tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יעקב גודו ותת־אלוף במילואים דוד אגמון קבעו את מושבם במאהל מהקמתו בקריאה לנתניהו להתפטר ולקבל אחריות לאסון שבעה באוקטובר.
אל מחבלי חמאס ב־7 באוקטובר הצטרפו עיתונאים ערבים מעזה – עובדים של אמצעי תקשורת בין-לאומיים – שסיקרו את המתקפה ואת הטבח.
14 תובעים כלליים במדינות שונות בארצות הברית הזהירו ב־7 בדצמבר את מערכות התקשורת של "ניו יורק טיימס", CNN, וסוכנויות הידיעות AP ורויטרס כי הם נמצאים כעת "תחת השגחה" בשל כך.
בתחקיר של Honest Reporting מינואר 2024, הובאו סרטונים המתעדים צלמי עיתונות בעזה שעובדים עם כלי תקשורת בעולם, כמו רויטרס ו־AP, מביעים שמחה לנוכח שידור צילומים מתוך לינץ' שביצעו מחבלי חמאס בחייל צה"ל.
כמו כן תועדו עיתונאים הקוראים להצטרף למחבלים שחדרו לישראל.
תמונות מהטבח, שצילם אותו צלם שתיעד את הלינץ' בחייל, נבחרו ל"תמונות השנה" לשנת 2023 בניו יורק טיימס ורויטרס.
לקראת סוף ינואר 2024 הציגה ישראל האשמות חמורות נגד סוכנות אונר"א, לפיהם 12 מעובדי הסוכנות היו מעורבים בטבח שבעה באוקטובר.
בתגובה, מדינות מערביות ובראשן ארצות הברית השהו את הסיוע לאונר"א.
בפברואר עדכנה ישראל את מספרם של עובדי אונר"א המעורבים במתקפה ל־30, ואף טענה שקרוב ל־1,500 מעובדי אונר"א ברצועת עזה הם פעילי טרור.
ב־28 באוקטובר 2024 נחקק ברוב של 92 חברי כנסת חוק האוסר פעילות של אונר"א במדינת ישראל, מבטל את סמכויותיה ואוסר על כל קשר איתה.
ב־1 ביולי 2024 הגישו בארצות הברית הליגה נגד השמצה ומשרד עורכי הדין קראול, בשם יותר מ־100 תובעים, תביעה נגד איראן, סוריה וצפון קוריאה על תמיכתן במתקפת הטרור של חמאס ב־7 באוקטובר.
משרד המשפטים של ארצות הברית הגיש כתבי אישום נגד שורת בכירי חמאס בגין מעורבותם במתקפה של 7 באוקטובר.
ביוני 2025 הגיעה לישראל משלחת של ה־FBI והחלה לחקור את הפשעים שנעשו נגד אזרחים אמריקאים ב־7 באוקטובר.
ב־16 באוקטובר 2023 פורסם מכתב פתוח, שנחתם על ידי כ־240 מומחים משפטיים, והכריז שמתקפת חמאס ב־7 באוקטובר 2023 הייתה "פשע של רצח עם".
על פי המכתב, "מאחר שהמעשים הנוראיים הנרחבים הללו בוצעו מתוך כוונה להשמיד, כולה או חלקה, קבוצה לאומית – ישראלים – ככל הנראה הם מהווים פשע בין־לאומי של רצח עם".
המכתב אושר על ידי מומחים משפטיים ממוסדות בולטים, כולל בתי הספר למשפטים של הרווארד וקולומביה, קינגס קולג' בלונדון והאוניברסיטה העברית בירושלים.
דן אלדד, לשעבר ממלא מקום פרקליט המדינה, מילא תפקיד מרכזי בניסוח המכתב.
על המכתב חתם גם מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם, בראשות שר המשפטים הקנדי לשעבר, ארווין קוטלר.
על פי אמנת רצח העם משנת 1948, רצח עם דורש הן כוונה לרצח עם ("כוונה להרוס, באופן כולל או חלקי"), הן מעשים שבוצעו להשמדת "קבוצה לאומית, אתנית, גזעית או דתית" בכוונה זו; המעשים יכולים להיות כל אחד מהסעיפים הבאים:
מעשים ענישים כוללים רצח עם וגם שותפות וניסיון, קשירת קשר או הסתה לביצוע רצח עם, ולצדדים לאמנה יש חובה למנוע ולדכא אותם.
בחקיקה הישראלית ב, שנחקק מכוח האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, נאמר בדברי הפתיחה לחוק:
ב־17 באוקטובר 2023 פרסם Genocide Watch "התרעת חירום לרצח עם", וקבע כי "חמאס תקף את הישראלים פשוט כיוון שהם ישראלים.
זה היה הטבח הקטלני ביותר ביהודים מאז השואה.
איראן, חמאס, חזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הביעו את הכוונה הג'נוסיידית שלהם להשמיד את עם ישראל.
מעשי הטבח של חמאס היוו מעשי רצח עם.
ההתקפות היו גם פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה".
ב־24 באוקטובר 2023 פרסם המכון עצומה, שבה טענו חוקרי שואה ורצח עם, בהם פרופ' גרגורי סטנטון ופרופ' ישראל צ'רני, כי פעולות חמאס נגד אזרחים ישראלים במהלך טבח שבעה באוקטובר נחשבות כרצח עם ופשעים נגד האנושות.
ההצהרה קוראת למועצת זכויות האדם של האו"ם, לעצרת הכללית של האו"ם, למשרד היועץ המיוחד של האו"ם למניעת רצח עם ולמועצת הביטחון של האו"ם לחקור, לגנות ולהפנות את המצב לבית הדין הפלילי הבין־לאומי (ICC).
העצומה גם קוראת להכיר במעשים אלה כרצח עם, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה.
העצומה פונה למדינות החברות באו"ם להשתמש בבתי משפט לאומיים לצורך הליכים משפטיים נגד האחראים לרצח העם.
ב־23 באוקטובר פרסם המכון הישראלי לדמוקרטיה מאמר מאת פרופ' עמיחי כהן, ובו נאמר כי "ההתקפה של החמאס התבצעה כחלק מפשע של רצח עם."
עורך דין המייצג את משפחותיהם של תשעה קורבנות ישראלים מהתקפת חמאס ב־7 באוקטובר הגיש בנובמבר 2023 תלונה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC), המאשימה את חמאס ברצח עם.
עורך הדין אישר שהוא והצוות המשפטי שלו אימתו את הלגיטימיות של ההאשמה ב"רצח עם" בהתאם לחוק.
ד"ר הילי מודריק־אבן חן, מרצה בכירה למשפט בין־לאומי ציבורי ויו"ר המרכז האוניברסיטאי למחקר ולמידה של רצח עם, טענה כי הפשעים שביצע חמאס ב־7 באוקטובר מהווים פשע של רצח עם.
היא מצביעה על אמנת חמאס הקוראת לחיסול מדינת ישראל ועל ההסתה הנרחבת נגד יהודים וישראלים המוטבעת במספר היבטים של התשתיות, התרבות והתקשורת בעזה, כמעידות על כוונה ספציפית להשמיד את האוכלוסייה היהודית והישראלית בישראל.
לפי האקונומיסט, לוחמי חמאס שהשתתפו במתקפה ב־7 באוקטובר ביצעו פעולות בהתאם לכוונות רצח העם המתוארות באמנת היסוד של חמאס.
בדצמבר 2023 סיירו נציגי משפחות חטופים בכפר עזה ובאזור המסיבה ברעים עם כרים קאן, התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, ודרשו ממנו להביא את מחבלי חמאס לדין על פשעים נגד האנושות ורצח עם.
באוגוסט 2025 פורסם מאמר מאת אברהם שלו, חוקר מפורום קהלת, על ידי אוניברסיטת קיימברידג' הבוחן מבחינה משפטית האם טבח 7 באוקטובר תואם את הגדרת רצח עם על פי החוק הבין-לאומי.
כלקח ממתקפת הפתע הואצו תוכניות להקמת כיתות כוננות ברחבי הארץ.
עד 1 בנובמבר 2023 הוקמו יותר מ־700 כיתות כוננות משטרתיות.
ב־7 בדצמבר הושקה תוכנית "משיב הרוח" להקמת כיתות כוננות צה"ליות באזורי הגבול ולחימושן.
בינואר 2024 החל צה"ל להוסיף ברמת הגולן מכשולים כנגד תקיפה ממונעת על גדר המערכת, להקים יחידות חדשות ולארגן מחדש יחידות קיימות – הוא הקים את חטיבת השומר (855) ואת פלס"ר הגולן, הסב את חטיבת החרמון לחטיבת ההרים והחל בהקמת אוגדה 96, אוגדת מילואים קלה בפריסה ארצית.
משטרת ישראל רכשה כלי רכב ממוגני ירי וכלי שיט ממוגן ירי.
במאי 2024 פורסם כי צה"ל מקים קו ביצורים שני בגליל.
בין אוקטובר 2023 ליוני 2024 משרד הביטחון רכש נשק, תחמושת וציוד צבאי, בסכום של כ־75 מיליארד שקל מחברות ישראליות.
כמחצית מהרכש הוא באמצעי לחימה מהחברות הביטחוניות הגדולות – רפאל, אלביט והתעשייה האווירית – וכמחצית מחברות וספקים קטנים.
לדברי העיתונאי בן כספית, ב־8 באוקטובר 2023 הקים מפקד יחידה 8200 צוות בדיקה בראשות מפקד היחידה לשעבר דני הררי.
הקמתו והרכבו קיבלו את אישורם של ראש אמ"ן והרמטכ"ל, אף שהרמטכ"ל חזר בו מהקמת צוותי תחקיר.
צוות הבדיקה סיים את התחקיר בתחילת פברואר 2024. התחקיר הקיף בין 600 ל־800 עמודים ומצא ליקויים שונים, מקצתם חמורים, בתחומים של עיבוד המודיעין, קבלת ההחלטות, שיטות העבודה ועוד.
הדוח אמור היה להיות מוצג לבכירי 8200 אך נגנז.
בהמשך נערך תחקיר גם ב־8200.
ב־4 בינואר 2024 פורסם שהרמטכ"ל הרצי הלוי הקים צוות בכירים, לרבות רמטכ"ל לשעבר, שיתחקרו את מלחמת חרבות ברזל, את מחדל 7 באוקטובר, את ההכנות לתמרון ואת הלחימה בתוך הרצועה.
