tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פסיקת בית המשפט העליון הביאה שוב לביקורת מצד נשיא צרפת, עמנואל מקרון, שאמר גם כי הוא מצפה ששר המשפטים, אריק דופונד-מורטי, יגיש הצעה לשינוי החוק כך ששימוש בסמים לא יאפשר התחמקות מהעמדה לדין.
בעקבות החלטת בית המשפט העליון שלא להעמיד לדין את טראורה, הנאשם ברצח שרה חלימי, פנה נשיא המדינה דאז, ראובן ריבלין, במכתב לנשיא צרפת ותמך בקריאתו לתקן את העוול.
הנשיא הדגיש כי יש לעשות הכול על מנת לשלוח מסר ברור לפיו אין ולא תהיה סלחנות לאנטישמיות חולנית בזויה ולתקיפת יהודים על רקע מוצאם ודתם.
רצח חלימי עורר תגובה ציבורית משמעותית בצרפת ובעולם.
אינטלקטואליים, אנשי תקשורת, פעילים פוליטיים וקהילות יהודיות דרשו לחקור את האנטישמיות והטרור האסלאמי כמניעים אפשריים, והאשימו את ממשלת צרפת ואת העיתונות הצרפתית בטיוח המניע לאירוע.
ב-9 באפריל 2017, כ-2,000 איש נכחו בצעדה לזכרה של חלימי שאורגנה על ידי קריף (המועצה המייצגת של מוסדות יהודיים צרפתיים).
בצעדה עלתה הקריאה לפרסם את "כל האמת" הנוגעת למקרה.
הצעדה, שהפכה גם למחאה נגד אנטישמיות, החלה בתחנת המטרו המקומית בלוויל והסתיימה בזירת הרצח של שרה חלימי.
התובע בפריז, פרנסואה מולינס, קיבל את נציגי הקהילה היהודית וניסה להרגיעם כי המניע אינו אנטישמיות, אך האפשרות נבדקת.
לדברי ז'יל ויליאם גולדנאדל, פרשן פוליטי צרפתי ועורך דינם של משפחת חלימי, לרוצחה של שרה חלימי היה "פרופיל של אסלאמיסט רדיקלי, ובכל זאת איכשהו יש התנגדות לקרוא לו כך".
אלכסנדרה לאינל-לבסטין, אקדמאית צרפתית, פרסמה במאי 2017 מכתב פתוח בעיתון "אטלנטיקו" שכותרתו "מאילן לשרה חלימי, צרפת לא ראויה".
היא פנתה לז'ראר קולומב, שהתמנה לשר הפנים שבוע קודם לכן וטענה כי צרפת היא "מדינה שבה שוב ניתן להתנקש בחיי יהודים מבלי שארצנו תופרע ולו במעט".
שבעה עשר אינטלקטואלים, ביניהם מישל אונפריי, אליזבת בדינטר, ז'אק ג'וליארד, ז'ורז' בנסואן, אלן פינקלקראוט ומרסל גאושה, שהשתתפו במאמר המרכזי ב"לה פיגארו" ב-2 ביוני 2017, ביקשו לשפוך אור "על מותה של האישה הצרפתייה בת הדת היהודית שנרצחה בקריאות 'אללה אכבר'".
הם גינו את מה שכינו "הכחשת האמת" ואת העובדה ש"פשע זה של ברבריות נדירה", שהתרחש באמצע מסע בחירות לנשיאות, "זכה לתשומת לב מועטה מהתקשורת".
ב-5 ביוני 2017 הדגיש ברנאר-אנרי לוי את העובדה שלמרות שכששרה חלימי עונתה והושלכה מהחלון נשמעו צעקות "אללה אכבר", מערכת הצדק והעיתונות "אינן ששות לבטא את המילה 'אנטישמיות'".
באותו יום העלה השופט העליון לשעבר פיליפ בילגר את מקרה חלימי במאמר דעה שפרסם ב"לה פיגארו".
למחרת הוקיע בעל הטור ז'ראר לקלרק מ"רדיו נוטרדאם" את שתיקת התקשורת.
ב-8 ביוני 2017, תהה מישל אונפריי בסרטון על השתיקה סביב הרצח הזה: "איך נוכל להרוג את הגברת המסכנה הזו פעמיים?
בכך שלא ניתן למידע הזה את ההד הראוי לו".
עוד הוסיף כי "בכל פעם שיש הסלמה בטרור, יש הסלמה בהכחשת הטרור".
ב-13 ביולי 2017 פרסם קריף ניוזלטר שעסק בעובדה שהרצח התרחש מאה ימים קודם לכן, החשוד עדיין תחת בדיקת כשירותו הנפשית, והאנטישמיות כגורם מחמיר ענישה הושמטה.
"מדוע הוכחשה אנטישמית זו?" נכתב בניוזלטר.
במאי 2019 התלונן שמעון סמואלס ממרכז שמעון ויזנטל באירופה כי טראורה עדיין נחשב כבלתי כשיר למשפט.
הוא טען כי אופיו של הפשע הוא ללא ספק אנטישמי ואמר כי "אם הצדק מעוות ורצח מתורץ בהתמכרות לסמים, זהו תקדים לכך שכל נהג שיכור יזוכה באופן דומה".
גם חבר הפרלמנט הצרפתי, מאיר חביב, הגיב באופן דומה: "ההחלטה הזו מעבירה מסר ברור לכל הפושעים: כאשר גבר שותה ועובר עבירה, מדובר בנסיבות מחמירות.
כשאחר צורך סמים בכמויות מוגזמות, מדובר בנסיבות מקלות והוא לא אחראי למעשיו.
כמו רבים נוספים אני שואל היום – מי באמת חסר אחריות?
אני מרגיש שמעבר לרטוריקה, במאבק נגד האנטישמיות, צרפת התפטרה".
סוכנות הידיעות היהודית, ה"ג'ואיש כרוניקל" (לונדון) ו-"The Times of Israel" העלו את סיפור הרצח מיד לאחר התרחשותו וציינו את ההרג כפשע שנאה אפשרי.
ב-25 במאי 2017 פרסם העיתונאי הצרפתי מארק ויצמן במגזין האמריקאי "טאבלט" מאמר ארוך המאשים את ממשלת צרפת והעיתונות הצרפתית בהסתרת מעשים אלה ואירועי אלימות אנטישמים אחרים.
"לה מונד" לא פרסם את הסיפור עד ל-23 ביוני, (כחודשיים לאחר האירוע) ורק אז פורסם הסיפור ועלתה התהייה על שאלת האנטישמיות.
ז'יל ויליאם גולדנאדל, עורך דינה של אחת מאחיות הקורבן, התבטא ב"לה פיגארו" ב-22 במאי כי "המתנקש מציג את הפרופיל הקלאסי של הפושעים האסלאמיסטים הרגילים[...] אך מה שמכווץ את ליבו של אדם ושל עורך הדין הוא האדישות הציבורית".
בנוסף הוא הדגיש את עברו הפלילי של החשוד ברצח.
תנאי שחרור: שחרור עתידי אפשרי ידרוש מטראורה לעבור לפחות שתי הערכות פסיכיאטריות בלתי תלויות.
נכון לינואר 2022, עורך דינו הצהיר שטראורה טרם ביקש שימוע שחרור.
שחרור יומי: דיווחים מינואר 2022 מצביעים על כך שטראורה הורשה ביקורים מפוקחים בדירת משפחתו.
העיתונות היהודית בצרפת דיווחה באיחור על האירוע.
ב-9 ביוני 2017, טענה כי על סמך ראיות ועדים, אין אינדיקציה לאופי אנטישמי של הפשע, והביעה אמון ברשויות.
העיתונים אף קראו ליהודי צרפת שלא להפיץ שמועות ברשתות החברתיות.
תומאס בידניץ', עורך דינו של טראורה, הצהיר ב-31 במאי כי ייתכן שהחשוד שהיה עדיין במאסר פסיכיאטרי, לא יועמד לדין.
בשנת 2017 "הוושינגטון פוסט" סיקר מחדש את רצח אילן חלימי, והצביע על הדמיון לרצח שרה חלימי, לאור זאת שהרשויות בצרפת סירבו באופן דומה להכיר באופיו האנטישמי של הרצח או לחקור אותו כטרור המונע אתנית ואידאולוגית.
בסוף אפריל 2021, בהפגנה המונית שהתקיימה במשך שעות מאז הצהריים בכיכר טרוקדרו בפריז – ברחבת זכויות האדם, מול מגדל אייפל – נטלו חלק כ-20 אלף איש, רובם מהקהילה היהודית בצרפת, ועוד עשרות אלפים קיימו הפגנות ברחבי צרפת והעולם, בין היתר בניו יורק ובישראל.
המפגינים מחו נגד החלטת בית המשפט העליון בצרפת בפרשה.
מנהיגים נוצרים ומוסלמים השתתפו אף הם לצד מנהיגי הקהילה היהודית במדינה, כדי להביע סולידריות.
רצח שלום (שולי) הר מלך היה פיגוע ירי שהתרחש בא' באלול תשס"ג, 29 באוגוסט 2003 במהלך נסיעה בכביש אלון סמוך לכפר אל-מוע'ייר.
הר מלך נולד ב-13 באוקטובר 1978 ברחובות למשה וציפורה הר מלך.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו להתגורר בכוכב השחר.
למד בבית הספר הממלכתי דתי בעפרה, לאחר מכן למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחריה הצטרף לישיבה הגבוהה בקדומים, שם התיידד עם חבר הכנסת לעתיד בצלאל סמוטריץ'.
הר מלך התחתן עם לימור אלמליח (לימים חברת הכנסת לימור סון הר-מלך ממפלגת עוצמה יהודית).
לאחר מספר חודשים החליטו להעתיק את מקום מגוריהם להתנחלות החילונית חומש.
החלטה זו נבעה בין היתר מהתפרקות היישוב בעקבות הירצחם של שלושה מאנשיו חודש אחר חודש.
בחומש הם בנו את ביתם ושם נולד בנם הבכור.
הר מלך נהג לטפל בפצועי פיגועים באינתיפאדה השנייה כנהג אמבולנס בארגון "הצלה יהודה ושומרון".
הר מלך היה ממקימי ישיבת חומש, שלוחה של ישיבת ברכת יוסף.
ב-29 באוגוסט 2003 תכננו שולי הר מלך ורעייתו לימור לצאת לביתם בחומש.
הם הגיעו לבית הוריו של שלום בכוכב השחר, שם השאירו את אהוביה, בנם בן השנה וחצי, ויצאו לדרכם.
בכביש אלון סמוך לאל-מוע'ייר, נורו ממארב של גדודי חללי אל אקצא.
