tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארוואל עזבה את ג'ירו כדי לגור עם פלנדרין במונפרנס.
היא המשיכה להתגורר איתו במשך 20 שנה.
מארוואל עבדה בליתוגרפיה, בצבעי מים, בפסטל, בחריטות (engravings) ובטפטים ואף ניסתה ידה בפיסול.
החל משנת 1900, עבודותיה של מארוואל התקבלו לסלון העצמאי והיא הצליחה להציג מספר תערוכות בשנת 1901 בתמיכת אמברויס וולארד (Ambroise Vollard) שקנה רבות מתמונותיה.
בין השנים 1901 ו-1905, מארוואל עבדה לצידו של הנרי מאטיס, אלברט מרקט ופלנדרין והארבעה השפיעו אחד על השנייה.
יחסיה עם מאטיס כידיד ואחים לעבודה היו חשובים.
בשנת 1902 השתתפה בתערוכה משותפת עם מאטיס, מרקט ופלנדרין.
מארוואל הציגה גם ב-"Salon d'Automne" הראשון בו היא הציגה את עבודתה הידועה ביותר "Les Odalisques".
היא הציגה באותה גלריה גם בשנים הבאות.
בשנת 1909 נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלה.
בשנת 1911 מבקר האומנות אפולוניר (Apollonaire) קבע שעבודותיה הן המעניינות ביותר בתערוכה.
מארוואל הפכה לאחת הציירות החשובות באומנות, אף על פי שלא ניתן הקרדיט בהיותה אישה.
עבודותיה נמצאות במוזיאונים רבים ברחבי העולם.
בתחילת המאה ה-20 עבודותיה של מארוואל החלו להיות מוכרות יותר ברחבי אירופה ומעבר לה והיא הצליחה להציג בתערוכות רבות ברחבי אירופה, ארצות הברית ואסיה.
היא הציגה במקומות כגון ברצלונה, לייאג', ונציה, ציריך, בודפשט וקיוטו.
בשנת 1913, הציגה בפעם ראשונה תערוכה ב-Armory שבניו יורק, אליו חזרה פעמים רבות.
באותה שנה נתבקשה גם לקחת חלק במיזם ארכיטקטוני של התיאטרון שאנז אליזה.
מארוואל התמנתה לפקח על שמונה פאנלים שהוצגו בכניסה לתיאטרון.
פאנלים אלו מייצגים מערכות שונות של הבלט דפנה וקלואי שהוצג על יד הבלט הרוסי.
בשנות ה-1920, ביאריץ הפכה לאחד ממקורות ההשראה של מארוואל, שם ציירה את הגנים וסצנות בים – עבודות המייצגות את הזמן בו החלו ללכת לחופים, בו השתנה היחס בחברה לבגדי ים ולהיבט על גוף האדם.
מארוואל עברה מציורים של עירום קלאסי לציורים של שחיינים וחופשות שהיו אופייניים לתקופה בצרפת.
בתחילת 1923 הייתה מארוואל מעורבת ביצירת המוזאונים המודרניים בפריז ובגרנובל.
בציורייה של מארוואל יש ערוב של ריאליזם, פוביזם ואקספרסיוניזם.
היא ציירה באופן ספטוני ובצבעים מלאי חיות, לפעמים אפילו על קופסאות סיגריות.
סגנונה של מארוואל הוא פרובוקטיבי ועל הקצה, מאתגר ולא רגיל והיא נחשבת למודרניסטית חשובה בעלת השפעה על תחילתה של התנועה המודרניסטית.
בהרבה מציורייה ציירה מארוואל חפצים דוממים, נשים חריגות בכובעים מדהימים, קבוצות נשים וסצנות מודרניות וצבעוניות של נשים וילדים מטיילים.
מארוואל סרבה להציג בתערוכות של נשים בלבד, אך לאחר מותה הוצגו עבודותיה במספר תערוכות נשים.
היא עצמה אומנם לא ראתה את עצמה כפמניסטית, אך היא אומצה על ידי החברה לאומנות נשים מודרניות – Société des Femmes Artistes Modernes – היות שעבודותיה הן פיגורטיביות ותואמות את מטרת החברה.
מאז מותה עבודותיה הוצגו פעמים רבות, בעיקר בצרפת, אבל גם בארצות הברית.
עבודתה הידועה ביותר של מארוואל נוצרה בשנים 1902–1903 והוצגה לראשונה בסלון העצמאי בשנת 1903. בציור חמש נשים: שלוש מהן ערומות ואחת לבושה הנשענת על מרפקה, ואישה לבושה נוספת עומדת ומחזיקה מגש.
הציור עשוי במסורת ההיסטורית של ציורים אוריינטלים גדולים של סצנות רחצה ובהתמקדות על הגוף החשוף והאינטראקציה בין הדמויות.
כיום נמצאת התמונה במוזיאון גרונובל, צרפת.
כאשר מארוואל הציגה את הציור הוא משך תשומת לב רבה בעיקר בגלל הנושא המתרחש בבית בושת, וכמובן מפני שלאישה הייתה החוצפה לצייר אותו.
ז'ראר באואר היה סופר, עיתונאי ומבקר ספרות ותיאטרון צרפתי, בנו של אנרי באואר ונכדו של אלכסנדר דיומא.
ז'ראר באואר התחיל לעבוד בגיל צעיר, בגלל חיסרון כיס.
הוא עבד בעיתון ל'אוראור⁨ של קלמנסו והגיע לביקורת הספרות.
במהרה היה לבעל טור בל'אקו דה פריז ומ-1934 גם בעל טור בלה פיגארו.
את ספריו כתב תחת שם העט Guermantes (גרמנט).
ז'ראר באואר היה הבן השני של אנרי באואר ושל רעיתו פולין למריה.
ב-23 במאי 1932 נשא לאישה את אלנה מרגרטה ון דר זאה וב-29 במרץ 1950 הם התגרשו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נדרש באואר על ידי שלטונות וישי להגיש אילן יוחסין.
באואר, שאם אביו הייתה יהודיה, מצא מקלט בשווייץ, שם היו לו כמה חברים ובני משפחה והתגורר בבית שהיה בבעלות הורי אשתו.
הוא המשיך משם לשלוח מאמרים לעיתונו עד שזה נסגר.
על קורותיו באותה תקופה ועל רשמיו הוא כתב את Carnets d'un voyageur traqué (1942-1944) (יומניו של נוסע נרדף (1942-1944).
באואר היה נשיא כבוד של Société des gens de lettres אגודת אנשי הספרות, אגודה שסבו, אלכסנדר דיומא האב, היה בין מייסדיה.
היה מנהל העיתונות של פריז בשנת 1945 וחבר באקדמיה גונקור בשנת 1948. בשנת 1959 זכה בפרס הגדול של פריז על המפגש שלו בפריז.
ז'קלין בוז'ו-גרנייה (Jacqueline Beaujeu-Garnier; 11 במאי 1917 – 28 באפריל 1995) הייתה גאוגרפית צרפתייה.
מ-1960 ועד לפרישתה לגמלאות ב-1985 פעלה כפרופסור בסגל המכון לגאוגרפיה של אוניברסיטת סורבון, ומ-1983 ועד מותה ב-1995 כיהנה כנשיאת החברה הגאוגרפית הצרפתית.
נולדה בעיירה Aiguilhe במחוז לואר עילי שבחבל אוברן-רון-אלפ.
בסוף שנות ה-30 למדה אצל הגאוגרף אנדרה שולי במכון לגאוגרפיה של אוניברסיטת סורבון בפריז והמשיכה שם כעוזרת הוראה.
ב-1947 הייתה האישה הראשונה בצרפת שקיבלה תואר דוקטור בגאוגרפיה.
ב-1948, אחרי תקופה קצרה של הוראה באוניברסיטת פואטייה, מונתה לפרופסור באוניברסיטת ליל , וב-1960 חזרה לסורבון שם לימדה עד צאתה לגמלאות ב-1985. בצד ההוראה עסקה במחקר במסגרת המרכז הלאומי למחקר מדעי (SNRS) והמכון לתכנון עירוני של פריז.
דרכהּ בתחום הגאוגרפיה הקבילה לדרכם של גאוגרפים אחרים בני דורהּ.
דרך זו אופיינה במעבר של מוקדי העניין ונושאי המחקר מגאוגרפיה פיזית וגאוגרפיה רגיונלית, למחקרי הגאוגרפיה האנושית, תחילה בתחום הדמוגרפי ובהמשך בנושאי גאוגרפיה עירונית שבהם התמקדה.
נחשבה לחלוצה ביישום גישות גאוגרפיות בתכנון רגיונלי ועירוני, והעדיפה את המונח "גאוגרפיה ישׂימה" (Géographie Applicable) על פני "יישומית".
בד בבד עם עיסוקיה בהוראה ובמחקר הייתה מעורבת בהפקת כתבי עת מובילים בגאוגרפיה.
בוז'ו-גרנייה הייתה האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת החברה הגאוגרפית הצרפתית.
במהלך עבודתה זכתה לאותות הוקרה לרוב, בהם מדליית כסף מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית, מדליית איגוד הגאוגרפים האמריקאים , מדליית החברה הגאוגרפית האמריקאית, מדליית המחקר של החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, מדליה מטעם עיריית פריז .
בין היתר הייתה כלת פרס prix Broquette-Gonin לספרות 1966 על חיבורהּ מ-1965 "שלושה מיליארד בני אדם".
ב-1993 העניקה לה האקדמיה הצרפתית פרס על ספרהּ "צירוף מקרים או גזֵרה משמיים?
ב-1973 הוענקה לה דרגת מפקד בלגיון הכבוד, וכן דרגת "הצלב הגדול", הגבוהה ביותר במסדר ההצטיינות הצרפתי .
בוז'ו-גרנייה הייתה חברת כבוד בחברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית וכלת פרס כבוד של האיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה ב-1988.
בוז'ו-גרנייה נפטרה בביתה ברובע ה-14 של פריז אחרי מחלה קשה.
בעלה ב-57 השנים שקדמו, ההיסטוריון והלטיניסט ז'אן בוז'ו , הלך לעולמו חודשים ספורים אחריה.