ב־25 בינואר, בעקבות ביקורת של הדרג הפוליטי על מהלך זה, החליט הרמטכ"ל להקפיא את עבודת הצוות.
ב־22 באפריל 2024 הודיע ראש אגף המודיעין אהרון חליוה כי יתפטר בתום השלמת שלב התחקירים ולאחר שימונה לו מחליף, עוד קרא להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
היועצת המשפטית לממשלה תמכה בהקמת ועדת חקירה ממלכתית בטיעון כי זהו המנגנון החוקי המתאים לבחינת סוגיות בהיקף ובמידת החשיבות הלאומית של אירועי המלחמה.
צה"ל פרסם תחקירים מרכזיים ב־27 בפברואר 2025 ותחקירים על זירות הקרב פורסמו בחודשים שלאחר מכן.
עיקרי תחקיר השב"כ הוצג לציבור ב־4 במרץ 2025.
בדצמבר 2023 פורסם דו"ח מיוחד מטעם מבקר המדינה בנושא תלונות הציבור בשבועות הראשונים של מלחמת "חרבות ברזל".
הדו"ח מצביע על שורה של כשלים באופן הטיפול בעורף האזרחי.
מבקר המדינה החל לבחון את ההתנהלות שקדמה ל־7 באוקטובר.
הוא ציין כי "ככל שתוקם ועדת חקירה יקבעו גבולות גזרה ביחס לנושאים שנבדקו".
הרמטכ"ל הרצי הלוי וראש השב"כ רונן בר התנגדו לכך, בטענה כי מעולם לא נערכה ביקורת על צה"ל תוך כדי מלחמה, וכי הדבר יפגע בלחימה.
הם אף עתרו לבג"ץ בבקשה להוציא צו על תנאי כנגד המבקר.
לאחר שנכשלו מול בג"ץ הודיעו הרמטכ"ל וראש השב"כ בסוף מאי כי ישתפו פעולה עם המבקר בתחומים שאינם מוגדרים כ"תחומי ליבה" ואינם עוסקים במחדל 7 באוקטובר.
ב־16 ביוני הוציא בג"ץ צו ביניים המקפיא את הליכי הביקורת של מבקר המדינה.
בפברואר 2025 פורסם דו"ח מטעם מבקר המדינה העוסק בטיפול בצורכי האוכלוסייה לאחר אירועי 7 באוקטובר בארבעה תחומים: תחום בריאות הנפש, מרכזי החוסן, סיוע לנפגעים וצוותי החרום הקהילתיים.
בתחומים השונים נמצאו אי מוכנות וליקויים שהובילו לחוסר מענה מספק לאזרחים.
בפברואר 2025 פורסם דו"ח מיוחד מטעם מבקר המדינה העוסק בהליכי השיקום של נפגעי שבעה באוקטובר.
מהדו"ח עלה כי קיימים לקויים רבים בהליכי השיקום של יישובי הנגב המערבי, קהילותיהם ותושביהם שנפגעו בטבח.
בספטמבר 2025 פורסם דוח מטעם מבקר המדינה העוסק בניהול הממשלתי של התחום האזרחי במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הדוח מזהה כשלים מתמשכים בהיערכות הממשלתית לחירום מאז מלחמת לבנון השנייה, וקובע כי ממשלות ישראל, ובראשן ראש הממשלה בנימין נתניהו, לא השלימו את הסדרת הסמכות והאחריות הכוללת לניהול ההיבטים האזרחיים בעורף בעת מלחמה.
בפרט, הדוח מציין אי־הצלחה בהקמת גוף מתכלל בעל סמכות לטיפול אזרחי, מה שהוביל לחוסר בהירות, כפילויות תפקודיות וקושי במתן מענה הולם לאוכלוסייה.
ב-5 בפברואר 2026 פרסם נתניהו את תשובותיו למבקר המדינה.
במסמך האשים נתניהו גופי המודיעין והביטחון באחריות למחדל, ואת הסיבות לכישלון האסטרטגי ייחס לנסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 ולהתנתקות בשנת 2005. עיתונאים טענו שהמסמך רצוף שקרים.
גם הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט טען שהמסמך "שקרי ומניפולטיבי", וכך טען גם ח"כ יואב גלנט, ויו"ר האופוזיציה יאיר לפיד מתח ביקורת על פרטים שונים במסמך.
לעומתם זכה המסמך לתמיכתו של ינון מגל.
לאורך התקופה שחלפה מאז מתקפת שבעה באוקטובר, עמדתו של בנימין נתניהו בנוגע להקמת ועדת חקירה ממלכתית התאפיינה בדחיית ההחלטה, ובניסיונות לעצב את מנגנון החקירה.
בראשית המלחמה, הקו המוביל היה התנגדות גורפת לעיסוק בחקירות תוך כדי הלחימה, תחת הנימוק שעל הדרג המדיני והצבאי להיות ממוקדים אך ורק בניצחון, ושאלת האחריות תידון "ביום שאחרי".
ככל שנקף הזמן והלחץ הציבורי והמשפטי גבר, נתניהו החל להביע התנגדות להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
בשלב זה, עבר נתניהו מהשהיה טקטית לניסיונות אקטיביים לעיצוב מחדש של מנגנון הבירור, כך שיהיה נוח יותר עבורו פוליטית.
הוא החל לקדם חלופות שונות שיאפשרו לדרג הפוליטי שליטה על הרכב הוועדה ועל המנדט שלה.
זאת בניגוד לעמדת היועצת המשפטית לממשלה, שהבהירה כי רק ועדת חקירה ממלכתית בלתי תלויה תספק לישראל הגנה משפטית בזירה הבין-לאומית ובבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
למרות זאת, נתניהו ניסה לקדם רעיונות כמו "ועדת בדיקה ממשלתית", שבה לממשלה תהיה דריסת רגל במינוי החוקרים.
בנוסף, נתניהו חזר על המסר כי החקירה לא צריכה להתמקד רק בכשל המודיעיני והמבצעי של 7 באוקטובר, אלא לבחון תהליכים היסטוריים ארוכי טווח (כגון הסכמי אוסלו וההתנתקות), דרישה שנתפסה כניסיון להרחיב את היריעה כדי לדלל את האחריות הישירה של הדרג המכהן.
ביולי 2024 הוקמה ועדת החקירה האזרחית לאסון ה־7.10, התארגנות אזרחית בראשות השופט גדעון גינת, שהחלה באיסוף מידע והסקת המסקנות, כצעד מקדים עד לכינונה של ועדת חקירה ממלכתית רשמית.
ב־26 בנובמבר 2024 פרסמה הוועדה את הדו"ח המסכם את ממצאיה.
יחידת דובר צה"ל הפיקה את "סרט הזוועות" – סרטון בן 47 דקות ובו תיעוד ממצלמות גו־פרו שצילמו המחבלים בעת המתקפה.
הסרטון ובו תיעוד של מעשי זוועות שבוצעו באזרחי העוטף סמוך לרציחתם הוקרן בישראל לאנשי התקשורת הזרה ולחברי הכנסת.
ב־14 בנובמבר 2023 הוקרן הסרטון לכ־150 חברי הקונגרס האמריקני ועורר תגובות קשות אצלם.
יחידת להב 433 של משטרת ישראל פרסמה סרטון ובו עדויות על עשרות מעשי אונס והתעללויות מיניות שבוצעו במהלך המתקפה.
היחידה הפיקה כ־700 סרטונים של עדויות ניצולים, ובידיה עשרות אלפי קובצי וידאו המתעדים מעשי טבח וזוועה.
בתחילת דצמבר פרסמה המשטרה שנמצאים בידיה 200 אלף סרטונים שנלקחו ממצלמות גוף של מפקדי חמאס, ממצלמות רכב וממצלמות אבטחה.
על בסיס התיעוד הזה פרסמה המשטרה סרטון המתעד אירועים מהטבח, בדומה לסרטון שהוציא דובר צה"ל.
ב־10 בדצמבר 2023 הכריז הבמאי והמפיק סטיבן ספילברג על מיזם לתיעוד הזוועות והפשעים נגד האנושות שביצעו הפלסטינים בטבח שבעה באוקטובר.
במסגרת הפרויקט יוקלטו עדויות של ניצולי הטבח.
בסוף אפריל 2024 פורסם ביוטיוב הסרט הדוקומנטרי "זעקות ואז שתיקה" ("Screams Before Silence"), שיזמה שריל סנדברג, על פשעי המין של המחבלים הפלסטינים מאז 7 באוקטובר.
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 2024 השיק תאגיד השידור הישראלי את מיזם כאן 7.10.360, מוזיאון וירטואלי אינטראקטיבי לתיעוד מתקפת הפתע והשלכותיה.
ב־7 בספטמבר 2024 יצא בשירות הסטרימינג פרמאונט+ הסרט "עוד נחזור לרקוד", סרט תיעודי של הבמאי הישראלי יריב מוזר על הטבח שנערך בפסטיבל הנובה.
ב־5 באוקטובר 2024 החל שידורה של "היום שלא נגמר", סדרה תיעודית ישראלית בת חמישה פרקים שיצרו אמנון רבי וגלעד טוקטלי, העוסקת באופן מקיף באירועי טבח שבעה באוקטובר באמצעות ראיונות ושחזורים.
הסדרה נוצרה כחלק מפרויקט השנה ל־7 באוקטובר של תאגיד השידור הישראלי, והייתה לסדרת הדגל התיעודית של הפרויקט.
ב־19 במרץ 2025 פורסם בבריטניה דוח פרלמנטרי בראשות הלורד וחבר הפרלמנט, ההיסטוריון אנדרו רוברטס, שמצא כי 18 מתוך כלל הנרצחים בטבח היו אזרחי בריטניה.
במליאת הכנסת הועלו חמש הצעות חוק שמטרתן לקבוע יום זיכרון לאומי להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל.
בהמשך לכך, ב-17 במרץ 2024, אישרה ממשלת ישראל פה אחד כי יום זיכרון לאומי לציון הטבח יצוין מדי שנה בתאריך העברי כ"ד בתשרי.
נוסף לכך, החליטה הממשלה כי בשנת 2024 יצוין באופן חד-פעמי גם התאריך הלועזי, 7 באוקטובר, בטקסי זיכרון רשמיים.
במקביל למהלכים הממלכתיים, הוקמו ברחבי הארץ מספר אנדרטאות לזכר הנספים בטבח.
ההנצחה קיבלה ביטוי גם במישור הדתי והבין-לאומי.
