tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד מרץ 1924 הוקמה "הקבוצה השלישית לקנית מגרשי בנין, אשר על יד ועד השכנים בירושלם" כגוף כלכלי של העמותה, בעקבות איתור כ-1,000 דונם העומדים למכירה באבו דיס, בהם 400 דונם למכירה מיידית.
ב-21 בספטמבר 1925 הוקמה "אגודת הדיירים", שנועדה להיות אגודה שיתופית שתנהל את ענייני השכונה, כגוף נפרד מהסדרות השכנים.
"אגודת הדיירים" רכשה חלק מאדמות הכפר ב-16 בספטמבר 1925. בעמותה, שחבריה היו יהודים חרדים בני היישוב הישן, בהם גם בני משפחת הרב צבי פסח פרנק, האדמות ישבו על דרך יריחו, שבעת הרכישה שימשה כדרך העיקרית והיחידה מירושלים מזרחה, וגבלה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים ובכפר השילוח.
ההחלטה לקנות את השטח נפלה, בין היתר, בעקבות סמיכותו למקום המקדש הנצפה ממנו.
בל"ג בעומר (2 במאי) 1926 עלו הרוכשים לאדמתם לראשונה, כשהם עורכים חגיגה עם "שירה וריקודים", אך הם הותקפו בידי פורעים ערבים ונטשו את המקום.
אליעזר שמאלי מתאר בספרו "ירושלים של זהב" .
בראשית 1927 דיווח אבי-זוהר לחברי האגודה כי הושלמה רכישתם של 453 עד לשלב רישום הבעלויות, וכי רכישת 145 דונם נוספים צפויה להיגמר בקרוב.
לפי דו"ח האגודה נרשמו קושאנים על 371 דונם בלבד.
אדמות השכונה הוסדרו רישומי הקרקעות על פי חוק הסדר הקרקעות החדש שהונהג ב-1928, באפריל 1929 מונה המודד מ' מיש על חלוקת החלקות הפרטיות, ולאחר מכן הגיש פריץ קורנברג תוכנית אדריכלית מפורטת לבניית השכונה.
בנובמבר 1929 הכריזה האגודה על שיווק הפרויקט, ובינואר 1930 הגישה בקשה רשמית
למינוי המזכיר דימנד למוכתר השכונה, בנימוק שעבודות הבנייה צפויות להתחיל
אולם הפעולות לייסוד השכונה נבלמו לאחר מאורעות תרפ"ט (1929), שגרמו גם לנטישתו החלקית של כפר התימנים בשילוח הסמוך.
בעקבות המהומות נמנע מבעלי האדמה במתחם לגשת אל אדמתם.
ב־1932 החלה האגודה להעביר מגרשים על שם החברים, אבל לפעולה זו כבר לא היה ערך ממשי.
אחרי מלחמת ששת הימים הועברה האחריות לאדמות המקום לאפוטרופוס הכללי הישראלי, שאיתר את חלק מבעלי הקרקעות ויורשיהם.
בשנות ה-90 רכש ארווין מוסקוביץ' חלק גדול מהאדמות במטרה להקים בהן התיישבות יהודית.
עד שנת 2012 השלים מוסקוביץ' את רכישת הקרקעות במתחם.
בשנת 1996 קידם ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט תוכנית לבניית שכונה יהודית במקום, שאושרה בוועדת התכנון המקומית.
ב-2009 החלה העירייה לתכנן את התשתיות הדרושות לשכונת קדמת ציון יחד עם תכנון שכונת ערב א־סוואחרה הסמוכה אליה.
בשל לחצי גופים שונים, לא קידמה העירייה את התוכנית והיא לא אושרה בוועדה המחוזית.בתחילת שנת 2012 החל ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לקדם בניית 300 יחידות דיור במקום.
רוב הקרקעות נמצאות ממזרח לגדר ההפרדה ואין לבעליהם אפשרות גישה אליהם.
על קרקעות אלו הוקמה "אוניברסיטת אל-קודס" ובחלק אחר בית מושל מחוז ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית המשמש בסיס מג"ב.
מצידה המערבי של הגדר נותרו כ-60 דונם בבעלות יהודית.
נכון לשנת 2012, רשומים בטאבו כ-400 דונם על שמם של יהודים.
באוקטובר 2023 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז ירושלים להפקדה תוכנית בניין לשכונה.
במאי 2004, נכנסו מתיישבים מעמותת "עטרת כהנים" לשני בתים בשכונה.
הגישה אל השכונה היא דרך מעבר בציר הביטחון שלמרגלות גדר ההפרדה.
במקום 10 משפחות יהודיות, המונות כ-60 נפשות.
קדמומיים (שם מדעי: Helicidae) היא משפחה של שבלולי יבשה ממחלקת החלזונות.
משפחה זו כוללת את המוכרים שבמיני החלזונות בעולם ובארץ ישראל: שבלול הגינה, שבלול השדה, שבלול רומי, קדמום השומרון, קדמום יהודה ודרחול השיח.
הקדמומיים הם שבלולי יבשה הנושמים אוויר באמצעות ריאה הנמצאת בחלל הגלימה.
הם בעלי קונכייה גירנית המספקת להם הגנה מפני התייבשות ובאופן חלקי גם מפני טורפים.
הקונכייה של רובם היא בצורה כללית הדומה לכדור (כלומר: הקוטר וגובה הקונכייה בעלי אורך דומה) ואצל חלקם שטוחה.
הקונכייה מאופיינת ב-4–5 פיתולים היוצרים לה צורת ספירלה או בורג שטוח, שהעניקה להם את השם "שבלול".
הקונכיות לרוב מפוספסות במידה זו או אחרת אך יש גם בעלי קונכיות חלקות בצבעי חום עד לבן.
כל הקדמומיים יכולים להתכנס באופן מלא לקונכייתם.
הם עושים זאת כאשר אינם פעילים או כדי להגן על עצמם מטורפים.
בתקופת העונה היבשה (בארץ ישראל: בקיץ) מבצעים הקדמומיים קיוט: מעין תרדמת קיץ והפסקת כמעט כל הפעילות המטבולית.
הם פעילים בלילות החורף הלחים, בעיקר אחרי גשמים, אז הסביבה קרה ולחה מספיק ומונעת איבוד מים.
הקדמומיים הם צמחוניים וניזונים בעיקר מחומר צמחי מת, צמחים ירודים, חזזית, רקב צמחי, פטריות קטנות, עובש וחומרים אורגניים הנמצאים בקרקע, ולעיתים גם מצמחים ירוקים.
