tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשל טרומן ראה את התפטרותו של מקייב כהזדמנות מושלמת לכבוש מחדש את הבנק הפדרלי, כמעט מיד לאחר שהבנק הפדרלי התנתק לכאורה.
טרומן בחר במרטין לתפקיד היו"ר הבא של חבר הנאמנים, והסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי ב-21 במרץ 1951.
עם זאת, בניגוד לציפיותיו של טרומן, מרטין הגן על עצמאות הבנק הפדרלי, לא רק בתקופת ממשלו של טרומן, אלא גם בתקופותיהם של ארבעת הממשלים שלאחר טרומן.
כיום, תקופת כהונתו של מרטין כיו"ר הבנק הפדרלי היא הקדנציה הרצופה ביותר אי פעם במוסד זה.
במהלך כמעט שני עשורים זכה מרטין להכרה עולמית כבנקאי מרכזי.
הוא הצליח לנהל מדיניות מוניטרית עצמאית, תוך מתן תשומת לב לסיפוק רצונותיהם של הממשלים השונים.
למרות העובדה שמטרותיו המוניטריות של מרטין היו השגת אינפלציה נמוכה ויציבות כלכלית, הוא דחה את הרעיון כי על הבנק הפדרלי להתמיד בהשגת יעדיו באמצעות התמקדות באינדיקטור כלכלי יחיד ובמקום זאת קיבל החלטות מדיניוּת על ידי בחינת מגוון עשיר של נתונים כלכליים.
כיו"ר, מרטין מיסד את הגישה הזאת בהתנהלותה של הוועדה הפדרלית לשווקים פתוחים כאשר הוא אוסף חוות דעת מכל הנגידים והנשיאים בתוך המערכת לפני קבלת החלטות.
כתוצאה מכך, רבות מהחלטותיו התקבלו פה אחד בוועדה הפדרלית לשווקים פתוחים.
מרטין צוטט כאומר ש"תפקידו של הבנק הפדרלי הוא לקחת את קערת הפונץ' כשהמסיבה מתחממת" - כלומר, להעלות את הריבית בדיוק כאשר הכלכלה מגיעה לשיא הפעילות לאחר המיתון.
ב-1958 נבחר מרטין לכהן במינוי חירום כמנהל סוכנות החירום לייצוב (Emergency Stabilization Agency) על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, במקרה של מצב חירום לאומי, קבוצה שנודעה בכינויה "the Eisenhower Ten".
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 האשים מועמד המפלגה הרפובליקנית, ריצ'רד ניקסון את מרטין בתבוסתו, בשל מדיניות "היד הקפוצה" בה נקט.
כלפי חוץ נתפש מרטין כמקבל ההחלטות הדומיננטי של הבנק הפדרלי.
במשך כל שנות כהונתו הוא הגן על זכותו של הבנק הפדרלי לנקוט בפעולות שלפעמים מתנגשות עם שאיפות הנשיא.
הוא טען באופן קבוע כי הבנק הפדרלי אחראי בפני הקונגרס של ארצות הברית ולא בפני הבית הלבן.
מרטין סיים את מדיניותו כיו"ר הבנק הפדרלי ב-30 בינואר 1970. באותו היום הסתיימה הקריירה שלו בשירות הציבורי אך הוא המשיך לעבוד כשהוא ממלא תפקידי דירקטור בתאגידים ובמוסדות ללא כוונת רווח כגון קרן האחים רוקפלר.
הוא הלך לעולמו בביתו שבוושינגטון די.
ויליאם האנה מקלין היה מתכנן ערים סקוטי וחבר בית הנבחרים הבריטי.
ב-1899 סיים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת גלאזגו ומונה למהנדס בפרויקט סלילת מסילות ברזל בחוף המערבי של סקוטלנד.
ב-1906 מונה לשירות הציבורי בסודאן והוצב כמהנדס העיר ח'רטום.
מקלין היה מעורב בתכנון ופיתוח העיר ועל בסיס ניסיונו פרסם מספר מאמרים והרצאות בנושא תכנון הערים.
תכנון העיר חרטום, לפי תוכניות שירש מהמנהל שבנה לורד קיצ'נר, מהנדס אזרחי בעצמו, שימשו את מקלין כמודל בערים בהן עבד לאחר מכן, לרבות תוכנית מקלין בירושלים והתוכנית עבור אלכסנדריה מ-1921.
הלורד קיצ'נר העביר את מקלין למצרים ה-1912 שם מונה למהנדס האחראי במשרד הפנים המצרי.
תחת פיקוחו עוצבו נבנו מערכות ניקוז, מים, חשמל.
בהמשך מונה למהנדס העיר אלכסנדריה שם נשאר עד סיום תפקידו ב-1926, לאחריו שב לסקוטלנד והצטרף לסגל של אוניברסיטת גלאזגו.
ב-1931 נבחר כחבר בית הנבחרים הבריטי שם כיהן קדנציה אחת מטעם גלאזגו שלאחריה עבד במשרד המושבות בלונדון.
במרץ 1918 נקרא לירושלים ככל הנראה על ידי המושל רונלד סטורס והאגודה למען ירושלים (אפשר שזומן על ידי אלנבי עצמו) לשם יצירת תוכנית רעיונית ראשונית לתכנון העיר ובעיקר לשימור העיר העתיקה.
תוכנית מקלין שנכתבה במהלך חודש שהות בעיר, ואושרה ביולי אותה שנה כללה מפה שהוגדרה כסכמה לשימור העיר העתיקה, שיפור העיר החדשה והצגת קווי ההתפתחות העתידיים של העיר.
כמו כן כללה התוכנית הסברים שהתייחסו גם לבית לחם ומודל שנבנה במושבה האמריקאית בירושלים.
התוכנית קבעה שימור מלא של העיר העתיקה, חגורת אדמה מסביב לחומות ללא בניה כלל, חגורה חיצונית לחגורה זו שכללה בניה מוגבלת וריכוז הבניה החדשה ממערב לעיר לאורך מספר צירים שנקבעו בתוכנית.
התוכנית שונתה כבר בשנה לאחר מכן על ידי פטריק גדס שביקר אותה קשות, אך החלטתו של מקלין לשמר באופן מוחלט את העיר העתיקה ולהותיר היכן שניתן טבעת ירוקה נשמר באדיקות עד ימינו.
ויליאם נֶפְּייר, לורד נייפייר ה-9 היה קצין בצי המלכותי הבריטי, מדינאי ודיפלומט.
ויליאם נייפייר היה בנו של פרנסיס נייפייר, לורד נייפייר ה-8 (1758–1823).
הוא שירת כפרח קצונה בקרב טרפלגר וכלפטננט תחת פיקודו של תומאס קוקריין, ארל דָנדוֹלֶנד ה-10.
בשנים 1824–1832 שימש נייפייר, מתוקף היותו פיר סקוטי, נציג נבחר של סקוטלנד בבית הלורדים הבריטי.
בדצמבר 1833, עם פקיעת המונופול של חברת הודו המזרחית הבריטית על המסחר עם המזרח הרחוק, מונה לורד נייפייר על ידי לורד פלמרסטון, שר החוץ וידיד של משפחת נייפייר, למפקח הראשי הראשון על המסחר הבריטי בקנטון (השֵם שונה לגואנגג'ואו), בסין.
הוא הגיע למקאו ב-15 ביולי 1834 ולקנטון עשרה ימים לאחר מכן, כשמשימתו להרחיב את היקף הסחר הבריטי מאזור החוף אל עומקה של סין.
נייפייר, שהיה חסר את הניסיון הדיפלומטי והמסחרי הדרוש, לא הצליח להשיג את המטרה.
נסיונותיו להסדיר פגישה עם המשנה לקיסר בקנטון לא צלחו, ובשל התנהלותו וחוסר ניסיונו הדיפלומטי נוצר נתק תקשורת מוחלט בינו לבין הממשל הסיני.
נייפייר, נחוש להשיג את מטרתו ויהי מה, החליט להשתמש בכוח, ושלח את ספינות המלחמה "אנדרומקי" (Andromache) ו"אימוג'ין" (Imogene) אל מעגן וואמפואה (Whampoa) תוך הפרה מפורשת של צו המשנה לקיסר סין לוּ.
כשניסו הספינות לפרוץ בעד הביצורים המגנים על מצר בוקה טיגריס, בשפך נהר הפנינים, נורתה עליהם אש תותחים מן החוף.
הלחימה נמשכה תוך אבדות בשני הצדדים אך ללא הכרעה, ונייפייר, שחלה בטיפוס, שב בסופו של דבר בספטמבר אל מקאו, שם מת ממחלתו ב-11 באוקטובר.
הוא נקבר במקאו, אך לאחר זמן הועברה גופתו ונקברה מחדש באטריק שבסקוטלנד.
לאחר מותו הציבה ממשלת בריטניה אנדרטה לזכרו בחזית בניין המכס במקאו.
עמוד הזיכרון אבד לזמן מה, ומשנמצא הועבר אל בית הקברות של הונג קונג ואחר כך למוזיאון להיסטוריה של הונג קונג, שם הוא מצוי כיום.
לורד נייפייר נישא לאליזבת קוקריין-ג'ונסטון (1795–1883), בתו של אנדרו קוקריין-ג'ונסטון, ב-1816. לשניים נולדו שני בנים וחמש בנות.
בנו הבכור, פרנסיס נייפייר, הצטרף גם הוא לשירות הדיפלומטי והקולוניאלי ומילא בהם תפקידים בכירים ביותר.
נייפייר היה הראשון שהציע לקבוע נוכחות בריטית בהונג קונג, שבימיו הייתה עדיין אוסף של כפרי דייגים קטנים.
סר ויליאם גוסטבוס ניקולסון, ברון ניקולסון הראשון היה קצין בצבא הבריטי אשר שימש בין היתר כראש המטה הכללי בתחילת המאה ה-20.
במהלך שירותו הצבאי השתתף ניקולסון במספר מערכות בהם המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, המלחמה המהדית, מלחמת הבורים השנייה לאחר מכן משסיים את כהונתו כראש המטה הכללי, פרש בשנת 1912 מהצבא.
שנתיים לאחר מכן לאור פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר ניקולסון לצבא וכיהן במספר תפקידים מנהלתיים בכירים.
