tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על כן חייב המטמון להתמודד עם מצב שבו בבואו לאחסן בתוכו נתון שזה עתה אוחזר ממקור המידע, הוא יצטרך קודם כל למחוק נתון אחר כדי לפנות לו מקום.
במצב זה פועל המטמון לפי אלגוריתם אחד מכמה אפשריים, כדי ליישם את מדיניות ההחלפה שלו.
שיטה נפוצה אחת היא לבחור את הנתון שלא נדרש על ידי הלקוח מזה הזמן הרב ביותר (LRU - Least Recently Used).
יעילותו של המטמון נמדדת ביחס שבין בקשות הלקוח שהוא מספק בעצמו, הנקראות "פגיעות" (cache hits), לכלל בקשות הלקוח.
אלו שהוא ניגש בשבילן למקור נקראות "החטאות" (cache miss).
ככל שיחס הפגיעה קרוב ל-1, כך גדלה יעילותו של המטמון.
הסיבה שנעשה שימוש כה נרחב במטמונים השונים בעולם המחשבים היא שבמקרים רבים קיים דפוס בגישת הלקוח לנתונים, שאותו ניתן לנצל כדי להתאים לו אלגוריתם מטמון שיבטיח יחס פגיעה גבוה.
דפוס נפוץ אחד כזה נקרא "מקומיות הייחוס", לפיו לקוח שניגש זה עתה לכתובת מסוימת סביר שייגש זמן קצר לאחר מכן לכתובות הסמוכות אליה.
כאשר הלקוח מבקש לכתוב נתון, המטמון נוהג לפי מדיניות הכתיבה שלו.
יש והמטמון כותב את הנתון למקור המידע מיד (write through), אך הוא יכול גם להשהות את הכתיבה, עד שהנתון הספציפי ייזרק מהמטמון לטובת נתון אחר (write back).
במצב שבו ישנם לקוחות נוספים שעשויים לכתוב את אותו נתון למקור המידע (שלא דרך המטמון, או דרך מופע אחר שלו), אנו אומרים כי העותק של המטמון עשוי להיות לא מעודכן או עבש (stale).
המעבדים המודרניים כוללים זיכרון מטמון המוטמע בתוכם.
זיכרון זה הוא זיכרון מחשב מהיר שקיבולתו קטנה, ותפקידו להאיץ את פעולות המעבד על ידי צמצום הגישה לזיכרון הראשי המאופיינת באיטיות ביחס למהירות המעבד.
הגישה של המעבד אל זיכרון המטמון היא הישירה והמהירה ביותר, ועל כן פעולות המתבצעות עליו מהירות הרבה יותר מאלה המתבצעות על מידע מהזיכרון הראשי.
מעבדים מודרניים מכילים יותר מרמה אחת של זיכרון מטמון, כל אחת מרמות אלה מתאימה לחלק אחר של פעולת המעבד בהרצת תוכניות.
לעיתים מיוצרים מעבדים בגרסה שאינה כוללת את מלוא זיכרון המטמון או את חלקו.
מעבדים אלה, כגון הסלרון של אינטל, זולים יותר מהמעבדים הכוללים את זיכרון המטמון בשלמותו, אך ביצועיהם איטיים יותר.
מכיוון שכיום צוואר הבקבוק של ביצועי תוכנות במקרים רבים הוא בגישה לזיכרון, ניתן לקבל מתוכנות ייעודיות (כדוגמת Valgrind) נתונים על החטאות מטמון, שבאמצעותם ניתן לבצע מיטוב לתוכנה.
זיכרון מטמון של דיסק קשיח
זיכרון המטמון של הדיסק הקשיח מאיץ את זמן הגישה הממוצע לנתונים על הדיסק.
בזיכרון המטמון מוחזקים נתונים מהדיסק הקשיח שמערכת ההפעלה ניגשה אליהם או צפויה לגשת אליהם (לפי עקרון המקומיות).
מאחר שהגישה לדיסק עצמו איטית יותר בסדר גודל מגישה לזיכרון, כדאי ליצרני הדיסקים להכליל בדיסק עצמו כמות מסוימת של זיכרון מטמון, כדי להוריד את זמן הגישה הממוצע.
גם אופי הקריאה מהמדיה המגנטית הוא כזה, שבדרך כלל בכל קריאה נקראים לא רק הנתונים שבוקשו, אלא גם נתונים אחרים, הסמוכים להם על הדיסק.
נתונים אלה, אם כבר נקראו, כדאי לאחסן בזיכרון המטמון, למקרה שידרשו.
עיקרון דומה משמש גם את דפדפני האינטרנט.
הדפדפן שומר במאגר מקומי נתונים, דפי אינטרנט ותוכן נוסף שהועבר מהאינטרנט, מכיוון שהגישה למאגר מקומי מהירה מן הגישה לשרת באינטרנט, ולעיתים אף חוסכת בעלות כספית.
מטמון הדפדפן הוא דוגמה מובהקת למידע שעשוי להיות "עבש" (לא מעודכן), כאשר אתרי האינטרנט המבוקשים מתעדכנים.
לפיכך, פרוטוקול ה-HTTP (המשמש להעברת תוכן דפי האינטרנט) מגדיר שיטות לתיוג התוכן, וכן אסטרטגיות מטמון ליישום בשרת ובלקוח, שמטרתן להימנע ממצב שבו הדפדפן יציג מידע שאינו עדכני.
לדוגמה, הפרוטוקול מאפשר "שליפה מותנית", בה השרת ישלח את התוכן רק אם חותמת הזמן שלו מאוחרת יותר מחותמת הזמן שצוינה על ידי הלקוח בפקודת השליפה.
תוכנות ושירותים רבים משתמשים במטמון על מנת לשפר את מהירות עבודתם.
לדוגמה, שירות ה-Domain Name System משתמש בזיכרון מטמון על מנת לשמור את הבקשות האחרונות של המשתמשים, ומספק להם תשובות מהירות יותר במקרה של בקשה חוזרת.
גם בסיסי נתונים עושים שימוש רב בהטמנה.
בין השאר הם שומרים במטמון את תוצאות ההידור של שאילתות SQL, כדי לבצע אותן מהר יותר בהרצות חוזרות.
מחשבים עם מערכת הפעלה Windows 7 Ultimate ו-Windows 7 Enterprise המצויים באותה תת-רשת קטנה יכולים להעביר זה לזה קבצים שנשלחו אליהם מחוץ לתת הרשת במקום שכל אחד מהם ימתין מחדש לקבצים אלה מן השרת החיצוני.
במקרה שתת-הרשת היא גדולה ושאחד המחשבים בה מצויד במערכת הפעלה Windows Server 2008 R2, האחרון ישמור קבצים כאלה עבור כל חבריו לתת הרשת במקום שכל אחד מהם יפנה שוב ושוב לכל אחד מהם.
זיכרון וירטואלי הוא טכניקה לניהול והקצאה של זיכרון המחשב, המסתירה את הזיכרון הפיזי של המחשב ומדמה זיכרון רציף וגדול, ומפרידה בין ניהול הזיכרון של תהליכים שונים.
כל אחת מהתוכניות המתבצעות פועלת כאילו עומד לרשותה מרחב זיכרון בגודל שהיא זקוקה לו, רציף, וללא הפרעות מתהליכים (לא מוזמנים) אחרים.
הרעיון של זיכרון וירטואלי הוא להוסיף עוד רמה של הפשטה בארגון הזיכרון.
תהליך המנסה לגשת לזיכרון בכתובת X (כתובת וירטואלית), ייגש בפועל לכתובת מתאימה Y (כתובת פיזית) בזיכרון הראשי של המחשב, או לכתובת Z בזיכרון משני כלשהו, בדרך כלל דיסק קשיח, שהוא זול יותר, ואז המידע המבוקש יישלף משם ויועתק לזיכרון הראשי.
תרגום הכתובות מתבצע במקרים רבים בחומרה.
ארבע מטרות מושגות בדרך זו:
גודל: גלגול האחריות על ניהול מדרג הזיכרון מהתוכנית אל מערכת ההפעלה.
ההגבלה על גודל הזיכרון הזמין לתהליך איננה תלויה בגודל הזיכרון הראשי, שהוא מהיר אך יקר יחסית ולכן גם קטן, אלא בפרמטרים אחרים: גודל הדיסק הקשיח (שיכול להגיע לאלפי ג'יגה בייט), גודל המילה (word) במחשב - 32 או 64 ביט בדרך כלל - ושיטת הייצוג והתרגום של כתובות בזיכרון.
אם תהליך דורש יותר זיכרון משמוקצה עבורו על הזיכרון הפיזי, יוקצה לו זיכרון על הדיסק.
מידע יועבר בין הדיסק הקשיח לזיכרון הראשי לפי הצורך, תוך ניצול העובדה שאף תהליך לא משתמש בכל הזיכרון שהוא ביקש, בכל רגע נתון.
בדרך כלל פעולות בזיכרון הן מקומיות - כלומר, קבוצה של פעולות קרובות בזיכרון יתבצעו ככל הנראה בכתובות קרובות.
רצף: כאשר תהליך מבקש זיכרון רציף (עבור מערכים, למשל), הוא יכול להתייחס לזיכרון וירטואלי רציף, ואין צורך למצוא בזיכרון הראשי רצף של כתובות שאינן בשימוש.
ניהול יעיל יותר של החומרה: זיכרון RAM (על ידי הקטנת שברור), דיסקים קשיחים (על ידי איחוד גישות לסקטורים סמוכים), וזמן עיבוד (על ידי זימון תהליכים בהתאמה למידת הנגישות המיידית של המידע הדרוש להם).
ארכיטקטורת פון נוימן היא מודל שהציע בשנות ה-40 של המאה ה-20 המתמטיקאי ג'ון פון נוימן למבנהו של המחשב.
במימוש המקובל של ארכיטקטורה זו, זיכרון המחשב הוא זיכרון גישה אקראית (RAM).
הצורך בזיכרון גדול יותר, יחד עם מחירו הגבוה של זיכרון RAM הובילו בשנות ה-70 לפתרון של זיכרון וירטואלי, שבו הזיכרון העומד לכאורה לרשות התוכניות המבוצעות גדול משמעותית מהזיכרון הפיזי.
במעבדים של אינטל, הגישה לזיכרון הווירטואלי נעשית בשיטת דפדוף.