את המזון הם גורסים בעזרת "מגרדת" או "משננת" (radula), איבר שרירי שעליו עשרות שיניים, ונמצא מאחורי פיהם.
מאפייני המשפחה הם בעיקר פנימיים: שריר העין הימני עובר בין מערכת המין הזכרית למערכת המין הנקבית, יש שני אגדים של בלוטות אצבע, וכמעט תמיד יש מסעפת.
הקדמומיים נפוצים באופן טבעי באירופה ואסיה ושייכים לאזור הפלארקטי המערבי.
למרות זאת, מספר מינים של קדמומיים נהפכו למין פולש ברחבי העולם: חלקם הובאו במכוון על ידי האדם לשם מאכל (אסקרגו), הנפוצים שבאלה הם שבלול הגינה ושבלול רומי, ונפוצו כפליטי תרבות, ואחרים התפשטו באמצעות ביצים שהועברו ללא משים באדמה וצמחים.
בארץ ישראל יש ארבעה סוגים של בני המשפחה: דרחול, ברחול, קדמום ושבלול (הכולל את המינים שבלול השדה ושבלול החרמון), בתוספת שני מינים פולשים: שבלול הגינה ואאובניה זרה, הנפוצים בעיקר בגינות ושטחים מושקים במשכנות האדם.
תפוצתם של קדמום השומרון וקדמום יהודה היא המשונה ביותר: קדמום השומרון נפוץ מאזור כביש 1 וצפונה, וקדמום יהודה, דרומית לכביש 1. כאשר משווים תפוצה זאת לקווים התוחמים שטחים אקולוגיים בעלי מאפיינים זהים, ניתן לזהות חוסר חפיפה מוחלט ביניהם.
קו הקדמומים המפריד בין שני הזנים חוצה קווי אקלים עם כמויות משקעים ולחות משתנות, קווי מסלע שונים, ואף שטחי מחיה של טורפיהם העיקריים.
גם שרידים פרהיסטוריים מ־14 אתרים שונים מצביעים על כך שקו הקדמומים היה לפני כ־50,000 שנים כשם שהוא היום.
הקדמומיים חיים בדרך כלל בסביבות לחות ועשירות בגיר (ממנו הם בונים את הקונכייה שלהם).
הקדמומיים מהווים טרף לבעלי חיים רבים, ביניהם ציפורים, מכרסמים ופרוקי-רגליים.
קדמת עדן הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1955 בבימויו של איליה קזאן.
הסרט מבוסס באופן רופף על חלקו השני של רומן בשם זה מאת ג'ון סטיינבק שפורסם ב-1952.
הסרט מתרכז בצעיר המשתדל בכל כוחו לקנות את אהבתו של אביו המעדיף את אחיו עליו.
הוא נוקם מתוך קנאה באחיו, סיפור הדומה לסיפור התנ"כי על קין והבל.
זה היה הסרט הראשון מתוך שלושה בהם שיחק ג'יימס דין בתפקיד ראשי והיחידי שהופץ עוד בחייו.
הסרט הבא, "מרד הנעורים", הופץ שלושה חודשים לאחר מותו ובסרט השלישי, "ענק", הוא נהרג לפני סיום הצילומים.
שלושת סרטים אלה נקבעו על ידי מכון הסרטים האמריקאי בין 400 הסרטים האמריקאיים הטובים בכל הזמנים.
אדם טראסק (ריימונד מאסי) הוא חוואי לשעבר הגר בעיר סלינאס בקליפורניה עם שני בניו, כיילב (כָּלֵב – המכונה בקיצור קאל – ג'יימס דין) וארון (אהרון – ריצ'רד דאוואלוס).
אשתו קייט ברחה ממנו וכעת היא מנהלת בית בושת מצליח בעיר הסמוכה מונטריי.
הוא מספר לבניו כי אמם נפטרה.
קאל יודע את האמת והסרט נפתח כשהוא עוקב אחרי אמו קייט (ג'ו ואן פליט), פוגש אותה בבית הבושת ומורחק משם.
אדם מראה חיבה יותר לארון שהוא שקט, מנומס ובעל אופי נוח לעומת קאל הנתון למצבי רוח משתנים מדיכאון להתפרצויות.
קאל מרגיש ביחס המועדף של אדם על ארון ומנסה לשנות זאת ללא הצלחה.
חברתו של ארון, אברה, (ג'ולי האריס), נמשכת בהדרגה לקאל הבלתי יציב והמעניין לעומת ארון היציב והמשעמם, דבר שמעלה את המתח בין שני האחים.
אדם משקיע כסף רב במיזם של העברת יבול גדול של חסה מוקפאת ברכבת.
מפולת שלגים גורמת לרכבת להיעצר וכל היבול יורד לטמיון ביחד עם כספו של אדם.
קאל חוזה שמחיר השעועית יעלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא נפגש עם קייט ולאחר שיחה ארוכה בו היא מספרת לו מדוע ברחה מאביו, הוא מבקש ממנה הלוואה של 5,000 דולר לעסק והיא, לאחר היסוסים, מלווה לו בחוסר רצון.
תחזיתו של קאל מתגשמת והוא מוכר את היבול ברווח גדול.
הוא מתכנן לתת לאביו 15,000 דולר כמתנת יום הולדת ולזכות על ידי זה באהבתו.
בחגיגת יום ההולדת של אדם, מוסר לו קאל את הכסף אך אביו מסרב לקבלו בטענה שמקורו בספסרות מלחמה והוא, בתור יושב ראש ועדת הגיוס השולח חיילים למות במלחמה, אינו יכול לקחת את הכסף הזה.
הוא מעדיף את מתנתו של ארון שהיא בשורת אירוסיו עם אברה.
קאל המיואש מתחיל לבכות ובורח מהבית.
הוא מחליט לנקום בארון, מביא אותו לבית הבושת ומכיר לו את אמם הזונה.
ארון נתקף בהלם ומתחיל לשתות ולהתפרע ומחליט להתגייס למלחמה.
כאשר קאל חוזר לביתו הוא מספר לו מה עשה לארון מתוך כעס וקנאה.
השריף סאם (ברל אייבס) מגיע לביתם ומספר כי ארון השתכר, הסתבך בקטטות ונמצא כעת על רכבת מגויסים.
אדם ממהר לתחנת הרכבת וארון מתבונן בו שיכור עם מבט מטורף ומנפץ את חלון הרכבת מול פניו.
אדם מתמוטט במקום לאחר שלקה בשבץ מוחי.
אדם שוכב משותק ורופא אומר שמצב זה יכול להימשך זמן רב.
