tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שניתן להגיע מהר יותר לכמות חומר בקיע הנידרש לפצצה, בעיבוד מחדש של דלק גרעיני בכור פעיל, מאשר בהעשרת אורניום, חלק מהמדינות מעדיפות לבנות פצצה מפלוטוניום.
בניית מנגנון ההפעלה של פצצת פלוטוניום נחשב ליותר מורכב מבחינה הנדסית.
הפצצה שכונתה "איש שמן" שהוטלה על נגסאקי, ימים ספורים לאחר הירושימה, הייתה מבוססת על פלוטוניום.
מנגנון הירי, המנגנון שבפצצה "ילד קטן" – שהוטלה על הירושימה, הוא מנגנון שמבוסס על הפרדת החומר הבקיע לשתי מסות תת-קריטיות, וירי אחת מהן אל השנייה למטרת הביקוע.
החומר הבקיע במנגנון זה הוא אורניום מועשר (כלומר אורניום שרובו עשוי מהאיזוטופ הרדיו אקטיבי אורניום 235, אשר באורניום טבעי הוא מהווה אחוז קטן מהרכב החומר שרובו מורכב מאורניום-238).
את המסה הקריטית של האורניום המועשר, מפרידים לשתי מסות תת-קריטיות, בצורה של "קליע" ו"מטרה".
שתי המסות נמצאות בקנה ירי, וכדי ליצור את תגובת השרשרת הגרעינית, נורה ה"קליע" אל ה"מטרה", ובכך מתחבר אליה, יוצר מסה קריטית ומתחיל את הביקוע הגרעיני.
יעילות מנגנון הירי נמוכה למדי שכן רק אחוז קטן מהאורניום עובר את תהליך הביקוע הגרעיני, ולמנגנון פוטנציאל גדול לתאונות: התרסקות מטוס, שרפה או מכת ברק עלולים להפעילו וליצור תגובת שרשרת גרעינית.
מנגנון הקריסה, המנגנון שבפצצה "איש שמן" – שהוטלה על נגסאקי, הוא מנגנון המבוסס על דחיסה של מסה תת-קריטית עד מצב של מסה על-קריטית.
החומר המתבקע במנגנון זה הוא פלוטוניום Pu-239, ולא נעשה שימוש באורניום מזוקק U-235. המנגנון מבוסס על ליבת מסה תת-קריטית של פלוטוניום ולא נעשה שימוש באורניום, שממוקמת במרכז מסה כדורית של חומר נפץ רגיל.
כדי ליצור את תהליך הביקוע, מוצת בו-זמנית חומר הנפץ שמסביב לליבה, ובכך יוצר לחץ סימטרי עצום אל תוך ליבת הפלוטוניום.
ליבת הפלוטוניום נדחסת, וצפיפותה מתגברת עד כדי היווצרות מסה על-קריטית המאפשרת את הליך ביקוע הגרעין.
הבעיה בדבר הזה נובעת מהקושי לוודא שתהליך הדחיסה יהיה סימטרי באופן מדויק.
דחיסה לא-סימטרית תביא לפליטת מסת הפלוטוניום אל מחוץ לגוף הפצצה, ובכך לשיבוש תהליך הביקוע ולפיצוץ בלתי-יעיל.
על הקושי ניתן להתגבר בעזרת מנגנון לוויסות עוצמת פיצוץ חומר הנפץ הרגיל עד להשגת גל הדף בסימטריות הרצויה.
מנגנון הקריסה יעיל ובטיחותי יותר ממנגנון הירי, שכן כדי ליצור תהליך ביקוע יש ליצור תהליך דחיסה מדויק מאוד ולא מקרי.
פצצת נייטרון היא פצצה גרעינית אשר גורמת בעת התפוצצותה להקרנת כמות רבה של נייטרונים ופיזורם בסביבתה הקרובה.
הפצצה היא בעלת כוח הדף קטן בהרבה מזה של פצצת אטום רגילה, מפיקה גל חום חלש יחסית, ופולטת כמות זעומה יחסית של נשורת רדיואקטיבית.
הנזק העיקרי של הפצצה הוא תוצאה של קרינת הנייטרונים הנפלטת ממנה, קרינה שהיא קטלנית לבני אדם, לבעלי חיים ולצומח, אך אינה פוגעת ברוב החפצים הדוממים.
לכן נהוג לחשוב כי ניתן להשתמש בפצצה זו בתוך ערים עם נזק מועט לבניינים, אך בה בשעה להשמיד רבים מיושביהן.
עקרון הפעולה של פצצת הנייטרון דומה מאוד לזה של פצצה גרעינית רגילה.
בתהליך של ביקוע גרעיני נפלטים מכל אטום שמתבקע נייטרונים ברמות אנרגיה גבוהות מאוד.
בפצצת אטום, כולאים את חלקיקי הנייטרון בתוך הפצצה כך שהאנרגיה שלהם הופכת לאנרגיה קינטית המתבטאת כגל הדף וחום עצום.
בפצצת הנייטרון מניחים בשלב מסוים לרוב הנייטרונים להיפלט בצורת קרינה.
בניגוד לקרינת אלפא ובטא, ובדומה לקרינת גמא, לנייטרונים אין מטען חשמלי, ולכן הם אינם מייננים באופן רציף לאורך המסלול שלהם.
מצד שני, בניגוד לקרינת גמא, הנייטרונים גם לא מתפזרים על אלקטרונים, התופסים את רוב הנפח של החומר.
אינטראקציה בין נייטרונים מהירים לחומר מתרחשת בעיקר כפיזורים אלסטיים על גרעין האטום, התופס נפח קטן מאוד מהחומר.
תכונות אלו גורמת לכך שנייטרונים עוברים יחסית בחופשיות דרך רוב החומרים, (מלבד חומרים עשירים במימן כגון מים ופלסטיק).
כאשר נייטרון מתפזר על גרעין של אטום, הוא מעביר אליו מספיק אנרגיה כדי לגרום ליינון, ועל כן קרינת נייטרונים היא קרינה מייננת קטלנית בעלת טווח ארוך וכושר חדירה גדול.
קרינת נייטרונים יכולה לעבור בקלות שריון עבה, כמו זה של טנק לדוגמה, ולהשמיד את כל יושביו.
לאחר שהנייטרונים התנגשו מספר פעמים בחומר קטנה רמת האנרגיה שלהם.
בשלב זה הם מסוגלים לפגוע בגרעין אטום ולהיבלע על ידו.
תכונה זו של נייטרונים באנרגיה נמוכה עשויה להפוך מתכות שונות לרדיואקטיביות בעצמן.
התוצאה היא שגופי מתכת (ובין השאר - רק"מ) שספגו קרינת נייטרונים יישארו רדיואקטיביים ברמה קטלנית במשך מספר ימים לאחר הפעלת הפצצה.
עקב השפעותיה נחשבת פצצת נייטרון לנשק גרעיני טקטי מצוין כנגד ריכוזי שריון וצבא.
פצצת עטלף הוא כינוי להצעה שהועלתה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, להשליך מעל האימפריה היפנית עטלפים הנושאים פצצות תבערה זעירות.
שמו הרשמי של הפרויקט היה "מבצע אקס־ריי" (מבצע רנטגן) שהתנהל בראשותו של ד"ר לייטל ס' אדמס, רופא שיניים מפנסילבניה.
הרעיון היה שהעטלפים יתפזרו ויחפשו מחסה בבניינים ביפן העשויים בעיקר עץ ונייר ואז יפוצצו הפצצות בצעד שיגרום לדליקות רבות באזור.
לצורך המשימה נבחר עטלף ממין מקסיקני שמשקלו היה 14 גרם.
במהלך הפיתוח, שארך כשנתיים בין 1942 ל־1944, פותחה במיוחד פצצת תבערה זעירה שהכילה נפלם (בנזין וסבון נוזלי), במשקל 30 גרם, והוצעו כמה דרכים להפעלת הפצצה.
בין השאר נבחנו מרכז בקרה חיצוני שיפעיל את הפצצות מהמטוס שישליך אותם, אפשרות שנפסלה משום שהצבא חשש מתלות שכזו; מרעום שיופעל על ידי תנועת כנפי העטלף, אפשרות שנפסלה בגלל רגישות המתקן; ומנגנון השהיה פנימי, מה שנבחר בסופו של דבר.
המנגנון כלל חלל בו תיל פלדה שהחזיק את פתיל ההצתה, ומעט לפני שחרור העטלפים הוזרקה לחלל תמיסת נחושת כלורית, שהמיסה את הפלדה וגרמה להפעלת הפצצה.
לבסוף התוכנית שנתקבלה הייתה לשמור את העטלפים בקירור שיגרום להם לשנת חורף, ולהטיל אותם ממטוסים במארזים שיוצנחו וייפתחו בזמן ירידתם.
בזמן זה העטלפים היו אמורים להתעורר ולעוף החוצה ולנסות למצוא מחסה בבתים, ותוך כדי כך להבעיר אותם.
הוכחה ליעילותה של הפצצה התקבלה כשקבוצת עטלפים מחומשת הצליחה לברוח מהבסיס בקרלסבאד שבניו מקסיקו, והציתה שרפות רבות באזור.
בעקבות תקרית זו הוחזר הפרויקט לשיפור וחשיבה מחודשת, מאחר שהוחלט שיש לעשותו לבטיחותי יותר.
בניסוי שחל ב־15 בדצמבר 1943 הפרויקט נחל הצלחה מרשימה והצליח להעלות באש כפר דמה שנבנה לצורך הניסוי.
עלותו של הפרויקט נעה בין 2 ל־4 מיליון דולר, סכום שנחשב גבוה באותה התקופה.
בשנת 1944, עקב הצלחתו של פרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום), שנחשב לדרך יעילה יותר להבאת קץ המלחמה, בוטל פרויקט פצצת העטלף.
המטוסים שיועדו לנשיאת העטלפים, מפציצי B-29, הוסבו לנשיאת פצצות האטום.
הספר "Sunwing" של הסופר הקנדי קנת' אופל קיבל את השראתו מתקרית זו.
פצצת כדור פורח (ביפנית: 風船爆弾; פירוש מילולי: "פצצה הנישאת על ידי הרוח" או "פצצה הנשלחת על ידי הרוח"; נקרא גם "פצצות פו-גו") היא כדור פורח ממולא מימן, שנשא מטען 15 ק"ג חומר נפץ, ושימש את האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה לשם תקיפה של ארצות הברית היבשתית.
פצצות כדור פורח פותחו ויוצרו במעבדת נובוריטו שבקווסאקי בפיקודו של גנרל סויושי קוסאבה שנעזר במדען הראשי של המכון רב-סרן טאיג'י טקאדה.
