tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחברה שני בנייני מטה - האחד ממוקם בפורט לודרדייל אשר בפלורידה שבארצות הברית, ומשמש כמרכז פעילות החברה באמריקה הצפונית, והשני באטוי שבשווייץ, ומשמש כמרכז פעילות החברה באירופה ובשווקים בינלאומיים נוספים.
בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 צ'יקיטה וחברות בינלאומיות אחרות נאלצו להתמודד עם אי היציבות הפוליטית בקולומביה.
באותה התקופה היה נפוץ שכוחות צבאיים למחצה תקפו עסקים שונים שפעלו במדינה במטרה לסחוט מהם כסף, ובנוסף הטילו אימה על העם הקולומביאני באמצעות חטיפות ורציחות.
ככל שהמצב הביטחוני המשיך להידרדר לאורך שנות ה-90 ואל תוך שנות ה-2000 נעשה קשה יותר להגן על עובדי צ'יקיטה ובעקבות כך החליטה החברה לשלם פרוטקשן לכוחות הצבאיים למחצה הקולומביאניים, ובעיקר לארגון "כוחות ההגנה העצמית המאוחדים של קולומביה", על מנת להבטיח את הבטיחות של העובדים ולאפשר את המשך פעילות החברה במדינה.
בשנת 2001 משרד המשפטים האמריקני חוקק חוק חדש שאסר על חברות אמריקאיות לשלם לארגונים זרים המוגדרים לפי משרד החוץ האמריקני ארגוני טרור.
בעקבות כך צ'יקיטה בחרה לשתף פעולה עם משרד המשפטים האמריקני וסיימה מרצונה את פעילות החברה בקולומביה.
בשנת 2007 משרד המשפטים האמריקני קנס את צ'יקיטה ב-25 מיליון דולרים על כך שהתאגיד שילם בין השנים 1997 ל-2004 1.7 מיליון דולרים למיליציה הקולומביאנית לארגון "כוחות ההגנה העצמית המאוחדים של קולומביה".
בעקבות כך נקנס החברה ב-25 מיליון דולרים על הפרת חוקי הטרור של ארצות הברית.
על פי התביעה שהוגשה במרץ 2008 צ'יקיטה שילמה פרוטקשן וסיפקה אף נשק גם לארגון הטרור המרקסיסטי "צבא השחרור הקולומביאני" וארגון הטרור המרקסיסטי "הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה – צבא העם".
ביוני 2007 קרובי משפחה של 173 קולומביאנים שנרצחו על ידי אותם הארגונים תבעו על כך את צ'יקיטה.
ביוני 2024 חבר מושבעים פדרלי מצא כי צ'יקיטה נושאת באחריות למותם של שמונה קולומביאנים על ידי ארגון "כוחות ההגנה העצמית המאוחדים של קולומביה", והורה לחברה לשלם 38.3 מיליון דולרים למשפחות של הקורבנות.
"צ'יריבים צ'יריבום" (ביידיש: "טשיריבים טשיריבאם", באנגלית: "Chiribim Chiribom") הוא שיר עם יידי פופולרי והומוריסטי, שמקורותיו לא ידועים.
השיר הוקלט לראשונה בשנת 1931 על ידי הזמר-חזן מוישה אוישר, ולאחר מכן בסוף שנות ה-50 על ידי האחיות ברי.
לשיר יש גרסאות במספר שפות נוספות.
הגרסה ביידיש הוקלטה לראשונה בשנת 1931 על ידי השחקן, החזן והזמר הקנדי משה אוישר.
השיר נעשה פופולרי בעקבות הופעותיהן של צמד האחיות ברי, קלרה ומיני בייגלמן, בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
להקת ההבי מטאל הישראלית Gevolt (געוואָלט), ששרה ברוסית וביידיש, הוציאה גרסת מטאל לשיר בשנת 2011.
הרכב הג'אז הניו-יורקי Carte Blanche המבצע גרסאות ג'אז לשירים פופולריים משנות ה-20 ועד שנות ה-40 במגוון שפות, הוציא גרסת כיסוי לשיר בשנת 2016.
צמד האחיות היהודי-אוקראיני, "האחיות אליבי", ביצע את השיר בתוכנית המציאות המוזיקלית "דה וויס אוקראינה" בשנת 2021.
לשיר בגרסתו היידית, הופק קליפ מודרני בשנת 2021, שבוצע על ידי הלהקה הישראלית "הוויברז" (Vibers), מיכל כרמי ויעל טל.
השיר תורגם לעברית על ידי עמוס אטינגר ונקרא בשם "צ'יריבים".
ביצעו אותו בין היתר אלי קניאל (אביו של ילד הפלא נועם קניאל), שלישיית הגשש החיוור, דודו פישר, ולהקת הזמר הגבעטרון.
להקת אוף שימחעס הפיקה בשנת 2010, גרסת דאנס של השיר, עם טקסט שונה.
המתעמלת האולימפית האיטלקייה ג'ורג'יה וילה, השתמשה במנגינה זו לתרגיל הקרקע שלה, בתחרות ההתעמלות הבינלאומית "American Cup" שהתקיימה במילווקי, וינסקונסין, בשנת 2020.
בשנת 1962 הקליטה הזמרת אן-כריסטין ניסטרום , שייצגה את פינלנד באירוויזיון 1966, גרסה בפינית של השיר, בליווי הרביעייה הקולית "Four Cats" והתזמורת של ג'קו סלו.
פבל רודיונוף כתב מילים ברוסית לשיר בשנת 1969, והוא בוצע בגרסה זו, על ידי הזמר פיוטר בונדרנקו.
יידיש תרגום לעברית תעתיק לטיני (אנגלי)לאָמיר זינגען קינדערלעך אַ זעמערל צוזאַמען,
אַ ניגונדל, אַ פֿרײלעכן מיט װערטעלעך װאָס גראַמען.
די מאַמע קאָכֿט אַ לאָקשן זופּ מיט קאַשע און מיט קנײדלעך
קומט דער יום־טובֿ פּורים װעלן מיר שפּילן זיך אין דרײדלעך!
אַמאָל איז אונדזער רבינו געגאַנגען אונטער װעגן
מיט אַמאָל הײבט אָן צו פליוכֿען אָנגיסן אַ רעגן.
שרײַט דער רבי צו דער כֿמאַרע: "הער אױף גיסן װאַסער!"
זײַנען אַלע חסידים טרוקן אַרױס נאָר דער רבי איז אַרױס אַ נאַסער.
מע זאָגט אַז אין דעם שטעטל כֿעלעם לעבן נאָר נאַראָנים.
אויב מיר זײַנען די קלוגע האָבן מיר אַ שיינעם פנים?
די כֿעלמער לאַכן טאָג און נאַכט, אױף צו להכעיס די גזלנים,
נו זאָגט זשע װער איז נאַריש און ווער זײַנען די חכֿמים?!
טשיריבים, טשיריבאָם…בואו ילדים נשיר שיר יחדיו,
מנגינה שמחה עם מילים שמתחרזות
אמא מבשלת מרק אטריות עם כוסמת וכופתאות.
כשיבוא חג הפורים, נשחק בסביבונים!
פעם אחת הלך רבנו ברחוב,
פתאום החל לרדת גשם זלעפות.
צעק הרב על הענן: "הפסק לשפוך מים!"
כל החסידים יצאו יבשים, רק הרבי נרטב.
אומרים שרק שוטים חיים בעיר חֶלְם,
אם היינו חכמים, היו לנו פנים יפות יותר?
אנשי חלם צוחקים יומם וליל על הגנבים,
אז תגידו לי אתם, מי טיפשים ומי חכמים?
צִ'יקַמַצוּ מוֹנְזַאֶמוֹן (ביפנית: 近松 門左衛門; ), ששמו האמיתי היה סוגימורי נובוּמוֹרי (杉森 信盛), היה מחזאי יפני של (צורת תיאטרון בובות שנודעה לימים כבונרקו) ושל קבוקי (תיאטרון של שחקנים חיים).
האנציקלופדיה בריטניקה כתבה עליו שהוא "נחשב בעיני רבים לגדול המחזאים היפנים".
המחזות המפורסמים ביותר שלו עוסקים בהתאבדות כפולה של אוהבים הקשורים בחובת כבוד.
מתוך מחזות הבובות שלו, כ-70 הם גִ'ידָאִימוֹנוֹ (時代物) (רומנים היסטוריים) ו-24 הם סֶוָואמוֹנוֹ (世話物) (טרגדיות ביתיות).
המחזות הביתיים נחשבים כיום לליבת הישגיו האמנותיים, במיוחד יצירות כמו "השליח לגיהנום" (冥途の飛脚; 1711) ו"התאבדויות האהבה באמיג'ימה" (心中天の網島; 1721).
המחזות ההיסטוריים שכתב נחשבים לפחות מוצלחים, אף כי "הקרבות של קוקסינגה" (国姓爺合戦) (1715) עדיין זוכה לשבחים.
צ'יקמצו נולד בשם סוגימורי נובוּמוֹרי למשפחת סמוראים.
קיימת מחלוקת לגבי מקום לידתו.
על פי התאוריה הפופולרית ביותר הוא נולד ב, אך ישנם מקומות סבירים אחרים, כולל ב.
אביו, סוגימורי נובויושי, שירת את הדאימיו במחוז אצ'יזן כרופא.
אחיו הצעיר של צ'יקמצו הפך לרופא, וצ'יקמצו עצמו כתב ספר על טיפול רפואי.
באותם ימים, רופאים ששירתו את הדאימיו היו במעמד של סמוראי.
אך אביו של צ'יקמצו איבד את משרתו והפך לרונין, סמוראי ללא אדון.
בשלב כלשהו בגיל ההתבגרות שלו, בין 1664 ל-1670, צ'יקמצו עבר לקיוטו, הבירה הקיסרית, עם אביו, שם שירת במשך כמה שנים כנער חצר במשפחת אצולה אזרחית, אך מלבד זאת, מעט ידוע על תקופה זו בחייו של צ'יקמצו.
הוא פרסם את יצירתו הספרותית הידועה הראשונה בתקופה זו, הייקו שהופיע ב-1671. אחרי ששימש כנער חצר, הוא מופיע ברשומות של מקדש גונשוג'י (近松寺) (אשר הוצע במשך זמן רב כמקור לשם העט שלו "צ'יקמצו", שהוא של 近松) ב, כיום מחוז שיגה.
