tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי דרישת הרבנות בירושלים, הרב גם אחראי ומפקח על עבודת משגיחי הכשרות הקבועים אשר עובדים במשכן.
בנוסף, כחלק מהיותו האחראי על ענייני הדת במשכן הוא אחראי על מכירת חמץ השנתית של הכנסת, בית הכנסת במשכן, ספרי התורה, הדרכת גבאי בית הכנסת, וכן על תשמישי הקדושה ועוד.
דרישות הסף הדרושות כדי להיות רב הכנסת הוא תואר ראשון ממוסד אקדמי ותעודת משגיח כשרות בסיסית של הרבנות (בעבר הדבר היה מחייב גם תעודת הסמכה רשמית מהרבנות הראשית לישראל אך בוטל ב-2018).
כיום, בתפקיד רב הכנסת יכולים לכהן גם גברים וגם נשים, עד 2018 רק גברים יכלו לכהן בתפקיד זה.
בחירה לתפקיד רב הכנסת אינה קצובה במספר של כהונות, למעשה רב הכנסת יכול לשמש בתפקיד עד לפרישתו מבלי שרבנים נוספים יוכלו להתמודד לתפקיד.
החל מספטמבר 2018, מכהן בתפקיד הרב אביעד גוטמן.
נציבות הדורות הבאים – גוף מייעץ שהתקיים בין השנים 2001–2006 ותפקידו היה לפקח שהחקיקה בישראל לא תפגע בדורות הבאים.
לאחר סיום כהונתו של הנציב הראשון, בשנת 2006, לא מונה לו מחליף והנציבות חדלה מפעילות.
בשנת 2010 בוטלה הנציבות בחוק.
חבר הכנסת הוא אחד מ-120 הנציגים המכהנים בכנסת, לאחר שנבחרו לכהונה זו על ידי אזרחי מדינת ישראל בבחירות דמוקרטיות.
אדם מעל גיל 21 רשאי להיבחר לתפקיד, ובנוסף לחברותו בכנסת, יכול חבר הכנסת לכהן כחבר בוועדות הכנסת ולכהן כשר או סגן שר בממשלת ישראל.
ראש הממשלה, ממלא מקומו וסגני שרים חייבים לכהן גם כחברי הכנסת.
חובותיו וזכויותיו של חבר הכנסת מעוגנות בחוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, תשי"א–1951. מטרת חסינותו של חבר הכנסת היא להבטיח שצעדיו לא יוצרו על ידי גורמים שלטוניים אחרים.
החל מהכנסת השש עשרה החסינות אינה מוענקת אוטומטית וניתנת לחבר הכנסת על פי בקשתו.
זכויות נוספות של חברי הכנסת כוללות זכות לקבלת דרכון שירות בעת נסיעתם מחוץ לישראל, זכאות לנסיעה חינם בתחבורה ציבורית ברחבי המדינה, פטור מחובת שירות סדיר בצה"ל, קבלת רכב ותשלום הוצאות אחזקתו, קצובת ביגוד, וכן החזר הוצאות על משלוח דברי דואר ומנוי על שני עיתונים יומיים.
חובותיו של חבר הכנסת כוללות, בראש ובראשונה, שמירה על ערכי היסוד של מדינת ישראל ונאמנות לעקרונותיה.
חבר הכנסת מחויב להקדיש את זמנו ומרצו למילוי תפקידו ונאסר עליו לקבל הנאה חומרית מתוקף מעמדו.
פעילותו של חבר הכנסת היא עיסוקו הבלעדי, מלבד פעילות בשליחות המפלגה, והשימוש בתואר "חבר הכנסת" ייעשה אך ורק לצורך מילוי תפקידו.
פעילותו במסגרת מליאת הכנסת וועדותיה תיעשה בכפוף לתקנון הכנסת ולהוראות יושב ראש הכנסת ויושבי ראש הוועדות.
חברי הכנסת הם נציגי ציבור האזרחים במדינת ישראל.
מתוקף תפקידם הייצוגי, נעשו לאורך השנים ניסיונות לשימור המרקם החברתי והפלורליזם האידאולוגי בין חברי הכנסת.
במפלגות בהן נהוגה ועדה מסדרת מקובל שרשימת מועמדי המפלגה מורכבת כך שתכיל בה ייצוג לאישים תושבי אזורים שונים בארץ, בעלי התמחות מקצועית שונה ושהם נציגי מגזרים שונים מבחינת דת ומגדר.
במפלגות בהן מתקיימות בחירות מקדימות מקובל לקיים משבצות שריון ברשימת המפלגה לצורכי העדפה מתקנת.
למרות העובדה שמאז כינונה של הכנסת הראשונה כיהנו בה חברי כנסת דתיים וחרדים, הרי שהספרות ההלכתית העוסקת במעמדו ההלכתי של חבר הכנסת כמחוקק ובמעמדה של הכנסת כמוסד קולגיאלי לחקיקה, זכו לדיונים הלכתיים ספורדיים בספרות ההלכה.
פערים אלה השפיעו ומשפיעים גם כיום על היחס ההלכתי לחוקי מדינת ישראל.
שתי תפיסות הלכתיות נפוצות רואות בחבר הכנסת שלוח של מצביעיו, ותפיסה הלכתית נוספת רואה בו נציג של "אדם חשוב" המתפרש כ"גדול תורה".
הכנסת וחברי הכנסת עומדים בקשר מתמיד עם הציבור לצורכי עבודתם.
במהלך השנים התרחבה מעורבות הכנסת גם בקשרי חוץ, לצורכי הסברה ולימוד משותף של נהלים פרלמנטריים.
בשנת 1951 הוקמה במסגרת ועדת הכנסת ועדת משנה לפניות הציבור, בה מטופלות באופן שוטף פניות ציבור ומתנהלים דיונים הנוגעים למצוקות הפרט ולהגנת הצרכן.
החל בכנסת הארבע עשרה מתקיימת הוועדה במעמד של ועדה מיוחדת.
לרשות חבר הכנסת עומד תקציב שנתי לקיום קשר עם הציבור ושכירת לשכה פרלמנטרית מחוץ לכנסת.
חבר הכנסת רשאי לשלוח מכסת מכתבים ודברי דואר ללא תשלום.
מוסד הכנסת פעיל במסגרת האיגוד הבין-פרלמנטרי ומזכיר הכנסת חבר באיגוד המזכירים הכללים של פרלמנטים.
לכנסת מעמד של משקיפה במועצת אירופה ובפרלמנט האירופי, והיא משתתפת כמשקיפה באספות נאט"ו, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה והארגון לשיתוף פעולה כלכלי של מדינות הים השחור.
חברי הכנסת רשאים לקיים, באישור יושב ראש הכנסת, אגודות ידידות פרלמנטריות ולקיים באמצעותן קשרים ישירים עם נציגים בפרלמנטים זרים.
חברי הכנסת משתתפים גם במסגרת משלחות פרלמנטריות רשמיות, המייצגות את הכנסת ומתארחות בפרלמנטים זרים.
החל משנת 2004 פועל מכוח חוק, ערוץ הכנסת, המשדר באופן רציף במשך חמישה ימות השבוע, ובו משודרים דיוני המליאה, דיונים נבחרים מהוועדות ותוכניות מגוונות בנושאי מדע המדינה.
שידוריו ניתנים לצפייה גם באמצעות אתר האינטרנט של הכנסת ובשידורים הישירים מדיוני הוועדות ניתן, לעיתים, לאזרחים להשתתף באופן מקוון.
החל משנת 2017 הושק לכל ח"כ תת-אתר ובו מדווח על כל פעילותו.
מול הכנסת התקיימו הפגנות רבות במגוון נושאים העומדים על סדר היום הציבורי.
חלק מההפגנות דורשות כסף, כמו דרישות להעלאת שכר, דרישת לסיוע מהמדינה למקום יישוב או מגזר, ודרישות סיוע במקרים של קריסת חברה.
הפגנות אחרות עוסקות בענייני מדיניות מדינית וביטחונית וכוללות, בין השאר, דרישות מימין להגברת הביטחון ולמניעת נסיגות ודרישות משמאל לפינוי התנחלויות ונגד פעילות צה"ל בשטחים המוחזקים.
ב-7 בינואר 1952 במהלך הדיון בכנסת על המשא ומתן להסכם השילומים עם ממשלת מערב גרמניה, התקיימה הפגנת נגד בעידודו של חבר הכנסת מנחם בגין (חרות).
לאחר ההפגנה עלו המונים על בניין הכנסת בבית פרומין ואבן נזרקה על חלונות הכנסת ופצעה את חבר הכנסת חנן רובין (מפ"ם) בראשו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים התקיימו מול הכנסת הפגנות נגד השלטון בגלל מחדל המלחמה.
בשנת 2023, במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית נערכו מספר הפגנות מול משכן הכנסת, שכללו עשרות אלפי מוחים.
הכנסת מקיימת קשרים עם פרלמנטים במדינות אחרות.
כן מתקיימים בכנסת ביקורים של מנהיגי מדינות אחרות.
אחד הביקורים הנודעים ביותר היה זה של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, שהגיע לביקורו ההיסטורי ב-20 בנובמבר 1977, ונשא נאום במליאת הכנסת.
ביקור זה היה שלב ראשון לקראת הסכמי קמפ דייוויד.
ב-29 באוקטובר 1957 הושלך רימון במליאת הכנסת בתקופה שהכנסת שכנה בבית פרומין.
המשליך משה דואק שהיה אז בן 24, עשה זאת ממניעים לא ברורים, באמצעות רימון יד שגנב מצה"ל.
פיצוץ הרימון גרם לפציעתו הקשה של שר הדתות משה שפירא, וכן פצע באורח קל את ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, ושר התחבורה משה כרמל.
בזמן המשבר הפוליטי בישראל (2019–2022), היו שתי כנסות (ה-21 וה-22) שפוזרו מבלי להקים ממשלה חדשה.
כנסות אלה היו הכנסות הקצרות ביותר מכל כהונות הכנסת.
בתקופה שארכה שנתיים ורבע, מאז פיזור הכנסת העשרים ועד להקמת הממשלה בכנסת העשרים וארבע פעילות הכנסת הצטמצמה מאוד, והדבר ניכר ביבול החקיקה הדל בתקופה זו.
