tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל, הותקפה האמנות המודרנית, שנדונה כעת כזרה לרוח האיטלקית וכרדיקלית מדי.
מרינטי גינה את ההתקפות הללו בכתב העת הפוטוריסטי 'ארטקרציה', וטען כי הפוטוריזם הוא גם איטלקי וגם לאומי, ולא זר.
הוא הדגיש כי אין יהודים בפוטוריזם.
אף על פי כן, המשטר סגר את כתב העת.
מרינטי עשה ניסיונות רבים להתקרב למשטר, כולל העברת מגוריו ממילאנו לרומא, אך נאלץ להתפשר על עקרונותיו.
אף שהיה אתאיסט, קיבל את השפעת הכנסייה הקתולית על החברה האיטלקית כחיובית.
עם השנים אף אימץ לעצמו את אמונותיה.
בחיבוריו המאוחרים, כגון 'האווירו-פואמה של ישו', אף ניסה לשלב בין אהבתו לאלוהים לבין התשוקה לפעולה.
מרינטי התנדב לשירות צבאי במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942, בגיל 65, שירת בחזית המזרחית למשך מספר שבועות.
הוא מת מהתקף לב ב-2 בדצמבר 1944 בבלאג'ו, בזמן שעבד על אוסף שירים שהיללו את הישגי הצי האיטלקי במלחמה.
פיליפו ברונלסקי (באיטלקית: Filippo Brunelleschi; 1377 – 1446) היה אדריכל שפעל במאה ה-15 בראשית תקופת הרנסאנס.
ברונלסקי היה מנהיגה של קבוצת אמנים שפעלה בעיר פירנצה, והיה מומחה בתחומי אומנויות רבים מלבד אדריכלות.
ברונלסקי נחשב לאחד מהאדריכלים הגדולים ביותר של אותה התקופה, אם לא הגדול מכולם, כשהמבנה המוכר ביותר שלו הוא הכיפה העצומה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה.
בנוסף, הוא אבי חידושים טכניים רבים בתחום האדריכלות וממציא הפרספקטיבה המתמטית ויישומה באמנות הציור.
האיטלקים בני תקופת הרנסאנס חיו בתודעה כי ארצם הייתה בעבר מרכז העולם התרבותי.
במוקד הרנסאנס עמד רעיון ההתחדשות והתחייה של אותו הדר שאפיין את התקופה הקלאסית היוונית-רומית, ופירושה של המילה "רנסאנס" היא תחייה – לידה מחדש.
רעיון זה והרצון לממשו היו חזקים במיוחד בעיר הסוחרים פירנצה, אשר בה קמה קבוצת אמנים שפעלה למען יצירת אמנות חדשה בהשראת אותה הקלאסיקה המפוארת ושאחד ממנהיגיה היה ברונלסקי עצמו.
פיליפו נולד בפירנצה לברונלסקו דה ליפו לאפי (ser brunellesco di lippo lapi) והחל את דרכו כצורף ופסל.
כישרונו באומנויות בלט כל כך עד כי אביו רשם אותו להתמחות בגילדת המשי המכובדת אשר עסקה גם בצורפות.
בשנת 1404 התקבל ברונלסקי כאמן מומחה בתחום הצורפות.
הוא עבד כצייר וכפסל, וכבר בשנת 1419 יצר את אחד ממבני הרנסאנס המרשימים: אוספדלה דלי אינוצ'נטי.
בשנת 1401 הוכרזה תחרות ליצירת דלתות הבפטיסטריום של פירנצה, וברונלסקי כמתחרה הגיע לקו ההכרעה אך הפסיד לבסוף ללורנצו גיברטי (Lorenzo Ghiberti 1455-1378).
על פי הביוגרפיה של ברונלסקי שנכתבה על ידי אנטוניו מאנטי (antonio manetti), נסע ברונלסקי לאחר ההפסד בתחרות לרומא כדי לחקור את המבנים העתיקים והמשיך את לימודיו בטוסקנה.
בשנת 1420 מונה ברונלסקי כאחראי לבניית כיפת הקתדרלה סנטה מריה דל פיורה, כשהבנייה נמשכה משנה זו ועד לשנת 1436. בעקבות עמידתו בראש הפרויקט לשיפוץ הקתדרלה, מונה ברונלסקי לתפקיד אדריכל העיר, ובשנת 1434 נכלא משום שלא שילם את המיסים לגילדת אומני האבן והעץ.
אי התשלום פורש כהפגנת עצמאות מצדו של ברונלסקי, והגילדות, כבעלות סמכות שיפוטית, החליטו להענישו.
אלא שמעמדו הציבורי של ברונלסקי זיכה אותו בתמיכתה של עיריית פירנצה שצידדה בו ודאגה לשחררו על ידי הפעלת לחץ על הקונסול של הגילדה.
ברונלסקי נפטר ב-15 באפריל בשנת 1446. לאחר מותו גברה עוד יותר ההערכה הציבורית אליו, וראשי העירייה מימנו ציון שיש לזכרו שעליו נכתב: "פיליפו האדריכל" שהוצב על קברו.
ברונלסקי הוא הראשון בקרב מעמד האמנים שזוכה לכך שיכתבו את תולדות חייו על ידי בן דורו, לורנצו גיברטי.
זהו כבוד שעד כה זכו לו בני מלוכה וקדושים בלבד.
לורנצו די מדיצ'י עצמו מבקש מראשי העיר ספולטו, היכן שנפטר ברונלסקי, להביא את גופת האדריכל לעירו כדי שיערוך לו הלוויה גדולה ומפוארת, אך ראשי העיר מסרבים ומעוניינים לשמור את נוכחות האדריכל הדגול בעירם.
הזמנת דלתות בית הטבילה בבית הטבילה של פירנצה, נעשתה על ידי גילדת הסוחרים, כפטרונית של בית הטבילה מאז המאה ה-12. התחרות הוכרזה בשנת 1401 והגילדה סיפקה הוראות מדויקות לפרטי המודלים המוצעים, למשל, התמקדות בסצנות מרכזיות מסיפורי התנ"ך.
האמנים המשתתפים היו צריכים להגיש תבליט אחד כדוגמה לתחרות, שיעסוק בעקדת יצחק.
בתחרות השתתפו בסופו של דבר 7 אמנים.
בחירת האמן לקחה כשנתיים, כשבסופו של דבר רק תבליטם של ברונלסקי וגיברטי הגיעו לסף ההכרעה של השופטים.
התבליט שהגיש ברונלסקי לתחרות מתואר כמלא הבעה ורגש, כשהאמן מתמקד ביצירת פן רגשי וסוחף בסצנת עקידת יצחק המתוארת, על ידי שימוש באמצעים דרמטיים.
לבסוף נבחר גיברטי לביצוע העבודה.
הכיפה של ברונלסקי: קתדרלת סנטה מריה דל פיורה
קפלת הדואמו הפלורנטינית הוקדשה לסנטה מריה דל פיורה בשנת 1412. בשנת 1418 שלחה עיירת פירנצה הזמנה פתוחה לאמנים להציע מודלים להמשך בניית הקפלה, לאחר שזו הייתה נמצאת תחת בנייה ושיפוצים מזה שנים רבות, והכריזה על פרס כספי לאמן שיגיש את המודל המנצח.
מרכז המודל היה הכיפה הגדולה שעתידה להיות מוצבת מעל לקפלת הקתדרלה.
שוב, מצאו עצמם פליפו ברונלסקי ולורנצו גיברטי כמתחרים המובלים לאחריות על הפרויקט העצום.
הצעתו של ברונלסקי התקבלה בסופו של דבר בשנת 1420, אך הוא וגיברטי הוצבו יחדיו כאחראים על הבנייה.
עם הזמן, גיברטי התעסק במקביל בפרויקטים אחרים, כגון דלתות בית הטבילה, בעוד ברונלסקי נשאר באתר בניית הקפלה והשגיח על כל פרט ופרט על מנת לוודא את הצלחת המודל והטכניקה לבניית הכיפה.
בסופו של דבר, היה ברונלסקי דה פקטו האחראי הבלעדי, אך הוא אף פעם לא עבד לגמרי לבד או בחופש מוחלט.
למרות פרישתו של גיברטי מהפרויקט בשנת 1425,הוא היה כבול לעבודה המשותפת ולתוכנית הבנייה הכללית, אך הפך אותה עם הזמן ברובה לתוכנית שלו עצמו.
ממצאים ומסמכים שהתגלו במחקר המודרני מעידים על כך שאביו של ברונלסקי דחף את בנו למרחבי הקתדרלה, לימד אותו את תוכניות בנייתה, והדריך אותו באדמיניסטרציה ובפוליטיקה סביבה.
פיליפו גדל והתבגר כשהוא חשוף לבנייה של הקפלה ולבעיות המרכזיות שעלו במהלך בנייתה ושיפוצה.
הבעיה המרכזית שעמדה בפני בניית הכיפה בקתדרלה הייתה גודלה העצום של הכיפה המיועדת.
ברונלסקי הציע שיטת בנייה חדשה וגאונית, ללא כל שימוש בקורת עץ מרכזית.
המודל שלו התבסס על שיטת בנייה בלבנים ופריסתם בשכבות שונות, כשכל שכבה נבנית בשלמותה ומהווה תמיכה לשכבה שתיבנה עליה.
השכבה החיצונית תציג שמונה צלעות קמורות שיהוו את צורת הכיפה מבחוץ.
