tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלקת החקירות של הרשות לניירות ערך, פועלת בשיתוף עם גופי אכיפה אחרים כדי לעקוב אחרי העבריינים, ומדי פעם נחשפים לציבור מריצי מניות שהובאו לדין.
למרות כלי האכיפה, קשה לאתר באופן ודאי מריצים, בעיקר את מפיצי השמועות, ובמיוחד באינטרנט, המלא בהמלצות להשקעה בבורסה.
על פי נתוני חברת הייעוץ Sophos Labs, שמונה מיליארד הודעות זבל מדי יום, מכילות הודעות הקשורות להרצת מניות.
בנוסף לכל אלה, אמצעי התקשורת מרבים להציג את התופעה, להתריע מפניה, ולהשיא עצות למשקיעים כיצד להתמודד עימה.
בית המשפט העליון התבטא כי "עבירות ממין אלה, יש בהן כדי לפגוע פגיעה ממשית ביעילותו של שוק ההון ובאמון שרוחש הציבור לתקינות פעולתו".
משום כך נקבע בפסיקה כי ניתן להרשיע ולהעניש מריץ גם אם לא התכוון להרוויח מפעולת ההרצה או שהפיק ממנה טובת הנאה מועטה.
המבחן הקובע להרשעה הוא: הידיעה של המריץ כי הוא פועל במירמה.
הבורסה מכילה אלמנטים ספקולטיביים רבים, ויש המאמינים כי בלעדיה לא הייתה פעילות ערה ומשקיעים רבים לא היו פעילים בה.
פעילות הסוחרים כוללת גם מהלכים אשר גבול דק מפריד בינם ובין פעילות פלילית, בעיקר במניות אשר סחירותן נמוכה.
כך למשל יכול אדם לרכוש ולאסוף בהתמדה מניות של חברה, עד שהוא מחזיק כמות כזו שיש בכוחה להשפיע על מחיר המניה.
ההנחה הבסיסית היא שהוא פועל כך מתוך שיקול כלכלי לגיטימי.
כאשר הוא מוכר את המניות שרכש, התוצאה יכולה להיות גם היא הפסד למשקיעים שקנו ממנו.
זוהי פעילות סבירה אלא אם כן הוכחה כוונתו הפלילית או שהוא עשה שימוש בהפצת מידע כוזב.
בהקשר זה מוזכר גם חלקו של המשקיע היודע כי הוא נמצא בשוק מלא סיכונים, ומהי מידת הזהירות שהוא נוקט.
השופט אהרן ברק קבע כי "התערבות יזומה במסחר במניה שכל תכליתה הוא רק השפעה על השער – ולו רק למטרת ייצוב – היא מניפולציה".
לעומת זאת הפרופ' עמרי ידלין הבדיל בין מניפולציה חיובית שיש לה תפקיד חשוב בשכלול השוק, לבין מניפולציה שלילית שעלולה לפגוע במנגנון השוק.
גם הפצת שמועה אינה תמיד פלילית, ולא תמיד ברור ההבדל בינה ובין הצגת עובדה אובייקטיבית או השערה או אפילו תקווה כמוסה בליבו של המפיץ.
בכל מקרה, נדרשת ההוכחה כי ידע בוודאות שהשמועה אינה נכונה וכוונתו הייתה להונות.
הרצל שמואלי (1920 – 21 במרץ 2001) היה פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בתחום המוזיקה לשנת 2001.
נולד באיסטנבול ב-1920 ועלה לארץ ישראל ב-1933.
בין השנים 1950–1953 למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת ציריך, ובשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור למוזיקולוגיה.
באותה שנה הקים את החוג למוזיקולוגיה בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה.
בין השנים 1964–1966 שימש כעורך העיתון "גיתית".
בין השנים 1966–1972 שימש שמואלי כמרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב בחוג למוזיקולוגיה.
בשנת 1972 שימש כפרופסור חבר באוניברסיטה.
מ-1971 עד שנת 1974 שימש כראש החוג למוזיקולוגיה; חזר לתפקיד בשנת 1987, ופרש ממנו ב-1989. בשנת 1985 שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
הרצל שמואלי נפטר ב-21 במרץ 2001, ימים ספורים לאחר שנודע לו על זכייתו בפרס ישראל.
הותיר אחריו אישה, בת ושני נכדים.
אמנות המוזיקה :ספר הכנה לתיאורית המוזיקה ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, הוצאת מרכז לתרבות וחנוך ספרייה מוזיקלית ע"ש נסימוב מס' 91, תל אביב-מדינת ישראל- תשט"ו.
הזמר הישראלי: עיונים בסגנונו, מבנהו ומילותיו, תל אביב: המרכז לתרבות ולחנוך ('הספרייה למוזיקה'), 1971.
יהואש הירשברג, הרצל שמואלי - אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' : חייו, יצירתו והגותו .
עריכה: אביב מלצר, מו"ל - ירושלים: כרמל תשנ"ה 1995.
מיכל זמורה-כהן, הרצל שמואלי, המוזיקה – שליחות ובשורה: אבני בנייה לאסתטיקה של המוזיקה; עורך: נח איתן, אור יהודה: דביר, 2007.
היצירות המוסיקליות של בן ציון אורגד / שושנה וייך ; בהדרכת הרצל שמואלי, 1971.
הריצ'רקאר - למרדכי סתר : (היבטים מוסיקליים ודרמטיים) / וילי אליאס ; בהדרכת הרצל שמואלי, 1974.
פרטוש: "המקאמאת" : השתקפותם של קונפליקטים סגנוניים ביצירה / אברהם אמזלג ; בהדרכת הרצל שמואלי, 1979.
דעות והשקפות על מטרות החינוך המוסיקלי בביה"ס בישראל / מרדכי מזרחי ; בהדרכת הרצל שמואלי, 1983.
זמרי ההורה-מקורותיהם, תולדותיהם ומקומם בכלל הזמר הישראלי / גילה דובקין ; בהדרכת הרצל שמואלי, 1985.
השוואה בין שתי שיטות הוראה (דלקרוז וקודאי) בפיתוח תפיסה מוסיקלית אצל ילדים בגיל הגן / מרים אופנהיים ; בהדרכת בת שבע רובינשטיין, יהודית איזן, הרצל שמואלי, 1989.
הקשר בין רכיבים של אימון קולי ודרך הוראת שיר, לדיוק בגובה השירה אצל בני 4-6 / צפורה כהנוביץ' ; בהדרכת הרצל שמואלי, מרדכי מירון, 1995.
הרצל פינת רפאלי היא סדרה תיעודית בת 5 פרקים אשר שודרה לראשונה בערוץ HOT בידור ישראלי בשנת 2008 לקראת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
דוד דרעי, יוצר הסדרה, יצא בה למסע ביקורתי אל ה"אייקונים" שהובילו את התרבות בששים שנות קיומה של המדינה, ובחן באמצעותם את השינויים התרבותיים והערכיים שהתחוללו בישראל.
בתוך כך, שרטט דרעי את המעבר של "גיבורי התרבות" של אז, ל"כוכבים" שבאו אחריהם ועד ל"סלבס" בני ימינו.
"הרצל פינת רפאלי" קיבלה מועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2008.
פרקי הסדרה עסקו בשלושה נושאים:
"היופי והזוהר של ישראל" (פרק 1 ופרק 2) - סיפורן של מלכות היופי ו"נערות הזוהר" מהשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה ועד שנת ה-60.
"הבידור והבמה של ישראל" (פרק 3 ופרק 4) - עסק בכוכבי הבידור והבמה וכלל בין השאר: ראיון אחרון עם חנה רובינא בחייה, ראיון עם מי שכונתה "זמרת המלחמות" - יפה ירקוני, בו התמודדה עם הטענה שבנתה את הקריירה הארוכה שלה על גב הצבא.
ותיאור של התחרות בין שתי הזמרות הפופולריות של שנות ה-80 - ירדנה ארזי ועופרה חזה.
"הבידור והרכילות בפוליטיקה הישראלית" (פרק 5) - מסע מאסיפות עם בכיכרות ומנאומים חוצבי להבות, אל תוכניות אירוח צעקניות ומדורי רכילות נוצצים, בעקבות הפוליטיקאים, והגנרלים.
והצורך הקיומי שלהם לזכות בתשומת הלב, באהבת הציבור, בכוח ובהשפעה.
מהמאבק להשגת הראיון הראשון עם פולה בן-גוריון ועד המאבק היומיומי של פנינה רוזנבלום על דקות מסך, מסיפורי הבגידות הסודיות של משה דיין ועד "פרשת הקלטת הלוהטת" של "בנימין נתניהו.
הכל בניסיון לברר שתי שאלות חשובות: איך הפכו הפוליטיקאים שלנו מאידאולוגים – לכוכבי טלוויזיה, והאם הדרך פתוחה משני הכיוונים - ועיתונאים וכוכבי טלוויזיה יכולים להיות מנהיגים ראויים?
הרצל (היינץ) פריצנר (גולדמן) (1919 - 16 במרץ 2007) היה ספורטאי ישראלי, כדורגלן ששיחק בעמדת הקשר השמאלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון.
פריצנר נולד בקייב, ולמד בדיסלדורף שבגרמניה.
עלה ארצה במסגרת עליית הנוער, והתיישב יחד עם משפחתו ברחובות.
שם שיחק בתחילת הקריירה בקבוצת, מכבי רחובות.
כבר בגיל חמש עשרה וחצי שיחק במדי קבוצת הבוגרים של המועדון.
בהמשך שיחק במדי מכבי תל אביב, ואף הבקיע שער במשחק הגמר על הגביע הארץ-ישראלי בשנת 1941 (נגד הפועל תל אביב).
בשנת 1947 שיחק עונה אחת במדי הפועל רמת גן, ולאחריה עבר לשחק בקבוצת הפועל תל אביב.
החלפת הקבוצות של פריצנר הייתה חריגה בנוף הכדורגל הישראלי והארץ ישראלי, באשר נאמנות לזרם (הפועל/מכבי) נגזרה מהזדהות אידאולוגית.
ב-28 במרץ 1953 כבש פריצנר רביעייה במדי הפועל תל אביב, במהלך הניצחון הגדול ביותר של הקבוצה בליגה, 8–0 מול הפועל רמת גן, קבוצתו הקודמת.
לאחר 6 שנים בהפועל תל אביב חזר להפועל רמת גן ואת שאר הקריירה כשחקן עשה במדיה.
