tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם תלמידיו של פיתגורס, וגם האורפיקים נמנעו מאכילת ביצים, ונמנעו מהקרבת קורבנות, מרכיב מרכזי בדת היוונית דאז.
במאה החמישית לפני הספירה, הפילוסוף אמפדוקלס הכריז על עצמו כאוהד אדוק של הצמחונות בפרט, ושל זכויות בעלי חיים בכלל.
הצמחונים בעת העתיקה החזיקו בתפישה כי אכילת בשר יש בה לפגוע באסתטיקה ובפילוסופיה שלהם.
רובם בנוסף לכך החזיקו גם בתפישות אתיות המנמקות את גישתם, ודחו באמצעותן גם את מנהג הקרבת הקורבנות, כאשר הם מדגישים את הדמיון בין בני אדם לחיות.
הדעות הנגדיות גרסו שוני הקיים לשיטתם בין בעלי החיים השונים לבין בני האדם.
הדיון על האם לחיות מגיעות זכויות, והאם ישנה חובה מוסרית כלפי בעלי חיים היה נפוץ בעת העתיקה, והטיעונים לשני הצדדים היו דומים במיוחד לאלו אשר עולים היום בשיח על זכויות בעלי חיים.
התפישה הצמחונית לרוב הייתה קשורה לתפישות דתיות המחזיקות באמונות על גלגול נשמות.
בעת העתיקה היוון הייתה נפוצה האמונה, בקרב צמחונים ולא צמחונים כאחד, כי בתור הזהב המין האנושי לא התנהג באלימות בכלל, ובכך גם לא נהג באלימות כלפי בעלי החיים.
לפי האמונה הזאת, במצב אוטופי אין צורך בצייד, חקלאות, הרבעת בעלי חיים וכיוצא בזה, מאחר שהאדמה מספקת לכול היצורים החיים את כל צורכיהם.
באקדמיה של אפלטון, ראשי האקדמיה קסנוקרטס ופולמון קראו לצמחונות.
חלק מתומכיו של אפלטון בתקופה הרומאית תמכו בצמחונות, כולל פלוטרכוס, אשר כתב את "על אכילת בשר".
כאשר הנזיר הבודהיסטי הסיני ביקר בהודו בתחילת המאה החמישית לספירה, הוא מצא ש"האנשים מתנזרים מלקיחת חיים...הם לא מרבים חזירים או בקר, ולא מוכרים שום מאכלים מחיות".
צמחונות הייתה, והיא עדיין, חובה אצל רוב הזרמים היוגים ואצל חלק מהזרמים ההינדואיסטים.
מקורות בודהיסטים וג'ייניסטים כאחד מראים כי הימנעות מאלימות כלפי בעלי חיים הייתה כלל בשתי הדתות כבר במאה השישית לפני הספירה.
אצל הג'ייניזם, אולי אפילו לפני המאה השישית כבר היו חוקים נגד פגיעה בבעלי חיים.
המנהיג הראשון של הג'ייניזם, אשר חי במאה השמינית או השביעית לפי הספירה, הטיף לאי-אלימות כלפי בעלי חיים באותה המידה כמו המנהיגים המאוחרים יותר מהמאה השישית לפני הספירה.
למרות ההימנעות מאלימות כלפי בעלי חיים, יש שטוענים שבעת העתיקה לא כל הבודהיסטים והג'ייניסטים היו צמחונים.
ביחס לסוגיה הזאת יש שתי גישות.
האחת אומרת שבודהה ועוקביו אכלו בשר שהוגש להם כמנחה, כאשר לא הייתה להם סיבה להניח כי החיה נשחטה במיוחד בשבילם, והשנייה טוענת כי בודהה ועוקביו נמנעו לחלוטין מאכילת בשר.
השאלה האם אכילת בשר היא בסדר או לא, הייתה שאלה מכרעת בהתפתחות הבודהיזם בשלביו המוקדמים.
השליט הבודהיסטי אשוקה (304 לפנה"ס - 232 לפנה"ס) היה צמחוני, ותמך נחרצות בגישה לא אלימה כלפי בעלי חיים.
הוא הוציא לפועל חוקים רבים בנוגע להגנה על מינים רבים של בעלי חיים, ביטל הקרבת קורבנות בעלי חיים בפניו, והטיף בפני האוכלוסייה להימנע מכל הרג שלא לצורך.
בשנת 675 השימוש בבהמות והצריכה של מספר מינים של חיות בר (סוסים, בקר, כלבים, קופים, ציפורים) נאסר ביפן על ידי הקיסר טמו, בעקבות ההשפעות הבודהיסטיות על יפן.
לפני הרנסאנס כמעט ולא היו גישות צמחוניות כלפי בעלי חיים מסיבות אתיות ופילוסופיות.
בין האישים הראשונים שתמכו בצמחונות היו לאונרדו דה וינצ'י (1452–1519) ופייר גסנדי (1592–1655).
במאה ה-17, התומך העיקרי בתאוריה "חסרת הבשר" או "הפיטגוראית" היה הסופר האנגלי תומאס טריון (1634–1703).
בסוף המאה ה-18 באנגליה, הטענה כי בעלי החיים נוצרו לשימושו של האדם עדיין הייתה מקובלת, אך זמן לא רב לאחר מכן החלה להיעלם לגמרי.
במאה ה-18 באמריקה היו קבוצות נוצריות קטנות אשר תמכו בצמחונות.
בנג'מין פרנקלין היה צמחוני שנים רבות מחייו, לאחר שעבר מהפך בגיל 16, ובשנת 1770 הוא הביא לאמריקה את הטופו.
בזמן עידן הנאורות ותחילת המאה ה-19, אנגליה הייתה המקום הפתוח ביותר לרעיונות צמחוניים בכל אירופה, והצמחוניים האנגלים היו נלהבים ביותר להפצת הצמחונות.
דוגמה לאדם צמחוני מתחילת המאה ה-19 באנגליה הוא המשורר פרסי ביש שלי (1792-1822).
ויליאם קוהארד ייסד את הכנסייה התנ"כית הנוצרית ב-1809 באנגליה.
קוהארד הטיף לצמחונות כחלק מהתנזרות, והיה אחד מהאבות הפילוסופיים של .
רבים מהחברים בחברה הצמחונית האמינו בחיים פשוטים ובאוכל "טהור".
בשנת 1850, נוסדה האגודה הצמחונית האמריקאית.
היסטוריה של הפרעת קשב מתייחסת לתהליכים המדעיים, החברתיים והממסדיים של העיסוק בהפרעה הנוירו-התפתחותית שנקראת הפרעת קשב ופעלתנות-יתר (הקופ"י).
תהליכים אלו עוסקים במחקר, בהגדרה, באבחנה ובטיפול הנפשי והרפואי של ההפרעה.
ההיסטוריה של הפרעת הקשב מתארת את השינויים בהבנה ובהתייחסות להפרעת הקשב לאורך השנים.
שינויים בהבנה ובהתייחסות להפרעת קשב בעקבות התפתחות המחקר
הפרעת קשב נפוצה יחסית בקרב האוכלוסייה הכללית והיא הלקות הנוירולוגית הנפוצה ביותר בקרב ילדים.
ניתן למצוא אותה בכל שכבות האוכלוסייה ורמות האינטליגנציה.
הפרעת קשב היא תופעה שכיחה המוערכת בכ-5%-10% בקרב ילדים בגילאי בית ספר והיא נפוצה גם בגילאי הבגרות.
ככל שהמחקר בתחום מתפתח מתגבשת הבנה טובה יותר על השכיחות ואופן הביטוי של הפרעת הקשב במהלך החיים בהתחשב בגורמים שונים כמו סוג ועוצמת ההפרעה, קיומה של תחלואה נלווית, הבדלי מגדר, השפעות של אבחון וטיפול בגיל מוקדם ועוד.
התסמינים הנובעים באופן ישיר מהבעיות הנוירולוגיות של הפרעת קשב מתחלקים למספר קבוצות עיקריות: קשב וריכוז; היפראקטביות ואימפולסיביות.
תסמיני הליבה הללו עלולים לפגוע בתחומים רבים שיכולים להשפיע על תפקוד האדם בבית, בקהילה, בלימודים או בעבודה.
התאוריות בנוגע לקשיי הליבה של הפרעת קשב התפתחו משימת דגש על פעילות מוטורית עודפת, לעניין בקשיי קשב ולהתמקדות בפגיעה בתפקודים ניהוליים.
למרות קיומו של השם העברי - הפרעת קשב, ריכוז ופעלתנות-יתר, לעיתים קרובות נהוג להשתמש בראשי התיבות ADHD של שמה בשפה האנגלית, אשר נהוג ברפואה ובפסיכולוגיה: Attention-deficit hyperactivity disorder.
רק במהדורה השלישית של המדריך האבחוני הפסיכיאטרי DSM - III, הופיעה הפרדה בין תתי-הסוגים העיקריים של הפרעת קשב - הנמכה ביכולות הקשב והריכוז (inattention) מול היפראקטיביות (hyperactivity).
בעבר הייתה הבחנה בין ADHD ל-ADD, כאשר הוספת או השמטת האות H מציינת את קיומה או העדרה של היפראקטיביות.
זאת משום של-ADD אין תסמינים הקשורים בהיפראקטיביות או באימפולסיביות.
בהתאם לכך, מדענים נהגו להתייחס ל-ADHD ול-ADD כאל שתי הפרעות שונות, למרות המאפיינים הדומים שלהן.
במהדורה הרביעית של המדריך האבחוני DSM (1994), כל תתי-האבחנות רוכזו תחת ADHD בתוספת ציון המאפיינים הייחודיים.
כתוצאה מכך הושמט המונח ADD ובמקומו מופיע כיום המונח "ADHD בעל רמת קשב נמוכה" (predominantly inattentive).
הערך הנוכחי נוקט בגישה המקובלת כיום, לפיה ADD הוא מקרה פרטי של ADHD.
עקב טבעה ההתפתחותי של הפרעת הקשב, ברוב המקרים היא באה לידי ביטוי לראשונה בילדות, אך היא אינה חולפת עם ההתבגרות ומלווה חלק ניכר מהלוקים בה גם בגיל הבגרות.
