tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבא האנגלי אז התקדם מזרחה לחופי הים הצפוני והפיל מספר מצודות, הגדולה שבהם הייתה אדינבורו שהחזיקה מעמד רק חמישה ימים.
בתוך חמישה חודשים מאז חציית הגבול בידי הכוחות האנגלים, ג'ון, מלך סקוטלנד התפטר מתפקידו.
עם התפטרותו מהכתר, כיסא אבן הגורל, שהיווה חלק טקסי מרכזי בהכתרת המלכים הסקוטים וסימלה את ריבונות סקוטלנד, נלקחה בידי אדוארד הראשון לאנגליה.
אדוארד הפך בפועל לשליט סקוטלנד בעוד ג'ון הושם בשבי בלונדון.
סקוטלנד עוד לא נפלה לגמרי לשלטון אנגלי אך האצולה הכנועה למלוכה האנגלית מינתה את ג'ון דה וורן לראש מועצת "השומרים" ואת יו דה קרסינגהאם לשומר האוצר המדיני.
רוב ההתנגדות לשלטון האנגלי התרכזה בהיילנדס, צפון סקוטלנד, אשר ההשפעה האנגלית הייתה פחותה יותר באזור זה.
ההתנגדות הסקוטית בהיילנדס הונהגה בידי אנדרו מוריי בעוד ההתנגדות הסקוטית המועטה יותר במרכז סקוטלנד הונהגה בידי ויליאם וולאס.
השניים יצרו ברית ביניהם בשנת 1297 ויצאו בסדרת פשיטות נגד מוצבי הצבא האנגלי ברחבי סקוטלנד.
עם הזמן השיבה ההתנגדות הסקוטית לידיה השפעה על כל צפון סקוטלנד מלבד עיר הנמל דנדי שהוטל עליה מצור.
כדי להסיר את המצור היה על צבאו של אדוארד הראשון לעבור אל תוך סקוטלנד דרך נהר פורת'.
אדוארד בחר להעביר את הצבא דרך העיר סטרלינג.
במהלך קרב גשר סטרלינג ספגו האנגלים תבוסה קשה, שכללה את נפילתו בקרב של יו דה קרסינגהאם, בעוד הסקוטים ספגו אבדות מעטות שכללו את אנדרו מוריי.
הנסיגה האנגלית בסיום הקרב הביאה לנטישה אנגלית של השטחים הסקוטים שנכבשו קודם לכן.
ויליאם וולאס הפך למנהיג המאבק לעצמאות סקוטלנד, הוא החל בסדרת פשיטות על הגבול עם ממלכת אנגליה, סבסד יחסים דיפלומטים וקשרי סחר עם ממלכות כגון צרפת, הכין את צבא ההתנגדות הסקוטית למתקפת נגד אנגלית ומונה ל"שומר" סקוטלנד.
אדוארד הראשון היה בנקודה זאת במלחמה בצרפת.
בהסדר הפסקת אש עם הצרפתים, שב אדוארד ליורק ובאמצע 1298 חצה בראש צבאו את הגבול לתוך סקוטלנד.
הצבא האנגלי שהשתמש בקשתות ארוכות שיוצרו בוויילס ניצח במהלך הקרב על פלקירק מדרום לאדינבורו והיה על וולאס לסגת צפונה בעוד המוניטין שלו בפני העם, תומכיו והאצולה היה בשפל כתוצאה מההפסד.
במקום וולאס מונו שני "שומרים" חדשים להתנגדות הסקוטית, רוברט דה ברוס וג'ון קוימין, שפעמים רבות הגיעו לאי הסכמות ובתוך זמן קצר התפטר רוברט מתפקיד השומר.
המגעים הדיפלומטים של וולאס עם צרפת ומדינת האפיפיור השתלמו כאשר צרפת לקחה לחסותה את ג'ון דה באליול והאפיפיור בוניפקיוס השמיני קרא לאדוארד הראשון לעצור את התקדמותו לסקוטלנד, דרישה ממנה אדוארד התעלם.
המאבק בין ההתנגדות הסקוטית והצבא האנגלי המשיך בשנים הבאות ובמהלך שנת 1302 נשבע רוברט דה ברוס אמונים לאדוארד הראשון.
שנתיים מאוחר יותר נחל הצבא האנגלי ניצחון מכריע ורוב האצולה הסקוטית נכנעה לעליונות אנגלית.
ויליאם וולאס המשיך בהתנגדותו לאנגלים עד שנת 1305, כאשר נתפס בידי האנגלים בפרברי גלאזגו, הובל ללונדון והוצא להורג לאחר משפט ראווה.
זמן קצר אחר כך הוציא אדוארד צו ממשלתי שנועד להביא לסיום הריבונות הסקוטית ולהכריז על סקוטלנד כשטח כבוש של אנגליה אך הותיר סמכות מסוימת לאצולה הסקוטית.
בשנת 1306 ראה רוברט דה ברוס הזדמנות לעלות לכוח ולהאדיר את יוקרתו שלו.
המלך הסקוטי האחרון, ג'ון, התפטר והיה בגלות בצרפת לאחר שנות שבי בסקוטלנד, הוא היה מקורב לאלכסנדר השלישי והיחיד שהיה יכול לאתגר את טענתו לכתר הסקוטי היה ג'ון קוימין.
לכן, רצח רוברט את קוימין אך הוא עשה זאת בכנסייה, מה שנגד את חוקי הנצרות הקתולית והביא לכך שהאפיפיור קלמנס החמישי נידה אותו.
חודש מאוחר יותר הוכתר רוברט בתור רוברט הראשון, מלך סקוטלנד, אך התנגדות של פלגים באצולה הסקוטית הביאו למרידות ורוברט ברח לגלות תוך מספר חודשים בלבד מאז עלה למלוכה.
בשנת 1307 מת אדוארד הראשון ובנו, אדוארד השני, ירש אותו בתור מלך אנגליה.
אדוארד השני, בשונה מאביו, לא היה איש צבא ולא התערב בעניינים הפנימיים של האצולה הסקוטית, מה שאפשר לעלייתו המחודשת של רוברט לכוח ולהרחבת השטחים שתחת השפעתו בדרום סקוטלנד.
בעוד מעמדה של סקוטלנד נע בין מדינה ריבונית לשטח כבוש בידי אנגליה בעל אוטונומיה, טיפח רוברט יחסים עם מדינת האפיפיור, ממלכת צרפת וממלכת נורווגיה.
רוברט פתח מחדש את הפרלמנט הסקוטי בסנט.
אנדרו (אנ') ומיקד את רוב כספי המיסים למלחמה עתידית נגד אנגליה שבמסגרתה עתיד לפעול להשיב את השטחים של דרום סקוטלנד ולהסדיר את עצמאות ממלכתו.
אדוארד השני יצא בשנת 1310 למסע צבאי בסקוטלנד אך נעצר ללא כל התנגשות צבאית בסקוטים מכיוון שהיה על סף מלחמת אזרחים עם האצולה האנגלית.
המאבק בין אדוארד השני לאצולה נמשך עד לשנת 1313, כאשר הגיעו הפלגים להסדר.
במהלך הזמן הזה כבש רוברט מחדש, כמעט ללא כל התנגדות, את דרום סקוטלנד, כמו גם את האי מאן.
בנקודה זו דרש רוברט שהאצולה הסקוטית תבטל את שבועתה למלוכה האנגלית ותישבע אמונים למלוכה הסקוטית מחדש, הפעם לשלטון בית ברוס.
בנקודה זו לא היה אדוארד יכול להרשות לעצמו להמשיך להתעלם מעליית ההשפעה של בית ברוס בסקוטלנד, ובשנת 1314 יצא בראש צבאו צפונה.
הצבא האנגלי הפולש פגש בכוחות הסקוטים תחת רוברט בקרב באנוקברן.
הכוחות האנגלים היו כפולים בגודלם מהכוחות הסקוטים, שכללו בין 17,000 ל-20,000 חיילים.
הכוחות הסקוטים חולקו לשלוש יחידות צבאיות שניתנו תחת פיקודם של המלך רוברט, אחיו ואחיינו.
ביום הראשון של המאבק רוברט הפיל את סר הנרי דה בוהון, מבין המפקדים האנגלים, בקרב.
מה שהביא לנסיגה אנגלית ולהקמת מחנה למשך הלילה.
במהלך הלילה ערקו כוחות אצולה סקוטית תחת שירות אנגלי לצד הסקוטי והוסיפו לפגוע במורל האנגלי.
עם שחר יצא רוברט להתקפה והכוחות האנגליים, שתנאי השטח היו לרעתם, הובסו בקרב סדור.
מספר מפקדים צבאיים מהצד האנגלי נפלו בקרב ואדוארד השני כמעט נפל בשבי.
הקרב הסתיים בניצחון סקוטי מכריע שהביא בפועל לעצמאות סקוטלנד.
האנגלים ביצעו במהלך הקרב סדרת טעויות טקטיות שאפשרו לסקוטים לצאת כשידם על העליונה.
בסיום הקרב התפזר הצבא האנגלי והמורל האנגלי נפגע קשות.
הקרב הביא לכיבוש מחודש של שטחים בדרום סקוטלנד ולייצוב הגבול כפי שהיה לפני הפלישה של אדוארד הראשון בשנת 1296.
לאחר קרב באנוקברן העביר רוברט את המאבק לצד האנגלי של הגבול.
בשנת 1315 הורה רוברט לאחיו ויורשו (לרוברט לא היו ילדים), אדוארד ברוס, לפלוש לשטחי אלסטר בצפון אירלנד, במטרה להקים באי מושבה סקוטית ולפתוח חזית שנייה נגד השטחים האנגלים שם.
המערכה באירלנד הסתיימה בכישלון לסקוטים, המושבה לא החזיקה מעמד כנגד השבטים האזוריים, כנגד האנגלים ואל מול ההוצאות הכספיות ובשנת 1318 נהרג אדוארד ברוס במהלך קרב פולקארט נגד האנגלים.
במותו הביא לסופו את הניסיון להכניס את אירלנד תחת השפעת ממלכת סקוטלנד.
רוברט הורה למפקדי הצבא, כגון ג'יימס דאגלס, לבצע פשיטות חוזרות ונשנות לאורך הגבול ובשנת 1318 התרחשה פשיטה מרכזית שהביאה לכיבוש סקוטי מחודש של עיר הנמל בריק.
בשנתיים הבאות הצטמצמה המלחמה ברובה לסטטוס קוו, מלבד הפשיטות הסקוטיות, הגדולה שבהם התרחשה במייטון, צפון יורקשייר.
