tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוצ'ה ההצגה נכשלה, במידה לא מבוטלת בגלל עיבודו של שטרייטמן שכתיבתו הייתה "גבוהה" אבל רשלנית, של "אדם עסוק מדי"
אחת ההרפתקאות האחרונות של שטרייטמן בתחום העיתונאות הייתה בסדרת ראיונות שפרסם בשנת 1913 לגבי "השאלה היהודית" ושהופיעה כחוברת בחסות "איגוד היהודים הילידים".
יריב רומני בשם רומולוס צ'ופלק טען שבחוברת זו הובלטו יותר בעלי דעות "פילושמיות" כמו אלכסנדרו צ'ורקו וקונסטנטין ג.
פריצת מלחמת העולם הראשונה, שבה רומניה הייתה בהתחלה נייטרלית הביאה להשבתת פעלתנותו העיתונאית של שטרייטמן.
כתב מונוגרפיה על חייו והשקפתו של המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס שנרצח באותה תקופה.
יריביו הוותיקים מ"פורניקה" האשימו את שטרייטמן שעושה עסקים עם החוגים הלאומיים ליברליים ומשמש כ"מתווך" ביצוא סחורות למעצמות המרכז כחלק מפיצוי לאי השתתפות רומניה במלחמה.
בימי כיבוש דרום רומניה על ידי הצבא הגרמני לפי מקורות אחדים נעצר על ידי הצבא הכובש והוחזק זמן מה במנזר טיסמנה.
אחרי שביתת הנשק חזר לבוקרשט והיה מנהל עורך של העיתון "Renașterea" (רנאשטריה - התחייה) של וירג'יל אריון שדגל בפיוס עם הגרמנים.
המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי, שהיה גרמנופיל בעצמו, בירך על הגעתו של שטרייטמן ל"רנאשטריה" כשהגדיר אותו כ"אחד העיתונאים הרומנים המבריקים ביותר", "אדם בעל ידע תרבותי רב ומבורך בכישרון גדול".
אחרי כניעת גרמניה שב שטרייטמן למרכז זירת התרבות ברומניה.
נודע כבעל ספרייה וסלון אמנות "הספר" Hasefer, שהתמקם בווילה בסגנון ונציאני בבוקרשט.
בינואר 1919 בלט בפעילותו הסינדיקלית כאחד ממייסדי איגוד העיתונאים המקצועיים ברומניה UZP.
בגיל 44 כחבר הוותיק ביותר של הארגון נבחר פה אחד כיושב ראש לפי המלצתו של פמפיל שייקארו הימני.
לפי ברטסקו, אחרי מהפכת אוקטובר התאכזב שטרייטמן מהסוציאליזם והפך לאנטיקומוניסט.
תמך בעוז במפלגה הלאומית ליברלית בלי להתפקד לשורותיה.
לפני שנת הבחירות 1930 הצטרף למפלגת העם, במסגרתה מצא את עצמו לצד המשורר אוקטביאן גוגה, שנודע כלאומן ואנטישמי קיצוני.
הפך למעריך נלהב של הגנרל אלכסנדרו אוורסקו, מנהיג מפלגת העם, שבעיניו היה דמות "קרת רוח ובלתי משוחדת", שנבחרה על ידי השכינה ליישם תוכנית מדינית של "שגשוג וסדר".
הוא כתב אז מאמרים בביטאון המפלגה "Îndreptarea" (אינדרפטאריה = התיקון).
הועלתה מועמדותו של שטרייטמן למושב בפרלמנט מטעם מחוז בחירה עם אוכלוסייה יהודית בטרנסילבניה.
גוגה תמך במועמדותו והצהיר בפני מצביעים יהודים כי בחירתו של אינטלקטואל יהודי מן הממלכה הישנה תקדם בצורה הטובה ביותר את ענייניהם.
שטרייטמן נכשל, ייתכן מכיוון שלא שכנע בכך את היהודים הטרנסילבנים דוברי ההונגרית שלא ביקשו להיות מיוצגים על ידי יהודי מחבל ארץ אחר.
להכרה יותר טובה של תפקידו כיהודי ורומני זכה שטרייטמן בשנת 1921 כשהממשלה בהנהגת אוורסקו הסמיכה אותו לקבל את פניו של משה גסטר, המלומד והמנהיג היהודי שגורש מרומניה בסוף המאה ה-19. שטרייטמן פגש את גסטר בתחנת הגבול קורטיץ' וליווה אותו לעיר ארד, שם התקבלו על ידי הקהילה המקומית.
אחרי כישלונו בבחירות ב-1920 מיקד שטרייטמן את שאיפותיו הפוליטיות בחבל ארץ אחר שהאתחד ב-1918 עם הממלכה הרומנית:בוקובינה.
בבחירות ב-1922 הפך שם למועמד מפלגת העם.
נקלע אז ליריבות הפרובינציאלית בין שני מנהיגים יהודים חשובים:מאיר אבנר ממפלגת מועצת העם ובנו שטראוכר מהמפלגה הלאומית העממית היהודית.
שטראוכר היה לבן ברית של המפלגה הלאומית ליברלית בעוד שטרייטמן וקרל קליגר תמכו ברשימה של אבנר והפכו למועמדים שלה לסנאט.
שטרייטמן רץ מטעם העיר סטורוז'ינץ וקליגר מטעם צ'רנוביץ.
היה לתקופה ליועץ של משרד החוץ הרומני.
ביולי 1923 ייצג שטרייטמן את יהודי רומניה בכנס עיתונאים בני מיעוטים שהתארח בארד לפי הזמנתו של פאל ארפאד.
בבחירות במאי-יוני 1926 גם הוא וגם קריגר נבחרו מחדש לסנאט ברשימת מפלגת העם של אוורסקו בברית עם מפלגת מועצה הלאומית מבוקובינה של מאיר אבנר.
באותה שנה חזרה מפלגת העם לשלטון.
יריביה הפוליטיים תקפו את תמיכתה, כולל זו של אוקטביאן גוגה, בשטרייטמן.
נאמר על שטרייטמן שבעיצומה של מלחמת העולם טען שהרומנים הם "כנופיית גנבים, אכולי אלכוהול ועגבת".
בפרלמנט סיעת ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית LANC האופוזיציונית תקפה את שטרייטמן באמצעות קולו של ולריו פופ הטרנסילבני שטען כי ניתן למצוא הוכחה להשמצותיו כביכול של שטרייטמן נגד העם הרומני ב-Die Weltkampf, המגזין של אלפרד רוזנברג המוקדש לשאלה היהודית.
מפלגת העם של אוורסקו הואשמה על ידו ב"בגידה בפעילות הלאומנית".
מי שסינגר על שטרייטמן היה חבר פרלמנט אחר, מישו פאפ-קראיובה, שהגדיר את עצמו כ"אדם בעל עקרונות אנטישמיים" וטען: שטרייטמן היה היהודי היחיד שהפגין עמדה מכובדת בימי המלחמה...
יהודי מיוחד זה לא הגדיר את עצמו מעולם כיהודי, אלא תמיד טען שהוא רומני".
שטרייטמן פעל בחייו גם כדיפלומט ופעל להידוק הקשרים בין רומניה לפולין, בהקשר "הברית הפולנית-רומנית".
הוא נאם בוועידה הפולנית-רומנית בגאלאץ וכתב מסה על תולדות שיתוף הפעולה הרומני-פולני.
באותן השנים, בזירה התרבותית חיזרו אחרי שטרייטמן גם חוגים של מודרניסטים רדיקליים ומן האוונגרד.
הוא חידש קשרים עם סוציאליסטים, למשל עם המגזין "Facla" (פאקלה - הלפיד) של ניקולאיה ד.
כתב בו מאמרים בשם העט "האדם מהרחוב" (Omul de pe stradă).
מסות פרי עטו פורסמו גם במגזין הפוליטי ולאמנות "Contimporanul" (בן זמננו) שבניהולו של יון ויניה, תלמיד של קוצ'ה.
מאמרים של שטרייטמן פורסמו במגזין זה החל מן המהדורה הראשונה ב-3 ביוני 1922. ב-Contimporanul מצא את עצמו לצד סופרים מן הקוטב השמאלי של החיים הפוליטיים או עצמאיים - כמו אואג'ן פילוטי, בנימין פונדויאנו, ניקולאיה ל.
הוא התארח בגיליון המיוחד שהוצא לאור לכבוד המשורר טודור ארגזי.
גם ארגזי גם פונדויאנו העריכו אותו מאוד.
לדברי פונדויאנו, "על ידי שטרייטמן, היהודים נתנו לנו עיתונאי שיכול היה להיות מפורסם בכל ספרות זרה, הודות לסגנונו המעודן, תחכומו והאירוניה הנהדרת שלו"
ב-1923 פרסם שטרייטמן קובץ שנקרא Revizuiri (תיקונים) שבו פרסם שוב את תרגומו מנורדאו מ-1894. כמו אשתו שהמשיכה להתמקד בספרות האבולציוניסטית, גם הוא התעניין בתחום ותרגם חוברת של אמיל פרייר המוקדשת להפצת תורתו של דרווין.
על אף ההסתיגויות של הרבה מעמיתיו היהודים כלפיו, נמצאו שני מגזיני אוונגרד שנכתבו על ידי יהודים שפרסמו מכתביו: Puntea de fildeș (גשר השנהב) ו-Adam (אדם) של י.
בשנת 1928 המגזין Societatea de Mâine (חברת המחר) הודיעה ששטרייטמן עומד לפרסם שלושה קובצי ספרות: Între da și nu
(בין כן ולא), Ziua e scurtă (היום הוא קצר) Elogiul ipocriziei (שבח לצביעות).
מספרים אלה לבסוף בשנת 1928 פורסם רק "בין כן ולא" בהוצאה Cultura națională
ממשלתו של אוורסקו נפלה ביוני 1927. שטרייטמן המשיך עדיין לעבוד במשרד החוץ גם אחרי עלייתם לשלטון של הלאומיים ליברלים, בזמן כהונתו של ניקולאיה טיטולסקו ונסע הרבה ברחבי אירופה.
עם זאת דאג להתכתב עם אוורסקו ויידע אותו על דברים ש"ראה, שמע וחשב " בעת מסעותיו.
