tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תשס"ח יצאה בירושלים, על ידי מכון ירושלים, הגדה בשם אוצר מפרשי ההגדה - ליקוט מכל ספרות חז"ל והמפרשים אודות ההגדה.
בשנת תשע"ג יצאה הגדה מבוארת "מתיבתא" על ידי מכון עוז והדר, ובה אוצר נרחב של כל פירושי הראשונים והאחרונים, פסקי הלכות ושינויי נוסחאות מהגדות הגאונים והראשונים, כולל מבוא נרחב על סדר ליל פסח.
לפי הקבלה, ההגדה אוצרת בתוכה סודות ורמזים לתהליכים רוחניים עמוקים שעובר האדם בדרכו לדבקות באל.
ניתן לראות זאת בבירור בקטע: "בכל דור ודור חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים...
לא את אבותינו בלבד גאל הקב"ה, אלא אף אותנו גאל עמהם" לפי זה אין לראות ביציאת מצרים אירוע חד פעמי אלא אירוע מתמשך אשר הפרט או הכלל חווה בכניסתו לעולם הרוחני.
מבנה ההגדה, המתחילה בגנות ומסיימת בשבח, מייצג את השלבים אותם עובר האדם בדרכו הרוחנית, כאשר נקודת ההתחלה היא תחושת הריקנות והאפסיות:
תחושת ההעדר הקודמת להויה, קרי לגילוי העולם הנסתר, מתבטאת בשיר הפותח את ליל הסדר מה נשתנה.
ארבע הקושיות מייצגות את הקשיים והשאלות, אותם מעלה האדם בדרכו הרוחנית, ובלעדיהם אינו יכול להשתחרר מכבלי האגו ולהגיע לחירות אמיתית.
התהליך הרוחני בקבלה מורכב מארבעה שלבים, הנקראים: עשייה, יצירה, בריאה ואצילות.
המספר ארבע הוא מוטיב מרכזי בהגדה, למשל שתיית ארבע כוסות יין, המקבילות לארבע לשונות גאולה, ועל כך אומר האר"י: "ולזה צריך לכוין בד' כוסות, כי כל כוס גי' אלהים, של ד' עולמות.
כוס א' של קידוש נגד אצילות...כוס ב' סיפור הגדה, שאנו אומרים מתחלה היו עובדי ע"ז, לכן אמר רשע נגד עשיה,..
כוס ג' בברכת המזון בבריאה...
כוס ד' ביצירה שיש שם קליפות...
ולכן בכוס זה אומרים שפוך חמתך אל הגוים אשר לא ידעוך, כמו פרעה שאמר לא ידעתי את ה'".
פירושים רבים נכתבו בידי המקובלים על ההגדה, וזאת מאחר שראו ביציאת מצרים יסוד ועיקר בעבודה הרוחנית, כדברי הרב אברהם יצחק הכהן קוק: .
הנוסחים המסורתיים של ההגדה היוו השראה להתפתחות במאה ה-20 נוסחים שונים של הגדות בסגנון חופשי, שנוצרו כלקט של יצירות ספרותיות לקריאה בליל פסח סביב שולחן הסעודה, כגון הגדות הקיבוצים שחבריהם הכינו הגדות משלהם, "הגדה קיבוצית לפסח", שסטו מעט או הרבה מהנוסח המסורתי, ושיקפו את האידאולוגיה של הקיבוץ.
גורמים בתנועה הרפורמית הציעו אף הם הגדות בנוסח מותאם לאידאות העדכניות של היהדות לפי תפיסת התנועה.
בקרב אנשי היישוב החדש בארץ ישראל, בעיקר מתקופת העלייה השנייה ואילך, היו רבים שהגיעו באו מבתים משכילים וציונים, ואחרים שהיו בעלי אוריינטציה חלוצית.
אצל חלק גדול מהם גברה הזהות כיהודים וכציונים לאומיים על זיקתם לדת היהודית, ורובם לא שמרו מצוות ונהגו כחילונים.
עם זאת, היוו ליל הסדר וההגדה של פסח, מרכיב בעל משמעות אף בזהות הציונית החילונית.
יצירת "ההגדה הקיבוצית לפסח" החל בתנועה הקיבוצית, והמשיך לחוגים נוספים.
נכתבו מספר "הגדות קיבוציות", בעלות הבדלים פנימיים.
לכולן הייתה אוריינטציה ציונית וחקלאית, ובמקביל הייתה חילונית.
הגדות אלו אמנם מבוססות בחלקן על ההגדה המסורתית, אך מופיעים בהם גם טקסטים ואיורים חדשים, ובראשם אזכורים לאירועים מן האקטואליה של היהדות והציונות במאה העשרים, ראיית היציאה "מעבדות לחירות" באור הציונות המתחדשת, וכן הדגשת חג הפסח כחג חקלאי המסמל את האביב.
בשנת 1942 הודפסה הגדה על ידי "פלוגה ארצישראלית למדידה 504", אשר השתייכה לצבא בריטי ושחייליה היו בני היישוב היהודי.
ההגדה הזו קבלה את השם "חד חיילא" והיא נרכשה על ידי מוזיאון ישראל בשנת 1946 עבור חיילים בריטיים בארץ ישראל.
איש החינוך והתרבות, גדעון אלעד מקיבוץ חצרים, הקים אוסף של אלפי הגדות קיבוציות ואלטרנטיביות לפסח.
האוסף נתרם מעזבונו לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הגברת הראשונה הוא כינוי הניתן לאשת ראש מדינה, כמו נשיא או מושל מדינה.
בארצות הברית הגברת הראשונה אינה בהכרח אשת הנשיא, אלא, במקרה שהנשיא אינו נשוי, מקובל שאחת מקרובותיו ממלאת את הפונקציה של הגברת הראשונה (מארחת וכו').
כך למשל בתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית של ג'יימס ביוקנן, שהיה רווק, הייתה הארייט ליין אחייניתו "גברת ראשונה".
הראשונה בנשות נשיאי ארצות הברית שזכתה לתואר "הגברת הראשונה" הייתה דולי מדיסון בשנת 1849 בנאום שנישא בהלווייתה על ידי הנשיא זאכרי טיילור.
ככל הנראה היה זה השימוש הראשון במונח זה.
התואר משמש, באופן לא רשמי, גם את נשות ראש ממשלת הממלכה המאוחדת ונשיא צרפת.
בעקבות השימוש הפוליטי במונח, החל במהלך המאה ה-20 שימוש תרבותי במונח.
שימוש זה החל בארצות הברית ובהדרגה נפוץ לשפות אחרות ומדינות אחרות.
כך לדוגמה הזמרת אלה פיצג'רלד זכתה בכינוי "הגברת הראשונה של השיר" (First Lady of Song), אריתה פרנקלין זכתה בכינוי "הגברת הראשונה של מוזיקת הנשמה" (First Lady of American Soul), והלן הייז זכתה לכינוי "הגברת הראשונה של התיאטרון האמריקאי".
בעקבות הדוגמה האמריקאית הפך הכינוי מקובל גם בישראל, ושושנה דמארי הפכה ל"גברת הראשונה של הזמר העברי", ומספר נשים זכו לתואר "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי": גילה אלמגור, זהרירה חריפאי, ליא קניג, חנה רובינא וחנה מרון.
הגברת הראשונה של ארצות הברית הוא התואר (הלא-רשמי) של המארחת בבית הלבן.
תפקיד זה מבוצע, על פי המסורת, על ידי אשת נשיא ארצות הברית.
לעיתים כאשר אין לנשיא אישה, מתבצע התפקיד על ידי קרובת משפחה שלו.
היות ש"הגברת הראשונה" אינו תואר רשמי המוגדר בחוק האמריקני, עשויות לחול הגדרות שונות באשר לזכאות לשאת בתואר זה.
מקורות הבית הלבן מגדירים כ"גברת ראשונה" רק נשים שהיו בפועל רעיותיהם של נשיאי ארצות הברית (ואפילו כאלה שהלכו לעולמן טרם כהונת בעליהן כנשיא), בעוד מקורות היסטוריוגרפיים אחרים מעניקים את התואר לכל מי שמילאה בפועל בתפקיד "המארחת" או "גבירת הבית" של הבית הלבן, גם אם לא הייתה רעיית נשיא.
על פי הנוהג, התואר מתייחס רק לבעלת התפקיד בעת שבעלה מכהן כנשיא ולא לפני כהונתו או לאחר סיומה.
דיוקנות של הגברות הראשונות מוצגות בחדר הזהב של הבית הלבן.
אשת סגן נשיא ארצות הברית מכונה הגברת השנייה של ארצות הברית.
החל מינואר 2025 הגברת הראשונה של ארצות הברית היא מלאניה טראמפ, רעייתו של הנשיא דונלד טראמפ.
מקור התואר "הגברת הראשונה" בארצות הברית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת ארצות הברית לא היה תואר רשמי לאשת הנשיא.
כל אחת מנשות הנשיאים העדיפה שיקראו לה באופן שונה לדוגמה: "ליידי", "הגברת הנשיאה", "המלכה" וכו', כך למשל מרתה וושינגטון העדיפה מעין תואר אצולה - "ליידי וושינגטון".
הראשונה בנשות הנשיאים שזכתה לתואר "הגברת הראשונה" הייתה דולי מדיסון ב-1849 בעת נאום שנישא בהלווייתה על ידי הנשיא זאכרי טיילור, אולם לא נותר עותק כתוב של נאום ההספד.
השימוש בתואר זה הלך וגבר עם הזמן.
האזכור הראשון הנושא את התואר שנשמר כתוב מופיע בדף מיומנו של ויליאם האוורד ראסל מיום 3 בנובמבר 1863, בו הוא מתייחס ל"רכילות אודות הגברת הראשונה של המדינה" ().
התואר הפך מקובל בשנת 1877 כשהעיתונאית מרי קלמר איימס השתמשה בו ביחס לאשת הנשיא לוסי הייז בעת תיאור השבעתו של הנשיא רתרפורד הייז.
לוסי ווב הייז הייתה פופולרית ביותר בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון, ובשל כך הפך התואר מקובל ונפוץ.
תפקיד הגברת הראשונה, שאינו תפקיד נבחר, אינו כולל חובות רשמיות, והגברת הראשונה אינה מקבלת שכר.
עם זאת, מצופה מהגברת הראשונה לנכוח בכל האירועים הרשמיים כמארחת לצד הנשיא.
