tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שהתלות בהזנה דרך צינורית נראית כגורם הנובע מטיפול רפואי ומוביל לתסמינים פיזיים ופסיכולוגיים, היא לרוב אינה מזוהה על ידי הגורמים הרפואיים המטפלים.
ישנם מספר סוגי הזנה זמניים דרך צינורית:
זונדה (Nasogastric tube) דרך האף, גסטרוסטום (Gastrostomy) ישירות לקיבה, או גוגונוסטום (Jejunal tube) למעי.
לרוב סוגי הזנה אלה נועדו לתקופה קצרה של מספר חודשים בלבד, אך הכנסתם לרוב אינה מלווה בהדרכה טיפולית מתאימה, או בתוכנית ברורה לגמילה, עובדה שיוצרת לאחר זמן מה תלות של המטופל.
האוכלוסייה שתושפע מההאכלה דרך הצינורית היא תינוקות ופעוטות שנזקקו להזנה זמנית דרך הצינורית עקב מצבם הרפואי האקוטי.
לדוגמה: פגות קיצונית, אנומליות גנטיות, מחלות לב, הצרויות וישטיות, צורך בקבלת נוזלים או קלוריות בכמויות גדולות מאוד, או כל סיבוך רפואי המותיר את התינוק או הפעוט במצב רפואי לא יציב, הדורש תוספת הזנה.
פעמים רבות, לאחר שהמצב הרפואי מתייצב, התינוקות/פעוטות ממשיכים להיזון דרך הצינורית ללא כל צורך רפואי.
הם נמנעים מכל מגע, הרחה או טעימה של מזון ומסרבים להצעות להאכלה פומית.
לבסוף, הם מפתחים תלות מלאה בהזנה דרך הצינורית.
ילדים אלה אינם מסוגלים לבצע את המעבר להזנה פומית.
הם מפתחים דחייה אקטיבית למזון או חוסר עניין בו, ולכן ממשיכים להיזון דרך הצינורית למשך חודשים ארוכים ולפעמים אף שנים.
הם אינם מסוגלים ללמוד מחדש התנהגות אכילה מכוונת אישית, עקב ההזנה החלופית וחומרת מחלתם.
אוכלוסייה זו מהווה קבוצה נפרדת מבחינת האבחנה של רופאי הילדים.
הם יכולים לנוע מילדים מאוד נבונים, המתאימים לגילם מבחינה התפתחותית, בכל התחומים למעט האכילה והשתייה ועד לילדים עם איחור התפתחותי ניכר, איחור קוגניטיבי, פסיכולוגי, מגבלות פיזיות או שילוב של כל הכתוב לעיל.
להאכלה דרך צינורית ייתכנו השלכות חיוביות ושליליות כאחד.
חשוב לגמול את הילד מוקדם ככל האפשר, עקב הסכנה לפיתוח תלות בצינורית.
הזמן הטוב ביותר לביצוע מהעבר מהזנה דרך צינורית להאכלה פומית הוא בגילאים 6-12 חודשים.
תוצאות חיוביות אפשריות בעקבות ההזנה דרך הצינורית:
שיפור איכות החיים לאחר מצבים רפואיים חמורים.
שליטה על כמות וסוג ההזנה והשפעה חיובית על הגדילה.
הקאות מרובות, בחילות והתכווציות שרירי הבטן שסופן הקאה.
מחלות הקשורות בריפלוקס, תזוזה של הצנורית ממקום הכנסתה, גרויים ודלקות בעור בסביבת אזור הכנסת הצנורית.
הפחתה בהתפתחות העצמאות באכילה פומית.
פגיעה בהתפתחות מוטורית, חברתית ותקשורתית.
סרוב אכילה אקטיבי, רגישות תחושתית באזור הפה ופחד ממזון.
התנגדות עזה לכל מגע עם מרקם מזון כלשהו: נוזל, מחיתי או מוצק.
בעיות חיברות, מעמסה על המשפחה, לחץ חברתי וכלכלי.
מאחר שהתלות בהזנה דרך צינורית היא מצב רפואי יחסית חדש ולא מוכר, אין עדיין כלי הערכה תקפים לצורך סיווגה.
ניתן להשתמש בגרסה המחודשת של DC 0-3 R לסיווג תינוקות ופעוטות בטווח הגלאים שבין 0-3 שנים.
מאחר שהוא מציג כלי אבחנה רב ציריים המתמקדים בהפרעות אכילה והתנהגות.
התואמים לצירים של DSM-IV ומחולקים לשש הפרעות אכילה הנובעות מסיבות שונות:
הפרעת אכילה של וויסות עצמי (STATE REGULATION): 601 DC: 0-3 R
הפרעות אכילה הקשורות בבעיות התקשרות ראשונית (ATTACHMENT), 602 DC: 0-3 R
אנורקסיה של תינוקות ופעוטות, 603 DC: 0-3 R
הפרעות אכילה הקשורות למצב הרפואי, 605 DC: 0-3 R
הפרעות הקשורות למערכת העיכול, 605 DC: 0-3 R
השיטה האבחונית החשובה ביותר היא תצפית במצבי האכילה של התינוק או הפעוט עם ההזנה החלופית.
שיטות לגמילה מהזנה דרך צינורית
ככל שתוקדם הוצאת צינורית ההאכלה, כך יוקל המעבר לאכילה ושתייה עצמאית.
על מנת להיגמל מצינורית האכלה, ישנו צורך בשינויים תזונתיים הנעשים תחת השגחת צוות רפואי התומך בהורים ובילד בתקופת המעבר לאכילה פומית.
הנושאים הבאים חשובים בתהליך הגמילה:
צורך בקבלת החלטה רפואית לסיים את המשך ההזנה בצינורית האכלה.
תמיכה בתהליך הלמידה של אכילה פומית של הילד.
תמיכה נפשית בפעוט/ילד המבצע את המעבר מהזונדה לאוכל מוצק.
נכונות ההורים לשינויים בתפקידים ובמשימות במהלך תהליך המעבר
מעקב אחר ערכים קלוריים יומיים של האוכל הנצרך והמים הנצרכים דרך הפה.
מק'גארת' וחבריו הניחו במחקרם כי קיימים כאבי גמילה.
במחקרם הילדים טופלו בתרופות, על סמך ההנחה של החוקרים כי הכנסת המזון גורמת לכאב באותם ילדים.
הם בדקו תשעה ילדים שהוזנו דרך צינורית במשך 7-52 חודשים.
מאידך, בנוית, וואנג וזלוטקין, השתמשו בשיטות התנהגותיות וגמלו בהצלחה 15 (47%) מתוך המדגם הכולל של 32 ילדים שהוזנו דרך צינורית.
גישה נוספת היא "מודל הגמילה מצינורית של גראץ".
הטיפול מבוסס על 20 שנות ניסיון של אנשי מקצוע הדוגלים בגישה פסיכוסומאטית ובעל שתי מטרות עיקריות:
ברמה הפיזית - לאפשר לילד להיות רעב, תחת השגחה רפואית.
ברמה ההתפתחותית - הגברת האוטונומיה של הילד והתנהגויות האכילה העצמאיות.
הטיפול ניתן בבית החולים האוניברסיטאי לילדים בגראץ (אוסטריה).
ישנה תוכנית אשפוזית ותוכנית שאינה מצריכה אשפוז.
בנוסף תוכנית גמילה הכוללת הדרכה ואימון דרך האינטרט.
מודל גראץ, בתוכניות השונות, רשם הצלחה בגמילה מהזנה דרך צינורית אצל יותר מ-1000 ילדים עד כה.
מאז תחילת תוכנית הגמילה דרך האינטרנט ב 2009, 96% מתוך מדגם כולל של 72 ילדים שהוזנו דרך צינורית נגמלו בהצלחה.
תוכנית זו מאפשרת תמיכה לילדים ולהוריהם על ידי המומחים של Notube LCC, בסביבתם הביתית המוכרת.
היא כוללת דיווחים יומיים דרך הווידאו לגבי מצבי האכילה וההאכלה והערות לגבי משקל ותזונה מדי יום.
כל זאת בתמיכת המומחים אשר איתם ניתן ליצור קשר באמצעות מערכת כרטיסים.
הרלוונטיות וההכרה בנושא של תלות בהזנה דרך צנורית הולכת וגוברת בספרות המחקרית ובתקשורת.
ברחבי העולם התפרסמו כתבות בעיתונות ובטלוויזיה לגבי ילדים ש"אינם רוצים לאכול" או "שאינם מסוגלים לאכול." בסוף שנת 2014 התפרסם ספר ראשון בנושא בעברית.
הספר שנכתב על ידי ניצן רכבי, ילדה החווה את תהליך ההקשרות וניסיונות הגמילה מזונדה, מתאר את הקשיים החברתיים והפסיכולוגיים של התלות והרצון להשתחרר מהזונדה.
תלייה, גרירה וביתור (או: תליה גרירה וריבוע) הייתה שיטת הוצאה להורג שהתקיימה באנגליה בעוון בגידה חמורה.
השיטה תועדה לראשונה בתקופת שלטונם של הנרי השלישי (1216–1272) ויורשו אדוארד הראשון (1272 - 1307), ונעשה בה שימוש נפוץ החל מ-1351. אכזריות העונש נקבעה כנגד חומרת הפשע: תקיפת המלך ושלטונו.
הנדונים למוות נקשרו לסוס שגרר את גופם על הקרקע עד הגעתם לרחבה ציבורית.
ברחבה הם נתלו בחיים וסורסו, מעיהם הוצאו וקרביהם נשרפו באש, לעיתים לעיניהם.
לבסוף ראשם נערף וגופם בותר לארבעה חלקים (בספרות העברית עונש זה תואר כ"ביתור וריבוע").
ראשם וחלקי גופם הוצגו לראווה ברחבי המדינה, בדרך כלל בגשר לונדון או במצודת לונדון.
עונש זה נחשב החריף ביותר שניתן להטיל באנגליה והוא הופעל במשך מאות שנים על כמרים קתולים אנגלים רבים שהוצאו להורג במהלך התקופה האליזבתנית, וכן מספר אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון.
לעומת זאת, נשים שהורשעו בבגידה חמורה הועלו על המוקד מטעמי צניעות.
בסדרה של רפורמות משפטיות במהלך המאה ה-19, הומר העונש תחילה להטבעה, למוות בתליה, ולעריפת ראש וביתור לאחר המוות, עד שבשנת 1870 בוטל לחלוטין.