החל מ-1928 חזר לזירת העיתונאות הלאומית וניהל את העיתונים דימיניאצה ואדוורול.
בתקופה זו עלתה ברומניה קרנה של מפלגת האיכרים הלאומית שהרימה את דגל ה"מהפך".
שטרייטמן נתן מקום למסריה וגם להודעות האלרמיסטיות של יונל צראנו.
בחודש אוקטובר נקראה שטרייטמן להעיד במשפט של צראנו, שנמשך עד שנת 1929. בינתיים בחרה מפלגת העם בקטרייטמן כמועמד שלה מטעם העיר צ'רנוביץ בבחירות בדצמבר.
אף על פי שכבר לא היה חבר פרלמנט נמנה שטרייטמן עם אחד מנציגי רומניה בוועידה ה-25 של האיחוד הבין-פרלמנטרי וייצג את רומניה בגרסה עיתונאית של "ההסכמה הקטנה" (La Petite Entente) לצד פילוטי ואמיל פאגורה.
הוא נשאר פעיל כיועץ של הימין הקיצוני הרומני.
בפמפלט שלו "התירוש התוסס" (Mustul care fierbe) הוקיר אוקטביאן גוגה את שטרייטמן כ"אנליטיקאי מפוקח".
גוגה הזכיר את הערצתו לשטרייטמן לכל אלה שביקרו אותו על גישתו האנטישמית: "מעולם לא דגלתי בסוג טיפשי זה של חוסר סובלנות".
אותם הימים עזר שטרייטמן לידידו פמפיל שייקארו בייעוץ ובכסף
לפרסם את יומונו הלאומני "קורנטול" (Curentul- "הזרם").
בגרסתו הראשונה העסיקה במה פוליטית זו אנשי רוח יהודים, ביניהם פיליפ ברוניה-פוקס ודוד משה רוזן הצעיר.
ב-1930. ב-1930 הקים שטרייטמן מגזין חדש משלו - Observatorul Politic și Social (הצופה הפוליטי והחברתי) שלא החזיק מעמד זמן רב.
בבחירות הכלליות בשנת 1931 התייצב הנריק שטרייטמן כמועמד של מפלגת העם, שוב בבוקובינה.
כשב-1932 עזב גוגה את מפלגת העם כדי להקים את מפלגתו - המפלגה הלאומית הכפרית PNA, הצטרף שטרייטמן אליו.
כעבור שלוש שנים התמזגה סיעה זו עם אויביה הוותיקים של שטרייטמן, LANC - ליגת ההגנה הלאומית נוצרית, ויצרו את המפלגה לאומית נוצרית PNC., מפלגה אנטישמית מובהקת.
באופן פרדוקסלי הפך שטרייטמן לתעמלון בחירות שלה.
מפלגות PNA ו-PNC נקשרו לרעיונות פשיסטיים ו, לפי המומחה הפוליטי מנוס י.
מידלרסקי, היו קרובות מבחינה אידאולוגית למשמרות הברזל.
מילדרסקי כותב: ה-PNA הוקם על ידי המשורר אוקטביאן גוגה שהציע מצע פופויסטי אנטישמי.
ה-PNC ומשמרות הברזל התחרו על הקולות הלאומניים הימניים.
על אף שיתוף הפעולה שלו עם המפלגה הלאומית הכפרית וידידותו עם פשיסטים, עדיין היה שטרייטמן גם בקשרים עם השמאל.
כך בשנת 1932 הצטרף למערכת כתב העת "פאקלה" (Facla) שבו כתבו בערבוביה כמה פרשנים שמאלנים וימניים:סרג'יו דןף יון קלוגרו, נ.
דוידסקו, סנדו אליאד, ניקולאיה קרנדינו ואחרים.
אחרי שפרסם את "Între da și nu", חזר לפרסם בהוצאה לאור אלקלעי את הכרך Mi se pare că...
("נדמה לי ש..."), מסה לשבח האגנוסטיות ואת הרלטיביזם.
בעיתון "מרקור דה פראנס" ברשימה של פומפילי פלטניה (Pompiliu Păltânea) הוזכר הספר ברשימת כתבי הפרוזה החשובים של שנת 1934 כדברי פלטניה, "מר הנרי שטרייטמן מגלה את דרכו העצמית...
לחיפוש אחרי האמת תוך כדי סיבובים מרחיקי לכת, כאלה המכינים הפתעות ופתחים פרספקטיבות גדולות".
דוקטור איגרק, מבקר ספרות של "אדוורול" מצא את הספר בסך הכל משעשע, אך התנגד לבדיחות הטריוויאליות על אלהים כאל אנתרופומורפי.
"מתחת לכיסוי הזה" נראה לי שמר שטרייטמן הוא אדם דתי".
שטרייטמן היה עדיין איש סוד של דוקה, יושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית שהפהך לראש הממשלה בסוץ שנת 1933. הוא נזכר מאוחר יותר בתחושה המוקדמת של דוקה שיירצח על ידי משמרות הברזל.
("עכשיו התחילה הטרגדיה של י.ג.דוקה...").
כפי העיר ארג'טויאנו כמה חודשים מאוחר יותר, שטרייטמן נשאר מבולבל מבחינה פוליטית וכתב "כל מני פרסומים", מונע על ידי צרכים חומריים, אם כי היה "תמיד בעל הבנה" ו"אינטליגנטי", "שמי בעל רמה גבוהה".
ביומנו נזכר ארג'טויאנו בסגנון הצדעתו של שטרייטמן "שהיה לא "הצדעה פשיסטית" וגם לא הרמת אגרוף קומוניסטית אלא הושטת יד עם כף היד למעלה, כאילו לאסוף משהו".
הוא נזכר איך שטרייטמן ועוד עיתונאי בשם קלרנט, עשו יד אחת כדי לקבל מתנות מאדונם הפוליטי, טיטולסקו.
זמן מה אחרי רציחתו של דוקה, כתב שטרייטמן במגזין השמאלי המובהק של נ.ד.
קוצ'ה "רפורטר" שפרסם מסותיו תחת השם "קווידם" (Quidam - "מישהו" בלטינית) ו"אלססט", אבל פרסם גם בשביל יון ג'יגורטו הימני בעיתון "ליברטאטיה" (Libertatea -החירות).
באותם הזמנים עבד שטרייטמן על מהדורה של כתבי יון הליאדה רדולסקו שבה התכוון לפרסם את מסתו ההשוואתית על הקשר בין שירת הליאדה לכתבי הקודש (הביבליה).
ב-21 במאי 1937 נמנה שטרייטמן עם העיתונאים הרומנים שקיבלו את עיטור מסדר האריה הלבן של צ'כוסלובקיה, לצד ברנישטיאנו, פאגורה, דמוסטנה בוטז, יון קלופוצל, רומולוס דיאנו וקונסטנטין גונגופול.
משתף פעולה עם משטר אנטונסקו
באוגוסט 1940 בימי הדיקטטורה המלכותית אימצה הממשלה הרומני חוקי גזע ראשונים נגד היהודים.
החל מספטמבר 1940 הוכרזה רומניה "מדינה נציונל-לגיונרית" וכרתה ברית עם גרמניה הנאצית ועם שאר מעצמות הציר.
אמנם החל מינואר התנועה הלגיונרית הורחקה מהשלטון ורומניה נוהלה על ידי ה"קונדוקטור", המרשל אנטונסקו, וממשלו הדיקטטורי.
האנטישמיות המשיכה בשנים 1940–1944 להיות מדיניות רשמית.
הנריק שטרייטמן מצא את עצמו רשום ברשימת הסופרים היהודים האסורים "שאין להם דבר משותף עם המבנה הרוחני של האיכר הרומני".
הלחץ על היהודים ברומניה גבר.
ראדו לקה בתפקידו כנציב (קומיסר) לענייני היהודים התחיל לארגן מערכת דיכוי וכפייה.
פדרציית הקהילות היהודיות הוחלפה ב-17 בדצמבר 1941 במנגנון שנקרא "הלשכה המרכזית היהודית" או "מרכז היהודים " (Oficiul Central al Evreilor או בקיצור Centrala Evreilor).
שליחי גרמניה הנאצית ראו בארגון זה מעין מקבילה רומנית של ה"יודנראט", המסוגלת לסייע בהכנות ההדרגתיות לפתרון הסופי.
בפועל לא מילא מרכז היהודים את התפקיד הזה ולא היה מעורב בגירוש האוכלוסייה היהודית.
ייתכן ששטרייטמן התמנה בתפקיד זה הודות לקשריו הטובים לניציגי הימין הלאומני ולצדדים נוספים של הספקטרום הפוליטי ברומניה ובמיוחד לידידותו עם וטוריה גוגה, אלמנתו של אוקטביאן גוגה וידידה אישית של המרשל אנטונסקו.
לפי בלה ואגו מאוניברסיטת חיפה, הוא נהנה גם מאמונו של השליח המיוחד הגרמני גוסטב ריכטר בדומה ללזר הברטל שהוצע על ידי שטרייטמן לתפקיד ראש קהילת יהודי בוקרשט.
מרכז היהודים שמר קשרים עם האיחוד במחתרת של יהודי רומניה בהנהגת וילהלם פילדרמן ופעילים ממחתרת זו השתלבו בו על מנת לעזור לאוכלוסייה היהודית בתקופת הדיכוי והרדיפות.
כך למשל דוד רוזנקרנץ, ממקרובי פילדרמן שולב כראש מחלקה לחינוך מקצועי מחדש של מרכז היהודים.
ב־8 בפברואר 1942 ד"ר ננדור גינגולד, רופא יהודי שזה עתה התנצר לנצרות הרומית-קתולית,.
הצטרף אליו בהנהגה כמזכיר כללי.
כיושב ראש מרכז היהודים היה שטרייטמן יותר דמות ייצוגית, שפרסם מדי פעם קריאות להרגעה ולציות.
נהג לפעמים לפקוד את התפילות בבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט ולשמוע בהתרגשות את דרשות הרב הראשי אלכסנדר שפרן.
מרבית התפקידים הניהוליים הושארו לגינגולד.
הלה הצדיק את היענותו לתפקיד בכך שהתנגדות בולטת לנאצים הייתה עלולה להביא רק להרס מידי של יהדות רומניה.