תפקיד היחידה לניהול זיכרון (MMU), רכיב חומרה הקיים בדרך כלל במעבד, להפוך את הכתובת הווירטואלית המתבקשת לכתובת פיזית בעת הפנייה לזיכרון.
כאשר המעבד ניגש לקרוא או לכתוב נתון בזיכרון, הוא ניגש לזיכרון RAM של המחשב.
אם המידע הרצוי לא קיים ב-RAM, החומרה מפעילה פסיקה הקוראת למערכת ההפעלה, כדי שזו תביא את הנתון הרצוי מהדיסק, קריאה זו נקראת "Page Fault".
על מנת לייעל את המערכת, ולקבל מהירויות גדולות יותר, כאשר מערכת ההפעלה מתבקשת להביא מידע מהדיסק הקשיח, היא מביאה חבילה שלמה של נתונים בגודל של כמה KB (הגודל תלוי במערכת).
חבילה זו נקראת דף (Page).
על מנת לפנות מקום לדף החדש, מערכת ההפעלה מעבירה דף אחר, ישן יותר (שלא נמצא בשימוש בזמן האחרון) מה-RAM חזרה אל הדיסק.
כדי להפוך כתובת וירטואלית לכתובת פיזית, המעבד ניגש אל טבלאות מיוחדות המכונות "טבלאות דפים" שמכילות מידע עבור התרגום.
כיוון שלכל תהליך שרץ יש כמות גדולה מאוד של דפים ולרוב רק חלק קטן מהם בשימוש, לרוב בנויה טבלת הדפים במספר רמות כדי לצמצם את כמות הזיכרון שהיא תופסת: הרמה הראשונה מכילה הצבעות על דפי הטבלאות של הרמה השנייה, והרמה השנייה מכילה הצבעות לדפים שמרכיבים את מרחב הזיכרון של התוכנה.
בשל הצורך לבצע תרגום של הכתובות, ומכיוון שטבלאות הדפים שמורות בזיכרון המחשב, כל גישה לזיכרון הווירטואלי דורשת מספר גישות לזיכרון הפיזי - גישה אחת או יותר אל טבלאות הדפים כדי למצוא את הכתובת הפיזית, וגישה אחרונה לכתובת הפיזית עצמה כדי להביא את הנתון המבוקש.
כדי לצמצם את העלות הגבוהה של גישה לזיכרון, מעבדים מודרניים מכילים רכיב מטמון מהיר בשם TLB (Translation Lookaside Buffer) על המעבד עצמו שמכיל כמות מסוימת של תרגומי כתובות שהתבצעו לאחרונה, וכל בקשה לתרגום כתובת מחפשת ראשית את התרגום ברכיב זה, מה שמהיר פי כמה מגישות לזיכרון.
חסרונו של ה-TLB הוא בגודלו הקטן יחסית.
הזיכרון לטווח ארוך הוא זיכרון במוחו של החולייתן (למשל, האדם) שבו מאוחסן מידע למשך יותר משניות אחדות; לעיתים מרגע היקלטות המידע ועד לסוף חיי החולייתן.
המידע שבזיכרון זה הוא על פי רוב מידע מעובד המכיל את משמעותו של המידע הראשוני הנקלט בחושים.
בדרך אל זיכרון זה, פריטי המידע מועברים תחילה באופן אוטומטי לזיכרון התחושתי וממנו לזיכרון לטווח קצר שקיבולתו מצומצמת, ואז מועברים לזיכרון לטווח ארוך ומוחזקים בו באופן פסיבי ולא מודע.
פעולתו של הזיכרון לטווח ארוך מקבילה לזו של הדיסק הקשיח במחשב, אשר מאפשר שמירה של נתונים רבים לאורך זמן.
הזיכרון לטווח הארוך הוא מאגר יציב יותר, בעל קיבולת כמעט בלתי מוגבלת, אשר יכול לשמר פרטי מידע במשך שעות, ימים ושנים.
להבדיל מהקידוד הצלילי - פונולוגי שלרוב מאפיין את הזיכרון לטווח קצר, על פי רוב, המידע מקודד בזיכרון לטווח ארוך בייצוג סמנטי המייצג משמעות מופשטת והוא מאוחסן כחלק ממערך של זיכרונות ומידע שכבר היה קיים באותה מערכת זיכרון.
כתוצאה מכך, רוב הזיכרונות של עצמים ואירועים אמיתיים קשורים לזיכרונות אחרים.
לדוגמה, תמונה של ידיד ותיק יכולה להזכיר את הצליל של השם שלו, את התנועות שיש לבצע כדי להגות את שמו של הידיד ולעורר זיכרונות מחוויות משותפות מהעבר.
ארגון מערך הזיכרונות לטווח ארוך על בסיס משמעות וקישוריות לידע קודם תואם את פעולתן של הסכמות, אשר נוצרות מתוך התנסויות העבר ומספקת מסגרת להבנה של התנסויות עתידיות.
הקיבוץ והארגון של המידע אומנם נעשה באופן טבעי ללא מודעות וללא שליטה, אך ניתן גם לכוון את התהליך באופן רצוני כדי לשפר את יכולת הלמידה.
אותה קישוריות בין פרטי המידע מאפשרת היזכרות על בסיס של אסוציאציה ביניהם, כך שהיזכרות בדבר אחד יכולה לעורר את הזיכרון של משהו אחר שמקושר אליו.
לדוגמה: מציאת צעצוע ישן יכולה לעורר זיכרונות ילדות רבים.
השינוי במבנה המוחי שמרבים לקשר אותו לזיכרון לטווח ארוך מתבטא בשינויים ביו כימיים המתרחשים בסינפסות שבין הנוירונים במוח.
שינויים מבניים אלו מגבשים את השינוי החשמלי הזמני המקושר עם הזיכרון לטווח קצר ויוצרים "זיכרון ביולוגי".
באופן זה, מספרם הרב של הנוירונים במוח יכול להסביר את כמות המידע האדירה שהזיכרון לטווח ארוך יכול להכיל.
בפרק הזמן של התגבשות הזיכרונות ישנה רגישות לשכחה הנובעת מפגיעה כלשהי בתהליכים הביו כימיים (כמו בפגיעה מוחית שיכולה לפגוע בזכירה של אירועים שקדמו לה).
זיכרון מפורש - נקרא גם זיכרון מוצהר או דקלרטיבי, משום שהוא מכיל מידע שניתן להצהיר עליו.
זיכרון סמנטי - מתייחס לידע כללי.
זיכרון אירועי - הנקרא גם אפיזודי ומתייחס לידע מסוג אישי.
זיכרון מרומז - נקרא גם זיכרון לא מוצהר או לא דקלרטיבי.
זיכרון התהליכי - שנקרא גם זיכרון פרוצדורלי.
הוא כולל סכמות ביצוע של מיומנויות מוטוריות תפיסתיות, קוגניטיביות או סנסו-מוטוריות.
תופעת ההטרמה על ידי חזרה.
על פי רוב תהליך הלמידה מערב את שתי המערכות בו זמנית.
בעוד שחלק מהמידע יכול להיות מיוצג על ידי שתי המערכות, חלק אחר עשוי להיות מיוצג רק על ידי אחת מהן ולא על ידי השנייה.
ניתן להמחיש את ההבדל בין הזיכרון המפורש למרומז באמצעות לימוד שפה.
שפת אם נלמדת ומיוצגת על ידי המערכת המרומזת.
עם זאת, על ידי לימוד מתמשך המערכת המפורשת יכולה ייצוגים משלה עבור הפונולוגיה, הסמנטיקה והתחביר של אותה השפה.
להבדיל, למידה של שפה שנייה בגיל הבגרות מתרחשת באופן מדוקדק דרך המערכת המפורשת ללא הבנה אינטואיטיבית.
עם זאת, תרגול אינטנסיבי המלווה בחשיפה מרובה לסביבה הלשונית יכולה להוביל לייצוג של הידע גם במערכת המרומזת.
הזיכרון לטווח ארוך מאפשר לנו לאגור מידע ואירועים לצורך היזכרות בהם במועד מאוחר יותר.
באופן זה ניתן לשלוף מידע מהזיכרון לטווח הארוך ולהעביר אותו לשימוש בזיכרון לטווח הקצר.
בהתאם לשני הרכיבים של הזיכרון לטווח ארוך, ניתן להביע זיכרונות אודות אירועים קודמים באופן מפורש על ידי היזכרות מודעת, או באופן מרומז ובלתי מודע המשפיע על הביצוע של מטלות שונות.
לזיכרון לטווח ארוך ישנו גם תפקיד חשוב בהבנת המידע הנקלט בחושים, לדוגמה: בעת שאדם קורא טקסט, הזיכרון החושי קולט קווים וצורות בלבד, והזיכרון לטווח ארוך הוא זה שמבהיר כי המדובר בתבניות מוכרות בעלות משמעות צלילית ואף משמעות שפתית ממש.
כלומר, הזיכרון לטווח ארוך עוזר לנו להבין את הנעשה סביבנו בכך שהוא אוגר בתוכו תבניות שונות המתארות את הקשר בין מידע גולמי מסוגים שונים לבין משמעויות, קשר הנלמד מינקות ונמשך כל אורך חיו של האדם.
משום שהזיכרון לטווח ארוך נחשב למערכת יציבה יחסית, נוטים לסווג את הבעיות המתעוררות לגבי שליפת פרטי מידע שנכנסו לזיכרון זה כבעיות של נגישות ולא כבעיות של דעיכה או הימחקות.
יכולת הלמידה מתבססת על הזיכרון, משום שהוא מאפשר צבירה ושימור של ידע, מיומנויות וחוויות.
צבירה זו מתרחשת במאגר הזיכרון לטווח הארוך, אשר יכול להכיל כמויות עצומות של מידע במשך תקופות ממושכות ואף לזמן בלתי מוגבל.
באופן זה הוא משמש גם כבסיס ליכולת ההסתגלות ופתרון בעיות.
כאמור, אופן הקידוד של הזיכרון לטווח הארוך מבוסס על משמעות וקישוריות.
הדבר נעשה על ידי עיבוד והטמעה של הגירויים החדשים במבנה הקוגניטיבי ובמערכת המושגים הקיימים.
מסיבה זו תאוריות למידה כמו הקונסטרוקטיביזם מניחות שלמידה מתרחשת באמצעות תהליך של הבניית משמעות.