ב-16 במרץ 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הכנסת העשרים ושלוש הושבעה כאשר אולם המליאה ריק, וביציע האורחים נכחה אך ורק השופטת אסתר חיות, נשיאת בית המשפט העליון.
חברי הכנסת נכנסו לאולם ונשבעו אמונים בקבוצות של עד שלושה אנשים.
הכנסייה של סקוטלנד (או כנסיית סקוטלנד; סקוטית: The Scots Kirk) היא הדת הממלכתית של סקוטלנד, בעלת השקפה וצורת ארגון פרסביטריאניות.
הכנסייה רואה את עצמה כיורשת הנצרות בסקוטלנד מאז ראשיתה במאה השישית, אך מאפייניה העיקריים עוצבו בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16, על ידי ההוגה והמתקן ג'ון נוקס, תלמידו של ז'אן קלווין.
בשנת 2001 דיווחו 42% מתושבי סקוטלנד שהם משתייכים לכנסייה.
הכנסייה הסקוטית מקיימת נוכחות קבועה בישראל, ומפעילה בה את המלון הסקוטי בטבריה, את אכסניית וכנסיית אנדרו הקדוש בירושלים, ואת בית הספר טביתא ביפו.
הנצרות הגיעה לסקוטלנד במאה ה-5 לערך, בימיהם של המבשרים ניניאן וקולומבה.
במאה ה-16, כאשר הרפורמציה התפשטה ברחבי אירופה, סקוטלנד נשארה בתחילה נאמנה לאפיפיור רומא, ופרוטסטנטים רבים נהרגו על קידוש השם.
המפנה הגיע בשנת 1560, כאשר האמונה הפרוטסטנטית התפשטה כל כך בסקוטלנד שהאצולה מרדה במלכה, שהייתה נאמנה לאפיפיור, הקימה פרלמנט חלופי, וביטלה את טקס מיסת האפיפיור.
לג'ון נוקס היה חלק חשוב במהלך זה.
עד מהרה בוצע שינוי מהיר בכנסייה, מוסד הבישופ בוטל, והועברו ספר המשמעת הראשון והצהרת האמונה הסקוטית.
המלך ג'יימס השישי תמך במוסד הבישופות וניסה, ואף הצליח, להחזירו על כנו למרות התנגדות מתוך הכנסייה.
כמו כן, ניסה המלך לכפות סידור תפילה אנגליקני על סקוטלנד.
ההתנגדות גברה ובשנת 1638 אצילי סקוטלנד, הפרלמנט, ומשרתי הכנסייה העבירו את הברית הלאומית, בה התחייבו להתנגד להכפפות האלו ולבטל את מוסד הבישופות.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית סקוטלנד תמכה תחילה בפרלמנט הפוריטאני, השתתפו בוועידת וסטמינסטר ואף הביאו לאשרורו בברית והליגה החמורה, אך התנגדו להוצאת המלך להורג ואף הכתירו את בנו.
הדבר גרם לכיבוש קצר ימים של סקוטלנד בידי מי שנהיה מנהיג הפרלמנט, אוליבר קרומוול, שאחז בגישה קהילתנית לממשל הכנסייה בניגוד לגישה הזִקנית (פרסביטירית) של כנסיית סקוטלנד.
בשנת 1662, המלוכה הושבה על כנה, ועד מהרה המלך צ'ארלס השני ייסד מחדש את מוסד הבישופ.
הדבר גרם להתנגדות עצומה בקרב סקוטלנד, והמתנגדים נודעו בתור הבריתנים על התעקשותם להישאר נאמנים לברית הלאומית ולברית והליגה החמורה.
הועברו גם חוקים שדרשו שבועת נאמנות למלך כראש הכנסייה (רעיון שהבריתנים דחו בתוקף, מתוך טענה שישו המשיח הוא ראש הכנסייה היחיד), תחילה מבעלי תפקידים ציבוריים אך במהרה אף מאנשים פשוטים.
במרוצת הזמן, רדיפת המתנגדים התגברה, ורבים מהם הוצאו להורג על סירובם לקבל את מרות המלך על הכנסייה, ורבים אחרים עונו בעינויים שונים או נכלאו בכלא באס רוק.
בשיאה של תקופת הרדיפה, הידועה בשם "עיתות הקטל", אף השתתפות באספת כנסייה בלתי חוקית יכלה להביא להוצאה להורג בלא משפט.
בשנת 1688, בעקבות החשש מהשבת אנגליה וסקוטלנד למרות האפיפיור, התבצעה המהפכה המהוללת.
המלך ויליאם השלישי ביטל את גזרות קודמיו, ביטל בסקוטלנד את מוסד הבישופות, ולמעשה הפך שוב את קהילות הבריתנים הנרדפות לחלק הארי של הכנסייה הלאומית.
בשנת 1843, התפצלו השמרנים מכנסיית סקוטלנד בעקבות התנגדותם לכך שאופשר לעשירים למנות משרתי כנסייה, והקימו את הכנסייה החופשית של סקוטלנד.
לאחר מכן, פשתה בסקוטלנד הנצרות הליברלית.
בשנת 1968 נפתחו כל משרות הכנסייה לנשים.
הכנסייה הקתולית היא הכנסייה הנוצרית הגדולה בעולם.
היא משתייכת לזרם הנצרות הקתולית ומנהיגהּ הוא האפיפיור.
לפי הכנסייה, מניין החברים בה עולה על מיליארד.
הכנסייה מגדירה את שליחותה להפיץ את הבשורות על-פי ישו, וכן לנהל את הסקרמנטים הנוצרים ולעסוק במיסיון, המרה לנצרות, התנדבות וצדקה ברחבי תבל.
בוועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870) הוכרזה בכנסייה הקתולית הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה.
הכנסייה הקתולית היא אחד מהמוסדות המתמשכים העתיקים בעולם, והיה לה תפקיד בולט בהיסטוריה של תרבות המערב.
הכנסייה מלמדת כי היא נוסדה על ידי ישו ושהבישופים שלה הם ממשיכי דרכם של שנים-עשר השליחים שקיבלו עליהם להפיץ את בשורתו.
כמו כן האפיפיור הוא יורשו של פטרוס הקדוש והוא מחזיק בעליונות כלל עולמית.
לפי הכנסייה, הדוקטרינה שלה בלתי-ניתנת לערעור וזוכה להכוונה מאת רוח הקודש.
במרכז המיסה של הכנסייה נמצאת האוכריסטיה בה לחם ויין עוברים טרנסובסטנציאציה לגופו ודמו של ישו.
דוקטרינות ייחודיות נוספות הן האמונה בכור המצרף לנשמות, בעיבור ללא חטא של מרים, אם ישו ובעלייתה השמימה בגופה, והמגיסטריום עליו נשענת סמכות הממסד הכנסייתי.
יחס ליהדות לעם היהודי ולמדינת ישראל
כתבי הקודש היהודים - התנ"ך, נכללים בכתבי הקודש הנוצרים.
הכנסייה הקתולית קבעה כי היהודים איבדו את מעמדם כעם הנבחר כאשר סירבו להכיר במשיחיותו של ישו.
לכן אסרה הכנסייה על השמדתם הפיזית של יהודים והתירה את קיומם בסמיכות לנוצרים, אולם התירה להשפילם במטרה שיכירו בגדולתו של ישו ויקבלו עליהם את האמונה הנכונה, קרי הנצרות.
לאחר השואה חל מהפך לחיוב ביחסה של הכנסייה הקתולית כלפי היהדות, העם היהודי ובחלוף השנים גם כלפי מדינת ישראל.
המהפך ביוזמתו של האפיפיור, יוחנן העשרים ושלושה, אנג'לו ג'וזפה רונקלי, כפי שנוסח בכתב בנוסטרה אטאטה שפרסמה ועידת הוותיקן השנייה ב-1965, מבטל את ההאשמה הקיבוצית של כל יהודי בצליבת ישו ומגנה בחריפות את האנטישמיות באשר היא.
ב-30 בדצמבר 1993 נחתם הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל במסגרתו מכיר הוותיקן בזכות קיומו של העם היהודי בארצו לאחר שהוסר החסם התאולוגי "של התנגדות לשאיפות הציוניות בשל הכחשתם היהודים את אלוהותו של ישו".
במאי 1994 הוחלפו שגרירים בעלי סמכות מלאה.
מאז מקיימת מדינת ישראל יחסים דיפלומטיים קרובים עם הוותיקן.
שלושה אפיפיורים הגיעו לביקור בארץ מתחילת שנות האלפיים ויד ושם עמדה במרכז ביקורם.
במסמך שהקריא בסוף 2015 הקרדינל קוך, הממונה על הוועדה האפיפיורית בוותיקן ליחסי יהודים-נוצרים, במלאת 50 שנה לנוסטרה אטאטה, מצהירה הכנסייה כי היא מתנגדת לתופעת המיסיון ככל שהיא מכוונת ליהודים.
הכנסייה דוחה את תאוריית התכנון התבוני ואת הבריאתנות, אך יש לה גרסה משלה של האבולוציה – "אבולוציה תיאיסטית": זרם אינטלקטואלי ופילוסופי לפיו אין סתירה בין מיתוסים דתיים שונים של בריאת העולם לבין המדע בכלל והאבולוציה בפרט.
תומכי האבולוציה התאיסטית מאמינים בקיומו של אל וטוענים שהוא ברא את היקום בצורה שתאפשר את היווצרות החיים בצורה טבעית וללא התערבותו הישירה.
להשקפתם, האבולוציה היא תהליך הנובע באופן אוטומטי וטבעי מהתכנון הראשוני של היקום.
חלקם טוענים שמטרתו של התכנון האלוהי הזה הייתה ליצור אדם.
הכנסייה הקתולית לא נוקטת עמדה לגבי המפץ הגדול או פרדיגמות מדעיות אחרות בתחומי הביולוגיה, האסטרונומיה והגאולוגיה.
הכנסייה דוחה את ההנחה שהאדם יכול למצוא עקבות לרצונו של האל או לעבודתו על ידי מחקר.
