tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, כבר בתקופה זו החלה האימפריה מאבדת משטחיה לטובת שכניה הסלג'וקים מדרום, ונאלצה לשלם להם מיסים, ולאחריהם למונגולים.
האימפריה של טרפזונטס הגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של (1297-1330), ולאחריה סבלה מחוסר יציבות פנימית וסדרה של התנקשויות ממנה לא התאוששה עוד.
שליט טרפזונטה (1390-1417) בא בברית עם טימור לנג, וגרף רווח מניצחונו של האחרון על העות'מאנים בקרב אנקרה בשנת 1402. בנו, השיא את בנותיו לאצילים אוע'וזים ממדינות שכנות וליוחנן השמיני פלאולוגוס.
ואולם כבר ב-1442 ניסו העות'מאנים בהנהגת מורט השני לכבוש לראשונה את טרבזון מן הים, ניסיון שכשל בשל תנאי מזג האוויר.
שליט מחוז אמסיה של האימפריה העות'מאנית ניסה את מזלו שוב ב-1456 ואף שלא הצליח לכבוש את העיר הוא לקח שבויים רבים ותפס רכוש.
בקיץ 1461 עלה מהמט השני על טרפזונטה בדרך היבשה, תוך שהוא כובש את סינופ ומאגף אותה ממזרח.
הוא הטיל על העיר מצור, עד שנכנעה לאחר כחודש, ביום 15 באוגוסט 1461. בכך בא סופה של האימפריה של טרפזונטס והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה והטריטוריה הביזנטית האחרונה בעולם.
עם נפילתה של קונסטנטינופול לידי הצלבנים בהנהגת ונציה ב-1204, קמו שלוש ישויות יווניות עצמאיות על הריסותיה של האימפריה הביזנטית - האימפריה של ניקאה במערב אסיה הקטנה, האימפריה של טרפזונטס בצפונה, ודספוטט אפירוס (Δεσποτάτο της Ηπείρου) לאורך חופו המזרחי של הים היוני.
תאודורוס הראשון לסקריס שהיה נשוי לבתו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס השלישי נמלט מקונסטנטינופול, וב-1206 הכריז על עצמו כ"קיסר ניקאה" וייסד את השושלת הלסקרנית.
האימפריה של ניקאה הייתה הגדולה מבין שלוש המדינות היורשות של האימפריה הביזנטית החרבה, והקרובה ביותר אל בירתה.
האימפריה הייתה מעורבת במאבקים מתמשכים ובבריתות שונות עם כל שכניה - האימפריה הלטינית, האימפריה של טרפזונטס, סולטנות רום הסלג'וקית שממזרח לה ועם הבולגרים, אך במהלך העשור השלישי של המאה ה-13 הצליח יוחנן השלישי, יורשו של תאודורוס, להרחיב את תחום שלטונו עד לים האגאי.
פלישת המונגולים לאסיה הקטנה ב-1242, הטיבה עם האימפריה וחיסלה את כוחם של הסלג'וקים אשר איימו עליה ממזרח ואף נגסו משטחה מיד לאחר הקמתה.
בנסיבות אלה יכלה האימפריה של ניקאה לרכז את מאמציה בכיבוש שטחיה של האימפריה הלטינית, ויוחנן השלישי התמיד בכך עד מותו ב-1245.
כיבוש קונסטנטינופול והקמתה המחודשת של האימפריה הביזנטית
ביולי 1261 חברה האימפריה של ניקאה לג'נובה ותקפה את העיר קונסטנטינופול עצמה לאחר תכנון מדוקדק ותוך שהיא מנצלת את היעדרו של רוב הצבא הלטיני.
היישות הקרויה "האימפריה של ניקאה" חדלה להתקיים בשמה זה, והאימפריה הביזנטית המחודשת הצליחה להחזיק מעמד עד כיבושה הסופי בידי העות'מאנים ב-1453.
הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" נועד לתאר את גודלה העצום של אימפריה המשתרעת על פני מקומות רבים בכדור הארץ, כך שבכל זמן נתון השמש זורחת לפחות באחד משטחיה.
הביטוי שימש במהלך השנים לתיאורן של שתי אימפריות: האימפריה הספרדית והאימפריה הבריטית.
הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" (ספרדית: El imperio en el que nunca se pone el sol) נאמר לראשונה במאה ה-16 על ידי קרל החמישי, מלך ספרד כדי לתאר את האימפריה הספרדית שלו: "בממלכתי השמש אינה שוקעת לעולם".
בתקופת מלכותו של קרלוס הייתה ספרד אימפריה עצומה שכללה את ממלכת קסטיליה ולאון (כולל האימפריה האמריקאית שלהן), ממלכת אראגון (כולל האימפריה הים-תיכונית שלה - סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה, וממלכת נאפולי), ארצות השפלה ועוד.
האימפריה הפכה גדולה עוד יותר בזמנו של פליפה השני, מלך ספרד, בנם של המלך קרלוס והמלכה איזבלה, בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
ב-1578 נערך במרוקו קרב אל-קסר אל-כביר, בו מצא סבשטיאו, מלך פורטוגל, את מותו.
כיוון שיורשו אנריקה היה כומר קתולי ועל כן ללא ילדים, נתגלו קשיים במציאתו של יורש צעיר לכתר הפורטוגזי, ובסופו של דבר, אחרי מות אנריקה בשנת 1580, הוכרז פליפה כמלך על פורטוגל, בנוסף לספרד, במסגרת שנקראה האיחוד האיברי.
פליפה שלט על האימפריה של אביו (מלבד האימפריה הרומית הקדושה) ועל כל האימפריה הפורטוגזית (ברזיל, ציילון, הודו הפורטוגזית, אפריקה הפורטוגזית, טימור, מקאו, מדיירה, האיים האזוריים ועוד).
גם הפיליפינים נכבשו בזמן כהונתו.
האיחוד הגדול בין שני הכתרים שרד רק עד שנת 1640, בזמנו של פליפה הרביעי מלך ספרד, כאשר פורטוגל חזרה לשושלתה המלכותית, בית ברגנסה.
במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה.
הגם שהמשפט אינו בשימוש עוד בפוליטיקה הבריטית, עד היום עוד לא שקעה השמש על שרידי האימפריה הבריטית - "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ו"ממלכות חבר העמים הבריטי" - שצ'ארלס השלישי עומד בראשן.
באלגברה ליניארית, האינוולוציה הסימפלקטית של מטריצות מסדר היא ההעתקה המוגדרת לפי , כאשר הם בלוקים בגודל במטריצה, ו- מסמן את המטריצה המשוחלפת של הבלוק .
האינוולוציה הסימפלקטית של אלגברת המטריצות היא אינוולוציה, כלומר, העתקה שומרת חיבור והופכת סדר בכפל, שהפעלתה פעמיים נותנת את העתקת הזהות.
בניגוד לאינוולוציה האורתוגונלית על , שבה מרחב המטריצות הסימטריות הוא ממימד ומימד מרחב המטריצות האנטי-סימטריות הוא מהמימד המשלים , באינוולוציה הסימפלקטית המצב הפוך.
כל אינוולוציה של אלגברה פשוטה מרכזית ההופכת להיות סימפלקטית לאחר הרחבת סקלרים לשדה פיצול, נקראת "אינוולוציה סימפלקטית".
לדוגמה, האינוולוציה הסטנדרטית של אלגברת קווטרניונים , המוגדרת לפי , היא סימפלקטית (משום שמימד האיברים הסימטריים הוא 1).
האינודונים (שם מדעי: Hyaenodontidae) היא משפחה נכחדת מסדרת הקראודונטים.
האינודונים היו טורפים גדולים דמויי צבוע (אם כי אין קשר טקסונומי ביניהם) וככל הנראה היו גם אוכלי נבלות.
האינודונים נכחדו ככל הנראה עקב שינויי האקלים ביבשת צפון אמריקה בה חיו.
בשנת 2015 הוחלט על פירוק משפחה זו לקבוצות קטנות יותר בתוך הקבוצה האינודונטה בסדרת הקראודונטים, לצד שלוש משפחות נוספות.
האימפריה הרוסית נכנסה למלחמת העולם הראשונה שלושה ימים לאחר פריצתה (1 באוגוסט 1914) כחברה בהסכמה המשולשת לצד צרפת ובריטניה נגד גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית ובהתאם להתחייבותה הפאן-סלאבית לגונן על סרביה מפני פלישת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הצבא הרוסי היה הגדול ביותר בעולם באותה עת ונחשב במדינות המערב כבעל עתודות כח אדם בלתי-מתכלות.
אולם, במהלך המלחמה, שהחלה בתנופה רוסית בחזית המזרחית, התברר שצבא האימפריה הרוסית בלתי מאומן, בעל פיקוד כושל ופערים לוגיסטיים ועד מהרה החל לספוג תבוסות.
לחיילים הרוסים היה חסר מזון, ציוד חורף ותחמושת.
במקביל לניהול המלחמה הכושל, התמוטטה כלכלת האימפריה, גברו חוסר היציבות הפוליטית והתסיסה החברתית מבית שהתפרצה במהפכת פברואר 1917 ומהפכת אוקטובר שהעלתה לשלטון את הבולשביקים.
ב-22 בדצמבר 1917 חתמה רוסיה הסובייטית על שביתת נשק עם מעצמות המרכז ויצאה למעשה מן המלחמה.
יציאתה הרשמית של רוסיה מן המלחמה התבצעה במסגרת חוזה ברסט-ליטובסק (3 במרץ 1918) שהביא לעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד.
הצבא הרוסי המיושן ספג תבוסה במלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20. הזעזוע גרם לתהליכי רפורמה בצבא המיושן, אך אלו נעצרו עקב ניסיונו של הצאר ניקולאי השני למתן מגמות מודרניזציה לאחר דיכוי מהפכת 1905. מינויו של ולדימיר סוכומלינוב השמרני והנרפה לשר המלחמה עצר את רפורמות.
סוכומלינוב, שהיה שר מושחת, לא השקיע בהצטיידות ואף לא ניצל את התקציב שהוקצה על ידי הדומה (הפרלמנט הרוסי).
הוא אף לא האמין בנשק מודרני אלא בהסתערות פרשים וכידונים.