האפיפיור פרנציסקוס הכריז על 7 באוקטובר כיום צום והתייחדות.
בזירה ההלכתית והיהודית, נכתבו קינות מיוחדות לזכר המאורעות, ורבנים ואישי ציבור קראו לשלב טקסטים אלו בסדר אמירת הקינות של צום תשעה באב.
ב־21 בינואר 2025 אישרה הכנסת את חוק איסור הכחשת אירועי טבח 7 באוקטובר 2023 (טבח שמיני עצרת), התשפ"ה–2025, הקובע עונש מאסר של חמש שנים למי שיכחיש את טבח שבעה באוקטובר.
טבילת אש מבצעית היא מונח צבאי המתאר את ההפעלה הקרבית הראשונה של מערכת צבאית או אמצעי לחימה בקרב ופעילות מבצעית (בניגוד להפעלתם בניסויים, באימונים או בתרגילים) ולעיתים מתייחס גם לקרב הראשון של יחידה צבאית.
בעקבות טבילת האש המבצעית, מתכנני ומפתחי המערכת מקבלים משוב מהחיילים שהפעילו אותה, מתקנים תקלות שנתגלו בשטח ומתכננים שיפורים שייושמו בדור הבא של המערכת (למשל: המרכבה סימן 2 הוא שיפור של המרכבה סימן 1 לפי משוב שקיבלה מנת"ק מלוחמי חיל השריון במלחמת לבנון הראשונה).
במערכות רבות, ובעיקר בכלי טיס וכלי שיט, נהוג לציין באופן מיוחד את טבילת האש המבצעית ולתעד אותה כחלק מההיסטוריה וממורשת הקרב – למשל, יירוט אווירי ראשון או הפלת בכורה על ידי מטוס קרב או מערכת הגנה אווירית.
תיעוד ההפלות של חיל האוויר הישראלי כולל מספר רב של הפלות בכורה של כלי טיס ושל מערכות הגנה אווירית, שחלקן הן הפלות בכורה עולמיות.
לדוגמה, מטוס ה-F-35 עשה את טבילת האש המבצעית שלו בחיל האוויר הישראלי ב-2018, וגם רשם את הפלת הבכורה העולמית שלו בחיל האוויר הישראלי, ב-2021.
טְבִּחָה בְּסַלְק היא נזיד קדירה מסורתי מהמטבח של יהדות לוב, המהווה את אחד המאכלים המרכזיים בשבת ובחגים.
המאכל מתאפיין בצבעו השחור-ירוק העמוק, במרקם סמיך ושומני.
המרכיב הדומיננטי בתבשיל אינו שורש הסלק האדום אלא סלק עלים.
בקרב יהדות תוניסיה, הגרסה המקבילה (המתבססת על אותו בסיס של עלי מנגולד מטוגנים) מכונה פְּקָיילֶה.
הטביכה בסלק מוגשת באופן מסורתי בצהרי יום השבת, כשהיא יצוקה על גבי קוסקוס.
השומן הרב בתבשיל נספג בגרגרי הקוסקוס ומאזן את יובשם.
המילה "טבחה" נגזרת מהשורש הערבי ط.ب.خ (ט.ב.ח'), שמשמעותו "לבשל".
בקרב יהודי צפון אפריקה, המונח משמש שם גנרי לתבשילי קדירה בבישול ארוך.
המילה "סלק" בערבית מתייחסת לצמח המנגולד, בדומה למילה הארמית "סילקא" המוזכרת בתלמוד כאחד מסימני ראש השנה.
ייחודו הקולינרי והכימי של התבשיל טמון בתהליך העיבוד המקדים של הירק, שנועד במקורו לשימור:
מיצוי וקרמליזציה: עלי המנגולד נשטפים, נקצצים ועוברים תהליך של טיגון איטי וממושך בשמן (לעיתים במשך שעות), עד להתאדות מוחלטת של הנוזלים.
שינוי הצבע: בתהליך זה, הכלורופיל שבעלים מתפרק והסוכרים עוברים קרמליזציה ותגובת מייאר, מה שמשנה את צבע העלים מירוק בהיר לשחור עמוק ומעניק להם טעם מרוכז.
הבסיס לשימור: התוצר הסופי של הטיגון הוא רכז שחור ושומני, אשר הודות לאחוז השומן הגבוה והיעדר המים, עמיד בפני קלקול וניתן היה לשמרו בצנצנות ללא קירור למשך חודשים ארוכים.
בשל העבודה הרבה הכרוכה בהכנתה והטעם העשיר שהיא מעניקה, זכתה תמצית זו בקרב בשלנים וחוקרי אוכל לכינוי "הזהב השחור" של המטבח הצפון-אפריקאי.
אל הבסיס המטוגן מוסיפים שעועית לבנה (שהושחתה במים), נתחי בשר בקר (לרוב נתחים שומניים כמו שריר או לחי), ולעיתים עצמות מח.
התבשיל מתבשל בבישול איטי עד לריכוך מלא של השעועית והבשר.
נהוג להעשיר את הטביכה בתוספות המתבשלות בתוך הרוטב הסמיך וסופגות את טעמיו:
קוּקְלָה : קציצת סולת ושומן האופיינית למטבח של יהודי לוב.
הקוקלה מורכבת מסולת, שומן כבש קצוץ או שומן בקר (לרוב מאזור האליה), שום כתוש טרי, פפריקה חריפה ומתוקה, וקימל טחון (כרוויה).
במהלך הבישול הארוך, הסולת תופחת וסופגת את הנוזלים השחורים של הטביכה, ומרקמה הופך דחוס ונימוח.
מַסְרָן : מעי גס ממולא.
המילה "מסרן" בערבית משמעה "מעי".
המאכל משתייך למשפחת חלקי הפנים הממולאים המכונה עַסְבַּאן (וביחיד: עַסְבָּנָה).
הוא עשוי ממעי בקר נקי הממולא בתערובת של בשר קצוץ, אורז, עשבי תיבול (פטרוזיליה, כוסברה, שמיר), בצל ותבלינים.
בשונה מהעסבנה הרגילה שלעיתים מבושלת במים או ברוטב עגבניות, המסרן של הטביכה מתבשל בתוך רוטב המנגולד הכהה ומקבל צבע עמוק וטעם ייחודי.
טביעת אצבע היא התבנית המתקבלת מלחיצת אצבע על גבי משטח חלק.
טביעת אצבע היא ייחודית מאוד, ונותרת קבועה לאורך חיי האדם, ולכן ניתן להיעזר בה לשם זיהוי אנשים בידי המשטרה, הצבא וארגונים נוספים.
מבנה טביעת האצבע מושפע מאלמנטים שונים טרום הלידה, ואם הלידה מתפתחת באופן דומה מספיק, טביעת האצבע של שני אנשים יכולה להיות זהה.
מקובל לחשוב כי בתוך 3 מיליון אנשים, נוכל למצוא שניים עם טביעות אצבע זהות.
התבנית הייחודית של טביעות האצבע נקבעת בחודש הרביעי להתפתחות העובר.
טביעות האצבעות, שנקראות גם רכסים או תַּלְמֵי חיכוך, מצויות גם אצל הפרימטים והקואלות.
על פי ההשערות, היתרון האבולוציוני העיקרי שמעניקים הרכסים הוא הגברת מקדם החיכוך של האצבע, המסייע לפרט לאחוז בעצמים.
ברוב המקרים, טביעות האצבע סמויות מעין (טביעות לטנטיות), ולשם חשיפתן יש להיעזר באבקה או באמצעים כימיים אחרים.
טביעת האצבע הייתה המאפיין הראשון ששימש לזיהוי ביומטרי.
טביעת אצבע עמידה זמן רב אחרי המוות.
בין השנים 2007–2011 התגלה גן נדיר ביותר, שמכונה SMARCAD1. מוטציה בגן זה גורמת לאדרמטוגליפיה, פגם גנטי הגורם להיעדר מולד של טביעות אצבעות.
לא קיימת הוכחה לשימוש בטביעות אצבע לזיהוי אנשים בתקופות קדומות, אף על פי שקיימת סברה כי הסינים עמדו על אופיין המיוחד כבר לפני אלפי שנים.
ההכרה המודרנית בכך, סיווג הטביעות ושימושן הנוכחי הוא מדע חדש יחסית.
ב-1823 פרסם ג'ון פורקיני (John Purkinji), פרופסור לאנטומיה מאוניברסיטת ברסלאו, מאמר בנושא טביעות האצבעות וסיווגן לפי תשעה דגמים, אך לא העלה את נושא השימוש בהן לצורך זיהוי.
ב-1880 פרסם ד"ר הנרי פולדס מאמר ראשון בנושא בירחון המדעי האמריקאי "Nature".
ב-1886 חזר פולדס למולדתו בריטניה והציע למשטרת לונדון את השימוש בטביעות אצבע, אך הצעתו נדחתה.
ב-1892 פרסם סר פרנסיס גלטון (Galton) מודל סטטיסטי מפורט של ניתוח וזיהוי טביעות אצבע, ועודד את השימוש בהן בשירות החוק בספרו "Finger Prints".
ב-1901 פיתח סר אדוארד ריצ'רד הנרי (Henry) את "סיווג הנרי", שיטה לסיווג ולמיון טביעות אצבעות, שנמצאת בשימוש (בשינויים קלים) עד היום.
מדע ניתוח טביעות האצבעות נקרא דקטילוגרפיה, והוא נמצא בשימוש בעיקר לצורכי כוחות הביטחון.
ברוב המשטרות בעולם נמצא מאגר טביעות אצבע של אנשים שנעצרו בגין עבירות מסוימות, כדי לזרז את זיהוים במקרה של פשע עתידי.
מאגר המידע של ה-FBI, ה-IAFIS (ראשי תיבות באנגלית של Integrated Automated Fingerprint Identification System), הוא מאגר טביעות האצבע הגדול בעולם, ומכיל למעלה מ-47 מיליון דגימות של טביעות אצבע.
המאגר הממוחשב של משטרת ישראל, AFIS, מכיל כחצי מיליון דגימות, ומשמש בנוסף גם לזיהוי קורבנות אסון.
שימוש נוסף כיום נעשה נפוץ במערכות של בקרת כניסה ונושא אופי מסחרי.
ישנו הבדל מהותי בין שיטות הזיהוי הצבאיות והמשטרתיות לבין השיטות המסחריות.
הפיענוח במערכות הצבאיות והמשטרתיות מבוסס על ניתוח של נקודות ומאפיינים בטביעה, וביצוע השוואה של קידוד טביעה מול טביעה אחרת.