במקרים רבים היו אלה ממצאים שעלו מחפירת התעלות הראשונות של תקופת התיעוש באנגליה, במאה ה-18.
המדען הצרפתי פרנסואה-רנה דה שאטובריאן כתב ב-1802: "אלוהים יכול היה לברוא, וללא ספק ברא, את העולם עם כל סימני עתיקותו ושלמותו, אותם מפגין העולם כעת." הנצרות והמדע לא נתפסו כסותרים זה את זה.
ב-1811 התקבל שאטובריאן כחבר באקדמיה הצרפתית.
בשנת 1950, שלוש שנים לפני גילוי הסליל הכפול של הדי-אנ-איי, פרסם האפיפיור פיוס ה-12 "איגרת רועים" (אנציקליקה) בשם "Humani Generis" ("על המין האנושי"), בה ניסח את עמדתה הרשמית של הכנסייה בנוגע לברירה הטבעית.
לפי הצהרה זו, אין קונפליקט מובנה בין הנצרות והאבולוציה.
הכנסייה אינה מטילה ספק בתאוריית האבולוציה של דרווין, שכן זו עמדה בכל מבחן מדעי מאז פרסומה ב-1859. בדבריו ב-1996 בפני האקדמיה הכנסייתית למדעים (Pontifical Academy of Sciences) חזר על כך האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
המגוון הגנטי האנושי מעיד על כך שמספר האבות הקדמונים של המין האנושי (חוה המיטוכונדרית ואדם כרומוזום Y) לא יכול היה להיות נמוך מכמה אלפים, והדבר סותר את הסיפור המקראי של אדם וחוה.
עקב זאת טען התאולוג הישועי קארל ראנר (Rahner) בשנות ה-60 של המאה ה-20, שאת סיפור אדם וחוה יש לקרוא באופן אלגורי.
עם זאת, הקתולים מוכנים לקבל את האבולוציה רק כל עוד מוכרת מעורבותו של האל.
עד כה לא הובהר מה פירושה של מעורבות זו, אך הכנסייה מתעקשת על כך שהנשמה האנושית, הנפש, היא יצירתו של האל ולא תוצאת פעולתם של כוחות מטריאליסטיים.
האפיפיור פיוס ה-12 בירך על לימוד האבולוציה במכתב האפיפיורי (אנציקליקה) שפרסם ב-1950, "המין האנושי" (Humani Generis), אך אסר על לימוד האבולוציה האנושית, בטענה שכל נשמה נבראה באופן אישי ובמיוחד על ידי האל.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני הרחיב את מידת הקבלה של האבולוציה בהודעתו ל"אקדמיה האפיפיורית למדעים" (message to the Pontifical Academy of Sciences) בשנת 1996, בה הצהיר ש"ידע מדעי חדש הביא אותנו למסקנה שתאוריית האבולוציה אינה עוד היפותזה בלבד".
הוא הכיר בעובדת האבולוציה, אך אמר שהיא מכוונת על ידי אלוהים.
אבולוציה תיאיסטית היא עדיין הכרה באבולוציה, גם אם היא טוענת שכוח על טבעי גורם לה.
הכומר ג'ורג' קווין (Coyne), האסטרונום לשעבר של הוותיקן, אמר ש"אלוהים אינו מתערב באופן מתמשך אלא מאפשר, משתתף ואוהב." האפיפיור בנדיקטוס ה-16 החשיב את הקונפליקט בין הבריאתנות האבולוציה כאבסורד.
הוא תיאר את המצב לפיו
בשנת 2002 הכיר הקרדינל יוזף ראצינגר, היועץ התאולוגי הראשי של האפיפיור ומשנת 2005 האפיפיור בנדיקטוס ה-16, בתיאור המדעי של האבולוציה.
במאמרו "הקודש והמשרתים בקודש", מאמר שזכה לתמיכת הוועדה התאולוגית הבין-לאומית של הכנסייה הקתולית, כתב ראצינגר:
ב-2003 הקים האפיפיור יוחנן פאולוס השני את פרויקט "סטוק" (STOQ) – מדע, תאולוגיה ומחקר אונטולוגי.
כשנבחר לאפיפיורות אישר בנדיקטוס ה-16 את קיומה של ועידה מרכזית, בשנת המאתיים ללידתו של דרווין (2009) באוניברסיטה הגריגוריאנית האפיפיורית ברומא, תחת הכותרת: "אבולוציה: עובדות ותאוריה".
מאות אנשי דת ומדענים, בני כל האמונות הדתיות וגם חסרי דת, דנו במצב המחקר בתחום האבולוציה ובפרשנויות התאולוגיות שלה.
בוועידה לא הובררו טבעה ומעמדה של הנפש לאור האבולוציה.
ב-2012 הקים האפיפיור בנדיקטוס ה-16 את "קרן מדע ואמונה".
הוותיקן מקיים כנסים בנושא טיפול בתאי גזע בוגרים ומימן מחקר בנושא.
בכך הוותיקן אמנם מתכוון להילחם במחקר בעוברים, בהתאם לתפיסתו שהחיים מתחילים ברגע ההפריה – אבל הוותיקן מכיר בכך שהדרך לפענוח צפונותיו של האל אינה בכתבי הקודש אלא במתודולוגיה המדעית: תצפיות, ניסויים, תחזיות, מחקרים.
הגנטיקאי וחתן פרס נובל ורנר ארבר (Arber) הוא גם ראש האקדמיה האפיפיורית למדעים – והוא אינו קתולי אלא פרוטסטנטי.
אחת הפרשנויות לנאום ההכתרה של האפיפיור פרנציסקוס גרסה שהוא מתכוון להתבטא בנושאים שהמדע מוביל בטיפול בהם, כגון ההתחממות הגלובלית.
בהכשרתו המקצועית פרנציסקוס הוא מורה לכימיה.
בדבריו הביע מחויבות להגנה על הטבע ועל צורות החיים בו, וציווה על המאמינים: "היו מגיניהן של מתנות האל!" הוותיקן מארח כנסים מדעיים במימון "קרן טמפלטון", כנסים שנועדו ליישב בין האבולוציה לבין התאולוגיה הקתולית והאמור בה לגבי ישויות עליונות שלכאורה מכוונות את התהליך האבולוציוני.
ב-27 באוקטובר 2014 פרסם האפיפיור פרנציסקוס הצהרה באקדמיה המדעית של הוותיקן (Pontifical Academy of Sciences) לפיה "האבולוציה בטבע אינה בלתי-עקבית עם הרעיון של בריאה" תוך כדי שהוא מזהיר מפני הדימוי של הבריאה כאילו "האל הוא קוסם, בעל שרביט קסם שיכול לעשות כל דבר".
יש מדענים בני זמננו שהם קתולים אדוקים, ובהם קן מילר, והם אינם רואים סתירה בין אמונתם הדתית לבין מדעי החיים בכלל והאבולוציה בפרט.
הכנסייה הקתולית הארמנית (בארמנית: Հայ Կաթողիկէ Եկեղեցի, במקורב: הַאי קָתּוֹר'יקֶה יֵקֶרֶצִי) היא כנסייה אוניאטית אוטונומית, "סואי יוריס", הפועלת במסגרת הכנסייה הקתולית, בארמניה ובתפוצה הארמנית ברחבי תבל.
היא משמרת את הנוסח וסדרי הטקס (ריטוּס) הנהוגים גם בכנסייה האפוסטולית הארמנית, אך בניגוד לה כפופה לאפיפיור ומצויה באחדות מלאה עם יתר הכנסייה הקתולית.
היא מונהגת על ידי הסינוד הקדוש, המורכב מהארכיבישופים שלה וכמה בישופים, שבראשו עומד הפטריארך-קתוליקוס של קיליקיה.
הנוכחי המכהן למניין הוא הפטריארך-קתוליקוס קריקור בדרוס (גרגוריוס פטרוס) העשרים.
הקתולים הארמנים נוהגים לפי מסורת הכנסייה הארמנית כמעט במלואה.
התפילות מתנהלות בארמנית קלאסית גבוהה ומתוך סידורי התפילה הישנים.
בכנסיות יש מעט צלמיות ווילון המפריד בין המזבח לקהל במקום איקונוסטאזיס, ואף מדי הכמורה דומים.
אך הדמיון עם האפוסטוליים האוריינטלים הוא חיצוני בלבד, שכן הכנסייה קיבלה את הדוגמה והדוקטרינה הקתוליות עם הסתפחותה לרומא: האמונות המונופיזיטיות אודות טבעו היחיד של ישו נשללו, ואומצה הכריסטולוגיה שהוגדרה בוועידת כלקדון ושקבעה כי היו לו שני טבעים שלמים במלואם, אנושי ואלוהי.
במסגרת השינוי תוקנו סידורי התפילה במקצת מקומות וטוהרו מהתייחסויות לא-כלקדוניות, בייחוד הנוסחה "אלוהים הכל-יכול אשר נצלב למעננו" (ממנה משתמע במתכוון שהאל האב ורוח הקודש סבלו יחד עם ישו על הצלב) שתוקנה על ידי פטריארך אנטיוכיה, המונופיזיטי הקנאי פטרוס, במאה החמישית.
לכנסייה הקתולית הארמנית יש אפארכיות בארמניה ובמוקדי התפוצה הארמנית במזרח התיכון ובמזרח אירופה, וגם בארצות הברית, צרפת, אוסטרליה ודרום אמריקה.
מושבם הטקסי של הפטריארכיה והקתוליקוס הם בקיליקיה, אך המטה שוכן בפועל בביירות שבלבנון.
שורשי הכנסייה נעוצים כבר במאה ה-12, כשבממלכת קיליקיה הארמנית החלו מעטים לעבור לקתוליות.
הקשרים עם הצלבנים חיזקו את הזיקה לרומא בקרב התפוצה בקיליקיה אך היו לכך פירות מעטים; ב-1698 קמה כנסייה ארמנית אוניאטית בתפוצה בטרנסילבניה, אך היא לא שרדה עד לתקופה המודרנית בגלל התבוללות מאמיניה בחברה הסובבת.