כך למשל בעוד תקן הפגזים לתותח בצבאות המערב עמד ערב מלחמת העולם הראשונה על 2,000–3,000 פגזים לתותח עמד התקן הרוסי על 850 בלבד.
ערב המלחמה מונה הוקם פיקוד עליון לצבא ולצי (סטאבקה) ובראשו הועמד הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן.
היחסים בינו לבין שר המלחמה סוכומלינוב היו יחסי איבה וחוסר אמון.
עם זאת, האמין הצאר שהמלחמה תהיה קצרה ושתסיים בכיבוש או כיתור מהיר של ברלין והכנעת האימפריה הגרמנית ולכן לא ייחס חשיבות רבה ליחסים העכורים בפיקוד העליון.
בעקבות הכישלונות של הצבא בשדה הקרב בקיץ 1915 ניקולאי השני לקח על עצמו את הפיקוד העליון.
הוא היה בתפקיד זה עד למהפכת פברואר.
הברית המשולשת משנת 1882 בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה הותירו את האימפריה הרוסית בעמדה פגיעה, בזמן שתבוסתה של צרפת במלחמתה מול פרוסיה משנת 1870 הובילה לבידודה בזירה הדיפלומטית.
למרות ההבדלים בין צורות המשטר בשתי המדינות, צרפת הרפובליקנית ורוסיה האוטוקרטית, נוצר בין השתיים חיבור מהיר וחזק, במידה רבה בזכות המסורת הפרנקופילית הרוסית.
גישתו הידידותית של הצאר אלכסנדר השלישי כלפי צרפת והתקבלותו הלבבית בצרפת.
בשנת 1890 פקע הסכם הברית בין רוסיה לגרמניה אשר נחתם על ידי אוטו פון ביסמרק ב-1887. הקיסר הגרמני, וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק מתפקידו, לא הגיב לבקשות הרוסים לחדש את ההסכם.
בשנת 1892 נחתם הסכם סודי, הברית הצרפתית-רוסית, על פי אחד מסעיפי הברית הוסכם כי הברית הצרפתית-רוסית תתקיים כל עוד מתקיים ההסכם המשולש במרכז היבשת.
לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1907 התגבשה הסכמה בין בריטניה לרוסיה שהובילה להסכמה המשולשת, שנועדה לכתר את האימפריה הגרמנית משתי חזיתות.
רוסיה ציירה עצמה כמגנת העמים הסלאבים באשר הם.
אולם, עקב חולשתה עמדה מנגד בשנת 1909 בעת משבר בוסניה, כאשר האימפריה האוסטרו-הונגריה סיפחה בצעד חד-צדדי את בוסניה והרצגובינה.
אדישות זו לגורלם של סלאבים בבלקן עוררה זעם ציבורי ובוז.
הרצון לנקום את ההשפלה ולשקם את מעמדה כמעצמה סלאבית הוביל את הממשל הרוסי לתמיכה גלויה ובוטה בסלאבים בהמשך, במלחמת הבלקן הראשונה ובהשנייה.
בפרט הייתה האימפריה הרוסית ערבה לעצמאותה של סרביה.
ב-28 ביוני 1914 נרצח בסרייבו יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד.
חקירת ההתנקשות הובילה ללאומנים סרבים ולדרישה אוסטרית מסרביה שתסגיר את המתנקשים ושתאפשר לחוקרים אוסטרים לחקור את המחתרות הלאומניות בשטחה.
ב-23 ביולי הגישה אוסטרו-הונגריה אולטימטום לסרביה.
משזו לא השיבה תשובה משביעת רצון, הכריזה אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה.
באותו יום, ולמרות אזהרה גרמנית מפורשת, גייסה האימפריה הרוסית את צבאה והחלה לעבות את כוחותיה על הגבול האוסטרו-הונגרי.
ב-31 ביולי הגישה גרמניה, בת-בריתה של אוסטרו-הונגריה, אולטימטום לאימפריה הרוסית לפיו עליה לשוב ולדלל את כוחותיה, לעצור את הגיוס ולהצהיר הצהרה ברורה שאין בכוונתה לאיים על אוסטרו-הונגריה.
רוסיה לא השיבה דבר וב-1 באוגוסט בחמש אחרי הצהריים הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה, ב-6 באוגוסט הוכרז מצב מלחמה בין רוסיה ובין אוסטרו-הונגריה.
ב-15 באוגוסט נענתה יפן לבקשתה של בריטניה והכריזה מלחמה על גרמניה, צעד שאיפשר לאימפריה הרוסית לדלל מאוד את כוחותיה שהוצבו במזרח מול יפן ולהפנות את כל כוחה לחזית המערבית (מול גרמניה ואוסטריה).
הצאר ניקולאי ומשפחתו היו בעלי זיקה משפחתית ותרבותית לגרמניה.
רעייתו אלכסנדרה, נסיכת הסה הייתה גרמניה והאריסטוקרטיה הרוסית הייתה מלאה בבני אצולה ממוצא גרמני-בלטי.
לפיכך, לא שש הצאר להכריז מלחמה על גרמניה וניסה למשוך זמן ככל יכולתו.
עם זאת, הכרזת המלחמה הגרמנית עוררה רגשות אנטי-גרמניים עזים ורצון לכבוש את פרוסיה המזרחית ולהכניע את גרמניה על ידי כיבוש מהיר של בירתה, ברלין.
את המדינה, על כלל המעמדות והגישות שבה, שטף גל פטריוטיות מיליטריסטי (ג'ינגואיזם).
ב-31 באוגוסט שונה שמה של סנקט פטרבורג, בעל הצלצול הגרמני ל"פטרוגראד" הסלאבית.
ניקולאי ינושקביץ' שימש כראש המטה הכללי.
לא היה לו שום ניסיון פיקודי והוא מונה לתפקיד זה רק הודות לקשרים עם משפחת הצאר.
בהמשך, לאור אי-יכולתו לנהל את הלחימה, כבר בשנת 1915 הוא הועבר מתפקידו.
התוכנית הרוסית להכנעת גרמניה התבססה על תנועת מלקחיים מהירה משמאל ומימין לאגמים המזוריים, ולאחריהם תנועה שוטפת לברלין, מרחק של פחות מ-300 ק"מ משם.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית החלה לאחר שבועיים של גיוס והתארגנות, בלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט.
המכה הרוסית הונחתה עוד לפני תום מהלך הגיוס המלא (שעתיד היה לקחת למעלה מחודש) והפתיעה את הפיקוד הגרמני.
הרוסים הזדרזו לפתוח במכה נגד גרמניה מתוך הוקרת טובה לצרפת שקיימה את בריתה ותוך הענות להפצרות השגריר הצרפתי.
אולם, חיפזון זה היה בעוכרי ההתקפה הרוסית שזלזלה בלוגיסטיקה ויצאה לדרך לפני שניתן היה לתכנן צירי אספקה, להגביר את הייצור המלחמתי ולרכז ציוד תובלה מתאים.
עקב כך נוצר מחסור קריטי בתחמושת, מזון וחלפים וכן התעכבה העברת מברקי הפקודות ממוצב הפיקוד העורפי לחזית.
הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה הרוסית השנייה עליה פיקד אלכסנדר סמסונוב נעו בשני טורים, מצפון (לאורך חוף הים הבלטי) ומדרום לקו האגמים.
במהלך מתקפה זו עשו הרוסים שימוש חלוצי במטוסי סיור וקשר של חיל האוויר הרוסי הקיסרי.
הגרמנים הפנו את רוב צבאם לחזית צרפת והותירו רק ארמייה אחת להגנה מול העורף הרוסי, מתוך סברה שלרוסים ייקח זמן רב להתארגן.
הדוקטרינה הגרמנית הייתה לתקוף מיד ובכל העוצמה את הכוח הרוסי הראשון בו ייתקלו וכך לנצל עליונות מקומית, גם אם בזירה כולה הם מצויים בנחיתות.
בין 26 ל-30 באוגוסט השמידו הגרמנים את הארמייה הרוסית השנייה בקרב טננברג ובין 9 ל-14 בספטמבר השמידו גם את הארמייה הראשונה במסגרת הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בכך הסיגו הגרמנים את הכוחות הרוסיים משטחי פרוסיה המזרחית ובלמו את תנופת המתקפה הרוסית.
הפלישה הרוסית, על אף שהסתיימה בכישלון, סייעה רבות לצרפת.
היא הביאה להסטת גייסות מחזית המערב (כ-100,000 איש), אל חזית המזרח (אף כי גייסות אלו לא הגיעו בזמן כדי להשתתף בקרב) והיוותה את אחת הסטיות העיקריות מתוכנית שליפן הגרמנית שלא בוצעה כלשונה ולבסוף נופצה כליל בקרב על המארן שבעקבותיו נבלמה התנועה הגרמנית במערב.
בפברואר 1915 התקיים הקרב השני על האגמים המזוריים בו ניצחו הגרמנים והסיגו עוד את הרוסים.
מאז הייתה החזית הצפונית סטטית והתקיימה במתכונת של מלחמת חפירות.
בתוך ארבעה חודשי לחימה התרוקנו כליל מחסני הנשק והתחמושת של הצבא הרוסי.
כבר ביום ה-53 לאחר ההכרזה על גיוס כללי, ב-8 בספטמבר 1914 דיווח ניקולאי ניקולאייביץ' הבן לצאר כי קיים מחסור חמור מאוד בנשק וכי יש להאיץ את הבאת התחמושת וחימוש הצבא במהירות האפשרית ומשרד המלחמה, בראשות סוכומלינוב, מגלה אוזלת יד.
ההצטיידות הצבאית בוצעה בסופו של דבר בזכות ועדת הצבא של הדומה (הפרלמנט הרוסי) בראשות אלכסנדר גוצ'קוב.
בתוך כך, בראשית נובמבר 1914 הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה ומצרי הדרדנלים, המוצא היחיד של רוסיה לים התיכון נסגרו.
משלב זה רוסיה נותרה עם שני נמלים בלבד, ארכנגלסק בצפון, החסום על ידי קרח שישה חודשים בשנה וולדיווסטוק בירכתי סיביר, 13,000 ק"מ מהחזית.
