tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש הוועדה הציבורית להקמת הבית עמדה גולדה מאיר והיא פעלה בחסות נשיא המדינה זלמן שזר.
בית לייוויק נחנך במאי 1970
יושב ראש בית לייוויק, נכון לשנת 2021, הוא דניאל גלאי.
בתחילת שנות האלפיים הוקצה מרתף המבנה לכמה שנים עבור עמותת יונג יידיש (עמותה) לצורך איסוף ושימור ספרי יידיש, העמותה עברה אחר כך למתחם אחר.
בבית לייוויק מאורגנים קורסים והרצאות חד-פעמיות ביידיש ובנושאים מתרבות היידיש.
המוסד מארגן גם סדנאות חינוך בבתי ספר ובגנים במטרה לחשוף את הדור הצעיר בישראל למורשת יהדות מזרח אירופה.
בין אירועי התרבות שנערכים במקום: הקרנות סרטים, הופעות מוזיקה, הקראות שירה ומחזות, כנסים אקדמיים וטקסי הענקת פרס רובינליכט.
ארכיון בית לייוויק משמש לצורכי מחקר בנושא היידיש וספרותה, בדגש על תולדות היידיש בישראל והשפעות הגומלין בין היידיש לבין העברית.
לייוויק, שליד בית לייוויק, מוציאה לאור ספרי פרוזה, שירה ומחקר ביידיש, וכן תרגומים מיידיש לעברית ולרוסית ומהדורות דו-לשוניות.
מאז הקמתה ב-1970 הוציאה כמאה כותרים.
בית ליד הוא כפר פלסטיני במערב הרי השומרון, בנפת טולכרם ובמרחק של כ־10 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר טולכרם, בגובה של כ־450 מטר מעל פני הים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 העניקו השלטונות העות'מאניים לכפר חלקת אדמה חקלאית ממערב ליישוב ועליו קמה ח'רבת בית ליד, במקום בו נמצאת כיום צומת השרון (לשעבר: צומת בית ליד) ומושב נורדיה.
במלחמת השחרור עזבו תושבי הכפר את המקום וחלקם מצאו מקלט בכפר האם.
לדעת וילנאי מקור השם אינו ידוע.
תושבי הכפר טוענים שבתקופה הרומית שם הכפר היה בית-לוד, כלומר "בית המפקד" ולאחר מכן שונה לבית ליד.
בכפר ובסביבתו נמצאו חרסים מהתקופה הביזנטית.
בית ליד, כמו כל ארץ ישראל רבתי, שולב באימפריה העות'מאנית בשנת 1517. על שער המסגד הישן, חקוקה כתובת המנציחה את בניית המסגד ומתוארכת לתקופה הממלוכית המאוחרת, או העות'מאנית המוקדמת.
בשנת 1882, במסגרת סקר ה-SWP תוארה בית ליד כ"כפר קטן בגודלו, בנוי על גבעה המתנשאת לגובה 600 רגל מעל העמק שמדרום לו.
הבתים עשויים אבן, ומסופקים על ידי באר בדרום-מזרח, למטה.
כמה זיתים גדלים סביב הכפר".
על פי רשומי המס של שנת 1596, התושבים שילמו מס קבוע בשיעור של 33.3% על תוצרת חקלאית, סך של 17,310 אקצ'ה.
שטח הקרקע בשנת 1945 היה 16,753 דונם, והגידולים החקלאיים היו דגנים ועצי פרי, בעיקר זיתים, שקדים ותאנים.
השטח הבנוי של הכפר, היה כ־25 דונם, בשנת 1945 ובשל הריבוי הטבעי, גדל השטח הבנוי ליותר מ־150 דונם.
בשנת 1980 הבתים נשקו לבתי הכפר הסמוך - ספארין.
בשנת 1993 נפרסה בכפר רשת מים לשתייה ולצורכי הבית (מחוברת לרשת המים של הרש"פ).
כמות המים לחקלאות תלויה בעיקר במי גשמים ויש גם כמה בארות פרטיות.
בכפר ובסביבתו מספר אתרים ארכאולוגיים:
ח'רבת קָרְקָף (خربة قرقف) ממוקמת על תל, צפונית מזרחית לעיירה.
חורבה גדולה בת כמה עשרות דונם, שבה מפוזרים גלי אבנים, שרידי קירות, אבנים גדולות מסותתות ושרידי ביצורים.
ח'רבת אל-דֻוֵויר (خربة الدّوير) ממוקמת מזרחית, דרום-מזרח לכפר.
חורבה קטנה יחסית, כוללת שרידי חומה וסביבה בורות מים חצובים בסלע, חרסים ושרידי כלים מבזלת.
מקאם - מסגד קטן מדרום-מערב לכפר שנקרא אל-מָזָאר (المزار) ובו מחראב שעל פי מאפייניו, מניחים שהוא מתוארך לתקופה העות'מאנית.
ברכת אגירה שנחצבה בסלע, במרחק קילומטר דרום מערבית לכפר, וסביבה שרידי מחצבות אבן קדומות.
אנשי דת ורוח קשורים לכפר
עבדאללה בן עומר בן מג'לי בן עבד אל-חאפז אל-בית-לידי אל-מנופי, (عبد الله بن عمر بن مجلي بن عبد الحافظ البيت ليدي المنوفي - שנת 798).
עבדאללה בן מוחמד בן יחיא בן עבד אל-חאפז אל-בית-לידי (عبد الله بن محمد بن يحيى بن عبد الحافظ البيت ليدي - 840-776).
עבד אלרחמן בן עמר בן מג'לי בן עבד-אל-חאפז אל-בית-לידי (عبدالرحمن بن عمر بن مجلي بن عبد الحافظ البيت ليدي נפטר בשנת 803).
שיהאב אל-דין אחמד אל-חנבאלי (شهاب الدين أحمد الحنبلي - נפטר בשנת 1179).
חסן בן ח'ליל אל-בית-לידי אל-סליחי אל-חנבאלי (حسن بن خليل البيت ليدي الصالحي الحنبلي) חי במאה העשירית, שימש כמטיף במסגד בית ליהיא בדמשק וכן היה בעל תפקיד צבאי.
בית מדרגות הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בנובמבר 1951.
היצירה מתארת מבנה מדרגות, המזכיר במידת מה את המבנה ביצירה יחסות.
במבנה עוברים 46 יצורים אותם מכנה אשר בשם "זחלגלגל" (Wentelteefji) - יצורים פרי דמיונו של אֶשֶר, אשר מופיעים ביצירה קודמת הנקראת "זחלגלגל" מאותה שנה.
הזחלגלגל הוא זחל לו גוף מכוסה שריון, שש רגלים בצורה של רגלי אדם, מקור דמוי מקור תוכי, ומחושים עם עיניים בקצה.
הזחל יכול להתגלגל סביב עצמו ולנוע כגלגל.
היצורים נכנסים לתמונה מבעד פתחים המתוארים בה, עולים או יורדים במדרגות ויוצאים מבעד לפתחים אחרים.
היצירה המקורית הייתה קצרה יותר והורחבה על ידי אשר שהוסיף ליצירה לוח נוסף במסגרת עבודותיו בנושא השתקפות.
חלקה העליון של היצירה הוא בבואת ראי של חלקה התחתון של היצירה - וגרם המדרגות הגבוה ביותר המופיע ביצירה משתקף פעמיים - פעם אחת במרכז היצירה ופעם אחת בחלקה התחתון של היצירה.
בדומה ליצירה "יחסות" גם ביצירה זו נמצאים חלק מהזחלגלגלים במישור משיכה שונה - ושתי שורות של זחלגלגלים עוברות זו לצד זו, באותו כיוון כאשר האחת עולה והשנייה יורדת (דבר המתאפשר בשל ציור מישורי משיכה שונים).
בית ללא חוקים הוא סרט דרמה-קומדיה אמריקאי משנת 1997. השחקנית הראשית פארקר פוזי זכתה בעקבות משחקה בסרט בפרס מיוחד של השופטים בפסטיבל סאנדנס.
מרטי (ג'וש המילטון), שב מניו יורק לבית אימו לכבוד חג ההודיה לאחר היעדרות של שנה.
המשפחה חיה בסמיכות לביתם של משפחת קנדי בוושינגטון.
מרטי מביא עמו את ארוסתו – לזלי (טורי ספלינג).
המפגש עם אימו (ז'נבייב בוז'ולד), אחיו הצעיר אנתוני (פרדי פרינז ג'וניור) ואחותו התאומה "ג'קי או" (פארקר פוזי) הוא טעון.
אימו של מרטי אומרת לו שעליו לעזוב ללא שהות בגלל ג'קי שהייתה מאושפזת בבית חולים לחולי נפש.
לג'קי או ולמרטי יש קשר מיוחד המתעלה על זה של תאומים רגילים.
בני המשפחה דוברי שפות רבות, בעלי טעם מסוגנן, נגנים מוכשרים בפסנתר ובעלי אינטליגנציה מפותחת, ואילו לזלי היא פשוטה וקרתנית.
ג'קי או מביעה את מורת רוחה מאירוסיו של אחיה ללזלי.
מרטי טוען בפני ג'קי או כי הוא בחר לאהוב את לזלי, וכי יחסיהם מושתתים על אהבה מתוך בחירה ולא נכפתה עליו.
כשעה לפני סעודת החג, סופה גורמת להפסקת חשמל והארוחה מתבטלת.
לזלי מספרת כי מרטי והיא נפגשו במסיבה.
במהלך הערב מתגלה כי ג'קי או ירתה במרטי ועקב כך אושפזה בכפייה.
לזלי שואלת את ג'קי או מדוע היא מכונה כך, והיא מספרת כי בליל כל הקדושים התחפשה לג'קלין קנדי-אונאסיס מיד לאחר רצח ג'ון פיצג'רלד קנדי ולבשה חליפת שאנל ורודה וכובע אצטרובל תואם אשר הודבק אליה ספגטי וקטשופ כדי לדמות רסיסי מוח ודם.
לזלי המזועזעת מרגישה מעט זנוחה ושלא במקומה ופורשת למיטה.
ג'קי או מספרת למרטי כי אנתוני נשר מן המכללה היוקרתית בה הוא למד.
