tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות עליית הפופולריות של פייסבוק הפכה "מקושרים" במהלך השנים ללא רלוונטית, וב-11 במאי 2014 נסגר האתר.
חלק מרכזי באתר היה "עיתון מקושרים", דרכו העלו גולשים מדי יום עשרות כתבות.
בנוסף נתן האתר במה לכותבים שרצו לשתף כתבות שלהם, ואלפי גולשים אחרים הצביעו והגיבו על כתבות אלו מדי יום.
דואר פנימי של האתר וצ'ט לרשימת חברים
מקורב למלכוּת (באיטלקית: favorito) היה תואר שניתן לאדם מקורב למונרך.
התואר החל להיות בשימוש באירופה בימי הביניים והתייחס לאדם שבזכות קרבתו האישית למונרך והעובדה שהצליח להתחבב עליו באופן אישי, הצליח לצבור כוח פוליטי רב בממלכה.
המקורבים למלכות הגיעו לשיא השפעתם במאות ה-16 וה-17 הודות לעובדה שניהול המדינה נעשה מסובך מדי מכדי שיוכל להיעשות על ידי אדם אחד מחד, והעובדה שבתקופה זאת מוסדות כגון פרלמנט וממשלה היו רק בתחילת דרכם ההתפתחותית מאידך.
עם התפתחותם של מונרכיות חוקתיות, שהעבירו חלק מסמכותיות וההשפעה הפוליטית מן המונרך אל מוסדות כגון בית נבחרים, וממשלה, דעכה השפעתם של המקורבים למלכות עד שהתואר הפסיק להיות בשימוש.
במדעי המחשב, מקטעי זיכרון הם חלקים שונים בזיכרון של תהליך.
חלוקת הזיכרון של תהליך למקטעים:
ישנם ארבעה חלקים בזיכרון של תהליך:
מקטעי זיכרון היא טכניקת ניהול זיכרון של מערכת הפעלה לחלוקה של הזיכרון הראשי של המחשב למקטעים.
במערכת מחשב המשתמשת בפילוח, הפניה למיקום זיכרון כוללת ערך המזהה קטע והיסט (מיקום זיכרון) בתוך אותו קטע.
פלחים או מקטעים משמשים גם בקובצי אובייקט של תוכנות קומפילציה כאשר הם מקושרים יחד לתמונת תוכנית וכאשר התמונה נטענת לזיכרון.
פלחים בדרך כלל תואמים לחלוקות טבעיות של תוכנית כגון שגרות בודדות או טבלאות נתונים כך שהפילוח בדרך כלל גלוי יותר למתכנת.
ניתן ליצור פלחים עבור מודולי תוכנית, או עבור מחלקות של שימוש בזיכרון כגון מקטעי קוד ונתונים.
קטעים מסוימים עשויים להיות משותפים בין תוכניות.
פילוח הומצא במקור כשיטה שבאמצעותה תוכנת מערכת יכולה לבודד תהליכי תוכנה (משימות) ונתונים שהם משתמשים בהם.
הוא נועד להגביר את המהימנות של המערכות המפעילות מספר תהליכים בו זמנית.
בארכיטקטורת x86-64 היא נחשבת למורשת ורוב תוכנות המערכת המודרניות המבוססות על x86-64 אינן משתמשות בפילוח זיכרון.
במקום זאת הם מטפלים בתוכנות ובנתונים שלהן על ידי שימוש בהחלפת זיכרון המשמשת גם כדרך להגנת זיכרון.
עם זאת, רוב יישומי x86-64 עדיין תומכים בו מסיבות של תאימות לאחור.
מקטע הקוד (code segment או text segment) הוא מקטע המכיל העתק של אוסף הפקודות של התוכנית.
בזמן הרצת התהליך, כתובת הפקודה הבאה לביצוע מצויה באוגר הנקרא מונה התוכנה (program counter).
בדרך כלל מקטע זה משמש לקריאה בלבד וניסיון של התהליך לבצע כתיבה לכתובת זיכרון השייכת אליו יסתיים בשגיאת זמן ריצה.
אם יש מספר תהליכים של אותה תוכנית, מערכת ההפעלה עשויה למפות את הכתובות הווירטואליות של מקטע הקוד בכל התהליכים לאותן כתובות פיזיות, כך שמקטע זה יימצא בזיכרון רק פעם אחת.
מקטע המידע (data segment) מורכב משני חלקים:
Data – באזור זה נשמרים משתנים גלובליים וסטטיים שמאותחלים בקוד התוכנית (מלבד אלו המאותחלים ל־0) וכן מחרוזות שהוגדרו בקוד התוכנית ולכן הן אינן ניתנות לשינוי (לקריאה בלבד).
גודלו של אזור זה לא משתנה במהלך ריצת התהליך משום שכל המידע שבו מוגדר מראש על ידי המתכנת בזמן כתיבת התוכנית.
bss – באזור זה נשמרים משתנים גלובליים וסטטיים שמאותחלים ל־0 או שאינם מאותחלים בקוד התוכנית (אך בפועל מאותחלים ל־0).
כמו אזור ה־data, גם גודלו של אזור זה הוא קבוע בכל זמן ריצת התהליך.
האתחול של אזור זה ל־0 מבוצע בדרך כלל על ידי הטוען, רכיב של מערכת ההפעלה שתפקידו להטעין תוכניות לזיכרון.
אזור המכיל זיכרון שהוקצה דינמית.
גודל אזור זה משתנה במהלך ריצת התהליך בהתאם להקצאות ולשחרורי הזיכרון שמתבצעים במהלך הריצה.
ה־heap מתחיל בכתובת נמוכה וגדל לכיוון הכתובות הגבוהות.
במקטע המחסנית נמצאים המשתנים המקומיים.
מקטע זה מנוהל בצורה של מחסנית: שפת המכונה של המעבד תומכת בפקודות הכנסה למחסנית והוצאה ממנה.
המעבד שומר את הכתובת של ראש המחסנית באוגר הנקרא stack pointer.
אוגר זה מתעדכן בכל פעם שמתבצעת פקודת הכנסה או הוצאה מהמחסנית.
קבוצת הכתובות במחסנית שבה נמצאים ערכים שהוכנסו על ידי אותה שגרה נקרא stack frame.
את הכתובת במחסנית של תחילת ה־stack frame של השגרה המבוצעת כעת שומר המעבד באוגר frame pointer.
כאשר מתבצעת קריאה לשגרה אחרת, תוכנו של אוגר זה נדחף למחסנית ולאחר מכן האוגר מקבל ערך חדש השווה לזה של אוגר כתובת ראש המחסנית (SP –
בעת ביצוע חזרה משגרה מתבצעות פעולות הפוכות: אם שגרה א' קראה לשגרה ב', לאחר סיום שגרה ב' אוגר ראש המחסנית מקבל את ערכו של אוגר ראש השגרה ובכך למעשה מרוקן את המחסנית מכל הנתונים שהוכנסו על ידי שגרה ב'.
לאחר מכן מתבצעת פקודת הוצאה מהמחסנית המוציאה את הכתובת של ראש שגרה א' שהוכנסה למחסנית לפני ביצוע הקריאה לשגרה ב'.
הכתובת מוכנסת לאוגר ראש השגרה ובכך מסתיימת החזרה לשגרה א'.
המחסנית מתחילה בכתובת גבוהה ובעת הכנסה למחסנית ראש המחסנית מתקדם לכיוון הכתובות הנמוכות.
כל תהליך מכיל לפחות מחסנית אחת.
אם התהליך מכיל מספר תהליכונים, לכל אחד מהם יש מחסנית משלו (שאר מקטעי הזיכרון משותפים לכל התהליכונים של התהליך).
בפיזיולוגיה של הלב, מִקְטַע פְּלִיטָה הוא מדד לתפקוד הסיסטולי של הלב, והוא מוגדר כיחס שבין נפח הפעימה לנפח החדר כשהוא מלא בדם.
מדד זה נמדד על פי רוב באקוקרדיוגרפיה, ובמידה שהוא נמוך, הוא יכול להעיד על אי-ספיקת לב סיסטולית ועל חומרתה.
מקטע הפליטה מחושב לפי היחס בין נפח הפעימה לנפח החדר בסוף הדיאסטולה.
נפח הפעימה הוא למעשה ההפרש בין נפח החדר בסוף הדיאסטולה, שהוא נפח החדר כאשר הוא מלא בדם, לנפח החדר בסוף הסיסטולה, שהוא נפח החדר לאחר פליטת הדם מן החדר.
בצורה מתמטית: , כאשר EF הוא מקטע הפליטה, SV הוא נפח הפעימה, EDV הוא נפח החדר הסוף-דיאסטולי ו-ESV הוא נפח החדר הסוף-סיסטולי.
טווח הערכים התקין למקטע הפליטה נע בין 55% ל-70%.
על מנת להגדיר אי-ספיקת לב עם תפקוד סיסטולי ירוד, על מקטע הפליטה להיות נמוך מ-40%.
כאשר מקטע הפליטה נמוך מ-25% תתלווה לכך לרוב הסתמנות מתמדת של אי-ספיקת לב, למשל קוצר נשימה קבוע.
אף שאקוקרדיוגרפיה היא השיטה הנפוצה ביותר למדידת מקטע פליטה, ניתן למדוד מקטע פליטה באמצעי דימות נוספים כטומוגרפיה ממוחשבת, דימות תהודה מגנטית, מיפוי לב ומיפוי MUGA או בצנתור לב.
באקוקרדיוגרפיה נמדדים נפחי החדר בסוף הדיאסטולה ובסוף הסיסטולה וכך מחושב מקטע הפליטה.
לחלופין, הערכה של רופא מיומן ללא חישוב מדויק נמצאה בהתאמה גבוהה לערכו של מקטע הפליטה המחושב.
מקטעי אוקזקי הם מקטעי DNA שנוצרים בנפרד על הגדיל המאחר (lagging strand) ומחוברים זה לזה בהמשך תהליך שכפול הDNA.
הם התגלו בשנת 1968 על ידי הביולוגים היפניים רייג'י וצונקו אוקזקי, בעל ואישה, בשיתוף עם קולגות נוספים שלהם בזמן שחקרו את הכפלת ה-DNA בחיידק Escherichia coli.
רובם המוחלט של התהליכים הביולוגיים מתרחשיים בכיוניות של 5' ל-3'.
