tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי מות אסטרהאזי בשנת 1790, חזר לווינה והיה ממייסדי רביעיית שופאנציג, שם היה בין קובעי מסורת הנגינה ברביעיית מיתרים.
קראפט ניגן בחצר גראסאלקוביץ' ומשנת 1796 עבד בתזמורתו של הנסיך לובוקוביץ'.
הוא מת באוגוסט 1820 בווינה.
קראפט נחשב לאחד מגדולי הצ'לנים בזמנו.
הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 של היידן ברה מז'ור ותפקיד הצ'לו בקונצ'רטו המשולש של בטהובן נכתבו למענו, ובנו, ניקולאוס קראפט, הוא שניגן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו המשולש.
כמלחין, קראפט חיבר סונאטות לצ'לו (שש לצ'לו עם באס, שהתפרסמו כאופוס 1 ואופוס 2) וקונצ'רטו לצ'לו (אופוס 4).
כמו כן כתב יצירות שונות לשני כלים: כינור וצ'לו (אופוס 3), צ'לו וקונטרבס ושני צ'לי (אופוס 5 ו-6).
קונצ'רטו לצ'לו, אופוס 4 בדו מז'ור
אנטוניס סמאראס הוא כלכלן ופוליטיקאי יווני שכיהן כראש ממשלת יוון ה-14 בשנים 2012–2015. חבר במפלגת דמוקרטיה חדשה ונשיאה השביעי בין השנים 2009-2015. קודם לכן כיהן סמאראס בממשלת יוון כשר האוצר, שר החוץ ושר התרבות.
אנטוניס סמאראס נולד ב-23 במאי 1951, באתונה למשפחת סוחרים עשירה ומקושרת היטב באליטה היוונית.
בנערותו שיחק טניס ובגיל 17 אף זכה באליפות יוון לנוער.
בשנת 1974 סיים תואר ראשון בכלכלה במכללת אמהרסט וב-1976, סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
סמאראס נבחר לפרלמנט מטעם אזור מסיניאה וכיהן בו מ-1977 עד 1996 ושוב מ-2007. הוא נודע ביוון במיוחד כמי שבשנת 1993 נשא באחריות רבה לנפילתה של מפלגת הדמוקרטיה החדשה, בה היה חבר, מן השלטון.
למרות זאת הוא הצטרף שוב למפלגה ב-2004 ונבחר בשלהי 2009 לעמוד בראשה לאחר מאבק פנים-מפלגתי קשה.
ב-1989 מונה לשר האוצר בממשלתו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס מטעם הדמוקרטיה החדשה, הדוגלת בקו נוקשה ביחס למחלוקת הקיימת בין יוון ומקדוניה באשר לשם שהאחרונה צריכה לשאת.
לאחר שסולק מתפקידו בשל סוגיה זו ב-1992, הקים מפלגה חדשה, Political Spring, שבעמדותיה המדיניות ממוקמת מימין לדמוקרטיה החדשה.
עריקת אחד מחברי הפרלמנט ממפלגת הדמוקרטיה החדשה למפלגתו של סאמארס הביאה לנפילתה של הדמוקרטיה החדשה מן השלטון מ-1993.
מפלגת Political Spring השיגה 4.9% מהקולות בבחירות של 1993 וזכתה ב-10 מושבים בפרלמנט.
בבחירות של 1994 לפרלמנט האירופי קיבלה המפלגה 8.7% מהקולות וזכתה בשני מושבים.
הידרדרותה החלה בבחירות של 1996 בהן קיבלה רק 2.94% מהקולות, כשאחוז החסימה עמד על שלושה אחוזים.
בבחירות לפרלמנט האירופי ב-1999 זכתה המפלגה ב-2.3% מהקולות, מה שלא הספיק כדי לזכות אותה במושב בפרלמנט.
Political Spring לא השתתפה בבחירות בשנת 2000 וסאמארס הביע תמיכה פומבית בדמוקרטיה החדשה.
לפני הבחירות של 2004 פיזר סמאראס את מפלגתו והצטרף שוב למפלגת הדמוקרטיה החדשה ונבחר כחבר בפרלמנט האירופי בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
בבחירות לרשות המחוקקת ב-2007 הוא נבחר מטעם אזור מסניה לפרלמנט היווני וכתוצאה מכך התפטר מהפרלמנט האירופי.
בינואר 2009 מונה סמאראס לשר התרבות בעקבות חילופי גברי בממשלה.
בתפקיד זה חנך את מוזיאון אקרופוליס ביולי 2009. בשנה זו גם נבחר שוב שנית מטעם מסיניאה.
הדמוקרטיה החדשה נחלה תבוסה מהדהדת בבחירות לרשות המחוקקת שהתקיימו ב-2009. קוסטס קרמנליס התפטר מראשות המפלגה והניע בכך מרוץ לבחירת מחליפו.
סמאראס התמודד על המשרה והסקרים צפו קרב צמוד בינו לבין דורה בקויאני, שרת החוץ לשעבר וראש עיריית אתונה לשעבר.
זמן קצר לאחר תחילת המירוץ הודיע אחד המתמודדים, השר לשעבר דימיטריס אברמופולוס על פרישתו מהמירוץ והעברת תמיכתו לסמאראס.
תוך שבירת פרקטיקות קיימות, הוחלט שהמנהיג הבא ייבחר על ידי חברי המפלגה בבחירות ארציות.
הסקרים לימדו שמועמדותו של סמאראס בנסיקה והוא הגיע אל קו הגמר של המירוץ כמועמד המוביל.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-30 בנובמבר 2009 נבחר סמאראס למנהיג החדש של מפלגת הדמוקרטיה החדשה.
יריבתו, בקויאני, הודתה בהפסדה והתקשרה לברך את סאמארס.
הוא קיבל את ניצחונו בנאום במטה המפלגה והתחייב לבצע רפורמה אידאולוגית וארגונית רחבה, בשאיפה לתפוס שוב את השלטון במדינה.
לאחר שייצב את מעמדו במפלגה, מילא סמאראס תפקיד פעיל בגירושה מהמפלגה של בקויאני במאי 2010, זאת על כך שקראה תיגר על הקו המפלגתי והביעה תמיכה בתוכנית הצנע שנאלצה יוון לנקוט על מנת לזכות בסיוע מהאיחוד האירופי ומקרן המטבע הבינלאומית.
אנטופול (בלארוסית: Антопаль ["אנטופאל"]; רוסית: Антополь ["אנטופול"]; יידיש: אנטיפאליע) היא עיירה במחוז בריסק בדרום-מערב רוסיה הלבנה שהייתה בין שתי מלחמות העולם בנפת קוברין במחוז גרודנה בחבל פולסיה שבפולין.
עד מלחמת העולם השנייה והשואה מספר היהודים היווה כ-80% מתושבי העיירה במשך לפחות 45 שנים.
העיירה סמוכה לבריסק (ברסט) וקוברין בקרבת מסילת הרכבת פינסק-ברסט וליד הנהר פריפט הנשפך לדנייפר.
האזור הוא אזור שפלה שבאדמותיו יערות ושטחי חקלאות רבים ורובו אגמים וביצות.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה
השלטון באזור עבר לסירוגין מרוסיה לפולין, והאוכלוסייה כללה ביילורוסים, אוקראינים, פולנים ויהודים.
יהודים חיו בפולסיה כבר באמצע המאה ה-14 והתיישבו באנטופול באמצע המאה ה-17.
במאה ה-17 הייתה אנטופול עיירה פרטית במחוז בריסק, וכך נשארה עד ראשית המאה ה-20. בתחילת המאה ה-18 הייתה אנטופול בבעלות האצילה אנטונינה זאמויסקה והעיירה נקראה על שמה.
בשנת 1604 עברה אנטופול לבעלותם של האצילים ממשפחת זאמויסקי.
ב-1706 כבשו השוודים את העיירה.
התושבים היהודים נפגעו מהכיבוש השוודי, ורבים מהם נרצחו.
במסע נפוליאון לרוסיה ב-1812 התחוללו קרבות רבים באזור.
היהודים תמכו במורדים הפולנים ונענשו קשות על ידי הרוסים.
ב-1840 הושלמה תעלת המים המלכותית (kana kroleswski), שהייתה קרובה לאנטופול ועברה בהורודץ, מהיישובים הקרובים לאנטופול.
ב-1858 התרחשה שרפה גדולה בעיירה ובתים רבים נפגעו.
ב-1880 נסללה מסילת הרכבת פינסק-ז'אבינקה ובאנטופול הוקמה אחת התחנות.
בשנים 1910-1908 נסלל כביש להורודץ ואנטופול חוברה לרשת הכלל-ארצית של תעלות המים והנהרות.
במלחמת העולם הראשונה בקיץ 1915 הגרמנים כבשו את האזור.
הרוסים בנסיגתם הציתו את אנטופול ורבים מבתיה נהרסו.
הגרמנים שלטו באזור עד נובמבר 1918. תחת שלטונם היה עוצר בכל לילה וצעירים נלקחו לעבודות כפייה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הצטמצמה אוכלוסיית העיירה בחצי, אך עדיין יחס היהודים מתוך תושביה נותר על כ-81%.
ב-1918 (תרע"ח) פרצה מלחמת אזרחים בין גורמים שונים: הפולנים, הקומוניסטים, הלגיונרים והבלחוביצים, והסובלים העיקרים מכך היו היהודים.
בשנים 1921-1919 התנהלו קרבות עזים בין הרוסים לפולנים שניצחו והאזור הצטרף לפולין העצמאית.
לאחר פלישת הגרמנים לפולין ופרוץ המלחמה, ובעקבות ההסכם בין גרמניה לברית המועצות, החלק המזרחי של פולין שכלל את אנטופול, עבר לשליטת ברית המועצות.
ב-25 ביוני 1941 (ל' בסיוון תש"א) נכנסו הנאצים לאנטופול.
באוקטובר הוקם גטו שלתוכו הוכנסו בנוסף ליהודי העיירה גם מהכפרים בסביבה ומהעיירות הסמוכות הורודץ, שרשוב וז'אבינקה.
לאחר מספר שבועות הגטו חולק לשניים: "גטו אנטופול" (בקיצור "גטו א'"), סביבו הוקמה גדל תיל וקרשים, ובו רוכזו בעלי המקצוע שהיו דרושים לגרמנים ובני משפחותיהם.
ליושבי גטו א' הונפקו תעודות מיוחדות.
ב"גטו ב'" רוכזו היהודים האחרים.
