tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת השימוש בצינור עיבוד נתונים בחומרה ובתוכנה היא הגברת הספק של תהליכים, על ידי שמירת כל התהליכים בפעולה כל הזמן.
המקור לרעיון נמצא בחיי היומיום.
ניקח לדוגמה פס הרכבה במפעל מכוניות.
נניח שהתחנות לאורך פס ההרכבה הם: התקנת מנוע, הרכבת מכסה מנוע והתקנת גלגלים.
כמו כן נניח שסדר התהליכים הזה מחייב, ושרכב עובר בפס ההרכבה מתחנה לתחנה, ויכול לבצע רק שלב אחד מהשלושה בכל רגע נתון.
רכב שיותקן בו מנוע יעבור להרכבת מכסה המנוע, וישאיר את תחנת התקנת המנוע לרכב שאחריו.
לאחר מכן, הרכב הראשון ימשיך לשלב השלישי להתקנת גלגלים, בעוד שהרכב השני עובר לשלב מכסה המנוע.
כעת נכנס רכב שלישי לפס ההרכבה לצורך התקנת מנוע.
נניח שהזמן שלוקח כל שלב אינו אחיד: התקנת מנוע לוקחת 20 דקות, מכסה מנוע 5 דקות וגלגלים 10 דקות.
לכן, רכב שנכנס לפס ההרכבה יצא ממנו לאחר 35 דקות בדיוק.
אם היינו מרכיבים את שלושת הרכבים כאשר כל רכב נמצא על פס ההרכבה לבד, סך הפעילות הייתה 105 דקות – 35 דקות לכל רכב.
אך אם נשתמש בקו הרכבה כפי שתיארנו, בו בכל שלב יש רכב אחד בכל רגע – נצטרך רק 75 דקות – 35 דקות לרכב הראשון ו־20 דקות נוספות לכל רכב נוסף.
צינור עיבוד נתונים לא מוריד את כמות הזמן לביצוע אובייקט יחיד, אך הוא מגדיל את ההספק של המערכת.
כלומר לכל רכב ייקח 35 דקות, אך על ידי עבודה במספר תחנות במקביל ניתן להגביר את הספק המערכת ולהרכיב יותר כלי רכב בכל פרק זמן.
בצורה זו ניתן להגביר את היעילות של חומרת מחשב ותוכנות מחשב.
עם זאת, מערכות המשתמשות בצינור עיבוד נתונים לרוב צורכות יותר משאבים כמו זיכרון ויחידות עיבוד, זאת כיוון שהתהליכים השונים לא יכולים להשתמש במשאבים של התהליך שקדם להם, שכן גם תהליך זה נמצא בפעילות.
שיקול חשוב אחד בתכנון צינור עיבוד נתונים הוא איזון בין השלבים.
בדוגמה לעיל, נוכל להגדיל את התפוקה אם שלב המנוע והגלגלים ייקחו כל אחד 15 דקות במקום 20 דקות לשלב המנוע ו־10 דקות לגלגלים.
חלוקת השלבים בצורה כזו תאפשר לפס ההרכבה להוציא רכב חדש כל 15 דקות במקום כל 20 דקות ובכך להגביר את ההספק ב־25%, זאת אף על פי שהזמן לרכב בודד, מרגע שנכנס לפס ההרכבה ועד שיצא, נשאר 35 דקות.
לעיתים קרובות, חלוקת המשימות בין תהליכים שונים בתוכנה ואף בחומרה היא גמישה, ולכן תכנון נכון יכול להוביל לייעול נוסף.
שיקול נוסף הוא הכנסת חוצצים בין השלבים וקביעת גודלם.
שיקול זה חשוב במיוחד כאשר פרק הזמן שלוקח כל שלב לא קבוע, וייתכן שמידע ייווצר או ימחק במהלך השלבים.
התמלאות הצינור – צינור עיבוד נתונים נכנס להספק מלא מרגע שהאובייקט הראשון מגיע לשלב האחרון בצינור.
בנקודה זו, בשלב הלפני אחרון נמצא אובייקט נוסף, וכן בשלב שלפניו.
כך למשל, בדוגמת מפעל הרכבים, הרכב הראשון מסיים את ההרכבה לאחר 35 דקות, אך מרגע זה כל 20 דקות יוצא רכב חדש.
במצב זה המפעל בתפוקה מלאה.
התרוקנות הצינור – מרגע סיום הכנסת הנתונים לצינור, פרק הזמן שייקח לו להתרוקן לחלוטין זהה לזמן השהות של אובייקט בודד בצינור העיבוד, שכן האובייקט האחרון שהוכנס צריך גם הוא לבצע את כל השלבים.
בועות – שגיאות במהלך העיבוד עלולות לגרום ל"בועות" בצינור העיבוד – מצב בו תהליכים מסוימים לאורך צינור העיבוד לא מבצעים פעולות, ובכך להביא לפגיעה בהספק.
הדבר שקול לרכב שבזמן הרכבת המנוע התגלה כי שלדתו פגומה ולכן נזרק ולא יעבור לתחנות ההרכבה הבאות.
בשלב הבא יגיע לתחנת הרכבת המנוע רכב חדש, אך כעת בסדנת הרכבת מכסה המנוע לא עובדים, כיוון שלא קיבלו רכב מתחנת הרכבת המנוע.
בשלב הבא סדנה זו תקבל את הרכב הבא, אך הבועה נודדת הלאה והפעם בתחנת הרכבת הגלגלים לא יעבדו.
בשלב שלאחר מכן ה"בועה" שנוצרה בצינור תשתחרר והצינור שוב מלא – אך לא יצא רכב חדש מפס ההרכבה.
בועות מסוג זה הן בעיה נפוצה מאוד בצינורות עיבוד מידע בתוכנה ובחומרה, ואם הן לא מטופלות כראוי, עלולות לפגוע רבות ביעילות.
ריקון פתאומי של הצינור (flush) – על צינור עיבוד נתונים במעבדים לבצע פקודות שמופיעות ברצף בקוד המכונה.
אם במהלך אחד השלבים מתברר כי יש לבצע קפיצה בקוד (Branch) לקטע קוד אחר, הרי שכל הפקודות שמבוצעות לאחר פקודה זו בקוד המכונה כלל לא היו צריכות להיכנס לצינור העיבוד.
במצב זה יש לבטל את ביצוע הפקודות שנמצאות בצינור על ידי ריקון מיידי של צינור עיבוד הנתונים (בהנחה שהקפיצה בקוד זוהתה עוד בטרם הפקודות הבאות בוצעו ותוצאתם נשמרה), וממלאים אותו בפקודות הנכונות.
ריקון זה גורם לבועות רבות בצינור עיבוד הנתונים ולפגיעה ביעילות המעבד.
כדי להתגבר על בעיה זו, מעבדים מתוכננים לזהות בשלב מוקדם ככל האפשר בצינור העיבוד את הקפיצות בקוד (להקטנת הבועות שנוצרות) וכן לנסות ולחזות מראש קפיצות בקוד על ידי שימוש בהיוריסטיקות שונות.
צינור נפט הוא צינור המשמש להובלה של נפט, ממקום הפקתו לבית זיקוק או לנמל שממנו הוא ממשיך את דרכו במכליות, או מבית זיקוק לתחנות הפצה.
לצינורות נפט הייתה בעבר וכיום חשיבות כלכלית ופוליטית רבה.
עקב חשיבותם הרבה צינורות הנפט היו מוקד לחבלות ופגיעה מכוונת.
בהרבה מקומות הקימו כביש לאורך הצינור כדי לתחזק אותו וגם כדי לשמור עליו מחבלות.
צינור IPC – צינור מעיר הנפט כירכוכ שבעיראק דרך סוריה לעיר הנמל טריפולי שבלבנון.
הצינור נסגר עקב סכסוכים בין סוריה לעיראק.
צינור מכירכוכ לעיר הנמל איכסנדרון שבטורקיה.
הצינור נבנה כדי לעקוף את סוריה.
האו"ם סגר את הצינור לאחר מלחמת המפרץ כחלק מהצעדים כלפי עיראק.
צינור הנפט כירכוכ–חיפה דרך זרקא שבירדן.
את הצינור בנו הבריטים והוא נסגר עם קום מדינת ישראל.
צינור הטפ-ליין מערב הסעודית דרך ירדן, סוריה ורמת הגולן ללבנון.
הצינור נבנה כדי להעביר כמויות גדולות של נפט למרחק גדול, כתחליף לתעלת סואץ שהייתה סגורה.
כשישראל כבשה את רמת הגולן ב-1967 עבר חלק מהצינור בשטח שבשליטתה, והמשיך לפעול עד 1975, אז נסגר עקב מלחמת האזרחים בלבנון.
קו צינור אילת-אשקלון נבנה כדי להזרים נפט איראני ולעקוף את תעלת סואץ.
חדל לעבוד תקופה לאחר המהפכה באיראן.
כיום מזרים נפט מצרי לישראל.
צינור מהמפרץ הפרסי לעיר ינבוע שלחוף ים סוף.
נבנה כדי לעקוף את מצר הורמוז שנתון לאיום איראני.
בתכנון נמצא צינור מערב הסעודית דרך עומאן לחופי האוקיינוס ההודי, במטרה לעקוף את מצר הורמוז.
צינור הנפט סומד – צינור נפט במצרים המוביל נפט גולמי ממסוף עין שוקנה בחופי הים האדום לאלכסנדריה שלחופי הים התיכון.
צינור הנפט חבשאן–פוג'יירה – מוביל נפט גולמי מאבו דאבי לנמל הנפט בפוג'יירה שבמפרץ עומאן.
מטרת הצינור לעקוף את מצר הורמוז דרך היבשה.
המדינות שהרויחו הכי הרבה ממעבר הצינורות בשטחיהן הן סוריה וטורקיה.
צינור הנפט כירכוכ–ג'ייהאן , הידוע גם כצינור הנפט העיראקו-טורקי, הוא צינור נפט באורך 970 ק"מ המוביל נפט גולמי.
הצינור מחבר את עיר הנפט כירכוכ שבצפון עיראק לנמל ג'ייהאן שבטורקיה.
הצינור הוא מוביל הנפט הגדול ביותר של עיראק לשווקים מחוץ למדינה.
הצינור הוא מערך של שני צינורות בקוטר של 1,170 מילימטר (46 אינץ').
הצינור תוכנן להעביר 0.5-1.1 מיליון חביות נפט ביום כאשר הקיבולת המקסימלית שלו מגיעה עד 1.6 מיליון חביות.
