tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שור למד ביולוגיה באוניברסיטה העברית ורפואה באוניברסיטת פדובה ואוניברסיטת בולוניה באיטליה.
הוא השתלם ברנטגן, עבד בבית חולים הדסה בירושלים, במחלקתו של הפרופ' אברהם דרוקמן, נשלח להשתלמות במיניאפוליס ארצות הברית אצל הרדיולוג פרופסור ליאו ריגלר, ושימש כרופא ראשי במחלקה הרנטגנית במרכז רפואי הדסה.
ב-1957 הקים את המחלקה הרנטגנית בבתי החולים העירוניים-ממשלתיים של תל אביב (איכילוב, רוקח, הקריה) ושימש כמנהל המחלקה במשך 24 שנה עד פרישתו לגמלאות.
מאוחר יותר ניהל את המחלקה הרנטגנית בבית חולים וולפסון בחולון.
בשנות ה-60 הראשונות חבר לחיים שיבא, אנדרה דה-פריס ופריץ דרייפוס, להקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1967 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן, שימש כדיקן בית הספר ללימודי המשך ברפואה בין השנים 1968-1973 וכראש החוג לרדיולוגיה אבחנתית בשנים 1973–1978.
פרופסור שמואל שור היה מבכירי חוקרי הרדיולוגיה האבחנתית בישראל וזכה למעמד ומוניטין בינלאומיים.
שור ייסד ב-1961 את ימי העיון השנתיים לרדיולוגיה על שם ליאו ריגלר וזימן מדי שנה למרכז הרפואי של תל אביב את בכירי המומחים העולמיים בתחום.
בנוסף, פרסם מאות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בעולם ובישראל והעמיד כמורה דורות רבים של רדיולוגים.
בשנת 2005 זכה בתואר עמית כבוד של בית הספר ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב ושל איגוד הרדיולוגים בישראל.
שמואל שורש (שטרנברג) (11 בינואר 1913 – 13 בנובמבר 1981) היה איש ציבור ישראלי שעמד בראש המועצות האזוריות קישון ונהלל וכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה.
שורש נולד ברובנו (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) בשם שמואל שטרנברג.
משפחתו עלתה לארץ ישראל בשנת 1924 והתיישבה בבלפוריה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה ומשנת 1927 היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד.
בנעוריו הוא החל לפעול גם בארגון ההגנה.
בשנת 1934 מונה שורש לנציג המרכז החקלאי במגדיאל.
ב-1936 הוא נמנה עם מייסדי מושב העובדים בית שערים, בה היה פעיל בין השאר בוועדת הנוער.
בשנת 1945 נבחר לראש המועצה האזורית קישון, ובשנת 1946 לראש המועצה המשותפת של קישון ונהלל.
הוא המשיך בתפקיד זה עד תחילת 1949. לאחר מכן הוא נבחר לחבר מזכירות תנועת המושבים (1948).
בשנת 1953 הוא מונה למנהל המחלקה הכלכלית במשרד החקלאות.
שורש כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה במשך ארבע כנסות רצופות, החל מהכנסת השלישית.
במהלך 14 שנותיו בכנסת הוא פעל בוועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת הכנסת.
נפטר ב-13 בנובמבר 1986, והוא הובא למנוחות בבית העלמין של מושב בית שערים, שם התגורר .
רבי שמואל שְׂטְרָאשׁוּן (הרש"ש; י"ח בחשון ה'תקנ"ד, 24 באוקטובר 1793 - י"א באדר ב' ה'תרל"ב, 21 במרץ 1872) היה רב ליטאי, תלמיד חכם מן הבולטים בקהילת יהודי וילנה בדורו.
נודע בעיקר בזכות הגהותיו על התלמוד הבבלי והמדרש.
נולד בזסקוביץ' (Засковичи) לרב יוסף שמואלזון.
למד אצל אביו ומפי רבי אברהם דנציג.
נישא לשרה בת הגביר ר' דוד מהכפר שטראשון שבפלך וילנה, ואימץ כחמיו את שם הכפר כשם משפחתו.
לאחר נישואיהם, כלכל חמיו העשיר את בני הזוג והוא המשיך את לימודיו.
ב-1812, עם פלישת נפוליאון לרוסיה ובעקבות פריצת חיילים צרפתיים לבית המשפחה, עקר עם חותנו לעיר וילנה, שם יסד חותנו קלויז (בית מדרש).
זמן קצר אחר כך נפטר חמיו והשאיר בצוואתו חצי מרכושו ומחצרו ברחוב פפלאווס (Paplaujos; פאפלאוועס) בעיר, לבתו וחתנו.
שרה שטראשון השקיעה סכום ניכר מכספי הירושה בהקמת עסק לייצור וממכר יי"ש שהצליח מאוד, והם התבססו כלכלית.
בנוסף, הוא שימש כמגיה הראשי בבית הדפוס של משפחת ראם.
הרב שטראשון היה עסקן ומעורב בענייני הציבור בווילנה ובשאלות כלליות שעלו על הפרק כמו נושא ארץ ישראל, וניהל קופת גמ"ח גדולה.
הוא דחה הצעת רבנות בסובאלק, ומדי בוקר לאחר תפילת שחרית מוקדמת (08:00 שעון מקומי) בבית המדרש שהוריש לו חמיו, העביר שיעור בן שעתיים בתלמוד לקבוצת בחורים ואברכים צעירים נבחרת.
הגהותיו וחידושיו לתלמוד הבבלי שנדפסו בש"ס וילנא הם פרי שיעורים אלו והדיונים בחידושיו במהלך השיעורים.
לאחר פטירת אשת נעוריו, נישא בשנית לאסתר בת הגביר מיכאל קצין, מנכבדי הקהילה בווילנה.
בנו הגדול הרב אליהו, ובתו זלאטע רודנר, נפטרו בחייו.
לקראת הלווייתו הוכרז על ביטול מלאכה כללי בעיר מטעם בית הדין של הקהילה.
הוא נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בבית הקברות היהודי בווילנה, בקבר שנשמר עבורו לצד קברו של רבי אברהם אבלי פאסוועלער, ראש בתי הדין בווילנה.
לרב שמואל ולשרה שטראשון היו שלושה בנים ושלוש בנות:
בנם הבכור, הרב אליהו שטראשון, מתואר כאדם גדול בתורה, מלמדניה של קהילת יהודי וילנה.
נפטר ז' כסלו בגיל 56 בשנת ה'תרל"א, כשנה לפני פטירת אביו.
בנם השני, היה הרב מתתיהו שטראשון, חוקר ואוטודידקט, ממובילי חכמת ישראל בווילנה שנודע גם כבעליה של "ספריית שטראשון".
בנם השלישי, יוסף, אף הוא למדן וילנאי, שהתבלט פחות מאחיו.
בתו נישאה ליוסף בצלאל הרכבי, המנהל המסחרי של דפוס ראם.
אביה של דבורה ראם, לימים בעלת הדפוס.
בתו זלאטע אשת ירמיהו רוטנר.
הגהות וחידושים על התלמוד בבלי, חיבורו הגדול על כל מסכתות המשנה והתלמוד הבבלי.
החיבור נדפס בסוף כרכי התלמוד שנדפסו על ידי דפוס ראם בווילנה (הנקרא מהדורת ש"ס וילנא), שהיה שייך לנכדיו (האלמנה דבורה ראם הייתה בת בתו צענא איטא הרכבי).
ככל הנראה זהו החיבור היחידי בעולם, בשעתו, שנדפס על כל מסכתות הש"ס (כולל המשניות) ללא יוצא מן הכלל.
בדורנו הצטיין בכך גם החדושים ובאורים.
מקורי הרמב"ם ("אשר מהם שאב מורנו ...
והערות וחדושים על נושאי כליו"); נערך על ידי משה שמעון בן ברוך ראובן הכהן (בצירוף כמה הערות, חידושים ומקורות מאת העורך), וילנה: אברהם בן יצחק ושלום יוסף דווארזעץ, תר"ל.
חידושי שולחן ערוך, ירושלים, תשט"ז.
הגהות וחידושים על מדרש רבה.
הגהות וחידושים על משנה תורה לרמב"ם.
הגהות על ספר מעשה רב להגאון מווילנא.
הערות על ספר נתיבות עולם (על ברייתא דל"ב מידות, לרבי צבי הירש קצנלבוגן, וילנא ה'תרי"ט).
הרב דוד אברהם הוציא ספר מפתח לכתביו בשם "פנקסו של שמואל" בספר גם כללים העולים מדבריו, תולדותיו, שבחיו, וביאורים על התנ"ך.
כמו כן הרבה דברים בשמו הובאו ב"קונטרס אחרון" לספרים שאגת אריה וטורי אבן (חובר על ידי הרב משה אריה בן יהושע), הרש"ש עצמו מצטט פעמים רבות בהגהותיו לש"ס דברים שנכתבו שם בשמו.
מבין שאר חיבוריו, הגהותיו על הש"ס התקבלו באהדה רבה ועם השנים צברו פופולריות בקרב בני הישיבות, וכיום דבריו נחשבים לפרשנות יסוד בהבנת דברי הש"ס, ונכללת ברוב הדפסות הש"ס.
עם זאת, היו רבנים בקהילות החסידים שהסתייגו, או אף בכלל נמנעו ללמוד את דבריו (בעיקר חסידות בעלז) מתוך ביקורת על גישתו.
במיוחד ביקרו את דבריו בהגהותיו על מסכת בבא מציעא: "מכאן סתירה קצת לבעלי דעת הגלגול".
הוא גם ציטט בהגהותיו מדברי "האשכנזי" - משה מנדלסון בתרגומו על התורה, למרות הביקורת החריפה על האחרון בחוגים רחבים ביהדות החרדית.
כן ציטט מדברי נפתלי הרץ וייזל, שגם הוא הוקע בשעתו על ידי רבנים רבים.
שמואל (מולה) שטריקמן (21 באוקטובר 1930 - 11 בנובמבר 2003) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע.
חתן פרס ישראל לחקר הפיזיקה לשנת 2001.
