tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדרום נשלט על ידי מצביאים, שהידוע שבהם הוא ענח'טיפי , שקברו התגלה ב-1928 במואלה, 30 קילומטרים דרומית ללוקסור.
ענח'טיפי היה נומארך או מושל פרובינציאלי של הנום שבסיסו בהיירקונפוליס, אך לאחר מכן התרחב דרומה וכבש נום שני שמרכזו אדפו.
לאחר מכן ניסה להתרחב צפונה כדי לכבוש את הנום שבמרכזו תבאי, אך לא הצליח, מכיוון שסורב לצאת ולהילחם.
קברו מעוטר מאוד ומכיל אוטוביוגרפיה אינפורמטיבית ביותר שבה מתוארת תמונה של מצרים השסועה במחסור חמור של מזון ורעב שמהם הוא, ענח'טיפי הגדול, הציל אותם.
'נתתי לחם לרעבים ולא נתתי לאף אחד למות'.
על האסון הכלכלי הזה יש ויכוחים רבים בין פרשנים מודרניים: נראה שכל שליט העלה טענות דומות.
אבל נראה בבירור שלכל מטרה מעשית, ענח'טיפי היה השליט ולא היה כוח עליון (פרעה) שהוא היה חייב לו אמונים.
הוצע כי פלישה למצרים העליונה התרחשה במקביל לייסודה של הממלכה ההרקלאופוליטית, שהקימה את שושלת תבאי, המהווה את השושלות האחת עשרה והשתים עשרה.
משערים כי שושלת מלכים זו היו צאצאיו של אנתפ הראשון , שהיה הנומארך של תבאי, שנקרא לעיתים קרובות "שומר דלת הדרום".
יוחס לו ארגון מצרים העליונה לגוף שלטוני עצמאי בדרום, אם כי נראה שהוא עצמו לא ניסה לתבוע את התואר מלך.
עם זאת, יורשיו בשושלות האחת-עשרה והשתים-עשרה עשו זאת מאוחר יותר עבורו.
אחד מהם, אנתפ השני, התחיל את ההתקפה על הצפון, במיוחד באבידוס.
בסביבות שנת 2060 לפני הספירה, הביס אנתפ השני את מושל נחן, ואיפשר התרחבות נוספת דרומה, לעבר יב.
יורשו, אנתפ השלישי , השלים את כיבוש אבידוס, ועבר למצרים התיכונה נגד שליטי הרקלאופוליס.
שלושת השליטים הראשונים של השושלת האחת-עשרה (שכולם נקראו אנתפ) היו, אם כן, גם שלושת השליטים האחרונים של תקופת הביניים הראשונה והוחלפו על ידי שורה של שליטים שנקראו כולם מנתוחותפ.
מנתוחותפ השני , הידוע גם בשם סנחקה-רע (Nebhepetra), הביס בסופו של דבר את המלכים ההרקלאופוליטיים בסביבות 2033 לפני הספירה ואיחד את המדינה כדי להמשיך את השושלת האחת-עשרה, והביא את מצרים לתקופת הממלכה התיכונה.
נראה כי הופעתה של ספרות בסטנדרטים מודרניים התרחשה במהלך תקופת הביניים הראשונה, עם פריחה של סוגות ספרותיות חדשות בתקופת ממלכה התיכונה.
יצירה חשובה במיוחד היא פפירוס איפוור, המכונה לעיתים קרובות "קינת איפוור" או "אזהרות איפוור", שלמרות שלא תוארך לתקופה זו על ידי מחקר מודרני עשוי להתייחס לתקופת הביניים הראשונה ולרשום ירידה ביחסים הבינלאומיים והתרוששות כללית במצרים.
תקופת הביניים הראשונה של מצרים חולקה בדרך כלל לשני אזורים גאוגרפיים ופוליטיים עיקריים, האחד התרכז בממפיס והשני בתבאי.
מלכי ממפיס, למרות שהיו חלשים בכוחם, החזיקו במסורות האמנותיות של ממפיס שהיו נהוגות ברחבי הממלכה הקדומה.
הייתה זו דרך סמלית למדינת ממפיס המוחלשת להחזיק בשרידי התהילה שבהם התענגה הממלכה הקדומה.
מצד שני, מלכי תבאי, מבודדים פיזית ואמנותית מממפיס (בירת מצרים בתקופת הממלכה הקדומה), נאלצו לפתח "סגנון תבאי טרום האיחוד" משלהם כדי למלא את חובתיהם המלכותיות של יצירת סדר מתוך כאוס באמצעות אמנות.
לא הרבה ידוע על סגנון האמנות מהצפון (במרכזו הרקלאופוליס) מכיוון שלא ידוע הרבה על מלכי הרקלאופוליס: אנדרטאות מהצפון מספקות מעט מידע המפרט על תקופת שלטונם.
עם זאת, הרבה ידוע על הסגנון התבאי שלפני האיחוד, שכן מלכי תבאי מהשושלת האחת-עשרה שלפני האיחוד השתמשו באמנות כדי לחזק את הלגיטימיות של שלטונם, ונוצרו סדנאות מלכותיות רבות, שיצרו סגנון אמנות מצרי עליון ייחודי.
תבליטים מסגנון האמנות התבאי שלפני האיחוד מורכבים בעיקר מתבליט גבוה או תבליט שקוע עמוק עם פרטים חרוכים.
תווי פנים האופייניים לסגנון זה כוללים עין גדולה, המתוארת ברצועת תבליטים שנועדה לייצג צבע עיניים.
פוגש את פינת העין החיצונית והקו הזה בדרך כלל חוזר לאוזן.
הגבה מעל העין שטוחה ברובה; היא לא מחקה את צורת העפעף.
נעשה שימוש בחתך עמוק ביצירת האף הרחב, והאוזן גם גדולה וגם אלכסונית.
דוגמה לתבליטים תבאים שלפני האיחוד היא אסטלה של שומר הסף מעתי, אסטלה מאבן גיר מתקופת מנטוחוטפ השני, בערך 2051-2030 לפני הספירה.
בטסטלה זו מתיישב מעתי ליד שולחן מנחות ובידו השמאלית צנצנת שמנים קדושים, והטקסט המקיף אותו מתייחס לדמויות אחרות מחייו, כמו הגזבר בבי ואבי משפחת אינטף השלטת, המדגימים את קשרים הדוקים הקושרים יחד שליטים וחסידים בחברה התבאית בתקופת הביניים הראשונה.
תווי פנים דומיננטיים ומידול עגול של גפיים נראים גם בפסלים, כפי שניתן לראות בפסל אבן הגיר של הדייל מרי, מהשושלת האחת-עשרה מתקופת הביניים הראשונה, גם כן תחת שלטונו של מנטוחוטפ השני.
זכרים עם חזה זוויתי מובהק המתוארים עם גלילי שומן, כמו גם נקבות עם חזה זוויתי או מחודד נראים באוסף תבליטי אבן הגיר של הפקיד הבכיר ג'טג'י (Limestone Reliefs of High Official Tjetji).
תבליט אבן הגיר של הפקיד הבכיר ג'טג'י מכיל 14 שורות טקסט אופקיות בראש התבליט, עם תיאור חייו.
חמישה עמודים אנכיים מימין לתבליט מכתיבים נוסחת הצעה משוכללת במיוחד לתקופת הביניים הראשונה.
ג'טג'י פונה ימינה עם שני זכרים קטנים יותר בצד שמאל שהם ככל הנראה צוות זוטר רשמי.
ג'טג'י עצמו מתואר כפקיד בוגר עם חזה בולט, גלילי שומן על פלג גופו וחצאית באורך אמצע השוק.
הפקידים המוצגים משמאל צעירים יותר ולובשים חצאיות קצרות יותר, מה שמסמל את היותם פחות בוגרים ופעילים.
התיאור של דמות האישה הספציפית לתקופת הביניים הראשונה נראה גם הוא בתבליט אבן הגיר של הפקיד הבכיר ג'טג'י.
פרויקטי הבנייה של מלכי הרקלאופוליס בצפון היו מוגבלים מאוד.
רק פירמידה אחת שנחשבת שייכת לשליט מרי כא רע (2065–2045 לפני הספירה) מוזכרת במקום כלשהו בסקארה.
כמו כן, קברים פרטיים שנבנו במהלך התקופה מחווירים באיכותם ובגודלם בהשוואה לאנדרטאות הממלכה הקדומה.
יש עדיין סצנות תבליט של משרתים המכינים ציוד עבור הנפטרים, כמו גם סצנות המנחה המסורתיות המשקפות את אלו של קברי ממפיס מתקופת הממלכה הקדומה.
עם זאת, הם באיכות נמוכה יותר והם הרבה יותר פשוטים מהמקבילות שלהם בממלכה הקדומה.
ארונות קבורה מלבניים מעץ עדיין היו בשימוש, אך העיטורים שלהם הפכו משוכללים יותר במהלך שלטונם של מלכי הרקלאופוליס.
כתבי ארונות קבורה חדשים צוירו בפנים, וסיפקו לחשים ומפות לשימוש הנפטר בחיים שלאחר המוות.
יצירות אמנות ששרדו מתקופת תבאי מראות שבעלי המלאכה יצרו פרשנויות חדשות לסצנות מסורתיות.
הם השתמשו בצבעים עזים בציוריהם ושינו ועיוותו את הפרופורציות של דמות האדם.
סגנון ייחודי זה בלט במיוחד באסטלות הלוחות המלבניות שנמצאו בקברים בנאגה אל-דיר.
במונחים של אדריכלות מלכותית, מלכי תבאי מהשושלת האחת-עשרה המוקדמת בנו קברים חצובים בסלע הנקראים קברי צפת באל-טריף על הגדה המערבית של הנילוס.
סגנון חדש זה של אדריכלות קברי המתים כלל חצר גדולה עם קולונדת עמודים חצובים בסלע בקיר הרחוק.
חדרים נחצבו בקירות הפונים לחצר המרכזית שבה נקברו הנפטרים, מה שאפשר לקבור מספר אנשים בקבר אחד.
ייתכן שחדרי הקבורה הבלתי מעוטרים נבעו מהיעדר אמנים מיומנים בממלכת תבאי.
תקופת הביניים השנייה של מצרים העתיקה מתוארכת בין 1700 ל-1550 לפני הספירה.
