tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1978, החל הרב מרשל מאייר מבית הכנסת של קהילת בית אל להיתקל בבני קהילה שקרוביהם נעלמו על ידי השלטון.
אנשים אלה לא מצאו תמיכה מדאיה שתפקידה היה להילחם באנטישמיות בארגנטינה והקהילה היהודית בארגנטינה שתקה כי הם חששו מדיכוי הממשלה.
ארגונים יהודיים מרכזיים AMIA וארגון Sionista Argentina קראו לאחדות הקהילה להובלה על ידי דאיה מתוך רצון שיהיה קול אחד המייצג את הקהילה היהודית.
מרשל מאייר החליט ליצור את ה-תנועה היהודית למען זכויות האדם בארגנטינה כמענה לדרישותיהם של קרובי משפחתו הבלתי נתמכים בקהילתו.
יהודי ארגנטינה שהצטרפו לתנועה העמידו את עצמם בסכנה בכך שנחשפו לעונש מהממשלה.
שלא כמו האמהות פלאסה דה מאז'ו הקבוצה ברובה לא הייתה מורכבת מאנשים שהושפעו אישית מההעלמות.
התנועה כללה מתנגדים דתיים מהקהילה היהודית.
הרב מאייר פנה לאנשים מבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית שלא הסכימו עם המשטר הצבאי, וניצל את אמינותם כדי לדחות ולעשות דה-לגיטימציה לדיכוי פוליטי, על בסיס מחויבות פילוסופית ודתית לצדק חברתי.
הקבוצה החלה להשתתף בהפגנות לקראת סוף 1982, אם כי היא נוסדה רשמית רק ב-1983.
הפעולה הפומבית הראשונה של התנועה הייתה השתתפות בהפגנה במחאה על ניסיון הצבא להעביר לעצמם חוק חנינה באוגוסט 1983. ההפגנה הייתה הצלחה, וכתוצאה מכך תוכננה עצרת של התנועה לאוקטובר 1983 בהאובליסק של בואנוס איירס.
דאיה ניסתה לעצור את העצרת בטענה שהיא אנטישמית וביקרה את הדוברים הבה דה בונפיני ואדולפו פרז אסקיבל, אך אלפי אנשים השתתפו בה.
סיסמת העצרת הייתה "קונטרה אל אנטישמיות" ("נגד אנטישמיות").
לאחר בחירתו של ראול אלפונסין לנשיא ארגנטינה בסוף אוקטובר 1983, התנועה המשיכה לארגן אירועים, ולעיתים קרובות עבד עם האמהות של פלאזה דה מאיו וקבוצות זכויות אדם אחרות.
הם תמכו בדמוקרטיה וקראו להעניש את הפשעים של תהליך הארגון-מחדש של האומה.
מאמצים אלו הובילו בסופו של דבר למשפט החונטות ולמאסר של אנשי מפתח המעורבים בדיקטטורה.
התנועה הגנה גם על מהגרים מפרגוואי, בוליביה ופרו שנרדפו על ידי קבוצות גזעניות בארגנטינה.
בשנת 2005 קיבלה התנועה פרס מטעם Delegación de Asociaciones Israelitas Argentinas על עבודה בהגנה על חירויות במהלך הדיקטטורה ואחריה, אך דחתה אותו.
בנאום דחייה מטעם התנועה, פדרו רסלס מתח ביקורת על דאיה (וגם על AMIA וארגון Sionista Argentina) על התנהלותם בתקופת הדיקטטורה, וציין כי נשיא הדאיה דאז טען שממשלות דיקטטוריות טובות יותר ליהודים מאשר דמוקרטיות.
כי הם יכלו לשלוט באנטישמיות בצורה יעילה יותר.
הוא גם מתח ביקורת על ממשלת ישראל על כך שמכרה נשק לממשלת ארגנטינה המדכאת.
התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל היא ארגון הגג של קהילות ומוסדות היהדות הרפורמית בישראל, ומאגדת תחתיה בין השאר את המרכז הרפורמי לדת ומדינה (לשעבר "המרכז לפלורליזם יהודי"), מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (מר"ם), תנועת הנוער נוער תל"ם והמכינה הקדם צבאית למנהיגות יהודית מתקדמת - מכינת תל"ם.
קהילות רפורמיות פעלו בארץ ישראל החל מתקופת העלייה החמישית (שנות השלושים של המאה העשרים).
עולים מגרמניה וממרכז אירופה הקימו בשנת 1936 את קהילת "אמת ואמונה" בירושלים (בראשות הרב ); בחיפה - את קהילת "בית ישראל" (בראשות הרב מאיר [מקס] אֶלְק); בתל אביב - קהילה באותו שם.
תחילתה של התנועה עם הקמת קהילת "הראל" בירושלים ב-1958. בשש השנים הבאות הוקמו חמש קהילות נוספות ברחבי הארץ.
ב-1965 נערכה ועידה פתוחה לקהל המעוניין בחלופה דתית לאורתודוקסיה, שחיזקה את הקשר בין הקהילות והייתה אבן היסוד להקמת התנועה ליהדות מתקדמת, שנרשמה רשמית בשנת 1971. הרבנים הראשונים היו עולים, אבל בשנת 1974 החל הקמפוס הירושלמי של היברו יוניון קולג' להכשיר תלמידים ישראלים לרבנות, והסטודנט הראשון הוסמך בשנת 1980.
סקרים שנערכו ב־2009 וב-2013 על האוכלוסייה היהודית בישראל, הראו כי שיעור המגדירים עצמם כמרגישים שייכות לזרם הרפורמי, הוא כ־3.9%.
סקר של המכון למדיניות העם היהודי משנת 2018, שהסתמך בין השאר על סקר רחב בעריכת הפרופ' קמיל פוקס, מצא כי 12-13% מכלל היהודים בישראל (כ-800,000 איש ואישה) מזדהים כרפורמיים או קונסרבטיביים.
עם זאת, על פי הדו"ח מרביתם עושים זאת במקביל להזדהות כחילונים או כמסורתיים, ולרוב אינם רואים את עצמם כדתיים.
לפני נתוני התנועה הרפורמית, כ-5,000 משפחות ויחידים רשומים ב-50 הקהילות הפעילות בישראל, שמהווים בערך 10,000 נפש.
עם זאת, בתנועה אומרים כי מעל 120,000 ישראלים משתתפים בכל שנה בטקסים ואירועים דתיים של התנועה.
כיום יש לתנועה 50 קהילות, מרכזים קהילתיים ומנייני תפילה ברחבי הארץ.
שני קיבוצים, יהל ולוטן, ויישוב קהילתי, הר חלוץ, חברים בתנועה.
התנועה מפעילה כ-40 גני ילדים, תוכניות חינוכיות במסגרת בתי הספר, מכינה קדם צבאית הפועלת בשני מוקדים, תנועת נוער, נוער תל"ם, ואת פורום הצעירים והסטודנטים, לצעירים בגילאי 20 ו-30. לתנועה רשת של בתי מדרש ברחבי הארץ המתקיימים במסגרת הקהילות.
במשך שנים מנכ"ל התנועה היה הרב גלעד קריב, והחל מספטמבר 2021 מונתה לתפקיד זה אנה קיסלנסקי, שקודם לכן כיהנה כממלאת מקום המנכ"ל.
יו"ר הנהלת התנועה מאז שנת 2019 הוא יאיר לוטשטיין.
הנהלת התנועה ליהדות מתקדמת יושבת בבית שמואל - מרכז שמשון בירושלים, בסמוך לקמפוס ההיברו יוניון קולג'.
מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (מר"ם)
מר"ם (שמה הקודם: "מועצת הרבנים המתקדמים בישראל") מאגדת את הרבות והרבנים הרפורמים הפועלים (לצד אחדים הפועלים בתפוצות ומבקשים להזדהות עם הפעילות בישראל).
בין פעילויותיה עריכת סידור התפילה המקובל בקהילות התנועה, תפילת האדם (הסידור הקודם המשמש עדיין בקהילות: העבודה שבלב), המחזור לשלושה רגלים, השמחה שבלב והמחזור לימים הנוראים, כוונת הלב.
כמו כן ערכו חבריה פרסומים נוספים בנושאים כמו הלכה, תפילה וחגים.
מר"ם מקבלת החלטות בסוגיות דתיות, אף כי החלטות בסוגיות דתיות שיש להן פנים ציבוריות מתקבלות בדיאלוג עם ראשי התנועה שאינם רבנים.
למר"ם בית דין לגיור ולמעמד אישי.
בראש מר"ם עומדת הרב דר' אילה רונן סמואלס ומנהלת המועצה היא הרבה אפרת רותם.
אם בית הדין של מר"ם (אב"ד) היא הרבה גליה סדן ומזכיר בית הדין הוא הרב גרגורי קוטלר.
המרכז הרפורמי לדת ומדינה הוא הזרוע הציבורית והמשפטית של התנועה ליהדות מתקדמת.
המרכז פועל באמצעים משפטיים וציבוריים לקידום זכויות האזרח, ובעיקר בסוגיות הקשורות לשוויון, סובלנות ופלורליזם דתי בישראל.
המרכז מנהל את המערכה המשפטית להכרה בתנועה הרפורמית ובפעילות רבניה, בין השאר בתחום הכרה בגיור הרפורמי והחברות במועצות הדתיות.
הוא נוסד ב-1987 על ידי הרב אורי רגב, ומאז 2002 עומדת בראשו ענת הופמן.
ב-1992 הוקם במסגרת המרכז מרכז סיוע לעולים חדשים, שמסייע לעולים במכלול הבעיות של התאקלמות בארץ חדשה, תוך טיפול מיוחד בהשגת הכרה על-פי חוק השבות.
בשנת 2017 הוקם במסגרת המרכז לנפגעי ונפגעות גזענות, המעניק סיוע משפטי ונפשי לנפגעי גזענות.
מעמדה החוקי והציבורי של היהדות המתקדמת בישראל
במדינת ישראל אין הפרדה בין דת ומדינה, וענייני אישות נמצאים בסמכות בתי דין דתיים.
לצורך זה מוכרים בישראל רק המוסדות הממלכתיים, ונישואים וגירושים שנעשים על ידי רבני התנועה ובית הדין שלה אינם מוכרים על ידי המדינה.