ז'קלין אנט אדית פייר , הידועה גם בשם ז'קלין ז'ובר (Jacqueline Joubert), הייתה שחקנית ומנחת טלוויזיה צרפתייה.
יחד עם ארלט אקאר, ז'ובר הייתה אחד משני הכרוזים הראשונים בטלוויזיה כאשר החלה בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
ז'ובר הנחתה את אירוויזיון 1959 ו-1961, שנערכו בקאן.
היא החלה להפיק ולביים תוכניות בידור בשנת 1966. תוך כדי כך, היא כתבה את המגזין "Récré A2".
היא הייתה נשואה לעיתונאי ז'ורז' דה קון, הייתה אמו של השחקן אנטואן דה קון, וסבתה של השחקנית אמה דה קון.
היא הייתה נשואה גם לפיליפ לגייה.
היא נפטרה בניי-סיר-סן בשנת 2005, בגיל 83.
זֶ'קְס היא קומונה במחוז אן בחבל אוברן-רון-אלפ שבמזרח צרפת.
היא שוכנת כ-5 קילומטרים מגבול שווייץ וכ-16 קילומטרים מז'נבה.
היא מהווה תת-מחוז (סובפרפקטורה) של מחוז אָן והיא חלק מהמטרופולין של ז'נבה.
תושבי ז'קס נקראים "Gexois", ואילו תושבי אזור פה דה ז'קס נקראים "Gessiens".
על פי הדירוג "איפה החיים הטובים בצרפת?" שפרסם האתר Les Échos בשנת 2015, אזור התעסוקה של ז'נבה הצרפתית, שבו נכללת ז'קס, דורג במקום הראשון מתוך 304 אזורים שנבדקו.
העיירה נתנה את שמה לאזור פֶּה דה זֶ'קְס (Pays de Gex), שהיה נתון בתקופות שונות לשיפוטה של צרפת, שווייץ ודוכסות סבויה.
האזור שבו שוכנת ז'קס היה מיושב כבר בסביבות שנת 1800 לפנה"ס.
בסביבות שנת 220 לפנה"ס התגוררה באזור קבוצת לוחמים גאלים הידועים בשם Gaesatae.
לאחר מכן הייתה העיירה חלק מגאליה הרומית.
בשנת 1252 נישאה לאונֶט מז'נבה, גבירת זֶ'קְס וצאצאיתו של רוזן ז'נבה אמדאו הראשון, לסימון מז'ואנוויל, בנו של סימון מז'ואנוויל וביאטריס מאוקסון, גבירת מארנה.
מאוחר יותר באותו המאה מינו בני משפחת ז'ואנוויל מושל ושופט בעיר.
ב-13 בנובמבר 1353 נכבשו העיירה ז'קס והטירה שבה על ידי בית סבויה, וואזור פֶּה דה ז'קס שולב בנסיכות סבויה למשך כמעט מאתיים שנה.
בשנת 1536 פלש קנטון ברן לאזור פה דה ז'קס.
השלטון של קנטון ברן הקים בז'קס מחוז מינהלי שיפוטי, שנוהל על ידי שופט/מושל.
בשנת 1550 נבנו חומות בעיר.
אזור פה דה ז'קס הוחזר לדוכסות סבויה בהתאם להסכמי ניון משנת 1563 ולהסכמי לוזאן משנת 1564. בשנת 1589 כבשו אנשי קנטון ז'נבה את האזור.
סבויה, בסיועה של ספרד, ניסתה כמה פעמים להשיב לידיה את פה דה ז'קס, אך ללא הצלחה.
במהלך התקיפות הללו נשרפה העיירה ז'קס ב-23 ביולי 1590, ולאחר מכן שוב ב-30 ביולי; רק בתים מעטים שרדו את השריפות.
בשנת 1601, במהלך שלטונו של אנרי הרביעי, עברה השליטה באזור פה דה ז'קס לידי צרפת כחלק מהסכם ליון.
בהתאם לפרוטוקול ועידת פריז משנת 1815 (שנחתם ב-20 בנובמבר) וחוזה פריז, שובצה העיירה ז'קס באזור המכס של שווייץ והוגדרה כאזור נייטרלי.
ההחלטות בנוגע לאזור פה דה ז'קס בוטלו בסעיף 435 של חוזה ורסאי.
בנובמבר 1923 העבירה צרפת את משרד המכס שלה לז'קס, והנושא הובא בפני בית הדין הקבוע לצדק בינלאומי (שהיה קודמו של בית הדין הבין-לאומי לצדק), אשר פסק לטובת שווייץ; פסק דין זה נחשב גם לאחד המקרים הראשונים שבהם הועלתה בפני בית משפט בין-לאומי הדוקטרינה של שינוי נסיבות מהותי.
בעבר דיברו תושבי האזור בניב של השפה הפרנקו-פרובנסאלית, (ניב זה אינו בשימוש עוד).
בשנת 1910 הוקמה הקומונה מיז'ו (Mijoux) מתוך חלק מהקומונה של ז'קס.
ז'קס היא הבירה האזורית של פה דה ז'קס, סמוך לשווייץ, והיא חלק מהמטרופולין של ז'נבה.
העיירה נהנית מהפעילות הכלכלית של העיר דוברת הצרפתית, מה שמוביל לגידול מתמשך באוכלוסייתה.
ז'קס שוכנת במורדות המזרחיים של רכס הרי היורה, והיא נשלטת ממערב על ידי רכס פלורימון (Florimont), המהווה חלק מהרי היורה.
היא מחוברת למחוז יורה דרך מעבר פוסי (Col de la Faucille).
העיירה משמשת כ"עיר שער" של הפארק האזורי הטבעי של ז'ורה עילית.
ז'קס ממוקמת על נהר ז'ורנאן (Journans) ועל נהר אודאר (Oudar) וכוללת מספר כפרים קטנים: לה פוסי (La Faucille), לה מלדייר (Les Maladières), פיטני (Pitegny) וטוז'ן (Tougin).
בתקופה 1971–2000 עמדה הטמפרטורה השנתית הממוצעת על 9.1°C, עם הפרש טמפרטורות שנתי של 17.7°C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת הייתה 1,445 מ"מ, כאשר בחודש ינואר נרשמו בממוצע 12.1 ימי גשם ובחודש יולי 9.5 ימי גשם.
בתקופה 1991–2020 נמדדה בתחנת מזג האוויר הקרובה ביותר של Météo-France, הממוקמת בקומונה סֶסִי (Cessy), כ-2 ק"מ משם בקו אווירי, טמפרטורה שנתית ממוצעת של 10.9°C וכמות משקעים שנתית ממוצעת של 1,063.2 מ"מ.
ננתוני האוכלוסייה משנת 1906 ולפני כן כוללים את הקומונה מיז'ו.
העיירה ז'קס נהנית מקרבתה לז'נבה ומהשתייכותה למטרופולין של העיר, דבר המקנה לה יתרון כלכלי משמעותי.
רבים מתושביה עובדים בז'נבה שבשווייץ בכלל, בעיקר בתחומי הפיננסים, ההיי-טק והמחקר המדעי.
החל מסוף המאה ה-20 הפכה ז'קס ליעד פופולרי עבור "עובדים החיים באזורי גבול" (frontaliers), כגון צרפתים העובדים בשווייץ אך מתגוררים בצרפת, בשל עלויות המחיה הנמוכות יותר בצרפת (הם נהנים מרמות שכר גבוהות יותר תוך מגורים בצרפת בעלויות מחיה נמוכות יותר).
בנוסף האזור מארח מוסדות חשובים, בהם הארגון האירופי למחקר גרעיני (CERN) והמאיץ ההדרונים הליניארי של CERN הגדול (LHC), הממוקמים בקרבת העיירה ומשמשים מקור תעסוקה מרכזי לתושבי האזור.
ענפי הכלכלה המקומיים כוללים חקלאות מסורתית (ייצור גבינות מסוג בלו דה ז'קס וגבינות טום), שירותים קמעונאיים ונדל"ן.
ענף הנדל"ן נהנה מביקוש גבוה בשל הגידול במספר התושבים העובדים בז'נבה ומתגוררים בעיירה.
הייצוא המרכזי של העיירה מופנה לז'נבה.
שוק שבועי מתקיים בעיירה בימי שבת.
ז'קס ממוקמת באזור הררי ומהווה שער לאתרי הטבע של רכס הרי היורה.
העיירה מושכת חובבי טבע, מטיילים וגולשים, במיוחד אל הפארק האזורי הטבעי של יורה עילית.
אתר הסקי והטיפוס לה פוסי (La Faucille) – מעבר הרים פופולרי, המציע מסלולי סקי בחורף וטיולים רגליים בקיץ.
מסלולי הליכה ורכיבה על אופניים – האזור ההררי סביב ז'קס מציע שבילים נופיים, בהם מסלולים עם תצפיות מרהיבות על הרי האלפים ואגם ז'נבה.
מעיינות חמים וספא – ז'קס ידועה בהיסטוריה שלה כעיירת מרפא, ובה מעיינות טבעיים ששימשו למטרות רפואיות במאות הקודמות.
לז'קס אקלים הררי המאופיין בכמות משקעים גבוהה (1,000–1,500 מ"מ בשנה), חורפים קרים ושלג כבד.
תנאים אלו הופכים אותה ליעד מבוקש לחובבי סקי וספורט חורף.
ז'קלין לי הופ קלרין פיפל מוסברג מונקאסה (בשוודית: Jacqline Lie Hope Clarine People Mossberg Mounkassa; נולדה ב-2 ביולי 1998), הידועה בשמה הפרטי ז'קלין, היא זמרת שוודית.
אביה של ז'קלין, לאיו, היה מפיק מוזיקלי ופזמונאי קונגולזי.
בגיל 16 נשרה מלימודיה בתיכון, כדי להתמקד בפיתוח הקריירה המוזיקלית שלה.
באביב 2021, היא הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Do It Better".
ביום ההשקה היא הורעלה, אושפזה בבית החולים והסתכנה בפגיעה קבועה במיתרי הקול שלה.
במהלך הקיץ, היא שקלה לוותר לחלוטין על הקריירה המוזיקלית שלה.