נולד בברסט ליטובסק שבפולין לאברהם ואסתר שטריקמן, אחותו של פנחס ספיר.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1934. בשנה הראשונה לשהותם התגוררו בכפר סבא, ולאחר שנה עברה משפחתו לתל אביב.
במלחמת העצמאות שירת בחיל האוויר כמטיל פצצות.
שטריקמן החל את לימודיו בטכניון בהנדסת אלקטרוניקה בשנת 1950. לאחר סיום התואר, בשנת 1954, הצטרף למחלקה לאלקטרוניקה במכון ויצמן למדע, שם עשה את עבודת הדוקטורט שלו.
את התואר בהנדסת אלקטרוניקה קיבל בטכניון בשנת 1958. ב-1967 נתמנה לפרופסור מן המניין במכון ויצמן.
בשנים 1981 עד 1982 כיהן כראש המחלקה לפיזיקה אלקטרונית במכון.
בשנת 1994 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מחקריו נגעו בתחומים מגוונים בפיזיקה: התנהגות של חלקיקים הנמצאים תחת השפעתו של שדה מגנטי; תחום הגבישים הנוזליים; חומרים מרוכבים הבנויים ממרקם לא אחיד של מרכיבים; וחישוב אלסטיות של חומרים מרוכבים.
על הנושא האחרון עבד יחד עם פרופ' צבי חשין מאוניברסיטת תל אביב.
עבודתם המשותפת נחשבת לאחת מפריצות הדרך בתחום, צוטטה בספרות המקצועית כ-1,500 פעמים ונבחרה לאחת מ-100 העבודות החשובות במאה ה-20 במכניקה.
שטריקמן זכה פעמים בפרס ביטחון ישראל על תרומותיו הטכנולוגיות הרבות למערכת הביטחון, בשנת 1968 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 2001 זכה בפרס ישראל לחקר הפיזיקה.
כשהוענק לו הפרס, מנעה ממנו מחלתו את היכולת להשתתף במעמד, ונכדתו אור קיבלה את הפרס במקומו.
שטריקמן נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003.
אחיו היה הביוכימאי פרופ' נתן שרון.
שמואל (שמוליק) שילה (1 בדצמבר 1929 – 4 באוקטובר 2011) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, מייסד תיאטרון הנגב ומנהלו, זוכה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
שילה נולד בלוצק שבפולין למשפחה ציונית.
באוגוסט 1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, נרצחו שני הוריו, משפחתו המורחבת ורבים מתושבי עירו.
שילה ברח והוסתר חודשים ספורים על ידי משפחה פולנית.
בשובו לעיר הולדתו, חבר אל אחיו והשניים נלקחו למחנה עבודה שהוקם בעיר.
בדצמבר עמד המחנה בפני חיסול, ובמרד שערכו יושביו נהרג אחיו.
שילה עצמו חמק אל היערות והסתתר בקרב הפרטיזנים.
בשנת 1944 שוחרר האזור על ידי הצבא האדום.
שילה איתר את אחותו ויצא לאיטליה, שם שהה בבית עליית הנוער, בית שיזופולי, של "ילדי סלבינו".
משם העפיל ביולי 1946 לארץ ישראל על אוניית המעפילים "כתריאל יפה".
לאחר תקופת מאסר במחנות קפריסין, הצטרף במסגרת קבוצת ילדי סלבינו למשמר השרון בהדרכת ריבקה קלוץ.
במלחמת העצמאות היה חבר הפלמ"ח והשתתף בקרבות על ירושלים.
בתום המלחמה נמנה בין מייסדי קיבוץ צאלים, ושימש מזכיר הקיבוץ.
בשנות ה-50 החל בלימודי משחק אצל פאני לוביץ', פיטר פריי, בנימין צמח והיי קיילוס, ומאוחר יותר סיים גם לימודי תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב, אולם במשך כ-8 שנים נמנע מלעסוק בתיאטרון, מאחר שקיבוץ צאלים היה נתון בקשיים ושילה ביקש להתמקד בעבודתו בקיבוץ.
בשנת 1967 החל שוב לעסוק בתיאטרון, כשביים בסדנת הנגב של "בימת הקיבוץ" (לימים תיאטרון הקיבוץ) את המחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, בהשתתפות חברי קיבוצים בנגב.
ההצגה זכתה להצלחה ועלתה ברחבי המדינה, ובשנת 1969 מונה כמנהל אמנותי של "בימת הקיבוץ".
בואתה שנה החלה "בימת הקיבוץ" לשתף פעולה באופן מסחרי עם תיאטרון "עידן" של מאיר ינאי.
שילה החל לעסוק בתיאטרון במשרה מלאה, אך במקביל המשיך להיות חבר קיבוץ צאלים ולעבוד במשק.
בשנת 1974 היה מראשוני צוות שחקני תיאטרון באר שבע, ובשנת 1983 ייסד את תיאטרון הנגב ועמד בראשו כמנכ"ל וכמנהל אמנותי, עד לשנת 1997. בתיאטרון ביים שילה הצגות רבות, ובהן "רומיאו ויוליה" ו"טוביה החולב".
בקולנוע השתתף בסרטים רבים: "נועה בת 17", "לא בת 17", "סיפור אינטימי", "ילדי סטלין", "אבא שחור לבן", "המרגל הישראלי בדמשק" (כשגילם את הרב נסים נדבו הכהן), "מניו יורק באהבה", "אסקימוסים בגליל", "מלכת הכיתה", "כפפות", "לא שם זין", "להב חצוי", "הערת שוליים", "שדות ירוקים" "החולמים", "הבוגד הקטן", ו"אביב".
בשנות ה-80 ניהל את בית הספר לאומנויות הבמה של סמינר הקיבוצים.
בתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום" (1983-1987) גילם את דמותו של "שמיל", ובסדרת הטלוויזיה "חטופים" מ-2010 שיחק בתפקיד יוסק'ה זך, אביו של אחד מחיילי צה"ל החוזר משהות של 17 שנים בשבי הסורי.
בשנת 2007 פרסם את ספרו "סיפור אישי?" ובו קורותיו במלחמת העולם השנייה, ובשנת 2008 נאם בשם ניצולי השואה בטקס הממלכתי של יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם", שם סיפר:
בשנת 2010 ביקר עם בנו ועם צוות צילום במקומות בהם הסתתר ושרד בזמן השואה, במסגרת הסרט התיעודי "אם תישאר בחיים" שהוכן עבור ערוץ 10. הסרט הוקרן באפריל 2013. שילה, שנפטר קודם לכן, לא זכה לראותו.
ב-4 באוקטובר 2011 נפטר שילה בגיל 81, לאחר שחלה במחלת הסרטן.
הפרק העשירי בסדרה חטופים ("חלבה"), ששודר ב-10 בדצמבר 2012 הוקדש לזכרו של שילה, שגם השתתף בפרק.
אולם המופעים של המועצה האזורית אשכול, שעבר שיפוץ נרחב במהלך 2012, נקרא עם פתיחתו המחודשת בנובמבר 2012 על שמו של שמואל שילה.
בטקס יום השואה 2018 סיפרו את סיפורו.
סיפור הישרדותו בשואה מתואר בספרו "סיפור אישי?", בסרט התיעודי "אם תישאר בחיים" ובקצרה גם בספרים "מסע הילדים אל הארץ המובטחת" מאת אהרון מגד ו"החופש והבדידות" מאת אברהם אביאל.
שילה הוכתר פעמיים כשחקן השנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה והוא יקיר מועצה אזורית אשכול.
בספטמבר 1988 זכה בפרס "מנורת הכסף" על תפקידו בסרט "ילדי סטלין".
במאי 2010 הוענק לו פרס "קיפוד הזהב" על מפעל חיים, על תרומתו לתיאטרון הפרינג' בישראל.
שמואל (שמוליק) שם-טוב (נולד ב-1952) הוא עיתונאי, איש תקשורת ומנהל ישראלי.
שם-טוב נולד בירושלים, בנו של שר הבריאות לשעבר ויקטור שם-טוב וגדל בשכונת המושבה הגרמנית שבעיר.
באפריל 1970 היה בין יוזמי "מכתב השמיניסטים", מכתב שנשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר על ידי קבוצה של תלמידי תיכון העומדים לפני גיוס ובו הסתייגו חותמיו מכיבוש השטחים, ממלחמת ההתשה ומהימנעות הממשלה מנקיטת צעדים שיובילו לסיום הלחימה.
עם זאת התגייס שם-טוב לצה"ל בקיץ אותה שנה ושירת בסיירת שקד.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים (עד 1977).
במקביל, עבד ככתב "על המשמר" בירושלים.
עם סיום לימודיו נסע ללונדון ושימש כאחראי על הביטחון בשגרירות ישראל.
ב-1980 היה פעיל במכון ון ליר בירושלים ופיתח מיזמים חינוכיים ותוכניות למפגשי נוער יהודי וערבי.
בהמשך למד באוניברסיטת תל אביב לתואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים (עד 1984).
בשנים 1984–1986 היה עורך שבועון הנוער "חמצן", לאחר מכן שימש כעורך מקומוני רשת שוקן בצפון ועורך מקומון "צומת השרון" (עד 1989).
ב-1990 היה, למשך כשנה, עורך משנה של "העולם הזה" ולאחר מכן היה עורך מחליף במקומון "כל העיר" הירושלמי ועורך מחליף במוסף יום שישי של העיתון "חדשות".
ב-1992 עבר לידיעות אחרונות ושימש במספר תפקידים בהם עורך מוספי חג, עורך ראשי של רשת המקומונים ידיעות תקשורת (1993–1999) ויועץ לקראת הקמת ynet.
במקביל סיים למודי משפטים בשנים 1999–1997 במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין 2000 ל-2003 כיהן כמנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2005 עבר לתפקיד מנהל התוכן וההפקות של חברת ההפקות JCS, ממנה פרש ב-2008. משנת 2007 הוא גם יו"ר בדירקטוריון רדיו ירושלים.
ב-2008 ועסק בפרויקט מחשוב מערכת החינוך בשדרות.
באותה תקופה ייסד את כתב העת אודיסאה.
שם טוב שימש כעורך כתב העת במשך ארבע שנים (עד לגיליון 17).
בשנים 2009–2013 ניהל שם-טוב את "מרכז הספר והספריות בישראל".