השניים עוקצים את אנתוני ואנתוני שמנסה להסיט מעצמו את הדיון אומר למרטי כי הוא שומע את ג'קי או בוכה בלילות.
מרטי שואל את ג'קי מדוע היא בוכה והיא אומרת לו כי היא מאוהבת בו.
היא מספרת לאנתוני כי הם היו נוהגים להתנות אהבים, אך זה לא היה מספיק.
אנתוני המזועזע עוזב ושני התאומים נשארים לבדים.
ג'קי אומרת למרטי שעדיין יש לה את התחפושת ורצה להביא אותה.
היא מביאה גם אקדח וחליפה והשניים משחזרים במין משחק חולני את רצח קנדי ומיד לאחר מכן מקיימים יחסי מין.
בינתיים אנתוני עולה לחדרה של לזלי ומנסה לפתות אותה.
לזלי המבוישת אומרת לו שהיא אינה יכולה להיענות לו מפני שהיא מאורסת לאחיו.
אנתוני מגלה לה על הרומן של התאומים ולזלי שהולכת לחפש את מרטי רואה את שניהם יחדיו.
לזלי ההמומה חוזרת לחדרה ואנתוני שמנחם אותה שוכב עימה.
בבוקר הסופה נחלשת והאם מעירה את לזלי ומודיעה לה שעליה לעזוב את ביתה ולא, תספר למרטי כי שכבה עם אחיו.
לזלי הנבוכה אינה מוכנה לוותר על מרטי ומטיחה בפניה כי היא יודעת ששני ילדיה עוסקים בגילוי עריות ואילו היא מכחישה וטוענת כי לעולם לא ניתן לדעת דבר.
היא הולכת להעיר את ילדיה הישנים ורואה את ג'קי או מעורטלת למחצה וניכר כי היא יודעת על יחסיהם המיניים.
היא נוטלת את האקדח מידיה של ג'קי או ומחביאה אותו במכל הדחת השירותים.
היא מעירה אותם ומודיעה כי לזלי בדרכה חזרה לניו יורק.
לזלי מתחננת בפני מרטי שיחזור עימה.
אנתוני מספר כי שכב עם לזלי והמפגש עומד על סף פיצוץ.
ג'קי שהפסיקה לקחת את הכדורים שלה מפגינה חוסר אחיזה במציאות: היא טוענת כי אימם רצחה את אביהם וקברה אותו בחצר האחורית כדי שיישאר קרוב אליהם.
מרטי אומר ללזלי כי ג'קי או מבולבלת, כי אביהם עזב את הבית ביום בו קנדי נורה ובחצר האחורית חפרו כדי להתקין מיזוג אוויר.
לזלי מפצירה שוב במרטי כי יסלח לה וישוב עימה לניו יורק ומרטי מסכים.
ג'קי או מוצאת את האקדח שאימה החביאה ומבקשת ממרטי לשחזר איתה את רצח קנדי בפעם האחרונה.
הסרט נגמר בנקודת מבטה של ג'קי שאומרת שמרטי נהרג וכי היא קברה אותו בחצר האחורית ליד אביהם.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 64%, המבוססת על ידי 37 מבקרים, עם זאת, הסרט היה מועמד גם לפרס פטל הזהב.
בית מארטל הוא אחד מהבתים הגדולים בסדרת הפנטזיה "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
זו משפחת אצולה בשבע הממלכות והבית השולט בממלכת דורן.
הוא יושב בטירת סנספיר, סמלו הוא חנית מוזהבת שנעוצה בשמש אדומה על רקע כתום, והמוטו שלו הוא "לא יכרע, לא יישח, לא יימוט".
ממזרים שנולדים בדורן מקבלים את שם המשפחה "חול" (סאנד).
דורן, לצד בית מארטל, נבדל משבע הממלכות תרבותית, אתנית ופוליטית.
השליטים בדורן מכונים נסיכה או נסיך, משום שבניגוד לשאר הממלכות, דורן לא נכבשה על ידי אאיגון הכובש, אלא הצטרפה לשאר הממלכות באמצעות נישואים.
לא ידועים פרטים על מקורו של בית מארטל, מלבד העובדה שהוא היה אחת המשפחות השולטות בממלכת דורן, שמאז פלישת האנדאלים הייתה אוסף של משפחות קטנוניות ונוטרות איבה, גם כשהממלכות האחרות בווסטרוז החלו להתאחד לממלכות גדולות יותר.
כשניימיריה המלכה הלוחמת הגיעה עם אנשיה לווסטרוז מאסוס, השטחים של בית מארטל התגמדו לעומת השטחים של בית יורנווד.
עם זאת, ניימיריה לקחה את לורד מורס מארטל כבעלה, ובאיחוד כוחותיהם, השניים הצליחו לאחד את כל דורן תחת שלטונם במלחמתה של ניימיריה; ובית ניימריוס-מארטל (ניימריוס, מלשון ניימיריה) שלט מאז.
האיחוד של אנשיהם הביא את המארטלים לנטוש חלק מהמנהגים הישנים של האנדאלים לטובת המנהגים של הרוינארים.
הם החלו לקרוא לשולטים "נסיכים" במקום מלכים, והתארים והאדמות נמסרו לילדה הבכורה או לילד הבכור, ללא העדפה מגדרית.
כשאאיגון הכובש ערך את מלחמותיו, הוא הגיע בסופו של דבר גם לדורן, שם צבאו הובס על ידי לוחמת גרילה במדבר, סיטואציה אליה דרקוניו לא היו מורגלים.
אאיגון בחר להתיר לדורן להחזיק בנסיכות ריבונית כשהבין שכיבוש חלקה זו תהיה יקרה מדי.
בית מארטל הביא לעצמאותה של דורן מידי בית טארגאריין, והיא החזיקה במשך שתי מאות.
זה הוא הישג שמבדיל את דורן מיתר הממלכות בווסטרוז.
בשנת 110 לאחר כיבושי אאיגון, המארטלים הצטרפו ל"ממלכת שלוש הבנות" (בריתן של שלוש הערים החופשיות מיר, ליס וטירוש, "בנותן של ואליריה הישנה") במלחמה נגד הנסיך דאימון טארגאריין.
אחיו של דאימון, המלך ויסריז הראשון, דיבר על נישואי בתו ריינריה לנסיך דורן, כדרך לאחד אחת ולתמיד את שבע הממלכות, על אף שתוכניתו לא הוצאה לפועל.
אחרי ניסיונות רבים שנכשלו לכבוש (בהם בלט ניסיונו של דאירון הראשון), דורן הצטרפה לבסוף על ידי נישואים בין שני בתים.
הברית הייתה כפולה: דאיירון השני, המלך לעתיד, התחתן עם מיריאה מארטל; והנסיך מארון מארטל התחתן מאוחר יותר עם אחותו של דאירון, דאינריז.
במהלך תקופת כהונתו של דאירון השני, המבצר האדום בהחלט קיבל צד דורני לנוכח השפעתה של אשתו המארטלית.
זו הייתה סיבה אחת לבחירתם של אצילים רבים לקום כנגד שלטונו במרד בלקפיר.
לפיכך, המארטלים הגנו על תביעתו לכס מול דאימון בלאקפיר.
לאחר ניצחונם, מארון ודאינריז הגשימו את שבועותיהם, מה שהביא באופן פורמלי לאיחוד דורן עם יתר שבע הממלכות.
מאז, המארטלים שלטו בדורן בשמו של המלך על כס הברזל, בעודם שומרים על תוארי הנסיכות.
כשאוברין ואליה היו בני 15 ו-16, הם טיילו ביחד מדורן לצוק קאסטרלי, ופגשו שידוכים פוטנציאליים לבריתות נישואין, שהגיעו לשיא בפגישת ג'ואנה לאניסטר, על מנת להגשים את משאלת אמם ולהתחתן.
כשהגיעו, ג'ואנה בדיוק מתה בעודה מביאה לעולם את טיריון לאניסטר.
לורד טיווין לאניסטר המעיט בערכם של המארטלים, בהתעלמותו מהם במשך כמה שבועות לפני שהציע לאליה את התינוק הגמד טיריון.
במקום להתחתן עם ג'יימי לאניסטר, הנסיכה אליה התחתנה עם רייגאר טארגאריין, נסיך דרגונסטון, מה שפגע בטיוויון, שרצה לחתן את בתו, סרסיי לאניסטר, לרייגאר.
כשרייגאר זכה בטורניר בהארנהל, הוא העניק לליאנה סטארק את התואר מלכת האהבה והיופי, ולא לאליה.
שנה מאוחר יותר הוא חטף את ליאנה, מה שהצית את המרד של רוברט באראתיאון, הידוע גם בשם מלחמת המנשל.
על אף שהמארטלים כעסו על בגידתו של רייגאר באליה, הם עדיין תמכו במלך אאריז השני בדרישתו לשמור על הכס, משום שהמלך המשוגע החזיק באליה וילדיה כבני ערובה במבצר האדום.
הדורנים נתנו רבע מהכוחות המלכותיים שלהם בקרב על הקלשון.
המארטלים איבדו חיילים רבים שם, כולל הנסיך לואין מארטל ממשמר המלך.
כשמעלה המלך נפלה ובמהלך בזיזתה על ידי שני אבירים נושאי-דגל של בית לאניסטר, אמורי לורץ' וגרגור "ההר" קלגאן, לורץ' רצח את הנסיכה ראיניז השנייה בת השלוש, ואילו גרגור קלגאן אנס את אמה אליה ורצח אותה ואת הנסיך אאיגון השישי כשניפץ את ראשו כנגד הקיר.
אוברין הביע תנודות לכיוון המשך המלחמה בשמו של ויסריז טארגאריין, אבל הדיפלומטיה בין הנסיך דוראן מארטל וג'ון ארין מנעה קונפליקט נוסף.
למרות שבית מארטל נשבע נאמנות למלך רוברט לאחר המלחמה, הם טיפחו כעס וטינה כנגד בית לאניסטר מאז, כולל הפיכתה של סרסיי למלכת שבע הממלכות.
