tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עדות נוספת לקברו בירושלים היא בכתבי רבי שלמה בן שמעון דוראן, בן המאה ה-15, המציין את קברו בהר הזיתים, סמוך למערת חגי הנביא.
היישוב בן זכאי נקרא על שמו.
בירושלים יש בית כנסת על שמו – בית הכנסת יוחנן בן זכאי.
במספר יישובים יש רחובות על שמו: אלעד, בית שמש, בני ברק, חיפה, פתח תקווה, רמת השרון, תל אביב וירושלים.
הראשונים נחלקו בשאלה האם רבן יוחנן היה כהן או לא.
דעת רש"י שהיה כהן; ואילו בעלי התוספות שוללים מכל וכל את הייחוס הכהני של רבן יוחנן, ומוכיחים זאת מדבריו במשנה במסכת שקלים המובאת בגמרא במסכת מנחות, ובה מתריס רבן יוחנן כנגד הכהנים על שדרשו מקרא באופן שגוי מתוך דאגה להנאת עצמם.
הם מעירים כי אף שמתוך ציטוט מדבריו של רבן יוחנן המובא בתוספתא בעניין הכנת אפר פרה אדומה, בו העיד כי הכין את אפר הפרה האדומה במו ידיו, עבודה השמורה לכהנים, משמע לכאורה שהיה כהן, יש לפרש את דבריו "עשו ידי" כמתייחסים לעשיית הפרה בידי הכהנים על פי הוראותיו ובהשגחתו.
המאמרים המיוחסים לרבי יוחנן בתלמוד מעידים על מעלותיו המוסריות התרומיות.
כתלמידו של הלל הזקן (וגם הקטן שבהם כפי המסופר בחז"ל), נהג כדרך בית הלל שביקשו לעשות סייג לתורה ללא חומרות יתירות, ומספר הלכות הוכרעו לצד דעת בית הלל בהשפעתו.
אף באגדה הלך בשיטת הלל, בדרך סבלנות ואהבת הבריות:
על פי המסופר בתלמוד, חי רבי יוחנן 120 שנה, ששליש מהן הוקדשו למסחר, שליש ללימוד ושליש להוראה והנהגה: רבן יוחנן בן זכאי עסק בפרגמטיא ארבעים שנה, ושימש חכמים ארבעים שנה ופירנס את ישראל ארבעים שנה.
ועוד נאמר עליו כי "מימיו לא שח שיחת חולין".
דברי הערכה למידת הבקיאות והידע הפנומנליים שלו מופיעים בספרות חז"ל:
כלומר הוא עצמו אמר בענווה שעל אף שלמד הרבה, לא נטל מחוכמת מלמדיו אלא מעין מה שזבוב נוטל מהים.
והדגיש: "אם למדת תורה הרבה אל תחזיק טובה לעצמך כי לכך נוצרת".
רבן יוחנן בן זכאי נהג למתוח ביקורת על מי שלומד תורה ורוכש ידע תאורטי, אך אין בידיו מעשים, ולחלופין על מי שיש בידו מעשים טובים ללא חוכמת התורה:
חמשת תלמידיו הגדולים היו רבי אליעזר בן הורקנוס, רבי יהושע בן חנניה, רבי יוסי הכהן, רבי שמעון בן נתנאל ורבי אלעזר בן ערך.
רבן יוחנן בן זכאי הדריך להימנע ממעשי קנאות כנגד מקומות פולחן זרים, שעלולים להחמיר את המצב:
בראי הדורות, הפכה דרך פעולתו – הכרה בעליונותו של הכוח הנוכרי השולט ושתדלנות מולו – לסמל להתנהגות מנהיג יהודי ריאליסטי בגולה.
דרכו בהחלט לא הייתה משותפת לזרמי הפרושים כולם.
עד היום מוזכרת אישיותו בוויכוח הפוליטי כדוגמה לדעות יוֹניות הבאות מתוך תפיסה מפוכחת של המצב, בניגוד להתנהגותן של דמויות כשמעון בר גיורא וכיוחנן מגוש חלב במרד הגדול.
מנגד, היו שדנו לשלילה את פועלו וראו אותו כמי שהעדיף להציל את התורה ולא את המדינה.
רב שרירא גאון כתב באיגרתו: על פי מסורת זו, התואר "רבן" ניתן לו משום שכיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין, על אף שלא השתייך למשפחת נשיאי בית הלל הזקן, והתקנות הגדולות שתיקן ביבנה מצביעות על מעמדו הרם.
בין החוקרים חלוקות הדעות אם רבן יוחנן שימש כנשיא או לא ומה היה מעמדו והיקף סמכויותיו.
לריב"ז הייתה תושייה בעת המשבר שנוצר לאחר חורבן בית שני בשנת 70 לספירה, והוא חוקק תקנות חדשות יחד עם חכמי יבנה, כדי להתאים את המצוות להמשך קיום הדת היהודית ללא בית מקדש.
הם קבעו ביבנה את בית הדין הגדול שמילא למעשה תפקיד של סנהדרין ומוסד מחוקק.
בתלמוד הבבלי הוזכרו תשע תקנות דתיות של הסנהדרין ביבנה, ומלבדן תוקנו גם תקנות חברתיות.
בין היתר נקבעו דיני עיבור השנה, ומספר מנהגים מעבודת המקדש הונהגו לדורות משום זכר למקדש.
תקנה זו נועדה לשקם את היהדות אחרי החורבן וליצור יהדות שמתקיימת גם ללא מקדש, במציאות שיש רק בית דין.
המשפט "לא התקין רבן יוחנן בן זכאי אלא ביבנה בלבד" מצביע על כך שרבי אלעזר (או אליעזר) גרס שלפי רבי יוחנן, יש לרכז סמכויות במקום אחד.
אולם חכמים לא קיבלו זאת, הם סברו שמותר לתקוע בשופר בראש השנה שחל להיות בשבת בכל עיר שיש בה בית דין.
בתקנה זו נחלקו החכמים ותלמידיו של רבן בן זכאי, בנוגע לשאלה האם התקנה חלה רק על העיר יבנה או על כל מקום שבו קיים בית דין והאם תקנה זו היא "ציון עובדא העולה מאליה".
ב) נטילת לולב כל שבעה
מטרתה של התקנה היא שימור המנהגים הקיימים וזכרו של בית המקדש שנחרב בליבו של העם.
על פי התלמוד, נלמדת המצוה לדרוש לציון (כלומר להחיות את זכרו של המקדש) מן הפסוק: ().
מעבר לכך, בצורה זו גם הועברה מצוות נטילת הלולב מזיקתה למזבח לחיי בית הכנסת.
ג) אכילת "חדש" – "שיהא יום הנף כולו אסור"
במקדש היו מקריבים ביום ט"ז בניסן את מנחת העומר.
לפני ההקרבה היה אסור לאכול מתבואת אותה שנה, איסור שנקרא "איסור חדש".
לפני שחרב הבית היו אוכלים מחצות היום ואילך כי ודאי כבר הקריבו, כאשר חרב הבית אסר רבן יוחנן לאכול חדש עד הערב.
מרגע חורבן בית המקדש ועד תיקון התקנה הזו (יום הנף), המשיכו הרחוקים ואולי אף הקרובים להמתין עד מחצית היום, כדי לאכול מן החדש (התבואה החדשה).
רבן יוחנן בן זכאי ניתק את שעת היתר האכילה מהחדש מתלותה המוחלטת בעבודת המזבח שהפסיקה להתקיים כתוצאה מחורבן בית המקדש, וקבע כי כל היום אסור באכילת התבואה החדשה.
התקנה ממלאת חלל שנוצר עם החורבן, אך אינה משנה את ההלכה האוסרת על הציבור היהודי לאכול מן החדש לפני ט"ז בניסן.
ה) (ישנו שיר של יום מיוחד לכל יום חול.
בראש חודש ישנו שיר אחר המחליף את שיר של יום.
במקרה זה לא ידעו הלויים איזה שיר לנגן);
מטרתה של תקנה זו היא שלא להטריח על עדי החדש כדי שלא ימנעו מלבא להעיד, אבל בעדויות אחרות אכן יש בידו של ראש בית הדין לדרוש מהנתבע שיבא למקומו.
"תנו רבנן: אין כהנים רשאין לעלות בסנדליהן לדוכן", וזו אחת מתשע תקנות שהתקין רבן יוחנן בן זכאי.
טעמה של תקנה זו לדעת רב אשי, הוא שמא תפסק רצועת מנעלו של הכהן, ומאחר והוא יתעסק בתיקונה בעוד חבריו מברכים את העם, עלולים להלעיז עליו כי הוא כהן פסול ולכן אינו מברך.
תקנה זו מבטלת את התקנה הקדומה להפריש כסף לקורבן.
גוי שהתגייר, היה חייב במילה, טבילה וקורבן עוף, ואילו לאחר החורבן, הפרישו את הכסף לקורבן שיוקרב כאשר ייבנה בית המקדש.
רבי יוחנן ביטל את חיוב כסף הקורבן, ואף על פי שרבי שמעון בן אלעזר טוען כי זה נבע מתוך "התקלה", כלומר, שהיו משתמשים בכסף לקניות, לרבי יוחנן בן זכאי, הייתה כנראה תכלית פרגמטית – כחלופה לקורבן, נקבע קבלת עול מלכות שמים.
יש מחלוקת מה הייתה התקנה התשיעית: "ואידך (האחרת, התשיעית) – פלוגתא דרב פפא ורב נחמן בר יצחק.
רב פפא אמר: כרם רבעי, רב נחמן בר יצחק אמר: לשון של זהורית".
רב פפא סובר, כי התקנה התשיעית הייתה ביטול התקנה שנגעה לנטע רבעי.
לפני החורבן, הייתה קיימת חובה על כל מי שגר במרחק יום הליכה מירושלים להביא את פירות הנטע רבעי שלו לירושלים ולא לפדות אותם, כדי לדאוג לאספקה קבועה של פירות לירושלים.
לאחר חורבן העיר לא היה טעם בתקנה הזאת ורבי יוחנן ביטל אותה.
לדעת רב נחמן בר יצחק התקנה הייתה קשירת הלשון של זהורית, חצייה בסלע וחצייה בין קרני השעיר.
בראשונה היו קושרין לשון של זהורית על פתח אולם מבחוץ.
הלבין – היו שמחין, לא הלבין – היו עצבין, התקינו שיהו קושרין אותו על פתח אולם מבפנים, ועדיין היו מציצין ורואין, הלבין – היו שמחין, לא הלבין – היו עצבין.
