tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדינות ההסכמה דחפו את הגרמנים למסילת הברזל של ברוז'-מץ, שלמעשה העבירה אספקה לכל החיילים הגרמנים בצפון צרפת ובלגיה במהלך כל המלחמה, ובהגיען לשם הגרמנים נסוגו והשאירו אחריהם מלאי שלם של ציוד ואספקה.
המתקפה הובילה לייאוש בצבא הגרמני, שכעת הבין כי לא יוכל לנצח במלחמה, ובסופו של דבר לכניעת גרמניה, עם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר, ולסיום המלחמה.
החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, כמפתח למלחמה כולה, הסתיימה בניצחון מדינות ההסכמה עם ההגעה לשביתת הנשק ולכניעת גרמניה ב-11 בנובמבר.
תנאי השלום שנידונו בוועידת השלום בפריז בין מדינות ההסכמה למעצמות המרכז נוסחו בחוזה ורסאי.
תנאים אלה, אשר השפילו את הגרמנים ותבעו מהם תשלומי פיצויים כבדים שהביאו להתמוטטות כלכלתם, זרעו את ניצני הפורענות שהתפרצה 20 שנה לאחר מכן, במלחמת העולם השנייה.
נוסף על כך, אגדת תקיעת הסכין בגב שנפוצה בגרמניה ואשר מקורה ברמטכ"ל הינדנבורג, לפיה התבוסה במלחמה לא נבעה מליבת הצבא, אלא כתוצאה מהשפעות שמאלניות בגרמניה, שירתה את התעמולה הנאצית בהפיכה נגד רפובליקת ויימאר.
מבחינה מדינית, הסכמי ורסאי החזירו את שטחי אלזס ולורן לצרפת, חבל הסאר פורז תחת שלטון צרפתי-בריטי ותעלת קיל נפתחה לשיט בינלאומי.
צרפת ספגה נזקים כבדים במלחמה, נוסף על אובדן חיי החיילים בחזית, שהיה הגדול ביותר יחסית לגודל האוכלוסייה.
האזור הצפון-מזרחי התעשייתי במדינה נהרס כליל במלחמה, ובמהלך המלחמה ניצלו הגרמנים חלק ניכר מתפוקת המכרות שם.
על מנת למנוע תוקפנות גרמנית בעתיד בנתה צרפת קו של ביצורים נרחבים לאורך הגבול עם גרמניה שנקרא קו מאז'ינו.
החזית המערבית נודעה באבדות הרבות שנפלו בה – למעלה משלושה מיליון בני אדם נהרגו בה ועוד מיליונים רבים נוספים נפצעו.
הלחימה הממושכת וחסרת התוחלת שמחקה חלק ניכר מהדור הצעיר של אותה תקופה הותירה צלקות בקרב בני אותו דור, שכונה בשם הדור האבוד.
אותה לחימה הקצינה עמדות פציפיסטיות ומיליטריסטיות בחברה האירופית והאמריקאית.
תוצאה נוספת של הלחימה בחזית המערבית, הניכרת עד היום, היא מיליונים רבים של נפלי תחמושת, המכונים קציר ברזל, שנותרו טמונים בקרקע בשדות הקרב לשעבר.
נפלים אלו מכילים חומר נפץ וגזי לחימה, מהווים סכנה בטיחותית וסביבתית גדולה, ופינוים וניטרולם יימשכו עוד שנים ארוכות.
כאמור, למעלה משלושה מיליון בני אדם מצאו את מותם במלחמה בחזית המערבית, ונופן של צרפת ובלגיה נזרע לא רק במכתשי פגזים והריסות אלא גם באלפי אתרי קבורה, מרביתם מאולתרים, שבהם נקברו החללים, חיילים ואזרחים.
מאות אלפים מן החיילים נקברו כאלמונים.
בית הקברות הלאומי הצרפתי הגדול ביותר הוא בית הקברות נוטרדאם דה לורט, שבאבלן-סן-נזר, סמוך לאזור שדה הקרב של ארטואה.
בבית הקברות קבורים למעלה מ-40,000 חללים וניצב בו מגדל תאורה המאיר בלילה למרחוק.
מונומנט צרפתי גדול נוסף הוא מבנה הקבורה של דואומון שבוורדן.
עוד נמצאות בבלגיה ובצרפת אבני דרך, שנקבעו לציון הקו הקדמי ביותר שאליו הגיע צבא הקיסרות הגרמנית במלחמה.
באשר לגרמניה, לאחר שנסוג הצבא מהאזורים שכבש במלחמה, לא הייתה באפשרותו לטפח את אתרי הקבורה של חייליו בחזית.
רק עם כינון היחסים הרשמיים עם צרפת ובלגיה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 יכלו הגרמנים לחזור אל אתרי הקבורה ולשמרם.
מדינות האימפריה הבריטית הקימו במהלך המלחמה גוף חדש של קבע לטיפול באתרי הקבורה של חלליהן בחזית המערבית ובחזיתות המלחמה האחרות – הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה.
רשות זו בנתה ועיצבה לאחר המלחמה את בתי הקברות והמצבות שבהם בתבנית אחידה, שבה הם עומדים על תלם עד עצם היום הזה.
היא גם הנציחה את שמותיהם של הנעדרים הרבים מצבאות האימפריה בחזית המערבית על גבי 27 אנדרטאות שנבנו לאורך התוואי שלה.
אנדרטאות רבות נוספות לנופלים הוקמו במדינות האימפריה עצמן, ובראשן אנדרטת הסנוטאף הלאומית שבלונדון.
בבריטניה נקבר ב-1920 במנזר וסטמינסטר חייל בריטי אלמוני שנפל בחזית המערבית, ואשר מייצג את מתי המלחמה.
בדומה לכך נהגו בעקבות המלחמה מדינות נוספות.
בעקבות המלחמה והטראומה הגדולה שגרמה באו לעולם במדינות האימפריה הבריטית מועדים חדשים להנצחת הנופלים.
בתחילה היה 11 בנובמבר – יום שביתת הנשק ב-1918 – ליום הזיכרון, הנוהג במדינות האימפריה לשעבר עד היום הזה.
בבריטניה הומר היום כעבור שנים ליום הזיכרון הלאומי שלה (Remembrance Sunday), ואילו אוסטרליה וניו זילנד מציינות מדי שנה את יום אנזא"ק.
השיר בשדות פלנדריה, שכתב הרופא הצבאי הקנדי ג'ון מקרי בחזית המערבית, היה לסמלם של הנצחת נופלי המלחמה ושל ימי הזיכרון בבריטניה ויתר מדינות האימפריה הבריטית.
הפרגים האדומים שבהם מדבר השיר, המייצגים את דמם של הנופלים שנשפך, היו לסמל אירועי הזיכרון במדינות אלו, שהמשתתפים בהם עונדים על דש בגדם פרג נייר אדום ומניחים זרי פרגים אדומים למרגלות האנדרטאות לנופלים ולמלחמה.
11 בנובמבר גם היה לציון יום שביתת הנשק בארצות הברית, אשר בחלוף הזמן הפך ליום הווטרנים, ובמדינות אחרות.
בגרמניה לא הייתה תמימות דעים לגבי היום שבו יש להעלות את זכר חללי המלחמה, וכן הייתה מחלוקת בשאלה אם חוקת רפובליקת ויימאר מאפשרת לשלטון המרכזי לקבוע יום זיכרון שיחייב את המדינות.
ב-2023 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית) המאגד 139 אתרים ברחבי בלגיה וצרפת.
אחד הספרים הבולטים שנכתבו על מלחמת העולם הראשונה, והחזית המערבית בפרט, הוא "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק.
הספר מתאר לפרטי פרטים את חוויותיו של חייל גרמני אשר נשלח להילחם בחזית המערבית עם פרוץ המלחמה.
התיאורים שמביא החייל משולבים בתחושותיו הקשות לגבי חוסר התוחלת שבמלחמה, וחוסר האמון שהוא חש כלפי מוריו ומנהיגיו שמרבים לדבר בזכות המלחמה אך אינם מודעים לזוועות המתרחשות בחזית.
בשנת 1930 עובד הספר לראשונה לסרט בעל אותו שם - במערב אין כל חדש (סרט, 1930) בבימויו של לואיס מיילסטון, בשנת 1979 יצא לאקרנים עיבוד מחדש - במערב אין כל חדש (סרט, 1979) בבימויו של דלברט מאן.
בשנת 2022 יצא לאקרנים עיבוד נוסף במערב אין כל חדש (סרט, 2022) בבימויו של אדוארד ברגר.
הספר נמנה עם יצירות רבות בעלות אופי אנטי-מלחמתי שנכתבו לאחר המלחמה.
רומן נוסף, "האש", מאת אנרי בארביס, אשר נכתב בזמן המלחמה, מתאר באופן מציאותי ואכזרי את הכיבוש הגרמני בצרפת דרך עיניה של כיתת מתנדבים צרפתית.
הספר כתוב בצורה של רשמים אנקדוטליים ביומן מפי מחבר אלמוני בזמן המלחמה.
בין השירים הבולטים ניתן למנות את השיר "בשדות פלנדריה", שכאמור, הפך לסמלם של הנצחת נופלי המלחמה ושל ימי הזיכרון בבריטניה ויתר מדינות האימפריה הבריטית.
השיר, שנכתב בשנות המלחמה הראשונות, עוד בטרם התחלפה הרומנטיקה של המלחמה במרירות ובחוסר התוחלת שבה, עוסק במתי הקרבות ובצוואה שהשאירו לחיים.
החזית המזרחית או הזירה המזרחית של מלחמת העולם הראשונה הייתה זירת הלחימה השנייה בחשיבותה במלחמה אחרי החזית המערבית.
בשיאה הקיפה החזית את כל הגבול שבין האימפריה הרוסית ורומניה מצד אחד, אל מול האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה, האימפריה העות'מאנית והקיסרות הגרמנית מצד שני.
החזית נמתחה מהים הבלטי בצפון לים השחור בדרום, וכללה את רוב שטחי מזרח אירופה.
שם החזית מנוגד ל"חזית המערבית", שנפרסה בשטחי בלגיה וצפון צרפת.