לכל אחד מהנוקלאוטידים ב-DNA חמישה אטומי פחמן, כאשר אטום הפחמן מספר 3 נמצא בקצה אחד של הנוקלאוטיד ואטום הפחמן מספר 5 נמצא בקצהו השני.
אל אטומי הפחמן הללו נקשרים הנוקלאוטידים הבאים ברצף.
על מנת שהנוקלאוטידים המקבילים בשני הגדילים יקשרו זה לזה בקשרי מימן, כיוונם של שני הגדילים חייב להיות הפוך, כך שבקצה אחד של המולקולה יהיה גדיל שאטום הפחמן החמישי יהיה בקצהו (לא קשור לאף נוקלאוטיד), ובגדיל השני אטום הפחמן השלישי יהיה בקצה (לא קשור לאף נוקלאוטיד).
ולכן, כיוון הקשירה של הנוקלאוטידים של שני הגדילים מקצה אחד לשני של המולקולה יהיה שונה (של אחד מהם יהיה מאטום הפחמן החמישי לכיוון השלישי, ושל השני יהיה מהפחמן השלישי לחמישי).
החוקרת אוקזקי ועמיתיה למחקר הסיקו, שלא נמצא מנגנון שיכול לגרום להכפלת ה-DNA בעזרת האנזים DNA פולימראז בכיוון 3' ל-5', אלא רק בכיוון 5' ל-3'.
לפי ממצאים אלה, הם שיערו שההכפלה בגדיל שכיוונו 3' ל-5' תהיה מקוטעת: ימוקמו עליו תחלים במרחק קצר אחד מהשני (100-200 נוקלאוטידים באיקריוטיים), ומהם תתחיל הכפלה לכיוון ההפוך, עד לתחל הבא.
המקטעים הקצרים של ה-DNA המוכפל בגדיל זה בין תחל אחד לשני נקראו מקטעי אוקזקי.
ההכפלה בגדיל 5' ל-3' מתבצעת מהר יותר מההכפלה בגדיל 3' ל-5', ולכן גדיל ה-5' ל-3' נקרא הגדיל המקדים, וגדיל ה-3' ל-5' נקרא הגדיל המאחר.
במשפט העברי ובהלכה, מקח טעות פירושו ביטול הסכם, ובכלל זה, התחייבות, קניין ואף נישואין, בעקבות אי התאמה, טעות או הטעיה, שנעשתה במהלך משא ומתן בין צדדים, קודם למעשה הקניין, דין זה אינו עוסק בטעות או הטעיה בשווי הכספי של מושא הקניין הכלולים בדיני הונאה.
מלבד ביטול הקניין, ישנו איסור הלכתי על הונאת צדדים במשא ובמתן במזיד, כדוגמת הצגת מוצר ישן העומד למכירה כחדש, או כתוצרת מקום מסוים במקום מקום אחר.
דוגמאות למקח טעות הם ביטול עסקת מכירה עקב מציאת פגם במוצר, וביטול קידושין בעקבות מציאת מום משמעותי או הטעיה משמעותית לגבי אחד הצדדים.
מקח טעות בממכר מתאר עסקה שנעשתה בטעות, ומכוחה של הטעות העסקה בטלה.
הטעות יכולה להיווצר בדרכים מגוונות, הן מצד הקונה והן מצד המוכר, והיא נובעת מאי התאמות במקח, וביניהן: אי התאמה בשיעור, במידה, במשקל, במניין ובטיב המקח.
דוגמאות למקח טעות: פגם במוצר, הצגת מוצר ישן העומד למכירה כחדש ועוד.
מקח טעות בממכר בדברי התנאים
המשנה פוטרת מתשלום מוכר אשר מכר לקונה יין ולאחר הקנייה היין החמיץ.
אך, במקרה שמוכר היין ידע מראש שהוא יחמיץ, ניתן לבטל את העסקה עקב מקח טעות.
וזו לשון המשנה:"המוכר יין לחבירו והחמיץ, אינו חייב באחריותו.
ואם ידוע שיינו מחמיץ, הרי זה
ואם אמר לו יין מבושם אני מוכר לך, חייב להעמיד לו עד העצרת.
ומיושן, משל שלש שנים".גם ע"פ התוספתא ניתן לבטל עסקה בעילת מקח טעות, כשהמוכר מכר שפחה או פרה בעלות מום ולא הודיע לקונה על מצבן:"...המוכר שפחה לחבירו על מנת שיש בה מומין, אמר לו: שפחה זו חולה היא שוטה היא נכפית היא שעמומית היא.
והיה בה מום אחר וסנפו בין המומין הרי זה מקח טעות.
אמר לו אותו המום ומום אחר עמו אין זה מקח טעות.
המוכר פרה לחבירו על מנת שיש בה מומין וא"ל נגחנית היא נגפנית היא נשכנית היא רבצנית היא בעטנית היא והיה בה מום אחר וסנפו עם המומין הרי זה מקח טעות;
ואם אמר לו אותו המום ומום אחר עמו אין זה מקח טעות."אם המוכר יידע את הקונה על הפגמים שבממכר, והקונה בכל זאת מסכים לבצע את העסקה לא יהיה ניתן להעלות את טענת 'מקח טעות' לאחר מכן.
במקור תנאי אחר משתמע, כי טעות שנפלה במקח יכולה להביא לביטול המקח, לא רק במקרה שבו הטעות הייתה של הקונה, אלא גם במקרה שבו הטעות הייתה משותפת למוכר ולקונה.
מקח טעות בממכר בדברי האמוראים
התלמוד מתייחס להלכת התוספתא שהובאה לעיל, בעניין הפרה שנמכרה ונתגלה שיש בה מומים שונים:
"אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי: היו בה כל המומין הללו מהו?
ליה רב מרדכי לרב אשי: הכי אמרינן משמיה דרבא היו בה כל המומין הללו אין
לפי התלמוד במקרה בו המוכר מונה בפני הקונה רשימת מומים שישנם בפרה, כדי ליצור השתק של הקונה באשר לטענת ליקויים בממכר, אין לכך משמעות.
הקונה יוכל לטעון למקח טעות, ככל שיימצא מום במקח, כי ייתכן והקונה בדק את המקח בטרם הקנייה ומצא כי חלק מהמומים שמנה המוכר אינם נמצאים במקח ולכן היה סבור כי המוכר אינו מדייק וכל המומים אינם נמצאים במקח.
אם כך, הסכמתו של הקונה לקנות את המקח, על רשימת מומיו, איננה מעידה על כך שהוא מחל על המום.
עם זאת, כאשר כל המומים אכן נמצאים במקח, מסתבר שהמוכר ביקש בכנות ליידע את הקונה על הפגמים שבממכר.
לפיכך, אם הקונה הסכים לקנייה, ההנחה היא כי הוא מחל על המומים והוא לא יוכל להסתמך עליהם בעתיד.
התלמוד הבבלי דן בשאלה האם על מנת שהמומים יעלו לכדי מקח טעות על הקונה להבהיר מראש עבור איזו מטרה הוא רוכש את המקח.
לדוגמה: האם העובדה שהפרה נמצאה נגחנית או נשכנית תיחשב כמקח טעות רק אם הקונה הבהיר, או שהיה ברור לשני הצדדים, שהפרה נקנית למטרת חרישה, ופגמיה ימנעו ממנה לבצע את הפעולה שלשמה נקנתה?
האמוראים נחלקו בשאלה זו בנסיבות בהן לא ניתן לדעת מהרגליו העסקיים של הקונה, מנסיבות המקרה או ממחיר המקח, מהי מטרת הקנייה הנוכחית.
בנסיבות אלה רב סבור שהמקח בטל, מאחר שהרוב קונים שור למטרת חרישה, ואם כך מומי הפרה מונעים מלהשתמש בה.
אולם, שמואל מציין כי בדיני ממונות לא הולכים אחר הרוב (אלא אחר המוחזק).
לכן, ניתן להניח שהשור נרכש לצורך שחיטה, וממילא מומיו מאפשרים לממש את שימושיו הייעודיים.
עם זאת, במקרים בהם יש אינדיקציות חיצוניות המלמדות על מטרת הרכישה, כמו הרגליו העסקיים של הקונה, או המחיר ששולם עבור המקח, יש להסיק שמטרת הקנייה הייתה בהתאם לאותן אינדיקציות, וכך נוכל לקבוע בוודאות אם נעשתה טעות בעסקה.
לפי התלמוד הירושלמי יש לבחון את אמינותה של טענת הטעות של הקונה.
כך לדעת רב ניתן לטעון ל'מקח טעות' רק כאשר הטעות נובעת מעניין שאיננו ידוע ומפורסם לכל.
מאידך, לדעת שמואל, אם הקונה מבסס באופן הגיוני את טענתו בדבר מטרת הקנייה – יש לקבל את דבריו.
כדי לבטל עסקה בשל מקח טעות נדרש פגם מהותי הפוגע באופן משמעותי במימוש העסקה.
כך עולה מן ההלכה התלמודית בעניין הסכם שכירות של דירה הנערך סמוך לפסח.
אם המשכיר דיווח לשוכר שערך בדירה בדיקת חמץ, ולא עשה כך, לא ניתן לבטל את ההסכם, בטענת 'מקח טעות', ועל השוכר לבצע בדיקת חמץ בעצמו, אף אם זה כרוך מבחינתו בהוצאה ממונית נוספת.
זאת משום שהפגם של אי הבדיקה אינו פוגע מהותית במימוש הסכם השכירות.
חזקה על קונה שהוא מעוניין בממכר הנקי מכל פגם: "כל הלוקח סתם אינו לוקח אלא דבר השלם מכל מום".
לפי חזקה זו אם נמצא בממכר פגם כלשהו, יוכל הקונה לטעון למקח טעות ולדרוש החזר כספי.
הואיל ומדובר בחזקה היא מתקיימת רק אם הצדדים לא פירטו במפורש אודות המומים.
החזקה ניתנת אפוא לסתירה, ואם המוכר הודיע לקונה בטרם הקנייה אודות המומים, לא יוכל הקונה להסתמך לאחר מכן על המומים הללו ולטעון למקח טעות.
התקופה שבה ניתן להעלות את טענת מקח טעות
נפסק בשולחן ערוך: "המוכר לחברו קרקע או עבד או בהמה או שאר מטלטלין, ונמצא במקח מום שלא ידע בו הלוקח – מחזירו אפילו לאחר כמה שנים, שזה מקח טעות.
