tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל באמצע 1942 עודדה הקבוצה בריחת יהודים מסלובקיה להונגריה, בה מצב היהודים היה טוב יותר עד כיבושה במרץ 1944. פעולה זו נוהלה על ידי הרב וייסמנדל עבור יהודים אורתודוקסים, ועל ידי תנועות נוער ציוניות עבור השאר.
קבוצת העבודה הייתה מעורבת החל ב-1942 בהקמת מחנות עבודה בסלובקיה עצמה.
הקבוצה הצליחה לשכנע את השלטון הסלובקי ואת נציג משרדו של אדולף אייכמן בסלובקיה, שהתועלת שהמדינה תפיק מהעסקתם של יהודים בתוך סלובקיה תהיה גדולה מזו שבשליחתם לעבודה בפולין (הנימוק הרשמי לגירוש).
הנימוקים, שהיו מלווים בשוחד, הביאו להקמת שלושה מחנות עבודה – נובקי, סרד וויהינה בהם חיו כ-4,000 נפש עד ספטמבר 1944.
בתחילת 1943 סייעו אנשי קבוצת העבודה בשיתוף עם "ועדת העזרה וההצלה" בהברחת יהודים מפולין דרך סלובקיה להונגריה.
בשתי פעולות אלו הוברחו להונגריה כ-7,000 יהודים מסלובקיה ולמעלה מ-1,000 יהודים מפולין.
שיגור "מרגלים" אל המגורשים לפולין.
כבר בסוף יולי 1942 דיווחו שליחי הקבוצה על רעב ועל שיעור תמותה גבוה בקרב המגורשים, באוקטובר דיווחו על היעלמותם של חלק מהמגורשים, בנובמבר דיווחו השליחים על ההשמדה בבלז'ץ ובטרבלינקה.
אחרי שאנשי הקבוצה שמעו שדיטר ויסליצני, קצין האס אס, מעוזריו של אייכמן, שהיה אחראי על שליחת היהודים לאושוויץ, הוציא יהודי ממשלוח לפולין תמורת שוחד, הם פנו אליו באמצעות קארל הוכברגר, יהודי ששימש פקיד במשרדו של ויסליצני והציע לו עסקה של "דם תמורת סחורה".
תמורת 50,000 דולר שהג'וינט הבטיח להעביר, יפסיק ויסיליצני את משלוחם של יהודי סלובקיה לאושוויץ.
ויסליצני קיבל את הצעת העסקה, שתנאיה היו הקפאת שלושת המשלוחים הקרובים, ובזמן הזה יעבירו יהודי ארצות הברית 25,000 דולר, וכעבור שבעה שבועות יעבירו 25,000 דולר נוספים.
את הסכום הראשוני השיג וייסמנדל משלמה בנימין שטרן - איש כספים מברטיסלאבה.
על פי דברי הרב ויסמנדל, תמורת המקדמה הופסקו באוקטובר 1942 המשלוחים למשך שבעה שבועות.
"קבוצת העבודה" שלחה שליח לשווייץ, במטרה להשיג את הכסף לתשלום השני.
השליח נשא איתו מכתבים אל סאלי מאייר נציג הג'וינט, אל נתן שוואלב מנהל משרדי הסוכנות היהודית והחלוץ בז'נבה, ואל מנהיגות יהדות ארצות הברית.
אולם, סאלי מאייר לא הסכים למסור את הכספים הדרושים מהנימוקים שסלובקיה היא מדינה קטנה ו-50,000 דולר הם סכום גדול מדי בשבילה וכן עקב החוק האמריקני, האוסר הוצאת כספים למדינת אויב.
כאשר יתרת התשלום לא הגיעה, ביקשו היהודים ארכה, אולם כשהכסף המשיך להתעכב, חודשו החטיפות והמשלוחים לאושוויץ.
לבסוף, בעזרת יהדות הונגריה השיגו את הסכום הדרוש, ובכך קנו ליהדות סלובקיה שקט יחסי.
החוקרים חלקו על תיאור זה.
לדברי גילה פטרן הרב ויסמנדל לא דייק בספרו בפרטים ההיסטוריים.
גם כאשר ויסליצני הבטיח שלא יהיו משלוחים, יצא משלוח ב-18 בספטמבר.
במקביל להבטחה שאם יקבל כסף ייפסקו המשלוחים - המשיך ויסליצני לארגן את המשך ההשמדה.
לדבריה, הפסקת הגירושים לא הייתה תוצאה של השוחד, אלא של גורמים אחרים, כמו התנגדות של הממשלה הסלובקית וירידת מספרם של היהודים שניתן היה לגרשם.
למעשה ויסליצני רימה את העסקנים היהודים וגבה מהם כסף עבור הפסקת הגירושים שהייתה אמורה להתבצע ממילא.
גם פרופ' יהודה באואר בספרו "יהודים למכירה" מטיל ספק בכך שהעיכוב בהשמדת יהודי סלובקיה היה קשור לפעילותם של הרב וייסמנדל וקבוצת העבודה.
בנוסף טוען באואר בניגוד לטענת הרב וייסמנדל כי הסוכנות היהודית והג'וינט, כן העבירו את הכספים לצורך הצלת יהודי סלובקיה.
עם זאת, ד"ר תום שגב סבור כי באואר לא הצליח להוכיח את הטענה בדבר משלוח הכספים ליהדות סלובקיה.
אחרי שהופסקו הגירושים מסלובקיה, העביר חבר הקבוצה, אנדרי שטיינר לויסלצני מכתב מ"פרדיננד רוט" (שהייתה דמות בדיונית שהגו אנשי קבוצת העבודה, שנועדה לשכנע את הנאצים בכך שיהדות ארצות הברית תומכת בעסקה), שבו נכתב שמצפים מוויסליצני לפעול להפסקת הגירושים מאירופה כולה.
ויסליצני יצא מיד לברלין לדווח על ההצעה להיינריך הימלר, ובמאי 1943 קיבל אישור לנהל משא ומתן.
בניגוד לעסקאות כופר אחרות שנועדו לשחד יחידים, ויסמנדל היה מודע לכך שכספי השוחד של תוכנית אירופה יעברו ישירות למנגנון האס-אס.
יש תעודה מסתיו 1942 על כך שהימלר היה להוט אחרי כסף יהודי, ומוכן לשחרר יהודים סלובקים עשירים תמורת סכומי כסף גדולים לטובת הקמת דיוויזיית אס-אס בהונגריה.
בצמרת הגרמנית לא הייתה שום נכונות לסגת מתוכנית ההשמדה הכוללת, וכספי השוחד הגיעו בסופו של דבר למימון מנגנון הרצח וההשמדה הנאצי.
הדרישה הגרמנית הייתה לקבל שני מיליון דולר תמורת הפסקת הגירושים מארצות אירופה.
את הסכום הסכימו לקבל בעשרה תשלומים וניתנה הבטחה כי עם קבלת התשלום הראשון בסך 200 אלף דולר יופסקו הגירושים לחודשיים.
אולם, אף על פי שהמידע על "תוכנית אירופה" היה בידיהם של מנהיגי היהדות, הן בירושלים והן בניו-יורק, ולמרות שוויסמנדל וגיזי פליישמן שלחו עשרות מכתבים, הכספים לא הגיעו אליהם (למרות שנטען שנשלחו) ומכונת ההשמדה לא עצרה.
באחד ממכתביו כתב ויסמנדל: "אין אנחנו מבינים, איך אתם אוכלים ושותים?
איך אתם ישנים על מיטתכם?
זה חודשיים אנחנו צועקים, ועדיין כלום לא עשיתם.
אחינו בני ישראל האם השתגעתם?
האם אינכם יודעים באיזה גיהנום אנחנו חיים??
אתם שומרים את הכסף, למה אתם ממתינים?".
ויסמנדל העלה אפשרות שייתכן שתוכנית המשא ומתן היא אחיזת עיניים ומרמה שמטרתה למעט ולהחליש את כוח ההתנגדות של היהודים ואיתור מקורות הצלה בזמן שהשמדה הנאצית ממשיכה בהתמדתה.
לג'וינט בארצות הברית היו באותם ימים סכומים משמעותיים והם היו יכולים לעמוד בהוצאה, אבל באותם ימים היו חוקים קפדניים בארצות הברית בנוגע להעברת כספים למדינות אחרות, והג´וינט נהג להקפיד שלא לעבור על החוקים הללו.
המכתב, כמו מכתבים דומים, הגיע ל"ועדת ההצלה ליהודי אירופה" בארץ ישראל, אולם בדיון שהתנהל בוועדה הובעה התנגדות להשתמש בכסף שנועד למימוש החזון הציוני לטובת הצלת יהודים.
על פי מסמכים מאותה תקופה יצחק גרינבוים, שהיה אז ראש ועדת ההצלה, בתמיכת אליעזר קפלן (הגזבר) אמר שיש לשמור על הכסף שבקופת הוועד לשם הכשרת ארץ ישראל לשרידי היהודים.
לעומתו, דוד רמז, מאיר יערי, יוסף שפרינצק ואחרים היו מוכנים לתת כל מה שיש למען ניסיון ההצלה.
על הסיבה שהמנהיגים היהודים לא סייעו לתוכנית באופן נחרץ, חלוקות הדעות.
ויסמנדל טען שהמנהיגים הציוניים ראו לנגד עיניהם אך ורק את גורל המדינה היהודית העתידית ולא היו מוכנים להשקיע הרבה למען הצלת יהודי אירופה.
אחרים טוענים, שהייתה אי ודאות רבה ביחס לרצינותו של המשא ומתן עם הנאצים.
לטענתם, הרעיון שהיה אפשר לבטל את ההשמדה תמורת שוחד נראה דמיוני, ולכן לא היה טעם להקצות לנושא זה סכומים גדולים.
כמו כן, מנהיגי הציונות ומנהיגים יהודיים בארצות הברית חששו שיואשמו על ידי בעלות הברית בשיתוף פעולה עם האויב, ובפשעי מלחמה בשל העברת כספים ואספקה באמצע המלחמה, בזמן שמיליוני חיילים נופלים בקרבות.
על פי טענה נוספת, מנהיגי הסוכנות ביררו אצל השלטונות הבריטיים, והבינו שהבריטים לא יאפשרו ליהודים להיכנס לארץ ישראל, ומכאן שהיהודים יקלעו שוב למלתעות הנאצים.
ראשי הסוכנות היו תחת מעקב של כ־6 ארגוני מודיעין, בריטי ואמריקאי, וצוטטו בכל מה שנאמר בפגישות האינטימיות שלהם, לכן הם היו צריכים לנהל שיחות בשטחים פתוחים.