שלום גהר על אשתו והגן עליה, ספג את עיקר הפגיעות ומת לאחר דקות אחדות.
לימור, בחודש השישי להריונה, פונתה לבית החולים במצב בינוני.
הרופאים החליטו ליילדה והיא ילדה תינוקת בריאה.
חבריו של הר מלך לארגון המתנדבים היו הראשונים להגיע לפיגוע וזיהו את חברם בין הנפגעים.
נאלצו לקבוע את מותו וטיפלו באשתו הפצועה.
שולי הר מלך נקבר בכוכב השחר.
כוחות צבא ומשטרה רבים סרקו את האזור בחיפוש אחר היורים שנמלטו מהמקום.
ב־23 בדצמבר 2003 נתפסה החוליה.
בשב"כ ובצה"ל הצליחו לתפוס את אחת מחוליות החמאס הגדולות ביותר שפעלו אי פעם בשטחים: 22 חברים שפעלו ברמאללה, אחראים למותם של 10 חיילים ואזרחים ותכננו פיגועים אכזריים, שכללו כריתת ראשים של חיילים ומשא ומתן עליהם.
בחיפוש בבתיהם נתגלו כלי נשקם של החיילים שנהרגו בפיגוע הירי בכפר עין יברוד.
מרבית חברי החוליה הם משוחררי בתי כלא ישראליים ונטלו בעבר חלק בפיגועים רבים.
חוליית סילואד, בראשות אחמד נג'אר ובה ארבעה מחבלים נוספים, ביצעה מספטמבר 2002 ועד אוגוסט 2003 שישה פיגועי ירי, בהם נרצחו שלושה אזרחים ישראלים - אסתר גאליה, צבי גולדסטין ושולי הר מלך ונפצעו שניים נוספים.
חלאד נג'אר, אחד מחברי החוליה שנשפט ל-7 מאסרי עולם, ושוחרר במסגרת עסקת שליט, נהרג ב-27 במאי 2024 בתקיפה של צה"ל ברפיח במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לזכרו של שולי הר מלך הועמדה אנדרטה בצורת מגן דוד.
האנדרטה הוצתה מספר פעמים על ידי פלסטינים מהכפר אל-מועייר ושוקמה בכל פעם על ידי תושבי גוש שילה וחיילים ממבוא שילה.
בב' באלול תשפ"א הוכנס ספר תורה ביישוב חומש לזכרו של שולי הר מלך.
יממה אחרי הכנסת ספר התורה – כוחות מג"ב ומשטרה הרסו את הישיבה בחומש.
ישיבת הר שלום בחומש שהיה ממיסדיה, נקראת כיום על שמו.
לאחר תוכנית ההתנתקות עברה הישיבה למצפה אשתמוע.
היישוב מלאכי השלום בגוש שילה קרוי על שם שלום הר מלך ומלאכי רוזנפלד.
ישיבת קדומים פרסמה פרקי זיכרון לשולי הר מלך בגיליון ג של קובץ מקדמי ארץ היוצא על ידיה.
משפחתו של שלום הר מלך לאחר הפיגוע
לימור נישאה בשנית ליהודה סון בשנת 2006, ולהם שמונה ילדים נוספים והם מתגוררים ביישוב שבי שומרון למרגלות חומש.
לימור היא חברת הכנסת מטעם מפלגת עוצמה יהודית.
הוריו הקימו עמותה בשם "שולי מחומש" שנועדה לחיזוק ההתיישבות בחומש ולימוד תורה.
רצח רנה שנרב היה פיגוע טרור פלסטיני שבוצע בידי החזית העממית לשחרור פלסטין ב-כ"ב באב ה'תשע"ט (23 באוגוסט 2019), בו נרצחה הנערה רנה שנרב, בת 17 מלוד, ונפצעו קשה ובינוני אחיה דביר שנרב ואביה הרב איתן שנרב.
בשעות הבוקר המאוחרות, הגיעה משפחתה של רנה למעיין עין בובין שליד היישוב טלמון.
בעת שהיו בדרכם מרכבם למעין, מחבל שהבחין בהם הפעיל מטען חבלה שהוטמן מבעוד מועד במקום.
המטען התפוצץ, רנה נהרגה במקום, ואחיה דביר נפצע קשה.
אביה שנפצע באורח בינוני ניסה לבצע בה פעולות החייאה.
ברשותם נתפסו כלי נשק רבים וכן מטעני חבלה מוכנים להפעלה לפגיעה ביהודים.
בדצמבר 2020 נגזרו שנתיים מאסר על פלסטיני שהורשע בכך שידע על הכוונה להניח את המטען ולא דיווח על כך, ובמרץ 2021 נגזרו על ג'ראר שנתיים מאסר במסגרת הסדר טיעון, באשמת עמידתה בראש ארגון טרור.
בפברואר 2023 נפתח משפטם של הרוצחים.
עד כה הרוצחים של רנה עדיין לא קיבלו פסק דין מבית המשפט.
הוריה של רינה הרב איתן ושירה שנרב מגיעים ומתייצבים לדיונים מול אותם רוצחים מזה כבר ארבע שנים, מחכים לצדק שייעשה עם ביתם.
בעקבות עתירה שהגישה משפחת שנרב, כחלק מהמאבק המשפטי נגד הרשות בשל תמיכתה הכלכלית במחבלים ובמשפחותיהם, עיקל בית המשפט בפברואר 2025, 20 מיליון ₪ מהרשות הפלסטינית.
לזכרה של רנה שנרב הוקמה עמותת החסד והתורה "קול רִנה", העמותה מפעילה רשת של מכירת בגדי יד שנייה בשקל אחד, סעודות שבת שפתוחות לציבור, מיזם שידוכים, קמפיינים להפחתת זמן השימוש במסכים, מיזמים להגדלת לימוד תורה, הקמת מעיינות, מיצפים ופינות טבע ברחבי הארץ ומיזמים נוספים.
אחיה דביר והזמר יצחק מאיר הוציאו לזכרה את השיר "דרש נא דורשיך" המכיל את המילים לשמוע אל "הרנה".
אביה של רנה, הרב איתן שנרב נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-73 של מדינת ישראל, ובדברי ההסבר לבחירתו נאמר כי העצים את פעילותה של עמותת החסד בראשה הוא עומד לאחר רצח בתו.
בשנת 2020, הוקם מצפה לזכרה, ב'נחלת יוסף' שליד אלון מורה בשומרון.
משפחת שנרב אמרה שהמצפה הוא: "מסר לרוצחים - לא נפסיק לטייל בארצנו האהובה ונבנה עוד מעיינות".
בשנת 2022, נחנך לזכרה מעיין בבקעת הירדן - "עין רנה".
האתר נבנה על ידי נוער היישוב מחולה בסיוע עמותת "קול רנה".
נוסף על כך, מיזם חדש הנקרא פק"ל רינה הוקם על ידי משפחת יונה מחיספין סביב בת המצווה של יעל ביתם.
הפק"ל כולל ציוד להכנת אוכל וקפה, אביזרים למטייל, גזייה לבישול בשטח, כלים חד פעמיים ועוד, ב-14 מעיינות.
בנוסף, בפק"ל ישנו ספר בו המטיילים מוזמנים לכתוב הגיגים ומחשבות אודות הפרויקט ומסרים למשפחת שנרב.
פרויקט "קול רינה" הוא מיזם ועמותה שהוקמו בישראל לזכרה של רינה שנרב הי"ד, שנרצחה בפיגוע טרור בשנת 2019. העמותה פועלת לקידום ערכי חסד, אהבה לחיים ומתן עזרה לזולת, בהמשכי אור האופי והמעשים של רינה.
במסגרת הפעילות של "קול רינה" מפעילים פרויקטים שונים ברחבי הארץ, ביניהם יוזמות של ארוחות שבת לקהילה, פרויקט "זמן רינה" לעידוד הפחתת שימוש במסכים וחיזוק קשרים בין-אישיים, וכן הקמת מעיינות ופינות חמד להנאת המטיילים וזכרה.
עוד כוללים מיזמים שיעורי תורה ומדרשות על שמה של רינה, ויוזמות נוספות לחיזוק הקהילה ושיפור הסביבה, מתוך כוונה להפיץ חסד ותרומה חברתית בישראל.
רצח שינזו אבה התרחש ב-8 ביולי 2022, סמוך לשעה 11:30 (שעון יפן), בנארה שביפן: ראש ממשלת יפן לשעבר שינזו אבה נורה פעמיים בעת שנשא נאום בחירות בעיר.
הוא נפצע באורח אנוש ומת מפצעיו.
ב-8 ביולי 2022 נשא אבה נאום בשמו של קיי סאטו , מועמד המפלגה הליברלית-דמוקרטית בבחירות לבית היועצים של יפן לשנת 2022 , שצפויות היו להתקיים יומיים לאחר מכן, ב-10 ביולי.
אבה נורה פעמיים מאחור בעזרת רובה ציד מאולתר והתמוטט.
בתיעוד שפורסם כמה שעות אחרי הרצח, ניתן לראות כי המתנקש ירה בשינזו אבה מאחור.
תחילה נשמעת ירייה אחת, שאחריה נותר אבה עומד ואף מסתכל לאחור.
מייד לאחר מכן נשמעת ירייה נוספת, ואז עיכלו כל הסובבים את המתרחש וזינקו על המתנקש, בזמן שאבה נפל לרצפה.
בתמונות ששודרו בטלוויזיה המקומית נראה שעשן ליווה את הירי, ואחריו נראה אבה מוטל על הכביש עם כתמי דם על חולצתו.
אבה פונה מחוסר הכרה לבית חולים, מצבו הוגדר בתחילה אנוש, אך כעבור שעות בודדות נמסר כי מת מפצעיו.
מבית החולים נארה מדיקל יוניברסיטי נמסר כי אחד הקליעים חדר היישר ללבו של אבה, וכי הרופאים לא הצליחו לעצור את הדימום הקשה שממנו סבל.
טֵצוּיָה ימאגאמי (ביפנית: 山上徹也), תושב נארה בן 41, חבר לשעבר בצי ההגנה העצמית הימי של יפן בין השנים 2002–2005, נעצר על-ידי משטרת מחוז נארה בחשד לניסיון רצח, והועבר לתחנת המשטרה של מערב נארה.
לפי דיווחים, ימאגאמי טען בפני חוקריו כי אימו הצטרפה לכנסיית האיחוד (הנחשבת בעיני מספר מבקרים לכת נוצרית), לה העניקה תרומה גדולה בעבר, ונטר טינה לאבה על תרומתו לפופולריות התנועה הדתית אשר הביאה להרס משפחתו.
