tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היהודים בחרבין הבינו מניסיון בעבר שהם יצטרכו ליצור קשר ולשתף פעולה עם גורמים השולטים עליהם בשביל לשמור על הסטטוס שלהם כאוטונומיה חופשית, ולכן במשך זמן רב שיתפו פעולה עם צבא קוואנטונג.
קבוצת ארמיות של הצבא הקיסרי היפני.
בקרב הקצינים ששירתו בצבא הקיסרי היפני, נידון כיצד ניתן לנצל את יהודי מנצ'וריה כדי לסייע ליפן לזכות בהכרה מטעם מדינת החסות שלהן, מנצ'וקוו, אך בעיקר נידונו כיצד ניתן להשיג סיוע חוץ-כלכלי על מנת לפתח את התעשייה באזור מנצ'וריה.
מספר קצינים יפנים חשבו שניתן יהיה לגייס את היהדות הבינלאומית כדי לגייס את הכספים הדרושים לפיתוח התעשייה של מנצ'וריה.
הסכום המינימלי הנדרש נאמד בין שניים לשלושה מיליארד דולר, סכום אסטרונומי אף לאותם זמנים בגלל שהיפנים היו חייבים ליהודים בשל אינטרסים כלכליים, הם לא פגעו בהם ואף נתנו להם לנוע בחופשיות במרחב ולהפיץ עיתונים.
הרעיון בו מדינות או גורמים מנצלים יהודים בשל אינטרסים כלכליים לא היה חדש, אפילו לא ליפנים, אך זאת הייתה הדרך היחידה של היהודים לזכות בהכרה ולחיות בחירות.
התוכנית של היפנים נקראה תוכנית פוגו, אך היא לא יצאה לפועל בשל התנגדות של יהודי ארצות הברית, ובשל השפל הגדול שהיה קיים גם כן באותה התקופה.
היפנים איפשרו ליהודים לנסוע דרך אזורים שבשליטת יפן, בעיקר משנגחאי ואליה.
ולא הקימו גטו יהודי נפרד בעיר זו עד אביב 1943 בשל לחץ גרמני.
הקהילה היהודית בחרבין הורכבה בעיקר מיהודי רוסיה שהגיעו לעיר בסוף המאה ה-19 באמצעות הרכבת הטרנס-סיבירית.
היהודים הראשונים הגיעו לחרבין בשנים 1898 ו-1899 באישור הממשלה הרוסית ובאמצעות הרכבת הטרנס-סיבירית.
יהודים נוספים שהגיעו מרוסיה היו פ.י.
האוכלוסייה עלתה באופן משמעותי בשל הפוגרום הגדול באודסה שהתקיים ב-1905 ובשל מלחמת רוסיה-יפן שהתקיימה בין השנים 1904 ל-1907, ומ-500 יהודים שהתגוררו בחרבין, האוכלוסייה היהודית בחרבין הגיעה לכ-5,000 נפשות.
עם זאת, העלייה המשמעותית ביותר התרחשה בין השנים 1908 ל-1925, זאת כנראה בשל המהפכה הרוסית, שהביאה לאיסור סממנים דתיים וגם לאנטישמיות רבה בברית המועצות.
בין השנים הללו, הגיעו מעל ל-17,000 יהודים לחרבין, כשרובם המוחלט יהודי רוסיה, ובכך אוכלוסיית חרבין הגיעה לשיאה (25,000 נפשות יהודיות).
עם זאת, המספר ירד בשל עלייתן של מפלגות רוסיות פשיסטיות שהתמקמו בחרבין וגם שם, התנהגו באופן אלים כלפי יהודים, ובשל כך מספר התושבים היהודים ירד מ-25,000 ל-2,000 בסוף המלחמה.
אחרי הקמת מדינת ישראל, יהודי חרבין הציונים עשו עלייה.
כיום מתגורר יהודי אחד בלבד בחרבין ששמו דן בן-כנען.
הוא עבר להתגורר בחרבין בשנת 2002 ומתגורר שם עד היום.
עם זאת, הוא לא חלק מהקהילה היהודית בחרבין, ונמצא שם במסגרת עבודתו והשתייכותו לקהילה היהודית.
רוב תושבי חרבין, שהגיעו מערים רוסיות (כגון אודסה, סנט פטרסבורג, מוסקבה ולדיווסטוק) היו מבוססים כלכלית והגיעו לחרבין בשביל למצוא ולפתח קריירה חדשה בחייהם ללא הדיכוי והאנטישמיות הרוסית.
יהודים אחרים שהגיעו לחרבין השתייכו למעמד הביניים - "הצווארון הלבן", ביניהם עיתונאים, סופרים, רופאים, מורים, מוזיקאים, שחקנים, רואי חשבון, עורכי דין, מתווכי נדל"ן ועוד.
רבים אחרים היו פליטים, חסרי אזרחות, שנמלטו מאסונות, מהפכות ופוגרומים, והגיעו אל חרבין ללא פרוטה, אך הוועד היהודי של חרבין תמך בהם בפאן הכלכלי.
יהודים רבים הקימו את המועדון המסחרי ואת הבורסה המקומית שבה סחרו בכסף ובסחורות, ובעיקר בפולי סויה ובפרוות.
בין היהודים המפורסמים והעשירים בעיר היו שלושת האחים סקידלסקי (ביניהם דוד סלומון), גרגורי קרול ואיזק סוסקין.
קהילת יהודי חרבין הורכבה בעיקר מיהודי רוסיה שהתיישבו בעיר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הם דיברו רוסית כשפת אם ושמרו על תרבות וחינוך בסגנון רוסי.
כל העיתונים בחרבין מאותה סיבה פורסמו בשפה הרוסית, כשהעיקרי מהם היה "חיי היהודים" .
עם זאת, חלקם גם דיברו עברית ויידיש על מנת ללמוד טקסטים תנכיים ודתיים.
לקהילה היה בית ספר בו הייתה קהילה דוברת רוסית-עברית, שמו היה "הגימנסיה העברית" ורב שכתב מסכתות בשתי השפות.
בהמשך, לאחר שההתיישבות היהודית בחרבין נפלה ויהודי חרבין היגרו לברית המועצות, ארצות הברית וישראל, התגלה כי רובם דיברו בדיאלקטים של חרקוב או אודסה.
בעיירה (חודורקיב באוקראינית: Ходорків ברוסית: Ходорков) שבמחוז ז'יטומיר באוקראינה התקיימה קהילה יהודית שנחרבה כמעט לחלוטין בפרעות פטליורה.
אחרוני יהודי חודורקוב נרצחו בשואת יהודי אוקראינה.
בשיאה מנתה הקהילה כ-3,600 נפש, מעל למחצית מתושבי העיירה.
בשנת 1765 חיו בחודורקוב 452 יהודים.
בראשית המאה ה-20 היו לקהילה תלמוד תורה ושלושה בתי ספר פרטיים, לבנים ולבנות.
בינואר 1906 התחולל פוגרום בעיירה.
סוכנות ידיעות רוסית פרסמה שסיבת הפוגרום הייתה צלב ששברו נערים יהודים, אך התברר כי לא אירעה תקרית כזו.
קהילת חודורקוב נפגעה קשות וכמעט נשמדה כליל בפרעות פטליורה במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
כשהחלו לבוא שמועות על פרעות שנערכות בעיירות היהודיות ב-1918, התארגנה בחודורקוב יחידת הגנה יהודית שהחלה להתחמש ולהתאמן.
במהלך האביב והקיץ של שנת 1919 פלשו לחודורקוב מליציות שונות.
כוח ההגנה היהודי מנע פגיעות קשות ביהודים, אך ספג אבדות וכוחו הלך והידלדל.
בחודש אייר נכנסה לחודורקוב מיליציה בפיקודו של סוקולוב.
היא נתמכה בנוצרים מקומיים, ובאישון ליל החלו לתקוף את היהודים.
כוח המגן היהודי נחלץ להגנת הקהילה, אך הובס בידי הפורעים.
לאחר מכן החל טבח ביהודי העיירה.
כ-2,000 יהודים נרצחו בשריפה, בהטבעה בנהר אירפין ובנשק קר.
באחת האורוות של היהודים כינסו הפורעים כמה עשרות יהודים והעלו אותה באש עליהם.
גור אלרואי מניח כי היו גם מקרי אונס.
בית הכנסת וספרי התורה שבו חוללו.
גופות ההרוגים נאספו על ידי כפריים מקומיים ונקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי, אך לא מעט גופות נותרו פזורות ברחובות ובשדות שסביב חודורקוב.
תוצאות הפוגרום בחודורקוב צולמו, והתמונות שימשו כעדות במשפטו של שלום שוורצברד שהתנקש בחייו של סימון פטליורה.
לאחר הפרעות, בשנת 1920, נמנו בחודורקוב 146 יהודים בלבד.
ב-16 ביולי 1941, נכבשה העיירה על ידי הוורמאכט.
בסתיו 1941 ירו הנאצים ב-22 יהודים בחודורקוב.
יתר יהודי העיירה נשלחו ככל הנראה לאחת מערי המחוז.
בבית הקברות היהודי ישנם שני קברי אחים: אחד של חללי הפרעות ב-1919 ואחד של חללי הנאצים.
הקהילה היהודית לא הוקמה מחדש לאחר השואה.
במאה ה-18 התיישב בחודורקוב אחד מתלמידי המגיד ממזריטש, רבי דב בעריש מחודורקוב.
בראשית המאה ה-19 כיהן כרב הקהילה רבי מאיר, בעל "מאיר עיני חכמים", תלמידו של הרב זאב וולף מז'יטומיר.
נכדו, הרב מאיר, כיהן אף הוא כרב העיירה.
נחום אויסלנדר – משורר וחוקר ספרות היידיש (1893–1962)
שניאור שפושניק – מנופלי מאורעות תל חי (1896–1919)
אברהם שפושניק – מחלוצי העלייה השנייה בפתח תקווה, מייסד מקהלת "הזמיר" בפתח תקווה.
מיכאל בארון – מהפכן סוציאליסטי, ממקימי "הקוזקים האדומים" .
ישעיה רבינוביץ (Isaiah Rabinovich) – סופר, מבקר ספרות וחוקר ספרות קנדי (1906–1972)
חנה (אנה) ברסניאק – אמו של הקומיקסאי רנה גוסיני
קהילת יהודי יאסין שבאוקראינה הייתה קהילה יהודית שעברו דרכה יהודים רבים מגליציה לגבולות אוסטרו הונגריה אך השתקעו בה מעט יהודים.
