tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום כיבוש בצרה נסוגו הכוחות הטורקיים במעלה הפרת כשהכוחות הבריטים נעים בעקבותיהם לכוון אל-קורנה, צפונית מערבית לבצרה.
במקביל למאמץ העיקרי הבריטי לאורך נהר הפרת תקפו כוחות כוויתים, שהיו בני ברית של הבריטים, מוצבים טורקים לאורך הגבול בין כווית ועיראק דבר שהביא לריתוק כוחות טורקים בגזרה זו.
קרב אל-קורנה החל ב-3 בדצמבר כשספינות המלחמה הבריטיות הפגיזו את המוצבים הטורקיים וריתקו את הכוחות בטורקים לעמדותיהם.
במקביל התקדם הכח הרגלי צפונה במטרה לחצות את נהר הפרת ולתקוף את אל קורנה אולם חציית הנהר נכשלה והכוחות נסוגו.
בעקבות כישלון הקרב ב-3 בדצמבר תוגברו הכוחות הבריטים על ידי שאר היחידות של רגימנט "נורפוק" וכן סוללת תותחי הרים.
הקרב חודש ב-6 בדצמבר לפי המתווה המקורי ובתחילתו המשיכו הכוחות לצלוח את הפרת.
ב-8 בדצמבר נשלחו חלק מהכוחות יותר צפונה שם איתרו נקודת צליחה על הר החידקל.
פעולה זו הביאה את הבריטים לעורפם של הטורקים ולניתוק דרך נסיגתם.
לאור חוסר התוחלת בהמשך ההגנה על העיר נכנעו הטורקים לבריטים ב-9 בדצמבר.
הצד הבריטי: 29 חללים, 252 פצועים.
בין השבויים היו גם מפקדי חיל המצב הטורקים ובראשם קולונל סובחי ביי.
קרב אילאו היה מהקרבות המפורסמים ביותר והעקובים מדם שאירעו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
הקרב נערך בין הגרנד ארמה (צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה) תחת פיקודו של נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, לבין צבא האימפריה הרוסית בתמיכת כוחות מתוך הצבא הפרוסי תחת פיקודו של גראף לוין אוגוסט פון בניגסן במסגרת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
הקרב אירע בין 7 ל-8 בפברואר 1807 בפרוסיה המזרחית וכלל מעורבות של יותר מ-150,000 חיילים סך הכל.
הקרב היווה ניצחון טקטי צרפתי אך היה חסר הכרעה מבחינת השפעתו האסטרטגית.
מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית (שכללה את ממלכת פרוסיה, האימפריה הרוסית, האימפריה הבריטית, ממלכת שוודיה וממלכת סיציליה) החלה במהלך אוקטובר 1805. לאחר הניצחון המכריע של הצבא הצרפתי במהלך קרב ינה-אאורשטדט, ברלין, בירת ממלכת פרוסיה, נלכדה בידי הצרפתים.
למרות ההפסד, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, סירב להיכנס למשא ומתן עם הצרפתים בנוגע לכניעתה של פרוסיה, במקום זאת הוא נסג עם ממשלו לקניגסברג ושם הסתמך על תגבורת מצד האימפריה הרוסית שתביא לשינוי סדר הכוחות במערכה.
68,000 חיילים רוסים בגרודנו תחת לוין אוגוסט פון בניגסן ו-40,000 תחת פרידריך וילהלם פון בוכוודן נעו לעבר מזרח פרוסיה כדי לתמוך במאמץ המלחמתי נגד הקיסרות הצרפתית.
האסטרטגיה של נפוליאון הייתה להפיל את הרוסים בקרב מכריע אחד ולהביא אותם לשולחן המשא ומתן.
מחסור באספקה עצר את ההתקדמות הצרפתית ממזרח לברנדנבורג, ולפיכך הם המתינו עד להגעת תגבורת בתחילת נובמבר.
עם הגעת התגבורת נשלח קורפוס צרפתי תחת לואי ניקולא דאבו מזרחה לנהר האודר כדי למנוע התייצבות קו הגנה רוסי בפרוסיה המזרחית.
עוד בנובמבר הגיעה דאבו בראש כוחותיו לפוזנן ומרד גרמני אנטי-צרפתי במגדבורג נמחץ בידי הגרנד ארמה.
עם הגעתם של הצרפתים אל המזרח, החלה התקוממות עממית.
הפולנים המקומיים רצו להשיב את ממלכתם, האיחוד הפולני-ליטאי, לידי מעמד של אומה ריבונית כפי שהיה לפני חלוקת פולין במאה ה-18 המאוחרת.
עם דעיכת המרד במגדבורג היה נפוליאון יכול להתקדם עם מרכז כוחותיו לעבר מזרח פרוסיה, פעולה שבתגובה הביאה את בניגסן להכין במהרה מערך הגנתי ולעצור את התקדמות צבאו בציפייה להגעת התגבורת מצד בוכוודן.
המחסור באספקה מנע את ההתקדמות המהירה של צבא הקיסרות הצרפתית, ולכן נכנס נפוליאון בראש כוחותיו לוורשה רק ב-18 בדצמבר.
נפוליאון תכנן להקים מדינה פולנית חדשה - דוכסות ורשה כפי שהיא תקרא מאוחר יותר, שתהווה מדינת חסות צרפתית ואת הבסיס לתחייה הלאומית של העם הפולני.
לצורך המערכה העתידית, נפוליאון חילק את הצבא לכוחות תחת פיקודו שנעו ממזוביה, מדרום לפרוסיה המזרחית, ולכוחות נוספים שנעו לעבר פרוסיה המזרחית מפומרניה במערב.
הכוחות הרוסים נפרשו מסביב לפולטוסק, במרחק של 60 קילומטר מצפון לורשה.
ב-26 בדצמבר תקפו הצרפתים מצפון, מערב ודרום אך כשלו בניסיון לאגף את הכוחות הרוסים.
בניגסן הצליח להנהיג את הצבא ולשמור על סדרו במהלך הנסיגה לביאליסטוק.
הכוחות הרוסים תחת בניגסן החליטו לחנות בביאליסטוק למהלך המשך החורף ולהתאחד עם כוחותיו של בוכוודן במקום.
נפוליאון לא הצליח בתוכניתו לרדוף אחר הרוסים עקב השלג הכבד, והיה עליו לקרוא לכוחותיו לשוב למחנות החורף.
במהלך ינואר המצב הפך קריטי כאשר בניגסן, בהנחה כי נפוליאון לא יוכל לרדוף אחריו בחורף הקשה, נע לעבר דנציג כדי לאחד כוחות עם הפרוסים.
באותה העת, מרשל צרפת, מישל ניי, תכנן פשיטה לעבר היילסברג ב-17 בינואר.
נפוליאון הזועם דרש את שיבתו של ניי חזרה לקו הצרפתי המוסכם והאחרון נענה לדרישתו.
באותה העת התקרבו הרוסים הנעים לדנציג אל עבר הכוחות הצרפתים בפומרניה.
המרשל הצרפתי, ניקולא אודינו, נסג דרומה לפני שחשף את כוחותיו בפני התנועה הרוסית.
ניסיונו של בניגסן לנוע לעבר הכוחות תחת אודינו הביא לקרב על מרונגן שאפשר נסיגה צרפתית דרומה.
נפוליאון בתגובה קרא לאודינו וניי להמשיך לסגת לעבר דרום-מערב, בעוד מרכז הכוחות תחת פייר אוז'רו, ז'אן-דה-דייה סו ולואי ניקולא דאבו קיבלו הוראה לנוע צפונה במטרה לחתוך את קו האספקה בין הכוחות של בניגסן ובוכוודן.
מזג האוויר הגשום מנע את האפשרות לנוע צפונה והתוכנית נאלצה להתעכב.
ב-31 בינואר, שליח מנפוליאון לאודינו נתפס בידי קוזאקים רוסים וגילה את תוכניתו של נפוליאון.
כך, בניגסן היה יכול לסגת לעבר צפון-מזרח ובכך סיכל את התוכנית הצרפתית.
בתחילת פברואר נסוגו הרוסים ונמנעו מקרב נגד הצרפתים שנעו צפונה, אך בסופו של דבר היה עליהם להתעמת עם הצרפתים שכן נסיגה ממושכת פתחה את הדרך של הצרפתים לקניגסברג.
בניגסן הורה לכוחותיו לעצור מנסיגתם ולחנות בעיירה פרוסיץ'-אילאו ובעודם שם חבר אליהם קורפוס פרוסי בן 12,000 איש תחת פיקודו של אנטון וילהלם פון ל'סטוק.
נפוליאון, ביודעו על הכוחות הפרוסים באזור, הורה לניי למנוע את הצטרפותם לצבא הרוסי אך ללא הצלחה מצד המרשל הצרפתי.
הקרב על אילאו התרחש בין 7 ל-8 בפברואר 1807 ובתחילתו מנו הכוחות הרוסים 66,000 איש ועוד 9,000 תחת ל'סטוק (חלק מהכוחות הפרוסים נעו תחת הפיקוד הרוסי) בעוד לנפוליאון היו 45,000 איש ועוד כוחותיהם של ניי ודאבו שהיו באזור ומנו סך הכל 30,000 חיילים נוספים.
לרוסים הייתה עליונות בנוגע ליכולת הארטילריה, כאשר כוחותיהם החזיקו 450 תותחים לעומת 200 תותחים צרפתים.
כוחות הקורפוס הרביעי של מרשל ז'אן-דה-דייה סו היו הראשונים שנתקלו בחיל הרגלים הרוסים באילאו בשעה שתיים אחר הצהריים ב-7 בפברואר.
בעוד הרוסים נלחמו בעוז, השליטה בעיר עברה הלוך ושוב בין שני הצדדים, והמרשל הצרפתי ז'ואקים מירא הצטרף למאבק בעת שהורה לפרשיו לסייע בכיבוש העיר.
לבסוף בעשר באותו לילה, הרוסים המותשים נסוגו צפונה והעיירה הייתה בידי הצרפתים.
עם שחר למחרת החל שלג לרדת והגביל את הראות ואת יכולת הפעולה.
הצבא הצרפתי היה בעמדת נחיתות חמורה מבחינת כוח האדם והארטילריה, אבל נפוליאון המשיך להסתמך על תגבורות שהיו בדרכן: הקורפוס השלישי של דאבו אמור היה לחזק את האגף הימני הצרפתי, בעוד הקורפוס השישי תחת ניי אמור היה לחזק את האגף השמאלי.
