tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמואל עם מבוא ופירוש (סדרת "מקרא לישראל"), ירושלים, מאגנס ועם עובד, תשנ"ו, שני כרכים.
שמעון בֶּרְמַן (בכתיב ארכאי: בערמאן; תקע"ח, 1818, קרקוב – כ"ח בטבת תרמ"ד, 26 בינואר 1884, טבריה) היה מחובבי ציון, מהראשונים שפעלו באופן מעשי להתיישבות יהודית חקלאית בארץ ישראל במאה ה-19. ספרו מסעות שמעון, העוסק בניסיונו זה, מהווה עדות חשובה למצב היישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-19.
ברמן נולד בקרקוב שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו שימש כמנהל עסקי היערות של הרב דב בר מייזלס, ראב"ד קראקא שהיה מפורסם גם כעשיר גדול.
שמעון ברמן החל בגיל 18 לעבוד כפקיד באחד מיערותיו של הרב, בגיל 25 התחתן ובעקבות דרישת רעייתו עברו השניים להתגורר בקרקוב, בה ייסד ברמן בית מסחר לעץ.
בעקבות האירועים שקדמו לאירועי אביב העמים, נפגעו עסקיו והוא עקר בין 1846–1848 עם משפחתו לעיר גרוסוורדיין שבטרנסילבניה.
שם החל לסחור בטבק ועסק בייצור סיגרים.
הוא הצליח בעסקיו אלו, אך בעקבות המהפכה ההונגרית של 1848 , שכונתה אז מלחמת קושוט, חזר ב-1851 לקרקוב.
נסיונותיו להקמת חברה יהודית להתיישבות חקלאית
הוביל בשיתוף עם מנהל בית הספר הממשלתי בקראקא, לויצקי, תוכנית שעלתה בדעתו בראותו בהונגריה שטחי ענק לא-מעובדים, להקים משק חקלאי יהודי, חזון לא-נפרץ בתקופה זו (1851), בערבות הונגריה.
הם הצליחו לגייס 300 צעירים וייסדו חברה יהודית להתיישבות חקלאית, חברי החברה חתמו על בקשה לרשויות לקבלת רישיונות, ולויצקי שהיה ציר מטעם העיר קראקא בבית הנבחרים העביר את בקשתם למשרד הפנים בווינה.
הבקשה נדחתה בידי שר הפנים בלי נימוק, לויצקי נפל למשכב ונפטר תוך זמן קצר.
ניסיון שני: אוהיו, ארצות הברית
ברמן, היגר ב-1852 עם משפחתו לארצות הברית, שם חי כשמונה עשרה שנים.
בתחילה השתקע בניו יורק; בהיותו אדם ריאלי, לא נסחף עם הבהלה לזהב באותם ימים, ותכנן להתפרנס מייצור סיגרים, לחסוך כסף ולקנות קרקע.
במהלך שהותו בניו יורק פגש כמה מיוצאי קראקא שחלקם היו מנרשמי האגודה להתיישבות שלו, והם ניגשו לייסוד אגודה נוספת להתיישבות, כשהפעם היעד, כפר יהודי באמריקה.
הם פנו בעניין זה לרב ד"ר מוריס יעקב רפאל שהתלהב וכינס כמה אישים בולטים ביהדות ארצות הברית של אותם ימים, בהם: הבנקאי הרט, התעשיין שנדור, ועורך העיתון אוקסידנט ד"ר יצחק ליסר.
ברמן התנגד להצעתו של שנדור שההתיישבות היהודית החדשה תהיה במתכונת של קומונה וגם סירב לקבל תרומות בנות מאות דולרים שהוצעו לו בפגישה, הוא עמד על כך שההתיישבות תנפיק 2000 מניות בערך של 25 דולרים למניה, ולאור אי-ההסכמה, הרעיון נגנז זמנית.
עקב מצב כלכלי קשה עבר ב-1853 לסינסינטי, הוא פרסם בעיתונות המקומית בגרמנית, שפתם של רוב יהודי המקום, קול קורא להצטרפות להתיישבות היהודית ועמו את תקנות החברה להתיישבות חקלאית.
לא הצטרפו אליו, אך חברה מקומית גרמנית נוצרית להתיישבות חקלאית קיבלה את רוב תקנותיו, יסדה חברת מניות לפי הטיפוס שהציע, ומימשה את הרעיון.
מניותיה הכפילו את מחירן ביותר מפי עשרה, ושנה אחר כך נוסדה חברה נוצרית שנייה באותה מתכונת.
ברמן התייאש מרעיון הקמת התיישבות יהודית מחוץ לגבולות ארץ ישראל, ודחה גם הצעה לרכישת מניות של חברה שיקים, שהוגשה לו בידי גרשון קושט בשם משפחות רוטשילד ומונטיפיורי, לאחר שסירבו לקבל את האחריות לחברה עליהן, דבר שלדעתו היה קריטי ליצירת אמון ציבורי ביוזמה.
עם הרעת מצב עסקיו פעם נוספת, אזב ברמן את אוהיו ושימש בקהילות יהודיות קטנות במדינת אינדיאנה כרב, חזן, שוחט ומוהל נודד.
בעיר סנט לואיס היה סוחר סדקית וגם בה הוציא חוברת למען הקמת יישוב חקלאי-יהודי, אולם הפעם בארץ ישראל.
אשתו התנגדה לתוכניותיו אלה, אבל הוא הצליח בעסקיו.
לאחר מות אשתו ושני בניו ממגפת הכולרה ב-1866 עבר עם בנותיו לניו יורק.
שם נפטרה בתו הצעירה והוא החליט לחסל את עסקיו ולנסות לעלות לארץ ישראל.
מחשש שמא בתו היחידה ששרדה לא תעמוד בתלאות הדרך, אירס אותה לבחור ממשפחה טובה שפגש, השאיר אותה בניו יורק ויצא בגפו לאירופה.
עלייתו לארץ ישראל (1871) ונסיונותיו להקמת מושבה
ביוני 1870 הפליג מאמריקה לאנגליה תוך כוונה (שלא הצליחה) לרתום את משה מונטיפיורי לתוכניותיו.
משם המשיך לפריז ונפגש עם אנשי כל ישראל חברים וחברת יישוב ארץ ישראל בניסיונות לגייס תמיכה לתוכניותיו, אלברט כהן שנפגש עמו סירב לקבל החלטה לגבי הצעותיו של ברמן בלי חוות דעתו של קרל נטר שנשלח כבר לארץ ישראל, והסתפק במכתב אליו, בו ביקש ממנו לסייע לברמן.
לבסוף הצליח ברמן להגיע לברלין דרך ארצות נייטרליות ופגש במקרה את נתן פרידלנד שהציץ בחוברות המודפסות שנשא עמו, התלהב מרעיונותיו, והפגיש אותו עם חברי חברת ארץ נושבת, במטרה לדון ביישום תוכניותיו.
מלבד התוכניות החקלאיות, תכנן ברמן גם יסוד טחנת קמח הפועלת באמצעות קיטור בירושלים וגם ייסוד עיתון.
בטרם הבשילו קשריו עם אנשי חברת ארץ נושבת, נחפז ברמן לעשות את החגים עם קרובי משפחתו בבודפשט, ואחרי ביקור קצר בקברי אבות בקראקא, נסע בתחילת נובמבר לארץ ישראל.
הוא הפליג מטריאסטה, ופגש באניה מתיישבים גרמנים מכת הטמפלרים.
הוא מצא ביפו את המושבה האמריקאית בראשות ג'ורג' אדמס, גוססת; אנשיה שמחו לפגוש את בן ארצם, אך רבים מהם מתו והנותרים כבר היו בדרכם לעזוב את הארץ, ומכרו את שטחי הקרקע שלהם, לקבוצה נוצרית גרמנית בראשות כריסטוף הופמן.
כשנפגש עם קרל נטר, לא עלו יחסיהם יפה.
הוא מתח ביקורת נוקבת על העלויות הגבוהות בהן הייתה כרוכה החזקת בית הספר החקלאי שלו, ועל ההישגים הנמוכים שהשיג.
הוא תבע להפסיק את ההשקעה בבית הספר ולבנות מושבה על אדמות "מקוה ישראל".
ביפו חבר לזליג הויזדורף אותו הכיר מניו יורק, אליה הגיע הויזדורף כשד"ר עבור בניית בתי מחסה מטעם כולל הו"ד.
הוא קיווה שהויזדורף יעזור לו בקידום תוכניותיו ורכב עמו לירושלים על גבי חמור, רכיבה של שני ימים ולילה.
הוא ביקש לרכוש שטח אדמה בירושלים החדשה, ומתווך נדל"ן הפגיש אותו עם מומר בשם משולם בדרך חברון שביקש למכור את אדמתו.
ברמן שהתרגל למרחבים האמריקאיים התאכזב לגלות שמדובר בחלקה קטנה מאוד וסירב לגשת לעסקה.
במכתבו שפורסם בעיתונים החבצלת והמגיד על ידי הרב קלישר נאמר:
בהמשך הוא מלין על היחס השלילי שזכה לו בניסיונותיו אצל כמה ממנהיגי היישוב הישן, ומבקש תמיכה.
הרב קלישר הוסיף בתרעומת על אנשי היישוב בירושלים שלא סייעו לברמן בהגשמת תוכניותיו.
ניסיון שלישי: אבו שושה או חיפה
ברמן עבר לטבריה, שם הקים את חברת "יישוב ארץ הקדושה'", שאליה נרשמו 150 חברים מבני טבריה ששאפו להצטרף אליו בהתיישבות חקלאית, אותה רצו להקים בחלקו התחתון של נחל צלמון, בשטח הכפר ע'ויר אבו שושה (בסמוך לאזור שבו נמצא כיום קיבוץ גינוסר).
התפתחו דיונים אם להתיישב ליד טבריה בעיקר משיקולים משיחיים, או ליד חיפה.
ברמן צידד באופציית חיפה בשל תקוותו להיעזר במקרי הצורך במתיישבים הגרמנים, ברמת הניהול הגבוהה שלהם ובציוד המתקדם שאיתם.
הוא פנה לרבנים קלישר ואליהו גוטמכר, דיווח להם על ייסוד החברה וביקש מהם סיוע.