בשנת 1320 שלחו האצולה הסקוטית וראשי הכנסייה המקומית לאפיפיור את הכרזת ארברוט, שקבעה שלוש נקודות:
ממלכת סקוטלנד היא מדינה ריבונית ועצמאית.
רוברט דה ברוס, הודות לפועלו הוא שליטה הלגיטימי של סקוטלנד.
אדוארד הראשון והשני פעלו ללא הצדקה בניסיונותיהם לכבוש את סקוטלנד.
מדינת האפיפיור הכירה רשמית באדוארד באליול, בנו של ג'ון דה באליול שנפטר בשנת 1314, בתור יורש הכתר הסקוטי כנבחר אלוהים מכיוון שכאמור רוברט דה ברוס נודה בידי האפיפיור.
בשנת 1320 גילה רוברט על קשר נגדו שהונהג בידי בן האצולה ויליאם דה סול שככל הנראה פעל בחסות אדוארד באליול.
ויליאם נתפס, הובא למשפט, נמצא אשם ובילה את שארית חייו במאסר.
בשנת 1324 נולד דייוויד דה ברוס, בנו הבכור של רוברט מאשתו השנייה אליזבת דה בורג'.
דייוויד הפך ליורש עצר ובכך נפתר משבר הירושה הסקוטי ושושלת ברוס הוסדרה רשמית כיורשת לכתר הסקוטי.
השלטון של שושלת ברוס הביא ליציבות מדינית בסקוטלנד שהקשתה על כל פלישה אנגלית אפשרית.
יתרה מזאת, הסקוטים חידשו את חוזה הידידות עם הצרפתים.
בשנת 1327 התרחשה הפיכה שלטונית באנגליה.
איזבלה מצרפת (בתו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת), אשתו של אדוארד השני, הדיחה את בעלה בתמיכת אהובה הברון רוג'ר מורטימר.
בנה הבכור מנישואיה עם אדוארד הוכתר אדוארד השלישי, מלך אנגליה לאחר ההפיכה אך משום שהיה רק בן 15 אמו ואהובה מורטימר הפכו לעוצרים בפועל של ממלכת אנגליה.
איזבלה ומורטימר שניהם תמכו בכיבוש אנגלי של סקוטלנד ועוד באותה השנה שעלו לכוח החלו בפלישה אנגלית לתוך סקוטלנד.
הפלישה הייתה הפסד אנגלי מכריע שפגע באוצר המדיני של אנגליה, ביוקרתה של הממלכה וביכולתה לכבוש את סקוטלנד.
בשנת 1328 קראו האנגלים להסכם שלום עם הסקוטים והמלחמה הסתיימה עם חתימת הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון.
ההסכם נחתם בידי רוברט הראשון באדינבורו ואושר בידי הפרלמנט האנגלי בנורת'האמפטון.
ההסכם קבע שלוש נקודות מרכזיות:
בתמורה לנקודות ההסכם ממלכת סקוטלנד העבירה כספים לאנגליה והאחרונה הסכימה להחזיר את אבן הגורל לסקוטלנד.
בסופו של דבר הושבה אבן הגורל לאדינבורו רק בשנת 1996, בהחלטת בית הנבחרים הבריטי של הממלכה המאוחדת.
האצולה האנגלית ראתה את ההסכם כמשפיל, ובתוך כמה שנים החלה מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה, שהיוותה ניסיון אנגלי נוסף לספח את סקוטלנד.
יחסי אנגליה וסקוטלנד הביאו למלחמות ממושכות במשך שלוש המאות הבאות עד להפיכתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד למלך על שתי הממלכות באיחוד הכתרים.
בלגנדריום של טולקין, מלחמת העֲלָפִים בסָאוּרוֹן () הייתה מלחמה בארץ התיכונה שהתנהלה בין העֲלָפִים והדוּנֵדַין לבין סָאוּרוֹן וכוחותיו.
במהלך העידן השני, סָאוּרוֹן תכנן להשחית את העֲלָפִים ולהכניס אותם לשליטתו.
במסווה שלו כאַנַטָר, הוא ניסה לפתות את האֶלְדָר.
גם גִיל־גָלָד וגם אֶלְרוֹנְד דחו אותו מלִינְדוֹן, אבל הנפחים של אֶרֶגְיוֹן קיבלו אותו.
סָאוּרוֹן הדריך את העֲלָפִים של אֶרֶגְיוֹן איך ליצור את טבעות הכוח, כולל סיוע לגיבוש התשע והשבע.
סָאוּרוֹן חזר למורדור ויצר בחשאי את הטבעת האחת כדי לשעבד את נושאי הטבעות האחרות.
ללא ידיעתו, העֲלָפִים יצרו שלוש טבעות משלהם, כך שכאשר סָאוּרוֹן לקח את הטבעת שלו, הם הבינו את כוונותיו ומאות שנות התכנון שלו עלו בתוהו.
הוא דרש את הטבעות, שכן הם לא יכלו לעשות אותן בלי עזרתו, אבל הם סירבו.
סָאוּרוֹן יצא למלחמה נגדם על מנת לקחת את טבעות הכוח ולהכניע את העֲלָפִים.
ב-1695 צבאותיו העצומים של סָאוּרוֹן עברו דרך קָלֵנַרְד'וֹן, פלשו לאֶרְיָדוֹר דרך האזור שבעתיד ייקרא פער רוֹהָן, ופנו צפונה כדי לתקוף את אֶרֶגְיוֹן.
כתוצאה מכך שהנוּמֶנוֹרִים כרתו רבים מהעצים של מִינְהִירִיאַת ואֶנֶדְוַּית, האנשים שאכלסו את האדמות הללו קיבלו בברכה את כיבושו של סָאוּרוֹן, ונתנו לו לעבור ואף עזרו לו.
חלוץ צבאו של סָאוּרוֹן וסייריו היו קרובים לאֶרֶגְיוֹן כאשר קֶלֶבּוֹרְן הדף אותם.
באותו הזמן גִיל־גָלָד שלח צבא בראשות אֶלְרוֹנְד, אך אֶלְרוֹנְד נאלץ לעבור דרך ארוכה כדי להגיע.
שני הצבאות התאחדו, אך לא יכלו לחזור לאֶרֶגְיוֹן בגלל גודלו של צבא סָאוּרוֹן, שהיה גדול מספיק כדי גם להדוף אותם וגם להטיל מצור על אֶרֶגְיוֹן.
בסוף הצבא פרץ לאֶרֶגְיוֹן והרג את רוב תושביה.
כשהם הגיעו לבית המִירְדַין, המקום בו עבדו נפחי אֶרֶגְיוֹן ושם היו יצירותיהם, התייצב מול סָאוּרוֹן קֶלֶבְּרִימְבּוֹר, ראש הנפחים, אך הוא נלכד בלאסו ונלקח בשבי.
סָאוּרוֹן חילץ ממנו את מיקומן של שבע הטבעות, אך לא הצליח לגלות את מיקומן של שלוש הטבעות.
סָאוּרוֹן ציווה להרוג אותו, והניף את גופתו, פלוחה בחיצי אוֹרְקִים כנֵס מלחמה.
לאחר משיסת אֶרֶגְיוֹן צבאותיו של סָאוּרוֹן יצאו נגד אֶלְרוֹנְד.
ככל הנראה אֶלְרוֹנְד היה מובס, אך צבאו של סָאוּרוֹן הותקף מאחור דרך קְהַזָד־דוּם בידי עַלְפֵי היערות מלוֹרִינַנְד בראשות אַמְרוֹת וגַמְדָאִים מקְהַזָד־דוּם.
אֶלְרוֹנְד הצליח לברוח וייסד את יִמְלָדְרִיס.
סָאוּרוֹן הדף את התוקפים, אך הם נסוגו לתוך קְהַזָד־דוּם, וסָאוּרוֹן לא הצליח להיכנס פנימה.
סָאוּרוֹן בחר להפסיק לרדוף אחר אֶלְרוֹנְד, והחליט להשתלט על אֶרְיָדוֹר.
זאת לא הייתה משימה קשה עבורו, שכן נשארו בה קבוצות קטנות של בני אדם ומעט עַלָפִים.
רבים מאלה ברחו צפונה והתגייסו לצבאו של אֶלְרוֹנְד, וסָאוּרוֹן נאלץ להשאיר חלק גדול מצבאו כדי למנוע ממנו לתקוף את עורף הצבא.
הצבא יצא לעבר לִינְדוֹן, בגלל שהוא חשב שיש סבירות גבוהה להשיג אחת מטבעות הכוח, או יותר מאחת.
כבר כאשר גִיל־גָלָד חשש שסָאוּרוֹן יפלוש לאֶרְיָדוֹר, גִיל־גָלָד שלח על כך לנוּמֶנוֹר, ובחופי לִינְדוֹן הצטברו כוח וציוד מנוּמֶנוֹר.
בשנת 1695, כשסָאוּרוֹן יצא למלחמה, גִיל־גָלָד שלח בקשת עזרה.
טַר־מִינַסְטִיר, מלכה של נוּמֶנוֹר שלח צי גדול, ובראשותו קִירְיָטוּר; אך הוא התעכב, והגיע רק בשנת 1700. בשלב הזה סָאוּרוֹן כבר שלט על כל אֶרְיָדוֹר חוץ מיִמְלָדְרִיס והגיע עד נהר ל'וּן.
הוא הזעיק כוחות נוספים, שהתקרבו מדרום מזרח והגיעו עד לתַרְבָּד.
ממש לפני התקפתו של סָאוּרוֹן הגיעו הנוּמֶנוֹרִים, וצבאו של סָאוּרוֹן נהדף לאחור באבדות כבדות.
חלק מהצבא נשלח בידי קִירְיָטוּר דרומה משם.
סָאוּרוֹן נהדף דרום מזרחה אחרי טבח גדול במעברת סַרְן.
צבאו התחזק כשהוא נפגש עם כוחות התגבורת, אך הם גילו צבא נוּמֶנוֹרִי בעורפם.
בקרב נגדו, קרב הגוּאַתְלוֹ, רוב צבאו של סָאוּרוֹן הושמד, והוא בעצמו בקושי ניצל ממנו.
בינתיים, הכוח שצר על יִמְלָדְרִיס חוסל.
הכוח המועט שנותר לו הותקף במזרח קָלֵנַרְד'וֹן, והוא עצמו הצליח להימלט רק עם משמר ראשו לדָגוֹרְלָד, משם חזר למוֹרְדוֹר.
רוב אֶרְיָדוֹר נהרסה, אך טוהרה מאויבים.
הניצחון נתן לעמים החופשיים זמן ניכר כדי לנוח.