ניקולסון נולד בלידס ב-2 במרץ 1845, בשנת 1863 סיים את לימודיו בבית-ספר תיכון בעיר והתחיל את שירותו הצבאי בתור צוער באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', לונדון.
שנתיים לאחר מכן הוא הוכשר כקצין וקיבל דרגת לוטננט בחיל ההנדסה המלכותי.
בין השנים 1868–1871 הוצב ניקולסון בברבדוס כחלק מעבודות הביצורים שם, לאחר מכן נשלח להודו הבריטית שם עבד על פרויקטים בהשקיה, בנייה צבאית ומערכות מים, זאת במספר מוקדים ברחבי הודו.
ב-16 במרץ 1878 קודם ניקולסון לדרגת קפטן, הוא הוצב באפגניסטן במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ושירת תחילה כקצין הנדסה צבאית כחלק מ-'כוח השדה קנדהר' (אוקטובר 1878 - מרץ 1879) ובהמשך שימש כמפקד כוח ההנדסה של 'כוח השדה טאל-קוטיאלי' (מרץ - אפריל 1879).
לאחר מכן המשיך לשרת בתפקידי קצין הנדסה כחלק מהיחידות השונות שלקחו חלק במערכה, בין היתר הוא לקח חלק בקרב על קנדהר.
על תפקודו ופיקודו במלחמה זכה ניקולסון לשלושה ציונים לשבח ועוטר במדליית אפגניסטן בעלת שלושה אבזמים (לציון שלושה קרבות בהם לקח חלק ראוי לציון, בנוסף הוא קודם לדרגת מייג'ור.
בשנת 1880 קיבל ניקולסון את תפקיד מזכיר 'ועדת הביטחון' בשימלה.
בשנת 1882 הוא נשלח לפקד על יחידה הודית במערכה האנגלו-מצרית במצרים, שם יחידתו ביצעה בין היתר תמרון איגוף מוצלח בקרב תל אל-כביר.
עבור פיקודו במערכה זו הוענקו לו מסדר אוסמאני (דרגה רביעית), כוכב ח'דיו ומדליית מצרים (עם אבזם 'תל אל-כביר').
לאחר מכן הוא עמד בפיקוד התשתיות הצבאיות בהודו ובשנת 1895 קודם לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את תפקיד המשנה למפקד הצבאי בפנג'אב.
בין השנים 1897–1898, עמד ניקולסון בראש המטה של מערכת טירה, בגבול הצפון-מערבי של הודו הבריטית (אזור הגבול עם אפגניסטן כיום).
על מערכה זו הוא צוין לשבח, זכה במדליית המערכה (עם אבזם) ותואר האבירות שלו במסדר האמבט הועלה לדרגת 'אביר'.
בפברואר 1899 קודם ניקולסון לתפקיד המשנה למפקד צבא הודו הבריטית ובדצמבר הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל.
עם קידומו חזר ניקולסון לשרת כמשנה לפרדריק רוברטס, כאשר זה שימש המפקד הצבאי בדרום אפריקה, במהלך מלחמת הבורים.
כחודשיים לאחר מכן, עמד ניקולסון בראש אגף התחבורה של הצבא בדרום אפריקה, תפקיד שמילא באופן מוערך ואף זכה לשבחים מרוברטס עצמו.
לקראת סוף שנת 1900 חזר ניקולסון ללונדון, ובמאי הוא מונה למזכיר הכללי הממונה על תחבורה ומודיעין בצבא הבריטי, ב-4 בנובמבר 1901 הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למנכ"ל הגיוס והמודיעין הצבאי ועמד בראש מינהל המודיעין הצבאי עד 1904.
ב-5 במרץ 1903 זכה ניקולסון בתואר 'אביר של חסד' במסדר ג'ון הקדוש ומונה לנספח צבאי ראשי לצבא היפני הקיסרי, שם שירת במהלך המלחמה הרוסית-יפנית.
בדצמבר 1905 מונה ניקולסון לפקד על אגף האספקה והחימוש של הצבא, כאשר מספר חודשים לאחר מכן הועלתה דרגתו לגנרל.
ב-2 באפריל מונה ניקולסון לתפקיד ראש המטה הכללי ותואר האבירות שלו הועלה לדרגת 'מפקד גבוה' במסדר האמבט.
במהלך תקופתו כראש המטה, עסק ניקולסון בארגון מחדש של הצבא, הקמת 'הכוח הטריטוריאלי' וארגון מטה הצבא לכדי סטנדרטים מודרניים יותר.
במרץ 1912 סיים ניקולסון את תפקידו במטה הצבא ופרש, באוקטובר הוענק לו תואר ברונות על שמו ('ברונות ניקולסון').
באביב 1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, חזר ניקולסון לצבא ושירת ב-'ועדת הביטחון האימפריאלית' שם נבדקה התנהלות הצבא במהלך הקרבות.
מלבד זאת, קיבל ניקולסון מספר תפקידים פורמליים נוספים, בהם קולונל-קומנדנט של חיל ההנדסה המלכותי.
פחות מחודשיים לפני סוף המלחמה, נפטר ניקולסון בגיל 73 בביתו ברחוב פונט, לונדון.
הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון שבמערב לונדון, ומשום שלא השאיר בנים לרשת אתו, תואר ברונות ניקולסון לא המשיך הלאה.
סר ויליאם "בילי" מקמהון היה מדינאי אוסטרלי, איש המפלגה הליברלית, שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה העשרים.
כשר בממשלה הוא כיהן את התקופה הארוכה הרצופה ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה (21 שנים ושישה חודשים).
ויליאם מקמהון נולד בסידני כבנם של מרי אן (לבית וולדר) ושל ויליאם מקמהון שהיה עורך דין.
דודו מצד אמו היה סמואל וולדר, ראש עיריית סידני.
אמו של מקמהון מתה בהיותו בן 9 ואביו מת בהיותו בן 18. הוא התחנך בבית ספר יסודי בסידני ולמד באוניברסיטת סידני, שם סיים תואר במשפטים.
הוא התמחה במשרד עורכי הדין אלן, אלן והרמסלי, משרד עורכי הדין הוותיק באוסטרליה.
ב-1940 הוא התגייס לצבא, אך בשל שמיעתו הפגומה הוא הוצב לתפקידי מטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא טייל באירופה והשלים תואר בכלכלה באוניברסיטת סידני.
ב-1949 נבחר מקמהון לפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של לאו בסידני והוא היה אחד מחברי הפרלמנט החדשים הרבים שנכנסו לפרלמנט באותה מערכת בחירות וכונו "forty-niners".
הוא היה כשרוני ושאפתן וב-1951 מינה אותו ראש הממשלה רוברט מנזייס לתפקיד שר האווירייה ושר הצי.
מקמהון כיהן במגוון תפקידים במשך 21 השנים הבאות, כמו שר השירותים החברתיים והחקלאות, כשר העבודה והשירות הציבורי וכן כסגן נשיא המועצה המייעצת למושל הכללי.
ב-1966, כאשר נבחר הרולד הולט להיות ראש הממשלה, ירש אותו מקמהון בתפקיד שר האוצר וכסגן מנהיג המפלגה הליברלית.
למרות התקדמותו, נותר מקמהון בלתי פופולרי בקרב עמיתיו.
הוא היה מוכשר מאוד, אך חבריו ראו בו שאפתן מדי ותחבולן.
לאורך כל חייו נפוצו שמועות חוזרות ונשנות על נטייתו ההומוסקסואלית (שמועות המתבססות על כך שבהיותו שר הצי הוא היה בוחר במלחים צעירים שלבשו מכנסיים הדוקים כדי שיהיו נושאי מקלות הגולף שלו ועל התנהגותו בחדרי ההלבשה של מגרשי סקווש, כולל מקרה בו קיבל חבורה בעין, שלדבריו נגרמה מחבטה ממחבט בעת משחק).
ב-1965, בגיל 57, הוא נישא לסוניה רייצ'ל הופקינס, שהייתה אז בת 32. השנים הביאו לעולם שלושה ילדים: מלינדה, ג'וליאן (שהתפרסם בזכות עצמו כדוגמן וכשחקן) ודבורה.
בדצמבר 1967, נעלם ראש הממשלה הרולד הולט כששחה בחוף הים ומקמהון סומן כיורשו המיועד.
יחד עם זאת, הכריז ראש הממשלה הזמני ומנהיג מפלגת הכפר, ג'ון מקיואן, כי הוא ומפלגתו לא יהיו מוכנים לשרת בממשלה תחת הנהגתו של מקמהון.
מקיואן לא פירט בפומבי את הסיבות לסירובו זה, אך בשיחה פרטית הוא אמר למקמהון שהוא לא בוטח בו.
מקיואן, שהיה פרוטקציוניסט, חשד במקמהון, ובצדק, שהוא מצדד במדינות של סחר חופשי ושל דה-רגולציה.
לפיכך, הסיר מקמהון את מועמדותו להיות ראש הממשלה, והסנאטור ג'ון גורטון נבחר להיות מנהיג המפלגה הליברלית וראש הממשלה.
מקמהון מונה להיות שר החוץ והמתין להזדמנות הנכונה לשוב לקדמת הבמה הפוליטית.
קואליציית האנטי-לייבור כמעט והובסה בבחירות של 1969. לאחר הבחירות קרא מקמהון תיגר על מנהיגותו של גורטון, אך לא הצליח בכך, בעיקר עקב התנגדותו של מקיואן.
בינואר 1971 פרש מקיואן מתפקידיו כמנהיג מפלגת הכפר וכסגן ראש הממשלה.
יורשו, דאג אנתוני, הסיר את הוטו של מקיואן על בחירתו של מקמהון.
במרץ אותה שנה התפטר שר ההגנה, מלקולם פרייזר, מהממשלה כשהוא מותח ביקורת חריפה על תפקודו של גורטון, שהכריז שתפקיד מנהיג המפלגה פתוח לבחירה.
הצבעת אי אמון פנים מפלגתית הסתיימה בתיקו ועל פי חוקת המפלגה אז, משמעות תוצאה זו הייתה שהצעת האי אמון נדחתה.