המודעות לקיומה של הפרעת קשב בחיים הבוגרים החלה להתעורר בעקבות מספר מחקרים שהתפרסמו בסוף שנות ה-70, אשר הראו שאצל חלק מהילדים ההיפראקטיבים התסמינים של הפרעת קשב ממשיכים להופיע גם בגילאי ההתבגרות והבגרות.
עקב אופייה הכרוני הפרעת קשב לא נעלמת גם בחיים הבוגרים של האדם.
לצד זאת, קיימים נתונים סטטיסטיים העלולים ליצור רושם מוטעה ומבלבל לגבי שכיחות ההפרעה בגילאים השונים.
זאת במיוחד עקב חוסר האחידות בממצאים המדווחים.
לדוגמה על פי סקרי אוכלוסייה שכיחות ההפרעה אצל מבוגרים קטנה בחצי מזו של ילדים (2.5% לעומת 5% מהאוכלוסייה).
עם זאת, מתוך סקירה של הספרות המחקרית שהתפרסמה בשנת 2006 נמצא שלפי ההגדרה של DSM-IV הפרעת קשב ממשיכה לגילאי הבגרות בכ - 65% מהמקרים.
בנוסף, נמצא ש-78% מהילדים שאובחנו עם הפרעת קשב ממשיכים לסבול ממנה גם בגיל ההתבגרות.
עם זאת, האחוז היורד אינו מעיד בהכרח על היעלמות ההפרעה משום שלתופעה זו יש הסברים חלופיים.
האחוז היורד של מבוגרים המאובחנים עם הפרעת קשב בהשוואה לילדים הוא תוצאה של תת-אבחון המתקיים עבור הפרעת קשב בגילאי הבגרות.
מצב זה נגרם משתי סיבות עיקריות הקשורות זו בזו - חוסר מודעות ושימוש בכלים שאינם מותאמים לביטויי ההפרעה בגילאים אלו.
אחת הסיבות לאחוז הנמוך של המאובחנים המבוגרים היא שהפרעת קשב והיפראקטיביות נחשבה בתחילה לבעיה של ילדים בלבד והמודעות לקיומה גם בקרב מבוגרים גדלה רק בראשית שנות האלפיים.
לעיתים ההרגלים שאדם עם הפרעת קשב מפתח לעצמו על מנת לפצות על ההפרעה ולהסתירה, מונעים ממנו להכיר בצורך בטיפול ובחשיבותו.
אדם כזה לא יפנה לאבחון בגילאי הבגרות ולכן לא יופיע בסטטיסטיקות אודות שכיחות ההפרעה.
מבוגרים רבים עם הפרעת קשב אינם מודעים לבעיה, משום שהם חשים שהצליחו להתגבר עליה, במיוחד אם הצליחו לסיים לימודי בית ספר תיכון או להגיע ללימודים אקדמיים למרות ההפרעה.
על כן גורם נוסף הוא חוסר המודעות לנושא, אשר מוביל לכך שפחות אנשים פונים לקבלת אבחון בגילאי הבגרות.
הפרעת קשב אינה סטטית וקבועה אלא מתפתחת לאורך ציר הזמן - יש לה ביטויים מגוונים בגילאים השונים, בהתאם למכלול התכונות של האדם והסביבה בה הוא חי.
סיבה נוספת לתת-האבחון ותת-הטיפול עבור הפרעת קשב בגילאי הבגרות היא השינויים תלויי הגיל באופן ההופעה של התסמינים.
בהתאם לכך, ייתכן שתוצאות המחקרים המראים על ירידה בשכיחות האבחנה בגילאי הבגרות נובעות מחוסר הרגישות של DSM-IV להיבטים התפתחותיים של הפרעת קשב, כך שאין הם משקפים בהכרח את המהלך ההתפתחות הטבעי של ההפרעה.
למשל, סביר להניח שהאנשים אצלם אובחנה ההפרעה בילדות זכו לטיפול ששיפר את רמת התפקוד שלהם, או שהם פיתחו בעצמם דרכי התמודדות עם ההפרעה כך שהתסמינים שלה הפכו למורגשים פחות.
אף על פי שבחלק מהמקרים אכן נראית הפחתה בתסמינים של הפרעת קשב במהלך ההתבגרות, הפחתה זו לא בהכרח תהיה משמעותית ביחס לקבוצת ביקורת ואין זה מצביע על כך שלא קיימת פגיעה בתפקוד.
רק במהדורה החמישית DSM-V, אשר התפרסמה בשנת 2013 הותאמה ההגדרה לביטויי הסימפטומים בחיים הבוגרים והוספו הנחיות מתאימות עבור אנשי המקצוע.
סביר להניח שמחקרים עתידיים אשר יתבססו על הקריטריונים העדכניים לאבחון הפרעת קשב יראו תוצאות שונות.
אחד הגורמים להבדלים בין אישיים הוא מינו של האדם.
מגדר הוא מונח במדעי החברה המתייחס לאותן הבחנות בין הגבר לאישה שהן תלויות חברה ותרבות.
במדעי החיים מונח זה אינו שגור כלל, ובמקומו משתמשים במונח זוויג (sex) לתיאור הזכר או הנקבה, על-פי מאפיינים פיזיולוגיים ואנטומיים (כגון כרומוזומים ואיברי מין).
הפרעת קשב היא תורשתית, עם זאת הביטוי של נטיות תורשתיות מושפע מיחסי הגומלין עם הסביבה.
על כן פרק זה יתייחס להן להבדלים הביולוגיים והן להבדלים החברתיים כפי שהם באים לידי ביטוי בהפרעת קשב.
מתוך המחקר אודות הבדלי מגדר של הפרעת קשב ניכרת מגמה עקבית של תת-איתור ותת-אבחון עבור בנות.
5%-10% מהילדים בגילאי בית הספר לוקים בהפרעת קשב ורובם בנים.
המחקרים הראשונים על הבדלי מגדר התמקדו בגילאי הילדות משום שהמודעות להמשכיות ההפרעה לאורך החיים טרם התגבשה די הצורך.
בשנת 1994 DSM-IV שיקף את הקונצנזוס ההולך וגובר שגם מבוגרים יכולים לקבל אבחנה של הפרעת קשב, בתנאי שהתסמינים נראו לראשונה בילדות לפני גיל שבע.
בשלבים הראשונים של המחקר אודות הפרעת קשב התקיימה אמונה שהפרעת הקשב משפיעה על בנים בשכיחות גבוהה בהרבה מבנות, כנראה ביחס של 1:8.
בשנת 2010 דווח על יחס של 1:5 בין בנים לבנות, דבר המראה על פער קטן יותר מזה שהעלתה ההנחה הראשונית.
ייתכן כי שיעורי השכיחות של ההפרעה בקרב בנות גדולים יותר באוכלוסייה, אך הפנייתן לטיפול נמוכה יותר משום שבמקרים רבים הפרעת קשב בקרב בנות באה לידי ביטוי יותר בקשיים בקשב מאשר בבעיות התנהגות.
על כן ייתכן שבנים מופנים יותר לאבחון וטיפול בהפרעת קשב משום שהם מציגים רמות גבוהות יותר של היפראקטיביות ואימפולסיביות בהשוואה לבנות, שעל פי רוב פחות מפריעות לסביבה מבחינה התנהגותית.
סיבה נוספת יכולה להיות גם השונות בתחלואה הנלוות, כאשר בנים נוטים להציג יותר בעיות התנהגות מוחצנות וקשיי למידה בהשוואה לבנות.
אחת הסיבות להבדלי המגדר היא שימוש בנורמה אחידה שאינה משקפת את הבדלי המגדר בשלב האבחנה.
כמו כן ייתכן שחוסר השימוש בנורמות תלויות מגדר מוביל לאבחון יותר של בנים לצד תת-אבחון של בנות.
המנגנונים המוחיים הגורמים להפרעת קשב עדיין אינם ברורים עד תום.
מחקרי הדמיה (כגון: MRI, SPECT) מראים שהליקוי של הפרעת קשב הוא באזור הפרונטו-סטריאטלי.
ייתכן שאחד הגורמים להפרעת קשב הוא פגיעה כלשהי בחלק הקדמי ימני של קליפת המוח, אשר אחראי על יכולת דיכוי התגובה.
קיים הבדל נוירולוגי מובהק בין מוחות של אנשים הסובלים ממנה למוחות של אנשים בריאים.
הבדל זה מתבטא בשוני במטבוליזם של חומרים שונים, בעיקר דופמין ונוראדרנלין, באזורים שונים של המוח, בעיקר באונה המצחית.
ההשערה היא שהבדל זה גורם לבעיה בוויסות מרכיבים שונים: תנועה (היפר קינטיות), תגובה (אימפולסיביות) והכרה (הפרעת קשב וריכוז).
התסמינים המרכזים של הפרעת קשב מקושרים לאזורים מוחיים ספציפיים כמו: האונה המצחית וקליפת המוח הקדם-מצחית, החיבורים שלהן לגרעיני הבסיס ולסטריאטום והיחסים שלהם עם המוח הקטן.
רוב המחקרים הנירולוגיים מצאו שלאנשים עם הפרעת קשב כקבוצה, ישנה פעילות חשמלית מופחתת ותגובתיות מופחתת לגירויים באחד או יותר מהאזורים הללו.
מחקרי הדמיה (כגון: MRI, SPECT) מראים הבדלים באזורים מוחיים המופעלים על ידי המוליך העצבי דופמין.
הם מראים גם שמקור הליקוי של הפרעת קשב הוא באזור הפרונטו-סטריאטלי.
בהתאם לכך, נמצאו הבדלים באזורים אלו בין אנשים עם וללא הפרעת קשב.
למשל, ישנו שוני בפעילות ובגודל המוח הקטן אצל אנשים עם הפרעת קשב בהשוואה לאנשים ללא הפרעת קשב.
בעולם המחקר נעשים מאמצים לגלות גנים הקשורים להפרעת קשב.
ישנן תאוריות נוספות להסברת המקור להפרעת קשב, כגון: צייד בעולם של חקלאים, הפרעת חוסר הטבע.
היסטוריה של קולנוע ישראלי הוא סרט תיעודי משנת 2009 בבימויו של רפאל נג'ארי.
הסרט הופק בתמיכת פרויקט קולנוע של קרן רבינוביץ'.
פסטיבל ברלין - פנורמה, גרמניה 2009
פסטיבל טורונטו - קטגוריה "עיר לעיר", קנדה 2009
פסטיבל טוקיו - מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באסיה, יפן 2009
ערש תרבותו של העם היהודי היא ארץ ישראל.