והוא שלא ישתמש במקח אחר שידע במום; אבל אם נשתמש בו אחר שראה המום, הרי זה מחל ואינו יכול להחזיר".
מדברי השולחן ערוך עולה, כי ביטול מקח מחמת 'מקח טעות' איננו מוגבל בזמן, והקונה יכול לדרוש לבטל את הקנייה אפילו לאחר כמה שנים, ובלבד שהדבר נעשה סמוך לאחר שהקונה גילה את המום.
אם הקונה המשיך להשתמש במקח גם לאחר שמצא את המום, יוכל המוכר לטעון כנגדו כי בכך הוא גילה דעתו שהוא מוחל על המום, ואין זה מקח טעות.
סוג המום אשר יעלה כדי מקח טעות
השולחן ערוך פוסק שמום ייחשב למקח טעות כאשר הוא מונע שימוש סביר בממכר.
כפי שראינו לעיל המקור לכך הוא בדברי התלמוד.
השולחן ערוך מדגים את העיקרון הנזכר, בהתייחס למקח טעות של עבד.
לדבריו, טעות תוביל לבטלות העסקה אם המומים שבעבד מפריעים לתפקודו, ונחשבים "למום המבטלו ממלאכתו".
כך למשל, כאשר העבד חולה או כאשר המלך מבקש לגייס אותו למלאכתו.
מנגד, ישנם מומים שאינם מונעים מן העבד מלעבוד כמו למשל ריח רע הנודף מפיו של העבד.
במומים מסוג זההעבד יכול לבצע את מלאכתו ולכן לגביהם לא יוכל הקונה לטעון למקח טעות.
מבחן נוסף לטעות המביאה לכדי בטלות המכר הוא הנוהג המקובל במקום בו נערך המכר.
אם באותו מקום מקובל לבטל עסקה בשל טעות כזו – יש לבטלה:
"אין סומכים על חזרת החפץ במום שנמצא בו, אלא אם הוי מום אצל בני השוק
דכל דבר שהוא מום אצלם, ומנהגם להחזיר בו את החפץ מחמת
אותו מום, ההוא מום הוא דמתקרי מומא (= הנקרא מום), ויחזיר בו את החפץ.
אבל אם כל דבר שאינו מום אצלם אין חוזרין אותו מחמת מום, ואף על פי שהוא פחיתות, הרי אנו
דנין על מנהג של אותו מקום, ולא יחזור מחמת אותו המום".
לפי אחת הדעות טעות תוביל לבטלות המכר רק כאשר הפגם בממכר לא הובחן, ולא יכול היה להיות מובחן בבדיקה סבירה: "ויש מי שכתב, שאם היה הדבר שהלוקח יכול להבחינו לאלתר, כגון שיכולין לנסותו ולטעמו, ולא הקפיד לעשות כן, והמוכר מכר לו בסתם – אינו חוזר".
ההנחה היא שאם הפגם בממכר מובחן הקונה נחשב כמי שידע על קיומו של הפגם ומחל עליו, ולכן הוא לא יוכל לטעון למקח טעות.
כך יהיה גם כאשר המוכר ידע על המום.
ידיעתו של המוכר אינה משמעותית, אם הקונה יכול להבחין בפגם בעצמו.
לפי דעה אחרת, עצם היותו של הפגם מובחן אינה מונעת טענת מקח טעות.
הטענה תימנע רק אם הקונה גילה את הפגם, ולמרות זאת המשיך להשתמש בממכר.
בנסיבות אלו ניתן לומר שהוא מחל על הפגם, ולכן הוא לא יוכל לבטל את העסקה בגינו.
הרא"ש דן במכר דירה שהושחתה על ידי גויים, לאחר שהסכם המכר נחתם ובטרם הושלמה הרכישה.
הקונה מבקש ליסוג מן העסקה בטענת מקח טעות, ואילו המוכר טוען כי הפגמים שבדירה ניתנים לתיקון, ולכן יש לקיים את העסקה תוך ניכוי סכום מסוים ממחיר הדירה המוסכם.
הרא"ש פוסק כדברי המוכר, וקובע שאין כאן מקח טעות.
המוכר נדרש להשיב את הבית לקדמותו, והקונה זכאי להפחתה במחיר העסקה.
דין זה נפסק גם על ידי השולחן ערוך.
מחילה מראש על פגמים בממכר
כאשר הותנה מראש, שהקונה לא יוכל לטעון למקח טעות בשל פגם כלשהו ("תנאי סתם"), התנאי בטל.
לתנאי כזה יהיה תוקף רק כאשר הוא מתייחס לפגם מסוים או כאשר מחיר העסקה הופחת בגינו של הפגם.
לפי דעה אחרת, גם תנאי סתמי וכללי – תקף, והקונה נחשב כמי שמחל על כל פגם שיימצא בממכר.
עם התפתחות המסחר והטכנולוגיה נוצרו סוגים מגוונים של מקח, שלא תמיד קל לקבוע האם הפגם בהם מגיע עד כדי הצדקה לביטול העסקה.
דוגמה לעסקה כזו ניתן למצוא בפסק הדין של בית הדין הרבני האזורי בחיפה.
מתכנת מחשבים מכר תוכנה לימודית למפיץ תוכנות.
התוכנה נחסמה על מנת שלא יהיה ניתן להעתיקה, אך, לאחר מספר חודשים הצליח איש מחשבים (צד ג) לפרוץ אותה.
יורשי המפיץ טענו למקח טעות וביקשו להחזיר את התוכנה למתכנת' משום שלטענתם הוא לא חסם אותה כראוי, דבר שגרם להצפת השוק בתוכנה המועתקת.
עקב כך, אין הם יכולים להפיק רווח ממכירתה, ואף מנועים מלקבל את מחיר הקרן ששולם עבורה.
מנגד, המתכנת טען שהחסימה הייתה טובה, אלא שאפילו החסימה הטובה ביותר ניתנת לפריצה.
הדיין, הרב צבי בן יעקב, פסק שבמקרה של תוכנה חסומה שחסימתה פוצחה, אין הקונה יכול לטעון למקח טעות, הן מחמת שכיחות המום, והן מטעם שנטל הראיה בעניין זה הוא על הקונה.
רק אם הקונה יוכיח שהמום היה בשעת המכר, כלומר שהחסימה הייתה גרועה מלכתחילה, אפשר היה לבטל את המכר מדין אונאה ביותר משתות.
לכן, בסופו של דבר, דחה בית הדין את התביעה כי במקרה דנן אין אפשרות לטעון 'מקח טעות', משום שבכל רכישה של תוכנת מחשב יש סיכונים שונים לאובדן ערכה, כגון: כניסה לשוק של תוכנה מתחרה חדשה וטובה יותר או פריצת החסימה המונעת גישה חופשית לתוכנה.
הסיכון האחרון הוא נפוץ, ולכן כל מפיץ תוכנה מבצע בדיקה עם מומחים בטרם קנייתה מהמתכנת, תוך שהוא לוקח בחשבון סיכונים שונים הכרוכים בשיווק התוכנה.
חובת הבירור בנוגע לרמת ההגנה על התוכנה מוטלת אפוא על המפיץ.
בית הדין התייחס גם להבחנה שבין מום בגוף הממכר לבין מום חיצוני לממכר.
עקרונית, דין מקח טעות חל כשקיים מום בממכר גופו.
במקרה דנן, ייתכן שהמום אינו נחשב בגוף המקח עצמו, אלא בדבר חיצוני לו.
בתוכנה עצמה אין כל חיסרון, אלא שקיים חיסרון חיצוני בהגנה על התוכנה, וחיסרון זה הוא המונע מהמפיץ להפיק את הרווח המשוער.
אם מדובר במום חיצוני, הרי שמדובר לכאורה בדין אונאה ולא במקח טעות.
המפיץ יכול להמשיך להשתמש בתוכנה, אולם שוויה נמוך בהרבה מן המחיר שבו נמכרה, ולכן מדובר באונאה ביותר משתות והמקח בטל.
מקורי סירה (שם מדעי: Machaerirhynchidae) היא משפחת ציפורי שיר החיות ביערות גינאה החדשה ובצפון קווינסלנד.
במשפחה זו ישנו סוג אחד - מקור סירה (Machaerirhynchus) ובו 2 מינים.
מינים אלה קרובים למשפחת הארטמיים החיה בצפון אוסטרליה ומיניה דמויי-עורב.
ציפורים אלה קטנות, בעלות ראשים, גב וכנפיים שחורים ובטן צהובה כשאחד המינים בעל פס שחור על החזה.
הראשים גדולים והם מזכירים מעט את המשפחה מעובי ראש שהם גם קרוביהם.
הם בעלי מקורים מעט נרחבים ומכוסים במעט זיפים בתחילתם.
לציפורים אלה גם זנבות ארוכים.
הם חיים ביערות הרריים בגינאה החדשה ובאוסטרליה.
מקט (בקזחית: Мақат; ברוסית: Макат) היא עיירה המשמשת מרכז מנהלי של נפת מקט הנמצאת במחוז אטיראו, קזחסטן.
מקט נמצאת כ-1,371 קילומטרים מאסטנה, בירת קזחסטן וכ-123 קילומטרים מאטיראו, בירת המחוז.
החודש הכי קר הוא ינואר (12- מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 203 מילימטרים בשנה.
חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (28 מ"מ גשם), וחודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (9 מ"מ גשם).
מקט נמצאת כ-5 קילומטרים מהכביש A27. נמצאים גם ליד העיירה תחנת הרכבת והקטר מחש'ק.
מקט היא המרכז העיקרי של תעשיית חילוץ הנפט באזור.
ישנם גם חנות לתיקון מכוניות ומפעל תפירה.
מקושהוטיקה (בהונגרית: Makkoshotyka) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית מקושהוטיקה קטנה משמעותית מ-964 תושבים בשנת 1990 עד 810 תושבים בשנת 2019 (ירידה של כ-16%).
במקושהוטיקה חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
מַקּוֹשׁ דֶּלֶת או מַרְתּוֹק הוא פריט המותקן על גבי דלת כניסה לבית, בניין או חדר, שמטרתו לאפשר לאנשים מבחוץ להתריע על הגעתם, באמצעות רעש, לנוכחים בפנים.
מקוש דלת עשוי לרוב ממתכת.
המקוש בנוי מחלק קבוע המותקן על הדלת; וחלק נוסף המחובר לבסיס המקור בחלקו העליון.
על מנת להשתמש במקוש יש להרים את החלק המשוחרר ולהקיש באמצעותו על צלחת המותקנת על הדלת או על הדלת עצמה.