בשנת 2021 השתתפה ז'קלין בעונה ה-17 של תוכנית הטלוויזיה השוודית Idol, ששודרה ב-TV4. היא העפילה לשלב הגמר, בו סיימה במקום השני מאחורי ביקיר בלייר.
ז'קסון צ'אצ'ואה הוא כדורגלן קמרוני-בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג ובנבחרת קמרון.
צ'אצ'ואה גדל במחלקות הנוער של סטנדרד לייז', לוון ושרלרואה.
ב-24 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שרלרואה, בניצחון 3-0 על אוסטנדה במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הבלגית לעונת .
ב-16 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לראסינג גנק במסגרת המחזור ה-19 הליגה.
הוא ערך 60 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-31 באוגוסט 2023 הושאל להלאס ורונה מהסרייה א' למשך עונת 2023/2024. ב-8 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לפרוזינונה במסגרת המחזור השמיני בליגה.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, ולאחריה חתם על חוזה קבוע במועדון.
בעונת 2024/2025 ערך 36 הופעות ליגה נוספות, בהן הבקיע שני שערים.
ב-19 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לחמש שנים בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לבורנמות' במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2025/2026.
צ'אצ'ואה נולד בבלגיה למשפחה ממוצא קמרוני.
ב-8 ביוני 2024 ערך צ'אצ'ואה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 4-1 על נבחרת כף ורדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
ז'רום לרואה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ראשית הקריירה של לרואה בעונת , בקבוצה הצרפתית פריז סן-ז'רמן תחת הדרכתו של לואיס פרננדז.
בעונת זכה עם הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בעונת עבר לקבוצה לאבל הצרפתית, ובעונה שלאחר מכן חזר לפריז סן-ז'רמן.
בעונת עבר לאולימפיק מרסיי, ולאחר עונה וחצי חזר שוב לפריז סן-ז'רמן.
בעונת עבר לשחק בקבוצה גנגאן, עמה הגיע לגמר הגביע הצרפתי.
את עונת החל בלאנס, ובאמצע העונה הגיע לישראל וחתם בבית"ר ירושלים, בתחילת דרכו של ארקדי גאידמק בקבוצה.
את שער הבכורה שלו בליגת העל כבש לאחר שבעה משחקים במדי בית"ר, בניצחון 0-1 על מכבי פתח תקווה.
במחזור לאחר מכן כבש שער נגד בני סכנין.
בסוף יוני 2006 חזר לרואה לצרפת, למועדון סושו, שם שיחק עונה אחת.
בעונה שלאחריה שיחק בסטאד רן והיה מלך הבישולים לעונת .
לרואה שיחק בקבוצה עד לשנת 2011 בה עבר לקבוצת אוויאן.
בקיץ 2012 פרש ממשחק פעיל.
ב-29 ביוני 2013, לאחר שנה שלא שיחק, החליט לחזור מפרישה וחתם בקבוצת איסטר מהליגה השנייה בצרפת.
ז'ראר פול פרנסיס הוייה היה מאמן כדורגל צרפתי, שאימן, בין היתר, את הקבוצות: אסטון וילה, פריז סן-ז'רמן, ר.ס.
הוייה היה עוזרו של איימה ז'אקה בעת שהוביל את נבחרת צרפת לזכייה היסטורית במונדיאל 1998, ונטל חלק בקידומם של כדורגלנים מוכשרים, ובהם תיירי הנרי, רובר פירס ודויד טרזגה.
הוייה היה חבר בוועדה הטכנית של פיפ"א ואופ"א במונדיאלים של 2002 ו-2006.
הוייה נרשם לאוניברסיטת ליל ללימודי אנגלית, אך בשנתו הראשונה נאלץ, בשל מחלתו הקשה של אביו, לפרוש מלימודיו ולהתחיל לעבוד במשרה מלאה.
הוייה התבסס כעבודה כמורה, תוך כדי השלמת התואר באנגלית במתכונת חלקית.
כחלק מלימודיו, הוא נבחר לעבוד במשך שנה ב-1969/1970 כעוזר באחד מבתי הספר בליברפול, אנגליה.
במהלך שנת עבודתו שם, צפה הוייה לראשונה במשחק של ליברפול, בו ניצחה הקבוצה 0–10 את דאנדוק האירית.
הוייה הפך בעת שהייתו בעיר לאוהד ליברפול.
הוייה היה כדורגלן חובבן, ובזמנו היה הכדורגל הצרפתי מורכב משחקנים מקצוענים וחובבנים כאחד.
אף על פי שהוייה הפך לסגן מנהל בבית ספר בצרפת, בשנת 1973 החליט לעבור לעבודה במשרה מלאה בתחום הכדורגל, ונטל את תפקיד המאמן-שחקן בקבוצת לה-טוקה (בצרפתית Le Touquet).
אחרי לה-טוקה, אימן הוייה בשתי קבוצות קטנות אחרות - ארס (בצרפתית Arras) כמאמן נוער ונו-לה-מינה (בצרפתית Noeux-les-Mines) כמאמן ראשי.
ב-1982 עבר הוייה לקבוצת לאנס, אותה העלה ליגה והביא לגביע אופ"א, לפני שעבר לאמן בפריז סן-ז'רמן ב-1985, עמה זכה באליפות הליגה בשנה שלאחר מכן.
ב-1988 הוייה מונה למנהל טכני ועוזר מאמן בנבחרת צרפת, תחת מישל פלאטיני.
הוייה מונה למאמן ב-1992 אך התפטר ב-1993 בעקבות כישלון הנבחרת הצרפתית להעפיל למונדיאל 1994. הוייה הפך לדמות לא אהודה בצרפת והואשם לא רק באי ההעפלה למונדיאל, אלא גם בתוצאות הבינוניות בימי פלאטיני.
עם זאת, הוייה נשאר בנבחרת כמנהל טכני.
ב-1998, לאחר זכייתה של צרפת במונדיאל, תרומתו של הוייה זיכתה אותו במדליה מיוחדת.
ב-1998 הוזמן הוייה לשמש כמאמן-שותף בליברפול יחד עם רוי אוונס.
לרוע המזל, הסידור לא עבד ואוונס התפטר לאחר מספר חודשים בלבד והשאיר את הוייה כמאמן הקבוצה.
הוייה החל בתוכנית בת 5 שנים לבניית הקבוצה מחדש, בתחילה על ידי ניפוים של ה"ספייס בויז", כינוי שניתן על ידי עיתונאים מקומיים לפול אינס וחבריו, ביניהם רובי פאולר, דייוויד ג'יימס, סטיב מקמנמן וג'יימי רדנאפ.
כדי להחליף את השחקנים שעזבו, ובשל הקשיים הכלכליים של המועדון, החתים הוייה מספר שחקנים מחוץ לאי הבריטי, רובם מצרפת.
הוייה החתים את סטפן הנשוז וסמי הופייה לפני עונת 1999–00 וחיזק את החלק האחורי של הקבוצה.
מטרתו של הוייה הייתה לסיים במקום השני או השלישי בליגה, אך לאחר הפסד במחזור האחרון לברדפורד סיטי, ליברפול נותרה במקום הרביעי וזכתה במקום בגביע אופ"א בעוד שלידס יונייטד זכתה בכרטיס האחרון לליגת האלופות.
פירוש הדבר היה שליברפול הפכה למועדון האנגלי הראשון שזוכה בחמישה גביעים בשנה קלנדרית.
באוקטובר 2001 הובהל הוייה לבית חולים לניתוח חירום באבי העורקים שנמשך 11 שעות.
הוייה חזר לאמן את המועדון חמישה חודשים לאחר מכן, אך רבים מהאוהדים חשו כי יכולתו כמאמן לא חזרה למה שהייתה לפני הניתוח.
חוסר הצלחה בשנים הבאות, יחד עם מה שנחשב בעיני גורמים מסוימים ככדורגל לא אטרקטיבי, הובילו לעזיבתו של הוייה מליברפול ב-24 במאי 2004, בהסכמה הדדית עם הנהלת המועדון.
לאחר כשנה, ב-25 במאי 2005, ליברפול שעדיין כללה רבים משחקניו של הוייה, זכתה בליגת האלופות תחת הדרכתו של רפא בניטז - הוייה הצטרף לחגיגות הקבוצה בחדר ההלבשה לאחר המשחק.
מדיניות הנוער של הוייה התבססה רבות על הבאתם של שחקנים צרפתים מוכשרים, בעיקר בשל היותו המאמן הטכני של ההתאחדות הצרפתית בעבר והיכרותו עם שחקני הנוער בצרפת.
הוייה החתים רבים משחקני נבחרת צרפת עד גיל 21, שזכו באליפות אירופה בקטגוריית הגיל שלהם, בהם אנתוני לה-טלק ופלורנט סינמה-פונגול.
עם זאת, רובם לא השתלבו בסגנון הכדורגל באנגליה מסיבות פיזיות ונפשיות כאחד.
רכישתו האחרונה של הוייה הייתה ג'יבריל סיסה שהגיע לאחר עזיבתו של הוייה תמורת סכום של 14 מיליון ליש"ט.
לאחר שתי עונות רוויות בפציעות וכן בעיית הנבדל שהייתה לו, הושאל סיסה לאולימפיק מרסיי הצרפתית לעונת 2006–07. ב-30 באוגוסט 2006 עזב סינמה פונגול בהשאלה לרקראטיבו ולבה הספרדית והיה אחרון השחקנים הצרפתים שעזב את ליברפול.
ב-29 במאי 2005 הוכרז כי הוייה מונה לשנתיים למאמנה של אלופת צרפת במשך ארבע שנים רצופות, אולימפיק ליון, במקומו של פול לה-גן.
בעונת 06–2005 המשיך הוייה בדרכו של לה-גן והצעיד את ליון לאליפות חמישית ברציפות ולרבע גמר ליגת האלופות.
גם עונת 2006–2007 החלה ברגל ימין, כאשר לאחר מחצית עונה (19 מתוך 38 מחזורים) ניצבת ליון במקום הראשון, במרחק של 15 נקודות מהשנייה, לאנס.
בספטמבר 2010 מונה למאמן קבוצת אסטון וילה, וביוני 2011 התפטר מתפקידו.