עונש המוות בכל צורה שהיא בוטל לחלוטין ב-1998. הגדרת הבגידה החמורה עודנה קיימת בספר החוקים של הממלכה המאוחדת.
במהלך שיא ימי הביניים נקבעו באנגליה עונשים אחדים למורשעים בבגידה, לרבות גרירה ותלייה.
במאה ה-13 החל שימוש נרחב בעונשים אכזריים יותר וביניהם הוצאת המעיים לאדם חי, שריפת קרביו לעיניו, עריפת ראשו וביתור גופתו.
מתיו פריז, רושם רשומות אנגלי בן המאה ה-13, תיאר את עונשו של מי שניסה להתנקש בחיי הנרי השלישי בשנת 1238.
מתנקש זה היה ככל הנראה שלוחו של ויליאם דה מריסקו, פושע שנמלט לאי לונדי (בתעלת בריסטול) שנים אחדות קודם לכן, אחרי שהרג אדם שזכה להגנת המלך.
דה מריסקו עצמו נתפס ב-1242, וגם הוא הומת במוות זה.
לפי פקודת המלך הנרי הוא נגרר מווסטמינסטר למצודת לונדון שבה נתלה על הגרדום עד שנפח את נשמתו.
לאחר מותו נעקרו מעיו מתוך גופו, קרביו נשרפו, גופתו בותרה, וחלקיה נשלחו לתצוגה פומבית בערים גדולות ברחבי המדינה.
סעיפי העונש פורטו בתיעוד מאוחר יותר, בעטיו של מרד באדוארד הראשון.
הנסיך מוויילס, דוויד' אפ גריפיד', אחרון השליטים הולשים העצמאיים, היה לאציל הראשון באנגליה שנתלה, נגרר ורובע לאחר נפילת צבאו בסדרת קרבות, ולאחר שמקום מסתורו נתגלה בידי כומר וולשי שבגד בו.
בשנת 1283 במהלך משפטו באשמת בגידה, דרש המלך עונש מקורי ואכזרי.
גריפיד' נגרר מזנב סוס אל אתר ההוצאה להורג.
הוא נתלה בעודו חי - באשמת רצח אצילים.
הוצאת מעיו ושריפת קרביו - נרשמו כעונש על ההתקפה שהחלה בחג הפסחא.
ביתור הגופה נעשה בכמה אתרים בממלכה בטרם נשלחו ליעדים אחרים ברחבי הממלכה - זאת כעונש על קשירת קשר לרצוח את המלך.
ראשו הוקע לעיני כל על מצודת לונדון.
גורל דומה פקד את המורד הסקוטי ויליאם וולאס.
הוא נתפס ונשפט ב-1305, אולץ לחבוש כתר של עלי דפנה, נגרר לסמית'פילד, ושם נתלה וראשו נערף.
ראשו הוצב על גשר לונדון, וחלקי הגופה נשלחו לניוקאסל, ברוויק, סטרלינג ופרת'.
עונשים דומים הושתו על אנשים בתקופת מלכות אדוארד השני.
אנדרו הארקליי, הרוזן הראשון מקארליסל, קצין בכיר ועטור שבחים בצבאו של אדוארד, חתם על הסכם שלום עצמאי עם הסקוטים, לאחר שנואש מניצחון.
הוא הוצא להורג בידי אדוארד מסיבות פוליטיות בעקבות התנגדותו ליו דספנסר הצעיר, ובניסיון של אדוארד לנצל מדיניות של ניגוח פנימי בין אצילים בממלכתו.
אשת אדוארד, המלכה איזבלה מצרפת, בגדה בו, וכוח צבאי בפיקודו של מאהבה, רוג'ר מורטימר, שבה את המלך ואת יו דספנסר הצעיר.
לבקשת המלכה יו דספנסר הוצא להורג.
יש הסבורים שאכזריות העונש נבעה מכך שאיזבלה נאנסה בידי דספנסר בעת מסעה לצרפת בשליחות אדוארד.
עד 1351 הבגידה והעונש עליה הוגדרו לפי ספר החוקים של אלפרד הגדול (נקרא ספר האבדון), כשהמלך והשופטים קבעו אם נתין מעל גיל 14 הפר את חובת הנאמנות למלך הריבון.
תחת שלטון איזבלה, ובתקופת שלטון בנה אדוארד השלישי ניתנה פרשנות מחמירה יותר לטווח הפעולות המוגדרות כבגידה, ובעקבות זאת התעוררה דרישה שבית המחוקקים יבהיר את הגדרת החוק.
לאור זאת חוקק אדוארד את חוק הבגידה 1351, שצמצם את הגדרת הבגידה במידת מה.
חוק זה נחקק בתקופה בה למלך אנגליה היה שלטון מוחלט, והוא בא להגן על שלטונו הריבוני.
החוק, שנקבע על רקע שיטת הפאודליזם, פיצל את הבגידה לשתי רמות:
בגידה קלה - הריגת בעל אחוזה או אציל על ידי משרתו, הריגת בעל בידי אשתו, שנחשבה רכושו, או הריגת כומר בכיר בידי כומר זוטר.
גברים שהורשעו בבגידה קלה נגררו ונתלו, ונשים שהורשעו הועלו על המוקד.
החמרת העונש מעבר לתליה הרגילה הייתה עקב ההפרעה לסדר המעמדות - פשע שנחשב נתעב.
בגידה חמורה (High treason) - נחשבה לעבירה החמורה ביותר האפשרית.
ניסיון חתירה תחת סמכות המלך או איום על מעמדו הושוו לתקיפת המלך עצמו בגופו ופגיעה במדינה.
בעקבות זאת נדרשה הענישה החמורה ביותר.
נשים אמנם הועלו על המוקד באופן דומה לעונש על בגידה קלה אך גברים נתלו, נגררו, בותרו, ולעיתים "רובעו".
בין המעשים שהוגדרו לפי חוק זה כחתירה תחת סמכות המלך היו:
ייחול למותו של המלך או ניבוי תאריך מותו של המלך, אשת המלך או בנו הבכור - יורשו.
יחסי אישות עם אשת המלך, בתו הבכורה שטרם נישאה, אשת בנו הבכור או אשת יורש המלך.
הכרזת מלחמה על המלך בתוך הממלכה.
חבירה או סיוע לאויבי המלך בממלכה או מחוץ לה.
זיוף חותם המדינה או החותם האישי של המלך.
זיוף מטבעות המלך או יבוא כסף מזויף בזדון.
רצח ראש הממשל (הלורד צ'נסלור), שר האוצר או אחד משופטי המלך.
החוק החיל סעיפים שנתנו בידי המלך והשופטים את האפשרות להרחיב את הגדרת הבגידה במידת הצורך.
החוק יושם גם במושבות הבריטיות באמריקה, אך אף שנערכו מספר הוצאות להורג בפרובינציית מרילנד ובפרובינציית וירג'יניה, רק שני מתיישבים נתלו, נגררו ובותרו: ויליאם מתיוס בווירג'יניה ב-1630, וג'ושוע טפט בניו אינגלנד בשנות ה-70 של המאה ה-17. גזרי דין מאוחרים יותר בוצעו בתלייה או שהנדון למוות זכה בחנינה.
עד יחיד נדרש להרשעת אדם בבגידה, אך בשנת 1552 שונה החוק להרשעה בידי שני עדים בלבד.
תחילה נחקרו החשודים על ידי המועצה המלכותית, ולאחר מכן נשפטו בפומבי.
הנאשמים נחשבו אשמים מראש, ולא עמדה להם הזכות להגנה או לסיוע של עורך דין.
משמעות הדבר הייתה שבמשך מאות שנים כל מי שהואשם בבגידה היה בנחיתות משפטית חמורה.
מצב זה נמשך עד שלהי המאה ה-17, אך לאחר אישומי בגידה נגד פוליטיקאים מהמפלגה הוויגית לאורך כמה שנים, נחקק חוק הבגידה 1695. חוק זה התיר לנאשמים לקבל ייעוץ משפטי, להביא עדים, לקבל העתק מכתב האישום נגדם ולהישפט על ידי חבר מושבעים.
כאשר האישום לא היה בגין איום ישיר על חיי המלך, אף נקבע שיש להביא את הנאשם למשפט בתוך שלוש שנים מעת ביצוע המעשים המיוחסים לו.
לאחר ההרשעה במשפט, הוחזקו העבריינים בבית הסוהר למשך ימים אחדים, ומשם נלקחו לאתר הוצאתם להורג.
בתחילת ימי הביניים נעשה מסע זה כשהנדון למוות קשור לגבו של סוס, ובמשך השנים השתנה המנהג והנדון למוות נקשר ללוח עץ שנגרר מאחורי הסוס.
חוקר תולדות אנגליה, פרדריק ויליאם מייטלנד שיער שהדבר נועד על מנת להבטיח שהנדון למוות יישאר בחיים.
בעניין הוצאת מעי האדם, ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי המונחים המתוארים בגזרי הדין ובתיעוד, ובפרט במילה Drawn שמשמעותה יכולה להיות משיכה (של המעיים), או גרירה.
הקהל, שרובו התנגד לדת הקתולית, היה שותף פעיל בהוצאות להורג.
לפי עדויות מתקופת שלטונה של מרי הראשונה, הצופים הביעו את תמיכתם הקולנית, ואף השתתפו באופן ישיר בעינויו של המוצא להורג.
ויליאם וולאס ספג הצלפות ומכות, ונזרקו עליו מזון רקוב ואשפה.
בשנת 1587 הכומר תומאס פריצ'רד כמעט נהרג עוד בטרם הגיע לגרדום.
לעיתים העד שבעטיו הורשע הנדון למוות נכח במהלך ההוצאה להורג.
בשנת 1582 תומאס פורד טען לחפותו אך העד ג'ון מונדיי, מרגל מטעם הממשלה, שנכח במקום הזכיר לשריף שפורד הודה במעשיו בעת החקירה.
במשך השנים התגבש מנהג ולפיו כומר הלך אחרי הנדון וביקש ממנו במהלך מסע ההשפלה לחזור בתשובה.
לפי סמואל קלארק הכומר הפוריטן ויליאם פרקינס (1558–1602) הצליח לשכנע נדון למוות צעיר שכבר היה על הגרדום כי הוא זכה למחילה, ובכך אפשר לצעיר למות "עם דמעות שמחה בעיניו...
הוא הבין שנחלץ מהגיהנום ממנו חשש קודם לכן, ושערי גן עדן נפתחו עבור נשמתו".