בארץ ישראל הוא התגבש כעם, ומאז ועד היום, שמר על זיקה פיזית, תרבותית ודתית אל מכורתו.
על פי המסורת היהודית, תחילת התגבשותו של העם היהודי עובר כולן דרך נקודות מפתח בארץ ישראל, החל בשלושת האבות ובהם יעקב, אבי העם היהודי, המשכו בהפיכת האוכלוסייה לעם לאחר יציאת מצרים במעמד הר סיני, ולאחר מכן כינון ריבונות בארץ בהקמת ממלכת ישראל המאוחדת במאה ה-11 לפנה"ס.
בשנת 586 לפנה"ס, כאשר גרמה האימפריה הנאו-בבלית לחורבן בית ראשון, התרחשה, על פי המסורת, הגליית עשרת השבטים, והנותרים היו בני שבט יהודה, שעל שמם העם היהודי.
במחקר, האזכור החוץ מקראי המוקדם ביותר לשם "ישראל" הוא במצבת מרנפתח של פרעה מרנפתח, אשר מתוארכת לשנת 1200 לפנה"ס.
בחקר ההיסטוריה של המזרח הקדום ישנן כמה גישות להתגבשות העם היהודי, כאשר חלקן קוראות תיגר על התפיסה המסורתית העתיקה, מטילות ספק בקיומה של ממלכה מאוחדת במאה ה-11 לפנה"ס, ורואות את תהליך התגבשותה של זהות משותפת כתהליך ארוך ומורכב יותר מזה שמוצג במקרא.
גישות שונות במחקר מציעות אירועים מכוננים שונים בהם התגבשה זהות תרבותית אחידה, ביניהם חורבן ממלכת ישראל על ידי האימפריה הנאו-אשורית (בערך בשנת 722 לפנה"ס) כשנמלטו הוגים ישראלים אל ממלכת יהודה, או חורבנות בית ראשון ושני שאילצו את הקהילה "להמציא את עצמה מחדש".
בין חורבן הבית הראשון לשני, הייתה תקופת גלות בבל, ועם תבוסתה של האימפריה הנאו-בבלית על ידי האימפריה האחמנית בהנהגת כורש הגדול (538 לפנה"ס), החלה שיבת ציון, שהובילה להקמת בית המקדש השני בתחילת תקופת בית שני.
בשנת 332 לפנה"ס כבשו היוונים תחת הנהגתו של אלכסנדר מוקדון את האימפריה האחמנית, שכללה את יהוד מדינתא.
בתקופה זו התנהל בעולם היהודי מאבק דתי ארוך, שפיצל את האוכלוסייה לזרמים שונים, בהם צדוקים, פרושים, איסיים, ויהודים-הלניסטיים.
בשנת 165 לפנה"ס, לאחר מרד החשמונאים, הוקמה ממלכה חשמונאית עצמאית.
בשנת 64 לפנה"ס כבשו הרומאים את יהודה, והפכו אותה לפרובינקיה רומית.
לאחר תקופה זו, היהודים הפכו למיעוט ברוב האזורים בארץ ישראל, למעט באזור הגליל.
תקופה זו חקוקה בזיכרון הקולקטיבי המודרני של העם היהודי כתחילת תקופת הגלות היהודית, אולם בתקופה זו עדיין התנהלה באזור הגליל פעילות יהודית משמעותית כמו חידוש הסנהדרין וכתיבת התלמוד הירושלמי.
חורבן בית שני מנע הלכה למעשה את יכולת פולחן המקדש שהייתה חלק מרכזי מהיהדות עד אז.
בחלל שנוצר עלתה בהדרגה חשיבותם של היהדות הרבנית ושל התורה שבעל פה.
לאחר המאה ה-3 לספירה אזור ארץ ישראל הפך בהדרגה נוצרי יותר ויותר.
עד הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה השביעית, מספר היישובים היהודיים בארץ ישראל ירד מ-160 ל-50. לטענת מיכאל אבי-יונה האוכלוסייה היהודית היוותה 10%–15% מאוכלוסיית ארץ ישראל בעת כיבוש ירושלים בידי הפרסים בשנת 614, ואילו לטענת משה גיל, בעת הכיבוש הערבי בשנת 638 לספירה היה בארץ ישראל "יישוב יהודי גדול".
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים ואת שטחי החוף הסמוכים.
המונחים "יהודים" ו"יהודי" מופיע 6 פעמים במקרא, 3 פעמים בספר ירמיהו, פעמיים במגילת אסתר ופעם אחת בספר זכריה, ובמשמעותה המקורית התייחסה המילה לשבט יהודה או לעמי ממלכת יהודה.
שם השבט והממלכה נבע משמו של יהודה, בנו הרביעי של יעקב.
במקור, המונח העברי "יהודי" התייחס רק לבני שבט יהודה.
מאוחר יותר, לאחר חורבן ממלכת ישראל, המונח "יהודי" הוחל על כל בני ישראל שחיו בממלכת יהודה.
ארץ ישראל, אשר נחשבת בעיני היהודים כארץ המובטחת, הייתה המקום בו נוצרה הזהות היהודית.
הזהות היהודית התגבשה במיוחד לצורתה הנוכחית בתקופת גלות בבל ותקופה שלאחר הגלות.
טרם התגבשות זהות יהודית או ישראלית ברורה בארץ ישראל, נשלטה הארץ על ידי מצרים, החל מסביבות שנת 1500 לפנה"ס ועד לשלב כלשהו במאה ה-12 לפנה"ס.
במקרא, ישראל של תקופה זו מכונה כנען, ויושביה נקראים שבעת עמי כנען.
במקרא מתוארת תקופה זו כתקופה מכוננת של התגבשות זהות בני ישראל כעם, עם כיבוש הארץ והתנחלות השבטים לאחר יציאת מצרים.
השם "ישראל" מופיע לראשונה במצבת מרנפתח משנת 1209 לפנה"ס, "ישראל הושם אין זרע לו".
ראיה חוץ מקראית זו מאמתת שהייתה באזור ישות תרבותית בשם "ישראל", שייתכן והייתה גם ישות פוליטית-אתנית, גם אם סביר שלא היה מדובר במדינה מאורגנת.
אבותיהם של בני ישראל היו עשויים לכלול עמים שמים אשר כבשו את כנען ואת גויי הים.
על פי המתואר במקרא, תקופת המעבר לפני הקמת הממלכות היא תקופת השופטים, תקופה שמאחר שהתאפיינה בהיעדר יישובים גדולים ומרכזיים, ישנו מיעוט ממצאים לגבי המחקר, וניתן ללמוד עליה בעיקר מין הטקסט המקראי.
במקרא מתואר כיצד חיו בני ישראל בעיקר מחקלאות ורעיית צאן.
הראיות הארכאולוגיות מעידות על כך שבתקופה זו היישובים – סביבם תצמח בהדרגה התרבות הישראלית והיהודית – היו יישובים קטנים, עם משאבים מוגבלים ועם אוכלוסייה קטנה.
מהממצאים הארכאולוגיים עולה שממלכת ישראל וממלכת יהודה נוסדו בהדרגה בתקופת הברזל הקדומה מהתרבות הכנענית של תקופת הברונזה המאוחרת, במקביל להיווסדן של הממלכות השכנות – תחילה הממלכות הצפוניות דוגמת ארם ופיניקיה, הסמוכות לישראל, ובהמשך הממלכות הדרומיות דוגמת אדום ומואב, הסמוכות ליהודה.
לפי ארכאולוגים מודרניים, במהלך תקופת הברזל קבוצת אוכלוסייה החלה לזהות עצמה כ"ישראלית", ולהבדיל את עצמה מן הכנענים בין היתר על ידי איסור על נישואי תערובת, והשמת חשיבות רבה יותר לפולחן של הקבוצה.
ממצאים ארכאולוגיים שונים מצביעים על קיומה של שושלת בית דוד המזוהה עם אזור יהודה, וכן על קיומה של שושלת בית עמרי הצפונית.
הממצאים מצביעים על פער של עשרות שנים בין היווצרותן של הממלכות הצפוניות יותר, כמו ישראל, לעומת הממלכות הדרומיות יותר, כמו יהודה.
עצם קיומה של ממלכה מאוחדת של ישראל ויהודה נמצא במחלוקת במחקר.
לפי התנ"ך ייסד דוד שושלת מלכים, ובנו שלמה בנה את בית המקדש הראשון, ולאחר מותו של שלמה פוצלה הממלכה המאוחדת לממלכת יהודה בדרום וממלכת ישראל בצפון.
על פי ניתוח הממצאים במחקר, התמונה המקובלת היא שכאשר היו שתי הממלכות זו לצד זו, לכל אחת מהן היו מאפיינים נבדלים שאפיינו אותן, ומבין השתיים הייתה ממלכת ישראל הגדולה, המשגשגת והחזקה לעומת שכנתה הדרומית.
באמצע המאה ה-9 לפנה"ס, ייתכן שברית בין אחאב לבין בן חדד השני מדמשק הצליחה להדוף את הפלישות של המלך האשורי שלמנאסר השלישי, בעקבות הניצחון בקרב קרקר (854 לפנה"ס).
תל דן מספרת על מותו של מלך ישראל, כנראה יורם, על ידי מלך ארמי.
בתקופה זו מתחדדים ההבדלים בין הממצאים של ממלכת יהודה לעומת אלו של ממלכות שכנות כמו מואב או אדום.
מאמצע המאה ה-8 לפנה"ס ישראל נכנסה לעימות גובר עם האימפריה הנאו-אשורית המתרחבת.
תגלת-פלאסר השלישי חילק את שטחה של מדינת ישראל לכמה יחידות קטנות יותר ולאחר מכן הרס את בירתה שומרון (722 לפנה"ס).
חלק מפליטי מאבקים אלו ברחו משטחי ישראל אל ממלכת יהודה.
על פי חלק מההערכות, בין פליטים אלו היו מלומדים ישראלים שהביאו איתם מסורות צפוניות, וייתכן שהתרחשות זו הייתה בין הגורמים שהולידו "עם יהודי" מאוחד של אנשי ישראל ויהודה גם יחד.
גירוש זה גם הוליד במסורת את הרעיון של השבטים האבודים של ישראל.
העם השומרוני טוען שהם צאצאי ניצולי הכיבוש האשורי.