מנקודה זו ירד היצוא של רוסיה ב-98% והיבוא שלה ירד ב-95%, דבר שהוביל בסופו של דבר להתמוטטותה הכלכלית.
מול אוסטרו-הונגריה היה לרוסים ערב המלחמה מודיעין צבאי מעולה, פרי הפעלת המרגל קולונל אלפרד רדל, קצין מטה ששירת בפראג והעביר לרוסים את תוכניות הפיקוד האוסטרו-הונגרי.
הוודעות דבר מסירת תוכנית המתקפה האוסטרו-הונגרית פחות משנה לפני המלחמה לא איפשרה לפיקוד האוסטרו-הונגרי להכין תוכנית חליפית והפכה את עמדתו בחזית מול רוסיה למתגוננת.
בסמוך למתקפה במזרח פרוסיה פתחה האימפריה הרוסית במתקפה רחבת היקף ב-18 באוגוסט בחזיתה הדרום-מערבית באזור גליציה, הגובל באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הרוסים תקפו בכח בן כ-1.2 מיליון חיילים בחמש ארמיות, נגדם עמדו ארבע ארמיות אוסטרו-הונגריות ובהן כמיליון חיילים.
שני הצבאות נתמכו במאות כלי ארטילריה ומקלעים רבים.
הקרב הסתיים ב-26 באוגוסט בתבוסה מוחצת של האוסטרו-הונגרים ובכיבוש רצועה של כ-100–150 ק"מ מן הגבול אל תוך הרי הקרפטים על ידי הרוסים.
החדירה העמוקה ביותר אל מעבר לקרפטים הושגה על ידי הארמייה השמינית בראשות הגנרל אלכסיי ברוסילוב שמונה למפקד החזית הדרום-מערבית הרוסית.
סיום מתקפה זו היה בכיבוש פשמישל שהושלם ב-22 במרץ 1915, לאחר מצור של 133 יום ופתח בכך את הדרך להונגריה.
הרוסים לא הצליחו אמנם להביס את הצבא האוסטרו-הונגרי כליל אך הצליחו להגיע להצלחה משמעותית ובמידה מסוימת לאזן את התבוסה שנחלו באזור פרוסיה המזרחית.
יותר לא נלחמה אוסטרו-הונגריה בחזית המזרחית לבדה אלא רק בסיוע גרמני.
ההצלחה רוסית בקרב איפשרה לסרביה להמשיך בלחימה עד לשנת 1915. השליטה הרוסית בשטחים שנכבשו נמשכה כ-9 חודשים, עד לקיץ 1915.
חודשיים לאחר נפילת פשמישל, החלו צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה במתקפת גורליצה-טרנוב שנועדה למוטט את הצבא הרוסי בגליציה, להסיגו לאחור ולבטל את ההצלחה הרוסית.
הכוח הגרמני-אוסטרי כלל 13 ארמיות והכוח הרוסי 9 בלבד.
המתקפה התחילה ב-1 במאי 1915 בסביבות הערים גורליצה וטרנוב, דרומית-מזרחית לקרקוב ומכאן שמה.
ב-3 ביוני 1915 נכבש מחדש מבצר פשמישל והארמייה הרוסית השלישית התמוטטה כליל.
ב-17 ביוני נכבשה למברג ולמחרת חצה כח גרמני מזרחה את נהר הדנייסטר.
מצבו של הצבא הרוסי היה בכי רע, קווי האספקה היו ארוכים, ציוד החיילים וחימושם היה דל והמורל וכושר הלחימה שלהם בשלב זה היו נמוכים.
על הקשיים האובייקטיביים העיבה גם העובדה שרוחב מסילות הרכבת הרוסיות היה שונה מן התקן האירופאי, דבר שלא איפשר העברה מהירה של רכבות מפנים רוסיה אל החזית.
הפיקוד העליון (הסטאבקה) הבין שהכוחות לא יוכלו להילחם והורה, לפיכך, על נסיגה מבוקרת.
ב-4 באוגוסט כבשו הגרמנים את פולין הקונגרסאית ולאחר מספר ימים היה מצב הגבול בין האימפריה הרוסית לבין פרוסיה המזרחית כפי שהיה בראשית המלחמה.
ב-19 בספטמבר נכבשה וילנה, בסיוע הפגזה גרמנית מן הים.
בשלב זה, לאחר נסיגה של כ-700 ק"מ, נעצרה ההתקדמות הגרמנית וקו החזית המזרחית התייצב מן הים הבלטי בצפון ועד גבול רומניה בדרום (קו ריגה-דווינסק-ברנוביץ'-פינסק-דובנו-טרנופול).
אף על פי שהנסיגה הייתה מהלך מחושב, תוצאותיה מבחינה כלכלית, חברתית ומורלית ברוסיה היו קשות.
אובדן השטחים הטיל עומס כלכלי מכיוון שמקורות יצור ואספקה של תוצרת תעשייתית וחקלאית ננטשו.
נוסף לכך נאלצו להתמודד עם זרם של כ-1.5 מיליון פליטים שברחו מזרחה מפחד הכוח הגרמני.
נוסף על כך, עליונות הצי הגרמני בים הבלטי הגבילה מאוד העברת סחורות מאירופה וגרמה למחסור בעורף בכלל ובבירה בפרט.
ביוני אולץ שר המלחמה הכושל סוכומלינוב להתפטר וב-21 באוגוסט פיטר הצאר ניקולאי את בן-דודו, ניקולאי ניקולאייביץ' הבן, מהפיקוד העליון על הצבא והצי ונטל את הפיקוד העליון על עצמו (ניקולאי ניקולאייביץ' מונה למפקד חזית הקווקז.
מאותה עת התערערה מאוד היציבות הפוליטית ובשנה וחצי שלאחר מכן התחלפו בזה אחר זה שלושה ראשי ממשלה ושני שרי מלחמה.
בהיעדרו של הצאר שיצא לחזית, כיהנה רעייתו, הצאריצה אלכסנדרה כנציגת המלוכה הבכירה בבירה.
עוד לפני כן ניהלה אלכסנדרה את חצר השלטון בצוותא עם יועצה המסתורי רספוטין ושניהם היו שנואים הן על האצולה והן על העם.
בניגוד לתכנון הברית בין צרפת לרוסיה, לא הצליחה האימפריה הרוסית להעסיק כוחות גרמניים מספקים בחזית המזרחית וכך יכלו הגרמנים להטיל כמעט את כל כובד משקלם על צרפת במערב.
ב-16 באפריל 1916 פיקד הצאר ניקולאי על מתקפה גדולה להצלת הכבוד הרוסי ועל מנת לסייע לצרפת, בה התחולל קרב ורדן העקוב מדם, באמצעות הטרדת הגרמנים ממזרח.
הוא החליט לרכז את המתקפה באגם נארוץ' בצפון-מערב בלארוס, שם הייתה עדיפות לכאורה ל-350,000 חיילים רוסים, בפיקודו של מפקד החזית הצפונית, אלכסיי קורופטקין, מול 75,000 גרמנים.
הרוסים התחילו בהפגזה ארטילרית כבדה שנמשכה כיומיים ולאחר מכן הסתערו על קווי הגרמנים המחופרים והושמדו באמצעות מכונות היריה של הגרמנים.
ההתקפה כשלה בכל מטרותיה וסתמה את הגולל על התקפות רוסיות מול הקו הגרמני המבוצר בצפון.
המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית נערכה בשטח אוקראינה בין ה-4 ביוני עד ה-20 בספטמבר 1916. המתקפה נקראה על שם הגנרל אלכסיי ברוסילוב, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם ותכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחתה.
ברוסילוב הפעיל לראשונה את הטקטיקה של חיילי סער ביחידות קטנות, שחדרו בנקודות חלשות רבות של הגנת האוסטרו-הונגרים ואיפשרו אחר כך לארבע הארמיות שלו להתקדם.
ב-4 ביוני 1916 פתח ברוסילוב בהרעשה ארטילרית קצרה ומדויקת לאורך 480 ק"מ.
ב-8 ביוני כבשו הרוסים את לוצק ושבו כ-200,000 חיילים אוסטרו-הונגרים בהמשך נכבשה גליציה ובוקובינה ובהן הערים לוצק, ברודי וצ'רנוביץ.
ההתקפה הצליחה בפעם הראשונה לנקז כוחות גרמנים-אוסטרים משמעותיים לחזית המזרחית.
הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף נאלץ לעצור את המתקפה בחזית האיטלקית (קרב אסיאגו) ולשלוח כוחות לחזית המזרחית ופאול פון הינדנבורג, המפקד הגרמני של החזית המזרחית שינע כוחות מחזית ורדן.
ב-24 ביולי 1916 פתח הגנרל הגרמני אלכסנדר פון לינסינגן בקרב קובל והצליח לעצור את הרוסים ולגרום להם אבדות כבדות.
ב-20 בספטמבר הגיע ברוסילוב למרגלות הרי הקרפטים, אבל בעיות לוגיסטיות ואבדות כבדות אילצו אותו להפסיק את המתקפה ולהתחפר.
למרות שבעלות בריתה של רוסיה ניסו לסייע לה ואף העבירו תחמושת דרך נמל מורמנסק, שנבנה במיוחד לצורך זה, היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
בקרב הקצונה הרוסית התגבשה הדעה שבעלות בריתה של רוסיה הפקירו אותה, בעוד הם מקריבים עצמם על מנת לשחרר את הלחץ מחזית המערב.
לאחר שמתקפת ברוסילוב נעצרה נפוצו שמעות על כך שראש הממשלה ושר חוץ, בוריס שטורמר מקדם שיחות עם גרמנים על הפסקת אש.
בתחילת נובמבר האשים פאבל מיליוקוב בישיבות הדומה את הקיסרית (הצאריצה) אלכסנדרה ואת שטורמר (שניהם ממוצא גרמני) בפעילות נגד המדינה לטובת חתימת הסכם שלום נפרד עם האימפריה הגרמנית.
הצאר הבין שלא ניתן להמשיך עם הממשלה בראשות שטורמר לאור ההתנגדות העזה בקרב הציבור הרחב וב-20 בנובמבר פוטר שטורמר מכל תפקידיו בממשל.