בגטו פסקו החיים המשפחתיים והתרבותיים.
בבקרים היו יוצאים מהגטו לעבודות יזומות של סלילת כבישים, ניקיון וחקלאות.
שני הגטאות חוסלו בארבע אקציות.
בסוף יולי 1942 הושמד "גטו ב'" כששוכניו, יחד עם קבוצת יהודים מגטו אנטופול, הובלו לתחנת הרכבת, ממנה נסעו יחד עם יהודים מקוברין, פינסק, ינוב ודרוהיצ'ין ליער ברונה-גורה (Brona Gora), בין בריסק למינסק, ושם נורו במכונות ירייה.
אחר כך הושמד גם גטו אנטופול בשלוש אקציות נוספות.
אקציה שנייה הייתה בסוף אוגוסט 1942. ב-15 באוקטובר 1942 הקיפו הגרמנים את הגטו מלווים באנשי המשטרה היהודית.
זאת הייתה האקציה האחרונה ובגטו נותרו 300 איש.
עד 16 באוקטובר 1942 (ה' בחשוון תש"ג) חוסלו כמעט כל יהודי העיירה בברונה גורה (brona gora), ומתוך היהודים שחיו בעיירה לפני המלחמה שרדו שמונה בלבד, בהם פנחס צ'רניאק, אשתו ובתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה עד היום
ראשית היישוב היהודי היה ככל הנראה בשנת שס"ד (1604) כשהעיירה עברה לבעלותם של האצילים ממשפחת זאמויסקי.
ידוע בוודאות על ישיבת יהודים בעיר באמצע המאה ה-17. בכיבוש השוודי בתס"ו (1706) נרצחו יהודים רבים באזור ובהם מאנטופול.
סבל רב סבלו היהודים גם בכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים לאחריה.
לאחר שנתיים של שליטה קומוניסטית במלחמת העולם השנייה כבשו הנאצים את האזור ונכנסו לאנטופול בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941).
עד ה' בחשוון תש"ג (16 באוקטובר 1942) הושמדה כמעט כל הקהילה, ורק שמונה שרדו.
בתרס"ג בעקבות מחלוקת מסוימת נבחרו שני רבנים לעיירה, הרב משה ברמן, חתן נכדת הרב גרויסלייט, שכיהן כ-19 שנים כראב"ד אנטופול עד יציאתו לארצות הברית בתרפ"א, והרב צבי הירש רבינוביץ' שנפטר בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הרב האחרון של העיירה שנספה בשואה עם הקהילה היה הרב יצחק אהרן וולקין שהיה בנו של הרב אהרן וולקין מפינסק וחתנו של הרב משה וולפסון שהיה רבה הקודם של העיירה לאחר הרב משה סולובייצ'יק עד פטירתו בתרפ"ט.
הרב וולפסון היה גם בנו של הרב יחיאל מיכל וולפסון שהיה רב מפורסם מאוד בדורו וחתנו של הרב חיים שלמה זלמן שהיה רבה של אנטופול לפני הרב גרויסלייט.
הרב וולקין הספיק להיות רב העיירה במשך כ-11 שנים מתר"ץ עד פלישת הגרמנים לעיירה.
הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה שנולד באנטופול וחי בה עד גיל 33 וב-6 שנותיו האחרונות בעיירה כיהן כדיין, התפרסם בהמשך כאחד מגדולי הרבנים בזמנו.
בעיירה היו שישה או שבעה בתי כנסת ובתי מדרש, ביניהם בית הכנסת המרכזי שבו רוב יהודי אנטופול התפללו, שטיבל חסידי, ובית המדרש "החומה שהיה עשוי לבנים ונחנך בתרמ"ח והיה המפורסם ביותר.
הקהילה הפעילות מסודות חסד שונים: קופת גמ"ח, בנק הלוואה וחיסכון, חברות "ביקור חולים", "לינת צדק" ו"מעות חטים", ובית יתומים.
כן הקהילה הפעילה מערכת חינוך ובה "חדרים" ותלמוד תורה, ושתי ישיבות מצומצמות.
באחת מהן לימד הרב שלמה לוין כמלמד ראשי ולצדו הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, והשנייה התקיימה במשך שנים רבות בביתו של הרב בנימין שהעביר את השיעורים והיה ידוע רק בשמו הפרטי וכונה "ר' בנימין ראש ישיבה".
לפני כן עמד בראש ישיבה קטנה בקרלין, ובאנטופול למדו אצלו גמרא רבים מבני העיירה.
עד תנועת ההשכלה כל חיי העיירה התנהלו לפי ההלכה היהודית ואף באדיקות כשלמשל, הבנות לא למדו כלל.
תנועת ההשכלה השפיע על כך שיהי שני בתי ספר יסודיים פרטיים לבנות, ובית ספר יסודי עברי פרטי נוסף שהחל כבית ספר למתחילים שבו למדו רק בנות הפך לבית ספר רגל מרשת "תרבות" שבו למדו בנים ובנות יחדיו.
כן נוסף "חדר מתוקן" שבו למדו גם עברית, חשבון ורוסית.
עדיין רוב הילדים למדו במוסדות הלימוד המסורתיים.
בין שתי מלחמות העולם פעל גם בית יתומים שנפתח בתרפ"א.
בתרצ"ו החל לפעול גן ילדים פרטי שהספיק להתקיים כ-5 שנים עד הכיבוש הנאצי.
הפעילות התרבותית עד תנועת ההשכלה התבססה על לימוד מקורות היהדות בתורה שבכתב ובכלל התנ"ך ובתורה שבעל פה והיו רק ספריות תורניות בבתי המדרש ובתי הכנסת.
בעקבות תנועת ההשכלה נוסדו כמה ספריות ציבוריות שהחשובה שבהן הייתה הספרייה על שם י"ל פרץ שכללה אלפי ספרים בעברית, ביידיש, בפולנית וברוסית.
בנוסף הוקמו ספריות עבריות בידי קבוצות ציוניות שהחשובה מביניהן הייתה ספריית השומר הצעיר.
אחרי שנת תר"ף (ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20) נפתחה מחדש ספריית י"ל פרץ לאחר שהופסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך מצבה הכלכלי היה קשה.
רק בזכות מגביות הספרייה שרדה עד סתו תרצ"ט (ספטמבר 1939).
הועלו הצגות ביידיש בידי החוג לדרמה וקן "השומר הצעיר".
יהודי אנטופול היו ידועים כאמידים ובעלי יוזמות ומגוון העיסוקים של יהודי הקהילה היה רחב: מסחר ועסקים קטנים כחנויות, מלאכה, חקלאות, תעשייה (בעיקר מפעלים לעיבוד תוצרת חקלאית וטחנות קמח ובניין), צווארון לבן, הוראה וחינוך.
היו מהם גם בעלי אחוזות.
אנטונינה ויקטורובנה מכינה-דומצ'בה-זליקוביץ' היא חותרת עבר רוסייה.
בעלת 3 מדליות אולימפיות, פעמיים סגנית אלופה אולימפית (מוסקבה 1980 וסיאול 1988) ומדליית ארד (ברצלונה 1992).
אנטוניני (באוקראינית: Антоніни) היא עיירה באוקראינה, על גדת הנהר איקופוט, 8 ק"מ מתחנת הרכבת על קו שפטובקה-סטרוקונסטנטינוב.
בעיירה קיימים מפעל סוכר, מפעל לבני בניין וגן בוטני.
סמוך לעיירה נמצאת העיירה שפטובקה, המהווה אתר נופש.
אנטוניני מוזכרת לראשונה ב-1593 בשם הולודיקי (Голодьки) או הולודיקיבצי (Holodykivtsi).
בשנת 1629 היו בה שש מעשנות.
בשנת 1770 שונה שמה והיא נקראה על שם אשת בעל הכפר, שבמקורה הייתה ממשפחת נסיכים.
בכפר נבנתה טירה ולידה גן עם עצים אקזוטיים ופרחים.
הגן נקרא על שם האישה, ושם הגן דבק מאוחר יותר בכפר כולו.
מסוף המאה ה-18 הייתה אנטוניני במחוז ווהלין.
בשנת 1870 נבנה במקום ארמון בסגנון נאו-בארוק עבור משפחת האצולה פוטוצקי.
הארמון הועלה באש על ידי מהפכנים בולשביקים באוגוסט 1919 ונשרף כמעט לחלוטין.
בתחילת המאה ה-20 היו בכפר בית חולים, טחנת מים, סניף דואר ותחנת טלגרף.
בשנת 1956 הוענק לכפר מעמד של עיירה.
ערב פלישת הגרמנים לברית-המועצות התגוררו באנטוניני כ-100 יהודים.
הגרמנים כבשו את אנטוניני ביולי 1941 וריכזו בגטאות בו ובגטו בכפר אורלינצי הסמוך קרוב ל-3,000 יהודים מיישובי הסביבה.
רבים מהכלואים מתו בגלל תנאי הרעב, הקור ועבודות הכפייה.
בקיץ 1942 נרצחו רוב יהודי הגטאות בידי הגרמנים לא רחוק מהעיירה מנייווצי.
אנטוניניאנוס היה מטבע בשימוש בתקופת האימפריה הרומית, והיה שווה ערך ל-2 דינרים.
בתחילה היה נהוג לייצר את המטבע מכסף, אך בהדרגתיות הופסק השימוש בכסף והחלו לייצרו מברונזה.
אך גם בעת יצירתו של המטבע תכולת הכסף שלו הייתה שווה רק ל-1.5 דינרים, ולא שני דינרים כפי ערכו הנקוב.
דבר זה גרם ליצירת אינפלציה: ההמון במהירות אגר את הדינרים, כאשר גם הקונים וגם המוכרים העדיפו את הדינרים על פני המטבע החדש עקב ערכו הנמוך, לכן העלו את מחיר הסחורות בהתאם לשווי המטבע הריאלי.
אספקת עפרות הכסף נתקלה בקשיים, עקב הפסקת הכיבושים הרומאים, ובמכרות הכסף בחצי האי האיברי ירדה התפוקה, במקביל האימפריה נזקקה למטבעות על מנת לשלם לחייליה את שכרם וכדי לרכוש את נאמנותם.
לכן בכל פעם כמות הכסף שבמטבע פחתה, דבר שבתורו גרם שוב לעידוד האינפלציה.
בסוף המאה ה-3 המטבעות היו עשוי כמעט לחלוטין מברונזה, שהופקה ממטבעות ישנים שהותכו בדוגמת הססטרטיוס.