ב-1710 מונה הכומר הצעיר אברהם בדרוס ארדזיביאן לבישוף הארמני-אפוסטולי בחאלב על ידי הקתוליקוס המקומי בדרוס, שישב בסיס (כיום בדרום טורקיה); ארדזיביאן התחנך אצל מורה שתמך בסתר באיחוד עם רומא, ועם הפיכתו לבישוף החל לקרוא לכך בגלוי.
הוא נרדף ואולץ לצאת לגלות, אבל היו לו די אוהדים בחאלב כדי לגבש קהילה בעלת-משקל וב-1738 הוחזר למשרתו ומשח עוד כמה מאנשיו לבישופים.
בשלב זה החליט להכריז על עצמו כפטריארך הארמני של קיליקיה, מול הקתוליקוס האפוסטולי המכהן שהחזיק בכס.
ב-1742 יצא לפגוש את האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר שהכיר בו כפטריארך ואשרר את הקמתה של כנסייה ארמנית קתולית.
ארדזיביאן סבל רדיפות קשות מהאפוסטוליים והשלטונות הטורקיים, אך כנסייתו הקטנה שרדה וגדלה.
בישראל העדה הארמנית (קתולית) היא אחת מהעדות הדתיות המוכרות על פי התוספת השנייה של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
הכנסייה השחורה (גרמנית: Schwarze Kirche; רומנית: Biserica Neagră) היא כנסייה בבראשוב, עיר בדרום מזרח טרנסילבניה ברומניה.
היא נבנתה על ידי הקהילה הגרמנית של העיר והיא האנדרטה הגותית העיקרית במדינה, בנוסף להיותה אחת ממקומות הפולחן הלותרניים הגדולים והחשובים במדינה.
המבנה הרומי-קתולי נודע במקור כ"כנסיית מרים הקדושה", והוא החליף מבנה ישן אשר שימש לאותה מטרה.
בנייתו החלה בסוף המאה ה-14. ניתוח עדויות קשורות הביא מספר חוקרים למסקנה כי העבודות החלו בין 1383 ל־1385, במהלכן העסיקו עובדים ובעלי מלאכה בולגרים שהמשיכו להקים את המושבה הבולגרית בבראשוב.
על פי אגדה פופולרית, ילד גרמני הפריע לפועלים הבולגרים ואמר להם שאחד הקירות נטוי.
אחד הפועלים דחף את הילד ממגדל הכנסייה ואז החביא את גווייתו בכנסייה כדי להסתיר את פשעו.
המבנה נהרס בחלקו במהלך שרפה גדולה שפרצה בזמן פלישת כוחות הבסבורג ב־21 באפריל 1689 (במהלך המלחמה הטורקית הגדולה) ומאז היא נודעת כ"כנסייה השחורה".
חלק גדול מהמבנה הפנימי עבר שינוי במהלך המאה ה-18, תוך התייחסות לעיצוב המקורי.
הכנסייה מכוסת החול (בדנית: Den Tilsandede Kirke) היא כנסייה מהמאה ה-14 המוקדשת לקדוש לאורנטיוס מרומא.
הכנסייה הבנויה מלבנים, ממוקמת כ-2 קילומטר דרומית-מערבית לעיר סקיין (Skagen) שבדנמרק.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 כוסתה הכנסייה למחצה בחול שמקורו בדיונות סמוכות, וקהילת המאמינים חשפה את דלת הכניסה למבנה מהחול הרב לפני כל שימוש בכנסייה (לתפילה).
המאבק בחול הרב נמשך עד לשנת 1795, אז ננטשה לבסוף.
הכנסייה נהרסה בחלוף הזמן, כשהשריד היחיד שנותר ממנה כיום הוא מגדל הפעמונים.
הכנסייה היא מהמבנים העתיקים ביותר באזור סקיין (Skagen) שבדנמרק.
היא נבנתה מלבנים בסגנון גותי בין 1335 ל-1387 (אז הוזכרה לראשונה).
לכנסייה הייתה ספינה ראשית מקומרת עם תמיכות דואות, ומגדל עם גמלון מדורג (Crow-stepped gable), שנוסף ב-1475. משרד הכומר (Vestry) היה בצדה הצפוני, מרפסת-הכנסייה (Church porch) בצדה הדרומי, ומגדל נוסף בקצה המערבי של הספינה הראשית.
הכנסייה (כולל המגדלים) השתרעה לאורך של כ-45 מטרים, והתנשאה לרום של כ-22 מטרים.
גוף הכנסייה נבנה מלבנים אדומות, הגג היה מצופה בעופרת, והמגדל נבנה מלבנים צהובות שסודרו בתבנית (ושנצבעו בלבן לאחר 1816).
הלבנים הובאו מהולנד ומגרמניה, ובעיקר מהעיר ליבק.
המגדל הנוכחי שנותר במקום מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל החול.
הכנסייה הוזכרה לראשונה ב-13 במרץ 1387 כמקום טביעתה של ספינה של ברית ערי הנזה.
ביום הראשון הובאו 861 בגדים מסיפונה של הספינה לכנסייה הסמוכה.
ביום שלאחר מכן הכומר בנהרט (Bernhard) הביא לכנסייה 7 חבילות נוספות של בגדים לכנסייה.
מלכת דנמרק מרגרטה הראשונה קיבלה 400 חבילות מהן, ובשנת 1394 שילמה 320 נובלים כתשלום על הציוד האבוד, אף כי ערך הסחורה נאמד בכ-2,750 נובלים.
הכומר שמר 7 חבילות, אך נשבע כי "בשם כבודו ככומר ידווח למלך ולמלכה מה אורך הבד שבתוכן".
הכנסייה נותרה בידי הכתר עד שנת 1459, אז הועברה לידי בית החולים (Helligåndsklostret i Aalborg) של מסדר רוח הקודש בעיר אולבורג שבדנמרק.
החל מסביבות שנת 1600 החל לכסות את הכנסייה חול שהגיע מדיונה סמוכה הקרויה רוביארג מיל (Råbjerg Mile), כשהאזור הסובב את המבנה עבר תהליך מדבור שהרס את השדות.
החול קבר תחתיו גם את הכפר הסמוך (ליד סקיין), והגיע לכנסייה לקראת שלהי המאה ה-18. החולות קברו תחתם חלקים גדולים מחופי הים הצפוני בין 1400 ל-1800 (כולל בסקוטלנד, הולנד ודנמרק).
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-17 שני אירועים דומים של מדבור התרחשו בסקוטלנד, והתהליך בדנמרק נמשך כ-200 שנה.
ריהוט הכנסייה וקישוטיה הפנימיים הוסרו וחלקם נמכרו.
בשנת 1795 נסגרה הכנסייה לצמיתות בצו מלכותי של הכתר הדני, וגוף הכנסייה נהרס.
הגביע, הפמוטים והפעמון הועברו לשימוש בכנסייה החדשה שנבנתה בסקיין על ידי כריסטיאן פרדריק הנסן (Christian Frederik Hansen) ב-1841.
טקס הלוויה האחרון במקום התרחש ב-1801 או ב-1810 (לפי מקורות סותרים).
לקראת סוף המאה ה-19 חפר המוזיאון הלאומי של דנמרק (Nationalmuseet), כיום בעלי המקום, וחשף חלקים מהמגדל של הכנסייה, וזה החלק היחיד הן מהכנסייה והן מהכפר הסמוך שנראה כיום ובולט בשטח.
החלק של הספינה הראשית מעולם לא נחפר, וההנחה היא שרצפת העץ, המזבח ואגן טבילה עדיין שרויים מתחת לחול.
הכנסייה היא אתר מורשת לאומית לשימור מאז 1937, והיא אחת הכנסיות הידועות ביותר בדנמרק.
הנס כריסטיאן אנדרסן כתב עליה בחיבורו "סיפור מהדיונות" (En Historie fra Klitterne).
הכנסייה לזכר רצח העם הארמני הייתה כנסייה ומתחם זיכרון, שניצבו בעיר דיר א-זור שבמזרח סוריה.
הם נחנכו בשנת 1991 והוחרבו במעשה חבלה מכוון בשנת 2014.
במהלך רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה הוקמו באזור דיר א-זור מחנות, שאליהם הוצעדו מאות אלפי ארמנים מטורקיה דרך המדבר הסורי.
במחנות אלו מתו ונרצחו 150 אלף עד 400 אלף ארמנים.
הכנסייה הוקמה ביוזמת הכנסייה האפוסטולית הארמנית באחד מאתרי ההרג במקומה של כנסייה קטנה שנבנתה שם במועד מוקדם יותר.
טקס הקדשת האתר נערך ב-12 במאי 1985. הבנייה בפועל החלה בשלהי 1989 והמתחם נחנך ב-4 במאי 1991. מתכנני המתחם היו סארקיס בלמנוקיאן (Sarkis Balmanoukian) וגארביס טובמסיאן (Garbis Tovmasian).
הכנסייה נבנתה כחלק ממכלול הנצחה.
בחצרו ניצבה אנדרטה - לוח אבן שבו חרות צלב, אשר הוצב בתוך גומחה בכותל מקושט.
בחצר נבנה גם כותל מעוטר, שסימל את הידידות בין העם הארמני לבין העם הערבי.
במרכז מבנה הכנסייה הגבוה הוצב עמוד שהתנשא עד לתקרתה, וסביב תחתיתו, מתחת ללוחות זכוכית, הונחו עצמות של הקרבנות הארמנים שלוקטו מהמדבר הסורי.
בתוך אולם הכנסייה הוקם מוזיאון קטן ובו ספרים, מסמכים ותמונות אודות רצח העם הארמני.
מדי שנה, ב-24 באפריל, יום הזיכרון לרצח העם הארמני, ביקרו בכנסייה אלפי עולים לרגל על מנת לציין את זיכרון רצח העם.
ב-21 בספטמבר 2014 פוצצו הכנסייה ומכלול ההנצחה שסביבה והוחרבו במעשה חבלה מכוון.
האחריות לחבלה יוחסה לאנשי ארגון המדינה האסלאמית, שהם ששלטו בדיר א-זור באותו זמן.
הועלו גם טענות אחרות, שייחסו את החבלה לאנשי ארגון ג'בהת א-נוסרה או לטורקיה.
הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית היו סדרת כנסים אינטלקטואליים יהודים-צרפתים שנוסדה ב-1957 על ידי קבוצת אינטלקטואלים בראשות הסופר אדמון פלג והמלחין לאון אלגאזי, כשלוחה של הקונגרס היהודי העולמי.
כבר בתקופה שבין מלחמות העולם, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם השנייה, ניכרה מגמת נטישת היהדות והזהות היהודית בקרב צעירי הקהילה היהודית בצרפת, ובמקביל אצל אינטלקטואלים יהודים צרפתים רבים.
מגמה זו, ובפרט יחסם של הפילוסופים סימון וייל ואנרי ברגסון, שהיו מנוכרים או אדישים ליהדות, נתפסו בעיני יוזמי הכנס כנובעים מבורות לגבי משמעותה של היהדות וביחס לטקסטים המכוננים שלה.
מגמת ההתנכרות ליהדות, לצד ההשלכות הרעיוניות והתודעתיות כבדות המשקל של השואה ושל הקמת מדינת ישראל, הביאו למה שתיארו יוזמי הכנס כמבוכה ביחס לתודעה היהודית.
ב-1957 כינס הסופר והמשורר היהודי אדמון פלג קבוצת אינטלקטואלים יהודים, על מנת להתמודד עם המגמות שתוארו ולדון ב"תודעה היהודית".
לימים כתבה אליענה אמאדו-לוי-ולנסי כי "הכנס הראשון היה ביטוי של מבוכה...
שניסו לתת לה מענה "הלא נבוכים", אך לשווא".
לכנס הראשון הזמינו המארגנים שלושים משתתפים, אולם הידיעה על אודות הכנס התפשטה והגיעו אליו לא פחות מ-300 איש.
כנס שני באותו נושא נערך כשנתיים מאוחר יותר, בספטמבר 1959.
קיום הכנסים והצלחתם התאפשרו בזכות ביסוס מוסדות החינוך היהודי בצרפת בשנים שמייד לאחר המלחמה, בראשם בית הספר באורסיי, מוסד חינוכי להכשרת מנהיגות יהודית שהובל על ידי הרב אשכנזי ונבנה סביב האתוס של המורה יעקב גורדין, וכן בית הספר למורים של אליאנס שניהל עמנואל לוינס.
התבססות זו גרמה לצמיחת שכבה יהודית משכילה שהזדהתה עם הצורך בדיון ומחשבה על אודות הזהות היהודית בעת המודרנית.
לאורך שנות השישים והשבעים של המאה העשרים היוו הכנסים, שנועדו לדון בתודעה היהודית ובמשמעותה העכשווית, מוסד מרכזי של הקהילה היהודית בצרפת כחלק מתהליך השיקום שלה לאחר השואה וזירת ההתפתחות והמפגש המרכזית של ההגות היהודית-צרפתית המודרנית.
בלב הכנסים עמדו רבני והוגי אסכולת פריז במחשבת ישראל, בהם אנדרה נהר, עמנואל לוינס, ולדימיר ינקלביץ, הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו"), אליענה אמדו לוי-ולנסי ונוספים.
כל כנס עסק בנושא מוגדר, סביבו נערכו דיונים פומביים ונמסרו הרצאות מפי מרצים קבועים לצד מרצים אורחים - יהודים ולא יהודים - שהוזמנו להשתתף בכנס.
הכנסים נפתחו ב"קריאה תנכית" - הרצאה המבוססת על פרשנות נושא או פרק בתנך מפי אנדרה נהר, ונחתמו ב"קריאה תלמודית", הרצאה פילוסופית סביב סוגיה מן התלמוד הבבלי הקשורה לנושא הכנס, מפי עמנואל לוינס (קריאות אלו כונסו מאוחר יותר בספרים ותורגמו לעברית בתחילת שנות האלפיים).
ההרצאות והדיונים של מרבית הכנסים פורסמו לאחריו כספרים על ידי הוצאות אקדמיות חשובות בצרפת, מה שהרחיב את מעגל ההשפעה של הכנסים.
בין השאר הרצו בו אלן פינקלקראוט, ברנאר-אנרי לוי ואחרים.
בישראל נערך כנס שנתי תחת השם "הכנסים של האינטלקטואלים דוברי הצרפתית בישראל" בחסות הארגון "דיאלוגיה".
בכנס הישראלי הרצו בין היתר הרב אורי שרקי, שמואל טריגנו, ד"ר שמואל ויגודה, פרופסור בטי רויטמן ופרופסור יהושע תרי אלקולומברה.
+מספר הכנסנושאשנת הופעת הפרסוםבית ההוצאה1-3התודעה היהודית1963Presses universitaires
ביחס להיסטוריה: הסליחה19656, 8מאוויים ומעשים של התודעה היהודית
אירועי הכנס המחודש הנערך בצרפת תחת השם "הכנס החדש של האינטלקטואלים היהודים דוברי צרפתית" (NCIJ):
+מספר הכנסשנהנושא הכנס12017עליית האלימויות22019לשרוד: להיאבק, להשתנות, להיפתח32021פרטי\ציבורי: גבולות ויחודיות במרחב היהודי42023היהודים, המלחמה ותחושת הטרגדיה
הכנסייה הרומנית בירושלים היא כנסייה ומנזר השייכת לכנסייה האורתודוקסית הרומנית המשמשת את האוכלוסייה הרומנית בירושלים.
כמו כן היא משמשת כנציגות הפטריארכיה האורתודוקסית רומנית בירושלים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו להגיע צליינים רבים מרומניה לירושלים.
בשנת 1927 רכשה הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית קרקע למבנה, ברחוב שבטי ישראל (אז רחוב סט.
המבנה הושלם בשנת 1938. מגדל הכנסייה והמבנה ניזוק קשות במלחמת השחרור.
לאחר המלחמה שימש הבניין את משרד החינוך והתרבות.
ב-1962 הוחזר הבניין לרשות הכנסייה הרומנית.
שיקום ושיפוץ נערכו בשנים 1963 ועד 1975. ב-1975 הכנסייה נחנכה מחדש והוקדשה לכבודו של גאורגיוס הקדוש.
כיום עומד בראש הכנסייה ארכימנדריט.
בכנסייה מספר קטן של נזירים ונזירות.
הכנסייה משמשת כיום (2020) את אוכלוסיית העובדים הזרים מרומניה וצליינים המגיעים ממדינה זו.
הכנסייה תוכננה על ידי האדריכל הרומני יואן ברכט (Ioan Berechet) והאדריכל הירושלמי גיורג' ברמכי (George Baramki).
הם תכננו כנסייה ומנזר בסגנון ביזנטי מזרחי.
המאפיינים כוללים כיפת כסף, מגדל רב-צלעות וקירות מעוטרים בציורי קדושים כמקובל בכנסיות המזרחיות.
מנזר קוזיה בדרום רומניה מזכיר מספר אלמנטים הקיימים בכנסייה הירושלמית.
בצד השני של הרחוב שוכנים בתיה הקיצוניים של שכונת מאה שערים.
מול הכנסייה נמצא המבנה המרכזי של חסידות תולדות אהרן.
החסידות בנתה בבניין זה קיר חיצוני אטום ללא חלונות על מנת להימנע ממראה הכנסייה מתוך מבנה החסידות.
כמה היסטוריונים ותומכים שפרשו ממנה הגדירו אותה ככת.
הכנסייה מתייחסת לאפיפיור פאולוס השישי, אותו היא מכבדת כקדוש ולקודמיו כאפיפיורים אמיתיים, אך הם סבורים כי האפיפיור היושב ברומא נודה וכי ממותו של פאולוס השישי ב־1978 עבר הכס הקדוש לאל פלמר דה טרויה.
בכנסייה הקתולית הפלמריאנית כיהנו ארבעה (אנטי-) אפיפיורים מאז הקמתה.
הכנסייה התגבשה בעיירה בשם פלמר דה טרויה, הנמצאת במרחק של כארבעים קילומטרים דרומית לסביליה.
ב-30 במרץ 1968 ארבע תלמידות דיווחו שראו גברת יפת תואר קוטפת פרחים בשדה אלקפארוסה המרוחק כקילומטר ממרכז העיירה.
מאפריל 1968 ואילך אנשים אחרים טענו שחוו חוויות מיסטיות דומות.
בסוף 1969 קלמנט דומינגז אי גומז הפך לאחד האנשים שחווה חוויה דומה בפלמר דה טרויה, והחל מקיץ 1969, ועל בסיס כמעט יומיומי, הוא הלך פלמר דה טרויה יחד עם חברו, עורך הדין מנואל אלונסו קורל.
על פי ההיסטוריה הרשמית של הכנסייה הפלמריאנית, קלמנט היה הדמות הכריזמטית שלכאורה קיבל מסרים שמימיים, בעוד מנואל היה מארגן הטקסים והמפיץ הראשי.
בהתגלויות שונות, הודיעו לו ישו ומרים שיש רק מיסה אחת אמיתית וכי הבונים החופשיים והקומוניסטים הסתננו לכנסייה הקתולית בכל הרמות והכנסייה החלה לנדות את הכנסייה הקתולית.
במהלך שנות השבעים קלמנט החל למסד את התנועה, וכדי לספק מימון היה מנואל אלונסו מגייס תרומות.
פלמר דה טרויה השתייכה לארכיבישופים של סביליה ועד מהרה התברר שהפלמריאנים לא יכלו לסמוך על תמיכת הארכיבישוף, הקרדינל חוסה מריה בואנו מונטריאל, שאימץ את הרפורמות הכנסייתיות של הוותיקן שנערכו תחת ועידת הוותיקן השנייה ויישם אותן באופן שיטתי וניסה לאסור על פולחני הדת שאינם קתוליים במובהק.
עם זאת, ב-1976 כבר פיתחה הכנסייה הפלמריאנית היררכיה כנסייתית ובתוך פחות משנתיים היא מנתה 91 בישופים.
רובם היו מאירלנד ומספרד, ואחרים הגיעו ממספר מדינות באמריקה ובאירופה.
בתקופה זו, הפלמריאנים עדיין לא ראו עצמם ככנסייה נפרדת.