גורטון הכריז שמבחינתו תוצאות ההצבעה מראות שאין למפלגה אמון בו והוא התפטר מתפקידו.
בבחירות שהתקיימו לאחר מכן נבחר מקמהון כמנהיג המפלגה וכתוצאה מכך כראש הממשלה וגורטון נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה.
מקמהון נכנס לתפקידו בעת שהקואליציה עברה תקופה קשה.
לאחר 23 שנות שלטון הייתה בקואליציה תחושה של עייפות וחוסר מיקוד.
הבעיה הראשונה שלו הייתה גורטון.
מקמהון מינה אותו כשר ההגנה בעל כורחו.
מצב מגוחך זה הסתיים כאשר גורטון פרסם שני מאמרים המפרטים את הבעיות שהוא התמודד איתן בנוגע להדלפות של מידע מתוך ישיבות הקבינט על ידי שרים אחרים.
בילי סנדן נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה.
מקמהון מצא עצמו מתמודד מול מפלגת הלייבור שהחלה אז תהליך של התאוששות תחת הנהגתו של גוף ויטלם.
בבחירות של 1969 חסרו למפלגת הלייבור ארבעה מושבים בלבד בפרלמנט כדי לנצח בבחירות ומאז היא הציגה את עצמה כחלופה רצינית לממשלה.
בשנה וחצי הבאות, לא היה מקמהון מסוגל להביס את ויטלם.
בדיונים בפרלמנט הוא זכה להשפלות מויטלם, שהיה נואם שנון ומוכשר.
לעיתים קרובות הוא מצא עצמו בעמדת הגנה כשויטלם תוקף את מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם ודורש את הנהגתה של מדיניות רדיקלית חדשה כמו ביטוח בריאות ממלכתי.
באחד המקרים, מקמהון תקף את ויטלם על דרישתו שאוסטרליה תכיר ברפובליקה העממית של סין, וכאשר נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון הכריז על ביקורו בסין, חזר בו מקמהון.
האינפלציה הגואה, פגעה במוניטין שלו.
כדי להחמיר את המצב, החל בחוגי המפלגה הליברלית להשתרר אי-שקט, שאירע בעיתוי גרוע מבחינתו של מקמהון, שכן הבחירות של 1972 התקרבו אז.
הופעותיו בטלוויזיה אז לא החמיאו לו במיוחד.
ביוני 1971 ביטל מקמהון את תוכנית האנרגיה הגרעינית של גורטון, שכללה את הקמתו של כור גרעיני שהיה מסוגל להפיק פלוטוניום.
הוא ראה בתוכנית זו כלא עולה בקנה אחד עם מטרותיה של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני שנחתמה על ידי גורטון ב-1970 ומאוחר יותר, ב-1973 אושררה על ידי ויטלם.
בתחילתה של שנת 1972 הובילה הלייבור באופן ברור בסקרים ושביעות הרצון ממקמהון התנדנדה סביב ה-28%.
העיתונות פנתה נגדו בצורה כה תקיפה, עד שחוקר מדע המדינה הבריטי, דייוויד בטלר, ציין לאחר ביקורו באוסטרליה שלא זכור לו שום ראש ממשלה בשום במדינה ש"נקטל באופן מקיף" על ידי התקשורת כמו מקמהון.
באותה עת, היה מקובל לומר שמקמהון "לא נראה ולא נשמע כראש ממשלה".
הוא המתין זמן ארוך ככל שיכול, אך בסופו של דבר הכריז על עריכתן של בחירות ב-2 בדצמבר.
במהלך מערכת הבחירות, נטשו את מקמהון כמה משרי ממשלתו, תקדים שלא היה כדוגמתו בשיטת וסטמינסטר.
הקואליציה הובסה בבחירות בהפרש של שמונה מושבים.
מאוחר בליל הבחירות, כשהתוצאות היו ברורות מעל כל ספק, הודה מקמהון בתבוסה וסיים את הרצף הארוך ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית שבו החזיקה מפלגה ברסן השלטון.
מקמהון כיהן ברציפות כשר בממשלה במשך 21 שנים ושישה חודשים, שיא שמעולם לא נשבר.
רק ג'ון פירס וג'ון מקיאון כיהנו יותר זמן ממנו, אך תקופת כהונתם לא הייתה רצופה.
מקמהון שירת כשר בממשלת הצללים של בילי סנדן עד לבחירות של 1974. בבחירות של 1975, 1977 ו-1980 הוא שמר על מושבו בפרלמנט.
יחד עם קלייד קמרון, הוא היה ב-1977 לזקן חברי בית הנבחרים והחל מ-1980, עם פרישתו של קמרון, הוא נשא בתואר זה לבדו.
עם פרישתו של הסנאטור ג'סטין או'בריאן ב-1981, הוא נהיה זקן שני בתי הפרלמנט.
ויליאם מקמהון מת בסידני מסרטן ב-31 במרץ 1988 כשהוא בן 80. רעייתו סוניה מתה 22 שנים אחריו, בגיל 77 באפריל 2010.
מקמהון מונה להיות חבר במועצה המלכותית ב-1966. ב-1972 הוא מונה להיות חבר במסדר עמיתי הכבוד וב-1977 הוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על שמו נקרא מחוז בחירה בניו סאות' ויילס.
ויליאם מֶרדוךְ (באנגלית/סקוטית: William Murdoch או Murdock; 21 באוגוסט 1754 - 15 בנובמבר 1839) היה מהנדס וממציא סקוטי שפעל בשיאן של תקופות הנאורות הסקוטית והמהפכה התעשייתית.
לזכותו נזקפים שכלול תאורת הגז והפיכתה למערכת מודרנית ורחבה ושכלולים במנועי קיטור.
כן המציא את תמסורת השמש והירח להמרת תנועה קווית לתנועה סיבובית ושסתום מחליק בצורת D .
נולד במחוז מזרח איירשייר בסקוטלנד, בן שלישי במשפחה בת שבעה ילדים.
ב-1777 צעד ברגל כ-480 ק"מ לבירמינגהם והחל לעבוד בחברת המנועים של ג'יימס ואט.
בתפקידו עסק בהתקנת מנועי קיטור במשאבות מים ממכרות, תוך ביצוע שכלולים והתאמות.
כאשר עבר לאנגליה אינגלז את שמו ל"Murdock".
ב-1779 עבר לקורנוול עתירת מכרות הבדיל.
ב-1784 המציא "כרכרת-קיטור" או "קטר כביש" שאותו הסיע בדרכי קורנוול.
ב-1792 הצליח לזקק באופן תעשייתי גז פחם לצורכי תאורה.
בין השנים 1792–1799 עסק במחקר ופיתוח מתקנים לאחסון והולכה של גז ופיתוח אמצעי תאורה.
ב-1803 השתמש בגז גם לתאורת-פנים.
ב-1806 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית רמפורד.
ב-1817 צייד את ביתו החדש בבירמינגהם בתאורת גז, פעמון-דלת מבוסס על אוויר דחוס ומערכת מיזוג אוויר להזרמת אוויר חם לכל חדרי הבית.
נולד ברחוב באת' יינה 21, בדבלין, ב לפטריק וברידג'יט.
אביו עבד ככרטיסן ברכבת החשמלית.
משפחתו הייתה קתולית, והוריו הגיעו מדבלין וממחוז ליש בהתאמה.
הצטרף לשירות הדואר ב-1916. בשנת 1920 הוא היה חבר בולט בתנועת האיגודים המקצועיים באירלנד.
בשנים 1924–1948 כיהן כמזכיר איגוד פועלי הדואר.
את לימודיו הגבוהים עשה בטרינטי קולג'.
תוצאות הבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1948 הראו עדיין שמפלגת פיאנה פול היא הגדולה מכולן עם מספר כפול של מושבים בפרלמנט בהשוואה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת פינה גייל.
בעוד שנראה שפיאנה פול עמדה בפני ניצחון שביעי רצוף, התאגדו כל שאר המפלגות בפרלמנט האירי ליצור את ממשלת האחדות הראשונה בהיסטוריה של אירלנד.
עם כינון ממשלת אחדות זו, מונה נורטון, יושב ראש מפלגת הלייבור לטנשטה של הטישך ג'ון קוסטלו.
היה קתולי אדוק, ובשנת 1959 היה לו פגישה רשמית עם האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
הוא התנגד בחריפות לארגון הצבאי למחצה, "המשמר הלאומי" (National Guard, או "החולצות הכחולות" - Blueshirts), שהיה ארגון לאומני-שמרני בהנהגתו של אויין או'דאפי.
נורטון התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת הלייבור ב-24 בפברואר 1960 והוחלף על ידי ברנדן קוריש.
מת בגיל 63 בביתו ב-4 דצמבר 1963. הוא נקבר בבית הקברות גלאסנווין.
בהלווייתו נכחו נשיא אירלנד איימון דה ואלירה, ראש עיריית דבלין, חברי פרלמנט וסנאטורים רבים, ואנשי הרשות השופטת.
ויליאם הארדי מקניל (31 באוקטובר 1917 – 8 ביולי 2016) היה היסטוריון וסופר קנדי-אמריקאי, שנודע במיוחד בשל כתביו על התרבות המערבית וההיסטוריה העולמית.
הוא היה פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת שיקגו, שם לימד מאז 1947. הוא אביו של ההיסטוריון ג"ר מקניל עמו היה שותף לכתיבה "הרשת האנושית: היסטוריה עולמית ממעוף הציפור".
ראשית חייו, השכלה, שירות צבאי
ויליאם מקניל נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, בנו של התאולוג והמחנך ג'ון ט' מקניל.
הוא למד באוניברסיטת שיקגו, שם השיג תואר ראשון (B.A.) ב-1938 ומאסטר באמנויות (M.A.) בשנת 1939. בשנת 1941, גויס לצבא ושירת במלחמת העולם השנייה בחזית האירופית.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת קורנל והגיש עבודה לתואר דוקטור ב-1947.
ב-1947 החל מקניל ללמד באוניברסיטת שיקגו, שהפכה לביתו לאורך כל הקריירה.
יצירתו הפופולרית ביותר של מקניל הושלמה בתחילת הקריירה שלו: עלייתו של המערב: ההיסטוריה של הקהילה האנושית (The Rise of the West: A History of the Human Community) (1963).