תוכניתו של נפוליאון הייתה למנוע את הרוסים מלהתקדם עד ששני הקורפוסים הללו יגיעו לכל אגף, ואז ישלימו הכוחות הצרפתים המאוחדים תנועת מלקחיים, המקיפה את האויב משני הצדדים.
הקרב ב-8 לחודש נפתח באש ארטילריה של הצדדים היריבים.
בשעה תשע בבוקר החל האגף הימני הרוסי לתקוף, והדף את הדיוויזיה של הגנרל לבאל חזרה לאילאו.
בינתיים ניתן היה לראות מהאופק את הפרשים המובילים של דיוויזיית פריאנט מהקורפוס השלישי של דאבו מדרום לאילאו, אך הם נאבקו כדי להתקדם כאשר הפרשים תחת פיקודו של הגנרל הרוסי אוסטרמן-טולסטוי מנעו את התקדמותם ותנועתם לעבר הכוחות שתחת נפוליאון.
הקיסר הצרפתי החליט להפעיל את הקורפוס השביעי נגד מרכז אגף השמאל הרוסי כדי להוריד את הלחץ מפריאנט ולהבטיח שהקורפוס השלישי יוכל להגיע ולהתחבר לצבא.
מפקד הקורפוס השביעי היה מרשל פייר אוז'רו, שהיה חולה באותה העת וביקש לוותר על הפיקוד ביום הקודם, אך נפוליאון שכנע אותו להישאר בפיקוד עוד יום אחד.
אוז'רו, למרות החולי, הנהיג את הפרשים של הקורפוס השביעי.
מזג האוויר הפך גרוע יותר ויותר וסופת שלגים צמצמה את הראות לאפס, ולא אפשרה לצדדים היריבים לראות את כוחות האויב.
בריגדות הקורפוס השביעי החלו להיפרד ופנו בצורה שגויה שמאלה, ישירות לעבר המרכז הרוסי שם נתקלו בריכוז כוח ארטילרי שכלל 70 תותחים.
כאשר התותחים הרוסיים פתחו באש, הקורפוס השביעי ספג אבדות כבדות וחדל לתפקד ככוח לוחם מאורגן.
השורדים המעטים מההתקפה הזו נסוגו לאחור וניסו להתכנס בבית העלמין של אילאו.
בינתיים הימין הרוסי המשיך לדחוף לעבר אילאו, בשלב מסוים הגיע עד לרחובות העיירה ואיים על נפוליאון עצמו, לפני שהמשמר הקיסרי הגיב והדף אותם לאחור.
נפוליאון חש בסכנה בה נמצא צבאו ופנה למירא בבקשה לתקוף.
תחילה הם הסתערו על הכוחות הרוסים שתקפו את אילאו, ואז התפצלו לשני כוחות משנה, כאשר האחד מסתער דרך הכוחות שתקפו את דיוויזיית סנט הילייר והשני פונה לעברם של הכוחות שזה עתה השמידו את הקורפוס השביעי.
דבר לא הצליח להאט אותם, והם התחילו לנוע לעבר המרכז הרוסי.
עם זאת, נפתח פער לאורך הקווים שלהם.
כעת נפוליאון ראה כי הפרשים נמצאים במצב מסוכן, והורה לפרשי המשמר הקיסרי להקדים את הרוסים.
מירא כינס שוב את כוח הפרשים ונסוג בעוד המשמר הקיסרי מביס את הכוחות הרוסים שמולו.
נפוליאון יכול היה לשלוח את כל המשמר הקיסרי לקרב כדי לנצל עוד את הבלבול הרוסי, אך הוא בחר להחזיק אותם בתור כוחות העתודה האחרונים.
לא התקבלו כל כוחות ממרשל ניי ומהקורפוס השישי, וניי ניסה למנוע מחייליו של הגנרל הפרוסי ל'סטוק להגיע לקרב.
למעשה, ניי רדף אחרי ל'סטוק בכיוון הלא נכון וקיבל פקודה לצעוד לאילאו רק בשתיים אחר הצהריים.
בינתיים הגיעו כל שלוש הדיוויזיות של הקורפוס השלישי של דאבו והחלו לדחוק את השמאל הרוסי.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות הצליח דאבו להתקדם משמעותית נגד השמאל הרוסי כשלפתע הוא נעצר בגלל הופעתם של הכוחות הפרוסים הטריים של ל'סטוק.
ל'סטוק נותר מאחור כדי לעכב את ניי ואז הסתובב מאחורי הקווים הרוסיים, ועזר לגייס כמה מהרוסים המובסים לפני שצלל לקרב עם דאבו.
לא עבר זמן רב, אנשי דאבו היו אלה שנסוגו ותוצאת הקרב שוב הייתה בספק.
לבסוף בשבע באותו הערב הופיעו ניי וחייליו של הקורפוס השישי בשמאל הצרפתי.
ניי שיגר מיד את אנשיו להתקפה, דחף את הימין הרוסי והמריץ מחדש את הצבא הצרפתי.
הלחימה נמשכה עד עשר באותו הלילה, כאשר חושך ותשישות הביאו את הקרב לסיומו.
שני הצבאות ספגו אבדות מחרידות, ושניהם שקלו לסגת ולא להמשיך את הקרב למחרת.
בסופו של דבר החליט בניגסן לסגת, אך נפוליאון לא ניסה לרדוף אחריו, אלא הסתפק בחזרה למחנות החורף.
שני הצדדים טענו לניצחון, אך מנקודת מבט אסטרטגית או פוליטית שום צד לא השיג דבר.
בהמשך, קרב פרידלנד, שהיווה ניצחון צרפתי מכריע, הביא לכניעתה של רוסיה, הפיכתה של פרוסיה לבעלת ברית צרפתית ולהקמתה של דוכסות ורשה.
קרב איפר הרביעי המכונה גם הקרב על לייה, היה חלק ממתקפת האביב הגרמנית בפלנדריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא תוכנן במקור על ידי הגנרל אריך לודנדורף כמבצע ג'ורג' אך צומצם למבצע ג'ורג'ט, במטרה לכבוש את איפר, לאלץ את הכוחות הבריטיים לחזור לנמלי התעלה ולצאת מהמלחמה.
בתכנון, ביצוע ובהשפעות, ג'ורג'ט הייתה דומה למבצע מיכאל (אם כי קטנה יותר ממנו), מוקדם יותר במתקפת האביב.
באביב 1918 תכננה ההנהגה הגרמנית תחת הגנרל אריך לודנדורף מתקפה נוספת בחזית המערבית כדי לכבוש את איפר.
אולם עבור הארמייה הרביעית הגרמנית, המעבר ההכרחי של קטעי איסר מצפון לאיפר, שרוחבו היה עד 12 מטר והוצף במקומות מסוימים, היווה בעיה גדולה.
מתוך 58 דיוויזיות הבריטיות שנפרסו בחזית המערבית, 46 כבר השתתפו בהדפת המתקפה הגרמנית על הסום ובדרום ארטואה.
גם הדיוויזיות הבריטיות מצפון לתעלת לה באסי היו מותשות.
רק כארבע דיוויזיות עמדו כעתודה בין Bethune ו-Poperinge.
ב-18 במרץ 1918, בשעה 03:45, החלה ארטילריה גרמנית להפגיז עמדות של בעלות הברית עם פגזי גז.
פעולה זו שימשה בעיקר כתמרון הונאה כדי להסיח את הדעת ממתקפת האביב בין לה פרה - סן קנטן - אראס החל מ-21 במרץ.
לאחר שמבצע מיכאל נתקע בתחילת אפריל, המבצע שנקרא במקור "ג'ורג" בוצע בהיקף מופחת וקיבל את הכינוי "ג'ורג'ט".
ב-9 באפריל, הארמייה הגרמנית השישית בפיקודו של הגנרל פרדיננד פון קוואסט החלה ב"מבצע ג'ורג'ט" מהאזור שבין ארמנטייר לפסטובר.
התקפת חיל הרגלים החלה לאחר הכנה ארטילרית חזקה וירי פגזי גז.
ארבעה קורפוסים עם 15 דיוויזיות נפרסו במתקפה, שנישאה מערבה מהאזור שממערב לליל:
הקורפוס הבווארי ה-2 עם הדיוויזיות ה-32 וה-38 וכן דיוויזיית המילואים ה-10 נערכו בימין.
במרכז נערך הקורפוס ה-19 בפיקודו של אדולף פון קרלוביץ עם הדיוויזיות ה-35 וה-42 בקו הראשון ודיוויזיות המילואים ה-11 וה-81 בקו השני.
משמאל לו ניצב הקורפוס ה-55 בפיקודו של גנרל פרידריך פון ברנהרדי עם דיוויזיות המילואים הבוואריות ה-1 וה-8. מאחור בקו השני נפרסו הדיוויזיות ה-8 וה-16.
הקורפוס ה-4 נפרס בגזרה הדרומית, משמאל כיסתה דיוויזיית התחלופה ה-4 את פסטובר.
דיוויזיות המילואים ה-18 וה-43 נשאו את המתקפה צפונה לה, מאחוריהן דיוויזיית המילואים ה-44 התקדמה בעקבותיהן כעתודה.
באגף הדרומי של הארמייה השישית, קורפוס המילואים ה-40 נשאר במצב הגנתי במהלך הקרב באזור לה באסי.
ההתקפה של הארמייה השישית כוונה נגד עמדות הארמייה הבריטית הראשונה בפיקודו של הגנרל הנרי הורן.
החזית בין תעלת לה באסה לארמנטייר נכבשה על ידי שש דיוויזיות של הקורפוס ה-11 בפיקודו של גנרל ריצ'רד הייקינג, שתי דיוויזיות פורטוגליות הגנו על הקטע שממזרח ללבנטי.
צפונה בין ארמנטייר והולבקה היה פרוס הקורפוס ה-15 בפיקודו של גנרל ג'ון פיליפ דו קן מהארמייה השנייה, ושלוש דיוויזיות של הקורפוס הבריטי ה-9 בפיקודו של אלכסנדר המילטון-גורדון הגן על מבלט איפר שנמשך מזרחה והוחזק על ידי הצבא הבלגי מצפון-מערב ללנגמרק.