ברונלסקי נעזר בשרשראות ברזל ולא במסגרת עץ מרכזית, והחליט לבנות שתי מעטפות לכיפה למען יציבות ובידוד מרביים.
הכיפה הושלמה בשנת 1436, והייתה שילוב ייחודי של האדריכלות הגותית השכיחה בטוסקנה לצד מאפיינים קלאסיים שמוזגו במראה הכיפה, כשהיצירה השלמה היוותה חדשנות טכנית ומעוררת השראה בתקופתו של ברונלסקי.
חידושיו של ברונלסקי לא הסתכמו אך ורק בשדה האדריכלות.
הוא נחשב לאבי הפרספקטיבה ומייצרה של ראייה מתמטית ויחסית מכוונת לשם יצירת תמונה קוהרנטית ומדויקת ולא רק מסוגננת.
ברונלסקי צייר שתי תמונות של כיכר פלורנץ שמבוססות על חישוב מתמטי מדויק.
תמונות אלו לא השתמרו, אך תיאור ספרותי של תהליך יצירתן השתמר בכתב ידו של אנטוניו מאנטי, כותב הביוגרפיה של ברונלסקי בסוף המאה ה-15. ברונלסקי הוכיח על ידי ציורים אלו, וניסויים נוספים, כי כאשר עובדים לפי מערך קבוע של הנחות ניתן להוציא תמונות מדויקות.
טכניקת הפרספקטיבה שלו מושתתת על עבודה בתוך מישור דמיוני, כאשר כל הקווים הניצבים למישור הציור מתלכדים בנקודה אחת הנקראת נקודת מגוז (נקודת ההיעלמות).
על האמן המצייר לעבוד לפי נוסחה קבוע שתייצר יחס בין ייצוג רוחבם המצטמצם של מרחבים שווים המקבילים למישור התמונה.
ברונלסקי עצמו מעולם לא העלה על הכתב את ניסויו והרשמים מהתנסות ציור הציורים השונים של כיכר פלורנץ, ולמרות זאת עבודתו וידיעותיו נפוצו ברחבי פירנצה והתפרסמו בקרב האמנים השונים.
רק כעשר שנים לאחר ביצוע המחקרים הועלו תוצאותיהם על הכתב בצורה של ניסוחם כשיטה מדעית של ממש.
הניסוח נעשה על ידי ליאון בטיסטה אלברטי (Leone Battista Alberti)במסה שכתב על התאוריה של הציור בשנת 1435.
הבעיה המחקרית ושאלת תפיסתו העצמית של ברונלסקי
עד לתקופת המחקר המודרני היו שלושה מקורות מרכזיים למידע על פיליפו ברונלסקי.
שלושת המקורות נכתבו בתקופת הרנסאנס על ידי אמנים עמיתים או מאוחרים לברונלסקי.
המקור הראשון נכתב על ידי לורנצו גיברטי, שכותב על ברונלסקי בהערותיו (commentary), השני הוא הביוגרפיה שנכתבה על ידי אנטוניו מאנטי שנקראת 'חיי פיליפו ברונלסקי', והמקור השלישי נכתב על ידי ג'ורג'ו וזארי (Giorgio Vasari) שכתב את הביוגרפיה של ברונלסקי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
המקורות הללו תרמו משמעותית למיתוס שנבנה סביב דמותו של ברונלסקי.
אלא שהסתמכות על כתבים אלו היא בעייתית, שכן המחקר המודרני הוכיח כי רבים מהפרטים המתוארים בטקסטים השונים אינם נכונים.
השאלה המרכזית העומדת על הפרק היא: מה היא תפיסתו העצמית של ברונלסקי והמניעים לחידושיו.
בעוד הטקסטים הקדומים מתארים דמות הפועלת מתוך זהות עם רעיון ההולדה מחדש של הקלאסיקה והחייאתה במרחב האיטלקי, המחקר המודרני מציע אפשרות נוספת והיא פעולה מתוך חשיבה לאומית- טוסקנית שמתמקדת בהווה ובמאפיינים שנמצאים סביב, ואינה נסמכת ונשענת על עבר רחוק.
המבנים של ברונלסקי (או כאלו שהיה מעורב בבנייתם)
הכיפה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (Dome of the Cathedral of Florence)
חדר תשמישי הקדושה של כנסיית סאן לורנצו (Old Sacristy of S.
כנסיית הצלב הקדוש (Santa Croce)
כנסיית סנטה מריה דלי אנג'לי (Santa Maria degli Angeli)
פיליפו יוברה (באיטלקית: Filippo Juvarra; 7 במרץ 1678 – 31 בינואר 1736) היה אדריכל ומעצב תפאורות איטלקי, נציג של הזרם רוקוקו.
פיליפו יוברה נולד ב-7 במרץ 1678 במסינה שבסיציליה, איטליה.
בין השנים 1703-1705 למד אצל קרלו פונטאנה ברומא.
בשנת 1715 עבר להתגורר בטורינו ועבד עבור ויטוריו אמדאו ה-2 מלך מבית סבויה.
בתקופה זו החל יוברה לתכנן מחדש את טורינו כבירת ממלכה אירופאית.
ב-1705 שב יוברה למסינה ועבד עבור משפחת האצילים רופיו (Ruffio).
יוברה עבד על תכנון המגדל בצורת ספירלה של כנסיית סן גרגוריו.
המגדל נבנה לפי תוכניותיו שלו בשנת 1717. כמו כן עבד על תכנון ארמון מסינה בשם ה"פאלאצאטה" (Palazzata).
ארמון מסינה היה הארמון הארוך ביותר בסיציליה שאורכו 1,5 ק"מ.
בעיר טורינו ובסביבתה הקרובה הוא תכנן אחדים מהמעונות המלכותיים של בית סבויה.
בין השאר הוא תכנן את הארמונות הבאים:
הארמון המרכזי בככר קסטלו במרכז טורינו.
הוא נבנה בתחילת המאה ה-18 על ידי יוברה בהזמנת מלך סרדיניה, ויטוריו אמדאו השני.
מעון הציד נמצא בסטופיניג'י, פרבר של העיר ניקלינו, כעשרה קילומטר דרומית-מערבית מטורינו.
הפארק שמסביב למעון הציד הוכרז כפארק לאומי בשנת 1992. שטחו הוא 16,110 דונם, ויש בו יערות טבעיים ושטחים חקלאיים.
במקום נבנה מבנה נוסף הנקרא ה"מניקה לונגה" (השרוול הארוך).
המבנה הנוכחי שהוא מוזיאון כולל את החלק שעוצב על ידי פיליפו יוברה וגם את המבנה ה"מניקה לונגה" - צרוף שנראה מוזר בפני עצמו.
רג'ה די ונריה ריאלה תוכנן להיות אחד המעונות הגדולים של בית סבויה בפיימונטה.
משערים כי תוכנן להיות כדוגמת ארמון ורסאי בפריז שבצרפת.
תרגום שם המקום בעברית הוא "ארמון המלוכה של ונריה המלכותית".
לאחר מותו של מתכנן הארמון, האדריכל מיכלאנג'לו גרובה, בשנת 1713 הגיע לארמון פיליפו יוברה ובנה את הגלריה הגדולה והכנסייה סנט אומברטו.
הכנסייה, שנבנתה בסגנון "trompe-l'oeil", שולבה בין הארמונות.
בין השנים 1736-1735 עבד עבור פליפה החמישי מלך ספרד ותכנן ארמון גרנחה דה סן אילדפונסו שבקסטיליה ולאון וארמון מדריד הוא ארמון בית המלוכה.
אינו משמש כיום כמקום מגורים רשמי של בית המלוכה, אלא כאתר לטקסים ממלכתיים.
סגנון האדריכלות של פיליפו יוברה
סגנון האדריכלות של פיליפו יוברה הושפע מאדריכלות הבארוק, שתחילתה בשנותיה הראשונות של המאה ה-17 באיטליה.
אדריכלים איטלקים מן התקופה הם ג'ובאני לורנצו ברניני ופרנצ'סקו בורומיני.
פיליפה דה מונטה היה מלחין פלמי בשלהי הרנסאנס.
הוא חיבר מדריגלים במספר רב יותר מכל מלחין אחר בתקופת הרנסאנס והיה מן המשפיעים ביותר בין מלחיני הצורה הזאת.
דה מונטה נולד במחלן, פלנדריה.
אחרי הכשרה מוזיקלית בנעוריו בקתדרלה של סנט רומבולדס במחלן, שם היה נער מקהלה, נסע דה מונטה לאיטליה - יעד מקובל למלחין פלמי צעיר במאה ה-16 - שם עשה לו שם כמלחין, זמר ומורה (במלוא מובן המילה, כיוון ששיווה לשמו צורה איטלקית, פיליפו די מונטה).
הוא חי ועבד בנאפולי משנת 1543 עד 1551, וברומא, בשירות החשמן אורסיני, עד 1568, אם כי תקופה קצרה עשה באנגליה בין 1554 ל-1555, בתקופת שלטונה של המלכה מרי הראשונה, כשהייתה נשואה לפליפה השני מלך ספרד.
לדברי מונטה, הוא לא סבל לעבוד במקהלה של פיליפ, משום שכל יתר החברים בה היו ספרדים.
בשנת 1568 התמנה מונטה לממשיכו של יאקובוס וט כממונה על המוזיקה, קאפלמייסטר, בקאפלה של מקסימיליאן השני.
נראה שהצליח בגיוס מוזיקאים חדשים לקאפלה, כיוון שלאסוס עצמו ציין את האיכות המדהימה של הביצוע המוזיקלי בווינה שנתיים בסך הכל אחרי שמונטה היה למנצח שם.