ברוח דומה, בשבועון Gazeta Evreiască יידע שטרייטמן את אחיו היהודים שצו הרגע הוא לחשוב באופן מיוחד: "בראש, ולא בעצבים, ולא בעמוד השדרה".
על אף הלבטים הקשורים למצוות הדת, נאלץ מרכז היהודים להיכנע לפקודת השלטון לפנות את בית העלמין ברחוב סבטופול בבוקרשט.
סילוק הקברות במאי 1942 הושגחו על ידי שטרייטמן, גינגולד, הלברטל ונציג העדה הספרדית, מרקו פרסנטה.
גישה זאת השניאה את שטרייטמן על הנהגת היהודים במחתרת שהמשיכה להתנגד להוראות של הנציב לקה.
ברגע מסוים ב-1942 התעורר ויכוח קולני
שבו המנהיג הציוני אברהם לייב זיסו קרא לו "בוגד" ו"משומד".
לפי ההיסטוריונית הילדרון גלאס, זיסו התבלט באותה תקופה כמנהיג קהילתי "נוקשה" וכתוצאה מסכסוכו עם שטרייטמן נשלח למאסר במחנה הריכוז טרגו ז'יו שנועד לאסירים פוליטיים.
על אף צירוף חתימותיהם לפקודות הנישול והשוד של ראדו לקה, אף מנהיג של מרכז היהודים לא היה אי פעם מעורב בפעולות הפשע העיקריות נגד היהודים, למשל בגירושים לטרנסניסטריה.
על ידי "אספקת" כוח עבודה יהודי למשטר אנטונסקו גם דוד רוזנקרנץ, מאנשי פילדרמן במרכז היהודים, כיוון את מרבית מאמציו להצלת שורדי הפרעות ביאשי וניצולי מחנה המעצר ופניארקה
הפילוסוף יוסף ברוקר דחה את הצעתו של שטרייטמן להתמנות בראש מחלקת החינוך של מרכז היהודים.
לבסוף התמנה בתפקיד זה תאודור לוינשטיין שהשתמש במעמדו זה לחיזוק התודעה הציונית.
הדבר נודע לגוסטב ריכטר שהחליט לסלקו מהממרכז היהודים והשיג הוצאתו מחוץ לחוק של הארגון הציוני.
שטרייטמן עצמו כיהן בראש המרכז שנה בלבד בין דצמבר 1941 -דמנבר 1942.את מקומו כיושב ראש ירש גינגולד.
ההנהגה החדשה של מרכז היהודים הכניסה את שטרייטמן ואת ברוקר, וכן את הבנקאי אריסטידה בלנק ברשימת בני הערובה היהודים.
לפי ברוקר, רשימה זו הייתה עדות לסדר העדיפויות של גינגולד:"הוא לא היה שם כדי להגן על היהודים, אלא כדי לרדוף ולסלק אותם".
בשנותיו האחרונות חזר שטרייטמן לפעילות ציבורית, הפעם כציוני רוויזיוניסט
שדגל ביישוב יהודי מסיבי בארץ ישראל
כניסת הצבא הסובייטי לרומניה וההפיכה המלכותית באוגוסט 1944 שמו קץ לשלטונו של המרשל אנטונסקו והביאו את רומניה למחנה בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית.
בפברואר 1946 הנהלת מרכז היהודים הובאה בפני בית משפט העם, שבו נגזרו על גינגולד מאסר עולם.
חברי מרכז היהודים שלא נשפטו, ביניהם תאודור לביא ודוד רוזנקרנץ, חזרו לחיים הפוליטיים במסגרת הוועד הדמוקרטי היהודי
לקראת הבחירות הכלליות ב-1946 ביולי 1946 בפקודת הממשלה, כל חברי המרכז לשעבר איבדו את זכויותיהם להצבעה.
שטרייטמן שרד את העלייה לשלטון של המשטר הקומוניסטי.
השלטון העדיף לא להשתמש בשירותיו.
הצנזורה עצרה את הפצת ספרו "נדמה לי ש...".
הסופר אנריק פורטונה ציין בשנת 1951 שלא ידע דבר על גורלו של שטרייטמן וסבר שאולי עלה לישראל.
שטרייטמן נפטר במרץ 1950 והובא לקבורה בבית העלמין היהודי בקאליה ג'ורג'יולוי בבוקרשט.
תיאודור לביא הושלך לכלא כציוני ודוד רוזנקרנץ ששימש כסנגור במשפטי הציונים הורשה לעלות לישראל רק ב-1961.
שטרייטמן היה נשוי לרחל לבית ורמונט ובנם היה הפסנתרן מאקס ראדו שטרייטמן.
ד שטרייטמן הופיע כדמות רקע במחזה ההיסטורי "היה שלום ל, הוד מלכותך!" (Adio, majestate) מאת אלכסנדרו ווייטין
שקטעים ממנו פורסמו לראשונה בדצמבר 1967. בהצגת המחזה ב-1972 בתיאטרון באיה מארה גילם אותו השחקן גאורגה לזרוביץ'.
1979 - בספרו " De la o zi la alta" (מיום אחד למשנהו) של ניקולאיה קרנדינו שורטט דיוקנו המוסרי והאינטלקטואלי של שטרייטמן "לא היה ריאקציונר אלא שמרן, שהעדיף את שלוות החיים הוברגניים על על מהפיכה, כל עוד שהמהפיכה לא הייתה רק רוחנית"
הנריק סלביק (בפולנית: Henryk Sławik; 1894, יסטשמביה-זדרוי שבדרום פולין – 1944, מאוטהאוזן) היה פוליטיקאי, עובד סוציאלי, דיפלומט וחסיד אומות העולם מפולין שנרצח על ידי הגרמנים.
הוא למד בגימנסיה ולאחר מכן התגורר בפשצ'ינה (Pszczyna).
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הרוסי.
לאחר המלחמה היה מפעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna, PPS), היה עורך עיתון ופעל לטובת סיפוח שלזיה לפולין בעת משאל העם בשלזיה העילית .
הוא היה נשיא סניף אזורי של אגודת עובדים צעירים.
בשנת 1928 נישא לידוויגה פוז'יצקה.
הוא המשיך לפעול במסגרות סוציאליסטיות והיה מתנגד של הסנאציה.
בין השנים 1934–1939 היה סלביק נשיא אגודת העיתונאים הפולניים בשלזיה ובזגלמביה.
עם כיבוש פולין על ידי גרמניה בספטמבר 1939 חצה סלביק את הגבול להונגריה.
הוא נעצר ונכלא במחנה שבויים בהונגריה.
הוא יצר קשר עם משרד הפנים ההונגרי והשנים יצרו ועדה אזרחית לסיוע לפליטים מפולין, בהם נוצרים ויהודים.
בניגוד לפקידים אחרים בוועדה זו, סלביק לא הפלה בין יהודים ונוצרים.
בסיוע אנשים מהצלב האדום בהונגריה סיפק סלביק ליהודים מסמכי זהות נוצריים מזויפים ושיכן יהודים במחנות פליטים בהונגריה.
בין יהודים אלה היו גם ילדים יתומים.
הוא ארגן בית ספר בעיר ואץ בהונגריה עבור ילדים יהודים יתומים, ויצר קשר עם הנציג בהונגריה של הממשלה הגולה של פולין, כדי לבקש סיוע עבור ילדים אלה.
בית ספר זה החל לפעול בספטמבר 1943, תחת חסות ממשלת פולין הגולה.
כל הילדים שלמדו בבית הספר וכן אנשי הצוות קיבלו מסמכי זהות מזויפים.
פרנצישק שבידר היה המנהל, ומריה טומנק הייתה אחת המורות.
במרס 1944 פלשה גרמניה הנאצית להונגריה.
כדי להקנות לבית הספר מראה יותר נוצרי, החלו התלמידים והמורים בבית הספר להשתתף באופן סדיר בטקסים נוצריים בכנסייה המקומית.
בשלב מסוים הועברו השוהים בבית הספר לבודפשט ושם שוכנו בבתים פרטיים.
בתום המלחמה חזרו חלק מהתלמידים לפולין, ויתרתם היגרו לישראל ולארצות הברית.
סלביק עצמו נעצר עם הפלישה הגרמנית, הועבר למחנה הריכוז גוזן בגרמניה ובאוגוסט 1944 נרצח.
לפני שנרצח עונה כדי שימסור פרטים על שותפיו למעשי ההצלה, אך לא הסגיר איש.
בשנת 1977 הכיר יד ושם בסלביק, בפרנצישק שבידר ובמריה וסקובסקה-טומנק בתור חסידי אומות העולם.
הנריקוס (הנק) הפנר (בהולנדית: Henricus Josef Anthonius Henk Huffener; 1923 – 2006), היה צייר הולנדי ומחסידי אומות עולם, שפעל מאז גיל 19 בשורות המחתרת ההולנדית שפעלה כנגד הנאצים אשר שלטו בהולנד.
עיקר עזרתו הייתה בהברחת יהודים מהולנד, לשווייץ ולספרד.
הפנר מאוד הושפע מקיס בואקה (בלועזית: Kees Boeke) (מקים בית הספר שבו למד הפנר, אדם שדגל בשוויון ופציפיזם) ומ יופ ווסטרוויל (בלועזית: Joop Westerwee), ממנהיגי המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
בהשפעתם, החליט הפנר להצטרף כפעיל למחתרת.
עד סוף המלחמה, הוא נסע ברחבי הולנד, על מנת לחפש מקומות מסתור להסתרת יהודים, ליווה את היהודים אל המקומות שמצא, דאג למצבם הבריאותי .
כך למשל הוביל ילד יהודי שהיה זקוק לניתוח בעגלה ודאג שיקבל את הטיפול המתאים ולאחר מכן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם לנהל חיים חדשים בזהות שאולה.
מבין המשפחות היהודיות שהציל הפנר היו משפחת 'דה קוסטא', 'בפ' ו'מאני אלסבל', ששהו לפרק זמן קצר בבית הוריו.
במרץ 1943, הפנר נעצר בתחנת רכבת באמסטרדם בגלל פעולותיו למען יהודים.
לאחר שחוקריו נואשו מלדלות ממנו מידע, הוחלט כעבור כמה שבועות לשולחו לגרמניה.