בדצמבר רצחו קצינים רוסים את רספוטין, יועצה רב ההשפעה של הצאריצה.
רוסיה במלחמה תחת ממשלת המעבר
עד ינואר 1917 נמנו בצבא הרוסי כשישה מיליון פצועים, שבויים ונעדרים.
תנופת ההתקפה נעצרה ועל אף הצנזורה הצבאית הגיעו לעורף ידיעות מטרידות על מחסור חמור בציוד ובתחמושת, על קצינים בלתי כשירים וגנרלים מסואבים.
העורף סבל מחסור חמור שגרר רעב ומחלות.
היותו של הצאר עצמו המפקד העליון של הצבא הגבירה ומיקדה את הזעם הציבורי נגדו ונגד שלטון החצר שלו.
האצבעות המאשימות בנוגע לתבוסות, למחסור ולכישלונות הפיקודיים הופנו בראש ובראשונה לשלטון המושחת שלפני המלחמה ולתפקודו הכושל במהלכה.
בפטרוגרד ובשאר הערים הגדולות היה חורף 1916/1917 חורף של רעב ומחסור.
תשתיות הרוסות, מחסור בכוח אדם בשדות ובבתי החרושת האזרחיים, זרם פליטים וליקויים שלטוניים הובילו לפגיעה בעורף ולחוסר שקט בערים בהן שלט שלטון חירום צבאי.
ב-7 במרץ (22 בפברואר לפי הלוח היוליאני) פרצה שביתה בבית החרושת פוטילוב בפטרוגרד, דיכוי השביתה גרר הפגנות.
על אף יומיים של הפגנות המונים ופקודות מפורשות, סירב השלטון הצבאי בעיר לדכאן בכוח.
לאחר חמישה ימים הצהירו חברי הדומה בארמון טבריצ'סקי שהם מסרבים לצו הקיסרי, שניתן בסמכות הצאר ששהה בחזית וקרא לפיזור הפרלמנט.
למחרת הצטרף למרד גם הצבא, כאשר חיילי חיל המצב הצטרפו למפגינים ופתחו את שערי מחסני הנשק בפני הפועלים.
ב-12 במרץ הוכרז על הקמת סובייט פטרוגרד, יומיים לאחר מכן הכריז סגן ראש הסובייט, אלכסנדר קרנסקי על הכפפת הצבא לסובייט.
ב-15 במרץ הוקמה ממשלת המעבר של הרפובליקה הרוסית בראשות גאורגי לבוב הליברלי והצאר ניקולאי מסר את התפטרותו בעודו נוסע ברכבת מן החזית (למעשה העביר את הסמכויות לאחיו מיכאיל, שהעבירן לסובייט).
הסובייט השיב את ניקולאי ניקולאייביץ' הבן לראשות הסטאבקה (הפיקוד העליון) ומינה את אלכסנדר גוצ'קוב לשר המלחמה.
באפריל מונה מיכאיל אלכסייב למפקד העליון של הצבא.
לשר החוץ התמנה פאבל מיליוקוב, שהרגיע את בעלות בריתה של רוסיה בהודיעו שארצו ממשיכה להיות מחויבת לבריתות שכרתה ושעל אף חילופי השלטון אין לה כל כוונה לפרוש מהמלחמה.
עקב חוסר האמון והיכולת שהפגינה הקצונה, עבר הצבא שינוי מכריע כאשר הוקמו ביחידותיו ועדי חיילים שזכותם הייתה להתנגד לפקודות.
באפריל הגיע לנין, מנהיג הבולשביקים, ששהה בגלות בשווייץ והתנגד למלחמה, להסכם עם ממשלת גרמניה לפיה יותר לו ולקבוצת סוציאליסטים לנסוע דרך שטחי גרמניה בקרון רכבת חתום אל תחנת פינלנד שבפטרוגרד.
ההיתר ניתן מתוך תקווה גרמנית שתסיסה ברוסיה תחליש אותה ושאם הבולשביקים יתפסו את השלטון תוכל גרמניה להגיע עמם להסכם שלום נפרד ונוח.
מתקפת יוני, משבר יולי ופרשת קורנילוב
במאי 1917, עקב הצהרתו המיליטריסטית של שר החוץ מיליוקוב, לפיה על רוסיה להמשיך ולהילחם כנגד גרמניה עד הניצחון, פרצו הפגנות ברחבי המדינה, בהם הפגנת 100,000 פועלים וחיילים בפטרוגרד בסיסמה "די למלחמה!".
ביולי עלה מספר המפגינים בבירה נגד המלחמה לחצי מיליון.
בין 29 ביוני ל-15 ביולי 1917 הוצאה לפועל ההתקפה הגדולה האחרונה של רוסיה במלחמה, באזור גליציה.
במתקפה השתתפו ארבע ארמיות של הצבא הרוסי ויחידות של צבא רומניה.
ראשית ההתקפה באוקראינה בראשותו של לאוור קורנילוב, נחלה הצלחה, אך כעבור מספר ימי לחימה החלו הארמיות הרוסיות לסגת מפני כוחות גרמנים-אוסטריים נחותים מהם מספרית.
ההתקפה הסתיימה באמצע יולי בתבוסה רוסית.
בעקבות התבוסה פרץ מרד שהובל על ידי אנרכיסטים ובולשביקים בראשות פיודור רסקולניקוב, יעקב סברדלוב, לאון טרוצקי, גרגורי זינובייב ולנין, שנודע כ"משבר יולי".
המרד דוכא כעבור מספר ימים.
מנהיגי המרד הוקעו כבוגדים ונמלטו לפינלנד לפני שנעצרו.
הממשלה הזמנית סבלה טלטלה, רוב השרים הוחלפו ואלכסנדר קרנסקי התמנה ליו"ר מועצת השרים ושר הצבא והצי.
בספטמבר החליט המפקד העליון, הגנרל קורנילוב, לאכוף סדר על הבירה, שנשלטה לדעתו על ידי הבולשביקים, שאינם אלא משתפי פעולה של הגרמנים (קרנסקי, ראש ממשלת רוסיה העריך כי ייתכן שקורנילוב הונע על ידי בריטניה).
באירוע, שנקרא פרשת קורנילוב, הורה המפקד העליון לחיל המצב, בסיוע גיס פרשים, להשתלט על עיר הבירה.
ראש הממשלה קרנסקי נדהם מההתפתחות ונאלץ להשתמש בכוחות שהשתייכו לגווארדיה האדומה הבולשביקית נגד חייליו של קורנילוב.
קרנסקי הצליח לעצור את המתקפה ושלח את המעורבים בה למאסר.
הפעולה החלישה מאוד את קרנסקי והעלתה את קרנם של הבולשביקים בעיני הפועלים.
ב-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני, 7 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני), הובילה המפלגה הבולשביקית בראשות מנהיגה לנין, את המהפכנים הקומוניסטים והסוציאלסטים למרד, כמעט ללא שפיכות דמים בפטרוגרד, נגד הממשלה הזמנית החלשה של קרנסקי.
באותו זמן התכנס בעיר הקונגרס השני של המועצות (הסובייטים) כאשר מתוך 649 הצירים הנבחרים שבו, 390 היו בולשביקים וקרוב ל-100 השתייכו לאגף השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, שתמכו גם הם בהפלת ממשלתו של קרנסקי.
עם נפילת ארמון החורף, הוציא הקונגרס צו שהעביר כוח אל הסובייטים נבחרי הפועלים, החיילים והאיכרים, על מנת לאשר את המהפכה.
ביום שלאחר מכן בחרו הסובייטים את "מועצת ממוני העם" והעבירו את הצו על השלום, שתבע את יציאתה המיידית של רוסיה מהמלחמה וכינון מיידי של שלום דמוקרטי וצודק.
המנשר קרא ל"אחינו הגרמנים-אוסטרים" (הפרולטרים) להניח את הנשק כיוון שהאויב האמיתי הוא האויב המשותף לכל פועלי העולם - הקפיטליזם המנצל.
במקביל החלו מאות חיילים וקצינים רוסים יוצאים ללא נשק מן החפירות לכל אורך החזית והחלו לשוחח ולהחליף מתנות עם החיילים הגרמנים שניצבו מולם.
כחודש לאחר הוצאת הצו, ב-15 בדצמבר (גרגוריאני), נחתם הסכם שביתת הנשק בין רוסיה למעצמות המרכז, יום לאחר מכן נחתם הסכם שביתת נשק גם בין גרמניה לרומניה ועשרה ימים מאוחר יותר נחתם הסכם שביתת נשק כולל בחזית המזרחית.
ב-22 בדצמבר החלו שיחות שלום בברסט ליטובסק.
ראש המשלחת הרוסית היה אדולף יופה שהציע שלום ללא ויתור רוסי על טריטוריות או תשלום פיצויים, הצעה שנדחתה מכל וכל על ידי הגרמנים, האוסטרים ונציגי האימפריה העות'מאנית.
בינואר 1918 פרסם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את ארבע עשרה הנקודות שצריך לקיים הסכם שלום.
ב-10 בפברואר 1918, לאחר כישלון סבב שיחות השלום, פרסם לאון טרוצקי הצהרת אי-לוחמה חד-צדדית עם מעצמות המרכז בבחינת "לא מלחמה ולא שלום".
האימפריה הגרמנית הגיבה בהתקפת פתע בניסיון להשיג הישגים טריטוריאליים של הרגע האחרון וללחוץ על הרוסים במשא ומתן, כוחותיה כבשו את פסקוב והתקדמו לתוך בלארוס ואוקראינה והגיעו עד פטרוגרד, תוך שאניות הצי הגרמני במפרץ הפיני מאיימות עליה.
בתנאים קשים אלה נאלצה רוסיה להתמודד עם סבב שיחות נוסף, מתוך מעמד מאוים ונחות בהרבה.
ב-3 במרץ חתמה רוסיה על הסכם כניעה משפיל ומבזה עם מעצמות המרכז.
רוסיה נאלצה לוותר על פינלנד, אוקראינה, בלארוס, פולין והמדינות הבלטיות, וכן למסור לאימפריה העות'מאנית את כל השטחים שכבשה ממנה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ובייחוד את ארדהאן, קארס ובתומי.
