tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתערוכה הפוליטכנית במוסקבה (1872), הוענקה לו מדליית זהב עבור "פורטרטים באורך מלא".
בנוסף לסטודיו שלו היה הוא היה גם הבעלים של בית חרושת ללבנים בפאתי חרקוב, אותו פתח ב-1873, יחד עם חבר ותיק מהצבא, סרן ארקדי יונין.
הוא מת בשנת 1900, ונקבר בבית הקברות סנט ג'ון.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בחרקוב, אבל בעקבות המהפכה שונה שמו של הרחוב ל"רחוב לנין".
וסילי טימופייביץ' וולסקי היה גנרל של כוחות הטנקים הסובייטיים.
וולנסקי נולד ב-10 במרץ 1897 במחוז טולה, ובשנת 1916 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא הצטרף לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר מכן הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים בשורות הצבא האדום, ובשנת 1938 מונה לנספח הצבאי בשגרירות ברית המועצות באיטליה.
בין השנים 1939–1941 עמד וולסקי בראש האקדמיה למיכון ולמוטוריזציה של ברית המועצות.
לאחר מכן מונה לפקד על הקורפוס הממוכן ה-4, אותו הוביל בקרב סטלינגרד בסוף 1942. בתחילה היו לוולסקי חששות לגבי מבצע אורנוס המתוכנן, והרחיק לכת עד לכתיבת מכתב אישי ליוסיף סטלין "כקומוניסט טוב" המזהיר אותו כי ההתקפה תיכשל.
לאחר פגישה עם סטלין, חזר בו וולסקי ממכתבו והקורפוס סייע בכיתור והשמדת הצבא הרומני בפיקודו של גבלה.
במהלך 1943 פיקד וולסקי על קורפוס הטנקים של המשמר ה-3; בשנת 1944, הועלה לדרגת קולונל גנרל, הוא מונה למפקד ארמיית הטנקים של המשמר החמישית, במקום פאבל רוטמיסטרוב.
וולסקי, שסבל משחפת, אושפז במרץ 1945. הוא נפטר ב-22 בפברואר 1946 במוסקבה.
וסילי קנדינסקי היה צייר רוסי ותאורטיקן של האמנות.
נחשב לאחד הציירים המפורסמים במאה ה-20 ומפורצי הדרך בציור המופשט.
ציוריו המוקדמים הושפעו מתנועת האקספרסיוניזם באמנות.
הנושאים שבחר היו קשורים לתרבות הרוסית וצוירו במשיכות מכחול עזות ובצבעים כהים.
עם מעברו של קנדינסקי לציור מופשט, יצר סדרת ציורים שכינה 'קומפוזיציה', ובה הפשטה של הנוף לכדי צורות חופשיות נטולות כל משמעות.
קנדינסקי נולד במוסקבה למשפחה ממוצא רוסי ובילה את מרבית ילדותו באודסה.
הוא נרשם לאוניברסיטת מוסקבה, ובחר ללמוד משפטים וכלכלה.
במקביל לעבודתו האקדמית המוצלחת כמרצה למשפטים, התעניין קנדינסקי בציור ובאמנות.
בשנת 1896 קיבל הצעה להיות פרופסור למשפטים באוניברסיטת טרטו, אך סירב, והחליט להקדיש את עצמו לציור.
ב-1896 עבר להתגורר במינכן, למד תחילה בבית הספר הפרטי לציור של אנטון אז'בה , ובהמשך באקדמיה לאמנות יפה שבמינכן.
כאן פגש גם את בת זוגו הראשונה, הציירת גבריאלה מינטר, עימה חי עד מלחמת העולם הראשונה.
קנדינסקי נולד במוסקבה, בנם של לידיה טיצ'יבה ווסילי סילבסטרוביץ' קנדינסקי, סוחר תה.
אמו הייתה ממוסקבה, ואביו יליד העיירה קיאכטה שבסיביר הסמוכה לגבול סין.
סבתא רבתא אחת שלו הייתה הנסיכה גנטימורובה ממונגוליה.
קנדינסקי הילד גדל, לפיכך, עם השפעה תרבותית אירופאית ומעט אסייתית.
משפחתו הייתה אמידה וחובבת טיולים, ועוד בילדותו הכיר את ונציה, רומא, פירנצה, הקווקז וחצי האי קרים.
ב-1871 עברה המשפחה לאודסה, בה השלים קנדינסקי את לימודיו התיכוניים, וגם למד לנגן בפסנתר ובצ'לו.
בהמשך למד באוניברסיטת מוסקבה משפטים וכלכלה.
במקביל לעבודתו כמרצה למשפטים מצליח, התעניין קנדינסקי בציור ובאמנות.
בשנת 1889, בגיל 23, השתתף בקבוצת מחקר אתנוגרפית שנסעה לאזור וולוגדה שמצפון למוסקבה.
בזיכרונותיו "מבט על העבר", הוא מספר שהבתים והכנסיות במקום היו מקושטים בצבעים בוהקים ומנצנצים כל כך, שעם הכניסה אליהם הוא הרגיש שהוא משוטט בתוך ציור.
חוויה זו, בנוסף ללימודו את האמנות העממית האזרית (במיוחד השימוש בצבעים בהירים על רקע כהה), באו לידי ביטוי בחלק ניכר מעבודותיו המוקדמות.
בשנת 1896 קיבל הצעה להיות פרופסור למשפטים באוניברסיטת טרטו שבאסטוניה, אך סירב, עבר להתגורר במינכן, והחליט להקדיש את עצמו לציור.
יצירתו המופשטת של קנדינסקי החלה לאחר תקופה ארוכה של התפתחות והבשלה במחשבתו התאורטית, התפתחות שנבעה מחוויותיו האישיות.
הוא קרא לכך מסירות ליופי הפנימי, התלהבות רוחנית והתמסרות לצורך פנימי עמוק, כולם מרכיבים מרכזיים בדרכו האמנותית.
קנדינסקי למד ממגוון מקורות מתקופת צעירותו במוסקבה.
בהמשך חייו הזכיר שכילד היה נפעם, סקרן ומגורה רוחנית באופן יוצא דופן מצבעים.
הקסם והמשיכה לצבעים והאפקט הפסיכולוגי שלהם עליו גברו כשהתבגר.
בהמשך אף החל להשוות את היצירה האמנותית של ציור ליצירת מוזיקה: "צבע הוא המקלדת [של הפסנתר], העיניים הן הפטיש [ההולם במיתרי הפסנתר], הנפש היא הפסנתר ומיתריו".
החל מ-1896, כשהיה בן 30, ויתר קנדינסקי על קריירה מבטיחה במשפטים ובכלכלה, ונרשם לבית הספר לאמנות במינכן.
הוא לא התקבל מיד, ולכן החל ללמוד בעצמו אמנות.
באותה שנה, עוד לפני שעזב את מוסקבה, ביקר בתערוכה של קלוד מונה, והתרשם במיוחד מסדרת ציוריו האימפרסיוניסטיים "ערימות שחת", שלצבעים שבהם, לתחושתו, הייתה עוצמה שהייתה בלתי תלויה בעצמים עצמם.
בהמשך הוא תיאר את החוויה שלו מהם:
באופן דומה הושפע קנדינסקי באותה תקופה מהאופרה "לוהנגרין" של ריכרד וגנר, שדחפה, לטעמו, את גבולות המוזיקה והמלודיה אל מעבר לליריקה המקובלת.
קנדינסקי גם הושפע באופן רוחני מהפרשנות התאוסופית של הלנה בלבצקי (1831 - 1891) למהות היצירה האמנותית.
לפי התאוריה התאוסופית, יצירה היא תהליך גאומטרי, המתחיל בנקודה יחידה בודדת.
הפן היצירתי של צורות מבוטא על ידי סדרה יורדת של מעגלים, משולשים ומרובעים.
בספריו של קנדינסקי "על הרוחני באמנות" (1910) ו"נקודה וקו למשטח" (1926) ישנו הד להשקפה תאוסופית זו.
ימיו של קנדינסקי בבית הספר לאמנות במינכן, החל מ-1896, הוקלו במידת מה בשל היותו מבוגר משאר הסטודנטים.
בתקופה זו החל קנדינסקי להתגלות גם כתאורטיקן בנוסף להיותו צייר.
רק מעט מעבודותיו מתקופה זו שרדו.
החל מתחילת המאה ה-20 גדל מספר ציוריו ששרדו, בעיקר ציורי נופים וערים שבהם שהה או ביקר, ואלה עשויים ממשיכות מכחול עזות ובסגנון ריאליסטי יחסית.
ברובם קשה להבחין בדמויות אנושיות.
יוצאים מכלל זה הם הציורים "יום ראשון, רוסיה העתיקה" (1904), שבו קנדינסקי מציג מראה צבעוני ומעט דמיוני של איכרים ואצילים כשברקע חומות עיר.
הציור "זוג רוכב" (1907) מתאר גבר הרוכב על סוס בשדה ואוחז בעדינות באישה, ושניהם חולפים על פני נהר, כשברקע עיר רוסית שחומותיה המוארים ומגדליה משתקפים בנהר.
אך דמות הסוס מטושטשת, ועלי העצים, העיר שברקע וההשתקפויות במי הנהר מנצנצים בנקודות צבע בוהקות.
בציור ניכרת השפעת הפוינטיליזם, וניכר הניסיון לתאר את העומק של השדה ושל הנוף על גבי משטח הציור.
גם פוביזם משתקף בעבודותיו המוקדמות של קנדינסקי, שמשתמש בצבעים כדי לבטא את חוויותיו ותחושותיו ולאו דווקא את טבעו הפיזי והוויזואלי של האובייקט המצויר.
הציור החשוב ביותר של קנדינסקי מהעשור הראשון של המאה ה-20 הוא ככל הנראה "הפרש הכחול" (1903), שמציג דמות של פרש עטוי בגלימה, הדוהר על סוסו באחו ירוק וסלעי.
גלימת הרוכב היא בצבע כחול כהה וצילה בכחול כהה יותר.
בחזית הציור ישנם צללים כחלחלים כהים אמורפיים, כנראה מעצים שמחוץ לציור ומעלי השלכת שלהם.
