tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וויליאם "ביל" אוקלי (פיטר דיסת') – סגן פרקליט המחוז בבית המשפט באלבקרקי.
כאשר ג'ימי וקים עבדו מטעם הסנגוריה הציבורית בבית המשפט, הם היו נוטים להיתקל בביל מחוץ לכותלי האולם באופן קבוע ומנסים לקבוע עסקאות איתו.
מתואר כאדם שלא נהנה מעבודתו, ומקנא באנשים שהצליחו בתחום יותר ממנו.
בסוף הסדרה, הוא משמש בתור עורך דין מייעץ של סול כאשר האחרון נתפס והועמד לדין בגין פשעיו במהלך אירועי "שובר שורות".
קליפורד "קליף" מיין (אד בגלי הבן) – עורך דין, המייסד והמנהל של משרד עריכת הדין "דייוויס & מיין".
נתן לג'ימי עבודה כעורך דין בהמלצתו של הווארד.
עקב חילוקי דעות מקצועיים, ג'ימי מבין שהוא לא יכול או רוצה לעבוד תחת אף אדם, והוא מארגן פיאסקו שלם כדי לגרום לפיטוריו בחברה, כדי שיוכל לשמור על הבונוס שהחברה הציעה לו בהעסקתו.
על כן הוא מעורר עליו את חמתו של קליף, שבסופו של דבר נשבר ומסכים לפטר אותו ולתת לו את הבונוס.
קליף המשיך להיות דמות רקע שמגיעה והולכת בסדרה, שכן הוא עובד עם הווארד על תיק תביעה גדול, תיק שג'ימי מצא והביא לשתי החברות.
בעונה השישית, קליף היה חלק מכריע בתוכנית שג'ימי וקים רקמו כדי להרוס את המוניטין של הווארד, שכן הם דאגו שהוא יהיה נוכח בכל הפעמים בהם הם השתילו על הווארד סמים, והם שלחו נערות ליווי שהטרידו את הווארד בזמן שהיה בפגישות עם קליף.
ארין בריל (ג'סי אניס) – מתמחה במשרד "דייוויס & מיין".
מוצגת כבן אדם מאוד מרובע, ועל כן נוצרים בינה לג'ימי חיכוכים תמידיים בזמן שעבד ב"דייוויס & מיין" ואף מעבר.
הייתה בין הנוכחים בזמן שהווארד חווה התמוטטות עצבים מול בכירים בשלושת המשרדים הראשיים ושופט כאשר הם דנו בתיק של "סנדפייפר קרוסינג".
ריצ'רד "ריץ'" שוויקארט (דניס בוטסיקאריס) – עורך דין, המייסד ושותף בכיר במשרד עריכת הדין "שוויקארט & קוקלי".
הוא ומשרדו מופיעים לראשונה כאשר מתגלה שהם מייצגים את החברה "סנדפייפר קרוסינג" – רשת של בתי אבות אשר חייבה במכוון את דייריה הקשישים ביותר כסף ממה שהם אמורים לחייב.
קים מסכימה והיא עובדת עבור ריץ' במשך תקופה, כשחלק גדול מהלחץ שלה על הלקוח של הבנק יורד והיא יותר חופשייה לעשות את מה שהיא באמת אוהבת – תיקי פרו בונו - תיקים של אנשים פשוטים שצריכים עזרה מול המערכת המשפטית הדורסנית.
בסופו של דבר, קים מבינה שזו היא התשוקה האמיתית שלה, ומתפטרת מ"שוויקרט & קוקלי".
ריץ' ועמיתיו ביחד עם קליף, שימשו את "המסמר האחרון בארון" בתוכנית של ג'ימי וקים להרוס את המוניטין של הווארד, כאשר הם גרמו להווארד לחטוף התמוטטות עצבים קשה מולם ומול שופט בזמן שכל הנוכחים התכנסו כדי לנסות לקבוע פשרה בתיק של "סנדפייפר קרוסינג".
ויולה גוטו (קייקו אגנה) – עוזרת משפטית שקים שכרה כדי לעזור לה בתיק של מסה ורדה – בנק גדול שקים לקחה כלקוח אחרי שעזבה את "הה&מ".
בהמשך, היא עוברת איתה ל"שוויקארט & קוקלי".
לאחר שקים עוזבת את "שוויקארט & קוקלי", היא נפגשת עם ויולה לקפה, וויולה מספרת לקים שהיא מעריצה אותה על כך שהיא עזבה את מסה ורדה כדי לעזור לאנשים פשוטים.
קווין ווצ'טל (רקס לין) ופייג' נוביק (קארה פיפקו) – מנכ"ל הבנק וקרן הנאמנות "מסה ורדה" והיועצת הבכירה של "מסה ורדה" בהתאמה.
השניים שוכרים את שירותיה של קים כדי שתעזור לבנק במסע ההתרחבות שלו, ומביעים סיפוק רב מהשירותים של קים.
עם זאת, ככל שעובר הזמן, לקים נהיה קשה יותר ויותר לטפל בבנק, ולאחר דילמות מוסריות שחוותה עם עצמה, היא מחליטה בסוף לעזוב את התיק ולהעביר את הטיפול בהם ל"שוויקארט & קוקלי".
ד"ר קלדרה (ג'ו דרוסה) – וטרינר מקומי עם עסק מהצד בו הוא משמש כמתווך בין אנשים שצריכים עבודות לא חוקיות קטנות לבין אנשים שמוכנים לעשות את העבודות האלה.
בתחילתה של הסדרה מייק משתמש בשירותיו כדי למצוא עבודות בתור שומר ראש בעסקאות סמים קטנות.
כמו כן, יש לו "מחברת שחורה" עם שמות ופרטים של אנשים מהעולם התחתון שכל אחד מהם מספק שירותים שונים.
ג'ימי השתמש גם הוא בשירותיו כדי למצוא אנשים לעבודות לא חוקיות שארגן, ודרכו הכיר את היול באבינו.
הוא בין היתר משמש גם כרופא עבור פושעים שלא יכולים ללכת לבית חולים.
מרומז שג'ימי רכש ממנו את המחברת השחורה כאשר קלדרה החליט שהעסק הצדדי שלו מכביד עליו והוא רוצה לפרוש ממנו.
עומאר (עומר מסקטי) – עובד ב"דייוויס & מיין", ועוזרו של ג'ימי בתקופה בה עבד ב"דייוויס & מיין".
היול באבינו (לאבל קרופורד) – כייס שג'ימי השתמש בשירותיו כדי לעזור לו במשפט מול צ'אק, ובהמשך השתמש בו לעוד שלל עבודות.
בסדרה "שובר שורות" הוא הופך לשומר הראש של ג'ימי.
פרנצ'סקה לידי (טינה פארקר) – מזכירה במשרד שג'ימי וקים פתחו לתקופה.
חוזרת להיות מועסקת על ידי ג'ימי במשרד החדש שפתח תחת השם סול גודמן, ומשמשת כמזכירה שלו גם בסדרה "שובר שורות".
מביעה סלידה מפני לקוחותיו של סול, ובהמשך הסלידה מגיעה גם כלפי סול עצמו.
ויקטור (ג'רמייה ביסטוי) – עוזרו האישי של גאס.
טיירוס (ריי קמפבל) – אחד מעוזריו האישיים של גאס ביחד עם ויקטור.
לידיה רודארט-קווייל (לורה פרייז'ר) – מנהלת בכירה בסניף הטקסני של החברה הגרמנית Madrigal Electromotives שמשתפת פעולה עם גאס.
ביחד עם הממונה הגרמני עליה פיטר שולר (נורברט וייסר), היא דואגת לכל הציוד, המכונות וחומרי הגלם שגאס זקוק לעסקיו הלא חוקיים.
ליונל (דניאל מונקדה) ומרקו סלמנקה (לואיס מונקדה) – בני דודיו של טוקו (ואחייניו של הקטור), ומוצגים כרוצחים סדיסטים, אכזריים, חסרי מעצורים וקרי רוח בצורה יוצאת דופן.
איימו על מייק שיהרגו את בני משפחתו.
דון אלדיו (סטיבן באואר) – המנהיג הגדול של הקרטל המקסיקני האזורי, מעסיקם של גאס ושל בני משפחת סלמנקה.
רות מקגיל (פאטי פיגל) – אמם של ג'ימי וצ'אק, נפטרה בבית החולים לאחר קומה.
בפלאשבק על מותה, היא נראית שוכבת בבית החולים על ערש דווי, כשבניה צ'אק וג'ימי יושבים לצידה.
כאשר ג'ימי יצא רגע החוצה כדי להביא אוכל, היא חווה רגע קצר של התעוררות, בו היא מתבלבלת וקוראת לצ'אק "ג'ימי" מספר פעמים, ומיד לאחר מכן נפטרה.
צ'אק מעולם לא סיפר לג'ימי על כך.
במכתב שהשאיר צ'אק לג'ימי בצוואתו, הוא כתב שהוא זוכר את היום בו הביאו את ג'ימי הביתה מבית החולים כאילו זה היה אתמול, וכי אמם בכתה מאושר כמו שמעולם לא ראה.
צ'ארלס וילארד מקגיל (רפאל סבארג') – אביהם של ג'ימי וצ'אק.
היה בעל חנות מכולת קטנה בעיירת הולדתם של ג'ימי וצ'אק, שג'ימי נהג בילדותו לעבוד בה.
מתואר כהפך הגמור של ג'ימי – הוא היה אדם טוב לב ונאיבי, שהאמין לכל סיפור "קורע לב" שנקרה בדרכו, ואנשי העיירה ניצלו אותו באופן קבוע כדי להוציא ממנו כספים בתואנה על "בעיות" שיש להם.
בעקבות מפגש עם אדם שעבד על אביו ואמר לג'ימי שבעולם יש כבשים וזאבים – ועליו לבחור מה הוא רוצה להיות, ג'ימי מחליט לגנוב כסף מהקופה לעצמו, וממשיך לעשות זאת מספר רב של פעמים.