בעקבות חבלות נשנות בצידו העיראקי של הגבול, שהחלו בשנת 2003 עם פרוץ מלחמת עיראק, ממשלת עיראק מתכננת לבנות צינור חדש שיעקוף את האזורים שנמצאים בסכסוך כך שהצינור יעבור דרך מחוז ארביל ומחוז דהוכ.
צינור הנפט הטרנס-אנטולי , הידוע גם כצינור הנפט סאמסאן-ג'ייהאן הוא צינור נפט מתוכנן שיוביל נפט גולמי מהים השחור לנמל הנפט שבעיר ג'ייהאן שלחופי הים התיכון.
מטרת הפרויקט היא לספק דרך חלופית להעביר נפט רוסי וקזאחי ולהקל את העומס על מצרי בוספורוס ומצרי הדרדנלים.
עלות הצינור היא 2 מיליארד דולר, אורכו 550 קילומטר והוא הופעל בשנת 2012.
הצינור תוכנן ונבנה על מנת לקטין את תנועת המכליות במצרי בוספורוס.
בתחילת שנות ה-2000 הוגש מספר בקשות לבניית צינור מהים הכספי לים התיכון.
מבין הבקשות שהוגשו, נבחר המסלול מהעיר סמסון דרך סיוואס ועד ג'ייהאן.
הרישיון לבניית הצינור ניתן ב-31 באוגוסט 2004. תוכניות הבניה הושלמו בתחילת שנת 2007. בניית הצינור תושלם בשנת 2012.
הצינור יעביר כמיליון חביות נפט ביום כאשר הקיבולת המקסימלית שלו היא 1.5 מיליון חביות נפט ביום.
לצינור יהיו 4 תחנות שאיבה ותחנה אחת להורדת לחץ.
חוות נפט בסמסון תאפשר אחסון של כ-6 מיליון חביות נפט ותחנה בג'ייהאן תאפשר לאחסן 8 מיליון חביות.
כיום, מכליות נפט שעוברות דרך מצרי בוספורוס ודרדנלים מובילות 120 מיליון חביות נפט בכל שנה.
בעשור הקרוב נתון זה צפוי לגדול לכ-250 מיליון חביות בשנה.
עם פתיחת הצינור, תנועת המכליות צפויה לקטון במחצית.
צינור הנפט כירכוכ–בניאס , הידוע גם כצינור הנפט העיראקי-סורי, הוא צינור נפט באורך 800 ק"מ המוביל נפט גולמי.
הצינור מחבר את עיר הנפט כירכוכ שבצפון עיראק לנמל בניאס שבסוריה.
בשנות ה-30 החלה חברת הנפט העיראקית (IPC) בעבודות בניית צינור שיוביל את הנפט העיראקי לשווקים הבינלאומיים דרך הים התיכון.
בשנת 1935 הושלמו העבודות לבניית צינור הנפט כירכוכ–חיפה באורך 942 קילומטר, בקוטר 305 מילימטר (12 אינץ') ובכושר הובלה של 28 אלף חביות נפט ביום.
אחר כך תבע עיראק גם שהצינור יפורק.
בשנת 1950 החלה חברת הנפט העיראקית בעבודות בניית צינור נפט חדש בקוטר 720 מילימטר (30 אינץ') שיוביל 98 אלף חביות נפט ביום במקום צינור הנפט כירכוכ–חיפה.
הצינור כולל 4 תחנות שאיבה.
בניית הצינור הושלמה ב-23 באפריל 1952.
פייסל השני, מלך עיראק חנך את הצינור בטקס שנערך בנובמבר 1952.
בשנת 1956 הצינור נפגע קשה על ידי הצבא הסורי בתגובה להשתלטות האנגלו-צרפתית על תעלת סואץ (חברת הנפט העיראקית הייתה בבעלות חלקית של חברות מצרפת ובריטניה), אך בסופו של דבר הנזק תוקן.
עם זאת החליטה עיראק להקים את צינור נוסף, צינור הנפט כירכוכ–ג'ייהאן שעובר דרך טורקיה.
בשנת 1966 פרץ סכסוך בין חברת הנפט העיראקית לסוריה על גובה התמלוגים שתשלם על מעבר הנפט בשטחה.
במסגרתו אף סגרה בצעד הפגנתי את הצינור.
בשנת 1972 הלאימה עיראק את חברת הנפט העיראקית על נכסיה, דבר שהוביל לצעד דומה מצד ממשלת סוריה שהלאימה את נכסי החברה על אדמת סוריה כולל החלק הסורי של הצינור.
במשא ומתן לחידוש זרימת הנפט, דרשה סוריה להכפיל את התמלוגים.
בתחילת 1973 נעתרה עיראק לדרישה.
בשנת 1975 השלימה עיראק את בניית הצינור האסטרטגי של עיראק שהורכב משני צינורות מקבילים בעלי כושר הובלה של 700 אלף חביות נפט ביום כל אחד, הם הזרימו נפט מצפון המדינה למפרץ הפרסי וחשיבותו של צינור הנפט כירכוכ–בניאס ירדה.
בשנת 1976 הפסיקה עיראק להזרים נפט דרך סוריה וחידשה את הזרימה רק בפברואר 1979. הזרימה דרך הצינור הופסקה שוב בספטמבר 1980 בעקבות מלחמת איראן–עיראק.
במרץ 1981 הנפט חזר לזרום בצינור, אך בשנת 1982 הזרימה הופסקה בעקבות עסקה סורית ליבוא כמויות נפט משמעותיות מאיראן.
בשנת 2000 אחרי 18 שנות השבתה, שופץ הצינור.
הוא חזר לפעול בסוף אותה שנה ושימש דרך לעקיפת הסנקציות שהטיל האו"ם על עיראק.
במרץ 2001 הסכימה סוריה ואישרה בפני הממשל האמריקאי, כי תעמיד את הצינור למסגרת הסנקציות הבינלאומיות.
וזאת, במסגרת ניסיון לשפר את יחסיהן של שתי המדינות.
באפריל 2003, במהלך מלחמת עיראק, הופצץ החלק העיראקי של הצינור על ידי הכוחות האמריקאים ומאז הצינור מושבת.
ב-17 בדצמבר 2007 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לשקם את הצינור.
הפרויקט ניתן לחברת בת של גזפרום הפועלת בסוריה ולה ניסיון מוכח בבניית תשתיות אנרגיה בסוריה שכלל את בניית החלק הסורי של צינור הגז הערבי.
צינור נאבוקו הידוע גם בשם צינור הגז טורקיה-אוסטריה הוא הצעה לצינור אנרגיה שיוביל גז טבעי לאירופה.
הפרויקט בוטל ביוני 2013 עם העדפת הצינור הטרנס-אדריאטי .
מטרת הצינור להקטין את התלות האירופאית בגז הרוסי, תוך יצירת צינור חדש שיוביל גז אזרי, טורקמני, עיראקי, ומצרי לשוק האירופאי.
אורכו המתוכנן הוא כ-4,042 קילומטר, והוא יתחיל בטורקיה, יעבור דרך בולגריה, רומניה והונגריה ויסתיים באוסטריה.
ההכנות לבניית הצינור החלו בשנת 2002 ובשנת 2009 נחתם הסכם בינממשלתי בין חמש המדינות בהן יעבור הצינור.
בניית הצינור תוכננה בשנים 2013–2017. יכולת ההולכה המרבית בצינור יועדה להיות 31 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה.
עלותו כ-12 עד 15 מיליארד אירו.
פרויקט נאבוקו הוא חלק מרשת האנרגיה הטראנס אירופאית (TEN-E) אשר נבנה בתמיכת האיחוד האירופי וארצות הברית.
מטרת הפרויקט היא לחבר את שדות הגז בים הכספי ובמזרח התיכון לאירופה על מנת להקטין את התלות ברוסיה, ספקית הגז הטבעי הגדולה ביותר של אירופה.
סכסוכי הגז של רוסיה ואוקראינה הובילו לחיפוש מקורות אנרגיה חדשים, ספקים נוספים ודרכי גישה חלופיות.
יתרה מכך, הביקוש לגז טבעי יגדל מ-502 מיליארד מטר מעוקב (BMC) בשנת 2005 ל-815 מיליארד בשנת 2030, ביקוש אותו רוסיה לא תוכל לספק לבדה.
ההכנות לבניית הצינור החלו בפברואר 2002 בשיחות בין אוסטריה לטורקיה, בחודש יוני נחתם הסכם הבנות בין 5 חברות אנרגיה לבחינת פרויקט הקמת הצינור.
בדצמבר 2003 העניקה הנציבות האירופית מענק בגובה 50% מעלות בחינת היתכנות הפרויקט, ובכך היא קיבלה דריסת רגל בפרויקט.
ביוני 2005 נחתם הסכם שותפות בין חמשת השותפים, ובפברואר 2008 הוכנס שותף גרמני כך שכל צד מחזיק חלק שווה (16.67%) בפרויקט.
בחודש יוני 2008 נחתם החוזה הראשון לאספקת גז מאזרבייג'ן לבולגריה דרך צינור נאבוקו.
באפריל 2009 אישר שר האנרגיה של טורקיה, שמדינתו היה מוכנה לחתום על החוזה בתנאי שהמדינה תקבל 15% מהגז שיעבור בצינור.
ב-13 ביולי 2009 נחתם הסכם בין-ממשלתי על ידי ראשי הממשלות של טורקיה, בולגריה, רומניה, הונגריה ואוסטריה, בנוכחות נשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו ואנשי ממשל אמריקאים בכירים.
ממשלות הונגריה ורומניה אישרו את ההסכם במהלך 2009 וממשלות רומניה וטורקיה אישרו אותו במהלך 2010.
צינורות לבה הם תעלות טבעיות שדרכן זורמת לבה מתחת לפני השטח של זרם הלבה, שיוצא מהר הגעש בזמן התפרצות.
צינורות לבה יכולים להיות "פעילים" – כלומר יכולים לנקז באופן פעיל לבה מן המקור, או "לא פעילים" – כלומר הלבה חדלה מלזרום דרכם, הסלע התקרר ונשאר ערוץ ארוך, דמוי מערה.
צינורות לבה נצפו גם על הירח.
צינור לבה הוא סוג של "מערת לבה" הנוצרת כאשר זרם לבה פעיל, בעל צמיגות נמוכה, מפתח קרום ארוך וקשיח.
הקרום מתעבה, ויוצר מעין גג מעל זרם הלבה (שממשיך לזרום).