השניים החזירו תשובות מעודדות והובטח לברמן שהרב קלישר יגיע לארץ ישראל לאחר חג הפסח ועמו כספי "חברת ישוב ארץ ישראל".
ברמן יצא כנציג החברה לחיפה להמתין לרב קלישר או למכתבים ממנו.
בחיפה של אותם הימים התגוררו כ-400 יהודים, כמעט כולם ספרדים.
ברמן חגג שם את חג הפסח הראשון בארץ ישראל בשנת תרל"א 1871 וכתב על כך: .
כל תוכניות החברה נתלו בהגעת הרב קלישר וקבוצתו, שנדחתה במכתב נוסף לאחר חג השבועות, ובסופו של דבר קיבל ברמן מכתב מאת הרב אליהו גוטמכר מגריידיץ שכתב שהרב קלישר חלש ומשפחתו אינה מאפשרת לו את הנסיעה הקשה.
בגלל שלא הושג המימון, לא הוקמה ההתיישבות.
ברמן, שבור לב ומרושש לחלוטין, עזב את הארץ ונסע לאירופה לנסות לעורר תנועה לאומית לעלייה ארצה, הוא כתב:
ב-1879 פרסם את הספר "מסעות שמעון".
בשנת 1882 חזר לארץ ישראל, והשתקע בטבריה.
בשנותיו האחרונות היה עד לתקומת המושבות הראשונות.
שמעון ברמן נפטר בכ"ח בטבת תרמ"ד 1884 בטבריה ונטמן בבית העלמין בעיר.
הספר, שנכתב ב-1879 ביידיש מגורמנת, הוא תיאור אוטוביוגרפי שעיקרו תיאור התנסויותיו של ברמן בישראל.
למרות מטרתו המוצהרת, ברמן אינו חוסך מהקוראים בספריו את תיאור קשייו וכישלונותיו בארץ.
חלק חשוב בספר הוא הצעת דגם לתוכנית התיישבות: קרקע הנרכשת באופן מרוכז, יישובים חקלאיים עם בית מלאכה ותלמוד תורה בכל אחד.
ברמן אף נותן תיאור מפורט של מכירת המניות, של ניהול היישוב, ושל חלוקת היישוב לאזור מגורים, שטחי ציבור, וחלקות חקלאיות.
חלק מהרעיונות המובעים בספר מבשרים על רעיונות ההתיישבות הציונית שהופיעו מאוחר יותר:
דוד שוב ממייסדי ראש פינה כתב בזכרונותיו: "ואנכי הנני מודה שבין יתר הדברים שעוררו אותי לחיבת הארץ והיישוב היה יש גם חלק לא קטן להספר הזה שקראתי אז".
קטעים מהספר הובאו בספרו של אברהם יערי מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים שיצא בשנת 1946.
ספר מסעות שמעון: רייזע בעשרייבונג אים הייליגען לאנד / שמעון בערמאן, קרקוב: דפוס פישער, תרל"ט-1879.
הספר ראה אור בתרגום לעברית:
מסעות שמעון: ארץ ישראל 1870 / שמעון ברמן; תרגם: דוד ניב; ההדיר והוסיף הערות ומתפתח: ג קרסל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ם-1980.
רבי שִׁמְעוֹן בֶּן נְתַנְאֵל היה תנא בדור השני, מגדולי תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, שכינה אותו ירא חטא.
ייתכן שהיה כהן ונשא לאישה את בתו או נכדתו של רבן גמליאל הזקן.
במשנה שבה מסופר על חמשת תלמידיו של רבי יוחנן בן זכאי, שהאחד מהם רבי שמעון בן נתנאל, מסופר, כי רבי יוחנן בן זכאי אמר לחמשת תלמידיו: "צאו וראו איזה דרך יבחר בו האדם...
רבי שמעון אומר, הרואה את הנולד...
אמר להם צאו וראו איזה היא דרך רעה שיתרחק ממנה האדם...
רבי שמעון אומר, הלווה ואינו משלם, אחד הלווה מן האדם כלווה מן המקום, שנאמר לווה רשע ולא ישלם וצדיק חונן ונותן".
זיהויו עם שמעון בן נתנאל הכהן
בתוספתא מסופר שרבן גמליאל הזקן השיא את בתו או נכדתו לאדם בשם "שמעון בן נתנאל הכהן".
בשל הדמיון בשם, במחקר מקובל לזהותו עם רבי שמעון בן נתנאל, תלמידו של רבן יוחנן בן זכאי.
עם זאת, לפי שפירו זיהוי זה מוטל בספק: בכל עדי הנוסח של התוספתא נזכר האיש בתואר "הכהן", וללא התואר "רבי", בשונה מהופעותיו הקבועות בספרות חז"ל.
בכתב יד וינה - כתב היד הבכיר של התוספתא - הנוסח אף מעיד שאינו מדובר בקרוב משפחה כלל אלא סתם נישואין שגרתיים.
כבר בפרשנות המסורתית הועלתה הסתייגות קלה מן הזיהוי הזה, ובראשם רבי דוד פארדו, שכתב "שמא הוא שמעון בן נתנאל תלמידו של ריב"ז - דדילמא (=שאולי) כהן הוה (=היה)", אך לא הכריע בעניין.
שפירו הקדיש לנושא זה בחינה פילולוגית מקיפה.
לדעתו, יש לראות בזיהוי זה אפשרות סבירה ואף גבוהה, אך לא ודאית.
מקום קבורתו על פי מסורת מאוחרת מצוי בעלמה סמוך לקבר רבי אלעזר בן ערך, הקבר אותר וסומן לראשונה על ידי ועד "אהלי צדיקים".
שמעון גלבץ (נולד ב-21 בנובמבר 1951) הוא מלחין, מתרגם, עורך ומרצה.
מיוצרי האלבום "בציר טוב" על פי שיריה של יונה וולך.
גלבץ נולד בתל אביב וגדל בתל אביב, בבאר שבע ובחיפה.
סבו, שעל שמו הוא נקרא, היה פעיל ציוני ומראשי תנועת החלוץ ברוסיה.
אביו אביגדור גלבץ היה מהנדס ריתוך ודודו היה עיתונאי התיאטרון והבידור ג.
אחותו תמר גלבץ הייתה סופרת ועיתונאית.
גלבץ החל את פעילותו המוזיקלית בגיל 14 בבאר שבע עם אילן וירצברג ויעקב רביץ (אחיה הגדול של יהודית רביץ).
השלושה ניגנו שירים של להקות בנות התקופה.
כשעברה משפחתו של גלבץ לחיפה, בהיותו בן 17, התפרקה השלישייה.
ב-1978 גלבץ הלחין שירי משוררים, בהם שירים של יונה וולך.
השיר הראשון שהוקלט היה "שן דובי שן" אשר במקור נקרא "הבובה של גוגול".
אריאל זילבר ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 (עם שינוי של השורה האחרונה מכיוון שבמקור השיר מתייחס לבובת מין).
השיר עובד על ידי חבר ילדותו אילן וירצברג.
במהלך העבודה על השיר נפגשו השניים עם יונה וולך.
מפגש זה הוליד את פרויקט "בציר טוב".
במשך חצי שנה הלחינו גלבץ ווירצברג שירים של וולך, והתחילו להופיע עמם במועדונים.
בחלק מההופעות הצטרפה אליהם וולך בהקראת שירים.
ב-1979 הקליטו השניים את "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" כתקליט שדרים וזכה להצלחה מועטה.
השירים האחרים של "בציר טוב" הוקלטו במשך שנתיים נוספות, כשבמקביל ב-1980 השתתפו השניים יחד עם נורית גלרון בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "זה לא זה" שגם כתבה וולך, אך לא נכנס ל"בציר טוב" אלא לאלבומה של גלרון "סימפתיה".
האלבום השלם יצא בשנת 1982. בשנת 2005 האלבום דורג במקום ה-18 במצעד האלבומים הישראלים הטובים ביותר שערך העיתון ידיעות אחרונות.
לאחר צאת האלבום גלבץ כתב והלחין שירים לאמנים שונים והחל להפיק ג'ינגלים.
אחד השירים המוכרים ביותר שהלחין הוא "אדם צובר זיכרונות", למילותיה של יונה וולך.
הראשונה להקליט את השיר הייתה דורית ראובני, ומאוחר יותר הוא התפרסם גם בגרסתו של אברהם טל.
גלבץ אף כתב והלחין לראובני את השיר "קח כל מה שאלוהים נותן".
בשנת 1988 הקליט בדואט עם גלי עטרי את השיר "נ.ב.", שהלחין למילים של וולך.
השיר נכלל באלבומה של עטרי "צעד אחד לפני הנהר".
בהמשך החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב והשלים תואר שני בהיסטוריה ותרבות של ארצות הברית.
בשנים 1985-1982 היה בעל טור בנושאי מוזיקה ותרבות בעיתונים: העיר, כל העיר, רחוב ראשי וחדשות.
לאחר מכן, בשנים 1989-1986 הקים וניהל חברת מחשבים.
הרב שמעון בעדני (ח' בטבת ה'תרפ"ח, 1 בינואר 1928 – י"ח בטבת ה'תשפ"ג, 11 בינואר 2023) היה ראש ישיבת פורת יוסף (קטמון), ראש כולל "תורה וחיים" בבני ברק ונשיא מועצת חכמי התורה.
עם פטירת הרב עובדיה יוסף כונה בתואר זקן מועצת חכמי התורה ונתן לרב שלום כהן הצעיר ממנו את תפקיד נשיא המועצה.
עם פטירת הרב שלום הנהיג את תנועת ש"ס כנשיא מועצת חכמי התורה.
בן זקונים לדוד וחביבה בעדני, שעלו מתימן לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוריו שכלו 6 ילדים מתוך עשרה.
למד בישיבת נובהרדוק בחדרה ובהמשך עבר לישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים והיה מתלמידי הרב שך.
לאחר מעברו של הרב שך לישיבת פוניבז' עבר לישיבת פורת יוסף והיה לתלמידו של הרב עזרא עטייה.
במאי 1951 נעצר בחשד שהיה חבר בברית הקנאים, ושוחרר בערבות ב-13 ביוני 1951. הרב מרדכי אליהו העיד שהרב בעדני היה נוכח איתו ועם אליהו רפול, מנשה לוי ויהודה רידר, בפגישת יסוד של ארגון שנועד להחדיר גאווה יהודית, אולם הרב בעדני ומנשה לוי התרחקו מהארגון.