קוטרו של הכדור הפורח היה כעשרה מטרים.
פצצות הכדור הפורח נשלחו לאוויר מאתרים בחופו המזרחי של האי הונשו, הוא האי המרכזי של יפן, ונישאו על כנפי זרמי הסילון לעבר ארצות הברית.
הפצצות הראשונות שולחו ב-3 בנובמבר 1944 והאחרונות באפריל 1945. היפנים שלחו כ-9,000 פצצות כאלה וקיוו שלפחות 10% מהכדורים הפורחים יגיעו ליעדם.
הפצצות נחתו ב-17 מדינות כמו אלסקה, קליפורניה, אורגון, יוטה ועוד.
רוב הפצצות נחתו בשטחים פתוחים או בים ללא נזק.
הצנזורה בארצות הברית מנעה מהפרסום על פצצות אלה כדי לא להפיץ בהלה בעוד שהתקשורת ביפן דווחה על עשרת אלפים נפגעים אמריקאיים.
ב־5 במאי 1945 יצא הכומר ארצ'י מיצ'ל עם אשתו אלסי שהייתה בהיריון ועם חמישה נערים מקהילתו לפיקניק סמוך ללייקוויו, אורגון.
כשהיה עסוק בהכנת האוכל נכנסו אלסי והנערים ליער סמוך וצעקו לעומתו כי מצאו כדור פורח מוזר.
הוא הזהיר אותם לא לגעת אך לשווא.
הפיצוץ התרחש כשהם ניסו לגרור אותו ואלסי וחמשת הנערים נהרגו במקום.
הרוגים אלו היו, ככל הידוע, הקורבנות היחידים של מתקפת "פצצות הכדור הפורח" והאנשים היחידים שנהרגו על אדמת ארצות הברית היבשתית כתוצאה ישירה של התקפת אויב במלחמת העולם השנייה.
במקום האסון הוקמה אנדרטה עליה נכתבו שמותיהם וכן כי "זה המקום היחידי ביבשת אמריקה בו נגרם מוות כתוצאה מפעולת אויב במלחמת העולם השנייה".
מיצ'ל נישא בשנית ועבר לשמש ככומר בהודו סין שם נחטף על ידי הוייט קונג ב-1962 וגורלו לא נודע עד היום.
פצצת עומק היא פצצה נגד צוללות – הנשק הוותיק ביותר למטרה זו.
מכונה לעיתים גם בשם "מטען עומק".
התפיסה של הטלת מוקש הועלתה לראשונה ב-1911 והרעיון הפך לבר ביצוע כשמפקד הצי המלכותי, סר דרש את ייצורה ב-1914. עבודת הפיתוח בוצעה על ידי הרברט טיילור ב-HMS Vernon Torpedo and Mine School בפורטסמות'.
הפצצה היעילה הראשונה – "Type D", הייתה מסגרת דמוית חבית במשקל 140 קילוגרם, שהכילה חומר נפץ, בדרך כלל מסוג TNT.
"אקדח" שהופעל על ידי לחץ המים בעומק שנבחר מראש הפעיל את המטען.
הפצצה "Type D" הייתה ניתנת להפעלה בעומק של עד 100 מטר.
"מנגנון השחרור" הראשון היה פשוט לגלגל את "החביות" מירכתי הספינה התוקפת.
מאוחר יותר פותח מטול מיוחד לפצצות עומק שנקרא "K-guns", שהשתמש בחומר נפץ שהשליך את הפצצה עד למרחק של 50 מטר מצד האנייה.
האנייה התוקפת הייתה צריכה לנוע מעל למהירות מסוימת, אחרת הייתה עלולה להינזק מהפצצות שלה עצמה.
להטלה קונבנציונלית של פצצות עומק היו בעיות נוספות שרובן נפתרו על ידי שימוש בפצצות שהוטלו מחרטום כלי השיט.
בכמה מספינות הדייג של הצי המלכותי ששימשו למלחמה נגד צוללות בשנים 1917–1918, הותקן מתקן הטלה בחרטום כל השיט, לפצצת עומק יחידה, אבל אין שום ידיעות על שימוש בו בעת קרב.
ב-1943, הכנסתו לשימוש של חומר הנפץ טורפקס ופיתוח פצצת עומק בעלת מבנה משופר, גרמו להאצת מהירות השקיעה של הפצצה.
על אף שפיצוץ של פצצת עומק סטנדרטית במשקל 280 קילוגרם, שהייתה בשימוש במלחמת העולם השנייה, היה מורט עצבים לצוות הצוללת המותקפת, גוף הצוללת לא ניזוק ולא התבקע, אלא אם כן הפצצה הייתה מתפוצצת בטווח של 5 מטר או פחות מהצוללת.
הטלה מוצלחת והפעלת הפצצה בטווח זה, היה עניין של מזל בלבד ודי לא סביר, מכיוון שהצוללת יכלה לערוך תמרוני התחמקות בזמן ההתקפה.
רוב הצוללות שהוטבעו באמצעות פצצות עומק, טבעו כתוצאה מנזק מצטבר מפיצוצים מטווח רחוק ולא עקב התקפה יחידה מכוונת היטב.
צוללות רבות שרדו מאות פיצוצים של פצצות עומק, בפרק זמן של שעות ספורות.
לדוגמה, הצוללת ספגה 678 פצצות עומק באפריל 1945, ושרדה.
כלי נשק יעילים יותר נגד צוללות הם ה־ – מערכת הטלת פצצות עומק שהותקנה בקדמת כלי השיט, ה־ – טורפדו אקוסטי, וה־ – שיכול גם לשאת ראש קרב גרעיני.
גם ארצות הברית וגם ברית המועצות פיתחו מערכות נגד צוללות שעשו שימוש בנשק גרעיני.
פצצת זרחן היא פצצה המבוססת על זרחן לבן.
הזרחן שבפצצה מתלקח כאשר הוא בא במגע עם חמצן וממשיך לבעור עד התכלותו כל עוד החומר בא במגע עם החמצן.
במגע עם עור, גורם החומר לכוויות.
צבא ארצות הברית השתמש במתקפה על פלוג'ה שבעיראק בפצצות זרחן 155 מ"מ תוצרת ארצות הברית.
עם פיצוצן באוויר שולחות פצצות הזרחן 116 "זרועות" של עשן דליק ברדיוס של 125 מטר.
המגע עם החמצן גורם לעשן להידלק ולבעור בטמפרטורה של 816 מעלות צלזיוס.
כאשר החומר הדליק פוגע בעור אנושי הוא שורף את העור וממשיך לבעור, עד העצם.
קורבנות הפגיעה חווים כוויות קשות וכמעט בלתי ניתנות לטיפול, ובמקרים רבים מתים מפצעיהם.
פגיעה מרסיס גדול – כתם ירוק, פגיעה מרסיס קטן – נקודות שחורות
כוויות צהובות באזורים הנגועים וריח שום אופייני
עזרה ראשונה המוגשת לנפגע זרחן נועדה למנוע מגע של החומר עם חמצן, וכוללת שטיפת האזור עם כמויות רבות של מים תוך חבישתו עם תחבושת ספוגה במים תוך הפשטה מלאה של הנפגע לזיהוי פגיעות נוספות.
פצצת זרחן, גם זו המשמשת ליצירת עשן, היא "נשק תבערה" שחלות עליו המגבלות של הפרוטוקול השלישי של האמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים.
הפרוטוקול לא חל על פצצות עשן סטנדרטיות המשמשות למיסוך.
ישראל חתומה רק על הפרוטוקול הראשון והשני של האמנה.
על הפרוטוקול השלישי, האוסר על שימוש בפצצות זרחן, חתמו 115 מדינות.
במשך שנים השתמש צה"ל בפצצות זרחן לצורך סימון ומיסוך.
במהלך מבצע עופרת יצוקה צה"ל ירה כ-200 פצצות מרגמה זרחניות, בקוטר 81 מ"מ ו-120 מ"מ, בתוך שטח מיושב.
ארגון Human Rights Watch פרסם תחקיר יסודי על השימוש הישראלי בזרחן לבן, וגם הארגון שוברים שתיקה פרסם עדויות של חיילי צה"ל שהעידו על "שימוש גדול בזרחן" לצורך ירי על בתים שחשודים כממולכדים.
לאור הביקורת הוחלט בצה"ל להצטייד בתחמושת חליפית שאינה מכילה זרחן.
במלחמת חרבות ברזל פרסם העיתון וושינגטון פוסט כי על פי ניתוח שרידי פגזים מכפר בדרום לבנון, ישראל השתמשה במהלך המלחמה בפצצות זרחן במתקפות בדרום לבנון.
בתגובה מסר צה"ל כי הוא משתמש בפצצות אלו לצורך מיסוך ולא לצורך תקיפה.
פצצת שימוש כללי (בראשי תיבות: ש"כ, מכונה גם "פצצת ברזל") היא פצצה המוטלת מהאוויר ומאזנת בין נזק הדף, חדירה ורסס בפיצוץ.
פצצות שימוש כללי מודרניות עשויות מזיווד מתכת עבה הממולא בחומר נפץ (בדרך־כלל TNT, תרכובת B, או טריטונל בשירות נאט"ו וארצות הברית) שמהווה כ־50% מהמשקל הכולל של הפצצה.
פצצת השימוש כללי היא חימוש נפוץ במטוסי קרב ומפציצים משום שהיא שימושית עבור מטרות טקטיות מגוונות ובגלל מחירה הזול יחסית.
פצצות שימוש כללי מזוהות בדרך־כלל על ידי משקלן (500 ליברות, 250 ק"ג לדוגמה).
במקרים רבים אין זה אלא משקל נומינלי, והמשקל האמיתי של כל פצצה משתנה בהתאם לסנפירים, המרעום, ותצורת ההאטה.
למשל, המשקל הנומינלי של פצצת סימן 117 האמריקנית הוא 750 ליברות (340 ק"ג), אך משקלה האמיתי הוא 820 ליברות (374 ק"ג).
פצצות שימוש כללי מודרניות מתוכננות כך שיפחיתו את יצור הגרר עבור המטוס הנושא אותה.
בתקיפות מגובה נמוך קיימת הסכנה שהמטוס התוקף ייפגע מההדף של הפצצה שהֵטיל.
כדי להתמודד עם בעיה זו, מותקנים על פצצת שימוש כללי בדרך־כלל התקני האטה כגון מצנח או סנפירים שנפתחים עם הטלת הפצצה, מאיטים את קצב נפילתה ומאפשרים למטוס שהות לחמוק מהפיצוץ.