התקינו שיהו קושרין אותו חציו בסלע וחציו בין קרניו של שעיר המשתלח.
כמה אמרות תלמודיות מספרות על לעגו של ריב"ז כלפיהם וכיצד הפריך את שיטתם ההלכתית.
במסורת המשנה והתלמוד מיוחסת לרבן יוחנן בן זכאי חשיבות מכרעת, כמי שהניח את היסוד לשיקום אחרי חורבן המקדש ולהמשכיות חיי התורה והמצוות בעת המשבר.
הוא מתואר כמנהיג בכיר וכמי שסמכותו התקבלה על החכמים שהיו בתקופתו ועל העם.
אולם תיאור זה אינו מקובל על היסטוריונים אירופאים בני זמננו.
היסטוריונים אלו רואים בתנועה הרבנית שהתבססה בתחילה ביבנה רק כוח אחד מבין סיעות רבות בקרב יהודי הארץ לאחר החורבן, כוח בעל השפעה מוגבלת ואפילו שולית לפחות עד זמנו של רבי יהודה הנשיא.
לדבריהם, תפקידו האמיתי באירועים מבוסס בעיקר על השערות, שכן הספרות העוסקת בו נכתבה לפחות מאה שנה לאחר מותו.
על פי היסטוריונים אלו, תקנותיהם והכרעותיהם של החכמים בתקופה המיוחסת לריב"ז, היו מקובלות רק על המעטים שסרו אז למשמעתם.
רבלון היא חברה אמריקאית למוצרי קוסמטיקה.
החברה נוסדה בשנת 1932, בעיצומו של השפל הגדול בארצות הברית.
מייסדי החברה הם צ'ארלס וג'וזף רבסון, שני אחים יהודים ממוצא מזרח אירופי שנולדו בארצות הברית.
שם החברה מורכב מצירוף אותיות של שמם ושמו של הכימאי ג'וזף לחמן (תורם ה"L" למותג).
בשנת 1932 יצא מוצרה הראשון של החברה, לק לציפורניים שמשווק עד היום.
הדוגמנית הראשונה של רבלון הייתה ווליס סימפסון, הדוכסית מווינדזור.
ב-2018 נבחרה דברה פרלמן (בתו של יו"ר החברה, רונלד פרלמן) בתור המנכ"לית האישה הראשונה של החברה.
אחת ההמצאות הבולטות של רבלון היא המייק אפ הנוזלי, פטנט משנות ה-50 של המאה ה-20 שזכה בפרסים רבים.
הבושם "צ'ארלי", אשר הושק ב-1973, הוא הבושם הנמכר ביותר בעולם, על-פי ספר השיאים של גינס.
ביום 16 ביוני 2022, תשעים שנה לאחר הקמתה, הכריזה החברה על פשיטת רגל
ב-9 באוגוסט 2022 הודיעה כי קיבלה הלוואה בסך מיליארד וחצי שקלים לצורך ארגון מחדש.
משנת 1963 ועד לשנת 2000 הפעילה החברה מפעל ישראלי באשדוד.
רַבַן שִׁמְעוֹן בֶּן גַּמְלִיאֵל (רשב"ג) השני היה נשיא הסנהדרין באושא בדור שאחרי מרד בר כוכבא, בנו של רבן גמליאל.
תנא בן הדור הרביעי, חברם של רבי מאיר, רבי יהושע בן קרחה ושאר תלמידי רבי עקיבא.
בנו היה רבי יהודה הנשיא.
רבן שמעון בן גמליאל השני היה נצר לשושלתו של הלל הזקן, שהחזיקה בנשיאות מאז הלל עצמו, והיה אחיו של רבי חנינא בן גמליאל.
סבו, רבן שמעון בן גמליאל הזקן, היה מנהיג הפרושים בתקופת המרד הגדול, ונהרג במהלכו.
הוא היה מתומכי המרד וממנהיגיו, אם כי מהמחנה המתון יותר - הפרושי ולא הקנאי.
אביו, רבן גמליאל השני, ירש את הנשיאות מקודמו, הנשיא הזמני שלאחר המרד הגדול, רבן יוחנן בן זכאי, מייסד המרכז הסנהדראי ביבנה.
רבן גמליאל היה מתון בדעותיו הפוליטיות, ולמעשה היה פרגמטיסט בכל הנוגע למערכת היחסים עם הרומאים.
רבן גמליאל זכה, כך דומה, להכרה רומית של נשיאותו, לפחות דה-פקטו, והנהיג את הסנהדרין בתקופה די סוערת, מהשתקמות החברה היהודית לאחר המרד הגדול, אל תוך מרד התפוצות בתקופת הקיסר טראיאנוס.
מידת השתתפות יהודה במרד זה, מה שידוע במקורות חז"ל כפולמוס קיטוס (על-שם המצביא הרומי לוסיוס קווייטוס, מדכא המרד במסופוטמיה, אשר התמנה לנציב יהודה מיד אחר-כך), אינה ברורה והיא מעורפלת.
בכל מקרה, בית הנשיאות לא תמך במרידה.
רבן גמליאל דיבנה נפטר סמוך לדיכוי המרידה, בשנת 117 לספירת הנוצרים.
בשעה שנפטר רבן גמליאל השני, בשנת 117 לספירת הנוצרים, היה רשב"ג תינוק עול ימים, ומשום כך לא פעלה בשנות העשרים של המאה השנייה לספירת הנוצרים ביהודה נשיאות כלשהי, מוכרת במלואה או בחלקה.
ברם, סביר להניח שלאור הוואקום השלטוני שנוצר צמחה איזושהי הנהגה באותה תקופה ביהודה, אך לא יודעים מי עמד בראשה.
המתיחות ששררה בין האופוזיציה בסנהדרין, שהובלה על ידי רבי יהושע בן חנניה, לבין נשיאותו של רבן גמליאל, ושהובילה להדחתו הזמנית של רבן גמליאל, לא הוסיפה למידת היציבות הפוליטית ששררה לאחר מות הנשיא.
אמנם ידוע מן המקורות התלמודיים, כי רבי אלעזר בן עזריה הוא שמילא את מקומו של הנשיא רבן גמליאל לאחר הדחתו, אך אין לדעת אם הוא נטל את ההובלה גם בתקופה שלאחר מות הנשיא.
מן התלמוד עולה, כי נודעו חכמי סנהדרין מובהקים ומפורסמים כגון רבי עקיבא, אשר זכו לתמיכה רבה בקרב הציבור, אך אין לדעת האם שימשו בנשיאות ולו דה-פקטו.
תפקודם של נשיאים ביהודה שירת במידה רבה את האינטרסים הרומיים מן הטעם הפרגמטי של מידרג סמכויות, כשהנציב הרומי אינו צריך להתעסק בזוטות, כגון הטיפול ביהודים, ולצורך כך הוסמך הנשיא, מי שהיה כתובת רשמית מקומית עבור הרומאים.
נתונים אלה מעלים את ההשערה שהיורש, הינוקא רשב"ג, פעל בחסות אחד החכמים, וזה שימש לו אפוטרופוס עד אשר יגיע לבגרות.
לבסוף, כך מתוודה רשב"ג: "מכולם לא נשתייר אלא אני".
סימן נוסף המעיד על היעדרו של רשב"ג מהבימה הפוליטית של התקופה היא התכנסותם של חכמים בבקעת בית רימון כדי לעבר את השנה בלעדיו.
היעדרותו של זה משמעותית בהתייחס לנושא האמור – עיבור השנה, שכן העיבור נחשב לזכות בלעדית של הנשיא, ועל כן היעדר הנשיא ממפגש שכזה היא בעלת משמעות.
אדריאנוס, קיסר רומא בתקופת מרד בר כוכבא, אשר נהג ביד קשה ביהודה וגזר גזירות שמד שאסרו, בין השאר, על מילה ולימוד התורה, מת שלוש שנים לאחר סוף המרד.
יורשו, הקיסר אנטונינוס פיוס, היה יותר סובלני ממנו; הוא ביטל את גזירות השמד והשיב את הסנהדרין.
במסגרת הקלות אלה שלטון האימפריה הרומית הכיר ברשב"ג כנשיא הסנהדרין ולכן גם כראש הקהילה היהודית בארץ ישראל.
על מעמדם המיוחד של החכמים בתקופה זו מעידים מקורות חז"ל, כאשר רבי יוסי מורה הלכה לנשיא, וכמותו רבי יוחנן הסנדלר.
עם זאת, בתלמוד הבבלי נאמר: "אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן: כל מקום ששנה רבן שמעון בן גמליאל במשנתינו - הלכה כמותו" חוץ משלושה מקרים - "חוץ מערב וצידן וראיה אחרונה".
בתלמוד הירושלמי נשאלת מעין שאלה סתמית: "ולמה אמרו בכל מקום הלכה כרשב"ג?
שהלכות קצובות היה אומר מפי בית דינו".
"בית דינו" בא במשמעות של התדיינות הנשיא עם חברי הסנהדרין, ולא כנובע מהתדיינות בינו לבין עצמו.
רשב"ג חידש את הנוהג של רבן גמליאל אביו, קודמו בנשיאות, לצאת בלווית חכמי סנהדרין לתפוצה היהודית, כדי לחזק מחד את הקשר בין המרכז באושא לבין התפוצות ולהפגין נוכחות שלטונית-נשיאותית מול התפוצות.
ואכן המקורות מעידים שהנשיא יצא לצידון, לכזיב, לעכו ועוד.
מול מסעות אלה נודעו מסעותיהם של חכמי סנהדרין לחו"ל, ללא הנשיא, כגון רבי שמעון שיצא לצידון, רבי יוסי לנציבין שבבבל ועוד.
רשב"ג ביקש להבדיל את מעמד הנשיא ממעמד אב בית הדין והחכם ולשוות לו יותר כבוד: ביוזמתו קבעה הסנהדרין ש"כשהנשיא נכנס כל העם (חברי הסנהדרין) עומדים (מפניו) ואין יושבים עד שאומר להם: 'שבו'.
כשאב בית דין נכנס, עושים לו שורה אחת מכאן ושורה אחת מכאן עד שישב במקומו.
כשחכם נכנס, אחד עומד ואחד יושב, עד שישב במקומו".
מהלכו הנ"ל של הנשיא עבר בהתנגדות מצד חברי הסנהדרין.
רבי נתן, אב בית הדין, ורבי מאיר, החכם, חברו יחד על-מנת לנסות ולהדיח את רשב"ג, כשם שהסנהדרין הדיחה לפני כיובל שנים את אביו, רבן גמליאל דיבנה.