מונטה המשיך לעבוד בשארית חייו הארוכים בחצרות הבסבורג, הן בווינה והן בפראג.
הוא מת בפראג ונקבר בכנסיית סנט יאקוב.
מונטה היה מלחין פורה ביותר וכתב מוזיקה דתית וחילונית, כולה ווקאלית.
הוא כתב כ-40 מיסות וכ-260 יצירות קודש אחרות, ביניהן מוטטים ומדריגלי ספיריטואלי (יצירות הנבדלות מן המדריגלים רק באופיים הדתי של הטקסטים).
הוא הוציא לאור מעל 1100 מדריגלים חילוניים, ב-34 ספרים, אבל לא כולם שרדו.
הפרסום הראשון שלו היה בשנת 1554, כשהיה בן 33, אבל הוא כתב מעט מאוד עד שהחל לעבוד אצל בני הבסבורג, ב-1568, כשהיה בן 47 - השראה למאחרים לפרוח באשר הם.
קובץ המדריגלים האחרון שלו יצא לאור רק בשנת 1601 והוא אחד מקובצי היצירות הספורים של בן שמונים מתקופת הרנסאנס.
מבחינה סגנונית, המדריגלים של מונטה משתנים מסגנון מוקדם, מתקדם מאוד, רצוף כרומטיקה, שתכליתה לתת ביטוי לטקסט (אף כי חדשנותו בתחום זה איננה מגעת לזו של מרנציו או לאסוס), לסגנון מאוחר, מפושט במידה רבה, שהתבטא במוטיבים קצרים ומרקמים הומופוניים תכופים.
שלא כמונטוורדי, שהחל בסגנון שמרני והיה לנסיין וחדשן בהמשך חייו, קריירת ההלחנה של מונטה התפתחה בעקומה הפוכה, מחדשנות נסיונית אל אחדות ופשטות ביצירות המאוחרות.
מעטים מלחיני התקופה שהשיגו מוניטין גדולים משל מונטה, שנודע לתהילה ברחבי אירופה; יצירות הודפסו שוב ושוב וזכו לתפוצה רחבה.
אף כי תואר כ"שקט, מאופק וצנוע כנערה", היה לו חוג ידידים רחב, שכלל מלחינים מפורסמים כמו לאסוס וויליאם בירד; היו לו תלמידים רבים, ועל ידם הנחיל את כישורי ההלחנה שלו ואת ניסיונו לדור, שפיתח את סגנון הבארוק המוקדם; רבים מן המדריגלים שלו מבוצעים עד היום.
פיליפו מרקטי (באיטלקית: Filippo Marchetti; 26 בפברואר 1831 – 18 בינואר 1902) היה מלחין אופרה איטלקי.
מרקטי, שפעל, כמוהו כמלחינים אחרים בזמנו, בצל גאוניותו של ורדי, השיג הצלחה אחת גדולה באופרה שלו משנת 1869, "רוי בלאס".
מרקטי הלחין את המוזיקה עבור השיר של וסילה אלכסנדרי, "Oda gintei latine", השיר שזכה בחגיגות הלטיניות הראשונות במונפלייה, במאי 1878.
פיליפו מרקטי היה תלמידו של ג'וזפה לילו (אנ') וקרלו קונטי בקונסרבטוריון של נאפולי (אנ').
האופרה הראשונה שלו "Gentile da Varano" שהועלתה בטורינו בפברואר 1856 זכתה להצלחה.
אותה הצלחה הושגה גם באופרה שלו "לה דמנטה" שהוצגה לראשונה בטורינו, 27 בנובמבר 1856. לאחר מכן מרקטי הלחין את "רומיאו ג'ולייטה" שהוצגה לראשונה בטריאסטה ב-25 באוקטובר 1865 עם קבלת פנים סבירה.
אופרה זו הוצגה במילאנו בשנת 1867. כמו כל כך הרבה מלחינים איטלקים אחרים באותה תקופה, מרקטי זכה להצלחה הגדולה ביותר שלו עם "רוי בלאס" (שהוצגה בבית האופרה לה סקאלה ב-3 באפריל 1869).
אופרה המבוססת על הדרמה רוי בלאס (אנ') מאת ויקטור הוגו.
היצירה רוי בלאס מאת מרקטי הוצגה גם בגרמניה ובאנגליה.
"גוסטבו ואזה" (שפורסמה בלה סקאלה, 7 בפברואר 1875) ו"דון ג'ובאני מאוסטריה" (שפורמה בטורינו, 11 במרץ 1880) היו בעיקר יצירות שוליים שנשכחו.
מרקטי היה פרופסור לשירה ברומא ונשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה בשנת 1881.
בין צאצאיו הוא ג'וליו מרקטי (אנ').
הוצגה לא מזמן באיטליה וזמינה בתקליטור.
"רוי בלאס" (1869), זמינה בתקליטור, אבל פגומה עקב קיצוץ.
ביצוע מחודש תוכנן במקור לשנת 2007, אך נדחה ל-2008.
האופרה "רוי בלאס", שנשכחה כמעט, בוצעה והוקלטה בשנת המאה למותו, והתגלתה כיצירה דרמטית מאוד וכתובה היטב.
פְרָה (האח) פיליפו ליפי (באיטלקית: Filippo Lippi; ), מגדולי הציירים של איטליה במאה ה-15.
בילדותו מתו הוריו, ובגיל 14 נשלח למנזר כרמליתי, אך, בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר כתב הביוגרף ג'ורג'ו וזארי, במקום ללמוד את עיקרי הנצרות, הקדיש את זמנו למלאכת הציור וכישרונו האמנותי נתגלה עד מהרה.
בשנת 1456 הוזמן ליפי לצייר במנזר סנטה מרגריטה שבפראטו, שם התאהב בנזירה צעירה בשם לוקרציה בוטי.
הוא הצליח להשיג את הסכמת אם המנזר, להרשות לה לשמש לפניו כדגם של "הבתולה הקדושה".
השניים ברחו מן המנזר והיא הפכה לפילגשו ונולד להם בן, הצייר הנודע פיליפינו ליפי.
עד שהותרו נדרי נזירותם בשנת 1461, הספיקה לוקרציה לשמש עבור ליפי דוגמנית לציורים רבים של "הבתולה הקדושה" (Madonna), שהנודע שבהם, "המדונה עם הילד ומלאכים" (1465 בקירוב), נמנה עם היצירות המפורסמות ביותר של גלריית אופיצי.
ליפי נתמך על ידי ראש משפחת מדיצ'י, קוזימו דה מדיצ'י.
תלמידו המפורסם ביותר היה סנדרו בוטיצ'לי.
עבודתו המרשימה ביותר של פיליפו ליפי הם ציורי הפרסקו בקתדרלת פראטו ובהם דמויותיהם של יוחנן המטביל וסטפן הקדוש.
בעבודה זו סייעו בידו בוטיצ'לי ובנו הקטן, פיליפינו, אשר הושפעו בעבודתם מציורי פרסקו אלה.
ליפי מת תוך כדי עבודתו על "סצנות מחיי מריה הבתולה" בקתדרלת ספולטו.
הוא נקבר בספולטו, ולפי הוראותיו של שליט פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י, הוקמה מצבת שיש הדורה על קברו.
אמנותו מצטיינת בקו אנושי, גם בסצנות דתיות.
דבר זה היה חידוש בזמנו והשתלב עם רוח ההומניזם של פירנצה באותה תקופה.
כמו כן ניתן לציין את גישתו לצבעוניות רבה הבאה לבטא את יפי הצבעים במציאות.
פיליפה מאנו הייתה אשתו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ואחייניתו של פיליפ השישי, מלך צרפת.
פיליפה נולדה בעיר ולנסיין שברוזנות אנו (בימינו בתחומי חבל נור-פה דה קאלה שבצרפת).
היא הייתה בתם של וילם הראשון, רוזן אנו ושל ז'אן מוולואה, רוזנת אנו, אחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת.
ב-24 בינואר 1328 בקתדרלה של יורק נישאה לאדוארד השלישי, מלך אנגליה, אחד עשר חודשים לאחר שעלה על כס המלכות.
היא ליוותה את אדוארד השלישי במלחמותיו נגד הסקוטים (1333) ונגד הצרפתים בפלנדריה (1338–1340).
באוגוסט 1347, כאשר אדוארד השלישי כבש את העיר קאלה ועמד להוציא להורג שישה ממנהיגיה, פיליפה כרעה ברך בפניו והצליחה ברוב תחנוניה להניאו ממעשה זה.
היא שימשה כעוצרת פעמים מספר כאשר אדוארד השלישי נעדר מן הממלכה, והתחבבה על נתיניה בשל טוב לבה ובשל התנהגותה האצילה.
פיליפה ילדה לאדוארד 14 ילדים, שאחדים מהם מתו בילדותם.
בנה הבכור היה אדוארד, הנסיך השחור, שלחם לצד אביו בקרב קרסי (26 באוגוסט 1346).
פיליפה מתה בטירת וינדזור ב-1369 כתוצאה מבצקת, ונקברה במנזר וסטמינסטר.
ההיסטוריון ז'אן פרואסאר היה בן חסותה מ-1361 עד 1366.
פיליפה דה מוהון הייתה רעייתו של אדוארד מנוריץ', בשנת 1402 קיבל אדוארד את התואר "דוכס יורק" ובעקבותיו הפכה פיליפה ל"דוכסית יורק", תואר אותו נשאה עד נפילתו של בעלה בקרב אז'נקור בשנת 1415.