הם אימצו מדיניות בדלנית בדורן, לפיה הם לא התערבבו עם הבתים האחרים ללא נחיצות מוחלטת, והעדיפו לסחור עם הערים החופשיות.
דוראן מארטל הוא הנסיך של דורן והלורד של סנספיר.
הוא אביהם של אריאן מארטל, טריסטיין מארטל וקוונטין מארטל.
ב"משחקי הכס", הוא בשנות החמישים לחייו, ודלקת המפרקים הכרונית שלו גורמת לו להיות תלוי בכיסא גלגלים, שכן הוא בקושי מצליח ללכת.
הוא גבר מהורהר וזהיר שנמנע מלהפגין את רגשותיו.
הוא נשבע אמונים לג'ופרי באראתיאון רק לאחר שטיריון לאניסטר מחתן את מירסלה לטריסטיין ושולח אותה לדורן.
טיריון אף נותן לו עמדה במועצת המלך.
ב"סופת החרבות", דוראן שולח את אחיו, אוברין מארטל, לקבל את עמדתו.
לאחר מותו של אוברין, דוראן מסרב לצאת למלחמה וחוזר לסנספיר.
הוא אוסר את בנותיו הנקמניות של אוברין, נחשיות החול, על מנת לשמור על שלום.
לאחר סיכול ניסיונותיה של בתו אריאן להכתיר את מירסלה למלכת שבע הממלכות, הוא חושף שהוא תכנן זמן רב להביא למפלתו של טייווין לאניסטר, על מנת לנקום את מותה של אליה, ולכרות ברית עם בית טארגאריין.
דוראן מארטל מגולם על ידי אלכסנדר סידיק בעונה החמישית והשישית של הסדרה "משחקי הכס".
אריאן מארטל היא בתו הבכורה והיחידה של הנסיך דוראן מארטל מדורן.
היא משמשת כנקודת תצפית בשני פרקים ב"משתה לעורבים", ותשמש בעוד שני פרקים לפחות ב"רוחות החורף".
על פי המסורת הדורנית, היא היורשת של סנספיר, ועתידה לרשת את שלטונה של ממלכת דורן.
היא קרובה לדודניותיה, נחשיות החול.
ב"סופת החרבות", היא כבר זמן רב לא מרוצה מאביה ומסגנון שלטונו, אותם היא מוצאת כחלשים.
בתור יורשת דורן, היא מורשית להחזיק בממשל סמלי בהיעדרו.
היא מתכננת להכתיר את מירסלה באראתיאון למלכת שבע הממלכות, שכן על פי החוק הדורני מירסלה אמורה לרשת את התואר ולא אחיה, משום שהיא הבכורה.
אריאן מפתה את אריז אוקהארט על מנת לזכות בתמיכתו למינויה של מירסלה.
התוכנית מסוכלת על ידי אביה, דוראן מארטל.
לאחר שאריאן מתעמתת עם אביה, הוא חושף שהוא מתכנן לנקום בטייווין לאניסטר ולהחזיר את הטארגאריינים לשלטון.
הוא הציג בפניה שידוכים מעליבים לנישואים על מנת שהיא לא תקבל אותם ולא תהרוס את התוכנית שלו.
סר קוונטין מארטל הוא בנו השני של דוראן מארטל.
הוא משמש כנקודת תצפית במהלך ארבעה פרקים ב"ריקוד עם דרקונים".
הוא מתואר כאינטליגנט, רציני, צייתן ולא נאה במיוחד.
ב"ריקוד עם דרקונים" מסופר שקוונטין מתכנן להתחתן עם דאינריז טארגאריין ולהביא אותה לדורן.
קוונטין חושף את זהותו בפני דאינריז, אבל היא כבר מאורסת.
הוא מספר לה על ברית נישואים סודית בין וייסריז טארגאריין לאריאן מארטל.
משום שווייסריז מת, קוונטין מציע את עצמו לדאינריז.
דאינריז מסרבת בנימוס להצעה וקוראת לו לחזור הביתה, אך מוסיפה כי לדורן יש עודנה תקווה, שכן היא עשויה להזדקק לשני בעלים.
מאחר שקוונטין לא רוצה לחזור בידיים ריקות, הוא מנסה לגנוב את אחד מדרקוניה.
הוא נשרף באופן קשה ומת שלושה ימים לאחר מכן.
טריסטיין מארטל הוא הילד הצעיר ביותר של דוראן מארטל.
על מנת להבטיח את נאמנותה של משפחת מארטל לכס, הוא מובטח למירסלה באראתיון כשיגיעו לפרקם.
טריסטיין מארטל מגולם על ידי טובי סבסטיאן בעונה החמישית והשישית של הסדרה "משחקי הכס".
אליה מארטל היא אחותו הצעירה של הנסיך דוראן מארטל מדורן ואחותו הגדולה של הנסיך אוברין מארטל, אליו היא הייתה מאוד קשורה.
היא התחתנה עם הנסיך ראיגאר טארגאריין, והביאה לו שני ילדים: ילדה בשם רייניז וילד בשם אייגון.
חמש עשרה שנים לפני אירועי הסאגה, ראיגאר נהרג בקרב במהלך המרד של רוברט.
כשעיר הבירה נבזזה על ידי בית לאניסטר, היא נאנסה ונרצחה על ידי גרגור קלגיין.
אוברין מארטל הוא האח הקטן ביותר של דוראן מארטל.
הוא אדם חמום-מוח, חזק, רווי תשוקה, שנון וחד לשון.
הוא נחשב ללוחם אימתני ומכונה "הצפע האדום", מאחר שמרומז שהנשקים שלו מורעלים.
הוא טייל בעולם, הקים פלוגת שכירי חרב, ולמד זמן קצר במצודה.
יש לו שמונה בנות לא חוקיות, הידועות בשמן "נחשיות החול"; את ארבעת הצעירות הוא הביא לעולם עם מאהבתו, אלאריה סאנד.
הוא היה קרוב מאוד אל אחותו הגדול אליה, שחותנה לנסיך ראיגאר טארגאריין.
כשאליה נאנסה ונרצחה על ידי גרגור קלגיין, כחלק מהפשיטה של בית לאניסטר, הוא נשבע לנקום.
בסופת החרבות, הוא מגיע למעלה המלך לקחת את עמדתו של אחיו במועצת המלך ולהשיג את הצדק שהבטיח לו טיווין על מותה של אחותו.
הצדק נשלל כשטיריון נעצר והואשם ברצח המלך ג'ופרי באראתיאון.
אוברין מתנדב כאלופו של טיריון במשפט בקרב כיוון שהוא יודע שגרגור קלגיין ייצג את הצד הנגדי.
בקרב, הוא מצליח לשחוק את קלגיין ומחייב אותו להודות באונס אליה וברצח אליה וילדיה.
לאחר שקלגיין מודה, הוא תופס את אוברין והורג אותו על ידי ריסוק גולגולתו בידיו החשופות.
אוברין זוכה בנקמתו לאחר מותו, שכן החנית בה השתמש הייתה למעשה מורעלת עם ארס מנטיקור שנועד על מנת להאריך את סבל הקורבן; גרגור מת באיטיות ובייסורים.
אוברין מארטל גולם על ידי פדרו פסקל בעונה הרביעית של הסדרה "משחקי הכס".
נחשיות החול הן שמונה הבנות הלא חוקיות של הנסיך אוברין מארטל: אובארה, ניימיריה, טיין, סראלה, אליה, אובלה, דוריאה ולורצה.
הן נקראות "נחשיות החול" כמחווה לשמן של אביהן, "הצפע האדום".
ארבע הבנות הקטנות הן בנותן של המאהבת של אוברין, אלאריה סאנד (מגולמת על ידי אינדירה וארמה).
שלוש הבכורות, ובמיוחד טיין, הן חברות מקורבות של בת דודן, אריאן.
אובארה מאומנת היטב בלחימה ורואה בעצמה לוחמת.
ניימיריה מתוארת כמעודנת ואלגנטית, נאמר עליה שיש לה את כל היופי שלאובארה חסר, אולם היא נחשבה לפחות קטלנית.
טיין בקיאה בצמחי מרפא וברעלים, ולמרות שהיא שומרת על חזות מתוקה וחסודה, היא נחשבת לבוגדנית.
על סארלה, שידועה בסקרנותה, נאמר שפיקדה על ספינה משלה כבר בגיל 19. במשתה לעורבים, אובארה, ניימיריה וטיין מחפשות נקמה אחרי מותו של אביהן ולוחצות על דודן, הנסיך דוראן מארטל, להכריז על מלחמה.
הן מעורבות במקרים שונים על מנת להתסיס את האוכלוסייה הדורנית.
הנסיך דוראן כולא את נחשיות החול כדי למנוע מהן להוביל את דורן למלחמה בטרם עת.
אובארה סאנד מגולמת על ידי קיישה קאסטל-יוז, ניימיריה מגולמת על ידי ג'סיקה הנוויק, וטיין סאנד מגולמת על ידי רוזבל לאורנטי סלרס החל מהעונה החמישית של הסדרה "משחקי הכס".
אריאו הוטא הוא הקפטן של שומריו של הנסיך דוראן מארטל.
הוא משמש כנקודת תצפית במהלך שני פרקים במשתה לעורבים וריקוד עם דרקונים.
הוא נולד בנורבוס כבן הצעיר ביותר למשפחה גדולה.
הוא עוזר לו לסכל את תוכניתה של אריאן מארטל להכתיר את מירסלה באראתיון למלכת שבע הממלכות, ומביא למותו של אריז אוקהארט בדרך.
אריאו הוטא מגולם על ידי דאוביה אופארי בעונה החמישית והשישית של הסדרה "משחקי הכס".
בית ליקיא היא עיירה פלסטינית הנמצאת בעמק איילון, למרגלות ג'בל אל מוקטם, המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
לפי פרסומי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית העיירה 9,304 תושבים.
לפי עדויות ארכאולוגיות המקום היה מיושב כבר מהתקופה הרומית המאוחרת.
סמוך לכניסה לעיירה נמצאת "ח'רבת בית נושיף".
במקום שרידי קידות ואבני בניין עתיקות ששולבו בגדרות אבן ובמדרגות חקלאיות מאוחרות.