יאסין (ברותנית Jasina, בהונגרית Körösmezo, בסלובקית ובצ'כית Jasiňa, ברוסית Yasinya, ביידיש יאסין) נמצאת ליד הגבול עם גליציה בנפת ראחוב במחוז זקרפטיה.
תחנת הרכבת המשמשת אותה היא יאסין - רחיב - ביטשקוב, ושימשה נקודת מוצא להגעה לאזורים שונים במזרח אירופה.
בתוכה זורם נהר הטיסה השחורה ובמרכזה נשפך אליו נהר לזשצ'ינה.
ב-2022 אוכלוסייתה הייתה כ-8,600 תושבים ולא נותרו בה יהודים.
יהודים התיישבו ביאסין במחצית הראשונה של המאה ה-18. במפקד האוכלוסין הראשון שנערך בשנת 1728 נרשמו ביאסין שני יהודים רווקים.
במפקדים הבאים ב-1746 ו-1768 לא נמצאו יהודים ביאסין.
היו אלה אב ושני בניו ומשפחותיהם האמידות.
משפחת רוזנטאל הוותה את גרעינה של הקהילה היהודית ביאסין והשם רוזנטאל מסתעף ביאסין בכל הדורות גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת-1833 מנתה הקהילה היהודית 786 איש שהיו 12% מאוכלוסיית יאסין.
יהודים אחרים התיישבו בה בתחילת המאה ה-19 לפעמים רק לשנים מעטות ויאסין הפכה לשער ליהודים שברחו מגליציה לאזור מרמרוש.
במחצית המאה ה-19 הוקמו המוסדות היהודיים בית תפילה, מקוה טהרה, בית עלמין וחברות קהילתיות כמו חברה קדישא וחברת משניות התארגנו בהדרגה ככל שהתרבו יהודי היישוב.
רבים מיהודי יאסין היו שומרי תורה ומצוות ורובם היו חסידי אטיניע-וויז'ניץ-קאסוב, חוגים קטנים יותר נמנו עם חסידי סיגט וספינקא.
בראש הקהילה עמדו צאצאי משפחות המייסדים רוזנטאל, ברסלר וציפצר.
יהודי יאסין התערו היטב בחיי הכלכלה של היישוב בתחילה בפרנסות זעירות של רוכלות ומסחר זעיר אך עם התפתחות עסקי התיעוש ובניית תשתיות באזור, נרתמו יהודים רבים לעסקי העץ והתעשיות הנלוות.
בראשית המאה ה-20 נתגלו מעיינות נפט שהביאו תנופה זמנית ליאסין שפסקה במלחמת העולם הראשונה עם הפיכת האזור לשלטון הצ'כוסלובקי והם לא השקיעו בהפקת הנפט.
ב-1930 בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה נמנו בקהילה 1471 יהודים, הילדים למדו בבתי ספר ציבוריים וקיבלו השלמות דתיות בתלמודי התורה.
לפני מלחמת העולם הראשונה עמד בראש הקהילה חיים רוזנטאל ולאחריה עמד בראש הקהילה זמן ארוך רב אברהם ציפצר שהיה גם חבר במועצה המקומית והאזורית יחד עם פייבוש מענטשל ועוד שני יהודים.
לפני השואה עמד בראש הקהילה ד"ר אפרים הרמאן.
הענף הדומיננטי בפרנסתם של יהודי יאסין היה תעשיית העץ והמסחר בו, אחרים התפרנסו מטחנות קמח, בתי מרזח, גידול צאן ובקר ומלאכות כמו חייטות סנדלרות, זגגות, עגלונות, קצבות ואפיה.
רבים מבני הנוער רכשו השכלתם במקצועות חופשיים רפואה, עריכת דין כלכלה מינהל והוראה ולמדו באוניברסיטאות פראג, ברין ופרסבורג, אחרים למדו בישיבות ידועות בפרסבורג ניטרה טירנוי שוראו ואחדים אף הגיעו לקריירה צבאית בצבא הצ'כי.
בין תנועות הנוער הציוניות הפעילות ביאסין הייתה בית"ר וחניכה זכו לביקורו של נציב בית"ר בפולין מנחם בגין.
לאחר הכיבוש ההונגרי את האזורבמרץ 1939 נושלו היהודים ממפעליהם ומרכושם והפכו לפועלים, כשהבעלים החדשים התעללו ולעגו להם.
בקיץ 1941 מנתה הקהילה היהודית ביאסין 1400 איש והיא שימשה כתחנת מעבר ושער גירוש לאלפי יהודים מהונגריה כולל 45 משפחות מקומיות שנשלחו לקמיניץ פודולסקי שבפולין, שם נרצחו רובם.
בודדים הצליחו להסתנן חזרה להונגריה וגורלם היה כגורל כל יהודי יאסין ב-1944.
רוב הגברים היהודים בגיל גיוס נלקחו לפלוגות העבודה ההונגריות מתוכן הצליחו חלק להצטרף לכוחות הלגיון הצ'כי ולהילחם יחד עם הצבא האדום לשחרור אוקראינה סלובקיה ופראג.
החיסול הסופי של יהודי יאסין החל לאחר חג הפסח ב-16 באפריל 1944, כשרוכזו בבית הכנסת הגדול משם הועברו לגטו מאטעסאלקא יחד עם יהודי עיירות קרובות ומשם גורשו להשמדה באושוויץ.
היום אין חיים יהודיים ביאסין, בית הכנסת הגדול הפך לבית קולנוע והעתיקים משמשים כמחסנים.
כמה עשרות יהודים חזרו ליאסין לאחר השואה אבל היום לא נותרו בה יהודים.
השוחט הראשון היה ר' יחיאל האלס שבשנת 1869 כבר נמצא שמו וציון תפקידו בין החותמים על ספר נזיר השם.
ר' יוסף שו"ב השוחט ששמו נזכר כבר כבר ב-1880בין בעלי התפקיד החתום על ספראמרי שהם מתר"מ וספר דברי משה מתר"מ.
יחד איתו כיהן בתפקיד השוחט ר' פסח ב"ר אשר אנשיל לייבוביץ' שכיהן בתפקיד למעלה מ-30 שנים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ר' חיים רוזין קראנץ הלוי, ר' משה מענטשיל, ר' משולם קיזלער, ר' דודה רוזין טאהל, ר' יענקיל ב'ר ישראל, ר' יהודה ליב טרייסטער, ר' אלי בלוט רייך, ר' ירחמיאל רוזין טהאל, ר' משה ברעססליר כולם חתומים על ספר נזיר השם הראשון מיאסין - יאסין קערישמעסין.
רבה הראשון החל מ-1875 היה ר' אברהם צבי ב"ר ברגמאן שנולד ב-1849 תר'ט וישב ברבנות 43 שנים עד לפטירתו ב-1918.
לאחר פטירת הרב מילא את מקומו בנו ר' משה ברגמאן שכיהן לפני כן בעיר יאסי שבמולדובה והשתלם במדעים בווינהושלט היטב בשפה הגרמנית והיה ידוע כנואם מחונן ואהוב ומתקין תקנות רבות.
בעיירה 3 בתי כנסת גדולים ומלבדם התפללו יהודים רבים בשלושה בתי מדרש קטנים שהיו מפוזרים ברחבי העיירה.
בית הכנסת העתיק שכן בדרך התחתונה.
הוקם כנראה בסוף המאה ה-19 כמבנה עץ.
בית המדרש הגדול במרכז העיירה ובצמוד לו מקוה טהרה שנבנה כמבנה עץ, שוקם והורחב אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1934 הוקם בית כנסת מפואר מלבנים.
בית העלמין היהודי נפתח עם ייסודה של הקהילה.
עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימו בו אזכרות שנתיות ליהודי הקהילה וקהילות שכנות.
בבקעת הקהילות באתר יד ושם.
קהילת יהודי ואטרה דורניי (Vatra Dornei ואטרה דורניי שנקראה גם "דורנה ואטרה" בעת השלטון האוסטרי או פשוט "דורנה") שבבוקובינה רומניה התקיימה בשיאה החל מסוף המאה ה-19 ועד הקמת מדינת ישראל.
היא התקיימה כקהילה יהודית עצמאית החל משנת 1891. עד שנה זו שויכה אדמיניסטרטיבית לקהילת יהודי קמפולונג.
הקהילה התאפיינה בחיבור למסורת היהודית ועיסוק בתעשיות העץ והתיירות שרווחו באזור.
העיר התפתחה כעיר תיירות וקיט יפהפייה שהייתה מקום מרפא ידוע, בגובה 800 מטר מעל פני הים, משתרעת על פני עמק צר יחסית, בין שני נהרות הביסטריצה (סירט) והדורנה ושני הרים.
ההרים מכוסים יערות עצי מחט, מעיינות מים מינרליים, עם אוויר צח ומרבצי כבול שיצרו סביבה מושכת לתושבים.
גירוש יהודי הקהילה לטרנסניסטריה סימן את תחילת הסוף של הקיום הקהילתי, ובשנים שלאחר השחרור מרבית יהודי הקהילה ששרדו עלו לארץ ישראל.
התיישבות היהודים הראשונים באזור ואטרה דורניי התקיימה במקביל להתפתחות תעשיית העץ באזור, שכן יהודי העיירה הקימו תעשייה זו.
הקהילה קיבלה עצמאות באופן רשמי בשנת 1891. האזכור הראשון למגורי קבע של יהודים באזור קמפולונג מתוארך לשנת 1684. רבים מיהודי מחוז קמפולונג הגיעו, כמו בשאר חלקי בוקובינה, מגליציה, אבל עקב הריחוק מחבל המוצא נשמרו כאן פחות דפוסי הלבוש ואורחות החיים החסידיים.
חלק מיהודי המחוז הגיעו ממחוז מרמורש השכן
הקהילה היהודית בדורנה לפי שנים:
(*) מספר התושבים ב-1941 (לפי אומדן נוסף כ-2,200 ערב הגירוש) כולל כ-450 תושבים שגורשו לדורנה מהכפרים שנה קודם לכן, באוקטובר 1940.
לאחר השיבה ממחנות הגירוש בטרנסניסטריה עלו מרבית יהודי דורנה הנותרים לארץ.
נכון למרץ 2001, חיו בדורנה מספר קטן של יהודים מבוגרים, 13 נשים ו 6 גברים.