חוקר השואה יהודה באואר כתב בספרו "יהודים למכירה": "המדהים הוא כיצד מנהיגיה הנבונים כל כך של יהדות סלובקיה, ובראשם ויסמנדל, האמינו בו [בויסליצני] ובטחו בו יותר משבטחו בעמיתיהם שמחוץ לאימפריה הנאצית.
ויסמנדל לא בטח לא בשוולב [נציג ארגון החלוץ מארץ ישראל] ולא במאייר [נציג הג'וינט בשווייץ], אך בטח בנאצי.
הוא היה משוכנע שהמשא ומתן נכשל משום שיהודים לא היו מסוגלים לשלם סכום של 200,000 דולרים".
ויזסליצני עצמו מילא לאחר מכן בתפקיד הפעלת מנגנון שלם של הונאה והטעיה של יהודי הונגריה, ושימש בתפקידים מרכזיים בריכוזם ובגירושם.
פרסומי הרב ויסמנדל בעניין והשפעתם
בשנת 1960 יצא ספרו של הרב ויסמנדל "מן המצר" ובו תיעוד פועלו בתקופת המלחמה.
שבתי טבת ייחס בספרו "השנים הנעלמות" חוסר אמינות לספר זה וכתב כי "את הספר ערכו אחיו ותלמידיו לאחר מותו, ואי אפשר לדעת מה חלקו של ויסמנדל בכתוב ומה הוסיפו או שינו יורשיו הקנאים".
אברהם פוקס חקר את פעילותו של הרב מיכאל דב ויסמנדל בתקופת השואה, ואת ממצאיו העלה בספר "קראתי ואין עונה", שיצא בשנת 1983. בספר מכתבים ומסמכים חדשים שלא פורסמו בספרו של הרב ויסמנדל "מן המצר".
בשנת 2007 הוציא יעקב פוקס, בנו של אברהם פוקס, את "קינת מן המצר", קינה פיוטית על השואה מאת הרב וייסמנדל, וצירף לה ביאור ופירוש.
ספריו של הרב ויסמנדל משמשים השראה לחוגים אנטי ציוניים כגון חסידות סאטמר ונטורי קרתא.
כך למשל, אלחנן אסתרוביץ', שהודה ביולי 2012 בריסוס כתובות נאצה אנטי ציוניות במוזיאון יד ושם ועוד, הצדיק את מעשיו בין היתר על בסיס דברי הרב ויסמנדל.
ב-7 בספטמבר 1944 נעצר יחד עם משפחתו, והועבר למחנה סרד, משם נשלחו לאושוויץ.
ויסמנדל הצליח לקפוץ מהרכבת, אולם משפחתו נשלחה למחנה ההשמדה.
עד תום המלחמה הסתתר במחבוא בעיר ברטיסלאבה.
ישראל קסטנר הגיע בחסות ה-SS לעיר והעביר אותו עם כשלושים יהודים נוספים לשווייץ מספר ימים לפני שחרור העיר על ידי הצבא האדום.
מיד עם תום המלחמה סבל מהתקף לב ואושפז בבית חולים בשווייץ.
בשנת 1946 הגיע לארצות הברית ויסד שם מחדש את ישיבת נייטרא - ישיבה וקהילה שדגלה בתורה ומלאכה, ובייחוד בחקלאות.
בתחילה שכנה הישיבה בעיירה סומרוויל ואחר עברה לעיירה מאונט קיסקו במדינת ניו יורק.
הוא התחתן בשנית עם לאה בת חיים טיטלבום.
ב-1948 (ה'תש"ח) הוציא קול קורא ובו התנגדות להקמת מדינת ישראל ואף נסע לוושינגטון להביע התנגדות זו.
עד סמוך למותו תקף בחריפות את ראשי הציונים ואת הציונות, בטענה שהם נמנעו מסיוע להצלה משיקולים פוליטיים ציוניים ולא רצו להוציא כסף על הצלת יהודים חרדים ודתיים.
הוא האמין שכסף זה יכול היה יכול להציל חיי היהודים.
הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל נפטר בו' בכסלו ה'תשי"ח (29 בנובמבר 1957) ממחלת לב.
ויסמנדל הוא חלוץ העיסוק המודרני בדילוגי אותיות בתורה.
בספרו "תורת חמד" הראה דילוגי אותיות היוצרים מילים משמעותיות.
בהמשך הספר מוצגים דילוגים נוספים היוצרים את המילה "תורה" בדילוג 49 אותיות בתחילת כמה מהחומשים, את ארבעת המינים ועוד.
עבודתו שימשה השראה לחקר דילוגי אותיות בתורה שהחל בשנות ה-80.
חיים מגרלשוילי (נולד ב-4 ביולי 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
מגרלשווילי החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ממנה עבר בגיל צעיר למחלקת הנוער של היריבה העירונית, הפועל חיפה.
משחק הבכורה שלו בליגת העל במדי הפועל חיפה היה ב-1 במרץ 2002.
בעונת 2004/2005 חזר לשחק במדי מכבי חיפה, עמה זכה בשתי אליפויות ובגביע הטוטו.
בעונתו הראשונה בקבוצה, אף על פי שהובא על תקן מחליף לנג'ואן גרייב הוותיק, תפס מגרלשווילי מקום קבוע בהרכב.
בעונתו השנייה ביקש לעזוב אחרי שאיבד את המקום בהרכב לאדורם קייסי הוותיק שחזר לקבוצה, אך לבסוף נשאר בקבוצה ובעונה שלאחר מכן שיחקו השניים כמות משחקים שווה.
בתחילת עונת עבר מגרלשוילי לוויטסה ארנהיים מליגת העל ההולנדית.
מגרלשוילי מיעט לשחק בהולנד, ובינואר 2009 עבר למכבי תל אביב בהשאלה עד סוף העונה.
את שער הבכורה במכבי כבש בניצחון 2–1 על עירוני קריית שמונה.
מגרלשוילי זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לאחר שבישל את שער הניצחון של קבוצתו במשחק הגמר.
מגרלשווילי הבקיע שער נגד מכבי חיפה במחזור ה-27 של עונת 2008/2009 אולם מאז, למעט משחקים בודדים, לא שותף ברבים ממשחקי הקבוצה ובסיום העונה שוחרר ממנה.
בעונת 2009/2010 חתם מגרלשווילי במכבי פתח תקווה לעונה אחת בלבד, אולם גם בקבוצה זו לא הצליח למצוא את מקומו, ולאחר מכן עבר לקבוצת אלקי לרנקה מליגת העל הקפריסאית.
ביולי 2011 חתם מגרלשוילי בקבוצת נעוריו מכבי חיפה אולם גם בעונה זו מיעט להשתתף במשחקים ובינואר 2012 הושאל לבית"ר ירושלים עד תום העונה.
באוגוסט 2012 חתם לעונה נוספת בבית"ר ירושלים.
ביולי 2013 חתם מגרלשוילי לעונה אחת בא.א.ק.
לרנקה הקפריסאית, תמורת שכר של 180 אלף דולר.
בתום העונה עזב מגרלשווילי את הקבוצה והפך לשחקן חופשי.
בנובמבר 2014 חזר מגרלשוילי לקבוצת נעוריו הפועל חיפה.
בעונת 2017/2018 הפך לשחקן מחליף בעקבות הצטרפותו של שמואל שיימן, אך היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון, ובמחזור הראשון של הפלייאוף העליון כבש בדקה ה-90 את שער הניצחון מול מכבי תל אביב.
ב-12 במאי 2018 ערך מגרלשוילי את הופעתו האחרונה בקריירה, במשחק מול מכבי נתניה, ובתום העונה זכה עם הפועל חיפה בגביע המדינה, על אף שלא שותף במשחק הגמר, בו ניצחה חיפה 3-1 את בית"ר ירושלים בהארכה.
ב-28 באוקטובר 2018, בגיל 36, הודיע מגרשווילי על פרישה רשמית ממשחק פעיל.
נולד לאליהו בשנת ה'ת"ף (1720) באיסטנבול, והיה תלמידו של הרב חיים אבולעפיה.
עלה לארץ ישראל בגיל תשע, וישב בעיר צפת 25 שנה, שם נחשב לראש החכמים.
בשנת 1755 חזר לאיסטנבול בה שימש כדיין.
לאחר רעידת האדמה בצפת בשנת 1760, נסע כשד"ר לאירופה, על מנת לאסוף כספים לטובת תושבי צפת, שנותרו מחוסרי גג.
בין השאר ביקר בעיר פראג, שם נפגש עם הרב יחזקאל לנדא בעל השו"ת "נודע ביהודה", אשר מזכיר אותו בתשובותיו.
כן היה ידיד קרוב של הרב חיד"א.
משנת 1776, נקרא לכהן ברבנות העיר איזמיר, שם כיהן כ-17 שנה.
לעת זקנתו, בשנת 1793 חזר לצפת, בה נפטר כעבור שנה, בחורף 1794.
רבי חיים מודעי, נחשב לאחד מגדולי המשיבים בדורו, ואת תשובותיו פרסם בספר השו"ת "חיים לעולם".
כמו כן תשובותיו התפרסמו בספרי חכמי דורו.
היה בקי בגאומטריה ובדקדוק, ופרסם הגהות לסידור התפילה, רבים מכתביו נשארו בכתב יד, והם מתפרסמים מדי פעם.
הרב מודעי חיבר גם שירים, ביניהם שירים מיוחדים, אותם חקקו עשירי איסטנבול היהודים, על קטע הקיר בשער ביתם, אשר לא טוייח כזכר לחורבן בית המקדש.
שירים אלו כונו על ידו בלשון סגי נהור במונח המקראי בהרת הבית.
טיב גיטין - על גיטין (באתר Hebrewbooks), נדפס בירושלים, ה'תרל"ה, בדפוס יואל משה סלומון.
חיים לעולם - שו"ת, שני כרכים.
נדפסו על ידי הרב נסים חיים משה מודעי שהוסיף בהם את חיבורו "מימר חיים".
תשובות ממנו נדפסו בספרי חכמי דורו: שו"ת חיים שאל לחיד"א ח"ב סימן כ': שלש תשובות.
נהרות דמשק לרבי שלמה קאמונדו (שאלוניקי תקל"ס) אורח חיים סימן ב', מאמר המלך לרבי רפאל אברהם מצליח (שאלוניקי תקס"ח) בסוף הספר, אשדות הפסגה לרבי יוסף נחמולי (שאלוניקי תק"ך) חושן משפט סימן ד, בית ישחק על הרמב"ם לרבי יצחק גאטיניו הלכות מכירה פרק ג' הלכה י"א דף ק'.