לזכותו של פריצנר 13 שערים במדי הפועל רמת גן, ובאמצע עונת 1959/1960 מונה למאמן הקבוצה.
לאחר פרישתו מאימון הפועל רמת גן, פריצנר עבד כקצין במשטרה (במחלקת החקירות) והיה גם קצין בצבא.
הרצלילינבלום - מוזיאון לבנקאות ונוסטלגיה תל אביבית היה מוזיאון להיסטורית הבנקאות בתל אביב ובארץ ישראל.
המוזיאון הוקם בתל אביב על ידי בנק דיסקונט.
המוזיאון נסגר בסוף יוני 2019 עקב ירידה במספר המבקרים ועלויות תחזוקה גבוהות שנאמדו בעשרה מיליון שקלים בשנה.
מפתיחתו ועד הסגירה, ביקרו במוזיאון כ-700 אלף מבקרים לערך.
המוזיאון הוקם ב"בית שיף" בקרן הרחובות הרצל ולילינבלום.
הקומה הראשונה של הבית נבנתה בשנת 1909 כבית מגורים פרטי של משפחת פרנק, בחלקה שבה זכתה בהגרלת המגרשים לאחוזת בית.
לאחר מכן נמכר הבית למשפחת שיף ובשנת 1924 נוספו לו שתי קומות בתכנונם של יוסף ברלין וריכרד פסובסקי.
במשך השנים המבנה שימש גם חנות למכשירי כתיבה, מספרה, בנק, מפעל לנקניק, בית מלון ועוד.
בשנת 2006 החל תהליך של שימור המבנה בתכנון האדריכל אמנון בר אור, כחלק ממחויבות של בנק דיסקונט במסגרת הקמת מגדל משרדים לשימוש ההנהלה הראשית שלו.
במסגרת השימור שוחזרו עיטורי קיר.
בחלקו נשמרו הציורים המקוריים כפי שנמצאו במקום, וניתן לראות את ההבדל בין העיטורים המקוריים והעיטורים המשוחזרים.
במבנה נמצאו מספר ציורי קיר.
בעקבות שינויי הפנים שנערכו במבנה היה צורך להרוס קיר שעליו ציור קיר של איש רוכב על חמור.
הקיר עם הציור נוסר, והציור עם חלק הקיר שולב בקיר אחר.
עלויות הכשרת המוזיאון נאמדה בכ-50 מיליון שקל והוא נחנך במאי 2009.
המוזיאון נפתח באוגוסט 2009. כל קומה במבנה הוקדשה לממד זמן אחר.
הקומה הראשונה הוקדשה לעבר, שתחילתו בסוף המאה ה-19. בקומה זו שוחזר הסניף הראשון של בנק דיסקונט כולל ריהוט, ציוד משרדי אותנטי, כגון ספרי הנהלת חשבונות משנת 1926, מכונות חישוב, מאזני זהב, חותמי שעווה ועוד.
סרט תעודה בהנחייתו של מודי בראון מציג תמונות שונות מחיי תל אביב.
בנוסף מוצג מודל של שכונת אחוזת בית, וכן מיצג המתאר אירועים בהיסטוריה של כלכלת ישראל: תקופת הצנע, שינויי המטבע, המהפך הכלכלי ועוד.
הקומה השנייה מוקדשת להווה, ומוצגים בה מכשירי כספומט ללא הדפנות, המאפשרים לראות את תהליך משיכת שטרי הכסף במכשיר, ומכשיר ליצירת פנקסי המחאות.
בקומה השלישית מופע מולטימדיה שחלקו בתלת־ממד, מבט אל העתיד, ומשחק התנסות בפעילות חדר עסקאות.
על גג המבנה הותקנו כעשרים מבני קינון של סיסים שנהגו לקנן על גג המבנה.
בחלק מתאי הקינון הוצבו מצלמות.
באביב, שהוא עונת הקינון, ניתן לראות את תהליך הקינון באולם ההקרנה במוזיאון.
בסיום הסיור מקבלים המסיירים שטרי כסף מצוירים שמשמשים את ההדגמה במכשירי הכספומט, פנקס המחאות פיקטיבי וכרטיס מגנטי.
מעבר לתצוגה בנושאי כלכלה, מוצגות בבניין תערוכות מתחלפות.
אחת התערוכות הראשונות שהוצגו בו הייתה תערוכת סימני אש מבתי תל אביב של תקופת המנדט.
אוסף בנק דיסקונט לישראל : רכישות נבחרות, (תערוכה: אוצרים - יונה פישר, שולמית נוס, קטלוג: עריכת טקסט - דפנה רז), מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, אשדוד, 2008, (102 עמודים).
יונה פישר, מאה שנות אמנות ישראלית באוסף בנק דיסקונט, עיצוב והפקה : מיכאל גורדון, עריכת טקסט : דפנה רז, עוזרות מחקר : ד"ר ניעה ארליך, חן חוברס, נורית שמיר, קדם דפוס והדפסה : אופסט א.ב.
הרצליה מדיקל סנטר הוא בית חולים פרטי בהרצליה פיתוח שנחנך בשנת 1982. בית חולים בשותפות חלקית של שירותי בריאות כללית.
הקמת בית החולים החלה בשנת 1979 ביוזמת אנשי עסקים יהודים מדרום אפריקה, במטרה לאפשר לתושבי מדינת ישראל ולתיירי מרפא מארצות אחרות, שידם משגת, לקבל שרותי רפואה פרטית ברמה גבוהה.
הקמת בית החולים הושלמה בדצמבר 1982. המנכ"ל הראשון של בית החולים היה ד"ר אוברי יופה.
בספטמבר 2006, רכש את בית החולים איש העסקים יגאל אהובי תמורת כ-40 מיליון דולר.
בפברואר 2009 מכר אהובי את בית החולים לשירותי בריאות כללית, שרכשה נתח של 40%, וביולי מכר למשפחתו של אלי לנדאו, ראש עיריית הרצליה לשעבר, שהחזיקה עד אז חלק קטן מהמניות, את שאר המניות שהחזיק.
בהמשך רכשה חברת כלל ביטוח 10% מהמניות.
לאחר הרכישה עבר בית החולים שיפוץ מקיף בהשקעה של 40 מיליון שקל.
באוגוסט 2016, מונה דני אנגל, שהיה קודם סמנכ"ל אסותא, לתפקיד מנכ"ל הרצליה מדיקל סנטר.
בסוף 2019 ניהלה חברת הביטוח מגדל משא ומתן לרכישת נתח ממניות בית החולים, לפי שווי של כ-800 מיליון שקל.
ביולי 2021, פורסם כי שירותי בריאות כללית תרכוש 11% מהמניות, לפי שווי של 780 מיליון שקל, כך שתגיע להחזקה של 51% ממניות בית החולים.
באוגוסט 2021 אירעה דליפת מידע של כ-50 אלף מטופלים, ממערכת חדשה לזימון תורים, שהקימה עבור בית החולים חברת וואן טכנולוגיות.
באותו מועד הוערך ששווי בית החולים הוא 1.5 מיליארד ש"ח.
בבית החולים תשעה חדרי ניתוח, חמש מחלקות אשפוז, טיפול נמרץ, התאוששות, מכון לב, מכון גסטרואנטרולוגי, מכון דימות (רנטגן), מכון דימות שד, יחידה להפריה חוץ גופית וגנטיקה.
למעלה מ–18,000 ניתוחים בשנה מבוצעים במוסד.
רבים מרופאי בית החולים מועסקים בבתי חולים ציבורים, ופעילותם ב"הרצליה מדיקל סנטר" היא עבודה נוספת.
באגף המרפאות פועלות כ-120 מרפאות העומדות לרשות המטופלים לייעוצים, אבחונים וטיפולים בשטחי הרפואה השונים.
בית החולים מעניק זה שנים רבות שירותי רפואה לתושבי חוץ השוהים בישראל, ומטופלים המגיעים במיוחד־ממדינות זרות במסגרת תיירות מרפא.
בית החולים גם את אזרחי ישראל באופן פרטי או במסגרת הסכמים עם הביטוחים המשלימים של קופות החולים ובמסגרת ביטוחי הבריאות של חברות הביטוח.
בבית החולים פועלים מספר מחלקות בתחומי רפואה שונים:
כירורגיה כללית: בין הניתוחים השכיחים מצויים ניתוחי בקע, ניתוחי טחורים, פיסורה, ניתוחי כיס המרה, ניתוחים בריאטרים (ניתוחי הרזיה, לטיפול בהשמנת יתר).
במרכז מבצעים גם ניתוחים מורכבים יותר כגון ניתוחי כלי דם של הבטן, ניתוחי קיבה, ושט, כבד ולבלב.
כירורגיה אונקולוגית: ניתוחי סרטן המעי הגס והרקטום, ניתוחי ושט וקיבה וכן ניתוחי כבד וניתוחי לבלב.
ניתוחי לב: ניתוחי מעקפים, ניתוחים משולבים של לב ועורקי הצוואר, החלפת ותיקון מסתמים, תיקון מומים מולדים אצל מבוגרים, ניתוחי ריאות ובית החזה.
צנתורי לב: צנתורים, צנתור טיפולי, אבחנתי ווירטואלי.
כמו כן מבוצעים ניתוחים לטיפול במומי לב.
אורתופדיה: ניתוחי מפרק ירך, ניתוח מפרק ברך, ניתוח ברך בהתאמה אישית וניתוחי עמוד שדרה.
המרכז מפעיל שלוחה לרפואה פרטית בבית חולים נצרת.
הרקוויאם של ורדי (באיטלקית: Messa da Requiem) היא המוזיקה שג'וזפה ורדי כתב לטקסט הלטיני של תפילת האשכבה הקתולית לעילוי נשמת המת.
ורדי כתב את הרקוויאם לזכר המשורר והסופר אלסנדרו מנצוני.
מנצוני מת בגיל 89 במאי 1873 וורדי, שהעריץ אותו, הציע באמצעות המו"ל ג'וליו ריקורדי, לראש עיריית מילאנו להשמיע ביום השנה למותו רקוויאם, שיכתוב הוא עצמו.
ראש העיר נתן את הסכמתו וביום השנה ניצח ורדי על ביצוע הבכורה של הרקוויאם, שכלל מקהלה מעורבת בת 120 זמרים ותזמורת בת 100 נגנים.
הרקוויאם כתוב לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה מעורבת ולתזמורת.
היצירה הושמעה ראשונה ב-22 במאי 1874, בבזיליקת סן מרקו בוונציה.