אפשר לחלק את הלחימה בזירה זו לארבעה חלקים עיקריים: המערכה הקצרה של שנת 1914, ההתקפה הגרמנית-אוסטרית הגדולה של 1915, ההתקפה הרוסית של 1916 וכניסת רומניה למלחמה והתפרקות החזית ב-1917.
הלחימה בחזית זו התאפיינה בתנועה ערה הרבה יותר מאשר בחזית המערבית, בגלל גודל הזירה.
קו החזית הארוך לא איפשר ריכוז גבוה של כוחות לכל אורך הקו, וכתוצאה מכך התאפשרה הבקעה בקלות רבה יותר מאשר בחזית המערבית.
אירועים בחזית זו השפיעו והושפעו במידה ניכרת מחזיתות אחרות במלחמת העולם הראשונה, ומתקפות רבות נקבעו בהתאם לבקשות בעלות הברית של רוסיה בחזית המערבית, על מנת למשוך כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגרים מחזיתות אחרות.
האימפריה הרוסית שסבלה אבדות כבדות בחזית, רעב בבית, מהומות וחתרנות פנים לא הייתה יכולה להמשיך במאבק.
שלטונו של הצאר הוחלף בממשלה זמנית בפברואר 1917, אך גם היא לא הצליחה לייצב את המצב הפוליטי בתוך רוסיה.
הבולשביקים שעלו לשלטון בתחילת נובמבר 1917 סיימו את התנגדות המאורגנת וחוזה ברסט-ליטובסק נחתם בין הצדדים בתחילת 1918.
המאבק בין הצדדים התרחש באירופה המזרחית והמרכזית, בעיקר במזרח פרוסיה, חלקים מפולין והחלק הדרומי של אירופה המרכזית עד אזור הקרפטים.
המדובר באזור שרובו ככולו מישור, ללא מחסומים טבעים ולכן נוח לביצוע תמרונים רחבי היקף.
בניגוד לחזית המערבית שהיו בה מבצרים רבים, הגבול המערבי של רוסיה היה מבוצר בקלילות ולא היו בו מבצרים גדולים דוגמת מבצר ורדן שהיו יכולים לאפשר לרוסים מרווח נשימה.
הגבול המזרחי של גרמניה היה מבוצר מעט טוב יותר, כשעיקר הביצורים נבנו בפרוסיה המזרחית.
מעצמות המרכז נהנו מקווים פנימיים קצרים ומרשת מסילות ברזל מפותחת מאוד.
בהשוואה עם האימפריה הרוסית, שהייתה יריבתם העיקרית בזירה זו.
מדובר היה ביתרון משמעותי ביותר כי עיקר תנועת הכוחות במלחמה זו נעשתה על גבי מסילות הברזל.
כך הצליחו הגרמנים לתמרן בעזרת כוחות קטנים יחסית ולבלום את מרבית ההתקפות הרוסיות.
כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז סגרה את המעבר מהים התיכון דרך ים השיש אל הים השחור ובכך מנעה את נתיב האספקה הקצר והיעיל ביותר לרוסיה.
הנתיבים האחרים עברו בים הצפוני לנמלי ארכנגלסק ומורמנסק או דרך האוקיינוס השקט לנמל ולדיווסטוק.
מעצמות ההסכמה שלחו אמנם אספקה דרך הנמלים האלה, אך הם קפאו במהלך החורף ומסילות הברזל הלא מפותחות של רוסיה כמו גם המרחק הניכר בין ולדיווסטוק לזירת הלחימה (כ-6,500 ק"מ בין ולדיווסטוק למוסקבה) לא אפשרו עזרה משמעותית.
המעצמה הרוסית שהפסידה עשר שנים קודם לכן ליפן במלחמת רוסיה–יפן עשתה מאמצים קדחתניים לשפר את צבאה ולשקם את ציה, שרובו אבד במלחמה עם היפנים.
במסגרת הרפורמה בצבא הוגדלה מאוד כמות המקלעים ביחידות השדה, נעשו שיפורים רבים בסגל הקצינים ונעשו שיפורים נוספים.
יחד עם זאת הרפורמות החשובות האלה בצבא לא הצליחו להדביק את הפער בין הצבא הרוסי לצבאות המערביים.
עיקר הקשיים של הצבא הרוסי היו בארטילריה כבדה ובסגל הקצונה שאף פעם לא הגיע לרמתו של סגל הקצונה המערבי המקביל לו.
חלק ניכר מן הקצינים הרוסיים היו לא מקצועיים ואילו החיילים הפשוטים גויסו לרב מקרב האיכרים האנאלפביתים.
גרוע מכך, התעשייה הרוסית לא הצליחה לעמוד בקצב הייצור הקדחתני שדרשה הלוחמה המודרנית וכמעט תמיד היה מחסור, אף בציוד הבסיסי ביותר דוגמת תחמושת ומדים.
חרף הבעיות, היה זה צבא גדול מאוד עם כמה גנרלים מוכשרים שהצליח להסב ליריביו אבדות כבדות ביותר וכמעט חיסל לגמרי את הצבא האוסטרו-הונגרי (מתוך אוכלוסייה של 56 מיליון תושבים ופוטנציאל גיוס של 7–8 מיליון חיילים לכל היותר, כמעט 5 מיליון).
הפיקוד העליון היה נתון בהתחלה בידיהם של גנרלים מקצועיים, אך עם הזמן בגלל האבדות בחזית וכישלונות הפיקוד העליון נטל הצאר ניקולאי השני את הפיקוד העליון לידיו.
שינוי זה לא הביא לשיפור בתפקוד הצבא וכשהאבדות המשיכו לגדול נפגעה מאוד הפופולריות של הצאר עצמו שהפך למזוהה עם הכישלונות הצבאים ועם המחסור החמור במזון ובאספקה בסיסית אחרת.
ירידה זו בפופולריות של השושלת, הייתה אחד הגורמים לנפילתו של השלטון המלוכני ברוסיה.
הצבא הרוסי חולק לשתי יחידות מבצעיות:
החזית הצפון-מערבית בפיקודו של יאקוב ז'ילינסקי התרכז נגד הצבא של האימפריה הגרמנית.
היקף הכוח היה כ-250 אלף חיילים ו-1,104 תותחים.
החזית הדרום-מערבית בפיקודו של ניקולאי איוואנוב התרכז נגד הצבא של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היקף הכוח היה כ-600 אלף חיילים ו-2,099 תותחים.
למפקד העליון של הצבא מונה הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'.
החל מאוגוסט 1915 מפקד העליון של הצבא בפועל היה מיכאיל אלכסייב.
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה שמרה רומניה על נייטרליות, אך בו בזמן ניהלה משא ומתן עם הצדדים תוך בחינת הצד העדיף.
באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה למדינות ההסכמה.
רומניה גייסה חיילים רבים ואספה נשק וציוד רב למלחמה.
מבחינה כללית חולק צבא רומניה ל-4 ארמיות שנועדו לפעול בשתי חזיתות.
בו זמנית עם הכרזת המלחמה, ב-27 באוגוסט, יצאו יחידות רומניות, שרוכזו לפני כן בקרבת גבול עם טרנסילבניה, אל מעברי ההרים ותפסו אותם על מנת להבטיח את מעבר הצבא הרומני דרכם.
תוך שלושה ימים עברו דרך מעברי ההרים ונכנסו לתוך טרנסילבניה 12 דיוויזיות רומניות, שהתקבלו בהתלהבות רבה על ידי החלק הרומני של האוכלוסייה המקומית.
הארמייה הרומנית הראשונה, שחדרה לטרנסילבניה, הייתה מפוצלת על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לכן מפקד הארמייה, מתוך זהירות יתרה, עצר את כוחותיו לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו להם כיעד.
מתקפה של כוחות בולגרים וגרמנים על מצודת טורטוקאיה, שנערך בדרום, בימים הראשונים של ספטמבר 1916, הביאה למפלה של הצבא הרומני שהיה חסר ניסיון קרבי, שתפקוד מפקדיו היה גרוע ונשקו עתיק יומין.
התמוטטות קו ההגנה הדרומי גרמה לעצירת המתקפה הרומנית בטרנסילבניה והוצאת 7 דיוויזיות מחזית טרנסילבניה ושליחתן אל הדרום, כדי לעצור את המתקפה.
גרעין הצבא הבולגרי נולד ממיליצית המתנדבים הלאומנית האופאלצ'נצי, אשר לחמה לצד הצבא הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית שהביאה להקמת הממלכה.
חלק לא מבוטל מהסגל הפיקודי הבכיר של הצבא הבולגרי נמנו עם יוצאי מיליציה זו והביאו עימם לפיקוד הצבאי את השקפתם הלאומנית הקיצונית.
פרדיננד הראשון בנה צבא מודרני, אשר צויד במיטב הציוד הגרמני החדיש.
בעיתות מלחמה, ניתן היה לגייס עד כחצי מיליון חיילים בו זמנית והם אורגנו ב-10 אוגדות בנות 177 גדודים ועוד גדודי ארטילריה, רפואה והנדסה ואסקדרוני פרשים.
במהלך כל המלחמה גויסו 1.2 מיליון חיילים בולגרים.
הרובה העיקרי בו צוידו חיילי הרגלים הבולגרים היה מדגם שטייר מנלישר M1895 מוזן מחסנית מתוצרת אוסטרו הונגרית.
רובים נוספים היו מוסין נגאן, ברדאן וקרנקה M-1867 מתוצרת האימפריה הרוסית וכו מאוזר 98 מתוצרת גרמנית.
יחידות הרגלים צוידו במקלעי מקסים אשר סופקו לצבא הבולגרי על ידי הגרמנים החל מ-1908. הגרמנים סיפקו לבולגרים ציוד עודף או ממלאים ישנים ואימנו את יחידותיו.
הצבא הבולגרי פתח במלחמת העולם הראשונה, כשהוא אינו מוכן ללחימה ארוכת ימים ומותש ממלחמות הבלקן.
מפקדי הצבא הבולגרי בחזית המזרחית היו הגנרלים סטפן טושב, פנטליי קיסלוב, איוואן קולב וטודור קנטארדז'ייב.
בולגריה הצטרפה למלחמה לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות ההסכמה במערכת גליפולי.
תוצאת מערכה זו, שכנעה סופית את הממשל הבולגרי להצטרף למעצמות המרכז מתוך הנחה שצבאן יביס במהירות את צבא מדינות ההסכמה ותהיה זו מלחמה קצרת ימים ושהסרבים מוכים ושטחי מקדוניה יפלו לחיק הצבא הבולגרי "כפרי בשל".
