף איש.
המונח "חוקה לישראל" הפך גם למעין שם גנרי לקריאה לכינון חוקה, ונעשה בו שימוש גם על ידי גופים שאינם קשורים לעמותה המקורית.
הצעתו של פרופסור אריאל בנדור הוכנה לקראת כנס בנושא: "יובל וחוקה - כינון חוקה למדינת ישראל לאחר המהפכה החוקתית" בשנת 1998. הטיוטה שכתב איננה מבטאת, לדבריו, את דעתו בדבר תוכנה הראוי של החוקה אלא את האמור בחוקי היסוד ובהצעות חוקי היסוד הקיימים.
הטיוטה מורכבת מתשעה חלקים: עקרונות יסוד, רשויות המדינה, בירת ישראל וגבולותיה, שבות, זכויות האדם, מצב חירום, תקציב המדינה, הצבא והכרזת מלחמה, תיקון החוקה.
הצעת המרכז הרפורמי לדת ומדינה
שני מאפיינים מרכזיים של הצעת המרכז לפלורליזם כוללים:
הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ומדינת כל אזרחיה ובמקביל כמדינה דמוקרטית.
אימוץ גישה מרחיבה כלפי מרכיבי הגדרתה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי ומדינת כל אזרחיה.
עקרונות היסוד עליהם מושתתת החוקה המוצעת הן: יסודות, ריבונות, מדינת ישראל, העם היהודי ומורשתו, מדינת ישראל ומורשת הארץ, קהילות מיעוט אתניות-לאומיות, שבות, אזרחות, דתות, שפות, פיתוח הארץ ורווחת כל תושביה, סמלי המדינה, הבירה, חגה הלאומי של מדינת ישראל ויום כינון החוקה.
ההצעה הובאה לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, ונמצאת באתר האינטרנט של הוועדה.
י' בנארי, "יסודות ומוסדות ה"שלטון הזמני בא"י" להקמת הבית הלאומי", הצעה משנת 1918.
י' ברויער, "תוכנית לחוקה במדינה היהודית".
ז' פלק, "הצעה לחוקת היסוד במדינת ישראל"
צ' ברנזון, "הצעת מפלגת פועלי ארץ ישראל ליסודות התחוקה של המדינה והשלטון המקומי", 27 ביוני 1948.
י' בד"ר, "הצעת תנועת החירות לחוקת יסוד למדינת ישראל".
ב' מ' ח' עוזיאל, "הצעות לחוקת מדינת ארץ ישראל", 1948
א' יעקובס, "מצע לחוקת ארץ ישראל", 4 בספטמבר 1948.
י' הרצוג, "תחוקה לישראל על פי התורה", 1948
י' ה' קלינגהופר, "הצעת חוקה: מגילת זכויות האדם", 1963
ב' אקצין, "הצעת חוקה למדינת ישראל", 1964
ב' הלוי, "הצעת חוק יסוד: זכויות האדם והאזרח", 1973
ש' קנצלר, "משטר חוקתי לישראל – רפובליקה נשיאותית", 1982
א' רייכמן, ב' ברכה, א' רוזן-צבי, ע' שפירא, "הצעת חוקה למדינת ישראל" 1986.
א' רובינשטיין, "הצעת חוק יסוד: זכויות היסוד של האדם", 1989.
י' לרנר, "חוקה לישראל על-פי התורה", 1994
י' כהן, "הצעה לחוקה", מתוך הספר "מי מפחד ממדינה יהודית.
א' בנדור, "חוקי היסוד כבסיס לחוקה – הצעת לחוקת מדינת ישראל", ספטמבר 1999
ה' וייס, "עקרונות רעיוניים להצעות לחוקי יסוד – החוקה", אוגוסט 2000.
א' רובינשטיין, "הצעה למבוא לחוקה", 2004
המכון הישראלי לדמוקרטיה, "הצעת המכון הישראלי לדמוקרטיה, בהנהגת נשיא בית המשפט העליון (בדימוס), השופט מאיר שמגר, לחוקה בהסכמה", 25 ביולי 2005.
המכון לאסטרטגיה ציונית, "חוקת מדינת ישראל", 2006.