ממצא החרסים באתר הוא מן התקופה הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה.מצידה הדרומי של העיירה שוכן אתר עתיק נוסף, "חירבת שיבלי" מהתקופה ההלניסטית.
בית לקיא הייתה מיושבת במאה ה-16. בשנת 1552 הוקדשו הכנסות המיסים של הכפר למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית.
מבחינה מנהלית, הכפר השתייך לנפת ירושלים.
לבית לקיא השתייכו "מזרעת בית נושף [...] ומזרעת רכוביס הכלולות בגבולותיו." ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי המקום שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים.
לפי ויקטור גרן, גרו המקום 347 תושבים בשנת 1870.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, בבית ליקיא הייתה אוכלוסייה של 739 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בבית ליקיא 209 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 858 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית בית ליקיא כ-1,096 תושבים.
פעולת בית ליקיא - מבצע בנימין ב'
בשנת 1954 הייתה העיירה יעד לפעולת תגמול שכונתה אז "פעולת בית ליקיא" או "מבצע בנימין ב'" בתכנונו של אריאל שרון, מטרת המבצע הייתה לכידת שבויים מקרב חיילי הצבא הירדני כדי להשיג קלפי מיקוח לשחרורו של הלוחם בנימין ג'יבלי.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עברה העיירה משליטה ירדנית לישראלית.
בשנת 1975 הציע שר השיכון אברהם עופר להקים התנחלות על פסגת הר "ג'בל אל מוקאטם" שצמוד לעיירה מדרום מזרח, זאת כחלק מתוכנית ל"עיבוי ירושלים" והקמת 13 יישובים חדשים סביב לעיר.
ההתנחלות לבסוף לא הוקמה, מאחר שרוב הקרקעות באזור היו בבעלות פרטית של תושבי העיירה והיו רשומות בטאבו.
בשנות ה-90, לצורך סלילת כביש 443 הופקעה רצועה ברוחב של 150 מטר ואורך של 10 קילומטרים, שחלקה עובר באדמות העיירה.
בעקבות הסכמי אוסלו 1,080 דונם מאדמות העיירה, מתוך 16 אלף דונם, הוגדרו כשטח A ושטח B, שאר האדמות מוגדות כשטח C.
תושבי העיירה עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר שמנתק אותם מכביש 443. בעת פעולות המחאה נגד הגדר נהרגו נערים מקומיים מאש חיילי צה"ל: במאי 2005 נהרגו שני ילדים ג'מאל ועודאי עאסי.
חודש וחצי לאחר מכן ירה מאבטח של הגדר למוות בבן דודם של הנערים, נימר עאסי שהיה אז בן 17.
בית ליקיא שוכנת למרגלות "ג'בל אל מוקאטם", הר שגובהו 557 מטר מעל פני הים ומתנשא כ-200 מטרים מעל סביבתו.
שכבות סלעי המשקע באזור זה נוטות מעל 40 מעלות כחלק מ"קמר רמאללה".
הקרקע באזור היא מסוג טרה רוסה, קרקע חרסיתית חומה-אדומה המתהווה מבלייה של סלע גיר קשה ומתאימה לגידולי זיתים וגפנים.
בית מאירוביץ הוא מהבתים הראשונים שנבנו בראשון לציון.
נבנה ב-1888 על ידי מנשה מאירוביץ למגוריו ולמגורי משפחתו.
בית מאירוביץ הוא בין הבתים הראשונים שנבנו במושבה ראשון לציון.
נבנה, ב-1888, ברחוב רוטשילד 21 על ידי איש ביל"ו מנשה מאירוביץ על חלקת אדמה שניתן לו על ידי זאב אברמוביץ שהיה אביהן של שתי נשותיו של מאירוביץ.
בקומה התחתונה נבנה מטבח, חדר אוכל, חדר ילדים וחדר עבודה ששימש לעיבוד תוצרת חקלאית כמו כבישת זיתים, קילוף שקדים ועוד.
בקומה העליונה נבנה חדר אורחים וחדר שינה.
הבניין נבנה מאבני כורכר שנכרו במחצבה בקרבת המושבה.
בחזיתו, הפונה לרחוב רוטשילד, נבנתה מרפסת מהודרת ומעליה הכתובת תרמ"ג ביל"ו 1883. מימין לכתובת בולט עוגן חיזוק שבראשו האות M לציון שמו של בעל הבית מנשה מאירוביץ.
הבית שימש את מנשה מאירוביץ עד פטירתו ב-1949 לאחר מכן שימש הבית את בנו זאב מאירוביץ עד פטירתו בשנת 2000. הבית הועבר לרשות עיריית ראשון לציון, הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ומיועד להיות מוזיאון למורשת ביל"ו ושלוחה של המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ב-1900 נוסדה בבית זה התאחדות מושבות יהודה ממנה צמחה ב-1920 התאחדות האיכרים בישראל.
בית לעברית ראשון לציון הוא מרכז תרבות המצוי בשלבי תכנון, שיוקדש לשפה העברית ולתרבות העברית כפי שהיא באה לידי ביטוי בשפה.
המרכז ייבנה כמתחם ציבורי גדול בשטח של 15 דונם, בלִבּה ההיסטורי של ראשון לציון.
בית לעברית יציג את המידע לקהל המבקרים באמצעות מערך תרבות והעשרה ומערך תצוגה חווייתי.
כמרכז תרבות יציג בית לעברית את העברית כנושא תרבותי שלם, המכונן את חיי הדוברים אותה, קוראים וכותבים בה, חושבים בה, מתקשרים באמצעותה ועוד.
בית לעברית ממוקם במתחם ההיסטורי של בית הספר חביב, בית הספר העברי הראשון בעולם (נוסד בשנת תרמ"ב, 1886), שבו נלמדו כל מקצועות הלימוד בעברית.
מטה ההקמה של בית לעברית פועל מאז שנת 2012, ומשנת 2013 הוא פועל מ"בית מדליה" שבחצר בית הספר חביב.
על הקשר ההיסטורי שבין העברית והמושבה ראשון לציון
שני הבתים ההיסטוריים במתחם, בית הספר ובית מדליה יעברו שימור.
אופן הפעילות של בית לעברית
מערך תרבות והעשרה - יקיף את התחומים שבהם פועלת העברית: ספרות, שירה וזמר, תיאטרון וקולנוע, תפילה ופיוט, אמנות, צילום, היסטוריה ועוד.
הפעילות המתוכננת תתבצע באמצעות הרצאות, קורסים, סדנאות, מפגשים, הקרנות, מופעים, סיורים, השתלמויות, כנסים, ימי עיון, תערוכות, מחקר חדשני בתחומי העברית, וכדומה.
בבית לעברית צפויים להתקיים שבוע הספר ויום הלשון העברית, יום שפת האם הבינלאומית, ועידת ישראל לעברית ועוד.
בית לעברית יפנה לקהל הרחב גם באמצעות הוצאה לאור של תכנים בדפוס וברשת.
מערך תצוגה חווייתי - יוקם בחללי הבית ובגן ובו יזכו המבקרים לחוויה רב-חושית של מבט, טעם וריח, מישוש ושמע, בין השאר באמצעות שימוש בטכנולוגיות מתקדמות.
הגן יהיה פתוח לציבור בכל שעות היממה ויארח את המבקרים למפגשים עם העברית.
בית לעברית יכלול גם אודיטוריום בן 350 מקומות ישיבה, כיתות לימוד, חלל רב-תכליתי במפלס רחבת הגן, שנועד להתכנסויות, לפעילות קבוצתית ולאירוח אירועים.
מתחת למתחם ייבנה חניון תת-קרקעי.
פעילות בית לעברית מבית מדליה עד למועד פתיחת המתחם
עד למועד פתיחת המתחם המתוכננת בשנת 2021, פועל בית לעברית מ"בית מדליה".
התפיסה העיצובית של סמליל בית לעברית
הסמליל של בית לעברית מושתת על האות העברית.
הכתב הוא חזותה של השפה.
המותג עושה שימוש בחמש צורות שונות של הסמליל, כל אחת מבוססת על מודל היסטורי שונה של הכתב העברי: הכתב האשכנזי והכתב הספרדי מתקופת ימי-הביניים, הכתב המזרחי מן המאות 9–10 לספירה, "פרנק-ריהל" משנת 1908, ו"מרים" משנת 1924. כך, במופעיו השונים, מייצג הסמליל את יופייה של העברית כפי שעוצבה לאורך הדורות.
ועדת היגוי, משרד אדריכלים, יועצים והצוות המקצועי
יו"ר הדירקטוריון של בית לעברית הוא רז קינסטליך ראש העיר ראשון לציון.
בין חברי ועדת ההיגוי והיועצים לבית לעברית נמנים פרופ' אריאל הירשפלד (יו"ר הוועדה), פרופ' תמר סוברן, פרופ' רונית מטלון ושמעון אדף.
אדריכלי בית לעברית הם מאירה קובלסקי ופרופ' צבי אפרת, פרופ' עדי שטרן, נשיא בצלאל (מעצב הסמליל).
אדריכלות הנוף תוכננה על ידי המשרד הבינלאומי Inside Outside והאדריכליות פטרה בלייז ויאנה קארפון מאמסטרדם בשיתוף משרד מוריה סקלי לאדריכלות נוף.
מנכ"ל בית לעברית היא פארה חודורוב ואוצרת ההקמה, מורן שוב רובשוב.
בית ליכטנשטיין , שממנו הנסיכות נוטלת את שמה, היא המשפחה ששולטת בנסיכות ליכטנשטיין.
מקור המשפחה הוא בטירת ליכטנשטיין שבאוסטריה תחתית, אשר הייתה בשליטת המשפחה מאז המאה ה-12. במשך השנים רכשה המשפחה אדמות רבות, בעיקר בשטחי המדינות אוסטריה וצ'כיה של היום.
בתחילת המאה ה-18 רכש יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, את שטחי מחוזות שלנברג וואדוץ שבעמק הריין, ובשנת 1719 הוכרו על ידי הקיסר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ"נסיכות" במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, שנקראה על שם בעליה.
