tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מידת ההדגשה של התועלת או השוליות: האם יש להדגיש את החשיבות שיש לייחס להכרעות סובייקטיביות של יצרנים וספקים על השוליים, או שיש להדגיש את מוטיבציית התועלת של היצרן והצרכן?
האם השינוי הוא מהפכני או אבולוציוני: האם המהפכה השולית מבטלת למעשה את עיקר קביעותיהם של הכלכלנים הקלאסיים כמו אדם סמית ודייוויד ריקרדו או שהיא תוספת המרחיבה את קביעותיהם, בלי לבטל את הישגיהם.
האם החתירה של הכלכלה צריכה להיות לפתרונות מדעיים-מדויקים, או להמשיך במסלול המוכר של חשיבה והגות תוך שימוש בכלי הגיון, היקש והיסק בלבד, כפי שנעשה עד כה.
מבין השלושה, היה ולרה מעוניין בהידוד (אינטראקציה) בשווקים יותר מאשר בהסברת פעולות הפרט באמצעות עקרונות פסיכולוגים הדוניסטיים (כמו עקרונות סיפוק צרכים).
ג'בונס, לעומתו, ראה בכלכלה המשך של הרעיונות התועלתניים של ג'רמי בנת'ם ולא פיתח מעולם תורה של שיווי-משקל כללי.
מנגר הדגיש את הפרתו המתמדת של שיווי-המשקל ואת ההחלטות הסובייקטיביות של הצרכן, תוך התנגדות לשימוש במתמטיקה בכלכלה.
נקודת מפתח בהתפתחות הכלכלה הנאו-קלאסית הייתה "עקרונות הכלכלה" של אלפרד מרשל משנת 1890. זה היה ספר היסוד הכלכלי הבולט בבריטניה למשך דור שלם, והשפעתו הייתה רחבה גם במדינות נוספות, כמו ארצות הברית או איטליה, אף כי במדינות הדוברות גרמנית בלטה בתקופה זו בעיקר השפעת האסכולות ההיסטוריציסטיות ושל האסכולה האוסטרית.
מרשל סבר כי הכלכלה הקלאסית ובמיוחד דייוויד ריקרדו הדגישו יתר על המידה את חשיבות עלות הייצור על חשבון התייחסות לביקוש הצרכני בקביעת ערכו של מוצר.
בעיני מרשל, לשאלה האם לביקוש או להיצע חשיבות רבה יותר לקביעת ערך הייתה חסרת משמעות:
"נוכל להתווכח אם הלהב העליון או התחתון בזוג מספריים הוא החותך פיסת נייר, כמו שנוכל להתווכח האם ערך נקבע באופן כללי על ידי תועלת או עלות הייצור..."
והוא ממשיך וקובע הבחנה בין הטווח הקצר והארוך ביחס לערך:
"ככלל, ככל שטווח הזמן הנבחן קצר יותר, כך עלינו להקדיש תשומת לב רבה יותר להשפעת הביקוש על הערך; ככל שהתקופה ארוכה יותר, עלינו להדגיש את חשיבות עלות הייצור על הערך...
מושפע לעיתים קרובות מאירועים חולפים ומסיבות שפעולתן ספורדית וקצרת טווח, מאשר מגורמים עקביים.
[אבל בטווח הארוך] סיבות קבועות שולטות באופן בלעדי בערך.
אפילו הסיבות העיקשות ביותר עשויות להשתנות, עם זאת.
משום שמבנה הייצור כולו משתנה, והעלות היחסית של הייצור של דברים שונים משתנה באופן קבוע, מדור אחד למשנהו".
הבחנה זו של מרשל בין טווחי זמן קצרים וארוכים הייתה בעלת חשיבות מכרעת להתפתחותה של האסכולה הנאו-קלאסית.
גילוי הערך השולי היה התפתחות חשובה בתולדות הכלכלה, אך בה-במידה היה הגילוי גם חסם להמשך התפתחות החקר הכלכלי לאורך מסלול מדעי ומתמטי על פי המתווה הראשוני שהעניקו סמית וריקרדו לחקר הכלכלי.
הפתרון של מרשל לבעיה היה במובנים רבים ביטול של המהפכה השולית.
מרשל הפריד בין טווח קצר, שבו אכן מושלות הכרעות סובייקטיביות וערך שולי, וטווח ארוך שבו ניתן להתעלם מהן כמעט לחלוטין.
הכרעות סובייקטיביות ושינויים בביקוש גורמים לתנודות במחירי השוק, כמו עליות וירידות יומיומיות בבורסה; אך בטווח הארוך הן פשוט מוצאות מן המשוואה.
במישור אחר, ההפרדה ניתנת ליישום גם להבחנה בין המישור המיקרו-כלכלי, בו גורמים סובייקטיביים, פסיכולוגיים ואחרים; והמישור המקרו-כלכלי שבו לגורמים אלו מיוחסת חשיבות מועטה יחסית, וניתן לשוב לחישובים המבוססים באופן כמעט בלעדי על עלויות יצור.
הסדר הכלכלי הישן הושב על כנו.
התאוריה הנאו-קלאסית, כפי שהתעצבה בדורות שאחרי מרשל, התגבשה סביב מספר עיקרים בסיסיים.
השוק נתפש בתאוריה זו כמקום שבו ה"שחקנים" השונים מקיימים מגעים המבוססים על אות אחד ויחיד – מחירי מוצרים, כשמחירי מוצרים אלו הם תוצר של מנגנון הביקוש וההיצע הפועל בשוק.
השוק על פי התפישה הנאו-קלאסית הוא זירה שבה כל שחקן שואף למקסם את רווחיו באמצעות השגת מוצרים, והוא ימשיך לרכוש מוצרים עד לנקודה שבה עליו לוותר על דבר (לרוב, כסף) שערכו בעיניו רב יותר מזה שהוא יכול להשיג.
לדוגמה, אדם ימשיך לרכוש כיכרות לחם עד לנקודה בה ערכה של כיכר לחם בעיניו יהיה פחות מסכום הכסף שיידרש להוציא לצורך רכישתה.
בדומה לכך, פרטים יהיו מוכנים לעבוד עבור חברה המעוניינת להעסיקם באמצעות בחינת התועלת או הרווח שהם מסוגלים להשיג באמצעות העבודה, אל מול אובדן התועלת (אובדן פנאי) ואפשרויות תעסוקה אחרות.
מן העבר השני, יצרנים ינסו לייצר יחידות של מוצר כל עוד עלות ייצורם או העלות השולית מאוזנת על ידי ההכנסות המופקות מהמכירה.
גם מטרתם היא למקסם את רווחיהם.
חברות ישכרו מועסקים עד לנקודה שבה העלות של שכירת שירותיו של עובד נוסף לא תאוזן עוד על ידי תוספת תפוקה מצד אותו עובד.
התאוריה הנאו-קלאסית היא מטא-תאוריה – כלומר, היא קובעת ערכת כללים או תובנות המהוות הנחות יסוד נכונות-תמיד לבניית תאוריות כלכליות המתבססות עליה.
ישנן כמה הנחות יסוד עליהן מתבססת כל תאוריה נאו-קלאסית:
אנשים יכולים להבחין בין מטרות רצויות להם למטרות לא רצויות להם.
אנשים פועלים כדי להשיג מטרות רצויות להם.
המטרה היחידה הרצויה לכל האנשים היא רווח כספי מרבי.
אנשים פועלים בשוק באופן עצמאי, על בסיס ידע מלא ורלוונטי.
לתאוריה הנאו-קלאסית קמו מבקרים רבים לאורך השנים.
ביקורת חריפה הוטחה בתאוריה מצד הפוסט-קיינסיאנים והנאו-קיינסיאנים.
הכלכלנית הבריטית ג'ואן רובינסון ועמיתיה באוניברסיטת קיימברידג' התעמתו בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים עם פול סמואלסון ורוברט סולו, נציגי החשיבה הנאו-קלאסית בארצות–הברית.
במה שכונה מאוחר יותר "מחלוקת ההון של קיימברידג'" התעמתו שני הצדדים בשאלה הנוגעת למדידה מצרפית, או האפשרות לה, של הון.
מאחרי הקלעים, עם זאת, נסב הוויכוח סביב הגישה הנאו-קלאסית שהדגישה בעיקר את המחירים ואת עלויות היצור כגורמים הקובעים העיקריים, לעומת התפישה של רובינסון שהדגישה את החשיבות של פערי הכוח שבין עובדים וקפיטליסטים כהסבר הטוב ביותר לחלוקת ההכנסות.
ביקורת ברוח דומה, בווריאציות כאלו ואחרות, הוטחה בתאוריה גם מצד הנאו-מרקסיסטים ואנשי האסכולה המוסדית.
הוויכוח, אף כי היה סוער ונרגש, נסב למעשה לא סביב התנגדויות עקרוניות להגיונה הבסיסי של התאוריה, אלא על הסביבה שבתוכה פועלים השחקנים ומטרותיהם.
על פי התורה הנאו-קיינסיאנית, המוסדית והמרקסיסטית, אנשים יכולים להבחין בין מטרות רצויות לבלתי-רצויות ולפעול כדי להשיג מטרות רצויות, אך בפועל נסיבות סביבתיות מונעות מהם להבחין מהן המטרות הרצויות או לפעול להשגתן ונוסף על כך, פעולתם בשוק אינה עצמאית ואינה מבוססת על ידע מלא ורלוונטי.
תורות אלו הדגישו כי במבנה הכוח, המעמד או התודעה הקיימים, אנשים אינם יכולים להגיע לתובנה הנכונה לגבי המטרות הרצויות להם, והם סובלים מ"תודעה כוזבת" באופן זה או אחר: הם סבורים כי המציאות היא דבר אחד, בשעה שבפועל היא דבר אחר לגמרי.
מכאן נובע כי למעשה לא ניתן לדבר על פעולה וולונטרית ומונעת מרצון לספק צרכים מצד אנשים אלא מפעולה לא-וולונטרית וכפויה, המבוצעת במצב שבו ישנם 'כבלים תודעתיים' המונעים הבנה והכרה מלאה מצד השחקן הפועל בשוק.
תאוריות אלו גם טענו, בדרך כלל, כי כאשר יוסרו הכבלים התודעתיים, יתברר כי המטרות הרצויות לאנשים אינן השגת רווח כספי מרבי.