הנוּמֶנוֹרִים הושפעו מהניצחון וטעמו את טעם השלטון בארץ התיכונה ומאז החלו להשתלט על חלק ניכר ממנה, ומנעו מסָאוּרוֹן לנסות לצאת ממוֹרְדוֹר למשך זמן רב.
מלחמת הצ'אקו (בספרדית: Guerra del Chaco, בגוארני: Cháko Ñorairõ) היא מלחמה שהתנהלה בשנים 1932–1935 בין בוליביה לפרגוואי על השליטה באזור הצ'אקו בדרום אמריקה.
אזור הצ'אקו הוא אזור של אדמת טרשים ששטחו כ-250,000 קמ"ר, ומצוי בין בוליביה ופרגוואי.
אף על פי שהאזור היה מאוכלס בדלילות, הייתה השליטה בנהר פרגוואי הזורם לאורך האזור נותנת לאחת משתי המדינות, החסרות מוצא אל הים, גישה אל האוקיינוס האטלנטי.
גישה לים הייתה חשובה במיוחד לבוליביה אשר איבדה את גישתה אל האוקיינוס השקט במלחמת האוקיינוס השקט עם צ'ילה ב-1883. יתרה מכך, גילויו של נפט למרגלות הרי האנדים גרם למחשבה שאזור הצ'אקו יכול להיות עשיר בנפט.
בבוררות בינלאומית טענה בוליביה כי האזור היה חלק מן המושבה הספרדית האודיינסיה של צ'רקאס שקדמה להקמת בוליביה, ואשר בוליביה היא יורשתה החוקית.
בינתיים החלה פרגוואי לעבד את האזור מבחינה חקלאית.
מבחינה אתנית, שבטי הגוארני שחיו במקום היו קרובים לשבטי הגוארני החיים בפרגוואי.
לבסוף יש לציין כי פרגוואי איבדה כמחצית משטחה לברזיל, אורוגוואי וארגנטינה, במלחמת הברית המשולשת, בשנות השישים של המאה ה-19.
תקריות גבול אירעו לאורך כל שנות העשרים של המאה ה-20 ושיאן היה בפריצת מלחמה כוללת בשנת 1932, כאשר הצבא הבוליביאני נענה לפקודת הנשיא דניאל סלמנקה ותקף את חיל המצב הפרגוואיי בוונגרדייה.
השכבה האירופית השלטת בבוליביה כפתה גיוס חובה על יתר האוכלוסייה, אשר לא חשה הזדהות עם המדינה.
אף על פי שהצליחה ליצור להט לאומני, היו חייליה של פרגוואי לא מאומנים, ובלתי מוכנים לתנאים הקשים של האקלים בהם נתקלו.
למעשה, מתו יותר חיילים ממחלות, כגון מלריה, מאשר בלחימה בפועל.
שני הצבאות נעזרו בשכירי חרב מרחבי העולם.
מפקד צבא בוליביה לאורך חלק ניכר מן המלחמה, והשליט דה פקטו של המדינה באותה העת, היה האנס קונדט, איש צבא גרמני, שהשתתף בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
פרגוואי, מצידה, נעזרה במשלחת איטלקית גדולה, אשר סיפקה כוח אדם וציוד שסייע לפרגוואים שסבלו מנחיתות ניכרת בתחומים אלו.
פרגוואי זכתה כמעט בכל הקרבות החשובים במלחמה, באמצעות כיתור כוחות בוליביאנים עדיפים מבחינה מספרית, כאשר הנהגה עדיפה והיכרות עם השטח היו הגורם המכריע לטובתה.
עם זאת, היו מגבלותיה של פרגוואי חומריות - עובדה היא כי מתחילת המלחמה, לאחר הקרבות הראשונים, הסתמך צבא פרגוואי על שלל בוליביאני, כך שרוב המשאיות, הארטילריה, מכונות היריה והנשק האישי של צבא פרגוואי הגיעו מבוליביה.
המלחמה הביאה את שתי המדינות לסף פשיטת רגל.
ב-27 בנובמבר 1934 הדיחו גנרלים בוליביאנים המתוסכלים מהכישלון במלחמה את הנשיא סלמנקה כאשר זה ביקר במטה הצבא בווילמונטס, ומינו במקומו את סגן הנשיא חוסה לואיס טחאדה סורסנו.
פרגוואי שבתה כ-21,000 בוליביאנים, שכלכלתם הייתה עליה.
המלחמה הביאה לידי מיצוי כוח האדם של פרגוואי, והיא לא יכלה לסבול עוד אבדות.
הצדדים חתמו ב-12 ביוני 1935 על הסכם הפסקת אש, כאשר פרגוואי שלטה במרבית האזור.
מחיר המלחמה היה כבין שלושים וחמישה לחמישים אלף הרוגים מצבא פרגוואי, ובין חמישים לשמונים אלף הרוגים מצבא בוליביה.
בבוליביה גרמה המלחמה לזעזוע חברתי.
ההשפלה הצבאית הובילה לנטישת דרכי החיים המסורתיות של המעמד הבינוני, בתנועה שכונתה "דור הצ'אקו", ששיאה היה במהפכה שהובילה התנועה המהפכנית הלאומית (MNR), ב-1952.
בפרגוואי גרמה המלחמה לסיום שלטונה של המפלגה הליברלית, ולהחלפתו בסדרת משטרים צבאיים, עד לעלייתו לשלטון של העריץ גנרל אלפרדו סטרסנר, ששלט במדינה ביד ברזל במשך 35 שנה משנת 1954 עד 1989.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית שנערכה בין השנים 1775–1783 היא חלק מן המהפכה האמריקנית.
המלחמה הייתה, לפחות בתחילתה, מרד או מלחמת אזרחים בין השלטון הבריטי הקולוניאלי לבין 13 המושבות הבריטיות באמריקה הצפונית.
המלחמה הייתה שיאה של המהפכה הפוליטית האמריקאית, שבה מרדו המתיישבים הבריטים במלוכה הבריטית.
לאחר התאספות הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה בשנת 1775, ובעקבות קרבות לקסינגטון וקונקורד, התחזקה הסיעה הרדיקלית בקונגרס שתמכה בהיפרדות מוחלטת מבריטניה.
עם החרפת האירועים שהובילו במהרה למצור על בוסטון, החליט הקונגרס על הקמת הצבא הקונטיננטלי, ועל ג'ורג' וושינגטון כמפקדו העליון.
אירועים אלו הגדילו דרסטית את כוחה של הסיעה שתמכה בעצמאות, ובשנה שלאחר מכן הכריז הקונגרס על עצמאות והפך את שלוש עשרה המושבות לארצות הברית של אמריקה.
מדינות אירופאיות שונות התחרו בבריטניה במירוץ הקולוניאלי, ומשלב זה ואילך הן סיפקו סיוע למורדים, בתחילה באופן סמוי ולאחר מכן באופן גלוי.
במקביל, השתתפו במלחמה אמריקאים-אפריקאים ואמריקאים ילידים בשני הצדדים.
במהלך המלחמה, השתמשו הבריטים בעליונות הצי שלהם כדי לכבוש ערי חוף, אך נכשלו בהשגת שליטה על המחוזות הכפריים (בהם גרה 90% מהאוכלוסייה), בשל גודלו הקטן יחסית של צבא היבשה שלהם.
ב-1783 נחתם חוזה פריז, שבו הכירה בריטניה בעצמאותה של ארצות הברית בטריטוריה שגובלת באזור שהיום נקרא קנדה בצפון, פלורידה בדרום, ונהר המיסיסיפי במערב.
הסיבות המרכזיות לפרוץ המלחמה לא קשורות בהכרח בקשר ישיר לאירוע מסוים, אך היו להן השפעות ברורות זו על זו באופן שהוביל, בסופו של דבר, למלחמה.
אלה הסיבות לפי סדר כרונולוגי והשפעתן ההדדית:
בשנת 1765 הטיל הפרלמנט הבריטי את "חוק הבולים" על המושבות האמריקניות (ביוזמתו של שר האוצר הבריטי צ'ארלס טאונסנד), אשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבוייל.
נטען לכאורה שהחוק הוא למען "הגנתן, שמירתן וביטחונן של המושבות", אך הוא קומם מתנגדים רבים, ביניהם ג'ון אדמס, לימים נשיאה השני של ארצות הברית, שהפציע בתקופה זו לראשונה בזירה הפוליטית.
לדעת המתנגדים, החוק נגד את רעיונות עידן הנאורות היות שלא נידון באסיפות המחוקקות של המושבות.
הטענה המרכזית של תושבי המושבות הייתה שאם הם חייבים לשלם מיסים, הם זכאים לייצוג מלא בפרלמנט הבריטי.
בתקופה זו, אוכלוסיית ארצות הברית מנתה שליש מאוכלוסיית ממלכת בריטניה ומתן זכויות ייצוג למספר רב כל כך של אנשים היה משנה את המאזן הפוליטי בתוך הממלכה ולכן הבריטים סירבו לקבל את דרישתם.
בעקבות החוק פרצו הפגנות נגד השלטון, סוכני הבולים הוכרחו לחזור לאנגליה, הוטל חרם על היבוא מבריטניה, הושחתו בולים ומעל הכול – הוקמו אגודות שהחלו להטיף לעצמאותן של המושבות מהאנגלים.
לאחר שקונגרס חוק הבולים של המושבות החליט והודיע לאנגלים על סירוב לשלם מיסים והפסקת קניית סחורות בריטיות אם לא ישותפו בהחלטות על מיסים, החלו כמה מדינאים בריטים לתמוך באמריקנים (הבולטים בהם - ויליאם פיט האב ואדמונד ברק).
בסופו של דבר בוטל החוק במרץ 1766 על ידי הפרלמנט הבריטי, אך הוא עדיין עמד על זכותו להטיל מיסים כרצונו, וכך גם עשה.
לאחר שבשנת 1767 שכנע בנג'מין פרנקלין את הפרלמנט הבריטי שאיש במושבות "אינו חולם על עצמאות" וגם הסביר על ההבחנה בין מכס למס, החליט הפרלמנט לקבל את הצעת שר האוצר הלורד טאונסנד להטיל מכס במושבות על נייר, כלי זכוכית וחרסינה, צבעים, עופרת ותה.
תושבי המושבות ראו מכסים אלה כמיסים מוסווים, והתקוממו.
מושל מסצ'וסטס ניסה לפזר את "אספת המחוקקים", אך היא עדיין התקיימה.
גם במקרה זה, הסיסמה הבולטת של המתנגדים הייתה "אין מיסוי ללא ייצוג" ("no taxation without representation").