בספר חקר מקניל את ההיסטוריה של העולם במונחים של השפעות תרבויות קדומות זו על זו, ובעיקר את ההשפעה הדרמטית של התרבות המערבית על אחרות ב-500 השנים האחרונות.
לספר זה הייתה השפעה גדולה על התאוריה ההיסטורית, בדגש על התמזגות תרבויות והשפעה בין תרבותית, וזאת בניגוד לתאוריה של אוסוואלד שפנגלר על תרבויות נפרדות ועצמאיות.
ספר זה של מקניל זכה בפרס הספר הלאומי להיסטוריה וביוגרפיה בארצות הברית ב-1964. ספרו מגפות ועמים (Plagues and Peoples) (1976) תרם תרומה חשובה להבנת השפעתן של מחלות על ההיסטוריה האנושית, וכן תרם לעלייתה של תפיסת ההיסטוריה הסביבתית כדיסציפלינה.
מקניל היה נשוי לאליזבת דרבישייר (Darbishire) עד מותה בשנת 2006.
ויליאם נג'ובו הוא כדורגלן זמבי המשחק בזנאקו מליגת העל הזמבית בעמדת הקשר.
נג'ובו התחיל את הקריירה שלו בלוסקה דינמוס בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם נג'ובו בעירוני קריית שמונה מהליגה הלאומית.
ב-8 באוגוסט 2009 ערך נג'ובו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד סקציה נס ציונה במסגרת גביע הטוטו.
ב-22 בספטמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הפועל כפר סבא.
בקריית שמונה שיחק שלוש עונות בהן זכה עם הקבוצה פעם אחת בגביע הטוטו-לאומית, פעם אחת באליפות הליגה הלאומית, פעמיים בגביע הטוטו-על ובאליפות ראשונה בהיסטוריה של הקבוצה.
ב-6 ביולי 2012 חתם נג'ובו בהפועל באר שבע לשלוש שנים, אך בנובמבר של אותה עונה שוחרר מהקבוצה.
בספטמבר חתם באנוסיס נאון פראלימני מליגת העל הקפריסאית בה שיחק עד מרץ .
ב-23 בדצמבר 2014 חתם נג'ובו בבית"ר תל אביב רמלה עד לסיום העונה.
בינואר חזר נג'ובו לזמביה אחרי 6 וחצי עונות מחוצה לה וחתם בפאוור דינמוס.
לקראת עונת חתם בקאבווה ואריורס.
ב-29 בספטמבר 2007 ערך נג'ובו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה בניצחון 0-3 נגד , בו גם כבש את שערו היחידי בנבחרת.
ויליאם נורמן הרברט היה קצין בכיר צבא הבריטי, שפיקד על הדיוויזיה ה-23 (נורת'מבריה) בקרב על צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
הרברט נולד ב-26 באוגוסט 1880 בפילונגלי, ווריקשייר.
הוא נכנס למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והוסמך כקצין הצבא הבריטי ברגימנט קלעי נורת'מברלנד ב-11 באוגוסט 1900. הוא שירת במהלך מלחמת הבורים השנייה מאוחר יותר באותה שנה, והועלה לדרגת לוטננט ב-12 בדצמבר 1901. לאחר תום המלחמה ביוני 1902, הוא חזר לבריטניה באונייה "אירופה" שהגיעה לסאות'המפטון בתחילת ספטמבר.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כמפקד הגדוד ה-1, קלעי נורת'מברלנד, ובמהלך הקרבות הוא תפס עמדת אויב יחד עם חמישים ותשעה שבויים, ועל כך הוענק לו אות השירות המצוין בינואר 1919.
לאחר שהשתתף במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי, הוא הפך לקצין מטה בפיקוד הצפון בשנת 1930, מפקד חטיבה 10 במרץ 1932 ומפקד הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה) בפברואר 1935. הוא קיבל את תואר עמית מסדר האמבט ב-1 בינואר 1935 ולקולונל הכבוד של רגימנט קלעי נורת'מברלנד ב-5 ביולי 1935.
אף על פי שפרש בפברואר 1939 מהצבא, הוא מונה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה למפקד הדיוויזיה ה-23 (נורת'מבריה), שהייתה חלק מחיל המשלוח הבריטי (BEF) ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במאי 1940. הוא פרש בפעם השנייה כשפורקה הדיוויזיה ב-30 ביוני 1940.
לאחר שחרורו הוא התיישב בווסטרשייר, וומונה לסגן לוטננט המחוז משנת 1946 ועד מותו שלוש שנים אחר כך ב-26 באפריל 1949.
ויליאם מריט צ'ייס היה צייר אמריקאי, הידוע כמבשר האימפרסיוניזם וכמורה.
הוא אחראי גם להקמת בית ספר לאמנות, שלימים הפך לבית הספר לעיצוב פרסונס.
ויליאם מריט צ'ייס נולד ב -1 בנובמבר 1849, בוויליאמסבורג, אינדיאנה, למשפחתם של שרה סוויין ודייוויד ה.
אביו של צ'ייס העביר את המשפחה לאינדיאנפוליס בשנת 1861, והעסיק את בנו כמוכר בעסק המשפחתי.
צ'ייס גילה התעניינות מוקדמת באמנות ולמד אצל אמנים מקומיים.
לאחר שירות קצר בצי ארצות הברית, המורים של צ'ייס האיצו בו לנסוע לניו יורק להמשך הכשרתו האמנותית.
הוא הגיע לניו יורק בשנת 1869 ונרשם לאקדמיה הלאומית לעיצוב אצל למואל וילמרת', תלמידו של האמן הצרפתי המפורסם ז'אן-לאון ז'רום.
בשנת 1870, ההון משפחתי שאזל אילץ את צ'ייס לעזוב את ניו יורק ולעבור לסנט לואיס, מיזורי, שם התגוררה אז משפחתו.
בזמן שעבד בפרנסת משפחתו, הוא היה פעיל בקהילת האמנות בסנט לואיס, וזכה בפרסים על ציוריו בתערוכה מקומית.
הוא גם הציג את הציור הראשון שלו באקדמיה הלאומית בשנת 1871. הכישרון של צ'ייס עורר את העניין של אספני האמנות העשירים בסנט לואיס שסידרו לו מלגה לנסוע לאירופה למשך שנתיים, בתמורה לציורים ועזרתו של צ'ייס בקניית יצירות אמנות אירופאיות לאוספים שלהם.
באירופה התיישב צ'ייס באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, מרכז הכשרה ותיק, שמשך אליו מספר הולך וגובר של אמריקאים ומשך את צ'ייס מכיוון שהיו בו פחות הסחות דעת מפריז.
הוא למד אצל אלכסנדר פון וגנר וקארל פון פילוטי, והתיידד עם האמנים האמריקאים וולטר שירול, פרנק דובנק וג'יי פרנק קורייר.
במינכן, צ'ייס השתמש בכישרונו המפותח לצייר יצירות פיגורטיביות בסגנון מוברש באופן רופף הפופולרי אצל מדריכיו.
בינואר 1876 הוצגה אחת הדיוקנאות שלו, שכותרתה "ליצן החצר".
בהמשך אותה שנה הוצגה התמונה וזכתה במדליה בתערוכת המאה של פילדלפיה, והביאה לצ'ייס את התהילה הראשונה שלו.
צ'ייס נסע לוונציה, איטליה בשנת 1877 לפני שחזר לארצות הברית בקיץ 1878, אמן מיומן מאוד המייצג את הגל החדש של הכישרון האמריקאי המשכיל.
באמריקה, הוא הציג את ציורו 'Ready for the Ride' בעזרת האגודה החדשה שהוקמה בשנת 1878 - "אגודת האמנים האמריקאים".
הוא גם פתח סטודיו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי שבניו יורק.
הוא היה חבר בקבוצת אמנים וסופרים, ביניהם ווינסלו הומר, ארתור קוורטלי ואוגוסטוס סנט גאודנס.
בשנת 1881, חזר לאירופה לאיטליה ולגרמניה, עם חברו האמן ויליאם פרסטון פלפס.
צ'ייס היה אישיות קוסמופוליטית מתוחכמת, איש משפחה מסור ומורה מוערך.
צ'ייס התחתן עם אליס גרסון בשנת 1887 ויחד הם גידלו שמונה ילדים בתקופה הכי פורייה של צ'ייס.
בנותיו הבכורות, אליס דיודונה צ'ייס ודורותי ברמונד צ'ייס, דגמנו לאביהן.
לעומת זאת, בעיר ניו יורק צ'ייס התפרסם בזכות הופעתו בעיקר בלבושו, בנימוסיו ובעיקר בסטודיו שלו.
ברחוב העשירי עבר צ'ייס לסטודיו הישן של אלברט ביארסט וקישט אותו.
צ'ייס מילא את הסטודיו בריהוט מפואר, חפצי נוי, ציפורים חנוטות, שטיחים מזרחיים וכלי נגינה אקזוטיים.
הסטודיו שימש מוקד עבור החברים המתוחכמים והאופנתיים של עולם האמנות בעיר ניו יורק של סוף המאה ה-19. עד שנת 1895 עלות תחזוקת הסטודיו, בנוסף למגורים האחרים שלו, אילצו את צ'ייס לסגור אותו ולהוציא למכירה פומבית של התכולה.
בנוסף לציור, צ'ייס פיתח עניין בהוראה.
בתחילה לקח לעצמו תלמידים פרטיים, בין הראשונים שבהם הייתה דורה וילר קייט, סטודנטית בין השנים 1879 עד 1881 שהפכה לאמנית מקצועית וחברה לכל החיים.
אמה של דורה, קנדיס וילר, כתבה בזיכרונותיה בהתלהבות על צ'ייס, "הוא היה הנדיב ביותר מכל המורים, לא רק שהעניק בצורה ממצה את הידע שלו כיצד לעשות דברים, אלא גם טיפח את הרצון לעשות את זה כך.
מאוחר יותר, הוא שוכנע לעבור לבית ספר לאמנות בשינקוק הילס, לונג איילנד ..."
בהזמנתה של הגברת ויליאם הויט, צ'ייס פתח את בית הספר לאמנות בשינקוק הילס במזרח לונג איילנד, ניו יורק בשנת 1891. הוא לימד שם עד שנת 1902. צ'ייס אימץ את שיטת הציור באוויר הפתוח, ולעיתים קרובות לימד את תלמידיו בשיעורי חוץ.
בנוסף להוראתו את אמני החוף המזרחי כמו ג'ורג' בלווז, לואיז אפטון ברומבק, אירווינג רמזי ויילס, האוורד צ'נדלר כריסטי, מרי רוג'רס ויליאמס, סילאס דסטין, ארתור ברדט פרוסט, לידיה פילד אמט, אלסון סקינר קלארק, לוסיה פיירצ'יילד פולר, ג'ני אקין דלוני, ורבים אחרים, היה לו תפקיד חשוב בהשפעה על האמנות בקליפורניה בראשית דרכה.
במיוחד באינטראקציות עם ארתור פרנק מת'יו, חאבייר מרטינז ופרסי גריי.
היה לו גם תפקיד חשוב בהשפעה על האימפרסיוניזם הטקסני.
הוא לימד גם את הציירים ג'וליאן אונטרדונק ואת אליס שיל.
לאחר שהפסיק את עבודתו בשינקוק הילס, החל צ'ייס לקחת קבוצות סטודנטים מעבר לים בחודשי הקיץ לסיור במרכזי האמנות האירופיים החשובים.
בשנת 1903 הם ביקרו בהארלם בהולנד, שם קיבל צ'ייס השראה מפרנס הלס.
אף על פי שצ'ייס עבד בצורות אמנות רבות, הוא ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו.
הוא צייר כמה מהגברים והנשים החשובים בתקופתו.
דיוקנה של הציירת לידיה פילד אמט בשנת 1892 מתארת את אמט בתנוחה השמורה בדרך כלל לגברים בציורי המאסטרים האירופאים.
ידה של אמט מונחת על מותנה והיא מביטה מעבר לכתפה אל הצופה.
צ'ייס גם צייר לעיתים קרובות את אשתו אליס וילדיהם, לפעמים בפורטרטים בודדים, ופעמים אחרות בסצנות של פעילות ביתית.
בארוחת הבוקר בחצר האחורית שלהם, או בבית הקיץ שלהם בלונג איילנד, הילדים משחקים על הרצפה או בין הדיונות של שינקוק.
בציור משנת 1895 בשם "שיחה ידידותית" מתוארת אשתו לבושה בשמלה צהובה ומשוחחת עם חברתה לבושה בלבן.
הראשונה הייתה סצנות ופארקים מרכזיים בניו יורק.
השנייה הייתה נופי הקיץ בשינקוק.
צ'ייס בדרך כלל הציג אנשים באופן בולט בנופיו.
לעיתים קרובות הוא תיאר אישה וילדים בתנוחות נינוחות, כשהם על ספסל בפארק, על החוף, או שוכבים בעשב הקיץ בשינקוק.
יצירות שינקוק נחשבות על ידי היסטוריוני האמנות כדוגמאות יפות במיוחד לאימפרסיוניזם אמריקני.
צ'ייס המשיך לצייר טבע- דומם לאורך הקריירה שלו כפי שעשה מאז ימיו כסטודנט.
חפצי נוי מלאו את אולפניו ובתיו, והסצנות הפיגורטיביות כללו לעיתים קרובות תמונות של דומם.
הוא היה מיומן במיוחד בלכידת השפעת האור על משטחים מתכתיים כמו קערות נחושת וקנקנים.
אולי נושא הדומם המפורסם ביותר של צ'ייס היה דגים מתים, שאהב לצייר על רקע כהה.
הוא נודע כי רכש את הדגים המתים בשוק, צייר אותם במהירות ואז החזיר אותם לפני שהתקלקלו.
צ'ייס זכה להצטיינות רבה באמריקה ובאירופה, היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק, ובשנים 1885 עד 1895 היה נשיא אגודת האמנים האמריקאים.
הוא הפך לחבר בעשרת הציירים האמריקאים לאחר שמת ג'ון הנרי טוואצ'טמן.
היצירתיות של צ'ייס דעכה בשנותיו המאוחרות יותר, במיוחד כאשר האמנות המודרנית השתלטה באמריקה, אך הוא המשיך לצייר וללמד בשנות העשרה של המאה העשרים.
במהלך תקופה זו צ'ייס לימד אמנים צעירים גדולים כמו ארתור היל גילברט ואדוארד הופר.
צ'ייס כבר סבל ממחלות אך נסע לתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק, שנערכה בסן פרנסיסקו, ובמקביל הוא ניהל הדרכה של תלמידים בכרמל ומונטריי.
צ'ייס נפטר ב־25 באוקטובר 1916, בביתו בעיר ניו יורק, מוערך בעולם האמנות האמריקאי.
הוא נקבר בבית העלמין גרין-ווד, ברוקלין, ניו יורק.
עבודותיו נמצאות ברוב המוזיאונים הגדולים בארצות הברית.
הבית והסטודיו שלו בשינקוק הילס, ניו יורק, התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1983.
סר ויליאם ניוזם פריור ניקולסון היה צייר בריטי של טבע דומם, נוף ודיוקנאות.
הוא עבד גם כחרט עץ וליטוגרף, כמאייר, ככותב ספרי ילדים וכמעצב לתיאטרון.
ויליאם ניקולסון נולד בניוארק און טרנט ב־5 בפברואר 1872, בנם הצעיר של הפוליטיקאי והתעשיין ויליאם ניוזם ניקולסון, ואשתו אנני אליזבת פריור, בתם של ג'וזף פריור ואליזבת מוודסטוק, אוקסון.
מגיל 9 למד בבית הספר של מגנוס.
היו לו שיעורי אומנות של הצייר והאמן ויליאם קובלי מניוארק און טרנט שהיה תלמידו של סר ויליאם ביצ'י, בתורו תלמידו של סר ג'ושוע ריינולדס.
הוא היה סטודנט בבית הספר לאמנות של הוברט פון הרקומר, שם הכיר את אשתו לעתיד מייבל פרייד (1871–1918), שהכירה לו את אחיה ג'יימס פרייד (1866–1941).
בסתיו 1891 הוא השתתף באקדמיה ז'וליאן בפריז, אך לאחר חצי שנה שב לניוארק.
באביב 1893 התארס ניקולסון עם מייבל פרידה, אותה הכיר ארבע שנים קודם לכן, והם נישאו בריסליפ ב־25 באפריל.
הזוג עבר להתגורר בפאב "שמונת הפעמונים" בדנהאם, באקס.
אליהם הצטרפו במהרה אחיה של מייבל ג'יימס, וזמן לא רב אחר כך בנה של אלן טרי אדוארד גורדון קרייג ואשתו מיי אחרי נישואיהם.
ניקולסון קיבל מאביו קצבה שנתית של 150 ליש"ט.
לוויליאם ומייבל ניקולסון נולדו ארבעה ילדים: הצייר בן ניקולסון (1894–1982); אנתוני (1897–1918), שנהרג בצרפת במלחמת העולם הראשונה; אנני מרי "ננסי" (1899–1978), אמנית ואשתו של המשורר רוברט גרייבס; והארכיטקט והמעצב כריסטופר "קיט" (1904–1948).
מייבל נפטרה ביולי 1918 במגפת שפעת ספרדית ואנתוני נפטר זמן קצר לאחר מכן.
בערך משנת 1910 עד שהתחתן בשנית ב-1919, עוזרת הבית של ניקולסון מארי לאקל, הייתה גם פילגשו.
ניקולסון צייר אותה מספר פעמים.
הוא גם צייר את בתה ג'ורג'ט ואת בעלה השני.
באוקטובר 1919 נישא ניקולסון לאדית סטיוארט-וורטלי, אלמנתו של סר ג'ון סטיוארט-וורטלי, שהייתה גם ציירת.
ניקולסון צייר אותה שנה קודם כ"ליידי באפור".
בתם ליזה נולדה בשנת 1920. לאדית היו שני ילדים מנישואיה הקודמים.
משנת 1935 עד מותו, בת לווייתו של ניקולסון הייתה הסופרת מרגריט סטיין.
לדברי סטיין, הם נפגשו באנדלוסיה במאי 1935, ובאמצע חודש יוני התגוררו יחד בסטודיו של ניקולסון ברחוב ג'רמין.
ניקולסון היה פרוד מאדית אשתו במשך כמה שנים, אך הם נשארו ביחסים טובים.
אף על פי שהבטיחה לתת לו גט, היא מעולם לא עשתה זאת.
בהמשך חייו התגורר ויליאם ניקולסון בבלווברי באוקספורדשייר, שם נפטר ב־16 במאי 1949.
בשנים 1893–1898 שיתף ניקולסון פעולה עם גיסו ג'יימס פרייד בעיצוב פוסטרים ועבודות גרפיות אחרות כולל ציור שלטים ואיורים לספרים.
הם כינו את עצמם "הקבצנים".
ניקולסון סיפק איורים ועיצוב כריכות לכמה מספריו המוקדמים של חתנו רוברט גרייבס.
הוא סיפק גם את האיורים ל"וולבנטין רביט", ספר לילדים מאת מרגרי ויליאמס (1922).
הוא כתב ואייר שני ספרים לילדים, "ביל החכם" (1926) ו"תאומי הפיראטים" (1929) שניהם הוצאו על ידי פאבר ופאבר.
בערך משנת 1900 התרכז ניקולסון בציור, בעידודו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
הוא הציג לראשונה כצייר בחברה הבינלאומית, שויסלר היה נשיאה.
בשנת 1904 עיצב את התפאורות המקוריות עבור המחזה "פיטר פן", והמשיך לעצב מחזות אחרים ולאייר מספר ספרים.
הוא גם עיצב ויטראז'ים, ובמיוחד חלון זיכרון בכנסיית סנט אנדרו, בכפר מלס, סאמרסט.
לניקולסון היו מספר תלמידים בשנות השלושים של המאה ה-20, בהם וינסטון צ'רצ'יל, שכתב: "אני חושב שהאדם שלימד אותי הכי הרבה על ציור היה ויליאם ניקולסון."