הקהילה בתקופת השתייכותה למחוז קמפולונג (עד שנת 1891)
הנתונים הבאים מתייחסים לכלל מחוז קמפולונג, שכן בשנים אלו הוגדרה קהילת ואטרה דורניי כחלק מקהילת יהודי קמפולונג.
הארגון היהודי העצמאי של יהודי דרום בוקובינה החל במאה ה-19. קהילת קמפולונג ניתקה את עצמה בשנת 1859 מחסותה של קהילת סוצ'אבה ויצאה לעצמאות קהילתית ארגונית.
בשנת 1891 ניתקה עצמה הקהילה היהודית בוואטרה דורניי מחסותה של קהילת יהודי קמפולונג והפכה לקהילה עצמאית.
עד שנת 1774 שלטה באזור נסיכות מולדובה.
לאחר מכן התחיל עידן שלטון ההבסבורגי-אוסטרי, שארך כ-144 שנים עד להסתפחות האזור לרומניה ב-1918. בתקופה מ-1774 ועד 1848 היה מצבם של היהודים בבוקובינה לא טוב, כולל מבחינה כלכלית.
החל ממהפכות "אביב העמים" של 1848 ועם הענקת החוקה הקיסרית החדשה החל עידן האמנציפציה ו"תור הזהב" של יהודי בוקובינה, במקביל לתחילת שלטונו של הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
בתחילת השלטון האוסטרי התמודדו היהודים במחוז עם קשיים רבים, בעיקר כלכליים.
עד שנת 1890 התחזק מעמדם והם קיבלו אמנציפציה חלקית.
רובם המכריע של היהודים רכשו את השכלתם בבתי ספר ממלכתיים גרמניים חילונים ופעלו כשגרירי התרבות הגרמנית באזור.
יהודים השתלבו בחיים הפוליטיים של חבל בוקובינה והקיסרות, לא רק כנציגי היהדות אלא גם כנציגי המפלגה הליברלית דמוקרטית (Freie Deutsche Vereinigung).
רוב רובם של העיתונים בשפה הגרמנית שפורסמו בבוקובינה היו בבעלות יהודית ונערכו על ידי יהודים.
התחזקות הלאומנות באימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף המאה ה-19 הובילה לאנטישמיות ובמקביל לתנופה של הציונית בקרב יהודי קמפולונג והסביבה.
הקהילה היהודית בקמפולונג עסקה במספר ענפי כלכלה עיקריים - תעשיית העץ וסחר בעץ (רובה הגדול היה בהחזקה יהודית), תיירות, בנקאות, מקצועות חופשיים, מסחר ומלאכה.
עיסוקם של יהודי המחוז כלל בעיקר תעשיית עץ וסחר בעץ שהיה באופן כמעט בלעדי בידי יהודים.
הקהילה היהודית באזור נהנתה מרווחה כלכלית שמקורה בעסקים הרבים שהיו בבעלות יהודית, בנוכחותם הרחבה בעולם המקצועות החופשיים וביחסם עם השלטון האוסטרו-הונגרי.
הקהילה היהודית ואטרה דורניי מהקמתה עד מלחמת העולם הראשונה
השתייכותה של ואטרה דורניי למחוז קמפולונג הייתה אדמיניסטרטיבית, על כן לא נעשו שינויים דרסטיים במיקום העיירה ומאפייניה לאחר היפרדותה ממחוז קמפולונג.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 במקביל לבניינים חשובים אחרים במרכז העיר, נבנה ב-1902-1898 גם בית הכנסת הגדול (TEMPEL) של דורנה .
תיעוד משנת 1880 (תקופת השתייכותה של דורנה למחוז קמפולונג) חשף כי בעיירה חיו כ-494 יהודים.
מפקד האוכלוסין בשנת 1910 תיעד 1,201 יהודים.
התרבות האוכלוסייה היהודית בעיירה מוסברת, בין היתר, כתוצאה מהרווחה הכלכלית חברתית שאפיינה את מרבית בני הקהילה היהודית בדורנה.
ראש הקהילה הראשון היה אנצ'ל יעקב.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1914.
רבה הראשון של הקהילה היה הרב פרנקל.
יהודי העיירה השתלבו בפעילות הציבורית והעסקית של כלל העיירה ומלאו תפקידים קריטיים בשירות הציבורי.
בין היתר ניתן היה לראות השתלבות של יהודים במועצת העיר, בראש מערכת המשפט, במנהל האזרחי הציבורי, ניהול תחנת הרכבת וחינוך.
גם משרות בתחום הרפואי, עריכת דין ובנקאות אוישו ברוב יהודי נכבד.
יהדות בוקובינה קשרה קשר הדוק עם הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
היהודים מלאו תפקידים חשובים בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות והפכו לשגרירי התרבות הגרמנית בבוקובינה.
אחת השפות המדוברות ביותר בעיירה ואטרה דורניי היית השפה הגרמנית, דבר המדגיש את נאמנותם וזיקתם לקיסרות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדבו יהודים רבים להילחם למען הקיסרות, בהם גם מהעיירה ואטרה דורניי.
במהלך המלחמה נהרגו כ-18 יהודים מוואטרה דורניי, חלקם בעלי דרגות קצונה.
שני יהודים נוספים מהעיירה נפצעו ונותרו נכים.
זיגמונד ויוסף בינר, שני אחים למשפחת בינר היהודית מהעיירה, נפלו בשבי וחזרו לביתם רק בשנת 1919.
במרכז העיירה הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים.
על אחד מלוחות האנדרטה הונצחו שמונה עשר חללי העיירה היהודים, תחת הכותרת "גיבורי אומות אחרות".
שמונה עשר היהודים היוו כאחוז וחצי מתוך כלל יהודי העיירה.
זה היה אחוז גבוה ביותר, גם בקנה מידה גלובלי.
בעת התקדמות הצבא הרוסי לאורך בוקובינה החלו לחשוש יהודי העיירה שמא החזית תגיע אליהם.
חלק מהתושבים המבוססים כלכלית ברחו מהעיירה עקב חשש זה.
לאחר בלימת הרוסים ויציאת רוסיה מהמלחמה ב-1917 הם חזרו לעיירה.
הקהילה בין שתי מלחמות עולם
בתום מלחמת העולם הראשונה חבל בוקובינה התאחד עם ממלכת רומניה.
הקהילות האתניות הלא רומניות באזור כולל בוואטרה דורניי הסתגלו לשלטון החדש.
עקב לחץ בינלאומי ניתנו זכויות אזרחיות לכלל המיעוטים ברומניה, אך מעמדה של הקהילה היהודית התערער והניכור של ממשלת רומניה הורגש בקרב היהודים.
בשנים בין שתי מלחמות העולם גדלה הקהילה בכ-31%.
בשאר הקהילות בדרום בוקובינה נרשמה האטה בילודה עקב יחס הממשלה הרומנית כלפי היהודים.
פער זה בין ואטרה דורניי לשאר הקהילות מקורו במעמדם הכלכלי הגבוה של יהודי ואטרה דורניי.
ממפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1930 עלה כי הקהילה היהודית בדורנה כללה כ-1,747 יהודים כשמתוכם 1,414 הצהירו ששפת האם שלהם היא יידיש.
חלק מאחוז גבוה זה ניתן לרשום לזכות השתקעותם בדורנה של יהודים רבים ממרמורש, אבל מכיוון שמציאות החיים הייתה של שימוש רב בשפה הגרמנית ניתן לזקוף חלק מאחוז גבוה זה לפנייתה של הנהגת הקהילה להצהיר על יידיש כשפת האם.
התחלפות השלטון הובילה להידרדרות במצב היהודים.
השלטון הרומני חוקק חוקים אנטי יהודיים - חוק המגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות וחוק המחייב יהודים לדבר אך ורק רומנית מחוץ לביתם.
יהודים נשארו מחוץ לשירות הציבורי וקיבלו יחס שונה בחייהם המקצועיים.
אווירה זו הורגשה גם ברחבי דורנה, מיכאל רוזנברג מתאר בספרו "יוליוס" את הרעת היחסים בין יהודים ללא יהודים בדורנה:
פרנסתה של הקהילה היהודית בוואטרה דורניי התבססה בעיקר על תעשיות העץ והתיירות שרווחו באזור.
נוסף לכך עסקו יהודי העיירה בתחומי הבנקאות, המלאכה, והמקצועות החופשיים, בכולם רוב יהודי מובהק.
יהודי העיירה חיו ברווחה כלכלית - מתוך חמש מאות משפחות יהודיות שחיו בעיירה בשנות ה-30 כמאתיים וחמישים היו בעלי עסקים כגון בתי קפה, מנסרות עץ, ומנהלי חשבונות.
ואטרה דורניי המשיכה לשמש כעיירת נופש ומרפא.
באזור נבעו מי מעיינות עשירי מינרלים, קמו מתקני מרחצאות ופארק נופש שמשכו תיירים רבים.
בחודשי הקיץ הוכפלה אוכלוסיית העיירה הודות לתיירי המרפא.
כמעט בכל בית יהודי היה ניתן למצוא חדר להשכרה לנופשים.
רוב רבני ואדמו"רי האזור נהגו לנפוש בעיירה בחודשי הקיץ.
התיירות בחודשי הקיץ הביאה עמה צמיחה כלכלית: הקמת מקומות לינה ומסעדות אשר סיפקו את צורכי התיירים.
מרבית עסקי המזון והלינה היו בבעלות יהודית.
יהדות העיירה הייתה מגוונת בצביונה הדתי.
רובה המכריע היה מסורתי ודתי, אך היו בנמצא גם ליברלים ואף יהודים מתבוללים.
היא לא הייתה חסידית באופייה, אך חיו בה מעט חסידי ויז'ניץ אדוקים.
במשאל שנעשה בשנת 1930 תועד כי 80.9% מיהודי ואטרה דורניי רואים ביידיש שפה האם שלהם, זאת למרות שהשפה הרווחת בעיירה הייתה גרמנית.
נתון זה מוכיח את המסורתיות והזיקה לזהות היהודית של תושבי העיירה.
מעדויות של ניצולי העיירה עולה כי בין שבעים לשמונים אחוז מהקהילה היהודית שמרו על חיי מסורת כלשהם.
בימי חג נסגרו החנויות והורגשה אווירת החג.
בין תושבי הקהילה הייתה התחשבות הדדית בנושאי שמירת הדת במרחב הציבורי..