גיור רפורמי מוכר לצורך רישום כיהודי במרשם התושבים, לפי פסיקת בג"ץ משנת 2002. רבני התנועה מקבלים מימון ממשלתי בעקבות מאבק משפטי.
בית המשפט העליון הורה על השוואת זכויות התנועה הרפורמית בהקשרים שונים כגון משכורות רבנים, הקצאת מבני בתי כנסת לקהילות התנועה, מתן אפשרות לגרי התנועה לטבול במקוואות ציבוריים, מימון שוויוני לכתות הגיור של התנועה ועוד.
מבחינה ציבורית, התנועה מקבלת יחס עוין מאנשי היהדות האורתודוקסית בישראל.
מנהיגיה סופגים לעיתים קרובות קללות, יריקות ומעשי אלימות נוספים, הודעות נאצה ברשתות החברתיות והטרדות טלפוניות.
בתי הכנסת של התנועה הרפורמית מחוללים לעיתים קרובות בכתובות נאצה, במעשי ונדליזם ובניסיונות הצתה.
בשנת 2016 הונחו סכינים ועליהם שמות של פעילים בולטים בתנועה בפתח בית הכנסת הרפורמי ברעננה, לצד איומי רצח שרוססו על קירות המבנה.
המונח רומנטיקה קשור לסוגה הספרותית של רומנסה.
בימי הביניים היו שני סוגים עיקריים של יצירה ספרותית עממית: נובלה ורומנסה.
הנובלה עסקה בבעיות של החיים היומיומיים השגרתיים.
הרומנסה עסקה בהרפתקאות גבורה של אבירים על רקע עולם קסום ודמיוני.
המשורר האנגלי הטיפוסי של המאה ה-18 היה איש-ספר שהביע באופן דידקטי ובסגנון אמנותי מבריק רעיונות שפותחו באופן שיטתי על ידי חושבים בני זמנו.
למשל, "מאמר על האדם" מאת אלכסנדר פופ, שקאנט היה מצטט ממנו בהתפעלות בהרצאותיו.
כותבים כאלו לא נחשבו בתקופה הרומנטית, בה חותם המקוריות היה אמת מידה לכל, למשוררים מהשורה הראשונה.
לעומת זאת, המשורר הרומנטי האנגלי, מתוך תפיסה אידיאלית כזו או אחרת, היה מביע רגשות חזקים באופן אינטואיטיבי, ומצרף לרגשות הרהורים רפלקטיביים עליהם ועל תהליך היצירה, בצורה מקורית הממזגת רגש ומחשבה.
למשל, הפואמה הפיוטית-פילוסופית "אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות" מאת וורדסוורת', שלדעת אמרסון היא השיא שאליו הגיע האינטלקט בזמנם.
מאחר שהתנועה הרומנטית כוללת יוצרים שמרנים ויוצרים רדיקליים, כפריים ועירוניים, אנשי מוסר ואסתטיקנים, אנשי מחשבה ואנשי מעשה, אנשי-דת אדוקים ורוחות חופשיות, בעלי-בתים ונודדים, משוררים העוסקים ברוח וסופרים העוסקים בנפש, אנשי חזון הפרושים מעסקי העולם הזה ומדינאים הבקיאים בהוויות העולם הזה, מאז ומעולם התקשו להגדיר במדויק את הרומנטיקה.
שירה אוניברסלית מקורית, המצרפת שירה ופרוזה, השראה וביקורת, שירה של אמנות ושירה של טבע, העושה את השירה לחיונית וחברתית ואת החיים והחברה לפיוטיים.
תפיסה המדגישה את המקוריות ואת האינדיבידואליות הבלתי-ניתנת לחיקוי.
תנועה טרנסנדנטלית (מנוגדת לדרך המחשבה האמפירית) שהרחיבה וגאלה את רוח האדם, על ידי בקשת מה שנעלה יותר ונשגב יותר באדם מאשר החושים וההבנה.
פליאה והכרה, המבדילים אותנו מהעולם המציאותי הממשי, ומשיבים אותנו למציאות רוחנית נעלה יותר.
התעוררות מחודשת של הדמיון, לתחושת היופי והמוזרות בדברים טבעיים, ובכל הדחפים של השכל והחושים.
שירה של החיים הפנימיים, תרבות-נפש הנותנת עולם פנימי: אמיתות של חירות, אמונה, אהבה, נצחיות, התלהבות, חזיונות, ומשמעויות רוחניות.
הצד הממשי ביותר של כל חיים, החל מהשחר המוקדם של השכל בילדות.
רוח מופלאה התופסת את העולם בשעה של התעוררות גדולה.
אלה שמות המשוררים הנכבדים והמפורסמים ביותר, מתוך מאות משוררים שהיו מוכרים בארצותיהם במהלך התקופה הרומנטית.
הרומנטיקה התפתחה בשלבים, וכוללת אסכולות, או חבורות, השונות מאוד זו מזו בדרכן.
בבריטניה: האסכולה של וורדסוורת' (שירה לירית רפלקטיבית חזיונית), האסכולה של וולטר סקוט (רומנסה סיפורית), והאסכולה של ביירון (שירה אסתטית מרדנית).
בגרמניה: חוג הרומנטיקנים של ווימאר, חוג הרומנטיקנים של יינה, חוג הרומנטיקנים של היידלברג, וחוג הרומנטיקנים של ברלין.
בצרפת: הדור של שאטובריאן, והדור של ויקטור הוגו.
בישראל: הרומנטיקנים של וילנה (פואמות תנכיות), הרומנטיקנים של ורשה (שירה לירית וסיפורים קצרים), והרומנטיקנים של ארץ ישראל (אידיליות וציורי-נוף).
גם בתוך אותה אסכולה, או חבורה, משוררים היו שונים למדי זה מזה.
כך למשל, אין העל-טבעי בשירה הטבעית של וורדסוורת' כטבעי בשירה העל-טבעית של קולרידג', ולא סיפור המסגרת השירי ברומנסות הסקוטיות של וולטר סקוט כסיפור המסגרת הפרוזאי ברומנסה המזרחית של תומאס מור, אין הפרח הכחול של נובאליס כפרגמנט של פרידריך שלגל, ולא הפשטות הלבבית של מאנה כחריפות הפשוטה של פרישמן.
בכל זאת, יש ברומנטיקנים צד שווה, ולהלן המאפיינים המשותפים.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים
הלב האנושי היה במרכז היצירה הרומנטית, ותשומת הלב לילד, לאשה, לאדם הכפרי הפשוט, לנודד, לזר, לעבד, לפטריוט מוכה המלחמה, לעלובי החיים, לצעיר המתבגר, לזקן הסובל, לעשוקים, לאידיאלים של חירות וצדק, שדוכאה במשך דורות, התפרצה ביצירה הרומנטית ובאה לידי ביטוי ברגשות עמוקים, כבירים ואמיתיים של אמפתיה.
נהוג לקשר את הרומנטיקה ל'קשר אותנטי לטבע', למרחבים טהורים פתוחים, ולסלידה מהשתעבדות האדם ליצירי כפיו-הוא כמו המסורות העירוניות, או המיכון והנוף העירוני.
הזיקה לטבע של הרבה משוררים רומנטיקנים הייתה מעין המשך של המסורת העתיקה של השירה הפסטורלית, ונבעה מקשר בלתי-אמצעי מיוחד לטבע שחוו בילדותם ובנערותם.
מה שלימדם הטבע הביא את חלקם לסלוד מהחברה העירונית, ואת חלקם בכל זאת לסובלה.
עבור משוררים רומנטיקנים עירוניים טבע היה בצעירותם מקור להשראה ולמחשבה על הנשגב, אך לרוב בבגרותם או בזקנותם החברה האנושית העירונית הייתה למקור השראתם העיקרי.
קובץ השירים "בלדות ליריות" מאת ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג' (1798) נסוב סביב הטבע.
אם בשירה המערבית לדורותיה שירת העפרוני נחשבה כסמל לשמחה ושירת הזמיר כסמל למלנכוליה, בא קולרידג' ובשירו "הזמיר" כתב: "ציפור מלנכולית?
/ בטבע אין שום בריה אומללה", ובסוף השיר איחל לבנו התינוק שילדותו תהיה בקרב שירי-טבע שמחים כשירת הזמיר, עד שהלילה יתקשר אצלו לשמחה.
ובשיר "כפור בחצות הלילה" (1798) איחל לבנו: "אתה תתהלך כרוח / לצד אגמים וחופי-חול, תחת צוקי / הרים עתיקים, תחת ענן, / שמשתקפים בו אגמים וחופים / וצוקי הרים: כך תראה ותשמע / את יפי הצורות והצלילים המובנים / של השפה הנצחית, שאלוהיך משמיע".
בנו, המשורר הארטלי קולרידג', כתב בבגרותו שהברכות שאביו ברכו בשיריו אכן התקיימו בו.
מרדכי צבי מאנה הבחין שכל הדר הטבע ובריותיו יהפוך לתוהו, לולא יאציל האדם, איש-רוח-חיים, מרוחו עליהם, יתן להם אֹמר ודברים, ישים על יופיים נוספות מיפי נפשו וירוממם על כרוב דמיונו הכביר.
מאנה סבר שהמשורר הוא כהן הטבע, ומה שוורדסוורת' הצליח להביע בשירים, מאנה הצליח להביע בפרוזה:
הילדות נחשבה על ידי הרומנטיקנים כתקופה מכוננת בחיי האדם.
ויליאם בלייק ב"שירי התמימות" (1789) חיבר שירים המביעים את עולמו התמים של הילד, על פשטותו ושמחתו הספונטנית, וגם על ניצני התבגרותו.
המשורר הסקוטי ג'ון ליידן בשיר התיאורי "תמונות ילדות" (1803) תיאר את זיכרונות ילדותו המתוקים וקישר את נופי ילדותו לניגונים של משוררים עתיקים ולאגדות סקוטיות.
כתב פרידריך שילר: "הילד הוא עבורנו ייצוג של אידיאל, אמנם לא אידיאל שהצלחנו לממש, אלא כזה שייעודנו מודה בו; ולפיכך, זה איננו הרעיון של תלותו ומכשוליו הגורם לנו לחוות רגש בנוכחות הילד, אלא, להפך, הרעיון של כוחו הטהור והחופשי, של השלמות והאינסופיות של הוויתו.