הרוכב הכחול הוא מרכז התמונה, אך דמותו מטושטשת וקשה לזיהוי, והסוס עצמו מצויר בתנועת דהירה בלתי-טבעית (אף שאין ספק שקנדינסקי הכיר את התנועה הטבעית של סוס דוהר).
חלק מהפרשנים סבורים שהרוכב אוחז בדמות נוספת על גב הסוס, אולי ילד, אך ייתכן שישנו כאן משחק של צללים המשתקפים מהרוכב עצמו.
צורת הצגה חידתית כזו, המאפשרת לצופים בציור "להשתתף" בתהליך היצירה האמנותית, הפכה בהמשך לטכניקה שבה השתמש קנדינסקי לעיתים קרובות, והגיעה לשיאה ביצירותיו האבסטרקטיות מהתקופה האמנותית הבאה שלו, בשנים 1911 - 1914. הפרש וחלק מהסוס מוצגים יותר כסדרת כתמי צבע, וללא תיאור מדויק של דמותם.
הציור, על אף היותו מבין המוקדמים שבציוריו של קנדינסקי, מצביע כבר בשלב מוקדם זה של עבודתו על הכיוון האמנותי שלו, כפי שיתבטא בעבודותיו בהמשך.
בין 1906 ל-1908 הרבה קנדינסקי לנסוע ברחבי אירופה, ואף היה קשור לקבוצת "הוורד הכחול" במוסקבה, אך ב-1908 התיישב במורנאו (), עיירה בווארית קטנה מדרום למינכן לרגלי האלפים.
ציורו "ההר הכחול" (1909) כבר נוטה לאבסטרקטיות מוחלטת.
הר כחול תָחום בשני עצים גדולים, האחד צהוב והשני אדום.
תהלוכה של אנשים ושלושה רוכבים מוצגים בתחתית הציור.
הפנים, הבגדים ואוכפי הרוכבים, כל אחד בצבע אחד, אך לא הם ולא הדמויות הצועדות אינם מתארים איזשהו פרט מציאותי אמיתי.
השימוש הנועז בצבעים בציור, ממחיש את מעברו של קנדינסקי לאמנות שבה הצבע עצמו מוצג כיישות בפני עצמה, שאינה תלויה כלל בצורה.
ציוריו של קנדינסקי בתקופה זו מאופיינים במשטחי צבע אקספרסיביים שאינם מוגבלים על ידי קווים וצורות, הם מכסים משטחי ציור באופן חופשי למדי, ויוצרים ציור בעל עוצמה רבה.
למוזיקה הייתה השפעה חשובה על הולדת האמנות המופשטת - המוזיקה אינה מנסה לייצג באופן נאמן את המציאות החיצונית, אלא בעיקר לבטא תחושות אנושיות נפשיות גולמיות באופן ישיר ובלתי אמצעי.
קנדינסקי השתמש לעיתים במונחים מעולם המוזיקה כדי להגדיר את יצירותיו.
הוא קרא, לדוגמה, לעבודותיו הספונטניות "אימפרוביזציות", ולעבודותיו המושקעות והמתוכננות יותר "קומפוזיציות", מונחים הלקוחים מתחום המוזיקה.
בנוסף ליצירתו האמנותית, החל קנדינסקי להשמיע את קולו גם בנושאי התאוריה של האמנות.
למעשה, השפעתו של קנדינסקי על ההיסטוריה של האמנות המערבית נובעת לעיתים אף יותר מכתביו התאורטיים מאשר מציוריו.
הוא עזר להקים את "איגוד האמנים החדש של מינכן" (Neue Künstlervereinigung München) והיה לנשיאו ב-1909. הקבוצה לא הצליחה לשלב את הגישה הרדיקלית באמנות החזותית, כמו זו של קנדינסקי, יחד עם הגישות המוסכמות של אותה תקופה, והתפרקה בסוף 1911.
באותה שנה הקים קנדינסקי, יחד עם אמנים נוספים בעלי גישה דומה לשלו כאוגוסט מאקה ופרנץ מארק, את קבוצת "הפרש הכחול" (Der Blaue Reiter).
הקבוצה הוציאה לאור את "אלמנך הפרש הכחול", קיימה שתי תערוכות, ותכננה להמשיך בפעילותה, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקטעה פעילותה, וקנדינסקי נאלץ, בשל אזרחותו הרוסית, לעזוב את גרמניה וחזר ב-1914, דרך שווייץ ושוודיה, לרוסיה מולדתו.
כתיבתו של קנדינסקי ב"אלמנך הפרש הכחול" ובחיבורו "על הרוחני באמנות", שהתפרסמו באותו זמן, שימשו הן כהגנה על האמנות המופשטת והן לקידומה, וכן כקביעה שכל צורות האמנות באשר הן יכולות להגיע לגבהים רוחניים ולהשפיע באופן רוחני.
הוא האמין שהצבע בציור הוא ישות העומדת בפני עצמה, במנותק מהתיאור הוויזואלי הריאליסטי של עצמים וצורות.
כתוצאה מעיסוקיו אלו, כמות הציורים שיצר בתקופה זו קטנה.
ב-1916 פגש את נינה אנדייבסקאיה, שבהמשך הייתה לאשתו.
ב-1921 החליט, לפיכך, לצאת לשליחות לגרמניה, כדי להשתתף בבאוהאוס של ויימאר, בהזמנת מייסדו של בית הספר, האדריכל ולטר גרופיוס.
הבאוהאוס הייתה ארכיטקטורה חדשנית וכן בית ספר, שמטרותיהם, שכללו שילוב של אמנויות פלסטיות יחד עם אמנות שימושית-עיצובית, התבטאו בשיטות לימוד המבוססות על שילוב תאורטי ומעשי בין האמנויות הפלסטיות למיניהן.
קנדינסקי לימד בבית הספר בקורס לעיצוב בסיסי למתחילים, בקורס תאוריה מתקדמת, וכן בכיתות ובסדנאות יצירה בציור.
הוא השלים את תאוריית הצבע שלו והוסיף לה אלמנטים מתורת הפסיכולוגיה.
ההתפתחות בעבודותיו על תאוריית הצורות, ובמיוחד על נקודות וצורות של קווים, הובילה לפרסום ספר התאוריה החשוב השני שלו "נקודה וקו למשטח" ב-1926.
אלמנטים גאומטריים תפסו מקום בעל חשיבות הולכת וגדלה הן בציוריו והן בהוראתו, ובמיוחד עיגולים, חצאי־עיגולים, זוויות, קווים ישרים ועקומות.
יצירותיו בתקופה זו מאופיינות בשימוש חופשי במגוון עשיר של צבעים ובמעברים הדרגתיים מגוף צבע אחד לגופי צבע אחרים, כמו בציור "צהוב-אדום-כחול" (1925), שבו מבדל קנדינסקי את עצמו מתנועות הקונסטרוקטיביזם והסופרמטיזם, שהשפעתם באותה עת הייתה ניכרת.
"צהוב – אדום – כחול" (1925) הוא ציור גדול ברוחב של שני מטרים, וכולל מספר צורות מרכזיות: מלבן צהוב, צלב משופע אדמדם, ועיגול בצבע כחול עמוק, מוקפים כולם במספר רב של קווים שחורים ישרים או מפותלים וקשתות, כשמשבצות ועיגולים צבעוניים מפוזרים בו ותורמים למורכבותו.
הזיהוי הפשוט של הצורות הגאומטריות הבסיסיות ושל אלמנטי הצבע המרכזיים שבציור הוא רובד התבוננות אחד בציור.
הרובד המורכב יותר מתבטא ביחסי הגומלין שבין הצבעים והאלמנטים הצורניים, במיקומם ההדדי על משטח הציור ובהרמוניה הצורנית הכוללת שנוצרת מהם.
קנדינסקי היה חבר בקבוצת "ארבעת הכחולים" (Die Blaue Vier), יחד עם פאול קלה, ליונל פיינינגר (Feininger) ואלכסיי פון יבלנסקי (Jawlensky).
הקבוצה הוקמה ב־1923, וקיימה הרצאות ותערוכות משותפות, כולל תערוכה שהוצגה בארצות הברית בשנת 1924.
בשל העוינות כלפיהם מצד המפלגות הפוליטיות מהימין הגרמני באותה תקופה, עזבו אמני הבאוהאוס את ויימאר ב־1925 ועברו לדסאו.
לאחר מערכת תעמולה והשמצה עזה נגדם בידי הנאצים, נאלצה קבוצת הבאוהאוס לסגור את מרכזה בדסאו ב־1932 ולעבור לברלין, וב־1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, התפרקו ונסגרו.
קנדינסקי עזב את גרמניה והתיישב בפריז.
בפריז היה קנדינסקי מבודד למדי, מכיוון שהציור המופשט, ובמיוחד האבסטרקציה הגאומטרית, לא הוכרו בזרם המודרני המרכזי של אותה עת, שבה היצירה האמנותית המרכזית הייתה בזרמי האימפרסיוניזם והקוביזם.
קנדינסקי התגורר בדירה קטנה ויצר בסטודיו קטן בדירת מגוריו.
בתקופה זו החלו להופיע בעבודותיו צורות ביומורפיות (אובייקטים חיים המצוירים בסגנון מופשט) במתאר רך ומעוגל - צורות הרומזות על יצורים מיקרוסקופיים בקומפוזיציה המשקפת את רגשותיו ועולמו הפנימי.
יצירותיו כללו קומפוזיציות של צבע שמזכירות אמנות פופולרית סלאבית, ולעיתים אף שילב חול יחד עם צבע כדי להוסיף לציוריו מרקם גרעיני.
בתקופה זו ניכרת סינתזה של סגנונות עבודותיו מתקופות קודמות, והוא השתמש בה באלמנטים רבים מתקופות יצירתו הקודמות, תוך שהוא מעשיר ומשכלל אותם.
ב-1936 וב-1939 צייר את שתי הקומפוזיציות המרכזיות האחרונות שלו.
בציור "קומפוזיציה IX" ישנה ברקע סדרה של אלכסונים בצבעים עזים ומנוגדים, ובמרכז הציור ישנו גוף הדומה לעובר השוכב ברחם אנושי.
בציור "קומפוזיציה X" פזורים על פני משטח הציור ריבועי צבע קטנים ורצועות צבע, הבולטים על-גבי רקע שחור כרסיסים של כוכבים או כנימי אור.