לאחר הקראת פקודתו של המלך בקול הצטווה הקהל להתרחק במקצת מהגרדום, והנדון למוות נדרש להביע חרטה בפני הקהל.
נאומים אלה כללו בדרך כלל הודאה באשמה אך הסתייגות מכך שמדובר בפשע.
דבריהם היו נתונים לפיקוח הדוק של השריף ושל הכומר שלעיתים התערבו.
נאומו של הכומר הקתולי ויליאם דין ב-1588 הופסק ופיו נסתם עד שכמעט נחנק, מפאת דבריו שנחשבו "בלתי ראויים".
האסירים אולצו להודות ברוע מעשיהם.
בשנת 1591 אולץ אדמונד ג'נינגס להודות בבגידתו בידי צייד הכמרים ריצ'רד טופקליף.
ג'נינגס ענה: "אם לומר מיסה זו בגידה, אני מודה שעשיתי זאת ומתהלל בכך".
טופקליף השתיקו והורה לתליין לדחוף את הסולם עליו ג'נינגס עמד.
למרות עינויים חמורים, כמרים ישועים עמדו על אמונתם ודעתם והתכחשו למעשים המיוחסים להם או לכך שמדובר במעשה קלוקל.
היו נידונים למוות, בעיקר מבין בעלי המעמד החברתי הגבוה, שהביעו חרטה, התנצלו או לא מחו.
אלו השלימו עם גורלם כשאחזם שיתוק בגלל אימת העונש שהתברר בפניהם רק עתה, מפאת אמונתם בצדקת דרכם, או מרצונם למנוע פגיעה ביורשיהם.
לעיתים אולצו נידונים למוות לצפות באחרים שהוצאו להורג באופן דומה תוך דרישה שיודו בעליונתה של הדת באנגליה.
התליה, הוצאת המעיים, הסירוס ושריפת הקרביים
האסירים הופשטו מחולצתם, ידיהם נקשרו לפני הבטן, והם נתלו למשך זמן קצר כשהם עומדים על סולם או עגלה.
לפי פקודתו של השריף - מפקד המשטרה המקומי, העגלה או הסולם הוסטו.
הכוונה הייתה שהנדונים יחנקו מבלי למות, אך היו נדונים שמתו כבר בשלב זה.
במקרים אחרים לפי דרישת הקהל זורז ההליך, דילגו על שלב התליה וניגשו ישירות לסירוס ולהוצאת המעיים.
לפי החוקר הבריטי סיר אדוארד קוק, הסירוס נועד לסמל את נישול יורשיו של הנדון למוות עקב מעשיו שגרמו ל"זיהום" השושלת.
מי שנותר בחיים בנקודה זו ראה לעיתים את קרביו נשרפים לעיניו.
עקירת הלב, עריפת הראש וביתור הגופה
לאחר הוצאת הקרביים ושריפתם, לבם נעקר, ראשם נערף, וגופם בותר לארבעה חלקים.
בשנת 1535 דווח כי ג'ון הוטון (הנחשב קדוש קתולי) התפלל במהלך עקירת מעיו, וברגעיו האחרונים זעק: "ישו הטוב!
המוציאים להורג היו לעיתים חסרי ניסיון, והתהליך לא תמיד התקדם לפי המתוכנן.
בשנת 1584 נעקרו מעיו של ריצ'רד גווין חתיכה אחר חתיכה דרך חור קטן בבטנו, אך משהתעכב הדבר, תקפו אותו בגרזן קצבים, וביתרו את גופו מן החזה ועד עמוד השדרה.
בעת הוצאתו להורג של גאי פוקס באשמת מעורבותו במזימת אבק השרפה בינואר 1606, הוא קפץ מהגרדום ומת משבירת מפרקתו.
קיימת תמונה המתארת את ביתור גופתו של סר תומאס ארמסטרונג ב-1684.
באוקטובר 1660 דווח כי תומאס האריסון, קצין בכיר בצבא המלך שהואשם בניסיון התנקשות במלך, היה תלוי כבר במשך דקות אחדות, אך לאחר שביטנו שוספה וקרביו נזרקו למדורה סמוכה - הזדקף והכה את המוציא להורג.
בעקבות זאת נערף ראשו מיד.
הוקעת הראש והצגת חלקי הגופות
פיזור חלקיו של דאפיד אפ גרופיד תואר על ידי הרברט מקסוול במילים הבאות:
ב-1660 נתפסו מספר מתנקשים שהיו קשורים ברצח המלך צ'ארלס השני 11 שנים קודם לכן.
ביומנו של ג'ון אוולין נרשם:
במקרים רבים שרידי הגופה עברו חליטה והוצגו כמזכרת מזוויעה לעונש עבור הבגידה החמורה במקומות שבהם קושר הקשר נגד המלוכה זכה לתמיכה, או זמם לבצע את המעשה.
הראש הוצג בדרך כלל בגשר לונדון, נתיב הכניסה לעיר מדרום, ובמשך מאות שנים מחזה זה היה לעיני הנוסעים הרבים הבאים לעיר.{{הערה|1=בשנת 1566 כתב יוזף יוסטוס סקליגר: "בלונדון יש ראשים רבים על הגשר...
היא נגררה לטייברן ב-1534, שם נתלתה וראשה נערף.
מנהג הוקעת הראשים על גשר לונדון הופסק בשנת 1678 לאחר תלייתו, גרירתו וביתורו לארבע של ויליאם סטולי, אחד מקורבנותיה של בדיית המזימה האפיפיורית.
שרידיו נמסרו לקרובי משפחתו, שמיהרו וארגנו לוויה גדולה.
השלטונות ציוו להוציא את הגופה מקברה, ולהציגה בשערי העיר.
ראשו של סטולי היה האחרון שהוצב על גשר לונדון.
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו
ביולי 1681, בטייברן שבאנגליה, נתלה, נגרר ובותר לארבע אוליבר פלאנקט, הארכיבישוף מארמה שבאירלנד, קרבן נוסף של בדיית המזימה האפיפיורית.
התליין שוּחַד על מנת ששרידי הגופה לא יושלכו לאש.
ראשו הוצג לראווה בכנסיית פטרוס הקדוש בדרוהדה.
פלאנקט היה הכומר הקתולי האחרון באנגליה שזכה למעמד של מרטיר, אך לא האדם האחרון שנתלה, נגרר ובותר לארבע.
מספר קצינים יעקוביטים שהיו מעורבים בהתקוממות היעקוביטית של 1745 הוצאו להורג גם הם, אך השופטים ששלטו בתקופה זו במידת הסבל שתיגרם לנידונים, החליטו להרגם בטרם גופם בותר.
כמו כן המרגל הצרפתי פרנסואה אנרי דה לה מוט היה תלוי במשך כשעה ב-1781, ולאחר מכן נתלש לבו ונשרף.
בשנה שלאחר מכן דייוויד טיירי נתלה, ראשו נערף וגופו בותר בפורטסמות'.
קהל גדול של כ-20,000 איש נכח במקום וחטף חלקים מהגופה.
ב-1803 נדונו אדוארד דספארד ושישה קושרים נוספים למוות בתלייה, גרירה וביתור לארבע בבית הסוהר הורסמונגר ליין (Horsemonger Lane).
הם נגררו ממזחלת הקשורה לסוסים הרצים במעגלים סביב חצר בית הסוהר, ולאחר מכן נתלו וראשם נערף.
בהוצאה להורג נכחו כ-20,000 איש.
עדות מאותה תקופה מתארת את מה שהתרחש לאחר שדספארד נאם את נאומו האחרון:
נשים בדרך כלל הומתו בחניקה בטרם הועלו על המוקד, אך בשנת 1726 הרוצחת קתרין הייז הועלתה על המוקד ונשרפה חיים.
בשנת 1779 הועלו על המוקד איזבלה קונדון ופיבי האריס, ובמהלך הוצאתן להורג הפקידים האחראים (השריפים) דרשו העלאה בשכרם בעקבות הקושי הנפשי שנדרש מהם בעת הצפייה בביצוע העונש.
גורלה של האריס הביא את ויליאם וילברפורס להגיש הצעת חוק שתגרום לביטול הנוהג.
הצעתו נדחתה על ידי בית הלורדים כיוון שהיא התירה את ביתורם של פושעים אחרים מלבד רוצחים.
ב-1789 הועלתה על המוקד הזייפנית קתרין מרפי, והייתה האשה האחרונה באנגליה שהומתה באופן זה.
ניסיונות שינוי החוק וקהל עוין להוצאות להורג אלו
סר בנג'מין האמט תקף את מהלך המשפט של קתרין מרפי, ובדיון בפרלמנט כינה זאת "השרידים האכזריים של המדיניות הנורמנית".
תוך ניצול ההסתייגות הציבורית ההולכת וגוברת נגד שריפת נשים, העביר הפרלמנט את חוק הבגידה 1790, לפיו נשים שהורשעו בבגידה נענשו בתלייה ולא בהעלאה על המוקד.
24 שנים אחר כך, נחקק חוק הבגידה 1814, על פי הצעת הרפורמטור המשפטי סמואל רומילי.
רומילי נסמך על דעותיו של ג'רמי בנת'ם, אשר סבר שעל חוקי העונשין לשמש תיקון להתנהגות הפושעת, ולא כגורם מרתיע, ושדווקא החוקים הנוקשים של אנגליה היו אחראים לעלייה בפשיעה.
בשנת 1806 רומילי מונה לחבר הפרלמנט מטעם קווינסבורו, ומיד לאחר מכן החל לפעול לשיפור מה שתואר על ידו כ"קוד העונשין העקוב מדם והברברי שלנו, שנכתב בדם".
הוא הצליח לגרום לביטול עונש המוות עבור עבירות מסוימות כגון גנבה ושוטטות, וב-1814 הציע לשנות את העונש לבוגדים כך שהם יומתו בתלייה והטיפול בגופתם יהיה לפי שיקול דעתו של המלך.
רומילי חזר בו מהצעה זו, על מנת למנוע מהעונש על בגידה להיות פחות מהעונש על רצח.
כך עונש התליה הגרירה והריבוע נותר על כנו, ובשנת 1817 בוצע על ג'רמיה בראנדרת', מנהיג 100 נציגי המשתתפים במרד פנטריץ' יחד עם שניים מחבריו, בבית הסוהר של דרבי.