השריף מייעץ לקאל לעזוב את המקום כמו שקין נדד לארץ נוד (קדמת עדן) לאחר שהרג את אחיו הבל.
קאל מתקרב לאביו וזה לוחש לו שיפטר את האחות המעצבנת הסועדת אותו ויישאר בבית כדי לשמור עליו.
קאל המפוייס מתיישב ליד אביו ובכך מסתיים הסרט.
ג'ו ואן פליט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1955.
איליה קזאן זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה לשנת 1955, ובפסטיבל הקולנוע בקאן בקטגוריה סרט הדרמה הטוב ביותר לשנת 1955.
ג'יימס דין זכה בפרס גלובוס הזהב על הישגים אישיים לשחקן דרמטי בשנת 1956 (לאחר מותו).
קדמוס וארמיון היא אופרה טרגדיה מוזיקלית מאת ז'אן-בטיסט לולי.
הליברית בשפה הצרפתית הוא מאת פיליפ קינו, מבוסס על ה"מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
האופרה הועלתה לראשונה ב־27 באפריל 1673 על ידי האופרה של פריז באולם סאל ז'ה דה פום דה בקה (Salle du Jeu de Paume de Béquet).
באופרה זו המציא לולי את הסגנון של הטרגדיה המוזיקלית (tragédie en musique המכונה גם tragédie lyrique).
סגנון זה התבסס על האופרה הוונציאנית של התקופה, תוך שימוש באלמנטים קומיים.
הפרולוג, משבח את המלך לואי ה-14, ומציג אותו כאפולו ההורג את הפיתון מדלפי.
האופרה עצמה עוסקת בסיפור האהבה בין קדמוס, המייסד והמלך האגדי של יוון, והרמוניה, בתם של האלים במיתולוגייה היוונית ונוס ומרס.
דמויות אחרות באופרה הן פאלאס אתנה, קופידון, יונו ויופיטר (אף הם מהמיתולוגייה היוונית והמיתולוגיה הרומית).
אלגוריה המהללת את המלך לואי ה-14 כאל השמש הבלתי מנוצח.
נימפות רועים ואלילים כפריים רוקדים ביום שמשי, ומעוררים את קנאתה של מפלצת הפיתון מדלפי.
קרני השמש מביסות את הפיתון, והרוקדים שבים לרקוד.
הנסיך המצרי קדמוס ואחותו אירופה מגיעים ליוון, ושם קדמוס מתאהב בהרמוניה, בתם של האלים במיתולוגייה היוונית ונוס ומרס.
מלך מקומי מחזר אחר הרמוניה, ועל מנת לזכות בידה קדמוס צריך לעבור מכשולים רבים שהציבו מרס ויונו.
האלה פאלאס אתנה עוזרת לקדמוס.
קדמוס נפרד מהרמוניה, ויוצא למשימתו.
קופידון מבטיח לנסיכה הרמוניה כי הוא יגן על אהובה.
המכשול הראשון של קדמוס - עליו להביס את הדרקון שמרס הציב.
לאחר שקדמוס הורג את הדרקון, כוהני מרס מקריבים לו קורבנות.
קדמוס אוסף את שיני הדרקון, זורע אותם, וכל שן הופכת ללוחם עז.
קדמוס זורק ביניהם רימון והם הורגים אחד את השני.
ענק תוקף את קדמוס, אולם פאלאס אתנה מסייעת לו להפוך את צבאו של הענק לאבן באמצעות ראש המדוזה המצויר על מגינו.
קדמוס שב להרמיון, אך היא נחטפת בפקודתה של יונו.
קדמוס מתפלל לפאלאס אתנה, והיא, ברשותו של יופיטר מחזירה לו את הרמיונה, ומאפשרת את נישואיהם.
קדמה הוא דמות מקראית, בנו של ישמעאל.
לקדמה היו 11 אחים: נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, משא, תימא, חדד, יטור, נפיש, בשמת.
יש האומרים שקדמה הוא נודב המוזכר בדברי הימים במלחמה של ההגריאים, יטור, נפיש ונודב בבני ראובן, גד וחצי שבט המנשה.
המקור לשמו הוא מהמזרח, אך לא ידוע מה פירושו ומאין בדיוק.
קדמה היא עמותה שנוסדה ב-2013 ועוסקת בהתיישבות צעירים ביהודה ושומרון, בגליל ובנגב.
יושבת ראש ומייסדת העמותה היא תירא-אל חמישה כהן.
כהן זכתה בשנת 2015 בפרס מוסקוביץ' לציונות בשל עשייתה בעמותה.
משרדי העמותה שוכנים במעלה אפרים.
החל משנת 2023 מנכ"ל העמותה הוא אלנתן בן יעקב תושב היישוב אבנת.
קודם לכן הקים וניהל במשך 4 שנים את ישיבת רגבים בנימין.
חלק משמעותי מהפרויקטים של "קדמה" ממוקמים מעבר לקו הירוק, מה שעורר ביקורת רבה מצד גורמי שמאל.
העיתון "הארץ" וארגון "כרם נבות" ביקרו את "קדמה" על כך שלכאורה שמרו על מאחזים לא חוקיים.
קדמה נתמכת על ידי מפעל הפיס, יק"א, וכן פדרציות יהודיות באמריקה הצפונית.
נכון לשנת 2021, קדמה מקיימת כשמונה כפרי סטודנטים.
בכל כפר סטודנטים גרים כ-25–30 סטודנטים המפעילים מסגרות חברתיות לצעירים בסביבה.
הסטודנטים מתנדבים כמאות שעות בשנה, ומקבלים מלגת קיום.
בשנת 2016 לקחו בפרויקט כ-300 סטודנטים.
בנוסף על כפרי הסטודנטים, העמותה מפעילה מתנדבי שנת שירות, וקהילות לצעירים שסיימו לימודיהם (בגילאי 25–35) בסופה שבעוטף עזה, אדמית שבגליל, בית הערבה שבצפון ים המלח ובשמעה שבדרום הר חברון.
קדמוני הפה (שם מדעי: Protostomia) היא קבוצה גדולה של בעלי חיים הכוללת את מרבית בעלי החיים הקיימים כיום כמו תולעים נימיות, פרוקי-רגליים, תולעים שטוחות, תולעים טבעתיות ורכיכות.
קדמוני הפה מחולקים לשתי קבוצות: אקדיסוזואה (Ecdysozoa) הכוללת פרוקי-רגליים, תולעים נימיות וקבוצות נוספות כמו נושאי ציפורניים וספירליה (Spiralia) הכוללת רכיכות, תולעים טבעתיות וקבוצות נוספות כמו תולעים שטוחות ותולעים קוצניות ראש.