במשך זמן מה נודע בשם "הרקוויאם של מנצוני".
אף כי מטרת חיבורו המקורית הייתה ליטורגית, הרי בימינו כמעט אין מבצעים אותו כמוזיקה כנסייתית אלא בצורה קונצרטית, הנמשכת כ-85 - 90 דקות.
המוזיקולוג דייוויד רוזן מגדיר את הרקוויאם כ"יצירה הכוראלית הגדולה המושמעת כנראה בתדירות הגבוהה ביותר מאז כתיבת הרקוויאם של מוצרט".
אחרי מותו של ג'ואקינו רוסיני בשנת 1868, הציע ורדי שמספר מלחינים איטלקים ידועי-שם ישתפו פעולה בחיבור רקוויאם לזכר רוסיני, כאות להערצה ולכבוד שרחש ל"אדם אמיתי, אמן מעולה, שהטביע את חותמו על תקופה שלמה".
כראשון למלחינים אלה הציג את סבריו מרקאדנטה.
תרומתו הוא ליוזמה הייתה בכתיבת פרק הסיום, "ליבֶּרָה מֶה".
במהלך השנה הבאה חיברו ורדי ועוד שנים-עשר מלחינים מפורסמים בני זמנו את ה"מיסה לרוסיני".
ביצוע הבכורה נקבע ל-13 בנובמבר 1869, יום השנה הראשון למות רוסיני, ואולם, ב-4 בנובמבר, 9 ימים לפני ביצוע הבכורה, נטשה הוועדה המארגנת את המיזם.
ורדי תלה את האשמה במנצח המיועד, אנג'לו מריאני.
הוא ציין את חוסר ההתלהבות של מריאני למיזם, על אף היותו חבר בוועדה המארגנת מאז הקמתה, ובכך הקיץ הקץ על הידידות בין שניהם.
היצירה השתכחה מלב עד 1988, כשהלמוט רילינג ניצח על ביצוע הבכורה של "המיסה לרוסיני" במלואה, בשטוטגרט, גרמניה.
בינתיים המשיך ורדי להשתעשע ב"ליברה מה" שלו, מתוסכל לנוכח החשש, שהמחווה המשולבת לחיי רוסיני לא תגיע לידי ביצוע בתקופת חייו.
ורדי גמר אומר לחבר רקוויאם שלם - הפעם כולו פרי עטו - למנצוני.
הוא פנה באמצעות המו"ל שלו, ג'וליו ריקורדי, לראש עיריית מילאנו והציע לו להשמיע ביום השנה הראשון למות מנצוני רקוויאם, שייכתב כולו בידיו.
ראש העירייה הסכים, וביוני נסע ורדי לפריז, שם החל בעבודה על הרקוויאם, שאותו עיצב בצורה המוכרת לנו כיום.
היצירה כללה את הגרסה המתוקנת של ה"ליברה מה", שחובר במקור לזכר רוסיני.
הרקוויאם בוצע לראשונה בבזיליקת סן מרקו בוונציה ב-22 במאי 1874, ביום השנה הראשון למות מנצוני.
ורדי עצמו ניצח על הקונצרט, וארבעת הסולנים היו טרזה שטולץ (סופרן), מריה ולדמן (מצו סופרן), ג'וזפה קאפוני (טנור) ואורמונדו מאייני, (בס).
כעבור שלושה ימים, ב-25 במאי, בוצע הרקוויאם בשנית באותו הרכב של סולנים ומנצח.
הצלחתו הייתה מיידית, אם כי לא בכל מקום.
האופרה-קומיק בפריז הקצתה לו שבע הופעות, אך הרויאל אלברט הול החדש בלונדון לא הצליח למלא את האולם ליצירה בעלת אופי קתולי כל כך.
בוונציה עוצבה לכבוד ביצוע הרקוויאם תפאורת רקע בסגנון הכנסייתי של ביזנטיון.
שטולץ, ולדמן ומאייני שרו כולם בתפקידי אאידה, אמנריס ורמפיס בביצוע הבכורה באירופה של אאידה בשנת 1872, וגם קאפוני היו מיועד לשיר בתפקיד ראדאמס באותה בכורה, אך הוחלף בגלל מחלה.
טרזה שטולץ המשיכה לקריירה מזהירה, ולדמן פרשה בגיל צעיר מאוד בשנת 1875, אך הזמרים הגברים התפוגגו כנראה לאלמוניות.
טרזה שטולץ התארסה לאנג'לו מריאני ב-1869, אך לאחר זמן נפרדה ממנו.
אופיו האופראי בעליל של הרקוויאם היה מושא לביקורת.
הנס פון בילוב הגדיר אותו כ"אופרה באצטלה כנסייתית".
לתקופה מסוימת נעלם הרקוויאם מן הרפרטואר המקהלתי הסטנדרטי, אך חזר אליו בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכיום הוא זוכה לביצועים תדירים ומהווה חלק בלתי נפרד מרפרטואר ההופעות של מקהלות רבות.
המחזאי ומבקר המוזיקה ג'ורג' ברנרד שו התפעל מן היצירה מאז ביצועה הראשון בלונדון והורה להשמיע את ה"ליברה מה" בהלווייתו.
בשנים 1943 ו-1944 בוצע הרקוויאם 16 פעמים על ידי אסירי מחנה הריכוז טרזין, בניצוח רפאל שכטר.
הקונצרט האחרון במיוחד נתן בסיס לביטוי עצמי מכובד, בד בבד עם הניסיון להעביר את המתרחש במחנה למשלחת של הצלב האדום הבינלאומי בשנת 1944.
ב-2006 ביצע מאריי סידלין את הרקוויאם באותו אולם שבו התקיימה ההופעה לפני הצלב האדום ואת החזרות עם המקהלה ערך באותו מרתף שבן למדו אסירי המחנה את תפקידיהם והתאמנו בשירתם.
היה זה חלק מפסטיבל האביב של פראג וילדי הניצולים שרו במקהלה כשהוריהם יושבים בקהל.
בשנת 1953 ביצעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הרקוויאם של ורדי בניצוח פרנץ פריצ'אי ובהשתתפות הקאמרית תל אביב
בשנת 1968 ביצעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הרקוויאם בניצוח זובין מהטה עם המקהלה הפילהרמונית תל אביב וסולנים בחזית כנסיית המולד בבית לחם.
לכבוד חגיגות המאה לתל אביב אירחה האופרה הישראלית החדשה את לה סקאלה בביצוע חגיגי של הרקוויאם של ורדי בפארק הירקון.
בעונת 2016 ביצעה התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון את הרקוויאם של ורדי בניצוח אנדרס מוסטונן ובהשתתפות סולנים ומקהלה מלטביה.
זובין מהטה ניצח על הרקוויאם בסיום עונת 2018/19 של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ביולי 2019. זה היה למעשה הקונצרט האחרון של מהטה כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
להופעה בפריז, הכניס ורדי שינויים ב"ליבר סקריפטוס" כדי לאפשר למריה ולדמן סולו נוסף להופעות הבאות.
היו גם ביצועי גרסאות בליווי ארבעה פסנתרים או תזמורת כלי נשיפה ממתכת.
פרנץ ליסט עיבד את ה"אגנוס דאי" לפסנתר סולו (S.
גרסה זו הוקלטה על ידי לזלי הווארד.
קטע הדיאס אירה של הרקוויאם הושמע בסרטו של קוונטין טרנטינו, ג'אנגו ללא מעצורים, ומלווה קבוצה של גזענים לבנים דמויי קו קלוקס קלאן במתקפה לילית.
ליבר סקריפטוס (מצו סופרן, מקהלה)
קווִיד סוּם מיזֶר (סופרן, מצו-סופרן, טנור)
אַגְנוּס דֵאי (סופרן, מצו סופרן, מקהלה)
לוּקְס אֶטֶרְנָה (מצו סופרן, טנור, בס)
במשך כל היצירה משתמש ורדי במקצבים נמרצים, מלודיות נשגבות וניגודים דרמטיים - במידה רבה כפי שנהג באופרות שלו - לבטא את הרגשות העזים שהטקסט מעורר.
(ציטוטי התרגום הם של ד"ר בתיה באייר, 1974, לקוחים מן הספר "קסם האופרות של ורדי" מאת יהואש הירשברג, הוצאת כרמל-ירושלים 2014)
הפרק הפותח את הרקוויאם, "אינטרואיט" Requiem aeternam dona eis, Domine ("מנוחת נצח תנה להם, אדוני") נפתח באווירה נוגה.
המקהלה נכנסת בלחש, בסגנון דיבור אופראי, ממשיכה בסגנון עתיק של חיקוי בקולות השונים וחוזרת אל מוטיב הפתיחה.
קטע הקיריה Kyrie eleison / Christe eleison / Kyrie eleison ("אדוני, רחם נא / כריסטוס, רחם נא / אדוני, רחם נא") הוא תפילה ביוונית, פרק הפתיחה הקבוע של הרקוויאם.
כל אחד מן הסולנים פונה בזה אחר זה בתפילה לרחמי שמים, אך סגנון פנייתם משתנה בהתאם לאופי קולו של כל אחד מתפקידי השירה, בשילוב של סגנון אופראי עם הסגנון העתיק.
הדיאס אירה המבעית Dies irae, dies illa / Solvet saeclum in favila / Teste David cum Sibylla ("יום הזעם, יום יגיע / באפרו עולם יטמיע / עד דוד, סיביל הביעה") המלווה את הרצף הפיוטי של טקס הקבורה הלטיני חוזר שוב ושוב לאורך הרקוויאם.
הפרק הזה נכתב בהשראת ציור הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית ברומא.
התיאור הטקסטואלי הדרמטי של יום הדין הוא תוספת מאוחרת לרקוויאם, שחיבר נזיר בשם תומאזו דה צ'לאנו במאה ה-13, והוא כתוב בצורת סקוונצה, זוגות של בתים בני שלוש שורות כל אחד, במשקל ובחריזה.
התפרצות אדירה של התזמורת עם המקהלה הגדולה, בלוויית הלמות התוף הגדול, אופיינית לוורדי האופראי.
ורדי חילק את פרק הדיאס אירה הארוך לתתי-פרקים.
טובה מירום Tuba mirum spargens sonum / Per sepulcra regionum / Coget omnes ante thronum (קול שופר אדיר בוקע / עד תהום ומעמקיה / כל הנפש יזעיקֶהָ) מזעיקות 4 חצוצרות המקיפות את הבמה את העומדים למשפט אל יום הדין.