לכן, בעיני כל אדם מוסרי ורגיש, הילד לעולם יהיה דבר קדוש; כוונתי דבר; שבגדולת הרעיון, מאפס כל גדולה שמומשה על ידי ניסיון; דבר, שעל אף כל מה שחסר לו אולי בשיקול-דעת של הבנה; בכל זאת יש לו יתרון רב על שיקול-דעת של הגיון".
והלדרלין כתב: " 'הניחו לו לאדם מערש ילדותו!
אל-נא תדחקו אותו לצאת מכוס הפרח הסגור של מהותו, אל-נא תגרשו אותו לעזוב את הסוכה הקטנה של ימי ילדותו!
אל תעשו מעט לו, למען לא יוותר עליכם ויפליא בדרך זו בינו וביניכם, ואל תעשו לו יותר מדי, למען לא ירגיש בזרוע כוחכם או בזרוע כוחו ויפליא בדרך זו בינו וביניכם.
בקצרה, ידע האדם רק לאחר זמן, כי יש בני-אדם חוץ ממנו, כי יש דבר-מה מחוצה לו, יען כי רק ככה יהיה לאדם".
ילד אחד (שבמבוגר) מספר כאן לילדים אחרים (שבמבוגרים), ל"המשכילים" של תחילת המאה התשע־עשרה, סיפורי־מעשיות בלשון של אגדות־ילדים, מצוירים בציורי שפר של גוזמה שירית ופליאה נאיבית'.
כשם שהרומנטיקה הייתה מבוססת על מקוריות ושיבה למקור, כך גם שאבה השראה מהרחבת אופקים.
באותה תקופה בהרבה בתי-ספר עדיין למדו לימודים קלאסיים וקיבלו חינוך דתי.
קולרידג' סיפר שבוגרי בית ספרו הגיעו לאוניברסיטה כשהם כבר מלומדים מעולים ביוונית ובלטינית ומלומדים סבירים בעברית, לאחר שקראו ולמדו בנערותם את התנ"ך ואת הספרות הקלאסית בלשונותיהם המקוריות.
קולרידג' עצמו היה מלומד בשירה האירופאית ובפילוסופיה המערבית ובתאולוגיה.
וורדסוורת', על אף שהחשיב את הטבע למורהו הגדול, שינן ולמד בעיון את היצירות של צ'וסר, ספנסר, שייקספיר, ומילטון; היה בקיא בשירה האנגלית של המאה ה-18, ובזמן שהותו באוניברסיטה למד לשונות קלאסיות ואיטלקית.
לנדור הכיר לפני ולפנים את הספרות הקלאסית ואת תרבות המערב בכללותה וגם למד תרבויות אחרות.
וולטר סקוט היה מומחה לספרות ימי הביניים ולספרות הבלדה העתיקה, היה בקיא בשירה האנגלית ובאפיקה האיטלקית ובספרות האנגלית היפה של המאה ה-18 ובספרי ההיסטוריה של הנאורות, והחשיב את התנ"ך לספר האחד.
רוברט סאות'י למד ספרות קלאסית, ספרות אנגלית והיסטוריה; התעניין באפיקה הרנסאנסית ובתרבויות המזרח, והיה מומחה בספרות הספרדית וחבר האקדמיה ללשון הספרדית שבמדריד.
פרסי ביש שלי היה חסיד של שייקספיר ומילטון, ורגיליוס והומרוס, דנטה ופטרארקה, ושל אפלטון.
ביירון היה בקיא בספרות הקלאסית.
ליאופרדי היה כבר בנערותו מלומד עצום בספרות הקלאסית ובשירה האיטלקית.
ויקטור הוגו היה חסיד של ורגיליוס ודנטה, והכיר היטב את התנ"ך ואת היצירות של גדולי משוררי המערב.
למרטין למד ספרות קלאסית, פילוסופיה והיסטוריה.
גתה היה שוגה בנערותו בתורה וביצירות הגדולות של השירה הרומאית.
שילר למד רפואה, והתעניין בפילוסופיה, היסטוריה, ואמנויות.
אוגוסט וילהלם שלגל היה מומחה בדרמה התיאטרלית האירופאית לדורותיה, וחקר את התרבות ההודית.
אברהם מאפו, מלבד ידיעתו לפני ולפנים את המקרא, למד לטינית וקרא את יצירות המשוררים הרומאים.
רבים מהרומנטיקנים, אם בגלל חדשנות השקפתם ואם בשל היותם מהפכנים, פעלו, לכל הפחות בתחילת דרכם, בחוגי ספרות אינטלקטואליים, שכללו סופרים בעלי השקפה קרובה.
הם דנו ברעיונותיהם, קראו זה את יצירותיו של זה, הושפעו זה מזה, נתנו ביקורות זה לזה.
להלן חוגי ספרות ומקומות מפגש נודעים של הרומנטיקנים:
ביתו של וורדסוורת' בגראסמיר שבאזור האגמים, מקום מפגש של המשוררים האנגלים הרומנטיקנים המכונים "אסכולת האגמים" ומכריהם (סמואל טיילור קולריג', דורותי וורדסוורת', רוברט סאות'י, תומאס דה קווינסי, וולטר סקוט, צ'ארלס ומרי לם).
אבוטספורד, אחוזתו של וולטר סקוט, הייתה מקום מפגש של חוג ידידיו ומכריו, ביניהם רבים מהמשוררים הרומנטיקנים הבריטים.
ביתו של לי האנט בלונדון היה מקום מפגש של "חוג האנט" (האנט, ויליאם הזליט, צ'ארלס לם) ושל משוררים רומנטיקנים צעירים מלונדון (פרסי ביש שלי, ג'ון קיטס).
בווילה דיודטי שבאגם ז'נבה לורד ביירון היה מארח לעיתים תכופות את פרסי ביש ומרי שלי, ובביתו שברוונה היה מארח את שלי ותומאס מור.
"חוג קופה", על שם טירת קופה שבשווייץ, שכונה מאוחר יותר "האספה הכללית של דעת הקהל האירופאית", כלל אינטלקטואלים רבים, שהתקבצו סביב מאדאם זה סטאל, ביניהם רומנטיקנים כגון אוגוסט וילהלם שלגל, פרידריך שלגל, שאטובריאן, למרטין, ביירון, סמיואל רוג'רס.
חוג הרומנטיקה הגרמנית של ינה כלל רומנטיקנים גרמנים רבים, ביניהם לודוויג טיק, פרידריך שלגל, אוגוסט וילהלם שלגל, נובאליס.
הסלון הספרותי של רחל ורנהגן בברלין היה מקום מפגש של משוררים, אמנים, ואינטלקטואלים גרמנים, ביניהם הרומנטיקנים פרידריך שלגל, קרל מריה פון ובר, לודוויג טיק, ז'אן פול, היינריך היינה.
הסלון הספרותי של שארל נודיה בפריז, שם היה מקריא את סיפוריו השגיוניים, היה מקום השראה לרבים מהרומנטיקנים הצרפתים בתחילת דרכם, ביניהם ויקטור הוגו, למרטין, אלכסנדר דיומא האב, ז'ראר דה נרוואל, אלפרד דה ויניי.
בסלון הספרותי של זינאידה וולקונסקאיה במוסקבה התארחו המשוררים והסופרים המוכשרים ביותר, ביניהם אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, אדם מיצקביץ.
הסלון הספרותי של קיארה ואנדראה מאפיי במילאנו היה מקום מפגש של משוררים, סופרים, אמנים, ומוזיקאים איטלקים (ושל פוליטיקאים פטריוטים שפעלו לאיחוד איטליה), ביניהם תומאסו גרוסי, מאסימו ד'אזליו, פרנצ'סקו אייץ, אלסנדרו מנצוני, ג'וזפה ורדי.
חוג הספרות בראסיין היה מקום מפגש של משכילים יהודים, שהיו משוחחים ודנים על יצירות ספרות חדשות, ביניהם שניאור זק"ש ואברהם מאפו.
היצירה הרומנטית היא יצירת היחיד, האדם הפרטי, האינדיבידואל.
לכאורה המרכזיות של האדם הפרטי ביצירה הרומנטית, לעיתים תכופות אינדיבידואל המחפש חירות ואמת, סותרת את הרעיון של אוניברסליות.
אלא שישנם סוגים שונים של אינדיבידואלים ביצירה הרומנטית, וכולם משקפים, פחות או יותר, מיקרוקוסמוס של האנושות.
עבור וורדסוורת', בדידות ופרישות מהחיים העירוניים מביאים להשפעה מרוממת ורוחנית של הטבע המטהרת את האדם, לקרבה עמוקה לרוחני, להרמוניה בין מה שאוניברסלי למה שאנושי, ומכאן לאמפתיה ולרגש של אחווה אנושית.
הגיבור הביירוני הוא מרדן נודד המצוי מחוץ לחברה, שלבטיו הנפשיים משקפים בעיות אוניברסליות.
המחזה הלירי המהפכני "פרומתאוס המשוחרר" מאת שלי מביע את המאבק של בחירה חופשית בעריצות, וסגולת רוח האדם, באמצעות האהבה, לתיקון פרטי וכללי, המתעלה על המגבלות האנושיות ומביא את ההוויה למצב נעלה יותר.
הגיבור באפוסים של סאות'י נאבק בעריצות של רשעים, ואינו אלא שליח של תיקון מוסרי אוניברסלי.
הגיבור ברומנים של סקוט הוא אדם המצוי בניגודים בין שתי תפיסות עולם הנאבקות זו בזו, בין ערכים סותרים, בין שאיפותיו האישיות לבין חובותיו האוניברסליות ותהליכים אוניברסליים של סדר חברתי ושינוי היסטורי וזהות לאומית, וניסיונו האישי הולך ומגלה הבנה עמוקה ורחבה יותר של האוניברסלי.
הגיבורים ברומנים של ויקטור הוגו הם דמויות הנמצאות בשולי החברה, אשר סיפורן מגלם את העריצות של מערכות חברתיות; מאבקן את הערכים האוניברסליים של חירות, צדק, שיויון, וכבוד האדם; ואהבתן אוניברסליות המתעלה על הבדלים חברתיים וסבל אנושי.
בהמשך למסורת הרומנסה, יצירות רומנטיות כגון הרומנסות של וולטר סקוט ותומאס מור, הרומן "המאורסים" מאת אלסנדרו מנצוני ו"אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, והפואמה "הערב של סנט אגנס" מאת ג'ון קיטס, חגגו את הצלחת אהבת איש ואשה צעירים לצלוח את מכשולי הזמן ומאורעות התקופה.