היא מסמנת תקופה שבה מצרים העתיקה חולקה לשושלות קטנות יותר בפעם השנייה, בין סוף תקופת הממלכה התיכונה לתחילתה של תקופת הממלכה החדשה.
המושג "תקופת ביניים שנייה" כולל, בדרך כלל, את השושלות ה-13 עד ה-17, אולם אין הסכמה אוניברסלית באגיפטולוגיה לגבי אופן הגדרת התקופה.
היא ידועה בעיקר בתור התקופה שבה ייסדו אנשי החיקסוס ממערב אסיה את השושלת החמש-עשרה ושלטו מאווריס, שעל פי ה-Aegyptiaca של מנתון, נוסדה על ידי מלך בשם סליטיס .
ייתכן שהתיישבות של אנשים אלה התרחשה בדרכי שלום, אם כי דיווחים מאוחרים יותר של מנתון מציגים את החיקסוס "ככובשים אלימים ומדכאים של מצרים".
רשימת המלכים מטורינו מתקופת רעמסס השני נותרה המקור העיקרי להבנת הכרונולוגיה וההיסטוריה הפוליטית של תקופת הביניים השנייה, יחד עם לימוד טיפולוגיה של חרפושיות, קמעות בצורת חיפושיות שיוצרו בהמוניהם במצרים העתיקה ולעיתים קרובות כתובים עליהם שמות של שליטים.
השושלת השתים עשרה של מצרים הסתיימה בסוף המאה ה-19 לפני הספירה עם מותה של המלכה סובקנפררע .
לא היו לה יורשים, מה שגרם לשושלת להגיע לסיומה הפתאומי, ואיתה, לסיומו של העידן המשגשג ביותר בתקופת הממלכה התיכונה; היא הוחלפה על ידי השושלת השלוש-עשרה החלשה בהרבה.
לפי הכרוניקן הביזנטי גאורגיוס סינקלוס, כל שלושת המקורות של רשימת המלכים המתורגמת של אפריקנוס, אוסביוס ואוסביוס הארמני קובעים כי לשושלת השלוש-עשרה היו שישים מלכים ששלטו וחיו בדיופלוס במשך כ-453 שנים.
תוך שמירה על מקום מושבה של השושלת השתים-עשרה, שלטה השושלת השלוש-עשרה (בערך 1773 - 1650 לפנה"ס) מאיטיטאווי ("שליט שתי הארצות") במשך רוב שנות קיומה.
השושלת השלוש-עשרה עברה לתבאי שבדרום הרחוק, אולי בתקופת שלטונו של מרנפר איי .
האגיפטולוגית דפנה בן-תור מאמינה שאירוע זה הופעל על ידי פלישת הדלתא המזרחית ואזור ממפית על ידי שליטים כנענים.
עבור חלק מהסופרים, זה מסמן את סופה של תקופת הממלכה התיכונה ותחילתה של תקופת הביניים השנייה.
אולם ניתוח זה נדחה על ידי ריהולט ובייקר, שמציינים שהאסטלה של Seheqenre Sankhptahi , ששלטה לקראת סוף השושלת, מעידה בתוקף על כך שהוא מלך על ממפיס.
האסטלה היא ממוצא לא ידוע.
למרות שהשושלת השלוש-עשרה ככל הנראה שלטה במצרים העליונה, השושלת הארבע-עשרה שלטה במצרים התחתונה, ושני הבתים הסכימו להתקיים במקביל כדי לאפשר סחר חליפין.
מן הסתם השליטים התקשו להבטיח את הכוח בשטחם, והם הוחלפו בצורה מהירה, אך ייתכן שגורמים אחרים כמו רעב שיחקו חלק.
הקריסה הסופית של השושלת השלוש-עשרה הפכה לפתח לשתי שושלות קטנות יותר להשתלט על מצרים.
בדומה לתקופת הביניים הראשונה של מצרים, תקופת הביניים השנייה הייתה תקופה דינמית שבה שלטון מצרים חולק באופן גס בין בסיסי כוח יריבים במצרים העליונה ובמצרים התחתונה, שכל אחד מהם שולט בחלק מהארץ.
השושלת השלוש-עשרה התבררה כמי שאינה מסוגלת להחזיק בכל שטחה של מצרים, ומשפחה שולטת פרובינציאלית, הממוקמת בדלתא של הנילוס, התנתקה מהסמכות המרכזית כדי ליסד את השושלת הארבע-עשרה (בערך 1700–1650 לפני הספירה).
לפי סינקלוס , כל שלושת המקורות מסכימים שלשושלת הארבע-עשרה היו שבעים ושישה מלכים וחצרם הייתה ממוקמת בקסויס, למרות שהם מתארים מספר שונה של שנות שלטון.
אפריקנוס קבע שהשושלת שלטה במשך 184 שנים, בעוד שהגרסה הארמנית של אוסביוס קובעת 484 שנים.
אוסביוס מציין את אותו הדבר כמו אפריקנוס, אך בעותק אחר אותו מספר כמו הגרסה הארמנית.
הגבולות המדויקים של מדינת השושלת הארבע-עשרה אינם ידועים, בשל המחסור הכללי באנדרטאותיה.
במחקרו על תקופת הביניים השנייה, מסיק קים ריהולט שהטריטוריה שנשלטה ישירות על ידי השושלת הארבע-עשרה מורכבת בערך מהדלתא של הנילוס, עם גבולות הממוקמים ליד תל אטריב (אטריביס) במערב הדלתא ותל בסטה (בובסטיס) במזרח.
רוב האגיפטולוגים המודרניים חולקים את הדעה שאווריס – ולא קסויס – היה מושב שלטונה של השושלת הארבע-עשרה.
שליטים שנויים במחלוקת שהוצעו על ידי ריהולט כחמשת השליטים הראשונים של השושלת מזוהים בדרך כלל כבעלי מוצא כנעני (שמי) על סמך שמותיהם.
על מסקנותיו לגבי מיקומם הכרונולוגי בתוך התקופה מחלוקת במחקרה של האגיפטולוגית הישראלית, דפנה בן-תור.
מקורות אחרים אינם מתייחסים לשושלת כשליטים זרים או חיקסוס והם לא כונו "שליטי ארצות זרות" או "מלכי רועים" ברשימות המלכים.
השליטים המתמודדים (עם תרגום השמות שלהם) הם:
יקבאם ("יקבאם" פירושו "(האלה) איה היא סלע")
יאאמו ("יאאמו" פירושו "איפה הדוד?")
אמו אאהוטפרה ("אמו" יכול להיות "האסייתי")
ששי מעיברע ("ששי" הוא שם שמי)
השליט המוצהר ביותר של השושלת, ללא מחלוקת, נחסי , השאיר את שמו על שתי אנדרטאות באווריס.
לפי ריהולט, הוא היה בנו ויורשו הישיר של פרעה ששי עם מלכה נובית בשם טאטי .
השושלת הארבע-עשרה ראתה הצלחה רבה במהלך שנותיה הראשונות, אך בדומה לשושלת השלוש-עשרה המאוחרת, התחלפו השליטים ברצף מהיר.
השושלת הארבע-עשרה הופלה על ידי החיקסוס.
חיקסוס הקימו שושלת משלהם במצרים, השושלת החמש-עשרה (בערך 1650 עד 1550 לפני הספירה).
השליט הראשון של השושלת החמש-עשרה, סליטיס , המתואר כחיקסוס (ḥḳꜣw-ḫꜣswt, "רועה צאן" על פי אפריקנוס), הוביל את עמו לכיבוש של אזור דלתת הנילוס ויישב את בירתו באווריס.
לפי מנתון, מאמינים שסליטיס כבש את מצרים כולה, אולם סביר יותר ששלטונו לא השתרע מעבר למצרים התחתונה.
אפשר להשוות את סליטיס למלך ידוע פחות בשם שארק , ואולי אפילו לששי, השליט המאומת ביותר בתקופת הביניים השנייה.
רשימת המלכים מטורינו מציינת כי היו שישה שליטי חיקסוס, כאשר לא ברור אם ח'מודי רשום כשליט האחרון של השושלת החמש-עשרה.
השושלת החמש-עשרה של מצרים שלטה מאווריס אך לא שלטה בכל הארץ, והותירה חלק מצפון מצרים העליונה לשליטת שושלת אבידוס וגם לתחילת השושלת ה-16. השושלת ה-16 לא נשלטה על ידי החיקסוס עצמם, אלא התבאים.
+השושלת החמש-עשרהשםתמונהתאריכים והערותסליטיס לא מאומתתהוזכר על ידי מנתון כמלך הראשון של השושלת; כרגע לא מזוהה עם כל אדם ידוע עם אישור ארכאולוגי.
שלט במשך 19 שנים על פי מנתון, שצוטט על ידי יוספוס.סמקן מוזכר ברשימת המלכים מטורינו.
לפי ריהולט, הוא היה שליט חיקסוס מוקדם, אולי המלך הראשון של השושלת; פון בקרת' ממקם אותו בשושלת השש-עשרה.אפראנאט מוזכר ברשימת המלכים מטורינו.
לפי ריהולט, הוא היה שליט חיקסוס מוקדם, אולי המלך השני של השושלת; פון בקרת' ממקם אותו בשושלת השש-עשרה.ח'יאן שלט יותר מ-10 שנים.יאנאסי בנו הבכור של ח'יאן, אולי במקור האזכור של המלך איאנה ב"אגפטיאקה" של מנתון.סכר-הרנקרא כמלך חיקסוס על משקוף דלת שנמצא באווריס.
סדר השלטון אינו ודאי.סביבות 1590?–1550 לפני הספירה.
שלט יותר מ-40 שנה.ח'מודיסביבות 1550–1540 לפני הספירה.
יש פולמוס אקדמאי אם תנועת החיקסוס הייתה פלישה צבאית או הגירה המונית של אסייאתים מארץ ישראל.
ייתכן שההתיישבות של אוכלוסיות כנעניות התרחשה בדרכי שלום בעקבות התפוררות השושלת הארבע-עשרה.
ניתוח איזוטופי סטרונציום דחה גם את מודל הפלישה לטובת הגירה.
בניגוד למודל של פלישת חוץ, המחקר לא מצא יותר זכרים שנכנסו לאזור, אלא מצא הטיה מינית כלפי נקבות, כאשר שיעור גבוה (77%) הם לא מקומיים.
