tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיגור הלוויין לא צלח בשל תקלה ברכב שיגור, שלא היה מתוצרת תאגיד אנרגיה.
פיתוח משגרי לוויינים: ספוטניק (טיל R-7 סמיורקה מותאם), ווסטוק, מולניה, סויוז, N-1
פיתוח לוויינים: ספוטניק 1, ספוטניק 2, ספוטניק 3, אלקטרון, זניט, מולניה, ימאל ואחרים;
פיתוח חלליות מחקר בלתי מאוישות: סדרת החלליות לונה, ונרה, מארס, זונד;
פיתוח חלליות מאוישות: ווסטוק, ווסחוד, סויוז, בוראן;
פיתוח תחנות חלל: סאליוט, אלמאז, מיר;
פיתוח תחנת החלל המסחרית, הופסק בשנת 2016
פיתוח החללית "אוריול" (במקום החללית קליפר שבוטלה)
פיתוח החללית הבלתי מאוישת פארום
פיתוח המשגר העתידי של רוסיה, "אנגרה"
תכנון ראשוני של משימות מאוישות לירח: פיתוח בסיס קבע מאויש וכריית הליום־3
תכנון ראשוני למשימה מאוישת למאדים ולירח
תכנון ובניית לווייני תקשורת מתקדמים מסדרת ימאל 300 וימאל 400 בשיתוף פעולה עם גזפרום מערכות חלל
תכנון ובנייה לווייני תקשורות דוגמת "אנרגיה-100".
תאגיד השידור היווני (יוונית: Ελληνική Ραδιοφωνία Τηλεόραση, בתעתיק לעברית: אליניקי רדיופוניה טילאוראסי) הוא רשת שידורי הטלוויזיה והרדיו הממשלתי של יוון.
התאגיד חבר באיגוד השידור האירופי.
כ-88% מתקציבו של התאגיד מגיע מכספי אגרת הטלוויזיה.
תאגיד השידור ההלני החל דרכו ב-1938 בתחילה בשידורי רדיו בלבד, מאתונה.
בתקופה זו החברה הייתה ידועה כ-(EIR) אגודת הרדיו הלאומית.
בזמן מלחמת העולם השנייה כאשר יוון הייתה תחת הכיבוש הנאצי השידורים הופסקו.
ואולם, לאחר סיום המלחמה ושחרור יוון השידורים התחדשו ואף התרחבו לשלושה ערוצי רדיו לאומיים ואף שירות רדיו בין-לאומי ליוונים הגרים בחו"ל.
אגודת הרדיו הלאומית הייתה אחת מ-23 השותפות שהקימו את איגוד השידור האירופי ב-1950.
שידורי טלוויזיה ניסיוניים החלו ב-1965 ושידורי טלוויזיה מלאים החלו ב-1966. ב-1970 שונה שם החברה לתאגיד הרדיו והטלוויזיה הלאומי (EIRT).
בזמן זה היו שני ערוצי טלוויזיה.
ERT של תאגיד השידור ההלני ו"ינד" (יוונית: ΥΕΝΕΔ) שהיה שייך לצבא יוון.
בתקופת המשטר הצבאי ביוון מ-1967 עד 1974 היה השני ערוץ תעמולה של המשטר.
במפתיע, ערוץ ינד שימר את שמו ואת האוריינטציה הצבאית שלו עד שנות ה-80, אז שונה שמו ל-ERT-2. בשנת 1988 החלו שידוריו של ערוץ שלישי בבעלות תאגיד השידור ההלני, בשם ET3 שהתקיים בסלוניקי ושידר בעיקר תכנים מקומיים הקשורים לצפון יוון.
במשך 20 השנים הראשונות שידורי הטלוויזיה ביוון היו מוגבלים, והערוצים השייכים לתאגיד (שהיה מונופול באותו זמן) שידרו משעה 5 אחה"צ עד ל-2 לפנות בוקר.
משנת 1997 שלושת הערוצים של תאגיד השידור ידועים כ-ET1, NET ו-ET3. הראשון משדר בעיקר תוכני בידור, השני מתמקד בחדשות והשלישי ממשיך לשדר בעיקר תכנים הקשורים לצפון יוון אך משדר לכל חלקי המדינה.
ב-11 ביוני 2013, בשעה 17:45 הודיע דובר ממשלת יוון כי עקב הגירעון התקציבי התאגיד ייסגר עד סוף היום, וכי 2,600 עובדים יפוטרו.
מאוחר יותר במהלך הערב כמה עובדים הצליחו למשוך את השידור ולהמשיך לשדר ברחבי יוון.
בעקבות המעשה כוחות משטרה נכנסו למשרדי אחת מהתחנות לפחות, וכל המשדרים ברחבי יוון נסגרו.
במשרדי התאגיד שטרם נסגרו המשיכו העיתונאים לשדר דרך האינטרנט.
פעולה זו נחשבה בלתי קבילה מצד אזרחי יוון כיוון שהממשלה לא התייעצה עם המועצה הלאומית לרדיו וטלוויזיה, הגוף הרשמי האחראי על שידורי רדיו וטלוויזיה ביוון.
ב-12 ביוני, בצוהרי היום נמחקו כתובות ה-IP של ERT, וכך שידורי ERT דרך האינטרנט הופסקו, כמו גם פרסום כל כתבות החדשות והודעות הדוא"ל שנשלחו לכתבי ERT.
עם זאת, שידורי ERT המשיכו לשדר באמצעות אתרים אחרים, כמו אתר אוניברסיטת יוון.
איגוד השידור האירופי מיהר למתוח ביקורת על הפסקת השידורים, ובאותו ערב יצאה הודעה בה הביע האיגוד "אימה בקרב כל אמצעי התקשורת הציבוריים באירופה" וקרא לראש ממשלת יוון לבטל את ההחלטה.
האיגוד הפך את שידורי ERT לזמינים בקרב כל שידורי הלוויין של חבריו, והכריז כי "כדי להיות חבר באיגוד עליך להיות שדרן, ולכן נמשיך לשמור על ERT", כפי שנאמר על ידי הבמאית אינגריד דלתרן.
אלכסיס ציפראס, מנהיג האופוזיציה הביע דאגה בנוגע להפסקת שידורי ERT ותיאר אותה כ"בלתי חוקית".
לאחר בחירות 2015 וניצחון מפלגת סיריזה, במסגרת הקמת הקואליציה עם "היווניים העצמאיים" נקבע כי התאגיד ייפתח מחדש.
ב-28 באפריל 2015 נערכה הצבעה בעד החוק לפתיחה מחדש של ERT אשר כללה שינויים בתאגיד.
ERT נפתח מחדש ביום חמישי, 11 ביוני 2015, שנתיים בדיוק לאחר הסגירה.
תאגיד התעופה שניאנג (בסינית: 沈阳飞机公司, פין-יין: Shěnyáng fēijī gōngsī, אנגלית: Shenyang Aircraft Corporation או Shenyang Aerospace Corporation) הוא תאגיד המייצר כלי תעופה צבאיים ואזרחיים הממוקם בשניאנג.
הוא חברת בת של AVIC (המוגדרת חברת Fortune500).
התאגיד נוסד בשנת 1953 והוא אחד מוותיקי יצרני המטוסים של הרפובליקה העממית של סין.
רבים מיצרני המטוסים הסיניים קמו בסיוע של שניאנג.
הייצור המרכזי והעיקרי של שניאנג הוא מטוסי קרב.
והחברה ספגה ביקורת על כך שחלק גדול מהעיצוב והתכנון של מטוסיה מושתת על העתקה של מטוסי קרב אחרים כגון מודלים של סוחוי רוסיים.
תאגיד השידור הישראלי, המוכר בעברית תחת המותג "כָּאן" הוא תאגיד סטטוטורי ממלכתי ישראלי שהוקם בשנת 2015 מכוח חוק השידור הציבורי הישראלי, לשם החלפתה של רשות השידור.
השידור בטלוויזיה וברדיו החל ב-15 במאי 2017. עוד קודם לכך, החל להעלות תכנים דרך רשתות חברתיות.
עם סגירת רשות השידור והטלוויזיה החינוכית, הועברו הארכיונים והזכויות עליהם לרשות התאגיד.
התאגיד מפרסם תכנים מהארכיון ברשתות החברתיות תחת השם "כאן ארכיון".
התאגיד גם המשיך את פעילות פרויקט הדיגיטציה של הארכיונים לאחר שהועברו לרשותו.
מנכ"ל התאגיד הוא גולן יוכפז ויושב ראש מועצת התאגיד טרם הפסקת פעילותה היה גיל עומר.
תאגיד השידור מפעיל חטיבת טלוויזיה, חטיבת רדיו, חטיבת דיגיטל, חטיבת חדשות וחטיבה ערבית והוא כיום גוף התוכן הגדול בישראל, הכולל סדרות דרמה איכותיות, סרטי דוקו בעלי דגש חברתי, תוכניות העוסקות בנושאי תרבות, היסטוריה ומדע ותכנים איכותיים לילדים ולנוער.
התאגיד מפיץ את הפקותיו בפלטפורמות השונות בטלוויזיה, ברדיו, באתר האינטרנט "כאן", באפליקציות המותאמות לטלוויזיות חכמות, לרכב ולנייד, ובאמצעות הרשתות החברתיות ויוטיוב, ואת תוכניות הפודקאסט דרך פלטפורמות פודקאסטים (כגון Spotify וגוגל פודקאסט).
התאגיד נושא במותג "כאן" החל ממאי 2017, המשמש כמותג מטרייה עבור כלל אפיקי ההפצה של השידורים וגם בחלק משמות תוכניות הרשת שמופצות בדיגיטל.
לפני כן, השתמש בלוגו זמני ובשם "התאגיד" בשידורי הניסיון טרם עלייתו לשידור.
בתאגיד הסבירו את הבחירה בשם "כאן" כמותג המייצג את התאגיד: "'כאן' מבטא את ההכרה שהשידור הציבורי הוא חלק מהחברה הישראלית, שייך לחברה הישראלית והוא כלי הביטוי לכל המתרחש כאן".
בעת תחילת פעילותו טרם סגירת רשות השידור באמצעות רשתות חברתיות, מיתג עצמו כ"כאן בהקמה" ובמהלך שנת השידור הראשונה שלו לאחר סגירתה מיתג עצמו כ"כאן בהרצה".
תקופת ההרצה הסתיימה רשמית בשעה 22:00 ב-12 במאי 2018, עת החל שידור שלב הגמר של אירוויזיון 2018.