רוסיה איבדה מאות אלפי קמ"ר בהם התגוררו כ-56 מיליון תושבים (כשליש מאוכלוסיית המדינה).
הצי הבלטי אולץ לעזוב את בסיסיו במפרץ הפיני ולסגת מזרחה.
הצי הרוסי בים השחור הועבר לבעלות גרמנית.
ב-27 באוגוסט נחתם בברלין הסכם לפיו רוסיה תשלם לגרמניה פיצויים בסך 6 מיליארד מרק.
ההסכם הופר במאי 1918 עם פלישת האימפריה העות'מאנית לארמניה, אך החזיק מעמד מול גרמניה עד חתימת הסכם רפאלו שביטל אותו והסדיר את יחסי ברית המועצות עם רפובליקת ויימאר.
עם היוודע דבר ההסכם ברוסיה, בימי מלחמת אזרחים, הוא נתפס ככניעה של הבולשביקים.
המדינות הבלטיות, אוקראינה ופינלנד הפכו לבסיסי התנגדות לבולשביקים ובסיסים של הצבא הלבן.
כוחות מלוכניים אף חברו לגרמנים ששלטו להלכה בטריטוריות אלה, על מנת למגר את השלטון הבולשביקי.
התערבות מדינות ההסכמה ברוסיה לאחר הסכם ברסט-ליטובסק
למדינות ההסכמה היה אינטרס לשמר את החזית המזרחית כנגד גרמניה.
לפיכך פעלו בריטניה וצרפת בסכסוך הפנים-רוסי כנגד הבולשביקים ולצד מצדדי המשטר הישן.
משך זמן מה, ובחזיתות הסמוכות לכוחות של מעצמות המרכז, פעל גם השלטון הסובייטי – שגם הוא לא שש לאפשרות של חדירת צבאות מעצמות המרכז לשטחים רוסיים – למען אותה מטרה, כתף אל כתף עם חילות המשלוח של מדינות ההסכמה, ועל כל פנים, לא התייצב כנגדן.
מיד לאחר הסכם ברסט-ליטובסק נחתו חיילים גרמנים בפינלנד.
מדינות ההסכמה חששו לנפילת נמלי מורמונסק וארכנגלסק לידי הגרמנים ושיגרו לאזור חיילים מארצות הברית, בריטניה, קנדה, איטליה וסרביה על מנת להגן עליהן.
הכוחות המערביים ביקשו להמשיך ולהחזיק בנמלים האסטרטגיים גם לאחר סיום המלחמה, אך נהדפו לאחר מתקפה של הצבא האדום ב-1919.
אחת מפעולות ההסכמה בשלב הייתה חילוץ הלגיון הצ'כוסלובקי, על מנת שיוכל להילחם לצד מדינות ההסכמה.
היה זה צבא של שבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי הרוסי עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה, ושניאותו להילחם למען מדינות ההסכמה.
השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה התוכנית התקדמה בקושי ולא נשלמה עד סיום המלחמה.
ביומה האחרון של 1917 נחת בוולדיווסטוק שבמזרח סיביר כוח בריטי-אמריקאי-יפני משולב, בתואנה של הגנה על אינטרסים אמריקאים, בריטים ויפנים באזור מזרח סיביר.
באוגוסט 1918 הצטרף כוח המשימה האמריקני בסיביר.
הכוחות חברו ללגיון הצ'כוסלוסקי, אך נותרו בשטח גם לאחר סיום המלחמה וסייעו לכוחות אנטי-בולשביקים במהלך מלחמת האזרחים.
כוחות משולבים בריטים וצרפתים, שהסתייעו בבעלי אינטרסים מקומיים ושבויי מלחמה משוחררים פעלו גם בקווקז ופרס, באוקראינה ובמרכז אסיה, במטרה לחדור לשטחים אותם פינתה רוסיה ולמנוע את נפילתם בידי מעצמות המרכז מחד והקומוניסטים מאידך.
קרבות האימפריה הרוסית בחזיתות המשנה
ב-29 באוקטובר 1914 הפגיזו אניות הצי הגרמני הקיסרי בחסות עות'מאנית את נמלי אודסה וסבסטופול שבים השחור, ללא הכרזת מלחמה רשמית.
הרוסים הגיבו במתקפה קרקעית של ארמיית הקווקז המצומצמת ששהתה בחזית זו, שמחצית מחייליה (כ-50,000) הועברו לסיוע בקרבות בפרוסיה המזרחית.
ב-2 בנובמבר הכריזה רוסיה רשמית על מלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
בין דצמבר 1914 לקיץ 1915 כבשו הרוסים בפיקודו של ניקולאי יודניץ' שטחים ברצועה של 100–150 ק"מ בצפון-מזרח אנטוליה, בסיוע ארמנים מקומיים ברצועה מימת ואן בדרום-מזרח עד קו קפריקאי (Köprüköy)-הים השחור בצפון-מערב.
הקרב המרכזי בגזרה היה קרב סריקמיש (22 בדצמבר 1914 - 17 בינואר 1915) שהסתיים בניצחון רוסי.
עקב התבוסה בקרב זה האשים שר המלחמה העות'מאני, אנוור פאשה, את הארמנים בסיוע לרוסים, דבר שהוביל לרצח העם הארמני.
לרוסים, המיומנים בלוחמת חורף, היה יתרון בשטח זה ובעונת השנה.
יתרון נוסף של הרוסים היה דילול כוחות עות'מאניים בגזרה עקב העברתם למערכת גליפולי.
הרוסים המתינו לחורף הבא על מנת לשוב ולתקוף.
החל מינואר 1916 ובמהלך החורף התקדמו הרוסים בכוח עיקרי שנע דרום-מערבה לאורך חופי הים השחור.
בראשית מרץ, לאחר הצלחתם במתקפת ארזורום, כבשו הרוסים את העיר המרכזית ארזורום ובאפריל נכבשה טרבזון.
הכוח הרוסי החודר ביותר הגיע בהמשך אפריל עד ביטליס, אך נסוג.
מתקפת 1916 בחזית הקווקז הסתיימה וקו הגבול בין המעצמות נותר סטטי עד סיום המלחמה.
על אף שהצבא הרוסי נחלש מאוד עקב מאורעות 1917 ברוסיה, גם הצבא העות'מאני נשחק בכל חזיתותיו, כך התחפרו זה מול זה שני צבאות מותשים, חסרי אספקה ותחמושת, ברמת תברואה נמוכה ביותר ובעלי מורל נמוך.
הכוחות היחידים שהמשיכו לנסות ולזנב בצבא העות'מאני היו פלוגות המתנדבים הארמניות, שחייהם היו תלויים בכיבוש הרוסי באזור ושנעזרו בסיוע בריטי וצרפתי וכן מיליציות של גאורגים, קוזאקים ויוונים פונטים.
ב-16 בדצמבר 1917 חתמו הרוסים על שביתת נשק עם האימפריה העות'מאנית.
שטחי אנטוליה שנכבשו על ידי הרוסים הושבו לאימפריה העות'מאנית במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק.
פרס חולקה ב-1907 לאזור השפעה רוסי בצפון המדינה ובריטי בדרומה.
כמהלך צדדי של ראשית המלחמה בקווקז (נובמבר 1914) ניסו כוחות עות'מאניים לפלוש לשטח פרס, בעיקר על מנת להשתלט על שדות הנפט שבה, אך נהדפו.
בינואר 1915 הצליח כוח עות'מאני לכבוש את הערים אורמיה ותבריז, שהיו בשטח השליטה הרוסי, אך הם נהדפו כעבור חודש.
בקיץ 1915 החלה בפרס תסיסה של כוחות מקומיים שנתמכו על ידי מעצמות המרכז וניסו לזנב הן בבריטים והן ברוסים.
עד סוף 1916 התחוללו קרבות בצפון פרס (בקו הערים כרמאנשאה-קום-טהראן) בין כוחות רוסים וארמנים לכוחות מקומיים מתוגברים בסיוע טורקי.
אירועי 1917 שיתקו את הצבא הרוסי.
הסכם שביתת הנשק של ארזינקן (Erzincan) שנחתם בין הרוסים לעות'מאנים ב-5 בדצמבר 1917 סיים את פעולות האיבה בשטח פרס ורוסיה נסוגה מהשטחים שהחזיקה במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק.
הלוחמה הימית בגזרת האימפריה הרוסית התחלקה בין שתי זירות, זירת הים הבלטי וזירת הים השחור.
הצדדים הנצים העיקריים בים הבלטי היו צי הים הפתוח (Hochseeflotte) הגרמני שאניותיו נכנסו לים הבלטי דרך תעלת קיל ואניות הצי הרוסי הבלטי בפיקודו של אדמירל ניקולאי אסן שהסתייעו בצוללות בריטיות אחדות, שנכנסו אל הים הבלטי דרך מצרי קטגאט (Kattegat).
הצי הרוסי פעל בזירה זו כמתגונן לכל היותר תקפו אניות רוסיות וצוללות בריטיות שיירות ימיות שעשו דרכן בין גרמניה ושוודיה או זרעו שדות מוקשים להגנה.
במסגרת הדיפת המתקפה הרוסית בראשית המלחמה, הנחיתו הגרמנים התקפה ימית גדולה על מפרץ ריגה באוגוסט 1915, שנכשלה.
באוקטובר 1917 כבש הצי הגרמני את האיים במפרץ ריגה במבצע אלביון והם אף תקפו ופגעו באניות רוסיות שהפליגו מן העיר ריגה בקרב מון.
במרץ 1918, בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק פינו הרוסים את אוניות הצי הבלטי מנמלי הלסינקי וטאלין לקרונשטאדט, בכך הפך הים הבלטי ל"אגם גרמני" ושייטות גרמניות העבירו כוחות צבא לפינלנד.
הים השחור נשלט על ידי הרוסים והאימפריה העות'מאנית, אך צי הים השחור הרוסי נהנה בו מעליונות.
בסיס הצי היה בסבסטופול, ובראשו עמדו האדמירלים המנוסים אנדרי אברהרדט ואלכסנדר קולצ'ק.
המלחמה בים השחור החלה באוקטובר 1914, לאחר שאוניות גרמניות בחסות עות'מאנית הפגיזו מן הים כמה ערי חוף רוסיות.
