tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר, במהלך חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, היהודים בעיירה חוו אלימות והיו עדים לאירועים של שריפת רכושם בשנים 1768 ו-1788. כמו כן, הם סבלו מאפליה חוקית וניסיונות להגביל את מגוריהם ופרנסתם באותה תקופה.
בעקבות כך, הנוכחות היהודית בעיירה הצטמצמה ולא הצליחה להתאושש עד אמצע המאה ה-19.
החיים היהודיים בטושין לפני השואה
טושין הייתה ונותרה עיירה קטנה, וגם כיום מספר תושביה עומד על כ-7,280 תושבים בלבד.
לאורך המאה ה-19, יהודים היוו כשליש מאוכלוסיית טושין, והם המשיכו להוות חלק משמעותי מאוכלוסיית העיירה עד השואה.
היהודים בטושין עסקו במקצועות שונים, ביניהם: מסחר זעיר, חייטות וייצור טקסטילים, פרוונות וייצור ושיווק יי"ש ובירה.
בנוגע לתעשיית האלכוהול, היהודים בטושין השיגו רישיון מהשלטונות לייצרו ולמוכרו, אך במהלך השנים המקומיים לחצו על השלטונות לשלול רישיונות אלו מהיהודים, לחצים שנגמרו בהצלחה ורישיונות הכנת האלכוהול נשללו מיהודי העיירה על ידי הממשל הפולני.
למרות זאת, יהודים בטושין המשיכו לעסוק בייצור ומכירת אלכוהול ללא רישיון מסוד בין שאר עיסוקם.
בשנות ה-30, היו חיים יהודיים מגוונים בטושין, על אף גודלה הקטן.
בעיירה פעלו סניפים של מפלגות דתיות כמו אגודת ישראל, אך גם חילוניות וציוניות, כמו בית"ר, מכבי ועוד.
בעיירה היה גם בית כנסת, בית מדרש ובית ספר יהודי.
על פי עדותו של ניצול השואה יליד טושין, חיים פוקס, בשנות ה-30 בית הכנסת היה פעיל בעיקר בשבתות בבוקר, אך היה סגור במהלך השבוע.
חינוך יהודי בטושין נעשה בהתחלה בבתים פרטיים של מלמדים, אך לאחר זמן נפתח בית ספר יהודי בעיירה.
בתחילת המאה ה-20, יזמו היהודים המקומיים פתיחה של בית ספר של "בית יעקב" בעיירה, אך בשל רמת הלימודים והרמה הכללית הנמוכה בבית הספר, השלטונות הפולניים הורו על סגירתו בשנת 1923. עם זאת, כמה שנים לאחר מכן הצליחו בני העיירה לפתוח את בית הספר מחדש והוא פעל עד מלחמת העולם השנייה.
חלק מהיהודים בעיירה אף שלחו את ילדיהם ללמוד בבית הספר הכללי בעיירה.
יהודים שלמדו בבית הספר הכללי בטושין בתור ילדים תיארו כיצד סבלו מאנטישמיות במסגרת בית הספר.
חבריהם הפולנים לכיתה התנכלו להם קשות בשל יהדותם והמורים התעלמו מהתופעה ולא פעלו כדי למנוע אותה.
היהודים היו מעורבים גם בפוליטיקה המקומית של העיירה.
במועצת העירייה של טושין, המושבים חולקו באופן פרופורציונלי על פי הקבוצות האתניות שהתגוררו בעיירה: מתוך 18 המקומות במועצת העירייה, אחת עשרה מושבים יועדו לפולנים, שישה ליהודים והיה אף מושב אחד שיועד למיעוט הגרמני שהתגורר שם.
על פי התיעוד והעדויות, גרמניה כבשה את העיירה ב-15 בדצמבר 1939. אחד הניצולים תיאר שבבואם לעיירה הם "נכנסו רכובים על אופנועים וחילקו ממתקים לילדים." אך היחס הזה השתנה מהר.
טושין ישבה בדיוק על הגבול בין החלק של פולין שיועד לסיפוח לגרמניה הנאצית - הוורתגאו - ובין החלק המרכזי של המדינה, בו הוקם הגנרל גוברנמן, אזור כיבוש בלתי-מסופח שנוהל כאזור אדמיניסטרטיבי נפרד.
המטרה הראשונית של הרייך השלישי הייתה לטהר את השטח המסופח מיהודים, ובסופו של דבר גם מפולנים.
לכן הוחלט שכל תושבי טושין, שנפלה לבסוף בתוך האזור המסופח, יגורשו לפיוטרקוב-טריבונלסקי הסמוכה, שהייתה עיר בתוך אזור הגנרל גוברנמן שהוקם בה גטו כיצד לרכז בו את יהודי האזור.
כך בלילה אחד הובלו היהודים של טושין, חלק על עגלות וחלק ברגל, אל גטו פיוטרקוב טריבונלסקי.
השורדים מתקופה זו בגטו הועברו, בשנת 1942, אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, שם מצאו את מותם.
המעטים שלא נשלחו לטרבלינקה אז, נשלחו לבוכנוולד בשנת 1944.
לאחר השואה, נותרו בטושין רק כ-350 יהודים.
לא ידוע כיום על יהודים החיים בעיירה, ואין בה קהילה יהודית פעילה.
הקהילה ובית הקברות היהודי בטושין כיום
אין כיום קהילה יהודית פעילה בטושין ולא ידוע על יהודים החיים בעיירה.
בית הקברות היהודי של טושין הוקם בשנות ה-30, ברח' 3 במאי (ul.
3 Maja) בחלק הצפוני של העיירה המכונה "טושין-יער" או "טושין-לאס" (Tuszyn-Las).
כיום אין זכר לבית הקברות והוא אינו מסומן בשום צורה.
על פי "פורום יהודי פולין בישראל", לאחר השואה מקומיים הקימו חומה משברי מצבות מבית הקברות היהודי בטושין.
נכון ל-2015, החומה מוצבת ברח' פופז'צ'נה (Poprzeczna) בעיירה ומשמש כגדר עבור אחוזה שנמצאת במקום.
ישנה אנדרטה לזכר קהילת טושין בבית הקברות "הקוממיות", בדרום חולון-בת ים.
יענקל אדלר - צייר סוריאליסטי יליד טושין, הושפע בסגנונו מפיקאסו ומלז'ה.
עבר לאנגליה לפני השואה, שם חי עד מותו.
רומן ציצובסקי - זמר יליד טושין, היה אחד מחברי אנסמבל הא-קפלה קומדיאן הרמוניסטס (Comedian Harmonists), שזכה לפופולריות באירופה בשנות ה-20 וה-30; היגר לארצות הברית ב-1940.
קהילת יהודי ורשה היא הקהילה היהודית בעיר ורשה בפולין.
תיעוד ראשון של התיישבות יהודית במקום היה כבר בתחילת המאה ה-15. קהילת יהודי ורשה היא אחת מהקהילות היהודיות המוכרות והגדולות ביותר בעולם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה קהילת יהודי ורשה הקהילה היהודית הגדולה ביותר באירופה והשנייה בגדולה בעולם, אחרי יהדות ניו יורק.
יהודים תועדו לראשונה בוורשה בספר מחוז צ'רסק בשנת 1414, אך ככל הנראה ישבו כבר שם מסוף המאה ה-14. בתיעוד מוזכר סכום כסף שהתקבל מיהודי מורשה.
באותה תקופה הקהילה היהודית בעיר הייתה קטנה מאוד, ובשנת 1421 היו בעיר עשרה יהודים בלבד.
היהודים התיישבו ברחוב זִ'ידוֹבְסְקַה, זכה לכינוי "רחוב היהודים", ליהודים היה בית כנסת שנבנה מאבן, בית קברות ומקווה.
היהודים סבלו מעוינות תושבי המקום הבנדיקטינים וגורשו מהעיר בשנת 1483 בידי נסיך בולסלב.
על אף הגירוש, התיישבו היהודים ביישובים הסמוכים לורשה והגיעו אליה לצורכי עסקים.
הם שבו אליה בשנת 1486, שלוש שנים מאוחר יותר.
זיגמונט הראשון, מלך פולין אסר על היהודים לגור בורשה ובפרבריה.
שלושת המלכים הבאים (זיגמונט אוגוסט, סטפאן באטורי ויאן סובייסקי) אישרו גם הם את האיסור.
יהודים אחדים הורשו להתיישב בורשה על אף האיסור.
יהודים אלו היו פקידי מכס וגובי מיסים.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 חוקק חוק שהתיר ליהודים לבקר ולסחור בעיר בתקופה הסיים (הפרלמנט הפולני).
החוק חוקק בידי המלך זיגמונט אוגוסט.
החל מהמאה ה-17 החלו היהודים להתיישב באחוזות אצילי ורשה.
הם עסקו במסחר, מלאכה, אומנות וייצור אלכוהול.
תחת שלטונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר.
בשנת 1764 היו בעיר 2,519 יהודים ובשנת 1778 גדל המספר ל-3,512. בשנת 1780 הותרה הקמתו של בית קברות ברובע פראגה, אשר בו נוסדה קהילה יהודית ב-1775, עם ביטולו של צו האי-סובלנות ליהודים ברובע.
יהודי הקהילה עסקו בטווית ותפירת בגדים, בצורפות, בשענות, בנגינה ובניהול בתי מרזח.
בחלוקת פולין השלישית שהתרחשה בשנת 1796 עברה ורשה לשלטון פרוסיה.
רשויות השלטון החדש הסדירו את שהייתם של היהודים בעיר והפכו אותה לחוקית.
השלטון המקומי לא קיבל את ההחלטה והתנגד לה.
רק בשנת 1808 הכירה מועצת העיר בקהילה היהודית כחוקית.
בשנים אלו הקהילה היהודית בעיר גדלה בהתמדה: בשנת 1797 היו בעיר 7,688 יהודים ובשנת 1804 גדלה האוכלוסייה ל-11,630 יהודים, שהיוו למעלה מ-17% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1910 התגוררו בורשה יותר מ-300 אלף יהודים.
באותה תקופה פעלו בעיר מפלגות ציוניות, חרדיות וקומוניסטיות.
במלחמת העולם הראשונה נגרם נזק כבד לקהילת יהודי ורשה.
צבא האימפריה הרוסית עשה ביהודים פוגרומים במהלך נסיגתו מורשה, בעוד צבא גרמניה ניצל אותם מבחינה כלכלית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, מנתה הקהילה היהודית בוורשה למעלה מ-330,000 נפש.