שיר נגד עישון הסיגריות או כפי שנקרא אז שתית הטוטון.
השיר נדפס בספר עבודה תמה לרבי יהושע בנבנשתי ירושלים תרס"ג.
שיר "ה' שמעתי שמעך" - שיר הקבל לשיר המקורי המיועד כהקדמה לחזרת הש"ץ בשחרית של ראש השנה.
ר' חיים חיבר עוד שירים באותם משקל, סגנון ופזמון גם לשחרית, מוסף ומנחה של ראש השנה ויום כיפור.
השירים מודפסים במחזור לר"ה ויוהכ"פ התימניים (נוסח שאמי).
הרב חיים מלאך היה מקובל פולני שעסק בהפצת השבתאות באירופה ברבע האחרון של וראשית .
בתקופה הראשונה להופעתו הציבורית של מלאך, בשנים ה'ת"מ-ה'ת"נ (1680–1690), הוא התפרסם בפולין ובאירופה כולה כמקובל גדול ועמד בראש חבורה של תלמידי חכמים שלמדו אצלו קבלה.
בין תלמידיו היו רבנים ידועים, בהם הרב זיסקינד רוטנבורג אב"ד לובלין.
השפעתו חרגה מגבולות פולין ואף באיטליה היו לו תלמידים רבים.
בסוף המאה ה-17 החל מלאך לראשונה להשמיע אמירות בשבח שבתי צבי וטען שהוא משיח.
להוכחת טענתו הביא מאמרים רבים מן התלמוד ומן הזוהר ופירש אותם על פי דרכו.
הוא טען כי שבתי צבי, כמשה רבנו בשעתו, נעלם לתקופה של ארבעים שנה ולאחריה הוא עתיד להתגלות כמשיח.
לפי דבריו היה שבתי צבי אמור להתגלות בשנת תס"ו (1706).
אחד מראשי הלוחמים בו היה הרב אברהם ברודא, לימים אב"ד פרנקפורט.
באותה תקופה היה הרב ברודא ראש ישיבה ומלאך שלח אליו מכתב ממקום שהותו בווינה ובו הוא מציע לו שישלח אליו שניים מבחירי תלמידיו שהיו בקיאים בחוכמת הקבלה כדי שהוא יוכיח להם את אמיתות טענותיו בדבר משיחיותו של שבתי צבי.
הרב ברודא נענה ושלח אליו שניים מתלמידיו.
הם ישבו בחברת מלאך במשך מספר ימים, ובחוכמתו הרבה הרצה להם את דבריו בלי שיוכלו לסתור אותו.
כששבו לפראג סיפרו לרבם על המפגש, והוא ציווה עליהם לפרוש למשך תקופה מכל לימודיהם האחרים ולעיין בדברי מלאך, עד שיתבהרו להם הדברים.
הם עשו כמצוותו ולאחר זמן עמדו על הסילופים בדברי מלאך.
מלאך יצא לאיטליה ואחר כך לטורקיה ושם הצטרף לחסידי שבתי צבי והטיף בגלוי לשבתאות.
למרות קולות המתנגדים, באותה תקופה עדיין נהנה מלאך מאהדה גדולה בקהילות יהודיות רבות באירופה שזכרוהו כגדול בתורה ובחוכמת הקבלה.
בשנת ת"ס (1700) הצטרף מלאך כאחד האנשים המרכזיים למסעו של רבי יהודה חסיד לירושלים.
אחד המניעים המרכזיים שלו למסע זה היה כדי להכשיר את בואו של המשיח.
הקבוצה בראשותו של מלאך הקדימה את בואה לארץ ישראל, לאחר שהצליח לקבל תרומה גדולה מיהודי החצר שמואל אופנהיימר אשר איפשרה לשכור עבורו ועבור אנשיו שתי אוניות שהביאום דרך נמל קונסטנטינופול לארץ ישראל.
הקבוצה השנייה בראשות רבי יהודה חסיד הגיעה זמן קצר לאחר מכן, בראש חודש חשוון ה'תס"א.
שישה ימים לאחר הגיעו של רבי יהודה חסיד לירושלים הוא מת בפתאומיות.
הדבר הותיר חלל גדול והגביר את השפעתו של מלאך.
הוא קיבץ סביבו קבוצה של מאמיני שבתי צבי והם היו מתפללים בנוסח מיוחד ורוקדים ושרים מזמורים לנוכח תמונה של שבתי צבי.
רבני ירושלים היו חסרי אונים מול מעשיהם של מלאך ואנשיו.
מלאך נהנה מאהדתם של רבים מיהודי אירופה אשר אף שלחו אליו לירושלים תמיכה כספית נדיבה.
רבני ירושלים שלחו בחשאי מכתב לרבני אירופה ובו סיפרו על מעשיהם של מלאך ואנשיו.
רבני קושטא שהכירו את מלאך מתקופת שהותו בטורקיה אישרו את דברי רבני ירושלים.
הם שלחו מכתב משלהם ובו הביעו את התנגדותם למלאך וקיללוהו .
מכתבם של רבני ירושלים הגיע אל הרב דוד אופנהיימר, מגדולי חכמי דורו, ששימש "נשיא ארץ ישראל".
הרב אופנהיימר היה בן אחיו של העשיר שמואל אופנהיימר שמימן את נסיעתם של מלאך ואנשיו לארץ ישראל ובינתיים נפטר.
בתגובה שלח הרב אופנהיימר מכתב ארוך אל אנשי ירושלים ובו הוא יוצא נגד המשיחיות שגררה בעקבותיה ביטולם של מנהגים רבים שהיו רווחים במסורת ישראל וכן שינויים בנוסח התפילה.
הוא גם יוצא חוצץ נגד אלו שהקלו ראש בלימוד התלמוד ומתמקדים בלימוד הקבלה בלבד.
כשהגיעה שנת תס"ו ודברי מלאך על התגלותו הצפויה של המשיח לא התממשו התערערה אמינותו בעיני ההמון וקולם של המתנגדים למלאך גבר.
מלאך שב לטורקיה, ולאחר שרבני קושטא החרימו אותו נסע לערי אירופה.
תחילה שהה באיטליה וממנה בא, בשנת תע"ה (1715), לאמסטרדם.
כשראה את ההתנגדות התקיפה של הרבנים למעשיו העמיד פנים שאין לו עוד קשר לשבתאות.
רק כשנפגש בצנעה עם כאלה שחשב שיוכל להשפיע עליהם הטיף להם לשבתאות.
לכמה מהם אמר כי שבתי צבי עודנו חי וכי הוא עצמו דיבר איתו פנים אל פנים בעזה.
לאחד מיהודי המקום הוא טען כי נפגש עם אחד מרבני אמסטרדם הספרדים הידועים, הרב שלמה אאיליון, והשניים שוחחו בשבחו של שבתי צבי.
אותו יהודי שלח את בנו לרב אאיליון ושאלו לנכונות הדבר, אך הרב הכחיש זאת בשבועה.
הרב ברודא, מתנגדו משכבר הימים, שלח מכתבים לקהילות אליהן הגיע מלאך ובהם התריע על האיש ואסר להכניסו לבתים וכן אסר לדבר עמו ולשהות במחיצתו בד' אמותיו.
כפרפרזה לשמו הוא כינה אותו במכתביו "מלאך המוות הרע".
מאמסטרדם שב מלאך לפולין, ושם נפטר.
חיים מלובן (27 ביולי 1936 – 18 במרץ 2008) היה מפיק בתעשיית הטלוויזיה הישראלית, ואחד מהמייסדים המובילים של הערוץ הראשון.
מוביל משלחות לתחרות הזמר של האירוויזיון של רשות השידור הישראלית ובין האנשים הראשונים בישראל שזכו למעמד סלבריטאי.
מייסד וממציא הז'אנר של ערבי ואירועי שירה בציבור לצד היוצרת והזמרת שרה'לה שרון.
מלובן נולד על האוניה אקסודוס.
לימים, החל לעבוד בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית מיום הקמת הערוץ.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפיק את "מחברות החשק" (שזכתה בפרס כינור דוד) ותוכניות הבידור ב"צוותא", והיה שותף להפקות גדולות כמו "מבצע סאדאת".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 המשיך בהפקת תוכניות במחלקת הבידור (יוסי בנאי, חנה לסלאו, שירי אביב, התכנית המרכזית ליום העצמאות ועוד).
ב-1982 ייסד ביחד עם אהוד מנור את "עד פופ".
לאחר 3 שנים פרש מנור והמנחים היו מנחם גרנית וענת דולב, יואב קוטנר ואברי גלעד, לאה עוז, מיכל ניב, דידי הררי ויואב גינאי.
מסוף שנות ה-70 ועד אמצע 1983 הפיק מלובן את "לשיר בעמק עם שרה'לה שרון".
בשנים 1985–1986 הפיק את "לשיר מקול הלב עם שרהל'ה שרון" ובמקביל את "זמרת הארץ" עם אהוד מנור.
בשנת 1987 ייסד ביחד עם אהוד מנור את "מסך אישי" (בהמשך התכנית רצה 4 שנים בהפקת מפיקים אחרים).
לאחר מכן הפיק את "ממני" עם מני פאר וייסד את "מוצ"ש עם אבי אתגר" (שהמשיכה עם מפיקים אחרים).
ב-1991 הפיק תוכניות בידור מיוחדות במלחמת המפרץ.
ב-1992 התחיל להפיק את משבצת ליל שבת: "סופשבוע עם אהוד מנור", "שולחן ארוך עם דורון נשר", "סופשבוע עם דודו טופז" ו"סופשבוע עם יאיר לפיד".
הוא הפיק את משדרי אולפן הקיץ מנמל יפו, "קיץ ביובל" עם בנות פסיה מגני התערוכה בשנת ה-50 למדינה, ולאורך כל השנים הפיק פסטיבלים ותחרויות קדם אירוויזיון, כשהאחרונה שבהן הייתה בשנת 2001.
הוא היה מפיק הטלוויזיה הראשון ששילב זמרים מזרחיים בתוכניותיו:
הן ב"עד פופ" והן בתוכניות מיוחדות: עפרה חזה בתוכנית לראש השנה 1983 בצרעה, חיים משה בתוכנית ליום העצמאות 1984 בשלומי ,תוכנית מיוחדת עם שימי תבורי ועוד.