טינת העבר, בתוספת החוקים החדשים, הובילו להפגנות סוערות נגד הבריטים, ששיאן היה טבח בוסטון.
ב-5 במרץ 1770 התנגשו אזרחים מפגינים בבוסטון עם חיל המצב הבריטי, וכתוצאה מכך נהרגו חמישה אזרחים.
ג'ון אדמס שימש כסניגור של החיילים הבריטים, שזוכו לבסוף על ידי חבר מושבעים אמריקאי (מלבד שניים שהורשעו בהריגה ונגזר עליהם עונש קל).
עקב האירוע הקשה מיהרה הממשלה הבריטית לבטל את המכסים, מלבד המכס על יבוא התה - "חוק יבוא התה".
למרות טבח בוסטון ותוצאותיו, המשיכו ההתנגשויות בין התושבים שהתמרדו נגד "חוק התה" לבין השלטונות הבריטיים.
אחד המוחים היה ג'ון הנקוק - סוחר שספינתו עוקלה בטענה להברחה.
תגובתו ה"מרה" הייתה ארגון חרם על התה של "חברת הודו המזרחית הבריטית" שיובא מסין.
חרם זה הותיר את החברה עם מלאי גדול ללא סיכוי נראה לעין למוכרו, מכיוון שהיו מבריחים שהבריחו תה ללא מכס.
כדי לפתור את הבעיה ולאפשר לחברה להתחרות במבריחים, פטר אותה הפרלמנט ממכס.
במחאה, סירבו רוב הנמלים במושבות לאפשר את עגינת האוניות של החברה.
לבסוף נמצא פתרון בדמות עגינת האוניות בנמל בוסטון תחת ליווי ספינות משמר בריטיות.
ב-16 בדצמבר 1773 עלו כ-60 תושבי בוסטון מחופשים לאינדיאנים, בהנהגתו של סמואל אדמס, על שלוש אוניות התה של החברה שהכילו תה, יום לפני פריקתן, וזרקו לים את כל תכולתן - 342 תיבות עמוסות בתה.
האירוע, לשם שינוי, עבר בשקט יחסי וללא אלימות, אבל בתגובה סגרו הבריטים את הנמל עד שישולם חזרה שווי התה - 90,000 ליש"ט (שווה ערך לכ-968 אלף ליש"ט של ימינו).
בין האמריקנים אשר מחו נגד האירוע היה גם בנג'מין פרנקלין, שטען שיש להחזיר את הכסף ואף הציע להחזיר הכול לבדו (חברת התה הבריטית דורשת את תשלום החוב עד לימינו).
האנגלים גינו את האירוע והחליטו להטיל "חוקי כפייה" נגד המתיישבים בכלל, ועל מסצ'וסטס בפרט:
"חוק נמל בוסטון", שכאמור "נעל" את הנמל עד שיוחזר החוב.
למלך ניתנה הזכות למנות חברים למועצת מסצ'וסטס, שעד אז היו נבחרי הציבור.
למושל ניתנה הסמכות למנות ולפטר פקידים מחוזיים ושופטים.
"חוק אכסון" שחייב את השלטונות המקומיים למצוא מעונות לחיילים הבריטים, והמושל היה רשאי לשם כך להחרים בתי מרזח, אכסניות וכדומה.
"חוק קוויבק" אשר סיפח את התחומים שמצפון לנהר אוהיו למחוז קוויבק, כלומר לקנדה, ובכך מנע את התפשטותן של המושבות מערבה.
במקביל, הוגדל מספרם של החיילים במסצ'וסטס, והמושל הצבאי נעשה גם מושל אזרחי.
תהליכים אלה עוררו את יתר המושבות להתגייס לעזרת מסצ'וסטס.
כבר בסוף 1772, עוד לפני החלת החוקים, התקיימו ביוזמתו של סמואל אדמס ועדות תיאום בין המושבות על מנת להדק את היחסים ולארגן התנגדות משותפת לאנגליה.
ביוזמתן של המדינות וירג'יניה ומסצ'וסטס נפתח ב-1774 בפילדלפיה קונגרס לא חוקי של המושבות (חוץ מג'ורג'יה), שישיבותיו התקיימו בסתר.
בקונגרס נתקבלו החלטות מתונות של ג'ון ג'יי, שטען שיש להסדיר את הסחר עם בריטניה, אך עם זאת תבע "חופש לנו, בדיוק כמו לכם, ואז נהיה מאוחדים עמכם".
כל זאת בלוויית איום שאם הממשלה הבריטית לא תענה לדרישותיהם, הם יטילו חרם על יבוא של סחורות אנגליות למושבות.
הם הקימו לצורך כך רשת ועדות פיקוח במחוזות ובערים, ובינתיים החלו בגיוס חיילים.
באנגליה סברו המלך והפרלמנט שיש לפתור את הבעיות במושבות בכוח.
באפריל 1775, שלח גנרל תומאס גייג' - מפקד הצבא הבריטי ומושל מסצ'וסטס - גדוד לקונקורד כדי להחרים מחסני נשק.
ב-19 באפריל נפגש אותו הגדוד עם אנשי מיליציה, ליד העיירה לקסינגטון.
בקרב שהתחולל ליד העיירה, הובס הכוח הבריטי והוכרח לחזור לבוסטון, שם הכריזה אספת המחוקקים על הגנרל כאויב המולדת.
הייתה זו "הירייה שנשמעה ברחבי העולם".
מספרם נאמד בכחמישית מאוכלוסיית 13 המושבות.
יתרונותיהם, לעומת זאת, היו מועטים, ועיקרם היה ניסיונם של חלק מהמתנדבים בלוחמת גרילה נגד האינדיאנים.
נגדם עמד הצבא הבריטי המיומן והגדול בהרבה, אשר היה חמוש היטב ושלט על דרכי הים ונתיבי האספקה.
חסרונותיו של הצבא הבריטי היו המרחק הרב מבריטניה למושבות וסרבולו של צבא זה שהורגל ללחימה באירופה והתקשה להתמודד עם האמריקנים בלוחמת גרילה.
מבחינה אסטרטגית ניסו הבריטים ליצור אזור הפרדה בין המושבות הצפוניות לדרומיות וכך לכבוש חלקים מהן, עד לכיבוש של כולן.
בתחילת המלחמה, על אף שהוכרחו לצאת מבוסטון, הייתה ידם של הבריטים על העליונה בזכות משלוח של 30 אלף שכירי חרב הסיאנים (שנקראו כך בשל מוצאם, הסה בגרמניה).
ג'ורג' וושינגטון, שהוכרז כמפקד כוחות המתיישבים, ספג מפלה בברוקלין, והוכרח לסגת מניו יורק לעבר נהר הדלאוור, שם ספג עוד מפלה בפנסילבניה על ידי גנרל צ'ארלס קורנווליס שנחל הצלחות לאורך כל המלחמה.
וושינגטון והקונגרס הוכרחו לברוח מפילדלפיה.
בהמשך היו לצבאותיו של וושינגטון עוד מפלות רבות, אך הוא הצליח להתגבר עליהן ולארגן את הצבא מחדש בחניית חורף בוואלי פורג' בעזרת קצין בשם פרידריך וילהלם פון שטויבן – גרמני שדגל ברעיונות האמריקנים.
המפנה - קרב סרטוגה ותמיכת צרפת
ב-1777 נכנעו הבריטים לצבא האמריקני, שגדל בעקבות מתנדבים חדשים שהצטרפו אליו, בקרב סרטוגה.
קרב זה סימל את המפנה בחזית הצפונית, והיווה גורם מכריע לניצחון האמריקנים במלחמה.
מתחילת 1778 החלו בהדרגה מדינות אירופאיות לתמוך באמריקנים בעקבות התערבות הצרפתים, שבעצמם חתמו ברית עם המושבות בניצוחו של פרנקלין.
התמיכה באה לידי ביטוי באספקת כסף, תחמושת, וצבא (שעזר לכבוש מחדש את פילדלפיה).
אך בחזית הדרומית עדיין ניגפו האמריקנים ).
הישועה באה מצרפת, אשר שלחה ב-1780 6,000 חיילים לניו אינגלנד, לסיוע לכוחות האמריקנים בכיבוש הדרום.
בינתיים, עיכב הצי הצרפתי את הכוחות הבריטים בניו יורק.
מחקר חדש שהתפרסם לאחרונה מצא, שאחת הפלוגות שלחמה בקרב על ביופורט בקרוליינה הדרומית בפברואר 1779 כונתה "הפלוגה היהודית", שכן 28 מתוך 40 החיילים בה היו יהודים.
עוד התברר בצבא של וושינגטון שירתו לפחות 15 קצינים יהודים בדרגות שונות.
החזית הצפונית, הדרומית והימית של המלחמה התכנסו לנקודת הכרעה ב-1781 ליד העיר יורקטאון, וירג'יניה.
בתחילת ספטמבר של אותה שנה, הביסו כוחות של הצי הצרפתי כוח אוניות בריטי בקרב צ'ספיק, ובכך נחסמה אפשרות הנסיגה של הכוחות הבריטיים היבשתיים בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס.
וושינגטון מיהר להעביר כוחות צבא אמריקאים וצרפתים מניו יורק, והכוח המשותף שכלל 17,000 חיילים ערך מצור על יורקטאון בתחילת אוקטובר.
הכוחות הבריטיים איבדו במהירות את יכולתם להחזיק בעמדות הגנה.
ב-19 באוקטובר 1781, נאלץ קורנווליס להיכנע עם כל צבאו ולעזוב את הערים הדרומיות הכבושות.
ציוד רב נפל לידי האמריקאים, וכן נשבו כ-7,000 חיילים בריטים - כרבע ממספר החיילים הבריטים שהוצבו ביבשת אמריקה.
אחרי הקרב נערכו קרבות קטנים נגד הצבא הבריטי, ששלט בנמלים בניו יורק ובצ'ארלסטון.
בעקבות הכניעה ביורקטאון התפטר ראש ממשלת בריטניה, פרדריק נורת'.
באפריל 1782 נערך קרב איי לה סנט שהיה הקרב הימי האחרון במלחמת העצמאות ובמקביל החליטה הממשלה החדשה להפסיק את המלחמה באמריקה.
אמנה ראשונית נחתמה ב-1782 על ידי פרנקלין, אדמס, ג'יי ואחרים עם בריטניה, ובה נקבעו גבולותיהן של המושבות, אך הצרפתים לא הסכימו לתנאים הללו.
המלחמה הגיעה לסופה עם חתימת חוזה פריז שנחתם בוורסאי ב-3 בספטמבר 1783, ולפיו הבריטים נכנעו לאמריקנים.