האב הקדמון המשותף של קדמוני הפה ושניוני הפה היה כנראה בעל חיים דמויי תולעת.
קדמוני הפה כוללים יותר מינים משניוני הפה והם התפצלו משניוני הפה לפני כ-600 מיליון שנה בתקופת האדיקר.
בהוצאה לאור אקדמית ומדעית, קדם פרסום הוא גרסת טיוטה של מאמר מדעי או אקדמי, אשר לא עברה עדיין באופן רשמי את ההליך של ביקורת עמיתים בכתב עת מדעי או בפורום אקדמי אחר, והופצה באופן מוגבל ובלתי-רשמי, בעיקר לקוראים שעשויים להתעניין בתוכן המאמר או לסייע בבדיקתו.
מאז סוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, מקובל יותר ויותר בתחומים רבים של מדע ואקדמיה להפקיד גרסאות אלקטרוניות של קדם-פרסומים במאגרי מידע מקוונים, כגון arXiv, תחת פיקוח רשמי של האתר אך ללא ביקורת עמיתים.
הפקדה כזו יכולה להיות הכנה לקראת הליך שקוף יותר של ביקורת עמיתים בכתב-העת.
בעוד שבעבר, כתבי-עת והוצאות לאור אקדמיות תכופות סירבו לפרסם מאמר שכבר פורסם קודם במקום אחר, כיום בעיקר כתבי-עת מקוונים בגישה פתוחה, כמו אלו של PLoS, אף מעודדים הליך כזה.
קדם פרסומים במאגרי מידע כגון arXiv ו-biorXiv בדרך-כלל פתוחים לקריאה לציבור הרחב באתר האינטרנט של מאגר המידע, וניתנים לאיתור ברשת האינטרנט באמצעות מנועי חיפוש כמו גוגל וגוגל סקולר.
מבחינה זו הם מהווים מעין פרסום, אך יש לזכור שלא עברו עדיין הליך ביקורת עמיתים, המקובל על הקהילה המדעית כתנאי חיוני להכרה בחשיבות מדעית.
לעיתים זמינים באינטרנט גם גרסת קדם הפרסום של המאמר וגם הגרסה הסופית בכתב-העת, שכתוצאה מביקורת העמיתים שעברה עשויה לכלול שינויים שונים.
בחודשיה הראשונים של מגפת הקורונה, למשל, הליך ביקורת העמיתים היה איטי מדי בשביל מאמרים מדעיים רבים שעסקו בנושאים שונים של חקר המגפה, הטיפול בה והחיסון שלה.
ההוצאה המוקדמת של רבים ממאמרים אלו כקדם-פרסומים תרמה למהירות המחקר בנושא, ולשיא במספר הפרסומים המדעיים בשנה בודדת.
קדנצה אנדלוסית (אשר נקראת גם נקראת גם כטטראקורד פריגי דיאטוני בכיוון ירידה) היא קדנצה (רצף של אקורדים) המבוססת על הטטראקורד של המודוס הפריגי בירידה, אשר נפוצה במיוחד בסגנון הפלמנקו.
כתיבה של מהלך זה באותיות רומיות יהיה כך: i–VII–VI–V (דרגות ראשונה מז'ורית-שביעית מינורית-שישית מינורית-חמישית מינורית).
לחלופין, במצב מודאלי המהלך יהיה כתוב כך: iv–III–bII–I.
היסטורית, קדנצה זו נהפכה להיות נפוצה החל מתקופת הרנסאנס, ומאז היא אחת מהקדנצות הנפוצות ביותר במוזיקה קלאסית, ובמיוחד במוזיקה ספרדית או בהשפעת מוזיקה ספרדית.
הקדנצה מהווה מודולציה בין המודוס הפריגי בהקשר לסולם מז'ורי, לדומיננטה של המודוס הפריגי בהקשר לסולם מינורי הרמוני.
יש המתייחסים לקדנצה זו כאל אוסטינטו או ריף.
ההשערה ההיסטורית היא שהשימוש הראשון הקדנצה האנדלוסית בוצע ביוון העתיקה, שנקראה אז טטראקורד דיאטוני - עם דמיון במהלך קו הבס.
יש המשערים גם שאותו מבנה נוגן גם ברחבי ממלכת יהודה.
בתקופות מאוחרות יותר נראה כי הקדנצה נוגנה גם אצל המורים בדרום ספרד, ומשם התפשטה ברחבי אירופה, בעיקר לצרפת ולטרובדורים.
הקדנצה האנדלוסית כיום, שמנוגנת ברצף של אקורדים משולשים, ככל הנראה לא נוגנה כך עד לתקופת הרנסאנס.
אחד התיעודים המוקדמים ביותר בתווים של הקדנצה, הוא מתוך יצירתו הקולית של קלאודיו מונטוורדי - Lamento della Ninfa.
היצירה מתחילה בסולם לה מינור, ומשתמשת בקדנצה כבסיס לקו הבס (באוסטינטו) עם מהלך האקורדים הבא: Amin – Emin – Fmaj – E7 (או: לה מינור, מי מינור, פה מז'ור, מי מז'ור ספטאקורד).
השיר יצא כחלק מהאוסף השמיני של מדריגלים מאת מונטורדי, שיצא בשנת 1638.
הבסיס של הקדנצה האנדלוסית הגיע מתוך הטטראקורד, שהתגלה בימי התקופה הקלאסית, והתגלה מחדש בתקופת הרנסאנס.
כאשר בטטראקורד ישנו חצי טון בין שני צלילים צמודים, מיקומו ישפיע על המתח בתוך הסולם: אם חצי הטון ימצא בין שני הצלילים העליונים, תהיה תחושה טבעית של עליית המנגינה, או תחושה מז'ורית.
אם חצי הטון ימצא בין שני הצלילים התחתונים, תהיה תחושה טבעית של ירידת המנגינה, או תחושה יותר מינורית.
על פי מחקרים היסטוריים, נרא כי הטטראקורד הפריגי, זה אשר עליו מבוססת הקנדצה האנדלוסית, היה נפוץ במזרח אירופה ובאנטוליה.
רק בתקופת הבארוק הניתוח של הקנדצה האנדלוסית נעשה מתוך נקודת מבט טונלית, מה שהפך את ניתוח המהלך לפשוט יותר ביחס לחשיבה המודאלית שנותנת יותר פרשנויות למהלכי אקורדים.
מספר תאורטיקנים ומוזיקאים (כולל הנגן והמלחין מנולו סאנלוקאר ) החשיבו את המהלך כמבוסס על המודוס הפריגי: כמהלך האקורדים הבא iv – ♭III – ♭II – I (או בפשטות iv – III – II – I).