בדומה לעונשו של אדוארד דספארד ושותפיו, השלושה נגררו לגרדום על גבי מזחלות, נתלו במשך שעה, ולאחר מכן ועל פי דרישתו של ג'ורג' הרביעי נערף ראשם בגרזן.
הכורה המקומי שהיה אמור לערוף את ראשם לא היה מנוסה בתפקידו, ולאחר שנכשל בשתי המכות הראשונות השלים את משימתו עם סכין.
כאשר החזיק את הראש הראשון והכריז את ההכרזה המקובלת הקהל הגיב באימה ונמלט מהמקום.
לעומת זאת בשנת 1820 הקהל הגיב בזעם ותקף את מבצעי העונש.
על רקע מתיחות חברתית העונש הושת על חמישה אנשים שהיו מעורבים בקנוניית רחוב קאטו בכלא ניוגייט.
עריפת הראש בוצעה אמנם על ידי מנתח מומחה, אך בעקבות ההכרזה שלאחר מכן, זעם הקהל עד כדי כך שהתליינים נאלצו למצוא מחסה בין חומות הכלא.
קנוניה זו הייתה ההאשמה האחרונה שבעקבותיה הוטל עונש זה.
הרפורמות בחוקי עונש המוות באנגליה נמשכו לאורך המאה ה-19, כאשר פוליטיקאים כגון ג'ון ראסל פעלו על מנת לסלק מספר החוקים את מרבית העבירות נושאות עונש המוות שעדיין נותרו בו.
פעילותו של רוברט פיל לצורך שיפור אכיפת החוק הובילה לביטול עבירת הבגידה הקלה'' במסגרת חוק עבירות נגד אנשים 1828, שבו בוטלה ההבחנה בין פשעים שקודם לכן נחשבו בגידה קלה לבין רצח.
"הוועדה המלכותית לעונש המוות 1864 - 1866", בראשותו של הדוכס מריצ'מונד, המליצה לא לבצע שינויים בחוק הבגידה, וציטטה את חוק עבירת הבגידה 1848 שהגביל את העונש על רוב מעשי הבגידה לעבודת כפייה בלבד.
הוועדה המליצה בדוח המסכם של פעילותה כי "מרד, התנקשות ופעילות אלימה אחרת...
אנו בדעה שהעונש הקיצוני צריך להיוותר על כנו".
אך באופן מעשי המקרים האחרונים בהם נדונו אנשים לתלייה, גרירה וביתור לארבע היו בנובמבר 1839, כאשר בעקבות התקוממות ניופורט הצ'רטיסטית, נדונו מספר אנשים לעונש זה, אך לבסוף הוחלט להמיר את העונש בהגליה.
הדו"ח הדגיש את השינוי בדעת הקהל לגבי הוצאות להורג פומביות.
מזכיר הפנים ספנסר הוראטיו וולפול העיד בפני הוועדה כי ההוצאות להורג "גרמו לדמורליזציה רבה, כך שבמקום להשפיע השפעה חיובית הן גורמות לברוטליזציה של דעת הקהל, ולא להרתעת הפושעים מביצוע זממם".
הוועדה המליצה לבצע הוצאות להורג מאחורי חומות הכלא הרחק מעיני הציבור ולא בפומבי, ו"תחת תקנות נחוצות על מנת למנוע ניצול לרעה, ולהבטחת שביעות רצונו של הציבור שהחוק אכן נאכף".
המנהג של הוצאתם להורג של פושעים בפומבי בוטל סופית שנתיים לאחר מכן על פי "תיקון לחוק עונש המוות 1868", שהוצג בפני הפרלמנט על ידי מזכיר הפנים גאת'ורן הארדי.
לפני קבלת החוק בקריאת שלישית הוצע תיקון לחוק שלפיו עונש המוות יבוטל כליל, אך זו נדחתה ברוב של 127 לעומת 23.
תלייה, גרירה וביתור בוטלו לחלוטין באנגליה בחוק החילוט 1870, ניסיונו השני של הפוליטיקאי הליברלי צ'ארלס פרוסטר לביטול חילוט אדמותיהם ורכושם של פושעים, דבר שהפך את משפחתם לענייה.
החוק קבע גם כי העונש על בגידה יהיה תלייה בלבד, אם כי לא ביטל את סמכותו של המלך להחליף זאת בעריפת ראש לפי תנאי החוק מ-1814.
לצורך אשרור סעיף 6 באמנה האירופית לזכויות אדם שנחתם על ידי בריטניה בשנת 1999 בוטל שנה קודם לכן עונש המוות בעוון בגידה בחוק הפשע וההפרעה לסדר 1998.
תִּלְיוֹן הוא תכשיט התלוי על שרשרת (לעיתים כחלק מעגיל).
התליון מהווה חלק מהשרשרת, אך לעיתים נרכש בנפרד ממנה.
התליון תלוי בקצה השרשרת וניתן להסרה ולהעברה משרשרת לשרשרת.
כיום, התליון עשוי לרוב מתכת יקרה (זהב, כסף או פלטינה ואבנים יקרות).
מחקרים ארכאולוגים גילו תליונים שנעשה בהם שימוש בעת העתיקה.
במצרים העתיקה נהגו הפרעונים ללבוש תליון בצורת חרפושית המסמלת את עושרם וכוחם, אך השימושים בתליונים קדמו להיסטוריה, וכבר בתקופה הפרה היסטורית נהגו ללבוש תליונים.
תליונים שהתגלו בעת העתיקה היו עשויים מתכת יקרה, זכוכית או צדפה, אך גם עץ.
תליונים אלה ניתלו על שרשרת העשויה מתכת, או חבל.
התליונים שימשו בעת העתיקה למטרות הגנה (כקמעות) אך גם לעיטור אופנתי.
גם כיום שימושי התליון העיקריים הם:
שימוש הגנתי (כקמע - תליון בצורת חי)
שימוש להגדרת זהות דתית (תליון בצורת סמל דתי - מגן דוד או צלב)
שימוש להגדרת זהות עצמית (תליון עם שמו של אדם)
פרס - תליון המוגש כאות של מסדר אבירות או כאות על הצלחה בתחרות (כגון מדליה אולימפית).
תלות הדדית היא מערכת יחסים שבה כל אחד מחברי מערכת היחסים הזו תלוי באחרים.
תפיסה זו שונה מיחסי תלות, בהם חלק מהחברים תלויים וחלקם לא.
יחסי תלות הדדיים יכולים להיווצר בין שניים או יותר אנשים, ארגונים, מדינות וכו'.
כך, למשל, שתי מדינות ריבוניות שמשתפות פעולה אחת עם השנייה נקראות תלויות זו בזו.
מושג התלות ההדדית יכול לתאר מערכת יחסים של תלות, ביטחון ואמון בין איש לרעהו בעניינים שעליהם הסכימו באופן הדדי (עניינים כלכליים, סביבתיים, חברתיים, פוליטיים ועוד).
ביחסי תלות הדדיים, המשתתפים יכולים לסמוך אחד על השני או להיות אחראים אחד לשני מבחינה רגשית, כלכלית, אקולוגית או מוסרית.
שני הבטים של תלות הדדית הם שותפות ושיתוף פעולה.
ציוויליזציה בכל מקום דורשת תלות הדדית.
תלות הדדית שיתופית יעילה מתקיימת כאשר המשימות מתחלקות בין חברי הקבוצה וכאשר אנשים מאחדים כוחות על מנת להשיג מטרות שהיו קשות יותר או בלתי ניתנות להשגה עבור אדם בודד.
במצב זה כל אחד מביא את כישוריו הטובים ביותר כדי להגיע לתוצאה משותפת, בין אם בבית, בעבודה, בבית הספר, במועדון או בארגון.
אחריות מתחלקת בין חברי הקבוצה, וכל אחד תלוי באחרים בביצוע חלקו במשימה הקבוצתית.
בזוגות או קבוצות מוצלחות ושיתופיות, החברים סומכים אחד על השני, מוכנים לתת ולקבל עזרה, וחולקים הערכה אחד לשני, כמו גם אחריות.
תלות הדדית גורמת לאנשים להיות גם תלויים וגם מהימנים בהתאם לדרישות הקבוצה.
בהיבט השלילי של תלות הדדית, אנשים שמקובעים על ערך זה, מרגישים מאוימים ולא מסוגלים לתפקד כאשר משאירים אותם לבד להשלים את המשימה.
אם הם לא יוכלו לעשות את זה עם מישהו, הם לא ירצו לעשות את זה בכלל.
בנוסף לכך, צורך מופרז לתלות הדדית עשוי להביא לכך שאנשים יהיו עסוקים יותר ב"התחשבנות".
אם אנשים יאמינו שהם מקבלים יותר ממה שהם נותנים במצב מסוים, הם עלולים לחוש אשמה ולנסות לאזן את המשוואה על ידי עשיית דברים שאחרים לא רוצים או צריכים.
אם הם יחושו שהם נותנים יותר ממה שהם מקבלים, הם ירגישו מנוצלים ויאמצו את גישת ה-"מה ייצא לי מזה" בכל מצב שבו תלות הדדית תתקיים.
הצורך לקיים תלות הדדית נוקשה, איזון מוחלט של מידה תחת מידה, עשוי להיות הרסני.
עצמאות היא מצב שבו אדם אינו תלוי בגורם חיצוני אחר לצורך קיומו הפיזי, הכלכלי, הרגשי והמוסרי, כאשר הוא חש מוגן מפני סכנות.
למעשה, מצב של עצמאות מוחלטת הוא אוטופי.
בחיים ריאליים העצמאות תמיד תהיה יחסית ולא אבסולוטית.
אדם מתחילת חייו מקבל זכויות בעת שמפגין עצמאות פיזית או תפקודית.
כתוצאה מכך, בתרבות בה קיימת היררכיה לא גמישה, אשר נותנת עדיפות לאספקט כלשהו (פיזי, חברתי או מנטלי), אנשים בעלי מוגבלות כלשהי יקבלו פחות אוטונומיה וזכויות רק בשל היותם מוגבלים בתחום מסוים.
אדם נכה יכול להיות מוגבל בתפקוד פיזי, אך עם זאת להיות עצמאי בתפקוד קוגניטיבי, רגשי וחברתי.
צורת מחשבה בינארית שרואה את הדברים מההיבט עצמאות מול תלות, עשויה למנוע מאדם נכה חוויות אנושיות ייחודיות וחשובות.
תלות - היא אחד מסוגי תפקוד אפשריים של בני אדם.
