tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מנהג הייבום, במקרים שכאלה אחיו של הבעל המת צריך לעבר את האלמנה, והילד נחשב כבנו של הבעל המת.
בהתאם לכך יהודה דורש מאונן לייבם את תמר, אך אונן לא רצה להוליד בנים שלא יהיו שלו, ושפך את זרעו ארצה, לכן אלוהים הרג גם אותו.
כעת שלה, האח היחיד שעודו חי, היה אמור לייבם את תמר ולהקים זרע לאחיו; אך אביו יהודה חשש שאם יינשא שלה לתמר, הוא ימות בדומה לאחיו הגדולים, ולפיכך הוא סירב לתת אותה לו - בתחילה באומרו ששלה עודו צעיר מכדי לשאת את תמר, אך גם .
כך שלה נותר היחיד מבניה של בת שוע שנשאר בחיים, ובהמשך ירד למצרים עם כל משפחת יעקב, והוליד צאצאים משלו:
לפי מפקד בני ישראל בערבות מואב, אחת מהמשפחות המרכיבות את שבט יהודה היא , מבניו של שלה.
המשפחות האחרות בשבט יצאו מפרץ וזרח, אותם ילדה תמר ליהודה.
על פי דברי הגמרא (), "יוֹאָשׁ וְשָׂרָף" הם מחלון וכליון ממגילת רות, ילידי בית לחם (מכאן "וְיָשֻׁבִי לָחֶם") שנישאו לנשים מואביות (רות וערפה), ואם כך הרי שאלימלך ובניו הם ממשפחת השלני.
שמו של שלה מתפרש כשם סמלי המורה על אחריתו, מן השורש ש-ל-ה (אשליה).
סמליות זו מתקשרת גם למקום הולדתו כזיב, מן השורש כ-ז-ב (כָּזָב או תוחלת שנכזבה).
שלדגיים (שם מדעי: Alcedinidae) היא משפחת עופות מסדרת הכחלאים הכוללת 3 תת-משפחות:
במשפחה 17 סוגים, ו-93 מינים.
מקור שמם המדעי של השלדגיים, Alcedinidae, הוא במיתולוגיה היוונית.
על פי האגדה, קיאקס (Ceyx) מלך תסליה טבע בסערה בים ואלסיון (Alcyone) אשתו האוהבת השליכה עצמה למים הסוערים בעקבותיו.
האלים, אשר חמלו על אלסיון, הצמיחו לה כנפיים והיא הפכה לשלדג.
מקור שמם בשפה העברית הוא במינים אחדים במשפחה אשר מזונם העיקרי מתבסס על דגים אותם הם שולים באמצעות צלילה במים (של-דג).
תפוצתם של השלדגיים היא כלל-עולמית (פרט לקטבים), והם שוכנים בקרבת יערות ומקורות מים.
מרבית המינים הם טרופיים וסובטרופיים וישנם מינים אחדים שהתאקלמו באזורים קרים (כגון אלסקה וסקנדינביה); מינים אלו נודדים בחורף לאזורים החמים.
אורך מיני המשפחה נע בין 12 ל-30 סנטימטרים.
רובם קצרי גוף ובעלי נוצות מבריקות בגווני כחול, ירוק, אדום, חום ושחור-לבן, כאשר הזכר זהה לנקבה במראהו החיצוני.
ראשיהם גדולים, מקורם מחודד וצבעוני על-פי רוב, קולותיהם צורמניים ורגליהם חלשות ומותאמות לאחיזה בלבד ולא להליכה.
אחד המינים הגדולים ביותר הוא הקוקבורה האוסטרלי.
מזונם של בני משפחת השלדגיים מורכב מחרקים, לטאות, דגים, נחשים ויונקים קטנים.
יש מבני המשפחה הניזונים מדגים בלבד, אותם הם שולים בצלילה למים (ומכאן שמם).
את מזונם הם אוכלים תוך כדי מעוף (במידה והטרף קטן), ואילו טרף גדול נחבט על ידי השלדג אל גוף זר (כגון סלע או עץ) על-מנת לשתקו.
מיני שלדגים אשר שולים דגים באמצעות צלילה במים, עושים זאת בצלילה מהירה ושקטה מאוד.
יכולת זאת היוותה מקור השראה לצוות המהנדסים אשר תכנן את הרכבת המהירה ביפן.
הצוות בחן כיצד מקור השלדג פולח את המים בשקט ובמהירות ותכנן את חרטום הרכבת בהתאמה.
השלדגיים מקננים במחילות בקרבת מים ובגזעי עצים חלולים.
הנקבה מטילה כ-6 ביצים לבנות שצורתן כדורית.
הדגירה על הביצים נמשכת בין 18 ל-25 ימים, כאשר שני בני הזוג משתתפים בדגירה ובטיפול בגוזלים לאחר הבקיעה.
הגוזלים שוהים בקן כ-4 שבועות ולעיתים קרובות מתים במהלכם מתת-תזונה.
ההורים מוסיפים לדאוג לתזונתם של הגוזלים גם לאחר יציאתם מן הקן.
בישראל קיימים 3 מינים ממשפחת השלדגיים, כל מין משתייך לתת-משפחה אחרת:
שלדון אדלסון שמו המלא; שלדון גדליה שלום גארי אדלסון היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי, בעל השליטה בחברת "לאס וגאס סנדס" , שמחזיקה בבתי מלון ובתי קזינו בעיר לאס וגאס בארצות הברית, באי מקאו שבסין ובסינגפור.
היה בעליו של העיתון ישראל היום ובעל השליטה בעיתון מקור ראשון.
היה פילנתרופ שתרם מיליוני דולרים לארגונים ולמוסדות ופעיל ציוני.
בדצמבר 2020 העריך כתב העת האמריקאי "פורבס" את הונו האישי במעל 35 מיליארד דולר.
אדלסון נולד בשכונת דורצ'סטר שבבוסטון לשרה (לבית טונקין) וארתור אדלסון.
אביו היה נהג מונית ממוצא יהודי אוקראיני ויהודי ליטאי.
אמו היגרה לארצות הברית מאנגליה וניהלה חנות לכלי סריגה.
המשפחה הייתה ענייה ואדלסון חלק חדר אחד עם שני אחיו ואחותו.
בגיל צעיר מכר אדלסון עיתונים בפינות רחוב, ובגיל 12 החל לעבוד כעצמאי.
הוא שירת בצבא היבשה של ארצות הברית במשך שנתיים.
כשהשתחרר למד פיננסים וכלכלה בסיטי קולג' של ניו יורק אולם לא השלים תואר אקדמי.
העסק הראשון שהקים היה לממכר מוצרי טיפוח.
בשנות ה-60 הקים עם שני שותפים חברה לטיולים.
הוא עבד גם כסוכן משכנתאות, יועץ השקעות ויועץ כספי.
פעילותו העסקית העיקרית של אדלסון התרכזה בחברת לאס וגאס סנדס , שהיה בעל השליטה שלה.
עסקי החברה הם בעיקר החזקות של בתי קזינו בארצות הברית, סין, סינגפור ווייטנאם.
תחילת עושרו של אדלסון הייתה בארגון תערוכת המחשבים COMDEX שאותה פיתח יחד עם שותפיו.
התערוכה הראשונה התקיימה בשנת 1979. COMDEX הייתה תערוכת המחשבים המקצועית המובילה בעולם ברוב שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
בשנת 1988 רכש אדלסון עם שותפיו את מלון הקזינו סנדס (Sands) בלאס וגאס.
שנה לאחר הרכישה, בנה אדלסון את מרכז הכנסים והתערוכות סנדס, שהיה למרכז הכנסים הפרטי היחיד בארצות הברית.
בשנת 1995 מכר אדלסון עם שותפיו את חטיבת התערוכות שבבעלותם, כולל תערוכת COMDEX, לבנק יפני, תמורת 862 מיליון דולר.
חלקו של אדלסון בעסקה היה מעט יותר מ-500 מיליון דולר.
בשנת 1991, בעודו מבלה את ירח הדבש בוונציה, מצא אדלסון השראה בעיר כנושא למלון נופש ענק.
הוא הרס את מלון סנדס שבבעלותו והשקיע 1.5 מיליארד דולר בבניית מלון ונישיאן ("הוונציאני").
במלון ובבית הקזינו שבו שוחזרו רבים מאתריה המפורסמים של העיר האיטלקית.
המלון הביא למהפכה בתעשיית המלונאות בלאס וגאס וזכה לפרסים בינלאומיים רבים כאחד המלונות הטובים בעולם.
בשנת 2003 נוסף למלון מגדל דירות שבו 1,013 דירות נופש.
המלון כולל בסך הכל 4,049 יחידות אירוח, 18 מסעדות, ומרכז קניות שבו תעלות שיט.
לאחר מותו של אדלסון ב-2021, מכרה חברת "לאס וגאס סנדס" את עיקר פעילותה בארצות הברית, את מלון Venetian ואת מרכז הכנסים שלה בלאס וגאס ל-Apollo Global Management ו-Vici Properties.
במאי 2004 נפתח מלון קזינו "סנדס מקאו", פרי יוזמתו והשקעתו של אדלסון, בחצי האי מקאו בסין.
השקעתו של אדלסון במלון, בסך 265 מיליון דולר, הוחזרה לו מתוך רווחי המלון בתוך שנה אחת.
בחודש דצמבר 2004 הונפקו מניות המלון בבורסה, ואדלסון שהחזיק אז ב-69% מן המניות, הפך למיליארדר בין-לילה.
בארבע השנים הראשונות מאז פתיחתו של מלון סנדס במקאו הוכפל הונו האישי של אדלסון פי 14.
במאי 2006 הוענק לחברת "לאס וגאס סנדס" רישיון להקמת מלון-קזינו חדש במתחם מרינה ביי בסינגפור.
המלון, מרינה ביי סנדס, נפתח לציבור באפריל 2010 ועל פי הערכות הושקעו בו 3.16 מיליארד דולר.
בחודש אוגוסט 2007 חנך אדלסון את מלון "מקאו ונישיאן".
הוא הכריז כי הוא מתכנן לפתח רצועת מלונות באזור קוטאי, שתדמה לזו שבלאס וגאס, בהשקעה כוללת של 12 מיליארד דולר וכי עד לשנת 2010 יבנו במקום 20,000 חדרי מלון.
