tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סקוט צ'יימברס - כריסטופר רובין, חבר ילדות של פו הדב.
ראיין אוליבה - פו הדב, חברו הטוב ביותר של כריסטופר רובין.
פיטר דה-סוזה-פייהוני - פו הדב בצעירותו
לואיס סנטר - טיגר, חברו של פו הדב.
ביוני 2022, הבמאי רייס פרייק-ווטרפילד הביע עניין ביצירת סרט המשך ל"פו הדב: דם ודבש", והצהיר שהוא רוצה "להגביר את זה עוד יותר ולהשתגע עוד יותר ולהיות קיצוני עוד יותר".
בספטמבר 2023 נחשפו תמונות טיזר, שמציגים תקציב גבוה יותר מהסרט הקודם, כמו גם את הדמות החדשה ינשוף.
רייס פרייק-ווטרפילד אישר כי הסרט יכלול צוות שחקנים חדש ועיצובי דמויות חדשים, ויתרחש בקהילת אשדאון ולא ביער מאה העצים.
בנוסף תופיע דמותו של טיגר, שנעדר מהסרט הראשון מאחר שזכויות היוצרים בהופעתו הראשונה היו בתוקף באותה העת.
שון הריסון, שעבדה בעבר על הפקות הסרטים כמו "מלחמת העולם Z", סדרת סרטי "הארי פוטר" וסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", היא מעצבת התלבושות והגור של הסרט, בעוד שפאולה אן בוקר תעבוד על האפקטים המיוחדים.
התברר שפרייק-ווטרפילד מתכוון לגרום לפו להניף מסור חשמלי כנשק בסרט.
פו הדב: סיפור ליל כל הקדושים של פיל נפיל הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 2005, אשר הופץ ישירות לווידאו על ידי אולפני דיסני.
את הסרט ביימו אליוט מ.
בור וסול אנדרו בלינקוף וכתבו אוון ספיליאוטופולוס ובריאן הופלד.
זו הופעתו האחרונה של ג'ון פידלר, שמת ביוני 2005, כקולו של חזרזיר.
הסרט עוקב אחר לופי, פיל נפיל צעיר, החוגג את ליל כל הקדושים הראשון שלו עם חבריו ביער ת"ק פרסאות.
הסרט הופק על ידי אולפני דיסניטון, עם הנפשה של Toon City Animation.
לופי, פיל נפיל צעיר, חוגג את ליל כל הקדושים הראשון שלו עם חבריו פו הדב, חזרזיר, טיגר, רו ושאר דמויות היער.
כאשר טיגר מספר על יצור מפחיד בשם "גובלון", שמסוגל להפוך יצורים ל"דלעות מפחידות", לופי ורו מחליטים לצאת למסע אמיץ כדי ללכוד את הגובלון ולבקש ממנו משאלה.
במהלך המסע, הם מתמודדים עם פחדים ואתגרים, לומדים על אומץ, חברות והחשיבות של להישאר יחד.
ג'ים קאמינגס – פו הדב וטיגר: הדוב האהוב והטיגר הקופצני.
ג'ימי בנט – רו: קנגורו צעיר, חברו הטוב של לופי.
פיטר קאלן – איה: חמור פסימי אך חכם.
קייל סטיינגר – לופי: פיל נפיל צעיר, חוגג את ליל כל הקדושים הראשון שלו.
ג'ון פידלר – חזרזיר: חברו הנאמן של פו, פחדן אך אמיץ.
) הוא אחד משלושת המלכים וחמשת הקיסרים.
פֿוּ שִׂי הוא השם שמשמש ברשומות ההיסטוריון.
הוא לרוב נחשב הראשון מבין שלושת המלכים ומתוארך לסביבות המאה ה-29 לפנה"ס.
הוא נחשב גיבור תרבות בסין, ומייחסים לו את המצאת הטאי צ'י, הדיג, והכנת המלכודות.
פֿוּ שִׂי נולד באזור אמצע שפך הנהר הצהוב, במקום שנקרא צֶ'נְגְגִ'י (ייתכן שמדובר באזור לָאנְטְייֵן (藍田) שבמחוז שאאנשי, או בעיר טְייֵנְשְׁווֵי (天水) שבמחוז גאנסו).
פֿוּ שִׂי נחשב לאבי האנושות ביחד עם נוּ'וָה, אשר מסורות שונות רואות בה את אשתו, אחותו, השליטה שקדמה לו או השליטה שהגיעה אחריו.
באגדות הסיניות לשניהם יש גוף דרקון וראש אדם או גוף נחש וראש אדם.
על פי האגדה, מבול חזק שטף את הארץ והיחידים ששרדו היו פֿוּ שִׂי ואחותו נוּ'וָה.
הם התבודדו בהרי קונלון שם התפללו לאות מקיסר השמיים.
האל אישר את האיחוד ביניהם, והם החלו ביצירת המין האנושי.
מסופר שעל מנת לזרז את יצירת בני האדם, מצאו פֿוּ שִׂי ונוּ'וָה דרך יצירה נוספת העושה שימוש בחימר ליצירת בני אדם, ובאמצעות הכוח שהאל נתן להם, הם הפיחו חיים בפסלוני החימר.
על פי האגדה ישב פֿוּ שִׂי על מזבח מרובע, הקשיב לנשיפת שמונה הרוחות, ועל בסיסן יצר את שמונה הטריגרמות.
מהן נוצר בתקופת שושלת ג'ואו האי צ'ינג (הקרוי גם "הקלאסיקה של התמורות", "ספר התמורות", יִי גִ'ינְג, או "השינויים של ג'ואו") שנחשב ספר מרכזי בתרבות הסינית.
מנהגים מודרניים בסין של קריאת גורלות או זריקת קובייה מכוס הן למעשה גרסה מפושטת של הדברים שנידונים באי צ'ינג.
מאחר שיצר את הטריגרמות אנשים סגדו לו כמו לאל, וכיבדו אותו בתואר "המורה המייסד של שמונה הטריגרמות".
על פי מסורת אחרת, פֿוּ שִׂי ביסס את יצירת הטריגרמות על מה שקרא במפת חֶה (או "מפת הנהר הצהוב").
על פי אותה מסורת, סידור הטריגרמות (八卦 bāgùa) של האי צ'ינג התגלה לו בדרך פלאית.
על פי המסופר הוא גילה את הסידור בסימנים על גבו של סוס-דרקון מיתולוגי (או צב, לפי מסורות אחרות) אשר יצא מהנהר.
התגלית הזו נחשבת למקור הקליגרפיה הסינית.
ישנן טענות כי פֿוּ שִׂי ופָּאנְגוּ (盘古) הם אותה דמות.
שמו של פָּאנְגוּ הוא שילוב המלים "פָּאן" שמשמעותה העתיקה "התחלה", ו"גוּ" שמשמעותה דלעת, ומשמעותו קשורה לריבוי והתרבות.
על פי תאוריה זו, לאחר ששבטים כגון שבטי קיסר הלהט וצְ'ה יוּאוּ(蚩尤) נדדו מאגן הנהר הצהוב דרומה, הפך פֿוּ שִׂי שנתפס כאב הקדמון לפָּאנְגוּ בסיפורים העממיים, וכך הופץ בקרב המיעוטים בדרום, והביא ליצירת המיתוס על בריאת השמיים והארץ על ידי פָּאנְגוּ.
ניתן לראות שתאוריה זו רואה בפֿוּ שִׂי אב קדמון של מספר שבטים, ולא אחד מראשי השבטים שחיו במקביל זה לזה.
פֿוּ שִׂי חי 197 שנים, או על פי גרסאות אחרות 114 שנים, ונפטר במקום שנקרא צֶ'ן (陳, בחְווָאיְיָאנְג (淮阳), מחוז חנאן של היום), שם נמצא עד היום המאוזוליאום שלו, המשמש מוקד תיירות.
על אחד מהעמודים של מקדש פֿוּ שִׂי במחוז חנאן, ישנו טקסט המתאר את חשיבותו: "מבין שלושת האבות של תרבות חְווָה-שְׂיָה, פֿוּ שִׂי בארץ חְווָאיְיָאנְג הוא הראשון".
על פי המסורת שרואה בנוּ'וָה מי שקדמה לו בתפקיד, החברה בתקופתה הייתה מטריארכלית ופרמיטיבית.
ילודה נראתה כנס אשר אינו דורש השתתפות של זכר, וילדים הכירו רק את אמותיהם.
כאשר הבינו טוב יותר את תהליך הרבייה, עברה החברה הסינית העתיקה למבנה פטריארכלי ופֿוּ שִׂי קיבל מעמד עליון.
פֿוּ שִׂי לימד את נתיניו לבשל את מזונם, לדוג עם רשתות, לצוד עם כלי נשק עשויים ברזל ולגדל עדרים.
הוא ייסד את הנישואין והעלה את הקורבן הציבורי הראשון לשמיים.
לפֿוּ שִׂי מיוחסת גם המצאת הגוּצִ'ין (古琴) - כלי מיתר קדום, ביחד עם שֶׁנּוֹנְג והקיסר הצהוב.
פוּאַד הראשון , מלך מצרים וסודאן, ריבון על נוביה, כורדופאן ודארפור, היה לסולטאן מצרים ב-1917, כשירש את אחיו, חוסיין כאמל.
אחמד פואד היה למלך ב-1922, כאשר בריטניה העניקה עצמאות לממלכת מצרים.
בתקופת שלטונו ידעה מצרים סדרת תהפוכות ממושכות כאשר היה ניסיון להסדיר ממשל חוקתי יציב לנוכח המאבקים הפוליטיים הפנימיים שפרצו בעיקר לאחר מהומות 1919. פואד פעל רוב שלטונו בניסיון להסדיר יציבות במדינה ובמותו ירש אותו בנו, פארוק, מלך מצרים.
אחמד פואד נולד בארמון גיזה בקהיר, בנו השביעי של אסמאעיל פאשא.
הוא היה בן שושלתו של מוחמד עלי, משפחה ממוצא אלבני שהגיעה לשליטה במצרים תחת סמכות הלכתית של האימפריה העות'מאנית אם כי בפועל הייתה מצרים ריבונית מהממשל העות'מאני.
אביו היה אסמאעיל פאשא, שליט מצרים ואימו של פואד הייתה פאריאל קאדין.
כשמלאו לו שבע שנים, פואד נרשם לבית הספר הפרטי שהקים אביו בארמון עבדין.