בשנתיים הראשונות ללחימה הכה הצבא הבולגרי בצבא הסרבי וכבש את חבל מקדוניה וביחד עם הצבא הגרמני הביאו לכניעת סרביה.
הגרמנים והבולגרים ביצעו מתקפת נגד בחזית הרומנית, כבשו את דרום דוברוג'ה והבירה הרומנית והכריעו חלק זה של החזית המזרחית לטובת מעצמות המרכז.
בחזית המקדונית ניצב הצבא הבולגרי בעמדת איום על סלוניקי.
לפי תוכנית שליפן גרמניה פרסה את החלק העיקרי של צבאה (7 ארמיות מתוך 8) בחזית המערבית נגד צרפת ואנגליה ואילו הכוח המצומצם שנותר בגבולה המזרחי היה אמור להבטיח את שלמות האימפריה מפני ההתקפה הרוסית.
כשההתקפה הרוסית שיבשה תוכנית זו, העבירו הגרמנים כוחות נוספים מהחזית המערבית לחיזוק כוחותיהם במזרח.
ככלל, היחידות הגרמניות שניצבו בחזית זו לא נפלו בערכן מהיחידות הגרמניות שהוצבו בחזית המערבית ופעמים רבות יחידות שונות הועברו בין החזיתות.
הפיקוד בחזית זו היה נתון בידיו של מקסימיליאן פון פריטוויץ, אך הוא הוחלף עד מהרה בלודנדורף ובהינדנבורג, שהיו בין הגנרלים המוכשרים ביותר של הקיסרות הגרמנית.
בהמשך, נטלו על עצמם הינדנבורג ולודנדורף את הפיקוד על כל הצבא הגרמני וכשהקייזר הפסיק לתפקד כשליטה של גרמניה, לקחו על עצמם גם את ניהול העניינים האזרחים במדינה.
לאוסטרים, בדומה לגרמנים, היו אויבים הן ממערב והן ממזרח.
במערב הם נלחמו נגד האיטלקים, אך הזירה האיטלקית שעברה רובה ככולה באזור הררי קשה למעבר הייתה נייחת במשך רוב המלחמה וכך ריכזו האוסטרים את כוחם העיקרי נגד הרוסים.
לאוסטרים היה צבא גדול בן כמה מיליוני חיילים, אך איכותם נפלה מבעלי בריתם הגרמנים.
האוסטרים פרסו נגד הרוסים 4 ארמיות שכללו 35 דיוויזיות חיל רגלים ו-11 דיוויזיות פרשים, סך הכול כ-850,000 חיילים ולמעלה מ-1,000 תותחים.
התוכנית האוסטרית הייתה לפלוש לחלקה הרוסי של פולין (פולין הייתה מחולקת מאז סוף המאה ה-18 בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה) ולכתר את הכוחות הרוסיים העיקריים בדרום פולין.
הלחימה בחזית המזרחית נפתחה בהתקפות רוסיות עזות על עמדות מעצמות המרכז, שהפתיעו את הפיקוד הגרמני.
בהתאם לתכנון מוקדם לפי תוכנית שליפן, העריכו הגרמנים שייקח לרוסים למעלה מחודש לרכז את כוחותיהם בזירה, אך הרוסים הקדימו את התקפתם, בעיקר בגלל בקשות מדינות ההסכמה במערב שכרעו תחת עול ההתקפה הגרמנית.
המאבק בחזית זו הסתיים בניצחון גרמני על הרוסים, אך בדרום הזירה, הצליחו הרוסים לגרום לאבדות קשות לכוחות האוסטרו-הונגרים.
התוכנית הגרמנית לבלום את הרוסים בעזרת בעלי בריתם האוסטרים נכשלה, והם נאלצו להעביר יחידות רבות ואף להקים ארמייה שלמה (הארמייה התשיעית) כדי לעזור לבת בריתם האוסטרית בחזית זו.
התוצאה החשובה ביותר של המאבק בחזית הגרמנית הייתה קריסת תוכנית שליפן.
הלחימה שנכפתה על מעצמות המרכז בשתי חזיתות, המערבית והמזרחית, הייתה בין הגורמים העיקריים לתבוסתם במלחמה.
הגרמנים לא הצליחו לעמוד באף אחד מהיעדים העיקריים של תוכנית שליפן.
הרעיון לרכז את עיקר הכוח הגרמני במערב כדי להכריע במהירות את צרפת לא עלה יפה וצרפת עמדה איתנה.
משלא הצליחו לזכות בניצחון מהיר, היו מעצמות המרכז נתונות במלחמת התשה קשה שבה העוצמה הכלכלית של מדינות ההסכמה הייתה לגורם מכריע.
המערכה הראשונה בחזית המזרחית נפתחה בפלישה רוסית לפרוסיה המזרחית.
הגרמנים סברו, בהתאם לתכנונם המקודם לפי תוכנית שליפן, שייקח לרוסים זמן רב לרכז את כוחותיהם ליד הגבול הגרמני בגלל רשת הרכבות והכבישים המפגרת של רוסיה.
הערכה זו התממשה, אך הרוסים לא המתינו לריכוז מלא ותקפו בכוח חלקי שכבר היה בשטח.
המטרה של המתקפה הייתה הפניית המאמץ הגרמני העיקרי מהחזית המערבית שעמדה בפני קריסה לעבר החזית המזרחית.
התוכנית הצליחה בחלקה והגרמנים העבירו כוחות ניכרים מהחזית המערבית לחזית המזרחית ברגעי השיא של המאבק בקרב על המארן, מה שתרם להפסדם בקרב זה.
הפלישה הרוסית התבצעה בכוח של שתי ארמיות (כ-400,000 חיילים סך הכול).
מולם עמדה הארמייה הגרמנית השמינית ובה כ-160,000 חיילים.
המפקד הגרמני מקסימיליאן פון פריטוויץ ניסה לבלום את ההתקדמות הרוסית, אך התקפתו על הארמייה הרוסית הראשונה, שעמדה בניגוד גמור להוראות המטכ"ל הגרמני שלא ליזום פעילות התקפית בחזית המזרחית עד אשר תוכרע צרפת, נכשלה.
בקרב קרב גומבינן הביסו הכוחות הרוסים את פריטוויץ והוא נסוג.
המטכ"ל הגרמני הגיב על התבוסה בהחלפתו של פון פריטוויץ בהינדנבורג ובלודנדורף בפיקוד על הארמייה השמינית.
לודרנדורף והינדנבורג העריכו את המצב והגו תוכנית להבסת הפולש הרוסי.
התוכנית התבססה על הקווים הפנימיים הקצרים יותר של הגרמנים וכן על רשת הרכבות המפותחת של הצד המגן.
בעזרת כושר ניידות גבוה הצליחו המפקדים הגרמנים לרכז כוחות עדיפים נגד הארמיות הרוסיות שנלחמו בנפרד והצליחו להביסן זו אחר זו.
הפלישה הסתיימה בתבוסה רוסית ונגרמו לרוסים אבדות כבדות, אך גם הגרמנים ספגו אבדות לא מעטות ויתרה מכך, החלישו את צבאם במערב והעבירו למזרח יחידות גדולות שהיו דרושות יותר מתמיד בקרב מרן שהתחולל בסמוך לקרב זה.
בסמוך למתקפה במזרח פרוסיה פתחה האימפריה הרוסית במתקפה רחבת היקף ב-18 באוגוסט בחזית הדרום-מערבית באזור גליציה, הגובל באימפריה האוסטרו הונגרית (בהיסטוריוגרפיה הגרמנית הקרב מוכר בשם "קרב למברג").
נגדם עמדו 4 ארמיות אוסטרו-הונגריות (ה-1, ה-2, ה-3 וה-4) ובהן כמיליון חיילים.
הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת של האוסטרו-הונגרים.
האוסטרים תכננו לכתר את הרוסים בתנועת כיתור גדולה בצפון הגזרה וריכזו בה את עיקר כוחותיהם.
הרוסים נפרשו בצורה מאוזנת יותר לאורך כל הגזרה.
הקרב החל ב-23 באוגוסט בחלקה הצפוני של הגזרה במתקפה רוסית באזור העיר קרשניק.
הארמייה הרוסית ה-4 תקפה את העיר, אך הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה, בפיקודו של ויקטור דנקל, אחד הגנרלים המוכשרים ביותר בצבא האוסטרו-הונגרי יצאה למתקפת נגד ואחרי שבוע של לחימה עזה הביסה את הרוסים בקרב קרשניק.
על יד העיר זמוסטיה תקפה הארמייה הרוסית ה-5 את העיר קומרוב, אך גם בקרב קומרוב, הארמייה האוסטרו-הונגרית ה-4 שהייתה מוצבת באזור הצליחה לעמוד בהתקפות הרוסיות והן נחלו כישלון חרוץ.
ב-19 באוגוסט, פתחו הרוסים בהתקפה לפי תוכנית מבצע גליץ'-לבוב.
הרוסים תקפו בכוח של שתי ארמיות - השלישית בפיקודו של ניקולאי רוזסקי והשמינית בפיקודו של אלכסיי ברוסילוב את הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית.
האוסטרים שלא ציפו להתקפה גדולה באזור נפרשו בקווים רופפים והרוסים, תוך כדי שימוש ביתרונם המספרי, הצליחו להניסם למרחק של 90 - 150 ק"מ בלי להיתקל בהתנגדות של ממש.
האוסטרים ניסו לייצב את המצב ויצאו להתקפת נגד גדולה בקרב גנילה ליפה.
בקרב שהתחולל באזור הייתה יד הרוסים על העליונה.
האוסטרים נסוגו לעמדות הגנתיות באזור נהר גנילה ליפה, כ-30 ק"מ מערבית לנהר הקודם, אך גם עמדות אלה לא החזיקו מעמד.
בשנת 1915 הפיקוד הגרמני החליט לעשות את המאמץ העיקרי בחזית המזרחית, והועברו בהתאם כוחות ניכרים לשם.
כדי לחסל את האיום הרוסי פתחו מעצמות המרכז במתקפת גורליצה-טרנוב במאי 1915. המתקפה הייתה מוצלחת.