הרכישה בוצעה כדי לבסס מעמד פוליטי, אך בפועל כף רגלם של נסיכי בית ליכטנשטיין לא דרכה בנסיכותם במשך דורות, והם המשיכו להתגורר בווינה.
בשנת 1806, בעקבות התפוררות האימפריה הרומית הקדושה, הוכרה נסיכות ליכטנשטיין כמדינה ריבונית.
במשך שנים מספר הייתה כבושה תחת צרפת של נפוליאון, ואחר כך הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
עם התפרקות הקונפדרציה הכריזה ליכטנשטיין על נייטרליות, וזו נשמרה במשך שתי מלחמות העולם.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה בעלת קשרים כלכליים חזקים ביותר לאוסטריה, אך מצבה הכלכלי הקשה של אוסטריה בעקבות המלחמה הביא את ליכטנשטיין להיקשר כלכלית לשווייץ השכנה.
עד האנשלוס בשנת 1938 ישב פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין, בווינה, ואשתו אליזבת פון גוטמן הייתה ממוצא יהודי.
לאחר השתלטות הנאצים הוא ויתר על כס הנסיכות והוחלף על ידי בן דודו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
הנייטרליות והקשר עם שווייץ אפשרו לנסיכות לעבור בשקט יחסי את שנות מלחמת העולם השנייה, ולאחריהן זכתה לפריחה כלכלית.
כיום עומד בראש הבית הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
בית מגדל הוא טירה קטנה, שבה יש מגדל בודד.
מגדל זה בנוי מאבן והוא משמש להגנה ולמגורים.
סוג זה של טירות היה נפוץ בימי הביניים, באזורים בהם שלטה האצולה הזוטרה, בלא כפיפות משמעותית לאצולה הבכירה או למלך.
בית המגדל אפשר מגורים ושליטה של משפחת האצולה הזוטרה המקומית באזור החקלאי ששייך לה.
הוא אפשר לה להתבצר מפני החקלאים הכפופים לה ואפשר לה לאסוף אותם אל תוך הביצור כדי להגן עליהם.
הוא אפשר לה לאחסן את המסים שהיא גבתה מהחקלאים במקום בטוח מפני גנבים, כמו גם מפני גובי המיסים של מי שמתיימר ליצג שלטון כללי רופף.
באירלנד, למשל, נבנו בין המאה ה-14 למאה ה-17 כמעט שלושת אלפים בתי מגדל.
במאה ה-18 וה-19, איבדו הטירות (מכול הסוגים) הרבה מהערך ההגנתי שלהן עקב התקדמות הטכנולוגית של ארטילריה.
בנוסף, איבדו גם את תפקידן בשמירה על הסדר המקומי.
בתקופה זו, האצולה, שאיבדה גם היא ממעמדה, כבר לא הצליחה לעמוד בהוצאות אחזקתן של הטירות.
טירות גדולות נמכרו לעשירים, או שהפכו למוזיאונים ובתי מלון.
לעומתן, נמכרו בתי מגדל לאנשים אמידים, שאינם עשירים באופן קיצוני, אך חובבי היסטוריה, שמעוניינים לגור במבנה לשימור.
בתי מגדל אחרים הפכו למסעדות כפריות.
בית ליפה היה בית אצולה גרמני שכלל כמה ענפים, ושניים מהם התקיימו עד המהפכה הגרמנית בשנת 1918. ביאטריקס, מלכת הולנד, אף היא מבנות בית האצולה הזה.
בית ליפה יוסד על ידי יובסט הרמן, רוזן ליפה (מת ב-1056), וצאצאו ברנהרד הראשון, הלורד של ליפה היה המייסד של מדינת ליפה בשנת 1123. כמה מבני המשפחה היו השליטים ששלטו למשך הזמן הארוך ביותר באירופה, כולל השליט ששלט במשך הזמן הארוך ביותר, ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה.
בשנת 1613 חולקה רוזנות ליפה בין בניו של זימון השישי, רוזן ליפה-דטמולד; בנו הבכור זימון השביעי ירש את רוזנות ליפה-דטמולד, בנו השני אוטו ירש את רוזנות ליפה-בארקה, שחזרה והתאחדה בשנת 1709 עם רוזנות ליפה-דטמולד, ובנו הצעיר פיליפ ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן, שהתאחדה בהמשך עם נסיכות שאומבורג-ליפה.
בשנת 1625 העניק זימון השביעי, רוזן ליפה-דטמולד חלק מאדמותיו לבנו הצעיר הרמן יובסט, הלורד של ליפה-ביסטרפלד כלורדות, ששודרגה בשנת 1762 לרוזנות.
בשנת 1789 שודרגה רוזנות ליפה-דטמולד לדרגת נסיכות, ולאופולד הראשון, נסיך ליפה קיבל את התואר "נסיך האימפריה".
בשנת 1806 הצטרפה נסיכות ליפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1807 הועלתה גם רוזנות שאומבורג-ליפה למעמד נסיכות והצטרפה לקונפדרציה של הריין.
לאחר מפלת נפוליאון הצטרפו הנסיכויות בשנת 1815 לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכויות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הן הצטרפו לאימפריה הגרמנית.
בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבית ליפה-ביסטרפלד.
בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
בנובמבר 1918 התפטרו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה ואדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה מתפקידיהם, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה של לאופולד הרביעי הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת.
בשנת 1937 התחתן ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד עם יוליאנה, נסיכת הכתר של הולנד, אשר עלתה לשלטון בהולנד בשנת 1948, אולם, למרות שבתם ביאטריקס, מלכת הולנד משתייכת לבית ליפה, היא משויכת באופן רשמי לבית אורנז'-נסאו.
מדינות שנשלטו על ידי בית ליפה
הולנד (1980–2013) באופן רשמי נודע כבית אורנז'-נסאו
בית לפליטות (נקרא גם "פנימיית עטרת בנות") הוא בית יתומות הפועל כפנימייה לבנות מן המגזר החרדי, הנמצא ברחוב בהר"ן 1 במאה שערים בירושלים.
המקום מלווה יתומות מילדותן המוקדמת ולעיתים גם לאחר שהתחתנו ועזבו את בית היתומות.
בית לפליטות החל את פעילותו בשנת 1949, כשרבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן החל לטפל ביתומות שעלו לישראל לאחר השואה.
תחילה שיכן האדמו"ר את הבנות בביתו, אולם משגדל מספרן פנה לעזרת תלמידו, הרב נפתלי רוזנפלד.
הרב רוזנפלד שכר עבור הבנות דירות בשכונות הבוכרים ובית ישראל בירושלים.
הוא פנה לשלמה פפנהיים שיסייע לו.
לאחר שמספר הבנות גדל, רכש רוזנפלד בשנת 1955 מבנה ברחוב חיי אדם בירושלים מתרומתו של זאב אהרן וויירעב.
כאשר המקום כבר לא הספיק, נרכש מבנה ברחוב בהר"ן 1 בירושלים בזכות תרומה של שני יהודים אמריקאים, יוסף רוזן ולואיס דנברג.
המבנה נרכש בשנת 1960 ומשמש כמבנה העיקרי של המוסד עד היום.
המבנה הקטן ברחוב חיי אדם, המכונה "הבניין הקטן", משמש גם הוא למגורי הבנות.
בשנת 1960 צורף שמואל יצחק שטרן לניהול המוסד.
בנו ונכדו של רוזנפלד, משה יונה וחיים אלעזר, מנהלים כיום את המוסד.
בשנים 2007–2017 (ה'תשס"ז-ה'תשע"ז) שופצו והורחבו שני הבניינים.
בשנת 2006 היה המוסד נושא לדיון בבית המשפט העליון של קנדה.
בדיון נקבע כי אין זיקה ישירה בין עמותת בית לפליטות בקנדה לבין בית לפליטות בישראל, היות שהכספים שהועברו לבית לפליטות הועברו על ידי צד שלישי.
בשנת 2023 הקימה בית לפליטות את 'ארגון ביחד' ו'בשבילך', שנועדו עבור בנים ובנות ממשפחות חד הוריות, המרכז לבנים "בית ביחד" מוקם ברחוב זקס בירושלים, ו'בשבילך' ברחוב שלמה זלמן בהר"ן בירושלים, משתתפים בה אלפי ילדים ממשפחות חד הוריות מכל ערי הארץ
המקום החל כמוסד המיועד ליתומות על רקע מלחמת העולם השנייה, אך עם הזמן החל לקלוט בנות מרקעים שונים, כגון בנות שננטשו על ידי הוריהן, בנות שסבלו מהתעללות, קורבנות טרור וכדומה.
בשנת 1972 הוקם מוסד הנקרא "קריית בנות" ברחוב סורוצקין בירושלים, קמפוס נוסף אשר יכול להכיל כ-600 בנות נוספות.
בנו של רבי שמואל יצחק שטרן, הרב אברהם ישעיהו שטרן, מנהל כיום את קריית בנות.
הבית נקרא כיום "פנימיית עטרת בנות".
מאז הקמת המוסד התגוררו במוסד (הן בבית לפליטות והן בקריית בנות) למעלה מעשרת אלפים בנות.
בית מגנט שבשדרות רוטשילד 93 בתל אביב הוא המאוחר מבין שלושת הבתים בתל אביב הנקראים על שמם של בעלי הבית משה וברטה מגנט.
הוא תוכנן והוקם בשנת 1934 על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ, ומהווה דוגמה לאדריכלות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
המבנה הוכר על ידי עיריית תל אביב כמבנה לשימור.
שדרות רוטשילד, אשר נסללו לראשונה בשנת 1909 כחלק ממערך הרחובות של שכונת אחוזת בית, התפתחו עם השנים והוארכו לכיוון מזרח על מנת לחבר את תל אביב הקטנה עם השכונות החדשות שהתפתחו לצידה.
בשנת 1927 אושרה תוכנית גדס שהציעה כי השדרות יוארכו עוד כלפי מזרח ויהוו את אחד מצירי התנועה של העיר המתפתחת.
בהתאם לתוכנית זו הפקיעה העירייה בשנת 1933 את הקרקעות הדרושות לפיתוח השדרה ואיפשרה את המשך הבנייה כלפי מזרח.
סגנון הבנייה ששלט בארץ ישראל החל מתחילת שנות ה-30 היה הסגנון הבינלאומי שהציע מבנים פונקציונליים ומעוצבים בטעם אירופאי עדכני.
חלק מתושבי תל אביב האמידים, שהיו בעלי בתים באזורים ישנים יותר של העיר, ניצלו את ההזדמנות ובנו לעצמם בתים בחלק החדש והמתפתח של תל אביב.
על קבוצה זו נמנה גם משה מגנט.
בעלי הבית - משה וברטה מגנט
משה בן מרדכי מנדל מגנט נולד ב-27 בדצמבר 1878 בעיר אומן שברוסיה (כיום באוקראינה).
הוא גדל בבית ציוני שם למד עברית, והיה חבר הוועד הציוני באומן.
מגנט היה מנהל חשבונות במקצועו ועבד כאחד ממנהלי הבנק הרוסי לסחר חוץ.
בשנת 1922 הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל וכעבור זמן קצר החל לעבוד כמנהל חברת בנייה בשם "הבונה".
הוא התגורר בשדרות רוטשילד מס 2 במבנה שהיה בבעלות החברה (מבנה זה, שנהרס, ידוע גם הוא במחקר כ"בית מגנט").
בשנת 1926 עבר משה מגנט להתגורר בבית חדש (בית מגנט) אותו בנה ברחוב בן זכאי מס' 6, אשר תוכנן עבורו על ידי יהודה מגידוביץ.
הוא חכר את הבעלות על בית החרושת ללבנים סיליקט, וניהל אותו יחד עם המהנדס עמנואל טובים והפך לאחד מבעליו.
בשנת 1940 מכר משה מגנט את הבית שברחוב בן זכאי 6 לשמחה ויהודית בלאס ועבר להתגורר בבית שבנה בשדרות רוטשילד 93, שם חי עד יומו האחרון.
משה מגנט נפטר ב-26 בנובמבר 1956, ומסע הלוויה שלו יצא למחרת מן הבית שבשדרות רוטשילד 93.
בנוסף לעיסוקיו המקצועיים הקדיש משה מגנט חלק ניכר מזמנו לפעילות ציבורית והתנדבותית.
זמן קצר לאחר שעלה לארץ ישראל הוא עזב את ההסתדרות הציונית והצטרף לתנועת ז'בוטינסקי.
משה מגנט היה בין הראשונים שעסקו בהקמת ארכיון ז'בוטינסקי ותרם לו ספרים.
פעילותו בתנועת בית"ר הובילה למאסרו על ידי הבריטים, אולם עקב גילו המתקדם הוא שוחרר בתוך בו ביום
יהודה מגידוביץ היה האדריכל הראשון של תל אביב, ושימש כמהנדס העיר בין השנים 1920–1923. במהלך שנות העשרים והשלושים הוא בנה בתים רבים בעיר, תוך שהוא מתאים את סגנונו לאופנה המשתנה ולסגנונות החדשים שהגיעו מאירופה לארץ ישראל.
הבתים שתכנן בשנות העשרים התאפיינו בסגנון אקלקטי, ובתחילת שנות השלושים שינה בהדרגה את סגנונו והחל לתכנן בתים המשקפים את הסגנון הבינלאומי.
הבתים שתכנן מגידוביץ בשנים 1931–1932 משקפים תקופת מעבר בין שני הסגנונות, וגם בבתים שתכנן בשנת 1933 נותרו מאפיינים של הסגנון הישן.
בשנת 1934 הצטרף למשרד האדריכלות של יהודה מגידוביץ בנו רפאל שהשלים לימודי הנדסה בלונדון.
בית מגנט שבשדרות רוטשילד 93 מהווה את אחת הדוגמאות הראשונות של שיתוף הפעולה בין האב והבן, אשר הביאו לידי ביטוי שלם את הסגנון הבינלאומי.
בשנת 1933 החל יהודה מגידוביץ לתכנן את הבית בשדרות רוטשילד 93, ואשר היה רשום על שמה של ברטה מגנט.
המבנה תוכנן בהתאם לסגנון הבינלאומי ושולבו בו מספר מרכיבים האופייניים לסגנון זה.
מגידוביץ ויתר בפעם הראשונה על הסימטרייה שאפיינה אותו, ויצר מבנה המורכב משני גושים גדולים.
בקו המחבר בין הגושים שולב חלון אנכי עשוי ברזל וזכוכית, ובאחד הגושים תוכננו מרפסות שקועות.
הדירות תוכננו סביב חדר המדרגות המרכזי שבחזית המבנה, וחדר מדרגות נוסף שולב בצדו האחורי של המבנה כמדרגות שירות שקישרו את חדרי המטבח והאמבטייה של כל הדירות.
העמדת שני הגושים מהם הורכב המבנה בצורת האות "ר" פינתה שטח קטן בחזית המגרש אשר שברה את קו המבנים ואפשרה לשבץ במקום כיכר קטנה.
בצדו החיצוני של המבנה יצר מגידוביץ יצירה המשקפת את הסגנון הבינלאומי במיטבו, אולם בחדר המדרגות הוא שילב מעקה מתכת במעוצב בסגנון האר דקו שהשפיע על יצירתו בסוף שנות ה-20.
מאז הקמתו לא נעשו במבנה שינויים משמעותיים, והוא שימר כמעט לחלוטין על התכנון המקורי משנות השלושים.
עד ראשית שנות השבעים שימשו הדירות למגורים בלבד, והעירייה דחתה כל ניסיון לשנות מצב זה על ידי הכנסת בית מלאכה לאחת הדירות.
בתחילת שנות השבעים החל השימוש בחלק מן הדירות כמשרדים, וזאת בהסכמה שבשתיקה של העירייה שהכירה בשימוש החגיר וגבתה ארנונת עסקים מהמחזיקים בדירה.
בשנים האחרונות מנסה העירייה לפנות את המשרדים מן הדירות ולהחזיר להן את השימוש המקורי כדירות מגורים, אולם ההצלחה חלקית אם בכלל.
בית מגנט הוכרז כמבנה לשימור.
בית לכל ילד היא עמותה ישראלית שנוסדה ב-1975 ומפעילה פנימיות לילדים בסיכון.
יושב ראש הוועד המנהל הוא גיא צור.
המנהלת הכללית היא יעל שטרן גורדון.
בשנת 2019 הועסקה בעמותה כ-231 איש, ותקציבה היה כ-27 מיליון ש"ח וחצי.
משרדי העמותה ממוקמים באזור התעשייה תלפיות שבירושלים.
בשנת 2010 עברה העמותה מוזגה עם עמותת "תקומת אריה".
העמותה מפעילה מספר מסגרות, ובהן:
מרכז שוסטרמן – מרכז חירום לילדים בסיכון הממוקם בירושלים, ונוסד ב-1992.
שלושה בתי מעבר לילדים בגיל הרך לפני השמתם במסגרת קבועה: "שרמן" (גילאי 2–7), "שרי" (גילאי 1–6) ו"רעים" (גילאי 3–10)
בית מגורי העיתונאים, שנקרא גם שיכון העיתונאים, הוא כינוי לשני בנייני מגורים ברחוב יצחק שדה 56 וברחוב הפלמ"ח 13 בשכונת יד אליהו בתל אביב שנבנו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ואוכלסו על ידי עיתונאים ישראלים, בהם עיתונאים בולטים, כגון יוסף לפיד, יגאל לב ושבתאי דון-יחיא.
המבנה הוכרז מבנה לשימור על ידי ועדת השימור של עיריית תל אביב-יפו, בישיבתה מיום 9 במאי 2021.
"מעונות העיתונאים" הראשון בתל אביב ולמעשה בארץ, היה בית העיתונאים ברחוב מרגולין 21 (או לה גרדיה 34 מצידו השני) שהוקם בשנת 1945 לערך על אדמה עירונית שנמסרה לעיתונאים.
בתחילת שנות השישים התארגנה קבוצת עיתונאים בעלי משפחות בשיתוף מסוים של אגודת העיתונאים בתל אביב לבנייה של שני בנייני מגורים.
הקבוצה רכשה שטח גדול בשכונת יד אליהו בתל אביב, לא רחוק מהמקום שבו שכנה "הסינרמה", שעוד לא נבנתה באותן שנים.
ב-1963 נכנסו העיתונאים לביתם החדש.
בבניין ברחוב יצחק שדה גרו 8 משפחות עיתונאים ובבניין ברחוב הפלמ"ח 6 משפחות עיתונאים.
לשני הבניינים הייתה חצר משותפת עם מדשאה ענקית בה שיחקו ילדי העיתונאים וחבריהם מהשכונה.
האווירה במקום הייתה משפחתית ורבים מהעיתונאים הכירו זה את זה עוד קודם מעבודתם המשותפת ומחברותם באגודת העיתונאים.
בית מגורי העיתונאים היה שיכון סקטוריאלי המוקף סביבו בכמה שיכונים סקטוריאליים נוספים.
ממערב לו נמצא "שיכון עובדי עיריית תל אביב" שנבנה עבור עובדי עיריית תל אביב.
ממול "שיכון מפ"ם", שיכון מפלגתי שנבנה כעשר שנים קודם עבור חברי מפלגת הפועלים המאוחדת, ברחוב הגשר 53–61. ממערב נמצא "שיכון הפועל המזרחי" שנבנה עבור חברי המפלגה הדתית לאומית.
לא בכדי נבחר מיקום "שיכון העיתונאים" דווקא באזור זה.
המיקום היה אידיאלי עבור העיתונאים שהתגוררו בו, שכן היה קרוב גאוגרפית לרוב מערכות העיתונים הראשיות שהתרכזו אז, סביב הרחובות יצחק שדה, המסגר, קרליבך ורחוב הרכבת, מרחק הליכה של 10–15 דקות משיכון העיתונאים.
מערכת מעריב שכנה ברחוב קרליבך 2, מערכת הצופה ברחוב המסגר 66, מערכת ידיעות אחרונות שכנה אף היא באזור, מערכת על המשמר ברחוב בן אביגדור 4. מערכות העיתונים לעצטע נייעס ביידיש ואוי קלט בהונגרית שכנו ברחוב הרכבת 52 ליד התחנה המרכזית הישנה.
בהיעדר תחבורה ציבורית הולמת למערכות העיתונים, נהגו עיתונאים רבים ללכת ברגל למקום עבודתם.
ברבות השנים נפטרו העיתונאים או עברו למקומות אחרים, ובשנת 2021 לא גר בבניינים אף דייר מהדיירים המקוריים, אם כי חלק מהדירות עדיין שייך ליורשיהם.
בשנת 2013 נערך במקום סיור של המחלקה לשימור בעיריית תל אביב.
בשנת 2021 נערך סיור נוסף של המחלקה לשימור.
מעונות העיתונאים, שהיה בית מגורי העיתונאים הראשון, שוכן במרגולין 21 בשכונת יד אליהו בתל אביב ובו התגוררו עורכי עיתונים ועיתונאים, 18 משפחות.
בין הדיירים יש לציין את שלום רוזנפלד, שמואל שניצר, חביב כנען, שבתי פורטנוי, עמנואל כץ, אייזיק רמבה, אהרון קלאוס, צבי אמיתי, צבי רותם, מאיר בן גור, מרדכי כץ שעימו התגורר מדי חצי שנה גם אחיו הצייר הנודע מאנה כץ שהיה תושב פריז ברוב ימות השנה.
קבוצת העיתונאים שהתארגנה לבניית המגורים שלה, רכשה חלקה שצדה האחד פונה לרחוב יצחק שדה 56 (אז רחוב הגשר) וצדה השני לרחוב הפלמ"ח 13. שני הבניינים תוכננו על ידי האדריכלים אברהם יסקי, חתן פרס ישראל לשנת 1982, ושותפו אמנון אלכסנדרוני.
במקום בנייני מלט, שנבנו באזור באותו זמן, תכננו השניים את הבניינים מלבני סיליקט לבנות, עם חגורות בטון בין הקומות, שנועדו לחיזוק הבניין.
הלבנים בנויות בבנייה נקייה ללא סימנים של שאריות טיט עליהן, ואינן מכוסות בטיח.
הבניינים נבנו בסגנון הברוטליזם (בנייה בבטון חשוף), ועד המאה ה-21 הם בולטים בשוני שלהם מסביבתם.
ברחוב יצחק שדה בנוי הבניין מארבע קומות על קומת עמודים, וברחוב הפלמ"ח הוא בנוי משלוש קומות על קומת עמודים.
על הקיר החיצוני של הבניין ברחוב יצחק שדה נבנו סביב החלק העליון של החלונות מסגרות בצורת ח' מזיזי בטון למטרת הצללה, ועל גבי חגורות הבטון נבנו הגבהות בטון המשמשות כמעקות לחלונות הגבוהים בסלון שנבנו ממפלס הרצפה עד התקרה.
בבניין ברחוב הפלמ"ח נבנו המרפסות מבטון חשוף עד לגובה המעקה, כאשר חגורות הבטון מהוות תמיכה קונסטרוקטיבית למרפסות אלו, ועל החלונות אין אלמנטי הצללה.
בפינות של שני הבניינים בנויים חלונות צרים וגבוהים מהרצפה עד התקרה.
עם אכלוס הבניינים התגוררו בהם העיתונאים הבאים:
יגאל לב - עיתונאי במעריב וסופר, יושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל
משה אפרתי - עיתונאי בהבקר.
חתנו הוא פרופסור בני מוריס הנשוי לבתו לאה
מאיר פרבר - עיתונאי ועורך בעיתונות בשפה הגרמנית בישראל
ברוך אדלר - עיתונאי, עורך לילה וכתב בעיתון "הצופה"
נפתלי קראוס - עיתונאי בשערים ומאוחר יותר במעריב
דוד לאזר - עיתונאי ועורך המוסף הספרותי במעריב, זוכה פרס סוקולוב לשנת 1960
מאוחר יותר רכש את דירתו לוי יצחק הירושלמי, עיתונאי במעריב ויושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל
נתן ברון - עיתונאי בידיעות אחרונות, מייסד בית ספר לעיתונאות בתל אביב וחבר הוועד המנהל של רשות השידור.
אשתו היא השופטת ציפורה ברון
יוסף לפיד - עיתונאי במעריב וסופר.
לימים סגן ראש ממשלת ישראל ושר המשפטים.
אשתו היא הסופרת והמחזאית שולמית לפיד
מאוחר יותר שכר את דירתו אוטו רפפורט , עיתונאי ועורך העיתון ההונגרי אוי קלט, עיתון בו כתב לפיד בתחילת הקריירה שלו.
משה רון - המזכ"ל הראשון של אגודת העיתונאים בתל אביב וממקימיו של בית העיתונאים על שם סוקולוב
זמן קצר לאחר מכן עברה להתגורר בדירה בתו, העיתונאית שולה רון, אשתו לשעבר של שמוליק קראוס
יצחק בראט - עיתונאי ולימים עורך לעצטע נייעס
שלמה ניצן - עורך עיתון הילדים משמר לילדים וסופר.
זוכה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
עובדיה פלד - עיתונאי בלעצטע נייעס ובעיתון בפולנית נוביני קורייר
שבתאי דון-יחיא - עורך הצופה.
לימים חבר הכנסת מטעם המפד"ל בכנסת השישית וחבר בוועדת החינוך והתרבות
פנחס רייכמן - ניצול שואה שרכש את הדירה מיחיאל קימלמן שהיה עורך ירחון הרכב אך מעולם לא גר בה.
היה חבר בוועד מחנות המעצר בקפריסין לאחר שנתפס עם האונייה התקוה והיה היהודי האחרון שעזב את קפריסין.
היה הבעלים של מפעל לייצור דבקים בשם "ברקרק".
בבית מגורי העיתונאים גדלו מספר ילדים שהתפרסמו מאוחר יותר, ובהם:
עמרי ניצן - במאי תיאטרון ישראלי, בנו של שלמה ניצן
בני דון-יחיא - עורך דין ישראלי המתמחה בדיני משפחה, בנו של שבתאי דון-יחיא
יאיר לפיד - ראש ממשלת ישראל לשעבר.
מייסד ויושב-ראש מפלגת "יש עתיד", סופר ועיתונאי, בנם של יוסף לפיד ושולמית לפיד
דניאל פרבר - ממקימי חברת המחשבים קונטרול דאטה בישראל, בנו של מאיר פרבר
אורי אדלר - זמר-יוצר, בסוגת מוזיקה יהודית מקורית, סופר ועורך.
איתי ברון - תת-אלוף במיל', כיהן כראש חטיבת המחקר באמ"ן.
בנם של ציפורה ברון ונתן ברון
בית מגדלור הוא בניין משרדים ובית מלון בשכונת לב תל אביב שבתל אביב-יפו.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים אריה אלחנני וניסן כנען.
בניית הבניין החלה ב-1969 אך הסתיימה רק בשנת 1985. בשנים 2016 עד 2018, עברה מעטפת הבניין שיקום וחידוש, לאחר תקופה ארוכה בה הצטברו בה נזקים.
ביוני 2025 נפגע הבניין מטיל איראני.
"בית מגדלור" קרוי על שם "קולנוע מגדלור" ההיסטורי אשר נחנך ב-23 בפברואר 1935 באותו מקום, עם הקרנת הסרט "שירת הגולים".
והקרנה ראשונה של יומני כרמל.
את הפקת היומן הראשון מימן "קולנוע מגדלור" לאחר שבעל הקולנוע ביקש לתעד את בניית הקולנוע ולכן שילם עבורו.
היומן כלל גם תיעוד של שיטפונות החורף הקשים באותה שנה, ההכנות למכביה והנחת אבן הפינה לבית המהנדס.
בשנת 1963 קבוצת משקיעים יהודים מדרום אמריקה בראשות בנימין ציטרון, יהודי-ברזילאי, התאגדה לצורך הקמת פרויקט נדל"ן בפינת הרחובות אלנבי ובן יהודה באמצעות חברה בשם "אל-בן חברת רכוש והשקעות בע"מ" (אל-בן נבחר כקיצור של אלנבי ובן יהודה).
לשם כך רכשה את קולנוע "מגדלור" והבניין הסמוך ברחוב בן-יהודה 1, במטרה להרוס אותם לבנות מבנה חדש במקום.
באפריל 1966 התארגנה מחדש קבוצת המשקיעים והציגה את התוכנית למתחם, בתוכנן של האדריכלים אריה אלחנני וניסן כנען, הכולל ארבע קומות מסחר (שאחת מהם תת-קרקעית), שבמרכזה פסאז' עם כניסות משלושה כיוונים, שמכל המבנה המסחרי תוכנן בניין משרדים בן 14 קומות.
אך המיתון ב-1966 עיכב שוב את המשך יישום התוכנית.
בסוף 1969 רכש את הפרויקט איש העסקים אריה פאלוך, ניצול שואה יליד פולין שעשה את הונו לאחר המלחמה בסחר ביהלומים, ייצור תכשיטים וייזום פרויקטים של נדל"ן בפרנקפורט.
פאלוך שינה את התוכנית כך שבמקום בניין משרדים יוקם בית מלון מעל השטח המסחרי.
ב-6 באוקטובר 1969 נערך טקס הנחת אבן הפינה לפרויקט.
באוגוסט 1970⁩ נבחרה חברת סולל בונה כקבלן הראשי.
יוסף פאלוך, בנו של אריה פאלוך.
קיבל עליו את ניהול חברת "אל־בן" בעלת הפרויקט, ובשנת 1972 חתם על הסכם עם חברת מלונות שרתון לניהול המלון.
במקביל נערך מסע פרסום לשיווק השטחים המסחריים בפרויקט.
בפועל רק ארבע קומות המסחר של הפרויקט הושלמו והם נחנכו ב-9 ביולי 1974. אחר מלחמת יום הכיפורים.
קמה ועדה לוויסות הבניה, שאישרה בנייה רק לצרכים ביטחוניים ובניית המלון הוקפאה.
ולא אושרה גם בניית מבנה החניון ברחוב אידלסון.