בסופה של המלחמה האנגלו-מצרית בשנת 1882 הפכה מצרים בפועל מדינת חסות בריטית אם כי מוסד הח'דיו (המשנה למלך), שבו עמד ראש שושלת מוחמד עלי, נותר על כנו ונותר מבחינה רשמית בלבד תחת סמכות עות'מאנית.
פואד יצא לגלות בממלכת איטליה ובשנת 1890, דרך תמיכתו של הסולטאן העות'מאני, עבד-אל חמיד השני, הותר לו לשוב למצרים.
פואד, דרך היותו בן לשושלת מוחמד עלי שמוצאה מאלבניה, ניסה ללא הצלחה להביא להכתרתו בתור הנסיך השלט של נסיכות אלבניה כשהאחרונה השיגה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
פואד גדל התחנך באירופה והגיע למצרים רק כשהיה כבר בן 40. הוא דיבר בשפה הטורקית.
הידע שלו בערבית היה מוגבל מאוד ונאומיו הפומביים התקבלו בלגלוג, אך הוא למד ערבית במהירות עד שדיבר היטב.
אף על פי כן, הוא המשיך להעדיף שימוש יומיומי בטורקית.
עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה והצטרפותה של מצרים לצד האימפריה הבריטית, הרשויות הבריטיות בקהיר הכריזו על ריבונותה המלאה של סולטנות מצרים מהאימפריה העות'מאנית.
המלחמה אמורה הייתה להגביר זמנית את סמכויות השלטון הבריטיות במצרים.
כמעט באופן מיידי, הוטלה צנזורה נרחבת על העיתונות, ישיבות לאומיות נמנעו מלהתקיים או שפורקו והמועצה המחוקקת החדשה הושעתה.
גורלה של תעלת סואץ היה חשוב מדי להנהגה הבריטית מכדי שיהיה אפשרי לקחת סיכונים כלשהם.
על כן הודח עבאס חלמי השני מהשלטון בקהיר והוחלף בתומך הבריטים חוסיין כאמל אשר מונה לסולטאן הראשון של מצרים בהיותה ריבונית לחלוטין מהאימפריה העות'מאנית.
במקור לא צופה מפואד לרשת את המלוכה המצרית מכיוון שלא היה הבכור באחיו.
עם זאת, ניתן לו חינוך במנהל מדיני והוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים, החשוב בהם היה בין 1915 ל-1918 כאשר כיהן בתפקיד נשיא האגודה הגאוגרפית המצרית.
כאשר בנו של הסולטאן חוסיין כאמל המכהן (אחיו הגדול של פואד), כמאל א-דין חוסיין, סירב להתמנות ליורשו של אביו וויתר על סמכויות הירושה המולדות שלו, ירושת העצר עברה לפואד שהיה מצופה לרשת את חוסיין בפטירתו של האחרון.
חוסיין כאמל נפטר באוקטובר 1917 ופואד ירש את המלוכה המצרית בתור הסולטאן החדש.
עת ירש את הכתר הייתה מצרים עודנה מעורבת בתוך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
ההנהגה הפוליטית המצרית תחת ראש ממשלת מצרים, חוּסֵיין רושׁדי פָּאשָׁא, נותרה פרו-בריטית לנוכח המלחמה ואף תנועות לאומיות עצרו חלקית את פעילותן לנוכח המלחמה.
כאשר הופצו ארבע עשרה הנקודות של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון בנוגע לסדר העולמי שאליו יחלה ארצות הברית בסופה של המלחמה, הדבר נגע למצרים בהקשר לטענה שלכל העמים חופש ביטוי לאומי (אם כי במקור הכוונה בכך הייתה לעצמאות עמי מזרח אירופה).
יומיים בלבד לאחר כניעתה של הקיסרות הגרמנית, אנשי הארגון הפוליטי הלאומי "אל-ופד" (המשלחת), בראשות סַעַד זַעְ'לוּל, הגיעו אל הנציבות הבריטית בקהיר ודרשו את עצמאות מצרים מהאימפריה הבריטית.
גם הממשלה של רושדי הייתה מעוניינת במשא ומתן עם ההנהגה הבריטית לעצמאות בריטניה עוד לפני ועידת השלום בפריז (1919) אם כי הייתה במצב פוליטי מעורער.
כאשר סירבו בנציבות הבריטית להכיר בדרישותיה של מפלגת "אל-ופד", החלו מהומות 1919 ברחבי מצרים שדרשו את עצמאותה של מצרים מהחסות הבריטית.
במשך מספר שבועות הפגנות ושביתות ברחבי מצרים הוצאו לפועל על ידי סטודנטים, האליטות הפוליטיות והכלכליות, עובדי מדינה, סוחרים, איכרים, פועלים ומנהיגים דתיים.
תנועה המונית זו התאפיינה בהשתתפות גברים ונשים כאחד ובפיזור הפילוג הדתי בתוך מצרים אשר שרר בין מוסלמים לנוצרים.
המרד באזורים הכפריים במצרים היה אלים אף יותר בתחילת המאבק, וכלל התקפות על מוצבים צבאיים בריטיים, מתקנים אזרחיים ואזורים מיושבים, כפרים רבים הועלו באש ברחבי מצרים.
הצבא הבריטי התקשה לטפל בפרעות הממושכות ומגויסים מצריים רבים בשורותיו החלו לערוק.
המפלגה הלאומית תחת מוסטפא כמאל, שראשיה היו בגלות בשווייצריה, פעלה מרחוק להצית כמה שיותר מרידות נגד הממשל הבריטי.
פלגים לאומיים מתוך חצר המלוכה דרשו ליטול על עצמם את הנהגת המשא ומתן עם הבריטים, דבר שגרר מאבקים פנימיים בתוך הארגונים הלאומיים שכן הסולטאן פואד נראה כתומך הממשל הבריטי.
כמו כן, היה חשש בקרב ה"אל-ופד" והמפלגה הלאומית שפואד ישתמש במשא ומתן במטרה להגדיל את סמכויותיו השלטוניות ואת הפופולריות שלו בקרב העם המצרי.
הסולטאן פואד פעל דרך רושדי שהיה מקורב אליו ואל חצר המלוכה בכלל.
הוא וידא שרושדי יתמוך במשלחת של זע'לול בניסיונה להעלות את נושא הריבונות המצרית בלונדון.
לנוכח המשבר הפנימי רושדי הביא את דרישתו להתפטר מראשות הממשלה מספר פעמים, וכל פעם בקשתו נדחתה בידי פואד.
לבסוף ב-1 במרץ, לאחר תסיסה אזרחית ממושכת, קיבל פואד את התפטרותו של רושדי.
מפלגת "אל-ופד" מיהרה להאשים את הסולטאן דרך תוכני התעמולה שלה בניסיון לחבל במאמצי העצמאות של מצרים ועד לסוף החודש הפך ה"אל-ופד" לקול הלאומיות המצרית ולתנועה הפוליטית החזקה ביותר במצרים אשר גרמה לסולטאן פואד להיראות כמבודד מהעם.
גם לאחר שהרשויות הבריטיות במצרים עצרו את זע'לול ושלחו אותו, ביחד עם מספר מנהיגי מפלגה נוספים לגלות במלטה הבריטית, המשיכה התמיכה הנרחבת של תושבי מצרים במפלגה ופרצו ללא סוף מחאות נגד הרשויות הבריטיות.
במקביל התעמולה הפוליטית של מפלגת "אל-ופד" הציגה של הסולטאן פואד כפרו-בריטי המתנגד לעצמאות מצרים ולרצונו של העם המצרי בכלל.
התסיסה האזרחית בתוך מצרים נגררה כאמור לכדי פרעות אלימות, בעיקר בערים הגדולות נגד הממשל הבריטי.
כאשר לקראת סוף חודש מרץ מונה אדמונד אלנבי לנציב העליון במצרים, היה עליו להביא לסיום הפרעות.
בעוד אלנבי פעל להרגיע את הרוחות, שר החוץ הבריטי ג'ורג' נתניאל קרזון הודיע כי הממשלה הבריטית תקבל משלחת של רושדי ובעלי בריתו הפוליטיים אך לא את אנשי "אל-ופד" מכיוון שאין להם מעמד רשמי, הודעה שרק הגבירה את התסיסה האזרחית הפנימית במצרים עקב התמיכה העממית הנרחבת במפלגת "אל-ופד".
הסולטאן פואד לא צלח בהרכבת ממשלה יציבה לאחר נפילת ממשלתו של רושדי וחשש מההשלכות שהיו לכתר הסולטאני במצב אפשרי שמפלגת "אל-ופד" תעלה לשלטון.
פואד החל לפעול למינוי ממשלות חדשות פרו-מלוכניות שיביאו לסיום הפרעות והתסיסה האזרחים אך הממשלות הללו התפרקו זו אחר זו עקב משברים פנימיים וחוסר תמיכה עממית.
ממשלתו הזמנית של מוחמד סעיד פאשא התפרקה תוך מספר חודשים.
לאחר מכן, התמנה בידי הסולטאן יוסף ווהבה לראשות הממשלה, אשר היה נוצרי קופטי.
ווהבה פגש בהתנגדות לממשלתו בעיקר מצד הקהילה הנוצרית קופטית של מצרים, אשר חששה כי תמיכתו בפואד שנראה כמתנגד לעצמאות המצרית עלולה להוביל לפרעות של מוסלמים בנוצרים.
בפועל, רוב האוכלוסייה הנוצרית של מצרים תמכה גם היא ב"אל-ופד" ולצד הרוב המוסלמי יצגה התנגדות לשלטון הבריטי הזר.
עם נפילת ממשלתו של ווהבה בשנת 1920 המשיכו לקום וליפול ממשלות נוספות כאשר מטרתם העיקרית הייתה למנוע סיפוח מלא של מצרים לתוך האימפריה הבריטית, להסדיר את המערכת הפוליטית ולמנוע את עליית "אל-ופד" ולסיים את הפרעות.
במהלך שנת 1920 הכירה הממשלה הבריטית בפארוק, בנו הבכור של פואד שזה עתה נולד, בתור יורש העצר המצרי וזאת במטרה למנוע מהח'דיו המודח עבאס חלמי השני מלטעון לבעלות על הכתר.
היה זה רק בפברואר 1921 כאשר ההנהגה הבריטית מאסה במאבק הפנימי במצרים ואלנבי דרש מפואד להסדיר משלחת פוליטית באשר היא אשר תישלח לדיונים בלונדון עם ממשלת דייוויד לויד ג'ורג'.