אנטופגסטה () היא עיר נמל בצפון צ'ילה ובירת מחוז אנטופגסטה.
העיר נמצאת במרחק של כ-1,100 קילומטרים מבירת המדינה סנטיאגו דה צ'ילה.
בשל החשיבות וההיסטוריה שלה העיר מכונה לעיתים "הפנינה של הצפון" (בספרדית: La Perla del Norte).
האזור היה בשליטת בוליביה, למרות שפעלו בו כורים וחברות צ'יליאנים.
העיר הוקמה רשמית ב-22 באוקטובר 1868 כעיירת כורים בשם לה צ'ימבה, ושמה שונה לאחר מכן לאנטופגסטה.
ב-1873 בוליביה חתמה על הסכם הגנה הדדי עם פרו.
למרות שההסכם קבע שאף אחת מהמדינות לא תחתום על הסכם סידור גבולות עם צ'ילה, בוליביה הפרה את החלק הזה וחתמה על הסכם כזה עם צ'ילה כעבור שנה.
חלק מההסכם קבע שבוליביה לא תגבה מס מהצ'יליאנים או מהחברות שלהם בבוליביה.
הבוליביאנים הפרו את החלק הזה וכתוצאה מכך הצ'יליאנים פלשו לבוליביה וכבשו את אנטופגסטה, בה היה רוב צ'יליאני, ובכך נפתחה מלחמת האוקיינוס השקט.
העיר נשארה בשליטה צ'יליאנית גם לאחר המלחמה, אם כי הובטחה לבוליביה תנועה חופשית לנמל העיר בהסכמי השלום לאחר המלחמה, מאחר שהיא איבדה במלחמה את מוצאה לים.
ב-1995 העיר סבלה מרעידת אדמה בעצמה 7.3 בסולם ריכטר.
למרות שנהרגו שלושה אנשים ונפצעו כמאה, הרס המבנים היה קטן ביחס לעצמת הרעידה.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על כריית נחושת ומינרלים אחרים.
בעיר פועל גם נמל חשוב, אם כי בשנים האחרונות הוא איבד את ההובלה בין נמלי האזור לאור הקמת נמל ענק בעיר מחיונס.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, כשהמרכזיות בהן הן אוניברסיטת אנטופגסטה והאוניברסיטה הקתולית של הצפון.
נמל התעופה הבינלאומי סרו מורנו נמצא במרחק של כ-10 קילומטרים מצפון לעיר.
העיר מקושרת בקווי רכבת למספר ערים, כשהחשוב מביניהם הוא הקו ללה פאס.
אנטונינה ויז'יקובסקה (בפולנית: Antonina Wyrzykowska; 1916 – 2011) הייתה חסידת אומות העולם מחבל ידוובנה שבמחוז ביאליסטוק בפולין.
אנטונינה גדלה בבית איכרים קתולים.
בגיל 16 נישאה לאלכסנדר ויז'יקובסקי (Wyrzykowski) והתגוררה עמו ביאנצ'בו (Janczewko) שליד ידוובנה.
ב-10 ביולי 1941 נרצחו כ־1600 יהודים בידוובנה - רוב יהודי העיר - על ידי שכניהם הפולנים, שריכזו אותם בכוח בחווה ושרפו אותם חיים.
קבוצה של שישה ניצולים מהטבח הגיעה לגטו לומז'ה ומשם ברחו בנובמבר 1942 לביתם של אנטונינה ואלכסנדר ויז'יקובסקי וילדיהם.
שם הסתירו בני משפחת ויז'יקובסקי את השישה במשך למעלה משנתיים, עד השחרור בידי הצבא האדום, בינואר 1945.
לאחר השחרור נרדפו בני משפחת ויז'יקובסקי בשל הסיוע שנתנו ליהודים, ובסוף 1945 עזבה אנטונינה את פולין לאוסטריה אך שבה לאחר מספר שנים והתגוררה ביישוב מילנובק (Milanówek), סמוך לבירת פולין, ורשה.
אחד מהיהודים שניצלו בזכות בני משפחת ויז'יקובסקי העיד על הטבח במשפט שנערך לאחר המלחמה.
חלק מהיהודים שניצלו בזכות בני משפחת ויז'יקובסקי היגרו לארצות הברית ולארגנטינה.
בשנת 1976 הכיר יד ושם באנטונינה ובאלכסנדר ויז'יקובסקי בתור חסידי אומות העולם.
תשומת הלב הציבורית לטבח בידוובנה התעוררה בשנת 2000, אחרי פרסום ספרו של יאן תומאש גרוס, שכנים, על הטבח.
גרוס תיאר בספרו גם את סיפור ההצלה של היהודים על ידי בני משפחת ויז'יקובסקי.
ב-10 ביולי 2001, בטקס שהתקיים לציון יום השנה השישים לטבח בידוובנה, הזכיר נשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי את מעשה ההצלה של בני משפחת ויז'יקובסקי, בנוכחות אנטונינה ויז'יקובסקה.
מחוז אנטופגסטה (בספרדית: Región de Antofagasta) הוא מחוז בצפון צ'ילה.
שטחו 126,049 קמ"ר, והוא המחוז השני בגודלו במדינה, אחרי מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה.
הוא גובל במחוז טרפקה בצפון, במחוז אטקמה בדרום, בבוליביה ובארגנטינה במזרח, וכמרבית מחוזות צ'ילה – באוקיינוס השקט במערב.
בירת המחוז היא העיר אנטופגסטה, שעל שמה הוא קרוי.
המחוז נמצא בשטחו של מדבר אטקמה, המדבר הצחיח בעולם, ובחלקים ממנה כמות המשקעים השנתית אינה עולה על מילימטר אחד.
חלקו המזרחי יותר של המחוז הוא חלק מהאזור האקולוגי של הפונה, האופיינית לאלטיפלאנו – הרמות הגבוהות של הרי האנדים.
חלקים ניכרים מהאזור הם בגובה של למעלה מ-3,000 מטר, וחלק מפסגותיו מכוסות שלג.
בשל צחיחותו של אזור, כמה אגמים קדומים הפכו במרוצת השנים למדבריות מלח, בהם מדבר המלח השלישי בגודלו בעולם, סאלאר דה אטקמה, ששטחו כ-3,000 קמ"ר, והמדבריות הקטנים יותר, סאלאר דה טאלאר (476 קמ"ר) וסאלאר דה קרקוטה (108 קמ"ר).
אגמים אחרים לא יבשו לחלוטין, אך הם מכילים מים מליחים.
החלק האנדיני של המחוז כולל לא מעט פסגות המתנשאות לגבהים של מעל 5,000 מטר, הגבוהה שבהם פסגתו של הר הגעש יויאיאיקו, בגבול ארגנטינה שהוא ההר השביעי בגובהו ביבשת אמריקה (6,739 מ').
אלמנט גאוגרפי בולט נוסף במחוז – המנוגד לצחיחותו, הוא נהר לואה, הנהר הארוך בצ'ילה (440 ק"מ).
מקורו של הנהר למרגלות הר הגעש מיניו, ודרומית לשם זורמים אליו יובליו סלאדו (80 ק"מ) וסן פדרו דה אינקלירי (76 ק"מ).
צורתו כשל האות U והוא נשפך לאוקיינוס השקט.
מחוז אנטופגסטה הוא אחד מחמשת האזורים היחידים בעולם בהם קיימים גייזרים, בשדה הגייזרים אל טאטיו, שגובהו 4,320 מ', ופועלים בו כ-80 גייזרים.
החלוקה הגאוגרפית של המחוז, בין האזור ההררי לבין אזור החוף, השפיעה גם על ההיסטוריה שלו.
עד להגעת הספרדים אכלסה את אזור החוף תרבות הצ'אנגו הנוודית, שהידיעות אודותיה מועטות.
בהרים, ובעיקר סביב סאלאר דה אטאקמה ולאורך נהר לואה, התרכזה תרבות אטקמה, שהיישוב המרכזי שלה היה סן פדרו דה אטקמה של ימינו.
תרבות אטקמה הושפעה רבות מטיוואנאקו, עד שבראשית המאה ה-16 נכבש האזור בידי אימפריית האינקה.
התושבים עסקו בגידול תירס ושעועית, וסחרו עם עמים אחרים מחוף האוקיינוס השקט ועד אגן האמזונאס.
תרבות אטקמה לא חרבה עם הגעת הספרדים, אך בניה נטמעו בספרדים בהדרגה, והיו למסטיסים.
הספרדים סיפחו את האזור למלכות המשנה של פרו, והחל מ-1559 היא הייתה לחלק מהאודיינסיה של צ'ארקס, שמקום מושבה בעיר סוקרה של ימינו, בבוליביה של ימינו.
עם הכרזתו של סימון בוליבר על עצמאות בוליביה ב-1825, היה האזור חלק ממנה.
צ'ילה, שהכריזה על עצמאותה ב-1810, טענה לריבונות על כל אזור החוף הבוליביאני, עד הגבול עם פרו, אך בתחילה לא פעלה למימושה.
במהלך המאה ה-19 קיבלות חברות צ'יליאנות זיכיונות לכריית מלחת וגואנו, וצ'יליאנים רבים החלו להתיישב באזור.
ב-1875 הלאימה פרו את תעשיית המלחת, ואילו בוליביה העלתה באופן חד-צדדי את המיסוי על ייצוא מלחת ב-1878, ובראשית 1879 אסרה אותו כליל.
בתגובה, כבש הצי הצ'יליאני את העיר אנטופגסטה, שכשלושה רבעים מתושביה היו צ'יליאנים.
בוליביה הכריזה מלחמה על צ'ילה, ופרצה מלחמת האוקיינוס השקט.
זמן קצר לאחר מכן, לאחר שנודע לצ'ילה על ברית סודית בין בוליביה לפרו, הכריזה צ'ילה מלחמה על פרו.
המלחמה הסתיימה ב-1884, לאחר שצ'ילה כבשה שטחים נרחבים בבוליביה ואף בפרו.
השטחים שכבשה מבוליביה חופפים במידה רבה את שטחו של מחוז אנטופגסטה.
לאחר כיבוש האזור העשיר במחצבים בידי צ'ילה, החלו להגיע אליו צ'יליאנים נוספים, שביססו את אחיזתה במקום.
בנוסף, החלו להגיע מהגרים ממדינות שונות באירופה (בעיקר איטליה, בריטניה, יוון, ספרד, פורטוגל, צרפת וקרואטיה), וכן מלבנון, סוריה, יפן, סין וקוריאה, ואף מבוליביה ופרו השכנות.