דיוויזיית האגף הימנית של קבוצת שטטן (הקורפוס הבווארי ה-2) הצליחה לכבוש את היער של Grenier בהתקפת אגף ימינה, לחדור לפלורבאיקס ולהשיג גישה ל-Lys ב-Bac St.
יחידות אחרות יכלו אז להשתמש באזור זה כנקודת מוצא לחציית הנהר, בעוד שחלקים מקבוצת שטטן ליד פונט מורטייה היו מעורבים בקרב כבד עם האויב.
הקווים של הדיוויזיה הפורטוגלית ה-2 תחת פיקודו של גנרל מנואל גומש דה קושטה בין La Bassee ל-Le Maisnil נפרצו על ידי הקורפוס הגרמני ה-19. לפני שהיחידות הבריטיות יכלו לבוא לעזרתם, איבדו הפורטוגלים כמעט 7,500 איש (פציעה, מוות או שבויי מלחמה.
"קבוצת קראוול" (הקורפוס ה-4) זינק מעבר לנהר הליס צפונית מזרחית לסיילי, אולם לאחר מכן נבלם מזרחית לקו ליס-לאווה דרומית לאסטייר, האגף השמאלי שלו נותר תלוי לאחור מעל הקצה הצפוני של פסטובר בז'יבנשי, שאותו לא ניתן היה לכבוש.
עם זאת, הגרמנים כבשו את נויב-שאפל, הרחיבו את פריצת הדרך שלהם צפונה ודרומה, ואילצו את הבריטים לסגת.
הקורפוס ה-55 הצליח לכבוש את אסטרס יחד עם "קבוצת קרלוביץ" (הקורפוס ה-19).
בינתיים, "קבוצת שטטן" הצליחה להתקדם בחזית נוספת מסביב לקצה המזרחי של ארמנטייר להופליינס, מה שהוביל לכיבוש העיירה ב-12 באפריל אחר הצהריים.
ארמנטייר נפלה לידיה של הדיוויזיה ה-38 של הקורפוס הבווארי ה-2. התוצאה המוצלחת של קרב ארמנטייר יותר מאשר פיצה על אובדן הקרקע בפלנדריה ב-1917 תוך מספר ימים ויצרה בסיס פוטנציאלי לפעולה נוספת.
על מנת להמשיך את ההתקפה לעבר רובק, הצטרף קורפוס המילואים ה-9 מדרום לליס בין מרווילו-Riez du Vinage, באגף הימני של הקורפוס ה-4 עם דיוויזיות הרגלים ה-239 וה-240.
ב-10 באפריל, החלה המתקפה של הארמייה הרביעית הגרמנית בפיקודו של פרידריך זיקסט פון ארמין מצפון ללייס בין ארמנטייר להולבקה נגד הארמייה הבריטית השנייה בפיקודו של הרברט פלומר.
הארמייה הרביעית נאלצה לתקוף עם האגף השמאלי לכיוון ניפה וסטינוורק.
היא כללה שני קורפוסים עם 6 דיוויזיות, שהרחיבו את חזית הקרב צפונה:
קורפוס המילואים ה-18 עם הדיוויזיה ה-7 ודיוויזיות המילואים ה-17 וה-49.
קורפוס המילואים ה-10 עם דיוויזיות הרגלים ה-31 וה-214 ודיוויזיית המילואים ה-36.
מתקפה זו, שהורחבה צפונה, פגעה בגזרת הקורפוס הבריטי ה-9 תחת גנרל המילטון-גורדון והתקדם במהירות, הצליחו הגרמנים לכבוש את מסין (Mesen) ביום הראשון.
ב-11 באפריל הוציא פילדמרשל דאגלס הייג את פקודת היום הבאה לחייליו:
בתפר שבין הארמיות הרביעית והשישית, התקדמו הקורפוס הבווארי ה-3 וקורפוס המילואים של המשמר עם 7 דיוויזיות נוספות שהוכנסו לקרב.
ב-12 באפריל, הקורפוס האלפיני הגרמני שזה עתה הובא בפיקודו של לודוויג פון טוצ'ק החליף את דיוויזיית המילואים ה-10 ב-Steenwerk ותקף את Bailleul בבוקר 13 באפריל.
התוקפים הגרמנים דחפו הלאה לעבר מרכז האספקה החשוב של הזברוק.
עד 15 באפריל הם התקדמו למרחק של 5 ק"מ מהאזברוק וכבשו את בייול.
במצב זה, ב-14 באפריל, ביקש הייג בדחיפות תגבורת מהמפקד העליון של כוחות בעלות הברית, גנרל פרדיננד פוש.
אפילו שרידי היחידות הפורטוגזיות שימשו לחיזוק הכוחות הבריטיים בין לילרס לסטנבק.
בגלל המשך ההתקפות הגרמניות בגזרה המרכזית, פוש סירב בתחילה לשלוח את התגבורת הצרפתית המבוקשת, רק שתי דיוויזיות הוקצו מיד לצפון.
בסוף אפריל כבר היו 7 דיוויזיות צרפתיות בפלנדריה עם ה-Détachement d'armée d Nord תחת גנרל אנטואן דה מיטרי.
במתקפה שהושקה ב-9 באפריל, נפרסו תחילה 21 דיוויזיות גרמניות.
בשלב השני של המתקפה, 15 דיוויזיות נוספות מגזרות אחרות של החזית.
הדיוויזיות ה-233, ה-235 וה-240, הדיוויזיה הבווארית ה-4 ודיוויזיות המילואים ה-13 וה-19 הועברו לפלנדריה כתגבורת דרך ליל.
בין 17 ל-19 באפריל, הבריטים הדפו בהצלחה מתקפה גרמנית ראשונה על הר קמל, ואף הצליחו להחזיק את Béthune.
ב-18 באפריל, ההתנגדות מול חזית הארמייה השישית הפכה נוקשה יותר ויותר.
"קבוצת קראוול" (הקורפוס ה-4) השתלטה לזמן קצר על הכפרים פסטובר וז'יבנשי, אך אז נאלצה לסגת בשל התקפות הנגד הבריטיות.
"קבוצת זיגר" (קורפוס המילואים ה-18) נאלצה להגן על עצמה מפני התקפות נגד כבדות ב-Wytschaete.
בעקבות כך הארמייה השישית נאלצה לעבור להגנה.
בין 19 ל-24 באפריל חלה הפוגה בלחימה שבמהלכה השתלטו הכוחות הצרפתיים על חזית הר קמל.
הקורפוס ה-36 הצרפתי בפיקודו של גנרל נולט הגיע בזה אחר זה עם שלוש דיוויזיות נוספות כדי לתגבר את החזית שם.
על מנת להעניק סיום מוצלח למבצע ג'ורג'ט, החליטו הגרמנים להעביר כעת את המוקד העיקרי לארמייה הרביעית שתקפה מצפון.
כמו בתחילת המלחמה, המטרה הייתה לשלוט ברכסים ליד מסין.
תוכנית התקיפה לכיבוש האזור הגבוה Kemmel - Dranoutre תוכננה ב-19 באפריל.
על קורפוסי המילואים ה-10 וה-18 הוטל לבצע את המתקפה.
"קבוצת זיגר" הייתה אמורה להיפרס עם שלוש דיוויזיות בקו הראשון ושתי דיוויזיות בקו השני על קו הכפרים של Voormezeele, Dickebusch וקמל.
"קבוצת אברהרדט" היה אמור להתקדם עם מערך התקפה דומה נגד הר קמל והרכסים משני צידי ה-Vleugelhoek.
הקרב השני על הר קמל החל בבוקר 25 באפריל 1918. הגרמנים ירו כל הלילה פגזי גז לעבר עמדות בעלות הברית.
הקורפוס הבריטי ה-22 בפיקודו של גנרל אלכסנדר גודלי וכוחות הצבא הצרפתי בפיקודו של גנרל מיטרי הגנו על הרכס החשוב.
הצרפתים חיזקו את הגנותיהם בהתקפות אוויר חזקות.
בשעה 6:00 הצליח הקורפוס האלפיני הגרמני להסתער על הר קמל, והצרפתים נאלצו לסגת לרודנברג ולשרפנברג.
הניסיון של הכוחות המזוינים הגרמניים לכבוש את השרפנברג הצליח ב-29 באפריל.
ב-29 באפריל נתן הגנרל לודנדורף את ההוראה לעצור את המתקפה בחזית המערבית.
ההפסדים בצד הגרמני היו 109,300 איש עם 28 דיוויזיות מעורבות.
25 הדיוויזיות הבריטיות המעורבות בקרב איבדו 76,300 איש ו-8 הדיוויזיות הצרפתיות איבדו 35,000 איש כולל שבויים.
רק כעבור חודש, ב-27 במאי 1918, החלה מתקפה גרמנית נוספת על נהר האן, שהובילה את הגרמנים עד למארן ו-92 ק"מ מפריז.
אולם התקדמות זו הסתיימה כבר ב-4 ביוני 1918.
הר קמל נכבש מחדש על ידי כוחות בריטים ובלגים במהלך מתקפת מאה הימים בסוף אוגוסט 1918.
קרב איוואנקיב היה קרב צבאי בין הכוחות המזוינים של אוקראינה לבין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית שהתחיל ב-25 בפברואר 2022 והסתיים ב-10 במרץ 2022, בזמן הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשעות הבוקר המוקדמות, טור של כוחות היבשה הרוסיים התקרב לעיירה איוואנקיב במחוז קייב מכיוון צפון-מערב לאחר שהכוחות פרצו בעקבות קרב צ'רנוביל.
בבוקר 25 בפברואר, כוחות אוקראינים הרסו את הגשר באיוואנקיב שחוצה את נהר טטריב, אשר הפסיקה את התקדמות דיוויזיית שריון רוסית שהתקדמה לכיוון קייב.
כוחות מוטסים אוקראינים תקפו חיילים רוסים באיוואנקיב וליד העיירה דיימר.
חלק מהכוחות הרוסים הצליחו לפרוץ דרך איוואנקיב וכבשו את נמל התעופה אנטונוב לאחר התנגשות.
נמל התעופה נמצא רק 20 קילומטר צפון-מערבה מקייב.
הלחימה באיוואנקיב המשיכה לאחר הצהריים ובערב 25 בפברואר, כאשר כוחות רוסים הפגיזו את העירייה בארטילריה, שגרמה לכמה אבדות לאזרחים.
איוואנקיב היא גם המקום לצינור גז מרכזי, שאם יהרס יכול להפסיק את העברת הגז האוקראיני ברוב אירופה.