למרות האבדות הכבדות הצליח פאבל פלבה לארגן את הארמייה הרוסית ה-12 ולפתוח במתקפת נגד שעצרה את התקדמות הגרמנים והביאה לסיום הקרב.
הגרמנים, שניצחו בקרב, גרמו לאבדות כבדות אצל הרוסים אך לא הצליחו להכניעם.
הסיבה למפלות שספג הצבא הרוסי בשנה זאת הייתה בעיקר בתחום הטקטי, מחסור בציוד טכני ומחסור בתותחים ובתחמושת.
עד אמצע 1915, הרוסים גורשו מפולין הרוסית, ולכן התרחקו מאות קילומטרים, הרחק מגבולות מעצמות המרכז, דבר שגרם להסרת איום הפלישה הרוסית לגרמניה או לאוסטרו-הונגריה.
בסוף המתקפה הגרמנית-אוסטרו-הונגרית, שנגמרה בסוף 1915, הם נעצרו בקו ריגה-דווינסק-ברנוביץ'-פינסק-דובנו-טרנופול.
קווים כלליים אלו כמעט לא השתנו עד התמוטטות רוסיה בשנת 1917.
מתקפת אגם נארוץ' נערכה גם היא בחזית המזרחית.
המתקפה הייתה דומה למתקפות הכושלות בחזית המערבית.
הרוסים התחילו בהפגזה ארטילריה כבדה שנמשכה כיומיים ולאחר מכן הסתערו עם 350,000 חיילים בקבוצות גדולות שהיו מטרה מעולה למכונות היריה של הגרמנים.
הם הצליחו להתקדם מספר מועט של קילומטרים עד שנסוגו לקו הקודם בהתקפת נגד של הגרמנים.
מתקפה רוסית נוספת ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה הסתיימה באותן תוצאות.
מתקפת ברוסילוב הייתה המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית.
היא נערכה בשטח אוקראינה - מ-4 ביוני ועד 20 בספטמבר 1916. היא נקראה על שם אלכסיי ברוסילוב, גנרל רוסי, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם, תכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחת המתקפה.
טקטיקה כזאת אומצה על ידי הגרמנים בקרב קפורטו ב-1917 ובמתקפת האביב בחזית המערבית ב-1918.
ברוסילוב לקח ארטילריה, דיוויזיות רגלים ודיוויזיות פרשים.
הוא בנה עמדות סמוך לקווי האוסטרו-הונגרים ותכנן התקפת פתע לאורך 480 ק"מ.
ב-4 ביוני 1916 פתח ברוסילוב בהרעשה ארטילרית קצרה ומדויקת.
ב-8 ביוני כבשו הרוסים את לוצק ושבו כ-200,000 חיילים אוסטרו-הונגרים.
ברוסילוב כבש את מזרח גליציה ובוקובינה ובהן הערים לוצק, ברודי ו-צ'רנוביץ.
הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי שלח חיילים מהחזית האיטלקית לאזור הקרבות.
ב-20 בספטמבר הגיע ברוסילוב להרי הקרפטים, אבל מספר בעיות אילצו אותו להפסיק את המתקפה.
בסוף אוגוסט 1916 מונה פאול פון הינדנבורג לראש המטה הכללי הגרמני, ובמקומו מונה ליאופולד, נסיך בוואריה למפקד הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית.
עד 1917, הכלכלה הרוסית התקרבה לקרוס תחת העומס של המאמץ המלחמתי.
בעוד הצורך בציוד אצל צבא רוסיה שיפר את התרחבות של תעשיית המלחמה, המחסור במזון במרכזים העירוניים הגדולים הביאו לתסיסה אזרחית, מה שהוביל לפרישתו של הצאר והמהפכה בפברואר.
גם חללי המלחמה הרבים גרם לכך.
המתקפה האחרונה שבוצעה על ידי הצבא הרוסי במלחמה היה מתקפת יוני בקיץ 1917.
ב-29 בנובמבר 1917, הבולשביקים הקומוניסטים עלו לשלטון תחת מנהיגם ולדימיר לנין.
הממשלה הבולשביקית החדשה של לנין ניסתה לסיים את המלחמה אך הגרמנים דרשו ויתורים עצומים.
לבסוף, במרץ 1918, חוזה ברסט-ליטובסק, נחתם והחזית המזרחית חדלה להיות אזור מלחמה.
ההסכם עשה הקלה מסוימת לרוסים, שהיו שקועים במלחמת אזרחים, והוא אישר את עצמאותה של פינלנד, אסטוניה, לטביה, אוקראינה וליטא.
הגרמנים הצליחו להעביר כוחות משמעותיים לכיוון מערב כדי לערוך התקפה בצרפת באביב 1918. עם זאת, המתקפה הזו לא הצליחה להשיג פריצת דרך מכרעת עקב בואן של יחידות נוספות והגדלת כמות הלוחמים האמריקאים באירופה היה מספיק כדי להפחית את היתרון הגרמני.
גם לאחר קריסת רוסיה, כמיליון חיילים גרמנים נשארו בחזית המזרחית עד סוף המלחמה.
בסופו של דבר, איבדה גרמניה ואוסטרו-הונגריה את כל האדמות שכבשו, ועוד מספר סעיפים משפילים שהיו בהסכמים שונים (כגון חוזה ורסאי) לאחר שביתת הנשק שנחתמה בשנת 1918.
החזית המקדונית, או חזית סלוניקי, הייתה חזית לחימה במלחמת העולם הראשונה בין כוחות מדינות ההסכמה לבין כוחות מעצמות המרכז כחלק מהמערכה בבלקן.
תחילתו של הסכסוך באוקטובר 1915, בניסיונות הכושלים של הבריטים והצרפתים להגן על ממלכת סרביה מכיבוש.
הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז הובילה ליצירת גשר יבשתי ישיר מברלין לאיסטנבול.
הכוחות האנגלו-צרפתיים התרכזו בגזרת סלוניקי במטרה להגן על עיר הנמל האסטרטגית, והחלו להקים קווי ביצורים.
על אף עמדתה הנייטרלית של ממלכת יוון תוך נקיטת עמדה פרו-גרמנית על ידי קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, פלשו כוחות מעצמות המרכז למזרח תראקיה ללא התנגדות מצד צבא יוון.
כוחות מדינות ההסכמה נערכו לבלום את כוחות מעצמות המרכז, ועד סוף 1916 התייצב קו החזית תוך מלחמת התשה בין הצדדים.
הצבא הסרבי, שנסוג לקורפו, הצליח לארגן מחדש חלק מכוחותיו והעביר לחזית המקדונית כ-120,000 חיילים, שאומנו והפכו לכשירים ללחימה במהלך 1917. במקביל, התחולל ביוון הקרע הלאומי בין תומכי עמדתו של המלך קונסטנטינוס הראשון לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס, שהגיע לסלוניקי והקים ממשלה זמנית אשר שלטה על חלק מיוון.
ביוני 1917 ויתר קונסטנטינוס הראשון על כיסאו ווניזלוס חזר לשלטון.
בראשית יולי הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז, צבאה הצטרף לכוחות הלוחמים ושינה את מאזן הכוחות בחזית.
עיקר נטל המערכה מצד מעצמות המרכז נפל על הצבא הבולגרי, אשר לא היה ערוך למלחמה ממושכת ובתוך יחידותיו התגלו בעיות משמעת קשות.
בדצמבר 1917 הוחלף מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והפיקוד החדש החל בתכנון מתקפה גדולה, שתכריע את המערכה.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה כוללת לאורך החזית ועד מהרה הבקיעו ומוטטו את קווי הבולגרים, שנסוגו במהירות, תוך שאלמנטים מצבאם מורדים במלך פרדיננד הראשון.
ההתקדמות המהירה של צבאות מדינות ההסכמה הובילה את הבולגרים לבקש הפסקת אש לשם כניעה, וב-29 בספטמבר 1918 נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי, אשר סיימה את הקרבות בחזית.
עד מהרה הוביל הניצחון בחזית המקדונית להכרעת כוללת של המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
משלהי המאה ה-14 ועד שלהי המאה ה-19 נתון היה חבל הבלקן בשליטת האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הובסו העות'מאנים ונוצר סדר חדש באזור שבמסגרתו הוקמו רשמית ארבע ישויות מדיניות חדשות: נסיכות בולגריה, ממלכת רומניה וממלכות סרביה ומונטנגרו.
סיכומי קונגרס ברלין הבליטו את הפיכתו של החבל ל"חבית אבק השרפה של אירופה".
הבולגרים והסרבים שאפו להפוך למעצמה אזורית.
הבולגרים רצו לחזור לימי תהילת האימפריה הבולגרית השנייה, להחזיר לחזקתם את פלך רומליה המזרחית ולהשיג שטח מוצא נרחב לים התיכון.
הסרבים ליבו את גל הלאומנות האתנית בחבל שגאה ככל שגבר תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית, והעניין היה לרועץ בעיני האימפריה האוסטרו-הונגרית שחתרה להשגת שטחים נוספים מהעות'מאנים, תוך דיכוי כוחני של יסודות לאומניים.
הבולגרים נקטו מדיניות כוחנית ובפברואר 1885 סיפחו את פלך רומליה המזרחית, צעד שגרר מתקפת פתע סרבית והוביל לפריצת מלחמת בולגריה–סרביה (1885), שהסתיימה בתבוסה סרבית.
הרוסים התייחסו לבלקן כרצועת הביטחון שלהם מפני תקיפת האימפריה מדרום וממערב ולבריטים היה אינטרס מובהק לשמור על הסטאטוס קוו, שעיקרו שמירת האימפריה העות'מאנית במצב גסיסה ובר תמרון.
ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את בוסניה והרצגובינה שהיה עד אז שטח אוטונומי בחסותם.
בתגובה פעלו הרוסים לכינון הליגה הבלקנית, אשר חברותיה תקפו את העות'מאנים ובמהלך מלחמת הבלקן הראשונה השיגו הישגים טריטוריאליים נכבדים.
אך הברית הייתה קצרת ימים ובין חברותיה פרצה מלחמת הבלקן השנייה אשר הסתיימה בתבוסה בולגרית, שבמסגרתה, בכפוף להסכם בוקרשט, איבדו הבולגרים את חבל מקדוניה הווארדארית לסרבים ואת תראקיה המזרחית ליוונים.