הצרפתים הסכימו לתנאי החוזה הזמני, ופלורידה שהייתה בשליטת הספרדים ולואיזיאנה שהייתה בשליטת צרפת – נשארו במעמדן זה ולא נכללו בגבולות החדשים.
כמות הנפגעים הכללית במלחמת העצמאות אינה ידועה.
כמו ברוב המלחמות בתקופה זו, מחלות שהתפשטו בעקבות המלחמה גבו יותר קורבנות מאשר הקרבות עצמם.
ההיסטוריון ג'וזף אליס מעריך כי ההחלטה של וושינגטון לחסן את חייליו כנגד אבעבועות שחורות הייתה אחת מהחלטותיו החשובות.
כ-25,000 אמריקאים מורדים מתו בשירות צבאי פעיל (כ-1% מהאוכלוסייה).
כ-8,000 מתוך מקרי המוות האלה, היו בקרבות; עוד 17,000 מקרי מוות היו כתוצאה ממחלות, כולל כ-8,000 שמתו בהיותם שבויי מלחמה.
מספר האמריקאים המורדים שהפכו לפצועים או לנכים באופן קשה בעקבות המלחמה הוערך בכ-8,500 עד 25,000 איש.
מספר הנפגעים בקרב הצבא האמריקאי הוא עד כ-50,000 איש.
כ-171,000 ימאים שרתו בצי הבריטי במהלך המלחמה; כ-25%-50% מהם גויסו לטובת המלחמה.
המחלה הקטלנית ביותר הייתה צפדינה, שכבר באותה תקופה היה ידוע כי ניתן למנוע אותה באמצעות אספקה של מיץ לימון לחיילים.
כ-42,000 חיילים בריטים ערקו במהלך המלחמה.
כ-1,200 גרמנים מתו במהלך הקרבות, ו-6,354 מתו ממחלות או תאונות.
כ-16,000 מהחיילים הגרמנים שנותרו חזרו לארצם, אבל 5,500 נשארו בארצות הברית לאחר המלחמה, ורבים מהם הפכו לבסוף לאזרחים אמריקאים.
אין נתונים אמינים על מספר הנפגעים בקרב קבוצות אחרות ביניהם אזרחים שתמכו בבריטים, אזרחים מורדים, אנשי צבא קבע בריטים, אינדיאנים, וחיילים צרפתים וספרדים.
הבריטים הוציאו למעלה מ-80 מיליון לירות שטרלינג, שגרר אותם לחוב לאומי של 250 מיליון לירות בסוף המלחמה, אותו מימנו בקלות יחסית בריבית של 9.5 מיליון לירות בשנה.
הצרפתים הוציאו כ-56 מיליון לירות שטרלינג והחוב הלאומי שלהם תפח ל-187 מיליון לירות והם התקשו לממן זאת - למעלה מחצי מהתגמולים ממיסים של צרפת בעשור של 1780 הופנה להחזרי חובות.
ארצות הברית הוציאה 37 מיליון דולר ברמה הפדרלית ועוד כ-114 מיליון דולר מצד המדינות.
הוצאות אלה כוסו בעיקר על ידי חובות מצידן של צרפת והולנד, תושבים אמריקאים, והדפסה של כסף מזומן בכמות גדולה (שערכו ירד מאוד עקב כך בשל האינפלציה).
ארצות הברית סיימה את בעיית החובות שלה בעשור של 1790.
למלחמה היו תוצאות רבות, לחלקן יש השפעה משמעותית שניכרת עד היום:
ארצות הברית זכתה בעצמאות ולימים הפכה למעצמה החזקה בעולם.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית נתנה השראה למהפכה הצרפתית, שגם היא בתורה הביאה לשינויים תרבותיים משמעותיים בעולם.
במלחמת העצמאות יושמו לראשונה הרעיונות של תקופת ההשכלה שהגו ג'ון לוק ושותפיו.
מלחמת העצמאות של אלג'יריה הייתה מאבק מזוין בין צרפת ותנועות עממיות אלג'יראיות שהתנהל בין השנים 1954 ל-1962, והוביל, בסופו של דבר, לעצמאותה של אלג'יריה משלטון צרפת.
המלחמה הייתה אחת ממלחמות הדה-קולוניזציה החשובות במאה העשרים, גרמה לזעזוע קשה ברפובליקה הצרפתית הרביעית בצרפת (1946–1958), ונחשבת לאחד הגורמים לנפילתה.
המלחמה התאפיינה בלוחמת גרילה, פעולות טרור נגד אזרחים, שימוש בעינויים בידי שני הצדדים, ופעולות אנטי טרוריסטיות שהפעיל הצבא הצרפתי כנגד המקומיים.
המאבק החל על ידי חברים בארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (Front de Libération Nationale - FLN) ב-1 בנובמבר 1954, ביום שכונה "יום כל הקדושים האדום" (Toussaint Rouge).
המלחמה הייתה קונפליקט רב-שלבי ורב-פנים שהיו מעורבות בו מספר תנועות יריבות שלחמו זו בזו בזמנים שונים: בצד תנועות השחרור האלג'יראיות, נלחם ה-FLN באכזריות נגד התנועה הלאומית האלג'יראית (MNA) באלג'יריה, ובמלחמות הקפה בצרפת עצמה.
בצד הצרפתי, התפצל הצבא הצרפתי במהלך שני ניסיונות הפיכה, כשה-OAS הצרפתי פועל הן נגד ה-FLN והן נגד הממשלה הצרפתית.
בהוראתה של הממשלה הסוציאליסטית של גי מולה ובהנחייתו של שר הפנים פרנסואה מיטראן, החל הצבא הצרפתי במאמץ פיוס והשכנת שקט באלג'יריה, שנחשבה עד אז בעיני הצרפתים כחלק אינטגרלי מצרפת עצמה.
אלא שניסיון זה להחזרת היציבות הידרדר עד מהרה למלחמה כוללת.
האלג'יראים, שתמכו תחילה בפתרון שקט בדרכי שלום, נטו בהמשך יותר ויותר ליעד נחרץ של השגת עצמאות, כשהם נהנים מתמיכת מדינות ערביות, ובהמשך גם מתמיכה גוברת של דעת הקהל בעולם כולו, כחלק מהסלידה הגוברת מתופעת הקולוניאליזם.
הצרפתים עצמם היו חלוקים בשאלת "אלג'יריה הצרפתית" (l'Algérie Française), האם לשמור על הסטטוס קוו, האם לשאת ולתת על סטטוס זמני שבין עצמאות מלאה לבין שילוב מלא של אלג'יריה כחלק מצרפת עצמה, או האם להסכים לעצמאותה המלאה של אלג'יריה.
הצבא הצרפתי השיג תחילה ניצחון צבאי במלחמה, אך המצב השתנה, ועצמאותה של אלג'יריה נראתה בהמשך בלתי נמנעת.
בשל אי היציבות של הרפובליקה הצרפתית הרביעית בצרפת, שב שארל דה גול לשלטון לאחר משבר מאי 1958, ובהמשך הקים את הרפובליקה הצרפתית החמישית.
שובו של דה גול יצר ציפיות להמשך השליטה הצרפתית באלג'יריה ולשילובה עם הקהיליה הצרפתית (Communauté française), צורת השלטון בקולוניות הצרפתיות ובאזורי ההשפעה הצרפתיים, שנוסדה כחלק מהחוקה הצרפתית משנת 1958. אלא שדה גול, במשך הזמן, נטה יותר ויותר למתן עצמאות לאלג'יריה, ולבסוף הגיע ככל הנראה למסקנה שזהו תהליך בלתי נמנע.
דה גול קיים משאל בקרב האלג'יראים שבו הם בחרו בעצמאות, וכתוצאה, החלה צרפת במשא ומתן עם ה-FLN, שהוביל להסכמי אוויאן במרץ 1962, שהובילו, בסופו של דבר, לעצמאות אלג'יריה.
אחמד בן בלה, שנאסר ב-1956 יחד עם מנהיגים נוספים ב-FLN, הפך בספטמבר 1962 לנשיאה הראשון של אלג'יריה העצמאית.
מלחמת אלג'יריה הייתה אירוע מכונן בהיסטוריה של אלג'יריה המודרנית.
היא הותירה צלקות הן בחברה הצרפתית והן בעם האלג'יראי, והשפעתה עדיין ניכרת בחלקים משני העמים עד היום.
אלג'יריה שוכנת בשפלת החוף הפוריה של צפון אפריקה.
גבולותיה בעידן המודרני נקבעו למעשה על ידי השלטון הצרפתי.
לאחר סכסוך דיפלומטי שאירע בשנת 1827, הטילה צרפת מצור על אלג'יר במשך שלוש שנים.
בשנת 1830 פלשו הצרפתים למדינה, תפסו את אזורי החוף, והביאו ליציאתו לגלות של שליט אלג'יריה.
כבר בראשית הפלישה החלו פעולות מרי באלג'יריה, בהנהגת עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, אשר נמשכו שנים ספורות עד אשר דוכאו בידי הצרפתים.
עד לשנת 1848 השתלטו הצרפתים על כל צפון אלג'יריה, והממשלה החדשה של הרפובליקה הצרפתית השנייה הכריזה על השטחים הכבושים כעל חלק בלתי נפרד מצרפת.
האזור חולק לשלושה מחוזות שלטוניים אזרחיים: אלג'יר, אוראן וקונסטנטין (אלג'יריה).
במקביל, עודדה הרפובליקה הצרפתית הגירה של מתיישבים צרפתיים לאלג'יריה, רובם חקלאים ואנשי עסקים.
למרות שליטתה של צרפת על כל אלג'יריה, נותרה הפרדה בין האוכלוסייה המוסלמית המסורתית שישבה בעיקר באזורים הכפריים, לבין המתיישבים הצרפתים שישבו בעיקר בערים וניהלו חיי כלכלה מודרניים.
בנוסף לעצם הכיבוש בידי כובש זר וההשפלה הלאומית שבכך, איבדו רבים מהתושבים המקומיים את אדמותיהם למתיישבים החדשים.
השפעתם של המנהיגים השבטיים המסורתיים נפגעה ומערכת החינוך האלג'יראית המסורתית התפרקה ברובה.
בשנת 1865 אמנם התיר נפוליאון השלישי לבני אלג'יריה להגיש בקשה לקבלת אזרחות צרפתית מלאה, אולם מעטים ניצלו זכות זו היות שהייתה כרוכה בוויתור מפורש על הזכות לחיות תחת חוקי השריעה בתחום דיני המשפחה ונתפסה בעיני רבים ככפירה בדת.