כמו כן מצופה מהגברת הראשונה להשתתף בפעילויות צדקה.
הילרי קלינטון הייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שהתערבה בענייני המדינה ונטלה סמכויות, והיא טיפלה ברפורמות במערכת הבריאות בארצות הברית.
בארצות הברית, התואר "האדון הראשון" או "הג'נטלמן הראשון" (first gentleman) עשוי להיות מיוחס לגבר שנשוי לאישה שמכהנת כראשת הרשות המבצעת, הן ברמה הפדרלית (כבן זוגה של אישה נשיאה), והן ברמת המדינות (כבן זוגה של מושלת מדינה).
עד כה לא זכה אף אדם בתואר "האדון הראשון של ארצות הברית", כבן זוג של אישה נשיאה, שכן עד כה לא נבחרה אישה לתפקיד זה.
ב-2016 הייתה הילרי קלינטון לאישה הראשונה שהתמודדה לנשיאות מטעם אחת משתי המפלגות הגדולות, ועלו שאלות כיצד יכונה בן זוגה, הנשיא לשעבר ביל קלינטון, אם היא תיבחר.
במהלך מסע הבחירות, התואר "האדון הראשון של ארצות הברית" (First Gentleman of the United States) היה השכיח ביותר, אם כי כנשיא לשעבר, אמור היה קלינטון להיקרא עדיין בתואר "אדוני הנשיא".
בסופו של דבר לא נבחרה הילרי קלינטון לנשיאות, והסוגיה ירדה מהפרק.
ב-2021, הפך דאגלס אמהוף להיות "האדון השני של ארצות הברית" כאשר רעייתו, קמלה האריס הושבעה כסגנית נשיא ארצות הברית.
ברמת המדינות, הראשון שביהן כאדון הראשון היה ג'יימס פרגוסון, מושל טקסס לשעבר, שנאלץ לפרוש מתפקידו בשל האשמות בשחיתות, ושרעייתו, מרים א.
פרגוסון, נבחרה ב-1925 כמושלת המדינה הראשונה וכיהנה בתפקיד בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות.
השני לשאת את תואר האדון הראשון, היה גם הוא מושל לשעבר בעצמו, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, שבין שתיים מתקופות כהונתו כיהנה בתפקיד רעייתו לורלין וולאס.
השלישי שכיהן בתפקיד האדון הראשון, והראשון שלא כיהן קודם כמושל בעצמו, היה תומאס גראסו, בן זוגה של מושלת קונטיקט אלה גראסו, שהושבעה לכהונתה ב-1975. ב-2019, בן זוגו של מושל קולורדו ג'ארד פוליס, מרלון רייס, היה הראשון מבין האדונים הראשונים שהיה נשוי למושל בנישואים חד-מיניים.
הגברות הראשונות של ארצות הברית
הנשים הבאות הוכרו על ידי הספרייה הלאומית של הגברות הראשונות (The National First Ladies' Library) כגברות ראשונות של ארצות הברית, אף שחלקן לא היו אשת הנשיא:
שרה יורק ג'קסון 16 ביולי 1803 כלתו של אנדרו ג'קסון 19 בדצמבר 1836 4 במרץ 1837 23 באוגוסט 1887 (84) הייתה הגברת הראשונה לצדה של אמילי דונלסון מ-26 בנובמבר 1834 ועד לפטירתה.
ג'יין אירווין הריסון 23 ביולי 1804 כלתו של ויליאם הנרי הריסון 4 במרץ 1841 4 באפריל 1841 11 במאי 1846 (41) הייתה הגברת הראשונה בפועל עקב מצבה הבריאותי של חמותה אן הריסון מיום השבעתו של הנשיא הריסון ועד לפטירתו חודש לאחר מכן.
מרי הריסון מקי 3 באפריל 1858 בתו של בנג'מין הריסון 25 באוקטובר 1892 4 במרץ 1893 28 באוקטובר 1930 (72) כיהנה כגברת הראשונה מפטירת אמה ועד לתום נשיאותו של אביה.
גברת ראשונה שלא באופן רשמי
הנשים הבאות שימשו כגברת הראשונה של ארצות הברית בהיעדר אשת נשיא או במקרים בהם אשת הנשיא לא שימשה בתפקיד זה:
הגדה השמאלית היא במה ביקורתית לתרבות וחברה, ביטאון שמאל רדיקלי ביקורתי שפעל בשני מישורים, כאתר אינטרנט (בין השנים 2002-2018) וכמועדון ומרכז חברתי.
אתר הגדה השמאלית פעל משנת 2002 עד 2018. אתר האינטרנט התמקד בפרסום מאמרים עיונים ואקטואליים הכתובים מנקודת ראות שמאלית.
בין הכותבים באתר נמנו נימר סולטאני, אבשלום קווה, ואדם קלר.
בנובמבר 2005 הצהירו באתר על יותר מ-2000 כניסות ביום.
האתר הופעל על ידי עמותת אתר הגדה השמאלית לתקשורת דמוקרטית ופלורליסטית, שנמחקה באפריל 2019.
מועדון הגדה השמאלית נוסד בשנת 1990, פועל במנותק מאתר האינטרנט, והוא עמותה עצמאית הפועלת בסיוע חד"ש.
המועדון ממוקם ברחוב אחד העם בתל אביב.
"הגדה השמאלית" כמועדון התבססה בשנים הראשונות על התארגנות של קבוצה במפלגה הקומוניסטית, עמה נמנו אלי גוז'נסקי, מור סטולר, ראובן קמינר, דב חנין ועיסאם מח'ול.
השקפות הקבוצה היו מרקסיסטיות והתבססו על כתבי הוגים דוגמת אנטוניו גראמשי ורוזה לוקסמבורג.
מועדון הגדה השמאלית מציע עצמו במחירים נמוכים כחלק מהאופק הרעיוני המנחה אותו לקדם תרבות קהילתית שווה לכל נפש.
במועדון, בתל אביב, מתקיימות ערבים חברתיים כגון הרצאות, הופעות רוק, פאנק והארדקור, ערבי שירה ועוד.
את המועדון ניהל עד 2011 ערן סגל.
באפריל 2021 הוכרז על חידוש פעילות המועדון.
הגדה השמאלית הוא אזור בפריז הנמצא מדרום לנהר הסן החוצה את העיר (לפיכך, הכינוי "הגדה השמאלית" הוא מנקודת מבטו של אדם השט בנהר עם כיוון זרימתו מערבה).
מעבר לזיהוי הגאוגרפי, הכינוי "הגדה השמאלית" מתייחס למאפיינים התרבותיים והחברתיים של אזור זה, שהרובע הבולט בו הוא הרובע הלטיני.
רחובות עיקריים בגדה השמאלית הם שדרות סן ז'רמן ושדרות סן מישל.
הרבעים של פריז בגדה השמאלית
שישה מתוך עשרים הרבעים של פריז מצויים בגדה השמאלית:
הגדה קיבוצית היא כינוי כולל לשלל הגדות של פסח שיצאו בהוצאות מחודשות ושונות מההגדה האורתודוקסית המסורתית, ונקראו במהלך ליל הסדר, בעיקר (אך לא רק) בחוגי התנועה הקיבוצית בארץ ישראל.
בקרב אנשי היישוב החדש בארץ ישראל, בעיקר מתקופת העלייה השנייה ואילך, היו רבים שהגיעו מבתים משכילים וציונים, ואחרים שהיו בעלי אוריינטציה חלוצית.
אצל חלק גדול מהם החליפה הזהות כיהודים וכציונים לאומיים את זיקתם לדת היהודית, ורובם היו חילונים.
עם זאת, היוו ליל הסדר וההגדה של פסח מרכיב בעל משמעות גם בזהות הציונית החילונית.
בקיבוצים בעיקר הובן הצורך להתחבר לשורשים המסורתיים של העם היהודי, אם כי באופן שונה.
אנשי רוח בתנועת העבודה ובתנועה הקיבוצית בפרט, דוגמת ברל כצנלסון ואחרים, הבינו כי לא ניתן לחולל את המהפך הציוני-חלוצי החילוני ללא שימור הסמלים התרבותיים והמורשת ארוכת השנים.
היה ברור לחלוצים מייסדי היישוב החדש בארץ ישראל, כי יש לשמר את חגי ישראל וחלק מהמסורות תוך הוצאת משמעותם האמונית.
הם שמרו על החגים ועל הסמלים, תוך כדי עיקור הקשרם המקורי ויציקת תכנים חדשים, שהתאימו לדעתם לתקופה ולצרכיה, ולערכים שהם רצו להקנות לעם.
ההגדה הקיבוצית נחשבה כאחד המיזמים הגדולים בהתאמת ושינוי המורשת הציונית לצורכי ציונות המתחדשת.
בתנועה הקיבוצית נכתבו מספר "הגדות קיבוציות", בעלות הבדלים פנימיים.
לכולן הייתה אוריינטציה ציונית עם דגש על החקלאות ואהבת הטבע, ובמקביל הייתה חילונית.
לפיכך הושמט בה חלקו של האל וקיומן של מצוות, והודגשו בה חלקים אחרים מהסיפור המקראי ומהמסרים העולים ממנו.
הגדות אלו אמנם מבוססות על ההגדה של פסח המסורתית, והמבנה שלהן דומה, אך מופיעים בהם גם טקסטים ואיורים חדשים, ובראשם אזכורים לאירועים מן האקטואליה של היהדות והציונות במאה העשרים, ראיית היציאה "מעבדות לחירות" באור הציונות המתחדשת, וכן הדגשת חג הפסח כחג חקלאי המסמל את האביב.
המצווה העיקרית שאותה ראו מנסחי ההגדה הקיבוצית לפסח לנגד עיניהם היא "והגדת לבנך"; לפיכך ההגדה בנויה באופן שמספר אכן את סיפור יציאת מצרים, אך גם את סיפור הגאולה הציונית.
כך לדוגמה, בהגדה שיצאה לאור בקבוצת מעלה החמישה בשנת תש"ט, מוזכרים בפתח ההגדה הצבעת האו"ם בעד מדינה יהודית ומנגד - פזורי ישראל שטרם עלו אליה.
ברוב ההגדות הקיבוציות הופיעו קטעים משיר השירים (בהתאמה למנהג לקרוא במגילה זו מיד לאחר ליל הסדר בשל התייחסותה לעונת האביב).