המשטרה פרסמה בפומבי את זהות הקבוצה שצוטט על ידי החשוד בתחילת בזמן הקרוב לרצח.
לפי אנשי כנסיית האיחוד, אמו של הרוצח ימגאמי הצטרפה לכנסייה בסביבות 1998, אבל בשנת 2009 הפסיקה להשתתף בטקסים שלה.
כשנתיים או שלוש לפני הרצח חידשה את הקשר עם חברים בכנסייה, ובחצי השנה האחרונה לערך היא השתתפה שוב באירועיה, בערך אחת לחודש.
בלשכת ראש ממשלת יפן הוקם מרכז לניהול משברים.
ראש ממשלת יפן פומיו קישידה, שהיה במחוז יאמאגטה לרגל קמפיין בחירות, ביטל את אירועיו המתוכננים וחזר לטוקיו.
כל חברי ממשלת יפן המכהנים, מלבד שר החוץ של יפן יושימאסה היאשי ששהה באינדונזיה לרגל פורום G20, נקראו גם כן בחזרה לטוקיו.
הוחלט שהבחירות לבית היועצים של יפן ייערכו כמתוכנן, בנימוק שההתנקשות "לא יכולה לעצור את הדמוקרטיה".
שורת מנהיגים ברחבי העולם הביעו זעזוע מההתנקשות באבה.
בהצהרה לתקשורת, קצין המשטרה המקומית הודה כי "אנחנו לא יכולים להכחיש שהיו בעיות אבטחה".
ב-21 ינואר 2026, בית משפט ביפן גזר על ימאגאמי מאסר עולם.
רצח שולמית רחל עובדיה הוא פיגוע שאירע ב־20 בספטמבר 2022, סמוך לשעה 16:30 אחר הצהריים ברחוב החשמונאים בחולון, כשפלסטיני מקלקיליה בן 28, בעל היתר כניסה לישראל שעבד בבנייה בעיר, הכה למוות במוט ברזל את שולמית רחל עובדיה בת 84, ולאחר מכן נמלט והתאבד בתלייה בתל אביב.
לאחר הרצח התברר שהפלסטיני לקה בנפשו.
בבוקר יום שלישי, 20 בספטמבר 2022, נכנס המחבל מוסא סרסור לישראל עם היתר כניסה לצורכי עבודה, דרך מעבר אייל הסמוך לקלקיליה.
אחר הצהריים, בחולון, הוא תקף בעזרת חפץ כבד את שולמית רחל עובדיה, כבת 84, שהתגוררה בבניין הנמצא מטרים בודדים מאתר בנייה בו עבד, ואז נמלט מהמקום.
במהלך הלילה נערך מצוד אחר המחבל, ובבוקר שלמחרת (רביעי) אותרה גופתו כשהיא תלויה בבניין נטוש ברחוב בר כוכבא, בתל אביב, וההנחה היא שהוא התאבד בתלייה.
מחקירת הפיגוע עולה כי בשבועיים שקדמו לו הרוצח עורר פעמיים את חשדו של פקח עירוני, שהזמין את המשטרה, והפלסטיני שוחרר לדרכו לאחר שהציג אישור עבודה בתוקף.
החקירה העלתה כי אין לו רקע ביטחוני או השתייכות לאחד מארגוני הטרור וגם לא התבטאויות פומביות לאומניות מצידו, ולא עלו סימנים שאדם אחר סייע לו בביצוע הרצח או במנוסה.
בעקבות הרצח פורסם שהרוצח, מוסא סרסור, אובחן בבית חולים פלסטיני כמתמודד עם סכיזופרניה וניתנה המלצה לאשפזו.
רצח שלום סופר הוא פיגוע דקירה שאירע ב-25 באוקטובר 2022, ל' בתשרי תשפ"ג, ובו שלום סופר נדקר בכפר פונדוק שעל כביש 55 בעת שנכנס לערוך קניות בכפר.
שבועיים לאחר הפיגוע נפטר סופר מפצעיו.
ביום שלישי, 25 באוקטובר 2022, שלום סופר, תושב פתח תקווה בן 63 ובעל מכולת בקדומים, נכנס לחנות בכפר פונדוק הסמוך לקדומים, ובצאתו מהחנות נדקר פעמיים בבטנו ובגבו על ידי יונס הילאן, מחבל פלסטיני בן 19 תושב חג'ה.
לאחר שנדקר, נאבק שלום עם המחבל והצליח לחטוף את הסכין שבאמצעותה בוצע הפיגוע מידי המחבל ולהגיע לרכבו ולהזעיק עזרה.
מצבו הוגדר בתחילה בינוני עד קשה והוא פונה לבית החולים שיבא.
לאחר ימים אחדים שוחרר לביתו, ובשבת אף התפלל כרגיל בבית הכנסת שלו.
כשבועיים לאחר הפיגוע חלה התדרדרות פתאומית במצבו והוא נפטר מפצעיו.
מחקירה שנעשתה לאחר פטירתו נמצא כי דימום פנימי שלא זוהה בבית החולים הוביל לאיבוד דם מסיבי שהוביל למותו.
כשלוש שעות לאחר הפיגוע נתפס המחבל.
מותו של שלום גרם לאבל כבד בקרב תושבי המועצה המקומית קדומים וסביבותיה.
במהלך ימי האבל ולאחריהם ספדו לנרצח מכרים רבים כשכולם מתארים אותו כאדם מאיר פנים, כאיש חסד וכדמות משמעותית עבור רבים.
בשל כך החליטה המועצה המקומית קדומים להעניק לו את אות יקיר קדומים.
על מנת להמשיך את מפעל החסד שהקים בחייו, הוקם ארגון "לב לחייל" המחלק מזון חם וחטיפים לחיילי צה"ל המאבטחים את גזרת יהודה ושומרון.
רצח שי אוחיון היה פיגוע דקירה שבוצע בצוהרי ו' באלול ה'תש"פ, 26 באוגוסט 2020, בצומת סגולה שבפתח תקווה, ובו רצח מחבל פלסטיני בן 46 משכם את הרב שי אוחיון, תושב פתח תקווה, בעת שחזר מלימוד בעץ אפרים.
בצהרי יום רביעי ו' באלול תש"ף (26 באוגוסט 2020) שב אוחיון מלימוד בכולל בעץ אפרים לעיר מגוריו פתח תקווה.
כשהלך על המדרכה בצומת סגולה, כחצי קילומטר מביתו ובדרכו לאסוף את ילדיו, התנפל עליו המחבל חליל דויכאת, תושב שכם בן 46 בעל היתר כניסה לישראל למטרת תעסוקה, ורצח אותו בדקירות סכין בחזהו.
המחבל חליל דויכאת הודה ברצח במסגרת הסדר טיעון, וב-24 באפריל 2022 נגזר עליו מאסר עולם.
בנוסף הושת עליו תשלום פיצוי למשפחת הנרצח בסך 258,000 ש"ח.
ביתו של המחבל בשכם נהרס בידי צה"ל.
הוקם היכל למידת תורה על שמו בשכונת פסגות אפק בראש העין.
שרית אחמד שקור הייתה נערה לסבית מוצהרת דרוזית בת 18 מהכפר כסרא שבגליל העליון, שנרצחה ב-9 ביוני 2023. לפי החשד ולפי חבריה, הרצח הוא על רקע הומופובי בשל נטייתה המינית.
בעקבות הרצח החליט משרד הרווחה על הקמת מקלט לערבים להט"בים באופן מיידי.
בגיל 15, כשלוש שנים לפני הרצח, יצאה שקור מהארון כלסבית, בשל כך נרדפה על ידי משפחתה וספגה איומי רצח מאחָיה.
בשנת 2020 הגישה שקור תלונה על אחָיה במשטרה ושנה לאחר מכן הורשעו שניהם, אך רק אחד מן האחים ריצה עונש מאסר בפועל, של חודש אחד בלבד.
לפני רציחתה שהתה שקור במקלט לנשים.
לפי הדיווחים, גם לאחר שחרור אחיה מן הכלא, פנתה שקור לרשויות משום שחשה מאוימת.
המשטרה ניסתה לשכנע את שקור להישאר במקלט בו שהתה קודם לכן, אך שקור סירבה ועברה להתגורר עם אחותה.
ביום שישי, 9 ביוני 2023, נרצחה שקור ביריות בידי אלמונים, בכניסה לירכא.
תחילה נחשד האירוע כעוד אירוע אלימות על רקע הפשיעה בחברה הערבית בישראל, אך בהמשך השתנו החשדות וכעת הסברה היא כי הרצח בוצע על רקע הומופובי.
ב-10 ביוני 2023 דווח כי המשטרה מחפשת אחר אחד מאחיה, החשוד ברציחתה.
לאחר הרצח התקיימו הפגנות בתל אביב ובצומת כישור שם אירע הרצח.
אנדרטה מאולתרת שהוקמה במקום הושחתה על ידי צעירים מהאזור לאחר שכוחות המשטרה עזבו את המקום.
במהלך אותה התפרעות הותקף כתב חדשות 13, עלי מוגרבי, אשר סיקר את ההפגנה, ובשל כך פונה למיון ואושפז.
אלקאוס, ארגון המגן על זכויות ערבים להט"בים, ארגן ב-13 ביוני 2023 עצרת לזכרה ברחוב בן-גוריון בחיפה, שציין את אירועי הרצח הטראגיים מתחילת השנה וכלל טענות נגד הממשלה אשר הביאו לאפליה קשה כנגד להט"בים ערביים.
בעצרת השתתפו כ-150 איש, והוקמה אנדרטה מאולתרת לזכרה.
במצעד הגאווה בחיפה צעד גוש לזכרה של שקור, והאירוע המרכזי בגן האם נפתח בדקת דומיה.
הרצח של שקור הושווה לניסיונות רצח דומים בחברה הערבית בשנים שקדמו, כולל מקרה של ניסיון רצח של צעירה טרנסג'נדרית שהתלוננה על איומים מצד אחֶיה בשנת 2019, וכן נטען כי הרצח מעיד על חוסר במעני רווחה לקהילה הלהט"בית הערבית, המעמיד אותם בסיכון.
בעקבות הרצח הודיע משרד הרווחה ב-13 ביוני 2023 על הקמה של מקלט לערבים להט"בים, שהקמתו אושרה לפני כשנה וחצי אך התעכבה, באופן מיידי.
רמי חאדר עיאד היה פעיל נוצרי פלסטיני שנחטף ונרצח על ידי אלמונים בעיר עזה ב-7 באוקטובר 2007. הוא ניהל את חנות הספרים הנוצרית היחידה ברצועת עזה וכן ניהל את אגודת התנ"ך הפרוטסטנטית בעזה.