חיים מלובן גם יזם והפיק תוכניות הצדעה ליוצרים כגון נחום היימן("שירים עד כאן"; 1989) דפנה אילת ("מונה ליזה של המאה העשרים"; 1990) ונתן יונתן ("חופים"; 1991).
שידורים ממקומות שונים בארץ: "בר מצווה לאריאל" (1992), ספיישל שבועות מאילת (1989) ו"חגיגה בקטיף" (1992).
בשנת 2004, במסגרת טקס הענקת פרס האקדמיה לטלוויזיה, הוענק לו פרס מפעל חיים על תרומתו.
בתחום הקולנוע היה מלובן שותף להפקת "שתי אצבעות מצידון" (בבימויו של אלי כהן).
מלובן נפטר לאחר מחלה ארוכה וקשה ב-18 במרץ 2008.
רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (כ' באלול ה'תרס"ז, 30 באוגוסט 1907 - י"ח בתמוז ה'תשס"ז, 4 ביולי 2007) היה רב ואב"ד בקהילת נארול (יידיש: נאראל) בגליציה.
לאחר השואה שימש רב של קהלת בעלזא בניו יורק ולאחר מכן פתח בית המדרש נארול בבני ברק.
שימש גם כאדמו"ר ובשנותיו האחרונות כונה "זקן האדמו"רים".
אביו, דוב בעריש ריינמן, היה בנו של רבי שלום ריינמן, רב העיירה וחתנו של הרב שמואל אהרן רובין מקארטשין, מחבר הספר "בית אהרן" על הלכות גיטין ועוד ספרים.
אמו הייתה נינת רבי שלום רוקח (שר שלום) ראשון שושלת חסידות בלז.
נקרא על שם אבי אמו, רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מרדיכוב.
בשנת ה'תרפ"ג נסע לראשונה לעיירה בעלז אל קרובו האדמו"ר ר' ישכר דב רוקח (הזקן) מבעלז.
שנים ספורות לאחר מכן, כשנפטר סבו, הוכתר תחתיו רבי חיים מאיר יחיאל לרבנות העיירה.
הוא קיבל סמיכה מהרב מנחם זמבה ועוד.
גם לאחר הכתרתו הוא המשיך ללמוד אצל רבנים.
קיבל תורה מהרב הרצ'לי בק בעיר לויביטש, ומהרב דוד מנחם מאניש באב"ד מטרנופול, אצלו למד גם פסיקה מעשית.
בל"ג בעומר ה'תרצ"א החל לפסוק, על פי הוראתו של האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז.
בשנת ה'תרצ"ב נישא לפערל רבקה, בתו של האדמו"ר רבי משולם זלמן יוסף מטופורוב, שהיה חתנו של האדמו"ר אהרן פרלוב מקוידנוב.
בנארול נולדו להם ארבעה ילדים.
אחד נפטר בצעירותו, שניים נרצחו בשואה ורק אחד נותר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח הרב שפירא לטופורוב.
בקיץ 1940 גורש על ידי הרוסים לסיביר יחד עם אשתו ובנו הגדול.
כאשר שוחרר משם עבר לסמרקנד, שם פעל להקמת מקווה טהרה, תפילות בציבור ולימוד תורה בסתר.
בשנת ה'תש"ו עזב את ברית המועצות.
שהה בפראג וטיפל שם בהקמת מטבח כשר עבור פליטי השואה.
לאחר מכן עבר לאנטוורפן שבבלגיה, וגם שם פעל בעזרה לפליטי השואה.
בשנת ה'תש"י היגר לארצות הברית, והתגורר בתחילה בבורו פארק ולאחר מכן באיסט סייד של מנהטן.
נתמנה לרב בית הכנסת של חסידי בעלז.
ארגן משלוח חבילות מזון לישראל, שהייתה נתונה תחת משטר הצנע.
בשנת ה'תשל"ב עלה לישראל והתיישב בבני ברק, שבה הקים בית מדרש.
עסק רבות בתורתו של ה"מנחת חינוך" ומסר שיעורים קבועים בספר זה.
היה מקורב לאדמו"ר מבעלז - הרב ישכר דב רוקח, שנהג להושיבו על ידו בעת שערך את שולחנו, ולהאזין לתיאוריו אודות האדמו"רים הקודמים.
נפטר בשנת תשס"ז, בגיל 100.
לאחר פטירתו הוציאה [חסידות נאראל] את הספר הוד קדומים לזכרו, ובו בעיקר דברי תורה של רבי שמואל אהרן רובין מקארטשין על הכנסת ספר תורה, וכן חידושי תורה של הרבי מנארול ותולדות חייו.
בספר גם תמונות ותעודות שונות מחייו.
בנו היחיד הוא הרב דוב בעריש שפירא, ממלא מקומו בהנהגת החסידות.
חתנו של האדמו"ר מקוזלוב, רבי משה רוקח.
חיים מלכה (נולד ב-18 בפברואר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
מלכה גדל ושיחק במחלקת הנוער של הפועל אשקלון, ועלה לבוגרים בעונת .
עונתו הראשונה לא הייתה מוצלחת והיא הסתיימה בירידה לליגה הארצית, אז הליגה השלישית בישראל.
מלכה המשיך לשחק בקבוצה במשך חמש שנים נוספות, וזכה עם קבוצתו שלוש פעמים בגביע הטוטו של הליגה הארצית, וכן העפיל עמה לחצי גמר גביע המדינה.
בקיץ 2005 עזב חיים מלכה את הפועל אשקלון אחרי 6 שנים בקבוצה, וחתם במכבי הרצליה שבשורותיה שיחק במשך שלוש עונות.
בעונתו הראשונה עלה מלכה עם הרצליה לליגת העל, בעונתו השנייה זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לקבוצות ליגת העל ובעונתו השלישית ירד מלכה עם הרצליה לליגה הלאומית.
לאחר שעזב את הרצליה חתם חיים מלכה בהפועל רעננה, ועזר לה להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגת העל.
בקיץ 2009 חתם מלכה בהפועל רמת גן, העולה החדשה לליגת העל, ובינואר 2010, עם פתיחת מועד העברות, עזב את הקבוצה וחתם בשורות הכח עמידר רמת גן, במדיה שיחק שלוש וחצי שנים בליגה הלאומית.
לקראת עונת חזר מלכה לקבוצת נעוריו, הפועל אשקלון, ובתום העונה ירד עמה לליגה א'.
בקיץ 2014 חתם מלכה במכבי שעריים מליגה א'.
מלכה היה שותף לעליית מכבי שעריים לליגה הלאומית בעונתו השנייה בקבוצה, ואחריה פרש מכדורגל.
חיים יוסף מיליקובסקי (נולד ב-1951) הוא פילולוג, חוקר תלמוד ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד ותורה שבעל פה, שבעבר עמד בראשה, וראש הקתדרה לתלמוד ע"ש גאספר באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בארצות הברית ללאה והרב ברוך מיליקובסקי, מראשי ישיבת חפץ חיים בולטימור.
חניך ישיבת נר ישראל בבולטימור.
במקביל השלים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור.
בשנת 1971 שהה בישראל ולמד במשך כשנה בישיבת מיר בירושלים.
לאחר מכן שב לארצות הברית והחל את לימודיו במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת ייל, ובשנת 1981 השלים את הדוקטורט.
נושא מחקרו היה ספר סדר עולם רבה.
בסוף שנות ה-70 עלה לישראל ונישא לאלה, בתו של הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז' ונכדת רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק.
עד פרישתו שימש מיליקובסקי פרופסור מן המניין ומרצה בכיר במחלקה לתלמוד ותורה שבעל פה באוניברסיטת בר-אילן, ובמשך תקופה עמד בראשה.
הוא ראש הקתדרה לתלמוד ע"ש גאספר באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, הוא היה פרופסור אורח במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת ייל ובמחלקה לתלמוד בישיבה אוניברסיטה בניו יורק וכן שימש מרצה בכיר בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 2006 (תשע"ו) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מטעם עיריית תל אביב.
סדר עולם, מהדורה מדעית, פירוש ומבוא.
חיים מולכו (1927 – 31 באוקטובר 1992) היה מחלוצי ההתיישבות והחקלאות בנגב.
מילא תפקידים ציבוריים רבים, בעיקר בתחום החקלאות.
בין השאר כיהן כסמנכ"ל לייצור ופיתוח במשרד החקלאות וקצין פיתוח של משרד החקלאות באזור הנגב.
חיים מולכו נולד וגדל בפלובדיב בולגריה.
עם סיום בית הספר התיכון, בשלהי מלחמת העולם השנייה (1944), עלה לארץ ברכבת שהובילה כ-2,500 ילדים לארץ ישראל, במסגרת עליית הנוער.
עם הגיעו ארצה הצטרף לחברת הנוער בקבוצת גבע וכבר שם התבלט כדמות מרכזית.
ב-1946 הצטרף לגרעין שעלה להתיישבות במסגרת 11 הנקודות בנגב ונמנה עם מייסדי קבוצת אורים.
באורים גידל, יחד עם יפה אשתו, את ארבעת ילדיהם.
בקיבוצו עבד מולכו בענפים שונים; בין השאר, בפלחה, בניהול מפעל המתכת "מכסף", כמנהל מפעל הטקסטיל "נועם אורים" וכמרכז המשק תוך שהתבלט בקיבוץ כמנהיג טבעי.
מולכו היה בוגר קורס ניהול וריכוז משק במדרשת רופין, ועבר השתלמויות וקורסים לניהול וארגון במסגרת המשק ולאחר מכן במסגרת משרד החקלאות.
הוא התמצא מאוד בסוגיות משק וכלכלה והיה מומחה בנושאי חקלאות.
עד ימיו האחרונים היה מולכו פעיל בעשייה ציונית חקלאית וכל דרכיו היו מכוונות אליה.
במסגרת זו מילא תפקידי ציבור רבים.
בשנת 1992, בהיותו בן 65, נתגלה כי חלה בסרטן הלבלב ממנו נפטר לאחר כחודשיים.
נקבר בבית העלמין בקיבוצו אורים.
בין תפקידיו הציבוריים: מרכז הוועדה חקלאית במועצה האזורית מרחבים, מרכז ועדת הנגב, מרכז ועדת הבצורת, חבר מועצה אזורית מרחבים וחבר מועצה אזורית אשכול.
החל מ-1960 עבד במשרד החקלאות.