למרות טוב ליבו של צ'ארלס, הוא לא היה איש עסקים מוצלח, ונקלע לחובות כספיים.
צ'אק, אשר חזר לחופשה מהקולג' וניסה לעזור לאביו בחשבונות, גילה שחסרים כמעט 14,000 דולר, וחשד שג'ימי הוא האחראי לכך.
כשניסה לספר על כך לאביהם, הוא לא היה מוכן לשמוע וטען שג'ימי לא מסוגל לדבר כזה.
בסוף נאלץ למכור את המכולת בגלל הפסדים כספיים, ונפטר כמה חודשים לאחר מכן.
על כן, צ'אק האשים את ג'ימי באיבוד המכולת ובמותו של אביהם.
צ'אק סיפר שלמרות כל מה שג'ימי עשה לאביהם, הוא לקח את מותו בצורה הקשה ביותר, וכי לא הפסיק לבכות בהלוויה.
ביולי 2012, העלה וינס גיליגאן את האפשרות להפיק פריקוול ל"שובר שורות", אשר יתמקד בדמותו של סול גודמן.
באפריל 2013, אושר כי גיליגאן, יחד עם פיטר גולד, החל לפתח את הסדרה, וביולי של אותה שנה היא קיבלה "אור-ירוק".
כמה חברות שידור הביעו עניין לשדר את הסדרה, בניהן "נטפליקס" ו-"FX", אך בסופו של דבר היא נרכשה בידי הרשת ששידרה את "שובר שורות", "AMC".
במקור, נשקל להפיק את הסדרה כקומדיה באורך של חצי שעה, אך בסופו של דבר הוחלט להפיק אותה כדרמה באורך של שלושת רבעי שעה.
על כך, אמר בוב אודנקירק כי העונה הראשונה בסדרה היא "85% דרמה ו-15% קומדיה".
שלב הצילומים מתרחש, בדרך כלל, בקיצים, באלבקרקי, ניו מקסיקו.
ביולי 2021, כוכב הסדרה אודנקירק התמוטט על סט הצילומים של עונת הסיום והובהל לבית חולים.
בהמשך אישר אודנקירק כי עבר התקף לב קל אשר טופל ללא ניתוח.
לאחר מכן בעת ההמתנה להחלמתו, צולמו סצנות מהעונה בהן אודנקירק אינו משתתף.
אודנקירק שב לצילומי העונה בספטמבר 2021. צילומי העונה הסתיימו לבסוף ב-9 בפברואר 2022, ולמחרת פורסם כי העונה תעלה לשידור ב-18 באפריל 2022.
"סמוך על סול" זכתה לביקורות חיוביות.
באתר "Rotten Tomatoes" זכתה הסדרה לציון של 98%, בהתבסס על כ-280 ביקורות, ובאתר "Metacritic" זכתה הסדרה לציון של 78%, בהתבסס על כ-40 ביקורות.
"סמוך על סול" נהנתה במשך כל פרקיה מרייטינג גבוה, אף יותר מסדרת המקור עליה היא מבוססת, "שובר שורות".
בממוצע בעונה הראשונה צפו כ-2,500,000 צופים בפרק, יותר מ"שובר שורות" שבמשך רוב עונותיה צפו בממוצע כ-1,900,000 צופים בפרק.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקורות2023פרסי TCAתוכנית השנה"סמוך על סול"הישג יוצא דופן בדרמההישג אישי בדרמהריי סיהורן2024פרס אמי האמנותיעריכת התמונה הטובה ביותר בסדרת דרמהסקיפ מקדונלדמיקס הסאונד הטוב ביותר בסדרת קומדיה או דרמה (שעה)לארי בנג'מין, קווין ולנטיין ופיליפ וו.
פאלמרפרס אמי לבידור בפריים טייםסדרת הדרמה הטובה ביותר"סמוך על סול"שחקן ראשי בסדרת דרמהבוב אודנקירקשחקנית משנה בסדרת דרמהריי סיהורןתסריט בסדרת דרמהגורדון סמית'; פרק: "Point and Shoot"פיטר גולד; פרק: "Saul Gone"
סמוך-קום הוא תרגיל כושר גופני המתבצע כחלק מסדרת אימוני כוח או פעילות אירובית.
התנועה הבסיסית מתבצעת בארבעה שלבים:
יורדים לעמדת שפיפה (סקוואט) כאשר הידיים מונחות על הרצפה.
שלב 2: בועטים עם הרגליים לאחור, תוך שמירה על זרועות ישרות, ואז מבצעים שכיבת סמיכה (בחלק מהגרסאות מוותרים על שכיבת סמיכה זו).
שלב 3: מחזירים את הרגליים למצב סקוואט.
שלב 4: קופצים ממצב סקוואט כלפי מעלה.
על פי מילון אוקספורד, התרגיל נקרא על שם רופא אמריקאי בשם Royal Huddleston Burpee שפיתח בשנת 1939 מבחן כושר בשם "מבחן סמוך-קום" המבוסס על תרגיל זה (שם התרגיל באנגלית burpee, ברפי).
הוא קיבל תואר דוקטור בפיזיולוגיה מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1940. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בעיקרה דרך מהירה ופשוטה להעריך כושר גופני באמצעות תרגיל ה"סמוך-קום".
התרגיל המקורי של ברפי היה פשוט יותר, ולא כלל שכיבת סמיכה וקפיצה למעלה.
התרגיל הפך לפופולרי בשנת 1942 לאחר שצבא ארצות הברית אימץ אותו על מנת להעריך את רמת הכושר של המתגייסים, לקראת כניסת הכוח האמריקאי למלחמת העולם השנייה.
הבדיקה הייתה מורכבת מסדרת תרגילים המבוצעים ברצף מהיר, ונועדה לתת הערכה מהירה של זריזות, קואורדינציה וכוח.
להלן מספר גרסאות של התרגיל:
סמוך-קום עם קפיצה לתיבה - בזמן ביצוע התרגיל, קופצים על תיבה, ולא מעלה-מטה.
סמוך-קום עם קפיצה לרוחק - תרגיל סמוך-קום ואחריו קפיצה לרוחק.
סמוך-קום עם שכיבת סמיכה (מוכר גם בשם "bastardo") - בזמן ביצוע התרגיל, בשלב 2, מבצעים שכיבת סמיכה.
סמוך-קום עם משקולות - בזמן ביצוע התרגיל מחזיקים זוג משקולות.
ב-17 במאי 2014 שבר קמרון דורן בגרינווד (קרוליינה הדרומית) שני שיאי עולם במספר החזרות של תרגיל "סמוך-קום" ללא שכיבת סמיכה: הוא ביצע 5,657 חזרות ב-12 שעות, ו-10,105 חזרות ב-24 שעות.
ב-21 באוקטובר 2013 שבר לויד ווימה בפורטלנד (אורגון) שיא עולם במספר החזרות של תרגיל "סמוך-קום" עם שכיבת סמיכה: הוא ביצע 9,480 חזרות ב-72 שעות.
ב-23 ביולי 2018 שבר צ'ארלי גארד בטזמניה שיא עולם של 851 תרגילי "סמוך-קום" בשעה אחת.
מחוז משנה סמולביצ'י (בבלארוסית: Смалявіцкі раён; ברוסית: Смолевичский район) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר סמולביצ'י.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סמולביצ'י 42,917 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 90.72% בלארוסים, 6.58% רוסים, 1.05 אוקראינים ו-1.65% אחרים.
סמואל תומאס גיל היה אמן אוסטרלי יליד אנגליה.
גיל נולד בפריטון, מיינהד, סאמרסט, אנגליה, בשנת 1818. הוא היה בנם של הכומר סמואל גיל ואשתו הראשונה, ויניפרד אוק.
הכומר גיל הפך למנהל בית ספר בפלימות', שם התחנך הבן תחילה, והמשיך לאקדמיה של ד"ר סיברוק, בפלימות'.
לאחר שעבר ללונדון, נראה שגיל הציג את צבעי המים שלו ועבד כשרטט בגלריה ציבורית בלונדון.
ב־17 בדצמבר 1839 הגיעו סמואל תומאס גיל ומשפחתו לאדלייד על סיפונה של ה"קרוליין".
אביו סמואל גיל התיישב בעמק קורומנדל בדרום אוסטרליה, שם הפך למנהל הדואר ופתח "מכינה קלאסית ומתמטית" לבנים מתחת לגיל שתים עשרה.
בנו סמואל גיל פתח סטודיו בגולר פלייס, אדלייד, שם פרסם עבודות פורטרטים ונופים מקומיים.
אחת העבודות המוקדמות שלו היא נוף של רחוב הינדלי אדלייד, שפורסם כהדפס צבעוני בשנת 1844.
עד מהרה התרחבה פעילותו וכללה סצנות רחוב ואירועים ציבוריים, כולל מכרות נחושת שהתגלו בבורה בורה וכן עזיבת משלחתו של צ'ארלס סטורט (אנ') לתור את פנים היבשת ב -8 באוקטובר 1844.
גיל התעניין בצילום - הזמין מצלמת דאגוטיפ ואת הציוד הדרוש בשנת 1846, והתחיל לצלם באופן מקצועי.
רבל חוסר עניין ציבורי במדיום החדש, מכר גיל את מצלמתו לרוברט הול לפני צאתו עם משלחתו של ג'ון הורוקס (אנ' ) צפונה אל רכס פלינדרס מאוחר יותר בשנת 1846. בזמן המסע הוא הכין את הסקיצה הראשונה של נופים אלה.
המשלחת הייתה הראשונה באוסטרליה שהשתמשה בגמלים אך למרות זאת הסתיימה לאחר שראש המשלחת הורקס, נהרג בתאונת ירי מאקדחו, והמשלחת חזרה לאדלייד.
עם שובו ארגן גיל תערוכה למכירת צבעי המים ורישומי העיפרון של המסע, אך נראה כי המכירות היו איטיות.