צינורות לבה יכולים להיווצר בשתי דרכים: על ידי יצירת קרום מעל ערוץ לבה, או על ידי זרמי חבלים (ידועים גם כפהויהוי, pāhoehoe), כאשר הלבה נעה מתחת לפני השטח.
לבה בדרך כלל עוזבת את נקודת ההתפרצות בערוצים.
ערוצים אלו נוטים להישאר חמים מאוד גם כאשר סביבתם מתקררת.
בהתאם לכך, הערוצים מפתחים קירות מסביבם, מכיוון שהלבה החיצונית מתקררת או מכיוון שערוץ הלבה ממיס את דרכו ושוקע עמוק יותר בפני השטח.
ערוצים אלו יכולים להעשות עמוקים מספיק כדי שהקליפה תקשיח, ותיצור צינור בידוד ששומר על הלבה המומסת שזורמת בתוכו.
סוגים אלו של צינורות לבה נוטים להישאר קרובים לאזור ההתפרצות.
רחוק יותר מנקודת ההתפרצות, כשהלבה עוזבת את מקורה, היא עשויה לזרום שלא בערוץ, אלא בצורה דמוית מניפה.
בדרך כלל הלבה הרחוקה (שזורמת כמניפה) היא לבה שנפרדה מצינור לבה (שמוביל למקור ההתפרצות).
זרמים אלו, הקרויים זרמים פהויהויים, זורמים על פני השטח ומתקררים.
הם יוצרים פני שטח סיביים, חלקים או מחוספסים.
הלבה ממשיכה לזרום בצורה זו עד שהיא חוסמת את המקור שלה.
בשלב זה, הלבה התת-קרקעית עדיין חמה מספיק כדי לפרוץ את המחסום בנקודה מסוימת, ובנקודה זו נוצר "מקור" לבה חדש.
לבה זורמת מהמקור הראשוני עד לנקודת שבירה זו בזמן שהלבה החיצונית של הזרמים הפהויהויים מתקררת.
כך נוצר ערוץ תת-קרקעי שהופך לצינור לבה.
שדה זרימת לבה רחב, מורכב לעיתים קרובות מצינור לבה מרכזי אחד, וסדרה של צינורות קטנים יותר, שמספקים לבה לזרמי לבה אחרים.
כאשר אספקת הלבה מפסיקה (ההתפרצות נגמרת או שזרמי הלבה פונים למקום אחר), הלבה שבמערכת הצינורות מתנקזת (כלפי מטה כמובן) ומשאירה צינורות דמויי מערה, ריקים חלקית, מתחת לאדמה.
בדרך כלל ניתן לצפות בסימנים (מעין פסים אופקיים) על קירות הצינורות המרוקנים.
הסימנים, המציינים את העומקים השונים שהיו ללבה שזרמה בצינורות בעבר, ידועים גם כ"מדפי זרימה" (אם הם בולטים מהקיר בצורה ניכרת) או "קווי זרימה" (אם הם טמונים בקיר).
לצינורות לבה בדרך כלל יש רצפות פהויהויות, אם כי לעיתים קשה להבחין בכך מכיוון שהרצפה מתכסה בחלקים שנפלו מהתקרה.
ניתן למצוא, לרוב, מגוון רחב של ספלאותמים בצינורות לבה כולל מגוון של צורות דמויות נטיף, הידועות כ"נטיפי לבה" (הסוג הנפוץ ביותר של ספלאותמים במערות לבה).
זקיף לבה עשוי להיווצר מתחת לנטיפי לבה צינוריים ולהפוך לצורה הידועה כהלקיטיט לבה צינורי.
"רץ" הוא חרוז לבה שיוצא מפתח קטן בתקרת המערה ואז "רץ" במורד הקיר (זולג).
מערות לבה עשויות להכיל גם משקעים מינרליים שלובשים בדרך כלל צורות של קרום, של גבישים קטנים או (פחות נפוץ) של נטיפים וזקיפים.
רוחבן של מערות לבה יכול להגיע ל-14–15 מטרים (אם כי לרוב הוא צר יותר), ועומקן נע בין 1–15 מטרים מתחת לפני השטח.
צינורות לבה יכולים גם להיות מאוד ארוכים; לדוגמה: צינור הלבה שנוצר מזרם ה"מאונה לואה" (Mauna Loa) ב-1859, נכנס לים במרחק של כ-50 קילומטר מנקודת ההתפרצות שלו.
עוד דוגמה הוא צינור הלבה הקרוי "מערת הרוח" (Cueva del Viento) שנמצא במערכת הצינורות השמאלית בטיידה (Teide), באי טנריפה.
אורכו של צינור זה עולה על 18 קילומטרים, והוא נוצר בגלל אזורים נרחבים הבנויים בצורת מבוכים שזורים, שנמצאים בחלק העליון של מערכת הצינורות.
מערכת צינורות הלבה בקיאמה (Kiama), אוסטרליה, מורכבת מיותר מ-20 צינורות, שרובם נוצרו מהתפרצויות לבה שיצאו מהזרם הראשי.
קוטרו של הגדול שבצינורות הללו הוא 2 מטרים ויש לו "חיבורים מפרקיים" בצורת עמודים, שנוצרו לאור שטח הקירור הגדול.
לצינורות האחרים יש מאפיינים חיבוריים קונצנטריים או רדיאליים.
צוהר (Skylight) הוא חור שנפער בגג של צינור לבה כתוצאה מהתרוקנות הצינור (אם הדופן דקה מדי), מסחיפה, מבליה או בגלל דרדרת מקומית.
במקרים רבים משמש צוהר נקודת כניסה לתוך צינור הלבה.
סרטשליר (Surtshellir) - מערה זו נודעה במשך זמן רב כמערת הלבה הארוכה ביותר בעולם.
ויוגלמיר (Víðgelmir) - עוד מערת לבה ארוכה באיסלנד.
גרוטה דס טורס (Gruta das Torres) - מערכת מערות הלבה של האיים האזוריים.
מערת הרוח (Cueva del Viento) - מערת לבה באורך של 17 קילומטרים.
מערת נהר הלבה (Lava River Cave) ביער הלאומי קוקונינו (Coconino National Forest), אריזונה.
המונומנט הלאומי שכבות לבה (Lava Beds National Monument), קליפורניה - האתר שבו הריכוז הגדול ביותר של מערות לבה בארצות הברית.
מערת קזומורה (Kazumura Cave) בהוואי - אורכה כ-65.5 ק"מ, והיא מערת הלבה הארוכה ביותר בעולם.
מערת הקוף (Ape Cave), וושינגטון - מערת הלבה השלישית באורכה בארצות הברית.
הירח: עובדות מדעיות רומזות על כך שלירח יש צינורות לבה רבים.
צינורות הלבה שבגבעות מריוס (Marius Hills) (אתר על הירח), הוצעו בעבר כאזור פוטנציאלי להקמת מושבת ירח.
צינור הנפט הראשי של סודאן הוא צינור נפט חשוב המשמש להובלת נפט שמייוצא מצפון מדינת דרום סודאן אל בתי הזיקוק בעיר פורט סודאן השוכנת לחופי הים האדום.
אורכו של הצינור נאמד בכ-1600 ק"מ.
הצינור נבנה על ידי חברת Greater Nile Petroleum Operating Company והוא החל לפעול בשנת 1999. חברת הנפט הלאומית של סין, שלה 40% מ-Greater Nile Petroleum Operating Company, מפעילה ומתחזקת את הצינור.
בשנת 1999, נבנה הצינור משדה הנפט הגליג שבמחוז דרום קורדופאן והוארך בהמשך עד שדה הנפט יוניטי השייך כיום ברובו לדרום סודאן.
צינור הנפט חבשאן–פוג'יירה הוא צינור נפט המוביל נפט גולמי משדה הנפט היבשתי חבשאן שבאמירות אבו דאבי לנמל הנפט פוג'יירה שבמפרץ עומאן.
עלות הצינור היא 3.3 מיליארד דולר, אורכו 360 קילומטר, בנייתו החלה בשנת 2008 והושלמה בשנת 2012.
הצינור הוזמן על ידי החברה הבינלאומית להשקעות בנפט על מנת להגביר את ביטחון האספקה ולהקטין את כמויות הנפט הזורמות דרך מצר הורמוז.
עיצוב הקונספט של הצינור הושלם בשנת 2006 והחוזים הקשורים לבנייתו ניתנו בשנת 2007. בניית הצינור החלה ב-19 במרץ 2008 והושלמה ב-מרץ 2012. אולם הפעלתו התעכבה מספר פעמים והוא הופעל רק ביוני 2012.
הקיבולת של הצינור כ-1.5 מיליון חביות נפט ביום.
הצינור אמור לספק נפט גולמי לבתי הזיקוק לנפט בפוג'יירה וכן לנמלי היצוא שלה.
צינור הנפט סומד הוא צינור נפט במצרים המשמש להובלת נפט גולמי ממסוף עין שוקנה בחופי הים האדום לאלכסנדריה שלחופי הים התיכון.
מטרת הצינור לשמש חלופה למעבר מכליות נפט שמוצאם במפרץ הפרסי דרך תעלת סואץ.
אורכו של הצינור 320 ק"מ, בנייתו החלה בשנת 1973 והושלמה בשנת 1977.
הפרויקט לבניית צינור להובלת נפט גולמי מהים האדום לים התיכון החל על רקע חסימת התעלה למעבר אוניות לאחר מלחמת ששת הימים ביוני 1967, דבר שאילץ את מכליות הנפט לבצע סיבוב ארוך סביב כף התקווה הטובה.
היוזמה להקמת הצינור גובשה בשנת 1973 על ידי מדינות המפרץ הפרסי: ערב הסעודית, כווית, קטר ואיחוד האמירויות הערביות יחד עם מצרים.
בעקבות היוזמה הוקמה חברה בבעלות משותפת של המדינות שתבנה ותנהל את הצינור.
בניית הצינור החלה בשנת 1974 והיא הושלמה בשנת 1977, זאת על אף שתעלת סואץ נפתחה שוב לאוניות לאחר מלחמת יום כיפור ב־1974.
הקיבולת של הצינור כ-2.5 מיליון חביות נפט ביום.
הצינור אמור לספק נפט גולמי למזקקות הנפט בפוג'יירה ולנמלי היצוא שלה.
צינור השקיה הוא צינור המשמש להשקיה, שניתן לשינוע מאתר לאתר.