הפיענוח במערכות האזרחיות מבוסס על השוואת צילומי טביעות אצבע אחת לשנייה.
בשיטה זו רבות הטעויות ומידת הזיהוי אינה מוחלטת.
בבתי המשפט במדינת ישראל "משקלה של ראיה נסיבתית, כגון טביעת אצבע, אינו נופל מכוחה של ראיה ישירה, ובלבד שניתן להסיק ממנה, על פי מבחני היגיון וניסיון החיים, מסקנה הגיונית אחת ויחידה לפיה לא נותר ספק סביר בדבר אשמתו של נאשם".
הפסיקה מבחינה בין "כוחה הראייתי של טביעת אצבע שנמצאה על חפץ נייח, עליה ניתן לומר בוודאות גבוהה כי היא מלמדת על הימצאותו של הנאשם במקום, לבין כוחה הראייתי של טביעת אצבע שנמצאה על חפץ נייד, שמקורה עלול להיות אדם שאינו מעורב בביצוע העבירה".
עם זאת נקבע כי כאשר טביעת האצבע היא הראיה היחידה, בית המשפט ינהג בזהירות יתירה בבואו להרשיע את הנאשם.
חיישן טביעות האצבע מותקן כיום ברוב הסמארטפונים, ומשמש חלופה להקשת סיסמה במכשיר אלא להיכנס אליו דרך החזקת האצבע על גבי החיישן.
גם מי שאינו מנוסה בזיהוי טביעות אצבע מסוגל להבחין בהבדל בין שלושת הסוגים העיקריים של הטביעות: "מערבולת", "לולאה" ו"קשת".
שיטת הסיווג של הנרי כוללת בתוכה סיווג מעמיק יותר, המפריד בין לולאות רדיאליות וקוויות לבין סוגים שונים של מערבולות.
במקרים רבים יש טביעות אצבע שונות גם באותה היד, זאת משום שכל אצבע מתפתחת באופן עצמאי משאר האצבעות.
למספר מינים אחרים ישנן טביעות אצבעות, כאשר מביניהן יש לגורילות, השימפנזות והקואלות טביעות אצבעות שכמעט זהות לטביעות אצבעות של האדם.
מחקר שנערך בנושא הראה שאפילו תחת המיקרוסקופ, קשה עד בלתי אפשרי להבדיל בין טביעות של אדם לחיות אלו.
המקור המשותף להיווצרות טביעות האצבעות בין מינים אלו הוא האחיזה, אשר תורמת ליכולת החיכוך ומסייעת לטיפוס אנכי על גבי עצים.
קוּרְסְק הייתה צוללת תקיפה גרעינית מדגם A 949 של הצי הרוסי.
הצוללת, שהייתה חמושה בטילי שיוט, טבעה בים ברנץ ב-12 באוגוסט 2000. 118 אנשי צוות הצוללת נספו כולם באסון.
צוות הולנדי הצליח לחלץ את גוף הצוללת בסתיו 2001, ו-115 גופות נמצאו והובאו לקבורה ברוסיה.
בשעה 11:28 זמן מקומי, ערכה הצוללת אימון בירי טורפדו לעבר סיירת קרב מסדרת קירוב בים ברנץ, צפונית לחצי האי קולה.
הטורפדו נורה בהצלחה, אך מספר רגעים לאחר מכן התרחשה התפוצצות על סיפון הצוללת והיא החלה לטבוע.
שתי דקות ו-15 שניות לאחר הפיצוץ הראשון נרשם פיצוץ שני, חזק בהרבה, שעוצמתו נאמדה ב-3–7 טונות TNT.
למרות הפיצוצים העזים עדיין נותרו בצוללת מדורים שלא נפגעו, ובהם התרכזו הניצולים, אך מאמצי הצלה של צוותים רוסיים ונורווגיים לחלצם נכשלו.
קורסק הייתה צוללת מדגם 949A "אנטֶיי", המכונה במערב "אוסקר 2" (לפי קוד דיווח נאט"ו), צוללת תקיפה מונעת בשני כורים גרעיניים וחמושה ב-24 טילי שיוט SS-N-19 וטורפדות בקוטר 553 ו-650 מ"מ.
היא נבנתה בראשית שנות התשעים.
הפיצוץ שגרם לטיבוע הצוללת התרחש כתוצאה של דליפת HTP (מימן על-חמצני מרוכז), ששימש כדלק לטורפדו, בשל חלודה בגוף אחד הטורפדו.
חומר זה הגיב עם נחושת ופליז בצינור השיגור וגרם לתגובת התחממות ופיצוץ.
הדלת האטומה המפרידה בין מדור הטורפדו ויתר הצוללת הייתה פתוחה.
היה זה נוהג רגיל בצוללת בשל האוויר הדחוס שהשתחרר בירי הטורפדו.
הדלת הפתוחה אפשרה להדף הפיצוץ להגיע לשני המדורים הראשונים מתוך תשעת המדורים בצוללת הגדולה.
שבעה אנשי צוות נהרגו במדור הראשון ושלושים ושישה במדור השני.
אף על פי שאין עדות מוצקה על המתרחש לאחר מכן, פורסם כי הקפטן, ששהה באותה עת במדור השלישי, לא הספיק לשלוח כל אות מצוקה.
גם מצוף החירום, שאמור היה להיות משוחרר אוטומטית בעת שהצוללת שוקעת או שאוחזת בה אש במטרה להקל על מציאתה - לא שוחרר.
בתמרונים שנערכו שנה קודם לכן היה חשש ששחרור שגוי של המצוף יחשוף את הצוללת לצי האמריקאי ולכן הוא נוטרל.
שתי דקות ו-15 שניות לאחר הפיצוץ הראשון נרשם פיצוץ גדול הרבה יותר במכשירי ניטור ברחבי העולם.
מידע סייסמי מתחנות בצפון אירופה מעיד כי פיצוץ זה התרחש על קרקעית הים בעומק 115 מטר, ומקורו כנראה בהתנגשות הצוללת הטובעת בקרקעית, שגרמה לפיצוץ כשישה טורפדו.
עוצמת הפיצוץ השני נאמדה ב-3–7 טונות TNT.
הפיצוץ השני קרע חור בשטח של כ-2 מטרים מרובעים בדופן הצוללת, שתוכנן לעמוד בלחץ של צלילה ל-1,000 מטרים.
הפיצוץ פגע גם במדור השלישי ובמדור הרביעי ומים החלו לחדור לתוכם בקצב של 90,000 ליטר בשנייה.
כל השוהים במדורים אלו מתו מיד.
המדור החמישי הכיל את הכורים הגרעיניים של הצוללת, ובודד במעטה של 5 סנטימטרים נוספים של פלדה.
מיגון הכורים עמד בפיצוץ ומנע תזוזה של מוטות הבקרה בכורים, שהייתה מביאה לאסון גרעיני.
משקיפים צבאיים ברוסיה ובמערב הביעו הערכה לעמידות יוצאת דופן זו.
23 איש שעבדו במדורים השישי עד התשיעי שרדו את הפיצוצים.
הם התאספו במדור התשיעי, שבו הייתה מנהרת החילוץ המשנית (הראשית הייתה במדור השני שנהרס כליל).
קפטן לוטננט דמיטרי קולסניקוב תפס פיקוד ורשם את שמות כל האנשים שעמו.
מבחינה פיזית ניתן היה להשתמש בפתח החילוץ, שכן הלחץ במדור היה זהה ללחץ האטמוספירי, אולם לא ידוע בוודאות מה הנזק שנגרם לפתח החילוץ והאם היה ניתן לפותחו מבפנים.
סביר שרוב האנשים דחו את הסיכון הרב שבחילוץ עצמי והעדיפו להמתין למחלצים מבחוץ.
לא ידוע כמה זמן שרדו האנשים במדור התשיעי.
הכורים הגרעיניים כיבו עצמם אוטומטית וכוח החירום אזל עד מהרה, מה שהותיר אותם בעלטה מוחלטת וקור מקפיא.
קולסניקוב כתב שני פתקים נוספים, באחרון נכתב:
ויכוח עז ניטש בשאלה כמה זמן שרדו האנשים במדור התשיעי.
ברוסיה רבים הטוענים כי הם מתו מוות מהיר.
מים מתחילים לדלוף לצוללת כמו הקורסק (מדגם "אוסקר 2"), כשהיא נייחת, עד מהרה דרך צירי המדחפים, וכבר בעומק 100 מטר לא ניתן למנוע זאת.
משום כך רבים הסוברים כי שורדי הפיצוצים טבעו עד מהרה.
חוקרים אחרים מצביעים על כך שמטעני סופראוקסיד משומשים רבים, המשמשים לספיחת פחמן דו-חמצני ושחרור חמצן, נמצאו כאשר נמשתה הצוללת.
אלו מצביעים על כך שהאנשים שרדו מספר ימים ונשמו באמצעותם.
באופן טראגי, היו אלה מטעני הסופראוקסיד שגרמו למות האנשים במדור התשיעי.
אחד מהמלחים הביא בטעות למגע בין אחד המטענים למי הים, שהיו באותה עת בגובה המותניים במדור.
התגובה הכימית גרמה לשריפה כימית שהרגה חלק מהמלחים וכילתה במהירות את החמצן הנותר לאלו ששרדו.
כדברי הגרדיאן "עבור הנשיא ולדימיר פוטין הייתה זו לא רק טרגדיה אנושית, אלא אסון יחסי ציבור אישי.
יממה לאחר היעלמות הצוללת, בעוד קציני הצי מעריכים את סיכויי הצוות לשרוד, צולם פוטין עורך מסיבת ברביקיו בבית הנופש שלו בים השחור".
ברקע לכך ניתן לציין כי אביו של פוטין שירת בצעירותו, בשנות השלושים של המאה ה-20, כמלח בצוות צוללות.
ההודעה הראשונה שנשלחה מהצי הרוסי לסוכנויות הידיעות טענה כי לצוללת היו "בעיות טכניות מינוריות".
הממשלה הפחיתה בחומרת התקרית וטענה כי מזג אוויר גרוע באזור לא מאפשר ניסיונות הצלה כלשהם.
ב-18 באוגוסט התפרצה נדז'דה טיליק, אמו של הקצין סרגיי טיליק שהיה על הצוללת, בסערת רגשות ובבכי באולפן במהלך שידור חי של מהדורת חדשות שעסקה בהיעלמות הקורסק.