בשנת 1849 פרסם גיל את ספר שהכילו 12 רישומים ליתוגרפיים של קולוניסטים דרום אוסטרליים ידועים.
בשנת 1851 התגלה זהב בוויקטוריה וגיל הצטרף לקבוצה גדולה של דרום אוסטרלים בדרכה לעבר שדות הזהב של הר אלכסנדר, ויקטוריה.
ייתכן שהוא ניסה את כוחו בכריית זהב, אך ככל הנראה לא היה לו מזל מכיוון שהוא תיעד עד מהרה את החיים בשדות הזהב ואת הופעתן של עיירות חשובות כמו בלאראט ובנדיגו.
באוגוסט 1852 פרסם סט של 24 ליטוגרפיות של "סקיצות של חפירות הזהב בוויקטוריה והחופרים כמו שהם".
בסוף 1852 עבר גיל למלבורן, שם תערוכתו של רישומים וצבעי מים משדות הזהב משכה תשומת לב רבה, עד כי חברת ליטוגרפיה, של מקרטני וגלבראית', שהוחלפה מאוחר יותר על ידי קמפבל ושות', העסיקה את גיל בהעתק העבודות אל הדפסי אבן.
התוצאות היו כה מוצלחות, עד שהסט כולו פורסם מחדש בלונדון.
בפברואר 1853 הציג כמה רישומי צבעי מים שעשויים משרטוטים שנעשו במסע הורוקס.
בשנת 1854 גיל התגורר במלבורן ומלבד שנה בסידני התגורר שם למשך שארית חייו.
כאן עבד בהוצאות ספרים כמו בלונדל ושות' והיה לו סטודיו מעל למתחם ברחוב קולינס.
בתקופה זו הפיק מספר ליטוגרפיות על אבן וכן עבודות שנחרטו על נחושת ופלדה.
בשיא ההצלחה החליט גיל לעבור לסידני אבל בשנת 1857 הוא שב למלבורן וסיפק עיצובים ל"ויקטוריה אילוסטרייטד".
מיומנותו של גיל כליטוגרף הביאה לייצור מספר יצירות בתקופה זו.
אלה כללו: ספר הסקיצות האוסטרלי (1855), הנוף בסידני וסביבתה (1856), ויקטוריה אילוסטרייטד (1857), סקיצות בוויקטוריה (1860), הסדרה השנייה של ויקטוריה המאוירת (1862), וסט ליטוגרפיות צבעוניות.
הוא גם קיבל עבודה גדולה בספרייה הציבורית במלבורן בשנת 1869, כדי לשחזר 40 מציורי צבעי מים הקודמים בחייו בשדות הזהב בוויקטוריה.
במקביל לעבודה בספרייה הציבורית במלבורן, הכין גיל סט כמעט זהה של 53 צבעי מים תחת הכותרת "שדות הזהב בוויקטוריה" בשנים 1852–1853.
בסוף שנות ה-60 גיל היה בשיא הצלחתו והתמכר לפיתויים הרבים שהוצעו במלבורן ובסידני בתקופה זו.
הוא ביקר באתרי הבילוי של הבוהמיינים כמו קפה דה פריז, חדרי הריקודים של צ'ארלי רייט, הברים של התיאטרון המלכותי.
הוא התמכר לשתייה, והביקוש לעבודתו החל לרדת.
במהלך החלק האחרון של חייו היה לעיתים קרובות חסר כל ואף החליף את הרישומים שלו במשקאות בברים האהובים עליו כמו טברנת מיטרה.
העבודות האחרונות של גיל הוענקו לו על ידי האדריכל מר ארתור פק.
ב־27 באוקטובר 1880 הוסיף גיל איורים לתצוגה הפרספקטיבית של בניין.
אולם על פי הדיווח בעיתון ה"סאן" ידיו רעדו עד כדי כך שהאדריכל הביע אי אמון בכשירותו להחזיק מברשת ופיטר אותו.
גיל שוטט ברחובות מלבורן, ובריאותו בשלב זה התדרדרה משתייה ועגבת, וכשהוא ניסה לעלות במדרגות סניף הדואר במלבורן הוא התמוטט ומת מפרצת של אבי העורקים."
בשנת 1880 הוא נקבר בקבר עניים.
בשנת 1913 הוקמה מצבה על שרידיו בזכות כסף שגייסה האגודה ההיסטורית של ויקטוריה.
המצבה נושאת את הכיתוב הפשוט: "סמואל תומאס גיל, האמן של שדות הזהב.
נהר סמוטריץ' (באוקראינית: Смотрич; בפולנית: Smotrycz) הוא נהר ביובל השמאלי של הדניסטר.
הנהר נמצא ברמת פודוליה שבמערב אוקראינה.
אורכו הוא 168 ק"מ, ואגן הניקוז שלו משתרע על פני 1,800 קמ"ר.
רוחבו הממוצע של הנהר הוא 10–15 מטר, ובנקודה מסוימת הוא אף עולה על 40 מטר.
הנהר מובחן במיוחד בגדותיו הגבוהות, המשוות לו מראה של גיא.
הוא משמש לאספקת מים, להשקיה ולדיג.
על גדות הנהר ממוקמת תחנה הידרואלקטרית קטנה, כמו גם העיר קמניץ-פודולסקי, היישוב האורבני סמוטריץ' והעיירה הורודוק.
שם המשפחה סמוטריץ' נגזר משם נהר זה והעיירה סמוטריץ' הממוקמת על גדותיו.
סמואל הארווי שפירו היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-34 בשנים 1968–1969. קודם לכן, החל מ-1961, הוא כיהן כסגן מושל המדינה תחת המושל אוטו קרנר, שאותו הוא החליף בתפקידו לאחר התפטרותו מספר חודשים טרם תום תקופת כהונתו כדי לקבל על עצמו מינוי כשופט פדרלי.
סמואל שפירו נולד בשם ישראל שפירו בכפר, שאת שמו הוא לא יכול היה לזכור, באימפריה הרוסית, באזור שכיום מהווה את שטחה של אסטוניה.
בגיל צעיר הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו ב של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
הוא עסק בעריכת דין בקנקאקי, אילינוי.
בהמשך הוא עבר לשירות במגזר הציבורי, ונבחר ב-1936 כתובע של מחוז קנקאקי.
בשנים 1947–1961 כיהן שפירו בבית הנבחרים של אילינוי, שם הוא גילה עניין במיוחד בסוגיות בריאות הנפש.
ב-1960, ושוב ב-1964, נבחר שפירו כסגן מושל אילינוי.
כאשר התפטר המושל אוטו קרנר כדי לקבל מינוי כשופט פדרלי, היה שפירו למושל המדינה ה-34, והיהודי השני (לאחר הנרי הורנר) בתפקיד.
עם השבעתו כמושל, החל שפירו בהתמודדות על תקופות כהונה מלאה כמושל בזכות עצמו, אך נוצח בהפרש קולות קטן בבחירות של 1968 על ידי המועמד הרפובליקני ריצ'רד אוגילבי.
לאחר סיום כהונתו כמושל שב שפירו לחייו הפרטיים, אף על פי שהוא נקרא מספר פעמים לשמש כחבר בוועדות מיוחדות, כשהבולטת מביניהן הייתה הוועדה לעיצוב מחדש של גבולות מחוזות הבחירה של המדינה ב-1981.
שפירו היה חבר באחוות אלפא אפסילון פאי.
החל מ-1984 ועד למותו הוא הוביל את המאמצים להקמת מטה קבוע למשרדים הארציים של האחווה.
כתוצאה מכך המטה הבינלאומי של האחווה קרוי על שמו.
סמואל שפירו נפטר בביתו שבקנקאקי ב-16 במרץ 1987. מותו התגלה לאחר שהוא לא הגיע כדי לייצג לקוח בבית המשפט, ושוטרים נשלחו לביתו כדי לחקור בדבר.
הוא נטמן בבית הקברות היהודי ולדהיים שבפורסט פארק, אילינוי.
מרכז בריאות הנפש של קנקאקי נקרא על שמו.
סמואלה ריצ'י (באיטלקית: Samuele Ricci; נולד ב-21 באוגוסט 2001 בפונטדרה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצה מילאן מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
ריצ'י גדל במחלקת הנוער של אמפולי.
הוא ערך 84 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת הסרייה א' והסרייה ב', בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לקליארי במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-1 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-4 ביוני 2022 ערך ריצ'י את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ניגריה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
סמואל מופט רלסטון היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-28 בשנים 1913–1917 וכסנאטור מטעמה מ-1923 ועד מותו.
כילד הוא עבד בעבודות רבות, כולל בכריית פחם.
הוא למד בבית ספר ולמד משפטים, נעשה לעורך דין בולט במדינתו, ולאחר מכן היה פעיל בפוליטיקה המקומית.
בשל העובדה שהוא כיהן כמושל אינדיאנה בעת שהמדינה חגגה מאה שנה להקמתה, הוא כונה לעיתים "מושל המאה" (Centennial Governor).
במהלך כהונתו כמושל הוא היה אחראי על יישום רבות מהרפורמות של העידן הפרוגרסיבי במדינה ודיכא את המהומות באינדיאנפוליס.
הוא קיבל את תמיכת הקו קלוקס קלאן בשל עמדותיו האנטי-קתוליות, ועם תמיכתם הוא נבחר לסנאט ב-1922. רלסטון נעשה פופולרי במפלגה הדמוקרטית ברמה הלאומית והיה מראשוני המתמודדים על מועמדות המפלגה לנשיאות בבחירות 1924, אך פרש בשל מצב בריאותו.
סמואל רלסטון נולד ליד ניו קמברלנד שבאוהיו כילדם השני של ג'ון ושרה רלסטון.
הורי סביו היגרו לפנסילבניה בערך ב-1760. אחיו הגדול ג'ון נפטר כשהיה בן שלוש, זמן קצר לפני לידתו של סמואל.