עם הפקת מחזה הבובנאות שלו בקיוטו בשנת 1683 על "האחים סוגה" ("יורשי סוגה" או "יורש סוגה"), צ'יקמצו נודע כמחזאי.
"יורשי סוגה" נחשב למחזה הראשון של צ'יקמצו, אם כי לעיתים נטען כי 15 מחזות אנונימיים קודמים נכתבו על ידי צ'יקמצו אף הם.
צ'יקמצו כתב גם מחזות לתיאטרון הקבוקי בין 1684 ל-1695, שרובם נועדו להיות מבוצעים על ידי שחקן מפורסם באותה תקופה, (1647–1709).
לאחר 1695, ועד 1705, צ'יקמצו כתב כמעט באופן בלעדי מחזות קבוקי, ואז נטש כמעט לחלוטין את הז'אנר הזה באופן פתאומי.
הסיבה המדויקת אינה ידועה, אף על פי שקיימות ספקולציות רבות: אולי הבובות היו צייתניות וניתנות לשליטה יותר משחקני קבוקי השאפתניים, או שאולי צ'יקמצו לא הרגיש ששווה לכתוב עבור קבוקי כיוון שטוג'ורו עמד לפרוש, או שאולי הפופולריות הגוברת של תיאטרון הבובות הייתה בלתי ניתנת לעצירה מבחינה כלכלית.
טוען כי שיתופי הפעולה של צ'יקמצו עם מבצעים שונים השפיעו על התפתחותו כמחזאי.
שיתופי הפעולה שלו עם שחקני הקבוקי הובילו לדמויות ריאליסטיות יותר, בעוד ששיתוף הפעולה המאוחר שלו עם טקדה איזומו הוביל לתיאטרליות מוגברת.
בשנת 1705, צ'יקמצו הפך ל"מחזאי צוות" כפי שהוכרז במהדורות המוקדמות של "מראה בעלי המלאכה של ".
בשנת 1705 או 1706, צ'יקמצו עזב את קיוטו לאוסקה, שם תיאטרון הבובות היה פופולרי אף יותר.
הוא מת ב-6 בינואר 1725, או ב בהיוגו, או באוסקה.
ב-1706 הוא כתב מחזה לתיאטרון בובות בן שלוש מערכות בשם גוֹבאן טַאיהֵייקי ("כרוניקה של שלום גדול המשוחקת על לוח שחמט"), המבוסס על סיפורם של ארבעים ושבעה הרונין; זה הפך לבסיס של המחזה המאוחר והמוכר הרבה יותר .
130 מחזות אומתו ככאלה שנכתבו על ידי צ'יקמצו, כאשר 15 מחזות נוספים (בעיקר עבודות קבוקי מוקדמות) נחשדים גם כן ככאלה שנכתבו על ידו.
יצירות הבונרקו () של צ'יקמצו, שמתוכן 24 הן סֶוָואמוֹנוֹ (מחזות ביתיים), החלו להיחשב כספרות גבוהה בתקופת מייג'י ובתקופת טאישו.
רבים טענו כי גאונותו הייתה "בתיאור המופתי שלו את התשוקות, האובססיות וחוסר הרציונליות של לב האדם".
בעוד שגִ'ידָאִימוֹנוֹ (מחזות היסטוריים) של צ'יקמצו נחשבו חשובים יותר בזמנו, הטרגדיות הביתיות הן כיום "מוקד תשומת הלב הביקורתית העיקרי והמבוצעות בתדירות גבוהה יותר", וזוכות לשבחים על התיאור המעמיק שלהן של האנשים הפשוטים.
"התאבדויות האהבה בסונזאקי" (1703), אחד המחזות הביתיים המוקדמים ביותר בתיאטרון הבובות, היה להיט שהפיח רוח חיים חדשה בתיאטרון טקמוטו באוסקה.
אף על פי שהוא אינו נחשב חזק כמו מחזהו המאוחר יותר "התאבדויות האהבה באמיג'ימה" (1721), שיבח את קטע המוות כ"אחד הקטעים המקסימים ביותר בספרות היפנית".
כמו כן, נכתב ב"ספרות יפנית מודרנית מוקדמת: אנתולוגיה, 1600–1900" כי "תוף גלי הורייקאווה" (1707) הוא "בעל עניין ניכר בחקירת המיניות הנשית ובביקורת המשתמעת שלו על חיי הסמוראים בדרג נמוך".
ריי סאסאגוצ'י מנתה את אותו מחזה כאחת מיצירות הבונרקו הבולטות ביותר של צ'יקמצו יחד עם "שליחי האהבה לעולם הבא".
"התאבדויות האהבה באמיג'ימה" נחשב בדרך כלל לגדול מחזותיו הביתיים, אם כי "השליח לגיהנום" (1711), "האורן העקור" (1718), ו"רוצח-הנשים וגיהנום השמן" (1721) זכו אף הם לשבחים כיצירות "בעלות עוצמה יוצאת דופן".
האחרון מבין השלושה לא התקבל היטב בתחילה, ורכש מוניטין גבוה רק בסוף המאה ה-19. רוברט ניקולס כתב כי "לוח השנה של האהבה" (1715) זוכה להערכה רבה.
קירקווד טען כי היצירה קלושה במקצת במרקמה, אך "בכל זאת חושפת את מיומנותו של המחזאי ביצירת עלילה דרמטית מהחומרים הקלושים ביותר".
בסקירה של "צ'יקמצו: חמישה מחזות מאוחרים" של גרסטל, קתרין זלצמן-לי שיבחה את "עומק הדמות" שהושג ב"תאומים בנהר סומידה" (1720) באמצעות האזכורים השונים.
המחזות ההיסטוריים נחשבים לרוב לחלשים יותר, כאשר ניקולס כתב כי הדמות בהם נוטה להיות כפופה לעלילה.
"הקרבות של קוקסינגה" (1715), לעומת זאת, הוצג במשך שבעה עשר חודשים והפך למודל הקלאסי למחזות היסטוריה מאוחרים יותר.
הוא נשאר ברפרטואר של מסורות הבונרקו והקבוקי כאחד, ודונלד קין התייחס אליו כאל הגִ'ידָאִימוֹנוֹ היחיד שהוא "בעל ערך ספרותי אמיתי".
"הקורטיזנה משדה בּוּדְהָה" (1699) ו"הקורטיזנה והדָאינֶמְבּוּטְסוּ ממִיבּוּ" (1702) הם בין מחזות הקבוקי המפורסמים ביותר, אף על פי שקין טען כי אפילו הם "נחותים מכל בחינה" מיצירות הג'וֹרוּרי שנכתבו באותה תקופה.
ניקולס מנה את "הלבונה של הקורטיזנה", "הרמך הקשור" ו"גברות יפות במשחק קלפי שירה" כמחזות ההיסטוריים הטובים ביותר.
אן וולת'אל מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין כתבה כי ה"תיאור החי של יחסים בין-אישיים ואישיות פרטנית [ב"התאבדויות האהבה ערב פסטיבל קוֹשין"] מספק הוכחה מצוינת לכך שמחזותיו הביתיים של צ'יקמצו הפכו פופולריים יותר מהדרמות ההיסטוריות שלו".
"אי השטן", הסצנה השנייה במערכה השנייה של "הייקה ואי הנשים" (1719), הפכה לחלק מרפרטואר הקבוקי במאה ה-19 וכיום מבוצעת בדרך כלל בג'וֹרוּרי ובקבוקי כמחזה בפני עצמו.
התאבדויות האהבה בסונזאקי (曾根崎心中) (1703)
שיר הלילה של יוסאקו מטמבה (丹波与作待夜のこむろぶし)
הקרבות של קוקסינגה (国姓爺合戦) (1715)
התאבדויות האהבה באמיג'ימה (心中天網島) (1721)
רוצח-הנשים וגיהנום השמן (女殺油地獄) (1721)
הקורטיזנה משדה בּוּדְהָא (けいせい仏の原) (1699)
צ'כוסלובק גרופ (Czechoslovak Group בקיצור CSG), לשעבר קבוצת אקסקליבר, היא חברת החזקות תעשייתית-טכנולוגית צ'כית הכוללת למעלה מ-100 חברות ומעסיקה למעלה מ-14,000 עובדים ברחבי העולם.
CSG, שבסיסה בפראג, פועלת במספר מגזרים, כולל תעשיות הנשק, התעופה והחלל, הרכב והרכבות.
מאז ינואר 2018, הבעלים של קבוצת צ'כוסלובקיה הוא מיכאל סטרנד, בנו של המייסד, ירוסלב סטרנד.
בעוד שרוב פעילותה של CSG ממוקמת בצ'כיה ובסלובקיה, CSG מפעילה גם מפעלים בגרמניה, יוון, הודו, איטליה, סרביה, ספרד, בריטניה וארצות הברית.
בשנת 2024, החברה הפכה לאחת מיצרניות התחמושת הגדולות בעולם לנשק קל באמצעות רכישת קבוצת The Kinetic .
בשנת 2024, היו 78% מהכנסות CSG מייצור הקשור לתחום הביטחוני, כאשר ייצור תחמושת נשק קל תרם 11.3% נוספים.
CSG ייצאה את מוצריה ליותר מ-70 מדינות, כאשר 50% מהכנסות היו למדינות נאט"ו ו-42% לאוקראינה.
ירוסלב סטרנד החל את עסקיו כבעלים של מגרש גרוטאות בשנות ה-90. את התמקד עד מהרה בטיפול בציוד צבאי, אשר היה בעודף היצע קיצוני לאחר נפילת ברית ורשה.
בשנת 1995, סטרנד ייסד חברה משפחתית בשם Excalibur Army עם פחות מ-20 עובדים.
החברה החדשה הרחיבה את עסקיה מעסקאות גרוטאות ועד לשיפוץ ציוד צבאי עודף.
בהדרגה, החברה החלה לרכוש עסקים נוספים שהתמקדו בייצור רכבות, ציוד מכ"ם ומשאיות.
בשנת 2012 הוקמה חברת הבת MSM Group, שרכשה את השליטה במספר מפעלי תחמושת ממשלתיים בסלובקיה בשנת 2013 מכרשה השליטה בחברת המשאיות "טטרה"
בשנת 2015, CSG הפכה לספקית חשובה של טנקים ורכבי קרב חי"ר ששימשו את ממשלת עיראק נגד דאעש במהלך מלחמת עיראק (2013–2017).
בשנת 2016, קבוצת אקסקליבר שינתה את שמה לצ'כוסלובק גרופ.