שושלת אבידוס (בסביבות 1640 עד 1620 לפנה"ס) הייתה ככל הנראה שושלת מקומית קצרת מועד ששלטה על חלק ממצרים העליונה במהלך תקופת הביניים השנייה במצרים העתיקה והייתה בת זמנן של השושלות ה-15 וה-16. שושלת אבידוס נשארה די קטנה עם שלטון על אבידוס או תיניס בלבד.
מעט מאוד ידוע על שושלת אבידוס, מכיוון שהיא הייתה קצרת מועד, אם כי יש מספר שמות שליטים המופיעים ברשימת המלכים מטורינו, אך בשום מקורות אחרים.
השושלת ניסתה לכלול ארבעה שליטים: ואפואווטמספ , פאנטג'ני , סאנאייב וסנבקאע .
שושלת אבידוס חדלה כאשר התפשטו החיקסוס למצרים העליונה.
השושלת השש-עשרה (בסביבות 1580–1650 לפני הספירה) שלטה באזור תבאי שבמצרים העליונה.
מבין שתי הגרסאות הראשיות של האגיפטיאקה של מנתון, השושלת השש-עשרה מתוארת על ידי אפריקנוס האמין יותר (נתמך על ידי סינקלוס) כ"מלכי רועים [חיקסוס]", אך על ידי אוסביוס בתור יליד תבאי.
המלחמה המתמשכת נגד השושלת החמש-עשרה שלטה בשושלת השש-עשרה קצרת המועד.
צבאות השושלת החמש-עשרה, שניצחו עיר אחר עיר של אויביהם הדרומיים, פלשו ללא הרף לשטח השושלת השש-עשרה, בסופו של דבר איימו ולאחר מכן כבשו את תבאי עצמה.
הרעב שפקד את מצרים העליונה בסוף השושלת השלוש-עשרה והשושלת הארבע-עשרה, הכה גם את השושלת השש-עשרה, בעיקר במהלך שלטונו של נפרחוטפ השלישי ולאחריו.
סופה של השושלת השש-עשרה הגיע לאחר לחץ צבאי בלתי פוסק מצד השושלת החמש-עשרה, לאחר ניסיונות רבים עם עדויות לכך שחותמותיו האישיות של נביריראב הראשון נמצאו בשטח חיקסוס.
בסביבות שנת 1580 לפני הספירה, קרסה השושלת השש-עשרה לאחר שנכבשה על ידי המלך ח'יאן משושלת חיקסוס החמש-עשרה.
השושלת השבע-עשרה (סביבות 1571-1540 לפנה"ס) הוקמה על ידי התבאיים במהירות לאחר נפילת השושלת השש-עשרה.
הפרטים על הפלת החיקסוס בתבאי אינם ברורים.
מקורות כמו אפריקנוס ואוסביוס מצביעים על כך שהשושלת השש-עשרה כללה מלכי רועים (כמו השושלת החמש-עשרה), אך גם שליטי תבאי.
השושלת השבע-עשרה כללה גם ארבע משפחות שולטות שונות שלשליט האחרון שלהן לא היה יורש זכר לכס המלכות.
לאחר מכן, משפחות חזקות אחרות הקימו שליטים בעלי שלטון קצר.
השושלת השבע-עשרה שמרה על שלום קצר מועד עם השושלת החמש-עשרה, שהסתיים עם תחילת שלטונו של טאו הראשון (בערך 1545–1549 לפני הספירה), שפתחה בשורה של מלחמות נגד החיקסוס.
המלך כא מוס (בערך 1545-1540 לפנה"ס) המשיך במלחמה נגד החיקסוס בכללותם, אך אחיו יעחמס הראשון היה המלך שהנחית את המכה האחרונה; כך הפך לשליט הראשון של השושלת השמונה-עשרה בממלכה החדשה.
בסוף תקופת הביניים השנייה עלתה השושלת השמונה-עשרה לשלטון במצרים.
המלך הראשון של השושלת השמונה-עשרה, יעחמס הראשון, השלים את גירוש החיקסוס ממצרים וביסס את שלטונו על הארץ, איחד את מצרים העליונה והתחתונה.
יחד עם זאת, הוביל יעחמס לתקופה חדשה של שגשוג, הממלכה החדשה.
תקופת הביניים השלישית של מצרים העתיקה החלה עם מותו של פרעה רעמסס האחד עשר בשנת 1077 לפני הספירה, אשר ציין את סיום שלטון הממלכה החדשה ותחילת התקופה המאוחרת של מצרים העתיקה.
נקודות שונות מוצעות כהתחלה לעידן האחרון, אם כי היא נחשבת לרוב כמתוארכת מיסודה של השושלת העשרים ושש על ידי פסמתיך הראשון בשנת 664 לפנה"ס, לאחר עזיבתם של השליטים הנוביים הכושים של השושלת העשרים וחמש.
לאחר שגורשו על ידי האשורים תחת הנהגתו של השליט אשורבניפל.
השימוש במונח "תקופת ביניים שלישית", המבוסס על האנלוגיה של תקופות הביניים הראשונה והשנייה הידועות, היה פופולרי עד 1978, כאשר האגיפטולוג הבריטי קנת קיטשן השתמש במונח לכותרת של ספרו על תקופה זו.
בעוד קיטשן טען שהתקופה "רחוקה מלהיות כאוטית" וקיווה שיצירתו תוביל לביטול המונח, כשהעדפתו היא למונח "התקופה הפוסט-אימפריאלית", השימוש שלו במונח ככותרת, ככל הנראה, רק ביסס את השימוש במונח.
בתקופה זו נשלטה מצרים על ידי שליטים שאינם ילידיים והיא נתפסת כתקופת דעיכה וחוסר יציבות פוליטית כולל חלוקת המדינה.
זאת במקביל למשבר תקופת הברונזה המאוחרת של ציוויליזציות במזרח הקדום ובמזרח הים התיכון (כולל תקופת החושך היוונית).
תקופת השושלת העשרים ואחת מאופיינת במלכות השבר של המדינה.
כבר בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר, איבדה השושלת העשרים של מצרים את אחיזתה בעיר תבאי, שכוהניה הפכו לעוצמתיים יותר ויותר.
לאחר מותו שלט יורשו, סמנדס הראשון, מהעיר טאניס, אך היה פעיל ברובו רק במצרים התחתונה, בה שלט.
בינתיים, הכוהן הגדול של אמון בתבאי שלט במצרים התיכונה והעליונה לכל דבר מלבד השם.
עם זאת, חלוקה זו הייתה פחות משמעותית ממה שנדמה, שכן הכוהנים והפרעונים באו מאותה משפחה.
השושלת העשרים ושתיים והעשרים ושלוש
בשנת 945 לפני הספירה (או 943 לפני הספירה) אוחדה המדינה מחדש על ידי שושנק הראשון, צאצא למהגרי שבט משווש מלוב העתיקה ומייסד השושלת העשרים ושתיים.
השושלת הביאה למצרים תקופת יציבות שנמשכה יותר ממאה שנה.
יציבות זו בלטה במיוחד עד שלטונו של אוסורכון השני .
לאחריו התפצלה המדינה למעשה לשתי מדינות, כאשר בשנת 818 לפני הספירה שלט במצרים התחתונה שושנק השלישי מהשושלת העשרים ושתיים, בעוד שטאקלוט השני ובנו אוסורכון (לימים אוסורכון השלישי ) שלטו במצרים התיכונה והעליונה.
בתבאי פקדה את העיר מלחמת אזרחים, והעמידה את כוחותיו של פדובאסט הראשון , שהכריז על עצמו פרעה, מול השליטה הקיימת של טאקלוט השני/אוסורקון ב'.
שני הפלגים היו מסוכסכים באופן מתמשך עד שבשנת שלטונו ה-39 של שושנק השלישי הביס אוסורכון ב' את אויביו באופן בלתי מעורער.
הוא ייסד את שושלת לוב המצרית העשרים ושלוש של אוסורכון השלישי - טאקלוט השלישי - רודאמון , אך שושלת זו התפרקה במהירות לאחר מותו של רודאמון, עם עלייתן של מדינות עיר מקומיות תחת מלכים כמו פפטג'ובסט מהרקליאופוליס, נמלוט מהרמופוליס , ואיני בתבאי.
הממלכה הנובית מדרום ניצלה עד תום את הפיצול הזה ואת חוסר היציבות הפוליטית שנוצרה בעקבותיה.
לפני המשלחת הצבאית למצרים בשנת מלכותו ה-20 של פ-ענח'י, הרחיב השליט הנובי הקודם - קשטה - את השפעת ממלכתו לתוך תבאי, כאשר אילץ את שפנופט , המשרתת של האל אמון ואחותו של טאקלוט השלישי, לאמץ את בתו שלו אמנידיס , להיותה יוֹרֵשׁתה.
ואז, 20 שנה מאוחר יותר, בסביבות שנת 732 לפנה"ס צעד יורשו, פ-ענח'י, צפונה והביס את הכוח המשולב של מספר שליטים מצריים ילידים: פפטג'ובסט, אוסורכון הרביעי מתאניס, איופוט השני מלאונטופוליס ותפנ אח'ת מסאיס.
פ-ענח'י ייסד את השושלת העשרים וחמש ומינה את השליטים המובסים כמושלי המחוז שלו.
תחילה ירש אותו אחיו, שא בא כא , ולאחר מכן על ידי שני בניו שביטקו ותהרקה.
האימפריה המאוחדת של עמק הנילוס של השושלת העשרים וחמש הייתה גדולה כפי שהייתה הממלכה החדשה.
פרעוני השושלת, ביניהם תהרקה, בנו או שיקמו מקדשים ומונומנטים ברחבי עמק הנילוס, כולל בממפיס, כרנך, קאווה וג'בל ברקל.
שלטון השושלת העשרים וחמש הסתיים עם נסיגת שליטיה למולדתם הרוחנית בנפאטה.
שם (באל-קורו ובנורי) נקברו כל פרעוני השושלת מתחת לפירמידות הראשונות שנבנו בעמק הנילוס מזה מאות שנים.
שושלת נפאטה הובילה לממלכת כוש, אשר שגשגה בנפאטה ובמרואה עד המאה ה-2 לספירה לפחות.
בשלב זה ירדה היוקרה הבינלאומית של מצרים במידה ניכרת.
