tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות כלכלה סביבתית נתפשת ככלכלה אקולוגית.
לעומת זאת, קיים הבדל מהותי ביניהן.
גם בראיית העולם וגם בתחומי העיסוק שלהן.
הכלכלנים הסביבתיים הוכשרו במסורת של כלכלה נאו-קלאסית ומתמקדים בבעיות של כשל שוק לפיה המטרה המרכזית של החברה היא השגה של יעילות פארטו כדבר שמייצג את הרווחה החברתית הגבוה ביותר האפשרית.
רוב המיקוד הוא בסוגיות של מיקרו כלכלה.
הכלכלה הסביבתית תופסת את הבעיות הסביבתיות, כסוג מסוים של כשלי שוק – אשר ניתן לטפל בהם באמצעות הניתוח הכלכלי בדומה לטיפול בבעיות בתחומים אחרים שבהם הכלכלה עוסקת.
בעיות סביבתיות כמו זיהום, נתפסות כדבר שפוגם באידיאל הכלכלי.
בהינתן שינקטו הצעדים הנכונים, לדוגמה מיסוי סביבתי או כלי מדיניות אחר, כשל השוק יוסר.
במצב זה הזיהום יגיע ל"זיהום אופטימלי" שבו כמות הזיהום יורדת ומתאזנת מול התועלת שבקיום המוצרים הגורמים לזיהום.
בתמונת עולם זו, החברה האנושית, קובעת, בכלים שונים מהי כמות הזיהום או ההפרעה הסביבתית שהיא רוצה לקיים.
כמות הזיהום או היערות שיתקיימו לפי ראיה זו תלויה בשאלה מהן העדפות הצרכנים בשוק.
אם הצרכנים מעוניינים ביותר מוצרים גם במחיר של זיהום גדל או הקטנת המערכות האקולוגיות, זה מה שיתרחש בפועל, והשוק יגרום להגעה ליעילות פארטו מקסימלית.
לעומת זאת, כלכלה אקולוגית היא זרם חדש יותר, שכולל בתוכו כלכלנים והוגים מתחומים נוספים, כמו אקולוגים, גאוגרפים וחוקרים נוספים ממדעי הטבע, אשר הושפעו מנקודת הראייה של פיזיקה, ביולוגיה בכלל ואקולוגיה בפרט.
הנחות המוצא של חלקים מהכלכלה האקולוגית אינם בהכרח הנחות המוצא של הכלכלה הנאו-קלאסית - שעליה נשענת רוב הכלכלה סביבתית.
לדוגמה תחום זה יוצא מנקודת הנחה כי כלכלה היא תת-תחום של אקולוגיה.
גם ההשקפה על הצרכים והרצונות של הפרט שונה בין האסכולות.
המיקוד של הכלכלה האקולוגית עוסק לעיתים קרובות גם בתחומי "מאקרו" מבחינת אורך הזמן של תהליכים וההיקף שלהם - סוגיות שנוגעות לא רק לזיהום נקודתי של מפעל מסוים אלא בניתוח בעיות גדולות יותר כמו התחממות עולמית או היציבות של המערכת החקלאית האנושית או שוק האנרגיה העולמי לאורך זמן.
הנחה נוספת היא שהמערכת הכלכלית חייבת בסופו של דבר להתחשב במגבלות של המערכת האקולוגית ושל משאבי טבע כדי לשרוד לאורך זמן.
הכלכלה, והמין האנושי כולו, כך נטען, תלויים בסביבה מתפקדת שתספק שירותים כמו ייצור מזון, טיהור אוויר, אגירת מי גשם, או הגנה מפני קרינת השמש.
היכולת של המין האנושי לספק לעצמו שירותים אלו, אינה קיימת כלל, או שהיא מחייבת השקעת מאמצים אדירים שייקרו את כל שאר המוצרים ויקשו מאוד על המשך של צמיחה כלכלית.
באופן דומה המערכת הכלכלית תלויה לדוגמה במשאבי אנרגיה זמינים.
היות שלא ניתן לקיים פעילות פיזיקלית כלשהי ללא אנרגיה, הכלכלה לא יכולה לתפקד ללא הספקה מספקת של אנרגיה, לא משנה מהן העדפות של הצרכנים שלה.
לכן, אחת הטענות המרכזיות של הכלכלה האקולוגית היא שהכלכלה הסביבתית, כחלק מהיותה זרם של הכלכלה הנאו-קלאסית הופכת את היוצרות.
הכלכלה, והמין האנושי כולו, תלויים במערכת של סביבה מתפקדת, וכמות הזיהום שעימה מערכת זו יכולה להתמודד, תלויה במערכת האקולוגית ולא בהחלטות של בני האדם, בין אם הן מבוצעות על ידי מנגנון השוק, ובין אם על ידי מנגנון אחר.
לכן הטענה היא שלא הכלכלה תקבע כמה אקולוגיה תישאר אלא המערכת האקולוגית תגביל את הגודל של הכלכלה.
באופן כללי יותר חוקי הטבע הם שמכתיבים את גבולות המשחק שבתוכם ניתן לקיים העדפות שונות לפי רצונות אנושיים כמו בחירות בשוק או מדיניות ממשלתית.
לפעמים כלכלה אקולוגית מתוארת כבעלת גישה פלורליסטית (מכירה כי ישנן דרכי חשיבה שונות, אשר אינן תמיד עולות בקנה אחת) לבעיות סביבה.
והיא בדרך כלל מתמקדת בקיימות הסביבה לטווח ארוך.
כלכלת אירלנד בנויה ממשק מודרני וקטן יחסית הנשען על מסחר ושירותים.
המגזר החקלאי, שהיה בעבר המגזר החשוב בכלכלת אירלנד, אחראי כיום על כ-1% מהתוצר המקומי הגולמי של המדינה, בעוד מגזר השירותים, נכון ל-2017, אחראי לכ-60% מהתוצר והתעשייה לכ-39% מהתוצר.
המנוע העיקרי של הכלכלה האירית הוא היצוא, וענפי היצוא העיקריים הם תרופות ומוצרי בריאות, כימיקלים ומוצרי אלקטרוניקה, מחשוב ותוכנה.
עיקר היצוא האירי מיועד לארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי, ואלה גם המקורות העיקריים ליבוא.
אירלנד חברה בקהילה הכלכלית האירופית מאז 1973 ובאיחוד האירופי מאז היווסדו.
היא אחת המדינות המייסדות של גוש האירו, ובהתאם האירו הוא המטבע המרכזי מאז 1999.
לאורך רוב שנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים, סבלה הכלכלה האירית משורה של בעיות כלכליות, שהובילו לאבטלה גבוהה.
המצב החל להשתנות ב-1987, ומאמצע שנות התשעים צמח התוצר הלאומי בקצב גבוה בהרבה ממדינות אירופה האחרות.
בשנים 1995–2007, צמח התוצר בקצב ממוצע של כ-7.5%, זינוק שהעניק לה את הכינוי "הנמר הקלטי".
כלכלת אירלנד נפגעה קשות בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008 והייתה אחד המוקדים של משבר החוב האירופי.
בסוף 2010 חתמה אירלנד על תוכנית ייצוב כלכלית, שבמסגרתה קיבלה המדינה הלואות בסך 67.5 מיליארד אירו מהמוסדות האירופיים ומקרן המטבע הבין-לאומית.
החל משנת 2014 חוותה הכלכלה האירית התאוששות מהירה מהמשבר.
על פי הערכות קרן המטבע הבין-לאומית, התמ"ג לנפש באירלנד ב-2020 היה 89,383 דולר (שווי כוח הקנייה) - השני בגובהו באירופה, אחרי לוקסמבורג, והרביעי בגובהו בעולם - זאת לאחר שדווח על צמיחה של יותר מ-26% בשנת 2015 בלבד.
עם זאת, נתוני הצמיחה החריגים לא משקפים רק את הפעילות הכלכלית במדינה, אלא גם את מערכת המיסים, שהפכה את המדינה למקלט מס.
תאגידים בין-לאומיים רבים, ביניהם אפל, החלו לרשום חלק ניכר מרווחיהם באירלנד, על אף שעיקר פעילותם אינו במדינה.
בעקבות נתוני הצמיחה החריגים והמעוותים טבע פול קרוגמן את המונח "כלכלת לפרקון".
כלכלנים ניסו להשתמש במדדים אחרים לדירוג עושרה של המדינה, אשר מציבים אותה קרוב יותר לממוצע באיחוד האירופי.
אירלנד סבלה במשך שנים מעוני ומבריחת תושבים כתוצאה ממצבה הכלכלי הירוד.
לאי אין משאבים טבעיים משמעותיים, ולכן היא נשענה היסטורית על מסחר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר מלחמת העצמאות האירית וחתימת האמנה האנגלו-אירית יישמה אירלנד חסמי סחר גבוהים, דוגמת מכסים גבוהים, ובמיוחד במהלך המלחמה הכלכלית שלה עם בריטניה בשנות ה-30, ויישום מדיניות של החלפת יבוא.
התברר יותר ויותר שמדיניות הלאומיות הכלכלית אינה בת קיימא.
בעוד שמדינות אחרות באירופה נהנו מצמיחה מהירה, אירלנד סבלה מקיפאון כלכלי.
שינויי המדיניות החל ב-1958 לאחר פרסום תוכנית כלכלית שדגלה בסחר חופשי, בהשקעות זרות וצמיחה במקום בריסון פיסקאלי כיעד העיקרי של הניהול הכלכלי.
בשנות ה-70 גדלה האוכלוסייה ב-15% וההכנסה הלאומית גדלה בשיעור שנתי של כ-4%.
התעסוקה גדלה בכ-1% בשנה, אך התעסוקה במגזר הציבורי הייתה שליש מכוח העבודה הכולל עד 1980. הגירעונות התקציביים והחוב הציבורי גדלו, מה שהוביל למשבר בשנות ה-80, שהאבטלה עלתה ל-20%, ההגירה השנתית מחוץ למדינה הגיעה ליותר מ-1% מהאוכלוסייה, והגירעונות הציבוריים הגיעו ל-15% מהתמ"ג.
אירלנד השיקה ב-1999 את האירו ביחד עם שאר 11 מדינות גוש האירו הראשונות.
הכלכלה האירית הרגישה את השפעותיה של האטה העולמית ב-2001 במיוחד בתחום יצוא מוצרי ההיי טק בו הצמיחה נפלה בחצי, בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום.