מרתה רבסקי (הורן), תושבת העיירה, תיארה בעדותה את חשיבות מנהגי השבת למשפחה ולקהילה היהודית בעיירה.
היא סיפרה כיצד אמה, גוסטה הורן, הקפידה להדליק נרות בכל ערב שבת.
באחד מימי שישי אמה התעכבה בחנות המשפחתית ולא הספיקה לארגן בזמן את שולחן השבת ולהדליק נרות.
ברגע שהתפנתה רצה לביתה מלאה בנקיפות מצפון.
כשנכנסה גילתה את שולחן השבת ערוך ונרות דולקים.
התברר לה שלינצי, העוזרת הנוצרייה של המשפחה, לא רצתה שהשכנים ייראו מבחוץ את בית המשפחה ללא נרות שבת ולכן עשתה את ההכנות בעצמה.
ועד הקהילה כלל בין תשעה לשבעה חברים שנבחרו באופן דמוקרטי ותפקידם ניהול וארגון ענייני הקהילה.
הוועד עסק בתקציבים, משכורות, ייצוג הקהילה למול הרשויות, ותיעוד (תעודות נישואין ופטירה).
בנוסף החליט הוועד על איוש תפקידי הדת בעיירה: הרב, השוחטים, וחזן בית הכנסת הגדול.
משרדי הוועד הוקמו בתוך בית הכנסת הגדול.
הכנסות הקהילה שנוהלו על ידי הוועד מקורן מבית השחיטה והמטבחיים השייכים לקהילה, מתשלום עבור מקום שמור בבית הכנסת הגדול, מעלייה לתורה ונדרים, מניהול בית העלמין ומבית המרחץ הקהילתי.
תפקידי הדת בקהילה כללו רב, שני שוחטים (ר' לייביש רנד ור' שמחה לייבוביץ'), ומשגיח (ר' שואל הרשיטק).
לא היו דרושים תפקידים נוספים, שכן הקהילה הייתה קטנה.
כמו כן, פעלו אנשים בבית הכנסת בהתנדבות.
אנשי הדת תפקדו כמנהיגים רוחניים ובתקופות הקשות היוו עמודי תווך לקהילה.
יעקב רנד סיפר בעדותו ב"ספר הזיכרון של יהודי ואטרה-דורניי והסביבה בוקובינה רומניה" על עבודתו של אביו, ר' לייביש רנד השוחט, למען הקהילה בדורנה ומאוחר יותר ימי הגירוש בטרנסניסטריה.
רנד מתאר כיצד היה אביו מבצע שחיטה כשרה תוך סיכון חיים לאחר שסוג שחיטה זה הוצא מחוץ לחוק הרומני.
ר' לייביש רנד פעל גם כמוהל ולאורך שנות חייו מל מעל אלף ילדים, גם בזמן הגירוש לטרנסניסטריה.
תפקידי דת נוספים בקהילה כללו שמשים שדאגו לסדר ולנקיון ומתפללים כשליחי ציבור ("עוברים על פני התיבה").
תפקידי הרב כללו פסיקות בענייני היתר ואיסור, להחליט האם להכשיר או להטריף בהמה בעת התלבטות, לתת הכשר, לחתן ולהספיד, לדרוש בבית הכנסת וללמד שיעורים.
מנהיגה הרוחני הראשון של קהילת ואטרה דורניי היה הרב פרנקל.
אחריו נבחר פה אחד בשנת 1911 הרב אלעזר ניסן מרגושס מהעיר לבוב.
הרב מרגושס היה בעל השכלה תורנית וכללית, נודע ביכולותיו הוורבליות ובהרצאותיו.
סופר כי היה אהוב הן על הציבור היהודי והן על הציבור הלא יהודי בעיר.
הרב מרגושס נודע כדמות מרכזית בקרב רבני בוקובינה.
ב-14 ביולי 1933 נפטר ממחלה בעודו צעיר.
בנו הבכור, הרב ישראל מרגושס, מילא את מקומו עם מותו.
הרב ישראל מרגושס נולד בשנת 1911 בפולין.
למד בישיבת פרשבורג, והוסמך לרבנות על ידי רבה הראשי של צ'רנוביץ' ופוסק בעולם ההלכה משולם ראטה והרב מנחם מנדל הגר, רבה הראשי של העיר וישווה.
בנוסף רכש השכלה כללית על ידי מורים פרטיים.
הרב ישראל מרגושס זכור כנואם מרתק שהשפיע רבות על חיי הדת בעיר.
תקופת כהונתו הגיעה לסיומה עם גירוש יהודי העיירה לטרנסניסטריה.
הרב ומשפחתו היו בין המגורשים.
בשנת 1950 היגר לארצות הברית ועסק בתחום היהלומים.
נפטר ב-21 במאי 1998 בניו יורק לאחר מחלה.
בעיירה נוסדו ארבעה בתי כנסת:
די ויז'ניצער שול (בית הכנסת של חסידי ויז'ניץ)
בית הכנסת בבית הספר העברי.
בתי הכנסת היוו גם את המרכז החברתי תרבותי של העיירה.
בעל מבנה מפואר שכולל נברשת גדולה ואולם המעוטר כיפה בצבע שמיים משובצי כוכבים אשר סיפקה אקוסטיקה נפלאה.
בית הכנסת פעל כמרכז חברתי לקהילה - במתחמו פעלו חיידר וגן ילדים.
בנוסף כלל שני חדרים שיועדו לעבודת ועדת הקהילה.
בימי חול התפללו בחדר פשוט השכן לצד משרדי ועד הקהילה.
בשבתות ובחגים נערכה התפילה באולם הגדול.
מקומות הישיבה בבית הכנסת נקנו על ידי אנשי העיירה, דבר שעזר לממן את פעילות ועד הקהילה.
ב"ספר הזיכרון של יהודי וטרה דורניי והסביבה בוקובינה רומניה" תיאר יעקב רנד כי הקהילה נהגה לציין בבית הכנסת ימי חג לאומיים של הרומנים בהשתתפות נציגי שלטון.
החגיגה כללה ספרי תורה, תפילה מיוחדת לכבוד המלך ושילוב מנגינת ההמנון המלכותי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת הגדול לריכוז הגברים היהודים בין הגילאים 18 ל-50. יהודי העיירה שוחררו ביום המחרת לאחר התערבותו של נתן קליפר, תושב העיירה שהיו לו קשרי מסחר עם המשלחת הגרמנית.
ביום הגירוש לטרנסניסטריה באוקטובר 1941 ניסו כמה יהודים להסתתר בבית הכנסת אך נשלפו החוצה על ידי אנשי השלטון.
די ויז'ניצער שול (בית הכנסת של חסידות ויז'ניץ)
מיקומו ליד הגשר של נהר הדורנה ותחנת הרכבת הקטנה.
בבית מדרש זה התפלל ר' אליעזר הרשטיק, מאנשי אגודת ישראל.
נוסח התפילה היה ויז'ניץ, ובעל התפילה חסיד ויזניץ' רשמי.
לאחר הגירוש לטרנסניסטריה בשנת 1941, שכר רומני מקומי את מבנה בית הכנסת וניסה להפוך אותו לבית קולנוע אך ללא הצלחה, המבנה נשאר ריק וחסר שימוש עד שובם של התושבים היהודיים מן הגירוש בשנת 1944.
נכון לסוף המאה ה-20, היה זה בית הכנסת היחיד שעדיין פעל בדורנה.
הוקם על יד יהודי השוק המקומי.
מבנהו דו-קומתי וקירותיו מעוטרים ציורים.
בין היתר צוירו על קירותיו שנים עשר השבטים.
תנועת "בני עקיבא" ניסתה להקים קן בבית הכנסת נוסף על הקן שהיה קיים בדורנה עבור הילדים שגרים רחוק, אך הדבר לא עלה בידם.
לפני הגירוש היה בבית הכנסת מניין מלא מדי יום.
קהל המתפללים כלל בעלי מלאכה וסוחרים אשר גרו בקרבת מקום.
בימים שלאחר המלחמה החלה להידלדל כמות המתפללים.
כיום הבניין עצמו אינו קיים, ובניין אחר קם על שטחו.
בית הכנסת בבית הספר העברי
בקומה השנייה של בית הספר העברי היה אולם גדול אשר שימש את הקהילה לאירועי תרבות וריכוז קהל רב.
נוסף לכך שימש האולם למניינים בימי שבת.
בבית כנסת זה הופיעו חזנים מפורסמים אשר הגיעו לנפוש בדורנה, בין היתר הטנור המפורסם יוזף שמידט.
בנוסף למוסדות החינוך הרומניים, התבצע גם חינוך יהודי דתי על כלל גווניו.
בית הספר העברי פעל במתכונת משולבת של לימודי קודש ולימודי עברית מדוברת והיסטוריה של עם ישראל.
ב"חיידר" התבצעו לימודי קודש בלבד, ותפקידו היה הטמעת מושגים והרגלים בסיסים בנושאי היהדות בקרב הילדים.
ילדי העיירה נשלחו בשעות הבוקר לבית ספר ולגימנסיה ממלכתיים, ואילו שעות אחה"צ הוקדשו ללימודי יהדות במוסדות השונים.
בשנת 1920 הוקם בית ספר תיכון בדורנה - Liceul Internat Vatra Dornei אשר ככל הנראה פעל עד שנת 1928. לאחר סגירתו היה על התלמידים לנסוע ולהשלים את לימודיהם בערים אחרות, או לגשת למבחנים באופן אקסטרני.
בשנת 1934 החלה לפעול גימנסיה מעורבת בדורנה (Gimnaziul Mixt Dorna), שכללה את ארבע הכיתות הראשונות בלבד.
הלימוד בבית הספר הממלכתי לווה באלימות מצד המורים, שנהגו להעניש את תלמידי העיירה על ידי הכאתם.
ניצולי העיירה שלמדו במוסדות אלו מתארים אנטישמיות כלפי התלמידים היהודים וחוסר רגישות למסורת היהודית בהתנהלות בית הספר.
מנהל בית הספר היה ידוע בשנאתו ליהודים, ובהחלטתו הוכרחו התלמידים היהודים לכתוב בשבת.
כאשר הביעו התנגדות קיבלו ציונים נמוכים.
פעמים רבות מתן ציונם נקשר למוצאם היהודי ולא להישיגהם הלימודיים..