ניתן להתקין מגוון מרעומים וסנפירים על פצצת שימוש כללי למטרות שונות.
פצצת שימוש כללי משמשות גם כראשי קרב לפצצות מונחות.
התקנת סוגים שונים של ראשי ביות וסנפירים הנשלטים אלקטרונית הופכת פצצת "ברזל" רגילה לפצצה מונחית לייזר (כגון סדרת הפייבוויי האמריקנית), פצצה אלקטרו־אופטית, או פצצה מונחית מערכת ניווט לוויינית (כגון ה־JDAM האמריקני העושה שימוש בלוויני ה־GPS).
במהלך מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם ארצות הברית השתמשה עדיין בפצצות ישנות ממלחמת העולם השנייה כמו הסימן 117 והסימן 118, שהכילו יותר חומר נפץ (כ־65%) מרוב הפצצות שבשימוש כיום.
אף־על־פי שכמה מהפצצות האלו נשארו בארסנל ארצות הברית, כמעט שלא עושים בהם שימוש, והסימן 117 נישא רק על ידי ה־B-52 סטרטופורטרס.
בגלל שמטוסי הסילון שנכנסו לשירות היו מהירים פי שניים, ועם מנוע שצורך יותר דלק; חביות עגולות שמנמנות שתקועות תחת הגוף מייצרות הרבה גרר, מה שמחייב את המנוע לעבוד קשה יותר וכך מתקצר זמן המשימה.
וכך נוצרו מצבים שבהם המטוס טס קדימה, בעוד הפצצה שהטיל נשארה מאחור.
פצצות השימוש כללי העיקריות של ארצות הברית כיום הן סדרת סימן 80. לפצצות אלו יש צורה הידוע כ"איירו 1A", שתוכנן בידי אד הינמן מחברת דאגלס איירקראפט כתוצאה ממחקרים ב־1946. יש לו יחס אורך:קוטר של כ־8:1 () היוצר כוח גרר מינימלי עבור המטוס הנושא.
סדרת סימן 80 לא נכנסו לשירות מבצעי עד למלחמת וייטנאם, אך מאז החליפו את מרבית פצצות השימוש כללי הקודמות.
היא כוללת ארבעה סוגי פצצות עיקריים:
הסימן 81 הוכיח את עצמו כבלתי אפקטיבי מספיק במלחמת וייטנאם, והיא יצאה משירות בארצות הברית.
אם כי, הפצצה החלה לחזור כיום לשירות בתור ראש קרב לפצצות מונחות, בעקבות לקחי מלחמת עיראק, בשל הנזק הסביבתי הנמוך שהיא גורמת בהשוואה לפצצות גדולות יותר.
מאז מלחמת וייטנאם, הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני עושים שימוש בפצצות עם שכבת ציפוי עבה המעכבת אש, המיועדת להשהות פיצוץ במקרה שבו תפרוץ אש בספינה.
בסיסים קרקעיים בדרך־כלל לא עושים שימוש בציפוי כזה, משום שהוא מוסיף כ־30 ליברות (14 ק"ג) למשקל הכולל של הפצצה.
הבריטים מכנים פצצות שימוש כללי "זיווד בינוני" (MC – medium case).
הפצצות הבריטיות המודרניות העיקריות הן במשקל 540 ליברות (245 ק"ג) ו־1,000 ליברות (454 ק"ג).
הסימול הרוסי לפצצות שימוש כללי הוא "פוגאסנאיה אוויאציונאיה בומבה", ובראשי תיבות FAB ואחריו משקלה הנומינלי של הפצצה בק"ג.
למרבית פצצות השימוש כללי הרוסיות יש משטחי טבעת עגולה במקום הסנפירים שמותקנים על פצצות מערביות.
פצצות גדולות יותר בעלות צורה פחות אווירודינמית נשארו בארסנל הסובייטי, בעיקר לשימוש על ידי מפציצים כבדים.
פצצות שימוש כללי צרפתיות, המשווקות על ידי מאטרה ומיוצרות על ידי Société des Ateliers Mécanique de Port-sur-Sambre (SAMP) נבנות במגוון סוגים עם משקל נומינלי של בין 50 ק"ג (110 ליברות) ל־1,000 ק"ג (2,205 ליברות).
מדינות אחרות, בהן ברזיל, צ'ילה, ישראל, פורטוגל, רומניה, דרום אפריקה, ספרד ושוודיה, מייצרות פצצות משלהן, רובן גרסאות של סדרת סימן 80 האמריקנית המיוצרות ברישיון, או חיקויים דומים.
פצצת הצאר , השם הרוסי שניתן לפצצת המימן איוון , היא הפצצה הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם.
הפצצה, פרי פיתוחה של ברית המועצות, יצרה פיצוץ בעוצמה של כ-50 מגהטון TNT, בערך פי 3,300 מעוצמת הפצצה "ילד קטן", שהוטלה על הירושימה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המונח "פצצת הצאר" מתייחס לתואר הקיסר השליט בתקופת האימפריה הרוסית - הצאר, ובייחוד לנטייה להתפארות בעוצמת האימפריה על ידי בניית מונומנטים בעלי גודל עצום, זאת כאות לכוחה הרב של המעצמה אשר בנתה אותם.
ברוח זו נקראו גם פרויקטים אחרים, שגם הם היו בעלי גודל עצום ובלתי אפשרי, לכאורה, כמו פעמון הצאר, תותח הצאר וטנק הצאר .
השם ניתן במקור על ידי גורמים מערביים, שכן שליטי ברית המועצות לא היו קוראים לפסגת ארסנל הנשק הגרעיני שלהם ומקור גאוותם הלאומית על שם רודני העבר שהודחו על ידם.
תחת זאת ניתן לפצצה ברוסיה השם העממי "קוזקינה מאט", לזכר איומו המפורסם של רודן ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב בעצרת הכללית של האו"ם בשנת 1961, זמן קצר לפני הניסוי, כי "יראה לאמריקאים את אמא של קוזמה" (Кузькина мать) - ביטוי ברוסית שמשמעותו "להעניש חזק".
יש המייחסים את האיום הערטילאי הזה בדבריו לפצצת הצאר.
הניסוי בפצצה נערך ב-30 באוקטובר 1961 בכֵּף סוּחוֹי נוֹס (Сухой Нос) שבאי סברני, אשר באוקיינוס הקרח הצפוני.
במקור הייתה הפצצה אמורה להיות בעוצמה כפולה (100 מגהטון), אך עקב חששם של המהנדסים שפיתחו אותה מעודף נשורת גרעינית הוחלט להפחית ממטענה הגרעיני.
המטוס שהטיל את הפצצה הוא מטוס טופולוב TU-95.
באורח אירוני, גודלה האדיר של הפצצה הפך אותה למעשה להיות לא-שמישה למטרות לחימה; היא הייתה כה גדולה עד כי היה נדרש להסב במיוחד מטוס כדי לשאתה, וגם אז לא היה ביכולתו לשאת דבר אחר מלבדה.
כיום מאמינים שעצם פיתוחה היה למטרת תעמולה בעת מרוץ החימוש הגרעיני במלחמה הקרה.
פרויקט "פצצת הצאר" החל בהוראת מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב ב-10 ביולי 1961. לפי הוראת חרושצ'וב, על הניסוי היה להיערך לכל המאוחר בסוף אוקטובר באותה שנה, עת הייתה אמורה להתכנס ועידת המפלגה הקומוניסטית.
לוח זמנים צפוף זה, בן 15 שבועות בלבד, היה לכאורה בלתי אפשרי, אך המדענים הסובייטים שהיו אחראים לפרויקט נענו בהצלחה להוראת חרושצ'וב ולאתגרו, שכן כל החומרים להכנת הפצצה היו בהישג יד.
צוות המדענים שעמל על בניית הפצצה הונהג בידי יולי בוריסוביץ' חריטון.
בין מתכנני הפצצה היה גם אנדריי סחרוב, אשר זמן מה לאחר הניסוי החל להתבטא נחרצות נגד השימוש בנשק אטומי ולימים הפך לאחד המתנגדים הגדולים ביותר לחימוש הגרעיני.
פצצת הצאר הייתה פצצת מימן רב-שלבית בעצמה של כ-50 מגהטון TNT.
אורך הפצצה היה 8 מטרים ומשקלה 27 טון.
התכנון במקור היה ליצור פצצה בעוצמה של 100 מגהטון, אך המחיר לעוצמה כזו היה נשורת גרעינית רבה.
היה הכרח להפחית את כמות הנשורת, עקב החשש שהרוח תעביר את הנשורת דרומה ותרעיל את אדמת ברית המועצות ותושביה.
כדי לרסן את הנשורת נעשה שימוש בעופרת במקום אורניום 238 במסגרת הביקוע הגרעיני.
העופרת מנעה ביקוע מהיר מדי של הנייטרונים המשתחררים בעת ההיתוך הגרעיני.
בזכות שינוי זה הפכה הפצצה, למרבה האירוניה, לאחת הפצצות ה"נקיות" ביותר ביחס לעצמתה.
מטרת בניית הפצצה לא הייתה צבאית, אלא פוליטית.
אין כל הוכחה שהפצצה הייתה יכולה להיכנס אי-פעם לייצור סדרתי או לשמש ככלי נשק, בעיקר בגלל הבעיות הלוגיסיטיות הכרוכות בייצור, שינוע ואחסון, וכן בשל הקשיים בפעולת ההפצצה עצמה, שלא יכלה להתבצע ממפציצים קיימים.
עצם השימוש בכלי נשק כזה נגד מטרות אמריקאיות היה בלתי הגיוני בעליל, שכן באותו זמן היו קיימים רק שלושה מרכזי אוכלוסייה גדולים דיים בארצות הברית כדי להצדיק תקיפה בנשק בעל עצמה כזו - ניו יורק, שיקגו ולוס אנג'לס.
הטיסה במטוס מסורס ועמוס לעייפה במטען של 27 טון הייתה אורכת למעלה מ-8 שעות מעל שטח אמריקה.
לפיכך תקיפה כזו הייתה בלתי מעשית.
ואולם, אפקט ההרתעה של הדגמת כוחה העצום שיחק היטב לידי הסובייטים בימי מרוץ החימוש במלחמה הקרה.
תקופה זו הייתה תקופה מתוחה במיוחד, עם הקמתה של חומת ברלין והדגשת הניכור בין הגוש המזרחי למדינות המערב, וכוונתה של ברית המועצות למקם טילים גרעיניים בקובה.
פצצת הצאר הועברה לשדה הניסוי בידי מטוס טופולב Tu-95 מיוחד שהוסב כדי לשאתה, ממנו הוסרו דלתות המטען ומכלי הדלק בכנפיו.