תאגיד השידור הישראלי משדר החל מ-15 במאי 2017 ב-2 ערוצי טלוויזיה, המשודרים דרך משדרי עידן+, דרך פלטפורמות הטלוויזיה הרב-ערוצית: HOT, yes, סלקום tv, פרטנר TV ו-FreeTV ודרך אתר האינטרנט של "כאן".
ערוץ כאן חינוכית החל לפעול באוגוסט 2018. סמנכ"לית חטיבת הטלוויזיה היא טל פרייפלד.
על פי החוק, כל תוכני המקור של התאגיד בטלוויזיה, למעט תוכני חטיבת החדשות, מופקים באמצעות מיקור חוץ על ידי חברות הפקה מקומיות.
כאן 11 זכה במספר שיא של 33 פרסי האקדמיה לטלוויזה לשנת 2020, למגוון תוכניות דרמה, דוקו, תרבות בהן חזרות, טהרן, מנאייכ, לבנון, מהצד השני עם גיא זהר ועוד.
שירותי "VOD" (צפייה על פי דרישה)
בעבר, תוכני המקור של התאגיד היו זמינים בשירותי ה-VOD של הפלטפורמות המסחריות.
ב-2021, עקב דרישת התאגיד לתשלום של דמי תפעול על הפצת התכנים, yes ו-HOT החליטו להפסיק את הפצת התכנים דרכם.
ב-10 במאי 2021 נחתם הסכם עם "פרטנר TV" על הפצת תכנים ובו תותר ל"פרטנר" לשדר פרסומות בתמורה לחלוקת הרווחים עם "כאן".
באופן דומה, תוכני קשת ורשת הזמינים חינם דרך הפורטלים הייעודיים שלהם, זמינים בשירותי ה-VOD בתשלום.
ב-9 באוגוסט 2022 פורסם שמשרד התקשורת שוקל לחייב את התאגיד להעניק את הפצת התכנים ב-VOD בחינם.
כיום כל תוכני התאגיד (תוכני כאן 11, כאן דיגיטל, כאן חדשות, כאן חינוכית וכאן ארכיון וכו') זמינים בשירות "כאן BOX" - אפליקציה לטלוויזיות חכמות וסטרימרים, אשר החליף את היישומון הקודם של התאגיד בנובמבר 2022 השירות כולל גם צפייה בשידור חי בערוצי כאן, האזנה לתחנות הרדיו והאזנה לפודקאסטים מבית התאגיד.
בנוסף קיימים יישומונים נפרדים לטלפונים חכמים.
כאן 11 – ערוץ הטלוויזיה המרכזי של התאגיד.
משדר בעיקר חדשות, אקטואליה ותוכניות תרבות, בידור, סאטירה ותחקירים.
כאן חינוכית – ערוץ ייעודי לילדים ונוער.
מחליף את הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
מַכַּאן مكان 33 – ערוץ המשדר בשפה הערבית, משדר חדשות ותוכניות תרבות.
שמות הנופלים – ערוץ המשדר מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל את שמות חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.
הערוץ שידר לראשונה בשנת 2018 באפיק 22 אשר שימש את ערוץ 2 עד הפיצול בנובמבר 2017, שמות הנופלים הוצגו בערוץ 33 בעבר ומאחר שמַכַּאן מיועד לציבור הערבי נפתח הערוץ.
ב-2020 עבר שידור זה לאפיק 26. הערוץ מועבר בכל הפלטפורמות כולל בשידור יוטיוב של כאן, בזמן הקרנת החללים.
שמות הנופלים במלחמת חרבות ברזל – ערוץ שהתחיל לשדר ב-10 באוקטובר 2023, לצורך הצגת שמות חללי ונרצחי מלחמת חרבות ברזל.
הערוץ שודר באפיק 26, בדומה לערוץ שמשדר מדי שנה ביום הזיכרון, והפסיק לשדר בצאתו של יום הזיכרון, ב-13 במאי 2024.
כאן 4K – מהווה גרסת 4K למשחקי המונדיאל ששודרו בכאן 11. שידר באפיק 511 באיכות 4K החל מ-14 ביוני, לקראת תחילת מונדיאל 2018 ברוסיה.
השידור הראשון בערוץ זה היה טקס פתיחת מונדיאל 2018, ומונדיאל זה היה המונדיאל הראשון ששודר ב-4K בישראל.
סיים את שידוריו עם תום המונדיאל ב-15 ביולי, וחזר שנית גם במונדיאל 2022 בקטר.
מכאן مكان 33 HD (שידור קרקעי ולווייני) – ערוץ מכאן 33 באיכות HD.
שידר בתקופת מונדיאל 2018, ירד משידור בעידן פלוס בחודש יולי 2018, אך המשיך שידוריו באמצעות הלווין עמוס 3 (החל מה-1.3.2024 עבר ללווין Eutelsat 8 West B).
שידורי הרדיו של התאגיד המשיכו, בשינויים מסוימים, את תחנות הרדיו של קול ישראל כפי שהיו ברשות השידור.
חלק מהתחנות נותרו בשם המקורי וחלק שונו.
כאן תרבות – עוסקת בתרבות ישראלית.
כאן ב – עוסקת בעיקר באקטואליה.
החליפה את רשת ב', מנהלה הוא גל ברגר, לשעבר ראש תחום הפלסטינים בתאגיד.
כאן גימל – משדרת מוזיקה ישראלית.
כאן 88 – עוסקת במוזיקה לועזית מרחבי העולם.
כאן קול המוזיקה – משדרת בעיקר מוזיקה קלאסית.
רדיו מַכַּאן – משדרת בערבית ועוסקת בחדשות ובתרבות.
החליפה את קול ישראל בערבית.
VoisFarsi – משדרת בפרסית ועוסקת בחדשות.
כאן מורשת – עוסקת בתכני יהדות ותרבות יהודית.
כאן רק"ע – משדרת בשפות זרות, בעיקר בשפה הרוסית.
כמו כן, בדומה לרשות השידור, מפעיל גם התאגיד את מוקד התנועה של קול ישראל בשם "כאן מוקד התנועה".
סמנכ"ל חטיבת הרדיו הוא לי-אור אברבך ומנכ"ל תאגיד השידור הציבורי הוא גולן יוכפז.
בעבר "כאן" שידר באינטרנט שבעה ערוצי רדיו בסוגות מוזיקה שונות (ים תיכוני, 80-90, קצת אחרת, קלאסי, להיטים, נוסטלגי, שיא הרגש).
חטיבת החדשות של התאגיד, "כאן חדשות" (בעבר כונתה "כאן ועכשיו", אך הכינוי הוצא משימוש כמה חודשים לאחר העלייה לאוויר) הוקמה כדי לספק תוכן חדשותי לדיגיטל, לטלוויזיה ולתחנות הרדיו של התאגיד.
סמנכ"ל חטיבת החדשות הוא ליאור לנדנברג.
חטיבת הדיגיטל של התאגיד, כאן דיגיטל, מהווה אחת מפלטפורמות השידור של התאגיד, ומפרסמת את התוכן שלה דרך הרשתות החברתיות, אתר ואפליקציית כאן.
סמנכ"ל חטיבת הדיגיטל הוא תומר ברנד.
בראשות התאגיד עומדים המועצה והמנהל הכללי:
מועצת תאגיד השידור הישראלי היא הגוף המטפל במדיניות התאגיד ופיקוח על יישומה, לרבות מדיניות השידורים הכוללת, אישור לוחות השידורים ותקציביו של התאגיד.
המועצה היא זו שבוחרת וממנה את המנהל הכללי, את מבקר התאגיד ואת נציב קבילות הציבור.
בנוסף, המועצה מאשרת את מינויים של חברי ההנהלה הבכירה.
המועצה אחראית גם לגבש את נוהליו של התאגיד, לאשר את המבנה הארגוני, את מדיניות ההעסקה, את היקף שיא כוח האדם ולדון בתוכנית העבודה השנתית של התאגיד ולאשר אותה.
מועצת תאגיד השידור הציבורי מורכבת מ-12 נציגי ציבור אשר נבחרים על ידי ועדה מקצועית בלתי תלויה בראשות שופט וממונים על ידי שר התקשורת.
החלטותיה עומדות לעיון הציבור בין השאר באתר האינטרנט של תאגיד השידור הישראלי.
ב-13 וב-16 באפריל 2016 אישר שר התקשורת וראש הממשלה, בנימין נתניהו, על פי המלצת ועדת האיתור בראשות השופט עזרא קמא, את חברי המועצה, ובראשם גיל עומר.
נכון לפברואר 2025 מועצת התאגיד, הגוף המפקח על פעילות של התאגיד ואישור תוכניות העבודה אינה פועלת כיוון שהיא מונה רק שישה חברים וחוק השידור הציבורי הישראלי קובע כי במועצה צריכים להיות שבעה חברים מכהנים לפחות כדי לקיים בה פעילות.
מנכ"ל התאגיד מתמנה לתפקידו על ידי מועצת התאגיד.
לשם כך, הוקמה ועדת איתור מיוחדת, בראשות השופט עזרא קמא, סגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים לשעבר.
החוק קובע במפורש את איסור הזיקה, האישית או העסקית, בין מנכ"ל התאגיד לבין מי משרי הממשלה, עסקנים פוליטיים או מפלגתיים.
מנכ"ל התאגיד ממונה לתקופה של ארבע שנים, וניתן להאריכה בעוד תקופה אחת נוספת, בלבד.
בין תפקידיו, להיות אחראי לניהול השוטף, לשמש כעורך הראשי של השידורים, להעביר את לוחות השידורים לאישור המועצה, להגיש הצעות תקציב ותוכנית עבודה שנתיות ולהגיש דו"חות פעילות חצי-שנתיים.
סמכויותיו כוללות ייצוג של התאגיד, חתימה על מסמכים ועסקאות וקבלת עובדים לתאגיד.
לתאגיד מונה מנהל כללי זמני, אלדד קובלנץ, על ידי ועדת איתור, לתקופה של עד שנתיים מיום תחילת השידורים, וזאת במקביל להליך מינוי המנהל הכללי.
עיקר עיסוקו של המנהל הכללי הזמני הוא הקמת התשתית הנדרשת לתחילת פעילות התאגיד עד ליום תחילת השידורים, וכל פעולה אחרת הנדרשת לשם ההיערכות לכך.
החל מיום תחילת השידורים ועד לתום תקופת כהונתו, ממלא המנהל הכללי הזמני את כל התפקידים המוטלים על המנהל הכללי.