קומות המסחר אכלסו בעיקר משרדים בהם משרדי הקונסוליה הצרפתית, חברות נסיעות, חברות ביטוח וסניף בנק לאומי אך הייתה תחלופה של חנויות למסחר קמעונאי, מאחר שהאזור ירד מקרנו כאזור המסחר של תל אביב.
בשנת 1978 אושרה הקמתו של בית המלון, אך משרד התירות דרש שבמקום יוקם מלון עממי בן 3 כוכבים ולא מלון יוקרה, עקב המחסור במלונות אלו בתל אביב.
משפחת פאלוך סרבה וביקשה לחזור לתוכנית המקורית להקים מגדל משרדים.
באפריל 1980 חתמה על עסקת קומבינציה עם חברת "אזורים", שקיבלה 59% משטחי המשרדים תמורת בניית המבנה.
אולם הבנייה החלה רק בסוף 1983 והושלמה ב-1986. בינתיים השטחים המסחריים בפרויקט התיישנו ודרשו שיפוץ.
בין שוכרי המשרדים היו חברות תעופה זרות (בהם: לופטהנזה, סוויסאייר וסקנדינביאן איירליינס) והמחלקה הכלכלית של שגרירות ארצות הברית בישראל.
חברת "אל-בן" שהקימה את הפרויקט הפכה לחברה ציבורית והנפיקה מניות ואיגרות חוב.
לאחר שנקלע לקשיים מכרה בשנים 2001–2004 את רוב השטחים שהחזיקה במבנה.
בשנת 2016 החלה קבוצת רשף לשקם ולחדש את בית מגדלור.
ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא ובעקבות המתקפה האיראנית על ישראל, נפגע המבנה בעקבות פגיעת טיל בליסטי בקרבתו.
הבניין בן 16 קומות וגובהו 58 מטר.
הוא עשוי מבטון, וצבע חזיתו לבן בשילוב חום בהיר.
בצד המערבי של הבניין יש מעלית חיצונית מהירה המגיעה לראשו.
בית מגדלור משמש כבניין משרדים ורוב המשרדים בו מושכרים על ידי חברות מסחריות.
חלק מהחדרים מאוכלסים על ידי המחלקות של שגרירות צרפת והקונסוליה של רוסיה.
רשת מלונות בראון מפעילה בחלק מהמגדל את מלון "לייטהאוס" (Lighthouse, "מגדלור" באנגלית), ובקומת הקרקע את מלון הכמוסות "WOM אלנבי".
בית מאפה הוא סוג של מאפייה איטלקית, צרפתית או בלגית המתמחה במאפים ומתוקים, כמו גם כינוי לפריטי מזון כאלה.
במדינות מסוימות, הולנד, גרמניה וצרפת, על פי חוק, רק מאפיות המעסיקות שף קונדיטור מורשות להתהדר בתואר 'פטיסרי'.
באיטליה, צרפת ובלגיה, הוא שף קונדיטור שסיים תהליך הכשרה ארוך, לעיתים קרובות בשיתוף עם מאפיות, ובסיומו בחינה בכתב.
קונדיטוריות הם חזיון נפרץ בעיירות באיטליה, צרפת ובלגיה.
ניתן לקנות עוגות ומאכלים מתוקים אחרים בקונדיטוריה.
בית מגידוביץ הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי הנמצא ברחוב התבור 26 שבשכונת כרם ישראל בתל אביב (בין השכונות נווה צדק, כרם התימנים ונחלת בנימין).
נבנה ב-1935 בתכנון מהנדס העיר הראשון של תל אביב - האדריכל יהודה מגידוביץ (שתכנן מבנים אייקונים רבים באזור, כגון בית העמודים, מלון נורדאו ועוד).
הבניין היה בבעלותו של מגידוביץ, שהתגורר עם משפחתו בחלקה צמודה (ברחוב מוהליבר 23).
בשנים 2006–2008 עבר הבניין שיפוץ מקיף ונוספו לו 2.5 קומות בתכנון האדריכלית פרופ' ניצה סמוק - מקימת צוות השימור בעיריית תל אביב-יפו.
הבניין כולל 2 כניסות ו-24 דירות סך הכל.
ביתו של יהודה מגידוביץ ברחוב מוהליבר נהרס בשנת 2017, במקומו הוקם בניין מגורים בתכנון בר אוריין אדריכלים.
ב-2002 נרכש הבניין על ידי חברת "באוהאוס" מיורשיו של מגידוביץ.
זכויות הבנייה לתוספת הקומות הוענקו מתוקף תוכנית מפורטת תא/מק/3478 - "לילנבלום 12 - התבור 26", שאושרה ב-2004. תוכנית זו אפשרה ניוד זכויות בנייה מבית אברהם סוסקין ברחוב לילנבלום 12 (מבנה לשימור מחמיר בתכנון האדריכל זאב רכטר), לבית מגידוביץ.
על פי התכנית - אכלוס בית מגידוביץ הותנה בשימור הבניין ברחוב לילנבלום.
על אף שבית מגידוביץ אינו מוגדר כמבנה לשימור - התכנון והעיצוב האדריכלי של תוספות הבנייה נעשה ברוח הסגנון הבינלאומי, המאפיין את סגנון הבנייה המקורי של הבניין.
בַּיְת לִיף הוא כפר לבנוני שיעי, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה בדרום לבנון.
הכפר שוכן במרחק מספר קילומטרים מהגבול עם ישראל.
ב-1852, אדוארד רובינסון ציין ששנה קודם לכן, נמצאה כמות של מטבעות זהב בבית ליף, והם נלקחו לביירות וניתנו לפאשא.
הוא ציין גם שבזמן ביקורו שם ראה מספר גדול של אנשים חורשים את האדמה לקראת זריעת דוחן ושתילת טבק.
ב-1875, ויקטור גרן מצא במקום כפר ובו 80 תושבים מתואלים.
ב-1881, ב"סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, תואר בית ליף כך: "כפר, בנוי מאבן, ובו בערך 150 מוסלמים [...] ממוקם בפסגת גבעה, עם עצי זית מעטים ואדמה חקלאית.
שני בורות מים ובריכה בקרבת מקום מספקים מים".
ב-23 בנובמבר 1997, מתחם של צבא דרום לבנון בקצה הכפר הותקף באש ארטילרית.
משערים שמיליציית אמל הייתה אחראית להפגזה.
נכון ל-2014, 97.74% מבעלי זכות הבחירה בכפר היו מתואלים (מוסלמים שיעים).
בית לנקסטר הוא מבנה היסטורי בלונדון, הממוקם בסמוך לארמון בקינגהאם.
המבנה מנוהל ומתופעל על ידי משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח של הממלכה המאוחדת, ומשמש כמרכז לאירועים רשמיים וממשלתיים.
בית לנקסטר נבנה בשנת 1825 בהזמנת פרדריק, דוכס יורק, ונקרא בתחילה בית יורק (York House).
במהלך המאה ה-19 שימש המבנה כמרכז לפעילות חברתית ופוליטית.
עיצוב הפנים של המבנה, ברובו בסגנון לואי ה-14, נחשב למשמעותי והשפיע על אופנת עיצוב חדרי הקבלה בלונדון במשך קרוב למאה שנה.
הבית שימש רקע מרהיב לאוסף האמנות המרשים של משפחת סאת'רלנד, שחלקים ממנו מוצגים בו עד היום.
בשנת 1913, לורד לוורהולם רכש את החכירה בשם האומה, ושמו של המבנה שונה מסטפורד האוס לבית לנקסטר.
המבנה שימש בעבר כמקום משכנו של מוזיאון לונדון, וכיום הוא משמש לאירוח ממשלתי רשמי.
כיום, בית לנקסטר מארח אירועים רשמיים, פסגות בינלאומיות ומפגשים דיפלומטיים.
בנוסף, הוא משמש לעיתים קרובות לצילומי סרטים וסדרות טלוויזיה, ביניהם אוצר לאומי: ספר הסודות של דיסני, Churchill at War (הפקת BBC/HBO), שרלוק הולמס: משחק הצללים, נאום המלך, ו-הכתר של נטפליקס.
היכל הכניסה וגרם המדרגות הגדול
בעת הכניסה לבית לנקסטר דרך הפורטיקו, נפתח ההיכל וחושף גרם מדרגות רחב ידיים, שנבנה בהשראת ארמון ורסאי.
גרם המדרגות והמעקה המעוטר בסגנון הרוקוקו הם חלק מתכנונו המקורי של האדריכל בנג'מין וייאט.
הסקיילייט הגדול והגוונים הזוהרים של קירות ההיכל הם תוספות מאוחרות יותר שתוכננו על ידי האדריכל צ'ארלס בארי.
בארי השתמש בטכניקת Scagliola – עיסה צבעונית המכילה שברי מינרלים – כדי לדמות שיש על הקירות ועמודים המזכירים גרניט.
הגלריה הארוכה (The Long Gallery) יכולה להכיל עד 200 אנשים בסידור תיאטרון, 150 אורחים בארוחת ערב רשמית, או שולחן כנסים עבור 60 משתתפים, עם אפשרות ל-120 מושבים נוספים לצידו.
הגלריה הארוכה משמשת לעיתים קרובות כאולם מרכזי לאירועים גדולים, טקסי פתיחה וסגירה, וקבלות פנים של עד 350 אורחים.
הגלריה, שאורכה למעלה מ-35 מטרים, ממוקמת בצידו המזרחי של הבית.
עם 18 חלונות גדולים וסקיילייט מקושט, האולם מוצף באור טבעי.
ביוני 1953, וינסטון צ'רצ'יל ערך בגלריה זו את ארוחת ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה.
בשנים האחרונות, שימשה הגלריה כמקום לכנסים בינלאומיים, קבלות פנים, תצוגות אופנה וצילומי סרטים.
תקרת החדר, שעוצבה על ידי האמן האיטלקי גוארצ'ינו (Guercino), מציגה את הקדוש כריסוגונוס נישא לשמיים על ידי מלאכים.
אח החדר מעוטר בפרטי ברונזה מוזהבת שהובאו מצרפת, ומדף האח נתמך על ידי דמויות אלגוריות מוזהבות של אדריכלות וציור.