בתקופת כהונתו הוקמו ניידות מחשבים וספרים שפעלו במגזר הערבי והוקם אתר האינטרנט של הספריות הציבוריות.
החל מספטמבר 2014 מכהן שם-טוב כמנכ"ל הוועדה הישראלית למדרוג, האחראית על מדידת המדרוג בערוצי הטלוויזיה בישראל.
בשנת 2024 כתב והוציא במשותף עם בת זוגו אבירמה גולן את הספר "סיפור אהבה - מסע באיי יוון", המתאר את מסעם המשותף במשך חמש שנים לבדם בסירת מפרש באיי יוון.
באפריל 2008 עבר לשדרות עם בת זוגו אבירמה גולן, לאות הזדהות עם התושבים.
במשך שנה וחצי התגורר בעיר.
שם-טוב הוא אביה של העיתונאית והשדרנית גילי שם-טוב ושל יונתן שם טוב.
רבי שמואל שְׁמֶלְקֶה הלוי הורוויץ מניקלשבורג (ה'תפ"ו, 1726 - א' באייר ה'תקל"ח, אפריל 1778) היה אדמו"ר בדור השלישי לחסידות ורבה הראשי של מוראביה.
נולד בשנת תפ"ו (1726) בצ'ורטקוב שבגליציה, כבנם בכורם של מלכה ורבי צבי הירש הורוויץ רב העיר בנם של לאה ור' מאיר מטיקטין המכונה המהר"ם טיקטין.
בהשפעת רבי אברהם הכהן מקליסק, שהיה בעצמו בתחילה תלמיד הגר"א והפך לאחד מגדולי תלמידיו ומפיצי תורתו של המגיד ממז'יריץ, גדול תלמידי הבעש"ט, התקרבו ר' שמואל ואחיו ר' פנחס לחסידות, והפכו גם הם לתלמידי המגיד.
בהשפעתו התקרבו לחסידות גם תלמידיו: המגיד מקוז'ניץ, רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי משה לייב מסאסוב, רבי מנחם מנדל מרימנוב ורבי יעקב יצחק מלובלין.
עמד בקשרים גם עם רבי משולם זושא מאניפולי, אחיו של רבי אלימלך מליז'נסק.
בשנת תקי"ד 1754, כיהן כרב בעיר ריטשוואל ובה הקים ישיבה.
מקרב תלמידיו קמו מגדולי וראשי החסידות בהם רבי ישראל מקוז'ניץ, רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי יעקב יצחק מלובלין ("החוזה מלובלין").
בשנת תקכ"ג 1763 בערך, התקבל לאב"ד בעיר שינובה, ולשם העתיק גם את ישיבתו, באותה תקופה למד אצלו החוזה מלובלין.
בשנת תקל"ג עבר לכהן כרב העיר ניקלשבורג שבמחוז מוראביה.
גם לשם העתיק את ישיבתו, בה למדו רבי משה לייב מסאסוב, רבי מנחם מנדל מרימנוב, רבי יצחק אייזיק מקאליב ורבי מרדכי בנעט (אשר כיהן אחר כך כרבה של העיר).
בתקופת כהונתו כרב העיר ניקלשבורג היו מאבקים בינו לבין חלק מהקהילה היהודית בעיר שנבעו מהתנגדותם לחסידות.
מסופר כי נצרכו לתיווכו של רבי אלימלך מליז'נסק, על מנת לפתור את המחלוקת ולמתן את הטפתו של הרב הורוויץ לתורת הבעש"ט.
הנהגתו האישית הייתה בקדושה וטהרה עליונה ובפרישות קיצונית.
צדיקים הפליגו בשבחו והיו שהעידו שבכוחו להחיות מתים.
נפטר בא' אייר תקל"ח (1778) ונקבר בניקלשבורג.
ר' שמעלקא היה נשוי לשיינדל בונה בת ר' יהושע הלוי (מנהיג ופרנס ק"ק רישא), בן מרדכי הלוי (מטיסמניץ), בן משה הלוי אב"ד טורבין, בן שמואל הלוי אב"ד פודהייץ, נכד ר' שכנא אב"ד וינה, נכד ר' שכנא אב"ד לובלין חותן הרמ"א
בנם רבי צבי יהושע הורוויץ (יהושעל'ה חריף), אב"ד טרייביטש, חתנו של דודו הרב פנחס הורוויץ.
בתם טויבא, אשת רבי יעקב הורוויץ, אב"ד קאטלבורג הסמוכה לפרשבורג
בנם יעקב הורוויץ, שעבר להונגריה.
נזיר השם על שולחן ערוך אבן העזר.
רבי שמואל שלמה ליינר (י"ח בשבט תרס"ט, 9 בפברואר 1909 – סיוון תש"ב, מאי 1942) היה האדמו"ר החמישי לשושלת חסידות איזביצא ראדזין.
נולד לרבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין בעל ה"תפארת יוסף" וכבר בינקותו נודע כעילוי.
הוא למד אצל אביו ונישא לבתו של רבי יוסף קאליש, הרבי מאמשינוב במרחשון תרפ"ח.
אחרי החתונה הוא היה סמוך על שולחן חותנו עד פטירת אביו בשנת תרפ"ט (1929), אז הוכתר לאחר הפצרות רבות של חסידיו כאדמו"ר מראדזין.
בתחילה מילא את מקום אביו בוורשה.
אולם בשנת תרצ"ד העביר את החצר לראדזין בגלל סלידתו מפוליטיקה ומחיי העיר הגדולה.
בראדזין הוא הקים את ישיבת "סוד ישרים", שנחשבה לאחת מהישיבות המובחרות של חסידות פולין ולמדו בה כמאתיים בחורים.
נודע במסירותו הרבה לתלמידיו ובדאגה גם לצרכיהם החומריים.
עם ייסוד הישיבה מינה את גיסו וממלא מקומו, האדמו"ר אברהם ישכר אנגלרד מראדזין, לנשיא הישיבה.
עם הזמן, פתח רבי אברהם ישכר עוד שבעה סניפים בעיירות שונות, בשליחות גיסו האדמו"ר.
רבי שמואל שלמה נדד לערים רחוקות בפולין כדי לייסד תלמודי תורה ובתי ספר של "בית יעקב".
הוא נהג לבקר בשטיבלים של החסידות בכל אתר ואתר כדי לפגוש את החסידים במקומות מגוריהם.
הוא הגה תוכנית כללית לחיזוק החינוך התורני בפולין, אך זו לא יצאה אל הפועל עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הפיץ את הרעיון של סבו, רבי גרשון חנוך הניך ליינר בעניין החזרת פתיל התכלת לציצית.
שבועיים לפני פרוץ המלחמה סגר את ישיבתו ושלח את התלמידים לבתיהם, מחשש לגורלם.
חדרי הישיבה שימשו מקלט לפליטים.
בשלב מסוים הוא נמלט לוולודבה, בה פעל לשכנע שהגרמנים אינם שולחים את היהודים לעבודה, אלא להשמדה.
הוא תקף את היודנרט על שיתוף הפעולה עם הגרמנים והתנגד למסירת שמות של יהודים לגרמנים.
הוא קרא ליהודים לברוח ליערות ולהילחם בנאצים.
הוא ביקש שיצטרפו אליו 50 אנשים לפלוגה שתשרוף את הגטו ותברח ליער, אך לא נענה.
חסידיו ניסו להצילו ושלחו אליו כספים למטרת מילוט אך הוא לא הסכים לעזוב את ולודבה והשתמש בכספים לקבורת יהודים שנזרקו מקרונות הרכבות בדרך למחנות המוות.
יש שתי גרסאות עיקריות על דרך הרצחו, לגרסת "ידיעות" (עיתונה של תנועת "דרור") נורה לאחר שהתגלה, ולפי העתון היידי "פארווערטס" הוא עונה ולאחר מכן נתלה לעיני קהילתו.
גופת הרבי נשארה תלויה שלושה ימים עד שכמה יהודים סיכנו עצמם והביאו את גופתו לקבורה.
יש גרסה האומרת שהוא הסגיר את עצמו לנאצים לאחר שמשמשו אמר לנאצים שהוא האדמו"ר ונהרג על ידם.
המשורר יצחק קצנלסון כתב עליו את "השיר על הרבי מראדזין" (נכתב במקור ביידיש בשם "דָאס ליד וועגן ראדז'ינער").
בשירו הוא מספר בין השאר שהאדמו"ר הבטיח לאיכרים סכום כסף על כל גופה של יהודי שיביאו לידו, במטרה להביאם לקבר ישראל.
בית החסידות שהוקם בבני ברק נקרא על שמו.
כמו כן, נקרא על שמו רחוב ביפו.
שמואל שילה (שימל; 1936 – 15 באפריל 2016) היה פרופסור במחלקה למשפטים באוניברסיטה העברית וראש המכללה האקדמית הרצוג.
שילה נולד ב-1936 בברוקלין, למד ספרות אנגלית והיסטוריה בישיבה יוניברסיטי בראשות הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
ב-1955 הגיע לישראל לביקור במסגרת תוכנית שיזמו הסוכנות היהודית וגופים נוספים להבאת סטודנטים מחו"ל לישיבות ישראליות.
הוא שב לארצות הברית, ובגיל 21 לאחר סיום לימודי התואר הראשון עלה לישראל, למד בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטה העברית, והתמחה במשפט העברי.
נושא הדוקטורט שלו היה "דינא דמלכותא דינא" והוא נעשה תחת הנחייתו של פרופ' מנחם אלון.
תחום נוסף בו עסק שילה הוא דיני ירושה, ואף חיבר בנושא זה שלושה ספרים.
בשנת 1973 זכה שילה ב"פרס בן מאיר למחקר המשפט העברי".
במשך שנים רבות עסק במחקר ובהוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שימש כראש המכון לחקר המשפט העברי וערך את שנתון המשפט העברי.
בין השנים 2008–2010 כיהן כראש מכללת יעקב הרצוג, באלון שבות.
בראיון עמו אמר כי שני התחומים, חינוך ומשפט, הם הבסיס לכל חברה.
"בלי חוק ובלי חינוך אין חברה".