רובם הגדול של ילדי דורנה למד בבית הספר העברי, וכשעלו ארצה כמעט כולם ידעו לדבר עברית.
בית הספר פעל בשעות אחה"צ כך שניתן היה לשלבו עם לימודים בבית הספר הרומני.
בניינו הוקם בשנים 1924–1925, אך גם בשנים קודם לכן נערכו לימודי עברית בעיירה.
הלימודים פעלו במתכונת של שילוב בין לימודי קודש ללימודי עברית, היסטוריה של ארץ ישראל וידיעת הארץ.
בנוסף אורגנו מפגשים בין תלמידי בית הספר לנציגי היישוב היהודי.
אופי לימוד זה התאים לתושבי העיירה אשר חיו חיי מסורת משולבים במודרניות.
תלמידי בית הספר קראו כדרך קבע את הוצאת העיתון 'העברי' של היישוב היהודי.
כך נחשפו לשפה העברית ולשירים עבריים.
מתוך כלל צוות בית הספר המנהל יעקב פלדמן, ונח יוסיפר המורה ללימודי א.ב, קריאה ותפילה מסידור, לא שרדו את המלחמה.
פעמים רבות התבצעו חגיגות העיירה בעת מועדים יהודיים בבית הספר.
מלבד היותו מוסד לימודי, היווה בית הספר מוקד למימוש הזהות היהודית החברתית והציונית של אנשי העיירה.
בבית הכנסת הגדול של דורנה פעל גם חיידר או תלמוד תורה.
מספר התלמידים היה מועט, ותוכנית הלימודים סבבה סביב טהרת הקודש.
זמני פעילות החיידר היו שעות אחה"צ..
מטרתו הייתה הטמעת מושגים והרגלים בסיסיים בנושאי היהדות בקרב הילדים.
מורה החיידר ר' אלימלך, לא שרד את התופת.
חיי התרבות בוואטרה-דורניי סבבו בעיקר סביב הזהות הציונית והיהודית של התושבים.
בין היתר כללו עיתון הומוריסטי המודפס בדורנה, בילויים כגון מוזיקה, מסעדות, והופעות, וחגיגת החגים היהודיים.
מלבד העיתונות המיובאת מארץ ישראל צרכה הקהילה עיתונים בשפה הגרמנית שמקורם בצ'רנוביץ'.
עיתון נוסף אשר זכה לפופולריות בעיירה היה העיתון Dorner Humor.
עיתון זה היה עיתון הומוריסטי אשר הופק בדורנה ופרסם קטעים ביידיש של החייט המשורר שמשון פרעסט.
הבדיחות עסקו במגוון נושאים בין היתר בחיי התרבות והדת בדורנה, בזרמי היהדות השונים, ובתקופות מאוחרות אף במפלגה הנאצית.
בעיירה היו חיי תרבות ענפים, בעיקר בעונות הקיץ בהן התמלאה בתיירים.
בין היתר פעל בעיירה קזינו מתקופת השלטון האוסטרי, שתפקד כמסעדה ובמה לתיאטראות, בתי מרחצאות ופארק מטופח בו הופיעה תזמורת צבאית בחודשי הקיץ הוסיפו גם הם לחיי התרבות.
חלק מהבניינים בעיירה נבנו בסגנון ארכיטקטוני מרכז אירופאי והוסיפו לאווירה המיוחדת ששררה ברחובות העיירה.
בעדותו תיאר יצחק ילון את חיי הבילויים בדורנה, שכללו מסעדות, מוזיקה, ואף הופעה בלתי נשכח של הזמר היהודי המפורסם יוזף שמידט בבית הכנסת היהודי.
לרוב צוינו החגים היהודיים במסיבות שנערכו בבית הספר העברי, שהיווה מוקד למימוש הזהות היהודית והחברתית של תושבי העיירה.
זכורות לטובה מסיבות חנוכה ופורים שכללו כיבוד, הצגה של ילדי בית הספר ותכנים ציוניים.
במועדי חג החנויות היהודיות היו סגורות ואווירת החג הורגשה ברחובות העיירה.
העיתון היהודי "Ostjüdische Zeitung" שיצא לאור בצ'רנוביץ' סיקר את חגיגות החגים היהודיים בדורנה.
בין היתר נכתב על חגיגת חנוכה הדיווח הבא-
מצבם הכלכלי הטוב יחסית של הדורנאים הוביל לכך שלא היה צורך במערך רחב של עזרה וסעד.
יהודים אשר נזדקקו למזון ומקום מגורים קיבלו עזרה באופן לא מאורגן.
הכנסת אורחים הייתה נהוגה בקרב הקהילה.
בעת התפילה בבית הכנסת פגשה הקהילה את הזקוקים לעזרה במציאת מקום לינה או מזון, ומיד התגייסו המתפללים.
שרלוטה פרייזלר מעידה ביד ושם כי הייתה פעילות של נשות ויצו בעיירה - חלוקת סוכר וקמח לקראת שבת, בגדים ונעליים פעמיים בשנה.
במהלך תרומות קמחא דפסחא שבוצעו על ידי אנשי הדת והסוחרים בעיירה התבצע איסוף ממון למתן בסתר לקראת חג הפסח.
בשנת 1900 הוקמה ההתאחדות הציונית של ואטרה דורניי.
מרגע הקמתה מנתה חברים רבים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נעשתה הפסקה בפעולתה.
בהמשך קמו בוואטרה דורניי סניפים של התנועות בית"ר, תנועת המזרחי, השומר הצעיר, הנוער הציוני, ובני עקיבא.
הפעילות בתנועות הציוניות כללה לימודי עברית, טיולים, התעמלות פיזית כהכנה לעלייה לארץ ישראל, איסוף תרומות לקק"ל, השתתפות בחוות הכשרה וכו'.
כל תנועה הייתה בעלת אופי שונה - בית"ר התאפיינה בסממנים צבאיים, ביצעה מסדרים וחניכיה לבשו מדים.
לעומת זאת הפעילות בהשומר הצעיר התרכזה בחקלאות וטיולים.
המכנה המשותף לכולם היה אהבתם לארץ ישראל והשאיפה הציונית.
בשנת 1940 נאסר על יהודים ללמוד בבתי ספר רומניים.
תנועות הנוער היוו מפלט מגזרה זו, ואפשרו המשך קיום שגרת חינוך לנוער היהודי.
תנועת הנוער המרכזית בעולם הציוני.
את סיפור הקמתה בדורנה סיפר חיים (קורטי) המר בעדותו לספר הזיכרון של יהודי ואטרה דורניי והסביבה.
הוא תיאר כי תושב העיירה ברל שיבר החליט להקים קן של "הנוער הציוני" בדורנה לאחר שהשתתף בפעילות התנועה במהלך לימודיו בסירט.
כדי להגדיל את כמות הפעילים בתנועה החליט לבצע "משפט ציבורי" לשלמה בן-יוסף, לוחם בית"ר בארץ ישראל שביצע ניסיון התנקשות באוטובוס שעליו נוסעים ערבים כנקמה על תקיפת יהודים.
בני הנוער התבקשו לנקוט עמדה פעולותיו של שלמה בן-יוסף.
לאחר ויכוחים רבים החליטו כי הם אינם מסכימים עם מעשיו.
אירוע זה משך פעילים נוספים לקן וחיבר את הנוער בדורנה לפעילות הציונית.
בחורף 1939–1940 התקיימה בדורנה פגישה של "הנוער הציוני" של מחוז בוקובינה, אשר עסקה במלחמה, בשלטונו של היטלר, ובתקווה לעלות לארץ.
ביוני 1940 ירדה פעילות התנועה בעיירה למחתרת.
חברי התנועה בדורנה התחלקו לחוליות של בין שניים לשלושה חברים והמשיכו את הפעילות במתכונת מצומצמת זו.
כל שבוע קיבלו מהנהלת התנועה נושא חינוכי אשר עסק בתכני ציונות, א"י וקורות עם ישראל ל"שיחת השבוע".
מספר חברים בתנועה נתפסו על ידי סוכן משטרתי בזמן שפעלו במחתרת, ואחר כך שוחררו תמורת שוחד.
ב-1940 יצאו מספר חברים מהקן לחוות הכשרה חקלאית של הנוער הציוני בפלוריאסקה, שם פגשו את אבא ברדיצ'ב.
בין היוצאים לחוות ההכשרה היו יצחק ארצי ויצחק ילון.
התנועה פעלה לראשונה בעיירה בין 1924 ל-1928, אך הקן נסגר כשחלק מחברי התנועה עלו לארץ.
לקראת סוף שנות השלושים חברי התנועה נעצרו על ידי השלטונות בחשד לקיום תעמולה קומוניסטית במסווה של פעילות ציונית.
הבלש שניהל את החקירה היה יהודי.
במשפט הסביר עורך הדין כי טענת השלטונות אבסורדית - השלטון מונע מן היהודית להשתלב במדינה ולקבל חינוך ראוי, ויחד עם זאת לא מאפשר להם לקיים פעילות שעתידה להוציא אותם מרומניה לא"י.
בית המשפט פסק שהם אשמים בקיום אספות לא חוקיות.
את החזרה לדורנה עשו בליווי איש ביטחון רומני אשר שכרו את שירותיו בשל החשש מהתנכלויות בדרך.
שנים אלו נסיעה פשוטה ברכבת היוותה סכנת חיים ליהודים, שכן אירעו מקרי רצח של יהודים על ידי זריקתם מהרכבת הנוסעת.
תנועת המזרחי הייתה פופולרית בעיירה.
קהל היעד הראשוני שלה כלל את ילדי החיידר שבבית הכנסת הגדול והחדרים שבביה"ס העברי.
שני חברים מתנועת הנוער עלו לארץ ישראל בסוף 1940 בזכות סרטיפיקט של התנועה.
סרטיפיקט אחד נשמר לאדם בעל נאמנות יוצאת דופן לתנועה ואילו השניים האחרים הגיעו לחברי תנועה שיכלו לעמוד בהוצאות הכלכליות הכרוכות בעלייה לארץ.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941)
בסוף שנות ה-30 עברה רומניה מספר תהפוכות שלטוניות.
אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ואוקטביאן גוגה האנטישמים קיבלו מנדט מן המלך להקים ממשלה חדשה.
בתקופת שלטונם קצר הימים הורע מצב היהודים.
בפברואר 1938 השתלט קרול השני, מלך רומניה על ניהול המדינה - פירק מפלגות, השהה את החוקה, ובפועל הפך את רומניה ממונרכיה חוקתית לדיקטטורה.