בזמן המסע לגרמניה, הוא הצליח להימלט אך נתפס ונשלח למחנה ריכוז.
מאוחר יותר ב-1943 שוחרר הפנר מהמחנה בשל חוסר ראיות נגדו, חולה וסובל מתת-תזונה.
למרות הקשיים, הוא רצה לחזור לפעילות המחתרתית באמסטרדם.
חברים מסרו לו מפתח לדירתם באמסטרדם בה מצא זוג יהודים שהחליטו להתאבד מרוב יאוש- למרות שהפנר הבטיח לסייע להם ולדאוג לכל צורכיהם, הם התאבדו והפנר מצא את גופותיהם למחרת בדירה.
האירוע גרם להפנר זעזוע נפשי ורופא הורה לו להישאר בבית על מנת להחלים.
הפנר חי במסתור שכן הגרמנים חפשו אותו ובקשו להמשיך לעקוב אחר פעילותו.
הפנר נישא למרגרט ובשנת 1950 עברו בני הזוג הפנר לגילדפורד, אנגליה, לאחר שקיבלו אזרחות בריטית.
בבריטניה הפך הפנר לצייר ולסוחר עתיקות
בשנות ה-60, כמה מבני משפחת דה-קוסטא שאותם הוא הציל עלו לישראל ושתלו לכבודו ולכבוד אביו של הפנר עצים
ב-23 ביולי 1998 יד ושם הכיר בהפנר בתור חסיד אומות העולם
הנריק רולירד (בפולנית Henryk Rolirad ב-11 באפריל 1909 - 4 בינואר 1984) היה מהנדס מערכות מזון פולני, חבר המחתרת הפולנית ארמייה קריובה, מחסידי אומות העולם.
הנריק נולד בעיר פוזנן, פולין, בשנת 1909. בגיל שנתיים אומץ על ידי סטניסלב וסטפניה נוביצ'יץ' רולירד.
אביו המאמץ, סטניסלב, היה חוטב עצים במקצועו.
את לימודיו בתיכון סיים בבית הספר ע"ש הנדלוב בפוזנן, ולאחר מכן התקבל לעבודה בבית האמנים המקומי.
כעבור זמן מה התקבל למשרה בסוכנות הנסיעות הפולנית בעירו, "אורביס", ושם קודם לסגן מנהל.
בסתיו 1938, הממונים עליו ציוו עליו לפתוח סניף נוסף של סוכנות התיירות בעיר הסמוכה זבונשין, בו מונה רולירד למנהל הסניף.
בתחילת 1939, הועבר רולירד לסניף הסוכנות בוורשה, שם מונה לסמנכ"ל החברה כולה.
עם פרוץ המלחמה, הזדמנה לו האפשרות לנהל מפעל לייצור פסטה, ולאחר החמרה בתנאי המחיה של הפולנים, נאלץ למכור ירקות ופירות בסיטונאות.
במהלך תקופה זו, פיתח רולירד קשרים עם המחתרת הפולנית, אליה הצטרף מאוחר יותר.
הוא שירת כחייל בארמייה קריובה, תחת פיקודו של הנריק איבנסקי, והשתתף במועצת הביטחון שלה.
הפלוגה שלו שיתפה פעולה עם תנועת המחתרת היהודית בגטו, וסיפקה להם מזון ונשק.
פעילות בזמן השואה להצלת יהודים
רולירד עזר בהעברת יהודים מגטו ורשה לצד הארי של העיר, במציאת מקומות מסתור עבורם, והנפקת מסמכים מזויפים עבור יהודים שברחו מהגטו (אתר יד ושם).
כמו כן סיפק מקום מסתור ליהודים.
פעילותו במהלך מרד גטו ורשה
כמה ימים לאחר תחילת המרד בגטו ב-23 באפריל 1943, הצטרף רולירד לפעילות של תנועת ההתנגדות בגטו.
בדו"ח שמסר ליד ושם תיאר כיצד הוא וחבריו התלבשו במדי המשטרה הגרמנית, נכנסו עם משאיות לגטו במטרה לפנות רהיטים שנבזזו על ידי הנאצים מחנויות ודירות בגטו, ובמקום זאת הבריחו בה יהודים אל מחוץ לגטו.
לאחר הוצאת היהודים והרהיטים אל מחוץ לגטו, קבוצת מקשרים ליוו יהודים בודדים למקומות מסתור זמניים, שם חיכו עד שימצא להם מקום מסתור קבוע.
בסך הכל, היו כ-30 יהודים שהוברחו מהגטו בצורה הזו.
במהלך אחד המבצעים הללו נחשפו רולירד ושותפיו, וכתוצאה מכך נתפסו על ידי המשטרה הגרמנית ונלקחו לחקירה.
בדרך למטה המשטרה הותקפה המכונית בה נסע על ידי חברי המחתרת היהודית, מה שאפשר לרולירד לברוח, אך הוא נפגע מרימון במהלך המהומה שנוצרה, ונשאר נכה עד סוף חייו.
בחודשי ההחלמה הרבים בהם נאלץ להישאר בביתו, החביא רולירד את מריה פטלונסקה לבית איינשטיין, אשר טיפלה בו בזמן הזה.
רולירד נאלץ להתמודד עם איומים רבים מצד משתפי פעולה שאיימו לשחוט אותו, אך הוא לא נתפס.
לאחר המלחמה החליטו הנריק ומריה להינשא, והנריק החל לשמש כיו"ר הסתדרות מייצרי הטקסטיל ועבד במכון הגסטרונומי בוורשה כמעצב טכנולוגי של מלונות.
החל משנת 1957 ניסה לקבל אישור עלייה לישראל, מקום המגורים של משפחתה של אשתו.
בשל מצבו הבריאותי הרעוע נאלצו להישאר בפולין, ומאוחר יותר, לאחר שקיבלו אישור עלייה מישראל, לא התאפשר להם לעלות בגלל הרשויות המקומיות.
ב-1965 עלו השניים עם בתם הקטנה לארץ.
השלושה התיישבו בתל אביב, שם עבד הנריק בעירייה כמתכנן מטבחים וחדרי אוכל בקיבוצים (מסמך חקר).
ב-18 באוקטובר 1966 הוכר על ידי "יד ושם" בתור חסיד אומות העולם.
שנה לאחר מכן, ב-30 באוקטובר 1967, השתתף בטקס נטיעת עצים לכבודו בשדרת חסידי אומות העולם.
הוא נפטר ב-4 בינואר 1984 ונקבר בבית הקברות הקתולי ביפו.
חודשים לאחר פטירתו הקדיש לו העיתונאי הישראלי-פולני מיצ'יסלאב רייכר שיר לזכרו בעיתון היוצא בארץ בפולנית.
הנריק רוס (1 במאי 1910 1 במאי 1991) היה צלם יהודי-פולני שהועסק על ידי המחלקה לסטטיסטיקה במסגרת היודנרט בגטו לודז' בתקופת השואה בפולין הכבושה.
רוס צילם בחשאי את מעשי הזוועה של הנאצים (כגון תליות בפומבי) בעודו פועל באופן רשמי בהסכמת מנהל התעסוקה של גרמניה הנאצית.
חלק מתפקידיו הרשמיים של רוס היה צילום דיוקנאות לשם תעודות זהות.
הוא הצליח לפתח טכנולוגיה שאיפשרה לו לצלם עד 12 אנשים בתשליל אחד.
השלטונות הגרמניים סיפקו לו סרט צילום לעבודות אותן הקצו לו, והפיתוח הסודי הזה איפשר לו ליצור או לשמור סרט נוסף, בו יכול היה להשתמש לשם צילום באופן מחתרתי.
תמונותיו הבלתי רשמיות של רוס כללו אירועים מחיי היום-יום, חגיגות קהילתיות, ילדים חופרים בערמות מזון, ומחפשים שאריות מזון, וכן קבוצות גדולות של יהודים מובלים לגירוש ומועברים לקרונות.
לאחר המלחמה סיפר רוס: "עשיתי זאת בידיעה שאם אתפס אני ומשפחתי נעונה וניהרג."
רוס צילם גם את אקציות החיסול של גטו לודז', באוגוסט 1944. עם חיסול גטו לודז' בסתיו 1944, קבר רוס את התמונות והתשלילים שלו בקופסה, בתקווה שיישארו כרשומה היסטורית.
הוא הצליח לחפור באדמה ולהוציא את הקופסה בינואר 1945, לאחר שהצבא האדום שחרר את לודז'.
הרבה מחומריו נפגעו או נהרסו על ידי מים; ובכל זאת, כמחצית מ-6,000 התמונות שצילם רוס שרדו.
מאוחר יותר העיד רוס במשפט אייכמן ב-1961.
בשנת 2004 יצאה לאור ספר Lodz Ghetto Album עם צילומי רוס בעריכה של מרטין פאר.
הנריקה טאווי (בפינית: Henriikka Tavi; נולדה ב-4 בינואר 1978) היא מורה, משוררת ומתרגמת פינית.
הנריקה טאווי נולדה בנפת וֶהְקָלַהְטִי, שבדרום-מזרח פינלנד.
למדה באוניברסיטת הלסינקי פילוסופיה תאורטית, אסתטיקה וספרות כללית.
עובדת כמורה לפינית בתיכון שלשון ההוראה בו היא שוודית, ומתרגמת ספרות שוודית וגרמנית לפינית.
תרגומים לעברית של אחדים משיריה ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
פרס הספרות של העיתון הֶלְסִינְגִין סָנוֹמָט עבור "לדוגמה אֵסָה"
פרס קָלֵוִי יֶנְטִי ופרס "הדוב המרקד" מטעם רשות השידור הפינית עבור "התקווה".
הנריק מאיור, (במקור מַרקברייטר, בשם אמן:שיצוּ או סיקו; בהונגרית: Major Henrik; נאג'סלונטה, 17 ביולי 1889 – פרובינסטאון, 17. בספטמבר 1948) היה גרפיקאי, צייר, קריקטוריסט יהודי-הונגרי מפורסם בעל שם עולמי.
אחיו הצעיר של במאי הקולנוע דז'ה מאיור.
הוא נולד בסלונטה במשפחה יהודית, לאביו הסנדלר יונאש (יונה) מרקברייטר (1843–1915) ולאמו טרזיה פולק.