זהו צורך או רצון של בני אדם מסוימים, כי מישהו אחר יספק את צורכיהם.
אנשים אלה עשויים להרגיש בטוחים רק כאשר מישהו אחר פנוי ומוכן לטפל בצרכיהם הפיזיים, הרגשיים או החברתיים.
הם לא יכולים או לא רוצים לקבל אחריות על חייהם.
אנשים תלוים מחפשים אחרים כדי שידריכו אותם, יעזרו להם, יתמכו בהם, ויתנו להם תחושה של ערך, קבלה וכבוד.
הם עלולים להרגיש שהעולם "חייב להם" ודורשים את מה שחסר להם, או לחלופין, מרגישים חלשים וחסרי ישע, כאשר המטפל אינו נוכח.
בהיבט החיובי של תלות, אנשים מסוימים מבינים ומקבלים ללא רגשי אשמה את העובדה, שהם בני אנוש וזקוקים לשמחות וסיפוקים שאנשים אחרים יכולים לגרום להם, בעיקר כאשר העומס נהיה כבד.
הדבר נוח להם, אף על פי שהם מבינים שהם לא לגמרי אדונים לגורלם.
הם יכולים לסמוך ולהיתמך על ידי האחרים, משום שהם מאמינים שידיים טובות ועוזרות של אחרים יהיו שם באופן קבוע, כאשר הם יצטרכו אותם.
הם מאמינים, למשל, שהעובדים בחברת החשמל נמצאים בעבודה ושנורת החשמל תספק אור ברגע שמתג החשמל יופעל, שיהיה אוכל במכולת מחר, שהמכונאי יתקן את המכונית, את כיסא הגלגלים או את מכשיר השמיעה בעת הצורך.
ישנם אנשי שיקום שלא מקבלים כלל כל התנהגות או רגש של תלות, אך גישה זו אינה ריאלית ולא יעילה.
לכל אחד מאיתנו יש היסטוריה אישית ותרבותית ארוכה של תלות.
זה חלק מלהיות אנושי ושייך לתרבות כלשהי.
המודל של לי מיירסון (Lee Meyerson ) וננסי קייר (Nancy Kerr) הוא תרשים שמורכב מארבעה מושגים דומים שמגדילים את הקונפליקט של עצמאות/תלות, למודל מרובע שכולל את האפשרויות תלות, עצמאות, תלות הדדית ומושג המהימנות (בתרגום אחר, "ניתן לסמוך") מוצג בציור 1.
לכל אחת מהאפשרויות יש את היתרונות והחסרונות שלה, וכל אחת עשויה להיות טובה או נחשקת על ידי כל אדם, בהשגה של מערכות יחסים מספקות לשני הצדדים עם אנשים אחרים.
בפינת התלות ההדדית מתוארים שני סוגי תלות הדדית - שיתוף ושיתוף פעולה.
בצד חיובי נמצאים בני אדם סומכים אחד על השני, מוכנים לתת ולקבל עזרה, וחולקים הערכה כמו גם אחריות.
בצד השלילי אנשים שמקובעים בפינת התלות ההדדית מרגישים מאוימים ולא מסוגלים לתפקד כאשר משאירים אותם לבדם להשלים משימה.
אם הם לא יכולים לעשות את זה עם מישהו, הם לא רוצים לעשות את זה בכלל.
כמו עמדות בפינות קיצון אחרות, זה לא מקום שצריך לתפוס באופן קבוע.
צורך מופרז לתלות הדדית עשוי להביא לכך שאנשים עסוקים ב"מעקב ניקוד".
אם אנשים מאמינים שהם מקבלים יותר ממה שהם נותנים במצב מסוים הם עלולים לחוש אשמה ולנסות לאזן את המשוואה על ידי עשיית דברים שאחרים לא רוצים או צריכים.
אם הם מרגישים שהם נותנים יותר ממה שהם מקבלים, אז מרגישים מנוצלים ומאמצים את גישת "מה ייצא לי מזה" בכל מצב שבו תלות הדדית קיימת.
הצורך לקיים תלות הדדית נוקשה של מידה תחת מידה ומאוזנת באופן שווה עשויה להיות הרסנית.
בצד החיובי של פינת התלות מוצאים את עצמם אנשים שמבינים, שהם בני אנוש בלבד וזקוקים לשמחות והסיפוקים שאנשים אחרים יכולים לספק, בעיקר כאשר העומס נהיה כבד.
בצד השלילי של הפינה ממוקמים בני אדם שבוחרים עמדת התלות כדרך קבועה לתקשורת עם אחרים הסובבים אותם.
אלו בני אדם שלא רגלים להתמודד בלי עזרה עם משימות.
בפינת העצמאות ממוקמים אנשים שמרגישים עצמאיים, אשר לוקחים אחריות על חייהם.
הם מקבלים החלטות, מציבים מטרות, יוזמים ומבצעים פעולות ולוקחים אחריות על התוצאות לאותן פעולות מבלי לבקש עזרה או אישור מאחרים.
הם שואבים כוח וביטחון מהידיעה, שהם יכולים לעשות דברים לבד.
עצמאות מוחלטת עשויה לייצג התנהגות שלא מתחלקת עם אף אחד.
על פי מיירסון (וLee Meyerson ) וקייר (Nancy Kerr), זאת עמדה טובה לתפוס מדי פעם, אבל כעמדה קבועה, היא מבודדת ולא מספקת.
בנוסף לכך, אם היא נלקחת לקיצוניות, גישת ה"אני אעשה מה שאני רוצה מתי שאני רוצה" או "אני רוצה לעשות את זה לבד" יכולה לגרום להתעלמות לא נאותה מרצונות וצרכים של אחרים.
לפעמים, כאשר אדם נכה מתעקש לדחות עזרה, הוא יוצר חוסר נוחות משמעותי אצל אחרים.
בפינת המהימנות (אפשר לסמוך) נמצאים אנשים שמתפקדים טוב ובדרך כלל מוערכים מאוד על ידי עצמם ואחרים.
אלו הם אנשים אחראים שניתן לסמוך עליהם.
הם מבחינים ומגיבים לצורכי אחרים, מבלי לשאול מה הם יקבלו בחזרה.
התרבות שלנו נותנת ערך רב לאנשים שהם מהימנים, ויש מקום בקטגוריה הזאת לאנשים עם מוגבלות, אף על פי שקיים קושי מסוים לבקש מאנשים עם נכויות לתמוך באלו שאינם מוגבלים.
בצדה השלילי של פינת המהימנות נמצאים אנשים שתמיד מנסים להיות מהימנים, אבל עמדה זו לא רצוי שתהיה קבועה.
רצון להיות מהימן תמיד עשוי להביא להכחשתו של האדם את צרכיו שלו לעצמאות.
כמו כן הצורך להיות בעמדה "סומכים אלי" עשוי להביא לניסיונות מצד אחרים הנמצאים בעמדת תלות להעצים את תחושת החשיבות העצמית של אותו אדם מהימן.
לעומת המודל של מיירסון וקייר, מודל התפיסה הדו-קוטבית, (ציור 2) בו קוטב אחד מייצג את כל מה שרע בתלות והאחר את כל מה שטוב בעצמאות, מגביל את האדם ומייצג את הפוטנציאל של בני אדם במערכות יחסים עם אחרים באופן פגום.
בן אדם המאמין, שהאפשרויות היחידות הן עצמאות (כוח) ותלות (חולשה), עשוי למנוע מעצמו חוויות אנושיות ייחודיות וחשובות.
מושגים רבים, ולעיתים חופפים מעשירים ומאריכים את ההתנהגות האנושית.
לדוגמה: אוטונומיה ושיתוף פעולה, חופש ואילוץ, סמכות והתרפסות, שליטה וציות, כוח וחולשה, יוזמה ותגובה, שאיפה וסיפוק, הערכה עצמית ושנאה עצמית.
לקיחת סיכונים ורדיפה אחרי יציבות והבחירה העצמית של אפשרויות ודביקות בדרכים שהותוו על ידי אחרים הן דוגמאות נוספות.
בשביל הבנה מלאה של המצב האנושי, כל אלו ואחרים, זקוקים לחקירה נוספת.
תרשים זה ניתן להגדלה אין סופית לאפשרות של חמש נקודות, עשר נקודות ו-n נקודות.
מה שהוא גורם קבוע רצוי הוא הגמישות של האינדיבידואל בתנועה חופשית בין כמה אפשרויות והפקת סיפוק מכל אחת.
תליין הוא אדם הכפוף לרשות שופטת והוא המוציא לפועל של עונשי מוות הנקבעים על ידי המדינה או סמכות חוקית אחרת.
במערב אירופה וקולוניותיה, התליינים נודו על ידי שכניהם.
גישת ההגליה הזו תועדה במספר רומנים, כמו "שלושת המוסקטרים" של אלכסנדר דיומא האב, וסרטים כמו "האלמנה מסנט פייר".
מסיבה זו ביצירות שונות נוהגת דמות התליין לכסות לעיתים קרובות את פניה בעזרת מסכה או ברדס.
ביפן, תליינים נחשבו כחלק מהבוראקומין, מעמד חברתי שנחשב תת-אנושי בתקופה הפיאודאלית.
באימפריה העות'מאנית, רק צוענים יכלו להיבחר לתפקיד התליין, מתוך תפיסה חברתית שאנשים המבצעים את התפקיד דינם גיהנום בעולם הבא.
בבריטניה, משפחת התליינים המפורסמת ביותר היא פיירפוינט, ממנה יצאו, בין השנים 1902–1956, שלושה תליינים - הנרי, אחיו תומאס ובנו של הנרי, אלברט.
ג'ובאני בטיסטה בוגאטי כיהן בתפקיד תליין רשמי של מדינת האפיפיור במשך כ-70 שנים.
חוקר שקרא חומר הדרכה לתליינים בריטים טוען כי חוק עונש מוות יחייב את הקמתה של מכללה שתכשיר תליינים, ולאחר התמחות תעניק תעודת־סיום מקצועית.
תלונת שווא (או האשמת שווא, תלונת שקר, אישומים כוזבים, האשמה כוזבת) היא בבסיסה טענת אדם שנפגע על ידי אחר, כאשר הפגיעה לא התרחשה מעולם.
היא עשויה לבוא לידי ביטוי באחד משלושת ההקשרים הבאים: באופן לא רשמי (בחיי היום-יום), במסגרת הליך מעין שיפוטי ובמסגרת הליך משפטי.
