tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן נחשבו העמים הצפון אירופיים לבעלי פוטנציאל להצטרפות לרייך השלישי, כחברים לעתיד, שווי זכויות (אך תחת שלטון גרמני, וללא מדינות נפרדות לעצמם).
הקריאה הראשונה לגיוס זרים לוואפן אס אס באה כבר ב-1938. הימלר קרא לעמי אירופה הצפונית להצטרף למאבקה של גרמניה.
במאי 1940 שירתו בוואפן אס אס חמישה אמריקאים, שלושה שוודים וארבעים וארבעה שווייצרים.
מחוץ לשטחי הרייך חיו ב-1933, על פי אומדן גרמני, כ-7 מיליון גרמנים אתניים.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון החלו להיווצר בקרב מיעוטים אלו מפלגות דומות, ומכל מקום החלה הרגשת קרבה בין מיעוטים אלו לגרמניה ולמסר של עליונות העם הגרמני מעל כל אירופה.
הוואפן אס אס הקדיש תשומת לב רבה למיעוטים אלו, גם בגלל התאוריות הנאציות, וגם בשל המאבק המתמיד בצבא הגרמני על מגויסים לארגון.
עם כיבוש אוסטריה וחבל הסודטים ב-1938 סופחו חבלים אלו לגרמניה, ושם חלו אותן מגבלות על התנדבות לוואפן אס אס כמו בגרמניה.
ואולם, הצבא הגרמני לא הכיר בגרמנים החיים ברומניה, יוגוסלביה, סלובקיה, והונגריה כבגרמנים, והוואפן אס אס ניצל פרצה זו, כדי לפנות למיעוטים אלו, ולגייס חיילים לארגון.
הקשר נוצר על ידי "לשכת הקשר לפולקסדויטשה" (Volksdeutche Mittelstelle – VoMi).
היוזם והדוחף לרעיון היה גוטלוב ברגר (Berger), ראש משרד הגיוס של הוואפן אס אס, שראה את המיעוטים הגרמנים בדרום אירופה כמוקד לגיוס.
לאחר כיבוש יוגוסלביה, הפכה מלאכת גיוס הגרמנים האתניים לוואפן אס אס לקלה יותר מבעבר, למרות שלא הייתה פשוטה גם בשלב זה.
ביוגוסלביה היו ריכוזים של גרמנים אתניים בשני מקומות עיקריים: קרואטיה וסרביה.
בסרביה יכול היה הוואפן אס אס לנהל מערכת גיוס כמעט ללא הפרעה, אך בקרואטיה ובשאר המדינות נאלצו הגרמנים לנהל משא ומתן עם הממשלות השונות, על הגיוס.
בקרואטיה וסלובקיה הניחו לגרמנים לבצע גיוס כמעט בלתי מופרע, הונגריה הצרה את צעדי הגרמנים, ורומניה התנגדה לחלוטין לרעיון.
לאחר התבוסה בסטלינגרד איבדו הגרמנים את כל עכבותיהם מן העבר ופנו להכריח את גרורותיהם להניח להם לגייס את הגרמנים האתניים שבתחומן.
כאשר נכבשה הונגריה במרץ 1944, היו הגרמנים יכולים לגייס ללא הפרעה את הגרמנים האתניים בארץ זו.
גם בקרואטיה עבר הגיוס מהתנדבות לכפיה של ממש; הסתבר שהגרמנים האתניים לא ששו להתגייס לוואפן אס אס, לאחר שגילו כי אין ממש קשר אמיתי בינם לבין גרמניה.
מקור נוסף לגיוס היה מבין הגרמנים שהועברו מן השטחים של פולין שהועברו לברית המועצות, במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
האס אס קיבל את הסמכות לניהול מחנות עקורים אלו, כמו גם לטיפול במיעוטים הגרמנים שחיו בארצות הבלטיות, שנכבשו לאחר פלישתה של גרמניה לברית המועצות, ביוני 1941; הוואפן אס אס הפך אוכלוסיות אלה למקור נוסף לגיוס.
רעיון גיוס הגרמאנים לוואפן אס אס הועלה על ידי ברגר לאחר כיבוש ארצות השפלה, דנמרק, ונורווגיה, במאי 1940. בארצות אלו היו מפלגות נאציות או פשיסטיות, שעליהן ניתן להסתמך לגיוס חיילים; מעבר לכך, הצבא הגרמני לא יכול למנוע גיוס חיילים ממקומות אלו.
באפריל 1940 הוקם רגימנט דני-נורווגי בשם "Nordland", ובמאי אותה שנה הוקם רגימנט הולנדי-פלמי בשם "Westland".
בפברואר 1941 צורף לשני הרגימנטים רגימנט גרמני - "Germania".
שלושת הרגימנטים הללו יצרו את הדיוויזיה "Wiking".
לאוגדה זו צורף גדוד חיילים פינים, ותיקי מלחמת החורף, שהיו מעוניינים להמשיך ולהילחם בסובייטים.
גדוד זה היה אחת היחידות הזרות המעולות ביותר בוואפן אס אס.
המגויסים המערב אירופים הגיעו לוואפן אס אס מסיבות רבות: רצון להרפתקה; התרשמות מהצלחת הגרמנים; התחמקות מעונש על פשעים פליליים; כתוצאה מהבטחות על שטח ואחוזה שיינתנו במזרח; כדי להימנע מעבודות כפייה בגרמניה; וגם מסיבות אידאולוגיות: רגשות אנטי-בריטיים ושנאה לבולשביזם.
יחידות נוספות שגויסו ממערב אירופה היו ה"לגיונות הלאומיים", שבאו מהולנד, נורווגיה, דנמרק ופלנדריה.
רק בשלב מאוחר יותר צורפו לגיונות אלו לוואפן אס אס.
הוואפן אס אס תכנן להקים גם לגיון שווייצרי ולגיון שוודי, אולם הדבר לא הסתייע בידו, לאור התנגדות ממשלות אותן ארצות.
מכשלה נוספת, חמורה מאוד, בגיוס לוואפן אס אס היה יחס אנשי הארגון הגרמניים למתנדבים הזרים.
במקרים רבים התייחסו המדריכים הגרמנים ביחס מעליב ומתעלל לטירונים, במיוחד לפלמים שבהם.
מתנדבים זרים היו גם העריקים הראשונים מהוואפן אס אס, עובדה שמשכה ביקורת רבה על הטיפול במתנדבים.
עד 1942 התגייסו ללגיונות וליחידות הוואפן אס אס השונות כ-10,000 גרמאנים.
הוואפן אס אס שינה את גודל היחידות, כדי להתאימן ללחימה בחזית המזרחית, שם התברר כי מסגרות קטנות כמו לגיון (שווה ערך לכמה גדודים), אינן נחשבות בהיקף הלחימה הנרחב ששרר בחזית זו.
הלגיונות אוחדו לאוגדה אחת – Nordland שמה, ואחר כך הוקמו מסגרות נוספות.
ב-1943 הועבר כל נושא הלגיונות לוואפן אס אס, שצירף אליו כעת גם את המתנדבים הצרפתים, הוואלונים, והספרדים ליחידות שונות, כאשר הצרפתים הופכים לאוגדת Sharlaman והוואלונים הופכים לאוגדת Wallonia, בפיקודו של דגרל.
סה"כ שירתו בוואפן אס אס 125 אלף מערב אירופים וסקנדינביים.
גיוס חיילים לא ארים לוואפן אס אס
למרות שתשומת לב ניתנה בדרך כלל למתנדבים המערב אירופים והסקנדינבים לוואפן אס אס, הרי שבפועל שירתו בוואפן אס אס יותר חיילים ממוצא מזרח אירופי.
כיבוש הבלקנים באפריל–מאי 1941, והפלישה לברית המועצות ביוני 1941 חשפו בפני הוואפן אס אס קבוצות שונות באוכלוסייה הכבושה, שהיו מוכנות להצטרף למאמץ המלחמה הנאצי.
מקור ראשון לגיוס היה בבוסניה והרצגובינה, שם מצאו הגרמנים אוכלוסייה מוסלמית, שונאת סרבים.
הנאצים קיוו להשתמש בחיילים אלו כדי שילחמו בפרטיזנים הסרבים, וכן כאמצעי לגיוס העולם הערבי לצד גרמניה.
האוגדה הבוסנית הוקמה ב-1943, וניתנו לה כמה פריבילגיות מיוחדות: אימאמים צמודים לכל יחידה (וזאת למרות האופי האנטי-דתי של האס אס), ולבוש מיוחד – כובעי "פאז" (Fez) גבוהים.
אולם הציפיות שתלו הגרמנים בהקמת היחידה המוסלמית נכזבו: היחידה החדשה, הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13 שמה, התמרדה בעת אימוניה בדרום צרפת והסכימה לשרת בבוסניה בלבד; גם שם הגבילה עצמה לטבח, אונס וביזת כפריים נוצריים, ולא ללחימה בפרטיזנים או בכוחות בעלות הברית.
תופעה זו חזרה על עצמה בשתי אוגדות מוסלמיות נוספות שהוקמו על בסיס האוכלוסייה האלבנית והבוסנית מהבלקן - הדיוויזיה ההררית אס אס ה-23 והדיוויזיה ההררית אס אס ה-21 שמן.
כל היחידות הללו פורקו במהלך 1944, ונשקם הועבר ליחידות ואפן אס אס יעילות יותר.
יחידה אחרת, שגם היא גויסה מתוך רגשות אנטי-בריטיים, הייתה יחידה הודית (הלגיון ההודי), שאנשיה גויסו מבין שבויי המלחמה ההודים, ששירתו בצבא הבריטי.
בראשה עמד סובהאז צ'נדרה בוסה, מנהיג הודי קיצוני שעמד בראש הארגון האנטי-בריטי ה"צבא ההודי הלאומי".
יחידות של צבא זה נלחמו היטב מול הבריטים במזרח הרחוק בשירות היפנים, אך לאכזבת הגרמנים אותן יחידות לא ששו להילחם עבור לבנים אחרים, נגד אדוניהם לשעבר.
לאחר הפלישה לברית המועצות מצאו הגרמנים עמים שונים שגילו התלהבות ראשונית ורצון לסייע להם, ובעיקר באוקראינה, במדינות הבלטיות ובקווקז.
שבועות ספורים לאחר הכיבוש הגרמני של לטביה ואסטוניה, ארגנו הוורמאכט והוואפן אס אס גדודי "אבטחה" (Schutymanns Batallion).