מנשה לוי סיפר שנסע עם הרב בעדני לחזון איש לשאול אותו על החזקת מקלות בישיבות כדי להתגונן בשבת מפני התקפות מצד אנשי שמאל, ונענה שאין להשתמש בכוח.
בשנת תשי"ג נבנתה בקטמון פנימייה לבחורי פורת יוסף שהתגוררו מחוץ לירושלים, והוא מונה לאחראי על הפנימייה.
בגיל 31, מונה לאחד מראשי ישיבת פורת יוסף, ולר"מ שיעור ג' לצד הרב ציון כהן (ר"מ שיעור א', לימים ראש הישיבה הקטנה) והרב שלום כהן (שיעור ב').
בתקופה זו הפנימייה בקטמון הפכה לישיבה בפני עצמה, והוא מסר בה את השיעורים.
לאחר תקופה עבר לבני ברק והקים את כולל תורה וחיים יחד עם הרב משה פרדו.
הוא למד בכולל מדי יום, והתפלל בבית מדרש זה את תפילותיו בימות החול ומסר שיחת מוסר שבועית בו.
עם זאת, עדיין שמר על קשר עם ישיבת פורת יוסף, והוא שימש בישיבה כחזן ביום כיפור.
לאחר מעברו לבני ברק חיזק את הקשר עם הרב שך, ולמד עמו בחברותא.
כמו כן היה בקשר עם הרב חיים גריינימן.
הרב בעדני נפטר ביום רביעי, י"ח בטבת ה'תשפ"ג, 11 בינואר 2023, עקב דלקת ריאות קשה.
מסע ההלוויה נע מרחבת כולל "תורה וחיים" ברחוב רבי עקיבא לבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בעיר והשתתפו בו על הערכות המשטרה למעלה מ-100,000 אנשים, ביניהם חברי מועצת חכמי התורה הרב משה מאיה, הרב דוד יוסף, והרב ראובן אלבז.
כן השתתפו הרבנים הליטאים הרב גרשון אדלשטיין, הרב דוב לנדו והרב מאיר צבי ברגמן, וכן הרבנים החרדים הספרדים הראשון לציון והרב הראשי הרב יצחק יוסף, הרב שלמה משה עמאר, הרב בניהו שמואלי והרב משה צדקה.
הוא נקבר בבית העלמין פוניבז'.
בשנת 1964 היה הרב בעדני חבר בחבר השופטים של פרס ירושלים לספרות תורנית על שם הרב עוזיאל.
בשנת תשל"ג (1973) מונה לראש "מועצת חכמי התורה של בני ברק", לצד הרבנים מאיר מאזוז, שלמה מחפוד, מסעוד בן שמעון ומכלוף פחימא.
המועצה עסקה בענייני מוסדות הספרדים בעיר.
בשנת 1984, עם הקמת מפלגת ש"ס, נבחר כחבר במועצת חכמי התורה של התנועה.
הוא זוהה כנאמן לרב אלעזר מנחם מן שך, בניגוד לחברים אחרים שסרו למרותו של הרב עובדיה יוסף.
בהתאם לכך, נמנה עם התומכים בהליכה עם הליכוד.
כמו כן, תמך באריה דרעי בהתמודדותו מול הרב יצחק פרץ.
הרב בעדני עמד בנשיאות מוסדות חינוך ולימוד שונים, ובהם ישיבת "מאור יצחק" בחשמונאים, שם היה מוסר מדי שבוע שיחת מוסר.
הוא יזם את הקמת הישיבה של קהילת "כתר תורה" במקסיקו, ותלמידו הרב חיים הררי הקים שם קהילה חרדית.
בנוסף שימש חבר בוועדת הכשרות של בד"צ בית יוסף.
לאחר פטירתו של הרב שלום כהן נחשב הרב בעדני לסמכות העליונה בתנועת ש"ס.
בעיתון הדרך של התנועה כונה "מרן פאר הדור מורנו ורבנו".
הרב בעדני היה נשוי לשולמית לבית עבאדי, אחייניתו של הרב שלום לופס, עד לפטירתה באלול ה'תש"ף.
אחד מנכדיו, שלום אהרן בעדני, נרצח בפיגוע דריסה ליד המטה הארצי של המשטרה בירושלים, בנובמבר 2014.
שמעון ברנפלד היה סופר, רב, היסטוריון, פובליציסט וחוקר המקרא.
יוצא יהדות גליציה שכיהן תקופה כרבה הראשי של הקהילה הספרדית בבלגראד ובעשרות שנותיו האחרונות פעל כחוקר עצמאי בברלין, גרמניה.
נולד לרב משה ברנפלד שהיה דיין בסטניסלב שבגליציה, ומלומד.
המשפחה הייתה אורתודוקסית משכילה ובשנת 1872 עברו הוריו ללמברג הליברלית יותר.
ברנפלד למד לכתוב בעברית בגיל מאוד צעיר, בגיל שלוש-עשרה תרגם רומאן מגרמנית לעברית, בגיל שמונה עשרה פרסם מאמר ב"המגיד", ובשנת 1881 נעשה לעוזרו של עורכו, דוד גורדון.
את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת קניגסברג ובאוניברסיטת ברלין.
הוא נישא לאנה לוין (1861–1940), וב-1889 נולד בנם עמנואל ברנפלד, שנספה בשואה במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בין השנים 1886–1894 ברנפלד כיהן כרבה הראשי של הקהילה הספרדית בבלגרד, בירת ממלכת סרביה.
אחר כך נסע לברלין ובה השתקע עד פטירתו.
ברנפלד היה למדן מופלג, כתב ספרים ומאמרים רבים במשך כחמישים שנה, בעיקר בהיסטוריה של עם ישראל, פילוסופיה יהודית, וחקר המקרא.
היה הסופר הראשי של "השילוח".
קורא הדורות: השקפה בהתפתחות רוח ישראל והיהדות מדור דור ...
חלק ראשון מראשית ימות העם עד זמן ניצחונות יהודה המכבי, מאיר יחיאל האלטער: ורשה תרמ"ח.
דור תהפוכות: מונוגרפיה מימי ראשית השכלת היהודים בגרמניא בשנות המאה הי"ח, ורשה: תושיה תרנ"ז–תרנ"ח.
חשבונה של ספרותנו, אחיאסף, ורשה, תרנ"ט
תולדות שי"ר: ר' שלמה יהודה רפאפורט: ציור קולטורי מחייו, זמנו ופעולתו המדעית, ברלין: אחיאסף, תרנ"ט.
מיכאל זקש, מאורעות חייו ופעולתו הספרותית, אחיאסף, ברלין, תר"ס.
דור חכם: מונוגרפיה ע"ד חכמי עמנו המצוינים במאה הי"ט ותקופתם, תושיה: ורשה תר"ף.
דעת אלהים: תולדות הפילוסופיא הדתית בישראל (בחמשה ספרים), ורשה: אחיאסף תרפ"ב.
בני עליה, דביר: תל אביב תרצ"א.
גיטר נולד בתרע"ה (1915) בהאג, הולנד, בן לחנה ונתן גיטר, מהגרים ממזרח אירופה.
בילדותו באמסטרדם למד בבית ספר יסודי כללי, בנעוריו למד בגימנסיה הריאלית העירונית על שם ווסיוס, שם הושפע מאד ממורו להיסטוריה ז'אק פרסר, שהכניס את תלמידיו לעולם התרבות, האמנות והמוזיקה.
בנוסף למד עברית, תנ"ך, תלמוד, והיסטוריה יהודית בביתו, עם מורה פרטי.
לאחר התיכון החל בלימודי רפואה באוניברסיטת אמסטרדם.
בזמן לימודיו היה פעיל בתנועת הנוער הציונית דתית "זכרון יעקב", ובשנת 1939 עמד בראש איחוד הנוער הציוני בהולנד.
בביקור בארץ-ישראל בשנת 1937 נפגש עם ד"ר חיים יסקי, שיעץ לו לסיים את לימודי הרפואה לפני עלייתו ארצה, ועם מנחם אוסישקין.
אוסישקין נענה ב-1938 להזמנתו של גיטר לבוא לביקור באמסטרדם ולהרצות בפני חברי תנועת הנוער הציונית על בעיית החלוקה של ארץ-ישראל.
לכנס תנועות הנוער הגיע גם משה שרת אשר לפי הכתוב בזכרונותיו התרשם משיחותיו ומנאומו של הצעיר גיטר.
רעייתו לאה (לבית נויבואר), בוגרת הסמינר למורות "מזרחי" בירושלים, באה לביקור בהולנד בספטמבר 1939, ועקב המלחמה שפרצה לא יכלה לחזור לארץ-ישראל.
הם התחתנו באמסטרדם ב-16 במאי 1940, מיד לאחר הכיבוש הגרמני.
לאחר סיום לימודיו בפקולטה לרפואה, בשנת 1940, התחיל בעבודות-מחקר אצל פרופ' ב.ס.פ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בעת שהחל החיסול הסופי של יהדות הולנד, נמלטו שמעון ולאה גיטר, עם האחים הצעירים בנו ויעקב והאם ג'ני, מהולנד דרך בלגיה, צרפת וספרד, והצליחו להגיע לארגנטינה אל אב המשפחה, נתן גיטר, שנתקע שם בראשית 1940 בנסיעת עסקים.
הבת הבכורה, עדינה, נולדה במהלך המנוסה בסרגוסה שבספרד.
בארגנטינה נולדה הבת השנייה, דניאלה.
בשנים 1943–1949 עבד שמעון גיטר כחוקר ב"מכון למחקר ביולוגי רפואי" בהנהלתו של פרופ' ברנרדו אלברטו הוסיי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1947. שטח עבודתו היה "אנדוקרינולוגיה ניסויית של הלבלב ויותרת המוח".
היה חבר בהנהלת חברת "אַרְפַּלְסָה" (ארגנטינה-פלשתינה), שלאחר הקמת מדינת ישראל הפכה ל"אַרְגֵל", ואשר השקיעה כספים בישראל ובנתה גם את מלון אכדיה בהרצליה.
בשנת 1949 ביקר בישראל, לאחר שהוזמן על ידי הפרופ' ארנסט דוד ברגמן למשרת חוקר ביולוגי בחמ"ד.