הרומנטיקנים הדגישו את זכותה של עלמה להינשא לבחיר ליבה.
כך, לדוגמה, ברומן "אהבת ציון", לאחר שאביה חפץ להשיאה לשנוא נפשה, תמר אומרת לאמתה: 'לוּ שלחני מביתו לנצח, כי עתה עזבתי כל שכיות החמדה ללכת אחרי אמנון, אשר בו כל חיי רוחי, אתו ינעם לי שבת גם באהל רועה, אשר כהיכל מלך יהיה לי, אם אראהו בצל קורתי.
ואמנון כותב לתמר באיגרת: "קומי, בת נדיב, ושימי, תמר, לבך לדברי אמנון מארץ מרחקים: אהבתיך בבית לחם, אויתיך בציון, ועד אפסי ארץ אַת סגולתי.
רחוק אני ממקור חיי, אך פניך הולכים עמדי, המה ינחוני וישיחוני בחלום ובהקיץ, ושבתי, צאתי ובואי, אַת מגמתי...
הן זאת חקרתי, בחנתי, אף ראיתי, בשבתי בבית אביך בציון: יש אשר ישבתי בעלית הקיר, פתאום באה שמחה בלבי ושורש דבר לא נמצא בי, באתי עדיך ואמצאך עליזה גם את.
ויש אשר כהתה רוחי מבלי דעת על מה, הלכתי לראותך, והנה – עצובת רוח אַת; העירותי לבך על כל אלה, ותאמרי לי בחן שפתיך לאמר: הטרם תדע, אמנון, כי מעת אשר באנו בברית אהבה, חלקי היא נפשך, ונפשי – חלקך, בשמחת האחת תתערב רעותה ובצרת האחת צר לרעותה?
בלבי צפנתי אמריך הנעימים, ואמצאם כנים תמיד: כן תאהבי תמיד את שאהבה נפשי, ושנאת את אשר שנא רוחי".
בתקופה הרומנטית האידיאל של האהבה הרומנטית היה זה של שותפות אינטלקטואלית ורגשית, אחדות המגלה אמת גדולה יותר ותורמת לתיקון העולם.
היו אז אולי יותר זוגות ספרותיים (איש ואשה סופרים) מאשר בכל תקופה אחרת.
למשל, פרידריך ודורותיאה שלגל, אכים ובטינה פון ארנים, פרסי ביש ומרי שלי, צ'ארלס ומרי קאודן קלארק, אנדראה וקיארה מאפיי, ועוד.
הרעיונות הרומנטיים על אהבה מובעים ברומן "לוסינדה" (1799) מאת פרידריך שלגל.
רוב הרומנטיקנים סברו, שאהבה היא נישואין ונישואין הם אהבה; שמוסד הנישואין כאהבה מתמדת איננו אוטופיה, ושהאדם הרומנטי מסוגל להרמוניה אקסטטית ולאהבה במסירות-נפש.
גם אם בפועל מוסד הנישואין לפעמים לא עמד בציפיות הרומנטיות, בכל זאת היו לא מעט משוררים וסופרים רומנטיקנים שהצליחו לממש בנישואיהם, פחות או יותר, את האידיאל הרומנטי, בין אם שני בני הזוג היו סופרים, בין אם רק אחד מהם.
לדוגמה, הנישואין של ויליאם ומרי וורדסוורת', שבמשך שנים רבות נחשבו בטעות לנישואי נוחות, עד שמכתבי אהבה של ויליאם ומרי וורדסוורת' מהשנים 1810–1812, שהתגלו בשנות ה-70 של המאה ה-20, חשפו שנישואיהם היו נישואין מאושרים של שותפות אמיתית.
עבור הרומנטיקנים השירה היא רוח החיים.
לפיכך, הם השתדלו שהמחשבות והרגשות, התמונות והצלילים, שביצירותיהם יהיו פיוטיים, תולדה של השראה כבירה.
וורדסוורת' באפוס האוטוביוגרפי "האקדמה" (1805) עוסק במחשבה פיוטית-פילוסופית רפלקטיבית על צמיחתו למשורר בילדותו ובנערותו, ובהבנת שליחותו השירית ותפקידה המוסרי.
קובץ השירים "אורות וצללים" מאת ויקטור הוגו (1840) עוסק בתפקידו החברתי של המשורר כמגשר בין הסבל האנושי הארצי לבין הנשגב הטרנסצנדנטלי.
השיר "אלסטור, או רוח הבדידות" מאת פרסי ביש שלי (1815) עוסק במסע רוחני אידיאלי של משורר המחפש אמת והארה רוחנית, המהווה בנוסף מחשבה רפלקטיבית ביקורתית של שלי על האידיאלים של נערותו.
שלי גם חיבר את החיבור העיוני "סנגוריה על השירה" (1821), שם טען שהמשוררים הם המחוקקים האמיתיים של העולם.
שילר חיבר את "מכתבים על החינוך האסתטי של האדם" (1795), בהם הדגיש את הצורך לפתח את יכולת האדם להרגיש, ואת האמנות הטרנסצנדנטלית ככלי המתאים לעשות זאת.
"שירי התמימות" של ויליאם בלייק (1789) פותחים בשיר העוסק בתהליך ההשראה של המשורר הפסטורלי, ו"שירי הניסיון" (1794) פותחים בשיר תוכחה של המשורר-נביא.
סיפור המסגרת של הרומנסה "שירו של המשורר הנודד האחרון" מאת וולטר סקוט (1810) עוסק במשורר זקן, ושל הרומנסה "לאלה רוק" מאת תומאס מור (1817) במשורר צעיר.
ברומנים של סקוט שירים משמשים ככלי לאפיון דמויות וכדרך למבע הנושא הראשי.
כתב מרדכי צבי מאנה במסה על חכמת השיר והמליצה:
כתב ג'ון קפבל שרפ: "שירה לירית היא הצורה האינטנסיבית ביותר והטהורה ביותר של שירה.
צורות אחרות של שירה הן אולי גדולות יותר, אינטלקטואליות יותר, מגוונות יותר, דורשות כוחות יצירה מקיפים יותר; אולם אף צורה אחרת לא טומנת בחובה כל כך הרבה מאותו מחצב של שירה אמיתית, של אותה מהות פשוטה וחיה אשר עבור כל שירה אמיתית היא נשמת החיים".
אף על פי ששירה לירית חוברה עוד בימי קדם, ולמרות היותה צורת השיר העיקרית של משוררים צעירים, במסורת השיר המערבית היה מקובל שהשירה לירית טפלה לשירה אפית או דרמטית.
כך לדוגמה, השירה הלירית של ורגיליוס או דנטה הייתה הכנה, השתלמות במלאכת השיר, בדרך אל יצירותיהם האפיות הגדולות, ורוב המשוררים הגדולים הלכו בעקבותיהם.
במאה ה-18 חוברה בעיקר שירה דידקטית, אולם בד בבד, אם בשירה אם בתיאוריה של השירה, מקומה של השירה הלירית הלך ונהיה משמעותי יותר.
בתקופה הרומנטית לשירה הלירית היה מקום מרכזי ביצירה הרומנטית.
וורדסוורת', קולרידג', שלי, קיטס, פושקין, לרמונטוב, ליאופרדי, למרטין, מרדכי צבי מאנה, היו משוררים ליריים, במובן הטהור והרחב ביותר של המושג "ליריות".
השירים הארוכים הכביכול אפיים של וורדסוורת' ("האקדמה" ו"הטיול") הם בגדר שירה לירית; שלי גם כאשר חיבר מחזות, היו אלה מחזות ליריים; פושקין, גם כאשר חיבר שירים סיפוריים, הם היו ליריים במהותם.
הסונטה, סוגת השירה הלירית הפופולרית של תקופת הרנסאנס, קמה לתחייה בתקופה הרומנטית.
וורדסוורת' חיבר 523 סונטות, קיטס 67, קולרידג' 48. פושקין חיבר את הרומן בחרוזים "יבגני אוניגין" במתכונת סונטות, תוך שימוש בצורת סונטה הנקראת על שמו סונטה פושקינית, ששימשה בהמשך את לרמונטוב ומשוררים רוסים אחרים.
וורדסוורת' כתב במבוא ל"בלדות ליריות": "כל שירה טובה היא זרם ספונטני שוטף של רגשות חזקים".
שירה לירית היא ספונטנית, חופשית, רגשית; ועונה להגדרה של וורדסוורת' טוב יותר מאשר כל צורה אחרת של שירה.
הספונטניות הלירית באה לידי ביטוי אפקטיבי בחרוז לבן שוטף, ששימש את וורדסוורת' במיטב הבלדות שלו, ואת קולרידג' בשירי השיחה שחיבר.
ליאופרדי כתב: "אפשר לקרוא לליריקה הראש, הכתר, הפסגה של השירה".
נובאליס כתב: "שירה היא ייצוג של הרוח, של העולם הפנימי בכללותו".
השירה הלירית הרומנטית היא שירת היחיד, מבע עולמו הפנימי, ליריקה המתעלה אל חזון אוניברסלי.
להבדיל מהורטיוס שבתקופה הקלאסית הקביל שירה לציור, בתקופה הרומנטית מוזיקה נחשבה למקבילה של שירה, ובמיוחד של שירה לירית.
לדעת פרידריך שלגל, שירה היא מוזיקה לאוזן הפנימית.
בגרמניה מוזיקה נחשבה לצורה הטהורה ביותר של מבע רגשות, והיו סופרים, כגון א.
א הופמן ובטינה פון ארנים, שסברו שמוזיקה היא הצורה הנעלה ביותר של אמנות.
בסיפורים של הופמן מוזיקה משמשת כגשר אל המסתורין של העולם הפנימי, כפרשת דרכים אל הנשגב, אך גם כדבר אפל והרסני אם לא משמשים בה כראוי.
הופמן, שהיה סופר ומלחין, חיבר את הדיאלוג "המשורר והמלחין" (1813) על טבעה של האופרה הרומנטית.
אופנבאך הלחין בהשראת סיפוריו את האופרה "סיפורי הופמן".
זיקה בין שירה וספרות למוזיקה גם הייתה קיימת מחוץ לרומנטיקה הגרמנית.
המשורר והפילוסוף הסקוטי ג'יימס ביטי ניגן מילדותו בכינור ובצ'לו, וחיבר מסות תאורטיות על שירה ומוזיקה (1776).