בניגוד לתאוריה הנאו-קלאסית, הטוענת כי פעולה מכוונת רווח (כלומר, על בסיס עקרון הדוניסטי) של השחקנים בשוק תביא להגברת הרווחה הכללית (עקרון היד הנעלמה), טענו תאוריות אלו כי רווח כספי הוא מטרה פסולה מבחינה מוסרית ונוגדת את אופיו 'האמיתי' של האדם.
אמנם זהו אכן העיקרון המדריך את פעולתם של בני אדם במצב העכשווי, אך צריך לעשות מאמץ כדי להתנער מנטל מוסרי זה.
בהתאם, במקום שחרור המחסומים עליהם המליצה התאוריה הנאו-קלאסית, על פי התפישה שפעולה חופשית תוביל לתוצאות מיטביות, המליצו התאוריות הללו על כינון משטר שיסיר את המחסומים המעמדיים, הכוחניים והתודעתיים הגורמים לפעולה לא-וולונטרית וכפויה.
מחסומים כאלו ניתן להסיר, המשיכה הטענה, רק באמצעות כינון משטר לא-וולונטרי שיכפה על בני האדם לגלות את אופיים האמיתי.
אם מסירים את המלצת המדיניות של תאוריות אלו, עם זאת, השוני בינן לבין התאוריה הנאו-קלאסית מתמזער, ולמעשה מתמצה בדרישה להחליף את המשתנים בנוסחה באופן כלשהו, תוך קבלה של העיקרון הבסיסי: צריכה להיות נוסחה, והנוסחה יכולה לעבוד.
ביקורת מכיוון אחר לגמרי הועלתה על ידי האסכולה האוסטרית.
זו, נאמנה למסורת שכונן קרל מנגר, הסכימה כי אנשים יכולים להבחין בין מטרות רצויות להם ומטרות שאינן רצויות להם ופועלים באופן מכוון מטרה, אך המטרה הרצויה להם אינה רווח מרבי אלא סיפוק צרכים ורצונות, שבסיסם יכול להיות כספי, אך אינו בהכרח כזה.
להבחנה זו הייתה חשיבות, שכן על פי התפישה האוסטרית לא ניתן להניח כי המטרה של כל פעולה בשוק היא רווח כספי ומכאן שלא ניתן לקבל את תמונת השוק כפי שהציגה אותה הכלכלה הנאו-קלאסית: כזירה סינתטית שבה פועלים שחקנים על פי מטרה מוכתבת מראש, אחידה ומדידה.
על פי התפישה האוסטרית, ראייה כזו של פעולות השחקן בשוק שקולה להתעלמות מהממד הסובייקטיבי המשפיע על הביקוש וההיצע.
הסתייגות חשובה אפילו יותר של האוסטרים הייתה מהרעיון שאנשים פועלים בשוק באופן עצמאי ועל בסיס ידע מלא שכולו רלוונטי.
לתפישת האוסטרים, זו אינה תמונה מציאותית של פעולה בשוק, כיוון שבפועל גם היצרנים וגם הצרכנים פועלים באופן תלוי ועל בסיס ידע חלקי שאינו בהכרח רלוונטי.
התאוריה הנאו-קלאסית מכירה כמובן בכך שפעולה עצמאית וידע מלא ורלוונטי אינם מאפיינים בהכרח כל פעולה בשוק, אך לטענת האוסטרים מדובר בהכרה 'נומינלית'.
כמו מרשל שהכיר בסובייקטיביות שבפעולה בשוק, אך למעשה התעלם ממנה לצורך בחינה מהותית וכוללת שלו, כך גם הנאו-קלאסיים מכירים בכך שהידע עשוי להיות חלקי או לא רלוונטי, אך ממשיכים להציב את השוק בתוך מבנים מתמטיים כאילו הכללים השגויים הם הפשטה המייצגת את השוק נאמנה.
הסתייגות שלישית של האוסטרים היא מן הטיעון הנלווה של התאוריה הנאו-קלאסית, כאילו השוק נמצא בתהליך מתמיד של אופטימיזציה המתמרכזת כלפי נקודת שיווי המשקל.
תהליך כזה, לטענת האוסטרים, אינו הכרחי ולרוב אף אינו מתרחש.
השוק אינו 'משתפר' עם הזמן ומגיע לקירוב רב יותר לנקודת שיווי המשקל.
למעשה, ההתרחשות השוקית קרובה יותר באופיה לסדרה של הפרות של שיווי המשקל, בלי שלשחקנים תהיה שאיפת-על כלשהי לביצועים מיטביים או שלשוק עצמו תהיה מגמה כזו.
הסיבות לעלייתה של התאוריה הנאו-קלאסית
התאוריה הנאו-קלאסית עלתה למעמד של אורתודוקסיה בתחום הכלכלה כבר בתחילת המאה העשרים, והיא ממשיכה להיות התקן השגור והמקובל להגדרת כלכלה או מנגנונים כלכליים באופן כללי.
לימודי הכלכלה בכל רחבי העולם מבוססים באופן בלעדי או כמעט בלעדי על תאוריה זו ועל וריאציות שלה, כשהווריאציות הפופולריות ביותר הן הקיינסיאנית והמוניטריסטית.
כל התורות האחרות נדחקו לשוליים, אם הן מוזכרות כלל.
כפי שטוען רוי ויינטראוב מאוניברסיטת דיוק: "מעמדן של תאוריות שאינן נאו-קלאסיות במחלקות לכלכלה באוניברסיטאות דוברות אנגלית דומה למעמדם של התומכים בטענה שהארץ שטוחה במחלקות לגאוגרפיה: עדיף להביע דעות כאלו רק אחרי קבלת הקביעות, אם בכלל".
הסיבה לדומיננטיות של התאוריה קשורה ככל הנראה ל"מדעיזציה" או "מתמטיזציה" של הכלכלה במהלך המאה העשרים.
כלכלנים כמו ג'בונס, ואלרה, מרשל ומאוחר יותר אירווינג פישר חתרו להשיג לגיטימציה עבור הכלכלה כתחום חקר באמצעות הפיכתה ל'מדעית' יותר ואם אפשר, כמו שטען מילטון פרידמן בנאום קבלת פרס נובל שלו, למדע "כמו פיזיקה".
בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, שררה התפישה כי האנושות קרובה למצב בו תחזיק בידע מספיק כדי להסביר את מסתרי הכלכלה ואף לשלוט בה.
ניהול מדעי, תכנון מדעי, וסוציאליזם מדעי היו מילים שנבעו בקלות מעטם של מלומדים וחוקרים, ובמקרים מסוימים אף שימשו בסיס למדיניות מתוכננת להנדסת החברה.
הכלכלנים אימצו את התאוריה שנראתה להם המקורבת ביותר לפיזיקה המכנית: כזו העוסקת במשתנים ברורים ועקביים, נשלטים וניתנים למניפולציה.
הכלכלן רוג'ר בקהאוס תיאר כיצד בתוך תקופה לא ארוכה, בערך מאמצע שנות השלושים ועד אמצע שנות החמישים של המאה העשרים, נדחקו כלכלנים שלא נקטו בגישה מתמטית או 'מדעית' אל מחוץ לזירת הלגיטימיות בתחום הכלכלי.
הוגים כמו פרידריך האייק או לודוויג פון מיזס, שעמדו בלב הדיון הכלכלי והיו ממוביליו בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, הפכו בתחילת שנות החמישים ל"עופות מוזרים" שאין להתייחס אליהם כלל.
במקביל, גאה השימוש במונחים מדעיים וכמו-מדעיים: בקהאוס מנה את מספר האזכורים למילה "דגם" (במשמעות, דגם מתמטי) בכתבי-עת כלכליים מובילים והראה כיצד מספר האזכורים זינק מכמעט אפס בסוף שנות השלושים, למאות אזכורים עשרים שנה אחרי כן.
האצטלה המדעית או הכמו-מדעית לא הייתה כמובן נחלת הכלכלה הנאו-קלאסית בלבד.
למעשה, במובן זה היא זרמה במקביל ולעיתים בעקבות אסכולות אחרות במדעי החברה, כמו הפסיכיאטריה, הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ותחומי חקר אחרים, הכלכלה ובראשה הנאו-קלאסיקה, ביקשה להפוך לזרם מדעי לגיטימי, המשתמש בכלים מדעיים.
כלכלה אוֹטַרְקית היא כלכלה אשר בה היחידה הכלכלית (מדינה, למשל) אינה מקיימת סחר חוץ עם סביבתה (כמדינה למשל, ללא סחר בינלאומי עם מדינות אחרות) ומנסה לספק את כל צרכיה בכוחות עצמה.
בתאוריה הכלכלית נהוג להגדיר צורת משטר כלכלי זו כמשק סגור.
ישנם מודלים של כלכלה אוטרקית למחצה, בה מוצרים מסוימים, למשל, שלא ניתן לייצר באופן מקומי, נרכשים ממקורות חיצוניים.
מקור המונח "אוטרקיה" במילה היוונית αὐτάρκεια (אוטַרקֵייה), ומשמעותו בשפת המקור היא "אספקה עצמית".
גרמניה חיזקה לעומת זאת את קשריה הכלכליים עם מדינות עניות – מדינות מזרח אירופאיות, דרום אמריקאיות ומדינות הבלקן – שהיו עשירות בחומרי גלם.
הסחר איתן נוהל על ידי שר האוצר הגרמני דאז היילמאר שאכט, והסחר היה מבוסס על חומרי גלם, תמורת חלק ממה שגרמניה הייתה מייצרת איתם, כלומר סחר חליפין, כדי לא להתבסס על חוזקו של מטבע הרייך הגרמני.
אולם אף על פי שיבוא האוכל לגרמניה קטן, יעדי המפלגה הנאצית לא הושגו במלואם, שכן הייבוא של חומרי גלם דווקא גדל.
כמעט שלא ניתן למצוא היום מדינות אוטרקיות במלוא מובן המילה.
דוגמה אפשרית היא קוריאה הצפונית, מבוססת על האידאולוגיה הממשלתית ג'וצ'ה, שפירושה "אספקה עצמית", יישום האידאולוגיה הוא שמירת הכלכלה המקומית בתנאים של בידוד.
אך אפילו קוריאה הצפונית יוצרת קשרי סחר נרחבים עם רוסיה, סין, סוריה, איראן, וייטנאם ומדינות נוספות באירופה ומאפריקה.
בחיפוש אחר דרך לשמר מערכת תרבותית וכלכלית הממוקדת בדזונג, בהוטן יישמה בהצלחה עד לא מזמן הגבלת סחר על העולם החיצוני ונקראה בשל כך אוטרקיה.