ניסיונות להרגיעה לא צלחו ולבסוף אחות הזריקה לה זריקת הרגעה והיא הוצאה מהאולפן.
אירוע זה, ששודר בשידור חי למיליוני צופים, עורר גל של ביקורת קשה על תפקוד הממשלה ותגובתה לביקורת הציבור.
הספינות האחרות שהשתתפו בתרגיל לא דיווחו על היעלמות הצוללת.
כל אחת מהן ידעה רק על חלקה בתרגיל ושיערה כי הפיצוץ, שהורגש היטב, היה תרגיל במטעני עומק.
רק לקראת ערבו של יום הודיעו מפקדי הספינות כי הם מודאגים מהיעדר תקשורת עם הצוללת.
במהלך הלילה שוגר צוות חיפוש והצלה וספינת החילוץ "רודניצקי", הנושאת את צוללות ההצלה AS-32 ו-AS-34, הגיעה למקום בשעה 8:40 בבוקר המחרת.
הסוללות בצוללות ההצלה היו במצב גרוע, התרוקנו במהירות ולא נטענו היטב.
ה-AS-32 הייתה למעשה חסרת כל שימוש.
צוללת החילוץ השנייה, שכונתה "פריץ" הגיעה למדור השני של הקורסק אחר הצהריים אולם כשלה להתחבר אליו.
ניסיונות נוספים נערכו בימים הבאים אולם לא צלחו בהתחברות וביצירת הוואקום הדרוש לחילוץ מוצלח.
ממשלות ארצות הברית ובריטניה הציעו עזרתן במשלוח צוללות החילוץ שלהן.
ב-16 באוגוסט הסכימה ממשלת רוסיה לקבל את עזרת בריטניה ונורווגיה.
ספינת חילוץ יצאה מנורווגיה ב-17 באוגוסט והגיעה יומיים לאחר מכן לאתר הטביעה.
צוללים בריטיים הגיעו לפתח החילוץ של המדור התשיעי ב-30 באוגוסט וקבעו שכל המדור מוצף, מה שסתם את הגולל על אפשרות מציאת ניצולים בחיים.
רוב גוף הצוללת הוצל על ידי החברות ההולנדיות סמית אינטרנשיונל ומאמוט בסתיו 2001 ונגרר לנמל רוסליקובו של הצי הרוסי.
115 גופות מתוך 118 נמצאו והובאו לקבורה ברוסיה.
הנשיא ולדימיר פוטין חתם על צו המעניק לכל אנשי הצוות את אות "מסדר האומץ".
קפטן הצוללת, גנאדי ליאצ'ין, עוטר באות "גיבור הפדרציה הרוסית".
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "גיבורים במצולות".
הסרט, אשר מתאר את קורות חברי צוות הצוללת, מבוסס על ספרו של רוברט מור - "זמן למות".
טביעת כלי שיט היא מצב בו כלי שיט שוקע אל מתחת לפני הים, עקב תאונה, טעינת יתר או חדירת מים.
לעיתים מתבצעת הטבעה מכוונת של כלי שיט כדי שישמש בסיס לשונית אלמוגים מלאכותית.
גם בכלי שיט צבאיים ייתכנו מצבים בהם הצוות מטביע בכוונה את ספינתו, על מנת למנוע את נפילתה בידי האויב.
על פי חוק ארכימדס, כאשר משקל הגוף גדול ממשקל המים אותו הוא דוחה, הגוף ישקע.
הדבר נכון בעיקר בכלי שיט בהם נפח כלי השיט אינו משתנה אך המשקל גדל עקב טעינת יתר או חדירת מים.
אם כלי השיט טבע במים רדודים, ניתן לפעמים לתקן את הבעיה, להציף מחדש את כלי השיט ולהשמיש אותו מחדש.
תחתית כפולה – לרוב כלי השיט המסחריים קיימת תחתית כפולה אשר מטרתה היא להגדיל את כושר הציפה, ובמקרה של נזק לתחתית (כמו עליה על סלעים) למנוע חדירת מים לכלי השיט עצמו.
מאז 1993 מכליות בעלות מעמס מעל 5,000 טונות חייבות גם בדופן כפולה.
מחיצות אטומות למים – על פי התקנים, לכל כלי שיט אמורות להיות מחיצות אשר מונעות את מעבר המים מהאזור הפגוע לשאר האזורים (במקרה של חדירת מים).
התקן קובע גם שכלי השיט אמור להמשיך לצוף גם כאשר המדור הגדול ביותר בו מתמלא מים.
כאשר כלי שיט טובע קיימים מספר סיכונים הנובעים מפיזור המטען שבתוכו.
ניתן לחלק את הסיכונים הללו לקבוצות הבאות:
סיכון הסביבה – במקרה של מכלית עלולה טביעת כלי השיט לגרום לדליפה של נפט ובכך ליצור אסון אקולוגי רחב היקף, כמו במקרה של המכלית אקסון ולדז שגרמה לאסון הנפט של אקסון ואלדז.
סכנה לכלי שיט אחרים – כאשר אונייה המובילה מטען טובעת עלול המטען להתפזר באזור, ובכך לסכן כלי שיט אחרים.
לדוגמה, כאשר אוניית מכולות טובעת, חלק מהמכולות עלולות לצוף באזור הטביעה (ואף להיסחף בזרמים) במשך ימים, ובכך להוות סכנה לכל כלי שיט אחר העובר באזור, אשר במפגש איתם עלול לטבוע בעצמו.
מסורות הקשורות לטביעת כלי שיט
הנוהג כי "נשים וילדים תחילה" נודע לאחר טביעת הספינה אה"מ בירקנהד בשנת 1852 כשעל סיפונה כ-643 אנשים בהם 20 נשים וילדים.
כאשר הספינה החלה לטבוע הכריז רב החובל "כל אדם לעצמו" אך אחד הקצינים בשם אלכסנדר סיטון, שלף את חרבו ואיים לפגוע במי שירד לסירות ההצלה לפני הילדים והנשים.
450 אנשים טבעו באסון, אך בזכות גבורתו של הקצין לא נהרגו באסון אף אחד מהנשים והילדים.
הסלע לידו טבעה הספינה נקרא מאז סלע בירקנהד (Birkenhead Rock) ועל המצבה חקוקות המילים שהפכו מאז למסורת – נשים וילדים תחילה.
למרות קיומו של האתוס, ניתוח סיסטמטי של אסונות ים מראה כי הנוהג "כל אדם לעצמו" גובר על הנוהג "נשים וילדים תחילה".
רב החובל יורד עם ספינתו
זו אחת מהמסורות המפורסמות ביותר בקשר לטביעה, כאשר כלי שיט טובע, רב החובל יורד למצולות ביחד עם כלי השיט עליו פיקד.
מסורת זו משתקפת בסרטים רבים כגון בסרט טיטניק.
עכברים נוטשים את הספינה הטובעת
אחד המיתוסים הקדומים ביותר עוסק בעכברים אשר נוטשים ספינה שעומדת לטבוע.
הגם שמדובר במיתוס, יש באמונה זו גרעין של אמת.
בעבר (וגם כיום), היו עכברים רבים בכל ספינה.
כאשר החלו לחדור מים לספינה ובכך לגרום לטביעתה, היו העכברים הראשונים להבחין בזאת כיוון שהם חיו בתחתית כלי השיט.
עקב הצפת מרחב המחיה שלהם, יצאו העכברים אל הסיפונים העליונים, ומכאן המיתוס על עכברים הנוטשים ספינה טובעת.
מקרים ידועים של טביעה של כלי שיט ישראלים
אגוז (ספינה), ספינת עולים ממרוקו שטבעה בשנת 1961 וכל 44 נוסעיה נספו.
מינרל דמפייר, טבעה עקב תאונה עם כלי שיט אחר.
אניית המשא עמנואל טבעה בדרכה מאנגליה לארץ ישראל.
מצדה טבעה עקב חדירת מים באזור משולש ברמודה.
הצוללת אח"י דקר טבעה עקב תקלה תפעולית ב-25 בינואר 1968 בדרכה לישראל, וכל אנשי הצוות נהרגו.
"השלושה", טבעה בים הטירני עקב תנאי מזג אוויר קשים, וכנראה גם בשל איבוד יציבות כתוצאה של Free surface effect בהובלת מטען מלא של חימר בצובר.
אח"י אילת, טבעה עקב ירי טילים מצריים.
האונייה מלכה טבעה ב-20 בינואר 1975, במהלך מסעה בתעלת למאנש, עקב חדירת מים למחסן.
רב חובל עמנואל קלמפרר פעל להצלת הצוות ולא היו אבדות.
טביעה היא מצב מסכן חיים (או נוטל חיים) עקב שאיפת נוזלים – בדרך כלל מים, שהוא חלק מטביעה בבעלי חיים.
טביעה עלולה להתרחש בנסיבות אחדות:
שהייה של הטובע במקווה מים גדול, כגון ים או אגם, או במקווה מים קטן, כגון בריכת שחייה, מקווה ואף אמבטיה.
טביעתו של כלי שיט עלולה להביא לטביעתם של רבים מנוסעיו.
שיטפון – אסון טבע שבו מים מציפים שטח יבש תוך פרק זמן קצר, עלול להביא לטביעתם של בני אדם ובעלי חיים באזור המוצף.
חילוץ מהיר של הטובע יביא להצלתו, אך טביעה במשך יותר מדקות מעטות תביא למותו של הטובע.
על פי סקר של ארגון הבריאות העולמי: בשנת 2013, בממוצע עולמי, כל דקה וחצי אדם מת מטביעה (כ-1,000 איש ביום).
בישראל מתרחשים מדי שנה כמה עשרות מקרים של טביעה קטלנית, כשליש מהם בחודש אוגוסט לבדו.
טביעה מהווה את גורם המוות השני בשכיחותו בין נערים, והשלישי בין ילדים בישראל.
מוות מטביעה מתרחש תוך דקות ספורות, ולרוב אינו מלווה בקריאות לעזרה או פרפורים של הטובע, להפך – תגובה אינסטינקטיבית כופה על הטובע דממה, רגליים ישרות, מלוות בתנועות דשדוש קצרות בידיים וראש מוטה לאחור.
ישנן שתי תגובות של הגוף בעת טביעה:
כאשר הטובע נושם מים – הטיפה הראשונה הנוגעת בנקודת הקָרינה, נקודת פיצול הסימפונות, מפעילה עצב שגורם ל"לרינגו ספאסם" – סגירת מיתרי הקול ומניעת מעבר של אוויר ומים בקנה הנשימה.