ב-1865 עברה המשפחה למחוז אוון שבאינדיאנה, שם רכש אביו של רלסטון חווה גדולה והחל לגדל מקנה.
בית נעוריו, בית מופט-רלסטון , נרשם ב-1975 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רלסטון ושלושת אחיו וארבע אחיותיו, עבדו בחווה המשפחתית כדי לסייע למשפחה להתקיים.
המשפחה סבלה מקשיים פיננסיים וב-1873 איבדה את החווה, ועברה לאחר מכן לפונטנט, אינדיאנה.
רלסטון החל לעבוד באטליז ומאוחר יותר ככורה פחם כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
מאוחר יותר פתח אביו אטליז משל עצמו ומצבה הכלכלי של המשפחה השתקם.
כילד התחנך רלסטון בבית ספר ציבורי במחוז אוון.
כאשר בגר, הוא החל לעבוד כמורה בבית ספר במהלך חודשי החורף, ובחודשי הקיץ למד בקולג'.
לאחר שסיים את לימודי התיכון הוא נשא לאישה את מרי ג'וזפין בקוס ב-1881. מרי נפטרה שישה חודשים לאחר מכן.
ב-1884 סיים רלסטון את לימודיו בקולג' הנורמלי המרכזי של אינדיאנה שבדאנוויל.
הוא השלים מסלול לימודים מדעי, אך התעניין יותר בלימודי משפטים לאחר שנכח במשפט כצופה.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי הדין רובינסון ופאולר.
מאחר שלא עלה בידו לממן לעצמו את מגוריו, הוא ישן כמה חודשים על ספה במשרד עורכי הדין.
בספטמבר 1884 הוא החל את לימודיו בקורס פורמלי ובינואר 1886 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ביוני אותה שנה הוא פתח משרד בלבנון, אינדיאנה בשותפות עם ג'ון א.
אבוט, שם הוא נשאר כמה שנים.
רלסטון נודע באינדיאנה בשל מיומנותו, ועד מהרה היה לאחר מעורכי הדין הבולטים במדינה, בעיקר בתחום הייצוג העסקי.
בעת לימודיו בקולג' הכיר רלסטון את ג'ני קרוואן והחל לחזר אחריה.
ב-1889 נישאו השניים, ונולדו להם שלושה ילדים.
המשפחה הייתה פרסביטריאנית באמונתה וביקרה בקביעות בכנסייה.
רלסטון היה גם חבר במועדון הצעירים של המפלגה הדמוקרטית וגילה עניין בפוליטיקה, והחל לשאת נאומי בחירות לטובתם של מועמדי המפלגה.
רלסטון היה חבר המפלגה הדמוקרטית במשך כל חייו הבוגרים.
עם זאת, העובדה שהוא חי באזור שבו שלטה המפלגה הרפובליקנית הקשתה עליו להיבחר למשרה פוליטית.
ב-1888 הוא התמודד בבחירות לסנאט של אינדיאנה, אך הובס.
ב-1896 וב-1898 הוא ניסה להתמודד על משרת מזכיר המדינה של אינדיאנה, אך בשתי הפעמים נוצח.
במהלך התקופות בהן התמודד בבחירות הוא התיידד עם הבוס של הדמוקרטים באינדיאנה, תואמס טגרט.
טגרט ניסה לדאוג לבחירתו של רלסטון כמועמד למשרת מושל המדינה ב-1908, בשל עמדתו של רלסטון נגד חוק היובש, אך הוא נוצח בוועידת המפלגה על ידי תומך חוק היובש, ולימים סגן נשיא ארצות הברית, תומאס מרשל.
באותה שנה נבחר רלסטון כנשיא מועצת החינוך של לבנון ושימש תפקיד עד 1911. היה זה ניצחונו הראשון בבחירות למשרה ציבורית.
ב-1912 תמך טגרט שוב במועמדותו של רלסטון למשרת המושל, והפעם הוא נבחר כמועמד המפלגה.
רלסטון קיבל את תמיכתם של מספר קבוצות במדינה, כולל תנועת הנשים למען חוק היובש ושל כנסיות רבות.
בבחירות הכלליות הוא ניצח ברוב קולות, וב-13 בינואר 1913 הוא הושבע כמושל אינדיאנה, לאחר שהביס את המועמד הפרוגרסיבי אלברט בוורידג' ואת מועמד הרפובליקנים, המושל לשעבר וינפילד דרבין.
אחד האירועים הראשונים בהם היה רלסטון מעורב כמושל הייתה שביתת עובדי מערכת החשמליות באינדיאנפוליס, שהחלה באוקטובר 1913. השביתה פרצה בשבוע שבו התקיימו הבחירות העירוניות והרפובליקנים האשימו את השובתים בניסיון למנוע מהם להצביע.
איגוד העובדים דרש העברת חוק להגנה טובה יותר על זכויות העובדים ורצה שהמושל יכנס מושב מיוחד של האספה הכללית של אינדיאנה כדי להעביר את החוק.
עד מהרה התפתחה השביתה למהומות שהתרחשו ברחבי העיר כאשר ההמון החל לתקוף שוטרים, מנהלי עסקים, ובנייני ממשל.
מנהלי העסקים וראש העיר סמואל שנק דרשו מרלסטון לקרוא לצבא ולשים קץ לשביתה, אך האיגודים המקצועיים איימו באלימות אם הדבר יתרחש.
ב-5 בנובמבר זימן לבסוף רלסטון את כל המשמר הלאומי של אינדיאנה ועל העיר הוטל ממשל צבאי.
בצהרי 6 בנובמבר, התכנסו השובתים ואוהדיהם סביב לקפיטול המדינתי והחלו לדרוש שהצבא יעזוב את העיר.
רלסטון יצא מהבניין ודיבר אל ההמון בהציעו נסיגה של הכוחות אם השובתים ישובו לעבודתם ויתנהל משא ומתן בדרכי שלום.
הוא הציע ויתורים והבטחות ששכנעו את השובתים בכוונותיו הטובות, ולמעשה הסתיימה השביתה באותו יום.
לאחר שחלפו כמה ימים, והיה ברור שהשביתה אכן הסתיימה, הוא שחרר את אנשי המשמר הלאומי.
כאשר התכנסה האספה הכללית, עלה בידו של רלסטון להעביר כמה חוקים שהובילו לתנאי עבודה משופרים לרבים מהעובדים במדינה.
בין החוקים שהוא קידם ועברו היו חוקים לאיסור מכירת סמים, חוק שכר מינימום, אמצעי שימור למניעת כריתת יערות, תמריצים לעידוד הפיתוח של תעשיית המקנה, מתן חיסונים בחינם למספר מחלות נפוצות, וסיוע לעיוורים במציאת עבודה.
עם זאת, משימתו האחרונה הייתה טיפול במשכנות העוני במדינה.
הוא קידם בהצלחה מימון לאספקת מים נקיים, הקמת מגרשי משחקים לילדים, ושיפורים נוספים לטובת תנאי חייהם של העניים בערים.
החוק האחרון עליו חתם רלסטון העניק סמכויות למשטרת המדינה לסגור בתי בושת, ולמעשה כך הושם קץ לתופעת הזנות באינדיאנה.
תומאס מרשל, קודמו של רלסטון בתפקיד, ניסה להעביר חוקה חדשה לאינדיאנה, אך תוכניותיו הוכרזו על ידי בית המשפט העליון של אינדיאנה כנוגדות את החוקה, והוא קבע שיש לכנס לצורך כך ועידת חוקה.
רלסטון גם שאף ליצירת חוקה חדשה כדי להפעיל כמה רפורמות שעל פי החוקה הנוכחית היו נחשבות לבלתי חוקיות.
כדי להגשים את מטרתו, הוא החל להאיץ בחברי האספה הכללית להחליט על כינוס ועידה חוקתית.
הצעת החוק בעניין הוגשה לאספה הכללית ב-1913 כדי שאינדיאנה תוכל לאמץ חוקה חדשה.
צעד זה הוגש למשאל עם מדינתי, כנדרש בחוקה הקודמת, לפני שהוועידה יכלה להתכנס.
מחוץ לאינדיאנפוליס ולמספר ערים תעשייתיות אחרות, הייתה תמיכה מועטה ברפורמות לטובת עובדי התעשייה, רובה של אוכלוסיית המדינה עדיין נמנה עם המגזר החקלאי.
ב-1914 כאשר התקיים משאל עם על כינוס הוועידה, הוא כשל לאחר שהתנגדו לו 338,947 מצביעים לעומת 235,140 תומכים בלבד.
שני המיזמים של רלסטון שהיו בעלי ההשלכות ארוכות הטווח ביותר על אינדיאנה היו חוק השירות הציבורי וחוק החינוך המקצועי.
רלסטון קידם גידול משמעותי בהוצאות על החינוך והחל ליצור מערכת של חינוך מקצועי בחינם לתלמידי מערכת החינוך של המדינה.
התקנות שהוא הפעיל בתחום השירות הציבורי פתחו בתהליך להסדרת אספקת מים זורמים וחשמל בכל המדינה.
מערכת הפארקים המדינתית והמחלקה למשאבי טבע של אינדיאנה הוקמו לצד הכרזתם של כמה פארקים מדינתיים.
פישר שכנע את רלסטון לסייע לו לקדם את הקמתו של מיזם גדול לכבישים מהירים.
בדירבונו, סייע רלסטון להתחיל במיזם שאפתני לבנות כביש מהיר ראשי בין-מדינתי.
הוא ארגן פגישה של שבעה מושלים ועלה בידו לשכנע אותם לתמוך בתוכנית לבנות כביש מהיר שיעבור דרך מדינותיהם ויקשר את ג'קסונוויל, פלורידה עם שיקגו, אילינוי, כאשר כל מדינה תממן את קטע הכביש שיעבור בתחומה.
כחמישית מאורך הכביש היה אמור לעבור בתחומי אינדיאנה.