אך עם המצאת החשמל, בהוטן ביטלה את הגבלות הסחר וכיום אזרחיה קונים מוצרים המיוצרים בתעשיות מחוץ למדינה.
קוריאה הצפונית מציגה אידאולוגיה רשמית הקרויה אידאולוגיית ג'וצ'ה, המבוססת במידה רבה על אוטרקיה.
אלבניה נהפכה כמעט לאוטרקיה ב-1976, כשמנהיג המפלגה הקומוניסטית אנוור הוג'ה יישם מדיניות לה הוא קרא "הסתמכות עצמית".
סחר עם שאר העולם התחזק באלבניה אחרי מותו ב-1985, אף על פי שנותרו עוד הגבלות על סחר זה עד 1991.
אוסטרו-הונגריה (1867–1918) הייתה דוגמה בלעדית לאיחוד כלכלי מוניטארי עם אוכלוסייה של 50 מיליון אנשים.
איחוד זה היה מנותק כלכלית משאר העולם – דהיינו אוטרקיה.
בורמה הייתה אוטרקיה כאשר נשלטה על ידי נה וין, הדיקטטור ששלט בה בין 1962 ל-1988, והנהיג בה מדיניות שנקרא "דרכה של בורמה לסוציאליזם".
קמבודיה תחת השלטון של הקמר רוז' בין 1975 ל-1979.
גיאנה תחת שלטונו של הדיקטאטור פורבס ברנהם (Forbes Burnham), בין 1970 ל-1985.
בהודו הייתה מדיניות הדומה במידה רבה לאוטרקיה לאחר שקיבלה את עצמאותה באזור שנות ה-50, שהלכה והתחזקה עד 1980 והפסיקה ב-1990 בשל קריסת בנקים.
נטען על ידי בניטו מוסוליני שאיטליה היא אוטרקיה, בייחוד לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והטלת הגבלות הסחר על האיטלקים על ידי המערב.
למרות זאת איטליה סחרה עם מדינות אחרות (בעיקר גרמניה) ולכן לא נחשבה אוטרקיה במלוא מובן המילה.
יפן יישמה מדיניות של אוטרקיה חלקית בתקופה שכונתה "תקופת אדו" טרם היפתחותה למערב ב-1850, כחלק מסאקוקו.
הסחר היה מוגבל עם סין וקוריאה, סחר עם כל מדינה אחרת הוגבל לנמל יחיד באי דג'ימה.
ספרד, תחת המדיניות של פרנסיסקו פרנקו הייתה אוטרקיה מ-1939 עד שפרנקו אישר סחר חיצוני ב-1959. עם אישור הסחר התחילה תקופה קצרה הידועה בשם "הנס הספרדי" שאופיינה בצמיחה כלכלית מהירה.
ארצות הברית, לאחר המהפכה האמריקאית, כשעוד היה באמריקה חשש מפני כוחה הצבאי והכלכלי של בריטניה הגדולה, הגיעה כמעט לאוטרקיה מלאה ב-1808, כשהנשיא תומאס ג'פרסון הכריז על אמברגו על סחר ימי בינלאומי.
האמברגו התנהל מעשית מדצמבר 1807 עד מרץ 1809.
ברפובליקה הדומיניקנית עבדים משוחררים ונמלטים אכלסו אזורים מיוערים מבודדים בפנים האי בין 1600 ל-1900. לשלטון הדומיניקני החלש לא הייתה חזקה על קומונות חקלאיות מבודדות אלו.
בישראל נעשה ניסיון יחיד מסוגו בכלכלה אוטרקית – הקיבוץ.
התנועה הקיבוצית הושפעה רבות מרעיון הפירמידה ההפוכה של דב בר בורוכוב.
לפי הפירמידה ההפוכה של בורוכוב, בעיית היהודים היא שבעוד רוב העמים בנויים מריבוי של פרולטרים ומיעוט של מקצועות לא יצרניים, בקרב היהודים הפירמידה הפוכה – כלומר רוב היהודים עובדים במקצועות לא יצרניים וביניהם פרולטריון מועט.
הדבר יוצר ניכור טבעי לעם היהודי, שנתפס כעלוקה על החברה.
לפי בורכוב הפתרון לבעיה זו, שיקרה באופן טבעי, הוא מעבר של יהודים לארץ ישראל, בה יוכלו להיות פרולטריון והפירמידה תתהפך.
עד שיעברו היהודים לארץ ישראל, הם יחושו ניכור כלפיהם שידחף אותם בסופו של דבר לעלות לארץ.
התנועה הקיבוצית ראתה לכן את הצורך להיות מסוגלת לקיים את עצמה ללא סחר חיצוני כערך חשוב, וחתרה אליו ככל שהיה בידה.
כל קיבוץ ותיק נבנה במקור כדי שיהא מסוגל לספק את צרכיו שלו כמעט לגמרי – לכן בכל קיבוץ היה רפת, לול ושדות לגידול תבואה לפחות.
עם השינויים בכלכלה הישראלית החלו הקיבוצים לעבור להסתמכות על סחר מבחוץ ותעשייה.
רפתות ולולים נסגרו, ומפעלים נפתחו.
יש הגורסים ששינויים אלה – הם שהביאו לפירוק קיבוצים רבים.
במהלך נאום ב-15 בספטמבר 2025 בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל אמר בנימין נתניהו "אנחנו בסוג של בידוד.
נצטרך להסתגל יותר ויותר לכלכלה עם סממנים אוטרקיים".
כלכלה אוטרקית לא נהנית מיתרון הגודל במגזר הפרטי והממשלתי כאחד.
שכן ברור מאליו כי לא לכל מדינה יש את כל חומרי הגלם, כגון נפט, גז, חיטה, פחם, בשל מחסומים אקלימיים טכנולוגיים ואזורים גאוגרפיים כמו גם גודל אוכלוסייה, המשפיע על היכולת להפיק את המשאבים.
מסיבות אלו, ערכם של המשאבים שבמחסור עולה, וחברות וצרכנים שרוצים להשתמש בהם, צריכים בשל כך לשלם יותר עבור מוצרים ושירותים.
החל מסוף מלחמת העולם השנייה, מעצבי מדיניות סחר במדינות שונות החלו לאפשר פיזור של הייצור על פני מדינות שונות ולאפשר ניידות רבה יותר של הון.
תהליך זה הגיע לשיאו באמצע שנות ה-70 והוא מכונה גלובליזציה.
חסידי הגלובליזציה הידועים גם בכינוי חסידי הסחר החופשי, אימצו את התפיסה הנאו-ליבראלית המבוססת על היסודות של כלכלנים נאו-קלאסיים כמו מילטון פרידמן.
הנאו-ליברליזם מדגיש את עקרון היתרון היחסי שטבע דייוויד ריקרדו, על פני תעשיות חליפיות לייבוא.
לכן הנאו-ליבריאליזם מצדד בהורדת הגבלות הסחר, על פני הרעיונות שרווחו בתחילת המאה ה-19 שכללו הגבלות סחר.
דוגמאות לתעשיות חלופיות לייבוא ניתן היה לראות בצרפת תחת שליטתו של שארל דה גול, ובתמיכה של סטלין ב"סוציאליזם במדינה אחת" כמו גם במדיניות הכלכלית של טאיוואן וקוריאה הדרומית 3 דורות לפני המלחמה.
תעשיות חלופיות לייבוא הוא רעיון המשלב בתוכו גם את טיעון התעשיות הצעירות, שנתמך על ידי אלכסנדר המילטון ופרידריך ליסט והשפיע מאוד על בריטניה וארצות הברית במאה ה־19 עם רעיונות מדיניות תמריצים קיינסיאנים.
חסידי היתרון היחסי טענו שסחר ללא הגבלות בין מדינות יתרום לשתי המדינות, ללא קשר לפערים בגודל, בתשתיות או בהחזקת הנכסים ביניהן.
מבקרים, ביניהם תנועות אנטי-גלובליזציה, טענו שהמודל נותן העדפה ליצרנים בן-לאומיים על פני יצרנים וקמעונאים מקומיים, ומגדיל את הפער בין הדרום לצפון, תוך חיזוק ליבה עשירה ופריפריה ענייה.
בשנות ה-70, עם תפיסת הנאו-ליבריאליזם, צורות רבות של סוציאליזם, של פרוטקציוניזם ושל סמי-אוטרקיה הפכו לשוליים יותר ויותר.
בהשפעת גופים פוליטיים בינלאומיים, כמו הבנק העולמי, איחוד הסחר החופשי, וקרן המטבע הבינלאומית נחתמו הסכמי סחר רבים, שיצרו אזורים רבים שמעורבים בסחר העולמי יותר מאי פעם בעבר, ורשתות ייצור של מוצרים בסיסיים וחשובים שבעבר היו מוגבלות לאזורים בתוך המדינה החלו להתפזר ברחבי העולם.
הפיכה של הון לנייד יותר, כמו גם התמחות של מדינות ואזורים בייצור אחד, הפכו אותן לפגיעות הרבה יותר לתחרות בתעשיות אלה מצד מדינות אחרות, שעלול לגרום לבריחת הון.
האינטגרציה הכלכלית הגלובלית גדלה עקב ההסכמים האלו, ויצרה אליטה במדינות עשירות, שהתעשרו עקב פעילות תעשייתית, שעיקר ההכנסות שלה הן ממכירות מקומיות, ועיקר ההשקעות שלה הן בסחר חוץ, כולל שווקים מתפתחים.
שינוי זה מהפקת רווח מהשקעה במדינה להפקת רווח מהשקעה בחו"ל חיזק את הלוביסטים והחליש את חסידי האוטרקיה בגופים מחוקקים רבים.
השינוי, שהגיע מתוך התבססות ממושכת של הנאו-ליברליזם, גרם להיזון חוזר, ובו תמיכה בגופי הסחר הבינלאומי הללו הביאו לקבלת יותר קולות למפלגות לכל אורך הקשת הפוליטית.
לכן גם מפלגת הלייבור בבריטניה, גם המפלגה הסוציאליסטית בצרפת, והRRI במקסיקו, שדגלו בחריפות במדיניות המגנה על תעשייה מקומית ובהלאמת נכסי תשתיות בין 1930 ל-1970, ויתרו בשנות ה-90 על עמדות אלו לטובת סחר בינלאומי ומדיניות ויחסי שותפות בין חברות וממשלה.