הגוף החום שבחלקו השמאלי העליון של הציור נראה כמרחף, ומצוירים עליו, בגווני פסטל, סימנים שמשמעותם מסתורית ונראים ככתב הרוגליפים.
כשכתב ש"מוזיקה היא המורה האולטימטיבי", החל קנדינסקי ליצור את סדרת ציורי ה"קומפוזיציה" שלו.
שלושה מתוך שבעת הציורים הראשונים שרדו רק בצילומי שחור־לבן שצילמה חברתו גבריאלה מינטר.
בפשיטה שערכו הנאצים על בית ספר הבאוהאוס בשנות ב־30, הם החרימו את שלוש ה"קומפוזיציות" הראשונות, והציגו אותן בתערוכה "אמנות מנוונת", כחלק מהתעמולה הנאצית נגד כל סוגי האמנות המודרנית.
בהמשך הושמדו שלושת הציורים הללו יחד עם יצירותיהם של פאול קלה, פרנץ מארק ויוצרים אחרים של אמנות מודרנית.
כתוצאה מהשפעת הגישה התאוסופית עליו, ותחושתו שמתקרב עידן חדש, מעביר קנדינסקי בשבע ה"קומפוזיציות" הראשונות שלו מסר שבעיקרו הוא מסר אפוקליפטי – מסר של קץ העולם.
בהמשך לספרו "על הרוחני שבאמנות", שבו הוא כותב, בין היתר, על "האמן כנביא", יצר קנדינסקי, בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, ציורים המבטאים תחושה של אסון נורא שמתקרב, אסון שישנה את המציאות החברתית והאישית.
זה, וכן החינוך הנוצרי אורתודוקסי שקיבל, הביאו את קנדינסקי לצייר סדרת ציורים על נושאים תנ"כיים ונוצריים, כמו תיבת נוח, יונה והלוויתן, תחייתו של ישו, חזיון ארבעת פרשי האפוקליפסה, וכן על נושאים מסיפורי עם רוסיים, וחוויות מיתיות של מוות ותחיית מתים.
אין בציורים תיאור ריאליסטי של הסיפורים, והם שימשו את קנדינסקי כהשראה רוחנית ליצירת דימויים סימבוליים למוות, לתחיית מתים, להרס ולבריאה, שהוא חש שהם חלק בלתי נפרד מהתקופה שבה הוא חי, התקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כפי שציין בספרו "על הרוחני שבאמנות", הרגיש קנדינסקי שאמן אותנטי, זה היוצר אמנות מתוך "צורך פנימי", נמצא בקצה העליון של משולש נע.
משולש דינמי זה מתקדם וחודר אל עבר העתיד.
בהתאם, מה שהיה מוזר או בלתי מתקבל על הדעת אתמול, הוא רגיל ונחשב כדבר שבשגרה היום, ומה שנחשב כאוונגרד ומובן רק למעטים היום, יהפוך לדבר מקובל וסטנדרטי מחר.
האמן/נביא המודרני עומד בבדידותו בקצה העליון של אותו משולש, ומגלה וחושף ראשון את המציאות שתהיה נחלת הכלל בעתיד.
קנדינסקי התעניין והכיר את ההתפתחויות הטכנולוגיות והמדעיות החדשות בימיו, וכן את ההתפתחויות של אמנים מודרניים בני זמנו, שחיפשו דרכים חדשות ונועזות להתבוננות בעולם ולתיאור האמנותי שלו.
קומפוזיציה VI והציורים שיצר אחריה, מתמקדים ועוסקים בעירור רוחני בצופה ובאמן.
בציור האפוקליפסה במים שבקומפוזיציה VI, מעמיד קנדינסקי את הצופה במצב שבו הוא חווה את האפוס המיתי־דתי העתיק של קץ העולם בשיטפון של מים ומבול, תוך כדי "תרגומו" למונחים מודרניים עכשוויים, כשהכול משולב בתחושת יאוש, מבוכה, התרגשות, רוגז, דחיפות ובלבול.
השיתוף הרוחני של "צופה־ציור־אמן/נביא" הוא חזק ומרשים, וקנדינסקי מבטא אותו הן באמצעות הדימויים שבציוריו והן במילים שכתב ופרסם.
כפי שמעידים כתביו ב"אלמנך הפרש הכחול" ושיחותיו עם המלחין ארנולד שנברג, החשיב קנדינסקי את השיתוף שבין האמן והצופה כאינטראקציה הפועלת הן באופן חושי והן באופן שכלי.
קנדינסקי נהג לצייר תוך כדי הקשבה למוזיקה.
הוא קבע, לדוגמה, שצהוב הוא הצבע המקביל לתו המוזיקלי דו אמצעי בפסנתר, כשריקת חצוצרה חצופה.
שחור הוא צבע המבטא סגירה, סיום ותיחום של דברים.
השילוב בין צבעים מייצר תנודות ויזואליות הדומות לרצפים מוזיקליים המבוצעים בנגינה בפסנתר.
קנדינסקי גם פיתח תאוריה מורכבת בדבר צורות גאומטריות והיחסים ביניהן, וטען, לדוגמה, שעיגול הוא הצורה ה"שלווה" ביותר, ומייצגת את הנפש האנושית.
תאוריות אלו מוסברות בספרו "נקודה וקו למשטח".
בחודשים שבהם התכונן ליצירת ציורו קומפוזיציה IV, הרגיש קנדינסקי מותש ויצא להינפש בהליכה רגלית.
בינתיים, סידרה חברתו גבריאלה מונטר את הסטודיו שלו, ובלי משים הציבה את לוח הציור על צדו.
כשחזר מטיולו וראה את לוח הציור, ועוד לפני שזיהה שמדובר בציורו, כרע קנדינסקי על ברכיו ובכה מהתרגשות, כשהוא ממלמל שזהו הציור היפה ביותר שראה מעולם.
הוא חש לפתע משוחרר לחלוטין מהצורך להיצמד לצורה ריאליסטית כלשהי.
בדומה לתחושותיו כשראה לראשונה את ציורי "ערימות שחת" של קלוד מונה, שינתה חוויה זו את חייו, והשפיעה על אמנות הציור המערבי מכאן ואילך.
הניתוח התאורטי שביצע קנדינסקי על צורות וצבעים לא נבע מרעיונות אקראיים או אסוציאטיביים, אלא מתובנות שגיבש כצייר שעסק במשך שנים רבות בציור ציורים אבסטרקטיים בעלי עושר תחושתי גדול, מעבודה אינטנסיבית על צורות וצבעים, ומהתבוננות ממושכת ומעמיקה בציורי אמנים אחרים.
כל זאת בשילוב חוויותיו הפנימיות ונפש האמן הרגישה והפואטית שבה ניחן.
ההבחנות שאותן ניסח בכתביו התאורטיים אינן הבחנות מדעיות או מוחלטות, אלא הבחנות סובייקטיביות פנומנולוגיות מוחלטות, בדומה למה שהפילוסוף הצרפתי מישל אנרי קרא "סובייקטיביות מוחלטת", או "חיים פנומנולוגיים מוחלטים".
בחיבור זה משווה קנדינסקי את החיים הרוחניים של האנושות למשולש גדול הדומה לפירמידה.
לאמן ישנה שליחות להוביל את בני האדם האחרים אל פסגת משולש זה באמצעות שימוש בכישרונו.
בקצהו של המשולש נמצאים רק מתי מעט, רק אלו שמביאים את "הבשורה הנשגבה" לאנשים הרגילים האחרים.
זהו משולש רוחני ספיריטואלי שנע קדימה בתנועה איטית כלפי מעלה, גם אם לעיתים הוא נראה כחסר תנועה.
בתקופות דקדנטיות מנוונות, נופלת נפש האדם לתחתית המשולש, כשאז האנשים נוהים אחר הצלחה חיצונית ראוותנית ומתעלמים מהכוחות הרוחניים הטהורים המיטיבים.
כשבוחנים את לוח הצבעים (הפָּלֶטָה) של הצייר, מתרחש אפקט כפול: תחילה מתקיים אפקט פיזי טהור המתבצע באמצעות העיניים, נובע מיפי הצבעים, וגורם לתחושת שמחה כאילו טעמנו אוכל משובח.
אך אפקט זה יכול להיות עמוק הרבה יותר ולגרום לריגוש ולרעד נפשי, מעין "תהודה נפשית", שהיא תופעה רוחנית טהורה שבה הצבעים נוגעים ופוגעים בנפש עצמה.
ה"צורך הפנימי" הוא, על-פי קנדינסקי, העיקרון שממנו נובעת האמנות במיטבה, והוא הבסיס ליצירת ההרמוניה של צורות וצבעים.
הוא מגדיר אותו כעיקרון שבאמצעותו נוצרת אינטראקציה יעילה ואפקטיבית בין הצורה ונפש האדם.
כל צורה היא תיחום של משטח אחד על ידי משטח אחר.
היא כוללת תוכן פנימי עצמי, שהוא למעשה האפקט שהצורה מייצרת על מי שמביט בה בתשומת לב.
"צורך פנימי" הוא גם זכותו של האמן לחופש אמנותי מוחלט, אך ניתן להשתמש בחופש זה רק אם הוא אכן מבוסס על צורך פנימי אמיתי ובלתי מזויף.
התהליך שבו נולדת היצירה האמנותית מאותו "צורך פנימי" של האמן הוא תהליך מסתורי ולעיתים מיסטי, אך מרגע שנולדה היצירה האמנותית היא זוכה בחיים עצמאיים משל עצמה.
היא הופכת לישות עצמאית בעלת חיים ו"נושמת" באופן עצמאי ובלתי תלוי.
התכונות הראשונות הברורות שניתן לחוות כשמביטים בצבע כלשהו כשלעצמו, ומתירים לו לפעול עלינו הן, מחד, החום או הקור של גוון הצבע, ומאידך, מידת הצלילות או העכירות שלו.
החמימות של צבע היא נטייתו לצהוב, והקרירות של צבע היא נטייתו לכחול.
הצהוב והכחול יוצרים את הקונטרסט הגדול הראשון, שהוא בעל אופי דינמי.
לצהוב ישנה תנועה אקסצנטרית חדה וזוויתית, ולכחול תנועה קונצנטרית מעגלית.