אף קבוצה לא לקחה אחריות על הרצח, והסברה הרווחת היא כי עיאד נרצח בגלל פעילותו הנוצרית והמסיונרית.
חנות הספרים הייתה יעד למספר פיגועים גם לפני הרצח, כולל הפצצות והצתות.
היסטורית, מוסלמים ונוצרים בעזה שמרו על יחסים טובים.
עיאד ניהל חנות ספרים שהוקמה ב-1998 על ידי אגודת התנ"ך הפלסטינית, זרוע של הכנסייה הבפטיסטית בעזה.
חנות הספרים הייתה מקום שבו אנשים יכלו לקנות ספרות נוצרית, תנ"ך וספרי דת אחרים.
החנות הייתה ממוקמת במרכז העיר עזה, והיא הייתה החנות הנוצרית היחידה ברצועת עזה, ודאגה לצורכי המיעוט הנוצרי העזתי.
בנוסף למכירת ספרים, פעלו בחנות גם שירותי חינוך ובית אינטרנט קפה.
עיאד היה נוצרי ומנהיג קהילתי שהיה ידוע בפעילות הצדקה שלו.
חנות הספרים התמודדה עם איומים והתקפות מרובות לפני חטיפתו והריגתו של עיאד.
היא הופצצה בכמה הזדמנויות, וידוע כי עיאד התמודד עם איומי רצח במהלך השנים.
6 חודשים לפני הריגתו, חנות הספרים הופצצה.
ב-3 בפברואר 2006 התפוצצו שני מטעני צינור קטנים והרסו את דלתות חנות הספרים.
זמן קצר לאחר מכן קיבלו העובדים מכתב איום בדרישה לסגור את החנות לצמיתות.
לאחר הפיגוע, עזתים רבים ערכו הפגנות והתאספו כדי לתמוך בהשארת החנות פתוחה.
החנות נפתחה מחדש חמישה שבועות לאחר מכן.
הרשויות הפלסטיניות לא הצליחו לתפוס את מבצעי הפיגוע.
ב-15 באפריל 2007 הופצצה החנות בפעם השנייה.
ההפצצה התרחשה כחלק משורה של פיגועים שכוונו לבתי קפה אינטרנט וחנויות מוזיקה באותו יום, שעל פי החשד בוצעו על ידי קבוצה איסלאמיסטית בשם "חרב האסלאם".
לפני ההפצצה, חמושים רעולי פנים חטפו והכו את המאבטח של החנות, ודרשו את מפתחות החנות.
ב-6 באוקטובר 2007, בסביבות השעה 16:30, בזמן שעיאד נעל את חנות הספרים, הוא אולץ להיכנס למכונית על ידי קבוצת רעולי פנים ונחטף משם.
אשתו פאולין הייתה איתו בזמן החטיפה אך לא נפגעה.
אמו של עיאד דיווחה כי התקשר למשפחה לאחר שנתפס, ואמר כי ייתכן שלא יחזור עוד הרבה זמן.
למחרת נמצאה גופתו של עיאד בשדה סמוך לשכונת זייתון בעזה.
לפי סימנים שנמצאו על גופתו, הוא הוכה קשות לפני רציחתו.
ליד גופתו נמצא פתק שהאשים אותו כ"מיסיונר" והזהיר אחרים שלא לעסוק בפעילויות דומות.
לפי עדים וגורמי ביטחון, עיאד נסע מרחק של כמה רחובות מהחנות עם חוטפיו ולאחר מכן הוכה באלות ובקתות רובים על ידי שלושה חמושים שהאשימו אותו במיסיון.
לפי רשויות הרפואה, הוא נדקר וגם נורה.
בעקבות הרצח נסגרה חנות הספרים של עיאד, ואלמנתו וילדיה עברו ליהודה ושומרון.
הרצח זעזע את הקהילה הנוצרית בעזה, שחגגה חג מולד עצוב.
כנסיות ערכו טקסים פשוטים וקישוטי חג המולד לא הוצגו.
חוסר ההתקדמות במציאת רוצחי עיאד הוביל את הקהילה לחשוש מהקיצוניים האיסלאמיים שיתחזקו, למרות ההבטחות של חמאס לשמירה על הקהילה.
נוצרים רבים עזבו את עזה בשל המתיחות הדתית, בנוסף לסנקציות כלכליות שהטילה ישראל על עזה לאחר השתלטות חמאס.
אף קבוצה לא לקחה אחריות על רצח עיאד.
הרצח גונה על ידי מנהיגים נוצרים, ארגוני זכויות אדם ומנהיגים פוליטיים.
סגן מנהיג חמאס אסמאעיל הנייה, הביע את הסתייגותו מהרצח ואישר כי התנועה האסלאמית "לא תאפשר לאף אחד לחבל" ביחסים בין מוסלמים ונוצרים.
משרד הפנים של עזה פרסם הצהרה המאשרת כי מבצעי הפשע יבואו על עונשם.
בחמאס טענו כי הרצח לא היה ממניעים דתיים.
מנהל המרכז הפלסטיני לזכויות אדם , ראג'י סוראני , גינה את הרצח וקבע כי ל"מעשה המכוער" אין תמיכה מאף קבוצה דתית בעזה.
רחל מרתה וייס וינקלר נרצחה בפיגוע דקירה בביתה במושב שפיר שבדרום ישראל.
הפיגוע בוצע על ידי שלושה מחבלי חמאס מרצועת עזה.
בכ' באב תשמ"ח, 3 באוגוסט 1988, בתקופת האינתיפאדה הראשונה הגיעו שלושה תושבי רצועת עזה, תיאר אל קורד, ג'יהאד רבן וחסן נופל למושב שפיר.
הם פנו לבית הראשון ביישוב, ביתה של רחל מרתה וייס וינקלר ניצולת שואה ילידת הונגריה בת 69. רחל שהתה באותה העת לבדה בביתה לאחר שבעלה יצא לבדיקות רפואיות.
המחבלים נקשו על דלת הבית וביקשו מרחל מים, רחל שזיהתה את אחד מהם שעבד בעבר כפועל שכיר במושב, הכניסה אותם לבית.
הם התנפלו עליה בדקירות סכין בכל חלקי גופה.
כשחזר בעלה לבית, מצא אותה ללא רוח חיים.
מחקירת הפיגוע התברר כי המחבלים נשלחו לבצע רצח בפקודתו של השייח' אחמד יאסין, כ"מבחן כניסה" לארגון הטרור חמאס.
בגזר דינם של המחבלים בו הורשעו הנאשמים ברצח ממניעים לאומניים כתבו השופטים: "המניע העיקרי לרצח הוא שנאת חינם, מתאוות רצח לשמה.
הם החליטו בדם קר לרצוח אישה, שכל חטאה היה בהיותה יהודייה".
שלושת המחבלים נשפטו כל אחד ל-30 שנות מאסר.
בנובמבר 1988 הרסה מדינת ישראל את בתיהם של שניים מחברי החולייה שביצעו את הפיגוע.
ביוני 1989 פירק צה"ל את האוהלים שסיפק הצלב האדום לבני משפחות הבתים ההרוסים במחנה ג'באליה.
פעולה זו גרמה למהומות קשות במחנה.
דובר צה"ל אמר על האירוע: .
באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט שוחררו ג'יהאד רבן וחסן נופל.
ב-5 בינואר 2024, 35 שנים לאחר הפיגוע, במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, פוצץ ביתו של חבר החולייה השלישי שביצע את הפיגוע.
רצח ששון נוריאל אירע לאחר חטיפתו ב-21 בספטמבר 2005, על ידי מחבלי ארגון החמאס, אחד מהם הועסק על ידי נוריאל במפעל הממתקים שלו בפסגת זאב.
ב-27 בספטמבר חמאס פרסם סרטון של נוריאל כבול ומכוסה עיניים, וקורא בערבית לשחרר אסירים פלסטינים המוחזקים בישראל.
לפי משטרת ישראל, איש חמאס שנעצר במהלך פעילות משותפת של צבא הגנה לישראל ושירות הביטחון הכללי ב-25 בספטמבר הוביל את הכוחות הישראליים לגופתו של נוריאל באזור תעשייה בביתוניא.
השר לביטחון פנים, גדעון עזרא, הודיע ב-26 בספטמבר כי כוחות הביטחון הישראליים עצרו אנשי חמאס ליד רמאללה הקשורים לחטיפה.
חמאס לקח אחריות על חטיפתו והריגתו של נוריאל ב-27 בספטמבר.
לפי הודעת חמאס, הכוונה הייתה לחטוף את נוריאל ולהחליפו בעסקה תמורת אסירים פלסטינים המוחזקים בבתי הכלא הישראליים, אך לבסוף רצחו את נוריאל לאחר ששירותי הביטחון הישראליים החלו לבצע פשיטות מעצרים בגדה המערבית.
ב-29 בספטמבר עצרו בטולכרם גורמי ביטחון ישראלים את סמר סביח , מומחה לחומרי נפץ מעזה, שהכשיר את החוליה שחטפה את נוריאל.
ראש עיריית ביתוניא, ערפאת חלף, אמר ל"אינדפנדנט" כי הוא מתנגד לרצח.
"אני רוצה לחיות בשלום עם שתי מדינות זו לצד זו".
ב-17 בנובמבר, ממשלת ישראל הגישה כתב אישום נגד שני גברים שהיו מעורבים ברצח נוריאל.
אחד החוטפים, עלי קאדי, הועסק על ידי נוריאל.
הוא נעצר ב-2005 ונגזר עליו מאסר עולם, אך שוחרר במסגרת עסקת שליט בשנת 2011. קאדי היה מפקד פלוגה ביחידת הנוח'בה של חמאס, והיה מעורב במתקפת הפתע על ישראל.
הוא נהרג בתקיפת מזל"ט ישראלי ב-13 באוקטובר 2023.
חבר אחר בחוליה, סעיד עראר, שוחרר ב-19 בינואר 2025 במסגרת הסכם הפסקת האש ושחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל.
אחיו של סעיד, עבדאללה עראר, נעצבר בהקשר לחטיפה בשנת 2006, בחשד שתכנן את החטיפה וסייע לחוליית הרצח.
עבדאללה עראר עבד עם נוריאל במשך שנים, והוא זה ששיכנע את נוריאל להצטרף לנסיעה עם החוטפים.
פעילותו של נוריאל כסייען לשירות הביטחון הכללי (שב"כ)
בשנת 2012 נחשף בתחקיר של חדשות 13 כי נוריאל פעל כסייען לשירות הביטחון הכללי (שב"כ) בניסיון לגייס את עבדאללה עראר כמשתף פעולה.