מצדו האחד הוא מחובר למקור מים, כגון ברז, ומצדו האחר פתוח ומזרים את הנוזלים אל מרחב מוגדר.
צינור השקיה נמצא ברוב הגינות ומרחבי הנוי.
מיוצר מחומרים פלסטיים, וגם בתוספת חוטי מתכת, לנוחות המשתמשים.
צינור הנפט באקו–בתומי היה קו להובלת קרוסין (בשלב הראשון) ונפט גולמי משדות הנפט שליד העיר באקו, בירת אזרבייג'ן, דרך הקווקז, עד עיר הנמל בתומי שלחופי הים השחור בגאורגיה.
כאשר הוקם ב-1907, היה הצינור שארכו 833 ק"מ, הארוך מסוגו בעולם.
בד בבד עם פיתוח שדות הנפט שליד באקו, בסוף המאה ה-19 הועלו רעיונות לשווקו דרך נמלי הים השחור.
התוצר העיקרי באותה תקופה היה הקרוסין, ששימש למאור.
ב-1880 הציע דימיטרי מנדלייב לפרוס קו צינור וארבע שנים לאחר מכן תכנן המהנדס ולדימיר שוחוב את הצינור, דרך עמק נהר קורה לטביליסי ומשם, דרך כותאיסי לבתומי.
ב-1883 נסללה מסילת ברזל, במימון משפחת רוטשילד, לשינוע קרוסין בתוואי זה.
סלילת הצינור, בקוטר 200 מ"מ החלה ב-1897 והסתיימה ב-1907. הצינור כלל 16 תחנות שאיבה, לצידה של מסילת הברזל ולצידו נפרס גם קו טלפון.
הצינור העביר כמיליון טון קרוסין בשנה, שיוצאו במכליות דרך הים השחור לאירופה.
עם מלחמת האזרחים ברוסיה והתערערות המצב הביטחוני, הפוליטי והכלכלי באזור נפסקה תעבורת הקרוסין.
ב-1924 העלתה ממשלת ברית המועצות את הצורך לייצא נפט מבאקו לאירופה.
משא ומתן שהתקיים מול חברות מצרפת להקמה משותפת של צינור נפט גולמי ושיווקו לצרפת ומשם לאירופה, עלה על שרטון.
ב-30 באפריל 1930 נחנך צינור הנפט, בקוטר 250 מ"מ, שהקמתו החלה ב-1928. הנפט הובל אל בתי זיקוק שהוקמו לצורך זה בבתומי וכלל 13 תחנות שאיבה לאורך הדרך.
הפעילות התבצעה דרך החברה הממשלתית Azneft (אזרבייג'ן-נפט), שהוקמה כתוצאה מהלאמתן של 272 חברות נפט פרטיות שפעלו בבאקו ערב מהפכת אוקטובר.
קיבולת הצינור הייתה 1.64 טון נפט בשנה.
באוגוסט 1942, תחת איום של פלישת גרמניה הנאצית והשתלטותה על צינור הנפט ושדות הנפט, פורק חלק ניכר של הצינור, לבל ייפול בידי האויב.
קו הצינור משתמש חלק מקו באקו-טביליסי-ג'ייהאן ובאקו-סופסה.
צִנּוֹרִיר בּוֹנֶה (בעבר: צינורן בונה; שם מדעי: Dendropoma anguliferum) הוא מין של חילזון ימי ממשפחת הצינוריריים (Vermetidae).
לצינוריר הבונה קונכייה דמוית צינור מפותל הדבוקה בחוזקה לסלע בעזרת חומר גירני שהחילזון מפריש.
פרטים רבים של הצינוריר הבונה מתגודדים בצפיפות בגוש של קונכיות מפותלות זו בזו באזור הכרית בבתי גידול סלעיים דוגמת טבלאות גידוד בים התיכון.
קונכיות של מין זה יוצרות מבנה ייחודי בשם כרכוב - אזור מוגבה ברוחב 10–20 סנטימטרים ובגובה של 5–15 סנטימטרים בקצה הפונה לים של טבלאות גידוד.
למבנים אלו חשיבות רבה להגנה בפני תהליכי בליה חופית בשל מפץ הגלים, ובשמירת מים על גבי טבלת הגידוד בעת שפל, ובכך מקטינים את סכנת ההתייבשות ליצורים החיים עליה.
בשל יכולתו לעצב את בית הגידול ואת התנאים השוררים בו נחשב הצינוריר הבונה למין מהנדס סביבה.
הצינוריר הבונה ניזון מתרחיף על ידי סינון באמצעות זים המכוסה בריסים קטנים המזרימים מים אל תוך חלל הגלימה.
לצינוריר אין שלב לרוולי פלאגי, כלומר, הצעירים הבוקעים מן הביצים זוחלים ישירות על המצע ונדבקים אל הסלע.
בשל קיומו של הצינוריר הבונה בעיקר בגובה מפלס הים, חוקרים משתמשים בנוכחות קונכיותיו בסלע כסמן לגובה מפלס הים בעבר או כעדות לתנודות טקטוניות.
בישראל נעשה שימוש בגלעיני סלע המכילים קונכיות של צינוריר בונה על מנת לשחזר את תנאי האקלים במאות השנים האחרונות.
מחקרים גנטיים הצביעו על כך כי אוכלוסיית הצינוריר הבונה בישראל ובלבנון מהווה מין נפרד ושונה מהמינים הקיימים במערב ים-תיכון.
מין זה היה מצוי בחופי ישראל עד לשנות התשעים של המאה ה-20, אך דעך עד להיעלמותו כמעט כליל בשנות האלפיים.
הסיבה לדעיכת אוכלוסיות הצינוריר הבונה בחופי ישראל אינה ידועה עד כה.
בתצפיות בשטח שנערכו בשולי המשטחים הסלעיים באזור חוף הכרמל בדצמבר 2020 ופברואר 2021, התגלו 195 צברים חיים של צינוריר בונה, לאחר שלא נראה קרוב לשלושה עשורים.
צינור עורקי פתוח (בלועזית: Patent ductus arteriosus, PDA) הוא מום לב מולד בו הצינור העורקי לא נסגר ונשאר פתוח לאחר הלידה.
צינור עורקי פתוח נחשב לאחד ממומי הלב הנפוצים ביותר ונגרם כאשר הצינור העורקי לא נסגר כפי שנעשה ברוב המקרים לאחר הלידה.
מצב זה משבש את פעילות מערכת הובלת הדם בגוף וגורם להובלת דם מאבי העורקים לעורק הריאה.
מצב רפואי זה עלול לגרום לסיבוכים שונים לטווח הקצר והארוך בילוד.
אבחון מתבצע על ידי תסמינים אופייניים ובדימות, בעיקר על ידי אקוקרדיוגרפיה.
הטיפול במום נע בין טיפול שמרני ועד לניתוח לסגירת הפתח.
מוערך כי צינור עורקי פתוח קורה אחת לכל 2000 לידות ומהווה 5%-10% מכלל מומי הלב המולדים, אם כי מוערך כי כולל צינור עורקי פתוח "שקט" (לא מאובחן), שיעור ההארעות הוא אחת לכל 500 לידות.
צינור עורקי נמצא ב-65% מהלידות של פגים וילודים במשקל נמוך מאוד (מתחת ל-1 ק"ג).
המום נפוץ פי 2 יותר בבנות מאשר בבנים.
המצב נפוץ גם אצל סובלים ממצוקה נשימתית של הילוד (IRDS), ילודים עם תסמונות גנטיות כמו תסמונת דאון או תינוקות שאימם חלתה באדמת במהלך ההריון.
צינור עורקי פתוח נפוץ גם בתינוקות עם מומי לב מולדים אחרים.
למחלה גם מאפיינים תורשתיים מסוימים ונמצא כי ישנו סיכוי של 5% של הופעת המחלה אצל אח של ילד שנולד עם המום וכי לתאומים זהים סיכוי גבוהה יותר למום אצל שני הילודים מאשר בתאומים לא זהים.
הצינור העורקי הוא כלי דם המשמש כמעקף לריאות של הדם מעורק הריאה ישירות אל אבי העורקים.
לאחר שולד נולד ומתחיל לנשום חמצן, אין כל שימוש לצינור העורקי והוא נסגר ב-90% מהוולדים תוך 48 שעות.
מצב בו הוא לא נסגר תוך כמה שבועות נקרא צינור עורקי פתוח והוא מוביל לזרימת דם לא תקינה מאבי העורקים לעורק הריאה.
במצב זה כמות רבה של דם מגיעה לריאות ובכך מעמיסה על הלב והריאות וגורמת לגודש ריאתי.
מצב זה עלול לגרום לירידה בזילוח ולעודף מעבר של הדם לריאות.
מום זה עלול לגרום לאי-ספיקת לב עם גודש ריאתי, דימום מוחי תוך-חדרי, דלקת מעי נמקית, מחלת ריאות כרונית, התפתחות לא תקינה של הריאות והסמפונות ואף מוות.
בפגים שנולדו מוקדם במיוחד, נחשב גורם זה כגורם משמעותי לתחלואה ומוות.
תסמינים של צינור עורקי פתוח לא מופיעים לרוב בשלב מוקדם.
בצינור עורקי פתוח קטן ולא משמעותי לרוב לא נוכל לראות תסמינים למעט איוושה סיסטולית חלשה.
תסמינים נפוצים כוללים לחץ דם נמוך, איוושה סיסטולית, תסמונת אייזנמנגר, טכיפניאה וטכיקרדיה.
צילום חזה יכול להראות סימנים של הרחבה של הצד השמאלי של הלב ועודף זרימת דם לריאות.
האבחון הטוב ביותר נעשה על ידי בדיקת אקוקרדיוגרפיה, אך היא מתקשה להעריך בצורה אמינה את משמעותיות הנפח של העורק הפתוח.
לאחרונה התגלו מרקרים בדם כמו BNP ו-NTpBNP שיכולים להעיד על המצאות צינור עורקי פתוח.
צורת הטיפול במום שנויה במחלוקת וישנם מספר רב של מחקרים סותרים באשר לטיפול המומלץ.
טיפול שמרני בצינור עורקי פתוח נפוץ ונובע מהחשש של מהסיכונים בניתוח ותופעות הלוואי של התרופות ומהצפייה שהצינור ייסגר באופן עצמוני וטבעי.
הטיפול השמרני כולל העמסת נוזלים, מתן משתנים, בדרך כלל פוסיד, ואסטרטגיות אוורור כמו העלאת הלחץ הסוף-נשימתי.