הפצצה, במשקל 27 טונות, חוברה למצנח אדיר ממדים במשקל 800 ק"ג כדי להאט את נפילתה ולתת למטוס המטען, ולמטוס הליווי שתיעד את הניסוי, מספיק זמן כדי להתרחק מאזור הפיצוץ; בזמן הפיצוץ היה המטוס במרחק של 45 ק"מ ממנו, ומטוס ליווי עמוס ציוד מדידה במרחק כמה מאות ק"מ.
הפצצה הוטלה בגובה 10,500 מטרים, וכאמור נפילתה הואטה בידי מצנח.
בשעה 11:32 בבוקר התפוצצה הפצצה בגובה 4,200 מטרים מעל גובה פני הים, מעל שדה הניסוי בנוביה זמליה.
הערכת גורמי מודיעין אמריקנים הייתה כי הפיצוץ היה בעוצמת 57 מגהטון, אך עם חשיפת מסמכים מסווגים על ידי רשויות רוסיה ב-1991 הובהר כי הפיצוץ הגיע "רק" ל-50 מגהטון.
גם בעוצמה זו היה זה הפיצוץ הגדול ביותר שיצר האדם אי פעם ואחד הפיצוצים הגדולים על פני כדור הארץ (התפרצות הר הגעש בקרקטואה הייתה בעוצמה גדולה פי ארבעה).
כדור האש פגע באדמה שמתחת לפיצוץ (כ-200 מטרים מעל גובה פני הים) ואף הגיע כמעט לגובה הטלת הפצצה (כ-10,500 מטרים).
הפיצוץ נראה למרחק רב; עדים שניצבו במרחק 1,000 קילומטרים תיארו את כדור האש שנוצר, אף על פי שהיום היה מעונן.
גל ההדף הורגש גם במרחק זה.
החום שנוצר מהפיצוץ היה יכול ליצור כוויות מדרגה שלישית גם במרחק של 100 קילומטרים.
ענן הפטרייה שנוצר הגיע לגובה 60 קילומטרים ולרוחב של כ-30–40 קילומטרים.
הפיצוץ גרם להאפלת כל התקשורת האלקטרונית בטווח של 1,000 ק"מ למשך כשעה.
צוות המדענים שחיכה להודעה על הצלחת הניסוי לא יכול היה לקבל את ההודעה, אך מעצם הפסקת השידורים הסיק כי הניסוי הצליח.
אילו פוצצה הפצצה במטענה המרבי של 100 מגהטון הייתה עצמת הפיצוץ שווה לפּי 6,500 מהפיצוץ של פצצת האטום האמריקאית על הירושימה, והייתה גורמת להגדלת סך הנשורת הגרעינית בכל כדור הארץ ב-25%.
פצצה בעלת מטען של 100 מגהטון יכולה לשטח מבנים ברדיוס של 60 ק"מ, לגרום נזק פיזי ניכר למבנים ברדיוס של 100 ק"מ, ולגרום לכוויות בדרגה 3 לרדיוס של 170 ק"מ מנקודת הפיצוץ.
ברית המועצות ביצעה את הניסוי במטרה להשפיע פוליטית, להתגרות ביריבותיה בגוש המערבי ולהדגים את יכולתה הטכנולוגית הגרעינית העדיפה.
הניסוי, שנערך לאחר הפוגה בת כמעט שלוש שנים בניסויים גרעיניים, פתח מחדש את מרוץ החימוש הגרעיני בין המעצמות.
פצצת גרנד סלאם הייתה פצצה אווירית כבדה במשקל עשרה טון, שחיל האוויר המלכותי הבריטי עשה בה שימוש נגד מטרות בגרמניה במסגרת ההפצצות האסטרטגיות בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הפצצה השתייכה למשפחת פצצות שכונתה "פצצות רעידת אדמה" (Earthquake bombs) ויועדה להריסת מבנים.
לאחר הטלתה הייתה הפצצה מגיעה בנפילתה למהירות גבוהה (למעלה מ-500 קילומטר לשעה).
היא הייתה פוגעת בקרקע, חודרת לתוכה ומתפוצצת מתחת לפני השטח.
ההתפוצצות הייתה יוצרת מכתש או חלל תת-קרקעי (camouflet) שהיה עשוי למוטט מבנה שניצב מעליו.
אפקט ההרס העיקרי של הפצצה נועד להיות מושג באמצעות גלי ההדף התת-קרקעיים שהיא הייתה מחוללת, אשר היו מערערים את יסודות המבנה אליו כוונה הפצצה.
הפצצה לא תוכננה ממש לשם חדירת תקרות בטון ולא פעם התפוצצה מוקדם מדי, או התפרקה בפגיעתה, אך היא הייתה יעילה יותר מסוגי הפצצות האחרים (למעט פצצת הטולבוי).
בעיצוב הפצצה הושם דגש על קווים אווירודינמיים, על מנת לאפשר לה להגיע למהירות נפילה גבוהה.
לכן כלל עיצובה זנב ארוך, שתפס 4.11 מטר מכלל אורכה.
הפצצה מולאה בחומר נפץ מסוג טורפקס במשקל של 4.14 טון (שהיה שקול בעצמתו ל-6.5 טון של TNT).
בפצצה – כמו בפצצת הטולבוי - הותקנו סנפירים, אשר העניקו לה תנועת סחרור מייצבת.
מעטפת הפצצה הייתה מוקשחת יותר מאשר בפצצות קונבנציונליות - אשר מעטפתן הייתה דקה במתכוון על מנת לאפשר הכנסת יותר חומר נפץ לתוכן – ולכן הייתה גם כבדה יותר.
קשיחות המעטפת העניקה לפצצה כושר חדירה גדול יותר לקרקע.
כושר החדירה שלה היה עד לעומק של 40 מטר בקרקע רגילה, ולמעלה מ-4 מטר בבטון.
הפצצה יועדה לנשיאה על ידי מפציץ האוורו לנקסטר.
משקל הפצצה היה לכאורה גדול מכושר הנשיאה שלו, אך חיל האוויר המלכותי הצליח להתאים את המפציץ לנשיאתה.
לצורך כך הוסרו צריחי המקלעים של המטוס, ומפאת גודלה של הפצצה הוסרו גם דלתות תא הפצצות שלו.
דגם המפציץ שנשא את הפצצה כונה B.1.
פיתוח הפצצה החל בחודש יולי 1944 והיא יוצרה במפעלי ויקרס שבעיר שפילד.
ייצור הפצצה היה מורכב (כך למשל, לאחר שחומר הנפץ המותך נוצק אל תוך מעטפת הפצצה נדרש לו פרק זמן של חודש על מנת להתקרר ולהתייצב) והיקף הייצור שלה נמוך.
עובדה זו כמו גם עצמתה הרבה של הפצצה הביאו לכך שמטוסים שנשאו אותה, אשר גיחותיהם בוטלו לאחר שהמריאו, נדרשו לשוב ולנחות כאשר הפצצה עמם, במקום להטיל את מטענם לים, כמקובל עד אז.
הפצצה הוטלה לראשונה בהטלה נסיונית, שנערכה בבריטניה ב-13 במרץ 1945.
משימות הפצצה בפצצת גרנד סלאם
חיל האוויר המלכותי עשה שימוש מבצעי ב-42 פצצות גרנד סלאם, כולן בחדשים האחרונים של המלחמה באירופה.
טייסות חיל האוויר המלכותי אשר מטוסיהן נשאו את הפצצה והטילו אותה היו טייסת 617 (הטייסת אשר הפציצה ומוטטה את סכרי חבל הרוהר) וטייסת 9.
טייסת 617 הטילה את פצצת גרנד סלאם הראשונה מגובה של 3,647 מטר על גשר קשתות (Viaduct) בפרבר שילדשה (Schildesche) שליד בילפלד, וכן הטילה עליו פצצות טולבוי.
עקב כך קרס קטע גשר באורך של למעלה מ-90 מטר (לעברו של גשר זה הוטלו לפני כן 3,000 טון פצצות, ללא הצלחה).
הותקף גשר קשתות אשר נשא מסילת רכבת.
טייסת 617 הטילה פצצת גרנד סלאם אחת (אחת הוחזרה לבסיס), וטייסת 9 הטילה 10 פצצות טולבוי.
הגשר לא נהרס ולא נקטע.
19 מטוסי טייסת 617 השתתפו בהתקפה.
שניים מהם נשאו פצצות גרנד סלאם והיתר פצצות טולבוי.
בהפצצה נפער בגשר פער של 12 מטר ומבנהו ניזוק קשות.
20 מטוסים של טייסת 617 תקפו גשר רכבת.
שניים מהם נשאו פצצת גרנד סלאם והיתר פצצות טולבוי.
פצצות הגרנד סלאם נחתו הרחק מהמטרה בשל אש נ"מ ובעיות כיוון.
שתי פצצות טולבוי גרמו נזק למבואות הגשר והוציאו אותו משימוש.
שישה מהם נשאו פצצת גרנד סלאם והיתר פצצות טולבוי.
חמש פצצות גרנד סלאם פגעו ישירות בגשר והוא נהרס כליל.
פצצות הגרנד סלאם נחתו כנראה הרחק מהגשר, אשר הופל על ידי פצצות הטולבוי (יש טענה ששתיים מפצצות הגרנד סלאם פגעו בגשר).
טייסת 617 תקפה מעגן צוללות הממוגן בבטון בעובי של עד 7.2 מטר.
שתי פצצות גרנד סלאם חדרו את תקרות המבנה בקטעים שעוביים 4.5 מטר והוציאו אותו מכלל פעולה.
17 מטוסים של טייסת 617 תקפו מעגני צוללות מבוצרים.
פצצות הגרנד סלאם החטיאו, אך שש פצצות טולבוי גרמו לנזק ניכר למעגנים.
20 מטוסים של טייסת 617 ו-16 מטוסים מטייסת 9 תקפו סוללות תותחי חוף.
שישה ממטוסי טייסת 617 נשאו פצצת גרנד סלאם והיתר פצצות טולבוי.
טייסת 617 נועדה לצאת למזרח הרחוק כדי להשתתף במלחמה מול יפן ולתקוף בפצצות גרנד סלאם מטרות יפניות, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ייתרה את הצורך בכך.
תאריך כניסה: 4 באוגוסט 2010.
פצצת תאורה היא ראש קרב של פצצה, רקטה או פגז המשמש להפצת אור רב באזור מעליו הוא מתפוצץ.
בפצצות אלה מרעום המפעיל את גוף התאורה.
המרעום מורכב בדרך כלל ממגנזיום, המפיץ אור רב בזמן בעירתו.