שילה היה נשוי להיסטוריונית פרופ' מרגלית שילה, ואב לחמישה ילדים, בהם נפתלי שילה, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב וד"ר אלחנן שילה, מרצה לפילוסופיה.
שילה התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
פירוש לחוק הירושה תשכ"ה 1965, נבו הוצאה לאור, 1992 (3 חלקים)
המשפט העברי, ההלכה ומדינת ישראל: מאמרים, נאומים וראיונות מן העזבון, הוצאת המשפחה, תשפ"ב.
שמואל שוחט (נולד ב-1972) הוא אמן יוצר ישראלי בתיאטרון.
מספר סיפורים, מחזאי, במאי, מעצב ובובנאי.
שוחט נולד בליטא ועלה לישראל עם הוריו.
לאחר השרות הצבאי למד בסדנאת המספרים בבית אריאלה.
ובית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
על עבודת הגמר שלו "המשתה" זכה בשנת 2000 בפרס ראש העיר ירושלים לבוגר מצטיין.
שוחט יצר מספר הצגות מקוריות ועיצב עבור הצגות ופרויקטים בתיאטראות ופסטיבלים ברחבי הארץ.
בנוסף מרצה ומלמד שוחט בשנים האחרונות תיאטרון, עיצוב ואמנות הסיפור במסגרות לימוד שונות.
ביצירותיו המקוריות שוחט משלב תפיסה פוסטמודרנית ככר לשילוב בין עניינו בהצגת דרמה ובאמנות פלסטית.
כתיבה, עיצוב ובימוי של "המשתה" מופע תיאטרון תנכי אינטראקטיבי על פי סיפור שאול ודוד.
עם: גיל קופטש, סנצו ירון גושן, ברוך ברנר, יהודה לזרוביץ, ערן עמיחי, נועה ברקאי, איתי בן נון אוריאל סוורדין, נעם מאירי, ניצן פרי.
מופע זה שכלל קטעי משחק מוזיקה חיה יין ואוכל, סיפר את סיפור עלייתו ונפילתו של שאול המלך, במהלך המופע נטל הקהל חלק בהתרחשויות, וגילם למעשה את "עם ישראל".
אנשים מהקהל גויסו לצבא שאול במלחמתו בעמונים, הוזמנו לחתונת דוד ומיכל בת שאול, ואף שתו יין ואכלו אוכל תנכ"י.
הכל כחלק מהנסיון לשבור את המחיצה שבין ההצגה והקהל, בין הסיפור התנ"כי והמציאות המודרנית.
בימוי ועיצוב ההצגה "קין והבל", קומדיה רצחנית מאת גיל קופטש עם
עמי סמולרצ'יק ותומר שרון בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
עיבוד, בימוי ועיצוב "בין שני עולמות", הצגה מקורית על פי המחזה "הדיבוק" מאת ש.
אנ-סקי, עבור תיאטרון "הבימה" במסגרת פסטיבל "דיבוקים" בפסטיבל ישראל.
בעיבוד זה של סיפור האהבה הטראגי, מגלמים שלושה שחקנים (ירון גושן, נמרוד איזנברג, אילת שדמון) את הכוחות הפועלים על הסיפור, זוג האוהבים והכוח המפריד ביניהם.
שאר הדמויות במחזה מגולמות על ידי בובות.
יחודה של הפקה זו הוא בדרך בה משמשת מערכת היחסים בין המפעילים והבובות, כמשל לכניסת הדיבוק לגוף ובהומור הרב המובא בה.
הצגה זו מוצגת בתיאטרון הסימטה.
"הרפתקאות יאן טיכי בכוכב הרובוטים"
ב-2012 כתב, עיצב וביים שמואל שוחט יחד עם אחותו דורית שוחט את הצגת המדע בדיוני "הרפתקאות יאן טיכי בכוכב הרובוטים" המבוססת על ספרו של הסופר הפולני הנודע, סטניסלב לם.
ההצגה הופקה באמצעות אי"ב והועלתה במסגרת פסטיבל אוטופיה למדע בדיוני ופנטזיה.
הסיפור עוסק ביאן טיכי, חוקר החלל וההרפתקן ללא חת, הנשלח במצוות שרותי הביטחון והביון של כדור הארץ למשימת ריגול בכוכב הרובוטים העוין.
שם, מחופש לרובוט, הוא מתערה בחברה ומגלה תרבות רובוטית המבוססת על שנאת האנושות בכלל וכדור הארץ בפרט.
ההצגה מעבירה, במסווה של סיפור הרפתקאות בדיוני, ביקורת חברתית נוקבת על הקונפורמיזם האנושי ועל הסכנות הטמונות בחיים ובכניעה לשלטון עריץ ומדכא.
יצירות נוספות פרי עטו של שוחט הן עיבוד למגילת אסתר והצגות ילדים "הענק וגנו" (2002) ו"אני הנסיכה הלנה" (2001 עם יהודה לזרוביץ וענבל לוריא).
שמואל שמעון בן-ציון (13 בספטמבר 1894 – 20 באוגוסט 1954) היה רב, פעיל ציוני ועסקן ציבור בארצות הברית ובארץ ישראל, מבוני ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מייסד שכונת כרם משה בתל אביב ושכונות "בן-ציון" בירושלים ובחיפה.
בן-ציון נולד בירושלים למרדכי בן-ציון, שהיה בנו של משה-אלתר בן-ציון, ממייסדי מאה שערים, וחתנו של יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה.
בקטנותו גדל בבית סבו מצד אמו, ובגיל 9 נסע עם הוריו לארצות הברית והתגורר בפרובידנס שברוד איילנד.
ב-1919 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטה בניו יורק.
הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה.
שימש רב בקליבלנד, בפילדלפיה ובניו יורק.
היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית באמריקה וניהל מגביות עבור הקרן הקיימת, קרן היסוד וקרן ארץ ישראל של המזרחי.
היה ציר בקונגרס הציוני ה-12. פרסם מאמרים בשבחה של ארץ ישראל בעיתונות היהודית בארצות הברית.
בשנת 1923 שב לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב.
היה שותף לאביו בייסוד "בנק אמריקה - ארץ ישראל" בתל אביב וכיהן בו כיו"ר ומנהל.
כמו כן היה יו"ר הסתדרות עולי אמריקה.
בשנת 1924 נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב.
בן-ציון עסק בבניית בתים ברחבי הארץ - בכרמל, בשרון, בתל אביב ובירושלים.
הקים את שכונת "כרם משה" בתל אביב, שנקראה על שם סבו משה בן-ציון.
כמו כן בנה שכונות מגורים בחיפה ובירושלים, והן כונו על שם משפחתו - שכונת בן-ציון.
את בתי הדירות שבנה היה משכיר לדיירים פרטיים.
בניין הדירות בחיפה שווק באמצע שנות השלושים כ"בניין הכי יפה וחדיש בהר הכרמל המרכזי".
היה סגן נשיא התאחדות בעלי הבתים בישראל.
שנתיים לפני מותו לקה בשיתוק, אולם המשיך בפעילותו הציבורית.
בערב שבת, 20 באוגוסט 1954, נורה למוות בדרכו מבית הכנסת בשכונת קריית משה בירושלים.
חתנו עו"ד גדעון ריינר נפצע.
הרצח בוצע על ידי אחד הדיירים אשר הסתכסך עם בן-ציון לאחר שהתברר לו לטענתו ששילם דמי מפתח גבוהים יותר מהדיירים האחרים בבניין.
הדייר הפסיק לשלם דמי שכירות ובעקבות זאת קיבל צו פינוי מהבית.
במאי 1955 נידון הדייר למאסר עולם.
בן-ציון נטמן בבית הקברות סנהדריה.
על שמו נקרא הרחוב שבו שכנו "בתי בן-ציון", בשכונת קריית משה בירושלים.
בשנת 1921 נישא לחנה מירסקי, בת צבי מירסקי.
בניו הם יהושע בן-ציון ומשה נתנאל בן-ציון, שהיה רב בווירג'יניה.
בנותיו הן יהודית בן-ציון ועו"ד מאירה ריינר, אשת עו"ד גדעון ריינר.
ילדיהם של מאירה וגדעון ריינר הם עו"ד צביה בלאו ואיש ההיי-טק שמואל ריינר, המתגוררים באפרת.
שמואל בנימין אליאס שיימן (בהולנדית: Samuel Scheimann; נולד ב-3 בנובמבר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי-הולנדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי וכיום עוזר מאמן הפועל רמת גן גבעתיים.
שיימן נולד בעפולה וגדל בקיבוץ דברת, וכשהיה בן 5 עבר עם משפחתו לרוטרדם שבהולנד.
בגיל 6 הצטרף למחלקת הנוער של פיינורד, שם שיחק עד גיל 16. לאחר מכן עבר לקבוצת הנוער של נאק ברדה, בה שיחק עד גיל 19. בגיל 18 נבחן שיימן במכבי תל אביב, לאחר שהרשים בשנת 2005 במשחקי המכבייה שנערכו בישראל.
שיימן נבחן גם במכבי נתניה והכח עמידר רמת גן, אך לבסוף לא הוחתם באף אחת מהקבוצות.
עם חזרתו להולנד חתם שיימן על חוזה לשנתיים בקבוצת קוזאקן בויז מהליגה ההולנדית הרביעית.
בשנת 2008 חתם שיימן בקבוצת דן בוס מהליגה ההולנדית השנייה.
לפני חתימתו בדן בוש, המליץ מאמן קבוצת המילואים של אייאקס אמסטרדם ארון וינטר להחתימו, אך המנהל הטכני של המועדון לא קיבל את המלצתו.
באותה התקופה הביעה גם פיינורד עניין בשיימן, אך הוא בחר לחתום בדן בוש על מנת לצבור דקות משחק.
בסך הכל שיחק שלוש שנים בדן בוש וערך במדיה 102 הופעות בליגה, בהן כבש שבעה שערים.
בקיץ 2011 חתם שיימן לשנתיים בקבוצת אקסלסיור רוטרדם מהליגה הבכירה בהולנד.
ב-5 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, במשחק מול קבוצת נעוריו פיינורד.
ב-30 במרץ 2012 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2–3 לאוטרכט.