במרץ הגיע הסדר פוליטי כאשר זע'לול, אשר שב למצרים מהגלות, הסכים לממשלה פרו-מלוכנית שהורכבה בידי עַדְלָי יַאְקוֹן פָאשָׁא (יאקון היה מקורב לחצר המלוכה והיה נכדו של אחד מאחייניו של מוחמד עלי אבי שושלת המלוכה).
יאקון היה מודע לכך שעליו להשיג את תמיכתו של זע'לול כדי להשיג תמיכה עממית.
עם זאת, זע'לול דרש סיום מידי של המשטר הצבאי הבריטי לפני כל משא ומתן והשפעתו הפוליטית על החברה המצרית הקשתה על המנהל של יאקון.
זע'לול סירב להתפשר על דרישותיו ובכך הגיעו המחאות ברחבי מצרים לשיאן.
כאשר יאקון הכריז על הסדר משלחת שלא תכלול את זע'לול, החלו פרעות נגד רובע הקהילה הבינלאומית באלכסנדריה.
זע'לול על כן נשלח פעם נוספת לגלות, הפעם באיי סיישל.
לאחר כישלון המשלחת של ממשלת יאקון להגיע להסדר, אלנבי ופואד התערבו ישירות אל מול הממשלה הבריטית.
אלנבי אך איים להתפטר אילולא תוענק ריבונות למצרים.
כמו כן, ההצהרה הותירה סמכות בריטית במצרים והמשיכה את פעילותו של הנציב העליון במצרים אם כי היו לה מבחינה מעשית סמכויות מועטות.
ההצהרה לא כוונה אל הממשלה המצרית אלא אל מוסד הסולטנות ואחמד פואד בראשו.
פואד הכיר בהסכם ובכך חתם על עצמאותת מצרים.
בהמשך בוטל תוארו של הסולטאן ופואד הוכתר מחדש תחת התואר .
לאחר קבלת העצמאות נקבעה ממשלה זמנית של הממלכה המצרית אשר קדמה בחירות כלליות במדינה.
בימיה בשלטון, תפקידה העיקרי של הממשלה הזמנית היה להסדיר חוקה חדשה אשר תהיה מסוכמת על הפלגים הפוליטיים הגדולים.
הוועדה שמונתה על כתיבת החוקה פגשה בהתנגדות מרובה מצד מפלגת "אל-ופד" שאף אחד מחבריה לא היה מעורב בתוכה.
מבין המעורבים בוועדה היה חוסיין רושדי פאשא.
בחוקת 1923 שנקבעה הסמכויות השלטוניות חולקו בין גופי הממשל ולמלוכה הוסדר מעמד רב סמכויות.
לנוכח ארבע הדרישות של הממשלה הבריטית והחוקה המשיכה התסיסה האזרחית הפנימית בתוך מצרים.
ההנהגה הבריטית וידאה כי שמה של סודאן לא יוזכר בתוך החוקה והתעמולה הפוליטית של מפלגת "אל-ופד" חיממה את האוכלוסייה המצרית לדרוש בחירות כלליות דמוקרטיות ולהדיח את הממשלה הזמנית הקיימת שהייתה אחראית על הסדר החוקה המדינית.
ב-30 בנובמבר 1923 מינה המלך פואד את מקורבו, מֻחַמַּד תָּאוּפִיק נַאסִים פָּאשָׁא, לעמוד בראשות ממשלה חדשה.
ממשלה זאת, שנותרה על כינה במשך שלושה חודשים בלבד, פעלה להרחיב את סמכויותיו השלטוניות של המלך מעבר לכתוב לפי החוקה.
כמו כן, הממשלה פעלה להסדיר את היריבות עם בריטניה בנוגע לסודאן ופואד הציע להשמיט את התואר "מלך מִצְרַיִם וסוּדָאן" מהחוקה עד להסדר המצב הפוליטי הסובב את סודאן.
במאי 1923 פרצו מרידות לאומיות בתוך סודאן נגד השלטון הבריטי אשר דרשו סיפוח רשמי לתוך מצרים.
בעוד מבחינה רשמית הייתה מחולקת שלטונית בתור מושבה בין בריטניה למצרים, הממשל הבריטי אחז בפועל בסודאן.
מהפך במצב החברתי-פוליטי הפנימי במצרים הגיע באוגוסט 1923, כאשר הכריז זע'לול על כוונתו לשוב למצרים ולשרת את המדינה לצדו של המלך פואד.
בין סוף 1923 לתחילת 1924 התרחשו לראשונה בחירות כלליות דמוקרטיות במצרים.
הבחירות עבדו על מערכת שלפיה תחילה התרחשו בחירות כלליות דמוקרטיות לבחירת 38,000 נציגים להנהגת המדינה ובהמשך נציגים אלו בחרו מתוכם צירים לפרלמנט.
הבחירות הסתיימו בניצחון אדיר של מפלגת "אל-ופד", אשר הביא למינויו של סעד זע'לול לראש ממשלת מצרים.
ב-15 במרץ 1924 פתח פואד את הפרלמנט הראשון בהיסטוריה המצרית שנבחר דמוקרטית.
פרלמנט זה החזיק בשלטון לתשעה חודשים בלבד עד אשר פורק בסוף אותה השנה.
הסיבות המגוונות לנפילת הממשלה נעות מהסמכות הרבה של המלך והנציב העליון הבריטי ועד למדיניות של זע'לול שמשל ביד ברזל והיה בעל אופי שלטון סמכותני.
הממשלה המצרית נכנסה רבות למאבקים נגד הממשלה הבריטית של רמזי מקדונלד בנוגע למעמד ארבעת הנושאים שנקבעו בהצהרת העצמאות הבריטית למצרים, לחוק שילומים שזע'לול ניסה להוציא מההנהגה הבריטית ועוד.
בנובמבר מאס המלך פואד בחוסר היכולת הניהולית של ממשלת "אל-ופד".
בנובמבר פיזר את הפרלמנט לחודש ימים לפי צו רשמי ובסופו של החודש הכריז על פירוק הפרלמנט ויציאה לבחירות כלליות חדשות.
הגורם לפירוק הפרלמנט היה משבר ביחסים עם בריטניה שסבב את מעמדה של סודאן.
פלגים לאומניים בריטים נחשדו בתמיכה בפעולות טרור נגד הכוחות הבריטים בסודאן ועל כן הוצב אולטימטום בריטי.
הממשלה הזמנית קדם הבחירות אשר הונהגה בידי נשיא הסנאט אַחְמַד זֶוהַיר פָּאשָׁא, נכנעה לאולטימטום הבריטי.
במסגרת האולטימטום כל החשודים במעורבות לאומנית בסודאן מקרב ההנהגה המצרית נעצרו בידי הצבא הבריטי וכל הכוחות של הצבא המצרי בסודאן הוצאו והוחלפו בכוחות הגנה סודאנים נפרדים שהיו תחת סמכות בריטית, על כן הפכה סודאן לישות פוליטית נפרדת מבחינה מלאה דה-פקטו ממצרים.
המלך פואד התרכז באותה העת בניסיון למנוע ממפלגת "אל-ופד" לשוב להנהגת המדינה המצרית.
מערכת בחירות עקיפה, למפלגות ולא לאישים, הוכזרה לפי פקודת הכתר.
בהמשך תמך פואד בהקמת מפלגת "אל-איתיחאד" שהורכבה מתומכי חצר המלוכה ומפורשים מתוך מפלגת "אל-ופד" שפעלו להגדיל את הסמכויות השלטוניות של המלוכה.
אף על פי שבבחירות נותרה מפלגת "אל-ופד" המפלגה הגדולה ביותר (זכתה ב-116 מתוך 214 מושבים בבית הנבחרים), פואד הטיל על אחמד זוהיר פאשא, חבר מפלגת "אל-איתיחאד", להרכיב את הממשלה החדשה.
הממשלה החדשה יצאה בקמפיין פוליטי וביטחוני נגד האופוזיציה, חיזקה את סמכויות המלוכה ופעלה לוודא שמפלגת "אל-ופד" לא תוכל לשוב לשלטון ולהנהגת המדינה.
המהלכים הפוליטיים הללו נחשבים לפגיעה הראשונה של המלוכה בחוקה.
במושב הפרלמנט הבא נבחר בשנת 1928 מוסטפא א-נחאס פאשה, יורשו של זע'לול מטעם מפלגת "אל-ופד" לראשות הממשלה.
ממשלת א-נחאס נכנסה תוך זמן קצר לחיכוחים עם בריטניה ולמאבקים פנימיים עם המלוכה על ירושת הנכסים של אחד מהנסיכים בחצר המלוכה.
מאבק זה היה לאמתלה בשביל פואד כדי לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות.
בחירות אלו הסתיימו בבניית ממשלה בידי מוחמד מחמוד מטעם מפלגת "אל-איתיחאד".
פואד לא ראה בטוב את תוצאות הבחירות וסירב לפתוח את הפרלמנט למשך חודש.
ב-19 ביולי פיזר את הפרלמנט הנבחר בלי שבכלל פתח אותו ודחה את הבחירות הבאות לעוד שלוש שנים, משמע שכל הסמכויות השלטוניות והחקיקות עברו במהלך שנים אלו אל מוסד המלוכה והמלך פואד שלט בצורה שדמתה לאבסולוטיזם פוליטי.
החוקה המצרית משנת 1923 הושעתה וממלכת מצרים נוהלה דרך צווים מלכותיים שהועברו אך ורק דרך המלך פואד.
בשנת 1930, מונה מוחמד מחמוד הליברל לראשות הממשלה מטעם חצר המלוכה, והנהיג מחדש את חוק הצנזורה על האופוזיציה והחלו לצאת צווים ממשלתיים סמכותניים.
הוצא איסור על הפגנות סטודנטים ועל חקירות ממשלתיות של עובדי מדינה.
לבסוף מינה פואד את איסמעיל סידקי לראשות הממשלה.
סידקי, שבמקורו היה ממנהיגי "אל-ופד", ביצע בשנות העשרים פניית פרסה פוליטית ופנה למפלגת "אל-איתיחאד".
עם מינויו לראשות הממשלה, מטרתו העיקרית הייתה למנוע ממפלגת "אל-ופד" לשוב לשלטון מחדש אי פעם.
מצב זה גרר תסיסה אזרחית גדולה עוד יותר.