באותה שנה, מיכאל סטרנד החל לכהן כיו"ר הדירקטוריון.
בשנת 2018 העביר ירוסלב סטראנד את ניהול החברה לבנו מיכאל, שהחל בהתרחבות עסקית בין-לאומית.
במאי 2020, רכשה חברת הבת MSM הסלובקית את יצרנית התחמושת הספרדית Fábrica de Municiones de Granada (FMG), המתמחה בתחמושת בקליבר גדול וברכיבי טילים.
רכישה זו אפשרה לקבוצת MSM להתרחב לשוקי התחמושת במערב אירופה, וחיזקה את נוכחותה הבינלאומית ואת בקרת שרשרת האספקה שלה.
בשנת 2022, רכשה CSG 70% ממניות חבאת "Fiocchi Munizioni", חברת תחמושת איטלקית.
באוקטובר 2023, CSG הודיעה על עסקה לרכישת עסקי התחמושת The Kinetic Group, שבבעלות חברת Vista Outdoor האמריקאית, בעסקה בשווי 1.91 מיליארד דולרץ מכירתה ל-CSG עוררה מחאה מצד הסנאטורים ג'יי.
ואנס, ג'ון נילי קנדי, חבר הקונגרס קליי היגינס ואיגוד השריפים הלאומי.
בעלי המניות של Vista Outdoor אישרו את מכירת Kinetic Group ב-25 בנובמבר 2024 תמורת 2.23 מיליארד דולר.
CSG הייתה אחת הספקיות האירופיות המובילות של מוצרים ביטחוניים ומוצרים קשורים לאוקראינה.
עוד לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, מספר כלי נשק אוקראינים השתמשו בשלדות משאית טטרה 817 מתוצרתה, כולל התותח 2S22 בוהדנה, מערכת ארטילריה רקטית בורבי וטיל השיוט R-360 נפטון.
בשנת 2024, סיפקה CSG מיליון פגזי ארטילריה לאוקראינה, בחלקה באמצעות ייצור עצמי, בחלקה באמצעות יבוא חוזר ביוזמת ממשלת צ'כיה.
ב-23 בינואר 2026 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות בורסת Euronext - אמסטרדם וגייסה 3.8 מיליארד יורו.
ביום המסחר הראשון זינק שווי השוק של החברה ב-30% ליותר מ-30 מיליארד יורו.
חברת "אלביט מערכות" משווקת תותח מדגם ATMOS ורקטות מדגם PULS על גבי מרכב משאית 6X6 של "טטרה", בין השאר נמכרו מערכות אלו להולנד ומרוקו.
היא גובלת בצפונה בפולין, במערבה בגרמניה, בדרומה באוסטריה ובמזרחה בסלובקיה.
היא מורכבת משני אזורים עתיקים בשם בוהמיה ומוראביה וחלקים מאזור שלזיה.
בירתה של המדינה, והעיר הגדולה ביותר בה, היא פראג.
במרץ 1999 הצטרפה הרפובליקה הצ'כית לברית נאט"ו ובמאי 2004 הפכה לחברה באיחוד האירופי.
בשטחה של צ'כיה התקיימו בימי הביניים הממלכות הסלאביות של בוהמיה ומוראביה.
לאחר מכן הייתה נתונה לשלטון בית הבסבורג, והיוותה חלק מן האימפריה הרומית הקדושה ומאוחר יותר מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתחררה מהשלטון האוסטרי ויחד עם סלובקיה, שכנתה ממזרח, הייתה למדינה פדרטיבית עצמאית שנקראה צ'כוסלובקיה, אשר בה הייתה צ'כיה הרכיב הדומיננטי.
במלחמת העולם השנייה נכבשה בידי גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה הפכה שוב לחלק מצ'כוסלובקיה, שבה כוּנן משטר סוציאליסטי הנתון לשליטתה של ברית המועצות.
ב-1989, בעקבות קריסת ברית המועצות, נפל המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, וכעבור זמן קצר התפרקה המדינה בהסכמה לשני מרכיביה, צ'כיה וסלובקיה, שהפכו למדינות עצמאיות ב-1993. בצ'כיה מתקיים משטר דמוקרטי פרלמנטרי יציב.
כלכלתה היא כלכלת שוק חופשי מפותחת, מהמצליחות שבין מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר.
אוכלוסיית צ'כיה הומוגנית למדי, במפקד שנערך בשנת 1980, 95% מאזרחי צ'כיה נרשמו כצ'כים, עם סלאבי מערבי, הדובר את השפה הצ'כית.
באזור צ'כיה התקיימה התיישבות אנושית למן התקופה הפלאוליתית.
במאה השלישית לפני הספירה התיישבו באזור שבטים קלטיים.
בכתב העת Antiquity, פורסם ב-2023, כי נמצאו שרידים מסדנת הזכוכית הקדומה ביותר מלפני 2,000 שנים באתר נמצ'יצה הנחשב אחד מאתרי ההתיישבות החשובים ביותר במאה ה-3–2 לפנה"ס, בתקופת לה טאן, בו היו מרכז ייצור, מסחר, מושב לאליטות ומרכז פולחני.
בין המאה ה-1 למאה ה-5 לספירה היגרו אליו שבטים גרמאניים.
במהלך נדידת העמים הגדולה, בין המאה ה-5 למאה ה-7 לספירה, היגרו לאזור שבטים גרמאנים נוספים ולאחריהם עמים סלאבים.
התיעוד המוקדם ביותר לממלכה סלאבית עצמאית, שכללה גם את שטחי צ'כיה, הוא מהמאה ה-7.
במאה ה-9 נכלל שטחה של צ'כיה בדוכסות מוראביה.
שושלת פשמישל , שראשיתה בנסיכות זעירה בסביבות פראג, השתלטה במהלך המאה התשיעית על בוהמיה, ולאחר קריסת דוכסות מוראביה נעשתה לכוח השליט בצ'כיה כולה.
בוהמיה, שהפכה לממלכה במאה ה-12, נכללה בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, אך נהנתה בימי הביניים ממעמד עצמאי למעשה.
למן המאה ה-16, איבדה צ'כיה את מעמדה העצמאי בתוך האימפריה הרומית הקדושה, אשר הייתה מאוחר יותר לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר נפילת האימפריה במלחמת העולם הראשונה, נוצרה צ'כוסלובקיה כאיחוד בין השטחים הצ'כיים לשטחים הסלובקיים.
צ'כיה, שבה שוכנת בירת המדינה המאוחדת פראג, הייתה הרכיב הדומיננטי בפדרציה מבחינה כלכלית ופוליטית.
במלחמת העולם השנייה שחרר הצבא האדום את שטחי צ'כוסלובקיה מיד הנאצים, ולאחר תקופת מעבר קצרה כוֹננו בה הסובייטים שלטון קומוניסטי שהיה נאמן לברית המועצות.
המשטר הקומוניסטי במדינה, אף שהיה חד-מפלגתי ומדכא, היה פחות נוקשה מאשר ברוב מדינות מזרח אירופה.
בשנת 1968 הנהיג שליט צ'כוסלובקיה, אלכסנדר דובצ'ק, ליברליזציה חלקית במדינה, צמצם את הפגיעה בחופש העיתונות ובזכויות האזרח, שחרר חברי המפלגה שנאסרו או הוגלו במהלך השנים ואף החל במהלכי התקרבות למערב.
צעדים אלה, שקיבלו את הכינוי "האביב של פראג", עוררו דאגה רבה במוסקבה.
ב-20 באוגוסט 1968 נערכה הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ששמה קץ לליברליזציה והשליטה מחדש משטר קומוניסטי נאמן למוסקבה, תחת הנהגתו של גוסטב הוסאק.
לאחר זמן קצר הפסיקה צ'כוסלובקיה להתקיים כמדינה אחת ובינואר 1993 נפרדה לשתי מדינות עצמאיות: הרפובליקה הצ'כית וסלובקיה.
הרפובליקה הצ'כית שמרה לעצמה את ההמנון והדגל של צ'כוסלובקיה.
צ'כיה הצטרפה לארגון נאט"ו בשנת 1999 והפכה לחלק מהאיחוד האירופי בשנת 2004.
חוקת צ'כיה מגדירה את מבנה המשטר.
נשיא צ'כיה מהווה את ראש המדינה, עם מספר סמכויות חשובות.
על פי החוקה, יש לו הסמכות לפעול במספר תחומים שלביצוע שינויים בהם נדרשת חתימתו לצד חתימת ראש הממשלה.
עם זאת, עיקר סמכויות השלטון מסורות בידי ראש הממשלה, הזקוק לאמון הפרלמנט.
הפרלמנט הצ'כי מורכב משני בתים.
הבית העליון הוא הסנאט בן 81 החברים והבית התחתון הוא בית נבחרים שבו 200 מושבים.
אחוז החסימה בבחירות לבית הנבחרים עומד על 5%.
בבחירות לבית התחתון שהתרחשו באוקטובר 2017:
המפלגה האזרחית הדמוקרטית – 25 מושבים
מפלגת הפירטים – 22 מושבים
חרות ודמוקרטיה ישירה – 22 מושבים
המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה – 15 מושבים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית – 15 מושבים
האיחוד הנוצרי והדמוקרטי – 10 מושבים
ראשי עיר ועצמאים – 6 מושבים
בסנאט לעומת זאת יושבים נציגים של 20 מפלגות שונות.
הסיעה הכי גדולה היא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם 25 מושבים מתוך 81.
בעיני ישראלים רבים, נכון לעשור השני של המאה ה-21 צ'כיה נחשבת לאחת מידידותיה הגדולות של ישראל באירופה.
ביום ירושלים ה-50 (2017) הכיר הפרלמנט הצ'כי בירושלים כבירתה של מדינת ישראל.
הרפובליקה הצ'כית מורכבת מ-13 מחוזות (קראייה – kraje; יחיד: קראי – kraj), ועיר בירה אחת:
הכלכלה הצ'כית נחשבת ליציבה והמצליחה מבין המדינות הפוסט-קומוניסטיות.
היא התאוששה מהמיתון ומאז אמצע 1999 צמיחתה הובלה על ידי יצוא לאיחוד האירופי, במיוחד לגרמניה, והשקעת חוץ, בעוד הביקוש הפנימי התחדש.
התמ"ג לנפש, נכון ל-2016 הוא $32,622, מעט מתחת לממוצע בכלכלות האירופאיות המובילות.