ויליאם נייט קילינג היה אמן בריטי (ויקטוריאני), שאייר את הרומנים של וולטר סקוט ומחזותיו של ויליאם שייקספיר.
חבר מייסד והנשיא השלישי של האקדמיה לאמנות של מנצ'סטר.
הוא עשה חניכות כחרט עץ, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 נסע ללונדון והפך לעוזרו של ויליאם בראדלי (1801–1857), אמן יליד מנצ'סטר שעבר ללונדון בשנת 1822 והתבסס כצייר פורטרטים.
קילינג חזר למנצ'סטר בשנת 1835, ועבד כצייר פורטרט ופיגורטיבי בצבעי שמן ובצבעי מים, וכמאסטר לציור.
שנות ה-30 של המאה ה-19 הציג באופן פעיל במנצ'סטר, ליברפול ובמקומות אחרים.
בשנת 1833 הוענק לציורו 'קן הציפורים' מדליית הכסף של מכון מנצ'סטר המלכותי.
בשנת 1841 הוא נבחר לחבר באגודת הציירים החדשה לצבעי מים, שם הציג כ-60 עבודות.
בשנת 1859 הפך קילינג לחבר מייסד באקדמיה לאמנויות של מנצ'סטר, ונשיאה השלישי בין השנים 1865 עד 1877. הוא היה חבר במועדון הספרותי של מנצ'סטר.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסע לספרד.
המסע הזה העניק לו רעיונות, נושאים ומוטיבים חדשים.
פרטים עדינים ופלטה ברורה ובהירה, בהשראת הצבעים החמים של הדרום, הם מאפיינים מובהקים של ציוריו וצבעי המים.
בשנת 1873 שיבח עיתון במנצ'סטר את אחד מצבעי המים שלו כ"יצירה מעולה, ספרדית לחלוטין".
הוא הושפע גם מיצירותיו של האמן הספרדי ברטולומה אסטבן מוריו (1617–1682).
ניתן לזהות בקלות את ילדי הרחוב של מוריו בתיאורים של קילינג של ילדים עניים, בריטים וספרדים כאחד.
'הילד הספרדי' שלו שהוצג במנצ'סטר בשנת 1876, תואר כ"דוגמה טובה מאוד לשיטה הקפדנית והמדויקת בה נוקט האמן.
הוא מצפוני לחלוטין בכל עבודתו המקצועית."
קילינג לא חתר לתהילה ונשאר ברקע החיים האמנותיים של תקופתו, אם כי אניני טעם רבים העריכו את יצירותיו.
כמה מיצירותיו נמצאות באוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכש התעשיין והאספן מהעיר וולברהמפטון סידני קרטרייט מתערוכה במנצ'סטר, מספר רב של עבודותיו של קילינג.
בשנת 1887 הם הוענקו לגלריה לאמנות וולברהמפטון, המחזיקה באוסף הגדול ביותר של ציוריו וצבעי המים של קילינג בבריטניה.
קילינג נפטר ב־21 בפברואר 1886 בביתו בברטון-אפון-אירוול, מנצ'סטר.
ויליאם נון ליפסקומב הבן היה כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1976 "על מחקריו בעניין מבנה הבוראנים השופכים אור על בעיות במבנה הקשר הכימי".
ויליאם נון ליפסקומב נולד ב-9 בדצמבר 1919 בקליבלנד שבאוהיו.
משפחתו עברה ללקסינגטון שבקנטקי בשנת 1920. ליפסקומב נשאר בקנטקי עד שסיים תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת קנטקי בשנת 1941. בשנת 1946 סיים ליפסקומב את הדוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנים 1946–1959 לימד ליפסקומב באוניברסיטת מינסוטה.
לאחר מכן, החל ללמד באוניברסיטת הרווארד, שם עבד עד שנת 1990. באותה השנה מונה ליפסקומב לפרופסור אמריטוס.
משנת 1960 היה ליפסקומב חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בנוסף על כך, הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים.
ליפסקומב נפטר ב-14 באפריל 2011 מדלקת ריאות בקיימברידג', מסצ'וסטס בגיל 91. היו לו כארבעה ילדים משני נישואים.
סר ויליאם מרשל היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
במהלך שנות שירותו השתתף במספר מלחמות וביניהן במערכה מתמשכת בגבולה הצפוני של הודו (המלחמה המוהמנדית הראשונה והמערכה בטיראה) וכן במלחמת הבורים השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת תחילה בחזית המערבית, לאחר מכן במערכה בגליפולי ולבסוף פיקד על המערכה במסופוטמיה.
לאחר המלחמה שירת כמפקד זירה בצבא הודו הבריטית.
במהלך שירותו זכה בשלל תארים, אותות ומדליות.
מרשל נולד ב-1865 בכפר סטרנטון שבמחוז דרהאם לוויליאם מרשל ואליזבת לבית ריין.
למד בבית הספר התיכון רפטון שבקרבת העיר דרבי.
בגלל המרחק מהבית למד מרשל בבית הספר בתנאי פנימייה.
ב-1883, עם סיום לימודיו, הצטרף מרשל לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1886
עם סיום האקדמיה הוצב מרשל לשירות ברגימנט הרגלים "יערני שרווד" .
בהמשך נשלח מרשל להודו שם השתתף ב-1897 במערכה במוהאמנד שמצפון לפשאוור (כיום פקיסטן) כנגד מורדים משבטי הפשטונים.
ב-1898 השתתף במערכה בטיראה (Tirah) שבחבל ח'ייבר פח'טונח'ווה.
ב-1899 השתתף מרשל במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה ונשאר שם עד סיום המערכה ב-1902. ביוני אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל (זמני).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, מונה מרשל למפקד הבטליון הראשון של רגימנט הרגלים "יערני שרווד" ונשלח למערכה בחזית המערבית בצרפת.
ב-1915 מונה למפקד הבריגדה ה-87 (של הדיוויזיה ה-29) ונשלח בראש יחידתו למערכה בגליפולי.
על אף הכישלון הבריטית במערכה זו הועלה מרשל לדרגת מייג'ור גנרל ביוני אותה שנה.
בהמשך המערכה בגליפולי מונה לפקד על הדיוויזיה ה-42, הדיוויזיה ה-29, הדיוויזיה ה-53 והדיוויזיה ה-27 איתה עבר לאזור סלוניקי שביוון.
בשלהי 1916 נשלח מרשל למערכה במסופוטמיה כדי להחליף את פרדריק סטנלי מוד בפיקוד על הקורפוס השלישי.
במהלך החודשים הבאים הוביל את הקורפוס לניצחון בקרב כות השני ובכיבוש בגדאד.
בנובמבר 1917 מונה מרשל למפקד מערכה במסופוטמיה כמחליפו של פרדריק סטנלי מוד שנפטר בבגדאד מכולרה.
בתפקידו זה המשיך מרשל לנהל את המערכה ולהוביל את צבא בריטניה בזירה זו להמשך הניצחונות במהלך 1918. באוקטובר אותה שנה קיבל מרשל את כתב הכניעה של הצבא הטורקי במוסול במסגרת הסכם הפסקת האש של מודרוס.
בעקבות פעילותו במהלך המלחמה זכה מרשל במספר תארים וביניהם "חבר" במסדר האמבט (1916), "אביר מפקד" במסדר האמבט (1917), "אביר מפקד" במסדר כוכב הודו (1918) ו"אביר מפואר" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1919)
לאחר תום המלחמה חזר מרשל להודו ומונה למפקד הפיקוד הדרומי ושירת בתפקיד זה עד 1923. לאחר סיום תפקיד זה חזר לאנגליה וב-1924 פרש מהצבא.
לאחר פרישתו עבר לגור בצרפת.
מרשל נישא ב-1902 לאמה לבית קנדל (ילידת דורצ'סטר).
לאחר פרישתו מהצבא כתב את זיכרונותיו בספר בשם Memories of Four Fronts.
מרשל נפטר בעיירה בנולאה דה ל'אורנה שבמחוז אורן בצרפת.
ויליאם נוקס ד'ארסי היה איש עסקים ויזם בריטי, מחלוצי תעשיית הנפט האיראנית.
בילדותו היגר ד'ארסי עם אביו לקווינסלנד, אוסטרליה, איפה שבין 1882 ל-1889 הרוויח הון דרך מכרה זהב שגילה.
הוא שב לבריטניה ומטעמה חתם בשנת 1901 על הסכם ויתור זכויות נפט עם פרס הקאג'ארית שהיה בעל תוקף ל-60 שנה.
השטח בו הועברו כל זכויות הנפט לידי בריטניה כלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים עם האימפריה הרוסית.
ב-1908 התגלה מצבור הנפט הראשון, שהוביל להקמתה של חברת הנפט האנגלו-איראנית ב-1909. זמן קצר לאחר מכן פרש ד'ארסי מפעילות עסקית.
גילוי הנפט בפרס, אשר לעיתים נחשב לתוצאת פועלו של ד'ארסי, הוביל לשינוי הזירה הגאופוליטית במזרח התיכון והעניק לאזור חשיבות כלכלית נכבדת המשפיעה עד ימינו.
ויליאם נוקס ד'ארסי נולד ב-11 באוקטובר 1849 בהייוויק, ניוטון אבוט, דבון, אנגליה, בנו של ויליאם פרנסיס ד'ארסי, עורך דין ואשתו אליזבת' בייקר, לבית ברדפורד.
הוא היה צאצא ישיר של הלורד ד'ארסי דה קנייט, מושל אירלנד מטעם אנגליה במהלך המאה הארבע עשרה ומייסד משפחה אנגלו-נורמנית בולטת באירלנד.
ד'ארסי התחנך בבית הספר וסטמינסטר, לונדון, בשנים 1863–1865, ולאחר מכן עבר עם משפחתו, בשנת 1866, לרוקהמפטון, קווינסלנד, אוסטרליה.
הוא הוסמך כעורך דין במרץ 1872, בתחילה עבד עם אביו ומאוחר יותר פתח משרד עורכי דין עצמאי משלו.
בשנת 1882 החל ד'ארסי את לעסוק בכרייה.
באותה שנה האחים פרד, אדווין ותומאס מורגן גילו מחצבי זהב בהר איירון-סטון (לימים הר מורגן), 38 ק"מ דרומית לרוקהמפטון.