ב-19 במרץ 2019 נבחר אלדד קובלנץ לתפקיד המנכ"ל הקבוע של תאגיד השידור, לתקופה של ארבע שנים.
בתאריך 28 במאי 2022 סיים קובלנץ את תפקידו בתאגיד, ובמקומו מונתה כממלאת מקום טל פרייפלד, סמנכ"לית הטלוויזיה עד למינויו של גולן יוכפז לתפקיד המנכ"ל הקבוע של תאגיד השידור באופן רשמי.
החלטה על סגירת רשות השידור
לאור הנתונים הוקמה "ועדת לנדס" וזו פרסמה את החלטותיה בראשית מרץ 2014. לפי הסיכומים שהתקבלו, תבוטל אגרת הטלוויזיה החל מ-1 באפריל 2015 ובמקום רשות השידור יוקם גוף שידורים חדש.המלצות הוועדה הובילו לרפורמה משמעותית במבנה השידור הציבורי.
עיקרי הרפורמה הם הקמתו של תאגיד שידור ציבורי חדש תוך יצירת חיץ משמעותי בינו לבין הממשלה, כראוי לגוף תקשורת חזק ועצמאי.
הרפורמה כללה תקציב נפרד שנקבע על פי חוק, מועצת תאגיד מועצת תאגיד שממונה על ידי ועדה ציבורית ולא על ידי גוף פוליטי, בעצמאות עיתונאית המוגדרת בחוק.
הרפורמה עיצבה את תאגיד השידור ככלי תקשורת מגוון, עצמאי וביקורתי, הן בתחום היצירה הישראלית והן בתחום החדשות והדיגיטל.
ב-9 ביולי אושר נוסח הצעת החוק והיא הועברה למליאת הכנסת לקריאה שנייה ושלישית, שם אושר ב-29 ביולי 2014 חוק השידור הציבורי, המורה על הקמת תאגיד השידור הישראלי ועל סגירת רשות השידור.
גיוס העובדים בתאגיד השידור נעשה בהנחיית כללי המנהל התקין והמשרות הפתוחות מפורסמות באתר התאגיד.
כמו כן, מתפרסמים קולות קוראים ומכרזים.
עם זאת, באוגוסט 2018 פורסם כי בתהליך הגיוס של עובדים שונים בתאגיד שולבו שיקולים זרים וביניהם דעות קדומות, הערות גזעניות, ויריבויות אישיות.
עוד באותו יום מונה עומר בן-רובי למנהל כאן ב', שב-15 השנים האחרונות מילא תפקידי ניהול ועריכה בגלי צה"ל.
בינואר 2018 הכריז ארגון העיתונאים על סכסוך עבודה בתאגיד על רקע חששות כי ההנהלה מתכננת לפטר עשרות עיתונאים.
בהודעה ששלח מנכ"ל התאגיד אלדד קובלנץ לעובדים נאמר כי "אנו מאמינים בחשיבותה של העבודה המאורגנת...
נמצאים בקשר הדוק ובהידברות עם ועד הפעולה ומקפידים לעדכן אותו בכל מהלך משמעותי...
עם זאת, לא נוכל לאפשר פגיעה ביכולתם של מנהלי התאגיד לקבל החלטות, אשר באות להיטיב ולייעל את העבודה בתאגיד ולהבטיח את קיומו העתידי".
בתגובה לדבריו ענו בוועד העובדים כי "אנחנו ועד הגיוני.
אנחנו רוצים לעבוד בגוף בריא, מקצועי ויעיל, גוף שפועל בשקיפות ולפי החוק, ביושר ובהגינות...
חבל שההנהלה מצד אחד ממשיכה לנופף בדגל 'בהרצה' כדי לזכות ליחס של חמלה בציבור ובקרב מקבלי ההחלטות – אך מנגד שוכחת שיש גם עובדים בהרצה, ועליהם היא לא חסה".
המועד שנקבע לפירוק הרשות (31 במרץ 2015) נדחה, והוחלט כי הרשות תפורק עד אוקטובר 2015. ב-14 ביולי 2015 נדחה הפירוק פעם נוספת, עד ל-31 במרץ 2016. ב-8 במרץ 2016 נדחתה סגירת רשות השידור פעם נוספת, ל-1 באוקטובר 2016.
ביולי 2016 הסכימו ראש ממשלת ישראל ושר התקשורת, בנימין נתניהו ויו"ר ההסתדרות, אבי ניסנקורן, לפעול לדחיית מועד פירוק רשות השידור והפעלת התאגיד לתחילת 2018. הסכמה זו עוררה התנגדות, משום שיש שראו בה פגיעה בעובדי התאגיד וניסיון לבטל את הקמתו של התאגיד.
בדיון בוועדת השרים לחקיקה העירה שרת התרבות והספורט, מירי רגב:
בהסכמה נוספת, בין נתניהו ושר האוצר משה כחלון, נקבע לפעול לדחיית שידורי התאגיד ל-30 באפריל 2017, אלא אם יודיע התאגיד כי מוכן לשידור מ-1 בינואר 2017. ב-25 באוקטובר 2016 אכן הודיע התאגיד כי יעלה לשידור ב-1 בינואר 2017. בדצמבר 2016 סיכמו נתניהו וכחלון שהתאגיד יתחיל לשדר ב-30 באפריל 2017.
במרץ 2017 פעל ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לסגירת התאגיד, מול התנגדותו של שר האוצר, משה כחלון, על רקע מחלוקות באשר לאנשי התקשורת המועסקים בתאגיד.
כפשרה חוקק חוק חדש לפיו הפעלת התאגיד תידחה ל-15 במאי וחטיבת החדשות תפוצל ממנו ותפעל כתאגיד נפרד ("תאגיד החדשות").
ב-11 במאי 2017 אישרה הכנסת את החוק לפיצול חטיבת החדשות מהתאגיד.
בעקבות עתירות שהוגשו בג"ץ, ב-14 במאי הוציא בג"ץ צו ארעי המעכב את הפיצול.
ארגון העיתונאים בישראל פנה לבג"ץ בבקשה לדחות את ההכרעה בנושא עד שתתברר עדותו של עד המדינה שלמה פילבר בסוגיה.
ב-26 ביוני 2018 חזר בו ראש הממשלה נתניהו מדרישתו לפיצול התאגיד, לאחר שקיבל את חוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, לפיה פיצול התאגיד עלול לפגוע בקיום תחרות האירוויזיון 2019 בישראל, ופיצול התאגיד בוטל קודם שמומש.
הקמת משרדי ההנהלה ואולפני החדשות
בחוות דעת שפורסמה במאי 2016 לאחר שהנהלת התאגיד לא מצאה מקום מתאים בשטחה של ירושלים, כפי שנדרש בחוק השידור הציבורי הישראלי, קבע המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, אבי ליכט, כי:
בהתאם לחוות הדעת, נקבע כי התאגיד יחל לפעול באופן זמני מאולפני ערוץ 9 שבמודיעין, הפרוסים על שטח כולל של 4,500 מ"ר.
במקביל, חתם התאגיד על הסכם הבנות לרכישת משכן קבע בשכונת גבעת שאול שבירושלים.
בהקשר זה נקבע, כי מתחם רוממה, בו מוקמה רשות השידור, אינו מתאים לצורכי התאגיד.
ביולי 2016 רכש התאגיד מבנה קבע באזור התעשייה גבעת שאול בירושלים.
סניף הרדיו של התאגיד הוקם בתל אביב.
משרדי התאגיד שוכנים במבנה לשעבר של אתר החדשות ynet שממוקם בצומת הרחובות יגאל אלון ונח מוזס.
במאי 2016 החל התאגיד בהפקה של שידורי ניסיון, המוצגים בדף הפייסבוק שלו, תחת שם זמני – "התאגיד".
בסרטונים, על נושאים שונים בחברה הישראלית, משולבים שדרני התאגיד, ביניהם אלימלך זילברשלג בן המגזר החרדי, השדרנית המוסלמית הראשונה המופיעה עם כיסוי ראש מלא סמאח ותד, ואחרים.
אחר כך נפתח גם דף טוויטר, ובהמשך נפתחו ערוצים נוספים בסנאפצ'ט, ביוטיוב ובאינסטגרם, במטרה לשנות את התדמית המיושנת שאפיינה את רשות השידור ולפנות לקהל צעיר ומגוון יותר מבעבר.
באוגוסט נפתח אתר אינטרנט חדש המכיל מספר תחנות רדיו פעילות.
מעבר התאגיד לירושלים היה אמור להתקיים ב-28 באוקטובר 2018, אולם לאחר מכן בעקבות לחץ העובדים, מעבר תאגיד השידור לירושלים נדחה לנובמבר 2018. ב-19 בפברואר 2020 נחשפו האולפנים החדשים בירושלים וב-23 בפברואר 2020 החלו השידורים מהאולפנים החדשים שהוקמו בירושלים.
ב-26 באוקטובר 2025 חטיבת החדשות השיקה מיתוג ואולפנים חדשים.
תקציב ההקמה של התאגיד עמד על סכום של 350 מיליון ש"ח – 120 מיליון לציוד מקצועי, 28 מיליון לשכר עבודה, 14 מיליון לתפעול השוטף, 128 מיליון לנדל"ן ו-60 מיליון לרכש תוכן.
בשנת 2018 עמד תקציב התאגיד על 747 מיליון ש"ח, כאשר הוא מורכב ברובו (650 מיליון) מכסף שמעביר משרד התחבורה מגביית אגרת הרכב (סכום אגרת הרדיו, נכון ל-2017, הוא 161 ש"ח).
315 מיליון ש"ח מתקציבו של התאגיד (42%) מופנה לרכש תוכן בשנת 2018. התקציב שמופנה לרכש התוכן מתחלק כך ש-50 מיליון יושקעו בדרמה, 40 מיליון בתוכן דוקומנטרי, ו-110 מיליון בתרבות, בידור וספורט.
20 מיליון מועברים לחטיבה בערבית ו-15 מיליון לתוכן לילדים ונוער, והחל משנת 2019 מושקעים בתחום זה 40 מיליון ש"ח מדי שנה.
עוד דיווחו בתאגיד כי 60 מיליון ש"ח מתקציב ההקמה הועברו להשקעה בהפקות מקור בשנת 2018. תקציב חטיבת החדשות עומד על 160 מיליון ש"ח, מתוכו 25 מיליון לחדשות בערבית ועל פי הערכות 18 מיליון לרשת ב'.
כ-220 מיליון שקלים (29.5%) יוקצו להוצאות שכר.