כוח עבודה זול, תיאום עלויות עבור חברות בינלאומיות, גישה של חברות לצרכנים ולמשאבים שפעם היו באזורים מבודדים, מדיניות שיצרה אזורים ללא מס עם רגולציה מינימלית מהווים מוטיבציה רבה לגדילה בסחר הבינלאומי, ובהרמוניזציית הזכות לקניין.
בהשפעת תהליכים אלו, הפכו החלטות מדיניות צבאיות, ומדיניות כלכלה מקומית לרגישות הרבה יותר להשפעת לוביסטים של חברות בן לאומיות, ואת חסידי האוטרקיה למיעוט חלש בקשת הפוליטית.
שינוי זה גרם למיעוט בעצמאות כלכלית, במדינות מפותחות ומתפתחות כאחד.
כלכלה מוסדית היא זרם כלכלי שאינו מתמקד בשווקים עצמם אלא במוסדות מעשה ידי אדם, ורואה בשווקים תוצאה של אינטראקציות בין המוסדות השונים הללו (לדוגמה פרטים, פירמות, מדינות, נורמות חברתיות וכו').
אסכולה זו צמחה על רקע הניגוד בין הישגיו המרשימים של הקפיטליזם האמריקאי בתקופה שבין מלחמת האזרחים ובין מלחמת העולם הראשונה שהפכו את התעשייה של ארצות הברית לגדולה והחזקה בעולם למצבם של מרבית השכירים ומעוטי היכולת שהכנסתם לא הדביקה את הצמיחה במשק.
ימי עבודה ארוכים, עבודת ילדים נפוצה, מגורים דלים, החינוך העל יסודי היה מחוץ להישג ידם, היעדר ביטחון תעסוקתי, בטיחות ובריאות בעבודה מתחת לכל ביקורת, התעמרות של המעסיקים, שכר נמוך, מיסוי רגרסיבי ומשברים כלכליים חוזרים ונשנים שהמיטו חורבן על המובטלים.
ממשלות המדינות והממשל הפדרלי צידדו ב"לסה פייר" בכל הנוגע לעובדים אך תמכו בעסקים הגדולים בעזרת מכסי מגן וסובסידיות למסילות הברזל.
שחיתות פוליטית הייתה עניין יומיומי וחוקי הסחר לא נאכפו.
לאור כל אלה, שימוש באסכולה הקלאסית והמרגינליסטית כהצדקה כלכלית ל"לסה פייר" כעל היוצר את הטוב מכל העולמות האפשריים הפך פחות ופחות סביר והתנועה הציבורית בעד רפורמה ובקרה חברתית הביאו לעליית הכלכלה המוסדית.
כלכלה מוסדית הייתה בעבר זרם המחשבה הדומיננטי בהגות הכלכלית בארצות הברית, כשנכללו בה כלכלנים מפורסמים אך שונים כמו תורסתן ובלן, ווסלי מיטשל, וג'ון אר.
חלק מהמוסדיים חושבים שקרל מרקס השתייך למסורת המוסדית היות שהוא תיאר את הקפיטליזם כמערכת חברתית בעלת תיחום היסטורי.
כלכלנים מוסדיים אחרים חולקים על הגדרתו של הקפיטליזם על פי מרקס, ורואים במאפיינים מגדירים כמו שווקים, כסף ובעלות פרטית של הייצור דברים שהתפתחו באופן טבעי במשך הזמן, כתוצאה מפעולות תכליותיות של פרטים.
כלכלנים מוסדיים מסורתיים , דוחים את ה"רדוקציה" של מוסדות לכדי דברים פשוטים כמו טעמים, טכנולוגיה וטבע.
טעמים, יחד עם ציפיות לגבי העתיד, הרגלים, ומוטיבציה, לא רק שקובעים את טבעם של מוסדות, אלא גם נם מוגבלים ומעוצבים בידי מוסדות.
אם אנשים חיים ועובדים במוסדות על בסיס קבוע, הדבר מעצב את השקפת עולמם.
באופן בסיסי, מוסדיות מסורתית זו (וקרובתה כלכלה מוסדית פוליטית) מדגישות את היסודות המשפטיים של כלכלה ואת התהליכים האבולוציוניים, ההרגליים, והרצוניים בהם מוסדות מוקמים ולאחר מכן משתנים .
התנודות במוסדות הן תוצאה הכרחית של אותם תמריצים שגרמות ליצירת אותם מוסדות, והם לכן אנדוגניים (כלומר נקבעים בתוך המערכת).
באופן מובלט, כלכלה מוסדית מסורתית היא במובנים רבים תגובה לאורתודוקסיה הכלכלית הקיימת; חזרתה בדמות כלכלה מוסדית פוליטית היא לכן קריאת תִּגָּר מפורשת בפני הכלכלה הנאו־קלאסית, היות שהיא מבוססת על הנחת יסוד שהכלכלנים נאו קלאסיים מתנגדים לה: שלא ניתן להפריד בין הכלכלה לבין המערכות הפוליטיות והחברתיות שבהן היא טבועה.
חלק מהכותבים המשויכים לזרם הזה הם רוברט פרנק, וורן ג'י סמואלס, מרק אר.
טול, ג'פרי הודג'סון, דניאל ברומלי, ואנה מיהו.
עם פיתוח התאוריות בדבר מידע א-סימטרי והפצת מידע נעשה ניסיון למזג את הכלכלה המוסדית לתוך הכלכלה הנאו-קלאסית, תחת השם כלכלה מוסדית חדשה.
עם זאת, זרם זה של הכלכלה המוסדית לא הצליח לרשת את הזרם של הכלכלה הקלאסית, היות שהוא ירש את כל הפגמים של הכלכלה הנאו־קלאסית.
באופן מפורש, נמתחה ביקורת על היות הכלכלה המוסדית החדשה רדוקציוניסטית ולא מציאותית: זאת הופנתה כנגד הכלכלה הנאו-קלאסית על התעלמותה למעשה ממוסדות, וכנגד הכלכלה המוסדית החדשה על ניסיונותיה לצמצם את המוסדות להחלטות רציונליות ויעילות שפותרות בעיות הקשורות בעלויות עסקה.
כלכלה מוסדית, או מוסדיות, מחולקת איפה באופן חד בין הכלכלה המוסדית החדשה שמיוצגת על ידי אנשים כמו דאגלס נורת' (שזכה בפרס נובל בכלכלה), לבין כלכלה מוסדית פוליטית (גישה המנוגדת לכלכלה הנאו-קלאסית וקרובתה הפוליטית הנאו-ליברליזם) שמשויכת לסוציולוג פטר בי אוונס מברקלי והכלכלן ה-ג'ון צ'אנג' מקיימברידג'.
כלכלה השתתפותית היא מערכת כלכלית תאורטית המבוססת על תהליך קבלת החלטות השתתפותי המדריך את הקצאת המשאבים והצריכה בחברה נתונה.
המערכת היא תחליף הן לכלכלת השוק הקפיטליסטית העכשווית, והן לכלכלה המתוכננת הסוציאליסטית, ומתוארת כ-"חזון כלכלי אנרכיסטי".
המערכת נהגתה על ידי האקטיביסט והוגה הדעות הפוליטי, מייקל אלברט, ועל ידי הכלכלן הרדיקלי רובין האנל, בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
הערכים הבסיסיים שפאראקון מבקשת ליישם הם שוויון, סולידריות, מגוון וניהול עצמי.
היא מציעה להשיג את המטרות הללו בעיקר באמצעות העקרונות והמוסדות הבאים:
מועצות עובדים וצרכנים הפועלים בשיטות של ניהול עצמי בקבלת החלטות.
תגמול על פי מאמץ והקרבה
אלברט והאנל מדגישים שפאראקון מתייחסת רק למערכת כלכלית חלופית ושהכרחי שיתלוו אליה חזונות אלטרנטיביים החשובים במידה שווה בתחומים של פוליטיקה, תרבות ושארות.
שלום החל לכתוב על חזון פוליטי השתתפותי אותו הוא מכנה בשם פארפוליטי.
יוצאי התאוריה מציעים אלמנטים של אנרכיזם בתחום של פוליטיקה, קוסמופוליטיות בתחום של תרבות, ופמיניזם בתחום המשפחה ויחסי המגדר, כבסיס אפשרי לחזונות חלופיים עתידיים בתחומים אלו של החברה.
המסגרת המוסדית של כלכלה השתתפותית
אחד מהעקרונות המרכזיים בכלכלה השתתפותית הוא שלכל אחד צריכה להיות אפשרות להביע את עמדתו בנוגע לכל החלטה, בהתאמה למידה בה הוא מושפע מההחלטה.
לדוגמה, לאדם המשתמש באופן בלעדי בשולחן עבודה כלשהו בעבודתו, צריכה להיות שליטה מוחלטת על סידור וארגון השולחן שלו, כל עוד הארגון שהוא בוחר לא פוגע בצורה משמעותית באחרים.
אותו הגיון מרמז שבהקשרים יותר חברתיים, תהליך קבלת ההחלטות יהיה יותר מבוזר וכוללני, בהתאמה למידת ההשפעה על האנשים.
רובין האנל הסביר את העיקרון בהשתמשו בדוגמה של זיהום אוויר:
"אם רק תושבי הרובע השני של וושינגטון הבירה מרגישים שהם מושפעים לרעה מחומר מזהם שמשוחרר לאוויר ברובע השני, אזי הרובע השני הוא האזור הרלוונטי.
אך אם הפדרציה שמייצגת את תושבי כל הרבעים של וושינגטון הבירה מחליטה שהגורם המזהם מהרובע השני משפיע על תושבי כל הרבעים, אזי כל העיר וושינגטון היא האזור הרלוונטי...אולם, ההליך המתואר לעיל בתהליך התכנון השנתי מגן על הסביבה בצורה מספקת רק אם התושבים כיום באזור המושפע הם היחידים שמושפעים לרעה.
בעוד זהו המקרה בחלק מהגורמים המזהמים, לעיתים קרובות הדורות הבאים סובלים ממחיר גבוה יותר מהמחיר שמשלמים היום על הזיהום.
האינטרסים של הדורות הבאים צריכים להיות מוגנים לטווח הארוך בתהליך השתתפותי ועל ידי תנועה חברתית פעילה להגנת הסביבה."
לעיתים קרובות מתייחסים לעקרון תהליך קבלת ההחלטות הנ"ל כניהול-עצמי.