בעלות הברית הבינלאומיות של מצרים עד אז, נפלו באופן מהיר לתחום ההשפעה של אשור ומשנת 700 לפני הספירה הפכה השאלה למתי, ולא אם, תתקיים מלחמה בין שתי המדינות, שכן אסרחדון הבין שכיבוש מצרים התחתונה נחוץ כדי להגן על האינטרסים של אשור בלבנט.
למרות גודלה ועושרה של מצרים, לאשור הייתה אספקה גדולה יותר של עצים, בעוד למצרים היה מחסור כרוני, מה שאפשר לאשור לייצר יותר פחם הדרוש להתכת ברזל ובכך העניק לאשור אספקה גדולה יותר של כלי נשק מברזל.
פער זה הפך קריטי במהלך הפלישות האשוריות למצרים במהלך התקופה 670–663 לפני הספירה.
כתוצאה מכך, שלטונו של פרעה תהרקה ושל יורשו תנות אמון, אופיין בעימות מתמיד עם האשורים.
בשנת 664 לפני הספירה הטילו האשורים מכת מוות, ובזזו את תבאי וממפיס.
בעקבות האירועים הללו, והחל משלטון אטלנרסה , אף שליט כושי לא שלט שוב במצרים.
מצרים העליונה נותרה זמן מה תחת שלטונם של תהרקה ותנות אמון, בעוד שמצרים התחתונה נשלטה משנת 664 לפני הספירה על ידי השושלת העשרים ושש שהוקמה על ידי האשורים בהצבת שליטי בובה מטעמם.
בשנת 663 לפנה"ס, פתח תנות אמון בפלישה בקנה מידה מלא למצרים התחתונה, כשהוא כובש את ממפיס באפריל אותה שנה, והורג את נכו הראשון מסאיס.
זאת מכיוון שנכו נשאר נאמן לאשורבניפל.
תנות אמון בקושי הספיק לקבל את הכניעה של שליטי הדלתא ולגרש את האשורים הנותרים בצבא גדול בראשות אשורבניפל ובנו של נכו, פסמתיך הראשון, חזר.
תנות אמון הובס מצפון לממפיס ותבאי נבזזה ביסודיות זמן קצר לאחר מכן.
המלך הכושי נסוג לנוביה בזמן שההשפעה האשורית במצרים העליונה נעלמה במהירות.
תבאי שנחלשה לצמיתות לאחר הביזה, נכנעה בשלווה לצי של פסמתיך הראשון בשנת 656 לפני הספירה.
כדי לאשר את סמכותו, הציב פסמתיך את בתו בתפקיד משרתת האל אמון , ובכך גם קיבל את מרות הכהונה של אמון ולמעשה איחד את מצרים.
יורשו של תנות אמון, אטלנרסה , לא היה בעמדה לנסות ולכבוש מחדש של מצרים מכיוון שפסמתיך הבטיח גם את הגבול הדרומי ביב ואולי אף שלח מערכה צבאית לנפאטה.
במקביל, הצליח פסמתיך להשתחרר מהוסאל האשורי תוך שהוא נשאר ביחסים טובים עם אשורבניפל, אולי בגלל מרד מתמשך בבבל.
בכך, הביא יציבות מוגברת למדינה במהלך 54 שנות שלטונו מהעיר סאיס החל מהתקופה המאוחרת של מצרים העתיקה.
ההיסטוריוגרפיה של תקופה זו שנויה במחלוקת מסיבות שונות.
ראשית, קיימת מחלוקת לגבי התועלת של מונח מלאכותי מאוד המכסה תקופה ארוכה ומסובכת ביותר של ההיסטוריה המצרית.
תקופת הביניים השלישית כוללת תקופות ארוכות של יציבות כמו גם חוסר יציבות כרונית ומרי אזרחי: שמה דווקא מעיב על עובדה זו.
שנית, ישנן בעיות משמעותיות של כרונולוגיה הנובעות ממספר תחומים, ישנם קשיים בתיארוכים המשותפים לכל הכרונולוגיה המצרית ומתווספים לסינכרון עם ארכאולוגיה מקראית המכילים גם תאריכים שנויים במחלוקת קשה.
ההיסטוריון פיטר ג'יימס, יחד עם אקדמאים נוספים, טענו בניגוד לקיצ'ן שהתקופה נמשכה פחות מ-200 שנה.
היא החלה מאוחר יותר מ-850 לפני הספירה אך הסתיימה בתאריך המקובל, שכן לחמש השושלות היו שנים רבות של חפיפה.
למספר תאורטיקנים כמו דייוויד רוהל יש תיאוריות שנויות במחלוקת לגבי היחסים המשפחתיים של השושלות המרכיבות את התקופה.
תקופת הברזל היא האחרונה מבין שלוש תקופות אופייניות: תקופת האבן, תקופת הברונזה, ותקופת הברזל.
גדרי זמן של תקופת הברזל אינם חופפים בתרבויות השונות במרחבי תבל.
תחילתה של תקופת הברזל, על פי רוב הדעות, היא בגילוי טכניקות לעיבוד ברזל באנטוליה ובקווקז בסוף האלף השני לפנה"ס.
תקופת הברזל באזור ארץ ישראל החלה קודם לתקופת בית ראשון והמשיכה בקירוב עד חורבנו.
בתקופה זו ירד כוחן של האימפריות הגדולות והתעצמו הממלכות המקומיות: ארם, עמון, פלשת, אדום, מואב, יהודה וישראל.
ארכאולוגים מכנים תקופה זו גם בשם "התקופה הישראלית".
ראו גם: לוח התקופות בארץ ישראל.
תקופת הברזל נמשכה בבריטניה מהמאה החמישית לפנה"ס ועד הכיבוש הרומי במאה ה-1. באזורים שלא נכבשו נמשכה התקופה עד למאה ה-5. באותה תקופה נבנו מבנים הגנתיים מרשימים, כדוגמת ה"ברוכים" (Brochs) בסקוטלנד, קראנוגים ומבצרי גבעה שנבנו ברחבי האי.
הימצאותם של מבנים אלה מרמזת על מתח הולך וגובר בין הקבוצות השונות בבריטניה, אם כי מניחים כי בשלהי תקופת הברזל סימלו מבנים אלה גם את עושרם של בעליהם.
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי תועלתם ההגנתית של מבנים אלה הייתה מועטה מול הכוחות הרומיים.
כמה מן המבצרים המשיכו לשמש את הבריטים כמקומות יישוב בזמן הכיבוש הרומי, ולאחר מכן שימשו את הסקסונים בימי הביניים.
המלכים הבריטיים של אותה תקופה אימצו את המנהג האירופאי של כתיבת שמם על מטבעות, ואכן נמצאו בבריטניה עשרות אלפי מטבעות מאותה תקופה, שחלקם יובאו מהיבשת וחלקם יוצרו כהעתקים גסים בבריטניה עצמה.
באותה תקופה חדרו לאירלנד השבטים הקלטים, שהיו חמושים בכלי נשק מברזל.
ראו בואם של הקלטים לאירלנד.
במרכז אירופה מתחלקת תקופת הברזל לשתי תקופות: התקופה המוקדמת מכונה תקופת תרבות האלשטאט (Hallstaat) והיא נמשכה בין השנים 800 עד 450 לפנה"ס.
התקופה המאוחרת מכונה תקופת תרבות לה טן (La Tène) שנמשכה משנת 450 לפנה"ס ועד הכיבוש הרומי.
בצפון גרמניה ודרום סקנדינביה מחולקת תקופת הברזל לשתי תקופות: התקופה הפרה-רומאית בה שלטה תרבות יאסטורף (Jastorf) מהמאה ה-5 לפנה"ס ועד למאה ה-1, ותקופת הברזל הרומאית, שנמשכה עד המאה ה-5. תקופה זו לוותה בהגירה מסיבית של השבטים הגרמניים מערבה.
בפולין ובמזרח אירופה, שלטו באותה תקופה התרבות הלוסאטיאנית והתרבות הפומרנית .
שבטים סלאביים וגרמאניים הגיעו לאזור והתיישבו בו.
בסין נמצאו כלים עשויים ברזל שנוצרו במאה ה-6 לפנה"ס בזמן שושלת ג'ואו.
תקופת הברזל באזור הרמה הטיבטית מקושרת לתרבות הזאנג זונג, ומתוארת בפרטנות ברישומים טיבטיים עתיקים.
הייאן ביפנית הוא "שלום ושלווה") היא החלק האחרון של התקופה הקלאסית בהיסטוריה של יפן, ונמשכה מ-794 עד 1185. התקופה נקראת על שמה של עיר הבירה בתקופה זו הייאן-קיו (קיוטו כיום).
בתקופה זו היו הבודהיזם, הטאואיזם ושאר ההשפעות הסיניות בשיאם, ובה הגיעה החצר הקיסרית לשיא השפעתה.
התקופה ידועה אף בשל התפתחות האמנות היפנית, בעיקר בשירה ובספרות.
תקופת הייאן החלה ב-794 עם העברת בירת יפן להייאן-קיו על ידי הקיסר קאמו.
בתקופה זו גברה גם השפעתם של הסמוראים, בני המעמד הלוחם, שבסופה של התקופה עתידים לטול את השליטה במדינה ולהכניס אותה לתקופת פיאודליזם.
באופן רשמי הייתה השליטה במדינה נתונה בידי הקיסר, אך למעשה ברוב השליטה החזיקה האצולה מבית פוג'יווארה.
על מנת להגן על האינטרסים שלהם בנחלות השונות נזקקו בני פוג'יווארה לשומרים, כוחות שיטור וחיילים, ולפיכך המעמד הלוחם החל לצבור רווחים במהלך התקופה.
כבר שנת 939 איימו שני סמוראים על סמכות השלטון המרכזי ופתחו במרד כנגד קיוטו.
התרחבות ההשפעה הצבאית על החצר הקיסרית החל לאחר מרד הוגן.
לפני פרוץ המרד העלה טאירה נו קיומורי את נכדו על כס הקיסר כעוצר.
בני שבט טאירה עתידים להישאר על כס הקיסרות עד מלחמת גמפיי בסוף המאה ה-12, בה הובסו על ידי שבט מינאמוטו.
תקופת קמקורה החלה ב-1185 כשנטל מינאמוטו נו יוריטומו את השליטה על המדינה והפך לשוגון הראשון ומייסד שוגונות קמקורה.