לצידם, הוקראו שירים של לאה גולדברג, אברהם שלונסקי ואחרים.
הביצועים המוזיקליים בוצעו על ידי חברי המשק או על ידי להקות זמר מקומיות שהוקמו במיוחד, ושהתכוננו רבות למועד ההופעה.
בחלק מהמקומות היה שימוש בנעימות המסורתיות, אך נוצרו גם לחנים ייחודיים.
"סדר הפסח של קיבוץ יגור" מאת יהודה שרת, לדוגמה, היא יצירה מוזיקלית שבוצעה בהמשך באולמות הקונצרטים.
בתחום הגרפי נעשו בהגדות הקיבוציות איורים חדשניים, ששימרו מצד אחד את המסורות היהודית, אך מצד שני הדגישו נושאים אחרים או שינו את המוקד.
לדוגמה, באיורים של "ארבעת הבנים" צוירו הבנים כחלוצים.
היו מקרים בהם לא אוירו, ובחלקם אף הושמטו לגמרי, חלקים שונים שלא התאימו לרוח התנועה.
סוגיית "ארבעת הבנים" כולה, למשל, הושמטה מהגדת פסח של קיבוצי "השומר הצעיר" מאחר שלדעת החברים הצגת הנושא פגעה בערכים שונים כגון שוויון חברתי.
ההגדה הקיבוצית של הקיבוץ הארצי
ההגדה הקיבוצית של הקיבוץ הארצי - השומר הצעיר היא הגדה משותפת לכל קיבוצי הקיבוץ הארצי.
המהדורות הראשונות של ההגדה של תנועת "השומר הצעיר" נערכו על ידי הסופר מרדכי אמיתי.
מהדורה של ההגדה אוירה על ידי הציירת רות שלוס והייתה בשימוש בשנים 1945-1943, לאחר מכן אוירה ההגדה מחדש על ידי אברהם אמרנט במהדורה של השנים 1945–1950. בשנת 1951 אייר שרגא ווייל את ההגדה הקיבוצית וזו הייתה בשימוש עד שנת 1958 בה יצאה מהדורה חדשה עם ציוריו של משה פרופס.
בשנת 1964 אוירה ההגדה על ידי שמואל כץ ומאז מופיעה באותה מתכונת.
ההגדה נחלקת לארבעה "שערים": אביב, יציאת מצרים, גאולה ותקומת מדינת ישראל, השלום.
בשער האביב מצויים קטעי קריאה משיר השירים: "הנה הסתיו עבר.." (שיר השירים ב') ו"נצא השדה.." (שיר השירים ז'), והפיוטים:
שער הסיפור ביציאת מצריים מתחיל במה נשתנה, הא לחמא עניא והשיר העממי "עבדים היינו" המסורתיים ולאחרים מספר פרקים מספר שמות (ארוכים יותר מהקיים בהגדה המסורתית) המספרים את סיפור יציאת מצריים ומזכירים את הנהגתו של משה רבנו (הנעדרת מההגדה המסורתית), עשר המכות ודברי רבן גמליאל: על "פסח, מצה ומרור".
סיפור יציאת מצריים מסתיים בשירת הים ובמילים, שהן פרפרזה על הנוסח המסורתי:
שער זה כולל אף את קריאת עשר מכות מצרים, אותן היה נהוג להציג באופן דרמטי על הבמה.
במהדורת 1964 מופיע לאחר המכות החרוז מתוך "שירי מכות מצרים" מאת נתן אלתרמן.
במהדורת 1986 חרוז זה הושמט.
שער הגאולה והתקומה מקשר בין גאולת מצריים לבין התקומה הציונית שגולת הכותרת שלה הקמת הקיבוץ ושיקומו על ידי עולים פליטי השואה.
במהדורת 1964 נמצאים בחלק זה הפסוקים "זכור את אשר עשה לך עמלק", שיר הפרטיזנים, מגש הכסף, יזכור ושירו של יהודה הלוי "ציון הלא תשאלי".
במהדורת 1986 חלק זה מצומצם יותר ואינו כולל את שיר הפרטיזנים, את מגש הכסף ואת היזכור.
שער השלום כולל את נבואות הנחמה: "הגפן תתן פריה והארץ תתן יבולה" (), "והיה באחרית הימים וכיתתו חרבותם לאיתים..." (), שיר המעלות, "שאי סביב עינייך וראי: כולם נקבצו באו לך" (), "הנה ימים באים ונגש חורש בקוצר..." ().
במהדורת 1986 נוסף שיר השלום מאת יהודית כפרי "פעם תהיה אהבה גדולה".
ברכות ארבע הכוסות אף הן זכו לנוסח חדש, המתאים לפרקי ההגדה ולרוחה, שואב ממסורות אך מהווה יצירה מקורית:
כאמור, "סדר הפסח של קיבוץ יגור" של יהודה שרת, הפכה ליצירה מוזיקלית שבוצעה בהמשך באולמות הקונצרטים.
לחנו של פוסטולסקי לשיר "עבדים היינו", במקור מתוך הגדת עין-חרוד/יגור, נפוץ כיום בחגיגות הפסח בישראל, והוקלט בין השאר על-ידי יהורם גאון, עוזי חיטמן ואביהו מדינה.
נוסח מאוחר יותר של הגדת יגור נערך בשנת 1985 בהוצאת הקיבוץ המאוחד תחת השם "הגדה של פסח - נוסח ישראלי קיבוצי", ונכון לשנת 2012 הודפס ב-23 הדפסות.
הוא נפוץ בעיקר אצל קיבוצי הקיבוץ המאוחד ויוצאיהם.
הגדת מעפילי עתלית (קיבוץ הזורע)
הגדת מעפילי עתלית - "עבדים היינו לפרעה בגרמניה" היא עוד אחת ההגדות שהיו המשך למסורת ההגדות הקיבוציות המהוות פירוש חילוני אקטואלי להגדה המסורתית.
בשנת 1940 נכלאה במחנה המעצר בעתלית קבוצת צעירים שברחו מגרמניה הנאצית על סיפונה של האוניה "הילדה" ונתפסו על ידי הבריטים.
עם התקרב חג הפסח החל מנחם רביב, לימים חבר קיבוץ הזורע, לכתוב מחדש את ההגדה בגרמנית, תוך פירוש מחדש של הטקסט המסורתי והתאמתו לאירועי הבריחה מגרמניה, העלייה לארץ, השבי בידי הבריטים והחלום הציוני.
רודא ריילינגר, צייר ואמן, ולימים גם הוא חבר קיבוץ הזורע, אייר את ההגדה שתורגמה מגרמנית לעברית.
לערב הסדר התאספו כ-40 חברים מארגוני ורקלויטה והשומר הצעיר שהיו במחנה, וקראו את ההגדה שחוברה, חלקה בעברית וחלקה בגרמנית, לתדהמתם של שומרי המחנה הערבים והבריטים.
ההגדה הקיבוצית בעריכת אריה בן-גוריון
אריה בן-גוריון, חבר בית השיטה, הוביל בשנות ה-70' המאוחרות מהלך של עריכה מחודשת של ההגדה הקיבוצית, כך שמצד אחד היא תבטא את החדשנות-המסורתית של ההגדות הנזכרות ומצד שני תהיה נאמנה לליבת ההגדה המסורתית כפי שגובשה בתקופת המשנה בפרק י' במסכת פסחים.
בלב החידוש של הגדה קיבוצית זו, עומד מדרש 'ארמי אבד אבי' התופס מקום מרכזי במסכת פסחים במשנה: כידוע, ההוראה בפרק י' במסכת זו היא "לדרוש את הפרשה כולה", המסתיימת בפסוק "ויביאנו אל המקום הזה, ארץ זבת חלב ודבש".
בעוד ההגדה המסורתית שהתפתחה בימי הביניים נמנעה מלדרוש את הפסוק הזה מהסיבה הפשוטה שנבואתו עוד לא הוגשמה, ובניגוד לרפורמים שבמאה ה-19 נהגו לדרוש עד לאמצע הפסוק: "ויביאנו אל המקום הזה", שהרי זו תמצית תפיסתם האנטי-לאומית שראתה בארץ ישראל עניין של העבר הרחוק ולא של ההווה ועוד פחות מכך של העתיד.
"ויביאנו אל המקום הזה", כלומר כל מקום בו יושבים יהודים, הנה ההגדה הקיבוצית הזו שהושפעה מהצלחת הציונות, הביאה בטקסט את כל הפסוק המסיים את 'ארמי אבד אבי'.
ישנם מספר אוספים של הגדות קיבוציות.
אוסף מרכזי אחד נמצא ביד יערי.
ואילו אוסף נוסף, מעזבונו של גדעון אלעד מקיבוץ חצרים, של הגדות אלטרנטיבית הכולל גם הגדות קיבוציות נמצא בספריית ארן לכתבים מיוחדים באוניברסיטת בן-גוריון.
הגדה הימנית הוא אזור בפריז הנמצא מצפון לנהר הסן החוצה את העיר (לפיכך, הכינוי "הגדה הימנית" הוא מנקודת מבטו של אדם השט בנהר עם כיוון זרימתו מערבה).
הגדה מזוהה עם אזורים אלגנטיים ויוקרתיים ככיכר ונדום או פלס דה ווז', בניגוד לאזור הגדה השמאלית, שמזוהה כסטודנטיאלי ובוהמייני יותר.
הרחוב המפורסם ביותר בגדה הימנית הוא השאנז אליזה, אך ישנם בו רחובות חשובים ומרכזיים נוספים, כרחוב ריבולי, רחוב דה לה פה, רחוב סנט אונורה ועוד.
אוכלוסיית הגדה הימנית מורכבת, ויש בה שכונות עשירות ושופעות במערב (הרבעים השמיני, השישה עשר ודרום הרובע השבעה עשר) לצד שכונות פועלים ומהגרים עממיות ועניות יותר (הרבעים השמונה עשרה, התשעה עשר והעשרים בצפון-מזרח העיר.
ההבדל הבולט כיום בין שתי הגדות אינו בין אזור מותרות מול אזור בוהמייני, אלא בין גדה ימנית קדחתנית, מסחרית, פונקציונלית ובעלת צפיפות אוכלוסין גדולה לבין גדה שמאלית שקטה, ירוקה והיסטורית יותר.
בעוד שרוב החברות המובילות, הבנקים והפעילות העסקית מרוכזים בגדה הימנית, בגדה השמאלית מצויים מרבית המוסדות, כגון אוניברסיטאות, מכוני מחקר ובתי חולים.