משטח צהוב נראה כמתקרב אל הצופה, ומשטח כחול - כמתרחק ממנו.
ה"צהוב" הוא גשמי וארצי יותר, וכוחו עשוי להיות מכאיב ואגרסיבי.
הכחול הוא, באופן טיפוסי, צבע שמימי שמשרה עלינו, בדרך כלל, שלווה עמוקה.
הערבוב של צהוב עם כחול יוצר סטטיות חסרת תנועה וכתוצאה - שלווה, רוגע ושפיות, שמתבטאת בצבע הירוק.
בהירות היא הנטייה ללבן, ועכירות היא הנטייה לשחור.
הלבן והשחור יוצרים את הקונטרסט הגדול השני, שהוא בעל אופי סטטי.
הלבן מגלם "שקט" עמוק ומוחלט אך עתיר אפשרויות.
השחור מגלם "אין" וחידלון חסר אפשרויות, שהוא שקט נצחי חסר תקווה, ומדמה, לפיכך, את המוות.
זוהי הסיבה לכך שכל צבע אחר מהדהד באופן כה חזק עם הצבעים הסמוכים לו.
הערבוב של לבן ושחור מוביל לאפור, שאין בו כוח אקטיבי, ושהשפעתו החושית דומה לזו של הצבע הירוק.
אפור מבטא חוסר תנועה שאין בו תקווה.
הוא מטה לכיוון של ייאוש כשהוא כהה יותר, ומשיב מעט תקווה כשהוא בהיר יותר.
ה"אדום" הוא צבע חם, חי וסוער.
יש בו כוח רב והוא מבטא תנועה עצמית.
כשאדום מתערבב בשחור נוצר הצבע החום, שהוא צבע "נוקשה".
כשאדום מעורבב עם צהוב הוא מקבל חמימות ונוצר הצבע הכתום, שיוצר תנועה הקורנת על סביבתה.
כשאדום מעורבב עם כחול, הוא מרחיק את עצמו מהאדם ונוצר הצבע הסגול, שהוא אדום קריר.
האדום והירוק יוצרים את הקונטרסט הגדול השלישי, והכתום והסגול יוצרים את הקונטרסט הגדול הרביעי.
ב"נקודה וקו למשטח" ("Point and line to plane") קנדינסקי מנתח את האלמנטים הגאומטריים שמרכיבים כל ציור, נקודה וקו, וכן את הצורה והחומר הפיזי של המשטח שעליו מצייר האמן את ציורו, שלו הוא קורא "המישור הבסיסי".
הוא אינו מנתח אותם מנקודת מבט אובייקטיבית או חיצונית, כי אם מנקודת המבט של האפקט הפנימי שהם יוצרים בצופה הסובייקטיבי המתיר להם לפעול על חושיו.
נקודה היא, בפועל, כתם צבע שהאמן מצייר על משטח הציור שלו.
לפיכך, בניתוחו של קנדינסקי, היא אינה הנקודה הגאומטרית, וגם אינה הנקודה בהגדרתה המתמטית, כי אם ישות בעלת ממדים, צורה וצבע.
נקודה יכולה להיות ריבועית, משולשית, עיגולית, דמוית כוכב, ואף מורכבת יותר.
נקודה היא הצורה התמציתית ביותר מבחינת התוכן הציורי שהיא מכילה, אך בהתאם למיקומה על המישור הבסיסי, היא יכולה לקבל משמעויות שונות ו"טונאליות" שונה.
היא יכולה להיות מבודדת ועצמאית, או ליצור יחסי גומלין ותהודה ויזואלית עם נקודות אחרות או עם קווים אחרים.
קו הוא כבר תוצאה של הפעלת כוח.
הוא נקודה שידו של האמן הפעילה עליה כוח באמצעות עיפרון או מברשת ציור.
הצורות הקוויות יכולות להיות מכמה סוגים: "קו ישר", שנוצר מכוח יחיד המופעל בכיוון אחד, "קו זוויתי", שנוצר משני כוחות מתחלפים הפועלים האחד לאחר השני בכיוונים שונים, או "קו מעוקם או גלי", שנוצר משני כוחות הפועלים בו-זמנית.
מישור או משטח יכול להתקבל מקו הסובב סביב אחד מקצותיו.
האפקט הסובייקטיבי שנוצר מקו תלוי במגמתו ובכיוונו: "קו אופקי" מייצג את האדמה והקרקע שעליה האדם נח או נע.
יש לו אפקט כהה וקר בדומה לצבע השחור או הכחול.
"קו ניצב" מייצג גובה שאינו מספק תמיכה.
יש בו אפקט של אור וחום הדומים לאלו המתקבלים מהצבע הלבן והצהוב.
"קו אלכסוני" מייצג, בהתאם, יותר חום או יותר קור, וזאת על פי מידת שיפועו יחסית לקו האופקי או לקו הניצב.
כוח שמופעל ללא הפרעה, כמו זה שיוצר קו ישר, מתאים ל"ליריקה" פיוטית נעימה, בעוד שמספר כוחות שמתעמתים זה עם זה יוצרים "דרמה".
הזווית שנוצרת על ידי קו זוויתי יוצרת אף היא 'צליל' פנימי.
זווית חדה יוצרת 'צליל' חם הדומה לזה שנוצר מהצבע הצהוב ומצורת המשולש, זווית קהה יוצרת 'צליל' קר הדומה לצבע הכחול ולצורת העיגול, וזווית ישרה יוצרת 'צליל' הדומה לצבע האדום ולצורת הריבוע.
"המישור הבסיסי" הוא, בדרך כלל, מלבני או ריבועי, ולפיכך תָחום על ידי קווים אופקיים ומאונכים, ואלה מגדירים אותו כישות אוטונומית המשמשת כבסיס לציור, אך גם משתתפת ביצירת הריגוש הטונאלי של היצירה.
ה'צליל' המופק באינטראקציה זו מוגדר על ידי החשיבות היחסית של הקווים האופקיים והמאונכים.
הקווים האופקיים תורמים שלווה ו'צליל' קריר, והקווים המאונכים תורמים 'צליל' חמים.
לאמן ישנה תחושה אינטואיטיבית ביחס לאפקט הפנימי שנוצר מצורתו ומממדיו של משטח הציור, והוא בוחר בהתאם בלוח ציור המתאים לטונאליות שהוא מבקש להפיק בציורו.
קנדינסקי מחשיב את משטח הציור כישות חיה שהאמן "מפרה", ומפיח בה רוח חיים.
כל חלק מ"המישור הבסיסי" כולל צבע שפועל באינטראקציה עם האלמנטים הציוריים שמופיעים עליו, משפיע על הטונלאיות שלהם, ותורם לעושר הכללי של הקומפוזיציה שנוצרת הן מסמיכותם זה לזה והן משילובם עם בד הציור.
החלק העליון של המישור הבסיסי מייצג רפיון וקלילות, וחלקו התחתון מייצג דחיסות וכבדות.
מלאכת הצייר היא 'להקשיב' לאפקטים הללו ולהבינם, כדי ליצור ציורים שאינם רק מופעים ויזואליים אקראיים, אלא יצירה אותנטית שמקרינה יופי פנימי.
וסילי וסילייביץ' סמיסלוב היה רב-אמן רוסי בשחמט, אלוף העולם בשחמט בשנים 1957–1958.
נודע כאחד מאומני המשחק הפוזיציוני בשחמט, בו מנצל השחמטאי אי דיוקים קלים של היריב והופך אותם ליתרון מצטבר ולעמדה עדיפה על לוח המשחק.
סמיסלוב שלט היטב בתורת הפתיחות בשחמט ותרם חידושים ווריאנטים הן בעת משחקיו והן בניתוחים תאורטיים בספרות השחמט המקצועית.
עם זאת גילה לעיתים משחק הרפתקני ומבריק, תוך ביצוע עקבי ונקי משגיאות.
הוא גילה את משחק השחמט בגיל 6 וחצי ובגיל 14 החל להשתתף בתחרויות לבני גילו.
בגיל 16 זכה בתחרות כלל ארצית חשובה לנוער, ובגיל 17 היה אלוף מוסקבה כשהוא מותיר אחריו רבי אמנים ידועים כיודוביץ, אנדור לילינטל ופאנוב.
בשנת 1940 השתתף לראשונה באליפות ברית המועצות וסיים במקום השלישי, לאחר שבמרבית התחרות הוביל במקום הראשון.
בשנת 1941 זכה בדרגת רב-אמן, ובשנים הבאות זכה בתחרויות חשובות, ובאחרות הגיע למקומות גבוהים.
בשנת 1948 השתתף בתחרות על אליפות העולם אליה הוזמנו ששת השחמטאים הטובים ביותר: שמואל רשבסקי, מקס אויבה, פאול קרס, סמיסלוב, מיכאל בוטביניק וראובן פיין.
פיין ויתר על זכותו ולא השתתף.
סמיסלוב הגיע במקום השני לאחר בוטביניק.
ב-1953 ניצח בתחרות המועמדים באופן מוחץ, אשר הקנה לו את זכות ההתמודדות בדו-קרב על הכתר העולמי.
הדו-קרב הסתיים בתיקו 12-12 ועל פי התקנון נשאר בוטביניק אלוף העולם.
בשנת 1956 שוב ניצח סמיסלוב בתחרות המועמדים שנערכה באמסטרדם.
הוא גבר על רבי האמנים קרס וגלר, ועלה שוב לדו-קרב על הכתר.
הפעם ניצח סמיסלוב את בוטביניק 12.5-9.5 והוכתר כאלוף העולם.
בשנת 1958 נערך שוב דו-קרב הכתר בין בוטביניק וסמיסלוב, אך הפעם הייתה ידו של בוטביניק על העליונה.
בשנת 1964 הגיע לישראל יחד עם נבחרת ברית המועצות שהשתתפה באולימפיאדת השחמט בתל אביב והוכתרה לבסוף כמנצחת.
סמיסלוב השתתף וניצח בתחרויות רבות ויצג את ארצו באולימפיאדות שחמט אחדות.
בשנת 1991 הוא ניצח באליפות העולם לוותיקים.
בשנת 2001 השתתף בתחרות באמסטרדם ומאז לא שיחק עוד בתחרויות רשמיות, בעיקר בגלל ראייתו הגרועה.