ההגירה השלילית ההיסטורית של אנשים מאירלנד נעצרה, ואירלנד נהפכה בעצמה ליעד עבור מהגרים ממדינות אחרות.
בין השאר נבחרו שתי נשים לראשי ממשלה.
הזכות להפלה מלאכותית הצליחה לשמור על חוקיותה.
למעשה אירלנד הפכה למדינה אירופאית מודרנית מבחינה חברתית.
המדינות החברות באיחוד האירופי אשר אימצו את האירו כמטבע הלאומי שלהן, לצד מועצת הכלכלה והפיננסים של האיחוד האירופי וקרן המטבע הבין-לאומית החליטו ב-28 בנובמבר 2010 להעניק לאירלנד סיוע פיננסי, לאור בקשת הרשויות המוסמכות של המדינה.
בעיה נוספת שחייבה התמודדות היא כושר הפירעון של הבנקים.
הממשלה אפשרה צמיחה בלתי מרוסנת של בועת נדל"ן שמימנו הבנקים מבלי שתקיים פיקוח אפקטיבי, כאשר היא מסתפקת בהשמעת אזהרות חסרות משקל ביחס לסיכונים הבלתי מחושבים שלקחו הבנקים.
גם הציבור לקח חלק בחגיגה, ממש עד לרגעים האחרונים שלפני התפוצצות הבועה.
השאלות בנוגע ליכולת הפירעון התעוררו עקב התפוצצות בועת הנדל"ן.
תיקי ההשקעות של המוסדות הפיננסיים באירלנד חשופים ליזמי נדל"ן בצורה משמעותית.
יזמי הנדל"ן הללו סובלים מהיצע יתר משמעותי של דירות שרבות מהן לא נמכרו, בעוד הביקושים התאדו.
הצמיחה הגדולה בתעסוקה שמשכה בעבר הגירה ממזרח אירופה, אשר ענתה על הביקוש לנדל"ן, התחלפה באבטלה שגדלה במהירות.
יזמי נדל"ן קידמו עסקאות ספקולטיביות של מיליארדי אירו על חלקות קרקע שהוערכו למעלה משוויין.
ב-30 בספטמבר 2008 הכריזה ממשלת אירלנד על כוונתה להגן על מערכת הבנקאות במדינה.
תוכנית החילוץ נועדה לכסות את כל סוגי הפיקדונות ולספק אבטחת אג"ח.
ממשלת אירלנד דרשה בתמורה ששכר הבנקאים הבכירים יקטן ב-33% לפחות; לא ישולמו בונוסים על ביצועים ולא תהיינה העלאות שכר; שכר דירקטורים שאינם מנהלים בחברה יופחת לפחות ב-25%; והבנקים יתחייבו להגדיל את ההלוואות לעסקים קטנים ובינוניים ב-10% לפחות, וב-30% את ההלוואות לרוכשי בתים לראשונה.
ב-15 בינואר 2009 הלאימה ממשלת אירלנד את הבנק השלישי בגודלו במדינה, אנגלו אייריש בנק.
ב-11 בפברואר תפסה הממשלה את השליטה בשני הבנקים הגדולים במדינה, אלייד אייריש בנק ששווי השוק שלו צנח לפחות מ-2% לעומת תקופת השיא ב-2007, ובנק אוף אירלנד, לאחר שהזרימה להם שבעה מיליארד אירו.
עד אפריל 2011 קיבלו הבנקים חמש חבילות חילוץ שעלו למשלמי המסים 70 מיליארד יורו, שהם כ־44% מהתוצר השנתי של אירלנד.
אחוז האבטלה, נכון לראשית 2012 עומד על שיעור גבוה של 14.2%.
בשנת 2008 הייתה אירלנד, כמו חברותיה בקבוצת PIGS, נתונה בחובות חיצוניים גבוהים ובקשיים קשיים להחזרתן.
בשנת 2020 למרות מגפת הקורונה, צמחה הכלכלה האירית הודות למספר של חברות טכנולוגיה ותרופות בין-לאומיות הפועלות במדינה, שהמשיכו לשגשג על אף המגפה.
בשנת 2024 נרשמה ירידה חדה בתיירות הנכנסת לאירלנד, כאשר מספר המבקרים שפקדו את המדינה בשנת 2023 עמד על כ-6.3 מיליון בלבד, לעומת כ-10.9 מיליון תיירים בשנת 2019. מגמת הירידה יוחסה לשילוב של מספר גורמים, בהם יוקר המחיה באירלנד, אשר נחשבת לאחת מהמדינות היקרות באירופה מבחינת עלויות שירותים, תחבורה, לינה ומזון.
העלאת המע"מ על שירותי תיירות מ-9% ל-13.5% בשנת 2023 תרמה אף היא לעליית מחירים בענף.
בנוסף לכך, חלק ניכר מחדרי האירוח במדינה, במיוחד בדבלין ובאזורים תיירותיים מרכזיים, הוקצה במהלך השנה לשיכון פליטים ומבקשי מקלט, דבר שצמצם את היכולת לקלוט תיירים.
במקביל, נרשמה השפעה גם על רקע יחסים מדיניים עם מדינות שונות, בהן ישראל, שסגרה את שגרירותה בדבלין בעקבות עמדות מדיניות שמיוחסות לממשלת אירלנד.
התפתחויות אלה הובילו לפגיעה בהיקף הפעילות התיירותית במדינה, והשפיעו על מגזרים רבים בכלכלה המקומית, בהם מלונאות, מסעדנות ושירותי תחבורה.
התשתית התחבורתית של אירלנד כוללת רשת כבישים מהירים.
רוב הכבישים הראשיים של המדינה מתחברים לדבלין שמשמשת כהאב התחבורה המרכזי של המדינה.
מערכת הכבישים שודרגה מאז תחילת המאה ה-21 על ידי ה"תוכנית האירית הלאומית לפיתוח" וכוללת כבישים מהירים המחברים את דבלין לערים האחרות במדינה, וכביש טבעת סביב דבלין.
דבלין הוא האזור בעל התשתית התחבורתית הטובה ביותר, הכוללת מערכת של רכבת קלה (), שירות רכבת פרוורית (DART - Dublin Area Rapid Transit), רכבות כבדות שמגיעות אליה, נמל ימי ונמל תעופה בין-לאומי - נמל התעופה דבלין.
במדינה עוד ארבעה נמלי תעופה בין-לאומיים, נמל התעופה קורק , נמל התעופה שאנון, נמל התעופה מערב אירלנד .
תשתית התקשורת במדינה שודרגה כך של ל-90% מלאזרחי המדינה יש אינטרנט מהיר בפס רחב.
ישנן 4 רשתות סלולריות במדינה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 חברת גאלף אויל הקימה מסוף למכליות גדולות ממזרח התיכון בוידי איילנד.
בשנת 1979 התרחשה במסוף שריפה גדולה בה נהרגו 50 אנשים ונגרם נזק גדול למתקן שלא שוקם מאז.
כלכלת אתיופיה היא כלכלת מעורבת ומעברית עם מגזר ציבורי גדול.
הממשלה מקדמת תהליכי הפרטה של עסקים בבעלות המדינה ומעבר לכלכלת שוק.
מגזרי הבנקאות, התקשורת והתחבורה במשק נשלטים על ידי חברות בבעלות ממשלתית.
לאתיופיה יש את אחת הכלכלות הצומחות ביותר בעולם והיא המדינה השנייה בגודלה באפריקה.
נכסים רבים שהיו בבעלות הממשלה בתקופת המשטר הקודם הופרטו כעת או נמצאים בתהליך של הפרטה וליברליזציה של המגזר הפיננסי שלו בעתיד הקרוב.
עם זאת, מגזרים מסוימים כגון טלקומוניקציה, שירותים פיננסים וביטוח, שירותי תחבורה אווירית ויבשתית וקמעונאות, נחשבים למגזרים אסטרטגיים וצפויים להישאר בשליטה של המדינה בעתיד הנראה לעין.
כמעט 50% מאוכלוסיית אתיופיה היא מתחת לגיל 18. אף על פי שכמות הנרשמים לחינוך ברמה היסודית והשלישית גדלה באופן משמעותי, יצירת מקומות עבודה לא הדביקה את התפוקה המוגברת ממוסדות החינוך.
המדינה חייבת ליצור מאות אלפי מקומות עבודה מדי שנה רק כדי לעמוד בקצב הגידול באוכלוסייה.
בשנת 2023 אתיופיה הגיעה לסולם תוצר מקומי גולמי מוערך של 156.1 מיליארד דולר נומינלי, ועבור מונחי כוח קנייה (PPP), המדינה הגיעה ל-354.604 מיליארד דולר.
זה נובע בעיקר מכלכלה מבוססת שירותים עם חקלאות.
בנתונים העדכניים ביותר משנת 2019 כללו שותפות הסחר המובילות של אתיופיה בעולם, סין, ארצות הברית, איחוד האמירויות הערביות, צרפת, בריטניה, דרום קוריאה, ערב הסעודית, גרמניה, יפן, שווייץ, הולנד, בלגיה, טורקיה, הודו ומצרים.
בשנת 2021, החקלאות היוותה 37.5% מהתפוקה הכלכלית של המדינה, בעוד השירותים 36.25% והתעשייה היוו 21.85% מהכלכלה.
לשנת 2020, כלכלת אתיופיה מדורגת במקום ה-159 מתוך 190 מדינות שנספרו, ב'קלות עשיית עסקים'.
אתיופיה היא גם חלק מאזור הסחר החופשי היבשתי של אפריקה, השוק המשותף למזרח ודרום אפריקה, הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח, ה־G24 וארגון הסחר העולמי כמשקיפה, ובקרוב היא תצטרף לברית הכלכלית של BRICS, עם סין, הודו, רוסיה, ברזיל, דרום אפריקה והחברות החדשות הבאות: בינואר 2024.
אמנם לאתיופיה אין כיום בורסה, אך הייתה לה בורסה בעבר בתקופת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי הראשון, הנקראת 'גביה אקיסייוני'.
כיום, לאתיופיה יש בורסת סחורות באדיס אבבה בשם בורסת הסחורות של אתיופיה, שהוקמה בשנת 2008.
לכלכלת אתיופיה יש חוב חיצוני גדול, עם חוב חיצוני כולל של 28 מיליארד דולר כאשר סין מחזיקה במעל ל-13 מיליארד דולר מהחוב שלה.
יחס החוב לתוצר שלה קטן יותר בהשוואה למדינות דומות ושכנות.