הניסיון נכשל, שכן המזימה נודעה לרשב"ג מבעוד מועד.
אך ניסיונו של הנשיא להעניש את גורמי המרידה בהרחקתם מבית המדרש נתקל בהתנגדות מצד חברי הסנהדרין, שמחו על הצעתו באמרם "תורה כזו בחוץ ואנחנו בפנים?".
עם זאת, הסנהדרין החליטה להדיח את רבי מאיר מתפקידו כחכם, ומעתה נזכר רבי מאיר בשם "אחרים" ורבי נתן בשם "יש אומרים".
בתלמוד הירושלמי, מסכת מועד קטן, מסופר על ניסיון לנדות את רבי מאיר, אולי בעקבות מהלכיו מול הנשיא.
לא התבייש רבי מאיר, קם ממושבו והתריס כנגד המנסים כדלקמן: "איני שומע לכם עד שתאמרו לי את מי מנדין, ועל מה מנדין ועל כמה דברים מנדין".
התרסה זו מקורה בהתמודדות בין הנשיא לבינו, שהרי לנשיא הייתה שמורה זכות הנידוי.
בסופו של דבר זכה רבי מאיר בגיבוי ולא נודה.
על פי רבים מהחוקרים, סיפור ההדחה אינו התיאור המקורי של ההתרחשויות בסנהדרין אלא ניסוח מאוחר יותר של עימות שכלל לא נגע ליחסים שבין בעלי התפקידים השונים.
דבריו הידועים של רשב"ג השני מובאים בסוף פרק א באבות:
רבן שמעון בן גמליאל אומר: "על שלשה דברים העולם עומד, על הדין ועל האמת ועל השלום, שנאמר (זכריה ח, טז) אמת ומשפט שלום שפטו בשעריכם".
רַבַּן גַּמְלִיאֵל בָּרַבִּי (כלומר, בנו של רבי, נקרא גם רבן גמליאל השלישי) היה נשיא הסנהדרין ותנא במאה ה-3, בדור המעבר שבין התנאים לאמוראים.
בצוואתו (מסכת כתובות ק"ג ע"ב), מינה רבי יהודה הנשיא את רבן גמליאל בנו לנשיא, את רבי שמעון בנו לחכם (אחראי על ההוראה בסנהדרין), ורבי חנינא בר חמא "ישב בראש", כלומר יהיה אב בית הדין – אחראי על השיפוט בסנהדרין.
מועד פטירתו של אביו, רבי יהודה הנשיא, אינו ודאי, והדעה המקובלת מתארכת את מותו לשנת 220 לספירה.
מאז תיפקד בנו, רבן גמליאל, כנשיא הסנהדרין.
רבן גמליאל נזכר גם כ"רבן גמליאל בר רבי" או "רבן גמליאל ברבי".
המוקד הגאוגרפי של פעילותו היה בגליל, במשולש של טבריה - בית שערים - ציפורי.
היה בדור האחרון של התנאים, ויש ממנו שלוש משניות בתחילת פרק ב' של פרקי אבות.
עוד בימי הבית השני הייתה מקובלת הורשת תפקיד הנשיאות מאב לבן, מה שהעניק לבית זה עוצמה כמעט מקודשת.
עד ימי בן כוסיבה (בר כוכבא) תיפקדה בראש הסנהדרין משפחת הלל הזקן, ולאחר שוך המרד השני חזרה זו והנהיגה את הסנהדרין.
רבי יהודה הנשיא היה בעל מוניטין חסר תקדים, מופלג בעושרו, בעל יחסים מיוחדים עם השלטונות הרומיים.
הוא חש, שהפקדת מטה הירושה בידי גורם אחד, ובעיקר בתקופה כה מורכבת ובעייתית באימפריה הרומית, תהיה צעד חסר אחריות.
בצוואתו פיצל את הירושה בין שלושה בעלי תפקידים: "נשיא", "יושב בראש" ו"חכם".
הרכב מעין זה מופיע בצוואתו של רבי יהודה הנשיא, שזו לשונה: "שמעון בני חכם, גמליאל בני – נשיא, חנינא בר חמא ישב בראש" (תלמוד בבלי, כתובות קג עמ' ב').
הנשיא כבר אינו מוביל לבדו את מערכת ההנהגה, ואולי הקומבינציה שלעיל הייתה כמין פשרה בין שררתו של רבי יהודה הנשיא לבין לחצים שהופעלו על ידי חברי סנהדרין, לחצים שהיו משמעותיים בתקופת הנשיאים שלפניו.
על-פי גרסת התלמוד הירושלמי , התמנה תחילה רבן גמליאל לנשיא והוא שהסמיך את שאר הממונים, ואם כך הדבר, זכה הנשיא ביתר עוצמה, בהשוואה לנוסח שבתלמוד הבבלי.
בכל מקרה, בצוואתו לבנו ציווה רבי "זרוק מרה בתלמידים", כלומר: התנהג בתקיפות ובהחלטיות.
ניתן לראות בכך הוראה לשמירת עליונותו של הנשיא לאור הפרדת הסמכויות.
מערכת הקשרים בין הנשיאות של תקופת רבי יהודה הנשיא לבין השלטונות הרומיים התפוגגה בימי יורשו, רבן גמליאל ברבי.
הנשיא התריע מפני התקרבות יתירה לשלטונות הרומיים, בין השאר באמירה "הוו זהירין ברשות, שאין מקרבין לו לאדם, אלא לצורך עצמן" (משנת אבות ב' ג').
הוא ביטא מגמה של זהירות וחשדנות כלפי הרשויות.
רבן גמליאל ברבי חזר בכך על העמדה של קבוצת חכמים בסנהדרין, בסמוך למרד בר כוכבא, שמעשי הרומאים בפרובינקיות אינם פרגמטיים גרידא, אלא נצלניים ואנוכיים.
יש המשערים כי בית הדין בראשותו הוא שביטל את האיסור לחרוש בערב שביעית (סמוך לשנת השמיטה) מחג השבועות ואילך.
מעתה - קבע - האיסור יחל 30 יום בלבד לפני ראש השנה של שנת השמיטה הנשיא הושיב הרכב מיוחד של בית דין, כשהוא עומד בראשו (ובלשון התוספתא: "רבן גמליאל ובית דינו"), והתקין "שיהו מותרין בעבודת הארץ עד ראש השנה".
התלמוד דן בסמכותו של רבן גמליאל לבטל את תקנתם של בית שמאי ובית הלל, שתיקנו את התקנה הזאת; וכן בתוקפה של התקנה המקורית.
אחד ההסברים שניתן לכך הוא, שהתקנה המקורית כללה סעיף שמאפשר לבית דין מאוחר לבטל אותה במקרה הצורך.
הסבר נוסף הוא, שתוקפה של ההלכה המקורית הסתיים עם חורבן בית שני.
רבן גמליאל ברבי נפטר סמוך לתקופת המעבר בין השלטון הסוורי לראשית האנרכיה, היינו בערך ב-235 לספירה.
ויורשו, נצר לשושלת, היה רבי יהודה נשיאה.
בנו הצעיר היה רבי הלל.
בחפירות בית שערים התגלו שני כוכים מקושטים הנושאים את הכתובות בעברית וביוונית: "רבי גמליאל" ו"רבי שמעון".
סבורים שאלה הם קברי הנשיא רבן גמליאל ברבי ואחיו.
רַבַּן גַּמְלִיאֵל הַזָּקֵן היה תנא בדור הראשון לתנאים, נשיא הסנהדרין סביב השנים –, 10–50 לספירה.
היה הראשון שנקרא בתואר "רבן", והתוספת "הזקן" באה להבדילו מנכדו, רבן גמליאל דיבנה.
סתם רבן גמליאל הוא, בדרך כלל, רבן גמליאל דיבנה, נכדו של רבן גמליאל הזקן.
ואולם, לפעמים נקרא גם רבן גמליאל הזקן בשם הסתמי "רבן גמליאל", דבר שיוצר בלבול מסוים.
רבן גמליאל הזקן היה בנו של שמעון בן הלל, ונכדו של הלל הזקן.
השיא את בתו לרבי שמעון בן נתנאל הכהן, מתלמידי רבן יוחנן בן זכאי (תוספתא עבודה זרה פרק ג).
בנו, שירש את מקומו בנשיאוּת, היה רבן שמעון בן גמליאל הזקן, שהיה מעשרת הרוגי מלכות.
בתקופת רבן גמליאל הזקן, שלא כמקובל, לא היה חכם בתפקיד אב בית דין במקביל לנשיא הסנהדרין.
בימיו "גלתה סנהדרין וישבה לה בחנות", כלומר, נעקרה ממקומה בלשכת הגזית ועברה למקום מסוים בהר הבית, שנקרא "חנות".
וזאת כדי שלא יהיה חיוב מיתה על הרוצחים, שאין סנהדרין קטנה דנה למוות אלא כשיושבת הסנהדרין הגדולה בלשכת הגזית.
צעד זה נעשה בעקבות ריבוי הרוצחים וחוסר היכולת לדון אותם (בבלי, עבודה זרה ח ע"ב).
תפילת שמונה עשרה ותיקון ברכת המינים
יש הסוברים כי כבר בימיו של ר"ג הזקן סודרו 18 הברכות שבתפילת שמונה עשרה, ונתקנה ברכת המינים על ידי שמואל הקטן.
האוחזים בדעה זו מנסים להוכיח זאת בהסתמך על כך שבתלמוד הבבלי (סוטה מח ע"ב) מובא ששמואל הקטן ניבא בשעת מיתתו את הריגתם של רבן שמעון בן גמליאל הזקן ושל רבי ישמעאל כהן גדול, שהיו מעשרת הרוגי מלכות.
לדעתם הדבר נעשה ביבנה למרות העובדה שמושב הסנהדרין וההנהגה הרוחנית היה אז עדיין בירושלים, וההשערה היא שנוכחותם של צדוקים ומינים בירושלים מנעה אפשרות לצעד משמעותי כזה, ולכן הוצרך ר"ג לעשות זאת ביבנה.
קיימת דעה אחרת, והיא המקובלת במחקר התלמוד, לפיה הברכה נתקנה בימי רבן גמליאל דיבנה, ושמואל הקטן שמוזכר שם אינו זה שניבא בשעת פטירתו, אלא תנא אחר בשם זהה (הגהות היעב"ץ לתלמוד, על סנהדרין, יא ע"א).