ההקשה מפיקה רעש הנשמע על ידי הנוכחים בבית.
עם השנים, הפכו מקושי דלת לפריטי עיצוב מהודרים.
עם זאת, באזורים מסוימים משתמשים במקושים פשוטים כגון משקולת ממתכת או טבעת.
גלריית מקושי דלת מרחבי העולם
באלקטרוקרדיוגרפיה, קטע ST הוא קטע המייצג את הטווח בין הדה-פולריזציה החדרית (קומפלקס QRS) לרה-פולריזציה החדרית (גל T), כלומר התקופה בה החדרים ממשיכים להיות מכווצים כדי לאפשר לדם לזרום מהם.
הקטע מתחיל מנקודה J (הנקודה בה קומפלקס QRS מסתיים) ומסתיים בהתחלת גל T, למרות זאת, מכיוון שקשה לקבוע בדיוק היכן מקטע ST מסתיים וגל T מתחיל, נוהגים להתייחס על מקטע ST וגל T ביחד.
משך הזמן התקין של מקטע ST הוא בין 5 ל 150 מילישניות.
שינויים במקטע ST יכולים להצביע על מגוון הפרעות ובראשן אוטם שריר הלב.
מקטע ST תקין יהיה שטוח, לעיתים עם קעירות קלה כלפי מעלה, או עלייה קלה עד 0.3 מיליוולט.
מקטע ST שטוח, יורד או צנוח עשוי להעיד על אוטם שריר הלב.
עליה במקטע ST עשויה להצביע על אוטם שריר הלב, רה-פולריזציה מוקדמת שפירה, היפרטרופיה של חדר שמאל, תסמונת ברוגדה, תסמונת הלב השבור ועוד.
צניחה במקטע ST עשויה להצביע על אוטם שריר הלב, היפוקלמיה, אוטם תת-אנדוקרדיאלי, הרעלת דיגיטליס ועוד.
מקורה של יצירת האמנות היא מסה פילוסופית-אסתטית של הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר.
בחיבור זה היידגר מפרש את מהות האמנות, ודן במוצא של מהותה או במקורהּ, במושגי "הוויה" ו"אמת".
הוא טוען כי אמנות היא לא רק דרך לבטא את אלמנט האמת בתרבות מסוימת, אלא האמצעי לייצירתה ולסיפוק קרש הקפיצה שממנו ניתן לחשוף אותה.
יצירות אמנות אינן רק ייצוג של האופן בו דברים קיימים במציאות, אלא מייצרות הבנה משותפת של הקהילה.
בכל פעם שמוסיפים יצירות אמנות חדשות לתרבות כלשהי, משמעות הקיום משתנה אינהרנטית.
הגרסה הראשונית של החיבור נכתבה בגרמניה הנאצית, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
האירועים הסוערים בתקופה זו עיצבו מחדש את הנוף הפוליטי-חברתי וקראו תיגר על התפיסות הרווחות של הקיום האנושי, האמת והמשמעות.
היידגר היה עד להרס, לאלימות ולמשברים הקיומיים שאפיינו את התקופה.
ייתכן כי לזוועות מלחמת העולם הראשונה, שחיקת הערכים המסורתיים והופעתם של אידאולוגיות טוטליטריות, היו השפעה על הבנתו של היידגר את המצב האנושי ואת תפקידה של האמנות בהתמודדות עם אתגרים קיומיים, ועודדו אותו לנסח מחדש תובנות אליהן הגיע בחיבור הגדול המוקם "הוויה וזמן".
הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית של היידגר נאלצה להתמודד עם השאלות העמוקות של הקיום האנושי והחיפוש אחר משמעות בעקבות ההשפעות המערערות של מלחמה וטוטליטריות.
הן היו עשויות להגביר את הדגש שלו על חוויה סובייקטיבית, חקר התמותה והפוטנציאל הטרנסצנדנטי של האמנות.
לפי החוקר טימותי קלארק (Timothy Clark), האמנות הציעה להיידגר מרחב בו יחידים יכולים להתחבר מחדש לתחום הקדמוני, הלא מושגי של ההוויה, ולבטא אותו באופן שמהדהד עם החוויה האנושית.
לכן, היידגר ראה ביצירות אמנות כוחות טרנספורמטיביים המסוגלים להתעלות מעל מגבלות המודרניות ולבסס מחדש את הטבע המהותי שלנו בעולם.
היידגר פותח את החיבור בשאלה אודות מקור מהותה של יצירת האמנות (זהו מהלך אופייני לחשיבה של היידגר, לחשוב על המקור לחשיבה אודות הישים, ולא רק לאפיין את הישים ואת מהותם).
היצירה והאמן, הוא מסביר, מתקיימים בדינמיקה שבה כל אחד נראה כמקורו של האחר.
מכל מקום, אף אחד מהשניים אינו תומך לבדו באחר".
למעשה, ישנו מקור שלישי, והוא האמנות עצמה.
כשם שהאמן הוא בהכרח מקור היצירה, באופן שונה מאשר שהיא מקור לאמן, האמנות היא מקור לאמן ועל אחת כמה וכמה ליצירה.
תיאור מעגלי זה, נדמה כמעגל קסמים (כשל של הנחה טעונת הוכחה) אך היידגר מבין אותו בהקשר זה כמעגל הרמנויטי: "אנו נדרשים לנוע במעגל ולהוציאו אל הפועל.
אין זה תחליף זמני, גם לא ליקוי כלשהו.
ההליכה בנתיב זה היא עוצמתה של ההגות [...] בתנאי שההגות היא אמנות".
בקצרה, המעגל ההרמנויטי בהקשר זה מעלה את הפרדוקס כי בכל יצירה, מבלי להבין את השלם, לא ניתן להבין את החלקים האינדיבידואליים, אך מבלי להבין את החלקים האינדיוידואלים, לא ניתן להבין את השלם.
כאשר המעגל מיושם על אמנות ויצירות אמנות, אנו מוצאים שללא ידיעת מהות האמנות, איננו יכולים לתפוס את מהות היצירה, אך ללא הכרת יצירות האמנת, איננו יכולים לאתר את מהות האמנות.
היידגר מסיק שכדי לטפל במעגליות צריך להגדיר את מהות האמנות או היצירה, וכיוון שיצירות האמנות פשוטות יותר, עלינו להתחיל מהן.
יצירת אמנות היא "דבר" (Ding; Thing).
הגדרה זו מעלה את שאלת המשמעות של "דבר", ומה מזוהה כ"דבְרִיוּת" (Dingheit; Thingness).
"דבר" הוא מושג רחב מדי כי הוא כולל כל דבר שאינו שום דבר.
עם זאת, לעיתים דברים שאנחנו נוהגים לכנות "דברים", אינם נראים ככאלו במבט שני.
היידגר מעוניין לאתגר את האופן ה"מובן מאליו" בו אמנות נתפסת כדבר בין שאר הדברים.
לכן, היידגר בוחר להתמקד בשלוש פרשנויות דומיננטיות לדבריות הדבר בתולודות המטפיזיקה של פילוסופיה המערבית:
דבריות כ"גרעין" (כמונח היווני: Hypokeimenon), מה שתכונותיו מתקבצות סביבו, כנשא של מאפיינו.
לכאורה, במקביל להבחנה התחבירית בין נושא לנשוא.
דבריות כ"חושי" (כמונח היווני: Aistheton), מה שנקלט באמצעות תפיסה חושית, מופיע כתופעה, "אחדות של ריבוי הנתון בחושים".
דבריות כ"חומר" (כמונח היווני: hyle) שעוצב ב"צורה" (כמונח היווני: morphḗ).
הפרשנות השלישית היא הדומיננטית ביותר וחלה על מרבית ההוויות.
לדידי היידגר, זאת בשל קרבתה ל"מכשריות" של ה"מכשיר" (Zeug; Equipment), שהוא קרוב לייצוגיו של האדם, מאחר שהאדם תופס את הוויתו באמצעות "חרושת הייצור".
באופן מהפכני היידגר טוען כי השימושיות קודמת להבנה וקודמת לחלוקה ל"חומר" ול"צורה".
המכשיר מהווה עמדת ביניים ייחודית בין הדבר לבין יצירת האמנות.
והיידגר עובר לחקור גם אותו.
היידגר בוחר לפרש את זוג נעליים שצייר וינסנט ואן גוך, מתאר אותן כנעלי איכרה, ומדגים דרך הציור כיצד עולמהּ נחשף דרך יצירת האמנות.
בנוסף, היידגר מדגים בעזרת השיר "המזרקה הרומית" של המשורר השווייצרי ק"פ מאייר .
אופן בו אמנות, גם כשהיא תיאורית באופן "ריאליסטי", לא משמשת כדי לייצג את ה"מציאות".
היידגר מחדש את המונח היווני הפרה-סוקרטי Aletheia שמשמעותו "אמת" (אטימולוגית: a היא תחילת שוללת; letheia משמעה לשכוח/להסתיר, בדומה לנהר "לתה").
דגש זה על משמשעותה של האמת כאי-הסתרה, מנכיח את הפעולה הכרוכה ביצירתה.
עבורו האמת הוא תוצר של מאבק בין ה"אדמה" לבין ה"עולם", המתרחש בתוך יצירות האמנות (מונחים אותם הוא מנהיר בהמשך הדיון).
האמת נחשפת כשהדבר לא מתפקד כמכשיר שניתן לסמוך עליו כבדרך כלל ובאופן אוטומטי, וזאת יכולה האמנות להראות.
בשלב הבא, היידגר מרחיב על יכולתה של האמנות לפתוח במאבק פעיל בין "אדמה" (Erde) לבין "עולם" (Welt).
"עולם" הוא יותר מסכום של כל הדברי השימוש שהם בגדר "מוכן-ליד" (griffbereit; ready-to-hand) עבור יצור אחד, אלא את רשת היחסים המשמעותיים שבהם מתקיים Dasein (היות-בנמצא), ומייצג משמעות שנחשפת.
לדוגמה: שולחן, הוא חלק מרשת של דברים בעלי משמעות, ומצביע על מה שבדרך כלל יושבים למולו, השיחות שהתנהלו סביבו, הנגר שבנה אותו, וכן הלאה - כל אלה מצביעים על עוד ועוד דברים.
עולם יכול להיות תא משפחתי, מסלול קריירה, קהילה או אומה.
"אדמה" פירושה הרקע שמולו מתגלים כל ה"עולמות" המשמעות, מחוץ למובן השימוש של ה"מוכן-ליד".
עולם ואדמה הם מרכיבים הכרחיים כדי שיצירות אמנות יתפקדו, וכל אחת מהן משרתת מטרות ייחודיות.
יצירת האמנות היא מטבעה מושא של "עולם", שכן היא יוצרת עולם משל עצמה; וכן פותחת בפנינו עולמות ותרבויות אחרות, כמו העולמות העתיקים של היוונים הקדומים או של אנשי ימי הביניים, או עולמות חברתיים שונים, כמו עולמה של האיכרה, או של האריסטוקרט.
עם זאת, האמנות עצמה פונה ל"אדמה", הפונקציה של האמנות היא להדגיש את החומרים הטבעיים המשמשים ליצירה, כמו צבעי הצבע, צפיפות השפה או מרקם האבן.
כמו גם העובדה שבכל מקום יש צורך ברקע מרומז לכל ייצוג מפורש משמעותי.
היידגר משתמש בדוגמה של המקדש היווני כדי להמחיש את תפיסתו את העולם והאדמה.
יצירות כמו המקדש מסייעות בלכידת מהות זו של אמנות כאשר הם עוברים מעבר מיצירות אמנות לחפצי אמנות בהתאם למצב עולמם.
לאחר שהתרבות השתנתה, המקדש כבר לא מסוגל לעסוק באופן פעיל בסביבתו והופך לפאסיבי - מושא אמנות.
הוא סבור שיצירות אמנות הן קריטיות לקהילה.
עם זאת, ברגע שהמשמעות מוצמדת ליצירה והיא כבר לא מציעה התנגדות לרציונליזציה, ההתקשרות נגמרה והיא כבר לא פעילה.
בעוד שהרעיון נראה סותר, היידגר הוא הראשון להודות שהוא מתמודד עם חידה - כזו שלא התכוון לענות עליה ככל שתיאר ביחס למשמעות האמנות.
עבור היידגר, יצירת האמנות היא גם דרך לבטא את אלמנט האמת.
באמצעות הניתוח שלו, היידגר מבקש להבהיר את האופן שבו האמנות מאפשרת לבני אדם לפגוש ולעסוק ברבדים העמוקים יותר של המציאות, להתעלות מעל חוויות היומיום ולהשיג הבנה אותנטית יותר על קיומם.
היידגר מציע בחיבור תובנות מעמיקות לגבי כוחה הטרנספורמטיבי של האמנות, הוא האמין שיש לאמנות תפקיד מכריע בחשיפת האמת ובעיצוב הבנתנו על ההוויה, האמנות אינה רק תוצר של פעילות אנושית.
עבור היידגר, לאמנות יש יכולת יוצאת דופן לחרוג מגבולות השפה המקובלת ולחשוף את המהות העמוקה של הקיום עצמו.
מבחינתו, יצירות אמנותיות מסוגלות לחשוף ממדים סמויים של עולמנו, ובכך לעורר בתוכנו הבנה על קיומנו.
באמצעות כוח הביטוי האסתטי, האמנות הפכה למכשיר אפיסטמי, המנחה אנשים לקראת מפגש טרנספורמטיבי הן עם האני הפנימי שלהם והן עם המשחק המורכב של המשמעות בתוך העולם.
לפיכך, הפילוסופיה של היידגר דוגלת ביכולתה הייחודית של האמנות לפענח את הנסתר ולחשוף באופן מעורר עומק אונטולוגי שחורג מעבר למגבלות השפה, האמנות משתמש כגישה אל אותנטיות.
מתוך היציאה מן המסגרות האסתטיות המסורתיות, הוא רואה באמנות אתר התרחשותי שבו האמת מתפתחת, ולא כאובייקט.
לפיו, אמנות אינה רק יצירת האמן, אלא פעולה קולקטיבית המשותפת לקהילה התרבותית כולה.
הפיחות שלה נובע מהיעדר רובד פרטי ומתוך ההכרה שמקורה של האמנות אינו באמן, אלא בעצם עצמו.
האמן הופך למדיום שדרכו האמת עוסקת במשחק ההסתרה והגילוי שלה.
גישתו מהווה שינוי מהותי באסתטיקה, כאשר הוא מחלץ את האמנות מעיקרון המימזיס ומיישר אותה עם התרחשות האמת.
כתוצאה מכך, בחינת האמנות כאמת מובילה להיפוך במעמדה.
כלומר, האמנות כובשת את כמי שבכוחה להוביל לאמת.
היידגר טוען כי מטרת החיבור אינה לפתור את חידת האמנות, אלא להנכיח את עצם החידה שהאמנות ישנה.
כלומר, את הרעיון שהמשמעות (האונטולוגית) של הווית האמנות איננה מובנת מאליה (ניתן להבין זאת אפרופו "שאלת ההוויה" המרכזית בהגותו).
לדידו, האמנות נתפסת בעיקר דרך הפריזמה של "חוויה" ובהתייחסות ליצירת האמנות כאובייקט אסתטי.
היידגר טוען שגם כאשר אמנות מופשטת, דוגמת ה"טאשיזם", משחררת את האמנות מחוויה של ייצוג סימבולי של אובייקטים, אל עבר חוויה סובייקטיבית מטפיזית יותר, עדיין מדובר באמנות כ"חוויה" של צופה (המסתירה את הוויה).
הוא טוען כי ייתכן וכל תפיסה של האמנות המבוססת על "חוויה" הקשורה בצופה כבר "מתה", ומתייחס לדיון של הגל ב"מות האמנות" מתוך ההרצאות על האסתטיקה.
עבור הגל, האמנות כבר לא נחוצה למימוש האמת ב"רוח המוחלט" (בתור חושית-ייצוגית היא פחותה מהדת הייצוגית-דוגמטית ומן הפילוסופיה המחשבתית-מופשטת הנעלית משתיהן) והיידגר אומר שאף על פי שהאמנות המשיכה להתפתח הרבה אחרי תקופת הגל, השאלה אודות היכולת של האמנות להיות מקור לאמת עבור הדאז'ין ההיסטורי נותרה פתוחה.
היידגר מעלה את השאלה, האם האמנות במובן שהגל תפס אותה (בתפיסה שקיימת למעשה מאז היוונים) כבר מתה, האם יש לה עדיין "מקור" ממנו היא יכולה לנבוע.
השאלה מהדהדת את השימוש המחודש של היידגר במובן הפרה-סוקראטי של אמת בתור אי-הסתרה, אותה הציג במהלך החיבור.
היידגר גם מותח ביקורת באופן סרקסטי על הייחס לאמנות כחשובה באופן נצחי, מטעמים מסחריים.
בנספח היידגר מנסה להבהיר את הסתירות לכאורה בתפיסת האמת שהוא מציג בחיבור.
השפעה עיקרית על תפיסתו של היידגר את האמנות הייתה הפילוסופיה המאוחרת של ניטשה.
בספר "הרצון לעוצמה", ניטשה טוען כי אמנות עדיפה על האמת (ניטשה ערער על תפיסות האמת המקובלות לאורך הקריירה שלו, עוד במאמרים מוקדמים דוגמת "על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי").
היידגר חולק על קביעה זו בסופו של דבר, לא בגלל היחסים ההיררכים שמציע ניטשה, אלא בגלל הגדרת האמת שלו, שלטענתו היא מסורתית יתר על המידה.
היידגר, מערער על שיטות אמנותיות מסורתיות.
ביקורתו על מוזיאונים, למשל, מאוזכרת רבות.
ונעשו שימושים בהגות המוצגת בחיבור זה כדי לתאר אמנות פוסטמודרני כמו "מיצב" ו"מיצג".
מבקרי היידגר טוענים כי הוא משתמש בטיעונים מעגליים ולעיתים קרובות נמנע מהנמקה לוגית, תחת העמתלא כי הדבר עדיף למציאת האמת.
(למעשה, היידגר משתמש בגרסה מעודכנת של השיטה הפנומנולוגית; ראו המעגל ההרמנויטי).
העיסוק של היידגר במושג ה"אדמה", מייצר קונטרציה בעייתית בלשון המעטה, בשל העובדה שהנאצים ראתה באמנות דרך לקידום את ערכי "דם ואדמה" כנגד "האמנות המנוונת".
עם זאת, בניגוד לגישה נאצית זו, ואף שהיה חבר המפלגה הנאצית, היידגר לא נשען על הבחנה זו, ולראייה מאמץ את האמנות ה"מנוונת" של ואן גוך, כשהוא מבקר בחריפות את תפיסת האמת כהתאמה ואת האמנות כחיקו המציאות (מימזיס).
רעיונותיו של היידגר בנוגע לאמנות נחשבים רלוונטיים לדיונים באמת אמנותית.
מחשבותיו של היידגר בעניין זה השפיעו גם הם על החשיבה האדריכלית, במיוחד מבחינת החשיבה על שאלת המגורים.
למשל בספרם של כריסטיאן נורברג-שולץ וגאוני לוקי, "לקראת פנומנולוגיה של אדריכלות", ובספרו של נאדר אל-ביזרי , "על מגורים: רמיזות היידגריאניות לפנומנולוגיה אדריכלית".
להוצאה המחודשת משנת 1960 נוספה הקדמה של הפילוסוף וההרמנויטקן הנס גאורג גדמר.
הדיון בנעליים של ואן גוך
לאחר שקורט גולדשטיין שמע בשנות השלושים הרצאה של היידגר על ציור הנעליים של ואן גוך ואת הזיהוי שלהן עם נעלי איכרה, הוא סיפר על כך לידידו, ההיסטוריון של האמנות, מאייר שפירו .
לאחר ששפירו חקר את הסוגיה, הוא כתב בחיבורו "טבע דומם כאובייקט אישי – הערה על היידגר וואן-גוך" (1968) כי בניגוד לפרשנותו של היידגר, הנעליים בציור ואן גוך בו דן, אינן נעלי איכרה אלא נעליו של ואן גוך.
ז'אק דרידה ביקר הן את היידיגר והן את שפירו במאמר המופיע בקובץ המאמרים "אמת וציור" וייחס לשניהם תמימות בעייתית.
להגנת היידגר, טען כי האמת העובדתית היבשה ששפירו מציג כנגדו, לא מהותית לניתוח של היידגר ולהגות שהוא הציג דרכה.
לאחרונה, הפילוסוף האמריקאי איין תומסון הציג הפרכות לטענותיו של שפירו.
פרדריק ג'יימסון השתמש בספרו פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר בניתוח הנעליים של ואן גוך אצל היידגר, כדי להבחין בין האמנות המודרנית לפוסט מודרנית, המתבטאת בציור הנעליים של אנדי וורהול.
מקורו של מעשה-האמנות, תרגום: שלמה צמח, הוצאת דביר, 1968
מקורו של מעשה האמנות, תרגום: אדם טננבאום, עריכה מדעית: רות רונן וחגית אלדמע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
מאייר שפירו, "טבע דומם כאובייקט אישי – הערה על היידגר וואן-גוך", מבחר מאמרים בתולדות האמנות, עורך: מרדכי עומר, הגלריה של אוניברסיטת תל אביב, 2003
פרדריק ג'יימסון, "דקונסטרוקציה של ההבעה", פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר, רסלינג, 2008.
מקטמת, או קטמת, או דה-ביקר (DeBeaker) היא כלי עבודה חקלאי חשמלי, המיועד לקיטום מקור, ציפורן או אצבע של עופות, בדרך כלל תרנגולות במשקים, על מנת למנוע קניבליזם בקרבות בין העופות ובכך למנוע פחת בייצור ביצים בלולי מטילות.
המקמטת בנויה מגוף חימום שיוצר חום של כ-750 מעלות צלזיוס בלהב פלדה צר.
הלהב החם חותך את האיבר הנקטם שמונח בינו לבין סדן מתכת (בדומה לגיליוטינה) ומופעל על ידי דוושת רגל, דבר המאפשר למפעיל חופש תנועה בידיו כדי לאחוז בבעל החיים המטופל.
המכשיר שהומצא ויוצר בארצות הברית היה בשימוש נרחב בישראל בשלושת העשורים הראשונים לעצמאות.
כיום מיוצר המכשיר בהודו ונמצא בשימוש במדינות העולם השלישי.
מקורית אמריקנית (שם מדעי: Nycticryphes semicollaris) היא מין של עוף מים ממשפחת המקוריתיים החיה באמריקה הדרומית, והיא העוף היחיד בסוגו והמין היחיד במשפחה שאינו שייך לסוג רוסטרטולה.
המקורית מגיעה לאורך 19 עד 23 סנטימטרים ולמשקל 65 עד 86 גרם בממוצע.
בניגוד לקרובי משפחתה היא חסרת דו-צורתיות זוויגית, והזכרים והנקבות בעלי גוני ראש וחזה בצבע חום-כהה, מקור כתום דק וארוך והגב אפור-חום כהה כשהבטן והצידיים לבנים.
הרגליים ארוכות ובהירות ובעלות קרומי שחייה.
היא קוראת בקריאות חרישיות יחסית בינות לצמחיית הביצות.
המקורית חיה לאורך גדות מים וביצות, גדות נהר או באחו מוצף מדרום ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי ועד לצ'ילה וארגנטינה.
לרוב היא פעילה לבדה או בזוגות אך גם בקבוצות קטנות.
היא מדשדשת בביצות בעזרת מקורה ומחפשת חרקים, רכיכות, תולעים וזרעים במים וחוטפת אותם בעזרת המקור הדק והארוך.
מין זה הוא מונוגמי וזוג הורים מטפלים יחד באפרוחיהם.
הם מקננים על קרקע רדודה בקרבת המים מקן עשוי צמחייה והנקבה מטילה 2 עד 3 ביצים.
המקורית נוהגת להתרבות בקבוצה קולוניאלית, מה שתורם להרחקת טורפים מהביצים.
לפי התפישה המחקרית המקובלת, מקורות היהדות החלו להתפתח בעידן הברונזה בקרב , ובמיוחד מהדת הכנענית הפולתאיסטית.
לאחר מכן הדת היהודית המוקדמת חיה בצמוד ל ושלבה לתוכה אלמנטים מהדת הבבלית לפולחן יהוה, כפי שחלק מספרי התנ"ך מראים.
במהלך עידן הברזל המוקדם, הדת היהודית החלה להפוך למופרדת יותר ויותר מהדת הכנענית.
היא החלה להתאפיין בסגידה לאל-אחד, תוך הכרה בקיומם של אלים אחרים.
תקופה זו ידועה בשם מונולטריזם.
לאחרה החלה תקופת ההכרה באלי כנענן האחרים, תוך דיכויים; שלב זה התמזג עם השלב המונותאיסטי המאוחר יותר, שדחה הכרה באלים אחרים, בין אם מקורם מכנען או חלקים אחרים בעולם.
בתקופת גלות בבל, במהלך המאה ה-5 וה-6 לפני הספירה (סוף תקופת הברזל ה-1), החלו חוגי היהודים הגולים בממלכת בבל לזקק תפישות מוקדמות יותר של המונותאיזם סביב פולחן יהוה, העם הנבחר והברית עם אלוהים.
תאולוגיה זו של מונותאיזם תוך אמונה בברית קדושה עם בורא העולם נהייתה לאחר-מכן לדת המדינה של ממלכת יהודה.
מהמאה ה-7 לפני הספירה עד לתחילת הספירה הנוצרית, הדת הקדומה של שבטי ישראל התפתחה למספר זרמים תאולוגים נפרדים, ביניהם שרכזה את כוחה של הכהונה, ולאחר קריסתה הפכה ליהדות הרבנית.
תאולוגיית קץ הימים של יהדות בית-המקדש השני מראה קרבה לתאולוגית קץ הימים הזרטוסטריאנית.
הטקסט של התנ"ך נכתב בתקופה זו, והורכב מהסינתזה של טקסטים דתיים מגוונים בתהליך של סינתזה דתית.
מעבר לזרם זה, בתקופה זו היה נפוץ זרם היהדות ההלניסטית בגלות, וכן הדת השומרונית, שהיוותה את הזרם הגדול ביותר ביהדות ארץ-ישראל עד לטיהורים האתניים שבצעה בהם ביזנטיון.
במהלך שלהי העת העתיקה החלה להתפתח היהדות הרבנית.
בין המאה ה-3 ל-6 לספירת הנוצרים החלו להיכתב הגרסאות הנוכחיות של התנ"ך והתלמוד.
העותקים העתיקים ביותר מנוסח זה, המכונה נוסח המסורה מגיעים מתחילת המאה ה-11, בדמות כתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד.
בעקבות הרדיפות הנוצריות בימי-הביניים, שריפות הספרים והטיהורים הדתיים של יהודים מערים רבות, העותקים הראשונים של התלמוד וספרות חז"ל שבידנו מתוערכים לאמצע המאה ה-14.
ליהדות הנוכחית שלושה אלמנטים מרכזיים שמאפיינים אותה: לימוד וקריאת התורה, הזדהות עם רעיון בחירת עם ישראל, ועמידה במצוות שמופיעות בתורה.
כל אלו מקורם בעידן הברזל המאוחר בממלכת יהודה וביהדות בית-שני.
החל מהשליש האחרון של המאה ה-10 לפנה"ס, נכחו בכנען שתי ממלכות שסגדו ליהוה: ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
מאחר שאפיונן המשותף של דתות אלו הוא הסגידה ליהוה כאל המרכזי בפנתאיון של אלי-כנען, דתן המשותפת מכונה במחקר יהויזם.
תופעה זו של מונולטריזם לא אפיינה אך ורק את ישראל ויהודה; כמוש היה אלה של מואב, מולך אלה של עמון וקוס אלה של אדום.
כל דת זיהתה אלה אם אחרת, שגם לה התבצעה סגידה, בין אם זו האשרה (אלה), או השכינה, אשתו של יהוה בדת של ממלכת ישראל ויהודה.
ביחד, התפישה הייתה כי האל הלאומי ואשתו שולטים על שאר פנתיאון האלים הכנעני, תפישה שככל הנראה הייתה משותפת לכל הממלכות הכנעניות באותה תקופה.
במאה ה-8 לפנה"ס הן ממלכת יהודה והן ממלכת ישראל נהיו למדינות-חסות של אשור.
אולם, ב-722 לפני ספירת הנוצרים ממלכת ישראל מרדה באשור, והפליטים ממנה ברחו לממלכת יהודה.
פליטים אלו הביאו עמם את התפישות המפותחות יותר של המונותאיזם לממלכת יהודה, בה הם אומצו בחום בידי מעמד בעלי-הקרקעות והכהונה.
מעמד זה המליך את יאשיהו בעודו בן -8 במטרה לרכז את כוחו ואת הסגידה ליהוה.
הוא עמד בראש זרם חברתי שקרא לביסוס דת מונותאיסטית סביב פולחן יהוה הקדמון וכן עצמאות פוליטית מאימפריית אשור.
בעקבות הצלחת הכתרתו של יאשיהו למלכות, החלה רפורמה רחבה של הדת היהדות, והכרזה על ברית בין יהודה ליהוה שתחליף את הברית בין יהודה לאשור.
בזמן שתהליך פוליטי-דתי-כלכלי זה התרחש, האל יהוה כבר החל לספוג את המאפיינים של שאר אלי הפנתיאון הכנעני.
תהליך זה היה חלק חשוב מההתפתחות של אחד המאפיינים המרכזים בזרמים המרכזיים של הדת היהודית הנוכחית, המונותאיזם הבלתי-מתפשר שלה.
למרות זאת, העמים העתיקים של כנען בתקופה זו לא עסקו בדתות כתובות וסגידה לאלים מרכזיים, אלא סגדו במסגדים מקומיים לאלים מקומיים בפולחנים חקלאיים ועונתיים.
על-כן, נהוג לקבל כי גם בתקופה זו התפישה הנפוצה של יהוה הייתה בדמות גשמית, של אל שמיים זועף שמגיע מהמדבר, קולו הוא הברקים והרעמים, אל מלחמה שבזכותו בני-ישראל יצאו ממצרים (מקום הסגידה המקומי המקורי של יהוה) וכבשו את כנען.
לנוכח המעבר למונולטריזם שאפיין את תקופה זו, לפחות בקרב השלטון ומעגלי הסגידה של ערי בית-המקדש, יהוה נהיה יותר ויותר לאל העליון, שביחד עם האשרה שולט בשאר אלי-כנען, ואף מביסם ומגרש אותם מהארץ.