הצווים הסמכותניים נגד האופוזיציה לא מנעו מחאות נגד הממשלה ואף אירע באוגוסט 1930 ניסיון להתנקש בחייו של סידקי.
באוקטובר הוסדרה בידי הממשלה חוקת מצרים השנייה אשר חיזקה את סמכויות המלוכה המצרית.
מחויבות השרים כלפי הפרלמנט הוחלפה במחויבות כלפי המלוכה וניתן למלך להטיל וטו על כל חוק שהוא ללא תנאים מגבילים.
היה זה דרך משט סמכותני זה שעברה הממשלה המצרית את תקופת השפל הכלכלי הגדול.
השפל החריף פגע קשות בהכנסות השוק החקלאי שעוד היווה את הבסיס לכלכלה המצרית גם לאחר הרפורמות הממושכות לגידול השוק התעשייתי.
בין השנים 1930 - 1934 הייתה מצרים במשבר כלכלי חריף ביותר אשר השתמע בין לבין בחובות אדירים על חלק נרחב מהאוכלוסייה המצרית וריביות גבוהות במיוחד.
בשנת 1932 הורה פואד בצו מלכותי על הקמתו של חיל האוויר המצרי והוסף לסמכותו של הפיקוד העליון גם כוחות האוויר.
בשנת 1933, לאחר שממשלת סידקי, ככל קודמותיה, נחשלה בהסדר היחסים עם בריטניה, פואד פיזר את הפרלמנט ואלו הבאים שמינה לא החזיקו את הראש מעל המים לזמן רב.
בהמשך ביטל פואד את חוקת 1930 אך לא השיב על כינה את חוקת 1923, במקום זאת משל באורח אוטוקרטי לתקופת זמן לא מוגבלת על מצרים.
עם שיבתו של מֻחַמַּד תָּאוּפִיק נַאסִים פָּאשָׁא לראשות הממשלה, נעתר המלך פואד להשיב את חוקת 1923 לתפקוד.
מעמדה של מצרים החל להתערער מפנים ומחוץ, עם עליית המתיחות באירופה לקראת מלחמת העולם השנייה ועם המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהביאה לכיבוש צבאי של האימפריה האתיופית בידי איטליה הפשיסטית, פעולה שאיימה על ביטחונה של מצרים.
בתחילת 1936, סדרת משברים פוליטיים הביאה להתפטרותו של נאסים פאשא מרשות הממשלה.
פואד בהמשך מינה ממשלה זמנית בראשות עלי מאהר, פעיל בחצר המלוכה.
לצד קיומה של הממשלה הזמנית, פואד החל בארגון משלחת לבריטניה שמטרתה הייתה להסדיר את יחסי המדינות.
באוגוסט 1936 נחתם לבסוף ההסכם האנגלו-מצרי.
ההסכם קבע ברית צבאית ומדינית בין המדינות, הכרה בריטית מחודשת בריבונות מצרית, המשך חלוקת השלטון על סודאן, הצטרפות מצרים לחבר הלאומים וצמצום מספר החיילים הבריטים במצרים.
פואד לא חזה בהצלחת המשלחת להגיע להסכם ונפטר ב-28 באפריל 1936, בגיל 68, חודש לפני ניצחון מפלגת "אל-ופד" בבחירות הבאות לממשלה.
פואד נפטר בארמון קובה בקהיר, ונקבר במאוזוליאום הח'דיווי במסגד א-ריפאעי בקהיר.
בנו פארוק מונה ליורשו בתור מלך מצרים.
סדרת המטבעות היחידה שהנפיק בשנת 1920 בשמו ובתוארו "אלשלטאן פואד" היא יקרת המציאות.
המטבע 20 "ע'רשא" קרי דומה ל"גרש (ן)" הונפק רק ב 2 יחידות ואין לו מחיר בקטלוג קראוזה.
המטבעות 2 "גרשאן", 5, 10 "גרוש" غروش היו הילך חוקי גם בארץ ישראל בזמן המנדט עד לשנת 1927.
אשתו הראשונה הייתה שיבאקיאר ח'אנום אפנדי (1876–1947), בת דודתו ובתו של גנרל.
החתונה נערכה בארמון עבאסיה בקהיר בשנת 1896. נולדו להם שני ילדים.
אשתו השנייה הייתה נזלי סברי (1894–1978), בתו של מושל קהיר ושר החקלאות עבד א-רחים סברי פאשא.
הם התחתנו בארמון בוסתאן בקהיר בשנת 1919.
בנישואיו הראשונים לשיבאקיאר ח'אנום אפנדי, נולדו לו הילדים:
בנישואיו השניים לנזלי סברי, נולדו לו הילדים:
פואד השני (אחמד פואד; בערבית: أحمد فؤاد الثاني; נולד ב-16 בינואר 1952), הוא מלך מצרים וסודאן המודח.
השמיני והאחרון בשושלת מוחמד עלי ששלטה במצרים ובהמשך בסודאן מ-1805, במשך 148 שנה.
אחמד פואד נולד בשנת 1952, למלך פארוק הראשון ולאשתו השנייה נארימאן סאדק, בתו של חוסיין פהמי סאדק, סגן שר התחבורה.
הוריו נישאו ב-6 במאי 1951, לאחר שהמלך היה ללא בנים (מאשתו הראשונה פרידה, היו לו שלוש בנות), ולצורך נישואין אלו ביטלה אמו את אירוסיה לד"ר מוחמד זכי האשם (אביה שחשש מנישואין אלו מת מהתקף לב).
אחמד פואד, שנקרא על שם סבו המלך פואד הראשון, היה בנו הראשון של המלך פארוק, ובלידתו הפך לנסיך הכתר – יורש העצר.
הוא נולד חודש לפני הזמן המיועד, במשקל 3.28 ק"ג.
עם לידתו בשעה 06:20 בבוקר, נורה מטח כבוד של 101 יריות תותח.
אביו המלך העניק תואר "פאשה" לרופא המיילד.
כשהיה תינוק בן כחצי שנה, ב-26 ביולי 1952, הוא הוכרז כמלך פואד השני תחת אביו, שאולץ להתפטר במהפכת הקצינים החופשיים.
בוויכוח שהתגלע בין הקצינים, גברה דעתם של נאצר ומוחמד נגיב ועדתם, שתמכו בהגליית המלך פארוק ולא בהעמדתו למשפט, וב-26 ביולי שלח נגיב איגרת למלך, בה ציווה עליו לוותר על כיסאו לטובת בנו התינוק פואד, עד ל-12:00 בצהרים, ולעזוב את מצרים באותו היום עד השעה 18:00.
פארוק ויתר על כיסאו לטובת בנו, והתפטר בתקווה שזה יפייס את הכוחות האנטי-מלוכניים שבארצו, ובנו יאחד את העם תחתיו.
באותו היום גלה לאיטליה עם אשתו השנייה, בנם המלך ושלוש בנותיו מאשתו הראשונה.
אך באופן מעשי בוטלה המלוכה כליל והקצינים עלו לשלטון.
נגיב הבטיח לשמור על מונרכיה חוקתית באמצעות מועצת שלטון, המחזיקה בשלטון עד שפואד יגיע לבגרות.
סמכויותיו החוקתיות של פואד התקבלו על ידי הקבינט ב-2 באוגוסט 1952, אז הוקם גוף ממלכתי, אך לא מועצה.
בזמן גלותו של המלך פואד ייצגה אותו מועצת כהונת העוצר, בראשות הנסיך מוחמד עבד אל-מונעם (1899 - 1979), שהיה יורש העצר מלידתו בשנת 1899, עד להדחת אביו הח'דיו עבאס חלמי השני ב-1914, שהוחלף בידי דודו, אחי אביו חוסיין כאמל, אחיו של המלך פואד הראשון, שמלך אחריו.
לגוף העוצר לא היו סמכויות ממשיות, עם זאת, אלה נטלו למעשה על ידי מועצת הפיקוד המהפכנית שהובל על ידי נגיב.
ב-18 ביוני 1953, לאחר פחות משנה, הופסקה רשמית "מלוכה" זו, כשבוטלו המונרכיה והאריסטוקרטיה, ומצרים הפכה לרפובליקה.
משפחת המלוכה המודחת התיישבה בקאפרי, ובהמשך בארמון גדול מחוץ לרומא.
היחסים בין הוריו התערערו ותוך חודשים ספורים הם התגרשו ב-1954. האם חזרה למצרים והמלך המודח סירב לאפשר לה לחזור עם בנם, והיא לא ראתה אותו עד 1955. "הקצינים החופשיים" בירכו את המצב החדש ונתנו לאם דרכון מצרי.
התאפשר לה אף להיכנס לארמונות המלוכה שהוחרמו כדי לקבל חלק מפעולותיה האישיות.
נארימאן הגישה תביעה לפני בית המשפט המחוזי של הליופוליס.
בכתב האישום נאמר כי המלך אינו הוגן בחיי הנישואין שלו, וכי הוא כה אכזרי לה עד שהמשך החיים המשותפים הפך לבלתי נסבל.
היא חתמה על מסמך הגירושים והוקצתה לה קצבה חודשית.
נארימאן קיבלה את פסק הדין של גירושין מן המלך פארוק בפברואר 1954 לאחר נישואים מלכותיים שנמשכו ארבע שנים.
בשנת 1958 נשללה מפואד אזרחותו המצרית.
בשנת 1965, כאשר פואד היה בן 13 מת אביו מהתקף לב.
פואד מאמין שפארוק הורעל על ידי המודיעין המצרי, כפי שפורסם בזמן אמת בעיתונות, איך אין ראיות לכך.
לאחר מותו של פארוק, הובטחה לפואד הגנה על ידי רנייה השלישי, נסיך מונקו ואשתו הנסיכה גרייס.
פואד התיידד עם רנייה וקיבל אזרחות במונקו, בה הוא נקרא "הוד מלכותו הנסיך אחמד פואד פארוק".
ב-1976 התחתן פואד עם דומיניק-פראנס לואב-פיקאר, בת למשפחה יהודית.
היא המירה את דתה לאסלאם, ושינתה את שמה ל"פדילה" (فضيلة).
לזוג נולדו שלושה ילדים: מוחמד עלי, נסיך סעיד (נולד ב-5 בפברואר 1979); הנסיכה פאוזיה-לטיפה ממצרים (נולדה ב-12 בפברואר 1982); הנסיך פאחרודין ממצרים (נולד ב-25 באוגוסט 1987).