הייתה לו אימרה בקרב בני משפחתו "כאשר נולד המיילדת הכינה תחילה סקיצה".
כבר בילדותו בלט ברישומיו ובהומור שלו, הוא לא יכול היה לדמיין קריירה שונה מזו שבחר בה.
הוא למד ציור והיה תלמידו של קארוי פרנצי באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות.
הוא פרסם את הקריקטורות הראשונות שלו בגיל 19 בעמוד הראשון של המגזין ההומוריסטי פידיבוס (Fidibusz 1917-1908).
ציוריו בני כמה הקוים התחילו מגמה חדשה לגמרי בקרב האמנים מקומיים של הז'אנר.
עם תיאורו ההומוריסטי, התכליתי של המסר הציורי, ורישומיו של כמה שורות או אפילו ללא טקסט, הנריק מאיור זכה לפופולריות רבה בעולם העיתונות ההונגרית כבר בגיל צעיר מאוד.
הוא סימן את רישומיו כ"מאיור" או כ"שיצו".
עד מהרה היה מועסק בכל מגזיני הבדיחות של התקופה, בעיתונים בולטים רבים.
שיצו היה מהיר, שנון, חביב ומכבד, בנוסף הוא היה עמית טוב ושפך במהירות שפע של רישומים.
הפרפר, הפיקולו, הקריקס-קראקס, הינשוף, הפילש, האישטוק המשוגע, האסקיזה, ומגזין ההומור המוביל בורשסם ינקו (Borsszem Jankó) פרסמו בשמחה את איוריו.
מערכת העיתון "עולם התיאטרון" הייתה ביתו, ומכאן, ומבית הקפה היפני, "טסו" איוריו וציוריו לדפי המגזינים.
במהלך הצלחותיו המאוחרות, הוא גם שלח באופן קבוע ציורים למגזין "עולם התיאטרון" מחו"ל.
בשנת 1915 ערך תערוכת יחיד במוזיאון ארנסט.
כמאייר זריז, הוא הופיע בקביעות בחיי הלילה של הקברט.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל צו גיוס לצבא והוצב בטימישוארה, ברגימנט פרשים כחייל.
בסוף 1915 נפצע והועבר לבית החולים "סנט יאנוש החדש" בבודפשט.
בהחלמתו, אך עדיין במחלקה, הותר לו לצייר והוא צייר ללא לאות.
הוא צייר למגזין הבדיחות "חמור" (Szamár), שיצא לאור בשנת 1917, ומאוחר יותר למגזין השמאל "אפריל" (1918-1919).
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היגר לפריז בשנת 1919 והתפרנס מדיוקנאות.
בשנת 1921 הוזמן להולנד כמאייר של עיתון הטלגרף.
בזמן שהוא עצמו חי בחו"ל פרסם בקביעות ובכמויות גדולות בעיתונים הונגריים.
הוא שלח בדואר את עבודותיו שהיו זמינות בזמן על שולחן כל מערכת ומערכת כגון: עיתון, קולנוע פשט, שליח התיאטרון, חיי תיאטרון, עיתונים מעופפים, קברט הונגרי, מהדורה חדשה, היום, קולנוע, עיתון בתמונה, אופנה, עיתון שבועי, חברה, עיתון יוצא דופן, עולם חדש, עיתון קטן.
רישומיו הופיעו בטורים של המגזינים לאנטוש, זמנים חדשים, זמנים, דשא המחנה, האלמנך היהודי הונגרי, ויום ראשון בתמונה והיללו את פועלו הפורה.
בהמשך פרסם את רישומיו בלונדון ובשנת 1925 עבד שוב באמסטרדם.
בשנת 1926 נסע לארצות הברית, שם עבד כמאייר פוליטי וכקריקטוריסט פופולרי במושבת הקולנוע בהוליווד.
משנת 1926 הוא פרסם לעיתים קרובות באחד העיתונים האמריקאים החשובים ביותר בואניטי פייר (כתב עת, 1913) (שפירוש שמו:יריד ההבלים) המשגשג עד היום.
מוקדם יותר באותה השנה קיבל את פניו נשיא ארצות הברית והוא צייר קריקטורה של הנשיא בחצר הבית הלבן.
בשנת 1927 צייר דיוקן של כמה אישים מפורסמים אחרים בניו יורק, כולל דיוקן של צ'רלי צ'פלין.
הוא ארגן תערוכה והוציא אלבום מעבודותיו המצוירות שתיארו אישים אמריקאים בולטים.
בשנת 1948, זמן קצר לפני מותו, בירך את קוראיו של המגזין "מה העניין של פשט" (Pesti Izé) מאמריקה ושלח כמה ציורים לעיתון.
על מותו הבלתי צפוי דווחו כל העיתונים האמריקאים המובילים.
באמצעות תפיסתו הגרפית של הנריק מאיור, קצב עבודתו המהיר, ויכולת העבודה הפורה שלו, מספר רישומיו הוא כמה אלפים.
איש לא יכול היה לרשום או לקטלג את עבודתו.
על הכמות הגדולה של הציורים מעידה היטב העובדה שרק 800 מהם הועברו למיקרופילם בשנת 1986 בגלריה הדיוקנאות הלאומית של מוסד סמיתסוניאן.
מספרים שלעיתים קרובות ניגשו אליו עורכי מגזינים בית הקפה היפני בבודפשט וביקשו ממנו: "שיצו - אני צריך איור של 10x5 ס"מ למקום ריק בעיתון, אנחנו יכולים לשלם עליו x כתר, אבל הייתי רוצה לחכות לו".
הוא כתב את ספרו הראשון עם אחד משחקני תיאטרון הקומדיה של בודפשט, עם ג'רג' קירתי.
קירתי היה לא רק שחקן דרמטי מוערך ופופולרי מאוד בתיאטרון הקומדיה, אלא הוא גם הכין מסכות משלו לעצמו למערכונים.
מכאן היה זה צעד קטן להתחיל לצייר את עמיתיו ולהשלים זאת בקריקטורות של הנריק מאיור.
זו הייתה פצצה בעולם האמנים והפך לפרסום הטוב ביותר האפשרי עבור מאיור המתחיל.
נפתחו בפניו דלתות שנפתחו רק לעיתים רחוקות בפני צעירים ובבת אחת מצא את עצמם ממש באמצע עולם האמנות.
פרידייש קארינתי, אנדרה אדי, אנדרה נאג', מייסד ז'אנר הקברט ההונגרי, כמו גם הסופרים גזה גארדוני, שאנדור ברודי וגיולה קרודי הסתובבו בקרבתו כמעט כל יום.
הוא הכין איורים לכרך "פרדס תפוזים בקוטב הצפוני", ואחר כך בשנת 1921 פרסם את הכרך "הומור קולנועי" עם עמיתו הגדול לאיור וקריקטורות ליפוט גדה.
האלבום שיצא בשנת 1930 בשם "אמני איור הונגרים" כבר ציין אותו כקריקטוריסט ההונגרי הידוע והמפורסם בעולם.
הוא הפך לאמן פופולרי באמריקה ועבודתו שרדה בהרבה את מותו הפיזי של המאסטר בעולם החדש.
"האמיתות" שסיפר כטיפוס הקומיקאי הרווק השנון והמעודן שיצר, "הפילוסוף הגאה" (מאיור מעולם לא התחתן ולא נותרו ילדים ממנו), הפכו לסוג של פילוסופיה כחלק מסדרה שהופיעה בפרסומות לאורך זמן.
כולם ידעו שמסתכלים על הפרסומות, לא בשל נושא הפרסום אלא בגלל הרישומים של מאיור.
הקריירה האמריקאית שלו, כמו במולדתו, נבעה מכישרונו.
אימרה פאן סיפר על האגדה שמאיור נסע לעולם החדש עם עיפרון וכיס ריק ונכנס למערכת של העיתון האמריקני הגדול ביותר, עמד מול העורך הראשי ואמר שהוא קריקטוריסט הונגרי.
כשנשאל מה הביא, מה הוא יכול להראות, הוא מצדו הציג את העיפרון שלו, וכעבור דקה הניח את האיור המצויר של העורך.
הוא עשה כמה רישומים נוספים של אלה שנמצאים בחדר.
בין אם זה היה המקרה ובין אם לא, כבר לא ידוע בוודאות, דבר אחד כן ידוע: באמריקה הוא היה המאייר המוכר והפופולרי, ואחד הבודדים שכולם שמחו לראות בערבים, בהקרנות סרטים, בקבוצות חברים.
הקריקטורות של דמויות אמריקאיות בולטות הפכו אותו לפופולרי מאוד.
מאיורים אלה נפתחו תערוכות בכמה מקומות באמריקה.
הוא צייר דיוקנאות של אלברט איינשטיין, ג'ורג' ברנרד שו, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנרי פורד, בין היתר, והוציא כמה אלבומים של רישומיו באמריקה.
ידוענים של עולם הקולנוע באותה תקופה גם לא יכלו להימנע מעפרונות הציור הסאטיריים שלו.
בנוסף למירנה לוי, ליליאן גיש, מריון דייוויס, אדולף מנג'ו, קתרין הפבורן, אוליביה דה האבילנד, מרלן דיטריך, אן הרדינג, האמפרי בוגארט, פרד אסטייר, לסלי הווארד, הוא צייר גם את מלכת הולנד.
הוא היה חבר פופולרי וחיוני במושבת הקולנוע ההונגרית בלוס אנג'לס.
כשנפטר מאיור, הפילוסוף והפסיכולוג החברתי המפורסם אריך פרום שיבח את עבודתו במילים מעריכות מאוד.
את הקיצים הוא בילה בביתו בפרובינסטאון, שם גם נפטר.
כרכים עצמאים או כתיבה משותפת:
אאורל קרפטי, הנריק מאיור: המורשת שלי - בודפשט, 1909, הוצאת זינגר וולפנר
ג'רג' קירתי, הנריק מאיור: קומיקאים, 1912.
מייג'ור הנריק: פנופטיקון (עם הקדמה מאת דז'ה קוסטולאני) - 1913, מקוונת
Gyula Krúdy: ימים יפים ברחוב הזהב (עם האיורים של מייג'ור) - Békéscsaba, מהדורת טבעון
ליפוט גדה, הנריק מאיור: הומור קולנועי (1921)
מאיור הנריק פנופטיקון : שבעים קריקטורות - בודפשט, 1977,
הנריק פילאטי (בפולנית: Henryk Pillati; 19 בינואר 1832 – 16 באפריל 1894) היה מאייר, קריקטוריסט וצייר היסטוריה פולני, בסגנון קלאסי.