לאתיופיה יש כיום יתרות חוץ של 2.4 מיליארד דולר, המהווה ירידה בהשוואה לשנים קודמות.
אתיופיה מצפה מעצמה להגיע לרמת דירוג כמדינה בעלת הכנסה בינונית בתוך כמה שנים, בעיקר ב-2025.
המשאבים של אתיופיה אפשרו למדינה, בניגוד לרוב מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, לשמור על קשרים עם שאר העולם במשך מאות שנים.
מאז ימי קדם, סוחרים אתיופים החליפו זהב, שנהב, מושק, עורות של חיות בר במלח ומוצרי יוקרה (כגון משי וקטיפה).
עד סוף המאה ה-19, הפך הקפה לאחד מהגידולים הרווחיים ביותר של אתיופיה.
באותה תקופה, רוב המסחר זרם לאורך שני נתיבי סחר מרכזיים, שניהם הסתיימו בדרום-מערב הרחוק באזור קפא-ג'ימה.
משם, מסלול אחד הלך צפונה למציווה דרך גונדר ואדווה, השני לאורך עמק נהר אווש עד הרר ואז לברברה או זיילה בים האדום.
למרות עושרה הרב, אתיופיה הפסיקה להיות מדינת סחר לאחר נפילת אקסום.
רוב האתיופים בזו לסוחרים, והעדיפו במקום זאת להתחקות אחר הלוחמים והכוהנים שהיו מעין מנהיגי ציבור במדינה.
לאחר ביסוס דריסת הרגל במדינה, הפכו הסוחרים היוונים, הארמנים והערבים למתווכים הכלכליים בין אתיופיה לשאר העולם.
ערבים התיישבו גם בפנים הארץ ולבסוף שלטו בכל הפעילות המסחרית למעט מסחר זעיר.
כשכיבוש אתיופיה הסתיים ב-1941, האיטלקים השאירו מאחוריהם מדינה שהמבנה הכלכלי שלה היה בדומה לזה שכבר היה קיים במשך מאות שנים.
חלו כמה שיפורים בתחום התקשורת, בתחום בניית הכבישים, ונעשו ניסיונות להקים כמה תעשיות קטנות ולהכניס חקלאות תעשייתית, במיוחד באריתריאה, שאיטליה כבשה מאז 1890. אבל השינויים האלה היו מוגבלים.
כאשר רק חלק קטן מהאוכלוסייה לקחה חלק בכלכלת הכסף, הסחר כלל בעיקר סחר חליפין.
העבודה בשכר הייתה מוגבלת, היחידות הכלכליות היו עצמאיות במידה רבה, סחר החוץ היה זניח, ושוק הסחורות המיוצרות היה קטן ביותר.
במהלך שנות ה-40 המאוחרות ושנות ה-50, מרבית מהכלכלה נותרה ללא שינוי.
הממשלה מיקדה את מאמצי הפיתוח שלה בהרחבת המבנה הבירוקרטי והשירותים הנלווים.
רוב החקלאים עיבדו חלקות אדמה קטנות או רעו בקר.
שיטות חקלאות מסורתיות ופרימיטיביות סיפקו לאוכלוסייה רמת חיים קיומית.
בנוסף, עמים נוודים רבים גידלו בעלי חיים וחיו בתנועה עונתית באזורים יבשים יותר.
המגזר החקלאי צמח מעט, והמגזר התעשייתי ייצג חלק קטן מכלל המשק.
בתחילת שנות החמישים, הקיסר היילה סלאסי הראשון (שלט בשנים 1930 - 1974) חידש את הקריאה למעבר מכלכלת קיום לכלכלה אגרו-תעשייתית.
כדי לבצע משימה זו, אתיופיה הייתה זקוקה לתשתית לניצול משאבים, בסיס חומרי לשיפור תנאי החיים, ושירותי בריאות, חינוך, תקשורת ושירותים טובים יותר.
מרכיב מרכזי במדיניות הכלכלית החדשה של הקיסר היה אימוץ תוכניות פיתוח בניהול מרכזי.
תוכנית החומש הראשונה (1957–1961) ביקשה לפתח תשתית חזקה, במיוחד בתחבורה, בנייה ותקשורת, כדי לקשר בין אזורים מבודדים.
תוכנית החומש השנייה (1962–1967) סימנה את תחילתה של תוכנית בת 20 שנה לשינוי הכלכלה החקלאית ברובה של אתיופיה לאגרו-תעשייתית.
תוכנית החומש השלישית (1968–1973) ביקשה גם היא להקל על רווחתה הכלכלית של אתיופיה על ידי העלאת ביצועי הייצור והאגרו-תעשייתיים.
אולם, בניגוד לקודמותיה, התוכנית השלישית ביטאה את נכונות הממשלה להרחיב את ההזדמנויות החינוכיות ולשפר את החקלאות האיכרים.
במהלך תוכנית החומש הראשונה, התוצר הלאומי הגולמי (GNP) גדל בשיעור שנתי של 3.2 אחוזים, בניגוד לתחזית של 3.7 אחוזים, והצמיחה במגזרים כלכליים כמו חקלאות, ייצור וכרייה לא הצליחה לעמוד במדד הלאומי של יעדי התוכנית.
ועדת התכנון מעולם לא העריכה את הביצועים של תוכנית החומש השנייה ותוכנית החומש השלישית, בעיקר בגלל מחסור בכוח אדם מקצועי ומוסמך.
עם זאת, על פי נתוני הרשות הסטטיסטית המרכזית של ממשלת אתיופיה, במהלך התקופה 1960/61 עד 1973/74 הכלכלה אכן השיגה צמיחה כלכלית מתמשכת.
בין השנים 1960 ל-1970, למשל, אתיופיה נהנתה מקצב צמיחה שנתי של 4.4 אחוזים בתוצר המקומי הגולמי לנפש.
יחסית לשכנותיה, הביצועים הכלכליים של אתיופיה היו מעורבים.
בתחילת שנות ה-70, כלכלת אתיופיה לא רק החלה לצמוח אלא גם החלה להתגוון לתחומים נוספים כמו ייצור ושירותים.
עם זאת, שינויים אלו לא הצליחו לשפר במידה ניכרת את חייהם של רוב האתיופים.
כ-80 אחוזים מהאוכלוסייה היו חקלאים למחיה שחיו בעוני משום שהשתמשו ברוב ההכנסה שלהם מייצור דל לתשלום מיסים, דמי שכירות, תשלומי חובות ושוחד.
מהפכת 1974 הובילה להלאמה ולארגון מחדש של הכלכלה האתיופית.
לאחר המהפכה, ניתן לראות את כלכלת המדינה כאחת שעברה ארבעה שלבים.
מהפך פוליטי פנימי, סכסוך מזוין ורפורמה מוסדית רדיקלית סימנו את תקופת המהפכה של 1974-1978. הצמיחה הייתה צמיחה כלכלית מועטה; במקום זאת, צעדי ההלאמה של הממשלה והאקלים הפוליטי המאוד לא יציב גרמו למכה כלכלית במגזרים כמו חקלאות וייצור.
כתוצאה מבעיות אלו, התמ"ג גדל בשיעור שנתי ממוצע של 0.4 אחוז בלבד.
בשלב השני (1978–1980), הכלכלה החלה להתאושש כאשר הממשלה החלה לבסס את כוחה ויישמה רפורמות מוסדיות.
חשוב יותר, תנאי הביטחון והאבטחה השתפרו ככל שהאיומים הפנימיים והחיצוניים שככו.
התמ"ג צמח בקצב שנתי ממוצע של 5.7 אחוזים.
בשנת הכספים האתיופית (EFY) 1982/83,ניתן לראות את צמיחת התמ"ג בירידה.
גם הייצור ירד, והחקלאות הגיעה לשלב משבר, במיוחד עקב בצורת שהובילה לרעב נרחב.
בתקופה הרביעית (1985–1990) המשיכה הכלכלה לדשדש.
גם התמ"ג והמגזר התעשייתי גדלו בתקופה זו, והתמ"ג גדל בשיעור שנתי ממוצע של 5 אחוזים.
עם זאת, ההשפעות המתמשכות של הבצורת של 85–1984 פגעו בהישגים הללו ותרמו לקיפאון הכולל של הכלכלה.
מאז 1991, ממשלת אתיופיה החלה בתוכנית של רפורמה כלכלית, הכוללת הפרטת מפעלי מדינה ורציונליזציה של הרגולציה הממשלתית.
בעוד התהליך עדיין נמשך, הרפורמות משכו השקעות זרות ישירות.
לשנת 2015, לאתיופיה יש 2,700 מיליונרים, מספר שהכפיל את עצמו מאז 2007. הונם הוא בעיקר נישות מובנות של דמי שכירות כלכליים (בנקים, מכרות וכו') ללא השקעה במגזרים מבניים ואסטרטגיים (ייצור תעשייתי, תשתיות וכו').
עושר זה אינו אמור לתרום לפיתוח כלכלי ואינו מהווה מקור לתחרות מול תאגידים רב-לאומיים מערביים.
ממשלת אתיופיה מגבירה את מאמציה למשוך משקיעים זרים, במיוחד במגזר הטקסטיל.
כעת הם יכולים לייבא את המכונות שלהם ללא מכס, ליהנות מפטור ממס לעשר שנים, דמי שכירות נמוכים בהרבה ממחירי השוק, וכמעט חינם בשימוש במים וחשמל.
מותגים גדולים ביססו את עצמם בארץ, כמו Decathlon, H&M ו-Huajian.
חברות אלו נהנות גם מכוח עבודה זול, עם שכר חודשי של כ-35 יורו.
לבסוף, הסכמי סחר בין אתיופיה לאיחוד האירופי מאפשרים להם לייצא ללא מכס.
נכון לשנת 2023 הייתה החקלאות כ-35.8% מהתמ"ג של אתיופיה, 80 אחוזים מהייצוא, ו-85 אחוזים מכוח העבודה.
מוצרי יער הם בעיקר בולי עץ המשמשים בבנייה.
המאפיינים הטבעיים משמשים בבנייה ובייצור, וכמקורות אנרגיה.
הדיג באתיופיה מתקיים במים מתוקים לחלוטין, מכיוון שאין לה קו חוף ימי.
אף על פי שהייצור הכולל גדל ברציפות מאז 2007, תעשיית הדיג עודנה חלק קטן מאוד מהכלכלה.
בשנת 2014, כמעט 45,000 דייגים הועסקו במגזר כאשר רק 30% מהם מועסקים במשרה מלאה.