עד לאותו זמן היה זה מיזם הכבישים המהירים הגדול ביותר בארצות הברית, וכתוצאה ממנו נסלל "כביש דיקסי" , כיום כביש 31. מיזמים חשובים נוספים בוצעו גם הם במהלך תקופת כהונתו של רלסטון כמושל, כולל תוכנית הפיצויים לעובדים הראשונה של אינדיאנה, הנהגת בחירות מקדימות במדינה, והנהגת מס ירושה.
רלסטון גם תרם תרומה ממשית למצבה הפיננסי של אינדיאנה.
המדינה הייתה במצב של חוב מאז תחילת העבודות הציבוריות של ראשית שנות ה-30 של המאה ה-19, פעמיים הייתה על סף פשיטת רגל, ב-1847 וב-1863, ופעם אחת, ב-1841 נקלעה לפשיטת רגל חלקית.
אף על פי שהמדינה לא הייתה בסיכון פיננסי מידי, היא עדיין הייתה מוטרדת מאוד מהחוב.
רלסטון התעקש לשלם את החוב המדינתי ויצר קרן חרום, וקידם תיקון בחוקה שיימנע מהמדינה ללוות כספים בעתיד.
באמצעות שילוב של קיצוצים בתקציב והרחבת המיסוי, ובתמיכת האספה הכללית, עלה בידה של הממשלה לפרוע את כל החוב וליצור עודף תקציבי של 3.76 מיליון דולר עד לתום כהונתו של רלסטון כמושל.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קרא הנשיא וודרו וילסון לרלסטון לסייע לארגן את חלקה של אינדיאנה במאמץ המלחמתי.
מספר רב של רגימנטים, שכוח האדם שלהם הסתכם ב-130,000 איש, התגייסו באינדיאנה ונשלחו אל מעבר לים במסגרת מה שהיה חיל המשלוח הגדול ביותר של המדינה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית.
כשרוב אנשי המשמר הלאומי היו מחוץ למדינה, חידש רלסטון את פעילותו של הלגיון של אינדיאנה, שזמן מה קודם לכן שונה שמו ללגיון החירות, ארגון שלא היה פעיל מאז מלחמת האזרחים.
ב-1916 החלו מתיחויות להתגבר בין ארצות הברית לבין מקסיקו והייתה אפשרות סבירה של מלחמה.
רוב כוחות הצבא של ארצות הברית היו אז באירופה, ווילסון ביקש מרלסטון לגייס בריגדה מלאה של תושבי אינדיאנה שתגן על גבול ארצות הברית–מקסיקו.
הייתה זו היחידה הצבאית הגדולה ביותר שאינדיאנה שלחה למשימה, שכן הממשלה הפדרלית גייסה בדרך כלל רק רגימנטים מדינתיים.
כמה אלפי אנשים התגייסו עד מהרה ונשלחו אל הגבול.
היסטוריונים מציינים שתקופת כהונתו של רלסטון כמושל הייתה אחת התקופות שהייתה מאוד עתירת אירועים בהיסטוריה של אינדיאנה, חוץ מתקופת כהונתו של אוליבר מורטון, שכיהן בתקופת מלחמת האזרחים.
בחוקת אינדיאנה הייתה אז הגבלת כהונה שמנעה ממנו להיבחר לתקופת כהונה שנייה, וב-8 בינואר 1917 הוא סיים את כהונתו לאחר שנשא נאום פרידה והאיץ באספה הכללית להעביר צעדי חקיקה פרוגרסיביים נוספים שלא הייתה אפשרות להעבירם בעת כהונתו.
החל מ-1922 ניהל רלסטון מסע בחירות לבחירתו לסנאט של ארצות הברית.
בשל יחסיו הידידותיים עם הסניף של הקו קלוקס קלאן באינדיאנה, עלה בידו לקבל את תמיכתם.
הוא נשא נאום בו הוא גינה את ההתערבות הדתית בענייני המדינה.
מטרתו המרכזית של הקלאן באותה תקופה הייתה לסלק את כל ההשפעה הקתולית מהממשלה ומבתי הספר הציבוריים, ולסגור בתי ספר קתולים פרטיים.
נאומו הקנה לו פופולריות רבה בקרב אנשי הארגון, שאמרו שהוא "לא חשש לגעור בחסידי האפיפיור".
הקלאן היה אחת מהקבוצות המשפיעות ביותר באינדיאנה באותה תקופה, ואנשיו הדפיסו והפיצו את נאומו של רלסטון.
תמיכת הארגון בו הייתה אחד הניסיונות התקיפים ביותר לבחירת מועמד למשרה ציבורית באינדיאנה, שכן הם חששו מהמועמד הרפובליקני, שגינה אותם בפומבי.
הקו קלוקס קלאן התפרק ב-1926, בשנה שלאחר מותו של רלסטון, לאחר שערורייה, שחשפה שלרוב של הפוליטיקאים באינדיאנה, כולל רלסטון עצמו, היו קשרים עם הארגון.
רלסטון ניצח בבחירות הכלליות לסנאט לאחר שהביס בנובמבר 1922 את אלברט בוורידג'.
העיתון ניו יורק טיימס פרסם כתבה ארוכה על רעייתו, התייחס אליה כ"לולנית", זאת בשל סירובה לעבור לוושינגטון ולהשאיר את התרנגולות בחוותה ללא השגחה.
רלסטון אייש את מושבו בסנאט ב-4 במרץ 1923. בסנאט הוא קידם את קבלתה של תוכנית מלון, שהייתה למעשה תוכנית לחלוקת העושר מחדש.
ב-1924 היה רלסטון אחד המועמדים המובילים הראשונים להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, אך מסיבות שלא היו ידועות אז, הוא פרש מהמרוץ זמן קצר לפני תחילת הוועידה הארצית של המפלגה.
מאוחר יותר הוא חשף שבשל בריאותו הרופפת הוא לא האמין שהוא מתאים להיות נשיא.
סמואל רלסטון נפטר ב-14 באוקטובר 1925 בביתו שליד אינדיאנפוליס, לאחר שמצבו הבריאותי המשיך להחמיר.
הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר לבנון.
סמואלה צ'קארלי (באיטלקית: Samuele Ceccarelli; נולד ב-9 בינואר 2000) הוא אתלט איטלקי, אלוף אירופה באולם (איסטנבול 2023) בריצת 60 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2023 זכה צ'קארלי במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.48 שניות, לפני מרסל ג'ייקובס מאיטליה (6.50 מטר) והנריק לארסון משוודיה (6.53 שניות).
סמואל שורט הוא שחיין אוסטרלי, אלוף העולם (פוקואוקה 2023) וסגן אלוף העולם (סינגפור 2025) במשחה ל-400 מטר חופשי.
שורט נולד וגדל בקווינסלנד שבאוסטרליה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יוני 2022 זכה שורט במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:03.50 דקות.
נוסף לעך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.28 דקות ובמקום 14 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:10.14 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בברמינגהאם, אנגליה באוגוסט זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:48.54 דקות, לפני דניאל וויפן מאירלנד שקבע שיא לאומי חדש של 14:51.79 דקות ומדליית כסף במשחה 400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.07 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
באולימפיאדת פריז סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.64 דקות.
הר סמוטריץ' (באוקראינית: Смотрич) הוא הר בגובה 1,898 מטר (6,227 רגל) הממוקם ברכס הרי צ'ורנוהורה (Чорногора) (אנ') של הרי הקרפטים במערב אוקראינה.
הוא ממוקם ליד הכפר דזמברוניה (אנ') במחוז איוואנו-פרנקיבסק.
ההר שוכן בחלקה הדרום מזרחי של מונטנגרו, 1.5 קילומטרים מזרחית לרכס הראשי ומחובר אליו.
ההר מתנשא לגובה של 1898 מטר.
מורדות ההר מצפון, מזרח ומדרום תלולים.
חצי קילומטר מצפון-מערב לפסגה, על אחת שלוחותיה, נמצאת הפסגה הקדמית של ההר "ווחטי קמין" (אוק').
בפסגה ישנם סלעים בעלי צורה מיוחדת, המכונים בפי המקומיים "כנסיות".
סמוטריץ' (באוקראינית: Смотрич; בפולנית: Smotrycz; ביידיש: סמאטריטש) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבמערב אוקראינה ושוכנת על גדות נהר סמוטריץ'.
היישוב נוסד ככפר במחצית הראשונה של המאה ה-15 וקיבל את זכויות מגדבורג בשנת 1448.
כוחות גרמניה הנאצית כבשו את העיירה ב-8 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
היא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-27 במרץ 1944.
בשנת 1960 הוענק לסמוטריץ' מעמד של עיירה.
העדויות הראשונות לקהילה מאורגנת עם רב בסמוטריץ' הן מ-1712. ב-1765 נמנו בסמוטריץ' ובסביבתה 365 יהודים, ב-1847 1,274 יהודים בסמוטריץ' עצמה וב-1897 1,725 יהודים, כ-40% מכלל האוכלוסייה.
יהודי המקום עסקו במסחר, מלאכה ופקידות.
מסוף המאה ה-19 היו בעיירה סניפים מקומיים של מספר תנועות ציוניות ובהם צעירי ציון, המזרחי, פועלי ציון והחלוץ וארגוני פועלים כמו הבונד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועלייתה של ברית המועצות יהודים רבים עברו למקומות אחרים במדינה או היגרו, ובפרט כמות משמעותית עלתה לארץ ישראל.
ב-1939 הסובייטים הקימו בסמוטריץ' קולחוז יהודי.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בסמוטריץ' 1,075 יהודים שהיו כ-19% מהאוכלוסייה הכללית, ובנוסף להם היו כ-1,200 יהודים ביישובים הקטנים בסביבת סמוטריץ'.
כמה מאות יהודים הצליחו להימלט מזרחה לפני הכיבוש הגרמני ב-1941. במהלך הימים הראשונים לכיבוש נרצחו 40 מיהודי העיירה בשני בורות הריגה.