ב-26 בפברואר הלחימה באיוואנקיב המשיכה.
בבוקר 27 בפברואר, שיירה של כלי רכב רוסים נראו בתמונות לוויין מתקדמים לעבר איוונקיב.
העיירה שימשה את הצבא הרוסי כבסיס קרקעי לתגבור המתקפה על קייב.
BBC ציטטה תושבים מקומיים שאמרו כי הכוחות הרוסיים לא אפשרו פינוי ופתחו באש לעבר כל מי שניסה לעזוב את העיירה.
ב-1 באפריל 2022, כוחות אוקראינים השיבו את השליטה על איוואנקיב.
קרב איזיום היה קרב בין צבאות רוסיה ואוקראינה, שנערך במרץ 2022 סביב השליטה בעיר איזיום במחוז חרקוב.
הקרב נערך במסגרת המתקפה על מזרח אוקראינה, שהייתה אחת החזיתות של הפלישה הרוסית לאוקראינה.
העיר איזיום שולטת על צומת דרכים חשוב, וכיבושה היה מאפשר לצבא הרוסי להמשיך לפתח את המתקפה שלו ממחוז חרקוב לכיוון דרום, במטרה לאגף מצפון את ריכוז הכוחות האוקראיניים המגינים על מחוזות לוהנסק ודונצק, ולכתר אותם בשיתוף פעולה עם כוחות רוסיים, שיתקפו לכיוון צפון-מערב ממחוז דונצק.
הכוחות הרוסיים, שניסו לכבוש את העיר, ניתקלו בהתנגדות עזה של הצבא האוקראיני, והצליחו להשלים את ההשתלטות עליה רק לאחר כחודש של לחימה קשה.
מתקפת נגד אוקראינית גרמה לנסיגה רוסית ב-10 בספטמבר 2022.
כמה התקפות רוסיות על איזיום החלו להתרחש מ-28 בפברואר 2022, עם המשך תקיפות הרקטות של הצבא הרוסי החל מ-3 במרץ.
אזרחים נהרגו ב-3 במרץ, כאשר על פי הדיווחים נגרם נזק משמעותי לבית החולים המרכזי בעיר.
למחרת התקדמו הכוחות הרוסיים לעבר איזיום והגיעו לפאתיה הצפוניים.
בערב 7 במרץ דיווחו מקורות רוסיים כי איזיום נכבשה על ידי כוחות רוסים, טענה שלא אושרה רשמית.
למחרת, פרצו קרבות בין כוחות רוסים ואוקראינים על השליטה בה, כשבסופו של דבר נהדפו כוחות רוסים.
בין 9 ל-10 בפברואר הכוחות הרוסיים המשיכו להתקדם באיטיות לעברה.
ב-12 במרץ כבשו כוחות רוסים את החלק הצפוני של איזיום.
למחרת, הצבא הרוסי ביצע התקדמות נוספת, אך בסופו של דבר נהדפו על פי הצבא האוקראיני.
בין 15 ל-16 במרץ כבשו כוחות רוסים את החלק הדרומי של איזיום, לפני שהכוחות האוקראינים הצליחו לכבוש מחדש את עמדותיהם זמן קצר לאחר מכן.
לפי האוקראינים, איזיום הושמה במצור.
ב-17 במרץ, הצבא הרוסי חצה את נהר סוורסקי דונץ ליד הכביש המהיר ברווינקיבסקי, אך נבלם אז על ידי כוחות אוקראינים לאחר שעבר מארב.
בין 19 ל-20 במרץ נהדף ניסיון רוסי חדש לכבוש את מרכז איזיום.
במהלך הלחימה ניסו חיילי הנדסה רוסים ליצור גשר פונטון מעל נהר סוורסקי דונץ, כדי לעקוף שני גשרי כלי רכב שנהרסו חלקית על ידי כוחות אוקראינים בניסיון לעצור את ההתקדמות הרוסית.
עם זאת, חיילי ההנדסה ו-19 חיילים רוסים נהרגו ו-46 נפצעו בשל מארב.
בין ההרוגים היה מפקד יחידת ההנדסה, קולונל ניקולאי אובצ'רנקו.
בסופו של דבר, הצליחו כוחות רוסים להקים שני גשרי פונטונים וטנקים רוסיים חצו את הנהר כדי להקיף את החלק של איזיום שבידי אוקראינה.
במהלך תקופה זו, ב-22 במרץ, ביצעו כוחות אוקראינים ניסיון מתקפת נגד כדי להחזיר את השליטה בה.
ב-24 במרץ הודיע הצבא הרוסי כי השתלט על איזיום באופן מלא, דבר שהוכחש על ידי אוקראינה אשר הצהירה כי הקרבות עדיין נמשכים.
לפי גורם מקומי, כוחות רוסים החזיקו בחלק הצפוני של איזיום, בעוד חיילים אוקראינים שהו בדרום, כשנהר סוורסקי דונץ הפריד ביניהם.
הוא גם אמר שהעיר "נהרסה כליל" עד שלב זה.
למחרת, דווח על ידי האמריקאיים ואחרים כי כוחות רוסים פרצו דרך קווים אוקראינים מדרום לאיזיום.
עם זאת, לפי הצבא האוקראיני, החיילים הרוסים נהדפו בכפר קמיאנקה, ממש דרומית לאיזיום.
עד 27 במרץ, כבש הצבא הרוסי את קמיאנקה ושני כפרים נוספים מדרום-מערב ודרום מזרח לאיזיום, אך הכוחות האוקראינים טענו שהם הצליחו לכבוש מחדש את כל שלושת הכפרים.
יומיים לאחר מכן, אושר כי קמיאנקה נמצאת בשליטה רוסית, כאשר כוחות רוסים בצרו את עמדותיהם סביבה, בעוד הלחימה נעה מדרום לאיזיום, לאורך הדרך לסלובאנסק.
ב-1 באפריל, הצבא האוקראיני אישר כי הצבא הרוסי השלים את כיבוש העיר איזיום.
לפי הרשויות המקומיות 80% ממבני המגורים של איזיום נהרסו בקרב.
ב-4 באפריל 2022 פורסם, בהתבסס על דיווחי עדי ראייה של תושבים ופקידי צבא, כי קרבות עזים נמשכו קרוב לאיזיום.
לפי הדיווח תושבי העיר שרדו במרתפים שלהם במשך שלושה שבועות ללא חשמל, חימום או מים זורמים.
נטען גם שחיילים רוסים הכינו רשימות של אנשים "לצוד", בעלי נשק, אנשים עשירים ואחרים שנחשבו "מסוכנים" כגון אנשי עסקים, פעילים, צבא ובני משפחותיהם.
הצבא הרוסי הואשם גם באיסור מעבר של שיירות הומניטריות בזמן שהמזון והתרופות הזמינים בעיר אזלו.
לאחר אפריל, הרוסים התקדמו דרומה.
העיר שימשה כבסיס לוגיסטי מרכזי עבור שיגור מתקפות נגד האוקראינים.
אוקראינה החלה במתקפת נגד באזור חרקוב בתחילת ספטמבר 2022. ב-9 בספטמבר, פרברי אוסקיל וקפיטוליבקה נכבשו מחדש על ידי הצבא האוקראיני.
לפי עדות של אחד החיילים באוקראינים, התחוללו באיזיום קרבות רחוב.
בבוקר 10 בספטמבר דווח כי כוחות רוסים נמלטו מהעיר כשהם משאירים את ציודם מאחור.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות, מקורות בתקשורת דיווחו כי העיר נכבשה מחדש במלואה על ידי הכוחות האוקראינים.
רוסיה הודיעה על נסיגה בערב.
מוסקבה נאלצה להסיג את כוחותיה כדי להימנע מהכיתור של הקבוצה הצבאית הגדולה שלה שבסיסה באיזיום ובסביבתה.
אוקראינה הכריזה על שחרורה למחרת.
באותה העת, כ-10,000 איש נותרו באיזיום, כחמישית מאוכלוסיית העיר לפני המלחמה.
קברי אחים עם יותר מ-440 גופות נמצאו לאחר שהרוסים גורשו מהעיר.
בעיר אותרו כמה תאי עינויים.
קרב איברי נערך ב-14 במרץ 1590, במהלך מלחמות הדת בצרפת בסמוך לעיר איברי השוכנת כ-30 ק"מ מערבית לפריז.
בין צבא בפיקודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת שהורכב מגדודים של חיילים הוגנוטים בתמיכת גדודים של חייל משלוח מהצבא האנגלי נגד צבא הליגה הקתולית בפיקודו של שארל מלורן, דוכס מיין בתמיכת גדודי צבא ספרדים תחת פיקודו של פיליפ, רוזן אגמונט .
הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של אנרי הרביעי אך הוא לא הצליח לממש את הניצחון בקרב לכלל הכרעה ונכשל בניסיון לכבוש את פריז.
מלחמות הדת בצרפת החלו בטבח של כ־30 הוגנוטים בואסי (כמה מקורות האוהדים לפרוטסטנטים מוסרים על כאלף הרוגים), ובפציעתם של כ־200, ב־1 במרץ 1562. ההוגנוטים הפכו את עצמם לתנועה פוליטית של ממש.
במה שנודע כטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, בין ה־24 באוגוסט ל-־17 בספטמבר 1572, הרגו הקתולים הוגנוטים רבים בפריז.
צבא הליגה הקתולית הונהג על ידי שארל מלוריין, בנו השני של פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו של אנרי הראשון, דוכס גיז.
ב-1572 השתתף במצור על עיר הנמל לה רושל, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים, וזכה בתואר דוכס מיין.
ב-1574, כשאנרי דוכס אנז'ו (לעתיד מלך צרפת, אנרי השלישי) נבחר למלך פולין, התלווה אליו שארל מלורן, דוכס מיין במסעו לפולין.
הוא שב לצרפת במהרה כדי לסייע לאחיו, אנרי הראשון, דוכס גיז.
ב-1577 השתתף בקרבות נגד ההוגנוטים במלחמת הדת השישית, ושימש בתפקיד אדמירל עד 1582. ב-1585 התמנה למושל חבל בורגון, ודאג לתמיכת חבל זה בליגה הקתולית, שאנשיה לחמו נגד ההוגנוטים.