מכאן הן גורסות שלהבדיל ממידע, ידע אינו ניתן להעברה באמצעות מסירתו מגורם אחד לשני, אלא חייב להיבנות על ידי הלומדים עצמם, תוך הפעלת תהליכי חשיבה פעילה.
זיכרון השואה בישראל מתייחס לדרך שבה מוצאת השואה את ביטויה בשיח החברתי והתרבותי במדינת ישראל ולאופן בו היא נתפסת באתוס הישראלי והציוני.
הכוונה היא בראש ובראשונה להנצחה, אך גם לביטוייה השונים של השואה ולמקומה בחברה הישראלית.
בחינת מקומה של השואה בזיכרון הציבורי הישראלי משלבת דיונים היסטוריים, סוציולוגיים, אנתרופולוגיים, תאולוגיים ותרבותיים.
היות שלשואה השפעה רב ממדית על הזהות היהודית ועל הקולקטיב היהודי בפרט, ישנו תהליך מתמשך של עיצוב תרבות זיכרון במרחב הציבורי, המשפחתי, הקהילתי, המוסדי והלאומי.
השואה נתפסת באופן שונה למדי בין יהודים בארצות בהם כובד ידו של הטרור הנאצי הייתה רבת עוצמה לבין ארצות שאליהן לא הגיע הכיבוש הגרמני כלל.
יתרה מכך, השואה נתפסת באופן שונה בציבור החילוני, הדתי לאומי והחרדי לענפיו השונים, כמו גם אצל ערביי ישראל.
עם השנים חלו כמה שינויים בזיכרון השואה.
שינוי בולט ביותר הוא המעבר מהתייחסות קולקטיבית להתייחסות פרטנית-אישית, כאשר המונחים "העם היהודי" ו"שישה מיליון" פינו את מקומם לסיפורים אישיים של ניצולים ולמפעל "לכל איש יש שם" להנצחת שמות הנספים; כך מצד הקורבנות, אך גם מצד התוקפים, הנאצים, שתוארו כמפלצות לא אנושיות קיבלו שמות ופנים.
ההתייחסות אליהם הפסיקה להיות כאל מעין אסון טבע שנפל על האנושות, אלא כאל האנושות באופייה המרושע ביותר.
שינוי נוסף שניתן להצביע עליו הוא הפיכתם של הקורבנות לגיבורים.
דמות הצבר הארצישראלי הלוחם התקשתה להזדהות עם קורבנות השואה.
מוקבלת הייתה הדיכוטומיה בין החולשה שם, במחוזות השואה, לכאן בארץ ישראל.
דיכוטומיה הזו הלכה והתערערה מאז ימי ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים ובמיוחד לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בשנותיה הראשונות של המדינה נהוג היה לאזכר במיוחד את מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שלא הלכו "כצאן לטבח".
עם השנים, הוגדרה מחדש הגבורה בשואה כך שכללה גם "עמידה" או במילה אחרת "התנגדות", כלומר גם להחזיק מעמד עד כלות הכוחות פירושו גבורה.
מושגים אלו הורחבו וקיבלו מספר משמעויות: מאבק על קיום בסיסי, למשל הברחת מזון, ניסיונות הסתתרות ובריחה, התנגדות רוחנית כולל קיום מסורת דתית, למידה בסתר וחגים, הקמת מערכות חינוך חלופיות, עיתוני מחתרת, כתיבת יומנים והכנת ארכיונים לתיעוד הימים ההם.
מעמדה של ההתנגדות המזוינת בגטאות וביערות, במיוחד מרד גטו ורשה, קיבל את מקומו במסגרת רחבה יותר של התנגדות ותגובות יהודים לטרור הנאצי.
מקום המדינה עד משפט אייכמן
הגישה שרווחה בשנותיה הראשונות של המדינה מוגדרת "הגישה הממלכתית" על ידי חוקרים, המזהים את מקורה בבית מדרשו של דוד בן-גוריון.
גישה זו עמדה על כמה עקרונות:
מדינת ישראל היא מרכזו של העם היהודי, מרכז לנאמנותו ולהזדהותו ומוקד לגיבוש זהותו ולשמירה על קיומו.
שלילת הגלות: מדינת ישראל מסמלת את ההפך של הקיום הסביל והכפוף של יהודי הגלות; אזרח מדינת ישראל הוא יהודי גאה, בטוח בעצמו וחופשי.
מורשתו של היהודי הישראלי אינה נשענת על הגולה, אלא ההיסטוריה שלו בזמנים קדומים יותר, כאשר אכן היה בן חורין.
השתלבות במשפחת העמים: בעלי גישת הממלכתיות שואפים לשלב את מדינת ישראל במשפחת העמים כמדינה שווה בין שוות.
תודעת הקורבן הגלותית פסולה, מכיוון שהיא מונעת השתלבות זו, ולכן יש לשלול את הגלות ומורשתה.
האנטישמיות אינה אלא תולדה של קיומו הלא-טבעי של עם ישראל בגלות; כאשר יהיה ליהודים קיום נורמלי, במדינה ככל המדינות, תימחק האנטישמיות.
השואה נתפסה כהפך המוחלט לגישה הממלכתית, גישה של ביטחון עצמי, חוזק וכבוד לאומי; הגישה הממלכתית לא הייתה יכולה להישען על היסטוריה של תבוסה והשפלה, וגם לא על גבורתם של מורדי הגטאות בגלל שמאבקם היה אבוד מראש.
הגישה הממלכתית לא הייתה יכולה לקבל הזדהות עם השואה בתהליך עיצוב דמותו של הישראלי החדש.
זאת ועוד, גישה זו גרסה שצורת הקיום הגלותית נחותה מהקיום העצמאי במדינה ריבונית, עד כדי אפיון הגלותיות כמחלה.
שני גורמים אלו הביאו לכך שהשואה לא הייתה יכולה להיות חלק מהותי בזיכרון הלאומי שניסתה הגישה הממלכתית לבנות.
ומכאן שבשנות קיומה הראשונות של המדינה לא היה מקום לשואה כגורם מרכזי בעיצוב הזהות הישראלית.
בשנות החמישים כבר הוחלט על הקמת מוסד יד ושם וזיכרון השואה נחקק בחוק המדינה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה, כזיכרון ממלכתי (1953).
מעבר לכך, העמדת השואה כגורם מרכזי בשיח הישראלי הייתה עלולה ליצור רגשות של שנאת זרים, הסתגרות ותפיסת עולם של "עם לבדד ישכון" – ההפך ממטרתה של הממלכתיות.
התמונה העולה מתיאור זה היא שהייתה תודעת שואה מוצנעת ומושתקת, וכמעט שלא התקיים דיון ציבורי בנושאים הקשורים בשואה ברמה הלאומית, אם כי ברמת התנעות הציוניות הסוציאליסטיות היה זיכרון השואה נושא מרכזי.
ההיסטוריונית אניטה שפירא הדגישה שמחד אכן כך היה המצב מבחינות מסוימות; אך מאידך, נושא השואה היה נושא לדיון ציבורי מרכזי באותן שנים.
כבר באפריל 1949 החלה מסורת עצרות הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות, מסורת שראשיתה באפריל 1946 עם הקמת אנדרטת הזיכרון הראשונה לזכר מרד גיטו וורשה.
מבחינה פיזית, ניטע "יער הקדושים", הוקמו אנדרטאות זיכרון, נקבעו ימי זיכרון, והוקמו מוזיאונים ומרכזי חינוך ותיעוד, כמו בית לוחמי הגטאות (אפריל, 1949) ומוסד יד ושם (1953).
במבני ציבור שלא נועדו ישירות להנצחת זכר השואה, ניכרת הנצחה בעיקר בשמותיהם של בתי כנסת.
מהם שעשו זאת במעורפל, ונקראו "זיכרון קדושים" ומהם שהיו מפורשים יותר, ונקראו "קדושי השואה".
יש שנקראו על שם קהילות שחרבו, למשל "קדושי נובוסליץ", ובבית כנסת בבאר שבע, אף בחרו בשם "קדושי אושוויץ".
המאפיין בתי כנסת אלו הם לוחות זיכרון גדולים בהם חרוטים שמות נספים בשואה וכן ימי זיכרון לחורבנה של קהילה זו או אחרת שבניה יסדו את בית הכנסת.
משוררים רבים עסקו בשואה, מפעלי תיעוד היסטורי החלו באותו עשור, ועוד.
מעבר לכך, שנות החמישים התאפיינו ברצף של סערות ציבוריות סביב נושאים הקשורים קשר ישיר לשואה.
בשתי פרשיות בולטות היה הוויכוח הציבורי סוער עד אלימות: הסכם השילומים ומשפט קסטנר.
בפרשיות אלו זכתה השואה לפוליטיזציה רבה, כאשר סיעות וקבוצות שונות מפרשות את זכר השואה בדרך הנראית להם.
תמונת מצב זו סותרת, לכאורה, את המגמה הממלכתית שהוזכרה לעיל.
אניטה שפירא מציעה חלוקה בין "זיכרון פרטי" ו"זיכרון ציבורי".
השואה הייתה מרכזית בתפיסת העולם הקולקטיבית, הציבורית, של מדינת ישראל.
השואה שימשה כדגם לאיום הקיומי על מדינת ישראל, שממנו נגזרה מדיניותה; כדגם מובהק ליהדות הגלותית, שמדינת ישראל שאפה לשנות; וכביטוי קיצוני לאנטישמיות שמדינת ישראל תוכל למנוע.
לכן הייתה השואה "שייכת" רק למדינת ישראל; מדינת ישראל דרשה שזיכרון השואה יישמר באופן בלעדי במדינת ישראל, כיורשת היחידה של זכר המיליונים.
אך בדרך זו הפך זכר השואה לזיכרון אנונימי, עצום, ולכן לא ניתן להפנמה ולתפישה.
השואה הייתה מיתוס נורא, חלק מההיסטוריה; הסיפור הפרטי, האישי נדחק ונעלם, ולא מצא את מקומו בתקופה זו בתוך הזיכרון הקולקטיבי.