הוא כתב ספרי שחמט אחדים ונודע כמומחה לאטיודים (מצבי סיום משחק) בשחמט, בהם נדרש דיוק רב בביצוע.
סמיסלוב ייצג 9 פעמים את ברית המועצות באולימפיאדות השחמט.
וסילי סמיסלוב – יוסיף רודקובסקי מוסקבה 1945
וסילי סמיסלוב - חרונינגן 1946
המשחק מדגים היטב עקרונות של פיתוח מסודר של הכלים.
המשחק מופיע בספרו של סמיסלוב "Smyslov - 125 Selected Games", בהוצאת פרגמון.
לבן: וסילי סמיסלוב שחור: שמואל רשבסקי האג / מוסקבה 1948
במשחק זה מקבל סמיסלוב אחיזה חזקה במרכז הלוח כמעט מתחילת המשחק.
הוא מחזק את אחיזתו מסע אחר מסע עד שיריבו מחליש את אחיזתו באחד הרגלים וזה נופל.
מרגע שסמיסלוב ביתרון של רגלי הוא מעביר את המשחק במהירות לשלב הסיום.
סיום רגלים וצריח שאותו הוא משחק בצורה מושלמת.
לאחר המסע ה-37 של השחור האסטרטגיה של סמיסלוב לשלב הסיום היא להעמיד את הצריח ב-א7 משם הוא ישלוט על השורה השביעית ובו זמנית יפקח עין על הרגלי החופשי של השחור.
המלך הלבן יתקדם בהדרגה עד ל-ז6 ומשם יוכל לסלק את הרגלים השחורים באגף המלך.
וסילי סמיסלוב - שמואל רשבסקי האג / מוסקבה 1948
לבן: טיגראן פטרוסיאן שחור: וסילי סמיסלוב מוסקבה 1961
פטרוסיאן מוצא דרך מקורית לפרוץ לשטח יריבו.
הוא מבצע שלושה מסעים תוקפניים עם המלכה ובכך מאלץ את יריבו להזיז רגלים ששומרים על המלך השחור.
המשימה האחרונה היא להסיט את המלכה השחורה וזאת הוא עושה על ידי הקרבת רץ.
לאחר מכן התקפת הלבן היא מכרעת.
הצגת המשחק מסע אחר מסע כולל הערות
המשחק ממחיש את הניצול המיידי של ההתקפה המוקדמת מדי שעשה יריבו של אלוף העולם לשעבר.
המסע השביעי ...ב-5, שנראה כמסע טבעי, משמש את הלבן כבסיס לתחילת התקפה שנמשכת עד לסיום המהיר של המשחק.
וסילי איוואנוביץ' צ'ויקוב היה מרשל ברית המועצות ומפקד מוכשר בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
התפרסם כמי שהיה מפקד הארמייה ה-62, שהגנה בחירוף נפש על העיר סטלינגרד במהלך קרב סטלינגרד.
וסילי צ'ויקוב נולד ב-12 בפברואר 1900 בכפר קטן ליד העיר טולה שבמרכז רוסיה.
בגיל 12 עזב את הבית ועבד כשולייה של סנדלר בעיר פטרוגרד.
בשנת 1917 התנדב לצי הרוסי.
לאחר המהפכה הבולשביקית התנדב לצבא האדום והיה חניך בקורס קצינים הראשון שלו.
לאחר סיום הקורס מונה לסגן מפקד פלוגה ביחידה שנשלחה להילחם בכוחות הצבא הלבן באזור אורל.
צ'ויקוב התקדם מהר מאוד בסולם התפקידים - כבר במאי 1919 מונה לתפקיד מפקד רגימנט (והוא בן 19 בלבד).
על אומץ ליבו בקרבות מלחמת האזרחים זכה בשני עיטורי הדגל האדום.
בשנת 1925 סיים אקדמיה צבאית במוסקבה.
לאחר סיום האקדמיה מילא שורה של תפקידי מטה עד שבשנת 1935 מונה למפקד חטיבת חיל רגלים.
בשנת 1938 מונה למפקד גיס, אשר עמו השתתף בפלישה סובייטית למזרח פולין בספטמבר 1939. מדצמבר 1939 עד מרץ 1940 היה מפקד הארמייה ה-9, עמה השתתף במלחמה נגד פינלנד.
בסוף 1940 נשלח לסין, שם שימש כיועץ בכיר בצבאו של צ'יאנג קאי שק.
במרץ 1942, לאחר שנתערערו היחסים בין סטלין וצ'יאנג קאי שק, הוא הוחזר לברית המועצות ומונה לתפקיד סגן מפקד ארמיית העתודה ה-1, שהשתייכה לעתודת הסטאבקה.
בראשית יולי 1942 נשלחה הארמייה של צ'ויקוב דרומה, סופחה לחזית סטלינגרד שהוקמה כדי להגן על דרכי הגישה לעיר סטלינגרד שעל נהר הוולגה, ושמה שונה לארמייה ה-64. יחידות הארמייה הותקפו ממערב לנהר הדון לפני שהספיקו להתארגן כראוי להגנה, ספגו אבדות כבדות, ולקראת סוף יולי נסוגו לגדה המזרחית של הדון.
הארמייה ה-64 הועברה תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית והוצבה מדרום לסטלינגרד, כדי לבלום את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית אל העיר מכיוון קוטלניקובו.
צ'ויקוב קיבל פיקוד על כוח מאולתר, ונדרש להקים מערך הגנה קדמי על נהר אקסאי, כדי לעכב ולהשהות את ההתקדמות הגרמנית צפונה.
כוחותיו הצליחו לעכב את ההתקדמות הגרמנית במשך כשבוע, ולאחר מכן נסוגו והצטרפו לכוח העיקרי של הארמייה ה-64, שהקים מערך הגנה חדש מצפון לנהר מישקובה.
כוחות הארמייה ניהלו קרב מגננה מוצלח, ובלמו את המשך ההתקדמות הגרמנית עד לסוף חודש אוגוסט.
בראשית ספטמבר נסוגה הארמייה למעגל ההגנה הפנימי של סטלינגרד, כדי למנוע מהגרמנים לאגף ולכתר אותה.
הכישרון והנחישות שהוכיח צ'ויקוב בניהול קרבות המגננה מדרום לסטלינגרד לא נעלמו מעיני פיקוד החזית.
ב-11 בספטמבר הוא זומן למועצת המלחמה של החזית הדרום-מזרחית וקיבל את הפיקוד על הארמייה ה-62, שנותרה להגן לבדה על העיר סטלינגרד לאחר שהגרמנים פרצו אל הוולגה מדרום לעיר ותקעו טריז בין הארמיות ה-62 וה-64. הארמייה ה-62 ספגה אבדות כבדות במהלך הקרבות הקודמים.
אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד נהנה מעדיפות גדולה עליה בכוח אדם ובמיוחד בטנקים ובמטוסים.
הארמייה הייתה במצב של דמורליזציה, והפיקוד שלה לא האמין ביכולתה להחזיק בסטלינגרד.
פיקוד החזית ציפה מצ'ויקוב להחזיר את רוח הלחימה לארמייה המוכה, והוא נשלח לסטלינגרד בצירוף הוראה ברורה להחזיק בעיר בכל מחיר, ולהתגונן בתוכה עד לאיש האחרון.
יומיים לאחר שמונה צ'ויקוב לתפקידו פתחו הגרמנים במתקפה הגדולה הראשונה שלהם על העיר סטלינגרד.
הארמייה ה-62 עמדה בפני התמוטטות ורק באמצעות שילוב של לחימה נואשת של יחידות סובייטיות קטנות, שתפסו עמדות מפתח בתוך העיר והגנו עליהן עד האיש האחרון, והזרמה מאסיבית של תגבורות מהעבר המזרחי של הוולגה, הצליחה להאט ולבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית.
המנהיגות הנחושה של צ'ויקוב, המשמעת האכזרית שכפה על אנשיו, והדוגמה האישית שלו, מילאו תפקיד חשוב בהחזרת הביטחון העצמי של לוחמי הארמייה ה-62, ובחיזוק רוח הלחימה שלהם.
במהלך הקרב פיתחו צ'ויקוב ומספר קצינים מוכשרים במפקדתו טקטיקות, שנועדו לנצל עד למקסימום את היתרונות הגלומים לצד המגן באופי הלחימה בשטח בנוי, ולנטרל את העדיפות הגרמנית העצומה בטנקים ובמטוסים.
חיילי הארמייה נדרשו לצמצם למינימום את המרחק בינם לבין חיילי האויב, ולחתור למגע עימם בכל הזדמנות, כדי להקשות על הגרמנים לתקוף את העמדות הסובייטיות באמצעות אש ארטילריה ומטוסים, מחשש לפגיעה בכוחותיהם.
הופעלו יחידות סער קטנות שתקפו ללא הרף עמדות קדמיות של האויב, בעיקר בשעות הלילה.
הארמייה הפעילה לוחמת צלפים בקנה מידה נרחב.
יכולתם של הטנקים הגרמניים לסייע להתקפות הגרמניות הוגבלה בגלל גלי ההריסות שהקשו על תנועתם, מיקוש מאסיבי, ותיעול הטנקים ל"שטחי השמדה", שם המתינו להם כוחות נ"ט ושריון.
הושם דגש על שיתוף פעולה הדוק עם הארטילריה הסובייטית, שהוצבה בגדה המזרחית של הוולגה, והופעלה באופן מרוכז ויעיל כדי לפגוע בריכוזי כוחות גרמניים ובאזורי העורף שלהם.
למרות התנגדות הגבורה של הארמייה ה-62 הצליחו הגרמנים להתקדם בהדרגה ולהשתלט על רוב שטחה של העיר.
אולם גם לאחר חודשיים של לחימה קשה בחורבות העיר, עדיין הצליחו הכוחות הסובייטים להמשיך להחזיק במספר מאחזים קטנים יחסית בגדה המערבית של הוולגה.
הכוחות הגרמניים שספגו אבדות כבדות והותשו במהלך המערכה, לא היו מסוגלים לעקור את הארמייה ה-62 ממאחזיה האחרונים.