ככלל, כאשר אין ראיות תומכות מספקות כדי לקבוע אם האשמה היא אמיתית או כוזבת יש לתארה כ"האשמה לא מבוססת" או "האשמה שאיננה מגובה בראיות".
האשמות שנקבע כי הן כוזבות בהתבסס על ראיות תומכות, מחולקות לשלושה סוגים:
האשמה שהיא לחלוטין כוזבת - כלומר הנטען כלל לא אירע מעולם.
האשמה שמתארת מאורעות שאכן אירעו אבל בוצעו על ידי אדם אחר מזה שכלפיו מופנית ההאשמה, ולפיכך האדם שמואשם חף מפשע.
האשמה שחלקה אמת וחלקה שקרית.
תיאור המאורעות במקרה כזה מערבב בין מאורעות שאכן אירעו ובין מאורעות שכלל לא אירעו.
האשמת שווא יכולה להתרחש בשל שקר מכוון מצידו של המאשים או שלא מתוך כוונת מכוון בשל קונפאבלציה (שיבוש זיכרון שקשור בהפרעות נוירולוגיות או פסיכיאטריות מסוימות) שמתעוררת באופן ספונטני בשל הפרעה נפשית או בעקבות תשאול סוגסטבילי שנעשה באופן מכוון או מקרי או בשל שימוש בטכניקות ריאיון כושלות.
אותה תופעה יכולה להיגרם בשל כשל מערכתי.
למשל כשהשוטר הבכיר קובע מסקנה על סמך ראיה מסוימת, והכפופים לו "מחזקים" אותה ברוח המפקד, בחקירות סוגסטביליות, ובמסקנות בעלות אופי קונפובולטורי.
כך מגשרים על פערים בלוגיקה סותרת ומטשטשים ראיות סותרות.
הדבר שכיח בחקירת תאונות דרכים קשות כשהנטייה החברתית מקהה את הדחף להקפיד על האמת וקיים קונפליקט באשר לאמירת אמת חלקית.
חזקת תקינות המעשה השלטוני - הנותנת משקל יתר לאובייקטיביות של הגוף החוקר מכסה היטב על הסיכון המוחשי הזה ומנטרלת את רוב הסיכויים למנוע אותו.
החוקרים פול ולינדסי הציעו בשנת 1997 להתייחס באופן שונה לשני הסוגים הללו.
הם הציעו להשתמש בביטוי "האשמות שווא" במקרים בהם המאשים מודע לכך שהוא משקר, ובביטוי "חשדות שווא" לסוג רחב יותר של האשמות כוזבות שבהן תשאול סוגסטבילי עשוי היה להיות מעורב.
לעיתים תלונת שווא מוגשת כאמצעי דיכוי, סינדול, יניקת כח והשתקה של תביעה ותלונה אמיתית ולגיטימית שיכולה להגיע מצד זה שכלפיו מגישים את תביעת השווא (תביעת השתקה).
לעיתים, אדם שחשוד במעשה פסול שהוא אכן אחראי לו, יכול בעצמו להאשים האשמת שווא אדם אחר כדי להסיט את תשומת הלב מאשמתו שלו.
האשמות שווא עשויות לנבוע גם מההתנהגות של הנאשם עצמו, בייחוד במקרים שבהם התנהגויותיו עולות בקנה אחד עם האפשרות שביצע את המעשה האסור, אם נהג כך באופן לא מודע ואם מתוך כוונה להיראות כאילו הוא אשם.
כמו כן, לאחר שהועלתה האשמת שווא – בייחוד כזו שנושאת עמה מטען רגשי – תגובות אנושיות טבעיות מצידו של מי שנאשם בהאשמת שווא (כגון: פחד, כעס, הכחשה של ההאשמה) עשויות להתפרש כראיה לאשמה.
בדיון שהתקיים בשנת 2006 בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות בכנסת נטען כי היקף התופעה בישראל מצומצם מאוד וניתן להעריכו באחוזים בודדים.
במחקרו מתייחס ד"ר יואב מזא"ה לקושי בכימות התופעה של תלונות שווא מהסיבות הבאות:
היעדר הרשעה אינו אינדיקציה לאמיתות התלונה (ייתכן שלא היו די ראיות להרשיע בהליך פלילי, אך אין פירוש הדבר שהתלונה הייתה אמת או שקרית).
הגדרה של תלונת שווא רק במקרים שבהם המשטרה או בית המשפט קבעו פוזיטיבית שמדובר בתלונת שווא תוביל להערכת חסר של התופעה (במקרים שונים בית המשפט קובע שהעבירה הנטענת לא בוצעה אך לא מתייחס במסגרת זיכוי הנאשם כלל לאחריות המתלונן נגדו).
מזא"ה קובע גם כי אחוז תלונות השווא מבין תלונות המוגשות על פגיעה בילדים במהלך גירושין נע בין עשרה לשלושים אחוזים.
בעבירות מין או בהטרדה מינית
האשמת שווא באונס היא דיווח מכוון על עבירת אונס כאשר זה לא אירע.
קשה להעריך את ההיארעות של האשמות שווא משום שהן לעיתים קרובות מתמזגות יחד עם תיקים שלא מוגש בהם כתב אישום תחת הכותרת "חסר בסיס" או "היעדר ראיות".
יחד עם זאת, בארצות הברית, דו"ח הפשע של ה-FBI משנת 1996 והדו"ח של משרד המשפטים משנת 1997 מציינים כי 8% מההאשמות באונס בארצות הברית נחשבות לחסרות בסיס או שקריות.
מחקרים בארצות אחרות מצביעים על שיעורים שנעים בין 1.5% (דנמרק) ועד 10% (קנדה) כאמור, בשל הגדרות שונות של "האשמות שווא", ובשל האתגר שכרוך באיסוף נתונים מהימנים בנושא זה, הרי שהאחוזים האמיתיים לא ברורים.
בישראל, העלו מספר גורמים את הטענה שאחוז תלונות השווא בגין עבירות מין הוא "אפסי", כי "תביעות סרק (לגבי הטרדה מינית) הן כה נדירות עד שסטטיסטית הן בטלות בשישים" או כי הוא עומד על 2%.
בעניין זה, מציין ד"ר יואב מזא"ה כי אכן יש בספרות טענה שלפיה היקפן של תלונות השווא בגין אונס הוא 2% בלבד וכי יש מאמרים המקבלים את הנתון בדבר הזה כנתון קונסנזואלי.
יחד עם זאת, מצטט מזא"ה את מאמרו של גריר כי המקור לטענה זו הוא ספרה של העיתונאית סוזן בראונמילר משנת 1975 שבו היא טוענת כי אלו נתונים שהציג בשנת 1974 השופט לורנס קוק בהרצאה שנתן.
בספרה של בראונמילר נכתב כי השופט סיפר על מחקר של משטרת ניו יורק לפיו היקף תלונות השווא בגין אונס הוא 2%.
מעבר לעדות זו של בראונמילר לא נמצא כל בסיס למיתוס על 2% תלונות שווא".
הוא מוסיף וכותב כי "כותבים רבים בתחום ממשיכים — במשך יותר מ-40 שנה — לטפח את המיתוס בדבר 2% של תלונות שווא תוך הסתמכות על בראונמילר או על אחרים שהסתמכו עליה".
משטרת ישראל סגרה בשנת 2016 13% מהתלונות על עבירות מין בנימוק של חוסר אשמה.
יואב אבן נגדו הוגשה תלונה על אונס, שלטענתו הייתה תלונת שווא, העריך שבהינתן 6% תיקים הנסגרים מחוסר אשמה (נתון משנת 2009), לפחות 20% מהתלונות בעבירות מין הן תלונות שווא.
האשמת שווא על פגיעה בקטין
האשמת שווא בפגיעה גופנית או מינית בקטין היא האשמה שלפיה אדם ביצע מעשה או מעשים של פגיעה מינית בקטין כאשר במציאות המואשם לא ביצע כל מעשה כאמור.
האשמות כאלו יכולות להיות מועלות על ידי הקרבן (אמיתי או מדומה), או על ידי אדם אחר שמעלה את ההאשמות, לכאורה בשמו של הקרבן (אמיתי או מדומה).
מחקרים ביחס להאשמות לגבי פגיעה בקטינים מצביעים על שיעור כולל של האשמות שווא שנמוך מ-10% בהתבסס על מספר מחקרים.
מתוכם, רק חלק קטן מההאשמות הכוזבות נבעו מהקטין, בעוד שמרבית האשמות השווא נבעו ממבוגר שהעלה את ההאשמות הללו מטעמו של הקטין.
מתוך מקרים אלו, רוב משמעותי מהתלונות הועלו במסגרת מאבקי גירושין או מאבקים על משמורת ילדים.
ממחקרים בעולם עולה כי בין 12%-28% מכלל התלונות המוגשות בגין פגיעה בילדים כחלק מהליך הגירושין הן תלונות שווא המוגשות ככאלה במכוון.
החשש לפיו תלונות שווא ביחס לאלימות כנגד הילדים במסגרת סכסוכי גירושין היא תופעה משמעותית, הביאה להקמת ועדה בלשכת עורכי הדין שעוסקת בתלונות שווא.
בתגובה פרסם פורום מעמד האישה וקידום עורכת הדין בלשכה הסתייגות מהקמת הוועדה האמורה.
בכנס שערכה הוועדה בנושא תלונות שווא במשפחה אמר סגן נשיא לענייני משפחה בבית משפט השלום בנצרת כי בערך ב-10% מהבקשות לצו הגנה נגד גברים שנידונו בפניו, הוא שלח את הצדדים לבדיקת פוליגרף, וכי מתוך המקרים האלה, "ב-99 אחוזים מהמקרים, האישה יצאה דוברת שקר".
מאוחר יותר השופט הגיב, באמצעות דוברות בתי המשפט: "מן הציטוט בשאילתה עולה כאילו מדובר בנתונים סטטיסטיים המתייחסים לכלל בתי המשפט למשפחה בארץ בעוד שלא כך הוא.
למעשה, מדובר על הערכה אישית של השופט, שאינה מתבססת על סטטיסטיקה או פילוח אלא על תיקים שנדונו בפניו בלבד."
תביעה בגין לשון הרע בעקבות תלונת שווא
אדם שהוגשה נגדו תלונת שווא במשטרה, יכול בנסיבות מסוימות לתבוע את המתלונן בגין הוצאת לשון הרע או בתביעת דיבה.