גדודים אלו סייעו לצבא הגרמני בשלטון על ארצות הבלטיות, וברצח היהודים, מעשה אותו ביצעו בהתלהבות רבה.
הוקמו שלוש אוגדות, אחת אסטונית ושתיים לטביות, כאשר חלק מן החיילים בהן גויסו בכפייה.
למרות מאמצי הגרמנים ליטאים סירבו להתגייס לוואפן אס אס, ובשל כך כמה עשרות מהם נורו למוות על ידי הגרמנים.
שלוש האוגדות הבלטיות לחמו עד סוף המלחמה ביעילות רבה (כולל על חורבותיה של ברלין, מעל הבונקר של היטלר), ולאחר המלחמה הוסגרו שרידיהן לסובייטים, שהוציאו להורג את רובם והגלו את השאר למחנות בסיביר.
מקור אחר לגיוס הגיע מן הקווקז, שנכבש (חלקו הגדול) באוגוסט 1942. בני עמים שונים – צ'צ'נים, קלמיקים, טטרים, קוזאקים, גאורגים, ארמנים ועוד – הצטרפו למלחמה כנגד ברית המועצות, והגרמנים אף יצרו שתי אוגדות קוזאקים, ששירתו בוואפן אס אס (אוגדה מספר 15).
מלבד בני הקווקז שירתו בוואפן אס אס גם טורקמנים, בולגרים, הונגרים ורומנים.
הסובייטים התנקמו לאחר המלחמה בכל העמים הללו ).
למרבה התמיהה, גויסו גם סלאבים לוואפן אס אס.
גיוס מי שנתפסו על פי האידאולוגיה הנאצית כ"תת האדם הסלאבי" התאפשר לאחר ההסכמה לגיוס מוסלמים לוואפן אס אס, ולאחר מצוקתה הגוברת והולכת של גרמניה מול התעצמותה של ברית המועצות.
אוגדה אוקראינית ושמה "גליציה" (Galicia) אורגנה באמצע 1943; הגרמנים ניצלו ניצול ציני את שאיפות האוקראינים לעצמאות, ומנהיגיהם גילו נאיביות רבה מול הצעות הגיוס הגרמניות.
האוגדה הופעלה בתחילת 1944, בדרום רוסיה, בדיכוי המרד הסלובקי, באוקטובר 1944, ואחר כך נגד הפרטיזנים של טיטו, בצפון מערב יוגוסלביה.
גם חיילי אוגדה זו הוסגרו לסובייטים לאחר המלחמה, והם הוציאו את אנשיה להורג.
גם צבאו של הגנרל הסובייטי לשעבר, אנדריי ולאסוב, שהורכב מחיילי הצבא האדום ממוצא אוקראיני, שנפלו בשבי הוורמאכט והסכימו לשרת נגד הצבא האדום צורף לוואפן אס אס החל מ-1943. גם אלה הוסגרו לסובייטים לאחר המלחמה, וגורלם היה דומה.
על אף העובדה שנחשבו לנחותים על פי תורת הגזע ואף עשרות אלפים מהם הושמדו במהלך המלחמה, לקראת סוף המלחמה גויסו צוענים ישירות ממחנות הריכוז לשירות בוואפן אס אס להגנת ברלין במהלך הקרב על ברלין.
דיוויזיות האס אס שירתו לרוב בתוך קורפוסים של האס אס, או כיחידות נפרדות אשר שולבו עם יחידות ורמאכט.
בוואפן אס אס הוקמו שתי ארמיות בלבד, אשר התקיימו לפרק זמן קצר יחסית.
בנוסף הוקמו לאורך המלחמה בתקופות שונות, סך הכל 18 קורפוסים ו-38 דיוויזיות ואפן אס אס.
הדיוויזיות היו עמוד השדרה של האס אס, כל אחת בעלת מבנה אורגני, מסורת ויוקרה משלה.
לעומת הדיוויזיות, הקורפוסים והארמיות הוקמו ופורקו במהלך הלחימה ובדרך כלל כללו מבנה פיקודי חלול, כאשר דיוויזיות שונות נהגו לעיתים לנוע בין מהארמיות והקורפוסים השונים.
קורפוס הפאנצר אס אס השביעי משוריין שמו הקודם של הקורפוס הרביעי.
קורפוס האס אס השמיני תוכנן ב-1945 אך לא הוקם.
קורפוס אס אס הררי התשיעי 1944 - 1945 הררי נקרא גם הקורפוס הקרואטי.
מס' סמל כינוי שם שנים יעוד הערות כוח אדם מקסימלי דיוויזיות 1 לייבשטנדרטה דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה 1923 - 1945 משורינת מיחידות הואפן אס אס הראשונות שהוקמו.
ראשיתה בתור המשמר האישי של היטלר.
17,347 (1941) 6 נורד דיוויזיית אס אס הררית השישית 1941 - 1945 הררית נוסדה כדי לשרת בסקנדינביה ובחוג הארקטי.
21,247 (1942) 7 הנסיך אויגן דיוויזיית אס אס הררית השביעית 1942 - 1945 הררית הורכבה ממתנדבים בעלי מוצא גרמני מהארצות מזרח אירופה.
21,120 (1943) 8 פלוריאן גאייר דיוויזיית פרשים אס אס השמינית 1942 - 1945 פרשים/ממוכנת הרבה מחייליה גויסו במזרח אירופה.
11,749 (1943) 12 היטלר-יוגנד דיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד 1943 - 1945 משורינת הדיוויזיה הורכבה משורות נוער היטלר שהגיעו לגיל הגיוס בשנת 1943. 21,482 (1943) 13 הנדשאר דיוויזיית אס אס הררית ה-13 1943 - 1944 הררית גם הדיוויזיה הקרואטית הראשונה, הורכבה מחיילים מוסלמים-בוסנים.
21,065 (1943) 14 גליציהדיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-14 גליציה 1943 - 1945 חיל רגלים נקראה גם "SS Schuetzen Division "Galizien (דיוויזיית קלעי האס אס גליציה) וגם הדיוויזיה האוקראינית הראשונה.
15,382 (1944) 21 סקנדרבג דיוויזיית אס אס הררית ה-21 1944 הררית נקראה מאוחר יותר הדיוויזיה האלבנית הראשונה, הדיוויזיה הורכבה מחיילים מוסלמים ברובם ממוצא אלבני.
6,156 (1944) 22 מריה תרזה דיוויזיית פרשים אס אס ה-22 1943 - 1945 פרשים/ממוכנת חייליה היו בעיקר ממוצא הונגרי 8,000 (1944) 23 קאמא דיוויזיית אס אס הררית ה-23 1941 - 1945 הררית נקראה גם הדיוויזיה הקרואטית השנייה, הדיוויזיה פורקה לפני שהשתתפה בפעילות קרבית.
2,199 (1944) 23 נדרלנד דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-23 1945 ממוכנת חייליה היו לרוב מתנדבים מהולנד.
6,000 (1944) 24 קרסטיאגר דיוויזיית ואפן הררית אס אס ה-24 1944 - 1945 הררית הורכבה בעיקר להילחם בפרטיזנים באזור 'קרסט' (האלפים בין איטליה, סלובניה ואוסטריה).
3,000 (1944) 25 הוניאדי דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-25 חיל רגלים נקראה גם הדיוויזיה ההונגרית הראשונה.
15,000 (1944) 26 הונגריה דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-26 חיל רגלים נקראה גם הדיוויזיה ההונגרית השנייה.
7,000 (1944) 28 ואלוניה דיוויזיית אס אס גרנדיר ה-28 1941 - 1945 חיל רגלים הורכבה ממתנדבים מאזור וולוניה, אזור דובר צרפתית בבלגיה.
4,000 (1944) 29 רונה (RONA) דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס רונה 1944 חיל רגלים נקראה גם הדיוויזיה הרוסית הראשונה, פורקה אחרי חודש.
15,000 (1943) 29 איטליה דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-29 1943 - 1945 חיל רגלים נקראה גם הדיוויזיה האיטלקית הראשונה.
15,000 (1944) 30 דיוויזיית אס אס גרנדיר ה-30 1945 חיל רגלים נקראה גם הדיוויזיה הבלארוסית הראשונה, הורכבה מחיילים ממוצא בלרוסי, רוסי ואוקראיני, הדיוויזיה התקיימה למשך כחודש.
35 דיוויזיית האס אס ה-35 1945 משטרה 36 דירלוונגרדיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-36 1940 - 1945 חיל רגלים נקראה על שם מפקדה, הורכבה מפושעים ואפילו אסירי מחנות ריכוז לשעבר, הוקמה בעיקר ללוחמה נגד פרטיזנים בפולין ונודעה בפשעי המלחמה שביצעה.
~2,000 (1944) 37 ליצו דיוויזיית פרשים אס אס ה-37 1945 פרשים/ממוכנת הורכבה בעיקר משאריות יחידות הונגריות ונערים בני 16–17 שגויסו.
2,000 (1945) 38 ניבלונגן דיוויזיית אס אס ה-38 1945 חיל רגלים הדיוויזיה הורכבה בחודשיים האחרונים למלחמה משאריות של יחידות אחרות.
ואצלב האוול (; 5 באוקטובר 1936 – 18 בדצמבר 2011) היה מחזאי וסופר צ'כי, מראשי מתנגדי המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, נשיא המדינה האחרון אחרי נפילת הקומוניזם והנשיא הראשון של הרפובליקה הצ'כית.
האוול נולד ב-1936 בפראג למשפחה אמידה שמצד אביו הייתה מעורבת בעסקי הבידור והקולנוע ומצד אמו בדיפלומטיה.
בעקבות השתלטות הקומוניסטים על המדינה ב-1948 נושלה המשפחה מנכסיה ומשום שהוגדרה כ"בורגנית-ריאקציונרית", נודתה.
כבן למשפחה כזו נאסרו על האוול לימודים בתחום האומנות, והוא למד שנתיים באוניברסיטה הטכנית של פראג.
ב-1959, אחרי שירות צבאי של שנתיים, החל לעבוד בתיאטרון בתור פועל במה.
בשלב זה של חייו החל ללמוד דרמה בהתכתבות וגם לכתוב מחזות בעצמו.
המחזה הראשון שלו, "מסיבת גן", הועלה ב-1963. ב-1964 נישא לאולגה שפליכלובה.
ב-1996 נפטרה אשתו אולגה ממחלת הסרטן, וגם בגופו של האוול עצמו, שהיה מעשן כבד, התגלה סרטן הריאות.