תאריך הולדתה המדויק אינו ידוע, אולם היסטוריונים סבורים כי פיליפה נולדה לפני שנת 1376. פיליפה הייתה בתם של ג'ון דה מוהון, ברון מוהון, ושל ג'ואן בורג'רש.
פיליפה התאלמנה פעמיים קודם לנישואיה לאדוארד מנוריץ'.
היא נישאה לוולטר פיצוולטר, ולאחר פטירתו (ב-26 בספטמבר 1386), נישאה לסר ג'ון גולאפרה (נפטר ב-18 בנובמבר 1396).
לפיליפה ולוולטר היה צאצא אחד - שנקרא אף הוא וולטר (נפטר בשנת 1432).
בשנת 1390 הוכרזה כליידי מלווה של מסדר הבירית וב-10 בדצמבר 1415 הוענק לפיליפה התואר "ליידי האי וייט" (Lady of the Isle of Wight).
פיליפה נפטרה ב-17 ביולי 1431 בטירת קאריסברוק שבאי וייט, ונקברה במנזר וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה.
פיליפו מריה ויסקונטי (באיטלקית: Filippo Maria Visconti; 23 בספטמבר 1392 - 13 באוגוסט 1447) היה דוכס מילאנו, האחרון בשושלת בית ויסקונטי.
אביו היה דוכס מילאנו ג'אן גלאצו (Gian Galeazzo), שם אמו היה קתרינה.
כבר מילדות סבל מרככת קשה שמנעה ממנו ללכת ואף לעמוד במשך זמן ממושך.
עם מות אביו ב-1402 היה למושל פאביה וב-1412, לאחר רצח אחיו הבכור, ג'ובאני מריה, היה לדוכס מילאנו, נאמן לאימפריה הרומית הקדושה.
ויסקונטי ביסס את עמדתו כמדינאי על ידי כך שהעסיק יועצים טובים ומצביאים טובים, בהם פרנצ'סקו ספורצה.
בשנת 1423, עם מות שליט העיר פורלי, נטל ויסקונטי אפוטרופוסות על בנו הצעיר של השליט ויצא למלחמת ירושה ברומאניה במסגרתה נלחם עם פירנצה וונציה, שתמכה בה.
לאחר שאיבד את ברשה ואת החוף המזרחי של אגם גארדה לוונציה, נאלץ ויסקונטי לקבל את תנאי השלום שהוצעו על ידי האפיפיור מרטינוס החמישי.
למרות השלום, הסכסוכים מול ונציה לא חדלו.
ב-1431 הוביל ספורצה בהצלחה את צבא מילאנו בקרב נגד ונציה, בתמורה הציע לו ויסקונטי לשאת לאשה את בתו, ביאנקה מריה, שהייתה בת שש באותה עת, במטרה לחזק את קשריו של המצביא עם מילאנו.
בין השנים 1433 עד 1435 הוביל ספורצה את צבא מילאנו נגד צבאו של האפיפיור אך לאחר שכבש את אנקונה, החליף צדדים וקיבל על עצמו להיות מושל העיר מטעם הכס הקדוש עצמו.
בשנים 1436 עד 1439 שירת גם את פירנצה וונציה.
ב-1440 נכבשו אחוזותיו של ספורצה בממלכת נאפולי על ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון.
כדי לקבל חזרה את אחוזותיו הסכים ספורצה להתפייס עם ויסקונטי וב-25 באוקטובר 1441 נשא לאשה את בת הדוכס ביאנקה מריה, בת ה-16. ספורצה היה בן 40 באותה עת.
ויסקונטי נפטר ב-1447, ללא יורש זכר.
את מקומו ירשה, לאחר קרבות רחוב, הרפובליקה האמברוזית קצרת הימים.
ב-1450 עלה לכס דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה.
פיליפּוֹ פיליפּי (באיטלקית: Filippo Filippi; 13 בינואר 1830 - 24 ביוני 1887) היה מבקר מוזיקה איטלקי.
הוא כתב לכתב-העת המוזיקלי במילאנו La perseveranza, היה ממעריצי ג'וזפה ורדי והרבה להתכתב עמו.
פיליפי נולד בוויצ'נצה שם החל את הכשרתו המוזיקלית בלימודי פסנתר ועוגב.
אחרי שקיבל תואר במשפטים בפדובה, החליט על שינוי כיוון ובחר בקריירה של ביקורת מוזיקה, החלטה שאליה הגיע בשל אהבתו למוזיקה של ורדי והצורך להגן עליה מפני הביקורת, שניתכה עליה מכיוונים מסוימים.
בשנת 1859 עבד ב-Gazzetta musicale di Milano כעוזר לעורך, אך תוך זמן קצר היה לעורך, משרה שבה כיהן עד 1862, אז התמנה למבקר המוזיקה של "לה פרסבראנצה", משרה בה נשאר עד סוף חייו.
הוא נסע לקהיר להצגת הבכורה של אאידה, ב-24 בדצמבר 1871, בניגוד לדעתו של ורדי, שראה בכך פרסומת בלתי מוצדקת.
יחסו של ורדי אל פיליפי היה חמים, אך הוא דחה כמה מהצעותיו של פיליפי לאמץ חלק מחידושי הסגנון של הגרמנים, בעיקר ריכרד וגנר, שעליו כתב פיליפי שתי סדרות מאמרים, ב-1870 וב-1876.
פיליפי כתב גם אוטוביוגרפיה וכמה עבודות מחקר מוזיקליות, בהן מחקרים ביצירות אלסנדרו סטראדלה ואדולפו פומיגאלי.
בשנת 1876 הוציא לאור קובץ של כל המאמרים שכתב ל"לה פרסבראנצה", שהוכתר בשם Musica e musicisti: critiche, biografie ed escursioni.
פיליפו פיליפי עשה לו שם כמבקר מוזיקה בתקופתו, בעיקר משום שאצל סמכות אינטלקטואלית לביקורת המוזיקה, שהייתה עד אז במעמד של רפורטאז'ה.
פיליפה לואיס קסמירסקי (בפורטוגזית: Filipe Luís Kasmirski; נולד ב-9 באוגוסט 1985 ז'רגואה דו סול, סנטה קטרינה, ברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי, המשמש כיום כמאמנה של פלמנגו מליגת העל הברזילאית.
הוא שיחק בעמדת המגן השמאלי, ערך בנבחרת ברזיל 44 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שני שערים, וזכה עימה בקופה אמריקה 2019.
לואיס נולד בז'רגואה דו סול, סנטה קטרינה שבברזיל למשפחה ממוצא פולני ואיטלקי.
בגיל 10, בשנת 1995 נרשם פיליפה לואיס לקבוצת פיגיירנסה, מהעיר פלוריאנופוליס, בירת מדינת סנטה קטרינה.
בשנת 2004 הגיע לראשונה לכדורגל האירופי, כאשר הושאל לאייאקס אמסטרדם מהארדיוויזי ההולנדית.
באותה עונה זכה פיליפה לואיס יחד עם אייאקס באליפות ובמגן יוהאן קרויף, אף על פי שלא שיחק אף לא משחק אחד במדי הקבוצה.
בסיום העונה נרכש פיליפה על ידי קבוצת רנטיסטאס האורוגוואית, אך הושאל מיד עם רכישתו לריאל מדריד, ושיחק עונה אחת במדי קבוצת המילואים שלה, ריאל מדריד קסטיליה.
עם סיום חוזה ההשאלה של לואיס למדריד, הושאל לואיס לדפורטיבו לה קורוניה, עם אפשרות בחוזהו לרכישה בסכום של 2.2 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה בקבוצה לא קיבל לואיס הזדמנויות רבות, אך עם עזיבתו של ז'ואן קפדבילה לויאריאל הפך לשחקן מפתח בהרכב דפורטיבו.
ב-10 ביוני 2008, עם סיום עונת , מומש סעיף הרכישה של לואיס, והשחקן חתם על חוזה ל-5 עונות.
בעונתו הראשונה כשחקן דפורטיבו שיחק לואיס בכל משחקי הלה ליגה באותה עונה, 38 משחקים.
ב-23 בינואר 2010, במהלך משחק בית מול אתלטיק בילבאו, נפצע לואיס פציעה חמורה בשוקיתו הימנית לאחר תיקול עם השוער גורקה אירייסוס.
עד לפציעה שיחק לואיס בכל משחקי הליגה של אותה עונה, ודפורטיבו דורגה במקום הרביעי בטבלה.
לואיס חזר לשחק לאחר 4 חודשי היעדרות בלבד, ועזר לקבוצתו לסיים את העונה במקום ה-10.
ב-23 ביולי 2010 עבר פיליפה לואיס לאתלטיקו מדריד וחתם על חוזה ל-5 שנים.
סכום ההעברה לא פורסם, אך על פי דיווחים עמד על כ-12 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי אתלטיקו עשה ב-26 בספטמבר, נגד ריאל סרגוסה, כאשר בישל לבן ארצו, דייגו קוסטה את השער היחיד במשחק.
פיליפה לואיס קיבל את תואר "איש המשחק" על משחק זה.
במהלך עונתו הראשונה של פיליפה לואיס באתלטיקו נאבק עם אנטוניו לופס גררו, בוגר מחלקת הנוער של אתלטיקו, על מקום בהרכב הראשון.
ב-10 באפריל 2011 כבש פיליפה לואיס את שער הבכורה שלו במדי אתלטיקו, בניצחון בית 3-0 על ריאל סוסיאדד.