10.2 מיליון טון תירס (היצרנית ה-17 בגודלה בעולם);
7 מיליון טון חיטה ;
2.4 מיליון טון שעורה (היצרנית ה-17 בגודלה בעולם);
1 מיליון טון בטטה (היצרנית החמישית בגודלה בעולם);
392 אלף טון של קני סוכר ;
1.128 מיליון טונות של שעועית רחבה ;
1.294 מיליון טון תפוחי אדמה ;
492 אלף טון חומוס (היצרנית השישית בגודלה בעולם);
496 אלף טון קפה (היצרנית השישית בגודלה בעולם);
482 אלף טון כרוב הגינה ;
400 אלף טון אפונה (המפיק ה-20 בגודלה בעולם);
180 אלף טון שומשום (היצרנית ה-7 בגודלה בעולם);
134 אלף טון עדשים (היצרנית ה-11 בגודלה בעולם);
152 אלף טון מנגו (כולל מנגוסטן וגויאבה);
בנוסף להפקות קטנות יותר של מוצרים חקלאיים אחרים.
עובדי מפעלי בגדים אתיופיים, שעובדים עבור מותגים כמו Guess, H&M או קלווין קליין, מקבלים משכורת חודשית של 26 דולר לחודש.
שכר נמוך מאוד זה הוביל לפריון נמוך, שביתות תכופות ותחלופת עובדים גבוהה.
כמה מהמפעלים החליפו את כל עובדיהם בממוצע כל 12 חודשים, על פי דו"ח 2019 של מרכז שטרן לעסקים וזכויות אדם באוניברסיטת ניו יורק.
בדו"ח נכתב: "במקום כוח העבודה הצייתן והזול שמקודם באתיופיה, ספקים זרים פגשו עובדים שאינם מרוצים משכרם ומתנאי החיים שלהם ורוצים למחות יותר ויותר על ידי הפסקת עבודה או אפילו פרישה.
הלהיטות ליצור מותג 'תוצרת אתיופיה', הממשלה, מותגים גלובליים ויצרנים זרים לא שיערו ששכר הבסיס פשוט נמוך מכדי שעובדים יוכלו להתפרנס ממנו".
כרייה היא חשובה לכלכלה של אתיופיה כגיוון מעבודות חקלאיות.
נכון לעכשיו, כרייה מהווה רק 1% מהתמ"ג.
זהב, אבני חן (יהלומים וספירים) ומינרלים תעשייתיים הם סחורות חשובות למטרת הצמיחה המכוונת לייצוא של המדינה.
למדינה יש מרבצים של פחם, אופל, אבני חן, קוֹלין, עפרות ברזל, אפר סודה ותנטלום, אבל רק זהב נכרה בכמויות משמעותיות.
חילוץ מלח ממיטות מלח בעמק אפר, כמו גם ממעיינות מלח במחוזות דיר ואפר בדרום, יש רק חשיבות פנימית ורק כמות זניחה מיוצאת.
כריית תנטלום הייתה גם רווחית.
דווח כי בסוף שנות ה-80, התעשייה המינרלית חסרה חשיבות נוכח העובדה שהיא תרמה פחות מ-0.2 אחוז מהתמ"ג של אתיופיה.
כריית זהב היא מגזר פיתוח מרכזי במדינה.
ייצוא זהב, שהיה רק 5 מיליון דולר בשנת 2001, הראה עלייה גדולה ל-602 מיליון דולר בשנת 2012. ייצור זהב בשנת 2001 הסתכם בכ-3.4 טון.
כוח מזרימת מים ויערות הם מקורות האנרגיה העיקריים של אתיופיה.
המדינה שואבת כ-90 אחוז מצרכי החשמל שלה מכוח המים, מה שאומר שייצור חשמל, כמו בחקלאות, תלוי בשפע של גשמים.
ההספק המותקן הנוכחי מוערך בכ-2000 מגה וואט, עם הרחבה מתוכננת ל-10,000 מגה וואט.
באופן כללי, האתיופים מסתמכים על יערות כמעט לכל צורכי האנרגיה והבנייה שלהם; התוצאה הייתה כריתת יערות של חלק גדול מהאזורים הגבוהים במהלך שלושת העשורים האחרונים.
אתיופיה פרסמה תוכניות להשקיע 40 מיליארד דולר ל-71 פרויקטי אנרגיה עד 2030
פחות ממחצית מהעיירות והערים באתיופיה מחוברות לרשת הלאומית.
דרישות הנפט מתמלאות באמצעות יבוא של מוצרים מזוקקים, אם כי חלק מהנפט מועבר בצורה יבשתית מסודן.
חיפושי נפט באתיופיה נמשכים כבר עשרות שנים, מאז שהקיסר היילה סלאסי הראשון העניק זיכיון ל-50 שנה ל־SOCONY-Vacuum בספטמבר 1945.
תגליות נפט וגז אחרונות ברחבי מזרח אפריקה גרמו לאזור להפוך לשחקן חדש בתעשיית הנפט והגז הגלובלית.
על אף ששדות הגז של מזרח אפריקה הם הענקיים, הירידה החזקה במחירי הנפט והציפיות להתאוששות עם מחירים נמוכים בשנים הקרובות מאתגרות יותר ויותר את הכדאיות הכלכלית של התעשייה באזור זה.
העתודות מוערכות ב , בזמן שחיפושים אחר גז ונפט מתבצעים באזור גמבלה הגובל בדרום סודן.
התגליות היו צפויות להניב השקעות שנתיות של מיליארדי דולרים לאזור במהלך העשור הבא.
על פי הערכות BMI, הממצאים בשנים האחרונות גבוהים מזה של כל אזור אחר בעולם, והתגליות צפויות להימשך בשנים הקרובות.
עם זאת, ירידת מחירי הנפט העולמית מאיימת על הכדאיות המסחרית של רבים מהאפשרויות הללו.
תוכנית להפרטת מפעלים בבעלות המדינה מתנהלת מאז סוף שנות ה-90. באתיופיה חלה גידול גדול בייצור.
נבנו מספר פארקי תעשייה תוך התמקדות בטקסטיל.
לפני פרוץ מלחמת אריתריאה-אתיופיה בשנים 1998–2000, אתיופיה חסרת ים הסתמכה בעיקר על נמלי הים של אסב ומאסאווה באריתריאה לצורך סחר בינלאומי.
נכון ל-2005, אתיופיה משתמשת בנמלי דיג'בוטי, שמחובר לאדיס אבבה באמצעות מסילת הרכבת של אדיס אבבה–דיג'בוטי, ובמידה פחותה גם בנמל סודן.
במאי 2005, ממשלת אתיופיה החלה במשא ומתן לשימוש בנמל ברברה בסומלילנד.
עד 2030, הממשלה מצפה להשקעה של 74 מיליארד דולר בתשתיות תחבורה.
נכון ל-2023, לרשתה של המדינה עומדות 12 אוניות מסחר כאשר 10 מהן למטען כללי ו-2 מכליות נפט.
נכון לשנת 2023, ישנם 180 אלף ק"מ כבישים בכל מזג אוויר.
אתיופיאן איירליינס, היא חברת התעופה הגדולה והרווחית באפריקה.
הוא משרת 132 יעדים ויש לו גודל צי של 141 מטוסים.
כמו כן, לרשותה של אתיופיה כ-57 שדות תעופה נכון ל-2024.
רשת הרכבות האתיופית התרחבה במהירות.
בשנת 2015 נפתחה באדיס אבבה הרכבת הקלה הראשונה באפריקה.
בשנת 2017 החלה לפעול הרכבת החשמלית של אדיס אבבה-ג'יבוטי.
שתי מסילות רכבת חשמליות אחרות נמצאות בבנייה: אווש-וולדיה ו - וולדיה-מקל.
התקשורת מסופקת על ידי מונופול בבעלות המדינה, "אתיו-טלקום", לשעבר חברת התקשורת האתיופית.
בשנת 2020 קבעו השרים אסטרטגיית טרנספורמציה לאומית בשם "אתיופיה דיגיטלית 2025".
מטרתו להכין את המדינה לפיתוח כלכלה המבוססת על טכנולוגיה דיגיטלית.
מלבד מסחר סיטונאי וקמעונאי, תחבורה ותקשורת, מגזר השירותים מורכב כמעט כולו מתיירות.
התיירות, התפתחה בשנות ה-60, אך חוותה ירדה גדולה במהלך שנות ה-70 המאוחרות ובשנות ה-80 תחת הממשל הצבאי.
ההתאוששות החלה בשנות ה-90, אך הצמיחה הוגבלה בשל המחסור בבתי מלון מתאימים ותשתיות אחרות, למרות פריחה בבניית בתי מלון ומסעדות קטנים ובינוניים, ועל ידי השפעת הבצורת, מלחמת 1998–2000 עם אריתריאה, ואיום הטרור.
בשנת 2002 נכנסו למדינה יותר מ-156,000 תיירים, רבים מהם אתיופים שביקרו מחו"ל, והוציאו יותר מ-77 מיליון דולר.
בשנת 2008 עלה מספר התיירים שנכנסו למדינה ל-330,000. עשור לאחר מכן, ב-2019, אתיופיה רשמה שיא של 812,000 תיירים שביקרו במדינה, והביאו להכנסות של 3.55 מיליארד דולר (4.2 אחוז מהתוצר הלאומי הגולמי).
התוצר הנוכחי (USD) לנפש של אתיופיה התכווץ ב-43% בשנות ה-90. הכלכלה ראתה צמיחה רציפה של התמ"ג הריאלי של לפחות 5% מאז 2004.
הטבלה הבאה מציגה את האינדיקטורים הכלכליים העיקריים בשנים 1980–2023.
כלכלת אתיופיה חוותה צמיחה חזקה ורחבה בממוצע של 9.4% בשנה מ-2010/11 עד 2019/20. צמיחת התוצר המקומי הגולמי הריאלי (תמ"ג) של אתיופיה הואטה ל-6.1% ב-2019/20 בגלל מגפת הקורונה.
התעשייה, בעיקר הבנייה, והשירותים היוו את רוב הצמיחה.
החקלאות לא הושפעה מהמגפה ותרומתה לצמיחה השתפרה מעט ב-2019/20 בהשוואה לשנה הקודמת.
הצריכה הפרטית וההשקעות הציבוריות מסבירות את הצמיחה בצד הביקוש, כשהאחרון מקבל תפקיד חשוב יותר ויותר.