שארל מלורן נכנס לפריז בפברואר 1589. הוא מינה את עצמו לממלא מקום ראש המדינה, ונשבע אמונים בפני הפרלמנט של פריז.
המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה (לעתיד מלך צרפת, אנרי הרביעי), ושניהם הטילו מצור על פריז.
ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש, ומת ביום המחרת.
שארל מלורן התבקש לקחת על עצמו את המלוכה, אך תמך בשארל הראשון, קרדינל דה בורבון, מועמדה של הליגה הקתולית למלך צרפת, שהיה אסיר של אנרי, מלך נווארה.
הלצבא הליגה הקתולית היו כ-13,000 חיילים רגלים ו-4,000 פרשים לא סדירים שחלקם היו אזרחים חסרי ניסיון צבאי שהיו תחת פיקוד אנשי כנסייה, אצילים שמרדו בסמכו המלך ומבחר שכירי חרב גרמנים ושווייצרים.
בכוח זה נכללו 2,000 נושאי רומח ופרשים ספרדים שהובאו מפלנדריה והיו תחת פיקודו של פיליפ, רוזן אגמונט.
הצבא של הכתר הצרפתי היה תחת פיקודו של אנרי הרביעי שהוכתר זה מקרוב כמלך צרפת.
הוא החל את דרכו כשליט עם מינויו בשנת 1572 למלך נווארה תחת התואר אנרי השלישי, מלך נווארה.
לקראת קרב איברי עמד לפקודת אנרי הרביעי צבא ובו 12,000 חיילים רגלים (כולל אנגלים ושווייצרים) ו-3,000 פרשים.
בימים שקדמו לקרב הטיל הצבא של הכתר הצרפתי מצור על העיר דרו) עיירה בשליטת הליגה ששלחה צבא על מנת להסיר את המצור.
צבא הכתר הצרפתי שלא רצה להלכד בין מגיני העיר לצבא המתקרב נסוג אך נשאר בטווח ראייה ותפס עמדה במישור סנט אנדרה בין העיירות נונקור ואיברי.
הקרב החל עם בוקר במטחי תותחים שנורו מסוללת ארטילריה של צבא הכתר ומיד לאחר מכן הסתערו גדודי הפרשים של שני הצדדים על קויי האויב אך שכירי החרב של צבא הליגה ירו באוויר והניחו את חניתותיהם ובכך יצאו משדה הקרב.
בעקבות עריקת שכירי החרב שלו התמוטט האגף הימני של הצב קרבות עקובי דם אך קצרים הביאו את קוי ההגנה של צבא הליגה להתפרקות כללית.
הקרבות בין יחידות הפרשים התנהלו בגלים, תחילה הדפו היחידות המלכותיות את הפרשים הקלים של הליגה אך נאלצו לסגת תחת לחץ של מתקפת נגד, מקפה זו נעצרה ונהדפה בהסערות סופית של הפרשים המלכותיים.
המומנטם של הקרב נטה לכוון הצבא המלכותי, החיילים האנגלים חברו לכוח הצרפתי שחצה את נהר האור במרדף אחרי צבא הליגה.
המהלך המכריע של הקרב הייתה התקפה של גדוד פרשים בפיקודו של המלך אנרי הרביעי על מבנה נושאי הרומח של הליגה, התקפה מהירה זו מנעה מהרובאים שחסו תחת הגנת הרומחים מלירות בנשק שלהם והם התפזרו לכל עבר.
התבוסה הייתה שלמה, מפקד הכוחות הספרדים נהרג, חלק ממפקדי צבא הליגה נפלו בשבי ובמהלך המרדף אחרי הנסוגים נפלו רבים מהם בשבי.
תוך ניצול המומנטום של הניצחון עלה הצבא המלכוי על פריז אך כשל בניסיון לכבוש את העיר ששוחררה ממצור בעזרת כוח ספרדי בפיקוד של אלסנדרו פרנזה, דוכס פארמה.
עם זאת הניצחון בקרב ומותו של מועמד הליגה לתפקיד המלך שארל הראשון, קרדינל דה בורבון הותירו את אנרי הרביעי כמועמד היחיד לתפקיד.
שארל מלורן פתח בשיחות שלום עם אנרי, מלך נווארה, ודרש ממנו להפוך לקתולי כדי לזכות בתמיכתה של הליגה הקתולית.
ב-25 ביולי 1593 קיבל על עצמו אנרי מלך נווארה את הדת הקתולית, הוא הכריז כי Paris vaut bien une messe ("פריז מצדיקה אפילו מיסה [קתולית]"), והתכחש לפרוטסטנטיות וב-27 בפברואר 1594 נמשח למלך צרפת בקתדרלת שארטר בשם אנרי הרביעי.
באוקטובר 1595 חתם שארל מלורן על הסכם שלום עם המלך אנרי הרביעי, שלפיו התמנה למושל חבל איל-דה-פראנס, וזכה לפיצוי כספי ניכר.
בכך הליגה הקתולית הגיעה לקיצה, מה שהביא לסיום מלחמות הדת בצרפת ב-1598.
קרב אירפין (באוקראינית: Битва за Ірпінь) היה עימות צבאי בין רוסיה ואוקראינה במסגרת המתקפה על קייב, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, ונסוב סביב השליטה בעיר האוקראינית אירפין שמצפון לקייב.
הקרב נוצר עקב ניסיונם של הכוחות הרוסים לכתר את קייב, עיר הבירה של אוקראינה, והתנגדותם של הכוחות האוקראינים להתקדמות הרוסית בפרבריה המערביים של קייב הבירה: אירפין, בוצ'ה והוסטומל.
הקרב נערך בין 27 בפברואר ל-28 במרץ 2022, והסתיים עם תבוסת הכוחות הרוסים ושחרור העיר על ידי הכוחות המזוינים של אוקראינה.
החל מיומה הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-24 בפברואר 2022, הכוחות הפולשים הרוסים התקדמו לכיוון הוסטומל ונמל התעופה שלה.
לאחר שפרצו חלקית דרך ההגנות האוקראיניות באיוונקיב, עלה בידי הרוסים לכבוש את שדה התעופה ולהשיג דריסת רגל בהוסטומל עצמה, אשר שימשה עבור הרוסים כבסיס קדמי לקראת המשך התקדמות לכיוון קייב.
לאחר נפילת הוסטומל, ואף על פי שנותרה עדיין התנגדות אוקראינית באזור, כוחות רוסים המשיכו בתנועה לכיוון דרום במטרה לכבוש את הערים השכנות אירפין ובוצ'ה, וכך לאגף את קייב הבירה ולהפיל את משטרו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
ב-25 בפברואר, שיירה רוסית שהורכבה מכוחות אומו"ן ו-SOBR ממחוז קמרובו, איבדה את הקשר עם המפקדה הרוסית והתפצלה בטעות מיתר כוחות הפלישה.
השיירה המשיכה להתקדם לכיוון קייב באופן עצמאי, עד שנקלעה למארב בגשר מעל נהר אירפין, שם הושמדה כמעט לחלוטין כאשר מתוך 80 חיילים בשיירה, רק 3 שרדו.
ב-27 בפברואר, דיווחו כוחות אוקראינים כי כוחות היבשה הרוסיים התקדמו לבוצ'ה, פרצו את הגנת העיר וממשיכים להתקדם לכיוון אירפין.
בעקבות זאת התפתח קרב טנקים בתוך העיר, בשעה שחיל הרגלים האוקראיני התמודד עם כוחות צנחנים רוסים.
אלכסנדר מרקושין, ראש עיריית אירפין, הצהיר כי הכוחות הרוסיים ניסו לכבוש את העיר אך נהדפו על ידי כוחות היבשה האוקראינים וכוחות ההגנה הטריטוריאליים, בסיוע תגבורת טנקים אוקראינית שהגיעה מבוצ'ה.
במקביל, נערכו קרבות עזים בשטח שבין בוקה לאירפין.
במהלך המתקפה, הכוחות האוקראינים השתמשו ברקטות, ארטילריה ותקיפות אוויריות כדי לעצור את ההתקדמות הרוסית, ואף הרסו גשר המחבר בין בוצ'ה לאירפין לשם האטת הכוחות הפולשים.
ב-28 בפברואר 2022, הפרשן האוקראיני אולקסי ארסטוביץ' הצהיר כי כוחות אוקראינים תקפו כוחות רוסים בכביש המהיר M06, וכי למעלה מ-200 כלי רכב רוסיים נהרסו או ניזוקו.
ב-2 במרץ 2022, שני מטוסי סוחוי Su-25 רוסיים ביצעו תקיפות אוויריות באירפין.
שני טילים פגעו בבניין מגורים, הרגו ילד ופצעו אישה.
אחד ממטוסי ה-Su-25 הופל על ידי כוחות אוקראינים.
במקביל, גורמי צבא אוקראינים דיווחו כי המתקפה הרוסית החלה לאבד תנופה, כאשר הכוחות הרוסיים ספגו אבדות משמעותיות ולא עלה בידם להשלים את משימותיהם המקוריות.
ב-3 במרץ 2022, ממשלת אוקראינה הכריזה על שליחת סיוע הומניטרי לבוצ'ה ולאירפין, וכן על פתיחת מבצע פינוי של האוכלוסייה האזרחית בשתי הערים.
עם זאת, פקידים אוקראינים דיווחו כי פינוי האוכלוסייה האזרחית נתקל בקשיים, וזאת בעקבות הנזק המשמעותי שנגרם למסילות הרכבת באזור במהלך הקרבות.
ב-6 במרץ 2022 עלה לבסוף בידי הכוחות הרוסים לכבוש חלק מאירפין.
במהלך פינוי אוכלוסייה אזרחית שנערך מאוחר יותר באותו יום, נהרגו 8 אזרחים, בהם 2 ילדים, כאשר יחידות רוסיות הפגיזו את כביש הפינוי.
באותו היום השחקן האוקראיני פבלו לי, שהצטרף לכוחות ההגנה הטריטוריאליים, נהרג במהלך הפגזה רוסית על אירפין.
במהלך 8 במרץ, הפיקוד האוקראיני של אירפין דיווח כי הכוחות הרוסיים דרשו מהכוחות האוקראינים להיכנע, דרישה שנענתה בסירוב אוקראיני.
ב-9 במרץ 2022, כוחות אוקראינים הוציאו לפועל פינוי אזרחי רחב היקף ברחבי מחוז קייב, כולל בעיר אירפין מאוחר יותר, נמסר מגורמי הממשל במחוז קייב כי הלחימה באירפין נמשכה לאורך כל הלילה.