בעונת היה פיליפה לואיס שחקן הרכב ראשון, כאשר השלים 53 הופעות בעונה זו, בספרד ובליגה האירופית.
ב-9 במאי 2012 השלים פיליפה לואיס 90 דקות בגמר הליגה האירופית נגד אתלטיק בילבאו, שהסתיים בניצחון 0-3 לאתלטיקו וזכייה במפעל.
עונת החלה בזכייה של אתלטיקו בסופר קאפ האירופי, לאחר ששיחק פיליפה לואיס 90 דקות ואתלטיקו ניצחה 1-4 את צ'לסי.
ב-17 במאי 2013 עזר פיליפה לואיס לאתלטיקו לנצח את ריאל מדריד בתוצאה 1-2 ולזכות בגביע המלך הספרדי.
זהו היה הניצחון הראשון של אתלטיקו על ריאל מזה 14 שנים.
בעונת זכה פיליפה לואיס עם אתלטיקו באליפות ספרד הראשונה של אתלטיקו מזה 18 שנים.
ב-16 ביולי 2014 סוכמה רכישתו של פיליפה לואיס על ידי צ'לסי, תמורת כ-24 מיליון אירו.
הוא שיחק בקבוצה עונה אחת, ובסיומה חזר לאתלטיקו מדריד.
ב-23 ביולי 2019 חזר לברזיל וחתם לשנתיים וחצי בפלמנגו.
בדצמבר 2023 פרש ממשחק פעיל.
מכיוון שאביו של פיליפה לואיס, מויסס קסמירסקי, הוא בעל אזרחות פולנית, התאפשר לפיליפה לואיס לשחק עבור נבחרת פולין, אך הוא לא ניצל אפשרות זו.
ב-17 באוגוסט 2009 זומן לראשונה לנבחרת ברזיל, למשחק ידידות.
הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של ברזיל הייתה ב-12 באוגוסט 2009, כאשר נכנס כמחליף למרסלו שנפצע, במשחק נגד .
פיליפה לואיס גם שיחק נגד , במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, ב-15 באוקטובר 2009.
לואיס נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 2015, עם הנבחרת הגיע עד לרבע הגמר.
ב-17 בנובמבר 2015 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון 3-0 על במוקדמות מונדיאל 2018.
פיליפה קוטיניו קוריאה (בפורטוגזית: Philippe Coutinho Correia; נולד ב-12 ביוני 1992) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני בוואסקו דה גאמה מליגת העל הברזילאית.
קוטיניו נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל.
החל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של ואסקו דה גאמה.
בגיל 16 נרכש על ידי אינטר מילאנו תמורת ארבעה מיליון אירו, והמשיך לשחק בוואסקו דה גאמה כמושאל עד לגיל 18.
המעבר של קוטיניו לאינטר יצא לפועל ביולי 2010, כשהיה בן 18, והוא החל לשחק תחת המאמן רפאל בניטס.
יושב ראש המועדון באותה עת, מאסימו מוראטי, אמר כי "קוטיניו הוא העתיד של אינטר".
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באינטר ב-27 באוגוסט 2010, כשעלה כמחליף במהלך הסופר קאפ האירופי בהפסד 0–2 לאתלטיקו מדריד, שהייתה מחזיקת גביע הליגה האירופית.
אחרי שהוצא מההרכב הפותח, הוא חזר להרכב של אינטר והוכיח את היכולות הגבוהות שלו בניצחון אינטר 2–3 על באיירן מינכן במסגרת שלב שמינית גמר ליגת האלופות.
באותו המשחק היה מעורב באחד השערים לזכות קבוצתו.
ב-8 במאי 2011 כבש את שער הבכורה שלו במדי אינטר מבעיטה חופשית, במשחק שהסתיים בניצחון ביתי 1–3 של אינטר על פיורנטינה.
במהלך עונת 2011/12 הוא התקשה למצוא את מקומו בסגל של אינטר והושאל לעונה אחת לאספניול מהליגה הספרדית.
ב-4 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו באספניול, בתיקו 3–3 של קבוצתו מול אתלטיק בילבאו.
את שערו הראשון באספניול כבש ב-11 במרץ, בניצחון 1–5 על ראיו ואיקאנו בדקה ה-11. את השער השני שלו הוא כבש באותו המשחק בדקה ה-21. הוא המשיך עם מספר הופעות טובות במדי אספניול במשחקים מול ראסינג סנטאנדר ומאלגה.
ב-18 במאי 2012 חזר לאינטר והצטרף לסגל הקבוצה לקראת מסע משחקי הכנה באינדונזיה.
ב-30 בינואר 2013 הודיעה הנהלת ליברפול כי קוטיניו חתם בקבוצה על חוזה ארוך טווח ויקבל את החולצה עם המספר 10.
את הופעת הבכורה שלו במדי ליברפול ערך קוטיניו ב-11 בפברואר 2013, שעלה כמחליף בדקה ה-78 בהפסד ליברפול 0–2 לווסט ברומיץ' אלביון.
שישה ימים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בליברפול כשעלה בהרכב הפותח בניצחון 0–5 של ליברפול על סוונסי סיטי.
ב-2 במרץ כבש את השער הראשון והשני של ליברפול בניצחון 0–4 על ויגאן את'לטיק.
ב-27 באפריל נבחר לאיש המשחק בניצחון ליברפול 0–6 על ניוקאסל יונייטד, עם שני בישולים וסחיטת כדור חופשי ממנו כבש ג'ורדן הנדרסון את השער השישי במשחק.
באותו החודש, נבחר קוטיניו לשחקן המצטיין של החודש בליברפול.
ב-16 בספטמבר 2013 נפצע בכתפו במהלך משחק מול סוונסי סיטי לאחר התנגשות עם אשלי ויליאמס.
הוא חזר להרכב הפותח של ליברפול לניצחון 0–4 על פולהאם במשחק שנערך באצטדיון אנפילד ב-9 בנובמבר.
ב-26 בדצמבר כבש את השער היחיד של ליברפול בהפסד 1–2 למנצ'סטר סיטי.
ב-13 באפריל 2014 כבש את שער הניצחון של ליברפול על מנצ'סטר סיטי במשחק לציון 25 השנים לאסון הילסבורו.
הניצחון במשחק מיקם את ליברפול עם שבע נקודות מעל מנצ'סטר סיטי ארבעה מחזורים לסיום העונה.
בעונת 2015/2016 בליגה האירופית העפילו קוטיניו וליברפול עד למשחק הגמר, וקוטיניו פתח בהרכב קבוצתו בהפסד 1–3 לסביליה.
ב-8 בינואר 2018 חתם רשמית בברצלונה, שם קיבל את המספר 14, תמורת כ-160 מיליון יורו.
הייתה זו ההעברה היקרה בתולדות ברצלונה והשלישית בכל הזמנים, לאחר ניימאר ואמבפה.
הופעת הבכורה שלו התקיימה ב-25 בינואר 2018 נגד קבוצתו לשעבר אספניול בניצחון 0–2 במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-8 בפברואר כבש את שערו הראשון במדי ברצלונה מול ולנסיה בניצחון 0–2 בגביע המלך, ועזר לקבוצתו לעלות לגמר.
בגמר זכו קוטיניו וקבוצתו בקופה דל ריי, תואר ראשון של הברזילאי במדי ברצלונה.
במהלך המשחק כבש בפנדל וגם הוסיף בישול.
בתחילת עונת 2018/2019 קיבל קוטיניו את המספר 7. ברבע גמר ליגת האלופות כבש את השער השלישי במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד לחיבורי השער.
חוסר שביעות רצון מיכולתו גרמה לכך שב-16 באוגוסט 2019 הוא הושאל לבאיירן מינכן לעונה אחת, כאשר דמי ההשאלה הם 20 מיליון אירו, ולבאיירן מינכן עמדה זכות הרכישה בתום תקופת ההשאלה, תמורת 100 מיליון אירו נוספים.
קוטיניו זכה עם באיירן מינכן בדאבל מקומי בגרמניה, ונכנס כמחליף בגמר הגביע הגרמני בו ניצחה באיירן 2–4 את באייר לברקוזן, אך באופן כללי לא השתלב בבאיירן, שהודיעה כי לא תממש עליו את אופציית הרכישה.
עם זאת, באיירן האריכה את חוזהו של קוטיניו עד תום עונת 2019/2020 בליגת האלופות, שהתארכה לחודש אוגוסט בעקבות התפרצות נגיף הקורונה באירופה והשבתת כל הליגות.
ברבע גמר ליגת האלופות כבש צמד נגד הקבוצה המחזיקה בכרטיס השחקן שלו, ברצלונה, בניצחון 2–8 של באיירן מינכן.
הוא נכנס כמחליף גם בניצחון 0–3 בחצי הגמר על אולימפיק ליון, ובניצחון 0–1 בגמר ליגת האלופות 2020 על פריז סן ז'רמן, וזכה עם באיירן מינכן בליגת האלופות, ולמעשה השלים זכייה בטרבל.
לאחר הזכייה בתואר, סיים את תקופת ההשאלה לבאיירן מינכן וחזר לברצלונה.
קוטיניו חזר לברצלונה עם הגעתו של המאמן החדש רונאלד קומאן.
הוא הבקיע את השער הראשון לעונה ב־4 באוקטובר 2020, במשחק מול סביליה שנגמר בתיקו 1-1. ב־29 בדצמבר באותה שנה הוא נפצע בברכו במשחק מול אייבר.