פצצת תאורה משוגרת לגובה מתוכנן וכוללת מצנח המאט את קצב נפילתה ומשהה את מקור התאורה בגובה הרצוי.
עוצמת ההארה של פצצת תאורה היא כשל 1.5 מיליון נרות דולקים.
הפצצה יכולה להיירות מתוך מטול, מרגמה או תותח, תוך תלות בסוג הפגז.
הפצצה משמשת לשימושים קרביים ומבצעיים, בתרגילים צבאיים ולכל צורך של תאורת שטח גדול בלילה כגון במשימות חילוץ והצלה באתרי אסון פתע רב נפגעים בים וביבשה.
האזכור הקדום ביותר לשימוש באבק שריפה לצורכי איתות הוא ב"פצצת האיתות" מתקופת שושלת סונג בסין (960–1279), בעת מצור יואן על יאנגג'ואו בשנת 1276. פצצות אלו, בעלות מעטפת רכה ומתוזמנת לפיצוץ באוויר, שימשו להעברת מסרים ליחידות מרוחקות.
אזכור נוסף מופיע בטקסט משנת 1293, המבקש לאסוף את הפצצות שנותרו במחוז ג'ג'יאנג.
עד המאה ה־17 מופיעה עדות ל" תותח איתות" בקוריאה, וב־1791 מצויר תותח כזה ב"אנציקלופדיה הצבאית המאוירת".
בקרב אזרחים משמשים נורים בעיקר לאיתות.
ניתן להציתם מהקרקע, לשגרם כאות אווירי מתוך אקדח נורים, או להפעילם מצינור שיגור ייעודי.
נורים כלולים לרוב בערכות הישרדות ימיות.
אזכורים מודרניים לנורי מצוקה בים ("רקטות מצנח") מופיעים כבר ב־1856, כאשר "U.S.
Nautical Magazine" תיאר הפעלת "תחנות רקטות" למצבי חירום ימי.
עד 1873 השתמשו ברקטות לבנות בלבד, אך קצין הצי המלכותי ג'ון יורק הציע להנהיג צבע ייחודי לרקטות מצוקה כדי למנוע בלבול עם רקטות ששימשו ספינות T pilot.
בשנת 1875 קבע משרד המסחר הבריטי תקנות לנורים בלילה: רקטות המכילות לפחות 16 אונקיות חומר היו מיועדות אך ורק לאות מצוקה, וספינות נוסעים נדרשו לשאת 12 רקטות כאלה.
חוק הספנות מ־1894 קבע שיש לשגר את הרקטות ברווחים של כדקה.
צבעי הרקטות שימשו כקוד תקשורת, כפי שהיה גם על סיפון ה־"טיטניק".
נורי מצוקה אדומים מתוארים בארצות הברית לפחות משנת 1959, וצבע אדום הוגדר רשמית כצבע מצוקה אוניברסלי בארצות הברית ב־1979. כיום, נורים ורקטות אדומים מוכרים תקנית כ"אות אוניברסלי למצוקה".
אמנת SOLAS קובעת תקנים ברורים: נור ידני חייב לבעור לפחות דקה אחת בעוצמה של 15,000 קנדלה בממוצע; נור אווירי – לפחות 40 שניות ב־30,000 קנדלה.
לצד נורים ורקטות, טכנולוגיות מתקדמות החליפו חלקית את השימוש בהם.
כיום אותות מצוקה נשלחים אוטומטית באמצעות משדרי חיפוש והצלה (SART).
שיטות בינלאומיות נוספות כוללות את אות הרדיו SOS (שבו השתמשה טיטניק ב־1912) ואת קריאת החירום "מיידיי", הנהוגה מאז שנות ה־20.
סוג נוסף של נור הוא פיוזי (Fusee) – נור הבוער באור אדום ובוהק.
קיימים שני סוגים עיקריים המשמשים לתחבורה בכבישים ולרכבות.
בכבישים: "נורי כביש" משמשים לסימון מכשולים ולהתרעת זהירות בלילה, ונמצאים בערכות חירום לרכב.
רשויות אכיפת החוק משתמשות בהם לעיתים במקום חרוטי סימון, כשהם מוצבים על דו־רגל או מונחים על הקרקע.
בארצות הברית מקובל שימוש בנורים המבוססים על מגנזיום, הבוערים בין 15 ל־30 דקות.
ברכבות: "נורי רכבת" משמשים ככלי איתות ידני או כלפידים.
הם בוערים לפחות 10 דקות, מוחזקים בידי אנשי הצוות, ומיועדים להגן עליהם בלילה.
בדיון משפטי נטען כי נורי הרכבת בולטים הרבה יותר מפנסים.
כלל בטיחות נפוץ קובע שרכבת המתקרבת לנור דולק חייבת לעצור עד שיכבה.
נורי רכבת מזוהים לפי קצה מתכתי מחודד המשמש לנעיצה בישורת עץ של מסילה.
ביערנות ובכיבוי אש משתמשים לעיתים בנורי פיוזי להדלקת שריפות מבוקרות או להתמודדות עם דליקות.
הם נדלקים ב־191°C ויכולים לבעור עד טמפרטורה של כ־1,600°C.
כוחות אכיפת חוק, בהם המשמר הלאומי האמריקאי, עושים שימוש בנורים כאמצעי שליטה בהתפרעויות – מנהג המתועד לפחות משנות ה־40. במקביל, מפגינים משתמשים לעיתים בנורים ידניים כאמצעי-נגד במחאות.
בשנת 1859 רשמה "מרתה קוסטון" פטנט על נור הקוסטון, שהתבסס על עבודתו המוקדמת של בעלה המנוח, בנג'מין פרנקלין קוסטון.
ב־1922 שימש "נור נחיתה" – נר אווירי המחובר למצנח – לסיוע בנחיתת מטוסים בחשכה.
הוא בער פחות מארבע דקות וסיפק עוצמת אור של כ־40,000 לומן.
במלחמת העולם השנייה בחנה צי ארצות הברית נורים תת־ימיים לאיתור צוללות.
מטוסים צבאיים עושים שימוש בנורים ייעודיים כאמצעי הגנה מפני טילי חום.
הנורים משוגרים יחידנית או במטחים, בידי הטייס או באופן אוטומטי, ומשלבים תמרוני התחמקות.
כדי להטעות מערכות אינפרא־אדום הם בוערים בטמפרטורות גבוהות מאוד ומפיקים הארה חזקה בתחום הנראה.
נורים המחוברים לחוטי־מכשול משמשים להגנה מפני חדירה לאזור מסוים: עם ניתוק החוט נדלק הנור, ומספק התראה והארה בו־זמנית.
על פי שיטת הסיווג של האו"ם לחומרים מסוכנים, נורים פירוטכניים מוגדרים כחומרי נפץ מסוג 1.4.
בכמה מדינות בארצות הברית – בהן קליפורניה ומסצ'וסטס – הוחל בפיקוח על רמות פרקלורט האשלגן, העלול להיות מסוכן כאשר הוא מצוי בריכוז גבוה במי שתייה.
מים מזוהמים בפרקלורט עלולים לגרום לגירוי בקיבה, בחילה, הקאות, חום, פריחה בעור ואף לאנמיה אפלסטית (פגיעה קשה בייצור כל סוגי תאי הדם).
בישראל, המעמד החוקי של זיקוקי נורים או פצצות תאורה מפוקח בחומרה במסגרת חוק חומרי נפץ, התשי"ד-1954 וכן תקנות פירוטכניקה.
שימוש צבאי בנורים מותר ומבוצע על ידי כוחות הביטחון על פי נהלים פנימיים מחייבים.
לעומת זאת, שימוש אזרחי בפריטים אלה, המוגדרים כחומרי נפץ או פירוטכניקה מסוכנת, אסור באופן גורף לאדם פרטי.
הפעלת רוב סוגי הזיקוקין (מעבר לקטגוריות הקלות) דורשת היתר מסויג מטעם משרד העבודה ומשטרת ישראל, ומותרת רק על ידי מפעיל זיקוקין מוסמך.
החזקה, רכישה, או שימוש לא חוקי בחומרים אלו נחשבים לעבירה פלילית חמורה, שהעונש עליה עלול להגיע לשנות מאסר בפועל.
נורים מפיקים אור באמצעות שרֵפה של תרכובת פירוטכנית.
ההרכב משתנה, אך לרוב מבוסס על ניטרט סטרונציום, ניטרט אשלגן או פרקלורט אשלגן, המעורבבים בדלק כגון פחם, גופרית, נסורת, אלומיניום, מגנזיום או שרף פולימרי.
ניתן להפיק צבעים שונים באמצעות הוספת חומרים צבעוניים לתערובת.
נורי סידן משמשים מתחת למים להארת עצמים שקועים.
ברוב הנורים הצבעוניים בשימוש כיום – וכן בנורים צבאיים נגד טילים – נעשה שימוש במחמצנים המבוססים על פרקלורט.
פרקלורט, מלח המומס במהירות במים, נודד בקלות למי תהום ולמאגרי מים עיליים.
אפילו בריכוזים נמוכים הוא עלול לעכב את קליטת היוד בבלוטת התריס.
בארצות הברית אין תקן פדרלי מחייב לריכוז פרקלורט במי שתייה, אך מספר מדינות קבעו רמות בריאותיות מומלצות או פועלות לקביעת תקן משלהן.
ה־EPA האמריקאי בחן את השפעות הפרקלורט על הסביבה ועל מי השתייה, וקליפורניה פרסמה הנחיות לשימוש בו.
בתי משפט בארצות הברית דנו בשימוש בפרקלורט בייצור נורים ומכשירים פירוטכניים אחרים.
בשנת 2003 קבע בית משפט פדרלי בקליפורניה כי חוק ה־CERCLA חל על פרקלורט משום שהוא חומר דליק ולכן נחשב "פסולת מסוכנת בעלת מאפיין".
כיום, נורים המיוצרים בארצות הברית אינם עושים שימוש בפרקלורט אשלגן כמחמצן ואינם מכילים אלומיניום או מגנזיום.
פצצת חבית היא פצצה פרימיטיבית וזולה לייצור אשר מוטלת ממסוק או מטוס תובלה.
פצצות חבית נודעו בעיקר כאמצעי לחימה של משטרים רודניים כנגד התקוממויות עממיות תוך הפרה של אמנות לוחמה בינלאומיות.
מעטפת הפצצה היא בדרך כלל חבית אטומה או מכל דומה כגון דוד מים ישן.
בתוך החבית או הדוד מועמס חומר נפץ או תערובת נפיצה אחרת שאינה תקנית.