בסך הכל פתח בהרכב הקבוצה ב-30 משחקים וכבש שער אחד, ובסוף העונה ירדה אקסלסיור לליגת המשנה.
ב-3 ביוני 2012 חתם שיימן על חוזה לשנתיים במכבי חיפה, עם אופציה לשנתיים נוספות.
ב-4 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק הדרבי מול הפועל חיפה במסגרת גביע הטוטו, שהסתיים בתיקו 0–0. ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 למכבי תל אביב.
בשנתיים הראשונות שלו בקבוצה ערך שיימן 17 הופעות ליגה בכל עונה.
במשך התקופה במכבי חיפה שימש שיימן בעיקר כמחליף לטאלב טוואטחה, ובעונתו השלישית במועדון שותף ב-9 משחקי ליגה בלבד.
ב-3 ביוני 2015 חתם שיימן לשנתיים בהפועל תל אביב.
ב-19 במרץ 2016 כבש את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, שהיה גם לשער הבכורה שלו בליגת העל הישראלית, בניצחון החוץ 3–0 על הפועל כפר סבא.
בסך הכל שיחק שיימן עונה וחצי בהפועל תל אביב, ולאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק הוא שוחרר מהמועדון.
ב-12 בינואר 2017 חתם שיימן לשנה וחצי בהפועל חיפה.
בעונת 2017/2018 היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון, עת סיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, ובתום העונה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שכבש את שער היתרון בהארכה בניצחון 3–1 במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים.
בסוף העונה תם חוזהו והפך לשחקן חופשי.
ב-11 ביוני 2018 חתם שיימן בהפועל באר שבע לשתי עונות.
שיימן שותף בחמישה משחקים בכל המסגרות במדי הקבוצה, וב-5 בספטמבר 2018 חתם לשתי עונות בבית"ר ירושלים, במדיה ערך 27 הופעות בעונת 2018/2019
ב-12 ביוני 2019 חזר שיימן להולנד וחתם לעונה אחת בקבוצת פנלו מהליגה הבכירה.
במדי הקבוצה ערך 9 הופעות בכל המסגרות, וב-26 בינואר 2020 חזר שיימן לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה לעונה וחצי.
לאחר 7 הופעות במדי הקבוצה, שוחרר שיימן ביוני 2020, ובאוגוסט עבר בהעברה חופשית לקבוצת קאטווייק ההולנדית.
בקיץ שיימן הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-25 באוגוסט 2024 מונה לעוזר מאמן מועדון ספורט אשדוד, ובעונה שלאחר מכן מונה לעוזר מאמן בהפועל רמת גן גבעתיים.
שמואל שילה (18 ביולי 1950 - 3 במאי 2024) היה אדריכל ישראלי, ממייסדי משרד האדריכלות פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים.
שילה נולד בלימה, בירת פרו, שם גם למד מספר שנים אדריכלות באוניברסיטה הלאומית להנדסה בעיר לימה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1969 המשיך את לימודי האדריכלות כעתודאי בטכניון בחיפה.
במקביל ללימודיו, עבד במשרדו של האדריכל יונה פיטלסון.
לאחר שירות צבאי בחיל השריון, הצטרף ב-1975 לצוות התכנון של משרד השיכון בראשו עמד האדריכל רם כרמי.
בתקופה זו, עבד הצוות על פרויקטים כמו גילה בירושלים וקצרין.
עם צמצום הצוות, פרש שילה יחד עם עוד שניים מחברי הצוות - מירון יעקובסון ויונה פיטלסון ויחד הקימו ב-1976 השלושה משרד אדריכלים פרטי - פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים.
עד לתחילת שנות ה-80 עמד בראש צוות להכנת תוכניות פרצלציה על פי תוכנת GIS (מערכות מידע גאוגרפי, "קומפלוט") שמאוחר יותר הפכה ל"חברה לאוטומציה של השלטון המקומי".
בעשורים הבאים היה מעורב בתוכניות מתאר ארציות רבות ובחלקן אף עמד בראש צוות המתכננים ובהן תמ"א 38, תמ"א 34, תמ"א 36 ותמ"א 40. שילה היה גם יועץ בכיר של חברת נת"ע בתחום תכנון מנחה וסטטוטורי של מערכת הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, וכן לחברה לתחבורה בתכנון הרכבת הקלה בירושלים.
בתחום האדריכלות עמד בראש צוותי תכנון לכמה מהפרויקטים המורכבים שנבנו בישראל ובהם בית סוהר חרמון שבנייתו הושלמה ב-1998, בסיסי ההדרכה של חטיבות הצנחנים וגולני (2006), וכן המכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש (2014).
תכנון שכונת רמות ו-ז, ירושלים, 1982
מסופי גבול יבשתיים בינלאומיים, 1994
פרוגרמה ותכנון מנחה לפרויקט נתב"ג 2000, 1994
קמפוס צוהר לילדים מפגרים ברכסים, 1998
תוכנית אב לפריסת שטחי האימונים של מערכת הביטחון, 1999
תכנון מפורט של טרמינל אווירי ושני מבני החניונים בטרמינל 3 בנתב"ג, 2004
בסיס הדרכה לחטיבת הצנחנים, שומריה, 2006
בסיס הדרכה לחטיבת גולני, 2006
תוכנית אב לשטחי אש למשרד הביטחון, 2006
המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, 2006
איתור מיקום בית הספר החמישי לרפואה בגליל, 2009
תוכנית אב אסטרטגית לכפר סבא, 2010
תוכנית אב ל"פארק החולות" בדרום חולון, 2010
הסבת בית ספר דוד בנתניה למשרדי מינהל החינוך העירוני ולשירותים עירוניים נוספים, 2012
חידוש מבני מכון התקנים הישראלי בתל אביב ובירושלים, 2013
פרוגרמה לבית סוהר חדש לנשים, בית סוהר נווה תרצה, 2014
תכנון קווים למערכת הסעת המונים במטרופולין תל אביב (הקו החום, הקו הסגול, הקו האדום)
תכנון הקו הירוק ברכבת הקלה בירושלים
מתקנים צבאיים בכל רחבי הארץ ובחו"ל
שמואל שגב (סבאג; 16 באפריל 1926 – 9 באוגוסט 2012) היה עיתונאי, סופר ואיש מודיעין ישראלי שעסק בעיקר בענייני העולם הערבי והמזרח התיכון.
שגב נולד בטבריה בשנת 1926, בנם של רבקה ומשה סבאג.
הוא סיים לימודיו בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב.
שירת ב"הגנה" ולחם במלחמת העצמאות ואף נפצע.
במהלך שירותו הצבאי שימש ככתב השבועון "במחנה" לענייני ערבים.
לאחר מלחמת העצמאות היה שגב קצין מודיעין ובתחילת שנות ה-50 היה מפקד יחידת איסוף מודיעין ממקורות גלויים (אוסינט) לימים יקרא שמה יחידת חצב.
הוא החליף בתפקיד זה את שמואל טולידאנו.
בשנת 1955 התגלה על ידי עורך העיתון "מעריב", אריה דיסנצ'יק, שקיבלו ככתב העיתון לענייני המזרח התיכון.
במשך 35 שנה עבד ככתב בעיתון, והיה בין הכותבים הבולטים בעיתון זה ובעיתונות העברית שעסקו בענייני המזרח התיכון.
כן שימש ככתב חוץ של העיתון בוושינגטון ובפריז.
לאחר שפרש מ"מעריב" גר בויניפג שבקנדה והיה פרופסור אורח למדע המדינה ותקשורת באוניברסיטת הופסטרה שבניו יורק.
שגב היה סופר פורה, ופרסם ספרים רבים ובהם גילויים עיתונאיים חשובים בנוגע לענייני המזרח התיכון.
בין היתר ידוע ספרו "בודד בדמשק" העוסק במרגל אלי כהן.
כן תרגם ספרים בנושאים אלו מערבית ומצרפתית.
נישא למירי רוזנטל, והיה אב לשני בנים: אהוד וארנון.
בהמשך נישא לפיליס, ילידת ויניפג והתגורר בעיר במשך מספר שנים.
בשנת 1986 קיבל אות כבוד משגריר צרפת בישראל, ז'אק דופון (Dupont).
שגב נפטר בשנת 2012 בתל אביב ממחלת הסרטן.
וייטנאם בין מלחמה לשלום, תל אביב: אותפז, תשכ"ז 1966.
סדין אדום: מלחמת ששת הימים, תל אביב: נ' טברסקי, תשכ"ז.
(הופיע בהדפסות רבות נוספות) (ראה אור בתרגום לצרפתית ב-1967)
מלחמה ושלום במזרח התיכון, תל אביב: נ' טברסקי, תשכ"ח.
אנואר סאדאת – הדרך לשלום, רמת גן: מסדה, 1978.
המשולש האיראני: הקשרים החשאיים בין ישראל–איראן–ארצות הברית, תל אביב: ספרית מעריב, 1981. (ראה אור בתרגום לערבית ב-1983 ובתרגום לאנגלית ב-1988)
מבצע יכין: עלייתם החשאית של יהודי מרוקו לישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ד 1984. (מהדורה ב: 1985)
בודד בדמשק: חייו ומותו של אלי כהן, ירושלים: כתר, 1986.
בודד בדמשק: חייו ומותו של המרגל הישראלי אלי כהן; עורכת אחראית: תמי ליטני, הוצאה מעודכנת, ירושלים: כתר, 2012. ("גילויים חדשים במהדורה מעודכנת")
הקשר האיראני: מכירות הנשק של ישראל וארצות-הברית לאיראן, ירושלים: דומינו, 1989.
הקשר המרוקני: המגעים החשאיים בין ישראל למרוקו; עריכה: ענת לויט, תל אביב: מטר, תשס"ח 2008.
עמק האנשים היפים; עורכים ומפיקים ראשיים: נתנאל ואסנת סמריק.
עריכה: ג'ו בן דוד, גילי תל אורן (עורכת לשונית).
תל אביבת הוצאה:Contento De Semrik, תשע"א 2011.