במהלך שש שנים כיהן כקצין פיתוח לנגב והערבה, סגן מנהל אזור הנגב, מנהל אזור רחובות, דירקטור במפעלי ים המלח ודירקטור בדשנים וחומרים כימיים.
משנת 1974 ועד 1982 כיהן כסמנכ"ל לייצור ופיתוח במשרד החקלאות ובמסגרת זו היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת מקורות, יו"ר מועצת הירקות, יו"ר מועצת הפירות, יו"ר מועצת גפן היין, יו"ר מועצת החלב, יו"ר הקרן לנזקי טבע ויו"ר מועצת הכותנה.
לא פעם הגיעו אליו משלחות שביקשו אותו לשמש כמנכ"ל משרד החקלאות.
אולם מולכו סירב בטענה שתפקיד המנכ"ל הוא מינוי פוליטי, ואילו הוא לא יכול להיות בעל מינוי פוליטי כי הוא צריך לעזור לכלל החקלאים.
מאוחר יותר כיהן כיו"ר מדרשת רופין ויו"ר קרן סם המבורג, דירקטור בחברת "הזרע" דירקטור באגרקסקו, דירקטור בתנובה, דירקטור ב"ברית הפיקוח" ודירקטור בחברת פר"י.
לאחר סיום תפקידו במשרד החקלאות ועד מותו, שימש כראש האגף המשקי במרכז החקלאי.
מולכו היה הרוח החיה והאיש שדחף להקמתו של מפעל השפד"ן, שמטרתו ניצול מי הקולחים המטוהרים של גוש דן עבור החקלאות בצפון הנגב.
לפרויקט השפד"ן הגיע מולכו לאחר שמונה מטעם משקי הנגב כמלווה מצד הקיבוצים.
לאחר חודשיים הוא הפך המנהל בפועל של הפרויקט.
לאחר פטירתו של חיים מולכו הוקמה ב-1995 עמותה על שמו.
העמותה שמה לה למטרה לפתח ולבסס את המחקר החקלאי בנגב ולהעמיק את הקשר בין חקלאי הנגב לבין מוסדות המחקר החקלאי.
במסגרת זו הוקם במרכז מחקר דרום (גילת) של מנהל המחקר החקלאי "מרכז מולכו" הפועל כתחנת למידע ופיתוח החקלאות בנגב.
ב-1996 הוקם שם מרכז מידע ממוחשב המעניק לחקלאי הנגב אמצעי עזר יעיל לקבלת מידע מעודכן הקשור לחקלאות.
המידע נגיש לכל חקלאי באמצעות האינטרנט.
בין היתר, העמותה גם מקדמת ומסייעת לסטודנטים, תושבי הנגב, הלומדים לימודים הקשורים לחקלאות, ומעניקה מדי שנה את "מלגת מולכו" בסך של כ־5,000 ש"ח עבור מסטרנטים ודוקטורנטים ו-2,500 ₪ עבור סטודנטים הלומדים לתואר ראשון.
"חיים מולכו", חוברת לזכרו בהוצאת המשפחה.
מיקי עין-גדי, דרך חיים - דרך מולכו 2009.
אתר המינהל החקלאי (מכון וולקני).
חיים מופלאים היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC.
הסדרה מורכבת מ-10 פרקים בני 50 דקות, שבכל פרק העוסקים בסיפור חייהם של בעלי חיים וצמחים.
בגרסה האנגלית, מדובבת הסדרה על ידי דייוויד אטנבורו (ובארצות הברית על ידי אופרה וינפרי).
הקריינות בגרסה העברית מבוצעת על ידי אורנה בנאי.
הסדרה הופקה בשיתוף עם ערוץ דיסקברי.
היא נוצרה לאחר הסדרה המצליחה "עולם מופלא", אשר הייתה מסרטי הטבע הראשונים שצולמה בטכנולוגיית טלוויזיה בהבחנה גבוהה, שיוצרת איכות תמונה טובה יותר.
במקור, שודרה התוכנית בבריטניה במהלך שנת 2009. בישראל שודרה התוכנית במהלך שנת 2010 בערוץ הראשון.
בסוף כל פרק משודר מאחורי הקלעים של הסדרה הנקרא "איך עשו את LIFE" ובמשך 10 דקות.
ליצירת הסדרה נלווה ספר דומה וגם הוא תורגם ומופץ בישראל.
הפקת הסדרה ארכה למעלה מארבע שנים, ובוצעה על ידי המפיקה מרתה הולמס והמפיק אחראי מייק גונטון.
הקריין הראשי של הסדרה בגרסה המקורית הוא סר דייוויד אטנבורו, שדרן טלוויזיה וחלוץ בתחום סרטי הטבע, ואת המוזיקה שמלווה את פרקי הסדרה הלחין ג'ורג' פנטון.
במהלך צילום הסדרה, ביקר הצוות בכל יבשות כדור הארץ.
ההפקה כולה ארכה יותר מ-4 שנים, ובכללן יותר מ-300 ימי צילומים.
הפרק הראשון הוא מבוא כללי, המציג את האתגרים שיצורים חיים מתמודדים איתם במטרה לשרוד וממחיש לצופה את המגוון העשיר של צורות חיים בכדור הארץ כולו.
כל אחד מ-9 הפרקים הבאים מציג את התכונות המשותפות שתרמו להצלחה של כל קבוצת יצורים חיים, לתעד רגעים אינטימיים ודרמטיים בחייהם של מינים נבחרים או את התנהגותם יוצאת הדופן.
הפקת הסדרה כללה שימוש בטכניקות צילום ייחודיות ובטכנולוגיה חדשנית.
הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שכמה מהתנהגויות בעלי החיים שנראו בסדרה צולמו ותועדו.
בסיטואציות מסוימות בסדרה נעשה שימוש בהשלמת תמונה על ידי מחשב כדי לאפשר הצגת תמונה רציפה.
אתגרי החיים: הפרק הראשון פותח את הסדרה בהצגת דוגמאות של אכילה בלתי רגילה, צייד, חיזור והתנהגות הורית מכל רחבי ממלכת החי בעולם.
זוחלים ודו-חיים: פרק זה עוסק בזוחלים ובדו-חיים שאף שהם אולי נראים פרימיטיבים, הם עדיין משגשגים בזכות אסטרטגיות הישרדות שונות.
יונקים: הפרק השלישי מראה כיצד אינטליגנציה, דם חם וקשרים משפחתיים חזקים הפכו את היונקים לקבוצה המצליחה ביותר של בעלי חיים על פני כדור הארץ.
דגים: פרק זה עוסק בדגים, הקבוצה המגוונת ביותר של בעלי חיים חולייתנים בנהרות, באגמים, בימים ובאוקיינוסים.
הצניניות דווקא מתחכחכות בכריש כדי להוריד את הטפילים שלהם, דגי שושנון נחים על שושנת ים, להקת דגי אנשובי נמלטים מאריה ים קליפורני וכרישי חול נמרים טורפים סרדינים בדרום אפריקה.
לסיום נראים לוטייניים המטילים יחד ביצים אך מושכים את הדג הגדול בעולם - כריש לווייתני להיזון מביציהם החדשות.
עופות: הפרק החמישי הוא על העופות, אשר נוצותיהן הפכו אותן ואפשרו להן לעוף.
חרקים: הפרק השישי הוא על עולם החרקים.
על ידי בהנחה מגוון של צורות גוף ושילוב שריון וכנפיים, הם פיתחו אסטרטגיות הישרדות שונות והפכו ליצורים הנפוצים ביותר על פני כדור הארץ.
ב"נשק כימי" משתמשים נמלים, מקלונים ומפציצנית מרעישה יורה סילון רותח על נמלים, ודבורים מתקיפים דובה שחורה הגוזלת מהם דבש, פשפשית יפני מגדלת צאצאים תאבתניים המשעבדים אותה עד למותה, דבורי Amegilla קטלניות במדבריות אוסטרליה ובארגנטינה נמלים חותכות עלים מסוג Atta בונים מושבה גדולה.
ציידים וניצודים: פרק זה מציג כיצד מינים שונים של יונקים אימצו אסטרטגיות מגוונות כדי לצוד את טרפם ולחמוק מטורפים.
יצורי המעמקים: הפרק מציג את חסרי החוליות הימיים שהם היצורים הנפוצים ביותר באוקיינוסים.
אז היא נאכלת על ידי כוכב ים חמניתי שמותקף על ידי סרטן מלכותי (Lithodidae) התולש לו כמה זרועות.
שוניות אלמוגים המיוצרות מאלמוגים קטנים מכילים יצורים שונים ביניהם סרטני מניפה (Porcellanidae), סרטן Lybia וסרטן Achaeus japonicus, חשופיות וחסילונים נקאים.
למעשה מיצורי הים השונים מורכבים רוב סלעי הגיר והקירטון ברחבי העולם.
צמחים: הפרק עוסק בעולמם של הצמחים, הסובלים ממאבק יומיומי למים, חומרים מזינים ואור שמש.
לבסוף נראים הצמחים הנפוצים ביותר: העשב, החיטה והאורז שהגדילו את מספרם על ידי האדם שמפיץ אותם.
פרימטים: הפרק האחרון עוסק בפרימטים.
האינטליגנציה, החברתיות והסקרנות שלהם אפשרו להם לנצל בתי גידול שונים.
חיים מיכל מִיכלִין (כ"ט בשבט תרכ"ז, פברואר 1867 – י"ט באב תרצ"ז, יולי 1937) היה איש ירושלים, עסקן ציבורי ופעיל בבניית שכונות בירושלים ויישוב ארץ ישראל.
נולד בחסלביץ שבאימפריה הרוסית, ובגיל שמונה עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם עבד אביו כמלמד בתלמוד תורה עץ חיים.
מיכלין למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת עץ חיים, ומגיל 10 למד במקביל בבית הספר למל ערבית, צרפתית, גרמנית ואנגלית, בעידודו של ראש ישיבת עץ חיים הרב משה נחמיה כהנוב.
בשנים 1880-1887 שימש כמזכירו הפרטי של הרב כהנוב ומזכיר ומנהל לשכתו של הרב שמואל סלנט בשנים 1880-1893. כן היה מזכיר של ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים בשנים 1882-1893.
במסגרת זאת היה מזכיר ראשי של בית החולים משגב לדך, חבר מועצת תלמוד תורה וישיבת תפארת ירושלים, חבר קופת התמחוי ותמיכת אלמנות ויתומים של עדת הספרדים, מייסד וגבאי בית הזקנים הספרדי בירושלים, חבר מזכירות עדת הספרדים בירושלים ושותף בייסוד בית חינוך עיוורים.