זאת מכיוון שהגשת תלונה שקרית במשטרה המעלילה על אדם דברים רעים יכולה להשפיל ולפגוע בו גם במסגרת המשפחתית-אישית ובמסגרת הקריירה, בהתאם לפרטי התלונה.
בשל כך, אדם שבוחר להגיש תלונת שווא במשטרה עלול למצוא את עצמו נתבע על ידי אותו אדם ולשלם לו כספי פיצויים בגין עוולת לשון הרע.
תלונת שוא שנידונה בבית המשפט או בבית הדין מלווה במתן עדות של המתלונן או המתלוננת.
בהינתן שהתגלתה שהתלונה היא תלונת שוא, כפועל יוצא, העדות היא עדות שקר והמתלונן יכול להיות להחשב כעד זומם.
שורש המצוה הוא בעשרת הדברות בדיבר לא תענה ברעך עד שקר.
תלחים (בלועזית: פלוקס, נגזר מלטינית fluxus במשמעות "זרימה") בתחום המטלורגיה הוא חומר כימי הגורם לתגובת ניקוי, הנזלה, או טיהור.
חומרי תלחים עשויים לשמש ליותר ממטרה בודדה בעת ובעונה אחת.
תלחימים נמצאים בשימוש בתחום המטלורגיה, בתהליכי הפקת מתכת ובתהליכי הלחמת מתכת.
התלחימים הראשונים הידועים היו נתרן פחמתי, אשלג, פחם, קוק, בורקס, סיד, עופרת גופריתית, ומינרלים המכילים זרחן.
עפרות ברזל שימשו אף הן כתלחים בהפקת נחושת.
חומרי תלחים שונים אלה שימשו למטרות שונות, הבולטת ביותר הייתה מניעת חימצון פני השטח של מתכת מותכת, החומר אף שימש לספיגת סיגים לא טהורים לתוכו שאותם ניתן לרדד מעל פני המתכת הנוזלית.
כחומרי ניקוי חומרי תלחים מקלים על וריתוך על ידי הסרת שכבת החמצון מן המתכות אותן מאחדים.
חומרי תלחים נפוצים הם אמוניום כלוריד, או שרף, להלחמת בדיל; חומצה הידרוכלורית ואבץ כלורי להלחמת ברזל מגולוון (ומשטחים אחרים מצופי אבץ); בורקס להלחמה קשה (brazing) ולהלחמה תוך היתוך והכאה בפטיש על סדן.
בתהליך של היתוך, כלורידים אורגניים, פלואורידים, אבן גיר וחומרים אחרים משמשים כחומרי תלחים כאשר מוסיפים אותם לכבשן התכה לצורך טיהור המתכת מחומרים כימיים מזהמים כמו זרחן, וליצירת סיגים נוזליים בטמפרטורת ההיתוך של המתכת.
הסיגים הם תערובת נוזלית של אפר, תלחים, ומזהמים אחרים.
הורדת הצמיגות של הסיגים בטמפרטורת ההתכה של המתכת, מאפשרת להגביר את זרימת הסיגים בעת ההיתוך, זהו אף מקור שמם של חומרים אלה בתחום המטלורגיה.
תלחימים משמשים גם בבתי יציקה להסרת מזהמים ממתכות לא ברזליות כגון אלומיניום, או להוספת שרידי יסודות רצויים כגון טיטניום.
בתהליכי הלחמת מתכות בטמפרטורה גבוהה (ריתוך, הלחמה קשה), המטרה העיקרית של השימוש בתלחים היא למניעת חימצון המתכות.
לדוגמה, תלחים בדיל-עופרת נצמד היטב לנחושת, אבל לא נצמד היטב לתחמוצות נחושת הנוצרות במהירות בטמפרטורות הלחמה.
תלחים הוא חומר אשר כמעט ולא מגיב כימית בטמפרטורת החדר, אבל יוצר תגובת חיזור חזקה בטמפרטורות גבוהות ובכך מונע היווצרות של תחמוצות מתכת.
בנוסף, התלחים מאפשר לחומר ההלחמה לזרום בקלות על המתכת ולא ליצור גושים, אשר היו נוצרים ללא שימוש בתלחים.
התלחים משרת מטרה כפולה בתהליך ההלחמה: המסת תחמוצות על פני המתכת, המאפשר הרטבה על ידי מתכת מותכת, ומשמש כמחסום חימצון על ידי ציפוי פני השטח של המתכת החמה.
ביישומים מסוימים התלחים משמש גם כאמצעי להעברת חום, המאפשר חימום של אזור החיבור באמצעות מכשיר הלחמה.
"תלחיץ" היא טכניקת הדפס היוצרת אפקט תלת-ממדי של נייר.
בטכניקה זו עושה האמן שימוש בחפצים שונים המונחים על לוח ההדפסה.
בין היתר נהוג להשתמש בגלופה של סמלים, חפצים בעלי מרקמים שונים או אף תבליט.
לאחר מכן מניחים על הלוח גיליון נייר לח ומעבירים אותו במכונת דפוס, או שמפעילים עליו לחץ בהדפסה ידנית.
הנייר הלח מקבל את צורת החפצים, כך שנוצרות על הנייר בליטות שונות.
בדרך כלל נעשה בטכניקה זו שימוש בשילוב עם טכניקות אחרות, כגון גלגול צבע על המשטחים והדפסתם כדפוס בלט, או שילוב הבלטות עם הדפס רשת או סוגי תצריב.
תליית נעליים הוא מנהג עירוני.
בימינו המושג מתייחס בעיקר לנעליים שנזרקות לעבר כבלי חשמל, קווי טלפון או כל סוג של כבלים מוגבהים.
הנעליים מושלכות גם לעבר גדרות או עצים.
"תליית נעליים", או כבילת נעליים, הוא המנהג לזרוק נעליים מעלה כששרוכיהן קשורים יחד כך שהם ייתקעו על כבלי חשמל, חוטי טלפון או כל סוג אחר של כבלים גבוהים.
ברגע שזוג הנעליים שרוך יחד הן מושלכות מעלה כמו בּוֹלָאס (נשק הטלה מן העבר שהוטל לעבר עופות וחיות קטנות).
הנוהג לתלות נעליים נפוץ ברחבי אירופה וצפון אמריקה, בערים גדולות וכן ביישובים או כפרים.
לרוב, הנעליים שמושלכות לעבר החוטים והכבלים הם נעלי סניקרס.
כמו כן נזרקים נעליים מעור ואף מגפיים.
לכל אזור יש שוני בסוג הנעליים שמושלכות וגם בגיל של מבצעי המנהג בהתאם למצבם הסוציואקונומי.
לפי רוב הסברות, תליית נעליים קשורה לעולם הפשע.
הסברה הראשונה גורסת שמדובר במעשה בריוני בו נעליו של קורבן נזרקות כדי שהוא לא יוכל להשיג אותן.
סברה אחרת גורסת כי מדובר במתיחה אותה מבצעים אנשים שיכורים.
תושבי לוס אנג'לס טענו בעבר שאוסף נעליים התלויות מחוטי טלפון או כבלי חשמל באזורם מסמלים טריטוריה בה נמכרים סמים וחומרים אסורים אחרים, או אזור של התכנסות חברי כנופיה.
מנגד ישנן גם דעות אחרות על המנהג שאינן קושרות אותו בוונדליזם או בפשיעה.
במספר תרבויות, נעליים נתלות או נזרקות לאוויר בתור מחווה לסיום שנת הלימודים או לפני חתונת זוג בתור טקס מעבר.
ישנם המחזיקים בדעה כי המנהג לקוח דווקא מהעולם הצבאי, ובו חיילים שסיימו את הכשרתם או תפקידם הצבאי זרקו את נעליהם למקומות גבוהים.
בסרט לכשכש בכלב (1997) מתבצעת תליית נעליים בתור מחווה לסמל ויליאם שומאן (שבגילומו של וודי הרלסון).
יש גם הסבר פשוט והגיוני יותר לתליית הנעליים: נעליים ישנות, בלויות או שאינן נוחות מושלכות כדי להיפטר מהן.
ייתכן גם שהמנהג בא מצורך אנושי לסמן טריטוריה.
באזורים מסוימים בעולם, נעליים לכודות על כבלי חשמל או טלפון מסמלות מוות של אדם.
נעליים אלה שייכות לאדם שנפטר.
לפי אמונה טפלה, נשמתו של האדם תרד מגן עדן עם תחיית המתים ובדרכה מטה תיקח את נעליה הישנות.
לפי הסבר חלופי, הנעליים מושלכות מעל או מעבר לבית כדי להגן עליו מרוחות רעות.
סברה אחרת אומרת שהנעליים נזרקות לצורך מזל כאשר אדם יוצא לדרך חדשה בחייו ועוזב את אזור מגוריו.
"עץ נעליים" הוא עץ (או עמוד חשמל או כל מתקן גבוה העשוי מעץ) שנערמו עליו נעליים.
עצי נעליים לרוב יימצאו לצד כבישים ראשיים וייתכן שיהיו עליהם רק נעליים מסוג מסוים (למשל, נעליים צבאיות או נעלי עקב).
כיום יש לפחות 76 עצים כאלו ברחבי ארצות הברית, ומספר לא ידוע ברחבי העולם.
המושג תלות שיתופית מתאר דפוס תמיכה לקוי במערכות יחסים, המאפשר התמכרות, בעיות נפשיות, חוסר בגרות וחוסר אחריות.
תלות שיתופית נוצרת מתוך הסתמכות-יתר על אנשים אחרים על מנת לזכות באישורם ולרכוש תחושת זהות.
המושג התפתח לראשונה מתוך התייחסות למערך היחסים המתקיים במשפחות בהם אחד מבני המשפחה אלכוהוליסט.
בהמשך התרחב המושג, וכעת הוא כולל מערכות יחסים עם בן זוג נרקיסיסט, או מכור לסמים, הימורים או סקס.
אחת הסכנות של הפרעת קשב במבוגרים היא התפתחות של תלות שיתופית בין אנשים עם הפרעת קשב המאופיינת בקשיי התארגנות, לבין בני זוג שתלטניים ללא הפרעת קשב עם יכולת התארגנות גבוהה.
מבחינה היסטורית, המושג תלות שיתופית נולד בארגון "אלכוהוליסטים אנונימיים", כחלק מההבנה כי הבעיה מתקיימת לא רק אצל המכור, אלא גם בקרב בני משפחה וחברים, אשר עלולים לחבל בתהליך ההחלמה באמצעות סיוע-יתר.
