tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רגולוס הבין את המסר, יצא לפריז והקים את הכנסייה הראשונה מעל מקום קבורתו של דני - בזיליקת סן-דני, מקום קבורתם של מלכי צרפת - בעוד אנטונינוס וסנקטינוס יצאו לרומא לדווח לאפיפיור על אודות חייו ומותו של דני.
לאורך ימי הביניים, חוזק הקשר בין הקדוש לבין פריז ולבין המונרכיה הצרפתית בכלל, ויש להניח כי השניים תרמו זה למעמדו של זה.
המנזר שהוקם לצד הכנסייה שהכילה את שרידי הקדוש החזיק בתואר "המנזר המלכותי של דני הקדוש" ושימש כמקום חינוכם של המלכים מבית קאפה (Capetian dynasty).
הקדוש וסמליו, כגון האוריפלמה (Oriflamme- דגל אשר יוחסה לו קדושה עוד מימי השושלת הקרולינגית ושתחתיו נלחמו המלכים הפרנקים), תרמו לאיחודה של צרפת מול אויבים חיצוניים תחת מסורת, עבר ופטרון משותפים.
מעמדו של דני הקדוש בצרפת בכלל ופריז בפרט היה יוצא דופן, והוא אחד מן הקדושים היחידים שהוקדשו להם כתבי יד מאוירים.
נהוג לציירו כאשר הוא נושא בידיו ראש עטור בכתר הבישוף.
דיוניסיו אַגוּאַדוֹ (בספרדית: Dionisio Aguado; 8 באפריל 1784 – 29 בדצמבר 1849) היה נגן גיטרה קלאסית ומלחין ספרדי.
נולד במדריד, למד עם מיגל גרסיה.
ב-1825 ביקר אגואדו בפריז, שם פגש והתחבר עם חברו לדירה פרננדו סור.
עבודתו הגדולה של אגואדו "Escuela de Guitarra" היא מדריך ללימוד נגינה בגיטרה.
ב"אסקולה" מתאר אגואדו את שימושו בציפורני האצבעות ביד ימין בנוסף לשיטותיו האחרות לנגינת גיטרה.
עבודותיו המתקדמות יותר דורשות יכולות וירטואוזיות ומתיחות ביד שמאל אשר כמעט בלתי אפשריות.
אגואדו חזר למדריד ב-1838 ונפטר בגיל 65.
הדיוניסיה הייתה פסטיבל דתי גדול באתונה העתיקה לכבוד האל דיוניסוס, אשר החלק המרכזי בו היה הצגת מחזות תיאטרון מסוגים שונים.
זה הפסטיבל השני בחשיבותו אחרי הפאנאתנאיה.
הדיוניסיה מורכבת משני פסטיבלים קשורים: הדיוניסיה הכפרית והדיוניסיה העירונית, אשר נחגגו במועדים שונים בשנה.
שניהם היוו מרכיב משמעותי במיסטריות של דיוניסוס.
הדיוניסיה הייתה במקור פסטיבל כפרי באלאותראי, אטיקה, כנראה לכבוד חגיגות היין הראשון, ללא קשר עם דיוניסוס.
ה"דיוניסיה הכפרית" נחגגה בחורף, בחודש פוסידאון (מקביל בערך לחודש דצמבר).
האירוע המרכזי היה ה"פומפה", תהלוכה שבה צעדו המתחרים בליווי נערות נושאות סלים, ככרות לחם ארוכים, מנחות אחרות, כדי מים וכדי יין.
אחרי ה"פומפה", היו תחרויות של שירה וריקוד, ומקהלות שהונהגו על ידי הכורֶגוֹי - חלק מעשירי העיר שנבחרו לממן את המקהלות וזכו לכן להובילן - ביצעו את הדיתיראמבוס - שירי הלל לדיוניסוס.
בחלק מהפסטיבלים הציגו מופעי דרמה, כנראה את הטרגדיות והקומדיות שהוצגו בדיוניסיה העירונית בשנה הקודמת.
זה היה נפוץ יותר בערים גדולות כמו פיראוס ואלואסיס.
ערים שונות באטיקה חגגו את הפסטיבלים שלהם בימים שונים, ולכן יכלו הצופים לבקר ביותר מפסטיבל אחד בתקופת הפסטיבלים, וקבוצות שחקנים נודדות יכלו להופיע ביותר מעיר אחת במהלך העונה.
כותב הקומדיות אריסטופאנס יצר פרודיה על הדיוניסיה הכפרית במחזהו האכארנים.
הדיוניסיה העירונית הידועה גם בשם הדיוניסיה הגדולה, הייתה חלקו העירוני של הפסטיבל, שנוסד כנראה בתקופת טירנותו של פייסיסטראטוס
פסטיבל זה התקיים כשלושה חודשים אחרי הדיוניסיה הכפרית, במהלך חודש אֶלאפבוליון (מקביל לסוף מרץ תחילת אפריל), כנראה כדי לחגוג את סוף החורף ואיסוף יבולי השנה.
לפי המסורת, הפסטיבל נוסד אחרי שאלאותראי, עיר בין אטיקה לבויאוטיה, בחרה להיות חלק מאטיקה.
בני אלאותראי הביאו מתנה לאתונה - פסל של דיוניסוס, אשר נדחה על ידי האתונאים.
דיוניסוס העניש את האתונאים בדֶבֶר, אשר נרפא רק לאחר שאזרחי העיר יצאו בתהלוכה כשהם נושאים פאלוי - פסלים של אברי זכרות כסמל לפריון.
הפסטיבל העירוני היה המצאה חדשה יחסית, ונפל בתחומי אחריותו של הארכון אפונימוס ולא של הבסיליאוס, שלאחריותו הועברו הפסטיבלים הדתיים כשמשרת הארכון נוצרה במאה ה-7 לפנה"ס.
הארכון התכונן לדיוניסיה העירונית מיד לאחר בחירתו, על ידי מינוי מועצה מנהלת שתסייע בידו בארגון הפסטיבל.
ביום הראשון של הפסטיבל נערך טקס העברתו של דיוניסוס ממקדשו באלאותראי אל התיאטרון באתונה.
בהמשכו התקיימה ה"פומפֶה"(Pompe) - התהלוכה - אשר בה האזרחים, המטויקים ונציגי המושבות האתונאיות ליוו את משתתפי התחרויות הדרמטיות והמקהלתיות וצעדו לעבר תיאטרון דיוניסוס על המדרון הדרומי של האקרופוליס.
במהלך התהלוכה טוהר התיאטרון על ידי הקרבת חזיר והיה מוכן להתחיל למלא את תפקידו.
מאוחר יותר ביום, נערכה תהלוכת ההוללים ההמונית שנקראה "קומוס" (komos), תהלוכה עממית של שיכורים עליזים נושאי פאלוי - אברי זכרות עשויים מעץ או נחושת - ששרו, רקדו והציגו בדרכם אלתורים סאטיריים וולגריים, לעיתים בתחפושות לבעלי חיים.
יש הרואים ב"קומוס" את מקור הקומדיה.
בשיאה של האימפריה האתונאית, באמצע המאה ה-5 לפנה"ס, נישאו בתהלוכות גם מתנות ותצוגות נשק להפגנת עוצמתה של אתונה.
עוד הובלו בתהלוכה פרים שהוקרבו בתיאטרון.
החברים הבולטים ביותר בתהלוכה היו הכורֶגוֹי שהיו לבושים בססגוניות ובעושר והובילו את מקהלותיהם, אחרי ה"פומפה", בתחרויות הדיתיראמבוס- שירי הלל מקהלתיים לדיוניסוס.
בתחרויות השתתפו מיטב נגני החליל ומיטב המשוררים כמו סימונידס ופינדר.
אחרי התחרויות הוקרבו השוורים ונערך משתה לתושבי אתונה.
בחירת המחזות המתמודדים והמשוררים התבצעה על ידי הארכון אפונימוס שהיה האחראי הראשי מטעם הפוליס לדיוניסיה.
למחרת היום, המשוררים המתמודדים הכריזו על שמות המחזות שיוצגו, ושופטים נבחרו באמצעות הגרלה (proagon) - מספר נציגים מכל שבט (phyle) נבחרו על ידי המועצה המנהלת ושמותיהם נרשמו על גבי חרסים שנחתמו בכדים במעמד הכורגוס.
הכדים נפתחו לפני ההצגה, מכל כד הוצא חרס אחד, והשופטים ששמם עלה בגורל נשבעו לשפוט ללא משוא פנים.
לא ידוע היכן התקיים טקס ההגרלה במקור, אבל אחרי אמצע המאה ה-5 לפנה"ס, הוא התקיים באודיאון של פריקלס על האקרופוליס.
הטקס והזמנות להשתתף בו, שימשו גם כאמצעי לכיבוד אזרחים חשובים או נוכרים ששרתו את אתונה באיזה שהוא אופן במהלך המלחמה.
במלחמה הפלופונסית צעדו יתומי חללי הקרבות בטקס באודיאון.
במהלך הטקס נהגו להודיע הודעות חשובות; ב-406 לפנה"ס הודיעו בטקס על מותו של אוריפידס.
הפוליס שילמה את שכר המשוררים והשחקנים והעניקה פרסים כספיים למנצחים.
מימון המקהלות הוטל על ידי הארכון אפונימוס, על חלק מעשירי העיר, שבתמורה זכו לתפקיד כורגוי - מובילי המקהלות בתהלוכה ובתחרות.
השיפוט בתחרויות הדרמה נעשה אף הוא באמצעות הגרלה, באופן דומה לבחירת השופטים.
כל שופט רשם את שמות מועמדיו על חרסים שהוכנסו לכד.
הארכון בסיליאוס הוא שהעלה את חמשת החרסים עם שמות הזוכים.
ביום השני הוצגו הקומדיות - חמש במספר.
קומדיות נחשבו כבעלות חשיבות משנית בדיוניסיה, אבל היו בעלות חשיבות מרכזית בפסטיבל הלנאיה שהתקיים מוקדם יותר בשנה, למרות זאת, זכייה בדיוניסיה בפרס הקומדיה הייתה היוקרתית ביותר.
שלושת הימים הבאים הוקדשו לטרגדיות.
לפי המסורת, הצגת הטרגדיה הראשונה בדיוניסיה הייתה על ידי מחזאי ושחקן בשם תספיס ב-534 לפנה"ס, והפרס שהוא קיבל היה תַיש, סמל פריון נפוץ לדיוניסוס, וייתכן שזה גם מקור המילה "טרגדיה", שמובנה כנראה "שיר תישים".