אל החצוצרות מצטרפים הקרנות וטרומבונים והטובה, ובהמשך שאר התזמורת והמקהלה, בייצוג נאמן לפרסקו של מיכלאנג'לו.
ליבר סקריפטום Liber scriptum proferetur / In quo totum continetur / Unde mundus judicetur (מגילת הקלף נגללת / מראשית עד תום כוללת / את עדות משפט החלד) שני הבתים מחוברים לתת-פרק אחד, המבטא את האימה שמפילה תרועת החצוצרות.
לעומת שירת הפיאניסימו של הבס, המעבירה צמרמורת בשומעיה, פורצת המצו-סופרן בזעקת-אימה, לה עונה המקהלה בלחישת "דיאז אירה" שוב ושוב, בעוצמה גוברת והולכת עד להתפרצות במלוא עוצמת המקהלה על פתיחת הפרק.
/ מי מליץ לי אבקשה?
/ אם צדיק יחרד על ישע?) את מקום ביטויי המורא תופסת התחינה: הסופרן, המצו סופרן והטנור פונים בתפילה אל האל היושב בדין, על רקע מוטיב הנשמע שוב ושוב בבסון.
רקס טרמנדה Rex tremendae majestatis / Qui salvandos salvas gratis; / Salva me, fons pietatis (רם מלכות, נורא ממשלת, / ברצונך ידך גואלת: / הושיעני, מקור תוחלת!) יוצר תחושת אפסות לנוכח האל האדיר בהדר מלכותו.
המקהלה המלאה משמיעה בעוצמה את משפט הפתיחה, ומולה מעתירים ארבעת הסולנים בתפילה שבשורה השלישית.
כאן מתחילות שלוש אריות אופראיות גדולות, הראשונה, בת שלושה בתים, היא תפילת-תחינה ששרות שתי הסולניות.
בתפילה זו קורנת תקווה לחוטא, המייחל לרחמי האל.
הטנור נדרש לבצע תפילה זו, בת שלושת הבתים בנעימות רבה (דולצ'יסימו), או בנעימות ובשלווה (דולצ'ה קום קלמה), כדי לוודא, שהתפילה אכן תישא גוון דתי מופנם ולא תהפוך לאריה אופראית.
באריה זו, השלישית בסדרה, נושא הבס תפילת יחיד נרגשת, ואחריה חוזרת ברמה תחילת פרק ה"דיאז אירה".
בפרק זה מגיעה לשיאה הרגשי והתאולוגי הסקוונצה כולה.
החוטא ניצב למשפט ביום הדין, יום של דמעות.
זה עיבוד לפרק הקינה של המלך פיליפ על מות רודריגו באופרה דון קרלוס, שוורדי נדרש להשמיט מהצגת הבכורה אך מצא לו מקום בנקודת שיא ברקוויאם, בתוספת נושאים להעשרת המרקם לארבעה סולנים ומקהלה.
פרק הסנקטוס מתחיל בתרועת כלי נשיפה ממתכת לבשר את כניסת "הבא בשם אלוהים".
בניגוד לאווירת האבלות והאימה שבפרקי הרקוויאם האחרים, פרק זה מלא עליצות.
הוא נפתח בשלוש תרועות חצוצרה חגיגיות, מלוות כל אחת בקריאת "סנקטוס" של המקהלה.
לאחר מכן מתחילה פוגה מהירה בשמונה קולות.
הטקסט "מלוא השמים והארץ" כתוב לנושא מנוגד, איטי יותר וחרישי.
בסיום חוזרים התנועה המהירה והצליל המלא.
גם פרק זה הוא חלק קבוע במיסה, היחיד הפונה ישירות אל ישו, ועל פי מסורת המיסות הרב-קוליות, מקובל לעצב אותו כפרק אינטימי, חם ורגשי.
הסופרן והמצו-סופרן פותחות שנעימה פשוטה באוקטבות, בסגנון המוזיקה הכנסייתית העתיקה, והמקהלה עונה להן באותו סגנון.
הנעימה חוזרת, מלווה קישוטים עדינים בכלי הנשיפה והפרק נמשך בפיאנו חרישי, אומר אצילות וכנות.
פרק זה הוא השלב האחרון בתפילה לעילוי נשמת המת, ואור הנצח, שאמנות הציור הכנסייתית תיארה כנוגה זהוב, מאיר את הכנסייה.
תפילה פשוטה ונוגעת ללב נישאת בפי שלושת הזמרים, מצו סופרן, טנור ובס, לסירוגין והתזמורת יוצרת את הילת אור הנצח בכלי הקשת ובקישוטים בכלי הנשיפה מעץ.
בפרק זה נחה זמרת הסופרן לקראת האתגר של פרק הסיום.
פרק הליברה מה, המוזיקה הוותיקה ביותר של ורדי ביצירה, מהווה את הסיום המונומנטלי של הרקוויאם.
הסופרן ניצבת יחידה אל מול המקהלה בתפקיד אופראי, מן הקשים ביותר של ורדי.
בתפילה נרגשת מעתירה הזמרת לפני האל לשחרור מאימת המוות ומולה מקהלה, המייצגת את תפילת הציבור.
הפרק נפתח בדקלום התפילה, ללא ליווי וללא משקל, בדומה לתפילה ארכאית, לו נענית המקהלה.
התזמורת מתארת את חזיון יום הדין המבעית, כאשר השמים והארץ רועשים, והזמרת חוזרת במלודיה אופראית נרגשת אל חלקו הראשון של פרק ה"דיאס אירה", יום הדין, ואז, כמי שעומדת יחידה למשפט לפני שופט כל הארץ, היא חוזרת אל פתיחת היצירה - "רקוויאם", ושרה אותה לבדה, ללא המקהלה.
בסיום נדרשת הסופרן לעמוד באתגר קשה ביותר - קפיצה אל צליל גבוה מאוד (סי במול) בפיאניסימו מוחלט.
עתה נכנסת המקהלה בפוגה מהירה, המבטאת את ההקלה שחש הציבור לאחר סיום המשפט במחילה.
הסופרן מצטרפת למקהלה בצלילים הגבוהים ביותר של קול זה.
לסיום, היא חוזרת אל הדקלום החרישי והיצירה מסתיימת בפיאניסימו.
בתקופת חיבור הרקוויאם, לא הורשו זמרות לשיר בטקסי תפילה בכנסייה הקתולית (ובהם מיסת הרקוויאם, שהיא תפילת אשכבה.
אלא שוורדי התכוון מלכתחילה לשלב זמרות ביצירתו.
ייתכן שעובדה זו עיכבה את קבלת היצירה באיטליה.
בהשמעת הבכורה של ה"רקוויאם", היו שביקרו אותו על היותו אופראי מדי בסגנונו בכתיבה לנושא דתי.
לדברי גונדולה קרויצר, "רוב המבקרים עמדו בפירוש על הפער בין הטקסט הדתי (עם כל השלכותיו המוזיקליות) למוזיקה שוורדי כתב לו." היו שדנו אותו לשלילה כ"אופרה באצטלה דתית" או, לחלופין, כיצירה דתית, אבל ב"לבוש מוזיקלי מפוקפק".
בעוד שרוב המבקרים היו בדעה שהמוזיקה "דרמטית", היו שסברו כי התייחסות זו לטקסט הייתה נאותה, או לפחות מותרת.
באשר למוזיקה כמוזיקה, הייתה תמימות דעים בין המבקרים, כי היצירה מציגה "שטף של כושר המצאה, אפקטים צליליים יפים וכתיבה ווקאלית מקסימה." המבקרים נחלקו ביניהם בין שבח לגנאי ביחס לנכונותו של ורדי לשבור חוקי הלחנה מקובלים למען אפקט מוזיקלי, כגון בשימוש שעשה בקווינטות עוקבות.
ביצוע הרקוויאם בתקופת חיבורו היה שונה מאוד מזה המקובל כיום.
בימינו מקובל להשמיע את הרקוויאם כסימפוניה, ללא הפסקות וללא מחיאות-כפיים בין הפרקים, אבל ראייתו של ורדי את הרקוויאם הייתה אופראית במידה רבה.
כאשר ניצח ורדי על הרקוויאם שלו, לא זו בלבד שהייתה הפסקה אחרי פרק ה"דיאס אירה", אלא שהוא התיר, ואף עודד, מחיאות כפיים בסיומי פרקים ואפילו חזר על פרקים מסוימים, כגון ה"רקורדרה" ו"ליברה מה" כהדרן לבקשת הקהל.
רשימה זו מפרטת דמויות מסרט ההנפשה "הרקולס" של חברת וולט דיסני ומסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט.
הדמויות הראשיות בסרט הם: הרקולס, מגארה, פגסוס ופילוקטטס.
בסדרה מגארה הופכת לדמות משנה ואיקרוס וקסנדרה מצטרפים לדמויות הראשיות.
להלן הדמויות הראשיות שמופיעות בסרט ובסדרה:
הרקולס - בנם של זאוס והרה.
כשהוא היה תינוק הוא נחטף מהאולימפוס על ידי כאב ופחד שנתנו לו שיקוי שהופך אל לאדם, אך מאחר שהוא לא סיים לשתות את השיקוי, הוא נהפך לאל למחצה ונשמר בו קצת כוח של אל.
מכיוון שהוא כבר לא אל, הוא לא יכול לגור יותר באולימפוס, ואמפיטריאון ואלקמנה מאמצים אותו ומגדלים אותו כבנם.
במהלך הסרט הרקולס מנסה להוכיח את גבורתו, כדי שהוא יוכל לחזור להיות אל.
כדי לשחרר את מגארה מעבדות עבור האדס, הרקולס מוותר על כוחו ליום אחד והופך לאדם.
בסוף הסרט כשהוא מצליח לחזור להיות אל, הוא מעדיף לחזור להיות אל למחצה כדי שהוא יוכל לחיות עם אהובת ליבו מגארה.
מגארה - בחורה יווניה שהרקולס מתאהב בה.
הרקולס מציל אותה מניסיון האונס של נסוס.
מג מכרה את נשמתה להאדס בתמורה לכך שהוא יחזיר לבן זוגה אדוניס את נשמתו, אך לאחר מכן אדוניס עזב אותה לטובת הלנה ומג נותרה שבורת לב.
אף על פי שבהתחלה היא מהססת להתאהב, הרקולס מצליח לגרום לה להתאהב בו.
פגסוס - סוס מעופף שזאוס יצר מעננים.