אתיופיה עשתה צעדים משמעותיים לקראת הקטנת העוני מאז 2000, כאשר הוערך כי שיעור העוני שלה היה אחד מהגבוהים ביותר בין כל המדינות האחרות.
המידע הכי עדכני לעוני הוא רק משנת 2015 כאשר הוערך על ידי ה־CIA ב-23.5%.
המדינה עשתה התקדמות רבה בתחומים שונים של יעדי הפיתוח של המילניום, כולל חיסול מחלות שונות והפחתת שיעור התמותה אצל ילדים.
למרות השיפורים הללו, העוני עדיין גבוה מאוד במדינה.
אחד הגורמים המרכזיים בהפחתת העוני היה ההתרחבות של מגזר החקלאות.
חקלאים עניים הצליחו להעלות את מחירי המזון כדי להגדיל את מכירותיהם והכנסותיהם, אך התרחבות זו באה במחיר אזרחי המדינה העניים ביותר, שכן הם לא יכלו להרשות לעצמם את המזון היקר יותר.
אחד האתגרים הגדולים ביותר במאבק בעוני הוא שינוי המבנה של הכלכלה האתיופית מכלכלה מבוססת חקלאות לכלכלה מבוססת תעשייה יותר.
האסטרטגיה הנוכחית לטיפול בעוני באתיופיה היא להסתמך על מערכות ממשלתיות קיימות ותוכניות פיתוח שכבר קיימות במדינה.
עד 2013, היבול העיקרי של הייצוא החקלאי היה קפה, שסיפק כ-26.4% מרווחי המט"ח של אתיופיה.
בתחילת 2014, יצוא זרעי השמן היה חשוב יותר.
קפה הוא קריטי לכלכלת אתיופיה.
15 מיליון בני אדם (25% מהאוכלוסייה) מתפרנסים מתחום הקפה.
יצוא אחר כולל בעלי חיים, עור ומוצרי עור, כימיקלים, זהב, קטניות, זרעי שמן, פרחים, פירות וירקות וקאת, שיח עלים בעל איכויות פסיכואקטיביות בעת לעיסה.
סחר חוצה גבולות על ידי פסטורליסטים הוא לעיתים קרובות לא פורמלי ומעבר לשליטה ולרגולציה של המדינה.
במזרח אפריקה, למעלה מ-95% מהסחר חוצה הגבולות מתבצע בערוצים לא רשמיים והסחר הלא רשמי של בקר חיים, גמלים, כבשים ועיזים מאתיופיה הנמכרים לסומליה, קניה וג'יבוטי מייצר ערך כולל משוער של בין 250 ל-300 מיליון דולר אמריקאי בשנה (פי 100 מהנתון הרשמי).
סחר זה מסייע בהורדת מחירי המזון, הגברת הביטחון התזונתי, הפגת מתחים בגבולות וקידום אינטגרציה אזורית.
עם זאת, ישנם גם סיכונים מכיוון שהאופי הבלתי מוסדר והבלתי מתועד של סחר זה טומן בחובו סיכונים, כמו לאפשר למחלות להתפשט ביתר קלות ברחבי האזור.
יתרה מזאת, ממשלת אתיופיה כביכול לא מרוצה מאובדן הכנסות ממסים והכנסות ממטבע חוץ.
יוזמות אחרונות ביקשו לתעד ולהסדיר את המסחר הזה.
אתיופה תלויה בכמה יבולים פגיעים לרווחי המט"ח שלה ובנוסף נשענת על נפט מיובא, ולכן ישנו פגיעה ומחסור במטבע חוץ.
הממשלה השמרנית מבחינה פיננסית נקטה באמצעים כדי לפתור בעיה זו, כולל בקרת יבוא מחמירה והפחתת סובסידיות על מחירי הדלק הקמעונאיים.
אף על פי כן, הכלכלה הקיומית ברובה אינה מסוגלת לתמוך בהוצאות צבאיות גבוהות, סיוע בבצורת, תוכנית פיתוח שאפתנית ויבוא הכרחי כמו נפט; לכן זו תלויה בסיוע חוץ.
בדצמבר 1999 חתמה אתיופיה על עסקת מיזם משותף של 1.4 מיליארד דולר עם חברת הנפט המלזית, Petronas, לפיתוח שדה גז טבעי ענק באזור סומליה.
אולם עד שנת 2010, היישום לא התקדם ופטרונאס איבדה את רישיונה לפתח את השדה, שבו משקיעה כעת החברה הסינית.
אתיופיה כבר החלה לייצא חשמל לקניה, דרום סודן וג'יבוטי.
הרווחים מזה הניבו 300 מיליון דולר בשנה.
לאחר השלמת סכר הרנסאנס הגדול באתיופיה (GERD) היצור הכולל של יצוא למדינות שכנות צפוי להכניס לכלכלה מיליארד דולר בשנה.
הסכר יהיה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה ביותר באפריקה כשיושלם, וכן בין 20 הגדולות בעולם.
כלכלית ירושלים בע"מ (לשעבר: "החברה הכלכלית לירושלים") היא חברת נדל"ן ישראלית.
החברה פועלת בתחום רכישת קרקעות, ייזום, בנייה ופיתוח, רכישה והשכרה של נכסי מקרקעין בתחום המסחר, התעשייה, המשרדים והמגורים בישראל ובעולם, בעיקר באירופה ובצפון אמריקה.
בשנת 2012 החזיקה החברה, בעצמה ובאמצעות חברות בנות - "מבני תעשייה בע"מ", "דרבן השקעות" ו"מירלנד פיתוח", נכסים בשטח של 4.2 מיליון מ"ר, המאכלסים כ-9,000 דיירים מסוגים שונים.
ב-2014 אוחדו חברות הבנות וכלכלית ירושלים תחת מטה החברה בשם "קבוצת מבנה".
במאי 2019, לאחר תהליך של כמעט שנה, החליטו בעלי המניות של שתי החברות כי כלכלית ירושלים תמוזג לתוך חברת הבת מבני תעשייה.
בנובמבר 2019 הושלם מיזוג כלכלית ירושלים אל תוך חברת הבת מבני תעשייה והיא נמחקה מהבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כלכלית ירושלים נכללה עד אז במדד ת"א 125.
החברה נוסדה באפריל 1948 ביוזמתם של דב יוסף (יו"ר "ועדת המוסדות לענייני ירושלים) ומנשה אלישר, במטרה להיות גוף ממלכתי לפיתוחה של ירושלים.
פעולותיה הראשונות היו הכשרת שדה תעופה בשכונת גבעת שאול (כיום רחוב כנפי נשרים), לאספקת מוצרים לעיר בדרך האוויר, והכשרת אזור תעשייה בשכונת תל ארזה לצורך הקמת מקומות תעסוקה בעיר.
במשך השנים הקימה החברה את אזורי התעשייה בתלפיות, בהר חוצבים ובגבעת שאול.
אחרי שנת 1967 הקימה גם את אזורי התעשייה עטרות ומישור אדומים ופארק תעשיית ההיי-טק הר חוצבים.
החברה גם נכנסה כשותפה להשקעה במפעלי תעשייה שונים בירושלים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה לגוף הכלכלי הגדול בירושלים, עם החזקה של מאות אלפי מ"ר של מבנים ומניות במפעלים ומיזמים שונים.
במרץ 1987 הונפקו לראשונה כ-8% ממניות החברה ב, אך ממשלת ישראל נותרה בעלת השליטה.
בשנת 1989 הוחלט להפריט את החברה ולמכור את מניות הממשלה באמצעות מכרז, בו התמודדו מספר קבוצות של משקיעים.
באוגוסט 1989 זכתה במכרז קבוצה שהוביל איש העסקים אליעזר פישמן יחד עם בנק ההשקעות האמריקאי בר סטרנס.
הקבוצה שילמה תמורת החברה כ-54 מיליון דולר, סכום שהיה נמוך מהערכת שווי נכסי החברה.
במרץ 1993 זכתה החברה, בשותפות עם בנק הפועלים, במכרז לרכישת 51% ממניות חברת מבני תעשייה שהחזיקה ממשלת ישראל, והיא הפכה לחברת בת שלה.
באוגוסט 2000 רכש פישמן את החזקות בנק בר סטרנס בחברה, ובסוף 2001 השלים את רכישת שאר מניות שותפיו, והפך להיות בעל השליטה היחיד בה.
בשנת 2001 החלה החברה את פעילותה הבינלאומית, ומאז רכשה נדל"ן מניב וקרקעות בארצות הברית, בקנדה, בצרפת, בגרמניה, בהולנד, בפולין, באוקראינה, ברוסיה, בליטא, בשווייץ, בהודו, בתאילנד, בסרביה, במקדוניה ובפורטוגל.
ב-2006 הנפיקה החברה את חברת מירלנד (Mirland), המרכזת את פעילותה ברוסיה, בבורסת AIM של הבורסה לניירות ערך בלונדון.
בשנת 2011 רכשה כלכלית ירושלים, בעסקת החלפת מניות, את חברת הנדל"ן "דרבן השקעות", שהייתה חברה ציבורית מקבוצת פישמן.
באוגוסט 2016 הגישה רשות המיסים בקשה להכריז על אליעזר פישמן כפושט רגל בגין החוב, העולה על 196 מיליון ש"ח, ולממש את נכסי קבוצת פישמן.
החל מתחילת שנת 2016 החברה היא ללא גרעין שליטה וזאת בשל הנפקת מניות משמעותית שנעשתה לציבור לצורך גיוס מזומנים לשירות החובות הקיימים של פישמן.
בעלי העניין בחברה הם דוד ומיכל פורר (24%), חברת הביטוח פניקס (10%), חברת סאמיט שנשלטת על ידי זוהר לוי (7.5%), אלטשולר שחם, פסגות (6% כל אחד), מנורה (5.5%) ועוד.
בתחילת נובמבר 2019 התקבל אישור סופי למיזוג בין כלכלית ירושלים למבני תעשייה, והוחלפו מניות כלכלית ירושלים במניות מבני תעשייה ואיגרות החוב של כלכלית הוחלפו באיגרות חוב זהות של מבני תעשייה.
המיזוג יצר סינרגיה בין החברות וחסך בעלויות תפעוליות.
לאחר המיזוג, לקבוצת כולה 573 נכסים בישראל בשטח של כ-1.6 מיליון מ"ר.
כלכלת אוקראינה היא כלכלת שוק חופשי מתפתחת המנסה לייצב עצמה מאז התפרקות ברית המועצות.