בספטמבר 2011 הודיע על פרישה מאימון עקב בעיות בריאות.
הוייה נפטר ב-14 בדצמבר 2020 לאחר שסבל במשך שנים ממחלות לב.
אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 19: 1996
מאמן השנה בליגה הצרפתית: 2007
להוייה הוענק אות לגיון הכבוד הצרפתי על שירותו לכדורגל בצרפת, וכן תואר כבוד בריטי על שירותו לכדורגל הבריטי, יחד עם מאמן צרפתי אחר בבריטניה, ארסן ונגר.
זֶ'רֵמי סוֹרֵלֵה נְזִ'יטָאפ פוֹצוֹ , הידוע כז'רמי, הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר האחורי או המגן הימני.
בשנת 2003 הצטרף לקבוצת צ'לסי מריאל מדריד.
צ'לסי שילמה שישה מיליון לירות שטרלינג תמורת העברתו לשורותיה מריאל מדריד.
בשנת 2007 הצטרף לניוקאסל יונייטד בהעברה חופשית, וחתם על חוזה לשלוש עונות.
בינואר 2010 עבר לאנקרגוג'ו הטורקית, ובתום אותה עונה עבר ללאריסה היוונית.
ז'רמי ייצג את נבחרת קמרון ברוב התחרויות הגדולות בשנות פעילותו הוא השתתף בשתי אליפויות עולם ב-2002 ו־2010, ב-7תחרויות גביע אפריקה לאומות משנת 1998 ועד 2010. בהם שתי זכויות באליפות היבשתית ב־2000 וב-2002.
הוא השתתף בטורניר הכדורגל במשחקים האולימפיים סידני 2000 וזכה עם נבחרתו במדליית זהב.
ז'רווז אלאן דה פייה היה קלרניתן ומנצח אנגלי.
ז'רווז דה פייה נולד בלונדון.
הוא זכה במלגת לימודים לקולג' המלכותי למוזיקה, שם למד קלרינט אצל פרדריק תרסטון ופסנתר אצל ארתור אלכסנדר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 18, התגייס לתזמורת הצבאית של חיל הים המלכותי.
אחרי המלחמה חזר להשלים את לימודיו בקולג' וכעבור שנתיים וחצי נסע להשתלם בפריז אצל לואי קהוזאק.
בשנת 1950 היה בין מייסדי אנסמבל מלוז, עמו המשיך לנגן עד 1974. משנת 1955 עד 1972 היה הקלרינתן הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
ז'רווז דה פייה ניצח על התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הסימפונית של לונדון ומלוז סינפוניה.
כן ניהל את הרכב כלי הנשיפה מעץ של התזמורת הסימפונית של לונדון והיה מנצח חבר של תזמורת היידן.
בשנת 1959 החל ללמד באקדמיה המלכותית למוזיקה.
דה פייה נמנה עם מייסדי האגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן בניו יורק בשנת 1969 וניגן עם הרכב זה במשך 20 שנה.
דה פייה ניגן בביצועי בכורה קונצ'רטי של ארנולד קוק, סבסטיאן פורבס, אלאן אודינוט, ג'וזף הורוביץ, תיאה מסגרייב, אליזבת מקונצ'י, ויליאם מתיאס ואדווין רוקסבורו.
ז'רגון (מלעז: Jargon) היא לשון כתיבה או לשון דיבור, הרווחת בקרב קבוצה או אוכלוסייה מסוימת, ולעיתים אף ייחודית לה.
ז'רגון צבאי הוא השפה הפנימית הנפוצה בקרב חברי הארגון הצבאי, כמו גם אלה שאינם משתייכים אליו, אך מקיימים עמו תקשורת שוטפת.
הז'רגון מאגד תחתיו מכלול מונחים וביטויים פורמליים הקשורים לצבא, ובעיקרי עיסוקיו: ניהול משאבי אנוש, ניוד סחורות ותחזוקה, מדרג צבאי, אמצעי לחימה וטכנולוגיה.
מקור היקף הז'רגון בגודלן והרכבן המגוון של אוכלוסיות ההתמחות המרכיבות אותו, כמו גם בהיסטוריה העשירה שלו.
כך, ניתן למצוא בתוך הז'רגון הצבאי הכללי, ז'רגוני מיקוד בתחומים כאלה או אחרים.
הז'רגון הצבאי מתאפיין גם בעושר של מילים וביטויים, אשר השימוש בהם לא נהוג עוד, אלא בדמות קיצורים וראשי תיבות בלבד.
נהוג לכלול תחת הז'רגון הצבאי את העגה הצבאית, המורכבת משפה לא רשמית, אשר הפכה לשגורה בפי חברי הקבוצה.
לדוגמה: סַנְגֵ'ר (שפוט, פראייר; עושה דברו של אחר; הנוטל חלק בעומס העבודה, הגדול מחלקו ההוגן).
גם הסלנג הצבאי מצוי תכופות בדמות קיצורים וראשי תיבות כגון: שבו"ז (שְבוּר-זין; בהשאלה מאוּס או מבואס).
בחברה הישראלית מקובל לשאול מונחים מהסלנג הצבאי לשימוש כללי.
לדוגמה: "סִנג'רו אותו לנקות את הבית".
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היה נפוץ השימוש במונח "ז'רגון" ככינוי ליידיש.
לעיתים קרובות, היה שימוש זה מונח גנאי, בו הייתה טבועה ההנחה כי מדובר בשפה נחותה או "לא שפה אמיתית", וכי על היהודים לזנוח את השימוש בה לטובת העברית (לדעת הציונים) או לטובת הגרמנית ושפות אירופיות לאומיות אחרות.
ז'רום בונפרטה ; 15 בנובמבר 1784 - 24 ביוני 1860) הוא הצעיר מבין אחיו של נפוליאון בונפרטה, ומי שהיה מלך וסטפאליה, הנסיך הראשון של בית מונפור ומרשל של צרפת.
ז'רום נולד באז'אקסיו שבקורסיקה והיה ילד בן 9 כשמשפחתו מצאה מקלט בצרפת.
הוא התגייס לצי הצרפתי וב-1800 קיבל דרגת סגן.
הוא לקח חלק במשלחת העונשין להאיטי ולאחר מכן הגיע לארצות הברית ונשא לאישה אמריקאית קתולית שילדה לו בן, ז'רום נפוליאון בונפרטה.
עוד לפני הלידה תבע ממנו אחיו לעזוב את אשתו ולשוב לצרפת ובסופו של דבר עשה כמצוותו ולאחר שחזר נישא, ב-1807, לקתרינה, נסיכת וירטמברג (נישואיו הקודמים לא בוטלו, למרות מאמצי נפוליאון), בתו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
ז'רום קבע את קאסל כבירתו והתיישב בה עם רעייתו החדשה.
לזוג נולדו שני בנים, ז'רום נפוליאון שארל בונפרטה ונפוליאון ז'רום ז'וזף שארל בונפרטה (שכונה פלון פלון) שזכה לתואר נסיך נפוליאון ולאחר מהפכת 1848 היה נציג קורסיקה בפרלמנט הצרפתי ובת, הנסיכה מתילדה בונפרטה.
ב-7 ביולי 1807, מיד לאחר חתימת חוזה טילזיט, מינה נפוליאון את ז'רום, למלך על ממלכת וסטפאליה, מדינה מלאכותית, שהורכבה מטריטוריות גרמניות שונות שהיו בשליטה צרפתית.
ז'רום בונפרטה נפטר ביוני 1860 נקבר בארמון האינווליד בפריז.
ז'רום בונפרטה היה סובלני בנושאי דת ועל פי החוקה שפרסם ב-15 בנובמבר 1807 כל נתיני ממלכתו היו שווים בפני החוק כשהדתות השונות קיבלו חופש פולחן על פי חוקיהן.
שלושה חודשים מאוחר יותר הוציא צו מיוחד ומפורש המשחרר את 15,000 יהודי ממלכתו מכל מגבלה שנבעה מעצם היותם יהודים.
הז'רדן דה פלאנט הוא הגן הבוטני המרכזי של צרפת.
הגן, המהווה חלק מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, ממוקם ברובע החמישי של העיר פריז, בירת צרפת, בגדה השמאלית של נהר הסן.
בגנים מוצגים כ-4,500 צמחים, המסודרים לפי משפחותיהם על פני שטח של 10,000 מ"ר.
שטח של 30,000 מ"ר מוקדש לגנים פורמליים צרפתיים.
גן הצימחיה האלפינית נודע בכל העולם באיכות מוצגיו.
כמו כן בגנים ממוקמים חממה לצמחים ממקסיקו וחממה לצמחים מאוסטרליה.
בשנת 1990 הוקם בגנים הבוטניים גן ורדים.
בגנים ממוקמים מבני ארבעת אגפי המוזיאון להיסטוריה של הטבע ובהם "הגלריה הגדולה של האבולוציה", מוזיאון המינרלוגיה, מוזיאון הפלאונטולוגיה ומוזיאון האנטומולוגיה.
בנוסף, ממוקם בגנים גן חיות שנוסד בשנת 1795. כמו כן, בגנים ממוקם בית ספר לבוטניקה, המפעיל תוכניות לשימור והחלפת זרעים עם גנים בוטניים אחרים.
הגנים נשתלו על ידי גי דה לה ברוס, רופאו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת כגני צמחי מרפא בשנת 1626. באותה עת נקראו הגנים "גני המלך" (Jardin du Roi - ז'רדן דו רואה).
בשנת 1640 נפתחו הגנים לציבור.
בשנת 1693 מונה דוקטור גי פאגון כמנהל הגנים.
פאגון מינה בוטנאים רבים ובהם ז'וזף פיטון דה טורנפור, אנטואן-לורן דה ז'יסייה ובנו אדריאן הנרי דה ז'וסו על מנת שיפקחו על הרחבת הגנים ומקצועיותם.
בשנת 1739 מונה ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון לאוצר הגנים, והוא הרחיב את שטח הגנים, ובנה את המבוך של הגנים.
לאחר המהפכה הצרפתית, בשנת 1792, הועבר גן החיות המלכותי מארמון ורסאי לגנים.
ז'ראר רבאה הוא שף שווייצרי.