התיירות משמשת מקור חשוב להכנסותיה של המדינה, שכן מדי שנה פוקדים אותה למעלה מ-20 מיליון תיירים.
בצ'כיה כורים בממוצע שנתי 11 מיליון טון פחם, פחם חום בתפוקה של 66 מיליון טון בשנה, וכן מעט גז בישול ונפט לשימוש מקומי.
כן כורים בצ'כיה נחושת, אבץ, עופרת, מגנזיום, כסף, ואף אנטימון.
התעשיות העיקריות המיוצאות חוץ למדינה הן: ייצור פלדה, מכונות, ציוד תעשייתי, ציוד חקלאות, כלי רכב, כימיקלים, נשק וחומרי נפץ, מוצרי מזון, מוצרי חרסינה ועוד.
המדינה מייבאת בעיקר נפט, אלומיניום, ציוד אלקטרוני, מחשבים, ציוד תעשייתי ופלדה.
המסחר מתנהל בעיקר עם המדינות: גרמניה, סלובקיה השכנה, איטליה, רוסיה, פולין, ושאר מדינות האיחוד האירופי.
צ'כיה שוכנת ברובה בין קווי רוחב 48 ו-51 צפון, וקווי אורך 12 ו-19 מזרח.
בוהמיה שבמערב היא עמק המנוקז על ידי הנהרות אלבה וולטאבה המוקף בהרים נמוכים, כמו רכס הסודטים, ששם נמצאת הפסגה הגבוהה במדינה – הר סניישקה (1,602 מ') mount snezka.
מוראביה, חלקה המזרחי של צ'כיה, אף הוא משופע גבעות.
הוא מנוקז בעיקר על ידי נהר המורבה, שהוא יובל של הדנובה.
כמו כן, הוא מנוקז על ידי יובלים של נהר האודר.
בספטמבר 2024 המדינה סבלה מהצפות בעקבות סופת בוריס.
צ'כיה סבלה בעבר מגידול אוכלוסייה שלילי עקב שיעור ילודה שלילי (שנותר נמוך עד היום – 1.5 לאישה), אך עקב גלי ההגירה בעשור השני של המאה ה-21 המדינה חזרה לגידול אוכלוסייה חיובי.
תוחלת החיים הממוצעת במדינה היא 79 שנים.
האוכלוסייה בצ'כיה הומוגנית למדי מבחינה אתנית, מרבית האוכלוסייה הם צ'כים (95%), על-פי מפקד מ-1980. במדינה קיימים מספר מיעוטים קטנים: סלובקים, גרמנים, צוענים, הונגרים, אוקראינים ופולנים, וכן מיעוט קטן של מהגרים מווייטנאם (כ-30,000).
חלק מתושבי מוראביה מגדירים את זהותם הלאומית כמוראבית, אך מרביתם רואים עצמם כצ'כים, ומתייחסים למוראביוּת כאל זהות אזורית ולא לאומית, ואל לשונם כדיאלקט של צ'כית ולא כשפה נפרדת.
במפקד אוכלוסין משנת 2011 הגדירו עצמם כ-522,000 מן התושבים (כ-4.9% מכלל אוכלוסיית צ'כיה, וכשישית מאוכלוסיית מוראביה) כמוראבים מבחינה לאומית, עלייה קלה לעומת כ-380,000 שהגדירו עצמם כך ב-2001, אך ירידה לעומת 1.3 מיליון ב-1991. במפקד של 2011, 63% מתושבי צ'כיה הגדירו עצמם כצ'כים ו-26% לא הגדירו עצמם כשייכים לקבוצה כלשהי.
אחרי חלוקת צ'כוסלובקיה בשנת 1993, נותר מיעוט של סלובקים ברפובליקה הצ'כית והם מהווים כ-2% מכלל האוכלוסייה.
הגבול בין צ'כיה לסלובקיה נותר פתוח למעבר חופשי לאזרחי צ'כוסלובקיה לשעבר.
השפה הרשמית במדינה היא השפה הצ'כית, והיא מכונה לפעמים גם "בוהמית".
הצ'כית היא שפה סלאבית מערבית, מתוך קבוצת השפות הסלאביות של משפחת השפות ההודו אירופאיות.
ההתפלגות הדתית במדינה: 34.5% מהתושבים מגדירים עצמם חסרי דת.
הקהילה היהודית ברובה הושמדה בשואה.
לאחר השואה, בשנת 1947 חיו בצ'כוסלובקיה כ-44,000 יהודים, מעל למחציתם בצ'כיה.
צ'כית (מכונה לפעמים גם "בוהמית") היא שפה סלאבית מערבית, מקבוצת השפות הסלאביות במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
השפה הצ'כית קרובה יחסית לסלובקית, פולנית וסורבית.
במשך יותר מאלף שנות התפתחותה באזורים החופפים פחות או יותר את שטח הרפובליקה הצ'כית של ימינו היא הושפעה רבות מהשפה הגרמנית המדוברת באזורים השכנים ממערב.
השפה מדוברת בפי כ-12 מיליון איש ומתוכם 10 מיליון אזרחי הרפובליקה הצ'כית, שהיא שפתה הרשמית, ועד 1991 הייתה הצ'כית שפתה הרשמית של רפובליקת צ'כוסלובקיה.
הצ'כית החלה להופיע בכתב במהלך המאה ה-13 בערך, תחילה היו ניבים צ'כיים רבים אך במאות ה-15 וה-16 עם הרפורמות הדתיות באותה התקופה התפתחה השפה הצ'כית לצורתה התקנית, על בסיס הניב של פראג.
בצ'כית שבע יחסות שמות עצם בדומה להרבה שפות סלאביות אחרות, והבחנה ברורה בין תנועות קצרות וארוכות המסומנות כקו נטוי מעל האות (á) והטעם נופל לרוב על ההברה הראשונה במילה.
בדומה לפולנית ואוקראינית (אך לא רוסית) קײם בצ'כית חנכוך (ריכוך) של עיצורים 'קשים' בסוף המילה בנטיות היחסה.
הצ'כית עשירה בעיצורים, ונפוצים בה צרורות עיצורים ואף מילים שלמות ללא תנועה כלשהי.
שלום, היי (לא רשמי): Ahoj
סליחה (אני מצטער/ת): Omlouvám se
צֵ'לוֹ (ברבים: צ'לואים; בעברית: בַּטְנוּנִית; באיטלקית Violoncello, וִיּוֹלוֹנְצֵ'לוֹ, תרגום: ויולונה קטן) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הקשת בעל 4 מיתרים.
הוא משמש אף כחלק מהרכב קאמרי, וכמו כן ככלי סולו.
הצ'לו פותח בצפון איטליה במהלך המאה ה־17 מכינור הבס שרווח החל מהמחצית השנייה של המאה ה־15 והיה בין היתר גדול מהצ'לו.
ב־1660 פותחו "מיתרי גיד מלופפי מתכת" (בעבר מיתרי כלי הקשת היו עשויים ממעי בהמות.
המונח המקובל "מיתרי גיד"), פיתוח זה אִפשר שימוש נוח ומדויק בצלילים הנמוכים בכלים בעלי גוף תהודה קטן יותר לעומת מיתרי הגיד הקודמים.
שלב משמעותי בהתפתחות היה במחצית השנייה של המאה ה-17 בכלים בעלי הגוף המוקטן שבנה אנטוניו סטרדיווארי.
ישנן דוגמאות לכלים הדומים מאוד לצ'לו המודרני, עד כדי הגדרתם כצ'לו לכל דבר, כבר מייצורו של סטרדיווארי, אך רק במחצית השנייה של המאה ה־18, עם התמסדות התזמורות הראשונות התקבעה צורתו של הצ'לו וגודלו.
צ'לואים מתקופת הבארוק שונים אלה מאלה בגדלם, ונבדלים מהכלי המודרני במספר מאפיינים טכניים (זווית צוואר הכלי, גובה הגשר וגלם המיתרים) המִתרגמים בעיקר למתח המיתרים, המאפשר בכלי המודרני צליל עוצמתי יותר, ועיצוב (למשל הוספת רגלית למשען הצ'לו במקום החזקתו על שוקי הנגן) המאפשר נגינה נוחה פחות במהלכים מוזיקליים מסוימים.
בתחילה צורת האחיזה בכינור הבס המוקטן (או הצ'לו המוקדם) הייתה בדומה לאחיזת הכינור והויולה, והיה זה אחד המאפיינים המבחינים בינו ובין הויולה דה גמבה ומשפחת כלי הויול, שבכולם, גם בבעלי גוף התהודה הקטן, מנגנים במאונך בדומה לאחיזת הצ'לו המודרני.
מאפיינים מבחינים נוספים בין משפחת הויול למשפחת ה"ויולה דה בראציו" הם היעדר הסריגים מהשחיף, מספר המיתרים הקטן (4 מיתרים, כמו גם גרסת 5 מיתרים) וצורת גוף התהודה השונה.
הצ'לו המודרני נשען על הקרקע, הצ'לו הקלאסי נאחז בין שוקי הנגן, ואילו הצ'לו המוקדם מאמצע תקופת הבארוק נאחז בניצב לעצם הבריח ולכתף.
גישה זו לנגינה שוחזרה מציורים תקופתיים על ידי סיגיסוולד קאוקן, ונראה שלא האריכה ימים – בשיאה של תקופת הבארוק הצ'לו, שהיה עודו "כלי חדש", כבר נאחז במאונך בין שוקי הנגן.
בצמרת הכלי ישנם מפתחות כיוון, בעזרתם מותחים את המיתרים על מנת לשנות את גובה הצליל ההתחלתי המופק מהם.
מפתחות אלה לא מחוברים לצמרת הכלי (כמו בגיטרה, למשל), אלא תפוסים בעזרת לחץ.
צמרת הכלי מסתיימת בצורה של "שבלול".
מתחת למפתחות הכיוון נמצא הצוואר, ועליו יש שחיף.
השחיף, העשוי מעץ שחור, ממשיך אל גוף הכלי.
מתיחת המיתרים, הנגרם כתוצאה מהלחיצה משנה את גובה הצליל.
הגוף - מתחת לצוואר, מתחילה תיבת התהודה, שתפקידה להגביר את הצליל ולהוסיף נפח בצליל.
גב הכלי והדפנות עשויים עץ אדר (מייפל) או עצים אחרים ובטן הכלי עשויה מעץ אשוח.
גב ובטן הכלי קמורים בדרך כלל, כדי להוסיף עוד נפח לתיבת התהודה.