הקיסר קאמו העביר את מושב הבירה הקיסרית להייאן-קיו (קיוטו של היום), שם היא נותרה במשך אלף שנה, על מנת לחזק את הסמכות הקיסרית וגם מסיבות גאופוליטיות.
הבירה הקודמת, נארה, ננטשה לאחר 70 שנה בלבד בשל התחזקות הממסד הבודהיסטי שם, וריבוי המקדשים בתוך נארה גרר התערבות דתית נוכחת בפוליטיקה.
לקיוטו הייתה גישה נוחה לים בדרכי נהרות, וניתן היה להגיע בקלות מהמזרח.
בראשית תקופת הייאן נשמרה מסורת נארה והבירה החדשה נבנתה לפי המודל של העיר הסינית צ'אנגאן, עיר הבירה של שושלת טאנג.
על אף החלשות רפורמת טאיקה, בתקופת הייאן צברה החצר הקיסרית כוח רב, וזאת דווקא בשל הימנעותו של קאמו מהחלת רפורמות נוספות, בכך מנע את התחזקות יריביו הפוליטיים.
אף על פי שביטל את חוקי הגיוס הכללי ב-792, המשיך קאמו בנסיונותיו להכפיף את בני האמישי, צאצאיהם של אנשי ג'ומון, שחיו בצפון יפן ובמזרחה.
עד שנת 801 נכבשו כל שטחי האמישי, וגבולות יפן הגיעו עד לקצה המזרחי של הונשו.
עם זאת, השליטה הקיסרית בנחלות השונות הייתה רופפת, ובמאות ה-9 וה-10 איבד הקיסר את מרבית כוחו, ואף על פי שמעמד המשפחה הקיסרית בכל הקשור להעמדת קיסרים נשמר, התרכז רוב הכוח השלטוני בקרב בית פוג'יווארה.
לאחר מותו של הקיסר קאמו ב-806 ובעקבות מאבק ירושה בין שניים מילדיו, הוקמו שני משרדים קיסריים חדשים על מנת לייצב את המערכת השלטונית.
הראשון היה המשרד הפרטי של הקיסר, דרכו יכול היה לפרסם תכתיבים מנהליים באופן ישיר ויעיל יותר, והשני היה מועצת המשטרה העירונית, שהחליפה את המשמר הקיסרי.
אף על פי שמשרדים אלה חיזקו את כוחו של הקיסר, אלה, כמו מנהגים סיניים אחרים, נתקלו בהתעלמות מצד הנחלות השונות במדינה, ועם המשלחת הקיסרית האחרונה לסין ב-838, תמה תקופת ההשפעה הסינית.
החל מהמאה ה-9 החל בית פוג'יווארה לצבור כוח והשפעה בכל רחבי יפן, עד שבשנת 1000 יכול היה מנהיג הבית, פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה, להכתיר ולהדיח קיסרים לפי רצונו, וניהל את יפן דרך המערכת השלטונית של הבית, ולא של המשפחה הקיסרית.
בתקופת שלטון בית פוג'יווארה נהנתה יפן מפריחה תרבותית בקרב חוגי האריסטוקרטיה.
במשך מאות שנים נשענה הכתיבה היפנית על קאנג'י, אך בתקופת הייאן הופיעו שני כתבים נוספים: הקאטאקאנה וההיראגאנה.
ההיראגאנה נתנה ביטוי כתוב למילים יפניות, בלי הצורך בהכרת הקאנג'י, ובכך תרמה לעליית קרנה של הספרות העממית שנכתבה בעיקר על ידי נשות החצר, שלא למדו סינית, ובאה לידי ביטוי בעיקר בעבודתן של מורסקי שיקיבו, שכתבה את הרומן מעשה גנז'י, וסיי שונאגון שכתבה את ספר הכרית.
בנוסף, התנתקו האמנים היפנים מהשפעות הסגנון הסיני והחל להתפתח סגנון הציור יאמטו-א, שהתאפיין בתיאור חיי החצר והמקדשים.
עם השגשוג התרבותי גם נחלש השלטון המרכזי.
בראשית תקופת הייאן נמסרו נחלות לאצולה ולמוסדות דתיים עליהם הקימו אחוזות או מקדשים, ובשלב זה של התקופה אחוזות או מקדשים אלה פיתחו מערכת שלטונית עצמאית, וכך היה שמשפחות מסוימות שולטות בעצמן על אזורים מסוימים.
בתור המשפחה בעלת ההשפעה הרבה ביותר ביפן שלט בית פוג'יווארה בענייני הפנים של המדינה, כגון המלכת קיסרים.
כל משפחה דאגה לנחלה שלה לא מתוך רצון להתמרד כנגד השלטון המרכזי, אלא בשל היעדר גורם מאחד שכן הרעיון של יפן כמדינה אחת לא היה קיים אז.
לפני תקופת הייאן כפה השלטון המרכזי גיוס חובה, והקיסר ניהל את כל העניינים הצבאיים.
אך עם התרופפות השלטון המרכזי לאחר 792, הפכו השליטים המקומיים לבעלי הכוח הצבאי.
בעלי האחוזות נהנו מגישה לחיילים ולכלי נשק, ואלה הפכו לחלק בלתי נפרד מהחיים בנחלות.
לא רק בעלי אחוזות אלא גם מקדשים וכפרים שלמים הקימו יחידות משמר על מנת להגן על עצמם.
בהדרגה הפך המעמד העליון בנחלות למעמד צבאי שהתבסס על עקרונות הבושידו, או סמוראים.
אינטרסים משותפים וקשרי דם או משפחה הביאו להיווצרות קבוצות צבאיות שהפכו לחלק ממנגנון השליטה המשפחתי.
עם הזמן קיבלו משפחות שלמות אופי צבאי וקישרו עצמן עם דמויות מפתח באריסטוקרטיה המקומית.
משפחות אלה נהנו ממעמד יוקרתי בשל קשריהן ואפילו קיבלו תארים מהקיסר עצמו.
שבט פוג'יווארה, שבט טאירה ושבט מינאמוטו היו שלוש המשפחות החזקות ביותר בקרב המעמד הלוחם החדש.
בית פוג'יווארה שלט בכס הקיסרות עד מותו של הקיסר גו-סנג'ו ב-1073. גו-סנג'ו שאף להחזיר את השליטה במדינה לידי הכס הקיסרי על ידי השתתפות בשלטון ועריכת רפורמות לריסון פוג'יווארה.
הוא אף הקים משרד שהיה אחראי על רישום נחלות במטרה לחזק את הריכוזיות.
בעלי נחלות רבים הרחיבו את שטחי נחלותיהן ללא רישום מסודר, ומשרד זה נועד על מנת לשלול מהם שטחים אלו.
בנוסף, יצר גו-סנג'ו את משרד הקיסר הפורש, או אינצ'ו, שנועד עבור קיסרים שפרשו מכסם לטובת יורשם, והקדישו עצמם לשלטון מאחורי הקלעים.
האינצ'ו מילא את החלל שהותיר אחריו בית פוג'יווארה, שאיבד את כוחו.
אולם, במקום לגרשם מהבירה, שמרו בני הבית על תפקידיהם המסורתיים במערכת האזרחית, אך איבדו כל סמכות קבלת החלטות.
בהדרגה החליפו בני שבט מינאמוטו את אנשי פוג'יווארה בתפקידים הציבוריים.
עם התגלעות סכסוכים פנימיים בתוך בית פוג'יווארה, התחזקה השפעתו של האינצ'ו וגבר כוחו של המעמד הלוחם.
מאבקי ירושה הציעו הזדמנות לבית פוג'יווארה להשיב לעצמו כוח והשפעה.
ב-1156 צידד פוג'יווארה נו יורינאגה בקיסר הפורש בקרב נגד יורש העצר, שנתמך על ידי טאירה ומינאמוטו.
בסוף הקרב הוכנעו הקיסר הפורש, בית פוג'יווארה ירד מגדולתו ואת מוסדות השלטות תפסו בני המעמד הלוחם ובכך הביאו לתפנית בהיסטוריה של יפן.
ב-1159 התנגשו צבאות מינאמוטו וטאירה במרד הייג'י, שלאחריו שלטו האחרונים במשך שני עשורים.
חיי הנוחות בבירה הקיסרית השפיעו לרעה על בית טאירה, שהתעלם מההתקוממויות בנחלות השונות.
בסופו של דבר עלה מינאמוטו נו יוריטומו מבסיסו שבאזור קאנטו על הבירה והביס את בית טאירה במלחמת גנפיי.
הבודהיזם החל להתפשט ביפן בתקופת הייאן באמצעות שני זרמים עיקריים, טנדאי ושינגון.
מקורו של זרם הטנדאי בסין והוא מבוסס על סוטרת הלוטוס, אחת מאבני היסוד של המהאיאנה.
זרם השינגון הוא הגרסה היפנית של אסכולת צֶ'ן יֶן הסינית והוא משתייך לוג'ריאנה.
הנזירים שהביאו זרמים אלה ליפן - סאיצ'ו וקוקאי, בהתאמה - שאפו לצור חיבור בין המדינה לדת ובכך לזכות בתמיכת האריסטוקרטיה, ולמעשה להפוך את הדת לבודהיזם אריסטוקרטי.
הנזירים שהשתייכו לזרם טנדאי הקימו את המרכז הדתי שלהם על הר היאיי, שלמרגלותיו שכן הארמון הקיסרי, וכך התפתחו יחסי קרבה בין הזרם לחצר הקיסרית.
למעשה, הכריז הקיסר קאמו על עצמו פטרון טנדאי והזרם צבר כוח והשפעה רבים במהלך מאות השנים הבאות.
בתקופה זו על בסיס שינגון ורעיונות נוספות אן נו גיוג'ה פיתח דת סינקרטית חדשה.
אף על פי שהסימניות הסיניות נותרו בשימוש רשמי בתקופת הייאן (קאנבון) ראשית השימוש בקאנה יפני הביא לפריחה בספרות היפנית.
עם זאת, למרות התפתחות סוגות ספרותיות שונות, כגון רומן ומאמרים, נפוצה האוריינות כמעט בצורה בלעדית בקרב החצר הקיסרית ובקרב מעמד הכמורה הבודהיסטית.
