tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המילה "אגורפוביה", שפירושה "פחד ממקומות פתוחים", נגזרת ממושג זה במשמעותו כמקום השוק וחלל ציבורי פתוח.
המילה "אגורה" משמשת כיום גם לציון מושב המועצה של מחוזות יוון המודרנית.
אגוֹרָקְרֵיטֹוס , פָסַל יווני בן המאה החמישית לפנה"ס, תושב העיר פָרוס.
שרידים מפסלו "נמסיס" נמצאו ליד רמנוס, אטיקה.
תחילה הוא ניסה לפסל את אפרודיטה, אך משלא הצליח פנה לפסל את נמסיס.
הוא גם יצר את פסל השיש המפורסם "אם האלים" שנמצא באגורה הגדולה שבאתונה, אך זה נהרס בזמן לא ידוע, וכיום קיימים רק העתקים שלו.
אָגוֹרָנוֹמוֹס הייתה משרה שלטונית בערי הפוליס ביוון העתיקה ובערי האימפריה הביזנטית.
תפקיד נושא המשרה היה לפקח על הסדר הציבורי והמסחרי בשוק הציבורי (ἀγορά, "אָגוֹרָה" ביוונית, שממנה, ובתוספת המילה היוונית "נוֹמוֹס", חוק, נגזר שם התפקיד – אָגוֹרָנוֹמוֹס).
מקור המשרה ביוון הקלאסית שם הייתה המשרה קיימת במספר ערי פוליס.
לאחר כיבושיו של אלכסנדר מוקדון במזרח, המשרה נעשתה נפוצה ברחבי העולם ההלניסטי.
התפקיד המשיך להתקיים לאחר כיבושיה של רומא העתיקה ומשם נכנס למבנה השלטון בתקופת האימפריה הביזנטית.
התפקיד כלל קביעת מחירים לסחורות, פיקוח על שימוש במשקולות נכונות (לשימוש במאזניים), בדיקת וקביעת רמת הסחורות, שליטה על העברות הכספים, ואף ניהול אספקת התבואה אל העיר.
בסמכות האגורנומוס היה להפעיל כוח נגד סוחרים אשר אינם עומדים ברגולוציה ובחוקים אשר קבע – ענישה פיזית או קנסות תלוי במעמד הסוחרים.
לתפקיד האגורנומוס הקפידו למנות אנשים בני מעלה: נקיי כפיים, ישרי לב, ושונאי בצע.
אדם שנתגלה בו פגם הקשור לאחת המידות הללו, היה נפסל למשרה זו, בגלל היותה מרחב פעולה רחב ונוח לעסקי שוחד.
על פי התלמוד, מנהג הפיקוח על השווקים באמצעות אגורנומוסים הוא מנהג עתיק ומקובל גם בארץ ישראל וגם בבבל.
לפי דברי יוסף בן מתתיהו, המלך אגריפס הראשון שימש כאגורנומוס בשווקיה של טבריה לפני שהתמנה למלך.
אחד מהידועים שבאגורנומוסים היה רב ("אבא אריכא") שמונה על ידי ראש הגולה כדי למלא תפקיד זה בשוקי נהרדעא.
המשרה מוזכרת כמה פעמים לאורך מקורות חז"ל, החל ממדרשי הלכה וכלה בכתבי האחרונים.
אחת ההופעות המרכזיות היא בגמרא במסכת בבא־בתרא:
על פי הגמרא, יש חובה למנות אגורנומוס לשווקים.
אולם מצמצמים את סמכות הפיקוח שלו אך ורק לבדיקת משקולות המאזניים ולא לפיקוח על מחירי השוק.
במקורות שלנו נשתבשה המלה פעמים רבות, כמה דוגמאות:
במדרשים: "אגרונימן", אגראדמוס או "בעל שוק".
בתלמוד בבלי: "אגרדמין" או "אגרדמים".
תוספתא כפשוטה על בבא מציעא פרק ו' הלכה י"ד.
אגורה היא המטבע בעל הערך הקטן ביותר במערכת המטבעות במדינת ישראל, החל משנת 1960.
השם "אגורה" ניתן לשלושה מטבעות אשר שימשו במדינת ישראל מאז שנת 1960. כל אחד מהם היה חלוקת-משנה של המטבע העיקרי שנהג בשעתו.
בין השנים 1960 ל-1980 הייתה אגורה החלק המאה של הלירה הישראלית.
בין 1980 ל-1985 הייתה אגורה החלק המאה של השקל (הישן), ומאז 1985 האגורה היא החלק המאה של השקל החדש.
עם הנהגת הלירה הישראלית במדינת ישראל ב-1952 הוחלט להמשיך לקרוא למטבע חלוקת-המשנה שלה פרוטה.
הפרוטה הייתה החלק האלף של הלירה (1,000 פרוטות = לירה ישראלית אחת), והיא החליפה למעשה את המיל המנדטורי.
ב-1 בינואר 1954 בוטלה הצמדת הלירה הישראלית ללירה שטרלינג הבריטית.
עקב כך חל פיחות חד בשער הלירה הישראלית, ומטבעות בני פחות מ-10 פרוטות הפכו בלתי-שימושיים.
ב-1958, עם עיצובה של סדרת שטרות חדשה ללירה הישראלית, הוחלט להחליף את השטר "חמש מאות פרוטה" בשטר שעליו יודפס "1/2 לירה ישראלית", מתוך מחשבה ששינוי חלוקת המשנה של הלירה בלתי-נמנע.
ב-1 בינואר 1960 נכנסה לתוקפה חלוקת-המשנה החדשה של הלירה הישראלית, והוכנסו למחזור מטבעות האגורה.
את השם "אגורה" הציעה האקדמיה ללשון העברית, והוא נשאל מהתנ"ך:
בפברואר 1980 הוחלפה הלירה הישראלית בשקל (הישן), לפי שער של 10 לירות לשקל אחד.
גם חלוקת המשנה של השקל הייתה 100 אגורות, כך ש-10 אגורות מתקופת הלירה היו שוות אגורה אחת מתקופת השקל.
על המטבעות החדשים הוטבעו המילים "אגורה חדשה" (או "אגורות חדשות") כדי למנוע בלבול בינם לבין מטבעות האגורה הישנים.
בשל האינפלציה הגבוהה ששררה בשנים ההן חדלה הנפקת מטבעות ה"אגורה החדשה" כשנתיים מאוחר יותר, כיוון שלא היה להן עוד שימוש.
בספטמבר 1985 החליטה ממשלת ישראל להחליף את השקל בשקל חדש לפי שער של 1,000 שקלים לשקל חדש אחד.
גם הפעם נבחר השם "אגורה" לחלוקת המשנה, כך ש-10 שקלים ישנים הפכו לאגורה אחת.
הפעם הוטבעה המילה "אגורה" בלבד שכן הצירוף "אגורה חדשה" כבר שימש על-גבי המטבעות שהונפקו ב-1980. הדבר עורר בלבול מסוים, ולפיכך פרסם בנק ישראל הנחיות מפורטות לגבי צורתם של מטבעות האגורה החדשים, כדי למנוע בלבול בינם לבין מטבעות "האגורה החדשה" של תקופת השקל הישן.
נכון ל-2023 נמצאים במחזור מטבעות בני 10 אגורות ו-50 אגורות.
המטבע בן 50 אגורות נושא את הכיתוב "1/2 שקל חדש", כך שהמטבע בן 10 אגורות הוא האחרון בסדרה שעדיין נושא את הכיתוב "אגורה".
עד 1 באפריל 1991 היה במחזור גם מטבע של אגורה אחת, אולם הנפקתו חדלה לאחר 6 שנים בלבד כיוון שעלות הנפקתו עלתה בהרבה על ערכו הנקוב.
מאותה סיבה יצא מהמחזור גם המטבע בן 5 האגורות ב-1 בינואר 2008. לדברי בנק ישראל עלות ההנפקה של המטבע ערב ביטולו הייתה פי 3 מערכו הנקוב, וזאת, בין היתר, עקב העלייה החדה במחירי המתכות.
לגבי תשלום במזומן נקבעו הכללים הבאים:
קודם כל יש לחשב את הסכום הסופי לתשלום (מחיר כל המוצרים כולל מע"מ).
את האגורות בסכום הסופי יש לעגל לכפולה הקרובה ביותר של עשר: אם הסכום הסופי מסתיים ב-1 עד 4 אגורות יש לעגל כלפי מטה; סכומים שמסתיימים ב-5 עד 9 אגורות יש לעגל כלפי מעלה.
לפיכך, אם הסכום הוא 4.99 שקלים חדשים, יש לשלם במזומן 5 שקלים חדשים, גם הסכום 4.95 הופך ל-5 שקלים חדשים, הסכום 4.94 מעוגל כלפי מטה ל-4 שקלים חדשים ו-90 אגורות וכיוצא בזה.
תשלום בכרטיסי אשראי, הוראות קבע, המחאות (צ'קים) וכדומה, נעשה לפי הסכום המדויק ללא עיגול.
אגור שיף הוא סופר עברי.
נולד בתל אביב לסופר מידד שיף.
בשנים 1977–1981 למד אנימציה באקדמיה לאמנות St.
בשנים 1983–1985 התמחה באיור והדפס אמנותי באקדמיה Rijksakademie van Beeldende Kunsten באמסטרדם.
בתחילת שנות ה-90, אחרי פעילות קולנועית שכללה סרטי אנימציה קצרים וסרט עלילתי באורך מלא (ז'נטילה), החל לפרסם סיפורים קצרים.
פרסם שישה רומנים ושני קובצי סיפורים קצרים.
זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, תש"ע, וספרו "המאחרים" היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר 2014.
חיות מתות ומזג אוויר, סיפורים, כתר, 1995
סיפורים לנסיעות קצרות, סיפורים, הקיבוץ המאוחד, 1999
הרגלים רעים, רומן, כנרת זמורה ביתן, 2004
מה שרציתם, רומן, כנרת זמורה ביתן, 2007
בחול, רומן בלשי, עם עובד / ספריה לעם, 2010
המאחרים, רומן, עם עובד / ספריה לעם, 2013
אלמוֹניוּת, רומן, עם עובד / ספריה לעם, 2017
אשמתו של פרופסור שיף, רומן, אחוזת בית, 2021
1981 - פרס דרקון הכסף בפסטיבל קרקוב לסרטים קצרים, על סרטו "יום הולדת לליאון".