חלק גדול מראותיו נכרתו, אך למרות שמועות על מותו הקרב הוא התאושש, ועורר סערה חדשה כשנישא בינואר 1997 לשחקנית דאגמאר ושקרנובה הצעירה ממנו ב-17 שנה.
האוול נפטר ב-2011 בביתו מסיבוכים של מחלת COPD.
ב-1968, עם תחילת מאורעות "האביב של פראג", נעשה האוול מעורב יותר בפוליטיקה, וכתב מאמר נועז שבו קרא לרב-מפלגתיות.
אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה הוא נסחף יותר ויותר לפעילות פוליטית, הפך ל"דיסידנט" והוחרם במולדתו.
ב-1975 כתב מכתב פומבי לנשיא המדינה גוסטב הוסאק בו קרא לשינוי מדיניות הממשל.
במכתב הוא מתאר את הצורה בה המשטר משליט את מרותו:
ב-1977 היה מראשי התארגנות האינטלקטואלים "אמנה 77" שקראה לממשלה לכבד את זכויות האדם ובעקבות מעורבות זו הושלך לראשונה לבית הסוהר.
אחרי שנאמר לו שהתנועה גוועה והוא הבטיח להפסיק את פעילותו בה, הוא שוחרר.
עם שחרורו גילה שהשלטונות שיקרו לו, בנוסף לתחושת האכזבה מהתנהגותו הוא.
ב-1979 השתתף בהקמת ארגון שתמך במתנגדי המשטר ומשפחותיהם, ובעקבות כך נשלח לכלא לארבע שנים, אחרי שסירב להצעה לצאת לגלות.
בתחילת 1989 האוול נשלח שוב למאסר של תשעה חודשים בכלא פנקרץ על כך שעמד ברחוב בעת שסטודנטים הניחו זרים ביום השנה ה-20 למותו של יאן פאלאך שהצית את עצמו במחאה על הפלישה הסובייטית באוגוסט 1969. המחאה הציבורית שהתעוררה גרמה לשחרורו במאי.
עם תחילת מהפכת הקטיפה ב-17 בנובמבר 1989, היה האוול מחוץ לפראג.
כעבור יומיים הוא היה מראשי מקימי "הפורום האזרחי" שהוביל את המהפכה ויחד עם אלכסנדר דובצ'ק הסתמן כמועמד אפשרי לנשיאות המדינה במעבר מהדיקטטורה לדמוקרטיה.
ראשי הפורום הגיעו למסקנה שהוא עדיף על דובצ'ק שרצה מאוד בתפקיד, והטילו על האוול לבשר לדובצ'ק על ההחלטה.
לבסוף דובצ'ק התמנה ליושב ראש הפרלמנט, וב-29 בדצמבר הפרלמנט, שעדיין היה בהרכבו מהתקופה הקומוניסטית, בחר בוואצלב האוול לנשיא צ'כוסלובקיה לתקופת ביניים עד שייבחר פרלמנט חדש בבחירות חופשיות.
ביולי 1990 בחר אותו הפרלמנט החדש לתקופת כהונה של שנתיים.
כנשיא נקט האוול קו וסגנון עצמאיים שלא פעם עוררו מחלוקת, והביכו את הממשלה.
כך היה בעת שהוא התנצל בפני הגרמנים שגורשו מחבל הסודטים, או כששמר על יחסים קרובים עם הדלאי לאמה למורת רוחה של ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
כאשר החלו להישמע קולות התומכים בפירוק המדינה הצ'כוסלובקית, האוול הביע את התנגדותו, וב-20 ביולי 1992 כאשר הפירוק נראה בלתי נמנע התפטר מהנשיאות, מבלי שנבחר לו יורש, ופרש מהחיים הפוליטיים.
האוול הצהיר שהוא יסרב להיות נשיא של מדינה צ'כית נפרדת, אך כאשר הפירוק בוצע ב-1 בינואר 1993 התמודד על נשיאות הרפובליקה הצ'כית החדשה, נבחר לנשיאה הראשון ב-26 בינואר, והחל לכהן החל מ-2 בפברואר.
גם כנשיא הרפובליקה הצ'כית נקט האוול בקו עצמאי למורת רוחה של הממשלה בראשות יריבו ואצלב קלאוס.
בינואר 1998, אחרי משבר כלכלי ופוליטי במדינה נבחר האוול לקדנציה נוספת כנשיא, אולם רק לאחר סיבוב שני, וברוב של קול אחד.
האוול היווה גורם מרכזי בהצטרפות הרפובליקה הצ'כית לנאט"ו, הן כלפי פנים, תוך כדי התנגשות עם הממשלה, והן כלפי חוץ כאשר השתמש במעמדו הבינלאומי על מנת לשכנע את נאט"ו לקבל את מדינתו לשורותיה.
עם סיום תקופת כהונתו השנייה ב-2 בפברואר 2003, התקשה הפרלמנט הצ'כי לבחור את מחליפו, ורק לאחר כמה שבועות ללא נשיא נבחר יריבו ואצלב קלאוס למחליפו.
האוול היה מועמד מספר פעמים לזכייה בפרס נובל לשלום.
בשנת 2003 זכה בפרס גנדי לשלום.
באותה שנה קיבל את פרס "שגריר של מצפון", מטעם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, אשר הכיר בו בעבר כאסיר מצפון.
האוול גילה יחס חם למדינת ישראל, וערך שני ביקורים רשמיים: הראשון באפריל 1990, חודשים ספורים אחרי שנבחר לנשיא צ'כוסלובקיה, והשני בספטמבר 1997. ביקורו האחרון בישראל היה ב-2008 אז היה אורחו של שמעון פרס בדיוני ועידת הנשיא.
ביולי 2010 ייסד האוול ביחד עם שורת אישים אוהדי ישראל אחרים את "יוזמת ידידי ישראל" – "Friends of Israel Initiative", שמטרתה להילחם בניסיונות לעשות דה-לגיטימציה למדינת ישראל ולפעול למען זכותה של ישראל לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים.
בין היוזמים האחרים היו חוסה מריה אסנאר ראש ממשלת ספרד לשעבר, פיאמה נירנשטיין סגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט האיטלקי, מרצ'לו פארה לשעבר יו"ר הסנאט האיטלקי, אלחנדרו טולדו נשיא פרו לשעבר, דייוויד טרימבל ראש ממשלת צפון אירלנד לשעבר וזוכה פרס נובל לשלום, ותומכי ישראל אחרים ממנהיגי אירופה, ארצות הברית והעולם.
אירוע ההשקה של היוזמה התרחש בבניין הפרלמנט הבריטי, כשהמארחים הם "אגודת הנרי ג'קסון" וחבר הפרלמנט הבריטי יהודי מטעם המפלגה השמרנית רוברט חלפון.
בשנת 2006, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2015 נקראה על שמו כיכר בחיפה.
ואסל טאהא (נולד ב-24 באפריל 1952) הוא איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת מסיעת בל"ד בכנסת ה-16 וה-17. נבחר במרכז המפלגה כיו"ר מפלגת בל"ד.
טאהא נולד בכפר כנא ב-1952, למד לימודי המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה וקיבל תואר ראשון.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 שובץ כנציג בל"ד במקום השישי ברשימת חד"ש-בל"ד, אך לא נכנס לכנסת.
כיהן כחבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדה לקידום מעמד האישה, בוועדה למינוי קדים ובשדולה המוניציפלית בכנסת.
בכנסת ה-17 כיהן טאהא כחבר בוועדה לקידום מעמד האישה, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובשדולה המוניציפלית בכנסת.
ביולי 2006 עורר שערורייה בעקבות התבטאותו בצ'אט שקיים באינטרנט, בו ענה לשאלות גולשים, ואמר כי "פגיעה באזרחים היא אופציה קלה.
האפשרות השנייה היא האופציה הצבאית, שבמסגרתה מוקמת יחידה צבאית מההתנגדות כדי לפרוץ למחנה צבאי, להתעמת עם החיילים, להילחם עמם ולקחת את החיילים ואת הכיבוש בשבי".
בעקבות דברים אלו הגיש חבר הכנסת אפי איתם תלונה במשטרה על בגידה כנגד טאהא.
טאהא טען כי דבריו הוצאו מהקשרם וכי לא היה בהם משום קריאה לפגיעה בצה"ל.
עם זאת, הוא לא חזר בו מעמדתו כי פעולות נגד מטרות צבאיות הן לגיטימיות במסגרת המאבק הפלסטיני.
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון בחוק ביטוח בריאות ממלכתי המעגן את זכאותם של ילדים אוטיסטים לקבלת טיפולים מידי פיזיותרפיסט, קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק.
כן היה בין יוזמי החוקים שביטלו את איחודי הרשויות בשגור ובעיר הכרמל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הודיע טאהא על פרישתו מהכנסת כדי "לאפשר לאחרים לומר את דברם".
מעט מאוחר יותר, ב-17 בדצמבר, בחרה מפלגת בל"ד בטאהא ליו"ר המפלגה, המנהיג הראשון שנבחר למפלגה לאחר שמייסד המפלגה עזמי בשארה ברח מישראל.
בבחירות עצמן הוצב במקום ה-104 הסמלי ברשימת בל"ד לכנסת.
טאהא הוא תושב כפר כנא, נשוי ואב לארבעה.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה.
בטרם היבחרו לכנסת כיהן כראש המועצה המקומית בכפרו.
"ואף על פי כן, נוע תנוע!" (באיטלקית: !E pur si muove) היא אמרה המיוחסת למתמטיקאי, הפילוסוף והפיזיקאי האיטלקי גלילאו גליליי (1564–1642).
על פי המסופר, אמר גלילאו את האמרה ב־1633 לאחר שנאלץ לחזור בו מתפיסותיו המדעיות כי כדור הארץ סובב את השמש (המודל ההליוצנטרי), במקום להפך כפי שהיה נהוג לחשוב קודם.
בהקשר זה, המשמעות של הביטוי היא שלמרות חזרתו בו, הטענות של הכנסייה וכל אמונה או דוקטרינה אחרת של בני האדם, כדור הארץ אכן סובב סביב השמש ולא להפך.
באופן אינטואיטיבי ניתן לפרש את האמרה באופן הבא - "תגידו מה שתגידו, אלו הן העובדות".
תרגום האמרה לעברית נשען על הפסוק ב: תרגומו המדויק של הביטוי האיטלקי הוא "ואף על פי כן היא נעה".