החותם של אחז (אשר חי בסביבות 732–716 לפנה"ס) אשר התגלה בחפירות ארכאולוגיות, מאמת שהוא היה מלך ממלכת יהודה.
המלך האשורי סנחריב, ניסה לכבוש את יהודה.
מנסרת סנחריב מספרת על כך שהוא החריב 46 ערים מוקפות חומה וערך מצור על ירושלים, אך עזב לבסוף בתמורה למחווה.
בתקופת שלטונו של חזקיהו (שחי בסביבות 687–716 לפנה"ס) בולטת עלייה בכוחה של מדינת יהודה אשר בא לידי ביטוי באתרים ארכאולוגיים ובממצאים כגון החומה הרחבה, ונקבת השילוח בירושלים.
יהודה שגשגה במאה ה-7 לפנה"ס, ככל הנראה בעקבות הסדר עם האשורים, שהפך את יהודה לווסל אשורי (למרות מרד שכשל נגד שלטון המלך האשורי סנחריב).
בסוף המאה ה-7 לפנה"ס האימפריה האשורית החלה בתהליך התמוטטות, ולתקופת ביניים קצרה לא הייתה יהודה כפופה למרותה של אימפריה חיצונית.
תקופת ביניים זו היא הרקע לרפורמות של יאשיהו, שמלך על יהודה באותה התקופה.
רפורמה זו סימנה שינוי דרמטי מבחינה אידאולוגית ותאולוגית, והתמקדה באופן מעשי בעקירת פולחן האלילים, וריכוז הפולחן לה' בירושלים תוך הריסת מקומות הפולחן ברחבי הארץ.
על פי השערת התעודות, עוד קודם לכן החלה להתגבש כחלק מהאליטה של יהודה קבוצה אידאולוגית אשר מזוהה עם "האסכולה הדויטרונומיסטית", וחוקרי מקרא רבים מקשרים את תקופה זו לתחילת כתיבתו של ספר דברים.
תקופת ביניים זו נמשכה שנים ספורות בלבד, ולאחריהן נשלטה יהודה באופן זמני וחלקי על ידי מצרים, עד שהובס הצבא המצרי בידי נבוכדנצר השני שהומלך למלך בבל, והשלים את השתלטות הבבלים על השטחים שהיו שייכים בעבר לאשורים, ביניהם ממלכת יהודה.
נפילתה הסופית של ממלכת יהודה הייתה בשנת 586 לפנה"ס, כאשר כבש המלך נבוכדנצר השני מבבל את יהודה.
על פי המקרא הוא החריב את בית המקדש הראשון והגלה את היהודים לבבל.
האירוע מתועד גם על ידי ממצאים ארכאולוגיים מבבל.
על פי תפיסה נפוצה, כללה הגלות בפועל בעיקר של האליטה היהודית ואת יושבי ירושלים.
יהודה תחת שלטון בבל סבלה מדעיכה בכלכלה ובכמות האוכלוסייה.
ירושלים, על אף שכנראה לא ננטשה לחלוטין, הייתה בהרבה יותר קטנה מבעבר, והעיירה מצפה, שבתחום שבט בנימין באזור הצפוני יחסית של הממלכה, הפכה לבירת המחוז הבבלי החדש יהוד מדינתא.
(זה היה נוהג בבלי סטנדרטי – כאשר נכבשה העיר הפלשתית אשקלון ב-604, האליטה הפוליטית, הדתית והכלכלית – אך לא רוב האוכלוסייה – גורשה והמרכז המנהלי עבר למקום חדש).
ייתכן מאוד גם שבמשך רוב התקופה או התקופה כולה המקדש בבית אל החליף את המקדש בירושלים, והעלה את יוקרתם של כוהני בית אל (אהרונים) על כוהני ירושלים (צדוקיים), אשר היו באותה העת בגולה בבבל.
הכיבוש הבבלי היה כרוך לא רק בחורבן ירושלים ובית המקדש הראשון, אלא גם בהרס כל התשתית של ממלכת יהודה שהתקיימה במשך מאות שנים.
הנפגע המשמעותי ביותר היה האידאולוגיה של "תאולוגיית ציון" לפיה יהוה, אלוהי עם ישראל, בחר בירושלים כמקום משכנו ושהשושלת של בית דוד תמשיך להתקיים שם לנצח.
נפילת העיר וסיום מלכות בית דוד אילצו את מנהיגי הקהילה הגולה – מלכים, כוהנים, סופרים ונביאים – לנסח מחדש את מושגי הקהילה, האמונה, הפוליטיקה ואת האתוס ההיסטורי של העם המתגבש.
בעקבות כך חלק ניכר מהתנ"ך מוקדש לגלות בבל – ספר ישעיהו, ספר יחזקאל, הגרסה הסופית של ספר ירמיהו, המקור הכהני, והגרסה הסופית של תולדות ישראל מספר דברים ועד ספר מלכים.
מבחינה תאולוגית הם היו אחראים לגיבוש דוקטרינות של אחריות אישית ואוניברסלית (הרעיון שאל אחד שולט בעולם כולו), ועל הדגש המוגבר על טוהר וקדושה.
הטראומה של הגלות הובילה לפיתוח תחושה חזקה של זהות כעם נבדל מיתר העמים, וכן שמה דגש מוגבר על מנהגים כגון ברית מילה וקיום שבת אשר מסייעים למנוע היטמעות באוכלוסייה הלא יהודית.
כמו כן, במהלך תקופה זו היהודים הפסיקו בהדרגה לכתוב באמצעות האלפבית הפליאו-עברי ובמקום זאת החלו להשתמש באלפבית הארמי לכתיבת טקסטים בשפה העברית, אשר הפך בהדרגה לאלפבית ייחודי לקהילות היהודיות כאשר החלו להשתמש בסגנון מרובע ייחודי של האלפבית הארמי כדי להאיץ את מלאכת הכתיבה של ספרי התורה.
התקופה הקלאסית (538 לפנה"ס – 636 לספירה)
בשנת 538 לפנה"ס, כורש הגדול, מלכה הראשון של הממלכה הפרסית, כבש את בבל והשתלט על כל שטחי האימפריה הבבלית.
כורש פרסם את "הכרזת כורש" אשר אפשרה לכל העמים תחת מלכותו לחזור לפולחן אלוהיהם.
כמו כן, ליהודים שהוגלו לבבל עם חורבן הבית הראשון אפשר כורש אף לחזור לארץ ישראל ולהקים בה ממשל עצמי יהודי.
בסביבות השנים 458 לפנה"ס, ו-445 לפנה"ס שתי קבוצות נוספת שמנו בסביבות 5,000 גולים יהודים מבבל, ואשר הונהגו על ידי עזרא ונחמיה שבו ליהודה.
לעזרא ולנחמיה הייתה השפעה רבה על היישוב היהודי בארץ ישראל באותה התקופה שכן המלך הפרסי ארתחששתא העביר לעזרא סמכויות בתחום השיפוט והדת, אשר באמצעותן עזרא חוקק חוקים חדשים, שתכליתם הייתה שמירה מפני נישואי תערובת עם יתר העמים, החדרת התורה וקיום מצוותיה לתודעת העם ביהודה.
בנוסף לכך, נחמיה, אשר היה שר המשקים בממלכת פרס ובן-אמון של המלך ארתחששתא, עלה לארץ ישראל במטרה לבנות מחדש את חומות ירושלים ולצורך כך המלך הפרסי ארתחששתא מינה את נחמיה לשליט הבלעדי מבחינה מדינית של פחוות יהוד.
מחוז יהוד מדינתא המשיך להיות פחווה של האימפריה הפרסית עד אשר אלכסנדר מוקדון כבש את האזור בשנת 332 לפנה"ס.
התקופה ההלניסטית והחשמונאית (332–64 לפנה"ס)
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את האזור מידי האימפריה הפרסית.
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 322 לפנה"ס התנהל מאבק ירושה מר בין הגנרלים הבכירים של צבאו על שטחי האימפריה של מוקדון.
מריבות עזות ניטשו בעיקר בין בית סלאוקוס שמרכזו בסוריה לבין בית תלמי המצרי.
בשנת 301 לפנה"ס השתלט תלמי הראשון על יהודה לתקופה של כמאה שנה.
בית תלמי העניק ליהודה אוטונומיה, הכיר בפריווילגיות שניתנו ליהודים במהלך תקופת השלטון של האימפריה הפרסית ותקופת השלטון של אלכסנדר מוקדון, והכיר במעמדה ההנהגתי של הכהונה הגדולה ומועצת הזקנים.
בשנת 200 לפנה"ס, במהלך המלחמה הקואלה-סורית החמישית, הצליח שליט האימפריה הסלאוקית, אנטיוכוס השלישי, לכבוש את ארץ ישראל.
אנטיוכוס השלישי העניק ליהודים מגילת זכויות חשובה ב־198 לפנה"ס, אשר העניקה ליהודים מידה רבה של אוטונומיה, וחיזקה את מוסד הכהונה.
הפסד של הסלאוקים לרומאים בשנת 191 לפנה"ס בקרב תרמופילאי הכניס את הסלאוקים לחובות כבדים מול האימפריה הרומית, והם שינו את גישתם כלפי העמים שתחת שליטתם, והגבירו ניסיונות אגרסיביים להשיג ממון רב ככל האפשר, מהלך שבירושלים הגיע לשיא, על פי המתואר בספר מקבים ב', בניסיון כושל לבזוז את בית המקדש.
את משבר זה בקרב הסלאוקים, ניצלו בעלי עניין שחשקו בתפקיד הכהן הגדול, דוגמת יהושוע מבין חוניו, שכרתו הסכם עם אנטיוכוס הרביעי "אפיפנס" שיקבלו את התפקיד בתמורה לסכומי כסף גדולים.
בשנת 167 לפנה"ס, על רקע התרחשויות אלו, פרסם אנטיוכוס הרביעי שורה ארוכה של גזירות נגד עם ישראל ודתו (איסור לימוד תורה, איסור לעשות ברית מילה, איסור שמירת שבת), והטיל מיסים כבדים בארץ ישראל ובשאר האימפריה, כדי לעמוד בחובותיו הכבדים לרומא.
כתוצאה מגורמים אלו ואחרים, החל מרד לאומי בהנהגת החשמונאים, ונפתחה מלחמה מתמשכת בין המיליציות המקומיות לבין כוחות סלאוקים, כאשר השלטון על ירושלים וסביבתה מתחלף בין החשמונאים לסלאוקים.