בשנת 1845, בגיל שלוש עשרה, הוא נכנס לבית הספר לאמנויות יפות בוורשה.
שלוש שנים לאחר מכן, שני הוריו נפטרו במהלך מגפת כולרה.
זה אילץ אותו לעזוב את בית הספר ולמצוא עבודה כדי לתמוך באחיו הצעירים ששרדו.
הוא הצליח להשיג כסף על ידי מכירת ציורים קטנים של סצנות ז'אנר ופרקים ממלחמות פולין-שוודיה.
בין השנים 1852–1853 הוא יצר סדרת בדים גדולים המיועדים לקישוט ספינות קיטור שבבעלות הרוזן אנדז'יי ארטור זמויסקי, על נהר הוויסלה.
מאוחר יותר הוחרמו האוניות על ידי הרוסים במהלך מרד ינואר.
הוא קיבל מלגות פרטיות שאפשרו לו לבלות שנה בלימודים באקול דה ביו-ארטס בפריז.
ארבע שנים לאחר מכן המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ואז שהה זמן מה ברומא.
לאחר 1860, אף שהמשיך לצייר סצנות היסטוריות, עסק בעיקר בציור איורים לספרים (בעיקר עבודות של אדם מיצקביץ' ויוזף איגנצי קרשבסקי) וכמה כתבי עת בורשה, כולל טיגודניק אילוסטרובני, קלוסי, Wędrowiec וביאסיאדה ליטראקה.
בשנת 1879 הוא עבר לסנט פטרסבורג לעבוד בהוצאה לאור, אך האלכוהוליזם הגובר שלו הרס את מצבו הבריאותי עד כדי כך שאחיו הצעיר קסווארי, שהיה גם צייר, היה צריך להביא אותו הביתה.
שנותיו האחרונות חי במעון אגודת הצדקה בוורשה.
מאוחר יותר זכו חייו לטיפול בדיוני ברומן מלריה מאת ויקטור גומוליצקי.
הנריק הקטור סימירדזקי (בפולנית: Henryk Siemiradzki; 24 באוקטובר 1843 – 23 באוגוסט 1902) היה צייר פולני שבסיסו ברומא, הידוע בעיקר בזכות האמנות האקדמית המונומנטלית שלו.
הוא התפרסם במיוחד בתיאורי סצנות מהעולם היווני-רומאי העתיק ומהברית החדשה.
רבים מציוריו מתארים סצנות מן העת העתיקה, לעיתים קרובות סצנות פסטורליות או יצירות פסטורליות המציגות את חייהם של הנוצרים הראשונים.
הוא צייר גם סצנות, נופים ודיוקנאות מקראיים והיסטוריים.
סימירדזקי נולד לאציל פולני וקצין בצבא הרוסי הקיסרי בבלגורוד (מחוז חרקוב, אוקראינה), ליד העיר חרקוב, שם הוצב הגדוד של אביו.
מקור המשפחה בראדום וקיבלה את שמה מהכפר סימיראדז.
אחד הענפים התיישב ליד נובוגרודק בסוף המאה ה -17.
סבו של הנריק מילא את תפקיד מינהלי במחוז.
הוריו היו חברים קרובים עם משפחתו של אדם מיצקביץ'.
הוא למד בגימנסיה בחרקוב שם התנסה לראשונה בציור אצל המורה המקומי, בספרצ'י, תלמידו לשעבר של קרל בריולוב.
הוא נכנס לבית הספר לפיזיקה-מתמטיקה של אוניברסיטת חרקוב ולמד שם מדעי טבע, אך גם המשיך לצייר.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה עם תואר, הוא נטש את הקריירה המדעית שלו ועבר לסנט פטרסבורג ללימודי ציור באקדמיה הקיסרית לאמנויות בין השנים 1864 עד 1870.
עם סיום לימודיו הוענק לו מדליית זהב.
בשנים 1870–1871 למד בהוראת קרל פון פיילוט במינכן במלגה מהאקדמיה.
בשנת 1872 עבר לרומא ובהמשך בנה שם סטודיו.
בקיץ היה באחוזתו בסטרצ'לקוב ליד צ'נסטוחובה.
בשנת 1873 קיבל את התואר אקדמאי של האקדמיה הקיסרית לאמנויות על ציורו "ישו והחוטא".
בשנת 1878 קיבל את מסדר לגיון הכבוד הצרפתי ומדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז עבור הציור אגרטל הפרחים.
בשנים 1876–1879 עבד סימירדזקי על ציורי קיר עבור קתדרלת ישו המושיע (מוסקבה) בין שאר הפרויקטים הגדולים שלו.
בשנת 1879 הוא הציע למוזיאון הלאומי הפולני החדש את אחת מיצירותיו הידועות ביותר, "לפידים של נירו", שצויר בסביבות 1876. היצירות מוצגות במוזיאון בעיר העתיקה של קרקוב.
בסביבות 1893 עבד סימירדזקי על שני ציורים גדולים עבור המוזיאון ההיסטורי הממלכתי (מוסקבה) ובשנת 1894 הפיק את התפאורה המונומנטלי שלו לתיאטרון יוליוס סלובקי בקרקוב.
הוא נפטר בסטרז'לקוב בשנת 1902 ונקבר במקור בוורשה, אך בהמשך הועברו שרידיו לפנתיאון הלאומי בסקאלקה בקרקוב.
הנריק מרצאלי (במקור עד 1875 מורגנשטרן, (בהונגרית: Marczali Henrik; מרצאלי, 3 באפריל 1856 – בודפשט, 21 ביולי 1940) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1893).
הנריק מרצאלי נולד במשפחה יהודית.
הילד הקטן ידע קרוא וכתוב בגיל ארבע, ידע עברית וגרמנית בגיל חמש או שש, ולטינית למד מגיל שמונה.
הוא סיים את הכיתות הנמוכות שלו תחת הדרכתו של אביו (הרב), כתלמיד פרטי בבית.
את בית הספר התיכון סיים בעיר גיור ובעיר פאפה.
בשנת 1870 נרשם לאוניברסיטת בודפשט (שהיום נקראת אוניברסיטת אטווש לוראנד) כסטודנט לקורסים במדעי הרוח.
בין השנים 1875–1878 למד גם באוניברסיטאות זרות (תחילה בברלין, אחר כך בפריז).
לאחר חזרתו מונה למורה מחליף בגימנסיה של המוסד להכשרת מורים בבודפשט, ובשנת 1880 מונה למורה רגיל.
האקדמיה ההונגרית למדעים בחרה בו בשנת 1893 כחבר נספח (ב-12 במאי).
החל מ-14 בפברואר 1895 מונה לחבר ב"וועד המנהל של האגודה ההיסטורית ההונגרית".
באותה שנה מונה גם לפרופסור להיסטוריה ההונגרית של תקופת ארפאד באוניברסיטת בודפשט.
כמדען בחר בהיסטוריה של תקופת ארפאד ובהיסטוריה המודרנית כתחומי המחקר שלו.
הוא היה המחבר של הלקסיקון הגדול של פאלאס בחלק המודרני של ההיסטוריה ההונגרית.
משנת 1898 ערך וכתב (בחלקו המודרני) את הסדרה "ההיסטוריה הגדולה של העולם בתמונות".
בשל עמדתו הפוליטית הוא הושעה לתקופה מסוימת לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ואחר כך בשנת 1924 פוטר עם פיצויים.
מאוחר יותר הוא היה חבר באגודת מיצקייביץ ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה–פולין.
הוא היה הראשון שעיבד את ההיסטוריה של המאה ה-18 של הונגריה בעבודות מפורטות יותר.
בתו, ארז'בט מרצאלי (1885–1937) הייתה משוררת ומתרגמת.
נכדו (הבן של בתו), אישטוואן יאנוש מאי (1915–1996), היה היסטוריון ספרות.
אחיו הצעיר פאל מרצלי שהיה כבר רופא נפטר בפתאומיות בגיל 23.
מדריך לבארות ההיסטוריה ההונגרית (בליווי דוד אנדיאל ושנדור מיקה, עורך, בודפשט, 1901)
לאום מנקודת מבטה של הפילוסופיה ההיסטורית (בודפשט, 1905)
סביב המסדר הצבאי של מריה תרזה (בודפשט, 1934);
היסטוריה עולמית - היסטוריה הונגרית (1982).
הנריקה ונדה לזוברט (פונטית: 'xɛnˈrɨka waˌzɔvɛrˈtuvna; בפולנית: Henryka Wanda Łazowertówna; נכתב גם Lazowert ולעיתים בשגיאה, Lazawert; 19 ביוני 1909, ורשה – אוגוסט 1942, מחנה ההשמדה טרבלינקה) הייתה משוררת לירית יהודיה פולנית.
שירתה ניחנה באופי אישי עמוק ובעוצמה רגשית, אך כללה התייחסויות חברתיות וגוונים פטריוטיים.
היא נחשבת לאחת המשוררות הפולניות הבולטות ממוצא יהודי.
לזוברט ידועה בעיקר ככותבת השיר "Mały szmugler" (המבריח הקטן) שנכתב בגטו ורשה, ככל הנראה ב-1941, ופורסם לראשונה בשנת 1947, שנים לאחר מותה.
השיר עוסק בילד הנאבק להחזיק את משפחתו בחיים בגטו על ידי הברחה מהצד "הארי" תוך סיכון חייו.
השיר ותרגומיו באנגלית ובעברית חרוטים על האנדרטה לילדים קורבנות השואה, ומשמשים אפיטף עבור הילדים שנרצחו בשואה.
הנריקה לזוברט הייתה בתם של מקסימיליאן לזוברט ואשתו בלומה.
האם הייתה מורה בבית ספר.
לזוברט למדה פולנית ופילולוגיה לטינית באוניברסיטת ורשה, ולאחר מכן ספרות צרפתית באוניברסיטת גרנובל בעזרת מלגה במימון ממשלת הרפובליקה הפולנית השנייה.