ב-13 במרץ, כוחות רוסים במחסום ירו לעבר מכונית שהובילה עיתונאים זרים.
כתוצאה מהירי נהרג העיתונאי האמריקני ברנט רנו, ונפצעו שני עיתונאים נוספים.
ב-28 במרץ דיווחו הכוחות האוקראינים כי עלה בידי צבא אוקראינה לכבוש מחדש את אירפין, כאשר גם רויטרס ו-CNN אישרו שהעיר חזרה לשליטה אוקראינית מלאה ב-31 במרץ.
קרב אל-חסכה היה מתקפה רחבת היקף של ארגון המדינה האסלאמית שמטרתה הייתה לשחרר לוחמים של הארגון שנעצרו ונכלאו בכלא סינא שבאל-חסכה שבסוריה.
הקרב הביא לניצחון אסטרטגי חלקי ולניצחון תעמולתי למדינה האסלאמית, כאשר מאות אסירים, כולל אמירים חשובים, שוחררו מהשבי.
במתקפה הייתה המתקפה הגדולה ביותר שביצע ארגון המדינה האסלאמית מאז שאיבד את שטחו האחרון בסוריה ב-2019.
במשך יותר משבוע, דאעש והכוחות הדמוקרטיים הסורים לחמו בכלא סינא.
346 לוחמים של ארגון דאעש נהרגו בקרבות, בעוד שהכוחות הסוריים הדמוקרטיים ספגו 154 הרוגים בעת שניסו להחזיר את השליטה על הכלא.
לפני המתקפה, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כלאו בכלא כ-3,500 אסירים.
נכון ל-31 בינואר 2022, 400 מהאסירים שנמלטו בקרב לא אותרו.
הגל הראשון של המתקפה התרחש בשעת לילה מאוחרת ב-20 בינואר, כאשר כוחות של המדינה האיסלאמית פוצצו מכונית תופת שכוונה לעבר הכלא.
במקביל לפיצוץ מכונית התופת לוחמים של דאעש החלו לפתוח באש על הכלא בנשק כבד.
המתקפה גרמה למרד אסירים בכלא שבה הצליחו האסירים להשיג נשק מנשקיית הכלא ולאחר מכן האסירים החלו בהתקפה מלאה על צוות הכלא.
הכלא נכבש לאחר מכן על ידי אסירים חמושים וכמה אסירים הצליחו להימלט.
לוחמי המדינה האיסלאמית פשטו לאזור אל-זוחור בעיר אל-חסכה.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הגיבו במהירות ובתמיכת מטוסי הקואליציה הבינלאומית פגעו בעמדות של המדינה האסלאמית.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים איתרו ועצרו 89 מהאסירים שנמלטו מהכלא.
החשמל בכמה חלקים בעיר אל-חסכה נותק עקב העימותים.
במהלך העימותים מטוסי קרב אמריקאים ביצעו 2 תקיפות אוויריות על בניינים שהיו בשליטת המדינה האסלאמית בעיר.
המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי נמשכו העימותים בין המדינה האסלאמית לכוחות הכורדים על השליטה בכלא ובאזורים הסובבים אותו.
בשעות הערב, מטוסי הקואליציה ירו נורי תאורה מעל אל-חסכה, בעוד עימותים קשים התרחשו סביב בית הכלא ושכונות ג'וויראן ואל-זוחור.
לאחר מכן דווח כי חמושי המדינה האיסלאמית לקחו כמה לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבני ערובה.
מספר אזרחים שסירבו לסייע ללוחמי דאעש שנמלטו נטבחו וגופותיהם חוללו בבתיהם.
הלחימה נמשכה במהלך הלילה ונמשכה עד שעות הבוקר המוקדמות כשמסוקי הקואליציה הקיפו את האזורים מעל שטחי הליחמה.
במהלך הלילה 5 לוחמים כורדים ו-6 לוחמי המדינה האסלאמית נהרגו בעימותים הלילה.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים טענו שהם הצליחו לאתר ולעצור עוד 41 אסירים נמלטים, מה שהביא את מספר האסירים שנתפסו ל-130.
במהלך היום התרחשו עימותים אלימים באזורים סביב הכלא, כאשר כוחות הקואליציה פתחו בתקיפות אוויריות על עמדות ומבנים שבידי דאעש.
מסוק תקיפה אמריקאי מסוג אפאצ'י נשלח לאזור והחל לתקוף קבוצת לוחמי דאעש שהקימה עמדות בבית קברות סמוך.
11 פעילי דאעש נוספים נהרגו בקרבות שהתפתחו ו-6 אסירים נוספים שנמלטו נעצרו.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים דרשו באמצעות כריזה מלוחמי דאעש הנצורים להיכנע.
בעימותים נוספים במהלך היום, נהרגו עוד 5 חמושים של המדינה האסלאמית, 6 לוחמים כורדים ו-2 אזרחים נוספים בלחימה המתמשכת.
סוכנות הידיעות סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית פרסמה צילומים שבהם נראים בני ערובה בתוך הכלא וצילומים של גופות של כמה סוהרים שנהרגו במהלך הקרב.
הצהרה תקשורתית של מחלקת המדינה האמריקאית שיבחה את הכוחות הסוריים הדמוקרטיים על "התגובה המהירה" ללחימה באל-חסכה.
בשעות הבוקר המוקדמות התרחשו עימותים אלימים בסביבת הכלא וסביבתו, כאשר הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ניסו לחסל פעילי דאעש שעדיין לחמו בשכונות שסמוכות לבית הכלא.
בעימותים נהרגו 16 לוחמי דאעש ו-5 לוחמים כורדים.
בהמשך היום, כוחות כורדים השיבו את השליטה סביב בית הכלא והצליחו לפרוץ לבית הכלא, מה שגרם לחילופי אש בבניין בית הכלא בין לוחמים כורדים ללוחמי המדינה האסלאמית.
7 חמושים של המדינה האסלאמית ו-6 לוחמים כורדים נהרגו בקרבות.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים העריכו כי 150–200 פעילים של דאעש עדיין נלחמו באופן פעיל בכלא ובאזורים הסובבים אותם וכי הם טרם שחררו אף אחד מבני הערובה ששבו.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הכריזו על עוצר של שבוע, שהשפיע על כל העיר, על מנת למנוע מתאי טרור של דאעש לשלוח תגבורת לאזור.
בבוקר, מטוסי הקואליציה חידשו את התקפותיהם על עמדות דאעש בכלא, ופגעו באזורים שעדיין נשלטו על ידי אסירים חמושים.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הסתערו מאוחר יותר על החלקים הנותרים של הכלא שעדיין היו בשליטת לוחמים חמושים של המדינה האסלאמית שסירבו להיכנע, ושחררו כמה בני ערובה.
העימותים נמשכו באזורים מחוץ לכלא, שם מספר לוחמים של המדינה האסלאמית סירבו להיכנע.
המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי עשרות לוחמי דאעש ואסירים שהחזיקו מעמד בכלא א-סינה הסגירו את עצמם לכוחות הכורדים.
בהמשך היום התנהל משא ומתן בין הכוחות הסוריים הדמוקרטיים לבין האמיר של המדינה האסלאמית שאחראי על האסירים החמושים לגבי מצבם של בני הערובה שנלקחו על ידי דאעש בכלא.
שני הצדדים הסכימו שמספר בני ערובה ישוחררו בתמורה שלוחמי דאעש שנפצעו בקרבות יקבלו טיפול רפואי במרפאת שדה.
חמישה לוחמי דאעש מתו מפצעיהם לפני שהספיקו לקבל טיפול.
דווח כי קבוצה של לוחמי דאעש זרים עדיין מסרבת להיכנע וממשיכה להילחם בכוחות הכורדים באזור של בית הכלא.
בעקבות ההסכם שהושג בין דאעש לכוחות הסוריים הדמוקרטיים, 15 בני ערובה שהוחזקו בידי המדינה האסלאמית שוחררו, אך הארגון המשיך להחזיק בשבי 27 בני ערובה נוספים.
העימותים התחדשו באזורים הסובבים את הכלא במהלך פעולות סריקה של כוחות הכורדים והקואליציה, בפעולות נהרגו עוד 7 לוחמים של המדינה האסלאמית.
מאוחר יותר באותו היום, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים והקואליציה טיהרו חלקה שלמה בכלא סינה מחמושי דאעש.
כלי רכב משוריינים של הקואליציה נכנסו למתחם בית הכלא.
חמושים של המדינה האסלאמית ירו לעבר המשוריינים.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים פינו כ-50 אסירים מהאזור.
העימותים בשכונות אל-זוחור וג'וואראן המשיכו, כאשר כוחות הכורדים והקואליציה פתחו בשורה של סריקות כדי לאתר את לוחמי דאעש שנותרו.
במהלך פעולות אלו נהרגו 5 לוחמים של המדינה האסלאמית ו-4 לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים 17 בני ערובה נוספים שהוחזקו בכלא סינא שוחררו משבי דאעש.
עד ל-27 בינואר הכוחות הסוריים הדמוקרטיים וכוחות והקואליציה השתלטו מחדש על חלק ניכר מכלא סינא ומרבית מכוחות דאעש באזור נכנעו או נהרגו.
העימותים נמשכו כאשר 20–40 לוחמי דאעש סירבו להיכנע והתבצרו במרתף של אחד מבתי הכליאה של הכלא.
במהלך הסתערות של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים על הכלא, בערב שבין 26 בינואר ועד הבוקר של 27 בינואר, נהרגו 26 חמושים של המדינה האסלאמית ו-5 לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
בהמשך היום נהרגו עוד 17 לוחמי דאעש בעימותים אלימים עם הכוחות הכורדים באזור כלא סינא.
העימותים נמשכו בשכונות ג'וויראן ואל-זוחור בין לוחמי דאעש לכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
העימותים נמשכו באזורים מסוימים בכלא סינא שבהם עשרות לוחמי דאעש עדיין סירבו להיכנע והסתתרו במרתף הכלא והיו מוגנים מפני תקיפות אוויריות.
18 לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ועוד 7 חמושים של ארגון המדינה האסלאמית נהרגו בעימותים.