זו דעתו של פרופ' עזרא פליישר במאמרו המקיף על נושא תקנת תפילות הקבע בישראל.
המשנה (סוטה ט, טז) כותבת ש"משמת ר"ג הזקן בטל כבוד התורה ומתה טהרה ופרישות".
הדברים מתפרשים בתלמוד (בבלי, מגילה כא ע"א).
שם נכתב שמימות משה ועד רבן גמליאל הזקן היו לומדים תורה בעמידה.
משמת רבן גמליאל ירד חולי לעולם והחלו ללמוד בישיבה.
מקובל להניח שרבן גמליאל עמד בקשרים עם המלך אגריפס הראשון, וזה היה נוהג להתייעץ עמו ועם שאר החכמים בעניינים שונים.
הנחה זו מתבססת על גרסת התלמוד הבבלי (פסחים פח ע"ב) המביא ברייתא ובה מסופר, שבקרבן הפסח של המלך והמלכה התעוררה בעיה הלכתית כיוון ששליח המלך שחט שתי בהמות לקרבן פסח, במקום אחת.
עוד סופר על שאלה הלכתית בעניין שרץ שנמצא בבית המטבחיים, "ובקשו לטמא כל הסעודה כולה.
באו ושאלו את המלך, אמר להם: לכו ושאלו את המלכה.
באו ושאלו את המלכה, אמרה להם: לכו ושאלו את רבן גמליאל.
הברייתא מסיימת, "נמצא מלך תלוי במלכה, ונמצאת מלכה תלויה ברבן גמליאל; נמצאת כל הסעודה תלויה ברבן גמליאל".
אמנם גרסת התלמוד בבלי על פי כתב יד מינכן, וכן גרסת רבנו חננאל (פסחים שם) והרשב"ץ בבאורו למסכת אבות (פרק א,טז) שהמדובר ברבן שמעון, ולא ברבן גמליאל.
לפיכך מסתבר שהמלך עליו מסופר הוא אגריפס השני.
והמדובר בבנו של רבן גמליאל - רבן שמעון בן גמליאל הזקן (רשב"ג הראשון).
גרסה זו מסתברת ביותר, משום שהמלך נזכר בסיפור לגנאי, כמי שאינו נשמע לדעת חכמים, לעומת אשתו שכן נשמעה לדעתם.
המאמר של רבן גמליאל הזקן במסכת אבות (פרק ראשון):
"רבן גמליאל אומר: עשה לך רב, והסתלק מן הספק; ואל תרבה לעשר אומדות."
רבן גמליאל הזקן התקין כמה תקנות, כמה מהן בענייני גיטין, ו"מפני תיקון העולם".
אישה רשאית להינשא, ואיננה נחשבת עגונה גם במקרה שעד אחד בלבד מעיד על מות בעלה.
הבעל, ששלח גט לאשתו, לא יוכל לכנס בית דין שלא בפני האשה או השליח (שנשלח למסור לה את הגט), ולבטל בפניהם את הגט קודם שהגיע לידי האשה, משום התוצאה הסופית - אשה נשואה שחושבת שהתגרשה כדין.
בכתיבת שמות האיש והאשה בגט - יש לדאוג שלא ייווצר בלבול ולעז בעקבות שינוי שמם של האיש והאשה במקום מגוריהם, ושמותיהם ייכתבו באופן ברור ומוחלט ("איש פלוני וכל שם שיש לו", משנה גיטין ד, ב).
אלמנה שבאה לגבות כתובתה מהנכסים שירשו היתומים, תנדור משהו (במקום השבועה החמורה הנצרכת בדרך כלל כדי לגבות חוב מיתומים) כבקשת היתומים, ותגבה כתובתה מהנכסים שלפניהם (משנה גיטין ד, ג).
עדי קידוש החודש, שהגיעו לחצר "בית יעזק" בשבת, יוכלו ללכת 2000 אמה לכל רוח, ולא כדינו של היוצא מחוץ לתחום בשבת, שאסור ללכת יותר מארבע אמות לכל רוח, וזאת כדי לעודד אותם לבוא (משנה ראש השנה ב, ו).
רבן גמליאל הזקן במקורות נוצריים
על פי המקורות הנוצריים רבן גמליאל הזקן היה מורו של בכיר השליחים, פאולוס:
אולם עם זאת, באגרותיו של פאולוס, המהוות מקור ראשוני לחייו של השליח, אין הוא מזכיר את עובדת היותו תלמידו של רבן גמליאל הזקן.
כמו כן העדות בחיבור "מעשי השליחים" אודות היותו פאולוס תלמידו של רבן גמליאל מתאימה למגמות החיבור המעוניינת להציג את פאולוס כיהודי הנאמן למצוות ומאמין במשיחיותו של ישו אך נדחה על ידי היהודים.
יש הסבורים כי ספק אם פאולוס התחנך אצל רבן גמליאל משום שקשה ליישב את הקבילה של פאולוס באגרותיו נגד התורה והיהדות הפרושית עם חניכות אצל רבן פרושי בכיר כמו רבן גמליאל הזקן.
אזכור נוסף של רבן גמליאל בחיבור זה הוא בניסוח עקרון גמליאל.
כפרושי וחבר הסנהדרין הוא שכנע את חבריו לא להוציא להורג את השליח פטרוס ותלמידיו המלמדים בירושלים בשמו של ישו, תוך כדי אזכור שמם של דמויות משיחיות אחרות (תאודאס ויהודה הגלילי):
על פי המסורת הכנסייתית הנזכרת לראשונה על ידי פוטיוס מקונסטנטינופול, הוטבל רבן גמליאל על ידי השליחים פטרוס ויוחנן ואימץ את האמונה הנוצרית יחד עם בנו אביבוס-חביב ונקדימון, אולם הוא עשה זאת בחשאי והמשיך לכהן בסנהדרין היהודית בירושלים כדי להגן על הנוצרים האחרים.
בשל פעילותו זו נחשב רבן גמליאל בכנסייה לקדוש ויומו נקבע ל-3 באוגוסט אצל הקתולים.
על פי מסורת זו, הם נקברו יחד עם סטפנוס הקדוש במנזר בית ג'ימל.
במאה ה-5 נטען כי גופתו נתגלתה דרך נס והועברה לקתדרלה של פיזה בפיאצה דיי מיראקולי באיטליה.
בשנת 1956 הוצא רבן גמליאל מרשימת הקדושים הקתולית בשל אי הוודאות לגבי התנצרותו.
בכנסייה האורתודוקסית יום חגו הוא ה-15 באוגוסט (3 באוגוסט על פי הלוח היוליאני).
רַבַּן שִׁמְעוֹן בֶּן גַּמְלִיאֵל הַזָּקֵן (רשב"ג הראשון; נפטר לערך בשנת 70) היה תנא בשלהי הדור הראשון של התנאים ונשיא הסנהדרין סמוך לחורבן בית שני.
צאצא למשפחת הלל הזקן, ואחד מעשרת הרוגי מלכות.
היה מראשי השלטון בירושלים, יחד עם הכהנים הגדולים חנן בן חנן ויהושע בן גמלא.
רבן שמעון היה נין של הלל הזקן.
הוא מילא את מקומו של אביו, רבן גמליאל הזקן, כנשיא הסנהדרין.
בנו היה רבן גמליאל דיבנה.
בתו, , נישאה לרבי אליעזר בן הורקנוס, מגדולי תלמידי רבן יוחנן בן זכאי (בבלי, בבא מציעא נט ע"ב).
שמו – שמעון – זהה לשם סבו, שמעון בן הלל, וגם לשם נכדו, רבן שמעון בן גמליאל (השני).
בספרות התורנית נקרא "רבן שמעון בן גמליאל הזקן" או "רשב"ג הנהרג", כדי להבדילו מנכדו.
עם זאת, יש שהוא מופיע גם בשם "רבן שמעון בן גמליאל" ללא תוספת, והדבר יוצר בלבול וקושי בהבחנה בינו לבין נכדו.
רבן שמעון בן גמליאל נולד בירושלים.
הוא נתמנה לנשיא כ-18 שנה לפני החורבן, והיה אחרון הנשיאים בתקופת בית המקדש.
התלמוד (בבלי, שבת טו ע"א) מביא ברייתא בזו הלשון:
בתקופתו מקום מושבה של הסנהדרין היה בירושלים, אבל לא במקום הטבעי, לשכת הגזית, אלא ב"גלות" הראשונה של הסנהדרין – חנויות שבהר הבית, לשם נדדה הסנהדרין בימי אביו.
יוסף בן מתתיהו מתאר אותו באוטוביוגרפיה שלו: .
בתקופת נשיאותו היה המרד הגדול נגד הרומאים.
רבן שמעון בן גמליאל נמנה עם מחנה המתונים, יחד עם רבן יוחנן בן זכאי, והיה מקורב לממשלת המרד המתונה שהוקמה בתחילתו.
לפי יוסף בן מתתיהו, תמך רבן שמעון במרד, אף־על־פי שנמנה עם מחנה המתונים:
יוסף בן מתתיהו כתב את שבחיו לעיל על שמעון, אולם מיד לאחריהם הוא מספר כי שמעון פעל להדחתו מתפקידו כמושל הצבאי של הגליל מטעם ממשלת המרד.
לדבריו, היו אז בינו ובין שמעון חילוקי דעות.
שמעון היה "רעו ומיודעו" של יוחנן מגוש חלב, יריבו של יוסף, ושמעון נענה לבקשתו ושכנע את הכהנים הגדולים חנן בן חנן ויהושע בן גמלא ואחרים, להדיח את יוסף מתפקידו, אולם חנן החליט שאין למהר לעשות זאת ללא הוכחות.
לטענת יוסף, שמעון לא ויתר על מאמצו להדיחו, והוא אף מאשים אותו במזימה: שמעון הורה לאחיו של יוחנן לשלוח מתנות לחנן וחברי סיעתו כדי שישנו את דעתם, ואלה החליטו בעקבות זאת לשלוח שליחים לגליל, ללא ידיעת הממשלה, כדי להדיח את יוסף.
לטענתו, שליחת השליחים לגליל ללא ידיעת הממשלה, עוררה בירושלים זעם גדול על שמעון וחנן.
ממשלת המרד המתונה לא החזיקה מעמד זמן רב, והופלה על ידי הקנאים.
רשב"ג נהרג במהלך המרד, כפי שמובא במקורות הגאונים: .
במקורות נמסרו רק דברים מועטים בשמו של רבן שמעון, אך חלק מתורתו מובא כדברי "בית הלל".