על פי סטיבן הוקינג, יש היסטוריונים שמאמינים שייתכן שאירוע זה התרחש בזמן העברתו של גליליי ממעצר בית תחת השגחתו של הארכיבישוף אסקניו פיקולומיני ל"בית אחר, בגבעות שמעל פירנצה".
הבית אליו עבר היה ביתו, וילה יל ג'ואיאלו ("התכשיט"), בארצ'טרי.
הביוגרפיה המוקדמת ביותר של גלילאו, שנכתבה על ידי תלמידו וינצ'נצו ויויאני ב־1655, לא מציינת את הביטוי הזה, וכך גם אין לו זכר ברישומים ממשפטו.
יש הטוענים כי לומר דבר מסוג זה בפני אנשי האינקוויזיציה היה בגדר חוסר אחריות מצד גלילאו.
אף על פי שאין, כאמור, עדות כי אמר זאת במהלך משפטו, (כצפוי שאילו היה אומר זאת במהלך משפטו היה עונשו כבד הרבה יותר) יש עדות שאמר זאת מאוחר יותר לחבריו.
במשך זמן רב חשבו שהמשפט הוא המצאה שמקורה במאה ה־18. אולם ב־1911 המלים "Eppur si muove" התגלו על גבי ציור ספרדי שנרכש על ידי ג'ולס ואן בל, אספן אמנות בלגי.
ציור זה תוארך לשנת 1643 או 1645 (הספרה האחרונה מוסתרת חלקית), כלומר כשנתיים אחרי מותו של גלילאו.
ציור זה אינו מדויק מבחינה היסטורית כיוון שהוא מראה את גלילאו בצינוק, אולם למרות זאת מוכיח כי וריאציה כלשהי של האמרה "Eppur si muove" כבר הייתה ידועה מיד לאחר מותו, כשעוד רבים מהאנשים שהכירו אותו היו בחיים ויכלו להעיד כי הוא מקור האמרה.
הסיפור הופיע לראשונה בדפוס בשפה האנגלית ב־1757 בספר The Italian Library של ג'וזפה בארטי:
טאליך נולד בקְרֶמְזִיר, אוסטרו-הונגריה (כיום קרומז'יז' ברפובליקה הצ'כית), ולמד בקונסרבטוריון של פראג.
היה, בין השאר, תלמידו של אוטאקאר שווצ'יק.
לתקופה קצרה היה כנר ראשי של הפילהרמונית של ברלין.
משנת 1919 עד 1931 ושוב מ-1933 עד 1941 שימש כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
הוא רומם את התזמורת לדרגה בינלאומית מכובדת ויצא איתה למסעות קונצרטים בעולם.
בשנת 1935 התמנה למנהל אופרה ראשי של התיאטרון הלאומי הצ'כי.
את משרתו זו נאלץ לעזוב כשהגרמנים סגרו את התיאטרון בשנות מלחמת העולם השנייה.
טאליך חזר אל משרתו לאחר תום המלחמה, פוטר לאחר חילוקי דעות עם הממשלה, חזר אל עמדתו הקודמת זמן קצר לאחר מכן ושוב פוטר אחרי שהמפלגה הקומוניסטית השתלטה על המדינה.
בהמשך היה למנצחה של התזמורת הפילהרמונית הסלובקית שאך זה קמה בברטיסלאבה; הקומוניסטים אפשרו לו לפחות להקליט בשמו הוא, שלא כמו במקרה של רפאל קובליק, שתקליטיו הוכנסו לא פעם לאריזה חדשה, שעליה התנוססו המילים "ללא מנצח".
טאליך עסק רבות בהוראה, ובין תלמידיו היה צ'ארלס מקקראס.
טאליך נודע בעיקר בפרשנויותיו למלחינים צ'כים כמו אנטונין דבוז'אק, בדז'יך סמטנה ויוזף סוק.
כמו כן עשה רבות להכנסת האופרות של לאוש יאנאצ'ק לרפרטואר הסטנדרטי.
ואפה או וופה היה מלך ממלכת מזרח אנגליה בין השנים 571 -578.
פרטים מועטים ידועים על תקופת מלכותו.
בנו, טיטילה, מלך אחריו, ולימים מלך גם נכדו ראדוולד, אשר נקבר בסאטון הו.
משמעות שמו "זאב קטן" באנגלית עתיקה.
ואפה נחשב לאבי מלכי מזרח אנגליה, אשר נקראו על שמו "ואפינג" (Wuffing).
לפי אחת הסברות היה זה ואפה, ולא אביו והה שאיחד את "אנשי הצפון" (ה"נורפוק") עם "אנשי הדרום" (ה"סאפוק") והקים את ממלכת מזרח אנגליה.
וָאפּוֹרֶטוֹ (באיטלקית: Vaporetto) הוא שירות של תחבורה ציבורית באמצעות כלי שיט, שהם בעצם מעין אוטובוס ימי.
השירות פועל במספר תעלות של העיר ונציה שבאיטליה.
ספינת הוואפורטו הראשונה - "Regina Margherita" (המלכה מרגריטה) - הופעלה בוונציה בשנת 1881, וסימנה את תחילת הפעלתה של התחבורה הציבורית בעיר.
הספינה הונעה במנוע קיטור ועל כן זכתה לשמה (מ-Vapore - קיטור).
כיום כלי השיט קרויים אומנם בשם ההיסטורי, אך מונעים במנוע דיזל.
השם "ואפורטו" מקובל לספינות דומות גם במקומות אחרים בעולם.
הוואפורטו מופעל על ידי חברת התחבורה הציבורית של ונציה - Azienda Consorzio Trasporti Veneziano (ACTV), והוא כלי התחבורה הציבורית העיקרי שמפעילה החברה, לצד סירות מנוע, "בטלו פורנאו" (Battello foraneo), הדומה לוואפורטו אך תא הנוסעים שלו סגור לחלוטין.
הוואפורטו המופעל על ידי ACTV כיום הוא מסדרה 90, שייצורה החל בשנת 1999. אורכו של הוואפורטו 23.93 מטרים, רוחבו 4.22 מטרים, ומשקלו כ-25 טון.
הוא מסוגל לשאת 210 נוסעים, ומופעל על ידי שני אנשי צוות.
קיימים מגוון סוגי כרטיסים, לנסיעה בודדת, לנסיעות בפרק זמן קצוב, ובשילוב עם תחבורה ציבורית יבשתית.
מועדון הפלגות ואסקו דה גאמה (במקור: Club de Regatas Vasco da Gama, נוסד ב-21 באוגוסט 1898) הוא מועדון ספורט מהעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
קבוצת הכדורגל של ואסקו דה גאמה נוסדה ב-1915 והיא אחת מארבע הקבוצות הגדולות של מדינת ריו דה ז'ניירו, ביחד עם פלמנגו, בוטפוגו ופלומיננסה.
קהל האוהדים של ואסקו דה גאמה, המוערך בכ-4% מאוהדי הכדורגל בברזיל (נכון ל-2010) או כ-10 מיליון איש (נכון ל-2008), הוא השני בגודלו במדינת ריו דה ז'ניירו (אחרי פלמנגו) והחמישי בברזיל (אחרי פלמנגו, קורינתיאנס, סאו פאולו ופלמיירס).
המגרש הביתי של ואסקו דה גאמה הוא אצטדיון סאו ז'נואריו, עם תכולה של מעל 15,000 מקומות, והוא האצטדיון השלישי בגודלו במדינת ריו, אחרי המרקנה והאנז'ניאו.
רוב משחקי הבית של ואסקו משוחקים במגרש זה, אם כי רבים ממשחקי הדרבי בריו (כלומר, משחקיה נגד פלמנגו, פלומיננסה או בוטפוגו) משוחקים במרקנה.
מועדון ואסקו דה גאמה נוסד על ידי מהגרים פורטוגלים ונקרא על שם מגלה הארצות הנודע ואסקו דה גאמה.
אי לכך, מייצגת הקבוצה באופן מסורתי את הקהילה הפורטוגלית של ריו דה ז'ניירו.
עם זאת, צברה לה במשך השנים הקבוצה קהל אוהדים גדול מחוץ לקהילה.
ואסקו מוצגת תכופות בקריקטורות הומוריסטיות בדמות מהגר פורטוגלי שמן ועשיר ובעל שפם.
בנוסף, מאז שנות ה-60 מכונה הקבוצה גם "בקליאו", על שם דג הבקלה המהווה מרכיב חשוב ומסורתי במטבח הפורטוגלי.
הכוכב הגדול בתולדות הקבוצה הוא רוברטו דינמיטה, מלך השערים של כל הזמנים בליגת העל הברזילאית.
הכוכב השני בחשיבותו בתולדות הקבוצה הוא רומאריו.
בסיום עונת ירדה הקבוצה לליגה ב', הליגה הברזילאית השנייה, לאחר שסיימה במקום ה-18 בליגה.
לאחר עונה אחת, חזרה לליגת העל.
בעונת ירדה פעם נוספת לליגת המשנה.
אליפות דרום אמריקה לאלופות: (1)
ליגה ב' הברזילאית (סדרה ב' של האליפות הברזילאית): 2009
קבוצת הנשים של ואסקו הוקמה ב-1987, ומיד החלה לקחת חלק באליפות ריו דה ז'ניירו.
בעונה הראשונה היא סיימה במקום האחרון בליגה, אך כבר בעונה הבאה השתפרה וסיימה כסגנית.
בשנות ה-90, בחסותו של מנהל המועדון המשפיע יוריקו מירנדה, זכתה קבוצת הנשים של ואסקו להצלחה משמעותית.
המאמנת הלנה פאצ'קו בנתה סגל חזק עם מספר שחקניות נבחרת והקימה מערכת נוער משגשגת (שבשורותיה שיחקה מאוחר יותר מרטה).
כאשר אליפות ריו דה ז'ניירו הוחזרה ב-1996, ואסקו זכתה בה חמש פעמים רצופות, והוסיפה לכך עוד ארבעה תארים לאומיים ב-1993, 1994, 1995 ו-1998. למרות ההצלחה הרבה, בעיות כספיות הביאו לפירוק קבוצת הנשים ב-2002.
בשנים 2007 ו-2010 נעשו ניסיונות מחודשים להקמת קבוצת הנשים, אך שניהם לא החזיקו מעמד לאורך זמן.