מילות המנון יפן, "קימי גא יו," נכתבו בתקופת הייאן; וכמו כן מעשה גנז'י, אחד הרומנים הראשונים בעולם; תאוריה של סיי שונאגון בספר הכרית שלה סיפקו הצצה לחיי החצר הקיסרית של תקופה זו.
בתקופת הייאן נחשב היופי לחלק ממה שעושה אדם לאדם טוב.
מבחינה קוסמטית, נהגו אנשי ונשות החצר לפדר את פניהם ולהשחיר את שיניהם.
בנוסף טיפחו הגברים שפם וזקן עדינים, בעוד נשים נהגו לצבוע את שפתיהן בצבע אדום ולשוות להן מראה קטן, למרוט או לגלח את גבותיהן ולציירן מחדש גבוה יותר על המצח.
הנשים טיפחו שיער שופע ומבריק ותלבושותיהן כללו לבוש רשמי בן שתים-עשרה שכבות.
הלבוש עצמו נקבע על ידי התפקיד בחצר ולפי עונות השנה, כשמלבושי הנשים זוכים לתשומת לב רבה בשילובי הצבעים והעיטורים כך שיתאימו לפרחי ולצמחי העונה.
תקופת היובש הייתה תקופה בין השנים 1920 ועד 1933, בה נאסר בכל רחבי ארצות הברית על מכירה, ייצור, יבוא והעברה של משקאות חריפים מסיבות של בריאות ומוסר הציבור.
את הנהגתו של האיסור הובילה שורת ארגונים שהיו חלק מ, בעיקר פרוטסטנטים כפריים ופרוגרסיבים במפלגה הדמוקרטית ובמפלגה הרפובליקנית, כאשר התיאום בין הארגונים בוצע על ידי .
חוק היובש הונהג על פי התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
חוק היובש הלאומי (National Prohibition Act, או כפי שהיה קרוי Volstead Act, על שמו של אנדרו וולסטד, שהוביל את חקיקתו), הגדיר את הכללים לאכיפתו של היובש והגדיר את סוגי המשקאות החריפים שנכללו באיסור.
לדוגמה, שימושים דתיים ביין הותרו.
החזקה ושימוש פרטי במשקאות חריפים לא הוגדרו כשימוש בלתי חוקי על פי החוק הפדרלי, אך עם זאת, באזורים רבים, היו החוקים המקומיים מחמירים יותר, כשכמה מן המדינות אסרו איסור מוחלט על החזקת משקאות חריפים.
חוק היובש הארצי התבטל עם אשרורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שהחליף את התיקון ה-18 ב-5 בדצמבר 1933.
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הנהגתו של איסור על משקאות חריפים היה נושא שנוי במחלוקת במיוחד.
תומכי היובש (drys), הציגו את האיסור כניצחון למוסר הציבורי ולבריאות הציבור.
המתנגדים ליובש (wets), מתחו ביקורת על האיסור וראו בו חדירה של האידיאלים הפרוטסטנטים הכפריים לחיים העירוניים של המהגרים, שברובם היו קתולים.
למרות שעל פי דעת הקהל חוק היובש נכשל, הוא הפחית את צריכת המשקאות החריפים בחצי במהלך שנות העשרים והצריכה נשארה ברמה שלפני הנהגת האיסור עד לשנות הארבעים, הווה אומר, שחוק היובש שינה את ההרגלים של האוכלוסייה, לפחות באופן זמני.
כמה מהחוקרים טוענים שכישלונו של החוק נבע מנסיבות היסטוריות חולפות יותר מאשר עקב מאפייני החוק עצמו.
מבקרי החוק טוענים עד היום שחוק היובש הוביל שלא בכוונה לתוצאות כמו גידול בעצמתם של ארגוני פשע, ובכללם המאפיה האמריקאית שהתפתחה במיוחד בתקופה זו.
מאז ועד היום עדיין פועלים יצרני כהלים בלתי חוקיים (Moonshiners), כדוגמת מרווין סאטן לשעבר, אשר חומקים מהרשויות ופועלים בסתר, בעיקר במדינות וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, קנטקי וטנסי.
צריכת המשקאות החריפים היה נושא שעמד על סדר היום הציבורי באמריקה מאז התקופה הקולוניאלית.
במאי 1657, חוקקה המועצה המחוקקת של מסצ'וסטס חוק האוסר על מכירתו של כל משקה משכר בעל אחוזי אלכוהול גבוהים, כולל רום, ויסקי, יין וברנדי.
באופן כללי, חסמים חברתיים בלתי פורמליים בבית ובקהילה, סייעו להבנה שצריכת משקאות חריפים גורמת לנזק.
תופעת השכרות זכתה לגינוי ולהענשה, אך רק מתוך התייחסות אליה כאל עבירה על חוקי הדת.
לעומת זאת, המשקאות עצמם לא נתפסו כהתגלמות הרוע, לא יותר מאשר ההתייחסות לאוכל כאל הגורם לחטא הגרגרנות.
האחריות על צריכה מופרזת הוטלה על כל אדם באשר הוא וכאשר המגבלות הבלתי פורמליות נכשלו, באו במקומן המגבלות החוקיות.
זמן קצר לאחר שארצות הברית זכתה בעצמאותה, התחולל במערב פנסילבניה מרד הוויסקי, כמחאה על הטלת מיסוי ממשלתי על הוויסקי.
אף על פי שהמסים הוטלו בעיקר כדי לכסות את החוב הלאומי, הם זכו גם לתמיכתם של כמה מתקנים חברתיים, שקיוו ש"מס חטאים" יגביר את המודעות הציבורית להשפעות המזיקות של האלכוהול.
המס על הוויסקי בוטל לאחר שהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בראשותו של תומאס ג'פרסון, שהייתה יריבתה של המפלגה הפדרליסטית בראשותם של אלכסנדר המילטון וג'ורג' וושינגטון, עלתה לשלטון ב-1800.
בנג'מין רש (Rush), אחד הרופאים החשובים ביותר במאה ה-18, האמין במיתון צריכת המשקאות החריפים יותר מאשר באיסורה המוחלט.
במאמר שפורסם על ידו ב-1784 ושנקרא "שאלת ההשפעה של צריכה מופרזת של משקאות חריפים על גוף האדם ועל נפשו", טען רש שצריכת יתר של אלכוהול מזיקה לבריאות הגוף והנפש, ובכך הוא הגדיר את השכרות כמחלה.
ב-1789 ייסדו כ-200 חוואים מקונטיקט אגודת התנזרות, כשהם מושפעים ככל הנראה מאמונתו של רש.
אגודות דומות הוקמו בווירג'יניה ב-1800 ובניו יורק ב-1808. תוך עשור הוקמו אגודות התנזרות בשמונה מדינות, כמה מהן היו ארגונים כלל ארציים.
תורתם של רש ושל תומכי התנזרות משתייה כמוהו, סייעו ליצור דיכוטומיה בנושא בין גברים לבין נשים.
בעוד שגברים נהנו משתייה ולעיתים ראו אותה כחיונית לשמירה על בריאותם, הנשים החלו לאמץ את האידאולוגיה של "אימהות אמיתית" ולהימנע מצריכה של משקאות חריפים.
נשות המעמד הבינוני, שנחשבו לסמכות המוסרית בבתיהן, דחו את שתיית האלכוהול, שאותו ראו כאיום על משפחותיהן.
ב-1830 עמדה הצריכה הארצית הממוצעת של משקאות חריפים על 1.7 בקבוקים לנפש לשבוע, פי שלושה מהנתון שתועד בשנת 2010.
"האגודה האמריקאית להתנזרות" (American Temperance Society – ATS), שהוקמה ב-1826, הייתה הבסיס להקמת תנועות התנזרות רבות בהמשך.
ב-1835 היו באגודה 1.5 מיליון חברים, כשמתוך 60 סניפיה, 35 מהם הוקמו על ידי נשים.
התנועה למען חוק היובש, שהייתה מוכרת גם בכינוי "מסע הצלב היבש" (dry crusade), המשיכה לפעול בשנות הארבעים של המאה ה-19, כשבראשה זרמים פייטיסטיים, במיוחד המתודיסטים.
סוף המאה ה-19 עמד בסימן הרחבת הדגש שנתנה תנועת ההתנזרות להימנעות מצריכת משקאות חריפים וכעת נתנה את דעתה יותר ליחס להתנהגות ולמוסדות הקשורים לצריכת האלכוהול.
מטיפים כמו הכומר מרק א.
מתיוס קישרו את ה"סלונים", ששימשו לא אחת הן כבתי מרזח והן כבתי בושת.
הצלחה במידת מה הייתה בשנות החמישים, כולל החוק שחוקקה מדינת מיין (Maine law) ב-1851, שאסר על ייצור ומכירה של משקאות חריפים.
למרות זאת חוק זה בוטל ב-1856. בשנות מלחמת האזרחים האמריקנית (1865-1861) איבדה התנועה להתנזרות את כוחה ומצאה את עצמה בשוליים הציבוריים .
לאחר המלחמה, קם לתחייה מסע הצלב של היובש.
ב-1869 הוקמה מפלגת האיסור וב-1873 נוסד איגוד הנשים הנוצריות להתנזרות (Woman's Christian Temperance Union – WCTU).
איגוד זה דגל באיסור על משקאות חריפים כשיטה למניעת אלימות מצדם של בני זוג המכורים לאלכוהול.
אחת השיטות שנקט האיגוד כדי להשיג את מטרתו זו, היה החינוך.
חברות ה-WCTU האמינו שאם האיגוד שלהם יוכל להעביר את המסר שלהם לילדים, ייווצרו רגשות שיובילו בסופו של דבר למיסודו של חוק היובש.
בעוד שזכות הבחירה עדיין לא הייתה לנשים, הלכו נשות ה-WCTU בעקבות משנת ה"לעשות הכל" (Do Everything) של ווילארד ועשו שימוש בנושא ההתנזרות מאלכוהול כאמצעי ליצירת דריסת רגל בפוליטיקה ולקידום נושאים נוספים כמו רפורמות בבתי הכלא ודיני עבודה.
ב-1881 הייתה קנזס למדינה הראשונה בארצות הברית שבמסגרת החוקה שלה הוציאה מחוץ לחוק צריכה של משקאות חריפים.
פעילת תנועת ההתנזרות, קרי ניישן (Carrie Nation) זכתה לפרסום כשכפתה את האיסור על אלכוהול במדינה על ידי כך שצעדה לתוך הבארים, גערה בלקוחות ובאמצעות גרזן שהחזיקה נפצה בקבוקי משקה.