בני הזוג התגרשו ב-1996. אשתו המשיכה לשאת את תואר הכבוד "הוד מעלתה, הנסיכה פדילה ממצרים" עד לשנת 2008, אז בוטלו הנישואין והתואר לאחר מאבק משפטי.
פואד א-סניורה הוא פוליטיקאי לבנוני שכיהן כראש ממשלת לבנון בשנים 2005–2009.
סניורה נולד בצידון למשפחה מוסלמית סונית.
במשך עשורים ארוכים היה ידידו הקרוב של רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר (שנרצח בפברואר 2005).
לסניורה תואר אקדמי בכלכלה ועסקים מטעם האוניברסיטה האמריקנית בביירות, והוא כיהן כשר האוצר בממשלת לבנון לאחר מלחמת האזרחים השנייה של לבנון, בשנים 1992–1998, ובהמשך בממשלתו של חרירי בשנים 2000–2004. בשנים שבהן לא עסק סניורה בפוליטיקה הלבנונית הוא היה איש עסקים מצליח, וקיים קשרים רבים עם הקהילייה העסקית הבין-לאומית.
קשריו אלה סייעו לו להיות גורם משמעותי בוועידת פריז השנייה, שהתקיימה בנובמבר 2002, ועידה שבה העניקה ארצות הברית ללבנון הלוואה ארוכת טווח של 2.6 מיליארד דולר, על מנת לייצב את הכלכלה הלבנונית.
לאחר ניצחון האופוזיציה האנטי-סורית בבחירות לפרלמנט בחודש יוני 2005, התבקש סניורה על ידי נשיא המדינה אמיל לחוד למלא את תפקיד ראש הממשלה, דבר שהפתיע כמה וכמה בלבנון לאחר שרבים חשבו כי דווקא בנו של רפיק אל-חרירי, סעד, ימלא את התפקיד.
בסוף חודש יוני הוא סיים להרכיב את ממשלתו.
זו הייתה הממשלה המכהנת הראשונה לאחר ההתקוממות האנטי-סורית בלבנון, שהובילה באמצעים אזרחיים ולא צבאיים לנסיגה הסורית מלבנון.
בתחילת דרכו נתפס סניורה כדמות טכנוקרטית אפורה, אך עם חלוף הזמן הוא הוכיח את שליטתו הרמה בפוליטיקה הלבנונית והצליח לצלוח בשלום משברים פוליטיים כמו הקפאת פעילותם של השרים השיעים בממשלת לבנון בדצמבר 2005 ואיום חזבאללה בפרישה מן הממשלה.
כמו כן הוא הצליח לשמור על יחסים מיוחדים עם ארצות הברית, המהווה את המשענת לממשלתו בקהילה הבין-לאומית, למרות לחצים מצד גורמים פרו-סוריים כגון חזבאללה והגנרל מישל עאון.
למרות התבטאויות אנטי-סוריות של סניורה בעבר, בממשלתו כיהנו בתפקידים בכירים חברי חזבאללה, התומכים בנוכחות סורית בלבנון.
סניורה עצמו נחשב למנהיג ערבי מתון, והביע לא פעם את תמיכתו ביוזמת השלום של הליגה הערבית, עם זאת הוא טען כי "לבנון תהיה המדינה האחרונה שתחתום הסכם שלום עם ישראל".
בזמן מלחמת לבנון השנייה, סניורה גינה את פעולות ישראל נגד האוכלוסייה האזרחית בלבנון שהביאה, לדבריו, להרג 1,100 אזרחים.
סניורה פרץ בבכי כשניסה לקרוא למדינות העולם לכפות הפסקת אש על ישראל.
לאחר המלחמה קרא לשלום עם ישראל, אך לאחר מכן אמר שאינו מסכים לשלום נפרד של לבנון עם ישראל, שאינו כולל החזרת שטחים לפלסטינים, לסורים וללבנונים (חוות שבעא, לטענת לבנון, היא שטח לבנוני), ועל כן אמר כי לבנון תהיה המדינה הערבית האחרונה שתחתום הסכם שלום עם ישראל.
עם תום מלחמת לבנון, התנגדו המפלגות הפרו-סוריות ליישומה של החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם, שכללה הגבלות על פריסת חזבאללה בדרום לבנון.
בנוסף לכך, המפלגות התומכות בסוריה התנגדו להקמתו של בית דין בין-לאומי לשפיטת האחראים לרצח רפיק אל-חרירי.
מעבר לכל זאת, לאור התפישה הרווחת בלבנון כי חזבאללה ניצחה בעימות עם ישראל, העלה הפלג הפרו-סורי את הדרישה כי השרים השיעים יזכו לשליש (שיכול לחסום כל החלטת ממשלה) מכלל מושבי הממשלה.
סניורה ו"כוחות ה-14 במרס" סירבו להתפשר, וכל שרי חזבאללה, אמל והמפלגות הפרו-סוריות האחרות פרשו מהממשלה והותירו בה 18 שרים בלבד.
לאחר רצח שר התעשייה פייר ג'ומאייל הבן ב-21 בנובמבר 2006, הצטמצמה ממשלתו של סניורה ל-17 שרים – שר אחד בלבד מעל המינימום הנדרש לכינוסה של הממשלה.
שר הפנים שהתפטר בפברואר, חסן סבאח, נזעק לעזרה והכריז על חזרתו לממשלה.
פואבלה דה סרגוסה (ספרדית: Puebla de Zaragoza), או בקיצור פואבלה, היא העיר הרביעית בגודלה במקסיקו, אחרי מקסיקו סיטי, גוודלחרה ומונטריי בהתאמה, בירת מדינת פואבלה והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר מכונה לעיתים פואבלה של המלאכים (בספרדית: Puebla de los Ángeles).
העיר, הממוקמת כ-100 קילומטרים דרומית מזרחית למקסיקו סיטי, ושוכנת על נהר סן פרנסיסקו בנויה בסגנון ספרדי טיפוסי.
היא וסביבתה עשירות באתרים ארכאולוגיים.
ליופייה תורמים גם שלושה הרי געש המכוסים שלג ונשקפים אליה.
מתגוררים כ-1.5 מיליון תושבים (נכון ל-2005).
פואבלה נוסדה על ידי הכובשים הספרדים ב-30 באפריל 1531. שלא כמו רוב הערים הגדולות במקסיקו, הספרדים בנו אותה בעצמם והיא אינה שוכנת על חורבות עיר או אתר אינדיאני כלשהו.
מיקומה האסטרטגי, בחצי הדרך בין מקסיקו סיטי לנמל הימי של וראקרוס, הפך אותה לעיר השנייה בחשיבותה במקסיקו ברוב התקופה הקולוניאלית.
הקרב על פואבלה ב-5 במאי 1862 שהיה במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית מוכר בהיסטוריה המקסיקנית כקרב חשוב, בו הביס הגנרל איגנאסיו סראגוסה פולשים צרפתים שניסו להשיג, ללא הצלחה, השפעה קולוניאלית באזור.
שמה הרשמי של העיר שונה לפואבלה דה סרגוסה לאחר הקרב, לכבודו של הגנרל המנצח, והיא קיבלה תואר של "עיר הרואית".
בנוסף על כך הניצחון בקרב מצוין בסינקו דה מאיו, חג לאומי במקסיקו ב-5 במאי.
הקרב מצטרף לשורה של קרבות נגד הצרפתים שניסו לכבוש חלקים ממקסיקו מיום קבלת העצמאות מידי ספרד ב-27 בספטמבר 1821, אך ללא הצלחה.
המפורסמת שבפלישות הצרפתיות, מלחמת המאפים ב-1838, נהדפה בתחילה על ידי הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה בוראקרוס בטרם הגיעו הפולשים לפואבלה, אך הצרפתים זכו ביתרון בהמשך והכריזו על ניצחונם הודות ליתרון מספרי (30,000 חיילים צרפתים מול 3,000 בלבד מצבאו של סנטה אנה).
רק התערבות דיפלומטית מנעה מן הצרפתים את הניצחון, ואלה נסוגו ב-9 במרץ 1839.
בראשית המאה ה-20, כחלק מן התמורות שחלו באירופה, הגיעו לעיר מהגרים רבים, בעיקר מספרד, איטליה וגרמניה.
האוכלוסייה האירופית השפיעה רבות על החיים בעיר - בשפה, בתרבות ואף בפסטיבלים שונים כגון האוקטוברפסט הנהוג בבוואריה שבגרמניה.
הודות לרב תרבותיות המאפיינת את העיר, ולמרכז ההיסטורי העשיר והמרשים שלה, הוכרה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
העיר פואבלה נחשבת לעיר תעשייתית.
היא מפורסמת הודות למפעל גדול של יצרן המכוניות הגרמני פולקסווגן הנמצא בה ומעסיק אלפי עובדים.
המפעל המקסיקני אחראי לייצור של מיליוני מכוניות מסוג חיפושית עבור הנהגים בצפון אמריקה.
מלבד ענף הרכב, העיר נחשבת למרכז ייצור טקסטיל ארצי.
בעיר פואבלה ישנן לא פחות מ-20 אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטאות פרטיות, אוניברסיטאות ציבוריות ומכללות.
קמפוסים של מכונים אקדמיים נוספים, כגון המכון הטכנולוגי של מונטריי והאוניברסיטה האיברית-אמריקנית, נמצאים בעיר.
לפואבלה שני מועדוני כדורגל מקצוענים גדולים.
פואבלה (Puebla FC) ולובוס (Lobos BUAP, "הזאבים"), המשחקים בליגת הכדורגל הראשונה במקסיקו (Primera A).
(ליגה אחת מתחת לליגת העל המקסיקנית).
מועדון הכדורגל של פואבלה זכה בשתי אליפויות ליגה בהיסטוריה שלו, ב-1983 וב-1990.
לעיר פואבלה שתי קבוצות בייסבול מקצועיות, ה"נמרים" וה"תוכים".
קבוצת הפוטבול של "אוניברסיטת מדינות אמריקה" (Universidad de las Américas), "האצטקים", זכתה בשלוש אליפויות מאז הקמת ליגת הפוטבול למוסדות אקדמיים במקסיקו, ונחשבת לקבוצה חזקה מאוד.
אצטדיון הכדורגל של פואבלה, אצטדיון קואוטמוק (Estadio Cuauhtémoc, בן כ-50,000 מקומות ישיבה), אירח משחקי כדורגל באולימפיאדת 1968 במקסיקו, בגביע העולם בכדורגל 1970 ובגביע העולם בכדורגל 1986 שנערכו במקסיקו.