שלושה משוררים התחרו על הפרס והציגו, כל אחד מהם, שלוש טרגדיות ומחזה סאטירים אחד, סדרת מחזות ליום.
סדרה כזו נקראה טטראלוגיה וחייבה בהתחלה קשר נושאי בין המחזות.
מאוחר יותר במאה ה-5 לפנה"ס קשר זה נותק, לפי העדפת המשוררים, והמחזות שהוצגו היו עצמאיים ללא קשר ביניהם.
רוב המחזות היוונים ששרדו, כולל אלה של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס הוצגו בתיאטרון דיוניסוס.
הארכון, עוזריו והשופטים, צפו מהשורה הראשונה.
אחרי התקופה הקלאסית במאה ה-5 לפנה"ס, ניתן היה להציג שנית מחזות ישנים שכבר הוצגו.
נראה שהקהל העדיף זאת על הפקות חדשות של מחזות נחותים.
מספר המחזות שהוצגו עבר שינוי גם הוא; במלחמה הפלפונסית הוצגו שלוש קומדיות בלבד, והחל מהמאה ה-2 לפנה"ס - אף אחת.
החל מהמאה ה-2 לספירה, הפסיקו להציג טרגדיות חדשות בכלל והוצגו רק מחזות ישנים.
ביום האחרון, בחרו השופטים בזוכים מבין כותבי הטרגדיות והקומדיות, ונערכו תהלוכה וחגיגה לכבודם, כשהזוכים מעוטרים בזרי קיסוס.
כאשר הזוכה היה מחזה ישן, קיבל את הפרס מפיק ההצגה.
ההצגות הוצגו במשך ארבעה ימים מעלות השחר ועד רדת הערב, ובמהלכם הוצגו 17 מחזות.
הקהל היה מורכב מאזרחי אתונה, מטויקים ואורחים מרחבי יוון כולה.
נשים ועבדים כנראה לא הורשו להשתתף.
מספר הצופים היה גדול מאוד בכל קנה מידה, כארבעה-עשר אלף, והיו לכך השלכות על תכנון מבנה התיאטרון כדי שיאפשר שמיעה וראיה במרחב גדול.
כרטיסים ליום הצגות היו זולים - שני אובולים הכרטיס.
לאזרחי אתונה העניים שילמה הפוליס, החל מתקופת שלטון פריקלס ואילך, את מחיר הכרטיסים במזומן, אקט שממחיש את החשיבות הרבה שראתה העיר בהשתתפות האזרחים בהצגות.
הקהל היה עירני ופעיל והגיב בקולניות לנעשה על הבמה, לחיוב ולשלילה, אך אלימות הייתה אסורה והעונשים עליה היו חריפים עד כדי מוות במקרים קיצוניים.
הצופה האתונאי היה צופה מיומן שראה הרבה תיאטרון בימי חייו, הכיר היטב את המיתוסים שהוו בסיס לטרגדיות, וחווה את הדיוניסיה וצפה במחזותיה כל שנה מחייו הבוגרים.
דיוניסוס נחשב כאל של כל מה שאינו תרבותי, של הפראות האנושית שהאתונאים ניסו למסגר ולהכניס תחת פיקוח ושליטה.
הדיוניסיה הייתה פסק זמן מהחיים היומיומיים ושמשה לאתונאים אמצעי שחרור לחצים מטרדות היומיום, אם באמצעות הקתרזיס של הטרגדיה או באמצעות הבידור החריף הוולגרי והעסיסי של הקומדיה.
המחזות נתנו במה לביטוי רגשות גבוהים ונשגבים שאינם חלק מחיי היומיום מחד, ולביטוי עמדות פוליטיות שלא היו עוברות במסגרת אחרת, מאידך; למשל תמיכתו של אייסכילוס בפרסים במחזהו "הפרסים", וביקורתו החריפה של אריסטופאנס על השלטון (ברוב מחזותיו) ועל המלחמה במחזהו הפציפיסטי ליסיסטרטה, שנכתב בעיצומה של המלחמה הפלופונסית.
דיופסיד הוא מינרל השייך לקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת.
הדיופסיד שייך לשורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) הכוללת את ההדנברגיט ( FeCaSi2O6) והאוגיט.
לגבישים יש גוונים שונים, אך לרוב מופיע הדיופסיד כגבישים ירוקים עמומים.
דיופסיד מצוי בסלעי יסוד אולטרא-מאפייים כדוגמת קימברליט ופרידוטיט.
אוגיט עשיר בדיופסיד נפוץ בסלעים מאפיים כדוגמת בזלת אוליבינית ואנדזיט.
דיופסיד מצוי גם במגוון של סלעים מותמרים, כמו בסקארן שהתפתח מסלעי דולומיט עשירים בסיליקה בהתמרה של לחץ.
הדיופסיד הוא מינרל חשוב במעטפת כדור הארץ והוא נפוץ בקסנוליתים של פרידוטיט שהתפרצו בקימברליט ובבזלת אלקלית.
כמו כן מצוי דיופסיד במטאוריטים.
בטמפרטורות גבוהות יחסית יכול הדיופסיד להתערבב עם פיג'וניט ובטמפרטורות נמוכות עם אורתופירוקסנים.
היחס בין כמות הסידן לסך כל כמות הסידן, המגנזיום והברזל בדיופסיד שנוצר יחד עם אחד משני סוגי הפירוקסן הנ"ל מושפע במיוחד מטמפרטורות מעל 900°C, ולהרכב הדיופסיד בקסנוליתים של פרידוטיט יש חשיבות בהשערה לגבי הטמפרטורות במעטפת כדור הארץ.
דיופסיד באיכות של אבן חן קיים בכמה צורות:
ויולן - סוג כחלחל נדיר של דיופסיד המצוי בכמה אתרים באיטליה.
דיופסיד "הכוכב השחור" – סוג כהה המכיל מחטים של רוטיל המסודרים בצורה של כוב בעל 4 קצוות.
דיופסיד כרום – סוג דיופסיד הכולל כרום המעניק לו צבע ירוק עשיר.
משום שדיופסיד כרום ניחן בקשיות של 6.5-5.5 בסולם מוס, האבן נשרטת בקלות.
דיופסיד כרום (Ca,Na,Mg,Fe,Cr)2(Si,Al)2O6)) הוא מרכיב נפוץ בקסנוליתים של פרידוטיט, וגרגירים מפוזרים של המינרל שנמצאו בקרבת צינורות קימברליט מהווים מציין לאפשרות קיומם של יהלומים.
מקומות בהם מצאו דיופסיד כרום כוללים את קנדה, דרום אפריקה, רוסיה ומקומות נוספים.
הדיופסיד תואר לראשונה בתחילת המאה ה-19 ומקור שמו מיוונית "דיס"- "שני סוגים" או "כפול" ו"אופסיס" – "דעה" או "מופע".
דיוניסיוס הראשון או דיוניסיוס הזקן (432 לערך – 367 לפנה"ס; ביוונית Διονύσιος, בלטינית Dionysius) היה טיראן סירקוסאי (סירקוזה), כבש ערים אחדות בסיציליה ודרום איטליה, לחם נגד התרחבות השפעתה של קרתגו בסיציליה, והפך את סירקוסאי לחזקה ולמשגשגת ביותר מבין הקולוניות היווניות במערב.
הוא נחשב בעיני הקדמונים כדוגמה לרודן מן הסוג הגרוע ביותר – אכזר, חשדן ונקמן.
בצעירותו עבד דיוניסיוס כפקיד במשרד ציבורי.
לאור הישגיו במלחמת קרתגו, שהחלה בשנת 409 לפנה"ס, הוא נבחר בשנת 406 לפנה"ס למפקד העליון של הצבא.
תוך זמן קצר הוא הפך לטיראן.
בין השנים 397-392 לפנה"ס הוא פתח במלחמות הסיציליאניות כנגד קרתגו, בהצלחה מעורבת.
הוא פתח גם במבצע צבאי נגד רג'יו די קלבריה, וכנגד שותפותיה ביוון הגדולה.
לפי מקורות שונים, הוא הורעל למוות על ידי רופאו, בעצת בנו, דיוניסיוס השני.
דיוסקורוס כיהן כאפיפיור בין 22 בספטמבר 530 ועד 14 באוקטובר באותה שנה.
דיוסקורוס הצטרף לכנסייה באלכסנדריה, עלה בדרגים ועבר לשרת את הכנסייה ברומא.
לימים מונה לנציגו של האפיפיור סימכוס ונשלח לרוונה כנציגו של האפיפיור בפני מלך האוסטרוגותים תאודוריק הראשון.
דיוסקורוס נבחר על ידי 60 מתוך 67 החשמנים לתפקיד האפיפיור כהתנגדותם למאמציו של האפיפיור פליקס הרביעי למנות את בוניפקיוס השני ליורשו עוד בחייו.
מיעוט מהחשמנים תמך ביורש שהוצע על ידי פליקס.
מותו של דיוסקורוס שלושה שבועות לאחר בחירתו הביא לבחירת המועמד שהציע פליקס לתפקיד אפיפיור.
בוניפקיוס כפה על החשמנים שבחרו בדיוסקורוס לחזור בהם מהצבעתם ולכן הפכה בחירתו הלגיטימית של דיוסקורוס לתפקיד האפיפיור לבחירה לא לגיטימית, והוא נחשב לאנטי-אפיפיור.
דיופיזיטיות (ביוונית עתיקה: δυοφυσῖται; מילולית "שני טבעים") היא השקפה כריסטולוגית בדבר טבעו של ישו.
הכריסטולוגיה שבה מחזיקות הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית היא דיופיזיטית, דהיינו שישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות, אלוהית ואנושית.
במאה ה-5 התנהל ויכוח האם היה לישו בחייו טבע אחד – אלוהי, השקפה המכונה מונופיזיטיות, שיוצגה על ידי אוטיכס ראש המנזר בקונסטנטינופול, כנגד הדעה כי לישו היו שני טבעים, טבע אלוהי וטבע אנושי, השקפה דיאופיזיטית כדעת פלביאנוס, פטריארך קונסטנטינופול.
פלאבינוס כינס בשנת 448 סינוד שגינה את אוטיכס, האשים אותו בכפירה מונופיזיטית (חד-גשמית) ונידה אותו.