ניישן גייסה נשים לתנועה למען חוק היובש שנקראה על שמה ושהיא עמדה בראשה.
בעוד שפעולות אגרסיביות כמו אלה של ניישן היו נדירות, קבוצות פעולה אחרות נהגו להיכנס לבארים, לשיר, להתפלל ולהאיץ בעובדי המקום לחדול למכור משקאות.
בנוסף לקנזס היו מדינות נוספות, במיוחד בדרום, שחוקקו חוקי יובש, כמו שעשו מחוזות מסוימים במדינות.
הנושא עלה כסוגיה שנויה במחלוקת בשורה של משפטים שהתנהלו בקנזס, כולל עתירות שהוגשו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים חל שגשוג של בארים שכונתיים ששירתו את כוח העבודה התעשייתי שהתפתח בהדרגה.
בארים לשירותם של הפועלים הפכו למקום התכנסות פופולרי של הפועלים בדרכם ממקום העבודה לביתם.
תעשיית הבירה הייתה מעורבת באופן ישיר בהקמתם של בארים כאלה כחלק משרשרת ההפצה של תוצרתם.
הבארים היו לעיתים קרובות קשורים באופן חוזי למבשלות מסוימות והיו מחויבים למכור בירה מתוצרתם ולהעדיף אותה על פני בירות שיוצרו במבשלות מתחרות.
המודל העסקי של הבארים היה מבוסס על מתן ארוחות חינם, שבושלו עם תכולת מלח גבוהה, שגרמה לצמא אצל הסועדים ואלצו אותם לרכוש משקאות, שהיו בתשלום.
בתקופת פעילותה של התנועה הפרוגרסיבית (1920-1890), גברה העוינות כלפי הבארים וכלפי הכוחות הפוליטיים שהם ייצגו.
"הליגה נגד הבארים" (Anti-Saloon League), החליפה את מקומם של מפלגת האיסור, ושל ה-WCTU כנושאת הדגל של המאבק למען חוק היובש, זאת לאחר ששני הגופים הללו הרחיבו את פעילותם למאבק למען סוגיות חברתיות אחרות כמו זכות בחירה לנשים.
נושא חוק היובש היה כוח מניע בפוליטיקה הארצית והמקומית החל משנות הארבעים של המאה ה-19 ועד לשנות השלושים של המאה ה-20. הכוחות הפוליטיים שהיו מעורבים בנושא היו בעלי זיקה דתית.
בין תומכי חוק היובש נמנו פייטיסטים פרוטסטנטים, מתודיסטים, בפטיסטים, פרסביטריאנים, קווייקרים ולותרניים סקנדינבים ובנוסף ניתן למנות על אלה גורמים בכנסייה הקתולית שתמכו בהתנזרות ממשקאות חריפים.
קבוצות דתיות אלה זיהו את הבארים כקשורים לשחיתות פוליטית ואת השתייה ראו כחטא.
ארגונים פעילים אחרים היו "פדרציית נשות הכנסייה" (Women's Church Federation), "מסע הצלב להתנזרות של הנשים" (Women's Temperance Crusade) וארגונים אחרים.
מנגד עמדו המתנגדים לחוק היובש, בעיקר האפיסקופלים, הלותרנים הגרמנים והכנסייה הקתולית שהוקיעו את הרעיון שממשלה תגדיר מוסר מהו.
גם בניו יורק, שהייתה מעוזם של מתנגדי חוק היובש, פעלה תנועה פעילה למען החוק, שאותה הובילו גורמים מהכנסייה הנורווגית ומנהיגי פועלים אפרו-אמריקאים, שהאמינו שחוק היובש יטיב עם הפועלים, בעיקר האפרו-אמריקאים.
סוחרי תה ויצרני מכונות סודה תמכו בדרך כלל בהנהגתו של חוק היובש, בהאמינם שאיסור על צריכת משקאות חריפים יגדיל את מכירותיהם.
פעיל מרכזי במיוחד בחזית הפוליטית היה ויין ווילר (Wayne Wheeler) מהליגה נגד הבארים, שהצליח להפוך את נושא חוק היובש לסוגיה שחצתה מחנות פוליטיים ועלה בידו להביא לבחירתם של תומכים רבים של החוק לתפקידים פוליטיים.
ווילר נודע בכינוי "מנהיג היבשים" (dry boss), בשל השפעתו וכוחו הפוליטי.
חוק היובש ייצג את העימות בין הערכים של האוכלוסיות העירוניות והכפריות בארצות הברית.
עקב קליטתו של הזרם העיקרי של המהגרים בערים הגדולות של ארצות הברית, שייכו רבים מקרב התנועה למען חוק היובש את הפשע בפרט ואת השחיתות בערים הגדולות בכלל, לאוכלוסיית המהגרים.
את הבארים בערים אלה, שעל אוכלוסיית לקוחותיהם נמנו בעיקר המהגרים, פקדו באופן קבוע פוליטיקאים שרצו "לקנות" את לבם של המהגרים ואת קולותיהם בתמורה לטובות הנאה כמו הצעות עבודה, סיוע משפטי, סיוע כלכלי וחברות באיגוד מקצועי.
כך, נתפשו הבארים כקרקע פורייה לצמיחתה של שחיתות פוליטית.
כתגובה חריפה למציאות החדשה של הדמוגרפיה המשתנה, אימצו רבים מתומכי חוק היובש את תורת הנייטיביזם, שבמסגרתה הם הגו את הרעיון שאמריקה השיגה את עוצמתה הודות לאבותיה המייסדים שהיו ממוצא אנגלו-סקסי.
אמונה זו הייתה מוכוונת כלפי קהילות המהגרים, שהיו המתנגדים הראשיים לחוק היובש.
בנוסף, רגשות נייטיביסטים היו חלק מתהליך רחב יותר של אמריקניזציה שהתרחש באותה תקופה.
עבור תומכי חוק היובש היו שני תיקונים נוספים לחוקה שהיוו ניצחון מבחינתם.
אחד מהם היה התיקון ה-16 שהחליף את המס על האלכוהול שמימן את הממשלה הפדרלית במס הכנסה.
התיקון הנוסף היה התיקון ה-19 שהעניק זכות בחירה לנשים.
מאחר שהנשים היוו את המסה העיקרית של תומכי חוק היובש, נטו ארגוני ההתנזרות לתמוך בחקיקתו של תיקון זה.
במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1916 התעלמו שני המועמדים, הנשיא המכהן, וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית והמועמד רפובליקני, צ'ארלס אוונס יוז, מנושא חוק היובש, כשם שהתעלמו ממנו מפלגותיהם.
בשתי המפלגות היו שדולות "רטובות" ו"יבשות" חזקות והבחירות היו צפויות להיות צמודות, כך שאף אחד מהמועמדים לא היה יכול להרשות לעצמו לוותר על שום בסיס מכוחו הפוליטי.
בקונגרס ה-65, שהתכנס בינואר 1917, היה ל"יבשים" במפלגה הדמוקרטית רוב של 140 נציגים על פני 64 "רטובים" ובמפלגה הרפובליקנית מנו ה"יבשים" 138 נציגים על פני 62 "רטובים".
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל אותה שנה, נדחקו לשוליים אמריקאים-גרמנים, שהיו מהמתנגדים הראשיים לחוק היובש וקול המחאה שלהם לא נשמע.
בנוסף, נוצר צידוק נוסף לחוק היובש: איסור ייצורם של משקאות חריפים יאפשר את השימוש במשאבי ייצור רבים, במיוחד דגנים שנועדו לייצור אלכוהול, לטובת המאמץ המלחמתי.
בעוד שהאיסור על ייצור משקאות בתקופת המלחמה גרם לניצוץ חיובי עבור התנועה למען חוק היובש, המלחמה הסתיימה לפני שחוק יובש לאומי נחקק.
הסנאט של ארצות הברית הגיש את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-18 בדצמבר 1917. ההצעה הוגשה לקונגרס ועברה את שני בתי הקונגרס בדצמבר 1917. עד 16 בינואר 1919 אושרר התיקון על ידי 36 מתוך 48 המדינות שהיו אז בארצות הברית ברוב שהיה דרוש כדי להפוך אותו לתקף.
בסופו של דבר רק שתי מדינות, קונטיקט ורוד איילנד, לא הצליחו להשלים את תהליך האשרור.
ב-28 באוקטובר 1919 חוקק הקונגרס את חוק וולסטאד שיישם את הוראת התיקון ה-18 כאשר זה ייכנס לתוקף שנה לאחר מכן, ב-17 בינואר 1920.
ב-18 בנובמבר 1918, טרם אשרורו של התיקון ה-18, חוקק הקונגרס את "חוק היובש לזמן המלחמה" (Wartime Prohibition Act), שאסר על מכירת משקאות חריפים שתכולת האלכוהול בהם עולה על 2.75%.
חוק זה, שמטרתו הייתה ליצור העדפה לשימוש בדגנים לטובת המאמץ המלחמתי, נחקק לאחר ששביתת הנשק, שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, נחתמה ב-11 בנובמבר 1918. החוק נכנס לתוקף ב-30 ביוני 1919 כשיום המחרת, 1 ביולי נודע כ-"Thirsty First" (בכפל משמעות, Thirsty – צימאון, First – האחד בחודש).
ב-28 באוקטובר 1919 חוקק הקונגרס את חוק וולסטד, השם העממי לחוק היובש הלאומי, למרות וטו שהטיל הנשיא וודרו וילסון.
החוק הגדיר את המשקאות החריפים שנאסרו ואת העונשים על ייצורם.
אף על פי שהחוק אסר על מכירת משקאות חריפים, לממשל הפדרלי לא היו המשאבים הדרושים כדי לאכוף אותו.
ב-1925, בעיר ניו יורק לבדה, פעלו בין 30,000 ל-100,000 מוסדות בלתי חוקיים למכירת משקאות חריפים שכונו ספיק איזי (speakeasy).
בה בשעה שהחוק היובש הצליח להפחית את כמות המשקאות החריפים שנצרכו, הוא האיץ את שגשוגם של ארגוני פשע מאורגן.
ב-22 במרץ 1933 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על חוק שאפשר לשווק ולצרוך בירה ויין עם תכולת אלכוהול של 3.2%.