בחודש ספטמבר 2007 הכריז כי "לאס וגאס סנדס" תפתח מלון נוסף במקאו, בחודש אוקטובר 2007.
לאחר המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 פורסם כי שווי החזקותיו של אדלסון ירד לכדי 4 מיליארד דולר.
בדו"חות הכספיים שפרסמה חברת "לאס וגאס סנדס" ב-1 בפברואר 2012, עבור הרבעון האחרון של 2011, נרשמו עליות של 36% ברווח הנקי ל-460.9 מיליון דולר (57 סנט למניה) ושל 26% בהכנסות לשיא של מעל 2 מיליארד דולר.
לפי הדו"חות האחרונים, רוב הכנסות החברה הגיעו מפעילות בתי הקזינו באסיה ובמיוחד בסין (1.33 מיליארד דולר) ובסינגפור (806.9 מיליון דולר), כאשר בלאס וגאס עמדו ההכנסות על סך של 339.5 מיליון דולר.
אדלסון הודיע כי בכוונתו להמשיך ולבנות בתי מלון וקזינו בסינגפור, ביפן, בקוריאה הדרומית ובווייטנאם.
סיכום לשנת 2013 מצא כי אדלסון היה המרוויח הגדול ביותר עם עלייה של כ-15 מיליארד דולר בשנה זו בלבד.
למרות שנולד למשפחה שתמכה במפלגה הדמוקרטית, במהלך השנים נטו דעותיו של אדלסון יותר ויותר לאלה של המפלגה הרפובליקנית.
הוא השתתף בהקמת קואליציית היהודים הרפובליקנים והיה יושב ראש ועד המנהלים שלה.
אדלסון התנגד להקמת מדינה פלסטינית, ובשלהי כהונתם של ג'ורג' בוש ואהוד אולמרט הביע התנגדות לקיום ועידת אנאפוליס.
על אף עיסוקו בתחום בתי-ההימורים, אדלסון התנגד להימורים באינטרנט בנימוק שהם גוזלים את כספם של הצעירים והעניים.
בני הזוג אדלסון התנגדו ללגליזציה של סמים קלים ותרמו מיליוני דולרים לקמפיין הנגד במשאל עם בפלורידה בנושא קנאביס רפואי.
שניים מבניו המאומצים של אדלסון מנישואיו הראשונים התמכרו לסמים קשים ואחד מהם מת ממנת יתר, ואשתו היא רופאה המתמחה בגמילה מסמים.
ביוני 2014 נבחר אדלסון על ידי הג'רוזלם פוסט כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
ב-1996 תרם אדלסון לעמותות למען בנימין נתניהו, ומאז המשיך לקיים קשרים הדוקים עם נתניהו.
בעקבות עתירה של העיתונאי רביב דרוקר וחדשות ערוץ 10 בבקשה לחשוף את מועדי שיחות הטלפון שנערכו בין אדלסון לנתניהו בין השנים 2012–2015 וערעור שהתקבל בבג"ץ, פרסם נתניהו הודעה שבה נאמר כי הם שוחחו כ-40 פעם בשנה בממוצע.
אדלסון היה אחד מהתורמים הבולטים במאה ה-21 עבור מועמדי המפלגה הרפובליקנית ומטרות שמרניות בארצות הברית.
בשנת 2005 היו אדלסון ואשתו מרים בין 53 התורמים שתרמו רבע מיליון דולר לטקס ההשבעה השני של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 2007 מימן אדלסון את שדולת Freedom's Watch התומכת ביוזמת המלחמה בטרור של הנשיא בוש ומקדמת מועמדים רפובליקנים לקונגרס של ארצות הברית.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית ב-2012 תמך אדלסון תחילה בניוט גינגריץ' ואחר כך במועמד הסופי מיט רומני.
באותה שנה תרם עם אשתו כעשרה מיליון דולר עבור ניוט גינגריץ', וסך תרומותיו למועמדי המפלגה הרפובליקנית עמד על 92 מיליון דולר.
קואליציית היהודים הרפובליקנים, שאדלסון היה מראשיה, תמכה במיט רומני והשיקה קמפיין בשם "חרטת הקונה" (Buyer's remorse) שיועד לקהל המצביעים היהודי, התומך ברובו באופן מסורתי במפלגה הדמוקרטית.
בקמפיין הועברה ביקורת על עמדות ברק אובמה בכל הנוגע לישראל ולמזרח התיכון.
במהלך המירוץ לנשיאות, באוגוסט 2012 התנצלה המפלגה הדמוקרטית בפני אדלסון ובני משפחתו, על שפרסמה נגדו האשמות חסרות בסיס.
באותה שנה הגיש אדלסון תביעת דיבה נגד ארגון יהודי המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, מפני שקרא למיט רומני לסרב לקבל את "כספו המלוכלך" של אדלסון, וזאת על רקע ידיעה שבית הימורים בבעלותו מאפשר פעילות של זנות בתחומיו.
ב-2013 דחה בית משפט פדרלי את התביעה מפני חופש הביטוי.
ערעורו לבית המשפט העליון של נבדה נדחה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע אדלסון על תמיכתו במרקו רוביו לראשות המפלגה הרפובליקנית.
לאחר שדונלד טראמפ נותר המועמד הרפובליקני היחיד, עבר אדלסון לתמוך בו והיה לתורם הגדול ביותר לקמפיין של טראמפ (מלבד טראמפ עצמו), עם תרומה של 20.5 מיליון דולר.
לטקס אירועי ההשבעה של טראמפ תרם אדלסון חמישה מיליון דולר.
אדלסון נכנס לתחום העיתונות לראשונה בישראל, שבה לא היו לו כמעט עסקים.
לדבריו, החלטתו להשקיע בשוק התקשורת בישראל "לא נבעה רק ממניעי רווח, אלא גם, ואולי בעיקר, מרצוני להציע לציבור הישראלי הזדמנות לתקשורת הוגנת ומאוזנת".
העיתון העיקרי בבעלותו, ישראל היום, אינו מפרסם את נתוניו הכספיים בהיותו עיתון בבעלות פרטית, אך לפי התצהיר של שלמה בן צבי במהלך הסכסוך המשפטי ביניהם, ולפי נתונים שמיקי רוזנטל טוען שנחשף אליהם, אדלסון מפסיד כ-100 מיליון ש"ח בשנה על העיתון.
היו שטענו נגד העיתון כי הוא משמש כדרך לתמיכה כספית מאסיבית של אדלסון בנתניהו.
פעילותו של אדלסון בשוק התקשורת החלה בשנת 2006, כשחברת "ניוזקו" שבבעלות בני הזוג רכשה 50% מהבעלות בחינמון "ישראלי" ששלמה בן צבי ייסד כמה חודשים לפני זה.
כעבור מספר חודשים נחלקו בן צבי ואדלסון, על רקע רצונו של אדלסון בעיתון יותר רציני, בעוד בן צבי טוען שאין היתכנות כלכלית לתוכניות של אדלסון.
השליטה ב"ישראלי" נותרה בידי בן צבי, אולם חלק גדול מעובדי העיתון, בראשות העורך עמוס רגב (שאותו הביא אדלסון) עזבו והצטרפו לחינמון החדש שאדלסון הקים – ישראל היום.
בין אדלסון ובן צבי החל מאבק משפטי שכלל תביעות הדדיות.
ב-2012 הגיעו לפשרה שתוכנה נשאר חסוי.
ישראל היום החל לצאת ביולי 2007. העורך הראשי היה רגב, והמו"ל אשר בהרב, שהיה מנכ"ל "ישראלי".
בשנת 2010 הוא הפך לעיתון הישראלי היומי בעל שיעור החשיפה הגבוה בימי חול.
החל מחודש מאי 2018 מכהנת מרים אדלסון כמו"ל של העיתון.
ב-2014, אחרי ששלמה בן צבי נקלע לקשיים כספיים רכש אדלסון את מקור ראשון תמורת 14 מיליון ש"ח, ואת אתר החדשות של מעריב, nrg (שבהמשך נסגר) תמורת 3 מיליון.
בספטמבר 2011 הודיע אדלסון על כוונתו להגיש תביעת דיבה נגד ערוץ 10 בעקבות כתבה עליו ששודרה מספר חודשים לפני כן.
בעקבות זאת שודרה ביומן חדשות שישי "השבוע" של ערוץ 10 התנצלות באורך דקה וחצי על פרסום כזבים ואי בדיקת עובדות בכתבה האמורה.
בעקבות ההתנצלות התפטרו כמחאה מנכ"ל חברת "חדשות 10" ראודור בנזימן ועורכת "השבוע" רותי יובל, והמגיש גיא זהר פרש מהגשת "השבוע".
בדצמבר 2015 אדלסון רכש את העיתון לאס-וגאס ריוויו-ג'ורנאל, העיתון הגדול ביותר בנוואדה.
אדלסון שילם עבור העיתון 140 מיליון דולר, 38 מיליון דולר יותר מהמחיר שבו נקנה בראשית אותה שנה.
אדלסון קנה את העיתון בעזרת חברה שהוקמה כמה חודשים לפני כן, כך שהעובדה שהוא הבעלים החדשים הוסתרה הן מהציבור והן מעובדי העיתון שמחו על כך שהם מתבקשים לעבוד עבור בעלים אלמוניים.
כעבור כשבוע זהותו של אדלסון כרוכש נחשפה על ידי כתבי העיתון ופורסמה בכתבה בעיתון עצמו.
במקביל משפחת אדלסון פרסמה שהיא אכן הרוכשת, וששמרה על החשאיות בשביל שלא למשוך את תשומת הלב מהעימות בין המועמדים לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית שהתקיים בנוואדה.
עם רכישת העיתון הושפע הקו שלו במספר נושאים בהתאם לאינטרסים העסקיים של אדלסון בנוואדה ולדעותיו.
כתבים שכתבו על עסקיו של אדלסון פרשו.
בניגוד לעמדה הליברטריאנית שאפיינה אותו, העיתון תמך במיזם של הקמת אצטדיון פוטבול בלאס וגאס בשילוב של מימון פרטי וציבורי בו היה מעורב אדלסון.
ובהתאם להתנגדותו של אדלסון ללגליזציה של סמים קלים, עמדתו של העיתון התהפכה מתמיכה להתנגדות.