אך אוטיכס חזר על דעתו וערער בפני דיוסקורוס הראשון, פטריארך אלכסנדריה וסוורוס , פטריארך אנטיוכיה.
בתמיכתם, כינס הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני (408–450) בשנת 449 ועידה אקומנית באפסוס (שזכתה אחר־כך לכינוי "לטרוקיניום" – ועידת גזלנים) ובה זוכה אוטיכס ואילו פלביאנוס גונה, וזמן קצר אחר־כך מת.
האפיפיור הבא, לאו הראשון לא הכיר בהחלטות הוועידה.
בשנת 451 כונסה ועידת כלקדון, ובה תמכו ההגמונים בהשקפתו של לאו ואישרו את ההשקפה הדיאופיזיטית, שעל פיה היה ישו בחייו משיח בעל שני טבעים שלמים (הטבע האנושי והטבע האלוהי) שלא התמזגו לאחד, אף שהיו נמצאים בגוף אחד ולא נבדלו זה מזה.
על פי השקפה זו ישו היה בעודו בחיים בעת בעונה אחת אל (ולפיכך היה זהה עם אלוהים באלוהיותו) ואדם (ולפיכך היה זהה לכל אדם אחר באנושיותו).
כן הוציאה הוועידה מחוץ לכנסייה את אוטיכס, סוורוס ודיוסקורוס.
בראשית המאה ה-7 אף היה ניסיון לאחד את המונופיזיטיות והדיופיזיטיות באמצעות המונותליטיזם.
דיוניסיוס אקסיגואוס היה נזיר מסקיתיה מינור (נולד בחלק הבולגרי של דוברוג'ה) שהיה חבר בקהילת נזירים שפעלה באזור קונסטנצה.
משנת 500 לערך דיוניסיוס חי ברומא, שם תרגם מיוונית ללטינית מסמכים רבים, בהם החלטות של סינודים.
בתחילת המאה ה-6 ערך דיוניסיוס את החוק הקנוני (הכנסייתי) .
בשנת 774, בעת שחגג את חג הפסחא ברומא, קיבל המלך הפרנקי קרל הגדול מהאפיפיור אדריאנוס הראשון גרסה מעודכנת של קובץ החוק שערך דיוניסיוס , שלימים נודע בשם "דיוניסיו-הדריאנה", בשל הענקה זו על ידי אדריאנוס .
קובץ זה היה הבסיס לרפורמות שביצע קרל הגדול מאוחר יותר בתחומי הדת והכנסייה בממלכתו.
ה"דיוניסיו הדריאנה" הופקד בספרייה המלכותית של קרל הגדול באאכן.
בשנת 525 ערך דיוניסוס לוח לחישוב תאריך הפסחא בלוח היוליאני ובו ספר את השנים לפי "שנת אדוננו" (Anno Domini).
הוא תיארך את לידתו של ישו לשנת 1 לפנה"ס וכך המציא את שיטת הספירה הנהוגה כיום.
ויקטור מטורנה בן המאה ה-7 היה ההיסטוריון הראשון שעשה שימוש רב בשיטתו של דיוניסיוס.
הכומר האנגלו-סקסוני בדה ונרביליס השתמש בתארוך של דיוניסיוס כשכתב את "ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי".
דיונקונדה טראורה הוא פוליטיקאי מאלי ששימש כנשיא הזמני שלה לאחר ההפיכה שבוצעה במדינה באפריל 2012. קודם לכן שימש כיו"ר הפרלמנט.
דיונקונדה נולד בעיר קטי שבמאלי, בשנות ה-70 לאחר ששב מלימודים ברוסיה ובאלג'יר הצטרף לפעילות פוליטית בארצו ונאבק למען חופש ודמוקרטיה.
בשנת 1992 בבחירות הדמוקרטיות שנערכו לראשונה במדינה נבחר לפרלמנט ושימש במגוון תפקידים תחת נשיאותו של אלפה עומאר קונארה ובהם שר החוץ והביטחון.
באפריל 2012 לאחר שהצבא הדיח את הנשיא המכהן אמדו טומני טורה בשל חוסר רצונו להילחם במורדים בצפון המדינה נתבקש טראורה לשמש כנשיא הזמני שלה עד לבחירות.
בחודש מאי ניצל מניסיון התנקשות לאחר שהמון זועם הכה אותו.
בזמן כהונתו נלחם טראורה במורדים האיסלמיסטים וניהל יחד עם צרפת את מבצע סרוואל לכיבוש צפון מאלי מידי הקיצוניים.
טראורה סיים את תפקידו באוגוסט 2013 לאחר שבבחירות שנערכו במדינה ניצח המועמד איברהים בובאכר קיטה.
דיוניסיוס מהליקרנסוס היה היסטוריון יווני ומורה לרטוריקה מהעיר הליקרנסוס (כיום העיר בודרום השוכנת בחופה הדרום - מערבי של טורקיה).
הוא היה בנו של אלכסנדר מהליקרנסוס ושגשג בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס.
סגנונו הספרותי היה אטיציסטי - סגנון מעודן אשר נועד לחקות הסגנון שהיה נהוג באתונה בתקופה הקלאסית.
אוסף חיבוריו אודות ההיסטוריה הרומית, קדמוניות רומא, מהווה, לצד ליוויוס, את המקור החשוב ביותר העוסק בהיסטוריה הרומית המוקדמת.
בחיבוריו שם דיוניסיוס דגש נרחב על ההיבט הכרונולוגי, שכן על מנת לוודא שאין הוא מבלבל בין התאריכים הוא נעזר בשתי נקודות זמן - האולימפיאדה, המתרחשת אחת לארבע שנים, ובקונסולים אשר מכהנים מדי שנה.
סביר להניח שדיוניסוס אימץ שיטה זו מתוקידידס.
דיוניסיוס נולד בהליקרנסוס (עיר הולדתו של היסטוריון מפורסם נוסף - הרודוטוס) בשנת 60 לפני הספירה.
בשנת 29 או 30 לפנה"ס החליט לעבור לרומא, בסמוך למועד בו הקיסר אוגוסטוס שם קץ למלחמת האזרחים בינו לבין מרקוס אנטוניוס, במהלך האולימפיאדה ה-187. שם פרסם דיוניסיוס את ספרו הראשון על ההיסטוריה הרומאית בשנה השביעית או השמינית לפני הספירה, כעשרים ושתיים שנים לאחר הגעתו לעיר.
כתביו, כולל החלקים אשר לא יצאו לאור, היו פופולריים בקרב מעגל האינטלקטואלים היווניים.
לדיוניסוס היו פטרונים רומאיים כדוגמת קווינטוס אייליוס טוּבֵּרוֹ (קונסול שנת 11 לפנה"ס).
במהלך המאה התשע עשרה רווחה הדעה שדיוניסיוס היה אחד מאבותיו של אייליוס דיוניסיוס מהליקרנסוס, רטוריקן יווני מימי הקיסר אדריאנוס.
"קדמוניות רומא" הוא שם אוסף הכרכים בלטינית - Antiquitates Romanae.
אוסף זה מכיל עשרים כרכים, אשר מתוכם ספרים 1 - 10 שרדו בשלמותם.
הספר האחד עשר שרד, אך לא בשלמותו, ומשאר הכרכים נותרו רק קטעים.
על אף שדיוניסיוס לעיתים נתפס כמחבר בינוני (מבחינת איכות כתיבתו וטיעוניו), נודעת לכתביו חשיבות גדולה עבור המחקר המודרני, שכן הוא היה הכותב ההיסטורי הפורה ביותר מאז אריסטו שחלק גדול מכתביו השתמרו.
בנוסף, כתביו נעימים לקריאה, מקוריים ומשקפים את קסמו של המחבר.
מעבר לכך, על אף שמטרתו היא בעיקר להדריך נואמים לעתיד, המדריך שכתב מכיל לא מעט ערכים ספרותיים.
"קדמוניות רומא" עוסק בפרק הזמן שבין היסוד המיתי של העיר רומא ועד לתחילתה של המלחמה הפונית הראשונה, כלומר, לתחילת חיבוריו של פוליביוס על ההיסטוריה ושנתה השלישית של האולימפיאדה ה-128. דיוניסיוס טען שהאוסף מסקר את כל מלחמותיה של רומא בתקופה זו, בנוסף למרידות הפנימיות ודרכי פתרונן.
מעבר לכך, דיוניסיוס סקר את החוקות השונות אשר ליוו את העיר רומא במהלך אותה תקופה, החל מתקופת המלוכה הרומית.
נקודת ההנחה של דיוניסיוס ביצירה זו היא שהרומאים הם יוונים, ושעליונותם של הרומאים מבוססת על המידות הטובות היווניות.
בנוסף, דיוניסיוס השתמש באגדות אודות מקורותיה של רומא על מנת להוכיח שהיא למעשה עיר יוונית.
מאידך הִלֵּל דיוניסיוס בחיבורו את הרומאים.
בכרך השני, למשל, הוא שיבח את רומולוס ואת המוסדות אשר הקים בעיר רומא.
מעבר לכך, דיוניסיוס העדיף את התאולוגיה הרומית על פני היונית.
עם זאת הוא טען שהחיבור שלו לא נכתב לצורך חנופה.
דיוניסיוס ציין שלצורך יצירה זו הוא נעזר ברישומיהם של מספר היסטוריונים מוערכים, דוגמת קאטו הזקן, פאביוס מקסימוס, ואלריוס אנטיוס, ליקיניוס מייסר ואחרים.
עם זאת אין הוא מסתפק ברישומים היסטוריים בלבד.
על מנת להפוך את "קדמוניות הרומאים" למעניינת יותר, דיוניסיוס השתמש גם בכתובות, מזבחים ומקדשים.
במספר מקרים נראה שדיוניסיוס הרחיב סיפורים קיימים כיד דמיונו.
בניגוד להיסטוריונים בני זמנו, דיוניסיוס לא השתמש ביצירותיו על מנת להלל את עצמו ולשבח את מעשיו, ואף לא ניסה לכפות על הקורא את דעותיו.
הוא הציג אמנם דעות של היסטוריונים אחרים ומסביר מדוע הוא שולל אותם, אך הוא תמיד השאיר מקום לקורא להחליט בעצמו ולהפעיל את שיקול דעתו.
סביר להניח שרוב המסות שכתב דיוניסיוס נכתבו לפני "קדמוניות רומא", אם כי קיימת מחלוקת בנושא זה.