לאחר תקופה נוספת של חוסר פעילות, קבוצת הנשים הבוגרת נוסדה מחדש ב-2016, כאשר שחקנית הנבחרת לשעבר אסתר הוחתמה על מנת שתדריך את השחקניות הצעירות יותר.
ואץ (בהונגרית: Vác, ביידיש: וויטצען) היא עיירה בהונגריה, במחוז פשט, כ־35 ק"מ מצפון לבודפשט.
העיירה שוכנת על גדת הדנובה.
ראשיתה של ואץ כנראה בתקופה הרומית.
במהלך ימי הביניים הייתה ואץ מרכז חשוב של הקתוליות בהונגריה.
במרכז העיירה נמצאת קתדרלת ואץ שנבנתה במאה ה-18. ב־17 במרץ 1241 נטבחו כל תושבי המקום על ידי המונגולים.
לאחר נסיגתם הוקם היישוב מחדש על ידי מתיישבים גרמנים.
ואץ נכבשה על ידי העות'מאנים ב־1541 ולאחר מכן על ידי האימפריה ההבסבורגית.
בעת הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה רוכזו למעלה מ-2,000 יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה, אשר ממנו שולחו לאושוויץ בראשית יולי 1944.
כיום משמשת ואץ כמוקד משיכה תיירותי לתושבי בודפשט בזכות מקומה על הדנובה והמראה הנשקף ממנה לצדו השני של הנהר לעבר המצודה בווישגראד.
בין רבני העיר והקהילה המקומית: הרב אשר אנשיל ניימאן, הרב דוד יהודה זילברשטיין, בנו הרב ישעיהו זילברשטיין, מחבר הספר "מעשי למלך", בנו הרב דוד לייב זילברשטיין, הרב צבי הירש מייזליש והרב יהודה דב זינגר.
שמואל וסל (1871 – 1928) היה הרב הראשי האשכנזי של יהודי סרייבו.
אנדור לנדוואי (במקור אנדור לאופולד, 1901 – 1964) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי.
זולטאן קמרר (1978) הוא שייט אלוף אולימפי שלוש פעמים ואלוף עולם שלוש פעמים בקיאק.
אלדאר שאיו (במקור עמנואל שטיינר, 1869 – 1943) היה עיתונאי יהודי-הונגרי.
לאיוש שטיינר (1871 – 1944) היה גיאופיזיקאי יהודי-הונגרי, חוקר מגנטיות כדור הארץ.
יוז'ף נמאי, (במקור נוימן, 1862 – 1945) היה יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור.
מיקשה שכטר (1859 – 1917) היה פרופסור, מייסד כתב העת הרפואי "רפואה" (Gyógyászat).
אמה קומלושי (במקור קראוס, 1877 – 1944) הייתה שחקנית, זמרת שירי עם ואופרטה יהודייה-הונגרייה.
ואפנפרבה הוא האופן בו תפקיד או שיוך חילי מופיע על מדי הצבא של הבונדסוור, הכוחות המזוינים של גרמניה.
צבע הוואפנפרבה מופיע בפאות הכותפת, בטלאי מרובע לאורך הצווארון (Kragenspiegel) ולחיילים סדירים גם בפאות כובע השירות שלהם ולאורך הצווארון.
לצד הצבא הגרמני צבאות נוספים עושים שימוש במודל דומה של סימול שיוך חילי, בהם אוסטריה, איטליה, יפן, פינלנד, הונגריה, ארצות הברית, שווייץ ורומניה.
צבא היבשה הגרמני ("הֶר") עושה את השימוש הנרחב ביותר בצבעי ואפנפרבה.
בנוסף לכך נעשה שימוש גם בצבעי כומתות (בדומה לצה"ל) לסימול שיוך מקצועי או חילי, אך באופן פחות נרחב.
מצד שני, חילות הים והאוויר של גרמניה אינם עושים שימוש נרחב בצבעי ואפנפרבה, מלבד כדי להבחין בין דרגות הקצונה השונות.
במקום זאת, שיוך מקצועי או חילי מובחן על ידי הוספת סימולים שונים, בדרך כלל כחלק או מעל הדרגה.
צבעי צבא רפובליקת ויימאר (1921-1935)ארטילריהשירות וטרינריחיל רגליםתובלה (ממונעת)חיל קשרפרשיםחיל רגלים קל (יאגר)תובלה (סוסים)רפואההנדסה צבאית
צבעים עיקריים בוורמאכט (1935-1945)חיל שריון יחידות סיוע לכוחות השריוןסיור ממוכן סיור משוריין קשרלוחמה כימית, ארטילריה רקטית, משפט צבאימשטרה צבאיתתובלהרפואהעיתונאות צבאית, תעמולהחיל רגלים, גדודי מקלע גדודי מרגמותגבירסייגר, חי"ר קל (יאגר) יחידות הרריותארטילריה, קצינים כללים,מיפוי, נ"מ כבדפאנצרגרנדיר (מאוקטובר 1942)הנדסה צבאית, הנדסה קרבית
צבעים עיקריים בלופטוואפה (1935-1945)בינוימשמר אזרחי ממוכןשירות וטרינריפאלשירמייגר (צנחנים)שירות מטרולוגיבתי ספרנ"מ, בתי ספר נ"מקשרבתי ספר לקשררפואהבקרה אוויריתיחידות מילואיםקציני הנדסהמשפט צבאידיוויזיית הרמן גרינגדיוויזיות שדה של הלופטוואפה
ואפינגאס (באנגלית עתיקה: Wuffingas או Uffingas או Wuffings) הייתה שושלת מלוכה אשר שלטה בממלכת מזרח אנגליה במשך כמאתיים שנה, בין אמצע המאה ה-6 לאמצע המאה ה-8. בשנים אלו מלכו מטעם השושלת שלושה עשר מלכים, אשר מהווים את רובם ככולם של מלכי מזרח אנגליה באותה התקופה.
ואפילו בהסתרה הוא שיר של הזמר יואל קליין שהולחן על ידי שעיה גרוס ועובד על ידי אלי קליין על פי מילים של רבי נחמן מברסלב מליקוטי מוהר"ן.
השיר מושר במקור בהברה חסידית, וזכה לגרסאות כיסוי רבות.
השיר הולחן על ידי שעיה גרוס לקראת זיץ שנערך לקראת חג הפסח בישיבת "מאורות נתן" בחשמונאים אליו הוזמן יחד עם הזמר יואל קליין, שניהם חסידי סאטמר.
את מילות השיר מצא חזקי גליק, חברם של השניים, בליקוטי מוהר"ן באקראי.
השניים נהגו להופיע יחד בחתונות, ומאז שהלחינו את השיר שרו אותו מדי פעם.
עם הזמן השיר הפך לפופולרי ואהוד, והשניים קיבלו פידבקים חיוביים מאנשים רבים, אך הם טרם הפכו אותו לסינגל והפיצו אותו באופן רשמי.
לדברי קליין, מה שהביא אותם להוציא את השיר כסינגל היה בעקבות שיחה שקיבל מבחור צעיר שסיפר לו שהוא חולה בסרטן.
הבחור סיפר שעל פי הרופאים ימיו ספורים, ושהוא מבקש שבשעת פטירתו יבוא קליין וישיר את השיר.
קליין סיפר את הסיפור לגרוס, והשניים החליטו להוציא את השיר כסינגל ולהפיץ אותו לציבור הרחב.
את השיר הם הקליטו באוגוסט 2014.
השיר זכה במקום השני במצעד העשור של רדיו קול חי מיוזיק ושל רדיו קול ברמה.
מילות השיר הם עיבוד לדברי רבי נחמן מברסלב (ליקוטי מוהר"ן נ"ו ג') על הפסוק "וְאָנֹכִ֗י הַסְתֵּ֨ר אַסְתִּ֤יר פָּנַי֙ בַּיּ֣וֹם הַה֔וּא" () המתייחס לפורענות גדולה שיביא אלוהים על עם ישראל לאחר שיחטא.
הוא שואל מדוע יש כפילות במילים "הסתר אסתיר" ודורש כי כשאדם יודע לפחות שהוא עיוור לנוכחות האל ועליו לחפשו, זו הסתרה אחת; אך לעיתים קרובות אינו מודע ולו לכך שהבורא נעלם ממנו כי ההסתרה עצמה נסתרת.
המילים "גם מאחורי הדברים הקשים העוברים עליך אני עומד" הוספו על ידי גרוס וקליין לאחר שראו אותם בעלון חיזוק בשם "אור האמונה" של הרב מנחם אזולאי מתלמידי הרב אליעזר ברלנד ומחברת המילים היא הרבנית תהילה ברלנד אשתו.
בין האמנים שביצעו את השיר:
הגרסה המקורית - יואלי קליין (יוצר השיר) וילד הפלא נתן פוקס
ואסיני לאערג' הוא סופר אלג'יראי, מרצה לספרות באוניברסיטת אלג'יר (אנ') ובסורבון ומבקר ספרות.
לאערג' נולד בסידי בו ג'נאן , שבמחוז תלמסאן, שבאלג'יריה.
הוא קיבל תואר ראשון בספרות ערבית מאוניברסיטת אלג'יר ולאחר מכן נסע לסוריה כדי להמשיך בלימודים לתואר שני, בסיוע מלגה ממשלתית.
הוא קיבל תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת דמשק.
לאחר שסיים את לימודיו חזר לאלג'יריה ונטל משרה אקדמית באוניברסיטת-האם שלו, אוניברסיטת אלג'יר, בה המשיך ללמד עד 1994. עם פרוץ מלחמת האזרחים באלג'יריה בשנות התשעים נאלץ לאערג' לעזוב את המדינה.
לאחר זמן קצר בתוניסיה, עבר לצרפת והצטרף לאוניברסיטת פריס III-New Sorbonne, שם לימד ספרות ערבית.
כסופר, לאערג' מוכר היטב בכל הארצות דוברות הערבית והצרפתית.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 פרסם יותר מתריסר ספרים.
הרומנים שלו עוסקים לעיתים קרובות בהיסטוריה המטרידה של אלג'יריה.
הוא תרגם כמה מספריו לצרפתית, לפחות שניים מספריו היו זמינים בצרפתית לפני שהם היו זמינים בערבית.
לאערג' ואשתו זיינב אל-אעווג', שיתפו פעולה באנתולוגיה על הספרות האפריקאית בצרפתית, שכותרתה "אנתולוגיה דה לה נובל".
לאערג' אף הפיק תוכניות ספרותיות עבור הטלוויזיה האלג'ירית וכן תרם טור קבוע לעיתון האלג'יראי "אל-וטן".