ב-5 בדצמבר אותה שנה, ביטל האשרור של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית את תוקפו של התיקון ה-18. עם זאת, החוק הפדרלי של ארצות הברית עדיין אוסר על ייצור משקאות חריפים מזוקקים שלא תחת רישיון, מגבלה ההופכת את הייצור הביתי של משקאות כאלה לבלתי מעשית.
חוק היובש הופעל ב-17 בינואר 1920 כאשר התיקון ה-18 נכנס לתוקף.
על כוח משטרה מיוחד של 1520 סוכנים פדרליים הוטלה המשימה לאכוף את החוק.
אף על פי שחוק היובש היה שנוי מאוד במחלוקת, הוא זכה לתמיכה בקרב קבוצות שונות.
הפרוגרסיביים האמינו שהחוק ישנה את החברה לטובה, כמו שהאמינו נשים, דרומיים, כפריים ואפרו-אמריקאים.
עד מהרה היו תומכי החוק בטוחים בעצמם שהוא לא יבוטל.
אחד מיוצריו של התיקון, סנטור מוריס שפרד התבדח על כך ש"הסיכוי לביטולו של התיקון ה-18 שקול לסיכוי שציפור קוליברי תטוס למאדים כשאנדרטת וושינגטון קשורה לזנבה".
באותה תקופה התפרסמו שירים ששמו את החוק ללעג.
לאחר שובו של אדוארד, הנסיך מוויילס לבריטניה מארצות הברית בדרכו חזרה מהמסע שלו לקנדה ב-1919, הוא סיפר לאביו, ג'ורג' החמישי על פזמון ששמע בעיר השוכנת על הגבול בין שתי הארצות:
חוק היובש היה גם לנושא שנוי במחלוקת בקרב חוגי הרפואה, זאת בשל היות האלכוהול אמצעי ריפוי שניתן על ידי הרופאים לחולים שבטיפולם.
ב-1921 קיים הקונגרס דיון על ערכה הרפואי של הבירה.
כתוצאה מכך רופאים בכל רחבי ארצות הברית הקימו שדולה לביטול חוק היובש ככל שהדבר נגע למשקאות ששימשו כאמצעי ריפוי.
בעוד שייצור, יבוא, מכירה והובלה של משקאות חריפים היה בלתי חוקי בארצות הברית, סעיף 29 של חוק וולסטאד התיר ייצור ביתי של יין ושל סיידר העשוי פירות, אך לא של בירה.
ייצור של לא יותר מ-200 גלונים של יין או של סיידר לשנה היה אפשרי.
לעומת זאת, החוק לא אסר על צריכת משקאות חריפים.
כתוצאה מכך, בתקופה הקצרה שבין אשרורו של החוק ועד לכניסתו לתוקף, אגרו אנשים רבים יינות ומשקאות אחרים לצריכתם האישית.
חוק היובש לא היה בתוקף בתחומי שכנותיה של ארצות הברית.
מזקקות ומבשלות בקנדה, במקסיקו ובקריביים פרחו כאשר מוצריהם נרכשו על ידי תיירים אמריקאים או הוברחו באופן בלתי חוקי לתחומי ארצות הברית.
נהר דטרויט, שמהווה חלק מהגבול בין ארצות הברית לקנדה, היה ידוע כנהר קשה לשליטה ודרכו הוברחו משקאות, בעיקר רום שיוצר בוינדזור.
כאשר התלוננה ממשלת ארצות הברית באוזני הבריטים שקיימת חתירה תחת החוק האמריקאי בסיועם של פקידי ממשלה בנסאו, איי בהאמה, סירב משרד המושבות הבריטי להתערב.
וינסטון צ'רצ'יל האמין שחוק היובש היה "עלבון לכל ההיסטוריה האנושית".
במהלך התקופה הידועה בכינוי שנות העשרים הסוערות, נעשתה שיקגו לגן עדן למפרים של חוק היובש.
רבים מהגנגסטרים הידועים לשמצה של שיקגו, כולל אל קפונה ויריבו, באגס מורן, הרוויחו מיליוני דולרים ממכירת משקאות חריפים.
עד לסוף העשור שלט אל קפונה על 10,000 מסבאות שנקראו ספיק איזי בשיקגו ועל עסקי האלכוהול במרחב שבין קנדה לבין פלורידה.
מספר רב של סוגי פשעים, כולל גנבה ורצח, היו קשורים באופן ישיר לפעילות הפרת חוק היובש בשיקגו ובמקומות אחרים.
על שלוש סוכנויות ממשלתיות הוטלה המשימה לאכוף את חוק וולסטאד: כוחות אכיפת החוק של משמר החופים של ארצות הברית, ש-11 מאנשיה נהרגו בין השנים 1927-1925, מחלקה במשרד האוצר, ש-56 מאנשיה נהרגו בין השנים 1927-1920, ומחלקה במשרד המשפטים ש-34 מאנשיה נהרגו בין השנים 1934-1930.
סיכום משנת 1924 ציין שאף על פי שהממשלה הוציאה כמאה מיליון דולר על פיקוח על היובש, יובאו לארצות הברית משקאות חריפים במאתיים מיליון דולר.
כן נקבע שאלפי אנשים מתו משתיית משקאות חריפים מזויפים.
ההתנגדות לחוק והתנועה למען ביטולו
עם חלוף הזמן החלו רבים מאזרחי ארצות הברית לראות בחוק היובש חוק היוצר הפרדה בין מעמדות, חוק שהרשויות הממונות על יישומו מעדיפות באופן בלתי הוגן את האליטות החברתיות.
התחושה הייתה שהחוק פועל בצורה הטובה ביותר רק כאשר הוא מיושם בקרב שכבת האוכלוסייה שאליה הוא יועד מלכתחילה, העניים בני מעמד העובדים.
ההיסטוריונית ליזבט כהן כתבה: "משפחה עשירה יכלה למלא מרתף שלם במשקאות חריפים ולהסתדר, אך אם ברשות משפחה ענייה היה בקבוק אחד, הדבר הוביל רק לצרות".
אנשי מעמד העובדים הוסתו על ידי העובדה שברשות מעסיקיהם היו מאגרים של משקאות, בעוד שמהם נמנע תענוג זה.
לפני כניסתו לתוקף של תיקון 18 בינואר 1920, רבים מבני מעמדות הגבוהים אגרו כמויות אדירות של משקאות לשימוש ביתי לאחר תחילתו של חוק היובש.
הם רכשו את המלאים של סוחרי משקאות, רוקנו את המחסנים שלהם, את המסבאות ואת המחסנים של המועדונים.
המחוקקים האמריקאים ואנשי הממשלה נהגו באופן אישי באותה צורה.
הנשיא וילסון העביר את מלאי המשקאות שלו למעונו הפרטי לאחר סיום תקופת נשיאותו.
יורשו בתפקיד וורן הרדינג העביר את מלאי המשקאות הפרטי שלו לבית הלבן לאחר השבעתו.
באוקטובר 1930, שבועיים בלבד לפני בחירות אמצע הכהונה של הקונגרס, חשף מבריח המשקאות ג'ורג' קסידי ("האיש עם המגבעת הירוקה") את העובדה שבמשך עשר שנים הוא מכר משקאות חריפים לחברים בקונגרס.
קסידי היה אחד ממבריחי המשקאות היחידים שחשפו את סיפורם בפומבי.
הוא פרסם חמישה מאמרים בעמוד הראשון של הוושינגטון פוסט.
הוא העריך שכ-80% מחברי בית הנבחרים והסנטורים שתויים, אף על פי שהם היו אלה שהצביעו בעד חוק היובש.
לפרסום זה הייתה השפעה חזקה על בחירות אמצע הכהונה.
הרוב בקונגרס עבר מרוב רפובליקני "יבש" לרוב דמוקרטי "רטוב", שהבין שחוק היובש בלתי אהוד בציבור וקרא לביטולו.
עם העלייה הדרגתית בחוסר הפופולריות של החוק, במיוחד באזורים העירוניים, הייתה ציפייה דרוכה לקראת ביטולו.
למשבר הכלכלי היה חלק לא קטן בכלל בהאצת המהלכים לביטול.
קודם לתחילת יישומו של חוק וולסטאד ב-1920, בערך 14% ממס ההכנסה הפדרלי, המדינתי והמקומי הגיעו ממיסוי סחר במשקאות חריפים.
הממשלה נזקקה להכנסה זו וכמו כן היא הבינה שחידוש הייצור והמכירה של המשקאות ייצור מקומות עבודה שהיו נחוצים לפתרון האבטלה.
ב-22 במרץ 1933 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על תיקון לחוק וולסטאד, הידוע בשם חוק קאלן-האריסון (Cullen–Harrison Act), שאפשר את ייצורה של בירה בריכוז אלכוהול של 3.2 אחוז במשקל (4 אחוז בנפח) וכן את ייצורם של יינות קלים.
חוק וולסטאד הגדיר כל משקה שאחוז האלכוהול בו עלה על 0.5% כמשקה חריף.
במעמד חתימת החוק העיר רוזוולט את הערתו המפורסמת: "אני סבור שזה זמן טוב ללגום כוס בירה".
חוק קאלן-האריסון נכנס לתוקף ב-7 באפריל אותה שנה וביום המחרת שלחה חברת אנהאוזר-בוש עגלה רתומה לצמד סוסי קליידסדייל עם ארגז של בירה באדוויזר לבית הלבן.
ב-5 בדצמבר 1933, עם אשרורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, בוטל התיקון ה-18. למרות מאמצים מצדו של הבר ג'.
Grant), נשיא הכנסייה המורמונית, אשררה יוטה את התיקון החדש ואף על פי שהיא נחשבת למדינה ה-36 שאשררה את התיקון ה-21, התיקון אושרר באותו יום על ידי פנסילבניה ואוהיו.
אחת הסיבות העיקריות לאי הצלחתו של חוק היובש, היה החוסר באמצעים לאכיפתו.
כבר בתחילת תהליך החקיקה שלו, חסרה לתיקון ה-18 לגיטימיות בעיני הציבור.
בכמה מקרים ראה הציבור את חוק היובש כשרירותי ובלתי נחוץ, ולפיכך לא בחל בהפרה שלו.
הסוכנים האמונים על אכיפת החוק מצאו עצמם נדהמים מהעלייה בהפצה בלתי חוקית במידה נרחבת של משקאות.