ניתוח טונלי המבוסס על המודוס הפריגי של מהלך זה, יתן את התוצאות הבאות:
iv - אקורד של סובדומיננטה
♭III - אקורד של מדיאנטה
♭II - אקורד עם פונקציה של דומיננטה
I - אקורד של טוניקה
את האקורד של ♭II ניתן גם להחשיב כאקורד נפוליטני במצב יסודי.
הכיוון הבסיסי לגיטרה קלאסית לפלמנקו כולל מספר סולמות קבועים.
מתוכם הפופולריים ביותר הם לה מינור ורה מינור (או מקביליהם מי מינור פריגי, ולה מינור פריגי):
por arriba - שמתייחס לסולם לה מינור.
הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: Am-G-F-E
por medio - שמתייחס לסולם רה מינור.
הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: Dm-C-Bb-A
בעזרת קאפוטסקטו או סקורדאטורה (שינוי כיוון המיתרים) ניתן לנגן את המהלך בנוחוות בסולמות אחרים, פחות נפוצים, ביניהם:
por granaína - שמתייחס לסולם מי מינור.
הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: Em-D-C-B
por Levante - שמתייחס לסולם סי מינור.
הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: #Bm-A-G-F
por minera - שמתייחס לסולם דו # מינור.
הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: #C#m-B-A-G
por rondeña - שמתייחס לסולם פה # מינור.
הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: #F#m-E-D-C
בקישור הבא נמצאים שירים אשר כוללים את הקדנצה האנדלוסית במוזיקה קלאסית ופופולרית:
להקת The Mamas & the Papas בשירם הפופולרי California Dreamin' עשו שימוש טיפה שונה בקנדצה, עם מהלך האקורדים הבא:
יצחק קדמי-כהן (Isaac Kadmi Cohen; 1892 – 1944) היה סופר ועורך דין יהודי פולני-צרפתי.
היגר לארץ ישראל, למד בגימנסיה העברית "הרצליה" שבתל אביב, והצטרף כמתנדב ללגיון הזרים הצרפתי.
יצחק כהן נולד בלודז', שהייתה באותה תקופה עדיין בממלכת פולין, תחת האימפריה הרוסית.
בשנת 1910 שלחו אותו הוריו לארץ ישראל, שהייתה באותם ימים תחת השלטון של האימפריה העות'מאנית.
כהן הגיע לעיר העברית הראשונה, תל אביב, על מנת לשפר את הצרפתית שלו.
הוא למד ב במחזור א', יחד עם משה שרת, דב הוז וחבריהם.
הוריו, שהיו חדורים ברעיונות ציוניים, עלו לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הרצליה נסע ללמוד משפטים בשווייץ, אך מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו.
בשנת 1914 התנדב ללחימה במסגרת לגיון הזרים הצרפתי, מתוך האמונה שזו מלחמתו של כל אדם השוחר חופש לכל אדם.
באותם ימים הוסיף לשם משפחתו "כהן" את השם "קדמי" וקרא לעצמו קדמי-כהן, על שם קדמוס מהמיתולוגיה היוונית.
לאחר המלחמה קיבל אזרחות צרפתית, מכיוון שלחם בשורות הצבא הצרפתי.
בתום המלחמה לא חזר לארץ ישראל אלא נסע לשווייץ, כדי להשלים את לימודי המשפטים.
ב-4 במרץ 1920 קיבל את רישיון עריכת הדין והחל לעסוק בעריכת דין בצרפת.
בשנת 1922 ייסד עם שבעה מחבריו את איגוד עורכי הדין הצרפתים הצעירים בפריז.
באותה שנה השלים את תואר הדוקטור שלו בפקולטה למשפטים מטעם הסורבון, אוניברסיטת פריז.
עבודת הגמר שלו בפילוסופיה נקראה "מבוא להיסטוריה של המוסדות החברתיים והפוליטיקה של השמִים ושאינם שמִים (היהודים בני שֵם)", שבה עסק בפתרונות ליהודי אירופה.
ב-1929 פרסם את עבודתו על אודות "הנוודים המקוריים ביותר" (כשכוונתו ליהודים).
המאמר עסק בנפש היהודית, והיה חלק מרכזי בעבודת הדוקטור שלו.
שנה לאחר מכן, ב-1930, פרסם את החיבור "התועבה האמריקאית" - חיבור פוליטי שבו הוא מבקר את החומרנות האמריקאית ותומך באירופה חדשה של העם.
באותה שנה פרסם את המאמר "מדינת ישראל", שבו הציג את התזה שלו על הפאן-שמיות.
קדמי-כהן הקדיש את המאמר לחברו הטוב אנטול דה מונזי , שהיה סופר, הוגה דעות, עורך אנציקלופדיות ושר בממשלת צרפת.
יצחק קדמי-כהן היה פעיל בתנועה הציונית הצרפתית ותמך בציונות הרוויזיוניסטית של זאב ז'בוטינסקי.
יש האומרים שהוא היה קרוב יותר בדעותיו לאברהם שטרן ודוד רזיאל.
בשנת 1933 הגיע יצחק קדמי-כהן לביקור בארץ ישראל והיה נוכח במשפטם של אנשי ברית הבריונים שהתקיים ביפו.
באולם בית המשפט פגש את חברו מהגימנסיה העיתונאי אורי קיסרי, אחיו של יוסף קיסרי, בן כיתתו של קדמי-כהן בגימנסיה.
החל משנת 1929 חבר להוצאת כתב העת הצרפתי לספרות החשוב "מרקור דה פראנס" ופרסם במסגרתו מאמרים רבים שעסקו באנטישמיות כנגד היהודים ובציונות.
קדמי זכה בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית, שהוא פרס הפרנקופוניה, הפרס הגדול של כל הארצות הדוברות צרפתית.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית החלו הגרמנים בשורת צעדים כנגד היהודים, וביניהם מעצרים וכליאה במחנות ריכוז.
בשנים שלאחר מכן הוחל גם במשלוחים למחנות השמדה.
קדמי-כהן נכלא בשנת 1941 במחנה הריכוז קומפיין שליד העיר קומפיין, בצפון צרפת.
במחנה ייסד תנועה בשם "מסדה" (מצדה), שמטרתה הייתה החייאת יהדות התפוצות והקמת מדינה יהודית.
שמה של התנועה נקבע על שם מאבקם ההרואי של היהודים במצדה שבמדבר יהודה נגד הרומאים, בשנת 73 לספירה.