חסרונות של שיטה זו כוללים גם עומס נפחי של נוזלים על הלב והריאות.
טיפול נוסף הוא שימוש בתרופות כמו אינדומטצין, מעכבי ציקלואוקסיגנאז ופרצטמול, תרופות שהראו שיפור במחלה אך מלוות בתופעות לוואי מסוכנות.
ניתוח לסגירת הצינור מבוצע לרוב רק לאחר כישלון טיפול תרופתי או התוויות נגד.
ניתוח יכול להתבצע על ידי השתלת קפיץ או מכשיר המונע מעבר דם בין כלי הדם או באמצעות תפירה של כלי הדם.
ניתוח לסגירת העורק נמצא על ידי מחקרים כמונע תמותה אך מעלה את הסיכוי לבעיות נוירולוגיות-התפתחותיות.
מעקב לאחר טיפול/ללא טיפול מתבצע באופן תקופתי על ידי קרדיולוג וברוב המקרים לא ניתנות תרופות קבועות למטופלים.
צינור הנפט דרוז'בה הוא צינור הנפט הארוך בעולם ומרשתות צינורות הנפט הגדולות בעולם.
הוא מעביר נפט במרחק של כ-4,000 קילומטרים (כ-5,500 קילומטרים על שלוחותיו) מרוסיה לנקודות באוקראינה, בלארוס, פולין, הונגריה, סלובקיה, צ'כיה וגרמניה.
פירוש השם "דרוז'בה" הוא "ידידות", רמז לעובדה שהצינור סיפק נפט לאזורים המערביים של ברית המועצות שנזקקו לאנרגיה בגוש הסובייטי לשעבר, ולמערב אירופה.
כיום, זהו העורק הראשי הגדול ביותר להובלת נפט רוסי (וקזחי) ברחבי אירופה.
ב-18 בדצמבר 1958, התקיימה בפראג הישיבה העשירית של המועצה לסיוע כלכלי הדדי (קומקון), בה התקבלה ההחלטה ונחתם הסכם על בניית צינור נפט גולמי מברית המועצות לפולין, צ'כוסלובקיה, גרמניה המזרחית והונגריה.
בניית הצינור הארוך החלה בשנת 1960. כל מדינה סיפקה את חומרי הבנייה, המכונות והציוד הדרושים.
צ'כוסלובקיה קיבלה נפט ראשון ב-1962, הונגריה בספטמבר 1963, פולין בנובמבר 1963 וגרמניה המזרחית בדצמבר 1963. הצינור הופעל בשלמותו באוקטובר 1964. הנפט הראשון שנשאב דרך צינור דרוז'בה מקורו בשדות הנפט במחוז טטרסטן וסמרה (קויבישב).
בשנות ה-70 הוגדלה עוד יותר מערכת הצינורות של דרוז'בה עם בניית קווים מקבילים גאוגרפית.
הצינורות יוצרו בברית המועצות ופולין, שסתומים בצ'כוסלובקיה, משאבות בגרמניה המזרחית והונגריה סיפקה מערכות תקשורת ואוטומציה.
עלויות הבנייה היו כ-400 מיליון רובל.
הצינור חוצה 45 נהרות מרכזיים בדרך למרכז אירופה.
החלק הרוסי של הצינור מופעל על ידי חברת הנפט טרנסנפט באמצעות חברת הבת שלה OAO MN Druzhba.
צינוריות (באיטלקית: Pipe מבטאים פִּיפֶּה) הם סוג של פסטה קצרה בצורת צינורית מעוקלת הדומה לקונכייה של שבלול.
יש לה פתח רחב בקצה אחד ובקצה השני יש פתח פחוס כך שהיא כמעט סגורה.
קיימת גם גרסת משטח חלק, אך זו המצולעת נפוצה הרבה יותר.
סוג זה של פסטה נקרא גם (במיוחד בפורמט הגדול יותר) חלזונות.
מותגים מסוימים משתמשים בשני שמות שונים עבור שני הפורמטים השונים בגדלים.
כמו סוגים רבים של פסטה, לא קל לקבוע את מקום מוצאם של הצינוריות, על אף שיש כאלה הקושרים אותן למסורת הרומית, הצורה הצינורית הפחוסה בצד אחד ממקמת אותן באזור רחב יותר של מרכז - צפון איטליה.
עובי דפנות הפסטה הוא בסביבות מילימטר ורבע.
הודות לצורת השבלול האופיינית עם פתח כפול (אחד מהשניים מעט סגור) הם מצליחים ללכוד גם את הרטבים הנוזליים והחמקמקים ביותר, שומרים על התיבול בפנים, ובמקרה של צורת ריגאטה, בחלקם גם בחוץ.
מסיבה זו, הצינוריות מתאימות לרטבים קלים על בסיס עגבניות טריות, פומרולה, או במתכוני קיץ עם ירקות.
עם זאת, הם מתאימים במיוחד גם לראגו עם בשר חזיר, בקר, נקניק או פטריות ומשמשים גם במתכונים אפויים (במיוחד בגרסה הגדולה שלהם, שבה הם עשויים להיות גם ממולאים).
צינוריות הזרע (ידוע גם כ-"אבוביות הזרע") הן צינוריות מלופפות באשכים המשמשות כאתר האנטומי בתוכו מתרחשים תהליך הספרמטוגנזה, יצירת תאי הזרע (הגמטות) של הגבר.
בצינוריות הזרע מתרחשים גם שלבי המיטוזה וגם שתי חלוקות המיוזה של תאי הזרע בתמיכת תאי סרטולי, עד ליצירת ספרמטוזואה בשלים.
אצל בני אדם ויונקים נוספים, קוטרן של צינוריות הזרע הוא בערך 200 מיקרומטר והן מהוות את רוב נפח האשך, בין 60 ל-90 אחוז.
במהלך ההתפתחות העוברית, צינוריות הזרע מתפתחות מ שמתפתחים מ.
אצל בני אדם, האשך מחולק לכ-250 אונות (אזורים) המופרדים זה מזה במחיצות, כשכל אונה מכילה בין 1 ל-4 צינוריות זרע, כך שבשני האשכים יחד יש בערך 1,500 צינוריות זרע (בכל אונה יש 3 לערך).
בתוך הצינורות (השכבה הפנימית ביותר) נמצא האפיתל שלהן, האפיתל הנבטי.
באפיתל הנבטי מתרחשת הספרמטוגנזה, ובו נמצאים התאים התומכים בתאי הזרע (תאי הסרטולי).
צינוריות הזרע מוקפות ברקמת חיבור וסקולרית (כוללת כלי דם ונימים) שנקראת tunica propria, ומוקפת עצמה בלמינה באזאלית (basal lamina) שהיא חלק מקרום הבסיס.
החלק השני של קרום הבסיס הוא ה-reticular lamina.
קרום הבסיס מוקף בתאי שריר חלק הנקראים .
אלו נמצאים בצינוריות הזרע של כל מיני היונקים, אך ארגונם וכמותם משתנים בין המינים.
למכרסמים כגון עכברים, חולדות ואוגרים, ישנה שכבה אחת בלבד של תאי מיואיד סביב קרום הבסיס.
אצל חיות אחרות ישנן מספר שכבות, ואצל האדם בין 5 ל-7. ישנם מספר תפקידים ידועים לתאי המיואיד.
ראשית, יש להם אופי כוויץ, והם אחראים על כיווץ צינוריות הזרע באופן פריסטלטי כדי להניע את תאי הזרע אל מחוץ לצינוריות.
שנית, הם תומכים מבנית בצינוריות.
ישנם שני סוגים של צינוריות זרע (המחוברים זה לזה), צינוריות הזרע המלופפות וצינוריות הזרע הישרות.
לקראת היציאה מהאשך בכל אונה, הצינוריות המלופפות מתחברות זו לזו ליצירת צינורית אחת (ישרה), ובהמשך הולכות קדימה ואחורה מה שיוצר את "רשת האשך" (), אזור בו לצינוריות אין קירות ברורים.
לצינוריות הישרות יש תאי סרטולי בלבד באפיתל שלהן (ללא כל תאי זרע בשלב התפתחות כלשהו).
האפיתל של צינוריות הזרע ידוע כ, והוא האתר האנטומי בו מתרחשת הספרמטוגנזה.
ניתן לסווג את סוגי התאים באפיתל לשניים, תאי סרטולי שמתפקדים כתאי תמיכה ותאים מזינים, ותאי זרע על שלבי התפתחותם השונה.
אצל האדם, תאי הזרע באפיתל כוללים (לפי סדר עוקב), ספרמטוגוניה סוג Adark ו-Apale, ספרמטוגוניה סוג B, ספרמטוציטים ראשוניים, ספרמטוציטים שניוניים וספרמטידים שיהפכו לספרמטוזואה (תאי זרע בשלים).
תאי הסרטולי הם תאים גדולים ולא מתחלקים (מיטוזית) מאז גיל ההתבגרות ותחילת הספרמטוגנזה.
יש להם ציטופלזמה שופעת והרבה מיטוכונדריה.
הם משתרעים מקרום הבסיס של הצינוריות עד לחלל הצינוריות ותומכים בתאי הזרע השונים שמתפתחים סביבם (מספר מסוים של תאי זרע סביב כל תא סרטולי, תלוי במין היונק).
תאי הסרטולי תומכים בספרמטוגנזה ובתאי הזרע שמתפתחים סביבם בכך שבולעים בפגוציטוזה תאים מתים, גופים זרים, ואת החלק המיותר מהציטופלזמה של תאי הזרע לפני שהם משתחררים מהאפיתל לחלל הצינוריות.
כמו כן, תאי הסרטולי מפרישים מספר ביומולקולות חיוניות כמו ABP (androgen-binding protein), חלבון האחראי על ריכוז הטסטוסטרון, מכלולי החלבון Inhibin B ו-activin, שמסדירים את רמות הורמון ה-FSH באשכים, ונוזל צינוריות הזרע שמספק סביבה מזינה לתאי הזרע באפיתל הנבטי, ומניע את הספרמטידים שהשתחררו לחלל הצינורית לרשת האשך ומשם אל מחוץ לאשכים.
האפיתל הנבטי מחולק לשני מדורים, המדור הבזאלי (החיצוני יותר ובקשר עם דם) והמדור האדלומינלי (הפנימי יותר ומנותק מדם).
תאי הסרטולי מחוברים זה לזה בידי חיבורי tight junctions, gap junctions, adhesion junctions (ומולקולות הידבקות חיבוריות), מה שיוצר מחסום פיזי שנקרא "" או "מחסום תאי הסרטולי" (שם מדויק יותר).