בשלביה הראשונים של הלחימה, סבלו היהודים מהתנכלויות של הממשל הצארי הרוסי ומגל של עלילות מרגלים, שהוביל לגירוש המוני של יהודים מערי השדה ומהחזית אל תוך ורשה.
זרם הפליטים יצר משבר הומניטרי חריף בעיר; אלפי משפחות נותרו ללא קורת גג, והקהילה המקומית הקימה ועדי עזרה וסיוע כדי לספק מזון, מחסה וטיפול רפואי לנזקקים.
באוגוסט 1915, עם נסיגת הרוסים וכניסת הצבא הגרמני לוורשה, חל שינוי משמעותי במצב הקהילה.
השלטון הגרמני העניק ליהודים אוטונומיה תרבותית ודתית רחבה יותר.
בתקופה זו חלה פריחה של חיי הרוח והפוליטיקה היהודית: נוסדו בתי ספר עבריים ויידיים, יצאו לאור עיתונים חדשים (כגון "דאס יודישע ווארט"), והתנועות הציוניות, ה"בונד" ו"אגודת ישראל" ביססו את מעמדן ככוחות פוליטיים מרכזיים.
לצד הפריחה התרבותית, שנות המלחמה המאוחרות התאפיינו במצוקה כלכלית קשה, רעב ומגפות טיפוס שהכו בשכונות היהודיות הצפופות.
עם זאת, התשתית הארגונית והפוליטית שנבנתה בוורשה במהלך שנות הכיבוש הגרמני היא זו שאפשרה ליהדות ורשה להפוך למרכז הפוליטי והתרבותי של יהדות אירופה עם הכרזת העצמאות של פולין ב-1918.
בתום מלחמת העולם הראשונה (1918) זכתה פולין בעצמאות והוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-1920 התקיימה מלחמה בין פולין לברית המועצות.
הצבא הסובייטי הגיעה עד פרבריה המזרחיים של העיר אך נעצר על ידי הצבא הפולני.
בתקופה שלאחר המלחמות העיר חוותה פריחה כלכלית אשר היטיבה גם עם הקהילה היהודית.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-350,000 נפש, אשר היוו כ-30% מכלל תושבי העיר.
רובם הגדול התגורר במרכז העיר בשכונת מוראנוב , שם היו משרדי הקהילה ומוסדות דת ותרבות יהודיים, כגון בתי כנסת, בתי חולים, בתי יתומים, ותיאטרון וכן בתי עסק, חנויות ומפעלים רבים בבעלות יהודית.
ריכוז נוסף של יהודים היה בשכונת פראגה בצד המזרחי של נהר ויסלה.
בתקופה זו עסקו מרבית היהודים בתעשייה ומלאכה.
חלק גדול נוסף עסק במסחר וחלק קטן יותר עבד במקצועות חופשיים.
היהודים החלו להשתלב בחברה הפולנית ורבים אף שירתו בצבא הפולני.
בשנות ה-30 ובפרט לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה גברה בורשה פעילותן של תנועות ציוניות וביניהן תנועת בית"ר.
בתקופה זו פעל בורשה זאב ז'בוטינסקי.
ב-1936 הוא נפגש עם יוזף בק, שר החוץ הפולני, במטרה לקדם את תוכנית האווקואציה ליישוב מיליון וחצי יהודים בארץ ישראל בתוך 10 שנים, כאשר מחצית מהם יבואו מפולין.
בק התייחס באהדה לרעיון וראה בו הזדמנות להפטר מהיהודים בפולין, שאותם החשיב כ"מיותרים".
ב-1938 התקיימה בוורשה הוועידה העולמית השלישית של תנועת בית"ר.
יהודים רבים מפולין ומורשה עלו לארץ ישראל בתקופה זו, חלקם באופן לגאלי וחלקם בעלייה בלתי לגאלית.
בשנים 1933–1938 פעלה אונית הנוסעים פולוניה בקו לנמלי חיפה ותל אביב והובילה כ-200,000 עולים מפולין לארץ ישראל.
בכמה הפלגות היא נוצלה על ידי ארגון ההגנה להברחת נשק שנרכש בפולין.
תוך ימים אחדים ורשה הייתה נתונה תחת מצור.
תוך מספר ימים התפרסו הכוחות הגרמניים ממערב לנהר בוג, והחלו להפציץ מן האוויר את ורשה.
ב-28 בספטמבר החליט ראש העיר סטאז'ינסקי על כניעת העיר.
ב-2 באוקטובר קיים צבא גרמניה הנאצית מצעד ניצחון ברחובות העיר.
הגטו נתחם בחומה גבוהה אשר הפרידה אותו משאר חלקי העיר ורשה.
בתחילה היה מותר המעבר בין שני חלקי הגטו בשעות מסוימות עד הקמת גשר להולכי רגל אשר חיבר בין החלקים.
בתחילה היו היהודים יכולים לנוע בחופשיות אל מחוץ לגטו, והגסטאפו הבטיח ליודנראט כי כך יימשך המצב וכי היהודים אינם צריכים להעביר את עסקיהם לגטו.
הרעב והצפיפות בגטו הביאו עד מהרה מחלות רבות, בצד תשישות ומועקה נפשית קשה בחודשים הראשונים.
בגטו הוקמה מחלקת בריאות, שהפעילה מוסדות שירות רפואי לצורכי אשפוז, מרפאות אמבולטוריות, וטיפול נרחב למניעה.
ב-21 ביולי 1942, ערב תשעה באב תש"ב 1942, הגיעה אל בניין היודנראט קבוצה מצומצמת של אנשי אס אס ואס דה, ו-11 מחברי הנהלת היודנראט ששהו אותה עת בבניין ועימם עשרות פקידים, הועלו על כלי רכב והובלו אל בית כלא בוורשה.
לפי מסמכי הגרמנים, במשך 58 ימי האקציה גורשו 300,000 גברים ונשים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בעיר ואץ (בפי היהודים: וייטצען או וייצען, בהונגרית: Vác) שבמחוז פשט בהונגריה, התקיימו קהילות יהודית גדולות עד שואת יהודי הונגריה ומעט לאחריה.
בתקופת הכיבוש העות'מאני בהונגריה, התקיימה קהילה יהודית קטנה בואץ.
סופו של העידן העות'מאני בהונגריה בסוף המאה ה-17 הביא עמו את האיסור על יהודים להתיישב ב"ערי המלך", ובכללן בואץ (שמגורי יהודים נאסרו בה בשל היותה מושב בישוף).
יהודים עברו להתגורר בכפרים שסביב ואץ, שאדמותיהם היו שייכות לאצילים ולא למלך.
הקבוצה העיקרית ישבה בכפר פנץ וקבוצה נוספת ישבה בכפר טויטופאלו , ושתיהן עסקו במסחר בואץ.
בשנת ה'תקצ"ג (1833) נוסדה קהילה עצמאית בפנץ.
בחורף ה'ת"ר (1840) הותר ליהודים לשבת בואץ, וקהילת פנץ העתיקה את מקומה לואץ.
בשנה הראשונה מנתה הקהילה כ-40 בתי אב, ובשנת ה'תר"ח נמנו מעל 300 נפש וכבר פעלו במקום בית עלמין, מוסדות קהילתיים ובית כנסת זמני.
בעת הקרע ביהדות הונגריה בשנת ה'תרכ"ט, רוב הקהילה תמך בחוקי הקונגרס הנאולוגיים, וקבוצת מיעוט בראשות רב הקהילה שלום אולמן פרשה וייסדה לעצמה קהילה קטנה.
בעקבות זאת הוסכם על כל הצדדים הקהילה לא תקבל את חוקי הקונגרס הנאולוגיים, אך גם לא את תקנות האורתודוקסים, ותמשיך להתנהל כפי שהתנהלה עד אז (קהילות הסטטוס קוו אנטה).
הדבר יצר מחלוקת נוספת בקהילה, בשל רצונה של קבוצת מיעוט חרדית לקבל גם את תקנות האורתודוקסים, כשלצדם עמד הרב חיים סופר.
לצד הרב אולמן, שרצה להימנע מפילוגים נוספים, עמדו הרבנים יואל אונגר מפקש, מאיר פרלס מקאריי וישראל יצחק יהודה לנדסברג מאוראדיה, מהבולטים שברבני הזרם האורתודוקסי.
הקבוצה הקנאית החליטה לפרוש מקהילת הסטטוס קוו וייסדה קהילה שקיבלה את התקנות האורתודוקסיות.
הקהילה החרדית הייתה מאוד קנאית, ואדם שגילח את זקנו לא הורשה לעלות לתורה, וכן אישה ללא כיסוי ראש או פאה נכרית לא הורשתה להיכנס לבית הכנסת.
בשנת ה'תר"ץ הצטרפה גם הקהילה המרכזית ללשכה האורתודוקסית, ובכך נוצרו למעשה שתי קהילות אורתודוקסיות נפרדות בואץ, כאשר לכל אחת מהן היו רב, בית כנסת, בית עלמין וישיבה משל עצמה.
כמות היהודים בואץ גדלה בקצב מהיר מאוד.
הגידול המהיר באוכלוסיית הקהילה הואט בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
היהודים עסקו במסחר, וכתשעים אחוזים מהמסחר בואץ היה נתון בידיהם.
מעט יהודים התפרנסו מאחוזות שהיו בבעלותם, ממפעלי טקסטיל וחומרי בניין ומסחר בבשר אווזים.
כמו כן, בואץ פעלו שני בתי דפוס עבריים, מהגדולים בהונגריה.
הדו-שבועון התורני "תל תלפיות", שהיה הבמה המרכזית של היהדות האורתודוקסית בהונגריה, יצא לאור בואץ החל משנת ה'תרנ"ב-1892 למשך 45 שנה.
החל משנת 1938 סבלו היהודים בואץ, כמו בהונגריה כולה, מחוקים אנטישמיים מפלים בהשראת חוקי הגזע בגרמניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עוד בטרם כבשו הנאצים את הונגריה, הוקם בואץ בית מחסה לילדים פליטים מפולין.
הדיין המקומי, צבי הירש מייזליש, היה מפעילי ועד ההצלה.
ואץ נכבשה על ידי הוורמאכט ב-19 במרץ 1944, אך שטחי הונגריה לא עברו לשלטון נאצי ישיר, אלא נותרו בשליטת הונגריה, שפעלה בחסות גרמניה הנאצית.