מאחורי הפרגוד: ועדה פרלמנטרית עיראקית על המלחמה בישראל; תרגם: ש' שגב (סבאג), תל אביב: מערכות, תשט"ו 1954. ("חקירה עיראקית בכישלון המלחמה בישראל")
בעיני אויב: שלושה פרסומים ערביים על מלחמת הקוממית; תרגם ש' סבאג, תל אביב: צבא הגנה לישראל – מערכות ('סדרת ענף היסטוריה צבאית'), תשי"ד.
הנרי דורו, הייתי מרגל יהודי; מצרפתית: שמואל שגב, תל אביב: דליה, 1956. (הוצאה נוספת: תל אביב: דעת, 1964)
הרב שמואל שמלקה קורניצר (תרס"ה, 1905 – תש"א, 1941) היה רבה של קראקא ואב בית הדין שלה.
נולד בעיר סעליש, בנם של בריינדל והרב יוסף נחמיה קורניצר, רבה של קראקא.
נישא לפרל, בת הרב שרגא פייבל טירקל ולאה, בת הרב יעקב ווידנפלד מהרימלוב (אחיינה של פרל הוא השופט יעקב טירקל).
לאחר פטירת אביו, בשנת 1933, התמנה לדיין בקראקא, כשהוא בן עשרים ושמונה.
כעבור שנתיים, בשנת 1935, התמנה לראש בית הדין וממלא מקום אביו ברבנות.
באדר תש"א (1941) נספה במחנה הריכוז אושוויץ.
כעבור שנה נספו אשתו ושלושה מארבעת ילדיו.
אחותו חנה שיינדל הייתה אשת שבתי פרנקל.
אחות אחרת, מרים רייזל, הייתה אשת הרב מנחם צבי אייזנשטט, שהיה חבר מועצת עיריית קראקא מטעם אגודת ישראל ולאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וייסד בה ישיבה.
הרב שמואל הלוי שולזינגר (ב' בטבת ה'תרצ"ה, 8 בדצמבר 1934 – כ"ג בטבת ה'תשס"ד, 17 בינואר 2004) היה רב חרדי ישראלי, רבה האשכנזי של קריית אתא.
נולד בירושלים לסימה לאה ולרב יצחק הלוי שולזינגר.
בילדותו למד בבית הספר 'נצח ישראל' בירושלים, אביו התמנה כרב בכפר גנים והמשפחה עברה להתגורר בכפר, בהמשך עברו לחיפה, שם שימש האב כרב שכונה וכרב המכשיר של בתי המטבחיים.
בשנת ה'תש"ח (1948) החל ללמוד בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ממנה עבר בקיץ ה'תשי"א (1951) לישיבת פוניבז', שבבני ברק, שם למד בין היתר מהרב אליהו אליעזר דסלר שבו ראה את רבו המובהק, ואצל הרב יחזקאל לוינשטיין.
במאי 1956, בהיותו רווק, זכה בפרס לחידושי תורה מטעם משרד הדתות.
בשנת ה'תשי"ז נפטר רבה של כפר אתא הרב יהודה ליב גפן.
בחודש ניסן של אותה שנה התארס שמואל עם מלכה, והחל לכהן כרב המקום, בהמלצת הרב מטשעבין, ששלח מכתב מיוחד לרגל הכתרתו.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) הקים כולל אברכים בעיר שמומן ברובו מכיסו הפרטי.
בשנת ה'תשל"ג הקים את תלמוד התורה "תורה תמימה".
שימש גם כנשיא הישיבה לצעירים, המקומית, שנוסדה ב-1990.
בשנת ה'תשנ"ה עבר ניתוח לב פתוח בקליבלנד, אוהיו.
בשנת ה'תשס"ד לקה בלבו ונפטר.
הלווייתו יצאה מבית הכנסת הגדול בעיר.
הוא נקבר בבית הקברות הישן של קריית אתא "נחלת ראשונים" לצד חמיו.
בנו הרב טוביה הוכתר לממלא מקומו כרב בית הכנסת הגדול, תפקיד אותו נטש לאחר תקופה, עקב חילוקי דעות עם בני הקהילה.
בשנת ה'תשס"ז הוציא לאור אחיו הרב משה מרדכי שולזינגר ספר לזכרו בשם "עטרות שמואל".
בשנת ה'תשס"ח הוציא לאור בנו הרב טוביה את גיליונותיו על הרמב"ם והמשניות בספר גיליוני הגר"ש.
בקובץ תורני "צוהר" בשנת תשס"ז הופיעו סדרת מאמרים ובהם הערותיו על השו"ע ותשובות חתם סופר.
ד"ר שמואל שלוסברג (29 בנובמבר 1897, מינסק, אז האימפריה הרוסית, כיום בלארוס – 8 בספטמבר 1959, חיפה, ישראל).
כיהן כסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית בחיפה.
ב-1928 סיים לימודי רפואה בברלין, ובשנים 1928–1934 השתלם שם במחלקות למחלות הפנימיות בבתי החולים "מואביט" ו"נויקלן" .
השתתף בפעילות ציונית ובאוקטובר 1934 עלה ארצה.
תחילה עבד בחברת האשלג בדרום ים המלח ואחרי כן, כרופא המוסד, בבית ההבראה "החלמה" ברמת גן וכן בקופות החולים בראשון לציון, ברחובות ובחדרה, בעמק זבולון ובעמק יזרעאל המערבי.
בתוך כך השתקע בחיפה ומילא בה תפקידים ציבוריים שונים.
היה חבר בוועד ההסתדרות הרפואית בחיפה, ולימים כיהן כסגן יו"ר שלה.
היה פעיל בהגנה, יו"ר הוועדה הסניטרית של ועד שכונת הדר הכרמל, יו"ר הוועדה הרפואית של לשכת הגיוס בחיפה ומן הפעילים המרכזיים בליגה למלחמה בשחפת.
שלוסברג נפטר ב-1959 ונקבר בבית עלמין חוף הכרמל.
ב-1985 נקרא על שמו רחוב בשכונת "שער העלייה" בחיפה.
הרב שמואל שלמה בוירסקי (בערך 1820 – לאחר 1894) היה למדן ליטאי שחי בירושלים.
ספרו עוסק בנושאים תורניים שונים, והוא כולל "שער כתר תורה" על כתר ארם צובא.
קטע זה רב עניין לחוקרים, שכן יש בו תיאור של הכתר לפני אובדן חלק גדול ממנו בשנת 1948.
נולד בהורדנה למשה מאיר בויארסקי.
אחיו של סבו, היה רבי שמואל בן אביגדור מרבני יהדות וילנה בתקופת הגר"א.
אחיו, ישראל חיים (נפטר ב-1988) היה מייסדי כולל הורדנה בארץ ישראל.
הוכר כילד פלא, ונישא לבתו של רבי משה זאב מרגליות, רבה של ביאליסטוק ומחבר הספרים "אגודת אזוב" ו"מראות הצובאות".
הוא התגורר אצל חמיו עד פטירתו, ולאחר מכן המשיך ללמוד אצל רבי אליעזר לנדא, מחבר "דמשק אליעזר" בהורדנה.
כשנתיים לאחר פטירת חמיו, התאלמן מאשתו ונותר עם שני ילדיהם, זאב וולף ואביגדור.
הוא נישא בשנית לרחל לאה בת ר' ברוך מקובנה, אך לא היו להם ילדים משותפים.
רחל לאה תמכה כלכלית בשמואל שלמה ושני ילדיו, ואפשרה לו ללמוד מבלי להזדקק לעבודה כלשהי, אף לא תורנית.
היא כתבה או מימנה עבור בעלה כתיבה של התנ"ך כולו על מגילות קלף.
בשנת 1857 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בירושלים המשיך בלימודיו כשהוא זוכה לתמיכתו של אחיו, ישראל חיים, שהתגורר בארץ ישראל בתקופה זו.
בירושלים כתב בוירסקי את יצירותיו שפורסמו:
עבודתו העיקרית, עמודי שש (1894), עוסקת לפי הכתוב בשער: ב"ענייני הקרבנות ועבודת בית המקדש".
אך התיאור מתאים רק לחלקו הראשון של הספר, בחלקו השני עסק בוירסקי בדברים נוספים כמו: כתר ארם צובא.
בנוסף לעמודי שש, הוציא בוירסקי גם ספר קטן בשם דמעת העשוקים, בשנת 1864. בשנות ה-70 של המאה ה-19, פרסם כמה מאמרים תורניים בכתבי העת העבריים "חבצלת" ו"שער ציון", אך בסופו של דבר חדל ממנהגו זה מחשש שעיתונים אלו מעצם טבעם עלולים להיזרק לאחר שקראו בהם.
לבוירסקי הייתה גישה ייחודית כלפי צורת הכתובים.
היה אופייני בקרב קהילות יהודיות במשך האלף האחרון להשתמש בקודקסים של כתבי הקודש ברוב המצבים; מאז המצאת הדפוס, אלה היו בדרך כלל קודקסים מודפסים.
השימוש במגילות הכתובות בכתב-יד על קלף נשמר רק לספרי תורה ולמגילת אסתר, ואפילו לספרים אלה, המגילות משמשות רק בקריאות ליטורגיות רשמיות.
במאה השמונה עשרה, פסק הגאון מווילנה שיקראו את ההפטרות ואת המגילות מתוך מגילות בכתב-יד של ספרי נביאים, והורה על מערך מגילות מלאות מכל ספרי הכתוב, כולל אפילו הכתובים.
עם זאת, אין שום ראיות לכך שהגאון נמנע משימוש בספרי קודקס ללימוד אישי.
במאה שלאחר חידושו של הגאון מווילנה, החלו באופן מתון בקהלות רבות לכתוב מגילות נביאים, מכיוון שספרי הנביאים משמשים לקריאה ליטורגית של ההפטרה.
מצד שני, היה מאוד נדיר לכתוב ספרי כתובים על קלף.
בוירסקי בעצמו כתב סט שלם של מגילות כשרות של כל ספרי נביאים וכתובים (בנוסף לחמשה חומשי תורה) ומסר אותם לבית הכנסת החורבה.
הוא גם כתב עותק נוסף של ספר תהלים, ששלח לאחיו שהיה גר בבריסק.