לצד המחובר לצוואר של תיבת התהודה קוראים גם כתפיים.
בצידי תיבת התהודה של כלי קשת ישנם שקעים התורמים לכך שכאשר מנגנים עם הקשת על המיתרים החיצוניים – דו ולה, היא לא תתנגש בגוף הכלי.
בסמוך לשקעים, ישנם שני חתכים מקבילים זה לזה הנקראים זרקות ודומים לצורת האות f.
הגשר גבוה, ומעוגל (שלא כמו בגיטרה, בה הגשר שטוח), כדי שיהיה ניתן לנגן על כל מיתר בנפרד.
הגשר בעל צורה קבועה בכל כלי הקשת המערביים, והוא לא מודבק לכלי, אלא מוחזק באמצעות הלחץ הרב של המיתרים המתוחים - כ־140 ק"ג.
הנשמה קובעת את כל גוון הצליל של הכלי, וכל תזוזה קטנה של הנשמה תשנה את אופי הכלי - אם יהיה חריף, עדִין, מתוק וכו'.
בוני כלי הקשת משחקים עם הנשמה בהתחלה כדי לבדוק מה הנקודה שבה הקול שמפיק הכלי הוא הטוב ביותר, בדומה למגבר שבו מגבירים את הבס, או את הטרבל.
המיתרים מסתיימים בחלק הנקרא מִשְחָל, שהוא תוספת לכלי הקשת, המתוח בעזרת חוט פלסטיק קשיח אל הכפתור התחתי הנעוץ בתחתית הכלי.
חלק זה צר בתחתיתו, והולך ומתרחב, ובמעלה ישנם 4 ברגים, 'בורגי כיוון' אליהם מחוברים המיתרים.
ברגים אלה עוזרים לכיוון עדין של הצליל.
בצ'לו נוהגים לשים בכל המיתרים את בורגי הכיוון מאחר שההשפעה על הצליל קטנה יותר מבכינור, ומכיוון שלכוון את הצ'לו עם המפתחות יותר קשה מאת הכינור.
הרגלית - בתחתית הצ'לו ישנה רגלית, שנועדה להשענתו לצד הצ'לן.
את הרגלית אפשר להאריך ולקצר, והיא נכנסת לגוף הצ'לו בעת אי־שימוש בו.
בעבר רגלית זו לא הייתה קיימת, והצ'לנים התבקשו להחזיק בעצמם את הצ'לו בין הברכיים, ובכך לשמור עליו יציב בעת הנגינה.
כדי לעשות זאת, הצ'לנים אף היו מאמנים את שרירי רגליהם לפני ההופעות.
המיתרים - על גבי השחיף מתוחים המיתרים ביו המשחל למפתחות על גבי הגשר והסיפית.
מיתרי הצ'לו עבים יחסית, ועשויים חוטי מתכת, לרוב פלדה.
המיתרים מכוונים במרווח קווינטה זה מזה הנחשב ל"מרווח זך", כך שנגינה "פתוחה" מבלי לחיצה על המיתרים, אם עם קשת אם בפריטה תניב מנגינה זכה.
לצ'לו ארבעה מיתרים (מהנמוך לגבוה): דו, סול, רה, ולה.
ייחודו של הצ'לו לעומת יתר כלי הקשת ברוחב מנעדו.
בכלים מודרניים המיתרים עשויים ממתכת מלופפת (בצ'לו בארוק וקלאסי שני המיתרים הגבוהים הם "מיתרי גיד" העשויים ממעיי בהמות והמיתרים הנמוכים הם מיתרי גיד מלופפים במתכת), המיתרים המפיקים צלילים נמוכים יותר עבים מהמיתרים המפיקים את הצלילים הגבוהים.
המיתרים בצ'לו קשים יחסית לכינור, וצריך ללחוץ עליהם בעוצמה מרובה בשביל להפיק צליל אחיד ומדויק, כתוצאה מכך כריות אצבעות יד שמאל של נגני כלי הקשת הופכות קשות.
בכלי הקשת המערביים אין סריגים (סימונים על גבי השחיף המורים לנגן על מיקום הנחת האצבע, כמו בגיטרה), אלא ישנן "פוזיציות" ששמן נקבע על־פי המיקום של היד על גבי השחיף, והנגנים נדרשים לזכור המיקום המדויק על גבי השחיף כדי להפיק את הצליל הרצוי (בדומה לכינור, ויולה ואף לטרומבון).
הקשת המשמשת היום לנגינה בכלי קשת מערביים מקורה במאה התשע עשרה, והיא פיתוח של קשתות מוקדמות יותר.
בתקופת הבארוק למשל הקשת הייתה קמורה הרבה יותר מהקשת המודרנית, והצ'לן היה מחזיק באמצע הקשת כדי לנגן.
כיום עשויה הקשת מעץ גמיש, בקשתות מקצועיות – מעץ הפרנמבוקו, ולרוב עשויה מפיברגלאס או קארבון, ובין שני קצוות הקשת מתוחה רצועה של שיער זנב סוס.
כדי ליצור חיכוך בין המיתר לקשת, מורחים על השערות שרף (קולופוניום), מופק משרף של מחטניים.
השרף הדָביק מחספס את הקשת ומסייע בהרעדת המיתר.
בקצה הימני של הקשת יש חלק הנקרא פְרוֹש , והוא תורם למשקלה של הקשת.
הפרוש משמש גם לאחיזת הקשת בידו הימנית של הנגן.
מעל הפרוש מצוי בורג שבעזרתו ניתן למתוח ולהרפות את שערות הקשת.
באמצעות וויסות מתיחות השערות אפשר לשפר את צלילו של הכלי, המשתנה עם תנאי הסביבה, כיוון שבקור נוטה הקשת להימתח, ובחום נוטה להתרפות.
תפקידה של הקשת להרעיד את המיתר באופן מחזורי (מאות "פריטות" קטנות בשנייה) ובכך להפיק צליל.
באמצעות הקשת ניתן לשלוט בעוצמת הצליל, משכו, צבעו ועוד פרמטרים רבים נוספים.
צלילים מודגשים מנוגנים בדרך כלל בקשת "יורדת" (כלומר, מן הפרוש עד החוד) וצלילים לא מודגשים בקשת "עולה" (מתחילה בחוד).
הקשת נמדדת לפי האיזון שבה.
ככל שהקשת גמישה יותר, והאיזון שלה נכון, כך עולים איכותה וערכה הכספי.
אם רוצים להפיק צליל חזק יותר בעזרת הקשת, צריך לנגן איתה קרוב לגשר, שם המיתרים מתוחים יותר.
אם רוצים להפיק צליל חלש יותר, יש להתרחק עם הקשת מהגשר (קרוב יותר לשחיף).
גודלו ומשקלו של הצ'לו אינם מאפשרים את הנחתו על הכתף בדומה לכינור, ולכן, נהוג לנגן עליו כשהוא מונח על הרצפה, והצֵ'לָן יושב מאחוריו כשהכלי בין ברכיו או לצדו.
בַּנְגינה יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת ארבע אצבעות, כשהאגודל מאחור, ויד ימין מחזיקה את הקשת, כאשר האגודל גם מאחור.
אך בפוזיציות הגבוהות, הצ'לן כמעט ולא משתמש באצבע הרביעית, אלא רק בשלוש האחרות וידו נשענת על השחיף בלבד, בלי תמיכת האגודל מאחור.
ישנה פוזיציה ייחודית בצ'לו, שלא קיימת בשאר כלי המיתר, והיא נקראת "פוזיציית אגודל", בה הצ'לן מניח את אגודלו על שני מיתרים בכל פעם בצורה אנכית.
בצ'לו ובשאר כלי הקשת נהוג לעשות ויברטו, הגורם לצליל להישמע רך ונעים לאוזן.
יש אפשרויות רבות לנגינה בעזרת הקשת: אפשר לנגן כמה צלילים באותו כיוון של הקשת (לגטו), או לנגן כל צליל בכיוון אחר, ניתן לנגן צלילים נפרדים באותה הקשת, כך שמבחינה טכנית מנגנים את הצלילים במשיכה אחת, אך לפני כל צליל עוצרים מעט את התנועה של הקשת.
ניתן לנגן צלילים נפרדים וקופצניים, הנקראים סטקטו (staccato) יש כמה סוגים של סטקטו: הסוג האחד הוא להקפיץ את הקשת מעל המיתר, והאחר (הנקרא "צביטות") הוא להפעיל משקל על הקשת ולשחרר.
כאשר רוצים להשיג בכלי קשת צליל חזק (פורטה), בדרך כלל מנגנים יותר קרוב לגשר, משתמשים בקשת מהירה ומפעילים הרבה משקל על הקשת, וכאשר רוצים להשיג צליל חלש (פיאנו) מניעים את הקשת בצורה איטית בלי להפעיל משקל רב.
ישנו עוד הבדל בחוזק הצליל והוא כיווני הקשת לימין או לשמאל, כיוון ימין נקרא "למטה" והוא בדרך־כלל בא על הפעמה החזקה בתיבה, משום שהוא נשמע יותר 'מודגש' ומסמנים אותו כך, , וכיוון שמאל נקרא "למעלה" והוא בדרך־כלל בא על הפעמה החלשה בתיבה ומסמנים אותו כך: .
ועוד כללים בתנועות הקשת הנותנים אפקטים שונים לפי סגנונות הנגינה, ויוצרים אחידות בתנועת הקשתות של חברי התזמורת.
התווים לצ'לו נכתבים בדרך־כלל במפתח פה, המיועד לצלילים נמוכים.
אך ישנן יצירות במפתח דו טנור שהוא המפתח האמצעי, ובמפתח סול שהוא המפתח הגבוה ביותר.
מלחינים רבים בהיסטוריה כתבו יצירות לצ'לו.
שש סוויטות לצ'לו ללא קונטינואו נכתבו על ידי יוהאן סבסטיאן באך, ונחשבות ל"תנ"ך של הצ'לו".
הסוויטות הוקלטו מאות פעמים, כשכל צ'לן מביא את פרשנותו הייחודית ליצירה, הדורשת מהמבצע יותר מכפי שניתן לבצע בכלי אחד ועל ידי נגן אחד.
הסוויטות מפורסמות בכך שאפילו היעדר היכולת לנגן הרמוניה בצ'לו, כפי שניתן בכינור ובכלים אחרים, הן מכילות "הרמוניה מרומזת" וניכר שהולחנו בהלך מחשבה פוליפוני (כמו כל גוף יצירתו של באך, ובפרט זה שנכתב ללא קונטינואו).