ניתן לציין כמה גורמים שדחקו את הסיפור האישי הצידה:
המאמץ העצום שהיה כרוך בהקמת המדינה, עם מלחמת העצמאות וההתאוששות שאחריה;
תרבות האבל המקובלת באותה תקופה, שעל פיה נחשב אבל כעניין פרטי, וביטויו הציבורי היה רק כחלק מהאבל הכללי;
העובדה שהטראומה הייתה קרובה כל כך, ולכן קשה כל כך לנגיעה, לטיפול ולשיח.
תרבות השיח של שנות ה–50 כללה, למעשה, התעלמות מהחוויה האישית, הפרטית, וייחוס הכול לסיפור הענק של השואה, הסיפור הכלל-יהודי, הלאומי החרוט בזיכרון הקולקטיבי.
בהתאם, לא היה מקום בדרך כלל לשיח האישי; לא היה רצון, ולא הייתה יכולת, לשמוע את החוויה האישית, שחרגה מאוד מהמיתוס הכללי, כפי שטופח עד אז.
על גורלם של ניצולי השואה בתרבות זו עמד הסופר אהרן אפלפלד:
יחד עם זאת, ולמרות הדעה המקובלת הנ"ל, במרכזי תעוד והנצחה ציבוריים, לא ממלכתיים, ראשון להם בית לוחמי הגטאות, ניתן פתחון בה לסיפור הפרטי.
יצירתו הכואבת של מקונן השואה יצחק קצנלסון, שבית לוחמי הגטאות נושא את שמו, הפנתה מאת המבט אל המוני העם היהודי שנהרג, לא רק אל גיבורי המרד והלחימה הפרטיזנית.
ממשפט אייכמן עד שנות ה-80 של המאה ה-20
תפיסת עולם זו החלה להישחק עם השנים.
ישנן כמה נקודות זמן בולטות בתהליך זה:
משפט אייכמן - העדויות שנשמעו בו חשפו בפעם הראשונה את השואה לציבור הישראלי, ובכך נפרץ מחסום חוסר הידע;
תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, חשפה את הציבור הישראלי למצב של חוסר ישע, תחושה של ערב השמדה – התודעה הישראלית חשה לראשונה זהות גורל עם היהודי הגלותי החשוף להשמדה;
מלחמת יום הכיפורים הכניסה לזהות הישראלית הקולקטיבית תחושות של חולשה, השפלה, שבי, וכדומה, ושברה את המיתוס הבלתי-מנוצח של הצבר; אלו היו תחושות שעד אז היו שייכות באופן מלא ליהודי הגלותי, האנטי-תזה, כאמור, לצבר.
"המהפך", שחל ב–1977, נתן לגיטימציה לקבוצות שעד אז לא היו במרכז החברה הישראלית, ושינוי האליטה נתן מקום גם לזהות שונה מהזהות ה"צברית" שהייתה עד אז.
מצב זה איפשר שינוי בדפוסי הזיכרון הקיימים, שעוצבו עד אז בידי המנהיגות ארוכת השנים של תנועת העבודה, ומכאן שגם איפשר תודעת שואה שונה.
מדובר בתהליך ארוך ולא פשוט, שאלו הן רק הנקודות החריפות והדרמטיות שבו.
מרד גטו ורשה, שעד אז נתפס כדגם להתנהגות ה"ראויה" בשואה (להבדיל מרוב הקורבנות שהלכו "כצאן לטבח") מבחינת האתוס הציוני מתחיל להידחק הצידה, וההזדהות עם הקורבנות גוברת.
זיכרון השואה נותן לגיטימציה ל"ביטחוניזם" ולתחושת "העולם כולו נגדנו".
קיומה של מדינת ישראל החל להיות מובן יותר ויותר, ואיום ההשמדה נעלם לאיטו; עובדות אלו אפשרו עיסוק גדל והולך בענייניה הפנימיים של מדינת ישראל.
מישור הדיון מתחיל לעבור מהדגש הקולקטיבי שאפיין אותו עד אז, למישור הפרטי, האינדיבידואלי.
הגישה החדשה שהלכה ונוצרה ביטאה את התפישות הבאות:
השואה היוותה ביטוי שיא לאנטישמיות הנצחית כלפי העם היהודי, אנטישמיות שכעת מופנית כלפי מדינת ישראל.
השואה היא תמרור אזהרה, שנועד לקרוא לאחדות יהודית נגד השנאה העולמית.
יש להדגיש את זכר השואה ולהעמידו במקום מרכזי, כלימוד לקח, כיצירת רגשות אשם בעולם ומחויבות כלפי מדינת ישראל, וכהסבר וצידוק לפעולות שונות.
יש דמיון בין השואה לבין הסכסוך הישראלי-ערבי העכשווי: לקח השואה הוא חוסר האמון בעולם שמסביב והעוינות ליהודים, מחד, והצורך לחזק את הקשר בין חלקי העם היהודי ואת הקשר עם מורשתו, מאידך.
הגישה החדשה שמה דגש על המרטיריות, על קידוש השם, ועל גבורתם של כל היהודים שנספו בשואה.
זהו ניגוד ברור וחד לגישת הממלכתיות.
אופני הביטוי של הזיכרון ומקומו בשיח הישראלי משתנים מאוד לאור גישה זו.
הגישה החדשה זוהתה עם חוגי הימין וזרם הציונות הדתית.
גישה זו ספגה ביקורת לא מועטה, שלהלן הנקודות העיקריות שבה:
הגישה החדשה מדגישה את שנאת היהודים על ידי הגויים;
זיכרון השואה מקבל אוריינטציה של כוח, לאמור: הלקח העיקרי מן השואה הוא השקעת מאמץ מסיבי בחיזוקה של מדינת ישראל, ומניעת כל ויתור או פשרה ביחסה עם שכנותיה ועם אומות אחרות;
הגישה החדשה מעלימה את הלקח האוניברסלי של השואה, ויוצרת האלהה של כוח ושל אלימות.
משנות ה-90 של המאה ה-20 עד היום
לפי דני גוטויין, שתי תקופות אלו הובילו לתקופה שלישית של זיכרון השואה, תקופה שיש לכנות "תקופת הזיכרון המופרט".
תקופה זו מתאפיינת בכמה נקודות:
תחילתה במלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה;
אפיון של תקופה זו הוא בתחושה האישית של אזרחי מדינת ישראל: ערעור הקונצנזוס הלאומי, עלייתו של אתוס המימוש האישי על חשבון האתוס הקולקטיבי, וערעור הביטחון האישי;
אפיון שלישי וחשוב של תקופה זו הוא בעלייתם של הלכי רוח פוסט-ציוניים, מימין ומשמאל.
הפרטת הזיכרון מתבטאת בהתייחסות לשואה דרך הפריזמה של היחידים בה: מבצע "לכל איש יש שם" מאפיין בצורה ברורה את הלך הרוח הזה.
מנגד, וכביקורת על עמדת גוטוויין שרואה את השלילה בהפרטת הזיכרון, ניתן לאמר שהזיכרון שהתייחס לפרטים, לכל איש ואישה וילד שנרצחו בשואה, עשה את זיכרון השואה לאנושי יותר, פחות מיתי, תוך הפניית המבט לא אל מעשי הרוצחים אלא אל עולמם העשיר, המגוון, של הנרצחים.
משמעות השואה לגישה זו אינה מתקני המוות ומתודת הרצח או ההצדקה האידאולוגית שלה, אלא האובדן העצום של בני אדם, חלומות, כישרונות, מסורות, יכולות.
למעשה ישנם היום שלושה סוגים עיקריים של התייחסות לזיכרון השואה.
ההתייחסות הרשמית, הממלכתית: השואה היא מרכיב בסיסי בזהות הקולקטיבית הישראלית והיהודית, בישראל ובגולה.
ההתייחסות הפרטית, הסיפור האישי הבודד, שאותו מנסים ניצולי השואה וגם בני הדור השני (ואף השלישי) להעביר הלאה.
"אנטי-סיפר", כהגדרתה של שפירא, נרטיב השואף לנתק את השואה מזיקתה הישראלית והיהודית, ושואף לקבע אותה בדגם אוניברסלי ושונה מהדגם הממסדי הקיים.
תפיסת עולם זו רואה בזיכרון השואה המולאם (הגישה השנייה) תפיסה שהצדיקה דיכוי של קבוצות מיעוט שונות, ומטילה ספק בלגיטימיות של זיכרון זה ובתכניו.
גם בדרכי הוראת השואה חלו שינויים, בהתאם.
מקוּם המדינה ועד משפט אייכמן לא היה, למעשה, כל עיסוק בחינוך הפורמלי בהוראת השואה.
השואה הייתה אירוע פרטי ואישי.
עיקר ההנצחה הייתה סביב המורדים והפרטיזנים, ומי שלא היה חלק ממורשת זו נדחק הצידה ממעגל ההנצחה, ואף לא ניסה להשתלב בו.
עם זאת, ההדחקה גם גרמה לכך שכאשר היו אירועים שהייתה בהם זיקה לשואה – וכבר ציינו כמה דוגמאות בולטות ומסעירות, כמו משפט קסטנר והשילומים מגרמניה – פרצו סערות רגשות אדירות.
ואולם, גם סערות אלו לא גרמו לשינוי במערכת החינוך, ולאחר ששככו נעלמו, ללא השפעה.
נוכחותה של השואה בבתי הספר הייתה בעיקר בטקסי זיכרון, וכדומה, כלומר ברמה הרגשית-חווייתית-חברתית.
הקמתו של "יד ושם" ציינה את תחילתה של עבודה אקדמית מסודרת בנושא, ואולם בשנים הראשונות רחוק היה "יד ושם" מלהיות בעל יכולת לממש את שהוטל עליו.
משפט אייכמן החל תהליכי מחשבה בנושא, על אף שכולם היו תחת צילה של השאלה "מדוע הלכו כצאן לטבח", ומרביתן של התוכניות היו אפולוגטיות בטבען.
הזעזוע שהביא משפט אייכמן עדיין לא שינה את תוכניות מערכת החינוך.
המחקר ההיסטורי לא היה מגובש עדיין דיו כדי להתמודד עם הנושא, ובמערכת החינוך עוד לא הייתה בשלות כדי להתמודד עם הנושא.
סמוך למלחמת ששת הימים התבסס "יד ושם" כמוסד רשמי המייצג את העמדה הישראלית בפני מבקרים מחו"ל, אך מערכת החינוך עדיין ראתה את השואה כנושא שיש לעסוק בו רק סמוך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה.