לפי עדות מסוימת באזור תחילת אוגוסט נלקחו כמה עשרות יהודים לגשר על נהר סמוטריץ' ושם נורו והוטבעו בנהר ובנוסף ב-1 בספטמבר נלקחה קבוצה בגודל לא-ידוע של נשים, קשישים וילדים אל גבעה מחוץ לסמוטריץ' ושם הם נורו ונקברו בקבר אחים.
בשלב כלשהו בין סתיו 1941 וקיץ 1942 הגרמנים הקימו מעין גטו פתוח בסמוטריץ'.
חלק מהיהודים נלקחו לעבודות כפייה באזור הכפר הקרוב באלין, ובמקרה מסוים הקהילה אולצה לשלם קנס כבד בכלי זהב כדי למנוע התעללויות בחלק מהעובדים.
בקיץ 1942 יהודי סמוטריץ' הנותרים נלקחו ביחד עם יהודי צ'מריבצי הקרובה אל הגטו בקמניץ-פודולסקי, שם רובם נטבחו ב-11 באוגוסט באותה שנה.
לפי הערכות מסוימות, בסך הכול נרצחו בשואה כ-670 מיהודי סמוטריץ'.
סמואל אירה שפלר הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי, המתמחה במוסר ובפילוסופיה פוליטית.
שפלר הוא פרופסור במחלקה לפילוסופיה ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
שפלר הוא בנו של הפילוסוף של היהודי-אמריקאי ישראל שפלר.
סבו וסבתו מצד אביו נולדו ברומניה, סבו וסבתו מצד אמו נולדו בפולין.
אביו היה מקורב ליהדות ההקונסרבטיבית וסמואל גדל ב"בית די שומר מצוות".
כשנשאל על זהותו היהודית ענה: "הזהות היהודית שלי מורכבת בחלקה מהעובדה שאני מקדיש זמן רב למחשבה ממה מורכבת הזהות היהודית שלי".
ב-1973 הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הארוורד, וב-1977 קיבל דוקטור לפילוסופיה שלו מאוניברסיטת פרינסטון.
הדוקטורט שלו נכתב בהנחייתו של הפילוסוף היהודי-אמריקאי תומאס נאגל תחת הכותרת "Agents and Outcomes".
שפלר לימד במשך 31 שנים באוניברסיטת קליפורניה ברקלי.
בשנת 2004 הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
שפלר ערך את ספרו עב הכרס של דרק פרפיט On What Matters שיצא בשלושה כרכים בשנים 2007–2011 ותרם לו הקדמה.
שפלר הוא גם חבר ב"אקדמיה הנורווגית למדע ולתרבות ספרותית" ().
בספרו Death and the Afterlife, המבוסס על הרצאות הטאנר שלו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי עורר תשומת לב רבה לטענה שלו שהמשך קיום חייהם של אנשים אחרים ושל האנושות בכלל לאחר מותנו הוא בעל חשיבות עצומה עבורנו, ואף חשוב לנו יותר מהמשך קיומנו שלנו.
שפלר מבסס את טענתו העיקרית על שני ניסויים מחשבתיים עיקריים בניסיון להבין את עמדותינו ביחס למוות ולמשמעות.
בתרחיש הראשון, "תרחיש יום הדין", אנו מתבקשים לדמיין שנחייה את תוחלת החיים הרגילה שלנו, אך שלושים יום לאחר מותנו ישמידאסטרואיד את כל החיים על פני כדור הארץ.
התרחיש נתפס עוברנו מדכא, ללא תלות בעובדה שלא נמות בטרם עת.
שפלר טוען שזה מראה שחייהם של אחרים שחיים לאחר מותנו, מה שהוא מכנה "החיים שלאחר המוות הקולקטיביים", חשובים לנו יותר ממה שאנחנו חושבים בדרך כלל ושהישרדות האינדיבידואלית שלנו חשובה לנו פחות ממה שאנחנו מניחים בדרך כלל.
התרחיש השני, "תרחיש הפוריות", שואב השראה מהספר "ילדי האדם" מאת הסופרת פ.ד.
ג'יימס (שעובד לסרט "הילדים של מחר").
בתרחיש זה אנו שוב חיים את חיינו הרגילים, אך חייבים לעשות זאת מתוך ידיעה שהמין אינו פורה עוד.
עם המוות האנושי האחרון, האנושות גוועת.
שפלר טוען שהידע הזה יביא לדמורליזציה, ויערער את הניסיון שלנו לחיות חיים מאושרים.
שוב אנו רואים שהחיים שלאחר המוות הקולקטיבי חשובים לנו יותר ממה שאנו מבינים בדרך כלל.
שפלר מעמת את השלווה היחסית שאנו חשים לגבי העובדה שכל אלה שחיים כעת ימותו יום אחד, למול האימה שאנו חווים במחשבה על כל אחד מהתרחישים לעיל.
זה מצביע על כך שהעובדה שאנחנו ואלו שאנחנו אוהבים לא יהיו קיימים בעתיד פחות מטרידה אותנו, מאשר שכמה אנשים אלמונים לא יתקיימו בעתיד.
שפלר מסכים עם אלו שנאבקים על המשך קיום האנושות, ומזהירים מההתחממות הגלובאלית ומלחמה גרעינית, ומוסיף שקיומם של דורות עתידיים של אנשים מעניק משמעות לחיינו.
יש לנו חובה להבטיח עתיד משגשג, לא רק בשל חובתנו לעתיד הדורות הבאים אלא גם בשל העובדה שהמשך קיומם של הדורות הבאים הוא מה שמעניק משמעות לחיינו.
התזה הוצגה קודם לכן בסדרת כתבות בעיתון 'הניו יורק טיימס'.
סמואל מורגן שורטרידג' היה איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה.
שורטרידג' נולד ב-3 באוגוסט 1861 במאונט פלזנט שבאיווה ועבר לקליפורניה ב-1875 עם משפחתו, שהתיישבה בסן חוזה.
הוא עסק בעריכת דין בסן פרנסיסקו, קליפורניה במשך רוב חייו.
שורטרידג' שימש כעורך דינו של אייב רוף במהלך משפטי השחיתות והשוחד בסן פרנסיסקו.
שורטרידג' היה אלקטור לנשיאות ב-1888, 1900 ו-1908. ב-1914 הפסיד בפריימריז הרפובליקני על מושב הסנאט לחבר הקונגרס הוותיק ג'וזף ר.
קנולנד, שהובס בבחירות הכלליות על ידי ג'יימס ד' פילן.
ב-1920 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית, כשהוא רכוב על מסע הבחירות של וורן הרדינג לאחר מלחמת העולם הראשונה "חזרה לנורמליות".
שורטרידג' ניצח בבחירות הכלליות עם 49% מהקולות, והביס את פלן ומועמדים חזקים ממפלגת האיסור ומהמפלגה הסוציאליסטית של אמריקה.
הוא נבחר מחדש ב-1926 עם 63% מהקולות מול הדמוקרטי ג'ון ב' אליוט.
הוא כיהן שתי קדנציות מלאות לפני שהובס בפריימריז ב-1932.
שורטרידג' הפך לקול בולט עבור כוחות גזעניים אנטי-יפניים בקליפורניה, והכריז שילד של מהגרים יפנים יתייחס ל"עצמו כיליד יפן.
ליבו וחיבתו יוצאים לארץ הולדתו של ההורה".
טענותיו של שורטרידג' ב-1924 היו דומות להפליא לכמה מההצדקות שהועלו לכליאת היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אפילו כמה סנאטורים שהעדיפו מהגרים מצפון ומערב אירופה מצאו את עמדתו האנטי-יפנית של שורטרידג' מיותרת.
שורטרידג' כיהן כעורך דין מיוחד של משרד המשפטים בוושינגטון בין השנים 1939 עד 1943.
הוא מת ב-15 בינואר 1952 באתרטון, קליפורניה.
פולץ, הפכה לעורכת הדין הראשונה בקליפורניה ב-1878, ולסגנית התובעת המחוזי הראשונה בארצות הברית ב-1910. היא עזרה לו בקמפיין הבחירות לסנאט.
שורטרידג' (1858–1918) היה הבעלים של העיתון של סן חוזה The Daily Mercury ורכש את The San Francisco Call בשנת 1895.
סמואל "סם" שוורץ הוא שחיין יהודי-אמריקאי, אלוף המכביה השלוש עשרה (1989) במשחה ל-100 מטר חזה ואלוף ארצות הברית (1986) במשחה ל-200 מטר חזה.
שוורץ למד באוניברסיטת סטנפורד והתאמן ביחד עם פאבלו מוראלס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפורט לודרדייל, פלורידה בתחילת אוגוסט 1984 הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.80 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.27 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה במישן וייחו, קליפורניה בתחילת אוגוסט 1985 הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.23 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.75 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסנטה קלרה, קליפורניה בתחילת אוגוסט 1986 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.29 דקות, לפני ברט בידל (2:19.73 דקות) וריץ' קורהמר (2:19.86 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.56 דקות, 2 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד (1:04.54 דקות) בה זכה תום גנץ, ו-11 מאיות השנייה איטי (1:04.45 דקות) ממדליית זהב בה זכו בצוותא ברט בידל וריץ' קורהמר.
בתחרויות השחייה של המכביה השלוש עשרה שנערכו ביולי 1989 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:05.29 דקות, לפני מייקל גלסמן מארצות הברית (1:05.81 דקות) ושגיא שטיגמן מישראל (1:06.42 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'וזף מיקסל, ג'פרי אברהמס ואנדרו גלר בשיא מכביה חדש של 3:51.43 דקות, לפני ישראל (3:53.93 דקות) וקנדה (4:07.64 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.39 דקות, אחרי סידני אפלבום מבלגיה שסיים במקום 11 באולימפיאדת סיאול וקבע שיא מכביה חדש של 2:22.01 דקות ולפני שגיא שטיגמן (2:26.17 דקות).