בצי הטורקי היו שתי אוניות חדישות בלבד (גייבּן וברסלאו), שמסרה לו גרמניה, שתיהן בפיקוד אדמירל וילהלם סושון.
בסוף 1915 שלט הצי הרוסי כמעט בכל הים השחור והעניק סיוע לכוחות הרוסיים בחזית הקווקז.
צוללות ומשחתות רוסיות תקפו שיירות אספקה וסיוע טורקיות ובלמו אפשרות סיוע טורקי מן הים, הפגיזו כוחות קרקעיים ומטרות חוף בצד הטורקי וסייעו באספקה לכוחות הרוסיים.
באוגוסט 1916, מיקש הצי הרוסי את היציאה מן הבוספורוס, ועל ידי כך נמנעה כמעט לגמרי כניסת אניות טורקיות אל הים השחור.
מאוחר יותר באותה שנה מוקשו גם מבואות עיר הנמל ורנה.
ב-7 באוקטובר 1916 התפוצצה בנמל ספינת המערכה החדישה "אימפרטריצה מאריה" (Императрица Мария), שנה בלבד לאחר שהוכנסה לשירות פעיל.
הסיבות לטביעתה של אנייה זו מעולם לא נתחוורו, ואפשר שהיה זה מעשה חבלה או תאונה קטלנית.
אולם, למרות עליונותם בים השחור, לא הצליחו הרוסים להבקיע לים השיש ולפרוץ את המצור הטורקי במוצא לים התיכון, בשל מבצרי החוף הטורקיים שהגנו על המצרים.
חיל המשלוח הרוסי בחזית המערבית
בדצמבר 1915 ביקר המדינאי הצרפתי פול דומר ברוסיה וביקש מן הצאר שישלח 300,000 חיילים רוסים לסיוע לצרפת בחזית המערבית, בקשה שהתבססה על הדעה המערבית לפיה לרוסיה קיימים משאבי כוח אדם בלתי מוגבלים.
הצאר הסכים למשלוח שתי בריגדות לצרפת (הגיעו לחזית דרך וולדיווסטוק באמצע אפריל 1916) ושתי בריגדות לחזית סלוניקי (הגיעו לחזית באוגוסט ונובמבר 1916).
סך כל החיילים שנשלחו היה כ-45,000.
לאחר מהפכת אוקטובר, נחלקו הבריגדות הרוסיות במחנה La Courtine בצרפת בין תומכי המשטר הישן ומצדדי המשטר הקומוניסטי.
הצד הקומוניסטי פתח במרד ולא הסכים להילחם.
כוח משותף שכלל צרפתים ורוסים נאמני-הצאר הכריע את המרד והחיילים המורדים נשלחו למאסר בצפון אפריקה.
החיילים תומכי הצאר ביקשו להמשיך ולהילחם ויצרו את "הלגיון הרוסי" שנלחם במסגרת דיוויזיה צרפתית בקרב אמיין ומתקפת מאה הימים.
עם תום המלחמה בחרו חלק מלוחמי הלגיון להישאר בצרפת, בעוד אחרים שבו לרוסיה וחברו לצבא הלבן.
הגישה היהודית הבסיסית{{הערה|הפסקה מבוססת על אלי בר-נביא, היהודים ומלחמת העולם הראשונה}}, כולל העמדה הרשמית של התנועה הציונית הייתה נייטרליות.
עם זאת לא יכלו רוב היהודים להתעלם מכך שבגרמניה ובאוסטרו-הונגריה זכו לאמנסיפציה מהותית ומעוגנת בחוק בעוד שבאימפריה הרוסית היחס כלפיהם, הן השלטוני-רשמי והן העממי היה אנטישמי במובהק.
ככלל, נתפסו היהודים על ידי שכניהם ברוסיה כבעלי נאמנות מפוקפקת במקרה הטוב, אם לא בוגדים בפועל.
עם זאת, בצבא הצאר שירתו כחצי מיליון יהודים, המספר הגבוה ביותר של יהודים בצבאות מלחמת העולם הראשונה ורבים מהם נלחמו בחזית מול יהודים בצבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
חלקם אף התנדבו לתפקידים קרביים על מנת להדגיש את נאמנותם.
קרבות החזית המזרחית התחוללו בפולין, גליציה, אוקראינה, ביילורוסיה וליטא הוא "תחום המושב", בו חיו מיליוני יהודים.
היהודים שחיו באזורים אלה סבלו מן המלחמה פיזית וכלכלית.
כ-600,000 יהודים שהתגוררו בשטחים שנכבשו על ידי הכוחות הרוסיים המתקדמים בגליציה הוגלו מזרחה, פן ישמשו כסוכני אויב בעורף הצבא.
לאחר צאת רוסיה מן המלחמה, בעת מלחמת האזרחים, התנכלו ליהודים, שנחשבו למקורבים לשלטון הקומוניסטי, על בסיס אנטי-בולשביקי.
מיד עם תום המלחמה החלה העלייה השלישית לארץ ישראל.
ההגירה לארצות הברית בשנים אלה הייתה קשה בשל מגבלות שהחלו האמריקאים להערים על ההגירה.
האינאן איירליינס (בסינית: 海南航空公司, באנגלית: Hainan Airlines) היא חברת תעופה סינית אשר המטה שלה נמצא בעיר האיקואו, בירת מחוז האינאן.
בסיס החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי האיקואו מיילאן, לחברה בסיס נוסף בנמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל.
החברה היא חברת התעופה הפרטית הגדולה בסין, ומדורגת רביעית על פי גודל צי המטוסים שלה.
היא טסה ליותר מ-110 יעדים, כולל שירותים מקומיים ובינלאומיים בצי של 235 מטוסים.
חברת התעופה מספקת שתי מחלקות נסיעות: מחלקת תיירים: מחלקת התיירים המרווחת מאפשרת לנוסעים לנוח במושבים הרחבים ובמרווח הרגליים הרב.
האורחים יכולים ליהנות מארוחותיהם המוכנות עם המרכיבים הטריים ביותר עם מטבח בטיסה.
מחלקת עסקים: חברת התעופה היינאן מספקת לכל הנוסעים מיטה שטוחה המצוידת ביציאת USB.
החברה מציעה לכל הנוסעים ארוחות שהוכנו עם המרכיבים הטריים כדי ליצור את המטבח הסיני הטוב ביותר יחד עם מגוון של משקאות אלכוהוליים שילוו את המנות.
בשנת 2019 זכתה במקום השביעי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'.
החברה הוקמה באוקטובר 1989 כחברת התעופה של מחוז האינאן, והחלה להפעיל טיסות ב-2 במאי 1993.
בשנת 1995 רכשה החברה מספר מטוסי בומברדיה לירג'ט 55. בשנת 1998 רכשה 25% ממניות נמל התעופה האיקואו מיילאן.
בשנת 2000 הוקמה קבוצת HNA, שהפכה לחברת האם של האינאן.
ב-29 בינואר 2021 נכנס תאגיד HNA השולט ב-14 חברות תעופה ביניהם האינאן להליך פשיטת רגל עקב משבר פיננסי, וחובות של למעלה מ-109 מיליארד דולר.
להאינאן איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
אמריקן איירליינס (Oneworld)בראסלס איירליינס (סטאר אלייאנס)
הונג קונג אקספרס איירווייזקוריאן אייר (SkyTeam)
בנוסף, להאינאן הסכמים לשיתוף פעולה עם אלסקה איירליינס, בריטיש איירווייז, הורייזון אייר, יונייטד איירליינס ופרונטיר איירליינס.
החל מה-28 באפריל 2016 החברה החלה להפעיל טיסות סדירות מנמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל אל נמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A330-300.
החל מ-12 בספטמבר 2017 מפעילה קו טיסות סדירות מתל אביב לשנגחאי, שלוש פעמים בשבוע במטוסי בואינג 787-9, הקו נסגר בסוף אוקטובר 2019.
החל מה-2 באוגוסט 2018 הפעילה החברה שלוש טיסות שבועיות מתל אביב לגואנז'ו במטוסי בואינג 787-9.
ב-20 בפברואר 2019 החברה סגרה את הקו לגואנז'ו עקב ירידה בכמות התיירים הסיניים, ועקב רצונה של צ'יינה סאות'רן איירליינס לפתוח קו בין היעדים.
החל מ-15 בספטמבר 2023 החברה מפעילה 3 טיסות שבועיות לשנג'ן בסין.
עד טבח שבעה באוקטובר הפעילה החברה טיסות לבייג'ינג ושאנגחאי.
נכון ל-8 באפריל 2025 מפעילה החברה טיסות ישירות לישראל מקו בין תל אביב לשנגחאי
האימפריה התדמורית הייתה אימפריה קצרת שנים שהתקיימה בין השנים 267–272 לספירה.
שמרכזה היה בעיר תדמור בשטח סוריה של היום.
הממלכה העצמאית נשלטה על ידי זנוביה שעלתה לשלטון לאחר שבעלה אודַינַת נרצח בשנת 267, ובנו וַהבַּלַת היה בן שנה בלבד.
גבולות האימפריה הגיעו עד להרי הטאורוס בצפון ולאוקיינוס ההודי בדרום וכללה בשטחה את סוריה, ערב, ארץ ישראל, חלקים מאסיה הקטנה ומצרים.
בשנת 271 החליט הקיסר אורליאנוס להשליט סדר באימפריה, כבש את תדמור ולקח את זנוביה בשבי.
שנה לאחר מכן התדמוריים מרדו, מה שגרם לאורליאנוס הקיסר להשמיד את תדמור כליל ולהביא לסיום האימפריה התדמורית.
תדמור התהוותה סביב נווה מדבר בדרום מזרח סוריה.
לתדמורים הייתה עליונות מסחרית ואסטרטגית משום שהיה להם מרכז מסחרי על נהר הפרת, דבר זה הקנה להם אפשרות להעביר סחורות מן המזרח התיכון אל מסופוטמיה.
תדמור סופחה אל האימפריה הרומית, אך מועד הסיפוח אינו ידוע, ישנם אזכורים של כוח צבאי רומי המוצב בתדמור כבר מהמאה השניה.