בהדרגה – על רקע התפוררות האימפריה הסלאוקית, התמודדותה עם עלייתה של האימפריה הפרתית שכבשה שטחים במזרח הממלכה, ועם בחישתה של האימפריה הרומית בענייניה – החלה עקשנותם של הלוחמים המכבים להשתלם והסלאוקים החלו לתת להם אוטונומיה הולכת וגדלה, ולשתף פעולה עם המכבים.
בסביבות 140–130 לפנה"ס כבר שלטו החשמונאים באופן קבוע על שטח בסביבות ירושלים, ייסדו את ממלכת החשמונאים, ובהמשך הרחיבו את השטח בהדרגה.
בסביבות שנת 150 לפנה"ס, בזמן כלשהו הקרוב למרד החשמונאים, החלו לצוץ בקרב יהודי ארץ ישראל מחלוקות דתיות, אשר פיצלו את העם לזרמים דתיים שונים אשר ביניהן התקיימו מאבקי כוח אלימים, כאשר הבולטים שבהן היו הפרושים, האיסיים והצדוקים.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו ("יוספוס פלביוס") מתעד בכתביו את הזרמים הללו.
מערכת המשפט באותה העת נוהלה על ידי הסנהדרין ומנהיגה של הסנהדרין היה נשיא הסנהדרין.
הסמכות הדתית של נשיא הסנהדרין החליפה בהדרגה את זו של הכהן הגדול (אשר בתקופת הממלכה החשמונאית היה למעשה גם נשיא האומה העצמאית ומאוחר יותר מלכה).
בשנת 125 לפנה"ס המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון כבש את אדום והמיר בכפייה את דתם של התושבים ליהדות כדי להוסיף כוח ועוצמה לממלכה החשמונאית.
חוקרים שונים מצביעים בתקופה זו גם על שינוי בתפיסה של היהודים לארץ ישראל שמשתקף בין היתר בספר היובלים שכתיבתו משויכת לאמצע המאה ה-2 לפנה"ס.
ספר בראשית מתאר שבתחילה ניתנה הארץ לכנען בן חם, ואילו תיאור זה מתפתח בספר היובלים, בו מתוארת הארץ כ"נחלת בני שם" והתיאור הכרונלוגי משתנה כך שכנען קיבל את הארץ רק לאחר שגזל את הנחלות באופן בלתי מוצדק משם.
תקופת השלטון של ממלכת החשמונאים הסתיימה בשנת 64 לפנה"ס כאשר המנהיג הרומאי פומפיוס הגדול כבש את ממלכת החשמונאים (למידע נוסף ראו חשמונאים#מלכי חשמונאי האחרונים).
התקופה הרומית (64 לפנה"ס – 324 לספירה)
אירועים בולטים ביישוב היהודי בארץ ישראלבין 64 לפנה"ס עד 324 לספירה64 לפנה"ס
רומא כובשת את יהודה וירושלים
מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי בית חשמונאי, שלט על יהודה
הורדוס תפס את השלטון ביהודה בעזרתם של הרומאים
מתחילה בנייתו של מקדש הורדוס
נחנך בנין בית המקדש המחודש.
הורדוס אנטיפס מקים את טבריה
הרומאים מדכאים את המרד בגמלא וביודפת
כיבוש מצדה על ידי האימפריה הרומית וסיומו של המרד הגדול
מקדש המוקדש לאל יופיטר מוקם על חורבות הר הבית.
פרובינקיית יהודה מבוטלת והופכת לחלק מפרובינקייתסוריה פלשתינה
בשנת 64 לפנה"ס כבש את ארץ ישראל פומפיוס, המצביא מטעם האימפריה הרומית המתפשטת, כמעט ללא התנגדות.
בעקבות כך נהפכה הממלכה היהודית למדינה קליינטית של רומא.
אף על פי כן, בעקבות מותם של פומפיי הגדול בשנת 48 לפנה"ס ושל יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס, ובעקבות מלחמות האזרחים ברומא, החלה להתפוגג אחיזתה של רומא בממלכת יהודה.
כתוצאה מכך האימפריה הפרתית בשיתוף פעולה עם מתתיהו אנטיגונוס השני (בנו הצעיר של אריסטובולוס השני) הצליחו להביס את כוחות היהודים הפרו-רומאיים (הכהן הגדול הורקנוס השני, הנסיך פצאל מבית הורדוס, והורדוס) בשנת 40 לפנה"ס.
בעקבות כך אנטיגונוס הפך למלך יהודה.
בינתיים הורדוס ברח לרומא והוכתר שם על ידי הסנאט הרומי בתור "מלך יודיאה" וראש שושלת בית הורדוס.
הסנאט הרומי הורה לו לכבוש מחדש את ממלכת יהודה.
בעקבות כך הורדוס חזר לאזור ארץ ישראל והמלחמה בינו ובין בעלי בריתו הרומאים לבין אנטיגונוס שבה להתנהל בארץ ישראל.
בסופו של דבר, אחרי שורת קרבות ברחבי הארץ הצליח הורדוס לעלות לירושלים ולצור עליה.
במהלך תקופה זו הורדוס נשא את מרים החשמונאית לאישה כדי להשיג לתביעתו על העיר לגיטימציה.
חמישה חודשים של מצור הטילו עול קשה מנשוא על תושבי ירושלים, ובסופם נכבשה העיר ומאוחר יותר גם הר הבית.
בכך הגיע לסיומו שלטון שושלת החשמונאים בממלכת יהודה.
במהלך שנת 20 לפנה"ס, הורדוס החל לשפץ ולהרחיב את המקדש באופן יסודי, והפכו למבנה מפואר.
בשנת 20 לספירה בנו של הורדוס, הורדוס אנטיפס, הקים את העיר היהודית טבריה על חוף הכנרת אשר נקראה על שם הקיסר הרומאי טיבריוס, שהיה ידידו של אנטיפס.
לאחר מותו של הורדוס החלה תקופת הנציבות, שבה שלטו נציבים רומאים בארץ ישראל, אך לא היה זה מספיק כדי לשלוט ללא עוררין בארץ ישראל ומשום כך במהלך התקופה הראשונה רוב הנציבים העדיפו שלא להתנגש עם היישוב היהודי ולתת לו לנהל את ענייניו (יוצא דופן הוא פונטיוס פילאטוס שהיה אכזרי ביותר).
בתקופת הנציבים השנייה היו הנציבים מעורבים הרבה יותר ביישוב היהודי.
התסיסה של התקופה הזו בשילוב עם פילוג ביישוב היהודי (הקנאים ובהמשך הפרושים הצדוקים והאיסיים) הובילה לבסוף לכך שבשנת 66 לספירה החל המרד הראשון של היישוב היהודי בארץ ישראל נגד השלטון הרומאי.
המרד הראשון של היישוב היהודי נגד השלטון הרומאי דוכא לבסוף על ידי הקיסרים הרומאיים אספסיאנוס וטיטוס.
הרומאים הרסו את רוב בית המקדש בירושלים ולקחו עימם חזרה לרומא את מנורת בית המקדש ואת אוצרות בית המקדש.
יוספוס פלאוויוס ציין בכתביו כי בסביבות 1,100,000 יהודים נספו במהלך המרד, וכי 97,000 יהודים נלקחו בשבי.
על אף שהמרד היהודי דוכא ועל אף שיהודים רבים הוגלו מארץ ישראל לאחר המרד, כמות משמעותית של יהודים המשיכה לחיות בארץ ישראל לאחר המרד, והם הורשו להמשיך לקיים את מצוות דתם.
ההערכה היא שבסביבות 2/3 מאוכלוסיית אזור הגליל ושליש מאוכלוסיית אזור החוף באותה העת היו יהודים.
חורבן בית שני מנע מיכולתם של היהודים לקיים את הפולחן שהיה מקובל עד אז, ושמט מתחת לרגליהם כמה מיסודות דתם – מקום הפולחן המרכזי, תפקיד הכוהנים, פולחן המזבח, מצוות רבות מתרי"ג המצוות שעוסקות בפולחן שלא ניתן כעת לקיים ועוד – כולם לא יכלו להמשיך כמו שהיו.
המצב גרם להתפתחותה של היהדות, ולעלייתם של הפרושים, שגיבשו את יסודותיה של היהדות הרבנית העולה, שהציעה פרקטיקות חלופיות, למשל, רבנים תפסו בהדרגה את מקומם של הכוהנים כהנהגה הרוחנית, נוסדו מוסדות ישיבה, והתחזק מעמדה של התורה שבעל פה שהפכה לאחד מהיסודות המרכזיים בהגות היהודית החל מתקופה זו.
הסברה המקובלת במחקר כיום היא כי בסביבות שנת 70 לספירה הושלמה הקאנוניזציה של התנ"ך וכי ייתכן שחורבן בית המקדש השני היווה אחד הזרזים לקאנוניזציה.
בשנת 132 לספירה החל מרד בר כוכבא.
בראש המרד עמד שמעון בר כוכבא, אשר זכה לתמיכת חכמי דורו ובראשם רבי עקיבא.
בתחילתו של המרד, נחל בר כוכבא, באמצעות צבאו שמנה כמה אלפי חיילים, הצלחות מסוימות, הצליח להגן על העיר ביתר ולקיים בה יישוב יהודי גדול ועצמאי, כשהוא מכתיר את עצמו כ"נשיא ישראל" ופועל כמלך לכל דבר.
לבסוף הצליח הקיסר הרומאי אדריאנוס לדכא את המרד ביד קשה.
היישוב היהודי בארץ ישראל כמעט והוכחד במהלך מרד בר כוכבא כאשר על פי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, בסביבות 580,000 יהודים נהרגו במרד זה, ובנוסף לכך הרומאים החריבו בסביבות 50 ערים מבוצרות ו-985 כפרים.
תקופת שלוש השנים שבהן שלט בר כוכבא בממלכת יהודה, הייתה תקופת העצמאות האחרונה של עם ישראל בארצו, עד הקמתה של מדינת ישראל.
לאחר שדיכא את המרד, החליט אדריאנוס, לאסור על קיום מצוות בסיס של העם היהודי (אסר על המילה ועל שמירת השבת, וכן על התפילה, ושמירת המצוות).