בתקופה הקולוניאליסטית מנעו המתיישבים הצרפתים כל ניסיון לרפורמות כלכליות או חברתיות שיקדמו את ילידי אלג'יריה המוסלמים.
אולם, החל משנת 1933 ועד שנת 1936 החלו באלג'יריה משברים חברתיים, פוליטיים וכלכליים, אשר גרמו לאלג'יראים רבים להשתתף בפעולות מחאה פוליטיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה גברו המתחים בין התושבים המוסלמים לבין המתיישבים הצרפתים, שרובם תמכו במשטר וישי הגזעני, והגיעו לשיא ב-8 במאי 1945, הוא יום הניצחון באירופה, כשמצעד של תושבים מוסלמים הסתיים בהתנגשות אלימה ובמהומות.
בתגובה ערכו הצבא והמשטרה הצרפתית פשיטות על מוקדי התנגדות, ולפי דיווחים צרפתיים רשמיים נהרגו כ-1,500 מוסלמים בפעולות הנגד.
על פי הערכות אחרות הגיע מספר ההרוגים לכ-6,000 איש.
במהומות נוספות שנמשכו באותה שנה נהרגו עשרות אלפי אלג'יראים נוספים.
העוינות הרבה בין התושבים האלג'יראים לבין שלטונות צרפת והמתיישבים הצרפתים באלג'יריה, הלכה וגברה, ובשנת 1954, בין השאר בעקבות ההפסד הצרפתי בדיאן ביאן פו בהודו סין ובעקבות עליית הלאומיות האלג'יראית, הוקם הארגון CRUA ("המועצה המהפכנית לפעולות מאוחדות") באלג'יריה.
מטרת הארגון הייתה לאחד את כוחות המיליציות האלג'יראיות כנגד צרפת.
ב-10 באוקטובר 1954, החליטו חברי ה-CRUA להתחיל את המרד.
המרד החל בלילה של 1 בנובמבר, ובאותו לילה בוצעו כשלושים מתקפות נגד מטרות משטרה וצבא צרפתיות ברחבי אלג'יריה.
מיד לאחר מכן, שינה ה-CRUA את שמו ל-FLN ("החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה") כאשר הזרוע הצבאית שלו כונתה ALN ("הצבא לשחרור לאומי") וכך החלה המרידה.
בפרוץ המרד היו באלג'יריה כתשעה מיליון מוסלמים לעומת כמיליון מתיישבים אירופאים (שכונו "פייה-נואר", ובהם נכללו גם מתיישבים נוצרים שבאו מקורסיקה, מאיטליה, ספרד ומלטה, וגם התושבים והמתיישבים היהודים) שנהנו ממעמד כלכלי-חברתי גבוה בהרבה מזה של המוסלמים.
תחילת הלחימה התבטאה בחוסר יכולתו של ה-FLN להשיג תמיכה ציבורית גורפת וחוסר יכולתם של הצרפתים לעצור את ה-FLN.
על מנת להשיג תמיכה, ובמטרה להגביר את האינטנסיביות של הלחימה, ביצעו לוחמי ה-FLN פיגועים נגד המתיישבים האירופאים ואנשי הצבא, וכן תקפו מטרות רגישות כגון תחנות כוח, מסילות ברזל גשרים וכדומה.
בעקבות התגברות ההתקפות, גייסו הצרפתים כוחות מילואים והצבא הצרפתי באלג'יריה תוגבר ומנה כחצי מיליון חיילים עד סוף 1956. בנוסף, גי מולה, ראש ממשלת צרפת, נתן לצבא אישור לסיים את הלחימה בכל האמצעים הדרושים.
בשנים 1956 עד אמצע 1957 התחולל הקרב על אלג'יר, בירת אלג'יריה, שבמהלכו השמיד הצבא הצרפתי את כל תשתיות ה-FLN באלג'יר וכלא או הרג את כל מנהיגיו, תוך נקיטת אמצעים ברוטליים ושימוש רווח בעינויים.
צרפת השיגה אומנם ניצחון צבאי, אך למרות זאת התחזקה התמיכה הציבורית ב-FLN בתוך אלג'יריה, ולראשונה נפגעה התמיכה הציבורית בלחימה גם בתוך צרפת.
הצרפתים המשיכו את מגמתם ההתקפית כנגד המורדים האלג'יראים והקימו מחסומים בגבולות עם תוניס ומרוקו ומנעו בכך מה-FLN מקורות נשק.
בנוסף, דלקו כוחות צבא צרפתיים אחר לוחמי ה-FLN בכל רחבי אלג'יריה, ויישובים אלג'יראים שלמים שנחשדו בפעילות חתרנית נגד צרפת הועברו ממקומם או הוחרבו, ומיליוני אלג'יראים הפכו לפליטים.
בין היתר נקטה צרפת בצעדים כלכליים כדי להחליש את כוחו של ה-FLN.
השלטון הצרפתי הטיל פיקוח צמוד על הכלכלה באלג'יריה.
אם אדם מוסלמי רצה לפדות המחאה בבנק היה עליו לבקש אישור מיוחד מהצרפתים.
סוחרים היו צריכים לדווח מה הם מוכרים וכמה.
גם מעבר של מוסלמים מעיר לעיר דרש אישור מיוחד של הצבא הצרפתי.
מוצרים מסוימים, כגון זרעי חיטה היו מוגבלים למשקל מסוים.
עם זאת, לצרפת היה אינטרס לזכות בנאמנות האוכלוסייה האלג'ירית ולכן חוקקה חוקים חדשים לטובת האוכלוסייה המקומית.
הם הפחיתו מיסים על מוצרי צריכה בסיסים כמו סוכר וסיפקו סיוע רפואי בחינם.
כמו כן הם הגדילו את מספר מקומות העבודה, השכר והרווחה למקומיים.
למשל, שכר המינימום של חקלאי הועלה מ-180 פרנקים ליום ל-525 פרנקים ליום.
במאי 1957, בעקבות משברים כלכליים חמורים בצרפת, שנגרמו, בין השאר, כתוצאה מהמלחמה באלג'יריה, נפלה ממשלתו של גי מולה בצרפת, והרפובליקה הצרפתית הרביעית הגיעה לקיצה.
לאחר תקופה ארוכה של אי יציבות פוליטית בצרפת וחילופים תכופים בשלטון, קיבל על עצמו שארל דה גול את הנשיאות ביוני 1958 בסמכויות נשיא מורחבות.
בניסיון לסיים את הלחימה, הציע דה גול לאלג'יראים אינטגרציה מלאה, ומאוחר יותר באותה שנה ניסה אף ליזום את "הסכם שלום האמיצים" עם ה-FLN, אך הם לא היו מוכנים להסתפק בפחות מעצמאות מלאה.
בינואר 1960, לאחר שהמתיישבים הצרפתים הבינו שצרפת איננה מתכוונת לשמור על אלג'יריה צרפתית, הם החלו במחאה אלימה נגד הצבא הצרפתי, שכונתה "שבוע הבריקדות".
דה גול החליט לתת עצמאות מלאה לאלג'יריה.
שנה לאחר מכן, במשאל עם, תמך רוב מוחלט של אזרחי צרפת בעצמאות מלאה לאלג'יריה.
גם ניסיון פוטש צבאי כושל של גנרלים המתנגדים לעצמאות אלג'יריה, שהתרחש בשנת 1961, לא הצליח לעצור את שחרורה של אלג'יריה, ובהסכמי אוויאן באביב 1962, נחתם הסכם שלום.
בקיץ שלאחר מכן עזבו את אלג'יריה מיליון וארבע מאות אלף מתיישבים אירופים ("פייה-נואר"), ועמם רוב הקהילה היהודית המקומית שהיגרה לצרפת.
מספר ההרוגים במלחמה שנוי במחלוקת עד היום, ועל פי היסטוריונים כמו אליסטר הורן הוא עומד על כשבע מאות אלף אלג'יראים.
בנוסף, כל תשתיות אלג'יריה נהרסו כליל והשפעת המלחמה מורגשת עד היום.
לפי עדויות של אנרי אלג ואנשים נוספים שלטונות צרפת השתמשו בעינויים נגד המתנגדים.
מלחמת העצמאות של מקסיקו התחוללה בשנים 1810–1821 ובה השיגה מקסיקו את עצמאותה משלטון האימפריה הספרדית, ששלט בה 300 שנים (משנת 1521) במסגרת ספרד החדשה.
המלחמה החלה כמרידת איכרים כנגד אדוניהם, והסתיימה הן בעצמאותה של מקסיקו, והן בשיתוף פעולה, שהיה קשה לחזותו מראש, בין הכוחות הליברלים והכוחות השמרנים במקסיקו העצמאית.
פלישתו של נפוליאון בונפרטה לספרד ב-1808 נגעה למשבר הלגיטימיות של שלטון הכתר, שכן הוא הציב את אחיו ז'וזף בונפרטה על כס המלכות הספרדי לאחר שכפה את התפטרותו של המלך הספרדי קרלוס הרביעי.
בספרד ורבים מנחלותיה שמעבר לים, התגובה המקומית הייתה להקים חונטות ששלטו בשם המלוכה הבורבונית.
נציגים בספרד ובטריטוריות מעבר לים נפגשו בקדיס, ספרד, שעדיין הייתה בשליטה ספרדית, בתור הקורטס של קדיס, וניסחו את החוקה הספרדית של 1812. חוקה זו ביקשה ליצור מסגרת שלטונית חדשה בהיעדרו של המונרך הספרדי הלגיטימי.
היא ניסתה להיענות לשאיפותיהם של ספרדים ילידי אמריקה לשליטה מקומית יותר ומעמד שווה עם ספרדים ילידי חצי האי, הידועים כ-peninsulares.
לתהליך מדיני זה היו השפעות מרחיקות לכת בספרד החדשה במהלך מלחמת העצמאות ואחריה.
פערים תרבותיים, דתיים וגזעיים הקיימים במקסיקו מילאו תפקיד מרכזי לא רק בהתפתחות תנועת העצמאות אלא גם בהתפתחות הסכסוך עם התקדמותו.
בספטמבר 1808, ספרדים ילידי חצי האי בספרד החדשה הפילו את המשנה למלך חוסה דה איטוריגאריי (1803–1808), אשר מונה לפני הפלישה הצרפתית.
בשנת 1810, ספרדים ילידי אמריקה בעד עצמאות החלו לתכנן התקוממות נגד השלטון הספרדי.
זה התרחש כאשר כומר הקהילה של הכפר דולורס, , פרסם את זעקת דולורס ב-16 בספטמבר 1810. מרד אידלגו החל את המרד המזוין לעצמאות, שנמשך עד 1821. המשטר הקולוניאלי לא ציפה להתמשכות המרד, שהתפשט מאזור באג'יו מצפון למקסיקו סיטי ועד לחופי האוקיינוס השקט והמפרץ.