נכון לשנת 2025 התקציב של תאגיד השידור הישראלי ממקם את ישראל בתחתית טבלת המדינות המערביות מבחינת שיעור המימון פּר נפש.
בעוד שברוב מדינות אירופה המימון נע בין 150 ל-470 שקל לנפש לשנה, בישראל גובה המימון עומד על 85 שקל לנפש.
פער זה משקף תת־השקעה משמעותית בשידור הציבורי הישראלי ביחס למקובל בדמוקרטיות מפותחות.
מאז הקמתו תאגיד השידור הציבורי הישראלי התמודד עם איומים חוזרים ונשנים על עצמאותו ועל עצם קיומו.
ניסיונות אלה פחתו בצורה משמעותית בשנת 2017 לאחר החלטת בג"ץ בנושא וחזרו ביתר שאת בסוף שנת 2022, עם כינונה של ממשלת ישראל ה-37
עוד בטרם תאגיד השידור הציבורי החל לשדר, נשמעו קריאות לסגור אותו.
ראש הממשלה בנימין נתניהו ניסה לסגור את התאגיד פעמיים – בסוף 2016 ובתחילת 2017, זמן קצר לפני שהתאגיד החל לפעול, ולשקם את רשות השידור.
את הקריאות לסגור את התאגיד ליווה הנימוק כי סגירתו תחסוך כספים למשלם המיסים, ובטענה כי רשות השידור התייעלה וניתן למנוע את סגירתה.
ב-15 באוקטובר 2017 העלה השר אריה דרעי הצעה לסגירת תאגיד השידור הישראלי, בטענה כי סגירת התאגיד בין היתר תממן את העלאת קצבאות הנכות.
בין היתר נשמעו קריאות כי לתאגיד "1.5% רייטינג".
כמו כן ניסה שר התקשורת איוב קרא לסגור את התאגיד מלבד רשת ב' ולהקים במקומו קרן לעידוד הפקות מקור.
תוכניות אלו נגנזו כאשר העלו מנהלי התאגיד תוכנית התייעלות, רייטינג התאגיד עלה בהדרגה במהלך שנת 2017. המאמצים לקצץ בתקציב התאגיד המשיכו עד שנת 2019, אז ניסה נתניהו לקצץ כשני שלישים מתקציבו – 500 מיליון ש"ח מתוך 750 מיליון.
בסופו של דבר קיצוץ התקציב לא יצא אל הפועל.
בנובמבר 2024 אישרה הכנסת בקריאת טרומית את הצעת החוק הפרטית של חברת הכנסת טלי גוטליב, שזכתה לתמיכתו של שר התקשורת שלמה קרעי, להפריט את תאגיד השידור הישראלי ולסגור אותו בתוך שנתיים, אל מול התנגדות של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה
איגוד השידור האירופי שיגר מספר מכתבים בנושא על חששו מהפגיעה בעצמאות התאגיד.
בינואר 2025, נודע כי ההצעה להפרטת התאגיד לא קודמה בוועדת הכלכלה בכנסת ובראשה דוד ביטן והוקפאה.
בינואר 2025 הציג קרעי מתווה על פיו חטיבת החדשות של התאגיד תיסגר.
כן יסגרו 5 תחנות רדיו של התאגיד וערוץ מכאן 33 ותקציב התאגיד יקוצץ.
ביוני 2025 ועדת השרים אישרה את הצעת החוק.
הצעה להכפפת תקציב התאגיד לתקציב המדינה
בנובמבר 2024 אושרה בקריאה טרומית הצעת חוק של ח"כ בוארון מבקשת להכפיף את תקציב תאגיד השידור לתקציב המדינה, זאת בניגוד למצב הקיים בו תקציב התאגיד עצמאי ומנותק מיתר תקציב המדינה כך שפעילותו אינה תלויה בפוליטיקאים.
ארגון העיתונאים ביקר בתוקף את הצעת החוק וציין שמשמעותה השמדת השידור הציבורי והפיכתו לשידור פוליטי.
הצעה למינוי חברי המועצה על ידי שר התקשורת
בינואר 2025 אושרה בקריאה טרומית הצעת חוק של חבר הכנסת אושר שקלים על פיה שר התקשורת יוכל למנות באופן ישיר את חברי מועצת התאגיד, ולא באמצעות ועדת איתור.
הצטרפות התאגיד לאיגוד השידור האירופי
ב-24 במאי 2017 הגיש התאגיד בקשה להצטרף לאיגוד השידור האירופי.
ב-7 בדצמבר 2018 האספה הכללית הצביעה פה אחד בעד קבלת "כאן" כחבר קבוע באיגוד.
לכבוד הצטרפותו הקבועה של התאגיד, הופק סרטון תדמית, שפורסם על ידי האיגוד.
התאגיד הפיק את אירוויזיון 2019 שנערך בישראל, בעקבות זכייתה של נטע ברזילי.
בעקבות הזכייה הוחלט בממשלה לבטל את פיצול התאגיד, שהטיל בספק את אישור חברותו של התאגיד באיגוד השידור האירופי, הגוף האחראי על האירוויזיון.
אחריות על בחירת הנציג הישראלי בתחרות האירוויזיון
בין השנים 2018–2020 נבחר הנציג הישראלי לתחרות הזמר של האירוויזיון בתוכנית "הכוכב הבא" של "קשת", תחת הנהלתו של התאגיד.
הסכם עם "קשת" על בחירת הנציג לאירוויזיון היה קיים עוד בתקופת רשות השידור, החל מ-2015. ב-2018 הוחלט ב"כאן" על המשך אוטומטי של ההסכם של רשות השידור עם קשת.
ב-2019 נבחנו חלופות שמאפשרות את קיום התחרות על ידי ערוץ מסחרי, במסגרת תוכנית ריאליטי.
ב-2018 זכתה ישראל בתחרות האירוויזיון, ועל כן תאגיד השידור הפיק את אירוויזיון 2019.
ב-2019 בתחילה, קיום התוכנית "הכוכב הבא" כתחרות לבחירת הנציג לאירוויזיון לא סוכם בין "כאן" ל"קשת", כיוון שנבחנה אפשרות שהתאגיד יפיק בעצמו תוכנית ריאליטי לבחירת הנציג.
עבור התחרויות ב-2020 וב-2021, "כאן" הפיקה תוכנית נפרדת לבחירת השיר.
ההסכם עם "קשת" כלל חבילת פרסום לקידום תאגיד השידור, השתתפות במימון ערב בחירת השיר, מימון הקליפ ומימון המשלחת הישראלית לאירוויזיון במהלך השהייה לפני התחרות ובמהלכה.
הוחלט בתאגיד שהחל משנת 2021, בחירת המועמד לאירוויזיון תוחזר לתאגיד.
ב-2019 פורסם כי הוחלט בתאגיד לאמץ מודל לבחירת הנציג באמצעות הקהל והרשתות החברתיות, באופן דומה לנעשה בצ'כיה.
ב-2021 נבחנה שוב האפשרות להעביר את ההפקה לערוץ מסחרי, עקב עלויות ההפקה.
ב-2021 הוחלט כי אקס פקטור ישראל ברשת 13 תבחר את הנציג לאירוויזיון.
ההצעה של "רשת" כללה חבילת פרסום לתכני התאגיד, והצעות לשיתופי פעולה נוספים.
כמו כן, המתמודדים בגמר יופיעו עם השירים בהם ייצגו את ישראל אם ייבחרו.
עבור אירוויזיון 2023 פורסם קול קורא בכוונה להפיק תוכנית ריאליטי גם הפעם, אך לבסוף הוחלט כי ב-2023 הנציג ייבחר על ידי ועדת איתור.
ב-11 ביולי 2022 פורסם כי הוועדה בחרה בנועה קירל לייצג את ישראל באירוויזיון 2023.
ב-2024 אמור היה נציג האירוויזיון להיבחר שוב על ידי התוכנית "הכוכב הבא".
עליית התוכנית נדחתה למועד לא ידוע בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
בעקבות כך, פורסם כי ייתכן שהתאגיד ייבחר בעצמו את הנציג.
שידורי התוכנית התחילו ב-20 בנובמבר 2023. לעומת זאת, השיר נבחר על ידי ועדה מקצועית.
פרישת התאגיד מוועדת המדרוג הישראלית
ב-29 במאי 2019 הצהיר התאגיד על כוונתו לפרוש מהוועדה הישראלית למדרוג בסוף 2019, עקב חוסר הסכמה על שינויים בשיטת המדרוג עבור תוכני הגופים המשדרים באינטרנט.
ב-11 בדצמבר 2019 הודיע התאגיד על פרישתו מהוועדה.
על אף פרישת התאגיד מהוועדה, הוועדה ממשיכה למדוד ולהפיץ את נתוני המדידה אודות שידורי התאגיד.
התאגיד בתגובה דרש שהוועדה תימנע ממדידת הנתונים והפצתם.
הוועדה חדלה מלפרסם את נתוני הרייטינג של "כאן" בטלוויזיה ב-23 ביוני 2020. החל מ-8 ביוני 2021 החלו סיקורי הרייטינג לפרסם שוב את מדד הרייטינג של שידורי "כאן 11" וחדלו להתפרסם בשנית ב-5 באוקטובר 2021. ביולי 2022 חזר התאגיד באופן רשמי להימדד בוועדת המדרוג.
החל מ-1 בינואר 2020 מפרסם התאגיד את נתוני הצפייה בתכניו באתר האינטרנט שלו.
בעוד שנתוני הוועדה עבור הערוצים המסחריים מופצים בשעות הבוקר, נתוני "כאן" מתפרסמים בשעות הצהריים ולא יופיעו עם פילוח לפי תוכנית אלא ישקללו את מספר הצפיות ודקות הצפייה של התכנים של "כאן" באינטרנט, דרך הרשתות החברתיות, כאשר התוכן מסווג ל-3 מחלקות: תוכני טלוויזיה, דיגיטל ואודיו.
המדידה של תוכני וידאו היא אך ורק על פי הצריכה בפלטפורמות אינטרנטיות, גם עבור תכנים שהופקו לשידור בטלוויזיה.
עבור תוכני אודיו, שילוב של סקר TGI עם האזנות דרך ממשק האינטרנט והאזנות בפודקאסטים.
התאגיד מפרסם נתוני צריכה יומיים ושבועיים.
החל מ-2021 הפסיקו לפרסם נתונים יומיים.
ב-9 באוגוסט 2021 פרסם התאגיד מכרז למדידה אחודה לדיגיטל ולאמצעי ההפצה המסורתיים (בטלוויזיה וברדיו).