המחסום מחלק את האפיתל הנבטי לשני המדורים.
במדור הבזאלי נמצאים תאי הזרע הפחות ממויינים (הספרמטוגוניה), ובמדור האדלומינלי נמצאים תאי זרע מספרמטוציטים ראשוניים והלאה.
מחסום הדם מונע את מעברן של מולקולות שעשויות להזיק לתאי הזרע למדור האדלומינלי.
תפקידיו של מחסום הדם הם ליצור סביבה מתאימה (שהיא המדור האדלומינלי) לשליטה בתאי הזרע המתפתחים, להגן על תאי הזרע ממולקולות ציטוטוקסיות (רעילות לתאים), ולהגן עליהם מתגובה חיסונית (אוטואימונית) של הגוף שמזהה את האנטיגנים של תאי הזרע כזרים.
המרחב הבין צינורי הוא המרחב הנמצא באונות האשכים, בין צינוריות הזרע.
המרחב הבין צינורי באשך היונקים כולל רקמת חיבור (המורכבת מתאי רקמת חיבור), מערכת של כלי דם זעירים ותאי ליידיג האחראים על הפרשת טסטוסטרון.
המרחב הבין צינורי כולל נימי לימפה, תאי דם לבנים (mast cells), ורדידים, עורקיקים מקרופאגים, עצבים ופיברובלסטים.
בנוכחות הורמון מחלמן (LH), תאי הליידיג שכוללים עליהם קולטני LH, מייצרים אנדרוגנים ובעיקר טסטוסטרון, הורמון חיוני לספרמטוגנזה.
האנדרוגנים נכנסים לצינוריות הזרע מהמרחב הבין צינורי לגירוי ותחזוק הספרמטוגנזה.
מיד לאחר הלידה, ה (תאי נבט הקודמים לספרמטוגוניה) מהגרים לקרום הבסיס של צינוריות הזרע, נקשרים לתאי הסרטולי ומתמיינים לספרמטוגוניה סוג Adark, Apale, וחלק אף ישירות לסוג B.
ספרמטוגוניה סוג Adark הם תאים רזרביים למקרה של פציעה או מחלה, ולכן הם מתחלקים מיטוטית רק לעיתים נדירות.
ספרמטוגוניה סוג Apale מתחזקים את מאגר התאים בידי חלוקות מיטוטיות, כשתא-בת אחד הוא ספרמטוגונים Apale (לתחזוק המאגר) ותא-בת שני הוא ספרמטוגוניום סוג B.
ספרמטוגוניה סוג B עוברים מיטוזה נוספת ומתמיינים לספרמטוציטים ראשוניים.
עם ההגעה לגיל ההתבגרות, ההיפותלמוס מפריש GnRH (הורמון משחרר גונדוטרופינים) שמגיע לתאים בהיפופיזה הקדמית.
ההורמון מעורר את ההיפופיזה הקדמית להפריש גונדוטרופינים, כשיש שניים עיקריים, FSH ו-LH.
הורמון ה-LH מעורר את תאי הליידיג במרחב הבין צינורי להפריש אנדרוגנים ובעיקר טסטוסטרון, והורמון ה-FSH מעורר את תאי הסרטולי להפריש ABP, חלבון המרכז את הטסטוסטרון.
כאשר רמות הטסטוסטרון גבוהות מספיק, והורמון ה-FSH מגרה את הספרמטוציטים הראשוניים לעבור את המיוזה הראשונה, הספרמטוגנזה מתחילה.
הספרמטוציטים הראשוניים מהגרים למדור האדלומינלי של צינוריות הזרע.
שם, הם עוברים את המיוזה הראשונה והופכים לספרמטוציטים שניוניים, שהם הפלואידים (בעלי סט אחד של כרומוזומים משוכפלים בעלי שתי כרומטידות).
הספרמטוציטים השניוניים עוברים את המיוזה השנייה והופכים לספרמטידים הפלואידים, בעלי סט אחד של כרומוזומים לא משוכפלים.
ככל שהשלבים מתקדמים עם כל חלוקה תאית, התא מתקדם באפיתל הנבטי לעבר חלל הצינוריות.
הספרמטידים יעברו תהליך בשם שבמהלכו הם יגדלו שוטון מאחד הצנטריולים בתא, גרעין התא יידחס, הגולג'י יהפוך לאקרוזום, ורוב הציטופלזמה של הספרמטיד תוסר ותיבלע בפגוציטוזה בידי תא סרטולי (זאת כדי לאפשר לתא הזרע לשחות ללא הפרעה).
עם סיום התהליך יתקבל תא זרע עם שוטון אך חסר יכולת תנועה.
לאחר תהליך הספרמיוגנסיס, יתחיל תהליך נוסף של מספר ימים בשם ספרמיאציה (Spermiation).
בזמן הספרמיאציה, הספרמטידים נמצאים כבר בחלל הצינוריות ועומדים להשתחרר לתוכו.
במהלך הספרמיאציה, הספרמטידים מתארכים יותר לחלל הצינוריות, ציטופלזמה ואברונים מיותרים נוספים מוסרים, מבני הידבקות בין הספרמטידים לתאי הסרטולי מוסרים ולבסוף הם מתנתקים מתאי הסרטולי ומשתחררים לפנים הצינוריות ומאז ידועים כספרמטוזואה (ביחיד: ספרמטוזואון).
הספרמטוזואה מובלים אל מחוץ לצינוריות הזרע בידי כיווצים פריסטלטיים שיוצרים תאי המיואיד המקיפים את קרום הבסיס (המקיף את הצינוריות), ובידי נוזל צינוריות הזרע שמופרש בידי תאי הסרטולי הסוחף אותם.
הספרמטוזואה מגיעים לאזור ה-, רשת של צינוריות הסופגות חלק מנוזל צינוריות הזרע, ומשם הם מועברים בידי ריסונים לצינורות הידועות כ-.
ב-Efferent ducts, כמעט כל נוזל צינוריות הזרע נספג, והספרמטוזואה מועברים לאפידידימיס בידי ריסונים ופס דק של שריר חלק המקיף את הצינורות.
באפידידימיס, הספרמוזואה מבשילים ורוכשים את יכולת התנועה הנדרשת להפריית ביצית.
חלק מהספרמטוזואה הבשלים מאוחסנים בחלקו התחתון של האפידידימיס (זנב האפידידימיס, cauda epididymis) עד לשפיכה.
ציסטאין (Cysteine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
יחד עם מתיונין, זוהי אחת משתי חומצות האמינו היחידות שבשייריהן מצוי אטום גופרית.
שייר זה מורכב מקבוצת מתילן (CH2) הקשורה לקבוצת סולפהידריל (SH; זוהי בעצם קבוצת הידרוקסיל בה הוחלף אטום החמצן באטום גופרית).
קבוצת הסולפהידריל נוטה להתחמצן, לאבד את אטום המימן שלה ולהיקשר לקבוצת סולפהידריל בחומצת ציסטאין אחרת, שאף היא איבדה את המימן שלה.
קשרים אלו, בין שיירי ציסטאין הנמצאים במקומות שונים בפפטיד או בחלבון מסוים, נקראים קשרים דיסולפידיים או גשרי גופרית.
לקשרים אלו חשיבות עליונה בייצוב החלבונים ובעיצוב המבנה התלת-ממדי שלהם.
שתי יחידות ציסטאין שחוברו יחדיו באמצעות קשר דיסולפידי מהוות תרכובת הקרויה ציסטאין (Cystine).
ציסטאין מסונתזת בגוף האדם ממתיונין ומסרין.
ציסטאין נדרשת לתהליכים רבים, ובהם ליצירת הקרטין החשוב לשיער, לעור ולציפורניים (אצל בהמות דרוש הקרטין ליצירת קרניים ופרסות).
השפעות מטבוליות ותזונתיות של ציסטאין
על־פי חוקרי מרכז דנגור לרפואה מותאמת אישית, מעבר לתפקידיה המבניים של ציסטאין בחלבונים ולתפקידה במערכות נוגדות חמצון, קיימת אפשרות כי רמות הצריכה התזונתית של חומצות אמינו המכילות גופרית, ובעיקר ציסטאין ומתיונין, משפיעות על מסלולי חילוף חומרים שונים.
הצעה זו מתבססת על מחקרים תאורטיים ומחקרי מעבדה המצביעים על כך שרמות ציסטאין בתזונה עשויות לווסת פעילות של אנזימים ומסלולים ביוכימיים, ובהם מסלולי פירוק של חומצות אמינו אחרות כגון טריפטופן.
מחקרים ביוכימיים תומכים בהיבט זה ומראים כי ציסטאין מהווה מתווך מרכזי בוויסות עקה חמצונית, איתות תאִי ומטבוליזם של גופרית.
מסלולים אלה משפיעים על הפעלת גנים, על רמות גלוטתיון ועל חילוף חומרים תאִי הנוגע לעקה, אנרגיה ויציבות חלבונים.
סקירות עדכניות מציעות כי רמות גבוהות או נמוכות של ציסטאין עשויות להשפיע על איתות מטבולי ועל ייצור מולקולות גופרית פעילות (כגון H₂S), שלהן תפקיד בבקרה על דלקת, תפקוד מיטוכונדריאלי ועמידות תאִית.
קיימת נגזרת של ציסטאין בה את אטום הגופרית מחליף אטום סלניום.
סלנוציסטאין, אשר סימונה הארוך הוא Sec וסימונה המקוצר הוא U, נמצאת במספר מצומצם של חלבונים ואנזימים בעלי חשיבות עליונה בתיקון נזקים לתאי גוף האדם, כגון כוויות או פצעים, בתיקון נזקי חמצון , בהגנה נגד קרינה וזיהומים, בניטרול רעלים ובהאטת הזדקנות התאים.
צריכה של סלניום במזון חיונית בעיקר בשל הימצאותו של יסוד כימי זה בסלנוציסטאין ובסלנוחלבונים בכלל.
הציניקנים או הקיניים (יוונית: κυνικοί, קיניקוי; שם הזרם: κυνισμός, קיניסמוס) היוו זרם פילוסופי ואורח חיים בעת העתיקה ביוון.
אנטיסתנס יסד את הזרם הפילוסופי הזה במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס.
זרם זה המשיך להתקיים עד לקיצו של העולם הרומי במאה ה-6 לספירה, בשינויים שונים.