פציעה זו גרמה לו להיעדר לשאר העונה.
הוא חזר לשחק לאחר תשעה חודשים, ב־20 בספטמבר 2021, במשחק מול גרנדה.
ב-7 בינואר 2022 הושאל לאסטון וילה האנגלית עד לסוף העונה.
ב-15 בינואר ערך הופעת בכורה במדי אסטון וילה כשעלה כמחליף בתיקו 2–2 נגד מנצ'סטר יונייטד כשהוא כבש שער ומבשל את השני.
ב-12 במאי 2022 נרכש על ידי אסטון וילה בסכום של 20 מיליון יורו ששולמו לברצלונה, בנוסף ל-50% ממכירה עתידית.
קוטיניו חתם על חוזה בקבוצה עד יוני 2026.
ב-8 בספטמבר 2023 הושאל לא-דוחייל הקטרית לעונה אחת.
ב-10 ביולי 2024 חזר לקבוצת נעוריו ואסקו דה גאמה והושאל לעונה אחת.
קוטיניו היה שחקן מפתח בסגל נבחרת ברזיל שזכתה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 17 שנערכה בקוריאה הדרומית ב-2009. במהלך הטורניר, כבש קוטיניו שלושה שערים.
את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר של הנבחרת הבוגרת ערך ב-7 באוקטובר 2010, כשעלה בהרכב במשחק ידידות נגד נבחרת איראן.
קוטיניו זומן לסגל נבחרת ברזיל במונדיאל 2018, והבקיע שער במשחק הפתיחה של הנבחרת נגד נבחרת שווייץ.
במחזור השני של שלב הבתים כבש בתוספת הזמן את השער הראשון במשחק לזכות ברזיל נגד קוסטה ריקה שנגמר בתוצאה 0–2, ונבחר גם לשחקן המצטיין של המשחק.
ברבע הגמר בו ברזיל התמודדה נגד בלגיה לאחר שעברה את מקסיקו בשמינית בישל קוטיניו שער לרנאטו אוגוסטו, אך זה לא הספיק כשהבלגים ניצחו בסיום 1–2 וברזיל סיימה את דרכה בטורניר.
הוא בכלל בנבחרת המצטיינת בסיום הטורניר לצד שחקני נבחרתו מרסלו וטיאגו סילבה.
במאי 2019 נכלל בסגל הנבחרת לקראת הקופה אמריקה שנערך על אדמת ברזיל.
משחק הפתיחה של הטורניר ושל הנבחרת נגד בוליביה היה משחקו ה-50 במדים הלאומיים ובאותו משחק כבש צמד בניצחון 0–3. הנבחרת שלטה לאורך הטורניר וגם זכתה בו בסופו של דבר עם ניצחון 1–3 על פרו בגמר.
קוטיניו נחשב למספר 10 ברזילאי טיפוסי.
הוא משמש כקשר התקפי, כחלוץ שני ומשחק על האגפים.
הוא הושווה בצורת המשחק לליונל מסי ולרונאלדיניו על ידי מאוריסיו פוצ'טינו שאימן אותו בעבר באספניול, וזכה לשבחים רבים מחבריו ששיחקו עמו בליברפול.
פּיליפֵּה מַחַרַדזֵה (בגאורגית: ფილიპე მახარაძე; 9 במרץ 1868 - 10 בדצמבר 1941) היה מהפכן ופוליטיקאי גאורגי, שהנהיג את גאורגיה הסובייטית מיד אחרי סיפוחה של הארץ על ידי רוסיה בשנת 1921.
פיליפה מחרדזה נולד בשנת 1868 בכפר פַּשַרי (כיום גונביסקרי) שבחבל גוריה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
אביו של פיליפה מחרדזה, יֵסֵה, היה כומר נוצרי-אורתודוקסי בעל השכלה תאולוגית.
בשנת 1877 ההורים הפקידו את מחרדזה בבית הספר הרוחני של אוזורגתי; בשנת 1884 הוא עבר לסמינר הרוחני של טביליסי.
בשנת 1889 פיליפה מחרדזה סיים את לימודיו בסמינר בטביליסי, אך ציון הגמר מנע ממנו להמשיך את השכלתו באקדמיה תאולוגית.
יחד עם מספר בוגרי סמינר נוספים, מחרדזה שלח את מסמכיו למכון הווטרינרי של ורשה עם בקשה ללמוד במקום; הוא קיבל תשובה חיובית ובאוגוסט 1891 נסע לפולין, שהייתה למעשה חלק מהאימפריה הרוסית.
בוורשה, פיליפה מחרדזה התוודע ל"תנועה לשחרור העבודה" ולאידאולוגיה המרקסיסטית; כבר בשנת 1891 הוא הפך לחבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ועסק בתעמולה מרקסיסטית בקרב פועלי ורשה.
במקביל לפעילותו הפוליטית בפולין, מחרדזה שלח לגאורגיה ספרות פוליטית סוציאליסטית ומכתבי דעות אישיות: "מחשבות מרות", "מכתבים אודות חיינו" ו"פרי חוסר הארגון".
לפיליפה מחרדזה הייתה השפעה מכרעת על עיצוב משנתה של "הקבוצה השלישית" - הקבוצה המרקסיסטית הראשונה בגאורגיה ובעבר הקווקז; באספת הייסוד שלה בשנת 1892 בזסטפוני, התנועה קיבלה מצע סוציאל-דמוקרטי על סמך הצעתו של מחרדזה במכתב מוורשה.
בשנת 1893 משטרת ורשה חיסלה את התאים המרקסיסטיים המחתרתיים; פיליפה מחרדזה נעצר והוחזק במצודת אלכסנדר, עד שבשנת 1895 גורש חזרה לגאורגיה.
בשנים 1897-1896 פיליפה מחרדה התגורר בנפת סיר'נר'י שבחבל קאחתי, כאשר הוא נתון בפיקוח משטרתי.
מחרדזה הצליח לחמוק לביקורים בטביליסי והתקרב למהפכנים יוסף ג'וּגַשווילי (סטלין), אלכסנדרה צולוקידזה ולאדו קצחובלי, שהיו חברי "הקבוצה השלישית" המרקסיסטית; הם שילבו אותו בפעילות הארגון המחתרתי.
בשנת 1901 פיליפה מחרדזה עסק, יחד עם אלכסנדרה צולוקידזה, בהפצת רעיונות מרקסיסטיים בקרב פועלי העיר בתומי; באותה שנה הוא השתתף בהפגנת ה-1 במאי בטביליסי, מה שהוביל למעצרו.
בשנת 1902 מחרדזה שוחרר והתגורר בעיר כותאיסי, כאשר הוא נתון בפיקוח משטרתי; למרות ההגבלות, פיליפה מחרדזה השתתף בפעילותם של הוועדים המחוזיים של "הקבוצה השלישית" באימרתי ובגוריה.
בשנת 1903 פיליפה מחרדזה השתתף בכנס הראשון של הארגונים הסוציאל-דמוקרטיים של הקווקז.
במהלך הכנס נוסדה ועדת הקשר הקווקזית של הארגונים, שמחרדזה נבחר לחבר שלה מטעם "הקבוצה השלישית" הגאורגית; באותה תקופה הוא תרגם לגאורגית את חיבורו של לנין "אל עניי הכפר".
בסוף שנת 1905 פיליפה מחרדזה נעצר והוחזק במצודת מֵטֵחי שבטביליסי; במאי 1906 הוא שוחרר ונסע לברלין, שם הכיר את סרגו אורג'וניקידזה, ששהה בגרמניה אחרי שחרורו מהכלא הרוסי.
בשנת 1907 מחרדזה חזר לטביליסי והשתתף בארגון הפגנות בשלהי מהפכת 1907-1905; באותה שנה הוא היה שותף לרצח הסופר ואיש הציבור איליה צ'בצ'בדזה, שהחזיק בדעות ליברליות ולמעשה הנהיג את התנועה הלאומית הגאורגית.
לצד פעולות אלה, מחרדזה עסק גם בהסברה - הוא עבד ב"לשכה הספרותית הבולשביקית בטביליסי" וכתב עבור העיתון המחתרתי "דרוֹ".
בשנת 1908 פיליפה מחרדזה נעצר שוב והפעם הוגלה לנפת אסטרחן שבדרום רוסיה, שם שהה עד שנת 1911; בשנים 1913-1911 הוא התגורר בחבל דונבס שבדרום-מזרח אוקראינה (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
בשנים 1914-1913 מחרדזה חי בעיר באקו שבאזרבייג'ן, וערך שם את העיתון המחתרתי "צ'ווֵני צקארוֹ", שנועד לפועלים הגאורגים בעיר.
(אזרבייג'ן השתייכה לאימפריה הרוסית כפלך באקו).
בשנת 1914, מיד עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, פיליפה מחרדזה נעצר והוגלה לנפת קובה שבצפון פלך באקו; בשנת 1915 הוא גורש לנפת באקו שבמרכז הפלך, אך משם הצליח להימלט לגאורגיה ושהה בעיר כותאיסי.
בשנת 1916 מחרדזה עבר לטביליסי.
בשנת 1917, בעקבות מהפכת פברואר, מחרדזה נסע לפטרוגרד כדי להשתתף כציר בכנס השביעי של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (בולשביקים); אחרי שובו לגאורגיה, הוא השתתף בכנס האזורי של המפלגה הבולשביקית, שבמהלכו נבחר כחבר בוועד אזור הקווקז של המפלגה.