אל-אערג' נשוי למשוררת זיינב אל-אעווג' ולהם שני ילדים.
2007: Sheikh Zayed Book Award (אנ'), על ספרו "ספר הנסיך: שבילי שערי העץ"
2011: ברשימה הארוכה של הפרס הבין-לאומי לספרות ערבית (אנ') על ספרו "הבית האנדלוסי"
2014: הבינלאומי פרס בדיוני ערבי, longlisted על رماد الشرق (אפר המזרח)
2015: פרס קטרה לרומן הערבי, הזוכה הראשון של הפרס הגדול בשווי 260,000 $ על "ממלכת הפרפר"
אל-בוואבה א-זרקא (השער הכחול, 1980)
וקאא'ע מן אווג'אע רג'ולין ע'אמר סאוב אל-בחר (עובדות מייסוריו של אדם שהעז לצאת לעבר הים, 1981)
וקע אל-אחד'יה אל-ח'שנה (קול הנעליים הגסות, 1981)
מא תבקא מן סירת לח'דר חמרוש (מה שנשאר מהביוגרפיה של לח'דר חמרוש, 1982)
נוואר א-לאוז (שקדי פריחה, 1983)
מסרע אחלאם מרים אל-ודיעה (מות חלומותיה של מרים, 1984)
אסמאכ אל-בר אל-מותווחש (דג ארץ הפרא, 1986)
פג'יעת א-לילה א-סאבעה בעד אל-אלף, רמל אל-מאיה (אסון הלילה השביעי לאחר ליל אלף לילה, רמל אל-מאיה, 1993)
Don Quichotte à Alger (מגן הצללים: דון קישוט באלג'יר, 1996)
חארסת א-ט'לאל, דון קישוט פי אל-ג'זאיר, 1999
אל-מח'טוטה א-שרקייה (כתב היד המזרחי, 2002)
כיתאב אל-אמיר: מסאלכ אבוואב אל-חדיד (ספר הנסיך: שבילי שערי העץ, 2004)
אל-בית אל-אנדלוסי (הבית האנדלוסי, 2011)
ממלכת אל-פראשה (ממלכת הפרפר, 2013)
ניסאא' קזנובה (נשותיו של קזנובה, 2016)
ואסאקר אינקה (בקצ'ואה: Waskar Inka, בספרדית: Huáscar Inca; 1491–1503) היה קיסר של אימפריית האינקה (שלט 1527–1532).
הוא ירש את אביו הקיסר ואיינה קאפאק, ואת אחיו נינאן קויוצ'י (Ninan Cuyochi), שניהם מתו מאבעבועות שחורות בזמן מערכה צבאית ליד קיטו.
סיפור אחד הוא שוואסקאר נקרא על שם שרשרת זהב ענקית שנעשתה לרגל הולדתו.
"ואסקה" (Huasca) בקצ'ואה פירושה "שרשרת".
מכיוון שאביו לא חשב ש"שרשרת" היא שם מתאים לנסיך, הוא הוסיף רי"ש לסוף השם כדי ליצור "ואסקאר".
סיפור נוסף הוא ששמו הוא ממקום הולדתו, ואסקארפטה (Huascarpata).
האירועים בפועל שהביאו לעלייתו לשלטון של ואסקאר אינם ברורים.
פלגים יריבים והעובדה שהדיווחים של הכרוניקנים הספרדים מבוססים על מה ששמעו מהמנצחים במלחמת האזרחים שהתחוללה הובילו לגרסאות סותרות של מה שהתרחש בפועל.
לפיכך, אף על פי שוואיינה קאפאק בחר בתינוק נינאן קויוצ'י כיורש הראשון שלו, מקורות שונים חלוקים לגבי העובדות.
האם הילד מת ראשון, לא היה מקובל בגלל חיזוי עתידות שלילי או אפילו אם ואיינה פשוט שכח שהוא בחר בו כשהתבקש לאשר את המינוי.
בכל מקרה, התבקשה בחירה שנייה ושוב המקורות חלוקים.
ייתכן שהוא בחר באטוואלפה, אחיו למחצה של ואסקאר שסירב אז או שבחר בוואסקאר בעצמו או אולי אפילו האצילים הציעו את ואסאקר.
תהיה האמת אשר תהיה, התוצאה של עלייתו של ואסאקר לשלטון והמחלוקת עליה לפני ואחרי הובילו למלחמת אזרחים בין ואסקאר (שהפך לקיסר בתמיכת פלג שבסיסו בקוסקו) לבין אטוואלפה (בגיבוי מנהיגים שבסיסם בצפון יחד עם ואיינה).
הכרוניקן הספרדי שסיפק מידע הנוגע למלחמת האזרחים בין ואסקאר לאטוואלפה, מתאר את עריצותו של ואסקאר.
עם זאת, מדובר בתיאור מוטה מאוד, שכן אשתו של בטנסוס, שעל עדותה מבוססת חלק ניכר מהכרוניקה שלו, הייתה נשואה בעבר לאטוואלפה.
בטנסוס מתאר כיצד ואסקאר לקח את נשות האצילים שלו אם הן מצאו חן בעיניו.
חשוב מכך, הוא השתלט הן על אדמות הקיסרים הקודמים והן על ארצות השמש.
בחברה של האינקה, אדמותיהם של קיסרי האינקה הקודמים נותרו חלק ממשק הבית שלהם כדי לתמוך בפולחן האלוהי שלהם.
באופן דומה אדמות נשמרו לפולחן השמש.
לפיכך, ההשתלטות של ואסקאר על אדמות אלו ייצגה את חוסר הכבוד וחוסר הרגישות שלו לדת האינקה.
לאחר מכן הכריז ואסקאר מלחמה על אטוואלפה.
הוא הובס ב ואחר כך ב.
ואסקאר נשבה והמצביאים של אטוואלפה, קיסקיס (Quizquiz) וצ'אליקוצ'ימה (Chalicuchima) כבשו את קוסקו.
הדיווח של בטנסוס מתאר את האופי העקוב מדם של מלחמות האינקה.
אטוואלפה העניש את הלוחמים היריבים המובסים בכך שעקר את ליבם של מצביאיהם והכריח את פקודיהם לאכול אותם.
המלחמה הסתיימה בניצחון מוחץ של אטוואלפה כאשר פרנסיסקו פיסארו הגיע לאזור.
עם זאת מלחמת האזרחים המתמשכת סייעה לפיסארו לנצח.
ראשית, צבאות האינקה הדלדלו ממלחמת האזרחים.
שנית, אימפריית האינקה הייתה מפולגת ושבייתו של אטוואלפה על ידי פיסארו התקבלה בשמחה באזור קוסקו (שתושביו היו נאמנים לוואסקאר).
יתר על כן, אטוואלפה הורה להוציא להורג את ואסקאר כדי שהוא לא היה בעמדה להציע לפיסארו כופר זהב גדול יותר ממה שאטוואלפה הציע לשחרורו שלו.
אטוואלפה צוטט כאומר "איך אחי יקבל כל כך הרבה זהב וכסף לעצמו, אני אתן פי שניים ממה שהוא יכול, אם יהרגו אותו ויותירו אותי כשליט".
גופתו של ואסקאר הושלכה לנהר .
על שמו של ואסקאר קרויים הר וסקראן, ההר הגבוה ביותר בפרו, ופארק הלאומי שבתחומי ההר, ואוניית המערכה ששירתה בצי הפרואני ונלכדה על ידי הצי הצ'יליאני במלחמת האוקיינוס השקט.
ואצלב הקדוש או ואלצב הראשון, דוכס בוהמיה (בצ'כית:Svatý Václav, או Václav, , בלטינית:Sanctus Venceslaus, נולד בסביבות 908 - 28 בספטמבר 929 או 935) היה דוכס בוהמיה משושלת פז'מיסל.
לפי האגדה גודל ואצלב על ידי סבתו, לודמילה שלימים הוכרזה לקדושה במאה ה-12, והתחנך ביישוב בודץ'.
ואצלב שלט על אזור קטן סביב פראג והיה בו זמנית ראש איחוד השבטים הצ'כים.
בימי שלטונו הקצרים הוא הביס את היינריך הראשון, מלך פרנקיה המזרחית, הצליח לשמור על ריבונות המדינה הצ'כית והקים את הרוטונדה של ויטוס הקדוש, הכנסייה המרכזית של הדוכסות.
התעמת עם מגנאטים צ'כים אחרים ולבסוף, לפי האגדה נרצח בסטארה בולסלב על ידי אנשי אחיו, בולסלב הראשון "האכזר", שניסה קודם לכן לרצוח אותו בעצמו.
אחרי המעשה עלה בולסלב על כס הדוכסות.
פולחנו של ואצלב כקדוש של הנצרות נפוץ כבר במאה העשירית.
הוא היה לקדוש המגן של בית פז'מיסל וארבעה שליטים בוהמיים משושלת זו נשאו אות שמו.
בשלהי ימי הביניים הוא אומץ כקדוש מגן של בוהמיה ושל הצ'כים.
גם הכנסייה הקתולית גם זו האורתודוקסית מכבדות את זכרו.
בשנת 2000 הרפובליקה הצ'כית הכריזה על יום מותו, 28 בספטמבר, כחג רשמי במדינה.
יש להבדילו מואצלב הראשון, מלך בוהמיה מבית פשמיסל.
ואצלב היה בנם הבכור של ורטיסלב הראשון דוכס בוהמיה, מהשושלת פז'מיסל.
סבו, בוז'יבוי של בוהמיה, הומר לנצרות על ידי קיריל ומתוד.
אמו, דרהומירה מסטודור, הייתה בת לשבט הפגני של ההאוולים, אולם הוטבלה לנצרות בשעת החתונה.
בתחילת המאה ה-10 כשנולד ואצלב, אולי בשנת 908, בוהמיה האמצעית נשלטה עדיין על ידי דודו, ספיטיהנב הראשון.
לכן ייתכן כי ואצלב לא נולד בפראג, אלא באחת המצודות שבאחוזת בני פז'מיסל, ששימשה כמושב לבני המשפחה שמחוץ לחצר.
משערים שמדובר בבודץ' ולווי הראדץ שבמרכז החבל או בטטין, מיילניק, סטארה בולסלב ולשטייני ששכנו בשולי האזור.
שנת לידתו של ואצלב חושבה רק על יסוד קישורים כרונולוגיים.