בוירסקי התכוון לאמץ את הקריאה ממגילות עם אמירת ברכה מיוחדת: "בא"י אמ"ה אשר קדשנו במצוותיו וצוונו לקרות בכתובים." אף על פי שברכה זו מופיעה במסכת סופרים, היא לא מובאת להלכה בפוסקים הראשונים והאחרונים.
פוסקי ההלכה בתקופת האחרונים נוטים להיזהר מאוד מאמירת ברכות שאינן סטנדרטיות, ולכן הפסק לברך ברכה זו נחשבה כחידוש גדול.
בוירסקי מזכיר במפורש כוונות משיחיות של הפרויקט לשחזר את הצורה העתיקה של כתיבת כתבי קודש, כפי שהוא מזכיר את תחייתן של דמויות מהתנ"ך.
נראה שזה חלק ממגמה כללית בקרב יהודי המאה התשע-עשרה, שהשיבו מנהגים קדומים - כמו ה"מנהג" לגור בארץ-ישראל, אך גם (בהמשך במאה התשע-עשרה, במזרח אירופה) ניסיונות לחידוש מצוות התכלת בציצית, וניסיונו של הרב צבי הירש קלישר לחדש את עבודת הקרבנות.
(העובדה שבוירסקי כתב ספר על הקרבנות - חלק א של עמודי שש, יכולה להיות עוד דוגמה של תופעה זו.)
שימוש פרטי בספרי תורה, על ידי יחידים בבית
בוירסקי סבר שכאשר אדם קורא מתוך ספר תורה כשר, חייב לברך לפניו, כמו בקריאה ציבורית.
ההלכה המסורתית קובעת שמספיק לברך על לימוד תורה פעם אחת ביום, ושוב אין צורך לברך על לימוד תורה פרטי נוסף שעוסק בה במשך היום.
חשיבות עבודתו לחוקרי המאה העשרים של כתר ארם צובא
על מנת לייצר מגילות כשרות, נדרש בוירסקי לקבל עותק מדויק של אותיות הכתובים, וקטעי הפרשיות, וכן את מסורת הכתיבה של ספרי תהילים, משלי ואיוב.
לצורך זה, הוא השתלב בפרויקט של משה יהושע קמחי, חתנו של ר' שלום שכנא ילין; קמחי יצא למסע לעיר חלב במטרה לעיין בכתר ארם צובא.
קמחי הקדיש זמן רב לעיון בכתר שם, ורשם את ממצאיו בשולי המקרא העברי המודפס השייך לחמיו.
בשנת 1948, במהלך המהומות בחלב, נגרם נזק לכתר, וחוקרים האמינו שהוא נהרס.
בשנת 1957 התגלה שחלק גדול מהקודקס שרד והוברח לירושלים.
עם זאת, חוקרים התעניינו בשחזור החלקים החסרים בקודקס, וחיפשו מקורות משניים שיוכלו לעזור במאמץ זה.
אף על פי שחוקרים לא הצליחו לאתר את התנ"ך של ילין וקמחי, הם ידעו על קיומו מתוך התייחסויותיו של בוירסקי אליו ב"עמודי שש".
זה היה כל מה שהיה ידוע על תנ"ך זה עד 1989 כשגילה יוסף עופר את התנ"ך בעצמו.
שמואל שחם הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת הנגב.
בצנחנים עבר שחם מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה, ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה שימש כמפקד פלוגה.
בשנת 1972 מונה למפקד גדוד 202 של חטיבת הצנחנים, ופיקד על כוח מהגדוד במבצע ברדס 54–55. בשנת 1975 מונה למפקד חטיבת הנגב.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בגרמניה.
רבי שמואל שמעלקא טויבש (ה'תקס"ח – ח' באב ה'תרכ"ה, 1865) היה רבה של יאס ומחבר ספר חיי עולם.
נולד בלבוב בשנת תקס"ח לרבי אהרן משה טויבש, רבה של יאס, וללאה, בגיל חמש עשרה התארס עם גיטל, בת רבי יחיאל איכל הלוי רוזנפלד מראווא.
לאחר נישואיו נתקבל לרב בקהילת אברטין, ולאחר מכן כיהן גם כרב ואב בית דין בשינאווה, עם פטירת אביו בי"א בתמוז תרי"ב נקרא למלא את מקומו ביאס שם כיהן כרב העיר מתחילת שנת תרי"ג ועד לפטירתו.
נפטר בח' באב תרכ"ה, ונקבר ביאס לצד אביו.
בנו רבי שלום אב בית דין בוטושאן ומחבר שו"ת שאילת שלום
בנו רבי יצחק אייזיק טויבש אב בית דין פוקשאן מחבר ספר מנחת יצחק על התורה
בנו רבי אורי שרגא פייבל אב בית דין יאס מחבר שו"ת אורי וישעי
בנו רבי יחיאל איכל אב בית דין סדיגורה מחבר ספר שם עולם על שמות גיטין
חתנו רבי מרדכי לייפר מנדבורנה
חתנו רבי שמחה אריה פיש מבורשה
חתנו רבי יהודה אריה ליבוש מייזליש אב בית דין פרמישלא
חיי עולם, חידושים על שולחן ערוך אורח חיים
מלחמות ה', ביאור על הגדה של פסח
עוללות שמואל, על חמישה חומשי תורה (נדפס לראשונה מכתב ידו בשנת תש"ע)
חיי עולם, על חמישה חומשי תורה (נדפס לראשונה מכתב ידו בשנת תשע"ה)
אבל משה, הספד על אביו
הגהות על הש"ס, נדפסו בסוף ש"ס וילנא
חיבורים שמזכיר בספריו ועדיין לא נדפסו
ארחות משפט, על שולחן ערוך חושן משפט
עסיס רימונים, על עין יעקב מסכת ברכות
עיון תפילה, על סדר התפילה
שמואל שי (נולד ב־11 באוקטובר 1938) הוא חוקר בתחום מדעי ההתנהגות, סטטיסטיקאי, פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית ומרצה בתוכנית פכ"מ (פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה) ב.
שמואל שי נולד בירושלים ליהושע שי, פעיל עלייה ושגריר ישראל במרכז אמריקה ולרבקה לבית שמחה.
מצד אמו הוא נינו של הרב אברהם פילוסוף.
משפחתו היא מיהדות ספרד: סבא רבא שלו עלה מלאריסה שביוון וסבתו עלתה מסרייבו שבבוסניה.
המשפחה התיישבה ב בירושלים באמצע המאה ה־19, נמנתה על ה ושימרה את שפת הלדינו.
ניחן באוטודידקטיות ולמד אלקטרוניקה ותקשורת רדיו, ובגיל 14 היה לחובב הרדיו הצעיר ביותר שהחזיק ברישיון ממשלתי להחזקת והפעלת תחנת שידור.
למד בגימנסיה העברית רחביה ושירת בגדוד קשר ארצי.
לאחר מכן למד במכון הפוליטכני של ברוקלין (לימים צורף לאוניברסיטת ניו יורק) ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם קיבל תואר ראשון בפיזיקה ותואר שני בסטטיסטיקה מתמטית.
את הדוקטורט השלים שי בשנת 1976 באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' לואי גוטמן.
בהמשך פיתח שי את "תורת מערכות הפעולה ההתנהגותיות על פי שטחות" (FAST) כמודל גנרי ואת "הסילום המרובה" כפרדיגמה למדידה רב ממדית בעבור מערכות התנהגותיות, כמו כן יישם את המודל המערכתי בחקר איכות החיים האנושית, בחקר הצדק החלוקתי ובחקר ארגונים.
היה שנים רבות מנהל מחקר ב וכן במרכז לחקר המגזר השלישי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ייסד ועמד בראש המרכז לצדק חברתי ע"ש יעקב חזן במכון ון ליר בירושלים.
שי היה יועץ מתודולוגי למחלקת החינוך של ארגון מדינות אמריקה, פרופסור אורח ב ועמית מחקר לשם כבוד באוניברסיטת ליברפול.
חבר במכון למתמטיקה סטטיסטית (ארצות הברית, IMS), וב, מייסד ומזכ"ל ראשון של האגודה הבין לאומית ל .
שי כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים הישראלים בברקלי ואזור המפרץ של סן פרנסיסקו.
בהתקוממות הסטודנטים המסיבית והממושכת "התנועה לחופש הדיבור" (Free Speech Movement) שארעה בברקלי בשנים 1964-1965 היה מעורב, עת דיאנה (אשתו דאז) הייתה בין השובתים שנעצרו והובאו למשפט.
שי הוא מוותיקי החברים במועדון הספורט הירושלמי ושימש כחבר הנהלת המועדון.
נשוי לירדנה ולו ארבעה ילדים.
שמואל בן אהרן שלטשטט (שליצטאט, שליטשטאט) היה רב אלזסי מהמאה ה-14. הוא נולד בשלטשטדט וידוע שהוא חי בשטרסבורג במחצית השנייה של המאה ה-14. הוא היה ראש ישיבה בשטרסבורג, ומחבר ספר "קיצור המרדכי" או "מרדכי הקטן".
על פי סיפור המופיע ב"ספר המקנה" של רבי יוסף איש רוסהיים, בשנת 1370 לערך, היו בקהילה היהודית של שטרסבורג שני מוסרים שהואשמו שהלשינו לאבירי אנדלאו על הקהילה.
רבי שמואל הושיב בית משפט נגד המלשינים, וגזר עליהם עונש מוות.
הם הצליחו לבצע את גזר הדין נגד אחד מהם אבל השני נמלט, התנצר והודיע לאבירים על ההליכים.
האבירים יחד עם המון חמוש הגיעו לשטרסבורג במטרה לנקום ברבי שמואל, שהצליח להשיג מקלט בטירת הוהלנדסברג , ליד קולמר.
נכבדי הקהילה נמנעו מלהתערב להגן עליו, והוא נשאר במאסר במשך שש שנים.
רבי שמואל עזב את מקום מחבואו ב-1376 ונסע לבבל שם הגיש תלונה בפני הנשיא נגד מנהיגי קהילת שטרסבורג, והביא ממנו ומרבני ירושלים כתבי חרם.
חמוש בכתב החרם הזה, חזר רב שמואל לגרמניה והתגורר ברטיסבון.