מנוע הכלכלה המרכזי של האזור הפך במהלך המאה ה-20 מכריית מלחת לכריית נחושת.
מבחינה מינהלית מחולק המחוז לשלוש פרובינציות:
פרובינציית טוקופייה, השוכנת בצפון-מערב המחוז, היא הקטנה שבהן, הן מבחינת שטח והן מבחינת אוכלוסייה.
פרובינציית אנטופגסטה שוכנת מדרום לטוקופייה, והיא הפרובינציה הגדולה במחוז.
שטחה 67,813 קמ"ר, ובשנת 2017 התגוררו בה 398,843 תושבים, כשני שלישים מתושבי המחוז כולו.
בירת המחוז, אנטופגסטה, היא גם בירתה של פרובינציה זו.
פרובינציית אל לואה שוכנת ממזרח לפרובינציית טוקופייה, וצפונית-מזרחית לפרובינציית אנטופגסטה.
היא קרויה על שם נהר לואה הזורם בשטחה.
פרובינציהבירהמספרשםשם בשפת מקורתושביםאנטופגסטהאנטופגסטה1אנטופגסטהAntofagasta361,8732מחיונסMejillones13,4673סיירה גורדהSierra Gorda10,1864טלטלTaltal13,317אל לואהקלאמה5קלאמהCalama165,7316אויאגואהOllagüe3217סן פדרו דה אטקמהSan Pedro de Atacama10,996טוקופייהטוקופייה8מריה אלנהMaría Elena6,4579טוקופייהTocopilla25,186
כרייה היא הענף הכלכלי הבולט באנטופגסטה.
המחצב העיקרי הוא נחושת, ושני מכרות הנחושת הגדולים בעולם, צ'וקיקמאטה ואסקונדידה, מצויים בו.
מחצבים נוספים כוללים אשלגן חנקתי, זהב, יוד וליתיום.
ענפי התעשייה והדיג תורמים אף הם לכלכלת המחוז, בקנה מידה קטן יותר.
אתרי הטבע במחוז מהווים מוקד משיכה לתיירים.
העיירה סן פדרו דה אטקמה נחשבת למרכז התיירותי המוביל, בשל קרבתה לאתרים כמדבר המלח אטקאמה, ואיה דה לה לונה וגייזר אל טאיטו ונופי המדבר הסובבים אותם.
הארכימנדריט אנטונין (אנדריי איוונוביץ' קפוסטין, (רוסית: Андрей Иванович Капу́стин); 12 באוגוסט 1817 בכפר באטורינו (Батурино), מחוז פרם , הרי אורל – 24 במרץ 1894 ירושלים, ארץ ישראל) היה איש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שהקים ויסד מוסדות דת רבים בארץ ישראל.
הוא היה חבר החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית, חבר כבוד בחברה האימפריאלית לארכאולוגיה, חבר בחברה לארכאולוגיה ועתיקות של אודסה, בחברה הארכאולוגית של אתונה.
קיבל אותות כבוד ממסדר סט.
ולדימיר וממסדר אנה הקדושה .
קפוסטין פרסם יותר ממאה ספרים ומאמרים בכתבי עת רוסיים ואחרים.
הוא הגדיל מאוד את הנכסים הטריטוריאליים הרוסיים במזרח הקרוב.
נוסף על חובותיו כאיש דת התמסר קפוסטין גם לארכאולוגיה, אסטרונומיה ונומיסמטיקה.
כמו כן כתב שירה וצייר.
בינואר 2024 התחילו הליכים להכרזתו כקדוש של הכנסייה הרוסית.
קפוסטין השתייך למשפחה של כוהני דת.
אביו העניק לו את החינוך הדתי הראשון.
מ-1826 הוא למד בסמינר הקטן של מנזר עלייתה של מריה באיסט (Исеть).
לאחר מכן למד בסמינר בפרם.
ב-1836 בסמינר ביקטרינוסלב שם היה דודו הרקטור.
ב-1839 המשיך את לימודיו באקדמיה התאולוגית בקייב וב-1843 התמנה בה למורה ולימד יוונית וגרמנית.
ב-7 בנובמבר 1845 סיים את לימודיו והוסמך לכמורה על ידי הפטריארך פילרט (דרוזדוב).
ב-1850 נשלח קפוסטין למיסיון הרוסי באתונה.
במשך שלוש שנים למד את כתבי אבות הכנסייה היווניים.
בעת שהותו באתונה פיתח קפוסטין אהבה לעתיקות, וחיבור ספר בשם "כתובות נוצריות עתיקות באתונה" (О древних христианских надписях в Афинах) שפורסם בסנט פטרסבורג 1874. בהמלצת המטרופוליט של מוסקבה מונה ב-1859לכומר השגרירות הצארית בקונסטנטינופול.
קפוסטין התעניין מאוד בהיסטוריה של יוון בימי הביניים ומחקריו עודדו מחקר כזה ברוסיה.
בסוף חייו היה קפוסטין ידוע כאחד הארכאולוגים המשכילים והמנוסים ביותר בעולם.
קפוסטין גם רכש כמות גדולה של כתבי יד עבריים, שהגיעו כנראה מהגניזה הקהירית, ושלח אותם לסנט פטרסבורג.
קפוסטין נשלח בספטמבר 1865 לארץ הקודש, שבה שלטה האימפריה העות'מאנית, כדי לנהל את המיסיון הרוסי בירושלים.
הוא שימש בתפקיד זה עד מותו ב-1894. הוא ראה את עיקר תפקידו בפעולה נגד השפעות של מיסיונים נוצריים לא אורתודוקסיים, כמו הלטינים, ובאיחוד הזרמים האורתודוקסיים השונים.
קפוסטין ערך חפירות ב-1883 בחלקה שנרכשה סמוך לכנסיית הקבר וגילה סף שער של חומת העיר העתיקה מן התקופה הרומית.
לפי האמונה הנוצרית, זוהה הממצא כ"סף שער הדין" שדרכו יצא ישו מירושלים לצליבתו על גבעת הגולגולתא.
השרידים הארכאולוגיים שמורים במרתפי כנסיית אלכסנדר נבסקי.
קפוסטין גם פתח מוזיאונים לעתיקות.
הוא נפטר ב-24 במרץ 1894 בירושלים בגיל 77 ונקבר בכנסיית העלייה הרוסית בהר הזיתים.
למרות הגבלות תקציביות מצא קפוסטין דרכים לרכוש שטחי אדמה נכבדים בארץ ישראל לטובת הכנסייה הרוסית.
ב-1868 הוא רכש את מתחם "אשל אברהם" בחברון, וקצת אחרי כן את שטח האדמה מסביבו, 72,355 מ"ר.
ב-1870 קנה מגרש גדול בהר הזיתים כדי לבנות עליו את כנסיית העלייה הרוסית.
בין היתר רכש קרקעות באלוני ממרא, עין כרם, יפו, בית ג'אלא ועוד.
ב-1869 בנה קפוסטין בית עבור צליינים ביפו וכנסייה בסגנון נאו-ביזנטי.
כמו כן פתח בית לצליינים בטבריה.
ב-1885 פתחה החברה האורתודוקסית בארץ ישראל חמישה בתי ספר לבנות ובנים בנצרת, ביירות.
בבתי הספר האלה למדו יותר ממאתיים תלמידים.
קפוסטין פיקח על בניית גנים וכנסיות ביפו, עין כרם, ראמה, גת שמנים ובית ג'אלא.
|מועדונים כשחקן=בוהמיאנס פראג ראפיד וינה סנקט פלטן סלובן וינה הוהנאו קליינווייסנדורף
}}אנטונין פננקה (בצ'כית: Antonín Panenka'''; נולד ב-2 בדצמבר 1948) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום נשיא קבוצת .
פננקה המציא שיטה חדשה לבעיטת פנדל, הקרויה כיום על שמו - בעיטת "פננקה".
פננקה שיחק לאורך רוב הקריירה בבוהמיאנס, והמשיך לשחק במספר קבוצות באוסטריה, בהן ראפיד וינה בה זכה בשתי אליפויות ושלושה גביעים.
פננקה ערך 59 הופעות במדי נבחרת צ'כוסלובקיה, בהן כבש 17 שערים.
הוא זכה עם הנבחרת ביורו 1976. שיטת בעיטת הפנדל הייחודית שלו הפכה למפורסמת במשחק הגמר של הטורניר מול , כאשר כבש כך את הפנדל המכריע בדו-קרב בעיטות עונשין.
פננקה גדל בקבוצת הנוער של בוהמיאנס פראג.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת , ושיחק במדיה במשך 13 עונות, מתוכן שמונה בליגה הבכירה.
הקבוצה לא זכתה להצלחה מקומית ולא רשמה זכייה בתארים בתקופתו של פננקה, אך איכויותיו במסירות ובמצבים נייחים הפכו אותו לאחד מכוכביה הגדולים של המועדון, ואף לזכייה בתואר כדורגלן השנה בצ'כוסלובקיה ב-1980, וכן לאחד משחקניה המשמעותיים של נבחרת צ'כוסלובקיה.
פננקה הפך למבוקש בקבוצות שונות ביבשת, אך חוקי הליגה אסרו על שחקנים לעבור לליגות מחוץ למדינה עד לגיל 32. מעברו הראשון של פננקה מחוץ לליגה זרה היה בעונת , אז עבר לראפיד וינה האוסטרית.
במדיה של ראפיד רשם פננקה חמש עונות מוצלחות, במהלכן זכה שתי אליפויות ושלושה גביעים.
בעונת אף העפיל עם קבוצתו לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, אך בשל פציעה לא פתח פננקה בהרכב קבוצתו לגמר, ועלה כמחליף בדקה ה-67 בהפסדה של הקבוצה 3-1 לאברטון.
הייתה זו עונתו האחרונה של פננקה בקבוצה, בטרם המשיך לשחק במספר קבוצות מהליגות הנמוכות באוסטריה, עד שסיים את הקריירה ב-1989, בגיל 41.
את הופעת הבכורה שלו במדי צ'כוסלובקיה ערך פננקה ב-26 בספטמבר 1973, במהלך הפסדה של צ'כוסלובקיה 2-1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש כחצי שנה אחר כך, ב-27 באפריל 1974, במהלך משחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 3-3.