בשנת 1905 ייסד ביחד עם אהרן אייזנברג ויצחק לוי את אגודת נטעים ובמשך 25 שנה כיהן בוועד האגודה.
לאחר מאורעות תרפ"ט היה בין מייסדי אגודת יישוב ירושלים העתיקה במטרה לחזק את היישוב היהודי בעיר העתיקה, יחד עם זרח אפרים אפשטיין, יחיאל מיכל טוקצינסקי ואחרים.
במשך ששנים שימש כגבאי ומגיד שיעור בבית הכנסת זיכרון משה בירושלים החדשה.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) עבר לפתח תקווה שם עסק בכתיבת ספרי זכרונותיו והיה חבר הנהלת בית הכנסת הגדול "בית יעקב".
בשנת ה'תרצ"ז (1937) במלאת לו שבעים שנה הוציאו מוקיריו לכבודו ספר יובל בשם "תפארת שיבה".
הרב מיכלין נפטר ברמת גן בט"ו באב ה'תרצ"ז, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על שמו רחוב בשכונת בית וגן בירושלים.
בראי הדורות: אוסף מאמרים, זכרונות ורשימות על ירושלים, תל אביב: צ' ליינמן, תש"י.
חיים מילר (29 באפריל 1921 – 26 בספטמבר 2020) היה חבר קיבוץ כפר מנחם שזכה להכרה ציבורית בזכות פעילותו כחבר תנועת הנוער "השומר הצעיר" וכלוחם ומפקד בפלמ"ח ובהגנה, ובין השאר, ביחידות הפלי"ם, הנוקמים, המחלקה הגרמנית, ובארגון פעילות העפלה לארץ ישראל.
מילר נולד בווינה ועלה לארץ ישראל במרץ 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, כחניך תנועת הנוער השומר הצעיר בעלייה בלתי לגלית.
הוא הצטרף לגרעין שנועד להקים את קיבוץ כפר מנחם.
חברי הגרעין שהו במשך שנה וחצי בקיבוץ עין השופט, ולאחר מכן המתינו במושבה כפר הדר, ליד רמתיים, עד לקבלת אישור העלייה על הקרקע.
מילר התגייס לפלמ"ח ובמקביל עבד בקיבוצו במסגרות.
תחילה שירת במחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, עד שהיחידה הועברה אל הצבא הבריטי.
לאחר מכן, שירת בפלי"ם, ובחוליית הנוקמים או ה"נקם", אשר בנוסף לפעילותה המיוחדת, ארגנה עליית מעפילים לארץ ישראל והברחה של נשק ותחמושת.
הוא מונה לפקד על מחנה מעפילים בצרפת, ואחר כך השתתף בפיקוד על אוניית המעפילים "תל חי".
כאשר חזר לארץ הועבר למסגרת ההגנה המרחבית, ושירת כמפקד אזורי בסביבות קיבוצו כפר מנחם, ובמבצע יואב במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבד במחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בסוף שנת 1946 התחתן עם הדסה כהן בת משמר הירדן, והקים עמה משפחה.
לחיים והדסה נולדו שתי בנות ושני בנים, והם אימצו אל משפחתם שלושה ילדים.
הדסה נפטרה ממחלה בשנת 2004.
ב-2008 יצא סרט המתאר את קורות חייו.
מילר קיבל בשנת 2015 את "פרס יקיר התעשייה הקיבוצית".
בערב יום השואה 2016 ראיינו את מילר בערוץ 10 שאמר: "אז, כולם רצחו - אז גם אני.
זו הייתה תגובה, פשוט תגובה" ו-"היום לא הייתי עושה את זה, אבל אני לא מצטער".
חיים נפטר בקיבוצו כפר מנחם ב-26 בספטמבר 2020 בגיל 99, והובא למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.
רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (תקמ"ט – ט"ו באייר תר"ט), "השרף ממוגלניצא", היה מהבולטים באדמו"רי פולין בזמנו.
נכדו של רבי ישראל מקוז'ניץ.
נולד לפערל בתו של רבי ישראל מקוז'ניץ ולרבי אבי עזרי זעליג שפירא מגרניץ, צאצא של המגלה עמוקות.
היה תלמידם של סבו, של החוזה מלובלין, של הרב מאפטא, של היהודי הקדוש מפשיסחה ובעיקר של בנו רבי ירחמיאל רבינוביץ מפשיסחא.
נישא לבתו של רבי אלעזר בנו של רבי אלימלך מליז'נסק.
לאחר פטירת דודו וגיסו רבי משה (בנו של המגיד מקוז'ניץ) בשנת תקפ"ח החל לנהוג באדמו"רות במוגלניצא.
חסידיו נאמדו באלפים מרובים ובהם אדמו"רים ורבנים חשובים ובכל זאת עם היותו אדמו"ר, היה נוסע לצדיקים כמו רבי ישכר בר מרדושיץ, רבי ישראל מרוז'ין ולרבי שלום רוקח מבעלז.
הוא נודע בקדושתו ובהתלהבותו ועל כך כונה ה'שרף'.
היה האדמו"ר המרכזי בפולין של החסידים שלא השתייכו ל"חדר" פשיסחא.
לאחר פטירת רבו רבי ישכר בר מרדושיץ, הצטרפו אליו רבים מחסידיו וצאצאיו.
אז נודע כבעל מופת ופועל ישועות.
כמו כן מילא את מקום דוד אשתו רבי יעקב ממוגלניצא.
היה נשיא כולל רבי מאיר בעל הנס ליהודי פולין בארץ ישראל.
אדמו"רים רבים היו נוסעים אליו בהם: רבי אלעזר מקוז'ניץ, רבי שלמה מרדומסק, רבי עמנואל וולטפרייד מפשדבורז', רבי ישראל יצחק פינקלר מרדושיץ, רבי נתן דוד רבינוביץ משידלובצא, רבי יצחק מפשיסחה, רבי יוסף ברוך מניישטאט, רבי ישכר דב מוולבורז', רבי לייבוש פסח מליפסק, רבי הלל מרדושיץ ורבי גבריאל "מלאך" מוורשה.
חמשת בניו של רבי חיים יחיאל מאיר שפירא ממוגלניצא כיהנו כאדמו"רים בפולין.
חתניו היו רבי יהודה ממעליץ והרב אברהם אלחנן אונגר רב בקוויף ואופטשנה ואדמו"ר בקאלושין, בנו של רבי מרדכי דוד אונגר מדומברובה.
רבי יעקב יצחק שפירא (– כ"ד בסיון תרמ"ב, 1882) כיהן בבלנדוב.
בניו היו רבי יוסף מנחם (-י"ז באב תרפ"ז) מפראגה, רבי ישעיהו מלודז' (-ט"ו באדר תרע"ז), רבי שלום מפשיטק חתנו של רבי דוד מקשאנוב, היה מקובל והרבה להתבודד, רבי משה מבלנדוב-ביאלה ורבי אבי עזרא זעליג חתן רבי משה מקארוב שכיהן בקוז'ניץ (ובנו רבי יוסף היה דיין בקוז'ניץ).
בנו של רבי יוסף מנחם, רבי אלימלך (תרכ"ד - תש"ב) כיהן בקוז'ניץ, ראדום וורשה.
בנו היה רבי יעקב יצחק מאוטבוצק.
בנו של רבי ישעיהו, רבי שמואל פנחס כיהן בלודז' לאחר פטירת אביו.
היה חתנו של רבי אליעזר מרדושיץ-סוסנוביץ.
בניו של רבי שלום היו; רבי אביגדור מצ'נסטוכוב (תר"מ - י"ח באדר תרפ"ח), חתן רבי קלונימוס מוויאדמה.
חותנו השני של רבי יואל מסאטמר ;רבי יצחק שלמה "הרבי מסובוקוב", חתן רבי חיים שמואל מחנטשין.
ישב בסובוקוב ובבינדיזוב, נרצח בשואה ונקבר בקבר ישראל ;רבי יחיאל מאיר "הרבי מבריקווא", היו לו מעט חסידים בני עליה.
נרצח בשואה ;רבי חיים מפלוצק (תרל"ט - תר"פ).
נרצח עטוף בטלית כשחומש בידו, על ידי הפולנים, באשמת ריגול לטובת הרוסים; דוד, היה עיתונאי בוורשה מקורב לחוגי המזרחי; רבי יעקב יצחק.
בנו קלמן שפירא, היה חבר תנועת בית"ר, נרצח בירושלים ב-1935.
בני רבי אביגדור היו רבי יעקב יצחק מגורשקוביץ ורבי יוסף ברוך ממלא מקום אביו.
בני רבי אבי עזרא מקוז'ניץ היו רבי יעקב מקוז'ניץ, רבי אלימלך מקוז'ניץ-ורשה ורבי נפתלי מוורשה.
רבי נפתלי סירב לכהן באדמו"רות אך רבים נהרו אליו.
היה עוסק באיסוף כספים לצדקה.
בניו של רבי אלימלך מקוז'ניץ-ורשה הם הרב שלום מלודז' מחבר ספר "אהב שלום", נרצח בשואה; רבי ישראל מפשיטיק אשר נשא לאישה את שרה ברכה, בת דודו רבי שלום מפשיטיק.
היה רוויזיוניסט ועודד את תלמידיו לעלות לארץ ישראל.
ניסה בעצמו לעלות לארץ ישראל מספר פעמים, אך לא עלה בידו.
נרצח בשואה במחנה טרבלינקה, יחד עם בני קהילתו ב-1942; חתנו של רבי אלימלך היה רבי יוסף מורגנשטרן האדמו"ר מקוצק.
רבי אלימלך שפירא (גרודז'יסק) (תקפ"ד, 1824 – תרנ"ב, 1892), כיהן כאדמו"ר בעיירה גרודז'יסק מזובייצקי.
נחשב מגדולי צדיקי דורו והיה גם עסקן ציבורי פעיל.
בניו מנישואיו הראשונים מתו עוד בחייו.
לאחר פטירתו עברו חלק ניכר מחסידי גרודז'יסק לבית מדרשו של רבי מאיר יחיאל האלשטוק מאוסטרובצא.
שני בניו הצעירים של רבי אלימלך מגרודז'יסק מנישואיו השניים היו: רבי קלונימוס קלמיש שפירא (תרמ"ט, 1889 – תש"ד, 1943), בעל ה"אש קודש" ו"חובת התלמידים" ורבי ישעיהו שפירא (תרנ"א, 1891 – תש"ה, 1945), "האדמו"ר החלוץ".