המאמר הבא במסכת אבות מיוחס לרבן שמעון:
זיהוי זה מקורו בפירוש התוספות יום טוב למשנה זו, שמדגיש כי מדובר בבנו של רבן גמליאל הזקן, להבדיל מרבן שמעון בן גמליאל השני.
אולם יש מלומדים שטוענים שמדובר בשמעון בן הלל.
מפורסמת השתתפותו של רבן שמעון בשמחת בית השואבה, שנערכה בבית המקדש בחול המועד סוכות.
מן המפורסמות שבפעולותיו של רבן שמעון, הייתה הוראתו בנושא הקינים.
"קן" היא זוג תורים או בני יונה, שנדרשים לקרבן של יולדת, מצורע ועוד.
מספרת המשנה (כריתות א, ז): מעשה שעמדו קינים בירושלים בדינרי זהב – מחירו של כל קן (זוג עופות) היה דינר זהב, מחיר מופקע במושגים של אותם ימים (שווה ל-25 דינרי כסף).
אמר רבן שמעון בן גמליאל (הזקן): המעון הזה!
(לשון שבועה בבית המקדש), לא אלין הלילה עד שיהו בדינרין – לא אלך לישון עד שיהיה המחיר זול ויהיה כל קן נמכר בדינרי כסף, כלומר בזול.
דבר זה הוא הוראה יוצאת דופן, שכן לפי הדין המקורי (שמביאה המשנה לפני המעשה) חייבת היא להשלים שאר הקרבנות.
ואולם רשב"ג הקל בהוראה זו, והסתמך על הכלל – "עת לעשות לה' הפרו תורתך", כדי להביא להוזלת הקינים, וכדי למנוע מצב שבו חייבי הקרבנות יימנעו מהבאת הקרבנות לגמרי, בשל מחירם המופרז.
(קיים פירוש אחר הגורס שלא הייתה כאן כל חריגה מההלכה, אלא הנשים טעו בתחילה בחושבן שאינן טהורות עד להקרבת כל חמשת הקרבנות.
ורשב"ג עמד ופרסם את ההלכה, שלעניין טהרה מספיק קרבן אחד, "ואין השאר עליה חובה" לצורך טהרה לאכול בקדשים.)
מסכמת המשנה: ועמדו קינים בו ביום ברִבעתיים – הוזלו הקינים באופן משמעותי, וכל קן נמכר עתה ברבע דינר כסף (הוזלה פי מאה) או – לפירוש אחר – בחצי דינר כסף (הוזלה פי חמישים).
על פי האגדה, הודיע שמואל הקטן בשעת פטירתו את מותו של רבן שמעון, וכה אמר: (בבלי, סוטה מח ע"ב).
בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול – ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
רבן שמעון הוּצא להורג, על פי המסורת, יחד עם רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, בתאריך כ"ה בסיוון (טור אורח חיים סימן תקפ).
הרב אהרן הימן משער שרבן שמעון הוצא להורג על ידי הקנאים, בהיותו מתנגד לדרכם, אך אין לכך מקור בדברי חז"ל.
השמועה על מותם הגיעה לרבי עקיבא ולרבי יהודה בן בתירא, והם חגרו מתניהם שׂק וקרעו בגדיהם ואמרו:
הרומאים לא הסכימו לאפשר לבנו, רבן גמליאל, לרשת את התפקיד, ואף רצו להורגו.
רבן יוחנן בן זכאי ביקש מהם להימנע מכך, ונענה בהסכמה.
עם הריגתו של רבן שמעון, תפס רבן יוחנן בן זכאי את תפקיד הנשיא למשך שנים אחדות, שבהן תיקן תקנות והרים מעט את רוח העם לאחר החורבן, תוך שהוא מעביר את בירת התורה מירושלים החרבה ליבנה.
לאחר מכן מסר את התפקיד לבנו של רבן שמעון, רבן גמליאל דיבנה.
על פי מסורת מאוחרת, קברו מצוי בכפר כנא, אשר בגליל.
במהלך מהומות אוקטובר 2000 הוצת הקבר.
רבן גמליאל הרביעי היה נשיא הסנהדרין בדור השני לאמוראים בארץ ישראל.
בנו של רבי יהודה נשיאה, ונינו של רבי יהודה הנשיא, עורך המשנה.
לא נמסרו בשמו מאמרים בתלמוד הבבלי.
התלמוד הירושלמי מספר עליו (לפי אהרן היימן):
"ביקש רבן גמליאל בר רבי להנהיג את הדמאי בסוריה, ולא הניח לו רבי הושעיה." מכך שכמעט ולא הוזכר בתלמודים פעמים רבות כמו שהוזכרו אביו ובנו ניתן להעריך שתקופת כהונתו כנשיא הייתה קצרה.
על כיסאו ישב בנו, רבי יהודה נשיאה השני, שהיה תלמידו של רבי יוחנן.
רבן גמליאל השישי היה נשיא הסנהדרין האחרון והפטריארך האחרון בדור השביעי לאמוראים.
בעל תואר "פריפקטוס כבוד", רופא ובן למשפחת הנשיאים, דור 15 עד הלל הזקן.
עם התחזקות מעמד הנוצרים באימפריה הביזנטית, הם החלו בצעדים נגד הנשיאות היהודית.
נסיונותיהם הצליחו וב-17 באוקטובר 415, הואשם רבן גמליאל בשורה של עבירות על פי החוקים שהונהגו באותה עת נגד היהודים: בניית בתי כנסת חדשים, מילת עבדים נוצרים ופסיקת דין במשפט בין שני צדדים נוצרים.
רבן גמליאל טען שפעולות אלו כלולות בזכויות היסוד המוקנות ליהודים, אך טענותיו לא התקבלו.
הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס ביטל את תואר "פריפקטוס כבוד" שהיה מוענק לנשיא הסנהדרין במשך דורות, ציווה על הרס בתי הכנסת החדשים, שחרר את העבדים והתרה בנשיא לבל יעבור שוב על חוקי המדינה.
רבן גמליאל היה רופא, ותרופותיו מוזכרות לשבח בכתבי הרופא הלטיני מרקלוס אמפיריקוס בן-דורו.
מרקלוס מציין בחיבורו (De medicamentis, XXIII, 77) כי "הפטריארך גמליאל" המציא תרופה למחלת הטחול.
כאשר נפטר רבן גמליאל, בשנת 425 (ד'קפ"ה) לערך, לא השאיר אחריו בן שיירש את כיסאו.
רביעיית רן היא סדרת דרמה שבועית, המביאה את סיפורם הבדוי של רביעיית האחים הראשונה שנולדה בישראל.
הסדרה מתארת את מערכת היחסים בין האחים לאורך שנה אחת, כאשר הם בני 32, באמצעות פרויקט תיעודי של כתב טלוויזיה.
בסדרה משולבות סצנות דרמטיות עם סצנות כמו-תיעודיות.
הסדרה נוצרה בהשראת הסרט "Seven Up!" משנת 1964 של במאי התעודה הבריטי מייקל אפטד.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ yes stars ישראלי החל מ־18 ביוני 2008. החל מ-24 ביוני, זכיינית ערוץ 2, רשת, שידרה גם היא את העונה הראשונה.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-1 בפברואר 2010 בערוץ yes stars Drama HD.
הפרק האחרון שודר ביום שני 24 במאי 2010. עונה זו צולמה ושודרה בפורמט HD, ובעתיד תשודר גם בערוץ 10.
שיר הנושא של הסדרה "חלומות שמורים", עובד ובוצע על ידי דיקלה.
במרכז העלילה נמצא כתב טלוויזיה, העוקב אחר עצמו וארבעת האחים מאז לידתם ומתעד אותם אחת לשמונה שנים.
הסדרה מתחילה בעת צילומי הפרק החמישי בסדרה על חייהם, כאשר האחים בני 32. הסדרה עוקבת גם אחר הוריהם ובני זוגם של האחים.
עליהם להחליט אם להקים משפחה ולבחור בבורגנות או לבצע מרד נגד המוסכמות.
במהלך הסדרה נחשפים חיים בעלי חזות בורגנית הנסחפים למערבולת שסופה בהרס או בהתחלה חדשה.
העונה השנייה פוגשת את משפחת רן שנה לאחר מכן.
אז הם כבר בני 33 וקצת, גיל ההתבגרות הסתיים סופית ורשמית, והם מוצאים את עצמם עם הבחירות שעשו וההשלכות על החיים שלהם, על הרביעייה, ועל המשפחה כולה.
ניב "ניבו" רן (יפתח קליין): בעונה הראשונה, ניבו חוזר לארץ לאחר שמונה שנים מבוזבזות של קריירת משחק כושלת בניו יורק ובילוי רוב זמנו על הבר עם נשים.
בשפל חייו, הוא מחליט להתבגר ויהי מה.
הוא רוצה להשיג את מה שלדעתו מעולם לא ניתן לו: הערכתם של הוריו, הערצת אחיו ואולי גם את אהבתה של נטע, האקסית שלו שכיום נשואה לאחיו המצליח.
במסע ההתבגרות העצמית, הוא מגלה שבני משפחתו יעשו כל שביכולתם כדי לא לתת לו להשיג את מטרתו.
בעונה השנייה, ניבו משלים את מסע ההתבגרות שלו - הוא איש משפחה למופת שמגדל עם חברתו לחיים (נטע) את שתי בנותיו של אחיו (איתן).
הוא עובד כמנהל בכיר במפעל המשפחתי לשעבר לגופי תאורה.
איתן רן (עודד לאופולד): רואה חשבון עשיר ומצליח, הנשוי לנטע.
יש לו שתי ילדות, אך הוא הומוסקסואל בארון העומד לצאת למסע גילוי עצמי מטלטל.
בעונה השנייה, הוא מגלה עולם הסקס, סמים ורוקנרול של ההומואים התל אביבים.
הוא ממשיך להתגורר בסמוך לאחיו ולאשתו לשעבר, ששתי בנותיו מטופלות על ידם.
גלי רן (הגר בן-אשר): גלי, הצלע הנשית ברביעייה, עיתונאית במקומון, אשר עמדה לפרסם תחקיר מפליל אודות המפעל המשפחתי ואילו אמה מיקי ניסתה למנוע את זה.
בעקבות הוויכוח, בסוף העונה הראשונה מיקי נפצעת אנוש בתאונת דרכים.
בעונה השנייה, גלי מתקשה לסלוח לעצמה, ובני המשפחה, למרות שלא מודים בכך, מאשימים אותה.