פננקה היה שותף להעפלתה של צ'כוסלובקיה ממוקדמות יורו 1976, בין היתר לאחר שכבש שלושער לרשתה של , וכבש בניצחון 2-0 במשחק הראשון של רבע הגמר מול .
בטורניר יורו 1976 שנערך ביוגוסלביה, פתח פננקה בהרכב נבחרתו ושיחק 120 דקות בניצחון 3-1 על בהארכה בחצי הגמר.
פננקה פתח ושיחק 120 דקות גם בגמר מול , שהסתיים בשוויון 2-2. פננקה בעט את הפנדל החמישי והמכריע בדו-קרב בעיטות עונשין בשיטתו הייחודית, שהתפרסמה מאז ברחבי העולם.
פננקה העפיל עם נבחרתו ממוקדמות יורו 1980, לאחר שכבש שני שערים בחמש הופעות.
הוא רשם ארבע הופעות ביורו 1980 וכבש בטורניר שער אחד, בניצחון 3-1 על .
פננקה ונבחרתו סיימו את הטורניר במקום השלישי.
בטורניר מונדיאל 1982 רשם פננקה שתי הופעות בשלב הבתים, בסיומו הודחה הנבחרת מהטורניר.
פננקה כבש בשני המשחקים מהנקודה הלבנה, שני שעריה היחידים של הנבחרת בטורניר שהעניקו לה תוצאות תיקו 1-1 מול ומול .
המשחק מול צרפת שסיים את דרכה של צ'כוסלובקיה בטורניר היה משחקו האחרון של פננקה בנבחרת.
לזכותו של פננקה 59 הופעות ו-17 שערים במדי צ'כוסלובקיה.
פננקה זכה להכרה בינלאומית בגמר יורו 1976, בו פגשה צ'כוסלובקיה את .
בסיומה של ההארכה עמדה התוצאה על שוויון 2-2, ונקבע כי לראשונה בתולדות גמר היורו, יוכרע המשחק בדו-קרב בעיטות עונשין.
שלוש הבעיטות הראשונות של כל נבחרת היו מדויקות, וכן הבעיטה הרביעית של צ'כוסלובקיה, שקבעה 4-3. אולי הנס, הבועט הרביעי של גרמניה, שלח את הכדור מעל המשקוף.
פננקה ניגש לבעוט את הכדור החמישי, בידיעה ששער יעניק לנבחרתו את הניצחון במשחק.
פננקה זייף בעיטה לפינה, מה שהטעה את שוער גרמניה ספ מאייר שזינק שמאלה, ואז הקפיץ בעדינות את הכדור למרכז השער.
האופן הייחודי בו בעט פננקה את הפנדל כבר נוסה על ידו לפני כן במשחקי ליגת העל הצ'כוסלובקית, אך מכיוון שקבוצתו לא שיחקה במפעלים האירופיים, לא זכתה השיטה להתפרסם עד לאותו המשחק.
הרגע המכריע והייחודיות של הבעיטה הפכו אותה לאחת משיטות הבעיטה המפורסמות ביותר, ועד היום נקראת בעיטה מסוג זה "בעיטת פננקה", על שמו של הבועט המקורי.
הבעיטה זכתה לאזכורים תרבותיים רבים.
בעיטת הפננקה זכתה לחיקויים רבים בטורנירים בכירים בעולם כולו.
בין היתר צלחו בבעיטה זינדין זידאן במונדיאל 2006, סבסטיאן אבראו במונדיאל 2010, פרנצ'סקו טוטי ביורו 2000, הלדר פושטיגה ביורו 2004 ואנדראה פירלו ביורו 2012, ורבים נוספים.
בגמר קופה אמריקה 2015, כבש אלכסיס סאנצ'ס את הפנדל המכריע בשיטת הפננקה והיה לשחקן השני, אחרי אנטונין פננקה בעצמו, שמכריע טורניר משמעותי בבעיטת פננקה.
אנטונינה מקארובנה מקארובה (רוסית: Антони́на Мака́ровна Мака́рова; 1920 – 11 באוגוסט 1979) הייתה פושעת מלחמה סובייטית ששיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית, שימשה כמוציאה להורג של אוטונומיית לוקוט בתקופת מלחמת העולם השנייה, והוציאה להורג יותר מ-1,500 חיילים סובייטים ורצחה את בני משפחותיהם.
מקארובה נולדה ב-1920 או לפי מקורות אחרים 1922 או 1923 כבת זקונים למשפחה בת 9 נפשות בכפר מאלאיה וולקובקה (רוסית: Малая Волковка) במחוז סמולנסק.
בלידתה נקראה אנטונינה מקארובנה פארפיונוב אך כאשר הייתה בת 7 והחלה את הלימודים בכיתה א' בבית הספר בכפר המורה טעתה ברישום שמה והיא נרשמה כאנטונינה מקארובנה מקרובה.
הבלבול ברישום הזה הוביל לטעויות המשך במסמכים עתידיים שלה כגון כרטיס חבר בקומסומול ודרכון, טעויות שיקשו על זיהויה ברבות השנים.
לאחר שלמדה 8 שנים בכפר עברה עם משפחתה למוסקבה שם סיימה את השנתיים האחרונות של התיכון.
בשנת 1941 עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה גויסה מקארובה לתפקיד אחות בחזית.
בסתיו שלאותה שנה הייתה בין הבודדים שניצלו בנס במבצע ויאזמה ואחרי התבוסה התחבאה מספר ימים ביער אך לבסוף נעצרה על ידי הגרמנים.
לאחר זמן מה היא ועוד חייל שהיה עימה בשבי, ניקולאי פיידצ'וק הצליחו להימלט מהשבי.
הם נדדו כמה חודשים ביחד תוך שהם מנסים לצאת מהכיתור הגרמני.
לאחר מספר חודשים הגיעו השניים אל הכפר קראסני קולודץ (רוסית: Красный Колодец) שם חי פיידצ'וק עם אשתו וילדיו.
פיידצ'וק הפסיק את הקשר עם מקארובה ונפרד ממנה.
מקארובה המשיכה להסתובב בכפרי האזור כאשר בינתיים הגרמנים הקימו בשטחים אלו במערב רוסיה האירופית (אזור מחוז בריאנסק, קורסק ואוריול) שלטון גרמני אוטונומי בשם אוטונומיית לוקוט.
מקארובה גרה עם אישה, אך כיוון שלא יכלה לשלם לה על המקום, היא החליטה להצטרף לפרטיזנים, אך לאחר שנוכחה לרמת המחיה הגבוהה יחסית של רוסים שהיו בשירות הכובשים הגרמנים, החליטה גם היא להצטרף אליהם.
ראש המחוז האוטונומי ברוניסלב קמינסקי, בעצמו חצי רוסי ששיתף פעולה עם הגרמנים נתן למקארובה מקלע מסוג "מקסים" על מנת להוציא להורג פרטיזנים סובייטים ובני משפחותיהם שנידונו למוות.
לימים כאשר נעצרה אמרה בחקירתה כי הגרמנים העדיפו לא ללכלך את ידיהם והחליטו שיהיה זה עדיף אם את הפרטיזנים תוציא להורג אזרחית סובייטית.
על כך שקיבלה על עצמה את התפקיד הגרמנים נתנו לה חדר בחוות סוסים מקומית.
בהוצאה להורג הראשונה שלה לא הצליחה לירות כיוון שגרמנים השקו אותה באלכוהול רב.
במסגרת חקירתה שנערכה לאחר שנעצרה הסבירה: היא ציינה כי אין בה חרטה וכי אף אחד מהנרצחים לא הופיע לה בחלומות משום שהם עצמם לא תפסו עונש זה כמשהו יוצא דופן.
עם זאת, בחקירתה סיפרה לאחר מכן כי היא זוכרת איש שנידון למוות ולפני ההוצאה להורג משום מה צעק לה: "לא נתראה יותר, להתראות אחותי!".
ההוצאות להורג היו מתבצעות בקבוצות של 27 אסירים כל פעם, מספר האסירים שהיה בתא.
היו ימים שביצעה את ההוצאות להורג שלוש פעמים ביום.
על פי הנתונים הרשמיים היא רצחה כ-1,500 אנשים אך הצליחו לשחזר את פרטיהם של 168 אנשים בלבד.
עבור כל הוצאה להורג היא קיבלה 30 רייכסמארק.
לעיתים קרובות היא התלוננה כי בגדי הנרצחים נהרסים על ידי כתמי דם גדולים וחורי קליעים.
עדי ראייה סיפרו שהייתה מגיעה לעיתים קרובות בלילות לחוות הרבעה ששימשה ככלא לנידונים שהמתינו להוצאה להורג וצופה ובוחנת מקרוב את האסירים.
כדי להפיג את מתחיה היא בילתה במועדון מוזיקה מקומי שם הייתה שותה כמויות גדולות של אלכוהול ועבדה ביחד עם מספר חברות אחרות כזונה בשביל החיילים הגרמנים.
אורח חיים זה הוביל לכך שבקיץ 1943 היא נשלחה להתאשפז בבית חולים שדה לטיפול במחלת מין וכך ניצלה ממעצר על ידי הפרטיזנים והצבא הסובייטי כאשר שחררו את העיירה לוקוט ב-5 בספטמבר.
בינתיים החלה מקארובה פרשת אהבים עם קצין גרמני שהבריח אותה עם השיירה שלו לאוקראינה ומשם לפולין.
הקצין נהרג והגרמנים שלחו את מקארובה למחנה שבויים בקוניגסברג (קלינינגרד של היום).
ב-1945 כאשר הצבא האדום כבש את העיר מידי הגרמנים, מקארובה סיפרה כי הייתה אחות ובאמצעות כרטיס חוגר גנוב שהראה כביכול שבין 1941 ל-1944 שירתה בבריגדה הסניטרית ה-422 בתפקיד אחות בבית חולים שדה.
היא הכירה חייל סובייטי יהודי פצוע בשם ויקטור גינצבורג ולאחר שבוע הם התחתנו והיא קיבלה את שם המשפחה של בעלה.
אנטונינה ובעלה התיישבו בעיירה לפל בבלארוס ונולדו להם שתי בנות.
אנטונינה עבדה במתפרה במפעל ביגוד מקומי שם עסקה בבקרת איכות.
היא נחשבה לעובדת אחראית ובעלת מצפון ותצלום שלה היה לעיתים קרובות על לוח הכבוד המקומי.
פאינה טאראסיק שהייתה המנהלת של המפעל סיפרה שאנטונינה הייתה מאוד סגורה ונוטה לשתות כמויות גדולות של אלכוהול בחגים.