מצב זה קרוי "טביעה יבשה".
אם הטובע חולץ במצב זה והוענק לו טיפול רפואי, סיכוייו להינצל גבוהים כיוון שכמות המים שנכנסו לריאות קטנה מאוד.
אם לא הוצא הטובע מהמים לאחר הטביעה היבשה – המוח לא מקבל חמצן בגלל חסימת דרכי הנשימה (לרינגו ספאסם), והטובע מאבד הכרה.
בעת איבוד הכרה אובד טונוס שרירים ונגרמת הרפיית שרירי הגוף.
מיתרי הקול נרפים וישנו מעבר למים.
במצב זה, הנקרא "טביעה רטובה", נכנסים מים לריאות במקום חמצן, דבר המקטין מאוד את סיכויי הצלת הטובע, כיוון שכאשר הריאות מלאות במים אין אפשרות להנשים את הטובע.
לכן סיכויי הצלת הטובע תלויים בכמות המים שנכנסו לריאות.
המוות נגרם בעקבות חוסר הגעת חמצן למוח.
גם לסוג המים בהם מתבצעת הטביעה קיימות השלכות על מצבו הבריאותי של הניצול:
טביעה במים מלוחים: ריכוז המלחים בגוף עומד על כ-1.9%.
מים מלוחים החודרים לריאות בעת טביעה מכילים ריכוז מלחים גבוה יותר מריכוז המלחים בגוף.
עקב כך, מתקיים תהליך של העברת נוזלים מתוך כלי הדם אל הריאות באוסמוזה ונוצרת בצקת ריאות.
בשנת 2018 נערך מחקר בבית חולים רמב"ם אשר ממנו עולה כי ניצולי טביעה במי ים היו בעלי סיכון גבוה יותר ללקות באי ספיקת כליות, כאשר מי הים חדרו לריאות.
עבור פעוטות, אפילו מים בעומק של עשרה ס"מ מהווים סיכון, שכן יכולתם להתהפך מוגבלת בשל מיקום מרכז הכובד של גופם.
ילדים נכשלים לעיתים קרובות בהערכת הסיכון בטביעה ומרבים במשחקים מסכני חיים כגון הפגנות אומץ ומשחקי הטבעה.
חופי ישראל, וככלל חופי הים התיכון, מאופיינים ב"בורות" תחת לפני המים, רבים מהם סמוכים לגדה.
המים מעל בורות אלו נראים שקטים יותר מהים סביבם, ורבים טועים בהערכתם את בטיחות האזור.
הבורות נוצרים לרוב בשל זרמי מים חוזרים ומהירים, ששחייה נגדם קשה לביצוע, ומתישה את הנאבק עד לאפיסת כוחות וטביעה.
שגרת המצילים בחופים המוכרזים כוללת איתור וסימון (בדגלים שחורים) של בורות אלו מדי בוקר, שכן מיקומם משתנה ללא הרף.
זרמים חזקים מהווים איום של ממש גם במים רדודים מאוד.
זרימה מהירה די בה להפיל אדם בוגר גם במים שעומקם 30 ס"מ.
ורטיגו, העלול להיגרם מתנועת הקורבן בזרם, מביאה לכך שהנטבע מאבד את יכולתו למקד את מאמציו בהבאת ראשו אל מעל לפני המים.
למניעתן של טביעות פועלים במקומות רחצה ציבוריים (חופי רחצה ובריכות שחייה) מצילים, המפקחים על הרחצה ומתריעים על סכנות באזור בו היא מתרחשת.
במקרי טביעה מחויבים המצילים לפעול למען חילוץ מהיר של הטובע ומתן עזרה ראשונה.
לשם צמצום מספר הטביעות והמיתות הנגרמות מהן, החקיקה אוסרת רחצה ללא השגחת מציל, אך רבים האנשים שלא מצייתים לאיסור זה.
מאותה הסיבה, מאגרי מים שאינם מיועדים לרחצה, כגון מאגרי השקיה, נהוג להקיף בגדר.
למניעת טביעה בעקבות טביעת כלי שיט מצוידים כלי שיט באמצעי הצלה לנוסעים – סירות הצלה וחגורות הצלה – שנועדו לאפשר לנוסעים להשאיר לפחות את ראשם מחוץ למים במקרה של טביעת כלי השיט.
הצלת טובע אינה פשוטה וכרוכה בסיכון רב.
הטובע נאחז אינסטינקטיבית בכל עצם מוצק, ועשוי לגרור איתו את המציל.
בארצות הברית, כמאה מקרי מוות מדי שנה מיוחסים לאירוע מסוג זה.
גם לאחר חילוץ הטובע לחוף מבטחים הסיכוי להצלתו אינו רב.
הריאות עלולות להיות מוצפות מים, כך שהנשמה רגילה תהיה בעלת סיכוי נמוך לסייע לטובע.
מהסיבות המצוינות קודם, מצוידות תחנות ההצלה בבלוני חמצן.
שניים מסיפורי המקרא הבולטים עוסקים בטביעה המונית, שהגורם לה הוא האל:
סיפור המבול, המתאר את הטבעת כל בעלי החיים היבשתיים (והאדם בכלל זה), למעט אלה ששהו בתיבת נח, שנבנתה לשם הצלתם מטביעה.
סיפור קריעת ים סוף, המתאר כיצד בני ישראל היוצאים ממצרים עברו בים סוף בחרבה, ואילו רודפיהם, המצרים, טבעו.
תיאור הטביעה מופיע בשירת הים: .
אדמירל נחימוב הייתה אוניית נוסעים סובייטית, אשר נטרפה בים השחור ב-31 באוגוסט 1986, בעקבות התנגשות בספינה אחרת; באסון נספו 423 איש.
הספינה נבנתה בשם "ברלין" בשנת 1925 בגרמניה, עבור חברת נורד-דויטשר-לויד ושימשה בקו הנוסעים ברמן-סאות'המפטון-שרבור-ניו יורק.
בשנת 1939 נחכרה על ידי המשטר הנאצי ובמשך מלחמת העולם השנייה שימשה כספינת תובלה וכספינת בית-חולים, עד אשר טובעה בפברואר 1945 על ידי מוקש בנמל סווינמונדה, פומרניה (כיום חלק מפולין).
בשנת 1949 הסובייטים משו את הספינה מקרקעית הים הבלטי ולקחו אותה לעצמם כחלק מהפיצויים מגרמניה בעקבות המלחמה.
הספינה עברה שיפוץ יסודי, הוגדלה קמעא ושמה שונה ל"אדמירל נחימוב", על שם האדמירל הרוסי הנודע פאבל נחימוב, אשר נלחם במלחמת קרים.
בשנת 1957, לאחר השיפוץ, החלה הספינה לשמש כספינת נוסעים של רשות חברת הספנות האודסאית בים השחור.
היא שימשה לטיולי קיט שבועיים לאורך חופי הים במסלול אודסה-יאלטה-נובורוסיסק-סוצ'י-סוחומי-בתומי ובמשך תקופה מסוימת הייתה לספינת הדגל בין ספינות הנוסעים בים השחור.
אורך ה"נחימוב" היה 174 מ' ורוחבה המרבי - 21 מ'; גובהה היה 11.8 מ', מתוכם היו בתוך המים 9 מ'; לספינה היו שישה סיפונים.
הנפח הכולל ברוטו היה 17,000 טון.
מכונותיה של הספינה פיתחו הספק של 12 אלף כוחות סוס ומהירותה המרבית הייתה 16 קשר.
הספינה יכלה לקחת כ-1000 נוסעים והיו עליה 346 אנשי צוות.
היא הייתה מאובזרת בברים, דיסקו, בית קולנוע ובתזמורת משלה.
בזמן טביעתה, הייתה ה"נחימוב" שייכת לחברת הספנות של הים השחור ונמל הבית שלה היה אודסה.
לספינה היה "תקן של אי-טביעה של תא אחד" (одноотсечный стандарт непотопляемости), כלומר היא יכלה להישאר מעל פני המים אם אחד מתאיה היה נפרץ.
כמו כן, היא הייתה מאובזרת בדי סירות הצלה להכלת כל הנוסעים ואנשי הצוות ובנוסף עליהן היו עליה גם רפסודות מתנפחות.
ב-31 באוגוסט 1986, בשעה 22:00 שעון מוסקבה, ה"אדמירל נחימוב", בפיקודו של רב-החובל ולדימיר מרקוב, יצאה מנמל נובורוסיסק עם 1234 איש עליה: 888 נוסעים ו-346 אנשי צוות.
באותה שעה מגדל הפיקוח של הנמל דיווח על כך כי ספינת המשא "פיוטר ואסיוב" מתקרבת לכניסה לנמל ועל כך שהיא הוזהרה בדבר יציאת ה"נחימוב" ממנו.
רב-החובל של פיוטר ואסיוב, ויקטור טקצ'נקו, הבטיח לתת ל"נחימוב" זכות קדימה.
מאוחר יותר, במשך כל הזמן עד להתנגשות, קברניטי שתי הספינות ניהלו קשר אלחוטי שוטף ורציף.
בשעה 23:00 רב-החובל מרקוב העביר את הפיקוד על הספינה לסגנו השני וירד לתאו - וזאת על אף שה"פיוטר ואסיוב" כבר היה במרחק של כ-10 ק"מ מה"נחימוב" ואסור היה על רב-החובל לעזוב את משמרתו במצב כזה.
בינתיים, רב-החובל טקצ'נקו, אשר השתמש במערכת САРП (מערכת אוטומטית לניווט בעזרת רדיו, שהנתונים אליה הוזנו באופן ידני), ראה שבהינתן המהירויות והכיוונים הנתונים, שתי הספינות תחלופנה זו לצד זו כשקילומטר אחד מפריד ביניהן בנקודת ההתקרבות המקסימלית ולכן לא שינה את כיוון ומהירות הפלגתו.
בינתיים, סגנו השני של מפקד ה"נחימוב", שהושאר על גשר הפיקוד, נלחץ יותר ויותר ממראה ספינת המשא הכבדה שהתקרבה אליו מימין.
בניסיון למנוע את ההתנגשות, הוא הורה להטות את ה"נחימוב" שמאלה - כפי שהסתבר מאוחר יותר, בדיוק לנתיב השיוט של ה"פיוטר ואסיוב" - ולא יידע על כך לא את מפקדו ולא את מפקד הספינה השנייה, אשר נותר סמוך ובטוח כי לא תהיה כל התנגשות.