קונצ'רטי לצ'לו נכתבו על ידי אנטוניו ויוואלדי, קארל פיליפ עמנואל באך, יוזף היידן, לואיג'י בוקריני, רוברט שומאן, אדואר לאלו, קאמי סן־סנס, אדוארד אלגר, סרגיי פרוקופייב, דמיטרי שוסטקוביץ', אראם חאצ'טוריאן, בנג'מין בריטן, אנרי דיטייה, ויקטור הרברט ואלפרד שניטקה, כנראה המפורסם בקונצ'רטי שהולחנו לצ'לו, הקונצ'רטו מאת אנטונין דבוז'אק.
סונאטות רבות נכתבו לצ'לו, המפורסמות שבהן מאת המלחינים: ויואלדי, בטהובן, מנדלסון, ברהמס, דביסי, שופן סן־סאנס, גריג, רחמנינוב, פרוקופייב, שוסטקוביץ', פולנק, בריטן ושניטקה.
הסוויטות מאת באך, הן מקבילה מהבארוק לסונטה, שהייתה צורה חדשה יותר, באופן יוצא דופן בחר באך להלחין סונטות לויולה דה גמבה וסוויטות לצ'לו, הגמבה, הכלי הוותיק בצורת הסונטה החדשה ואילו הצ'לו, הכלי הצעיר בצורת הסוויטה המסורתית.
מוצרט לא חיבר אף יצירה לצ'לו, אך בסימפוניות, ברביעיות המיתרים וביצירות רבות אחרות תפקידים לצ'לי.
בטהובן הלחין קונצ'רטו לפסנתר, כינור, צ'לו ותזמורת, וברהמס הלחין קונצ'רטו לכינור, צ'לו ותזמורת.
המלחין הברזילאי והצ'לן הייטור וילה לובוס כתב סדרה של תשע יצירות לשמניית צ'לנים בשם "בכיאנאס ברזילראס" כמחווה למלחין באך, המפורסמת ביותר היא "בכיאנאס ברזילראס מספר 5".
צֶ'לְיָאבִּינְסְק (רוסית: ) היא עיר רוסית מדרום-מזרח להרי אורל על נהר המיאס, יובל של נהר אורל, כ-210 ק"מ דרומית ליקטרינבורג.
העיר היא בירתו של מחוז צ'ליאבינסק.
מבצר צ'ליאבה, שסביבו קמה העיר, הוקם בשנת 1736 על ידי הקולונל אלכסיי טבקלב.
מקור שם המבצר בשפה הטורקית: "צ'לבי" משמעו "נסיך" או "משכיל".
בשנים 1773–1774 נטלה העיר חלק במרד ימליאן פוגצ'וב ואף נכבשה.
ב-1781 נבנו השכונות הראשונות מחוץ לחומות, ונוסדה למעשה העיר.
עד סוף המאה ה-19 הייתה צ'ליאבינסק עיירה קטנה, ב-1892 הושלמה מסילת הברזל בקו סמארה–זלאטואוסט שחיברה את העיר עם מוסקבה וממנה עם שאר אירופה.
בשנה זו הוחל גם בהקמת קו הרכבת הטרנס-סיבירית מצ'ליאבינסק וב-1896 קושרה העיר עם יקטרינבורג.
העיר הפכה לתחנת מעבר לסיביר ובמשך 15 השנים שבין 1900–1915 עברו דרכה יותר מ-15 מיליון בני אדם, עשירית מכלל אוכלוסיית רוסיה.
חלקם נשארו בעיר ותנועת מתיישבים זו נתנה תנופה משמעותית לפיתוח העיר.
בשנות השלושים עברה ברית המועצות תיעוש מהיר, וצ'ליאבינסק הייתה למרכז תעשייתי חשוב של תעשיית המתכת.
ב-1933 הוקם בה מפעל הטרקטורים ("צ'ליאבינסקי טרקטורניי זאבוד", ЧТЗ) ומכון מטלורגי.
שנה לאחר מכן היא הייתה לבירת המחוז ונפתחה בה אוניברסיטה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החליט סטלין להסיג מפעלי תעשייה חשובים מפני הנאצים המתקדמים בסוף 1941. צ'ליאבינסק שכנה באזור מרוחק ובטוח יחסית, ומפעלי תעשייה רבים הועברו אליה, למרות היותה עיר קטנה יחסית.
מפעלים רבים נותרו בעיר גם לאחר המלחמה והפכו אותה למרכז חשוב.
קווי ייצור גדולים לטנקי T-34 וקטיושות פעלו בעיר, ומפעל הטרקטורים הוסב לייצור טנקים.
מפעל "קירוב 185" לייצור טנקים כבדים הועבר גם כן מלנינגרד לצ'ליאבינסק, ומשם עבר לאומסק ב-1962.
העיר זוהתה עם תעשיית הטנקים עד כדי כך שכונתה "טנקוגראד".
העיר למעשה נבנתה במהירות בתקופה זו, שכן לפניה היה במקום רק גרעין יישוב קטן ששרידיו נראים היום במרכז העיר.
בשנת 1957 אירעה במפעל לעיבוד דלק גרעיני המצוי במאיאק, כ-150 קילומטר צפונית מערבית לעיר, תאונה שגרמה להתפשטות חומר רדיואקטיבי על פני שטח נרחב.
צ'ליאבינסק עצמה אומנם לא נפגעה, אך מעריכים כי במחוז צ'ליאבינסק מתו כ-200 איש מהקרינה.
תאונה זו הייתה, עד אסון צ'רנוביל שלושים שנה מאוחר יותר, התאונה הגרעינית החמורה ביותר בהיסטוריה.
בשנת 1956 הגיעה האוכלוסייה ל-612 אלף, וב-1979 כבר עברה את המיליון.
בעיר למעלה מתריסר אוניברסיטאות ומכוני לימודים גבוהים.
העיקריים בהם: אוניברסיטת דרום אורל, אוניברסיטת צ'ליאבינסק והאקדמיה לרפואה.
המוסד הוותיק ביותר הוא אוניברסיטת צ'ליאבינסק לפדגוגיה שנוסדה בשנת 1934.
צפונית-מזרחית לעיר צ'ליאבינסק נמצא נמל התעופה צ'ליאבינסק שפועל משנת 1953 ומהווה נמל תעופה בינלאומי.
בניית הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק החלה בתחילת שנות התשעים, ותוכננו בה שלושה קווים.
הפרויקט סבל מדחיות רבות וביטולים עקב מצבה הפוליטי והכספי הרעוע של העירייה, עד שלבסוף הוחלט לבטלו בשנת 2021. הקטעים שנבנו ינוצלו לפרויקטי תחבורה אחרים.
צ'ליאבינסק היא מרכז תעשייתי חשוב ברוסיה.
מרוכזים בעיר מפעלי מתכת וציוד צבאי.
העיקריים בהם: קומבינאט המתכת צ'ליאבינסק (CMK), מפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק ומפעל ערגול הצינורות לתעשיית הנפט והגז.
בעיר שוכנים גם מספר מפעלי אלקטרוניקה גדולים כ"מטראן", "פולט", ו"זאבוד אלקטרומשינה" המייצרים מוצרים צבאיים ואזרחיים.
לצ'ליאבינסק יש 4 ערים תאומות:
צ'למספורד היא עיר במחוז אסקס שבאנגליה.
היא נמצאת במרחק של כ-19 ק"מ צפונית-מזרחית מלונדון, בערך במחצית הדרך בינה לבין קולצ'סטר.
היא ממוקמת במרכז מחוז אסקס, והיא בירת המחוז, אך היא אינה העיר הגדולה ביותר או העתיקה ביותר בו.
היא מהווה גם את מרכז האזור האוטונומי צ'למספורד, שהוא גדול יותר מהעיר.
בצ'למספורד נמצאת הקתדרלה הקטנה ביותר באנגליה, קתדרלת צ'למספורד.
ג'ון די, כותב הנוסח האנגלי של "אוקלידס", למד בבית הספר של הקתדרלה במאה השש עשרה.
בצ'למספורד נמצאת גם האוניברסיטה הפוליטכנית של אנגליה.
היישוב קיים מהתקופה הפרה היסטורית ובתקופות מסוימות גם הרומאים חיו במקום.
מקדש בעל שמונה צלעות נמצא מתחת לכיכר בשם כיכר אודן.
ב-1199 נתן הבישוף של לונדון אישור לפתיחת שוק בעיר.
במלחמת העולם השנייה נפלו מספר פצצות בעיר.
הפגיעה החמורה ביותר בחיי אדם אירעה ב-19 בדצמבר 1944. רקטה נפלה ליד בית החרושת למיסבים כדוריים של הופמן .
בניינים רבים נהרסו ומאות נוספים נפגעו.
כעשרת אלפים אנשים נוסעים מצ'למספורד ללונדון מדי יום והיא נחשבת ל"עיר שינה".
כביש A12, שהרומאים בנו לראשונה ככביש המחבר בין לונדון לקולצ'סטר, עבר דרך העיר, אך כרגע הוא "עוקף" אותה ממזרח, כך שמספר הרכבים בה הוא מועט יחסית.
צ'למספורד מהווה מרכז תעשייה חשוב מאז המאה ה-19. זהו המקום הראשון בממלכה המאוחדת שבו נעשו עבודות של ההנדסה האלקטרונית (ב-1878) ונוסד בו בית החרושת הראשון למיסבים כדוריים (ב-1898).
באותה השנה גוליילמו מרקוני, מהתורמים המרכזיים לפיתוח הרדיו, פתח את בית החרושת הראשון בעולם לרדיו ברחוב "hall street" והעסיק בו חמישים עובדים.
ב-1920 בית החרושת היה מקום השידור הרשמי של שידורי הרדיו בבריטניה.
ב-1922 שידורי הרדיו הסדירים הראשונים בעולם התחילו ב"מרכז מרקוני למחקר" בכפר ריטל שליד צ'למספורד.
מחוז צ'ליאבינסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית, במחוז הפדרלי אורל.
בדרום-מערב המחוז גובל עם קזחסטן.
המחוז נמצא בדרום הרי אורל, בגבול בין אירופה לאסיה.
חלק מערי המחוז באירופה, וחלקן באסיה.
העיר מגניטוגורסק שבאזור הגבול שוכנת בשתי היבשות.