רבי אבי עזרא זליג שפירא (–י"ט באב תרמ"ו, 1886) - חתנו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה.
בניו היו רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ', מייסד חסידות דרוהוביץ' ורבי יצחק מרדכי שפירא (אב תרכ"ז - ג' בתמוז תר"צ) מגוואדז'יץ, חתן דודו רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
חתנו היה רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין.
בני רבי יצחק מרדכי היו:
רבי אבי עזרא זעליג שפירא ( - י"ט בתשרי תש"ד), חתן דודו רבי חיים מאיר יחיאל מדרוהוביטש (דרכו ממשיכה חסידות דרוהוביטש).
רבי אברהם יעקב ( - כ"ט באלול תש"ד) חתן רבי ישראל מסטולין.
נחשב לנכד המובחר של בית סדיגורה
רבי דוד משה (י"ט באלול תרס"ד - ט"ו באייר תשמ"ח) מגוואדז'יץ-סדיגורה וינה-בורו פארק.
חתן רבי שלמה חיים מבולחוב ובזיווג שני חתן רבי שרגא פייבוש מזאליטשציק.
הרב יצחק מרדכי מבורו פארק.
חתנו של רבי ירוחם ליינר מראדזין.
הרב שלום יוסף שפירא (- ז' באלול תשמ"ג) חתן רבי ירחמיאל משה מקוז'ניץ, וממייסדי כפר חסידים וקריית אתא.
רבי משה יוסף שפירא מגרויצא (–תרמ"ח).
רבי אברהם יהושע השל שפירא (–כ"ו בסיון תרל"ח, 1878) - אדמו"ר במוגלניצא.
חתן רבי ישראל יצחק מרדושיץ.
בנו רבי אבי עזרא זעליג מילא את מקומו.
עוד מצאצאי רבי חיים מאיר יחיאל; המשורר ש.
שלום ואחיו המחנך ד"ר יצחק שפירא.
חיים (היימן) בן יוסף מיכל (בלועזית: Heimann Joseph Michael; כ' בניסן תקנ"ב, 12 באפריל 1792 – ט"ז בסיון תר"ו, 10 ביוני 1846) היה ביבליוגרף, ביבליופיל ואספן של כתבי יד עבריים.
נולד בהמבורג, לאביו רבי יוסף.
בילדותו למד אצל חותנו לעתיד הרב אלעזר לאזי מברלין בעל משנת דר' אליעזר, רבה של אה"ו.
בשנת 1816 נישא לבתו של רבו רבי אלעזר לאזי מברלין.
מגיל צעיר נהג לרכוש ספרים וכתבי יד וספרייתו הכילה כ-1300 כתבי יד וכ-6000 ספרים.
מיכל ערך קטלוג של הספרים שבספרייתו שיצא לאחר פטירתו בשם "אוצרות חיים".
הוא נמנע מלפרסם אבל הרבה להתכתב עם חכמי דורו, למשל, יהודה ליב דוקעס, פרנץ דליטש, וולף היידנהיים, שלמה יהודה רפפורט, שמואל דוד לוצאטו, וילהלם גזניוס, הרב עקיבא איגר ויום-טוב ליפמן צונץ.
אשתו הראשונה נפטרה בשנת תקפ"ז (1827).
הוא נפטר בפתאומית בשנת תר"ו (1846) ונקבר בגרינדל שבהמבורג .
אוסף הספרים והכתבים של מיכל הוחזק על ידי דורות מאוחרים ונמצא כיום ב ובחלקו בספריית הבודליינית.
קטלוג ספרייתו והמידע שהותיר אחריו תרמו רבות לחקר הספרות וההיסטוריה היהודית, והשפיעו על חכמים ומדענים רבים של הדור שלאחריו.
אוצרות חיים - רשימת ספריו, הודפס לאחר פטירתו על ידי משה שטיינשניידר בהמבורג, תר"ח; את ההקדמה לספר כתב יום-טוב ליפמן צונץ.
אור החיים - לקסיקון רבני על חכמי ישראל וספריהם, פרנקפורט דמיין, 1891.
חיים יהודה (בישיץ) מגני (5 במאי 1945, כ"ב באייר תש"ה - 4 במאי 2001, י"א באייר תשס"א) היה ראשון מדריכי הטיולים ביש"ע.
מראשוני מתנחלי חברון, ממחדשי היישוב בכפר עציון ובמושב קשת וממפתחי תוכנית הלימודים "ברקאי".
למד בישיבת נר ישראל בבולטימור ובישיבת מרכז הרב.
היה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא בניו יורק.
הגיע לארץ בגיל 18 והשתתף בתוכנית לימודים שנתית במכון למדריכי חו"ל בירושלים.
במשך שנתיים מילא שליחות בלורולטון ובבוסטון, שם פעל בקרב סטודנטים יהודיים, כתב חוברת הדרכה ויזם מפגן הצדעה למדינת ישראל שחגגה באותה שנה ח"י שנים לתקומתה.
עלה לישראל לקבוצת יבנה בשנת 1966 והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם התוודע לחנן פורת, ולאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לפורת ולמחדשי היישוב בכפר עציון.
נישא לשושנה נאוה שטיין ולקראת נישואיו עברת את שם משפחתו (בישיץ) למגני.
ב-1969, לאחר לידת בתם הבכורה, הצטרפו לקבוצת מתנחלי חברון בבניין הממשל הצבאי בעיר.
בשנת 1971 עבר ליישוב הקבע קריית ארבע והחל בהדרכת טיולים תחת השם "סיורי הר חברון".
הצטרף למשך כמה חודשים לראשוני המתיישבים במושב קשת ברמת הגולן לאחר מלחמת יום כיפור.
היה שותף בפיתוח תלמוד תורה ברקאי ואף נתן לו את שמו.
הקפיד עוד מנעוריו בארצות הברית לדבר עברית נכונה כולל הקפדה מדוקדקת על מלעיל ומלרע.
כשעלה לארץ חרת על דגלו לדבר בעיקר עברית, תוך הקפדה על עברית תקנית וח' וע' גרוניות.
נפטר ב-5 באפריל 2001 בקריית ארבע, ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
מגני התחיל את דרכו בהדרכת טיולים בשנת 1963 ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים ולאחר לימודיו הקים ב-1971 חברת סיורים עצמאית, שמטרותיה היו ללכת בדרכי האבות ללמוד ולהפנים את שורשי החיים היהודיים החבויים בארץ.
הדריך בודדים, משפחות וקבוצות מגוונות, מהארץ ומחו"ל.
בשנותיו האחרונות הדריך וטייל עם מחזורים רבים של "תנועת ארץ ישראל" והפעיל במשך שנים אחדות מערכת סיורים לחניכי תוכנית הקיץ של הסוכנות היהודית, בנה עבורם מסלולי הליכה, כגון "נתיב הגבורה", "בעקבות דוד המלך" ועוד וכן הכשיר גם מדריכים.
סיוריו הובילו לחשיפת אתרים היסטוריים בעיר חברון, ובהם בית הכנסת אברהם אבינו.
חיים מאיר יחיאל שפירא (מכונה: "השלום והאחדות" (ע"ש ספרו) ורבי חיים מוניא) (י' בכסלו ה'תרכ"ד, 1863 - ל' בניסן ה'תרפ"ד, 1924) נכדו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא).
היה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות דרוהוביץ' ומייסד החצר.
חיים מאיר יחיאל שפירא נולד בי' בכסלו ה'תרכ"ד (1863), בן לרב אבי עזרא זליג שפירא מסטרי.
הרב חיים מאיר היה נכדו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא) (על שמו נקרא) שהיה מגדולי וחשובי אדמו"רי פולין ונכדו של הרב ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (המגיד מקוז'ניץ), ממנהיגי תנועת החסידות בדורו.
עם פטירת אביו של הרב חיים מאיר יחיאל שפירא, הרב אבי עזרא זעליג שפירא בי"ט אב של שנת ה'תרמ"ה ניסו אנשי חצרו של אביו לכפות את מרותו עליהם.
הרב חיים מאיר סירב בתוקף והוא התעקש שלא לכהן כאדמו"ר במקום אביו, הוא הסביר עצמו כי הוא מרגיש שאינו ראוי לכך אך לאחר לחצים כבדים שהופעלו עליו מבכירי הקהילה ויתר לבסוף והסכים לשמש באדמו"רות בעיר דרוהוביץ' הנמצאת בחבל לבוב שבאוקראינה.
בעיר דרוהוביץ' זכה הרב חיים מאיר לאהדה רבה, לאחר שהסתיימו פרעות קישינב התרכזו בדרוהוביץ' ובקישינב ואף בערי רוסיה השונות פליטים רבים והוא דאג לסיפוק צורכיהם.
הרב חיים מאיר היה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות רוז'ין שהביע הזדהות פומבית עם התנועה הציונית והיה מהאדמו"רים היחידים ששקלו את השקל הציוני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח הרב חיים מאיר להונגריה ומשם היגר לווינה, בירת אוסטריה.
לאחר הכרזתה של הצהרת בלפור, בווינה ייסד הרב חיים מאיר בשיתוף עם הרב שלמה חיים פרידמן (היה אדמו"ר חמישי מסדיגורה) ועם הרב יעקב פרידמן (היה אדמו"ר שלישי להוסיאטין) את ארגון "ההסתדרות החסידית ציונית", מטרתו העיקרית של הארגון הייתה לארגן יהודים דתיים לפעולה למען בניין ארץ ישראל בשיתוף עם ההסתדרות הציונית.
הרב חיים מאיר נהג לומר כי "ארץ ישראל לא צריכה להיות רק מדינתו של העם היהודי אלא מרכזה של התורה בעולם, כך מן הראוי".
לאחר הקמתה, הסתפחה ההסתדרות החסידית-ציונית אל תנועת המזרחי.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) עלה הרב חיים מאיר לארץ ישראל והשתכן בירושלים, ברחוב דוד שבשכונת הבוכרים.
בירושלים הקים הרב חיים מאיר את "אגודת בוני הארץ בגופם" אשר חבריה התחייבו לעבוד בהתנדבות עבודת כפיים לשם סיוע בבניין ארץ ישראל.
בתקופה זו היה בקשרי ידידות קרובים עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת ה'תרפ"ד בראש חודש אייר (ל' ניסן) נפטר הרב חיים מאיר יחיאל שפירא לאחר שנפל למשכב שנתיים קודם לכן.
הוא ניטמן בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
אשתו, הרבנית שבע שפירא נפטרה בכ' אדר א' של שנת ה'תרצ"ו והיא נטמנה לצידו בהר הזיתים.