לאחר מלחמה זו הפך המצב האזורי לנפיץ אף יותר.
האוסטרו-הונגרים המתינו לאמתלה כדי לתקוף את הסרבים המתחזקים, הבולגרים המוכים נזקקו לתמיכת מעצמה מובילה כדי להחזיר את השטחים שאיבדו והבריטים והרוסים לטשו עיניהם לשטחים העות'מאנים.
ראשית מלחמת העולם הראשונה והמערכה על סרביה
ב-28 ביוני 1914 נרצח פרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרו-הונגרי, על ידי לאומנים סרבים בסרייבו.
האוסטרו-הונגרים ניצלו את העניין וב-8 ביולי הציגו לסרביה אולטימטום, שעם פקיעתו הכריזו מלחמה עליה.
ב-12 באוגוסט פלשו שלוש ארמיות אוסטרו-הונגריות בפיקודו של אוסקר פוטיורק לשטחי ממלכת סרביה.
מערכת הבריתות האירופיות, שקדמו למלחמת העולם הראשונה, הופעלה ומלחמת העולם הראשונה התחילה.
עם כניסת הרוסים למלחמה, הועברה ארמייה אוסטרו-הונגרית למזרח, ובסרביה נותר כוח תוקף של 270,000 לוחמים אל מול 180,000 לוחמים סרבים בפיקודו של ראדומיר פוטניק.
הצבא הסרבי הפתיע את האוסטרו-הונגרים בכושר העמידה שלו ובקרב צר, ולאחריו בקרב דרינה, הצליחו הסרבים לבלום את התקדמות האוסטרו-הונגרים, תוך שהאוסטרו-הונגרים סופגים 40,000 נפגעים.
בעקבות הצלחתם, עברו הסרבים למתקפה והעמידו כוח לוחם של 250,000 חיילים אל מול האוסטרו-הונגרים, שתגברו את כוחותיהם לכדי 450,000 חיילים.
ב-14 בדצמבר נערך קרב קולובארה, שבו הביסו הסרבים את האוסטרו-הונגרים, פגעו או שבו כמחצית מכוחם הלוחם והדפו אותם אל מחוץ לגבולות הממלכה הסרבית.
בראשית המלחמה ייחסו מדינות ההסכמה חשיבות מועטה לגזרה הסרבית.
הצטרפות האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז מחד וכישלונות צבא האימפריה הרוסית בחזית המזרחית מאידך היו בראש מעייניהן.
מעצמות המרכז לעומתן היו מודאגות מקריסת העות'מאנים.
בינואר 1915 הובסו העות'מאנים על ידי הרוסים בקרב סריקמיש בקווקז.
בפברואר 1915 הובסו העות'מאנים על ידי הבריטים בקרב על תעלת סואץ.
ב-25 באפריל 1915 נפתחה, ביוזמה בריטית, מערכת גליפולי במטרה להבקיע את ההגנות העות'מאניות במצרי הדרדנלים ולחבור לרוסים.
ראש המטה הכללי הגרמני, אריך פון פאלקנהיין, העריך שהצבא העות'מאני נזקק לסיוע צבאי, לוגיסטי ופיקודי רב, וממלכת סרביה היוותה מחסום יבשתי בפני סיוע ישיר של מעצמות המרכז לעות'מאנים באמצעות רכבות משא.
המטה הכללי הגרמני הפעיל לחץ על קונרד פון הצנדורף, ראש המטה הכללי האוסטרי, במטרה לשכנעו לתקוף שוב את הסרבים.
האוסטרו-הונגרים, שהתמודדו כעת גם מול האיטלקים, היססו.
ביולי 1915 העריכו הגרמנים שהחזית המערבית מיוצבת ולא נשקפת סכנה לאיתנות האימפריה האוסטרו-הונגרית, והפעילו מכבש לחצים על בולגריה להיכנס למערכה לצדם.
הלחץ הגרמני, בליווי הבטחות לסיוע כלכלי נדיב והכרה בתביעות טריטוריאליות עתידיות, וכן הכישלון המסתמן של מדינות ההסכמה במערכת גליפולי, שכנעו את ההנהגה הבולגרית להצטרף למעצמות המרכז.
ב-6 בספטמבר הגיעה בולגריה לסיכום עם מעצמות המרכז על הצטרפותה למערכה לצדן.
ב-7 באוקטובר פתחו הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה השלישית האוסטרו-הונגרית במתקפה על סרביה.
ב-14 באוקטובר הכריזו הבולגרים מלחמה על סרביה והארמיות הראשונה והשנייה פלשו בשני צירים לסרביה, מצפון בולגריה לכיוון ניש ומדרומה לכיוון סקופיה.
הצבא הסרבי ארגן את כוחותיו הפעילים בשתי ארמיות, שלוחמיהן היו מותשים מהמערכה הקודמת מול האוסטרו-הונגרים ובמצב לוגיסטי ירוד.
עוד ב-22 בספטמבר, לנוכח הגיוס הכללי בצבא בולגריה ותנועת הכוחות הגרמנים, פנו הסרבים לבנות בריתם בבקשה נואשת לקבלת סיוע.
ראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס, שצידד במדינות ההסכמה, הציע לסרבים שימוש בנמל סלוניקי.
צרפת ובריטניה ניסו להשפיע על ממלכת רומניה להיכנס למלחמה לצדן, הן כהיענות לבקשת הסרבים והן כדי לבודד את האימפריה העות'מאנית.
כוח חלוץ צבאי אנגלו-צרפתי בפיקודו של הגנרל מוריס סראי נחת בחופי סלוניקי ב-5 באוקטובר 1915 ומיהר לנוע צפונה לגבולות סרביה.
הכוחות הגיעו באיחור והיו קטנים מדי מאחר שהצבא היווני לא שלח כוחות עזר.
הסרבים לא יכלו לעמוד במתקפה המשולבת הגרמנית-בולגרית בשתי חזיתות והמערכה על סרביה הוכרעה.
הסרבים החלו בנסיגה עם מרבית צבאם, הנהגתם הפוליטית ועשרות אלפי פליטים דרך אלבניה לאי קורפו, עניין שאילץ את הכוח האנגלו-צרפתי לסגת לכיוון סלוניקי ולייצב קו מגננה סביב העיר.
ב-2 בדצמבר 1915 נפלה בלגרד ללא קרב בידי הארמייה השלישית האוסטרו-הונגרית, וב-25 בדצמבר נכבשה מונטנגרו.
קווי הרכבת בין ברלין לאיסטנבול היו כעת ישירים ובשליטה מלאה של מעצמות המרכז.
בינואר 1916 החילו האוסטרו-הונגרים משטר צבאי בסרביה ובמונטנגרו והפעילו יחידות ז'נדרמריה להשלטת סדר.
החזית המקדונית אופיינה בתנאי קרקע מורכבים והרריים שחלקם היו בלתי נגישים וחלקם בוציים וקשים למעבר, במזג אוויר קיצוני ובתשתית תחבורתית לקויה.
חלק מזירות הלחימה היו רחוקות מהמפקדות ומהבסיסים בסלוניקי ובשל כך קווי האספקה היו ארוכים ופגיעים.
הובלת הציוד התבצעה באמצעות פרדות בלבד.
בנוסף, הכוחות שהוצבו בשטחים פתוחים ללא מחסות הותשו בגלל פגעי מזג האוויר, והרובים והציוד המכני ניזוקו בעונות החורף.
האקלים הממוזג היבשתי ששורר בקטעי חזית נרחבים מאופיין בהפרשי טמפרטורות משמעותיים בין הקיץ לחורף, וכך בעונת הקיץ נאלצו הצבאות להתמודד עם טמפרטורות גבוהות ותנאי שדה שבהם לא נתקלו מעולם.
האזורים ההרריים היו גשומים במיוחד, וימי הערפל הרבים בחורף, הקשו על תנועת הכוחות.
מנתונים מטאורולוגיים שנאספו בתחנות שונות עולה כי בין השנים 1915 - 1917 ידעה אירופה סדרה של שלושה חורפים קרים ומושלגים מהממוצע.
חורף 1916 - 1917 היה הקשה מכולם ובמסגרתו היו בין פי שניים לשלושה ימי שלג מהממוצע והטמפרטורה הייתה נמוכה ב-2–4 מעלות צלזיוס מהממוצע.
נפחו של נמל סלוניקי היה קטן יחסית, וריחוקו מנמלי הבית הבריטיים והצרפתיים הקשה מאוד על ארגון ואחזקה של כוח צבאי משמעותי, שיכול לפעול במערך התקפי מול כוחות מעצמות המרכז.
באזורים הנמוכים והבוציים, מגפות כגון מלריה וטיפוס הבטן עשו שמות בכוחות הלוחמים, בעיקר הבריטיים והאיטלקיים.
בחזית המקדונית על כל חלל שנהרג בקרב מתו שלושה חיילים ממגפות שונות.
בין השנים 1916–1918 נרשמו בקרב חיילי מדינות ההסכמה 160,049 מקרי מלריה, ומתוכם פונו להחלמה במדינותיהם 32,457 חיילים.
הפיקוד העליון שם את יהבו בעיקר על החזית המערבית, נמנע מלתגבר את הכוחות באזור, והעדיף להישאר במצב מגננה בחלק גדול משלבי המלחמה.
כוחות מעצמות המרכז הורכבו משתי ארמיות בולגריות, (הראשונה והשנייה), בנות שבע דיוויזיות רגלים ושתי אוגדות פרשים, שחוזקו בשתי דיוויזיות ורגימנט עות'מאניים והארמייה ה-11 הגרמנית.
מאוקטובר 1916 פיקד על החזית הגנרל אוטו פון בלו, וזאת עד 22 בספטמבר 1917, עת החליפו פרידריך פון שולץ.
הגרמנים בנו כוח מאוחד של קבוצת ארמיות בפיקודו של הגנרל שולץ, שנועד ליישם מדיניות מתואמת מטעם מעצמות המרכז במערכה בבלקן והורכב מהארמייה ה-11 הגרמנית, הארמייה הראשונה הבולגרית בחיזוק הכוח העות'מאני ובגיבוי פיקודי של קציני מטה גרמנים ואוסטרו-הונגרים.
שאר הכוחות הבולגריים נותרו בפיקוד עצמאי.