בהמשך היום, במהלך סריקה באחת השכונות הסמוכות, נורה למוות לוחם של הכוחות מיוחדים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים על ידי חמוש דאעש, שנהרג בעצמו לאחר שהמבנה שבו הסתתר פוצץ על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
קבוצה של 3 מחבלים מתאבדים שהשתייכו לארגון המדינה האסלאמית כבשה מבנה בשכונת קומין ולקחה 4 אזרחים כבני ערובה.
הבניין שכבשו הוקף במהירות על ידי לוחמים של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
האירוע קרה לאחר שהתחדשו העימותים באזורי הכלא.
לוחמי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, בפיקוח כוחות אמריקאים, פתחו מאוחר יותר במבצע לשחרור בני הערובה.
2 מהמחבלים התאבדו והשלישי חוסל על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים.
6 לוחמים נוספים שהשתייכו לארגון נעצרו באותו היום.
בהמשך היום נהרגו 5 לוחמי דאעש בעימותים עם בכלא סינא.
זמן קצר לאחר מכן, קבוצה בהנגת אמיר בשם "אבו עבאידה" שכללה 20 לוחמים נכנעה לכוחות הסוריים הדמוקרטיים בכלא סינא.
ב-30 בינואר, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים החזירו לעצמם את השליטה המלאה על כלא סינא והשכונות שמסביב, ובכך הסתיים הקרב בן 10 הימים.
עוד 4 לוחמי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים נהרגו, בעוד ש-3 חמושים נוספים של ארגון המדינה האסלאמית נעצרו.
בתחילת ה-31 בינואר, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים הודיעו שהם החזירו לעצמם את השליטה המלאה באזור.
הפריצה לכלא הייתה הקרב הגדול והקטלני ביותר בו שבו היה מעורב דאעש באזור מ־2019 אז איבד הארגון את המעוז האחרון שלו בסוריה בקרב באע'וז פוקאני.
קרב אל-עגילה היה קרב קצר במהלך המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
הקרב התרחש בדצמבר 1942 בין כוחות בעלות הברית של הארמייה השמינית (גנרל ברנרד מונטגומרי) לבין כוחות הציר של ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית (גנרל-פלדמרשל ארווין רומל), במהלך הנסיגה הארוכה של כוחות הציר מאל-עלמיין לתוניס.
הארמייה השמינית תכננה לאגף וללכוד את כוחות הציר בעת נסיגתם לתוניס.
תוכנית הארמייה השמינית סוכלה כאשר מתקפה חזיתית של דיוויזיית השריון הבריטית נהדפה על ידי פעולת משמר עורפי איטלקי והיחידות הניו זילנדיות החולפות התפזרו במדבר.
הקרב הסתיים עם נסיגת ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית לטריפוליטניה לכיוון תוניסיה, שם החלה המערכה בתוניסיה עם מבצע לפיד פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה הצרפתית (8–16 בנובמבר 1942).
ב-4 בנובמבר 1942 החליט רומל לסיים את קרב אל עלמיין השני ולסגת מערבה לכיוון לוב.
בכך הוא התריס נגד פקודות "להילחם עד האיש האחרון" של אדולף היטלר, כדי להציל את שארית כוחו.
קורפוס אפריקה הגיע לכפר פוקה למחרת.
כוחות איטלקיים הגיעו מוקדם יותר, לאחר שנסוגו מאל עלמיין בין 3–4 בנובמבר והקימו קו הגנה.
האיטלקים חידשו את נסיגתם באותו יום, לאחר התקפה של בעלות הברית והגרמנים הלכו בעקבותיהם.
מונטגומרי השאיר מאחור כמה מהיחידות שלו לאחר מאמציהם באל עלמיין, והוביל עם חטיבת השריון הקלה הרביעית.
גשם אחר הצהריים של 6 בנובמבר הפריע למרדף של הארמייה השמינית כאשר כוחות הציר המשיכו בנסיגתם.
קו הגנה חדש הוקם במרסא מטרוח למחרת, כ-110 מייל (180 ק"מ) מערבית לאל-עלמיין.
רומל קיבל אזהרה מהיטלר על נחיתה צפויה של בעלות הברית בין טוברוק לבנגאזי, אך ב-8 בנובמבר הוא גילה שזה שגוי.
היו נחיתות אנגלו-אמריקאיות במרוקו ובאלג'יריה (מבצע לפיד).
כוח המשימה המזרחי – שכוון לאלג'יר – נחת עם 20,000 חיילים והחל לנוע מזרחה לכיוון רומל.
מול הסיכוי של כוח גדול של בעלות הברית בעורפו, הוא החליט לסגת בדרך אחת לאל-עגילה.
כוחות הציר נסוגו מסידי בראני ב-9 בנובמבר וממעבר חלפיה (בגבול לוב-מצרים) העמדה האחרונה במצרים, ב-11 בנובמבר.
קירנאיקה ננטשה ללא התנגדות רצינית.
רומל רצה לחסוך 10,000 טונות של ציוד בטוברוק, אך הוא נפל בידי הארמייה השמינית ב-13 בנובמבר.
ניסיון של מונטגומרי ללכוד את חיל המצב של טוברוק על ידי כיתור לעבר אקרומה, ממערב לטוברוק, נכשל וחיל המצב נסוג לאורך ויה באלביה לכיוון בנגאזי עם מעט הפסדים.
דרנה ושדה התעופה במרטובה נתפסו ב-15 בנובמבר וה-RAF כבש במהירות את שדה התעופה כדי לספק חיפוי אווירי למבצע Stoneage, שיירת מלטה, ב-18 בנובמבר.
כוחות הציר נסוגו 400 מייל (640 ק"מ) בעוד עשרה ימים.
למרות חשיבותה של בנגאזי למערכת האספקה של הציר, רומל נטש את הנמל כדי להימנע מחזרה על הלכידה ההרסנית ממנה סבלו האיטלקים בקרב בדה פום בפברואר 1941. רומל הורה להרוס את מתקני הנמל והאספקה בבנגאזי, וכתב לאחר מכן את זה
בנגאזי נכבשה על ידי הארמייה השמינית ב-20 בנובמבר ושלושה ימים לאחר מכן, נסוגו כוחות הציר מאג'דאביא למרסה ברגה.
במהלך נסיגתם למרסה ברגה, כוחות הציר התמודדו עם קשיים רבים, כולל עליונות אווירית של בעלות הברית.
חיל האוויר המדברי (DAF) תקף את טורי הציר שהיו צפופים על כביש החוף וחסר להם דלק.
כדי לעכב את התקדמות הארמייה השמינית, חבלני הציר הניחו מוקשים באזור מרסה ברגה; קסדות פלדה נקברו כדי ליצור קריאות שווא על גלאי המוקשים ששימשו את הארמייה השמינית.
במשך חלק ניכר מהמרדף לאל-עגילה, מפקדי הארמייה השמינית לא היו בטוחים בכוונותיו של רומל.
הם נתפסו בקרבות קודמים על ידי יריב שמשך אותם פנימה ואז פתח בהתקפת נגד.
מונטגומרי התכוון לבנות את המורל של הארמייה השמינית על ידי ביטול ההרגל של תבוסה ונסיגה.
דיוויזיית השריון הראשונה והדיוויזיה הניו זילנדית השנייה נערכו בברדיה, נחו וסיפקו הגנה.
למרות חששותיו של רומל מלהילכד על ידי התקדמות מהירה של בעלות הברית על פני בליטת קירנאיקה, מונטגומרי היה מודע לכך שגם כוח מורחב ומבודד עלול להיות פגיע, כמו בתחילת 1941 ותחילת 1942. כאשר נשלח כוח סיור של מכוניות משוריינות ברחבי הארץ, הוא התעכב על ידי קרקע ספוגת מים.
מודיעין אותות גילה לארמייה השמינית כי ארמיית הפאנצר הייתה כמעט נייחת מחוסר דלק, מה שגרם למונטגומרי להורות לכוח חזק יותר לנוע ולחצות את המדינה.
לאחר ששמע על נוכחות כוח הסיור, הקדים רומל את נסיגתו מבנגאזי והצליח להסיג את הרכבים המשוריינים, ללא הפרעה מהכוח החזק שעדיין לא הגיע.
במהלך שמונה עשר הימים שבין פינוי אג'דאביא ב-23 בנובמבר לתחילת קרב אל-עגילה ב-11 בדצמבר תיאר רומל חילוקי דעות עם הממונים עליו הפוליטיים והצבאיים והוא עסק בוויכוחים מרים עקרים עם היטלר, הרמן גרינג, ראש הלופטוואפה, גנרל אלברט קסלרינג מפקד ה-, אוגו קוואלרו, הרמטכ"ל האיטלקי בפיקוד העליון ומושל לוב, אטורה באסטיקו.
רומל רצה לסגת לתוניס בהקדם האפשרי והאחרים רצו שהוא ייעצר בעמדת אל עגילה-מרסה ברגה.
מוסוליני הורה לרומל לעמוד על קו עגילה כדי להגן על טריפוליטניה וזה נתמך על ידי היטלר, שהורה להחזיק את אל-עגילה "בכל הנסיבות".
למרות שעמדת עגילה הייתה חזקה באופן טבעי, בהיותה מוקפת בביצות מלח, חול רך או אדמה מבוקעת ו"שרשרת של שדות מוקשים", המגבילה את יכולת התמרון של כלי רכב.
רומל קבע שהוא יוכל להחזיק בעמדה רק אם יקבל תחליפי ארטילריה וטנקים, אם הלופטוואפה יחוזק ואספקת הדלק והתחמושת שלו תתחדש.
בשלב זה, כל האנשים והציוד הזמינים הופנו לתוניס, בעקבות נחיתות בעלות הברית של מבצע לפיד, כדי למנוע את נפילת תוניסיה להתקדמות בעלות הברית מאלג'יריה.
עד ביקורו של רומל בברלין בתחילת דצמבר, מוסוליני והיטלר הסכימו עם מציאות המצב והסכימו להיערכות לנסיגה לבואראט, כ-250 מייל (400 ק"מ) מערבה ועד 3 בדצמבר החלו כוחות הרגלים האיטלקים הלא ממוכנים בנסיגה.
עמדת האספקה של רומל לא השתפרה, תוניסיה שמרה על עדיפות אספקה ומבין האוניות שנשלחו לטריפולי לספק לארמיית הפאנצר בנובמבר, הוטבעו שלושה רבעים.
לרומל היו חסרים אנשים וציוד ומעט מאוד דלק ותחמושת.