אדלסון היה אחד התורמים הגדולים לארגונים יהודיים.
שלדון ומרים אדלסון תרמו מעל 50 מיליון דולר ל"יד ושם".
בני הזוג אדלסון הם תורמים בולטים של פרויקט תגלית, המממן ביקורי בני נוער בישראל.
מאז 2007 תרמו בני הזוג יותר מ-100 מיליון דולר לפרויקט.
בני הזוג אדלסון תרמו 25 מיליון דולר להקמה בלאס וגאס קמפוס חינוכי יהודי מהגן ועד התיכון.
במרץ 2015 תרמו 12 מיליון דולר לארגון IAC וב-2018 עוד כ-13 מיליון דולר.
מיקוד נוסף של בני הזוג אדלסון הוא תחום הרפואה.
הם מממנים קרן מחקר רפואית השוכנת בבוסטון למחקרים של מחלות מסכנות חיים.
ב-2014 תרמו בני הזוג אדלסון 5 מיליון דולר לפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל.
באפריל 2014 תרמו 16.4 מיליון דולר לעמותת SpaceIL הישראלית.
ב-2008 הוענק לאדלסון ולאשתו מרים פרס וודרו וילסון על אזרחות עסקית למופת.
בשנת 2009 קיבל אדלסון את פרס הרצל של הסתדרות ציוני אמריקה על פעילותו הציונית.
באפריל 2013 הוענקה לבני הזוג אזרחות כבוד של העיר ירושלים, "על תרומתם לקידומה ולפיתוחה של העיר בתחומי התיירות, ההשכלה הגבוהה, המחקר האקדמי והרפואי והנחלת לקח השואה".
בני הזוג אימצו שני בנים ובת.
אחד מילדיהם המאומצים, מיטשל, נפטר ממנת יתר בשנת 2005.
ב-1991 נישא אדלסון בשנית למרים פרבשטיין-אוקסהורן, רופאה המתמחה בגמילה מסמים, ישראלית לשעבר.
חגיגת נישואיהם נערכה בטרקלין שאגאל במשכן הכנסת בירושלים, הפעם היחידה שבה נערכה חגיגת נישואים במשכן הכנסת.
את קיום האירוע בכנסת ביקש בנימין נתניהו, אז סגן שר החוץ.
מנישואים אלו יש לבני הזוג שני בנים (מתן ואדם).
במרץ 2019 פורסם שאדלסון חולה בסרטן מסוג לימפומה שאינה הודג'קין.
ב-7 בינואר 2021 הודיעו מקורביו של אדלסון בשמו, שהוא יוצא לחופשת מחלה כדי להגביר את הטיפולים נגד מחלתו.
אדלסון נפטר ב-11 בינואר 2021, בגיל 87 בשל סיבוך של הטיפול במחלתו, ולמחרת פרסמו מקורביו את דבר מותו.
בנמל התעופה בן-גוריון קיבל ראש הממשלה נתניהו את ארונו.
הוא נקבר ב-15 בינואר 2021 בהלוויה מצומצמת בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
שַׁלְהֶבֶת הייתה תזמורת חסידית שהוקמה בשנת 1994 על ידי גלעד פוטולסקי ויחיאל גרינברג.
הרכבה הבסיסי מנה שבעה נגנים.
משנת 2006 ליווה אותה בחלק מן ההופעות להקת "מיתרי שלהבת", שבה עשרה כנרים.
בשנת 2005 עזב גרינברג המתופף את ההרכב והקים תזמורת משלו בשם "להבה".
פוטולסקי הזמר המנהל המוזיקלי ונגן הקלידים נשאר עם השם המקורי "שלהבת".
הלהקה פופולרית באירועים במגזר הדתי והחרדי.
הלהקה הפיקה עד היום 15 דיסקים.
תשעה דיסקים בשם "הנשמה לך",
המכילים גם שירים מקוריים וגם קאברים לשירים חסידיים בהם גלעד פוטולסקי מארח זמרים חסידיים ידועים.
ארבעה דיסקים בשם "זמירות לשבת" ובהם אוסף שירי שבת.
שני דיסקים בסדרת "פרחי שלהבת" שבהם שרים ילדים.
גלעד פוטולסקי (שירה) וניהול מוזיקלי
יבגני לנדאו (טרומבון, ניצוח מוזיקלי)
'הנשמה לך 1' - (קרוב למחצית מהשירים בדיסק זה הם משירת קרליבך)
'הנשמה לך 8 הופעה חיה - שמחת בית השואבה
'הנשמה לך 9 - חנוכה
'זמירות לשבת' - דיסק כפול
'מזמור שיר ליום השבת' (אלבום המשך ל'זמירות לשבת') - דיסק כפול
'פרחי שלהבת 1' מעלת חברינו.
'פרחי שלהבת 2' אודה השם.
שלדון לי גלאשו הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת הרווארד ופרופסור באוניברסיטת בוסטון וחתן פרס נובל לפיזיקה.
נולד בניו יורק לאמו בלה לבית רובין ואביו לואיס גלוצ'ובסקי שהיה שרברב.
ב-1950 סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים, במחזור שבו למד גם סטיבן ויינברג, עמו חלק לימים פרס נובל.
בשנת 1954 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל וב-1959 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד, על עבודה בהנחייתו של ג'וליאן שווינגר.
בשנים 1962–1966 היה פרופסור חבר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1966 הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד, שם שימש פרופסור עד פרישתו לגמלאות בשנת 2000.
ב-1960 גילה את הכוח האלקטרו-חלש ביחד עם סטיבן ויינברג.
בשנת 1979 זכו השניים בפרס נובל לפיזיקה יחד עם מחמד עבד א-סלאם.
גלאשו הוא מתנגד חריף לתיאורית המיתרים, מכיוון שאינה מובילה לניבוי שניתן לבחינה ניסויית.
הא אף כינה אותה "גידול" וניסה ללא הצלחה למנוע את קבלת אנשיה למחלקתו בהרווארד.
בשנת 1989 קיבל גלאשו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
שלהבת פְרַיֶאר (16 ביולי 1920 – 27 בנובמבר 1994) היה מדען ישראלי ודמות מפתח בתחום הגרעין בישראל.
שלהבת פריאר נולד בעיר אשווגה בגרמניה בשנת 1920, בנם של הרב ד"ר משה יששכר פריאר ורחה פריאר, מייסדת "עליית הנוער".
ב-1937 סולק מבית הספר התיכון הנוצרי בו למד, בשל חיבור שכתב, ובו תקף את תורת הנאציזם, ונשלח לאנגליה לבקשתו, כדי להמשיך שם את לימודיו.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל והתקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום שנת לימודים אחת, ולאחר שאמו הגיעה לארץ והשתכנה בשכונת קטמון בירושלים, התגייס בשנת 1941 לצבא הבריטי.
שירת בפלוגת ההובלה 462 בצפון אפריקה ובאיטליה.
היה על האנייה "ארינפורה", וניצל כשהוטבעה על ידי מטוסים גרמנים.
היה פעיל בקבוצה בשם "החבורה" שפעלה למען הפליטים היהודים.
"החבורה" ניצלה את שליטתו באנגלית והמבטא הבריטי שרכש לשם התחזות לקצין בריטי והובלת שיירות עולים וכן בניסיונותיה להשיג נשק.
פריאר השתחרר מהשירות הצבאי ב-1946, ולאחר חזרתו לישראל המשיך לקחת חלק בפעולות ההעפלה.
במקביל חזר לאוניברסיטה והשלים את לימודיו במתמטיקה ובפיזיקה.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד יחידת המודיעין "ירוחם" - יחידה של שירות הידיעות הש"י - בירושלים ועבר למחלקה המדינית של משרד החוץ כאיש מודיעין.
עקב סכסוך מקצועי עם ראובן שילוח החליט לפרוש ולחזור ללימודים.
במהלך תקופת הלימודים כתב בעיתון "ג'רוסלם פוסט".
לאחר השלמת התואר הראשון באוניברסיטה העברית, כיהן בשנים 1953–1954 כמנהל יחידת אמ"ת של משרד הביטחון, שממנה צמחה רפא"ל.
שימש כיועץ מדעי בשגרירות ישראל בפריז בין השנים 1956 ו-1959 והיה שותף מרכזי לקשירת הקשרים המדעיים בין ישראל לצרפת ולהקמת התשתית למחקר הגרעין בארץ.
בשנים 1960–1966 למד פיזיקה במכון ויצמן למדע, בו קיבל תואר שני ולמד לתואר שלישי.
באותה תקופה סייע בהקמתה של המעבדה הישראלית הראשונה למוזיקה אלקטרונית.
בשנת 1967 מונה לסגן נשיא המכון.
עם פטירתו של עמוס דה-שליט בשנת 1969 נבחר פריאר לראשות הנציגות הישראלית בוועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בינלאומיים, תפקיד אותו מילא כמעט עד יום מותו.
משנת 1981 ועד מותו היה ראש הצוות המדיני של הסוכנות לאנרגיה אטומית.
בשנת 1971 יזם פריאר את הקמת פארק המדע קריית ויצמן, הנמצא בנס ציונה בגבול עם רחובות ונחשב לפארק המדע הראשון בישראל.
במאמר של רונן ברגמן ויובל רובוביץ בידיעות אחרונות מה-30.5.25 על הניסיון ללכוד פושעי מלחמה נאצים נטען כי פריאר גייס ב-1949 את הפושע הנאצי ראוף כדי לקבל ממנו מידע על הנעשה בסוריה מבלי לדעת את תפקידו של ראוף כממציא משאיות הגזים ששימשו להרג המוני של היהודים במקום יריות.
כשנודע על כך פריאר הביע את הסכמתו בגיל קרוב ל-60 להתגייס שוב למוסד ולחדש את הקשר עם הסוכן כדי שהמוסד יתנקש בו, אבל אז נכנס לתמונה מבצע אחר של המוסד שהתחיל עקב דרישת מנחם בגין להחזיר למוסד את לכידת פושעי המלחמה הנאצים כשהליכוד עלה לשלטון ב-1977, והמבצע של פריאר בוטל.
לזכרו הוקם בשנת 1996 "מרכז שלהבת פריאר לשלום, מדע וטכנולוגיה".
במכון ויצמן למדע מתקיים טורניר פיזיקה על שמו.