בחלק מפצצות החבית מוצמדים לדפנות החבית מסמרים, ברגים, כדורי ברזל או פיסות מתכת אחרות שיוצרים רסס ונועדו להגביר את ההרס והפגיעה מהן.
משקלה של פצצת חבית הוא מאות קילוגרמים אחדים ולעיתים מגיע לטון.
בשל צורת הפצצה, שאינה אווירודינמית, ואופן הטלתה הידני, פגיעתה אינה מדויקת ועל כן היא משמשת כנשק סטטיסטי אשר מופעל באזורים מאוכלסים צפופים, גם מתוך כוונה להטיל טרור.
עלות ייצור פצצת חבית נמוכה ומוערכת בכ- 200 - 300 דולר אמריקאי.
החל משנת 1990 נעשה שימוש בפצצות חבית עמוסות בחומר נפץ ומסמרים שהוטלו ממטוסי מטען בסודאן כנגד מתקוממים בדרום המדינה ובדרפור.
במלחמת האזרחים בסוריה עשה חיל האוויר הסורי שימוש נרחב בפצצות חבית כנגד המורדים.
מוערך כי במהלך המלחמה הוטלו כ-5,000-6,000 פצצות חבית ממסוקים שמהן נהרגו כ-20,000 אזרחים סוריים.
פצצת סירחון היא חפץ המיועד להפיץ ריח בלתי נעים חזק.
פצצות סירחון משמשות לייעודים מגוונים.
בדיקת מערכות אוורור ומטהרי אוויר.
לפיצוץ אירועים בתוך אולמות סגורים
בשנות ה-30 וה-40 שימשו פצצות סרחון כדרך לפגוע בחנויות.
פצצות סירחון מיוצרות לרוב מאמוניה גופרתית או תיול.
פצצת סירחון ניתן להכין משאריות מזון שהונחו מספר ימים לתסוס.
פצצת מילס הוא שם פופולרי לסדרת רימוני יד שהיו בשימוש הצבא הבריטי.
הרימונים בסדרה זו היו רימוני הרסס המודרניים הראשונים בשירות הצבא הבריטי.
ויליאם מילס מפתח רימוני יד מסנדרלנד, פיתח וייצר את "פצצת מילס" ב"מפעלי מתכת מילס" בירמינגהם, אנגליה, בשנת 1915. פיתוח הרימון היה בהשראת המעצב הבלגי קפטן ליאון רולנד.
רולנד ומילס היו מעורבים לאחר זמן בתביעת פטנט לגבי ההמצאה.
פצצת מילס אומצה על ידי הצבא הבריטי כרימון הסטנדרטי בשנת 1915, וקיבלה את מספר הזיהוי 5.
פצצת מילס עברה שדרוגים רבים בשירות הצבא הבריטי.
השדרוג הראשון החל עם השקתו של מודל 23 שהיווה וריאציה של מודל 5 עם תוספת של מוט שחובר לבסיס הרימון, שאפשר את שיגורו באמצעות רובה.
תפיסה זו התפתחה עוד יותר עם השקתו של מודל 36 אשר הוסיפה דיסקית לבסיס, על מנת לאפשר את השימוש ברימון עם רומה רימונים גלילי.
הגרסה הסופית, 36M, תוכננה ועוצבה במיוחד להתאמה לתנאי האקלים של מסופוטמיה, וצופתה בציפוי שלאק מיוחד להגנה מפני נזקי לחות.
עד 1918 הוצאו משירות גרסאות 5 ו-32 וגרסה 36 הוצאה משירות ב-1932. הגרסה הסופית, 36M, יוצרה במשך שנים רבות עד ראשית שנות השבעים.
העיצוב של הפצצה היה עיצוב רימון קלאסי.
תרמיל ברזל יצוק "אננס" מחורץ עם מנוף יד מרכזי, מאובטח באמצעות נצרת פין.
לדברי מילס, חריצי התרמיל נועדו לצורך נוחות האחיזה ולא להגברת פיזור הרסיסים, כפי שאכן הוכח בפועל כי התרמיל אינו נפיץ לאורך מקטעי השורות.
הגוף הכבד של "האננס" ומבנה החריצים הוליד דפוס פיזור בלתי צפוי של הרסיסים, מה שפגע ביעילות הרימון.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אימצה בריטניה עיצוב רימונים חלק, מה ששיפר את פיזור הרסיסים והנזק של הרימון.
הרימון היה רימון הגנתי, ולאחר הטלתו היה המטיל צריך לתפוס מחסה באופן מיידי.
מטיל מוסמך יכל להשתמש ברימון בטווח של 15 מטר, אך רסיסים קטלניים יכלו לפגוע במרחק גדול הרבה יותר.
בשל כך, הוראות משמר המולדת הבריטי היו, כי ניתן להטיל את הרימון לטווח של 30 יארד (כ-27 מטר) עם אזור סכנה של 100 יארד (כ-91 מטר).
בראשיתו היה הרימון מצויד בפתיל השהיה של 7 שניות, אך במהלך הקרב על צרפת ב-1940, עיכוב זה התברר כרב מידי, המאפשר לאויב להסתלק מאזור הפיצוץ או אף להשליך את הרימון בחזרה ולפיכך צומצם זמן ההשהיה ל-4 שניות.
דגם ה-M36 נשאר הרימון הסטנדרטי של הכוחות המזוינים הבריטיים והוא יוצר בבריטניה עד 1972, כאשר הוחלף על ידי סדרה L2.
No 5 MK1 הייתה הגרסה הראשונה של הרימון.
מילוי חומר הנפץ נטען דרך נקב חרירי בחצי העליון, הנפץ הורכב בתחתית, ומנוף ההפעלה הוברג היטב בחלק העליון.
המנוף היה מוגן על ידי אוזני מתכת משני צדדיו, שיכלו גם לשמש לאיתור הרימון בחשכה.
הרימונים הראשונים יוצרו במאי 1915, אך לא היו בשימוש נרחב עד לייצור הסדרתי הנרחב שנה מאוחר יותר ב-1916. מודל No 5 MK2 היווה גרסה זהה עם שיפורי בטיחות קלים.
No 23 MK1, הופיעה לראשונה ב-1917. גרסה זו הייתה בעלת בסיס שטוח עם חוד במרכזו, על מנת להתאים לשימוש ברומה רימונים.
גרסאות No 5 MK2 ו-No 5 MK3. היוו תת-גרסאות שהקלו על ייצור הרימון והוזילו את עלותו.
No 36 MK1 הוצגה לראשונה במאי 1918. גרסה זו הייתה רחבה יותר באמצעה, בעלת אוזני הגנה גדולות יותר, ועם בסיס נתיק אופציונלי שאפשר שימוש במטול רימונים.
בגרסה No 36M MK1 התווסף ציפוי שלאק על מנת להגן על מנגנון הרימון מפני נזקי לחות באקלים החם של מסופוטמיה.
גרסה זו שימשה כרימון יד סטנדרטי של הצבא הבריטי, מ-1930 עד 1970.
סרט ירוק באמצע הגוף, במקור (1915–1920) סימן מילוי אמטול, ואילו מאוחר יותר (1920-1970) הצביע על מילוי ברטול או TNT.
סרט ורוד באמצע הגוף, מסמן מילוי אמונאל או אלומונאל Ammonal או Alumatol מילוי.
סרט אדום מסביב לחלק העליון מסמן כי הרימון מלא בחומר נפץ ("חי").
שלושה איקסים אדומים לאורך אחד הצדדים מסמל רימון מגרסה No 36M.
פצצת מילס הותאמה לשימוש עם רובה על ידי תוספת של מוט לבסיס הרימון.
טווח הרימון בשימוש בתצורה זו היה 150 יארד (כ-137 מטר).
אופן השימוש היה על ידי הכנסת המוט עם הרימון לתוך קנה הרובה, טעינה של מחסנית מלאה בתחמישים, ייצוב הרובה בקרקע, משיכת פין הנצרה שחרור המנוף וירי מיידי.
אם החייל לא ירה את הרימון במהירות, הרימון היה מתפוצץ ופוגע בחייל היורה.
בשל כך פיתחו הבריטים לאחר זמן קצר שיטה להחזקת המנוף עד לירי, על מנת למנוע תאונות ירי כאלו.
למרות יעילות השיטה ושיפור הטווח, נמצא כי המוט גורם נזק לקנה הרובה בשימוש תכוף.
על מנת להימנע מבעיות אלו, פיתחו לבסוף הבריטים מטול רימונים גלילי.
בעיצוב זה, חובר גליל מתכת אל פתח קנה הרובה ודיסקית אטומה לגז לתחתית הרימון.
בצורה זו ניתן היה להסיר את הנצרה ללא חשש מפיצוץ עקב החזקתו של המנוף על ידי דפנות הגליל.
לאחר מכן היה המפעיל טוען מחסנית תחמי"שים לרובה, מייצב את הרובה בקרקע ויורה את התחמיש.
הלחץ הנוצר על ידי הגזים בקנה, היה דוחף את הדסקית בגליל וכתוצאה מכך משגר את הרימון.
מטול גלילי זה היה מסוגל לשגר את הרימון לטווח של 200 יארד (כ-180 מטר).
רובי לי אנפילד שצוידו ברומה זה, צופו בנחושת סביב הקנה על מנת למנוע סדיקת העץ כתוצאה מהלחץ המוגבר.
בשתי הגרסאות יכלו בשעת הצורך להשתמש כרימון יד רגיל.
פצצת מילס הייתה בשימוש נפוץ על ידי הכנופיות במהלך המרד הערבי הגדול.
באותה תקופה הוא שימש גם למלכוד מכוניות.
בשנות ה-40 היה המילס בשימוש המחתרות העבריות.
בשנות ה-50 שימשו רימוני מילס מסתננים לישראל מירדן.
התעשייה הצבאית החלה בייצור רימוני מילס עוד טרם הקמת המדינה והמשיכה בכך לאחר מכן.
רימון מסוג מילס שימש ברצח במנזר רטיסבון ואת משה דואק, שהשליך אותו באולם הכנסת ב-29 באוקטובר 1957.
הרימון נשאר בשירות בחלקים מסוימים של העולם, כגון הודו ופקיסטן, שם הוא יוצר עד 1980. הרימון עדיין בשימוש קרבי, דוגמה לכך ניתן לראות ב-2004, במהלך מלחמת עיראק, באירוע בו נהרגו נחת ג'יסון דאנהם ונפצעו עוד שניים מחבריו.
פצצת פיצוח מסלולים (פפ"ם) היא פצצה שלרוב כוללת חימוש מצרר, וייעודה הוא פגיעה במסלול המראה והוצאתו מכלל שימוש.