הגברת עם הקמליות הוא הרומן המפורסם ביותר שכתב אלכסנדר דיומא הבן, שיצא לאור בשנת 1848.
הרומן התבסס על פרשת אהבים של דיומא הבן עם הקורטיזנה מרי דופלסי (Duplessis) בשנת 1844. דופלסי הייתה במקור נערה ענייה בשם אלפונסין פלסי מכפר באזור נורמנדי שהגיעה לפריז בגיל חמש עשרה והפכה תוך זמן קצר לזונת צמרת.
היא שינתה את שמה, למדה קרוא וכתוב ושיעורי פסנתר, והייתה מבקרת תכופות בבית האופרה של פריז ובהצגות בכורה בתיאטרון.
את דיומא הבן פגשה כאשר שניהם היו בני עשרים.
דופלסי מתה משחפת בשנת 1847, בהיותה בת 23, זמן קצר לאחר פרידתם, לא לפני שהייתה מעורבת בפרשה דומה עם המלחין פרנץ ליסט.
שמו של הרומן נגזר מהעובדה שדיופלסי נהגה להתהלך בציבור כשזר של פרחי קמליה בצבע לבן צמוד לגופה, במשך 25 ימים בחודש, ובצבע אדום ביתר ימי החודש.
בפתח הספר מדגיש הסופר כי מדובר בסיפור אמיתי, וכי כל הדמויות בסיפור, להוציא מרגריט, עדיין בחיים.
הספר טומן בחובו ביקורת חברתית נוקבת, בעיקר כלפי דחייתה של מרגריט, זונת הצמרת, על ידי משפחתו של ארמן, הצעיר המאוהב.
על רקע חיי הלילה של פריז במאה התשע-עשרה נפגשים הקורטיזנה מרגריט גוטייה, יצאנית צמרת במקצועה, החיה חיי הוללות על חשבון מאהביה העשירים, וארמן דובאל, צעיר בן טובים ממשפחה בורגנית, והופכים לזוג אוהבים.
ארמן, שסיים לימודי משפטים, אינו עובד למחייתו אלא חי מקצבה שמעניק לו אביו.
גוטייה חולה בשחפת, ולמרות זאת ארמן המאוהב מצליח לשכנע אותה לנטוש את חיי ההוללות ולחיות איתו.
בשלב מסוים מתערב בנעשה אביו של ארמן.
הוא מנסה לשכנע את בנו לנטוש את אהובתו, למען כבוד המשפחה.
משנכשל, בא האב לדבר על לבה של גוטייה ומשכנעה כי לטובת אהובה הצעיר עדיף שייפרדו.
בצל הפרידה מאהובה גוססת גוטייה ממחלתה.
הרומן עובד על ידי דיומא למחזה מצליח בשם זהה שעלה על בימת התיאטרון רק ב-1852, בשל בעיות צנזורה.
מאוחר יותר כתב המלחין ג'וזפה ורדי את האופרה "לה טרוויאטה" בהתבסס על עלילתו.
"הגברת עם הקמליות" עובדה לא רק למחזה, בלט ואופרה פופולריים, אלא גם לקולנוע ולטלוויזיה.
בקולנוע הופיעו בתפקיד גוטייה השחקניות שרה ברנאר (בסרט צרפתי בשם זה מ-1911) וגרטה גרבו (בסרט "קאמיל" ב-1936), ושחקניות רבות אחרות.
הספר תורגם מצרפתית לעשרות שפות.
בעברית הופיעו התרגומים הבאים :
על ידי אריה ענבי, הוצאת נקודים תל אביב, 156 עמודים, 1949
על ידי קרלה פרלשטיין, הוצאת כנרת רמת גן, 189 עמודים, 1985
על ידי אירית עקרבי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 252 עמודים, 2002
הספר הופיע גם בשנת 1904 בניו יורק בתרגום ליידיש ("דיא קאמעליענדאמע"), ובשנת 1922 הופיע בסלוניקי בתרגום ללדינו ("לה דאמה אלאס קאמילייאס").
בין 1948 ל־1967 שלטה ירדן במזרח ירושלים ובשטחי יהודה ושומרון, לאחר שכבשה אותם בסיומו של המנדט הבריטי.
קודם לכן נכלל אזור זה בשטח ארץ ישראל המנדטורית, שבה הובטח ליהודים בית לאומי בהצהרת בלפור ב־1917, ורובם יועדו למדינה ערבית על פי תוכנית החלוקה ב־1947.
במהלך מלחמת העצמאות השתלט הצבא הירדני על שטחי יהודה ושומרון ועל מזרח ירושלים, וב־1950 הכריזה ירדן על סיפוח שטחים אלו לשטחה הריבוני.
הסיפוח זכה להכרה בינלאומית על ידי בריטניה, עיראק, פקיסטן ומדינות נוספות, אף כי הייתה כלפיו התנגדות מצד ישראל.
בתקופת שלטונה כינתה ירדן שטח זה בשם "הגדה המערבית" , ממלכת ירדן כולה כונתה בשם "ממלכת שתי הגדות" (כאשר במרכזה עובר נהר הירדן) ואילו השטחים הירדנים שממזרח לנהר נקראו בשם "הגדה המזרחית".
השליטה הירדנית בשטחים אלו הגיעה לסיומה עם כיבוש השטחים על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
תקופה זו אופיינה בהגירה אל מחוץ לגדה המערבית, על רקע התדרדרות המצב הכלכלי, עקב ניתוק האזור מיתרת שטחי ארץ ישראל המערבית.
שטח יהודה ושומרון היה לאורך מרבית ההיסטוריה חלק מארץ ישראל, ונשלט על ידי גורם שלטוני אחד ששלט גם על שאר חלקי הארץ.
מאז 1922 נמצא כל שטחה של ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן, ובכלל זה שטח יהודה ושומרון, במסגרת המנדט הבריטי.
תוכנית החלוקה שפורסמה ב־1947 חילקה את הארץ למספר יחידות עם מעברים צרים בנקודות מפגש, שמהם הורכבה מדינה יהודית ומדינה ערבית, כאשר המפתח לחלוקה היה בעיקרו שיקול דמוגרפי של ריכוזי אוכלוסייה יהודית וערבית.
בשל כך יועד אזור יהודה ושומרון להיות חלק מהמדינה הערבית, בעוד ירושלים וסביבתה הייתה מתוכננת להיות תחת משטר בינלאומי.
תוכנית החלוקה נדחתה על ידי הערבים והם פתחו במלחמת 1948 על מנת לסכלה.
בשיחות סודיות שנוהלו בין גולדה מאיר כנציגת הסוכנות היהודית לבין המלך עבדאללה בנובמבר 1947, סוכם בין הצדדים כי היישוב היהודי יאפשר לירדן להשתלט על אזור יהודה ושומרון, ובתמורה לא יתקוף את המדינה היהודית שתקום.
זמן קצר קודם לסיום המנדט הבריטי נערכה פגישה שנייה בין גולדה מאיר למלך עבדאללה, בה הודיע המלך עבדאללה כי לא יוכל לעמוד בסיכום שהבטיח, בשל ההסכם עם מדינות ערב הנוספות בדבר פלישה לארץ.
השתלטות ממלכת עבר הירדן על הגדה המערבית 1948–1950
כיבוש בידי עבר הירדן במהלך מלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות נלחם צבא ירדן (שנקרא אז הלגיון הערבי) באזור ירושלים ועמק בית שאן.
בראשית מאי 1948 נכנס הצבא הירדני לשטחי יהודה ושומרון ולמזרח ירושלים, והשתלט על השטח הערבי שפינו הבריטים.
ערב ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, כבש הצבא הירדני את גוש עציון, כיבוש שגרר את פינויים של נווה יעקב ועטרות מצפון לירושלים ושל בית הערבה.
הרובע היהודי בעיר העתיקה נכבש אף הוא.
קרבות קשים נערכו עם הלגיון באזור לטרון, בשטח העירוני של ירושלים וסביבתה.
המהלכים העיקריים בחזית הירדנית התרחשו ברובם עד ההפוגה השנייה בקיץ 1948.
ב־13 במאי 1948 תוקן החוק בירדן ונקבע כי חוק הביטחון הירדני מ־1935 יחול בכל מקום בו ירדן אחראית לשמירת הסדר הציבורי.
ב־18 במאי מינה המלך עבדאללה את גנרל אבראהים האשם למושל צבאי כללי לכל השטחים בארץ ישראל "שהצבא הירדני נמצא בהם, או שהוא אחראי לשמירת הסדר והביטחון בהם".
האשם הוציא צו המכריז כי החוק הנהוג בתקופת המנדט יעמוד בתוקף, אלא אם כן הוא עומד בסתירה לחוק הביטחון הירדני.
בסיום המלחמה עמד צה"ל מול הצבא הירדני בקו חזית ארוך ומפותל (ביחוד באזור ירושלים), כאשר לצד הצבא הירדני עומד הצבא העיראקי באזור השרון.
בעקבות חיכוכים פנימים בין ירדן לעיראק ואיום צה"ל לכבוש את השטח שהוחזק על ידי הצבא העיראקי, הסכימה ירדן, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, שנחתם בתום מלחמת העצמאות, להעברת שטחים נרחבים לידי ישראל, בייחוד באזור ואדי עארה והמשולש, תמורת שטח קטן יותר שהוחזק על ידי ישראל בדרום הר חברון.
קביעת קו הגבול במסגרת הסכם זה הגדירה את גבולות יהודה ושומרון על משמעויותיהם הפוליטיות למשך 18 השנים הבאות, גבולות שהם בעיקרם צבאיים־פוליטיים, ולא גאוגרפים.
במהלך מלחמת העצמאות נוספו לתושבי יהודה ושומרון כ־300,000 פליטים שעזבו מקומות יישוב שנכבשו על ידי צה"ל.
במסגרת תוכנית החלוקה תוכנן חיבור אזור יהודה ושומרון עם מישור החוף הדרומי, אך אזור זה נכבש על ידי צה"ל ונותק מהשפלה וממישור החוף על נמליהם (נמל חיפה ונמל יפו) כמו גם מהגליל ומהנגב.
השליטה הישראלית בפרוזדור ירושלים ובירושלים המערבית ניתקה חלקית את החיבור בין השומרון ליהודה, שנעשתה דרך מזרח ירושלים ומדבר יהודה.