השינוי החל רק בשנות השבעים, כתוצאה משינויים כלליים במערכת החינוך הישראלית, שעיקרם שינוי מבנה בתי הספר ויישום האינטגרציה.
שינוי זה הביא גם לחשיבה מחודשת על תוכני הלימוד, ונושא השואה הוגדר כאחד מתוך 26 נושאי בחירה, שמתוכם היה על המורה להיסטוריה לבחור שלושה (להבדיל מנושאי החובה, שהיו אמורים להילמד בהעמקה רבה יותר).
לאחר החלטה זו התפתח דיון ציבורי, בשני צירים: האחד, דיון פוליטי, שמטרתו הייתה להפוך את השואה לאחד מנושאי החובה; והשני, דיון חינוכי, לגבי מטרות הוראת השואה, תכניה והדגשותיה – האם יש ללמד את השואה כהוראת תפיסה היסטורית ומחקרית בלבד, או גם ככלי להעברת מסר חינוכי.
הדיון הראשון הסתיים בשנת 1979, בהחלטת המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך והפיקוח על לימודי ההיסטוריה להקצות להוראת השואה שליש יחידת לימוד, מעבר ללימודי המאה ה-20 ולהוראת תולדות עם ישראל בדורות האחרונים.
שנה לאחר מכן התקבלה החלטת הכנסת על תיקון לחוק חינוך ממלכתי, שעל פיו נוספה מטרה נוספת למטרות החינוך בישראל – חינוך ל"תודעת השואה והגבורה".
מאז שנות השמונים קיימות שתי מגמות.
המגמה האחת, שעל פיה מונחלת השואה במערכת החינוך כיום, מציגה את השואה על פי הסיפר הציוני.
מגמה זו מדגישה את הממד הרגשי, החווייתי בשואה, תוך העמדת הסיפור הציוני והיהודי במרכז, ואף מנתקת אותו מן ההיסטוריה של המאה ה–20, ולמעשה מנתקת אותו מן הממד ההיסטורי והאקדמי.
שצקר מכנה גישה זו "קיומית".
גישה זו פונה אל הרגש באמצעים שונים, ובהם מסעות בני נוער לפולין, כאשר המטרה היא העמדה של השואה במרכז הדיון, ויצירת הזדהות עמוקה של התלמידים עם קורבנותיה.
המגמה השנייה היא המגמה האקדמית, שראייתה אוניברסלית ובסיסה ומוקדה הוא במחקר האקדמי, גם במחיר של התנגשות עם המגמה הקודמת.
ביום השואה שידורי הטלוויזיה משודרים במתכונת שונה המתאימה לאווירת היום וערוצי החדשות מקדישים זמן לשדר את סיפור הניסים והניצולים בנוסף לשידור הטקס הממלכתי דרך הטלוויזיה.
גם בחברה החרדית, בדומה לחברה החילונית ומבחינות מסוימות אף יותר ממנה, זיכרון השואה הוא נרטיב מכונן.
עם זאת, בניגוד לאופי הזיכרון ה'ישראלי', בחברה החרדית לא מוקבלים 'טקסי זיכרון' והנצחה ציבורית.
תחת זאת בחברה החרדית מקובלת מאוד הנצחה במתחם הפרטי - כאשר ילדים נקראים בשמם של קרובי המשפחה שנרצחו בשואה, ובמימד הקהילתי - כאשר קהילות חסידיות רבות וישיבות ליטאיות רבות (דוגמת ישיבת פוניבז' המפורסמת) נושאות את שמם של הקהילות שחרבו כמעט לחלוטין בשואה, ורואות את עצמם כממשיכות דרכם.
במקביל, בתודעה החרדית הניצחון המשמעותי על נאצים הוא הקמת משפחות גדולות במימד האישי, וחיזוקו של עולם התורה בפן הציבורי.
השואה, כמאורע היסטורי אפוקליפטי, היווה אתגר עצום לרעיון ההשגחה ותאולוגיית "צידוק הדין" שבאה להסביר את קיומו של סבל אנושי בעולם המונהג לפי האמונה היהודית בידי אלוהים טוב וכל יכול.
המחשבה החרדית מספקת שלל הסברים לעובדה שבעולם מושגח נטבחו מיליוני יהודים, רבים מהם אנשי אמונה.
איך אפשר הקב"ה את קיומם של מחנות המוות ומוקדי הרצח?
מטרתה של הגות זו הוא למצוא הסבר לפרדוקס האמוני וליישב את רעיון ההשגחה עם העובדות ההיסטוריות כדי שחס וחלילה לא יבואו מאמינים לכלל הרהורי כפירה עד כדי שלילת ההשגחה המוסרית.
בעוד שהגות חילונית או דתית מודרנית נאותה לוותר על הרעיון שאלוהים אפשר או אפילו זימן את השואה כעונש לחטאי היהודים, הרי ההגות החרדית ביקשה להיפטר מהאיום התאולוגי ולשמור על המשכיות האמונה בהשגחת הקב"ה.
כך גם ההסבר מדוע ביקשה המנהיגות החרדית לכלול את זיכרון השואה במועד האסונות המסורתי, ט' באב, ולא לפתוח את הלוח העברי ולקבוע בו מועד זיכרון חדש.
על היהודים לגישה זו לקחת אחריות על היסטוריה נטולת הכוונה אלוהית, דוגמת יצירתו של יצחק קצנלסון והגותו של ריצ'רד רובינשטיין.
בשנות ה-60 ייסד משה פראגר מחוקרי השואה, את "גנזך קידוש השם" – המוזיאון והארכיון המרכזי במגזר החרדי לחקר השואה, בבני ברק
כהמשך למערכת החינוך, מודגשת גם בפני חיילי צה"ל מרכזיותה של השואה בתולדות העם היהודי בעת החדשה, מתוך נאמנות לציווי "לעולם לא עוד" ומתוך למידת לקח שעמידה איתנה, צבא חזק ויכולת לפעולה עצמאית, חיוניים למניעת הישנותה של שואה.
חיילי צה"ל מבקרים דרך שגרה ביד ושם, בבית לוחמי הגטאות, במשואה ובמרכזים אחרים לחקר השואה.
בנוסף, מפעיל צה"ל את תוכנית "עדים במדים", במסגרתה מבקרים חיילי צה"ל במדים במחנות ההשמדה בפולין, בליווי עדים ניצולי שואה.
העמידה הגאה עם דגל ישראל ובמדים באתרי השמדת העם היהודי מתוארת פעמים רבות כחוויה מרכזית בגיבוש הזהות היהודית והציונית.
קשר מיוחד נרקם מאז 1995 בין חיילי צה"ל לניצולי השואה, במסגרת פרויקט "פרח לניצול".
בספטמבר 2003 התקיים מטס של שלושה מטוסי חיל האוויר מעל אושוויץ, במקביל לטקס "עדים במדים" של החיל על הקרקע.
תמונת המטס נתלתה מאז בלשכות בכירות רבות בצבא.
באוגוסט 2020 התקיים "מטס זיכרון לעתיד", מטס דומה של מטוסים מחיל האוויר הישראלי ומהלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
זיכרון חזותי הוא חלק מהזיכרון, האוגר מידע שהתקבל ממערכת הראייה.
זיכרון חזותי-מרחבי הוא חלק מזיכרון העבודה המתייחס לזכירת מיקומם של עצמים או סדרה של מיקומים.
הזיכרון החזותי מתחיל בביסוס הייצוג העצבי בקליפת הראייה.
לאחר מכן מידע זה עובר לאונה הרקתית לשם ארגון נוסף.
הייצוג הפנימי הנובע מכך נותר יציב למשך זמן, למרות שכל הזמן נקלטים בחוש הראייה מראות רבים ומגוונים.
כאשר מתקבלת תמונה חלקית, המוח החזותי מפצה באמצעות הזיכרון על מחסור במידע, ועוסק במילוי הפערים.
הזיכרון החזותי-מרחבי אינו מוגבל למידע חושי.
הזיכרון החזותי-מרחבי מאפשר לזכור את המראה החזותי של חפצים או מקומות, כולל המיקום והצורה התלת־ממדית של חפצים בחדר מוכר אך חשוך.
הזיכרון החזותי נתפס כיום כתהליך היררכי ורציף, הנשען על רמות עיבוד שונות לאורך אזורים במוח.
ככל שהמידע החזותי מתקדם מאזורים ראשוניים במוח שמעבדים ראייה, כמו קליפת הראייה, אל אזורים מתקדמים יותר כמו האונה הקודקודית והאונה המצחית, המוח מוסיף שכבות של עיבוד.
התוצאה היא שה"זיכרון" של מה שראינו כבר לא כולל רק פרטים פשוטים, אלא גם מידע מורכב יותר כמו מיקום במרחב, קשר בין עצמים, והקשרים שקשורים לחוויות ולמשמעות.
זיכרון חזותי אינו פועל על בסיס דיכוטומיה, אלא מבוסס על מערכת המשמרת ייצוגים באופן הנע בין מדויק מאוד, כללי או חלקי, תלוי עד כמה המידע היה חזק וברור בזמן שנקלט.
ממצאים נוירולוגיים מעידים על חפיפה בין מנגנוני זיכרון עבודה חזותי לבין זיכרון חזותי לטווח ארוך.
שתי המערכות משתמשות באותם ייצוגים של מידע חזותי שנשמר במוח, אך ההבדל ביניהן טמון באזורים מוחיים הפעילים בעת השימוש בזיכרון: זיכרון עבודה מפעיל בעיקר אזורים במוח שאחראים על שליטה וקשב, בעוד שזיכרון לטווח ארוך מערב יותר את ההיפוקמפוס.
הייצוגים בזיכרון חזותי מאופיינים ב"רעש" – תופעה בה המידע המאוחסן אינו מדויק לחלוטין, אלא משתנה כתוצאה מתהליכים קוגניטיביים כמו תשומת לב, הקשר סביבתי וזמן השהיה.
הזיכרון החזותי מתאפיין במגבלות ברורות, הן מבחינת הקיבולת והן מבחינת הדיוק.
מחקרים מראים כי זיכרון העבודה החזותי מסוגל להכיל בממוצע רק כ־3–4 פריטים בו זמנית, כאשר חריגה ממספר זה גורמת לירידה באמינות הזכירה.