הרציונל המרכזי של הפילוסופיה הציניקנית הוא כי בני אנוש יכולים להשיג אושר על ידי אימון יסודי ועל ידי חיים קרובים לטבע, דרך דחיית תאוות שונות כגון ממון, כוח, יחסי מין ותהילה.
לפי גישה זו על האדם לחיות חיים נטולי תשוקות חומריות.
שמם של הקינים נגזר, כנראה, מקינוסרגס (Κυνόσαργες), שהיה גימנסיון באתונה אשר הוקדש להראקלס בו לימד אנטיסתנס (455–360 לפנה"ס), ראשון הפילוסופים הקיניים.
מקור השם מהמילה היוונית לכלב – קְיוֹן (κύων), שהיה כינויו של דיוגנס מסינופה (400–325 לפנה"ס).
סברה נוספת היא שמקור השם הוא אלגורי - ציניקן הוא אדם בעל אמירות נשכניות, כמו כלב שנושך.
הציניקנים החשובים המוקדמים היו אנטיסתנס, דיוגנס איש סינופ, קראטס מתבאי, זנון מכתיון וביון מבוריסתנס.
בתקופה הרומית המאוחרת הציניקנים העיקריים הם דמטריוס הציניקני (חברו של סנקה הצעיר), אואנומאוס ודמונקס.
כל אלה דבקו בעקרונות שהעמיד אנטיסתנס.
אנטיסתנס היה תלמיד של סוקרטס, ממנו למד את העיקרון האתי הבסיסי שהטוב, ולא ההנאה, הוא המטרה של הקיום.
הוא החל מהפכה אינטלקטואלית במהלכה הפסיקה החשיבה לעסוק בתחום הפיזי ועברה להתמקד ביישום של ההיגיון בהתנהגות המעשית היום-יומית של האדם.
"הטוב", אומר סוקרטס, "הוא הידע": בהרמוניה של המוסר עם ההיגיון נמצאת המציאות האמיתית ביותר של האדם.
אנתיסתנס אימץ את העיקרון הזה במשמעותו המילולית ביותר ופירש "ידע" באופן הצר ביותר כפעולה והחלטה מעשית; הוא הוציא מכלל זה כל דבר חוץ מהרצון האנושי כשהוא מגשים עצמו בקיום הרגיל.
כפי שבלוגיקה התוצאה של מהלך זה הייתה נומינליזם טהור, כך גם באתיקה הוא נדרש לאינדיבידואליזם, להכחשה של משמעותם של יחסים חברתיים ולאומיים ולפסילה של הלימודים המדעיים וכמעט כל דבר אחר שהיוונים החשיבו כחינוך.
הוא וחסידיו הוליכו את האינדיבידואליזם הזה לקיצוניות.
ההנאות הרגילות של החיים היו עבורם חסרות חשיבות ומזיקות מכיוון שהפריעו לפעולתו של הרצון.
עושר, פופולריות וכוח ככלל מפריעים להגיון ומסיטים את הנשמה מהטבעי למלאכותי.
האדם קיים רק עבור עצמו, ובעצמו בלבד; מטרתו הנעלה ביותר היא ידע עצמי והגשמה עצמית, בלי כל קשר למצב החברה והמדינה.
עבור מטרה זו, עוני ושם רע הם יתרונות, מכיוון שהם גורמים לאדם להתעסק יותר בעצמו, מגבירים את השליטה העצמית שלו ומטהרים את האינטלקט שלו מהחיצוניות.
האדם הטוב (כלומר החכם) אינו רוצה דבר: כמו האלים, הוא מספיק-לעצמו; "על האדם להגיע לחכמה – או שיקנה חבל"; הוא אזרח של העולם, ולא של מדינה מסוימת.
בלוגיקה, אנטיסתנס הוטרד בבעיית האחד והרבים.
כנומינליסט מובהק, הוא טען כי הגדרה ומשפט תמיד יהיו או סותרים או טאוטולוגים.
רעיונות קיימים רק בהכרה החושבת אותם.
"סוס", אומר אנתיסתנס, "אני יכול לראות, אבל את הסוסיות אני לא יכול לראות".
הגדרה היא רק אופן מעגלי של טענת זהות:
"עץ הוא גדילה צמחית", מבחינה לוגית, זהה לאמירה "עץ הוא עץ".
ככל הנראה זכה הציניקיזם לעדנה ברומא במאות ה-1 וה-2. דמטריוס ודמונקס זכו לשבחים רבים מסנקה ומרקוס אנאוס לוקאנוס בהתאמה.
כנראה כי ציניקנים מאוחרים אלה התאימו עצמם לזמנים שבו הם חיו ונמנעו מההגזמות של דיוגנס ואחרים.
אך הם עדיין היו נאמנים לרוחו של אנתיסתנס, וזכו למקום מכובד במחשבה הרומאית.
פופולריות זו הביאה לכך שגם שרלטנים נמשכו לשורותיהם.
לפיכך, ברומא ציניקיזם היה בחלקו מטרה לניגוח של הסאטיריקן ובחלקו אידיאל של ההוגה.
הציניקיזם היה התפתחות חשובה ביותר בעיון האתי.
הוא הדגיש שתי אמיתות גדולות וחשובות.
ראשית, האחריות האבסלוטית של היחיד כיחידה מוסרית, ושנית, האוטוקרטיה של הרצון.
כמו כן, הציניקנים היו חשובים כמקדימי הסטואה.
הקרבה ביניהם מודגמת באמירתו של יובנליס, כי ההבדל היחיד בין ציניקן לאיש סטואה היה בגלימה שלו.
על פי דיוגנס לארטיוס, זנון מכתיון שייסד את האסכולה הסטואית היה תלמידו של הציניקן קראטס.
חשיבותם של עקרונות האסכולה אינה רק בערך הפנימי של האתיקה שלהם, אלא גם בעובדה שהם מהווים את הקשר בין סוקרטס לבין הסטואים, בין הפילוסופיה היוונית בעיקרה של המאה ה-4 לפנה"ס לבין מערכת מחשבה שהשפיעה עמוקות על האתיקה בימי הביניים ובעת החדשה.
מאז תקופתו של סוקרטס ובאופן רציף עד לתקופתו של אדריאנוס, האסכולה יוצגה על ידי אנשים בעלי אינדיבידואליות חזקה.
טוענים לאסכולה זו ספגו לעיתים ביקורת בקרב עמיתיהם.
מסופר כי דיוגנס וקראטס ניסו להכריח את חבריהם להתנהג על פי עקרונותיהם באופן חסר טאקט ופולשני.
עצם מהותה של הפילוסופיה שלהם חייבה התנגדות לנימוסים חברתיים.
היה בלתי אפשרי "לשוב לטבע" בתוך החברה המורגלת במלאכותיות של נימוסים ומנהגים ללא זעזוע התחושות העדינות של חברה זו.
כמו כן, הגיוני כי תחושת האופוזיציה הביאה חלק מהציניקנים לתחושה והצגה של עליונות.
עם זאת, המוזרויות של כמה יחידים אינה מעידה בהכרח על תכונות של האסכולה כולה או של הדעות שלה.
ניתן להצביע על שתי טענות כנגד הפילוסופיה הציניקנית.
ראשית, הם אינם מפתחים את המסומל במילה "ידע".
"הטוב הוא הידע"; ידע של מה?
ומה הקשר בין הידע הזה לבין הרצון?
שאלות אלה מעולם לא נענו על ידם באופן משביע רצון.
שנית, הם נכשלו בטעות הטבעית של הדגשת הצד החייתי של "הטבע" שהיה הקריטריון האתי שלהם.
כשהם מתנגדים לריסונים המלאכותיים של התרבות, הם היו עשויים להתדרדר לחייתיות ממש.
רבים מהם תמכו בעקרון של נשים משותפות.
הסטואה פיתחו את הדוקטרינות האלה בצורה פחות קיצונית, ונתנו למלים "טבע" ו"ידע" פירושים שלמים יותר ופחות קיצוניים.
צִיסְטָה היא שק סגור בעל קרום חריג (אבנורמלי) שעלול להימצא בכל איבר או רקמה בגוף.
לעיתים נראית הציסטה כמו מוגלה.
הציסטה מלאה בחומר נוזלי או מוצק למחצה.
בדרך כלל הציסטות אינן מסוכנות, אך לעיתים יש להן השפעות שליליות סביב האזור הנגוע, עם השפעות התלויות באיבר:
ציסטות בריאה - עשויות להתנקז שם ולהפריע לנשימה ולגרום לבעיות רבות.
ציסטות בשק האשכים - עלולות להיגרם כתוצאה משתן אשר בורח מן השופכה, תופעה שעלולה להופיע כתוצאה מפציעה באזור זה.
במקרה זה ניתן להוציא את הציסטה על ידי ניתוח.
ציסטות בכליות - נפוצות באופן חריג בקרב עולי תימן.
ציסטות זעירות בשחלה - קיימות אצל עד 25% מהנשים, אצל חלקן כסימפטום של תסמונת השחלות הפוליציסטיות.
ציסטות עשויות להיווצר כתוצאה מבעיה בעובר במהלך היריון או כתוצאה מזיהום, אולם לעיתים הן עשויות לצמוח באופן ספונטני.
ציסטה חלבית היא קשריר מתחת לפני העור המכיל חומר לבן-צהוב המורכב מחֵלֶב (בלועזית סֶבּוּם) ושרידי עור.
הקשריר בדרך כלל שפיר ואינו מזיק.
גם במקרה זה הטיפול הוא ניתוחי.
ציסטה חלבית עשויה להיווצר בתקופת ההתבגרות, בה הגוף מפריש שומן רב.
השומן עלול לסתום נקודות ניקוז חשובות וכתוצאה מכך יתנקזו שומנים ויצרו ציסטה.
ציסטאין פרוטאז הוא אנזים מסוג פרוטאז המפרק פוליפפטידים (רצפים של חומצות אמינו).
מנגנון הפעולה של האנזים מבוסס על ציסטאין תיול נוקלאופילי בשלשה (טריאדה) קטליטית.
לציסטאין פרוטאז יש מנגנון פעולה אשר כולל ציסטאין תיול נוקלאופילי בשלשה קטליטית.
שלושת השלבים שבהם הציסטאין פרוטאז מפרק פוליפפטיד הם:
שחרור פרוטון המימן מן התיול שבאתר הפעיל על ידי החומצה האמינית השכנה, לרוב היסטדין.
השייר נושא הגופרית, אשר איבד את הפרוטון והפך לשלילי תוקף את הפחמן הקרבונילי של הסובסטרט.