פוּ צונְג היה פסנתרן סיני-בריטי.
פו נולד בשאנגחאי למשפחת אינטלקטואלים קוסמופוליטית (אביו היה המתרגם המפורסם פו לאי).
הוא החל ללמוד פסנתר אצל מריו פאצ'י, מייסדה האיטלקי של התזמורת הסימפונית של שאנגחאי.
בשנת 1953 עבר פו לאירופה להמשיך בהכשרתו בקונסרבטוריון של ורשה, פולין, שם הרשים את מוריו בתפיסתו האינטואיטיבית למקצב המזורקה.
בקיאותו באמנות הפסנתר קיבלה אישור כאשר זכה ב"פרס המזורקה" המיוחד בתחרות שופן בשנת 1955.
פו ישב דרך קבע בלונדון מאז 1960, כאשר החל בקריירה של הוראה ושל הופעות ברחבי העולם.
את מרב ההערכה הקנו לו פרשנויותיו הסמכותיות לשופן; הסופר הרמן הסה הכריז עליו כמבצע האמיתי היחיד ליצירות שופן.
עם ידידיו הקרובים ביותר של פו נמנו הפסנתרנים מרתה ארחריץ', לאון פליישר וראדו לופו.
שלושת הפסנתרנים ידועי השם הכירו בהשפעתו של פו על התפתחותם המוזיקלית והוקירו את רעיונותיו החדשים והאופקים החדשים שפתח לפניהם.
נפטר ב-28 בדצמבר 2020 ממחלת נגיף קורונה 2019 במהלך מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת.
פּוּאֶבּלוֹ (Pueblo) היא קהילה מסורתית של אינדיאנים בחלק הדרום-מערבי של ארצות הברית.
הקהילות ידועות ברחבי העולם בשל הבניינים העשויים מלבני חומר, המכונים לעיתים בשם "פואבלוס", למרות שכיום רק בחלק קטן מהפואבלוס יש בניינים מסוג זה.
פואבלו דה טאוס (ספרדית: Pueblo de Taos) הוא פואבלו עתיק השייך לשבט אינדיאנים של אנשי פואבלו הדוברים את שפת הטיווה הצפונית.
גילו של האתר הוא כ-1,000 שנים והוא שוכן במרחק 1.6 ק"מ מהעיר טאוס, ניו מקסיקו, ארצות הברית.
ריו פואבלו הוא נחל קטן הנובע מרכס ההרים סאנגרה דה כריסטו, וחוצה את מרכז הפואבלו ששטחו כ-384 קמ"ר.
שמו של המקום בשפת הטיווה הצפונית הוא טואה-טאה (Tua-tah), ומשמעותו היא "הכפר שלנו".
פואבלו דה טאוס הוא חלק משמיניית הפואבלוס הצפונית.
המאפיין האדריכלי הבולט ביותר של פואבלו דה טאוס הוא מתחם המגורים הרב-קומתי הבנוי מחימר אדום-חום, המחולק לשני חלקים על ידי ריו פואבלו.
לפי אתר האינטרנט של המקום פואבלו דה טאוס נבנה בין שנת 1000 לשנת 1450 לספירה.
האתר זכה למעמד של אתר היסטורי לאומי ב-9 באוקטובר 1960, וב-1992 העניק לו אונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית.
האתר שוכן בעמק של אחד מיובליו של נהר הריו גראנדה, והוא מורכב מקבוצה של בתי מגורים ומרכזים טקסיים (באתר שרדו 6 קיוות), המייצגים את התרבות שהתפתחה מהמסורות של האנאס"אזי (אנשי הפואבלו הקדומים).
אנשים אלו התיישבו באזורים שכיום מהווים את גבולות אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו.
הציוויליזציה שלהם שקעה בסופו של דבר, ובשלהי המאה ה-13 אתרים כגון מסה ורדה וצ'אקו ננטשו בפתאומיות, ככל הנראה בשל שינויים באקלים.
שגשוגם של הפואבלוס הקטנים בעמק ריו גראנדה ונספחיו היא אחד מהמאפיינים העיקריים של ההתיישבות בצפון אמריקה, כאשר שוקלים זאת ביחד עם היעלמותם המסתורית של שבטי האנאס"אזי.
המאפיינים של הקהילות הכפריות בגוגל בינוני היו ארגון חברתי ודתי מוגדר, חקלאות מסורתי ושימוש במערכות השקיה.
ההשערה היא כי טאוס נבנה זמן מה לפני 1400.
במהלך ההיסטוריה המודרנית של טאוס התנגשו שתיים מתכונותיהם של תושבי המקום: המסורות העתיקות ויכולתם לקלוט תרבויות חדשות.
במהלך המאה ה-18 תושבי טאוס מילאו תפקיד חשוב במלחמה נגד המתיישבים.
למרות כל זאת, אנשי הטאוס קלטו במהרה את זני הפרות והדגנים שהובאו על ידי הכובשים, ושילבו אותם במערכת החקלאית שלהם.
הניסיונות להמיר את דתם של אנשי טאוס ולהופכם לנוצרים נתקלו בהתנגדות (הכנסייה הראשונה שנבנתה בטאוס נשרפה במהלך מרד שפרץ ב-1680), אך כן גרמו לשינוי מסוים באמונה הדתית של המקומיים.
דיכוטומיה נוספת הייתה בין הגישה האירידנטיסטית וגישת ההטמעה, שסימנו את שני השלבים הבאים בהיסטוריה של טאוס: השלטון המקסיקני בין 1821 ל-1848, והשלטון של ארצות הברית החל מ-1848. תושבי טאוס קיבלו ב-1970 את האדמות שהופקעו מהם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכללו את האתר המקודש בלו לייק (האגם הכחול).
הטקסים המסורתיים של תושבי טאוס כללו באותה תקופה את חג המולד ואת הריקוד ההיספני-מקסיקני מטאטצ'ינס.
ממבט ראשון טאוס נראה כיום כפי שתואר ב-1776 על ידי הנזיר פרנסיסקו אטאנסיו דומינגז.
אולם, אף על פי שמכלאת החימר שקושרה על ידו לעיר תנ"כית שרדה, ישנם מספר שינויים שניתן להבחין בהם.
בחלק המערבי של הפואבלו נמצאים שרידיהם של הכנסייה והמנזר שנבנו על ידי המיסיונרים.
במאה ה-19 נבנתה כנסייה חדשה בצד המערבי של החוף הצפוני.
המבנים הרב-קומתיים השתמרו בצורה ובמתאר המקוריים, אך עם שינויים מסוימים.
הדלתות, שבדרך כלל שימשו על מנת להפריד בין חדרים, משמשות כדלתות כניסה לקומת הקרקע של המבנה ולקומת הגג.
החלונות, שהיו קטנים והשתלבו בקירות באקראי, הפכו ליותר נפוצים.
השימוש ההולך וגובר בחלונות ודלתות בטאוס משקף את קבלת המנהגים האירופיים ובמגמת הוויתור על מבנים בני הגנה.
באזור המגורים נבנו קמינים, וזאת בנוסף לתנורים שנבנו מחוץ לבתים.
החלק הצפוני של הפואבלו נחשב אחד מהבניינים הפופולריים ביותר לציור וצילום בחצי הכדור המערבי.
חלק זה הוא הפואבלו הרב-קומתי הגדול ביותר שעדיין קיים.
הפואבלו בנוי מקירות חימר שעוביים עשוי להגיע לכמה מטרים.
המטרה העיקרית של הפואבלו הצפוני הייתה להגן על התושבים.
עד לשנת 1900 הגישה לחדרים בקומות התחתונות הייתה באמצעות סולמות שהורדו מהגג, ואז ירידה בסולם פנימי נוסף.
במקרה של התקפה הסולמות החיצוניים סולקו בקלות.
יחידות המגורים במבנה זה מורכבות בדרך כלל משני חדרים, שאחד מתוכם משמש לשינה וצרכים כלליים, והשני משמש כחדר אוכל, בישול ואחסון.
כל יחידה כזו היא מבודדת ואין מעברים בין היחידות השונות.
האינדיאנים בטאוס לא עשו שימוש רב ברהיטים בעבר, אך כיום הם משתמשים בשולחנות, כיסאות ומיטות.
בפואבלו חל איסור להשתמש בחשמל, מים זורמים וצנרת פנימית.
קיר הפואבלו מקיף את הכפר באופן מלא מלבד בכניסה, כסמל לגבולות הכפר.
בעבר הקיר היה גבוה לעומת היום, והוא שימש כחומת מגן נגד השבטים היריבים.
הנהר הזורם דרך הפואבלו משמש כמקור השתייה ומי הבישול העיקרי עבור תושבי הכפר.
הנהר לא קופא לחלוטין בחורף אף על פי שנוצרת שכבת קרח עבה, אך בגלל זרימת המים בנהר התושבים המקומיים יכולים לשבור את הקרח ולהשיג מים טריים.
בפואבלו יש ייצוג לשלוש דתות: נצרות, הדת המקורית והכנסייה האינדיאנית.
הקדוש המגן של הפואבלו הוא הירונימוס.
תחושת השייכות הקהילתית, המתבטאת במשפט "אנחנו בקן אחד", החזיקה עד כה את בני הטאוס.
הציפייה מהגברים והנשים היא לסייע בחובות הקהילתיות כאשר הם נדרשים לעשות זאת.
הפרט נדרש לוותר על שאיפותיו האישיות אם הן מתנגשות עם צורכי הקהילה.
המשפחה מהווה מוסד חשוב בטאוס.
לצאצאים מצד האב ומצד האם יש את אותן זכויות.
כל משפחה מתגוררת ביחידת מגורים נפרדת, ולאחר החתונה הבעל והאישה עוברים לגור בדירה משל עצמם.
כיוון שקרוביהם גרים לידם, ישנה עזרה הדדית בכל הקשור לטיפול בילדים.
המבוגרים מלמדים את הצעירים על הערכים והמסורות שעברו במהלך הדורות, דבר המסייע לשימורה של תרבות טאוס.
פואד טוואל היה הפטריארך הלטיני של ירושלים.