1997 - פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, על סרטו "ז'נטילה".
אגידיוס הקדוש (640 – 1 בספטמבר 720) הוא קדוש נוצרי.
שמו בלטינית הוא Ægidius, אך בצרפתית הוא נקרא ז'יל (Gilles) ובאנגלית ג'יילס (Giles).
אגידיוס הוא אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
אגידיוס הקדוש היה נזיר מתבודד ואב מנזר שנולד באתונה וחי בפרובאנס ובספטימניה שבדרום גאליה.
על פי חלק מתולדות הקדושים הוא היה בנם של המלך תאודור והמלכה פלגיה מאתונה, אך קרוב לוודאי שמדובר במעשייה שהופצה בעיקר במקראת הזהב.
ב-683 עזב את יוון לכיוון צרפת להתיישב בדיוקסיה של נים.
הוא התבודד ליד שפך הרון וליד נהר גארדו, בדרום צרפת של ימינו.
על פי אחת האגדות, הניקה אותו איילה בחלבהּ.
הוא נפגע מחץ של מלך הוויזיגותים ומבה , כשהלה ניסה לצוד אותה.
כפיצוי נתן המלך לנזיר מקום לבנות בו מנזר.
חלקת הקבר של אגידיוס במנזר שהקים בסן ז'יל די גאר , הפכה למוקד לעלייה לרגל בדרך סנטיאגו היוצאת מארל לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
אגט הוא מינרל זעיר גביש נפוץ מאוד ממשפחת הקוורץ, הנמצא לרוב כגאודות בסלעים מסוגים שונים ומאופיין בפסים צבעוניים.
מקור השם אגט הוא השם אכטיס שניתן לו על ידי הפילוסוף היווני תאופרסטוס על שם נהר בסיציליה (Achates), הקרוי היום דירילו (Dirillo).
השם "אגט" בגמולוגיה משמש כדי להגדיר סוגי כלקדון מפוספסים, דוגמת "אגט תחרה" (lace agate) בעל פסים מפותלים.
אגט שקוף בצורתו הטהורה, והצבעים שבו נוצרים משינוי כימי בתמיסה היוצרת אותו כתוצאה מחדירה של חומרים זרים לתוכה: צבעים שחורים וחומים מתקבלים מחדירת חומצה גופרתית, אדומים מתקבלים מחדירת תחמוצות ברזל, כחולים מתקבלים מחדירת אשלגן פֶרוֹציאנידי (potassium ferrocyanide), ירוקים מתקבלים מחדירת סלדוניט (Celadonite) – מינרל אשלגני מקבוצת הנציצים.
חדירת חומרים אלה הופכת את האגט משקוף לשקוף למחצה, ואף אטום לחלוטין.
אגט מתאפיין בפסים בעוביים שונים, חלקם ישרים וחלקם קונצנטריים, הנוצרים בשוליו הפנימיים של החלל ומתקדמים אל מרכזו.
פסים ישרים מתקבלים כאשר הסלע שבו מתגבשת התמיסה אינו משנה את מקומו במשך תקופה ארוכה, ופסים עגולים מתקבלים כאשר הסלע משנה את תנוחתו, למשל כאשר הוא מתגלגל כחלוק במורד נהר.
דרך נוספת ליצירת פסים עגולים היא חדירה חוזרת ונשנית של התמיסה אל החלל מכמה כיוונים והתגבשות הדרגתית בשוליו.
במקרים רבים נוצרים פסים ישרים ועגולים לסירוגין בשל שינוי במנח הסלע.
רבים מן האגטים חלולים במרכזם כתוצאה מהפסקת תהליך ההתגבשות, אם בגלל שינויים בתמיסה – שברוב המקרים יוצרים גבישי קוורץ גדולים הצומחים למרכז, או עקב שינוי בתנאים – למשל סידוק ותהליכי בליה אחרים הגורמים לתמיסה לצאת מן החלל.
מאחר שאגט הוא חומר קשה (7 בסולם מוס, בדומה לקוורץ), במקרים רבים הוא נותר חשוף לאחר שתהליכי בליה כילו את הסלע המכיל אותו.
משקלו הסגולי של האגט נמוך מעט מזה של קוורץ - 2.6.
אגט נוצר מתמיסה סיליקטית בסדקים או בחללים שנוצרו בתוך סלעים הנמצאים בעומק לא רב (בין 100–200 מטרים) ומתגבשת בתוכם.
במקרים רבים נמצא אגט בחללים שנוצרו בסלעים געשיים מבועות גז שהתנדפו והותירו חלל.
אגט נמצא גם כחומר מחליף במאובנים רבים.
תהליך ההתגבשות ממושך מאוד ואורך מיליוני שנים.
על אף תפוצתו הנרחבת של האגט, הבנת התהליכים היוצרים אותו נתקלה בשאלות לא פתורות רבות ואופן ההיווצרות שנוי במחלוקת.
אף שרבים מאמינים שהאגט נוצר בו זמנית עם הסלע המארח, קיימת טענה נגדית כי היווצרות האגט החלה מיליוני שנים לאחר היווצרות הסלע המארח.
אי ודאות נוספת קשורה למקור הסיליקה ממנה נוצר אגט.
הדעות נחלקות לשני מחנות, ולשניהם ראיות תומכות רבות.
דעה אחת היא כי הסיליקה, שמקורה בסלע המארח או בסביבתו הקרובה, הושקעה בחללים במהלך פעילות הידרותרמית חוזרת ונשנית.
דעה זו נשענת על ההנחות הבאות:
סיליקה אמורפית (חסרת צורה גבישית מוגדרת) היא המשקע הראשון מתמיסות בעלות ריכוז גבוה של סיליקה והיא נמצאת במעיינות חמים, מה שמרמז על תהליכים דומים ביצירת אגט.
התגבשות ממקור אמורפי גורמת להתכווצות ולירידה בנפח, ועל כן דרושה תוספת של 20% סיליקה על מנת לשמור על צורת אמיגדלה האופיינית לכלקדון.
מסקנה: אמיגדלות של אגט הנוצרות בחללים סגורים נשענות על חלחול חוזר של תמיסה ברוויית יתר של סיליקה.
זרימה מחזורית של נוזלים בשינויים תוך ובתר געשיים בסלע המארח – הנחה זו נשענת על הדמיון בין צורתם של יסודות ארץ נדירים לצורת הסלעים הגעשיים בהם מתגבש אגט.
בהתבסס על מבני תנודה (oscillatory structures) הוצע כי ההתגבשות נוצרת מתוך נוזלים בעלי רמות לא יציבות של פלמור.
בדומה הוצע כי התגבשות לסירוגין - שנצפתה בקוורץ ובכלקדון - נגרמת כנראה בשל שינויים ברמת הרוויה של הסיליקה יוצרת הסלע בנוזלים הנושאים אותה.
למרות העדויות התומכות בתאוריה זו, אחד ההיבטים הבעייתיים בה הוא כי השקעת הגיבוש הראשונית של כלקדון אמורה לבלום את חדירתן החוזרת של תמיסות סיליקטיות.
הדעה השנייה גורסת כי האגט מתגבש מחומרים המצויים בתוך המאגמה הראשונית היוצרת גם את הסלע המארח.
בתוך מאגמה זו מוצעת נוכחותם של ג'ל, גושים של סיליקה פולימרית או זכוכית סיליקטית המכילים מים.
בתאוריה זו נפתרת הבעיה המוצגת בתאוריה הקודמת – בלימת חדירה חוזרת של תמיסות סיליקטיות - זאת, מאחר שכל הסיליקה הנדרשת ליצירת אגט תימצא שם מלכתחילה.
רעיון דומה מציע כי האגט בסלעים געשיים הוא בעצם קסנולית של חלמיש ימי בגלל הדמיון בערכי δ18O שלהם.
קסנוליתי חלמיש אלה אינם נספגים במאגמה אלא נישאים בה כטיפות נמסות המשתנות לאגט.
על אף מחקרי עומק רבים ושיפור בטכנולוגיה ובשיטת המחקר, מקור הסיליקה הנדרשת לצמיחת אגט אינו ידוע בוודאות.
משקעי אגט – שהם תהליכים מורכבים ורב שלביים – מייצגים בעיה גדולה למדענים.
אגטים מייצגים אחת מן הדוגמאות המרשימות ליצירתן של תבניות וצורות אוטונומיות בטבע.
התאוריות המודרניות טוענות כי אין מקום למעורבות של תהליכים ביולוגיים ביצירת תבניות אלה.
לחלופין קיימים מחקרים הגורסים כי מעורבת בהם סיליקה שנוצרה על ידי פטריות, בעיקר בסביבה חמה והידרותרמית.
במחקרים אלה נטען כי קיימת נוכחות של חומצות אורגניות – למשל חומצה אוקסילית, חומצה אסקורבית וחומצת לימון – המאיצות פירוק של קוורץ בתוך תמיסה הנשלטת על ידי נוכחותם של מיקרואורגניזמים מסוימים.
דיווחים דומים התקבלו ממכרה ברזל בהודו, שם נצפו דוגמאות פוליאמין בברזל כתוצאה מנוכחותן של בקטריות.
בקטריות אלה מייצגות כוחות סביבתיים התורמים לבליה של סלעים בטבע.
הן מוכרות קולקטיבית כ"מפרקות סלעים" (lithotrophs) ונמצאו בקרום כדור הארץ בעומק של יותר מ-3 ק"מ.
קיימים סוגים רבים של בקטריות כאלה, אולם הידועות ביותר הן בקטריות כ"תיובקילוס" (Thiobacillus) ו"סולפולובוס" (Sulpholobus).
בקטריות אלה ממירות גופרית - הנמצאת בסלעים כאחד ממרכיביהם - לחומצה גופרתית המאיצה תהליכי בליה.
לפירוק הביוגני של קוורץ ולדה-פלמור (פירוק פולימר למונומר) יש חשיבות יסודית במחזור הסיליקה הביולוגית.
אורגניזמים כאלה - בקטריות ופטריות - המפרקים סיליקטים הם מתווכים חשובים ליצורים כצורניות, המטמיעות ומרכזות סיליקה.
כנראה כלום, אבל קיימת אפשרות שאגט הוא צורה מבוססת פחמן או צורן של תרכיז ביולוגי מסוג כלשהו, או שיירים מאובנים של תהליכים כאלה.
ניסיונות לגדל אגט במעבדה לא עלו יפה עד כה, והשאירו את החוקרים מבולבלים באשר לאופן ההשקעה של אגט.
רבים מאמינים כי יצירת אגט היא פנ-זמנית (כמעט בו זמנית) להיווצרות הסלע המארח, אך ידיעת הזמן היחסי ותנאי הסביבה החיצוניים במהלך ההשקעה בלבד אינם מספיקים על מנת לענות על כל שאלותיהם של המדענים בנוגע להשקעת אגט.
כמו בשאלות בלתי פתורות אחרות בנושא היווצרות אגט, נערכו מחקרים רבים שעוצבו לפענוח המסתורין מאחורי אופן ההשקעה של אגט.
מציאת רצועות מיקרוסקופיות של כלקדון-קוורצין (סוג של כלקדון) באגט תורמת לאי הבהירות.
לפי אחד המחקרים, תנודות אִיזוּר אלה הן תוצאה של הדדיות מחזורית בין שיעור הצמיחה של האגט ושיעור הדיות (איבוד מים) באזור המגע שבין הגביש לתמיסה.
מחקרים אחרים גורסים כי מעבר מרקם מכלקדון לקוורצין עשוי להיגרם גם משינויים ברמת הרוויה של הסיליקה בתמיסה.
"תאומי ברזיל" – פגם בצפיפות המופיע בשולי תאומי גביש (צמיחה של גביש אחד על גבי גביש אחר) האופייני לסוגים שונים של קוורץ – נצפה גם באגט.
פגם זה, בנוסף לאי טוהר באגט, מצביעים על צמיחה מהירה של סיליקה מתמיסה ברוויית יתר, כנראה ללא שלב גיבוש מקדים.
תהליך השקעה זה נחשב כאִרגון עצמי של המבנה הפנימי במינרל, שאינו תלוי בתנאים חיצוניים.
מחקרים אחרים השתמשו בדגמי בקרה כימית מתוך ניסיון להסביר את טבעם המעוות של סיבי הקוורץ וכיצד נוצרים בו הפסים הנראים לעין.
דגמים אלה מניחים כי אגט נוצר מגוש סיליקה בתוך מאגמה, והם מנבאים כי גודלם של הסיבים משתנה באופן מחזורי, כפי שאכן נצפה באגט.
נראה כי המחקרים מסבירים השקעה באגט במידה רבה של הצלחה, אולם אף אחד מהם לא השיג אותה הצלחה במעבדה.
ייתכן והבנת זמן ההיווצרות, שעדיין לוקה בחסר, תוביל ליצירה של דגם השקעה ברור ומעשי.
טמפרטורת ההיווצרות של אגט בסביבה געשית אינה ידועה כלל, והיא מפתח להבנת המחלוקת הנוגעת למקורות האגט.
מחקרים שנערכו בנושא השתמשו בטווח טמפרטורות שבין 50°C לבין 400°C.
טווח רחב זה מציע אחד מן השניים: או שהאגט נוצר בטווח טמפרטורות רחב, או שהמסקנות ממחקרים אלה אינן מדויקות.
חוקרים הציעו עדויות המצביעות על כך שאגט נוצר בטמפרטורות נמוכות (50°C) מנוזלים המכילים שרידי מטאוריטים.
חוקרים אחרים ערכו מחקרים איזוטופיים באגטים שהציעו כי אגט נוצר בטמפרטורות שבין 50°C ל-120°C.
מניתוח רצועות הכלקדון והקוורצין הסיק אחד החוקרים כי סדר הגודל של ההבדלים בין השניים רומז על טמפרטורות שמעל 100°C עד גבול של 169°C.
בהתבסס על חישובים של שינויים בהרכב התמיסה, הוצע טווח של 50°C עד 250°C.
בנוסף, הוצעו 375°C על יסוד מדידת גאותרמומטר (geothermometer) של גודל תא יחידה, וקיימות תאוריות היווצרות המציעות טמפרטורות גבוהות יותר, עד 400°C.
ניסויים הבוחנים היווצרות כלקדון הגיעו לטמפרטורות גבוהות למדי.
לבסוף נמדד ריכוז אלומיניום בקוורץ והוצע טווח טמפרטורות של 50°C עד 200°C.
לסיכום, קשה להעריך במדויק את טווח הטמפרטורות בהן מתגבש אגט, וריבוי המחקרים בנושא לא הניב פתרון.
ובכל זאת, רוב המחקרים מתחילים בהשערת פלמור של תמיסות סיליקטיות בטמפרטורה של 100°C.
מחקרים הראו כי אגט משתנה עם הזמן ("מזדקן") בשיעורים ידועים.
הוכח כי הזדקנות יצרה ירידה כללית בכמות המוגניט (moganite, מינרל סילקטי שהתגלה ב-1984) ובתכולת המים באגט.
למעשה, מוגניט לא נוכח כלל באגטים שנמצאו בסלעים אשר נוצרו לפני תור הסילור (לפני כ-445 מיליון שנה).
מים מעורבים בטרנספורמציה של מוגניט לכלקדון, ושינוי זה אחראי לצמיחה הפנימית של תאי היחידה של כלקדון.
ניידותם של מים במהלך הזמן הגאולוגי מאפשר לחלק מן הסיליקה באגט להתמוסס ולהתגבש מחדש.
צמיחתם של תאי היחידה והירידה בנפחם גורמים לעלייה בצפיפות, עם עלייה של 2% לערך בצפיפות באגטים זקנים לעומת אגטים צעירים.
תאי יחידה של אגט בן 400 מיליון שנה לערך הגיעו לגודלם המרבי, עובדה המציינת כי הדינמיקה של צמיחת הגביש מוגבלת ל-400 מיליון שנה.
מכאן עלתה ציפייה שהמשך צמיחתם יוביל להידרדרות איטית בקשרים הפנימיים ובסופו של דבר להרס המבנה הסיבי של הכלקדון באגט, אך לא כך נמצא.
עם זאת, שינוי כזה בתאי היחידה מוצע כשיטה לתיארוך ממוצע של אגטים שנמצאו בסלעים מארחים בני פחות מ-400 מיליון שנה, כמו גם למציאת הבדל - אם קיים - בין הגיל היחסי של האגט לגילו של הסלע המארח.
בנוסף, מדידת גודל תאי היחידה, צפיפותם, תכולת המים והמוגניט עשויים לספק ראיות לפעילות קדומה באזור.
נדרשים מחקרים נוספים כדי לראות אם תהליך יצירת האגט יכול לשמש לתיארוך משקעים סיליקטיים ומאובנים.
המחקרים שפורטו עד כה נוגעים בתחומים אחדים של היווצרות אגט, אך אינם עונים, למשל, על שאלת תנאי סביבה הנחוצים להתגבשותו.
היכרותם של בני האדם עם האגט מתחילה בתקופות פרהיסטוריות, ונעשה בו שימוש כמו גם בסוגי קוורץ וכלקדון אחרים.
קשיותם של סוגי הקוורץ השונים איפשרה ליצור מהם כלי נשק וכלי עבודה, וכך נעשה גם באגט.
כלים מאגט נמצאו ביישובים קדומים וכן בחפירות באתרים בבליים עתיקים.
במצרים העתיקה ובמקומות נוספים נעשה שימוש ב"אגט עין" כתחליף לעיניים בצלמיות מגולפות.
למיתרידטס הראשון מלך פרתיה היה אוסף של אלפי קערות אגט.
קערות כאלה היו פופולריות גם בתקופת האימפריה הביזנטית ובאצולה של תקופת הרנסאנס.
העיר אידר-אוברשטיין בגרמניה נודעה בגילוף קערות אגט וחפצים נוספים, וקיים תיעוד מסוף המאה ה-15 על כרייה נרחבת באחד מיובלי נהר הריין.
השימוש העיקרי באגט הוא כחומר ליצירת חפצי נוי וכאבן חן המשובצת בתכשיטים.
ספר הפיזיולוגוס מהמאה השניה לספירה מייחס לאגט יכולת להימשך לפנינים וכך לסייע במציאתן במעמקי הים.
יוחסו לו סגולות רבות כמשרה נינוחות, מפיג נדודי שינה ומקדם חלומות נעימים.
ל"אגט עין" יוחסו תכונות מגוונות בחברות שונות.
חלק מהן האמינו כי יש ביכולתו לרפא נגעי עור, בעוד חברות אחרות ייחסו לו תכונות שליליות וכינו אותו עין הרע.
אגדות שונות מספרות על יכולתו של האגט להעניק ללוחמים אומץ ולהגן עליהם מסכנה, וכי לוחמים אלה נהגו לענוד קמעות שגולפו למטרה זו.
במיסטיקה ההינדית העתיקה מופיע האגט כמי שמסייע לילדים ללמוד ללכת, לשמור על שיווי משקל ולהתגבר על פחדים.
מכשפים בממלכת פרס האמינו כי ביכולתו של האגט להטות סופות, והם נהגו לענוד טבעות משובצות אגט.
טבעות כאלה הידועות בשם הפרסי "עקיק" או "עגג" עונדים גם מוסלמים שיעים, ובאבן המשובצת חרוט שמו של אללה או שמו של אחד האימאמים.
בתרבויות רבות האמינו כי האגט מרפא הכשת עקרבים ונחשים, משמר אהדה לבעלי השררה ומסייע לנצח במלחמות.
בתרבויות פגניות שררה אמונה כי בכוחו של האגט לעורר אהבה, צלילות מנטלית והצלחה במשחקי קלפים.
אבן מוקה (Mocha Stone) – אגט המכיל תכלילי פירולוזיט חומים, ונוסחתו SiO2, MnO2. מקור יחיד: מוקה (Mocha) בערב הסעודית.
אגט אש (Fire Agate) – אגט המכיל תכלילי גתיט ולימוניט ומחזיר את כל צבעי הקשת בהבזקים הנראים כלהבה.
האבן מורכבת משכבות דקיקות המאפשרות חדירה של אור.
תפוצה: מערב אמריקה הצפונית, בעיקר ארצות הברית ומקסיקו.
אגט בוטסואנה (Botswana Agate) – שמו מעיד על מוצאו – בוטסואנה.
אגט המופיע בפסים דקיקים ומקבילים בגוונים בהירים העשויים להתמזג זה בזה.
אגט ביצורים (Fortification Agate) – סוג נפוץ של אגט בעל פסים מקבילים לקווי המתאר של האבן ופונים בזוויות חדות.
השם ניתן בשל אסוציאציה למבנה של מצודות מימי הביניים.
סוג משני שלו נקרא אגט פיירבורן (Fairburn Agate) המכיל אוניקס ומתאפיין בפסים מקבילים וישרים.
תפוצתו מצומצמת לאזורים אחדים בנברסקה, דקוטה הדרומית וקולורדו בארצות הברית והוא מוכר גם בשם פיירבורניט (Fairburnite).
אגט ברקציה (Brecciated Agate) – שמו מעיד על תכונתו העיקרית: אבן המורכבת משברי אגט מאוחדים במילוּט (מלשון מלט), כשם שסלע הברקציה מורכב משברי סלעים ממולטים.
שמות נוספים: אגט פסיפס (Mosaic Agate) ואגט הריסות (ruin agate).
אגט ג'ספר (Agate-Jasper) – סוג של אגט המכיל עורקי ג'ספר אטומים וכלקדון.
תפוצתו דלה למדי והוא מופיע בעיקר בארצות הברית אך נמצא גם בסקוטלנד ובאיראן.
אגט דם היונה (Pigeon Blood Agate) – אגט נדיר הנמצא רק במדינת יוטה בארצות הברית ומתאפיין בצבעי אדום-דם לצד לבן עד שקוף.
אגט המצ'ט (Haemachate) – סוג זה של אגט מתאפיין בפסים דמויי ביצה בצבע אדום-דם.
שמות נוספים: אגט ביצת-דם (Haema-ovoid-agates) ודיסקצ'טו (Discachatao).
אגט ימת סופיריור (Lake Superior Agate) – אגט בעל פסים בצבעי אדום, חום, כתום וצהוב כתוצאה מחדירת תחמוצת הברזל.
סוג זה של אגט הוא כנראה העתיק בעולם, וגילו מוערך בכמיליארד שנה.
מוצאו בימת סופיריור ותפוצתו הנרחבת בצפון ארצות הברית מיוחסת לתנועת קרחונים.
אגט לגונה (Laguna Agate) – אגט עשיר בצבעים שתפוצתו מוגבלת לאזור קטן במדינת צ'יוואווה בצפונה של מקסיקו.
אגט מאובן (Fossil Agate) – מאובן שאגט החליף בו את החומר האורגני המקורי.
שם נוסף: פסאודו-אגט (Pseudo Agate).
אגט מימי (Enhydro Agate או Enhydritic Agate) – גאודה חלולה ושקופה למחצה של אגט המכילה מים.
אגט נוצה (Plume Agate) – אגט שקוף למחצה המכיל תכלילים צבעוניים וכהים דמויי נוצות.
אגט נִיפּוֹמוֹ (Nipomo Agate) – אגט המכיל תכלילי מרכזיט.
תפוצתו מוגבלת לאזור ניפומו בקליפורניה.
אגט עין (Eye Agate) – אגט בעל פסים קונצנטריים כהים ובהירים הנראים כמו עין.
ייתכן ודוגמת העין נוצרת מהתגבשות סביב בליטה בחלל הפנימי של הסלע המארח.
חיתוך נכון של האבן יבליט את הדוגמה ולא יחצה אותה.
תפוצה: קנדה, ארצות הברית, פנמה), סקוטלנד, גרמניה ואוסטרליה.
שם נוסף: אבן אלפו (Aleppo stone).
סוג משני של אגט זה הוא אגט עין הציפור המתאפיין בפסים בגווני חום בהיר ולבן.
אגט ענן (Cloud Agate) – אגט אפרפר עם תכלילים מטושטשים הדומים לעננים.
תפוצתו מצומצמת לנברסקה, ארצות הברית.
אגט ריבנד (Riband Agate) – אגט בעל פסים ישרים ודקיקים ביותר המקבילים זה לזה המופיעים בחתך רוחב.
אגט תחרה (lace agate) – קבוצה של כמה סוגי אגט המתאפיינים בפסים מפותלים דמויי תחרה או מלמלה:
אגט תחרה כחול (Blue Lace Agate) – אבן בעלת גוני תכלת חיוורים
אגט תחרה מקסיקני (Mexican Lace Agate) – אבן בעלת צבעים שונים בגוונים בהירים מאוד שתפוצתה מצומצמת למקסיקו
אגט תחרה משוגע (Crazy Lace Agate) – אבן המתאפיינת בפסי צבע עזים ומגוונים
ביצת רעם (Thundr Egg) – אגט המתאפיין במבנה "כוכבי" פנימי.
ביצי רעם נוצרות כליתופיזות – חללים בסלעים געשיים עשירים בסיליקה, בעיקר ריוליט.
בשולי החלל נוצרו ספרוליטים – גופים מעוגלים קטנים האחראים לצורה הכוכבית, והחלל מתמלא באגט.
בתרגומים אחדים של התנ"ך ובמקורות אחרים אגט היא אבן השבו שהייתה משובצת בחושן, ואילו אחרים מזהים אותה עם אבן הברקת שבחושן.
אגוסטינו בארבאריגו (באיטלקית: Agostino Barbarigo; 1420 לערך - 20 בספטמבר 1501) היה הדוכס ה-74 של ונציה.
בארבאריגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1486, ועד פטירתו.
אגוסטינו נבחר לתפקיד הדוג'ה לאחר פטירתו של קודמו, אחיו, מרקו בארבאריגו.
שניהם יחד ידועים, בין היתר, בזכות קברם המפואר שנעשה על ידי אמן לא ידוע, אשר נקרא על שם היצירה - אמן תבליטי בארבאריגו.
בתקופת כהונתו, בשנת 1496 יזם אגוסטינו את הקמת הקואליציה של ערי איטליה במטרה להביא לנסיגת כוחותיו של שארל השמיני, מלך צרפת מאיטליה.
נסיגה שהחלה בעקבות ניצחון האיטלקים קרב פורנובו.
בתקופת כהונתו השתלטה ונציה על שטחים ברומנה שבאטליה, וספחה את האי קפריסין.
בראשית שלטונו שמר על יחסים טובים עם סולטאן האימפריה העות'מאנית באיזיט השני, אולם היחסים התערערו החל משנת 1492 ומלחמה בין ונציה לבין האימפריה פרצה בשנת 1499 עת נאסרו הסוחרים הוונציאנים באיסטנבול וכוחות עות'מאנים פלשו מבוסניה לעבר דלמטיה וצרו על זארה.
בקרב זונקיו נחל הצי הוונציאני תבוסה, ולפנטו עברה לשלטון העות'מאנים, ובמהרה גם מודונה וקורוני נכבשו.
אובדן איים אלה אשר היוו תחנות עבור צי הסוחר הוונציאני בדרכו למזרח הים התיכון ולארצות המזרח התיכון פגעו בסחר הוונציאני.
לאחר ארבע שנות מלחמה, נחתם בשנת 1503 הסכם שלום, אשר אפשר לוונציה לשלוט בנַאפְפְּלִיוֹ שבמוראה, בפטרס ובמונמבסיה.
אגורא (בספרדית: Agora) הוא סרט קולנוע ספרדי מסוגת דרמה המבוסס על אירוע היסטורי, שבוים על ידי אלחנדרו אמנבר.
הסרט דובר אנגלית ומשחקים בו שחקנים בני לאומים שונים ובהם מספר ישראלים (אשרף ברהום, אושרי כהן, יוסף סוויד סמי סמיר ואחרים).
הסרט מתרחש באלכסנדריה ותקופתו היא ראשיתה של הנצרות כדת האימפריה הרומית, לאחר שהייתה דת נרדפת שנים רבות.
הסרט מבוסס על קורותיה של הפילוסופית והמתמטיקאית היפאטיה.
היפאטיה (רייצ'ל וייס) מלמדת פילוסופיה בספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומשתייכת לזרם הנאופלטוני.
היפאטיה אומנם פגנית, אך היא נוהגת בכבוד כלפי אנשים בעלי אמונות שונות משלה.
לעומתה אביה, מנהיג בולט בקהילה, רוצה לנהוג בחומרה כלפי אנשים אשר המירו את דתם מעבודת אלילים לנצרות, אך לאחר שהיפאטיה מתערבת, הם מסולקים מהמקום.
להיפאטיה מעריץ נלהב מקרב תלמידיה המנסה לשכנעה להינשא לו, אך היא מסרבת ומסבירה שאינה מושלמת.
לראיה, היא מעניקה לו פיסה עם דם הווסת שלה.
המעריץ הנכלם זורק את פיסת הבד אך העבד של היפאטיה דאבוס, המאוהב בה בסתר, מרים אותה לאחר מכן.
מספר הפגאנים הולך ופוחת בעוד מספר הנוצרים הולך ועולה כתוצאה מהמרות דת מרובות.
הנוצרים הופכים יותר ויותר תוקפניים כלפי אנשים בעלי אמונות אחרות כגון היהודים והפגאנים.
ראשון המסיתים לפגיעה בפגאנים הוא הנזיר אמוניוס (אשרף ברהום) כאשר הפגאנים מגיבים על התוקפנות הנוצרית מתפתחת מהומה שבמהלכה הנוצרים מטילים מצור על הפגנים בספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
נציג הקיסר הנוצרי תאודוסיוס הראשון מצווה לחון את הפגאנים, אולם מסלקם מן הספרייה, וזו מועברת לרשות הנוצרים, שבהתקף ברבריות משמידים אותה על אוסף הספרים המקיף שלה.
במהלך ההתקפה על ספריית אלכסנדריה, נפגע אביה של היפאטיה ונפטר.
היפאטיה הלומת הצער מנסה להציל כמה שיותר מכתבי היד העתיקים אשר נמצאים בספרייה אולם מצליחה להציל רק קומץ.
חלקו השני של הסרט עוקב אחר חקירותיה של היפאטיה וניסיונה ליצור תאוריה על מסלול כדור הארץ והשמש לאחר שהיא מבינה את הבעיות הקיימות בתאוריה של תלמי.
היא יוצרת מודל הליוצנטרי ומגיעה למסקנות דומות לחוקי קפלר.
בד בבד היפאטיה נקלעת לעימות בין השלטון החילוני של מעריצה לשעבר וידידה כיום, נציב מצרים פלביוס אורסטס (אוסקר אייזק) לשאיפתו של פטריארך אלכסנדריה קירילוס (סמי סמיר) להרחיב את שלטונו.
אורסטס הפך לנוצרי יחד עם רבים מתלמידיה לשעבר של היפאטיה והוא עדיין רוחש לה חיבה, אולם לאור התערבותו של קירילוס, נאלץ לנהוג בהיפאטיה בנוקשות ולדרוש ממנה להודות כי היא אינה מבינה דבר, בהתחשב בעובדה שהיא אישה, בהתאם לחוקי הנצרות באותה תקופה.
אורסטס מפציר בהיפאטיה להמיר את דתה אולם היא מסרבת.
הנזיר אמוניוס מצהיר על היפאטיה כאויבת הנצרות ומצהיר שהיא מכשפה.
דאבוס, עבד שלה לשעבר ופגאני אשר המיר את דתו, שומע על העניין ומנסה להזהיר את היפאטיה אולם מאחר.
היפאטיה נלכדת על ידי הנזירים ומיועדת להיות מופשטת מבגדיה ולהיסקל למוות.
דאבוס מתבקש לשמור עליה עד להבאת אבנים לצורך סקילתה.
דאבוס חונק את היפאטיה למוות כדי לחסוך ממנה את כאב הסקילה וכאשר ההמון חוזר, מצהיר שהיא התעלפה ומתרחק כאשר הסקילה מתחילה.
אָגוּר בִּן יָקֶה הוא דמות מקראית, שדברי חכמתו נכללו בספר משלי.
פרק ל' בספר משלי פותח בכותרת:
אגור בן יקה המוזכר בתחילת הפסוק איננו ידוע ממקום אחר, וכן גם שני האישים שבסופו: איתיאל ואוכל.
גם זיקתו של אגור אליהם איננה ברורה, מה פירוש המילים: "נאום הגבר לאיתיאל".
על פי דעה רווחת, "אגור בן יקה" הוא שם חכם בלתי ידוע שהיה מפורסם בימי המקרא.
רבי אברהם אבן עזרא קבע את זמנו לימי שלמה המלך, על פי הפסוק הפותח את ספר משלי: "מִשְׁלֵי שְׁלֹמֹה בֶן דָּוִד מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל", ולדעתו שלמה שילב בספרו את מאמריו של חכם זה.
לפי דעה אחרת מאמריו של אגור הוכללו בספר בימי חזקיהו המלך, ולא היה לו קשר לשלמה.
איתיאל ואוכל הם חכמים שלמדו את דברי חכמתו של אגור, או לימדו אותו.
המילה "המשא", שמובנה הפשוט: נבואה, נתפרשה על ידי מקצת המפרשים ככינוי לאגור, על שם היותו בן השבט "משא", מצאצאי ישמעאל, או, בכיוון אחר לגמרי, עקב היותו מן הלויים המשוררים בבית המקדש.
חז"ל פירשו ש"אגור בן יקה" הוא כינוי לשלמה המלך עצמו.
"אגור" - לשון אגירה וכינוס, בדומה לכינוי אחר של שלמה: "קהלת בן דוד".
"יקה" - לשון הקאה ופליטה.
"אגור בן יקה", אפוא, הוא המכנס דברי חכמה ומלמדם לאחרים.
על פי דרכם, פירשו חז"ל את "איתיאל" ו"אוכל" כמתייחסים אף הם לשלמה המלך: האל אתי, ולכן אני יכול.
כמה מפרשים (כמו רבי יוסף קרא ורלב"ג) הלכו בעקבות חז"ל בעניין אגור, אך פירשו ש"איתיאל" ו"אוכל" הם שמות חכמים ששלמה המלך לימד אותם.
הכותרת לפרק הבא במשלי (פרק ל"א) מציינת אף היא דמות מקראית בלתי ידועה, למואל מלך משא:
ההתלבטות בזיהוי האיש וזמנו והפתרונות שניתנו לה דומים, על פי כל שיטה פרשנית כעניינה, לאלו של אגור בן יקה.
בהקשר שם, התואר "מלך" וכן תוכן ה"משא" מבססים את הכיוון הפרשני המייחס זאת לשלמה המלך, ויש לכך השלכה גם על הפרשנות ל"אגור בן יקה".
אגיה זוני (המקור היווני: Αγία Ζώνη, ביוונית עתיקה נהגה: אגיא זונֶה; ביוונית חדשה גם: אַיָּה זוֹנִי; באותיות לטיניות נרשם: Aghia Zoni P, השם המקובל: אגיה זוני (מלעיל)) הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה ב-1939 על ידי בית"ר וינה במסגרת עליית אף על פי.
אגיה זוני נבנתה כספינת קיטור במספנת "Fratelli Orlando" בשנת 1899; משקלה היה 1227 טון ברוטו.
הפליגה תחת דגל איטלקי כאניית נוסעים בשם "Taranto".
נמכרה ב-1933 ליוון, ושם הוחלף שמה ל-Aghia Zoni P.
האונייה נחכרה על ידי אנשי בית"ר בווינה והפליגה מנמל פיומה באיטליה ב-16 במרץ 1939 כשעל סיפונה 465 מעפילים.
על מנת להימנע מכניסה אל המים הטריטוריאליים של ארץ ישראל הוסכם עם בעלי האונייה, שהמעפילים יורדו למים באמצעות סירות.
שני אנשי צוות ירדו מהאונייה בפיראוס על מנת לרכוש סירות נוספות, אך לא שבו.
כשהגיעה האונייה לכרתים קיבלו הודעה לשוב לפיומה, לאחר שהסתבר שאנשי הצוות אכן רכשו סירות נוספות.
המעפילים התנגדו לחזרה, מאחר שמלאי המזון והתרופות אזל, ומעפיל אחד נפטר.
האונייה עגנה בכרתים, שם הצטיידו המעפילים במזון ואף ערכו סדר פסח.
כשהיו קרובים ליעד הארצישראלי, נשלחה סירת מפרש ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל לצורך הורדת המעפילים.
המפרשית נקשרה לירכתיים והאונייה פנתה לכיוון הארץ, אך באחד הלילות התגנבו המלחים הזרים, ניתקו את המפרשית ונמלטו עמה.
לאחר מכן, נכנסה האונייה למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, והמעפילים הורדו בחוף אשקלון (ליד גן יבנה) ב-22 באפריל 1939.
כ-180 מכלל המעפילים נתקלו בחיילים בריטים, נעצרו, ושוחררו רק לאחר שמספרם נוכה ממכסת אשרות הכניסה הרשמיות לאותה שנה.
האונייה חזרה ליוון ושקעה ב-16 בפברואר 1940 בסמוך אליה.
אגוצנטריות היא ראיית העולם מנקודת מבטו הבלעדית של המתבונן, ללא התייחסות לנקודות המבט של אנשים אחרים.
האגוצנטריות היא מצב נפשי בו האדם רואה עצמו כמרכז העולם ומתעלם מקיומם וצורכיהם של אחרים.
ז'אן פיאז'ה טוען שהאגוצנטריות היא מאפיין בולט בחשיבתו של ילד צעיר, שבאופן טבעי שבוי בנקודת מבטו ואינו מודע לקיומן של נקודות מבט אחרות.
המילה אגוצנטריות היא הלחם של שתי מילים לטיניות, ego (אגו), שזה אני ו-centrum (צנטרום), שזה מרכז.
אצל ילדים קטנים קיימת תופעה של דיבור, שאינו מכוון אל האחר.
אצל ילדים עד גיל 10 הדיבור הזה מהווה 20% עד 60% מהדיבור שלהם.
פיאז'ה היה הראשון שהתייחס לתופעה וכינה אותה "דיבור אגוצנטרי".
פיאז'ה חילק את הדיבור האגוצנטרי לשלושה סוגים:
לאחר שפיאז'ה בחן את מושג האגוצנטריות אצל ילדים, הוא כינה את המצב ההתחלתי שבו נמצאת החשיבה שלהם- מצב אוטיסטי.
כוונתו הייתה לחשיבה מרוכזת בעצמה ועיוורת לניגודים.
בשלבים מאוחרים יותר מתחילים הילדים להבחין בזולת, בהשפעת חשיבה פחות מרוכזת בעצמה ויותר רציונלית.
החשיבה האגוצנטרית של הילדים מייצגת שלב מעבר, כמו פשרה בין אוטיזם מקורי לבין הגיון.
הדיבור משקף את טבעה האגוצנטרי של החשיבה אצל ילדים, ואת עקרון העונג (pleasure principle) המנחה אותה.
במהלך התפתחותם נעלם לילדים הדיבור האגוצנטרי ומפנה את מקומו לדיבור חברתי הקשור לעקרון המציאות ומובן לסובבים אותם.
ויגוצקי, שחזר על כמה מניסוייו של פיאז'ה, טען בתוקף שדיבור אצל ילדים הוא חברתי כבר מראשיתו.
בגיל מסוים אותו דיבור חברתי פרימיטיבי מתחלק לשניים: לדיבור אגוצנטרי עבור עצמי ולדיבור תקשורתי עבור אחרים.
דיבור פנימי הוא תוצר השינוי וההפנמה של הדיבור האגוצנטרי עבור עצמי.
הדיבור האגוצנטרי רחוק מלהיות תופעה נעלמת וחסרת תועלת, ומהווה שלב הכרחי בהתפתחות הדפוסים הפנימיים של חשיבה מילולית ושליטה עצמית.
אגטה סמוקטונוביץ' (בפולנית: Agata Smoktunowicz; נולדה ב-12 באוקטובר 1973) היא מתמטיקאית ממוצא פולני המכהנת כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אדינבורו.
מחקרה עוסק באלגברה לא-קומוטטיבית, ונסוב בעיקר סביב ממד גלפנד-קירילוב, חוגים ניליים, אלגברות גולוד-שפרביץ', וכן צמידים ומשוואת יאנג-בקסטר.
סמוקטונוביץ' סיימה לימודי תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת ורשה בשנת 1997 וקיבלה דוקטורט במתמטיקה בשנת 1999 והביליטציה בשנת 2007 מן האקדמיה הפולנית למדעים.
לאחר משרות זמניות באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו הצטרפה לאוניברסיטת אדינבורו בשנת 2005 וקודמה לדרגת פרופסור בשנת 2007.
סמוקטונוביץ' הוזמנה כמרצה בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים שנערך בשנת 2006. באותה שנה זכתה בפרס וייטהד, המוענק מטעם האיגוד המתמטי של לונדון ובשנת 2008 זכתה בפרס מטעם האיגוד המתמטי האירופי.
בשנת 2009, זכתה בפרס על שם סר אדמונד ויטאקר (המוענק מטעם האיגוד המתמטי של אדינבורו) ונבחרה כחברת החברה המלכותית הסקוטית.
ב-2012 צורפה כעמיתה של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בניית חוג נילי כך שחוג הפולינומים מעליו איננו נילי, שהוותה דוגמה נגדית להשערה של שמשון עמיצור.
בניית חוג פשוט ונילי, שהשיבה על שאלה של קפלנסקי, ג'ייקובסון ואחרים.
בניית דוגמה לאלגברה נוצרת סופית ונילית מממד גלפנד-קירילוב 3 (עם Tom Lenagan).
זו הייתה הדוגמה הנגדית הראשונה לבעיית קורוש מגידול תת-אקספוננציאלי.
הוכחת השערת הפער של ארטין-סטפורד, לפיה לא קיימים תחומים נוצרים סופית מדורגים בעלי ממד גלפנד-קירילוב לא שלם בין 2 ל-3. למשפט זה משמעות רבה בעולם הגאומטריה הלא-קומוטטיבית.
דוגמה לאלגברה נילית כך שחוג הפולינומים (בשישה משתנים מרכזיים) מעליה מכיל תת-אלגברה חופשית, שהפריכה השערה של Makar-Limanov.
בניית אלגברה מדורגת נוצרת סופית על ידי איברים מדרגה 1, מדורגת-נילית פרימיטיבית למחצה מעל שדה שרירותי, שפתרה שאלה של יפים זלמנוב ושל לאנס סמול.
הוכחה שכל אידיאל פרימיטיבי בחוג הפולינומים מעל חוג נילי הוא הומוגני.
אפיון אידיאלים ניליים של חוג טורי החזקות מעל חוג כללי (יחד עם Puczylowski).
דוגמה לאלגברה נוצרת סופית ראשונית, מונומיאלית מגידול ריבועי שאיננה פרימיטיבית ואינה מקיימת זהות פולינומית (עם Uzi Vishne).
הוכחה כי הרדיקל הנילי של אלגברה מדורגת הוא הומוגני.
דוגמה לחוג נילפוטנטי מקומית כך שחוג הפולינומים הדיפרנציאלי מעליו איננו מדורג-נילי (ולכן איננו רדיקל ג'ייקובסון של עצמו), שפתרה שאלה של Shestakov (עבודה משותפת עם Michal Ziembowski).
דוגמה לחוג לא נילי כך שחוג הפולינומים הדיפרנציאלי מעליה הוא ג'ייקובסון.
זה עומד בניגוד מסוים למשפט של עמיצור, לפיו חוג הוא נילי אם חוג הפולינומים מעליו הוא ג'ייקובסון.
דוגמה לחוג נילי שהחבורה הנלווית לו איננה מקיימת את זהות אנגל, שפתרה שאלה של יפים זלמנוב.
אגוסטינו קראצ'י (באיטלקית: Agostino Carracci; 16 באוגוסט 1557 – 22 במרץ 1602) היה צייר ויוצר הדפסים איטלקי.
היה אחיו הגדול של אניבלה קראצ'י ובן דודו של לודוביקו קראצ'י.
בני משפחת קראצ'י אלו הקימו את (Accademia degli Incamminati) בבולוניה.
האקדמיה להוראה הזאת קידמה את התשוקה של קראצ'י לצייר מתוך החיים עצמם.
כמו כן האקדמיה הייתה תגובה לעיוות המנייריסטי של אנטומיה וחלל.
אוגוסטינו קראצ'י נולד בבולוניה כבן לחייט.
תחילה הוא אומן להיות צורף.
בהמשך עבר ללימודי ציור, תחילה למד אצל פרוספרו פונטנה, אחר כך אצל בורטולמאו פאסארוטי.
הוא נסע לפארמה ללמוד את עבודותיו של אנטוניו דה קורג'ו.
יחדיו עם אחיו הקטן אניבלה קראצ'י, בילה זמן רב בוונציה ולמד לעשות תחריט אצל קורנליוס קורט.
החל מ-1574 עשה תחריטים של יצירות של אמנים שונים של המאה ה-16, ואפילו עשה כמה הדפסים מקוריים משלו.
אוגוסטינו קראצ'י טייל באיטליה ועשה עבודות שונות.
בבלוניה יחד עם אחיו אניבלה ובן דודו לודביקו הכין ציורי פרסקו בפאלאצו פאבה (בשנת 1584).
בהמשך הוא עשה עוד פרסקו ב.
בשנת 1592 הוא צייר את הקומניה של סנט ג'רום כיום בפיקונטה דה בולוניה שנחשבת יצירת המופת שלו.
בשנת 1620, , תלמידו של קראצ'י, האשים תלמיד אחד של קראצ'י, , בגנבת ציור זה.
בשנת 1958 הצטרף אוגוסטינו לאחיו אניבלה ברומא כדי לשתף פעולה בקישוט גלריה ארמון פארנזה.
בשנת 1600 הוא הוזמן לפארמה על ידי הדוכס ראנוצ'יו הראשון פרנזה כדי להתחיל את עיטורי הארמון דל ג'יארדינו, אך הוא נפטר לפני שהמלאכה הושלמה.
לבנו קראו אנטוניו קראצ'י והוא גם היה צייר שניסה להתחרות באקדמיה של אביו.
אוגוסטינו היה מושפע מהרנסאנס ולכן היה צייר מלומד.
הוא למד מתמטיקה ופילוסופיה כמו כן גם רטוריקה, שירה, מוזיקה ועוד מדעים שונים.
הוא גם למד את האנטומיה של גוף האדם ויצר מודלים של חלקים בגוף האנושי אותם העתיק מגוויות והשתמש בהם לעבודותיו.
1573 – פייטה, Pietà (מוזיאון מוסקרל לאמנות, ויליאמסבורג, וירג'יניה)
1586 – מדונה וילד עם קדושים, Madonna and Child with Saints (הגלריה הלאומית של פארמה )
c.1586 – קינה או פייטה, Lamentation or Pietà (הרמיטאז ', סנט פטרסבורג)
1589–1595 – רספריו אמור, Reciprico Amore (חריטה, מוזיאון בולטימור לאמנות)
c.1590 – הבשורה למרים, (מוזיאון הלובר, פריז)
1590–1595 – דיוקן אישה כיהודית, Portrait of a Woman as Judith (אוסף פרטי)
c.1595 – ראש פאון בשקע, Head of a Faun in a Concave (ציור בסבב הגליל, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די.
1598–1600 – דיוקן משולש של אריגו, פייטרו ואמון Triple Portrait of Arrigo, Pietro and Amon (המוזיאון הלאומי של קפודימונטה, נאפולי)
פרסקו משתף פעולה עם אניבלה ולודוביקו
חיי האניאס (פאלאצו פאבה, בולוניה)
חייהם של יאסון ומדיאה (פאלאצו פאבה, בולוניה)
סצנות מיסוד רומא (, בולוניה)
חיי הרקולס (פאלאצו סמפיירי טאלון, בולוניה)
"מגדלנה החוזרת בתשובה" (אוסף פרטי)
עבודתו האירוטית של קראצ'י (הדפסים)
אגוסטינו דפרטיס (באיטלקית: Agostino Depretis, נולד ב-31 בינואר 1813 - 29 ביולי 1887) היה פוליטיקאי איטלקי ששימש כראש ממשלת איטליה מספר פעמים בין השנים 1876 ל-1887.
דפרטיס נולד ב-31 בינואר 1813, בסטרדלה , עיירה קטנה שכיום נמצאת בנפת פאביה שבלומברדיה.
עוד מצעירותו הושפע מהפוליטיקאי והוגה הדעות ג'וזפה מציני ועם תנועתו הפטריוטית "איטליה הצעירה".
הוא אף החל להיות פעיל ותנועה זו, ואף כמעט נעצר על ידי אוסטרים כשניסה להבריח נשק למילאנו.
דפרטיס לא החזיק בתפקיד רשמי עוד למינוי למושל העיר ברשה בשנת 1859.
בשנת 1860 נסע דפרטיס כשליחו של המנהיג קמילו בנסו די קאבור אשר רצה לכלול את האי באיטליה המאוחדת.
זאת בניגוד לרצונו של ג'וזפה גריבלדי, שרצה לצרף את סיציליה לאחר שחרור נאפולי ורומא.
בשנת 1862 הפך לשר בממשלתו של אורבנו רטאצי.
לאחר ארבע שנים, עם פרוץ מלחמת העצמאות השלישית, החל לשמש כשר האחראי על הצי.
כשר, התעקש על קיומו של קרב ליסה.
עם מותו של רטאצי בשנת 1873, הפך דפרטיס למנהיג השמאל.
בשנת 1876 הקים את ממשלתו הראשונה.
בנוסף על כך, החל לבצע מדיניות קולוניאליסטית והגדיל את המיסוי העקיף.
אנטוניו אגושטיניו נטו (בפורטוגזית: António Agostinho Neto; 17 בספטמבר 1922 – 10 בספטמבר 1979) היה משורר, רופא והנשיא הראשון של אנגולה (בשנים 1975–1979), לאחר שהוביל את התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA) במלחמת העצמאות של אנגולה (בשנים 1961–1974).
עד מותו, הוא הוביל את MPLA במלחמת האזרחים (שנמשכה גם לאחר מותו ונגמרה רק ב-2002).
הוא ידוע, בין היתר, בפעילותו הספרותית ונחשב לגדול המשוררים של אנגולה.
יום הולדתו ידוע כיום הגיבורים הלאומי, חג ציבורי באנגולה.
נטו נולד בשנת 1922 בעיר איקולו אה בנגו (Ícolo e Bengo) שבמחוז בנגו (Bengo Province) באנגולה ולמד בבית הספר התיכון בעיר הבירה, לואנדה.
אביו, שכונה אף הוא אגושטיניו נטו, היה כומר בכנסייה מתודיסטית גדולה ואימו הייתה מורה בגן ילדים.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, עבד נטו בשירותי הבריאות של הממשלה בשנים 1944–1948. לאחר מכן, קיבל נטו מלגה מהכנסייה המתודיסטית, עבר לפורטוגל ולמד רפואה באוניברסיטאות של קוימברה וליסבון עם התמחות בגינקולוגיה.
הוא שילב את חייו האקדמיים עם פעילות פוליטית חשאית ומהפכנית.
מעצרו הראשון מני רבים התרחש בשנת 1948 בליסבון, בה למד רפואה.
PIDE, כוח משטרת הביטחון בראשותו של ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, עצרו אותו בשנת 1951 למשך שלושה חודשים על פעילותו הבדלנית.
הוא נעצר שוב בשנת 1952 על הצטרפותו לתנועה הפורטוגזית למען אחדות הנוער הדמוקרטית, אשר התנגדה למשטרו של סלאזר.
בשנת 1955 נעצר בשלישית והוחזק עד 1957. בשנת 1956, בעודו בכלא, כתב נטו את השיר "אנחנו מוכרחים לחזור" ("Havemos de voltar").
בשנת 1958 הוא סיים את לימודיו ובשנת 1959 חזר לאנגולה עם אשתו הפורטוגזית מריה אאוחניה.
נטו נעצר שוב ביוני 1960 בנוכחותם של מטופליו, ונמלט כדי להנהיג את המאבק כנגד השלטון הקולוניאלי.
כאשר אנגולה קיבלה עצמאות בשנת 1975, הוא הפך לנשיא וכיהן בתפקיד עד מותו בשנת 1979.
בדצמבר 1956 התמזגה המפלגה הקומוניסטית של אנגולה (PCA) עם מפלגת המאבק המאוחד על אפריקנים באנגולה (PLUA) והוקמה התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA).
המזכיר שלה היה נשיא ה-PCA, ויריאטו דה קרוז, ונשיאה היה נטו.
נטו נעצר ב-6 ביוני 1960 עקב הקמפיין שניהל כנגד הממשל הקולוניאלי הפורטוגלי באנגולה.
מטופליו ותומכיו צעדו לשחרורו מהעיר בנגו עד העיר קאטטה, אך נעצרו כאשר חיילים פורטוגלים ירו בהם, הרגו 30 ופצעו 200, במה שנודע בשם "טבח איקולו ובנגו".
בהתחלה, הגלתה ממשלת פורטוגל את נטו לרפובליקת כף ורדה ואז, שוב, הוא נשלח לכלא בליסבון, כאשר בסך הכול ריצה תקופת מאסר של שנתיים.
לאחר פניות מחאה לממשלת סלזאר שקראו לשחרורו, הושם נטו במעצר בית, ממנו ברח ב-1962 עם אשתו ושני ילדיהם, תחילה למרוקו ולאחר מכן לקונגו.
בסוף 1962 הוא נבחר לנשיא הפופולרי ביותר של MPLA.
ב-1962 ביקר נטו בוושינגטון וביקש מממשלתו של ג'ון קנדי סיוע במלחמתו כנגד פורטוגל, אך ממשלת ארצות הברית דחתה אותו כיוון שהיה לה עניין בנפט של אנגולה, ובחרה במקום זאת לתמוך במפלגתו האנטי-קומוניסטית של הולדן רוברטו (Holden Roberto), "החזית הלאומית לשחרור אנגולה" (FNLA).
נטו נפגש עם צ'ה גווארה ב-1965 והחל לקבל תמיכה מקובה.
בנוסף, קיבל נטו סיוע מגרמניה המזרחית וברית המועצות וב-1970 אף קיבל עזרה ראשונה מהסינים.
בעקבות מהפכת הציפורנים בפורטוגל באפריל 1974, בה עברה פורטוגל ממדינה בעלת שיטת ממשל פשיסטית דיקטטורית לשיטת ממשל דמוקרטית, התחרו שלוש סיעות פוליטיות על השליטה באנגולה.
אחת מהשלוש הייתה ה-MPLA, אליה השתייך נטו.
ב-11 בנובמבר 1975 זכתה אנגולה לעצמאות מלאה מהפורטוגלים וחולקה בין שלוש תנועות העצמאות שלה, ונטו הפך לנשיא לאחר שה-MPLA, בסיוע קובני, תפסו את השליטה על החלק המרכזי של המדינה.
הוא הקים מדינה של מפלגה אחת, וממשלתו פיתחה קשרים הדוקים עם ברית המועצות ועם מדינות אחרות בגוש המזרחי ובמדינות קומוניסטיות אחרות, ובמיוחד בקובה, אשר סייעה ל-MPLA במידה ניכרת במלחמתה מול ה-FNLA שקיבלו סיוע מארצות הברית ומול האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA) שקיבלו סיוע מדרום אפריקה.
עד אמצע 1975, ה-MPLA מנה 20,000 חיילים וציוד ניכר שקיבלו מהסובייטים.
נטו נפטר בבית חולים במוסקבה, בעודו עובר ניתוח עקב הסרטן שבגופו, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-57. ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש החליף אותו כנשיא.
אנגולה הייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים כאשר עלה דוש סנטוש לשלטון, והוא הקדיש את שלטונו ליצירת יציבות אזורית על ידי ניסיון להשיג פתרון מוסכם על כל הצדדים – MPLA, FNLA ו-UNITA.
נטו נודע לראשונה בשנת 1948, כאשר פרסם ספר שירים בעיר לואנדה והצטרף לתנועה תרבותית לאומית שנועדה "לגלות מחדש" את התרבות האנגולית המקומית.
את ספרו השני פרסם בעת ששהה במעצר בכף ורדה.
יצירותיו הספרותיות של נטו נכתבו בעיקר בפורטוגל, והוא זכה להכרה רחבה כמשורר מחונן.
שיריו משקפים את התנאים הקשים של החיים האפריקאיים תחת הממשל הפורטוגלי ואת כמיהתו של העם לחופש ולצדק.
הוא פרסם שלושה ספרי שירה בחייו, כאשר כמה משיריו הפכו לנכנסי צאן ברזל במוזיקה של אנגולה.
אגושטיניו נטו נפטר ב-10 בספטמבר 1979 במוסקבה בגיל 56, לאחר ניתוח סרטן והפטיטיס (Hepatitis).
הוא ניהל מאבק ארוך בסרטן הלבלב ובהפטיטיס כרונית, שבסופו של דבר גבו את חייו.
הוא טופל פעמים רבות בברית המועצות עקב רמתם הגבוהה של אנשי הרפואה שם.
מעטים ידעו על מצב בריאותו של הלאומן האפריקאי, משום שחבריו ועמיתיו חשבו שמוטב להסתיר מידע זה, כדי לא להציג את חולשותיו.
נטו זכה בפרס לנין לשלום בין השנים 1975–1976. האוניברסיטה הציבורית של לואנדה, אוניברסיטת אגושטיניו נטו, קרויה על שמו.
שיר שנכתב על ידי הסופר והמשורר צ'ינואה אצ'בה ונקרא "אגושטיניו נטו", נכתב לכבודו.
שדה התעופה בעיר סנטו אנאטו (Santo Anato) שבכף ורדה נקרא על שמו, וזאת בשל העבודה שביצע שם כרופא.
מאותה הסיבה בית החולים הראשי של כף ורדה בעיר הבירה פראיה נקרא "בית החולים אגושטיניו נטו".
ישנו אפילו רחוב בבלגרד בירת סרביה שקרוי על שמו.
בשנת 1980 צוין לראשונה יום הזיכרון להולדת אגושטיניו נטו, אשר ב-11 בנובמבר 1975 הכריז על עצמאותה הלאומית של אנגולה לאחר שנים רבות של שליטה פורטוגזית במדינה.
על שמו נקרא נמל התעופה הבין-לאומי אנטוניו אגושטיניו נטו – נמל התעופה הבין-לאומי הגדול ביותר באנגולה.
אָגוֹסטינו אנדראה קיג'י (באיטלקית: Agostino Andrea Chigi; 29 בנובמבר 1466 - 11 באפריל 1520) היה "האדם העשיר ביותר ברומא" ופטרון אמנות חשוב בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
זכה לכינוי "הנהדר" (il Magnifico).
נולד בסיינה למשפחת בנקאים עתיקה, עשירה ובולטת.
אביו, מריאנו קיג'י, שירת כשגריר סיינה לחצרם של האפיפיורים אלכסנדר השישי ויוליוס השני וכך שהתה המשפחה מאז 1487 ברומא.
בנק המשפחה הלווה סכומי כסף גדולים לבכירי מדינת האפיפיור ושלט במונופול המסחר במלח במדינת האפיפיור ובממלכת נאפולי וכן במכרות האלום (מינרל חיוני לתעשיות הטקסטיל ועיבוד הקלף) בלאציו.
לאחר שסייע קיג'י לבחירתו של יוליוס השני, גמל לו האפיפיור הנבחר בהתירו להוסיף לשלט האצולה המשפחתי של קיג'י (שש גבעות ומעליהן כוכב) את סמל משפחתו של האפיפיור, דלה רוברה (עץ האלון), ובמינויו לשר האוצר של מדינת האפיפיור.
ב-1511 יצא קיג'י מטעם האפיפיור לשאת ולתת (ולרכוש) את תמיכת הרפובליקה של ונציה במלחמת ליגת קמברה.
הוא הצליח להתמיד במשרתו גם בשירותו של האפיפיור הבא, לאו העשירי מבית מדיצ'י.
בין השנים 1506–1511 בנה קיג'י את ארמונו, וילה פארנזינה, ברובע טרסטוורה.
את הוילה תכנן האמן בלדסרה פרוצי מסיינה.
קיג'י הורה על עיטור קירות המבנה בפרסקאות מאת מיטב אמני התקופה: רפאל, בלדסרה פרוצי, סבסטיאנו דל פיומבו, ג'וליו רומאנו, פייטרו פרוג'ינו ואיל סודומה.
הידוע שבין הפרסקאות שצוירו הוא זה של רפאל המתאר את "ניצחון גלתיאה".
אחד משיתופי הפעולה הנודעים והמרהיבים שלו עם הצייר רפאל היה עיטורה של קפלת קיג'י בכנסיית סנטה מריה דל פופולו, שם גם נמצא קברו.
קיג'י חי עם אשתו, מרגריטה סָרָצ'יני (Margherita Saracini), עד מותה ללא ילדים בשנת 1508. לאחר מותה ניהל מערכת יחסים עם קורטיזנה מפורסמת ביופייה בשם "אימפריה", שילדה לו בת בלתי חוקית בשם לוקרֶציָה.
במקביל חיזר, ללא הצלחה, אחר מרגריטה גונזגה, בתו של פרנצ'סקו השני גונזגה, מרקיז מנטובה.