בשנת 1950 עלה לישראל, עם רעייתו ושתי בנותיו.
גיטר עסק בעבודות מחקר בשטח הפרמקולוגיה והטוקסיקולוגיה במכון למחקר ביולוגי בישראל.
בהמשך מונה למנהל מכון של חמ"ד, שעל פי החלטת דוד בן-גוריון הפך לאגף למחקר ותכנון של משרד הביטחון.
לאחר כתיבת עבודת דוקטורט במחלקה הביוכימית של אוניברסיטת אוקספורד, נתמנה גיטר בשנת 1955 למנהל המעבדה לפיזיולוגיה נסיונית של מכון רוגוף למחקר רפואי בבית החולים בילינסון.
בשנים 1955–1970 כיהן כסגן מנהל מכון רוגוף.
עבודתו המחקרית זיכתה אותו, במשותף עם אנדרה דה-פריס, מקס לבקוביץ, ושאול כוכבא על מחקר ארס נחשים בישראל, בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1959.
משנת 1957 היה חבר הנהלת האיגוד לקידום המדע בישראל, חבר הנהלה וגזבר כבוד של האגודה הישראלית לקרנות מחקר וחינוך, חבר האקדמיה למדעים של ניו יורק והאיגוד ההמטולוגי הבינלאומי.
נמנה עם המייסדים של חברת אלרון וחבר מועצת המנהלים.
בשנים 1965–1977 כיהן כראש החוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1969 נתמנה לדקאן בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב, וכיהן בתפקיד עד סוף 1973.
בשנת 1977 שימש כיו"ר עמותת מלר"ז.
גיטר היה מייסד ומנהל המכון לבריאות תעסוקתית בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והופקד על הקתדרה לטוקסיקולוגיה ופרמקולוגיה קלינית (1982–1992).
נמנה עם ממקימי ארגון "חיים וסביבה"
ב-1991 נתמנה לקצין במסדר Oranje-Nassau על ידי מלכת הולנד, לציון 50 שנותיו במקצוע הרפואה, הישגיו האקדמיים ותרומתו ליחסים בין הולנד וישראל.
בשנים 1985–1991 שימש כחבר הנהלת "בית יוליאנה – בית הורים לעולי הולנד", מיסודו של ארגון עולי הולנד, ואחר-כך יו"ר הנהלת המקום.
בשנת 2001 הוענק לו התואר "יקיר העיר רמת-גן".
רעייתו לאה (בת רצי ויקותיאל יעקב נויבואר) גיטר (2013-1917), בוגרת סמינר למורות "מזרחי" בירושלים.
הבנות: ד"ר עדינה עמיר, ביוכימאית, ופרופ' דניאלה ליבוביץ, פרופסורית למתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה.
חתניו: פרופ' אליה ליבוביץ ופרופ' דן עמיר.
שמעון גליק (נולד ב-30 ביוני 1932) הוא רופא ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמסגרת המרכז הישראלי לזכויות אנשים עם מוגבלויות.
ממייסדי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכיהן בה כדקאן.
חבר האקדמיה הלאומית לרפואה בארצות הברית.
גליק נולד במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, שם גדל יחד עם אחותו בבית הוריו.
כבר בצעירותו התעניין בתחומי המדע, כילד חלם להיות פיזיקאי ותמיד היה התלמיד המצטיין בכיתה.
בגיל 23, סיים את לימודי הרפואה במרכז הרפואי דאון-סטייט שבניו יורק (Downstate Medical Center) והחל בהתמחות ברפואה פנימית במרכז הרפואי מיימונידיס בברוקלין.
משם המשיך למרכז הרפואי של אוניברסיטת ייל ולבית החולים מאונט סיני.
מאוחר יותר, השתתף במחקר במעבדה של רוזלין זוסמן יאלו (כלת פרס נובל לשנת 1977) וסולומון ברסון, בבית החולים לחיילים משוחררים ברובע הברונקס.
בשנים 1965–1977, כיהן כנשיא אגודת המדענים היהודים האורתודוקסים בארצות הברית, וב-1967 החל לנהל את השירותים הרפואיים בבית החולים קוני איילנד שבברוקלין.
בנוסף היה פרופסור לרפואה במרכז הרפואי דאון-סטייט.
בשנת 1974 עלה לישראל עם משפחתו, במטרה לסייע בהקמת בית הספר לרפואה באונ' בן-גוריון בנגב.
בהשפעת הרב אברהם סילברט, התיישבו בבאר שבע.
באותה שנה ייסד את מחלקה פנימית ג' בבית החולים סורוקה בעיר, אותה ניהל עד 1997. במקביל הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ייסד את הפקולטה למדעי הבריאות וכיהן כדקאן הפקולטה בשנים 1986–1990. כתוצאה הבין שתפקידו שונה מבעבר ובתנאים הקיימים לא יוכל להמשיך במחקרים מדעיים.
גליק המיר את תחומי המחקר שלו לחינוך רפואי.
במסגרת זו התווה דרך חדשנית לקבלת סטודנטים לרפואה: שיטה השוקלת לא רק הישגים אקדמיים, אלא גם את אישיות המועמד, מתוך תפיסה והבנה שרופא חייב להיות אדם ערכי.
הוא עמד בראש ועדת הקבלה שנים רבות וקלט דורות של סטודנטים.
גליק היה הראשון שהנהיג את שיעורי התקשורת בין רופא לחולה, לסטודנטים לרפואה, החל משנת הלימודים הראשונה.
תרומתו המשמעותית זו הביאה לזכייתו בפרסים שונים על מפעל חיים.
בשנים 1986–1990 גליק כיהן גם כראש שירותי הבריאות של שירותי בריאות כללית בנגב, ובהמשך כיהן כנציב קבילות הציבור במשרד הבריאות ועורך ראשי של כתב העת "אתיקה רפואית יהודית" (Jewish Medial Ethics and Halacha).
גליק פרסם מאמרים רבים בספרות הרפואית בנושאי אתיקה רפואית, הרפואה כמקצוע, חינוך רפואי ועוד.
הוא פעיל בתנועת "עוז ושלום - נתיבות שלום" ונמנה עם מייסדי מפלגת מימד.
גליק חיפש להתמחות בתחום שיכלול בתוכו כמה שיותר נושאים שונים.
לפיכך בחר להתמקד בסוכרת, דרכה למד על נפרולוגיה, קרדיולוגיה ואנדוקרינולוגיה.
במשך כשנה, עבד יחד עם דר' מרטין גולדנר מבית החולים היהודי למחלות כרוניות.
בתום השנה פנה גליק אל דר' יאלו ודר' ברסון, על מנת להצטרף כחבר במעבדת המחקר שלהם.
בין השנים 1963–1964, חקר ופרסם מספר מאמרים העוסקים בהורמון הגדילה.
לאחר מכן, ב-1965 החל לחקור גם את האינסולין.
משם המשיך וחקר גם את נושאי השינה, השעון הביולוגי, השמנה ועוד.
כאמור, אחד מהתחומים בהם עסק גליק הוא אנדוקרינולוגיה.
המערכת האנדוקרינית היא מערכת ההפרשה הפנימית בגוף האדם, המורכבת מבלוטות המייצרות ומפרישות הורמונים אל מחזור הדם.
ההורמונים מופרשים בכמויות מזעריות ובזמנים מסוימים, כפי שהתברר במחקרים שנערכו במעבדה בה עבד גליק.
כלומר, התוצאות הצביעו על כך שיש עלייה בכמות ההורמנים המופרשים בזמן שינה.
בתקופה זו, ההורמון העיקרי שחקר היה הורמון הגדילה, אך בשלב מסוים גליק החל לחקור את הורמון "וזופרסין".
הורמון זה המורכב מ-9 חומצות אמינו המכונה גם הורמון נוגד השתנה, מופרש על ידי בלוטת יותרת המוח ופועל לוויסות הפרשת השתן.
גליק פיתח שיטת בדיקה ביוכימית, המודדת את ריכוז ההורמון וזופרסין בדם.
למעשה, הוא פיתח את הבדיקה הרגישה והיעילה ביותר מסוגה.
בעקבות זאת, כאשר עבר לישראל, הצטוות לאחד מחוקרי השינה הגדולים בעולם, ויחד הם בדקו את שיעור הפרשת הווזופרסין בדם בזמן השינה.
אחד מילדיו הוא יהודה גליק, חבר הכנסת ה-20.
1988 – פרס אלקלס למדען מצטיין בתחום הרפואה.
2012 – אות מפעל חיים מטעם האיגוד לרפואה פנימית.
2014 – פרס "בוני ציון" של ארגון נפש בנפש (המוענק לְעולים ממדינות דוברות אנגלית שתרומתם למדינת ישראל יוצאת דופן).
הרב שמעון גלאי (נולד ב-1 ביוני 1949, ד' בסיוון תש"ט) הוא רב מקובל חרדי ליטאי, רב אזור מתחם אוסם בבני ברק.
כיהן כדיין בבית דין צדק בני ברק.
אביו רבי שלום היה תלמיד של החפץ חיים וניצול שואה.
למד בישיבה קטנה בישיבת אור ישראל בפתח תקווה, אצל הרב יעקב ניימן והרב יוסף רוזובסקי.
בישיבה גדולה למד בישיבת בית מאיר בבני ברק אצל הרב זלמן רוטברג.
בהמשך שימש בעצמו כר"מ בישיבת בית מאיר לצעירים.
בצעירותו היה מחסידיו של רבי יחיאל יהושע מביאלא.
היה מתלמידיו של רבי נסים קרליץ שגר בשכנותו, ולאחר הקמת בית דין צדק בני ברק בראשות הרב קרליץ מונה לשמש בו כמו"צ.
היה מקורב לרב ראובן יוסף גרשונוביץ מנתיבות, קרוב משפחת אשתו.
הרב גלאי משמש רב באזור מתחם אסם בבני ברק ובית כנסת חניכי הישיבות שכון ה' בבני ברק וכאחד מרבני קופת העיר בני ברק.
הרב גלאי נחשב למקובל ונוסע לעיתים קרובות לבקר בריכוזים חרדיים בעולם.
בשנת 2001 עבר הרב גלאי תאונה קשה בשעה שרכב פגע בו ברגליו.
הרב גלאי נשוי לרחל, בתו של הרב אפרים פוטולסקי, מקורבו של החזון איש.
מאר שמעון בר סבא (בסורית: ܡܪܝ ܫܡܥܘܢ ܒܪܨܒܥܐ, 316 – 17 באפריל 344) היה הבישוף של סיליקיא-קטסיפון, באימפריה הסאסאנית, ראש הכנסייה המזרחית דה פקטו, עד מותו.
הוא היה בישוף במהלך רדיפות הנוצרים של המלך שאפור השני של האימפריה הסאסאנית, והוצא להורג יחד עם רבים מחסידיו בהם אחותו ופוסאי .
הוא נערץ כקדוש בקהילות נוצריות שונות.
שמעון בר סבא נולד בשנת 316. הוא התמנה לבישוף בשנת 329, בסיליקיא-אקטיספון (כיום מחוזא).
בתקופת שאפור השני חשש המלך שהמיעוט הנוצרי ישתף פעולה עם האימפריה הרומית שבאותו זמן כבר קיבלה עליה את הנצרות, ואנשיו הוציאו נוצרים רבים להורג.
בהמשך הוא שינה את מדיניותו וקרא לנוצרים להמיר את דתם לזורואסטריות.
שמעון בר סבא נעצר בשנת 344 והובא לפני המלך שאפור השני עם עוד 102 בישופים וכמרים.
הוא התבקש להתפלל אל השמש אולם סירב לעשות כן.
אותם 102 נוצרים הוצאו להורג מול עיניו ולבסוף נערף ראשו של מר סבא עצמו.
ההיסטוריונים חולקים על מספרם של המוצאים להורג בתקופה זו והוא עומד בין 16,000 ל-200,000 מוצאים להורג.
סיפור המרטירים באימפריה הסאסנית נכתב בחיבור סורי מאותה תקופה בשם "פעולות המרטירים הפרסים".
בגרסתו הקצרה והמוקדמת יותר הוא מושווה ליהודה המכבי ותומכיו למכבים עצמם.
בגרסה מאוחרת יותר ההשוואה הזו אינה קיימת והם מוּשווים למרטירים הנוצרים הראשונים שנהרגו תחת השלטון הרומי.
סיפורו של שמעון בר סבא מתוך החיבור הגדול של המרטיטרים הפרסים תורגם לאנגלית בידי קייל סמית.
שמעון גולן (נולד ב-26 באוגוסט 1947, י' באלול ה'תש"ז, רדאוץ, רומניה) הוא דוקטור להיסטוריה צבאית ועובד צה"ל בדרגת אלוף-משנה (מילואים), כיהן כראש התחום לחקר הרמה האסטרטגית במחלקה להיסטוריה של צה"ל.
גולן נולד בשם שמעון גולדנברג ב-26 באוגוסט 1947 בעיר רדאוץ שבחבל בוקובינה לחיים ולרוזה.
בשנת 1950 עלתה משפחתו לישראל על האוניה "טרנסילבניה", ולאחר תקופה קצרה שבה התגוררה בחיפה, עברה לקריית שמונה.
גולן למד בבית הספר התיכון "מעלות" (לימים "דנציגר").
בהמשך למד היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל ב במסגרת העתודה האקדמית.
במלחמת ששת הימים שרת בחטיבת ירושלים.
לאחר סיום לימודיו לתואר הראשון, החל גולן לעבוד במחלקה להיסטוריה של צה"ל.
בשנת 1996 קיבל תואר דוקטור.
עבודת הדוקטור, בנושא "התגבשות תפיסת הביטחון של ישראל על רקע המלחמה הקרה, 1949–1953", שאותה כתב בהנחיית פרופסור יואב גלבר באוניברסיטת חיפה, פורסמה בספר "גבול חם, מלחמה קרה".
בשנת 2018 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 2016 זכה ספרו "מלחמה ביום הכיפורים" בפרס צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל.
ב-2023 זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית על מפעל חיים.
גולן הוא חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
מרות ומאבק בימי מרי - האקטיביזם בתנועת העבודה מול האקטיביזם במחתרות הפורשות, 1945–1946, רמת אפעל: יד טבנקין - מכון ישראל גלילי לחקר כוח המגן, 1988
גבול חם, מלחמה קרה - התגבשות מדיניות הביטחון של ישראל, 1949–1953, תל אביב: מערכות, 2000
מלחמה בשלוש חזיתות - קבלת ההחלטות בפיקוד העליון במלחמת ששת הימים, תל אביב: מערכות, 2007
מלחמה ביום הכיפורים - קבלת ההחלטות בפיקוד העליון במלחמת יום הכיפורים, בן שמן: מודן, 2013
של"ג בלבנון - קבלת ההחלטות בפיקוד העליון במלחמת "שלום הגליל", בן שמן: מודן, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2017
המלחמה להפסקת ההתשה - קבלת ההחלטות ברמה האסטרטגית במלחמת ההתשה בחזית המצרית, בן שמן: מודן, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2018
הפרדת כוחות בצל התשה - קבלת ההחלטות ברמה האסטרטגית במשא ומתן על הסכמי הפרדת הכוחות אחרי מלחמת יום הכיפורים, בן שמן: מודן, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2019
מבירות לאזור הביטחון - קבלת ההחלטות בפיקוד העליון מהיציאה מבירות עד לנסיגה לאזור הביטחון (ספטמבר 1982 - מאי 1985), בן שמן: מודן, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2019
טילים על ישראל - קבלת ההחלטות ברמה האסטרטגית במלחמת המפרץ הראשונה, בן שמן: מודן, צה"ל - המחלקה להיסטוריה, 2020
אש בלבנון, 2006: קבלת החלטות ברמה האסטרטגית במלחמת לבנון השנייה, בן שמן: מודן, צה"ל - המחלקה להיסטוריה, 2022.
שיקולים והחלטות בפיקוד העליון - שיקולים והליכים בקבלת ההחלטות ברמה האסטרטגית במלחמות ישראל, 2006-1967, בן שמן: מודן, צה"ל - המחלקה להיסטוריה, 2022.
"המאבק על מי הירדן", בתוך: אבשלום שמואלי, ארנון סופר ונורית קליאוט (עורכים), ארצות הגליל, אוניברסיטת חיפה וההוצאה לאור של משרד הביטחון, 1983
"12 באוקטובר 1973 - עמדות הצבא והדרג המדיני לגבי הפסקת האש וצליחת תעלת סואץ", מערכות, חוברת 327, דצמבר 1992
"צבא כמכשיר במדיניות חוץ: מצרים במלחמת יום הכיפורים", מערכות, חוברת 338, אוקטובר-נובמבר 1994, עמודים 16–27
"המכה האווירית המקדימה במלחמת יום הכיפורים", מערכות, חוברת 373, נובמבר 2000
"תקיפת הכור העיראקי - מבצע 'אופרה'", בתוך: שאול שי (עורך), העימות העיראקי-ישראלי 1948–2000, הוצאת מערכות, 2002
"מלחמת יום הכיפורים: הוויכוח על צליחת התעלה ב־12 באוקטובר 1973", בתוך: יהודית רייפן־רונן ואברהם זהר (עורכים), יחסי מדינה-צבא בישראל 1948–1974 – יום עיון, ספרא וסייפא, 2002
"מלחמת יום הכיפורים – מטרות המלחמה", בתוך: חגי גולן ושאול שי (עורכים), "מלחמה היום" – חקרי מלחמת יום הכיפורים, הוצאת מערכות, אוקטובר 2003
"היחסים בין הדרג הצבאי לדרג המדיני בישראל במלחמת יום הכיפורים", נעמה שפי (עורכת), זמנים – רבעון להיסטוריה, גיליון 84, סתיו 2003, בית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב וכנרת זמורה־ביתן דביר - מוציאים לאור בע"מ
"מטרות המלחמה: קביעתן טרם המלחמה וקביעת מטרות ביניים במהלכה", בתוך: חגי גולן ושאול שי (עורכים), "מלחמה היום" – חקרי מלחמת יום הכיפורים, מערכות, ההוצאה לאור של משרד הביטחון וצה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2003
"תיעוד בעל־פה כמקור מחקרי למלחמת יום הכיפורים", אתר האינטרנט של מכון גולדה מאיר
"בצל ההפתעה – הפיקוד העליון במלחמת יום הכיפורים", מערכות, 403–404, דצמבר 2005, עמודים 88–97
"אתגרי ההסתננות והמענה להם בשנים 1949–1956", בתוך: חגי גולן, שאול שי (עורכים), ברעום המנועים – 50 שנה למלחמת סיני, מערכות, ההוצאה לאור של משרד הביטחון, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2006
"לירושלים – קבלת ההחלטות במטכ"ל לגבי כיבוש מזרח ירושלים", בתוך חגי גולן, שאול שי (עורכים), נחשונים – 40 שנה למלחמת ששת הימים, מערכות, משהב"ט – ההוצאה לאור, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2007
"מלחמת יום הכיפורים", בתוך: צבי צמרת וחנה יבלונקה (עורכים), העשור השלישי – תשכ"ח–תשל"ח, יד בן צבי, 2008
"מלחמת לבנון השנייה, ההחלטה על מהלך קרקעי נרחב – עמדות ושיקולים בצה"ל ובדרג המדיני", מערכות, 468–469, נובמבר 2016
"מלחמת 'שלום הגליל'", בתוך: יחיעם וייץ, צבי צמרת (עורכים), העשור הרביעי – תשל"ח–תשמ"ח, יד בן צבי, 2016
"מלחמת ששת הימים – הפיקוד העליון במלחמה", בתוך: אברהם זוהר ופסח מלובני (עורכים), מלחמת ששת הימים – 50 שנה אחרי – דעות חוקרים על המלחמה, המכון לחקר מלחמות ישראל, 2017
התבססות סוריה בלבנון כשיקול במדיניות ישראל במלחמת שלום הגליל וההתבססות הסורית בלבנון עד מלחמת שלום הגליל, יסודות 4, 2022
רבי שמעון ברוך אוחיון (כ"ב בסיון ה'תרס"ו, יוני 1906 – י"ג בטבת ה'תשנ"א, דצמבר 1990) היה ראש ישיבת "כתר-תורה", ראש השוחטים והבודקים בעיר קזבלנקה שבמרוקו, ורבה של יפו.