טורניר זה, המכונה "טורניר הכספות", הוצע לראשונה על ידי פריאר בעקבות צפייה בפרק מהסדרה "מקגייוור".
בתחרות משתתפים צוותים של תלמידי תיכון מכל העולם; כל צוות בונה "כספת" המבוססת על עקרון פיזיקלי ומנסה לפרוץ לכספותיהם של הצוותים המתחרים.
גיסתו, מרים פריאר, הקימה לזכרו את עמותת שלהב"ת, "שילוב נכים בסביבה תומכת", המפעילה את "בית שלהב"ת" בירושלים.
שלדת אופניים היא מסגרת שעליה מורכבים כלל המכלולים המשמשים לרכיבת אופניים.
אליה יחוברו גלגלים, גלגלי שיניים ושרשרת, מערכות הילוכים ומעצורים, בולמי זעזועים ועוד.
שלדות אופניים מיוצרות מחומרים רבים: באופן מסורתי, רובם של החומרים הם מתכות, אך בשנים האחרונות נוספו פולימרים חדשניים רבים.
בעבר, אופניים היו עשוייום מברזל והאופניים הראשונים היו מעץ.
כיום, מרבית האופניים בעולם עשויים מכרום או אלומיניום.
ככל שהתקדם שוק האופניים נוצרה דרישה לחומרים עמידים יותר וקלים יותר והיצרנים החלו לייצר שלדות מוונדיום, מטיטניום ומסקנדיום.
למשך מספר שנים יוצרו אף שלדות ממגנזיום, אך כיום רוב המגנזיום נדרש לתעשיית הרכב וכמעט ואין שלדות מגנזיום.
עם התקדמות המדע ופיתוח פולימרים, החלו ליצור את שלדות הקרבון (סיבי פחמן) הראשונות.
שלדות אלה, העשויות מפולימר המבוסס על פחמן, הן קלות משקל וחזקות, ומבוקשות בשל כך.
חיסרון של הקרבון הוא מבנה הסיבים - במקרה שישנה פגיעה באופניים הסיבים עלולים להיפרם וכל הצינור עלול לקרוס.
לעיתים לא ניתן לתקן פגמים בקרבון.
בשלדות המתכת, חשיבות גבוהה ניתנת לנושא הריתוך: במרבית המפעלים המודרניים נעשה הריתוך על ידי מכונה, אך קיימים עדיין מספר יצרנים אשר מקפידים על ריתוך ידני.
הדיוק בייצור שלדות הוא מהותי: שלדה שלא תוכננה ובוצעה כראוי, לא יהיה ניתן לחבר אליה את המכלולים הרבים.
סכומי כסף גדולים מושקעים במציאת חומרים מתאימים לשלדות.
שלדה לאופניים עשויה להגיע עד לסכום של כ 40,000 שקלים.
המבנה הקלאסי של שלדת אופניים הוא מעוין המורכב משני משולשים.
מבנה זה לא השתנה במאה השנים האחרונות והוא עדיין שולט בתחום אופני הכביש.
השלדה צריכה לספק רמה מסוימת של ספיגת זעזועים מחד וקשיחות (על מנת להפוך כוח למהירות) מאידך.
ככל שנגביר את ספיגת הזעזועים כך תיפגע הקשיחות והמהירות תרד.
לכן, באופני כביש, השלדה היא קשיחה מאוד ואין כמעט בליעת זעזועים.
באופני הרים המצב הפוך: יש בלימת זעזועים ואף מוסיפים בולמים ייעודיים לשלדה.
לכן, קיימים עשרות עיצובים המנסים להגיע למצב שבו אין איבוד כוח על חשבון ספיגת הזעזועים.
בכל מקרה, מנסים היצרנים להפוך את האופניים לקלים יותר, בדרך כלל על ידי יצירת שלדה קלה יותר.
בתחתית השלדה מופיע לרוב מספר השלדה, ערך המורכב מאותיות ומספרים ומזהה בלעדית את זוג האופניים ליצרן נתון, ערך זה נועד בין השאר למלחמה בגנבות האופניים.
בישראל מחוז תל אביב במשטרת ישראל משתמש במספר זה.
שלדות אופניים פשוטות מאוד מיוצרות בדרך כלל במזרח הרחוק מסגסוגת פלדה הנקראת כרומולי המכילה כרום.
יצרנית גדולה נוספת של שלדות אופניים היא ארצות הברית בה מיוצרות בעיקר שלדות לאופני הרים.
באופן מסורתי, אופני כביש מיוצרים באירופה ומספר רוכבי עבר גדולים נותנים את שמם לבתי מלאכה ליצור שלדות עילית כדוגמת אדי מרקס וגרג למונד.
שַׁלְהָבִית (שם מדעי: Phlomis) היא סוג של צמחים עשבוניים רב-שנתיים שעירים או צמריים במשפחת השפתניים.
הסוג מונה 115 מינים הנפוצים באזורים הים-תיכוני והאירנו-טורני באסיה באפריקה ובאירופה.
מינים רבים גדלים בטורקיה (34) ובסין (43) בעיקר במחוזות יונאן וסוציאן שבדרום סין.
בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי 8 מינים מתוך 12. אחד גדל בסיני, אחד בירדן ושניים בחרמון אך נחשבים לנדחים.
שלהבית דביקה גדלה בר ומשמשת גם כצמח נוי.
האבחנה המבדלת בין מיני הסוג אינם בצבע הפרח אלא במספר הפרחים בדור ובצורה ובמבנה של חפי הפרחים.
מיני סוג זה מייצגים צורות חיים שונות: חלקם שיחים, חלקם בני-שיח ומיעוטם עשבים רב שנתיים.
העלים נגדיים, פשוטים (אינם מחולקים לאונות), בעלי פטוטרות, ללא לוואים ועם עורקים בולטים במיוחד בצד התחתון למרות השעירות הרבה.
בעלים ניכרות תכונות אופייניות לצמחים יובשניים.
פניהם גליים ומקומטים, שעירים או צמירים.
הם עבים, אך לא בשרניים או גלדניים.
עלי הגבעול דומים לעלי הפרחים והם פוחתים והולכים כלפי מעלה הגבעול.
שפת העלים תמימה או משוננת או חרוקה.
התפרחת חיקיות (יוצאים מחיקי העלים) מסוג שיבולת.
הפרחים ערוכים בדורים בדורים של שניים או יותר לאורך עמוד התפרחת.
בין דור לדור ישנו רווח ניכר ביניהם.
העלים המלווים את דורי הפרחים יוצרים כעין קערה או סירה מסביב לדור, והם דומים לשאר העלים ואינם לא קוצניים ולא ריסניים.
הפרחים דו-שפתניים (שתי השפות ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), בלתי-נכונים ויושבים או כמעט יושבים.
הם דו-מיניים, בעלי 4 אבקנים, ובעלי שחלה עילית, שממנה עולה עמוד עלי שמתפצל לשתי צלקות שוות או לא שוות.
הגביע אינו דו-שפתני, הוא דמוי צינור או צינור-פעמוני, בעל קווי מתאר או חריצי אורך של 5 או 10 או 11 עורקים בולטים.
צינור הגביע שעיר מבפנים, דו-שפתני ונראה תכופות כקטוע.
הגביע מסתיים ב-5 שיניים קצרות, ישרות ושוות פחות או יותר באורכן, בצורתן ובעמדתן זו לזו.
לעיתים שתי השיניים התחתונות ארוכות יותר (למשל בשלהבית דביקה).
הרווחים בין השיניים מחודדים כבמשולש או לעיתים רחוקות מפורצים (קהים).
הגביע משתייר אחרי הפריחה ועוטף את הפרי עד לעונה הבאה.
הכותרת צהובה, סגולה או לבנה, מאוחת עלים בחלקה ובעלת 2 שפתיים.
צינור הכותרת אינו בולט מתוך הגביע או בולט מעט מתוכו וטבעת שערות מקיפה את לוע הצינור מבפנים.
השפה העליונה של הכותרת שעירה מאוד וזקופה או דמוית גל או דמוית קסדה או סירה וקמורה מאוד (מבנה הקסדה או הסירה אופייני לכל המינים בישראל).
השפה התחתונה, שרוחבה 1 ס"מ או יותר, פרושה ובעלת 3 אונות, האונה האמצעית גדולה בהרבה מהצדדיות.
האבקנים, שמספרם 4, מעורים לצינור הכותרת ובולטים הרבה מצינור הכותרת וחבויים מתחת לשפה העליונה.
שני האבקנים הקדמיים ארוכים באופן מובהק משני האחוריים ועם מאבקים מעוותים.
שני האבקנים האחוריים (העליונים) על פי רוב בעלי תוספת דמוית זיז בבסיסם ועם שני לשכות בכל מאבק.
לאבקנים הקדמיים מאבקים מעוותים ואילו לאבקנים האחוריים מאבקים פוריים בעלי שני שקי אבקה בכל אחד.
השחלה עילית ועשויה על פי רוב 4 מגורות ברורות ובכל אחת ביצית אחת.
השחלה עשויה משני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות.
בין המגורות עולה עמוד עלי שנותר חבוי בתוך הכותרת.
עמוד העלי מסתיים בשתי צלקות דקיקות, שבדרך כלל אינן שוות באפן ניכר זה מזה, הקדמית ארוכה פי שניים מהאחורית או לעיתים רחוקות שוות.
הפרי מפרדת, שעשויה 4 פרודות חד-זרעיות, אך לפעמים חלקן מתנוונות.
הפרודות חלקות, וסגלגלות (אליפסואידיות) ובעלות שלוש פינות קהות או לעיתים רחוקות קטומות.
הפרודות נשמרות בתוך גביע משתייר.
פרחי השלהבית גדולים יחסית למשפחה, צהובים ברוב המינים, מרובים, וצפופים בדור, ולכן הם בולטים בזוהרם למרחקים.
במרבית המינים צבע הפרחים הוא צהוב, ובמיעוטם לבן או לילך.
בארץ ישראל המינים שצבע פרחיהם אינו צהוב הם שלהבית הגלגל ושלהבית הכלאיים.
צבעם הצהוב הבולט של הפרחים העניק לסוג את שמו, משום שהוא מזכיר להבת אש.
גם השם הלטיני, Phlomis, קרוב לכינוי האנגלי המודרני ללהבה - flame.