לרוב סבורים שהייתה זו שנת 908, כי אביו עלה לשלטון ב-915 ובאותה שנה הורה לפי המסורת לגלח את שיער בנו.
חובה זו הוטלה בדרך כלל רק אצל בני האצולה שהגיעו לגיל שבע.
הטקס החגיגי התקיים בכנסיית מרים הקדושה של מצודת פראג בנוכחות בישוף העיר.
סבתו של ואצלב מצד אביו, לודמילה מבוהמיה דאגה מאוד לחינוכו.
היא הייתה מורתו הראשונה ובהמשך שלחה אותו ללמוד אצל הכומר אוצ'ן במכללה שבמצודת בודץ'.
הנער למד לקרוא בשפה הסלבונית העתיקה, בלטינית וביוונית וידע לדקלם את ספר תהלים בעל פה.
ראשי השבטים לא ראו זאת בעין יפה כי סברו שחינוך מסוג זה יפגע באימוני הנער בלחימה.
ואצלב הוכרז לדוכס כשאמו, דרהומירה, ציפתה שתמונה לעוצרת הנסיכות.
אולם השבט החליט כי סבתו לודמילה תתמנה לעוצרת, כאחראית על חינוכם של ואצלב ושל אחיו, בולסלב.
בין דרהומירה ללודמילה פרץ ריב קשה.
דרהומירה קשרה קשר לרצוח את חמותה.
שליחיה מצאו את לודמילה בטירת טטין (במחוז ברון) ורצחו אותה ב-15 בספטמבר 921. אומרים שחנקו אותה בעזרת הצעיף שלה.
היא נקברה בכנסיית מיכאל הקדוש בטטין, אולם שרידיה הועתקו לימים, ייתכן על ידי ואצלב, אל בזיליקת ייז'י הקדוש בפראג, שנבנתה על ידי ורטיסלב.
דרהומירה הפכה לעוצרת המדינה והתחילה מיד ברדיפות נגד הנוצרים.
כעבור שלוש או ארבע שנים האצילים הנוצרים הרדופים מרדו בדרהומירה והדיחו אותה.
ואצלב נחשב אז כבר בוגר מספיק כדי לקחת בידיו את ניהול המדינה.
הוא התחתן עם צעירה, ששמה נשאר נשכח, וקיים קשר עם פילגש שילדה לו את בנו, זברסלב.
המגנאטים נרגעו בתקופת העוצרות וואצלב שלט היטב במדינה, תוך כדי שימוש בדת הנוצרית ככלי לחיזוקה.
אחרי נפילת מורביה הגדולה עמדו דוכסי בוהמיה בפני עלייה בפשיטותיהם של ההונגרים ושל מלך הפרנקים המזרחיים ודוכס סקסוניה, היינריך לוכד הציפורים.
היינריך התחיל קודם לכן את מסעותיו הצבאיים מזרחה באזורי הסלאבים הפולאבים שהיו מכורת אמו.
כדי לעמוד בפני היריב הסקסוני, אביו של ואצלב כרת בזמנו ברית עם דוכס בוואריה, ארנולף, מתנגד קשוח של המלך היינריך.
אולם ברית זו הפכה חסרת ערך כשארנולף והיינריך התפייסו ברגנסבורג ב-921.
מוקדם ב-929 הכוחות המשותפים של הדוכס ארנולף מבוואריה ושל המלך היינריך הראשון הגיעו לפראג ואילצו את ואצלב לחזור לשלם כמו פעם את המס השנתי שנכפה ב-895 על ידי מלך הפרנקים המזרחיים, ארנולף מקרינתיה.
סיבת המתקפה הגרמנית-בווארית הייתה אולי הצורך לגבות מבוהמיה את המס שהפסיקה לשלם לסקסוניה, אחרי שהמלך היינריך עצמו היה חייב להונגרים מס עצום,או, אולי, הברית שנוצרה נגד סקסוניה בין בוהמיה, הסלאבים הפולאבים וההונגרים.
ואצלב הביא לבוהמיה כמרים גרמנים ועודד את השימוש בשפה הלטינית במקום הסלאבונית שנעלמה מהזירה בהרבה מקומות בהיעדר כמרים.
כמו כן הקים במצודת פראג רוטונדה המוקדשת לויטוס הקדוש והיא הייתה הבסיס לקתדרלת ויטוס הקדוש של היום.
בספטמבר 935 קבוצת אצילים זממה יחד עם בולסלב, אחיו הצעיר של ואצלב, לרצוח אותו.
אחרי שבולסלב הזמין את ואצלב למסיבה בסטארה בולסלב, לכבוד חגם של הקדושים קוסמאס ודמיאנוס שלושה ממרעיו של בולסלב (טירה, צ'סטה וחנוושה) התנפלו על הדוכס ודקרו אותו למוות.
כשוואצלב נפל, בולסלב נעץ בו חנית.
לפי כרוניקת קוסמאס מפראג - "כרוניקה בוהמורום" בתחילת המאה ה-12, אחד מבניו של בולסלב נולד ביום מותו של ואצלב.
בגלל נסיבות לידתו הוא נקרא סטרצ'קוואס, כלומר "מסיבת אימה".
לפי אגדה אחרת נושא הכלים הנאמן של ואצלב, פודווין, נקם את מותו ורצח אחד מראשי הקושרים ואחר כך הוצא להורג על ידי בולסלב.
מיד אחרי מותו צמח בצ'כיה פולחן של הדוכס הנרצח.
פולחנו כמרטיר וקדוש התפשט עד ל-אנגליה.
בנוסף ייחסו לו עשיית נסים גם אחרי המוות.
ככל הנראה עצם אחיו רוצחו, בולסלב הראשון, עשה את הצעדים הראשונים להשכנת פולחנו כהחליט בשנת 938, שלוש שנים אחרי מותו, להעביר את שרידיו לרוטונדה בטירה של פארג
העברת הגופה לכנסייה בטירה על ידי בישוף נחשבה אז לקאנוניזציה של האדם והפיכתו לקדוש.
תוך כמה עשורים נפוצו ארבעה ספרים על חייו:
הראשון היה "חיי ואצלב הקדוש" או "האגדה הסלאבונית הראשונה על ואצלב הקדוש" - בשפה הסלאבונית.
השני בשפה הלטינית היה :Crescente fide Christiana - אגדה על חיי ואצלב הקדוש,ב-6 עמודים, מן השליש האחרון של המאה ה-10, ושנקראת כך לפי המלים הראשונות של הטקסט: "כשגברה האמונה הנוצרית..."
Vita et passio sancti Venceslai et sancte Ludmile ave eius (חייהם ויסוריהם של ואצלב הקדוש ושל לודמילה הקדושה) שנכתבה בסוף המאה ה-10. נודעה בצ'כית גם כ-Kristiánova legenda או "אגדת כריסטיאן" - המוקדשת להתחלות הנצרות בבוהמיה ומורביה וחיי הקדושים הצ'כים הראשונים - לודמילה וואצלב.
Passio sancti Venceslavi martyris (הפאסיון של ואצלב הקדוש המרטיר) נכתבה מאת הבישוף גומפולד ממנטובה (מתב-985), בהוראת אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
אחד מכתבי היד העתיקים של האגדה זו נשמר בקודקס וולפנביטל (מלפני 1006) שנוצר בהוראת הנסיכה אמה, רעית הדוכס בולסלב השני של צ'כיה.
הקודקס כולל את הציורים העתיקים ביותר על ואצלב הקדוש, כולל סצנת רציחתו בסטארה בולסלב.
לפי אחת האגדות, המסופרת בכרוניקת דלימיל, רדסלב, רוזן או דוכס מקוז'ים (Radslav Zlicky או Radslav Kouyřimsky) קרא תיגר על ואצלב ופתח במלחמה נגדו.
ואצלב שלח אליו משלחת עם הצעות שלום, אבל רדסלב פירש זאת כסימן חולשה.
שני הצבאות הגיעו זה מול זה מוכנים לקרב.
אולם ואצלב לא ביקש למנוע שפיכות הדם של חפים מפשע והציע לרדסלב דו-קרב להכרעת הסכסוך ביניהם.
בעוד שוואצלב היה חמוש רק בחרב, רדסלב התכוון להפילו מהסוס בעזרת כידון ואז להכריעו בעזרת חרב.
משהתקרב רדסלב הוא ראה לפתע שני מלאכים משני צדיו של ואצלב והם קראו לו לעצור.
רדסלב הוכה בהלם כמו מברק, ירד מסוסו על הברכיים וביקש מחילה.
ואצלב הרים אותו וסלח לו.
במעמד אחר, כשהוזמן ואצלב ידי הקיסר אוטו לדיאטה בוורמס הוא התעכב בגלל שמיעת המיסה.
המתכנסים כעסו התכוונו לקבלו בקרירות מופסגנת.
אבל פתאום ראה הקיסר לואלצב התלוו שני מלאכים וצלב גדול מזהב בידיהם.
הוא היה המום, קם מכסאו וליווה בעצמו את ואצלב אל המושב שהוכן לו.
הנוכחים נדהמו ממחוות הקיסר שסיפר להם מה ראה.
אף על פי שהיה בחייו רק בעל תואר דוכס, הקיסר אוטו הראשון העניק לו אחרי המוות את הסמכות והתואר של מלך, ולכן הוא נודע בדיעבד באגדות ובשירים כ"מלך ואצלב" או "המלך ונצסלאוס".
1848 - מיוזמת אנשי תנועת התחייה הלאומית הצ'כית ככר מרכזית בעיר פראג - כיכר ואצלב - נושאת את שמו
בכיכר הוצב בשנים 1848–1879 פסל של ואצלב שנוצר על ידי הפסל הבארוקי בנדל.
פסל זה הועבר לימים לווישהרד.
וב-1912 הוצב במקומו פסל חדש מאת הפסל יוזף ואצלב מיסלבק.
ואצלב מוצג בו רוכב על סוס ומסביבו שאר הקדושים המגנים על בוהמיה - אדלברט, לודמילה, פרוקופ ואגנס מבוהמיה
2000 - חגו של ואצלב, 28 בספטמבר, הוכרז ברפובליקה הצ'כית לחג רשמי - חג הממלכתיות הצ'כית.
התאריך 28 בספטמבר נכלל בשנת 1670בלוח השנה הקתולי.
התאריך נחגג כחג של ואצלב הקדוש גם בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית.
4 במרץ - הוא חג העברת שרידי ואצלב לקפלה על שמו בכנסיית ויטוס הקדוש בטירה בפראג.