בכלכלה השתתפותית, הוא מרכיב תחליף לתפיסה הכלכלית המקובלת של חופש כלכלי, שהמחברים טוענים שהיא תפיסה בלתי מתאימה ומטעה, שאינה מסוגלת לספק הדרכה יעילה למצבים בהם חירויות של בני אדם מתנגשות אחת עם השנייה.
הם טוענים שחוסר הבהירות של התפיסה אפשר את הניצול שלה על ידי אידאולוגים קפיטליסטים.
בספריו "הא-ב של פוליטיקה כלכלית" ו-"צדק כלכלי ודמוקרטיה", האנל מציע ביקורת על התפיסה המקובלת כפי שנוסחה על ידי מילטון פרידמן בספרו "קפיטליזם וחירות".
לדוגמה, האנל טוען שהבעיה הראשונה עם דרכו של פרידמן להמשגת הרעיון שאנשים צריכים לשלוט על החיים הכלכליים של עצמם, היא בפתירת כל הבעיות על ידי שיטה לא ברורה של זכויות רכוש.
הבעיה השנייה היא שבעוד פרידמן והוגים קפיטליסטים אחרים מדברים רבות על חופש כלכלי, הם אינם מדברים כמעט בכלל על מה היא שיטת זכויות הרכוש הראויה.
מה שחסר, על פי האנל, הוא ניסיון לפתח קריטריונים לחלוקת זכויות רכוש ראויה.
על מנת ליישם את עקרון קבלת ההחלטות, חברת פאראקון תהיה מאורגנת במועצות צרכנים ומועצות יצרנים.
אנשים רבים ישתתפו בשני סוגי המועצות.
אלו יהיו המקבילות, בהתאמה, למועצות עובדים.
גאוגרפית, מועצות אלו ישכנו ככל הנראה במועצות שכונתיות, מועצות רבעים, מועצות עירוניות או אזוריות ומועצות ארציות.
החלטות יתקבלו על ידי קונצנזוס, החלטות רוב או על ידי אמצעים אחרים המתאימים לעקרון.
השיטה הטובה ביותר תוחלט על ידי כל מועצה.
החלטות מקומיות כגון בנייה של מגרש משחקים ייעשו אולי במועצות הצרכנים הרובעית או העירונית, ככל הנראה באינטראקציה הן עם מועצת היצרנים העירונית והן עם מועצת היצרנים הארצית.
החלטות ארציות, כגון בנייה של מערכת מהירה של תחבורה ציבורית, יוחלטו על ידי מועצת הצרכנים הארצית, ככל הנראה באינטראקציה עם מועצות יצרנים עירוניות בעיר בה החומרים מיוצרים, או עם מועצות יצרנים ארציות או בינלאומיות.
מועצות היצרנים יתאמו עם מועצות במקומות העבודה בכל מקום עבודה, ומקומות עבודה דומים יצטוותו עם מועצות מתאימות במרחבים גאוגרפים גדולים יותר.
לדוגמה, מועצת בית הדפוס בנהריה, תיצור קשרים עם מועצת בית הדפוס הארצית, שתיצור קשרים עם מועצת בתי הדפוס באירופה או במזרח התיכון, וכך הלאה.
תומכי הכלכלה ההשתתפותית מחזיקים בדעה שזה לא שוויוני, וגם לא יעיל לתגמל אנשים על בסיס בעלות על רכוש (בעל הרכוש בחברה קפיטליסטית זכאי לרווחים שהצטברו מהשימוש בו).
כמו כן, הם דוחים את הטענה שאדם מתוגמל על בסיס התוצרת שלו לחברה, מאחר שלא נלקחים בחשבון גורמים כמו כוח התאגדות, חוקים (שכר מינימום, זכויות קניין) וסטאטוס חברתי (מגדר וגזע).
לכן, הכלכלה ההשתתפותית תומכת כעקרון מרכזי בתגמול על מאמץ והקרבה, משמע, משך זמן עבודתך, הקושי שבעבודתך, וההקרבה הכרוכה בכך.
לכן אדם שעובד בכרייה – שנחשבת עבודה מסוכנת, לא נוחה ואינה מעניקה שום כוח לעובד – יקבל הכנסה גבוהה יותר ממישהו שעובד במשרד את אותו מספר שעות, מה שיאפשר לכורה לעבוד פחות שעות, וכך הנטל של עבודות מסוכנות ושדורשות הרבה מאמץ יחולק בין האוכלוסייה.
אדם לא ירוויח יותר עקב העובדה שהוא מכר יותר, במחיר יותר גבוה, או על פי כישרונות ומיומנויות.
התגמול הוא על פי מאמץ והקרבה, אך אלו צריכים להיות יעילים מבחינה חברתית.
המאמץ וההקרבה ייקבעו על ידי העמיתים לעבודה שלנו, או על ידי אלו שמונו לכך במקום העבודה, אם זו הגישה שמועצת העובדים החליטה שהיא המתאימה ביותר.
בנוסף, פאראקון מאפשרת מרחב תמרון מסוים, וויתור על עקרון גמול על מאמץ.
מוצע שאנשים עם מוגבלויות שאינם מסוגלים לעבוד (ילדים, קשישים, ועובדים שבאופן לגיטימי לא יכולים לעבוד באופן זמני עקב נסיבות שונות), יתוגמלו על פי צורך.
משמע, פאראקון מניחה שתהיה מחויבות לכל אדם מבוגר שיכול לעבוד, לבצע עבודה יעילה מבחינה חברתית כדרישה לשם קבלת תגמול.
אף כי זה נעשה בהקשר של חברה שמספקת שירותי בריאות וחינוך בחינם - קורסים של הכשרה במיומנויות שונות, והחופש לבחור בין מקומות עבודה שבנויים באופן דמוקרטי עם עבודות מאוזנות שמספקות העצמה ואינן כפויות.
תכנון כלכלי – משוב חוזר ורציף
כל תקופת תכנון תתחיל בכך שוועד מארגן, שישתמש בתוצאות שנה שעברה כמדריך, יכריז על "מחירים רשומים" שייצגו את עלות ההזדמנות החברתית השולית המוערכת לכל הסחורות והשירותים, הון, משאבים טבעיים, וקטגוריות של עבודה.
בשימוש במחירים אלה כמדריך, האזרחים יגיבו בהצעת הצריכה הפרטית שלהם, וישתתפו ביצירת הצעות צריכה קולקטיביות ברמה השכונתית, אזורית והפדרטיבית.
באותו זמן, מועצות עובדים, מועצות תעשייתיות ופדרציות ייצור יגיבו בהצעות ייצור, ויתארו את התפוקות שהם מציעים לייצור ואת התשומה שהם מעריכים שתדרש לייצור.
לאחר מכן, ועדות ארגון יחשבו ביקוש-יתר והיצע-יתר, בהתבסס על ההצעות, ויתאימו את המחיר הרשום לכל סחורה או שירות, הון, משאב טבעי או קטגוריה של עבודה.
בשימוש במחיר הרשום החדש, מועצות צרכנים ועובדים ופדרציות ינסחו מחדש ויגישו מחדש את הצעותיהם.
עובדים וצרכנים פרטיים ימשיכו לנסח מחדש הצעות עד שתוגש הצעה שתוסכם על ידי המועצות האחרות.
החזרתיות הזו תמשיך בהתאם לשיטה מוגדרת מראש, ותסתיים תוך זמן שנקבע מראש.
תוכנית כלכלית ישימה תושג כאשר לא יהיה יותר ביקוש-יתר לכל סחורה, קטגוריה של עבודה, או תשומות עיקריות.
ועדות הארגון יפעלו במידה מקסימלית של שקיפות רדיקלית תחת פיקוחן של המועצות המשתתפות, ויהיו בעלות סמכות מוגבלת של תיאום בלבד.
ההחלטות האמיתיות בקשר ליצירה וליישום של התוכנית ייעשו על ידי מועצות הצרכנים ומועצות היצרנים.
ישנן משימות ועבודות שהן יותר נוחות מאחרות, וחלק מהמשימות יותר מעצימות מאחרות.
להשגת חלוקה שוויונית של עבודה, מוצע שכל אדם יבצע משימות שונות, שבחישוב כללי, יביאו לממוצע של נוחות ולממוצע של העצמה.
בפאראקון, למערך המטלות שמרכיב כל סוג של עבודה, יש בממוצע אותה מידה של העצמה והשפעה על איכות חיים של העובד.
בכל סוג של עבודה, ישנו ערבוב של מטלות במידת קושי שונה.
כל אדם עובד בעבודה על פי כישוריו ונטיותיו, אך עוסק בערבוב של מטלות בדרגות קושי שונות (שנקבעות על ידי כל העובדים במקום העבודה), כך שבסך הכל, מידת ההשפעה על ההעצמה ועל איכות החיים היא ממוצעת לכולם.
על כל עובד לקבל על עצמו משימה לא נעימה ושוחקת לתקופת זמן מסוימת בכל יום עבודה או בכל שבוע.
כל העובדים מבצעים גם את המשימות היותר נעימות ומעצימות במקום העבודה.
בצורה כזו, העובדים חולקים ביניהם גם את הנטל וגם את היתרונות של מקום העבודה.
אפשרי גם שאדם יעבוד במשך תקופה ארוכה בעבודה בעלת דרגת קושי מסוימת, אך לאחר תקופה זו, ייאלץ לבחור בעבודה בעלת דרגת קושי שונה.
לדוגמה, אדם שעובד בוועדת תיאום במשך שנה, יצטרך לעבוד לאחר מכן במפעל פלדה או במקום עבודה פחות נוח אחר, על פי בחירתו, למשך שנה.
במידה ויסרב לעשות זאת, יקבל משכורת נמוכה מהמקובל לכולם.
שיטה זו מבטיחה שלא ייווצר מעמד של מתאמים.
על מנת שהמכלול המשרתי המאוזן יתפקד, אין אפשרות שבמקום העבודה יהיו מנהלים או בעלים, מאחר שכל המטלות מאוזנות למטרה של העצמה.
הרעיון יושם לראשונה בשנות ה-70, על ידי הוצאת ספרים שלא למטרות רווח.
בשנות ה-90 נפתחו בקנדה ובארצות הברית מספר מקומות עבודה נוספים שאימצו את הרעיון של מכלול משרתי מאוזן.
כלכלה מתוכננת היא משטר כלכלי שבו ניהול הכלכלה נתון בידי הממשלה או לחלופין בידי מועצות פועלים.