מנכ"ל ועדת המדרוג בתגובה תקף את החלטת התאגיד, ואת החלטתם לפרוש מהוועדה.
המחלוקת הוסברה, כי אין אפשרות לקבל מדד על פרסומים ברשתות החברתיות ללא שיתוף פעולה מצידן, אלא רק על תכנים שמפורסמים בפורטל הגופים המשדרים.
ב-10 בינואר 2023 פורסם כי מונה פרויקטור שייקדם את סוגיית המדידה האחודה של הטלוויזיה והדיגיטל.
טענות על התעמרות בעובדים והטרדות מיניות
ביולי 2021 פורסם תחקיר של "הארץ" המייחס התנהלות בעייתית ומבזה כלפי עובדי הארגון, בעיקר מצד ההנהלה, שכולל אלימות מילולית כלפי עובדים והטרדה מינית.
בעקבות הפרסום ועד עובדי "כאן", הפועל תחת ארגון העיתונאים וארגון עובדי התקשורת, הגיב כי הוועד מודע לבעיות הללו ופועל לסייע לעובדים, וייפעל למיגור התופעה.
תגובה מצד ארגון העיתונאים הגיעה יומיים לאחר הפרסום וכללה הבהרה שהארגון מודע לבעיות ופועל כבר מספר חודשים בעניין.מועצת תאגיד השידור הודיעה כי תקיים דיון חירום בעקבות הפרסום.
שדרנית התאגיד קרן נויבך הגיבה גם היא כנגד התופעות וההתנהלות הבעייתית, וקראה לתאגיד לפעול נגד כל המעורבים בפגיעה בעובדים.
בהמשך לטיפול בנושא, ארגון העיתונאים שלח מכתב למועצת תאגיד השידור, יחד עם ארגון עובדי התקשורת וועד עובדי התאגיד.
מועצת התאגיד הציבה דרישה בפני ההנהלה להתייחס לטענות "הארץ" תוך 48 שעות, בעקבות דיון החירום שכונס.
הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בראשות עאידה תומא סלימאן קיימה שני דיונים מיוחדים תחת הכותרת "הטיפול בהטרדות מיניות בתאגיד השידור כאן" באוקטובר 2021 ובינואר 2022 במטרה לברר ליקויים באופן הטיפול בתלונות.
טענות גם הופיעו נגד העיתונות שבחרה ברובה לא לסקר ולדווח על כך.
ב-11 באוגוסט 2021 החליטה מועצת תאגיד השידור הישראלי להקים ועדת בדיקה חיצונית ובלתי תלויה, בראש הוועדה עמדה שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) אילה פרוקצ'יה ולצידה פרקליט המדינה לשעבר עו"ד משה לדור והעיתונאית והסופרת כרמית גיא.
ב-28 בדצמבר 2021 הגישה הוועדה את מסקנותיה.
ב-8 ביוני 2022 התראיינה מיכל רבינוביץ', מגישת חדשות הערב, ב"גלריה" מעיתון "הארץ" וטענה כי מעולם לא ראתה בסביבתה התעמרות בעובדים.
הקמת קורס "בית ספר לתקשורת"
ב-2023 הוצהר שהתאגיד מקים "בית ספר לתקשורת" (קורס "חשיפה לעיתונות ולעולם התקשורת"), שמטרתו להכשיר עיתונאים ועובדים בתעשיית הטלוויזיה.
ב-22 במאי 2024 נפתח מחזור הלימודים הראשון.
עם זאת, בהשוואה לקורסי תקשורת אחרים בשוק הפרטי שעלותם גבוהה ויקרה, עלות הקורס של תאגיד השידור הינה 500 שקלים.
בזמן המלחמה הקים התאגיד פעילויות שונות לסיוע לאזרחים, הכוללות:
גיוס המונים לשיקום ילדי הדרום
הקמת "החמ"ל של כאן", שחיבר בין ישראלים מתנדבים לבין אזרחים שזקוקים לעזרה
אולפן פתוח לילדי ישראל ששגרת יומם הופרה
אומנים מטעם התאגיד נשלחו לעודד את תושבי הדרום המפונים במלונות
הקמת ערוץ מיוחד לזכרם של הנופלים והנופלות
הנגשת מידע לעולים חדשים וגל שקט עבור שומרי השבת ותרגום לשפת הסימנים עבור כבדי שמיעה
בדומה לשאר גופי התקשורת, התאגיד ייצר סרטוני הסברה מתורגמים.
במאי 2024 השיק התאגיד את "כאן 7.10.360", מוזיאון וירטואלי אינטראקטיבי שנועד להנצחה ולהמחשת מאורעות טבח שבעה באוקטובר.
במסגרת יום השנה לטבח שבעה באוקטובר שודרו ב"כאן 11" הסרט "רחל מאופקים" (העוסק ברחל אדרי) והסדרה התיעודית "היום שלא נגמר", העוסקת במתקפת הפתע על ישראל בכלל.
ב-26 בדצמבר 2024 נערך יום שידורים מיוחד בכל הפלטפורמות של התאגיד למען חיילי המילואים.
+Sveriges Television (נקרא גם SVT) הוא גוף השידור הציבורי הלאומי של שוודיה.
תאגיד השידור השוודי ממומן מאגרת טלוויזיה שמשלמים כל בעלי מקלטי הטלוויזיה בשוודיה; גובה האגרה נקבע בידי הריקסדאג.
תאגיד השידור הציבורי השוודי הוא חברה ציבורית מוגבלת, וניתן לתארו כארגון אוטונומי חופשי למחצה.
יחד עם שני ארגוני השידור האחרים בשוודיה, Sveriges Radio ו-Sveriges Utbildningsradio, הוא אחראי על השידור הציבורי של שוודיה.
SVT שמר על מונופול בשידור היבשתי מתחילתו ב-1956 עד תחילת שידורי ערוץ הטלוויזיה המסחרי הראשון בשוודיה, TV4 ב-1992, ובמשך 36 שנים ערוצי הטלוויזיה היחידים בשוודיה בשידור היבשתי היו בבעלותו.
לתאגיד היה גם מונופול בתחום הטלוויזיה באופן כללי, עד עליית הערוץ TV3 לאוויר בשנת 1987. כיום SVT היא עדיין רשת הטלוויזיה הגדולה ביותר בשוודיה, עם קהל של 36.4% מנתח הצפייה בשוודיה.
האנה סטאר מכהנת כמנכ"ל הערוץ משנת 2014.
כאשר הרדיו החל לשדר בשוודיה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בחרה הממשלה ליצור ארגון בסגנון דומה לזה של BBC.
ארגון הרדיו הציבורי קיבל מונופול על שידורי הרדיו.
החברה אורגנה כחברה ציבורית מוגבלת, Radiotjänst, בבעלות העיתונות (60%) ותעשיית הרדיו (40%).
המדינה שידרה את הרדיו דרך הטלגרף.
ביוני 1954 החלו שידורי הטלוויזיה בשוודיה.
ב-1956 החליט הריקסדאג באופן רשמי ששידורי הטלוויזיה יחלו.
ב-4 בספטמבר 1956 הושקו שידורי הטלוויזיה הסדירים בשוודיה בידי שירות הרדיו.
ב-1957 החלו בשוודיה שידורים יומיים ושירות הרדיו שינה את שמו ל-"Sveriges Radio" בשיתוף האספה הכללית השנתית באוקטובר.
במקביל לשינוי השם, שונה אופן הבעלות על הארגון - ארגונים שייצגו את הציבור הכללי בשוודיה זכו לייצוג של 40%, עסקים פרטיים החזיקו ב-20% והעיתונאים החזיקו ב-40% נוספים.
ב-1967 שונה שוב אופן הייצוג ל-60% לציבור, וחלק העיתונות צומצם ל-20%.
מונדיאל 1958 נתפס לעיתים קרובות כאירוע שהביא לפריצת הטלוויזיה בשוודיה.
לאחר שידור גביע העולם עלתה התוכנית 10,000-krone שהמטרה בה הייתה לזכות במקלט טלוויזיה.
תוכנית החדשות הראשונה שודרה ב-2 בספטמבר 1958.
שירות הרדיו השוודי היה ממקימי איגוד השידור האירופי בשנת 1950. שוודיה השתתפה לראשונה באירוויזיון ב-1958. ב-1 באוקטובר 1959 הוקם ארגון "חזון הצפון" בשיתוף פעולה עם ארגוני השידור הבאים: DR בדנמרק, NRK הנורווגי ו-YLE הפיני.
דיון בנושא ערוץ טלוויזיה שני התרחש לכל אורך שנות ה-60. כתוצאה מכך, TV2 החל לשדר ב-5 בדצמבר 1969 במסגרת שירות הרדיו, אך בין שני הערוצים התרחשה תחרות ערה.
במקביל, שתי תוכניות פרשנות חדשות הושקו: "עכשיו" ב-TV1 ו-"דיווח" ב-TV2.
1972 הייתה שנה שכללה שינויים נוספים.
תוכנית החדשות של TV2 קמה לתחייה וחברת החדשות של שירות הרדיו החלה לשדר את מהדורת החדשות בשני הערוצים במקביל.
המהדורה העיקרית שודרה ב-19:30 ושידורים קצרים יותר היו בשעות 18:00 ו-21:00. מהדורה זו שודרה במקביל משך עשרות שנים.
שידורי ניסיון בצבע התרחשו בשנת 1966. ב-1970 החלו שידורים בצבע באופן מלא.
שוודיה בחרה להצטרף לתקן הטלוויזיה הצבעונית PAL האירופי.
בשנת 1978 החל שידור הטלטקסט בשוודיה.
ב-12 במרץ 1979 שודרה התוכנית הראשונה ללקויי שמיעה: יצירות אומנות מספרות.
שם ערוץ הטלטקסט שונה ב-1995 ל-SVT Text.
בשנת 1978 החליט הפרלמנט השוודי כי שירות הרדיו יוותר על שידורי הטלוויזיה שלו, שיעברו לידי ארגון חדש.
השינוי נגרם בשל הרצון לבזר סמכויות ולהבטיח גיוון בתוכן.
בפרלמנט רצו שהגיוון יגרום לרדיו להשתפר ולצאת מצילה של הטלוויזיה.
ב-1987 שינה SVT את אופי שידוריו, כאשר TV1 הפך לערוץ מבוסס על תוכן מסטוקהולם, ואילו תוכן מחוצה לה עבר לשידור ב-TV2, שכונה גם "ערוץ שוודיה".