אחד מהשמות האנגלים העממיים לצמח זה הוא 'Jerusalem sage' - בתרגום חופשי, 'מרוות ירושלים'.
הפרחים מואבקים על ידי דבורים בנוניות וגדולות בעלות חדק ארוך, המסוגלות לאחר הנחיתה על השפה התחתונה להיתחב בין עלי הכותרת, לפרוץ את טבעת השערות בצינור הכותרת ולהגיע אל הצוף בעומק הפרח.
ההפצה באמצעות רוח וזרמי מים.
יחידת הפצה של הזרעים היא הגביע, שמשתייר ועוטף את הפרודות.
לעיתים מצטרפים ליחידת ההפצה גם עלי הכותרת שקמלים ומשמשים מעין כנף להפצה ברוח.
הפרודות נשמרות בתוך הגביע ורק משנרקב הגביע ונהרס במהלך החורף הן מתפזרות ומוכנים לנביטה באביב.
דבורה מהסוג מחושית מאביקה פרח של שלהבית דביקה
רוב מיניו של הסוג מרוכזים באזור הצומח האירנו טורני, בעיקר בחלקו המזרחי - בסין מצויים 43 מיני שלהבית.
מספר מינים מועט יחסית חודר גם לים תיכוני.
נובע מכך, שארץ ישראל מהווה גבול תפוצה מערבי לחלק מהמינים.
דגם תפוצה זה גורם לשתי תופעות מעניינות הקשורות למיני שלהבית בארץ:
תפוצה באזור הספר: מיני שלהבית נמצאים בכל אזורי הארץ, אך בחבל הספר, שמפריד בין החבל הים-תיכוני לחבל המדברי, מיני השלהבית בולטים במיוחד באופן מספרי, ואף מאפיינים את בית הגידול.
לדוגמה, החבל הערבתי במזרחה של ישראל, מן הגליל התחתון ועד צפון-מזרח הנגב מאופיינים בחברת סירה קוצנית ושלהבית קצרת-שיניים ובדרום השומרון חברת רותם המדבר ושלהבית קצרת-שיניים נפוצה ברום 600 מ' עד 700 מ'.
יוצאת דופן מכלל זה היא שלהבית דביקה, שאופיינית אך ורק לחבל הים תיכוני והיא אחת מהצמחים השליטים בחברות הגריגה (תצורת צומח ים תיכוני, ששולטים בו שיחים, שגובהם כדי מטר אחד.
אנדמיות: אחת מדרכי הספציאציה (היווצרות מינים) הנפוצות, היא היווצרות מינים חדשים בשולי תחום התפוצה של מין המוצא.
ההשערה היא שגורמים אקולוגיים המשתנים בחריפות בשולי אזור התפוצה, מהווים גורם לשינויים גנטיים באוכלוסיות אלה, דבר שמביא להיווצרות מינים שונים.
המינים שלהבית קִצרת-שיניים, שלהבית המדבר ומין הכלאיים שלהבית קצרת-שיניים X שלהבית הגלגל הם מינים אנדמיים לארץ ישראל.
כמו כן, מינים אנדמיים מסוג זה מצויים בארצות השכנות לישראל: מצרים (בסיני) ובקפריסין.
דמיון רב קיים בין נתוני התפוצה של הסוג קדד לבין נתוני התפוצה של סוג זה: שניהם מינים אירנו-טורניים גדולים, שבארצנו מופיעים בעיקר בחבלי ארץ יובשניים למחצה, וסקציה מהם מצויה בהרים גבוהים, במקרה דנן - בחרמון.
בשני המינים, קיימים מינים אנדמיים או תת-אנדמיים לארץ ישראל.
בשל ריבוי מינים אנדמיים מסוג זה, יש חשיבות רבה להיכרות עם מיני השלהבית, הן באמצעות מחקר אקדמי והן באמצעות העברת הידע לקהל הרחב, שיביא והגנה עליהם.
האקולוג אבי שמידע מרבה לחקור את הסוג.
שַׁלְהָבִית דְּבִיקָה (.Phlomis viscosa Poir) - בני-שיח או שיחים ים-תיכוניים מעוצים, דביקים בייחוד בחלקם העליון, וגובהם 80 עד 150 ס"מ.
שלהבית דביקה גבוה יחסית לשאר מיני הסוג.
העלים, שאורכם בין 5.5 עד 8 ס"מ, בעלי פטוטרת, דמויי ביצה או משולשים, רחבים, עבים, מקומטים, כפופים כלפי מעלה, ומתחדדים בראשם ודמוי לב או מעוגלים בבסיסם.
העלים דביקים, ירוקים, שעירים אפורים בחלקם התחתון ובמקצת גם בצידם העליון.
עלי התפרחת ארוכים בהרבה מדורי הפרחים.
דורי הפרחים לאורך גבעול התפרחת מועטים (2 עד 4) ומרחק די ניכר חוצץ ביניהם.
הפרחים צהובים וגדולים (4 ס"מ).
הגביע, שאורכו כ-2 ס"מ, ירוק, דביק, מכוסה שערות כוכביות, שיניו מעוגלות, אך מסתיימות פתאומית בחוד דוקרני שאורכו 2 עד 3 ס"מ.
שתי השיניים התחתונות ארוכות יותר.
החפים, שמלווים את הפרחים, מרובים וערוכים בזוגות או בשלשות כפופים פנימה וריסניים.
צורתם דמוית מרזב, שקודקודו חד.
אורכם כאורך הגיע ורוחבם אינו עולה על 3 מ"מ.
הכותרת צהובה, והיא ארוכה כפליים הגביע.
השפה העליונה של הכותרת דו-אונתית.
הכותרת כמו גם הגביע משתיירים אחרי הפריחה ועוטפים את הפירות הנותרים עד לעונה הבאה.
תפוצתו העולמית במזרח הים התיכון.
בישראל הוא נפוץ בגליל העליון, בהרי יהודה; מצוי בכרמל, בשומרון, בשפלה, בגלעד; נדיר בגולן, בגליל התחתון (יחד עם אזוב מצוי בחברת אלון התבור ולבנה רפואי); ונדיר מאוד בחוף הכרמל, בשפלת החוף הדרומי, מדבר שומרון.
היא גדלה בחגורת החורש הים תיכוני בחרמון עד לרום של 1,200 מ', ומחליפה אותה שלהבית צהובת-עלים מרום 1,250 עד 1,900 מ'.
שלהבית דביקה גדלה בישראל גם כצמח נוי של אור מלא.
היא עמידה בקרה בשרב ובגיר, רגישה למליחות בקרקעות כבדות ומנוקזות.
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו ובאמצעות חלוקה בסתיו ובחורף.
שַׁלְהָבִית הַגַּלְגַּל (Phlomis herba-venti), למין זה 5 תת-מינים, ובישראל צומח תת-מין מחודד ששמו המדעי: Phlomis herba-venti subsp.
שלהבית הגלגל היא צמח עשבוני רב-שנתי, שגובהו עד 60 ס"מ.
פרחיו, שאורכם 1.5 ס"מ, לילכיים (סגול-לילך דהוי) בשונה משאר מיני הסוג בישראל שצבעם צהוב.
הפרחים מעטים בדור (2 עד 6) וחפי הפרחים קשים ובלתי גמישים, נימיות (דומים למחטים), שאורכם (10 מ"מ עד 26 לעיתים רחוקות 5 מ"מ) כאורך הגביע כמעט.
בישראל מין זה גדל: בגולן, בשומרון ובהרי יהודה בעיקר בגליל התחתון ובעמק יזרעאל.
בירדן הוא גדל: בגלעד, בעמון, במואב ובאדום.
שלהבית הגלגל גדל בשדות בור, בשולי שדות חקלאיים וחורשות, על אדמות כבדות ואף בזלת ונחשב כעשב רע.
בישראל הוא נחשב לצמח פגיע בגלל התרחבות של שטחי חקלאות וריסוסים, אך הוא אינו בסכנת הכחדה עולמית.
הפריחה ממאי עד אמצע יולי.
שלהבית הכִּלאיים (Phlomis brachyodon x pungens Danin & Ladzinskyi) - טקסון שנחשב למין נפרד, נדיר מאוד בסכנת הכחדה בעקבות נטיעת יער יתיר.
הוא מתייחס לאוכלוסיית כלאיים עקרים לרוב בין שלהבית הגלגל, שצבע פרחיה סגול לשלהבית קצרת שיניים שצבעה צהוב.
מין זה מצוי בהר עמשא בחבל יתיר בדרום הרי יהודה.
אורך הכותרת 2.5 עד 3 ס"מ, צבע הכותרת משתנה עם גיל הפרח; יש פרטים המתחילים סגולים ובהזדקנם מצהיבים ואחרים מתחילים צהובים.
שַׁלְהָבִית הַמִּדְבָּר (Phlomis platystegia Post) - בן-שיח מדברי, ונדיר מאוד ובסכנת הכחדה.
גובהו 50 עד 100 ס"מ, איבריו צמירים, ענפיו הראשונים מעוצים ומסועפים ופרחיו צהובים.
הפרחים מלווים בחפים אליפטיים, שפרושים לכל רוחבם (אינם מקופלים), רוחבם כ-6 עד 10 מ"מ.
אורכם כאורך הגביע או מעט יותר.
זהו שיח נדיר, אנדמי לארץ ישראל ומופיע משני עברי הירדן, במחשופים של סלעים קשים בערבות ובבתות הספר (כדוגמת הר הנגב ורמות עבר הירדן) ובנחלים במדבר.
טיפוס תפוצתו הוא אירנו-טורני, באזור המעבר מן החבל הים-תיכוני לחבל המדברי.
הוא מצוי במדבר יהודה, מואב ואדום; נדיר בהר הנגב; נדיר מאוד בהרי יהודה (נחל פרת) ובצפון הנגב (הרי ערד).
הפריחה באביב בחודשים מרץ עד יוני.
ex Boiss) - בן-שיח ים-תיכוני הררי לא מצוי המאפיין את מורדות החרמון הגבוה.
הוא נדיר בארץ ישראל המערבית (פרטים אחדים נמצאו בגלבוע), גדל בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים.
שלהבית הררית היא בן-שיח נמוך, שגובהו 20 עד 70 ס"מ.
ענפיו אינם מעוצים, בחלקם הם שרועים ובחלקם זקופים.