השירה של פושקין כה מוזיקלית, עד שיצירותיו עובדו ליותר ממאה יצירות מוזיקליות (בעיקר אופרות ובלטים).
למוזיקה תפקיד חשוב ביצירה של י.
פרץ, ובמיוחד בסיפור "גלגולו של ניגון" העוסק בניגון המתגלגל ממקום למקום עד ששב למעלתו בקודש בראשונה, ובסיפור "שמע ישראל" העוסק באברהם, בחור פשוט ומסכן המנגן את ניגונו בבטנון, לכאורה נשמה אילמת, רוצה לדבר עם בוראו ובפיו אין לשון, ובסיפור "המקובלים" העוסק בניגון האמיתי, הרוחני הטהור.
לדמיון מקום מרכזי ביצירה הרומנטית.
הרומנטיקנים הבדילו בין דמיון (imagination) ולבין שיגיון (fancy), בין דמיון שהוא כושר אינטלקטואלי פעיל המעורר ותומך במה שרוחני, בלתי נראה, נצחי; לבין שיגיון שהוא כושר חייתי סביל המפיח חיים במה שזמני.
יצירות שגיוניות (אך לא גחמניות), כגון הרומנסות של וולטר סקוט או האפוסים של רוברט סאותי', זכו להצלחה גדולה אצל ציבור הקוראים, אולם משוררים כבדי-ראש העדיפו את הדמיון השירי העוסק במה שנצחי.
בספרי הנבואה של ויליאם בלייק לדמיון תפקיד מרכזי ככוח רוחני המעורר ומגלה אמת פנימית ונעלה יותר.
וורדסוורת' החשיב כמה ממיטב שיריו, כגון "הילכתי כענן בודד", "עצי טקסוס", "כוח המוזיקה", "רות", "נחישות ועצמאות", "הקוץ", "לעפרוני", "לאודמיה", "דיון", "פיטר בל", "רקפת הסלע", "כוח הקול", "אודה אביבית", כשירים של דמיון; ובספרים האחרונים של האפוס האוטוביוגרפי "האקדמה" (1805) הוא עסק ביכולת הטבע לתקן ולהשיב את הדמיון לטהרתו.
המבקר לי האנט בספרו "דמיון ושגיון" (1844) שייך את הדמיון לרוח רצינית טרגית ואת השגיון לרוח קלילה קומית, וסקר את הדמיון והשיגיון ביצירות של גדולי המשוררים האנגלים.
קולרידג' הבחין בין דמיון ראשי לדמיון משני, בין דמיון ראשי שהוא כוח חיוני וסוכן ראשי של כל תפיסה אנושית ושל חזרה על מעשה הבריאה האינסופי; לבין דמיון משני שהוא הד של הדמיון הראשי, ומצוי בדו-קיום עם רצון מודע.
לדעתו, שיגיון אינו אלא אופן של זיכרון המשוחרר מסדר של זמן ומקום.
יוצרים רומנטיקנים בבקשם את הרוחני, הנשגב, האינסופי, התפעמו מנופים נשגבים, כגון הרים, ים, אגמים, על האופקים המתפשטים אל האפסיים.
ההתפעמות הרומנטית אינה הסתכלות חיצונית סתם, אלא התבוננות פנימית של המשורר השוקע בעמקי רוחו ובו בזמן כביכול מביט בעולם החיצוני.
להלן דוגמאות לשירים ליריים רומנטיים העוסקים בנופים נשגבים:
"מון בלאן" מאת פרסי ביש שלי (1816) - הרהור על הכוח השקט והיפה והנורא של הגבוה שבהרי האלפים כסמל לשכל האנושי על סגולותיו ומגבלותיו.
"האינסוף" מאת ליאופרדי (1819) - המשורר משקיף מגבעת מקום הולדתו ומהרהר על הנשגב, על האינסוף, על הנצח, ועל כוח הדמיון להתעלות על מגבלות המציאות.
"האגם" מאת למרטין (1820) - המשורר רואה באגם השתקפות נפש אהבתו האבודה, טוהר השמיים, הנצח, האהבה הנצחית, אך ההשתקפות רגעית לנוכח הזיכרונות המלנכוליים של אהובתו שכבר אינה.
"מה ששומעים על ההר" מאת ויקטור הוגו (1831) - המשורר מאזין בשקט לשיר הטבע העמוק והשמח הנשמע מההר והשמיים ועד לתהום האוקיינוס ומהרהר עליו לנוכח הזעקה של המין האנושי.
ארבעה משוררים רומנטיקנים עלו לגבעת פייזולה שבפירנצה בתחילת המאה התשע-עשרה: גתה, ביירון, שלי, ושאטובריאן.
גתה קרא: במקום היופי שם השמחה!
יוצרים רומנטיקנים התפעלו מחורבות היסטוריות מהטעמים הבאים:
כהתגלמות מהלך ההיסטוריה המאפס כל דבר, מה שמביא ליראה ולתחושת נשגבות
כנוסטלגיה ואידיאליזציה של העבר, כך שהחורבה מסמלת את ההווה ביחס לתפארת העבר המסתורי
כהמחשה להבדל בין הישגי האדם החולפים לבין הטבע המתחדש ושב לאיתנו
כמטפורה לשקיעת המלוכה וכל סוג של עריצות
כהרהור על ארעיות החיים בעולם הזה
הרומנטיקנים התנגדו לקלאסיציזם של המאה ה-17, ולנאו-קלאסיציזם של המאה ה-18, כצורניות שאינה מתאימה לתקופה המודרנית.
לעומת זאת, רבים מהם העריצו את המשוררים הגדולים של הרנסאנס.
שירת הרנסאנס היא במהותה רומנטית, והרומנטיקנים הזדהו עם מאפייניה, כגון אינדיבידואליזם, הומניזם, אידיאליזם אפלטוני, הרחבת אופקים, וביקורת על מוסדות המלוכה והדת.
גתה, אוגוסט וילהלם פון שלגל, פושקין, לנדור, קיטס, ומשוררים אחרים, היו חסידים נלהבים של שייקספיר.
בעקבות הרצאות של ויליאם הזליט, סמואל טיילור קולרידג', וצ'ארלס קאודן קלארק, שייקספיר הפך לכותב הפופולרי ביותר באנגליה ולגדול המשוררים האנגלים.
צ'ארלס ומרי לם עיבדו את מחזות שייקספיר לסיפורי ילדים.
המשוררים האנגלים הרומנטיקנים, מתוך אידיאליזם ובקשת דמיון שירי, קיבלו השראה מקריאת "מלכת הפיות" של אדמונד ספנסר, ורוברט סאות'י ראה את עצמו כממשיך דרכו.
רוברט ברנס, תומאס קפמבל, וולטר סקוט, ביירון, שלי, קיטס, וסאות'י, חיברו יצירות-שיר בסטנזה ספנסרית.
וולטר סקוט היה קורא מדי שנה את האפוסים של אריוסטו ובויארדו, ביירון העריץ את אריוסטו, ולנדור החשיב את בוקאצ'ו ואריוסטו כגדולי הכותבים בכל הזמנים.
קולרידג' מצא דמיון בין השירה של וורדסוורת' לבין זו של סמואל דניאל.
העניין בימי הביניים ותחיית הטעם הגותי
לראשונה מאז הרנסאנס החלו הוגים ואמנים לשאת עיניהם אל ימי הביניים, שאנשי הנאורות הדביקו להם שמות גנאי נוסח "חשכת ימי הביניים", או הביטוי "ימי הביניים" (Middle Ages) בעצמו, שלפיו אלף שנה של היסטוריה אירופאית מצטיירים כתקופת מעבר נטולת חשיבות ואופי.
אותה התקופה עצמה נעשתה לפתע מושא הערצה.
הרומנטיקנים למדו להעריך את הרומנסה האבירית ממשוררי הרנסאנס אריוסטו, טאסו, וספנסר, מהתעניינות בבלדות וברומנסות העתיקות, גם הוקסמו מ"סיפורי קנטרברי" מאת צ'וסר.
העניין בימי הביניים היה כרוך בתחיית הטעם הגותי.
האמנות היוונית הקלאסית הייתה מושלמת בצורתה, והרומנטיקנים העריכוה, אולם האמנות הגותית הייתה נשגבת ודיברה לליבם.
כתב קולרידג': "הגותים חופשיים מהערצת גיבורים, מביטים בהריהם המחוספסים, מוקפים ביערות עבותים, מורגלים בעונות שנה עגמומיות, חיו בחיק הטבע, והעריצו אל בלתי נראה ולא נודע.
נחושים באמונתם, ביתיים בהרגליהם, חיי הגותים היו פשוטים ומכובדים, ועם זאת עדינים ומלאי רגש...
אף פסל, שום צלם מלאכותי, לא יכול היה להשביע את השכל של איש הצפון; תמונות הטבע הפראיות שהקיפו אותו, והחירות של חייו, העניקו לו נטייה אל האינסוף, כך שהוא מצא מנוחה רק במה שהציג אין סוף, ושאב הנאה ממה שאיננו מוגדר".
הטעם הגותי התאים לחיפוש הרומנטי אחר האינסוף ולהתפעמות הרומנטית מהנשגב ומהמסתורי.
יוצרים רומנטיקנים חיברו יצירות שאווירתן גותית וסגנונן מערבי, כך דימויים בנופך גותי והרמוניה בנוסח קלאסי חברו יחדו ליצירות שנעמו לאוזני קוראיהן ושילהבו את דמיונם.
הנהייה אחר הטעם הגותי התבטא גם באדריכלות, להרחבה ראו #אדריכלות רומנטית והתחייה הגותית.
מבחינה פוליטית, נהוג לייחס חשיבות ליחסם של חסידי הרומנטיקה למהפכה הצרפתית, שהיה, אצל הרומנטיקנים הראשונים, חיובי ביותר, אוטופי אפילו; ומימי שלטון הטרור של רובספייר ואילך מסויג ומפוכח יותר.
בעקבות המהפכה הצרפתית, המשורר הסקוטי תומאס קמפבל חיבר את "עונגי-תקווה" (1799) בציפייה להתקדמות אנושית ותיקון; ושלי את "מרד האסלאם" (1817), יצירה אוטופית העוסקת במהפכה נגד כל סוג של עריצות, שלהבדיל מהמהפכה הצרפתית, מתחוללת בלא שפיכות דמים, ברוח אידיאלית.