האימפריה הרומית הייתה יציבה עד לשנת 235 שבה נרצח אלכסנדר סוורוס והאימפריה נכנסה למשבר ואנרכיה, בתקופה שנודעה כמשבר המאה השלישית.
המשבר התבטא במספר דברים כגון חוסר יציבות שלטונית, חילופים תכופים של קיסרים, משבר כלכלי אדיר שגרם לאינפלציה ולירידת היקף המסחר ופלישות זרות ממזרח וממערב.
האמצעים שנקטה האימפריה הרומית כדי להתמודד עם המשבר גרמו להתרופפות תחושת הביטחון, הן ביטחון בנפש והן ביטחון ברכוש.
המיסים הועלו, הוחרמו בגדים, בהמות ומזון לצורכי צבא ונלקחו תושבים ובהמות לעבודות כפייה מטעם המדינה.
הממונים על אכיפת חוקים חדשים אלו היו בעלי משרות עירוניות, ביצוע התפקיד דרש מהם להיות אחראים לתשלום מלא של המיסים וביצוע הגזרות בעירם, הם החלו להתחמק ולברוח מתפקיד זה, בשל הקושי באחריות על הביצוע של הדרישות הקשות מבני עירם.
על רקע משבר זה שנקרא גם "המשבר של המאה השלישית", עלתה זנוביה לשלטון.
אודינת בעלה של זנוביה היה נאמן לקיסרות הרומית, הוכר כשותף לה, והיה ממונה על החלק המזרחי של האימפריה.
בשנת 267 נרצח אודינת, והשלטון עבר לאשתו זנוביה ולבנו בן השנה והבלת, עם כל הסמכויות שהיו לו.
המלכה החדשה זנוביה רצתה לנצל את המשבר של הקיסרות כדי לכבוש את החלק המזרחי של האימפריה.
בשנת 268/9 כבשו התדמוריים את אנטיוכיה שבסוריה ועם צבא של 70,000 איש מתדמור ומסוריה ועם בעלי ברית מקומיים של זנוביה, השתלטו על מצרים התחתונה והשאירו שם חיל מצב של 5,000 איש.
במהלך הכיבוש הראשון, היה נציב מצרים פרובוס בחוץ לארץ ועסק בגירושם של הגותים מאסיה הקטנה וכאשר שב למצרים הצליח להתגבר על חיל המצב והם חזרו לסוריה, אך התדמורים שבו וכבשו את כל מצרים התחתונה למעט אלכסנדריה.
פרובוס התאבד כדי לא ליפול בשבי התדמורים.
התדמורים המשיכו בניסיונם להשתלט על כל מזרח האימפריה, פלשו לאסיה הקטנה והגיעו עד ים השיש.
זנוביה ובנה מרדו בשלטון המרכזי של הרומאים, ניהלו מלחמות נגדם, והשתלטו על שטחים נרחבים מהאימפריה, ואף על פי כן, לא הכריזו התדמוריים על ניתוק רשמי של ממלכתם מהאימפריה הרומית.
הקיסרים קלאודיוס השני ואורליאנוס לא הגיבו בכוח על מרידתם של התדמורים שגרמה לפגיעה בכבוד האימפריה ובאחדותה.
מדיניות מורכבת זאת מתבטאת במספר דברים, בין השאר, במטבעות שהן הנפיקו, מצד אחד מופיע והבלת ומצד שני דיוקן שליט רומא.
בשנת 272 כאשר הקיסרות החלה להתייצב, החליט אורליאנוס להשליט סדר בקיסרות, ולשים קץ לאימפריית תדמור.
התדמוריים ניסו להדפו בסוריה, וכיוון שריכזו את מרבית כוחותיהם שם, נכבשה מצרים ללא קושי.
לאחר שכבש את אנטיוכיה שבסוריה, המשיך אורליאנוס דרומה שם במבואות העיר חומס, התנהל קרב אמסה.
בהמשך צר על תדמור וכבשה.
זנוביה נתפסה תוך כדי ניסיונה להגיע לפרס מסיבות שלא ידועות עד היום.
אורליאנוס לקח אותה בשבי, אך חס על העיר וחנן את אנשיה: הוא הציב חיל מצב וחזר לרומא.
לאחר עזיבתו מרדו התדמורים בהנהגת אנטיוכוס.
אורליאנוס שב לסוריה, כבש שוב את העיר, והפעם הענישם: העיר נבזזה, חומותיה נהרסו, אוצרותיה נלקחו, ותדמור הפכה מאימפריה של מלכה חזקה לכפר קטן במדבר.
האימפריה הרוסית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900).
היא נעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס (1904), ושבה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912), שהייתה האחרונה בה נטלה חלק.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 הפכה האימפריה לחלק הארי של ברית המועצות, שבתחילה לא נטלה חלק במשחקים, והחלה לשלוח משלחת מטעמה רק באולימפיאדת הלסינקי (1952).
לאחר פירוק ברית המועצות ל-15 מדינות שונות ב-1991 נפרדו גם דרכיהם של הוועדים האולימפיים שלהן ומשלחת רוסית החלה להשתתף במשחקים החל מאולימפיאדת לילהאמר (1994).
במשחקים הראשונים בהם השתתפה האימפריה הרוסית, ייצגו אותה שני רוכבים ושני סייפים.
להישג הגבוה ביותר הגיע סייף החרב יוליאן מישו, שסיים במקום החמישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) היו הישגיהם של הרוסים טובים יותר.
המשלחת כללה שישה ספורטאים, ושלושה מהם זכו במדליות.
ניקולאי פאנין זכה במדליית זהב בהחלקה אמנותית, ושני מתאבקים זכו במדליות כסף, ניקולאי אורלוב ואלכסנדר פטרוב.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זינק מספר הספורטאים ל-159. המשלחת צברה 5 מדליות, ללא מדליות זהב.
נבחרת הקליעה זכתה במדליית כסף בירי מ-30 מטר באקדח צבאי, סיימה במקום הרביעי בירי מ-50 מטר ובמקום החמישי בירי מ-100 מטר במטרה נעה דמוית-אייל.
הקלע הלטבי הארי בלאו זכה במדליית ארד בטראפ.
המתאבק האסטוני מרטין קליין זכה במדליית כסף, ואסטוני אחר, מארט קוסיק, זכה במדליית ארד בחתירה.
במדליית ארד נוספת זכה צוות שייטי ה-10 מטר, בתחרות בה השתתפו ארבעה צוותים.
נבחרת הכדורגל ספגה את התבוסה הגדולה בתולדותיה, 16-0 לגרמניה.
האימפריה הקרולינגית (באחד משמותיה בשעתו, בלטינית: Romanorum sive Francorum imperium; "קיסרות הרומאים או הפרנקים") הוא השם המקובל בפי ההיסטוריונים לממלכה פרנקית תחת שלטון השושלת הקרולינגית, שהתקיימה בין 800 ל-888. היא הייתה אחת הישויות הפוליטיות הגדולות ורבות-ההשפעה במערב אירופה של ימי הביניים המוקדמים.
השושלת הקרולינגית נקראה על שם קרל מרטל, מנהיג פרנקי חשוב מהמאה ה-8. קרל מרטל היה סבו של קרל הגדול, שהפך לדמות המרכזית ביותר באימפריה, והביאה לשיא תחת שלטונו.
האימפריה פוצלה למספר ממלכות בחוזה ורדן ב-843 והתפרקה סופית עם מות קרל השמן.
קרל הגדול נחשב לגדול קיסרי האימפריה ולמייסדה.
אביו, שר משק-הבית פפין הגוץ, הדיח את המלך המרובינגי האחרון, כילדריך השלישי, והשתלט על המלוכה הפרנקית.
הוא הורישה לשני בניו, קרל ואחיו קרלומן.
קרלומן הספיק לשלוט במשך כשלוש שנים עם אחיו.
ב-4 בדצמבר 771 נפטר קרלומן, וקרל נותר כמלך יחיד.
קרל ניהל מסעות מלחמה מרובים.
ב-772 הכה את הסקסונים בגבולו המזרחי, כשהוא פועל להמירם בכח החרב לנצרות.
הוא יצא אל המסע לאחר אספה בוורמס כשהוא עובר את נהר הריין אל כיוון הסקסונים.
את האופי הנוצרי של המלחמה הדגיש המלך בכך שהכרית אליל מקומי, אירמינסוּל.
במשך שלושים השנים הבאות, הנהיגו קרל או נאמניו עשרים-ושלושה מסעות מלחמה נגד הסקסונים וההונים.
לאחר הבסת הסקסונים בראשונה, פנה קרל אל איטליה.
האפיפיור אדריאנוס הראשון ביקש את עזרתו נגד הלומברדים.
הוא הכה את מלכם דסידריוס ותפס את שטחיו, את כתר הברזל הלומברדי ואת רומא וסביבתה.
ב-774 פנה שוב נגד הסקסונים, במלחמה שנשאה אופי נוצרי מובהק.
כמרים רבים נלוו אל צבאו, שכפה את הדת החדשה על בני השבטים המובסים.
הכתרתו של קרל הגדול לקיסר
לאחר שקרל כבש את איטליה וגרמניה, הוא הוכתר על ידי האפיפיור לאו השלישי ב-25 בדצמבר 800 ל"קיסר רומי".
השליט הפרנקי זכה בתואר שהיה שמור קודם לכן רק לקיסרים הרומאים.
הוא המשיך להשתמש בתואר מלך הפרנקים.
ההכתרה התרחשה בבזיליקת פטרוס הקדוש הישנה, ונערכה בהוקרה על תמיכתו בהפצת הנצרות, במתן קרקעות לכנסייה, ובתמיכה באפיפיור נגד אצילי רומי שהגלוהו.
הקיסר החדש קיבל את המפתחות של מתחם קברו של ישוע ואת מפתחות קברו של פטרוס הקדוש, סמל להגנתו על הנצרות המערבית.
ההכתרה הייתה עמוסת משמעות סמלית.
היא נערכה ביום ראשון, בחג מולד, בתאריך שהאמינו אז שמלאו בו 7,000 שנה לבריאת העולם.
בנוסף לסימבוליות שלה, הקמת האימפריה הרומית מחדש הייתה גם אמירה שסביר להניח שקרל הגדול עצמו רצה להעביר וצידד בה, והיא שאיפה לשלוט בכל המגף האיטלקי ולא רק בתחום הממלכה הלומברדית מצפון.