ב-1942 שוחרר מהמחנה ועבר לגור יחד עם אחיו בעיר וישי שבחבל אוברן-רון-אלפ, במזרח צרפת.
קדמי-כהן את הגנרל אנרי פיליפ פטן, ראש משטר וישי במלחמת העולם השנייה, ותיאר בפניו את הרעיונות שלו להגירת יהודים מסיבית לארץ ישראל, כפתרון לרדיפת היהודים והאנטישמיות באירופה.
באחת מפגישותיו עם פטן אמר קדמי-כהן בהתייחס לרעיון שלו שזו,
פטן התנגד לרעיון כמו גם הקהילה היהודית בצרפת.
בתחילת 1944 נעצר שוב קדמי-כהן על ידי הגסטפו, וגורש למחנה הריכוז דראנסי שליד פריז.
קדמי-כהן היה אז בן 51. ב־27 במרץ 1944 נשלח בטרנספורט מספר 70 למחנה גליביצה, אחד ממחנות המשנה הרבים של מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצח ביוני 1944.
בשנת 1914 יצחק קדמי-כהן התחתן עם אישה צרפתייה קתולית, שהתגיירה בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים.
ז'אן פרנסואה שטיינר הוא סופר, שהתפרסם בשל ספרו "טרבלינקה: המרד במחנה ההשמדה.
הספר הוא רומן שיצא לאור ב-1966, ונכתב לזכר אביו, יצחק קדמי-כהן.
הספר, המבוסס בחלקו על עדויות של ניצולי השואה, זכה להצלחה רבה אולם עורר את אחת המחלוקות הבולטות בשנות ה-60 בצרפת.
קדמוס איש מילטוס (ביוונית עתיקה: Κάδμος ὁ Μιλήσιος) היה על פי כמה מקורות עתיקים, הקדום ביותר מבין הלוגוגרפים.
חוקרים המקבלים דעה זו, מייחסים את קדמוס לסביבות שנת 550 לפסה"נ, אולם אחרים רואים בו דמות מיתית לחלוטין.
לפי דברי יוסף בן מתתיהו בחיבורו "נגד אפיון", קדמוס חי זמן קצר לפני הפלישה הפרסית ליוון.
קדמוס היה ראשון כותבי תולדות ייסוד ערים.
סטראבון מציין את קדמוס ראשון מבין שלושת הסופרים שאותם הוא מכנה סופרי הפרוזה הקדומים ביותר מבין היוונים: קדמוס, פרקידס והקטאיוס.
גם פליניוס הזקן ציין שקדמוס היה הראשון שכתב בפרוזה (ביוונית), אך במקום אחר כתב שהיה ההיסטוריון הראשון.
מאחר שדיוניסיוס מהליקרנסוס (Judicium de Thucydide, פרק 23) מציין באופן ברור שהיצירה בזמנו תחת השם קדמוס הייתה זיוף, סביר להניח שהשניים הראשונים זהים לקדמוס הפיניקי, מי שנחשב ממציא האותיות, שהפך לאחר מכן לאיש מילטוס, מחבר היצירה ההיסטורית.
בהקשר זה יש לציין כי האצילים הזקנים של מילטוס טענו כי מוצאם מקדמוס הפיניקי או מאחד מחבריו.
לא ברור מנוסח הטקסט בסודא אם יש להסביר את קדמוס איש מילטוס השלישי באותו אופן, או שהיה אישיות היסטורית, שכל תיעוד נוסף שלה אבד.
קדמוס והרמוניה הוא ציור שמן על בד משנת 1877 מאת הציירת הבריטית אוולין דה מורגן.
היצירה מתבססת על סיפור מתוך מטמורפוזות מאת אובידיוס ומתארת את הרגע שבו קדמוס הפך לנחש, בעוד הרמוניה מצויה בחיבוקו של בעלה בדמותו החדשה.
הרמוניה מתוארת כדמות נשית מרכזית ובולטת על רקע סלעי.
דמותה מוצגת כצעירה יפהפייה בעלת שיער אדמוני ארוך ועור בהיר ומלא.
הנחש, דמותו של קדמוס לאחר השינוי, מתלפף סביב גופה ואוחז בה לכל אורכה.
תנוחת הקונטרפוסטו של הרמוניה, שבה האגן מוטה, מהדהדת את תנועת הגוף המתפתלת של הנחש ומדגישה את הזיקה הצורנית ביניהם.
הקומפוזיציה מציבה את הרמוניה כליבה של הסצנה ומעניקה לה נוכחות מונומנטלית.
עיבוד הסיפור וסטייה מן המקור
היצירה מציגה את הרמוניה כעלמה צעירה ובעלת חזות פסלית, בניגוד לתיאורה כאישה מבוגרת במקור הספרותי.
שינוי זה מדגיש אידיאליזציה של הדמות הנשית ומטעין את הסצנה במשמעות סמלית של אחדות וגורל משותף.
התנוחה והחיבוק מרמזים על רצונה של הרמוניה לחלוק עם קדמוס את גורלו העתידי.
הציור היה היצירה הראשונה של דה מורגן שהוצגה בגלריית דאדלי בלונדון.
הוא נרכש בידי סר צ'ארלס דילק, אשר דיוקנו צויר בידי ג'ורג' פרדריק ווטס ומוצג בגלריית ווטס.
קַדָּרוּת היא האומנות של יצירת כלי חרס, קרמיקה וחרסינה מחומר ("חֵמָר", נכתב גם "חימר").
את הצורה מקנים כאשר החומר (החימר) במצב כִּיּוּרִי (פְּלַסְטִי).
לאחר ייבוש מלא מכניסים את הפריטים לשרפה בתנור, בחום גבוה, הגורם להקשחתם, ולהפיכתם לחרס.
בהמשך, שופר הטיפול בחימר, והתקבלו כלי קרמיקה לסוגיהם.
מקור המונח קדרות הוא במילה "קדרה".
אדם העוסק בקדרות נקרא "קדר".
קדרות הייתה אחת האומנויות הראשונות בהן עסק האדם.
ישנן השערות שונות לגבי גילוי תכונות החימר וניצולן.
המקובלת בהן היא שהאדם הקדמון שם לב לטביעת כף רגלו ב"בוץ" וגילה שאחרי התייבשות הקרקע, התבנית נשתמרה.
כך, כנראה, עלה בדעתו לעצב בחימר.
הפריט העתיק ביותר העשוי חימר נקרא צלמית ונוס מדולני וייסטוניצה.
הוא נמצא ביישוב פרהיסטורי קטן, ליד ברנו, בצ'כיה והוא צלמית אישה, שהיה כנראה פריט פולחני, ותוארך ל-28,000 שנה לפני הספירה (התקופה הפלאוליתית).