מוצאו של טוואל, יליד מידבא, אמירות עבר הירדן, הוא משבט בדואי שהתנצר במאה ה-19. הוא למד בסמינר התאולוגי של הפטריארכיה הלטינית בבית ג'אלא, והוסמך לכמורה בשנת 1966. טוואל שירת שנים אחדות ככומר ברמאללה, ואז נסע לוותיקן, שם השלים תואר דוקטור בתחום המשפט הקנוני.
לפני שהתמנה לפטריארך, היה בשליחות הוותיקן במדינות שונות, ביניהן הונדורס, גרמניה, פרו, מצרים ותוניסיה.
ב-22 ביוני 2008 החליף את מישל סבאח בתפקיד הפטריארך הלטיני של ירושלים.
ב-22 ביוני 2016 אישר האפיפיור פרנציסקוס את בקשתו לפרוש מתפקידו.
פואד ג'ונבלאט היה מנהיג דרוזי משושלת ג'ונבלאט והקאימקאם של מחוז הרי השוף בלבנון בתקופה העות'מאנית ובתחילת תקופת השלטון הצרפתי בלבנון.
פואד היה אביו של כמאל ג'ונבלאט וסבו של וליד ג'ונבלאט המנהיג הדרוזי הנוכחי.
ג'ונבלאט נרצח ב-6 באוגוסט 1921 בוואדי עינבאל על ידי שכיב והאב, אחד מיריביו הפוליטיים.
מחליפתו בתפקיד הייתה נזירה אשתו, ששימרה את שליטת השושלת עד שבגר בנה כמאל ג'ונבלאט.
פואד עג'מי היה היסטוריון ופובליציסט אמריקאי, שמוצאו פרסי, ותחום מומחיותו הוא המזרח התיכון.
זוכה המדליה הלאומית למדעי הרוח לשנת 2006. תומך נלהב במלחמת עיראק, דעה שהביאה עליו ביקורת מצד עמיתיו באקדמיה.
עג'מי נולד בארנון, כפר הררי בדרום לבנון.
משפחתו השיעית הגיעה לארנון מתבריז שבאיראן בשנות החמישים של המאה ה-19. פירוש המילה "עג'ם" בערבית הוא "לא-ערבי", ופירוש ספציפי יותר הוא "פרסי".
עג'מי הגיע לארצות הברית בסתיו 1963, זמן קצר לפני שמלאו לו 18. הוא החל ללמוד לתואר הראשון בקולג' מזרח אורגון (כיום אוניברסיטת מזרח אורגון) בלה גראנד, אורגון (La Grande, Oregon).
הוא למד לתארים מתקדמים באוניברסיטת וושינגטון, שם כתב תזה על יחסים בינלאומיים וממשלה עולמית.
עג'מי הצטרף למחלקה למדע המדינה באוניברסיטת פרינסטון ב-1973, אולם לא קיבל קביעות.
הוא נודע כתומך קולני בזכות להגדרה עצמית של הפלסטינים.
היה פרופסור המופקד על קתדרת מאג'יד קדורי למחקרי המזרח התיכון ומנהל התוכנית ללימודי המזרח התיכון בבית הספר ליחסים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה Paul H.
עג'מי שימש כיועץ למזכירת המדינה של ארצות הברית קונדוליזה רייס, כמו גם לחברו ועמיתו פול וולפוביץ.
עג'מי כתב לעיתים תכופות בנושאי המזרח התיכון וההיסטוריה העולמית של זמננו ב-The New York Times Book Review, Foreign Affairs, ניו ריפבליק, וול סטריט ז'ורנל, ובכתבי עת נוספים.
עג'מי הופיע לעיתים קרובות ברשתות הטלוויזיה האמריקאיות PBS ו-CBS.
במאמרו "תוצאתה של חוסר ההזדהות הפוליטית"
מתאר עג'מי איך העולם השלישי נקט בעמדה של אי-הזדהות פוליטית בזמן הפוליטיקה של המלחמה הקרה.
ב-1980 הוא קיבל הצעה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס להתמנות להיות מנהלו של מחקרי המזרח התיכון בתוכנית הבוגרים ליחסים בינלאומיים בוושינגטון הבירה, בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה.
הוא פרופסור ומופקד על הקתדרה על שם מאג'יד קדורי.
בספר "ארמון החלומות של הערבים", עג'מי סוקר עג'מי את הנוף האינטלקטואלי שהעולם הערבי ואיראן, במה שהיה בכמה דרכים אוטוביוגרפיה כמו גם המשך ל"מצבם הרעוע של הערבים".
הוא כתב על הפוליטיקה המזרח תיכונית של "עולם שבו לעיתים רחוקות משיגים ניצחון שבצידו מידת הרחמים או המתינות." הוא כתב על פאן-ערביות ותיאר את האידאולוגיה שלה כ"שליטה סונית לבושה במחלצות חילוניות."
ספרו האחרון של עג'מי "מתנת הנוכרים: האמריקנים, הערבים והעיראקים בעיראק" The) Foreigner's Gift: The Americans, The Arabs and The Iraqis in Iraq) (2006), עוסק בשחרור האמריקני של עיראק.
בשנת 2022 ספר האוטוביוגרפי, "כשהקסם פג", שאותו כתב על־פני 40 שנה והספיק להשלים אותו לפני מותו, הובא לדפוס על ידי אלמנתו.
עג'מי כתב מאמר שחולל הדים ובו סתר את תזת "התנגשות הציביליזציות" של סמואל הנטיגנטון.
במאמרו "ההזמנה" מבקר עג'מי את הנטינגטון בשל התעלמותו מהמורכבויות המעשיות והתועלות של המדינות שמניעות קונפליקטים בתוך ובין ציוויליזציות.
עג'מי מאמין שמדינות תישארנה הגורם הבולט המשפיע על המערכת העולמית ותפקודה.
הוא גם טוען שמדינות או קבוצות בנות אותה ציוויזליציה נוטות לפעול יחדיו רק אם הדבר עולה בקנה אחד עם האינטרס שלהן לעשות כן; הוא גם סבור שמודרניות וחילוניות יאריכו ימים, במיוחד במקומות בהם מתנהלים מאבקים משמעותיים בעדם, והוא מביא כדוגמה את המעמד הבינוני ההודי.
עג'מי גם מאמין שציוויליזציות אינן שולטות על מדינות; אלא, מדינות שולטות על ציוויליזציות.
מאוחר יותר עג'מי ריכך את ביקורתו הראשונית על התאוריות של הנטינגטון במאמרו "ההתנגשות" בו הוא כתב ש"אני נוטה כיום לצדד יותר בתזה של הנטינגטון אודות "התנגשות הציוויליזציות" ופחות להחזיק בביקורת שהייתה לי עליה בעבר."
בשנים האחרונות, הייתה לעג'מי, כאינטלקטואל ערבי, השפעה פוליטית משמעותית על ממשל בוש.
ידוע שקונדוליזה רייס זימנה אותו לבית הלבן כדי לבקש את עצתו, ושפול וולפוביץ, סגן מזכיר ההגנה לשעבר, חברו ועמיתו בעבר מבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים על שם פול ניטשה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שיבח אותו בנאומים שנשא על עיראק.
עג'מי היא חבר בוועד המנהל של המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations), ובוועד המייעץ של כתב העת Foreign Affairs.
עג'מי היא חבר מייסד של האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה (ASMEA).
עג'מי היה גם חבר במערכת של Middle East Quarterly, כתב עת של צוות החשיבה Middle East Forum.
בשנת 1988 ביקר בישראל והרצה באוניברסיטת תל אביב, בהזמנת פרופסור איתמר רבינוביץ', ביקר בירושלים, באירוח ראש העירייה טדי קולק ואף השתתף בסרטון של קרן ירושלים לגיוס תרומות והכריז שהקמת מדינה פלסטינית היא עניין אבוד.
עג'מי התבטא בפומבי בעד מלחמת עיראק, שלדעתו
עג'מי התריע לגבי התוצאות השליליות שתהיינה למלחמת עיראק על ארצות הברית.
במסתו משנת 2003 בכתב העת Foreign Affairs, "עיראק ועתיד הערבים", כתב עג'מי:
אולם הוא הוסיף ואמר: "אמריקה חייבת להיות מסוגלת לחיות במידה רבה עם חוסר האמון וחוסר האהדה שנהפכים לאנטי-אמריקניות – עם זאת המצב המולד של התרבות אחראי לפצעים שהביא על עצמו.
אין שום צורך לחלוק כבוד לקנאות הדתית הפוליטית שהיא נחלת האזור.
אכן, זהו אחד המצבים שבהם כוח זר מחדש מציע דרך טובה יותר למחלותיו וכישלונותיו עתיקות היומין של האזור."
עג'מי המשיך לתמוך בנחיצותה של המלחמה שלוש שנים אחרי כן.
בספרו משנת 2006 על הפלישה ותוצאותיה, הוא מתאר את המאמץ האצילי, וטוען שאף על פי שהוא טמן בחובו גם תוצאות לא נעימות, הרי שמוקדם מדי מכדי להגדיר אותו ככישלון.
סגן הנשיא צ'ייני ציטט את עג'מי שוב בנאום שנשא בפני מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון ב-21 באוקטובר 2007 באומרו: "אין לנו שום אשליות לגבי הדרך הניצבת לפנינו.
כפי שפואד עג'מי אמר לאחרונה, עיראק אינה עדיין "מדינה השרויה השלום וכל הזעם האגור בתוכה לא שכך עדיין, אבל החוק והסדר החלו לפעפע לפני השטח."
שמונה ימים אחרי שנשיא ארצות הברית ברק אובמה נכנס לתפקידו כתב עג'מי מאמר בוול סטריט ז'ורנל בשם "שליח הסדר הישן", בו טען שלדיפלומטיה של ממשלו של ג'ורג' בוש הייתה "השפעה מהפכנית" וגער באובמה על שלא שיבח את מלחמת עיראק.
האימאם הנעלם: מוסא אל-צדר והשיעה של לבנון / פואד עג'מי; (תרגם מאנגלית עמי שמיר).
תל אביב: עם עובד, מהדורה ראשונה 1988, מהדורה שנייה תשס"ו 2006.
ארמון החלומות של הערבים: אודיסיאה של דור / פואד עג'מי; [תרגמה מאנגלית עתליה זילבר]; תרגמה וערכה קטעי שירה וספרות מערבית חנה עמית-כוכבי.
מלכוד: ערביות וערבים מאז 1967 / פואד עג'מי; מאנגלית - מיכל סלע; עריכה מדעית - שאול משעל.