משפחתו של נוריאל אף הציגה מכתב ממשרד ראש הממשלה בו נכתב כי נוריאל "סייע באופן מזדמן פעמים בודדות לגורמי הביטחון [...] גם קשריו אלה עם גורמי הביטחון עמדו לנגד עיניהם של חלק מחוטפיו ורוצחיו בעת ההחלטה לחוטפו ולרצחו".
על פי התחקיר, בשנת 1999 נוריאל הסיע את עראר לפגישה עם סוכני שב"כ, מבלי שעראר ידע מראש על מטרת הנסיעה.
אירוע זה יצר אצל עראר את הרושם שנוריאל הוא סוכן שב"כ, ואכן המעורבים בחטיפה הודו בחקירתם שרצו לחטוף חיילים או סוכני שב"כ.
כמו כן, בהודעה שהוציא חמאס כאשר לקח אחריות על המקרה נטען על ידם כי נוריאל היה סוכן שב"כ.
רצח ששת החטופים הישראלים ברצועת עזה היה רצח של שישה מהחטופים הישראלים ברצועת עזה שהתרחש בסוף חודש אוגוסט 2024 ברפיח.
החטופים שנרצחו הם: הירש גולדברג-פולין, עדן ירושלמי, אורי דנינו, אלכס לובנוב, אלמוג סרוסי וכרמל גת.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, נחטפו לרצועת עזה משטח ישראל 251 אנשים.
רבים מן החטופים במתקפה נחטפו מפסטיבל נובה, בהם: הירש גולדברג-פולין, עדן ירושלמי, אורי דנינו, אלכס לובנוב ואלמוג סרוסי.
כרמל גת נחטפה מבית הוריה בקיבוץ בארי.
אירועי החטיפה של הירש גולדברג-פולין, עדן ירושלמי, אורי דנינו, אלכס לובנוב ואלמוג סרוסי התרחשו במהלך המתקפה על פסטיבל ה"נובה" ברעים ב-7 באוקטובר.
הירש גולדברג-פולין נחטף מתוך "מיגונית המוות" בצומת רעים, לאחר שזרועו נקטעה מפגיעת רימון יד שהושלך פנימה.
הוא הועלה על טנדר של חמאס יחד עם חטופים נוספים כשהוא פצוע קשה אך עדיין בהכרה.
עדן ירושלמי, שעבדה כברמנית במסיבה, ניסתה להימלט ברכבה ואף ניהלה שיחת טלפון ממושכת עם בני משפחתה בזמן שהסתתרה בשיחים במשך שעות, עד שנותק הקשר והיא נלקחה בשבי.
אורי דנינו, אלכס לובנוב ואלמוג סרוסי נחטפו אף הם מאזור המסיבה בנסיבות דומות של ניסיונות הימלטות תחת אש כבדה, כאשר חלקם נתפסו בשטחים הפתוחים או בזמן שניסו לסייע לאחרים להיחלץ מהתופת.
במקביל לאירועים בדרום הרצועה, כרמל גת נחטפה מבית הוריה בקיבוץ בארי, לשם הגיעה לביקור לרגל החג.
במהלך הטבח בקיבוץ, מחבלים פרצו לבית המשפחה והובילו אותה אל מחוץ ליישוב, בעוד בני משפחה אחרים נרצחו או נחטפו בנפרד.
כל השישה הוחזקו בשבי חמאס בתנאים קשים במשך כ-11 חודשים.
זהותם הותרה לפרסום למחרת בבוקר, 1 בספטמבר.
מספר ימים לפני כן, ב-27 באוגוסט, כוחות צה"ל מצאו וחילצו את החטוף פרחאן קאדי באותו אזור, במרחק של כקילומטר אחד משם.
מתחקיר האירוע בידי צה"ל עלה כי תצפיתנים של חמאס צפו בכוחות צה"ל מתקרבים למנהרה, והורו למחבלים לרצוח את ששת החטופים.
המחבלים ירו בששת החטופים למוות במספר יריות מטווח קצר.
על פי הבדיקה הפורנזית, מעריכים שהחטופים נרצחו כ-48–72 שעות לפני בדיקתם.
בבדיקת הגופות נמצאו סימני ירי בראש ובמקומות נוספים.
מנתיחת הגופות עלה כי הם הוזנחו באופן שיטתי, והיו סימנים לפציעות קודמות.
כשהוחזרו הגופות לישראל נמצא כי גופתו של הירש שקלה 52 ק"ג, של אלכס 60 ק"ג ושל עדן ירושלמי 36 ק"ג.
סמוך לאירוע הכחיש חמאס כי רצח את החטופים, וטען כי הם נהרגו "מהפצצה ישראלית".
אך לאחר מכן הוציא הודעה לפיה לאחר מבצע ארנון הוציא הנחיות חדשות למחבלים שהופקדו לשמור על חטופים, לרצוח אותם אם צה"ל יתקרב למקום הימצאם.
ב-21 בספטמבר, הודיע צה"ל למשפחותיהם של הנרצחים כי יום למחרת הרצח נהרגו על ידי חיילי צה"ל שני מחבלים בסמוך למקום הרצח, וכי דגימות DNA שלהם נמצאו בזירה, והם כנראה אלו שהחזיקו בחטופים, והחשד הוא שהם גם רוצחיהם של השישה.
לאחר הריגת יחיא סינוואר באוקטובר 2024, פורסם כי עקבות DNA של יחיא סינוואר נמצאו במנהרה בה נרצחו החטופים.
בעקבות פרסום דבר הרצח, גברו בישראל הלחצים לעסקת חטופים, מחשש להישנות מקרים כאלו.
בעקבות הפרסום התקיימה, באותו היום, ב-1 בספטמבר הפגנה גדולה, בה השתתפו יותר מ-100 אלף איש, בתל אביב, ועוד מחאות רבות בכל הארץ, כאשר בחלק מהן נחסמו כבישים וצמתים.
בהפגנה בתל אביב נאם ארנון בר דוד, יו"ר ההסתדרות, והודיע על שביתה כללית ביום שלמחרת, 2 בספטמבר.
אולם למחרת עתרה המדינה לבית הדין לעבודה שיוציא צווי מניעה לשביתה, בטענה שזו שביתה פוליטית שאין להסתדרות סמכות להכריז עליה, בית הדין קיבל את העתירה והורה להפסיק את השביתה ב-14:30. בהמשך השבוע חלה עלייה בכמות ההפגנות והמפגינים במספר מוקדים ברחבי הארץ, וכן היה זינוק במספר העצורים.
בעקבות הרצח דרש שר הביטחון יואב גלנט להפוך את החלטת הקבינט המדיני-ביטחוני מספר ימים קודם לכן לפיה ישראל לא תיסוג מציר פילדלפי במסגרת עסקת חטופים עם חמאס.
בתגובה כינס ראש הממשלה בנימין נתניהו מסיבת עיתונאים ב-2 בספטמבר, בה הגן על ההחלטה.
בתגובה כינסו בני גנץ וגדי איזנקוט מסיבת עיתונאים למחרת, ב-3 ספטמבר, בה תקפו את טענותיו של נתניהו.
ב-25 בספטמבר פרסמו משפחות הקורבנות מאמר בטיים.
בין השאר כתבו כי למקבלי ההחלטות הישראליים הייתה הזדמנות להגיע לעסקה, אבל הם בחרו לא לעשות כן.
במאמר הם מגלים שהירש גולדברג פולין נרצח במשקל 52 קילו בלבד, אלכסנדר לובנוב, ששקל בעת שנשבה 86 ק"ג, נרצח במשקל 59 קילו, ועדן ירושלמי נרצחה במשקל כ-36 ק"ג.
במאמר הם מספרים שנפגשו עם פוליטיקאים, דיפלומטים, אנשי עסקים וסלבריטאים שהבטיחו לפעול למענם, אך לא הצליחו לספק תוצאות.
לאור זאת, הם מבקשים מהקהילה הבין-לאומית להשתמש בכוחה באופן יצירתי כדי לסיים את המלחמה ולשחרר את החטופים שנותרו.
הדלפות ומבצעי השפעה מלשכת ראש הממשלה לאחר הרצח
על פי תחקיר של רונן ברגמן ויובל רובוביץ שפורסם ב-ynet בדצמבר 2025, יום לאחר הרצח העביר דובר ראש הממשלה נתניהו אלי פלדשטיין הודעות לעיתונאים במטרה להרחיק את האחריות על הרצח מראש הממשלה.
לפי התחקיר, בלילה שלאחר הרצח התקיים דיון בקבינט המדיני-ביטחוני, וחברי הקבינט השמיעו ביקורת על שר הביטחון יואב גלנט.
בעת הדיון המסווג, יצא עובד לשכה עם דפים ובהם תוכן ההתקפה על גלנט, והמסרים הועברו לעיתונאים ופורסמו.
במקביל, נחשף כי לשכת ראש הממשלה ניסתה להעביר מסר לפיו המחאה הציבורית שהתעצמה לאחר הרצח משרתת את חמאס.
במסגרת זו הודלף מסמך חלקי של חמאס לעיתון הגרמני "בילד", לאחר שנפסל לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית, שהוצג כתוכנית אסטרטגית של יחיא סינוואר, ובו נטען כי המחאה מסייעת לחמאס וכי הארגון אינו מעוניין בעסקה.
ראש הממשלה נתניהו ציטט את הפרסום ב"בילד" בישיבת הממשלה כהוכחה לכך שהמחאה "משרתת את חמאס".
לפי התחקיר, המסמך שהודלף היה חלקי ומסולף, נכתב על ידי אדם בדרג ביניים, וספק אם סינוואר בכלל ראה אותו.
ההדלפה הובילה לפתיחת חקירה בפרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן התייחס לרצח הירש גולדברג-פולין ואמר כי הוא מזועזע וכי הירש היה בין חטופי פסטיבל הנובה.
סגניתו והמועמדת לנשיאות קמלה האריס גינתה את מעשי חמאס.
ראש ממשלת הממלכה המאוחדת קיר סטארמר כתב שהוא מזועזע מהמקרה וקרא לשחרור החטופים וחתימה על הסכם הפסקת אש.
רצח שופטי בית המשפט העליון של איראן הוא רצח שהתרחש ב-18 בינואר 2025 בטהראן כאשר תוקף חמוש בסכין, נכנס למבנה בית המשפט, חטף את אקדחו של מאבטח ופתח בירי.
בו נהרגו שני קאדים בכירים (שופטי שריעה), עלי רזיני ומוחמד מוג'יסה.
התוקף התאבד זמן קצר לאחר הירי, לפני שניתן היה לעצור אותו.