גם הארמייה ה-62 ספגה אבדות כבדות מאוד, מכוחה המקורי כמעט לא שרד איש, וגם יחידות התגבורת שנשלחו אליה נשחקו כמעט לחלוטין.
מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד, שנפתחה ב-19 בנובמבר, אילצה את הגרמנים להפסיק את הפעולות ההתקפיות בתוך העיר והבטיחה את הישרדותה של הארמייה ה-62. במהלך החודשיים וחצי הבאים תקפה הארמייה ה-62 ללא הרף, באמצעות קבוצות הסער שלה, את הכוחות הגרמניים שעמדו מולה, הרחיבה בהדרגה את השטח שבשליטתה וריתקה כוחות גרמניים חזקים.
הארמייה גם השתתפה במבצע הסופי לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד, שהסתיים ב-2 בפברואר 1943 עם כניעת שרידי הארמייה השישית הגרמנית.
על תפקודו במהלך קרב סטלינגרד הוענק לצ'ויקוב תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר הניצחון בסטלינגרד המשיך צ'ויקוב לפקד על הארמייה ה-62, שקיבלה באפריל 1943 את השם "ארמיית המשמר ה-8", עד לסוף המלחמה.
הכוחות בפיקודו השתתפו בשחרור אזור דונצק, צליחת הנהר דנייפר ושחרור אוקראינה המערבית.
הארמייה של צ'ויקוב הביסה את הכוחות הגרמניים באזור לובלין ושחררה את מחנה הריכוז מיידנק.
היא הובילה את הכוחות הסובייטיים בצליחת נהר הוויסלה ונהר האודר, והשתתפה במתקפה הסובייטית האחרונה על העיר ברלין.
צ'ויקוב היה זה שקיבל את כניעת הכוחות הגרמניים בברלין ב-2 במאי 1945. לאורך כל המלחמה הוכיח צ'ויקוב שוב ושוב את כישוריו כמפקד אמיץ ומוכשר, אחד מהמפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם ה-2.
לאחר המלחמה מונה צ'ויקוב לסגן מפקד והחל משנת 1949 מפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בשנת 1953 מונה לתפקיד מפקד המחוז הצבאי של קייב.
בשנת 1955 קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
בשנים 1960–1964 היה מפקד זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנים 1964–1972 היה מפקד ההגנה האזרחית של ברית המועצות.
בשנת 1972 פרש למעשה משירות צבאי פעיל.
צ'ויקוב כתב ספר זכרונות, "המלחמה על סטלינגרד", שתורגם לעברית.
וסילי צ'ויקוב נפטר ב-18 במרץ 1982. על פי צוואתו, הוא נקבר בבית העלמין בסטלינגרד, לרגלי הפסל "אמא מולדת", שם קבורים חייליו שנהרגו במהלך הקרב על העיר.
המרשל וסילי צ'ויקוב עוטר בעיטורים רבים במהלך שירותו הצבאי: 9 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, 3 עיטורי סובורוב, עיטור הכוכב האדום.
בנוסף לעיטורים אלו הוענקו לו: צלב השירות המצוין של צבא ארצות הברית, 3 עיטורים פולנים, 3 עיטורים מזרח גרמנים ועיטור מונגולי.
וסילי מיכאילוביץ ריאביקוב , פקיד ממשל סובייטי בכיר, שמילא תפקיד מרכזי בתיעוש הסובייטי בעת מלחמת העולם השנייה, ולאחריה מילא תפקיד מפתח בפיתוח הלוויין הראשון, ספוטניק 1.
ריאביקוב היה נציג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שמונה על ידי נשיאות הוועד המרכזי של המפלגה לעמוד בראש הוועדה המפקחת על מיזם הלוויין הסובייטי הראשון.
הוועדה בראשותו קמה בשנת 1955.
ריאביקוב היה אחראי על חלק ממפעלי ייצור הנשק והתחמושת בברית המועצות, וסייע בשיפור הביצועים והיקפי הייצור של מפעלים אלה.
ריאביקוב סייע בהכנסה לייצור המוני של רובים נגד טנקים.
על פיתוח רובים אלה והובלת הייצור, קיבל את עיטור מסדר לנין.
ריאביקוב שיפר את ניהול מפעלי הנשק של דגטיארב, והיה לו תפקיד מרכזי בהכנסה לייצור המוני של תת המקלע מדגם PPSH, שהיה בין כלי הנשק המזוהים ביותר עם חיילי הצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה.
ריאביקוב היה אחראי על פינויים של מספר מפעלים גדולים, שהפך חיוני לאור התקדמות הצבא הגרמני אל תוך שטחי ברית המועצות.
ריאביקוב מונה לתת שר החימוש של ברית המועצות.
בנוסף פעל כראש הוועדה של מועצת השרים לענייני ניהל, סגן נשיא מועצת השרים של הפדרציה הרוסית, יושב ראש המועצה המייעצת לתוכניות הכלכליות של הפדרציה הרוסית, וחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
רוב תפקידיו אלה מולאו בו זמנית.
ראש הוועדה המפקחת על מיזם הלוויין הסובייטי
ריאביקוב היה היושב ראש של הוועדה למעקב אחר פיתוח הטיל בליסטי בין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, R-7 סמיורקה.
לתפקיד זה התווסף פיקוח על מיזם הלוויין הסובייטי, שנודע לימים כספוטניק 1. ריאביקוב ניצל את כישרונו המינהלי ואת קשריו בצמרת הממסד התעשייתי והפוליטי של ברית המועצות על מנת לסייע לסרגיי קורוליוב ושותפיו במיזם החלל, להשיג את המשאבים הכלכליים והחומריים שהיו נחוצים לפיתוח.
ריאביקוב היה חתום על מספר פניות לנשיאות הסובייט העליון והוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יחד עם קורוליוב, קלדיש וחרוניצ'ב, בבקשת רשות לגשת ולעסוק במיזם הלוויין.
פנייתו השנייה אל מוסדות המפלגה, בשנת 1955, הייתה המכרעת ולאחריה מונה כמפקח מטעם המפלגה על מיזם הלוויין.
וסילי ריאביקוב היה אחד מהאנשים המעוטרים ביותר בברית המועצות, על הישגיו בתחום התעשייה והעבודה.
עיטור מסדר לנין (תשע פעמים)
עיטור על שם סובורוב (דרגה שנייה)
עיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים)
וסילי דניאלוביץ פויארקוב (רוסית: Василий Данилович Поярков) היה מגלה ארצות רוסי מהמאה ה-17.
התפשטות רוסיה לסיביר החלה בסוף המאה ה-16 עם כיבוש החאנות הסיבירית.
אומנם, גם במחצית המאה ה-17 הורגש מחסור באדמות המתאימות לעיבוד חקלאי.
יחד עם זאת, לרוסים היה ידוע על קיום אדמות מתאימות דרומית להרי סטנובוי וצפונית לנהרות הגדולים שעוברים באזור.
אזור זה היה בשליטת הסינים.
ביוני 1643 פויארקוב נשלח עם עוד 133 אנשים לחקר האזור.
המשלחת יצאה מהעיר יקוטסק בהנחיית ראש השלטון האזורי.
ללא ידיעה על הנתיב המועדף המשלחת התקדמה לאורך הנהרות באזור ורק לקראת החורף הגיעה לאזור פרשת המים בהרי סטנובוי.
בהחלטת פויארקוב 49 אנשים נשארו לחניית חורף והיתר התקדמו לכיוון ההרים.
בחודש דצמבר הם הגיעו לנהר זיה בחבל דאוריה (חלק של עבר הבאיקל).
האזור היה מיושב ומתאים לעיבוד חקלאי.
עקב קשיים שונים והתקלויות עם המקומיים עד לאביב 1644 רק 40 אנשים היו בין החיים.
לקראת הקיץ המשלחת החלה להתקדם לכיוון אמור תוך קרבות עזים עם האוכלוסייה המקומית.
לקראת הסתיו הם הגיעו לשפך נהר אמור לאוקיינוס.
הוחלט לבנות אוניות ולצאת חזרה דרך הים.
המסע בים היה מוצלח והם חזרו ליקוטסק כ-3 שנים לאחר תחילת המסע.
המסע היה חשוב להתקדמות הרוסית לכיוון נהר אמור בהמשך והיה תחילה של תקופת סכסוכי הגבול עם סין במאה ה-17-18.
וסילי איוואנוביץ' סוריקוב 1848 – 19 במרץ (על פי הלוח היוליאני: 6 במרץ 1916) היה צייר רוסי שנודע בציוריו שתיארו אירועים היסטוריים.
בין השנים 1869–1871 למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג.
בשנת 1877 עבר סוריקוב למוסקבה, והשתתף בציור הפרסקאות של קתדרלת ישו המושיע.
בשנת 1878 נשא לאישה את אליזבת צ'אראיס, נכדתו של הדצמבריסטי סוויסטונוב.
בשנת 1881 הצטרף לתנועת "הנודדים" (הפרדויז'ניקי).
בשנת 1893 התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות של סנט פטרבורג.
סוריקוב נפטר ב-19 במרץ 1916 ונקבר בבית הקברות ואגאנקובסקויה שבמוסקבה.
סוריקוב התמקד בציור אירועים היסטוריים מעברה של רוסיה, וניסה להציג אירועים אלה מתוך נקודת המבט של פשוטי העם אשר צפו באירועים.
הציורים נחשבו מקוריים בסגנונם, בהצגת רגשות האנשים במהלך האירוע.
בין יצירותיו הידועות נמנים "בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי" (1881), "אלכסנדר מנשיקוב בברזוב" (1883), "פאודוסיה מורוזובה" (1887) המוצגות בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה, ו"מסע סובורוב דרך האלפים" (1889) וציור הפלגתו של "סטפאן ראזין" (1910) המוצגות במוזיאון הרוסי שבסנקט פטרבורג.
וסילי גריגורביץ' פֶּרוֹב היה צייר רוסי, שצייר בסגנון הריאליסטי וממייסדי תנועת האמנות רבת ההשפעה "הנודדים".
וסילי פרוב נולד ב-1834 בטובולסק, אשר בסיביר, היה בנו הלא חוקי של הברון גריגורי קרלוביץ' קרידנר.
מקור שם-משפחתו שבחר לעצמו הוא בכינוי "פרוב" שהדביק לו מורהו לכתיבה (перо [פֶּרוֹ], ברוסית "נוצה").
פרוב למד בבית ספר בארמזס הנמצאת במרכז רוסיה, כ-400 ק"מ דרומית למוסקבה, המרוחקת אלפי קילומטרים מעיר הולדתו.
לאחר מכן עבר לבית הספר לאמנות של אלכנסנדר סטופין.
היה זה בית ספר לאמנות הראשון באימפריה רוסית שהוקם מחוץ לערים הגדולות.
בשנת 1853 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
בשנת 1856 זכה במדליית כסף עבור איור של ראש נער בתחרות של האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
פרס זה היה הראשון בפרסים רבים שקיבל מהאקדמיה.
בשנת 1857 זכה במדליית כסף עבור "חקירת הקומיסר של המשטרה הכפרית" ומדליית זהב עבור "סצנה ליד קבר" ו"בנו של הכומר מועלה בדרגה".
בשנת 1861 זכה במדליית זהב עבור "הדרשה בכפר".
פרס זה העניק לו מלגה ללימודים בחו"ל, ובשנת 1862 נסע למערב אירופה וביקר בגרמניה ובפריז.
בתקופה זו צייר את המראות שראה ברחובות מערב אירופה ובהן היצירות "מוכר הפיסלונים", ו"מוזיקיאים וצופים".
פרוב שב למוסקבה בשנת 1865 ועד שנת 1871 יצר את יצירות האמנות הידועות שלו: "התור ליד המזרקה", "ארוחה במנזר", "המסע האחרון", "טרויקה", "יום שני של התענית", "הגעת האומנת לבית הסוחר", "המורה לציור", "ליד מסילת הרכבת", "המחלוקת על האמונה" ו"הפונדק האחרון בשער העיר".
בשנת 1866 קיבל את התואר של חבר אקדמיה, ובשנת 1871 מונה למרצה בבית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
בתקופה זו הצטרף לתנועת "הנודדים".
פרוב נפטר ב-10 ביוני 1882 בכפר קוזמינקי שליד מוסקבה בעקבות מחלת שחפת ונקבר במנזר דונסקוי.
וסלי דמיטרייביץ' פולנוב היה צייר נופים ריאליסטי רוסי, ואחד מחברי תנועת האמנות "הנודדים".
אחותו היא הציירת ילנה פולנובה.
פולנוב למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב ובין השנים 1863–1871 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בתום לימודיו נסע לאיטליה ולצרפת ללמוד את סגנונות הציור של אירופה המערבית, ובמסע זה צייר את "זכות הגביר" (1874, גלריית טרטיאקוב).
בין השנים 1877–1878 השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה כצייר מלחמה.
בשובו מהמלחמה הצטרף לתנועת "הנודדים" והציג בתערוכות הנודדות של קבוצת האמנים.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ונרכשו על ידי האספן העשיר פאבל טרטיאקוב עבור הגלריה שלו.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 התמקד פולנוב בציור ציורי נוף בסגנון ריאליסטי, ושאף להציג את הנוף הרוסי ולגרום לצופה לחוש באוויר הצח שבאזור הכפרי.
בין השנים 1881–1882 נסע פולנוב למזרח התיכון וליוון ואייר איורי נוף אשר שימשו בסיס ליצירת המופת "ישו והחוטא" (1886 - 1887).
ביצירות שנוצרו לאחר ביקור זה, התמקד פולנוב בשילוב תמות מהברית החדשה עם ציורי נוף ריאליסטיים של נופי ארץ הקודש.
במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-19 עסק פולנוב בציור תפאורות לתיאטרון.
בנוסף עיצב פולנוב את ביתו של סאווה מאמונטוב שבאברמצבו, ואת האופרה הרוסית הפרטית.
פולנוב התקבל לאקדמיית סנקט פטרבורג לאמנויות בשנת 1893 והוכרז כ"אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1926.
פולנוב עסק בהוראה ולימד אמנים רבים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובהם אברם ארחיפוב, ולדימיר קוזלובסקי, ואסילי פרפליוצ'יקוב, אמילי שאנקס, יצחק לויתן, קונסטנטין קורובין ואלכסנדר גולובין.
לאחר מותו, הוכרז בית אחוזתו של פולנוב בבורוק כמוזיאון לאומי לאמנות, ושם הכפר בו שוכנת האחוזה שונה ל"פולנובו" על מנת להנציח את האמן.
וסילי שויסקי (1552 – [22] בספטמבר 1612) (ברוסית :Василий IV Шуйский) היה הצאר של רוסיה עד לכיבוש הפולני.
אחרי נפילתו בשבי לא היה צאר שהצליח לשלוט במדינה עד לשנת 1613 – תחילת שלטון משפחת רומנוב ברוסיה.
שויסקי נולד למשפחת אצילים והיה בויארין משנת 1584. הוא השתתף באופן פעיל במספר מערכות צבאיות בתקופת שלטון איוואן הרביעי.
בשנת 1591 בוריס גודונוב הרשה למשפחת שויסקי לחזור למוסקבה.
באותה שנה הוא ניהל ועדת חקירה לבירור נסיבות מותו של הנסיך דמיטרי, בנו של איוואן הרביעי, ובנוסף הוא החל לשבת בדומה בויארית.
בשנת 1605 השתתף בקרב נגד דמיטרי הכוזב הראשון אך לא ניצל את הניצחון ומעשית נתן לדמיטרי לחזק את עצמו מחדש.
עם תפישת השלטון על ידי דמיטרי הכוזב הראשון ניסה לבצע מהפכה אך נכשל, חלק מתומכיו הוצאו להורג והוא בעצמו נשלח מחוץ למוסקבה.
בסוף 1605 הורשה לחזור למוסקבה.
היה פעיל בניסיונות להחלפת השלטון וכתוצאה מכך, ב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג.
ב-19 במאי 1606 התמנה שויסקי לצאר רוסיה.
במסגרת ההכתרה חתם על מגבלות שלטון הצאר.
כמו כן, הודיע שהריגת הנסיך דמיטרי בוצעה בהוראת בוריס גודונוב, בניגוד למסקנות הוועדה שהוא עצמו היה בראשה מספר שנים קודם לכן, שקבעה שהנסיך נהרג תוך כדי משחק ילדים עם סכין ללא מעורבות גורמים חיצוניים.
כל תקופת שלטונו הייתה על רקע מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618).
הגעת שויסקי לשלטון חיזקה מאבק פנימי בין האצולה המוסקבאית לבין האצולה בדרום המדינה.
הדבר גרם, בין היתר, לתחילת התקוממות האיכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב.
כתוצאה משינוי חוקתי בהקשר למעמד החולופים הוא הצליח לפצל את מחנה מתנגדיו.
לקראת אוקטובר 1607 התקוממות דוכאה סופית על ידי כוחותיו.
במקביל, באוגוסט 1607 החלה פשיטה של דמיטרי הכוזב השני לרוסיה הצארית.
ב-1 במאי 1608 כוחות הצאר נוצחו והחל מצור על מוסקבה.
לקראת סוף שנת 1608 רוב שטחי המדינה היו תחת שליטתו של דמיטרי הכוזב השני.
בפברואר 1609 נחתם חוזה עם שוודיה.
בהתאם לחוזה זה, שטחים בצפון המדינה הועברו לשליטה שוודית תמורת תמיכתם בווסילי שויסקי.
בתמיכת הכוחות השוודים הצבא המשותף בהנהגת מיכאל סקופין-שויסקי הצליח להחזיר לעצמו שליטה ברוב המדינה והמצור על מוסקבה הופסק.
באופן מפתיע, מיד לאחר שחרור מוסקבה ממצור, מיכאל סקופין-שויסקי שהיה מפקד צבא אהוד נפטר.
היים חשד שהוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי.
ב-24 ביוני 1610 הצבא הרוסי ספג מפלה קשה בקרב קלושינו מהכוחות הפולנים.
ביולי 1610 האצולה המוסקבאית ביצעה הפיכה שלטונית והכריחה את וסילי שויסקי לפרוש למנזר.
השליטה במדינה הועברה למועצה של 7 בויארים.
בספטמבר 1610 שויסקי ואחיו הועברו למפקד הכוחות הפולנים.
הוא הועבר לסמולנסק ובהמשך לוורשה.
הוא נפטר במעצר במבצר כ-100 ק"מ מוורשה.
מספר ימים לאחר מכך נפטר גם אחיו.
האח השלישי הוחזר למוסקבה לאחר מספר שנים.
בשנת 1635 גופתו הועברה לקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה.
וסיליוס צפֵיריס היה ארכאולוג ישראלי ממוצא יווני.
בחודש אוקטובר 2010 קיבל פרס מפעל חיים מרשות העתיקות.
צפיריס נולד כבן למשפחת איכרים ענייה בכפר קטן על האי סאמוס שביוון.
כילד חווה את תהפוכות השלטון שעברו על תושבי האי, אשר סבל מן הכיבוש האיטלקי, הכיבוש הגרמני, ומלחמת האזרחים שפרצה ביוון בתום מלחמת העולם השנייה.
בגיל 13 הציע כומר הכפר לאביו כי יקדיש אותו לנזירות בפטריארכיה היוונית בירושלים.
כשנה לאחר מכן נשלח צפיריס לירושלים המזרחית (שהייתה באותה עת תחת שלטון ירדן), שם למד בסמינר להכשרת כמרים שבניהול הפטריארכיה.
בשנת 1956, לאחר שהוסמך ככומר, עבר לשטח מדינת ישראל והחל לשרת בקהילה היוונית אורתודוקסית שבנצרת.
כשנתיים לאחר מכן, בעקבות סירובו של הפטריארך היווני לאשר את בקשתו לצאת ללימודים ביוון, התמרד צפיריס ונסע לאתונה על דעת עצמו.
אנשי הכנסייה שכנעו אותו לחזור לישראל, ובתמורה הובטח לו כי יוכל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה עבד צפיריס כמורה ליוונית בבית הספר של הקהילה היוונית בירושלים המערבית, שם פגש את אפתיכיה, נערה ילידת ירושלים, בת למשפחה יוונית נוצרית, מי שתהפוך לימים לאשתו.