היא הופכת שקופה, תלושה ואכולת רגשות אשם.
גור רן (אושרי סהר): נכה הנמצא בכיסא גלגלים.
בעונה הראשונה, הוא משלם לזונות כדי שתשכבנה עמו, אך אחיו לא יודעים על כך.
בנוסף, הוא מנהל מערכת יחסים עם כוכבת טלנובלות בשם אלונה הדר.
בעונה השנייה, גור חי את החלום.
הוא זכה בזוגיות עם הכוכבת דנה בלינסון והופך לאב.
בעוד שאשתו נכנסת לדיכאון אחרי לידה, הוא פורח.
מיקי רן (נורית גלרון): אמם של ארבעת האחים.
נפצעה אנושות בתאונת דרכים בסוף העונה הראשונה.
במהלך העונה השנייה היא עוברת תהליך שיקום.
אלי רן (יוסוף אבו ורדה): אביהם של ארבעת האחים.
בעונה הראשונה הוא שולט ביד רמה במפעל משפחתי ליצור גופי תאורה.
בעונה השנייה, חייו מתגלגלים למטה במדרון החד: מעמדו בקרב ילדיו נחלש, המפעל נמכר והוא עובד בתפקיד משפיל.
נטע רן (מיכל ינאי): בעונה הראשונה היא אשתו של איתן, רואה חשבון עשיר ומצליח, ולהם שתי בנות.
אחיו של איתן, ניבו, מאוהב בה בגלוי - והיא האקסית שלו מימי התיכון.
בעונה השנייה, היא וניבו חיים בזוגיות משותפת ומגדלים את שתי הבנות לאחר יציאת בעלה לשעבר (איתן) מהארון.
היא עקרת בית נפלאה, אמא מצוינת ובעיקר אשה מסורה, אוהבת ותומכת.
בהשראתה ועידודה עובר ניבו את השינוי משחקן כושל למנהל מצליח.
דנה בלינסון (נטע גרטי) (עונה שנייה): אשתו של גור.
הייתה ההבטחה הגדולה של עולם התיאטרון, אבל ויתרה על חוזה בקאמרי, כדי ללכת אחרי גור להצגה קטנה וכושלת.
היא התאהבה בו, והשניים התחתנו.
במהלך העונה היא נכנסת להריון ואחרי הלידה חווה דיכאון.
מאיה שור - הבת של רן.
אלונה הדר (אפרת בוימולד) (עונה ראשונה): כוכבת טלנובלות מצליחה.
יחסי האהבה-שנאה שמתקיימים ביניהם הופכים במהלך הסדרה לקשר טעון וכואב.
מורדי דהאן (אורי בנאי) (עונה ראשונה): החבר של גלי.
משפחתו ירדה לפני שנים לארצות הברית, ובארץ אין לו בעצם אף אחד.
מורדי שאפתן, הרוצה להשתייך למשהו בארץ.
כאשר ניסה מורדי להתקבל לעבודה ב"צבעי רן", לא שיער שיקבל את שלושת הדברים האלה במקום אחד, ושימצא במכה אחת גם עבודה, גם אהבה וגם משפחה.
כעת, 4 שנים לתוך החברות עם גלי, מבין מורדי שאם לא ימהר "לסגור את העסקה" איתה ועם בני משפחתה, יישאר בסופו של דבר בחוץ, ללא עבודה, ללא אהבה וללא משפחה.
ארז בלום (עידן רבינוביץ') (עונה ראשונה): הומו גלוי וגאה.
חייו נראים מושלמים לכאורה: יש לו ילדה (שעשה עם זוג לסביות), יש לו קליניקה קטנה ומשגשגת בה הוא עובד כווטרינר ויש לו וילה כפרית וחמימה בקצה רמת השרון.
אבל יש לו חלום אחד קטן, לשבץ בתמונה המושלמת שלו גם את גבר החלומות שלו: איתן רן, מי שכבר שנתיים קופץ אליו לביקורים סודיים בצהריים, כשהילדה בלימודים.
דפנה (דפי) (ריימונד אמסלם) (עונה שנייה): בחורה צעירה שעומדת בראש התאגיד שקנה את המפעל המשפחתי לאחר שפשט את הרגל.
גילתה עניין בניבו ושכבה איתו כשהיו ביחד בשווייץ בנסיעת עסקים.
עדה (חנה לסלאו): אמא של נטע.
הסדרה 'רביעיית רן' זכתה לביקורות לכאן ולכאן, ואף הייתה מועמדת לפרס הדרמה הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה.
כמו כן, השחקנים מיכל ינאי ויפתח קליין היו מועמדים לפרס השחקן והשחקנית הטובים ביותר על דמויותיהם בסדרה.
הסדרה התמודדה מול מגוון תוכניות מרחבי אירופה, בתחרות הבינלאומית ליצירות טלוויזיה "ורד הזהב" (Rose d'Or), פרס הניתן מדי שנה בשווייץ ליצירות טלוויזיה בולטות, במסגרתה מוענקים מדי שנה פרסים לתוכניות מטעם רשות השידור השווייצרית, על פי קריטריונים של מקוריות, יצירתיות ואיכות.
ירון טן-ברינק, מבקר הטלוויזיה של "ידיעות אחרונות", כתב בסיום העונה הראשונה:
בערב עליית העונה השנייה, סמדר שילוני כתבה:
מכירת הסדרה לגופי שידור בחו"ל
ב-22 בינואר 2010, בעת אירוע השקת העונה השנייה של הסדרה, הודיע סמנכ"ל התוכן של חברת yes, יונה ויזנטל, כי רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS רכשה את האופציה להפקת גרסה אמריקאית של הסדרה.
ב-3 בפברואר 2010 אושרה הפקת פיילוט לסדרה, שאם יעבור את אישור הרשת יעלה לשידור בעונת הסתיו הבאה בארצות הברית.
רביעיית תל אביב הייתה רביעיית מיתרים, שייסד הכנר חיים טאוב בשנת 1960. חבריה המקוריים היו: חיים טאוב - כינור ראשון, עופר כרמי - כינור שני, דניאל בנימיני - ויולה ועוזי ויזל - צ'לו.
כל נגני הרביעייה היו תושבי תל אביב ומכאן שמה.
זמן קצר לאחר הקמת הרביעייה החליף מנחם ברוייאר את כרמי בתפקיד הכינור השני, ולאחר מכן החליף אורי פיאנקה את ברוייאר.
ארבעה מהם - טאוב, כרמי, בנימיני ופיאנקה - היו נגנים בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הרביעייה פעלה למעלה מ-30 שנה, בישראל ומחוצה לה, וזכתה להצלחה רבה הן בארץ והן בעולם.
ההופעה הראשונה של הרביעייה הייתה במוזיאון תל אביב הישן, בשדרות רוטשילד 16, במאי 1960. בתוכנית היו רביעייה ברה מז'ור של מוצרט, ק.
575, רביעיית "הנבל" של בטהובן אופוס 74, וחמישיית הקלרינט של ברהמס, עם הקלרינטן יונה אטלינגר, שהיה גם הוא חבר התזמורת הפילהרמונית.
רביעיית תל אביב הוזמנה לסיור קונצרטים באוסטרליה, במסגרת פסטיבל בטהובן שנערך שם.
הדעות בתזמורת הפילהרמונית נחלקו בשאלה, אם התזמורת מסכימה עקרונית ליציאת גוף קאמרי מבין חבריה לחו"ל, אך בהצבעה חשאית אושרה הנסיעה, ובסופו של דבר צמחה ממנה הזמנה גם לתזמורת עצמה.}
חיים טאוב מתאר את קשיי הנגינה ברביעיית מיתרים:
אך חיים טאוב מדגיש גם את ההנאה שמפיק נגן מנגינת מוזיקה קאמרית, אם לעצמו ואם לכמה מאות ידידים.
רביעיית תל אביב המשיכה לפעול עד שנות ה-90'.
הוויולן דניאל בנימיני נפטר ב-1993.
בשנת 1997 קמה רביעיית מיתרים חדשה באותו שם אך בהרכב נגנים שונה.
רביעיית תלמוס היא רביעייה קולית ירושלמית אשר מורכבת מהזמרים: שלי ברלינסקי, נעמה נצרתי, יגאל קמינקא ועודד שומרוני.
הרביעייה הוקמה בשנת 2002, עם זמר הקונטרה טנור דורון שלייפר.
בשנת 2010 החליף את דורון שלייפר הזמר יעקב הלפרין והחל משנת 2016 יגאל קמינקא משמש בתפקיד זמר הטנור של הרביעייה.
ההרכב הופיע לראשונה בחורף 2002. מאז הוא מרבה להופיע בקונצרטים שונים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, במרכז למוזיקה במשכנות שאננים, בפסטיבל יחיעם, בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, בפסטיבל אבו גוש, באוניברסיטה העברית, בטלוויזיה הישראלית, ב"קול המוסיקה", ובמקומות רבים נוספים.
הרביעייה שרה בעיקר מוזיקת א-קפלה, ומתמחה בביצוע מדריגלים מתקופת הרנסאנס, ובמוזיקה ישראלית חדישה, תוך שימת דגש על ביצוע יצירות ועיבודים מקוריים של מלחינים ישראלים צעירים.
רבל מלאני אליזבת' וילסון היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה וקומיקאית אוסטרלית.
זכתה להכרה עולמית בשנת 2012 בזכות תפקידה כ"איימי השמנה" בקומדיה המוזיקלית "פיץ' פרפקט" ובסרטי ההמשך "פיץ' פרפקט 2" ו"פיץ' פרפקט 3".
וילסון נולדה וגדלה בסידני לסו וג'ק, מאמני כלבים.
יש לה שתי אחיות, ליברטי ואנליס, ואח בשם רויט.
היא למדה משפטים ואומנויות באוניברסיטת ניו סאות' ויילס שבקינגסטון ומשחק ב"תיאטרון אוסטרליה לנוער".
היא עברה לניו יורק לאחר שזכתה במלגה בין-לאומית מטעם התיאטרון שמומנה על יד הכוכבת האוסטרלית ניקול קידמן.
במולדתה התגלתה וילסון בסדרות הקומיות "פיצה" ו-"Monster House" ובסדרת המערכונים "The Wedge".
וילסון כתבה ויצרה את המיני סדרה הקומית "Bogan Pride".
את תפקידה הקטן הראשון בהוליווד עשתה בשובר הקופות "גוסט ריידר" בשנת 2007.
ב-2011 השתתפה בקומדיה המצליחה "מסיבת רווקות" בתפקיד ברין הגרה ביחד עם אחיה בדירתה של אנני ווקר.
בשנת 2012 הופיעה וילסון בקומדיה המוזיקלית "פיץ' פרפקט", מהמוצלחות ביותר של אותה השנה, כמו כן שיחקה בשני סרטי ההמשך "פיץ' פרפקט 2" ב-2015 ו"פיץ' פרפקט 3" בשנת 2017. הופעתה בתפקיד "איימי השמנה" זיכתה אותה בביקורות מהללות ובמספר פרסים, מביניהם פרס MTV לפריצת השנה.
בשנת 2012 שיחקה וילסון גם בהפקתו הקומית של ויל פרל "הרווקה" לצידה של קירסטן דנסט, בהפקתו של כריס קולפר "מוכה ברק" בתפקיד מלאני באגס, ובדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז.
בשנת 2013 השתתפה וילסון בסרטו של מייקל ביי "רווח וכאב" בתפקיד האחות רובין פק, ובשנת 2014, שיחקה בסרט "לילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר".
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה המצליחה "המדריך לסינגלס" לצידן של דקוטה ג'ונסון, לזלי מאן ואליסון ברי.
בשנת 2019 הפיקה ושיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "כמה רומנטי", ובסרט "ג'וג'ו ראביט".
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "השמיניסטית" של נטפליקס.
באוקטובר 2022 פורסם כי וילסון לוהקה לככב בסרט הקומדיה "Rock The Boat" לצד לזלי מאן.
באוקטובר 2024, וילסון הגישה תביעה נגד המפיקים של הסרט "The Deb", זמן קצר לאחר שהסרט הוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
בתביעת הנגד, שהוגשה ב-26 בספטמבר, וילסון טוענת כי היא "נחושה להילחם לא רק עבור עצמה, אלא גם עבור הסרט ועבור כל מי שסבל בשקט" מהתנהגויות פסולות של המפיקה אמנדה גוסט.
התביעה כוללת תשעה סעיפים המופנים כלפי המפיקים גוסט, גרגור קמרון ווינס הולדן, ומציגה טענות להתנהגות פסולה הכוללת גניבה, בריונות והטרדה מינית.
המפיקים הכחישו את טענותיה של וילסון, כינו אותן "שקריות, משמיצות, ומאכזבות", והגישו תביעת דיבה נגדה ב-12 ביולי.
וילסון אוהדת של קבוצת הפוטבול לוס אנג'לס ראמס.
בשנת 2020, בהיותה בת 40, ביצעה וילסון הליך של הקפאת ביציות.
היא סובלת מתסמונת השחלות הפוליציסטיות.
ביוני 2022, חשפה וילסון בחשבון האינסטגרם שלה כי היא בזוגיות עם אישה בשם רמונה אגרומה.
בפברואר 2023, התארסו השתיים בדיסנילנד.
בנובמבר 2022, נולדה לה בת באמצעות אם פונדקאית.
+שנהסדרהתפקידהערות2003–2007Pizzaטולהתפקיד ראשי (עונות 3–5); 23 פרקים2006–2007The Wedgeדמויות שונותתפקיד ראשי (2 עונות); 48 פרקים
גם תסריטאית2008Bogan Prideג'ני קראגתפקיד ראשי; 6 פרקים
גם תסריטאית ומפיקה בפועלMonster Houseפנלופה וובתפקיד ראשי; 10 פרקים2009City Homicideשרה ג'ילברטפרק: "Dead Weight"2010חוקי המשחקשרהפרק: "Les-bro"2011עובדים מצטייניםרמאיתפרק: "Straight Up Juggahos"2013–2014משתוללותקימברלי "קימי" בוביירתפקיד ראשי; 17 פרקים
גם יוצרת, תסריטאית ומפיקה בפועל2015Pompidouויקי פולרדפרק: "Hoarder"2019Les Nortonדורין בוגנרתפקיד ראשי; 10 פרקים2020פוץ' פרפקטמנחהתוכנית מציאות; 8 פרקים
שודר בערוץ 7LOL: Australiaמנחהתוכנית בידור; 6 פרקים
רבן גמליאל החמישי היה נשיא הסנהדרין בשלהי המאה ה-4, לאחר אביו הלל נשיאה, שתיקן את הלוח העברי.
בתוך כתביו של ליבאניוס, הרטוריקן המפורסם ביותר של המאה ה-4, ישנה התכתבות שהתקיימה בשנים 388–393 עם "פטריארך" בארץ ישראל, כפי הנראה נשיא הסנהדרין, אותו מזהה מנחם שטרן עם גמליאל החמישי.
מתוך ההתכתבויות ניכר כי ליבאניוס מחשיב את הנשיא היהודי כבעל חינוך יווני.
כמה מן המכתבים רומזים על כך שהנשיא הפעיל כוח והשפעה העולים אפילו על אלו של המושל האזרחי של פרובינקיה סוריה-פלשתינה.
מתוך אחד המכתבים, נראה כי המושל הילאריוס הודח בשל התנהגות בלתי נאותה וכי הנשיא היה מעורב בהדחה.
מכתב זה מעיד על כוחו העצום של גמליאל בארץ ישראל.
שטרן גם מזהה את גמליאל החמישי עם "הפטריארך גמליאל" הנזכר במכתב שכתב הירונימוס בשנות ה-90 של המאה ה-4, שבו הוא מציין כי הקיסר הביזנטי תאודוסיוס הראשון (מת בשנת 395) הוציא להורג קונסול רומי לשעבר (virconsularis) בשם הסיכיוס, שגמליאל זעם עליו משום שהוא השיג במרמה מסמכים אימפריאליים ששייכים לו.
את מקומו של רבן גמליאל החמישי מילא בנו, רבי יהודה נשיאה השלישי.
רביעית היא יחידת מידה תנאית לנפח של נוזלים שנהגה בתקופת המשנה, וכמו כן הוא אחד משיעורי תורה בעל משמעות במספר תחומים הלכתיים.
פירוש המילה רביעית הוא רביעית ממידת הלוג.
המקור למידת הרביעית הוא מהתייחסות התלמוד לפסוק "ארץ חיטה ושעורה":
עם זאת הובאה שם בתלמוד דעת החולקים, ששיעורים אלה הם הלכה למשה מסיני, והדרשה מהפסוק אינה אלא אסמכתא.
העיסוק הרב בספרות ההלכה בשיעורה המדויק של מידת הרביעית, נובע מכך מאחר שהיא נוגעת לשני דינים שמצויים תדיר בחיי היום יום:
ראשית, מידת הרביעית משמשת לשיעור אותו יש למזוג לכוס של ברכה, כגון כוס של קידוש בשבת ויום טוב, וכן לעניין שיעור שתיית ארבע כוסות בליל הסדר, ועוד.
שיעור זה צריך להימצא בכוס בשעת הברכה, אמנם לעניין שתיית היין בפועל די בשתייה בשיעור של 'מלוא לוגמיו' שהוא פחות משיעור רביעית.
כמו כן מידת הרביעית משמשת לשיעור ברכה אחרונה - 'רביעית' הוא השיעור המינימלי של משקה המחייב לברך אחר שתייתו ברכה אחרונה.
כמו כן מזוכר שיעור רביעית לעניין טומאת מת - היינו הכמות המינימלית של דם אדם מת הנצרכת על מנת לטמא בטומאת מת היא לפחות רביעית.
כאמור 'רביעית' פירושו שיעור של רביעית ממידת הלוג.
אמנם בשיעור הלוג עצמו נחלקו פוסקי ההלכה כיצד לשערו במידות הנהוגות היום.
מחלוקתם נובעת ממחלוקת שורשית בשיעור 'כביצה' האם הביצים שבימינו נתקטנו מכמות שהיו בזמן חז"ל או לא.
רבי אברהם חיים נאה חישב את השיעורים על פי הרמב"ם, שהציג את השיעורים על פי משקל ה'דרהם'.
לפי חישובו מידת הלוג היא 345.6 מ"ל (סמ"ק), ולפי זה שיעור הרביעית הוא 86.4 מ"ל.
הוא חישב זאת על פי הדרהם הטורקי שהיה מצוי בזמנו בארץ ישראל.
ממחקרים מחודשים שנעשו, התברר כי ה'דרהם' שעליו דיבר הרמב"ם היה קטן בכ-12% מהדרהם הטורקי שעל בסיסו חישב הרב נאה, ומהחישוב המעודכן יוצא ששיעור 'רביעית' הוא 75 מ"ל.
שתי השיטות הללו יוצאות מנקודת ההנחה ששיעור "כביצה" המופיע בחז"ל דומה בגודלו לביצים המצויות בזמננו.
במדידות שערך ה"נודע ביהודה" הוא הגיע למסקנה שהביצים בזמן חז"ל היו גדולות כמעט פי שנים מהביצים המצויות כיום, ולכן גם שיעורי הנפח המצויים בחז"ל גדולים פי שניים.
בעל ה'חזון איש' קיבל את שיטתו, וחישב על פיו את שיעור הלוג כ-597.2 מ"ל, ולדעתו יוצא ששיעור רביעית הוא 149.3 מ"ל.
למעשה, בקהילות מסוימות היה מקובל להשתמש בכוס של ברכה שגודלה קטן מנפחים אלו.
לפי הרב אהרון לייב שטיינמן, היהודים בבריסק (עיר מולדתו) השתמשו בכוס בנפח 70 מ"ל.
לפי הרב שלמה זלמן אוירבך, כאשר רבי אברהם חיים נאה פרסם את ספרו, יהודי ירושלים הופתעו מהחומרה שלו (לדעתם) בנושא זה.
רבנדל אמזונאס ענק (שם מדעי: Scolopendra gigantea) הוא מין הנדל הגדול ביותר בעולם.
הוא מצוי בטבע באמריקה הדרומית ובמספר איים קרובים כמו האיים הקריביים.
אורכו של הנדל הגדול ביותר הגיע לאורך 30 סנטימטרים, אך מרבית הנדלים מגיעים לאורך 26 סנטימטר.
הוא בעל 21–24 זוגות רגליים וצבעו אדום-חום.
הנדל מתנשל פעמים רבות לפני בגרותו, וכל נשל הוא מוציא זוג רגליים נוסף.
נקבת הנדל מטילה ביצים ושומרת עליהם עד הבקיעה.
נדל זה נמצא באמריקה הדרומית ובאיים שלידם בארובה, קוראסאו, קולומביה, ונצואלה (לרבות האי מרגריטה) וטרינידד, ושייך לאותו הסוג של רבנדל ארסי, המצוי בישראל.
נדלים נוספים נמצאו בסנט תומאס, האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו, מקסיקו והונדורס, אך לא זוהו כשייכים למין.
הנדל חי ביערות גשם לחים או יערות גשם יבשים.
בשל גודלו הוא מסוגל לטרוף באמצעות טפריו הגדולות איתם הוא מזריק לטרפו ארס קטלני, לא רק חסרי חוליות כמו שאר הנדלים אלא לטרוף חולייתנים קטנים.
הוא ניזון מחרקים גדולים, עכבישים כמו טרנטולות ועקרבים וגם מצפרדעים קטנות, לטאות ונחשים קטנים, עופות, עכברים ואף מעטלפים.
בכמה מערות בהם מושבות עטלפים ישנם נדלים המטפסים על תקרת המערה ומחכים שעטלף יעופף תחתיהם ואז חוטפים אותו עם כמה מרגליהם הקדמיות.
נשיכתו עשויה להיות קטלנית לאדם, והוא יכול להרוג גם חיות גדולות.
בעבר נרשם מקרה מוות בוונצואלה של ילד בן 4 שננשך מנדל שהסתתר בתוך בקבוק קולה פתוח.
רבלאנוואר (בהונגרית: Révleányvár) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית רבלאנוואר נמצאת בירידה כבר שנים רבות מ-712 תושבים בשנת 1990 עד 423 תושבים בשנת 2018.
ברבלאנוואר הייתה קהילה יהודית קטנה
רבן בר צַוְמָה (בארמית: ܪܒܢ ܒܪ ܨܘܡܐ (= אדון בן-צום); 1220 – 1294) היה נזיר סיני שהפך לדיפלומט של כנסיית המזרח.
הוא מוכר בזכות מסע הצליינות מסין בתקופת האיפריה המונגולית כדי לעלות לרגל לירושלים עם אחד מתלמידיו, רבן מרקוס.
על רקע תסיסה צבאית לאורך הדרך, הם מעולם לא הגיעו ליעדם, אך במקום זאת ישבו שנים רבות בבגדד שהייתה בשלטון השושלת האילח'אנית.
מרקוס הצעיר נבחר בסופו של דבר להיות הפטריארך של כנסיית המזרח, ובהמשך הציע למורה שלו רבן בר צומה להישלח למשימה אחרת, כשגריר המונגולי באירופה.
הנזיר הקשיש נפגש עם רבים מהמלכים האירופאים, כמו גם עם האפיפיור, בניסיונות לארגן ברית פרנקו-מונגולית, אך המשימה לא נשאה פרי.
בשנותיו המאוחרות יותר בבגדאד תיעד רבן בר צומה את חייו.
הכתבים שלו ממסעותיו הם בעלי ערך להיסטוריונים מודרניים, מאחר שהם נותנים תמונה של אירופה בימי הביניים בסיומם של מסעי הצלב, וכתובים בידי משקיף אינטליגנטי, רחב אופקים, ובעל ראיה מדינית ודיפלומטית.
יתרה מכך, בהיותו סיני במוצאו, והיות ומסעותיו התרחשו לפני שובו של מרקו פולו לאירופה, כתביו של בר צומה מעניקים נקודת מבט הפוכה לזו של מרקו פולו, של המזרח המשקיף אל המערב.
רבן בר צומה נולד 1220 בבייג'ינג או בסמוך לה, המכונה אז ז'ונגדו, מאוחר יותר נקראה חאנבאליק תחת שלטון מונגולי.
כנראה הוא היה ממוצא אוייגורי.
מקורות סיניים מתארים את מורשתו כאנגוד, המסווג כחברי הקסטה "המונגולית" תחת חוק יואן.
אם כי נולד למשפחה עשירה, הוא היה חסיד האמונה הנסטוריאנית, והפך לנזיר סגפני בסביבות גיל 20 ואז למורה דתי במשך עשרות שנים.
בגיל מבוגר, רבן בר צומה ואחד מתלמידיו הצעירים, רבן מרקוס, יצאו למסע עלייה לרגל מיואן שבסין לירושלים.
הם נסעו דרך חוטאן, קשגר וראסאן (באפגניסטן), מערג'ה (באזרבייג'ן) ומוסול, אל ממלכת גאורגיה.
באותו הזמן היו אזהרות על סכנה בדרכים בדרום סוריה, והם שינו את יעדם ונסעו לפרס שבשליטת השושלת האילח'אנית, שם התקבלו בברכה על ידי הפטריארך דנהה הראשון מכנסיית המזרח.
הפטריארך ביקש משני הנזירים לבקר בחצרו של השליט על מנת להשיג מכתבי אישור על הסמכת של איש מסוים כפטריארך בשנת 1266. במהלך המסע הוכרז רבן מרקוס כבישוף "נסטורי".
לאחר מכן ניסה הפטריארך לשלוח את הנזירים כשליחים חזרה לסין, אך הסכסוך הצבאי לאורך המסלול עיכב את עזיבתם, והם נשארו בבגדד.
עם מותו של הפטריארך, רבן מרקוס נבחר כמחליפו וקיבל את השם יבאללה השלישי, בשנת 1281. שני הנזירים נסעו כדי לאשר את הבחירה אך הח'אן של אילח'יאנת נפטר לפני הגעתם, והוחלף על ידי בנו, ארגון .
ארגון ביקש ליצור ברית אסטרטגית פרנקו-מונגולית עם האירופאים הנוצרים כנגד אויבם המשותף, הסולטנות הממלוכית המוסלמית בקהיר.
לצורך מימוש רעיון זה הציע הפטריארך החדש יבללה השלישי את מורו לשעבר רבן בר צומה כשגריר באירופה, שיפגש עם האפיפיור ומלכי אירופה.
בשנת 1287 יצא בר צומה הקשיש למסעו באירופה, כשהוא נושא מתנות ומכתבים מארגון לקיסר הביזנטי, לאפיפיור ולמלכי אירופה.
הוא המשיך את שליחותו של שגריר נסטוראני אחר, עיסא קלמחי, שנשלח על ידי ארגון כדי שיפגוש את האפיפיור הונוריוס הרביעי, ב 1285.
רבן בר צומה נסע עם קבוצה גדולה של עוזרים ו-30 חיות רכיבה.
בר צומה ככל הנראה לא דיבר אף שפה אירופאית, אם כי ידוע שהוא דיבר סינית, טורקית ופרסית.
הוא נסע בדרך היבשה, חצה את ארמניה ומדינות אחרות באזור והגיע לים השחור, שם המשיך בספינה לקושטא.
כתביו של בר צומה נותנים תיאור נלהב במיוחד של האיה סופיה.
לאחר מכן הוא נסע באוניה לאיטליה.
כשהמסלול שלהם עבר באי סיציליה, הוא היה עד ותיעד את ההתפרצות הגדולה של הר אטנה ב־18 ביוני 1287.
כמה ימים לאחר הגעתו, הוא היה עד לקרב ימי במפרץ סורנטו ביום הקדוש של סנט ג'ון.
24 ביוני 1287. הקרב היה בין הציים של שארל השני, מלך נאפולי (אותו הוא מכנה "איריד שרדאלו", כלומר "איל צ'ארלס דו"), שקיבל את פניו בתחומו, לבין חיימה השני, מלך אראגון, מלך סיציליה (אותו הוא מכנה איריד ארקון.
לדברי בר צומה, חיימה השני השני ניצח וכוחותיו הרגו 12,000 איש.
לאחר מכן נסע בר צומה לרומא, אך היה זה מאוחר מדי לפגוש את האפיפיור הונוריוס הרביעי, שנפטר באותה העת.
בר צומה עסק במקום זאת במשא ומתן עם הקרדינלים וביקר בכנסיית פטרוס הקדוש.
לאחר מכן בר צומה עצר בטוסקנה וברפובליקה של גנואה, בדרכו לפריז.
את חורף 1287–1288 בילה בגנואה, בירת פיננסים מפורסמת באותם ימים.
בצרפת (שאותה הוא מכנה "פרנגסטן") הוא בילה חודש אחד עם המלך פיליפ הרביעי שככל הנראה הגיב בחיוב להגעת שגריר ממונגוליה, נתן לו מתנות רבות ושלח את אחד מאציליו Gobert de Helleville, ללוות את בר צומה חזרה לארצות המונגוליות.
הם יצאו לדרך ב-2 בפברואר 1288. גוברט דה הלוויל ושני בני לוויה ליוו את בר צומה דרך רומא, בחזרה לפרס.
באותה תקופה הייתה דרום צרפת בידיים אנגליות, ובר צומה נפגש עם המלך אדוארד הראשון, מלך אנגליה, כנראה בעיר בורדו.
אדוארד הגיב בהתלהבות להצעות השגריר, אבל בסופו של דבר לא הצטרף לברית צבאית בשל סכסוך בבריטניה עם הוולשים והסקוטים.
כשחזר לרומא, בר צומה התקבל בלבביות על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי שנבחר לכהונה, שאפשר לו לחגוג את הטקסים שלו עצמו בבירת הנצרות הלטינית.
ניקולס הזמין את בר צומה לבקר את נוצרי המזרח, והפקיד בידיו נזר יקר, שיועד ליבאללה (תלמידו לשעבר של רבן בר צומה, מרקוס).
לאחר מכן שב בר צומה לבגדד בשנת 1288, כשהוא נושא מסרים ומתנות רבות ממנהיגי אירופה השונים.
המכתבים שנמסרו נענו בתורם על ידי השליט ארגון בשנת 1289, והועברו על ידי הסוחר בוסקארלו דה גיזולפי, סוכן דיפלומטי של האילח'אנים.
ארגון מזכיר במכתב לפיליפ הרביעי, את בר צומה.
בסופו של דבר, חילופי המכתבים לקראת כריתת ברית עם האירופאים לא נשאו פירות.
עם זאת, רבן בר צומה הצליח ליצור קשרים חשובים שעודדו תקשורת וסחר בין המזרח למערב.
מלבד שגרירות המלך פיליפ למונגולים, האפיפיור שלח גם מיסיונרים כמו ג'ובאני ממונטקורבינו לחצר המלוכה במונגוליה.
לאחר שליחותו באירופה התגורר בר צומה בשארית שנותיו בבגדד.
בתקופה זו כתב את תיאור מסעותיו.
כתביו פורסמו באנגלית בשנת 1928 בתרגום ועריכה של סר וואליס באדג'.
רבן בר צומה נפטר בשנת 1294 בבגדד.