ב-מאי הוקם גטו בואץ, בהוראת סגן הממונה על המחוז ד"ר לסלו אנדרה, שהיה אנטישמי קיצוני, ובביצועו של ראש העיר ד"ר קלמן קראי.
גטו ואץ כלל 67 בתי מגורים, שני בתי ספר ושני בתי כנסת.
בשבוע האחרון של חודש מאי הועברו אליו 1515 יהודים מואץ, ועוד כ-500 יהודים מכפרי הסביבה.
בגטו הוקמה יודנראט, שכללה את רבני שתי הקהילות ונשיאיהן.
בסוף יוני או ראשית יולי הועברו תושבי הגטו למפעל לבנים בעיירה מונור, שם רוכזו יהודי המחוז לשם שילוחם להשמדה.
יהודי ואץ גורשו ממונור לאושוויץ בין ה-6 ל-8 ביולי.
מיד לאחר גירוש היהודים, השתלטו שכניהם ההונגרים על נכסיהם.
בתי הכנסת הפכו למחסני רהיטים.
ניצולים מעטים חזרו לואץ אחרי השואה וייסדו בה קהילה חרדית קטנה, אך היא לא האריכה ימים ותוך כמה שנים התפזרו יהודי ואץ והקהילה חדלה להתקיים.
בעיר נותרו יהודים בודדים עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
בראשית ימי הקהילה, התפללו היהודים בבית כנסת זמני.
בשנת ה'תר"ח החלו המאמצים לבניית בית כנסת קבע.
בניית בית הכנסת ארכה שנים רבות, והוא נחנך רק בשנת ה'תרכ"ד (1864).
מבנה בית הכנסת, שנבנה בסגנון רומנטי, תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי אביס קאצ'ארי.
בניין בית הכנסת לווה במחלוקות בין האורתודוקסים לנאולוגים על שאלות מיקום הבימה, מחיצות עזרת הנשים וקיומו של מגדל בבית הכנסת.
בשתי השאלות הראשונות גברה ידם של האורתודוקסים, ואילו בסוגיית המגדל, שבה התערב רבי יהודה אסאד, ניצחו הנאולוגים, ובכך הייתה קהילת ואץ לקהילה הראשונה בהונגריה שבנתה מגדל בבית הכנסת שלה.
בית הכנסת ננטש במלחמת העולם השנייה, ונותר מוזנח והרוס.
בית הכנסת שוקם ושופץ בשנת 2005.
מלבדו, גם לקהילה החרדית היה בית כנסת שננטש בשואה.
רבה הראשון של קהילת ואץ עוד מימי שבתה בפנץ היה הרב אשר אנשיל ניימאן.
הוא כיהן כרב הקהילה המרכזית משנת ה'תקצ"ג ועד לעלייתו לארץ ישראל לכהן כרב הקהילה ההונגרית בירושלים בשנת ה'תרכ"ד.
הרב שלום אולמן - כיהן משנת ה'תרכ"ד.
מינויו נתקל בהתנגדות הזרם הנאולוגי, אך לאחר מחלוקת אושר על ידי הקהילה.
מתיחות המשיכה לשרור בינו לבין הנאולוגים.
בתקופת כהונתו אירעו הקרע ביהדות הונגריה והפילוג בקהילת ואץ שבא בעקבותיו.
הוא המשיך להיות רב קהילת הסטטוס-קוו.
הרב שרגא פיש פולאק - בעל "ספר תשבי".
כיהן כרב קהילת הסטטוס-קוו משנת ה'תרס"א ועד השואה.
לפני כן כיהן כרב בנובי בצ'יי.
כיהן גם כרב הכלא בואץ, ועמד בראשות ישיבה.
במאמציו עברה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
נספה באושוויץ בכ"א בתמוז ה'תש"ד.
הרב משה סג"ל לוינגר (ר' משה קומורן) - כיהן כרב וראש ישיבה של הקהילה החרדית מתחילת שנת ה'תרל"ו ועד למותו הפתאומי בי"ג בחשוון ה'תרל"ז.
לפני כן כיהן כרב וראש ישיבה בגרוסמגנדורף ובמילכדורף.
חתנו היה הרב יהודה הכהן קרויס, רבה של לקנבך.
הרב דוד לייב זילברשטיין - בעל "שבילי דוד".
כיהן משנת ה'תרל"ו ועד שנת ה'תרמ"ד.
כיהן לפני כרב בשאטוראליאויהיי, בזנטה, בירושלים, בבודרוגקרסטור ובטרבש.
בנו הרב ישעיהו זילברשטיין - בעל "מעשי למלך".
כיהן משנת ה'תרמ"ד עד פטירתו בשנת ה'תר"ץ.
נקבר בואץ ועל קברו הוקם אוהל.
הגדיל את ישיבת אביו, ובתקופתו היא הייתה לאחת הישיבות המפורסמות והחשובות בהונגריה.
בנו הרב דוד יהודה לייב זילברשטיין - בעל "יד דוד".
כיהן כדיין ומו"ץ בואץ משנת ה'תרפ"ב, ולאחר פטירת אביו מילא את מקומו כרב הקהילה החרדית וכראש הישיבה.
נספה באושוויץ בי"ח בתמוז ה'תש"ד.
לאחר השואה כיהן כרב בואץ הרב יהודה דב זינגר, עד עלייתו לישראל ב-1950. בישראל כיהן כרב מושב בית מאיר ושל גבעת שמואל.
הרב יהודה לייב עקשטיין, בעל "לא יסור שבט מיהודה" ו"כנפי נשרים".
כיהן קודם לכן כדיין ומורה צדק בסערדהאלי.
נפטר ונקבר בואץ בשנת ה'תרכ"ו.
כיהן בין ה'תרנ"א ל-ה'תרפ"ו/ה'תרפ"ז, אז נפטר ונקבר בואץ.
הייתה לו גם ישיבה בואץ.
הרב צבי הירש מייזליש בעל שו"ת "מקדשי השם" ו"בנין צבי", כיהן משנת ה'תר"ץ ועד השואה.
לאחר השואה כיהן כרב בברגן בלזן ולאחר מכן היגר לארצות הברית וכיהן כרב בשיקגו.
מלבדם, ישבו בוואץ תלמידי חכמים שלא כיהנו במשרות רבניות רשמיות, בהם רבי חיים אלטר ברקוביץ' (בעל "חידושי הרח"א הכהן") שעמד בראשות ישיבה קטנה בוואץ והרב דוד צבי קאצבורג, שהיה מוסר שיעורים ומשיב תשובות אך לא נשא בתפקיד רשמי.
הרב קאצבורג ערך את קובץ "תל תלפיות" בכל תקופת פרסומו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ישב בוואץ הרב שמואל אנגל.
בשנת 1852 נוסד בית ספר לבנים ולבנות שהוכר על ידי המדינה.
בית הספר מומן על ידי הקהילה שגבתה עבור כך מס על הבשר הכשר.
בשנת 1922 הוקם בית ספר תיכון לבנות.
הקילה החרדית ייסדה את ה"חדר" שלה בשנת 1882, בו לימד בין השאר הרב ברוך מן, שמשך אליו תלמידים גם מחוץ לוואץ.
הישיבה בוואץ הוקמה על ידי הרב משה לוינגר, ובתקופתו למדו בה כ-60 תלמידים.
לאחר פטירתו, עמד בראשות הישיבה ר' דוד לייב זילברשטיין (הראשון), כאשר בנו ר' ישעיהו מסייע לו בתפקידו.
לאחר פטירת האב, ירש הבן את הרבנות ואת ראשות הישיבה, ובימיו היא הגיעה לשיא גודלה ותפארתה.
היא הייתה מהמרכזיות שבישיבות הונגריה, ולמדו בה כמאתיים תלמידים.
בישיבה פעלה "מנזה" (חדר אוכל).
בין התלמידים המפורסמים שיצאו ממנה נמנים הרב אהרן ראטה, הרב מרדכי שטיין (רב בסומבטהיי ורבו של מושב הזורעים), הרב יוסף נפתלי שטרן ועוד.
לאחר פטירת הרב ישעיהו זילברשטיין, ירש אותו בנו ר' דוד לייב.
תחתיו פעלה הישיבה עד השואה, כאשר בשנותיה האחרונות היא הלכה והצטמצמה.
במקביל אליה פעלה הישיבה של הקהילה המרכזית (שהייתה בעבר קהילת סטטוס-קוו).
בראשה עמד רב הקהילה שרגא פיש פולק, ולמדו בה כ-20 בחורים.
הדיין הרב יששכר דב שטרן עמד בראשות ישיבה קטנה בואץ.
תלמידים חסידים למדו בישיבתו של הדיין צבי הירש מייזליש.
סמוך לשואה פעלה ישיבה נוספת בוואץ, שבה למדו כ-40 בחורים צעירים.
בראש ישיבה זו עמד הרב אלטר חיים ברקוביץ.
בשנת ה'תש"ג עברה הישיבה לבודפשט, בהמשך חזרה לתקופה קצרה לואץ ונסגרה לצמיתות עם כניסת הגרמנים להונגריה.
הקהילה היהודית ביאבורוב (בפולנית: Jaworόw), עיר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, התקיימה בעיר החל משנת 1548 ועד להשמדתה במלחמת העולם השנייה.
יאבורוב נודעה כמרכז חסידי ודתי שלצידו פעלו כמה מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
בשנת 1578 התאפשר ליהודי המקום לקיים בית כנסת ובית עלמין ובנוסף הותר להם לעסוק במסחר.
ידוע שעוד קודם לכך נדרשו יהודי המקום לשלם לשלטונות מס גולגולת בסך 27 זהובים.
בשנת 1629 הייתה ביאבורוב שכונה יהודית בפרבר הלבוואי כאשר 23 מתוך 40 הבתים במקום היו בבעלות יהודית.
עד למינויו של המלך יאן סובייסקי במחצית השנייה של המאה ה-17, הוטלו מגבלות על היהודים ועל משלח ידם.
תחת שלטונו של סובייסקי הוטב מצבם של היהודים והם קיבלו כתב זכויות חדש.
בנוסף, הותר ליהודים לבנות בעיר בית כנסת מעץ.
בשנים 1673 עד 1690 שימש הרב חיים בן רבי יהודה לייב כפרנס 'ועד 4 הארצות' וייתכן שכיהן גם כרבה של העיר.
נראה שבסוף המאה ה-17 הפכה הקהילה לעצמאית.