לפני הפירוק, הייתה אוקראינה הסובייטית הרפובליקה המתועשת ביותר בברית המועצות, יחד עם רוסיה הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הצטמקה כלכלתה של אוקראינה בחצי.
הפגיעה הקשה ביותר הייתה בענפי התעשייה הכבדה.
לאורך שנות ה-90 נרשמה צמיחה שלילית ומחסור בחומרי גלם ובמוצרי צריכה.
בשנים הראשונות התבצעה הפרטה מהירה ומדיניות מוניטרית חסרת אחריות הובילה להיפראינפלציה בשנים 1993–1995. מאז שנת 2000 ישנה צמיחה חיובית הודות לרפורמות ממשלתיות, הגדלת הצריכה וריבוי בהשקעות זרות.
בשנת 2018 אוקראינה הפכה למדינה הענייה באירופה.
בימי השלטון הסובייטי הייתה אוקראינה לאחת המדינות המתועשות.
היא ירשה מברית המועצות תשתית תעשייתית ותחבורתית מפותחת.
עם כינון אוקראינה העצמאית כל המשק הולאם עקב המורשת הסובייטית של כלכלה מתוכננת.
נשיאה הראשון, ליאוניד קרבצ'וק פתח בתוכנית של הפרטה והסרת הפיקוח על המחירים.
ההפרטה הייתה נגועה בשחיתות שלטונית עמוקה וחסרת שקיפות.
הזעזוע עקב המעבר המהיר לכלכלת שוק גרם לירידה חדה בתקבולי הממשלה.
כדי לפתור בעיה זו החלו רשויות אוקראינה באימוץ מדיניות מוניטרית חסרת אחריות והבנק הלאומי של אוקראינה החל להדפיס כסף בכמויות גדולות.
מדיניות הרסנית זו הובילה להיפר אינפלציה שהגיעה לאלפי אחוזים.
עם הזמן כלכלת אוקראינה הפכה לכלכלת שוק חופשי מתפתחת.
עד 2018, הכלכלה האוקראינית צמחה במהירות, והגיעה לכמעט 80 אחוזים מגודלה בשנת 2008. למרות שיפורים אלו, אוקראינה נותרה המדינה הענייה ביותר באירופה לפי תוצר נומינלי לנפש, אשר חלק מהעיתונאים ייחסו לשחיתות גבוהה.
אירועי הסכסוך האוקראיני-רוסי פגעו בכלכלת המדינה.
רשת ATB מרקט היא רשת סופרמרקטים הגדולה באוקראינה.
לאחר הכרזת העצמאות ב-1991 חוותה כלכלת אוקראינה שיעורי צמיחה שליליים וכלכלתה הצטמקה בכ-60%.
לאחר שנת 2000 חלה צמיחה חיובית והחוב הציבורי התייצב על כ-15 מיליארד דולר.
בסוף שנת 2006 העריך ראש ממשלת אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', כי הכלכלה גדלה בשנה זאת בכ-7% ריאלית.
המשכורת הממוצעת לשכיר הייתה כ-250 דולרים.
בשנת 2009 בעקבות המשבר הכלכלי העולמי הצטמקה כלכלת המדינה ביותר מ-15%.
יחד עם זאת, כבר בשנת 2010 הורגשה צמיחה והיא חזרה להיקף שהיה לפני המשבר.
בשנת 2013 הגיעה כלכלת אוקראינה לכ-70% מגודלה בשנת 1990.
ב-2014-2013, הכלכלה הושפעה מהמשבר הפוליטי באוקראינה בהקשר להסכם הסחר עם אירופה, הלחץ הכלכלי הרוסי והסכסוך האוקראיני-רוסי אשר הביא לסיפוח של קרים וחוסר יציבות בדרום מזרח אוקראינה.
לקראת שנת 2014 החוב הציבורי תפח לכ-74 מיליארד דולר, פי חמישה יותר מאשר בתחילת המילניום.
בעקבות הלחימה במזרח המדינה במהלך שנת 2014 התמ"ג קטן בכ-7% ובשנת 2015 הייתה הקטנה נוספת.
אוקראינה היא היצרנית השביעית בגודלה של אנרגיה גרעינית, יש לה 15 כורים גרעיניים לייצור חשמל, הפרוסים על פני ארבעה אתרים שונים.
יכולת הייצור חשמל של הכורים הגרעינים מגיעה ל-13,5 גיגה ואט.
בתקופות השיא צרכה אוקראינה עד 20 גיגה ואט חשמל, אך לאחר הפלישה הרוסית צריכת החשמל ירדה מאוד ונוצרו עודפים גדולים של ייצור חשמל.
ביום שקדם לפלישה הרוסית לאוקראינה התנתקה אוקראינה מהחיבור לרשתות החשמל של רוסיה ושל בלארוס ולאחר הפלישה לא חזרה להתחבר אליהן.
לבקשת אוקראינה חברות השוק האירופי המשותף חיברו את רשת החשמל של אוקראינה ושל רפובליקת מולדובה לרשת החשמל שלהן, מה שמאפשר העברת חשמל מאוקראינה למדינות אירופה,.
אוקראינה מייצאת חשמל למדינות השכנות: הונגריה, פולין, סלובקיה, מולדובה ורומניה.
כמחצית ממנו מיוצר בתחנות כוח גרעיניות שנבנו בתקופת ברית המועצות.
באוקראינה ארבע תחנות כוח גרעיניות: תחנת הכוח הגרעינית רובנו, תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה, תחנת הכוח הגרעינית הדרום אוקראינית ותחנת כוח הגרעינית חמלניצקי.
בנוסף לכך פועלת תחנת כוח הידרואלקטרית גדולה בשם דנייפרוגס על נהר דנייפר, ומספר תחנות כוח קיטוריות.
בחצי האי קרים ובאזור אודסה הוקמו גם תחנות כוח סולאריות.
בשנת 2014, כ-5.8% מכח האדם במדינה עסקו בחקלאות, 26.5% עסקו בתעשייה ו-67.8% במגזר השירותים.
יותר משני שלישים משטחי אוקראינה הם שטחי חקלאות.
לפי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, אוקראינה הייתה אחראית לכעשירית מיצוא החיטה בעולם, 14% מיצוא התירס וכמחצית משמן החמניות בעולם.
היא גם אחד מהיצרנים הגדולים ביותר של אגוזים.
אוקראינה ייצרה גם דבש טבעי יותר מכל מדינה אחרת באירופה והיא אחת מיצרניות הדבש הגדולות בעולם,
תעשיית התיירות באוקראינה לא נחשבת למפותחת, אך היא מספקת תמיכה מכרעת לכלכלת אוקראינה.
בשנת 2012 הייתה אוקראינה יעד התיירות השמיני בגודלו באירופה, עם 23 מיליון מבקרים.
באותה שנה תרומת התיירות לתוצר הסתכמה ב-28.8 מיליארד דולר, שהם 2.2% מהתמ"ג, ותמכה במישרין ב-351,500 משרות (1.7% מכלל המועסקים).
יעד ידוע בבירה קייב הוא לאוורת קייב-פצ'רסק, מתחם של מנזרים וכנסיות היסטורי שהיה מקום קבורה לשליטי רוס של קייב.
הריחוק של איי קיימן ממקומות יישוב אחרים וחוסר באוצרות טבע לא אפשרה פעילות כלכלית של ממש פרט לגידול צבי ים לצורך אספקתם לספינות מפרש חולפות.
אך אוכלוסיית צבי הים התמעט עד סוף המאה ה-18. היישוב המוקדם התקיים על חקלאות אבל היא לא התפתחה בשל המחסור באדמה מתאימה.
דיג, בניית אוניות וייצור כותנה האיצו את ההתפתחות הכלכלית.
הופעתם של אמצעי תחבורה ותקשורת מודרניים בשנות ה-50 של המאה ה-20 הובילה לעלייתם של מה שנחשב כיום כ"שני היסודות" הכלכליים של איי קיימן: בנקאות בינלאומית ותיירות.
מחלקת ההשקעה של איי קיימן היא סוכנות ממשלתית שנוצרה כדי לקדם השקעה ופיתוח כלכלי באיי קיימן.
הבום בתחום הכלכלה הבינלאומית מתקשר לכך שבמושבת הכתר אין מס ישיר.
אגדה פופולרית טוענת שאנגליה העניקה לאיי קיימן פטור ממיסים משום שתושבי האיים הצילו את רוב קורבנות טביעת עשר הספינות, שבה 10 ספינות בריטיות עלו על שרטון ליד חופי גרנד קיימן ב-1794. בין אם אגדה זו נכונה או לא, הסטטוס הפטור ממסים של איי קיימן משך בנקים וחברות רבות למושבה.
יותר מ-40,000 חברות רשומות באיי קיימן, נכון לשנת 2000, מתוכם כמעט 600 בנקים וקרנות נאמנות, עם נכסים העולים על 500 מיליארד דולרים.
תאגידים גדולים המבוססים באיי קיימן כוללים את סיגייט טכנולוגיות, SMIC, גרמין וטרנסאושן.
בורסת איי קיימן נפתחה ב-1997.
תיירות היא גם מקור הכנסה עיקרי, ואחראית לכ-70% מהתמ"ג וכ-75% מהרווח במטבע זר.
תרבות התיירות מכוונת בעיקר לשוק היוקרה, ולנופשים מצפון אמריקה.
חופים בתוליים, קניות ללא מס, צלילה ודיג במים עמוקים מושכים לאיים כמעט מיליון מבקרים בשנה.
בגלל תעשיית התיירות המפותחת, אזרחים רבים עובדים בתחום זה.
בגלל שהאיים לא יכולים להפיק מספיק סחורה כדי לתמוך באוכלוסייה, בערך 90% מהאוכל והטובין מיובאים.
בנוסף לכך, באיים יש מעט מקורות מים טבעיים.
התפלת מי-ים היא דרך למנוע בעיה זו.
למרות אתגרים אלו, התושבים נהנים מתמ"ג לנפש מהגבוהים בעולם ומאיכות חיים גבוהה.
חינוך הוא חובה באיים עד גיל 16 וניתן בחינם.
רוב בתי הספר משתמשים בשיטת החינוך הבריטית.
יש 10 בתי ספר יסודיים, אחד לחינוך מיוחד, תיכון וחטיבת ביניים מופעלים על ידי הממשלה, יחד עם לשלושה תיכונים פרטיים.
בנוסף לכך יש בית ספר למשפטים, מכללה-אוניברסיטה ובית ספר לרפואה.