בשטח המחוז נמצאים מרבצי ברזל, נחושת וניקל.
קיימות עדויות על נוכחות התיישבות אנושית באזור עוד מהתקופה הפלאוליתית התיכונה.
עד לתחילת התיישבות רוסית באזור הוא היה מיושב בעיקר על ידי בשקירים.
האזור היה חלק של מספר ישויות מדיניות לרבות חאנות קאזאן וחאנות סיביר.
המבצר הרוסי הראשון הוקם בשנת 1672. חיפושי זהב וכסף באזור לא נתנו תוצאות ומבצר ננטש.
בשנת 1741 נמצאו באזור מרבצי ברזל.
בעקבות כך הוקמו מפעלים לייצור יציקה.
השטח נכלל בתחומי גוברניית קאזאן.
בשנת 1736 הוקם מבצר צ'ליאבינסק שבהדרגה הפך למרכז מנהלי אזורי.
אזור היה חלק של גוברניות שונות עד שבשנת 1919 הוקמה גוברניית צ'ליאבינסק.
היא בוטלה בשנת 1923 והאזור חזר להיות חלק של יחידות מנהליות שונות.
בשנת 1934 הוקם מחוז צ'ליאבינסק.
בשנת 1943 ממנה פוצל מחוז קורגן ומאז לא היו שינויים בשטח המחוז.
בשנת 1957 התרחש באזור זיהום בחומרים רדיואקטיביים.
אירוע זה הוא החמור ביותר בהיסטוריה של תעשיית הגרעין לאחר אסון צ'רנוביל.
בשנת 2013 התרחשה באזור נפילת מטאור גדול.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז צ'ליאבינסק" שכוללת 60 חברים.
בספטמבר 2019 לתפקיד נבחר אלכסיי טקסלר.
בשנת 2024 הוא זכה בבחירות והמשיך לכהונה השנייה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-27 ראיונים ו-15 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בערים מתגוררים כ-83.2% מכלל אוכלוסיית המחוז.
הרוסים מהווים כ-83.2% מאוכלוסיית המחוז.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-73.6% מאוכלוסיית המחוז.
הערים הגדולות הם צ'ליאבינסק - מעל מיליון תושבים, מגניטוגורסק - כ-410 אלף תושבים, זלאטואוסט (160 אלף), מיאס (כ-150 אלף) וקופיסק (כ-146 אלף).
במחוז קיימת תעשיית מתכת ובניית מכונות מפותחת מאוד.
ממוקמים שם מפעלי ענק לייצור פלדה, נחושת, אבץ וניקל.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר צ'ליאבינסק מפעל מהגדולים בעולם לייצור טנקים.
בשטח המחוז ממוקמים מספר "ערי גרעין" מהתקופה הסובייטית - צ'ליאבינסק-70, צ'ליאבינסק-65 וזלטואוסט-35. הם עוסקים ביצור נשק גרעיני ודלק גרעיני.
מסילת ברזל ראשונה הגיע לאזור בשנת 1877. מאז הוקמה רשת מסילות ברזל מפותחת.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים ארציים M5 "אוראל" מוסקבה-יקטרינבורג, A310 צ'ליבינסק-קזחסטן ועוד.
פועלים 3 מעברי גבול בגבול עם קזחסטן.
נמל התעופה צ'ליאבינסק הוא בעל מעמד בין-לאומי.
בשנת 2023 עברו דרכו 2,2 מילין נוסעים.
נמל תעופה של עיר מגניטוגורסק ממקום בשטח בשקיריה.
דרך המחוז עוברות צינורות נפט וגז טבעי.
בשנת 1957 התרחש באזור זיהום בחומרים רדיואקטיביים כתוצאה מתקלה בתשלובת "מאיאק".
האירוע לא טופל על ידי השלטונות הסובייטים, ועד עתה סובלים תושבי האזור מרמת זיהום גבוהה.
צ'ליו (באיטלקית: Celio) הוא שמו של הרובע התשעה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר ראש של אפריקאי, שלראשו קסדה עם חטי פילים.
הסמל מתאר פסל שהתגלה בשטחי הרובע, ברחוב שנקרא כיום (לאחר גילוי הפסל) ויה קאפו ד'אפריקה (דרך הראש האפריקאי).
ברובע נמצאות כנסיות רבות בהן סן ג'ובאני א פורטה לטינה, סן ג'ובני אין אולאו, סן גרגוריו מאניו, סנטה מריה אין דומניקה, סנטו סטפנו רוטונדו, סנטי ג'ובני א פאולו, סנטי קווטרו קורונאטי וכן אתרים בעלי חשיבות רבים ובהם קשת קונסטנטינוס, קשת דולאבלה, הקולוסאום ווילה צ'לימונטנה.
צ'כיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994) ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
בין 1918 ל-1993 הייתה צ'כיה חלק מצ'כוסלובקיה, והספורטאים הצ'כים התחרו במסגרת המשלחת הצ'כוסלובקית.
קודם לכן, בין 1900 ל-1912, הם השתתפו במשחקים במסגרת המשלחת הבוהמית.
באולימפיאדות הקיץ בהן השתתפה, צברו הספורטאים הצ'כים 67 מדליות, בהן 19 מדליות זהב.
הענפים הבולטים הם אתלטיקה (15 מדליות, מהן 5 מדליות זהב), קאנו/קיאק (17 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) וקליעה (11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
באולימפיאדות החורף צברו הצ'כים 33 מדליות, 10 מהן מזהב.
9 מהמדליות הושגו בסקי למרחקים.
צ'כיה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים.
פראג הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-2016, אך לא נכללה בין ארבע המועמדות הסופיות.
השתתפותה הראשונה של צ'כיה במשחקי הקיץ, באולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה גם המוצלחת שבהן.
115 הספורטאים הצ'כים שהשתתפו בהם זכו ב-11 מדליות, 4 מהן מדליות זהב.
הספורטאי הבולט ביותר היה חותר הקאנו מרטין דוקטור, שזכה בשתי מדליות זהב, במקצים ל-500 ול-1,000 מטרים.
הקיאקיסטית שטפנקה הילגרטובה זכתה אף היא במדליית זהב בסלאלום.
עוד בענף זה, זכה חותר הקאנו לוקאש פולרט במדליית כסף בסלאלום, ויירי רוהאן ומירוסלב שימק זכו במדליית כסף במקצה הסלאלום לזוגות.
במדליית הזהב הרביעית זכה מטיל הכידון יאן ז'לזני, שכבר עמד על הפודיום כשייצג את צ'כוסלובקיה באולימפיאדת סיאול (1988) (בה זכה בזהב) ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) (בה זכה במדליית כסף).
אתלט נוסף, תומאש דבוז'אק, זכה במדליית ארד בקרב עשר, ושארקה קשפרקובה זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת.
הטניסאיות יאנה נובוטנה והלנה סוקובה זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות, לאחר שהפסידו במשחק הגמר לצמד האמריקני מארי ג'ו פרננדז וג'יג'י פרננדז.
נובוטנה זכתה גם במדליית ארד בטורניר היחידות, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לספרדייה ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו, וגברה במשחק על המקום השלישי על מארי ג'ו פרננדז.
במדליית ארד נוספת זכה הקלע מירוסלב יאנוש, בירי במטרה נעה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הספורטאים הצ'כים ב-8 מדליות, מהן שתי מדליות הזהב.
יאן ז'לזני שמר על תוארו בהטלת כידון, עם שיא אולימפי חדש, 90.17 מטר.
אתלט נוסף, רומן שברלה, זכה במדליית כסף בקרב עשר.
תומאש דבוז'אק סיים במקום השישי בתחרות זו.
אתלטים צ'כים נוספים שבלטו בסידני כללו את קופצת המוט דניאלה ברטובה שסיימה במקום הרביעי, הלנה פוכסובה שסיימה במקום החמישי בריצת 800 מטר, נבחרת השליחות ל-400X4 מטר שסיימה במקום השביעי, מטילת הכידון ניקולה טומצ'קובה שסיימה במקום השמיני ומיידה הפטיש ולדימיר מאשקה שסיים במקום השמיני.
ספורטאית נוספת ששמרה על תוארה מאטלנטה הייתה הקיאקיסטית שטפנקה הילגרטובה.
חותרי הקאנו מארק יירס ותומאש מאדר זכו במדליית ארד במקצה הסלאלום לזוגות, וצמד צ'כי נוסף, אונדז'יי שטפנק וירוסלב וולף, סיים במקום החמישי.
מרטין דוקטור איבד את שני תואריו, וסיים במקום השמיני הן במקצה ל-500 מטר והן במקצה ל-1,000 מטר.
הקיאקיסטית אירנה פבלקובה סיימה במקום החמישי בסלאלום, ותומאש קובס סיים במקום השביעי במקצה המקביל לגברים.
בקליעה, זכה פטר מאלק במדליית כסף בסקיט, ומרטין טנק זכה במדליית ארד בירי באקדח.
המתאגרף רודולף קראי זכה במדליית כסף והטריאתלט יאן ז'הולה זכה במדליית ארד.
השחיין דניאל מאלק סיים במקום החמישי במשחים ל-100 ו-200 מטר חזה.
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו מילאן בארוש, פטר צ'ך ותומאש אויפלושי, הודחה כבר בשלב הבתים, לאחר שסיימה בתיקו את משחקיה מול נבחרות ארצות הברית וקמרון, והפסידה במפתיע לנבחרת כווית.
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 142 ספורטאים צ'כים.
גם במשחקים אלה זכו הצ'כים ב-9 מדליות, אך רק רומן שברלה זכה במדליית זהב, עם שיא אולימפי חדש בקרב עשר - 8,893 נקודות.
אתלט נוסף, ירוסלב באבה, זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה.
ורה פפישילובה-צכלובה סיימה במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, ואולם בשנת 2012 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול מהבלארוסית אירנה יאצ'נקו את מדליית הארד שלה, בשל שימוש בחומרים אסורים, והמדליה ניתנה לפפישילובה-צכלובה.
אתלטים צ'כים נוספים שבלטו באתונה כללו את ניקולה ברייכובה, שסיימה במקום הרביעי בהטלת כידון ואת סווטוסלב טון שסיים במקום השמיני בקפיצה לגובה.
יאן ז'לזני איבד את תוארו והסתפק במקום התשיעי.
הקלעית לנקה מרושקובה זכתה במדליית כסף בירי באקדח, וקטז'ינה אמונס זכתה במדליית ארד בירי ברובה אוויר.