בשנת 2022 פרסם פרופ' יונתן אדלר מאוניברסיטת אריאל מחקר מקיף על מקורות היהדות, ובו ניסה להתחקות אחר העדויות הקדומות ביותר לשמירת נרחבת של חוקי התורה בקרב יהודים (יהודים במובן של יהודאים: הקבוצה האתנית שמוצאה בממלכת יהודה).
השפעות העולם העתיק על היהדות
על פי פרופ' ישראל קנוהל בני ישראל הגיעו משלושה אזורים.
מצריים העתיקה, מסופוטמיה ומאזור הממלכה החיתית.
וממקומות אלה נלקחו מנהגים ונוהגים שונים.
הציציות, או כנף הבגד, היו מעין סגנון לבוש מקובל בעולם העתיק.
עקב מילגרום, הספרות והאמנות של המזרח הקדום מצביעות על חשיבותו של כנף הבגד: "הוא הרחבה של אישיות בעליהם ושל סמכות שלטונו"; "ככל שהאדם חשוב יותר, כך רקמת כנף בגדו מפוארת יותר"
מְקַטֵּב (בלועזית: פולרייזר) הוא מסנן המאפשר לגלים אלקטרומגנטיים בעלי קיטוב מסוים לעבור דרכו תוך שהוא מונע מגלים בעלי קיטובים אחרים לעבור.
מקטבים משמשים בטכניקות ובמכשירים אופטיים רבים.
השימוש במקטבים נפוץ בצילום ובטכנולוגיית גבישים נוזליים (LCD).
כפי שרואים בתמונות משמאל, ניתן להשתמש במקטב המורכב על מצלמה כדי לסנן החזרות לא רצויות.
מקטבים נמצאים בשימוש נפוץ גם עבור סוגים אחרים של גלים אלקטרומגנטיים מלבד אור נראה, כגון גלי רדיו, גלי מיקרו וקרני רנטגן.
במציאות, מקטבים אינם חוסמים באופן מושלם את הקיטוב הניצב לציר הקיטוב שלהם; היחס בין העברת הרכיב הלא רצוי להעברת הרכיב הרצוי נקרא "יחס הכחדה", כאשר ערכים גבוהים יותר מיצגים ביצועים טובים יותר, דהיינו הנחתה גבוהה יותר של רכיב הקיטוב הבלתי רצוי.
כל מנגנוני הקיטוב (בליעה סלקטיבית, החזרה, פיזור ושבירה כפולה) מבוססים על צורה כלשהי של חוסר סימטריה, הנחוצה כדי להעדיף קיטוב מסוים.
חוסר הסימטריה יכול להיות מינורי, כמו שוני בזווית הפגיעה, אבל בדרך כלל הוא קשור באנאיזוטרופיות ברורה בחומר עצמו.
סוגי המקטבים העיקריים הם מקטבים קוויים ומקטבים מעגליים.
מקובל כי אם מתייחסים ל"מקטב", ללא תיאור הכיווניות שלו, הכוונה היא למקטב קווי.
ניתן לחלק מקטבים קוויים לשתי קטגוריות כלליות: מקטבים בולעים הנקראים גם מקטבים דיכרואים, שבהם מצבי הקיטוב הלא רצויים נבלעים על ידי ההתקן, ומקטבים מפצלי קרניים, שבהם הקרן הלא מקוטבת מפוצלת לשתי קרניים עם מצבי קיטוב ניצבים.
כאשר מקטב קווי אידיאלי ממוקם בקרן אור מקוטבת ליניארית, עוצמת הקרינה (I) של האור שעובר דרכו ניתנת על ידי
הדרך למדוד אם התקן כלשהו הוא אכן מקטב קווי היא בדיקה האם הוא מציית לחוק מאלוס: כאשר ממקמים מקטב נוסף, המכונה אנאליזר, אחרי המקטב הנבדק, לפי חוק מאלוס יתקבל מקסימום העברה כאשר הזווית בניהם היא אפס, ומינימום כאשר הזווית בניהם היא 90°.
מקטבים דיכרואיים (בעלי בליעה סלקטיבית)
מקטבים בולעים אור המקוטב בכיוון מסוים יותר מאשר אור המקוטב בניצב לו.
מקטב מסוג זה הוא אנאיזוטרופי באופן בולט ומציג בליעה משמעותית של קיטוב קווי בכוון מסוים בעוד הוא כמעט שקוף לקיטוב בכוון ניצב לו.
אחד המקטבים הקוויים הפשוטים ביותר הוא מקטב רשת תיל .
זה אינו מקטב דיכרואי על פי הגדרתו כי אינו בולע את אחד מכווני הקיטוב אלא מחזיר אותו, אך הוא נכלל בקטגוריה זו מסיבות פדגוגיות כיוון שעקרון הפעולה שלו משותף עם מקטבים דיכרואים נפוצים אחרים.
מקטב זה מורכב ממערך חוטים מתכתיים מקבילים במישור הניצב לכוון התקדמות האלומה.
הקיטוב שאינו מועבר אינו נבלע אלא מוחזר ולכן מקטבים מסוג זה יכולים לשמש כמקטבים מפצלי קרן.
הבליעה השיורית גבוהה יחסית בהשוואה לרוב המקטבים הדיאלקטריים, אם כי נמוכה בהרבה מאשר במקטבים בולעים.
יתרונם בביצועי קיטוב טובים בתחום אורכי גל רחב, בתפקוד טוב גם באלומות מתכנסות (תוך שמירה על ביצועי קיטוב בתחום של אפילו 0-45°) ובהיותם קומפקטיים וקלים לסיבוב.
המגבלה באורכי הגל הארוכים נובעת מבליעה על ידי המצע ולא מאבדן ביצועי קיטוב של הרשת, והמגבלה באורכי הגל הקצרים נובעת מהמרחק בין התיילים.
כמה סוגים של מקטבי רשת תיל מקטבים היטב בתחום ספקטראלי רחב של 450 עד 2000 ננומטר, עומדים בטמפרטורות של מאות מעלות צלזיוס ובעצמות קרינה של 50 קילוואט לסנטימטר רבוע ללא נזק (אך הם יקרים בהרבה ממקטבי יריעה דיכרואיים).
כאשר רכיב השדה החשמלי של גל אלקטרומגנטי מקביל לחוטים המוליכים, הוא יגרום לתנועת אלקטרונים לאורך החוטים, מה שיוצר זרם חשמלי וכתוצאה גם חום כתוצאה מהתנגשות אלקטרונים.
מכיוון שהאלקטרונים חופשיים לנוע בכיוון זה, המקטב מתנהג באופן דומה לפני השטח של מתכת בעת החזרת אור, והגל מוחזר לאחור, מלבד כמות קטנה של אנרגיה שאובדת לחימום החוט.
כאשר רכיב השדה החשמלי של הגל הפוגע ניצב לחוטים, האלקטרונים אינם יכולים לנוע מעבר לתנועה לרוחב כל חוט, וכמעט ואין אינטראקציה בין הגל הפוגע לחוטים, הוא עובר ללא הפרעה ולכן רק מעט אנרגיה מוחזרת והגל הפוגע עובר ברובו דרך הרשת.
במקרה זה הרשת מתנהגת כמו חומר דיאלקטרי.
התנהגות זו גורמת לגל המועבר להיות מקוטב באופן קווי כך שרכיב השדה חשמלי שלו ניצב לחוטים.
ההשערה שהגלים "חומקים" דרך הפערים בין החוטים אינה נכונה.
כאשר אורך הגל שווה למרווח בין התיילים, שני רכיבי הקיטוב מועברים.
לשימושים מעשיים, המרחק בין החוטים חייב להיות קטן מאורך הגל של הקרינה הפוגעת כדי לתפקד כמקטב, והרשת תתנהג כמקטב יעיל כאשר המרחק בין התיילים קטן מחצי אורך הגל, בקירוב.
בנוסף, רוחבו של כל חוט צריך להיות קטן בהשוואה למרחק בין החוטים.
לכן, קל יחסית לבנות מקטבי רשת תיל עבור גלי רדיו (כולל גלי מיקרו), ועבור קרינה תת אדומה באורכי גל ארוכים ובינוניים.
עבור אופטיקה בתת-אדום הרחוק, ניתן לייצר את המקטב אפילו כרשת עצמאית.
באור נראה, יותר קשה לממש מקטב כזה.
ב-1960 פורסם ההישג של רשת בצפיפות של 2160 תיילים למילימטר ששימשה כמקטב בתחום התת-אדום.
בעזרת טכניקות ליתוגרפיות מתקדמות ניתן גם לבנות רשתות מתכתיות צפופות מאוד (מרווחים טיפוסים בין מרכזים בשיעור של 50–100 ננומטר), מה שמאפשר מימוש מקטב אף באור נראה.
מכיוון שמידת הקיטוב תלויה אך מעט באורך הגל ובזווית הפגיעה, מקטבי רשת תיל משמשים ליישומים כגון מקרנים.
גם למקדם השבירה של המצע הנושא את החוטים יש משמעות, והמקטב יתפקד טוב יותר עבור מקדמי שבירה נמוכים יותר.
במקרים בהם נחוץ להשתמש במצע בעל מקדם שבירה גבוה, כמו סיליקון או גרמניום, מומלץ להשתמש בציפוי נגד החזרה על המצע לפני נידוף התילים המוליכים, כיוון שמצע המצופה בציפוי מושלם נגד החזרה מתפקד כאילו הרשת תלויה באוויר.
ניתן להשתמש במקטב רשת תיל כמקטב מפצל קרניים יעיל, על ידי הצבתו בזווית לקרן הפוגעת, ומקטב כזה מתפקד היטב גם במפתח נומרי גבוה.
מסיבות אלו, משתמשים בו כתחליף למקטב מפצל קרניים מבוסס מנסרה (פריזמה) במקרנים.
גבישים מסוימים הם דיכרואיים, בולעים קיטוב בכוון מסוים אך מעבירים קיטוב ניצב ולכן ניתן להשתמש בהם כמקטבים קוויים.
הגביש הידוע ביותר מסוג זה הוא טורמלין.
עם זאת, גביש זה משמש לעיתים רחוקות כמקטב, מכיוון שהאפקט הדיכרואי שלו תלוי מאוד באורך הגל, מה שגורם לגביש להראות צבעוני.
גם הוא דיכרואי, אינו צבעוני מאוד אך עדיין יכול להראות ורוד כשהוא מואר באור לבן בקיטוב מסוים וירוק כשהוא מואר בקיטוב אחר.
את שני סוגי הגבישים הללו (הרפטיט וטורמלין) קשה לגדל לגבישים גדולים.