רשמית, סרביה הכבושה הייתה נתונה תחת מושל צבאי אוסטרו-הונגרי.
מיולי 1916 ועד לתבוסה במלחמה כיהן בתפקיד אדולף פון רמן צו בארנספלד.
לאחר סיום מלחמת הבלקן השנייה הוגדל הצבא הבולגרי להיקף של עשר דיוויזיות, שמנו 24,000 לוחמים כל אחת וגובו באסקדרוני פרשים וגדודי מקלענים וארטילריה.
הצבא הבולגרי התבסס כמעט בלעדית על תעשיית הנשק הגרמנית והועבר אליו ציוד צבאי רב מעודפי הצבא הגרמני.
כוח האוויר הקטן שלו הורכב מציוד ואנשי צוות גרמנים ואוסטרו-הונגרים, ולקראת שלהי המלחמה הוכשר גם קומץ טייסים בולגרים.
הארמייה הראשונה בפיקודו של קלמנט בוידז'ייב, ובהמשך דימיטר גשוב וסטפן נרזוב, הוצבה במרכז מקדוניה.
הארמייה השנייה בפיקודם של גאורגי טודורוב, ובהמשך איוון לוקוב.
לפי דרישת מפקד הצבא הבולגרי, הגנרל ניקולה ז'קוב, נותרה הארמייה השנייה בפיקוד בולגרי עצמאי, בעוד שהארמייה הראשונה צורפה לגרעין הכוח של מעצמות המרכז ביחד עם הארמייה ה-11 הגרמנית, והייתה נתונה לפיקוד גרמני, בתחילה של אוטו פון בלו ובהמשך של פרידריך פון שולץ.
ככל שהחזית המערבית נטתה לרעת הגרמנים, כך נמשכו עוד ועוד כוחות מהחזית המקדונית לחזית זו.
העניין האיץ את הירידה במורל הלחימה של הכוחות הבולגריים ופגע ביכולת הפיקודית של צבאם.
כפועל יוצא מכך סופחו יותר דיוויזיות בולגריות ל"קבוצת שולץ" בצמוד לארמייה הגרמנית ה-11. בספטמבר 1918 נכללו 6 דיוויזיות רגלים בולגריות ב"קבוצת שולץ" (הדיוויזיות: 1, 2, 3, 4, 6, 12) וכוח זה נקלע לחיכוכים קשים מול הפיקוד הגרמני על רקע תחושת הזלזול שחשו הבולגרים מצידו.
ניצחון מדינות ההסכמה בחזית נבע מקריסת היחידות שסופחו לארמייה הגרמנית ה-11 במהלך קרב דוברו פולה וניסיון המרד, שהובל על ידי אלמנטים ביחידות אלו, כנגד המלך פרדיננד.
המערך הגרמני בבלקן הורכב מיחידות גרמניות, אוסטרו-הונגריות, בולגריות ועות'מאניות שהוצבו בקבוצות ארמיות, אשר בדרך כלל נשאו את שם מפקדם הגרמני.
בסך הכל הוצבו 32 דיוויזיות בגזרת הבלקן, מתוכן 25 דיוויזיות רגלים, 3 דיוויזיות פרשים, 3 דיוויזיות עתודה ודיוויזיית שיטור.
הפיקוד הכולל במערכה הופקד בידי הגנרל אוגוסט פון מקנזן.
בחזית המקדונית הוצבה הארמייה ה-11, שחוזקה בקורפוס ה-3, אשר הורכב מדיוויזיות הרגלים ה-101 וה-103, וכן מדיוויזיית הרגלים ה-10 כעתודה.
עם פרוץ מתקפת הווארדאר שלחו הגרמנים את דיוויזיות הרגלים ה-210 וה-218 לתגבור הכוחות בסרביה, אך הן לא הועילו למערך הגרמני שהיה בנסיגה רבתית.
עם פרוץ המלחמה גויסו 2.5 מיליון חיילים אוסטרו-הונגרים מכל רחבי האימפריה, שדיברו 15 שפות שונות, עניין שהקשה על מפקדיהם, שרובם היו דוברי גרמנית.
בחורף 1915, בהתבסס על ניסיונם של הגרמנים בחזית המערבית, החלו האוסטרו-הונגרים לבנות עמדות מבוצרות בנות מספר קווי הגנה.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה, מונה אדולף פון רמן צו בארנספלד לתפקיד המושל הצבאי של המדינה מטעם מעצמות המרכז.
באלבניה הוצב הגיס ה-19, אשר החזיק בקו חזית באורך של 100 קילומטרים מול הגיס ה-16 האיטלקי והיה מעורב במספר קרבות מול הסרבים בגזרת אגם אוחריד.
בין ינואר 1915 לאוקטובר 1917 פיקד על הגיס איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג, ממועד זה ועד יולי 1918 לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף ומיולי ועד התבוסה באוקטובר קרל פון פלאנצר באלטין.
האוסטרו-הונגרים ניתבו את מרבית כוחותיהם לחזיתות המזרחית, האיטלקית והמערבית והיקף האבדות הרב בצבאם הקשה עליהם להקצות כוחות גם לחזית המקדונית.
בסיום המלחמה נמנו 1.54 מיליון הרוגים ו-2 מיליון פצועים בצבא האימפריה.
ב-29 באוקטובר 1914 תקפו העות'מאנים והגרמנים את יחידות הצי הרוסי בים השחור, ובכך הצטרפה האימפריה רשמית למעצמות המרכז.
הצבא העות'מאני מנה 36 דיוויזיות שרוכזו בשלוש ארמיות.
כל דיוויזיה הכילה שלושה גדודי רובאים, מספר פלוגות מקלענים ו-36 תותחים.
בהמשך הלחימה הצליחו העות'מאנים להגדיל את צבאם ל-43 דיוויזיות.
לזירה המקדונית שלחו העות'מאנים את הגיס ה-20 בפיקודו של מירליווה אבדילקרים פאשה והוא הורכב מדיוויזיות הרגלים ה-46 וה-50 אשר מנו 24,588 חיילים וצוידו ב-21,178 רובים, 12 מקלעים כבדים ו-12 מקלעים, 32 תותחים ו-2,150 בהמות משא וסוסים.
כמו כן נספח לגיס רגימנט האפסנאות ה-16. הדיוויזיות נספחו לארמייה הבולגרית השנייה.
הדיוויזיה ה-46 הגנה על גזרת העיר סרס והדיוויזיה ה-50 על גזרת העיר דרמה.
בנוסף, צורף רגימנט הרגלים ה-177 העות'מאני לארמייה ה-11 והיה נתון לפיקוד גרמני לאורך כל הלחימה, בתחילה של אוטו פון בלוב ובהמשך של פרידריך פון שולץ.
הרגימנט העות'מאני מנה 3,598 חיילים, שצוידו ב-440 בהמות משא וסוסים, 6 מקלעים כבדים, 4 תותחים ו-13 עגלות רתומות.
ב-19 במרץ 1917 הורו העות'מאנים לדיוויזיה ה-46 מתוך הגיס ה-20 לעבור לחזית עיראק ועד אמצע אפריל הושלם פינויה מהחזית המקדונית.
הדיוויזיה ה-50 נשארה באזור העיר דרמה עד חודש מאי הועברה לגזרת העיר חלב ומשם לגזרת ארץ ישראל שם נטלה חלק במערכה על ארץ ישראל.
כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית הורכבו מיחידות משש מדינות שונות.
בראשית המערכה הורכב הכוח מצבא המזרח הצרפתי וגיס סלוניקי הבריטי.
בהמשך הצטרף הצבא הסרבי המשוקם, אוגדה רוסית וגיס איטלקי.
לאחר הדחת המלך היווני הצטרפו היוונים לצד מדינות ההסכמה והעמידו תשע דיוויזיות נוספות, אשר הביאו את מערך כוחות מדינות ההסכמה לסדר גודל של 620,000 לוחמים בראשית ספטמבר 1918. הפיקוד על הזירה הופקד בידיים צרפתיות, בתחילה של הגנרל מוריס סראי שפעל ליצוב קו ההגנה סביב סלוניקי, אך נכשל בהבקעת הקווים הבולגריים.
סראי שלא היה אהוד על סגל פיקוד הצבאות השונים בזירה כינה אותה מגדל בבל, וסופו שהודח ב-14 בדצמבר 1917. עד ליוני 1918 מילא את התפקיד הגנרל אדולף גיומא, וממועד זה פיקד על הזירה לואי פראנשה ד'אספרה שהוביל את הכוחות במתקפת הווארדאר אשר הכריעה את החזית לטובת מדינות ההסכמה.
הגיס הצרפתי שכונה צבא המזרח הצרפתי מנה שמונה דיוויזיות רגלים וחטיבת פרשים אחת.
בין אוקטובר 1915 ועד פברואר 1917 פיקד על הגיס ויקטור לואי קורדונייה.
בהמשך מונה לתפקיד פול פרנסואה גרוסטי, אשר בינואר 1918 חלה בטיפוס הבטן ונפטר, ובמקומו מונה פול פרוספר אנרי, אשר פיקד על כוח התקיפה המרכזי במתקפת הווארדאר.
שתי דיוויזיות צרפתיות ודיוויזיה סרבית מכוח החוד הצליחו להבקיע את קו ההגנה הבולגרי הראשון ליד העיירה המקדונית דוברו פולה.
קרב דוברו פולה הוביל לקריסת הארמייה הבולגרית הראשונה ולבסוף להכרעת החזית.
הבריטים הפעילו בחזית חיל משלוח.
הוא הורכב מהקורפוס ה-16 הבריטי, אשר מנה בשיא גודלו שש דיוויזיות רגלים כאשר חמש מהן הועברו לזירה מגליפולי באוקטובר ובנובמבר 1915 לאחר כישלון מערכת גליפולי.
הקורפוס ה-12 שהכיל את הדיוויזיות ה-22 וה-26 והקורפוס ה-16 שהכיל את הדיוויזיות ה-27 וה-28. כל דיוויזיה הורכבה מארבע חטיבות ויחידות עזר הנדסיות ורפואיות.
בין אוקטובר לנובמבר 1915 פיקד על חיל המשלוח הבריטי הגנרל צ'ארלס קרמייקל מונרו, בהמשך ועד למאי 1916 בריאן מהון וממועד זה ועד לנובמבר 1918 הגנרל ג'ורג' מילן.