באותו מקום נמצאו מאות צלמיות של חיות מעידן הקרח.
בתקופה זו, במזרח אסיה שרר מזג אוויר קר מאוד, למשך תקופה ארוכה.
באלף ה-10 לפנה"ס, בתקופה המזוליתית, התחילה פעילות קדרים גם באפריקה, במאלי.
התוצרים שימשו ככליי קיבול למזון ומים ופריטי פולחן.
8,000 שנה לפני הספירה, התחילה הקדרות של התקופה הנאוליתית.
אומנות הקדרות המשיכה להתפשט ולהשתכלל.
עדויות לעבודות קדרות מתגלות בקוריאה, במזרח התיכון, מסופוטמיה, ויוון.
כ-5,000 שנה לפני הספירה התחיל עיסוק בקדרות בשתי האמריקות.
באלף ה-5 לפני הספירה, החלו גם עבודות הקרמיקה הראשונות, במצרים.
במקביל, מיוון הקדרות התפשטה בתוך אירופה, לאזור הים־תיכוני והאדריאטי.
כ־4,500 שנה לפני הספירה, במזרח התיכון, הומצאו האובניים הראשוניים.
בין האלף הרביעי לאלף השלישי לפני הספירה, במסופוטמיה, שוכלל גלגל האובניים ותנור השרפה, ויוצרו כלים מצופי גלזורה.
הקדרות הפכה לאומנות החשובה ביותר באזור.
בשנת 1000 לפני הספירה עם תחילת התקופה הקלאסית העתיקה פרחה הקדרות ביוון, אך היא דעכה בסוף התקופה הקלאסית.
יצירת הקדרות המרשימה ביותר של אותה תקופה היא צבא הטרקוטה, אשר נוצרה בסין.
במאה הראשונה לספירה הקדרות הסינית הובילה בראש, מבחינת איכות החומר וטיב אמנותי.
בסין פותחו גם כבשנים אשר הגיעו לטמפרטורות של 1,350 מעלות צלזיוס, ואיפשרו את יצירתם של כלי הפורצלן הראשונים.
הקדרות הסינית המשיכה להתפתח ובמאה הארבע עשרה, בתקופת שושלת מינג, הסגנון הנפוץ היה חרסינה בכחול-לבן.
זו הגיעה לאירופה והפכה לאופנתית ביותר.
באירופה, בתקופת הרנסאנס, הקדרות התמקדה בעבודות טרקוטה ובהמשך עברה לעבודות קרמיקה, להן יש גלזורה שקופה או צבעונית, בשריפה יחידה או כפולה.
אחרי מאמצים רבים, במאה ה-17 הצליחו לייצר גם באירופה חרסינה דומה לזו הסינית.
הקדרות התפצלה לשני ענפים – הענף התעשייתי, המייצר פריטים בפסי ייצור המוניים והענף האמנותי, היוצר בעבודת יד פריטים ייחודיים, חד פעמיים, תוך שיחזור תהליכים מסורתיים.
קיימות טכניקות רבות ליצירה בחימר הידוע גם כחומר.
תהליך העבודה של הקדרות כולל מספר שלבים:
קיים מגוון רחב של חומרי גלם בהתאם להרכבים הכימיים שלהם.
נהוג לערבב חומרי גלם שונים, לקבלת חומר עם תכונות ייחודיות.
לפני עיצוב החימר, יש צורך לסלק כיסי אוויר הלכודים בחומר.
ניתן לעשות זאת במכבש ואקום ("ואקום פאג"), או באופן ידני על ידי לישה שתפקידה ליצור תכולת לחות אחידה בגוף החומר במטרה למנוע היווצרות סדקים בעבודה המוגמרת.
ניתן להשתמש באובניים, המאפשרים לאמן לעצב את היצירה תוך כדי סיבוב.
שימוש ביידים או בעזרת כלים
עיצוב החומר בידיים או בעזרת כלי עבודה שונים: כליה, חוט דיג, מסורית, גלגלת, סכין, מחט, שיפוד, מכחול וכו'.
לאחר העיצוב יש צורך ליבש את גוף החמר המעוצב.
כלי חרס ירוקים הם עצמים שלא עברו כל שלב של יובש, אך לרוב משמשים כעצמים המוכנים לשריפה.
בתכולת לחות מספקת, גופים בשלב זה נמצאים בצורתם הפלסטית ביותר (מכיוון שהם רכים וגמישים, ולכן ניתנים לעיוות בקלות בטיפול.
לפני השריפה, ניתן להרטיב או לייבש בכל מצב של החרסית ולהובילו לכל שלב אחר שלא צרוב.
השלב הפלסטי, המכונה גם רטוב, מתייחס לחמר גמיש ורטוב מספיק לעיצוב ידני או על אובניי קדרות, אך חזק מספיק כדי לשמור על צורתו.
בשלב זה, לחמר יש תכולת לחות של בין 20% ל-25%.
זהו השלב שבו נמכרים רוב סוגי החמר המסחריים, ובו מתבצע רוב תהליך העיצוב.
השלב ה"קשה כעור" מתייחס לגוף חרס שיובש חלקית.
בשלב זה, לחפץ החרס יש תכולת לחות של כ-15%.
בשלב זה הם מוצקים מאוד וגמישים רק במעט.
חיתוך וחיבור ידיות מתרחשים לעיתים קרובות במצב קשה כעור.
השלב ה"יבש עד העצם" מתייחס לגופי חרס כאשר הם מגיעים לתכולת לחות של 0% או קרוב אליה.
בתכולת לחות זו, הפריט מוכן לשריפה.
בנוסף, הפריט שביר ביותר בשלב זה ויש לטפל בו בזהירות על מנת שלא ישבר.
שריפה גורמת שינויים כימיים ופיזיקליים קבועים ובלתי הפיכים בגוף המוצר.
רק לאחר השריפה הפריט או החומר הופך לחרס.
בכלי חרס שעברו שריפה נמוכה יותר, השינויים כוללים סינטור, התכה של חלקיקים גסים יותר בגוף בנקודות המגע שלהם זה עם זה.
במקרה של פורצלן, שבו משתמשים בטמפרטורות שריפה גבוהות יותר, התכונות הפיזיקליות, הכימיות והמינרלוגיות של המרכיבים בגוף משתנות במידה ניכרת.
בכל המקרים, הסיבה לשריפה היא להקשות לצמיתות את החפצים, ומשטר השריפה חייב להיות מתאים לחומרים בהם נעשה שימוש.