נולד בקן, נורמנדי תחתית, צרפת.
עם הגיעו לשארה (Charrat), שווייץ, הוא נטל את הפיקוד על המסעדה "Mon Moulin" וב-1978, ביחד עם אשתו, נעשה הבעלים של "l'Auberge de Veytaux".
ב-1980 קנה הזוג מלון הרוס במונטרה והסב אותו למסעדת עילית ששמה לה פון דה ברן (Le Pont de Brent).
רבאה קיבל את מדליית העיר פריז מידיו של ז'אק שיראק ב-1989. הוא השתתף בסלון הגסטרונומי בלוזאן לצד פרדי ז'ירארדה ב-1990. הוא זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום ב-1998 וב-2004 נבחר בשנית (הראשונה הייתה ב-1989) לשף השנה של מדריך הגו מיו.
באותה שנה פרסם את ספרו הראשון "Le Pont des délices" והשתתף בתוכנית הבישול "L'école des chefs" בערוץ הטלוויזיה השווייצרי Télévision suisse romande.
במרץ 2010 הכריז שהוא ואשתו יפרשו בסיום 2010 אחרי למעלה משלושים שנות פעילות.
הוא מייעד את סגנו סטפן דקוטר (Stéphane Décotterd), השף הנוכחי שעבד עמו למעלה מעשר שנים, ליטול פיקוד על המסעדה ביחד עם אשתו החל מ-3 בינואר 2011. במדריך מישלן לשנת 2011 מדורגת המסעדה בשני כוכבים.
שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום
ציון של 19/20 במדריך גו מיו
המסעדה זכתה בחמישה פרחים אדומים מטעם "Switzerland Gourmande"
המסעדה שייכת לרשת רלה א שאטו גורמאן
המסעדה חברה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם"
המסעדה נבחרה לאחת מעשר המסעדות הצרפתיות הטובות בעולם מחוץ לצרפת בידי האתר dininginfrance בשנת 2010
ז'רבֶה יאו קואסי, הידוע כז'רביניו (Gervinho) (Gervais Yao Kouassi נולד ב-27 במאי 1987 באנימה), הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת החלוץ במספר מועדונים, בבלגיה, צרפת, אנגליה, איטליה, סין, טורקיה ויוון וכן בנבחרת חוף השנהב.
ז'רביניו החל את הקריירה שלו בבוורן, אליה הצטרף בעונת 2004/2005 ושיתף פעולה עם חברו לנבחרת עמנואל אבואה.
בסוף עונת 2006/2007 עבר ז'רביניו לליגה הצרפתית למועדון לה מאן.
בעונתו הראשונה בליגה הצרפתית כבש ז'רביניו 2 שערים, בעונתו השנייה הוא כבר כבש 7 שערים ובשתי עונותיו כבש 9 שערים ב-59 הופעות.
לאחר הצלחתו בלה מאנס חתם ז'רביניו ליל לארבע שנים וסכום העברה עמד על 6 מיליון יורו.
בעונתו הראשונה כבש ז'רביניו 13 שערים ב-32 הופעות, בעונתו השנייה ערך ז'רביניו 42 הופעות בכל המסגרות ובהם כבש 18 שערים ויחד עם אדן הזארד עזר לליל להשלים דאבל בכך שזכו באליפות צרפת ובגביע הצרפתי.
ב-11 ביולי 2011 חתם ז'רביניו במועדון האנגלי ארסנל תמורת 12 מיליון יורו.
ז'רביניו כבש צמד במשחק הבכורה שלו בארסנל נגד פ.צ.
ב-8 באוגוסט 2013 חתם ז'רביניו ברומא, שהעבירה לארסנל עבורו סכום של 8 מיליון ליש"ט.
ז'רביניו קיבל את חולצה מספר 27.
ב- עבר לקבוצת חביי צ'יינה פורצ'ן מליגת העל הסינית.
ב-17 באוגוסט 2018 חתם ז'רביניו לשלוש שנים בפארמה.
ב-15 ביולי 2022 חתם באריס סלוניקי.
ז'ראר מתייה למאן היה גנרל בלגי.
הוא היה אחראי לחינוכו הצבאי של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הבלגים בעת קרב לייז'.
ב-15 באוגוסט 1914 נפל בשבי של הקיסרות הגרמנית.
בתום המלחמה ב-1918 שוחרר למאן וחזר לבלגיה, שם התקבל כגיבור מלחמה.
למאן היה בנו של קצין ארטילריה שהיה גם מרצה באקדמיה הצבאית École Militaire.
למאן הגיע לאקדמיה הצבאית בבריסל וב-1869 סיים את לימודיו עם מוניטין של גאון צבאי.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871) שימש כאחד המשקיפים בכוח הבלגי.
ב-1882 התחיל להרצות באקדמיה הצבאית École Militaire ולאחר מספר שנים הפך אף למנהל האקדמיה.
במהלך תקופתו כמנהל הוא היה האחראי לחינוכו הצבאי של מי שהפך מאוחר יותר למלך בלגיה אלברט הראשון.
בינואר 1914 קיבל למאן את האחריות על ביצוריה של העיר לייז' שהייתה מעבר חשוב לכוחות הגרמנים בין הולנד שבצפון ליערות הארדנים שבדרום.
למאן היה נחוש לעכב את התקדמותם של הגרמנים ככל שהיה אפשר במידה ותפרוץ מלחמה.
למעלה מ-18,000 פועלים הועסקו בבניית וחיזוק הביצורים שנועדו לחזק את קו ההגנה הבלגי ובכך לשמור על הנייטרליות של בלגיה ).
ב-4 באוגוסט 1914 הגיעו הכוחות הגרמנים בפיקודו של אוטו פון אמיך אל העיר לייז' והחלו לצור עליה.
בשלושת הימים הראשונים לקרב סבלו הגרמנים מאבדות מרובות לעומת האבדות הבלגיות.
נראה היה שהבלגים בפיקודו של למאן יצליחו להחזיק מעמד, להפתעת מדינות ההסכמה.
הדברים השתנו במהרה לאחר שהביאו הגרמנים את התותחים הכבדים כמו ברטה השמנה שהצליחו להכניע את המבצרים ביחד עם הפצצות אוויריות של צפלינים.
מבצר אחר מבצר נפלו לידי הגרמנים, כאשר המבצר בו שהה למאן נהרס ב-15 באוגוסט ותוך כדי הפיצוץ איבד למאן את הכרתו.
הוא נלקח כשבוי מלחמה אל גרמניה.
העיר לייז' נפלה יום לאחר מכן ב-16 באוגוסט.
למרות שהיה שבוי מלחמה, כאות כבוד נתנו לו הגרמנים לשמור את חרבו.
ב-1918 לאחר תום המלחמה שוחרר למאן וחזר לבלגיה, שם התקבל כגיבור.
למאן מת שנתיים לאחר מכן ב-1920.
ז'ראר פיליפ היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי, שזכה לפופולריות בינלאומית בשנות ה-50. הוא התפרסם בזכות יופיו ואיכות המשחק בסרטיו, וזכה לכינוי "נסיך האמנות השביעית".
תפקידיו במחזות "קליגולה" מאת אלבר קאמי, "סיד" מאת קורניי, ובסרטים "פאנפאן לה טוליפ", "השטן בכבודו ובעצמו" ו"יפהיפיות הלילה", הותירו חותמן בתרבות המערב.
ז'ראר פיליפ נולד בשנת 1922 בעיר קאן במחוז האלפים הימיים, בן שני למשפחה מבוססת.
אביו, מרסל פיליפ (1893–1973), היה גבר יפה מראה, עורך דין במקצועו ועסק בבנקאות, ביטוח ומלונאות.
לימים היה בעל בית המלון "פארק פאלאס" בעירו גראס.
אמו, מרי לבית וייאֶט, הייתה אישה נאה, אלגנטית ופנטזיונרית, שוחרת טארוט ועיסוקים אזוטריים אחרים.
סבו מצד אביו, ד"ר פיליפ, היה ראש העיר גראס.
סבו מצד האם היה חקלאי מן הכפר לה קורדה בחבל בוס בצפון צרפת, וסבתו מצד האם, וילהלמינה אליזה לבית זליגר, הייתה גרמניה מאזור צ'כיה
שם אחיו הבכור של ז'ראר היה ז'אן-מארי.
ז'ראר פיליפ גדל בעיר גראס ולמד בהמשך בפנימיה הדתית "סטניסלס" של האחיות המריאניסטיות בקאן.
בימי בית הספר התגלה כבעל חלומות ואוהב קריאה, היה פעיל במקהלה הכנסייתית ובכיתה י"א זכה בפרס הראשון לדיקלום.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה סיים ז'ראר את בחינות הבגרות.
בניגוד לשאיפות אביו שייעד אותו לקריירה משפטית, ז'ראר בחר להיות שחקן תיאטרון, במיוחד לאחר שבחוף הריביירה פגש שחקנים רבים
שנמלטו לשם מפני מוראות המלחמה והכיבוש הגרמני.
הוא הוסיף לשם המשפחה את אות e על מנת שמספר האותיות המרכיבות של השם Gérard Philipe יהיה שלושה-עשר, שהיה לדעת אמו מספר המביא מזל.
שנות המלחמה וצעדיו הראשונים באמנות המשחק
בשנת 1941 לאחר אודישן אצל הבמאי מארק אלגרה יחד עם חברתו
דניאל דלורם, נשלח לקורסים למשחק אצל ז'אן ואל וז'אן הואה בקאן.
בשנת 1942 השחקן קלוד דוֹפן גייס אותו לליהוק המחזה של אנדרה רוסן, "בחורה גדולה ופשוטה" על במת הקזינו העירוני של ניס.
ב 1942 בהמלצתו של מארק אלגרה, משחק לראשונה בסרט קולנוע בתפקיד קטן -ב"קופסת החלומות" של אחיו של מארק, איב אלגרה.
בנובמבר 1942 האזור ה"חופשי" של צרפת נכבש על ידי הצבא הגרמני והאיטלקי, כשזה האחרון פרס כוחותיו באזור הריביירה עד שנת 1943 כשמקומו נלקח על ידי הגרמנים.