את ירושלים החריב כליל והקים עליה בשנת 131 לספירה את העיר "איליה קפיטולינה" ובמקום בו עמד בית המקדש היהודי אדריאנוס בנה מקדש ליופיטר.
כמו כן, השלטון הרומי אסר על יהודים להיכנס לירושלים וביטל את הפרובינקיה "יהודה" (Judaea) והקים במקומה את הפרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palestinae).
בתקופה זו נרצחו גם עשרת הרוגי מלכות באכזריות ובייסורים, על שניסו לשמור על גחלת העם היהודי, ולשמור על התורה ועל המצוות בזמנים קשים אלו.
כמו כן, במהלך תקופת שלטונו של אדריאנוס התפלגו סופית הנוצרים מן העם היהודי.
זה היה תהליך איטי שהיה כרוך בהתפשרות על קיום מצוות מצד היהודים הנוצרים לטובת קליטה קלה של גויים אל תוך הקהילה.
בסיכומו של תהליך נוצרה דת חדשה, היא הנצרות.
במהלך תקופת שלטונו של אדריאנוס שני מנהיגי הנוצרים, קודרטוס ואריסטידס, פנו אל הקיסר והודיעו לו באיגרת כי אין כל קשר בין הנצרות ובין היהודים.
האוכלוסייה היהודית שנותרה בארץ ישראל הייתה מרוכזת כעת בעיקר באזור הגליל.
במהלך תקופה זו התנאים והאמוראים ליקטו וחידשו מסורות שנחשבו לחלק מהתורה שבעל פה, שעל פי המסורת מכילה את מכלול הפירושים וההלכות שאינם כתובים בתורה שבכתב.
כמו כן, בתחילת המאה השלישית לספירה נוצרה המשנה, שנערכה והועלתה על הכתב על ידי רבי יהודה הנשיא, אשר התקבלה כטקסט המרכזי של תורה שבעל פה.
בנוסף לכך, כתבים נוספים, בהם הברייתא והתוספתא, נוצרו גם כן במהלך תקופה זו.
הכתבים הללו היוו בהמשך את הבסיס ליצירת התלמוד הירושלמי בסביבות שנת 400 לספירה, אשר מפרש את המשנה, מוסיף עליה ומרחיב אותה.
המשנה נוצרה ככל הנראה בטבריה, שהייתה מקום התורה הגדול ביותר באותה תקופה.
הרדיפה המתמשכת של היהודים בארץ ישראל והמשבר הכלכלי שפקד את האימפריה הרומית במהלך המאה ה-3 הובילו גם לכך שיהודים רבים היגרו באותה העת מארץ ישראל לאימפריה הפרסית הסאסאנית אשר הייתה יותר סובלנית כלפי יהודים, כאשר הקהילה היהודית שגשגה במיוחד באותה התקופה בבבל.
בהמשך התערערה הסובלנות, אולם הקהילה הבבלית נותרה איתנה עוד זמן ממושך.
אירועים בולטים ביישוב היהודי בארץ ישראלבין 324–638 לספירה351–352
נקבע לוח שנה עברי קבוע על ידי הלל נשיאה
ניסיון כושל לבנות את בית המקדש השלישיבאישורו של הקיסר הרומי, יוליאנוס הכופר
רבן גמליאל השישי, נשיא הסנהדרין האחרון,מת ולא משאיר אחריו יורש
הקיסר הביזנטי תיאודוסיוס השני מבטל אתמוסד הסנהדרין
הקיסרית אליה אודוקיה מאפשרת ליהודים
בשנת 324, לאחר שנים רבות של אי סדר באימפריה הרומית, השתלט על השלטון הקיסר קונסטנטינוס הגדול אשר הפך לשליט האימפריה הביזנטית.
קונסטנטינוס הכריז על הדת הנוצרית כעל הדת הרשמית של האימפריה ובעקבות כך ירושלים הפכה לעיר נוצרית כאשר קונסטנטינוס חידש את אכיפת האיסור על התיישבות יהודים בירושלים כחלק ממאמציו לבסס את ירושלים כעיר נוצרית.
רובו של היישוב היהודי שנותר בארץ ישראל ולא ירד לבבל, ישב באותה תקופה באזור גליל, ורק מעטים במישור החוף ובהרי יהודה.
על אף שקונסטנטינוס הקפיד יותר מקודמיו על החוקים האנטי-יהודיים שנחקקו קודם לכן על ידי הקיסרים הרומאיים (כגון איסור גיור, איסור התיישבות יהודית בירושלים ועוד), היהודים זכו בשנים אלו לרווחה יחסית ולמדיניות מתונה.
אך בתוך זמן קצר הפכו הנוצרים לרוב מכריע בארץ, והיישוב היהודי איבד מכוחו הפוליטי והחברתי, והוטלו עליו גזירות נוספות.
בשנת 351 פרץ בציפורי מרד גאלוס כנגד הקיסר קונסטנטיוס השני.
המורדים היהודים ניצלו את שעת הכושר עת הייתה מתיחות רבה בין הרומאים לפרסים במזרח.
המרד דוכא עד מהרה על ידי כוחותיו של הגנרל אורסיקינוס.
על פי המסורת היהודית בשנת 359 נשיא הסנהדרין הלל השני קבע את כללי לוח השנה העברי כאשר הוא תיקן את מעבר הלוח העברי לקביעות על פי חישוב, במקום על פי ראיית הלבנה, כפי שהיה מקובל עד אז.
בתקופת שלטונו הקצרה, כחלק ממאבקו בנצרות, ביקש הקיסר יוליאנוס לסייע ליהודים שחיו בארץ ישראל על ידי הגברת הנוכחות היהודית לעומת זו הנוצרית.
בשנת 362 נפגש יוליאנוס עם ראשי היהודים באנטיוכיה והבטיח להם כי ידאג להחזיר להם את השליטה על ירושלים ויסייע להם להקים מחדש את בית המקדש.
פעולה זו של ניסיון הבנייה מחדש של בית המקדש, לא יצאה בסופו של דבר לפועל – תחילה בגלל רעידת האדמה הגדולה של שנת 363 שהרסה את מה שכבר הספיקו לבנות, ולאחר מכן בשל מותו של יוליאנוס.
בשנת 438, הסירה הקיסרית ליקיניה אודוקסיה את האיסור על היהודים להתפלל בהר הבית ובעקבות כך ראשי הקהילה היהודית בגליל הפיצו הודעה לעם היהודי כי סוף הגלות הגיעה.
בסביבות שנת 450 הושלמה יצירת התלמוד הירושלמי.
בשנת 613 פלשו הפרסים לארץ ישראל.
היהודים בארץ ישראל, אשר היו נתונים לרדיפות מצד הביזנטים, חברו לפרסים במרד נגד הקיסר הרקליוס.
השליטה בירושלים (איליה קפיטולינה) נפלה לידי הכוחות היהודים-פרסיים בהנהגת בנימין מטבריה והגנרל הפרסי שאהאברז, לאחר קרב ומצור בן עשרים יום .
במהלך כיבושה של העיר נשרפו כל המנזרים והכנסיות בירושלים, וכמו כן עשרות אלפי נוצרים נטבחו.
תחת הרשאה פרסית, היהודים שלטו בירושלים במשך חמש השנים הבאות ובחלק גדול מיהודה והגליל.
באותה העת ישבו ברחבי ארץ ישראל כ-150,000 יהודים, פזורים ב-43 יישובים.
לבסוף, בשנת 625 הצבא הביזנטי כבש מחדש את ארץ ישראל.
למרות הבטחתו שלא לפגוע ביהודים על התחברותם לפרסים, נכנע הרקליוס ללחץ, והנוצרים ערכו ביהודים טבח, שדילדל מאוד את אוכלוסיית היהודים בארץ.
מאז ועד תחילת המאה ה-20 (1,400 שנה בקירוב) היישוב היהודי לא היווה גורם מדיני מרכזי בארץ ישראל.
המלחמה הארוכה הותירה גם את הפרסים וגם את הביזנטים חלשים ופגיעים, ובשנת 638 ניצלו זאת הערבים, והשתלטו תוך זמן קצר על אזורים נרחבים, כולל ארץ ישראל.
אירועים בולטים ביישוב היהודי בארץ ישראלבין 636–1517 לספירה638
הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב מאפשר ליהודים לחזור לירושלים
נאסר על יהודים באופן קבוע לעלות להר הבית
ירושלים נכבשת על ידי הצלבנים ותושביה נטבחו.
נאסר על יהודים להיכנס למערת המכפלה.
המון ערבי הורס את בית הכנסתהגדול בירושלים
המלחמה הארוכה הותירה גם את הפרסים וגם את הביזנטים חלשים ופגיעים, ובשנת 638 ניצלו זאת הערבים.
על פי התפיסה ההיסטורית המסורתית, הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, שעמד בראש האימפריה המוסלמית-ערבית, כבש באותה השנה את אזור ארץ ישראל בנוסף למסופוטמיה, סוריה ומצרים, ותוך זמן קצר התחלפה החברה בישראל מכזו עם אופי נוצרי מובהק לכזו עם אופי מוסלמי מובהק.
תפיסה מסורתית זו ספגה ביקורות רבות במחקר, וממצאים רבים מערערים על תפיסה זו.
גישה עדכנית שעלתה מתוך הממצאים, מציעה שמה שקרה בפועל היה תהליך איטי, ארוך ומורכב, שהתרחש בקצב ובעוצמה שונה בכל אחד מאזורי הארץ.
ארץ ישראל נשלטה בתחילה על ידי ח'ליפות ראשידון מאל-מדינה, ולאחר מכן על ידי ח'ליפות בית אומיה מדמשק, ולבסוף על ידי הח'ליפות העבאסית מבגדאד.
האוכלוסייה טרם הגעת האסלאם לישראל כללה 3 דתות מרכזיות – יהדות, נצרות והדת השומרונית.
לפי אחת ההערכות, האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל באותה העת מנתה בין 300 אלף ל־400 אלף אנשים.
על פי ניתוחו של גדעון אבני, תהליך האסלום של החברה היה איטי, ובמשך מאות שנים שמרו האוכלוסיות המקומיות על זהותן הדתית, זאת עד למאה ה-11, בה ממצאים מצביעים על שינויים חדים באופי היישובים בישראל, לצד ירידה דרמטית בהיקף ההתיישבות בכל רחבי הארץ.