בשנת 1740 התגוררו היהודים בכל חלקי העיר והתפרנסו בעיקר ממסחר אך גם ממלאכה, בעיקר מחייטות וצבעות.
בעיר פעלו גם רופאים יהודים.
הידוע שבהם היה הרופא אברהם עוזר פאסיק, עליו נאמר "לא מת אדם תחת ידו".
בשנת 1772 עברה יאבורוב עם גליציה כולה, לשליטת אוסטריה.
גם תחת שלטון זה המשיכו היהודים להתפרנס בעיקר ממסחר אך נראה שהיו גם שותפים בתעשייה בעיר, חלקם עסקו בעגלונות וסבלות.
בסוף המאה ה-19 עסקו רבים מיהודי יאבורוב בייצור מברשות מזיפי חזיר.
בשנת 1900 חיו בעיר 2,846 יהודים שהיוו כ-28 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1905 בנתה הקהילה בית כנסת חדש ומפואר שהחליף את בית הכנסת העתיק הבנוי עץ.
שינוי זה מעיד על ביסוסה הכלכלי של הקהילה.
בית הכנסת החדש עלה באש בימי הכיבוש הנאצי וכך מתאר זאת מ.
זטוקובסקי: "בליל שבת אחד שפכו הגרמנים בנזין על בית הכנסת היפה שבעיר, הציתו אותו והכריחו את היהודים לכבות את האש.
בין המכבים הייתי גם אני.
הבינותי כי הייתה זו תרמית ואחיזת עיניים והיא עלולה להסתיים בעינוי היהודים המכבים את האש.
ברחתי עם הדלי והסתתרתי בחצרו של ד"ר שנפר".
עוד מסופר שגג בית הכנסת עלה וירד מעוצמת להבות האש.
כשראה זאת השוחט שמלקה, הוא רץ פנימה אל תוך הלהבות כדי להציל ספרי תורה.
וכשיצא עם ספר תורה בידו, תפסו אותו הנאצים והכו אותו עד מוות.{{הערה|מיכאל בר לב (עורך), מצבת זיכרון לקהילת יאבורוב והסביבה, חיפה תשלט, עמ' 85}}
יאבורוב נכבשה בידי חיילי הצבא הרוסי שפגעו קשות ביהודי המקום.
לאחר זמן קצר המצב התייצב והיהודים אף החלו לסחור עם הצבא שחנה במקום.
כשהצבא האוסטרי כבש את האזור החלו היהודים לעסוק בפעילות ציבורית-פוליטית ענפה.
הוקמו מוסדות סעד, התארגנה האגודה "צעירי ציון" (1916) וכן נוסד ארגון הנוער "השומר הצעיר" (1918).
אחרי המלחמה שבה יאבורוב לשליטת פולין העצמאית.
מבחינה כלכלית היהודים המשיכו לעסוק במסחר, רוכלות, מלאכה ובענף ההובלה ונוספו אליהם בעלי מקצועות חופשיים.
בנוסף, התאגדו הסוחרים ובעלי המלאכה באיגודים מקצועיים והפעילות הציונית החלה לפרוח בעיר.
בתקופה זו, היהודים היו אף שותפים בפוליטיקה המקומית.
ביאבורוב פעל בית ספר עברי משלים מתחילת שנות העשרים של המאה ה-19. לאחר כמה שנים נסגר ונפתח שוב בראשית שנות השלושים.
הפעם, תחת רשת תרבות ובו למדו 100 תלמידים.
בנוסף, פעלה בעיר ספרייה יהודית שנוסדה כנראה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
בסמוך לה הוקם חדר קריאה ואולם הרצאות.
בעלי המלאכה והסוחרים היהודים התארגנו באיגודים עצמאיים בהם 'איגוד הסוחרים' ו'יד חרוצים' ובשנת 1928 פתחו שני האיגודים הללו קופות גמ"ח שהעניקה הלוואות לנזקקים.
הגמח תמך בסוחרים, בבעלי מלאכה, בפועלים ובכל מי שנדרש לעזרה כלכלית.
מי שטיפל בתחילה בבעיות הסעד והעזרה לתושבי העיר היה "ועד הקהילה" וחברות העזרה המסורתיות.
בשנת 1935 הצטרפה למערך הסיוע קרן [[ויצו]] שבנוסף לפעילותה הציונית והתרבותית בעיר העניקה עזרה לילדים עניים.
בשנת 1936 הוקם ועד עזרה לאקדמאים יהודים בני יאבורוב שהתקשו במציאת תעסוקה.
החל משנת 1902 פעל בעיר סניף של ההסתדרות הציונית אך לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה פעילותו מצומצמת והשפעתו מועטה.
אחרי המלחמה פעלה בעיר מפלגת הציונים הכלליים שיזמה פעולות תרבות ועזרה הדדית ליהודי העיר.
ובשנת 1923 קמה מפלגת ההתאחדות על בסיס צעירי ציון.
תנועת בית"ר פעלה בעיר משנת 1927 לאחר שתנועת השומר הצעיר הפסיקה את פעולתה בראשית שנות ה-20, אז הפכה בית"ר לארגון הנוער היחיד בעיר ובו כשמונים חברים.
חברי המזרחי פעלו בעיר מאמצע שנות ה-20 אך סניפם הוקם רק בשנת 1930. תנועות נוספות שפעלו בעיר היו הנוער הציוני, סניף אחווה, מועדון ספורט הפועל, גורדוניה וכן סניפים של מפלגת המדינה והמפלגה הרוויזיוניסטית.
בראשון בינואר 1939, נהרגו ביאבורוב כ-30 יהודים כתוצאה מהפצצות מטוסים גרמנים.
הצבא הגרמני נכנס לעיר ב-11 בספטמבר והחלו בחטיפת יהודים לעבודות כפייה.
הם הציתו את בתי הכנסת ואילצו יהודים לאסוף את ספרי התורה ולהשליכם לאש.
בשיתוף פעולה מלא עם המיליציות האוקראיניות התעללו הגרמנים ביהודי העיר ופגעו בכבודם.
ב-25 בספטמבר, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולטוב עברה העיר לשליטת הצבא האדום.
תחת שלטונם הולאם רכושן של משפחות אמידות בעיר אשר בחלקן הוגלו מאוחר יותר לברית המועצות.
במקביל, שובצו יהודים לתפקידים בולטים במנהל העירוני אך הפעילות הקהילתית והציבורית היהודית נפסקה.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר ובסוף אותו חודש רצחו האוקראינים 12 יהודים ביער הסמוך.
רק אחרי כמה שבועות הותר לבני הקהילה להוציאם מהבורות ולהביאם לקבורה בבית העלמין שבעיר.
בתחילת חודש יולי הוקם יודנראט בעיר ושירות סדר יהודי.
היודנראט נדרש לספק מדי יום כ-400 יהודים לעבודות כפייה.
בחודשים נובמבר ודצמבר נשלחו עוד 500 יהודים למחנות עבודה שונים.
ובנוסף על היהודים הוטלו קנסות (קונטריבוציות).
בחורף 1942 סבלו היהודים מרעב ומחלות רבות ורבים מתו.
היודנראט הקים מטבח ציבורי ובית חולים שהקל אך במעט על המצוקה.
בחודשים אפריל ומאי 1942 נחטפו למחנה העבודה ינובסקה שבלבוב צעירים וצעירות יהודים וכן כ-400 גברים.
במקומם הועברו ליאבורוב כ-350 יהודים מכפרים בסביבה.
בהמשך גורשו לינובסקה עוד כ-100 צעירות יהודיות.
ביום שבת השביעי לנובמבר 1942 נכנסו לעיר כוחות גרמנים ואוקראינים והחלו באקציה.
1800 יהודים בהם חולים מבית החולים היהודי, הסגל הרפואי, אנשי יודנרט ומספר שוטרים יהודים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
במהלך האקציה שארכה יומיים נרצחו עוד כ-200 יהודים בבתים וברחובות העיר.
בסיום האקציה הוקם גטו בו היו כ-80 בתים.
אל הגטו נדחסו כ-7000 יהודים בהם שרידי הקהילה וכן אלפי יהודים מיישובי הסביבה.
מחוץ לגטו פעל מחנה עבודה בו שוכנו כ-60 עובדים.
בחורף 1943 מתו בגטו כ-3000 יהודים מרעב, קור ומחלות.
בסוף פברואר 1943 נשלחו לינובסקה כ-500 גברים.
חיסול הגטו החל בשש עשרה באפריל 1943. כ-3500–4000 יהודים הובלו במכוניות משא ליער פורודנקו (Porudenko) שם נרצחו ביריות בבורות המוניים.
במהלך האקציה, הציתו הגרמנים בסיוע האוקראינים, את בתי הגטו כדי לחשוף מסתתרים.
אלו שיצאו ממחבואם הושלכו באכזריות חזרה לבתים הבוערים ונשרפו חיים.
הכוח הגרמני חזר לגטו ב-24 באפריל ורצח כ-200 יהודים שעוד הצליחו להסתתר.
מי שנשאר בחיים היו 160 יהודים שנשלחו לינובסקה ועוד 60 יהודים שנחשבו חיוניים למשק הגרמני ושהו במחנה מחוץ לגטו.
במחנה התארגנו שתי קבוצות שהצליחו ברובם ליצור קשר עם הפרטיזנים שפעלו באזור ולהצטרף לשורותיהם.
רוב חברי הקבוצות הללו נפלו בהמשך בקרבות.
עד לשחרור העיר בידי הצבא הסובייטי בעשרים ושלושה ביולי 1944 המשיכו הגרמנים וחלק מהמקומיים לחפש יהודים שהסתתרו.
עם השחרור נמצאו בעיר כעשרים ניצולים שפעלו להנצחת קהילת יהודי יאבורוב.
הם גידרו את מקומות הרצח ההמוניים ואחרי זמן קצר עזבו את המקום.
רבני יאבורוב עד שנת 1772
ר' ברכיה-ברך געצ'ל - מחבר הספר "זרע ברך".
ר' צבי הירש - כיהן כרבה של יאבורוב בין השנים 1725 עד 1730, נכדו של ר' משה-פנחס חריף מלבוב.
ר' יחיאל הילל אלטשולר – בנו של הרב דוד אלטשולר: מחבר פירוש "המצודות" לנך.
ר' אהרון הלוי אטינגא – בנו של ר' יהודה לייב, אב בית דין בלבוב.