כלכליסט הוא יומון כלכלי ישראלי ואתר חדשות כלכלי מבית "ידיעות אחרונות".
המו"ל והעורך הראשי של העיתון והאתר הוא יואל אסתרון.
עורכת העיתון היא גלית חמי, ועורך האתר הוא גבי קסלר.
העיתון מופץ במשך חמישה ימים בשבוע.
מערכת העיתון שכנה מיום הקמתו ברמת החייל בתל אביב, ובתחילת 2016 עברה לבית "ידיעות אחרונות" בראשון לציון.
בנובמבר 2022 היה אתר האינטרנט של כלכליסט ממוקם במקום ה-14 מבין אתרי האינטרנט המבוקרים ביותר בישראל.
העיתון "כלכליסט" הושק ב-18 בפברואר 2008, ובשנת 2016 היה העיתון הכלכלי הנפוץ ביותר בישראל, והעיתון השלישי בגודלו מכלל העיתונים היומיים בישראל.
הסיסמה שליוותה את השקת העיתון הייתה "ישראל מתחברת לכלכלה".
העיתון פונה לקהלי יעד מגוונים בהם אנשי מקצוע בתחום הכלכלה, המשפט והעסקים, וגם לקהלים שעד להשקת העיתון נמנעו מצריכת מידע כלכלי.
העיתון המודפס מופץ חמישה ימים בשבוע, בימים ראשון עד חמישי.
"חדשות" - העמודים הראשיים של העיתון.
כוללים דיווח מקיף ונרחב על החדשות העסקיות והכלכליות בתחומי אקטואליה, כלכלה, נדל"ן, משפט, תשתיות, תעשייה, היי-טק ועוד.
בנוסף מופיעים בעיתון עמודי דעות של מומחים בתחומם.
"מדורים" - קבועים ומתחלפים דוגמת: פרסום ושיווק, רכב, טכנולוגיה, משפט, נדל"ן, ניהול, עסקי ספורט ועוד.
מציגים את הפן הכלכלי/עסקי בכל תחום אותו הם מסקרים.
"השוק" - מדור שוק ההון מכסה את עולם הבנקאות והפיננסים.
"2024" - מדור פנאי, לייפסטייל וצרכנות למתקדמים.
מסקר תחומים כגון אומנות, אוכל, אופנה, פרימיום ועוד.
החל משנת 2010 בנוסף לעיתון היומי, העיתון כולל בכל יום חמישי מוסף בשם "מוסף כלכליסט", המכיל כתבות כלכליות מקיפות וכן כתבות "השראה" בתחומים שונים.
החל משנת 2016 כולל העיתון גם תכנים של פרסום סמוי.
אתר האינטרנט של "כלכליסט" הושק בשנת 2008 והוא כולל, בדומה לעיתון, חדשות ותכנים מעולם העסקים, וכן תכנים ייחודיים דוגמת זירת המניות בשילוב כלים כמו מסנן מניות ומשווה מניות.
עורך האתר הוא גבי קסלר.
במסגרת האתר נכלל המדור כלכליסט TV - ערוץ וידאו, המשדר כתבות שטח ואולפן.
ל"כלכליסט" אפליקציות ייעודיות לטלפון חכם, במכשירי אייפון ואנדרואיד.
בינואר 2022 החל העיתון בפרסום סדרת כתבות בנושא השימוש של משטרת ישראל בתוכנת פגסוס לשם מעקב אחר תוכן במכשירי טלפון סלולרי של תושבי ישראל.
לימים החשיפה הפכה ל"פרשת כלכליסט" בשל היותה ברווז עיתונאי.
ב-19 בנובמבר 2023, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל פרסם העיתון מקבץ של 16 כתבות תחת הכותרת "נתניהו חייב ללכת".
כל כתבה עסקה בנימוק אחר מדוע על בנימין נתניהו, "בנוסף לאחריותו הכבדה לאסון שהתרחש ב־7 באוקטובר", לסיים את כהונתו לאלתר.
"כלכליסט" מקיים בכל שנה, מיום היווסדו, כנסים וועידות בנושאים מרכזיים שעל סדר היום הישראלי:
הוועידה הכלכלית המרכזית, הוועידה לעסקים קטנים ובינוניים, הוועידה לחיסכון פנסיוני, ועידת הנדל"ן המרכזית, ועידת המובייל ועוד.
כלכלה קיינסיאנית (Keynesian Economic Theory) או קיינסיאניזם היא תאוריה כלכלית שפותחה על ידי הכלכלן הבריטי ג'ון מיינארד קיינס.
עיקריה נוסחו בספרו "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" (1935), שנכתב בהשפעת המשבר הכלכלי העולמי (השפל הגדול) שפרץ בשנת 1929, והיא אבן הפינה של תורת המקרו כלכלה.
גישתו הבסיסית של קיינס הייתה כי לא ניתן לנתח את התרחשות השפל הגדול במסגרת המודל הקלאסי הרואה במנגנון המחירים של היצע וביקוש דרך להשגת שיווי משקל בכל השווקים.
בניגוד לכלכלנים ליברליים כמו אדם סמית (מפתח עקרון "היד הנעלמה"), קיינס טען כי על מנת להבטיח צמיחה כלכלית יש צורך בהתערבות ממשלתית פעילה בשוק.
ביוקנן, ההיסטוריה הפיסקלית המערבית מתחלקת לעידן הטרום-קיינסיאני והעידן הפוסט-קיינסיאני.
לצורך הפשטות בודק קיינס התנהלות תאורטית של משק סגור (כלומר, משק בו לא קיימים ייבוא וייצוא).
אחד המושגים החשובים בכלכלה הוא התוצר הלאומי, כלומר כמות הייצור של כלל המשק בתקופת זמן מסוימת.
משק מורכב מהאנשים הפרטיים, בתי העסק והממשלה.
האנשים הפרטיים מייצרים שעות עבודה בערך מסוים.
בתי העסק מייצרים מוצרי צריכה – מתכלים או לא מתכלים (ארונות, מזון, הצגות תיאטרון וכו').
הממשלה מייצרת כבישים, ביטחון, חינוך וכו' שגם הם מתומחרים ונחשבים לתוצר לאומי.
במשק סגור שווה התוצר הלאומי להכנסה הלאומית, שכן כל המסחר נעשה בגבולות המשק.
על-פי קיינס, תוצר לאומי גבוה או עולה מסמל משק בצמיחה.
הביקוש במשק, לדעת קיינס, מורכב משלושה גורמים מרכזיים:
הביקוש לצריכה פרטית – המידה בה מעוניינים הפרטים לצרוך.
ככל שההכנסה הלאומית גבוהה יותר, יש לאנשים כסף פנוי רב יותר ולכן הם יצרכו יותר.
ההשקעה (המגזר העסקי) - הביקוש של המגזר העסקי הוא למבנים ומכונות הנחוצים להגביר את הייצור - ככל שההכנסה הלאומית גבוהה יותר, המשק בצמיחה, יש ביקוש גבוה יותר למוצרים ויש סיכוי גבוה יותר שההשקעה תניב פירות, ולכן ההשקעה המתוכננת גבוהה יותר.
גם הריבית משפיעה על הרצון להשקיע בשוק ההון לעומת חיסכון בבנק, אם כי דבר זה היה נכון, לדעתו, רק לגבי מצבים של תעסוקה מלאה ראו להלן.
הנחת הייסוד של קיינס הייתה כי המגזר העסקי מתאים את היקף הייצור, כלומר את הכמות המוצעת של מוצרים, לביקוש הכולל, הלוא הוא הביקוש המצרפי.
משמעות הדבר שהמגזר העסקי מציע מוצרים בדיוק בהיקף שמגזרי המשק השונים מוכנים לרכוש.
צריכה ציבורית - החלטה של הממשלה להשקיע.
החלטות אלו אינן נובעות משיקולים מיקרו כלכליים, שכן מטרת הממשלה אינה ליצור רווח לעצמה, ולכן הביקוש של המגזר הציבורי הוא אקסגוני (תלוי רק בהחלטת הממשלה, ולא בשום גורם אחר, כולל ההכנסה הלאומית).
ההחלטה של אדם או חברה (מגזר פרטי או עסקי) לצרוך, לחסוך או להשקיע היא מחשבה במיקרו כלכלה, כשמצב הכלכלה במדינה הוא לא שיקול בהחלטות שלו.
הדרך היחידה לצאת ממצבי משבר, בהם שיווי המשקל בין ההיצע לביקוש אינו מצב של תעסוקה מלאה, היא מעורבות ממשלתית.
קיינס גרס שהשיעור היחסי של החיסכון במשק עולה עם עליית רמת ההכנסה, ואילו הגידול בהשקעות נמוך מהגידול בחיסכון.
הכספים הנשמרים כחיסכון מקטינים את כוח הקניה הכללי במשק, ולפיכך נוצר פיגור יחסי בביקוש לסחורות ולשירותים, אם כי במספרים מוחלטים ביקוש זה נמצא בעלייה.
עודפי ההיצע על הביקוש מפיקים עודפים, ועימם אבטלה גדלה והולכת.
לפי קיינס התפתחות זו אופיינית לכלכלת ארצות הקפיטליזם המאוחר, בהן מצוי מלאי גדול של הון בצורת קרקע, מבנים וציוד, לכן קטנה הרווחיות היחסית של השקעות הון נוספות, כך שבעלי הון מעדיפים להחזיק את חסכונותיהם בצורת כסף ולא בהשקעות בייצור.
ההשקעות שהולכות וקטנות ועימן החסכונות הגדלים יוצרים פער גדל והולך בין ההיצע לביקוש, והעודפים המצטברים יוצרים שפל ואבטלה גואה.
ההנחה המקובלת של הכלכלה הקלאסית הייתה, קיום איזון אוטומטי בין ההיצע והביקוש מכוחן של מערכות השוק ('חוק השווקים של סיי'), ולכן עודף ייצור כלכלי הוא מן הנמנע.
קיינס הראה שההיצע אינו יוצר בהכרח ביקוש בשיעור מספיק לקיום תעסוקה מלאה במשק.
ערעורו של קיינס על 'חוק השווקים' נחשב לחידוש החשוב ביותר שלו.
קיינס סבר שהכלכלה הקפיטליסטית עשויה לגבור על המגמות היוצרות אבטלה ושפל בעזרת מדיניות ממשלתית של הרחבת הביקוש לסחורות ולשירותים, והגדלת התמריצים להשקעות הון.