ב-1943 משפחת פיליפ עברה לגור בפריז ברחוב די פאראדי (rue du Paradis) אשר ברובע העשירי.
ז'ראר נרשם הפעם לקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות המשחק, בכיתה של דני ד'אינס ואחר כך אצל ז'ורז' לה רואה וזכה לפרס השני למשחק.
בימי הכיבוש המשפחה פיליפ הייתה חצויה מבחינה פוליטית.
אביו היה בעל השקפות ימניות קיצוניות עוד משנות ה-1930 כשחבר ל"ברית צלבי האש" ולאחר מכן נעשה פעיל במפלגה העממית הצרפתית הפרו-נאצית של ז'אק דוריו ולראש הסניף המחוזי שלה באלפים הימיים.
בית המלון "פארק פאלאס" שניהל בגראס הפך למושב מפקדתו של הכוחות של מוסוליני באזור ומקום מועדף על הקצונה הנאצית.
בעוד שז'ראר עצמו השתתף בשנת 1944 בשחרורה של פריז במסגרת כוחות הרזיסטאנס.
אחרי השחרור, באוקטובר 1944 העו"ד מרסל פיליפ נעצר והוחזק במאסר בסן דני ובגראס.
הוא הצליח להימלט מהמאסר וב 24 בדצמבר 1945 נידון למוות בהיעדרות על ידי בית המשפט המקומי.
האם שנשארה לבד התגוררה בגפה לסירוגין בקאן, בפריז ובבית הקיט של ד"ר פיליפ המנוח בטוראנק.
בני המשפחה, כולל ז'ראר, שמרו על קשר עם האב, בקרו אצלו בספרד, אך נמנעו מלדבר על הפרשה.
ביולי 1968 קיבל מרסל פיליפ חנינה ויכול לחזור לצרפת.
את הצלחתו הראשונה והמהדהדת השיג פיליפ בגיל 20, בשנת 1943, בעיצומן של שנות המלחמה, בתפקיד המלאך במחזה של ז'אן ז'ירודו, "סדום ועמורה" בתיאטרון של ז'אן וילאר.
ז'ראר פיליפ נפטר בגיל 36 בלבד מסרטן הכבד, בעיצומה של עבודה קדחתנית על פרויקטים חדשים.
הובא לקבורה בבית העלמין של היישוב ראמאטיאל (Ramatuelle), על יד סן טרופה, כשהולבש לפי בקשתו האחרונה, בבגדי ה"סיד" דון רודריגו מהמחזה של קורניי.
באותה שנה 1943 פגש לראשונה את אשתו לעתיד, ניקול פורקאד, אתנולוגית וסופרת, אשתו של הדיפלומט פרנסואה פורקאד.
שמה מהבית היה אן נאבו.
בשנת 1946 השניים התאהבו זה בזה ואחר שהיא התגרשה מבעלה, התחתנו ב 19 בנובמבר 1951 בעיריית ניי-סיר-סן באווירה אינטימית.
לפי בקשתו היא חזרה להיקרא אן, אן, שם שנראה לו שירי יותר.
לז'ראר ואן פיליפ נולדו שני ילדים: אן מארי, ילידת 21 בדצמבר 1954, שהייתה לסופרת ושחקנית בעצמה, ואליבייה פיליפ, יליד פברואר 1957.
הזוג פיליפ התגורר בהתחלה בשדרות אנקרמן (Blv.Inkerman) בניי, אחר כך ברחוב די טורנון (rue de Tournon) בפריז.
הצלחותיו התיאטרון הגיעו לשיא עם הופעותיו במחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי בשנת 1945. גם משחקו לצידה של מישלין פרל בסרט "השטן הכבודו ובעצמו" של אוטאן לארה (1947) היה מעין ציון דרך נוסף בקריירה שלו בזירת עולם הקולנוע הצרפתי.
בשנת 1951 התקבל פיליפ ללהקה של "התיאטרון הלאומי העממי" של ז'אן וילאר.
מעל במה זאת ובפסטיבל באווייניון זכה בהצלחות רבות בשחקו את התפקידים הראשיים ב"הנסיך מהומבורג", "סיד", "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר.
כמו כן ביים בעצמו כמה ממחזותיו של אלפרד דה מיסה או של מחזאים בני זמנו כמו אנרי פישט (Henri Pichette) וז'אן ווטייה (Jean Vauthier).
ב-1953 היה ז'ראר פיליפ זה שבחן וקיבל ללהקה את השחקן הצעיר פיליפ נוארה, שיהפוך גם הוא לכוכב של התיאטרון.
בשנת 1952 פיליפ משחק, לצידה של ג'ינה לולובריג'ידה, בתפקידו של פאנפאן בסרט הגלימה והסיף של קריסטיאן ז'אק, "פאנפאן לה טוליפ".
תפקיד זה הפך אותו ל"אליל של הנוער" ברחבי העולם.
דמותו הצעירה והכריסמטית יוצאת הדופן, בסרטים של במאים כמו כריסטיאן ז'אק, רנה קלר, קלוד אוטאן לארה, רנה קלמאן ואחרים, הביאו לו תהילה ברמה בינלאומית.
בשנת 1958 כיכב בסרט "מונפרנס 19", על חייו של הצייר אמדאו מודיליאני.
ז'ראר פיליפ ואשתו, אן, אהדו בשנות ה-1950 את האידאולוגיה השמאלית.
פיליפ חשש מפני השלכות המלחמה הקרה הזדהה עם התנועות לשלום ונגד החימוש הגרעיני שהיו מקורבות לברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית.
משום כך חתם על מנשר סטוקהולם נגד החימוש הגרעיני משנת 1950 והיה בקשר עם מועצת השלום שבהנהגתו של הפיזיקאי והפעיל הקומוניסטי פרדריק ז'וליו-קירי.
בדומה לאינטלקטואלים רבים, בשנת 1959 תלה תקוות רבות במהפכה שהתרחשה בקובה תחת הנהגתו של פידל קסטרו, ביקר בארץ זו ופגש את פידל עצמו.
מצד שני התאכזב מהמצב הסוציו אקונומי בפולין הקומוניסטית כפי שמצא בביקור שם בשנת 1954 והזדעזע מדיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956, על ידי הצבא הסובייטי.
במאי 1958 מתוך חששות לעתיד הדמוקרטיה לקח חלק בהפגנת מחאה נגד אופן החזרתו לשלטון של הגנרל דה גול.
בשנתיים האחרונות לחייו נבחר לראש האיגוד המקצועי של השחקנים והאמנים המבצעים ועמד בראש מאבקם לשיפור תנאי עבודתם ופרנסתם.
מצד שני, לא נמנע מלבקר באופן סדיר בכלא קלרבו את חברו לרעיונות ולמפלגה של אביו, פול מריון, שנידון למאסר בגלל פעילותו בשרות הנאצים כשר התעמולה של ממשלת וישי.
פול מריון היה חולה ומת ממחלה שנה לאחר שחרורו מהמאסר מסיבות רפואיות, בשנת 1954.
ב-25 בנובמבר 1959 בשיא פעילותו ותהילתו, זמן קצר אחרי שסיים את הצילומים לסרט "הקדחת עולה לאל פאו" בבימויו של בבוניואל.
ז'ראר פיליפ הוכנע לפתע, בגיל 36, על ידי מחלה קטלנית -סרטן הכבד.
בהתחלה בכלי התקשורת סברו שלקה בהתקף לב.
כל שנה מתקיים ברמאטיאל פסטיבל סרטים לזכרו.
תיאטרון בפריז נושא את שמו.
1946: השטן בכבודו ובעצמו (Le Diable au corps)
1949: יפי השטן (La Beauté du diable) (בימוי:רנה קלר)
1953: הגאוותנים (Les Orgueilleux)(בימוי:איב אלגרה, רפאל פורטאס)
1954: האדון ריפואה Monsieur Ripois (בימוי:רנה קלמאן)
1956: ההרפתקאות של טיל אולנשפיגל (Les Aventures de Till L'Espiégle) (בימוי עם יוריס איבנס)
1958: המהמר (Le Joueur) (בימוי:קלוד אוטאן-לארה)
1958 מונפרנס 19 (Montparnasse 19) (בימוי: ז'אק בקר ומקס אופולס)
1959: קדחת עולה לאל פאו (רפובליקת החטא) (La Fièvre monte à El Pao)
ז'רמי (בקריאולית האיטית: Jeremi) היא בירת מחוז גרנד'אנס שבדרום-מערב האיטי.
העיר מבודדת יחסית משאר המדינה ונמצאת בקצה חצי אי טיבורון כ-300 ק"מ מהבירה פורט-או-פרנס.
אוכלוסיית ג'רמי מנתה 34,788 איש לפי מפקד האוכלוסין של 2009.
ב-1964 תושבי העיר הותקפו על ידי צבא האיטי וטונטון מקוט ונהרגו 27 איש.
את העיר משמש שדה תעופה ז'רמי.
לאחר רעידת האדמה בהאיטי שימש שדה התעופה כמקום הנחיתה העיקרי של כוחות הסיוע שהגיעו להאיטי.
ז'ראר נהון היה היסטוריון צרפתי יהודי.
ז'ראר נהון נולד בשנת 1931 בפריז, ברובע התשיעי.
למד בבתי ספר יסודיים במונמוראנסי, בפריז ובפו.
את לימודי התיכון עשה בתיכון על שם לואי בארטו בפו, בתיכון על שם "אוֹש" בוורסאי ובתיכון "אנרי הרביעי" בפריז.
הוא קיבל התואר הראשון שלו ב-1953 בעברית מודרנית ב-Institut national des langues et civilisations orientales (המכון הלאומי לשפות ותרבויות מזרחיות).
את הדוקטורט עשה בהיסטוריה בסורבון X ב-1969 וכן קיבל תואר בÉcole pratique des hautes études ב-1976.
בין 1955–1965 לימד היסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר תיכון לפני שהתחיל בקריירה אקדמית במהלכה עבד בסורבון במחלקה למדעי הדת שם לימד יהדות ימי ביניימית ומודרנית (1977–2000) הוא גם לימד בבית המדרש הרבני של צרפת מ-1972 עד 2000. היה פרופסור חבר במרכז האוניברסיטאי למחקרי יהדות באוניברסיטה החופשית של בריסל (1972-1996).