לזוברט הייתה חברה פעילה בסניף ורשה של איגוד הסופרים הפולני, והשתתפה באירועים שארגן האיגוד, למשל הוועידה לציון עשור למותו של הסופר סטפן סרומסקי בדצמבר 1935, במהלכה קראה מעבודותיה לצד משוררים מפורסמים כמו צ'סלב מילוש, יוליאן טובים וקז'ימייז' וירז'ינסקי.
בין המגזינים הספרותיים של תקופתה, פעלה בעיקר עם כתבי העת הספרותיים Droga ו-pion.
היא נתפסה כקרובה מבחינה פואטית לחוג סקמאנדר, ופרסמה בחייה הקצרים שני אוספי שירה, Zamknięty pokój ("חדר סגור"), בו החדר הסגור בכותרת השיר הוא מטאפורה למשוררת עצמה, ואמיוניה שוויאטה ("השמות בהם העולם ידוע"), המקיים את הבטחת המשוררת באוסף הקודם להשמיע קול ייחודי משלה בקרב משוררות בין שתי מלחמות העולם.
זמנקניטי פוקוי ("חדר סגור") היה - כלשונם של הסופר ומבקר הספרות החמור קרול ויקטור זאוודזינסקי (1890 - 1949) - ביטוי של כישרון פואטי עדין במיוחד ואינטליגנציה יוצאת דופן.
שני ספרים אלה מבטאים את המאבק להשתחרר ממעגל הקסם של הסובייקטיביזם אל התסיסה המחוספסת והקשוחה של העולם (zamęt życia).
מבחינה פוליטית, הנריקה לזוברט הייתה ידועה בנטייתה השמאלנית, נקודה בה נבדלה - לדעתו של יוזף לובודובסקי - ממשוררת מפורסמת אחרת בדורה, זוזנה גינצ'נקה.
עם זאת, השמאלנות שלה הייתה תוצר רגישותה לעוול חברתי ודחייתה המוסרית של כל צורת דיכוי, ולא סוג של אידאולוגיה פוליטית.
בניגוד ללוסיאן שנוואלד, בן זמנה, היא נותרה ביסודה משוררת לירית.
בניגוד לגינצ'נקה, לזוברט לא הייתה אישה בעלת יופי פיזי יוצא דופן, אך היא ניחנה בקסם וחן אשר יחד עם פשטות התנהגותה וגישתה הישרה הפכו אותה להתגלמות הנשיות בעיני מכריה.
פשטות וישרות סגנון מאפיינות גם את שירתה.
לזוברט מעולם לא ניסתה להקרין דימוי אחר של עצמה.
היא התגוררה בוורשה עם אמה ברחוב סיינה (Sienna).
היא אהבה ספרים שקנתה בתקציבה הדל ולא ספריות משום שכפי שהסבירה, "כשאני מתמודדת עם ספר אני לא נפרדת ממנו עד שאסיים, קוראת בארוחות, במיטה...
הספר נמצא איתי כל הזמן, אני לא מתרחקת ממנו צעד אחד, וחברות קרובה כל כך אפשרית רק כאשר ספר אינו דוחה במראהו הפיזי (כפי שעושים ספרי ספרייה רבים).
אני מעדיפה לקרוא ספר שלא נגע בידי אחרים, לחתוך את הדפים [אם יצאו מחוברים מבית הדפוס], לשמוח בניחוח המוזר של דיו הדפוס."
ואכן, העוינות בין הקהילות היהודיות והלא יהודיות בפולין זוכה ליחס רהוט בסיפורה הקצר הבדיוני של לזוברט, Wrogowie ("האויבים"), שפורסם בשנת 1938, שם היא מספרת את סיפורם של שני רוכלי בייגלה, יהודי וגוי, אשר מתחרים באיבה ובאגרסיביות על לקוחות עד אשר פגעי הגורל מכתיבים להם שיתוף פעולה למען טובת הכלל.
סופרים יהודים מבוססים אחרים נהנו מיוקרה רבה, כמו בולסלאב לשמיאן, יוליאן טובים, אנטוני סלונימסקי, חברים יהודים אחרים וזוכי עיטורי האקדמיה הפולנית לספרות (PAL), מה שהפך את הביוגרפיה של לזוברט ליוצאת דופן במקצת.
במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 חלק מהדירה של לזוברט ברחוב סיינה, דירה שאותה חלקה עם אמה, נהרס בהפצצה האסטרטגית של הלופטוואפה, אך הן התגוררו בשארית הדירה.
אביה נפטר בנסיבות טבעיות לפני המלחמה.
לזוברט נכלאה בגטו ורשה, כשרחוב סיינה נכלל בגבולות הגטו.
כפי שציין ולדיסלב סמולסקי (1909–1986), שביקר אותה לעיתים קרובות במהלך השנה הראשונה למלחמה, האירועים הוכיחו עבור לזוברט הזדמנות להציג עתודות נחישות וכוח.
היא החלה בשיתוף פעולה עם ארגון הצדקה היהודי צנטוס שמשימתו הייתה טיפול בילדים יתומים וחסרי בית.
היא גויסה על ידי עמנואל רינגלבלום כעובדת בארגון הסיוע יס"ס.
היא העתיקה וחיברה פרסומים עבור מוסדות צדקה: עלוני הסברה, בקשות תרומות וכו'.
לאחר מכן גייס אותה רינגלבלום לצוות ארכיון עונג שבת שם תיעדה את גורלם של פליטים מאזורים שונים בפולין בגטו ורשה.
היא זכתה לשבחים מרינגלבלום על יכולתה להביא לחיים עובדות סטטיסטיות יבשות שנרשמו על ידי הארגון להנצחת אינדיבידואלים.
מלבד העדות על מציאות החיים בגטו בשיר "המבריח הקטן", נותר מכתבה של לזוברט למשורר רומן קולונייצקי.
(1906 - 1978) מתאריך 6 בספטמבר 1941, תיאור לירי של רחובות הגטו והעוברים והשבים.
המכתב נשמר במוזיאון לספרות אדם מיצקייביץ' בוורשה
בפברואר או במרץ 1940 (חודשים רבים לפני הקמת הגטו) נעזרה לזוברט בשירותיו של לודוויק ברנדשטטר, אביו של הסופר רומן ברנדשטטר.
היא נפגשה עם משורר פולני שהיה חבר משותף וביקשה סיוע ביישוב מחדש בקרקוב, בה - כך חשבה - אנונימיותה תאפשר לה ביטחון רב יותר.
רינגלבלום העיר על גורלה האולטימטיבי של לזוברט:
עם זאת, ולדיסלב סמולסקי מדווח שכאשר התברר במהלך שנת 1941 כי בסופו של דבר הגטו ייסגר מהעולם החיצון, רבים מחבריה של לזוברט יעצו לה לעזוב עם אמה בזמן שהדבר עדיין אפשרי, ולמצוא בית בטוח.
היא ככל הנראה סירבה לעשות זאת וטענה כי היא זקוקה לבריות האומללות ביותר, הילדים, יתומים וחסרי בית, שדאגה להם באותה עת.
במהלך האקציה הגדולה, הגירוש ההמוני של אוכלוסיית גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה על ידי הנאצים בין יולי לספטמבר 1942, הנריקה לזוברט, מרצונה החופשי, ליוותה את אמה לאומשלגפלאץ ששימש נקודת מוצא לשליחת הקורבנות אל מותם בתאי הגזים בטרבלינקה כ-84 קילומטרים צפונית-מזרחית לוורשה.
הארגון שהעסיק אותה, יס"ס, ניסה לחלצה, אך כשנודע לה כי תצטרך להשאיר את אמה סירבה לסיוע.
הנריק קלמר, (במקור אלקן קוהן (כהן) עד 1896, בהונגרית: Kalmár Henrik; ברטיסלאבה, 25 במרץ 1870 – ברטיסלאבה, 23 ביוני 1931) היה תעמולן פוליטי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי פוליטיקאי, נציב העם (שר) ברפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הנריק קלמר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוליה גרינהוט, ושל יוז'ף קוהן (כהן).
הוא שימש תועמלן סוציאל-דמוקרטי, לכן בסוף המחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-19 גורש מבודפשט.
לאחר מכן לקח חלק בתנועת הפועלים בעיר הולדתו ברטיסלאבה (אז חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית), שם הפך למזכיר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SZDP), והעורך של העיתון Westungarische Volksstimme.
ב-16 באפריל 1898, בבודפשט, התחתן עם רוזה בינדר אנטוניה, בתם של פאל בינדר ושל תרז מגדין.
אחד העדים היה דז'ה בוקאני, לימים קומיסר עם (שר) ברפובליקה.
בממשלת מיהאי קארואי הוא כיהן בתפקיד מזכיר מדיני (סגן שר) של "משרד הלאום הגרמני", ובמהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שימש כנציב העם (שר) לענייני גרמניה.
הוא נעצר ב-15 באוגוסט 1919 ונידון למאסר עולם במשפט נגד קומיסרי העם.
הוא הוחלף במסגרת חילופי השבויים והאסירים הסובייטי-הונגרי ולאחר מכן נסע לצ'כוסלובקיה שזה עתה קמה.
שם השתתף שוב בתנועה הסוציאל-דמוקרטית של ברטיסלאבה.
הנריקה פריירה אראוז'ו (בפורטוגזית: Henrique Pereira Araújo; נולד ב-19 בינואר 2002 בפונשל שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ארוקה מליגת העל הפורטוגלית בהשאלה מבנפיקה ליסבון.
אראוז'ו גדל במחלקות הנוער של אנדוריניה, מאריטימו ובנפיקה ליסבון.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון.
ב-29 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 2-1 לספורטינג ליסבון במסגרת גביע הליגה הפורטוגלית.
ב-2 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, בהפסד 2-1 לז'יל ויסנטה במסגרת המחזור ה-20 לעונת 2021/2022. ב-11 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ויזלה במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שני שערים.
ב-2 בנובמבר 2022 ערך אראוז'ו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 6-1 על מכבי חיפה במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במפעל.
הנריק מנגולד (בהונגרית: Mangold Henrik; ואגאויהיי, 5 באוקטובר 1828 – בודפשט, 5 בפברואר 1912) היה דוקטור לרפואה, רופא יהודי-הונגרי, בעל תואר "יועץ מלכותי", בלנאולוג, רופא ספא בבלטונפירד.