במאות השנים הללו, בהדרגה האוכלוסייה המוסלמית הפכה לרוב בארץ ישראל, כאשר התרבות הערבית, השפה הערבית, ודת האסלאם הפכו דומיננטיים.
עם זאת, עד למאה ה-11 בארץ ישראל עדיין היה אחד ממרכזי הסמכות החשובים ליהודים, ישיבת גאון יעקב.
מהמאה ה-6 ראשי ההנהגה הדתית בישראל ובבבל כונו גאונים.
במאות השנים הללו היו מאבקי סמכות וכוח בין מוקדי הכוח היהודיים המרכזיים בבבל לבין ישיבת גאון יעקב.
כמו בני מיעוטים אחרים באימפריה המוסלמית, גם היהודים היו חייבים מיסים מיוחדים שלא היו תקפים למוסלמים, והיו כפופים לאפליות שונות בחוק, כמו איסור על הקמת בתי כנסת חדשים.
לרוב לא היה מקובל לכפות התאסלמות על התושבים הלא-מוסלמים, בין היתר כדי לא לפגוע ברווחיות מיסים אלו.
מבין המיעוטים הדתיים, נהנו היהודים והנוצרים ממעמד מיוחד בתור "אנשי הספר", והם נהנו מחסות של השליטים ומזכות לחייהם, רכושם וזכויות נוספות לקביעת דרך חייהם.
בנוסף, במקרים רבים לא אכפו השליטים בפועל חלק מההגבלות על היהודים מתוך שיקולים שונים, כלכליים או פוליטיים.
מציאות זו אפשרה, למרות ההגבלות והאפליה, גם תקופות של שגשוג תרבותי וכלכלי בקרב היהודים.
הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב עודד יהודים להתיישב בירושלים.
זו הייתה הפעם הראשונה, אחרי כמעט 500 שנה של שלטון נוצרי, שהיהודים הורשו להיכנס ולעבוד בחופשיות בעיר הקודש.
שבעים משפחות יהודיות מטבריה עברו בעקבות כך לירושלים על מנת לחזק את הקהילה היהודית בעיר.
אף על פי כן, עם בניית כיפת הסלע בשנת 691 ומסגד אל-אקצא בשנת 705 השליטים המוסלמים הפכו את הר הבית לאתר קדוש למוסלמים.
הכיפה נבנתה מעל לאבן השתייה, המקום הקדוש ביותר בהר הבית ליהודים אשר נמצאה בקודש הקודשים בבית המקדש.
לפני מותו של עומר עבד אל-עזיז בשנת 720 הוא אסר על היהודים להתפלל בהר הבית, מדיניות שנותרה על כנה במשך אלף השנים הבאות של השלטון האסלאמי באזור.
ברעידת האדמה של שנת 749 (רעש שביעית) נחרבו בין היתר שלושים בתי כנסת בטבריה לבדה.
בסוף המאה ה-8 ובמאה ה-9, תחת שלטון בית עבאס, הוחמר היחס אל חלק מהמיעוטים ובהם גם היהודים.
בתקופה זו הוחמרו ההגבלות לאיסור בניית מבני דת, נקבעו ליהודים חוקים משפילים כמו ענידת סמל בצורת עגל הזהב במרחצאות או הצבת פסלי שדים בפתח הבית.
היחס הוחמר פעם נוספת גם במאה ה-11.
בעלי המסורה שהופיעו בטבריה במאה ה-10 לספירה, עמלו לקבוע מערכת אחידה של נוסח המסורה, שישמר את הנוסח שהיה קיים בזמנם (על שיבושיו) ותסייע בהעתקה מדויקת שלו.
כך הם פיתחו את סימני הניקוד, את סימני טעמי המקרא, ואת חיבורי המסורה (מסורה גדולה ומסורה קטנה) הנותנים מערך שלם של סימנים לזכירת מופעים חריגים של מילה בטקסט, ועוד.
בשנת 1073 כבשו הסלג'וקים את ארץ ישראל למשך קרוב ל-30 שנה.
לאחר הכיבוש נאלצה ישיבת גאון יעקב למלט עצמה מירושלים לצור, ובהמשך למצרים, ובכך תמה ההנהגה היהודית-ישראלית עד לתקופה הטרום-מודרנית.
הצלבנים הגיעו לארץ ישראל מאירופה במטרה לשחרר את ארץ הקודש, כאשר הם רצחו מוסלמים ויהודים רבים ומכרו חלק מהם לעבדות.
לטענת החוקר מרטין גילברט בין השנים 1099 ל-1291 הצלבנים בארץ ישראל "רדפו ושחטו את יהודי ארץ ישראל ללא רחמים".
בשנת 1099 היהודים הצטרפו ליתר אוכלוסיית ירושלים בניסיון להגן לשווא על ירושלים מפני הפלישה הצלבנית.
כאשר נפלה העיר, הצלבנים רצחו בסביבות 6,000 יהודים כאשר בית הכנסת בו הם שהו הוצת.
תחת השלטון הצלבני יהודים לא הורשו להחזיק קרקעות ובשל כך היו מעורבים במסחר בערי החוף.
רוב היהודים בארץ ישראל באותה העת היו בעלי מלאכה.
בשלב זה הקהילות היהודיות היו פזורות בכל רחבי ארץ ישראל, כולל בירושלים, בטבריה, ברמלה, באשקלון, בקיסריה, ובעזה.
בשנת 1165 הרמב"ם ביקר בירושלים והתפלל בהר הבית.
בשנת 1141 המשורר הספרדי יהודה הלוי קרא ליהודים לעלות לארץ ישראל, והוא עשה זאת בעצמו.
השלטון הצלבני בארץ ישראל השפיע באופן ניכר על האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
המצב של היהודים בארץ ישראל השתפר לבסוף לאחר שב־1187 צבאותיו של הסולטאן המוסלמי צלאח א-דין הביסו את הצלבנים בקרב קרני חיטין, ובהמשך כבשו את ירושלים ואת רוב אזור ארץ ישראל.
(מדינה צלבנית שהתרכזה באזור עכו שרדה בסביבות מאה שנה נוספות).
צלאח א-דין הוציא בהמשך כרוז המזמין את כל היהודים לחזור ולהתיישב בירושלים, ולטענת רבי יהודה אל-חריזי יהודים החלו בעקבות כך לחזור לארץ הקודש ולהתיישב בירושלים.
אל-חריזי השווה את הצו של צלאח א-דין, אשר איפשר ליהודים לחזור ולגור בירושלים, לצו שהוציא כורש הגדול כ-1,600 שנים קודם לכן.
למרות המדיניות הרשמית של צלאח א-דין, בתקופות בהן שלטו הצלבנים על חלקים מארץ ישראל, הקרבה והמתח בין הנצרות לאסלאם גרמו לעלייתם של זרמים אסלאמים קיצוניים, והתעוררו בתקופה זו מספר גלים של אסלום בכפייה באזורי ארץ ישראל שהיו בשליטת המוסלמים.
על יהודים שלא המירו את דתם הופעלו לחצים לעזוב ולהגר.
בשנת 1211 הגיעה לישראל עליית בעלי התוספות, שהייתה קבוצה של מעל ל-300 רבנים מצרפת ומאנגליה, אשר כללה את רבי שמשון משאנץ.
יהודי אירופה אשר בחרו להגר לארץ הקודש במאה ה-13 עשו זאת לרוב בשל הרדיפות באירופה, או כתוצאה ממצוקה כלכלית.
בכתביו של רבי יהודה אלחריזי משנת 1217 הוא ציין שהוא מצא את המראה של המבנים הלא-יהודיים בהר הבית מפריע מאוד: "איזה ייסורים לראות את בית המקדש שלנו הפך למקדש זר!".
בשנות ה-20 של המאה ה-13 הצליחו הצלבנים לכבוש מחדש את ירושלים, אולם איבדו אותה מחדש בקרב הירביה בשנת 1244, שעלה לצלבנים במרבית שטחם, והותיר אותם עם שטח מצומצם באזור עכו.
בתקופה זו נשלטה רובה המוחלט של הארץ על ידי כוחות מוסלמים.
בשנת 1291 נכבש גם החלק האחרון שהיה בשליטה צלבנית.
בשנת 1250 במהלך סכסוך פנימי בצמרת הסולטנות האיובית ששלטה על ישראל, מרדו מנהיגי הממלוכים – צבא של חיילים-עבדים ששרתו את הסולטנות – חיסלו את הסולטאן, והקימו במצרים את הסולטנות הממלוכית, ששלטה על ישראל קרוב ל-300 שנה.
בשנת 1267 הרמב"ן הגיע לירושלים ומצא רק שני תושבים יהודים.
מתוך רצון להחיות את הקהילה היהודית בירושלים הרמב"ן הביא עימו לירושלים ספר תורה משכם והקים בירושלים בית כנסת.
מאוחר יותר התיישב הרמב"ן בעכו, שם עמד בראש ישיבה יחד עם רבי יחיאל בר יוסף הלוי מפריז, אשר עלה לארץ ישראל בשנת 1260 יחד עם בנו ועם קבוצה גדולה של מאמינים.
עם הגעתו הוא הקים את בית מדרש.
במחצית השנייה של המאה ה-13 הפכה ארץ ישראל נתונה לתקיפות מונגוליות מרובות.
העימותים עם המונגולים גרמו לכך שרבים מתושבי ארץ ישראל, והיהודים בפרט, מצאו את מותם במהלך אותה התקופה.
צבאות הסולטאן קוטוז ממצרים ניצחו בסופו של דבר את המונגולים בקרב עין ג'לוט (סמוך למקום בו הוקם היישוב עין חרוד המורדני).
בשנת 1266 הפך הסולטן הממלוכי ביברס את מערת המכפלה בחברון למקדש מוסלמי, ואסר על כניסתם של נוצרים ויהודים למקום, אשר קודם לכן הורשו להיכנס למקום תמורת תשלום.
האיסור נשאר בתוקף עד שנת 1967 כאשר ישראל כבשה את אזור יהודה ושומרון והשתלטה על מבנה מערת המכפלה.
בשנת 1286 המנהיג היהודי מאיר מרוטנבורג נכלא על שניסה לארגן קבוצה גדולה של יהודים מגרמניה שתעלה לארץ ישראל.
שני המקובלים הספרדים חננאל אבן אסקארה ושם טוב אבן גאון היגרו לצפת בתקופה זו.