הקשר עם מצרים וסוריה התאפשר אך ורק דרך עבר הירדן המזרחי.
מאפיינים אלו השפיעו לרעה על הכלכלה באזור במהלך השנים הבאות.
השתלטות על השטחים לאחר המלחמה
עם תום מלחמת העצמאות נותרו רוב שטחי הגדה המערבית בשליטת ממלכת עבר הירדן, בהסכמת ישראל בהתאם להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
ירדן לא הסתירה את רצונה לשלוט בשטחים אלה, והחלה מיד בפעולות מעשיות להשגת מטרה זו.
ב-1 באוקטובר 1948 יזם המלך עבדאללה כנס תמיכה בעמאן בהשתתפות אלפי נציגים פלסטינים בשם "הקונגרס הפלסטיני הראשון", וכנס דומה בשם "קונגרס יריחו" התקיים ב-1 בדצמבר ביריחו.
הנציגים ביריחו הכריזו על עבדאללה כעל "מלך עבר-הירדן ופלסטין" והעניקו לו מנדט לפתור את המשבר הפלסטיני בכל דרך שימצא לנכון, כולל אפשרות של סיפוח הגדה המערבית לירדן.
ב-7 בדצמבר אושרו החלטות יריחו בפרלמנט הירדני.
ב-13 בדצמבר 1948 הכריז המלך עבדאללה על סיפוח מזרח ירושלים לירדן.
החלטות קונגרס יריחו אושררו בכנס שנערך ברמאללה ב-26 בדצמבר 1948, ובכנס בשכם ב-28 בדצמבר 1948. בעקבות צעדים אלו החלה הממלכה הירדנית לקבל אחריות הולכת וגוברת על הגדה המערבית.
במאי 1949 צורפו נציגים מהגדה המערבית לממשלתו של תאופיק אבו אל-הודא, בהם שר ייעודי לנושא הפליטים הפלסטינים.
ממשלת ירדן שילמה את משכורות הפקידים הממשלתיים, הטמיעה את המחוזות השלטוניים בשטחי הגדה המערבית והפכה את הדינר הירדני להילך חוקי בשטחים.
בפברואר 1950 שונתה הגדרת החוק הירדני כך שהשטחים בהם הוא יחול יכללו גם את הגדה המערבית, ולכל פלסטיני הוענקה אזרחות ירדנית.
במרץ 1950 נאסר במדינה השימוש במונח "פלסטין" במסמכים הרשמיים.
החלטות יריחו זכו לתמיכה רחבה בקרב תושבי הגדה המערבית, אך הן גונו ונדחו על ידי הליגה הערבית, בטענה שהן סותרות את ההחלטה הערבית האוסרת חלוקה או כיבוש של שטחי פלסטין, וכן על ידי אמין אל-חוסייני ותומכיו, שהאשימו את עבדאללה בשיתוף פעולה עם בריטניה ועם ישראל.
בעקבות הגינויים, עבדאללה דחה את ההכרזה הרשמית על הסיפוח למועד מאוחר יותר.
במרס 1950 נאסר בירדן השימוש במסמכים רשמיים במונחים "עבר הירדן" ו"פלסטין" לציון אזורים גאוגרפיים, ומאז ואילך הם כונו "הגדה המזרחית" ו"הגדה המערבית", וזאת על מנת ליצור את הרושם שנוצרה מדינה חדשה, המחליפה את שתי הישויות הישנות.
ב-11 באפריל 1950 נערכו בחירות בירדן, בהן השתתפו גם תושבי הגדה המערבית ומזרח ירושלים.
אף על פי שהמוסד הערבי העליון קרא לפלסטינים שלא ללכת לבחירות, בליווי איומים על מי שייקח בהן חלק, נרשם באזורים אלו שיעור הצבעה גבוה של 70%, ורובם הצביעו בעד מפלגתו של המלך עבדאללה.
מערכת בחירות זו שיקפה הצבעת אמון של רוב תושבי הגדה בממלכה ההאשמית ובכוונתה לספח את שטחי הגדה המערבית לירדן.
מיד לאחר הבחירות פרסם עבדאללה צו הממנה 20 חברים לסנאט הירדני, ובתוכם שבעה פלסטינים.
בבית הנבחרים (מג'לס אל-נואב) הוקצה מספר שווה לנציגים משתי הגדות, 20 נציגים מכל גדה.
באפריל 1950 אישר הפרלמנט החדש באופן רשמי את "אחדות שתי הגדות", ביטוי שסימל את יחס הממלכה לצעד שנקטה: לא סיפוח, אלא "אחדות" או "מיזוג".
הליגה הערבית ומדינות ערב הביעו מחאה על תוכנית הסיפוח, אולם ירדן הגיבה בהודעה כי הסיפוח "איננו ניתן לשינוי ושאין הנושא פתוח לדיון נוסף".
באוקטובר 1961 נערכו בירדן בחירות על פי חוק הבחירות החדש, שהגדיל את מספר חברי בית הנבחרים מ-50 ל-60 (ב-1958 המספר הוגדל מ-40 ל-50), 30 נציגים מכל גדה.
סיפוח הגדה המערבית לעבר הירדן
ב-24 באפריל 1950 הכריז המלך עבדאללה רשמית על סיפוח הגדה המערבית לירדן, כחלק מתוכנית בשם "אחדות שתי הגדות" (وحدة الضفتين).
המלך שינה את שם המדינה לשם "הממלכה הירדנית ההאשמית" ובקיצור "ירדן".
במשך שנים רבות לאחר מכן תושבי הגדה כונו "ירדנים".
הצהרת הסיפוח הוקראה על ידי המלך במושב מיוחד של הפרלמנט הירדני, ואחריה אומצה בפרלמנט החלטה בת ארבעה סעיפים:
לתמוך באחדותן המלאה של שתי גדות הירדן, הגדה המזרחית והגדה המערבית, בצל כתרו של המלך עבדאללה, במדינה אחת היא הממלכה הירדנית ההאשמית, עם שוויון זכויות לאוכלוסי שתי הגדות.
לשמור על זכויות הגדה המערבית (פלשתינה) ולא לפגוע בפתרון הסופי של בעייתה.
להגיש החלטה זו לאישור המלך.
לאחר אישורה להוציאה לפועל ולהודיע עליה למדינות חוץ.
מיד לאחר אישור ההחלטה על ידי המלך, בישר מטח-אש מ-11 תותחים את דבר הסיפוח, והיום הוכרז ליום פגרה בממלכה הירדנית ההאשמית.
עוד באותו יום צבא ירדן ערך מצעד צבאי בירושלים.
השטח שסופח לירדן היה 5,878 קמ"ר.
בעת הסיפוח היו בגדה המערבית 20 מחנות פליטים.
הנציגים הפלסטינים החדשים בפרלמנט הצביעו גם הם בעד הגדרת השטחים שממערב לירדן כ"הגדה המערבית של הממלכה הירדנית ההאשמית" במקום "פלסטין".
זמן מה לאחר הבחירות, נתכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית ובאמצעות איום בסנקציות ניסתה להשפיע על עבדאללה לחזור בו מהחלטת הסיפוח.
אמין אל-חוסייני הצטרף ללחצים על ידי הודעה על הקמת "ארגון צבאי לשחרור פלסטין" ובקהיר הופץ כרוז שקרא לצעירים הפלסטינים להתגייס אליו.
לאחר דיונים ממושכים בליגה הערבית ביזמת מצרים, נענתה הוועדה המדינית של הליגה לדרישת עיראק ותימן לדחות את ההצעה להוציא את ירדן מהליגה הערבית.
במהלך ישיבות הליגה שנערכו בחודשים מאי־יוני אותה שנה, נתקבלה הצעת הפשרה של עיראק ולבנון, לפיה תיחשב ירדן כ"נאמן" של פלסטין.
הליגה הערבית הסכימה להכיר בגדה המערבית כפיקדון זמני בידי ירדן עד אשר "תשוחרר פלסטין כולה ותוחזר לבעליה החוקיים".
בדיונים אלה לא הייתה נציגות של ממשלת כל פלסטין, אך נכחה בהם נציגות של המוסד הערבי העליון, שניסתה למנוע את ההחלטה ונכשלה.
רוב תושבי הגדה המערבית הזדהו עם בית המלוכה ותמכו בסיפוח.
הם השתלבו במערכות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות של ממלכת ירדן.
המתנגדים העיקריים לסיפוח היו תומכיו של אמין אל-חוסייני, יריבו הפוליטי של המלך עבדאללה.
הכרזת הסיפוח זכתה להכרה רשמית מבריטניה, ולהכרה דה פקטו על ידי ארצות הברית, צרפת, פקיסטן ומדינות הליגה הערבית.
בריטניה הכירה מיד בסיפוח של הגדה המערבית: "ממשלת הוד מלכותו החליטה להעניק הכרה רשמית לאיחוד זה." עם זאת הבהירה בריטניה שהיא לא מכירה בסיפוח הירדני של מזרח ירושלים.
יחד עם ההכרה בסיפוח, הכירה בריטניה דה יורה במדינת ישראל.
ארצות הברית העבירה מסר לשגריר ירדן שבו נאמר כי היא מקבלת את העובדה בדבר ריבונות ירדן באזור, אולם נמנעה מלהצהיר על כך באופן רשמי.
במאי 1950, חודש לאחר הסיפוח, פרסמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת את ההצהרה המשולשת שבה הן מתחייבות לערוב לקיומו של סטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור.
בהצהרה זו נכללה הגדה המערבית בשטח ירדן.
בעמאן נתפסה הכרזה זו כשוות-ערך להכרה דה-יורה של צרפת וארצות-הברית בסיפוח.
פקיסטן הכירה בסיפוח באופן לא פורמלי.
במאמרים רבים נטען שפקיסטן הכירה דה יורה בסיפוח, אבל כנראה לא יצאה הודעה רשמית בנושא זה.
ההכרה של פקיסטן באה לידי ביטוי בביקור רשמי של המלך חוסיין בפקיסטן במרץ 1955.
חלק ממדינות הליגה הערבית (מצרים, ערב הסעודית, לבנון וסוריה) התנגדו בתחילה לסיפוח מאחר שראו אותו כהפרה של החלטה קודמת על "אחדות פלשתינה הערבית", ובדיון ב-15 במאי 1950 ביקשו לגרש את ירדן מהליגה.