בסוף ימי המשטר הזה איבדה רומניה שטחים עקב לחצי ברית המועצות וגרמניה, היא חתמה על הסכמי סחר עם גרמניה אשר היו עתידים לנתב את כלכלתה לצרכים גרמניים בלבד, ומעמדה הבינלאומי נחלש.
ב-5 בספטמבר 1940 נפל משטרו של קרול השני והוא נמלט מרומניה.
לפני בריחתו ביקש מהגנרל יון אנטונסקו להקים ממשלה בעלת זיקה פרו-נאצית.
בנו של קרול השני, מיכאי הראשון, הוכתר למלך ויון אנטונסקו הקים את המדינה הלאומית-לגיונרית בשיתוף פעולה עם משמר הברזל האנטישמית.
אופי המדינה היה פשיסטי ולא נותר זכר למאפייניה הדמוקרטיים.
בנובמבר 1940 נחתם הסכם בין רומניה לגרמניה והיא צורפה למדינות הציר.
ההסכם יצר תלות של רומניה בגרמניה.
תלות זו התחזקה עקב הניסיון של משמר הברזל לתפוס באופן בלעדי את השלטון בינואר 1941. בשל המרד בוטלה המדינה הלאומית-לגיונרית ואנטונסקו נשאר בשלטון ללא מפלגה שלטת.
כשהוא נתמך על ידי גרמניה הנאצית.
עקב עליית הנאצים לשלטון והתחזקות מעמדה של גרמניה הוקצנה האנטישמיות הרומנית.
המפלגות האנטישמיות המרכזיות במדינה- המפלגה האגררית והליגה הלאומית הנוצרית התאחדו בעידודו של אלפרד רוזנברג, מנהל המחלקה למדיניות חוץ של המפלגה הנאצית בגרמניה.
איחוד זה הוביל לממשלה האנטישמית של גוגה וקוזה בסוף 1937. המפלגה דגלה בעקרונות טוהר הגזע הרומני בשלטון ובשירות הציבורי.
בעת שלטונם נסגרו שלושה עיתונים ברומניה אשר נתפסו כיהודיים ודמוקרטיים.
ב-22 בינואר 1938 חוקקו את חוק האזרחות אשר שלל את אזרחותם של שליש מיהודי רומניה, רבע מליון במספר.
חוק זה היווה מכה קשה לקהילה היהודית ברומניה.
בתקופת שלטונו של המלך קרול השני הוחרפה האנטישמיות הרומנית.
בחוקה חדשה שיצאה ב-1938 הוגדר המונח המשפטי "רומני אתני" אשר בפועל מנע איוש יהודי, בעיקר בתפקידים ציבוריים.
הוויתור על בסרביה וצפון בוקובינה לברית המועצות הוביל לחיזוק השנאה כלפי היהודים ואף לפרעות (לדוגמה פרעות דורוחוי).
ב-8 באוגוסט 1940 תוקן "תקנון היהודים" במטרה לייצר מכנה משותף עם השלטון הנאצי בגרמניה.
תקנון זה מחק את זכויות האזרח של רוב יהודי רומניה והוציא נישואי תערובת מחוץ לחוק.
בעת הקמתה של המדינה הלאומית-לגיונרית בספטמבר 1940 הדרדר מצב היהודים במהרה.
התנועה הלגיונרית פעלה על מנת להשתלט על רכוש יהודי, ובמהרה נחקקו שלושה חוקים אשר הפקיעו מן היהודים את נכסיהם באזורים הכפריים, היערות בהם ישבו, מבשלות כוהל ומנסרות לעיבוד עצים וספינות שיט.
הלגיונרים פעלו גם במישור לא חוקי שכלל טרור והפחדה.
אנטונסקו התנגד לחוסר הסדר שלווה למדיניות האנטישמית ודגל בנישול הדרגתי של ישפיע באופן דרסטי על כלכלת המדינה.
התקופה בין המדינה הלאומית-לגיונרית לפרוץ מבצע ברברוסה אופיינה במדיניות אנטישמית סדורה בחוק, בליוויו של גוסטב ריכטר, יועץ לבעיית היהודים מטעם לשכתו של אדולף אייכמן.
בתקופה זו נחקקו "החוק לביטחון המדינה" אשר הכפיל את עונשם של היהודים לכל עבירה שבוצעו, החוק להפקעת הבתים בבעלות יהודית, הוקם "המרכז הלאומי לרומניזציה", ויהודים חויבו בעבודות כפייה.
היהודים לא חסו תחת הגנת החוק, אלא סבלו וכאבו כתוצאה שלו.
בעת הפלישה לברית המועצות (מבצע ברברוסה) ביוני 1941 הצטרפה רומניה לשורות הגרמנים.
עקב כך החלה חקיקה רומנית נגד יהודים באופן קיצוני יותר מאשר בשנות ה-20 וה-30. החקיקה כללה בין היתר - סגירת בתי כנסת קטנים, עוצר משעה 18:00, איסור ללמוד וללמד בבית ספר ממלכתיים, ובהמשך אף חובת ענידת טלאי צהוב ושליחת הגברים לעבודות כפייה.
הקהילה היהודית בואטרה דורניי בתקופה שלפני הגירוש
בין החוקים האנטי יהודיים שחוקקו משנת 1940 והלאה, הוחלט על גירוש יהודי הכפרים הסובבים את דורנה כ-450 נפש - Candreni, Iacobeni, ו-Carlibaba לעיירה.
יהודי העיירה אירחו את יהודי הכפרים בחדרי הקייטנים אשר היו ברשותם ופעלו למענם כמה שניתן.
ללא יהודי הכפרים מסביב, כללה הקהילה היהודית בדורנה כ-1,747 אנשים.
הקהילה היהודית בדורנה חשה הרעה במצבה בתחילת שנות ה-40. היא סבלה מהחקיקה הגזענית שהחלה עקב ההנהגה האנטישמית והחבירה לגרמניה הנאצית.
חקיקה זו הגבילה את ההשכלה היהודית בקהילה, הפעילות החינוכית, חופש התנועה ועוד.
מספר חנויות יהודיות בעיירה הולאמו ונוצרו חיכוכים עם המקומיים.
תחושת הביטחון והיחסים עם התושבים הלא יהודים בעיירה התערערו.
מעדויות עולים אירועי התנכלות פיזית, הבעת תמיכה פומבית במנהיגים אנטישמיים (סמלים בכניסה לבתים, הפגנות) ועוד.
אירוע אשר מהווה צומת דרכים ביחס בין הקהילה לתושבים הלא יהודים בעיירה היה הצתת בית משפחת רוזנברג היהודית על ידי התושבים הרומנים.
מיכאל רוזנברג, בן המשפחה, מתאר כיצד חיילים עמדו בפתח הכניסה לבית בעת שריפתו ומנעו את ניסיונות אמו להציל דבר מה.
עקב השריפה התעוררה אצל הקהילה היהודית בעיירה ההבנה כי דרכי ההתמודדות הישנות עם האנטישמיות הרומנית שכללו תשלומי שוחד כבר לא יועילו.
בני הערובה היהודים נלקחו לבית הכנסת די ויז'ניצער שול.
צעד זה נועד "להבטיח" שהיהודים לא יפגעו במאמץ המלחמתי.
על כל פגיעה בלחימה הרומנית יהרג בן ערובה.
בפועל מטרת הרומנים הייתה להתנכל ליהודי העיירה ולסחוט את כספיהם.
תמורת תשלום לחייל ששמר בכניסה התחלפו ביניהם בני הערובה וכך הקלו תושבי העיירה זה על זה.
גוט סלמון תושב העיירה מעיד בשבועה על האחראי על מחוז קמפולונג (ובין היתר על ואטרה דורניי) ניקה מליניש אשר היה ידוע בדעותיו האנטישמיות: .
ביולי אוגוסט 1941 יוצאת פקודה המחייבת ריכוז של כל הגברים בגילאים 18–50 בבית הכנסת הגדול.
יהודי העיירה שוחררו ביום המחרת לאחר התערבותו של נתן קליפר, תושב העיירה אשר היו לו קשרי מסחר עם המשלחת הגרמנית.
החל באוגוסט 1941 הוכרחו יהודי דורנה לשאת טלאי צהוב והוטלו עליהם מגבלות נוספות.
בסוף אוגוסט נתן מנהיג רומניה יון אנטונסקו פקודה בעל פה למושל טרנסניסטריה גאורגה אלקסיאנו לניוד 300,000 יהודי רומניה וטרנסניסטריה בפרט.
ב-4 באוקטובר 1941 פורסמה פקודת גירוש יהודי בוקובינה על ידי המטה הכללי של צבא רומניה מטעם יון אנטונסקו, לפיה גירוש יהודי בוקובינה צריך להסתיים בתום עשרה ימים (עד 14 באוקטובר 1941).
הגרמנים לא לחצו על ההנהגה הרומנית לפעול לגירוש וההחלטה נבעה משיקולי ההנהגה האנטישמית ורצונה לייצר "רומניה נקייה מיהודים".
בשבת 11 באוקטובר 1941 גורשו יהודי העיירה לטרנסניסטריה.
בתחילה הובאו לתחנת הרכבת, שם נדחסו לקרונות והובלו לעיירה אטאקי שעל יד נהר הדניסטר.
מעבר הנהר בוצע על ידי מעבורות עליהן שילמו יהודי העיירה בכספם.
העברת כל הקהילה לקחה מספר ימים.
עם ההגעה פוזרו היהודים בגטאות ובמחנות השונים בטרנסניסטריה, דבר אשר פיצל קהילות ומשפחות.
על היהודים בטרנסניסטריה נאסר חופש התנועה ונשללה הזכות לבחור היכן להתגורר והם חויבו בעבודות כפייה.
מעמד זה של היהודים נקבע על ידי השלטונות הרומנים.
הגירוש לאזור לא כלל דאגה לבריאותם או לתנאי קיום אחרים אשר הורעו מאוד עקב הגדילה המאסיבית בבמספר המגורשים.
תנאי המחיה הובילו למחלות, רעב ומוות.
יהודים רבים נחטפו לעבודות כפייה ולא חזרו.
מיכאל רוזנברג מתאר בספרו "יוליוס" את תחושותיו בעת ההגעה לגטו מוגילב שבטרנסניסטריה:
צו מספר 23 אשר יצא ב-11 בנובמבר 1941 מטעם הממשל בטרנסניסטריה ובאישור השלטון הרומני הגדיר את מעמד היהודים באזור.