עם מות האפיפיור פאולוס הששי באוגוסט 1978, טען קלמנט שהוא הפך לאפיפיור על ידי התערבות אלוהית ישירה, כשהוא מאמץ את השם גרגוריוס ה-17. לאחר שחזר לסביליה הכריז שהכס הקדוש עבר מרומא לפלמר דה טרויה, התקופה הרומית של הכנסייה הסתיימה והכנסייה הקדושה הקתולית האמיתית הוקמה.
בשנת 1980 הוקמה המועצה הפלמריאנית כגוף עליון של הכנסייה.
בשנת 2001 הודפס "התנ"ך הפלמיריאני", ספר בחמש כרכים שהיה עיבוד יסודי מאוד של ספרי התנ"ך תוך התבססות על חזיונותיו של גרגוריוס.
ב-21 במרץ 2005 מת גרגוריוס והחליף אותו ידידו מנואל אלונסו שאימץ לעצמו את השם פטר השני כשמו האפיפיורי.
הכנסייה הפלמריאנית נעשתה סגורה וייחודית יותר מבעבר, כאשר בכמה הזדמנויות חזר פטר על הרעיון שהכנסייה הפלמריאנית היא התקווה היחידה בעולם הנשלט על ידי השטן.
הוא השית כללים רבים שהלכו והבדילו בין הפלמריאנים לבין מי שלא היה בן הכנסייה.
חברי הכנסייה אינם נוטים להצביע בבחירות כלליות או להיכנס לבנייני כנסייה של זרמים אחרים ונאסר עליהם להשתתף בטבילות, חתונות או הלוויות של לא־פלמריאניים, כולל קרובי משפחה.
פטר הרחיק לכת אפילו יותר והורה להרוס את מכשירי הטלוויזיה, הטלפונים הניידים והמחשבים כדי לא להידבק ב"צרעת המוסרית הסוערת המשתוללת בעולם", כפי שניסח זאת האפיפיור.
באמצעות תרומות הצליחו מנהיגי הכנסייה לרכוש כעשרה בניינים במרכז העיר סביליה, ששימשו כמפקדה ומנזרים.
הם גם בנו כנסייה עצומה המשמשת כמרכז ומקום מושבה הכנסייה הפלמריאנית והיא אחד מבתי התפילה הגדולים ביותר שנבנו בספרד ב ופלמר דה טרויה התבססה כמרכז הרוחני של התנועה.
לאחר שש שנות כהונה, פטר השני מת ביולי 2011 וליורשו מונה קצין הצבא לשעבר חינס חסוס הרננדז מרטינז (יליד 1959).
האפיפיור החדש אימץ השם גרגוריוס השמונה עשר ובתקופתו הושלמה בניית הקתדרלה המרכזית, בשנת 2014.
באפריל 2016 גרגוריוס נטש לפתע את הכנסייה הפלמריאנית, והותיר פתק בו קבע כי איבד את אמונתו.
הוא הלך לגור עם אישה איתה ניהל רומן עוד קודם לכן.
ב-23 באפריל 2016 מונה מרקוס ג'וזף אודרמט, ששימש קודם כמזכירו של גרגיוריוס, לאפיפיור בשם פטר השלישי.
במכתביו הוא הכריז על האפיפיור הקודם כ"כופר" ו"חיה מקוללת", שניסה להרוס את הכנסייה כולה.
הוא תיאר את התנצלותו של גרגורי כעריצות והאשים את הרננדז בגניבת רכוש לרבות כספים, תכשיטים ורכב BMW המפואר, ששימש את ראש הכנסייה.
בין אפריל ליוני 2016 הרננדז העניק מספר ראיונות לתקשורת הספרדית, בהן הצהיר שהכנסייה הפלמריאנית היא תרמית משוכללת, המבוססת על שקרים.
מטה הכנסייה ממוקם במתחם מוקף בחומה של הכנסייה, ממוקם ליד הכפר אל פלמר דה טרויה, כשהחומה מקיפה את קתדרלת הבזיליקה של אמנו המוכתרת של פלמר המכילה את קתדרת האפיפיורים הפלמריאנית ולפחות 15 מזבחות.
הכנסייה הפלמריאנית ממלאת תפקיד מרכזי ברומן "מקור" מאת דן בראון משנת 2017.
אירועי יסוד הכנסייה מתוארים בסרט הספרדי "מנואל וקלמנט" משנת 1986.
ערוץ הטלוויזיה הספרדי Movistar שידר סרט תיעודי בן ארבעה פרקים על הכנסייה הפלמריאנית בפברואר 2020.
הכנסייה הרותנית המאוחדת עם רומא או הכנסייה האוניאטית הרוטנית או הכנסייה האוניאטית באיחוד פולין-ליטא (באוקראינית: Руська Унійна Церква', בבלרוסית: Руская Уніяцкая Царква, בפולנית: Ruski Kościół Unicki, בלטינית: Ecclesia Ruthena unita) הייתה כנסייה היסטורית ייחודית שפעלה במסגרת הנצרות הקתולית בשטחי האיחוד פולין-ליטא.
היא קמה בשנת 1595–1596 על ידי כמרים של הכנסייה האורתודוקסית באזור שאימצו את העקרונות של איחוד ברסט.
כתוצאה מכך הם שוב לא ראו את עצמם כפופים לפטריארך האקומני של קונסטנטינופול אלא לאפיפיור ברומא.
הקמת הכנסייה הביאה לסכסוך קשה בקרב תושבי רותניה שאחד משיאיו היה רצח הכומר הבכיר יוספאט קונצביץ' ב-1623.
יריבי הכנסייה כינו אותה "אוניאטית", אף על פי שבזירה הקתולית לא השתמשו יותר בכינוי זה מכיוון שהוא קיבל קונוטציות שליליות.
בעקבות חלוקות פולין (1795-1772) שלטונות הממלכות המספחות נהגו באופן שונה כלפי הקהילות של כנסייה זו.
בשטח שסופח לאימפריה הרוסית הכנסייה פוזרה.
על רוב האפארכיות שלה נכפתה בוועידת פולוצק הצטרפות לכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בשטח שסופח לאימפריה ההבסבורגית הכנסייה הורשתה לפעול.
היא אורגנה מחדש ככנסייה יוונית-קתולית תחת מרותו של המיטרופוליט הקתולי של גליציה.
מצב זה המשיך תחת השלטון הפולני ברפובליקה הפולנית השנייה (1939-1919).
בשטחים שסופחו בהמשך (1939, 1945) לברית המועצות פעילותה נאסרה רשמית, לאחרונה ב-1946. ב-1989 קמה על יסודותיה הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית.
בשטח שסופח לממלכת פרוסיה, פעל האפארכיה של סופראשל בשנים 1798–1809. בעקבות הסכמי טילסיט שטח זה סופח לאימפריה הרוסית וכתוצאה מכך הכנסייה נאסרה והאפארכיה שלה הומרה בכוח לכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
הכנסת הראשונה (נקראה בתחילה האספה המכוננת) הייתה הגוף הנבחר הראשון במדינת ישראל, שתפקידה היה לכונן את חוקת מדינת ישראל.
הרכבה נקבע בבחירות לאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. במגילת העצמאות נקבע כי האספה המכוננת תקבע חוקה למדינה עד 1 באוקטובר 1948, שעל פיה יוקמו "השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה".
האספה התכנסה לראשונה בט"ו בשבט ה'תש"ט (14 בפברואר 1949).
בישיבתה הרביעית, ב-16 בפברואר 1949, החליטה האספה לשנות את שמה מהאספה המכוננת לכנסת הראשונה.
ישיבת הפתיחה של האספה המכוננת התקיימה בבית המוסדות הלאומיים בירושלים.
לאחר מכן עברה האספה לבניין קולנוע קסם בתל אביב, ואולם בדצמבר 1949 עלתה שוב לירושלים וישיבותיה התקיימו בבניין המוסדות הלאומיים.
במרץ 1950 השתכנה הכנסת בבית פרומין.
התנועה הציונית קיבלה (אם כי לא בהתלהבות יתרה) את התוכנית, והחלה בהקמת המוסדות הזמניים ובתכנון המערך החוקתי של המדינה שבדרך.
הוקמה "ועדת המצב", שהחלה בהכנת הקמתו של מנגנון המדינה העתידה לקום.
במסגרת ועדת המצב קמו מועצות ובהן מועצה משפטית, שתפקידה היה לתכנן את המערכת המשפטית והחוקתית.
באפריל 1948 הקימה ההנהלה הציונית את מועצת העם ובה 37 חברים, כמו גם את מנהלת העם בה כיהנו 13 מחברי מועצת העם.
מועצת העם היוותה את הרשות מחוקקת ומנהלת העם את הרשות המבצעת, והן ניהלו את ההכנות לקראת כינונה של המדינה.
ב-14 במאי 1948 התכנסה בפעם האחרונה מועצת העם לישיבה, שבה הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל.
מועצת העם הפכה למועצת המדינה הזמנית ומנהלת העם הפכה לממשלה הזמנית.
המועצה החלה בהכנות לבחירות לאספה המכוננת ובין היתר חוקקה חוקי בחירות ומינתה ועדת בחירות מרכזית.
ב-13 בינואר 1949 חוקקה מועצת המדינה הזמנית את "פקודת המעבר לאספה המכוננת" שקבעה שעם כינוסה של האספה המכוננת, תחדל מועצת המדינה הזמנית להתקיים וכל הסמכויות שהעניק לה החוק יעברו לאספה המכוננת.
הבחירות לא נערכו במועד שנקבע בתוכנית החלוקה או במגילת העצמאות עקב קיומה של מלחמת העצמאות.
בסופו של דבר, התקיימו הבחירות לאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. בבחירות השתתפו כ-440,000 בוחרים מתוך כ-500,000. אחוז ההצבעה עמד על כ-87%.
האספה המכוננת התכנסה לראשונה ביום ט"ו בשבט ה'תש"ט - 14 בפברואר 1949, בשעה 16:00, בבית המוסדות הלאומיים בירושלים.
הישיבה נפתחה בשירת "התקווה", ולאחריה נאם נשיא מועצת המדינה הזמנית חיים ויצמן נאום נרגש שהחל במילים: .
כן הוסיף ויצמן ואמר: לאחר הנאום התקיימה הצהרת נבחרי האספה: מזכיר הממשלה הקריא את נוסח ההצהרה: וכל אחד מחברי האספה קם ואמר: .
אחרי הצהרת האמונים ניגשו חברי האספה לבחור את יושב הראש, ובחרו ברוב קולות את יוסף שפרינצק מסיעת מפא"י.
לאחר בחירת היושב ראש התקיים דיון בעניין מינוי סגנים ליושב ראש, ובשעה 18:00, לאחר שירת "התקווה", ננעלה הישיבה.
קביעת יעודה של האספה המכוננת
ב-16 בפברואר 1949, חוקקה האספה המכוננת את חוק המעבר.
מק"י וחרות דרשו שחוק המעבר יכלול קביעה מפורשת, שתפקידה הראשי של האספה המכוננת הוא לקבוע את חוקת היסוד של המדינה, וכן לקבוע מראש הגבלה על זמן כהונתה של האספה המכוננת, הצעתן לא זכתה לרוב.
בפועל, הכנסת הראשונה לא חוקקה חוקה בגלל התנגדותם של דוד בן-גוריון והסיעות הדתיות.
כאמצעי לכינון חוקה נתקבלה בכ"ח בסיוון ה'תש"י (13 ביוני 1950) החלטת הררי, כדלהלן:
אחרי שהפכה האספה המכוננת לכנסת הראשונה, דהיינו לפרלמנט, היה צורך בהקמתה של ממשלה.
מפא"י, הגדולה שבסיעות הכנסת, הייתה זקוקה לקואליציה לצורך הרכבת ממשלה.
בן-גוריון פסל את תנועת החרות ומק"י מלהיכנס לממשלה, תוך כדי שטבע הביטוי "בלי חרות ומק"י".
מפ"ם קיוותה להקים עם מפא"י ממשלה סוציאליסטית צרה, אך נתקלה בדחייה ונותרה באופוזיציה.
בן-גוריון החליט לפנות אל החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימות המיעוטים.
סך הכל תמכו בממשלה 73 חברי כנסת.
בהסכמים הקואליציוניים נקבע שהממשלה תיתן שוויון זכויות גמור לכל אזרח, תחתור לשלום, תשמור על נייטרליות במלחמה הקרה, תעודד עלייה ותאכלס את המדינה.
ב-12 בספטמבר 1949 הגיע צעיר בשם אברהם צפתי אל יציע הקהל של הכנסת, שלף תת-מקלע סטן מתוך מעילו וכיוון אותו אל עבר שולחן הממשלה, שם ישבו באותו הזמן ראש הממשלה ומספר שרים, אולם סדרן הכנסת צבי ציגלר הצליח להדוף אותו הצידה לפני שלחץ על ההדק.
לפי אחת הדעות, צפתי רצה לפגוע בשרי הממשלה על כך שלא דנו בתוכניתו להקמת בית מקדש לארגון האומות המאוחדות.
ב-13 בדצמבר 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל.
תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, בה התקיימה ישיבתה הראשונה.
לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם מלון המלך דוד, נבחר שלד בית פרומין, שבנייתו הופסקה עקב המלחמה ולא המשיכה מאז.
החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבניין זה.
אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק.
באוקטובר 1950 ביקש בן-גוריון להעביר את שר המסחר והתעשייה אליעזר קפלן מתפקידו, ולמנות במקומו את יעקב גרי.
כיוון שבאותה תקופה, על מנת למנות שר חדש היה על הממשלה להתפטר ולהציג את עצמה מחדש עם השר להבעת אמון מחודשת, התפטרה הממשלה.
הממשלה השנייה הייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה הראשונה, בשינויים קלים: שר החינוך זלמן שזר פרש מתפקידו, ובמקומו מונה שר התחבורה דוד רמז, אשר אותו החליף שר האספקה והקיצוב דב יוסף, לאחר שמשרדו בוטל.
פנחס לבון מונה לשר החקלאות, משרד המסחר הופרד ממשרד האוצר, ויעקב גרי מונה לשר המסחר.
התפטרות הממשלה והבחירות לכנסת השנייה
כבר בראשית כהונתה של הממשלה השנייה נוצר בה סכסוך על רקע סמכותה של ההסתדרות לקיים זרם של חינוך דתי לילדי העולים החדשים במסגרת שיטת הזרמים בחינוך.
סכסוך זה נוסף על סכסוכים נוספים בנושא הזרמים בחינוך, ובעיקר החינוך הדתי.
משה שרת כתב ביומנו, כי הייתה זאת הסיבה המרכזית להחלטת מפא"י ללכת לבחירות.
בן-גוריון החליט שלא להקים ממשלה חדשה אלא לכהן בממשלת מעבר ולהקדים את הבחירות לכנסת.
חוק המעבר לכנסת השנייה קבע את המסגרת החוקית הכללית למעבר בין הכנסת הראשונה והכנסת השנייה, ואילו חוק נוסף הורה על פיזור הכנסת הראשונה ועל עריכת בחירות ב-30 ביולי 1951. כן הוחלט, כי כל מי שהיה תושב מדינת ישראל ב-1 במרץ 1951 רשאי יהיה להצביע בבחירות.
בין השאר חוקקה הכנסת הראשונה את החוקים הבאים:
חוק המעבר, התש"ט-1949: ליצור את התשתית למבנה מוסדות השלטון בישראל, כהמשך לפקודת סדרי השלטון והמשפט שחוקקה מועצת המדינה הזמנית.
חוק מבקר המדינה, התש"ט-1949: מסדיר את פעילותו של מבקר המדינה.
חוק הדגל והסמל, התש"ט-1949: מסדיר את מעמדם המשפטי והמדיני של דגל מדינת ישראל וסמל מדינת ישראל.
חוק שירות ביטחון, התש"ט-1949: מסדיר את הגיוס לצה"ל.
חוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה), התש"ט–1949, בא להבטיח את זכויותיהם של החיילים המשוחררים ממלחמת העצמאות ובני משפחותיהם.
חוק לימוד חובה, התש"ט-1949: קובע כי בישראל מתקיים חינוך חובה - כל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (גן ילדים או בית ספר).
חוק השבות, התש"י-1950: מעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה
חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום), התש"י-1950: מסדיר מתן תגמולים מהמדינה לשאירים של חללי צה"ל.
חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, התש"י-1950: קובע ענישה על פשעים שבוצעו בתקופת השואה.
חוק שעות עבודה ומנוחה, התשי"א-1951: קובע את הזמנים שבהם מותר למעביד להעביד את העובד, את זכות העובד למנוחה שבועית, ואת הגמול שיש לשלם בעד עבודה נוספת.
חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, התשי"א-1951: מקנה לחברי הכנסת חסינות מפני עבירות שעולות לכדי מעשה פלילי או עוולה אזרחית, שנעשו בעת מילוי תפקידם.
חוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951: נועד להבטיח שוויון זכויות לנשים.
חוק ההתגוננות האזרחית, התשי"א-1951: מסדיר את פעילות ההתגוננות האזרחית מפני התקפה של אויב על העורף בישראל.
חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
ב־8 ביוני 1949 פרש אליעזר פרמינגר מסיעת מק"י והקים את סיעת הקומוניסטים העבריים.
ב־15 באוגוסט 1949 התאחדה סיעת הקומוניסטים העבריים עם מפ"ם.
הכנסת השבע עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השבע עשרה, הושבעה ב-17 באפריל 2006 (י"ט בניסן ה'תשס"ו, ד' חול המועד פסח).
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה, כמו בעשור שלפני השבעתה, חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת קדימה, בן ה-82 (ביום ההשבעה), שהיה גם ותיק חברי הכנסת (כיהן בה החל מהכנסת הרביעית בשנת 1959).
צעיר חברי הכנסת היה חבר הכנסת אלכס מילר מסיעת ישראל ביתנו, שהיה בן 29 ביום ההשבעה.
ב-4 במאי 2006 (ו' באייר ה'תשס"ו) הציג אהוד אולמרט את ממשלתו בפני הכנסת ה-17, וזכה לאמונם של 67 חברי כנסת ממפלגות קדימה, גיל, העבודה וש"ס.
כמו כן, באותו היום נבחרה פה אחד יו"ר הכנסת, דליה איציק.
איציק היא האישה הראשונה (ועד כה האחרונה) מאז הקמת הכנסת שכיהנה כיו"ר הכנסת.
כהונתה של הכנסת ה-17 הסתימה עם השבעת הכנסת השמונה עשרה, ב-24 בפברואר 2009.
תוצאות הבחירות לכנסת השבע עשרה
ישראל ביתנו - 11 מושבים
האיחוד הלאומי-מפד"ל - 9 מושבים
יהדות התורה - 6 מושבים
גוש רשימות מושבים גוש המרכז קדימה, גיל.
36 מושבים גוש הימין הליכוד, ישראל ביתנו, האיחוד הלאומי - המפד"ל.
32 מושבים גוש השמאל עבודה - מימד, מרצ - יחד.
24 מושבים חרדים ש"ס, יהדות התורה.
18 מושבים ערבים רע"מ-תע"ל, חד"ש, בל"ד.
הנשיא משה קצב הטיל על אהוד אולמרט את הרכבת הממשלה.
הצטרפות ישראל ביתנו ויהדות התורה נראתה קרובה.
כ-5 חודשים לאחר הבחירות הצטרפה ישראל ביתנו אל הממשלה.
הכנסת יצאה לפגרת קיץ בת 3 חודשים ב-19 ביולי 2006, כפי שנקבע מראש.
עם זאת, מספר חברי כנסת מתחו על כך ביקורת, ואף פנו אל יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, לדחות את הפגרה כל זמן שמלחמת לבנון השנייה נמשכת.
איציק דחתה את פנייתם, אך נתנה אישור מיוחד לקיים את דיוני ועדות הכנסת ללא הגבלה לכל אורך הפגרה בשל המצב.
עד לפגרה הוגש מספר שיא של הצעות חוק (כ-1500, יותר ממחצית החוקים שהוגשו בכנסת ה-14 בכל תקופת כהונתה).