ב-14 בנובמבר 1988 שונתה האיכות הטכנית של השידורים, כאשר השידורים עברו לתקן NICAM.
באותה שנה, TV4 החל לשדר בשוודיה, ו-SVT החל לשדר בדרום פינלנד, הערוץ נקרא בהמשך SVT World.
עד סוף שנות ה-80, ערוצים TV1 ו-TV2 היו היחידים שהציבור השוודי יכול היה לצפות בהם על פי חוק, למעט אלו שהתגוררו בקרבת הגבול עם מדינות שכנות, ויכלו לקלוט שידורים מהן.
במחצית השנייה של שנות ה-80 החלו רשתות הטלוויזיה בכבלים להתרחב בשוודיה, והמחוברים קיבלו סוף-סוף הזדמנות לצפות בערוצים לווייניים זרים רבים.
ביניהם ערוצים סקיי ניוז הבריטי, BBC Prime, ערוץ NBC Europe, ערוץ יורוספורט ו-MTV.
ב-31 בדצמבר 1987 עלה לאוויר הערוץ הסקנדינבי TV3, שמומן מפרסום ושידר מלונדון.
אולם הערוץ לא מצא חן בקרב הממשלה הסוציאל-דמוקרטית, ובוצעו כמה ניסיונות לאסור את השידורים באמצעות שינויי חקיקה ואף איסור על שימוש בצלחת לוויין.
לפיכך, המונופול של SVT בטלוויזיה השוודית הופסק הלכה למעשה, אף שבתחילה הערוץ הגיע רק לחלק קטן ממשקי הבית השוודיים.
בעקבות תחילת שידורי הערוץ, החל דיון בנושא שידור פרסומות בטלוויזיה היבשתית.
ההצעה שנדונה עסקה במתן אפשרות לערוץ TV2 לשדר פרסומות, אך בסופו של דבר הוחלט להקצות תדר לערוץ חדש לחלוטין, הוא ערוץ TV4 שבשנת 1991 החל לשדר ברשת הארצית ולאחר מספר שנים נוספות, הפך לפופולרי יותר מ-TV1 ו-TV2, בעיקר הודות לשעשועון "בינגולוטו" שמשך את רוב הקהל השוודי בשנות ה-90.
במהלך שנות ה-90 אורגנו שוב ושוב ארגוני השידור הציבוריים בשוודיה כמה פעמים.
ב-1992 החליט הריקסדאג כי יש לסגור את שירות הרדיו השוודי.
SR, UR ו-SVT הפכו לשלוש חברות עצמאיות לחלוטין.
בשנים 1994–1996 כל אחת מהן הייתה בבעלות קרן, עד שבשנת 1996 הוחלט כי שלוש החברות חייבות להיות בבעלות קרן משותפת.
ארגון מחדש התבצע בתוך SVT ומ-1 בינואר 1996 הופסק אופן שידור הערוצים TV1 ו-TV2, ושמם שונה ל-SVT1 ו-SVT2 בהתאמה.
בחודש ספטמבר 1997 העונה הראשונה של משלחת רובינזון שודרה והייתה לאחת ההצלחות הגדולות של SVT עד אז.
ב-1 באפריל 1999 החל SVT1 לשדר ברשת הארצית הדיגיטלית החדשה.
ערוץ החדשות הדיגיטלי SVT24 החל לשדר ב-15 במרץ, ואחריו חמישה ערוצים דיגיטליים נוספים.
ב-26 ביוני 2001 שודרה התוכנית הראשונה בשידור חי בערוץ SVT1 בפס רחב ברשת הדיגיטלית היבשתית.
בתחילת שנת 2002 הערוצים האזוריים בוטלו והוחלפו ב-14 בינואר 2002 בידי SVT Extra.
בשנת 2003 השיקה SVT שני ערוצים דיגיטליים חדשים: ערוץ SVT Barnkanalen לילדים ו-24.
לקראת סוף שנת 2003 בוצע רה-ארגון בתאגיד SVT מסיבות כלכליות.
במסגרת הארגון מחדש הפקות המקור נחתכו ועברו להפקה בסטוקהולם, גטבורג, מאלמו ועוד, אך לא בכל הארץ כמו שהיה קודם לכן, גם בפריפריה.
תוכניות חדשות הן חלק חשוב משידורי SVT.
ל-SVT שתי תוכניות חדשות עיקריות מאז 1972: "רפורט" ו"אקטואלט" ("דו"ח" ו"אקטואליה" בהתאמה).
שתי התוכניות היו שונות לחלוטין והשתייכו לארגונים שונים, מה שיצר כיסוי כפול של אירועים.
לאחר כמה שיתופי פעולה בשנות ה-90 הן הורשו להתמזג בשנת 2000 עם SVT24 החדש שהחל לשדר כדי להקים ארגון חדשות אחד.
שמות התוכניות נשמרו אם כי "רפורט" הפכה למהדורה העיקרית, ואילו "אקטואלט" הפכה למגזין יומי החל מסתיו 2007.
SVT מספק תוכניות חדשות בשפות מיעוטים שונות: בשפת הסימנים השוודית, יחד עם שידורים משותפים עם NRK (ארגון השידור הציבורי הנורווגי) ו-YLE (ארגון השידור הציבורי הפיני).
על פי סקר שנערך במאי 2018 תאגיד השידור השוודי נתפש כאמין ביותר בשוודיה, עם 90% שציינו כי הם מאמינים לשידוריו.
כמו במקומות רבים ברחבי העולם, היו שמתחו ביקורת על שידורי החדשות כעל מוטים לטובת השמאל הפוליטי בשוודיה.
טענה זו התבססה על כך שלפי מכון SOM באוניברסיטת גטבורג, מספר לא פרופורציונלי של עיתונאים תמך במפלגות הסוציאליסטיות, לעומת מיעוט שתמך במפלגות השמרניות הליברליות או מפלגות המרכז בהשוואה לציבור השוודי.
ב-1999 33% מהעיתונאים ב-SVT או SR (שירות הרדיו השוודי) תמכו במפלגות השמאל, כמות זהה בערך כמו בשידור המסחרי והעיתונות הכתובה, אך באופן משמעותי יותר מאשר בציבור הרחב, שם 15% תמכו במפלגות השמאל.
עם זאת, במחקר הגיעו למסקנה כי לדעות הפוליטיות הפרטיות של העיתונאים השפעה מועטה על עבודתם העיתונאית וכי דיווחים פוליטיים מטופלים ללא קשר לצד הפוליטי של העיתונאי.
מחקר נוסף נערך באוניברסיטת גטבורג במהלך הבחירות בשוודיה בשנת 2006, בו הושוו החדשות של SVT לחמשת העיתונים הגדולים במדינה.
במחקר הגיעו למסקנה כי הסיקור של "רפורט" הוא המאוזן ביותר.
תוכניות בידור משודרות בימים שישי ושבת, יחד עם אירועי ספורט פופולריים שמטרתם למשוך את הקהל הבוגר יותר.
תאגיד השידור השוודי משדר את תחרות האירוויזיון, שהוא פופולרי מאוד בשוודיה.
בגמר צופים לרוב 4 מיליון צופים.
תאגיד השידור השוודי אירח את תחרות האירוויזיון בשנים 1985, 1992, 2000, 2013, 2016 וארגון הרדיו השוודי אירח את התחרות בשנת 1957.
כמו כן שידר SVT את התוכנית "משלחת רובינזון" (1997-2004, 2009-2012), שהיא הגרסה השוודית המקורית של הישרדות.
התוכנית זכתה למדרוג גבוה והסתיימה לאחר שבע עונות, כשעברה לערוץ המסחרי TV3, שם זכתה לרייטינג נמוך משמעותית.
ב-2009 שבה התוכנית בעונה חדשה בשם "רובינזון", וכיום היא משודרת בערוץ המסחרי TV4.
"על המסלול" - (1987-רץ) היא תוכנית בידור פופולרית שבה מפורסמים עונים על שאלות הקשורות למקומות שונים.
התוכנית היא פורמט שוודי מקורי, שנמכר למדינות נוספות ברחבי העולם.
כמו כן משודרות עוד תוכניות בידור רבות.
SVT מפיק דרמה מאז תחילת שידוריו בשנת 1954, ומאז הותיר מאחוריו לא מעט הפקות.
תוכנית החדשות האזורית הראשונה בתאגיד השוודי, Sydnytt, עלתה לשידור בשנת 1970.
נכון ל-2018 משודרות בתאגיד השידור השוודי 21 מהדורות חדשות אזוריות במסגרת שידורי התאגיד.
תוכנית ילדים הנקראת "תוכנית הבוקר" משודרת מדי יום החל מ-6 בינואר בערוץ Barnkanalen.
בערבי ימים שני-רביעי משודרת תוכנית הילדים "בוליבומבה".
בשנת 2002 הוקם הערוץ לילדים, SVT Barnkanalen.
בהפקות התוכן לילדים יש כל מיני ז'אנרים: חדשות לילדים, ספורט, בידור, עובדות, דרמות ועוד.
SVT משדר גם תוכניות בינלאומיות.
תוכניות הרכש משודרות לרוב עם דיבוב או כתוביות.
דיבוב מתרחש בתוכניות לילדים ובחלק מהסרטים הדוקומנטריים.
מבין התוכניות שנרכשו בשנת 2005 67% הופקו ביבשת אירופה ו-31% בצפון אמריקה.
תאגיד השידור השוודי מפעיל חמישה ערוצי טלוויזיה ליניאריים המשודרים בשוודיה:
SVT1 - הערוץ הראשי של SVT, המשדר דרמות, בידור ואקטואליה.
SVT2 - משדר תוכניות ספורט, דוקומנטריה וידע.
SVT24 - משדר בעיקר ספורט ומשדר מדי לילה את שידורי ערוץ הילדים של SVT.
Kunskapskanalen - ערוץ הידע, פועל בשיתוף הרדיו החינוכי, ומשדר בעיקר תוכניות חינוך.
לעיתים הוא גם משדר אירועי ספורט שונים, ושידורם מניבים לו את נתוני המדרוג הגבוהים ביותר.
הערוצים SVT1 ו-SVT2 משודרים באיכות תמונה של HD, הערוצים SVT24 ו-SVT Barnkanalen משודרים גם באיכות שידור של SD.
נוסף לערוצים, SVT מפעיל גם את השירותים הבאים:
SVT World - עבור דוברי שוודית מחוץ לשוודיה (נקרא בעבר SVT Europe).
השירות סיים את שידורי ב-30 באפריל 2017.