בשיטת משטר זו, השלטון המרכזי מקבל את כל ההחלטות באשר לייצור ולצריכה של טובין ושירותים.
תכונותיהן הרדיקליות ביותר של משטר זה מכונות כלכלה ריכוזית וכלכלה מפוקחת.
בכלכלות מעין אלה, התכנון הריכוזי של הכלכלה מקיף את כלל ענפי המשק העיקריים, ובמסגרתו נקבעים תוצרתם הרצויה ואופן חלוקת הכנסותיהם.
המתכננים קובעים אילו מוצרים על המשק לייצר ומכוונים את התעשיות בהתאם.
כלכלות מתוכננות מתונות יותר מתאפיינות בשימוש בתכנון אינדיקטיבי.
ככלל, הכלכלה המתוכננת מנוגדת לכלכלת השוק, שבה ההחלטות על ייצור ותמחור טובין, ועל חלוקת משאבים ואופן השקעתם נתונות בידי בעליהם הפרטיים של אמצעי הייצור וכפופות לאינטרסים שלהם – ולא לקידומה של תוכנית מקרו-כלכלית כלשהי.
כמו כן, הכלכלה המתוכננת מנוגדת לשיטות כלכליות לא-מתוכננות אחרות.
כלכלות מתוכננות מושתתות לרוב על תעשיות מולאמות, תעשיות בבעלות פרטית המתוכננות ומכוונות על ידי השלטון, ולעיתים על עירוב של השתיים.
על פי רוב, "כלכלה מתוכננת" ו"כלכלה ריכוזית" הם סינונימים, אך יש המבדילים ביניהן.
לדידם, כלכלה ריכוזית נבדלת מכלכלה מתוכננת בכך שהיא מחייבת בעלות ציבורית או ממשלתית על אמצעי הייצור.
לפי הבחנה זו, כלכלה ריכוזית היא בהכרח כלכלה מתוכננת, אך לא להפך.
כלכלת ברית המועצות, שבזמנה הייתה הכלכלה השנייה בגודלה בעולם, הייתה כלכלה מתוכננת, וכך גם כלכלת סין בימי הקפיצה הגדולה קדימה, כלכלת הודו עד לרפורמות הכלכליות בשנת 1991, כלכלת אפגניסטן תחת הכיבוש הסובייטי ותחת שלטון הטליבאן וכלכלת עיראק תחת שלטונו של סדאם חוסיין.
בשלהי שנות השמונים ובראשית שנות התשעים של המאה העשרים החלו מדינות רבות שבהן הונהגו כלכלות מתוכננות לעבור בהדרגה לכלכלות שוק.
יוצאת הדופן היא כלכלת ברית המועצות שהתמוטטה עם התמוטטות המשטר כולו.
כיום, מרבית כלכלות העולם הן כלכלות שוק או כלכלות מעורבות (כלומר, מתוכננות למחצה).
כלכלות מתוכננות מונהגות כיום בקובה, בלוב, בערב הסעודית, באיראן ובקוריאה הצפונית.
מצדדי השיטה רואים בה אמצעי מעשי להבטחת ייצורם של מוצרים הכרחיים, באופן שאינו תלוי בגחמנות המאפיינת לכאורה את השוק החופשי.
כיוון שאין חשש לירידות בפעילות העסקית ולביטולי המיזמים הנובעים מהן, השקעה לטווח הארוך בתשתיות היא בטוחה יותר.
ביטחון כלכלי זה חשוב במיוחד כאשר התשואות אינן נהירות ובטוחות (השקעה בכור גרעיני לדוגמה) וכן כאשר התשואות מפוזרות בכלל האוכלוסייה (חינוך ציבורי, חיסונים וכדומה).
לכאורה יש ביכולתו של התכנון הכלכלי להוביל להכברת רווחיה של כלל האוכלוסייה.
לעומתו, התהליך האבולוציוני המאפיין את כלכלת השוק, נוטה מטבעו להוביל למרוב רווחים מקומי.
למשל, תכנון עירוני נכון יניב מערכת תעבורה יעילה בעוד עיר המתפתחת באופן "טבעי" עשויה לסבול מעומסי תנועה.
לפי ביקורת אחת למשל זה, גם העיר המתוכננת תסבול מאותם קשיי תנועה כל עוד הגידול באוכלוסייתה אינו מפוקח ומתוכנן בקפידה גם הוא.
השגת יעדים קולקטיביים באמצעות הקרבה אישית
מטבען, כלכלות מתוכננות מקדימות את טובת הכלל לצורכי היחיד.
תחת משטרים מעין אלה, תגמולים עבור עבודה מסוימת, בין משכורות ובין בונוסים, מחולקים לפי הערך אותו מייחסים מתכנני הכלכלה לעבודה זו.
הכלכלה המתוכננת מסלקת את תמריצו של היחיד לרווחים, ככוח מניע לייצור, ושמה אותו בידי המתכננים, אשר מצופים לפיכך לקבוע מה על כל תעשייה לייצר.
השלטון רשאי אפוא לרתום אדמות, עבודה ושאר הון לשירות מטרותיה הכלכליות של המדינה, וכן הוא רשאי "לרסן" את דרישות הצרכנים לטובת השקעות כלכליות משמעותיות יותר התואמות לתכנון הכלכלי.
במדינה נחשלת, מאפשרת הכלכלה המתוכננת לפתח לאלתר תעשיות כבדות, עוד שבכלכלת שוק נדרשות שנים ארוכות של הצטברות הון בתעשיות קלות יותר לשם כך.
כך קרה בברית המועצות בשנות השלושים, כאשר השלטון כפה קיצוץ של 30% בצריכה הפרטית מהתל"ג.
אמנם הקיצוץ הוביל לירידה משמעותית ברמת החיים, אך המדינה אכן השיגה במהרה חלק מה"מטרות הכלכליות", שאותן הגדיר השלטון.
חלוקת משאבים בלתי יעילה: עודף ומחסור
סוגיה זו הועלתה לראשונה על ידי הכלכלן לודוויג פון מיזס.
במאמרו "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות" טען מיזס שאין ביכולתה של קבוצת מתכננים כלשהי לזהות ולחזות בדיוק סביר את העדפותיהם של צרכנים ואת כמויות הייצור הנדרשות.
ואכן, בתקופות מסוימות בדברי ימיה של ברית המועצות היה המחסור תופעה שכיחה כל כך עד שלעיתים נאלצו רבים להמתין שעות בתורים ארוכים כדי לקנות מוצרים בסיסיים כמו לחם ונעליים.
בין השאר, נבעו מחסורים אלה מכך שבתקופה אחת קבעו המתכננים כי ייצור טרקטורים חשוב יותר מייצור נעליים; באחרת, מכך שסופק מעט מדי עור למפעלי הנעליים; ולעיתים המחסור נבע מכך שלא ניתן למפעלים אלה די תמריץ לייצור מספר הזוגות הנדרש ובאיכות הנדרשת.
הצד האחר של המטבע הוא הייצור העודף, המעיד על בזבוז כוח עבודה וחומרי גלם שניתן היה להקצותם לצרכים בוערים יותר של החברה.
מבקרי התכנון הכלכלי טוענים שכלכלת שוק מונעת את קיומם של עודפים בטווח הארוך, משום שמנגנון ההיצע והביקוש מביא לירידת מחיריה של סחורה כלשהי, כאשר כמות תוצרתה עוברת את הדרישה לה.
כך משתחררים משאבים לסיפוק מחסורים מיידיים בסחורות אחרות, שמחירן החל לעלות כאשר הביקוש להן גדל מעבר לכמותן בשוק.
כיוון שבכלכלה מתוכננת ההיצע והביקוש אינם משפיעים על המחירים, טוענים המבקרים כי אין בה כל מנגנון המאפשר לקבוע אילו סחורות מיוצרות יתר על המידה ואילו סחורות אינן מיוצרות במידה מספקת.
לדידם, כלכלת שוק, שבה כל יצרן פועל לשם רווחיו, היא הדרך הטובה ביותר להשגת יעילות.
דיכוי כלכלה דמוקרטית וניהול עצמי
בכלכלה מתוכננת בעיקר על ידי השלטון, המתכננים יכולים לפעול ממניעים אישיים וגם זרים שלא בהכרח מטיבים עם העם.
לדוגמה: אחד המתכננים חושב שצריך לשים את מלוא כוח האדם והמשאבים על מנת לבנות כמה שיותר דירות.
ונניח שהם בנו כל כך הרבה דירות שאפילו אין מקום לבנות שום דבר אחר שלא לדבר על לאכלס ולחיות חיים נורמליים במקום כזה.
מה שהציבור לא יודע זה שתאגיד זר שבבעלותו משאבים לבנייה, שיחד את אותו "מתכנן" כדי שהפרויקט יצא לפועל.
כך שהמיסים ששילם הציבור עברו לאותו תאגיד שמכר למדינה הזאת חומרי בניין, טכנולוגיות וידע על מנת שהפרויקט השאפתני הזה יצא לפועל.
רבי כליפא בן מלכא (רכב"ם; כינה עצמו: 'אסף', סביבות ה'ת"ל, 1670 - ג' באלול ה'תק"ך, 1760) היה פוסק הלכה ומקובל, בלשן ופייטן ודיין לא-רשמי באגאדיר שבמרוקו במחצית הראשונה של המאה ה-18.
נולד באספי שבמרוקו, ועד מהרה התייתם מאביו ומאימו.
באספי למד ככל הנראה אצל רבי יוסף בואינו די מיסקיטה.
משם נדד עד שהגיע לפאס סביב שנת ה'תנ"ה, שם למד אצל רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל הצרפתי.
בפאס, נהג להתפלל בקהילת התושבים.
סביב שנת ה'תנ"ח, שב רכב"ם לאספי ושם המשיך ללמוד אצל רבי יוסף בואינו די מיסקיטה.
לא יאוחר משנת ה'ת"ס, עבר לאגאדיר מפני פחד השלטון, ובהּ חיבר את חיבורו "כף נקי".
ככל הנראה, באגאדיר ניהל רכב"ם עסק משפחתי מבוסס על קשרי מסחר ימיים עם הקהילה היהודית באמסטרדם.
קיימת מסורת (יחידאית) שלפיה בסוף ימיו עלה רכב"ם לירושלים והצטרף לישיבת 'מדרש חסידי בית אל' ואולם כיום ידועה מצבתו של רכב"ם בבית העלמין היהודי שליד העיר אגאדיר.