כשזה האחרון, לאחר הפצרות חוזרות מצד סגנו השלישי, עזב לבסוף את המערכת האלקטרונית והביט אל הים עצמו, שתי הספינות היו כבר מאוד קרובות אחת לשנייה.
רב-החובל טקצ'נקו הורה מיד על הורדת מהירות הדרגתית ולאחר עוד שתי דקות אף הורה על כיוון המכונות ל"שיא המהירות לאחור".
ספינת המשא הכבדה, ששקלה כ-28,000 טון, לא הספיקה לבלום ובשעה 23:12 התנגש חרטומה בדופן ימין של ה"אדמירל נחימוב" ופער בו חור בשטח של כ-80 מ"ר.
מים החלו לשטוף את ה"נחימוב".
מסיבה לא ברורה לא הופעלה מערכת אטימת התאים, שאליהם חולקה הספינה.
אמנם, האטימה לא הייתה מצילה את הספינה מטביעה, שכן היא תוכננה להישאר על המים במקרה של פריצה של תא אחד ואילו ה"ואסיוב" פרץ שניים, אך בכל אופן הייתה מאיטה קצב שקיעתה של הספינה; לשם השוואה, הטיטניק טבעה במשך ארבע שעות שלמות.
מערכת האטימה לא הופעלה והמים התפשטו ברחבי הספינה במהירות.
כעבור שתי דקות בלבד הספינה כבר נטתה באופן חד לצד ימין, מה שמנע את הורדת סירות ההצלה.
הנטייה הוחמרה על ידי כך שחלונות התאים בסיפונים התחתונים לא היו סגורים, בניגוד לתקנות ימיות; הסיבה לכך הייתה האוורור הלוקה של האונייה.
תחת סירות ההצלה, כמה מימאי הספינה תחת פיקודו של רב-המלחים (boatswain) לוֹבּוֹדָה הורידו למים רפסודות מתנפחות; אולם ברפסודות אלו לא היה מקום לכל הנוסעים ואנשי הצוות.
בינתיים, ה"נחימוב" נטתה ושקעה יותר ויותר.
נוסעים רבים, אשר הצליחו להגיע לסיפון העליון, נאבקו על כל נקודת אחיזה בדופן שמאל הרחוק מהמים, של הספינה וגלשו ממנו אל הים ואל הרפסודות.
כעבור שבע דקות מרגע ההתנגשות ה"אדמירל נחימוב" טבעה.
בסירת-הכיוון אשר יצאה מנמל נובורוסיסק לקראת ה"פיוטר ואסיוב" ראו את שהתרחש ודיווחו למפקד הנמל, שה"נחימוב" נפגעה (הודעה דומה מה"פיוטר ואסיוב" התקבלה רק לקראת חצות).
פופוב, הורה מיד עם קבלו את ההודעה על שליחת כל אמצעי השיוט הזמינים לאזור התאונה: סירות-כיוון, גוררות, סירות של משמר החופים וסירות מנוע לשיט נוסעים - סך הכול 64 כלי שיט.
באותו הזמן, סירת-הכיוון שדיווחה על התאונה לקחה 118 איש והפליגה במלוא המהירות בחזרה לנמל.
גם מלחי ה"פיוטר ואסיוב" ניסו לסייע בחילוץ הנפגעים, אולם הסולם הראשי לא ירד, על ספינת המשא הייתה רק סירת-הצלה אחת ואילו המצופים שנזרקו מהספינה לעיתם פגעו בחלק מהאנשים במים והטביעו אותם.
בסך הכול ה"פיוטר ואסיוב" חילץ מהמים 37 איש וגופה אחת.
אנשים רבים, שלא נמצא להם מקום ברפסודות החילוץ, צפו בחגורות-הצלה על פני המים, שהיו מעורבבים עם מזוט וצבע שנשפכו מה"נחימוב" הטובעת.
היו בהם שניסו לעזור לאחרים, היו שניסו להיחלץ על חשבונם של אחרים.
רוח של כ-6 קמ"ש שהחלה לנשוב באזור התאונה רק הקשתה על מאמצי החילוץ.
בסופו של דבר ניצלו 836 איש.
423 נספו ובהם ילדים שהוריהם השאירו אותם לישון בתאים, אנשים שנתקעו במעברים הצרים של הספינה ולא הספיקו לצאת לסיפון ואנשי צוות אשר ניסו לסייע לנוסעים.
בין הנספים היה גם הסגן השני של מפקד ה"נחימוב": מיד לאחר ההתנגשות, שארעה בזמן משמרתו, הוא ירד לתאו ונעל את עצמו בפנים.
מיד לאחר האסון, עוד באותו לילה, הוקמה ועדת חקירה מטעם פרקליטות המדינה של ברית המועצות בראשות נשיא אזרבייג'ן לעתיד, ג.
לאחר חצי שנה של חקירה וגביית עדויות שני רבי-החובלים, מרקוב וטק'צנקו הועמדו לדין באשמת טריפת ספינה וגרימת מוות ונידונו ל-15 שנות מאסר כל אחד.
הם זכו לחנינה בשנת 1992 על ידי נשיאי רוסיה ואוקראינה.
ויקטור טקצ'נקו עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו ל"טלאור".
הוא נספה בשנת 2003 כאשר סירתו נטרפה מול ניופאונדלנד, ונקבר בתל אביב.
ואדים מרקוב נשאר באודסה ושימש רב-חובל - מנחה בספינות נוסעים עד לפרישתו לגמלאות.
הספינה "פיוטר ואסיוב" נמכרה לחברת ספנות יוונית ונקראת כיום "Myoressa".
מפקד נמל נובורוסיסק, סגנו, סגן מנהל חברת הספנות של נובורוסיסק ומספר אנשי צוות של כלי השיט שהשתתפו החילוץ קיבלו עיטורים משליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב ב-1990. כן זמן קצר לאחר התאונה פוטרו שר הימייה, ראש חברת הספנות של הים השחור וראש מחלקת הבטיחות שלה.
ה"אדמירל נחימוב" נשארה שוכבת על קרקעית הים השחור.
כעבור שנה מיום האסון הוקמה על חוף הים מול מקום מנוחתה של הספינה אנדרטה לזכרה.
מדי שנה, ב-31 באוגוסט, יום השנה לאסון, למקום טביעת ה"נחימוב" מגיעות סירות עם קרובי משפחה של הנספים ונערך שם טקס אזכרה.
טביעות רגליים הן סימנים הנוצרים ממגע כפות רגליים, נעולות או יחפות, של בני אדם או של בעלי חיים אחרים, בחומרים שונים.
כדי שעקבות יוטבעו עליהן להיווצר בחומר שאינו אלסטי.
עומק ההטבעה תלוי ברכות החומר המוטבע, עומקו ומשקל הגוף.
למשל, על גבי משטח קשיח (כגון רצפה) ומאובק תיווצר עקבה שטחית.
הטבעה יוצרת עקבה תלת־ממדית, לעומתה דריכה על גבי משטח קשיח עשויה ליצור עקבה דו-ממדית, הניכרת בצבע שונה מזה של המשטח (למשל, דריכה בסוליה מכוסה בוץ, צבע נוזלי או אבקה על רצפה או סלע).
הבטון הוא אחד החומרים השכיחים בסביבה האנושית ונוח לקבל טביעות לפני שהתקשה ולשמר אותן לאחר התקשותו.
אנשים, בעיקר בגיל הנעורים, הנתקלים בבטון לח במהלך בנייה מנצלים לא פעם תכונה זו כדי לנסות להנציח את עצמם.
בשדרת הכוכבים של הוליווד מוטבעות בבטון כפות ידיהם ורגליהם של ידוענים שכוכביהם משובצים בה.
גששים נעזרים בעקבות של בני אדם או בעלי חיים, המוטבעים בטבע, כדי ללמוד מי עבר במקום, מתי עבר, לאיזה כיוון פנה ואפילו פרטים על משקל העובר ומצבו הבריאותי.
בשמירת גבולות נעזרים בשביל טשטוש כדי לגלות אם למרות כל האמצעים, הצליחו לחצות את המכשול ולנסות לנתח את טביעות הרגל כדי לאסוף מידע על החודרים.
מספר דוגמאות ידועות לשבילי טשטוש: פעילות סיירת שקד התבססה בין היתר על שביל הטשטוש בבקעת הירדן, בגבול הצ'כי עם גרמניה בשנות ה-50 הוכנס לשימוש שביל טשטוש (על בסיס חרישת הקרקע), שביל טשטוש הוכנס לשימוש במערך של חומת ברלין, כמו כן קיים שביל טשטוש בגבול ארצות הברית עם מקסיקו.
טביעות רגליים, לרוב טביעות נעליים, שנמצאו בזירת העבירה משמשים לעיתים את רשויות החוק והמשפט כדי לזהות את העבריין ולהרשיע אותו.
לשם שימוש בטביעות רגליים בתחום החוק והמשפט יש צורך בתיעודן, על ידי צילום או על ידי יצירת יציקת גבס המשמרת את הצורה התלת־ממדית של העקבה ומאפשרת השוואה עם עקבות שעשויות להימצא במקומות אחרים או עם כפות רגליהם או נעליהם של חשודים.
על פי עקבות מאובנות לומדים הפליאונטולוגים על בעלי חיים שחיו על כדור הארץ בעבר הרחוק, לעיתים בעלי חיים שנכחדו מזה עשרות מיליוני שנים.
גם חוקרי עולם החי של ההווה נעזרים בחקירת טביעות רגליים במעקב על חייהם של זנים שונים וגם באיתור זנים לא מוכרים.
לעיתים העקבה היא תמריץ לחיפוש אחר בעל חיים, חיפוש שלא תמיד משיג תוצאות, כמו במקרה של היצור המיתולוגי ביגפוט.
הודות לכך שטביעות רגליים הן בעלות כיוון, בדומה לחץ, הן שימשו גם להכוונת תנועה.
בעת העתיקה, בנמלים הרומיים, הוטבעו על ריצוף רחובות העיר עקבות זאב שהובילו מהנמל אל בתי הבושת המקומיים.
מטרת ההכוונה הייתה למנוע הצעות מגונות של מלחים, שהגיעו מהפלגה ממושכת, אל הנשים הלא נכונות.
נעשה שימוש בעקבה של זאב משום שעובדות בית הבושת כונו בשם "זאבה" LUPA ובלילה, כשהעקבות לא היו גלויות לעיני המלחים, הן השמיעו קריאות של זאבים, כדי לכוון אליהן את המלחים המחפשים.