המרד בסוריה, תרגמה מאנגלית - כרמית גיא, תל אביב: עם עובד, 2013.
כשהקסם פג - לגדול בדרום לבנון, פואד עג'מי, יצא לאור על ידי הוצאת סלע מאיר, בשנת 2024.
פואד מוחמד אבו זיכרי היה מפקד חיל הים המצרי מיוני 1967 ועד ספטמבר 1969, ולאחר מכן, מאוקטובר 1972 ועד נובמבר 1976. לאחר סיום שירותו הצבאי שימש יועץ בענייני הצי לנשיא מצרים, אנואר סאדאת, ולאחר מכן היה סגן שר לענייני תובלה ימית ויושב ראש חברת הספנות FAMCO.
נולד בשנת 1923 באל עריש.
בשנת 1965 סיים את האקדמיה הצבאית הגבוהה בקהיר ועם בני מחזורו נמנו גם מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי ואחמד איסמעיל עלי.
ב-11 ביוני 1967, מיד עם סיום מלחמת ששת הימים, הודח מפקד חיל הים המצרי בזמן המלחמה, סולימאן עזאת, ואבו זיכרי מונה תחתיו.
תחת פיקודו התעמת חיל הים המצרי ביולי 1967 מול חיל הים הישראלי בקרב רומני.
באוקטובר 1967 זכה חיל הים המצרי לאחת מהצלחותיו הגדולות, טיבוע המשחתת הישראלית אח"י אילת.
אבו זיכרי הודח מתפקידו בספטמבר 1969, לאחר מבצע רביב - הפשיטה המשוריינת שערך צה"ל בגדה המערבית של מפרץ סואץ.
בפשיטה זו פעלו כוחות חיל הים הישראלי, כולל שייטת 13 במפרץ סואץ ללא שהמצרים הצליחו לאתרם ולהפריעם.
תחת אבו זיכרי מונה כמפקד חיל הים, מחמוד עבד אל-רחמן פהמי.
בסוף אוקטובר 1972, בעת שהחליף חלק מצמרת צבאו, כולל את שר ההגנה מוחמד צאדק (תחתיו מונה אחמד איסמעיל עלי), הדיח נשיא מצרים, אנואר סאדאת, גם את מפקד חיל הים פהמי ומינה במקומו שוב את אבו זיכרי.
במלחמת יום הכיפורים נלחם חיל הים המצרי מול חיל הים הישראלי בשלוש זירות: הים התיכון, מפרץ סואץ ומצרי באב אל מנדב.
בים התיכון התרחשו מספר קרבות בין ספינות טילים ישראליות ומצריות, שבכולם הייתה יד הישראלים על העליונה.
הקרב הבולט ביותר היה קרב דמייט בו טובעו שלושה סטי"לים מצריים.
בימים הראשונים לקרבות ניסו המצרים להפגיז מן הים מתקנים ישראלים בסיני.
בהמשך הלחימה נשארו הספינות המצריות בנמליהן מחשש לתקיפות אוויריות.
במפרץ סואץ פעלו כוחות קומנדו ימי מצריים שניסו לנחות בסיני.
הכוח הימי הישראלי במפרץ סואץ כלל רק דבורים וכוחות של שייטת 13. במספר היתקלויות ימיות נפגעו וטובעו סירות משמר, סירות קטנות אחרות וסירות קומנדו מצריות.
במצרי באב אל מנדב הטילו המצרים מתחילת הלחימה הסגר ימי ומנעו שיט אוניות ישראליות לאילת.
ב-1 בנובמבר אפשרו המצרים מעבר ספינת משא ישראלית אולם רק בתחילת דצמבר 1973 הוסר הסגר רשמית.
פואד מֶבָּזָע היה פוליטיקאי תוניסאי שכיהן כנשיא תוניסיה.
מבזע למד משפטים וכלכלה בפריז.
היה חבר פעיל במפלגת הנאו-דיסטור הלאומנית של חביב בורגיבה.
לאחר סיום הפרוטקטורט הצרפתי והכרזת הרפובליקה התוניסאית, בשנת 1957, מילא תפקידים מובילים באיגוד הכללי של הסטודנטים בתוניסיה (UGET) ובאגודת הסטודנטים המוסלמים הצפון אפריקאים (AEMNA) בפריז.
בשנת 1961 נכנס לתפקיד עוזר בקבינט של מזכיר המדינה לבריאות הציבור והרווחה.
באותה השנה הוא נבחר לחבר ונשיא הוועדה לתיאום נאו-דיסטור.
בשנת 1964, עם שינוי השם של הנאו-דיסטור, ל"המפלגה הסוציאליסטית הדוריאנית" (PSD), הפך מבזע לחבר בוועד המרכזי של המפלגה שהחזיקה במונופול הפוליטי.
עד סוף העשור עמד בראש הביטחון הלאומי בממשלה ושוב במחלקת הנוער והספורט.
בין 1969 ל-1973 הוא החזיק בראשות עיריית עיר הבירה תוניס.
בהמשך כיהן בתפקידים דיפלומטיים שונים, ובפרט כשגריר תוניסיה במרוקו בשנים 1986–1987.
הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים התוניסאי מ-1997 עד 2011, והיה שר הנוער והספורט, השר לבריאות הציבור ושר התרבות והמידע.
לאחר בריחתו של הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי מהמדינה בעקבות פרוץ המחאות האלימות בתוניסיה הוא התמנה ב-15 בינואר 2011 לנשיאה הזמני של תוניסיה על פי החלטת מועצת החוקה ובהתאם לחוקה.
ראש הממשלה מוחמד ע'אנושי מינה עצמו יום קודם לנשיא הזמני, אלא שמועצת החוקה החליטה כי על פי החוקה ממלא מקום הנשיא הוא יו"ר הפרלמנט.
על פי סעיף 57 של החוקה התוניסאית, בחירות חדשות חייבות להיערך בתוך 45 עד 60 יום מאז מינוי יו"ר הפרלמנט לנשיא הזמני.
פואד נסאר היה איש ציבור פלסטיני, ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית.
בתפקידו האחרון שימש כראש המפלגה הקומוניסטית הירדנית.
נסאר נולד בנצרת למשפחה נוצרית והיה בנו של מורה ומורה בעצמו.
בנעוריו היה פעיל בתנועה הלאומית הפלסטינית והשתתף במרד הערבי הגדול כמפקד כנופיה בדרך בין ירושלים ויריחו.
הוא התעמת עם עבד אל-קאדר אל-חוסייני על רקע טענתו שיש לכוון את המאבק נגד האמפריאליזם הבריטי ולא נגד היישוב היהודי.
בנוסף, הוא התנגד לשיטות הפעולה של החוסיינים נגד הפלחים.
בעקבות זאת ניסו להתנקש בחייו והלשינו עליו לשלטונות הבריטים.
הוא נמלט לעיראק, שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בימי המלחמה האנגלו-עיראקית הוא נאסר וקיים שביתת רעב.
כשהשתחרר שב לארץ ישראל בתחילת 1943 והיה פעיל במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
הוא היה ממקימי הליגה לשחרור לאומי יחד עם פעילי שמאל ערבים נוספים ושימש כיושב ראשון הארגון.
בשנת 1944 היה ממייסדי העיתון הקומוניסטי הערבי אל-איתיחאד יחד עם אמיל חביבי ואמיל תומא.
בנובמבר 1947 הוא נאם באספת המונים בירושלים נגד המלחמה בין יהודים לערבים וטען שהיא מזימה אימפריאליסטית.
אולם תנועתו הוצאה מחוץ לחוק והוא ירד למחתרת ובמשך ארבע שנים נדד עם בית דפוס קטן בין ישראל וממלכת ירדן.
בשנת 1951, כשהוא מתגורר בגדה המערבית, ייסד את המפלגה הקומוניסטית בירדן.
בדצמבר 1951 הוא נאסר בבית דפוס מחתרתי עם מספר פעילים אחרים בעוון הפצת תעמולה קומוניסטית והועמד למשפט.
בפתיחת המשפט הוא שר יחד עם הנאשמים האחרים את האנטרנציונל ובעקבות זאת התקיים המשך המשפט בדלתיים סגורות.
בסוף המשפט הוא נדון לעשר שנות מאסר.
בעקבות מחאות בירדן קוצר עונשו לשש שנות מאסר.
במאי 1955 עלו מחאות על מצבו הבריאותי הקשה והוא שוחרר באוגוסט 1955 בתנאי שיצא לגלות והוא עבר לסוריה.
בנובמבר 1956 הותר לו לשוב לירדן לאור ההתקרבות של מדינות ערב על ברית המועצות ובדצמבר 1956 הוחזרה לו אזרחותו הירדנית.
בינואר 1958 השתתף נסאר בוועידת סולידאריות של עמי אסיה בקהיר.
באותו זמן פורסם בירדן שהוא יועמד למשפט בהיעדרו על ארגון הפגנות בירדן ובתחילת פברואר 1958 הוא נדון למאסר עולם.
ביוני 1958 הוא השתתף בוועידה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית והביע תמיכה באיחוד הרפובליקה הערבית המאוחדת וביקר את הנטייה המערבית של ממלכת ירדן.
בינואר 1959 שבו שלטונות ירדן ושללו את אזרחותו.
בשנות ה-60 פעל נסאר ממזרח אירופה והרבה לכתוב בביטאונים קומונסטיים.
לאחר הקמת אש"ף הוא הביע תמיכה בה ודרש שהיא תהיה דמוקרטית ותייצג את כל העם הפלשתינאי הערבי.
בסוף שנת 1967, לאור ההתקרבות החוזרת בין ירדן וברית המועצות, שב נסאר לירדן.
בשנת 1973 היה לקומוניסט הראשון שהצטרף למועצה הלאומית הפלסטינית.
פואד סוסחא (באדיגית: ФуIад Цушъхьэ) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1974–1976.
על אף ציפיותיו של אביו של סוסחא כי יצטרף לעסק המשפחתי ויעבוד בתחום החקלאות, הוא בחר ללכת לכיוון אחר.
עם הזמן התערה בחברה והוערך בקרב הצעירים שראו בו דמות מנהיגותית בכפר, בתקופה בה חיפש הדור הצעיר אחר דרך להחליף את השלטון המקומי ולהעביר אותו מידי הדור המבוגר לצעירים.
הבחירות בשנת 1974, אשר התקיימו אחרי שנה קשה במדינת ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, נערכו בסימן "השליטה עוברת לידי הצעירים".