רבני יאבורוב במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
ר' אביגדור מבילגוריי – ישב בעיר בסביבות 1810.
ר' נתן באבד – אחיו של ר' יהושע ; אב בית דין בטארנופול.
ר' דוד מנחם מאניש באב"ד.
ר' אלימלך פרנקל תאומים – נצר לשושלת חסידות צאנז-שיניאווע ורבה האחרון של יאבורוב.
בנו של הרב יהושע השל תאומים.
נולד בשנת 1884 ונרצח ב-1942. ביום ה"גירוש" שחל ביום השבת ה-7 בנובמבר 1942 צעד בראש קהילתו יחד עם משפחתו והוצא להורג במחנה המוות בלז'ץ.
וכך מתוארת מיתתו על קידוש השם: "הרב פרנקל.
אדם גבוה משכמו ומעלה מכל העם, בעל זקן לבן ארוך, פנים מביעות חכמה ושופעות טוב לב.
על פניו הייתה יראת ה' כזו שהשפיעה על כל סביבתה.
הרב לבוש 'קיטל', הלך בשקט ואמר 'וידוי', לאחר מכן נפרד מקהילתו בבכי באמרו: "ה' שיירחם עליי...
הלוואי שאני יהיה הקורבן האחרון לכל היהודים".
ר' אלימלך רובין – האדמו"ר לבית רופשיץ
טוראנליה (בסלובקית: Tornaľa, בהונגרית: Tornalja, בתקופה הקומוניסטית נקראה Šafárikovo - שפריקובו) היא עיירה במחוז באנסקה ביסטריצה בדרום סלובקיה, בעבר נכללה במחוז גומור-קישהונט שבהונגריה.
הקהילה היהודית בטורנאליה (ביידיש טארנאליא) התקיימה החל מאמצע המאה ה-19, ורובה נספתה בשואה.
טורנאליה נוסדה כבר בסביבות שנת 1245 אך הייתה סגורה בפני יהודים בשל קרבתה לאזור המכרות, בשל כך ההתיישבות היהודית באזור החלה רק בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בשנת 1861 התארגנה בעיירה קהילה יהודית מסודרת בראשותו של יעקב פירזיך, תפילה בציבור התקיימה בבית פרטי בעיירה, ונבנתה דירה לרב שמואל בראון השוחט,וכן איטליז כשר ובהמשך אף בית עלמין.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 החלה התפתחות כלכלית עצומה בעיירה, נסללו כבישים רבים שהפכו את העיירה למקום אסטרטגי שבו עוברות דרכי מסחר רבות, כתוצאה מכך נוצרו אפשרויות מסחריות רבות ויותר יהודים השתקעו במקום.
בשנת 1868 בקונגרס, הצטרפה קהילת טורנלה לארגון הקהילות.
עם גידול מספר היהודים בעיירה נבנה גם בית מדרש שהכיל עוד מספר חדרי תפילה, ובשנת 1938 נבנה אף בית כנסת נוסף שכונה "הקטן".
בשנת 1882 נסללה מסילת רכבת שעברה דרך העיירה, והייתה יסוד להתפתחות המסחרית של העיירה כך לדוגמה נערכו בה ירידים ארציים של תבואה ותוצרת חקלאית שנערכו עד אז בעיר הסמוכה פוטנוק, כתוצאה מכך החלו להשתקע בעיירה משפחות מכל רחבי הונגריה.
בטורנאליה פעלה גם המפלגה היהודית-לאומית ששימשה לשון מאזניים בין הרשימה ההונגרית לרשימה הסלובקית, בבחירות 1928 המפלגה קיבלה 191 קולות והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
יהודי טורנאליה היו מעורים היטב בחברה הכללית ובחיי הציבור בעיר וכמה מהם אף איישו משרות בכירות במינהל הציבורי, רובם התפרנסו ברווחה והשפעתם ניכרה היטב בתחום הכלכלה, ובעיקר במסחר ובמלאכה, והיו בעלי מקצועות חופשיים.
בשנת 1921 היו בעיירה 51 סוחרים יהודים, 12 בעלי מלאכה, 5 רופאים, 3 עורכי דין, 3 תעשיינים זעירים, רוקח ועוד מספר פקידים.
בשנות ה-30 היו בבעלות יהודים 52 בתי מסחר, 13 בתי מלאכה ו 5 מפעלים.
על חלקם של היהודים במגזר העסקי בטורנלה ניתן ללמוד מרישיונות העסק שהנפיקה לשכת המסחר המקומית ב-1921:
סוג העסקמספר העסקיםבבעלות יהודיתמכולת וחנויות כלליות1513בדים והלבשה1210עצים, חומרי בניין והסקה88בתי-מרזח65בתי-מלון ומסעדות65עור ונעליים55סחר בתוצרת חקלאית44סוכנויות32משקאות חריפים22שונות42
בתום מלחמת העולם הראשונה התגוררו בטורנאליה יותר מ-500 יהודים, כרבע מאוכלוסיית העיירה.
אך במפקד שנערך בשנת 1921 רק 137 מתוכם התפקדו כיהודים והשאר הגדירו את עצמם כהונגרים או סלובקים.
בשנות ה-30 הגיע מספר היהודים בטורנאליה לשיא של יותר מ-680 נפשות.
שאר התפקידים: מזכיר - אלכסנדר לנדייל, חזן - חוקר התלמוד ר' ארנשטיין, שוחט - הרב שמואל בראון.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי ורבנות הקהילה השתייכה לאזור הרבנות של העיירה פוטנוק הסמוכה, הרב שעמד בראש קהילת פוטנוק שימש בתפקיד הרב גם בטורנאליה, כאשר תפקידי הרב היו: סידור קידושין, דרשות בבית הכנסת, פיקוח על השוחט, פסיקת דין בשאלות הלכה ופיקוח על לימודי הקודש בבית הספר של הקהילה.
הרב מאיר טננבאום (1896 - 1918)- מחבר הספרים לוית אור ואמרי מאיר
בשנת 1891 מונה הרב חיים אפרים באלאיטי לדיין ומורה צדק בעיירה, הוא פתח בעיירה תלמוד תורה ושימש בתפקיד ממלא מקום הרב, כמו כן היה בעיירה מורה צדק נוסף - הרב שמואל דוד רייניץ.
בתום מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר בין היהודים בטורנאליה לרבנות בפוטנוק, שנותרה בשטח הונגריה.
ובשנת 1920 הוקמה רבנות טורנלה, בראשות הרב חיים אפרים באלאיטי.
בשנת 1923 רכשה הקהילה מן העירייה בית והתקינה בו בית-מדרש עם דירת מגורים לרב.
בחצר בית הקהילה הוקמו משחטה, אטליזים ומקווה חדיש עם בית מרחץ.
ב-2 בנובמבר 1938 על פי בוררות וינה הראשונה סופח החלק הדרומי של סלובקיה, לרבות טורנאליה, להונגריה.
לאחר סיפוח העיירה להונגריה האשימו השלטונות את היהודים בשיתוף פעולה עם שלטונות צ'כוסלובקיה, ובעילה זו רדפו אותם.
שוטרים הונגרים הסיתו את תושבי העיירה נגד היהודים ומפעם לפעם פרצו בה מהומות אנטישמיות.
בלחץ השלטונות אולץ ראש הקהילה, ד"ר אברהם (אדולף) פניו, להתפטר מתפקידו באמתלה שתמך בממשלת צ'כוסלובקיה ובמקומו נבחר לתפקיד שמואל קרקוביץ.
הממשלה ההונגרית הפרו - גרמנית חוקקה חוקים דוגמת החוק היהודי הראשון והחוק היהודי השני שנועדו להפלות את היהודים לרעה בלימודים ובכלכלה ורבים מהם אכן נותרו ללא פרנסה.
גברים יהודים רבים גויסו לעבודות כפייה בשירות העבודה ההונגרי, הם לא קיבלו נשק, סבלו מהתעללות מידי חיילים הונגרים, לעיתים נרצחו על ידם ולעיתים נשלחו למשימות התאבדות, חלקם אף מתו בקור ובמחלות.
עקב התנאים הקשים ושיעור האבדות הגבוה, בחרו חלק מהם ליפול בשבי הסובייטי.
רובם נספו בשבי זה ורוב אלה ששרדו שוחררו רק כעבור כשלוש שנות שבי, ב-1947.
בקיץ 1941 גירשו ההונגרים לאוקראינה שהייתה תחת שלטון גרמני שמונה משפחות מהעיירה שלא הצליחו להוכיח את אזרחותם ההונגרית, המגורשים נרצחו בטבח בקמניץ-פודולסקי, מספר שבועות לאחר מכן תפסו ההונגרים כ-100 גברים יהודים מהעיירה והעבירו אותם לפוטנוק.
הרשויות ההונגריות ביקשו לגרש גם אותם לקמנץ-פודולסקי, אך הם שוחררו בהתערבות ההנהגה היהודית בבודפשט.
ב־19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, אך המנגנון המינהלי ההונגרי נותר על כנו גם אחרי הכיבוש, והריכוזים בגטאות והגירושים נעשו לפי תקנות של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי.
הצפיפות בו הייתה קשה מאוד, ורבים נאלצו ללון תחת כיפת השמים.
ההונגרים ששמרו על מחנה השילוח עינו את יושביו כדי לגלות היכן הסתירו את חפצי הערך.
היהודים במרכז השילוח הורעבו משום שלא סופק להם שום מזון מהרשויות המקומיות.
ומשם גורשו בימים בין ה-12 ל-15 ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין.
ב -19 בדצמבר 1944 העיירה שוחררה בידי הצבא האדום וחזרה לשליטת צ'כוסלובקיה.
לאחר המלחמה חזרו 100 יהודים לטורנאליה.
הם הקימו מחדש את הקהילה ובראשה עמדו ד"ר ארנסט רייכמן ואיזידור שוורץ.
תחילה בית הכנסת היה צריך לעבור שיפוץ ולכן עד אחרי השיפוץ התפילה הציבורית התקיימה בבית פרטי.
רב הקהילה היה הרב אברהם קליין, בשנת 1947 הרב היגר לארצות הברית.
לאחר מכן רב הקהילה היה ר' חנניה יום-טוב דויטש.
הפעילות הציונית בטורנאליה חודשה בכך שיהודי הקהילה תרמו 44,700 קרונות לקרן הקיימת לישראל לנטיעת "יער קדושי צ'כוסלובקיה" בהרי ירושלים.
