tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שון בין - כריסטופר דה סילבה / הארי מייסון: אביה המאמץ של שרון / הת'ר / אלסה ובעלה של רוז.
לאחר אירועי הסרט הקודם, כריסטופר במנוסה ביחד עם שרון מהכת השולטת בסיילנט היל.
בתחילת הסרט, כריסטופר נחטף על ידי חברי המסדר לעיירה בתקווה למשוך אליה את שרון.
בסוף הסרט, כריסטופר מחליט להישאר בעולם האפל ולחפש אחר אשתו.
קארי-אן מוס - קלאודיה וולף: דמות האנטגוניסט הראשית בסרט.
קלאודיה היא אמו של וינסנט ומנהיגת כת "המסדר" בסיילנט היל.
במהלך הסרט, קלאודיה מנסה ללכוד את הת'ר במטרה לאחד את שני חצאיה של אלסה ולזמן לעולם ישות זדונית.
מלקולם מקדואל - לאונרד וולף: אביה של קלאודיה וסבו של וינסנט.
טרם אירועי הסרט, לאונרד נקשר ונכלא במרתף על ידי חברי המסדר.
- רוז דה סילבה: דמות הפרוטגוניסט בסרט הקודם.
אמה של שרון / אלסה ואשתו של כריסטופר.
לאחר אירועי הסרט הקודם, רוז נשארה לכודה בסיילנט היל.
מופיעה בקטע קצר בתחילת הסרט.
דבורה קארה אונגר - דליה גילספי: אמה הביולוגית של אלסה, שחשה חרטה לאחר שנטשה את בתה ולא מנעה מהכת להעלות אותה למוקד.
- סוקי: נערה שהגיעה בטעות לסיילנט היל ונלכדה בעולם האפל.
רוברטו קמפנלה - : מפלצת דמוית מוציא להורג בעלת ראש העשוי מפירמידה מתכתית ובידו סכין ענקית.
ראש פירמידה נוצר על ידי אלסה כדי להגן עליה מפני המסדר (ובכך גם על הת'ר).
- אלסה גילספי הצעירה: בתה של דליה גילספי שהועלתה על המוקד על ידי חברי המסדר וכעת רוצה לנקום בהם.
- טראוויס גריידי: נהג משאית שבסוף הסרט נותן טרמפ להת'ר ווינסנט.
דמותו של גריידי היא דמות הפרוטגוניסט במשחק "".
היעדרותם של כריסטופר גאנס ורוג'ר אייברי (2006–2010)
בדצמבר 2006, התסריטאי והבמאי של הסרט "סיילנט היל", כריסטופר גאנס הכריז שחברת "סוני" הזמינה סרט נוסף בסדרת סרטי "סיילנט היל".
גאנס הצהיר שהוא ישמח לקחת חלק בפרויקט, בתקווה שהמחויבות שלו ליצירת המשחק "" לא תמנע ממנו לעשות כן.
גאנס אישר שאייברי יחזור גם הוא ויכתוב את התסריט לסרט.
בשנת 2007, המפיק שהפרויקט מתפתח לאט וש"גאנס כרגע מעורב בפרויקט אחר" ושכנראה הוא לא ישוב לכס הבימוי.
בנוסף, קרמודי הכריז שהוא לא ישוב להפקת הסרט החדש מכיוון שגאנס עצמו לא חוזר גם הוא.
בספטמבר 2009, אולפני סוני הכריזו שרוג'ר אייברי והמפיק הצטרפו באופן רשמי לפרויקט ושצילומי הסרט יחלו בשנת 2010. חדידה ציין שההפקה תתחיל מיד כשהפקת הסרט "האויב שבפנים: החיים שאחרי" תסתיים.
למרות זאת, מאוחר יותר באותו החודש, אייברי נעצר ונשפט לשנת מאסר בעקבות תאונת דרכים לה גרם ולכן לא יכל לקחת חלק בפרויקט.
בנובמבר 2009, קרמודי סיפר בראיון ל- שגאנס ככל הנראה לא יחזור להפקת הסרט ושצוות הפיתוח יהפוך את סרט ההמשך ליותר נגיש לקהל הרחב מאשר קודמו.
קרמודי ציין שהסרט יציג דמות שהופיעה בסרט הקודם, שבסרט זה התבגרה ובכך רמז ששרון דה סילבה או אלסה גילספי יחזרו.
למרות זאת, השחקנית (שגילמה את שרון / אלסה בסרט הקודם) הצהירה שאף אחד לא יצר איתה קשר בנוגע להשתתפות בסרט.
באוגוסט 2010, קרמודי סיפר שפיתוח הסרט כרגע "תקוע" מפאת מעצרו של אייברי, אך הוא עצמו עדיין רוצה לקחת חלק בסרט ושיש לו רעיון לכיוון העלילתי שלו.
מעורבותה של מ.ג'יי בסט (2010 והלאה)
בנובמבר 2010, חברת "" הכריזה שפיתוח הסרט החל ושהבמאית מ.ג'יי בסט תביים.
הסרט עתיד להיקרא "סיילנט היל: התגלות 3D".
בסט חשפה שהיא כתבה תסריט משלה לסרט במקומו של אייברי.
בנוסף, בסט הצהירה שהיא מעוניינת לעבוד יחד עם כמה שיותר אנשי צוות שעבדו על הסרט הקודם במטרה לשמור על הקו הכללי שאפיין את הסרט, אך ציינה שסרט ההמשך יהיה "יותר אפל ומפחיד" מקודמו.
ב-14 ביולי 2012, בסט הופיעה בקומיק-קון סן דייגו והציגה קטעים שצולמו מהסרט.
הקליפ הראשון הציג מפלצת דמויות בובות ראווה והקליפ השני הציג את וינסנט כשהוא קשור למיטה ומסביבו מפלצות דמויות אחיות.
בהמשך אותו החודש, טריילר לסרט הופץ ולאחריו מגוון תמונות וקליפים הופצו במטרה לקדם את הסרט.
בסט ציינה שלמרות שהסרט מבוסס על המשחק "", "התגלות" הוא המשך לסרט הראשון ולכן נעשו שינויים במטרה לקשר בין הסרט הזה לקודמו, כדוגמת המיתולוגיה של העיירה או היחסים בין הדמויות.
אנשים שצפו בסרט הסיקו שסרט שיבוסס על המשחק השלישי יהיה כישלון מכיוון שעלילתו מתרחקת מעלילת המשחק ושצוות הפיתוח אימץ חופש יצירתי נרחב מידי.
הסרט נועד להיות המשך לסרט הראשון, אך צוות הפיתוח השתמש במשחק השלישי בתור "קו מנחה" לסרט.
למרות זאת, הסרט היה אמור לכלול אזכורים למשחקי הסדרה שרק שחקנים ותיקים ישימו לב אליהם, כשחלק מהסצנות שצולמו נועדו להיות שחזורים מתוך המשחק.
סצנה לדוגמה היא סצנת הקרוסלה בלונה פארק.
בשנת 2018, בסט סיפרה בראיון שהיא חשה שלא ניתן לה חופש מקסימלי בזמן הפקת הסרט.
למרות זאת, מכיוון שהיא זאת שכתבה את התסריט וביימה, בסט כן הרגישה שחלק מהכישלון שהסרט חווה הוא באשמתה.
בסט ציינה שהיא הרגישה שהיא הייתה צריכה לספק את מעריצי סדרת המשחקים או את קהל הצופים ואמרה "זה היה פשוט בלתי אפשרי לספק את שניהם.
לצלם בתלת מימד היה פשוט מעצבן".
בסט סיפרה שאמנם בתקשורת היא שיבחה את הסרט במטרה לקדם אותו, אך בתוך תוכה הרגישה לא שלמה עם התוצר הסופי.
היא טוענת שהיא קיוותה שהיא תוכל לעמוד על שלה בזמן ההפקה וללכת אחרי החזון שלה, למען הקהל ולמען שחקני סדרת המשחקים.
בסט מתחרטת על הניסיון לקשר בין הסרט הזה לסרט הקודם מכיוון שזה יצר המון חורים בעלילה ובעיות המשכיות.
לבסוף, בסט התנצלה בפני אלו שלא אהבו את הסרט.
טרם תחילת הצילומים, בסט הייתה פתוחה להצעות בקשר לשחקנית שתגלם את דמותה של הת'ר וכן העניקה לגולשים אפשרות להציע בבלוג שלה שמות של שחקניות שלדעתם יכולות להתאים, בהנחה שאותה השחקנית יכולה לגלם נערה בת 18 ושיש לה ניסיון קודם במשחק.
בסופו של דבר, השחקנית אדלייד קלמנס נבחרה לגילום דמותה של הת'ר, למרות שאף גולש לא הציע אותה.
בסט פרסמה פוסט נוסף בבלוג שלה ובו היא ביקשה מהגולשים הצעות לשחקנית שיכולה לגלם את קלאודיה ורוב הגולשים הציעו את , שבעצמה דיבבה והייתה המודל (בעזרת לכידת תנועה) לחלק מהדמויות במשחק "סיילנט היל 3".
בסט התאכזבה מההצעות ולבסוף מחקה את הפוסט.
קיט הרינגטון ידע שהדמות שהוא גילם (וינסנט) שונה מהדמות שהופיעה במשחק הווידאו במטרה להפוך את הדמות לדמות מסייעת להת'ר.
דמותה של הת'ר נעשתה בסרט כדמות פחות חצופה מאשר במשחק וכן קיבלה אישיות יותר אמיתית.
בסט רצתה ליצור דמות שמציגה "תגובות הגיוניות לאור הדברים שהיא ראתה וחוותה".
צוות ההפקה יצר קשר עם שחקני הסרט הראשון, ראדה מיטשל, שון בין, דבורה קארה אנגר ורוברטו קמפנלה בתקווה שאלו יחזרו לגלם את הדמויות שגילמו והם אכן הסכימו.
שון בין הודה ששינוי השם של דמותו בלבל אותו.
במרץ 2011, צילומי הסרט החלו ולקחו חלק ב, קנדה.
הפקת הסרט התעכבה מכיוון שבמהלך הצילומים, סופת שלג הכתה את קיימברדיג' ב-23 במרץ 2011. ב-15 במאי באותה השנה בסט הכריזה שצילומי הסרט הסתיימו וששלב הפוסט-פרודקשיין החל.