דיוניסיוס כתב את החיבור "על הנואמים הקדמוניים", על מנת שישמש כספר לימוד והדרכה למחברים ונואמים עתידיים.
לחיבור זה, העוסק בהיסטוריה של הרהיטות, יש מספר חלקים, אשר רק החלק הראשון מצוי כיום בידינו שלם.
חלק זה, אשר תחילתו עוותה, כולל מסות המכילות בעיקר תיאורים ביוגרפיים קצרים אודות כל נואם.
דיוניסיוס ניתח את הסגנון והמבנה של יצירות הנואמים וסיים עם סדרה של דוגמאות טובות ורעות מאותן היצירות.
בהקדמה של היצירה, ביטא דיוניסיוס את הערצתו כלפי הממשל הרומאי אשר מעוניין לקדם, לדבריו, מעין רנסאנס של הרטוריקה, הפילוסופיה והתרבות בכלל.
לא כל הנאומים אכן נאמרו על ידי הנואמים שבחיבור.
לא סביר, לדוגמה, שלאטינוס אכן אמר את מה שמיוחס לו על ידי דיוניסיוס בחיבור זה, ולראיה דיוניסיוס אכן מודה שהנאום משקף את מה שלדעתו היה על אותם נואמים לומר, ולא בהכרח מה שאמרו בפועל.
זוהי נקודה נוספת שדיוניסיוס אימץ מתוקידידס.
חיבור זה מהווה ספר לימוד בשלושה כרכים וכולל, בין היתר, מחקר אודות הסטייליסטים.
מחקר זה מתייחס לשירה ופרוזה כאומנות חיקוי אשר נוצרה למען חוש השמיעה.
בחיבור זה, מציג דיוניסיוס את נוסחתו לחיקוי, אימוץ, עריכה והעשרה של חיבור אשר נכתב על ידי מחבר קודם.
תפיסה זו של דיוניסיוס מהווה היפרדות מתפיסת המימזיס של אריסטו מהמאה הרביעית לפני הספירה, אשר עסק רק ב"חיקוי טבעו של החיבור" ולא ב"חיקוי טבעם של המחברים".
נואמים ומחברים לטיניים אימצו נוסחת חיקוי זו והעדיפו אותה על פני נוסחתו של אריסטו.
חיבור זה של דיוניסיוס עוסק בהיבט אחד של הסגנון - סדרן וארגונן של המילים.
מטרת חיבור זה להדגיש את חשיבותן של הקצב והמוזיקה של הפרוזה.
בנוסף, דיוניסיוס כולל בחיבורו גם הערות בנוגע למספר מחברים מהתקופה הקלאסית וכן אזכור ליצירה נוספת שלו - "על אומנות החיקוי".
דיוניסיוס התכוון לכתוב מסות על היסטוריונים, אך הספיק להשלים רק את המסה על תוקידידס.
חיבור זה יוצא דופן מאחר שזהו החיבור היחיד של דיוניסיוס אשר עוסק במחבר אשר איננו נואם, אלא היסטוריון.
בנוסף, סביר להניח שזוהי היצירה האחרונה הידועה של דיוניסיוס אשר ברשותנו שכן ניתן לראות שמתודת הכתיבה שם מפותחת במלואה.
"על תוקידידס" היא אחת מהביקורות היווניות הבודדות אודות אחד ממחבריה הגדולים של יוון, שהגיעו לידינו.
מעבר לכך, דיוניסיוס סקר את עבודותיהם של מחברים אשר קדמו לתוקידידס, ומאחר וחיבוריהם של אותם מחברים לא שרדו בשלמותם, סקירה זו של דיוניסיוס מאפשרת לנו להבין את טבען של פעולותיהם הספרותיות.
דיוניסיוס מונה חמש הבחנות בין אותם מחברים לבין תוקידידס והרודוטוס:
הם חיו ופעלו לפני המלחמה הפלופונסית או מעט לפני תוקידידס.
הם חיברו היסטוריות נפרדות על מדינות וערים יווניות וברבריות, במקום לחבר את חיבוריהם לנרטיב אחד.
הם חיברו בין מיתוסים שונים מהמסורות העתיקות של עמים שונים - דיוניסיוס לא היה היחיד אשר הבחין במוזרותם של אותם מיתוסים, ומחברים אחרים מהעת העתיקה כינו את אותם מחברים - "מיתוגרפים".
הם ביססו את חיבוריהם על מסורות מקומיות.
הם כתבו בסגנון פרוזאי פשוט.
דוגמה למיתוס שכזה ניתן למצוא בחיבורו של קסנומדס מקאוס, אשר כתב על ההיסטוריה של האי קאוס.
קסנומדס כתב על קוסמים מיתיים, הטלכינים, אשר האלים השליכו אל תוך טרטרוס כעונש על יהירותם הרבה.
בנוסף, דיוניסיוס יצר הבחנה בין מחברים בני זמנו של תוקידידס (400-470 לפני הספירה) לבין אלו אשר קדמו לו, והוא המחבר היחיד מהעת העתיקה אשר מספק לתאריכים לחלק מאותם מחברים.
עבור היתר, סביר להניח שדיוניסיוס נעזר במקורות עתיקים על מנת לספק את התאריכים אשר בחיבור זה.
מקור אפשרי אחד שייתכן ודיוניסיוס נעזר בו הוא "היסטוריה" מאת הפילוסופים הפריפטטים תאופרסטוס ופרקסיפאנס (Praxiphanes) ממיטילנה.
מקור אפשרי נוסף הוא "פינאקס" - יצירה הכוללת לא פחות מ-120 כרכים מאת קלימאכוס ותלמידיו במאה השלישית לפני הספירה.
יצירה מאסיבית זו לא רק שחילקה את המחברים ויצירותיהם על פי קטגוריות, אלא גם סיפקה ביוגרפיות קצרות לאותם מחברים.
על דינארכוס - יצירה המתמודדת עם שאלות בנוגע לאותנטיות.
המכתב הראשון לאמאוס - מטרת יצירה זו היא להוכיח שהרטוריקה של דמוסתנס לא הושפעה מזו של אריסטו.
בנוסף, דיוניסיוס כתב חיבורים נוספים אשר לא נשתמרו ואחד מהם היה הגנה על אמנות הנאום.
דיוניסיוס בכתביו ביקר בחריפות את הסגנון האסיני שהתאפיין במנייריזם מיותר והיה רווח בתקופה ההלניסטית.
הוא העדיף את הנואמים האטיים העתיקים.
בכתביו הקפיד לשחזר את סגנון הפרוזה הקלאסית, שכן לטענתו בתקופה ההלניסטית הפרוזה סטתה מדרכה.
דיוס היה היסטוריון פיניקי-יווני, ככל הנראה בן העיר צור.
על חייו לא ידוע דבר, אולם על פי יוסף בן מתתיהו, נחשב דיוס ל"איש נאמן בכתיבת דברי ימי כנען" (פיניקיה).
יצירתו של דיוס עסקה ככל הנראה בתולדות הפיניקים.
שרד ממנה קטע אחד מצוטט בשני ספריו של יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון וקדמוניות היהודים:
תוכן הקטע המצוטט אצל יוספוס תואם ברובו לתוכן הקטע המצוטט על ידו מתוך חיבורו של מנאנדרוס מאפסוס.
ב"נגד אפיון" חיבורו של דיוס מוזכר לפני חיבורו של מנאנדרוס בתור העדות העתיקה ביותר שנמצאת במקורות הפיניקיים לקדמוניות האומה היהודית.
ב"קדמוניות היהודים" לעומת זאת, הסדר הפוך.
דיוניסיוס, היה מפקד צי איוני בן העיר פוקאיה.
התפרסם כמפקד הכוחות האיונים המורדים בקרב לאדה נגד ממלכת פרס האחמנית.
במסגרת המרד האיוני שהנהיג אריסטגורס ממילטוס קיבצו המורדים צי של ספינות מערים שונות.
דיוניסוס היה המפקד של 3 ספינות שבאו מפוקאיה, מספר זעום לעומת המספרים שהביאו הערים האחרות.
אולם במהלך אספת הקצינים התבלט דיוניסוס בנאום שנשא בפני חבריו לפיקוד: "ענייננו, אנשים איונים, עומדים על חודה של תער, או שנהיה חופשים או עבדים...
ועתה אם אתם רוצים לקבל עליכם לשאת עמל, תהיינה לכם לפי שעה יגיעות, אחר כך יהיה בידכם להתגבר על אויביכם ולהיות חופשים.
אבל אם אתם מתמכרים לחיי תפנוקים ולאי-סדרים, אין לי שום תקווה בשבילכם..." המפקדים האחרים התרשמו מדבריו ונתנו לו לפקד על כל הצי שכלל 353 טריארות.
הוא דרש מאנשיו משמעת ברזל ואימן אותם יום ולילה בתרגילים מפרכים.
האימונים כללו תנועה בטור עורפי, שהייתה התנועה הסטנדרטית של אוניות אל זירת הקרב, דייקפלוס (diekplous) ולוחמת סיפונים.
זוהי העדות הכתובה הראשונה לשימוש בדייקפלוס, שנחשב לאחת מתנועות התקיפה לניגוח היעילות ביותר בלוחמה הימית בעת העתיקה.
הדייקפלוס בוצע על ידי שייטת הערוכה בשורה חזיתית או פונה ועוברת מטור עורפי לשורה חזיתית.
מטרת האוניות התוקפות הייתה להבקיע דרך (diekplein) אוניות האויב המסודרות גם הן במערך חזיתי, לשבור את משוטיהן תוך כדי ההבקעה ועל ידי כך לשתק את תנועתן.
כשהן חסרות יכולת לנוע, חשופות האוניות הפגועות למהלומות ניגוח קטלניות נוספות.
אולם האיונים זעמו על כך שאדם שהביא עמו רק שלוש ספינות נותן להם פקודות קשות כל כך, והפסיקו לציית לו.
המצב בצי האיוני היה בכי רע, חוסר סדר שרר בכל.
הפרסים שיחדו את הקפטנים של הספינות שבאו מסאמוס כדי שבשעת הקרב יערקו.
קרב לאדה הוכרע למעשה עוד בטרם החל, כאשר התחיל הקרב נמלטו מרבית הספינות הסאמיות, מה שזרע פאניקה בצי וספינות מלסבוס נמלטו גם הן, הפרסים זכו בניצחון מוחץ.