פגסוס משמש כחיית המחמד של הרקולס.
פילוקטטס - סאטיר והמאמן של הרקולס.
הוא מפלרטט עם מגארה ויסמין ובסוף הסרט הוא מתנשק עם אפרודיטה.
בסדרה הוא יוצא עם סירינקס.
איקרוס - החבר של הרקולס, ובנו של דידלוס.
דוחה את איקרוס, אף על פי שהוא מאוהב בה.
האלים האולימפיים הם שליטי העולם.
האלים האולימפיים עלו לשלטון לאחר שהם נצחו במלחמה נגד הטיטאנים.
האלים האולימפיים מייצגים את שלטון הסדר בעולם, בעוד שהטיטאנים מייצגים את שלטון התוהו ובוהו בעולם.
חוץ מהאדס, קלותו, לקסיס, אטרופוס, כארון, הקטה וסטיקס שמתגוררים בשאול, כל האלים האולימפיים מתגוררים באולימפוס.
להלן האלים האולימפיים שמופיעים בסרט ובסדרה:
בעלה של הרה ואביהם של אפולו, ארס, הפייסטוס, אפרודיטה, אתנה, ארטמיס, איליתיה, הבה, הרמס, דיוניסוס והרקולס.
כשהוא היה תינוק אימו ריאה מנעה מאביו קרונוס לבלוע אותו.
זאוס שחרר את אחיו ואחיותיו מבטנו של קרונוס, וכך התחילה המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים, וכשהטיטאנים הפסידו קרונוס הורד מכיסאו וזאוס הפך לשליט העולם.
כשזאוס עלה לשלטון הוא כלא את מרבית הטיטאנים בטרטרוס.
אשתו של זאוס ואמם של אפולו, ארס, הפייסטוס, אפרודיטה, אתנה, ארטמיס, איליתיה, הבה, הרמס, דיוניסוס והרקולס.
בנם של זאוס והרה ואביו של פאן.
אפולו - אל השמש ובנם של זאוס והרה.
מורפיאוס - אל השינה ואחיו של פנטסוס.
קופידון - אל האהבה ובנם של ארס ואפרודיטה.
הוא בעלה של פסיכה ואחיהם של פובוס ודימוס.
בתם של זאוס והרה ואשתו של הפייסטוס.
בעבר היא הייתה נשואה לארס ויש לה ממנו שלושה ילדים: פובוס, דיימוס וקופידון, אך לבסוף היא עזבה את ארס לטובת הפייסטוס.
האדס מפלרטט איתה לעיתים קרובות, אך היא דוחה את חיזוריו.
בסוף הסרט היא מתנשקת עם פילוקטטס.
אתנה - אלת החוכמה והקרב ובתם של זאוס והרה.
פוסידון - אל הים ואחיו של זאוס.
הוא בעלה של אמפיטריטה ואביהם של אוטוס וטריטון.
ארטמיס - אלת הטבע ובתם של זאוס והרה.
הפייסטוס - אל האש ובנם של זאוס והרה.
הוא בעלה של אפרודיטה והוא שונא כשהאדס מפלרטט איתה.
אחותו של זאוס ואמה של פרספונה.
הסטיה - אלת המשפחה ואחותו של זאוס.
נרקיסוס - אל הגאווה ואחיו של טריוויה.
בתה של דמטר ואשתו של האדס.
קלותו - אלת העבר ואחותם של לקסיס ואטרופוס.
לקסיס - אלת ההווה ואחותם של קלותו ואטרופוס.
אטרופוס - אלת העתיד ואחותם של קלותו ולקסיס.
קליאו - אלת ההיסטוריה ואחותם של תאליה, טרפסיכורה, מלפומנה וקאליופה.
תאליה - אלת הקומדיה ואחותם של קליאו, טרפסיכורה, מלפומנה וקאליופה.
טרפסיכורה - אלת המחול ואחותם של קליאו, תאליה, מלפומנה וקאליופה.
מלפומנה - אלת הטרגדיה ואחותם של קליאו, תאליה, טרפסיכורה וקאליופה.
קאליופה - אלת השירה ואחותם של קליאו, תאליה, טרפסיכורה ומלפומנה.
בוריאס - אל הרוחות ובעלה של איריס.
דיוניסוס - אל היין ובנם של זאוס והרה.
אחיו של זאוס ובעלה של פרספונה.
הוא מפלרטט עם אפרודיטה ומגארה לעיתים קרובות, אך הן דוחות את חיזוריו.
האדס זומם לשלוט בעולם במקום זאוס, ומכיוון שקלותו, לקסיס ואטרופוס ניבאו בפניו שהרקולס יפריע לו להשתלט על העולם, הוא מנסה להרוג את הרקולס לאורך רוב הסרט והסדרה.
בסוף הסרט הוא משחרר את הטיטאנים מכלאם שבטרטרוס כדי שהם ינקמו בזאוס, וכך הוא יצליח להפוך לשליט העולם במקום זאוס, אך הרקולס מצליח להביס את הטיטאנים, ולאחר שהרקולס מוציא את נשמתה של מגארה מהסטיקס (נהר המתים), הוא משליך לשם את האדס, והנשמות שבסטיקס מונעות מהאדס לצאת משם.
ארס - אל המלחמה ובנם של זאוס והרה.
בעבר הוא היה נשוי לאפרודיטה ויש לו ממנה שלושה ילדים: פובוס, דיימוס וקופידון.
הקטה - אלת הקסמים ואמה של קירקה.
היא זוממת לשלוט בשאול (עולם המתים) במקום האדס.
בנם של ארס ואפרודיטה ואחיהם של דימוס וקופידון.
בנם של ארס ואפרודיטה ואחיהם של פובוס וקופידון.
פנטסוס - אל החלומות ואחיו של מורפיאוס.
הוא זומם להיות אל השינה במקום מורפיאוס.
הליוס - אל השמש ואחיה של אורורה.
כארון - המשיט של המעבורת בשאול (עולם המתים).
אשתו של פוסידון ואמם של אוטוס וטריטון.
בנם של פוסידון ואמפיטריטה ואחיו של טריטון.
בנם של פוסידון ואמפיטריטה ואחיו של אוטוס.
פאן - אל הרועים ובנו של הרמס.
איליתיה - אלת הלידות ובתם של זאוס והרה.
הבה - אלת הנעורים ובתם של זאוס והרה.
פסיכה - אלת האהבה ואשתו של קופידון.
קירקה - אלת הקסמים ובתה של הקטה.
במהלך הסדרה הרקולס, איקרוס ואדוניס מתחרים על ליבה.
סטיקס - אלת הסטיקס (נהר המתים) ואמה של ניקה.
ניקה - אלת הניצחון ובתה של סטיקס.
אורורה - אלת השחר ואחותו של הליוס.
טריוויה - אל הטריוויה ואחיו של נרקיסוס.
איריס - אלת הקשת ואשתו של בוריאס.
הטיטאנים הם גזע של אלים ששלטו בעולם לפני האלים האולימפיים.
מנהיגם היה קרונוס, אך כאשר האדס שחרר אותם מכלאם שבטרטרוס, הוא הפך להיות המנהיג החדש שלהם.
הטיטאנים ירדו מהשלטון לאחר שהם הפסידו במלחמה נגד האלים האולימפיים.
הטיטאנים מייצגים את שלטון התוהו ובוהו בעולם, בעוד שהאלים האולימפיים מייצגים את שלטון הסדר בעולם.
הטיטאנים ליטוס, הידרוס, פירוס וסטרטוס יצרו את ארבעת היסודות של העולם (אדמה, אוויר, מים ואש) וערבבו אותם זה בזה וכך נוצר הכאוס.
הטיטאן סטרטוס גם יצר את האלים הראשונים.
כגון האלים יוונים: כאוס, ניקס, ארבוס, אורנוס, גאיה, טיפון, אכידנה וטרטרוס.
האלים המצריים רע ואפופיס ומספר אלים נוספים.
אורנוס וגאיה התחתנו ונולדו להם מספר ילדים.
כגון: קרונוס, ריאה, אוקיינוס, טתיס, יאפטוס, תמיס, היפריון, תיאה, קריוס, מנמוסינה, קויוס, פויבה, ארגס, אסיה, בריאראוס, אוריביה, אנטאיוס וטינגה.
בנם קרונוס הכתיר את עצמו למלך העולם, ובכך הוא הפך למלך הראשון של העולם, אך כשהטיטאנים הפסידו קרונוס הורד מכיסאו ובנו זאוס הפך למלך העולם.
בזמן המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים הטיטאנים אורנוס, גאיה, ריאה ופרומתאוס היו נייטרלים, והם לא נלחמו לצד הטיטאנים.
כשהטיטאנים הפסידו זאוס כלא בטרטרוס את הטיטאנים ליטוס, הידרוס, פירוס, סטרטוס, ארגס, קרונוס וטיפון.
כעבור תקופה מסוימת זאוס כלא בטרטרוס גם את הטיטאנים פרומתאוס ואנטאיוס, אך לבסוף כל הטיטאנים חוץ מקרונוס שוחררו מכלאם שבטרטרוס.
להלן הטיטאנים שמופיעים בסרט ובסדרה:
ליטוס - טיטאן סלע שיצר את האדמה שבעולם.
הוא נכלא על ידי זאוס בטרטרוס, אך הוא שוחרר על ידי האדס, ולבסוף הוא נהרג על ידי הרקולס.
הידרוס - טיטאן קרח שיצר את המים שבעולם.
פירוס - טיטאן לבה שיצר את האש שבעולם.
סטרטוס - טיטאן רוח שיצר את האוויר שבעולם.
הוא גם יצר את האלים הראשונים.
ארגס - קיקלופ (ענק עם עין אחת בראשו) ובנם של אורנוס וגאיה.
יש לו מאשתו אסיה חמישה ילדים שהם קיקלופים כמוהו: פוליפמוס, ברונטס, סטרופס, אורתוס וזול.
ארגס נכלא על ידי זאוס בטרטרוס, אך הוא שוחרר על ידי האדס, ולבסוף הוא נהרג על ידי הרקולס.
אטלס - טיטאן שזאוס העניש בנשיאת השמיים.
בנם של יאפטוס ותמיס ואחיו של פרומתאוס.
במהלך הסדרה הרקולס גורם לאטלס להביא עבורו את תפוחי הספרידות.
בריאראוס - קאטונכר (ענק בעל מאה ידיים) ובנם של אורנוס וגאיה.