בשנת 1948 הקהילה מנתה כ-179 אנשים אך שנה לאחר מכן מרביתם עלו לישראל.
לאחר גל העליות הקהילה הקטנה שאותה הובילו ארנסט בריין וד"ר גומורי התקיימה עד שנות ה-80 ודאגה לאחזקת בית העלמין.
כיום לא ידוע אם נותרו יהודים בטורנלה.
בעיר זלצבורג , בירת מדינת זלצבורג באוסטריה, קיימת קהילה יהודית מהגדולות באוסטריה, שראשיתה מימי הביניים.
יישוב יהודי ראשוני בזלצבורג התקיים כנראה משנת 803, כאשר הגיעו יהודים בפמלייתו של קרל הגדול.
בשנת 1349 הגיעו לזלצבורג גלי האנטישמיות בימי המוות השחור, ונערכו פרעות ביהודי העיר.
רבים נמלטו לקהילת רגנסבורג שהושיטה יד לעזרת הפליטים.
היהודים שבו לזלצבורג ב-1352. ב-1370 ישנה כבר עדות לקיומו של בית כנסת.
היהודים התגוררו ברובע היהודים , ועסקו בעיקר בהלוואה בריבית.
בראשית המאה ה-15 נדרשו יהודי העיר על ידי איש-דת נוצרי מקומי לספק לו מזוזה שתעניק לו שמירה והגנה.
יהודי העיר פנו אל המהרי"ל, שהורה להם לא להיעתר לבקשה, משום חשש לבזיון המזוזה.
ב-1404 הואשמו כל יהודי העיר, מעל 70 במספר, בחילול לחם הקודש, ורובם הועלו על המוקד.
יהודים חזרו להתגורר בזלצבורג ב-1409, ומתקופה זו ואילך החלה יציאת היהודים מהרובע היהודי.
ב-1478, בעקבות עלילת הדם בפסאו, נשקפה סכנה גם ליהודי זלצבורג, אך הם ניצלו אודות להתערבותו של הקיסר פרידריך השלישי.
לקהילה הימי-ביניימית היו בית כנסת, מקווה טהרה ובית עלמין.
ב-1498 גורשו יהודי זלצבורג, והעיר הייתה ריקה מיהודים משך כ-400.
ניסיונות ספורדיים לחידוש היישוב היהודי בזלצבורג נעשו במהלך המאות ה-18 וה-19. החוק האוסר על יהודים להתגורר בעיר בוטל סופית רק ב-1867, והיהודי הראשון שקיבל היתר רשמי לגור בעיר לאחר 400 שנה היה סוחר העתיקות ההונגרי אלברט פולאק בשנת 1872. ב-1893 הוקמה חברה קדישא.
הקהילה שהתגבשה בעיר הייתה מסונפת לקהילת יהודי לינץ.
היהודים ניסו לכונן קהילה עצמאית, אך נסיונותיהם נדחו פעם אחר פעם על ידי השלטונות.
רק בשנת 1911 ניתן אישור ממשלתי להקמת קהילה עצמאית בזלצבורג, ונתמנה רב מקומי .
יהודי זלצבורג התפרנסו ברובם ממסחר ועסקים.
שני מפעלים באזור, אחד לייצור גפרורים ואחד לייצור זכוכית, היו בבעלות יהודית.
בעיר פעלה תנועת נוער יהודית מקומית, "התקווה", שנוסדה על ידי הרב המקומי אדולף אלטמן.
כמו כן, היו בעיר סניף של ויצו ושל המוסדות הציוניים.
מספר חיילים יהודים בני זלצבורג זכו לאותות הצטיינות מצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הגיעו לעיר ולסביבותיה כ-2000 פליטים יהודים מגליציה ובוקובינה.
ב-1930 נוסדה בזלצבורג "התאחדות יהודי אוסטריה" שנועדה לקדם את השתלבות היהודים בחברה הכללית, וב-1936 נוסדה "התאחדות לוחמי החזית היהודים".
עד שנת 1785 התנוסס על בניין העירייה תבליט של חזירת יהודים.
ב-1899 ניצתה עלילת דם נוספת בזלצבורג, אך היא לא הגיעה לכדי פגיעה פיזית ביהודים.
רוב האגודות והמועדונים בעיר היו סגורים בפני יהודים.
בבתי הקפה הוקצו מקומות נפרדים ליהודים.
כשהופיעו אמנים יהודים בפסטיבל זלצבורג, הופנו כלפיהם גילויי אנטישמיות כמעט מדי שנה.
האנטישמיות התגברה בעקבות הגעתם של פליטים יהודים מזרח-אירופאים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ברחבי אוסטריה החלה לתפוס תאוצה "הליגה האנטישמית" , והמשבר הכלכלי העולמי בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החריף את שנאת היהודים עוד יותר.
שיאה של האנטישמיות הגיע לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, שהוביל בהמשך לשואת יהודי אוסטריה .
ב-12 במרץ 1938 התבצע ה"אנשלוס" - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי.
שבוע לאחר מכן, ב-19 במרץ, הוקמו סניפים של הגסטפו בערי השדה האוסטריות, ובכללן בזלצבורג, על ידי פרנץ יוזף הובר.
מרבית הגברים היהודים נעצרו והועברו לדכאו או לבוכנוואלד.
בליל הבדולח שאירע בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 (ט"ז בחשוון ה'תרצ"ט) ניזוקו קשות בית הכנסת, בית העלמין, חנויות של יהודים ודירות מגורים.
כולם הופקעו בידי הגסטפו, ונאצים שוכנו בהן.
טירת פרילאו הופקעה מידי משפחת פון הופמנסתאל וכך גם ארמון לאופולדסקרון שהופקע מידי היהודי מקס ריינהרדט, שהועבר לידיה של המרגלת הנאצית שטפני פון הוהנלוהה שהפכה אותו לבית הארחה לבכירי הנאצים.
ידוע מקרה של בכירים נאצים מגרמניה ומאוסטריה שנאבקו ביניהם על השליטה בעסק גדול ורווחי של יהודי.
היהודים אולצו לעזוב את העיר, וב-12 בנובמבר 1938 הוכרזה זלצבורג כיודנריין ("נקייה מיהודים"), על אף שנותרו בה עובדי כפייה יהודים.
ידוע לפחות על משפחה יהודית אחת מזלצבורג שהוסתרה על ידי הכומר הקתולי בלתזר לינסינגר, שוהכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
מעל 200 מיהודי זלצבורג נספו, אך רובם הספיקו להימלט בזמן וחייהם ניצלו.
במהלך המלחמה הוקם בעיר האליין הסמוכה לזלצבורג מחנה ריכוז שהיה מסונף למחנה דכאו.
לאחר השואה הוקמו בסמוך לעיר מחנות עקורים.
אחד המחנות נקרא מחנה וולש, והשני, האליין, נקרא על ידי היהודים "בית ישראל".
חיילי הבריגדה היהודית פעלו להעביר את העקורים היהודים, שלא רצו לשוב לארצות מוצאם, לאיטליה, משם העפילו לארץ ישראל.
האזור הפך לתחנת מעבר מרכזית של הבריגדה עבור פליטים יהודיים שרצו לעבור את הגבול לאיטליה או לגרמניה בדרכם לארץ ישראל דרך מעבר קרימלר טאורן בהרי האלפים, במסגרת תנועת הבריחה.
מפקד הבריחה באזור זלצבורג היה אבא גפן.
בתום המלחמה הוקם בסביבות זלצבורג מחנה "גלזנבך" , שהיה מחנה מעצר לנאצים ולפושעי מלחמה, שבו נכלאו כ-20,000 פושעים.
גם בעיר עצמה התרכזו פליטים יהודים רבים, רובם היו בדרכם לארצות הברית או ארץ ישראל.
בינם לבין התושבים הנוצרים נוצרה מתיחות.
מעטים מביניהם, וגם מעטים מבני הקהילה המקוריים, נשארו להתגורר בזלצבורג.
רק חלק מהרכוש היהודי שנלקח במלחמה הוחזר, וגם הוא בתנאים גרועים ליהודים בדרך-כלל.
בשנת 1953 נוסדה מחדש באופן רשמי הקהילה היהודית בזלצבורג.
ב-1959 נחנך מחדש מקווה הטהרה, וב-1968 נחנך שוב בית הכנסת.
ב-2007 הוקמה בחצר בית-הכנסת אנדרטה לזכר החורבן בליל-הבדולח.
בשנת 2012 הוקמה אנדרטת זיכרון ליהודי זלצבורג.
כמו כן, שובצו בעיר (כמו בערים נוספות באוסטריה) אבני נגף לזכרו הקרבנות.
רודולף לוי - נשיא הקהילה מ-1920.
אוטו לוי - בנו של רודולף לוי.
מרקו פיינגולד - משנת 1977 ועד לפטירתו ב-2019.
חנה פיינגולד - אלמנתו של מרקו פיינגולד.
נושאת בתפקיד מאז מותו ב-2019.
בימי הביניים התקיים בית כנסת במרכז העיר.
בית הכנסת בזלצבורג הוקם ביוזמתו ובסיועו הכספי של התעשיין איגנץ גלאזר, שייסד מפעל זכוכית גדול בכפר בירמוז, שהקהילה היהודית בו הייתה מסונפת לקהילת זלצבורג.
בית הכנסת נחנך בספטמבר 1901, סמוך לראש השנה ה'תרס"ב.
בית הכנסת חולל וניזוק קשות בליל הבדולח.
הקהילה אולצה למכרו למשטרה תמורת 20,000 רייכסמארק, שלא שולמו מעולם.
לאחר המלחמה, מעט היהודים שהחליטו להשתקע בזלצבורג (מעטים מבני הקהילה המקורית שאליהם הצטרפו פליטים יהודים ממזרח אירופה), החלו לשקם את בית הכנסת.
בעזרת תרומות של יהודים, נבנה בית הכנסת מחדש, ונחנך בשנת 1968. המבנה, בן קומה אחת, ניצב בתוך מתחום מגודר בשולי הדרך, ולו חלונות מקושתים.
בבית הכנסת 128 מקומות לגברים ולנשים, בהפרדה.
בחצר בית הכנסת ישנו מקווה, ובחג הסוכות נבנית בה סוכה.
בשנת 2001 צוינו 100 שנים לבית הכנסת, בנוכחותו של נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל.