בעקבות התפכחותו מהמהפכה הצרפתית, וורדסוורת' סבר שהתקדמות אנושית אמיתית יכולה להיות מושגת רק על ידי התפתחות מוסרית ורוחנית, ולפיכך שום מהפיכה פוליטית לא יכולה להביא לשינוי אמיתי, אלא רק תיקון עצמי וחברתי.
אצל רומנטיקנים מאוחרים שימשה המהפכה הצרפתית מאורע מכונן להוויה המהפכנית, החדשה של אירופה.
וליתר דיוק: ההתהוות, שתפסה להבנתם את מקומה של ההוויה הסטאטית בפוליטיקה ובמחשבה האירופאית.
הרומן "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו (1862) עוסק בביקורת על מערכת הצדק בצרפת ובסגולתה של האהבה להתרומם מעל הבדלי מעמדות.
למרות מה שנאמר, בפועל, חלק מהיוצרים הרומנטיקנים היו אנשים שמרניים, שמלכתחילה סלדו מהרעיונות של המהפכה הצרפתית, וחלקם מיסטיקנים שחיפשו עולמות רוחניים בלתי נראים וממילא לא התעניינו כלל בפוליטיקה.
עבור כל הרומנטיקנים חירות פרטית וכללית היא אידיאל, אולם הם לא בהכרח הסכימו מהי חירות.
מקובל לומר שהרומנטיקה, לכל הפחות בצורתה המאוחרת, כביטוי לייחודי ולאותנטי שב"רוח העם" המבדיל אותו מעמים אחרים, הייתה אחת מהתנועות שהביאו להתעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19. אצל חלק מהיוצרים הרומנטיקנים היצירות הרומנטיות לעיתים תכופות עוסקות בארצות ותרבויות אחרות.
לדוגמה, האפוסים של סאות'י מתרחשים באמריקה, ערב, הודו, ספרד, פרגוואי; האפוס "גביר" מאת לנדור מתרחש במצרים, השיר "קובלאי חאן" מאת קולרידג' מתרחש בסין, המחזה הטרגי "צנצי" מאת שלי מתרחש ברומא האיטלקית, האפוס הסקנדינבי "גרינלנד" של ג'יימס מונטגומרי, הסיפורים הספרדיים של פרוספר מרימה, ועוד כהנה וכהנה.
ביירון עצמו היה לגיבור לאומי ביוון לאחר שהשתתף במלחמה לעצמאותה.
העיסוק הרומנטי בלאומים ותרבויות אחרים נבע מרצון להרחבת אופקים ומתודעה לאומית שהתעוררה עקב המלחמות של נפוליאון.
מחד, היו יוצרים רומנטיקנים, כגון ג'וזפה מציני וחוסה דה אספרונסדה, שקידמו זהות לאומית בארצם.
תומאס קפמבל, לאחר שהתאכזב מהמהפכה הצרפתית, חיבר את "הקרב הבלטי" (1801), על קרב קופנהגן הימי, יצירה פטריוטית החוגגת את הלאומיות הבריטית.
יצירות מאוחרות של רוברט סאות'י משקפות לאומיות בריטית אימפריאלית וסלידה מהרעיונות של המהפכה הצרפתית.
באירופה ובאמריקה חוברו כמה אפוסים לאומיים, שהבולטים שבהם היו "קולומביאד" האמריקאי מאת ג'ואל בארלו, ו"פן טדיאוש" הפולני מאת אדם מיצקביץ'.
מאידך, משוררים רומנטיקנים, כגון קולרידג', ביירון ושלי, ביקרו את הלאומיות, אם בגלל הפוטנציאל שלה לטפח מחלוקות ומלחמות, או כי ביקשו אחדות אנושית רחבה יותר, והיינריך היינה אף הגה את הרעיון של אירופה המאוחדת.
הפואמה "פרש הנחושת" מאת פושקין מספרת את סיפורו של יבגני הרוסי, המאבד את ביתו ואת אהובתו בשיטפון הפוקד את העיר סנקט פטרבורג, ובהתהלכו מיואש ברחובות העיר פוגש בפסל פרש הנחושת של פיוטר הגדול, מקלל את הפסל שנראה לו אדיש לסבלם של האנשים, ואז חש רדוף על ידי הפסל ומשתגע.
גם היו יצירות רומנטיות שגינו אימפריאליזם לאומני, כגון "הנודד משווייץ" (1806) מאת ג'יימס מונטגומרי: סיפורו של זקן שווייצרי גיבור, שנלחם ואיבד את חתנו ואת יישובו במלחמה נגד הפולשים הצרפתים, וכבר אינו יכול למצוא שלום לו ולמשפחתו בשווייץ, ומחליט להגר עם משפחתו לאמריקה, שם האנושות תיבנה מחדש.
המזרח שימש באירופה של שלהי המאה ה-18 והמאה ה-19 כמושא לדמיון אקזוטי ולאידיאליזציה פנטסטית כנגד תרבות אירופה הרציונלית והחומרנית.
תופעה זו השאירה גם חותם בשירה, בספרות, במוזיקה, ובאמנות הרומנטית.
המשוררים הצרפתים שאטובריאן, למרטין, וז'ראר דה נרוואל, טיילו במזרח התיכון, וחיברו ספרים על מסעותיהם.
משוררים רומנטיקנים, שהמזרח שימש עבורם מקור השראה לחיפוש משמעות נשגבת, או למחשבה רפלקטיבית, או למבע רגשות עמוקים, חיברו יצירות ששוחחו עם שירה פרסית, סופיות, הינדואיזם, או עם תרבויות מזרחיות עתיקות בכללותן.
"דיוואן המערב-מזרחי" מאת גתה (1819) - אוסף שירים ליריים שחובר בהשראת המשורר הפרסי חאפז, נפש תאומה עבור גתה.
היצירה מורכבת משני-עשר ספרים, אליהם גתה צירף הסברים.
היצירה ניסיון שאפתני ליישב בין מזרח ומערב, בין הרציונלי והמיסטי, בין קודש וחול, בין אינדיבידואליזם ואוניברסליות.
האפוסים הליריים "תלבה המהרס" (1801) ו"קללת קהמה" (1810) מאת רוברט סאות'י - האפוס הראשון, הכתוב בסגנון אקזוטי של סיפורי אלף לילה ולילה, עוסק בתלבה, צעיר מוסלמי, שנבחר על ידי ההשגחה להביס מכשף רשע שרצח את הוריו ולבטל את עולם הרוע, ובמסעו לביצוע משימתו.
האפוס השני עוסק בקהמה, כהן הינדי, החפץ לנקום באלים על היותו אנושי, ובנפילתו בגלל הכוח המשחית של גאוותו.
"לאלה רוק" מאת תומאס מור (1817) - רומנסה המורכבת מארבעה שירים סיפוריים ופרוזה.
סיפור המסגרת: הנסיכה ההודית לאלה רוק נוסעת לבוכרה להתחתן עם מלך הבוכרים, ארוסה שמעולם לא פגשה; במהלך הדרך היא מתאהבת בעבד פרמורז, משורר המקסים אותה במעשיות מזרחיות שהוא מספר לה; ובהגיעה למלא את חובתה, היא מגלה להפתעתה שמלך הבוכרים הוא הוא פרמורז.
"שירי מזרח" מאת ויקטור הוגו (1829) - שירים שחוברו בהשראת מלחמת העצמאות היוונית, וכוללים תיאורים צבעוניים של המזרח, תוך דגש על נושאים של פליאה מתרבויות עתיקות, אהבה, דעיכה, והחופש המערבי לעומת העריצות המזרחית.
נוסטלגיה והתפעמות מהנשגב, ובאנגליה הערצת המשוררים האנגלים הרומנטיקנים את "גן העדן האבוד" מאת מילטון כמופת ליצירה שירית, הביאו לחיבור יצירות תנ"כיות רומנטיות, שמקבלות השראה או עוסקות בסיפורים מהתנ"ך.
המשורר הסקוטי ג'יימס מונטגומרי חיבר את האפוס "העולם שלפני המבול" (1812) בהשראת ספר בראשית.
לורד ביירון חיבר שתי יצירות תנכיות מפורסמות: "מנגינות עבריות" (1815-6) - אוסף שירים ליריים שחוברו למנגינות של אייזק נייתן בהשראת נושאים מקראיים, ותורגמו לעברית על ידי שלמה מנדלקרן; והמחזה "קין" שתורגם לעברית על ידי דוד פרישמן.
המחזה "שאול" מאת למרטין (חובר ב-1819 ופורסם ב-1861) - המלך שאול משקף גיבור רומנטי טרגי, אשר קנאתו בדוד, תחושת האשם שלו, וייאושו מהסתרת הפנים של בוראו, משמשים להרהורים פילוסופיים על הסכסוך הפנימי בנפש האדם, על בדידות הנפש האנושית, ועל הפער בין הרצון בהדרכה אלוהית לבין המרחק בין אדם לבוראו.
המחזה "יוסף ואחיו" מאת צ'ארלס ג'רמיה וולס - יצא לאור בשנת 1824 ולא משך תשומת-לב, אך בתקופה הוויקטוריאנית התגלה מחדש ונחשב ליצירת מופת.
הסופר העברי אברהם מאפו חיבר שני רומנים היסטוריים תנכיים: "אהבת ציון" (1853) - רומן אידילי המתרחש בימי ישעיהו וחזקיהו, ו"אשמת שומרון" (1866-1865) - רומן אפי המתרחש בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל.
ב"אהבת ציון" רגשנות ורגישות, ליריות, לשון פיוטית, אינדיבידואליזם, קרבה לטבע, התפעמות מהנשגב, אהבה רומנטית, נוסטלגיה לימי תפארתה של האומה בבית ראשון, רדיפת צדק ושלום, ורוח הלאום חברו יחדו ליצירה שהרשימה מאוד את דורו ואת הדורות הבאים.
כרונולוגיה של יצירות שירה וספרות רומנטיות עיקריות
הרומנים התנ"כיים של אברהם מאפו
הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, הוא רומן תנכ"י שמאפייניו רומנטיים: אידיאליזם פנטסטי, גיבורים אינדיבידואלים המביעים רגשות כבירים והוגים מחשבות נעלות, אהבה ותקווה המניעים את העלילה, זיקה בין מציאות וחזיון, התפעמות מהנשגב, נוסטלגיה לעבר, קרבה לטבע ואידיאליזציה של חיי הכפר, התרחשויות יוצאות-דופן, לשון שירית, משפט צדק, אמונה תמימה.