SVT Text - שירות טלטקסט שזמין דרך ערוצי הטלוויזיה של SVT.
svt.se - אתר תאגיד השידור השוודי, ובו בעיקר חדשות.
האתר מכונה לעיתים גם "הערוץ של SVT".
SVT Play - אתר ובו שידורים חיים ותוכניות הטלוויזיה השונות של SVT.
ארכיון - כל התוכניות ששודרו טרם ה-30 ביוני 2005.
טרם הקמת SVT בשנת 1978, שידורי הטלוויזיה נוהלו על ידי עורכי הערוץ.
מנכ"לים SVT לאורך השנים הם:
הצעות למיזוג בין חברות השידור הציבוריות
מבחינה היסטורית, הטלוויזיה החלה לשדר לראשונה כחלק מהארגון האחראי על הרדיו, כיחידה אחת, שהפכה לשתיים לאחר הקמת TV2. הטלוויזיה השוודית הפכה לאחת מארבע חברות שידור ציבוריות שוודיות בשנת 1979, כשהממשלה ארגנה מחדש את הרדיו והטלוויזיה.
משנת 1993 חברות השידור הציבוריות נמצאות בבעלות קרנות.
מעת לעת מתבצעת בדיקה של מיזוג של SVT וארגון הרדיו השוודי, כשהנימוק לכך הוא חיסכון בתקציבים שיכולים להיות מופנים לתוכן.
ארגון הרדיו השוודי לרוב מתנגד להצעות אלו, כשעמדת SVT כלפי מיזוג מסוג זה היא חיובית.
בשנת 2008 מנכ"לית SVT לשעבר, כריסטינה יוטטרסטרום, הציגה מאמר של דאגנס ניית'טר על מיזוג SVT עם רדיו שוודיה והרדיו החינוכי.
אווה המילטון, מנכ"לית SVT דאז, הגיבה כי הדבר לא ישים כיוון שאין תמיכה פוליטית בדבר ואין רצון מצד רדיו שוודיה.
בשנת 2013 הציעה המילטון מיזוג של SVT עם הרדיו החינוכי שיהפוך ל"חטיבת החינוך" של SVT.
מטרת המיזוג הייתה להשיג השפעה רבה יותר ומגוון נרחב יותר של תוכניות ידע וחינוך.
הדבר יושג על ידי ניהול וחיסכון של 40–50 מיליון דולר בשנה.
ברדיו החינוכי דחו את ההצעה ופירוש הדבר היה כי המיזוג מאוים.
בסופו של דבר המיזוג לא יצא לפועל.
חלק מצוות העובדים של SVT מועסק על ידי חברות כוח אדם.
ב-2017 הסכמים קיבוציים היו חסרים בכמעט מחצית מחברות ההפקה עמן התקשר תאגיד SVT.
בסקר שנערך על ידי התאחדות התיאטרון הדנית, 80% מהצלמים בטלוויזיה ציינו כי הם עובדים לעיתים קרובות בשעות נוספות, כולל בסופי שבוע.
בעוד חברות התקשורת הממשלתיות ממומנות מאגרות טלוויזיה, והן אינן תלויות בהכנסות מפרסום הן יכולות להתעלם באופן תאורטי מהטיעונים המסחריים של מספר הצופים בתוכניותיהם.
עם זאת, הן כפופות לאישור הממשלה לתוכניות אותן הן משדרות, כלומר לממשלת שוודיה יכולת להתערב בתוכן המשודר.
כמו כן מועצת המנהלים של SVT ממונה על ידי חברת האם שלה, קרן הניהול של SVT, SR ו-UR, שחבריה מתמנים על ידי הממשלה השוודית.
תאגיד השידור השוודי הוא אחד ממספר חברות ציבוריות, הכוללות את רדיו שוודיה, הרדיו החינוכי וכמה חברות נוספות.
כלומר, שלא כמו ערוצי טלוויזיה שוודים אחרים, התאגיד ממומן בידי אגרת הטלוויזיה, אותה כל משקי הבית שבהם מקלטי טלוויזיה נדרשים לשלם.
בשנת 2010 הייתה אגרת הטלוויזיה בשוודיה 2,076 קרונות שוודיות לשנה או 173 קרונות לחודש.
בשנת 2009, התקציב הכולל של SVT היה 3.8 מיליארד קרונות.
תקציב המתחרה TV4 עמד על קצת יותר מ-5.5 מיליארד קרונות, עם רווח תפעולי של 495 מיליון קרונות.
SVT אינו רשאי לשדר פרסומות, אלא לשדר חסויות בלבד בתחילת או בסיום תוכנית טלוויזיה.
ההבדל בין "חסות" ל"פרסומת" אינו מוגדר בחוק השוודי.
SVT משדר דרך קבע תשדירים שמטרתם להזכיר לצופים לשלם את אגרת הטלוויזיה.
אחד מהתשדירים זכה בשנת 2009 בפרס "השנה המסחרית".
בקמפיין אחר הדגישו ב-SVT את המצב הבעייתי של הטלוויזיה באיטליה ורוסיה.
במקרה בו SVT מפרים את ההוראה בדבר "תועלת בלתי-חוקית", הם מסתכנים בקנס.
הקנס המרבי שהוטל על SVT היה בשנת 2012 על שידור תוכן שיווקי בתוכנית הבוקר, וגודל הקנס עמד על 100 אלף קרונות.
ב-2013 נקנסה תוכנית הבוקר "בוקר טוב שוודיה" בשנית בקנס של 155 אלף קרונות עקב כך כי ב-SVT הוכיחו זלזול בכללי היתרון הבלתי הוגן, כך ציינו בבית המשפט המנהלי.
ב-2016 נקנס דירקטוריון SVT עקב שידור של לוגו בולט ביותר על חולצות וציוד סנובורד ונקבע כי ב-SVT ישלמו 100 אלף קרונות.
כמו כן צוין כי SVT הראו "התעלמות ברורה מהכללים".
מאז תחילת השידורים המסחריים, נתח הצפייה הכללי בשידורי SVT ירד בהתמדה והערוצים הדיגיטליים סיפקו תחרות עזה לשידורי SVT.
בשנת 1995 הפך ערוץ TV4 לנצפה ביותר, עד שנת 2002 כאשר ערוץ SVT1 השיב את הבכורה.
מהפך נוסף חל בשנת 2006 כאשר ערוץ TV4 הפך לנצפה ביותר בשוודיה.
נתח הצפייה המשולב בערוצי SVT ירד מ-50% ב-1997 ל-40% בשנת 2005. עם זאת, בשנת 2006 נותרו שידורי SVT הנצפים ביותר עם נתח כולל של 38.3%, אם כי כל שלושת הערוצים המסחריים העיקריים מושכים נתח גבוה יותר בקהל הצופים שבין הגילאים 15 עד 24 מאשר בשני ערוצי SVT.
לפי בדיקות שונות שנערכו ברחבי שוודיה באשר לאמון הצופים בתאגיד השידור השוודי, לתאגיד יש אמינות רבה יחסית, אם כי מאז שנת 2010 חלה מגמת ירידה קלה, למעט המדידה ב-2017, אז נוכחו לדעת כי האמון בתאגיד ירד ב-6%, מ-66% ל-60%, במספר האנשים להם ביטחון רב או גבוה למדי בתאגיד.
גם מדידות מכון סום בשנים 2010 עד 2016 מעידות על ירידה קלה באמון הצופים.
תאגיד הרשת הממשלתי של סין או SGCC (ראשי תיבות באנגלית של: State Grid Corporation of China; בפין יין: 国家电网公司 גוּאוֹ-גִ'יאַה דִיאֶן-וַואנְג גוֹנְג-סְי) ידוע בסינית בפשטות בכינוי "הרשת הממשלתית" (State Grid), הוא מונופול בבעלות הממשלה, המספק שירותי חשמל ואלקטרוניקה בסין, הפיליפינים, אוסטרליה, ברזיל, איטליה, פורטוגל ויוון.
התאגיד הוא חברת השירותים הגדולה בעולם והחברה השנייה בעולם בהכנסות (2018).
סין פתחה ברפורמה בת שלושה שלבים בסקטור האנרגיה בשנת 1986. כאשר בשלב השלישי והאחרון, "הפרדת רשת המפעלים" שאירעה בתחילת שנת 2002, הנכסים של תאגיד חברת החשמל הממשלתית (בפין יין: 国家电力公司) חולקו לחמש "קבוצות ייצור חשמל" שמונו על תפעול תחנות הכוח וחמש חברות בת של SGCC, בבייג'ינג.
לתאגיד אסטרטגיית התרחבות אגרסיבית גם מחוץ לסין ולו החזקות רבות, בעיקר בחברות אנרגיה באוסטרליה, פורטוגל, הפיליפינים, ברזיל, יוון ואיטליה.
בשלב זה של הרפורמה הופרדו הפונקציות לייצור ושינוע/אספקה של אנרגיה כדי לעודד תחרות.
SGCC, או בקיצור "הרשת הממשלתית", נוצר בדצמבר 2002, לאחר החלוקה לחמש חברות ייצור וארבע חברות שירות.
שתי החברות הגדולות שנוצרו כדי להוות חברת על לכל אחד מהתחומים הן "הרשת הממשלתית" (ייצור) ו"חברת הרשת הדרומית של סין".
בעת הקמתה היו לחברה יכולות ייצור של 6.47 גיגה-וואט.
בשנות ה-2000, עקב גירעון בייצור החשמל, הפעיל הממשל ניתוקים המוניים יזומים של חשמל.
בשנים 2002–2005 דיווחה החברה על הפסדים של כטריליון יואן.
היו מספר דיווחים על שחיתות בקרב בכירים במשרד הכוללים טענות בדבר מעילה.
מספר גורמים בהנהלה התפטרו לאחר הפרסומים.
תאגיד הגז בוספורוס הוא יבואן ומפיץ גז בטורקיה השולט בכ -3% משוק הגז הטבעי של טורקיה.
החברה הוקמה בשנת 2003 באיסטנבול.
בשנת 2004 הפכה גזפרום גרמניה, חברה בת של חברת הדלק הרוסית גזפרום, לבעלת מניות עיקרית בחברה.
בהמשך השנה רכשה גזפרום גרמניה 20% נוספים מהמניות.
שאר המניות מוחזקות על ידי חברת Tur Enerji, מיזם משותף של משפחת שן וחברת Ringas Management BV.
בשנת 2005 זכתה בוספורוס גז במכרז למכירה חוזרת עד שנת 2021 של 750 מיליון קוב של הדלק שרכשה חברת האנרגיה הטורקית BOTAŞ מידי גזפרום.