שני השופטים דנו בתיקים נגד מפגינים, אמנים ופעילי אופוזיציה ולפי הדיווחים היו להם תפקידים בהוצאות להורג של אסירים פוליטיים איראנים ב-1988 .
לפי חוקת איראן, בית המשפט העליון הוא הסמכות השיפוטית העליונה במדינה.
מערכת המשפט של איראן מבוססת על השריעה, ושופטים נדרשים לידע מדוקדק בחוקי האסלאם.
בשנת 2005 נרצח השופט חסן מוגדס .
התוקף, חמוש בסכין, נכנס לבית המשפט העליון, דקר מאבטח ולקח את אקדחו.
לאחר מכן הוא החל לירות בתוך המשרדים של בית המשפט.
במהלך הירי, הוא הצליח להיכנס למשרדיהם של שני קאדים בכירים, עלי רזיני ומוחמד מוג'יסה, ולירות בהם למוות.
לאחר מכן, התוקף פנה לאזור אחר בבניין, שם הוא התאבד באמצעות נשקו לפני שכוחות הביטחון הצליחו לעצור אותו.
במהלך האירוע נפצעו גם כמה עובדים ושומרים נוספים.
עלי רזיני (בפרסית: علی رازینی; 23 במאי 1953 – 18 בינואר 2025) היה שופט ופוליטיקאי איראני.
הוא כיהן במועצת המומחים האיראנית מ-2007 עד 2016. רזיני היה יעד לניסיון התנקשות ב-1998.
מוחמד מוג'יסה (בפרסית: محمد مقیسه; 1956 – 18 בינואר 2025) היה שופט איראני.
הוא כיהן בבית המשפט העליון של איראן משנת 2020 ועד מותו.
מוג'יסה גזר את גזר הדין של נסרין סותודה ודן בעניינו של חוסיין רג'ביאן .
הוא היה נתון לסנקציות בדצמבר 2019 על ידי המשרד לבקרה על נכסים זרים במהלך ההפגנות באיראן (2019–2020).
בזמן הירצחו הוא היה בן 68.
הרוצח זוהה כפרשאד אסאדי, אזרח איראני בן 39, יליד 1986. אסאדי עבד בבית המשפט העליון במשך שבע עד שמונה שנים כעובד שירות.
מניעיו אינם ידועים, אך ידוע כי הפיגוע היה מתוכנן מראש וכי אסאדי לא קיבל את העלאת השכר שרצה.
המנהיג העליון עלי ח'אמנאי הביע את תנחומיו על "מות הקדושים" של שני השופטים, ושיבח אותם כאחים מוג'אהידין.
נשיא איראן מסעוד פזשכיאן אמר כי יש לחקור במהירות את המעשה ה"טרוריסטי והפחדני".
דובר מערכת המשפט האירנית, אסע'ר ג'האנגיר, ציין כי השופטים עסקו ב"תיקים של ביטחון לאומי, כולל ריגול וטרור".
על פי העיתון "טהראן טיימס" מספר אנשים שעבדו בבניין בית המשפט שבו התרחש הפיגוע נעצרו.
התובע הכללי מוחמד ג'עפר מונטזרי , תיאר את ההרג כ"מחיר" שהרפובליקה האסלאמית משלמת עבור "הישרדותה".
הוא ציין כי "שופטים צעירים ומוכשרים" יחליפו אותם בקרוב.
רציונליזם (בעברית: שכלתנות) הוא זרם פילוסופי הטוען באופן כללי, שהידע והמושגים שלנו אינם תלויים בניסיון החושים.
במערב מקובל לראות בהגות הפילוסופים ביוון העתיקה את תחילתה של המחשבה הרציונלית הסדורה.
הרציונליזם מבקש מהאדם להשתמש בשכלו הישר וטוען ששכלו הוא הכלי החזק ביותר בטבעו.
הרציונליסטים טוענים שהידע שלנו הוא הרבה יותר גדול מהידע שהחושים שלנו מסוגלים לקלוט ולרכוש.
"תוספת" ידע זאת נובעת מתוכנו ומהחשיבה שלנו.
זרם זה מנוגד לזרם האמפיריציזם הטוען שהידע שלנו נובע רק (או לפחות, ברובו) מניסיון החושים.
ישנן שלוש תזות המסבירות את דרך פעולתו של רציונליסט:
תזת האינטואיציה-דדוקציה – לפי השקפה זו, בתחום מסוים X כלשהו, אנו רוכשים ידע בדרך האינטואיציה.
פירושו שחשיבה אינטלקטואלית באותו תחום, בעזרת השכל הישר והרציונלי שלנו, גורמת לנו לצבירת ידע אינטואיטיבי בתחום X.
ידע זה נראה לנו כאמיתי ואנו גם מאמינים באמונה שלמה באמיתותו.
מתוך האמיתות האינטואיטיביות האלו, בדרך של דדוקציה, אנו מגיעים למסקנות שנובעות מהאמיתות בדרך לוגית, במילים אחרות – מגיעים לידע.
דרך דדוקטיבית פירושה – הסקת מסקנות, בדרך לוגית, מתוך הנחות אמיתיות שהנחנו בהתחלה (אלו הן האמיתות האינטואיטיביות).
אם ההנחות אמיתיות והדרך הלוגית תקפה, בהכרח גם המסקנות (קרי, הידע הסופי) תהיינה אמיתיות.
הידע שאנו רוכשים בדרך זו מכונה ידע א-פריורי, כלומר ידע שנרכש ללא קשר לניסיון החושים.
ישנן דרגות שונות של "קיצוניות רציונליסטית" – מאלו שטוענים שידע א-פריורי זה הוא אמיתי תמיד ולחלוטין עד לאלו שסבורים שבדרך זו יש גם אפשרות לטעות ולהגיע לאמת שאינה מוחלטת אלא הסתברותית וסבירה.
תזת הידע המולד – לפי השקפה זו האדם הוא יצור רציונלי ועל כן הוא נולד עם ידע א-פריורי.
ידע מולד זה לא נוצר בדרך אינטואיציה-דדוקציה ולא בעזרת ניסיון החושים אלא הוא פשוט חלק מטבע האדם (דעה הומניסטית) או ידע שהונחל לאדם על ידי האל (דעה דתית) או נרכש בדרך אבולוציונית של ברירה טבעית (דעה מדעית).
תזת המושגים המולדים – לפי השקפה זו האדם לא נולד עם ידע א-פריורי אלא עם מושגים (CONCEPTS) מולדים, כלומר לא נרכשים על ידי הניסיון.
מושגים מולדים אלו, יכולים, בדרך של חשיבה אינטלקטואלית, לגרום לרכישת אינפורמציה וידע.
הרציונליסטים משתמשים בלפחות אחת מהתזות האלו בנוסף לעקרונות הבאים:
ההכרח הרציונלי – האומר שאת כל הידע שרכשנו בעזרת התזות האלו לא יכולנו לרכוש בדרך אחרת, למשל ניסיון החושים.
עליונות הרציונליות – הידע הנרכש בדרך רציונליסטית תמיד עולה על כל ידע שנרכש בדרך הניסיון.
לדוגמה, דקארט טוען שידע א-פריורי הוא תמיד מעל לכל חשד של טעות בעוד ידע ניסיוני יכול להיות מוטעה היות שגם חושינו יכולים לטעות.
אפלטון אומר שידע א-פריורי עולה מטפיזית (הוא נצחי, מושלם, בלתי משתנה וכו') על ניסיון החושים.
רציונליזם היא התנהגות המקדמת את מטרותיו של האדם, המטרה אינה נקבעת בהכרח באופן מושכל, אולם המבחן הרציונלי בודק אם הפעולה שננקטה מקדמת את אותה מטרה בצורה האידיאלית או לא.
הגישה העומדת בבסיס הפילוסופיה המערבית המודרנית שונה מגישתו של רנה דקארט – ה"רציונליזם הטהור", שלפיו ניתן להכיר את המציאות גם על ידי השכל והלוגיקה, אלא גישה המשלבת בין "הרציונליזם הטהור" של דקארט לבין האמפיריציזם של דייוויד יום, לפיו החושים והניסיון הם מקור הידע היחיד.
לפי הגישה המשלבת, האדם מבסס את הנחות היסוד שלו על תצפיות אמפיריות ומשתמש בהיגיון דדוקטיבי על בסיס אותן הנחות.
את הגישה הזאת נהוג לכנות – "נאו-רציונליזם".
בפילוסופיה המערבית, האסכולה הרציונליסטית גורסת כי מותר ואף צריך להניח קיומן של ישויות, תופעות וידע באמצעות היקשים לוגיים המתבססים על ידע קיים בצורה א-פריורית.
מקובל לראות באסכולה הזאת אסכולה מנוגדת לאמפיריציזם, שעל-פיו מותר להניח קיומן של ישויות ותופעות רק על-פי התנסות ישירה.
אסכולת הרציונליזם גורסת גם כי חלק מהידע שיש לאדם הוא מולד, וזאת בניגוד לאסכולת האמפיריציזם שעל-פיה כל הידע נלמד מן הניסיון.
הביקורת העיקרית נגד הרציונליזם נובעת מזרם האמפיריציזם הטוען שכל הידע שלנו נובע מניסיון חושינו.
באופן שטחי ולא לגמרי מדויק, נוהגים לחלק קבוצה של פילוסופים חשובים של המאות 17–18 לקבוצת הרציונליסטים – דקארט, שפינוזה ולייבניץ בני היבשת האירופית, וקבוצת האמפיריציסטים – לוק, ברקלי ויום הבריטים.
האמפיריציסטים טוענים שאם כבר אינטואיציה-דדוקציה יכולה להביא לידע, זה יהיה רק ידע בנושאים של עולמנו הפנימי כמו אמונות דתיות, עקרונות מוסר וכו' ולא ידע הנוגע לעולם החיצוני לנו כמו עולם הטבע.
דקארט אומר שדרך האינטואיציה-דדוקציה אנו יכולים לדעת שאלוהים קיים, שהוא יצר את העולם, שיש הבדל בין גוף לנפש ושסכום זוויות המשולש 180 מעלות.
אנחנו מאמינים לחלוטין בידע זה, הוא ממשיך, ולאמונה כל כך מלאה לא היינו יכולים להגיע רק דרך ניסיון החושים.
הרי החושים יכולים לטעות, להיות חלק מחלום, משיגעון או ממניפולציות של שד (דֵּמוֹן) רע.
האמפיריציסטים טוענים שאין שום דרך להוכיח את נכונות האינטואיציות שלנו.
שיגעון ו"שדים רעים" יכולים לגרום שגם האינטואיציה תטעה.
דקארט טוען שהאינטואיציה תמיד אמיתית כי אלוהים ערב לאמיתותה.