העלים קטנים (2 עד 4 ס"מ) משולשים-מאורכים ומרושתים בצורה בולטת במיוחד בצדם התחתון, ומעט צמירים.
קודקוד העלה קהה לרוב, ובסיסו לבוב או לבוב באופן רדוד או קטום.
הגביע שעיר ואורך שיניו קטן פי 3 מצינור הגביע.
השפה העליונה של הכותרת דמוית קסדה וצבעה חום ואלו השפה התחתונה פרושה וצבעה צהוב כהה ובנבילתה הופכת חומה.
הפריחה בקיץ בחודשים מאי עד אוגוסט.
שמה העברי הקודם - שלהבית קצרת שפה.
שַׁלְהָבִית סוּרִית (.Phlomis syriaca Boiss) - בן-שיח ים-תיכוני המעוצה רק בבסיסו, שגדל כגוש בעל עמודי פריחה רבים בגובה 60 עד 90 ס"מ נשארים בחודשי הקיץ.
הוא נחשב כנכחד, אך הוא התגלה בשנת 2017 על ידי שמואל מזר.
כיום הוא נחשב לנדיר מאוד, פגיע ובסכנת הכחדה בישראל.
עלי הגבעולים קטועים בבסיסם, והעלים התחתונים ארוכים מאד.
הפרחים צהובים, מסודרים בדורים של 4 עד 8. הפרח דו-שפתני גדול מאוד (20 עד 25 מ"מ), השפה העליונה דמוית כובע קמור, פחוס מצדדיו.
השפה התחתונה ארוכה בהרבה מהעליונה, בעלת שתי שיניים צדדיות.
הכותרת איננה נושרת לאחר הפריחה אלא נשארת יבשה חומה על התפרחת תקופה ארוכה.
הוא גדל באתר אחד ביער אודם בצפון הגולן על מדרונות טוף וקילוחי בזלת.
מצבו ברמות של עבר הירדן לא ידוע והוא אינו מופיע ברשימות של צמחים אדומים בארצות האחרות של תפוצתו כמו לבנון, סוריה וטורקיה.
הפריחה בקיץ מאמצע אפריל עד אמצע אוגוסט.
שַׁלְהָבִית צְהֻבַּת-עָלִים (.Phlomis chrysophylla Boiss) - שיח ים-תיכוני הררי וירוק-עד שגובהו 80 עד 100 ס"מ.
מבסיס הצמח עולים ענפים מעוצים מרובים.
הצמח כולו אינו דביק (בשונה משלהבית דביקה).
העלים המבוגרים צמירים, מצהיבים-מכסיפים, מעוגלים בקצותיהם ולרוב אינם לבובים בבסיסם.
הפרחים סדורים בראש הגבעול לרוב בדור בודד ולעיתים רחוקות בשני דורים.
דורי הפרחים בכל גבעול 1 או 2. החפים מרובים, גלולים, דומים למחטים ואינם עולים באורכם על מחצית אורך הגביע.
הגביע צמיר, שניו דמויות משולש או קונוס חד ואוכן 1 מ"מ.
הכותרת גדולה (25 עד 30 מ"מ), בולטת מאוד מתוך הגביע.
השפה העליונה שעירה, קמורה כקסדה, מפורצת קמעה או לא וצבעה צהוב.
השפה התחתונה רחבה ומחולקת לשלוש אונות.
גדלה בישראל רק בגליל העליון, באתר בודד בקניון נחל קדש ונפוצה מאוד בשטחים מסוימים בחגורה התיכונה של החרמון, מרום 1,250 עד 1,900 מ', ומגיעה שם לעיתים לכדי שליטה מלאה.
היא מחליפה את שלהבית דביקה הגדלה בחגורה הים-תיכונית ברום 200 עד 1,200, ואילו ברום 1,100 עד 1,300 מ', נמצאו בני כלאיים.
הפריחה בסוף אפריל ובמשך מאי.
שַׁלְהָבִית קִצְרַת-שִׁנַּיִם (.Phlomis brachyodon (Boiss.) Zohary ex Rech.f) - בן-שיח שרוע, מעוצה רק בבסיסו, צמיר מאוד, גובהו מגיע כדי 30 עד 50 ס"מ.
שלהבית זאת גדלה בגושים קטנים.
העלים, שאורכם 4 עד 10 ס"מ, בינוניים, צמירים מאוד וצהבהבים, עלי הגבעול, במיוחד בעלי החורף בעלי פטוטרות ארוכות.
העלים מאורכים, לרוב בסיסם דמוי לב וקודקודם קהה.
עלי הקיץ בעלי כסות עבה של שערות צהבהבות-לבנות צפופות וזקופות ועלי החורף ירוקים ודקים.
עלי התפרחת שונים מעלי הגבעול ואינם דמויי לב בבסיסם ואורכם כאורך הפרחים או מעט יותר.
בכל דור 4 עד 8 פרחים, והוא מלווה במספר קטן של חפים.
הגביע, שאורכו 12עד 15 מ"מ, צינורי, שעיר ובעל צלעות.
שיני הגביע הן משולשות, קצרות מאוד, פי 3 ויותר מצינור הגביע וקודקודם חד.
שלהבית קצרת-שיניים היא מין אנדמי לארץ ישראל השולט בבתות ספר הגובלות בחבל הים תיכוני והמדברי בארץ ישראל.
הוא נפוץ במדבר שומרון, במדבר יהודה ובמואב; מצוי בבקעת בית שאן, בערבות הירדן, בשפלה, בהרי יהודה, בצפון הנגב, בגלעד, בעמון ובאדום; נדיר בדרום שפלת החוף ובהר הנגב; נדיר מאוד בגולן, בגליל התחתון, בשומרון ובבקעת ים המלח.
הפריחה בסוף האביב וראשית הקיץ.
מינים בספק או בסביבות ישראל
שַׁלְהָבִית אֲשׁוּנָה (.Phlomis rigida Labill) - עשבוני רב-שנתי, צבע כותרת הפרח ורוד, אורך הכותרת כ-5 ס"מ.
הוא צומח בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים באזורים אירנו-טורני.
פריט משומר שלו מצוי בעשביית אהרון אהרונסון משנת 1910.
שלהבית זהובה (Phlomis aurea Decne) - מין אנדמי מצוי במדרונות ההרים הגבוהים בדרום חצי האי סיני.
החפים של הפרחים פרושים, רכים, לא דוקרניים וראשם קהה.
הגביע מכוסה שער צמרי צהוב ושניו קצרות מאוד.
הפריחה בחודשים אפריל עד מאי.
שַׁלְהָבִית כּוּרְדִית (Phlomis kurdica Rech.f.) - עשבוני רב-שנתי, מצוי בגולן, בחרמון וברמות עבר הירדן.
שלהבית קפריסאית (Phlomis cypria Post) - מין אנדמי לאי קפריסין, דוגמה נוספת לספאסיזציה של השלהבית באזורנו.
שלהבית שיחנית (.Phlomis fruticosa L) - מין נפוץ בדרום אירופה (אלבניה, קפריסין, איטליה, יוון ויוגוסלביה שלעבר) אך לא בישראל.
ככל הנראה, מהווה את מין המוצא של שלהבית המדבר.
מין זה משמש כצמח נוי, והוא מכונה באנגלית 'Jerusalem Sage', שם שבו צפונות שתי טעויות - האחת, מדובר בשלהבית ולא במרווה, ששמה האנגלי הוא sage; השנייה היא אינה גדלה בירושלים.
ex Boiss) - בן-שיח הגדל בסוריה ולבנון.
שלו מנשה (נולד ב-23 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
מנשה החל את קריירת המשחק במחלקת הנוער של עירוני ראשון לציון.
את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ערך בקבוצה בינואר 2001. מנשה שיחק בראשון לציון שנתיים נוספות, עד אשר עבר למכבי פתח תקווה עם פתיחת חלון ההעברות בינואר 2003, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע הטוטו.
בקיץ 2004 עבר מנשה להפועל כפר סבא (ששיחקה בליגה השנייה, הליגה הלאומית), וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה סיימה הקבוצה במקום הראשון ועלתה לליגת העל.
הוא גם היה שותף להעפלתה של הפועל כפר סבא לגמר גביע הטוטו בעונת .
לאחר אותה עונה עבר מנשה למכבי הרצליה, שירדה בסיום העונה לליגת המשנה.
בקיץ 2008 חתם מנשה על חוזה לשנתיים במכבי נתניה, לאחר שמאמן נתניה, לותר מתאוס, התרשם ממנו.
בסך הכל שיחק מנשה שנתיים במכבי נתניה, וכבש במדיה 15 שערי ליגה.
ב-16 ביוני 2010 חתם בקבוצת בני יהודה תל אביב לשלוש שנים, ובמדי הקבוצה כבש בתקופה זו עשרה שערי ליגה.
לקראת עונת חזר למכבי נתניה, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
לקראת עונת החליטה הקבוצה לשחררו בעקבות פציעה, והוא לא שיחק עד תום העונה.
ב-24 באוגוסט 2015 הודיע מנשה על פרישה ממשחק פעיל לאחר שלא הצליח להתגבר על פציעתו
לזכותו של מנשה ארבע הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל.
שַׁלְהֶבֶת חַסְדִּיאֵל (נולדה ב־15 בספטמבר 1970) היא אשת תקשורת חרדית ומנכ"לית התאגיד העירוני מרום של עיריית ירושלים.
חסדיאל נולדה בבני ברק ליהודה מאיר שפירא, נכד לאדמו"ר מטלוסט, אחיו של רבי מאיר שפירא מלובלין, מחולל רעיון הדף היומי.
למדה בבית הספר חורב ברמת גן ולאחר מכן בתיכון לוסטיג ברמת גן, התנדבה שנה באגודת יד שרה, והשלימה לימודים לתואר ראשון במדע המדינה, כלכלה וסוציולוגיה, באוניברסיטת בר-אילן ולימודי תקשורת בבית ספר "כותרת" שעל יד אוניברסיטת תל אביב.
הייתה הכתבת הפוליטית האישה הראשונה במגזר החרדי.
החלה את דרכה המקצועית בעיתון "יום ליום", וכן שימשה עורכת פוליטית של השבועון החרדי "בקהילה" והייתה לאחת הנשים הראשונות בעולם העיתונות החרדי.