עיראק ותימן תמכו בהודעת הסיפוח, והמדינאי העיראקי נורי א-סעיד שימש כמתווך בין המדינות בנושא זה.
ביוני 1950 הגיעו חברות הליגה לפשרה לפיה ירדן תתייחס לחלק הערבי של פלסטין כאל "שטח נאמנות" הנתון בידיה עד לפתרון השאלה הפלסטינית.
מדינות נוספות בעולם הכירו בפועל בסיפוח.
גם האו"ם נמנע מלגנות את הצהרת הסיפוח.
ממשלת ישראל פרסמה הודעה רשמית בה הובעה התנגדות לסיפוח.
לאחר מספר ימים התקבלה בכנסת החלטה דומה: "הכנסת רושמת לפניה את ההודעות של הממשלה בעניין הסיפוח, על הערעורים וההסתייגויות הכלולים בהם." חבר הכנסת חנן רובין ממפ"ם הגיש הצעת החלטה חריפה יותר, בה נאמר, בין השאר, שהסיפוח הירדני "מהווה פגיעה בשאיפתו ההיסטורית של העם היהודי להחזיר את שלמות הארץ...
מדינת ישראל לא תכיר ולא תשלים עם הסיפוח...
יש להגיש תלונה למועצת הביטחון של האו"ם." הצעה זו לא התקבלה.
ב-1948 מנתה האוכלוסייה בעבר הירדן כ-400,000 נפש, ובעקבות הסיפוח נוספו עליה כ-600,000 נפש.
מקרב ציבור הפליטים שבאוכלוסייה זו, כ-38% התיישבו בערים, 32% בכפרים וכ-30% במחנות הפליטים.
ניתוק האזור משאר חלקי ארץ ישראל המערבית גרר השפעה כלכלית חריפה על יהודה ושומרון.
הכלכלה בתקופה זו התבססה בעיקרה על חקלאות, שהתפרסה על כ־2,300 קמ"ר מעובדים ובה הועסקו כ־43% מכוח העבודה.
מגזר תעסוקה חשוב נוסף היה מגזר התיירות.
במגזר התעשייה הועסקו רק כ־15,000 איש, רובם בתעשייה זעירה.
המטבע החוקי היה הדינר הירדני.
מספר הפליטים הגבוה (כ-300,000) שהגיעו למקום ללא רכוש כמו גם אפשרויות התעסוקה המצומצמות הובילה לאבטלה משמעותית, שהובילה להגירה ניכרת לעבר הירדן המזרחי ולמדינות ערב.
במהלך שנות הכיבוש הירדני עמד שיעור גידול האוכלוסייה על שיעור נמוך של כ־1% לשנה, וזאת למרות גידול טבעי גבוה, בשל ההגירה השלילית החריפה.
הממשל הירדני נקט מדיניות של העדפת הגדה המזרחית על פני הגדה המערבית מבחינה כלכלית, ובין היתר עודד הגירת אוכלוסייה מהגדה המערבית לגדה המזרחית.
עקב מדיניות זו היגרו בין השנים 1949–1967 מאות אלפי פלסטינים מהגדה המערבית מזרחה.
הניתוק הפוליטי הוביל לניתוק תשתית החשמל באזור מתחנות הכוח של חברת החשמל בחיפה ובתל אביב, אליה התחברו ערים מרכזיות באזור בתקופת השלטון הבריטי, ומתחנת הכוח הירושלמית שסיפקה חשמל לאזור ירושלים, שנותרה באזור השליטה הישראלי.
במזרח ירושלים הוקמה תחנת כוח חדשה בשועפט בראשית שנות ה־50 על ידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, שסיפקה חשמל מתחנה זו גם לאזור בית לחם, רמאללה ויריחו.
בשאר הערים סופק חשמל על ידי מחלקת חשמל עירונית שפעלה במסגרת השלטון המקומי.
ייצור החשמל בתקופה זו נעשה באמצעות גנרטורים גדולים שהופעלו בדלק נוזלי, וסבלו מנצילות והספק נמוך, שהובילו לייצור חשמל בכמות נמוכה מהביקוש, ובמחיר גבוה בהשוואה לחשמל שיוצר בישראל ביחידות ייצור בטכנולוגיה קיטורית, לצד בעיות אמינות בזרם החשמל שסופק.
מאפיין זה הוביל לחדירה מוגבלת למדי של מוצרים חשמליים לאזור (כדוגמת מקרר חשמלי), ולקשיים ניכרים בפיתוח תעשייה שהתבססה על חשמל כמקור אנרגיה.
בתקופה זו לא היו באזור מוסדות להשכלה גבוהה.
ב־1967 תמותת התינוקות עמדה על כ־160 לאלף, תוחלת החיים עמדה על כ־49 שנים ומספר היישובים שחוברו למערכת אספקת מים מסודרת היה זעום.
השתלטות ירדן על הגדה המערבית הגדילה באופן משמעותי את החקלאות והתעשייה בממלכה.
למרות שטחה הקטן יחסית, היו בגדה המערבית כ-2,300 קמ"ר של שטחים חקלאיים, כמו בגדה המזרחית.
ענף התיירות שגשג, וכמו כן נפתחו בגדה 26 סניפים של 8 בנקים ערביים.
הדינר הירדני הפך להילך חוקי, ונשאר כך עד היום.
במלחמת ששת הימים ביוני 1967 איבדה ממלכת ירדן את הגדה המערבית, שלמרות הקיפה רק כ-7% משטח הממלכה, תרמה בין 35% ל-40% מהתוצר הלאומי הירדני, והייתה מקור לכ-90% מהכנסות המדינה במטבע חוץ (תיירות, מוסדות דת, וכספי העברות של עובדים פלסטינים מחוץ לירדן).
שטח "הגדה המערבית" חולק לשלושה פלכים, שנחלקו לנפות, תתי-נפות ומחוזות.
זו הייתה החלוקה המנהלית בשנת 1965:
ב־16 בספטמבר 1950 נכנס לתוקפו חוק לגבי החוק הנוהג שבתי הגדות של ממלכת ירדן.
על פי החוק, חוקים הנוהגים בשתי הגדות ימשיכו להתקיים במתכונתם עד ליצירת חקיקה רשמית חילופית על ידי הפרלמנט הירדני ובאישור מלך ירדן.
הליך איחוד החקיקה בשתי הגדות נמשך עד 1967, כאשר ב־5 ביוני 1967 עדיין נותרו חוקים שהיו בתוקף רק באחד מצדדי הירדן.
ב-20 ביולי 1951 נרצח המלך עבדאללה על ידי פלסטיני, בשעה שנכנס למסגד אל-אקצא על הר הבית בירושלים.
ב-16 בפברואר 1954 העניקה ירדן אזרחות ירדנית לפלסטינים שהתגוררו בה ושהיו בעלי אזרחות פלשתינאית לפני מאי 1948. בכך הייתה ירדן למדינה היחידה מבין מדינות ערב שהעניקה אזרחות לפליטים פלסטינים.
באפריל 1957 התקיימו מהומות אנטי-האשמיות ברחבי יהודה ושומרון, כחלק מניסיון הפיכה נרחב נגד השושלת ההאשמית.
בשלהי מרס 1959 העלתה מצרים בליגה הערבית את שאלת "הישות הפלסטינית", ובהמלצתה קראה מועצת הליגה לכנס ועידה ערבית בדרג גבוה, שתדון ב"ארגון מחדש של העם הפלסטיני", "כעם מאוחד" שיבחר את נציגיו.
במהלך זה ביקשה מצרים לפגוע במשטר הירדני, ששלט בריכוז הגדול ביותר של הפלסטינים.
ה"ארגון מחדש" ובחירת הנציגים, היו אמורים להפקיע מידי ירדן את זכות ייצוג הפלסטינים, שהמשטר ההאשמי טען לה.
בשלהי שנת 1959 הצטרף שליט עיראק, עבד אל-כרים קאסם, לתמיכה ב"יישות הפלסטינית".
הוא הציע לכונן "רפובליקה פלסטינית" שתשתרע על "כל אדמות פלסטין", שגזלו "שלושת הגנבים", ישראל, מצרים וירדן, אולם בשלב הראשון יש להקים אותה בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה.
נושא "היישות הפלסטינית" נדון במוסדות הבין-ערבים במשך השנים 1959–1961, בהן המשטר הירדני היה נתון להתקפה דו-חזיתית מצד מצרים ועיראק, שאיימה לקחת ממנו את הריבונות על הגדה המערבית.
בתגובה לכך, ביקשה ירדן להוכיח כי היא הנציגה הלגיטימית והאותנטית של הפלסטינים, ונקטה לשם כך בצעדים הפגנתיים.
כך למשל, המלך ושרי הממשלה הגבירו את תדירות ביקוריהם בגדה ובאוגוסט 1959 קיימו ישיבת ממשלה מיוחדת בירושלים.
חוסיין הצהיר כי "ירושלים היא בירתה השנייה של ירדן".
עמדתה של ירדן הייתה שכדי לפתור את "בעיית פלסטין", יש צורך בתוכנית פעולה מקיפה שתתקבל על דעת כל מדינות ערב.
חוסיין הביע את עמדתו כי זכותם של הפלסטינים להחליט על גורלם תמומש רק לאחר שחרור כל פלסטין.
סיסמת "הישות הפלסטינית" קיבלה תמיכה בקרב תושבי הגדה המערבית, ובעיקר במחנות הפליטים, אולם הייתה יותר בגדר ביטוי להלך רוח אופוזיציוני מאשר בסיס לפעולה שנועדה לכונן אוטונומיה או מדינה נפרדת מממלכת ירדן.
כאשר הרעיון התפשט, ניסו השלטונות להילחם בו באמצעות אימוץ הסיסמה "הישות הפלסטינית" וזיהויה עם השלטון ההאשמי – "ירדן היא 'הישות הפלסטינית'".
בפברואר 1960 הורחבה הזכות לקבלת אזרחות ירדנית לכל הערבים הפלסטינים.
ביולי 1962 פרסמה ממשלת ירדן בראשות וצפי א-תל "ספר לבן" בשאלה הפלסטינית, שהרעיון העיקרי שבו היה להפוך את ירדן למוקד של כוח צבאי ערבי שישיב את "הזכות הערבית האבודה בפלסטין", וזאת עקב הרכב אוכלוסייתה, הכוללת יותר ממיליון פלסטינים, גבולה הארוך עם ישראל, ושליטתה בחלק מפלסטין.