גבישים אלו מתנהגים כמקטבים דיכרואיים כיוון שהכוחות האלסטיים שקושרים את האלקטרונים בחומר אינם סימטריים.
סוג המקטב הנפוץ ביותר הוא מקטב יריעה דיכרואי (dichroic sheet polarizer), העשוי לרוב ממצע פולימר ובו מולקולות צבע או גבישים הבולעים אור המקוטב לאורך הציר הארוך של המולקולות.
הגרסה הראשונה של מקטב פולארויד פותחה על ידי אדווין לאנד (מייסד פולארויד) וצוותו בשנת 1930 ונקרא יריעת-J.
מקטב זה הכיל גבישי הרפתיט סב-מיקרוסקופיים ומקבילים זה לזה, מוטמעים ביריעת צלולוז-אצטט, ותפקדה כגביש דיכרואי שטוח.
חסרונו של פתרון זה היה בנטייתו לפזר את האור העובר, בגלל הפיזור מהגבישים הזעירים, ולכן נראה מעורפל.
צורתו הנוכחית של הפולארויד הומצאה ב-1938 על ידי אותה קבוצה, נקראה יריעת-H והיא עשויה מפלסטיק פוליוויניל אלכוהול (PVA) עם כמויות זעירות של יוד.
מקטב זה מתפקד באופן דומה בקנה מידה אטומי למקטב רשת-תיל וניתן לחשוב עליו בתור הגרסה הכימית שלו.
חימום ומתיחת היריעה בכוון מסוים במהלך הייצור גורמת לשרשראות ה-PVA הארוכות להתיישר בכיוון המתיחה.
בשלב זה טובלים את היריעה בתמיסת יוד, מולקולות היוד מתחברות למולקולות ה-PVA והופכות אותן למוליכות לאורכן.
אלקטרונים ערכיים מאטומי היוד מסוגלים לנוע באופן ליניארי לאורך שרשראות הפולימר, אך לא לרוחבן ולכן, אור פוגע המקוטב במקביל לשרשראות נבלע על ידי היריעה; אור המקוטב בניצב לשרשראות מועבר דרכה.
העמידות והפרקטיות של פולארויד הופכות אותו לסוג המקטב הקווי הנפוץ והזול ביותר בשימוש, למשל עבור משקפי שמש, מסנני צילום וצגי גביש נוזלי (למשל מסכי מחשב), והם זמינים בממדים של מעל מטר רבוע.
למקטבים אלו סף נזק נמוך של כ-1 ואט לסנטימטר רבוע כיוון שהם בולעים את הקיטוב שאינו רצוי והם אינם סובלים כלל מהפיזור המוגבר של יריעת ה-J כיוון שממדי המולקולות קטנים מכדי לגרום פיזור.
ישנן וריאציות נוספות של מקטבים כאלו המתוכננות לעמידות גבוהה יותר ללחות ולטמפרטורות גבוהות, לתחומים ספקטראלים שונים ולביצועים שונים, ומגוון מקטבים כאלו מיוצרים על ידי יצרנים שונים.
יחס ההכחדה נחשב טוב באופן מפתיע ביחס למחיר.
ניתן לשפר את עיוותי חזית הגל (wavefront distortion) על ידי שימוש בזכוכית כחומר מצע במקום פולימר, אך מימוש זה מעלה את מחיר המקטב.
חסרונו של פולארויד הוא בעמידות בקרינה על סגולה.
דוגמה אחת להתמודדות עם חיסרון זה היא טכנולוגיה דומה של מקטב מולקולרי, בשם פולאקואט (Polacoat), שממומשת על מצע של פלסטיק או זכוכית, ומתפקדת היטב בתחום רחב בין על סגול ועד תת-אדום קרוב.
סוג מודרני של מקטב בליעה בשם פולרקור (Polarcor) עשוי מננו-חלקיקי כסף מוארכים המוטבעים בשכבת זכוכית דקה של פחות מחצי מילימטר.
מקטבים אלה עמידים יותר, יכולים לקטב אור טוב בהרבה ממסנן פולארויד פלסטי, ומשיגים יחסי קיטוב של עד 1:100,000 ובליעת אור מקוטב נמוכה עד כדי 1.5% (בתת אדום), כאשר הוא מקוטב בכוון הנכון עבור תפקוד הפילטר.
מקטבי זכוכית כאלה מתפקדים בצורה הטובה ביותר עבור אור באורכי הגל הארוכים יותר של האינפרא אדום, ונמצאים בשימוש נרחב בתקשורת סיבים אופטיים.
מקטבים מפצלי קרניים מפצלים את הקרן הפוגעת לשתי אלומות בעלות קיטוב ליניארי שונה.
עבור מפצל אלומה אידיאלי, שתי האלומות הללו תהיינה מקוטבות באופן מושלם, עם קיטובים ניצבים.
אולם במקרים רבים מפצלי אלומה נפוצים אינם מושלמים ורק אחת משתי האלומות מקוטבת באופן מושלם, והשנייה מכילה תערובת של מצבי קיטוב.
בניגוד למקטבים בולעים, מקטבים מפצלי אלומה אינם צריכים לבלוע ולפזר את האנרגיה של מצב הקיטוב הלא רצוי, ולכן הם מתאימים יותר לשימוש עם אלומות בעלות עוצמה גבוהה כמו אור לייזר.
מפצלי אלומה הקרובים לשלמות שימושיים גם כאשר יש לנתח מערכת או להשתמש בשני רכיבי הקיטוב בו זמנית.
קיטוב על ידי החזרת פרנל - "ערימה של לוחות"
ניתן לייצר מקטב ליניארי פשוט על ידי מערך לוחיות שקופות המוטות בזווית ברוסטר ביחס לאלומה הפוגעת.
מערך זה מכונה "ערימה של לוחות" ("pile of plates").
זו היא קטגורית המקטבים הגדולה ביותר הנמצאת בשימוש בתת-אדום ובעל-סגול (כאשר אי אפשר להשתמש במקטבי יריעה דיכרואים או במנסרות קלציט), ונמצאת בשימוש גם באור נראה.
בתחום התת-אדום משתמשים בלוחיות העשויות מהמוליכים למחצה סיליקון, גרמניום וסלניום.
האור פוגע בערימת הלוחות בזווית שאינה זווית ישרה ויש שימוש בשיטה זו גם בהחזרה וגם בהעברה.
כיוון שמרבית המקטבים הללו מתפקדים בזוויות קרובות לזווית ברוסטר, הם נקראים גם מקטבי זווית ברוסטר.
על פי נוסחאות החזרת פרנל, כאשר אור מוחזר מממשק בין שני חומרים שקופים, ההחזרה שונה עבור אור המקוטב ב מאשר עבור אור המקוטב בניצב לו.
אור המקוטב במישור הפגיעה נקרא מקוטב ב-p, בעוד שאור המקוטב בניצב לכך נקרא מקוטב ב-s.
בזווית מיוחדת המכונה זווית ברוסטר, לא מוחזר כל אור בקיטוב p מהממשק, ולכן כל האור המוחזר חייב להיות מקוטב ב-s.
אור זה הוא בעל שדה חשמלי ניצב למישור הפגיעה.האור שאינו מוחזר מכל ממשק, מועבר דרכו (בהנחה של אפס בליעה).
בזווית מיוחדת זו, חלק מהאור המקוטב ב-s מוחזר מכל ממשק של כל לוח, אך ההחזרה לא מכילה אף לא שביב אור המקוטב ב-p.
עבור מערך לוחיות כזה, כל החזרה מדללת את האור העובר דרכן מאור המקוטב ב-s ולכן משאירה באלומה המועברת חלק גדל והולך של אור מקוטב ב-p.
עבור אור נראה באוויר ומערך העשוי מזכוכית טיפוסית, זווית ברוסטר היא כ-56°, ועבור כל ממשק אוויר-זכוכית או זכוכית-אוויר, מוחזר כ־15% מקיטוב s הקיים באלומה.
בשיטה זו נדרשות לוחיות רבות כדי להשיג אפילו קיטוב p בינוני של האלומה המועברת.
עבור מערך של 10 לוחיות מתקיימות 20 החזרות ולכן מועבר רק כ-4% של האור המקוטב ב־s.
ככל שמקדם השבירה גבוה יותר, ידרשו פחות לוחיות לאותה רמת קיטוב בהעברה.
ככל שהזווית בה פועל המקטב גדלה, כך גדל גם גודלו הפיזי של המקטב.
הקרן המוחזרת, אף על פי שהיא מקוטבת s במלואה, משתרעת על פני שטח גדול ועשויה לא להיות שימושית במיוחד.
דוגמה לכך הוא גרמניום בתת-אדום למשל, עבורו זווית ברוסטר היא 76°, גבוהה משמעותית משל זכוכית באור נראה.
לכן במקרה בו קוטר האלומה הוא 25 מילימטר תצטרך כל לוחית גרמניום להיות לפחות בגודל של 25 על 100 מילימטר, ואם מדובר בשימוש ברכיב s, בהחזרה, שלוש לוחיות כאלו ידרשו מקטב באורך של מעל 200 מילימטר.
ניתן להשיג קרן מקוטבת שימושית יותר על ידי הטיית מערך הלוחיות בזווית תלולה יותר ביחס לקרן הפוגעת.
באופן לא אינטואיטיבי, שימוש בזוויות פגיעה גדולות מזווית ברוסטר מניב דרגת קיטוב גבוהה יותר של הקרן המועברת, על חשבון העברה כוללת מופחתת.
עבור זוויות פגיעה תלולות מ-80°, הקיטוב של הקרן המועברת יכול להתקרב ל-100% עם ארבע לוחיות בלבד, אם כי עוצמת ההעברה נמוכה מאוד במקרה זה.
הוספת לוחות נוספים והפחתת הזווית מאפשרות השגת פשרה טובה יותר בין העברה לאיכות קיטוב.
בראשית המאה ה-19 הדרך הידועה היחידה ליצירת אור מקוטב הייתה באמצעות גביש קלציט, ששימש אז לפיתוח חוק מאלוס.
לגבישים כמו קוורץ וקלציט תכונות שבירה הכפולה המאפשרות לנצלם כמקטבים.
בגבישים אלה, קרן אור לא מקוטב הפוגעת בפני השטח שלהם מתפצלת על ידי שבירה לשתי קרניים, קרן רגילה (קרן o), וקרן המכונה יוצאת דופן (קרן e).