אם כך, עונים המתנגדים, נכשל דקארט כשל לוגי מעגלי – אלוהים ערב לאמיתות האינטואיציה הקובעת שאלוהים קיים.
בנוסף, תהליך אינטואיטיבי-דדוקטיבי דורש מאמץ רב של זיכרון ולא תמיד ניתן לסמוך באופן מוחלט על הזיכרון.
לייבניץ אומר שחושים מספקים לנו מידע ואמת רגעיים בלבד לגבי התחום הנחקר ואנו לא יכולים לקבוע אמת כללית על סמך רגעים אקראיים אלו.
האמת המלאה והכללית נקבעת רק בדרך האינטואיציה שאינה תלויה ברגעיות החושים אלא היא כוליות בפני עצמה.
לייבניץ מוסיף ואומר שבתחומים כמו מתמטיקה או גאומטריה, המושגים והעקרונות מולדים.
שום ניסיון אמפירי לא יכול להביא אותנו לעקרונות אלו.
בתחומים אחרים כמו מוסר, שיפוט, מטפיזיקה ולוגיקה הידע נרכש בדרך אינטואיטיבית.
ניתן כאן לראות את אחת החולשות החשובות של הדעה הרציונליסטית.
רציונליסט מאמין באמונה שלמה שהידע שלו שהושג בדרך האינטואיציה, הוא אמיתי.
האם הוא יכול להוכיח זאת ללא שום שימוש אמפירי?
אתה יודע אינטואיטיבית שגוף אדום לא יכול להיות כחול באותו הזמן ושאם גוף נמצא במקום A הוא לא יכול להימצא באותו הזמן, גם במקום B.
אך האם תוכל להגיע לעיקרון הראשון ללא ידע אמפירי על האדום והכחול?
(יש המנסים לפתור בעיה זו באומרם שהרציונליסט יודע אינטואיטיבית מה חייב להיות ללא קשר הכרחי למה שישנו במציאות – כלומר אני יודע אינטואיטיבית שאדום שונה מכחול ושגוף לא יכול להיות דבר אחד ודבר שונה באותו זמן, על כן לא יכול להיות אדום וכחול באותו הזמן.
זאת ללא קשר אם אני יודע מה זה כחול או אדום).
אך אני יודע אינטואיטיבית שגוף לא יכול להיות בשני מקומות שונים באותו הזמן ואני משוכנע באמיתות עיקרון זה.
אך מכניקת הקוואנטים אומרת אחרת ואז יש שתי אמיתות, אחת אינטואיטיבית ואחת אמפירית המנוגדות ביניהם.
אזי או שאחת מהן היא שקרית – ואיך אקבע איזו היא השקרית?
– או ששתיהן נכונות ואז נוצר כאן כשל לוגי.
יום מסכים שישנם תחומים רבים שבהם הידע הוא אינטואיטיבי – מתמטיקה, אלגברה, גאומטריה, לוגיקה, אתיקה, אסתטיקה, מטפיזיקה ועוד.
אך תחומים אלו עוסקים ביחסים בין מספרים וזוויות, רגשות, דעות, טעם, שיפוט ערכי וכו' ולא בעולם ממשי.
בכל התחומים האלו המשפטים יסודם בטאוטולוגיה (Tautology), כלומר, משפטים שגם אם הם אמיתיים, הם אינם נותנים שום מידע לגבי העולם הממשי ולא ניתנים להוכחה אמפירית.
אפלטון ניגש לבעיה בדרך אחרת.
הוא מביא סוג של פרדוקס – כשאנו ניגשים לחקור דבר מסוים עלינו לדעת מראש מה בדיוק אנו חוקרים.
אך אנחנו לא יכולים לדעת זאת מראש, לפני שחקרנו.
אם, מאידך, אנחנו ניגשים לחקירה מבלי לדעת מראש מה אנו בדיוק חוקרים, אז מה נחקור?
אפלטון פותר זאת באומרו שיש לנו ידע א-פריורי מולד אך הוא נמצא ברוחנו ובלתי מודע להכרתנו.
ידע א-פריורי זה יוסט לכיוון הכרתנו על ידי גורם חיצוני היכול להיות גם אחד מחושינו.
מכאן נובע שכאשר אנו חוקרים נושא אנחנו לא חוקרים דבר חדש (שהיה יוצר את הפרדוקס שלמעלה) אלא מעלים אל ההכרה ידע מולד קודם, שהיה קיים עד עכשיו ברוחנו ומעבר להכרתנו.
הרבה מתנגדים היו להסבר זה.
מאידך, ברור לכל אחד שיש בנו ידע על העולם החיצון שלא נרכש בדרכי ניסיון או אינטואיציה ולא נשאר אלא לקבל שהוא ידע מולד.
הדוגמה הבולטת ביותר היא השפה.
אנשים לומדים מילים אך הם מסוגלים ליצור משפטים ומבנים לשוניים מורכבים מבלי שרכשו ידע זה בשום צורה מוקדמת.
הרבה מתנגדים לרעיון הידע המולד.
אחת הטענות היא שאם יש ידע מולד הוא צריך להיות אוניברסלי.
אך אנו יודעים שגם אם נתייחס כמולד לידע שגוף אינו יכול להימצא בשני מקומות שונים באותו הזמן, הרבה ילדים ישללו זאת.
אם כך, ידע זה אינו מולד.
מנסים לפתור זאת בטענה שאומנם הידע מולד אך הוא אינו חייב "להופיע" ישר בלידה אלא רק בשלב מאוחר יותר בחיים.
רגע ה"הופעה" נקבע בדרך אבולוציונית והתפתחותית ועל כן, בילדים (שעדיין לא הגיעו להתפתחות המתאימה) הידע עדיין לא קיים, ובאופן דומה גם במפגרים שהתפתחותם פגומה.
העובדה שידע זה נוצר בנו בדרך ארוכה של אבולוציה והתפתחות, היא גם ערובה לאמיתות הידע.
אך למרות כל ההסברים הללו, עדיין קיים הקושי הגדול להוכיח מעל לכל ספק שידע מסוים הוא מולד ולא נרכש.
מצד שני, אין שום קושי (כמעט) להוכיח את ההפך כלומר שידע מסוים נרכש בדרך ניסיון.
אפילו האמונה באלוהים אינה הוכחה לידע מולד.
לפי דקארט אני יודע מנסיוני שאני סופי (אמות בעתיד) ולא שלם (אינני מסוגל לכל דבר), אך רכישת ידע על סופיות ואי-שלמות מחייב ידע א-פריורי על נצחיות ושלמות (קרי, אלוהים).
זו לא רק הוכחה לקיום אלוהים אלא גם הוכחה שקיומו הוא ידע מולד.
אך ישנן תרבויות ואידאולוגיות שאינן מקבלות מושגים אלו ואינן מכירות בקיום אלוהים.
אם אני שייך לאידאולוגיה זו, הייתכן שיש בי ידע מולד שאני מודע לו אך אני מתכחש לו?
לפי לוק, האדם נולד כ"לוח חלק" (טאבולה ראסה) שהניסיון ממלא אותו במשך הזמן.
לפי לייבניץ, האדם נולד כגוש שיש שהניסיון יפסל אותו במשך הזמן אך ניסיון זה צריך להתחשב בצורתו ההתחלתית ובעורקי השייש המגבילים במידה מסוימת את הפסל הסופי.
גורמים אלו הם: כישרונות, נטיות, פוטנציאל ומשכל שהם אינדיבידואליים בכל אדם.
יש הרואים בסיבתיות הוכחה לידע מולד.
אני רואה צלחת נופלת לרצפה ונשברת ואני יודע שהצלחת נשברה כי נפלה על הרצפה.
דבר זה מחייב ידע מוקדם שלכל תוצאה יש סיבה המקדימה אותה.
לוק שולל זאת באומרו שגם הסיבתיות נרכשת בצורת ניסיון היות שבמשך זמן אנו רואים זוגות של פעולות שתמיד כאשר מתרחשת הראשונה בהן, ברגע סיומה מתרחשת גם השנייה.
מהניסיון הזה אנו מסיקים שיש סיבות ויש תוצאות.
הוא אינו מניח את קיומו של האל או את אי-קיומו, כך שאדם יכול להיות הומניסט בין אם הוא תאיסט ובין אם הוא אתאיסט או אחר.
תורת המוסר ההומניסטית היא תורה המבוססת על לוגיקה ועל דיאלקטיקה.
מבחינה זו הדיון בעקרונות המוסר בהומניזם דומה לדיונים סכולסטיים.
ההומניסטים מאמינים כי עקרונות המוסר נובעים מן השכל האנושי ולא מישות על-אנושית, וכי לפיכך כולם ניתנים לניסוח לוגי.
הניסיון לנסח את עיקרי היהדות בהתאמה לפילוסופיה האריסטוטלית היה מהלך שהחל בקרב פילוסופים יהודים בספרד כמו הפילוסופים חסדאי קרשקש ויוסף אלבו בעל "ספר העיקרים" והגיע לשיאו הדיסקורסיבי ב"מורה נבוכים".
גישתו הרציונלית של הרמב"ם קיבלה ביטוי למשל בסוגיית "ביאת המשיח וימות המשיח".
"משנה תורה" להרמב"ם, ו"התלמוד הקטן" של ר' יצחק אלפסי הובילו מהלך עיוני שתכליתו לחולל רדוקציה של מכלול הידע שהצטבר עד זמנם לקודקס חוקים מקיף ולוגי, שהגיע לשיאו ב"שולחן ערוך".
הוגה יהודי שהושפע במיוחד מגישות רציונליסטיות הוא הרמב"ם.
כמעט כל הגותו של הרמב"ם שוללת הסברים מיסטיים ומחייבת הסברים לוגיים לעקרונות היהדות ולתופעות הטבע.
הרמב"ם פעל בצידם של מוסלמים חסידי האסכולות מועתזילה וכלאם והושפע מהם במידה רבה.
הוא ניסה להשתמש בשיטתם כדי לנסח את עקרונות היהדות, למשל בספרו מורה נבוכים.
אף כי שיטתו של הגאון מווילנה הייתה דומה לשיטתו של הרמב"ם בכך שהשתמש בטיעונים לוגיים וסלד מהסברים מיסטיים לעקרונות היהדות, הוא התנגד לדעותיו של הרמב"ם בספר "מורה נבוכים", ואף כתב כי "הפילוסופיה היטתה את לבבו".
מגמה דומה רווחה בקרב אנשי הלכה ופוסקים בארצות אגן הים התיכון, מהיעב"ץ בפאס ועד ר' חיים פלאג'י באימפריה העות'מאנית.