הוכרז שהסרט יופץ ב-26 באוקטובר 2012 דרך חברת ההפצות .
בשנת 2009, מעצב משחקי הווידאו , שעיצב בעבר חלק ממשחקי הסדרה, התבקש לעצב את המפלצות בסרט וכן את העולם האפל.
למרות זאת, הוא סירב מפאת התחייבויות קודמות.
ו הלחינו את פסקול הסרט.
השחקנית והזמרת שרה את שיר הנושא של הסרט.
הסרט הוקרן לראשונה בהונג קונג ב-25 באוקטובר 2012. לאחר מכן, הסרט הופץ בבתי הקולנוע בצפון אמריקה בהפצת Open Road Films ב-26 באוקטובר 2012. שני קליפים מתוך הסרט הוצגו בקומיק-קון סן דייגו 2012 וטריילר לסרט הופץ ב-27 ביולי 2012. הסרט הופץ באוסטרליה ב-6 במרץ 2013.
הסרט הרוויח כ-55.9 מיליון דולר מרחבי העולם בעת יציאתו.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 8% טריות על סמך 60 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 16/100 על סמך 14 ביקורות.
באוקטובר 2022, הוכרז שסרט המשך בשם "החזרה לסיילנט היל" יופק ושגאנס חוזר לכס הבימוי.
עלילת הסרט עתידה להיות מבוססת על המשחק "סיילנט היל 2".
צילומי הסרט החלו בפברואר 2023.
סַיַידִיֶה היא מנת "דג ואורז" מתובל מהמטבח הלבנוני.
המנה עשויה עם כמון ותבלינים אחרים, כמו גם בצל מטוגן.
תערובת התבלינים הזו נקראת בערבית בהרט והכנתה משתנה מטבח לטבח, אך עשויה לכלול קימל, קינמון, כמון וכוסברה.
מבחינה היסטורית זו הייתה ארוחת דייגים שנמצאה לאורך החוף הלבנוני, אך כיום ניתן למצוא את המנה ברחבי המזרח התיכון.
קיימות מספר גרסאות של הארוחה, אך רוב הגרסאות כוללות רוטב שהוכן עם בצל מטוגן.
בהתאם למידת הקירמול הרוטב יכול לנוע בין חום בהיר לשחור עמוק עם טעם חזק וחריף.
האורז נצבע לרוב על ידי בישולו עם הבצל המקורמל.
ניתן להכין את המנה עם מגוון דגים, אך בדרך כלל דגים לבנים מוצקים, כמו חמור הים או בקלה מועדפים.
משתמשים בדגים שלמים, וראש הדג ועצמות הדג משמשים לעיתים קרובות להכנת ציר ולהוספת טעם לאורז ולרוטב.
המנה מעוטרת בשקדים פרוסים וצנוברים קלויים, כמו גם בבצל מטוגן.
סֵידְנָ֫איָא היא עיירה השוכנת כ-30 קילומטר צפונית לדמשק, על מורדות הרי קלמון, בגובה כ-1,400 מטר מעל פני הים.
יש בה יותר מארבעים כנסיות, קפלות ומנזרים שנמצאים בה והחשוב ביניהם הוא "מנזר גבירתנו מסיידנאיא" שבו איקונין קדוש של מריה.
זהו אחד המקומות הקדושים ביותר בפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אנטיוכיה ויש שמחשיבים אותו כשני בקדושתו לירושלים.
בין באי המקום גם מוסלמים רבים, המאמינים בסגולות המקום למרפא ולהגנה מפני סכנות שונות.
יש שני הסברים עיקריים למקור שם העיירה:
שם המקום הוא בן שלוש הברות.
ההברה הראשונה ציד (صيد) כתובה באות צ', הקרובה בהגייתה לאות ס', ופירושה "ציד".
שתי ההברות האחרות, נאיָא (نايا), הן סיומת טיפוסית ל"שם מקום" בסורית, כלומר פירוש השם הוא: מקום ציד (ראה פירוט להלן).
פירוש שם המקום הוא ה"גְברת" החדשה והוא הֶלְחֵם של המלה הערבית סָיידָה (سيدة) שפירושה גברת, עם המלה היוונית נאיה (Νέος) שפירושו חדשה.
במחקר ארכאולוגי שנערך בשנת 1852, באתר שסמוך לכניסה המזרחית לעיירה, נמצאו כלי צור שתוארכו לסוף התקופה הנאוליתית.
במחקר שערך ד"ר מחמוד חמוד (محمود حمود), בשנת 1965, במערות הסמוכות לעיירה, הוא מצא להבים, מגל, ראשי חץ, חיצים, וכלי צור נוספים.
שברי חרס שמפוזרים באזור מלמדים על התיישבות באלף הראשון שלפני הספירה.
בתקופה ההלניסטית שם האזור היה או בקיצור: ועל פי המסורת המקומית זה היה מקום קברו של הבל שנרצח על ידי קין.
יש חוקרים שסבורים שסיידנאיא הייתה בירת האזור אבילין.
המקום הופיע כמרכז נוצרי חשוב עוד לפני שהנצרות אומצה כדת הרשמית של האימפריה הרומית.
מקאריוס, הבישוף הראשון של חלב ומאוחר יותר הפטריארך של אנטיוכיה, הזכיר את סיידנאיא כאחת משבע הערים האפיסקופיות העתיקות באזור דמשק, שהוצגו בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה.
על פי מסורת נוצרית, מנזר "גבירתנו מסיידנאיא" נבנה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון בשנת 547 לספירה.
הצליין הגרמני , שביקר במקומות הקדושים (1217–1218) כתב על עלייתו לרגל לסיידנאיא, והקדיש ארבעה עמודים לתיאור האיקונין של האם והילד הקדושים שבמנזר וכיצד שמן קדוש הנפלט משדיה של מרים הבתולה נחשב כשמן מופלא שיכול לרפא חולים.
על פי מסורת נוצרית המנזר "גבירתנו מסיידנאיא" נבנה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון בשנת 547 לספירה, שיצא לצוד צבי וראה שני חזיונות של מריה, בדמות צבי שאותו רצה לצוד, בחזיון הראשון מריה הצביעה על המקום בו עליו לבנות את הכנסייה ובחזיון השני היה תיאור מפורט של תוכנית הבנייה.
מכאן, על פי מסורת זו, הגיע שם המקום (ציד) וסמלה של מועצת העיירה הוא צבי.
יוסטיניאנוס חנך את הפרויקט ביום הולדתה של מריה, ומאז, בתאריך 8 בספטמבר עולי רגל מגיעים לחגוג את החג של "גבירתנו מסיידנאיא".
עם זאת, יש לציין כי אין ראיות לכך שיוסטיניאנוס אכן ייסד את המנזר: אין בסיידנאיא שרידים מהמאה השישית וההיסטוריון פרוקופיוס מקיסריה שהיה ההיסטוריון הרשמי של יוסטיניאנוס, אינו מזכיר את הקמת המנזר.
בנוסף, היסטוריונים נוצרים מימי הביניים כתבו שהמנזר הוקם על ידי אשה אלמנה מדמשק, שחיה בתקופה הביזנטית והחליטה לחיות בפרישות, בהרי קלמון.
מסורת נוצרית מספרת שהאיקונין הובא מירושלים למנזר בסוף המאה ה-8. נזיר, צליין, מצרי בשם תיאודור, עצר במנזר בדרכו לארץ הקודש.
מרינה, אם המנזר ביקשה ממנו לקנות בירושלים איקונין יקר ומשובח של הבתולה הקדושה.
הוא שכח וכשחזר מירושלים עצר אותו קול והזכיר לו את בקשתה של מרינה.
תיאודור חזר מיד לירושלים ומצא איקונין של הבתולה הקדושה והחל במסעו חזרה לסוריה.
הדרך הייתה רצופת תלאות, שודדים וסכנות אחרות ובכל פעם נעשה לו נס באמצעות האיקונין.
אירועים אלו פיתו את תיאודור לשמור לעצמו את האיקונין היקר והוא ביקש להפליג חזרה למצרים, אלא שסערה עזה התעוררה והוא הבין את ה"רמז", חזר לסיידנאיא ומסר את האיקונין לידי אם המנזר.
ברגע שהיא שמה את האיקונין בגומחה, הוא "הפך לבשר", שמן ניגר משדיה, הקיר נספג בנוזל הקדוש ומסיבה זו אם המנזר החליטה לשים אגן מתחת לאיקונין.
על פי המסורת, האיקונין צויר על ידי לוקאס הקדוש ומאז מיוחסות לו סגולות ומעשי ניסים.
בשל כך המנזר נחשב למקום השני בקדושתו, אחרי כנסיית הקבר שבירושלים, ואנשים רבים עולים אליו לרגל.
במאה ה-14, בפירנצה למעטים היו האומץ והאמצעים לצאת למסע למקומות הקדושים.
כיום האיקונין מוסתר מעיני הצליינים.
העולים לרגל אל האיקונין הקדוש מצפים לקבל את ברכותיה של מרים הבתולה, שמעניקה ניסים לריפוי ולפוריות, לא רק נוצרים, אלא גם מוסלמים סורים שמצפים לישועה, לאחר תפילה לפני האיקונין.
ככל הנראה, בשל התנאים מאז מלחמת האזרחים בסוריה, יש יותר צליינים מוסלמים מאשר צליינים נוצרים.
מאז ימי הביניים, הנזירות המקומיות לובשות בגד צמר וכותנה קשור במותניים בחגורת עור רחבה.
לכל נזירה יש תא משלה בו היא מתגוררת לאורך כל ימי שהותה במנזר.
הנזירות מקיימות תפילות שחרית וערבית כאשר הפעמון של כנסיית גבירתנו מצלצל, ובתקופות של צום, מתקיימות ארבע תפילות ביום.
לרוב, הנזירות אוכלות יחד, אך חלקן מעדיפות לאכול לבד והאוכל מוגש להן בחדר.
במהלך היום מבצעות הנזירות את חובותיהן הדתיות וכן מבצעות משימות שונות, כמו אריגה, רקמה, ציור ושחזור איקונות, הכנת כלים ומזכרות, טיפול בצליינים ומכירת מזכרות.