לאחר תבוסתו של נפוליאון, פרננדו השביעי עלה על כס המלכות של האימפריה הספרדית ב-1814 והתכחש לאלתר מהחוקה וחזר לשלטון אבסולוטי.
כשהליברלים הספרדים הפילו את שלטונו האוטוקרטי של פרננדו השביעי ב-1820, השמרנים בספרד החדשה ראו בעצמאות פוליטית דרך לשמור על עמדתם.
מלוכנים לשעבר ומורדים ותיקים התחברו תחת תוכנית איגואלה והקימו את צבא שלושת הערבויות.
המומנטום של העצמאות ראה את קריסת ממשלת המלוכה במקסיקו והסכם קורדובה סיים את הסכסוך.
האזור היבשתי של ספרד החדשה אורגן כ, בראשות אגוסטין דה איטורבידה.
המלוכה הקתולית הארעית הזו הופלה והוכרזה רפובליקה פדרלית ב-1823 אשר נקבעה בחוקה של 1824. לאחר כמה ניסיונות כיבוש מחדש ספרדיים, כולל משלחתו של איסידרו בראדאס ב-1829, הכירה ספרד תחת שלטונה של איזבלה השנייה בעצמאותה של מקסיקו ב-1836.
16 בספטמבר, יום סיום המלחמה, נחגג במקסיקו כיום חג לאומי.
ישנן עדויות שאפילו מתקופה מוקדמת בהיסטוריה המקסיקנית שלאחר הכיבוש, חלקם החלו לבטא את הרעיון של זהות מקסיקנית נפרדת, אם כי בזמנו זה התרחש רק בקרב חוגים קריאוליים מסוימים.
למרות המלמולים הללו על עצמאות, אתגרים רציניים בפני השלטון הקיסרי הספרדי לפני 1810 היו נדירים ומבודדים יחסית.
אתגר מוקדם אחד על סמכות הכתר הגיע מכובשים ספרדים שמענקי ה-encomienda שלהם, תגמולים על כיבוש, היו אמורים להסתיים בעקבות מותם של בעלי המענקים הנוכחיים.
הקונספירציה של ה-encomenderos כללה את דון מרטין קורטס, בנו של הרנאן קורטס.
מרטין קורטס הוגלה, וקושרים אחרים הוצאו להורג.
אתגר נוסף על סמכות הכתר התרחש בשנת 1624 כאשר האליטות הדיחו את המשנה למלך הרפורמיסט מרקיז דה גאלווס, שביקש לפרק ארגוני סחיטה שמהם הרוויחו האליטות ולצמצם מופעי כוח פקידותיים מפוארים.
המשנה למלך הודח בעקבות מהומה דתית עירונית של פשוטי מקסיקו סיטי בשנת 1624, שהתעוררה על ידי האליטות.
דווח כי הקהל, שהיה ברובו קתולי, צעק, "יחי המלך!
מוות ללותרני הכופר [משנה למלך גאלווס]!
תעצרו את המשנה למלך!" המתקפה הייתה ספציפית נגד גאלווס, אשר נתפס כנציג רע של הכתר, ולא נגד המלוכה או השלטון הקולוניאלי עצמו.
בשנת 1642, הייתה מזימה קצרה לאיחוד ספרדים ילידי אמריקה, שחורים, אינדיאנים וקסטות נגד הכתר הספרדי ולהכריז על עצמאות מקסיקו.
האיש שביקש להביא לעצמאות קרא לעצמו Don Guillén Lampart y Guzmán, והיה אירי עם שם הלידה ויליאם למפורט.
מזימתו של למפורט התגלתה, והוא נעצר על ידי האינקוויזיציה ב-1642 והוצא להורג חמש עשרה שנים מאוחר יותר בגין המרדה.
כיום, ישנו פסל של למפורט במאוזוליאום בבסיס מלאך העצמאות במקסיקו סיטי.
בשנת 1692, הייתה מהומה גדולה במקסיקו סיטי, שבה המון פלבאי ניסה לשרוף את ארמון המשנה למלך ואת מעונו של הארכיבישוף.
שלא כמו המהומה ב-1624, שבה היו מעורבות אליטות והמשנה למלך הודח ללא השלכות על המסיתים, המהומה של 1692 הוקמה על ידי פלבאים בלבד והייתה לה מרכיב גזעני נוסף.
המתפרעים תקפו סמלים מרכזיים של הכוח הספרדי וצעקו סיסמאות פוליטיות, כגון, "להרוג את הספרדים [ילידי אמריקה] ואת הגצ'ופינים [ספרדים ילידי חצי האי האיברי] שאוכלים את התירס שלנו!
אלוהים רוצה שנגמור את הספרדים!
לא אכפת לנו אם נמות בלי וידוי!
האם זו לא ארצנו?" המשנה למלך ניסה לטפל בסיבת המהומה, עלייה במחירי התירס שהשפיעה על העניים העירוניים.
אבל המהומה של 1692 "ייצגה מלחמת מעמדות שהעמידה את הסמכות הספרדית בסיכון.
העונש היה מהיר ואכזרי, ולא היו התפרעויות נוספות בבירה אשר קראו תיגר על הפאקס היספניקה."
מחסור במזון כמעט מאה שנה מאוחר יותר, עקב גידול באוכלוסייה ובצורות קשות, הוביל לשתי פרעות מזון ב-1785 וב-1808. המהומה הראשונה הייתה חמורה יותר, אך שתיהן הגיעו לשיאן באלימות ובכעס על פקידי המשטר הקולוניאלי.
עם זאת, אין קשר ישיר בין פרעות אלו לבין תנועת העצמאות של 1810, אם כי ייתכן שהמחסור במזון בשנים 1808–1809 היה גורם תורם לטינה עממית על המשטר הפוליטי.
מרידות ילידים שונות בעידן הקולוניאלי התרחשו, אך היו בדרך כלל מקומיות באופיים, בניסיון לתקן עוולות שנתפסו של הרשויות במקום להשליך את שלטון הכתר באופן רחב יותר.
הם לא היו תנועת עצמאות רחבה.
עם זאת, במהלך מלחמת העצמאות, סוגיות ברמה המקומית באזורים כפריים אלו היו כה נפוצים עד שהיוו את מה שכינו היסטוריונים מסוימים "המרד האחר".
לבסוף, לפני שאירועי 1808 שיפרו את המצב הפוליטי בספרד החדשה, התקיים אירוע מבודד ופגוע ב-1799 שנקרא קונספירציית המצ'טות, שבוצע על ידי קבוצה קטנה במקסיקו סיטי שחיפשה עצמאות.
עידן המהפכה, ספרד וספרד החדשה
כבר בסוף המאה ה-18 הייתה "ספרד החדשה" הקולוניה הרווחית והמאוכלסת ביותר מבין הקולוניות הספרדיות בעולם החדש.
חיו בה כ-4 מיליון תושבים והיא סיפקה כ־60% מכלל רווחי הקולוניות הספרדיות.
בנוסף לכך, נחלקה החברה המקסיקנית למספר מעמדות שונים.
בקרב אנשי המעמד הגבוה נכללו הספרדים (שנולדו בספרד) וה"קראולים", שהיו בניהם של הספרדים שנולדו ברחבי הקולוניות.
בקרב בני המעמד הנמוך נכללו ה"מסקיטוס", שהיו בני התערובת של הספרדים והילידים.
לאחר פלישת צבא נפוליאון לספרד (1808), כחלק מניסיון ספרד להיחלץ מנזקי המלחמה, ניסתה הממשלה להישען כלכלית על הקולוניות ובראשם על "ספרד החדשה".
בתחילה הגבירו הספרדים את המיסוי ודרשו העברת כספים, בעיקר מבני המעמד הגבוה.
מאוחר יותר לוו הספרדים כספים רבים מהגילדות המקצועיות השונות וכך פגעו במעגל העבודה של בעלי המלאכה, הסוחרים והאומנים של הקולוניות.
כמו כן, שטחי וכספי הכנסייה, שהיו מקור ההלוואות העיקרי עבור אוכלוסיית הקולוניה הולאמו על ידי הממשלה הספרדית.
כל הסוחרים ובעלי העסקים שלוו כסף מהכנסייה נדרשו לפרוע את חובותיהם באופן מידי.
מי שלא הצליח לעמוד בהחזרי ההלוואות נאלץ למכור את נכסיו.
הישענותה הכלכלית של ספרד על אוכלוסיית הקולוניה לא רק הגבירה את חוסר האיזון הכלכלי בקרב האוכלוסייה, אלא גם הדגישה את חוסר היכולת הפוליטית של ספרד לשלוט על המתרחש ב"ספרד החדשה".
כל אלה, החריפו את הבדלי המעמדות הסוציו- אקונומיים שהתקיימו במקסיקו.
תחושת לאומיות מקסיקנית חזקה התפתחה, אנשי האליטה ניסו לבסס שלטון שישמור על האינטרסים הכלכליים שלהם ואילו אנשי המעמד הנמוך נאבקו נגד השליטה הדומיננטית של אותן אליטות.
בשנת 1808 נחצתה המפה הפוליטית בין שני צדדים, החונטות ה"קראוליות" צברו תאוצה בערים מרכזיות וקראו לעצמאות מקסיקנית, בעוד שאנשי החונטה ה"פנינסולארית" תמכו בנתינות המלוכה הספרדית.
עידן המהפכה של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כבר החלו כאשר פלישת נפוליאון ב-1808 לחצי האי האיברי ערערה לא רק את ספרד אלא גם את נחלותיה של ספרד מעבר לים.
ב-1776, שלוש עשרה המושבות האנגלו-אמריקאיות זכו בעצמאותן בהצלחה ב-1783 בעקבות המהפכה האמריקאית, בעזרת האימפריה הספרדית וגם המלוכה הצרפתית של לואי השישה עשר.
לואי השישה עשר הופל במהלך המהפכה הצרפתית שהחלה ב-1789, כאשר האריסטוקרטים והמלך עצמו איבדו את ראשם באלימות מהפכנית.
עלייתו של האיש החזק בצבא נפוליאון בונפרטה הביאה קצת סדר בצרפת, אבל המהומה שם הכינה את הבמה למרד העבדים השחורים במושבת הסוכר הצרפתית סן-דומינג (האיטי) בשנת 1791. המהפכה בהאיטי חיסלה את העבדות והשיגה עצמאות עבור האיטי בשנת 1804.