לשם כך המליץ על הקטנת שער הריבית ואמצעים אחרים לעידוד האשראי, על הוצאות ממשלתיות גדולות, במיוחד בעבודות ציבוריות נרחבות, שיזרימו למשק ביקושים גדולים.
למימון הפעילות הממשלתית המליץ קיינס על מימון גרעוני ואף על אינפלציה מרוסנת, שתגרום לעידודן של השקעות, בהבטיחה רווחים גדולים למשקיעים, אם גם במחיר ירידה כלשהי בשכר הריאלי במשק, בעקבות האינפלציה.
קיינס סבר שהגדלת ההשקעות הממשלתיות ופיתוח התעסוקה יביאו לצמיחה בייצור, וכן גם להשקעות נוספות במידה גדולה בהרבה מהאמצעים שהוזרמו למשק על ידי הממשלה, בכך יחודשו מגמות ההתרחבות במשק כולו.
אמצעים דומים בכיוון הפוך אמורים, לדעת קיינס, להוות גורם מרסן כשמופיעה פעילות יתר כלכלית עם גילויי אינפלציה לא מרוסנת, מה שאמנם אירע בעקבות יישומה של תורת קיינס בכלכלת אירופה וארצות הברית.
תורתו של קיינס עוקבת במידה רבה את תורת 'עודף הערך' של מרקס.
שניהם ראו את הבעיה העיקרית של הקפיטליזם בתופעות של משבר ואבטלה כרונית כתוצאה מהצבר הון והפחתה מגמתית של השקעות במשק.
מרקס ראה בכך תופעה אימננטית לא נמנעת בכלכלה הקפיטליסטית, ולכן לא יכול היה להציע פתרונות מעשיים לתופעות אלה, שכן לדעתו האפשרות האחת למניעת המשברים היא במהפכה הסוציאליסטית.
קיינס סבור היה שניתן למנוע או לרכך משברים כלכליים על ידי התערבות ממשלתית המכוונת את השווקים, ואף הציע דרכים מעשיות ליישום מיידי של עיקרי תורתו.
התקבלותה של הכלכלה הקיינסיאנית משנות השלושים ועד לשנות השישים והשבעים הייתה כללית ואף הראתה תוצאות שהצדיקו אותה במידה רבה מאוד.
הבעיה העיקרית שליוותה את תורתו של קיינס הייתה השאלה של מידת המעורבות הממשלתית הרצויה.
פיקוח ממשלתי עמוק ומהודק עשוי היה להוביל לכלכלה של 'קפיטליזם ממלכתי', לפיכך היו שראו בתורתו של קיינס תורה של 'סוציאליזם זוחל'.
פיטר טמין אכן טוען בספרו ל'תנועת מטוטלת' בין כלכלה קפיטליסטית של 'שוק חופשי', המתאפשרת כשהשווקים פועלים כסדרם באיזון נכון, לבין כלכלה 'סוציאליסטית' של מעורבות ממלכתית, המופיעה כל אימת שמופר האיזון הכלכלי ונדרשת התערבות ממשלתית, ומשחוזרת הכלכלה לתיקנה חוזרת הכלכלה הקפיטליסטית.
אחד המושגים שמגדיר קיינס הוא התעסוקה המלאה (הכוונה היא לא 0% אבטלה אלא כ־2%-4% כך שמונח זה אינו כולל חיילים משוחררים, הפסקה זמנית בין עבודות - אבטלה חיכוכית - או סיבות מיוחדות אחרות).
קיינס מקבל את גישת ההיצע וביקוש באופן כללי, אלא שלטענתו פעמים רבות שיווי המשקל בין ההיצע וביקוש אינו במצב של תעסוקה מלאה.
לטענתו, בשיווי המשקל המגזר העסקי מייצר את כמות המוצרים שמבקש המשק לקנות (על-פי כללי היצע וביקוש), והביקוש שמורכב ממיליוני בתי-אב, אלפי מפעלים, חברות והוצאות ממשלה, לא בהכרח מתיישב במצב של תעסוקה מלאה.
ייתכן, לדוגמה, מצב בו ישנה נקודת שיווי משקל בין היצע וביקוש כך שישנם מובטלים או אנשים המעוניינים לעבוד יותר מהעבודה המוצעת בשוק.
המחסור בעבודות נובע מכך שלא משתלם לפתוח תעשייה במקום שבו הביקוש נמוך, ויכולת הקנייה הנמוכה נובעת מההכנסות הנמוכות של העובדים שסובלים ממחסור בתעסוקה.
כך למעשה נוצר שיווי משקל בין הייצור לצריכה אך עדיין יש אבטלה.
כמו כן, טען קיינס כי בתקופות אבטלה קיימת נטייה לקשיחות מחירים ושכר עבודה כלפי מטה (לדוגמה – ועדי עובדים חזקים שמונעים ירידה במשכורות, גם כאשר הביקוש לעובדים קטן בגלל המיתון), כלומר אין הם יורדים כפי שהיה צפוי מכוחות השוק הטבעיים.
בכך ראה סיבה נוספת לאי יכולת להגיע לשיווי משקל חדש של תעסוקה מלאה.
כששיווי המשקל הוא בהכנסה לאומית גבוהה ממצב של תעסוקה מלאה, יש בעיה של מחסור בגורמי ייצור - בדרך כלל עבודה.
במצב כזה ידרשו העובדים שכר גבוה יותר ויותר (כי יש להם הצעות עבודה אחרות) ובעקבות עליית השכר יעלו המחירים – כך נוצר תהליך של אינפלציה שבו כל עוד לא יקטנו הביקושים תמשיך האינפלציה לצמוח.
לעומת זאת כששיווי המשקל הוא בפחות מתעסוקה מלאה - הביקושים נמוכים - הייצור קטן ויש מעט מקומות עבודה, ההכנסות נמוכות ולכן הביקושים לא עולים.
במצב זה אין שינויים במחירים.
במצב של פער דפלציוני, יש למשק יכולת לייצר יותר ממה שהוא מייצר.
ישנם אמצעי ייצור רבים מושבתים שאינם מנוצלים (מפעלים, מכונות, כח אדם וכו').
הסיבה לכך היא הביקוש הנמוך.
אם התנאים לא ישתנו לא יבחר המגזר הפרטי להגביר את הצריכה, בשל ראיה מיקרו כלכלית.
גם המגזר הציבורי משנה באופן טבעי את הרצון להשקעה כדי להשפיע על תהליכים גדולים של המשק.
זהו מצב של שיווי משקל באבטלה.
במצב של פער דפלציוני יש להביא להעלאת ביקושים על ידי המגזר הציבורי.
כך כסף מוכנס למשק בכמות גדולה ומתחיל להתגלגל בו.
כשהביקושים מצד המדינה גדלים נוצרים מקומות תעסוקה חדשים והביקוש, גם לצריכה פרטית וגם להשקעה עסקית, גדל פי כמה מכמות הכסף שהשקיעה הממשלה וכך מתאפשרת צמיחה.
ההשקעה של הממשלה לא יכולה לנבוע מהעלאת המיסים, שכן במצב כזה יורדים הביקושים של המגזר הפרטי והעיסקי והכסף שחוזר אליהם מהממשלה אינו מפצה על זה.
תאוריה זו מסבירה את התהליך בו מדינות רבות יוצאות ממצב של אבטלה במלחמות, בהן מיוצרת ומתכלה באופן מיידי כמות נשק עצומה.
המדינה נכנסת לגרעונות ענק ומתאוששת, שכן הביקושים הגדולים מייצרים צמיחה במשק ומקומות עבודה – הביקוש הפרטי גדל ונוצרים עסקים חדשים שפורחים (שאינם קשורים למלחמה) ומעלים את רמת החיים.
תהליך זה נמשך עד שמסתיימת המלחמה ומוחזרת המדיניות המצמצמת והמשק חוזר בהדרגה לאבטלה.
כך מוכיח קיינס צריכה הממשלה ליצור גירעון ודרכו להשקיע במשק על-מנת ליצור צמיחה מחודשת.
צמצום הוצאות הממשלה (שהוא הצעד הנדרש במיקרו-כלכלה), לא מובילים לצמיחה אלא להפך - מגבירים את המיתון.
הנחות המודל הקיינסיאני שימשו בתקופות מאוחרות יותר לפיתוחה של עקומת פיליפס, הגורסת יחס הפוך בין שעור האבטלה לשיעור האינפלציה.
שוק הכספים במשנתו של קיינס
אף כי, כאמור, קיינס ראה בשער הריבית במשק גורם המשפיע על רמת ההשקעות במשק, הרי שבניתוח מצבי שפל כלכלי ואבטלה בלט קיינס בהתעלמו משוק הכספים והשפעתו על המשק.
קיינס נבדל בגישתו זו מהכלכלנים הנאו קלאסיים ולאחר מכן הכלכלנים המוניטריסטים, שדיברו על חשיבות הריבית בקביעת התוצר הלאומי, וטענו כי התערבות ממשלתית במשק דרך שוק הכספים עדיפה על התערבות דרך שוק הסחורות והשירותים, (הוא "השוק הריאלי" בו נקבע התוצר הלאומי).
הוא טען, כי בעת שפל כלכלי ואבטלה, שינוי בשער הריבית (במקרה של אבטלה, כלפי מטה - על מנת להגדיל את התוצר והתעסוקה) אינו יכול להשפיע ממש על התוצר בשל כמה סיבות:
הביקושים הנמוכים מדי יוצרים ציפיות פסימיות לגבי כדאיות השקעות חדשות במשק.
הביקושים הנמוכים מדי גורמים למצב בו מלאי ההון הקים (כגון מכונות) אינו מנוצל במלואו, ולכן אין טעם בהשקעות חדשות.
הפירמות וגורמים פרטיים ממעטים לבקש הלוואות מחשש לחוסר יכולתם לפרוע הלוואות בעתיד או מוכנים על כל סכום הלוואה לשלם ריבית נמוכה יותר.
לעומת זאת, בעלי כספים עודפים מעדיפים לשמור את כספם במצב נזיל או להעלות את הריבית שידרשו עבור כל סכום הלוואה שיתנו (בשל הגברת הסיכון במתן הלוואות).
על ידי הקטנת הביקוש וההיצע גם יחד להלוואות נוצר בשוק הכספים, וליתר דיוק בשוק ההלוואות, מצב בו רמת הפעילות בשוק הכספים היא נמוכה מכדי להשפיע השפעה ממשית על המתרחש בשוק הריאלי.