לפי הכיתוב שעל המצבה נפטר רכב"ם בג' באלול; שנת פטירתו אינה ידועה בוודאות, וכנראה שנפטר בסביבות שנת 1760 באגאדיר.
ישנה גרסה כי אחותו מלכה התחתנה עם רבי דוד בן ברוך הכהן אזוג.
רכב"ם נודע כתלמיד חכם ומקובל, פייטן ובלשן, בעל השכלה כללית רחבה, אשר היה בקיא בחכמת היצירה המוזיקלית וידע שפות רבות, בהן ערבית, ספרדית ואיטלקית.
הוא הביע את דעתו בסוגיות הלכתיות שונות בצורה חריפה וברורה, ולא נרתע מפולמוס עם הקהילה היהודית המקומית ה"תושבים" ועם בני קהילתו ה"מגורשים", ואף לא עם הנוצרים.
רכב"ם חיבר חיבורים רבים, אך לא עלה בידו להדפיס אף לא אחד מהם, וחלקם נותר בכתב יד.
מלבד חיבורו 'כף נקי' , ידועים לנו מספר חיבורים נוספים.
החיד"א ור' יוסף בן נאים מזכירים חיבור של רכב"ם על ה'שולחן ערוך' בשם 'רך וטוב', אשר אבד במרוצת הדורות.
אלקיים טוען כי ייתכן שרכב"ם חיבר כמה אנתולוגיות בתחום ספרות המוסר, וייתכן שגם חיבור על התפשטות השבתאות במרוקו.
בסדר 'קריאי מועד' נדפס בסוף התיקון להושענא רבה פיוט המיוחס לרכב"ם.
לדברי המדפיסים, פיוט זה נלקח מספר פיוטים של רכב"ם 'קול רִנה', שאין אנו יודעים דבר אודותיו.
בספר פאס וחכמיה פורסמה איגרת הקשורה לרכב"ם, שבהּ מבקש הרב חיים טולדיאנו (אב"ד במקנס) מרכב"ם לארח שנמצא בדרכו לעיר אגאדיר.
מלבד החיבורים הנזכרים, נותרו בכתבי יד עוד מספר פיוטים המיוחסים לרכב"ם, שעולם המחקר עדיין לא עסק בהם ורובם לא הובאו עדיין לדפוס.
קיימים שני כתבי יד נוספים המזכירים את רכב"ם ו'כף נקי' אשר טרם נחקרו: פירוש לפרקי אבות (שלא ברורה זהות מחברו) וספר על ענייני רפואות.
קיימים שני פיוטים שנכתבו על רכב"ם: האחד הוא 'האד לקצידא' (=זו ה'קצידה'), והשני הוא פיוט 'אני הן נכסף' שחיבר ר' יוסף מלכה.
רכב"ם קרא לחיבורו 'כף נקי' על מנת (דף א, א).
ככל הנראה, רכב"ם ייחד את השם 'כף נקי' בהתחלה להגהות שערך למחזור ספרדי שיצא לאור באמסטרדם בשנת תפ"ח, ובערוב ימיו אסף חלקים מחיבוריו הנוספים וכינס את כולם תחת הכותרת 'כף נקי'.
מחיבור זה נותרו שני עותקים בכתב יד, מצורת העריכה והסידור של צורת החיבור אפשר ללמוד כי רכב"ם הכין את 'כף נקי' לדפוס.
חלק ההערות על התפילה נדפסו על ידי משה עמאר ומשה חלמיש בשנת תשע"ב, ובשנת תשע"ד נדפס החיבור בשלימותו על ידי הראשון, בתוספת מבוא מקיף על חייו של רבי כליפא ויצירתו.
נסקור בקצרה את חמשת חלקי הספר:
חלק א': 'כף נקי' - הערות על מחזור התפילה.
בחלק זה רואה רכב"ם את עיקר יצירתו: .
חלק זה מורכב מארבעה חלקי משנֵה: 1. הגהות על תפילות חול ושבת, ראש חודש, חנוכה ופורים (דפים ג, א-כא, ב).
2. הגהות על תפילות שלושת הרגלים (דפים כב, א-כט, ב).
3. הגהות על תפילות ארבעה צומות (דפים כט, ב-לב, ב).
4. הגהות על "סדר ימים נוראים" (דפים כט, ב-מה, א).על אף שרכב"ם משתמש במונח "הגהות" וכך גם בהקדמתו לחיבור, אין מדובר רק על הגהות לשון ונוסח, אלא על חיבור מקיף המתבסס על מחזור התפילה.
חלק ב': פל"ח – 'פרפראות לחכמה'.
בחלק זה מאסף רכב"ם את חידושיו, ומסתבר כי זהו שילוב של כמה חיבורים קודמים שלו, וביניהם: 'אזנים לתורה' - "על הסימנים לקצת כללי דינים", ו'מעשה נערות' - "על קצת חיבורים, לקחת מוסר השכל".
בשלשת העמודים האחרונים של חלק זה מופיעים שלש תרשימים של גלגלים.
חלק זה הוא 'השמטות' משני החלקים הקודמים, כולל הוספות לחלק הליטורגי.
חלק ד': 'משכיל לאסף' (מופיע בדפים: עג, א-פג, א).
נראה כי חלק זה כולל בתוכו חידושים של רכב"ם על דברי חז"ל.
הוראותיו ההלכתיות של רבי כליפא
בחיבורו על ארבעה טורים "רך וטוב" וב"כף נקי" כתב רבי כליפא עשרות רבות של פסקים, אך היות שרק מעטים מהפוסקים הכירו את ספריו שנותרו בכתב יד, נשאר רוב הוראותיו בלתי ידוע.
יוצאות דופן הן ההוראות שהביא בספריו החיד"א, שנחשף לספרי רבי כליפא בשלב מסוים של עשייתו ההלכתית.
בעקבות החיד"א הובאו הוראותיו של רבי כליפא אצל פוסקים נוספים.
בעניין אזהרתו של רבי חיים בן עטר
דבריו אלו של רבי כליפא ביחס לאזהרתו של רבי חיים נחשבים ליסוד מוסכם בקרב הפוסקים
חתנו של רבי כליפא היה רבי משה הכהן.
בנו של רבי משה היה רבי שמואל, משורר, דיין ומגיהם של ספרים.
כלכלה אקולוגית (Ecological Economics) היא תחום מחקר בינתחומי החוקר את היחסים בין מערכות כלכליות לבין מערכות אקולוגיות, ובאופן כללי יותר את הקשר בין מדעי הטבע ומדעי הסביבה בכלל, ובין אקולוגיה לכלכלה בפרט.
מטרתה לפתח מדיניות מושכלת שתוביל לעולם בר־קיימא מבחינה אקולוגית, בו חלוקת המשאבים היא הוגנת ויעילה.
כלכלה אקולוגית מטילה ספק בהנחות יסוד של כלכלה נאו-קלאסית, לדוגמה בהכרח ביחס לצמיחה כלכלית בלתי מוגבלת, בשאלת מקומו של האדם בטבע, או בשאלה מהו הון, והיא מדגישה את מגבלות הסביבה הביופיזית, ואת חשיבות הצדק הבין-דורי והבין-חברתי.
כלכלה אקולוגית עוסקת לפעמים בתכנים דומים להכלכלה הסביבתית, אך בעוד הכלכלה הסביבתית מפנימה את מסגרת החשיבה הנאו-קלאסית כדי לבחון סוגיות סביבתיות, כלכלה אקולוגית לוקחת כלים ותאוריות מתוך מדעי הטבע - כמו אקולוגיה או תרמודינמיקה כדי לנתח נושאים בכלכלה, עם דגש על נושאים הנוגעים לקיימות וסביבה.
בניגוד לכלכלה סביבתית המפנימה את הקישור לעולם אך ורק דרך ניצול משאבים וזיהום, רואה הכלכלה האקולוגית את הפעילות הכלכלית, הפעילות החברתית והמכלול הטבעי כמערכת אחת גדולה ומורכבת, בעלת השפעות הדדיות רבות ומגוונות.
התחום של כלכלה אקולוגית גובש בשנות ה-1980, אך שורשיו נעוצים במחשבה מוקדמת יותר.
הוויכוח על מקומה של האנרגיה במערכות כלכליות החל כבר בתחילת המאה ה-20, בכתביו של הכימאי זוכה פרס נובל פרדריק סודי.
בספרו Wealth, Virtual Wealth and Debt משנת 1926, ביקר סודי את התפיסה הכלכלית הרווחת שראתה בכלכלה "מכונת תנועה נצחית" המסוגלת לייצר עושר אינסופי.
ביקורת זו הורחבה מאוחר יותר על ידי כלכלנים אקולוגיים כדוגמת ניקולס ג'ורג'סקו-רוגן והרמן דיילי.
בין מקדימי התפיסה של כלכלה אקולוגית באירופה ניתן למנות את ק.
ויליאם קאפּ (1950), קרל פולני (1944), וכן את ג'ורג'סקו-רוגן (1971), אשר הניח את היסודות התאורטיים למעבר מתפיסת הכלכלה המסורתית להבנה המתמקדת בזרמים חומריים ואנרגטיים של ייצור וצריכה.
ספרו המרכזי של ג'ורג'סקו-רוגן, חוק האנטרופיה והתהליך הכלכלי נחשב, לצד ספרו של סודי, לטקסט מכונן של התחום.
רעיונות דומים ניתן למצוא גם בכתיבתם של קנת' בולדינג ושל א.
שומאכר , מחבר הספר קטן זה יפה שיצא לאור ב-1973, זמן קצר לפני פרסום המהדורה הראשונה של Steady-State Economics מאת דיילי (1977).
הכנסים הראשונים של כלכלנים אקולוגיים התקיימו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר הכינוס הראשון נערך ב-1982 בשוודיה ביוזמת לואיס באנר, והשתתפו בו בין השאר רוברט קוסטנזה, הרמן דיילי, צ'ארלס הול , ברוס הנון, הווארד אודום ודייוויד פימנטל.
למעט דיילי, רוב המשתתפים היו אקולוגים של מערכות אקולוגיות או כלכלנים סביבתיים מהזרם המרכזי -של כלכלה נאו-קלאסית.
בשנת 1987 ערכו דיילי וקוסטנזה גיליון מיוחד של כתב העת Ecological Modeling כדי לבחון את תגובת הקהילה האקדמית.