הוא התכוון להחזיק מעמד כמה שיותר זמן אבל לסגת מול לחץ חזק.
הארמייה השמינית נאלצה לתספק את כוחותיה ממצרים לאג'דאביא.
ניתן היה להעביר אספקה 440 מייל (710 ק"מ) מאלכסנדריה לטוברוק ברכבת, למרות שכביש באורך 390 מייל (630 ק"מ) מטוברוק לאג'דאביא היה מעט קצר יותר, אך האספקה הייתה צריכה לעבור בכביש ויה באלביה או דרך הים לבנגאזי ואז בדרך לאג'דאביא.
ב-26 בנובמבר, הקורפוס ה-10 (לוטננט-גנרל בריאן הורוקס) נשמר בעתודה והקורפוס ה-30 (לוטננט-גנרל אוליבר ליס) תפס את קו החזית של הארמייה השמינית עם דיוויזיית השריון ה-7 (מייג'ור-גנרל ג'ון הארדינג), הדיוויזיה ה-51 (היילנד) (מייג'ור-גנרל דאגלס וימברלי) והדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 (מייג'ור-גנרל סר ברנרד פרייברג).
בסוף נובמבר, מונטגומרי תכנן שהדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 של ניו זילנד עם חטיבת השריון הקלה הרביעית בפיקודו, תתחיל בתנועת איגוף רחבה ב-13 בדצמבר.
התמרון היה אמור להיות מוסווה על ידי הפצצות ופשיטות חיל רגלים על העמדות הקדמיות של ארמיית הפאנצר, החל בליל 11–12 בדצמבר כדי להסיט את תשומת הלב.
מתקפה חזיתית של הדיוויזיה ה-51 (היילנד) על החוף ודיוויזיית השריון ה-7 בפנים הארץ משמאלם תתחיל בליל 16–17 בדצמבר ברגע שהניו זילנדים יהיו בעמדה מאחורי עמדות הציר.
דקוטות של פיקוד נושא הכוחות ה-316 האמריקאי הטיסו 130,000 גלון של דלק תעופה מאל אדם לאספקת חיל האוויר המדברי.
פעולות אוויריות דחקו את מטוסי הציר מהבסיסים הקדמיים שלהם ומפציצים פגעו בנמל טריפולי, בנמלים אחרים ובכרתים.
על אף שהופלו כ-20 מטוסי הציר, למעלה מ-500 נמצאו נטושים על הקרקע במהלך ההתקדמות לאל-עגילה.
סיור אווירי מעל אל-עגילה והלאה לטריפולי נערך באופן קבוע.
כאשר החלו התקפות ראשוניות ב-11 בדצמבר, רומל ראה שזו ההתחלה של התקפת הארמייה השמינית והחל לסגת.
באמצע הבוקר ב-12 בדצמבר, סיורים זיהו כי כוחות הציר מתחילים לדלל את עמדותיהם.
מונטגומרי הורה לדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 לנוע מיד והקדים את ההתקפה העיקרית ללילה של 14–15 בדצמבר.
בערב 12 בדצמבר, נסיגת הציר יצאה לדרך, למעט מאחור.
ב-13 בדצמבר גילו מטוסי סיור של הציר כ-300 כלי רכב מצפון לנווה מדבר של מרדה 75 מייל (121 ק"מ) דרומית לאל-עגילה (הטור הניו זילנדי), שנועדו לעקוף את כוחות הציר.
רומל רצה לשגר את השריון שנותר שלו לעבר כוח האגף הזה, אך נמנע מחוסר דלק והורה על המשך הנסיגה.
התקפה של דיוויזיית השריון ה-7 נהדפה על ידי הקבוצה הטקטית האיטלקית "אריאטה".
שינוי התוכנית של הארמייה השמינית הגיע מאוחר מדי וכאשר הדיוויזיה הניו זילנדית השלימה את "הוו השמאלי" שלה ב-15 בדצמבר, הם התפזרו לאחר מסע קשה על פני שטח קשה שהותיר אותם עם 17 טנקים ניתנים לשימוש בלבד.
הם מצאו את דיוויזיית הפאנצר ה-15 על המתלול השומרת על כביש החוף והבריגדה הניו זילנדית ה-6, יותר מערבה, קיבלה פקודה ליצור חסם על כביש החוף, בעוד שהחטיבה החמישית הגנה על רכבי האספקה והתובלה של הדיוויזיה.
במהלך הלילה של 15–16 בדצמבר, רוב הגורמים הנותרים של ארמיית הפאנצר הצליחו לסגת לכיוון נופיליה, נעים בטורים מהירים קטנים דרך הפערים ביחידות ניו זילנד המפוזרות, בחסות החשיכה.
ב-18 בדצמבר התקיים קרב קצר בנופליה (100 מייל (160 ק"מ) מערבית לאל-עגילה).
הארמייה השמינית לא הצליחה לאגף את כוח הציר, שהמשיך לסגת מערבה.
בשל מחסור בדלק, תחמושת וציוד, החליט רומל לסגת במקום לעמוד בנחישות באל-עגילה והחל להסיג כוחות ימים לפני הקרב.
מונטגומרי התכוון ללכוד את כוחות הציר על ידי הצמדתם במתקפה חזיתית ליד החוף, בעוד שהדיוויזיה הניו זילנדית חגה סביב האגף הפנימי של רומל כדי לחתוך את ויה באלביה ממערב לאל-עגילה.
הדיוויזיה הניו זילנדית התפזרה במהלך ניסיון הכיתור שלהם וכאשר הארמייה השמינית החלה במתקפה החזיתית שלה, החל רומל בנסיגתו הסופית.
היחידות האחרונות של כוחות הציר נמלטו דרך הפערים בין היחידות הניו זילנדיות הפזורות, והכיתור המתוכנן נכשל.
ההיסטוריון הרשמי של ניו זילנד, ו.
מאוחר יותר העיר רומל כי הניסיון היה צריך לומר למונטגומרי שיש סיכוי טוב לכך:
סטיבנס, מחבר הספר 'ההיסטוריה הרשמית של ניו זילנד במלחמת העולם השנייה 1939–1945' כרך "ברדיה לאנפידוויל" (1962), כתב כי מספר הנפגעים של הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה כללו 11 הרוגים, 29 פצועים ו-8 שבויים.
בשנת 1966, ISO Playfair, ההיסטוריון הרשמי הבריטי, נתן הערכה של 450 שבויי הציר, 25 תותחים ו-18 טנקים שהושמדו בין 13 ל-17 בדצמבר.
רומל תכנן להגן על פער גאבס בתוניסיה, מזרחית לקו המארת הצרפתי מלפני המלחמה, על ידי החזקת נמל בואראט, בעוד ארמיית הפאנצר החמישית של גנרל-אוברסט הנס-יירגן פון ארנים, שכבר בתוניסיה, התעמתה עם הארמייה הראשונה של בעלות הברית.
החזית נמתחה לאורך 400 מייל (640 ק"מ) מטוברוק ועם קשיי אספקה כאלה לא הצליחה הארמייה השמינית להשתמש בכל יחידותיה.
בואראט לא זכתה להגנה חזקה ולמרות המודיעין של מצב כוחות הציר, מונטגומרי עצר עד ל-16 בינואר 1943, אז היה לארמייה השמינית יתרון של 4 ל-1 בחי"ר ויתרון של 7.5 ל-1 בטנקים.
ההפצצות החלו ב-12 בינואר והקורפוס ה-30 תקף ב-15 בינואר, ועשה את דרכו לאורך כביש החוף, דרך שדות מוקשים, הריסות ומלכודות.
הדיוויזיות הניו זילנדית ה-2 והשריון ה-7 הסתובבו פנימה דרך טרחונה, ואספקה סופקה על ידי ה-RASC וחיל השירות של צבא ניו זילנד, והמבצע היה תלוי בתפיסה מהירה של הנמל.
רומל נסוג ב-15 בינואר ועד 19 בינואר נסוג מטריפולי, לאחר שהרס את הנמל.
חיילי הציר ביצעו אז פעולות עיכוב לתוך תוניסיה.
דיוויזיית השריון ה-7 נכנסה לטריפולי בליל 22–23 בינואר ארמיית הפאנצר הגיעה לקו מארת', עוד 200 מייל (320 ק"מ) מערבה, ב-23 בינואר.
קרב אל וג'בה התרחש בשנת 1893 בקטר, שבאותה העת הייתה פרובינציה של האימפריה העות'מאנית, בין שבטים מקומיים ובראשם שבט אל ת'אני ובין חיל משלוח אימפריאלי.
הקרב הסתיים בניצחון קטרי מוחלט.
תוצאות הקרב לא העניקו לקטרים עצמאות מהאימפריה העות'מאנית אך הוא נחשב בעיניהם כאבן דרך משמעותית ליסוד מדינת קטר המודרנית.
ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני ראש שבט אל ת'אני תמך בשלטון העות'מאני למרות התנגדותם של רב השבטים הקטרים האחרים.
אולם לאחר סירובם של העות'מאנים בשנת 1882 לבקשתו לקבלת תמיכתם בניסיונו לבצע כיבושים בשטחי אבו דאבי, התערערו היחסים, ואף הפכו בשנים 1885–1886 לעוינים לאור תלונותיהם של ראשי שבטים אחרים בדבר תוקפנותו כלפיהם.
בשנת 1888 תמכו העות'מאנים במינוי יריבו של אל תאני לקאימקאם של קטר.
בשנת 1890 ניסו השלטונות העות'מאנים לחזק את שליטתם בקטר באמצעות ביצוע מספר רפורמות מינהלתיות, הטלת מיסים נוספים ועיבוי הכוח הצבאי.
אל ת'אני ראה בפעילות זו ניסיון עות'מאני להשתלט על שטחי קטר ובשנת 1892 התפטר מתפקידו כקאימקאם והכריז על הפסקת תשלומי המס, כמעשה גלוי של מרידה בשלטון.
בתגובה לפעולותיו שמשמעותם מרד, שלח מושל בצרה מהמט חאפז פאשה באוקטובר 1892 כוח צבאי לקטר.
הכוח שקיבל חיזוק של כוחות נוספים מכווית הגיע לקטר בפברואר 1893. אל ת'אני התבצר עם כוחותיו ועם כוחות של שבטים אחרים מתומכיו במבצר אל וג'בה כ-16 ק"מ ממערב לדוחה.