רבני רטיסבון כתבו לראשי קהילת שטרסבורג, והתחננו בפניהם שישתמשו בכל מרצם בקבלת ההיתר לשובו, ואיימו שאם לא כן, יוטלו עליהם החרם.
כתוצאה מכך ראשי הקהילה אכן השיגו את האישור השלטוני הדרוש והוא הורשה לחזור לשטרסבורג.
לא ידוע כמה זמן חי רבי שמואל לאחר אירוע זה; אך שנים ספורות לאחר מכן (בערך 1380) נטבחו כל יהודי שטרסבורג, וייתכן כי הוא נספה יחד עם קהילתו.
רבי שמואל ידוע במיוחד בחיבורו "קיצור מרדכי" או "מרדכי קטן", של "ספר המרדכי" של רבי מרדכי בן הלל.
במקרים מסוימים הוא מכריע שלא כמרדכי ולעיתים מוסיף הלכות שאינן מופיעות ב"ספר המרדכי".
שמואל שולמאן (1843 - 20 בספטמבר 1899; ט"ז בתשרי ה'תר"ס) היה רב, פעיל ציוני, סופר סת"ם ואמן ארץ-ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
שמואל שולמאן נולד בשנת 1843 בכפר טימקוביץ', בפלך מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בלארוס).
אביו, אריה ליב מאניס שולמאן, היה רב הקהילה.
בשנת ה'תר"י (1850-1849) עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בצפת.
שולמאן זכה לחינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה בעיר.
אשתו הראשונה הייתה גיטל בת הרב ירחמיאל בן יצחק הלוי (משולם פייבוש הלוי הורביץ) מזבוריש.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בטבריה.
בשנת 1861 נולד בנו פנחס.
בעקבות סכסוך עם חותנו התגרש.
כנראה באזור מחצית שנות ה-60 של המאה ה-19 נישא לתמר, בת הרב יעקב מקונייר.
בנו חיים אייזיק שולמן נולד בשנת 1865. לאחר מותה של תמר, נישא לרייזל (דרייזל) בת מנחם קורן מדרוהוביץ'.
בשנת 1879 נולדה ביתו מרים, אשת חיים אהרן גולדנבוים, ובשנת 1887 נולדה ביתו שרה יהודית, אשת הרב אשר אנשיל וקסמן.
את פעילותו הציבורית החל, כנראה, באזור שנת 1871, אז נבחר למזכיר חברת "יישוב הארץ הקדושה", שהוקמה בפברואר-מרץ של אותה שנה, על ידי שמעון ברמן בטבריה.
בשנת 1881 עבר שולמאן להתגורר בירושלים, שם הדפיס את החוברת "חברת ישוב הארץ" (ה'תרמ"ב), בבית הדפוס של יצחק גאשצינני, ובה פורטה תוכניתו להקמת מעין קואופרטיב ליישוב 500 משפחות יהודיות בארץ-ישראל.
באותה עת הוא היה קשור ל"ישיבת שנות אליהו", שפעלה בקרבת חצר רייסין.
בשנת 1882 הצטרף שולמאן ל"ועד חלוצי יסוד המעלה", שהוקמה על ידי זלמן דוד ליבונטין ויחיאל מיכל פינס, ואף שימש כמזכיר הוועד.
בסוף אותו קיץ הגיע לאיסטנבול, שם נפגש בעניין זה עם ראשי הקהילה היהודית, ובעזרתם אף עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני לשם קידום תוכנית ההתיישבות שלו.
ב-1884 נסע לביירות, שם הדפיס מיקרוגרפיה בטכניקה של הדפס אבן בבית הדפוס "פאטהא-ליטוגרפיה".
בשנת ה'תרמ"ו (1886-1885), לאחר מאמצים רבים, התקבל לבסוף הפירמאן מאת הסולטאן העות'מאני ליישוב של 500 משפחות בג'יפתליק שבעבר הירדן על אדמות המדינה.
אולם, יוזמה זו לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1886 היה שולמאן מעורב, יחד עם משה פעליקסון ואחרים בתוכנית לרכישת קרקעות במסגרת "חברת בני יהודה".
החברה תכננה לרכוש קרקעות ברמת'ניה ("כורסא גולן") באזור הגולן בשטח של כ-220 פדן (660 דונם בקירוב) החברה הצליחה לרכוש 15 אלף דונם מאדמות הכפר, וכ-35 משפחות יהודיות עלו לכפר והשתכנו בכמה מבתיו.
כמו כן החלו בעיבוד מספר מצומצם של אדמות חקלאיות.
ב-1886, כנראה בראשית הקיץ, ביקר שולמאן שוב בבירות, שם הוציא לאור את ההדפס "אהבת ציון", עליו עבד כשנתיים.
בקיץ 1899 שהה שולמאן תקופה נוספת בירושלים.
הוא עסק בקידום אגודת "בני ציון" להתיישבות, שנוסדה שנתיים קודם לכן בצפת.
שולמאן נפטר באוקטובר 1899, בימי חול המועד סוכות בצפת.
רק מעט מיצירתו של שמואל שולמאן שרד והגיע למחקר תולדות האמנות.
ידוע כי נהג ליצור קליגרפיה מעוטרת, לוחות "מזרח" ויצירות נוספות, בהן שילב את מומחיותו במיקרוגרפיה.
בין יצירותיו פורסמו בעיקר שני הדפסים, שנעשו בטכניקה של הדפס אבן צבעוני בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אלו הודפסו על ידו בבית הדפוס "פאטהא-ליטוגרפיה" שבביירות.
המוקדם בהם הוא "הכותל המערבי והמקומות הקדושים", שהודפס בשנת 1884, ומבוסס על עבודה מוקדמת שלו.
הוא מציג תיאור סמלי של הר הבית וחתומה בטקסט "מאת הצייר הצעיר שמואל שולמאן איש ירושלים בעה"ק צפת תוב"ב".
התיאור הכללי מתבסס על מסורת האומנות היהודית, כפי שהתבטאה ביצירתו של יהוסף שווארץ.
הצורות השונות בהדפס נוצרות בעזרת מיקרוגרפיה צפופה, העשויה בכתב מרובע.
הטקסט בשולי התיאור מתאים בין הפסוקים מן התנ"ך לבין הדימוי:
הדפס האבן השני הוא "אהבת ציון", שהודפס בבירות בשנת 1896. במרכז העבודה דימוי סמלי של ירושלים, כעיר חומה שבראשה דגל.
משני עברי העיר מתוארים עצי ערבה של ענפייהן כלי נגינה כתוף, כינור, ועוד.
זהו תיאור סמלי ששולמאן מבארו בשולי העבודה כ"שתי ערבים עם הכינורות וכלי זמר אשר תלו עליהם גולי ישראל בשבתם על נהרות בבל בזכרם את ציון" (על פי תהילים קל"ז).
גם כאן שולמאן בחר פסוקים תואמים ממגילת איכה, מספר עזרא וספר נחמיה וממקורות נוספים.
בראש העותק שהיה באוסף יצחק אינהורן מופיע טקסט הקדשה "לכבוד חובבי ציון היקרים ובראשם השר המרומם מו"ה אברהם בנימין בן יעקב לבית רוטשילד הי"ו".
טקסט זה מודבק, ומצביע על השימוש בעבודה זו, ובאחרות כמוה, כאמצעי רווח לגיוס תרומות בקרב הישוב הישן.
לאחר מותו של שולמאן, הדפיס יוסף בריליאנט מהדורה נוספת של הדפס זה, שחתומה על ידו כיוצר.
קשריו של שולמאן עם אומנים אחרים איננו ברור.
מבין האמנים הצפתים שהכירו את עבודתו ניתן לציין בייחוד את יוסף צבי גייגר הצעיר, שהיה פעיל בהקמת אגודת "בני ציון" בצפת.
מאמרים ומודעות מאת שמואל שולמאן
שמואל (שמוליק) שור הוא שחקן טניס שולחן פאראלימפי ישראלי.
שור משחק טניס שולחן מגיל צעיר והוא חבר בית הלוחם בתל אביב.
השתתף במספר רב של טורנירים עולמיים וזכה ביותר מ-30 מדליות, עיקרן במסגרת טורניר זוגות, לרבות מדליית זהב באליפות גרמניה הפתוחה לשנת 2006 ומדליית זהב באליפות ספרד הפתוחה לשנת 2014. בשנת 2008 היה בדירוג השיא שלו במקום השישי בעולם בדרגת נכות 7.
שלוש פעמים השתתף באליפות העולם בטניס שולחן: בשנת 2006 זכה עם זאב גליקמן במדליית ארד, בשנת 2009 התחרה שוב יחד עם גליקמן ובשנת 2014 התחרה יחד עם דני בוברוב.
השתתף ב: בתחרויות היחידים לא התקדם משלב הבתים ובתחרות הזוגות התחרה עם זאב גליקמן והם הפסידו בתחרות על מדליית הארד.
הרב שמואל שושנה (נפטר ח' בתמוז ה'תקפ"ג, 1823) היה פוסק הלכה ושד"ר, אב בית הדין ורבה של טבריה בראשית המאה התשע עשרה.
נולד במרקש שבמרוקו, עלה לארץ ישראל סביב שנת ה'תקמ"ה.
בשנת תק"ן יצא כשד"ר ללוב, שם הסכים לספר חיי אברהם.
היה שד"ר בארצות צפון אפריקה.
הוחזק כבקי בכל ענייני דת ודין.
את ימי הקיץ נהג לבלות בפקיעין, ובזמן שהותו שם היו רבני עירו פונים אליו בדבר הלכה.
נמנה עם ראשי ורבני הקהילה לצד הרב יצחק אבולעפיה, רבי אהרן אלחדיף, רבי יאודה נחמד, רבי רפאל ארזי הכהן.
בשנת תק"ע יצא לשליחות נוספת למרוקו, וביקר בעיר תאזה, שם הסכים על פסק דין הנוגע לשררה של רבי יהושע בן גיגי בעיר.
נקבר בטבריה בסמוך לים הכנרת, וספדו לו רבי דוד אמאדו ורבי שלמה חכים.
בנו היה רבי יוסף שושנה, דיין בטבריה.
ספר שאלות ותשובות - בכתב יד.