על פי נתוני גזפרום, בוספורוס צפויה ליטול חלק בהפרטה של רשתות חלוקת הגז במדינה ובבניית מכלי אחסון גז תת-קרקעיים בטורקיה.
תאגיד המספנות המאוחד היא חברת מניות משותפת פתוחה ממשלתית ברוסיה שהוקמה בשנת 2007, המאחדת מספנות וחברות בת של בנייה, תיקון ותחזוקה במערב ורוסיה בצפון, ובמזרח הרחוק במדינה, לייעול בניית ספינות אזרחיות באמצעות מתקנים צבאיים.
התאגיד הוא הבעלים של 100% ממניות מספנת ארקטק הלסינקי, לאחר שקנתה את 50% המניות הנותרות מהשותף שלה בחברת STX Finland Cruise Oy.
מאז אוגוסט 2023 מכהן אנדריי קוסטין, כיו"ר דירקוריון החברה.
קודם לכן כיהן גאורגי פולטאבצ'נקו, ולפניו סרגיי נארישקין כיו"ר הדירקטוריון של התאגיד.
תאגיד המספנות המאוחד הוקם על ידי שורה של צווים נשיאותיים שנחתמו על ידי הנשיא ולדימיר פוטין.
על פי הצו, התאגיד כולל 3 חברות-בת: מרכז המספנות המערבי בסנקט פטרסבורג (מספנת האדמירליות), מרכז התחזוקה והמספנה הצפונית בסברודבינסק ומספנות המזרח הרחוק ומרכז התחזוקה בולדיווסטוק.
ביוני 2012 מונה אנדריי דיצ'קוב לנשיא התאגיד.
ב-21 במאי 2013 אמר נשיא רוסיה פוטין כי ולדימיר שמקוב ימונה לנשיא חדש של התאגיד בשבוע שלאחר מכן.
ב-29 ביולי 2014 החברה נוספה לרשימת הסנקציות הפיננסיות שהטילה מחלקת האוצר האמריקנית בהתאם לצו המנהלי 13661 הנוגע למעורבות רוסיה בסכסוך באוקראינה.
החברה משלבת את החברות הבאות:
תאגיד התעשייה האווירית של סין (במנדרינית: 中国航空工业集团公司, פין-יין: Zhōngguó hángkōng gōngyè jítuán; ידוע בראשי תיבות כ-AVIC משמו באנגלית: Aviation Industry Corporation of China) הוא קונגלומרט סיני בבעלות המדינה לתעופה, חלל ומערכות הגנה.
החברה מדורגת במקום 159 ברשימת Fortune Global 500 והיא מונה מעל 100 חברות בת, 27 חברות רשומות וכ-500,000 עובדים ברחבי העולם.
אף שהתאגיד מחזיק בכמעט 30% ממניות חברת COMAC השתיים פועלות באופן עצמאי זה מזה.
מאז שהוקמה ב-1 באפריל 1951 במלחמת קוריאה כנציבות מינהל תעשיות התעופה, עברה התעשייה האווירית של הרפובליקה העממית של סין 12 רפורמות מערכתיות.
AVIC רכשה את יצרנית מנועי המטוסים האמריקנים קונטיננטל מוטורס, בע"מ בשנת 2010, את יצרנית המטוסים האמריקאית Cirrus בשנת 2011, ואת ספקית החלקים האמריקאיים Align Aerospace בשנת 2015.
תאגיד התעשייה האווירית של סין היה קונסורציום סיני של יצרני מטוסים.
ב-1 ביולי 1999, קונסורציום זה חולק לחברת התעשייה האווירית הסינית 1 וחברת התעשייה האווירית של סין 2.
ב-28 באוקטובר 2008, שתי החברות התמזגו רשמית מכיוון שההפרדה הקודמת גרמה למשאבים מפוצלים והובילה לפרויקטים מיותרים.
המוקד העיקרי של התאגיד הוא פיתוח יעיל של טכנולוגיות צבאיות ובסופו של דבר להתחרות עם איירבוס ובואינג בתעשיית התעופה האזרחית.
במהלך תערוכת Airshow China 2008, התאגיד הוצג בפני הציבור לראשונה.
בשנת 2014 החברה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם תאגיד המטוסים המאוחד של רוסיה ושתי החברות משתפות פעולה בבניית מטוס נוסעים חדש מדגם CR929.
בשנת 2015, תאגיד שיתף פעולה עם BHR Partners, ברכישת ספק הרכב האמריקני Henniges, באמצעות מבנה של מיזמים משותפים.
ב-Henniges כינו את העסקה "אחת הרכישות הגדולות ביותר בהיסטוריה של חברה סינית של חברת ייצור רכב אמריקאית."
באפריל 2009 דווח ב"וול סטריט ג'ורנל" כי מרגלים ממוחשבים, כביכול סינים, חדרו למאגר התוכנית Joint Strike Fighter ורכשו טרה-בייטים של מידע סודי על המפציץ, מה שעלול לפגוע ביעילותו העתידית.
מאוחר יותר שילב התאגיד את הידע הגנוב במטוסי צ'נגדו J-20 ושניאנג FC-31 בסין.
תאגיד המטוסים המאוחד הוא תאגיד ממשלתי רוסי לייצור מערכות חלל ותעופה.
מרבית המניות הם בבעלות ממשלת רוסיה והוא מאגד חברות ייצור רוסיות פרטיות ומממשלתיות שמייצרות כלי טיס ועוסקות בייצור, תכנון ומכירה של מטוסים צבאיים, אזרחיים וכלי טיס בלתי מאוישים.
רבים מנכסי התאגיד ממוקמים באזורים שונים ברוסיה, עם מיזמים משותפים עם שותפים זרים מאיטליה, הודו וסין.
מטה התאגיד שוכן במחוז המשנה קרסנוסלסקי, במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי שבמוסקבה.
לאחר התמוטטותה הפתאומית של ברית המועצות ב-1991, תעשיית האוויר והחלל של רוסיה הייתה בכאוס.
כמות יבוא מוגזמת ומכסי הגנה שהממשל הטיל הרסו את ענף התעשייה, הן את במגזר התעופה והחלל והן בתעשיית הרכב.
תעשיית המטוסים הצבאיים הצליחה להפיק תועלת משיפור אפשרויות הייצוא על ידי הרווח מאחסון גדול של רכיבים וחלקים מהתקופה הסובייטית, בעוד שתעשיית המטוסים האזרחית ספגה הפסדים וייצור מטוסים אזרחיים פחת.
לדוגמה, בשנת 1990 ייצרה רוסיה 715 מטוסים.
8 שנים מאוחר יותר, מספר זה ירד ב-661 לרמה של 56 מטוסים בלבד.
בשנת 2000 נוצרו רק 4 מטוסים אזרחיים.
על מנת לפתור זאת, נשיא רוסיה באותה תקופה, בוריס ילצין, החליט כי איחוד הוא הכרחי ויצר את VPK-MAPO (המתחם התעשייתי הצבאי - האיגוד לייצור מטוסים במוסקבה) הכולל חברות כמו מיקויאן.
המיזם לא היה מוצלח ו-MAPO התמזגה לאחר מכן עם סוחוי.
תאגיד המטוסים המאוחד נוצר ב-20 בפברואר 2006 על ידי נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, בצו נשיאותי מספר 140 על ידי מיזוג מניות מאילושין, אירקוט, מיקויאן, סוחוי, טופולוב ויאקובלב כחברת מניות משותפות בשם תאגיד המטוסים המאוחד כדי לייעל את הייצור ולמזער הפסדים.
בתאגיד הצהירו כי הסיבה לכך שהתאגיד נוצר הייתה שמירה ופיתוח על הפוטנציאל המדעי והתעשייתי של תעשיית המטוסים הרוסית, ביטחון המדינה והגנתה, וריכוז המשאבים האינטלקטואליים, התעשייתיים והכספיים ליישום ארוך טווח.
החברה החלה לייצר את טופולוב 154, טופולב 204, איליושין 86, איליושין 96, איליושין 114, וכל מטוסי מיקויאן, סוחוי, מטוסים צבאיים של יאקובלב, טופולב ואילושין; הכל נוצר לפני הקמת התאגיד.
תאגיד המטוסים המאוחד משלב את יצרניות המטוסים הבאות:
משנת 2015 – יורי סליוסאר
תאגיד הרכב האוקראיני (באוקראינית: Українська Автомобільна Корпорація; בראשי תיבות: УкрАВТО וידוע כ-UkrAVTO) היא יצרנית רכב אוקראינית, הנחשבת ליצרן הרכב הגדול באוקראינה.
החברה הוקמה בשנת 1969 כ"מחלקת התחזוקה לרכבים ומנועים" - כחלק מארגון מחדש של ייצור מכוניות, חלקי חילוף, מכירות ותחזוקה באוקראינה הסובייטית.
לאחר קבלת העצמאות האוקראינית, התאגיד, שהיה בבעלות ממשלתית הופרט, באופן מלא בשנת 1995.
בשנת 2002, היא השתלטה על יצרנית הרכב האוקראינית AvtoZAZ, לאחר פשיטת הרגל של דייהו מוטורס.
חטיבת ה-ZAZ הממוזגת שהתקבלה היא חברת הבת הגדולה ביותר של UkrAVTO.
בשנת 2005, היא השתלטה על חברת הבת הפולנית של דייהו, פבריקה סמוחודוב אוסובוביץ' (FSO) שסיפקה לה חלקי רכב.
UkrAVTO מחזיקה בבעלות על הרשת הגדולה ביותר של ייצור והרכבת מתקנים, תחנות שירות וסוכנויות רכב באוקראינה.
כיום היא מייצרת מכוניות לג'נרל מוטורס (במיוחד דגמים שתוכננו במקור כדייהו) ומרכיבה מכוניות לדאצ'יה.
Ukravto ייצרה בעבר מכוניות מדגמי סלאבוטה וטאבריה נובה - קווי ייצור שהיא קיבלה בירושה מהעידן הסובייטי.
כמו כן, היא משמשת כמפיצה אוקראינית וכארגון שירות מורשה עבור מספר יצרני מכוניות, חלקי רכב ואביזרים זרים, כולל דיימלר קרייזלר, ג'נרל מוטורס, טויוטה, ניסאן, דאצ'יה, דונגפנג מוטורס הסינית וטאטא מוטורס ההודית.
מאז 1983, Ukravto מנוהלת על ידי טריאל וסאדזה, שכעת הוא גם בעל השליטה בתאגיד, כמו גם של החברה כולה.