נולד בעיר אסואירה שבמרוקו, לרבי אברהם וסולטנה בתו של רבי דוד עמר.
עד גיל 11 למד בבית הספר אליאנס בעיר, אז ביקר בביתם יעקב איפרגן ששכנע את הוריו לשלוח אותו לישיבה.
היות שבאסואירה לא היו ישיבות נשלח ללמוד בישיבות מרקש.
במרקש קיבל את פניו מי שיהיה רבו, רבי יוסף נחמיאש.
ביום הגעתו סידר לו הרב נחמיאש לינה ואכילה בבית הגביר דוד מור יוסף, אצלו התגורר כשנתיים.
באותה התקופה נוסדה ישיבה בשם "עץ-חיים" באסואירה עיר מולדתו, ואביו העביר אותו אליה.
בישיבה זו למד אצל רבי דוד עטר כשלוש שנים (ה'תרפ"א - ה'תרפ"ד).
במהלך תקופה זו עזבו הוריו את אסואירה לקזבלנקה ואוחיון התגורר בבית שותפו של אביו לעסקים, רבי אברהם הלוי בן שושן.
בשנת ה'תרפ"ד נוסדה בעיר אספי ישיבה חדשה, שאף היא נקראה בשם "עץ-חיים".
מנהליה פנו להנהלת "עץ-חיים" באסואירה שימליצו להם על ר"מ.
המנהלים באסואירה המליצו על הרב אוחיון וכך הוא התקבל ללמד בישיבה באספי.
הוא שימש כר"מ כשנה וחצי וכל אותה התקופה הוא התגורר בביתו של מי שכיהן כרב העיר, רבי ברוך אסבאג.
כתלמידו של רבי אברהם אביטבול
בשנת ה'תרפ"ה ביקר בישיבה באספי רבי אברהם אביטבול.
הרושם שהותיר עליו רבי אברהם גרם לרבי שמעון לעזוב את משרתו באספי ולנסוע עם רבי אברהם על מנת ללמוד בישיבתו במרקש.
יחד עם רבי אברהם, שבו הוא ראה את רבו המובהק, למד במשך שעות תלמוד, רמב"ם, ארבעה טורים ושולחן ערוך.
באותה התקופה התגורר בבית רבי יעקב הכהן.
בשנת ה'תרפ"ז (בהיותו כבן 21) נשא את סולטנה בת רבי יהודה צרפתי.
באותה התקופה המשיך את לימודיו כשהוא נתמך כלכלית על ידי גיסו הגביר שמעון צרפתי.
כראש ישיבת כתר תורה וראש השוחטים בקזבלנקה
בשנת ה'תרצ"א מונה לר"מ בישיבת "כתר-תורה" בקזבלנקה, אותה ייסד והנהיג רבי משה מאיר חי אליקים.
בשנת ה'תרצ"ז מונה ידידו רבי שמעון אביקציץ שכיהן אז כראש הישיבה לדיין, ואוחיון מילא את מקומו בראשות הישיבה.
בשנת ה'תש"ח מונה על ידי הקהילה והרבנות הראשית למרוקו לשוחט ובודק.
לשם השתלמות והכנה לתפקיד נשלח למקנס שם שהה כארבעה חודשים, כשהוא מתגורר שם בבית דוד בן שימול.
לאחר שנסמך לשוחט ובודק בשנת ה'תש"י, שב לקזבלנקה שם שימש בתפקיד.
לאחר תקופה נחשב לראש השוחטים בעיר, כשבמקביל עמד בראשות ישיבת "כתר-תורה".
בשנת ה'תש"ז הופיע בקזבלנקה רבי רפאל עבו מטעם רשת מוסדות החינוך אוצר התורה.
פעולותיו עשו רושם טוב על הרב אליקים והוא נאות לצרף את ישיבת כתר תורה תחת חסות הרשת.
הרושם לטובה התקבל גם אצל אוחיון, והוא הפקיד את משרת ראש ישיבה בידי הרשת לטובת עבודתו כראש השוחטים והבודקים בעיר.
תקופה קצרה לאחר שעזב את "כתר-תורה" נקרא ללמד בישיבת "אם-הבנים" בקזבלנקה.
בשנת ה'תשט"ו קיבל כרטיס הלוך חזור לישראל מהסוכנות היהודית, כפרס הצטיינות על פיקוח הכשרות באוניות העלייה.
בהגיעו לארץ החליט להתפטר מתפקידיו במרוקו ולעלות לישראל.
הוא ניגש לבחינה ברבנות הראשית לישראל, עבר אותה בהצלחה והוסמך לרבנות.
בתחילה כיהן כרב במגדים ואחר כך כרב, שוחט ובודק בקריית מלאכי.
בשנת ה'תשי"ח התקבל כרבה של יפו, באישור רבי יעקב משה טולידאנו ורבי איסר יהודה אונטרמן.
נפטר בי"ג בטבת ה'תשנ"א (שלהי דצמבר 1990) ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
ספר "הליכות-שב"א" - שלושה כרכים ובהן שו"ת, יצאו לאור בתל אביב בשנת ה'תשל"ב.
שמעון גואטה (נולד ב-25 באוגוסט 1955) הוא ראש המועצה האזורית מעלה יוסף מאז 2012. מזוהה עם מפלגת ש"ס.
כיהן כסגן ראש המועצה הדתית מעלה יוסף, לאחר מכן בשורת תפקידים בהסתדרות הכללית, במטה הארצי בתל אביב ובאזור הצפון.
ב-1996 נבחר לראש המועצה הדתית מעלה יוסף, במקומו של יצחק וקנין שנבחר לכנסת, וכיהן בתפקיד זה 16 שנה.
ב-2012 התמודד על ראשות מועצת מעלה יוסף במקומו של אבי קרמפה שפרש.
הוא גבר על לי-את כהן ממצפה הילה, מורדי ביטון ממנות ואופיר בן בוחר מחוסן, ונבחר לראש המועצה.
לאחר הבחירות נדרש גואטה להשיב את מימון הבחירות שקיבל מהמדינה עקב אי הגשת דו"ח כספי למבקר המדינה.
נבחר לכהונה שנייה בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, כשגבר על יוסי אדוני, יוסי כמיסה וצחי בן עיון.
בפברואר 2021 נחקר במשטרה בחשד לביצוע מעשה מגונה.
ב-2025 התמודד שוב על ראשות מועצת מעלה יוסף בבחירות לרשויות המקומיות ונבחר לקדנציה שלישית ברוב של 42.45% מהקולות.
במהלך החזית הצפונית מלחמת חרבות ברזל נדרש להתמודד עם ירי של רקטות, פצצות מרגמה וטילי נ"ט לעבר יישובי המועצה, בהם רקטה שנפלה סמוך לביתו ורקטה שנפלה על מבנה המועצה.
בינואר 2026 מינה אותו דוד ביטן לדירקטור בחברת הימנותא.
בנו ששון גואטה משמש מ-2023 חבר הכנסת.
גואטה מחזיק במכסה לגידול ביצים.
שמעון בר מאיר (נולד ב-25 בספטמבר 1943) הוא גסטרואנטרולוג בכיר ופרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בר מאיר שימש כסגן דקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב וכמנהל המכון למחלות דרכי העיכול והכבד במרכז הרפואי שיבא תל השומר.
לאורך השנים היה בר מאיר פרופסור אורח במוסדות אקדמיים מובילים ברחבי העולם וביניהם ביה"ח האוניברסיטאי בציריך, ביה"ח Royal Free בלונדון, בית החולים מאונט סיני בניו יורק ומוסדות רבים אחרים ופרסם מעל ל-200 פרסומים בעיתונות והספרות המדעית.
שמעון בר מאיר נולד בתל אביב והתחנך בבית הספר הממלכתי-דתי "מוריה" ולאחר מכן בתיכון עירוני ב' (צייטלין) בתל אביב.
בשנת 1961 התגייס לצה"ל במסגרת מסלול העתודה האקדמית לרפואה והשלים את לימודיו בבית הספר לרפואה הדסה של האוניברסיטה העברית בירושלים לתואר דוקטור לרפואה ב-1968. תחילה, שירת כרופא גדודי בגדוד 601 של הנדסה קרבית בסיני בתקופת מלחמת ההתשה ובהמשך כמפקד מרפאת 542 בצריפין ואחראי חדר בידוד פיקודי.
ב-1973, במסגרת שירות המילואים, שירת כרופא גדוד השריון הראשון שחצה את תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים.
בהמשך שירת לאורך שנים במילואים ושוחרר בדרגת רב-סרן.
בין השנים 1967–1968 עבר סטאז' בבית החולים האוניברסיטאי הדסה עין כרם ובהמשך עבר התמחות במחלות פנימיות בבית החולים בילינסון.
לאחר מכן, עבר התמחות במחלות כבד ביחידת הכבד של אוניברסיטת ייל בקונטיקט, ארצות הברית עד שנת 1977. משם, המשיך להתמחות נוספת במחלות דרכי העיכול בקולג' הרפואי של ויסקונסין, מילווקי, ארצות הברית.
לאחר סיום שנות ההתמחות, התקבל ב-1978 כרופא בכיר במכון הגסטרואנטרולוגי בבית החולים איכילוב.
בין השנים 1982–1989, ניהל את המכון הגסטרואנטרולוגי בבית החולים וולפסון.
במהלך שנים אלו, הפך המכון הגסטרואנטרולוגי בבית החולים וולפסון למכון אוניברסיטאי המסונף לבית הספר לרפואה בת"א.
ב -1994 התמנה לפרופ' מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1989–2010, ניהל את המכון הגסטרואנטרולוגי במרכז רפואי ע"ש חיים שיבא ולאחר מכן המשיך לשמש כרופא בכיר נלווה במכון.
ב-1996, זכה פרופ' בר מאיר בפרס שיבא כעובד מצטיין.
פרופ' בר מאיר כיהן כיו"ר החברה הישראלית לחקר הכבד, האיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה ויו"ר ועדת הבחינה בגסטרואנטרולוגיה.