בשל העיכוב בשילוח היהודים אל מעבר לנהר הבוג נדרשו השלטונות להתייחס למעמד היהודים באופן רשמי ולקיים "פתרון ביניים".
על פי צו זה על היהודים חלה חובת עבודות כפייה.
מנהיגי הגטאות חויבו לספק עובדים לעבודות אלו.
הממשל הרומני הסיר אחריות מדאגה למזונם ופרנסתם של היהודים.
הם נכנסו תחת אחריות הפרפקטים (קציני מחוז), הפרטורים (אחראי אזור מטעם השלטון), ומעסיקים אשר השתמשו בכוח עבודה יהודי.
בפועל מצב זה הוביל לחופש מוחלט ביחס ליהודים.
הם היו נתונים למרותם של גורמים רבים ללא רגולציה ויישור קו שיוודא כי ניתנות להם זכויות כלשהן.
זהו היה מנגנון השמדה בלתי פורמלי אשר מנע מן היהודים מזון, טיפול רפואי ותנאי מחיה בסיסיים.
נשללו מהם חופש התנועה והזכות לבחור מקום מגורים.
במסגרת צו זה חויבו היהודים לבחור נציג למול השלטונות, והוגדר אופן הארגון הפנימי של הקהילות.
כ-15% מהנספים מתו כתוצאה ישירה ממעשי התעללות של רומנים וגרמנים.
שאר הנספים מצאו את מותם עקב תנאי החיים הקשים בטרנסניסטריה.
חוסר ההיערכות של הרומנים והאנדרלמוסיה ששררה במהלך הגירושים הובילה לתנאי מחיה קשים מאוד אשר בפועל עבדו כמנגנון השמדה.
מלבד גטאות שוכנו היהודים במחנות עבודה בכפייה, מחנות ריכוז, ואף במחנות השמדה על ידי רעב וצמא כאשר לא קיבלו כלל אספקה של מזון, מים ותרופות.
לעיתים הוצעדו היהודים ללא כל מטרה מוגדרת, מבלי מזון ומים, עד שרבים מצאו את מותם בדרך.
במחנות הריכוז ועבודות הכפייה שוכנו יהודים ברפתות ודירי חזירים בצפיפות רבה אשר הובילה למחלות ותמותה רחבה.
גם בגטאות שררה הצפיפות, לעיתים שוכנו בין 15 ל-20 אנשים בחדר ואלפים הוכנסו למבנים ציבוריים ללא אוורור.
העדויות מתארות זוהמה, צחנת מוות, ואנשים שכובים זה על זה.
השלטונות לא דאגו למבני ביוב ופינוי שופכין, ועשיית הצרכים נעשתה באופן לא מוסדר ולעיתים לעיניי כל.
בחורף של 1941–1942 פרצה מגפת טיפוס בקרב הגטאות והמחנות.
בתחילה המצב לא הדאיג את המושל בטרנסניסטריה שכן עיקר החולים היו מקרב היהודים, ואף מצב התברואה בטרנסניסטריה הוגדר כטוב בשל כך.
יון אנטונסקו מושל רומניה אמר בהקשר זה- .
השיירות המשיכו להתקיים לאורך המגפה וגופות הנספים לא נקברו אלא הושארו בצידי הדרך.
כל אלו בשילוב עם חוסר המענה הרפואי הובילו להחמרת המצב.
בהרבה מן הגטאות לא ניתן היה למצוא בית ללא חולה טיפוס.
הוועדות בגטאות פעלו נגד המגפה על ידי הקמת בתי חולים, ניסיונות לשיפור מצב התברואה וחיטוי המגורים.
השלטונות הרומנים שתפו פעולה באופן חלקי עם פעילות הוועדות רק לאחר שעלה החשש מהידבקות של חיילים רומנים.
צו מס' 23 הסיר את אחריות השלטון הרומני לדאגה למזון.
היהודים היו אמורים לקבל שכר יומי על עבודתם, אך פעמים רבות לא קיבלו דבר.
הדבר הוביל לרעב כבד אשר שימש כמנגנון השמדה.
בינה שטיינברכר, תושבת דורנה, מספרת בספרה "כאן ביתי" על הרגע בו זכתה משפחתם בסיוע כספי שאפשר להן לעבור דרך השוק של גטו מוגילב ולקנות לחם:
גורם נוסף שהוביל למותם של רבים היה מזג האוויר הקר.
מיכאל רוזנברג מתאר בספרו "יוליוס" את הקור ששרר בגטו מוגילב-
רבים מאוכלוסיית העיירה הצליחו להישאר בגטו מוגילב ולא להתפזר ברחבי טרנסניסטריה, דבר אשר תרם להישרדותם.
הגטו התמקם קרוב לרומניה כך שניתן היה לייצר קשר עם קרובים שנשארו מאחור ביתר קלות.
הישארות בגטו מוגילב הבטיחה ביטחון יחסי מפני הגירושים לאזור נהר הבוג אשר התקיימו לאורך שנות השהות בטרנסניסטריה.
למרות הצפיפות החיים בגטו אפשרו מגורים במבנים דבר שהגדיל את סיכויי ההישרדות.
צעד זה יחד עם צעדים נוספים להעברת יהודי העיירה ברחבי טרנסניסטריה נעשה על ידי המנהיגות הדורנאית שקמה מיד עם הגירוש.
המטבח הדורנאי פעל לכמה שבועות מרגע תחילת הגירוש.
התנדבו בו אנשי העיירה והוא האכיל בממוצע כ-200 איש ביום, רובם דורנאים במקור.
הרקע הכלכלי המבוסס של תושבי העיירה נתן לדורנאים כלי הישרדות נוסף אשר היה חיוני בשנים הקשות.
עזרה הדדית הייתה קיימת לאורך כל זמן הגירוש ותרמה הן לחוזק הפיזי והן לחוזק הנפשי של תושבי העיירה.
הנסיגה הגרמנית והחיים תחת ברית המועצות
במרץ 1944 נסוגו הצבאות הגרמני והרומני מהאזור.
נסיגה זו לוותה באכזריות יתר ליהודים.
התבצעו מעשי שוד על מנת להשיג את כל המשאבים הדרושים לנסיגה תוך כדי התעללות פיזית ונפשית, פריצה לבתים, הכאות וגניבות.
לאחר נסיגת הכוחות הגיע הצבא הסובייטי ונכנס האזור תחת שלטון סובייטי מחודש.
היציאה יצרה ואקום שאפשר ליהודים לשפר את מצבם הכלכלי לאחר שנות הרעב.
חלק מן הגברים גויסו לצבא, דבר שמנע את עזיבת המשפחות.
לעיתים היו חשדות נגד היהודים שהצליחו לשרוד תחת שלטון גרמני, ואף חקירות.
בנובמבר 1945 שוחררו המגויסים היהודים מגטו מוגילב, דבר שאפשר למשפחות היהודיות בגטו לחזור לבתיהם.
במקומות אחרים בטרנסניסטריה אפשרו ליהודים לצאת לביתם אף קודם לכן.
הרבה מיהודי ואטרה דורניי הגיעו לגטו מוגילב ולכן הצליחו לחזור לביתם רק ב-1945 ואף מאוחר יותר.
לעיתים הדרך חזרה לדורנה לקחת מספר חודשים, שכן היא דרשה כספים רבים ופתיחת צירי תעבורה אשר היו סגורים עקב המלחמה.
הניצולים מתארים כי בעת הגעתם חזרה לוואטרה דורניי לא זיהו בה את עיירת ילדותם האהובה.
היא סבלה מהזנחה, הרס, ביזה, ומעברים של הצבא הסובייטי.
עדויות מתארות כי בשנת 1945 נעשתה בדורנה לוויה לזכר הנספים במאורעות השואה.
במהלך הלוויה תושבי הקהילה ששרדו קברו חתיכות סבון אשר מקורן לא ידוע, וגווילים שרופים.
על המצבה הקיימת עד היום בבית הקברות היהודי בעיירה נכתב: .
(בורית היא מילה ארכאית לסבון).
הדעה הרווחת בחקר השואה כיום שוללת שימוש בגופות יהודים להכנת סבון בזמן השואה.
עוד לפני השואה בשנת 1939 וגם בתחילת 1941 עלו יהודי דורנה בעלייה בלתי לגלית לארץ ישראל.
לאחר השחרור והחזרה מטרנסניסטריה, ככול שחזרו יותר יהודים לעיירה הקהילה פיתחה חיי חברה, אך אלו היו מוכוונים לעליה לארץ ישראל ולא התמקדו בהשתלבות ויצירת חיים יציבים בעיירה.
הלקח שלימדה השואה הוא שדורנה כבר לא הייתה הבית.
המשטר הקומוניסטי על שיטותיו הכלכליות והפוליטיות הוסיף מרכיב נוסף לדחיית המקום אליו חזרו המגורשים כבית.
תנועות הנוער הציוניות (הנוער הציוני, בני עקיבא, ותורה ועבודה) חזרו לפעול במרץ במטרה להעלות יהודים ארצה.
בית ילדים על שם אבא ברדיצ'ב הוקם על ידי תנועת החלוץ על מנת להכשיר את הנוער הניצול לעלייה לארץ ישראל.
ב 1946 החלה עלייה ארצה שהייתה מותנית בפעימות פתיחה וסגירה של המשטר הקומוניסטי.
בהדרגה עלו רבים מתושבי דורנה ובשלהי שנת 1947, עלו רבים נוספים לישראל בשתי אניות מעפילים הגדולות: הפאנים "פן קרסצ'נט" ו"פן יורק" שהפליגו מנמל בורגאס בבולגריה.
הם הגיעו למחנות המעצר בקפריסין ומשם - עם הקמת המדינה - לישראל.
ידוע כי כל ילדי הקהילה היהודית של דורנה ורובם הגדול של המבוגרים אשר שרדו את המלחמה עלו ארצה.
בעיירה נשארו כמה מאות יהודים.
מספר שנים פעל בית ספר בשפה יידיש.
בפברואר 1949 נאסרה כל פעילות ציונית על ידי השלטון הקומוניסטי.
כ-20 חברי תנועת "הנוער הציוני" שלא הספיקו לעלות ארצה המשיכו לפעול במחתרת עד שנתפסו על ידי השלטונות.
לאחר איסור זה הופסקה הפעילות הציונית חינוכית בדורנה.
ספר הזיכרון של יהודי וטרה-דורניי והסביבה
בשנת 1997 התכנסו בני הקהילות יהודי וטרה-דורניי, קנדרן, יאקובן, וקרליבבה והחליטו להוציא לאור ספר זיכרון לקהילות שהיו ואינן יותר בעקבות השואה ותוצאותיה.
הספר יצא בשני כרכים בשנת 2001 על ידי "עמותת יוצאי וטרה-דורניי והסביבה" בעריכתו של יצחק ילון ואנשי המערכת מרצל בינר, משה רביב ופרופ' יעקב רנד.
יולשווה (בסלובקית: Jelšava, בהונגרית: Jolsva, ביידיש: יעלשאווא) היא עיירה הנמצאת בנפת רבוצה (Revúca) שבמחוז באנסקה ביסטריצה (Banská Bystrica) שבסלובקיה.
יולשווה נוסדה במאה ה-13 כיישוב של כורי זהב ומתכות יקרות.
בתקופה האימפריה האוסטרו-הונגרית יולשווה הייתה חלק מהונגריה, תושביה היו הונגרים ודיברו הונגרית.
מיקומה היה במחוז ההיסטורי גמר (סלובקית: Gemer,הונגרית: Gömör), ששויך לאזור גמר-קישהונט (Gömör-Kishont).
קהילת יהודי יולשווה התגבשה החל מ-1850, ובשיאה 222 יהודים בשנת 1921, שהיוו 8% מהאוכלוסייה.
המוסדות היהודים שבה שירתו כפרים וישובים נוספים בסביבה והיא נקראה "ירושלים הקטנה".
בזמן מלחמת העולם השנייה הוקם ביולשווה מחנה עבודה לגברים, אליו נשלח גם אפרים קישון (פרנץ הופמן) וממנו נמלט.
הקהילה היהודית ביולשווה התקיימה עד להשמדתה בשואה.
הקהילה היהודית התגבשה החל מ-1850, לאחר שבוטל האיסור על ישיבת יהודים באזורי המכרות של הונגריה.
בעקבות ביטול האיסור, התיישבו בה ארבע משפחות יהודיות ראשונות.
רישום לידה ראשון בקהילה היהודית נרשם בשנת 1852.
בית קברות יהודי הוקם, כפי הנראה (לפי הקבר המוקדם ביותר שמופה), בשנת 1860. בשנת 1869, בה חל פילוג ביהדות הונגריה, הקהילה הצטרפה לזרם האורתודוקסי.
תחילה התפללו בבית פרטי ובהמשך בבית מדרש.
הלימודים החלו בחדר שמיקומו לא היה קבוע.
עם הזמן נפתח תלמוד תורה.
הלימודים בחדר התקיימו לפני, במהלך ולאחר סגירת בית הספר היהודי, בשעות אחר הצהריים.
בית הכנסת ביולשווה הוקם בשנת 1895 בעלות של 11,000 קרונות.
בחצר בית הכנסת הוקמו מקווה, משחטה ודירה לחזן.
מיקום בית הכנסת – מנישאנסקה אוליצה [= רחוב מנישאני, או בהונגרית "הרחוב העליון" (Felvég utca)], כ-350 מטר מהכיכר המרכזית בעיירה.
בית הכנסת כלל עזרת נשים.
רוב היהודים נהגו להתפלל בו יום יום שחרית ומנחה־מעריב.
הפחות דתיים באו בימי שבת, והחילוניים (שהיו מעטים) בימים הנוראים.
בחגים בלבד (בעיקר בימים הנוראים) נהגו לבוא לבית הכנסת גם מכפרי הסביבה: קוֹפְּרָאשׁ ׁ(Koprášׂ), מְנִישָׁאנִי (Mníšany), קָאמֶנְיָאנִי (Kameňany) ועוד (היו באים יום קודם לחג ולנים אצל קרובים ומכרים בילשווה).
בבית הכנסת היו 4–6 ספרי תורה.
בית הכנסת נהרס – למעט המרתף וקירו הצפוני – ב-1958, לאחר שנמכר לגוי מקומי.
עד כה, לא נמצא צילום בו רואים את בית הכנסת בשלמותו, טרם ההריסה.
עם השנים נמכר שוב לאישה שתרמה אותו ל-YMCA.
המבנה והמתחם משמשים לפעילות קהילתית ולשילוב בני נוער – בעיקר מהתושבים הצוענים במקום – בקהילה.
שבר מלוחות הברית שהיו מוצבים במקום שרד לאורך השנים ושמור במתחם.
המקווה שבחצר האחורית של המתחם הופעל באחריות השוחט ואשתו.
מבנה המקווה שבמתחם בית הכנסת לשעבר משמש היום כמשרדי החברה המנהלת את הפעילות הקהילתית.
במהלך שיפוץ המשרדים, התגלו שרידי המקווה במקום.
הצוות החליט לשמר את השרידים.
הם הציבו את רצפת המשרדים כבמה מעל השרידים, כך שבעתיד ניתן יהיה לחשוף שוב את שרידי המקווה.
בפסח הגעילו את הכלים ב"בית הדוד" שבמבנה: היה שם תנור שמוט ענק שהוסק בעצים.
בשגרה, התנור הזרים מים רותחים למקווה.
בשנת 1901 נפתח בית ספר יהודי בו למדו בשנתו הראשונה 32 תלמידים בכיתה מעורבת של בנים ובנות, המורה היה אליהו צבי זוסמן (Elias Züszmann), רב צעיר מהעיר אגר שבהונגריה.
ראש הקהילה בתקופה זו היה פרנץ שווארץ, שנבחר לתפקיד מספר פעמים ברציפות.
א' ריכטמן, השוחט, היה גם שליח ציבור ומנהיג דתי.
ארגוני סעד וצדקה פעלו בקהילה, בהם "אגודת נשים יהודיות" (נוסדה בסוף המאה ה-19), "ביקור חולים" ובנוסף גמ"ח.
נתונים מספריים של התיישבות יהודית
במלחמת העולם הראשונה היהודים, בהתאם לקריטריונים לגיוס, השתתפו בלחימה.
שני חיילים יהודיים בני הקהילה היהודית נהרגו: יוזף זוסמן (Züszmann Jozef) ויוזף קליין (Klein Jozef).
לוח זיכרון ללוחמים מיולשווה שנהרגו במלחמת העולם הראשונה, הכולל את שמותיהם של שני היהודים, הוצב על הקירות החיצוניים של הכנסייה הקתולית בעיירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמתה של רפובליקת צ'כוסלובקיה (1918), יולשווה נהנתה משגשוג כלכלי.
הוקמו בה מפעלים חדשים, בהם בית חרושת גדול למגנזיט, הפועל עוד היום (מיקומו – סמוך לכביש 532 המוביל לעיירה רבוצה, הנמצאת צפונית-מערבית ליולשווה).
בשנות ה-20 נוסדה ביולשווה אגודה ציונית שאספה תרומות לקרנות הלאומיות ולתעמולה.
מפלגת "המזרחי" הציונית פעלה בעיירה.
היו יהודים שהיו מנויים על חוברת ציונית בשם "עבר ועתיד" (Múlt és Jövő).
בכל בית יהודי הייתה קופת קק"ל.
במקביל, הפעילות הציבורית של היהודים גברה: רבים מהיהודים שאפו להיטמע בחברה ההונגרית והגיעו לתפקידים ציבוריים: יוליוס דויטש נבחר להנהלת המועצה המקומית, דזידר שטיינברגר היה מזכיר המועצה.
22 בתי עסק, שישה בתי מלאכה ושני מפעלים ביולשווה היו בבעלות יהודית.
המהנדס הראשי במפעל המגנזיט ורופא הנפה היו יהודים.
בנוסף, חברי הקהילה היו בעלי מכולות, חנויות, בתי-מרזח, ועסקו ברפואה, פקידות, הנדסה ועוד.
מוסדות הקהילה בתקופה זו כללו בית כנסת, בית עלמין, מקווה טהרה, משחטת עופות עם אטליז ובית מדרש עם תלמוד תורה.
בית הספר היהודי נסגר בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית.
הילדים למדו בבתי ספר כלליים ובנוסף שיעורי דת בתלמוד תורה:
ב-1929 תרמה הקהילה 500 קרונות לנטיעת יער על שם נשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, בארץ ישראל.
החל משנות ה-30 פעלו ביולשווה תנועות הנוער "בית"ר" ו"צעירי המזרחי".
בתחילת נובמבר 1938, כתוצאה מבוררות וינה הראשונה, סופחה יולשווה, יחד עם דרום סלובקיה, להונגריה והיהודים הפכו לנרדפים עקב החקיקה האנטי-יהודית שהוחלה גם בהונגריה, כבעלת ברית של גרמניה.
בניגוד לאזורים הסמוכים ליולשווה מצפון, כמו רבוצה שנשארה בתחומי סלובקיה ושתושביה היהודים גורשו למחנות ההשמדה כבר ב-1942, גורל קהילת יהודי יולשווה היה זהה לגורל יהדות הונגריה.
בשנים 1940–1941 גברים בגילאי הגיוס נלקחו כעובדי כפייה בפלוגות העבודה, לשמש ככוח עזר לצבא ההונגרי.
ביולשווה עצמה היה מחנה של עבודות כפייה.
על פי עדויות התנאים בו היו סבירים יחסית, בפרט למי שכבר התנסה בעבודות כפייה במקומות אחרים.
במהלך שנת 1944 זרם לילשווה מספר רב של יהודים מגורשים, וכאן נוצר מרכז שממנו יצאו למקומות עבודה בחזית ולמחנות ההשמדה הפולניים.
האוכלוסייה הממוצעת הייתה 4,000 איש.
בתחילה שוכנו בקסרקטינים ובחצרות פרטיים.
מאוחר יותר נאסר עליהם לקנות מצרכי מזון, שלא לדבר על לתמוך בהם בכל דרך שהיא.
אחר כך הגיעו הבדיקות היומיות במגרש הכדורגל, וחלקם נחקר, ולבסוף הגיע הגרוע מכול: בתחילת מאי 1944 היהודים נאספו לקסרקטין ישן ששימש קודם לכן כמקום ריכוז של פלוגות העבודה.
ב-19 במרץ 1944, בו נכבשה הונגריה על ידי הגרמנים, נמנו בקהילה 52 משפחות משלמות מיסים ו-186 נפשות.