באי-הצלחה לגייס מספיק כסף לניצול הממצא שלהם, הם פנו לת.
הול, מנהל בנק, לצורך הון.
על פי הצעתו של הול, הם פנו גם לוויליאם פטיסון (גם הוא עורך דין ואיש עסקים) ולד'ארסי.
משוכנעים שההצעה נכונה, ד'ארסי, הול ופטיסון הקימו חברת כרייה.
כשהם מודאגים משיעור ההכנסות הנמוך בתחילת העסק, מכרו האחים מורגן את האינטרסים שלהם עד אוקטובר 1883 לפטיסון וד'ארסי תמורת כ-100 אלף ליש"ט.
אף על פי שעד מהרה נוצרו רווחים גדולים יותר, לד'ארסי ולשותפיו עדיין היו קשיים.
דאגה מיוחדת נבעה מהמתיישבים שעברו להתגורר בשטחי הכרייה של החברה, והכשרתו המשפטית של ד'ארסי נבדקה במלואה בהתדיינות המסובכת שלה הביא המצב.
בשנת 1886 הוקמה חברת "כריית הזהב של הר מורגן" (Mount Morgan Gold Mining Co.) עם מיליון ליש"ט של מניות.
הוא היה אחד משמונה בעלי המניות והדירקטורים המקוריים, עם 125,000 מניות על שמו ו-233,000 באשראי.
מחוץ לעסקי הכרייה שלו, ד'ארסי לא היה אישיות ציבורית בולטת.
הוא התגורר עם משפחתו באלן ואנין, בית נוח ברובע ונדאל של רוקהמפטון.
הבילויים העיקריים שלו היו ציד, מרוצי סוסים וחתירה.
הוא היה נשיא מועדון חתירה ולאורך חייו לא התעניין בשום מוסד צדקה.
ד'ארסי פרש ממשרד עורכי הדין שלו בשנת 1886 ושב לבריטניה בשנה הבאה.
מאז הוא מעולם לא שב לאוסטרליה.
הוא נשאר מנהל בחברת כריית הזהב של הר מורגן כיו"ר דירקטוריון לונדון.
הסיבה העיקרית לעזיבתו הייתה רצון לנצל את הונו כדי לבסס מקום בחברה האנגלית מהמעמד הגבוה.
למרות למעלה מעשרים שנה שבהן חי באוסטרליה, נראה כי קבע לעצמו שאי אפשר להגשים שם את שאיפותיו החברתיות.
הוא רכש את סטנמור הול, אחוזה מרשימה במידלסקס, ובית עירוני בלונדון.
במה שנתפס בדרך כלל כניסיון מכוון לחקות את הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת), הוא שכר אחוזת ציד בנורפוק, היה לו דוכן באפסום ונסע למרינבאד שבאימפריה האוסטרו-הונגרית לצורך טיפול רפואי.
הוא לא היה נטול דאגות כלכליות.
הוא ומשפחתו הפסידו כסף באמצעות סגירת הבנק הלאומי של מדינת קווינסלנד בשנת 1892 ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ירד שווי מניותיו בחברת הר מורגן וזאת לנוכח שפל כלכלי חריף ששטף את אוסטרליה.
הוא גם הבחין בעלויות הגוברות של אורח חייו הפזרני.
לפיכך הוא ניסה לשמר את הכנסתו באמצעות השקעה במיזם כרייה חדש.
ההזדמנות הגיעה בשנת 1900 כאשר סר הנרי דראמונד וולף, השגריר הבריטי לשעבר בטהראן, פרס הקאג'ארית, ניגש אליו כדי לקדם השקעות בחיפושי נפט בפרס.
בתחילת 1901 שלח ד'ארסי לטהרן שליח, שבמאי הסדיר עם הממשל הפרסי זיכיון לחיפוש נפט במעל ל-1,243,195 קמ"ר של שטח פרסי, שכלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים באימפריה הרוסית.
ד'ארסי הסכים לספק את כל המימון הדרוש לחיפוש הנפט.
מצבו הכלכלי היה נואש כעת.
הוא נאלץ לשכן את מניותיו בהר מורגן בתקופה בה ירדו ל-210,000 ליש"ט.
במאי 1905 הוא הוציא את המנייה שלו בחברה בסך 225,000 ליש"ט.
הוא החל במשא ומתן עם הסניף הצרפתי של משפחת רוטשילד למכירת זיכיון הנפט בפרס.
אך ב-20 במאי פנו אליו מטעם הממשלה הבריטית והציעו לו תמיכה מטעמם בחיפוש אחר הנפט הפרסי.
ב-26 במאי 1908 נמצא לבסוף מצבור הנפט הראשון בפרס, שהיה הגדול ביותר בעולם שנתגלה עד לאותה העת ומוקם בחבל ח'וזסתאן.
גילוי זה הוביל בשנת 1909 להקמת חברת הנפט האנגלו-פרסית, שהפכה מאוחר יותר לחברת הנפט האנגלו-איראנית ובסופו של דבר BP.
ד'ארסי מונה לדירקטוריון החברה החדשה, משרה אשר מילא באופן סמלי בעיקרו עד מותו.
בפועל פרש ד'ארסי מרוב פעילותו העסקית לאחר גילוי מרבצי הנפט הגדולים בפרס.
לאורך חייו היה נשוי פעמיים, כאשר נישא בשנית שנתיים לאחר שהתאלמן ב-1897. מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים ושלוש בנות.
ד'ארסי מת ב-1 במאי 1917 באולם סטנמור מדלקת סימפונות, והותיר אחריו את אשתו וילדיו.
הוא נקבר בסטנמור בטקס הלוויה של הכנסייה האנגליקנית.
הונו במותו בסך 984,000 ליש"ט הושאר כמעט כולו למשפחתו.
ויליאם מריל היה מיקולוג אמריקאי.
ויליאם מריל גדל בווירג'יניה ובשנת 1897 סיים לימודי תואר שלישי באוניברסיטת קורנל.
בשנת 1897 הוא התחתן ולזוג הצעיר נולד ילד שנפטר בשנת 1899. כתוצאה מכך החלו במשפחה בעיות שהסתיימו בגירושין בשנת 1924.
בשנת 1904 מריל החל לעבוד בגנים הבוטניים של ניו יורק.
ויליאם מריל הקים כתב עת Mycologia והיה עורך במשך 16 שנים.
מריל סייר רבות ברחבי אירופה ואמריקה.
מסיורים אלו הוא הביא כ-70 אלף דוגמאות מעולם הצומח.
בין היתר הוא היה הראשון שתיאר את בהוקית באמריקה.
בשנת 1924 במהלך סיור מקצועי בצרפת מריל נעלם לתקופה ארוכה.
רק כעבור שמונה חודשים התברר שהוא שהה בבית חולים כפרי בצרפת עם התקף מחלת כליות ללא יכולת להודיע על מצבו.
כאשר הוא חזר לניו יורק התברר שמשרתו בגנים הועברה למישהו אחר.
מריל היה במצב נפשי קשה ואשתו עזבה אותו.
בעקבות כך הוא חזר לוירגיניה ובהמשך עבר לפלורידה.
בהיותו בפלורידה הוא השתקם וקיבל מלגה מאוניברסיטת פלורידה להמשך מחקרים.
הוא התגורר בפלורידה עד מותו בשנת 1957.
במהלך הקריירה מריל פרסם כ-510 מאמרים.
הוא תיאר לראשונה 1453 סוגים.
ויליאם אלן אנדרה גבריאל סַאלִיבָּה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בארסנל ובנבחרת צרפת.
סאליבה החל את הקריירה המקצוענית שלו בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
את עונות 2017/2018 העביר בקבוצת המילואים של המועדון.
ובמאי 2018 בהיותו בן 17 חתם על חוזה מקצעוני ראשון בקבוצה.
ב-25 בספטמבר 2018 ערך סאליבה בכורה בקבוצה הבוגרת בניצחון 3–2 על טולוז בליגה הצרפתית.
ואת עונת הבכורה שלו בקבוצה הבגורת הוא סיים עם 19 הופעות בכל המסגרות.
ב-25 ביולי 2019 חתם סאליבה בארסנל מהפרמייר ליג על חוזה ל-5 שנים, והושאל בחזרה לסנט אטיין עד לסיום העונה.
כאמור ביולי 2019 חתם סאליבה בארסנל, אליה חזר לאחר עונת השאלה בסנט אטיין.
סאליבה השתתף במשחקי קדם העונה של ארסנל לקראת עונת 2020/2021 אך לא הצליח למצוא את מקומו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-4 בינואר 2021 הושאל סאליבה לניס מליגת העל הצרפתית, עד לתום עונת 2020/2021. יומיים לאחר מכן ערך סאליבה בכורה בניס בהפסד 0–2 לברסט בליגה.
ב-23 במאי במחזור האחרון לעונה כבש סאליבה שער בכורה בקריירה המקצוענית שלו בניצחון 3–2 על ליון.
ובסך הכל סיים את חצי העונה שלו בניס עם שער 1 ב-22 משחקים בכל המסגרות.
ב-15 ביולי 2021 הושאל סאליבה פעם נוספת, בפעם הזו לאולימפיק מרסיי גם היא מהליג 1 לעונה אחת.
ב-8 באוגוסט ערך הופעת בכורה במרסיי בניצחון 3–2 על מונפלייה.
במרסיי התבלט סאליבה, עזר לה לסיים כסגנית אלופה בצרפת, ולהגיע עד לחצי גמר הקונפרנס ליג, כששיחק ב-52 משחקים בכל המסגרות במהלך העונה.
ובסיומה אף נכלל בנבחרת העונה בליגה.
וזכה בתואר השחקן הצעיר של השנה בצרפת.
לקראת עונת 2022/2023 חזר סאליבה לארסנל וערך הופעת בכורה בניצחון 2–0 על קריסטל פאלאס במחזור הפתיחה של העונה ב-5 באוגוסט.
ב-20 באוגוסט כבש שער בכורה בארסנל בניצחון 3–0 על ברונמות'.
סאליבה הפך מהר לשחקן הרכב והשתתף בכל המשחקים של הקבוצה עד 16 במרץ 2023, אז נפצע בגבו במשחק נגד ספורטינג ליסבון במסגרת שמינית גמר הליגה האירופית, וסיים את העונה.