הפצצה מוטלת מעל שדה תעופה אויב ומותירה סדקים עמוקים במסלול ומכתשים עמוקים שמצריכים תיקון מתמשך.
כפי הנראה, השימוש המכריע ביותר בפצצות פיצוח מסלולים התרחש בעת מלחמת ששת הימים.
כחלק ממבצע מוקד תקף חיל האוויר הישראלי את חילות האוויר של מדינות ערב השכנות בפצצות אלה.
הפצצות היו למעשה פצצות רב-שלביות: המעטפת החיצונית התפרקה עם פגיעה במסלול והשלב השני היו רקטות שביקעו את מסלול ההמראה ועשו בו שמות.
בסוף שנת 1962 הורה מפקד חיל האוויר, האלוף עזר ויצמן, לראש ענף מבצעים, סא"ל יעקב נבו, לתכנן מבצע להפצצה של שדות התעופה של מדינות ערב.
השניים סברו כי תקיפה אפקטיבית של שדות התעופה הערביים צריכה להתמקד במסלולי ההמראה והנחיתה שתביא ללכידת המטוסים על הקרקע, ובכך תתאפשר השמדתם ביעפי תקיפה נוספים ותמנע נחיתה של מטוסי האויב שבאוויר.
נמצא שכל סוגי אמצעי הלחימה שהיו בשימוש חיל האוויר אינם מתאימים לתקיפת המסלולים: ירי רקטות על מסלולי הבטון יוצר בהם חורים קטנים וקלים לתיקון, ירי תותחי המטוסים שורט קלות את הבטון ופצצות הברזל היצוק מקפצות על המסלול או מתגלגלות ממנו ועלולות להחטיא אותו ואף מסכנות את הטייס.
המתכננים שקדו לפיכך בפיתוח פצצות ייחודיות שיפערו בבטון חור גדול שיביא להשבתתו למשך זמן מספיק עד ליעף התקיפה הבא.
לאחר גמר האיסוף בנו המתכננים טבלאות מפורטות ומדויקות שבהן הקצו לכל שדה תעופה את מבני המטוסים המתאים להתקפתו, את המסלולים שיש להרוס, משקל הפצצות שיוטלו על כל מסלול וכו'.
בשנות ה-70 בנו האמריקאים פצצות מסוג סנק-איי אך הן לא היו יעילות לחיל האוויר הישראלי משום שהן נועדו למטרות רכות ולא לחדירת מסלולים.
הפתרון עלה בדעתו של יואש צידון, והוא פנה לחברת מאטרה הצרפתית על מנת שתפתח פצצה זו.
פצצה זו נקראה "אולר חד" או פפ"ם.
במהלך שנת 1965 נעשו מספר ניסיונות בפצצות אלו בידי טייסת 116 של חיל האוויר הישראלי.
בהמשך אותה שנה נקנו זכויות הייצור של הפצצה, והיא שוכללה במעבדה המרכזית של תע"ש, בהנהלת אברהם מקוב.
על ייצור פצצה זו קיבל מקוב את פרס ביטחון ישראל.
אורך הפצצה היה 1.6 מטר וקוטרה היה 18 ס"מ.
הפצצה שקלה 70 ק"ג והראש הקרבי שקל 43.5 ק"ג.
הפעלת הפצצה נעשתה במספר שלבים פשוטים.
בהתחלה היה הטייס מטיל את הפצצה בגובה של מאה מטרים.
לאחר מכן נפתח מצנח שהאט את הפצצה והיטה אותה לזווית של 60 מעלות, לאחר זמן קצר הופעל מנוע רקטי שהאיץ את מהירות הפצצה והיא התפוצצה לאחר כ-6 שניות.
המכתש שיצרה פצצה זו במסלול תקני היה בקוטר של 5 מטרים ובעומק של כ-1.5 מטר.
בחודש פברואר 1967 סופקו לחיל האוויר 253 פצצות מסוג פפ"ם, 187 מהסוג הקטן ו-66 מהסוג הגדול.
בשלב הראשון של מלחמת ששת הימים, שפרצה ב-5 ביוני, במבצע מוקד, נעשה שימוש בפצצות אלו על מנת להשבית את שדות התעופה המצריים.
במהלך המלחמה השתמשו ב-155 פצצות שהוטלו בעיקר בגל התקיפה הראשון.
הנפגעים העיקריים היו חיל האוויר הסורי ובעיקר חיל האוויר המצרי שספג אבדות קשות ובסיסיו המבצעיים שותקו כבר בימיה הראשונים של המלחמה.
תוצאות המבצע היו השגת עליונות אווירית מוחלטת שאפשרה לחיל האוויר לסייע לכוחות השריון והרגלים ולסיים את המלחמה בשישה ימים.
לאחר המלחמה הייתה התעניינות נרחבת וכלל עולמית בנוגע לרכישת הפצצה.
הפצצה הישראלית שודרגה על ידי הצרפתים בשנת 1977 והולידה את הפצצה "מטרה דורנדל".
הפצצה שוקלת 450 קילוגרמים ומחוברים אליה מצנח נתיק, רקטת האצה ושני ראשי קרב.
הפצצה הוטלה ממטוס שטס בגובה נמוך, בזווית הנכונה רקטת ההאצה שיגרה את הפצצה לעבר מסלול ההמראה ויצרה בו מכתש.
שני ראשי הקרב התפוצצו גם הם וכך יצרו נזק נוסף והעמיקו את המכתש שנוצר על המסלול.
הנזק מפצצה זו הרבה יותר קשה לתיקון מאחר שהיא פוגעת ביסודות של המסלול ולכן מצריכה טיפול רב יותר.
חיל האוויר האמריקאי עשה שימוש בפצצה בעת מלחמת המפרץ בשנת 1991. הפצצות הוטלו מעל לשדות תעופה של חיל האוויר העיראקי ממטוסי F-111.
פצצת פיצוח מסלולים נוספת פותחה על ידי בריטניה.
שמה היה JP233, ולא רק שהיא יצרה בורות במסלולי ההמראה בהם פגעה אלא הותירה בהם מוקשים מסוכנים.
כלומר, צוותי תחזוקה שבאו לתקן את המסלול היו חשופים לפיצוץ משני שיכול היה להוביל לחבלה בגופם או למותם.
בעקבות הסכם שאסר שימוש בהטמנת מוקשים עליו חתמה בריטניה, הנשק הוצא מכלל שימוש.
פק"ל קפה הוא מונח סלנג ישראלי שמקורו בעגה הצה"לית, המתאר ערכה להכנת קפה בתנאי שטח.
הערכה כוללת לרוב ג'זווה (המכונה באופן שגוי פינג'אן), גזייה, גפרורים או מצית, קפה, סוכר, כוסות, כפית, מים ויכולה לכלול פריטים נוספים.
פק"ל הקפה נפוץ מאוד בקרב חיילי צה"ל, ובפרט אצל משרתי מילואים, אך גם בקרב תרמילאים ומטיילים ככלל.
כחלק מהפולקלור הישראלי, פק"ל הקפה מופיע ביצירות שונות, בהן ספרים כמו "בכל מקום שהם" ו"כצל ציפור" וסדרות טלוויזיה כמו "כיפת ברזל".
פצצת זמן הוא מטען חבלה שנועד להתפוצץ לאחר משך זמן שנקבע מבעוד מועד, שהוגדר בדרך כלל באמצעות טיימר או מנגנון הפעלה אחר.
בהתאם לסוג של פצצת הזמן, ניתן בדרך כלל להגדיר אותן כך שיתפוצצו תוכך תוך דקות או שעות מהרגע שבו הן הונחו במיקום בו הן אמורות להתפוצץ.
במסגרות צבאיות פצצות הזמן הופעלו לאורך ההיסטוריה במסגרת פעולות חשאיות וכטקטיקות הסחה בשדה הקרב.
פצצות זמן משמשות גם בפעולות טרור ובפעילויות פליליות.
תקריות בולטות בהן נעשה שימוש בפצצות זמן כמו הפיגוע במלון גרנד בברייטון ב-1984 והפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995, הובילו עם השנים להגברת המאמצים ביישום טכניקות שונות לזיהוי ומניעה של שימושים בפצצות זמן לצורך ביצוע מתקפות מהסוג הזה.
השימוש בפצצות זמן פופולרי במיוחד בסרטי מתח ופעולה בדיוניים, בין היתר, מכיוון שהם מקנים תחושת דחיפות דרמטית.
המונח "פצצת זמן" משמש גם באופן מטאפורי לתיאור מצבים או אירועים עם השלכות שליליות שצפויות לבוא בשלב מאוחר יותר.
דוגמאות למקרים בולטים בהיסטוריה בהם נעשה שימוש בפצצות זמן
1994 טיסה 434 של פיליפין איירליינס מעל איי אוקינאווה, יפן רמזי יוסף 1 10 הפיצוץ לא הצליח להדליק את מכלי הדלק, גרם למוות של נוסע אחד ופגע במערכות הבקרה של המטוס, אך הטייס הצליח להנחית את המטוס.
פצצות זמן נפוצות למדיי בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, ומשחקי וידאו בז'אנרים פעולה / מותחן בהם הגיבור לרוב בורח מהמקום לפני הפיצוץ או מצליח לנטרל את הפצצה בשנייה האחרונה.
פצצות זמן אלו לרוב נוצרות באופן מאולתר ולעיתים קרוב יש עליהן טיימר אשר מפיק צליל עם כל שנייה שחולפת (או לחלופין, לעיתים הטיימר מפיק אודיו המקריא עד השניות האחרונות לקראת הפיצוץ).
דוגמאות בולטות לשימוש בפצצות זמן בתרבות הפופולרית כוללות:
סדרות טלוויזיה בולטות שעשו שימוש בפצצות זמן כוללות בין היתר את אביר על גלגלים, מקגייוור, 24, סוניק X, ווקר.
סרטי קולנוע בולטים שעשו שימוש בפצצות זמן כוללים בין היתר את גולדפינגר, מת לחיות 3, המסכה, פיסמייקר, החיים על פי משפחת אדמס.
פצצת סיר לחץ הוא סוג של מטען נפץ מאולתר שנוצר כאשר מכניסים חומר נפץ לסיר לחץ ומחברים את הנפץ לתוך המכסה של סיר הלחץ.
במהלך המאה ה-21 נעשה שימוש בפצצות סיר לחץ במספר פיגועי טרור ברחבי העולם, בהם פיגועי הרכבת במומבאי ב-2006, הפיגועים בסטוקהולם ב-2010 (לא התפוצצו), ניסיון פיצוץ המכונית בטיימס סקוור ב-2010 (לא התפוצץ), ובפיגוע במרתון בוסטון ב-2013.