בשנת 1400 חי במקום רב בשם יהודה שחיבר ספר על הלכות שחיטה ובדיקה.
הרב משה באך, כיהן כרב בפועל בזלצבורג בשנים 1897–1898, ובה נפטר.
הרב ד"ר יעקב דרובינסקי שימש כממלא מקום רב בלזצבורג מ-1898 עד 1899. כיהן כרב בקהילות נוספות באוסטריה, ובסוף ימיו בווינה.
הרב ד"ר יוהנס קרנגל כיהן כרב בזלצבורג בין 1901 ל-1903.
הרב וילהלם פולאק, כיהן מ-1903 עד 1907 אז עבר לבוהמיה.
משנת 1907 כיהן כרבה של זלצבורג הרב ד"ר אברהם (אדולף) אלטמן .
חניך ישיבות סלובקיה, חבר המזרחי.
חיבר ספר על תולדות יהודי זלצבורג.
כיהן בשתי תקופות כהונה: עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, 1914, והשנייה מסיום המלחמה ב-1917 ועד 1920. בשנות המלחמה כיהן כרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר מכן כיהן כרב במראנו ובטריר.
בנו היה הרב אלכסנדר אלטמן.
הרב ד"ר יוליוס אוגאפפל - כיהן לתקופה קצרה בשנת 1914. נספה בשואה.
הרב ד"ר פליקס אבר - כיהן בין 1922 ל-1924. עבר לכהן כרב בברמן ולאחר מכן בארצות הברית.
הרב ד"ר דוד שמואל מרגליות - כיהן מ-1924 ועד האנשלוס ב-1938. לפני כן הי רב בטכאו.
גורש לדכאו וניצל, והיגר לאנגליה.
לאחר השואה, כיהנו כרבנים של הפליטים היהודיים הרב יצחק שטרנהל, הרב שלמה זלמן ברוין, בעל "שערים המצוינים בהלכה" והרב יחזקאל פינטר.
שלושתם היגרו לאחר מכן לארצות הברית, וכיהנו כרבנים בבולטימור, בפלטבוש ובבורו פארק, בהתאמה.
הרב אפרים אשרי, מנהיגו הרוחני של גטו קובנה, ייסד ישיבה על ידי זלצבורג לאחר השואה.
כיום פועל בזלצבורג בית חב"ד בראשות הרב דוד נוסבאום.
הרב נוסבאום הגיע לעיר בשנת 1990 לאור פניית הקהילה לבית חב"ד בווינה בבקשת עזרה במציאת רב, ולאחר ברכת הרבי מלובביץ'.
הרב שלמה במברגר מזנהיים כיהן לתקופת מה כמורה בזלצבורג.
בימי הביניים, היה ליהודי זלצבורג בית עלמין באזור שנקרא כיום מולן .
לאחר גירוש היהודים הלך בית הקברות ונזנח, ובשנת 1654 הוקם עליו מצפה כוכבים של אוניברסיטת זלצבורג.
מצפה הכוכבים ננטש, ועד שנת 1800 הוא כבר לא היה קיים.
במקום נמצאת כיום טירת מונכשטיין .
בית העלמין היהודי בזלצבורג הוקם בפרבר אייגן בשנת 1893. שנות מלחמת העולם הראשונה וגל הפליטים היהודים שהיא הביאה לזלצבורג, הביא לתפוסה כמעט מלאה של בית הקברות.
לאחר האנשלוס הוחרם בית הקברות, על כ-100 המצבות שבו, על ידי הנאצים.
בשנת 1940 נמכר לנוצרייה מקומית, והוא שימש כשטח מרעה לפרותיה, ששוכנו בבית ההלוויות.
היא מכרה את רוב המצבות.
השטח הושב ליהודים לאחר הכיבוש האמריקני, והקהילה המקומית שיקמה את בית העלמין, שפתוח כיום למבקרים.
ב-1993 הקימה עיריית זלצבורג אנדרטה ובה שמות היהודים שמצבותיהם נהרסו בין 1938 ל-1946. כמו כן, הוצב לוח זיכרון ובו שמותהמשפחה של כ-80 תינוקות שנולדו מתים במחנות העקורים בסביבות זלצבורג לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין הנקברים התעשיין איגנץ גלאזר , מייסד מפעל הזכוכית הגדול בכפר בירמוז הסמוך לזלצבורג.
פסטיבל זלצבורג הוא פסטיבל מוזיקלי שהוקם בשנת 1920 על ידי שלושה אנשי תיאטרון, מתוכם שניים היו ממוצא יהודי: מקס ריינהרדט והוגו פון הופמנסתאל, בעקבות היותה של זצבורג עיר הולדתו של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט.
יהודים הופיעו במופעי הפסטיבל, ומפעם לפעם חוו תקריות אנטישמיות.
לאחר האנשלוס, סירב המנצח האיטלקי ארטורו טוסקניני, שניצח במופעים בפסטיבל משנת 1934, להמשיך ולנצח, כאות מחאה כנגד המשטר הנאצי.
וילהלם פורטוונגלר הסכים למלא את מקומו בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף.
לבסוף גרוסמן הופיע, לאחר שהזמר המקורי חלה ולא יכול היה להשתתף.
יהודים אחרים שהשתתפו בעבר בפסטיבל, כמו גאורג שולטי, לא יכלו להשתתף בפסטיבל בכל התקופה הנאצית, וכך גם יצירות שנחשבו "יהודיות" כמו המחזה "כלאדם" (Jedermann) שעיבד פון הופמנסתאל.
כמו כן, יהודים רבים באו לזלצבורג כדי לצפות בפסטיבל.
נודעים במיוחד זכרונותיהם של המשוררים לאה גולדברג ואברהם בן יצחק מהפסטיבל.
שטפן צוויג - חי בזלצבורג מתום מלחמת העולם הראשונה ועד לאנשלוס, אז נמלט ללונדון.
ז'אן אמרי - בן לאב יהודי, לאחר שניצל מאושוויץ התגורר בזלצבורג עד להתאבדותו ב-1978.
בנימין זאב הרצל התגורר בזלצבורג בזמן שהתמחה במשפטים.
מקס ריינהרדט - במאי תיאטרון, ממייסדי פסטיבל זלצבורג.
הוגו פון הופמנסתאל (ממוצא יהודי) - ממייסדי פסטיבל זלצבורג.
קהילת יהודי חוז'וב, הוקמה בשנת 1865 כקהילה יהודית עצמאית שהתקיימת בעיר חוז'וב הנמצאת בשלזיה שבדרום פולין.
היהודים הראשונים הגיעו לחוז'וב בסוף המאה ה-18. בתעודות של הכפר חוז'וב מוזכר ב־1675 לראשונה היהודי יעקב מאירוביץ.
בשנת 1790, הועסק מהנדס כרייה סלומון איזאק באזור העיירות זאבז'ה, חוז'וב ורודה שלונסקה שבשלזיה, על פי דרישת משרד הכרייה הגבוה בוורוצלב.
הוא היה כורה מוסמך וגאולוג שחיפש מרבצי פחם.
בזכות עבודתו התגלו מרבצי פחם עשירים באזור זאבז'ה.
אזכורים נוספים של יהודים החיים בחוז'וב היו גם בשנת 1829.
עד לשנת 1854 יהודי חוז'וב היו כפופים לקהילת יהודי ביטום (בויטן).
קהילה יהודית עצמאית התארגנה בחוז'וב רק בשנת 1865. עם הקמת הקהילה הוכפפו תחת הסמכות השיפוטית של רבנות קהילת חוז'וב היהודים שחיו בחמישה כפרים הסמוכים לעיר, (Łagiewniki, Hajduk, Świętochłowice, Nowa Wieś Lipin).
בעשור הראשון של מאה ה-20 היו בקהילה היהודית כ־270 משלמי מס-קהילה והללו הכניסו לקופתה כשני-שלישים מתקציבה.
רבה הראשון של חוז'וב היה הרב ש.
גולדנברג, שכיהן בשנים 1890–1913. בסוף המאה ה-19 פעלו בקהילה חברות הצדקה: חברה קדישא, "חברת נשים" (נוסדה ב־1863), "ארגון של נערות", וכן "חברת עזרה לבעלי-מלאכה יהודים".
בשנת 1912 התאחדו כל החברות האלה ל"חברת עזרה" – "אונטרשטיצונגספאריין".
בשנת 1907 הייתה בחוז'וב חברת עזרה לעניים ועוברי-אורח יהודים.
בשנת 1910 נוסדו במקום ארגונים פוליטיים ותרבותיים.
הוקמו סניפים של ההסתדרות הציונית בגרמניה ו"ארגון אזרחי גרמניה בני דת משה", וכן נוסדו אז "האגודה להפצת הספרות וההיסטוריה של העם היהודי" ו"ארגון הנוער היהודי".
כבר בשנות השבעים של המאה ה-19 היה במקום בית ספר יהודי יסודי, שבשנת 1873 הועבר לרשות העירייה.
התאחדות קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה נוסדה בשנת 1872. קהילת יהודי חורז'וב נכללה גם היא בהתאחדות זו.
בשנת 1874 נבנה בית הכנסת הגדול והמפואר בחוז'וב ברחוב וולנושי (Wolności).
עם פרוץ מלחמת-העולם הראשונה עזבו רוב היהודים את חוז'וב לגרמניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, פריץ פרידלנדר, יזם יהודי מגלביצה, הקים מפעל חנקן בחוז'וב על בסיס הסכם בין ממשלת גרמניה לבין חברת המניות המשותפות בבוואריה Bayerische Stickstoffwerke A.G.
בשנת 1922 לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בהחלטת המעצמות, הפכה חוז'וב לחלק מפולין, דבר שגרם לכך שרוב יהודי המקום עזבו לגרמניה.
כך הראו יהודי העיר את התנגדותם לשילוב העיר בפולין, עוד בטרם הדיון שנערך בבית הדין של שלזיה עילית ב־20 במרץ 1921. בחוז'וב עצמה הצביעו 31,864 (74.5%) מצביעים שהעיירה תישאר בגרמניה ו-10,764 (25.2%) מצביעים בעד שילובה בפולין.
הקהילה היהודית שהצטמקה בעקבות ההגירה מערבה לגרמניה גדלה בחזרה בעקבות הגירת יהודים מהמזרח, בעיקר מאגן דוברובה, אך גם מאזורי פולין הקונגרסאית לשעבר.
היהודים שזה עתה הגיעו נתקלו בקשיים רבים ובחוסר אמון מצד יהודי גרמניה שנשארו בעיר.