בימי שלטונו הסובלני של הסולטן הממלוכי מוחמד בן קלאון הורשו עולי רגל יהודים ממצרים ומסוריה לחגוג חגים יהודיים בירושלים.
רבים מיהודי ירושלים עסקו בלימוד קבלה.
אחרים היו אומנים, סוחרים, קליגרפים או רופאים.
הקהילה היהודית התוססת בחברון עסקה בין היתר באריגה, צביעה וייצור כלי זכוכית.
לניסיון של יהודים מגרמניה לרכוש בשנת 1428 מבנים בהר ציון, במקום בו היה קבר דוד המלך, היו תוצאות חמורות.
הפרנציסקנים ששהו באתר מאז 1335 עתרו לאפיפיור, מרטינוס החמישי, אשר הוציא בתגובה את צו גזירת הים האוסר על העברת יהודים מאירופה (בעיקר מערי המסחר של איטליה כוונציה וג'נובה) לארץ ישראל.
בשנת 1455 נעצרה קבוצה גדולה של יהודים מסיציליה שניסתה להפליג לארץ ישראל.
מאחר שלא רצו להפסיד את ההכנסות מהמסים המיוחדים שנלקחו מהיהודיים השלטונות התנגדו להגירה המונית של יהודים מתחומם והאשימו את הקבוצה בכך שניסו להבריח זהב שלא כדין מסיציליה.
לאחר ששהו במאסר במשך תשעה חודשים, 24 היהודים שנכלאו שוחררו לאחר ששילמו כופר ובעקבות כן קיבלו אישור לנסוע לארץ ישראל כל עוד ישאירו מאחוריהם את כל רכושם.
אירועים בולטים ביישוב היהודי בארץ ישראלבין 1517–1917 לספירה1538–1542
הסולטאן סולימאן הראשון בונה את חומות ירושלים.
כדי למנוע כביכול את ביאת משיח היהודים, הוא חוסם אתשער הרחמים, ומקים בית קברות מוסלמי גדול בצמוד אליו.
שבתי צבי מייסד תנועת השבתאות
רעידת האדמה בצפת (1837) – רעידת אדמה הרסניתהחריבה את העיר צפת וסביבותיה והותירהאלפי הרוגים.
הושלמה בניית משכנות שאננים, השכונה היהודיתהראשונה שהוקמה בירושלים מחוץ לחומותהעיר העתיקה.
תקופת העלייה הראשונה אשר במהלכה כ-35,000 יהודיםעלו והשתקעו בארץ ישראל.
נוסדה תל אביב בפאתי העיר יפו.
מתפרסמת הצהרת בלפור בה הצהירו הבריטים על תמיכתםבהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
ארץ ישראל נכבשה על ידי צבאות הסולטן הטורקי סלים השני בשנים 1516–1517, והפכה למחוז של סוריה העות'מאנית במשך ארבע מאות השנים הבאות.
בשנת 1534 הפליט הספרדי רבי יעקב בירב התיישב בצפת.
בירב, אשר נחשב לאחד מגדולי חכמי ארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-16, ניסה ליזום ב-1539 את חידוש הסמיכה, אשר הייתה אמורה לגרום לכך שתהיה רשות מרכזית מוכרת אחת לכל היהודים ברחבי העולם.
בשנת 1538 אספת רבנים בצפת שכללה 25 רבנים ואת בירב, ניסו להוביל מהלך שיגרום להקמה מחדש של הסנהדרין.
אף על פי כן תוכניתם נעצרה בעקבות מחאה חזקה מצד הרב הראשי של ירושלים לוי בן חביב.
נוסף על כך, העות'מאנים אשר חששו שהתוכנית של בירב תהווה צעד ראשון לקראת הקמתה של מדינה יהודית, גירשו את בירב מארץ ישראל.
במאה ה-16 בכל זאת חלה צמיחה בקרב הקהילה היהודית בארץ ישראל.
הרבנים בארץ ישראל לקחו חלק ביצירת מדריך העוסק בהלכה היהודית וכמה מהשירים הליטורגיים היפים ביותר.
חלק גדול מהפעילות הזו התרחשה בצפת שהפכה למרכז רוחני מרכזי ליהודים.
כמה מן המזמורים המפורסמים ביותר נכתבו בצפת על ידי משוררים כמו ישראל נג'ארה ושלמה אלקבץ.
צפת הפכה גם למרכז למיסטיקה יהודית, כאשר מקובלים בולטים בצפת באותה העת כללו את משה קורדוברו ונפתלי הרץ בן יעקב אלחנן.
שיטה חדשה להבנת הקבלה פותחה על ידי המיסטיקן יצחק לוריא, ואומצה על ידי תלמידו חיים ויטאל.
בצפת פיתחו היהודים מספר ענפי מסחר, בעיקר גידולי דגנים, תבלינים, ובדים.
בשנת 1577 הוקם בצפת בית דפוס עברי.
בשנת 1555 מנתה הקהילה היהודית בצפת בסביבות 8,000 עד 10,000 יהודים.
עד סוף המאה ה-16 תגדל הקהילה היהודית בצפת פי שניים לערך.
בסביבות שנת 1560 העניק סולימאן המפואר הכרה רשמית בזכות היהודים להתפלל בכותל המערבי.
בסביבות שנת 1563 קיבל יוסף הנשיא אישור מהסולטן סלים השני לרכוש את טבריה ושבעה כפרים סמוכים על מנת להקים במקום עיר יהודית.
יוסף הנשיא קיווה שמספר גדול של פליטים יהודים ישתקעו שם.
ואכן, פליטים יהודים מהעיר קורי שבאיטליה, המונה כ־200 נפשות, החליטו להגר לטבריה.
יוסף הנשיא הוביל בנייה מחדש של חומות העיר בשנת 1564 וניסה להפוך את טבריה למרכז לייצור טקסטיל, על ידי שתילת עצי תות בתחומי העיר בתקווה להפיק מהם משי.
עם זאת, בשנים שלאחר מכן מספר גורמים תרמו לכך שהתוכנית כשלה לבסוף.
דודתו של יוסף הנשיא, דונה גרציה נשיא, תמכה בישיבה בעיר במשך שנים רבות עד מותה בשנת 1569.
בשנת 1576 החליטו העות'מאנים לגרש 1,000 משפחות משגשגות מהקהילה היהודית בצפת לקפריסין "לטובת האי", וכי 500 אנשים נוספים יגורשו לקפריסין בשנה שלאחר מכן.
ב־1586 הסכימו יהודי איסטנבול להקים חאן מבוצר על מנת לספק מקלט ליהודי צפת מפני "שודדי לילה וגנבים חמושים".
בשנת 1569 עבר הרדב"ז לירושלים, אך עד מהרה בחר לעבור לצפת על מנת להימלט מהמיסים הגבוהים שהטילו העות'מאנים על היהודים.
בשנת 1610 הושלם בית הכנסת יוחנן בן זכאי בירושלים.
בית הכנסת הפך בעקבות כך לבית הכנסת הראשי של היהודים הספרדים, והמקום שבו פעל הרב הראשי של יהודי ספרד.
אולם הלימוד הסמוך שנוסף ב-1625 הפך מאוחר יותר לבית הכנסת של אליהו הנביא.
במרד חמלניצקי שאירע באוקראינה בשנים 1648–1654 נרצחו קרוב ל-100,000 יהודים.
בעקבות כך חלה הגירה גדולה של יהודים לארץ ישראל.
ב-1660 היישוב צפת וטבריה בהם היה רוב יהודי נחרבו על ידי דרוזים בעקבות מאבקי כוחות שהתקיימו באותה העת בגליל.
בשנת 1665 האירועים סביב הגעתו של שבתי צבי לירושלים הובילו לכך שבוצע טבח ביהודים בירושלים.
רעידת האדמה של 1759 גרמה להחרבה של חלק ניכר מהעיר צפת וטבריה ולמותם של כאלפיים אנשים, כאשר מתוכם מתו כ-190 יהודים.
תלמידיו של הגאון מווילנה התיישבו בארץ ישראל כמעט עשור לאחר בואם של שניים מתלמידיו, הרב חיים מווילנה והרב ישראל בן שמואל משקלוב.
בסך הכל שלוש קבוצות של תלמידי הגאון מווילנה היגרו לארץ ישראל.
הם היוו את הבסיס לקהילות האשכנזיות של ירושלים ושל צפת, שהקימו את מה שהיה ידוע כ"כולל פרושים".
הגעתם עודדה התעוררות של הקהילה האשכנזית בירושלים, שעד אז הייתה בעיקר ספרדית.
רבים מהצאצאים של תלמידי הגאון מווילנה הפכו לדמויות מובילות בחברה הישראלית המודרנית.
במהלך המצור על עכו ב-1799 נפוליאון פרסם כרוז ליהודי אסיה ואפריקה שיסייעו לו לכבוש את ירושלים.
אך לבסוף המצור הסתיים והתוכנית מעולם לא בוצעה.
במהלך מרד האיכרים בארץ ישראל שהתקיים ב-1834 אשר בוצע בזמן שלטונו של השליט המצרי מוחמד עלי בוצעו פרעות ומעשי טבח נגד האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל – בצפת ובחברון .
עם זאת, באופן כללי בתקופה הטרום-ציונית, נחשבו היהודים לנתינים נאמנים, וכך למשל, כאשר בשנת 1860 היו פרעות אלימות כנגד בני מיעוטים נוצרים ברחבי האימפריה העות'מאנית, הן פסחו על המיעוט היהודי.
לפי מקורות מסוימים עד 1844 היהודים הפכו לקבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר בירושלים ובשנת 1890 לרוב הדומיננטי בעיר.
אף על פי כן האוכלוסייה היהודית עדיין היוותה פחות מ-10% מאוכלוסיית האזור.
כמו כן חלק גדול מהם עלו לארץ ישראל בעקבות משברים, גילויי אנטישמיות, רדיפות ופוגרומים שהתרחשו כנגד היהודים בארצות מוצאם.
עליות אלו הגיעו בגלים גדולים של הגירה המונית.
לכל אחת מהעליות היו אפיוניים ייחודיים משלה, לפי ארצות המוצא ואופי העולים.
כל עלייה הביאה מנהגים, הרגלים ותרבות חדשה ושונה לארץ ישראל.
בשנת 1917, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בעקבות התבוסה של האימפריה העות'מאנית, נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים.