tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאול חורב (עורך ראשי), אסטרטגיה ימית רבתי לישראל 2019/20, אוניברסיטת חיפה (המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית), חיפה: 2020.
שאול חורב (עורך ראשי), אסטרטגיה ימית רבתי לישראל 2020/21, אוניברסיטת חיפה (המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית), חיפה: 2021.
שאול חורב (עורך ראשי), אסטרטגיה ימית רבתי לישראל 2021/22, אוניברסיטת חיפה (המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית), חיפה: 2022.
חורב נשוי לרחל אותה הכיר בגיל 15, הם מתגוררים במושב בית יצחק ולהם שתי בנות ונכדים.
הרב שאול דוד יהודה בּוֹצ'קוֹ (נולד בשנת 1953, תשי"ג) הוא נשיא ישיבת ההסדר היכל אליהו בכוכב יעקב.
ממשיך דרכו של אביו וסבו בהנהגת הישיבה.
שאול דוד בוצ'קו נולד לרב משה והלן בוצ'קו וגדל במונטרה שבשווייץ.
עד גיל 16 למד בבית-הספר הלא-יהודי המקומי, אז עבר לישיבת עץ חיים בראשה עמד אביו.
הוא נישא להדרה לבית סטפנסקי ולהם שלושה-עשר ילדים.
בשנת תש"ל (1970) סייע לאביו להקים מסלול ישיבה תיכונית בישיבת עץ חיים, גייס תלמידים, הדריך ונתן שיעורים.
בשנת תשל"ה (1975) יזם פתיחת "בית מדרש למורים" בישיבה.
במסלול זה למדו התלמידים הן בישיבה בשווייץ והן בישיבות בארץ, שירתו בצה"ל וקיבלו תעודות הוראה המוכרות בישראל.
בשנת תשל"ט (1979) פתח סניף של הישיבה ב, הנמצא בפרוור הפריזאי, והיא ישיבה תיכונית.
מספר שנים לאחר מכן הקים סביב הישיבה מוסדות חינוך לכל הגילאים – מגיל גן עד לכיתה י"ב.
בשנת תשמ"ה (1985) העלה אביו את ישיבתו ממונטרה לירושלים, הסב את שמה ל"היכל אליהו" ע"ש סבו הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו והפך אותה לישיבת הסדר.
בשנת תשנ"ד (1994) עלה הרב שאול דוד הבן ארצה ושנה לאחר מכן העביר יחד עם אביו את הישיבה מירושלים לכוכב יעקב בה היא שוכנת עד היום.
לאחר פטירת אביו, בתשע"א (2010), מונה לראש הישיבה.
בשנים האחרונות (מאז שנת ה'תשפ"ב), מינה את בנו, הרב יחזקאל בוצ'קו, לכהן בראשות הישיבה, כאשר הוא מכהן כנשיא הישיבה.
בשנת תשס"ח (2008) יזם הרב בוצ'קו מסלול חדש בישיבות ההסדר – מסלול שילובים.
מסלול זה נועד לתת מענה לאותם התלמידים הרוצים ללמוד תורה ברמה ישיבתית אך גם לשרת שירות צבאי ארוך יותר ממסלול ההסדר הרגיל.
מסלול השילובים מחולק לשלושה חלקים: שנה ישיבה, שנתיים צבא [עם חודש שחוזרים לישיבה באמצע שירות] ועוד שנה ישיבה.
לאחר פטירת הרב ציון ויצמן, רב היישוב כוכב יעקב, בשנת תשס"ו (2006), מונה הרב שאול דוד לשמש כרב היישוב כוכב יעקב באופן זמני, עד למציאת רב קבוע.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד הרב אוריאל ספז.
בשנת תשע"ב (2011) יזם ופתח את המכון הגבוה להכשרת רבנים בשם 'יד שאול' במתחם הישיבה.
המכון נקרא על שם דודו הרב שאול וינגורט, שנהרג בשנות ה-40 בתאונת רכבת בשווייץ בדרכו לישיבה.
בנוסף ללימודים במכון, נדרשים הרבנים הצעירים לרכוש לעצמם מקצוע.
בראש המכון עמד הרב אריאל אלקובי, נינו של הרב יוסף משאש.
כיום, הרב ניר אביב עומד בראשו.
הרב תומך בעליה להר הבית.
בנוסף לפעילותו בישיבה וביישוב, מוסר הרב שאול דוד הרצאות רבות במקומות רבים בישראל ומחוצה לה, כותב ומפרסם ספרים רבים (בצרפתית ובעברית) – שחלקם גם קיבלו הסכמות מהרבנים הראשיים לישראל, ומרבנים נוספים.
A la table de chabbat – מאמרים על פרשת השבוע שהופיעו בעת היותו מנהל הישיבה התיכונית בסאן מור
La Thora de Sion - על פרשת השבוע, כולל חידושים מבנו הרב אביחי בוצ'קו.
על שולחן שבת – מאמרים על פרשיות השבוע והמועדים, ה'תשע"ד
קולו של פסוק – דברי תורה על פסוקים שונים של פרשת השבוע, ה'תשפ"א
בעקבות רש"י – על פירוש רש"י לתורה:
פרשיות בראשית-נח – הבריאה ומהות האדם; מחורבן לתקוה
פרשיות לך לך-וירא – הופעת האומה הישראלית; אברהם יצחק והמלאכים
פרשת בא – משעבוד לגאולה
פרשיות יתרו-משפטים – ההתגלות והשפעתה על כל העולם; האור האלוקי במשפט העברי
פרשיות שופטים-כי תצא – שופטים, כהנים, מלך ונביא; משפחה וחברה בישראל
בעקבות המחבר – מאמרי הלכה, סוגיות בשולחן ערוך.
שולחן ערוך כפשוטו, בעקבות הבית יוסף והדרכי משה – פירוש וביאור לשו"ע.
י"ב כרכים, על כל אורח חיים (שולחן ערוך).
קולו של הכוזרי: הכוזרי לכל – חמישה כרכים, כרך לכל מאמר.
למשמעותם של המגילה ונס פורים
חוברות שונות על נושאים שונים: שימוש חשמל בשבת, חינוך, אוצר בית דין או היתר מכירה, בין קשר לקשר, ועוד.
כמו כן, חלק מהספרים הנ"ל תורגמו לצרפתית.
שאול חיות היה ארכיונאי, ספרן וביבליוגרף יהודי אוסטרי.
מחבר "אוצר בדויי השם" (1933) – רשימת הכינויים הספרותיים בספרות העברית והיידית מתקופת הגאונים ועד העת החדשה.
שאול חיות נולד באביב 1884 בעיירה ברודי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של אתל לבית שפירא והרב יצחק חיות, אב"ד ברודי, ונכדו של הרב צבי הירש חיות מז'ולקיב (מהר"ץ חיות).
הוא היה דודנם של הרב והחוקר צבי פרץ חיות (1876–1927), רבה הראשי של וינה, ושל ההיגייניסט הברלינאי, רופא העור והמין ד"ר בֶּנוֹ חיות (1880–1938).
ב-8 באפריל 1908 נישא לאסתר פוֹגֶלמן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לבירה וינה, והיה לעוזר-ספרן בספריית הקהילה היהודית.
עבד בארכיון וספריית הקהילה בווינה עד מותו.
פרסם מאמרים מדעיים, מסמכים מקוריים וביבליוגרפיות מעל במות שונות.
חיבורו הגדול, שפורסם כשנתיים לפני מותו, הוא "אוצר בדויי השם" (וינה 1933) – "מפתח השמות הבדויים של המחברים בספרות ישראל בעברית ובאידית – כינוייהם, סימניהם ונוטריקוניהם עם פתרונותיהם – מתקופת הגאונים עד העת החדשה".
ספר זה הוא הניסיון הראשון להתקין רשימה ממצה של שמות העט ששימשו לאורך ההיסטוריה בספרות ובעיתונות העברית והיידית.
הקובץ, שלדעת ישראל רובין (1954), הוא "הטוב ביותר בין אוספי הפסיבדונימים מן הספרות העברית והאידית", אף שכמובן אינו חף מטעויות, עודנו משמש כספר עזר.
חיות נפטר בווינה במרץ 1935, בן 51 במותו.
אוצר בדויי השם: הוא מפתח השמות הבדויים של המחברים בספרות ישראל בעברית ובאידית – כנוייהם, סימניהם ונוטריקניהם עם פתרונותיהם – מתקופת הגאונים עד העת החדשה, וינה: היינריך גלאנץ (יוצא לאור על ידי קרן הפרסים על שם הרב צבי פרץ חיות ז"ל, בית מדרש הרבנים בוינא), תרצ"ג.
שאול זינגר הוא סופר, עיתונאי, עורך, פובליציסט ובעל טור ישראלי אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי, שחיבר בין השאר, יחד עם גיסו דן סינור, את הספר רב המכר Start-up Nation: The Story of Israel's Economic Miracle.
הספר תורגם ל-20 שפות לפחות, ביניהן סינית, יפנית, בולגרית, מונגולית ועוד.
בתרגום לעברית הוא קרוי "מדינת הסטארט אפ".
זינגר נולד בניו יורק, ארצות הברית ב-1961, בן בכור מתוך ארבעה בנים לזוג יהודים אמריקאים, סוזן ומקס זינגר.
כשהיה בן 12 הגיעה המשפחה כולה לישראל, גרה בירושלים, אך חזרה כעבור זמן קצר לארצות הברית.
זינגר ואחיו הצעיר ממנו בשנה אלכס, נשארו עוד כמה שנים בישראל וגרו בקיבוץ כיסופים, אך כשהיה זינגר בן 16 חזרו גם שני האחים הגדולים לארצות הברית.
במשך השנים שלאחר מכן שבה ועלתה כל המשפחה לישראל, בהדרגה.
זינגר עצמו סיים בית ספר תיכון ותואר ראשון בביולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת טאפט, שליד בוסטון, מסצ'וסטס.
הוא היה במשך עשר שנים יועץ למספר חברי קונגרס אמריקאים ובצוות המחקר של ועדת הבנקאות של הסנאט ובוועדה לענייני חוץ של הקונגרס.
כתב למספר רב של עיתונים בארצות הברית, לרבות הוול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט, קומנטרי, מומנט, ניוזוויק, CNN-Opinion ,The Wilson Quarterly, The New Leader, ועוד.
ב-1987 נהרג אחיו, סגן אלכס זינגר, באחת מפעולות צה"ל בלבנון.
הוא היה מפקד מחלקה בחטיבת גבעתי ונפל בדיוק ביום הולדתו ה-25.
זינגר עלה לישראל כעבור שבע שנים, ב-1994. בישראל הוא היה במשך שנים רבות עיתונאי ופובליציסט בג'רוזלם פוסט ושימש גם כעורך מאמרי המערכת של העיתון.
היה מראשוני העיתונאים שכתבו כנגד הסכמי אוסלו.
ב-2003 יצא לאור בארצות הברית, בהוצאת Cold Spring Press, ספרו - Confronting Jihad: Israel's Struggle and the World After 9/11, שהוא אוסף מאמרים שזינגר כתב בין השנים 1997 - 2003, בג'רוזלם פוסט ובעיתונים אחרים.
ההקדמה לספר זה נכתבה על ידי ויליאם קריסטול, מראשי הנאו-קונסרבטיבים בארצות הברית כיום.
זינגר הוא עד היום בעל טור קבוע בג'רוזלם פוסט.
מכהן כיום כחבר בוועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות וכמו כן כעמית מחקר בכיר במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה (IDI).
נשוי לוונדי, אחותו של דן סינור, אב לשלוש בנות וגר כיום בירושלים.
הוא נכתב על ידי זינגר, יחד עם דן סינור גיסו, סופר, עיתונאי ויועצו לענייני מדיניות חוץ וביטחון של מועמד הרפובליקנים לנשיאות ארצות הברית ב-2012 מיט רומני.
הוא תורגם לעברית תחת השם "מדינת הסטארט אפ" ויצא לאור ב-2011, בהוצאת מטר וזמורה ביתן.
לצד השבחים וההצלחה הגדולה, הספר זכה גם לביקורת מגורמים שונים על היותו אוהד מדי, ונעדר ביקורת על החולשות של כלכלת ההייטק הישראלית, בין היתר השאיפה של מרבית החברות ל"אקזיט" מהיר וכתוצאה מכך מיעוט של חברות הייטק גדולות שצמחו בישראל.
שאול ורדי (16 באוקטובר 1943 – 29 בדצמבר 2021) היה לוחם בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו בקרב על קלע בחזית הסורית במלחמת ששת הימים.
ורדי נולד וגדל בקיבוץ נען להניה ויששכר, אביו היה ממייסדי הקיבוץ וחבר משק פעיל.
ורדי התגייס לחיל השריון ועבר קורס מפקדי טנקים.
על אף שתחילה ייעדו אותו לקורס קצינים כיוון שהיה חניך מצטיין, הוא ביקש להפוך למפקד טנק, כדי לשפר את היחס אותו חווה ממפקדים.
בשירותו הסדיר שירת בגדוד 52.
לאחר שחרורו שובץ במילואים בחטיבה 8, בגדוד 129 בפיקודו של אריה בירו (דיין).
במהלך מלחמת ששת הימים היה ורדי סמל מחלקה במחלקת טנקי שרמן אם-51.
בתקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים, היה גדוד 129 מוצב בחזית הדרומית, באזור הר צניפים מול מתחם כונתילה, בגבול מצרים שאויש על ידי כוח אוגדתי מיוחד שנקרא "מג'מועת שאזלי" בפיקוד סעד א-שאזלי.
הוא השתתף בשני ימי הקרבות הראשונים בהם ניסה הגדוד שלו לכבוש את המתחם שמולו, אך בשתי ההתקפות נכשל הכוח הישראלי ונאלץ לסגת תוך ספיגת אבדות בנפש ובטנקים.
ביום השלישי למלחמה הועלה יחד עם חלק מחטיבה 8 לרמת הגולן והתמקמו בחורשה ליד כפר בלום.
ב-9 ביוני 1967, במהלך הקרב על כפר קַלְעָ, נקלע עם מחלקתו לוואדי בו היה מחסום שריון (קוביות בטון) וסביבו מארב טנקים ומשחיתי טנקים סוריים.
במהלך ניסיון לטפס על גדת הוואדי ולהיחלץ מהמארב נפגע הטנק של ורדי מפגז.
הוא ספג רסיסים בפניו ואיבד באופן חלקי ולזמן קצר את ראייתו.
תחילה ביקש להתפנות אך התאושש והמשיך להתקדם עם הטנק.
בהמשך חילץ את סגן אילן לבנון על ידי הנחתו על גבי סיפון הטנק ונסיעה אחורנית תחת אש כשהצריח משמש מגן ללבנון.
לאחר שפינה אותו המשיך להתקדם והצטרף לכוח שמנה ארבעה טנקים.
הוא זיהה משחית טנקים SU-100 אשר פגע בשלושת הטנקים שלפניו, אך כשנתן את פקודת האש נפגע הטנק מאש של המשחית.
ורדי הועף מהטנק והוא וצוותו החלו לסגת רגלית אל עבר מרכז הכפר שם התרכזו הפצועים.
הוא הצטייד ברימונים ונשק מטנקים ששרדו והחל ביצירת הגנה סביב הפצועים.
יחד עם מספר קטן של לוחמים החל לרוץ אל הבתים הקרובים, פרץ את דלתותיהם והטיל בהם רימונים.
לאחר שהסתיימה המערכה פונה ורדי לבית החולים רמב"ם בחיפה.
על לחימתו האמיצה ועל החילוץ והטיפול בפצועים תחת אש עוטר ורדי בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להעניק לורדי דרגות קצונה.
הוא עבר קורס של 40 יום ובשירות המילואים עבר קורס מ"פים והמשיך במסלול פיקודי.
במהלך הלחימה שלאחר מלחמת ששת הימים לאורך תעלת סואץ התנדב לשרת באחד המעוזים בצפון הגזרה.
את שירותו הצבאי סיים כרב-סרן במילואים.
היה מרכז גידולי השדה ומרכז המשק בקיבוץ נען.
בהמשך עבד בסוכנות היהודית וניהל את "ייצור ופיתוח", חברה שעסקה בעיבוד חקלאי ובסיוע למשקים נכשלים.
לאחר שנים ניהל מפעל של מיכל נגרין בקיבוץ נען.
ורדי היה נשוי לעליזה ואב לארבעה.
בנו, סרן רן ורדי, מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד גרנית של חטיבת הנח"ל, קיבל צל"ש אלוף על לחימה רצופה ומתמשכת למרות פציעה במהלך מבצע חומת מגן.
ורדי נפטר ב-29 בדצמבר 2021 בביתו בקיבוץ נען, בגיל 78.
שאול חנא הכהן קוּק (כ"ז בטבת ה'תרל"ט, ינואר 1879, גריבה, לטביה – ה' באב ה'תשט"ו, 24 ביולי 1955, תל אביב, ישראל) היה איש עסקים ופעיל ציבור בתל אביב, וחוקר במדעי היהדות.
נולד לרב שלמה זלמן הכהן קוק ב-1879 בגריבה .
למד בישיבות ואצל אחיו הגדול, הרב אברהם יצחק קוק.
בעקבות עליית אחיו הרב ליפו בקיץ ה'תרס"ד, עלה גם הוא ליפו בתשרי ה'תרס"ה.
באדר א' באותה שנה נשא לאישה את לאה סלוצקין.
כל ימיו עסק במסחר ביפו ובתל אביב.
בפעילותו הציבורית היה חבר ועד הקהילה של תל אביב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף לתנועת המזרחי והיה פעיל בולט בתנועה.
שימש בתפקידים שונים בתנועה - בוועד החינוך, בפיקוח על בתי הספר של התנועה, בבנק המזרחי, וכן ניהל את לשכת העלייה של התנועה.
ערך את התקנות הראשונות של תנועת הפועל המזרחי, והשתתף ביסוד אגודת תורה וישיבת תל אביב ובית המלאכה ליד תלמוד תורה שערי תורה בנווה צדק.
היה ממייסדי אגודת ההתיישבות "בית וגן", שיסדה את העיר בת ים.
כן היה חבר ועדת פרס הרב קוק של עיריית תל אביב.
הרבה לעסוק בתורה ובחכמת ישראל, ופרסם מאות מאמרים בקבצים שונים.
מאמריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות – משנה ותלמוד, ספרות הגאונים והראשונים, פיוט ושירה, הלכה, מנהג היסטוריה ועוד.
אשתו לאה קוק הייתה פעילת ציבור.
ילדיהם: דבורה (נולדה בה'תרס"ו) שנישאה לאברהם פרידמן בשנת ה'תרפ"ט, רפאל נחום (נולד בערב ראש השנה שנת ה'תרס"ט) שנישא לחנה פרנק בה'תרצ"ד ואריה (נולד בה'תרע"ג) שנישא למרים לוי בה'תרצ"ט.
שאול חנא קוק נפטר בקיץ 1955 בביתו שבתל אביב.
הובא למנוחות בבית הקברות הישן בתל אביב.
ועד מיוחד שהוקם לאחר פטירתו הוציא לאור את כתביו בשני כרכים - עיונים ומחקרים, מוסד הרב קוק, ה'תשי"ט-ה'תשכ"ג.
שאול הון (22 ביוני 1922 - 12 ביולי 2009) היה עיתונאי חבר מערכת "מעריב", משפטן, שחמטאי, תשבצאי, מחבר ספרי שחמט וממציא כתיב השחמט העברי.
שאול הון נולד בשנת 1922 בפולין, ובגיל 4 הגיע לארץ ישראל.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תארים בכמה תחומים, חקר המקרא, חקר הלשון, תולדות האמנות והתרבות, וכמו כן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך כעורך דין.
לפני קום מדינת ישראל היה קריין בקול ירושלים ו"תלם שמיר בועז", תחנת השידור של "ההגנה" וזכה ב-1949 בפרס על שם נתן פרלמן לכתבות צבאיות.
הוא עבד כעיתונאי ותשבצאי בעיתון "דבר" משנת 1945 ועד 1953, אז עבר ל"מעריב".
שם שימש ככתב משפטי וערך את מדור השחמט עד פרישתו לגמלאות.
קרליבך הביא את הון למעריב, על מנת שזה יהיה אמון על תחום המשפט.
לשם כך למד משפטים והוסמך בסוף 1958 כעורך דין.
מאמריו המשפטיים תרמו לשלושה שינויי חקיקה בישראל, כולם סביב משפט אייכמן.
ביניהם להחזרת חוק עונש המוות בישראל, לאחר שבוטל ב-1954, והפך אותו לעונש השמור לפושעים נאציים בלבד.
לקראת המשפט סייע הון לתביעה הכללית כשסיפק את התקדים המנדטורי לפיו מותר יהיה לשפוט בישראל את אייכמן, למרות שסנגוריו טענו כי נחטף שלא כחוק בארגנטינה.
הון היה בצעירותו ספורטאי פעיל וכל חייו היה שחמטאי פעיל וגם כתב מספר ספרי תאוריה בשחמט.
מלבד תחום השחמט, כתב ערך ותרגם ספרים בתחומים שונים.
עסק בתחום חקר המקרא, כתב מאמרים בנושא ופרסם ספר "מלכים וחרסים - התנ"ך בראי הארכאולוגיה".
היה נשוי לחנה לבית מלץ ואב לשתי בנות.
הון שהיה כתב העיתון מעריב, פרסם כתבה על המשפט בה נאמר שהנאשם כפר באשמה בבית המשפט אך לפני תחילת המשפט הוא השיב תשובה אחרת לשאלת עיתונאי.
הון ועורך העיתון, אריה דיסנצ'יק, הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
על דיסנצ'יק והון הוטל קנס בגובה 200 ל"י.
קסדות אל פני ירדן, צילומים: מאיר פרוינדליך, 1968
הכל תלוי במזל: תולדות מפעל הפיס בישראל, 1966
עשרים שנה למפעל הפיס, 1970
מלכים וחרסים - התנ"ך בראי הארכאולוגיה, 1994
אנשי המלך - גדולי השחמט במשחקם, 1964
הקרב על הכתר - הדו-קרב בין בובי פישר לבוריס ספאסקי, 1972
שחמט - פתיחות והגנות נבחרות, 1994
שחמט - למתחילים הצעירים, 1982
שאול זייד (20 באוקטובר 1927 – 6 בנובמבר 1995) היה מראשוני המודדים בארץ ישראל ובין קובעי גבול ישראל-סוריה וגבול ישראל-ירדן, לאחר הקמת המדינה.
זייד נולד בחיפה בשנת 1927 לאביו יעקב, דור חמישי בארץ ישראל, שהיה סוחר ומוותיקי צפת ובן למשפחה בעלת שורשים ענפים בארץ ישראל.
סבו שאול זייד, מצד אביו היה מוכתר העדה היהודית ביישובים היהודיים באצבע הגליל.
אמו רבקה, דור שלישי בארץ, שאביה אליהו מזרחי נמנה עם שורות השומר בעת התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
בנעוריו, בעת שהיה תלמיד בית הספר אליאנס, היה שאול זייד פעיל בתנועת הנוער העובד ובחג"ם (חינוך גופני מורחב), המקבילה דאז לגדנ"ע.
במלחמת השחרור שירת זייד בגדוד 22 ונלחם על הגנת העיר חיפה ושחרורה.
עוד בהיותו נער, הצטרף לארגון ה"ימיה" של תנועת הפועל, הוכשר בהפעלת נשק ועבר אימוני הכנה לפעולות ביטחון והגנה.
לימים, החל לעבוד בבוקר בבנק אנגלו-פלשתינה ובערב פעל במסגרת ההגנה.
בתקופה שלפני קום המדינה, השתייך לגדוד 22 ביחידת "המסתערבים" במסגרת יחידת המודיעין של גדוד 22, שתפקידה היה איסוף ידיעות והכנת תיקי פעולה.
ארגון ההגנה הכניס את זייד למחלקת המדידות של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בתקופת פעילותו בההגנה בשנת 1946 השליטה במחלקת המדידות של אותם ימים, הייתה בידי האנגלים והערבים.
יתרונותיו הבולטים של זייד, שכללו הבנה בנושא המפות ויכולתו לדבר ערבית רהוטה, אנגלית וצרפתית, הקנו לו את היכולת ליצור קשרים במחלקת המדידות.
תוך כדי עבודתו העביר זייד חומר ומפות לכוחות ההגנה.
המבצע החשוב ביותר בו שאול זייד השתתף היה במלחמת השחרור.
לקראת פינוי החיילים הבריטיים, התכוונו להעביר את כל המפות בחיפה לידי הערבים.
זייד דאג לכך שיועבר אליהם חומר לא רלוונטי.
בלילה פיקח על חוליות של ההגנה שגנבו את המפות מהבניין, ששכן בלב האזור הערבי של העיר.
המפות האלו שימשו אחר-כך את כוחותינו בכיבוש העיר חיפה והאזור כולו.
במהלך שירותו הצבאי הוסמך במסגרת קורס קצינים ושירת בגדוד איכון של חיל התותחנים, כמודד.
זייד השתתף במלחמות ישראל ואף נפצע במלחמת ששת הימים וחזר לשירות.
לאחר פציעתו במסגרת פעילותו בגדוד האיכון בצפון, עבר לשרת בפיקוד העורף, בו שירת עד שחרורו בדרגת סא"ל.
זייד היה גם שותף בשילוב הדרוזים בצה"ל לאחר קרבות רמת-יוחנן, הודות להיכרות המתמשכת שלו, של אביו ושל סבו, עם הדרוזים, כמו גם עם מנהיגים ערביים בארץ.
קביעת הגבולות עם סוריה ועם ירדן
בשנות החמישים שימש שאול זייד כנציג מחלקת המדידות בוועדות שביתות הנשק עם סוריה ועם ירדן ועסק במדידות ובקביעת הגבולות מול שתי המדינות.
במסגרת ועדת שביתת הנשק עם סוריה, היה שותף למפגשים שהתקיימו במלון "שולמית" בראש פינה.
כנציג מחלקת המדידות היה זייד עצמאי בעבודתו מול חברי הוועדה.
ציון שתרוג, חבר בוועדת שביתת הנשק עם לבנון בשנות ה-60 העיד כי זייד היה הכתובת אליה פנו חברי הוועדה בכל נושא מקצועי הקשור למדידת הגבול.
מנהל מחלקת המדידות דאז, יוסף אלסטר, נתן לאנשיו, חברי ועדות שביתת הנשק, יד חופשית בנושא זה.
במסגרת קביעת גבולות הארץ עם ירדן וסוריה, יצא זייד לשטח תחת אש, במטרה להשלים במועד את המשימה שהוטלה עליו.
כדי להבטיח את האינטרסים של מדינת ישראל וכדי למתוח גבולות מדויקים, נהג זייד ללכת דרך קבע עם מכשירי המדידה שלו.
לפי עדויות האנשים שעבדו עם זייד באותן שנים, הוא התגלה בעבודתו כאדם אמיץ מאוד.
איתן הבר שהיה באותן שנים הכתב הצבאי של עיתון במחנה, זוכר את שאול כ"אדם פטליסט ואמיץ".
באחת מתוכניות הטלוויזיה שלאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, סיפר הבר על המפגש הראשון של רבין עם שאול זייד: "בתקרית עם הסורים, אחת מני רבות, נחשפנו לירי מסיבי לאורך כל אצבע הגליל.
אותו היום זכה לכינוי "יום אלף הפגזים".
כל צמרת הפיקוד של צה"ל שכבה מול הגבול הסורי והתחפרה עם הציפורניים באדמה.
ואז שאל רבין: 'מי המשוגע הזה שרץ תחת אש?' ומישהו אמר לו: "זה שאול זייד".
הבר: "אותה תמונה של דבקות במטרה, שבה שאול זייד רץ כאילו שום דבר לא יכול לקרות לו, הייתה נקודת ציון במערכת הקשרים בינינו.
אילו יכול היה לאסוף את הקליעים ורסיסי הפגזים שנורו אליו מגבול ירדן וסוריה, יכול היה לבנות אנדרטה לעצמו.
שאול זייד היה האיש שסימן את גבולות ישראל, פעמים רבות תחת אש תופת.
הוא הלך אל תוך האש – והצפון עצר את נשימתו".
לימים, כאשר שימש כשר הביטחון במחצית שנות ה-80, כתב רבין תעודת הערכה לזייד: "עבודתך בסימון גבולות המדינה בצפון, שלא פעם נעשתה תחת אש האויב, אשר ניסה לסכלה בכל מחיר, זכתה להערכת כולנו..."
בציון עשור לרצח יצחק רבין ז"ל בחר איתן הבר להנציח שוב את הקשר המיוחד ובחר בכותרת: "יצחק ושאול" שתי מודעות סיפור אחד.
וכך כתב:,"כשרבין היה אלוף פיקוד צפון היו כל הזמן מלחמות עם הסורים על קו הגבול.
בפיקוד היה אז מודד ראשי בשם שאול זייד, ורבין מאוד התפעל מנחישותו.
האיש עמד בתוך האש ומדד בזמן שהסורים ירו עליו כמו משוגעים.
רבין היה מאוד קשור אליו, ושנים אחר כך, כשהתמנה לשר ביטחון ביקש להיפגש איתו ולתת לו תעודת הערכה על פועלו".
"בבוקר אחרי שרבין נרצח, ב-5.11.1995 פתחתי את העיתון וליד מודעות האבל הענקיות על רבין הייתה מודעת אבל על מותו של שאול זייד.
הסתכלתי ואמרתי, אלוהים אדירים, איזו סמליות.
בטח רק בני משפחתו ואני יודעים כמה שתי המודעות האלה מחוברות – כמה זה סיפור אחד".
בשנת 1987, כתב ראש המועצה המקומית ראש פינה צבי רסקי, מכתב לשאול זייד המסכם את תרומתו באותם ימים:
זייד שימש נציג מחלקת המדידות בוועדת שביתת הנשק עם ירדן.
בשנת 1987 כתב אל"ם במיל', שמעון לוינזון, על זייד ועבודתו: …שרתתי תקופה ארוכה מאד במסגרת ועדות שביתת הנשק וקשרים עם האו"מ ואחרים בכל הנוגע ליחסינו עם שכנינו וההסדרים השונים.
בשנים 51'-61' שרתתי במשלחת ישראל לוועדת שביתת הנשק עם ירדן.
נדמה לי כי ההיכרות הראשונה עם שאול הייתה בשנים 1955 או 1956, כאשר במסגרת חקירת תקריות בגלבוע התעוררה שאלת מיקומו הנכון של קו שביתת הנשק.
יותר מאוחר, בשנים 1957-1959, נערך סימון ממשי של קו שביתת הנשק באזורי הגלבוע ועמק בית שאן.
כאן עבדנו יחד תקופה די ארוכה כאשר שהינו בשטח למדידות ולבנית אבני הגבול.
צריך לזכור שאזור הגלבוע היה פרוץ באותם ימים והגישה לאזור הגבול הייתה קשה מאוד.
זכור לי כי כאשר ניגשנו לסימון הגבול באזור הכפר הערבי פקועה ושאול החל ללכת, נשמעו צעקות מכח האבטחה של מג"ב כי "אנו עוברים את הגבול".
למעשה נמצאנו כמה מאות מטרים בתוך שטח ישראל, אבל מקובל היה שהגבול אינו במקומו.
דבר דומה קרה בדרום עמק בית שאן באזור תל-מקחוז.
כאן זכור גם קוריוז נוסף כאשר במהלך העבודה נגשו אלינו כמה ערבים ירדנים וגיששו אפשרות לשחד את המודד כדי שיזיז את הגבול צפונה (כפי שהוא היה למעשה עד לסימון).
נוצר מתח ולאחר שהירדנים ערערו על המדידות שלנו, נערכה במקום פגישה משותפת עם מודדים ירדנים.
המודד הירדני השתכנע בצדקת המדידות שלנו אבל ביקש כי כדי לא להחשידו בעיני הכפריים נאפשר לו להעמיד את מכשיר המדידה שלו (שולחנית ואלידדה) כדי שהכפריים יבינו ש"המכונה קובעת ולא הוא."
אולם למעשה עקבו אחרי העבודה, ובכל מקום שנדמה היה להם שטעינו או כדי לשכנע את התושבים המקומיים – נערכו פגישות ומדידות משותפות.
שיתופו של זייד במסגרת עבודתנו בוועדת שביתת הנשק כלל גם זימונו לחקירות משותפות עם האו"ם והירדנים של תקריות שונות בהן היה צריך לקבוע את מיקומו המדויק של קו שביתת הנשק (כאשר לא היה מסומן בשטח או שסימונו לא היה ברור).
זייד השתתף בדרך כלל בכל האירועים הנ"ל בגזרת הצפון של הקו הירדני.
כמו בבירורים שונים באזור ארם נהריים,
אהבת מקצוע המדידות הביאה את זייד להמשיך לעבוד במחלקת המדידות הישראלית לאחר קום המדינה זייד היה מראשוני העובדים במחוז חיפה (1946) ושימש כסגנו של מנהל המחוז.
בסוף שנות החמישים של המאה העשרים מונה למודד מחוזי בגליל עד ראשית שנות ה-70 .
הוא היה מראשוני העובדים במחוז חיפה ושימש כסגנו של מנהל המחוז.
בסוף שנות ה-50 מונה למודד מחוזי בגליל במשך מספר שנים.
בראשית שנות ה-60 פרש שאול זייד ממחלקת המדידות ופתח משרד עצמאי.
במקביל לעבודתו, הן במחלקת המדידות, והן לאחר מכן, בהיותו עצמאי, עסק שאול זייד גם בפעילות התנדבותית, בארגון בני ברית ובארגונים נוספים.
בשנות ה-50 עסק בפעילות קליטת העולים שהשתכנו במחנות העולים שער העלייה וטירת כרמל.
בנוסף, ב-1987 – הצטרף לעמותה לטיפוח מורשת חיל העורף לדורותיו.
שאול היה מועמד לעיטור "יקיר חיפה", ולא זכה לכך בשל פטירתו בנובמבר 1995.
רעייתו יונה (רוסיה, 1929 - 2009), לה נישא בשנת 1950, התמידה כל השנים בפעילות התנדבותית, בין היתר בעבודה במעברות, בהדרכה במועדוני נוער ובמתן סיוע בחבלי הקליטה הראשונים של העולים בארץ.
בשנות השמונים הצטרפה להנהלת "גג לחייל המשוחרר", ארגון המסייע לחיילים משוחררים, הזקוקים לקורת גג ותמיכה בתקופת הלימודים בחיפה ובסביבתה - בתפקיד זה התמידה במשך 18 שנים ברציפות.
בנוסף, יונה עסקה בפעילות ענפה בארגונים ההתנדבותיים ויצו ובני ברית.
על פעילותה ההתנדבותית ועזרתה לאורך שנות חייה הוענק לה עיטור "יקירת העיר חיפה" לשנת תשס"ד.
על שמו של שאול זייד, נקראו "גן שאול זייד" בשכונת רמת אלמוגי בחיפה ו"מצפור זייד", כחלק מ"דרך נוף חיפה" - מסלול נסיעה תיירותי שאורכו 60 קילומטרים והוא מחבר בין 21 מצפורים על רכס הכרמל ובנקודות שונות בעיר.
מצפור זייד נמצא בשדרות אבא חושי, סמוך לבית מס' 50. מרפסת התצפית בולטת וממנה יורדות מדרגות לגן ציבורי עם ספסלים למנוחה ומתקני שעשועים.
עם הקמת המצפור הכריז מנכ"ל המרכז למיפוי ישראל דאז אביאל רון,.
כי במצפור זייד ובגן זייד יקבעו נקודות טריג, אשר ישמשו את המודדים עבור המדידות.
שלט ההנצחה נושא את הכיתוב:
ממשחררי העיר חיפה ובוניה, פעיל ב"הגנה", סא"ל במילואים.
מראשוני המודדים בארץ, עסק בקביעת גבולותיה.
אדם רב פעלים, הקדיש חייו לפעילות ציבורית-התנדבותית.
הרב שאול הכהן (תקל"ב, 1772 – ו' באייר תר"ח, 1848) היה פוסק, מדקדק ומחבר הספר "לחם הביכורים".
רב הקהילה היהודית ברובע הקטן (אל-חארה סגירה) של העיר ג'רבה.
נולד באי ג'רבה בדרומה של תוניסיה, לאביו מוסה ולאמו שרה.
משפחת הכהן הייתה משפחה מיוחסת באי, ויש שיחסו אותה עד רבי ישמעאל כהן גדול.
בידי המשפחה מצויה מגילת יוחסין עתיקה (שנמצאה לראשונה בסוף ספר תנ"ך כתב יד), המפרטת את שלשלת המשפחה עד לפני כ-800 שנה:
רשימה זאת אמנם מסתיימת בצמח (רב צמח להלן) ולא בשאול, אבל בגדיד (בן בוראתי) הוא אב קדמון משותף לשניהם, ולכן שניהם מתייחסים אליה.
מגילת יוחסין זו מופיעה לראשונה, ככל הידוע, בספר 'נאוה קודש', אותו חיבר רב צמח כהן (האחרון במנין הדורות ברשימה לעיל), בגרסתו המודפסת.
החיבור המקורי היה בכתב-יד עד שהובא לדפוס על ידי נכדו, רב חיים כהן, רב בטריפולי במאה ה-19, והוא אשר כלל את המגילה בסוף הספר 'נאוה קודש'.
לדבריו "היחס (המקורי הוא) עד עזרא הסופר אלא שנמחקו (השמות) וכמו שניכר מן השומן".
אמנם לדעת החוקר נחום סלושץ אין לסמוך על עדות מאוחרת ולא ברורה מעין זו.
בצעירותו למד אצל רב צמח כהן האמור.
לאחר נישואיו עבד לפרנסתו כמוכר בחנות אשר בבעלותו בשוק, ואת שאר היום הקדיש ללימוד תורה.
הוא היה בקי הן בנגלה והן בנסתר, אך הוא העדיף תמיד את דרך הפשט, ובדרך זו כתב את מרבית פירושיו.
נודע כבקי בחכמת הדקדוק, הודות לספרו המפורסם "לחם הביכורים" על כללי הדקדוק.
בהמשך התמנה רבי שאול לרב ראשי ברובע חארה סגירה של ג'רבה.
בתקופת כהונתו, התמסר מאוד לאנשי הקהילה, ונסע לצורכם עשרות פעמים לעיר תוניס, מרכז הקהילה היהודית באותה תקופה.
ביטל מנהגים שראה אותם כאינם ראויים ותיקן תקנות רבות לתועלת הציבור.
ידידו הקרוב היה הרב הראשי של העיר תוניס, הרב ישועה בסיס שכינהו "שאול בחיר ה'" (בפרפרזה על דברי המקרא וחז"ל על שאול המלך), וזה האחרון נהג לעמוד כמעט רק מפניו בשל גדלותו.
בתקופתו של רבי שאול מרכז הקהילה היהודית בתוניסיה היה העיר תוניס, ושם חיו ולימדו רוב חכמי הדור במשך שנים רבות.
עם כבוש תוניסיה בידי הצרפתים (1881) החלו לנשוב רוחות ההשכלה והחילוניות בעיר, ועד מהרה החל מצב הדת לרדת בקרב יהודיה.
בשנת 1878 פתחה חברת כל ישראל חברים בית ספר "אליאנס" בעיר, שהיה בעל השפעה מכרעת על ההידרדרות הדתית, בעיקר בקרב הדור הצעיר.
הרב ישועה בסיס, שראה את המצב בעירו הולך ומדרדר, חשש מכך שבקרוב לא יישארו רבנים ראויים שיוכלו להנהיג את העם ברחבי המדינה וללמדו תורה.
משום כך הוא פנה לרבי שאול הכהן והזהירו: "שים לב ופקח עין על לימוד התלמידים בג'רבה, גם אנו בתונס עוד עתידים להזדקק לכם".
רבי ישועה ידע כי עקשנותם של בני ג'רבה ודבקותם במורשת אבות, לא תאפשר כל חדירה של רוחות זרות לקהילות היהודים באי.
(כאשר ביקשו חברי הארגון כי"ח להקים בית ספר דומה בג'רבה הם נתקלו בהתנגדות גורפת.
היהודים במקום פשוט לא פקדו את בית הספר, ובסופו של דבר אויש המבנה על ידי מוסלמים).
ואכן, מאז ואילך, גידלה ג'רבה גדולי תורה רבים וקרנה הרוחני החל לעלות.
במהרה הפך האי לאחד מן המוקדים היהודיים הרוחניים הידועים בתוניסיה ובצפון אפריקה בכלל, כאשר כמעט לא היה עיר בתוניסיה שהרב המכהן בה לא היה מיוצאי ג'רבה עד אשר אמרו; כי מג'רבא תצא תורה.
הוא נקבר יחד עם ספר תורה בלוי שנחשב לקדמון מאד, כמנהג המקום לקבור את החכם יחד עם ספר תורה בלוי שנפסל, כפי שנפסק ביחס לספר תורה.
כמאה וחמישים שנה לאחר מותו, הועלו עצמותיו לישראל, והוא נקבר בט"ו בשבט תש"ע (2010) במושב איתן.
נכדו, הרב שלום כהן, שימש כרב העיירה זרזיס שבדרום תוניסיה, סמוך לג'רבה.
נפטר בן 91 בערך, בשנת ה'תרפ"ו.
נינו, אחד מבניו של רבי שלום, הוא הרב כלפון משה הכהן.
נין אחר שלו הוא הרב מרדכי אמייס הכהן בן יצחק, לימים רבה הראשי של תוניסיה.
רבי שאול חיבר עשרה ספרים בכל מקצועות התורה, חלקם יצאו לאור בחייו וחלקם לאחר פטירתו.
יד שאול - על התנ"ך, ג'רבה, באתר HebrewBooks.
ערבי פסחים - על הגדה של פסח, כולל תרגום לערבית יהודית.
קרני רמים - על פירוש רש"י ורא"ם לתורה.
בגדי כהונה ונוכח השולחן - סביב השולחן ערוך.
לחם הביכורים - על חכמת הדקדוק, ליוורנו, תר"ל, באתר HebrewBooks.
בינה לעיתים – על חכמת העיבור, ג'רבה, באתר HebrewBooks.
נתיב מצוותיך – פירוש על האזהרות לרבי שלמה בן גבירול ועל מגילת רות ועל כתובה לחג השבועות, הודפס מחדש בגליל העליון מדינת ישראל בתוך מקבץ יקרא דאורייתא מאת חכם אברהם אליעזר סופר תושב ירושלים ואזרח ארץ ישראל ת"ו.
שאול ינובסקי היה אנרכיסט יהודי ופעיל פוליטי.
ינובסקי היה ההוגה האנרכיסטי הראשון ברחוב היהודי.
הוא נולד בפינסק ולמד בחדר ובתלמוד תורה שבו למד גם רוסית ואריתמטיקה.
בגיל 13 עזב את תלמוד התורה ובהשפעת אחיו שהיה מורה לעברית ומשכיל, למד לימודים כלליים כתלמיד אקסטרני.
ב-1880 נסע לביאליסטוק ושם השתלב בחוגי הסטודנטים ועשה לו שם בבקיאותו ברוסית ובספרות.
באותה תקופה החל להיות פעיל גם בחוגים רדיקליים.
שם הוא עבד בעבודות כפיים שונות ונעשה פעיל בתנועת העבודה.
הוא התפרסם מהר כנואם טוב.
הוא גם עבר מרוסית ליידיש משום שכך הייתה לו יותר השפעה על הפועלים היהודים.
אחרי מהומות היימרקט נעשה לאנרכיסט.
הוא הקים יחד עוד כמה אנשים את הקבוצה האנרכיסטית פיאנירע דער פרייהייט (חלוצי החירות).
ב־1889 נעשה עורכו של העיתון האנרכיסטי די וואהרהייט (האמת) שהפסיק לצאת אחרי הגיליון העשרים.
ב־1890 נסע ללונדון ועבד שם בקבוצה האנרכיסטית דער נייער דור (הדור החדש).
הוא נעשה לעורכו של העיתון דער ארבעטער פריינד.
בתחילת 1895 חזר לניו יורק.
כתב העת של הקבוצה די פרייע ארבעטער שטימע (קול הפועלים החופשיים) נקלע לבעיות כספיות גדולות אבל ינובסקי הצליח להתגבר על הקשיים והעיתון החל לצאת שוב והוא היה עורכו במשך עשרים שנה.
הוא גם יסד עיתון יומי: די אבענד צייטונג (עיתון ערב) בכוונה להילחם בעיתונות הצהובה אבל העיתון נסגר אחר שלושה חודשים.
בשנים 1910–1911 ערך את הירחון "די פרייע געזעלשאפט" (החברה החופשייה), אבל עזב אותו ב-1919 אחרי שהתנועה האנרכיסטית היהודית הזדהתה עם מהפכת אוקטובר.
במשך תקופה קצרה עבד בעיתון פארווערטס.
ב־1929 חזר להיות עורכו של פרייע ארבעטער שטימע ופרסם שם, מלבד מאמרים פולמוסיים, גם ביקורות תיאטרון ותרגומים מהספרות העולמית.
לידז: לידזער אנארכיסטישע גרופע, 1901
לאנדאן: אידישע פאבלישינג קאמפ', 1910
ניו יארק: פרייע ארבייטער שטימע, 1912
די שקלאפעריי פון אונזער צייט, און אנדערע געקליבענע סאציאלע שריפטן.
ניו יורק: פרייע ארבייטער שטימע.
הרב שאול דוב (דובער) זיסלין (תרמ"א, 1881 - י"ב בסיוון תשכ"ד, 23 במאי 1964) היה רב, פוסק ומשפיע חסיד חב"ד, דיין בבית הדין הרבני בתל אביב-יפו, ורב שכונת מאה שערים בתל אביב.
ממיסדי ויו"ר הראשון של אגודת חסידי חב"ד בישראל, ארגון הגג של חב"ד בישראל.
נולד בעיירה קריסלבה בלטביה לאיטה ור' ניסן אפרים זיסלין.
למד בישיבת ישיבת תומכי תמימים בלובביץ' בשנים הראשונות לצד המשפיע הרב שמואל גרונם אסתרמן, את ספר התניא, ובחסידות של הרבי שלום דובער שניאורסון; את ביאוריו על ספר התניא היה רושם על הספר התניא שלו וחלק מזה הועלה על הכתב אחרי שנים, בהמשך פרסם את זכרונותיו מהישיבה בבטאון חב"ד.
בשנת ה'תר"ע התמנה למנהל ומשפיע בישיבת תומכי תמימים בשצ'דרין.
שם חינך ביחס מיוחד עשרות מתלמידי התמימים, ביניהם נמנים הרב שלמה חיים קסלמן, הרב אליעזר קרסיק, והרב ישראל ג'ייקובסון.
משנת תרע"ז שימש כרב בקהילות טשרניקא, בערעזין פלך מינסק ומשנת תרפ"ג ברבנות העיר אורשה.
בסיוון תרצ"ד עלה לישראל ונתמנה לרב שכונת מאה שערים בתל אביב.
רב בית הכנסת "בית שלמה".
כיהן כחבר הרבנות הראשית בתל אביב, ומשנת תש"א חבר בבית הדין הרבני בתל אביב.
היה גם מנהל מחלקת המקוואות בעיר.
היה ממייסדי אגודת חסידי חב"ד בישראל, בתקופה הראשונה עד לפטירתו אף כיהן כיו"ר.
נחשב לאחד מראשי רבני קהילת חב"ד בישראל בכלל ובתל אביב בפרט, חבר בהנהלת תלמוד תורה 'בני תמימים', ישיבת "אחי תמימים" בתל אביב וכולל חב"ד.
בשנת תרצ"ו (1935) הציע הרב זיסלין לרבי יוסף יצחק שניאורסון את הרעיון להעלות בכתב תווים של ניגוני חב"ד השונים.
מזה יצא בהמשך ספר הניגונים.
בשנת תש"ט הציע הרב זיסלין לרבי יוסף יצחק שניאורסון את הרעיון לייסד מושבה לחסידי חב"ד שבאו לישראל באותם ימים, בהמשך לזה הקימו את כפר חב"ד.
בשנת תשכ"ג הוציא קונטרס בהם רשימה מהתוועדות שלו בי"ט בכסלו ת"ש בבית כנסת בית שלמה.
נפטר בליל שבת י"ב בסיוון תשכ"ד באיכילוב בגיל 83. בצוואתו ביקש שלא יספידוהו, ולא לקוברו מחוץ לעיר תל אביב, לא לעשות מסגרת סביב מודעות האבל ולא להכתירו בתוארים מיוחדים.
במוצאי שבת הובא לביתו, שם התכנסו הרב הראשי לתל אביב, חברי הרבנות הראשית, חסידי חב"ד וקהל שקראו תהילים במשך כל הלילה, ביום ראשון יצא הלווייתו מביתו, עברה דרך בית הרבנות הראשית בתל אביב.
הרב איסר יהודה אונטרמן נכח בהלוויה.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
היה נשוי לרחל, ולהם בת.
בנם דוד (נהרג במלחמת העולם השנייה), במשך שנים הפעיל רבי יוסף יצחק שניאורסון קשרים על מנת שבנו ונכדיו יעלו לישראל, נכדו נפתלי זיסלין היה פרופסור בהפקולטה למדעי החקלאות ברחובות.
לאחר פטירתו ביקש רבי מנחם מנדל שניאורסון מהרב עזריאל זליג סלונים, שכתבי היד של הרב זיסלין יעברו לספריית חב"ד, בחלק מהספרים שישאיר הרב זיסלין נמצאו הערות בכתב ידו שנדפסו עם השנים בבמות שונות.
ספרייתו הועברה לישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
בשנת תשמ"א מונה הרב יוסף גערליצקי לשליח חב"ד בתל אביב והוא חידש את הפעילות החב"דית בבית הכנסת מאה שערים של הרב זיסלין.
שאול טל (מטלון) (21 במרץ 1943 – דצמבר 2024) היה המנכ"ל והבעלים של הוצאת פוקוס ומחברם של ספרים בתחום הבריאות, הצילום והמחשוב.
טל נולד וגדל בצפון הישן של תל אביב ולמד בתיכון עירוני א'.
היה חניך ומדריך בשבט גוש צופים קשישים תל אביב.
בשנת 1961 התגייס לצה"ל עם גרעין הנח"ל "גזית" של תנועת הצופים, עבר הכשרה בכפר גלעדי והגיע בסוף שירותו לקיבוץ שדה בוקר.
עם שחרורו החל ללמוד כימיה ולשלב אותה עם אהבת נעוריו לצילום.
הוא קיבל תואר ראשון בכימיה ב-1967, ותארים שני ושלישי בכימיה פיזיקלית.
עוד בנערותו היה טל חובב צילום ובעת לימודי הכימיה באוניברסיטה החל להעמיק בספרים מדעיים על מנת להכיר לעומק את הכימיה של תהליך הצילום.
את הידע שצבר העביר לקהל של צלמים מקצועיים וחובבים בהרצאות ובכתיבה בעיתוני צילום.
כחובב צילום אמנותי זכה לתואר AFIAP (אמן צילום מטעם The International Federation of Photographic Art), הוא הציג תערוכות יחיד ברחבי הארץ והשתתף בתערוכות של חובבים.
עורכי האנציקלופדיה העברית בחרו בו לכתוב את הערך "צילום" שיצא לאור באנציקלופדיה בשנת 1976.
לאחר סיום התואר השני החל את עבודת הדוקטורט בתחום הכימיה של תהליכי הצילום.
לצורך זה השתלם במכון הגבוה למדעי הצילום של המכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) שבשווייץ, והמשיך את עבודתו באוניברסיטה העברית תחת הדרכתו של פרופ' וולף ברג.
בגיל 29 הוציא לאור את ספרו הראשון לחובבים שנקרא "טריקים בצילום".
בהמשך נכתבו ספרים נוספים שמיועדים לצלמים מקצועיים והבולט ביניהם הוא "לקסיקון הצילום" בן 2,700 ערכים מקצועיים בתחומי הצילום, הטלוויזיה ועוד, כולל הגדרות, איורים ושמות ערכים בעברית ובאנגלית.
לטל היה טור קבוע בעיתוני המחשבים הנפוצים באותה העת.
הוא כתב גם שני ספרים בנושא.
בראשית שנות החמישים של חייו, כשהוא נושא על עצמו משקל עודף של 17 ק"ג וסובל מתת-פעילות של בלוטת התריס וכולסטרול גבוה החל טל ליטול תרופות כרוניות.
כעבור שנתיים שמע במקרה הרצאה בנטורופתיה, שהיוותה מניע למהפך הבריאותי ששינה את חייו האישיים והמקצועיים.
אותה ההרצאה הניעה אותו להוסיף וללמוד נטורופתיה מהרצאות ומספרים עד שהצליח להיפטר מבעיות הבריאות שלו באמצעות שינויים באורחות חייו והפחתה הדרגתית בצריכת התרופות.
מכאן קצרה הייתה הדרך למהפך בריאותי שגרם לו לעבור לתזונה צמחית מלאה ולשמור על כושר גופני בענף הבדמינטון בו החל לשחק בשנת 1995 ואף זכה בגביעים באליפויות לסניורים.
בשנת 2001 הוצאת פוקוס החלה להתמקד, תחת ניהולו, בעיקר בספרי בריאות, וברשותה כיום למעלה מ-200 ספרי בריאות ואתר אינטרנט המנגיש תוכן בריאותי הלקוח מתוך הספרים.
בשנת 1963 עבר להתגורר בשכונת רמת-חן ברמת גן, בה התגורר עד למותו.
נפטר בדצמבר 2024 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין בגבעת ברנר .
מדריך לצילום, חלק א', אופטיקה, הוצאת שוש, 1979
המדריך לצילום, חלק ב', מעבדת צילום בשחור-לבן וצבע, הוצאת שוש, 1979
תורת הצילום: הצילום, הנגטיב והתמונה, הוצאת שוש, 1981
תצלומי צבע במו ידיך, הוצאת פוקוס, 1984
לקסיקון הצילום (יחד עם משה אילן), הוצאת פוקוס, 1984
חוג צילום, הוצאת פוקוס, 1986
ספר הפקודות של תוכנת נורטון קומנדר, 1990
ספר הפקודות של 1990, DOS
הערך "צילום", האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ח, 1976
שאול דגן (נולד ב-6 באוקטובר 1930) הוא חקלאי, מחנך, ארכיונאי וסופר ישראלי, מחברם של ספרים רבים על תולדות היישוב.
שאול נולד בירושלים ב-1930 (ערב סוכות תרצ"א) בשכונת כרם אברהם, למשה יהודה בר (למשפחת לדרברג) ופרידה (לבית מרגוליס).
המשפחה הייתה מסורתית ושני ההורים באו ממשפחות חרדיות.
למד בבית הספר תחכמוני בירושלים וב-1944 המשיך ללימודי חקלאות במקווה ישראל שם למד עד 1947.
כחבר בארגון ההגנה נטל חלק במבצע הגידם, 1946. ולקח חלק בעלייה לביריה ב' ולביריה ג'.
היה בין אלו שהורשו להישאר בנקודה המבודדת לאחר ההסכם עם הבריטים.
בשלב מסוים חזר למקווה ישראל להשלים את לימודיו.
במהלך מלחמת העצמאות גויס לגדוד 12 של חטיבת גולני והשתתף בקרבות העמק ובמבצע חירם לשחרור הגליל העליון.
בדצמבר 1948 ירד עם גדודו לנגב המערבי במסגרת מבצע יואב ונשלח עם יחידתו לפעולת הסחה בעזה כחלק מפעולה לכיתור הצבא המצרי באבו עגילה.
פעולה זו הסתבכה ולכוח היו נפגעים רבים.
עם סיום המלחמה חזר שאול לביריה לטיפול בעדר צאן שנאסף בתקופת הקרבות ונשאר עם חברי גרעין ו' של בני עקיבא עד שהישוב התפרק.
עבר עם אנשי הקבוצה ליישוב עין צורים בדרום ונשאר שם שנתיים כחקלאי.
שאול המשיך לשרת בצה"ל במסגרת שירות המילואים והשתתף במבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור ומלחמת שלום הגליל.
לאחר שעזב את עין צורים הצטרף שאול למחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ונשלח תחילה למושב פטיש שם הקים משתלת עצי פרי ולאחר מכן הועבר סמוך לכפר אוריה שם הקים משתלה נוספת שמרבית העובדים בה היו עולי תימן ממרבד הקסמים.
חלק מהעובדים במשתלה הגיעו מקיבוץ הראל הסמוך ואחת מהן הייתה רותי קיטאי (לימים אשתו).
המשתלה בכפר אוריה סיפקה שתילים של עצי פרי ליישובים רבים ברחבי הארץ.
ב-1955 עברו שאול ורות לגור בבית הספר החקלאי כדורי שם היה אחראי על המטעים והכשרת הקרקע.
ב-1958 החל ללמוד תנ"ך והיסטוריה של עם ישראל בשלוחת חיפה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו ב-1963 החל ללמד בבית הספר לקציני ים ובהמשך בבית הספר בסמ"ת, כמחנך וכמורה לתנך ולהיסטוריה, וכרכז החברתי של בית הספר.
במקביל לעבודתו החינוכית החל שאול לבקר בישובי העלייה הראשונה והשנייה שם ראיין את ותיקי היישובים ואסף מידע היסטורי שהיווה בהמשך, בסיס לספריו הרבים על תולדות היישוב.
שאול היה בין מקימי ארגון המורים התיכוניים ואף השתתף בארגון שביתת המורים הגדולה בשנת 1970. היה בין מקימי בטאון ארגון המורים "מעלות" והיה הכתב הראשי שלו.
דגן נתבקש על ידי אוניברסיטת חיפה להקים את ארכיון אבא חושי וריכז בו 45 אוספים אישיים (בנוסף לארכיונו האישי של אבא חושי).
עקב מחסור תקציבי נסגר הארכיון.
ב-1982 התבקש דגן, על ידי ראש המועצה המקומית ישי שיבובסקי, להקים ארכיון היסטורי בזכרון יעקב לציון שנת המאה לעלייה הראשונה.
הארכיון שכן במרתף בית המועצה, בבית הפקידות והחומרים נאספו מעזבונות ותיקי המושבה וכן מהארכיון הציוני, הספרייה הלאומית ומארכיונים ברחבי הארץ.
ב-2010 מסר דגן את ארכיונו הפרטי לרשות "המוזיאון לעלייה ראשונה" בזכרון יעקב.
בנוסף היה דגן מעורב בהקמת מוזיאון העלייה הראשונה ומוזיאון מחתרת ניל"י בבית אהרנסון (שניהם בזכרון יעקב) כאיש תוכן מוביל.
דגן פרסם מעל עשרים ספרים העוסקים בתולדות היישוב.
חלק מהם שיתופי פעולה עם מחברים עמיתים, ורבים בשיתוף רעייתו רות דגן.
הוא כתב על תולדות השומר, על אישים ופרשיות, הקמת יישובים בימי העליות הראשונות ועל אירועים בתולדות ההגנה ומלחמת השחרור.
בשנים האחרונות חזר דגן אל ההקלטות (באודיו ובווידאו) של שיחותיו עם אנשי ההתיישבות והוציא לאור שלוש אסופות, בהן סיפורי הגליל התחתון, הגליל העליון ומעשי ראשונים (כולל פרק מחווה ארוך ומפורט לאליהו קראוזה, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל).
דגן מרצה בחוגי בית ובקרב ותיקי דור תש"ח.
כמו כן הוא מוזמן לכנסים ולאירועי מורשת.
פרסם מאמרים רבים בביטאונים שונים שהופצו בישראל (מעלות, טבע וארץ,) המאמרים רוכזו בבלוג אינטרנטי בשם "ראשונים בארץ ישראל".
שאול דגן נישא ב-1955 לרות דגן (לבית קיטאי) אותה הכיר בתקופת היותה חברת קיבוץ הראל.
רות היא העורכת והמוציאה לאור של ספריו והם גרים בחיפה.
שנים של זהב (1980) הוצאת החברה למחקר מדעי שימושי.
לזכרו של ראובן אבירם (1980) הוצאת מעלות.
פרקי חיים, בין קסטינה לנהלל (1981) שושנה וזלמן אייזנברג - פלד.
בהוצאת המשפחות פלד ובן חיים.
בסמ"ת ביובלו (1983) חלוץ מערכת החינוך הטכנולוגי בארץ ישראל.
הוצאת בית הספר להנדסאים ולטכנאים – בסמ"ת.
סיפורים גליליים מופלאים (1984) הוצאת משרד החינוך והתרבות, אגף הנוער,
ראשונים באום- ג'וני (1986) האברמסונים, הוצאת משפחת אברמסון.
מזמארין לזכרון יעקב (1988) החברה להגנת הטבע והמועצה המקומית זכרון יעקב.
בין תל-עדש לחמארה (1988) זכרונותיו של משה לויט - חבר ה"שומר", החברה להגנת הטבע.
פל-היב בדווים בפלמ"ח בימי תש"ח (1993) המרכז לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי.
אבירי מסדר המלריה (1993) רשימות, סיפורים, וזכרונות מהמושבות זכרון יעקב, בת שלמה, מאיר שפיה ועתלית, הארכיון ההיסטורי והמועצה המקומית זכרון יעקב.
תוכנית הצפון (1994) היערכות ארגון ה"הגנה" מול סכנת הפלישה במלחמת העולם השנייה.
המרכז לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי וההוצאה לאור של משרד הביטחון.
ספר הפו"ש (1995) פלוגות השדה של ארגון ה"הגנה".
המרכז לחקר כוח המגן וההוצאה לאור של משרד הביטחון.
שמעון אבידן – האיש שהיה לחטיבה (1995) חטיבת "גבעתי" במלחמת העצמאות.
הוצאת יד יערי בגבעת חביבה.
הגדוד השלישי בבריגדה היהודית חי"ל (1996) החטיבה היהודית הלוחמת -חי"ל, במלחמת העולם השנייה.
הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון.
בדרך הראשונה לציון (1998) מושבות העלייה הראשונה.
זמן החלום (2000) ראשונים בדרך לא סלולה – הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון.
בדרך לא סלולה – סיפורו של כפר חיטים (2001) ראשון המושבים השיתופיים בארץ, עם אליהו יקיר - בני כפר חיטים והקרן הקיימת.
פלמ"ח - הראל, ספר לוחמי גדוד הפורצים (2004) הוצא לאור על ידי לוחמי הגדוד.
בין הדגניות לכנרת- אסופת זכרונות של ותיקים.
(2007) הוצאה עצמית, בסיוע תרומה של קרן ברל כצנלסון.
מושבות הגליל התחתון – ערש הפלאחות העברית.
הוצאה עצמית, בסיוע קרן ברל כצנלסון.
עקשנים על ההר (2012) זכרון יעקב ובנותיה, 1882 -1918, מוזיאון העלייה הראשונה והמועצה המקומית זכרון יעקב לציון 130 שנים לזכרון יעקב.
את גבול גליל העליון אנחנו שומרים (2015) מזיכרונותיהם של בני הדור הראשון והשני למתיישבי הגליל העליון בשנים 1882- 1920. הוצאה פרטית חיפה תשע"ה
ראשונים תמיד (2019) ב"כיבוש הקרקע", העבודה והשמירה, הוצאה פרטית חיפה, תשע"ט
שאול חרנם (8 בינואר 1920 – 21 במרץ 2013) היה פעיל ציבור, ודמות חשובה בעיר פתח תקווה – יקיר העיר, ההסתדרות וההגנה.
לאחר מותו, זכה להוקרה על פועלו הרב בעיר, ונקרא רחוב על שמו.
שאול חרנם נולד בעיר לודז' שבפולין בשנת 1920 לישראל-דוד ושיינדל חרנם, הצעיר מבין תשעה אחים ואחיות.
מקובל בין קרוביו כי "חרנם" הוא ראשי תיבות של: חסידי רבי נחמן מברסלב.
כילד, גדל שאול על רקע ההסלמה הקשה באירופה בשנים אלו, טרום השואה.
כאשר היה בן 9, אחיו הבוגר – שייק חרנם, נרצח בגין פעילותו הפוליטית כחבר, מנהיג ומדריך נוער במפלגה הקומוניסטית.
שייק היה אקטיביסט, ולחם רבות למען זכויותיהם של הפועלים בפולין.
הוא נרצח על ידי שוטר סמוי כאשר נאם בפני עובדי בית חרושת לטקסטיל ברחוב סמוגובה בעיר לודז'.
שייק חרנם הפך לסמל במאבק הקומוניסטי והחברתי בפולין, ונכתבו עליו שירים.
שמו הונצח במקומות רבים בעיר הקיימים עד היום: רחוב בעיר לודז', להקת מחול ומפעל טקסטיל.
בעקבות מצב היהודים באירופה, החלה משפחתו לעזוב את פולין בהדרגה למקומות שונים בעולם.
שאול כילד הצעיר, נשאר עם הוריו, ובשנת 1936 עלה יחד איתם לארץ ישראל.
בשנים הראשונות עם הגעתו ארצה, עבד שאול כחקלאי בפרדס ובבית אריזה לתפוזים.
לאחר מכן גם היה רתך במפעל ביטחוני ועובד טקסטיל.
בשנת 1942 הצטרף שאול לארגון "ההגנה", שם התנדב לחיל המשמר.
בהמשך שירותו, השתתף במלחמת העצמאות בה יצא עם המתנדבים לשמירה והגנה על יישובי הספר ובהסעת משפחות פצועים לבתי החולים.
לאחר קום המדינה, החל שאול בפעילות ציבורית בעיר פתח תקווה, בה חי עם משפחתו מרגע הגעתו לארץ ועד ליום מותו.
פעילותו הציבורית התמקדה בהסתדרות העובדים הכללית, במפלגת העבודה ובעירייה, ועיקר עבודתו הייתה לדאוג ולהילחם למען זכויות הפועלים בארץ.
לבני משפחתו סיפר שאול, שהחלטתו להיות איש ציבור ולהילחם לשיפור מעמדם של הפועלים, הושפעה מאוד מרצח אחיו שייק, אשר היה פעיל ציבור ולוחם צדק בעצמו.
במסגרת עבודתו הציבורית מילא שאול תפקידים רבים, ביניהם: הנהלת "הנוער העובד", חבר מזכירות במועצת פועלי פ"ת, מזכיר איגודים מקצועיים, יו"ר המדור לעובדי תעשייה, נציג ההסתדרות במשלחות לחוץ לארץ, יו"ר ועדת הבטיחות והגהות במועצת פועלי פתח תקווה, הוועד המפקח בקופת חולים במחוז פ"ת, יו"ר ועדת הבירורים ויו"ר ועדת "משען".
בשנת 1983 נבחר למועצת עיריית פ"ת והנהלתה.
שאול כיהן כיו"ר האגודה לתרבות הדיור והיה פעיל בשש ועדות.
בנוסף, גם היה חבר מועצת ארגוני המתנדבים בפ"ת.
בשנת 1987 קיבל את אות יקיר ההסתדרות.
שאול ראה בהגנה על מעמדם וזכויותיהם של הפועלים ערך עליון.
הוא האמין שהאזרח או הפועל הפשוט, הניצב מול מעסיקיו החזקים והמבוססים – מוכרח לקבל ייצוג הולם למימוש זכויותיו ולמניעת הפגיעה בהם.
הנושאים בהם טיפל היו לרבות: מאבקים של פועלים במעסיקים שלא כיבדו את זכויותיהם בעקבות פיטורים או מחלה, הטמעת נושא הפנסיה בציבור העובדים – הן בדרישה מהמעסיקים, והן בשכנוע העובדים להשקיע בתבונה ליום סגריר ועוד.
לעיתים קרובות נהג שאול להתחבר למאבק באופן אישי.
באחד ממאבקיו כמזכיר איגוד מקצועי בהסתדרות, הוא אף בחר להתבצר לילה שלם במפעל הטקסטיל חוטון (לייצור חוטי תפירה) יחד עם הפועלים, כמחאה על מהלך מצד המעסיקים שפגע בזכויותיהם.
עם פרישתו לגמלאות, המשיך שאול בפעילותו בוועדות עירוניות: כיהן כיו"ר העמותה למען הקשיש, היה חבר בארגון וותיקי התנועה הציונית, חבר בהנהלת הסתדרות הגמלאים, הנהלת בית זרובבל, הנהלת וותיקי ההגנה, המזכירות הראשית של פועלי הטקסטיל, ויו"ר סיעת העבודה במועצת פועלי פ"ת.
שאול חרנם היה נשוי למאשה ולהם שני ילדים.
בשנת 2013 נפטר שאול בשיבה טובה, בגיל 93.
בשנת 1987 קיבל ציון "יקיר ההסתדרות".
בשנת 1993 העניקה לו עיריית פתח תקווה את תואר "יקיר העיר פתח תקווה" ובשנת 2018 נקרא בעיר רחוב על שמו.
בשנת 1999 ארגון ותיקי ההגנה העניק לו את התואר "יקיר ההגנה".
רבי שאול יחזקאל גרינפלד (ה'תקנ"ד – י"ד באדר ה'תר"ט) היה צדיק שהתגורר בעיר ליטשיק שבהונגריה, והתפרסם בעיקר בזכות ספרו מגן שאול.
שאול יחזקאל נולד באיהל לרבי אברהם שלמה, שיכהן כראב"ד בעיר, ולשרה ליפשא בת רבי יהושע העשיל, נינו של רבי העשיל מקרקא.
בצעירותו למד בישיבתו של החתם סופר בפרשבורג, אך כאשר רבי משה טייטלבוים בעל ה'ישמח משה', עזב את העיר 'שיניאווה' והתיישב באיהל, הוא נבחר להצטרף לחבורת הלומדים בבית המדרש של הרבי, והפך לתלמידו.
בשנת ה'תקע"ג נישא למלכה בתו של רבי צבי הירש מזאוואדקא, מצאצאי רבי ישראל בעל שם טוב.
לאחר לנישואיו (בג' בתמוז תקע"ג) כתב לו רבו ה'ישמח משה' מכתב סמיכה, ככל הידוע כתב סמיכה יחידי שכתב.
בהיותו צעיר לימים נפטר אחיו רבי משה, סופרו של הישמח משה, ורבי שאול אימץ את בנו שהיה צעיר ממנו ב-15 שנה בלבד, וגידלו כבנו.
במכתב משנת תקע"ט ששלח החתם סופר עבורו ועבור רב נוסף, הוא נמנע מלהשיב לשאלתם, בטענה שיש בעיר רב שיכול לענות, ומוסיף שחושש מהקפדתו של רב העיר ה'ישמח משה'.
רבי שאול נקלע למצוקה כלכלית ופנה לרבו ה"ישמח משה" שיתן לו היתר לעסוק בשחיטה.
הרב נתן לו מכתב לרב של אונגוואר, רבי צבי הירש הלר, שהציע לו לרכוש אחוזה בליטשיק כדי לפתור סכסוך בין בעליה.
העסקה בוצעה, ורבי שאול עבר לליטשיק ופעל שם לחיזוק הדת ולהפצת תורה.
נפטר בפורים שנת ה'תר"ט, ונקבר בעיר מיהולביץ.
ספרו מגן שאול יצא בשנת תרל"א על ידי נכדו רבי משה, שהכיל חלק קטן מחידושיו, אך רוב החידושיו אבדו בשמך השנים.
בשנת תרצ"ז נדפס ספרו "מגן שאול" עם תוספות של נכדו יצחק אייזיק גרינפלד.
בשנת תשס"ה יצא לאור הספר "מגן בית שאול", תולדות המגן שאול וילדיו, מאת רבי דוד לייב גרינפלד.
חיבור זה יצא לאור בפעם נוספת בשנת תשע"ו בשם "קורות חיי המגן שאול".
שאול וג'ימה הוא ספורטאי בענף ספורט נכים לשעבר.
וג'ימה השתתף לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1970. הוא היה חבר איל"ן בפתח תקווה והתבלט כשחקן כדורסל כיסאות גלגלים בליגה הלאומית.
כחבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים השתתף פעמיים ב.
ב היה שותף לזכיית הנבחרת במדליית כסף וב היה שותף לזכייה במדליית זהב.
וג'ימה פעיל גם כשחקן טניס כיסאות גלגלים.
הרב שאול דולינגר (נולד בא' בחשון תש"ד - 30 באוקטובר 1943) הוא ראש ישיבת פרי עץ חיים באשדוד.
בעבר כיהן כמשגיח בישיבת טלז-קליבלנד.
נולד בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל לרייזל אסתר (לבית גנזרסקי) וצבי הירש דולינגר, מראשי הקהילה היהודית במקום.
בגיל שלוש עשרה החליטה אימו לשלוח אותו ללימודי קודש לאמריקה בצוואת אביה הרב אברהם יהושע גנזרסקי, היא שלחה אותו לישיבת טלז בקליבלנד, שם נשאר עד לנישואיו בגיל 21.
לאחר נישואיו התגורר בקליבלנד שם כיהן כמשגיח למשך כעשור.
בשנת תשל"ז עבר בשליחותו של ראש הישיבה רבי חיים שטיין לארץ ישראל שם הגיע לכהן כמשגיח בישיבת הנגב של הרב יששכר מאיר בנתיבות.
בשנת תשמ"ב עבר לעיר אשדוד שם הקים את קריית חינוך לבנים מסגרת שמיועדת לשיקום וחינוך בני נוער מבתים מרקע קשה.
הרב דולינגר הוא מראשי הקהילה הליטאית באשדוד.
בנוסף משמש כבעל תוקע בקהילה החרדית-ליטאית ברובע ז' בעירבבית הכנסת נפש החיים ברחוב האדמו"ר מויז'ניץ.
בשנת תשע"ד אירח הרב דולינגר בקמפוס שלו את הקמת ישיבת תורה בתפארתה למשך כשנה.
נשוי ללאה (לבית קראהן), ולהם שמונה ילדים.
בנו הרב אברהם משמש כמנהל רוחני בישיבה.
בנו הרב חיים מרדכי משמש כראש כולל ביסודות.בנו הרב שמעון הוא בעל מחבר ספר מצה שמורה.
בנו הרב צבי הירש משמש כראש הישיבה הקטנה.
אחיו יעקב היה משפטן בכיר בברזיל ומומחה למשפט בינלאומי.
אחיו מנחם מנדל היה מראשי הקהילה בריו דה ז'ניירו בברזיל.
גיסו הוא הרב פסח קראהן מגיד מישרים ומוהל מפורסם בארצות הברית.
גיסו הרב ישראל קלמן קראהן היה אחד מהמשגיחים בישיבת בית מדרש גבוה "לייקווד".
פרי חיים על מסכתות הש"ס - ז' כרכים, אשדוד תשס"א-תשפ"א.
שאול הלוי (1711, ה'תע"ב–5 במאי 1785, כ"ה באייר ה'תקמ"ה) היה רב ביהדות גרמניה ויהדות הולנד.
כיהן כרבה של קהילת יהודי אמדן בשנים ה'תק"ב–ה'תק"ח, וכרב הקהילה האשכנזית בהאג בין השנים ה'תק"ח–ה'תקמ"ה.
נולד ב-1711 בעיר דוברומיל שב.
אביו היה הרב יצחק הלוי שכיהן כרב העיר.
בסביבות 1730 התחתן עם דינה לווינשטאם, בתו של הרב אריה לייב לווינשטאם ואחותם של הרבנים צבי הירש לוין ושאול מאמסטרדם, שהייתה ידועה כחכמה ולמדנית.
הוא היה סמוך על שולחן חמיו, בתחילה בריישא ובגלוגא ולאחר מכן באמסטרדם.
בשנת 1742, בהשתדלות חמיו, נבחר לרב באמדן שהייתה ללא רב כעשר שנים מאז עזיבתו של היעב"ץ.
בשנת 1748, בהשתדלות הפרנס טוביה בועז, מונה לרב קהילת האשכנזים בהאג למשך שש שנים.
לאחר מכן הוארכה כהונתו, והוא כיהן בתפקיד במשך כ-37 שנים, עד לפטירתו.
לאחר פטירת חמיו בשנת 1755 הוא היה מועמד לרבנות אמסטרדם, אך בבחירות שנערכו בקהילה נבחר גיסו ברוב קולות (198/75).
לאחר פטירתו של הרב יהונתן אייבשיץ, בשנת ה'תקכ"ד, סירב להספידו על אף לחץ מצד הפרנסים, והביע נכונות לוותר על משרתו בשביל כך.
בשנת ה'תקכ"ו חיבר פיוט מיוחד לכבוד הכתרת וילם החמישי, נסיך אורנז'.
בשנת ה'תקכ"ז, בעת פולמוס הגט מקליווא, תמך בכשרות הגט נגד עמדת רבני פרנקפורט.
בשנת התקל"א חתם על תקנות חברת גמילות חסדים של האג.
בשנת ה'תקל"ד התערב לטובת רבי אלעזר קאליר, רבה של קהילת רכניץ, כנגד טענותיו של משה חלפן מברלין.
בתחילת שנת ה'תקמ"ה חלה והוסף לו השם "אהרון".
נפטר בכ"ה באייר ה'תקמ"ה, ונקבר באותו יום בבית הקברות היהודי בהאג .
בהלווייתו השתתפו גם רבים מקהילות רוטרדם וליידן, ובהלוויה הספיד רבה של רוטרדם אריה לייב ברסלאו.
בקהילות נוספות ברחבי אירופה הספידו את הרב שאול.
בין השאר הספידוהו הרב אריה ליב ברלין בפיורדא, הרב מאיר מגלוגא באמדן, הרב מיכל שייאר רבם של קהילות וורמייזא ומנהיים, הרב אריה לייב בנו של יעקב יהושע פלק בהנובר, הרב אלעזר קאליר בקעלין , הרב אלעזר לעוו בפילץ והרב ידידיה טיאה וייל בקרלסרוהה.
בשנת ה'תקמ"ו נדפס באמסטרדם קונטרס "גבעת שאול" הכולל הספדים עליו מאת יצחק טרקהיים.
הרב שאול לא הותיר אחריו ילדים, ואת תפקידו כרב הקהילה מילא תלמידו אברהם יהודה לייב מעזריטש.
מכתביו נדפס בשנת ה'תשס"ה הספר "בניין שאול", בתוספת תולדותיו מאת פנחס אברהם מייערס מאנטוורפן.
חידושים משמו וכן כמה מדרשותיו מופיעים בפנקסים בכתב יד מתקופתו.
שאול ודוד הוא ציור שמן על בד מאת רמברנדט או הסטודיו שלו, כיום מאוריצהאוס ומתוארך בין 1651 ל-1658.
הציור מתאר את שאול, מלך ישראל הראשון, ברגע דרמטי המתואר בספר שמואל א'(ט"ז 14–23; י"ח 8–11).
על פי הכתובים, לאחר שהודח ממלכותו של שאול על ידי אלוהים, סרה ממנו רוח ה' ובמקומה נשלחה אליו רוח רעה מאת האלוהים, אשר גרמה לו למצוקה נפשית.
על מנת להקל על סבלו, זומן דוד, לימים מלך ישראל, אל חצר המלוכה.
נגינתו בנבל סייעה להרגיע את רוחו של שאול ולהפיג את חרדתו.
בהמשך, דוד נשא לאישה את מיכל, בתו של שאול, ולבסוף ירש את מקומו כמלך ישראל.
"שאול ודוד" – יצירה שנויה במחלוקת
מצבה הפיזי של היצירה ושחזורה
ביקורתו של גרסון הייתה חריפה:"הציור הזה, שאין לו היסטוריה קדומה, זכה למעמד מיתולוגי, בעיקר בשל חיבתו של הציבור ההולנדי לציורים מקראיים מהסוג שהתחבב על בני דורו של הצייר יוזף ישראלס, ולא בהכרח בשל איכותו האמנותית."
מבנה הציור מסובך במיוחד, שכן בד הקנבס שעליו צויר נחתך בעבר לשניים, ולאחר מכן חובר מחדש.
כמו כן, נוסף לו חלק עליון כדי להשלים את הקומפוזיציה.
מחקרי רנטגן שבוצעו בשנות ה-70 גילו כי היצירה מורכבת מעשרה חלקים שונים של בד, כולל תוספת שנלקחה מציור אחר – ככל הנראה העתק מוקדם של דיוקן "איזבלה קלרה אויג'ניה" מאת אנתוני ואן דייק.
מחקרים חדשים המבוססים על טכניקות מתקדמות של מיפוי זוויות האריגה (weave angle maps) חשפו כי התמונה הייתה במקור רחבה וגבוהה יותר.
השוואת דפוסי הקנבס מעידה כי החלקים העיקריים של היצירה הם אכן מאותו מקור, מה שמחזק את ההשערה כי מדובר ביצירה מקורית ששונתה לאורך השנים.
שאול ובעלת האוב מעין דור מאת ינואריוס ציק צויר סביב השנים 1752–1753, ומתאר סצנה מקראית מספר שמואל א', פרק כ"ח.
המלך שאול מתחפש ופונה בלילה אל בעלת האוב מעין דור כדי לזמן את רוחו של שמואל הנביא, לאחר שלא קיבל מענה מאלוהים ערב הקרב מול הפלשתים.
הסצנה, אשר זכתה לייצוגים חזותיים רבים לאורך הדורות, משלבת יסודות דרמטיים של אור וצל, ודימויים המתכתבים עם מסורת מאגית מזרח־תיכונית קדומה.
יצירה זו מציגה דמות מרכזית במסורת המקראית, וממחישה את המתח שבין סמכות דתית, פחד קיומי, והכמיהה להתגלות אלוהית בעת משבר.