הם נתפסו כאיום לאור התחרות הכלכלית הגוברת, רבים חששו שהם יפיצו רעיונות פרו-פולניים.
באוקטובר 1924, ההגירה והחשדנות האלה הובילו לסכסוך גלוי בין היהודים ממוצא פולני והיהודים ממוצא גרמני, בעיר.
היהודים ממוצא פולני ניצחו בבחירת נציגי הקהילה היהודית בחוז'וב, דבר שגרם להתמרמרות והתנגדות עזה עוד יותר מצד המיעוט היהודי מהמוצא הגרמני.
קבוצה של 70 יהודי גרמניה העשירים והמשפיעים ביותר עזבה את הדיונים בין שני הפלגים והפסיקה להגיע לבית הכנסת.
באותה תקופה מילא את תפקיד הרב היהודי הגרמני, ד"ר גולדשמידט.
הוא התפטר מתפקידו בעקבות אירועים אלה.
מאותו הרגע נערכו התפילות בבית הכנסת על ידי ד"ר יחזקאל לוין, שהגיע לחוז'וב מקטוביץ'.
התארגנות כלכלית לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר העברת העיר חוז'וב לפולין בשנת 1922 התיישבו בחוז'וב, כמו בשלזיה כולה, יהודים שהגיעו למקום מרחבי פולין.
עם התפתחותה של העיר גדלה גם האוכלוסייה היהודית בחוז'וב.
חוז'וב כעיר תעשייתית, שרוב תושביה פועלים ופקידים במפעלי ברזל, כימיה ומכרות פחם, לא הועסקו היהודים במפעלים אלא שהם התפרנסו ממסחר (זעיר ברובו), המלאכה הזעירה והמקצועות החופשיים.
כדי לעמוד במצב הכלכלי הקשה בשנות העשרים, הקימו יהודי חוז'וב מספר ארגונים כלכליים ומקצועיים.
כך, למשל, בשנת 1927 נוסד "בנק יהודי קואופרטיבי לאשראי", בשנת 1928 הוקם "ארגון בעלי מלאכה", ובשנת 1936 הוקם הארגון "ציונים בעלי מקצוע" ליד ההסתדרות הציונית.
הסוחרים הקימו אף הם את אגודותיהם: "אגודת הסוחרים" ו"אגודת הסוחרים הזעירים", שמנתה בשנת 1938 כ־150 חברים.
המשבר הכלכלי הזיק ביותר לסוחרים קטנים ולבתי מלאכה זעירים כגון צורפים וכדומה.
הם לא עמדו בתחרות בשוק המצטמצם ופשטו את הרגל במספרים גדולים.
במיוחד היה קשה מצבם של המובטלים, שמספרם הלך וגדל.
בעצומה שהגישו המובטלים של חוז'וב בשנת 1934 למשרד-העבודה בווארשה הודגש שהם דורשים הפניות לעבודות ציבוריות לכל חבריהם, בלי הבדל דת ולאום.
לקראת פסח תרצ"ט נזקקו לקמחא-דפסחא כמה מאות משפחות יהודיות בחוז'וב.
לאחר מלחמת-העולם הראשונה התמנה ועד הקהילה היהודית על ידי שלטונות העיר וחידש את פעילותו.
באותה תקופה גדלו צורכי הקהילה היהודית בסעד לעניים.
לכן הוועד הקציב מתקציבו, שבשנת 1938 שעמד על סך 75,800 זהובים, סך 10,700 זהובים לעניי העיר.
בקהילה הוקמו, חברת "גמילות חסדים", וכן "חברת נשים" (שנוסדה, כאמור, בשנת 1863).
"חברת נשים" הייתה פעילה במיוחד בתחום הסעד.
בשנות השלושים "חברת נשים" ארגנה מטבח, שבו נתנו יום-יום 100 ארוחות-צוהריים חמות לילדים.
כן ניתנו מטעמה ארוחות חמות לנזקקים מבוגרים.
לקראת החורף אספו חברות הארגון בגדים לנצרכים, ומדי שנה בשנה ארגנו קייטנה לילדים.
בשנת 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון, הקימה הקהילה היהודית ועד עזרה ליהודי גרמניה, שפעל עד למלחמת העולם השנייה.
הוועד התמקד בעיקר בפליטים מגרמניה שחזרו לחוז'וב.
פעיל במיוחד בארגון הסעד היה רב העיר, ד"ר תיאודור קולברג.
בגבור סכנת המלחמה בין פולין לגרמניה הנאצית, הקימה הקהילה היהודית ועד ציבורי לגיוס כספים לצורכי הצבא הפולני.
יהודי חוז'וב תרמו אז סכום נוסף לרכישת 2 מקלעים.
בתקופה שבין שתי המלחמות התקיימה פעילות ענפה של סניפי הארגונים הציוניים שבמקום; משנה לשנה נתרבו תחומי הפעולה של הארגונים וגדל מספר החברים בהם.
בבחירות לקונגרס הציוני בשנת 1927 הצביעו 88 מצביעים, ואילו בשנת 1935 כבר הגיע מספר המצביעים ל־752. חלוקת הקולות הייתה כלהלן: בשנת 1927 – "ציונים כלליים" 21, "המזרחי" 5, "התאחדות" 55, "פועלי-ציון" 7; בשנת 1935 קיבלו "הציונים הכלליים" 366 קולות, "המזרחי" 157 ו"הרשימה של ארץ-ישראל העובדת" 229 קולות.
בשנת 1938 המזכירות המחוזית של ההסתדרות הציונית של שלזיה העילית קבעה את מושבה בחוז'וב.
בין תנועות-הנוער בלט ארגון הנוער העברי "עקיבא", שנוסד בשנת 1929 ובשנת 1935 מנה 120 חברים.
מקובלים במיוחד בעיר היו ערבי "עונג שבת" שערך הארגון בעיר.
בשנות השלושים נתקיימו בעיר גם ארגוני-נוער אחרים: "בני ציון", "גורדוניה", "השומר הדתי".
בעיר פעל גם התא של "בני ברית".
הסניף המקומי של ויצו, אחד הגדולים באזור, שיתף פעולה עם "חברת הנשים" שבעיר, בתחומים רבים של עשייה חברתית-ציבורית הרצאות, קורסים שונים, התעמלות לנשים וילדים ועוד.
בהשפעת הציונים נבחר בשנת 1930 נציג יהודי אחד למועצת העירייה.
בעדו הצביעו אז 723 קולות.
בין שתי מלחמות העולם התקיים בעיר בית-ספר יסודי ממלכתי לילדי ישראל על ידי הקהילה היהודית.
(בין המלחמות בית הספר היהודי בעיר שכן בבניין התחנה האפידמיולוגית והסניטרית הנוכחית ברחוב ק.
היה בעיר גם "חדר" בחסותו של הרב קולברג.
בנוסף התקיימו במקום שיעורים לעברית מטעם אגודת "תרבות".
המפלגות והארגונים קיימו גם הם קורסים למיניהם כגון: היסטוריה של העם היהודי, עברית, חוגים למלאכה ועוד.
אגודת ספורט "מכבי" המקומית הייתה אחת הגדולות באזור; בשנת 1936 השתתפו כמעט כל הצעירים בעיר בפעילות ספורטיבית באגודת ספורט "מכבי".
אגודת ההתעמלות והספורט היהודית "מכבי" בחוז'וב הוקמה בשנת 1934, היא המשיכה את מועדון הספורט היהודי שהוקם עשר שנים קודם לכן, שפעילותו השעתה בגלל המשבר הכלכלי.
בשנת 1936 מנתה מכבי חוז'וב, מאה חברים, בעיקר יהודים מגרמניה.
בשנים 1934–1935 נשיא המועדון היה יאן פרוינד, ומשנת 1935 ועד פרוץ המלחמה – הרב תאודור קולברג.
בשנות השלושים חברו יחד בפעולה אנטישמית בחוז'וב שתי קבוצות קיצוניות: אנשי פלוגות האס אה (בריונים ומובטלים נאצים) ואנשי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית הגרמנית (הבלתי ליגאלית), שפעלו בקרב הגרמנים בשלזיה.
בשנת 1935 אירעו מספר מקרי התנפלויות על יהודים.
יהודים, מבוגרים וילדים, הוכו בחוצות העיר, יהודים הושלכו מקרונות החשמלית בשעת הנסיעה; נופצו שמשות חנויותיהם, בתיהם ואף בבתי הכנסת.
הודבקו כתובות אנטישמיות על קירות הבתים.
חרם הוכרז על המסחר היהודי ופגע קשה בסוחרים; ליד החנויות היהודיות הועמדו משמרות, שמנעו כניסתם של קונים לא-יהודים.
בשנת 1936 הועמדו לדין 40 אנשי פלוגות האס אה בעיר באשמת ארגון והשתתפות בהפגנה אנטישמית.
אף על פי שהרדיפות קבלו תוקף חוקי בחוקי נירנברג כבר ב־15 בספטמבר 1935. בחוקים הללו בודדו היהודים משכניהם הלא יהודים, זכויות הפרט שלהם נפגעו מאוד.
יהודים רבים פוטרו מעבודתם ומרופאים ועורכי דין נלקח רישיון העבודה.
בסתיו 1937, בעקבות הגבלת השחיטה הכשרה, היו יהודי חוז'וב מחוסרי בשר כשר במשך 10 שבועות.
בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ־2,800 יהודים ולאחריה לא נשאר זכר לקהילה היהודית.הצבא הגרמני כבש את חוז'וב כבר בימים הראשונים של ספטמבר 1939. במחצית השנייה של ספטמבר 1939 הוקם היודנראט.
תפקידו הראשון היה לבצע מיפקד של כל יהודי חוז'וב והעיירות הסמוכות: ליפין , נובה-ווייש, שוויינטוחלוביצה, שיימיאנוביצה, טארנובסקה גורי.
הרכוש היהודי הוחרם והעסקים הועברו לידי "הנאמנים".
כבר בספטמבר עזבו את עירם חלק ניכר מיהודי העיר שמוצאם מפולין ופנו מזרחה.
אחדים מצאו מפלט בערים השכנות של מחוז קראקוב.
ב־20 ו-27 באוקטובר גורשו מחוז'וב גברים יהודים משלזיה העילית לניסקו במסגרת "תוכנית ניסקו" ושם אולצו לחצות את הגבול הסובייטי.