אנטונינה נהנתה מכל ההטבות של וטרנית, כאשר על מעשיה לא ידע בעלה והשכנים או מכרים של המשפחה.
שירותי הביטחון הסובייטים החלו לחפש אחר מקארובה מייד לאחר שלוקוט שוחררה מידי הגרמנים.
אף על פי כן, תושביה השורדים של לוקוט יכלו לספר לחוקרים מידע מועט עליה מלבד העובדה שכונתה "טונקה-פולמצ'יצה".
החיפוש אחר מקארובה ארך כ-30 שנה ורק ב-1976 קיבלה החקירה קצה חוט עקב נסיבות לא צפויות: בכיכר בעיר בריאנסק תקף אדם באגרופים אדם בשם ניקולאי איבאנין שהכירו כמנהל של בית הכלא בלוקוט בזמן הכיבוש הנאצי.
איבאנין, שכמו מקארובה הסתתר גם הוא כל הזמן הזה לא הכחיש, ודיבר בהרחבה בחקירתו על הפעילות שלו בתקופת המלחמה ואף הזכיר את מקארובה, איתה היה לו רומן קצר.
למרות שהשם מקארובה הוא בעצם טעות כתוצאה מרישום מוטעה של מורתה בבית הספר, היה זה רמז עבה והקג"ב החל לבנות רשימה של אזרחי ברית המועצות תחת השם אנטונינה מקארובה.
עם זאת רשימה זו כללה נשים שזהו היה שם לידתן ואילו מקארובה כידוע, נולדה תחת השם פארפיונובה.
בתחילה, חוקרי הקג"ב עקבו אחרי מאקרובה אחרת שחיה בעיר סרפוחוב במחוז מוסקבה.
איבאנין הסכים לבצע זיהוי והוא הובא לשם והתגורר במלון מקומי.
למחרת התאבד איבאנין מסיבות לא ברורות.
הקג"ב מצא עדים שורדים אחרים שהכירו את מקארובה בפנים אבל הם לא הצליחה לזהות אותה והחיפוש החל שוב.
השם האמיתי שלה התגלה כאשר אחד מאחיה שחי בטיומן שבסיביר, כעובד משרד הביטחון הסובייטי, מילא שאלון על נסיעות לחו"ל וכאשר פירט את רשימת קרוביו ציין שהייתה לו אחות בשם הזה.
בלפל שבבלארוס הייתה מקארובה תחת מעקב שנאלץ להפסיק לאחר מכן כי היא החלה לחשוד.
החוקרים עזבו אותה וכל הזמן הזה נאספו חומרים וראיות אודותיה.
באחד הקונצרטים שנערכו לרגל יום הניצחון סוכן חשאי של הקג"ב פתחה בשיחה עם מקארובה, שלא הייתה מסוגלת לענות על שאלותיו על מיקומם של יחידות צבאיות באזור בו כביכול שירתה ושמות הקצינים, בטענה לזיכרון שבגד בה ומרחק הזמן.
ביולי 1978 החליטו חוקרי הקג"ב לערוך ניסוי: הם הביאו למפעל את אחד העדים בעוד שדאגו להוציא את אנטונינה תחת עילה בדיונית לרחוב מול מבנה המפעל.
העד שראה אותה דרך החלון זיהה אותה אך זה היה רק זיהוי אחד, לכן החוקרים ערכו ניסוי נוסף.
הם הביאו ללפל עוד שני עדים, שאחד העמיד פנים שהוא עובד הביטוח הלאומי ומקארובה נקראה על ידו לשם להגיע עקב הצורך לכאורה לחשב לה את הפנסיה מחדש.
העד השני ישב מחוץ לבניין עם חוקר הקג"ב וגם זיהה את אנטונינה.
לאחר עיבוד חומרי החקירה נעצרה אנטונינה בספטמבר של אותה שנה בדרכה למקום עבודתה.
החוקר ליאוניד סאבוסקין שנכח במעצרה סיפר כי התנהגה בשלווה ואף כי תחילה טענה כי מדובר בטעות.
בעלה התרעם גם הוא ואף איים כי יפנה לאו"ם על כך.
לאחר שהובררו לו מעשיה, לקח את בנותיו ומאז נעלמו עקבותיהם.
בעת שהותה במתקן מעצר אנטונינה לא כתבה שום מכתב לבעלה ולבנותיה.
היא זכרה כל הוצאה להורג שביצעה אך לא התחרטה על כך.
במהלך החקירה היא נלקחה לעיירה לוקוט שם ביצעה את הפשעים ותיארה לחוקרים בפירוט היכן ואיך ביצעה כל הוצאה להורג.
אנטונינה התייחסה למעצר כמשהו מביש לאישה בגילה ומעמדה.
היא ציפתה להשתחרר לא יותר משלוש שנים לאחר תחילת המשפט.
בית המשפט בבריאנסק גזר עליה עונש מות בירייה.
היא ביקשה חנינה והודתה בפשעים המיוחסים אליה אך השלטונות סירבו לכך, וב-11 באוגוסט 1979 הוצאה להורג.
מציאתה של מקארובה היה המקרה המשמעותי האחרון של משתפי פעולה סובייטים עם גרמניה הנאצית, והמקרה הראשון (מתוך שלושה סה"כ) בתולדות ברית המועצות שבית משפט גוזר עונש מוות על אישה.
אנטונין קאלינה (בצ'כית: Antonín Kalina; 17 בפברואר 1902, טשביץ' – 26 בנובמבר 1990, פראג) היה פעיל קומוניסטי צ'כוסלובקי, שבמהלך מלחמת העולם השנייה נאסר במחנה הריכוז בוכנוואלד, שם הציל את חייהם של מאות ילדים יהודים.
לאור פועלו להצלת יהודים בשואה, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
קאלינה נולד בשנת 1902 בעיירה טשביץ' (Třebíč) שבצ'כיה, (צ'כוסלובקיה לשעבר), למשפחה דלת אמצעים בת 12 ילדים.
אביו היה סנדלר והוא עצמו גם למד את המקצוע.
בגיל 21 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והפך לחבר פעיל בה.
הוא התחתן, אך נותר ללא ילדים.
ב-1 בספטמבר 1939 נעצר קאלינה על ידי הנאצים בגין פעילותו הקומוניסטית.
הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו וחודש לאחר מכן הועבר לבוכנוואלד.
כאשר החלה להתגבש מחתרת קומוניסטית במחנה, קאלינה הצטרף אליה והגיע שם לדרגה בעלת השפעה.
למרות היותה ארגון מחתרתי, חברי המחתרת מונו לתפקידים בכירים ולקחו חלק בניהול ההליכים היומיומיים במחנה לצד ה-SS.
בעזרת המחתרת הפך קאלינה לראש בלוק 66. עוזרו של קאלינה היה גוסטב שילר, יהודי-פולני.
בלוק זה היה רחוק מחלקו המרכזי של בוכנוואלד, האזור בו הנאצים המעיטו להסתובב.
קאלינה, בעזרת חבריו למחתרת, אספו ילדים רבים מכל רחבי המחנה וכינסו אותם בבלוק זה.
בלוק 66 זכה לכינוי "הקינדרבלוק".
סופר כי הוא היה דמות מגנה - מקור של חום ואהבה בסביבה העוינת של המחנה.
קאלינה הגן על ילדי הקינדרבלוק מפני גירוש בכמה צורות: הוא הורה עליהם להסיר את טלאיהם הצהובים, על מנת שלא יזוהו כיהודים.
הוא הצליח להשיג במקומם משולשים אדומים שזיהו את הכלואים כאסירים פוליטיים.
מסופר כי פעם אחת, כאשר הגרמנים הורו על פינוי הבלוק, תלה קאלינה שלט בכניסה לבלוק המציין כי הוא מאכלס חולי טיפוס והגרמנים, שחששו מהמחלה, לא נכנסו.
ב-10 באפריל 1945, כאשר הצבא הגרמני כבר נסוג מרוב החזיתות, יצאה פקודה לרכז את יהודי המחנה בכיכר המרכזית, לצורך פינויים והעברתם לגרמניה בצעדות המוות.
קאלינה הפר את הפקודה והורה לילדי הקינדרבלוק להישאר בתוך הבלוק.
כאשר אנשי ה-SS באו לפנות את הבלוק, הוא שכנע אותם כי כל היהודים בו כבר פונו.
המחנה שוחרר על ידי בעלות הברית באותו היום ובכך ניצלו חייהם של כ-900 ילדי הקינדרבלוק.
בסוף המלחמה חזר קאלינה לצ'כוסלוביקה ובילה את שארית חייו בפראג.
הוא נשאר קומוניסט נאמן עד מותו ב-1990. בזמן חייו, מיעט לספר על פעילותו בתקופת המלחמה וניצולי הקינדרבלוק גם הם לא שיתפו את חוויותיהם, לכן לא זכה קאלינה להכרה כחסיד אומות העולם במהלך חייו.
ב-3 ביולי 2012 הוכר קאלינה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בזכות מאמציהם של כמה מניצולי הקינדרבלוק.
בספטמבר 2014 זכה גם במדליית הוקרה מנשיא צ'כיה.
בעיר הולדתו ישנה תצוגת קבע, "ילדי אנטונין קאלינה", לזכרו ולזכר הנערים שהציל.
את הסרט התיעודי "Kinderblock 66: Return to Buchenwald" יצר סטיב מוסקוביץ, בנו של ניצול המחנה, אלקס מוסקוביץ (1931-2019), יליד סלובקיה שהיגר לארצות הברית לאחר המלחמה ושימש כעורך ספורט בטלוויזיה.
בסרט משתתפים הניצולים נפתלי פירסט, פבל כהן, ישראל לאזלו לזר, ואלקס מוסקוביץ'.
אנטונלה מולרוני (, נולדה ב-27 בספטמבר 1961) היא פוליטיקאית סן מרינזית.
אנטונלה מולרוני נולדה ב-27 בספטמבר 1961 בסן מרינו, עיר הבירה של סן מרינו.
ב-1986 סיימה מולרוני את לימודי המשפטים שלה באוניברסיטת בולוניה וקיבלה תואר בוגר, מיד לאחר שסיימה את הלימודים הצטרפה למרכז המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הסן מרינזית, היא עסקה בעיקר בתחום החקיקה בנושא השוויון.
כבר באותה השנה אישרה המועצה הכללית הסן מרינזית חוק בנושא התא המשפחתי שמולרוני הציעה.