בעיירה סיידנאיא יש יותר מ-40 קפלות ומנזרים, והמפורסם שבהם הוא מנזר מריה הבתולה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה (cbssyr) במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2004 היו בסיידנאיא 25,194 תושבים.
מנזר המלאכים שהוא למעשה הרחבה של מנזר סיידנאיא ונמצא כ-7 קילומטרים צפונה, על הפסגה הגבוהה ביותר של ההרים, כ-2,000 מטר מעל פני הים.
העבודה החלה בשנת 1982 במימון הכנסייה הרוסית האורתודוקסית וממשלת רוסיה והבנייה הושלמה ב-14 באוקטובר 2013. מעל המנזר עומד פסל ברונזה של ישו פורש ידיו לצדדים וכותרתו "באתי להציל את העולם".
גובה הפסל והבסיס יחד הוא 33.10 מטר (גובה הפסל 12.3 מטר והוא עומד על בסיס שגובהו כ-20 מטר).
הפסל משקיף על הנתיב ההיסטורי של העלייה לרגל מקונסטנטינופול לירושלים.
בלילות הפסל מואר ובשל גובהו נראה ממרחקים.
כ-25 קילומטר צפונית מערבית לסיידנאיא נמצאת העיירה מעלולה, שגם בה התגוררו ומתגוררים נוצרים רבים המשתייכים לכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
כ-6 קילומטרים מדרום-מערב לסיידנאיא שוכן בית כלא של הצבא הסורי שנבנה בשנת 1983. בכלא מוחזקים עצורים וכלואים מתנגדי המשטר.
בפברואר 2017 פרסם אמנסטי אינטרנשיונל דו"ח האומר ש: "בין 5,000 ל-13,000 בני אדם הוצאו להורג בכלא סיידנאיא בין ספטמבר 2011 לדצמבר 2015".
ב-15 במאי 2017, משרד החוץ האמריקאי חזר על האשמה שבכלא זה היו כ-50 הוצאות להורג ביום ולאחר מכן הגופות נקברו בקברי אחים, או נשרפו בקרמטוריום שנבנה באתר.
סיילאס וודסון היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושל ה-21 של מדינת מיזורי בין השנים 1873–1875. וודסון ידוע בתור הדמוקרטי הראשון שנבחר לתפקיד המושל לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, והתחיל תקופה של 30 שנה בה אף רפובליקני לא הצליח להיבחר לתפקיד.
וודסון נולד בברבורוויל שבקנטקי, בנם של וייד נד'רלנד ואליס (לבית צ'יק) וודסון.
הוא היה המתנגד החריף ביותר לעבדות בארצות הברית בוועידת החוקה של קנטקי בשנת 1849, ועזב את הקהילייה לאחר שחוקת 1850 קיבעה את מוסד העבדות בחוק המדינתי.
וודסון החל לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1846 ייסד שותפות משפטית עם סמואל מילר.
הוא רכש לעצמו מוניטין כעורך דין מבריק וחד בזירה הפלילית.
ב־20 ביוני 1864 מינה אותו נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של טריטוריית איידהו.
עם זאת, ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית דחתה את מינויו, וב־30 ביוני מועמדותו הושהתה.
כאשר מושב הקונגרס התפזר, לינקולן ביצע מינוי פגרה, אך וודסון התפטר בינואר 1865 – מבלי שהגיע כלל לטריטוריית איידהו.
בשנת 1868 התמודד ללא הצלחה למושב באספה הכללית של מיזורי, אך ב־1872 נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיזורי.
בבחירות הכלליות שנערכו באותה השנה גבר על הסנאטור ג'ון הנדרסון, מועמד המפלגה הרפובליקנית, וניצח עם 156,777 קולות לעומת 121,889 הקולות של הנדרסון.
בנאום ההשבעה שלו כמושל, הטעים וודסון את חשיבות החינוך, ובפרט את עמדת המפלגה הדמוקרטית בנוגע לבתי הספר הציבוריים.
ההיסטוריון ארתור לי טען כי בכך בא לידי ביטוי המיסוד של מערכת החינוך הציבורית במיזורי.
במהלך כהונתו קידם וודסון תובענה ייצוגית נגד חברת "Pacific Railroad" בגין אי־תשלום של חוב בן שני מיליון דולר אמריקאי.
החברה טענה כי מלחמת האזרחים האמריקנית פגעה קשות ביכולתה לפרוע את ההלוואה, והמושל ניסה להוציא לפועל מכירה של החברה בשל חדלות הפירעון.
אולם בפסק הדין "Woodson v.
Murdock" מ־1874 פסק בית המשפט העליון של מיזורי לטובת חברת הרכבת.
בשנת 1875 נפתחה חקירה פלילית נגד וודסון בעקבות חתימתו כעָרֶב לתעודות שהונפקו בתקופת מלחמת האזרחים בידי "ועדת קראפטון".
וודסון עצמו החזיק בתעודות בשווי של 198,045 דולר.
הוא זוכה מכל חשד לאחר שהתברר כי קראפטון זייף את חתימתו של המושל על תעודות שהונפקו עבור רשימות גיוס לקויות.
וודסון הלך לעולמו בסנט ג'וזף שבמיזורי, ונקבר בבית העלמין מאונט מורה שבעיר.
סיידר הגליל היה מותג משקאות ישראלי שייוצר במקור על ידי שותפות של קיבוצים, מושבים ומושבות ב המזרחי, אחר כך עבר לבעלות "טמפו משקאות", עד שייצרו נפסק ב-2006.
המותג החל את דרכו בשנת 1978, כאשר מגדלי התפוחים באזור הגליל העליון המזרחי התאגדו בשותפות בשם "מ.נ.ג.ל.
מיצי הגליל העליון בע"מ", במטרה להקים מפעל בקריית שמונה של תרכיז מיץ תפוחים, שייקלוט את עודפי גידולי התפוחים באזור.
המחיר ששילם המפעל עבור התפוחים היה קבוע מראש, במטרה שלחקלאים תהיה יציבות כלכלית בענף המטעים.
תרכיז התפוחים שווק תחילה לשוק המוסדי בישראל, לאירופה וארצות הברית, ואחר כך לשוק הצרכני תחת שם המותג "תפוחעץ".
במקביל הושק מיץ תפוחים לשוק המשקאות הקלים בישראל, תחת המותג "סיידר הגליל", אותה הפיצה חברת המשקאות "תבורי".
בשנת 1985 השיקה השותפות קו ייצור נוסף למיצים המבוססים על פרי הדר, תחת מותג בשם "צ'מפיון", בטעמים: תפוזים, אשכוליות, קוקטייל פירות ואננס.
בשנת 1990 החלה החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (זכיינית חברת קוקה-קולה בישראל) לשווק את "סיידר הגליל".
החברה השיקה מוצרים נוספים תחת המותג, כולל "סיידר הגליל מלא", גרסה סמיכה יותר של המיץ; ואת "אאוטסיידר", מיץ תפוחים המכיל כ-5% אלכוהול, שהושק ב-1993. ב-1995 השיקה סדרת קוקטיילים בפחיות בשם המותג "גולף".
הסדרה כללה משקאות פרי, בתוספת 6% אלכוהול בטעמים תפוזים עם ג'ין, אשכוליות עם רום, ג'ין אנד טוניק, לימון עם וודקה ותפוחים עם וודקה.
היא שווקה תחילה ברוסיה והחל מ-1997 גם בישראל.
באותה שנה גם החלה לייצר לייצור סדרת משקאות קלים על בסיס מיץ תפוחים, עבור חברת מאיטליה.
במרץ 1998 עבר שיווק והפצת המותג "סיידר הגליל" מ"החברה המרכזית" ל"טמפו משקאות".
בנובמבר 2000 "מיצי הגליל העליון" רכשה את חברת "פרוטרי" מקיבוץ ראש הנקרה, שעסקה בייצור מיצים טריים המכילים 100% פרי סחוט; והעבירה את קווי הייצור שלה, שפעלו בראש הנקרה ובחצר המפעלים האזוריים גרנות (ליד חדרה) למפעל בקריית שמונה.
בתחילת 2003 רכשה "טמפו משקאות" את שותפות "מיצי הגליל העליון", ביולי 2004 הכריזה "טמפו" כי תשקיע מיליון דולר בהשקה מחודשת של סדרת מוצרי "סיידר הגליל", באמצעות משרד הפרסום "גיתם BBDO".
במסגרת ההשקה הודיעה שתרחיב את טעמי המשקאות לשישה טעמים: תפוח קינמון, תפוח דובדבן, תפוח פסיפלורה, תפוח מנגו, תפוח תפוז ותפוח צלול.
בספטמבר 2004 סגרה "טמפו" את המפעל בקריית שמונה והעבירה את ייצור המותג למפעליה.
בתחילת 2006 החליטה "טמפו" להפסיק לייצר ולשווק את המותג "סיידר הגליל".
קרקע המפעל בקריית שמונה, בשטח של 35 דונם, נמכרה לחברת ביג מרכזי קניות, שהקימה עליו פאוור סנטר.
סיימון וגרפונקל – היה הרכב מוזיקלי של צמד האמנים פול סיימון וארתור (ארט) גרפונקל.
חברי הצמד היו בין האמנים הפופולריים ביותר בשנות השישים של המאה ה-20, ונחשבים בין האמנים הבולטים בזרם הפולק רוק.
סיימון וגרפונקל זכו במספר פרסי גראמי ונבחרו להיות בין האמנים המוצגים במוזיאון "היכל התהילה של הרוק נ' רול".
סימון וגרפונקל דורגו במקום ה-40 בקטגוריית "האמנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
פול סיימון וארט גרפונקל נולדו וגדלו ברובע קווינס בניו יורק, ושם החלו את דרכם המוזיקלית.
השניים למדו באותה כיתה בבית הספר "פורסט הילס" בקווינס.
תחילת דרכם המוזיקלית המשותפת הייתה בגיל 15 ב-1956, בעודם בתיכון.
בשנה זו החלו סיימון וגרפונקל לשיר יחד כצמד בשם טום וג'רי עם פול סיימון כ"ג'רי לנדיס" וגרפונקל כ"טום גרף" (Graph), שם שנבחר בשל מנהגו של גרפונקל לעקוב אחר גרף הלהיטים במצעדי הפזמונים.
ב-1957 החלו השניים לבצע שירים בסגנון הרוקנרול של האחים אברלי (Everly Brothers).
סיימון כתב את המילים והלחנים לשיריהם וגרפונקל היה הסולן המוביל בביצועם.
יחד הם הצליחו להשיג הרמוניה קולית ושיתוף פעולה מוזיקלי שהובילו שנים אחר־כך למיצובם כאחד מהצמדים המוזיקליים המצליחים ביותר.
סיימון וגרפונקל הצליחו לשכנע מפיק מוזיקלי להקליט אחד משיריהם הראשונים, Hey, Schoolgirl, על תקליטון (סינגל) שבצדו השני הוקלט השיר Dancin' Wild.
התקליטון מכר 100,000 עותקים ונכנס למקום ה-49 במצעד הפזמונים של עיתון הפופ הנפוץ "בילבורד".
הם אף ביצעו את השיר בהופעה חיה בתוכנית הטלוויזיה American Bandstand, שבה הם הופיעו מיד לאחר ג'רי לי לואיס שביצע את שירו הידוע והמצליח מאוד באותה תקופה, Great Balls of Fire.
סיימון וגרפונקל לא הצליחו לשחזר את ההצלחה, ושנה אחר־כך, ב-1958, נפרד הצמד.
סיימון נרשם לקווינס קולג' בניו יורק, וגרפונקל לאוניברסיטת קולומביה.
הם החלו להתבלט שוב בנוף המוזיקלי במהלך 1963 עם התפתחותו של סגנון הפולק רוק שהפך דומיננטי בתחילת שנות השישים עם הצלחתם של אמנים שהחלו את דרכם בתקופה זו כבוב דילן.
סיימון וגרפונקל שילבו סגנון הדומה לזה של האחים אברלי, יחד עם הרמוניה קולית שהושגה בשילוב קולות השניים ועם הגיטרה האקוסטית של סיימון.
השניים אף הקליטו מספר שירים שנכתבו במקור על ידי האחים אברלי, כשהידועים שבהם הם Bye Bye Love ו-Wake Up Little Susie.
סיימון הספיק לסיים את הקולג', אך נשר לבסוף מבית הספר למשפטים של ברוקלין, ובדומה לגרפונקל פיתח עניין בסגנון הפולק.
סיימון הראה לגרפונקל מספר שירים שכתב בסגנון זה: Sparrow, Bleecker Street והשיר He Was My Brother, שהוקדש לאחר מכן לאנדרו גודמן, ידיד של הצמד וחבר לכיתה של סיימון בקווינס קולג'.
גודמן, היה אחד משלושת פעילי זכויות האדם שנרצחו על ידי אנשי הקו קלוקס קלאן במחוז נישובה שבמיסיסיפי ב-21 ביוני 1964.
אלבומם הראשון Wednesday Morning, 3 A.M., כלל את שלושת השירים האלה, אשר היו בין חמשת השירים המקוריים של סיימון שהוכנסו לאלבום.
עם זאת, ובניגוד לתקליטון המצליח, האלבום שיצא בחברת קולומביה רקורדס ב-19 באוקטובר 1964, נחל כישלון.
זמן קצר לאחר סיום ההקלטות, נפרד הצמד שוב וסיימון עבר לאנגליה, שם הקליט את אלבום הסולו שלו, The Paul Simon Song Book, במאי 1965. התקליט בביצוע סיימון המלווה עצמו בגיטרה הוקלט בלונדון.
אלבום זה מהווה תזכורת מרעננת לעבודותיו הראשונות של סיימון בתחום הפולק.
כנראה שאלבום זה נמחק ב-1979 לבקשתו של סיימון, אך הוא הופץ מחדש כדיסק במהלך 2004 בתוספת שתי רצועות בונוס.
בעוד סיימון שוהה באנגליה במהלך קיץ 1965, החלו תחנות רדיו ששידרו באזור קוקו ביץ' וגאינסוויל שבפלורידה לקבל בקשות מקהל המאזינים להשמעת השיר The Sound of Silence מתוך אלבומם הראשון של הצמד.
עם התעוררות זו של הקהל, מיהר המפיק האמריקאי של הצמד טום וילסון, אשר קיבל השראה מקלטות הפולק המוקדמות של להקת הבירדס, להוסיף לשיר גיטרה חשמלית וכלי הקשה.
הוא שחרר את העיבוד המחודש של The Sound of Silence כתקליטון, כשבצדו השני השיר We've Got a Groovey Thing Goin.
עיבוד זה הפך את השיר משיר בסגנון פולק לשיר בסגנון פולק רוק, והצליח להיכנס למצעדי הפזמונים בארצות הברית, להפתעתו הרבה של פול סיימון.
בספטמבר 1965 גילה סיימון לראשונה כי השיר נכנס למצעדי הפזמונים, ממש לפני שעמד להופיע במועדון פולק בדנמרק.
בדצמבר אותה שנה הגיע השיר למקום הראשון במצעד.
עקב הצלחת השיר חזר סיימון מיד לארצות הברית, וסיימון וגרפונקל חזרו שוב לפעילותם כצמד.
הם הקליטו שירים נוספים מהאלבום בדומה לעיבוד שהפיק טום וילסון, אף על פי ששניהם לא אישרו עיבוד זה לפני שהופץ בראשונה.
תוצאת שיתוף פעולה מחודש זה, הובילה לסדרת אלבומים בסגנון פולק-רוק, שהתבססה על כתיבתו הציורית ובעלת התובנה של סיימון אשר לוותה בקורטוב הומור דק.
ב-17 בינואר 1966 הוציא הצמד אלבום שני בשם Sounds of Silence, כשהם נסמכים על שם שירם המצליח מהאלבום הקודם שהוביל לאיחודם מחדש.
התקליט הגיע למקום ה-21 במצעד התקליטים.
הוצא שוב והפעם זכה להצלחה רבה יותר מהוצאתו המקורית ב-1964, כשהגיע למקום ה-30 במצעד.
חלק מהשירים באלבום הסולו הראשון של סיימון, The Paul Simon Song Book זכו אף הם לעיבוד מחדש, והוקלטו שוב בעזרת גיטרה חשמלית ובסגנון של פולק-רוק.
לצמד נכונו להיטים נוספים בשנים הבאות, ובכללם "יריד סקרבורו" המבוסס על בלדה אנגלית מסורתית שנוספה לה לחן מקורי המהווה קול שני, ו-Homeward Bound שהגיע לאחר מכן למקום החמישי במצעד ומבוסס על חייו של סיימון בדרכים כאשר סייר באנגליה במהלך 1965.
שירים נוספים מאלבום הסולו של סיימון, עם עיבוד מחודש נכללו באלבומם הבא של הצמד.
אלבום זה, Parsley, Sage, Rosemary and Thyme, שיצא ב-10 באוקטובר 1966, הביא לביטוי באופן נקי את סגנון הפולק רוק של סיימון וגרפונקל יותר מאשר באלבומם הקודם שהוצא בחופזה.
במהלך 1967, תרמו סיימון וגרפונקל בצורה נכבדה לפסקול הסרט "הבוגר", סרטו של במאי הקולנוע והתיאטרון מייק ניקולס.
האלבום יצא ב-21 בינואר 1968, ונכנס למקום הראשון במצעד ב 6 באפריל 1968. תקליט זה כלל את הלהיט The Sound of Silence, והשיר הידוע ביותר מתוכו היה Mrs.
Robinson ("גברת רובינסון" הוא שמה של השכנה המבוגרת (אן בנקרופט) המפתה את גיבור הסרט (דסטין הופמן)).
הקו המוזיקלי בו בחרו התקבל יפה בקרב הציבור, והם בלטו מאוד בנוף המוזיקה של אותן שנים, ובמצעדי הפזמונים והמכירות.
גם אלבומם הבא אשר יצא באפריל 1968, Bookends, בעל הנימה הנוסטלגית, נכנס לראש המצעד.
הקו המוזיקלי של סיימון וגרפונקל הפך הרפתקני יותר עם כל אלבום, כאשר המילים לשירים שבתקליט Bookends היו מורכבות יותר בהשוואה לעבר.
הנושא המרכזי באלבום היה הזדקנות ואובדן.
Robinson הגיע למקום הראשון במצעד, ושירים נוספים רבים שלהם בתקופה זו הצליחו להגיע ל-25 המקומות הראשונים במצעד.
בטקס גראמי שנערך במרץ 1969 זכה השיר Mrs.
Robinson בפרס, ופול סיימון קיבל פרס גראמי עבור "פסקול הסרט הטוב ביותר".
במהלך 1969, נראה היה כי הצלחתם של סיימון וגרפונקל החלה לגבות מהם מחיר.
גרפונקל החל לפתח שאיפות לקריירה במשחק, והשתתף בסרטו של מייק ניקולס מלכוד 22. תסכולו של סיימון לנוכח פעילות זו גבר כאשר גרפונקל החל להיעדר מההקלטות של אלבומם המתוכנן הבא, במיוחד כאשר חלקו המתוכנן של סיימון בסרט נגנז עוד לפני שהצילומים בכלל החלו.
יחסיהם האישיים של סיימון וגרפונקל המשיכו להידרדר אותה שנה, והחמירו במהלך סיבוב ההופעות שלהם בשנת 1969. הופעותיהם שהוקלטו בקרבונדייל שבאילינוי ב-8 בנובמבר ובאוניברסיטת מיאמי, באוקספורד שבאוהיו ב-11 בנובמבר, כנראה הוקלטו והופצו באופן פיראטי בהיקף נרחב.
קטעי וידאו מסיבוב הופעות זה שודרו במהלך ה-30 בנובמבר בתוכנית הטלוויזיה המיוחדת והשנויה במחלוקת שלהם, Songs Of America.
התוכנית זכורה גם בעקבות סירובם של המפרסמים לתמוך בה בגלל המסר הבולט בה כנגד מלחמת וייטנאם.
לאחר עיכובים רבים, יצא אלבומם האחרון Bridge Over Troubled Water ב-26 בינואר 1970. שיר הנושא מתוך האלבום, שבו הציג גרפונקל יכולת קולית מרשימה, הפך ללהיט גדול והפך את האלבום לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר באותה תקופה.
השיר התמיד במקום הראשון במצעדים במשך שישה שבועות, והמשיך להתמקם במקומות גבוהים במצעד למשך זמן ארוך מאוד.
האלבום כלל עוד שלושה להיטים שנכנסו ל-20 הגדולים במצעדים: Cecilia שהגיע למקום הרביעי במצעד בארצות הברית, The Boxer, El Condor Pasa (מילים ללחן פרואני) וגרסת הכיסוי בהופעה חיה לשיר Bye Bye Love של האחים אברלי שהוקלטה במהלך סיבוב ההופעות שלהם ב-1969, בעיר איימס שבאיווה.
בטקס גראמי שנערך בשנה לאחר מכן, במרץ 1971, האלבום והתקליטון של Bridge Over Troubled Water זכו בארבעה פרסי גראמי, ביניהם עבור שיר השנה.
במהלך 1972 יצא לחנויות אלבום של אוסף להיטיהם הגדולים, Simon and Garfunkel's Greatest Hits, שהגיע למקום החמישי במצעד בארצות הברית.
1971 הייתה שנת מפנה נוספת בהיסטוריה של הצמד, כאשר הם החליטו להיפרד שוב.
סיימון החל בקריירת סולו מצליחה, ויצר מספר אלבומים שזכו לאהדת הביקורת והקהל וביניהם There Goes Rhymin' Simon מ-1973 ו-Graceland משנת 1986.
גרפונקל, לעומת זאת, חילק את זמנו בין עולם המוזיקה והמשחק בסרטים.
ב-1979 זכה להצלחה אדירה עם Bright Eyes, שיר שכתב מייק באט האנגלי ונכלל בפסקול הסרט גבעת ווטרשיפ.
השיר שהה 6 שבועות רצופים בראש המצעד הבריטי ב-1979. גרפונקל גם הקליט גם גרסה אקוסטית ל-I Only Have Eyes for You, שיר ישן של הארי וורן מ-1934, שזכה גם לביצוע מצליח של הפלמינגוס בשנות השישים.
זכור במיוחד אלבומו מ-1978 Watermark בו רוב השירים נכתבו על ידי ג'ימי ווב, מלחין אמריקני ידוע.
גרפונקל הצטיין מאוד בשירה אבל לא כתב ולא הלחין ולכן הצלחתו הייתה קטנה, יחסית לזו של סיימון לאורך השנים שבהן פיתחו קריירות סולו נפרדות.
הם התאחדו באופן נדיר וחד-פעמי להקלטת הדואט "עירי הקטנה", שכתב והלחין פול סיימון ועוסק בילדותם המשותפת בשכונת קווינס בניו יורק.
השיר יצא לרדיו ביום הולדתו ה-34 של פול סיימון (באוקטובר 1975) ונכלל בשני אלבומי הסולו, גם של סיימון וגם של גרפונקל, שיצאו בשנת 1975. בשנת 1978 התאחדו שוב להקלטת גרסה מיוחדת ל"איזה עולם נפלא", כשהם מצרפים אליהם גם את ג'יימס טיילור.
השיר הצליח מאוד והגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד.
ב-1981 התאחדו להופעות, ביניהן המופע המפורסם בסנטרל פארק בניו יורק, בפני חצי מיליון צופים.
האיחוד המחודש הראשון של סיימון וגרפונקל לאחר הפירוד השני התרחש ביוני 1972, בקונצרט תמיכה למען המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוורן במדיסון סקוור גארדן.
ב-18 באוקטובר 1975, הופיע הצמד בתוכנית הפופולרית של רשת NBC סאטרדיי נייט לייב, ושרו יחד את The Boxer ו-Scarborough Fair/Canticle.
כאשר במהלך ההופעה, ניתן היה לצפות בתמונות של הצמד מבקרים באזור בו גדלו כילדים בניו יורק.
בתקופה הזו (סתיו 1975) הם אף הוציאו תקליטון ראשון מאז פרידתם, שנקרא My Little Town.
השיר הצליח להיכנס לרשימת עשרת הגדולים במצעדים, ואף צורף לאלבומי הסולו של vmns שיצאו אותה שנה.
הצמד התאחד לסירוגין מספר פעמים מאז, זכורה במיוחד הופעת-חינם בסנטרל פארק בניו יורק ב-19 בספטמבר 1981. ההופעה משכה כחצי מיליון איש, ונצפתה על ידי רבים נוספים בעזרת הקלטת המופע שהוצא במספר פורמטים: תקליט, תקליטור, קלטת וידאו ו-DVD.
הצלחתו הרבה של הקונצרט ב-1981, הובילה את הצמד לסיבוב הופעות מחודש בעולם, כולל אירופה ויפן במהלך 1982, וארצות הברית ב-1983. בסיבוב הופעות זה הם אף הופיעו בישראל באצטדיון רמת גן.
סיימון וגרפונקל אף החלו לעבוד על מה שהיה אמור להיות אלבום האולפן הראשון מקץ עשור של עשייה אינדיבידואלית.
שמו הזמני של האלבום היה Think Too Much, אך חילוקי דעות אמנותיים בין השניים הובילו את סיימון למחוק את קולו של גרפונקל ממספר שירים שהוקלטו והושלמו.
בסופו של דבר, האלבום, Hearts and Bones יצא כאלבום סולו של סיימון ותקופה ארוכה התנכרו השניים זה לזה.
הופעתם הפומבית הבאה של הצמד, התרחשה ב-1990, כאשר הצמד הופיע בטקס לכבוד הכנסתם להיכל התהילה של הרוקנרול.
גם בשנת 1993 הופיעו סיימון וגרפונקל יחד בניו יורק ב-21 קונצרטים אשר כל הכרטיסים להם נמכרו.
במחצית הראשונה של המופע הופיע סיימון עם להקה, ובמחצית שנייה הופיעו סיימון וגרפונקל כצמד.
מאוחר יותר באותה שנה, הם הופיעו במספר קונצרטי צדקה, כדוגמת Bridge School Concerts.
ביולי 2002, הוציאה חברת Columbia/Legacy אלבום נוסף של הצמד שהוקלט בהופעה חיה במהלך 1967. האלבום, Live In New York City, 1967 כולל בתוכו הופעה חיה כמעט מלאה של הצמד שהוקלטה באולם הפילהרמונית במרכז לינקולן בניו יורק ב-22 בינואר 1967.
איחוד נוסף נרשם ב-23 בפברואר 2003, כאשר הצמד שב להופיע יחד בציבור לראשונה מאז 1993 וביצע את The Sound of Silence במופע הפתיחה של טקס פרסי גראמי אותה שנה.
לפני ההופעה הוענק לצמד פרס על מפעל חיים (Grammy Lifetime Achievement Award), שנועד לציין את תרומתם הרבה לעולם המוזיקה במשך יותר מ-40 שנה מאז החלו את פעילותם.
הופעתם זו בטקס גראמי חוללה כנראה הפשרה מסוימת ביחסים המנוכרים ביניהם.
זמן קצר לאחר מכן, השיקו סיימון וגרפונקל מופע איחוד שנמשך חודשיים ברחבי ארצות הברית (ובטורונטו, קנדה), החל מה-16 באוקטובר ועד ה-21 בדצמבר 2003. השם שניתן לסיבוב ההופעות היה Old Friends (כשם אחד משיריהם מהתקליט Bookends).
סיבוב זה היה הראשון זה 20 שנה, וכלל 40 קונצרטים ב-28 ערים.
בין היתר שילב הצמד בהופעותיו כאורחים את האחים אברלי, מהם הושפעו בצעירותם.
ההצלחה הגדולה של סיבוב ההופעות הובילה להדרן במהלך יוני ויולי 2004, עם יותר מ-25 קונצרטים נוספים, בארצות הברית וגם באירופה.
ביולי 2004 הם סיימו את סיבוב ההופעות במופע בסמוך לקולוסיאום של רומא לפני קהל רב.
לפי הדיווחים של כלי התקשורת, הקהל במופע היה גדול יותר מהופעתם המפורסמת בסנטרל פארק, וצפו בו כ-600,000 איש.
הצלחתם של סיימון וגרפונקל נבעה משילוב בין מילות השירים, מוזיקה קליטה, עיבוד מוזיקלי מוצלח ושילוב הרמוני בין הזמרים.
על המילים והלחנים אחראי פול סיימון, שכתב על מגוון נושאים, אישיים: אהבה (Cecilia ו-Bridge Over Troubled Water), אכזבה (I Am A Rock), געגועים (Homeward Bound), זקנה (Old Friends), וחברתיים: חיפוש העצמי (America) ומחאה כנגד החברה האמריקנית (The Boxer) והאלימות ומלחמת וייטנאם (Silent Night).
מילות השירים של פול סיימון פשוטות אך קולעות.
לעיתים מפגין סיימון גם הומור.
בשיר Cecilia קם הגיבור מהמיטה בה תינה אהבים עם ססיליה על מנת לשטוף פנים ומגלה כשהוא חוזר למיטה שמישהו נטל את מקומו.
בשירים מסוימים נוהג הקהל להגיב בתשואות על שורות מסוימות המדברות אל ליבו, כמו "באור העירום ראיתי עשרת אלפים איש, אולי יותר", מתוך The Sound of Silence.
רוב השירים הם בסגנון הבלדה, ולעיתים כמו בשיר The Boxer מצליח סיימון לצמצם למספר שורות סיפור חיים שלם.
ב-The Boxer עוזב גיבור השיר את ביתו ומשפחתו, עובר לניו יורק במטרה למצוא עבודה, אך ההצעות היחידות שהוא מקבל הן שידול מהזונות של השדרה השביעית בעיר.
בלית ברירה הוא בוחר בקריירה של מתאגרף, מקצוע אכזרי שאותו הוא רוצה לעזוב אך אינו מסוגל:
של כל מכת אגרוף שהפילה אותו
או פצעה אותו עד שהוא קרא
התקופה בה התפרסמו סיימון וגרפונקל, סוף שנות השישים של המאה ה-20, הייתה תקופה סוערת: מלחמת וייטנאם וההפגנות נגדה, ילדי הפרחים ופסטיבל וודסטוק וגם בשיריו של סיימון מופיעות התייחסויות לתקופה זו.
בצורה חבויה כמו בשיר America בו יוצא זוג לחפש את אמריקה והחיפוש נגמר בשבר.
ובצורה גלויה כמו בשיר Silent Night, מזמור ידוע לחג המולד, שאותו שרים סיימון וגרפונקל על פי המסורת ברוך, כשעל רקע השיר מושמעות לפתע חדשות השעה שבע ובהן ברצף מוזכרים קרבות בווייטנאם, הבטחה של המפקד הצבאי לשהייה ארוכה שם, ההפגנות נגד המלחמה ומשפטו של רוצח סדרתי שאחראי למותן של שבע נזירות.
המוזיקה של פול סיימון היא לרוב בסגנון הפולק או הפולק רוק.
חלק מהרפרטואר של הצמד כלל שירים של אחרים שלהם ידעו ליצור עיבוד חדש: שירים של האחים אברלי (Bye Bye Love), בלדה אנגלית (Scarborough Fair/Canticle) שלה הוסיף סיימון נעימת רקע, ועיבוד לשיר עם פרואני (El Condor Pasa).
העיבוד המוזיקלי עשה לעיתים שימוש מפתיע בכלי הקשה כמו בשיר Cecilia או בשיר America.
חלק מהשירים מלווים בגיטרה אקוסטית בלבד ולחלקם יש ליווי מוזיקלי עשיר.
את השיר הפרואני El Condor Pasa ליווה ההרכב לוס אינקס המתמחה במוזיקת אנדים .
השיר The Boxer מלווה בעיקר בגיטרה אבל השיר מסתיים בקרשנדו שבו מצטרפת תזמורת בעת שהצמד חוזר על המשפט "לה-לה-לאי".
גם Bridge Over Troubled Water המלווה בעיקר בפסנתר מסתיים בקרשנדו תזמורתי.
סיימון ררנ"ד (רימון רובה נגד דלתות) הוא אמצעי לחימה המיועד לפריצת דלתות פרי פיתוחה של רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
הוא נמצא בשימוש ביחידות ההסתערבות וההשתלטות (כגון הימ"מ, סיירת מטכ"ל וענף חמ"א) ולשעבר היה בשימוש בכל חטיבות החי"ר וגדודי חה"ן.
בדגמים החדשים הוא נורה על ידי כדור חי מרובה 5.56 מ"מ, כמו ה-M16. הנשק הוא ייחודי לרפאל, ופטנט נרשם על רש"ק ההדף.
המערכת מכילה מוט STAND OFF באורך 40 סנטימטר בחלקה הקדמי, חומר נפץ בחלק האמצעי וזנב לוכד כדורים אלו באורך 39.1 ס"מ.
הרימון משוחרר על ידי כדור למרחק מקסימלי של 45 מטר.
המטען מופעל מההדף שנוצר בעת פגיעת המוט בדלת.
חומר הנפץ נמצא במרחק מהחלק הקדמי על מנת שגל הדף יפגע כמה שיותר במשטח הדלת, ובכך יהדוף אותה באפקטיביות.
קיימת גם גרסת אימונים בשם סיימון מוטוגוזה, ללא חומר נפץ.
קיימת גרסה שמחוברת באופן ידני לדלת וידועה בשם "סיימון סטטי".
משקל: 640 גרם (כולל המוט)
סיימון גאהארי הוא מעצב רמקולים ותקליטן בריטי, אשר ידוע בשל עיצוביו הבלתי שגרתיים.
בקיץ 1991, עבד גאהארי במחלקת הפיתוח של חברת הרמקולים Bowers & Wilkins בסטיינינג.
הוא גילה שרמקולים עגולים ומכותרים מפיקים צליל איכותי יותר מהרמקולים המעוצבים בצורה הרגילה, כאחד מחלוצי העיצוב החדש הוא שילב בעיצוביו חומרים מקוריים כמו פיברגלס.
זמן קצר לאחר מכן, הקים גאהארי בשיתוף עם חברו לורנס דיקי חברת-רמקולים משלהם בשם Blueroom Loudspeakers.
ה"מיניפוד" שעיצב גאהארי, זכה בפרס ה-EISA הראשון שלהם, דבר זה גרם לצמיחה משמעותית בהכרת החברה כמותג בינלאומי.
ב-1994 הוא הקים מותג הקלטה עצמאי בשם Blue Room Released אשר לימים יחשב כמותג המשמעותי ביותר בעולם הטראנס הפסיכדלי.
ב-1999 עזב גאהארי את Blue Room Released והחל לעבוד על פרויקט חדש בשם "Sifi", ב-2002 הפרויקט מומש והחברה Sifi הוקמה, כחברת עיצוב ופיתוח כללי.
סיימון ברון-כהן (נולד ב-15 באוגוסט 1958) הוא פסיכולוג בריטי-יהודי, פרופסור לפסיכופתולוגיה התפתחותית במחלקות לפסיכיאטריה ולפסיכולוגיה ניסויית באוניברסיטת קיימברידג', עמית בטריניטי קולג' שבקיימברידג' ומנהל את המרכז לחקר האוטיזם באוניברסיטת קיימברידג', בממלכה המאוחדת.
ברון-כהן עשה דוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
הוא התפרסם בזכות עבודותיו בחקר האוטיזם, כולל התאוריה המוקדמת שלו, שהאוטיזם כולל מידה כלשהי של "עיוורון מנטלי" (או עיכובים בהתפתחות "התאוריה של התודעה"), והתאוריה המאוחרת שלו שהאוטיזם הוא צורה קיצונית של המוח הגברי, שכללה ארגון מחדש של הבדלי מגדר פסיכולוגיים במונחים של אמפתיה ושיטתיות.
המאמר המדעי הראשון של ברון-כהן ראה אור ב-1985, יחד עם אוטה פרית ואלן מ.
המאמר טען שילדים אוטיסטים מבטאים ליקויים חברתיים ותקשורתיים כתוצאה מעיכוב בהתפתחות התאוריה של התודעה.
הטענה נבחנה באמצעות ניסוי האמונה המוטעית, ושוחזרה פעמים רבות מאז.
ברון-כהן עוסק במחקר באוטיזם למעלה מ־40 שנה.
בשנת 1985, בעת שהיה חבר ביחידת הפיתוח הקוגניטיבי של מועצת המחקר הרפואי בלונדון, ניסחו ברון-כהן, יחד עם עמיתיו, יוטה פרית' ו־אלן לסלי את השערת "תאוריית התודעה", במטרה להסביר את הקשיים בתקשורת החברתית באוטיזם.
ToM (המכונה גם "אמפתיה קוגניטיבית") היא מנגנון מוחי מולד־חלקית, המאפשר הבנה מהירה של התנהגות חברתית באמצעות ייחוס אוטומטי של מצבים מנטליים לאחרים, וכך מאפשר חיזוי התנהגותי ויכולות של תקשורת חברתית.
השלושה איששו זאת באמצעות מבחן האמונה השגויה (false belief test), שהראה כי ילד טיפוסי בן ארבע מסוגל להסיק מהי אמונתו של אדם אחר גם כאשר היא שונה משלו, בעוד שילדים אוטיסטים, בממוצע, מפגינים עיכוב ביכולת זו.
Mindblindness, ספרו של ברון-כהן משנת 1995, סיכם את ניסוייו המאוחרים יותר בתחום תאוריית התודעה ואת הליקוי ב־ToM באוטיזם.
בהמשך הראה ברון-כהן כי ילדים אוטיסטים עיוורים למשמעות המנטליסטית של העיניים, ומפגינים קשיים ב־ToM מתקדם, הנמדד באמצעות מבחן "קריאת התודעה בעיניים" (Reading the Mind in the Eyes Test, או "מבחן העיניים") שפיתח.
ברון-כהן ערך את מחקר ההדמיה העצבית הראשון של ToM בקרב מבוגרים טיפוסיים ואוטיסטים, וכן חקר חולים עם פגיעות מוחיות נרכשות, והראה כי נגעים בקליפת המוח הקדם־מצחית האורביטו־מדיאלית ובאמיגדלה עלולים לפגוע ב־ToM.
ברון-כהן גם דיווח על העדות הראשונה לתפקוד בלתי טיפוסי של האמיגדלה באוטיזם במהלך ביצוע משימות ToM.
בשנת 2017 חקר צוות המחקר שלו 80,000 נבדקים עם גנוטיפ מלא שביצעו את מבחן העיניים.
ברון-כהן מצא כי פולימורפיזמים של נוקלאוטיד בודד (SNPs) תורמים חלקית להבדלים אישיים במדד תכונתי ממדי זה, שבו אנשים אוטיסטים מפגינים קשיים.
ממצאים אלה היוו עדות לכך שאמפתיה קוגניטיבית / תאוריית התודעה הן תכונות תורשתיות בחלקן.
המכונים הלאומיים לבריאות המליצו על מבחן העיניים של ברון-כהן כמדד מרכזי שיש להשתמש בו במסגרת Research Domain Criteria (RDoC) להערכת קוגניציה חברתית.
בשנת 1997 פיתח ברון־כהן את תאוריית האמפתיזציה–שיטתיות.
אמפתיזציה כוללת הן אמפתיה קוגניטיבית (היכולת לדמיין מה אדם אחר חושב או מרגיש) והן אמפתיה רגשית (תגובה רגשית הולמת למה שאדם אחר חושב או מרגיש).
שיטתיות היא הדחף לנתח או לבנות מערכות מבוססות־כללים כדי להבין כיצד דברים פועלים.
מערכת מוגדרת ככל דבר הפועל על פי דפוסים או כללי "אם–אז".
על פי תאוריית E-S, נשים טיפוסיות, בממוצע, מקבלות ציונים גבוהים יותר באמפתיזציה יחסית לשיטתיות (כלומר, סביר יותר שיש להן מוח מסוג E), ואילו גברים טיפוסיים, בממוצע, מקבלים ציונים גבוהים יותר בשיטתיות יחסית לאמפתיזציה (כלומר, סביר יותר שיש להם מוח מסוג S).
על פי התאוריה, אנשים אוטיסטים צפויים להימצא בקצה הקיצוני של הדפוס הגברי הטיפוסי (כלומר, סביר יותר שיש להם מוח מסוג S או מסוג S קיצוני).
תחזיות אלו אוששו במחקר מקוון משנת 2018 שכלל 600,000 אנשים שאינם אוטיסטים ו־36,000 אנשים אוטיסטים.
מחקר זה אישש גם כי אנשים אוטיסטים הם, בממוצע, "שיטתיים־יתר" (hyper-systemizers).
בשיתוף פעולה עם חברת הגנומיקה האישית 23andMe, חקר צוות המחקר של ברון־כהן 56,000 נבדקים שעברו ריצוף גנטי והשלימו את מדד השיטתיות (Systemizing Quotient).
הוא ועמיתיו מצאו כי הווריאנטים הגנטיים השכיחים הקשורים לשיטתיות חופפים לווריאנטים הגנטיים השכיחים הקשורים לאוטיזם.
ברון־כהן הסיק כי הגנטיקה של האוטיזם אינה כוללת רק גנים הקשורים למוגבלות, אלא גם גנים הקשורים לכישרון בזיהוי תבניות ובהבנת אופן פעולתם של דברים.
ברון-כהן חקר האם רמות גבוהות יותר של טסטוסטורון טרום־לידתי מסבירות את השכיחות הגבוהה יותר של אוטיזם בקרב זכרים.
בספר משנת 2004 Prenatal Testosterone in Mind, הציג ברון-כהן את תאוריית הסטרואידים המיניים הטרום־לידתיים של האוטיזם.
הוא הציע תאוריה זו כדי להבין מדוע אוטיזם נפוץ יותר בקרב זכרים.
באמצעות פרויקט Cambridge Child Development Project, שייסד בשנת 1997, מחקר אורכי שכלל ילדים של 600 נשים שעברו בדיקת מי שפיר במהלך היריון, עקב ברון-כהן אחר הילדים לאחר הלידה.
מחקר זה הדגים לראשונה בבני אדם כיצד שונות נורמטיבית ברמות טסטוסטרון טרום־לידתי במי השפיר קשורה להבדלים אישיים בהתפתחות מוחית והתנהגותית טיפוסית לאחר הלידה.
צוותו של ברון-כהן גילה כי בקרב ילדים טיפוסיים, מידת יצירת קשר עין, קצב התפתחות אוצר המילים, איכות הקשרים החברתיים, ביצועי תאוריית התודעה וציונים ב־מדד האמפתיה נמצאים כולם בקורלציה שלילית עם רמות טסטוסטרון טרום־לידתי.
לעומת זאת, ציונים במבחן הדמויות המשובצות (מדד לקשב לפרטים), ב־מדד השיטתיות (SQ), במדדי תחומי עניין צרים ובמספר תכונות אוטיסטיות נמצאו בקורלציה חיובית עם רמות טסטוסטרון טרום־לידתי.
במסגרת מחקר זה ביצע צוות המחקר של ברון-כהן את מחקרי ההדמיה העצבית הראשונים בבני אדם שבחנו נפחי חומר אפור אזוריים ופעילות מוחית הקשורים לטסטוסטרון טרום־לידתי.
עם זאת, כדי לבחון את התאוריה באופן מובהק, נדרש מדגם גדול בהרבה מזה של פרויקט קיימברידג', שכן אוטיזם מופיע בכ־3% מהאוכלוסייה.
לפיכך, בשנת 2015 יזם ברון-כהן שיתוף פעולה עם הביובנק הדני, שבו אוחסנו מעל 20,000 דגימות של מי שפיר.
דגימות אלה קושרו לאבחנות אוטיזם מאוחרות יותר באמצעות המרשם הפסיכיאטרי הדני.
ברון-כהן בדק את רמות האנדרוגנים הטרום־לידתיים ומצא כי ילדים שאובחנו מאוחר יותר כאוטיסטים נחשפו לרמות מוגברות של טסטוסטרון טרום־לידתי ושל קודמיו הסטרואידיים מסוג Δ4.
בשנת 2019 בדק ברון-כהן את רמות החשיפה של אותה קבוצה ל־אסטרוגנים טרום־לידתיים, ושוב מצא כי אלה היו מוגברות בהריונות שהובילו לאוטיזם.
רמזים נוספים לתאוריה הגיעו ממחקרים הורמונליים לאחר הלידה, שהראו כי בקרב מבוגרים אוטיסטים קיימות רמות גבוהות יותר של אנדרוגנים בדם, וכן כי מוחן של נשים אוטיסטיות הוא "ממוסקל" בנפחי חומר אפור ו־חומר לבן.
מודל חייתי עצמאי של Xu ואחרים (2015) הראה כי חשיפה מוגברת לטסטוסטרון טרום־לידתי מובילה לירידה בעניין החברתי בצאצאים.
קבוצתו של ברון-כהן חקרה גם את שיעור האוטיזם בצאצאיהן של נשים עם תסמונת השחלות הפוליציסטיות (PCOS), מצב רפואי הכרוך ברמות טסטוסטרון מוגברות.
נמצא כי בקרב נשים עם PCOS הסיכוי ללדת ילד עם אוטיזם גבוה משמעותית.
ממצאים אלה שוחזרו בשלוש מדינות נוספות (שוודיה, פינלנד וישראל), ועולים בקנה אחד עם הממצא כי לאימהות של ילדים אוטיסטים יש רמות מוגברות של הורמונים סטרואידיים.
מחקרים אלה מספקים עדות לתפקידם של הורמונים טרום־לידתיים, באינטראקציה עם נטייה גנטית, בהתפתחות אוטיזם.
בשנת 2006 הציע ברון-כהן את תאוריית ההזדווגות הסלקטיבית (assortative mating), שלפיה כאשר שני הורים בעלי מוח שיטתי (Type S) מולידים ילד, הסיכוי שהילד יהיה אוטיסט גבוה יותר.
אחת הראיות לתאוריה זו הגיעה ממחקר אוכלוסייה באיינדהובן, שבו שיעור האוטיזם היה כפול בהשוואה לערים הולנדיות אחרות, בעיר המהווה מרכז טכנולוגיות מידע.
ברון-כהן פיתח גם את מדד הספקטרום האוטיסטי (AQ), שאלון בן 50 פריטים למדידת תכונות אוטיסטיות.
הוא פיתח גם את Mindreading לחינוך מיוחד, ואת סדרת האנימציה The Transporters ללימוד זיהוי רגשות בקרב ילדים אוטיסטים צעירים, וכן ערך את הניסוי הקליני הראשון בטיפול LEGO בבריטניה, שהראה שיפור בכישורים החברתיים של ילדים אוטיסטים.
ברון-כהן תרם גם למחקר יישומי באוטיזם, והראה כי אנשים אוטיסטים נפגעים ממערכת המשפט הפלילי, וכן כי הם מציגים שיעורים גבוהים יותר של אובדנות, דיכאון לאחר לידה, והפרעות בריאות נפשיות ופיזיות.
סיימון ברון-כהן כתב חמישה ספרים, שאחד מהם ראה אור בעברית:
ההבדל המהותי: גברים, נשים והמוח הגברי הקיצוני (הוצאת עם עובד, 2006).
סיימון (Simon) הוא משחק אלקטרוני קצבי שהומצא בארצות הברית (פטנט מספר 4207087) המיועד לפתח את הזיכרון.
המשחק הופיע לראשונה בדיסקוטק בניו יורק בשנת 1978 ונחל הצלחה מיידית.
כמו כן המשחק נהפך לסמל פופ תרבותי של שנות השמונים.
המשחק קרוי על שמו של משחק הילדים סיימון אמר (הרצל אמר או המלך אמר בעברית), ומתבסס על משחק של חברת אטארי משנת 1974 שנכשל בשוק.
במשחק של חברת אטארי ("גע בי") לכל הלחצנים היה צבע שחור והיה קשה יותר להבחין בין הצלילים שלהם.
במשחק סיימון לעומת זאת, ישנם על קונסולת המשחק ארבעה לחצנים גדולים ולכל אחד צבע משלו: אדום, צהוב, ירוק או כחול, כשמתחת לכל לחצן ישנה נורה המשמשת להאיר אותו.
בנוסף, הצלילים תוכננו להיות הרמוניים ללא תלות בסדר הלחיצה.
לחצן מסוים מקבל צליל מסוים, זה המופעל אחריו מקבל אוקטבה אחת גבוהה יותר, הבא אחריו מקבל קוורטה מוגדלת והרביעי מקבל קוורטה מוקטנת.
הקונסולה בוחרת באופן אקראי לחצן מסוים ומאירה אותו.
עם הארת הלחצן מושמע גם צליל ייחודי ללחצן.
המשחק מתחיל כאשר הקונסולה מאירה לחצן כלשהו.
השחקן צריך ללחוץ על הלחצן שהקונסולה הראתה לו, כאשר בכל סיבוב נוסף מתווסף עוד צבע (עוד לחצן).
זוהי צורה של למידה באמצעות חיקוי.
המשחק מסתיים כאשר השחקן טועה ולוחץ על לחצן שלא הופיע ברצף, או כאשר הוא מצליח לחזור על הרצף הארוך ביותר שהוגדר למערכת (בדרך כלל 8 לחצנים).
למשחק ישנן שלוש גרסאות שונות, אותן ניתן לבחור לפני תחילת המשחק, וכן ניתן לקבוע את דרגת הקושי:
"סיימון אומר": השחקן חוזר על הרצף שהקונסולה מראה לו (כפי שהוסבר) כאשר ישנן ארבע רמות קושי: רצף של 8, 14, 20 ו-31 צבעים בהתאם.
"השחקן אומר": סיימון והשחקן מחליפים תפקידים.
סיימון בוחר את הצבע הראשון, והשחקן ממשיך את הרצף כרצונו.
אם השחקן טועה בשלב מסוים ברצף שהוא יצר המשחק נגמר.
גם בגרסה זו ישנן ארבע רמות קושי, כמו בגרסה הראשונה.
"בחר את הצבע שלך": גרסה רבת משתתפים, בה לכל שחקן ניתן צבע אחר.
כאן הרצפים אינם מורכבים מצבעים שונים, אלא ממקצבים שונים.
השחקן האדום יכול ללחוץ רק על הלחצן האדום בתורו ואסור לו ללחוץ על לחצנים אחרים.
השחקן צריך לחזור על המקצב שסיימון (הקונסולה) השמיעה לו, ואם הוא טועה הוא יוצא מהמשחק.