הרפורמות היו ניסיון להחיות את מזלה הפוליטי והכלכלי של האימפריה הספרדית, אך היסטוריונים רבים רואים ברפורמות כמזרזות את התמוטטות אחדותה.
זה כלל לעיתים קרובות הסרה של כמויות גדולות של עושר שהושגו במקסיקו, לפני ייצוא לחלקים אחרים של האימפריה כדי לממן את המלחמות הרבות שהספרדים נלחמו.
הכתר הסיר פריבילגיות (fuero eclesiástico) מקהילתיות שהייתה להן השפעה בלתי מידתית על כמרים ילידי אמריקה, שמילאו את שורות הכמורה הנמוכה בספרד החדשה.
מספר כוהני קהילה, המפורסמים ביותר מיגל הידאלגו וחוסה מריה מורלוס, נקלעו לאחר מכן למרד למען העצמאות.
כשהכתר גירש את הישועים מספרד ומהאימפריה שמעבר לים ב-1767, הייתה לכך השפעה רבה על האליטות בספרד החדשה, שבניהן הישועים נשלחו לגלות, ונפגעו מוסדות תרבות, בעיקר אוניברסיטאות ומכללות בהן לימדו.
בספרד החדשה פרצו מהומות במחאה על גירושם.
השלטון הקולוניאלי לא היה מבוסס על כפייה מוחלטת, עד תחילת המאה ה-19, שכן לכתר לא היה מספיק כוח אדם וכוח אש כדי לאכוף את שלטונו.
במקום זאת, ההגמוניה והלגיטימיות של הכתר לשלוט התקבלו ונשלטו באמצעות מוסדות שפעלו כמתווכים בין קבוצות מתחרות, רבות מאורגנות כישויות תאגידיות.
אלה היו אנשי דת, יזמי כרייה, סוחרי עילית, כמו גם קהילות ילידים.
יצירת הכתר של צבא קבע בשנות ה-80 של המאה ה-18 החלה לשנות את החשבון הפוליטי מכיוון שהכתר יכול היה להשתמש כעת בכוח מזוין כדי לכפות את השלטון.
כדי לסייע בבניית צבא קבע, הכתר יצר סט של הרשאות תאגידיות (fuero) לצבא.
בפעם הראשונה, לקאסטות ושחורים מבני גזעים מעורבים הייתה גישה להרשאות תאגידיות, השמורות בדרך כלל לאליטות הלבנות.
ליזמים ולסוחרים בקנה מידה גדול הייתה גם גישה להטבות מיוחדות.
סחר רווחי בחו"ל היה בידי חברות משפחתיות שבסיסן בספרד עם קשרים לספרד החדשה.
כריית כסף הייתה המנוע של כלכלת ספרד החדשה, אך גם הזינה את הכלכלות של ספרד והעולם האטלנטי כולו.
התעשייה הזו הייתה בידי בעלי מכרות ילידי חצי האי ומשקיעי הסוחרים המובחרים שלהם.
הכתר הטיל תקנות חדשות כדי להגביר את הכנסותיהם משטחיהם שמעבר לים, במיוחד איחוד ההלוואות שבידי הכנסייה הקתולית.
חוק האיחוד משנת 1804 קרא ללווים להחזיר מיד את כל קרן ההלוואה במקום למתוח תשלומים על פני עשרות שנים.
הלווים היו בעלי קרקעות שלא יכלו בשום אופן להחזיר הלוואות גדולות בהתראה קצרה.
ההשפעה איימה על היציבות הפיננסית של אמריקאים מובחרים.
מיצוי הכספים הכפויים של הכתר נחשב על ידי אחדים כגורם מפתח לקריאולים לשקול עצמאות פוליטית.
בתוך האימפריה הספרדית הייתה היררכיה גזעית לא רשמית אך נראית לעין, אשר השפיעה על הניידות החברתית של אלו שאינם בצמרת החברה.
הלבנים ילידי ספרד, היו בפסגה, שם תפסו רבים את רמות הממשל הגבוהות ביותר.
לאחר מכן הגיעו צאצאים ספרדים טהורים ילידי מקסיקו, שגם תפסו את רוב תפקידי הממשלה, והקריאולים.
מתחת לזה היו קבוצות ילידים, אפריקנים-מקסיקנים ומקסיקנים מעורבים.
אליטות קריאוליות רבות התרעמו מאוד על חוסר הניידות החברתית שהביאה לכך שכן רק ספרדים ילידי חצי האי יכלו לתפוס את הדרגים הגבוהים ביותר של הממשל.
זה תרם להגיון שלהם מאחורי גיבוי המהלך לעצמאות, להשיג כוח.
הם לא רצו להפיל את הסטטוס קוו לחלוטין, מכיוון שהדבר יאיים על מעמדם הרווחי בחברה המקסיקנית.
במקום זאת, הם רצו לעלות במעלה הסולם החברתי, ללא יכולת תחת ההיררכיה הגזעית הבלתי מדוברת של המשטר.
המתח הדתי הוא ללא ספק אחת התרומות הגדולות ביותר למתח לפני הפלישה הצרפתית לספרד ב-1808. קריאולים רבים, ספרדים מקסיקנים ורוב הקבוצות הילידיות, המעורבות והאפריקניות במקסיקו נהגו בקתוליות מקסיקנית בעוד שחצי האי השליטים העדיפו את הקתוליות המודרנית.
הקתוליות המקסיקנית או המסורתית סגדו לעיתים קרובות באמצעות שימוש בשרידים, סמלים וחפצים כאשר הם מאמינים שרוח הקודש קיימת בצורה הפיזית של החפץ, והייתה שילוב של צורות פולחן מקומיות מסורתיות וקתוליות.
זה מנוגד לתפיסה של הקתוליות המודרנית שחלקו רבים מילידי חצי האי, שבה סגדו לאלוהים באמצעות חפצים ושרידים אלוהיים, אך לא הייתה נוכחות דתית בתוך החפץ הפיזי.
חוקים האוסרים על מטיפים להדיוטות, חלק עיקרי מהקתוליות המקסיקנית, להטיף ולהגבלות על כפריים להשתתף בתהלוכות סביב קרקע קהילתית כדי להגן מרוחות לא רצויות, גרמו לזעקה רבה ועוררו מאבקים משפטיים רבים בין קבוצות ילידים לבין המשטר הקולוניאלי באמצעות המשטר הנפרד.
לא רק זה, אלא שחוקים חדשים שבעצם אילצן קבוצות ילידים ללמוד ספרדית בבתי ספר והמיסוי של קופראדיאס או בני זוג השפיעו לרעה על האוריינות ורמת החיים בכפרים.
לאליטה הספרדית הלבנה השלטת ולרוב המדינה היו השקפות שונות מאוד לא רק בתרבות ובדת אלא גם לגבי תפקיד הממשל והיחסים החברתיים, כאשר אליטות רבות ראו בממשלה כלי לקידום כוחן, בעוד שקבוצות ילידים ראו הממשלה ככלי משותף.
לקראת המשבר ב-1808, ספרדים ילידי מקסיקו וקריאולים, וקבוצות ילידים ומעורבות, לא אהבו את המשטר הקולוניאלי מסיבות שונות.
הפלישה הצרפתית לספרד ומשבר פוליטי בספרד החדשה, 1808–1809
פלישת נפוליאון לחצי האי האיברי ערערה לא רק את ספרד אלא גם את רכושה של ספרד מעבר לים.
המשנה למלך היה "דמותו החיה של המלך" בספרד החדשה.
בשנת 1808 כיהן המשנה למלך חוסה דה איטוריגאריי (1803–1808) כאשר כוחותיו של נפוליאון פלשו לספרד והדיחו את קרלוס הרביעי, מלך ספרד ואחיו של נפוליאון ז'וזף בונפרטה הוכרז כמלך.
תפנית זו עוררה משבר לגיטימציה.
המשנה למלך איטוריגאריי מונה על ידי קרלוס הרביעי, כך שלגיטימציה שלו לשלוט לא הייתה מוטלת בספק.
במקסיקו סיטי, מועצת העיר (ayuntamiento), מעוז של ספרדים ילידי אמריקה, החלה לקדם רעיונות של אוטונומיה לספרד החדשה, ולהכריז על ספרד החדשה כעל בסיס שווה לספרד.
הצעתם הייתה מייצרת ממשלה לגיטימית, ייצוגית ואוטונומית בספרד החדשה, אך לא בהכרח מתנתקת מהאימפריה הספרדית.
ההתנגדות להצעה זו באה מצד גורמים שמרניים, כולל השופטים ילידי חצי האי של בית המשפט העליון, שהביעו את האינטרסים של חצי האי.
איטוריגאריי ניסה למצוא פשרה בין שני הפלגים, אך נכשל.
לאחר ששמעו את החדשות על פלישת נפוליאון כמה אליטות חשדו שאיטוריגאריי מתכוון להכריז על מלכות המשנה כמדינה ריבונית ואולי לבסס את עצמו כראש מדינה חדשה.
בתמיכת הארכיבישוף, פרנסיסקו חאבייר דה ליזנה אי בומונט, בעל הקרקע גבריאל דה ירמו, גילדת הסוחרים של מקסיקו סיטי, וחברים נוספים של האליטה בבירה, הוביל ירמו הפיכה נגד המשנה למלך.
הם הסתערו על ארמון המשנה במקסיקו סיטי, בליל ה-15 בספטמבר 1808, הדיחו את המשנה למלך וכלאו אותו יחד עם כמה מחברי מועצת העיר ספרדים ילידי אמריקה.
המורדים מינו את פדרו דה גריביי כמשנה למלך.
מכיוון שהוא לא היה מינוי של הכתר, אלא מנהיג של פלג מורדים, הקריאולים ראו בו נציג לא לגיטימי של הכתר.
האירוע הקצין את שני הצדדים.
עבור הקריאולים, היה ברור שכדי לצבור כוח הם צריכים ליצור קונספירציות נגד שלטון ילידי חצי האי, ובהמשך הם נטלו נשק כדי להשיג את מטרותיהם.
גריבאי היה בן שנים מתקדמות וכיהן בתפקידו רק שנה, ובמקומו הוחלפה הארכיבישוף ליזנה אי בומונט, גם הוא מכהן בתפקיד כשנה.
היה תקדים לכך שהארכיבישוף שימש כמשנה למלך, ובהתחשב בכך שגריבאי עלה לשלטון בהפיכה, לארכיבישוף הייתה יותר לגיטימציה כשליט.
פרנסיסקו חאבייר ונגס מונה למשנה למלך ונחת בוראקרוס באוגוסט, והגיע למקסיקו סיטי ב-14 בספטמבר 1810. למחרת, הידלגו פרסם את קריאתו לנשק בדולורס.