בשנת 1987 כיהנה מולרוני בתפקיד במחלקת המדינה לאוצר ותקציב מטעם מפלגתה.
בין השנים 1987 ל-1990 כיהנה מולרוני כשרת התפוצות הסן מרינזית.
בין השנים 1989 ל-1990 היא ייצגה את סן מרינו במועצת אירופה.
דעותיה של מולרוני הוטו שמאלה עם השנים והיא עברה לבסוף למפלגת הברית העממית-דמוקרטית הסן מרינזית.
לאחר שעברה מפלגה נבחרה מולרוני לפרלמנט הסן מרינזי בשנת 1993 וסיימה את תפקידה בו בשנת 2001. לאחר סיום התפקיד בפרלמנט היא כיהנה כשופטת מטעם סן מרינו במועצת זכויות האדם האירופית, שבסיסה בשטרסבורג בשנים 2001–2007. בשנים 1993–2008 כיהנה מולורני כנשיאת מפלגתה.
ב-2008 היא נבחרה מטעם מפלגתה להיות שרת החוץ של סן מרינו, היא נכנסה לתפקיד ב-4 בדצמבר באותה השנה.
ב-2012 הסתיימה כהונתה של מולרוני כשרת חוץ והיא חזרה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית, היא נבחרה מטעמה לתפקיד הקפיטן העוצר של סן מרינו וכיהנה בו חצי שנה, מה-1 באפריל עד ל-31 באוקטובר 2013.
- אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, 13 ביוני 2014.
אנטוסוכוס (שם מדעי: Anatosuchus; משמעות השם: "תנין ברווז") הוא סוג של זוחל נכחד הקרוב לתנינים מתקופת הקרטיקון.
מאובניו נמצאו בניז'ר שבמדבר סהרה.
היצור התגלה בחפירות שנערכו ב־2003, על ידי החוקר האמריקני פאול סרנט, מטעם נשיונל ג'יאוגרפיק, שם הוא נמצא לצד עוד דמויי-תנינים כמו הקפרוסוכוס (תנין חזיר הבר) הקטלני והלגנוסוכוס ("תנין הפנקייק").
היה זה יצור קטן שאורכו הגיע ל־70 ס"מ.
הוא נע על ארבע רגליים שהיו ממוקמות מתחת לגופו.
היו לו לסתות שטוחות, חסרות שיניים ורחבות שהזכירו מקור של ברווז.
בתחילה נחשב לסוג של זוחל מסוג Comahuesuchus שקרוב לתנינים המודרניים, אך בהמשך הופרד לסוג אחר.
הוא דמה לארריפסוכוס שהיה קרוב אליו ואולי חי בצורה דומה.
למרות מראהו, כך נראה ממבנה הלסתות, הוא כנראה ניזון מבעלי חיים מימיים, אותם לכד ממארב בדומה לאנפות.
אנטונלה (בספרדית: Antonella) היא טלנובלה ארגנטינאית, בת 165 פרקים, בכיכובם של אנדריאה דל בוקה וגוסטבו ברמודס , ששודרה בארגנטינה בשנת 1992 ברשת הטלוויזיה אל טרסה (13) הארגנטינאית , ובישראל בשנים 1994–1995 בערוץ 3, וזכתה להצלחה רבה.
תסריט הסדרה נכתב על ידי אנריקה טורס.
במאי הסדרה היה ניקולאס דל בוקה, אביה של הכוכבת הראשית.
הסדרה זכתה לחשיפה נרחבת בישראל והייתה מהראשונות מסוגת הטלנובלה ששודרו בישראל.
להקת שב"ק ס' אזכרו אותה בשירם "מביא אותה הפוך".
אנטונלה היא שחקנית צעירה ומובטלת, שעובדת כליצן בשם פלינפלין, במסיבות ימי הולדת.
במהלך עבודתה היא מפתחת מערכת יחסים עם ניקולס, גבר עשיר, שמתברר כי הוא המאהב של נטליה אחותה.
בהמשך, נמצאה נטליה מתה, לכאורה כהתאבדות.
אנטונלה לא מאמינה שאחותה התאבדה וחושבת שאחותה נרצחה על ידי ניקולס.
היא מוצאת את הדרך להיכנס לביתו במטרה לנקום את מות אחותה.
לבסוף הם מתאהבים, מתפייסים ומתחתנים.
אנדריאה דל בוקה - אנטונלה
חורחה ד'ליה - קרלו מוריקונה
אנה מריה קסטל - אמפרו
קרלוס מארץ' - מפקח בזוקו
אנטונינה וסילייבנה נז'דאנובה 1873, קריב באלקה, על ידי אודסה - 26 ביוני 1950, מוסקבה) הייתה זמרת אופרה רוסייה, סופרן לירית וקולורטורה, אחת הנציגות הבולטות של האסכולה הקולית הרוסית ומהגדולות שבזמרות האופרה של המאה ה-20. כיהנה כפרופסור בקונסרבטוריון של מוסקבה.
אנטונינה נז'דאנובה נולדה בשנת 1873 בקריווה באלקה, על יד אודסה שבאוקראינה, אז באימפריה הרוסית.
ב-1899 התקבלה לקונסרבטוריון של מוסקבה.
כעבור שלוש שנים סיימה את לימודיה והצטרפה לסגל התיאטרון האופרה בולשוי והפכה במהרה לאחת הסופרנים המובילות שלו.
לעיתים קרובות הופיעה גם על במת תיאטרון מרינסקי בסנט פטרסבורג וכן בקייב ובאודסה.
ב-1912 הופיעה בפריז לצד הטנור הגדול אנריקו קארוזו והבריטון טיטה רופו.
לנז'דאנובה הקדיש המלחין סרגיי רחמנינוב את הווקליזה שלו, והיא ביצעה בבכורה את העיבוד שלו לסופרן ולתזמורת בניצוחו של סרגיי קוסביצקי.
נז'דאנובה גילמה תפקידים אופראיים רבים בבכורה העולמית שלהם.
נודעה ביופי ובגמישות של קולה, ובמצוינות הטכניקה של ביצועיה.
אחרי מהפכת אוקטובר נשארה בבולשוי, להבדיל מעמיתים אחרים שערקו למערב.
בשנת 1936 התחילה ללמד קונסרבטוריון של מוסקבה, משנת 1943 בתפקיד של פרופסור.
היא נפטרה במוסקבה בשנת 1950.
נז'דאנובה הייתה נשואה למנצח ניקולאי גולובאנוב.
אנטונין פוץ' (בצ'כית: Antonín Puč; 16 במאי 1907 – 18 באפריל 1988) היה כדורגלן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת הקיצוני ימני/חלוץ בנבחרת צ'כוסלובקיה, והוא מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים עם 34 שערים.
פוץ' כנער עבר בקריירה שלו דרך הקבוצות צ'צ'י סמיחוב ו-SK סמיחוב לפני שהגיע ב-1925 לקבוצה בה היה בשיאו, סלביה פראג.
במהלך תקופתו בסלביה הוא כבש 112 שערים וזכה עימה ב-8 תוארי אליפות ובגביע מיטרופה של 1938. הוא הגיע לשם בגיל 18 ומייד תפס את מקומו בהרכב הקבוע.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 16 שערים ובעונות של 1927 ו-1928/29 היה גם למלך השערים של הליגה הצ'כוסלובקית כשבכל אחת מהן כבש 13 שערים.
הוא שיחק שם במשך שתי עונות בהן כבש 11 שערים ב-20 משחקים לפני שחזר לשחק במועדון בו התחיל את הקריירה המקצועית שלו SK סמיחוב בראשית שנות הארבעים.
פוץ' ערך בנבחרת צ'כוסלובקיה 60 הופעות בהן כבש 34 שערים בין השנים 1926–1938. במונדיאל 1934 כבש שני שערים, אחד בשמינית הגמר נגד רומניה והשני בגמר נגד איטליה שהעלה ליתרון את נבחרתו, אך בסופו של דבר איטליה ניצחה 2–1 בהארכה.
הוא שיחק עבור הנבחרת גם במונדיאל 1938. לאחר סיום הקריירה בנבחרת צ'כוסלובקיה שיחק פוץ' בנבחרת בוהמיה ומורביה במשך שנה אחת.
מלך השערים של נבחרת צ'כוסלובקיה בכל הזמנים (עם 34 שערים)
אנטונינה גורדיי ; 1 בינואר 1907 – 1 בינואר 1978) הייתה אומנת מחסידי אומות העולם שהצילה ילדה יהודיה בתקופת השואה בבלארוס.
אנטונינה עבדה כאומנת בבית משפחת לדוויץ', משפחה יהודית שהתגוררה במינסק.
אנטונינה טיפלה בילדיה המשפחה: רפאל בן השש ורעיה בת השלוש.
אב המשפחה מורדוך פאניה היה מהנדס אזרחי ואם המשפחה הייתה מנהלת גן ילדים.
ב-26 ביוני 1941 בפרוץ מבצע ברברוסה, אב המשפחה (מורדוך) גויס לצבא האדום, ואם המשפחה (פאניה) הצטרפה לפינוי גן הילדים לכיוון מזרח.
ילדי המשפחה היו אמורים להצטרף לאמם, אך עקב זה שההפצצות באותו היום התחילו מוקדם מאוד, פאניה עזבה בחיפזון עם שאר צוות העובדים בגן, וילדיה לא הספיקו להצטרף אליה ונאלצו להישאר במינסק שנכבשה יומיים אחר כך על ידי הגרמנים.
אנטונינה לקחה תחת חסותה את שני ילדי המשפחה.
לאחר שבית המשפחה נהרס, אנטונינה ובני חסותה עברו להתגורר אצל חבריה, אך עקב המחסור הגדול באוכל אנטונינה העבירה את הילדים לבית יתומים, שם הניחה שיהיה מזון והם יאכלו.
במהרה רפאל ורעיה הועברו לבית היתומים בגטו עם שאר הילדים והיהודים, ואנטונינה המשיכה לבקרם, להביא להם אוכל, ולהבטיח להם שתחזור להוציא אותם מבית היתומים ברגע שתמצא עבודה ומקום לינה משלה.
לאחר כמה חודשים אנטונינה חזרה לבקר בבית היתומים וגילתה שרפאל איננו.
תלמידי בית היתומים אמרו לה שהגרמנים לקחו ממנו דגימת דם שגרמה למותו.
מתוך פחד לאבד גם את רעיה, אנטונינה הוציא את רעיה מבית היתומים באותו היום.