המנצח הוא האחרון שנשאר במשחק.
ניתן למצוא גרסאות ממוחשבות של המשחק באתרים רבים באינטרנט.
בחלק מהגרסאות לחיצה על כל לחצן משמיעה מנגינה קצרה או אפילו קול של גבר או אישה האומרים מילה כלשהי.
קיימות גם גרסאות מתוחכמות של סיימון בהן הצבע של כל לחצן משתנה בכל סיבוב, והשחקן צריך לא להתבלבל ולזכור את מיקום הלחצנים ולא את צבעם.
יש גרסה ממוחשבת סאטירית שבה הצלילים הם קללות שונות בשפות שונות, לפי בחירת השחקן.
סיימביקה (בטטרית Söyembikä; ברוסית Сююмбике, 1516 - אחרי 1554) הייתה שליטה טטרית ששלטה בחאנות קאזאן בין 1549 ל-1551 באמצעות בנה הקטין איטמשגריי (Ütämeşgäräy).
היא הייתה נשואה לשניים משליטי החנאט, ועם כיבוש קאזאן בידי איוואן הרביעי בשנת 1552 הוגלתה עם בנה למוסקבה.
לאחר מכן נישאה בכפייה למושל קאזאן מטעם הרוסים שייך אלי חאן (Şäyex Ğäli xan).
סיימביקה נחשבת לגיבורה לאומית טטרית, ובשמה נקשרה אגדה לפיה התאבדה מראשו של מגדל סיימביקה בקרמלין של קאזאן, ומכאן שמו.
סיימון וודס הוא שחקן אנגלי, שהתפרסם עקב תפקידו כאוקטביוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
וודס למד בבית הספר התיכון איטון קולג', ולאחר מכן במודלין קולג' באוקספורד.
ב-2003 קיבל וודס את תפקידו הראשון, במיני-סדרה "מרגלי קיימברידג'", בהפקת ה-BBC.
ב-2005 השתתף בסרט "גאווה ודעה קדומה", המבוסס על ספרה של ג'יין אוסטן, בו גילם את דמותו של צ'ארלס בינגלי.
ב-2007 הצטרף לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רומא", בה גילם את דמותו של אוקטביוס, החל מן הפרק הרביעי, בו אוקטביוס הבוגר שב לרומא.
עד לאותו הפרק גולמה דמות זו בידי מקס פירקיס, הצעיר יותר.
עוד ב-2007 השתתף בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "קרנפורד", המבוססת על ספריה של אליזבת גסקל, בתפקיד הרופא ד"ר האריסון.
בשנת 2023 ביים וכתב את הסרט הקצר "Such A Lovely Day".
בשנת 2008 נסע וודס לארצות הברית, במטרה לסייע בקמפיין של הילרי קלינטון בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
וודס הוא בן-זוגו של מעצב האופנה כריסטופר ביילי; יש להם שני ילדים יחד.
סיימון לוקאס בייקר הוא שחקן ובמאי קולנוע אוסטרלי, אשר מוכר מתפקידו בתור ניקולס "ניק" פיילין בסדרת הטלוויזיה "הסניגור" (2001–2004), עבורו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולאחר מכן כיכב בתור פטריק ג'יין (אנ') בסדרה "המנטליסט" (2008–2015) עבורה היה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
בייקר נולד ב-30 ביולי 1969 בלונסטון, טסמניה שבאוסטרליה.
אביו, בארי, היה מכונאי ואב בית בבית ספר, ואמו, אליזבת', הייתה מורה לאנגלית בתיכון.
יש לו אחות גדולה, שני אחים למחצה ואחות למחצה מנישואיה השניים של אימו.
משפחתו של בייקר עברה לגינאה החדשה כשבייקר היה בן תשעה חודשים.
נישואי הוריו הסתיימו כשהיה בן שנתיים ואביו לא יצר קשר עד שבייקר היה מבוגר.
אמו נישאה בשנית לטום דני, קצב במקצועו, אך בייקר לא הסתדר עם אביו החורג.
אמו ואביו החורג התגרשו מאוחר יותר.
בצעירותו היה בייקר ספורטאי ועסק בגלישת גלים ובכדור-מים.
הוא בילה חלק מילדותו בפרברי העיר סידני, אך הוא גדל בעיקר בעיירת החוף לנוקס הד (אנ'), ניו סאות' ויילס, שם הוא למד והתחנך בתיכון בלינה (אנ') ולאחר מכן בתיכון הקתולי טריניטי קולג' (אנ').
תפקיד המשחק הראשון של בייקר היה בפרסומת.
הוא קיבל את התפקיד בזמן שהמתין לחבר אודישן כאשר הוא עצמו התבקש להיבחן עבורו.
לפני שעבד בהוליווד, הוא שיחק בסדרות טלוויזיה אוסטרליות שונות כמו "E Street" (בתפקיד סם פארל: 1992–1993), "קרוב רחוק" (בתפקיד ג'יימס הדסון: 1993–1994), ו"תיכון הלבבות השבורים" בתפקיד טום סאמרס: 1996).
בשנת 1993, בייקר זכה בפרס לוגי (אנ') עבור הכישרון החדש הפופולרי ביותר.
ב-1995 הוא היגר לארצות הברית.
ב-1997 הוא לוהק לתפקיד קטן בסרט "סודות אל איי".
השתתפותו בסרט הובילה אותו לקבלת תפקידי משנה בסרטים נוספים.
בשנת 1998 גילם את קני בסרט הדרמה העצמאי "מסעדה" בכיכובו של אדריאן ברודי, ובסרט הפשע "נשיקת הבוגד" לצד אלן ריקמן.
בשנת 2000 הוא שיחק בסרט "הכוכב האדום" ובסרט "סאנסט סטריפ" בכיכובו של ג'ארד לטו.
בין השנים 2001–2004 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "הסניגור" ברשת CBS.
הוא גילם בסדרה את ניק פיילין, עורך דין שנידון לעבודות שירות על עבירות סמים.
בייקר קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 2002.
הוא הופיע גם בסרטים "התכשיט" משנת 2001 ובסרט האימה של ג'ורג' רומרו "ארץ המתים" משנת 2005.
בשנת 2005 בייקר שיחק בסרט האימה "הצלצול 2".
בשנת 2006 הוא שיחק בסרט "משהו חדש" בתור בריאן קלי, בסרט "השטן לובשת פראדה" ובתפקיד ראשי בסדרה קצרת הימים "סמית'" ברשת CBS.
בין השנים 2008–2015 שיחק בתפקיד הראשי בשבע עונותיה של סדרת הדרמה המשטרתית "המנטליסט" ברשת הטלוויזיה האמריקאית CBS.
ב-2009, היה בייקר מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על השתתפותו בסדרה.
בשנת 2009 שיחק בסרט "נשים מסובכות".
בשנת 2011 שיחק בייקר בסרט "התמוטטות".
בשנת 2012, הוזמן בייקר להצטרף לארגון האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2013 שיחק בקומדיה הבריטית "שנה גג" לצד רוז ביירן.
ב-14 בפברואר של אותה שנה, זכה בייק לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בנוסף, הוא דגמן לבושם "גנטלמן בלבד" של חברת "ז'יבנשי".
בשנת 2017, ביים את סרטו הראשון "נשימה", אותו גם הפיק, כתב ואף שיחק בתפקיד הראשי.
הסרט מבוסס על ספרו באותו שם של הסופר טים ווינטון.
בשנת 2018 שיחק בסרט "Here and Now".
ב-2 באוקטובר 1998, בייקר התחתן עם השחקנית האוסטרלית רבקה ריג (אנ') לאחר חמש שנים של חיים משותפים.
החתונה נערכה בעיירת החוף כרמל ליד הים (אנ') בקליפורניה.
בייקר וריג נפרדו באפריל 2020.
+שנהסדרהתפקידהערות1992–1993E Streetסם פארל112 פרקים1993A Country Practiceסטיוארט ווטרמן2 פרקיםG.P.בן מילרפרק: "A Family Affair"1993–1994קרוב רחוקג'יימס הדסון19 פרקים1995–1996תיכון הלבבות השבוריםתומאס "תום" סאמרס8 פרקים1996Naked: Stories of Menדניפרק: "Blind-Side Breakaway"Sweatפול סטידמןפרק: "#1.3"2001–2004הסניגור (אנ')ניקולס "ניק" פייליןתפקיד ראשי (3 עונות); 67 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (2002)2006Smith ג'ף בריןתפקיד ראשי; 7 פרקים2008–2015המנטליסטפטריק ג'יין (אנ')תפקיד ראשי (7 עונות); 151 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (2009)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת דרמה (2009)2022שאגהאדםפרק: "The Woman Who Ate Photographs"2024ילד בולע יקוםרוברט בל מיני-סדרה2025הדרך הצרה אל הצפון העמוק (אנ')קית' מולבני4 פרקיםTBAסקרפטה (אנ')בנטון ווסליסדרה עתידית של פריים וידאו
סיימון דייוויס (Simon Davies; נולד ב-23 באוקטובר 1979 בהוורפורדווסט) הוא כדורגלן עבר ולשי ששיחק בעמדת הקשר הימני.
לזכותו של דייוויס 58 הופעות בנבחרת ויילס.
דייוויס החל את הקריירה בקבוצת הנוער של רקסהאם, ובגיל 15 עבר לקבוצה המקבילה של פיטרבורו יונייטד.
לאחר שסיים את אקדמיית הנוער של פיטרבורו הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבוגרת, ועד גיל 20 צבר למעלה מ-50 הופעות ליגה.
הוא הפגין יכולת טובה בעת שנבחן במנצ'סטר יונייטד ביולי 1999, ובעקבות כך החליט ג'ורג' גרהאם, מאמן טוטנהאם הוטספר, להביא את השחקן לווייט הארט ליין.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטוטנהאם בהפסד 0 - 2 לליברפול ב-9 באפריל 2000, ובחודשים הראשונים של העונה היה בעיקר מחליף.
אולם, ב-17 בפברואר 2001 הוא עלה כמחליף במשחק הסיבוב החמישי של גביע ה-FA מול סטוקפורט סיטי, במקום אויבינד ליאונרדסן הפצוע, והצליח להבקיע שני שערים.