הוא עבד גם במרכז הלאומי למחקר מדעי.
הוא ניהל את כתב העת Nouvelles Gallia Judaica (1981–1992) המוקדש להיסטוריה של היהודים בצרפת.
הוא היה המזכיר ואחרי כן העורך, יחד עם שרל טואטי של Revue des Études Juives מ- 1980–1997 ומנהל, עם שרל טואטי וסימון קלוד מימוני של אוסף מאמרים של Revue des Études Juives
הוא חיבר כמה ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של היהודים ובמיוחד על היהודים בצרפת, על היהודים הפורטוגזים במערב במאות ה-16 עד ה-18. הוא השתתף ב-Encyclopædia Universalis – אנציקלופדיה כללית בצרפתית היוצאת לאור על ידי אנציקלופדיה בריטניקה.
נהון היה נשוי למאריבון רורה ואב לארבעה ילדים: מרים, ז'אק, אריאל ואליזבט.
מדליה על ספרו Inscriptions hébraïques et juives de France médiévale – כתבי יד עבריים ויהודיים בצרפת בימי הביניים.
מדליית זהב מטעם החברה האקדמית לאמנויות ומדעים (Société académique Arts, Sciences Lettres), פריז 1992.
פרס מטעם עיריית ירושלים 1995
מדליה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים, ספרות ואמנות על ספרו Juifs et judaïsme à Bordeaux (יהודים ויהדות בבורדו (2003).
תרגום לצרפתית של ספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל
ז'רום בורדון הוא חוקר תקשורת צרפתי-ישראלי, פרופסור חבר בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב וחוקר חבר ב-Center for the Sociology of Innovation בפריז.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת פריז 1, תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת פריז 1 ובבלשנות מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (EHESS) בפריז.
ב-1988 בורדון סיים בהצטיינות דוקטורט בהיסטוריה בת זמננו בבית הספר למדעי המדינה בפריז (Sciences Po).
בשנים 1983-1981 בורדון לימד צרפתית בניירובי, קניה.
בשנים 1996-1983 הוא היה חוקר במכון הלאומי לתקשורת אור-קולית (Institut national de l'audiovisuel, INA) בפריז, שם ערך מחקרים עבור הטלוויזיה הציבורית, משרד התרבות הצרפתי והBBC.
בנוסף לעבודתו כחוקר וכמרצה, בורדון היה עורך ותסריטאי של סרטים תיעודיים הקשורים למחקריו, כגון ההיסטוריה של הטלוויזיה וסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני בטלוויזיה הצרפתית.
ב-1997 הוא התמנה למרצה בכיר ואחר-כך לפרופסור חבר בחוג לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2010-2006 הוא עמד בראש החוג והקים תוכנית לתואר השני.
משנת 2006 משמש בורדון כחוקר חבר במרכז לסוציולוגיה של החידוש, פריז Center for the Sociology of Innovation) Ecole des Mines-CNRS).
במסגרת התואר השני בורדון היה חבר בקבוצת מחקר שלראשונה בצרפת חקרה וניתחה חומרי ארכיון של הטלוויזיה הצרפתית (1979-1978).
בורדון ניתח את השפה של כתבה טלוויזיונית, על הסיקוונסים שממנה היא בנויה, תפקידי הקול והסוגים השונים של ראיונות בה.
הוא הרחיב מחקר זה בעבודה שהתמקדה בתאוריה של המושג "שידור חי", המחקר פורסם כמאמר בשם Live Television is Still Alive ב-2000.
Une histoire culturelle des télévisions européennes ב-2011, בהוצאה לאור INA, בורדון הרחיב את מחקרו לדיון בהיסטוריה של הטלוויזיה באירופה.
הספר בוחן את המשמעויות של המושג הפוליטי-משפטי "שירות ציבורי", את התפתחות הז'אנרים השונים בטלוויזיה - מחדשות עד לתוכניות ריאליטי, ואת הניסיונות הכושלים ליצור תרבות אירופאית משותפת דרך הטלוויזיה.
פרק מהספר פורסם כמאמר בשם Unhappy engineers of the European Soul ב-2007. בנוסף, הוא חקר את העיבודים ויחסי הגומלין הראשונים של פורמטים טלוויזיוניים בין מדינות אירופאיות לבין ארצות הברית, נושא שיש לו היסטוריה שתחילתה בשנות החמישים של הטלוויזיה.
זכרונות המדיה וסיפורי חיים של צופים
בורדון חקר את הקשר בין זיכרון לטלוויזיה באמצעות ראיונות בהם התבקשו צופי טלוויזיה לספר מה זכרו מצפייה בטלוויזיה.
בנושא זה הוא פרסם את המאמר Some sense of time.
Remembering television ב-2003. הוא הציע טיפולוגיה של זיכרונות טלוויזיה: זיכרונות של הרגלי צפייה המשולבים בביוגרפיה של הצופים, זיכרונות של אירועים היסטוריים המשודרים בטלוויזיה בשידור חי, זיכרונות מאסונות פתאומיים, וזיכרונות ממפגשים עם אנשי טלוויזיה או השתתפות בשידורי טלוויזיה.
המחקר מאפשר לבחון מחדש את השפעותיה ארוכות הטווח של הטלוויזיה והקשר בין הזיכרונות למסגרות חברתיות (social frameworks of memory על פי הביטוי של הסוציולוג מוריס האלבווקס) כגון המשפחה והלאום.
בישראל, בורדון יישם את אותה שיטת מחקר עם דגש על הקשר בין זיכרונות הטלוויזיה והזהות (או הזהויות) היהודית-ישראלית.
הסיקור התקשורתי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני במערב
Le conflit israélo-palestinien et les médias – הנרטיב הבלתי אפשרי, התקשורת והסכסוך הישראלי-פלסטיני, שפורסם ב-2009, בורדון בודק את הפולמוס הארוך סביב הסיקור של הסכסוך הישראלי-פלסטיני בצרפת, ארצות הברית ובריטניה.
הוא מנתח את הטיעונים שמציגים כלי התקשורת הפרו-ישראלים ואת אלו הפרו-פלסטינים, אופי הרקע ההיסטורי שמספקים כלי התקשורת והדיון בקורבנות ובסבל של כל צד.
בנוסף, הוא מנתח את תפקידם של הכתבים הזרים בירושלים: הקשר בין שייכות לאומית וסגנון הסיקור, ההבדלים בין אמצעי התקשורת השונים, הוויכוחים על השייכות האתנית או הדתית של העיתונאים וקשר של כל אחד מהם עם כל צד בסכסוך.
בורדון דן בקהלים השונים שצורכים את הסיקור התקשורתי של הסכסוך: איך הסיקור משפיע על הזהויות של הקהלים השונים, האם הוא נותן תחושה של שייכות והכללה (inclusion) או להפך, של דחייה, האם הוא מעודד פעילות פוליטית.
בורדון מתעניין בשלושה סוגים של קהלים: הקהילות היהודיות, הקהלים המוסלמים והערבים, והשמאל הרדיקלי.
בורדון חוקר את ההיסטוריה של הקהל, והצורות השונות שבו הוא מיוצג בתקשורת.
הוא מתעניין בעלייה של הייצוג הכמותני (המדרוג - רייטינג) בצרפת ובישראל.
המחקר בודק את ההסדרים הטכנולוגיים והסטטיסטיים המאפשרים הפקה מתמשכת של מספרים המקובלים על ידי קהילה מקצועית, על ידי התקשורת וגם על ידי הקהל הרחב, עם שותפתו, ססיל מאדל, בורדון ערך ספר (Television Audiences Across the World, Deconstructing the Ratings Machine) שפורסם ב-2014 בהוצאת פרלגרב-מקמילן.
הספר כולל מחקרים על שיטות מדרוג לאומיות רבות, כולל ברזיל, רוסיה והודו.
עד לשנת 2014 בורדון כתב 6 ספרים, ערך ביחידות או עם שותפים 6 ספרים ופרסם יותר מ-70 מאמרים בכתבי עת או ספרים מדעיים.
ז'רמי מנז הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקיצוני.
לזכותו 24 הופעות במדי בנבחרת צרפת.
מנז הפך לשחקן הצעיר ביותר שחותם על חוזה מקצועני בליגה הצרפתית, כשעשה זאת בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סושו בעונת 2004-05. עם סושו הוא השתתף פעם ראשונה בליגה אירופית, בגביע אופ"א.
אחרי שנתיים במועדון, הצטרף למונקו, שם הרשים, ולאחר שנתיים נוספות, חתם בקבוצה האיטלקית רומא.
עם רומא שיחק בליגת האלופות והופיע ביותר מ-100 משחקים במדי הקבוצה.
אחרי שלוש עונות ברומא, בשנת 2011, חתם מנז במועדון הצרפתי פריז סן-ז'רמן.
בעונת 2014, עבר בהעברה חופשית למילאן האיטלקית.
ביוני 2017 חתם באנטליהספור הטורקית ובינואר 2018 חתם בקלוב אמריקה המקסיקנית.
בקיץ 2019 חתם בקבוצת פריז מהליגה הצרפתית השנייה.
ביולי 2023 חתם בבארי מסרייה ב'.
ז'רום פנוליו (; נולד ב-2 ביוני 1966) הוא עיתונאי צרפתי המכהן החל ממאי 2014 כעורך הראשי של העיתון הצרפתי "לה מונד".
פנוליו החל לעבוד בעיתון בשנת 1991, ככתב ספורט.
בשנת 2005 החל לכתוב במדור המדע, ובשנת 2007 מונה לשמש כעורך של המוסף Monde 2. בספטמבר 2009 קודם לדרגת "כתב בכיר" בעיתון, ובשנת 2011 מונה לשמש כעורך הראשי של אתר האינטרנט של העיתון, Monde.fr.
במאי 2014 מונה לעורך הראשי של העיתון, והחליף בתפקיד את נטלי נוגאירד, שמונתה במרץ 2013.