באותה שנה, מחרדזה ערך את העיתונים המחתרתיים "קַווקַסיאֵלי מוּשַה" ו"ברדזוֹלַה", שיצאו לאור בטביליסי.
בשנת 1918 גאורגיה זכתה בעצמאות והונהגה על ידי ממשלה סוציאל-דמוקרטית (מנשביקית), שלא הכירה בחוקיותה של הפעילות המהפכנית הבולשביקית.
פיליפה מחרדזה נשאר במחתרת ובשנת 1919 נעצר באשמת תכנון מרד מזוין; הוא ריצה את המאסר במצודת מֵטֵחי שבטביליסי.
בפברואר 1920 מחרדזה נמלט מהכלא, חצה את הגבול הגאורגי-רוסי באזור אוסטיה ואחרי שהות בצפון קווקז שב לגאורגיה לפעילות מחתרתית; בקיץ 1920 מחרדזה שוב ביקר בחשאי ברוסיה - הפעם בכנס השני של הקומינטרן במוסקבה.
ב-15 בפברואר של שנת 1921 הצבא האדום פתח במתקפה על גאורגיה כדי לספחהּ לרוסיה הסובייטית.
ב-16 בפברואר הכובשים נכנסו לכפר שולוורי שבקרבת גבולהּ של גאורגיה עם ארמניה הסובייטית; הבולשביקים הגאורגים הקימו בכפר את הוועד המהפכני של גאורגיה, שכלל את פיליפה מחרדזה.
במקביל לפעילותו הפוליטית, מחרדזה הצטרף לצבא האדום והפך לאחד ממפקדי הכוח הפולש.
ב-25 בפברואר של שנת 1921, עם כיבושהּ של טביליסי על ידי הצבא האדום, הוועד המהפכני של גאורגיה זכה בשלטון בארץ המותקפת.
תפקידו של הוועד היה יצירת מוסדות שלטון מרכזיים ומקומיים, שעליהם תתבסס "הדיקטטורה של הפרולטריון" בגאורגיה.
ב-8 במרץ הוועד הקים את הנשיאות כמוסד העליון של הארגון ובחר את פיליפה מחרדזה כיו"ר הנשיאות הזאת; בכך, מחרדזה הפך לשליטהּ של גאורגיה הסובייטית.
משום שצמרת הוועד המהפכני הייתה גם צמרת המפלגה הקומוניסטית הגאורגית, ראשות הוועד המהפכני הקנה למחרדזה את תפקיד המזכיר האחראי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית (ראש המפלגה); במקביל, הוא מונה ליו"ר הנשיאות של הוועד הפועל המרכזי של גאורגיה הסובייטית ולקומיסר העממי של החקלאות הגאורגית (שר החלקות).
בשנת 1922 פיליפה מחרדזה התעמת עם סרגו אורג'וניקידזה, שהיה יו"ר הלשכה הקווקזית של המפלגה הקומוניסטית הרוסית; יחד עם סטלין (שבאותה שנה מונה על ידי לנין למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הרוסית), אוֹרג'וֹניקידזֵה הוביל מדיניות של הגבלת האוטונומיה הגאורגית.
פיליפה מחרדזה זכה בעיטור הדגל האדום של העמל של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז ובאות לנין.
פיליפה מחרדזה היה נשוי לנינוֹ סמוֹלניאקוֹבה; היא הייתה לצידו החל מגלותו לפלך אסטרחן בשנת 1908 ועסקה כמוהו בפעילות מחתרתית בולשביקית.
בנם של בני הזוג, ארצ'יל מחרדזה, היה מהנדס ואלוף-משנה בצבא האדום.
פיליפה מחרדזה מת בשנת 1941 ונקבר בפנתאון מתצמינדה שבטביליסי.
בשנת 1987, עם התחזקותה של התנועה הלאומית הגאורגית, מחבלים אלמונים פוצצו את מצבת הקבר של פיליפה מחרדזה בפנתאון מתצמינדה; בהוראת המזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית דאז, ג'ומבר פטיאשווילי, המצבה שוחזרה תוך 12 שעות.
בשלהי 1989 קבריהם של הבולשביקים המפורסמים בפנתאון מתצמינדה חוללו באופן שיטתי, והשלטונות נאלצו להעביר את שרידיהם לבית הקברות שברחוב חודדוב, שיועד לבולשביקים ותיקים אך לא בכירים; גם שרידיו של פיליפה מחרדזה הועברו לבית קברות זה.
(במקומם של המהפכנים, אל הפנתאון הועברו שרידיהם של אותם סופרים ומשוררים מהתקופה הסובייטית, שקודם היו קבורים במקומות אחרים).
המקום הראשון שהנציח את פיליפה מחרדזה היה הכפר פַּטַרַה קַרצַחי (לשעבר) שבחבל ג'אוואחתי.
כרקע לאירוע שימש הסכם קארס בין טורקיה לרפובליקות הסובייטיות בשנת 1921; במסגרת ההסכם, גאורגיה הסובייטית קיבלה בחזרה את מחוז אג'ריה, שהיה בידי הטורקים, ובתמורה ויתרה סופית על אזורים גאורגיים עתיקים אחרים שבשליטת טורקיה - כולל נפת ארדהאן.
בשנת 1922, 60 משפחות מנפת ארדהאן פנו בכתב אל פיליפה מחרדזה, שהנהיג את גאורגיה הסובייטית, בבקשה לקבל בגאורגיה שטח התנחלות; ב-12 באוגוסט, פיליפה מחרדזה (שכבר לא עמד בראש הרפובליקה, אך עדיין היה בכיר בשלטון) הקצה למשפחות את השטח המבוקש בכפר פַּטַרַה קַרצַחי, שמאותה שנה נקרא לכבודו פיליפובקה.
העיירה אוזורגתי - המרכז המנהלי של הנפה, שבה נמצא כפר הולדתו של פיליפה מחרדזה - קיבלה את השם מחרדזה בשנת 1934, עוד בחייו של המהפכן; כך גם נפת אוזורגתי, שנקראה נפת מחרדזה.
ב-21 במרץ של שנת 1958, מול תחנת הרכבת של העיירה אוזורגתי, נחנך פסלו של מחרדזה.
בשנת 1989 לעיירה ולנפה הוחזרו שמן המקורי.
בכפר הנופש בחמרו שבחבל גוריה, אחד הרחובות נושא את שמו של פיליפה מחרדזה.
בשנת 1957, בבית ילדותו של פיליפה מחרדזה בכפר גונביסקרי נחנך מוזיאון, שנועד לשמר את זכרו; עם נפילת ברית המועצות המוזיאון ננטש והבית התפורר, אך הריסותיו עדיין במקום.
פיליפה מחרדזה כתב מספר ספרים בנושא תולדות המאבק המהפכני הבולשביקי באזור הקווקז, כמו "מאסות על התנועה המהפכנית בעבר הקווקז" (1927), "עצות ומאבק למען המשטר הסובייטי בגאורגיה" (1928) ועוד; בשנת 1932 הוא פרסם ספר גם על תולדות גאורגיה במאה ה-19.
פיליפו מאניני (באיטלקית: Filippo Magnini; נולד ב-2 בפברואר 1982) הוא שחיין איטלקי.
הוא פעמיים ברציפות אלוף העולם (מונטריאול 2005 ומלבורן 2007) ו-3 פעמיים אלוף אירופה (מדריד 2004, בודפשט 2006 ודברצן 2012) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
הוא מתאמן בהדרכת קלאודיו רוזטו.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים מאניני במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.99 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.13 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 זכה מאניני ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי ביחד עם בן ארצו מאסימיליאנו רוסולינו בתוצאה של 1:48.69 דקות, אחרי פיטר ואן דן הוחנבאנד (1:47.05 דקות) ואנדריי קפרלוב מרוסיה (1:48.28 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה מאניני במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אמיליאנו ברמבילה, מאסימיליאנו רוסולינו וסימונה צ'רקטו בתוצאה של 7:11.83 דקות, אחרי ארצות הברית (7:07.33 דקות) ואוסטרליה (7:07.46 דקות), כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.58 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.75 דקות, כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.30 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.99 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 48.91 שניות ועלה מהמקום השלישי.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה מאניני במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא איטליה חדש של 48.12 שניות, לפני רולנד סקומן (48.28 שניות) וריק ניתלינג (48.34 שניות) שניהם מדרום אפריקה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.81 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.23 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.34 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכה מאניני שוב ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.57 דקות, אחרי פיטר ואן דן הוחנבאנד (1:45.65 דקות) ומאסימיליאנו רוסולינו (1:47.02 דקות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה מאניני בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בצוותא עם ברנט היידן מקנדה בתוצאה של 48.43 שניות, לפני איימון סאליבן מאוסטרליה (48.47 שניות) ובכך הגן על תוארו.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר ביחד עם מאסימיליאנו רוסולינו, אלסנדרו קאלווי וכריסטיאן גאלנדה בתוצאה של 3:14.04 דקות, אחרי ארצות הברית שקבע שיא אליפות חדש של 3:12.72 דקות, ולפני צרפת 3:14.68 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 7:12.31 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:47.66 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה מאניני ב-3 מדליות, אחת מכל מסוג.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים מאניני פעמיים במקום רביעי במשחי השליחים, 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.48 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.27 שניות וב-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:05.35 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:44.12 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.11 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, בשנת 2009 סיים מאניני במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא איטליה חדש של 48.04 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.93 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.39 שניות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא איטליה חדש של 7:03.48 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:45.88 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010 סיים מאניני פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.67 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:15.18 דקות ופעמיים במקום חמישי, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:14.50 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים מאניני במקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.50 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה השלישית בטיבה (48.36 שניות) שהייתה מאפשרת לו לעלות לשלב הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.39 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.31 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.26 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:47.54 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה מאניני ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בפעם השלישת בתוצאה של 48.77 שניות, לפני אלן ברנאר (48.95 שניות) ונורברט טרנדפיר מרומניה (49.13 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם מירקו די טורה, פביו סקוצולי ומטאו ריוולטה בתוצאה של 3:32.80 דקות, לפני גרמניה (3:34.41 דקות) והונגריה (3:34.57 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים מאניני במקום 19 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.18 שניות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.13 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.10 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:07.07 דקות, אחרי ארצות הברית (3:06.40 דקות) ולפני אוסטרליה (3:07.27 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.83 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.61 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 6:59.22 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:44.53 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיים מאניני במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.12 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.62 דקות ובמקום עשירי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.60 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 זכה מאניני במדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:12.78 דקות, אחרי צרפת שקבעה שיא אליפות חדש של 3:11.64 דקות) ורוסיה (3:12.67 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.42 דקות ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.24 שניות בשלב המוקדמות ורביעי מבין השחיינים האיטלקים ולכן לא עלה לשלב הבא.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה מאניני בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 6:51.80 דקות, אחרי ארצות הברית (6:51.68 דקות) ולפני רוסיה (6:51.96 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:42.07 דקות.