קל יחסית להכין פצצות סיר לחץ.
רוב החומרים הנדרשים להכנת הפצצה ניתן להשיג בקלות.
ניתן להפעיל את הפצצה באמצעות מכשיר אלקטרוני פשוט כמו שעון דיגיטלי, פותחן של דלת מוסך, טלפון סלולרי, ביפר, טיימר מטבח או שעון מעורר.
עוצמת הפיצוץ תלויה בגודל סיר הלחץ ובכמות וסוג חומרי הנפץ בהם נעשה שימוש.
בדומה למטעני צינור הבלימה הראשונית שמספק סיר הלחץ גורמת לאנרגיה של הפיצוץ להיות מוגבלת עד שסיר הלחץ עצמו מתפוצץ.
כתוצאה מכך נוצר פיצוץ גדול יותר ממה שהיה ניתן להשיג בלי סיר הלחץ, אשר בעל פוטנציאל להיות קטלני בהרבה.
משטרת צרפת הצליחה למנוע פיגוע טרור בשוק חג המולד בעיר שטרסבורג שבצרפת, מחוץ לקתדרלת שטרסבורג, בערב ראש השנה של שנת 2000. עשרה מחבלים הורשעו בצרפת על מעורבותם בניסיון לביצוע הפיגוע.
המשטרה גילתה במהלך החקירה מספר סירי לחץ, 30 ק"ג של כימיקלים שניתן לייצר באמצעותם חומרי נפץ, ומחברת המתארת כיצד ליצור פצצות תוצרת בית.
בין השנים 2002 עד 2004 נעשה שימוש נרחב בפצצות סיר לחץ בפיגועי טרור באפגניסטן, הודו ופקיסטן.
בשנת 2003 מחבל צ'צ'ני נשא עליו פצצת סיר לחץ אותה הוא פוצץ מחוץ לנמל התעופה הבינלאומי קאבול שבאפגניסטן וגרם בכך למותם של שישה בני אדם.
ארגון הטליבאן נטל את האחריות לפיגוע.
בשנת 2004 המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית פרסמה לראשונה אזהרה לסוכנויות האמריקאיות על הסיכון הגובה בהסבה של סירי לחץ למטעני חבלה.
ביולי 2006 נרצחו בעיר מומבאי שבהודו 209 בני אדם ו-714 נפצעו מפצצות סיר לחץ שהופעלו במסגרת פיגועי הרכבות במומבאי ב-2006. לפי משטרת מומבאי פיגועי הרכבות במומבאי בוצעו על ידי לשקאר-א-טייבה ותנועת הסטודנטים האסלאמית של הודו.
בקיץ 2010 ארגון הטרור אל-קאעידה פרסם במגזין המקוון "Inspire" הוראות מפורטות להכנת פצצות סיר לחץ במאמר שכותרתו הייתה "הכן פצצה במטבח של אמא שלך".
המאמר מתאר את הטכניקה כדרך פשוטה ליצור פצצה יעילה במיוחד.
אנליסטים מאמינים שהמאמר היה פרי מוחו של אנואר אל-עוולקי, אשר נערך על ידו ועל ידי סאמיר חאן.
המטרה של המגזין "Inspire" הייתה לעודד מפגעים מסוג "זאב בודד" לתקוף את מה שהם מחשיבים לאויבי הג'יהאד, כולל ארצות הברית ובעלות בריתה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 היו מספר ניסיונות של מחבלים מוסלמים פונדומנטליסטים טרור רדיקלי איסלאמי לבצע פיגועים באמצעות פצצות סיר לחץ.
ניסיון הפיגוע הכושל בטיימס סקוור במאי 2010 בעיר ניו יורק, התבסס על פיצוץ של פצצת סיר לחץ אותה המפגע לא הצליח לפוצץ.
פייסל שחזד, שהיה אחראי לניסיון הפיגוע, נידון למאסר עולם בעקבות כן.
בפיגועים בסטוקהולם שבוצעו בדצמבר 2010 המחבל המתאבד טאימור עבדולווהאב אל-עבדאלי, אשר טען כי המעורבות של חיילים שוודים באפגניסטן מצדיקה את ביצוע הפיגועים בשוודיה, השתמש בפצצת סיר לחץ אותה הוא לא הצליח לפוצץ.
בפיגוע במרקש ב-2011 נעשה גם שימוש בפצצת סיר לחץ כאשר האזרח המרוקאי עדיל אל-אטמני, אשר נשבע אמונים לאל-קאעידה במגרב האסלאמי, פוצץ מרחוק 2 פצצות סיר לחץ תוצרת בית, וגרם בכך למותם של 17 אנשים ולפציעתם של 25 אנשים אחרים.
ביולי 2011 החייל האמריקני-פלסטיני נאסר ג'ייסון עבדו אשר שירת בבסיס הצבאי פורט הוד שבטקסס, למד כיצד לייצר פצצות סיר לחץ לאחר שקרא באינטרנט את המאמר במגזין "Inspire" של ארגון אל-קאעידה.
עבדו נעצר בהמשך והתגלה שהוא תכנן לפוצץ מסעדה אותה נוהגים לפקוד חיילים אמריקאים רבים.
בחדר המלון שלו נמצאו שני סירי לחץ וחומרים לייצור פצצות.
עבדו נשפוט ונידון בהמשך למאסר עולם.
במרץ 2010 שישה עובדים של ארגון World Vision International נרצחו בפקיסטן כתוצאה מפיצות של פצצת סיר לחץ אשר הופעלה מרחוק.
באוקטובר 2012 משטרת צרפת מצאה במקרה סיר לחץ מאולתר עם חומרים לייצור פצצות בפאתי פריז במסגרת חקירת מתקפה על חנות מכולת יהודית.
בפיגוע במרתון בוסטון באפריל 2013 נעשה שימוש בשתי פצצות סיר לחץ אשר היו מלאים במסמרים, מיסבים כדוריים ואבק שרפה.
בתחילה החוקרים היו סבורים שפצצות סיר הלחץ הופעלו באמצעות טיימרים פשוטים בהם נעשה לרוב שימוש במטבחים, אולם, העדויות שהתקבלו בהמשך הצביעו על שהפצצות הופעלו מרחוק.
אחד מהמחבלים שביצע את הפיגוע ציין בהמשך בחקירתו שהוא למד את הטכניקה ממאמר במגזין "Inspire".
ביום קנדה של שנת 2013 נעשה ניסיון לפוצץ פצצות סיר לחץ בבניין הפרלמנט בעיר ויקטוריה שבקולומביה הבריטית אשר בקנדה.
ב-19 במאי 2016 נוסעים באוטובוס בעיר ורוצלב שבפולין התריעו בפני הנהג על חפץ חשוד באוטובוס.
הנהג הוציא את החפץ החשוד מהאוטובוס וזמן קצר לאחר מכן הוא התפוצץ.
לא היו הרוגים בפיצוץ אך אישה אחת נפצע באופן קל בפיצוץ.
הרשויות טענו כי הפיצוע בוצע באמצעות פצצת סיר לחץ שהייתה מלאה במסמרים ובחומר נפץ.
ב-17 בספטמבר 2016 אירע פיצוץ באמצעות פצצת סיר לחץ במנהטן שבניו יורק.
במהלך הסריקות שבוצעו בהמשך נמצאה במנהאן פצצת סיר לחץ נוספת שלא פוצצה.
אחמד חאן רחמי, שהיה החשוד המרכזי בביצוע הפיגוע ההוא ובפיגועים אחרים בניו ג'רזי, נלכד יומיים לאחר מכן.
שימוש בפצצות סיר לחץ בישראל
ב-22 בדצמבר 2013 ארבעה פעילים של ארגון הג'יהאד האסלאמי ניסו לבצע פיגוע באוטובוס ציבורי בבת ים באמצעות פצצת סיר.
בפיגוע לא היו נפגעים הודות לכך שמספר דקות לפני הפיגוע נוסע באוטובוס שם לב לתיק החשוד באוטובוס, ובעקבות כן הוא הספיק להזהיר את הנוסעים והנהג ולגרום לכך שכולם ירדו מהאוטובוס לפי שהמטען התפוצץ.
פצצת דאייה היא פצצה המוטלת מהאוויר, בעלת משטחי בקרת טיסה המאפשרים לה לדאות באופן שטוח יותר מזה של פצצה קונבנציונלית.
מסלול הנפילה השטוח מאפשר לשחרר אותה במרחק רב מהמטרה ולא ממש מעליה, ובכך מאפשר התקפה מוצלחת מבלי לחשוף את המטוס המשגר להגנות נגד מטוסים שממוקמות ליד המטרה.
פצצות דאייה יכולות להעביר ראשי נפץ בצורה מדויקת באופן השווה לטילי שיוט בשבריר מהעלות - לפעמים על ידי התקנת ערכות בקרת טיסה על פצצות פשוטות לא מונחות - וקשה מאוד לטילי קרקע-אוויר ליירט אותן בזכות חתימת המכ"ם הזעירה שלהן וזמני טיסה קצרים.
אמצעי הנגד היעיל היחיד ברוב המקרים הוא להפיל את מטוסי האויב לפני שהם מתקרבים לטווח השיגור, מה שהופך את פצצות הדאייה לנשק בעל השפעה משמעותית על שדה הקרב בזמן שהתנאים אינם מאפשרים הפצצות בשיטות אחרות.
פצצות דאייה החלו להופיע במלחמת העולם השנייה כגון ה-Fritz X וה-Henschel Hs 293 הגרמניים היו חלוצים בשימוש במערכות שליטה מרחוק, ואפשרו למטוס השולט לכוון את הפצצה למטרה מדויקת כצורה ראשונית של תחמושת מונחית מדויקת.
מערכות מודרניות הן בדרך כלל מונחות עצמיות או אוטומטיות למחצה, המשתמשות ב-GPS או בלייזר כדי לפגוע ביעדיהן.
פצצת עשן היא סוג של זיקוקין די-נור ופירוטכניקה שנועד לייצר כמות גדולה של עשן בעת הצתתו.
פצצות עשן מכילות תערובת של חומרים מחמצנים (בדרך כלל אשלגן חנקתי), דלק (בדרך כלל סוכר), סודה לשתייה (כדי למנוע מהתחממות יתר) ואבקת פיגמנטי צביעה (במידה שפצצת העשן היא פירוטכנית).
שריפת התערובת הזו גורמת להרתחה של הצבע ומאלצת אותו לצאת מהמכשיר, שם הוא מתעבה באטמוספירה ויוצר עשן.
פצצות עשן היו חלק מההיסטוריה היפנית המוקדמת.