אימפריה נפטרה ב-1511 ובאותה שנה, בעת מסע עסקים בוונציה, פגש קיג'י צעירה נאה בשם פרנצ'סקה אורדסקי (Francesca Ordeaschi) עמה חי כפילגשו, עד שנישא לה כדין בסוף ימיו, תוך שהוא מותיר לה את הונו בצוואה.
קיג'י נהנה להפגין את עושרו במשתאות מפוארים שאליהם הזמין את כל שמנה וסולתה של רומא, כולל אמנים, משוררים, אנשי אצולה וממון, קרדינלים ואף האפיפיור לאו העשירי עצמו.
במספר אירועים מתועדת השלכת כלי ההגשה, כולם מכסף וזהב, מבעד לחלונות אל נהר הטיבר בסיום הארוחה, כפעולה הפגנתית (הכלים נאספו מיד באמצעות רשתות).
אוגוסטינו קיג'י מופיע בספרו של דן בראון 'מלאכים ושדים', כאשר הקפלה בו הוא קבור משמשת זירת הרצח של אחד הקרדינלים.
בתמונה בערך זה ניתן להבחין בפירמידות שמציין בראון בספרו, ובפרטים נוספים.
אגורה (נקראת בציבור ישיבה מזרחית; ביפנית: 胡坐; מבוטא: Agura) הוא מונח יפני המתאר תנוחת ישיבה ייחודית.
בתנוחה זו, הישבן מונח על הרצפה (או על כרית שעל הרצפה) והרגליים משולבות כלפי חוץ, כאשר הברכיים כפופות וכל רגל חוצה את הרגל השנייה מלמטה.
ביפן, תנוחה זו נחשבת חלופה לא פורמלית לתנוחת ה"סייזה" (正座) עבור גברים.
בעבר נתפסה תנוחת ה"אגורה" לתנוחת ישיבה לא מנומסת עבור נשים, בעיקר כאשר הן היו לבושות בבגד הקימונו הטרום-מודרני, כאשר הבגדים התחתונים היו חשופים, ואילו נשים בדרך כלל לא לבשו בגדים תחתונים, לעומת הגברים, שבנסיבות מסוימות נהגו להופיע בציבור לבושים בבגדים תחתונים בלבד, לדוגמה ב"פונדושי" (ふんどし).
אגטלק (בהונגרית: Aggtelek) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התגוררו באגטלק יהודים בודדים ובמקום קיים בית קברות יהודי בו נותרו שתי מצבות ולוח זיכרון.
תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד.
אגוסטינו סטפאני (באיטלקית: Agostino Steffani, 25 ביולי 1654 קסטלפרנקו ונטו, מחוז טרוויזו – 12 בפברואר 1728 פרנקפורט על נהר מיין) היה מלחין, דיפלומט ובישוף רומי-קתולי איטלקי.
הוא חי ויצר רוב השנים בגרמניה.
סטפאני נולד בשנת 1654 בקסטלפרנקו וונטו במשפחה דלת אמצעים.
הוא היה החמישי מבין שבעת הילדים שנולדו מנישואיו השניים של קמילו סטפאני (בניב מקומי Stievani) עם פאולינה טרצאגו.
רק שלושה מתוכם שרדו את גיל הנעורים.
ככל הנראה, בילה חלק מילדותו אצל קרובי משפחה בפדובה בה למד בגימנסיה.
בשנים 1664–1667 הוא שר במקהלת בזיליקה דל סנטו בפדובה.
בהמשך התקבל למקהלת הקפלה של בזיליקת סן מרקו בוונציה, תחת הדרכתו של אנטוניו דלה טאבולה, שהיה מורו הראשון למוזיקה.
בגיל 13 בשנת 1667 יופי קולו ריתק ככל הנראה את תשומת הלב של הרוזן הנס ארסמוס מריינשטיין-טטנבאך (1631–1671) ואולי של הנסיך הבוחר הבווארי פרנדיננד מריה בעצמו שלקחו אותו למינכן.
בבירת בוואריה הופקד תחת חסות הרוזן טאטנבך שהיה יועץ הנסיך הבוחר והאחראי על אורוות הסוסים של הנסיכות.
השלים שם את חינוכו על חשבון הנסיך הבוחר.
בו זמנית היה סטפאני תלמידו של יוהאן קספר קרל שלימד אותו נגינת עוגב ודאג למחייתו בשנים 1668–1671. בשנים 1672–1674 נשלח סטפאני לרומא ללימודים אצל ארקולה בנרבאי, קאפלמייסטר של בזיליקת פטרוס הקדוש.
ברומא הוא הלחין שישה מוטטים שכתבי היד שלהם נשמרים עד היום במוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'.
בשובו למינכן בשנת 1674 יחד עם ברנבאי, התמנה סטפאני על ידי נסיך בוואריה לנגן עוגב של החצר ותוגמל בשכר נאה.
באותה שנה פרסם סטפאני את הקובץ Salmodia vespertina של 13 מזמורי תהלים ומגניפיקט לשמונה קולות שהודפס מחדש ב-1774 בתוך הספר הקונטרפונקט Saggio di contrapunto של פאדרה מרטיני.
ידוע גם על ביקור של סטפאני בפריז, כשניגן בצ'מבלו בפני המלך לואי הארבעה עשר ונכח ללא ספק בבכורת האופרה "בלרופון" מאת ז'אן-בטיסט לולי ובשנים 1678–1679 ביקר בטורינו.
ב-1675 התמנה סטפאני לנגן עוגב של החצר הבווארית.
לא ידוע במדויק מתי הוסמך סטפאני ככומר אך משערים כי בשנת 1680. ב-1681, בימי הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני התמנה למנהל המוזיקה הקאמרית של החצר במינכן.
מעמדו כאיש כנסייה שנודע תחילה כאב של המנזר לפסינג (לפסינגן שברוזנות אטינגן-ולרשטיין) מצפון לאאוגסבורג, לא מנע ממנו להמשיך להתעניין בעולם הבמה.
באמצעות יצירותיו האופראיות השפיע סטפאני השפעה לא מבוטלת על מוזיקת הבמה בתקופתו.
האופרה הראשונה שלו, "מרקו אורליו" (על מרקוס אורליוס) נכתבה לקרנבל, עם לברית מאת אחיו, ונטורה טרצאגו, והוצגה לראשונה במינכן ב-1681. העותק היחיד שלה הוא כתב יד שנשמר בספרייה המלכותית של ארמון בקינגהאם.
אחריה הלחין סטפאני את "סולונה" (שגיבורה סולון) (1685), "Audacia e rispetto" (עוז וכבוד), "סרביו טוליו" (שגיבורה סרביוס טוליוס) (1686), "אלאריקו" (שגיבורה אלאריק) (1687) ו"ניובה, מלכת תבאי" (1688).
ב-1688 נכח סטפאני לדעת כי את תפקיד הקפלמייסטר של החצר במינכן ירש בנו של ברנבאי.
על אף החסד שהרעיף עליו הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני עמנואל, החליט סטפאני בשנת 1688 להיענות להצעת עבודה חלופית ולהתמנות לקפלמייסטר בחצר מהנובר.
הוא התוודע שם לנסיך ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, שעמד לכהן באופן בלתי רשמי החל משנת 1692 כנסיך בוחר מהנובר.
בהנובר הכיר סטפאני גם את בתו של הנסיך, סופיה שרלוטה, לימים נסיכה בוחרת של ברנדנבורג ומלכת פרוסיה, וכן את הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ שהיה יועץ של הנסיך, את האב אורטנסיו מאורו והרבה מלומדים ומשכילים אחרים.
בשנת 1710 העניק סטפאני קבלה חמה להנדל שהיה בתחילת הקריירה.
בהנובר זכה סטפאני להצלחות רבות בתחום האופרה.
הוא הצטרף ללהקת האופרה האיטלקית שפעלה בעיר והלחין עבורה שורה של אופרות.
למשל, את האופרה "הנריקו לאונה" על (היננריך הארי) שאיתה נחנך ב-1689 בית האופרה החדש של הנובר.
ברוב המקרים הלבריות נכתבו על ידי אב המנזר מאורו
תוויהם נשמרים גם כן בארמון בקינגהאם יחד עם עוד חמישה כרכי שירים ושלוש כרכי דואטים שהביא איתו בשנת 1714 הנסיך הבוחר מהנובר כשהוכתר למלך אנגליה בשם ג'ורג' הראשון.
בביתו החדש בהנובר נהנה סטפאני להערכה לא רק כמוזיקאי.
עלייתו של ארנסט אוגוסטוס לכתר נסיכות הנובר בשנת 1692 התלוותה בתסבוכות פוליטיות רבות.
סטפאני, כשגריר מיוחד, נשלח ב-1696 לכמה חצרות גרמניות על מנת לפתור אותן.
כבר קודם לכן בשנים 1682–1684 היה סטפאני מעורב במו"ם חצי-חשאי בניסונות לחתן את הנסיכה סופיה שרלוטה מהנובר עם הנסיך הבוחר החדש של ברנדנבורג.
ב-1698 נשלח סטפאני כשגריר בבריסל ואחרי מותו של ארנסט אוגוסטוס באותה שנה נכנס לשירותו של הנסיך הבוחר של פפאלץ, יוהאן וילהלם, בעיר דיסלדורף, וכיהן במקום החדש כיועץ חשאי וכן כ"פרוטונוטריון" מטעם הכס הקדוש.
כגמול על מילוי משימתו בהגנה על כמה מהפריבילגיות של המאמינים הרומיים-קתולים בממלכת הנובר, זכה סטפאני בשנת 1706 להתמנות על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר כבישוף טיטולרי (ללא מושב שם) של ספיגה (כיום ביגה בטורקיה) עיר הקרובה לחוף ים מרמרה.
בשנים 1703–1704, בעוד ישב בדיסלדורף, מילא סטפאני את התפקיד של רקטור אוניברסיטת היידלברג.
בין נובמבר 1709 לאפריל 1709, פעל סטפאני ברומא כמתווך במשא ומתן בעימות באיטליה בין האפיפיור ליוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנים 1709–1723 שימש סטפאני ויקאריוס (ממלא מקום) אפוסטולי "של סקסוניה העליונה והתחתונה", כלומר של צפון גרמניה, תפקיד שנוצר זה עתה.
בתוקף מעמד זה שהה סטפאני רוב הזמן שוב בהנובר.
המשימות הדיפלומטיות והדתיות הקשו עליו לעסוק ביצירת יצירות דרמטיות באופן פומבי מבלי לפגוע בדרישות התפקיד.