כתב פישל לחובר: "כמזיגה ואחדות בין חיי התום ובין החיים המלאים תשואות, בין חיי־הטבע הפשוטים ובין רקמת החיים, המרהיבה עיניים ולב, יש לראות גם זה, שמאפו לא יתאר לרוב את היפה, אלא את הנשגב.
לא די לו ביפה, שהוא יפה בעלמא, אלא עליו להיות גם נשגב.
עליו גם לעורר את הרגשות, להעלות אותם ולרוממם.
הטבע, כמו שרואה אותו מאפו, לא זה בלבד שהוא שופע רֹב טובה וברכה, אלא שהוא גם שופע חיים; הוא לא רק משׂביע את עיניו ואת לבו של האדם, אלא גם מעורר אותו למחשבות ורגשות, מוציא אותו מעולמו הקטן והפשוט ומכניסו לעולם יותר גבוה ונעלה".
הרומנטיקה של מאפו היא ראשית-כל שיבה לימי תפארתה של האומה בתקופת בית ראשון וללשון המקרא.
הלשון התנכית של מאפו הפליאה את דורו, כמו גם תיאוריו את הגיוני הנפש והלכי הרוח של הגיבורים הקדומים, וציוריו הנשגבים את נופי ארץ ישראל.
אם "אהבת ציון" היא אידיליה שבמרכזה ניצחון היושר והתום את הצביעות והרשע, הרגשות הפנימיים האמיתיים את המראות החיצוניים המטעים, הרי ש"אשמת שומרון" הוא רומן היסטורי אפי העוסק בפירוד בין יהודה ואפרים.
הסגנון והלשון המליציים של "אהבת ציון", שאברהם מאפו עמל שנים רבות על מנת לשכללם, מגיעים ב"אשמת שומרון" לשלמות; היקף היריעה רחב יותר, והיצירה בכללותה מורכבת יותר.
כתב יעקב פיכמן: '"אשמת שומרון" היא במידה גדולה יותר יצירה ביבלית מ"אהבת ציון".
פה בולטים ביותר יסודות המקרא הנאמנים.
ה"משא" הגיע כאן עד מרום הביטוי והיופי.
התפילה והווידוי הנפשי הם כמעט אמצעי הלב היחידים.
נאומי עוזיאל ויהושבע, תפילות שולמית, מרים ועוזיאל, וידויי הלב של דניאל אינם כאן דברי מליצה, כי אם פרץ הרגש הרענן, לשון הלבבות.
הד הנבואה ושירת תהילים אנו שומעים בהם.
במשאות עוזיאל מפעפע זעם ה' הנאמן, בתפילות שולמית ומרים משתפך הלב באמונת תום.
המליצה מאירה תמיד נשמת אדם'.
לשירת מיכ"ל מאפיינים רומנטיים: שירה לירית אינדיבידואלית המביעה את רגשותיו ולבטיו ומכאוביו (להבדיל משירת ההשכלה הדידקטית), געגועיו וכיסופיו לעבר תוך התרפקות על דמויות היסטוריות, שיריו האפיים-תנכיים, התפעמותו מטבע ויופי, הוד הקדומים הנסוך על שירתו, נושאי "שירי בת ציון", רוחו הסוערת.
מיכ"ל אף הושפע משילר, גתה, ושלינג.
כתב יעקב פיכמן: 'הקו הרומנטי שבמיכ"ל היה חריף לאין ערוך מזה של מאפו או של קלמן שולמן.
הקרעים המרובים שבנפשו הם המגלים את סגולות הרומנטיקן היסודיות'.
יל"ג בתחילת דרכו חיבר יצירות-שיר רומנטיות על נושאים מקראיים בהשפעת מיכ"ל.
האפוס "אהבת דוד ומיכל" והשיר האפי "אסנת בת פוטיפרע" עוסקים באופן צנוע וחגיגי באהבת דוד ומיכל ובאהבת יוסף ואסנת.
האידיליה "דוד וברזילי", על תיאורי הטבע הנאים שבה, עוסקת ביתרון חיי-הרועים הפשוטים על חיי הקרת הרועשים, נושא החביב על רומנטיקנים רבים.
תרגומים לעברית מהשירה הרומנטית האירופאית היו נדבך מכונן בתהליך היווסדות הספרות העברית החדשה.
כאמור שלמה מנדלקרן תרגם את "מנגינות עבריות" מאת ביירון.
דוד פרישמן תרגם את מחזותיו של ביירון, ומהשירה הלירית של היינריך היינה, שיצירתו תורגמה לעברית מאוחר יותר על ידי יצחק קצנלסון, ומהשירים הליריים של אלכסנדר פושקין, משורר שהיה חביב במיוחד על המשוררים העברים, ואשר כל יצירותיו תורגמו מאוחר יותר לעברית על ידי אברהם שלונסקי.
"בן אבויה", עיבודו של מאיר לטריס לחלקו הראשון של "פאוסט" מאת גתה, היה בזמנו מאורע גדול בספרות העברית.
ביאליק תרגם את המחזה "וילהלם טל" מאת שילר, משורר רומנטי שהיה חביב מאוד על המשוררים העברים.
דוד שמעוני תרגם את לרמונטוב.
כתב יעקב פיכמן על דוד פרישמן: "מה שהבדיל אותו מאנשי ההשכלה וממטיפי הלאומיות כאחד היה זה, שיותר משנלחם לדעות, נלחם לאדם – לנקיון המחשבה, לנקיון הדעת...
יחס קבוע היה לו לכל חזיון בחיים – יחס ביקורת עמוק.
דווקא הוא לא העריך מעולם דבר לפי צורתו החיצונית...
בעצם טבעו היה רומנטיקן, אם גם רומנטיקן גלוי־עיניים.
גם בחלומות ידע לחתור עד מקורם, להבדיל בין חזון־לב ובין תרמית־לב.
רק לצד זה הייתה מכוונת האנליזה הביקורתית שלו.
כל חלום־אמת היה חשוב לו כמציאות ויותר ממציאות.
אכן שנוא שנא בכל לבו את הרומנטיקה של הזייפנים, את כל עושי־סחורה בחלומות.
זאת לא הייתה יפיפיתנות, כי אם בחינת המעשים וחזון הלב שאין להפריד ביניהם.
לא מלחמה לצורה הייתה זאת, כי אם לתוכן הפנימי, ליופי הפנימי.
הוא, איש הסגנון והמחמיר בביטוי עד לקיצוניות, היה עשוי לוותר על כל אלה במקום שגילה המיית־לב מסותרת.
אזנו היה קשובה רק אל הניגון הפנימי.
כאן ניכר האדם המשתוקק לזוך הנפש, למעיין, לרינת המעיין".
ישנן תכונות המשותפות לתנועה הרומנטית ולתנועת החסידות, ולפיכך לא בכדי הסופרים י.
פרץ, הלל צייטלין, ואליעזר שטיינמן, היו רומנטיקנים.
שלום שטרייט הבחין בין הרומנטיות של פרישמן לבין הרומנטיות של פרץ: 'פרישמן הנהו רומנטיקן, רק כל כמה שנכלל במושג "רומנטיות": יחס לירי או תפיסה סמלית של העניינים.
אולם ביחד עם זה הריהו פיכח למדי לא להשתתף, למשל, ביצירת הרומנטיקה של החסידות, שבשעתו היו נגעיה עוד בולטים יותר מדי.
לא כן פרץ, שבלבד שהיה בעל תפיסה סמלית – בלאו הכי לא יתואר רומנטיקן אמיתי – היה גם רומנטיקן שבהכרה, בתור בעל שיטה.
הוא היה נוהה אחרי תוכן שהנהו גם כשלעצמו, – בלי יחס האמן, – רומנטי, מוזר ומופלא.
הוא היה בוחר לעצמו "טימות" מיסטיות, למען הגדיל את המקצוע הרומנטי בספרותנו ולהאדירו'.
דב סדן כתב על הרומנטיקה המובהקת של הלל צייטלין: "צייטלין, רצה לא בלבד ליצור את עולם־הרומנטיקה אלא גם לקיימו, גם לחיותו.
שלמה שילר, שדיבר על החזיון של הרומנטיקה אצלנו, על החזיון של גילוי האור הגנוז שבחסידות, שאל שאלה חדה מאוד: הרומנטיקה הזאת, כתנועת תרבות, אימתי היא תנועה פורה?
והשיב תשובה קצרה: אם נושאיה מזדהים עם הנשוא, אם הם מסוגלים לחיות את החיים האלה, שהם משורריהם...
האחד, שביקש את ההזדהות הזאת וגם קיימה, היה צייטלין.
הוא חי, ניסה לחיות, נפתל כדי לחיות את הרומנטיקה הזאת".
המשורר מרדכי צבי מאנה, חסיד של המשוררים הרומנטיקנים פושקין גתה שילר ולרמונטוב, הביע במסותיו, ובמיוחד במסות "על חכמת השיר והמליצה" ו"הגיון על הבדידות", את הרוח הרומנטית.
אליעזר שטיינמן כתב על מאנה המשורר והמסאי: "אף כשמאנה מתעטף בטלית של מילים, אנו שומעים מתוכן מין רשרוש של עלים, אף ציוץ ציפורים המקוננות בין העפאים.
פתאום לפתח יגיע הרוח בחוזקה והטלית נושרת.
ושוב עומד לפנינו האיש ערום, בודד במועדיו, יחיד לעד.
יחיד שנאמר כאן אין מובנו פרט שאינו מעורב עם הכלל, ובודד שנאמר אין משמעו מרוחק מן הרבים, אלא המכוון לאחד פרוש, מזל לעצמו, יוצא-דופן בעצם מבנהו, מורם מעל הטבע האנושי השכיח, פלאי שהוצק במזגו דבר-מה תרומיי, שבגללו הוצג בודד לנפשו בתבל.
אף בזו הכוונה של התייחדות עם שורש עצמו מעל לילדי היש, אחד רץ אורח בין פסי נפשו, רץ אורח משום שהוא עובר-אורח, אושפיז בעולם הזה, אורח וגר הוא ממילא יחיד".