טבילת כלים היא חובה הלכתית על מנת לאפשר ליהודים לאכול ולשתות בכלים שעברו מבעלות של גוי לבעלות יהודי.
טבילת כלים נעשית על פי רוב במקוואות קטנים מיוחדים ('מקווה כלים') הנמצאים בסמוך למקוואות טהרה, אך עקרונית יכולה להעשות בכל מקום מים הכשר לטבילה, כדוגמת אגמים, ימים, נהרות, מעיינות ובארות.
המקור להטבלת כלים הוא ב:
אלעזר הכהן ציווה את השבים ממלחמת מדין לטהר את הכלים שלקחו כשלל ממדין בטרם ישתמשו בהם.
חז"ל פירשו ש"מי נדה" כאן הם מי מקווה שהנידה טובלת בהם.
מכך שאת הכלים שנלקחו ממדין יש צורך לטבול במקוה, נלמד כל כלי המשמש לאכילה שהיה ברשותו של גוי ועבר לרשות יהודי חייב בטבילה (ואם צריך, גם להגעילם).
דין טבילת כלים הוא רק בכלי שנכנס מרשות הגוי לרשות היהודי, אך אכילת אוכל (כשר) בכלים של גוי שאינם טבולים מותרת.
טעם לטבילת הכלים מובא בתלמוד הירושלמי: , ולא כפי שניתן לחשוב, שמטרת הטבילה היא לנקות את הכלי מחומרים לא כשרים שהגוי שם על הכלי, או מאוכל לא כשר שהגוי אכל בכלי.
לפי דעת רבנו תם ועוד ראשונים טבילת כלים היא חובה מהתורה, בהתאם לפסוק המובא לעיל, אולם בדעת הרמב"ם רבים סבורים שטבילת כלים מדברי חכמים והדרשה היא רק אסמכתא.
גם הרמב"ן (במדבר לא-כג) כתב שנראה לו שטבילת כלים היא מדרבנן וז"ל: "ולבי מהרהר עוד לומר שהטבילה הזאת מדבריהם והמקרא אסמכתא עשו אותו".
את הכלים מטבילים במקווה כשר.
בשעת הטבלת הכלי יש לוודא שאין חציצה בין הכלי למים, כגון היד שמחזיקה את הכלי או מדבקות.
לפני הטבלת כלי אחד מברכים:
ובהטבלת מספר כלים מברך ...עַל טְבִילַת כֵּלִים.
ואם הפך את הסדר יצא ידי חובה.
ברכה זו היא ברכת המצוות.
חלק מיהדות תימן טובלים ללא ברכה.
כלים הצריכים גם הגעלה, יש להגעילם קודם הטבילה.
ויש אומרים שצריך לחזור ולהטבילם בלי הברכה.
בתלמוד נלמדו מפסוקי התורה שני כללים בסיסים בטבילת כלים:
כלי אכילה: דעת רבה בר אבוה שרק כלים המיועדים דווקא לצורכי אכילה, כגון צלחות, כוסות, סירים וסכו"ם.
לגבי כלים שנועדו לצורך אחסון מאכלים ללא הגשת האוכל בהם במהלך סעודה, נחלקו האם הם חייבים בטבילה.
חומרים החייבים בטבילה: דעת רבי יוחנן שרק כלי מתכת חייבים בטבילה, דעת רב אשי שכלי זכוכית (ארקופל, קוראל, קורנינג, דורלקס, פיירקס נחשבים כלי זכוכית) דינם ככלי מתכות, וחייבים בטבילה,
חומרים הפטורים מטבילה: כלים העשויים מעץ או חרס פטורים מטבילה.
חומרים שבמחלוקת: לפי רוב הפוסקים גם כלי פלסטיק אינם חייבים בטבילה, אולם לגבי כלי חרסינה יש נוהגים להחמיר ולהטביל ללא ברכה.
במקרה בו הכלי עשוי מחומר שפטור מטבילה, אך מצופה בחומר החייב טבילה - הכריע התלמוד שיש לטובלו.
הראשונים נחלקו האם מדובר בציפוי שלם בלבד, או אף בציפוי חלקי.
השו"ע פסק שבציפוי פנימי יש לטובלו בברכה, אך לא חיצוני.
ואילו הרמ"א סובר שכל עוד הכלי אינו מצופה במלואו, יש לטובלו בלא ברכה.
כלים חד-פעמים העשויים ממתכת כמו תבניות אלומיניום, דעת הרב משה פיינשטיין שאינם צריכים טבילה אפילו אם השתמש בהם כמה פעמים.
כמו כן התיר הרב בן ציון אבא שאול צנצנות ובקבוקי זכוכית חד-פעמיות אף שמשתמש בהם שימוש קבוע, כיון שעשייתם על ידי נכרי הייתה לשימוש חד-פעמי.
והפיכתם לכלי ממש שנועד לשימוש מרובה נעשתה כבר על ידי ישראל.
דעת הרב עובדיה יוסף להחמיר גם בכלים חד-פעמיים.
כלי שיוצר על ידי חברה בע"מ, דעתו של הרב חיים פינחס שיינברג שאין לברך על הטבילה מאחר שחברה בע"מ היא ישות משפטית נפרדת מבעלי מניותיה והחברה איננה גוי, ולכן הקונה ממנה פטור מטבילה.
מאידך, דעת הרב שלמה זלמן אוירבך ועוד פוסקים שאף כלי שיוצר על ידי חברה בע"מ שרוב בעלי המניות אינם יהודים, טעון טבילה בברכה כאשר ישראל יקנה אותו.
כיון שהחברה היא מבחינה הלכתית שותפות של האנשים שהם בעלי החברה.
במטבח המודרני כלים רבים הבאים במגע עם האוכל הם כלים חשמליים, כגון קומקום ומצנם.
כלים אלה עלולים להינזק במגע עם מים, והתעוררה השאלה האם חובה להכשירם.
לדעת רבים חובה לטובלם במלואם.
הרב משה פיינשטיין כתב, שיש להטביל את כל הכלי חוץ מהחלק החשמלי.
יש שחלקו ואמרו שכלים חשמליים המחוברים לחשמל פטורים מטבילה משום שמחובר לקרקע אינו מקבל טומאה.
ויש שכתבו שכלים מתוחכמים נחשבים כמכונה ולא ככלי.
הוצעו כמה פתרונות כיצד להימנע מטבילה, ועל כולם יש שערערו.
פתרון שהוצע הוא לתת את הכלי במתנה לגוי, ואז לקחת ממנו חזרה בהשאלה, וכיון שהוא בבעלות גוי פטור מטבילה.
אך יש שאמרו שכיון שנשאר זמן רב ביד הישראל נחשב לרכושו.
פתרון אחר שהוצע הוא שטכנאי יהודי יפרק מעט את הכלי פירוק מקצועי וירכיבנו מחדש, וכך למעשה גמר עשיית הכלי נעשתה בידי יהודי, והכלי פטור מטבילה.
אך יש שערערו על פתרון זה משום שכל עוד החלק בכלי המכיל את המאכל לא פורק אינו מועיל.
טביעה היא מצב בו בעלי חיים נמצא בסכנת חיים בגלל כניסת מים או כל נוזל אחר לריאותיו.
אולם, התערבות רפואית דחופה ופתיחת נתיב אוויר על ידי הוצאת ראש הטובע מהמים יכולה להציל את חיי הטובע.
איכות ותזמון הסיוע הרפואי יקבעו גם את רמת תפקודו העתידית של המוצל מטביעה.
ברוב המקרים בעלי חיים העלולים לטבוע שייכים לקבוצה חולייתנים יבשתיים, אשר איבדה את היכולת לנשום מתחת למים (למעט הדו-חיים).
גם חסרי חוליות שאיבדו את ריאותיהם, למשל חרקים ועכבישים ואף סרטן אדום של אי חג המולד (שבצעירותו נושם דרך זימים) עלולים לטבוע ואף בעלי חיים ימיים כמו צבי ים ולווייתנאים, החיים רוב זמנם בים עלולם לטבוע אם לא יוכלו לעלות לקבל אוויר, למשל בהיתפסות ברשתות דיג.
כאשר הטובע נושם מים - הטיפה הראשונה הנוגעת בנקודת הקָרינה, נקודת פיצול הסימפונות, מפעילה עצב שגורם ל"לרינגו ספאסם" - סגירת מיתרי הקול ומניעת מעבר (של אוויר ומים) בקנה הנשימה.
מצב זה נקרא "טביעה יבשה".
אם לא הוצא הטובע מהמים לאחר הטביעה היבשה - המוח לא מקבל חמצן בגלל חסימת דרכי הנשימה (לרינגו ספאסם), והטובע מאבד הכרה.
במצב זה, הנקרא "טביעה רטובה", נכנסים מים לריאות במקום חמצן.
סיכויי הצלת הטובע בטביעה רטובה נמוכים יותר, והם קטנים ככל שכמות המים שנכנסו לריאות גדולה יותר.
כאשר הריאות מלאות במים אין אפשרות להנשים את הטובע בשום דרך.
המוות נגרם בעקבות אי-הגעת חמצן למוח.
שניים מסיפורי המקרא הבולטים עוסקים בטביעה המונית של בעלי חיים (ובני אדם בכלל זה) שהגורם לה הוא האל:
טביעות החותם של הלגיון העשירי פרטנסיס הן טביעות חותם שהותיר הלגיון הרומאי על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו בעת שהותו בארץ ישראל במאות הראשונה עד השלישית לספירה.
בית היוצר של הלגיון התגלה בגבעת רם.
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי נתגלו בעיקר בירושלים וסביבתה, קיסריה וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
טביעות החותם של הלגיון העשירי, הכוללות את השם של הלגיון העשירי "פרטנסיס" בלטינית, ידועות מאז המאה התשע עשרה.
החלוקה מציגה את המגוון הרב בצורות ההטבעה שהיו בשימוש.
מאז הפרסום של דן בר"ג, פורסמו טביעות חותם רבות של הלגיון העשירי שנמצאו בחפירות בירושלים ובסביבתה.
רוב הטביעות מירושלים הגיעו מהחפירות ברובע היהודי, בגן הארמני בהר ציון, וממרגלות הר הבית.
מחוץ לירושלים נמצאו טביעות רבות בחפירות נוספות כמו בבנייני האומה וכן בחפירות בוילה הרומית בעין יעל.
בית היוצר של הלגיון העשירי פרטנסיס