סמואל (מילק) "שמואל" אמיל שיף (בפולנית: Samuel Emil Schieff; 2 באפריל 1919 - 9 במאי 1948) היה שחקן טניס שולחן יהודי-פולני-ארצישראלי.
בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פראג 1936) בתחרות הקבוצתית.
שיף נולד וגדל בטרנוב, פולין, בנם של ציפורה ואהרן.
השתייך לתנועת "הנוער הציוני" בטרנוב.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1936 זכה כשחקן נבחרת פולין במדליית ארד בתחרות הקבוצתית, ביחד עם אלויזי ארליך, שמחה פינקלשטיין ויזרסקי היהודים.
נוסף לכך, בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב רבע הגמר שבו הפסיד ב-4 מערכות לסטניסלב קולאר מצ'כוסלובקיה שזכה בזהב.
בשלב שמינית הגמר הוא ניצח את מרין ואסילה-גולדברגר היהודי מרומניה ב-3 מערכות.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1937 סיים במקום רביעי בטורניר הקבוצתי ביחד עם אלויזי ארליך, שמחה פינקלשטיין ויזרסקי ובטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר שבו הפסיד להנס הרטינגר מאוסטריה שזכה בארד.
באותה שנה זכה המועדון שלו בתואר אליפות פולין.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1938 סיים במקום חמישי בטורניר הקבוצתי ביחד עם איז'ו רוזן, אלויזי ארליך ו-ק.
בטורניר לזוגות גברים ביחד עם ארליך הם הגיעו לשלב שמינית הגמר שבו הפסידו לוואצלב טרבה וסטניסלב קולאר מצ'כוסלובקיה שזכו בארד.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים בספטמבר 1939 ברח והגיע עד יפן ובשנת 1941 עלה משם לארץ ישראל.
התגייס מיד ל ובשירותו ביחידת קשר הגיע לדרגת סמל ראשון.
עם סיום מלחמת העולם השנייה שוחרר מן הצבא הבריטי וחזר לארץ.
לא עבר זמן רב והוא נשלח ללונדון כנציג ארץ ישראל בתחרות טניס-שולחן בינלאומית.
בשובו התחיל לעבוד כשומר בחברת החשמל.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1947 סיים במקום עשירי בטורניר הקבוצתי ביחד עם איז'ו רוזן ו-מ.
בפרוץ מלחמת העצמאות הצטרף מיד לשורות המגינים ועם קום צה"ל התגייס גיוס מלא ושירת ביחידת תחבורה.
ב-9 במאי 1948 שם קץ לחייו, מסיבה לא ידועה.
נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
סְמוֹלֶנְסְק היא עיר ברוסיה, בירת מחוז סמולנסק.
סמולנסק נמצאת בחלקו העליון של הנהר דנייפר.
העיר ידועה מהמאה ה-9. היא בעלת תואר עיר גיבורה של ברית המועצות הודות להתנגדות תושבי העיר לחיילים הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
העיר נמצאת דרומית מערבית למוסקבה במרחק 419 ק"מ.
דרכה עוברות הדרכים ממוסקבה למינסק ומהמדינות הבלטיות לדרום רוסיה.
אורכה ממזרח למערב 25 ק"מ, ורוחבה מהצפון לדרום 15 ק"מ.
העיר מוזכרת לראשונה ב-863. מ-880 היא חלק מרוס של קייב.
לאחר היחלשותה של מדינה זו הייתה סמולנסק לבירתה של נסיכות עצמאית החל מ-1010. במאה ה-14 הייתה במרכז המאבק בין נסיכות מוסקבה לדוכסות הגדולה של ליטא, והאחרונה סיפחה אותה סופית ב-1404 - בתקופת שלטונו של הדוכס ויטאוטס.
ב-1514 הוחזרה העיר לרוסיה על ידי וסילי ה-3. העיר נכבשה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי ב-1611 לאחר 20 חודשי מצור, אך בעקבות מרד הקוזקים והסכם אנדרוסובו ב-1667 חזרה סמולנסק לרוסיה.
ליד העיר נערך באוגוסט 1812 קרב סמולנסק, אחד מהקרבות המרכזיים במלחמות הנפוליוניות.
הצרפתים איבדו בקרב כ-30,000 איש.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה נכבשה העיר על ידי הגרמנים, שהכלילו אותה כחלק מהרפובליקה העממית של בלארוס.
בינואר 1919 הכריזו הקומוניסטים בעיר על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, וכששוחררה העיר מינסק מהגרמנים עברה הממשלה לשם.
באוגוסט 1941 ניסה הצבא האדום להדוף את הגרמנים שהתקדמו לעבר מוסקבה בקרב סמולנסק.
שני הצדדים ספגו אבדות כבדות, אך לבסוף נפלה העיר ב-10 בספטמבר 1941.
ב-25 בספטמבר 1943 שוחררה העיר בקרב סמולנסק השני.
ב-1985 ניתן לעיר התואר עיר גיבורה, בזכות התנגדותה לגרמנים ב-1941.
ב-2010 אירעה בעיר תאונה אווירית קשה, שבה נהרגו נשיא פולין, לך קצ'ינסקי, אשתו, ועוד 94 נוסעים ואנשי צוות.
הנשיא היה בדרכו להשתתפות בטקס לציון 70 שנה לטבח יער קאטין, שבו נרצחו אלפי קצינים פולנים בידי חיילים סובייטים בהוראת סטלין.
היהודים הראשונים בסמולנסק הגיעו במאה ה-15, כאשר הנסיך ויטופט מליטא קיבל את סמולנסק ב-1404 והעניק לה את זכויות מגדבורג וזכויות נוספות.
ב-1728 קיבלו אנשי העסקים היהודים את הזכות לבוא לסמולנסק לענייני מסחר.
במאות ה -18 וה-19 גדל מספרם של היהודים בעיר בהדרגה ובשנת 1896 הגיע ל-4651 נפש (כ-10% מאוכלוסיית העיר).
יהודים סחרו בעץ, פשתן ודגנים, ועסקו בפעילות כלכלית.
בתחילת המאה ה-20 בסמולנסק נבנו שני בתי כנסת וחמישה חדרים ובית ספר תיכון יהודי על בסיס התלמוד.
חברת העזרה ליהודים העניים נוסדה בעיר בשנת 1898.
ב-1910 היו יהודי סמולנסק קורבנות לפוגרום .
במלחמת העולם הראשונה לסמולנסק הגיע מספר גדול של יהודים שנמלטו או הועברו מלטביה.
תחת השלטון הסובייטי (החל מנובמבר 1917), החל פירוק הדרגתי של המפעלים היהודיים.
ב-1922 הוחרם על ידי השלטונות הסובייטים בית הכנסת הכוראלי.
האוכלוסייה היהודית בעיר המשיכה לגדול וב-1926 היא הגיעה ל-12,887 איש (16,2% מכלל האוכלוסייה).
בשנת 1929 בסמולנסק פעל בית הספר הפדגוגי היהודי.
בשנת 1941 היו בסמולנסק 13,000 יהודים - 8% מכלל האוכלוסייה.
טרם כיבוש העיר בידי הגרמנים בשנת 1941 הספיקו רוב יהודיה להימלט ממנה מזרחה.
בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, רצחו אלו כמה עשרות יהודים משכילים בעיר, ובהמשך, הטילו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וסרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר.
בד בבד, רוכזו היהודים שנותרו בעיר ובסביבתה בגטו קטן מוקף גדר תיל שהוקם בה.
יהודי הגטו גויסו לעבודות כפייה, ומי שנמצאו לא כשירים לעבודה הוצאו להורג.
מעת לעת פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים ורוסים, וביצעו מעשי התעללות, שוד ואונס ביושביו.
בלילה שבין ה-14 ל-15 ביולי 1942 רצחו שוטרים רוסים וגרמנים את כ-2,000 יהודי גטו סמולנסק הנותרים בחורשה ליד הכפר מגלנשצ'ינה - בחלקם ירו, ואת חלקם הכניסו למשאיות גז.
בין רבני העיר היו הרב אברהם ברוך סולובייצ'יק, הרב זליג ראובן בנגיס (ממלא מקום לאחר פטירת הרב סולובייצ'יק) והרב ישראל סולובייצ'יק, בנו של הרב אברהם ברוך.
אחר נפילת מסך הברזל הגיע לעיר הרב לוי מונדשיין (בנו של החוקר הרב יהושע מונדשיין) ומונה לרב העיר.
קהילתו מונה כמה אלפי יהודים.
הוקם בית חב"ד בעיר בסמוך לחומת הקרמלין באישור מיוחד של השלטונות.
אישים הקשורים לסמולנסק שנכתב עליהם ערך בוויקיפדיה
מחוז סמולנסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
בחלק המזרחי המחוז גובל עם בלארוס.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 863,987 תושבים.
בשטח המחוז עובר נהר דנייפר.
כ-40% משטח המחוז הם יערות.
שבטים סלאבים הגיעו לאזור כבר במהלך המאה ה-4. בהתאם ל, צורפה סמולנסק לרוס של קייב בשנת 882 על ידי אולג מנובגורוד, נסיך קייב.
בשנת 1054 הוקמה נסיכות סמולנסק.
בשנת 1229 נחתם הסכם סחר בין הנסיכות לבין סוחרים מריגה.
בזמן כיבוש נסיכות רוסיות על ידי המנוגולים לא היו קרבות באזור, אך בשנת 1274 נסיכי סמולנסק הכירו בתלות הנסיכות בהורדת הזהב.
בתחילת המאה ה-14 בעזרת הדוכסות הגדולה של ליטא נסיכות השתחררה מתלות זו.
בשנת 1340 כוחות משותפים של נסיכויות רוסיות של מוסקבה וריאזאן וטטרים פלשו לשטחי הנסיכות.
בשנת 1398 כבש את ערי סמולנסק.