בשל כך נאלצה לחתום על כתבותיה בשם ש.
שלהבת, עד שמעסיקיה אישרו שתחתום בשמה המלא.
שידרה ברדיו קול חי מיום הקמתו תוכנית ראיונות פוליטית ואקטואליה.
כמו כן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "המטבחון" של דן שילון, והגישה פינה שבועית בתוכנית הדת של נחום לנגנטל, בערוץ 1.
בשנת 2007 ייסדה חסדיאל מגזין לייף סטייל ראשון מסוגו בחברה החרדית בשם "Fine", העוסק בעיצוב פנים, עסקים, תיירות, אופנה, משלב כתבות קונספט, ומתאים להווי החיים הדתי-חרדי.
חסדיאל עסקה דרך חברת אריאל בייעוץ בענייני תרבות המגזר החרדי לעיריית ירושלים.
כמו כן היא חברה בדירקטוריון של חברת וילי פוד השקעות ושימשה כיועצת של האו"ם לענייני מגזר החרדי.
ב-2019 מונתה חסדיאל לכהן כחברה במועצה לביקורת סרטים ומחזות של משרד התרבות.
החל מ-2020 מכהנת כמנכ"ל התאגיד העירוני "מרום" – תאגיד העירוני לקידום חוסן קהילתי בירושלים.
הייתה נשואה לסופר והתסריטאי יאיר חסדיאל, ולאחר עזיבתו את העולם החרדי השניים התגרשו.
היא אם לשלושה ילדים, ומתגוררת בבני ברק.
שַׁלְהֶבֶת היה יישוב והתנחלות ישראלית שהתקיימה במשך ארבע שנים (1971–1975) בדרום־מערב סיני, על חוף מפרץ סואץ, אחד מיישובי מרחב שלמה בשנים בהן שלטה על המקום מדינת ישראל.
היישוב נבנה על חולות אבו רודס בצמוד לשדות הנפט הנמצאים במקום, ביבשה ובים.
היישוב היה היישוב הישראלי המערבי ביותר שהוקם אי פעם (לאחר מכן היישוב רפיח ים "ירש" את תואר זה, אך גם הוא פונה והתואר כיום שייך לכרם שלום).
לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני, ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים נכבש המקום שנית על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה.
מתקני הנפט שנפגעו במלחמה שוקמו על ידי ישראל והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית.
ב-1971 החל להיבנות היישוב "שלהבת", שבו התגוררו העובדים בשדות הנפט ובני משפחותיהם.
בתקופה זו סיפקו בארות הנפט באבו רודס למעלה ממחצית מתצרוכת הנפט של ישראל.
במהלך מלחמת ההתשה, בדצמבר 1969, שימשה שלהבת כנקודה קדמית לכוחות הלוחמים במבצע תרנגול 53. התדריכים ללוחמים ניתנו בו וממנו יצאו למשימתם.
המבצע גם הסתיים ביישוב, ואליו הובא שלל המבצע - תחנת מכ"ם מצרית.
בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הונחת על היישוב מטח ארטילרי כבד שהצית את מאגרי הנפט והמתקנים.
במהלך המלחמה נפגעו מתקני הנפט שנית בפעילות אנשי קומנדו מצרים וכתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג לאחר שהמערכת התבייתה על מאוורר מניפה שמפעילי הטיל חשבו למסוק מצרי.
לאחר אירוע זה פונו כל האזרחים מבתיהם ביישוב.
הטיל הבעיר חלק מהשדות שהמשיכו לבעור גם לאחר המלחמה.
במהלך כל המלחמה נותר האזור בשליטת ישראל.
לאחר המלחמה חזרו הגברים ליישוב והמשיכו להפעיל את שדה הנפט עד הפסקת העבודות לקראת הפינוי ב-1975; לנשי היישוב וילדיו לא הונח לחזור לאחר המלחמה.
עם סיום מלחמת יום כיפור נמצא הצבא המצרי בגדה המזרחית של תעלת סואץ, כ-150 ק"מ מצפון ליישוב.
הסכם הפרדת הכוחות חודשיים אחר כך הותיר בידי המצרים את השטחים שכבשה והעביר להם שטחים נוספים ממזרח לתעלה.
שנה לאחר ההסכם הפעילה ארצות הברית לחצים על ישראל ומצרים לחתום על הסכם ביניים בין המדינות.
ההסכם החדש החליף את ההסכם הישן, ובמסגרתו נאלצה ישראל לוותר על עוד שטחים ממזרח לתעלה וכן על שטח צר וארוך שהשתרע ממזרח למפרץ סואץ.
בשטח נכללו שדות הנפט והיישוב, והם פונו בעקבות ההסכם בסוף נובמבר 1975. כבר בדצמבר החלה מצרים ליישב את אבו רודס.
מבני היישוב הישראלי נותרו על מקומם, וניתן לזהותם גם כיום בקלות בצילום לוויין, ממערב לשדה התעופה אבו רודס.
המקום שימש כהשראה למחזה "עיר הנפט" מאת הלל מיטלפונקט (ששירת באזור כחייל).
ד"ר שלדון לי קופר הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה של ה-CBS "המפץ הגדול" המגולמת על ידי השחקן ג'ים פרסונס ובסדרת הבת שלה "שלדון הצעיר" (בה הוא מגולם על ידי איאן ארמיטאג').
פרסונס זכה בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב על גילום דמותו של שלדון.
דמותו של שלדון קופר נוצרה בהשראת מתכנת מחשבים אותו הכיר ביל פארדי (אחד מיוצרי הסדרה) בעברו.
הוא נקרא על שמו של השחקן והמפיק שלדון לאונרד, וחתן פרס נובל לאון קופר.
במקור צ'אק לורי התכוון שג'וני גאלקי ישחק את התפקיד, אבל גאלקי חשב שהוא יהיה "מתאים יותר" לדמותו של לאונרד.
לורי סיפר שכאשר ג'ים פרסונס נבחן לתפקיד, הוא היה "כל כך טוב להבהיל", שלורי "ביקש ממנו, כדי לוודא שזה לא היה במקרה", לעשות מחדש את האודישן.
שלדון הוא פיזיקאי תאורטי במכון הטכנולוגי של קליפורניה שגר בדירה אחת יחד עם עמיתו וחברו הטוב ביותר לאונרד הופסטטר (מגולם על ידי ג'וני גאלקי).
הם גרים בצד השני של המסדרון מול מלצרית-שחקנית חברותית בשם פני (מגולמת על ידי קיילי קווקו).
שלדון מתעמת איתה לעיתים קרובות בשל מנהגיה אך למרות זאת מזהה אותה בתור אחת מחבריו.
שלדון מציג בסדרה הקפדה יוצאת דופן על שגרה, היעדר מוחלט של כישורים חברתיים, הבנה קלושה של ציניות, אירוניה, הומור וחוסר כללי בענווה או באמפתיה.
הוא נוהג להתגאות באופן קבוע ובולט באינטליגנציה שלו, שטובה בהרבה מהסובבים אותו.
מאפיינים אלו מספקים את עיקר ההומור של הדמות שלו ואת מלוא המיקוד של פרקים מסוימים בסדרה.
הוא תואר פעמים רבות כדמות הפופולרית ביותר בסדרה בעיני הצופים.
מבקרים ומעריצים רבים העריכו כי תכונות האישיות של שלדון עולות בקנה אחד עם האבחנה של תסמונת אספרגר או הפרעה אובססיבית כפייתית.
למרות זאת, תאוריה זאת נדחתה שוב ושוב על ידי ביל פארדי, אחד מיוצרי הסדרה.
החל מהפרק העשירי בעונה החמישית החל שלדון לצאת עם איימי פארה פאולר (מגולמת על ידי מים ביאליק).
בפרק הסיום של העונה ה-11 הם מתחתנים.
בעונה ה-12 מקבל יחד עם איימי פארה פאולר פרס נובל.
בפרק פתיחת העונה הרביעית של שלדון הצעיר נחשף שלשלדון ואיימי נולד בן, לאונרד קופר, על שם לאונרד נימוי ולאונרד הופסטטר, חברו.
שלדון נולד וגדל בעיירה גלווסטון שבטקסס (בסדרה שלדון הצעיר שם העיירה הבדיונית הוא מדפורד).
הוא גדל יחד עם אביו (ג'ורג' קופר, האב) ואמו (מרי קופר), אחיו הבכור (ג'ורג' קופר הבן) ואחותו התאומה (מיסי קופר) ולצד סבתו (קונסטנס "קוני" טאקר).
אמו היא נוצריה בפטיסטית אדוקה, והיא גידלה את שלדון על פי אמונותיה.
כך לדוגמה, היא רשמה אותו בליגה לבאולינג לנוער הנוצרי ולימדה אותו להתפלל.
ילדי השכונה ובני כיתתו הציקו לו, מכיוון, שלטענתו, הם "חשו מאוימים מהאינטליגנציה שלו והיו טיפשים מכדי לדעת זאת".
שלדון היה ילד פלא, כפי שמעידים הישגים יוצאי דופן רבים שלו עוד בילדותו: הוא בנה סורק CAT כושל ורובוט חמוש ששרף את גבותיה של אחותו, שלדון החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין בגיל 11, מיד אחרי שסיים את כיתה י'א.
בגיל 14 אביו מת והוא סיים את לימודיו בקולג' בהצטיינות יתרה, והחל בעבודת הדוקטורט כשהיה בן 14 וחצי.
במקביל זכה בפרס סטיבנסון בגיל 14.5 והיה לאדם הצעיר ביותר באותה העת שקיבל את פרס סטיבנסון.
בגיל 15 היה מרצה אורח באוניברסיטה בגרמניה, וקיבל את תואר הדוקטור הראשון שלו בגיל 16. כאשר שלדון היה בן שתים עשרה, הוא רצה צנטריפוגות כדי להפריד בין איזוטופים רדיואקטיביים, אך במקום זאת קיבל אופניים ממונעים שלא עניינו אותו בכלל.
בנוסף לכך, ניסה להקים כור גרעיני בגיל 13 על מנת להפיק ולספק חשמל בחינם עבור תושבי עירו, אך הרעיון בוטל לאחר שסוכן ממשלתי הודיע לו שזה לא חוקי לאחסן אורניום צהוב (שהוא רצה לקנות באינטרנט) במחסן.