הבריטים הציבו בזירה את הכנף ה-16 של חיל האוויר המלכותי שצוותיה השתתפו בגיחות הפצצה באגם דויראן וכן ביעף הפצצה על סופיה.
בראשית המערכה על סרביה הצליחו הסרבים להעמיד כוח לוחם שמנה 250,000 חיילים, ועד סוף השלב הראשון בדצמבר 1914, לאחר שהאוסטרו-הונגרים גורשו אל מעבר לגבול, עמדה מצבת כוח האדם של הצבא הסרבי על 420,000 חיילים.
לאחר קריסת הממלכה עם תקיפתה בשתי חזיתות על ידי צבאות מעצמות המרכז, נמנו 90,000 הרוגים במהלך הקרבות ועוד כ-100,000 קרבנות נפלו במהלך הנסיגה הקשה דרך ההרים האלבניים עד לפינוי לאי קורפו.
לאי קורפו הגיעו כ-125,000 סרבים במצב גופני ולוגיסטי ירוד, כשהם אינם מאומנים ואינם מצוידים ומאורגנים.
לאחר ניוד הסרבים לחזית המקדונית, נפלה עיקר מטלת השיקום על הגיס הצרפתי בחזית, אשר מפקדיו פעלו לציודו, אימונו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי.
בין אפריל ליוני 1916 הצליחו הסרבים לארגן מחדש 118,000 חיילים, בשתי ארמיות רגלים ודיוויזיית פרשים אחת, אליהם הצטרפו בראשית 1917 28,000 מתנדבים סרבים שאורגנו בשתי דיוויזיות.
ב-17 ביולי 1917 חזר הצבא הסרבי להיות כוח לוחם ומילא תפקיד משמעותי במאמץ מדינות ההסכמה להכרעת החזית.
בספטמבר 1918 השתתף הצבא הסרבי בפיקודו של ז'יוויין מישיץ' במתקפת הווארדאר שהכריעה את המערכה.
הסרבים אורגנו בשתי ארמיות, הארמייה הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' והארמייה השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ'.
בטרם הצטרפה יוון למעגל הקרבות הוצב הגיס ה-4 היווני במזרח תראקיה מול הארמיות ה-2 וה-4 הבולגריות ובהוראת המלך נמנעו חיילי הגיס היווני מהתנגדות לכוחות הבולגריים שפלשו לשטחים היווניים.
ב-2 בדצמבר 1916 הכריזה ממשלתו המורדת-במלכות של וניזלוס מלחמה על מעצמות המרכז והצטרפה למעגל הקרבות באופן רשמי (ממשלת יוון הרשמית הכריזה מלחמה ב-2 ביולי 1917, לאחר שהמלך ויתר על כסאו).
מפקד הצבא היווני פנאיוטיס דנגליס ביצע רפורמות במבנה היחידות הלוחמות והשדרה הפיקודית והצליח להעמיד כוח לוחם בן 160,000 חיילים שחולקו לתשע דיוויזיות.
ב-29 במאי 1918 התחולל קרב סקרה, בו לחם גיס יווני לראשונה ככוח מרכזי עצמאי, תחת פיקודו של אמנואיל זימברקקיס, והנחיל לבולגרים תבוסה משמעותית.
היוונים חברו לבריטים במתקפת הווארדאר שהובילה להכרעת החזית.
הכוחות תקפו בגזרת אגם דויראן, ולמרות אבדות כבדות שספגו הצליחו להבקיע את קו ההגנה הבולגרי השני.
מפקד הגיס הבריטי הגנרל מילן ציין שעזרת הצבא היווני הייתה חיונית להצלחת המתקפה.
מפקד החזית, הגנרל ד'אספרה, ציין את דיוויזיית הרגלים "סרס" של הצבא היווני, אשר היוותה את הגורם העיקרי להצלחת ההבקעה של קו ההגנה הבולגרי לאחר שהכוחות הבריטיים ספגו אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי והאטו את התקדמותם.
באוגוסט 1916 שלחו האיטלקים לחזית המקדונית את דיוויזיית הרגלים ה-35 בפיקודו של קרלו פטיטי די רורטו, ואליה הצטרפו בהמשך יחידות מטה, הנדסה ורפואה.
בשיאו פעל הכוח האיטלקי במתכונת של גיס שמנה כ-55,000 חיילים.
במהלך חודש מאי נקרא הגנרל די רורטו לרומא ומונה למפקד ארמייה בחזית האיטלקית הצפונית ובמקומו מונה הגנרל ג'וזפה פנלה אשר הוחלף לאחר זמן קצר בגנרל ג'ובאני בטיסטה.
ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס ה-16 האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה.
ממועד הגעתו ועד לפתיחת מתקפת הווארדאר הוצב הכח האיטלקי בגזרת אגם דויראן.
במתקפת הווארדאר הצטרפו האיטלקים לכוח התקיפה הסרבו-צרפתי בגזרת אגם אוחריד, ובהמשך השתתפו בכיבוש העיר קומאנובו.
ביולי 1916 שלחו הרוסים לחזית המקדונית את חטיבת הגרנדירים השנייה בפיקודו של מיכאיל דיטריכס, ובאוקטובר נחתה בסלוניקי חטיבת הגרנדירים הרביעית בפיקודו של הגנרל מאיור לאונטייב.
הכוח הרוסי יצר גיס שעליו הופקד דיטריכס.
ביולי 1917 צורפו לגיס שתי חטיבות נוספות אשר יצרו דיוויזיה לא אורגנית בת 18,000 חיילים.
לאחר מהפכת פברואר נקרא דיטריכס בבהילות למטה הכללי הרוסי ובאוקטובר הגיע מרוסיה לחזית הגנרל אלכסנדר טאראנובסקי למלא את מקומו.
בדיוויזיה הרוסית החלו בעיות משמעת חמורות שכללו עימותים בין קצינים וחיילים, התפרעויות וזניחת הקווים.
באמצע ינואר 1918 פורק מרבית הכוח הרוסי מנשקו וחלק מהחיילים המתמרדים נעצרו ונשלחו למחנה מעצר צרפתי בצפון אפריקה.
למקצת מהרוסים הוצע להישאר בגזרה כעובדי מפקדה בשכר.
כמה מאות חיילים רוסים שביקשו להמשיך ולהילחם לצד מדינות ההסכמה הועברו לצרפת וצורפו ללגיון הזרים הצרפתי.
לגזרה שהחזיקה הדיוויזיה הרוסית הועברה דיוויזיית הרגלים ה-156 הצרפתית.
במהלך הקרבות השתתף הכוח הרוסי בקרב לרין בגזרת העיר פלורינה, בהמשך בקרבות שהובילו לשחרור העיר וכן בקרבות סביב העיר ביטולה.
בטרם תקפה בולגריה את סרביה הבטיחו בולגריה ויוון להישאר במצב אי-לוחמה הדדי, אף על פי שיוון הייתה חתומה על הסכם הגנה עם סרביה.
ב-5 באוקטובר 1915, ביום בו נחתו הבריטים והצרפתים בסלוניקי, התפטר ראש הממשלה היווני וניזלוס שצידד בכניסת יוון למלחמה לצד מדינות ההסכמה בניגוד לעמדת המלך קונסטנטינוס הראשון.
לנוכח נחיתת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי דרשו הבולגרים מהיוונים הבהרות לנעשה.
עם זאת, משהתפטר וניזלוס והמלך היווני חזר להציג עמדות פרו-גרמניות, הוסרה זמנית הסכנה למעשי איבה בין שתי המדינות, גם בשל העובדה שהצבא היווני הונחה על ידי מפקדו הפרו-מלוכני יואניס מטאקסס להישאר בעמדותיו ולא לנקוט באף פעילות שעלולה להתפרש כהפרת הנייטרליות עליה הכריזה יוון.
לאחר כישלון המערכה על סרביה נסוגו הבריטים והצרפתים לגזרת סלוניקי, ומנובמבר החלו בחפירות ובביצור קו הגנה נרחב מסביב לגזרת סלוניקי.
לאחר הכישלון בסרביה לא הייתה למדינות ההסכמה כל כוונה לפתוח חזית נוספת בגבול היווני-בולגרי.
ב-5 בינואר 1916 כונסה בעיר הסרבית הכבושה ניש מועצת מלחמה של נציגי מעצמות המרכז, והפיקוד הצבאי הבולגרי לחץ לתקוף את כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי, בניגוד לעמדתם של המלך וראש הממשלה.
במקביל, לנוכח עמדתו של המלך היווני, הפקיעו הצרפתים בראשית ינואר את אזור סלוניקי מידי ממלכת יוון והנהיגו בו ממשל צבאי בפיקודם.
ב-6 בינואר הודיעו נציגי מעצמות המרכז לממשלת יוון על כוונתם לחצות את גבול הממלכה לכיוון תראקיה המזרחית.
ב-31 בינואר הפציצו הגרמנים מהאוויר את סלוניקי באמצעות צפלינים, דבר שגרר הפצצות נגד בריטיות וצרפתיות על קווי הבולגרים לאורך הגבול הבולגרי.
בין הפיקוד הגרמני לבולגרי התעוררו חילוקי דעות.
הבולגרים ציפו למלחמת בזק מול הסרבים וכעת עמדו מול הבריטים והצרפתים.
לגרמנים היה נוח לפתוח חזית נוספת, שהייתה עשויה לגרום לבריטים ולצרפתים לנייד כוחות מהחזית המערבית אליה.
הסרבים, שנסוגו בצורה מסודרת יחסית לאי קורפו, החלו מעבירים את כוחותיהם לגזרת סלוניקי תוך שהבריטים והצרפתים מציידים אותם מחדש.
הסרבים הצליחו להעמיד מערך לוחם שמנה 118,000 חיילים.
ייצוב קו החזית ומלחמת ההתשה
באפריל 1916 התקדמו כוחות מדינות ההסכמה אל עבר הגבול היווני, ועד אמצע השנה מנה הצבא של בעלות הברית בפיקודו של מוריס סראי 320,000 חיילים, אותם פרש בחמש גזרות לאורך קו החזית בן 260 הקילומטרים בגיבוי מערך קווי תקשורת מסביב לכל האזור.
שמונה דיוויזיות צרפתיות, דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה רוסית אורגנו בשלושה גיסות.