הנריק מנגולד נולד במשפחה יהודית והשלים את לימודיו האקדמיים בפשט ובווינה.
הוא החל את הקריירה הרפואית שלו בשנת 1855 בקצ'קמט, לשם נשלח על ידי הממשלה כרופא כולרה.
משם הועבר לסרווש באותו התפקיד.
עם סיום מגפת הכולרה ב-1858, הוא נכנס לתפקיד רופא אזורי במחוז וספרם, מתוך כוונה להכיר את בלטונפירד ולאחר מכן להשתקע שם כרופא ספא.
ב-1860 התפטר מתפקידו הרשמי ולאחר מכן עבר לבלטונפירד, שם החל לעבוד כרופא ספא באותה שנה.
הוא דיווח על ההשפעות המרפאות של בלטונפירד ועל כוחם המרפא של מי הספא המקומי בעיתונים מקצועיים ופופולריים, ובכך פרסם את שמו לא רק בהונגריה, אלא גם בחו"ל.
הוא היה הראשון שהוכיח את הדמיון של אגם בלטון לבין הים.
הוא היה גם פעיל מאוד בהחייאת אזור אגם בלטון.
בביתו בבלאטונפירד הציע לתמיד שני חדרים למשך כל עונת הרחצה לפקידי העירייה העניים, ועל כך קיבל את תודות השר ושל ראש העיר הראשי של עיריית בודפשט.
מ-1864 היה חבר באגודה הרפואית המלכותית של בודפשט; גם באגודה הבלנולוגית של אותה אגודה.
הוא היה חבר קבוע ב:
בעלה , יוז'ף אבוני, היה רופא שיניים וסופר מקצועי.
מנגולד הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מנגולד ייסד וערך את כתבי העת:
Die Kursaison, כתב עת שעסק במרחצאות ספא הונגריים, למשך ארבע שנים מ-1881
הנריק שלאמון (בהונגרית: Salamon Henrik; הוג'ס, 31 במרץ 1865 – בודפשט, 15 ביולי 1944) היה רופא שיניים, היסטוריון רפואי, פרופסור באוניברסיטה, עורך עיתון, מייסד האורטודנטיה הונגריה.
הנריק שאלאמון נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ליפון שאלאמון ושל רוזליה פולק.
את לימודיו התיכוניים סיים בבודפשט בגימנסיה הריאלית הראשית של רובע 6. הוא התחיל את הקריירה שלו כטכנאי שיניים וקיבל את התואר הרפואי שלו רק בשנת 1899 בגיל 34 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1911 הוסמך כמרצה פרטי (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה, וב-1928 זכה בתואר פרופסור באוניברסיטה.
הוא פיתח מערכת של תותבות קבועות (גשרים).
שאלאמון הוא חלוץ האורתודונטיה בהונגריה.
הוא עסק גם בהיסטוריה של רפואת השיניים וכתה יצירה ספרותית ענפה בנושא.
הוא ערך ופרסם את "כתב העת לסטומטולוגיה", כלומר לרפואת שיניים (Stomatologia Közlöny), כתב העת הרשמי של איגוד רופאי השיניים הלאומי בהונגריה.
בשנת 1946 (לאחר מותו) יצא לאור לזכרו הספר "התקדמות הסטומטולוגיה", ושנים לאחר מכן נחשף לוח הנצחה על קיר ביתו בזמנו.
עקרונות ושיטות ליישור שיניים (בודפשט, 1896)
ניתוחי עצם הלסת והחלפות עצם הלסת (בודפשט, 1905)
ההיסטוריה של הוראת סטמטולוגיה בהונגריה עד 1906 (בודפשט, 1906)
שיטתיות של שיקום גשרים דנטליים (בודפשט, 1924)
הרעיונות הרווחים של טיפול אורתודונטי מודרני (בודפשט, 1930)
היסטוריה של סטומטולוגיה הונגרית (רפואת שיניים) (בודפשט, 1942)
הנריק פלנר (בהונגרית: Fellner Henrik; נובי סאד, 28 בספטמבר 1859 - בודפשט, 23 ביוני 1932) היה בנקאי, תעשיין, חבר הבית העליון של האספה הלאומית ההונגרית מ-1927. פלנר היה האיש השלישי בעושרו בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר אלברט פלנר ושל רגינה רוט.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה המסחרית.
ב-1887 הצטרף ל"בנק המסחר ההונגרי של פשט" (Pesti Magyar Kereskedelmi Bank), ובין 1892 לבין 1911 היה המנכ"ל שלו.
אז קיבל לידיו את ניהול המפעל מזקקת אובודה שהייתה בעלותו, ומכאן ואילך הקדיש את פעילותו לענף היצרני, שהוא נציג התעשייה ובעל שם באירופה.
פלנר היה אחד ממנהיגי איגוד התעשיינים הלאומי (GYOSZ), ומשנת 1928 היה נשיא האיגוד אחרי פרנץ קורין (כמו נשיא התאחדות התעשיינים).
בינתיים, הוא גם נבחר לסגן נשיא בנק המסחרי ההונגרי של בודפשט.
הוא היה חבר במועצות המנהלים של:
כנקודת עניין, ניתן להזכיר כי הנריק פלנר, כמנהל בנק (Pesti Magyar Kereskedelmi Bank), היה מעורב בתיק של 24 מיליון קרונות - כולו תשלום הלוואה לא מובטחת בשנת 1925, שגיבורה היה רמאי, אזרח צרפתי בשם ז'ורז' דֶב.
ההונאה של ז'ורז' דב בוצעה בסוף ינואר 1925 כאמור נגד אחד המוסדות הפיננסיים המובילים בהונגריה, הבנק המסחרי ההונגרי של פשט.
האזרח הצרפתי רימה את הבנק בסך של 24 מיליון כתרים הונגריים מכספי הבנק בנצלו את סגן נשיא הבנק הנריק פלנר.
מאחר שדב נתפס מייד הנזק שנגרם היה מזערי, הוא החזיר את הכספים ובתמורה כנראה הצליח לצאת בחופשיות מהונגריה (הבנק משך את התלונה).
חלק מעניין נוסף בפרשה, שבאמצעות מכתב ההמלצה שהונפק לז'ורז' דב על ידי שגרירות צרפת בבודפשט, שגרירות צרפת בהונגריה הסתבכה במקרה.
לשכות המסחר והתעשייה בחרו בו כחבר הבית העליון בפרלמנט ההונגרי מ-1927.
אשתו הייתה מתילד מרגיט לייפציגר, בתם של התעשיין וילמוש לייפציגר (1840–1913) ושל ז'ני דויטש (1845–1897), עמה התחתן ב-1892 בבודפשט.
בעלה ד"ר דיולה לקאטוש (1885–1941) עורך דין, קצין צבא, חבר פרלמנט.
אשתו הייתה ארז'בט מילוש, בתו של ג'רג' מילוש, סופר כלכלי ומנהל בנק.
וילמוש פלנר (1905–1983) כלכלן, פרופסור באוניברסיטה.
יאנוש בוטוש: ההיסטוריה של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט, בודפשט, 1991
בלה טומקה : קשרים אישיים בין בנקים וחברות תעשייתיות בהונגריה בתחילת המאה, Replika 1997, 25. מספר
הנריק מרסין ברודר (נולד ב-20 באוגוסט 1946), כינוי עצמי הנריק מודסט ברודר (או הנריק מ.
ברודר), הוא עיתונאי, סופר ואיש טלוויזיה גרמני שמשפחתו הגיעה מקטוביץ, פולין.
ברודר מתעניין במיוחד במאבק להתגבר על העבר, באסלאם, בישראל ובסכסוך הישראלי-ערבי.
ברודר רואה קשר הדוק בין ביקורת גרמנית על מדיניותה של ישראל לבין אנטישמיות.
מאז מבצע אנטבה, גברה ביקורתו של ברודר כלפי הגישה הגרמנית כלפי ישראל, ומה שברודר רואה כפייסנות כלפי האיומים האיסלאמיים.
לדעתו של ברודר, אנטי-ציונות היא במהותה אנטישמית.
לדברי ברודר, "יהודי אנטי-ציוני נוטה להיות אנטישמי".
אנטי-ציונות היא רק תירוץ עבור לא-יהודים ויהודים כאחד כדי להיות מסוגלים להציג את האנטישמיות שלהם בצורה פוליטית, כביכול."
ספרו של ברודר "האנטישמי הנצחי" שיצא לאור ב-1986, הוביל למחלוקת סוערת.
ברודר כיוון את ניתוחיו לא לשוליים הקיצונים של החברה, אלא לעמדות שמאל בורגניות.
אנטישמיות והשילוב של עמדות שונות, מנוגדות אחרת, שאינן מכוונות למאפיינים נתפסים או מוקרנים כמו דעה קדומה, אלא כטינה כלפי קיומם של יהודים ומדינת ישראל.
ברודר כתב: "אנטישמים שמאלנים שקראו את המרקס שלהם לא יכולים לסבול יהודים כי הם קפיטליסטים, מנצלים ויזמים.
אנטישמים מהימין, שמצטטים את אויגן דירינג, אדולף שטקר או וילהלם מאר.
שונאים יהודים ממספר סיבות שחלקן סותרות: כי הם מהפכנים, סוציאליסטים וספקנים, נושאי רוח הרס, סכנה למערב, מוסר ויוזמה חופשית.
אנשים דתיים לא אוהבים יהודים כי יהודים רבים הם אפיקורסים ואתאיסטים משוכנעים.
רוחות חופשיות מתרעמות על היהודים שעדיין נאחזו באמונותיהם הישנות.
פמיניסטיות שמעולם לא קראו שורה של תומאס אקווינס או פרנציסקוס מאסיזי ומודעות לעומת זאת, לחלוטין להדרת נשים ביהדות.
פעילי זכויות בעלי חיים וצמחונים כועסים על השחיטה הכשרה של בעלי חיים.
אינטרנציונליסטים המאשימים את היהודים בכך שהם ייסדו מדינה משלהם, ולאומנים מתלוננים שלא כל היהודים עברו לשם כאחד.
אז כל אחד בוחר את מה שמתאים לו ביותר כדי לספק את התשוקה שלו.