במהלך הקרב דיוניסוס שבה שלוש ספינות פרסיות, הוא נמלט אתן לפיניקיה ושדד ספינות מסחר.
בכסף שהרוויח נמלט לסיציליה והפך לשודד ים.
אולם בזז רק ספינות קרתגיות ואטרוסקיות ולא נגע לרעה ביוונים.
דיוניסיוס השני או דיוניסיוס הצעיר היה טיראן העיר סירקוסאי שבסיציליה בין השנים 367 - 357 לפנה"ס ו-346 - 344 לפנה"ס.
היה בנו של דיוניסיוס הראשון.
דיוניסיוס נולד באזור שנת 397 לפנה"ס, כבנו של דיוניסיוס הראשון, טיראן העיר סירקוסאי ("דיוניסיוס הזקן").
אמו הייתה אישה מלוקרי בשם דוריס.
הוא נישא לסופורסיני, אשר הייתה אחותו למחצה, ובתה של אריסטומאכי אשר הייתה אחותו של דיון.
אחותה של סופורסיני, אריטי, נישאה לאחיו של דיוניסיוס תיארידיס, ולאחר מותו של האחרון, לדודה דיון.
על פי מקורות שונים, בשנת 367 לפנה"ס הסית דיוניסיוס את רופאו של אביו להרעיל אותו למוות, וכך עלה לשלטון.
מקורות אחרים מוסרים גרסאות אחרות למותו של דיוניסיוס הראשון.
בתחילת תקופת שלטונו, נשלט דיוניסיוס בידי חבורת יועצים.
דיון היה מוטרד מאוד מהמצב שנוצר, והוא פנה למורו אפלטון בבקשה שיבוא לסרקוסאי וינסה להשפיע על דיוניסיוס ועל המדינה כולה.
אפלטון עצמו כותב באיגרת השביעית שלו, שנענה לבקשה בעיקר כדי שלא יראה כאדם שרק מטיף לתיקונים אולם בפועל חושש לנסות לבצע אותם.
בשנת 366 לפנה"ס גירש דיוניסיוס את דיון ליוון, ואת אפלטון כלא במצודה תחת משמר בתואנה של שמירה על ביטחונו.
באותה שנה הוא אף החזיר את אפלטון לאתונה, אולם ב-361 לפנה"ס הזמין אותו מחדש לסירקוסאי.
אולם כאשר ניסה אפלטון לשוחח עמו על החזרת דיון מגלותו, כעס דיוניסיוס, מכר את נכסיו של דיון, הכריח את אשתו להינשא לאיש אחר, וכלא את אפלטון בשנית.
דיון קיבץ את הכוח בזקינתוס, ובקיץ 357 לפנה"ס הוא נחת בסיציליה.
דיוניסיוס עצמו יצא באותו זמן למסע מלחמה לסיציליה.
טימוקראטיס, שאותו הפקיד על העיר, ניסה לשלוח לו מכתב כדי שיחזור, אולם לא הצליח ליצור עמו קשר.
דיון השתלט על סירקוסאי בקלות, וכונן בה שלטון דמוקרטי.
דיוניסיוס חזר לסיציליה עם צבא שכירים, והציע לדיון להחזירו לשלטון בתנאים נוחים יותר.
דיון השיב שהדבר תלוי בדעתם של אזרחי העיר, אשר דחו את ההצעה מכל וכל.
דיוניסיוס העמיד פנים שהוא רוצה להמשיך במשא ומתן, אולם בפועל כלא את שליחיו של דיון ושלח את שכיריו לתקוף את העיר.
המתקפה נכשלה, אולם דיוניסיוס המשיך להחזיק במצודה של העיר.
הוא עצמו עזב את סיציליה ועבר ללוקרי, והותיר את הגנת המצודה בידי בנו.
זה האחרון הצליח להחזיק מעמד זמן רב תודות לכך שרבו הפילוגים בין האזרחים.
בסופו של דבר נפלה גם המצודה, ומשפחתו של דיוניסיוס הצטרפה אליו בלוקרי.
באמצעות שכיריו, הצליח דיוניסיוס להשתלט על לוקרי ולהפוך לטיראן שלה.
בשנת 354 לפנה"ס נרצח דיון, רצח אשר גרר אנרכיה, רציחות וחילופי שליטים מהירים.
בשנת 346 לפנה"ס גייס דיוניסיוס 10,000 שכירי חרב, וניצל את המבוכה כדי לחזור לשלטון בסירקוסאי.
מיד כשעזב את לוקרי, התמרדו אזרחי העיר כנגד חיל המצב שהשאיר, ורצחו את כל משפחתו שנותרה שם.
דיוניסיוס הנהיג בסירקוסאי שלטון אימה אכזרי, וגולים ממנה ביקשו עזרה מהיקיטאס, טיראן העיר הסיציליאנית לאונטיני.
היקיטאס הביס בקרב את כוחותיו של דיוניסיוס, וצמצם את תחומי שלטונו לאי אורטיג'יה בלבד.
קרתגו ניצלה את המהומה והחלה לתפוס שטחים נוספים בסיציליה.
התוהו ובוהו שנוצר גרם בשנת 344 לפנה"ס לכך שמשלחת של אזרחי סירקוסאי ביקשה עזרה מהעיר קורינתוס שביוון.
הקורינתים הכינו משלחת צבאית בפיקודו של טימוליאון, אשר על אף קוטנה זכתה עד מהרה להצלחות ניכרות.
דיוניסיוס התייאש מהתקווה לחזור לשלטון, ושלח שליח להודיע שהוא נכנע בפני טימוליאון ומפקיד את מבצרו ואנשיו בידיו.
טימוליאון הגניב 400 אנשים אל מבצר אורטיג'יה, ודיוניסיוס עצמו התגנב מהמבצר והגיע אל מחנהו.
טימוליאון שלח אותו לקורינתוס, שם חי דיוניסיוס את שארית חייו כאזרח פשוט.
פלוטרכוס מתאר שכאשר הגיע דיוניסיוס לקורינתוס, "לא היה אף יווני אחד שלא נתאווה לראותו ולדבר עמו".
פלוטרכוס טוען כי הוא התרגל היטב לחייו החדשים, ואף מביא סיפורים שונים שקרו עמו בתקופה זו.
בין היתר הוא מספר שאזרח קורינתי אחד רצה ללעוג לדיוניסיוס, וכאשר נכנס לביתו, ניער בפניו את בגדיו כדי להראות שהוא אינו נושא נשק, כפי שמקובל לעשות בפני שליט.
דיוניסיוס השיב לו שיעשה כן גם ביציאתו, כדי לוודא שהוא אינו גונב מכלי הבית.
קיקרו מספר על דמוקלס, אחד מאנשי חצרו של דיוניסיוס השני.
על פי קיקרו, בניסיון להחמיא לדיוניסיוס ולהתחנף אליו, ציין דמוקלס כי כאדם בעל עושר וכוח עצומים, אשר חי את חייו במותרות ופאר, דיוניסיוס ודאי מרגיש בר-מזל ומאושר מאוד.
בתגובה, הציע דיוניסיוס לדמוקלס להתחלף בתפקידים ליום אחד, ודמוקלס הסכים מיד.
באותו ערב נערכה סעודה, ודמוקלס נהנה מהיחס המלכותי לו זכה המלך: הוא הושב על כיסא מפואר, והוגשו לו מאכלים ומשקאות על ידי נערים יפים.
בעיצומו של האירוע, הוא הבחין לפתע כי מעל ראשו תלויה חרב על שערת סוס יחידה.
טעמם של המאכלים סר בעיניו, וכל היופי והעושר שסביבו לא עניינו אותו עוד.
לבסוף, התחנן דמוקלס בפני דיוניסיוס שיתחלפו בחזרה, מכיוון שהוא איננו מעוניין עוד להיות עשיר.
מכאן מקור הביטוי "חרב דמוקלס".
דיוניסיאקה היא פואמה אפית שנכתבה בידי המשורר היווני נונוס, כנראה בשלהי המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 לספירה.
החיבור מורכב מ-48 ספרים הכוללים כ-20,426 טורי שירה בסגנון היוונית ההומרית.
זהו אחד האפוסים השלמים הגדולים ביותר ששרדו מהעת העתיקה.
הנושא המרכזי של הפואמה הוא לידתו, חייו, מותו ותחייתו של האל דיוניסוס ובמסעו המופלא ממקום לידתו במערב להודו.
הדיוניסיאקה נכתבה לכל הפחות בסוף במאה ה-4 או לכל היותר בתחילת המאה ה-5 לספירה.
מספר הספרים 48, הוא כנראה סימבולי ומבטא את מספר הספרים הקיימים בשירתו של הומרוס הן האיליאדה והאודיסיאה יחדיו (כאשר בכל אחד ישנם 24 ספרים).
ברם, נראה שהדיוניסיקה אינה שלמה, וישנם מספר חוקרים הסוברים כי ישנו גם ספר מספר 49 אשר נונוס לא הספיק לכתוב במהלך חייו.
צידוק לסברה זאת יכול להתמך בעובדה כי בשירה התגלו לא מעט מקטעים שבהן יש חוסר עקביות בין הספרים שכנראה מעידים על כך כי היצירה איננה שלמה.
ואומנם חלק אחר של חוקרים סוברים כי החוסרים מקורם בהעתקות או בתרגומים לקויים של השירה.
בנוסף, כמו מטאמורפוזות של אובידיוס, נונוס כתב את יצירתו כעלילה לא ליניארית, כאשר בין כל סיפור למשנהו יש קשר רופף.
דיוניסוס ואפולו: מסות על האומנות הוא ספר המאגד מאמרים מוקדמים שנכתבו על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
על אמת ושקר במובן החוץ-מוסרי (1873)
הספר יצא בעברית בשנת 1990 בתרגומו של יעקב גולומב שהוסיף לו הקדמה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
דיוניסיס סבופולוס היה זמר-יוצר יווני בסגנונות רוק, לאיקו ורבטיקו.
סבופולוס נולד בתסלוניקי בשנת 1944 כבן השני של משפחה מן המעמד הבינוני.
הוא התקבל ללימודי משפטים אוניברסיטת אריסטו של סלוניקי בעיר, אחרי השנה הראשונה, ב-1963, דעותיו הפוליטיות ומשיכתו למוזיקה גרמו לריב עם אביו ולעזיבתו את הלימודים.