בשנת 1399 כוחות הנסיכות ביחד עם ליטאים ניצחו את צבא הורדת הזהב בקרב.
בשנת 1404 שטחי נסיכות סמולנסק סופחו לתקופה ארוכה לשטחי הדוכסות הגדולה של ליטא.
בהמשך היו מספר מלחמות על השליטה באזור.
בשנת 1514 לאחר מצור ארוך חיל מצב הליטאי נכנע ועיר סמולנסק עברה לרוסיה הצארית.
בתקופת הצרות שליטה על העיר וסביבתו חזרה ל.
בעקבות מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) סמולנסק וסביבתו חזרו לרוסיה הצארית.
בשנת 1708 הוקמה גוברניית סמולנסק.
חלקים מערביים של המחוז הנוכחי סופחו לתחומי האימפריה הרוסית במסגרת חלוקת פולין.
לאחר מספר מלחמות האזור הועבר לרוסיה הצארית בשנת 1654. הכפר לובביץ' שוכן במרכז היישוב החקלאי ליובאביצ'י (Любавичское сельское поселение), בחבל רודניאנסקי במחוז סמולנסק.
הכפר ידוע כמקום הולדתה של חסידות חב"ד.
בשנת 1812 התרחש קרב סמולנסק שבסופו הצבא הרוסי המשיך בנסיגה מזרחה.
בשנת 1918 סמולנסק הפך להיות מרכז של "מחוז מערב" שכלל שטחי מספר מחוזות של כיום.
בשנת 1937 המחוז הגדול חולק למספר מחוזות והוקם מחוז סמולנסק.
בשנת 1940 בשטח המחוז בוצע טבח יער קאטין.
ביולי 1941 שטח המחוז נכבש על ידי גרמניה הנאצית הוא שוחרר רק בשנת 1943. תושבים רבים לרבות יהודים נהרגו בתקופת הכיבוש, בסוף 1943 מספר תושבי המחוז היה כ-70% מאוכלוסייתו לפני המלחמה.
בשנת 1944 משטח מחוז סמולנסק פוצל מחוז קלוגה ושטח המחוז היה קרוב לשטחו הנוכחי.
בשנת 1968 שמו של עיר גז'אטסק בקרבתו נולד יורי גגרין שונה ל"גגרין".
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 בשטח המחוז הוקמה תחנת הכוח הגרעינית סמולנסק בה הופעלו בהדרגה שלוש יחידות 1,000 מגוו"ט כל אחד.
בשנת 1993 עבודות של הקמת היחידה הרביעית הוקפאו.
הרשות המחוקקת היא "הדומה של גוברניית סמולנסק" הכוללת 48 חברים.
בספטמבר 2023 לתפקיד נבחר וסילי אנוחין.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-25 ראיונים ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת כ-1.2 מיליון בשנת 1990. כ-74.6% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה, סמולנסק, מתגוררים כ-320 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית 84.9% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים.
בהתאם לנתוני המפקד של שנת 1926, אז בשטח המחוז התגוררו מעל 2 מיליון תושבים האוכלוסייה הקיימת עתה מהווה רק כמחצית מהיקף אוכלוסיית האזור בתחילת המאה ה-20.
לפני מלחמת העולם השנייה בתחום המחוז היו מספר יישובים בהם יהודים היו רוב האוכלוסייה, כך למשל בגוסינו בשנת 1926 התגוררו כ-426 יהודים מכלל 706 תושבים, בזחרינו הם היו כ-90% מכלל אוכלוסיית היישוב.
בעיר סמולנסק חלקה של יהודים הייתה כ-12%.
לאחר הכיבוש בעיר הוקם גטו ובוצעו הוצאות המוניות להורג בעיירות שונות.
נכון לשנת 2021 בשטחי המחוז מתגוררים 448 יהודים בלבד.
בתקופה הסובייטית בשטחי המחוז הוקמו מספר מפעלים גדולים בתחומי בניית מכונות ותעשיית המזון.
בשנת 1983 החלה לפעול תחנת הכוח הגרעינית סמולנסק.
בשטח המחוז הוקמה רשת מסילות ברזל מפותחת.
בין היתר פועלות רכבות במסלול מוסקבה-מינסק.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית M1 "בלארוס" ממוסקבה-מינסק, R-120 אוריול - ויטבסק ו-A-101 מוסקבה-ורשה.
בעיר סמולנסק ממוקם נמל תעופה בקרבתו התרחשה בשנת 2010 התרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה בה נהרגה הנהגה פולנית.
סמוליאני (בבלארוסית: Смаляны, ברוסית: Смоляны, ביידיש: סמיליאן) היא עיירה בבלארוס, צפונית מזרחית לאורשה, באמצע הדרך שבין מוהילב וויטבסק.
העיירה מוזכרת לראשונה כחלק מאחוזתו של הרוזן בלסקי.
בשנת 1620 נבנה במקום ארמון, שצריח בודד ממנו השתמר עד היום, עבור הנסיך סמיון סנגושקו.
הארמון נבנה על גדות הנהר דרנובקה על גבעה הנמצאת בין אדמות ביצה.
בשנת 1708 הביסו בסמוליאן צבאות פיוטר הגדול את צבאו של קרל ה-12 מלך שוודיה.
ברבות השנים הארמון נהרס ואבניו שמשו לבניית בתים באזור.
בתחילת המאה ה-20 התקיימה בעיירה קהילה יהודית בת כ-1,700 נפש.
הרב יחזקאל אברמסקי כיהן בה כרב בצעירותו, בסביבות שנת תרע"ד.
לפני כן היה ר"מ בישיבת חב"ד, לאור הצלחתו הגדולה שם סחף את תלמידי הישיבה ללימוד נגלה, והאדמו"ר ביקש ממנו לעזוב, כפיצוי שלח אותו להיות רב קהילת חב"ד, בסמיליאן.
לפניו כיהן שם הרב שניאור זלמן לוי יצחק שיינין, שעבר באותה עת לשמש כרב של מוהילוב.
עם הגיע הרב אברמסקי נודע לו שיצטרך לשאת דא"ח בסעודה שלישית כמנהג חב"ד, הוא בא לרב היוצא בדאגה שאינו יודע להכין סוג זה של דברי תורה.
הרב שיינין הרגיע אותו ואמר לו שיישאר במיוחד עבורו עוד שלושה חודשים וילמד אותו את הסגנון.
הרב אברמסקי הכיר לו טובה רבה על כך, ולימים בהיותו בירושלים חיפש אחר צאצאיו, ומצא את הרב מנחם מנדל שיינין, בנו, והכיר לו טובה רבה.
בין השנים תרע"ה-תרפ"ג כיהן בה הרב יוסף אליהו הנקין, עד שנאלץ להגר לארצות הברית מלחץ הקומוניסטים.
בין מלחמות העולם הצטמצמה הקהילה היהודית בעיירה לכ-900 איש.
עם כיבוש העיירה בתחילת יולי 1941 בידי הגרמנים, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-8 במרץ 1942 רוכזו קרוב ל-800 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם ביישוב, בו מתו רבים מהם מרעב ומקור, תוך הוצאה להורג של יהודים שנמצאו לא כשירים לעבודה.
ב-5 באפריל 1942 רצחו גרמנים ושוטרים מקומיים את כ-560 היהודים שנותרו בגטו בסמוך לעיירה.
ויליאם (סמוקי) רובינסון ג'וניור הוא זמר רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה אמריקני, ששימש גם כמפיק מוזיקלי, פזמונאי ומנהל חברות בתחום המוזיקה בארצות הברית.
רובינסון היה אחת מהדמויות המזוהות ביותר עם חברת התקליטים מוטאון, שפעילותה בשנות ה-60 ולאחריהן, יצרה צליל ייחודי, והביאה לקבלת אמנים אפרו-אמריקאים בקהל הרחב.
רובינסון פעל בשיתוף פעולה עם מייסד החברה ברי גורדי, הן כזמר מוביל, במסגרת להקתו "המירקלז", ובנפרד, במסגרת קריירת סולו מצליחה, והן כסגן מנהל החברה בין 1961 ל-1988. במסגרת זו הקליט רובינסון שלושים ושבעה להיטים שהגיעו לארבעים המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בארצות הברית בין 1960 ל-1987.
ב-2025 הגישו ארבע נשים שעבדו אצל רובינסון ואשתו במשק בית תביעה לבית המשפט בטענה כי תקף אותן מינית ואנס אותן במשך שנים.
סמור-אן-אוסואה הוא יישוב במחוז קוט-ד'אור, במרכזו של חבל בורגון-פראנש-קונטה בצרפת.
היישוב ממוקם 236 ק"מ דרומית מזרחית לפריז, על מישור של סלע גרניט ורוד המגיע עד לגובה של 423 מטר מעל פני הים.
הנהר ארמנסון מתפתל סביב העיר.
מפליו של נהר זה שימשו בעבר להנעת טחנות קמח ובתי מלאכה לעיבוד עורות.
זרם הנהר פחת בעקבות סכר שהוקם במאה התשע עשרה כדי לספק מים לתעלת בורגון.
כביש מהיר מחבר את העיר עם הערים מונבאר מצפון ואוטן מדרום.
ראשיתה של העיר ב-606, כאשר קבוצת נזירים ממנזר פלאביני הקימו כפר בשם "סן מורו" שפירושו "חומות עתיקות".
ב-1276 ניתנה לעיר מגילת זכויות על ידי רובר, דוכס בורגון.
במלחמת מאה השנים החליט פיליפ השני, דוכס בורגונדיה לבצר את העיר.
ב-1478 כוחותיו של לואי האחד עשר כבשו את העיר ומאז היא הפכה לנחלתו של מלך צרפת.
המצור האחרון על העיר נערך ב- 1589 במרוצת מלחמות הדת בצרפת.
ב-1602 אנרי הרביעי, מלך צרפת החליט להרוס את הביצורים סביב העיר.