מעבר לכך, איכות השמירה החזותית תלויה גם במורכבות הגירויים עצמם: פרטים פשוטים כמו צבעים בסיסיים נשמרים טוב יותר מאשר גירויים מורכבים כמו פרצופים או סצנות עשירות חזותית .
מגבלות נוספות מתבטאות בטעויות שיטתיות הנובעות מאופן קידוד המידע – למשל, בלבול בין פריטים דומים או בין מיקומים סמוכים – תופעה המעידה על השפעת עומס קוגניטיבי על מהימנות הזיכרון.
בנוסף לכך, קיימים הבדלים בין-אישיים המשפיעים על יעילות הזיכרון החזותי, ובפרט בגיל המבוגר נצפית ירידה בדיוק וביכולת השליפה של מידע חזותי, בין השאר בשל שינויים נוירולוגיים וחושיים.
אמנים ויזואליים משתמשים באופן קבוע ביכולת של הצופה להשלמת מידע חזותי.
לדוגמה, מספיק ציור של מצחיית כובע של ילד כדי להעביר את המסר שהוא אכן חובש כובע - הזיכרון החזותי-מרחבי תופס ומעבד את הקו המעוגל של המצחייה, ומשלים את החסר.
זיכרון דברים הוא חוזה הנפוץ בקרב הציבור כתחליף ראשוני לחוזה מסודר, ומטרתו לסכם משא ומתן ראשוני בנוגע לעסקה הנרקמת בין הצדדים.
מבחינה משפטית, המושג זיכרון דברים מתאר מצב עובדתי, בו מחד הצדדים הגיעו להסכמה על פרטים מסוימים ומאידך ברור לצדדים שבהמשך יערך חוזה סופי.
לעיתים זיכרון הדברים הוא חוזה לכל דבר, אשר כפוף לדיני החוזים ומחייב את החותמים עליו ככל חוזה אחר, על פי סעיף 24 לחוק.
זיכרון הדברים נכתב בדרך כלל מצד אנשים שאינם מוסמכים כעורכי דין, ומכאן נובעת גם בעיה אפשרית בשימוש בו, שכן מצד אחד הוא מחייב, ומצד שני לעיתים קרובות אינו מסכם את העסקה המתבצעת במלואה, ומשאיר מקומות רבים לחילוקי דעות ופרשנויות שונות.
בהיות זיכרון הדברים חוזה לכל דבר, הוא נתון לפרשנות בית המשפט על פי חוק החוזים, כאשר בית המשפט מנסה לפרש את החוזה בהתאם לרצון הצדדים, כפי שנראה היה בזמן כריתת החוזה.
אי קיומו של זיכרון הדברים מטופל על ידי בתי המשפט כהפרה של כל חוזה אחר, וכרוכה בפיצוי הצד הנפגע.
זיכרון דברים יכול להחתם אף בין מדינות, לדוגמה זיכרון הדברים שנחתם בין בריטניה צפון אירלנד וממשלת רפובליקת רואנדה.
יש לשים לב להבדלים בין זיכרון דברים, חוזה, ומסמך כוונות.
שני מבחנים עיקריים עומדים בפני בית המשפט על מנת לקבוע את תקפותו של זיכרון הדברים: מבחן גמירות הדעת ומבחן המסוימות.
מבחן גמירות הדעת (intent) בודק אם בעת כתיבת החוזה הייתה הסכמה של הצדדים להתקשר בקשר חוזי מחייב.
עניין החתימה אינו מקודש, שכן יכולה להיות גמירות דעת גם ללא חתימה.
אך ללא ספק חתימה מהווה הוכחה לגמירות דעת.
פסיקות בית המשפט נותנות קווים מנחים נוספים התורמים להחלטה בדבר גמירות דעת:
כך למשל, העברה של מקדמה בהסכם מכירת רכב.
אקט פורמלי במעמד חגיגי, כגון הרמת כוסית או תקיעת כף.
כמו כן, נקודות עקרוניות בחוק החוזים חייבות להתקיים:
חתימה על ידי בני סמכא כשירים משפטית המייצגים את עצמם או את הגוף המשפטי שבשמו הם פועלים.
העדר התניה המתנה את ביצוע ההסכם.
מבחן המסוימות (specificity) קובע כי הפרטים החשובים והעקרוניים הנוגעים לחוזה צריכים להיות מצוינים בו.
כך למשל, נושאים כגון תיאור נשוא החוזה, מחיר ומיקום חייבים להופיע.
בית המשפט קבע בעבר כי חסרונו של תיאור הנכס (במקרקעין למשל, מדובר בכתובת מדויקת, או לחלופין מספר חלקה) הוא עילה לקביעת חוסר תקפותו של ההסכם.
על מנת לעגן את ההסכמות שנוצרות בזמן משא ומתן, ללא מתן התחייבות, יש להוסיף סעיף המסייג את ההסכמות ומתנה את ביצוע הכתובת בזיכרון הדברים בחתימה על חוזה מלא.
למשל "מסמך זה מתאר את ההסכמות בין הצדדים, אך אינו מחייב אלא ישמש בסיס להסכם סופי שייחתם בעתיד".
לחלופין, ניתן לקבוע מנגנון פיצוי מוסכם, למקרה שאחד הצדדים מבקש שלא לקיים את ההסכם.
ככל חוזה העוסק במקרקעין, גם זיכרון הדברים העוסק במקרקעין כפוף לסעיף 8 לחוק המקרקעין הדורש מסמך כתוב.
החתימה על זיכרון דברים בנושא מקרקעין היא בעייתית גם מהטעם שבהיותו מחייב הוא כפוף לחובת דיווח לרשויות המס, ואי דיווח בזמן עלול לגרום להליכים משפטיים ולקנסות.
זיכרון טוביה היא אחת מ-32 השכונות, המרכיבות יחד את גוש הנחלאות במרכז ירושלים.
השכונה הוקמה בשנת 1891 ביוזמתו של רבי יוסף ריבלין, שעמד אז בראש הוועד הכללי 'כנסת ישראל'.
הייתה זו השכונה ה-11 (מתוך 16) שריבלין הקים, ואשר בכל אחת מהן גם התיישב.
חריצותו ומסירותו של ריבלין להקמת שכונות מחוץ לחומות הקנו לו את תואר החיבה: 'רב יושע דער שטעטלך מאכער' – "רבי יושע, עושה השכונות" בפי היהודים הירושלמים.
ליוזמתו האידאולוגית של ריבלין הצטרפו שני משקיעים כלכליים: היזם משה מלצר קנטרוביץ, שקנה את הקרקע מידי ערבים יושבי הכפר ליפתא, והבנקאי נטע צבי המבורגר, שמימן את הקמת השכונה.
האגדה הירושלמית מספרת כי שם השכונה טומן בחובו אות הוקרה לריבלין ולפועלו: מאחר שסירב לקרוא לשכונה על שמו (וכך בכל השכונות האחרות שהקים), נקטו התושבים בתרגיל גימטרי, בו מסומל זיכרונו לטוב של ריבלין בהקמת 11 שכונות = ט"ב.
כך או כך, בראש גיליון היסוד של השכונה ציטט ריבלין את הפסוק מתהלים: "זכר רב טובך יביעו וצדקתך ירננו", ונראה מכאן שזו הייתה כוונתו המקורית במתן השם – הודיה לאל על הטוב ועל הצדקה.
זיכרון טוביה נבנתה במתכונת של שכונת חצר, בה הבתים צמודים זה לזה ויוצרים מעין חומה, הסוגרת על חצר פנימית.
בתוך שש שנים נבנו כשלושים בתים בזיכרון טוביה, אך השלמת "מסגרת הבתים" סביב החצר לא הסתיימה מעולם.
בשל כך נותרה החצר מפולשת, דבר שאפשר את כניסתם של כלי רכב ובהמות אליה.
מאחר שהשכונה הוקמה על בסיס עסקי, הוצעו המגרשים לכל המעוניין, ובזיכרון טוביה התגוררו בני עדות שונות, זאת בניגוד לשכונות אחרות בנחלאות, שהיו מבוססות על קשר עדתי בין התושבים.
דבר זה הקנה אופי יוצא דופן לשכונה התוססת, בה דיברו בשפות ובעגות שונות, ובין התושבים נרקמו יחסים מיוחדים.
"מואיז הקטן", חברו המפורסם של יוסי בנאי, התגורר בזיכרון טוביה, ובספרו 'כשאמא שלי הייתה מלכה' מתאר בנאי את בית המשפחה:
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כונתה זיכרון טוביה בשם "המכבסה הגדולה", בשל הסדינים והווילונות שתלו תושביה על חבלי כביסה לרוחב השכונה, במטרה למנוע את תנועת כלי הרכב בה.
עם השנים התדרדרה זיכרון טוביה והפכה לשכונת עוני, ובשל כך הייתה הראשונה מבין הנחלאות שזכתה בשנת 1992 לשיקום: החצר רוצפה בלבנים, מקומות חנייה הוסדרו, ועמודי תאורה מעוצבים הועמדו לאורכה.
כיום השכונה מטופחת, נקייה ויפה, ובמסגרת השיקום משופצים ואף נבנים בה מחדש חלק מהבתים הוותיקים.
במורד רחוב זיכרון טוביה, גובלת ברחוב שילה, ממוקמת ישיבת המקובלים "נהר שלום" על שם ספרו של המקובל רבי שלום שרעבי.
הישיבה נמצאת בצילו של מבנה מודרני בעל שש קומות, בניין האחים עיני, הניצב על רחוב אגריפס.
כאשר הוקם המבנה, בשנות השבעים, ביקש ראש הישיבה דאז, הרב שרעבי, שהבניין לא יחסום את אור השמש.
משהבין שלמרות בקשתו הבניין מצל על הישיבה, טוענת האגדה המקומית, קילל הרב את הבניין.
רוכשי דירות ועסקים נרתעו מקללת הרב והמבנה נותר ריק ברובו במשך שנים רבות ועסקים שנפתחו בו כשלו.
בשנות ה-2000 הצליחו כמה עסקים להחיות את המבנה במידת מה.
זיכרון גורלי הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מדע בדיוני משנת 1990 בכיכובם של ארנולד שוורצנגר ושרון סטון, ובבימויו של פול ורהובן.
הסרט מבוסס על סיפור קצר של פיליפ ק.