צעדו זה של צפיריס התקבל בזעם על ידי הפטריארך היווני, והוא הוחרם על ידי המנהיגות הדתית היוונית בישראל.
הכמרים היווניים סירבו להשיא אותו, ורק בקושי רב הוא הצליח לשכנע את דוד שלו, שהיה כומר בנצרת, שיקדש את נישואיו.
כאזרח יווני שאינו נזיר נקרא צפיריס לחזור לארץ מולדתו ולשרת בצבא היווני.
בעקבות סירובו לעשות זאת נשללה ממנו אזרחותו היוונית.
זמן קצר לאחר סיום לימודי התואר הראשון המשיך ללימודי תואר שני בנושא היסטוריה של ארץ ישראל בעת העתיקה, והתמחה בנושא "כנסיות וריצופי פסיפס ביזנטיים מוקדמים".
ב-1967 החל בלימודים לתואר שלישי באוניברסיטה, בהנחייתם של הפרופסורים מיכאל אבי-יונה ודוד פלוסר, וב-1971 קיבל את התואר על מחקרו בנושא "סמלים נוצריים מהמאה הרביעית ואבות הכנסייה".
במקביל ללימודיו אלו שימש כארכאולוג-שדה באגף העתיקות והמוזיאונים של משרד החינוך (הגוף שקדם לרשות העתיקות).
בשנת 1968 חפר צפיריס בגבעת המבתר וגילה שלד של אדם שהומת בשנות העשרים לחייו בצליבה.
השלד התגלה בארון שעליו נכתב שם הצלוב – יהוחנן בן חגקול.
מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד, ורגליו שוברו.
שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי כפי הנראה נצלבה הגופה על עץ זית.
הגופה מתוארכת לתקופת המרד הגדול.
זוהי אחת התגליות הארכאולוגיות היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה בהן.
ב-1971 מונה לסגן מנהל האגף לענייני סקרים וחפירות, וכיהן בתפקיד זה עד 1991. בין 1976 ל-1982 שימש כמרצה במחלקה ללימודים ימיים והיסטוריה של האמנות הקלאסית באוניברסיטת חיפה.
ב-1 באפריל 1990, במלאת לו 64 בדיוק, הוקמה רשות העתיקות באופן רשמי.
בשנת 1991 מונה למנהל "תחום חפירות וסקר" של הרשות, ושימש בתפקידו זה עד 2001.
בחודש מאי 1990 כיהן כפרופסור אורח בקורס "ארכאולוגיה והברית החדשה" באוניברסיטת פפרדין שבקליפורניה.
מאז 1994 כיהן כפרופסור מחקר בקולג' סיוור של אוניברסיטה זו.
מלבד תפקידיו באקדמיה כיהן צפיריס גם בחבר היועצים של "האגודה לחקר ישראל" מאז 1967, ומאז 1999 היה חבר במועצה הארכאולוגית העליונה של ישראל.
משנת 1984 ועד 2002 שימש כאוצר מוזיאון הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית שבירושלים.
ב-1984 מונה כנשיא (יו"ר) של הקהילה היוונית בירושלים.
צפיריס דיבר יוונית (קלאסית ומודרנית), עברית, ערבית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
צפיריס היה נשוי ואב לשניים, וחילק את זמנו בין יוון לישראל, שכן ילדיו מתגוררים באתונה.
לאחר פרישתו לגמלאות השתקע במושבה היוונית בירושלים.
בתפקידו כנשיא הקהילה היוונית טיפח את מורשת השכונה ואת תרבותה.
1966: בית קברות בטבריה מתקופת הברונזה הראשונה
1968: קברים בירושלים בגבעת המבתר מתקופת בית שני
1969: בזיליקה נוצרית קדומה באשקלון ראה כנסיות מהתקופה הביזנטית באשקלון
1969: האזור ההלניסטי בבית שאן
1971: הבזיליקה הנוצרית המוקדמת בכפר עראבה
1976 – 1979: הבזיליקה הנוצרית הקדומה מצפון למגן
בין השנים 1968–2008 פרסם צפיריס למעלה מ-90 מאמרים בכתבי עת כגון: קדמוניות, עתיקות, אריאל, Israel Exploration Journal של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה ועוד.
פרסומיו נעשו בשפות עברית, יוונית, אנגלית וצרפתית.
בין פרסומיו נכללים המאמרים הבאים:
בית הכנסת העתיק ליד מעוז חיים
וסילי מקארוביץ' שוקשין היה שחקן קולנוע, סופר ובמאי סובייטי.
הוא זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1971 ובפרס לנין בשנת 1976 (לאחר פטירתו).
וסילי שוקשין נולד בכפר במחוז אלטאי למשפחת איכר.
בשנת 1933 אביו נעצר והוצא להורג.
בשנת 1943 שוקשין סיים שבע שנות לימוד והחל ללמוד בבית הספר לטכנאים בעיר הקרובה.
לאחר שנתיים של לימודים הוא חזר לקולחוז בו גדל.
בשנת 1947 הוא עזב את הכפר ועבד בעבודות מזדמנות שונות.
בשנת 1949 שוקשין גויס לצבא האדום ושירת בצי.
בשנת 1953 הוא שוחרר בטרם סיים את תקופת שרות החובה עקב מחלתו.
שוקשין חזר לכפר בו נולד, השלים לימודי בית ספר תיכון ואף עבד כמורה.
בשנת 1954 שוקשין נסע למוסקבה והתקבל ללימודים ב-VGIK.
הוא למד אצל מיכאיל רום.
לפי המלצת רום שוקשין התחיל לשלוח לירחונים ספרותיים סיפורים קצרים אותם כתב.
בשנת 1958 התפרסם הסיפור הראשון של שוקשין.
לאחר סיום הלימודים שוקשין השתתף במספר סרטים, אך ללא הצלחה מיוחדת.
בשנת 1964 הוא כתב תסריט לסרט על בסיס סיפוריו וביים אותו.
במהלך שנות ה-60 שוקשין כתב תסריטים למספר סרטים אך הנהלת האולפנים לא הסכימה להתחיל בהסרטת הסרטים ככל הנראה משיקולי צנזורה.
במקביל הוא המשיך לכתוב סיפורים קצרים שזכו להצלחה גדולה.
רוב סיפוריו מוקדשים לחיי הכפר הסובייטי.
בשנת 1974 שוקשין ביים סרט חדש על חיי פושע פלילי משוחרר.
הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים הסובייטי.
כמו כן הוא קיבל הזמנה להשתתף בסרט חדש של סרגיי בונדרצ'וק.
במהלך הצילומים הוא נפטר באופן פתאומי.
על מכלול יצירות בספרות וקולנוע בשנת 1976 הוענק לו פרס לנין.
שוקשין נטמן במוסקבה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
שוקשין היה נשוי שלוש פעמים.
עם אשתו הראשונה שגדלה איתו באותו כפר הוא התחתן בשנת 1953. בשנת 1957 בהיותו במוסקבה הוא כתב לה שהוא רוצה להתגרש.
בשנים 1964 נישא בשנית לשחקנית הקולנוע לידיה פדוסייבה, ב-1965 נולדה לבני הזוג בת וב-1967 הם התגרשו.
בשנת 1968 התחתן שוקשין בפעם השלישית.
מנישואין אלו נולדו לו עוד שתי בנות.
לזכר הסופר נקראו מספר רחובות ברוסיה והוצבו פסלים.
תיאטרון בעיר ברנאול נקרא על שמו.
בטלוויזיה הוקרנו מספר תוכניות טלוויזיה, סדרות וסרטים תיעודיים על חיין.
בשנת 2015 פורסמה ביוגרפיה מפורטת של שוקשין מאת אלכסיי ורלאמוב.
וסילי קצ'לוב 1875, וילנה – 30 בספטמבר 1948 מוסקבה) היה שחקן תיאטרון סובייטי.
הוא היה בין הראשונים שזכו בתואר אמן העם של ברית המועצות בשנת 1935, חתן פרס סטלין (1941), עיטור לנין ועיטורים נוספים.
התיאטרון העירוני בעיר קאזאן נקרא על שמו.
וסילי שברובוביץ' (קצ'לוב) נולד בווילנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום בירת ליטא) למשפחת ממוצא בלארוסי.
הוא למד בגימנסיה בווילנה לצד פליקס דזרז'ינסקי.
כבר באותה תקופה וסילי השתתף בהופעות חובבים והיה קריין.
בשנת 1894 הוא החל את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1896 הוא עזב את הלימודים והחל להתפרנס ממשחק.
עם תחילת הקריירה המקצועית כשחקן הוא לקח שם-במה "קצ'לוב".
תחילה הוא השתתף בהצגות תיאטרון של הרכבים שונים בקאזאן ובסראטוב.
בשנת 1900 הוא התקבל לתיאטרון האמנותי של מוסקבה של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו.
הוא זכה להצלחה כבר בהופעתו הראשונה ועם הזמן היה בין השחקנים המובילים של התיאטרון.
לאחר מהפכת אוקטובר קצ'לוב היה בראש קבוצת שחקנים שסיירה באירופה עם סבב הופעות.
רוב שחקני הקבוצה חזרו עם קצ'לוב למוסקבה בשנת 1921.
קצ'לוב היה בין השחקנים המובילים של התיאטרון ובשנת 1935 הוא היה בין הראשונים שזכו בתואר אמן העם של ברית המועצות.
על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה קצ'לוב הופיע ב-55 תפקידים.
בנוסף להופעות תיאטרון קצ'לוב היה ידוע כקריין והוא היה מופיע בהופעות וברדיו עם שירי סרגיי יסנין אדוארד בגריצקי ומשוררים נוספים.
קצ'לוב היה נשוי לנינה ליטובצבה, גם היא שחקנית תיאטרון.
הם הכירו במהלך עבודתם המשותפת בתיאטרון בקאזאן.
הוא היה ידוע בפרשיות עם נשים, בין היתר עם אשתו של קונסטנטין סטניסלבסקי אשתו של אלכסנדר טאירוב ורבות נוספות.
הוא אהב את החיים הטובים של בילויים.
לחייו במוסקבה של תחילת המאה ה-20 הוקדשו שירי סרגיי יסנין וסיפורי איוואן בונין.