בהמשך, הורחב המושג, והוא מתאר כל דרך בה אדם אחד מקובע על ידי אדם אחר לשם אשרור עצמי.
המושג משיק למושג הפסיכואנליטי "אישיות תלותית" (המסתמכת על אישיות חזקה).
לתלות שיתופית מספר מאפיינים עיקריים.
סיוע לאחרים על חשבון עצמי
הכפפה עצמית לצורכי אחרים, רצון עז בקבלה וחיבה
חוסר אמון, תחושת ערך עצמי נמוכה
תְּלִי דלת הוא שלט מפלסטיק או מקרטון, בדרך כלל מלבני, שנתלה על ידית דלת.
לפעמים, משתמשים בהם להפצת פרסומת מודפסת לבתי מגורים.
שלטים אלו נראים, לעיתים קרובות, בבתי מלון ובמקומות לינה אחרים כאמצעי לתקשר עם צוות התחזוקה והניקיון של אותו מקום לינה.
מקום נפוץ אחד שבו משתמשים בשלטי "נא לא להפריע" ("Do not disturb") הוא במקומות הלינה.
האורחים יכולים להציב את השלט על הדלת, על מנת ליידע את הצוות של מקום הלינה, שיש לכבד את פרטיותם של האורחים, ולא להיכנס לחדר.
ישנם מקומות לינה שמספקים גם שלטי "נא לסדר את החדר" ("make up room"), שבעצם מספקים את ההוראות ההפוכות של שלט "נא לא להפריע" ("Do not disturb").
ניתן לראות שלטים אלו גם בבתי הספר.
שלטים אלו מודיעים לאנשי הצוות ולתמידי בית הספר כי מתקיימת בחינה באותה כיתה.
ניתן להשתמש בשלטי "נא לא להפריע" ("Do not disturb") בחדרים שמאכסנים דברים חפצי ערך, בשביל להרתיע גנבים אפשריים מגניבה.
במקרים מסוימים, הצבת שלט "נא לא להפריע" ("Do not disturb") בדלת חדר בית המלון, יכול להסתיר רצח, התאבדות או פעילות פלילית אחרת.
ב-2009, השלט "נא לא להפריע" ("Do not disturb") היה אחראי להסתרת היעלמותם של זוג קשישים באוניית תענוגות.
ב-2017, רוצח ההמונים האמריקאי, סטיבן פאדוק , השאיר שלט "נא לא להפריע" ("Do not disturb") על ידית הדלת בחדר המלון שבו שהה, כשהוא מסתיר 10 מזוודות מלאות ברובים ותחמושת ששימש לביצוע הטבח בסטריפ של לאס וגאס.
ישנם בתי מלון שמשתמשים באמצעים טכנולוגיים חדישים, ולא משתמשים בשלטים הרגילים, כמו שימוש בכפתור פרטיות, שבו ניתן ללחוץ מתוך החדר.
בתי מלון משתמשים בשלטי "נא לא להפריע" ("Do not disturb") כדרך למתג את עצמם ולספק פרסום זול.
ב-2007, רשת המלונות Embassy Suites by Hilton ערכה תחרות שאפשרה לציבור לעצב את שלטי "נא לא להפריע" ("Do not disturb"), שיוצגו בכל חדרי בתי המלון.
ניתן לראות שלטים אלו ככלי פרסום להפצת פרסומת מודפסת לבתי מגורים.
אחד מהיתרונות של פרסום מסוג זה על פני דיוור ישיר מסורתי הוא שהפרסומת מקבלת, בדרך כלל, יותר חשיפה פרסומית.
צורת פרסום זו מהווה סיכון ביטחוני עבור התושבים מפני שהיא מסמנת דלת כבלתי מנוצלת.
בחלק מהערים בעולם, צורת פרסום זו מפרה את התקנון, והחברה עלולה לספוג קנס.
צורת פרסום זו עלולה גם לפגוע במוניטין החברה.
פרסום מסוג זה מסייע את החברות בהגדלת המודעות לאותן חברות.
בדרך כלל, שיטת פרסום זו עשויה להיות חסכונית יותר כאשר משתמשים בטכנולוגיה של ימינו.
בתכנון ממשק משתמש למחשב, הודעת "doorhanger" היא מעין פופ אפ ש-"נתלה", בדרך כלל בסרגל הכלים, מרכיב ממשק משתמש אחר.
תליון פגמלין (פיגמליון), הידוע גם כמדליון דואימס הוא מדליון או תליון זהב קטן שנמצא ב־1894 בנקרופוליס "דואימס" בקרתחדשת העתיקה.
זאת הכתובת הפיניקית העתיקה ביותר הידועה שנמצאה בצפון אפריקה.
הכתובת כוללת התייחסות ל"פגמלין" (בכתיב חסר כנהוג בפיניקית), המתפרש כפיגמליון מלך צור – המלך בימיו נוסדה קרתחדשת על־ידי אחותו דידו.
מקובל כי התליון נוצר בנפרד מההקשר הארכאולוגי שלו, בשלב מוקדם יותר.
הכתובת ידועה כ־KAI 73, ותוכנה הוא:
הכתובת פותחת בהקדשה לעשתרת ול"פגמלין" – הוא, כאמור, פיגמליון מלך צור; בהקשר זה הוא זוכה לכבוד אלוהי.
השם "פדי" זהה לשם מלך עקרון מכתובת עקרון, מכתובות על חרסים מהעיר ומכתובות סנחריב; ייתכן שהשם מורכב מהרכיבים "פדי־חלץ", וייתכן שהשם הוא "פדי" בלבד.
מקדיש הכתובת הקדישה לאחר שניצל ("חולץ") מאיזו צרה בידי ופיגמליון.
תלות במסלול היא רעיון בכלכלה ובמדעי החברה המתייחס למקרים שבהם אירועים או החלטות מהעבר מחייבים קבלת החלטות או אירועים מסוימים.
לפי הגדרתו של ויליאם סיוול, תלות במסלול היא האפשרות ש"מה שקרה בנקודה מוקדמת יותר בזמן ישפיע על התוצאות האפשריות של רצף אירועים שקורים בנקודה מאוחרת יותר בזמן".
רעיון זה יכול לשמש כדי להתייחס לתוצאות בנקודת זמן מסוימת או לשינוי ארוך טווח.
תלות במסלול שימשה לתיאור מוסדות, נהלים טכניים, תבניות כלכליות וחברתיות ועוד.
מקלדת QWERTY, היא דוגמה לתלות במסלול עקב השימוש הרחב שלה.
סידור המקלדת הזה ממשיך להיות פופולרי גם אחרי שפורסמו סידורים חדשים ויעילים יותר.
עם זאת, עדיין קיים ויכוח באשר לשאלה אם זו דוגמה מדויקת לתלות במסלול.
הרוחב הסטנדרטי של מסילות רכבת ברחבי העולם עומד על 1,435 מ"מ, ולמעלה ממחצית מפסי הרכבת בעולם הם ברוחב זה.
זאת, למרות קונצנזוס בין המהנדסים שפסים רחבים יותר יביאו לשיפור בביצועי הרכבות ולעלייה במהירותן.
ישנן פשרות שכרוכות בבחירת רוחב המסילה, בכל הקשור לעלות הבנייה, למהירות המרבית, למרכז הכובד ועוד.
עם זאת, השימוש ברוחב פסי הרכבת הרוסיים, ההודיים והאיבריים הראו שאין כל יתרון משמעותי ברוחב ה-1,435 מ"מ הקיים.
תאוריית התלות במסלול פותחה בתחילה על ידי כלכלנים כדי להסביר תהליכי אימוץ טכנולוגיה.
לרעיונות התאורטיים האלו הייתה השפעה רבה על הדרוויניזם הכלכלי.
הראייה של הדרוויניזם הכלכלי שונה מאוד מהכלכלה הנאו-קלאסית, שבצורתה הפשוטה הניחה שניתן להגיע לתוצאה אחת בלבד, ללא קשר לרקע או לאירועים מהעבר.
לפי התלות במסלול, גם לנקודת ההתחלה וגם לאירועים מקריים יכולה להיות השפעה משמעותית על התוצאה הסופית.
כלכלנים שונים טענו שעסקים דומים נוטים להתקבץ מבחינה גאוגרפית ("אגלומרציה").
עסק שמוקם ליד עסקים דומים לו יכול למשוך עובדים בעלי כישורים רלוונטיים, וכך מגיעים למקום עסקים נוספים שמחפשים עובדים מנוסים.
ייתכן שלא הייתה סיבה להעדיף מקום מסוים לפני שהתעשייה התפתחה, אך ככל שהיא מתרכזת גאוגרפית, עסקים שלא פועלים בקרבת מקום נמצאים בנחיתות.
בשנות ה-80, שער הדולר התחזק והוריד את המחיר של סחורות רבות אל מתחת לעלות הייצור עבור יצרנים אמריקאים רבים, שקודם לכן היו רווחיים.
חלק מהמפעלים שנסגרו כתוצאה מכך היו יכולים לשוב ולפעול ברווח לאחר הפיחות בדולר, אבל היה יקר מדי לפתוח מחדש.
זוהי דוגמה להיסטרזיס, ל, ולאי-הפיכוּת.
נציגי דרום אפריקה הגישו בקשה לפתיחת ההליך ב־29 בדצמבר 2023, הדיונים הפומביים התקיימו בארמון השלום בהאג, הולנד, ב־11 וב־12 בינואר 2024. ישראל יוצגה על ידי מלקולם שו כפרקליט ואהרן ברק במותב השופטים.
ב־26 בינואר 2024 הוציא בית הדין שישה צווים זמניים בהם הורה לישראל לנקוט בכל האמצעים כדי למנוע מעשה שעלול להיחשב כרצח עם, להגן על הפלסטינים, להעביר סיוע הומניטרי ולדווח על כך בתוך חודש.
עם זאת, בית המשפט לא הורה על הפסקת אש.
ב־24 במאי 2024 הוציא בית הדין צווי מניעה חדשים נגד ישראל בעקבות הכניסה הקרקעית למזרח העיר רפיח.
ב-5 ביוני 2024 התפטר אהרן ברק ממותב השופטים מטעמים אישיים-משפחתיים.
ב-1 ביולי 2024 מונה רון שפירא למחליפו של אהרן ברק במותב השופטים מטעמה של מדינת ישראל.
בשנת 1948 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, פה אחד.
האמנה מגדירה רצח עם בשני מרכיבים הכרחיים: