tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוקדמות מונדיאל 2014 פדצקי הגיע עם הנבחרת לפלייאוף העלייה למונדיאל מול נבחרת צרפת.
פדצקי הצטיין בניצחון האוקראיני 0–2 על הנבחרת הצרפתית במשחק הראשון, אך ספג כרטיס צהוב שמנע ממנו להשתתף במשחק הגומלין, בו ניצחה צרפת בתוצאה 0–3 והעפילה למונדיאל 2014 על חשבון אוקראינה.
פדצקי לקח חלק בעלייתה של אוקראינה ליורו 2016, ובטורניר עצמו לא החמיץ דקה אחת, אך אוקראינה הודחה כבר בתום שלב הבתים, לאחר שספגה שלושה הפסדים ולא הבקיעה ולו שער אחד.
ארטמה נפילית (שם מדעי: Artema nephilit) הוא מין של עכביש ממשפחת הרעדניים בעל גוף קטן ורגליים ארוכות, הנחשב לגדול ביותר במשפחת הרעדניים.
מוטת רגליו מגיעה ל-14 סנטימטרים.
העכביש התגלה לראשונה בשנת 1939 במערות הר סדום על ידי פרופ' אהרן שולוב, אך נחשב בתחילה בטעות למין אחר של ארטמה.
רק בדצמבר 2017 תואר לראשונה על ידי חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים כמין חדש שלא היה מוכר עד אז למדע.
ארטמידורוס דאלדיאנוס או אפסיוס, היה מפרש חלומות ומגיד עתידות שחי במאה ה-2 לספירה.
הוא ידוע מתוך חיבור יווני בן חמישה כרכים בשם "אוניירוקריטיקה" (Oneirocritica או Oneirokritikon, בעברית: "פירוש חלומות").
ארטמידורוס כונה "אפסיוס", מהעיר אפסוס, לחופה המערבי של אסיה הקטנה, אך נקרא גם "דאלדיאנוס", מעיר הולדתה של אמו, דאלדיס בלידיה.
מתוך מספר קטעים בחיבורו, ניתן להסיק שהוא חי ברומא בתקופת שלטונם של הקיסרים אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס.
על פי ארטמידורוס, החומר ליצירתו נאסף במהלך נסיעות ממושכות ביוון, איטליה ואסיה, מפיהם של מגידי עתידות.
מקור חשוב נוסף היו כתביהם של קודמיו של ארטמידורוס, ש-16 מהם הוא מצטט בשמם.
הוא בנה מסורת כתובה עשירה, שאחרת הייתה אובדת.
שיטתו של ארטמדורוס, בבסיסה, היא אנלוגית.
הוא כותב שניבוי עתידות הוא "לא אחר מאשר הסמיכות של קווי דמיון" (2, 25).
אולם כמו סוגים אחרים של ניבוי עתידות יווני, כולל אסטרולוגיה, חיזוי עתידות שמיימי וניבוי באמצעות מטוטלת, פירוש חלומות יווני (אוניירומאנטי ) הפך מורכב יותר ויותר, כאשר כל חלום נתון למספר פירושים התלויים בנסיבות משניות, כמו הגיל, המין, ומצבו של החולם.
במקרים אחרים, אבחנות דקות בתוך החלום עצמו הן משמעותיות.
בקטע בולט במיוחד, ארטמידורוס מבאר את משמעותם של חלומות הכוללים יחסי מין עם אמו של מישהו:
"המקרה של אמו של מישהו, הוא גם מורכב וגם רב פנים ומותיר מקום לפירושים שונים ורבים – דבר שלא כל מפרשי החלומות הבינו.
העובדה היא שעצם פעולת יחסי המין עצמה אינה מספיקה כדי להראות מה מבושר.
במקום זאת, אופן ההתגפפויות ומגוון התנוחות של הגופים מצביעים על תוצאות שונות".
לאחר קטע זה בא הסבר על המשמעות החיזויית של קיום יחסי מין עם אמו של מישהו במגוון תנוחות מיניות.
שלושת הספרים הראשונים של ה"אוניירוקריטיקה" מוקדשים לאדם בשם קאסיוס מאקסימוס, שבדרך כלל מזוהה עם הרטוריקן מאקסימוס מצור , והיו מיועדים לשמש כהקדמה מפורטת למנבאי עתידות וגם לקהל הרחב.
ספרים 4 ו-5 נכתבו עבור בנו של ארטמידורוס, שגם הוא נקרא ארטמידורוס, כדי לסייע לו מול מתחרים, וארטמידורוס מזהיר אותו לגבי עשיית עותקים.
על פי הסודא, ארטמידורוס כתב גם חיבורים על פירוש על פי ציפורים (אויונוסקופיקה) וקריאה בכף יד (כירוסקופיקה), אולם שניהם לא שרדו, ויש ספק לגבי המחבר.
באוניירוקריטיקה ארטמידורוס מפגין גישה עוינת כלפי קריאה בכף יד.
בין הסופרים שארטמידורוס מצטט: אנטיפון (ייתכן וזהה לאנטיפון הסופיסט ), אריסטנדרוס מטלמסוס, דמטריוס מפלרון, אלכסנדר ממינדוס בקאריה, וארטמון ממילטוס.
בחיבורו של ארטמידורוס ישנם שני קטעים הנוגעים ליהודים.
בראש רשימה של הופעות המבשרות רע לאלה שהן מופיעות בחלומם, נזכר בית הכנסת (προσευχή).
מיד אחריו מופיעים מספר ביטויים שונים לקבצנים ואחריהם נזכרים אנשים מעוררי רחמים באופן כללי.
ארטמידורוס מציין שכל ההופעות הללו בחלום מבשרות צער, חרדה וכאב-לב לגברים ונשים, ומסביר ש"אף אחד לא יוצא לבית הכנסת ללא דאגה" ואילו קבצנים בעלי "מראה-נתעב" הם "מכשול לכל תוכנית".
בקטע אחר נזכר מרד התפוצות היהודי (115–117 לספירה) בזמנו של הקיסר טראיאנוס.
ארטמידורוס מספר על קצין רומאי שראה בחלומו את האותיות "ι κ θ" כתובות על חרבו, ורק לאחר שהחלה המלחמה היהודית (πόλεμος ὁ Ἰουδαϊκὸς) בקירנאיקה, ניתן היה להבין את פירושו של החלום.
משמעותן של שלוש האותיות: יהודים (Ἰουδαίοις), קירניים (Κυρηναίοις) ומוות (θάνατος).
ארטמיס פאול הוא סרט הרפתקאות מסוגת פנטזיה-מדע בדיוני אמריקאי המבוסס על ספר באותו השם מאת הסופר האירי אואן קולפר.
את הסרט מביים הבמאי קנת בראנה, על פי תסריט מאת מייקל גולדנברג, אדם קליין וקונור מק'פרסון.
בסרט מככבים פרדיה שו ולארה מק'דונל בתפקידים הראשיים כארטמיס פאול וסרן הולי שורט, ולצדם מככבים ג'ודי דנץ', הונג צ'או, נונסו אנוזי, ג'וש גד ומירנדה רייסון.
הסרט היה עתיד לעלות לאקרנים ב-29 במאי 2020 תחת הפצתם של אולפני וולט דיסני, אולם ב-3 באפריל נחשף שהסרט לא יוקרן בקולנוע עקב מגפת הקורונה.
במקום זאת הוא שודר בדיסני+ ב-12 ביוני.
ב-16 ביוני 2022 הושק שירות הסטרימינג בישראל, וסרט זה בגרסתו המדובבת לעברית נכלל בחלק מתכני הבכורה שלו.
לאחר שארטמיס פאול השני, נער מחונן בן 12 שנולד למשפחת פשע מגלה על קיומם של יצורים אגדיים שכוללים בין היתר את הפיות והקנטאורים שמתגוררים במעבה האדמה, הוא מתכנן שוד נועז במטרה לגנוב מהם את אוצר הזהב שלהם בשביל לממן משלחת חיפוש שתחפש את אביו ארטמיס פאול הראשון.
פרדיה שו - ארטמיס פאול השני, נער מחונן בן 12 שנולד למשפחת פשע מפורסמת.
לארה מק'דונל - סרן הולי שורט, אלפית והסרן הראשונה ממין נקבה במשמר הלפרקונים.
נונסו אנוזי - דומובוי באטלר, משרתו הנאמן ושומר ראשו של ארטמיס.
ג'ודי דנץ' - המפקדת רוט.
הונג צ'או - אופל קובוי
ג'וש גד - מאלץ' דיגמס, גמד קלפטומן המתפרנס ממעשי גנבה.
מירנדה רייסון - אנג'לין פאול, אמו החולה של ארטמיס.
תמרה סמארט - ג'ולייט באטלר, אחותו של באטלר.
ניקש פאטל - פולי, קנטאור וגאון מחשבים העובד במשמר הלפרקונים
ג'ושוע מק'גוויר - בריאר קאדג'ן
צ'י-לין קים - טראבל קלאפ
האנה פלין - שוטרת במשמר הלפרקונים
מאט טונסנד - שוטר במשמר הלפרקונים
סימון קירבי - גברת ביירן
סאלי משאם - סקיי ווילו
אדריאן סקרבורו - מנהיג הגובלינים
קונור מק'ניל - סגן מנהיג הגובלינים
לורנס קינלן - ביצ'ווד שורט
בשנת 2001, הוכרזו תוכניות לסדרת סרטים שתתבסס על סדרת הספרים "ארטמיס פאול".
"Miramax Films" רכשה את הזכויות על עיבוד סדרת הספרים לסרטים ולורנס גוטרמן נשכר למלאכת הבימוי.
ב-2003, קולפר הצהיר שהתסריט הושלם ושתהליך הליהוק אמור להתחיל באותה השנה, אך הביע ספקנות לגבי השאלה האם זה אכן יקרה.
הסרט נשאר בפיתוח עד לשנת 2011, כאשר דווח שג'ים שרידן מעוניין לביים את הסרט.
ביולי 2013, אולפני וולט דיסני הודיעו שהם יפיקו יחד עם חברת ההפקה של הארווי ויינסטין סרט על "ארטמיס פאול" שיכסה את אירועי שני הספרים הראשונים בסדרה, ושהתסריט ייכתב על ידי מייקל גולדנברג.
רוברט דה נירו וג'יין רוזנטל היו חתומים על הפרויקט כמפיקים בפועל.
ב-1 בספטמבר 2015, ""וראייטי" דיווחה שהבמאי קנת בראנה נשכר לביים את הסרט עבור אולפני דיסני, יחד עם המחזאי האירי קונור מק'פרסון כתסריטאי וג'ודי הופלנד כמפיק בפועל.
הסופר אואן קולפר אישר את הידיעה בסרטון וידאו באתר "Artemis Fowl Confidential", ודיבר עם רדיו RTE 1 על פגישתו עם בראנה מספר פעמים כדי לדון על התאריך בו הוא יודיע את ההודעה.
ב-12 בספטמבר 2017, אולפני וולט דיסני הודיעו שעיבוד הסרט יופץ ב-9 באוגוסט 2019. ב-18 בספטמבר 2017, נודע שג'ודי דנץ' מנהלת משא ומתן על תפקיד לא ידוע בסרט.
ב-11 באוקטובר 2017, אולפני וולט דיסני פיטרו מיד את הארווי ויינסטין מתפקידו כמפיק הסרט, וכן ניתקו קשרים עם החברה שלו "The Weinstein Company", בעקבות פרשת התקיפות המיניות.
ב-20 בדצמבר 2017, הוכרז על כך שהשחקן האירי הצעיר פרדיה שו לוהק לדמותו של ארטמיס פאול, לצדה של דנץ' כמפקדת רוט, ג'וש גד לוהק לדמותו של מאלץ' דיגמס, לארה מק'דונל לוהקה לדמותה של סרן הולי שורט, ונונסו אנוזי לוהק לדמותו של באטלר.
ב-12 במרץ 2018, שאר צוות השחקנים הוכרז (כולל ניקש פאטל כפולי).
צילומי הסרט נערכו באנגליה, בצפון אירלנד ובהו צ'י מין סיטי.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים תחת הפצתם והפקתם של אולפני וולט דיסני, אולם ב-3 באפריל נחשף כי הסרט לא יוקרן בקולנוע עקב מגפת הקורונה ובמקום זאת שודר בדיסני+ ביוני 2020.
ארטמיס הוא רומן מסוגת המדע בדיוני, מאת הסופר האמריקאי אנדי ויר (לעיתים מתורגם כאנדי וייר), אשר יצא לאור באנגלית בשנת 2017 ותורגם לעברית בשנת 2018.
העלילה מתרחש בירח בסביבות 2080–2090, ומסופרת מנקודת מבטה של ג'זמין (ג'אז) בשארה שנמצאת באמצע שנות ה-20 לחייה.
עלילת הספר מתארת את המושבה הראשונה והיחידה בירח שנקראת ארטמיס על שם אלת הירח ארטמיס מהמיתולוגיה היוונית.
מושבה זו הוקמה כיוזמה של מספר תאגידים לניצול משאבים שונים בירח, גרים בה כמה אלפי אנשים והיא מתקיימת בעיקר על תיירות מכדור הארץ.
הספר מתואר בגוף ראשון של אישה צעירה באמצע שנות העשרים לחייה בשם ג'זמין (ג'אז) בשארה שהיגרה לירח עם אביה כשהייתה בת 6. ג'אז עובדת כנושאת ציוד בעיירה ובנוסף כמבריחת סחורה לא חוקית מכדור הארץ.
בהמשך אנו מתוודעים לטרונד, אחד מהתושבים העשירים על הירח, אשר מציע לג'אז לבצע חבלה במפעל האלומיניום המקומי במטרה להשתלט עליו.
ג'אז מנסה לבצע את החבלה ומצליחה באופן חלקי, אבל אז היא מגלה שרוצח שכיר רצח את טרונד ואת שומרת הראש שלו, ורודף אחרי ג'אז גם כן.
ג'אז מוצאת את עצמה במרכזה של מזימה להשתלט על העיר.
במקביל לעלילה הראשית קיימת עלילת משנה המתארת חלופת מכתבים בין ג'אז כילדה לבין ילד אחר על כדור הארץ.
במהלך הספר עלילה זו מתבהרת עד שהיא מתלכדת עם העלילה הראשית.
הספר מתאר באופן מקיף את התפתחות המושבה על הירח.
בין היתר הספר מתאר באופן מקיף את הטכנולוגיה של המושבה להפקת חמצן, מיחזור מים, שכבת ההגנה המבודדת את המושבה מהירח ועוד.
כאשר כל הטכנולוגיות מתבססות על טכנולוגיות קיימות.
כחלק מתיאור התפתחות המושבה, הספר מתאר את התפתחות המטבע הירחי שנקרא "גאנט" ומהווה את העלות לשינוע של גרם אחד מכדור הארץ לירח.
בביקורת בעיתון ה-וול סטריט ג'ורנל נכתב "ג'אז היא גיבורה פשוט אדירה: ערמומית אך בעלת יושרה פנימית, קשוחה מבחוץ ורכה מבפנים"
קוראי האתר Goodreads בחרו בספר כספר המדע בדיוני הטוב ביותר לשנת 2017 (על ידי כ-34,000 מצביעים).
הספר זכה בפרס גפן לשנת 2019.
ארטמי סרגייביץ' פנארין הוא חלוץ הוקי קרח מקצועי רוסי שמשחק כיום בליגת ההוקי הלאומית בניו יורק ריינג'רס.
שיחק בעבר בשיקגו בלאקהוקס ובקולומבוס בלו ג'אקטס.
פנארין החל את הקריירה המקצועית שלו בליגת ההוקי הקונטיננטלית ברוסיה מולדתו.
פאנרין ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NHL בשנת 2015 לאחר שחתם על חוזה עם שיקגו בלאקהוקס.
זכה בגביע קאלדר בעונת 2015/16 בתור הרוקי הטוב בליגה.
הוא פיתח עניין מוקדם בהחלקה על הקרח.
סבו מצד אימו, שחקן הוקי חובב לשעבר, עודד את פנארין לשחק הוקי כשהיה בן חמש.
עזר לאמן את פנארין ולעיתים קרובות היה מסיע אותו לטורנירי הוקי בטיומן.
פנארין למד בבית הספר להוקי קרח של מועדון טרקטור בצ'ליאבינסק, שם התאמן שישה ימים בשבוע במשך שישה חודשים בשנה.
פנארין לא נבחר בדראפט ה-NHL בשנת 2010 והחל את קריירת ההוקי המקצועית שלו בליגת ההוקי קונטיננטלית (KHL) עם ויטיאז צ'כוב.
ב-31 בינואר 2013, לאחר שצבר 18 נקודות ב-40 משחקים, פנארין עבר לסק"א סנקט פטרבורג.
הוא מילא תפקיד משמעותי בזכיית הקבוצה בגביע גגארין וקלע 20 נקודות במשחקי הפלייאוף.
נבחר לקבוצת הכוכבים הראשונה של KHL לעונת 2014/2015.
ב־29 באפריל 2015, פנארין חתם על חוזה לשנתיים עם שיקגו בלאקהוקס.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו ב-NHL ב-7 באוקטובר 2015 נגד הנריק לונדקוויסט מניו יורק ריינג'רס, השער הראשון שכבש במדי הבלאקהוקס במשחקם הראשון בעונת 2015/2016. ב-17 בפברואר 2016, במשחק אחר נגד ריינג'רס, פנארין הבקיע לראשונה בקריירה שלושער.
הוא הופיע ב-80 משחקים עבור הבלאקוהוקס בעונת 2015/16 ורשם 30 שערים, 47 אסיסטים ו-77 נקודות.
פנארין מצא כימיה מיידית עם פטריק קיין ועם ארטיום אניסימוב הרוסי בשורה השנייה של הבאלקוהוקס.
כך קיין, שהיה ה-MVP והקלע המוביל של NHL בשנים 2015/16, ציין את פנארין כתורם מרכזי בעונה המוצלחת שלו.
פנארין הבקיע את שער הפלייאוף הראשון בגביע סטנלי ב-15 באפריל במשחק הפלייאוף השני ב-2016 נגד סנט לואיס בלוז.
במהלך הפלייאוף הוא רשם שבע נקודות.
פנארין זכה בגביע קאלדר, שמוענק לטירון העונה של ה-NHL, בטקס פרסי NHL 2016 שהתקיים ב-22 ביוני.
פנארין זכה גם בגביע חרלמוב בשנים 2015–2016, שהוענקה לשחקן ההוקי הרוסי המקצועי הטוב ביותר על ידי היכל התהילה הרוסי.
הוא הרוויח 2.55 מיליון דולר בונוס והפך לאחד משחקני ההוקי העשירים מרוסיה.
פנארין הביע הכרת תודה לקיין על כך שעזר לו להגיע לתמריצי החוזה שלו בכך שהעניק לו שעון יוקרה.
בעונת 2016/17 פנארין המשיך בתפקיד ההתקפי שלו לצד קיין.
ב-26 בדצמבר חתם לשנתיים נוספות, בחוזה בשווי 12 מיליון דולר.
הוא סיים את עונתו השנייה בצפון אמריקה, כשהוא מבקיע 31 שערים ו-74 נקודות ב-82 משחקים ונבחר להרכב קבוצת האולסטאר השנייה של ה-NHL.
ב-23 ביוני 2017 עבר פנארין לקולומבוס בלו ג'אקטס (יחד עם טיילר מוטה).
פנארין השיג הישג חמישה אסיסטים ראשוניים במשחק אחד ב-8 בדצמבר 2017 כדי לעזור לקולומבוס להביס את ניו ג'רזי דווילס 5:3. ב-20 במרץ 2018, פנארין רשם את השלושער השני שלו בקריירה (והוסיף אסיסט) כדי להשיג ניצחון של קולומבוס 5:3 על ניו יורק ריינג'רס.
ב-3 באפריל, פנארין צבר 80 נקודות ב-80 משחקים ובכך שבר את שיא הקבוצה עבור ניקוד לשחקן בעונה הסדירה, וסיים עם 82 נקודות.
בעונה שלאחר מכן, פנארין שבר את שיאו וקבע שיא חדש של הג'אקטס עם 87 נקודות.
ב-1 ביולי 2019, חתם פנארין על חוזה לשבע שנים בשווי 81.5 מיליון דולר עם ניו יורק ריינג'רס, ששווה לשכר ממוצע שנתי של 11.642 מיליון דולר.
פנארין כבש את שערו הראשון במדי הריינג'רס במשחק הפתיחה בעונת 2019/20 נגד ויניפג ג'טס ב-3 באוקטובר.
ב-9 בינואר 2020, הפך פנארין לשחקן הראשון בהיסטוריה של הריינג'רס שצבר 60 נקודות ב-43 המשחקים הראשונים שלו כשחקן בקבוצה ועקף את ויין גרצקי עם 59 במאזנו.
ביולי 2019 התראיין פנארין לאתר Sports.ru וסיפר על חייו האישיים.
הריאיון עורר רעש גדול בשל הביקורת שפנארין מתח על הרשויות ברוסיה והנשיא ולדימיר פוטין.
נמצא במערכת יחסים עם אליסה זנארוק, בתו של המאמן אולג זנארוק.
בספטמבר 2019 הודיע על פתיחת קרן צדקה.
ארטמיס 3 היא המשימה המאוישת השנייה בתוכנית ארטמיס של נאס"א והטיסה השלישית של חללית האוריון שתשוגר על גבי משגר ה-Space Launch System.
משימה זו מתוכננת לשיגור ב-2027, והיא עתידה להיות הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח מאז משימת אפולו 17 משנת 1972.
בארטמיס 3 ישוגרו ארבעה אסטרונאוטים על סיפון חללית האוריון, ובמקביל ישוגר רכב הנחיתה סטארשיפ HLS.
אוריון תעגון עם רכב הנחיתה במסלול סביב הירח ושניים מהאסטרונאוטים יבצעו נחיתה על אדמת הקוטב הדרומי של הירח בזמן שהשניים האחרים יישארו באוריון במסלול היקפי סביב הירח.
שני האסטרונאוטים שינחתו, וביניהם האישה הראשונה על הירח, צפויים לשהות על פני השטח כשבוע ויבצעו עד ארבע הליכות חלל על אדמת הירח, יערכו ניסויים ותצפיות מדעיות וכמו כן יאספו דגימות של מי קרח הנמצאים באזור זה של הירח.
לפני נחיתת ארטמיס 3, יונחת מראש באזור הנחיתה ציוד הכולל רובר בו יוכלו האסטרונאוטים לנוע אל מרחקים של מספר קילומטרים מאתר הנחיתה.
במאי 2019 בחרה נאס"א ב-11 חברות אותן תממן במטרה לפתח נחתת.
הנחתת תהיה רב מערכתית ותכלול "מערכת העברה" (אל מסלול ירחי נמוך), "מערכת נחיתה" אשר תיקח את הצוות אל פני השטח של הירח, ו"מערכת המראה" אשר תטיס את הצוות בחזרה אל חללית האוריון.
לאחר ארטמיס 3, הייעוד הוא להפוך את מערכות אלו לרב פעמיות ולעשות בהן שימוש חוזר ובכך להוריד עלויות.
בדצמבר 2017, עם אשרור הצו "Space Policy Directive 1" שאותו יזם ממשל טראמפ, הוקמה תוכנית למשימות מאוישות אל הירח, שמאוחר יותר קיבלה את השם "תוכנית ארטמיס".
במסגרת תוכנית זו הוחלט כי יעשה שימוש בחללית האוריון עבור המשימות וכי תוקם תחנת חלל מסביב לירח (Lunar Gateway).
תחילה נקראה המשימה "Exploration Mission-3" (משימת מחקר 3) ומטרתה הייתה לשלוח ארבעה אסטרונאוטים למסלול אליפטי סביב הירח ולהציב את המודולים הראשונים כחלק מתחנת החלל הירחית.
במאי 2019, שונתה תוכנית משימה זו ונקבע שהמודולים שתוכננו להיות משוגרים במשימה זו, ישוגרו בנפרד על ידי משגר מסחרי.
בתחילת 2020 שונתה שוב תוכנית המשימה וננטש רעיון העגינה של האוריון והנחתת בתחנת החלל הירחית ובמקום זאת הוחלט שתבוצע נחיתה ישירה.
ארטמס וורד היה מייג'ור גנרל אמריקאי במלחמת העצמאות של ארצות הברית ומאוחר יותר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מסצ'וסטס.
הוא נחשב למנהיג פוליטי יעיל; הנשיא ג'ון אדמס תיאר אותו כ"אדם המוערך, האהוב והאמון באופן אוניברסלי בידי צבאו וארצו".
ארטמס וורד נולד ב-26 בנובמבר 1727 בעיירה שרוזברי שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, לנחום וורד (1684–1754) ולמרתה (האו) וורד.
הוא היה השישי מבין שבעה ילדים.
אביו ניהל קריירה רחבה ומצליחה כרב-חובל, סוחר, יזם קרקעות, חקלאי, עורך דין ושופט.
בילדותו למד בבתי הספר המקומיים וחלק מורה פרטי עם אחיו ואחיותיו.
בשנת 1748 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן לימד שם תקופה קצרה.
ב־31 ביולי 1750 נישא לשרה טרוברידג' (3 בדצמבר 1724 – 13 בדצמבר 1788), בתם של הכומר קיילב טרוברידג' והאנה טרוברידג' מגרוטון.
בני הזוג הצעירים חזרו לשרוזברי, שם פתח ארטמס חנות כלבו.
במהלך חמש־עשרה השנים הבאות נולדו להם שמונה ילדים.
בשנת 1751, בגיל 23 או 24, מונה למעריך עירוני במחוז ווסטר, הראשון מבין תפקידים ציבוריים רבים שמילא.
בשנת 1752 נבחר לשופט שלום ולכהונה הראשונה מבין רבות בבית המחוקקים הפרובינציאלי של מסצ'וסטס.
בין השנים 1755 ל־1757 נקרא וורד לשירות פעיל לפרקים, במקביל להשתתפותו בקורט הכללי.
בשנת 1755 אורגנה מחדש המיליציה של מסצ'וסטס לצורך המלחמה, ובעקבות כך מונה וורד לדרגת מייג'ור ברגימנט השלישי, שחייליו גויסו בעיקר ממחוז ווסטר.
הרגימנט שימש בעיקר כוח חיל מצב לאורך הגבול במערב מסצ'וסטס.
בשנת 1757 קודם לדרגת קולונל של הרגימנט השלישי של המיליציות במחוזות מידלסקס וווסטר.
בשנת 1758 צעד הרגימנט עם כוחו של אברקרומבי בניסיון לתקוף את פורט טיקונדרוגה, אך וורד הושבת במהלך המערכה עקב התקף של אבנים בכליות.
עד שנת 1762 שב וורד להתגורר קבע בשרוזברי ומונה לשופט בבית הדין האזורי.
באספה הכללית מונה, יחד עם סמואל אדמס וג'ון הנקוק, לוועדת המיסוי.
בנאומיו היה שני רק לג'יימס אוטיס בהתנגדותו לחוקי הפרלמנט בלונדון.
בולטותו בדיונים אלה הביאה את המושל המלכותי פרנסיס ברנרד לבטל את מינויו הצבאי בשנת 1767. בבחירות שלאחר מכן, בשנת 1768, ביטל ברנרד את תוצאות הבחירות במחוז ווסטר ואסר על וורד לשבת באספה, אך הדבר לא השתיק אותו.
עם התגברות הלך הרוח התומך במרד, התפטר הרגימנט השלישי כולו משירות הכתר ב־3 באוקטובר 1774. לאחר מכן צעדו אנשיו לשרוזברי והודיעו לוורד כי בחרו בו פה אחד למפקדם.
בהמשך אותו חודש ביטל המושל את האספה המחוקקת.
ערי מסצ'וסטס הגיבו בהקמת ועדת בטיחות כלל־מושבתית, ואחת מפעולותיה הראשונות הייתה מינויו של וורד לגנרל ולמפקד העליון של מיליציית המושבה.
לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד ב־19 באפריל 1775, רדפו כוחות המורדים אחר הבריטים חזרה לבוסטון והחלו במצור על העיר, תוך ניתוק כל דרכי הגישה היבשתיות אליה.
בתחילה ניהל וורד את כוחותיו ממיטתו עקב מחלה בשרוזברי, ובהמשך העביר את מפקדתו לקיימברידג'.
זמן קצר לאחר מכן מינו ממשלות ניו המפשייר וקונטיקט הזמניות את וורד למפקד כוחותיהן שהשתתפו במצור.
עיקר מאמציו בתקופה זו הוקדשו לארגון ולאספקה.
במאי הגיעו תגבורות בריטיות דרך הים, וביוני נודע לוורד על תוכניתם לתקוף את גבעת בנקר.
הוא הורה לבצר את המקום, ובכך הונחו היסודות לקרב גבעת בנקר ב־17 ביוני 1775. הפיקוד במהלך הקרב הועבר לגנרל ישראל פטנאם ולקולונל ויליאם פרסקוט.
במקביל הקים הקונגרס הקונטיננטלי את הצבא הקונטיננטלי.
ב־17 ביוני מינה הקונגרס את וורד למייג'ור גנרל ומינה אותו לסגן המפקד של ג'ורג' וושינגטון.
וורד היה אחד מארבעת המייג'ור גנרלים הראשונים בצבא הקונטיננטלי, לצד צ'ארלס לי, פיליפ סקיילר וישראל פטנאם.
במהלך תשעת החודשים הבאים סייע בהפיכת יחידות המיליציה לצבא סדיר.
לאחר פינוי הבריטים מבוסטון ב־17 במרץ 1776 הוביל וושינגטון את עיקר הצבא לניו יורק.
וורד קיבל את הפיקוד על המחוז המזרחי וכיהן בתפקיד זה עד מרץ 1777, אז נאלץ להתפטר מן הצבא בשל בעיות בריאות.
גם בתקופת שירותו הצבאי כיהן וורד כשופט בבית משפט מדינתי בשנים 1776 ו־1777. בשנים 1777–1779, כנשיא המועצה המבצעת של המדינה, שימש למעשה כמושל לפני אשרור חוקת מסצ'וסטס בשנת 1780. הוא נבחר ברציפות לבית הנבחרים של מסצ'וסטס משנת 1779 ועד 1785, ובשנת 1785 אף כיהן כיושב־ראש הבית.
וורד מונה כנציג לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1780 ו־1781, ובין השנים 1791–1795 נבחר פעמיים לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר כישלון בבחירות בשנת 1788. הוא היה אחד מתשעה נציגים שהצביעו נגד אישור התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
וורד נפטר בביתו בשרוזברי שבמסצ'וסטס ב־28 באוקטובר 1800, ונקבר לצד רעייתו שרה בבית העלמין מאונטיין ויו שבעיירה.
נינו, שנשא אף הוא את השם ארטמס וורד, כתב את "אנציקלופדיית המכולת", שפורסמה בשנת 1911.
העיירה וורד במסצ'וסטס נוסדה בשנת 1778 ונקראה על שמו של ארטמס וורד, אולם בשנת 1837 שונה שמה לאובורן, בעקבות תלונות של שירות הדואר האמריקאי על הדמיון לשם העיירה הסמוכה וֵייר.
אמריקן יוניברסיטי קראה לבניין Ward Circle, שבו שוכן בית הספר למדיניות ציבורית, על שמו של ארטמס וורד.
ארטמיס 4 (Artemis IV) היא משימה עתידית מתוכננת של נאס"א כחלק מתוכנית ארטמיס לחקר מאויש של הירח.
על פי התכנון משגר ה-Space Launch System ישגר את החללית אוריון ובה ארבעה אסטרונאוטים אל התחנה Lunar Gateway שתהיה במסלול סביב הירח ובהגעתם לתחנה יחברו אליה את יחידת I-Hab.
לאחר מכן יעברו שניים מהאסטרונאוטים אל רכב הנחיתה סטארשיפ HLS ויבצעו נחיתה מאוישת על הירח, השנייה בתוכנית ארטמיס.
אֲרי אֶבֶן־זהב (במקור: ליאו (לייב) גולדשטיין; י"ח בכסלו תר"ס, 20 בנובמבר 1899 – א' בחשוון תשל"ב, 19 באוקטובר 1971) היה סופר עברי, משורר, סופר ילדים, מחזאי, עורך והמזכיר האקדמי הראשון של האוניברסיטה העברית.
ארי אבן-זהב נולד בגראייבו שבפולין הרוסית לשמואל ברוך, סוחר שעלה לימים לארץ ישראל.
נתפס לפעילות ויצירה בלשון העברית כבר מילדותו.
כשהיה בגיל בר מצווה כבר כתב שירים בעברית, ייסד ופרסם כתב עת ספרותי שבו הדפיס את שיריו הראשונים.
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בפולין, נסע ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה.
והשלים תואר דוקטור בקולג' העברי בבולטימור.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, ועם פתיחתה ב-1925, התקבל לעבודה באוניברסיטה העברית הצעירה בירושלים.
במשך יותר מעשרים שנה, עד 1946, היה ארי אבן-זהב המזכיר האקדמי של האוניברסיטה העברית.
היה מקורב מאוד לראשיה, בייחוד לקנצלר יהודה מאגנס ולפרופ' יוסף קלוזנר, והיה דמות מאוד משפיעה ומרכזית.
הוא היה מעורב לפני ולפנים בכל החיים האוניברסיטאיים, האקדמאיים והחברתיים.
ידועה למשל, פעילותו ביחד עם קלוזנר למנוע מש"י עגנון את קבלת פרס נובל בסוף שנות הארבעים ונסיעתו לחלב בניסיון להעביר לארץ את כתר ארם צובא.
בשנת 1943 זכה בפרס דוד ילין מטעם עיריית ירושלים על ספרו "בסוד עניי הכותל".
בשנת 1970 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, על הטרילוגיה "ירושלים של מטה".
בספריו לנוער כתב בעיקר על ילדים ובני נוער יהודים שנקלעו למצבי מלחמה סכנה ומצוקה.
הוא כתב על חיי הנוער בערי פולין שהכיר, ועל מסעותיו לארץ ישראל.
הוא הקדיש גם ספרים רבים ושנות כתיבה מרובות, לתיאורה של "ירושלים של מטה": חייהם של בעלי המלאכה הירושלמים, הסוחרים הקטנים, ופשוטי העם.
בשנים 1947–1964 הופיע בהוצאת יבנה מהדורת כל כתביו ("כתבי ארי אבן-זהב").
בשנת 1969 הופיעה בהוצאת עם הספר סדרת מבחר כתביו, ויחד איתה מונוגרפיה על אבן-זהב מאת מנחם גרשון גלן.
ארי אבן-זהב היה נשוי לרחל, ולא היו להם ילדים.
קרובו היחיד היה אחיו, חיים גולדשטיין (אבן-זהב).
בנו של האח הוא שלום יהושע אבן-זהב, משוחרי ההמנון הלאומי "התקווה" נפטר בה' אדר תשע"ב.
לו ולאשתו שרה (לבית שרגרודסקי) תל"א שלושה ילדים, ליאורה רחל סודרי, סמדר פרידמן וחיים יוסף אבן-זהב.
בתו של האח היא שרה זנדברג, ולה ולבעלה יוחנן שני ילדים, לאה וחיים זנדברג.
ארי אבן-זהב נפטר באוקטובר 1971, מעט לפני מלאת לו 72. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
על קברו נכתבו מילותיו של דוד ילין: "מצאה ירושלים את משוררה".
אלמנתו רחל נפטרה ביוני 1986, ונטמנה לצדו.
מגנזי-נשמה: רומן, ירושלים: מל"ט (מקרא לשון טוב), תרפ"ה.
אגדת-החיים: מחזה; המוזיקה של מרדכי זנדברג, ירושלים: הספר, תרפ"ה.
בתוככי ירושלים: שירים, ירושלים: אחיעבר, תרפ"ז.
(מהדורה ב: תל אביב: עם הספר ('מבחר כתבים'), תשכ"ט 1969) (חלק מהטרילוגיה "ירושלים של מטה")
ימי-דוד: רומן היסטורי, שלושה כרכים: ספר א: אעירה שחר; ספר ב: ממזרח שמש; ספר ג: שמש עד מבואו, ירושלים: מצפה, תרפ"ט.
"בדמיך", ירושלים: (דפוס עזריאל), תרפ"ט.
(שיר מוקדש "לקדושי ארץ-ישראל, אב תרפ"ט")
הבל, תל אביב: מסדה, תרצ"ה.
קבר אחים, תל אביב: יבנה, תרצ"ו.
נשמות העצים, תל אביב: יבנה, תרצ"ו.
אלה מסעי הזפתים, תל אביב: יבנה, תרצ"ו.
(מהדורה ב, עם ציורים מאת זאב תשבי: תרצ"ז) (ראה אור בתרגום לפולנית מאת צבי וולמוט כסיפור בהמשכים בשבועון היהודי-פולני Nasza Opinia, בתרגום להונגרית מאת גוסטב פטאי ב-1938, ובתרגום ליידיש מאת המחבר ב-1937 כסיפור בהמשכים ביומון היהודי-פולני "היינט", ובצורת ספר ב-1939)
כינוס סופרים, שבועון העולם, תרצ"ז.
רפאל חמיצר, ירושלים: ר' מס, 1937. (מונוגרפיה על הרופא והפסל רפאל חמיצר)
יום ירושלים, תל אביב: יבנה, 1937. (מחזה)
שער-עמי ירושלים, תל אביב: יבנה, תרצ"ח.
(שירים שהתפרסמו ב"העולם הזה" בשנים תרצ"ז–תרצ"ח)
ששים שנה ושנה, תל אביב: יבנה, 1939. (מהדורה ב ראתה אור באותה שנה; מהדורה ד מחודשת: ציורי ירושלים: יעקב שטיינהרט, תל אביב: עם הספר ('מבחר כתבים'), תשכ"ט 1969) (חלק מהטרילוגיה "ירושלים של מטה")
המלחמה על הגבול, תל אביב: יבנה, תרצ"ט.
את ירושלים; מבוא: "משורר ירושלים" מאת דוד ילין; הציורים של יעקב שטינהרט, ירושלים: המדפיס ליפשיץ, ת"ש 1939. (שירים) (ראה אור בתרגום לאנגלית ב-1947)
שמים מאסו הבונים, תל אביב: יבנה, 1941. (רומן אוטופי)
אלה מסעי דן; הציורים מאת נחום גוטמן, תל אביב: יבנה, 1941. (לילדים) (מהדורה ב: תשי"ח 1957)
אדם וספינה: רומן, תל אביב: יבנה, 1941.
בסוד עניי הכֹתל, תל אביב: יבנה, 1942. (מהדורה ד: תל אביב: עם הספר ('מבחר כתבים'), תשכ"ט 1969) (חלק מהטרילוגיה "ירושלים של מטה")
'דמותו של שיילוק ב"הסוחר מויניציאה"', תרביץ יג, א (תש"ב), עמ' 178–190. (המאמר ב-JSTOR) (המאמר הופיע כתדפיס נפרד בתש"ד)
משא אשכנז; ציור השער מאת נחום גוטמן, תל אביב: יבנה, תש"ג.
בראשית הסער, תל אביב: יבנה, תש"ה.
(עם הדפסתו במקור בתרצ"ט כסיפור בהמשכים ביומון בארץ נקרא "בצלו של צלב-הקרס", אך עם הופעתו כספר שונה שמו)
משפט שיילוק, ירושלים: עפר (ספרון: ידיעות אחרונות), 1946.
ככל הנערים: ספור בן-זמננו, תל אביב: יבנה, 1947. (לילדים) (מהדורה ב: תשי"ז) ("עלילה רחבת יריעה על רקע מפלתו של צורר ישראל.
שופע צחוק ואומץ לב של נער מישראל.")
"כתבי ארי אבן-זהב" בהוצאת יבנה:
"שיילוק: היהודי מויניציה", תל אביב: יבנה, 1947.
אלה מסעי הזפתים", תל אביב: יבנה, 1947.
"בתוככי ירושלים: כליל סיפורים", תל אביב: יבנה, 1954.
דויד ובת-שבע: רומן, תל אביב: יבנה, תשכ"ד 1964. (הוצאה נוספת: תל אביב: עם הספר ('מבחר כתבים'), תש"ל 1969) (רומן) (ראה אור בתרגום מכתב היד לאנגלית מאת ישראל מאיר כהן-לסק ב-1951 ובתרגום לספרדית ב-1953)
בונה מקדש מעט: יהודה ליב מגנס, ניו יורק: לדור: שעל יד ועד החנוך היהודי, 1966. (על תולדות האוניברסיטה העברית ונשיאה הראשון)
אמרי-פי והגיון לבי, תל אביב: יבנה, תשכ"ז.
(הוצאה נוספת: "משלי ארי או אמרי-פי והגיון לבי", תל אביב: עם הספר ('מבחר כתבים'), תש"ל 1969) (לקט פתגמים ורעיונות)
ירושלים של מעלה, תל אביב: עם הספר, תשכ"ט 1969. (כולל: 'משורר ירושלים', מאת דוד ילין; 'ירושלים מעל הר-צופים' מאת יעקב שטיינהרט)
די פּעך-אידען: דזשעגטשאַרעס; איבערזעצט פון העבּרעאיש דורכ'ן מחבר, ורשה: אחיעבר, 1939. (יידיש: אלה מסעי הזפתים) (הופיע במקור כסיפור בהמשכים ביומון היהודי-פולני "היינט" ב-1937)
ארי אבן זהב (עורך), אלשם: דו-ירחון לספרות אלשמית, תל אביב; יפו: דפוס מ' שהם, תרפ"ד.
יהודה ליב מאגנס, נאומי הקנצלר של האוניברסיטה העברית; הכין לדפוס: ארי אבן זהב, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תרצ"ו.
ארטרולפתיים (שם מדעי: Arthroleptidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב, שחבריה נמצאים באפריקה דרומית למדבר סהרה.
הצפרדעים ממשפחה זו ידועות בטון הגבוה של קרקורן.
הן נחשבות לקטנות, היות שגודלן אינו עולה על ארבעה סנטימטרים.
ניתן למצוא אותן בעיקר על הקרקע של יערות הגשם.
במהלך התפתחותן, הן מדלגות על כל שלב שנושא בחובו חיים במים.
כך, הביצים מוטלות על היבשה בבקיע צר או מתחת לעלים, והצאצא עובר התפתחות ישירה מביצה לצפרדע.
לעיתים, הצפרדעים הבוקעות מהביצים יהיו לאחר שתהליך המטמורפוזה הסתיים, ולעיתים הן תהיינה בעלות זנב גם לאחר הבקיעה.
משפחה זו כוללת מין מיוחד במינו: צפרדע שעירה (Trichobatrachus robustus).
משפחת הארטרולפתיים מופרדת לשתי תת-משפחות: אסטילוסטרניים (Astylosterninae) ו-Arthroleptinae.
עם זאת, אחרים מחשיבים אותן בתור שתי משפחות נפרדות.
תת-משפחת ה-Astylosterninae מורכבת מהסוגים הבאים:
תת-משפחת האסטילוסטרניים (Arthroleptinae) מורכבת מהסוגים הבאים:
ארי בן שבתאי (נולד ב-22 בינואר 1954, ירושלים) הוא מלחין ישראלי.
ארי בן שבתאי החל ללמוד הלחנה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון בשנת 1979. בהמשך למד באקדמיה למוזיקה בירושלים וסיים לימודי הלחנה לתואר ראשון אצל מרק קופיטמן.
אחרי סיום התואר השני המשיך ללימודי התואר השלישי באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
מוריו שם היו ג'ורג' קראמב וריצ'רד ורניק.
ארי בן שבתאי הוא ראש החוג לתורת המוזיקה, הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה בירושלים.
הוא כיהן כיו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל ובמסגרת תפקידו זה הפיק סדרת תקליטורים "אנתולוגיה של מוזיקה ישראלית לפסנתר".
הוא נמנה עם סגל ההוראה של Muzik, בית ספר גבוה למוזיקה, יצירה והפקה, שם הוא מלמד קורס במוזיקה אלקטרונית.
בן שבתאי משתמש בכתיבתו בטונאליות ובאטונאליות, במודאליות, ברבעי טונים ובשיטת שנים-עשר הטונים ועוד.
בין השאר הוא משתמש בשיטת המקצבים של אוליבייה מסייאן.
יצירותיו של בן שבתאי מנוגנות בפסטיבלי מוזיקה בעולם.
בחגיגות יובל 3000 לירושלים נוגנה יצירתו "מגרפה" בביצוע תזמורת פיטסבורג עם המנצח לורין מאזל.
"מבוא ואלגרו" לחליל, אבוב, טרומבון, נבל, רביעיית מיתרים וקונטרבס (1979)
שלושה קטעים לקלרינט סולו על פי "הנביא" מאת ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (1979)
"מזמור", וריאציות על נושא יהודי-פרסי לשלישיית מיתרים וזמרת או קלרינט (1981)
"אלגיה לאנה פרנק" לתזמורת סימפונית (1983)
"רובעייאת", מחרוזת קטעי קריאה ושירים של עומר ח'יאם למצו-סופרן, קלרינט, בסון, כינור, ויולה, פסנתר וכלי הקשה (1983)
"חזיונות של זמן" לחליל עם הגברת אלקטרונית וכלי הקשה עם השהייה אלקטרונית, (1984)
קרנות ונבלים, חמישה שירי אהבה מצריים (מתורגמים מהירוגליפים) לסופרן, קרן אנגלית, קרן צרפתית, קונטרבס ונבל (1985)
"שלוש רומנסות" לפסנתר סולו (1986)
"יחזקאל", קונצ'רטו לצ'לו ותזמורת (1988)
מלגת הלחנה מטעם קרן שרת
מלגת לימודים מטעם שגרירות ארצות הברית וחברת ITT
פרס ראשון בתחרות הלחנה מטעם התזמורת הפילהרמונית הישראלית על "סינפוניה כרומטית".
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2005)
פרס אקו"ם למוזיקה קונצרטית וספרות לשנת 2015, פרס ע"ש פאול בן-חיים על מפעל חיים.
כלול יצירתו של פרופ' ארי בן שבתאי, מקיף כמעט כל ז'אנר אפשרי במוזיקה הקונצרטנטית, דבר המתאפשר בזכות שליטתו המרשימה במגוון אמצעי ביטוי מוזיקליים: מהתחביר הטונאלי והפוסט-טונאלי, ועד לתחביר הכולל בתוכו סאונד במובנים המופשטים ביותר שלו.
ארי בן שבתאי הוא מלחין אשר מתחדש ומחדש באופן תדיר, תוך התכתבות רחבה ועמוקה עם עולמות מוזיקליים מגוונים: מן הבארוק דרך הרומנטיקה המאוחרת, פוסט-אימפרסיוניזם, מינימליזם והשפעות ממוזיקת ג'אז ורוק עכשווי.
שליטתו במדיום האלקטרוני ובטכניקות התיקלוט (DJ) באה לידי ביטוי באחדות מיצירותיו.
ארי אנקוריון (2 באוקטובר 1908 – 11 במרץ 1986) היה עורך דין ועיתונאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך.
אנקוריון נולד בקאלאווריה שבליטא בשם אריה אשר וולוביצקי.
בצעירותו למד בחדר ובגמנסיה העברית בווילקובישקי.
לאחר מכן יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת קובנה, בה החל לפעול באגודת הסטודנטים הציונים.
כן היה פעיל במפלגה הציונית-סוציאליסטית ובליגה למען ארץ ישראל העובדת.
בשנת 1933 עלה אנקוריון לארץ ישראל.
בראשית ימיו בארץ החל לפעול במפא"י ונבחר למזכירות הסניף בירושלים, בה התגורר ועסק בעריכת דין.
במקביל עסק בכתיבה בעיתון "דבר".
בראשית 1936 יצא ללימודים באנגליה בבית הספר הגבוה למדעי הכלכלה והחברה בלונדון, נתקבל לשמש כעורך דין באנגליה וסיים דוקטורט במדעי המדינה.
לאחר שובו לארץ ישראל עבד כעורך דין.
בין השנים 1940–1946 שימש כיועץ המשפטי של "חברת עובדים".
משנת 1940 ייצג במשך שנים פעילים של ההסתדרות במאבקים כנגד המעסיקים, ובאישומים פליליים על הפגנות.
פעילות זאת נמשכה אף לאחר קום המדינה.
אנקוריון גם ייצג את דבר במשפטי דיבה.
בשנת 1962 ייצג את רוברט סובלן.
אנקוריון היה פעיל בהסתדרות וחבר בית הדין העליון שלה.
בימי הצנע הוא נתמנה ליושב ראש הוועדה למלחמה בשוק השחור.
אנקוריון היה במשך שנים רבות חבר הנהלת הסתדרות עורכי הדין ובמועצה המשפטית.
עם הקמת לשכת עורכי הדין נבחר למועצת הלשכה ובבחירות ללשכה בראשית 1966 היה ממובילי רשימת השמאל "נאמני המקצוע".
אנקוריון היה פעיל באגודת הידידות ישראל-אמריקה ואף היה יושב ראש של האגודה.
במקביל היה פעיל של מפא"י בתל אביב, חבר בכיר בגוש של שרגא נצר.
כבר בשנת 1955 הומלץ על ידי סניף מפא"י בתל אביב לרשימה לכנסת, אולם לא הוצב במקום ריאלי.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית הוצב חמישי במומלצי סניף תל אביב לרשימת מפא"י לכנסת והוצב במקום ה-49 של הרשימה.
אולם מפא"י זכתה רק ב-47 מקומות בבחירות ואנקוריון נכנס לכנסת רק ביולי 1965, בשלהי כהונת הכנסת החמישית, בעקבות פטירתו של משה שרת.
לקראת הבחירות לכנסת השישית נבחר כמומלץ הרביעי מטעם סניף מפא"י בתל אביב, אך הוצב במקום ה-50 ברשימת המערך, דבר שעורר את רוגזו של אנקוריון עקב היות המקום לא ריאלי.
אנקוריון נכנס שוב לכנסת בעקבות פטירתו של לוי אשכול בפברואר 1969. אנקוריון נבחר מחדש בבחירות לכנסת השביעית וכהונתו נמשכה עד לשנת 1977. במהלך הכנסת השביעית והשמינית כיהן אנקוריון כיו"ר ועדת הכנסת והיה חבר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
בכנסת היה אנקוריון מראשי המחייבים עונש מוות למחבלים.
במפלגת העבודה נבחר ליו"ר המוסד לביקורת.
אֶרֶטְרִיָה הייתה פוליס יוונית חשובה בחוף המערבי של האי אֶוּבּוֹיָה (אֶבְיָה או אֶבוֹיָה של ימינו), דרומית לכלקיס.
היא שגשגה במאות השישית והחמישית לפנה"ס אך ירדה מגדולתה עוד בעת העתיקה, ובמאה ה-1 לפנה"ס ננטשה.
עיר מודרנית, הנושאת אותו שם, נמצאת סמוך לשרידי העיר הקדומה.
אֶרי דה לוּקה (באיטלקית: Erri de Luca; נולד ב-20 במאי 1950) הוא סופר איטלקי המתאר בספריו את נאפולי, עיר ילדותו.
דה לוקה נולד בנאפולי בשם אנריקו למשפחה איטלקית-אמריקאית.
סבתו של דה לוקה הגיעה ממדינת אלבמה שבדרום ארצות הברית, ואילו סבו היה נאפוליטני.
הארי נקרא על שם דוד אמריקאי.
עד שנת 1955 התגוררה משפחתו של דה לוקה בשכונה ענייה בעיר.
דה לוקה זוכר שכונת עוני זו ומתאר אותה בספריו.
בצעירותו נהגה משפחתו לבלות בכל קיץ כשלושה חודשים באי איסקיה הסמוך לנאפולי' והשוני בין האי לבין העיר האפורה העניק לו, לימים, את המבט הייחודי המתאר את העיר: "עיר של סמטאות צרות, צפיפות, סגירות ומועקה".
בגיל 18 עזב את העיר.
במהלך חייו התפרנס דה לוקה כפועל במפעל פיאט בטורינו, בו היה פעיל באיגוד העובדים ובארגון שביתות.
כמו כן עבד כפועל בניין וכסבל.
בשנות השבעים היה שייך לשמאל הרדיקלי והיה חבר בתנועה הפוליטית הקיצונית "לוטה קונטינואה" ("מאבק מתמשך"), אשר התנגדה לכיבוש הישראלי בשטחים.
בשנת 1972, בעקבות רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, התמתנו דעותיו של דה לוקה, והוא הפסיק להביע תמיכה במאבק הפלסטיני.
דה לוקה למד עברית ויידיש ותרגם לאיטלקית את ספר שמות, יונה, קהלת ומגילת רות.
בריאיון לגלובס ב-2009 אמר: "בשתי דרכים אני מעורב בנושא היהודי: האחת היא דרך סיפורי הקודש - התנ"ך.
הצורך להבין את שפת האם של המונותאיזם גרם לי ללמוד עברית כדי להיות מסוגל לקרוא את הסיפורים האלו בשפתם המקורית שכל-כך שונה מהתרגום.
וזה בא מסקרנות אינטלקטואלית ועניין.
הצד השני הוא צד היידיש.
כשחזרתי מוורשה ב-1993, מאירועי היובל לנפילת הגטו, החלטתי להתחיל ללמוד יידיש.
היום אני קורא יידיש ומתרגם את השפה.
הדבר היחיד שיכול לעשות מישהו שמגיע אחרי, זה להניע שוב את שפתי היידיש.
זו הדרך היחידה לומר להיסטוריה שהיא טעתה.
ספרו הראשון "לא עכשיו, לא כאן" (באיטלקית: Non ora, non qui) - פורסם ב-1989, בהיות דה לוקה בן 39, ומהדורה חדשה יוצאת מאז מדי שנה.
אתה, שלי (Tu, Mio) (1989) - תורגם לעברית על ידי יורם מלצר ומנחם פרי ויצא לאור בסדרת הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, בשנת 2003.
הר אדוני (Montedidio) (2001) - תורגם לעברית על ידי מרים שוסטרמן-פדובאנו ויצא לאור בספריה החדשה בשנת 2003.
שלושה סוסים - יצא לאור בספריה החדשה ב-2004
לא עכשיו, לא כאן - יצא לאור בספריה החדשה ב-2005
היפוכו של אחד - יצא לאור בספריה החדשה ב-2006
בשם האם - יצא לאור בספריה החדשה ב-2007
נפליטני - יצא לאור בספריה החדשה ב-2008
היום שלפני האושר (Il giorno prima della Felicità) (2009) - תורגם לעברית על ידי מרים שוסטרמן-פדובאנו ויצא לאור בספריה החדשה בשנת 2010
הספר "הר אדוני" זכה בפרס פמינה בצרפת בשנת 2002.
אַרְטַפְרֶנֵס בן ארטפרנס היה מצביא פרסי, שפעל בראשית המאה ה-5 לפנה"ס תחת דריווש הראשון מלך פרס ואחר כך תחת קסרקסס יורשו.
אביו, ארטפרנס בן היסטספס, היה אחיו של דריווש והסטרפ של סרדיס במהלך המרד האיוני.
לאחר כישלון המסע של מרדוניוס ליוון ב-492 לפנה"ס, מינה דריווש את דאטיס ואת ארטפרנס בראש מסע מלחמה נוסף להכנעת האיים במרכז הים האגאי ולהענשת אתונה וארטריה על סיוען למרד האיוני.
חיל המשלוח נאסף בקיליקיה שבאסיה הקטנה, ומכאן יצא לדרכו ב-600 טריארות.
הצי הפליג תחילה אל סאמוס ומשם אל האיים הקיקלאדיים.
לאחר כיבוש נאקסוס, הכנעת דלוס והחרבת קאריסטוס וארטריה שבאי אובויה, נחת הצבא הפרסי במרתון.
בקרב המפורסם שניטש במישור מרתון נחלו הפרסים מפלה (490 לפנה"ס), ולאחר ניסיון כושל לתקוף את אתונה מן הים שבו לאסיה.
בעת פלישת קסרקסס ליוון, ב-480 לפנה"ס, פיקד ארטפרנס על חילות הלידים והמיסים.
תרגמו וכתבו מבואות בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ.
תל אביב, פפירוס - בית ההוצאה של אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ד-1998.
ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה-1945. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
ארי גורלי (נולד ב-4 בפברואר 1971 במושב יודפת) הוא זמר-יוצר ישראלי.
גורלי החל ללמוד וליצור מוזיקה מגיל צעיר.
בגיל 12 הקים את הלהקה היוצרת הראשונה שלו ("טרויה").
למד אצל מספר מורים, ביניהם המלחינה מרי אבן-אור ופרופסור ארווין יונגר, ולמד עוד לפני גיוסו לצה"ל קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב.
אחרי שירותו הצבאי סיים בהצטיינות את בית הספר למוזיקה "רימון", בו המשיך לימים כמרצה בכיר וכיועץ אקדמי.
בספטמבר 2004 יצא אלבומו הראשון של גורלי, "נשיקות קטנות" (הד ארצי), שזכה לביקורות נלהבות.
גורלי כתב והלחין בעצמו את כל שירי האלבום, ועל העיבודים היו אחראים יחד איתו - משה לוי ובסיסט להקת הדג נחש יאיא כהן אהרונוב.
בדצמבר 2004 התחרה גורלי בפסטיבל השירים של ישראל, בשיר "שיר מנוחה", שביצע כדואט עם לירז צ'רכי.
השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות.
בשנת 2005 הצטרף גורלי להרכב "ארבעים מעלות", שביצע בלחנים מקוריים שירי משוררים בהם יהודה עמיחי, לאה גולדברג, יונה וולך ורבים נוספים.
גורלי ניהל את ההרכב מוזיקלית והלחין חלק מהרפרטואר.
בפברואר 2008 הוציא ההרכב אלבום בשם "אהבה בשירי משוררים".
הוצאת הדיסק הביאה לשחרור זכויות השימוש בשיריה של יונה וולך, שהיו מוגבלות עד אז.
בתחילת שנת 2008 פרץ גורלי לתודעת הקהל הרחב, כאשר הוציא את השיר "דבש", כסינגל מתוך אלבומו השני "משקל הדירה" (התו השמיני, מרס 2008).
השיר, דואט עם רעות יהודאי שהלחין גורלי למילים של טל רביב, היה שיר השנה והשיר המושמע ביותר ברדיו באותה שנה.
גורלי גם עוסק רבות בהדרכה והפקה מוזיקלית של כותבים/זמרים/מלחינים בתחום השירים, ומעביר סדנאות בנושא, כולל סדנה שהעביר ליוצרים מטעם אקו"ם.
בתחילת שנת 2023, השלים גורלי עבודה על אלבום הסולו השלישי שלו "בעדינות" והמופע "הללויה" - מחווה לשירי לאונרד כהן יחד עם סיון טלמור, גל ניסמן, אבבה דסה, מיקה קרני, וכפיר בן ליש.
ארי אֵלון (נולד ב-25 באפריל 1950) הוא סופר, מחנך ומרצה לפילוסופיה יהודית.
אלון נולד בירושלים למשפחה דתית-לאומית.
בנו של השופט פרופ' מנחם אלון, ואחיהם של השופט ספי אלון, השר וחבר הכנסת לשעבר הרב בנימין אלון והרב מרדכי אלון.
אלון גדל בשכונת רחביה בירושלים, למד בית הספר הממלכתי דתי לבנים "לדוגמה" ואחר כך במדרשית נעם בפרדס חנה.
בגיל 17 יצא בשאלה ועבר לגור לזמו מה עם קרובי משפחה רחוקים בקיבוץ אילת השחר.
אולם חזר למדרשית נעם והתגייס לצה"ל כחבר גרעין דתי.
במהלך השירות שימש סמל מחלקה של גרעין נח"ל של חברי תנועת שמאל ישראלי חדש בקיבוץ כרמיה והיה לפעיל שמאל בעצמו, בעיקר לאחר שהחל ללמוד פילוספיה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1971. בעקבות המחדל של מלחמת יום הכיפורים החליט לעזוב את ישראל ועבר לגור בלונדון, שמש עבד כברמן, אולם חזר לאחר שנה.
ב-1975 היה בין מייסדי "הסמינר היהודי-ציוני" באורנים (כיום "המדרשה באורנים"), אחד המוסדות הראשונים בארץ שפעלו לפיתוח לימודי יהדות מתוך השקפה שאינה דתית.
במסגרת זו אורגנו סמינרים בני שבוע לתלמידי תיכון, בהם נדונו מדרשים וספרות חז"ל ובצידם כתבים מודרניים, כגון א.ד.
גורדון, יוסף חיים ברנר, ברל כצנלסון ועוד.
בנוסף עסקו אלון וחבריו בהדרכת אנשי חינוך ובפיתוח תוכניות לימודים ברוח הסמינר.
במקביל השלים תואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, עבודת התיזה שלו ל עסקה ב"סימבוליזציה של מרכיבי העלילה בספור התלמודי" (1982); ואחר כך דוקטורט באותו נושא.
במהלך עבודתו כמורה ומחנך הוציא אלון מספר חוברות לימוד בנושאים שונים מתולדות הציונות ומדרשים אודות פרשת השבוע בהם מגיש אלון פרשנות מסורתית למקורות חז"ל עם טקסטים מודרניים, ופרסם מאמרים ומסות בכתבי עת שונים.
בספר הֵצֵר על כך שרבים מהישראלים החילונים מבטלים את יהדותם ורואים בדתיים "יהודים יותר", ועל עצם הצורך הבלתי פוסק לעסוק בזהות היהודית.
בהמשך הספר מביא אלון מדרשים משלו לכמה מסיפורי חז"ל, ובוחן באמצעותם שאלות על לימוד תורה, שמירת מצוות ועוד.
לפי תפיסת עולמו: "אדם ריבוני הוא ריבונו של עצמו.
אין לו ריבון בעולמו, ואין הוא ריבון בעולמם של אחרים.
אדם רבני איננו ריבון לעצמו.
אלון עוסק בהוראת מחשבת ישראל, מדרש, תלמוד, אגדה וספרות.
בנוסף לסמינר באורנים מלמד במדרשת השילוב נטור, ישיבה החילונית "בינה", סמינר אפעל, במרכז ליהדות מתקדמת "אור חדש" בחיפה ובמכון שלום הרטמן, בו הוא משמש כעמית מחקר.
בעבר לימד גם בסמינר הקיבוצים, גבעת חביבה, מכללת אילת, בית מורשה בירושלים, קולות, בית המדרש לרבנים באמריקה ובית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בפילדלפיה.
עלמא דִי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001
בא אל הקודש - ל"ו אגדות נסתרות, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005
יה בשבט, הוצאת בינה, 1999
דין רודף שלום - דרישות שלום לפרשות השבוע, הוצאת בינה, 2002
ארי בן מנחם (Ari Ben-Menahem; נולד ב-4 בנובמבר 1928) הוא פיזיקאי, מתמטיקאי והיסטוריון של המדע ישראלי, פרופסור אמריטוס לגאופיזיקה ולמתמטיקה שימושית במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן, מחלוצי הסייסמולוגיה בישראל.
נולד בברלין למשה בן-מנחם (שלנגר), משורר, סופר ומחנך.
עלה לארץ ישראל ב-1934. סיים לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית ב-1954. בשנת 1954 היה הראשון שהפעיל מערכת מדידה סייסמולוגית בישראל.
בשנת 1958 עזב ללימודים במכון הטכנולוגי של קליפורניה שם קיבל דוקטורט ב-1961. ב-1964 חזר ארצה ומונה לפרופסור לגאופיזיקה ומתמטיקה במכון ויצמן.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, MIT ואוניברסיטת פריז.
בין השנים 1975 ל-1990 היה ראש המחלקה לגאופיזיקה.
כמו כן מילא את תפקיד הסייסמולוג הראשי בישראל.
לאורך השנים פרסם כ-150 מאמרים ושני ספרי לימוד.
בן מנחם חקר תופעות גאולוגיות ואסטרונומיות שהתרחשו בתנ"ך כמו רעידת אדמה, ליקוי חמה, סופרנובה ושביטים, ובעזרת ניתוח לאחור של תופעות אלה ניסה לייצר כרונולוגיה לאירועים תנ"כיים.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו המונומנטלי "Historical encyclopedia natural mathematical sciences" בו הוא סוקר את התפתחות המדע מימי היוונים ועד לימינו.
הספר הוא בן 6,000 עמודים ויצא בשישה כרכים.
אחיו אסף בן-מנחם הוא אמן ומשורר.
קורות חיים באתר מכון ויצמן
רשימת פרסומים באתר מכון ויצמן
ארי הרו הוא לשעבר ראש הסגל במשרד ראש הממשלה, מנכ"ל ארגון ידידי הליכוד בארצות הברית ומנהל לשכתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בתקופת כהונתו השנייה (2008–2009).
הרו נולד בבוורלי הילס, לוס אנג'לס, ילדם השני של זוג יהודים אמריקאים דתיים.
הוריו, גלנדה וד"ר אד הרו נפגשו בבני עקיבא.
לאחותו הגדולה בת' יש תסמונת דאון.
בנוסף לה, יש להרו שני אחים ביולוגיים וכן שלושה אחים שהוריו אימצו במהלך השנים.
משפחת הרו עלתה לישראל בשנת 1985, כשהוא היה בן 12, ואחרי כחצי שנה במרכז קליטה עברה לגור בגינות שומרון.
הוא למד בישיבה התיכונית בקרני שומרון ולאחר מכן בישיבת הכותל.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני ואחר כך חזר לארצות הברית, שם למד וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה בברוקלין קולג'.
אחר כך למד וקיבל תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002, בגיל 29, החל לשמש כיועצו של בנימין נתניהו לקשרי חוץ והממונה על גיוס תרומות חו"ל.
חזר לארצות הברית, ובין השנים 2003 ל-2006 היה מנכ"ל ארגון ידידי תנועת הליכוד שם.
ביולי 2007 חזר לישראל ומונה ליועצו של נתניהו לענייני חוץ.
בפברואר 2008 מונה כמנהל לשכתו של נתניהו, בעקבות פרישת המנהלת הקודמת, איילת שקד.
שימש בתפקיד עם כניסתו של נתניהו למשרד ראש הממשלה ופרש ממנו בתחילת 2010, מסיבות בריאותיות (מחלת לב).
בתקופת עבודתו כמנהל לשכת נתניהו נחשב כרב השפעה וכמי שהצליח לרכך במידה רבה את החיכוכים האישיים ששררו בלשכת נתניהו עד הגיעו.
במרץ 2010 הקים חברה פרטית לייעוץ ולפיתוח עסקי בשם "3H גלובל".
בספטמבר 2013, לקראת מינויו לראש הסגל במשרד ראש הממשלה, חתם הרו על הסכם ניגוד עניינים שבו התחייב להתנתק מהחברה.
במרץ 2014 מונה לראש הסגל במשרד ראש הממשלה, במקומו של גיל שפר שפרש והחל מספטמבר 2014, עת הודיע אייל חיימובסקי על פרישה, שימש גם כממלא מקומו של מנהל לשכת נתניהו.
בינואר 2015 עזב את לשכת ראש הממשלה, ועבר לעבוד במטה הבחירות של הליכוד.
הרו הוא תושב העיר מודיעין, היה נשוי לנעמי, ממנה התגרש ב-2017, ואב לארבעה ילדים.
בדצמבר 2015 נחקר בחשד שפעל בניגוד עניינים בזמן שהועסק בלשכת נתניהו וביולי 2016 נחקר שוב.
בפברואר 2017 הודיעה המשטרה כי התגבשה נגדו תשתית ראייתית לשוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, קשירת קשר לפשע והלבנת הון.
באוגוסט 2017 חתם על הסכם עד מדינה בתיק 1000 ותיק 2000, במסגרתו יורשע בהפרת אמונים, ייענש בעבודות שירות למשך חצי שנה וייקנס ב-700 אלף ש"ח.
בפברואר 2018 דווח כי הרו יעיד נגד נתניהו גם בתיק 4000.
באוגוסט 2020, הוגש נגדו כתב אישום.
הרו הואשם במרמה והפרת אמונים, בחשד כי מכירה פיקטיבית של חברת הייעוץ "3H גלובל", איפשרה לו להיכנס לתפקיד ראש הסגל של נתניהו בשנת 2014, בעודו ממשיך להחזיק בה ונהנה מרווחיה.
האישום הוגש בהתאם להסכם עד המדינה.
בינואר 2024 הורשע במסגרת הסדר הטיעון, ובאפריל 2024 נגזר עונשו: חצי שנת עבודות שירות וקנס של 700 אלף ש"ח.
ארי אבנר (16 ביולי 1925 – 17 בפברואר 2012) היה מראשוני השידור העברי, חבר האקדמיה ללשון העברית, עורך, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי.
אבנר נולד בקובנה בירת ליטא, בנם של העיתונאי והסופר זלמן טראוב והזמרת יוכבד טראוב לוריא.
בקיץ 1936 עלה לארץ ישראל עם הוריו, והמשפחה התיישבה בחיפה.
בארץ היה אביו מנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה.
היה מראשוני השידור העברי, בתחנת קול ירושלים, שהפכה לימים לקול ישראל.
משנת תש"ד (1944) ועד פרוץ מלחמת העצמאות למד פילוסופיה, ספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנותיה הראשונות של המדינה עבד במשרד החוץ בארץ ובצירות ישראל בבלגרד.
בתחילת שנות השישים שימש שליח בלונדון של ארגון "בר" להעלאת יהודי ברית המועצות.
היה ממקימי מפלגת רפ"י של דוד בן-גוריון.
שימש כותב הנאומים של ראש הממשלה לוי אשכול.
היה יועץ מדיני בשגרירות בלונדון.
אבנר היה ממקימי הטלוויזיה ורשות השידור.
שימש כתב, עורך ומגיש חדשות.
היה ממקימי מחלקת החדשות של קול ישראל וממובילי דרכה.
היה יועץ בכיר למנהלי רשות השידור לדורותיהם.
היה מתרגם, עורך ומבקר ספרות.
בין היתר תרגם לעברית סונטות של שייקספיר.
שימש עורך ב"אנציקלופדיה יודאיקה" ברוסית.
לימד במסלול עריכת לשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת תש"ן נבחר לחבר האקדמיה ללשון העברית, ופעל ברבות מוועדותיה.
היה חבר ועדת המינוח המרכזית וּועדת הדקדוק, חבר ויו"ר של הוועדה למילים בשימוש כללי, ובה שיתף פעולה עם אורי סלע שהכיר בילדותו על סיפון האונייה שהביאתם ארצה, וכן היה חבר בוועדה למונחי משפט.
כמו כן היה נציג האקדמיה במליאת רשות השידור.
בשנת 1958 נישא אבנר לעדינה ספיר, צאצאית למייסדי ראש פינה (משפחת בלום), לאחר שנפגשו בניו יורק בזמן שהיא עבדה כמזכירה בקונסוליה הישראלית בניו יורק והוא היה כתב קול ישראל באו"ם.