רק שתיים מהזרועות שלו הן גלויות, ואת שאר הזרועות שלו הוא יכול לשלוף מכל מקום.
קרונוס - מלך הטיטאנים ומלך העולם לשעבר.
בעלה של ריאה ואביהם של זאוס, הרה, פוסידון, דמטר, האדס והסטיה.
מכיוון שהוא שמע נבואה על כך שאחד מילדיו ידיח אותו משלטונו בעולם, הוא נהג לבלוע את ילדיו ישר כשהם נולדו, אך כשהגיע תורו של זאוס, ריאה נתנה לו אבן במקום זאוס וכך זאוס ניצל.
כשזאוס גדל הוא שם שיקוי הקאה במשקה של קרונוס, וכך קרונוס הקיא את בניו ובנותיו וגם את האבן.
מרוב זעם קרונוס הטיל על האבן קללה שגורמת לכל אל שמתקרב אליה לישון לנצח.
לאחר מכן התחילה המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים, וכשהטיטאנים הפסידו קרונוס הורד מכיסאו ונכלא בטרטרוס וזאוס הפך למלך העולם.
כשהאדס שחרר את הטיטאנים מכלאם שבטרטרוס, קרונוס היה הטיטאן היחיד שלא שוחרר.
הסיבה לכך היא שהאדס רצה להיות המנהיג של הטיטאנים, והוא לא רצה שקרונוס יחזור להיות המנהיג של הטיטאנים.
ריאה - אשתו של קרונוס ואמם של זאוס, הרה, פוסידון, דמטר, האדס והסטיה.
היא מנעה מקרונוס לבלוע את זאוס והיא הייתה נייטרלית במהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים.
בעלה של גאיה ואביהם של קרונוס, ריאה, בריאראוס, ארגס, אוקיינוס, יאפטוס ואנטאיוס.
הוא נוצר על ידי סטרטוס, והוא היה נייטרלי במהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים.
אשתו של אורנוס ואמם של קרונוס, ריאה, בריאראוס, ארגס, אוקיינוס, יאפטוס ואנטאיוס.
היא נוצרה על ידי סטרטוס, והיא הייתה נייטרלית במהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים.
בסדרה היא מאיימת על חייו של אדוניס משום שהוא הפריע למנוחתה, אך לבסוף היא מוחלת לו כי הרקולס הביא לה את תפוחי הספרידות.
פרומתאוס - טיטאן שהיה נייטרלי במהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים, וזאוס כלא אותו בטרטרוס רק משום שהוא נתן את האש לבני האדם.
בנם של יאפטוס ותמיס ואחיו של אטלס.
במהלך הסדרה הרקולס משחרר אותו.
בעלה של אכידנה ואביהם של קרברוס, הידרה, ארימנתוס, נמאה, סטימפליה, כימרה, לאדון, ספינקס, סקילה, קווקז, גגניוס, גריאון וקיטו.
הוא נוצר על ידי סטרטוס.
טיפון נכלא על ידי זאוס בטרטרוס, אך הרקולס משחרר אותו בטעות כאשר הוא נלחם באכידנה.
אשתו של טיפון ואמם של קרברוס, הידרה, ארימנתוס, נמאה, סטימפליה, כימרה, לאדון, ספינקס, סקילה, קווקז, גגניוס, גריאון וקיטו.
היא נוצרה על ידי סטרטוס.
אנטאיוס - טיטאן שמתחפש לבן אדם.
בעלה של טינגה ואביהם של כירון ונסוס.
הוא מנסה לשחרר את הטיטאנים כדי שהם יחזרו לשלוט בעולם.
בסדרה הוא נכלא על ידי זאוס בטרטרוס יחד עם ליטוס, הידרוס, פירוס, סטרטוס וארגס, אך מכיוון שחמשת הטיטאנים האלו שוחררו על ידי האדס בסרט אנטאיוס גם שוחרר.
אסיה - אשתו של ארגס ואמם של פוליפמוס, ברונטס, סטרופס, אורתוס וזול.
אוקיינוס - בעלה של טתיס ואביה של אמפיטריטה.
טתיס - אשתו של אוקיינוס ואמה של אמפיטריטה.
יאפטוס - בעלה של תמיס ואביהם של אטלס ופרומתאוס.
תמיס - אשתו של יאפטוס ואמם של אטלס ופרומתאוס.
היפריון - בעלה של תיאה ואביהם של הליוס ואורורה.
תיאה - אשתו של היפריון ואמם של הליוס ואורורה.
קריוס - בעלה של מנמוסינה ואביהם של קליאו, תאליה, טרפסיכורה, מלפומנה, קאליופה.
מנמוסינה - אשתו של קריוס ואמם של קליאו, תאליה, טרפסיכורה, מלפומנה, קאליופה.
קויוס - בעלה של פויבה.
פויבה - אשתו של קויוס.
אוריביה - אשתו של בריאראוס.
טינגה - אשתו של אנטאיוס ואמם של כירון ונסוס.
אודין - המלך של אסגארד.
בעלה של פריג ואביהם של תור, לוקי, היימדאל, אידונה, הרמוד וברונהילדה.
פריג - המלכה של אסגארד.
אשתו של אודין ואמם של תור, לוקי, היימדאל, אידונה, הרמוד וברונהילדה.
תור - אל הרעם בעלה של סיף ובנם של אודין ופריג.
לוקי - אל הערמומיות, התיגר והרשע ובנם של אודין ופריג.
היימדאל - אל השמיים ובנם של אודין ופריג ויכול להראות כל דבר למרחק של מעל עשרה קלומטרים.
אידונה - אלת הנעורים ובתם של אודין ופריג.
הרמוד - שליח האלים ובנם של אודין ופריג.
ברונהילדה - אלת המלחמה ובתם של אודין ופריג.
רע - אל השמש ואביהם של חנום, אנוביס ובסתת.
הוא בעל ראש של בז.
בסתת - אלת המלחמה ובתו של רע.
היא בעלת ראש של חתול.
חנום - אל הנילוס ובנו של רע.
הוא בעל ראש של איל.
בסרט ובסדרה מופיעים יצורים רבים שרובם שייכים למיתולוגיה היוונית.
להלן היצורים שמופיעים בסרט ובסדרה:
הנימפים הם יצורים דמויי אדם בעלי כוחות קסם.
להלן הנימפים שמופיעים בסרט ובסדרה:
סירינקס - נימפה שיוצאת עם פילוקטטס.
אפיאלטיס - אביה של סירינקס.
הוא מתנגד למערכת היחסים שלה עם פילוקטטס מכיוון שהוא סאטיר.
הסאטירים הם יצורים שמחציתן אדם ומחציתן תיש.
הסאטירים שמופיעים בסרט ובסדרה הם: פילוקטטס ופאן.
הקנטאורים הם יצורים בעלי פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של סוס.
להלן הקנטאורים שמופיעים בסרט ובסדרה:
נסוס - קנטאור שמשרת את האדס.
בנם של אנטאיוס וטינגה ואחיו של כירון.
הוא מנסה לאנוס את מגארה, אך היא ניצלת על ידי הרקולס.
בנם של אנטאיוס וטינגה ואחיו של נסוס.
לטיטאנים טיפון ואכידנה שמכונים "מלך ומלכת המפלצות" נולדו 13 ילדים והם:
קרברוס - כלב ענק בעל שלושה ראשים.
משמש כשומר לכניסה לשאול (עולם המתים).
הידרה - נחש ענק בעל שתי זרועות.
בכל פעם שכורתים לו ראש צומחים לו שלושה ראשים חדשים.
במהלך הסרט האדס שולח את ההידרה להרוג את הרקולס.
לאחר שהרקולס מביס את ההידרה הוא הופך לגיבור של תבאי.
כימרה - בתם של טיפון ואכידנה.
גגניוס - בנם של טיפון ואכידנה.
גריאון - ענק בעל שלושה ראשים.
לאדון - בנם של טיפון ואכידנה.
קווקז - נשר מפלצתי ששומר על פרומתאוס בשבי.
הרקולס נלחם בו כשהוא משחרר את פרומתאוס.
ספינקס - יצור בעל גוף של אריה עם ראש של אדם וכנפיים של נשר.
סקילה - בתם של טיפון ואכידנה.
ארימנתוס - חזיר מפלצתי שנשלח על ידי האדס להרוג את הרקולס.
נמאה - אריה מפלצתי שנשלח על ידי האדס להרוג את הרקולס.
סטימפליה - ציפור מפלצתית שנשלחת על ידי האדס להרוג את הרקולס.
קיטו - נחש ים ענק שנשלח על ידי האדס להרוג את הרקולס.
הגריפינים הם יצורים בעלי פלג גוף קדמי כשל נשר ופלג גוף אחורי כשל אריה.
להלן הגריפינים שמופיעים בסרט ובסדרה:
גריפין - גריפין שנשלח על ידי האדס להרוג את הרקולס.
הגורגונים הם מפלצות דמויי אדם ששערם עשוי מנחשים חיים וארסיים.
הם גורמים לכל מי שמביט בעיניהם להתאבן.
להלן הגורגונים שמופיעים בסרט ובסדרה:
גורגונה - אמם של סטינו, אוריאלה ומדוזה.
במהלך הסרט האדס שולח אותה להרוג את הרקולס.
מדוזה - בתה של גורגונה ואחותם של סטינו ואוריאלה.
במהלך הסדרה היא מתאהבת בהרקולס, ולכן היא מתחילה לעבוד עבור האדס כדי שהוא יהפוך אותה לאדם.
סטינו - בתה של גורגונה ואחותם של אוריאלה ומדוזה.
אוריאלה - בתה של גורגונה ואחותם של סטינו ומדוזה.
הקיקלופים הם ענקים עם עין אחת בראשם.
בסדרה הופיעו חמישה קיקלופים שהם ילדיהם של הקיקלופ ארגס שהופיע בסרט ואשתו אסיה.
פוליפמוס - בנו של ארגס.
ברונטס - בנו של ארגס.
סטרופס - בנו של ארגס.
אורתוס - קיקלופ בעל שני ראשים ובנו של ארגס.
זול - בנו של ארגס.
כאב - שד ועוזרו של האדס.
פחד - שד ועוזרו של האדס.
אייביד - הינשוף של אתנה.
פנלופה - האתון של אמפיטריאון ואלקמנה.
ארגוס - ענק בעל מאה עיניים.
מינוטאור - יצור שחציו אדם וחציו שור.
במהלך הסרט האדס שולח אותו להרוג את הרקולס.
מקום מרכזי שבו מתרחשת עלילת הסדרה הוא אקדמיית פרומתאוס.
מסיבה זו העלילה כוללת מורים ותלמידים רבים הלוקחים חלק פעיל בעלילה.
להלן המורים והתלמידים שמופיעים בסדרה:
אדוניס - נסיך שחצן מתראקיה.
בן זוגה של הלנה ואויבו של הרקולס.
בעבר הוא היה בן זוגה של מגארה, אך הוא עזב אותה לטובת הלנה.
באחד מהפרקים בסדרה הוא מתאהב בקירקה, ובכך הוא מכעיס את הלנה.
הלנה - נסיכה מספרטה ובת זוגו של אדוניס.
פנדורה - תלמידה באקדמיה שהארונית שלה מכילה רוחות חורבן.
איאס - תלמיד ברברי הלומד באקדמיה.
הרקולס מתאהב בה באחד מהפרקים בסדרה.
טמפסט - תלמידה באקדמיית פרומתאוס.
טמפסט היא אמזונה גברית אשר משמשת לעיתים כשותפה של הרקולס ולעיתים בזה לו על כוחו.
הוא יוצא עם קסנדרה לזמן קצר, ובכך הוא גורם לאיקרוס לקנא בו.
אנקסרטה - תלמידה באקדמיה שהייתה בת זוגו של הרקולס לזמן קצר.
אנדרומדה - תלמידה חדשה באקדמיה שהרקולס מתאהב בה.
דדלוס - מדריך הבנייה באקדמיה ואביו של איקרוס.
איזופוס - מקריא סיפורים באקדמיית פרומתאוס ג'וניור.
"הרקולס והלילה הערבי" הוא פרק בסדרת הטלוויזיה בו שש דמויות מהסרט "אלאדין" כיכבו בהופעת אורח (קרוסאובר).
להלן שש דמויות אלה שהופיעו בפרק:
אלאדין - בעלה של יסמין.
נלחם כנגד הרקולס במהלך הסדרה, אבל מתיידד איתו בהמשך.
הנסיכה יסמין - נסיכת אגרבה ואשתו של אלאדין.
במהלך הסדרה מנסה פילוקטטס לחזר אחריה, אך היא דוחה אותו מאחר שהיא נשואה לאלאדין.
כשכאב ופחד גונבים את מנורתו, ג'יני מעיף אותם מאגרבה באמצעות אגרוף.
נחטף יחד עם איקרוס על ידי האדס וג'אפר בסדרה.
ג'אפר - בעברו היה היועץ המלכותי של סולטאן אגרבה, אבל מת לאחר שיאגו התוכי השמיד את מנורתו.
לאחר מותו הטילה אחותו נאסירה על נשמתו כישוף שכבל אותה לעולם החיים, אך במהלך הסדרה הכישוף מתבטל וגורם לנשמתו של ג'אפר להגיע לשאול (עולם המתים).
לאחר שג'אפר והאדס מגלים שלשניהם יש מכנה משותף מחזיר האדס את ג'אפר לחיים, והשניים משתפים פעולה נגד הרקולס ואלאדין, שמצליחים להביס את ג'אפר.
בהתחשב בקרוס-אובר, מספר דמויות מ-"אלאדין" עשויות להיות קשורות לדמויות מ-"הרקולס".
כאוס - אל התוהו ובוהו.
הוא אל יווני השייך לגזע הטיטאנים.
הוא האל הראשון שנוצר על ידי סטרטוס.
הוא היה נייטרלי במהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים.
כאוס הוא החזק ביותר מבין האלים היוונים לאחר ניקס.
היא אלה יווניה השייכת לגזע הטיטאנים.
ב-"אלאדין" היא מכונה "שמימי" ו-"ממונרה".
היא האלה השנייה שנוצרה על ידי סטרטוס.
ניקס היא אשתו של ארבוס ואמם של מורפיאוס, פנטסוס, כארון, נמסיס, אריס, הקטה, סטיקס, קלותו, לקסיס ואטרופוס.
היא הייתה נייטרלית במהלך המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים.
ניקס היא החזקה ביותר מבין האלים היוונים.
ארבוס הוא בעלה של ניקס ואביהם של מורפיאוס, פנטסוס, כארון, נמסיס, אריס, הקטה, סטיקס, קלותו, לקסיס ואטרופוס.
הוא מופיע במסיבת יום הולדתו של הרקולס.
אנוביס - אל המוות ובנו של רע.
הוא אל מצרי בעל ראש של תן.
מיראז' - אלת הרשע ובתה של בסתת.
היא אלה מצרית בעלת ראש של חתול.
פאזיר - קיקלופ נביא ואחיו של פאשום.
הוא בנם של ארגס ואסיה.
פאשום - קיקלופ ענק ואחיו של פאזיר.
אמפיטריאון - אביו המאמץ של הרקולס.
אלקמנה - אמו המאמצת של הרקולס.
דמטריוס - מוכר כלי חרס.
אכילס - גיבור זקן שלמד אצל פילוקטטס.
במהלך הסדרה, האדס מחזיר אותו לנעוריו כדי שישיג עבורו את הרקולס.
גלתיאה - נערה העשויה מחומר.
במהלך הסדרה היא פסל שהרקולס יצר אשר קם לתחיה על ידי אפרודיטה.
לבינה - נסיכה שמתאהבת בהרקולס.
טיביוס - מלך ואביה של לבינה.
פאריס - נסיך ותלמיד באקדמיית פרומתאוס.
במהלך הסדרה, הוא משתמש בפגסוס כדי להביס את הכימרה.
תזאוס - גיבור אשר הביס את המינוטאור.
היפוקרטס - הרופא הראשון בעולם.
במהלך הסדרה, הוא מתחבר להרקולס ומרפא את פילוקטטס, אבל האדס חוטף אותו על מנת שיחיה נשמות בשאול.
מידאס - מלך חמדן בעל מגע זהב.
במהלך הסדרה, הוא מנסה לחטוף את נעלי הרמס.
אפסילון - סוכן כפול של מידאס והרקולס.
סלמוניאוס - מלכה של העיר תסליה אשר הודח מתפקידו בשל העובדה שצחק על זאוס.
היפוליטה - מלכת האמזונות ואימה של טמפסט.
הרצליה רז (סוקולינסקי-רוזנברג) (כ"ה בשבט תרפ"א, 3 בפברואר 1921 – כ"א בשבט תשע"ו, 31 בינואר 2016) הייתה סופרת ילדים, משוררת, מחנכת וחוקרת ספרות וספרות ילדים ישראלית.
הרצליה רז נולדה בשנת 1921 באודסה שבברית המועצות (אוקראינה), ועלתה לארץ ישראל עם הוריה בגיל שנתיים.
למדה בבית הספר 'גאולה' וסיימה את לימודיה בגימנסיה 'הרצליה' שבעירה, ולאחר מכן בסמינר לוינסקי למורים ולמדה מדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחרי נישואיה השתקעה ב-1951 ברמת השרון.
לימדה בבתי-ספר עממיים, הייתה מורה לספרות ילדים בסמינרים למורים, קיימה חוגים לספרות ילדים בספריות ומוסדות תרבות, כתבה מחזות לילדים ופרסמה מאמרים ומחקרים בנושאי חינוך, פולקלור וספרות ילדים.
ייסדה את ארגון סומליון (סופרים ומשוררים לילדים ולנוער) ועמדה בראשו.
נפטרה בינואר 2016, ימים מספר לפני יום הולדתה ה-95. נקברה בבית העלמין מורשה בעירה.
ארכיונה שמור במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
וקורפוס חלקי מיצירתה מצוי גם בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
בעלה אפרים רז, נפטר בספטמבר 2016, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-102.
עשרה חברים: סיפורים (י' צ'צ'יק, תשי"ז)
צבעי העמק רכים (מסדה, תשי"ט)
לנועה: סיפורי משחק (נ' טברסקי, תשי"ט)
חומי: סיפור על סיח בגליל (הקיבוץ המאוחד, תשי"ט)
עיני מיתר: קובץ שירים (נ' טברסקי, 1966)
רמי הטלה (ספרית פועלים, 1973)
מחברת הקישקושים של אחותי (עם עובד, 1982)
מעשה בעכבר שחפש כלה (הקיבוץ המאוחד, 1991)
עופו עופו ציפורים (רכגולד, 1992)
הנערה שאהבה סכנות: מעשיות ואגדות על נערות, נשים ואמהות חכמות ונועזות (הוצאת ידיעות אחרונות, 2002)
הרצל פיטוסי הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
בעונת 1981/82 היה מלך השערים בליגה הבכירה עם 22 כיבושים.
פיטוסי גדל במחלקת הנוער של קבוצת מכבי נתניה.
בעונת 1970/1971 ערך את הבכורה בקבוצה הבוגרת.
בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בקבוצת מכבי הרצליה, וכעבור שנתיים שב לעונה נוספת במכבי נתניה.
בעונת 1974/1975 עבר לשחק בקבוצת בית"ר נתניה מליגת המשנה.
בינואר 1977 כבש שלושער בניצחון 3–1 על הפועל ראשון לציון, אך שתי דקות לסיום המשחק הורחק, לאחר שפגע בשחקן יריב.
בקיץ 1977 חתם בקבוצת מכבי פתח תקווה ששיחקה בליגה הארצית.
בסיום העונה עלה עם הקבוצה לליגה הבכירה.
במהלך העונה עמד לדין משמעתי לאחר שהתחמק מבדיקת סמים.
במחזור ה-23 של עונת 1978/1979 התדרדרה הקבוצה אל מתחת לקו האדום המוביל לירידת ליגה.
רצף של ניצחונות שיפרו את מצבה, ושער ניצחון של פיטוסי במחזור ה-30 הבטיח את הישארותה בליגה לעונה נוספת.
בעונת 1980/81 הבקיע 22 שערים והוכתר כמלך השערים.
לאחר שמונה עונות במכבי פתח תקווה, החל פיטוסי במעברים רבים בין קבוצות, ביניהן הפועל רמת גן, הפועל באר שבע, מכבי חדרה, בית"ר חיפה, הפועל אשדוד ועירוני אשקלון.
הרקה (בהונגרית: Harka) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה1910519203
הרצליה (רג'ינה) צמח (לוקיי) (תרצ"ג 1933 – תשע"ו 2015) גדלה בקהילת ארביל שבצפון עיראק ונטלה חלק בפעילות המחתרת היהודית הציונית בארביל.
הרצליה נולדה לשרה ומנשה צמח, בעיר ארביל, שבצפון עיראק.
היו לה חמש אחיות מבוגרות ממנה, ואח צעיר ממנה.
לאביה, מנשה צמח, היה מפעל לבגדי נשים והוא עסק גם בנדל"ן.
היא ומשפחתה גרו בבית בן שתי קומות באזור מחלת אל תעגיל, שהיה אחד משני הבתים היחידים שהתחברו לרשת החשמל.
בניגוד לבנות יהודיות אחרות בגילה, התעקשה הרצליה ללמוד בבית הספר לבנות בארביל, ולרכוש השכלה.
בשנת 1935 החלו השלטונות בעיראק לאסור כל פעילות ציונית ולכן ניתן היה להצטרף לתנועה הציונית רק בחשאי ובצורה מחתרתית.
באותה תקופה יהודי המחתרת בארביל למדו עברית בסתר, וניסו להשיג כל פיסת מידע על המתרחש בארץ.
בגיל 14 שמעה רג'ינה על אספת תלמידים יהודים במוסול, וכשהתגנבה לאספה עם אחת מחברותיה, גילתה כי התלמידים לומדים עברית בסתר, למרות האיסור להשתייך לתנועה הציונית וללמוד עברית.
התלמידים הצעירים לקחו על עצמם סיכון עצום בהפרת איסור זה.
לאחר שהצטרפה לקבוצה, שונה שמה של רג'ינה להרצליה (שם עברי), והיא הפכה במהרה לאחת המדריכות של הנערות, שלא הלכו לבית הספר וחלקן אף לא ידעו קרוא וכתוב.
לאחר שלמדו לימודי עברית במחתרת, רבות מן הנערות שאבו מפעולות אלו ביטחון עצמי ומרדו בדרך החיים המסורתית של משפחתם.
אחדות אף ברחו לישראל לפני ואחרי הקמת המדינה, בלי הסכמת הוריהן.
ביום הקמת מדינת ישראל, ה' באייר תש"ח 1948, הוקמו בעיראק בתי דין צבאיים, שנועדו לשפוט את יהודי עיראק.
התנהל מצוד אחר היהודים, ובכל יום הושלכו עשרות צעירים ומבוגרים לכלא באשמת "ציונות".
השלטון העיראקי באותם ימים היה צריך לשנות את החוק ולהכניס לקטגוריית העבירות הפליליות את הציונות, שעונשה החמור היה 7 שנות מאסר.
באחד הימים הגיעו שוטרים לביתה של הרצליה ומצאו מכתב בעברית שקיבלה מחברה מישראל ובשל כך נעצרה על ידי המשטרה בגין מציאת חומר ציוני בביתה, לימוד עברית ושיתוף פעולה עם האויב.
מאסרה של הרצליה היה המקרה הראשון שבו נעצרה נערה כל כך צעירה בעקבות פעילות ציונית.
הרצליה הושלכה ללא משפט לכלא הגברים היחידי בארביל.
היא סבלה מהצקות של הסוהרים והאסירים, ובלילות הייתה מפחדת שיאנסו אותה.
בזכות יכולתה של הרצליה לקרוא ולכתוב, הצילה את עצמה מגורל מר: בבוקר הראשון שלה בכלא, היא הציעה לאסירים האנאלפביתים לכתוב למענם מכתבים ואף לקרוא מכתבים שקיבלו מביתם.
מעשיה הרשימו את האסירים, ואלה, בתמורה, הגנו עליה מפני הסוהרים, שהיו מציקים לה ומקללים אותה.
פעמיים בשבוע נלקחה הרצליה לחקירה ועונתה קשות כדי להוציא ממנה הודאה על פעילותה הציונית.
על אף היותה רק בת 16 בלבד, הרצליה לא נשברה ולא הודתה בפעילות זו.
משפחתה שמעה על התנאים הנוראיים שבהם הרצליה שוהה, וניסתה לדאוג לה מבחוץ על ידי ניסיון לשחד את הגורמים האחראים, אך ניסיון זה לא צלח.
הרצליה ביקשה שלא יעשו פעולות נוספות למענה, שמא יקרה להם משהו רע.
גם כאשר שניים מחבריה למחתרת הכינו תוכנית נועזת במטרה להבריח אותה מהכלא ולהעביר אותה לארץ ישראל, היא סירבה לבוא איתם מחשש שהמשטרה, במטרה למצוא אותה – תפגע במשפחה שלה.
ללא משפט המשיכה הרצליה לשבת עוד חצי שנה בכלא עד שנלקחה למשרדי המשטרה החשאית בעיראק, שהייתה ידועה באכזריותה.
בעדות שמסרה ל"המיליון שנשכח", ארגון העוסק באיסוף עדויות מיהודים שחיו בארצות האסלאם בתקופת מלחמת העולם השנייה, היא סיפרה שכאשר הגיעה למשטרה החשאית, היא נלקחה לחדר חקירות, שם איימו עליה כי אם לא תודה במעשיה – ישחטו אותה.
בנוסף אליה, יהודים רבים עברו התעללויות ועינויים רבים, במטרה להוציא מהם הודאות באשמות שטפלו עליהם.
הרצליה שמעה את צעקותיהם מהחדר הסמוך ובמטרה להוציא ממנה הודאה, היא מספרת שאיימו עליה ואמרו לה כך: "את שומעת את הצעקות.
אם לא תודי נעשה לך אותו הדבר." הרצליה לא נשברה.
לאחר שסירבה להודות נלקחה לבית דין צבאי בבגדד, שם, גזרו עליה עוד שנתיים מאסר.
להרצליה לא היה שום סניגור שיגן עליה, ולא הייתה לה שום הזדמנות להביע את דעתה.
הרצליה הועברה לכלא נשים לשנתיים נוספות של מעצר.
בית הסוהר לנשים, שביתת הרעב והשחרור
על פי עדותה של הרצליה, היא הוכנסה לכלא נשים בבגדאד יחד עם אסירות ערביות פליליות ואסירות יהודיות שהואשמו בקומוניזם.
בבית הסוהר הפשיטו את צמח והלבישו אותה בשק יוטה מלוכלך, דוקרני ומלא כינים.
הרצליה רצתה להצטרף לקבוצת האסירות הקומוניסטיות, אך הן דחו את חברתה כששמעו שהיא ציונית.
רק אחרי הבטחות מצדה להקשיב לתורה הקומוניסטית, הסכימו לצרף אותה ואף להגן עליה.
בכלא, האסירות הוכרחו לכבס את מדי האסירים הגברים שהיו מלוכלכים בצואה.
הן היו משפשפות בגדים מבוקר עד ערב עד שהרגישו כי עורן נתלש ממקומו.
הן זכו למזון מועט ביותר שכלל לחם ותמרים, והיו רעבות וכאובות לאחר שהחליטו כי המצב בלתי נסבל, פתחו האסירות בשביתת רעב.
מנהל בית הסוהר ניסה לגרום לאסירות להפסיק את השביתה על ידי איומים.
בנוסף, קרעו את בגדיהן והכו אותן באלות.
מצבן של האסירות הורע, ולאחר עשרים ואחד יום נלקחה הרצליה, שהייתה על סף מוות, ופונתה לבית החולים שם הוחדר לה צינור הזנה והיא הואכלה בכפייה.
אף על פי שהשביתה הופסקה בכח, היו לה השפעות חיוביות.
שלטונות בתי הסוהר הקלו על האסירות והוסיפו מזון לתפריט.
לאחר שנתיים קשות ביותר, שוחררה הרצליה מבית הסוהר, איתנה ברוחה.
בשנת 1950 שלטונות עיראק הודיעו על חוק חדש: "כל יהודי שרוצה לעלות לארץ ישראל יצטרך לוותר על אזרחותו העיראקית." חודש לאחר ההכרזה, עלו לארץ ישראל למעלה מ-110,000 יהודים מעיראק.
עלייה זו נודעה בשם מבצע עזרא ונחמיה.
אחרי שנים של סבל, ברחו הרצליה ומשפחתה מעיראק ועלו לארץ ישראל, במבצע 'עזרא ונחמיה', ללא רכוש כלל, משום ששלטונות עיראק החרימו אותו.
הרצליה תיארה את הרגשתה ברגע הנחיתה: "אחרי מה שעבר עלינו, על המשפחה ועליי, אני הייתי מסוחררת מרוב אושר כשהגעתי לארץ ישראל, כי במשך כל הזמן בבית הסוהר חלמתי להגיע לארץ ישראל אם אשאר בחיים, וכשהגעתי הנה לא היה אכפת לי שום דבר."
הרצליה ומשפחתה שוכנו באוהל במעברה בפרדס חנה, ואחרי כשנה עברו לחיפה.
בעקבות נישואיה שינתה הרצליה את שם משפחה מצמח ללוקיי.
היא עסקה בהוראה בחיפה ובהמשך הייתה פעילה במפלגת העבודה.
הרצליה הוכרה כאסירת ציון, נשלחה לקונגרסים בין לאומיים לספר את סיפורה, ובמשך שנים סיפרה את סיפור מעצרה במוסדות חינוך, בקיבוצים ובצה"ל.
היא נמנתה עם חברי הנהלת העמותה ליהודי ארביל.
סיפור חייה של הרצליה הונצח בסרטו של הבמאי יצחק חלוצי 'צמות'.
היא נישאה לאורי לוקיי – פולני במקור, שעלה לארץ בילדותו.
הם הכירו במסיבה וזמן-מה לאחר מכן החליטו להתחתן.
אלו היו נישואים יוצאי-דופן, מפני שנישואים בין-עדתיים לא היו מקובלים באותה התקופה.
הם גרו בהדר בתחילת דרכם ואז עלו לכרמל, שם גידלו יחדיו את שלושת ילדיהם – שני בנים ובת אחת.
בתקופה שהייתה פעילה במפלגת העבודה, הייתה נוסעת אחת לשבוע לתל אביב, וחוזרת מאוחר בערב.
ילדיה אומרים שהייתה אמא קשוחה, אך טובה; למשל, אם אחד מילדיה היה חולה היא הייתה מוודאת שהוא יאכל, גם אם זה אומר להכריח אותו לקום לאכול.
היא ובעלה אורי היו יוצאים הרבה לחופשות (פעם בשנה לערך), עם הילדים וגם בלי.
היא הייתה בקשר קרוב מאוד עם חמש אחיותיה ואחיה היחיד, שעלו כולם לארץ איתה.