באותה שנה פורסם גם ספרו של ג'ואן מרטינס-אלייר, Ecological Economics, אשר חידש את העניין בגישתו של אוטו נויראט מתקופתה בין מלחמות העולם.
בשנת 1989 נוסדה החברה הבינלאומית לכלכלה אקולוגית (International Society for Ecological Economics), יחד עם כתב העת המדעי שלה Ecological Economics שיצא לאור בהוצאת אלסוויר.
קוסטנזה היה הנשיא הראשון של החברה והעורך הראשון של כתב העת, המנוהל כיום על ידי ריצ'רד האוורת'.
בין הדמויות הבולטות הנוספות בתחום ניתן למנות את האקולוגים סי.
הולינג והווארד אודום, הביולוגית גרטשן דיילי והפיזיקאי רוברט איירס .
במסורת המרקסיסטית, סוציולוגים כמו ג'ון בלמי פוסטר והגאוגרף דייוויד הארווי מדגישים את הקשר בין סוגיות סביבתיות לבין הכלכלה הפוליטית.
בכלכלה אקולוגית מספר נושאים מרכזיים ומונחי יסוד שהתפתחו בהם.
גבולות לצמיחה הוא דו"ח מפורסם מ-1972 מאת דונלה מדוז, דניס מדוז ועמיתיהם למועדון רומא, שהשתמש במודלים של דינמיקה מערכתית כדי לנתח מה יהיו ההשלכות של צמיחה כלכלית וגידול דמוגרפי על המערכות האקולוגיות ועל החברה.
הדוח תיאר מספר תרחישים אפשריים באמצעות מודל ממוחשב בשם World3 שאפשר ניתוח של קשרים לא ליניאריים במאצעות לולאות משוב.
הניתוח הראה שהמשך צמיחה כלכלית וגידול דמוגרפי בלתי מוגבלים יובילו ללקריסה סביבתית וחברתית.
הדו"ח יצר שיח עולמי על גבולות פיזיים לצמיחה, כלכלנים מהזרם המרכזי ביקרו את הדו"ח.
בקרב אנשי סביבה וכלכלה אקולוגית הדו"ח זכה לניתוחי המשך וניסיון לשכלל את המודל הבסיסי.
גבולות פלנטריים רעיון שפותח על ידי יוהאן רוקסטרום ו-ויל סטפן (2009), ומתאר תשעה גבולות אקולוגיים (כמו שינוי אקלים, החמצת אוקיינוסים, איבוד מגוון ביולוגי) שאם ייחצו – יובילו לשינויים בלתי הפיכים במערכות של כדור הארץ.
המחקר בתחום גם מנתח לגבי כל גבול עד כמה רחוקה האנושות מלעבור אותו.
דה-צמיחה (Degrowth): תנועה אקדמית וחברתית המובלת על ידי חוקרים כמו סרז' לאטוש וגיורגוס קליס, הקוראת להפחתת הפעילות הכלכלית העולמית תוך שמירה על איכות חיים וצדק חברתי.
קיימות חזקה (Strong Sustainability): רעיון שפותח על ידי הרמן דיילי, הקובע שמשאבים סביבתיים חיוניים אינם ניתנים להחלפה על ידי הון אנושי, ויש לשמרם ללא פשרה.
זהו יסוד פילוסופי לכלכלה אקולוגית.
מדדים חלופיים לתמ"ג (Beyond GDP): מדדים כמו GPI (מדד התקדמות אותנטית), מדד הפיתוח האנושי (HDI, אמרטיה סן), ו-HPI (מדד הפלנטה המאושרת) פותחו כדי לשקף טוב יותר רווחה חברתית וסביבתית.
שגשוג ללא צמיחה (Prosperity Without Growth): ספר חשוב מאת טים ג'קסון (2009) שמציע חלופה לרעיון שצמיחה כלכלית הכרחית לשגשוג אנושי.
שירותי מערכת אקולוגית (Ecosystem Services): מושג שמכמת את תרומת הטבע לרווחת האדם, כולל שירותים כמו טיהור מים, האבקה, וויסות אקלים.
הוערך כלכלית על ידי רוברט קוסטנזה ועמיתיו (1997).
טביעת רגל אקולוגית (Ecological Footprint): מדד שפותח על ידי וויליאם ריס ומתיס וקנגל, שמראה כמה שטח טבעי דרוש כדי לתמוך בסגנון חיים נתון.
הון טבעי (Natural Capital): מושג המקביל להון כלכלי – אך מתייחס למשאבים כמו יערות, מים, אדמה.
קיבל ביטוי חשוב בספר Blueprint for a Green Economy מאת פירס וברבייר (1989).
כלכלה מעגלית (Circular Economy): גישה המבקשת לעבור ממודל של "לקחת-לייצר-לזרוק" למודל מחזורי של שימוש חוזר, תיקון ומחזור, תוך מזעור בזבוז.
צדק סביבתי (Environmental Justice): גישה המדגישה את הפערים החברתיים בחשיפה לנזקים סביבתיים.
חוקרים מובילים: רוברט בולארד בארצות הברית וחואן מרטינס-אלייר בזירה הגלובלית.
זכויות אקולוגיות (Rights of Nature): רעיון שהוצע על ידי כריסטופר סטון בשנות ה-70 ולימים קיבל ביטוי משפטי (למשל, נהר בניו זילנד שקיבל מעמד של ישות חיה).
ערך קיומי ולא שימושי: ג'ון קרוטילה הציע שכדאי לשמר אזורים טבעיים גם אם אין בהם "שימוש" ישיר – עבור הערך הקיומי והאסתטי שלהם.
מערכות מורכבות (Complex Systems): מבט הוליסטי על כלכלה ואקולוגיה כתתי-מערכות מקושרות במערכת אחת.
השפעות חיצוניות (Externalities): רעיון כלכלי קלאסי (קיים גם בכלכלה נאו קלאסית וכלכלה סביבתית) של פיגו וקואז, לפיו השפעות סביבתיות כמו זיהום אינן נכללות במחיר השוק, ויש לתקנן באמצעות מיסוי או שוק.
תחומי העיסוק של הכלכלה האקולוגית
חוקי הטבע: הפעילות הכלכלית אינה מנותקת מחוקי הטבע, אי לכך יש לבחון את הכלכלה ביחסה לחוקי הפיזיקה והביולוגיה.
כך, למשל, מוגבלת הפעילות הכלכלית ביכולת ניצול המשאבים ובכלל זה השלכת פסולת (שימור החומר), בניצול האנרגיה (שימור האנרגיה), בצורך במשאבים נמוכי אנטרופיה (החוק השני של התרמודינמיקה), ביכולת לנצל משאבים מתחדשים כולל הטיפול שלהם בפסולת (חוקי הפעולה האקולוגיים/ביולוגיים)
שירותי הסביבה: המערכת האנושית תלויה בשירותים שונים הניתנים על ידי הסביבה (טיהור אוויר ומים, פרוק פסולת, מיתון מזג האוויר, ייצור מזון, תמיכה במערכות החקלאיות, ועוד).
ראשית יש להכיר בשירותים אלו, ולאחר מכן להבין את משמעותם הכלכלית כדי לתת תג מחיר שישקף את החיוניות שלהם לפעילות האנושית.
סקאלה: שאלת הסקאלה, כלומר עד כמה הכלכלה צריכה לצמוח – השאלה הבסיסית הנובעת מהבנת כדור הארץ כמערכת סגורה, ומהעובדה שאנו במצב של 'עולם מלא' - כלומר מצב בו האדם מנצל לטובתו חלקים נכבדים ממשאבי כדור הארץ עד כדי כך שהשפעתנו אינה זניחה.
תחליפיות: ישנם גורמים (בדרך כלל, משאבים) שאינם ניתנים להחלפה, בעיקר לא להחלפה בהון מעשה ידי אדם.
צורה אחרת – אין אפשרות להחליף בין הון טבעי, הון מעשה ידי אדם, הון חברתי והון אנושי.
כיצד מתנהלת כלכלה בה חלק מהגורמים אינם תחליפיים (ועקב כך, בעצם, אינם ניתנים לאומדן שווי כספי)?
איכות: ההבדל בין איכות חיים לרמת חיים – אין קשר ישיר בין רווחה לתמ"ג, או לכושר הקנייה של האזרחים.
יש גורמים נוספים מעבר לכלכליים החשובים לאיכות החיים – משפחה, חברים, יחסים חברתיים, היסטוריה, ערכים, סביבה בריאה, פנאי, רוגע, תרבות, ועוד.
חלק מגורמים אלו אינם תלויים בפעילות הכלכלית, וחלקם אף מנוגד לה.
כיצד מנהלים את המערכת החברתית (והכלכלית), למען שיפור איכות החיים?
מדדים: מדדים חלופיים לתמ"ג, מדדים המנסים לתת אמדן לאותם דברים אחרים הגורמים לרווחה מעבר להכנסה ויכולת הקנייה.
הדורות הבאים: הדאגה לדורות הבאים.
כיצד אנו מנווטים את הכלכלה האנושית (או אזורית/מקומית) באופן שיאפשר לגם לדורות הבאים חיים ברווחה, לפחות כמונו (קיימות).
אם אנו במצב של 'עולם מלא', יש אפשרות סבירה שנותיר לילדינו פחות משאבים מאשר עומדים לרשותנו, ובכך הרווחה שאנו יוצרים כיום תפגע באיכות החיים שלהם (להבדיל מהדיון הכלכלי המקובל המניח צמיחה מתמדת, וכתוצאה מכך שבנינו יהנו מרווחה גבוהה משלנו).
כיצד מאזנים בין הצורך של החיים היום אל מול האפשרות לפגיעה באפשרויות של הדורות הבאים?
חלוקה: שאלת החלוקה, או הפערים בחברה.
אם בדורות הבאים לא נוכל להגדיל את הפעילות הכלכלית (בגלל מגבלת הסקאלה), אזי אי אפשר לומר שבעיית העוני תיפתר בכך שנגדיל את העוגה עוד ועוד כפי שנהוג להניח בניתוח הכלכלי המקובל.
בנוסף לכך, אם אנו עומדים לפגוע ברווחה כיום כדי לתמוך בצרכי הדורות הבאים, אסור לנו להזניח את עניי דורנו – הם לא צריכים לשלם את מחיר רווחת דורות העתיד.
אי לכך, יש לדון במסגרת הכלכלית גם בסוגיות של חלוקת העושר וחלוקת הנטל.