ז'רמי מורל הוא כדורגלן עבר מלגשי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
מורל ערך את הופעת הבכורה שלו עבור לוריאן בגיל 19, כשהחליף את פאפה מאליק דיופ בהפסד הבית של לוריאן לגניון בתוצאה 0–1 ב-19 באפריל 2003. הוא שיחק במשחק בודד נוסף באותה העונה, אך בהמשך לקח חלק נכבד בסגל של לוריאן.
ב-19 ביוני 2011 עזב מורל את לוריאן וחתם במרסיי ל-4 עונות.
ב-2 ביוני 2015 חתם מורל בליון.
ב-28 באוקטובר 2018 מורל הודיע כי החליט לייצג את מדגסקר, ארץ מולדתו של אביו.
ב-18 בנובמבר 2018 מורל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר במשחק נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
ז'ראר אלבר מורו הוא מדען צרפתי וחלוץ במחקר תחומי הנדסת החשמל והלייזר, וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2018, יחד עם דונה סטריקלנד וארתור אשקין.
מורו וסטריקלנד קיבלו את הפרס עבור פיתוח טכנולוגיה לייצור הבזקים חזקים מאוד וקצרים מאוד של אור לייזר.
לאחר שקיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז ב-1973, הוביל קבוצת מחקר שעסקה בטכנולוגיית לייזר מהירות במעבדה לאופטיקה יישומית בבית הספר הגבוה לטכנולוגיות מתקדמות בפריז (ENSTA).
מאוחר יותר, בין השנים 2005 עד 2009, ניהל את המעבדה.
ב-1977 עבר מורו לארצות הברית והתמנה לפרופסור באוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק.
בעבודה משותפת עם מי שהייתה אז תלמידתו, דונה סטריקלנד, ביצעו השניים את המחקר שהוביל להמצאת טכנולוגיית ה-CPA וזיכה אותם בפרס נובל.
מחקר זה היה נושא עבודת הדוקטורט של סטריקלנד.
ב-1990 ייסד מורו את מרכז המחקר לטכנולוגיות לייזר סופר-מהירות באוניברסיטת מישיגן.
כיום מורו הוא פרופסור באקול פוליטקניק בפריז, וכן פרופסור אמריטוס באוניברסיטת מישיגן.
פרס נובל הוענק לסטריקלנד ומורו על פיתוח שיטה לייצר הבזקי אור קצרים וחזקים מאוד.
להבזקי אור חזקים ומהירים יש שימושים רבים.
כדי לייצר הבזקים רבי עוצמה משתמשים בסדרה של מגברי אור, המגבירים את קרן הלייזר עד לעצמה הנדרשת.
בתהליך זה עשויה להיווצר בעיה: קרן הלייזר עשויה להיות חזקה מדי, כלומר בעלת צפיפות הספק גבוהה מדי.
במקרה כזה מגבר האור נשרף.
צפיפות ההספק מודדת את עצמתה של קרן לייזר לכל יחידת שטח.
כאשר קרן לייזר עוברת דרך עדשה, צפיפות ההספק שלה עולה, כלומר העדשה ממקדת את הקרן.
כאמור, קרן לייזר שצפיפות ההספק שלה גדולה מדי יכולה לגרום לנזק למגבר אור שדרכו היא עוברת.
מורו וסטריקלנד פיתחו טכנולוגיה בשם CPA (קיצור של Chirped Pulse Amplification).
בתהליך זה הקרן הממוקדת נפרשת על פני שטח גדול, מוגברת כאשר היא פרושה, ואז נדחסת חזרה לקרן אחת.
סטריקלנד ומורו השתמשו בשריג צפוף, הפועל באופן דומה למנסרת אור.
קרן הלייזר המהירה מייצרת הבזק קצר שפוגע בשריג ומתפזר.
ההבזק המפוזר ממוקד פחות ואפשר להעביר את חלקיו דרך מגברי אור בלי להרוס אותם.
אחרי שההבזק המפוזר עובר דרך המגברים הוא פוגע בשריג נוסף, ורכיביו משתלבים בחזרה ההבזק המורכב חזק ביותר, אבל למשך פרקי זמן קצרים מאוד, כאמור - שברירי שניות בלבד.
מערכות מבוססות CPA מאפשרות פיתוח מכשירים רפואיים להקרנות ודימות.
כבר כיום ניתוחי עיניים לתיקון ראייה (LASIK) משתמשים בקרני לייזר מהירות מבוססות CPA.
טכנולוגיית CPA מאפשרת גם לחקור את תנועתם של אלקטרונים סביב אטומים ואת הדינמיקה של יצירת קשרים כימיים.
הבזקי לייזר חזקים עשויים לסייע לבניית דור חדש של מאיצי חלקיקים שיחליפו את התכנון המסורתי של מאיצים באורך עשרות קילומטרים בהתקנים קטנים הרבה יותר
2004 - פרס האלקטרוניקה הקוונטית המוענק מטעם ארגון ה-IEEE
לאם למדעי הלייזר והאופטיקה הקוונטית
2018 - פרס נובל לפיזיקה, במשותף עם דונה סטריקלנד וארתור אשקין
ז'וזף ז'רום לפרנסואה דה לאלנד היה אסטרונום צרפתי.
לאלנד נולד בשנת 1732 בבורק-אן-ברס, לאב שניהל מחסן טבק.
הוא למד בבית ספר ישועי בבורק-אן-ברס ולאחר מכן בעיר ליון, ועם סיום בית הספר נשלח לפריז כדי ללמוד משפטים.
בעקבות היכרות עם ז'וזף דליל, הוא החל להתעניין באסטרונומיה והלך להרצאות של דליל ושל פייר שארל לה-מונייה בקולז' רויאל (כיום קולז' דה פראנס).
עם סיום לימודיו התכוון לחזור לעירו כדי לעבוד כעורך דין, אך התבקש על ידי לה-מונייה לנסוע לברלין על מנת לערוך תצפיות בירח, במקביל לתצפיות שערך באותו הזמן ניקולא לואי דה לאקאי מכף התקווה הטובה, ועל ידי מדידת ההיסט לחשב במדויק את מרחקו של הירח מכדור הארץ.
בזמן ביצוע התצפיות בשנים 1751 ו-1752 הוא למד מתמטיקה אצל לאונרד אוילר והתקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברלין.
הוא חזר לפריז ב-1753 וצפה בשנה זו במעבר כוכב חמה על פני השמש והחל משנת 1954 ערך תצפיות מהכיפה של ארמון לוקסמבורג.
הוא התקבל כאסטרונום חבר באקדמיה הצרפתית למדעים, והחל משנת 1762 החליף את דליל כמרצה הראשי לאסטרונומיה בקולז' רויאל.
עם תלמידיו נמנו פייר מאשן וג'וזפה פיאצי.
לאחר איסוף הנתונים מהתצפיות במעברי נוגה על פני השמש בשנים 1761 ו-1769, פרסם לאלנד את סיכומי התצפיות ואת מסקנתו לפיה גודלה של יחידה אסטרונומית הוא כ-153 מיליון קילומטרים, התוצאה המדויקת ביותר לאותו זמן.
בשנת 1770 הצטרף לבונים החופשיים וייסד בפריז לשכה של המסדר שנקראה "תשע האחיות" (Les Neuf Sœurs) ובה היו חברים מאוחר יותר וולטר ובנג'מין פרנקלין.
בשנת 1801 ייסד את פרס לאלנד עבור תגליות אסטרונומיות, שבו זכו לאורך השנים אסטרונומים מפורסמים רבים.
לאלנד לא התחתן מעולם, אולם הוא אימץ את אחיינו, מישל לפרנסואה לאלנד, שהיה בבגרותו עוזרו ולאחר מכן האסטרונום הראשי של האקול מיליטר, וכן הייתה לו בת מחוץ לנישואין.
לאלנד נודע הן בזכות התצפיות שביצע בעצמו בירח, בכוכבי הלכת ובכוכבים והן בזכות הניתוחים שביצע בנתונים מתצפיות של בני דורו.
תרומותיו הבולטות היו סיועו בחישוב המרחקים בין הגופים השונים במערכת השמש ובפרט המרחקים אל הירח ואל השמש.
הוא חישב במדויק, יחד עם עמיתתו ניקול-ריין לפו, שהייתה עוזרתו במשך חמש עשרה שנה, את מסלולו של שביט האלי ושיפר את הדיוק של חיזוי מסלולי כוכבי הלכת.
הוא יצר קטלוג של 50,000 כוכבים עם בהירות נראית גדולה מדרגה 9 והמציא את שיטת סימון הכוכבים שנקראת ציון פלמסטיד.
אחד הכוכבים שלאלנד כלל בקטלוג אחרי שצפה בו פעמים ב-8 וב-10 במאי 1795, היה למעשה נפטון, אך לאלנד לא זיהה שמדובר בכוכב לכת וייחס את השינוי הקטן במיקום הכוכב לשגיאת מדידה.
לאלנד החזיק בעמדות ליברליות באשר להשכלת נשים.
שלא כמו רבים מבני זמנו, הוא לא נמנע מלעבוד בהזדמנויות שונות עם נשים ואף הקפיד לאזכר את תרומותיהן בפרסומיו ולקדם אותן, כך במקרה של לואיז דו-פיירי, אשר הייתה החוקרת הראשית במחקרו הגדול על מסלול הירח.
אחת מהחלטותיו הראשונות כראש הקולז' דה פראנס הייתה לאפשר לנשים להירשם לקורסים.
עד אז הנשים המעטות שהיו בשיעורים הוגדרו כשומעות חפשיות וממילא לא יכלו לגשת לבחינות.
בשנת 1785 הוא פרסם את הספר "מחקרים אסטרונומיים של נשים", והתמיד להוציא מהדורות מעודכנות שלו ב-1795 ו-1806.
ז'ראר פול פיליפ ורטהיימר הוא איש עסקים מיליארדר צרפתי יהודי, שמתגורר בניו יורק ובז'נבה, ובבעלותו תאגיד שאנל בשותפות עם אחיו, אלן ורטהיימר.
ורטהיימר נולד למשפחה יהודית, בנם של ז'אק ורטהיימר ואליאן פישר.
סבו, פייר, ממייסדי חברת שאנל עם קוקו שאנל.