עם כל אלו נראה כי קרל הגדול לא הוכתר לקיסרה של אימפריה חדשה או שחזור של אימפריה ישנה עם הפרש היסטורי באמצע אלא פשוט לקיחת התואר הקיסר הרומאי מהקיסרות הביזנטית והענקתו לקיסר רומאי חדש והוא קרל הגדול - ככה ראו רבים מתומכי ההחלטה.
ההכתרה עצמה התרחשה אחרי קריאת הבשורות בעת המיסה.
קרל היה לבוש בבגדים רומאיים שבאותה התקופה העצימו את הזיקה כי האירוע המכונן הוא חידוש הקיסרות הרומית.
קרל עצמו כרע ברך לאורך האירוע אל מול האפיפיור כשהוא בתורו מניח עליו את כתר עלי הזהב שזוהה עם קיסרי רומא כשלאחר מכן הוא מתכופף ביראת כבוד אליו.
המילים שנאמרו לקהל בעת ההכתרה היו:
(בתרגום לעברית: "לקרל, האוגוסטוס החסיד ביותר, מוכתר בידי האלוהים, הקיסר הגדול ושוחר השלום, נותן החיים והניצחון").
הקהל הסוער צעק ברקע וקרל עצמו הפך את רומא למרכז חשוב באימפריה עקב ההכתרה.
הכתר עצמו היה יקר במיוחד על פי מסמך המתאר את חיי לאו השלישי.
קרל הגדול לא היה ממשיכו, לפחות באופן תאורטי, של רומולוס אוגוסטולוס (הקיסר האחרון של רומא המערבית).
על פי התפישה באותה התקופה קרל היה המשכו של החלק הקיסרי מביזנטיון כשהאפיפיור בעת ההכתרה למעשה משיל מעל הקיסרות המזרחית את התואר ומענק אותו בחזרה לחלק המערבי בהנהגת קרל.
על פי התפישה של אותם הימים נראה קרל כהמשכו של קונסטנטינוס השישי שנתפש כקיסר הרומי ה-67 בעוד שקרל קיבל את התואר הקיסרי של המונרך הרומי ה-68.
במסמכים כמו "Annals of Laurensheim" אפשר לראות כי אחד השיקולים שהשפיעו על בחירתו דווקא בקרל כקיסר היא העובדה כי באותו הזמן היו שתי מעצמות מרכזיות - האימפריה הפרנקית והאימפריה הביזנטית.
כל אחת מהן בתורה הייתה לשחקנית גדולה במפה האירופאית, אך מכיוון שבקונסטנטינופול ישבה קיסרית אישה ייתכן כי דבר זה השפיע על רצונו של האפיפיור דווקא להכתיר את קרל לתפקיד.
קרל הגדול הקים אימפריה חדשה ובו בזמן המשיך את האימפריה הפרנקית כשהוא נושא שני תארים - "מלך הפרנקים" ו"הקיסר אוגוסטוס המושל באימפריה הרומית" עקב המשכתו להשתמש בתואר מלך הפרנקים יש מחלוקת האם ניתן לראות בהכתרה זאת את ייסוד האימפריה הרומית הקדושה.
טענה התומכת בהיותו הקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה מפרטת את מסעו של קרל הגדול לצורך הכתרתו ברומא כמנהג הנשמר לאורך שנים באופן ייחוד לקיסרי האימפריה, ולכן יש קשר ישיר בין קרל הגדול לבין לקיסרים הבאים בתור.
תואר נוסף ופחות מוכר שנשא קרל הוא התואר "serenissimus Augustus a Deo coronatus, magnus pacificus Imperator Romanorum gubernans Imperium" (בעברית: "בשלווה יתרה מוכתר אוגוסטוס על ידי אלוהים, קיסר גדול ושוחר שלום המושל באימפריית הרומאים".
ההכתרה עצמה השפיעה מאוד על הפרנקים והשאירה רושם רב בהם אותה התקופה.
כך גם הרושם היה רב בעיני החיצוניים לאימפריה, דבר שמתבטא לדוגמה במתנות שנתנו הסקוטים לקרל הגדול ואף השתמשו בתואר מכובד כאשר פנו אליו.
הכתרתו של קרל נבעה גם ממקום פוליטי מובהק ולא רק מרצון לחדש את האימפריה.
רצון זה התאפיין בצורך קיומי להישרדות ולשם כך היה צריך גוף צבאי גדול וחזק אשר יגונן על מדינתו הקטנה בממדיה והיא מדינת האפיפיור המכילה את העיר רומא.
בהתחשב גם בעבר הפרנקי עם האימפריה הרומית-המערבית לא היו אירועים קיצוניים מידי של איבה ואף היו שיתופי פעולה במקרים מסוימים, למשל בשנת 451, בעת שלטונו של המלך מרובך הראשון, עת עזרו הפרנקים לרומאים להביס את ההונים באזור קטלוניה של היום.
עד לשנת 486 כאשר היה כלוביס הראשון בשלטון לא נכבשו חלקים מרובים על ידי הפרנקים מידי הרומאים.
באותה העת שלפני קרל היה לעם הפרנקי את המלך אך לצידו היה גם את המאיורדומוס שהיה מעין "ראש הממשלה" של המדינה.
באותה התקופה נוהלו גם קשרי החוץ בעיקר על ידיו של המאיורדומוס ואף קמו מנהיגים חשובים ומרובי כוח מתפקיד זה דוגמת קרל מרטל ולאחריו אף בנו, פפין הגוץ.
פפין אשר היה למאיורדומוס של אותה העת נתקל בשאלה פוליטית כיצד הוא אמור לנהל את ענייני המדינה הפרנקית ולכן פנה לייעוץ מהאפיפיור.
האפיפיור בתורו הכווין אותו בתשובתו כי כוח המדינה והשלטון אמור להיות כפוף אליו והוא בעליו.
פפין בתורו הבין זאת ולמעשה פעל בכוח השכנוע כדי לגרום ל-Childeric שהיה למלך האחרון ממוצא מרובינגי לקבל על עצמו תפקיד חדש והוא תפקיד הנזיר ולמעשה להתפטר ממשרתו בתור מלך.
פפין לקח את כתר המלכות וקיבל אף תמיכה משאר המנהיגים דבר שתרם לו מאוד ולמעשה הצדיק ברבים את היותו כמלך החדש.
צעדים אלו ביססו גם את כוחו של המלך הפרנקי כמנהיג הראשי וגם הובילו את פפין לצאת למסעות צבאיים באיטליה ולכבוש שטחים מרובים תוך כדי שהוא מגן על מדינת האפיפיור, ובסופו של דבר העניק לה שטחים רבים כמתנה (בתוכם גם העיר החשובה רוונה).
צעדים אלו בנו בסיס איתן של יחסים בין האפיפיורות לבין האימפריה הפרנקית שבסופו של דבר, כאשר עלה קרל הגדול לתפקיד הקיסר, הגיעו לשיאם.
עם זאת, כבר לפני קרל, בתקופה של פפין, היה העם הפרנקי בחלקים מסוימים בהיסטוריה המגן הלא רשמי של הכנסייה הקתולית ודבר זה לא קרה לראשונה בעת הכתרתו של קרל.
באימפריה הביזנטית סלדו עד מאוד מהרעיון כי קרל יהפוך לקיסר רומא בייחוד כאשר זה התפרש בביזנטיון כמעין פגיעה בסמכותו של קיסר האימפריה הרומית המזרחית.
תקופת שלטונו של קרל הגדול כקיסר
קרל הגדול היה מהפכן גדול ונחשב למבצע רפורמות חשובות בתחומים נרחבים באימפריה ובהם נמנים כלכלה, חינוך ודיפלומטיה - מה שבלט במיוחד ביכולות הגבוהות שלו לשליטה על שטח רב באופן יעיל ומוחלט.
הוא היה איש אשכולות בתחומים נרחבים, ובחצר ארמונו באאכן בלטו אנשי ההוראה שבקצה חנית האימפריה סביבו.
קרל החזיר את הלימודים הקלאסיים לידי הכנסייה הקתולית והתייחד אף בכך.
הוא גם הנגיש את היכולת להיכנס לכנסייה הקתולית, בתור כמורה ואף בישופים גם לאוכלוסייה צנועה יחסית שדבר זה לא ממש היה בהישג ידה קודם לכן.
כל זאת בעוד שהיה אתלט מצטיין ובעל ידע בתחומי ספורט רבים (שרבים ביצע סביב ארמונו באאכן) מה שהמשיך להוסיף לו את התדמית של המלך המייסד האגדי והחזק של האימפריה.
הרעיון כי הוא אתלט, צייד, שחיין ולחם חזק ואמיץ התאחד עם המוטיבים הפרנקים של גבורה ואף על-אנושיות, אותם מוטיבים שאפשרו להעצמת האהדה אל קרל וראייה בו כלקוח מתוך העם הפרנקי ולא כשליט זר.
חלק ניכר מהממשל היה באאכן, אך הוא נהג לשהות במקומות נוספים מדי פעם כל זאת תוך כדי ניהול האימפריה.
בתחום הצבאי קרל הגדול נודע בגדולות גם כאן, ואולי אף זהו מהתחומים שבלט בהם בצורתה המובהקת ביותר.
הוא ביצע מהלכים צבאיים מצפון ומזרח האימפריה, לכיוון שטחים שנשלטו אז על ידי עמים פוליתאיסטים, ובדרום חצי האי האיברי ביצע מהלכים כנגד המורים.
קרל היה לנוצרי אדוק, דבר זה נראה ביומיום שלו כשהוא מבצע מיסה בכל יום וכשהוא מבקר בכנסייה לעיתים תכופות - גם בשעות היממה וגם בשעות החשיכה (על פי איינהרד).
כך גם בעת הארוחה פנה קרל הגדול אל הדת כשנקראים חיבורים דתיים חשובים.
ידוע כי מכל החיבורים הללו שהוקראו מידי פרקי זמן קצרים, האהוב עליו היה החיבור עיר האלוהים של אוגוסטינוס.
קרל היה לנדבן גדול ותרם כספים מרובים לנוצרים ברחבי העולם.