הסרט היה בין הסרטים שוברי הקופות בארצות הברית באותה שנה, וזכה בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
עלילת הסרט עוקבת אחרי דאגלס קוויד, החי חיים פשוטים בכדור ארץ עתידני בשנת 2084. קוויד, העובד למחייתו כפועל בניין, מוטרד מחלומות חוזרים ונשנים אודות מאדים, אשר על פי עלילת הסרט מאוכלס במושבות בני אדם הסובלות מעוני וממוטציות גנטיות ומתמרדות תדיר כנגד בעלי השררה השולטים בהן.
קוויד מספר לאשתו, המגולמת על ידי שרון סטון, על רצונו לנסוע למאדים בעקבות החלומות אך זו מנסה להניאו מכך.
לבסוף מחליט קוויד לגשת לחברת "ריקול" (Recall - בתרגום לעברית: זיכרון), המשווקת חופשות בתהליך המזכיר שטיפת מוח.
קוויד משתכנע לעבור "השתלת זיכרון", במהלכה יוטמעו במוחו זכרונות של חופשה בדיונית במאדים.
עוד הוא מסכים להפוך הזכרונות המושתלים למעניינים יותר עבורו, כך שיהפכו את דמותו בזיכרון המושתל לסוכן חשאי, ישלבו תעלומות, קרבות והרפתקאות שונות.
הסרט מציג את השתלת הזיכרון בתחילה כשגרתית, אך זו במהירות משתבשת.
קוויד משתולל בקליניקה בה עבר התהליך וטוען כי המדענים הרסו לו את ה"כיסוי".
לאחר שהוא מורדם בסם הרגעה ונשלח בחזרה לביתו קוויד מוצא עצמו בעלילה המזכירה את הזמנתו.
חבריו לעבודה ואשתו מנסים להורגו, ואשתו מודה בפניו כי הוא עבר מחיקת זיכרון בעברו כסוכן חשאי שערק ממאדים, וכי הנישואים שלהם היו זיכרון מלאכותי שהושתל במוחו והיא סוכנת חשאית שנועדה לשמור שמחיקת זיכרונו יעילה.
לאחר שהוא בורח מאשתו ומקבוצת סוכנים חשאיים בהנהגת ריכטר (מייקל איירונסייד), ראש המתנקשים של שליט מאדים וילוס קוהגן (רוני קוקס), הוא מקבל מזוודה מסוכן חשאי אחר ובה הוא מוצא הקלטה שלו, כביכול בטרם שטיפת מח שנעשתה לו כדי להסתיר את זהותו האמיתית.
בהקלטה הוא קורא לעצמו האוזר, והאוזר מתוודה בפניו כי בעברו הוא פעל בשליחותו של קוהגן במטרה לדכא את מרד המוטנטים שפרץ נגדו, אך לאחר שפגש אישה בשם מלינה (רייצ'ל טיקוטין) הוא החליט לערוק לצד המורדים, ועל כך נתפס וזיכרונו נמחק.
האוזר מורה לקוויד לטוס למאדים ולחבור למנהיג המורדים קואטו, כדי שזה יעזור לו להבין מהו סוד כוחו של קוהגן.
במאדים חובר קוויד למחתרת אנשי המושבות המורדים בניסיון להבין את הסוד בגינו נהרגו כורים רבים באחד המכרות הסמוכים.
הוא מנסה לחבור למלינה ברובע וינוסויל מאוכלס המוטנטים, אך זו דוחה אותו מכיוון שהיא חושבת שהוא עדיין האוזר ועדיין עובד עבור קוהגן.
לבית המלון שלו מגיעים לורי ומנהל חברת "ריקול", ד"ר אדג'מר, שמנסים לשכנע אותו שהוא בתוך הזיכרון שהושתל לו ושכל מעלליו האחרונים אינם אלא חלום.
ד"ר אדג'מר מנסה לשכנע אותו לקחת גלולה למחיקת זיכרון, אך קווייד מזהה את הפחד של ד"ר אדג'מר והורג אותו.
אנשיו של ריכטר ולורי תופסים את קווייד, אך מלינה מצילה אותו וקווייד מצליח להרוג את לורי.
השניים בורחים בסיועו של נהג מונית בשם בני (מל ג'ונסון) ובסיוע המוטנטים של רובע וינוסויל עושים את דרכם למפקדה הסודית של המורדים.
בתגובה לסיוע של המוטנטים לקווייד ומלינה, עוצר קוהגן את אספקת החמצן לרובע וינוסויל ומותיר לתושביו לגסוס לאט מחוסר אוויר.
קווייד ומלינה יוצרים קשר עם מנהיג המחתרת קואטו, שמתגלה כמוטנט בעל יכולת לקרוא מחשבות.
הוא חודר למוחו של קווייד ומגלה כי סוד כוחו של קוהגן הוא מתקן חוצני המשתמש בקרח כדי להפיק חמצן ובכך לאפשר לאטמוספירה בכוכב הלכת השומם לתמוך בחיים.
כל עוד שהמתקן לא יופעל לקוהגן יהיה מונופול על אספקת האוויר למושבות מאדים.
כוחותיו של ריכטר מאתרים את בסיס המורדים בסיועו של בני, שמתגלה כבוגד, שובים את קווייד ואת מלינה והורגים את קואטו.
קוהגן מראה לקווייד הקלטה של האוזר, בה חושף האוזר כי כל מחיקת הזיכרון הייתה תוכנית שלו עצמו להסתנן לבסיס המורדים ולאתר את קואטו, ובכך לשבור סופית את המרד.
קוהגן מנסה למחוק את זיכרונו של קווייד ולהחזיר את האוזר, אך קווייד ומלינה מצליחים לברוח ומתקדמים לכיוון המתקן במטרה להפעילו.
בדרך הם נתקלים בבני ובריכטר ובכוחותיו ומצליחים להורגם.
בסוף קוויד מתעמת באתר המתקן מול קוהגן, שמנסה לפוצץ את המתקן באמצעות פצצת זמן, אך קווייד משליך אותה לתוך מנהרה, מה שיוצר פרצה לפני השטח של מאדים.
הריק שנוצר גורם להישאבות של קוהגן אל מחוץ למתחם הסגור ולמותו מחוסר חמצן באוויר הפתוח של מאדים.
קווייד מספיק להפעיל את המתקן לפני שהוא ומלינה נשאבים החוצה ומספק את החמצן הדרוש להמשך קיום החיים על מאדים.
על אף שסוף הסרט דומה לסיוטיו של קוויד, הרי שדמיון העלילה לזו אותה הזמין קוויד מחברת "ריקול", לרבות מראה המתקן החוצני, מטשטשים הגבול בין המציאות לזיכרון המושתל.
במהלך הסרט אשתו של קוויד אף מנסה לשכנע אותו שלמעשה הוא סובל מהשפעות השתלת הזיכרון.
קוויד מזהה את הלחץ בו היא והטכנאים אשר אמורים לתקן הנזק נמצאים בו והורג אותם, בחושדו שמדובר בתרמית.
הסרט לא מספק תשובה לשאלה זו ולא נודע האם הצופה אכן חזה בזיכרון המושתל או שמא הדברים אכן היו מציאותיים עבורו.
יחד עם זאת רמז עבה לכך שמדובר בזיכרון מושתל ולא במציאות מתגלגלת מופיע כבר בסצנה מקדמית.
קוויד ישוב על מתקן ב"ריקול" לקראת ההשתלה כאשר טכנאי הבוחן את קלטת ההטמעה מעיר: "זה דבר חדש - שמים כחולים במאדים".
בנוסף מוזכרת מפלצת דו-ראשית (מנהיג המורדים), ועל מסך המחשב לפני תהליך השתלת המחשבות מוצגים מכונת החייזרים ודמותה של מלינה, בת זוגו של קוויד במאדים.
מצד שני ישנם קטעים רבים בהם קוויד אינו מופיע ואינו מודע אליהם, מה שמרמז כי איננו צופים בחלום אלא במציאות.
ארנולד שוורצנגר - דאגלס קוויד/האוזר
שרון סטון - לורי קוויד
רוני קוקס - וילוס קוהאגן
רוי ברוקסמית' - ד"ר אדג'מר
ריי בייקר - בוב מקליין
רוזמרי דאנסמור - ד"ר רנטה לאל
זיכרון טרנזיטיבי הוא מושג בפסיכולוגיה ארגונית, המגדיר את האופן בו קבוצות מעבדות וזוכרות מידע יחד.
הוא מיוסד על היחס הטרנזיטיבי שהוא יחס קבוצתי חזק ומקורו בחקר המתמטיקה והלוגיקה.
הגדרת הזיכרון הטרנזיבי היא: סך כל המידע השמור בזיכרון של כל חברי הצוות יחד, הקשרים בין הזכרונות של חברי הצוות והתהליכים שבאמצעותם מתעדכן הידע, בנוסף ליכולת הפרטית של כל אחד לו תחום ידע מיוחד.
כפי שהזיכרון של הפרט מאפשר לו לדעת מהו המידע הזמין והניתן לשליפה, מערכת זיכרון טרנזקטיבית מספקת לחברי הצוות מידע על הידע שיכול להיות נגיש להם בתוך הקבוצה, גם כזה שאינו שמור בזיכרון הפרטי של כל אחד מהם.
כאשר חברי הצוות זקוקים למידע מסוים אך אינם מחזיקים בו או זוכרים אותו בעצמם, הם יכולים לפנות אחד אל השני לעזרה.
בדרך זו, מערכת זיכרון טרנזקטיבי יכולה לספק לחברי הצוות מידע רב ומדויק יותר לעומת המידע שכל אחד מהם יכול לזכור בעצמו.
זהו מושג יחסית חדש, שהוטבע על ידי דניאל וגנר ב – 1985, כתגובה לתאוריות ישנות יותר, של חשיבת יחד..
על פי מרבית החוקרים העוסקים בנושא זה, מרכיבי הזיכרון הטרנזיטיבי הם התמחות (specialization), תיאום (coordination) ואמינות (credibility).
זיכרון טרנזקטיבי חזק מתקיים כשהפרט מבין מה האחרים בצוות יודעים ומשתמש במידע זה על מנת לרכוש ידע שונה ומשלים.