לאחר מכן הוא בילה ארבע שנים על הדיסרטציה השנייה שלו, ובתחילת הסדרה החזיקה העבודה הנוכחית שלו במשך שלוש וחצי שנים.
שלדון מאופיין בדרך כלל כאינטליגנט במידה יוצאת דופן, נכה מבחינה חברתית ובעל הגיון נוקשה.
לעיתים קרובות נדמה כי בשל מנת המשכל הגבוהה מאוד שלו נוצר תסביך עליונות.
כמו כן הוא גם בעל תכונות ילדותיות, שהוא ככל הנראה לא מודע אליהן, כמו עקשנות קיצונית ומפונקות.
תכונות אלו מכשילות את שלדון והופכות אותו לקל לתמרון משום שהוא תמיד בטוח בצדקתו שלא לומר בעליונותו.
בארבעת הפרקים הראשונים של הסדרה שלדון מוצג באופן מעט לא עקבי עם אפיון אחר שלו.
הוא מנסה להרשים את פני, דופק על דלתות בדרך "נורמלית" ומשתתף בריקודי סלסה.
על פי פארדי, האופי שלו "החל להתפתח לאחר פרק 5 בערך".
לדברי פני שלדון הוא "מזל שור טיפוסי".
הוא בעל זיכרון צילומי (כשמציינים עובדה זו לידו הוא מתקן, ומציין כי הוא בעל זיכרון אידטי) ומנת משכל של 187, אם כי הוא טוען שאת ה-IQ שלו לא ניתן למדוד באופן מדויק על ידי בדיקות רגילות.
בפרקים הראשונים הוא טען שיש לו תואר שני ושני תוארי דוקטור.
עם זאת, בפרק "The Love Car Displacement", רשימת הכישורים גדלה.
לשלדון יש ידע כללי נרחב בצורה יוצאת דופן, והדבר מוצג על ידי הערותיו לגבי פרטים שונים של ידע אנקדוטלי, לעיתים קרובות כאשר הם אוכלים ביחד.
שלדון הפגין יכולות לדבר באנגלית, פינית, שוודית, ספרדית, הינדית, לטינית, וקלינגונית וככל הנראה יודע לדבר בעוד שפות.
למרות האינטליגנציה שלו, המוזרויות של שלדון וההערות הישירות שלו, גורמים באופן תדיר לסכסוכים עם החברים שלו ועם פני במיוחד.
שלדון איננו בוגר מבחינה רגשית, והוא מגלה בלבול רב לעיתים רבות בעת קיומם של אינטראקציות חברתיות משותפות.
הוא נוטה לרוב שלא להבין את הבדיחות הסרקסטיות הפשוטות ביותר שנאמרות על ידי לאונרד, ומתייחס לעצב של הפרידה מפני בבלבול באופן בולט.
עם זאת, לאורך זמן הוא נוטה לגלות הבנה רבה יותר לסרקזם.
שלדון עושה מדי פעם שימוש בסלנג (באופן טבעי מאוד), ונוטה להשתמש לעיתים תדירות באימרת הכנף הייחודית וחסרת הפשר "באזינגה!" לאחר שהוא מספר בדיחה ("באזינגה!" הפך בעקבות כך, באופן רשמי, לסימן מסחרי על ידי האחים וורנר בידור בע"מ ושימש למקור שמם של המדוזה באזינגה ריאקי והדבורה יוגלוסה באזינגה).
לטענתו של שלדון, הוא נוהג לשמור תיעוד של האינטראקציות החברתיות שהוא קיים בכל יום בחייו.
שלדון איננו מרגיש נוח לחבק בדרך כלל את בני משפחתו, ידידיו ומכריו, ובאופן כללי נמנע מכל קשר פיזי עם בני אדם.
שלדון הוא אדם שקשה לעבוד איתו.
תסביך העליונות הקיצוני שלו גרמה לפיטוריו מהעבודה בעבר, ואפילו לאונרד הופתע מכך ששלדון תיאר את אייזק ניוטון כנחות מבחינה אינטלקטואלית ביחס אליו.
כאשר החבורה הייתה במשלחת בקוטב, חבריו של שלדון חיבלו בניסוי שלו במטרה להפוך אותו לנעים יותר.
הם תכננו להרוג אותו אם לא יהפוך לנעים יותר.
שלדון נוטה לרוב להציג אדישות לזולת; בפרק "The Toast Derivation", לאונרד מציין ששלדון מתח ביקורת על ביל גייטס בשל כך שהתמקד בפעילויות הצדקה שלו, במקום בפיתוח של מערכת ההפעלה Windows Vista.
כמו כן שלדון ציין שהערה זו זיכתה אותו באגרוף בפרצוף מגייטס.
כיוון שלא נראה שהוא מבין זאת, לשלדון יש צורך ילדותי שהכול יעשה בדרכו, גם בעניינים טריוויאלים כמו בחירת שם לקבוצה בה הוא משתתף בתחרות.
הוא מנסה לממש זאת גם באמצעות דרכים עקלקלות.
לדוגמה, כאשר פרייה קוטרפאלי מצליחה לבטל את הסכם השותפים שלו עם לאונרד הוא מכריח את לאונרד לחתום על חוזה שותפים חדש או שהוא ילשין להוריה של פרייה שהוא יוצא איתה.
הוא זקוק לאמו (או לפני) שתטפל בו כשהוא מרגיש לא טוב (הטיפול כולל שפשוף משחה שורפת על חזהו ושירת "סופט קיטי").
שלדון מקמט את שפתיו בתסכול במצבים קשים מסוימים, כמו כשהוא נקטע, כאשר הוא צריך לשמור סוד, או כאשר הוא שומע ויכוח, (לעיתים הכיווץ בשפתיים מלווה גם בעווית בפנים בדרך כלל בצד ימין).
שלדון מסתמך על חבריו שיסיעו אותו, מאז שניסיונות ההתקדמות שלו בהשגת רישיון נהיגה היו הרות אסון.
הוא נענה מיד לרצונה של אמו, כיוון שבגלוי הוא מתווכח איתה.
כמו חבריו, שלדון נוטה למדעים, והוא אוהב ספרים, תלבושות קומיקס, לשחק במשחקי תפקידים, משחקי וידאו, משחקי קלפים הניתנים להתאמה אישית, דמויות פעולה, פנטזיה, מדע בדיוני, ובמיוחד בטלסטאר גלקטיקה, דוקטור הו, סטארגייט, מסע בין כוכבים, מלחמת הכוכבים ופיירפליי.
הוא מאוד לא אוהב את בבילון 5. שלדון אוהב במיוחד את זיכיון מסע בין כוכבים ורואה בו מקביל לדת (הוא עונה "מסע בין כוכבים" לאחר שאיימי מנחשת "דת".
הוא טוען שהוא בוגר כבוד של אקדמיית צי הכוכבים, והוא מעריץ נלהב של קצין המדע ספוק, אם כי הוא לא אוהב אותו, כשזכריה קווינטו מגלם אותו.
לנרד נימוי, כמו גם קרל סייגן וסטן לי הגישו בקשה לצווי הרחקה נגד שלדון.
בעבר הוא אהב את ווסלי קראשר, דמות שויל ויטון גילם, אבל לאחר שויטון ביטל במפתיע את השתתפותו בכנס במיסיסיפי, ששלדון נסע אליו במיוחד, אהבתו אליו נהפכה לשנאה יוקדת והוא נכלל ברשימת האויבים שלו.
דמויות אחרות שהוא אוהב כוללות את הפקח הירוק, באטמן ופלאש.
שלדון לעיתים קרובות לובש חולצות וינטאג' שמעוטרות בלוגו של גיבור-על.
פני (ומאוחר יותר לאונרד) אומרים עליו שהוא נראה כמו גמל שלמה ענק, וראג' קורא לרובוט C-3PO ממלחמת הכוכבים בשם "שלדון מבריק".
בנוסף לעבודתו בתחום הפיזיקה, שלדון עוסק בוקסילולוגיה (חקר דגלים), יצר סדרת אינטרנט בשם " ד"ר שלדון קופר מציג: כיף עם דגלים" ועיצב את "הדגל הרשמי של הדירה".
שלדון נהנה לשחק Halo בכל יום רביעי ופיינטבול בסופי שבוע עם חבריו.
שלא כמו לאונרד, שלדון גאה בגאוניות שלו באופן מלא, והוא לא מתבייש להודות בדברים תמהוניים במיוחד שהוא מתעניין בהם (כמו קלינגונית).
הוא יכול לנגן בפסנתר ברמה גבוהה מאוד והוא גם מפגין יכולות בניגון בחליל ובטובה.
ונראה כזמר טוב מאוד בשירת גרון טובאנית.
שלדון טוען גם שהוא היה יכול להיות זמר טוב עוד יותר אילולא סעיף בהסכם השותפים עם לאונרד שאוסר עליו להתאמן.
בסדרה שלדון הצעיר הוא מפגין יכולות גבוהות בריקוד ובשירה.
לעיתים, שלדון מפגין צד רך יותר שלו.
לדוגמה, הוא הלווה כסף לפני כאשר היא הייתה זקוקה לכך ולא התחשב באפשרות שהיא לא תוכל לפרוע את החוב.
תכונה זו תוארה על ידי לאונרד כמו "אחת התכונות הייחודיות שלא גורם לך לרצות, אתה יודע, לא להרוג אותו".
כאשר פני נתנה לשלדון מתנה לחג המולד, הוא החל לחשוב איך גומל לה בדיוק באותה מידה.
כדי לעשות זאת, הוא רכש מספר רב של חבילות שי של פריטי אמבטיה על מנת לבחור את החבילה הקרובה ביותר בשוויה למתנה שיקבל.
כאשר הוא גילה שהמתנה שהיא נתנה לו היא מפית שחתומה על ידי לנרד נימוי (שהוא גם מחה בה את פיו, ועל כן יש את ה-DNA שלו עליה), הוא התרגש מאוד והעניק לה את כל החבילות וחיבוק ארוך.
שלדון רואה בעצמו פרוטגוניסט וגיבור, ופני ביקשה ממנו שיסייע על סמך הערצת הגיבורים שלו, כאשר אמו של הווארד מאושפזת.
הוא גם ניחם את ד"ר איימי פארה פאולר בחיבוק כשהיא הייתה נסערת.