בשנים 2000–2004, כיהן כסגן דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב וכ"כ היה מופקד פרופ' בר מאיר על הקתדרה לגסטרואנטרולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב עד לשנת 2010. כמו כן, כיהן כחבר מערכת במספר כתבי עת רפואיים ביניהם Gastrointestinal Endoscopy, Endoscopy, World J of Gastroenterology, IMAJ.
בשנת 2023, התמנה לעורך משנה בעיתון GI Endoscopy, כתב העת החשוב בעולם לתחום האנדוסקופיה.
שמעון בר מאיר מתמחה בכלל שטחי התחום הגסטרואנטרולוגי ומחלות הכבד, תוך מיקוד באנדוסקופיה מתקדמת, מחלות דרכי המרה והלבלב ומחלות דלקתיות של המעי.
במהלך כלל שנות פעילותו נכתבו תחת ידיו כ-200 פרסומים בעיתונות המדעית[2] וכ-30 פרקים בספרי רפואה.
פרופ' בר מאיר הכניס לארץ מספר שיטות אנדוסקופיות וביניהן ספינקטרוטומיה להוצאת אבנים מדרכי מרה, אנטרוסקופיה כפולת בלון למעי הדק אולטראסאונד אנדוסקופיו וכולנגיוסקופיה בעת ERCP.
כמו כן, הוביל את בניית המכונים הגסטרואנטרולוגים במרכז הרפואי וולפסון ובמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר.
פרופ' בר מאיר היה היועץ הרפואי של חברת הסימולציה Simbionix ללימוד פעולות אנדוסקופיות ושיתף פעולה עם מספר חברות הזנק ישראליות בתחום כמו Given Imaging ו-Innovations.
שמעון בראון היה מנהל אמנותי, רקדן, כוריאוגרף ומורה למחול ישראלי-אמריקאי, בעיקר בתחום מחול הג'אז.
בישראל התפרסם בעיקר כמקימה ומנהלה האמנותי של להקת "ג'אז פלוס".
לאחר שהיגר ב-1974 לארצות הברית, פעל בתחום המחול והעלה מופעי מחול בסנטה פה ובפילדלפיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם הוריו לברית המועצות, תחילה לשטח אוקראינה ואחר כך מזרחה עד שטח אוזבקיסטן, שם שהו במשך המלחמה.
לאחר המלחמה שבו לפולין, שם נולד לו אח.
בהיותו בן 11 עלה לישראל במסגרת העלייה ההמונית עם משפחתו לאחר שהמתינו כחצי שנה בפריז, אצל חבר של אביו.
בגיל 14 עבר לקיבוץ מזרע.
בין היתר, עסק שם בהתעמלות מכשירים.
למחול הגיע לאחר שמאמן ההתעמלות שלו הציע לו ללמוד מחול כדי לשפר את סיכוייו להצליח בהתעמלות.
הוא לקח שיעורי מחול בחיפה.
לקראת גיוסו לצה"ל זכה בתואר אלוף הארץ בהתעמלות מכשירים ובזכות זאת נהנה בצבא ממעמד של ספורטאי מצטיין, דבר שאפשר לו להמשיך לקבל את שיעורי המחול גם במהלך השירות הסדיר.
הוא שירת בחטיבת גולני והיה קצין.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד במכון וינגייט חינוך גופני.
ללהקת בת שבע הגיע לאחר שפגש במקרה באהוד בן דוד, שסיפר לו על מבחנים ללהקה חדשה.
הוא נבחן והתקבל ללהקה ונמנה עם קבוצת הרקדנים הראשונה של הלהקה.
הוא עזב את הקיבוץ כיוון שלא אפשרו לו להגיע לחזרות על בסיס קבוע.
ב"בת שבע" רקד במשך חמש שנים (1968-1963) ואף היה מראשוני חברי הלהקה שהעלו כוריאוגרפיה מקורית ("ספורט", 1966).
הופיע בעבודות של מרתה גרהם, דונלד מקייל , גלן טטלי, רוברט כהן ונורמן מוריס.
לטענתו, למד מגרהם לבטוח ברקדניו ולתת להם חופש יצירה בתפקידם במחולות שיצר.
עם זאת, סבר שנושאי יצירותיה עמוסות במרכיבים "טראגיים" בעוד שלהשקפתו "ריקוד זה כיף" ויש לבטא זאת בנושא המחול.
התגורר בגבעתיים עם אשתו הראשונה, שלומית, והבן אלדד ושימש כמורה לחינוך גופני
במקביל, הופיע גם במחזמר "גבירתי הנאווה" (בתיאטרון גיורא גודיק).
לאחר שהשתתף במלחמת ששת הימים, גמלה בלבו החלטה לעזוב את להקת "בת שבע" וללמוד בארצות הברית.
הוא הצליח לקבל ויזת סטודנט והתקבל ללימודים אצל מרתה גרהם בניו יורק.
אולם, לאחר זמן קצר הבין כי לא יוכל לשלב את רצונו ללמוד מחול ג'אז בשל קנאותה של גרהם לסגנון המחול שלה ועזב את הסטודיו.
בתמיכתה של גרהם התקבל ללימודים במחול ג'אז.
למד אצל ג'ק קול , לואיג'י , האניה הולם ואחרים.
עם שובו לישראל ביולי 1968, שכר מרינה גלוק את הסטודיו שלה בתל אביב והחל ללמד מחול ג'אז לקהל הרחב.
ב-1968 פנה אליו מפיק הטלוויזיה, ראלף ענבר להשתתף עם רקדניו מהסטודיו בתוכנית בידור בטלוויזיה, "אולפן עגול", מן הראשונות שהופקו ב.
בראון היתנה את השתתפותו בכך שיינתן ללהקתו להופיע בקטע עצמאי ולא כרקדני ליווי של זמרים.
לצורך ההופעה הוא הקים את להקת "ג'אז פלוס", שמנתה חמישה רקדנים שהיו רקדנים מקצועיים ולא תלמידים: גליה גת, רותי לרמן, שרון ויין, דני בינסטד ובראון עצמו.
ההופעה בטלוויזיה הייתה הצלחה והלהקה הוזמנה פעמים נוספות להשתתף בתוכניות בידור בטלוויזיה, ובכך חשפה את הקהל הישראלי למחול הג'אז.
החשיפה הטלוויזיונית הביאה לביקוש להופעות על במה.
הלהקה העלתה מופע שנמשך 40 דקות, אך משכו הקצר של המופע גרם למשבר בין בראון ורקדניו המקצועיים והוא החליט לפרק את הלהקה לאחר כ-15 הופעות ולהקים להקה חדשה.
כחודש לאחר פירוק הלהקה קיבל בראון בקשה מהאמרגן גיורא גודיק להקים את הלהקה מחדש עבור הפקתו "כאן אלהמברה".
בלהקה החדשה היו שישה רקדנים (יונה לוי, זהבה בריסקו, ליז בראון, ליונל קילנר, יחיאל דוד ובראון), והם הופיעו בהפקה של האמרגן יעקב אורי ב-150 הופעות ברחבי ישראל בהצלחה רבה.
הלהקה המשיכה והופיעה תוך שהיא משנה את הרכבה.
במקביל, המשיך בראון ללמד מחול ג'אז לקהלים רחבים בסטודיו בתל אביב ובסטודיו נוסף שפתח בגבעתיים.
ב-1973 היה הכוריאוגרף של הסרט הישראלי המצליח "קזבלן".
בראון יצר את הכוריאוגרפיה של חבורת "הברילנטינים" שכללה גברים בלבד והורכבה מרקדנים מקצועיים (רקדני "בת שבע"), רקדני ג'אז פלוס ושחקנים.
כמו כן, יצר בסרט את הכוריאוגרפיה של הריקודים במועדון הלילה של רוזה בהם השתתפו גם נשים.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שהו בראון ואשתו הרקדנית, ליז, בארצות הברית.
כששבו לישראל, עוד בימי הקרבות, גויסו בנמל התעופה לוד כ"צמד בידור" ונשלחו להופיע בפני חיילים בחזית הדרום.
לאחר המלחמה בלחצה של אשתו החליטו לעזוב את ישראל ולהגר לארצות הברית.
לאחר מספר תחנות בארצות הברית, הם הגיעו לאחותה של ליז לסנטה פה ובראון החל ללמד מחול ג'אז את קבוצת ההיפים של האחות.
כשנחל הצלחה, פתח קבוצה ללימוד מחול ג'אז ויצר עם הקבוצה מופע שנקרא "Waves".
המופע נחל הצלחה גדולה ובמשך חמש שנות שהותו בסנטה פה העלה עם הקבוצה שלוש תוכניות חדשות נוספות של "Waves".
ב-1980 עברו לפילדלפיה, מקום מגורי הוריה של אשתו, ליז.
עם המעבר קיבל בראון החלטה להפסיק להופיע על הבמה.
הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת פילדלפיה לאמנויות ולימד במשך שנה שבסופה העלה עם התלמידים מופע שהצליח.
הוא פתח בית ספר ללימוד מחול ג'אז ושם יצר להקה שהעלתה את "Waves 5".
להקה זו התקיימה במשך 10 שנים והופיעה בהצלחה ברחבי ארצות הברית וגם באירופה.
ב-1992 נאלץ לשוב לישראל כדי לטפל באימו.
בשנת 1994 הקים מחדש את להקת "ג'אז פלוס" והופיע איתה בבתי ספר.
מאשתו השלישית, מגאן, נולדו לו בישראל תאומות.
בשנת 2000 חזר לארצות הברית עם רעייתו.
בראון ורעייתו החליטו להפסיק להחזיק סטודיו וללמד רק כמורים אורחים בבתי ספר.
למרות זאת, פתח לאחר תקופה שיעורים במכון כושר ויצר קבוצה של 10 נשים בגילאים 40–65 והעלה איתן מופעים באולם קטן.
הוא עבד בצורה זו עד פרוץ מגפת הקורונה בארצות הברית, עת נסגר המקום בו עבד.
בראון היה גם צייר חובב וציוריו מוצעים למכירה ונמצאים במספר אוספים פרטיים.
ספרו האוטוביוגרפי (A Choreographic Journey of Survival and Triumph: The Art of Shimon Braun; גלים, מסע כוריאוגרפי להישרדות וניצחון) כתב יחד עם רעייתו, מגאן, הופיע ב-2025.
הותיר אחריו את רעייתו, מגאן, בן (מתגורר בישראל) ושתי בנות.