הרב חיים מאיר יחיאל שפירא נישא לרבנית שבע פרידמן, בת הרב יצחק פרידמן מבוהוש שהיה האדמו"ר הראשון מבוהוש.
הרב אברהם יעקב שפירא, (ה'תרמ"ד - כ"ד אדר ב' ה'תשכ"ב (נהרג בתאונת דרכים)) אדמו"ר מדרוהוביץ'-ירושלים (האדמו"ר המצייר).
מחבר הספר נתיבות-שלום על ספרי בראשית ושמות.
נישא בזיווג ראשון לרבנית אסתר גלדה בת הרב נתן דוד רבינוביץ' מביאלה-פרציווה, בזיווג שלישי נישא לרבנית גיטל לאה בת הרב ישראל פרידמן מבויאן-לייפציג.
יצחק שפירא (ה'תרס"ז - ה'תשנ"ג), מנהל בית הספר הריאלי בחיפה
שלום יוסף שפירא, סופר מפורסם מחיפה המכונה ש.
אבי עזרא זעליג שפירא, (נפטר י"ח תשרי ה'תשכ"ח).
נישא לרבנית בלומה רייזל (נפטרה כ"ד בשבט ה'תשי"ג) בת הרב משה יהודה לייב פרידמן מפאשקאן.
שרה חוה שפירא (נפטרה כ"ב בחשוון ה'תשמ"ה).
אשת הרב ישעיהו ויניצקי (נפטר כ"ג בחשוון ה'תשל"ד)
יוסף שפירא, ד"ר ואיש חינוך מירושלים
ישראל שפירא (נפטר י"ט בתשרי ה'תש"ם (ד' חוה"מ סוכות)).
נישא לרבנית ציפורה (נפטרה י' באייר ה'תשל"ג) בת הרב חיים יצחק טברסקי
בלומה רייזל, אשת הרב אבי עזרא זעליג שפירא בנו של רבי יצחק מרדכי שפירא מגוודז'יץ.
הרב אביעזר שפירא (נפטר כ"ד בשבט ה'תשפ"ו).
רב בית המדרש דרוהוביץ' ברחוב מלאכי בירושלים, ומשגיח בישיבת קול תורה לצעירים
משה שפירא (נפטר י"ט בניסן ה'תשכ"ב).
נישא לרבנית אסתר דינה ברכה בת הרב יעקב דוד פרידמן מפאשקאן
חיים צבי מנדל שקד (נולד ב-20 בינואר 1958) הוא איש צבא ומנהל ישראלי המשמש ראש מועצת הר אדר החל מנובמבר 2018. בעבר שימש ראש לשכת ראש הממשלה, ראש לשכת הרמטכ"ל, נספח צה"ל ונציג משרד הביטחון באירופה.
חיים מנדל שקד נולד בבית שאן בן למאשה ויעקב, ניצולי השואה, שעלו בגיל 16 לישראל בגפם ובנו בבית שאן את ביתם, בו גידלו את שמונת ילדיהם בדוחק.
כשהיה בן 11, בעקבות פגיעה ישירה של קטיושה בביתם, העתיקה המשפחה את מקום המגורים לנתניה.
התחנך בבית ספר דתי והיה פעיל בתנועת בני עקיבא.
בגיל 17 היה חבר בגרעין נח"ל עם חבריו מתנועת בני עקיבא.
בגיל 21 נישא למיכל אותה הכיר במהלך שירותו הצבאי בסיני.
השניים חברו לגרעין המייסד של גבעת הראדאר שהיווה את הבסיס ליישוב הר אדר.
את שירותו החל בסיירת מטכ"ל.
השתתף, בין היתר, במבצע "הצגת תכלית", פעולת ההתנקשות באבו ג'יהאד, בה שהה בחפ"ק שמוקם באחת מספינות חיל הים.
לאחר מכן שירת בצה"ל במשך כשני עשורים במגוון של תפקידי פיקוד ומטה באגף המודיעין ובמערכת הביטחון, תוך התמחות בתחום המבצעים המיוחדים, והתקדם עד לדרגת אלוף-משנה.
מנדל שקד שירת כקצין אג"ם בסיירת מטכ"ל, קצין אג"ם במערך המבצעים המיוחדים באמ"ן וראש לשכת הרמטכ"ל.
ב-1994 מונה לנספח צבאי ונציג משרד הביטחון באיטליה, צ'כיה, יוון ואלבניה.
במילואים, משרת כקצין מטה באגף המודיעין ומעריך במרכז ההערכה למינוי קצינים בכירים.
לאחר שחרורו מהצבא למד באוניברסיטת בר-אילן אסטרטגיה וביטחון לאומי ובמקביל, למד מינהל ציבורי במכון לשלטון מקומי.
בשנת 2019 סיים בהצטיינות לימודי משפטים ב ברחובות.
לקראת סיום לימודיו באוניברסיטת בר-אילן, מונה למנכ"ל חברה כלכלית בקבוצת תדהר, העוסקת בנדל"ן ויזמות.
כשאהוד ברק נבחר בשנת 1999 לראש ממשלת ישראל, מונה שקד לראש לשכת ראש הממשלה ושר הביטחון.
בתקופה זו, היה חבר בצוותי המשא ומתן לשלום עם הסורים בוועידת שפרדסטאון ועם הפלסטינים בוועידת קמפ דייוויד.
הוא התפטר מתפקיד זה באוגוסט 2000.
עם סיום תפקידו בלשכת ראש הממשלה הצטרף שקד לחברת אירונאוטיקס כיו"ר פעיל של החברה.
החברה הפכה לחברה השלישית בגודלה בישראל בתחום המזל"טים ומערכות לא מאוישות, שבשלב מאוחר יותר נמכרה לחברת רפאל.
שקד הקים את חברת "H.M.S", העוסקת במתן שירותי ניהול ושירותי ייעוץ אסטרטגי, ארגוני ושיווקי.
החל משנת 2013 מכהן מנדל שקד כחבר מועצת הר אדר.
ב-2013 התמודד בבחירות למועצה המקומית הר אדר אך הפסיד ליריבו, חן פיליפוביץ.
שקד קיבל כ־37% מן הקולות, ואילו פיליפוביץ קיבל כ־40%.
ב-2018, התמודד פעם נוספת, וניצח את יריבו פיליפוביץ, ראש המועצה המכהן ב-10%.
ב-2024 התמודד בשלישית לראשות המועצה ושוב ניצח את יריבו פיליפוביץ ב-15%.
חיים מלאכותיים הם דיסציפלינה בין-תחומית המחברת בין מדעי המחשב וביולוגיה ליצירת יישומים בתחומים מגוונים ככלכלה וארכאולוגיה.
מטרתה היא ליצור מערכות מלאכותיות בתוכנה ורובוטיקה המושתתות על מערכות דומות הקיימות באורגניזמים חיים
מערכות אלה מיושמות באמצעות טכניקות של רשת עצבית מלאכותית ואוטומטים תאיים ומסוגלות בחלקן ללמוד בעזרת הסימולציות שהן בונות.
ניתן גם להגדיר חיים מלאכותיים על-פי מאפיינים שחייבים להיות בהם.
לפי דוין פרמר מדען העוסק במערכות מורכבות מערכות אלה נוצרות על ידי אדם, הן אוטונומיות, ביחסי-גומלין עם הסביבה ויוצרות דפוסי התנהגות.
הן יכולות, אם כי אין זה תנאי הכרחי, להשתכפל ולהיות מסוגלות להסתגל.
המימוש הראשון של חיים מלאכותיים היה בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי ג'ון פון נוימן שפיתח אוטומט תאי המאפשר שכפול עצמי (וזאת לפני גילוי השכפול על ידי דנא).
ב-1950 אלן טורינג פרסם את המאמר "מכונות חישוביות ואינטליגנציה".
ב-1970 ג'ון קונוויי הציע לראשונה מערכת מלאכותית המתפתחת למערכת מורכבת מאורגנת לה הוא קרא משחק החיים.
במשחק הדו-ממדי, כל תא משתנה בהתאם לשמונת התאים הסובבים אותו על-פי 4 כללים פשוטים עד שהוא מגיע למבנה יציב.
בשנות ה-80 הנטייה לרשתות עצביות, בהנהגתו של מרווין מינסקי, התקרבה למדעים הקוגניטיביים בשימוש שעשתה בעיבוד מקבילי וברשת עצבית מלאכותית.
ב-1987 קריסטופר לנגטון (Christopher Langton) ארגן את הכנס הראשון לחיים מלאכותיים במעבדה הלאומית לוס אלמוס.
קארל סימס זוכה פרס עמיתי מקארתור מיישם תחום זה בגרפיקה ממוחשבת תוך שימוש באלגוריתם גנטי.
אחד מהם מדגים את "מרוץ המלכה האדומה" בקו-אבולוציה.
הרב חיים מן (ז' בתשרי תרכ"ח, אוקטובר 1867 – ד' בטבת תש"ה, 20 בדצמבר 1944) היה ראש המלמדים בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים, מייסד ונשיא "ועד איחוד המלמדים" בעיר.
נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנו של הרב יעקב מן ואסתר חשא, בת יצחק חשין.
התחנך אצל אביו, שלימד אותו בתלמוד תורה של ההונגרים.
לאחר מכן היה תלמידו של הרב נפתלי הרץ הלוי.
בשנת תרמ"ו (1886), בהיותו כבן שמונה עשרה, נישא לרחל, בתו הבכורה של משה ריבלין (נכדו של משה ריבלין ואחיו של יוסף ריבלין).
כעבור שנה מונה למלמד בתלמוד תורה שבשכונת מזכרת משה.
משם עבר לבית המוסר שבחצר שטרויס, ומשם לתלמוד תורה עץ חיים.
שימש כמלמד בתלמוד תורה זה במשך למעלה מחמישים וחמש שנה, מתוכן כמה שנים כיהן כראש המלמדים.
במשך שנות כהונתו בתלמוד תורה לימד אלפי תלמידים, מהם צמחו גדולי תורה ורבנים מפורסמים.
למשל, לעיתים היה אומר לתלמיד את המשפט: "אני יודע שאתה יודע שאני יודע שאתה לא יודע".
היה ממייסדי "איחוד המלמדים", שאיחד את מלמדי כל בתי התלמוד תורה בירושלים, ועמד בראש האיחוד עד פטירתו.
הארגון דאג לזכויותיהם הכלכליות ולתנאיהם החומריים של המלמדים.