הצעת "החוקה הדמוקרטית" של ארגון עדאלה, 2006
המרכז לפלורליזם יהודי- התנועה ליהדות מתקדמת (רפורמית) בישראל: לשוויון ערך האדם, צדק חברתי וסובלנות דתית: עקרונות יסוד חוקתיים למדינת ישראל: הצעת המרכז לפלורליזם יהודי, אייר תשס"ח, מאי 2008
חוק שריון שלילת זכות השיבה, התשס"א-2001 קובע כי "פליטים לא יוחזרו לשטח מדינת ישראל אלא באישור של רוב חברי הכנסת" ().
גוף החוק מתייחס לפליטים הפלסטינים (בלי לנקוב במפורש בזהות הפלסטינית), ובשמו הוא שולל את זכות השיבה, שהיא תביעה מרכזית של הפלסטינים.
ההצעה הועלתה על ידי ח"כ ישראל כץ מהליכוד, הצעת החוק פורסמה ב"רשומות" ב-30 באוקטובר 2000, והחוק אושר ב-1 בינואר 2001.
"שטח מדינת ישראל" - שטח הנמצא בתחום שליטתה הריבונית של מדינת ישראל;
"פליט" - מי שיצא מגבולות מדינת ישראל בעטיה של מלחמה והוא אינו אזרח מדינת ישראל, לרבות עקורי 1967 ופליטי 1948 או בן משפחתו.
עיקר החוק הוא הקביעה: "פליטים לא יוחזרו לשטח מדינת ישראל אלא באישור של רוב חברי הכנסת".
בסעיף 3 לחוק נקבעה הקלה מסוימת בקביעה זו: "רשאי שר הפנים בהסכמת שר הביטחון ובאישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, לקבוע כללים למתן אישורי כניסה לשטח מדינת ישראל לשם מגורים בה, לפליטים, מטעמים הומניטריים בלבד".
כן מציין החוק שהוא אינו חל על מי שחל עליו חוק השבות.
החוק קובע במפורש כי "ממשלת ישראל לא תתחייב ולא תתקשר בהסכם העומד בסתירה להוראותיו של חוק זה".
איסור על כניסתם של הפליטים נקבע בחוקים קודמים, כגון חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), תשי"ד-1954, שבו נאמר: "המסתנן, דינו - מאסר חמש שנים או קנס חמשת אלפים לירות, או שני הענשים כאחד".
הגדרת "מסתנן" בחוק זה כוללת את הפליטים הפלסטינים.
אף שבהתאם לחוק החזרת פליטים לשטח מדינת ישראל מחייבת אישור של רוב חברי הכנסת, החוק עצמו אינו חוק משוריין, כלומר לתיקונו או לביטולו די ברוב רגיל של חברי הכנסת.
בכדורגל, חוק שערי חוץ היה שובר השוויון הנפוץ לקביעת הקבוצה המנצחת במפגש כפול בין שתי קבוצות אשר נערך בשיטת בית וחוץ.
לפי חוק שערי החוץ, הקבוצה אשר כבשה יותר שערי חוץ תנצח במפגש הכפול אם שתי הקבוצות כבשו את אותו מספר שערים.
בחוק שערי חוץ השתמשו לראשונה באופ"א בשנת 1965. החוק בוטל ב-24 ביוני 2021.
שער חוץ אינו בהכרח שער אשר קבוצה כובשת מחוץ לאצטדיונה הביתי, אלא שער אשר קבוצה כובשת כאשר היא מוגדרת כקבוצת החוץ במשחק.
במשחקים בהם משחקות שתי קבוצות אשר מגרשן הביתי זהה, כמו הסן סירו בו מארחות אינטר מילאנו ומילאן, הקבוצה אשר מתארחת באופן רשמי באותו המשחק היא קבוצת החוץ.
השימוש בחוק שערי חוץ משתנה בין תחרות לתחרות.
יש אשר השתמשו בו לקביעת המנצחת לאחר 90 דקות בלבד (גביע ליברטדורס), לאחר הארכה בלבד (גביע ה-FA) או בשני המקרים (ליגת האלופות).
לעיתים משתמשים בחוק שערי חוץ בצורה מעט שונה, כדי לקבוע מיקום של קבוצות בתחרויות במבנה ליגה.
כאשר שתי קבוצות או יותר חולקות את אותו מספר נקודות, משתמשים בחוק כשובר שוויון נוסף.
לדוגמה, לפי חוקי אופ"א באליפות אירופה, אם מתקיים שוויון בנקודות בין שתי קבוצות או יותר, וכן בהפרש השערים ומספר השערים אשר הובקעו, שובר השוויון הבא הוא מספר שערי החוץ.