להלן דברים של מאנה על האהבה מתוך המסה "הגיון על הבדידות":
ספרות התחייה, ובעיקר הספרות העברית החדשה שחוברה משנת 1890 ועד למלחמת העולם הראשונה, נחשבת על ידי הרבה חוקרים לספרות שמגמתה המרכזית היא רומנטית, רק נחלקו על אופן היותה רומנטית:
הספרות העברית הגיעה אל הרומנטיקה בפיגור של מאה שנה (לפי דב סדן).
ספרות התחייה קלטה רומנטיקה או נאו-רומנטיקה שפעלה בזמנה (לפי פישל לחובר).
הרומנטיקה העברית הייתה מקבילה לרומנטיקה (של תחילת המאה ה-19) ולנאו-רומנטיקה גם יחד (לפי גרשון שקד).
פרץ, דוד פרישמן, מרדכי זאב פיארברג, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי - נחשבים לרומנטיקנים.
לדעת דן מירון, ביאליק הגיע לבשלות אמנותית כאשר עבר לפואטיקה רומנטית.
הפואמות "מתי מדבר", "מגילת האש", ו"הבריכה", והסיפור "ספיח" מאת ביאליק הן יצירות רומנטיות.
משה גליקסון הבחין בין שני מיני רומנטיקה: יש רומנטיקה של כמישה וכליה, ויש רומנטיקה של הפראה ויצירה, וקישר את ביאליק לרומנטיקה של חיים העולה ומפכה מחביון הנשמה, וכתב על ביאליק: "אין כמוהו כפות לרומנטיקה החיונית, הקושרת את פתילה בערכים ובצורות המתחדשים ומתעוררים לחיים חדשים.
ביאליק יודע להבחין בחושו האינטואיטיבי העמוק בין משא מיותר של נכסים מתים ובין יצירות וצורות לאומיות הנובעות ממעמקי נשמתה של האומה וחותכות חיים וחלק לעולם-הבא לזו.
הוא יודע להבחין בין מסורת שהתאבנה לצורות-חיים תפלות ונובלות, שאין מיצר על חורבנן ואין דואג לתיקונן, ובין מסורת המקיימת את חוט-השדרה הלאומי ומרטיבה את הגזע העתיק, הוא יודע ומרגיש את כל החיוני, המקורי, הרענן והאיתן שבעבר, יודע להבחין, מה מנחלת העבר יש בו כדי להיעשות מעיין לחיים חדשים וליופי חדש".
להלן דוגמה לרומנטיקה של ביאליק (מתוך הסיפור "ספיח"):
אם יצירת ביאליק היא רומנטיקה של הפראה ויצירה, כל שכן האידיליות של דוד שמעוני (שמעונוביץ).
כתב עליו דוד אריה פרידמן: "היה מי שמצא ביסוד שירתו את הרומנטיקה, ובצדק.
מצע הנפש של שמעונוביץ, מסכת הלב של האיש, הם באמת מאותו הסוג הנקרא רומנטי.
אבל רומנטיות זו שביסוד לא הצעיפה על עיניו לולא כיסתה ממנו את עין המציאות, ובארץ־ישראל הלא המציאות עצמה היא פלא.
על כן כה קל היה לו למצוא פה את עצמו".
שירת יעקב פיכמן היא במידה רבה שירה רומנטית.
הרומנטיקה של פיכמן אינה אסכולה או זרם, אלא רגש והלך-נפש של היחיד.
יש בה פשטות ותמימות, אמונה בכוח האדם והעולם להתחדש ובכוח האהבה לטהר ולקדש את החיים, דבקות בטבע, לבלוב, ונוף ניגוני מבשם.
התקופה הרומנטית במוזיקה השתרעה לכל אורך המאה ה-19, ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס - א', בארוק - פ', קלאסיקה - א', רומנטיקה - פ').
הסגנון הקלאסי היה במידת-מה מחושב מדי בשאיפותיו לשלמות צורנית, והתבסס בצורה קפדנית על הרמוניה.
המלחינים הרומנטיקנים שאפו לפרוץ את כבלי הנורמות והאידיאלים הקלאסיים; ביקשו מבע לירי, תוך הגמשת הצורה לטובת מבע רגשי; וביססו את יצירותיהם על מלודיה.
המוזיקה התקרבה לשירה, בסוגות מוזיקליות כגון בלדות או פואמות סימפוניות או מזורקות.
"שירים ללא מילים" מאת מנדלסון, הנוקטורנים של שופן, "תמונות ילדות" מאת שומאן, הביעו בליריות את הרגישות הרומנטית.
הפסנתר המודרני נהיה לכלי הנגינה הראשי, כביטוי האינדיבידואל הרומנטי שהוא עולם מלא, ומיטב המלחינים חיברו יצירות לפסנתר סולו, ובמיוחד בטהובן, שופן, ושוברט.
בסוגת הקונצ'רטו הפסנתר או הכינור כבר לא התחרו עם התזמורת, אלא היו לב היצירה.
הסימפוניות הביעו מחשבות ורגשות דרמטיים עזים, להבדיל מהסימפוניות הקלאסיות המונוטוניות למדי.
בטהובן, קרל מריה פון ובר, שוברט, מנדלסון, שומאן, ברהמס, שופן, ליסט, כרוביני, פאגאניני, רוסיני, ורדי, ברליוז, סזר פרנק, ביזה, צ'ייקובסקי, דבוז'אק, גריג.
האמנות הרומנטית מתאפיינת בציורי נוף טבעי נשגב ובמבע רגשי דרמטי של מאורעות אנושיים, במרכזיות של האינדיבידואל, ובהעדפת הצבע על הקו (בעקבות האסכולה הוונציאנית של הרנסאנס).
במיוחד התפרסמו ציורי הנוף האלגוריים של קספר דוד פרידריך שבמרכזם דמויות מהרהרות על רקע נוף נשגב, הציורים הדרמטיים עזי-הרגש של דלקרואה, הציורים ההיסטוריים-מציאותיים של פרנסיסקו דה גויה בעלי הנופך המוסרי, וציורי הנוף האקספרסיביים של וילאם טרנר.
ג'ון ראסקין, אולי גדול מבקרי האמנות של המאה ה-19, ניתח לעומק את הציור הרומנטי בספריו "הציירים המודרניים", שם טען שהאמנות הרומנטית, ובמיוחד ציורי נוף, מביעים את האמת טוב יותר מאשר אמנות קלאסית, תוך תשומת-לב מיוחדת ליצירה של ויליאם טרנר.
פרנסיסקו דה גויה, ויליאם בלייק, ג'ון קונסטבל, ג'וזף מלורד ויליאם טרנר, סמואל פלמר, ג'ון מרטין, ריצ'רד פארקס בונינגטון, תומאס דניאל, קספר דויד פרידריך, קרל שפיצווג, אנדראס אכנבאך, קרל פרידריך לסינג, מוריץ דניאל אופנהיים, קארל ברולוב, איוואן אייווזובסקי, האנס גודה, איבר רובר, דלקרואה, ג'ריקו, פרנצ'סקו אייץ, ארי שפר, תומאס פירנלי, י.
דאל, אשר דורנד, תומאס קול, תומאס דאוטי.
באדריכלות, הרומנטיקה העריצה מחדש את אדריכלות ימי הביניים ובפרט את האדריכלות הגותית.
הקתדרלות הגותיות, שבעבר נתפשו כיצירות מפלצתיות ומעוררות אימה של ברברים חסרי תרבות, נהפכו לביטוי נשגב של השאיפה לרוחניות ושמיימיות.
אדריכלות ימי הביניים נהפכה למושא למחקר ולשימור, לצד בנייה מחדש בסגנונות העתיקים.
סגנון זה פרח באירופה ואמריקה הצפונית מסוף המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-20.
דוגמאות בולטות למבנים שהושלמו בתחייה הגותית כוללות את קתדרלת קלן, נוטרדאם דה פארי, קתדרלת מילאנו, קתדרלת פראג והמינסטר של אולם.
דוגמאות בולטות למבנים חדשים שנבנו בסגנון נאו-גותי: הקתדרלה הלאומית בוושינגטון וקתדרלת פטריק הקדוש (ניו יורק) בארצות הברית, ווטיפקירכה בווינה, בזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז, ארמון וסטמינסטר בלונדון ובית הפרלמנט ההונגרי בבודפשט.
מובילי גל התחייה הגותית בצרפת היו הסופרים ויקטור הוגו ופרוספר מרימה והאדריכל והמשמר אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק, שבין השאר שיקם את קתדרלת נוטרדאם דה פארי, גיבורת ספרו של ויקטור הוגו "הגיבן מנוטרדאם".
בגרמניה הושלמו כנסיות גותיות רבות, הבולטות שבהן הן קתדרלת קלן והמינסטר של אולם.
מובילי גל התחייה הגותית בבריטניה היו אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין וג'ון ראסקין ופעילותם הביאה לכך שמבני ציבור ודת חדשים רבים נבנו בסגנון התחייה הגותית, כאשר הבולט שבהם הוא ארמון וסטמינסטר, בניין הפרלמנט הבריטי.
לדעת ישעיה ברלין, התנועה הרומנטית הייתה התנועה הגדולה האחרונה ששינתה את המחשבה ואורח-החיים של העולם המערבי.
הספרות והאמנות של המאה ה-19
הרומנטיקה העלתה את השירה והספרות למעמד משפיע מרכזי שהיה להן רק בימי קדם: מקור ראשוני של השראה, שממנו שואבים המוסר והאמנויות, הפילוסופיה והמדעים.
הופמן, על הספרות הגרמנית הריאליסטית (תאודור פונטאנה, גוטפריד קלר); הוגו, סאנד, דה מיסה, סנט-בב על הספרות הצרפתית הנטורליסטית (אמיל זולה, גוסטב פלובר); פושקין ולרמונטוב על הספרות הרוסית הריאליסטית (טורגנייב, טולסטוי, דוסטויבסקי); וולטר סקוט על הספרות האירופאית כולה; אברהם מאפו, מיכ"ל ומאנה על השירה העברית החדשה (ביאליק, טשרניחובסקי).
לתנועה הרומנטית הייתה השפעה גדולה על האחווה הפרה-רפאליטית האנגלית, על אסכולת נהר הדסון האמריקאית, על הנאו-רומנטיקה, ועל האולטרה-רומנטיקה שבפורטוגל ובברזיל.