בחורף 1941/1942 לא היו לרעיה בגדים שמתאימים לחורף ובנוסף היא סבלה מתת תזונה.
אנטונינה השאירה את רעיה אצל אחותה עד שהיא מצאה עבודה ומקום מגורים.
המצב שלהם השתפר לאחר שאנטונינה התחתנה.
אנטונינה לא סיפרה לבעלה את הסיפור האמיתי על רעיה, ובעלה הניח שרעיה היא בתה הלא חוקית, ולכן כאשר אנטונינה הסתירה את רעיה מפני זרים או גרמנים, חשב בעלה שזה מפני שאין לאנטונינה מסמכים המעידים על קרבתם.
לאחר שנגמרה המלחמה חזרו הוריה של רעיה בשלום ומצאו את בתם שלמה ובריאה, ואנטונינה סיפרה להם את כל מה שידוע לה על מות בנם רפאל.
אנטונינה ורעיה גרו באותה עיר והמשיכו לשמור על קשר הדוק עד פטירתה של אנטונינה בשנת 1978.
ב-9 במאי 2007 הוכרה אנטונינה בידי יד ושם באופן רשמי כחסידת אומות עולם.
אנטוניס אנטוניאדיס הוא כדורגלן עבר יווני, ששיחק בעמדת החלוץ.
החלוץ המרכזי החל את דרכו באספידה קסנטי שם שהה עד 1968, אז עבר לפנאתינאיקוס.
באותה תקופה העברתו של אנטוניאדיס הייתה שנויה במחלוקת בקרב אוהדי פנאתינאיקוס ומעטים מהם חשבו שיעמוד בדרישות הגבוהות של המועדון.
עם זאת, כבר במשחקו התחרותי הראשון כבש צמד בניצחון 0–2 על אריס סלוניקי.
בשנים הבאות אנטוניאדיס זכה חמש פעמים בתואר מלך שערי הליגה והוביל את קבוצתו לזכייה ב-4 תוארי אליפות ופעמיים בגביע היווני.
עונת 1970/71 הייתה יוצאת מן הכלל מבחינתו, בה כבש 10 שערים מתוך כלל 14 שעריה בגביע אירופה לאלופות וכן סיים כמלך שערי התחרות.
פנאתינאיקוס הגיעה עד לגמר באותה עונה תחת המאמן פרנץ פושקש אך הפסידה בו 2–0 לאייאקס אמסטרדם.
אנטוניאדיס עזב אותה בשנת 1978 ועבר לאולימפיאקוס, אולם כעבור עונה עבר לאטרומיתוס.
בשנת 1980 חזר לקדנציה שנייה בפנאתינאיקוס ופרש שנה לאחר מכן.
הוא כבש בסך הכל 187 שערים ב-242 משחקי ליגה וממוקם במקום החמישי בטבלת הכובשים של כל הזמנים.
אנטוניאדיס הפך בשנת 1976 לחבר בהתאחדות השחקנים היוונית PSAP, והיה לנשיא שלה מאז 1980. אנטוניאדיס מונה כסגן נשיא פנאתינאיקוס בקיץ 2008.
סגנית גביע אירופה לאלופות: 1970/71
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 10 שערים, 1970/71
אנטונינה הייתה אשתו של בליסאריוס, מגדולי המצביאים בצבאו של הקיסר יוסטיניאנוס.
רובו ככולו של המידע על אנטונינה מופיע בספריו השונים של פרוקופיוס, ובייחוד ב'היסטוריה הסודית'.
פרוקופיוס הכיר את אנטונינה היכרות אישית, מכיוון שהיה המזכיר של בעלה, בליסאריוס.
הוא הכיר אותה כשהייתה מבוגרת יחסית, ודעתו עליה לא הייתה חיובית.
על כן יש לקבל את רוב המידע שהוא מוסר לנו עליה בעירבון מוגבל.
עם זאת, תיאוריו של פרוקופיוס מאירים נקודות שונות באישיותה, שיכולות ללמד אותנו רבות על האופי שלה לאחר סינון דעותיו האישיות של פרוקופיוס.
אנטונינה נולדה כנראה בקונסטנטינופול בשנת 484. שמותיהם של הוריה אינם ידועים לנו, אך עיסוקיהם ידועים.
אביה היה רַכָּב מסלוניקי ואימהּ הייתה יצאנית שקשורה לתיאטרון.
ראשית חייה של אנטונינה לוּווּ באנשים מפוקפקים ובמכשפים.
ידוע לנו שטרם נישואיה לבליסאריוס היא הייתה נשואה לאיש מאנטיוכיה ואף ילדה לו בת.
כמו כן ידוע לנו שהיו לה ילדים נוספים.
הילדים המוּכּרים לנו הם: יואנינה – בתו של האנטיוכי; פוֹטִיוּס – שאותו ילדה לפני הנישואין לבליסאריוס; תיאודוסיוס – ילד מאזור טראקיה שאומץ על ידי בליסאריוס ואנטונינה, ואיתו נאפה אנטונינה לאחר שאומץ.
לאחר נישואיה לבליסאריוס לא שינתה אנטונינה את אורח חייה המפוקפק והמשיכה לנאוף.
פרוקופיוס מספר בפירוט רב על יחסיה עם הבן המאומץ של בליסאריוס ושלה, תיאודוסיוס.
בגלל אהבתו הרבה אליה, היה בליסאריוס עיוור לכל הבגידות שלה ולהתנהגותה הבלתי הולמת.
היעדרויותיו הרבות מעיר הבירה לא תרמו למצב.
התנהגותה של אנטונינה הייתה ידועה והיו אנשים שאף העזו והעירו את תשומת ליבו של בליסאריוס לדברים.
בתגובה הוא בדק, ואפילו ניסה להרחיק את תיאודוסיוס, אבל את אשתו הוא לא העניש.
אנשים נוספים בחרו שלא להגיד דבר מחשש – מוצדק – שאנטונינה תפגע בהם.
אנטונינה, שהייתה אישה מוכשרת מבחינת סדר וארגון ומבחינה אסטרטגית, התלוותה לבליסאריוס במסעות הכיבוש הרבים שלו באימפריה המתרחבת: בקרתגו, ברומא (בעת הכיבוש על ידי טוטילה) ובמסעות הפרסיים.
היא הייתה אשת סודו הקרובה ביותר וייעצה לו ולמפקדיו בנושאים שונים.
על תרומותיה הרבות לאימפריה ועל שירותיה היא קיבלה תואר כבוד (Patricia).
הקשר בין הקיסרית תיאודורה לאנטונינה היה קשר מיוחד, וככל הנראה היה מבוסס על יחסי תועלת הדדיים, ועל השירות המשותף שהן העניקו זו לזו.
אנטונינה עזרה לתיאודורה להיפטר משתי דמויות חשובות – האחד היה בישוף בשם סילבריוס, והאחר היה פקיד בדרגה גבוהה ובעל סמכויות מרובות באימפריה בשם יואנס הקפדוקי.
תיאודורה, בתורה, עזרה לאנטונינה בקשר שלה עם תיאודוסיוס - בנם המאומץ של אנטונינה ובליסאריוס, איתו הייתה במערכת יחסים רומנטית, שגורש על ידי בליסאריוס.
מתוך כתביו של פרוקופיוס נראה שבתחילת הקשר שלהן הייתה אנטונינה נתונה למרותה של הקיסרית, ופחדה מכוחה.
שנים אחדות לפני מותה רצתה תיאודורה להשיא את אנסטסיוס, אחד מנכדיה, לבתהּ של אנטונינה, יואנינה.
אנטונינה, בהתייעצות עם בליסאריוס, לא רצתה לקבל את הצעת השידוך הזאת.
בליסאריוס והיא התמהמהו במתן תשובה בנוגע לבתם, על מנת לא לסרב לתיאודורה סירוב ישיר.
הם לא הצליחו להערים על תיאודורה, והיא הכניסה את הזוג – יואנינה ואנסטסיוס – לארמון.
כשיואנינה הגיעה לגיל הנישואים, הם נישאו.
לאחר מותה של תיאודורה, בשנת 549, אנטונינה הוציאה את בתהּ מהארמון.
אנטונינה האריכה ימים אחרי בליסאריוס, בעלה, ואחרי הקיסרית תיאודורה והקיסר יוסטיניאנוס.
התיאור המאוחר ביותר שלה הוא משנות ה-80 של המאה השישית, ובו מתואר שהיא התגוררה עם ויגילנטיה, אחותו של יוסטיניאנוס.
אנטונלו ריבה (באיטלקית: Antonello Riva; נולד ב-28 בפברואר 1962) הוא כדורסלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
במהלך קריירת המשחק שלו הוא זכה לכינוי "נמבו קיד" (Nembo Kid, הגרסה האיטלקית של סופרמן).
ריבה נבחר לאחד מ-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, וב-2008 נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
ריבה החל לשחק כדורסל מקצועני ב-1977. הוא שיחק את רוב הקריירה שלו במדי פלקנסטרו קאנטו (1977–1989, 1998–2002), איתה זכה פעמיים בגביע אירופה לאלופות (לימים יורוליג) בעונות ו-.
הוא גם זכה באליפות הליגה האיטלקית ב-1981.
ריבה סיים את קריירת המשחק שלו במועדונים עם סך של 14,397 נקודות ב-797 בתחרויות הליגה האיטלקית הראשונה והשנייה, וניצב במקום הראשון ברשימת הקלעים של כל הזמנים לפני אוסקר שמידט, ממוצע של 18.1 נקודות למשחק בקריירה.
הוא גם קלע 2,066 נקודות ב-97 משחקי יורוליג, ממוצע של 21.3 נקודות למשחק.
ריבה היה חבר בנבחרת איטליה בכדורסל.
הוא מלך הסלים בכל הזמנים של נבחרת איטליה, עם 3,785 נקודות ב-213 משחקים, ממוצע של 17.8 נקודות למשחק.
עם איטליה הוא שיחק בטורנירים הגדולים של פיב"א: יורובאסקט 1983, אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, אליפות העולם 1986, יורובאסקט 1987, יורובאסקט 1989, אליפות העולם 1990 ויורובאסקט 1991.
הוא הוביל את נבחרתו לזכייה באליפות אירופה ב-1983, ולסגנות ב-1991.
אנטונין קינסקי (בצ'כית: Antonín Kinský; נולד ב-13 במרץ 2003 בפראג שבצ'כיה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת השוער בקבוצת טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.