כשארסנל שהובילה את הליגה עד פציעתו ומספר פציעות נוספות סיימה לבסוף במקום השני אחרי מנצ'סטר סיטי.
ואת עונת הבכורה שלו בארסנל שנקטעה באמצע הוא סיים עם 3 שערים ב-33 הופעות בכל המסגרות.
היכולת הטובה של סאליבה לא נעלמה מעיני המועדון, וב-7 ביולי 2023 האריך סאליבה את חוזהו בארסנל עד 2028.
בעונת 2024/2025 סאליבה שיחק בכל הדקות ובכל המשחקים של ארסנל בליגה (3,420 דקות) ובכך הפך לשחקן השדה הראשון של ארסנל שעושה זאת בעידן הפרמייר ליג.
ובסך הכל השתתף סאליבה ב-50 משחקים בכל המסגרות, בהם כבש שני שערים.
גם בעונת 2024/2025 המשיך סאליבה להתבלט בהגנת ארסנל, יחד עם הבלם גבריאל מגלייאיס הפכה הגנת ארסנל לאחת ההגנות הבולטות ביבשת, כשעונה שנייה ברציפות ארסנל סיימה עם מספר הספיגות הנמוך ביותר בפרמיר ליג.
וסאליבה סיים את העונה עם 2 שערים ב-51 הופעות בכל המסגרות.
ב-30 בספטמבר 2025 חתם סאליבה על הארכת חוזה בארסנל עד 2030.
ב-25 במרץ 2022 ערך סאליבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 1–2 על נבחרת חוף השנהב במשחק ידידות.
אדמירל סר ויליאם קולדינגהאם מאסטרס ניקולסון, KCB היה קצין הצי המלכותי שהיה לאחר מכן לורד הים השלישי ובקר הצי.
ויליאם ניקולסון נולד ב-28 באוקטובר 1863 והתחנך בבית הספר סטאבינגטון האוס.
בהיותו קומנדר בצי המלכותי, הוא מונה ב-10 בספטמבר 1902 לפיקוד על סירת התותחים נושאת טורפדות אה"מ אנטלופ, ששירתה במי הבית.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה וכקפטן אה"מ קנדה השתתף בקרב יוטלנד ב-1916. בהמשך הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה, ומונה לסגן מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה מאוחר יותר באותה שנה.
הוא מונה ללורד הים השלישי ובקר הצי ב-1919 וקיבל את הפיקוד על שייטת אוניות המערכה השנייה באוקטובר 1920. לאחר מכן מונה למפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה במאי 1921.
הוא התגורר בווינצ'קומב בגלוסטרשייר עד מותו ב-9 בינואר 1932.
ויליאם ג'ונתן נורת'ן היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-54 בשנים 1890–1894. בשנים 1877–1887 הוא כיהן בשתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ובתקופת כהונה אחת בסנאט של המדינה.
נורת'ן היה נשיא הוועידה הבפטיסטית של ג'ורג'יה בשנים 1892–1910, ובשנים 1899–1901 נשיא הוועידה הבפטיסטית של הדרום.
הרטוריקה הפוליטית של נורת'ן התבססה על השקפתו הדתית, ולעיתים קרובות התמקדה בסוגיות גזעיות בתקופה כאשר היקף מעשי הלינץ' גדל.
נורת'ן האמין שהתקדמות הרפואה תסייע בסופו של דבר לאפרו-אמריקאים להגיע לישועה.
הוא קידם אידאולוגיה של מודרניזציה של "הדרום החדש" , אך לא נטש את תורת העליונות הלבנה.
ויליאם נורת'ן נולד במחוז ג'ונס שבג'ורג'יה כבנם של לואיזה מריה ופיטר נורת'ן.
אביו היה בעל אחוזת מטעים מצליח ואיש חינוך וצאצא של ג'ון נורת'ן, שבשנות ה-30 של המאה ה-17 היגר מאנגליה למושבת וירג'יניה.
ב-1840 עבר פיטר נורת'ן עם משפחתו לפנפילד שבמחוז גרין שבג'ורג'יה כדי לקבל משרת הוראה באוניברסיטת מרסר.
בגיל 18 סיים ויליאם נורת'ן את לימודיו באותה אוניברסיטה, ועד מהרה קיבל משרת הוראה באקדמיית מאונט זאיון הנחשבת במחוז הנקוק בניהולו של קרלייל בימן.
בסופו של דבר היה נורת'ן לעוזר מנהל המוסד, וכאשר התדרדרה בריאותו של בימן, הוא החליפו במשרת הניהול.
בעת שנאבק כדי לבסס את מעמדו כמורה, התגורר נורת'ן בביתו של תומאס ניל האמיד ובעל ההשפעה.
ב-1860 הוא נשא לאישה את מרתה, בתו של ניל, ולשניים נולדו בן ובת.
עם כניסתה של ג'ורג'יה למלחמת האזרחים האמריקאית, הצטרף נורת'ן לצבא הקונפדרציה כטוראי.
עם זאת, זכותו לקבל פטור משירות כמורה, אפשרה לו לפרוש מתפקיד קרבי ב-1862. אף על פי שהוא לא שירת יותר בשדה הקרב, פעל נורת'ן בבתי החולים של הקונפדרציה באטלנטה ובמילדג'וויל.
לאחר המלחמה שב נורת'ן למחוז הנקוק כדי לחדש את עיסוקו בהוראה.
עם זאת, ב-1874, בשל מצב בריאותו, הוא פרש לחוותו במחוז הנקוק, ועד מהרה רכש לעצמו מעמד של בעל אחוזת מטעים מצליח.
השילוב של חוכמתו כמחנך והצלחתו בחקלאות, סייעו לו בפועלו להקמת מועדון החוואים של המחוז, קבוצת אנשים שסייעה לחוואים המקומיים להתמודד עם הקשיים הכלכליים שלאחר המלחמה.
מעמדו המוביל של נורת'ן בקהילה סייע לו להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, בו הוא כיהן בשנים 1877–1878 ושוב בשנים 1880–1881. ב-1884 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה, בו הוא נתן עדיפות לקידום רפורמות בתחום החינוך והחקלאות.
בשנים 1877–1890 שימש נורת'ן כנשיא החברה החקלאית של ג'ורג'יה.
תפקיד זה קידם אותו לדירוג גבוה במערכת הבחירות למשרת המושל להחלפתו של ג'ון בראון גורדון ב-1890. לאחר שהתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול לאונידס פ.
ליווינגסטון, נשיא ברית החוואים של ג'ורג'יה, הוא נותר כמועמד יחיד.
לאחר מערכת הבחירות המוצלחת שלו, שנוהלה על ידי ויליאם ייטס אטקינסון, הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה ה-54.
כמושל, קידם נורת'ן חקיקה פרוגרסיבית ואת חקיקת חוק היובש, ביצע רפורמות במערכת הרכבות, שיפר את מצבה של מערכת החינוך, וביצע רפורמות במערכת הכליאה.
הוא גם ניס לקדם במרץ את העברת החוק נגד מעשי לינץ', אך הדבר לא עלה בידו.
על אף התנגדות מצידו של עורך העיתון תומאס א.
ווטסון, שתמך במועמד המפלגה הפופוליסטית, ויליאם פיק, נבחר נורת'ן ב-1892 לתקופת כהונה שנייה כמושל.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, עלה גם מעמדו של נורת'ן כמנהיג מוביל בתנועה הבפטיסטית.
ב-1853 הוא הצטרף לכנסייה ונותר חבר מסור בה עד יומו האחרון.
הוא שימש בתפקידי הנהגה בכמעט כל כנסייה שאליה הוא הצטרף.
בתקופת כהונתו כמושל הוא גם שימש כסגן נשיא הן של הוועידה הבפטיסטית של הדרום והן של זו של ג'ורג'יה וכן כנשיא מועצת המיסיון של התנועה הבפטיסטית בצפון אמריקה.
בסוף שנות ה-90 הוא היה הנשיא של שתי הוועידות, הדרומית וזו של ג'ורג'יה, של התנועה.
ב-1896 לקח נורת'ן חלק פעיל בהקמתה של פיצג'רלד, עיר שתוכננה בתחילה עבור וטרנים משוללי זכויות של צבא האיחוד.
עורך הדין שפעל בנושא גמלאות הוטרנים ועורך עיתון מאינדיאנה, פילנדר ה.
פיצג'רלד, פעל יחד עם נורת'ון להקים עיר לטובת הפיוס, בה וטרנים מהצפון ומהדרום יוכלו לחיות לעבוד יחדיו.
בשל תקוותו של נורת'ן ליישב יותר חלקים של אזור הווירגראס במישור החוף, הסכימו השניים להקים את העיר על גדת נהר אוקמלגי.
אף על פי שכבר לא החזיק בתפקידים רשמיים החל מ-1894, היה נורת'ן פעיל בחיים הציבוריים עד לראשית העשור השני של המאה ה-20. בשנים שלפני ואחרי תחילת המאה ה-20, הוא נסע ברחבי ארצות הברית ונשא נאומים בנוגע למצבו של הדרום בהתייחס לכלכלה, הבעיות הגזעיות, ותפקידה של הכנסייה בחברה.
לאחר הטבח הגזעני באטלנטה ב-1906 , סייר נורת'ן בג'ורג'יה בחסות איחוד הגוספל של אנשי העסקים, קואליציה דו-גזעית של אנשי כמורה נוצריים משפיעים, במאמץ להקים רשת של ליגות נגד מעשי לינץ' שהייתה אמורה למנוע מעשי טבח דומים בעתיד.
נורת'ן גם תרם לחקר ההיסטוריה של ג'ורג'יה כאשר ערך אוסף של שבעה כרכים של מאמרים ביוגרפיים, שיצאו לאור בין השנים 1907–1912 תחת הכותר "אנשים בולטים בג'ורג'יה" (Men of Mark in Georgia).
ב-1911 הוא החליף את אלן קנדלר כמהדיר של הארכיון של ג'ורג'יה ותרם לפרסום המתמשך של תיקי הארכיון מהתקופה הקולוניאלית.