הגיס הראשון הגן על הגזרה שבין נהר צרנה ועד הווארדאר, הגיס השני הגן על הגזרה מאגם פרספה ועד הכפר גרדשניצה, והגיס השלישי נשלח להגן על גזרת הגבול האלבני עד אגם פרספה.
הצבא הסרבי הגן על הגזרה המרכזית מגרדשניצה ועד נהר צרנה.
הגיס הבריטי הגן על הגזרה מהווארדאר ועד נהר סטרומה.
מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף דיוויזיות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן, והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
הגרמנים לחצו לתקיפת כוחות מעצמות המרכז לכיוון סלוניקי כדי למנוע ניתוב כוחות מטעם מדינות ההסכמה מחזית זו לחזית המערבית.
באוגוסט 1916 תקפו הבולגרים את קווי מדינות ההסכמה בשני ראשים ללא כל התנגדות מהצבא היווני.
הארמייה הבולגרית הראשונה חדרה לשטח ממלכת יוון וכבשה את פלורינה תוך סיוע אווירי גרמני.
במקביל, תקפה הארמייה השנייה בגיבוי יחידות גרמניות בגזרת הנהר סטרומה וכוחותיה כבשו את הערים סרס, דרמה וקוואלה, תוך שהגיס היווני הרביעי שהיה בעיר נכנע וחייליו הועברו למחנה שבויים בגרמניה.
הבריטים והצרפתים תקפו מצידם את קווי מעצמות המרכז בגזרת אגם דויראן במטרה להקל על הלחץ בגזרות האחרות, ובקרב דויראן הראשון הם ספגו אבדות כבדות ומתקפתם נכשלה.
העיר דויראן חרבה לחלוטין במהלך הקרבות.
ב-1 בספטמבר 1916 החלו הבריטים במתקפת נגד בחזית הנהר סטרומה ונעו לעבר העיר סרס, ובמקביל תקפו הצרפתים והסרבים את הכוחות בגזרת פלורינה, וב-18 בספטמבר הצליחו לדחוק את הצבא הבולגרי מהעיר ולהסיגו לקווי תחילת המתקפה.
ראשי הפיקוד הגרמני פנו לעות'מאנים בבקשה לשליחת כוחות סיוע להדיפת מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה בחזית.
העות'מאנים הקצו את הדיוויזיה ה-50 בהיקף של כ-12,000 חיילים שנפרסו החל מסוף ספטמבר מזרחית לנהר סטרומה, לאחר שסופחו לארמייה הבולגרית השנייה וקבעו את מפקדתם בעיר דרמה
מאוקטובר ועד דצמבר 1916 יצאו הצרפתים והסרבים למתקפת נגד כנגד הבולגרים.
ב-19 בנובמבר הצליחו דיוויזיית פרשים סרבית, ביחד עם דיוויזיית הרגלים הרוסית, לכבוש מחדש את העיר ביטולה.
עם זאת, מערכת היחסים העכורה בין מפקד כוחות מדינות ההסכמה, הגנרל מוריס סראי, לבין סגל הפיקוד הבריטי והאיטלקי, העיב על תפקוד הכוחות בחזית.
באוקטובר 1916 החליטו הגרמנים להקים כוח של קבוצת ארמיות שיעמוד תחת פיקודם ויהווה את כוח המשימה המרכזי מטעם מעצמות המרכז בזירה.
קבוצת בלו מנתה את הארמייה הראשונה הבולגרית והארמייה ה-11 הגרמנית.
הבולגרים סירבו להעמיד את הארמייה השנייה תחת פיקוד גרמני, והיא נותרה תחת פיקודם עד סיום הקרבות.
במקביל להקמת "קבוצת בלו" החלו בארמייה הבולגרית הראשונה בעיות משמעת וניצני קריסה מורלית.
החיילים, חלקם בוגרי מלחמת הבלקן השנייה, לא היו ערוכים למלחמת התשה ממושכת בתנאי שדה קשים.
הבולגרים סלדו משדרת הפיקוד הגרמני, אשר לשיטתם הייתה מתנשאת והתייחסה בזלזול לרמת חיילותם.
בנוסף, המפגש עם העות'מאנים הביא לתרעומת קשה בדרג הפיקוד הזוטר והלוחמים בקו, בשל החבירה למוסלמים, שנואי נפשם ששלטו בבולגריה במשך 500 שנים, כנגד יוון שהייתה מדינה שמרבית תושביה היו נוצרים.
בלו דיווח למפקדתו בברלין כי הארמייה הבולגרית הראשונה תתקשה לתפקד ככוח לוחם תחת מתקפה, אך דווקא הגרמנים הוכו על ידי כוח צרפתי-סרבי באמצע נובמבר בקרב הנהר צרנה תוך ש-1,000 קצינים וחיילים נופלים בשבי.
לבקשת הגרמנים שלחו העות'מאנים לגזרה המזרחית לסטרומה גם את הדיוויזיה ה-46 בהיקף של 13,000 חיילים, תוך שהם חוברים לדיוויזיה ה-50 ליצירת הגיס ה-20 העות'מאני.
המודיעין הצרפתי דיווח שמצב הכוחות הבולגריים רעוע והמליץ בפני הגנרל סראי לתקוף לאלתר ולהבקיע את קווי החזית.
המודיעין הבריטי העריך שבשלב זה הבולגרים עדיין מהווים כוח לוחם והבעיות בתוך הארמייה הראשונה הבולגרית הן מינוריות.
סראי התעלם מהתנגדות סגל הפיקוד הבריטי למהלכיו ההתקפיים וזכה לגיבוי דווקא מהדרג המדיני הבריטי, לאחר פגישת היכרות שקיים עם ראש הממשלה לויד ג'ורג'.
בה בעת החלו מהומות בסלוניקי כאשר הקולונל היווני אמנואיל זימברקקיס הוביל אלפי מתנדבים ב"גיס להגנת האומה", תוך דרישה להצטרף לקרבות לצד מדינות ההסכמה.
צעד זה היה למעשה הכרזת מרד כנגד המלך היווני.
בדצמבר 1916 הועברו מהחזית המערבית בגזרת צרפת לחזית המקדונית שתי דיוויזיות של לגיון הזרים הצרפתי, הדיוויזיה ה-60 הבריטית ושלוש סוללות תותחים כבדים.
בינואר 1917 העבירו הצרפתים שתי דיוויזיות נוספות של לגיון הזרים.
הגנרל סראי החל בהכנות למתקפה שיועדה להתבצע במהלך חודש מרץ.
מזג האוויר הקשה ששרר בגזרה עיכב את ההכנות.
בשלהי אפריל החלה מתקפה משולבת לאורך החזית.
הבריטים והאיטלקים תקפו בגזרת אגם דויראן והוכו בקרב דויראן השני, תוך שהם סופגים כ-9,000 נפגעים.
הצרפתים, הסרבים והרוסים הצליחו להבקיע את קו החזית לזמן קצר, אך ב-18 במאי הם נבלמו בקרב מונסטיר השני, תוך שהם סופגים קרוב ל-6,000 הרוגים ומותירים בשטח ציוד שלל רב.
הארמייה ה-11 הגרמנית שניסתה לחבור לכוחות באזור ביטולה נבלמה על ידי כוח סרבי ליד אגם פרספה, אך בסיכום כולל נחלה מתקפת האביב של הגנרל סראי כישלון חרוץ.
לאחר כישלון המתקפה החלה מלחמת התשה בין הצדדים ובמסגרתה אירעו תקריות אש נקודתיות בלבד.
להוציא קרב משמעותי אחד בין הגיס ה-19 האוסטרו-הונגרי בפיקודו של איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג לבין כוחות סרביים בגזרת אוחריד, במסגרתו כבשו הסרבים את פוגרדץ, נמשך קיפאון זה בחזית המקדונית במשך שנה.
ב-25 בספטמבר 1916 הגיעו לסלוניקי אלפתריוס וניזלוס, האדמירל פבלוס קונטוריוטיס והגנרל פנאיוטיס דנגליס, והצטרפו למחאה נגד המלך בתביעה להיכנס למערכה לצד מדינות ההסכמה.
וניזלוס הקים ממשלה מהפכנית בחסות הגנרל סראי שנקראה הממשלה הזמנית להגנת האומה היוונית.
הממשלה הכריזה על הקמת מדינה עצמאית ונבדלת מממלכת יוון באזור סלוניקי, כרתים ומספר איים בים האגאי.
כוחות הנאמנים לווניזלוס הועברו מכרתים תוך שהם תובעים להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
מולם ניצבו כוחות הנאמנים למלך בפיקודו של יואניס מטקסס.
צי מדינות ההסכמה הטיל מצור ימי על יוון תוך איום להפגיז את אתונה.
המלך היווני קונסטנטינוס הראשון נאלץ לוותר על כיסאו ובנו אלכסנדר הראשון הומלך תחתיו.
וניזלוס מונה שוב לראש ממשלת הממלכה כולה.
תחת הנהגתו של וניזלוס ופיקודו של דנגליס נערכה רפורמה מקיפה בשורות הצבא והועמד כוח לוחם שמנה 160,000 לוחמים.
ב-2 ביולי 1917 הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז.
בשלהי 1917, כשהחזית המערבית נטתה לרעת מעצמות המרכז, העבירו הגרמנים כוחות רבים וציוד מהחזית המקדונית אל החזית המערבית, והאוסטרו-הונגרים משכו ידיהם כמעט לחלוטין מהמשך התמיכה בה.
הבולגרים היוו כעת את עיקר הכוח הלוחם של מעצמות המרכז בחזית זו.
הבריטים לא רוו נחת מהתערבותו של סראי בענייני הממשל היווניים והעבירו מחאות חריפות לממשלה הצרפתית.
בנוסף, כישלון מתקפת האביב פגע במעמדו וגברו הקולות להחלפתו גם במטה הכללי הצרפתי.
ב-14 בדצמבר 1917 הודח הגנרל סראי מתפקידו על ידי ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו, ובמקומו מונה הגנרל אדולף גיומא.
גיומא ניצל את הצטרפות הצבא היווני למערך כוחותיו ואת העברתם של כוחות גרמניים מהחזית המקדונית לחזית המערבית, כדי לתכנן מתקפת הבקעה שתשנה את הסטאטוס קוו בזירה.