המרכיב הראשון, התמחות, הוא התוצר של תהליך זה, ופירושו כי עם היווצרותו של זיכרון טרנזקטיבי חברי הצוות מחזיקים בתחומי ידע מובחנים ושונים זה מזה.
התמחות היא מימד חשוב של זיכרון טרנזקטיבי היות שהיא מאפשרת לקבוצה לנצל את הידע הקולקטיבי באופן יעיל יותר, כאשר כל חבר צוות יכול להעמיק את הידע שלו בתחומים החסרים לקבוצה ובכך להגדיל את מאגר הידע הכולל (בניגוד לרכישת ידע חופף).
Hollingshead הראה כי התמחות הובילה להתייעלות המאמצים המושקעים בשליפת מידע ומניעת חזרתיות, וסיפקה נגישות לטווח רחב יותר של תחומי מומחיות.
המרכיב השני, תיאום המשימה, מתייחס למידה בה יש צורך במאמצי תכנון ותיאום גלויים במהלך עבודת הצוות.
בקבוצה בעלת מערכת זיכרון טרנזקטיבי חזקה לא יהיה צורך להרבות בפעולות תכנון ותיאום גלויות, מאחר שחברי הקבוצה, המכירים את נקודות החוזק והחולשה של כל חברי הצוות האחרים, יכולים לנבא את התנהגויותיהם, לצפות את תגובותיהם ולבצע התאמות ותיקונים באופן מהיר.
המרכיב השלישי הוא פועל יוצא של השניים האחרים.
אמינות זו המידה בה חברי הקבוצה מאמינים כי מידע הרלוונטי למשימה הנמצא בידי חברי צוות אחרים הוא נכון ומדויק.
זיכרון טרנזקטיבי עשוי לשפר את ביצועי הצוות באמצעות שלושה מנגנונים עיקריים:
• חלוקת האחריות על סוגי ידע שונים בין חברי הצוות תאפשר לכל אחד מהם להעמיק את הידע שלו בתחום הספציפי עליו הוא אחראי תוך שמירה על גישה מהירה למידע רלוונטי למשימה שנמצא בידי אחרים.
• פיתוח זיכרון טרנזקטיבי יביא לקיצור זמן החיפוש אחר מידע: כשלחברי הצוות ברור למי לפנות בתחומי הידע השונים, הם יבזבזו פחות זמן בחיפוש אחר המידע הדרוש למשימה.
• ההבנה המשותפת לחברי הצוות לגבי הקשרים הבינאישיים בצוות ותחומי הידע בהם הם מומחים, מאפשרת לחברי הצוות לנבא ולצפות טוב יותר כיצד עמיתיהם יתנהגו ומביא לאינטראקציות מתואמות ויעילות יותר.
תנאים מוקדמים להיווצרות זיכרון טרנזקטיבי
תהליך ההתפתחות של זיכרון טרנזקטיבי בצוות, בדומה לזיכרון האנושי,כולל שלושה שלבים: קידוד, אחסון ושליפה.
בשלב הקידוד, הפרטים בקבוצה משיגים מידע על תחומי הידע של חברי הצוות האחרים ומתייגים מידע זה על ידי שיוכו של כל תחום ידע לאחד מחברי הצוות.
לעיתים, הכרה זו צומחת מתוך שיחות על "מי עשה מה, מי למד מה, מי יודע מה".
תהליך הקידוד חשוב במיוחד לדיון על היווצרותו של זיכרון טרנזקטיבי, מכיוון שהוא מניח את היסודות למערכת זיכרון טרנזקטיבי אפקטיבית.
הקידוד מתבצע במהלך אינטראקציות בין חברי הצוות: באמצעות שיתוף מידע ובקשת מידע מחברי הצוות האחרים, חברי הקבוצה לומדים על תחומי המומחיות של כל אחד כשלב ראשון והכרחי ליצירת התמחות.
בשלב האחסון, המידע החדש מאוחסן אצל בעל המומחיות הספציפית התואמת - לאחר שהמומחים זוהו, מידע חדש מועבר ישירות לאדם הרלוונטי, מה שמייעל את תהליך הלמידה ומפחית את העומס על הזיכרון האינדיבידואלי של כל פרט בקבוצה.
בשלב השליפה, הקבוצה מזהה את חבר הצוות המתמחה בתחום הידע הדרוש ופונה אליו לקבלת המידע.
מחקרים רבים הראו כי זיכרון טרנזקטיבי נבנה במהלך האינטראקציות בין חברי הצוות.
בסדרת מחקרים נמצא כי אימון קבוצתי עוזר לפיתוחו של זיכרון טרנזקטיבי.
נמצא כי כשהאימון נעשה במשותף, הצוות פיתח מערכת זיכרון טרנזקטיבי חזקה יותר לעומת צוות שהתאמן בנפרד, זכר מידע רב יותר אודות התהליך, וביצע פחות שגיאות.
החוקרים הסיקו כי האימון המשותף והאינטראקציה בין הנבדקים אפשרה להם לפתח מודעות לכישורי חברי הצוות האחרים וסייעה לצוותים אלו לחפש את המידע אצל האדם הנכון, להעריך את המידע כמדויק ואמין יותר וכתוצאה לבצע את המשימה טוב יותר.
בשלבים הראשונים לחיי קבוצה, הכרת המומחיות של חברי הצוות מאפשרת לחלק את העבודה באופן יעיל יותר ולהתאים את המשימות לחברי הצוות שהכי מוכשרים לבצען.
קיום אינטראקציות מרובות בשלבי היווצרות קבוצה מספקות הזדמנות להתוודע להכשרה, רמת המומחיות או היעדר הידע בתחומים שונים של חברי הקבוצה, ולפתח הבנה משותפת של דרישות המשימה והאופן בו הידע של חברי הצוות משתלב יחד.
אם כך, נראה כי לתקשורת השפעה מכרעת על התפתחות הזיכרון הטרנזקטיבי.
יחד עם זאת, נראה כי לא כל סוג של תקשורת בין חברי צוות יביא לבניית זיכרון טרנזקטיבי.
תקשורת באופן כללי משמשת כאמצעי להעברת מידע מאדם אחד לאחר.
אך, לצורך בניית זיכרון טרנזקטיבי על התקשורת לעסוק בהעברת מידע על הידע, המומחיות והניסיון הרלוונטיים של פרטים אחרים במערכת.
Moreland & Myaskovsky, הראו כי ניתן ליצור זיכרון טרנזקטיבי גם ללא תקשורת בין חברי הצוות.
כתחליף לתקשורת בין חברי הצוות נעשה שימוש במשוב המסכם את כישורי הנבדקים במשימה ותחומי המומחיות של כל משתתף, לפני תחילת המשימה הקבוצתית.
נמצא כי למרות שהמשוב והמידע על תחומי הידע של חברי הצוות ניתן על ידי החוקרים ולמעשה חברי הצוות כלל לא תקשרו זה עם זה בשלב הקידוד, נוצר זיכרון טרנזקטיבי חזק אשר השפיע לחיוב על ביצועי הצוות.
אם כן, המרכיב החיוני להיווצרות זיכרון טרנזקטיבי הוא שיתוף מידע ספציפי אודות תחומי המומחיות של חברי הצוות, אם באמצעות אינטראקציות הנוצרות בזמן למידה משותפת, ואם על ידי העברת המידע באופן אחר.
זיכרון לטווח קצר הוא זיכרון שבו מאוחסנים באופן זמני פרטי מידע שהתקבלו בחושים השונים מהזיכרון החושי ומקודדים לרוב על בסיס צלילי.
המידע שמוחזק בזיכרון לטווח קצר יכול במסגרת תהליך של התגבשות לעבור לזיכרון לטווח ארוך, ממנו יוכלו להישלף שוב לזיכרון לטווח הקצר בתהליך של היזכרות.
אחד ממרכיבי הזיכרון לטווח הקצר הוא זיכרון העבודה ויש שונות לגבי התפיסה וההגדרה שלו בתחומי מחקר שונים.
הזיכרון לטווח הקצר מיוחס לשינוי הזמני שחל בפעילות החשמלית של נוירונים במסגרת תהליך הלמידה.
הזיכרון לטווח הקצר הוא היחיד אשר נשלט על ידי התודעה.
החזקת המידע בזיכרון לטווח קצר מתבססת על החזקה פעילה של המידע במודעות ויש בה גמישות מסוימת בכמות המידע ובמשך הזמן שאפשר לשמור אותו.
פריטים אלו מקודדים לרוב באופן צלילי-פונולוגי המבוסס על השמיעה.
זאת להבדיל מהמידע שלרוב מקודד בזיכרון לטווח ארוך בקוד סמנטי המייצג משמעות מופשטת ומיוצג על ידי שינויים מבניים ויציבים יותר במוח.
הקיבולת של הזיכרון לטווח קצר מצומצמת למספר מוגבל של יחידות מידע נפרדות המכונות "ביט".
קיבולת זו מושפעת מתהליכי בקרה הקשורים לקשב מודעות ורצון והיא מתוארת על ידי המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים.
יחידת המידע אינן מתייחסות לכמות האובייקטיבית של פרטי מידע, אלא לתפיסה הסובייקטיבית שלהן על ידי האדם, כך שיחידת מידע יכולה למעשה להכיל מקבץ של פריטים המקושרים זה לזה.
דבר זה מאפשר להגדיל את הקיבולת של הזיכרון לטווח הקצר על ידי ארגון של מספר פריטים ליחידת מידע אחת בתהליך שנקרא "הקבצה".
יחידת המידע המתקבלת מקיבוץ הפריטים נקראת "גוש" (chunk).
הגוש מהווה יחידת משמעות אחת והוא יכול להיות הברה, מילה, משפט או מספר.
היכולת לארגן פריטי מידע לגושים ולהעניק להם משמעות מאפשרת לצרף ולהתאים סכמות במסגרת פעולת החשיבה.
על כן היא זיכתה את הזיכרון לטווח קצר בכינוי "הזיכרון הפעיל" או "זיכרון עבודה".
משום שאין הגבלה על כמות הפריטים שגוש מסוים יכול להכיל, הדבר מאפשר למערכת הקוגניטיבית להתגבר במידה רבה על מגבלת הקיבולת של הזיכרון לטווח הקצר.
הזיכרון לטווח הקצר מאופיין בדעיכה המגבילה את משך הזמן שמידע מסוים יכול להישמר בו.