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:24.56 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 1:22.60 דקות וארצות הברית (1:23.47 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:05.79 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.01 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה מאניני במדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.53 דקות, אחרי צרפת (3:10.74 דקות) ורוסיה (3:11.19 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.55 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.77 דקות ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.18 דקות.
מאוגוסט 2011 מצוי מאניני בזוגיות עם פדריקה פלגריני.
בשנים 2005–2007 זכה מאניני בתואר ספורטאי השנה באיטליה.
פיליפו מאצולה (באיטלקית: Filippo Mazzola; 1460 – 1505) היה צייר איטלקי שפעל בתקופת שיא הרנסאנס.
המידע על חייו של פיליפו מאצולה מועט.
הוא נולד בפארמה, בן לברתולומיאו מאצולה.
מוצא המשפחה היה מהעיירה פונטרמולי (Pontremoli), הנמצאת כ-90 ק"מ דרומית מערבית לפארמה, משם עברו לפארמה.
שניים מאחיו של פיליפו היו גם הם ציירים.
מאצולה היה תלמידו של פרנצ'סקו טקוני (Francesco Tacconi).
ידוע ששהה זמן מה בוונציה, שם למד אצל האמנים אנטונלו דה מסינה, ג'ובאני בליני ואלביס ויוריני.
מאצולה פעל בעיקר באזור שבין פארמה ופיאצ'נצה.
יצירתו הידועה ביותר היא פוליפטיכון הנמצא בבזיליקת סנטה מריה בקורטמג'ורה (Cortemaggiore), עיירה בקרבת פיאצ'נצה.
מאצולה נפטר בפארמה במגפת הדבר בשנת 1505.
פיליפה "פיפה" מאראק היא מדענית אנגליה העוסקת בביולוגיה ועובדת בארצות הברית.
היא ידועה במחקרה על תאי T, שהם חלק עיקרי במערכת החיסונית בגוף האדם; ובמחקרה על TSS, תסמונת של הלם הנגרם מרעלים .
מאראק נולדה ב-28 ביוני 1945 באוול, אנגליה.
היא נשואה לג'ון קאפלר ולמדה באוניברסיטת ניו-הול, קיימברידג'.
בעת לימודיה היא עבדה במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית יחד עם אלן מונרו, אימונולוג בריטי, ועבדה על הפוסט-דוקטורט שלה באוניברסיטה של קליפורניה, סן דייגו.
עמדתה הפקולטית הראשונה של מאראק הייתה באוניברסיטת רוצ'סטר, ניו-יורק, לאחר מכן לקחה חלק בארגון בריאות יהודית ארצית ולאחר מכן באוניברסיטת קולורדו.
כאימונולוגית, מאראק תרמה במחקריה תרומה מרכזית להבנת התגובה של גוף האדם לאנטיגנים, להבנה יסודית של תגובתם של איברונים בתאי T ושל נוגדנים לאנטיגנים הללו, וכיצד מולקולות וחלקיקים אלו משתתפים בתהליכי ההכרה והפעולה של מערכת החיסון.
בעבודתה המשותפת של מאראק עם בן זוגה ג'ון קאפלר הם פענחו את המנגנון אשר בעזרתו מזהה הקולטן של תאי T את האנטיגן.
מאראק למעשה תרמה להבנת הבסיס המולקולרי של התגובה החיסונית בגוף הבריא ובמצבי מחלה.
בנוסף – תרמה גם לפתרון השאלה מדוע נשים סובלות יותר מגברים ממחלות אוטואימוניות (מחלות בהן המערכת החיסונית תוקפת את הגוף עצמו).
מחלות כמו טרשת נפוצה, זאבת ודלקת מפרקים שגרונית פוגעות בעד פי 10 יותר נשים מגברים.
הסיבה לכך היא הימצאותו של סוג של תאי B הקשורים למערכת החיסונית, שקיימים בכמויות גדולות יותר אצל נשים, מכיוון שאצל נשים התאים הללו מתרבים במהלך השנים ואצל גברים מספר התאים הללו נשאר זהה לאורך כל חייהם.
1986- חוקרת במכון הרפואי ע"ש הווארד היוס
1987- נבחרה כחברת צוות על ידי החברה המלכותית
1989- חברת צוות נבחרת, האקדמיה הארצית למדעים
1990- פרס קרן החברה המלכותית
1993- המכון לחקר הסרטן, פרס וויליאם ב.
1993- פרס פול ארליך ולודוויג דרמסטדטר
1994- פרס לואיזה גרוס הורויץ, אוניברסיטת קולומביה
1998- פרס הרב שי שקנר, אוניברסיטת ירושלים
2004- פרס נשים במדע, לוריאל
2005- פרס פרל מייסטר גרינגארד
2015- נכנסה להיכל התהילה לנשים
פיליפה רות פוט הייתה פילוסופית בריטית הידועה באופן מיוחד בעבודתה בתחום האתיקה.
היא הייתה בין ההוגים אשר הניחו את היסודות לאתיקה של המידה הטובה המודרנית, השואבת השראתה מן האתיקה של אריסטו.
הגותה המאוחרת יותר של פוט מתאפיינת בשינוי מהותי לעומת דעותיה בעבודות הראשונות שפרסמה בשנות ה-50 וה-60 וניתן להבינה כניסיון למודרניזציה של תורת המוסר של אריסטו, תוך ניסיון להדגים כי ניתן להתאים את תורת אריסטו לימינו ובכך להתחרות בתורות מוסר מודרניות בולטות כגון תורות מוסר דאונטולוגיות ותועלתנות.
חלק מעבודתה של פוט היה אבן פינה לעלייתה המחודשת של האתיקה הנורמטיבית בתוך הפילוסופיה האנליטית, באופן מיוחד ביקורתה על תוצאתנות וכן נון-קוגניטיביזם .
דוגמה בולטת להגותה זו היא השיח הפילוסופי המתמשך על בעיית הקרונית.
פוט הייתה בתה של אסתר קליבלנד (1893–1980) ונכדתו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד.
אביה היה קפטן ויליאם סידני בנס בוסנקט (1893–1966), אשר שירת במשמר קולדסטרים של הצבא הבריטי ולאחר פרישתו ניהל מפעל פלדה.
סבה מצד אביה היה השופט סר פרדריק אלברט בוסנקט והיה השופט השני בסדר החשיבות בבית המשפט הפלילי של לונדון, האולד ביילי בין השנים 1900 עד 1917.
קודם ללימודיה באוניברסיטה, התחנכה בעיקר בביתה בידי מורים פרטיים.
בראיון מאוחר יותר סיפרה כי שיטת לימוד זו הותירה אותה עם פערים גדולים בהשכלתה והיא נאלצה להתכונן במשך שנה שלמה, בקורסים בהתכתבות ובאמצעות מורה פרטי, לבחינות הכניסה לאוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1939–1942 למדה בסמרוויל קולג', באוניברסיטת אוקספורד, שם סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה.
בין השנים 1942–1947 עבדה בשרות המדינה ככלכלנית.
עם תום עבודתה בשרות המדינה שבה לסמרוויל קולג' לשארית חייה.
החל משנת 1947 שימשה כמרצה לפילוסופיה, עד לשנת 1950. בין השנים 1950–1969 שימשה עמיתה ומנחה בקולג', בין השנים 1969–1988 שימשה עמיתת מחקר בכירה ומשנת 1988 ועד מותה שימשה עמיתת כבוד.
בקולג' היא בילתה שעות רבות בוויכוחים עם עמיתתה ג.א.מ.
אנסקום, אשר שכנעה את פוט כי עמדתה ביחס לנון-קוגניטיביזם שגויה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שימשה כמרצה אורחת במספר אוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת קורנל, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטת העיר ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1976 מונתה לפרופסור בקתדרה על שם גריפין באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם לימדה עד שנת 1991, כשהיא מחלקת זמנה בין ארצות הברית לאנגליה.
בשנת 1976 התקבלה כחברה באקדמיה הבריטית ובשנת 1983 הפכה לחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.