עדינה עבדה כטכנאית רנטגן ונפטרה ביוני 2004; בנם הוא מאמן השחייה ברי אבנר.
ארי אבנר נפטר ב-2012 בירושלים, עיר מגוריו.
מ' באחטין, הדיבר ברומן, תל אביב תשמ"ט (מרוסית)
ג' קונראד, הסוכן החשאי, תל אביב 1981 (מאנגלית)
עיתונות-המחתרת היהודית בוורשה (תרגומים מיידיש), כרכים ראשון ושני, ירושלים תש"מ
ארי-אדם ממערת שטאדל היא צלמית זואומורפית (בעלת צורת חיה) עשויה משנהב ממותה.
זהו הפסל העתיק ביותר שנתגלה מעולם.
תיארוך בעזרת בדיקות פחמן-14 שנעשו בשכבה שבה נמצאה הצלמית קבעו, שהיא בת 32,000 שנים.
צלמית זאת מהווה את אחת העדויות הקדומות ביותר לאמנות וכנראה גם לדת אצל האדם.
הצלמית היא בעלת ראש של לביאה או אריה וגוף של אדם.
גובה צלמית 29.6 סנטימטרים, רוחבה 5.6 סנטימטרים ועובייה 5.9 סנטימטרים.
הצלמית משויכת לתרבות האוריניאקית מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
הצלמית גולפה בעזרת סכין העשויה מאבן צור.
על גבי הזרוע השמאלית של הצלמית גולפו שבעה חריצים מקבילים.
הצלמית היא חלק מאוסף המוזיאון השוכן בעיר אולם שבגרמניה.
שברי הצלמית התגלו בשנת 1939 במערת הולנשטיין-שטאדל השוכנת בהרי היורה של שוואביה במדינת באדן-וירטמברג שבדרום-מערב גרמניה.
בגלל תחילת מלחמת העולם השנייה, אוחסנו החלקים במוזיאון בעיר אולם ונשכחו.
בשנת 1969, 30 שנה לאחר מכן בעת הרכבת יותר מ-200 חלקים על ידי יואכים האן (Joachim Hahn), הוא גילה שמדובר בצלמית שהיא הכלאה של אדם ואריה המערות.
בין השנים 1997–1998 נמצאו חלקים נוספים של הצלמית וראש הצלמית חובר לגוף.
בתחילה סווגה הצלמית על ידי יואכים האן כאריה זכר, לאחר שנמצאו פיסות נוספות סווגה הצלמית על ידי אליזבט שמיד (Elisabeth Schmid) כנקבה.
שתי הפרשנויות אינן מבוססות על ממצאים מדעיים.
הקושי בסיווג בין זכר ונקבה נובע מהעובדה שאצל אריה המערות האירופי (Panthera leo spelea) אין את המאפיינים המייחדים את הזכר האריה האפריקאי מהנקבה.
הקושי בהבנה והפרשנות של הממצא נובעת מהעדר מקבילות באתרים ארכאולוגים אחרים.
הצלמית חולקת קווי דמיון עם ציורי קיר של דמויות משולבות אדם-חיה שנמצאו על מערה בצרפת, אבל ציורי קיר אלה על פי תיארוכם, צעירים במספר אלפי שנים בהשוואה לצלמית זאת.
ממצא דומה של צלמית עם ראש ארי קטן יותר נמצא מאוחר יותר במערת הול פלס באותו אזור בגרמניה.
הממצא הנוסף נמצא ביחד עם צלמיות בדמויות של חיות ומספר חלילים.
ממצאים אלה העלו את האפשרות שדמות האריה מילאה חלק חשוב במיתולוגיה של בני האדם שחיו באזור בתקופה הפלאוליתית העליונה.
הפסלון חולק קווי דמיון מסוימים עם ציורי מערות צרפתיים מאוחרים יותר כגון במערת טרואה פרס בפירנאים ומערת גרוטה דה גאבילו המציגים יצורי כילאיים בעלי גוף תחתון דמוי אדם וראשי בעלי חיים.
הצלמית הוצגה לראשונה לציבור באפריל 2011.
ב-2017 הוכרזה המערה והצלמיות שהתגלו בה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת מערות ואומנות עידן הקרח בהרי היורה השוואבים.
ארנד "ארי" האן (בהולנדית: Arend "Arie" Haan; נולד ב-16 בנובמבר 1948 בפינסטרוולד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
כשחקן היה ידוע האן בכיבוש שערים ממרחק.
הישג זה נשמר כהישג השיא לשחקן 29 שנים, עד שנשבר ב-2007 על ידי פאולו מלדיני מאיטליה.
כמאמן, הוביל שלוש נבחרות לאומיות שונות, וכן קבוצות שונות מהולנד, בלגיה, גרמניה, יוון, קפריסין, אוסטריה, איראן וסין.
ארי האן החל את דרכו בקבוצת הנוער של אייאקס אמסטרדם, והצטרף לקבוצה הבוגרת.
בשנים בהן שיחק באייאקס הפך המועדון לאחד הגדולים ביבשת.
האן שיתף פעולה, בין היתר, עם שחקנים כמו יוהאן קרויף, רוד קרול, יוהאן ניסקנס, וים סורביר, ג'וני רפ ואף לואי ואן חאל שנודע מאוחר יותר כמאמן בולט.
בתקופתו בקבוצה זכתה אייאקס שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות), בין השנים ל-.
כמו כן, אייאקס עם ארי האן ניצחה גם במשחק הגביע הביניבשתי, ופעמיים במשחקי הסופר קאפ האירופי, וכן זכתה במדינתה בשלוש אליפויות ושלושה גביעים.
לקראת עונת , עבר האן לבלגיה וחתם בשורות אנדרלכט.
הוא היה שותף לתור הזהב של המועדון.
האן זכה עם המועדון בגביע אירופה למחזיקות גביע פעמיים, ב- וב-, זכיות שהביאו את הקבוצה לשתי זכיות בסופר קאפ האירופי.
בתקופה זו אנדרלכט הגיעה פעם נוספת לגמר גביע המחזיקות, בשנת , אך הפסידה להמבורג.
בנוסף, האן זכה עם אנדרלכט באליפות אחת ובגביע אחד.
באליפות זכה האן בעונתו השישית והאחרונה במועדון.
לקראת עונת , אחרי התקופה המוצלחת באנדרלכט חתם האן בסטנדרד לייז'.
עונות אלו היו המוצלחות בהיסטוריה של המועדון הבלגי.
האן זכה עם ליאז' בשתי אליפויות, שהשלימו לשחקן רצף של שלוש זכיות באליפות בלגיה, וב-1982 הגיעה הקבוצה לגמר האירופי הראשון והיחיד בתולדותיה עד כה, גמר גביע אירופה למחזיקות, בו הפסידה את התואר לברצלונה.
מליאז' חזר האן להולנד, לקבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן בה שיחק עונה אחת.
לאחר עונה זו חתם האן את הקריירה עם עונת פרישה בקבוצת סייקו מהונג קונג.
האן זומן לראשונה לסגל נבחרת ב-1972, והיה אחד משחקניה הבולטים בשנות ה-70. הוא שותף בשני מונדיאלים (1974, 1978), ובשניהם העפילה הולנד לגמר הטורניר והפסידה.
האן כבש שישה שערים לזכות הנבחרת, כשהזכורים ביותר מהם נכבשו בטורניר מונדיאל 1978 - שער בבעיטה ממרחק של 30 מטר לרשתו של דינו זוף, שוער נבחרת , ושער חשוב במשחק של הולנד מול , אלופת העולם המכהנת, שהסתיים ב-2-2, והיה לבסוף לאחד הגורמים להעפלת הנבחרת לגמר המונדיאל.
בסך הכל לבש האן את מדי הנבחרת 35 פעמים.
ביולי 1984, כחודשיים לאחר פרישתו, זכה האן לחוזה האימון הראשון שלו, במועדון הכדורגל אנטוורפן הבלגי.
הוא הוביל את הקבוצה עד לחודש דצמבר 1985, אז החליף את פול ון הימסט כמאמן בקבוצת אנדרלכט, בה שיחק במשך שש עונות.
באותה העונה האן הוביל את אנדרלכט לאליפות בלגיה, לאחר ניצחון במשחקי הפליי-אוף על קלאב ברוז'.
המפגש הראשון, אותו אירחה אנדרלכט, הסתיים בשוויון 1-1. במשחק הגומלין, ברוז' הובילה 0-2 אחרי חצי שעה, אך קבוצתו של האן הצליחה לאזן ל-2-2 ולזכות באליפות.
באותה עונה אנדרלכט הצליחה להעפיל עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, תוך שהיא מדיחה את באיירן מינכן מגרמניה.
לקראת עונת הגיע האן לראשונה בקריירה לגרמניה, כשמונה למאמנה של שטוטגרט.
בשנת 1989 הוביל האן את הקבוצה לגמר האירופי הראשון בתולדותיה, גמר גביע אופ"א, בו נוצחה במפגש כפול על ידי נאפולי, בה שיחק אז דייגו מראדונה.
ב-26 במרץ 1990 סיים את תפקידו בקבוצה.
האן נשאר בגרמניה, כשלקראת עונת מונה למאמנה של נירנברג, אך כעבור עונה אחת שב לבלגיה, לקבוצת סטנדרד לייז', בה שיחק במשך שתי עונות.
האן הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הבלגי, לפני שסיים את תפקידו במהלך עונת .
לאחר עונה אחת ביוון, כמאמנה של פאוק סלוניקי, חזר האן למולדתו ואימן במשך שתי עונות את פיינורד.
בעונתו הראשונה בקבוצה, , סיימה פיינורד במקום השני בטבלה.
בדצמבר 1997 חזר האן בפעם השלישית בקריירה, והשנייה כמאמן, לקבוצת אנדרלכט הבלגית, עשר שנים לאחר הקדנציה הקודמת.
הפעם לא הצליח להוביל את הקבוצה להצלחות, וכעבור תשעה חודשים עזב לקדנציה שנייה בפאוק סלוניקי.
הוא הדריך את הקבוצה היוונית עד לדצמבר 1999. לאחר עזיבתו, האן לא אימן אף קבוצה במשך קרוב לשנה.