השייטת לנקה שמידובה זכתה במדליית כסף בדגם יורופ, ובמדליית כסף נוספת זכו רביעיית החותרים.
בתחרויות החתירה ליחידים סיימה מירוסלבה קנאפקובה במקום הרביעי וואצלב חאלופה סיים במקום החמישי.
מילאן דולוצ'ק ואונדז'יי סינק סיימו במקום החמישי במקצה הזוגות.
בענף הקאנו/קיאק, רק צמד חותרי הקאנו אונדז'יי שטפנק וירוסלב וולף זכו במדליית ארד בסלאלום.
מרטין דוקטור סיים במקום הרביעי במקצה ל-1,000 מטר ובמקום החמישי במקצה ל-500 מטר, תומאש אינדרוך סיים במקום החמישי בסלאלום והקיאקיסטית שטפנקה הילגרטובה איבדה את תוארה וסיימה במקום החמישי בסלאלום.
ספורטאי צ'כי נוסף שזכה במדליית ארד היה ליבור צפאליני, בקרב חמש מודרני.
מיכל מיכליק סיים במקום השישי.
ספורטאים צ'כים נוספים שבלטו באתונה כללו את רוכבי האופניים מילאן קאדלץ ולאדה קוזילקובה, שסיימו במקום החמישי במרוץ הנקודות ובמרוץ אופני כביש נגד השעון, בהתאמה, ואת הטניסאי תומאש ברדיך, שהודח ברבע הגמר בידי האמריקאי טיילור דנט.
נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום החמישי.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה צ'כיה 134 ספורטאים.
הם זכו בפחות מדליות מבעבר, 7, אך 3 מהן היו מדליות זהב.
הקלעית קטז'ינה אמונס זכתה במדליית זהב בירי ברובה אוויר, עם שיא אולימפי חדש (503.5 נקודות) ובמדליית כסף בירי בשלושה מצבים.
גם הקלע דוד קוסטלצקי קבע שיא אולימפי, בטראפ (146 נקודות).
במדליית הזהב השלישית זכתה מטילת הכידון בארבורה שפוטאקובה.
רומן שברלה איבד את תוארו בקרב עשר, וסיים במקום השישי.
אתלטים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את ורה פפישילובה-צכלובה (מקום חמישי בזריקת דיסקוס), ירוסלב באבה (מקום שישי בקפיצה לגובה), תומאש ינקו (מקום שביעי בקפיצה לגובה), זוזאנה היינובה (מקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות) ורומן נובוטני (מקום שמיני בקפיצה לרוחק).
חותרי הקאנו אונדז'יי שטפנק וירוסלב וולף שיפרו את הישגם מאתונה וזכו במדליית כסף בסלאלום.
סטניסלב יז'ק סיים במקום החמישי במקצה היחידים, והקיאקיסטיות יאנה בלאהובה ומיכאלה סטרנדובה-מרוזקובה סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות ל-500 מטר.
שטפנקה הילגרטובה הסתפקה במקום התשיעי.
במדליית כסף, זכה החותר אונדז'יי סינק.
מירוסלבה קנאפקובה סיימה במקום החמישי במקצה המקביל לנשים, ורביעיית החותרים סיימה אף היא במקום החמישי.
המתאבק מארק שווץ זכה במדליית ארד לאחר פסילת המתאבק אסט ממבטוב מקזחסטן.
ספורטאים צ'כים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את שסיים במקום החמישי, מיכל מיכליק שסיים במקום השישי בקרב חמש מודרני, שייטות ה-470 לנקה מז'ילקובה ולנקה שמידובה שסיימו במקום השביעי והשחיינית יאנה פחנובה שסיימה במקום השמיני במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים.
נבחרת הנשים בכדורסל הגיעה במשחקים אלה למקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הצ'כים ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
מטילת הכידון ברבורה שפוטאקובה שמרה על תוארה, וזוזאנה היינובה זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות ויאצ'לסב וסלי זכה במדליית ארד בהטלת כידון (לאחר פסילת אלכסנדר פיאטניציה מאוקראינה).
מספר אתלטים נוספים העפילו לשלבי הגמר: לוקאש מליך סיים במקום השישי ביידוי פטיש, יירינה פטאצ'ניקובה סיימה במקום השישי בקפיצה במוט, דניסה רוסלובה סיימה במקום השביעי בריצת 400 מטר משוכות, נבחרת השליחות ל-400X4 מטר סיימה במקום השביעי ויאן קודליצ'קה סיים במקום השמיני בקפיצה במוט.
החותרת מרינה קנאפקובה זכתה במדליית זהב ואנדריי סינק זכה במדליית כסף שנייה ברציפות.
רוכב האופניים ירוסלב קולחאווי זכה במדליית זהב במרוץ אופני הרים ודוד סוודובה ניצח בקרב חמש מודרני, ואף קבע שיא אולימפי חדש (5,928 נקודות).
חותר הקיאק ואוורינץ חראדלייק זכה במדליית כסף בסלאלום ורביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטרים.
שטפנקה הילגרטובה סיימה רביעית בסלאלום וחותר הקאנו סטניסלב יז'ק סיים במקום החמישי בסלאלום.
צמד חותרי הקאנו פיליפ דבוזא'ק וירוסלב ראדוני סיימו אף הם במקום החמישי.
הטניסאיות אנדריאה חלאווצ'קובה ולוציה חראדצקה זכו במדליית כסף, לאחר שהפסידו במשחק הגמר לוונוס וסרינה ויליאמס.
טניסאית נוספת, פטרה קביטובה, הודחה ברבע הגמר בידי הרוסייה מריה קירילנקו.
הקלעית אדלה סיקורובה זכתה במדליית ארד בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים.
קטז'ינה אמונס איבדה את תוארה בירי ברובה אוויר וסיימה במקום הרביעי, יאן סיכרה סיים במקום השישי בירי בצלחות חרס ולנקה מארושקובה סיימה במקום השמיני בירי באקדח אוויר.
נבחרת הנשים בכדורסל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת צרפת וכדורעפניות החופים קריסטינה קולוצובה ומרקטה סולקובה סיימו במקום החמישי.
מרים המשקולות ייז'י אורסג סיים במקום השביעי.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הצ'כים ב-10 מדליות, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכה הג'ודוקא לוקאש קרפאלק.
הקיאקיסט יוסף דוסטאל זכה במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר, ובמדליית ארד במקצה הרביעיות ל-1000 מטר.
ייז'י פרסקאווץ זכה במדליית ארד בסלאלום.
חותר הקאנו ויצ'סלב גבאס סיים במקום הרביעי בסלאלום, ובמקצה הזוגות סיימו יונאש קשפאר ומארק שינדלר במקום השמיני.
מרטין פוקסה סיים במקום השישי במקצה ל-1000 מטר, ופיליפ דבוז'אק וירוסלב ראדון סיימו במקום השביעי במקצה הזוגות לאותו המרחק.
רוכב האופניים ירוסלב קולחאווי איבד את תוארו במרוץ אופני הרים, וזכה במדליית כסף.
קטז'ינה נאש סיימה במקום החמישי.
בטניס זכו הצ'כים בשלוש מדליות ארד: פטרה קביטובה בטורניר הנשים, לוציה חרדצקה וראדק שטפאנק בטורניר הזוגות המעורבים ולוציה שפרובה וברברה סטריצובה בטורניר הזוגות לנשים.
שפרובה וסטריצובה ניצחו במשחק על מדליית הארד צמד צ'כי נוסף, אנדראה חלאוואצ'קובה ולוציה חרדצקה, שהסתפקו במקום הרביעי.
במדליית ארד נוסף זכה החותר אונדז'יי סינק, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלו.
מירוסלבה קנאפקובה איבדה את תוארה וסיימה במקום השביעי, וגם לוקאש חלשיץ' ויאקוב פודרזיל סיימו במקום השביעי, במקצה הזוגות.
באתלטיקה איבדה ברברה שפוטקובה את תוארה בהטלת כידון אחרי שתי זכיות רצופות, והסתפקה במדליית ארד.
אתלטית נוספת שהישגיה ירדו בהשוואה ללונדון הייתה זוזאנה היינובה, שסיימה רביעית בריצת 400 מטר משוכות.
בקפיצה במוט סיים יאן קודליצ'קה במקום הרביעי ומיכל בלנר במקום השביעי, ובהטלת כידון סיים ויצסלאב וסלי במקום השביעי ויאקוב ואדלייך במקום השמיני.
הקלע דוד קוסטלצקי סיים רביעי בטראפ ואדלה ברונס סיימה שביעית בירי בשלושה מצבים.
מרים המשקולות ייז'י אורסאג סיים במקום השמיני.
השתתפותה של צ'כיה באולימפיאדת לילהמר (1994) הייתה השתתפותה הראשונה כמדינה עצמאית בכלל המפעלים האולימפיים.
65 ספורטאים צ'כים השתתפו במשחקים, אך אף אחד מהם לא זכה במדליה.
הקרובות ביותר לכך היו נבחרות ההוקי קרח והסקי נורדי משולב, שסיימו כל אחת במקום החמישי.
באולימפיאדת נאגנו (1998) השתתפו 66 ספורטאים צ'כים.
נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית הזהב, לאחר שברבע הגמר הביסה את נבחרת ארצות הברית 1-4, בחצי הגמר ניצחה את נבחרת קנדה 1-2 (שתיהן נחשבו למועמדות לזכות בטורניר) ובגמר עצמו גברה 0-1 על נבחרת רוסיה.
מלבד הנבחרת, זכתה קתז'ינה נאומנובה במדליית כסף במרוץ הסקי למרחקים ל-5 ק"מ, ובמדליית ארד במרוץ המרדף ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) עלה מספר המשתתפים הצ'כים ל-75. אלש ולנטה זכה במדליית זהב בסקי חופשי, ונאומנובה זכתה בשתי מדליות כסף נוספות, במרוץ המרדף ובמרוץ ל-15 ק"מ.
נבחרת ההוקי קרח הסתפקה במקום השביעי, לאחר שנוצחה בידי נבחרת רוסיה ברבע הגמר.
באולימפיאדת טורינו (2006) השתתפו 84 ספורטאים צ'כים, ומספר המדליות עלה ל-4. נאומנובה שוב זכתה בשתי מדליות, ולראשונה אחת מהן הייתה מדליית זהב (במירוץ ל-30 ק"מ).