התכנית הדגישה כי כל הפעילויות הקשורות לשחרור פלסטין חייבות להיעשות דרך ירדן, שכן הישות הירדנית והפלסטינית הן למעשה ישות אחת, והביטוי המעשי לכך צריך להיות הקמת "הממלכה המאוחדת של פלסטין וירדן".
מדינות ערב דחו את התכנית.
באפריל 1963 נערכו בערי הממלכה הפגנות סוערות בדרישה שירדן תצטרף לאיחוד הפדרלי שהצהירו ב-17 באפריל מצרים, סוריה ועיראק על כוונתן לכונן (בעקבות הפיכת הבעת' בסוריה במרס 1963).
עיקר ההפגנות היו בערי הגדה המערבית, חברון, שכם וג'נין, כאשר האלימות ביותר היו בירושלים.
במהלך ניסיון הצבא והמשטרה לפזר את ההפגנות, הן הפכו למהומות אנטי-ממשלתיות.
לאור הידרדרות המצב ואבדן שליטה בירושלים ובשכם, נראה היה לישראל כי המשטר ההאשמי עומד ליפול בהפיכה בהשראה מצרית.
ישראל התכוננה להתערב צבאית בגדה, וראש הממשלה דוד בן-גוריון אף פנה לנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי בבקשה לערוב לגבולותיה של ישראל.
ירדן חששה כי ישראל עלולה לפלוש לגדה, והצבא הירדני דיכא את המהומות ביד קשה.
הרוחות נרגעו רק לאחר שבוע של מהומות.
בסוף מאי 1964 נערך במלון אינטרקונטיננטל (מלון שבע הקשתות) שעל הר הזיתים במזרח ירושלים כנס הקמתו של "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף).
בכנס אושרה "האמנה הלאומית הפלסטינית", מסמך היסוד של הארגון, ששללה את זכות קיומה של מדינת ישראל וקראה למאבק צבאי להפיכת פלסטין כולה למדינה ערבית.
עם זאת, סעיף 24 באמנה קבע כי לארגון לא תהיה ריבונות על הגדה המערבית, על רצועת עזה (תחת שלטון מצרים) ועל אזור אל-חמה (סוריה), כלומר, הארגון לא דרש לקבל לידיו את האזורים שהיו חלק מארץ ישראל המנדטורית ושעתה היו תחת שלטון מדינות ערביות.
לפיכך, באותו שלב "שחרור פלסטין" התייחס רק למדינת ישראל ולא לפלסטין כולה (אף על פי שסעיף אחר באמנה קבע כי פלסטין אינה ניתנת לחלוקה).
אחמד שוקיירי, ראש אש"ף, דרש לגייס את הפלסטינים בירדן ל"צבא השחרור הפלסטיני" ולהציב את יחידותיו בגדה המערבית.
כמו כן, הוא דרש לאמן את תושבי הגדה להתגוננות אזרחית ולהקים מחנות אימונים לנוער וסטודנטים.
מכלל דרישותיו עולה כי אש"ף ביקש לקבל לידיו סמכויות של ממשלה בגדה המערבית (גיוס ומיסוי), למעשה לקיים מדינה בתוך מדינה או להתחלק עם השלטון הירדני בריבונות בגדה.
ראש ממשלת ירדן דחה את רוב דרישותיו של שוקיירי.
היא קיבלה את רעיונותיו של אש"ף באשר ליישובי הגבול, לאימונים ולמחנות, אך דרשה כי כל נושא החימוש והאימון יהיה באחריותה, ואכן ביוני 1965 הושג הסכם, על פיו אש"ף היה אמור רק לממן את המיזם.
בשלהי שנת 1966 ובראשית שנת 1967 החל אש"ף בפעולות חבלה נגד מטרות ממשלתיות בירושלים ובעמאן.
הממשלה סגרה את משרדי אש"ף בירושלים ועצרה חלק מעובדיהם.
לקראת הבחירות בירדן ב-15 באפריל 1967, חשש המשטר מאובדן פופולריות בגדה המערבית עקב העימות עם אש"ף, ובמטרה להעביר בוחרים פלסטינים לתמיכה במועמדי הממשלה, הזמין חוסיין את המופתי לשעבר של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, לביקור בירדן, כדי שיהווה משקל-נגד למנהיג אש"ף אחמד שוקיירי.
אל-חוסייני נענה להזמנה ובמרס 1967 ביקר בירושלים לראשונה מאז 1937, אולם ביקורו לא מילא את ציפיותיו של חוסיין.
בתחילת יוני 1967, ערב מלחמת ששת הימים, נאלץ חוסיין להתפייס עם אש"ף, שחזר למשרדיו בירושלים.
קו הגבול בין ישראל לבין יהודה ושומרון כונה "הקו הירוק", וחלקו העובר בירושלים כונה "הקו העירוני".
קו הגבול הארוך, המפותל והקשה להגנה, יחד עם ניסיונם של פליטים פלסטינים לשוב למקומות מגוריהם, הוביל לתופעה רחבה של הסתננות, למטרת השתקעות מחודשת, למטרות גנבה ולמטרות טרור.
בעקבות אירועי טרור שבאו מיהודה ושומרון נערכו פעולות תגמול על ידי צה"ל, נגד יישובים ובסיסי צבא ומשטרה בגדה המערבית.
בשנים 1949–1956 שמר הלגיון הערבי על הגדה המערבית באמצעות מספר גדודים שרוכזו בגב ההר.
גם בשנות ה-50 דחה מפקד הלגיון ג'ון באגוט גלאב את הפצרות הפלסטינים להציב את חלקו הגדול של הלגיון בגדה ולפזרו לאורך הגבול.
במקום זאת, בשנת 1949–1950 הקים מטכ"ל הלגיון מיליציה של כפרי הספר בגדה.
גוף זה נקרא תחילה "משמר המולדת" ואחר כך שונה שמו ל"המשמר הלאומי".
תושבי הגדה ראו במשמר זה סימן למחויבותו של שלטון ממלכת ירדן להגן עליהם.
הלגיון גייס וחימש בנשק קל בין 8 ל-15 גברים בכל כפר בגדה.
ב-1950 נחקק חוק שירות חובה במשמר הלאומי לגברים בגיל 18–40, שיושם בהדרגה.
בשנת 1956 מנה המשמר 30,000 איש שאורגנו בגדודים אזוריים ואומנו על ידי סמלי הלגיון.
חיילי המשמר אמורים היו ללחום ביחידות הפשיטה של צה"ל.
כמו כן, ניתנה למשמר פקודה לבלום הסתננות לישראל.
ב-14 באוקטובר 1953 נערכה פעולת קיביה, בעקבות פיגוע שבו נרצחו בישראל אם ושני ילדיה.
כוח של יחידה 101 פעל כנגד הכפר קיביה וכפרים נוספים סביבו.
בפעולה נהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר, וכ-45 בתים פוצצו.
ב-10 בספטמבר 1956 ערכו חיילי הלגיון הערבי התקפה על חיילי צה"ל שהיו באימונים באזור בית גוברין.
בהתקפה נרצחו 8 עתודאים, סטודנטים לרפואה.
הירדנים גררו את גופותיהם אל מעבר לגבול והתעללו בהן.
למחרת נשלחו חיילי הצנחנים לפעולת תגמול ("מבצע יהונתן") במשטרת א-רהווה הסמוכה לעיר דאהרייה שבנפת חברון.
התחנה פוצצה ו-29 חיילים ירדנים נהרגו בפעולה.
אבדות הצנחנים היו הרוג אחד ומספר פצועים.
ב-23 בספטמבר 1956 הותקף, ביריות שנורו מעבר לגבול ירדן, קהל של חובבי ארכאולוגיה שנאסף לכנס לידיעת הארץ בקיבוץ רמת רחל.
מהירי נהרגו 4 מבאי הכנס ו-16 נפצעו.
בירדן השתררה בהלה וחרדה מפני פעולת תגמול ישראלית מסיבית.
שלטונות ירדן מיהרו לפרסם הודעה כי הירי בוצע על ידי "חייל מטורף".
בליל הושענא רבה תשי"ז - 25 בספטמבר 1956, פשטו הצנחנים על משטרת חוסאן שבנפת בית לחם.
לאחר קרב קשה פוצצה התחנה.
לירדנים היו 39 הרוגים, לצה"ל היו 10 הרוגים.
ב-10 באוקטובר 1956 נערך מבצע שומרון נגד משטרת קלקיליה, בתגובה לשני מעשי רצח בישראל שנעשו על ידי מחבלים שבאו מירדן.
18 לוחמי צה"ל נפלו במבצע.
בשנת 1958 הכריז דוד בן-גוריון כי ישראל לא תובעת לספח לעצמה את שטחי הגדה המערבית, אלא להפוך אותם לאזור מפורז.
להצעה זו קמו מספר מתנגדים, בהם יצחק גרינבוים.
ב-1965 החלה ירדן בפירוק "המשמר הלאומי" ובשיבוץ חלק מאנשיו בצבא הסדיר, וזאת מתוך כוונה למנוע המשך קיומו של כוח פלסטיני חמוש, מחשש שאש"ף ישתלט עליו ויגייס אותו לצרכיו.
ב-13 בנובמבר 1966 נערכה פעולת סמוע, בה פשט צה"ל על הכפר סמוע שמדרום לחברון, בעקבות פעולות חבלה שנעשו נגד מטרות ישראליות.
לירדנים נגרמו 18 הרוגים, ולצה"ל הרוג אחד.
במקביל לפעולה הקרקעית נערך קרב אוויר בין כשמונה מטוסי הוקר האנטר של חיל האוויר הירדני לבין ארבעה מטוסי מיראז' של חיל האוויר הישראלי.
פעולת סמוע גררה גלי הפגנות אנטי-ממשלתיות ומהומות קשות בגדה המערבית, שהביאו לסגירת משרדי אש"ף בירדן, והיוו נקודת מפנה ביחסו של המלך חוסיין לפלסטינים.
ב-7 ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, כבשו כוחות צה"ל את רוב ערי הגדה המערבית, ובהן מזרח ירושלים .
באותו יום הושלמה נסיגת הכוחות הירדניים מהגדה המערבית, והכוחות הישראליים תפסו את מלוא השטח של יהודה ושומרון עד נהר הירדן.