שמעון בנינגה (1947 – 31 באוגוסט 2015) היה פרופסור למימון בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
שמעון בנינגה נולד ב-1947. סיים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת חרונינגן בהולנד, ותואר שני באוניברסיטת תל אביב.
ב-1978 סיים דוקטורט במנהל עסקים בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
היה חוקר בעל שם עולמי בתחום המימון באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לניהול.
הקים וניהל את תוכנית ה-MBA הבינלאומי ע"ש Sofaer.
בשל הישגיו האקדמיים קודם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
במהלך השנים כיהן גם חבר סגל באוניברסיטה העברית בירושלים, ובבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
התמחה במימון חברות, מודלים פיננסיים ושערי ריבית.
הוא פרסם למעלה מ-50 מאמרים בכתבי עת אקדמיים ו-4 ספרים ב-7 מהדורות, שנמכרו בתפוצה רחבה ותורגמו למספר שפות.
היה עורך בכתב העת האקדמי ה־European Finance Review.
בנינגה היה נשוי עד לפטירתו לטרי.
לזוג שלושה ילדים ד"ר נח בנינגה חוקר השואה, פעיל זכויות האדם, ד"ר צבי בנינגה מומחה לרפואת משפחה ופעיל ברופאים לזכויות אדם, וד"ר שרה בנינגה, חוקרת אומנות וציירת.
שמעון בנינגה נפטר ב-31 באוגוסט 2015. הוא נקבר בבית העלמין ארץ החיים בבית שמש.
שמעון גיבסון הוא ארכאולוג בריטי-אמריקאי, המתגורר במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית, ומכהן כפרופסור מן המניין להיסטוריה מעשית (Professor of Practice) באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשארלוט.
גיבסון נולד בבריטניה והיגר לארצות הברית, מלמד כיום, בחוג להיסטוריה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשרלוט.
הוא עסק במשך עשרות שנים בארכאולוגיה של ארץ ישראל ובארכאולוגיה מקראית.
בשנת 2000 שימש ארכאולוג ראשי בחפירת מערה באזור המדבר, שאותה זיהה כמערת יוחנן המטביל.
טענה זו ספגה ביקורת חריפה מצד חוקרים אחרים.
לפי הרשל שנקס (Hershel Shanks), "מעטים מאוד, אם בכלל, מבין החוקרים בישראל סבורים שלמערה יש קשר כלשהו עם יוחנן המטביל".
לאחר מכן הוביל צוות חפירות בהר ציון, שבו התגלה גביע פולחני עם כתובת בעלת עשר שורות.
בספרו The Final Days of Jesus: The Archaeological Evidence (2009) הציע תזה חדשה שלפיה ישו הוצא להורג בשל מעשי ריפוי שביצע.
גיבסון השתתף במספר סרטים תיעודיים העוסקים בארכאולוגיה מקראית.
שמעון בן שושן (1939 – דצמבר 2025) היה אלוף-משנה בחיל השריון, בתפקידו האחרון בצה"ל פיקד על חטיבה 265.
שמעון בן שושן נולד בשנת 1939 במרוקו.
בגיל עשר החל בתהליך עלייה לישראל במסגרת עליית הנוער: תחילה יצא עם הוריו לצרפת, משם עבר לבדו לנורווגיה וב-1950 עלה לישראל.
בנובמבר 1956 התגייס לצה"ל, הוצב בחיל השריון, ושירת בגדוד 52 של חטיבה 7. ב-1959 סיים קורס קציני שריון.
בשנים 1959–1960 פיקד על מחלקת טנקים בגדוד 52. בשנים 1960–1964 שירת בתפקידי הדרכה בבית הספר לשריון, בהם מדריך בקורס מפקדי טנקים ועוזר המדריך הראשי, ובמקביל סיים קורס מפקדי פלוגות.
בשנים 1964–1965 שב לשרת בגדוד 52, תחילה כסגן מפקד פלוגה ולאחר מכן כמפקד פלוגה.
בדצמבר 1964 הוענק לו ציון לשבח ממפקד גייסות השריון, על תפקודו בקרב עם הצבא הסורי בגזרת קיבוץ דן, כמפקד פלוגת טנקי שרמן במסגרת המערכה על המים.
בשנים 1967-1966 שהה בלימודים ובסיומם שירת בשנים 1968-1967 כקצין אג"ם של חטיבה 45 בפיקודו של אל"ם משה בר כוכבא, בכלל זה במלחמת ששת הימים, שבמסגרתה לחם תחילה נגד צבא ירדן בצפון השומרון ובהמשך נגד צבא סוריה באזור הבניאס.
בשנים 1968–1969 שירת כסגן מפקד גדוד 82 בחטיבה 7, תחת פיקודו של אל"ם אברהם רותם, ובשנת 1969 הקים במסגרת החטיבה את גדוד 77 (שנקרא תחילה גדוד 211).
במלחמת ההתשה נמנה עם ה"נמרים ופיקד על מוצב "טמפו" שבצפון תעלת סואץ.
בשנים 1969–1970 למד במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם).
בשנים 1970–1972 שירת במתקן 500 בצאלים, תחילה כמפקד המטווח החילי של השריון ובהמשך כמדריך ראשי.
בשנים 1972–1973 עמד בראש ענף תורת לחימה במפקדת גייסות השריון, ובמינוי משני פיקד על גדוד טנקים 257 בחטיבת השריון במילואים 421 שבפיקודו של חיים ארז.
כשלושה חודשים לאחר מינויו למפקד הגדוד פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בן שושן הוביל את הגדוד בחזית המצרית, בקרבות הבלימה בגזרה המרכזית של תעלת סואץ, בפרט בגזרת רכס חמוטל, ובהדיפת המתקפה המצרית ב-14 באוקטובר.
בהמשך השתתף הגדוד בפיקודו במבצע אבירי לב והוטל עליו לגרור את גשר הגלילים לנקודת הצליחה.
במהלך הפעולה נקרע הגשר ובעקבות זאת נשלח עם הגדוד לסייע בפתיחת פרוזדור הצליחה לתנועה .
ב-16 באוקטובר 1973 נפצע קשה מפגיעת טיל נ"ט.
לאחר תקופת שיקום ממושכת והפוגת לימודים בת למעלה משנה, שבה השלים תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, שב לשירות פעיל.
בהתייחס למלחמת יום הכיפורים תיאר בן שושן את הלחימה בריאיון עם אביגדור קהלני: "גם כסגן-אלוף, איש קבע עתיר ניסיון, נכונה לי הפתעה גדולה לנוכח ההיקף העצום של נשק נ"ט שמילא את הזירה.
לפי חשבוני, כל חייל שני בצבא המצרי היה מצויד בנשק נ"ט."
בשנים 1975–1976 שימש כסגן מפקד חטיבת השריון במילואים 656, ובשנים 1976–1977 שירת כראש מטה אוגדה 440 בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1977–1978 פיקד על חטיבת השריון במילואים 265 שהתבססה על טנקי שלל והייתה כפופה לאוגדה 440. בשנים 1978–1981 הדריך בפו"ם ובשנת 1982 השתחרר משירות קבע בצה"ל.
זמן קצר לאחר פרישתו החל מבצע שלום הגליל בלבנון ובמסגרת שירות המילואים שירת כקצין קישור במפקדת גיס 479 בפיקודו של משה בר כוכבא, שהייתה אחראית על ההגנה על רמת הגולן.
הוא המשיך בשירות מילואים עד גיל 58.
נישא לחיה ולהם שלושה ילדים.
שמעון דוּבְּנוֹב (בכתיב יידי: דובנאָוו; ברוסית: Семён Маркович Дубнов; ב' בתשרי ה'תרכ"א, 10 בספטמבר 1860 – 8 בדצמבר 1941) היה סופר והיסטוריון יהודי שפעל במזרח אירופה.
אבי ההיסטוריוגרפיה היהודית החילונית, מהוגי האידאולוגיה האוטונומיסטית היהודית ומייסד תנועת הפולקיסטים.
ידוע במיוחד בזכות ספרו ההיסטורי המונומנטלי, "דברי ימי עם עולם", שהיווה את הפרשנות החילונית המובהקת הראשונה לתולדות ישראל.
שמעון דובנוב נולד למאיר יעקב ושיינא דובנוב ביום ב' של ראש השנה ה'תרכ"א (1860) במסטיסלאב שבפלך מוהילב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
את ראשית חינוכו קיבל בחדר, אך מילדותו נרתע מלימודי התלמוד והפלפול, ונמשך אל התנ"ך וההשכלה.
ב-1874 למד בבית הספר היהודי הממשלתי, אך לאחר מכן עבר לבית ספר כללי.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים ניסה להתקבל לבית המדרש למורים במספר מקומות, אך הוא לא התקבל.
בינתיים התעמק בספרות ובהגות ההיסטורית היהודית והכללית.
מ־1880 עד 1884 עבר להתגורר בסנקט פטרבורג עם אחיו הבכור, זאב דובנוב, שהיה מראשי הביל"ויים.
שם הוא החל לכתוב בעיתון היהודי הרוסי "ווסחוד" .
בשלב זה של חייו הוא נמשך אל הקוסמופוליטיות והתבטא בחריפות כנגד היהדות.
פרסומיו משכו את תשומת לבם של הקוראים והעיתון, ובשנת 1883 הפך לעורך המדור לביקרות ספרים בעיתון.
דעותיו הריאקציונריות בנוגע ליהדות התבטאו תחילה גם כלפי התנועה הציונית, והוא התנגד לתנועת חיבת ציון וליישוב ארץ ישראל.
ואולם, בהדרגה הוא שינה את דעותיו הקוסמופוליטיות והחל להתמקד יותר בנושא היהודי.
"עתה הבנתי, כי דרכי אל האנושיות עובר דווקא באותו החבל הלאומי שבו כבר עבדתי, כי לעבוד לטובת האנושיות עבודה ממשית אפשר רק על ידי עבודה לטובת אחד מחלקיה - ומה גם לטובת העם בעל תרבות עתיקה" השינוי התחולל בו ב-1887, ומאז החל להתעסק בחקר תולדות ישראל .
דובנוב עבר בשנת 1890 להתגורר באודסה והתרועע עם מנדלי, אחד העם, רבניצקי, ביאליק ואחרים.