חוק שלילת התארים 1917 הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שאישר לשלול תוארי אצולה בריטיים מאישים שנלחמו נגד בריטניה או אחת מבעלות בריתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
משפחת המלוכה הבריטית הייתה בעלת מוצא גרמני ובמשך השנים נסיכים ונסיכות רבים מגרמניה נישאו לתוך המשפחה עד שאף שם השושלת, סקסה-קובורג-גותה, היה בבירור שם גרמני.
דבר זה היווה בעיה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה כאשר האווירה האנטי-גרמנית בקרב הציבור הבריטי החלה להיות מופנית נגד משפחת המלוכה.
לכן, ב-1917, כדי להרחיק את עצמם ממוצאם הגרמני, שינה בית המלוכה את שמו לבית וינדזור ובאופן דומה אינגלזו את שמם קרוביהם הגרמניים שחיו באנגליה.
בנוסף, משפחת המלוכה ויתרה על כל תוארי האצולה הגרמניים שהחזיקה בהם.
באופן דומה למצב בבריטניה גם בגרמניה התגוררו קרובי משפחה של משפחת המלוכה שהחזיקו בתוארי אצולה בריטיים.
ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת סילק ממסדר הבירית מספר חברים שתמכו בגרמניה ובעלות בריתה, אולם, כדי לשלול מהם את תואריהם, היה צורך בחקיקה של הפרלמנט ולכן ב-1917 נחקק החוק.
החוק הסמיך את המלך למנות ועדה מחברי המועצה המלכותית שתגיש דו"ח בקשר לאצילים שנלחמו נגד בריטניה ובעלות בריתה, ואכן הוועדה מונתה באותה שנה, הגישה את מסקנותיה בשנה שלאחר מכן ואלה אושרו ב-1919. מכוח האישור האישים הבאים איבדו את תואריהם:
הנסיך קארל אדוארד, דוכס סקסה-קובורג-גותה, נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, החזיק בתארים הוד מעלתו המלכותי נסיך הממלכה המאוחדת ודוכס אולבני.
ארנסט אוגוסטוס, נסיך הכתר של הנובר, נינו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, החזיק בתארים הוד מעלתו המלכותי נסיך הממלכה המאוחדת ודוכס קמברלנד.
הנסיך ארנסט אוגוסטוס, דוכס בראונשווייג, בנו של הנסיך ארנסט אוגוסטוס מהנובר, החזיק בתארים הוד מעלתו המלכותי נסיך הממלכה המאוחדת והיה בנוסף הראשון בסדר הירושה לתואר דוכס קמברלנד.
החוק התיר ליורש התארים לפנות אל המונרך הבריטי בבקשה שיחזיר לו את תואריו והוא רשאי, לאחר אישור המועצה המלכותית, להחזירם.
עד היום אף אחד מן היורשים לא ניצל זכות זאת ופנה בבקשה להחזרת תואריו.
חוּקוֹק (במקרא: חוּקֹק או חֻקֹק למטה שבט אשר ושבט נפתלי), הוא תל הנמצא מצפון-מערב לקיבוץ חוקוק ליד כביש 65 במקום בו שכן הכפר יאקוק.
יישוב יהודי בתקופת המשנה ותקופת התלמוד.
האתר הארכאולוגי של חוקוק משתרע על שטח של 30-25 דונם.
כשליש משטח האתר מכוסה בשרידי הכפר מהתקופה העות'מאנית יאקוק שנעזב בשנת 1948, נהרס בשנת 1968, ונמצאים מצפונו של האתר הארכאולוגי.
למרגלות המדרון הצפון-מזרחי נמצא מעיין שסיפק מים לכפר, מעיין עין חוקוק.
בתוך שרידי הכפר העותמאני נמצאו שרידי פריטים אדריכליים בשימוש משני.
החרסים שנמצאו בשטח האתר מעידים שבמקום הייתה התיישבות בתקופות ההלניסטית, רומית קדומה, עבאסית, פאטימית וממלוכית.
מסביב לכפר נמצא בית קברות עתיק הכולל קברי ארגז, קברים חצובים ומאוזוליאום.
בית קברות זה נסקר בשנת 2013 על ידי ד"ר מרדכי אביעם ודינה שלם מהמכון לארכאולוגיה גלילית.
בנוסף לכך נמצאים באתר בית בד וגת ושני מקוואות.
החל משנת 2011 מתנהלות באתר חפירות ארכאולוגיות של משלחת משותפת של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בראשותה של פרופ' ג'ודי מגנס ובשיתוף שועה קיסילביץ מרשות העתיקות.
בחפירות נחשף בית כנסת מפואר מתקופת התלמוד המאות ה-6-4 לספירה.
בעונת החפירות של שנת 2012, נחשף קיר הבנוי אבני גזית ורצפת פסיפס באיכות גבוהה הכוללת את דמותו של שמשון המקראי וכן תיאור של שני זוגות שועלים כשלזנבם נקשר לפיד, וזאת בהתאמה לתיאור המופיע בספר שופטים טו.
ברצפת הפסיפס נמצאה כתובת של שש שורות שחלקה נפגם הכוללת ברכה.
המילים שזוהו בכתובת הם , משני צידי הכתובת נמצאו שני מדליונים קטנים הכוללים ראשי נשים
בעונת החפירות של שנת 2013 נמצאה מדרום לפסיפס הקודם, רצפת פסיפס שכללה תיאורים נוספים של שמשון הגיבור הנושא על כתפיו את שערי העיר עזה.
חלקו התחתון של פסיפס זה שנמצא קטוע כלל את גופו של שמשון, סביב מותניו חגורה אדומה וחגורה אדומה מאחורי גבו.
ליד שמשון דמות אחת או יותר של רוכבים על סוסים, שלהשערת החוקרים מייצגים את הפלשתים.
פסיפס נוסף שנמצא במעברו המזרחי של בית הכנסת כולל שלוש שורות אחת מעל השנייה וכל אחת מן מכילה סצנות ותיאורי דמויות.
בשורה העליונה שלושה גברים הלבושים בטוניקות, ומימינם מופיע פיל עם מגן בצידו השמאלי.
תיאור הלוחמים והפיל הוא לפי שעה חידתי.
ניסו לקשרו לסיפור המכבים, אך אם תתקבל ההשערה יהיה בכך תקדים, שכן בבתי הכנסת העתיקים אין תיאורים המאוחרים לתקופת המקרא.
בשורה מתחתיו שורה של גברים מתחת לקשתות.
במרכז הדמויות דמות של קשיש יושב ובידו מחזיק משהו שנראה כמו מגילה.
בשורה התחתונה נראה שור דקור על ידי חנית ודם פורץ מגופו..
בהמשך החפירות נתגלו גם סצנות תנכיות כדוגמת יונה בבטן הדג, מגדל בבל ותיבת נח, המרגלים, קריעת ים סוף.
את בצד: קופידונים, מסיכות תיאטרון, ואלמנטים הלניסטיים.
באזור התעשייה של הכפר עתיק נחשפו ב-2017 מתקנים חצובים בסלע, ששימשו לעיבוד התוצרת החקלאית.
בנתקנים כללו בורות שיקוע ובורות איגום.
במרץ 2024 הוכרז ש"נחשפה מערכת המסתור הגדולה ביותר שהתגלה עד כה בגליל".
ישנם כשמונה חללי מסתור, המחוברים במנהרות המוצבות בזוויות ישרות כדי להאט את תנועת החיילים הרומאים ברדיפת המורדים היהודים.
כרגע ישנן מחילות נוספות אשר עדיין חסומות.
מערכת המסתור מתוארכת למרד הגדול (66-70 לספירה) ומרד בר כוכבא (132-136 לספירה), ויכלה לשמש רק להסתרה לטווח קצר מסיורים רומיים בשל גודלם הקטן של החדרים.
הממצאים הרבים מעידים על השימוש במערכת המסתור התת-קרקעית בתקופת המרד הראשון, ולמרות שעדיין אין הוכחה לכך שמרד בר כוכבא אכן התפשט לגליל, מספר קטן של חפצים שנמצאו במערכת זו מראים שהיא הייתה "מעורבת בהכנות" למרד.
מערכת המסתור נחשפה באמצעות חפירות קהילתיות בהשתתפות תושבי המקום, סטודנטים הרשומים לארכאולוגיה ולימודי ארץ ישראל, מתנדבי מועדון המערות הישראלי וחיילים מיחידת יהלום בצה"ל.
בספר דברי הימים הוא אוזכר גם כעיר לוויים של מטה שבט אשר:
ייתכן כי חוקק ניתנה בשלב מאוחר ללוויים, כתחליף לעיר חֶלְקָת, שעליה דובר בתקופת יהושע; או שחלקת הוא שמה הקודם של חוקק, כפי שנכתב בספר יהושע:
בתקופת המשנה ותקופת התלמוד נקרא היישוב במקורות חוקק, חוקוק וגם חיקוק.
בתלמוד הירושלמי מוזכרים שמות שונים של תנאים שעברו ביישוב, ביניהם ריש לקיש שחי בסוף המאה ה-3, רבי הונא, רבי פנחס ורבי חזקיהו שחיו במחצית הראשונה של המאה ה-4 והיו תלמידיו של רבי ירמיהו מטבריה.
רבי יוחנן שכונה חיקוקיא ומכאן שהיה מחוקוק וחי במחצית השנייה של המאה ה-4. הבישוף של קיסריה אוסביוס שחי במאות ה-3 וה-4 לספירה, זיהה את חוקק שהופיעה במקרא עם היישוב חוקוק בת זמנו.
אשתורי הפרחי, בספרו כפתור ופרח, מזכיר את שרידי בית הכנסת של חוקוק בהם נתקל במסעו בשנת 1322: "ושם ראינו בית כנסת ברצפה ישן נושן".
על שם חוקק המקראית ומשום סמיכות היישובים נקרא קיבוץ חוקוק, אשר הוקם ב-1945 על ידי יוצאי הפלמ"ח ותנועות נוער של תנועת העבודה.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996 הוא חוק ישראלי שנועד לקדם שוויון ולמנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לכל גמול אחר בעבודה.
קדם לו חוק בשם זהה שנחקק ב-1964, והוחלף על ידי חוק זה.
לנוכח בעיית ההפרדה בתעסוקה אשר נגזרת מההנחה התרבותית שמקצועות 'נשיים' מזוהים עם תחומי החינוך והרווחה, ואילו מקצועות 'גבריים' מזוהים עם התחום העסקי והפיננסי, בעיה זו באה לידי ביטוי גם בפערי השכר בין סוגי המקצועות.
הרקע לחקיקת החוק והיסטוריה חקיקתית
בשנת 1954 נחקק חוק עבודת נשים שעיגן בפעם הראשונה בחקיקה את הנאמר במפורש במגילת העצמאות לגבי שוויון חברתי בכלל במדינה יהודית ודמוקרטית ובכלל זה שוויון בין המינים.
בחוק זה מוגדרים מונחי היסוד ואבני המחלוקת לגבי זכויותיהן של נשים בעבודה.
בעיקר עוסק החוק בזכויותיה של האישה במקום עבודתה בהקשרים של לידה, פיטורים, עבודות אסורות, עבודת לילה, הזכות להיעדר מהעבודה ועוד.
בשנת 1964, וכהמשכו של חוק עבודת נשים, נחקק לראשונה "חוק שכר שווה לעובדת ולעובד".
החוק קבע במפורש כי "המעביד ישלם לעובדת שכר שווה לשכרו של עובד באותו מקום עבודה בעד אותה עבודה".
חוק זה ניסח את העיקרון הכללי שאמור היה להנחות את המעסיקים ובכללם המדינה.
העיקרון הכללי לא הספיק ומעסיקים רבים, ובכללם המדינה, המשיכו באפליה המגדרית ללא כל הפרעה, תוך תשלום שכר שונה לגברים ולנשים בגין אותה עבודה.
בשנת 1988 נחקק חוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
שנים רבות של אפליה ותביעות של נשים כנגד מעסיקיהם דחקו את המחוקק לשנות ולעבות את חוק שכר שווה לעובדת ולעובד משנת 1964 עד שב-1996 נחקק "חוק שכר שווה לעובדת ולעובד" שהחליף את החוק המקורי, ונחשב כאבן דרך במאבק בהפליה בין גברים ונשים במקום העבודה .
מטרת החוק מופיע בסעיף 1 שלו: "חוק זה נועד לקדם שוויון ולמנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לכל גמול אחר בקשר לעבודה".
סעיף 2 לחוק קובע את הזכות לשכר שווה: "עובדת ועובד המועסקים אצל אותו מעסיק באותו מקום עבודה, זכאים לשכר שווה בעד אותה עבודה, עבודה שווה בעיקרה או עבודה שוות ערך"..
החוק מורה כי בשלושת המקרים אין להפלות ויש לשלם אותו שכר עבודה, אבל בפועל רק מקרים מהסוג הראשון ("אותה עבודה") נדונו בבתי הדין לעבודה מאז שהוחלף החוק בשנת 1996, כך שייתכן שהמקרים השני והשלישי הם בגדר "אות מתה".