ואסיף ג'והריה (واصف جوهرية, 14 בינואר 1897 – 1972) היה מלחין, נגן עוד, משורר והיסטוריון פלסטיני נוצרי.
הוא ידוע בזכות ספר זיכרונותיו, "יומניו של ואסיף ג'והאריה", המתפרש על פני שישה עשורים מ-1904 עד 1968, ומכסה את ההיסטוריה המודרנית הסוערת של ירושלים, כולל ארבעה משטרים וחמש מלחמות.
ואסיף ג'והאריה נולד לג'ריס והילנה ברקת ב-14 בינואר 1897, חברי הקהילה הנוצרית אורתודוקסית בירושלים.
אביו, ג'יריס (גירגיס), היה המוח'תאר של הקהילה האורתודוקסית המזרחית בעיר העתיקה (1884) וחבר מועצת העירייה של ירושלים, כיהן תחת ראשי הערים סלים אל-חוסייני ופיידי אל-עלמי.
הוכשר כעורך דין, היה בקיא בדיני השריעה המוסלמיים ושלט במספר שפות, כולל יוונית, טורקית וערבית.
הוא עבד זמן קצר כשמאי ממשלתי, אך מאוחר יותר פנה לעסקים פרטיים, והפך לחקלאי משי מצליח באל עזרייה ולבעל בית קפה.
הוא גם היה יצרן איקונים מיומן ומוזיקאי חובב, מה שהביא את ואסיף ללמוד לנגן בעוד בגיל צעיר.
אמו, הילנה ברקת, נצר למשפחה אורתודוקסית מובילה ממה שנודע לימים כרובע הנוצרי.
מעמד המשפחה בתוך מערכת המעמדות של ירושלים בתקופה העות'מאנית מיוחס לקשרים שלהם כבני חסות של משפחת חוסייני, בעלי אדמות שהחזיקו בתפקידי הנהגה פוליטיים ודתיים בחיים הציבוריים הפלסטינים.
הם היו תלויים במשפחת חוסייני לצורך מינויים למשרות באדמותיהם ובשירות המדינה.
ילדותו של ואסיף הושפעה מאוד מאביו.
אביו פיקח על חינוכו של ואסיף, ובחר בתי ספר ומדריכים לילדיו.
בגיל תשע פיתח עניין במוזיקה (במיוחד בנגינה בעוד) בני הזוג ג'והאריה ערכו לו חגיגת יום הולדת שבה הופיעה המוזיקאי קוסטנדי אל-סוס.
זמן קצר לאחר מכן הוא ייקח שיעורי עוד, בהנחייתו של עבדול חמיד קוטאינה.
בערך באותו זמן, אביו של ואסיף שלח אותו להתלמד במספרה מקומית, בין יתר ההכשרות שהשלימו את השכלתו הפורמלית ולעיתים קרובות קידמו את הקריירה המוזיקלית המתפתחת שלו.
השכלתו של ואסיף מהווה דוגמה למגוון התרבותי של ירושלים.
כתביו של ואסיף שיקפו, "...
מידה ניכרת של חינוך פורמלי.
שפתו המלוטשת, הדמיון הפיוטי העשיר שלו." בין בתי הספר והמקצועות שלמד היו:
בית הספר דבאגה (של הכנסייה הלותרנית) עד 1909, ולימודיו כללו: דקדוק ערבי בסיסי, הכתבה, קריאה וחשבון.
בית הספר הלאומי של דוסטוריה, מוסד פרוגרסיבי בניהולו של ח'ליל א-סכאכיני.
כאן למד את מקצועות החינוך הגופני, אנגלית, צרפתית, וטורקית.
כמו גם לימודי קוראן, שעזרו לו ללמוד אחר כך מוזיקה ושירה ערבית.
בית הספר אל-מוטראן, שם עודד אותו חוסייני נדיב ללמוד אנגלית.
השכלתו של ואסיף חשובה בהקשר למידת הגיוון בתוך ירושלים.
הוא היה נוצרי שלמד במוסדות נוצריים ומוסלמיים כאחד, שם למד את שפות המזרח התיכון ואירופה כאחד, את הטקסטים של התנ"ך והקוראן.סיפור חינוכו של ג'והאריה מדגים את נזילות הגבולות באימפריה העות'מאנית בימי נעוריו של ג'והאריה.
בעולם העכשווי זהויות האנשים ותפקידיהם החברתיים והפוליטיים קבועים יחסית.
בעולם נעוריו של ג'והאריה, הגבולות המפרידים בין חייהם של נוצרים או יהודים למוסלמים היו זורמים יותר, וכך גם גבולות חברתיים עירוניים והגבולות המפרידים בין דרכי חיים מודרניות מסורתיות כביכול.
- גלווין, המזרח התיכון המודרני: היסטוריה
הקריירה המוזיקלית של ואסיף החלה בגיל תשע.
הוא חונך על ידי מוזיקאים שונים מירושלים.
הקריירה המוזיקלית של ואסיף חשפה אותו לתרבויות שונות של האזור וגם במערב.
הוא פיתח יחסים קרובים עם עמיתים מוזיקאים שהגיעו מלבנון, מצרים, סוריה, טורקיה ורוסיה.
הוא ניגן עם ולמען נוצרים, מוסלמים ויהודים.
שיתוף הפעולה של אמנים באותה תקופה חצה את הזהות האתנית והעדתית.
השכלתו והקריירה המוזיקלית של ואסיף עמדו בסימן ההשפעה הגוברת של תרבות אל-נהדה
"יומניו של ואסיף ג'והאריה" מתארים תקופה המאופיינת בשינוי פוליטי וסוציו-אקונומי נרחב בתוך העיר ירושלים.
בתחילת המאה העשרים החלה עידן המודרניות בירושלים, שהתבטא בהתקדמות הטכנולוגיה, התעשייה, הממשל, התשתיות, האמנויות והחינוך.
כתביו של ג'והאריה משמשים מקור ראשוני רב ערך שסייע לחקר התקופה; בעיקר על השפעות המודרניזציה ותפקידן של האתניות והזהויות העדתיות במהלך התקופה.
העיר ירושלים, בתחילת כתיבתו של ג'והאריה בשנת 1904, תוארה כנקודה כושלת בשולי האימפריה העות'מאנית.
ככזו, העיר נכנסה מאוחר יחסית לעידן מודרניזציה של המאה התשע-עשרה, וג'והאריה היה עד לשינוי זה.
המודרניזציה של ירושלים הביאה לעלייתם של מעמדות חדשים בחברה, כמו בעלי קרקעות עשירים והקמת מועצות עירוניות בערים ברחבי האימפריה העות'מאנית, עד סוף המאה התשע-עשרה.
"יומניו של ואסיף ג'והאריה" הם אוסף קורותיו של ג'והאריה המתפרשים על פני שישה עשורים (1904–1968), של ההיסטוריה המודרנית הסוערת של ירושלים, המכסה ארבעה משטרים וחמש מלחמות.
הוא חווה תקופות יוצאות דופן, אך הוא עצמו לא נמנה עם האליטה הפוליטית או התרבותית של ירושלים.
עם זאת, חשיבות כתביו של ג'והארי מיוחסת למעמדו של כחבר רגיל בחברה.
מעמדו החברתי בא לידי ביטוי בתוך סגנון כתביו, הזיכרונות כתובים ברובם בסגנון האנקדוטלי של החכוואתי (מספר סיפורים) שהרשים אותו בילדותו.
הטקסט של היומנים עמוס בפרשנות ובביקורות חברתיות על התרבות, הפוליטיקה החברתית-כלכלית של ירושלים.
הוא תיעד את חיי היום יום בצומת קריטי בתולדות העיר.
סלים תמרי על חשיבות "יומניו של ואסיף ג'והאריה"
אינטראקציה חברתית בין תושבי ירושלים בתחילת המאה העשרים נטענה על ידי חוקרים רבים כפי שהוגדרו על ידי,החלוקה האתנית של ארבע קהילות: מוסלמית, נוצרית, ארמנית ויהודית.
ברבעים אלה, טוענים הדיווחים המקובלים, הצמתים החברתיים היו פחות או יותר בלעדיים, מוגדרים פיזית ומחוזקים על ידי מנגנונים של עזרה הדדית, התמחות במלאכה, חגיגות פולחן, מערכות חינוך פנימיות ומעל לכל, כללי האנדוגמיה הקהילתיים.
—סלים תמרי, " וסיף ג'והאריה, מוזיקה פופולרית ומודרניות מוקדמת בירושלים "עם זאת, הופעתם של כתבי ואסיף ג'והאריה סיפקו לחוקרים כמו סלים תמרי מקור ראשוני המסוגל להפריך טענה כזו.
—סלים תמרי, "וסיף ג'והאריה, מוזיקה פופולרית ומודרניות בירושלים".תמרי מתייחסת לסצנת התרבות של העיר כאל "היברידית" של זהויות אתניות ועדתיות שונות,במקרה של ירושלים העות'מאנית שלפני המלחמה...
העיר טיפחה זהות קהילתית, תודעה הקהילתית קדם-לאומית המתחרה בלאומיות הערבית שהחלה להתחזק אך עם סממנים מקומיים פלסטינים וכן תנועה יהודית ציונית עוברית.
—סלים תמרי, "וסיף ג'והאריה, מוזיקה פופולרית ומודרניות בירושלים".הניסיון של ואסיף בקרב קבוצות אתניות ועדתיות שונות היה ברובו ידידותי.
הוא למד ערבית וקוראן, שיחק עם מוסלמים, טורקים, אירופאים והתייחס ליהודים כאל אבנא אל-בלד (בני המדינה), 'בני הארץ', 'יהוד אולאד ערבי' (יהודים, בנים של ערבים)." הטיעון של תמרי משמש כדחייה של הנרטיב הקונסטרוקטיביסטי, וטוען בעד מודל מבני בהבנת החברה בירושלים בתחילת המאה.
תקופה של מודרניזציה, שליטה אימפריאלית תחת שיטת המנדט הבריטי אחראית לגבולות הקהילתיים של ירושלים בעידן המודרני.
ואפא אל-סאדר (ערבית: وفاء الصدر; נולדה באוגוסט 1950) היא רופאה מומחית במחלות זיהומיות.
במהלך הקריירה שלה ביצעה אל-סאדר פריצות דרך משמעותיות בתחום.
היא לקחה ולוקחת חלק גדול בפיתוח ובטיפול במחלות זיהומיות וב-HIV בפרט.