באסלאם היו נפוצות בימי הביניים תורות רציונליסטיות של הכלאם כמו המועתזילה.
חסידי התורות האלה הושפעו מאוד מהפילוסופיה היוונית, בפרט מכתבי אפלטון ואריסטו שתורגמו לערבית, וניסו לבסס את עקרונות האסלאם על הלוגיקה היוונית.
הנצרות מתבססת במידה רבה על תאולוגיה, כלומר על ניסוח לוגי של עקרונות הדת.
התאולוגיה נבדלת מהרציונליזם הפילוסופי המודרני בהנחות היסוד שהיא מניחה על העולם.
קיומו של האל, למשל, הוא הכרחי בתאולוגיה, ועם זאת, הנוצרים ראו צורך בניסוח לוגי פורמלי של ההוכחות לקיום האל.
דוגמה לכך היא ההוכחה שניסח אנסלם מקנטרברי במאה ה-11, המכונה הטיעון האונטולוגי.
אנסלם מקנטרברי נחשב למייסד הסכולסטיקה, שהיא שיטה המתבססת בין היתר על לוגיקה ועל דיאלקטיקה כדי להוכיח אמונות ודוגמות.
מרטין לותר שנחשב כמייסד הנצרות הפרוטסטנטית במאה ה-16, התנגד נחרצות להסבר דוגמות ואמונות באמצעים לוגיים.
מרטין לותר ידוע באמרתו: "התבונה היא הזונה הגדולה ביותר של השטן" .
כוונתו של לותר הייתה שהאדם מתפתה להוכחות הגיוניות בשעה שהוא נואש מהאמונה, כשם שגבר מתפתה לזונה כשהוא נואש מאשתו החוקית.
אף על פי כן, תאולוגיה התפתחה גם בנצרות הפרוטסטנטית.
הרציונליזם היהודי בימי הביניים היה זרם ביהדות שהושפע מהפילוסופיה היוונית, בתיווכה של הפילוסופיה האסלאמית, והתקיים החל מהמאה ה-10. בעולם היהודי של המאות ה-13 וה-14 התנהל פולמוס חריף בין הנוטים אחרי הרציונליזם בהשפעת הפילוסופיה לבין המאמינים במיסטיקה, שהתנגדו בחריפות להסתמכות בלעדית על ההיגיון ועל חכמות חיצוניות.
המפורסם שברציונליסטים היהודים הוא הרמב"ם.
שלילת ענייני מאגיה ואמונות תפלות
בהיותם מושפעים מהפילוסופיה היוונית, התנגדו חכמי ישראל הרציונליסטיים לאמונות שלא עברו את בקורת ההיגיון, לטענתם.
תקופת הגאונים רב סעדיה גאון ורב שמואל בן חפני
לדוגמה, סיפור בעלת האוב מעין דור המתאר, לכאורה, את העלאת רוחו של שמואל הנביא על ידי בעלת האוב () קיבל פירושים שונים על ידי מפרשים רציונליסטים.
רב סעדיה גאון טען שבעלת האוב לא העלתה את רוחו של שמואל, ושמואל התגלה בנבואה לשאול, וכך פירש גם רב האי גאון.
רב שמואל בן חפני העלה טענה שכל הדברים המיוחסים בסיפור לשמואל אינם אלא דברי בעלת האוב, שכוחות מאגיים לא היו לה אבל "לחזות" את העתיד המר היא הצליחה, כפי שלדעתו כל בעל היגיון היה יכול לחזות.
דבריהם של שלושת הגאונים מובאים בפירושו של רד"ק, אך הוא לא הזדהה עם פרשנותם.
הרמב"ם פירש שבעלות האוב נהגו להשמיע לחשים חסרי פשר שהפונה אליהן היה מפענח אותם מהירהורי ליבו, וכך קרה גם לשאול ש"ניבא" את עתידו בעצמו.
אבן עזרא שלל גם הוא את הטענה שלבעלת האוב היו כוחות מאגיים, אך לא פירש את הסיפור.
על חרטומי מצרים העתיקה אומרת התורה "ויעשו כן החרטומים בלטיהם", ורס"ג בתרגום התורה לערבית מתרגם את זה כתחבולות (אחיזת עיניים).
מעבר לתרגום נקודתי זה, הוא גם מרחיב ומסביר את הסיפור כולו בספרו הנבחר באמונות ובדעות:
כך, אותם פסוקים שנראים כמספרים על כישופים אמתיים המשנים את טבע המציאות הפיזיקלית, נמצאים על ידי רס"ג כאומרים את ההפך הגמור.
הרמב"ם התייחס לכשפים בחריפות יתירה והם בוטלו על ידו כהבלים.
למקורות רבים בהם תוארו כשפים, לכאורה, הוא נתן פרשנות התואמת להשקפתו.
כך כתב הרמב"ם בפירושו למשניות (עבודה זרה, ד') בהתייחסו לאסטרולוגיה, לכישוף, ללחשים, לשדים ולהעלאה באוב:
אפילו את מושג עין הרע, המופיע בתלמוד פעמים אין ספור, סירב לקבל בפרשנותו המאגית.
אף בספרו "משנה תורה", ביחס לתיאורם של איסורי הכישוף ביהדות, מבטא הרמב"ם זלזול, בטענה שהלחשים והכשפים הם תרגילים פסיכולוגיים ואחיזות עיניים.
אמנם בחתימת דבריו על איסורים אלו, הוא כותב בהכללה שהכל שקרים, ומזהיר שאין לטעות אחריהם.
היינו שאף שלולא אזהרת הרמב"ם "כל המאמין.." הרי היה מקום להימשך אח"ז מכל מקום מזהיר הרמב"ם שאין בהם אמת ומביא את סיבות ההמצאה שלהם, לדעתו:
מאחר שהרמב"ם ותלמידיו שמרו על נאמנות לתלמוד היה עליהם להסביר מקורות רבים בדרך שונה מהפשט, כדי שלא יסתרו את השקפותיהם.
כך למשל, סיפורים על היתקלויות בין שדים לאמוראים, ממחברי הגמרא, הוסברו כאילו התרחשו בחלום, סוגיות אחרות הוסברו כגוזמאות ומדרשים אחרים הוסברו כמשלים.
לדוגמה, תיאורי הגיהנום המחרידים הוסברו על ידי הרמב"ם כהמחשות – ולמעשה, עונשם של הרשעים לא יהיה בייסורי הגוף, אלא בהתרחקותם מזיו השכינה.
דוגמה לכך היא המימרה: "כל הלועג לדברי חכמים נידון בצואה רותחת", המוסברת על ידי הרמב"ם:
רבי אברהם בן הרמב"ם מציע דרך שיטתית ללימוד האגדות שבתלמוד תוך כדי הסתמכות על העקרונות שלעיל.
לאלו המעדיפים לקבל את דברי חז"ל כפשוטם הוא קורא "סכלים" וסובר שדווקא דרך זו תוביל בסופו של דבר לכפירה ולזלזול בדברי חכמים.
חסיד מובהק נוסף של האסכולה המיימונית, רבי מנחם המאירי, המשיך בדרכם וטען שהדעות הסוברות שקריאת שמע באה להגן מפני
הרציונליסטים עסקו הרבה בענייני החוכמה והמדע וביקשו להסביר את הפער בין דברי חז"ל לאמת המדעית.
במאמר העוסק בעניין זה כותב רבי אברהם בן הרמב"ם שחז"ל עלולים לטעות בדברי התכונה, הרפואה והגאוגרפיה, ואין לקבל דעתם בנושאים אלו ללא בדיקה.
לדעתו תהיה הליכה עיוורת כזו אחריהם בענייני חוכמות הטבע בגדר משוא פנים שאסרה תורה.
במיוחד שלל הרמב"ם את הגשמת האל וראה אותה ככפירה.
תיאורים כגון "יד ה'", "חרון אף ה'" וכדומה נחשבו בידיו לאלגוריה.
נראה שבעניין שלילת ההגשמה הייתה הסכמה רחבה סביב שיטתו, אך שררה התנגדות להגדרת המגשימים ככופרים.
אומנם בהשגותיו לרמב"ם כתב הראב"ד כי בדעה המגשימה אחזו: "רבים וטובים ממנו".
אם הכוונה "ממנו" היא "מהרמב"ם עצמו", הרי יש כאן התרסה חריפה כלפיו.
אם הכוונה בלשון "ממנו" היא "מעם ישראל" (כפי שפירש החזון איש), עדיין יש בכך להעיד כי שלילת ההגשמה לא הייתה בלתי שנויה במחלוקת.
בין מגשימי האל הידועים ביותר באותה עת היה רבי משה תקו.
רבות מדעותיהם של הרציונליסטים היו לזרא בעיני מתנגדיהם, נאמני הקבלה והמיסטיקה.
בראשם עמד רבי יונה גירונדי, ואף הרשב"א והרא"ש נטלו חלק עימם.
הפולמוס החריף משדרשו מתנגדי הרמב"ם לאסור את "מורה נבוכים" לקריאה לצעירים מתחת לגיל עשרים וחמש.
המאירי תקף את הרעיון בחריפות וטען שדווקא הלבבות הצעירים פתוחים יותר לחוכמות העמוקות.
עם זאת, גם הוא סבר שרק אלו שמלאו כרסם בש"ס ובפוסקים רשאים להתעמק בעניינים אלו.
המחלוקת הגיעה לשיאה עם שריפת כתבי הרמב"ם על-ידי הנוצרים.
אלו התערבו בסכסוך הפנים יהודי ביוזמתם או ביוזמת מתנגדי הרמב"ם (עניין זה מעולם לא הובהר).
המדורה הגדולה שהציתו בפרובאנס זעזעה אף את המתנגדים.
על פי המסופר, עלה רבי יונה גירונדי לקבר הרמב"ם וביקש ממנו סליחה פומבית.
עם התרככות עמדות סיעתו נדם קול הפולמוס.
אומנם בפרספקטיבה היסטורית נראה שכוחה של הקבלה היה חזק יותר, והשפעתה על היהדות המסורתית גדולה לאין ערוך.
הזרמים הרציונליסטיים נחלשו גם, ואולי במיוחד, ביהדות תימן שאדיקותם במשנתו של הרמב"ם הייתה גבוהה, במאות שנים האחרונות החלו לזנוח את דרכו ולדבוק בדרכה של הקבלה, פלג הדרדעים בתימן ניסו להחזיר את הרציונליות לתימן.
גם ביהדות המזרח, שפלגים גדולים ממנה עמדו לימין הרמב"ם נגד מתנגדיו, בנושא זה לא הלכו בדרכו, כדעת החולקים על הרמב"ם.