הוא נסע בטרמפ על משאית לאתונה והתפרנס שם מעבודות מזדמנות, בין השאר, כמודל לסטודנטים בבית הספר לאמנות וכעיתונאי.
באותה תקופה החל לשיר ולנגן בגיטרה במועדוני לילה ושמו נקשר ל"גל היווני החדש" במוזיקה הקלה בארצו.
הוא לא הצטיין בקולו אלא במיוחד בכישרון לכתיבת שירים ומנגינות.
אלכוס פציפאס, מנהל חברת ההקלטות LYRA שנודעה בקידום היצירות מן הגל היווני החדש החתים אותו על חוזה.
סבופולוס הקליט עבור חברה זו עד שנת 1983.
המוזיקה שלו היא בעיקר בתחום הרוק, הלאיקו והרבטיקו.
אלבום הבכורה של סבופולוס בשנת 1966 היה "טו פורטיגו" (המשאית – רמז לאופן הגעתו לאתונה).
על אף הבקורות החיוביות, האלבום לא הצליח להימכר ביותר מ-3,000 עותקים.
לרוב כתב סבופולוס לעצמו גם את המלים וגם את הלחנים, אולם שיתף פעולה גם עם מוזיקאים אחרים כמו אלפתריה ארווניטאקי, אלקינואוס יואנידיס, מלינה קאנה וניקוס פאפאזולו.
האלבום שלו "באלוס" (Μπάλλος) כולל ביצועי ביוונית של השיר "All Along the Watchtower" של בוב דילן, תחת הכותרת Ο παλιάτσος κι ο ληστής (או פליאצוס קה אי ליסטיס), כלומר "הליצן והגנב".
סבופולוס היה אמן מגויס פוליטית.
ב-1967 הוא נעצר פעם והוכה על ידי משטרת הכת הצבאית שהשתלטה על יוון בשנים 1967–1974.
האלבום "ורמיקו פסומי" (Βρώμικο Ψωμί – לחם מלוכלך) הפך גם כן לקלאסיקה בגלל הטקסטים הבקורתיים כלפי המשטר והמיזוג בין מוזיקה יוונית לסגנון מושפע מפרנק זאפה.
מכיוון שהמסרים הבקורתיים בטקסטים שלו היו מעורפלים ולא לגמרי גלויים, היה סבופולוס אחד מאמני המחאה המעטים שהורשו להופיע תחת שלטון הכת הצבאית.
גרסתו לשיר "דיר-לה-דה" הייתה אף היא אקט של מחאה פוליטית נגד המשטר הצבאי, שעודד אמנים שהזדהו איתו להקליט שירי עם אחרים, כדרך להתחבב על האזרחים.
במועדון "קיתארו" התחיל שיתוף פעולה פורה בין להקתו של סבופולוס "בורבוליה" ("Μπουρμπούλια") והזמר, המלחין והפזמונאי פבלוס סידירופולוס.
הם יצרו ביחד את האלבום "או דאמיס או ליסטיס" ("Ο Ντάμης ο Ληστής – דאמיס הגנב) שפורסם אחרי נפילת הדיקטטורה הצבאית, בכותרת "או דאמיס או סקלירוס" (O Ντάμης ο σκληρός – דאמיס החזק).
הם שיתפו פעולה עד שנת 1974 בין היתר, במיזוגים בין המוזיקה היוונית ומוזיקת רוק.
למרבית שיריו כתב בעצמו את המלים והמנגינה.
בשנים האחרונות עבר חזרה בתשובה מתוקשרת לחיק הכנסייה האורתודוקסית של יוון, המשיך להופיע כזמר אך הפחית את פעילותו כיוצר.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת למוזיקת הצוענים ביוון ולהשפעתה על מוזיקת העם היוונית.
בשנות ה-1980 המאוחרות עמד לזמן קצר בראש חברת ההקלטות לירה.
אמנים אירופיים כמו וולף בירמן (גרמניה), לואיז לאק (קטלוניה) או דגורי (איטליה), ביצעו משיריו.
סבופולוס הלחין מוזיקה לסרטים, לטלוויזיה ולתיאטרון.
את השיר "אודה לגאורגיוס קאראיסקקיס" הקדיש לחייל סולומוס סולומוס שנורה למוות על ידי חיילים טורקים ב-14 באוגוסט 1996 באזור החיץ בקפריסין.
ב-2004 סבופולוס ניצח על החלק המוזיקלי בטקס הסגירה של המשחקים האולימפיים באתונה.
סבופולוס היה נשוי לאספסיה אראפידו ולזוג נולדו שני בנים: קורניליוס ורומנוס.
כמו כן היו לו שני נכדים: דיוניסיס ואנדריאס.
2017 – דוקטור לשם כבוד בפילולוגיה של אוניברסיטת אריטוטלס בסלוניקי
1966 – פורטיגו (Φορτηγό; משאית)
1969 – טו פריבולי טו טרלו (Το περιβόλι του τρελού; הגן של המשוגע)
1972 – ברומיקו פסומי (Βρώμικο ψωμί; לחם מלוכלך) – הנחשב לשיא יצירתו
1975 – דקה כרוניה קומאטיה (Δέκα χρόνια κομμάτια; קטעים מעשר שנים)
1976 – Happy day, פסקול לסרט של פנדליס וולגאריס Happy day
מעולם המתים) – יחד עם ניקוס פאפאזולו
1983 – טרפזאקיה אקסו (Τραπεζάκια έξω; שולחנות החוצה) – עם אלפתריה ארווניטאקי
1989 – טו קוּרֶמה (Το κούρεμα; התספורת) – עם אלפתריה ארווניטאקי
1989 – זיטו טו אלניקו טרגודי (Ζήτω το Ελληνικό τραγούδι – יחי השיר היווני) עם אלפתריה ארווניטאקי
1994 – מי פטאקסיס טיפוטה (Μη πετάξεις τίποτα; אל תזרוק דבר)
1996 – פארארתימה אלפא (Παράρτημα Α'; נספח 1) – עם אלפתריה ארווניטאקי
1997 – טו קסנודוכיו (Το ξενοδοχείο; המלון)
2008 – או סאמאנוס (Ο Σαμάνος; השאמאן), יחד עם תנאסיס פפקונסטנדינו
1983 – איקוסי כרוניה דרומוס Είκοσι χρόνια δρόμος: ; עשרים שנה דרך)
1988 – (Ο κύριος Σαββόπουλος ευχαριστεί τον κύριο Χατζιδάκι και θα 'ρθει όπωσδηποτε; אדון סבופולוס מודה לאדון מנוס חג'ידקיס ובהחלט ישתתף – או קיריוס סבופולוס אפכאריסטי טון קיריו חדזידאקי קה תה ארתי אופוסדיפוטה
2001 – סבורַמה (Σαββόραμα) עם מלינה קאנה, ניקוס פאפאזולו ואלקינואוס יואנידיס
2007 – או פירינאס (Ο πυρήνας; הגרעין)
2016 – סיקו פסיכי מו דוסה רוומה (Σήκω ψυχή μου δώσε ρεύμα – עלי נפשי תני לי כוח) יחד עם אלני ויטלי
דיופיי דה לום (A 759) ) היא אוניית ביון של הצי הצרפתי אשר חלק ממשימותיה הוא איסוף אותות ותקשורת מעבר לקווי האויב
האונייה "דיופיי דה לום (A 759)" מבצעית במשך 350 יום בשנה מתוכם יכולה לשוט 240 יום.
צוותה מורכב מ-2 צוותים: 33 מלחים, 33 טכנאים ועוד 38 מומחים בהתאם למשימות.
ה- "דיופיי דה לום (A 759)" קרויה על שם מהנדס האוניות הצרפתי מהמאה ה-19 "Henri Dupuy de Lôme"
ה- "דיופיי דה לום (A 759)" היא חלק מפרויקט (MINREM (Moyen Interarmées Naval de Recherche' Electro Magnétique, "משאבים ימיים משותפים למחקר אלקטרומגנטי".
מעט מאוד פרטים ידועים על ציוד המודיעין המוצב על גבי אונייה זו.
אולם מומחי מודיעין-ימי סבורים כי האונייה נושאת אתה כמה ממערכות המכ"ם המתקדמות ביותר הקיימות כיום.
בין המערכות האלה נמצאת מערכת המסוגלת להבחין ולהתריע מראש על תנועות צבאיות באמצעות קליטת קרינה, מערכות קליטה ושידור מכם לוויינים ואליהם, ולפחות שתי מערכות לאיתור מכ"מים.
מערכות אלה מסוגלות לקבוע את מיקומן המדויק של מערכות מכ"ם, קליטת וניתוח הקרניים ומידע שהן שולחות, או קולטות.
כמו כן מותקנות על אוניית הביון מערכות לקליטת המתרחש במרכזי תקשורת ומפקדות של האויב, ותעבורה של איי-מיילים גלויים, או מקודדים-חשאיים, ושיחות במכשירי טלפון סלולריים
סימני זיהוי ה-"דיופיי דה לום (A 759)"
סדרה של תשע ספרות הנשלחים בצורה דיגיטלית על ערוץ תדר רדיו על מנת לזהות ייחודיות של תחנות הספינה ("Maritime Mobile Service Identity" ): 228716000.
בזמן המלחמה באוקראינה והפלישה הרוסית לחצי האי קרים בשנים 2015-2014, נכנסה ה-"דיופיי דה לום" כמה פעמים לים השחור כשהיא עוקבת אחר תנועת הכוחות הרוסיים בחצי האי ובמזרח אוקראינה.
במחצית השנייה של נובמבר 2018 צרפת הציבה את ה-"דיופיי דה לום" מול חופי סוריה והיא החלה לפעול בתיאום עם נושאת המטוסים האמריקנית הארי טרומן (CVN-75)
אוניית הביון מלווה על ידי פריגטת טילים מונחים צרפתית מדגם "לאפייט" ("La Fayette-class frigate" ).
דיונת קרח היא תצורת קרח עונתית, שמצטברת על חופים ארקטיים רבים, ונפוצה גם לאורך חופי הימות הגדולות בחורף.
הדיונות קורסות בשלבים המוקדמים של הפשרת המים באביב.
דיונת קרח נוצרת על ידי קרח שנסחף לחוף או ירידת שלג או הקפאה הדרגתית של קצף גלים המצטבר על החוף.
התופעה דורשת שטמפרטורת האוויר תהיה נמוכה מטמפרטורת הקפאון וטמפרטורת המים קרובה אליה.
גובהן של דיונות קרח הוא 1.80 מטר לפחות, ואורכן ורוחבן תלויים בטופוגרפיית החוף, במזג האוויר, בפערים בין הגאות והשפל ובעוצמת הגלים.
יצירת הדיונות נפסקת אם גוף המים קופא, כפי שקורה בימת אירי שבפנסילבניה.
הדיונות הן מרכיב חשוב ביצירת לשונות יבשה ומצרי יבשה אשר רגישים לסחיפה על ידי גלים.
דוגמה לכך הוא אייל סטייט פארק בימת אירי.
הדיונות חוסמות את דרכם של הגלים לחוף ושומרות על החול שלו.
בגלל אופן היווצרן הדיונות שבריריות מטבען ויש בהן סדקים ובועות אוויר.
אם הדונה מתפשטת לכיוון המים, הדבר מהווה סכנה לאנשים המטיילים עליה.
קיימת סכנת היפותרמיה ומוות אם הם שוקעים דרכה אל המים הקפואים שמתחתיה.
תופעה אחרת היא הצטברות של קרח בערימות על ידי זרמים מן האוקיינוס, רוחות חזקות או הפרשי טמפרטורות הדוחפים את הקרח אל החוף.
גובה הערימות עשוי להגיע ל-12 מטר.
התופעה מזכירה היווצרות קרחון ומפיקה רעש רב.
ערימות אלה יכולות לפגוע בקהילות היושבות ליד חופים באזור הארקטי ולהרוס מבנים.
דיוניסיוס פרייגטס , המכונה גם דיוניסיוס מאלכסנדריה או דיוניסיוס האפריקני, היה מחברו של תיאור של העולם הידוע (Περιήγησις τῆς οἰκουμένης), בשירה בהקסמטר יווני.
על פי ההערכה, הוא הגיע מאלכסנדריה וחי בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי אדריאנוס (117–138 לספירה), אם כי ישנם המתארכים את תקופת חייו לסוף המאה ה-3.
נראה כי המידע שניתן על ידי דיוניסיוס מתבסס על מקורות עתיקים יותר, שמקורם בעיקר ב.
הוא מספק תיאורים קצרים של אפריקה ואירופה ותיאור מפורט יותר של אסיה.
ייתכן שהמקור לתיאור אסיה ובכלל זה החוף של פיניקיה וארץ ישראל, הם ארטוסתנס וסטראבון.
דיוניסיוס כולל בסקירתו את העמים הפיניקים והסורים, אולם ללא אזכור שמותיהן של "יהודה" או "פלשתינה".
הוא מתייחס לערים בחופי פיניקיה וארץ ישראל כמיושבות על ידי פיניקים, אך אינו שומר על הסדר הגאוגרפי הנכון, וכך עזה, שבמקורות אחרים אף פעם אינה מוגדרת כ"פיניקית", מופיעה בין יפו ומקומות בחוף הפיניקי.
בין אלה מופיע השם "אלאיס" (Elais), שזיהויו אינו ברור.
יצירתו של דיוניסיוס זכתה לפרסום בימי קדם כספר לימוד.
היא תורגמה ללטינית ידי רופיוס פסטוס אוויינוס (Descriptio Orbis Terrae, המאה ה-4), ועל ידי המדקדק פריסקיאנוס (Periegesis, סביב 500 לספירה).
הארכיבישוף הביזנטי אאוסטתיוס מסלוניקי כתב פרשנות (סכוליה) על יצירתו עבור המצביא והדיפלומט הביזנטי יואנס דוקס .
אדם ג'ורג' דיימנט , הידוע בשם הבמה שלו, דיוק דומונט (Duke Dumont), הוא די ג'יי ומפיק מוזיקלי בריטי.
ב-18 ביולי 2007, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Regality.
ב-1 באוגוסט 2008, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, The Dominion Dubs.
באפריל 2010, הוא הפיק את אלבום הרמיקס FabricLive.51 של מועדון הלילה פאבריק .
ב-21 במאי 2012, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, For Club Play Only Pt.
1. ב-17 בספטמבר 2012, הוא הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, For Club Play Only Pt.
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הדאנס הבריטי.
השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית הקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר.
ב-13 בינואר 2014, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'קס ג'ונס, את הסינגל "I Got U".
כמו כן, השיר היה מועמד לפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריות סינגל בריטי ווידאו בריטי.
ב-28 ביולי 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום החמישי שלו, For Club Play Only Pt.
3. ב-31 באוגוסט 2014, הוא הוציא את הסינגל "Won't Look Back".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הדאנס הבריטי.
ב-16 בספטמבר 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום השישי שלו, EP1.
ב-14 ביוני 2015, הוא הוציא את הסינגל "The Giver (Reprise)".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-32 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השמיני במצעד הדאנס הבריטי.
ב-31 ביולי 2015, הוא הוציא את הסינגל "Ocean Drive".
הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-42 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-13 במצעד הדאנס הבריטי.
ב-2 באוקטובר 2015, הוא הוציא את המיני-אלבום השביעי שלו, Blasé Boys Club Pt.
1. ב-23 בנובמבר 2015, נודע כי הוא הפיק את השיר "Every Day Is a Holiday" של קייטי פרי.
ב-5 באוגוסט 2016, הוא הוציא את המיני-אלבום השמיני שלו, For Club Play Only Pt.
ב-19 במאי 2017, נודע כי הוא היה אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Swish Swish" של קייטי פרי וניקי מינאז'.
ב-28 בספטמבר 2018, הוא הוציא את המיני-אלבום התשיעי שלו, For Club Play Only Pt.
ב-22 בפברואר 2019, הוא הוציא את המיני-אלבום העשירי שלו, For Club Play Only Pt.
ב-17 באפריל 2020, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Duality.
ב-21 במאי 2021, הוא הוציא את המיני-אלבום ה-11 שלו, For Club Play Only Pt.
דּיוֹפְּלוּסְטוֹן של אלכסנדריא היה בית כנסת גדול באלכסנדריה, מצרים, בתקופת בית המקדש השני וגם לאחר חורבן הבית השני (בשנת 70), עד הריסתו והרג הקהילה בעת דיכוי מרד התפוצות (בשנים 115–117).
במקורות השונים בחז"ל מופיע בית הכנסת כשיא הפאר וההדר של עם ישראל.
בכולם הציבו את האיקוניות של גאיוס; ובגדול והמפואר שבהם הציבו צלם ארד של אדם הנוהג במרכבה וארבעה סוסים".
חורבנו של בית הכנסת במהלך מרד התפוצות נתפס כסמל בתלמוד הירושלמי עד כדי האמירה: .
המבנה היה אולם גדול, שכלל כמה אלמנטים עיצוביים:
האולם הוקף בשתי שורות כפולות של עמודים, בלשון חז"ל "סטיו לפנים מסטיו".
על שמם נקרא בית הכנסת דיופלוסטון, שכן 'דיו' משמעו שניים, ו'סטון' פירושו סטיו.
תיאור נוסף המובא במקורות שלמעשה מתאר את אותו המבנה הוא "כמין בסילקי גדולה", סגנון בנייה עתיק.
באמצעיתו הייתה בימת עץ, עליה עמד 'חזן הכנסת' (השמש).
לפי חלק מכתבי היד הייתה זו בימה מזהב.
בבית הכנסת היו 71 כיסאות עשויים מזהב, שהיו זכר למושבי הסנהדרין.
בחלק מהמקורות כתוב שהיה משובצים באבנים יקרות, כמו מושביהם של הסנהדרין בתקופת שלמה.
תכולה: שטח האולם היה עצום בגודלו.
חז"ל משתמשים בביטויים הגדולים ביותר כדי לתאר את תכולתו, לפיהם בזמני שיא הכיל 1,200,000 או 60,000 איש (תלוי בגרסאות בגמרא).
מקור נוסף ל-1.2 מיליון מופיע בתלמוד הבבלי, מסכת גיטין, שם מופיע שנרצחו באלכסנדריה "ששים רבוא על ששים רבוא, כפליים כיוצאי מצרים".
עם זאת, מקובל על פרשני האגדה כי אין אלו ביטויים מספריים מדויקים, אלא לשון גוזמה של חז"ל באגדה, אך עצם ההתבטאות במונחים אלו מוכיחה שהיה זה אולם עצום.
הישיבה בבית הכנסת הייתה מחולקת לפי המקצועות.
החייטים ישבו במרוכז, הנפחים, הצורפים וכן הלאה.
בצורה זו, גם איש זר שנקלע לעיר מצא עד מהרה את מקומו בין חבריו למקצוע.
על פי דברי הירושלמי, יש המסבירים שהייתה עזרת נשים עליונה, קומה מעל.
נח חכם מונה את התומכים באמינות התיאור למרות לשון הגוזמה שמופיעה בכמה תיאורים, ביניהם יהושע גוטמן וישראל לוין.
לעומתם הוא מביא את סטיבן פיין שהאריך להשוות בין תיאורי בית הכנסת לתיאורי המקדש והלשון שבה נקט התנא רבי יהודה, מה שלדעתו מהווה אמצעי ספרותי להגדיל את חשיבות בתי הכנסת לרמת מקדש מעט, ולא תיאור ממשי.
חכם עצמו סובר שרבי יהודה באמצעי זה מתאר מרכז יהודי גלותי ומעודד את קיומו, במקביל למרכז הארץ ישראלי.
בשל גודלו העצום, לא יכלו לשמוע את שליח הציבור בכל שטח בית הכנסת.
בשל כך היה עומד השמש על הבימה האמצעית, וכשהגיע שליח הציבור לסיום ברכה היה מניף 'סודרין', סימן לכולם שיענו אמן.
פוסקי ההלכה דנים כיצד ענו אמן על ברכה שלא שמעו, שכן היא נחשבת אמן יתומה.
יש שהסבירו כי האיסור על עניית אמן יתומה היא רק בברכה שיוצאים בה ידי חובה, כמו תפילה, ובבית הכנסת הייתה הנפת סודרין רק על ברכות אחרות, כמו ברכות התורה.
אחרים מסבירים שאכן היו עונים בצורה זו גם על ברכות התפילה, מכיוון שהם ידעו איזה ברכה מברך כעת שליח הציבור, לפי סדר התפילה, ומספיקה הידיעה גם ללא שמיעה מפורשת.
על פי המסופר בחז"ל, בא אחד הקיסרים לכבוש את אלכסנדריה, דרכו למצרים התקצרה לכדי מחצית – במקום עשרת ימי הפלגה הספיקו חמישה ימים.
בכניסתו לבית הכנסת שמע שקוראים בתורה את הפסוק: , והוא ראה בזה סימן מן השמים, שהוא הנשר שהקדים להגיע ועליו להורגם.
לפי נח חכם הנשר אינו רק דימוי למהירות ההגעה, אלא גם לסמל הלגיון הרומי.
חז"ל בשלושת המקורות מסבירים מדוע נענשו, משום שעברו על איסור חזרה למצרים.
בירושלמי ובמדרש מופיע גם סיפור העלילה שבעקבותיה בא טראיאנוס על יהודי אלכסנדריה.
בנו של הקיסר נולד בתשעה באב בו היהודים מתאבלים, ובחנוכה נפטר.
לאחר התלבטות ודיון החליטו היהודים להדליק נרות בסתר, על אף שזה יכול להתפרש כשמחה למותו של בן הקיסר.
קבוצת מלשינים הלשינה על היהודים לאשתו של הקיסר, שדרבנה את בעלה להילחם בהם.
במדרש האגדה אסתר רבה מופיע שזהו "טרכינוס שחיק עצמות", ובירושלמי נכתב "טרוגיינוס הרשע", הכוונה לקיסר הרומאי טראיאנוס (קיסר בשנים 98–117), שדיכא את מרד התפוצות.
בתלמוד הבבלי, מסכת סוכה לעומת זאת, כתוב כי המלך שהרגם הוא "אלכסנדרוס מוקדן" (כבש את מצרים בשנת 332 לפנה"ס), אך רבים מערערים על הגרסה הזו בגמרא.
רבי יצחק אברבנאל מוחק את המילה "מוקדון", ומציין שכוונת הגמרא לאלכסנדרוס מלך רומי, שחי כמאה וחמישים שנה לאחר החורבן .
הוא מסתייע לדבריו מהטענה כי אלכסנדר מוקדון חי בתחילת תקופת בית המקדש השני, ועל שמו נקראה העיר 'אלכסנדריה'.
גם בספר 'ערוך לנר' כותב שהמילים 'אלכסנדרוס מוקדון' הם טעות סופר, ובמקומם יש לגרוס "טרגיינוס", וכפי גרסת הירושלמי.
הגאון מווילנה גורס "טרכינוס", כגרסת המדרש.
ב המדברת על אותו אירוע, מופיעה גרסה שלישית, "אדריינוס" (קיסר רומא בשנים 117–138), אולם גם שם המגיהים מציינים שזו טעות סופר, ומתקנים לטראיאנוס או אלכסנדר.
גַּאיוּס אָוּרֶלְיוּס וַלֶרְיוּס דִּיוקְלֶטִיָאנוּס היה קיסר האימפריה הרומית מ-20 בנובמבר 284 ועד פרישתו מרצון ב-1 במאי 305. דיוקלטיאנוס הוא דמות היסטורית ייחודית: שלטונו שינה את מהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית, בכך ששם קץ למשבר המאה השלישית.
במשך חמישים שנות המשבר התחלפו באימפריה הרומית עשרים ושישה קיסרים, תוך כדי מלחמות אזרחים, פלישות של אויבים מבחוץ ומשברים כלכליים.
דיוקלטיאנוס הביא את האימפריה ליציבות שלטונית.
ההיסטוריה לא האירה פנים לדיוקלטיאנוס, והוא נשפט לרוב לשבט ולא לחסד.
ההיסטוריון הבריטי בר-הסמכא אדוארד גיבון לתולדות האימפריה הרומית כתב על דיוקלטיאנוס:
תקופת שלטונו סימנה את סופה של תקופת הפרינקיפאט שתחילתה בשלטונו של אוגוסטוס קיסר, ואת התחלת תקופת הדומינאט שבה הרפורמות שיזם דיוקלטיאנוס הביאו לשינוי מהותי בכל מערכות השלטון של רומא.
דיוקלטיאנוס הגה, יישם והנהיג את שיטת ביזור השלטון הידועה בשם טטררכיה על פיה התחלק עומס השלטון בין ארבעה שליטים: שניים מהם בדרגת אוגוסטוס ושניים הכפופים להם בדרגת קיסר.
בנוסף, השליטים נבחרו לתפקידם ויכלו לפרוש ממנו מרצונם.
כך היה דיוקלטיאנוס לשליט הרומאי הראשון (והיחיד) שפרש מהשלטון מרצונו.
השיטה שאמורה היה למנוע זעזועים, התפרקה הלכה למעשה משעזב דיוקלטיאנוס את מושכות השלטון.
מאידך, הסדר זה ו-21 שנות שלטונו של דיוקלטיאנוס הבטיחו את המשך קיומה של האימפריה הרומית לעוד אלף שנים.
דיוקלטיאנוס חילק את האימפריה הרומית לדיוקסיות ולפרובינקיות חדשות, והקים מנגנון שלטוני לניהול כל אחת מהיחידות.
מנגנון בירוקרטי זה היה הגדול ביותר בתולדות הקיסרות.
רפורמות נוספות היו במנגנון גביית המיסים ובמערכת המוניטרית, וכן רפורמה רחבת היקף בצבא הרומאי, שכללה שינויים מבניים ביחידות הצבא ובמערך הגיוס.
דיוקלטיאנוס ביסס את הגנת האימפריה על רשת מורכבת של מבצרי גבול, ערים מבוצרות בגבולות האימפריה, ורשת דרכים שאיפשרה ניידות כוחות.
לא כל הרפורמות עליהן הכריז הוכתרו בהצלחה: רפורמת קביעת מחירים לסחורות ומוצרים נכשלה וסימנה את גבולות הכוח של שלטון מרכזי מול כוחות השוק, ורדיפתו חסרת הפשרות את הנצרות כשלה מול תהליכים ונסיבות ייחודיים ששינו את קורות העתים.
משבר המאה ה-3, המכונה גם האנרכיה הצבאית והמשבר האימפריאלי, (235–284) הוא תקופה בהיסטוריה של האימפריה הרומית במהלכה הקיסרות כמעט קרסה בלחצם של ארועים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
המשבר החל ברצח הקיסר אלכסנדר סוורוס על ידי חייליו ב-235. בכך נפתחה תקופת חמישים שנה, במהלכן עשרים ושישה אנשי צבא מונו באופן רשמי על ידי הסנאט הרומי לקיסרים.
באופן זה שורה של מצביאים בולטים משורות הצבא הרומי, מלגיונות שונים ומחזיתות שונות, כיהנו כקיסרים לגיטימיים - חלקם לפרקי זמן קצרים מאוד.
בשלהי המשבר בשנת 268, האימפריה התפצלה לשלוש ישויות מתחרות: האימפריה הגאלית, שכללה את הפרובינקיות של גאליה, בריטניה ולזמן קצר גם היספניה; האימפריה התדמורית, שכללה את הפרובינקיות המזרחיות: סוריה-פלשתינה ומצרים; והקיסרות הרומית העצמאית במרכז איטליה, בין שתי האימפריות האחרות.
המשבר חולל שינויים עמוקים במוסדות האימפריה, בחברה, בחיים הכלכליים, ובסופו אפילו בדת.
התקופה נתפסת אצל רוב ההיסטוריונים כשלב מעבר בין העת העתיקה הקלאסית לשלהי העת העתיקה.
המקורות הראשוניים וכתבי היסטוריונים מזמנו של דיוקלטיאנוס נרשמו בידי אבות הכנסייה בטון העוין מאוד את השליט הפגאני, שיזם והוציא לפועל שורת גזירות כנגד הדת הנוצרית ומאמיניה.
היסטוריונים אלה מיקדו את תשומת ליבם וכתביהם ברדיפות הנוצרים, בכישלונות של דיוקלטיאנוס במימוש תוכניותיו, ובמאבקי הכוח בין שליטי הטטררכיה.
מידע נוסף על תקופת שלטונו נמצא באוסף של 'נאומי שבח לאוגוסטוס' הידוע בשם הפנגיריקים הלטיניים, שמכיל נאומים שנישאו בפני שליטי הטטרארכיה.
עוד מקור נוסף מצוי בקובצי חקיקה ותקנות מתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס.
דיוקלטיאנוס נולד בעיר סלונה שבדלמטיה (סולין בקרואטיה) בסוף 244 או תחילת 245. עם עלייתו לכס השלטון ב-284 הוא קבע את ה-22 בדצמבר כיום הולדתו הרשמי.
מעט מאוד ידוע על ילדותו ועל 40 השנים הראשונות לחייו.
לפי ההיסטוריונים הנוצרים העוינים מאוד דיוקלטיאנוס נולד בשם דיוקלס למשפחה ממעמד נחות: עבדים משוחררים או רועי חזירים, וכך גם כתוב בתלמוד הירושלמי, העויין לא פחות.
ידוע שהיה חייל מגיל צעיר ובחר בקריירה צבאית כקצין.
כן ידוע שמונה לקונסול בגיל צעיר, ובכתובת מ-285 מצוין שנבחר לתפקיד קונסול גם בפעם שנייה.
יואנס זונאראס מציין כי הוא מונה לשמש כמושל מואסיה, איזור בבלקן לאורך הגדה הדרומית של הדנובה.
ב-282 מינה אותו האוגוסטוס קארוס לקצין יחידת הפרשים המובחרת "פרוטקטורס דומסטיקי" (Protectores domestici) שאיבטחה את אנשי חצר המלוכה.
ההיסטוריון משה עמית קובע כי מתווה הקריירה הזה מעיד שדיוקלטיאנוס היה בעל ניסיון, יכולת ורקע בניהול, ואין לייחס משקל רב לכתבי ההיסטוריונים הנוצרים.
דיוקלס (שבאותה עת טרם שינה שמו לדיוקלטיאנוס), החל את הקריירה במערבולת המלחמות בין קציני צבא הטוענים לשלטון, מערבולת ששיאה היה בעלייתו של קארוס לכס השלטון.
קארוס הספיק למנות את בניו קארינוס ונומריאנוס כשליטים לצידו, ויצא ב-283 להילחם בשטחי האימפריה הסאסאנית.
ואולם במהלך המסע נמצא לפתע מת באוהלו ליד העיר קטסיפון.