במהלך המלחמה נמלטה אוכלוסייה גדולה מהגדה המערבית לעבר הירדן המזרחי.
בעוד ששבוע אחרי תום המלחמה דיווחה ירדן על 100 אלף פליטים מהגדה המערבית, שנה מאוחר יותר עלה מספרם ל-350 אלף, מספר שכלל גם תושבים מרצועת עזה שישראל התירה להם לעבור לגדה המערבית וגם לירדן.
מעבר הפליטים לירדן הקטין את האוכלוסייה הכללית בגדה בכ־200,000 איש.
בספטמבר 1967 נערך מפקד אוכלוסין ביהודה ושומרון, בו נמנו 595,900 נפש (למעט תושבי ירושלים המזרחית).
ישראל סיפחה את מזרח ירושלים והעניקה מעמד תושבות לתושביו, בעוד שאר שטחי יהודה ושומרון נשארו תחת שליטה צבאית של צה"ל.
עם זאת, ישראל אפשרה מעבר תושבים וסחורה בין שני עברי הירדן במסגרת מדיניות הגשרים הפתוחים.
לאחר המלחמה, נתחזקה ההזדהות הלאומית הפלסטינית של הערבים תושבי יהודה ושומרון ונבלם תהליך ה"ירדניזציה".
לאחר מלחמת ששת הימים ישראל פעלה בהתאם לאמנת ז'נבה וכיבדה את החוק והמשפט הירדניים בשטחי הגדה המערבית, ובכך הכירה בדיעבד בסיפוח הירדני של שטחים אלה.
ממלכת ירדן והגדה המערבית לאחר 1967
מאז אובדן הגדה המערבית ב-1967, שאפה ממלכת ירדן להחזיר לעצמה את השליטה בה.
המלך חוסיין ראה באובדן הגדה כישלון אישי, שכן הוא איבד את השטח שסבו עבדאללה נאבק כל חייו להשיגו.
בעבור ההאשמים ירושלים הייתה תחליף לערי הקודש של האסלאם מכה ומדינה, שגזלו מהם הסעודים.
מנקודת מבטו של חוסיין, אובדן הגדה המערבית נטל ממנו את שתי ההצדקות העיקריות לתביעתו להמשיך ולייצג את הפלסטינים, שכן הוא כבר לא שלט על טריטוריה פלסטינית ולא על ריכוז אוכלוסייה פלסטינית.
כמו כן, קרוב ל-40% מתושבי הגדה המזרחית היו ממוצא פלסטיני, וחוסיין חשש שאובדן הגדה עלול לעורר אצלם תגובה שלילית כלפי השלטון ההאשמי ושאיפות האינטגרציה שלו.
לכן הגיע למסקנה כי החזרת הגדה המערבית לשלטונו עומדת בראש סדר העדיפויות של ירדן.
עד סוף שנת 1967 שהה חוסיין שלושה חודשים מחוץ לירדן.
הוא ערך תשעה מסעות, בהם ביקר ב-20 מדינות, נפגש עם ראשי מעצמות המערב, עם רוב מנהיגי מדינות ערב, וביקר לראשונה בברית המועצות, וכל זאת כדי לגייס את הגורמים הללו על מנת להביא לנסיגת ישראל מן הגדה המערבית.
לאחר מלחמת ששת הימים חידש המלך חוסיין את מגעיו החשאיים עם בכירים ישראלים, בתקווה להביא לנסיגה ישראלית מהגדה המערבית.
כתנאי להסדר מדיני דרש חוסיין נסיגה מכל השטחים, כולל מזרח ירושלים, שישראל כבר סיפחה, אולם ישראל הייתה נכונה אז להסכים לכל היותר לפשרה טריטוריאלית.
יתרה מכך, חוסיין הבהיר לישראלים כי גם אם יסכימו לכל תביעותיו הטריטוריאליות, לא יוכל לחתום על חוזה שלום נפרד, אלא יצטרך להמתין להצטרפותן או לברכתן של מדינות ערביות נוספות.
באוקטובר 1967 קמה בירדן ממשלה חדשה, שכללה לראשונה משרד לענייני דת ולמקומות הקדושים, ובראשו הועמד איש דת מהגדה המערבית.
המהלך כולו נועד להפגין את המשך הזיקה של ירדן לגדה ולמקומות הקדושים בתחומה ואת המשך ריבונותה עליה, או לפחות על תושביה.
הרצון להפגין את המשך הריבונות היה כרוך בהוצאות כספיות גדולות.
ירדן המשיכה לשלם משכורות וגמלאות לעובדי מדינה שהתגוררו בגדה, במיוחד לעובדי הממסד הדתי, והעניקה סיוע כספי לאישים וארגונים, בהם עיריות, במטרה לרכוש את נאמנותם, בתחילה כנגד ישראל, ולאחר מכן כנגד אש"ף.
המעורבות הירדנית התאפשרה בזכות "מדיניות הגשרים הפתוחים" שאימצה ישראל מיד אחרי המלחמה, בהובלת שר הביטחון משה דיין, שהתירה תנועת אנשים וסחורות בין הגדה המערבית לירדן כדי להקל על מצוקת תושבי הגדה ובמטרה לסייע לנורמליזציה וליציבות, בהתאם לגישתו של דיין, להניח לתושבים לחיות תוך התערבות ישראלית מינימלית.
בהמשך הקשר של ירדן עם אוכלוסיית יהודה ושומרון צידדו תומכי "האופציה הירדנית" בממשלת ישראל, שהעדיפו שהאוכלוסייה תהיה נאמנה לירדן ולא תתמוך באש"ף.
בסוף שנת 1971 הכריזה ישראל על עריכת בחירות לרשויות המקומיות ביהודה ושומרון, שעל פי החוק הירדני הגיע זמנן (הבחירות הקודמות נערכו בשנת 1963).
בהיעדר מסגרות פוליטיות, היוו העיריות את המנהיגות הפלסטינית המקומית.
ירדן התנגדה לקיום הבחירות, משום שחששה שראשי העיריות הנבחרים יקבלו למעשה מנדט מהבוחרים לייצגם, ואולי אף לנהל בשמם משא ומתן על הסדר מדיני ישירות עם ישראל.
לכן מיהר המלך חוסיין לפרסם תוכנית מדינית משלו, לפני קיום הבחירות.
במרס 1972 פרסם המלך חוסיין את תוכנית הפדרציה שלו לעת נסיגה של ישראל מהגדה המערבית.
על פי התכנית, ממלכת ירדן אמורה הייתה להפוך ל"ממלכה הערבית המאוחדת", שתהיה מורכבת משני חבלים אוטונומיים: חבל "ירדן", שיכלול את עבר הירדן, ובירתו תהיה עמאן, שתהיה גם בירת הממלכה כולה; וחבל "פלסטין" שבירתו ירושלים, ויכלול את הגדה המערבית ושטחים פלסטיניים אחרים שישוחררו ושתושביהם ירצו להצטרף אליו.
ראש המדינה יהיה המלך, ויהיו לה מוסדות מרכזיים, כאשר "מועצת האומה" תיבחר בבחירות ישירות ותימנה מספר שווה של נציגים מכל חבל.
בראש כל חבל יעמוד מושל מבני האזור, ממשלה, רשות מחוקקת ורשות שיפוטית, ושני החבלים ייהנו מאוטונומיה מלאה, מלבד בתחומים שבסמכות המלך והממשלה המרכזית: הביטחון, מדיניות החוץ והכלכלה.
בניגוד לסיפוח משנת 1950, עתה הבטיח המלך שוויון בניהול ענייני המדינה, תחת הכתר, ואוטונומיה מרבית על בסיס טריטוריאלי-לאומי, וגם זאת בניגוד לסיפוח בשנת 1950, אז נמחק המונח "פלסטין" לטובת שימוש בהגדרות "גדה מערבית" ו"גדה מזרחית" כמונחים גאוגרפיים טכניים, ללא ייחוד לאומי.
חוסיין הסכים למעשה להכיר בזהות הפלסטינית ממנה התעלם סבו עבדאללה.
משם הממלכה המוצעת גם הושמטו המילים "ירדנית" ו"האשמית", וזאת כדי שלא לכפות על הפלסטינים זהות לאומית ושושלתית שלא רצו בה.
אש"ף התנגד בתוקף לתוכנית, בטענה שהיא שוללת מן העם הפלסטיני את זכותו להגדרה עצמית ולעצמאות, ובטענה שכל הפלסטינים באשר הם, הם שצריכים להחליט אם לקבל הצעות כאלה, ולא רק תושבי הגדה המערבית.
אש"ף טען כי כל תוכנית שלא תעניק לפלסטינים ריבונות מלאה על אדמתם ואת זכות השיבה אליה, תחשב בגידה.
גם ממשלת ישראל דחתה את התכנית, והעולם הערבי התייחס אליה כאל קנוניה שנועדה להביא להסכם בין ירדן לישראל, ומצרים אף ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ירדן.
בסוף מרס 1972 ערכה ישראל את הבחירות לרשויות המקומיות בשומרון, ובראשית מאי נערכו הבחירות ביהודה.
בבחירות זכו במרבית המקומות מועמדים תומכי ירדן.
אחרי מלחמת יום הכיפורים (1973), הייתה ירדן נכונה להסכם הפרדת כוחות עם ישראל, וחוסיין הציע כי צה"ל ייסוג למרחק של 10 קילומטרים ממערב לנהר הירדן, אך יחזיק עמדות ביקורת על הגשרים, וגם ירדן תסיג את כוחותיה 10 קילומטרים ממזרח לנהר.
ישראל הייתה מעוניינת בהשפעה ובנוכחות ירדנית בגדה המערבית, אך בלי נסיגה ישראלית, ולכן הציעה בינואר 1974 מסדרון ירדני דרך יריחו לראמאללה ולשכם, שבאמצעותו תשלוט ירדן בתושבים הערבים.
אולם חוסיין דחה את הצעת המסדרון.
בוועידת רבאט באוקטובר 1974 טען חוסיין בנאומו כי עתיד הגדה המערבית צריך להידון רק אחרי שתוחזר לירדן, אז יחליטו תושביה על גורלם במשאל עם.
למרות זאת, קיבלה הוועידה החלטה המאשרת את זכותו של העם הפלסטיני לכונן שלטון לאומי עצמאי בהנהגת אש"ף, בהיותו נציגו הלגיטימי היחיד, בכל שטח פלסטיני שישוחרר.