בשלב זה נפתח הקשר האמיני בסובסטרט, השייר ההיסטדיני באנזים חוזר למצבו ההתחלתי עקב העברת הפרוטון אל הקצה האמיני המשתחרר.
נוצר מצב הביניים התיואסטרי, כאשר הסובסטרט עוד קשור בקצהו הקרבוקסילי אל הציסטאין.
מתבצעת הידרוליזה של הקשר שבין הסובסטרט הנותר, לבין השייר הציסטאיני.
כך מתקבלים שני תוצרי פירוק של הקשר האמיני, האתר הפעיל חוזר למצבו ההתחלתי ומוכן לקבל את מולקולת הסובסטרט הבאה.
האתר הפעיל של הציסטאין פרוטאזות שתואר למעלה, דומה במבנהו לאתר החיתוך של סרין פרוטאזות.
האתר הפעיל של האנזימים מהקבוצה הזאת מכיל שלשה קטליטית דומה, אשר נבדלת בחומצה האמינית סרין במקום הציסטאין, כמו האנזים כימוטריפסין.
זוהי דוגמה לאבולוציה מתכנסת, כאשר אנזימים שונים, הבנויים ממספר ורצף שונה של חומצות אמינו, פיתחו בסופו של דבר אתר פעיל המורכב מרצף דומה של 3 חומצות אמיניות.
הדבר יכול להצביע על כך שזהו פתרון מוצלח מאוד ושימושי עבור מקרים רבים.
הפרוטאזות מסונתזות בדרך כלל כמולקולות precursor גדולות וחסרות פעילות הקרויות זימוגן, כגון הסרין פרוטאזות טריפסינוגן, וכימוטריפסינוגן.
הפרוטאזה משופעלת על ידי הסרה של קטע מעכב.
מנגנון זה נועד לאפשר ייצור של האנזים במצב "בלתי מזיק" של זימוגן באיבר אחד, והפיכתו לפעיל רק באיבר אחר, ובכך למנוע נזקים אפשריים העשויים להיגרם לרקמות שלא נועדו לבוא עמו במגע.
מעכבי הפרוטאזות הם בדרך כלל חלבונים בעלי דומיין אשר חוסם, או חודר אל האתר הפעיל של האנזים, ובכך מונע את כניסת הסובסטרט.
זהו מצב של עיכוב תחרותי, כאשר המעכב גם דומה מבחינה מרחבית לסובסטרט הספציפי.
במצב של עיכוב בלתי תחרותי, המעכב נקשר אל אתר בקרה אלוסטרי, אשר אינו האתר הפעיל, אך חלק מהאנזים, ומשרה שינויי קונפורמציה המונעים את היקשרות הסובסטרט או ביצוע הקטליזה.
ציסטרנה כילי (Cisterna chyli) הוא שק לימפה המתחבר לחלק התחתון של צינור הלימפה של החזה (thoracic lymph duct), אליו מתאספת לימפה מאזור הבטן והאגן.
ממנו, הלימפה עולה לצינור החזה ובסוף נשפכת לווריד התת-בריחי השמאלי.
לא לכולם יש ציסטרנה כילי; כשהיא קיימת, ניתן למצוא אותה מימין לאבי העורקים, קדמית לחוליות המותן הראשונה והשנייה (L1, L2).
הציסטרנה כילי הוא מקום מפגש של כלי לימפה די רבים.
בין היתר, עובר שם כלי לימפה המגיע ממערכת העיכול ועשיר בליפידים, בעיקר לאחר אכילה.
צינית (שם מדעי: Ilex, שם אנגלי עממי - Holly) הוא סוג יחיד במשפחת הציניתיים (Aquifoliaceae), המונה כ-300 מינים.
הצמח ידוע בארצות נוצריות כקישוט לחג המולד.
מיני הצינית כוללים עצים, שיחים ומטפסים.
חלק מהמינים ירוקי עד וחלקם משירי עלים.
מיני הצינית דו ביתיים, הכוללים עצים זכריים ועצים נקביים.
העלים מסורגים, שפתם משוננת וצבעם ירוק מבריק.
הפרחים לבנים וקטנים עם ארבעה עלי כותרת, כשפרחים נקביים ופרחים זכריים צומחים על צמחים נפרדים.
הפירות הם ענבות קטנות ועגולות, לרוב בצבע אדום אך לעיתים שחור או חום.
העלים מכילים חומרים רעילים במידה מועטה לבני אדם, וכך גם הפירות - אם כי לא נודעו מקרי הרעלה מגרגירי צינית.
העלים משמשים בין השאר לחליטות, ובחלק מהמינים מכילים חומרים ממריצים.
שמה המדעי של המשפחה הוא Aquifoliaceae, המגיע מהמילים בלטינית Acer (שנון, משונן) ו-Folium (עלה), הנובעים ככל הנראה מצורת העלים.
הכינוי האנגלי הולי (Holly) מגיע מהשם הגרמני העתיק Hulis.
השם המדעי של הצינית הוא אילקס (Ilex) ומגיע מלטינית, שם הוא יוחס לעץ אלון עם עלווה דומה.
מיני צינית נפוצים ברחבי אירופה, אפריקה, אמריקה ואוסטרליה.
הצמח זוהה וסווג לראשונה על ידי קארולוס לינאוס.
צינית מאטה (Ilex paraguariensis) - מין צינית המשמש כצמח לחליטות למשקה הפופולרי מאטה הפופולרי באמריקה הדרומית.
צינית אירופאית (Ilex aquifolium) - המין המייצג של הסוג.
מין זה הוא עץ או שיח גבוה המשיר את עליו בעונת החורף.
צינית סיליושפינוזה (Ilex ciliospinosa) - מין צינית ירוק-עד ורחב עלים שמקורו לפי הגן הבוטני במיזורי במערב סין.
ציספלאטין (cisplatin), ציספלטינום, או ציס-דיאמינכלורופלטינום (נוסחה כימית - ציס-[Pt(NH3)2(Cl)2] (משווק כ-אביפלטין (abiplatin)) היא תרופה כימותרפית.
תרופה זו מעודדת מוות תאי מכוון (Apoptosis) על ידי יצירת קשרים בין בסיסים חנקניים בתוך מולקולת חומצת הגרעין (DNA Crosslinking).
היא ניתנת בהזרקה תוך וורידית לטיפול בגידולים ממאירים כגון סרקומות, קרצינומות מסוימות (כדוגמת סרטן השחלות), לימפומות.
התרופה יעילה במיוחד כנגד סרטן האשכים.
לאחר מתן התרופה, ציספלאטין מגיב בגוף עם מים.
היון הנוצר [PtCl(H2O)(NH3)2]+ מאפשר בצורתו לאטום הפלטינום להיקשר לבסיסים החנקניים בחומצת הגרעין.
לרוב, מועדפת קשירה לבסיס החנקני גואנין.
יצירתו של התוצר[PtCl(guanine-DNA)(NH3)2]+, מאפשר החלפה של אטום כלור נוסף, בעוד בסיס חנקני מסוג גואנין.
ציספלאטין מצליב בין בסיסים חנקניים וגורם לשיבוש שיעתוק דנ"א וחלוקת התא במיטוזה.
בנוסף, שיבוש מבנה חומצת הגרעין מעודד מנגנוני תיקון אשר בתורם מעודדים את תהליך המוות התאי המתוכנן (אפופטוזה), כאשר אותו תהליך תיקון מתברר כבלתי אפשרי.
לרוב מתבצע קישור נגדי (Crosslinking) בין בסיסים מסוג פורין.
לרוב גוף החולה מגיב בצורה יעילה לאחר קבלת התרופה, אך ניתן לראות הישנות מחלות (Relapse) עמידות לציספלאטין.
חלק מהתאוריות גורסות כי מתרחשים שינויים במנגנוני ספיגת התרופה על ידי התאים, הגברת מנגנוני תיקון חומצת הגרעין, הגברת פירוק מטבולי של התרופה או עיכוב התאבדות התא המכוון (Apoptosis).
נפרוטוקסיות (פגיעה בכליות) מהווה בעיה עיקרית.
נוירוטוקסיות (פגיעה עצבית), כגון בעיות ראייה ושמיעה, היכולות להופיע לאחר התחלת הטיפול.
אנמיה המוליטית (של הרס כדוריות הדם האדומות).
צִיעֹר הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בספר יהושע, ברשימת ערי שבט יהודה באזור הר חברון: .
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בימיו התקיים יישוב בשם זה בין ירושלים ובית גוברין.
יש המציעים לזהות את העיר הקדומה עם הכפר סעיר, הסמוך לבית עינון, צפונית מזרחית לחברון, שבו אותרו חרסים החל מהתקופה הישראלית.
הפריטים הארכאולוגים מעידים על יישובה של ציעור בתקופת הברזל.
לדעת שמואל אחיטוב, זיהוי ציעור בסעיר הוא בעייתי, וזאת כיוון שלא ברור אם היישוב שהיה בסעיר לא נכלל עם יישובי הסביבה, חלחול ובית ענות, באותו המחוז.
גרשון גליל זיהה את ציעור עם ח'רבת א-נצרא השוכנת כ- 3 ק"מ מחברון.
לשיטתו, ההצעה לזהות את ציעור עם סעיר אינה מתיישבת עם הממצאים באתרים הסמוכים.
הגאוגרף המוסלמי בן המאה ה-13 יאקות אל-חמאווי הזכיר את העיר בכתביו בגרסה "צָעִיר".
ציסטה שחלתית היא שק מלא נוזל בתוך השחלה.
בדרך כלל ציסטות שחלתיות לא מראות תסמינים.
לעיתים הן עשויות לייצר נפיחות, כאב בבטן התחתונה, או כאבים בגב תחתון.
אם הציסטה נפתחת או גורמת לפיתול של השחלה היא עלולה לגרום לכאב חמור, אשר עלול לגרום להקאות או להרגשת חולשה.
הרוב המכריע של הציסטות, לעומת זאת, לא מזיק.
רוב הציסטות השחלתיות קשורות לביוץ ועלולות להיות "ציסטות זקיקיות" או "ציסטות של הגופיף הצהוב".
סוגים אחרים כוללים ציסטות בשם אנדומטריומות, ציסטות דרמואידיות, וציסטאדנומות.
הרבה ציסטות קטנות נוצרות בשתי השחלות בתסמונת השחלות הפוליציסטיות.
מחלה דלקתית של האגן עלולה גם היא לגרום לציסטות.