בחודש אוקטובר 2006 נפתח מושב החורף של הכנסת בסימן הצטרפות מפלגת ישראל ביתנו לקואליציה ומינויו של אביגדור ליברמן לשר בממשלה.
בעקבות מינויו של ליברמן התפטר השר אופיר פז פינס מהממשלה.
באפריל 2007 פורסם דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד שגרר אחריו סדקים קטנים בקואליציה ואת התפטרותו של השר איתן כבל.
בהצעת אי אמון נעדרו מאולם המליאה מספר חברי הקואליציה מסיעת העבודה-מימד.
ב-1 ביוני 2007 החליף איל ינון בתפקיד מזכיר הכנסת את אריה האן שמילא את התפקיד במשך 10 שנים.
שנה קודם לכן החליטה יו"ר הכנסת, דליה איציק, לפצל את התפקיד לשניים, כאשר מזכיר הכנסת יהיה אחראי על הניהול הפרלמנטרי ומנכ"ל הכנסת על הפן הניהולי של המשכן.
ב-13 ביוני בחרה הכנסת לכהונת נשיא מדינת ישראל בשמעון פרס, שהודיע כי יתמודד כשבועיים בלבד לפני מועד הבחירות.
ב-15 ביולי נשבע פרס אמונים בטקס חגיגי במליאת הכנסת.
בנאום ההשבעה שלו אמר פרס:
בכנסת ה-17, לעומת קודמתה, הגוש הסוציאליסטי היה חזק יותר מהגוש הקפיטליסטי.
תקוות גדולות נתלו ב"מחנה החברתי" שכלל את חברי סיעת העבודה-מימד בראשות עמיר פרץ, מפלגת גיל וש"ס.
אולם עם כינון הממשלה ה-31 מונה פרץ, נושא "הדגל החברתי" בבחירות, לשר הביטחון, בעקבות התנגדות ראש הממשלה למנותו לשר האוצר, תפקיד שבו יכול היה ליישם את מדיניותו הכלכלית.
חברי "המחנה החברתי" העדיפו פעמים רבות שלא ליצור משברים קואליציוניים, ולהישאר כפופים למשמעת הקואליציונית.
רובם תמכו בהחלטות כמו העלאת מחירי הלחם ודחיית העלאת שכר המינימום, למרות הבטחותיהם במערכת הבחירות, ואף על פי שהעלאת שכר המינימום הופיעה בקווי היסוד של הממשלה.
במאי 2007 נערכו בחירות לראשות מפלגת העבודה.
על הנהגת המפלגה התמודדו חברי הכנסת אופיר פז פינס, עמי אילון ודני יתום, ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק ושר הביטחון עמיר פרץ.
ברק הצהיר כי אם יבחר, יפרוש מהממשלה עם פרסום דו"ח ועדת וינוגרד הסופי.
מספר חודשים לפני הבחירות הפנימיות, בצעד שנראה כניסיון ליצירת אהדה בקרב חבריה הערבים של מפלגת העבודה, הביא פרץ לאישור הממשלה את מינויו של ראלב מג'אדלה לשר.
המינוי אושר בממשלה וב-29 בינואר היה מג'אדלה לשר המוסלמי הראשון בממשלת ישראל.
לראשונה לא הוכרעו בחירות לראשות התנועה בסיבוב הראשון, כשאף אחד מהמועמדים לא זכה לתמיכת של לפחות 40% מהמצביעים.
שבועיים לאחר מכן, ב-12 ביוני 2007, נערך הסיבוב השני בו התמודדו השניים שזכו לאחוזי התמיכה הגבוהים ביותר בסיבוב הראשון, עמי אילון ואהוד ברק.
בסיבוב השני גבר ברק על איילון ונבחר ליו"ר המפלגה.
ימים ספורים לאחר שנבחר, הוזמן על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט להחליף את עמיר פרץ ולכהן כשר הביטחון.
ברק הושבע כשר ביטחון וסגן ראש הממשלה ב-18 ביוני 2007. במקביל נערך סבב תיקים בממשלה, כשמספר שרים קודמו לתפקידים בכירים יותר, ולממשלה צורפה השרה רוחמה אברהם בלילא.
התמיכה הציבורית הגבוהה בממשלה בזמן המלחמה הפכה לנמוכה מאוד אחריה, אך למרות זאת, בכנסת נתמכה הממשלה על ידי קואליציה יציבה ומגובשת.
עלתה לא אחת הטענה שמרבית המפלגות נמנעות מלפזר את הכנסת למרות רצון הציבור, עקב חששן כי כוחן הפוליטי יקטן משמעותית לאחר הבחירות.
לאחר בחירתו של שמעון פרס לתפקיד נשיא המדינה התאפשרה חלוקת תפקידים חדשה: חיים רמון מונה למשנה לראש הממשלה, רוחמה אברהם בלילא שמונתה לשרה בממשלה פינתה את תפקיד יו"ר ועדת הכנסת, אותו נבחר לאייש דוד טל, אלי אפללו מונה לראש הקואליציה במקומו של אביגדור יצחקי ומג'לי והבה מונה לסגן שרת החוץ.
אף על פי שנראה היה שהקואליציה יציבה, החלו להיווצר סדקים בשורותיה: בחודש אוקטובר 2007 הודח יו"ר סיעת גיל, משה שרוני, מתפקידיו מאחר שסירב להסיר הצעת חוק שיזם בנושא הגדלת קצבאות הזקנה.
שרוני הודיע כי בהמשך הקדנציה יפרוש מהסיעה, וכי בינתיים הוא אינו רואה עצמו כפוף למשמעת הסיעתית.
הצהרות על פרישה אפשרית נשמעו גם מצידם של יו"ר ש"ס אלי ישי, ויו"ר ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן, לקראת ועידת אנאפוליס.
השניים הודיעו כי אם אולמרט ידון עם אבו מאזן בסוגיות הליבה - חלוקת ירושלים וזכות השיבה, הם יפרשו מהממשלה.
בינואר 2008, שבועות ספורים לפני פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, החליטה הממשלה להקים מחדש את המשרד לשירותי דת, ולמנות את השר בלי תיק יצחק כהן (ש"ס) לשר הממונה על המשרד.
המהלך אמור היה לחזק את מעמדה של ש"ס בקואליציה ולמנוע פרישה אפשרית עם פרסום הדו"ח.
בהצבעה במליאת הכנסת התנגדו חברי כנסת מסיעות העבודה-מימד וישראל ביתנו, אולם החלטת הממשלה אושרה בזכות תמיכתם של חברי הכנסת מטעם יהדות התורה, חברי האופוזיציה שהצביעו בעד, ובזכות חברי הכנסת הערבים שלא נכחו בהצבעה.
ב-16 בינואר 2008 הגישו השרים אביגדור ליברמן ויצחק אהרונוביץ' מכתבי התפטרות מהממשלה, ומפלגתם פרשה מהקואליציה, שבועיים לפני פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, בעקבות המשא-ומתן שהחל עם אבו מאזן על סוגיות הליבה.
הקואליציה מנתה 67 ח"כים, וכונתה "קואליציה של ימי שני", שכן היא צלחה את דחיית הצעות אי האמון בדיוני מליאת הכנסת בימי שני, אך לא הצליחה לדחות הצעות חוק פרטיות, להן התנגדה ממשלת ישראל, שעלו להצבעה בימי רביעי.
לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד
ב-3 בפברואר, ולאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, הודיע ברק כי סיעתו לא תפרוש מהממשלה בשל "האתגרים שבפניהם ניצבת ישראל", כאשר הוא התייחס בעיקר לאיראן, חזבאללה והמשבר ברצועת עזה, ואמר כי הוא "נשאר בממשלה כדי לתקן את הליקויים כפי שהתבטאו בדו"ח הסופי ובשיקום צה"ל והתהליך המדיני".
עוד אמר, כי "דו"ח וינוגרד הוא דו"ח קשה, ויש ממנו גם השלכות וגם מסקנות לא פשוטות במישור האישי והערכי".
כל זאת למרות הודעתו כחצי שנה קודם לכן, לפיה העבודה תפרוש מהממשלה אם אולמרט לא יתפטר לאחר פרסום הדו"ח הסופי.
יום לאחר מכן דנה מליאת הכנסת במסקנות הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד.
במהלך הדיון התפרצו מספר הורים שכולים מהיציע לעבר ראש הממשלה אהוד אולמרט והוצאו מאולם המליאה, כמו גם מספר חברי כנסת מהאופוזיציה.
בתום הודעת ראש הממשלה ונאום ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, התקיימה הצבעה על ההודעה, שהתקבלה ברוב דחוק, עם התנגדות מספר חברי הקואליציה ובזכות היעדרות חברי כנסת מהסיעות הערביות.
כאמור, בחודש אוקטובר 2007 הודח יו"ר סיעת גיל, משה שרוני, מתפקידיו מאחר שסירב להסיר הצעת חוק שיזם בנושא הגדלת קצבאות הזקנה.
לאחר שחלפה מחצית מתקופת כהונת הכנסת, ומשהיה זכאי על פי חוק למימון מפלגות במקרה שיתפלג מהסיעה, הגיש שרוני ב-28 באפריל 2008 לוועדת הכנסת יחד עם חבריו לסיעה, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו, בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים".
ב-3 במאי שינו גלזר ומרום-שלו את החלטתם, ויום לאחר מכן כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם גאידמק ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים".
במהלך הדיון הושמעה ביקורת מצד חברי כנסת רבים וכן מצד היועצת המשפטית לכנסת, נורית אלשטיין, באשר לחוקיות ההסכם בין הפורשים לגאידמק.
בתום הדיון החליט שרוני למשוך את בקשתו לאישור ההתפלגות, ולהעמידה להצבעה במועד אחר לאחר תיקון סעיפי ההסכם, וזאת לאחר שהסתמן רוב בקרב חברי הוועדה נגד אישור ההתפלגות.
הסיעה לא הצטרפה לקואליציה, וזו מנתה 64 חברי כנסת בלבד.
ב-30 ביוני אישרה ועדת הכנסת את איחוד סיעת צדק לזקן עם "מפלגת צומת", שנבחרה לכנסת ב-1999, וזאת על מנת שהסיעה תהיה זכאית למימון מפלגות על פי חוק.