שריפת כלי חרס יכולה להתבצע במגוון שיטות, כאשר כבשן היא שיטת השריפה הרגילה.
הן הטמפרטורה המקסימלית והן משך השריפה משפיעים על המאפיינים הסופיים של הקרמיקה.
לכן, הטמפרטורה המקסימלית בתוך כבשן נשמרת לעיתים קרובות קבועה למשך זמן מה כדי להשרות את החפצים וליצור את הבשלות הנדרשת בגוף החפצים.
מבוצעת במגוון רחב של תנורים לשרפה: תנורים חשמליים ותנורים לשרפה בעץ.
בשיטה הנקראת "אנגמה" (ana – אחד, gama – תנור), ובעברית "מנהרה", מעוצב התנור במבנה מדורג, ההולך ומתכנס לכיוון הארובה.
יש תא בעירה עיקרי בקדמת התנור ואחריו מדרגות, עליהן עורמים את הכלים לשריפה..
ניתן לחמם כבשנים על ידי שריפת חומרים דליקים, כגון עץ, פחם וגז, או על ידי חשמל.
כאשר משתמשים בהם כדלקים, פחם ועץ יכולים להכניס עשן, פיח ואפר לתוך הכבשן, דבר שעלול להשפיע על מראה המוצרים.
מסיבה זו, סחורות הנשרפות בכבשנים המופעלים על ידי עץ או פחם מונחות לעיתים קרובות בתוך הכבשן בסאגרים, קופסאות קרמיקה, כדי להגן עליהן.
כבשנים מודרניים המופעלים על ידי גז או חשמל נקיים יותר וקלים יותר לשליטה בהן מאשר כבשנים ישנים יותר המופעלים על ידי עץ או פחם, ולעיתים קרובות מאפשרים שימוש בזמני בעירה קצרים יותר.
יש קדרים חובבים אשר עדיין משתמשים בשיטה הקדומה של שריפה בתוך בור באדמה..
השרפה הראשונה נקראת "שריפת ".
היא מתבצעת בטמפרטורה שבין 900 ל-1,000 מעלות צלזיוס וגורמת להתקשות וקביעת הצורה הסופית של החומר.
השרפה משנה את מבנהו המולקולרי של החמר וגורם לו להתגבשות.
ושינוי זה הוא בלתי הפיך.
תהליך השרפה הראשונה נמשך בממוצע כ-8 שעות, לאחריהן נותנים לכלים ולתנור להתקרר כ-12 שעות טרם פתיחתו.
התהליך צריך להתבצע בהדרגתיות ובקצב מבוקר ואיטי.
לצורך כך מצוידים מרבית התנורים המודרניים בווסת ממוחשב, המאפשר לקדר שליטה בטמפרטורה הכללית, בקצב עליית החום, בקביעת היעד הסופי אליו רוצים להגיע ובזמן השהייה בטמפרטורה המבוקשת.
לאחר שהכלים התקררו, הם הופכים לעמידים יותר.
האווירה בתוך כבשן במהלך השריפה יכולה להשפיע על מראה הגוף והזיגוג.
המפתח לכך הוא הצבעים השונים של תחמוצות הברזל השונות, כגון Fe2O3 תחמוצת ברזל III המקושרת לצבעים חומים-אדומים, בעוד שתחמוצת ברזל (II) (הידועה גם כתחמוצת ברזל או FeO מקושרת לצבעים כהים בהרבה, כולל שחור.
ריכוז החמצן בכבשן משפיע על הסוג והיחסים של תחמוצות הברזל הללו בשריפה של הגוף והזיגוג: לדוגמה, כאשר יש חוסר חמצן במהלך השריפה, חד תחמוצת הפחמן (CO) הנלווית יגיב בקלות עם חמצן ב־Fe2O3 שבחומרי הגלם ויגרום להפיכתו ל-FeO.
מצב של חוסר חמצן, הנקרא אטמוספירה מחזרת, נוצר על ידי מניעת בעירה מלאה של דלק הכבשן; הנוצר על ידי הגבלה מכוונת של אספקת האוויר או על ידי אספקת עודף דלק.
ניתן לקשט כלי חרס בדרכים רבות ושונות.
חלק מהקישוטים יכולים להתבצע לפני או אחרי השריפה, ויכולים להתבצע גם לפני או אחרי הזיגוג.
ציור נמצא בשימוש עוד מימי פרהיסטוריות מוקדמים, ויכול להיות מורכב מאוד.
הציור מיושם לעיתים קרובות על כלי חרס שנשרפו פעם אחת, ולאחר מכן עשוי להיות מכוסה בגלזורה.
פיגמנטים רבים משנים צבע בעת השריפה, והצייר חייב לקחת זאת בחשבון.
זיגוג : אולי צורת הקישוט הנפוצה ביותר, המשמשת גם כהגנה על כלי החרס, בכך שהיא קשוחה יותר ומונעת חדירת נוזלים לתוכם.
זיגוג יכול להיות חסר צבע, במיוחד לאחר צביעה, או צבעוני ואטום.
זיגוג גבישי: מאופיין בצברים גבישיים בצורות וצבעים שונים המשובצים בזיגוג אחיד ואטום יותר.
נוצר על ידי קירור איטי של האש..
גילוף : כלי חרס עשויים להיות מעוטרים על ידי גילוף רדוד של גוף החימר, בדרך כלל באמצעות סכין או כלי דומה המשמש על הגלגל.
זה נפוץ בפורצלן סיני מהתקופות הקלאסיות.
ליטוש : ניתן ללטש את פני השטח של כלי חרס לפני השריפה על ידי שפשוף בכלי מתאים מעץ, פלדה או אבן כדי ליצור גימור מלוטש שישרוד את השריפה.
ניתן לייצר כלי חרס מלוטשים מאוד כאשר משתמשים בחמר דק או כאשר הליטוש מתבצע על כלי חרס שיובש חלקית ומכיל מעט מים, אם כי כלי חרס במצב זה שבירים ביותר והסיכון לשבירה גבוה.
טרה סיגילטה היא צורה עתיקה של קישוט קרמי שפותחה לראשונה ביוון העתיקה.
הדפס אבן, המכונה גם ליטוגרפיה, אם כי שמות חלופיים של "הדפס העברה" או " מדבקה " נפוצים גם כן.
אלה משמשים להדבקת עיצובים על פריטים.
הליטוגרפיה מורכבת משלוש שכבות: שכבת הצבע, או התמונה, הכוללת את העיצוב הדקורטיבי; שכבת הכיסוי, שכבת מגן שקופה, שעשויה לכלול זכוכית בעלת נקודת התכה נמוכה; ונייר הגיבוי עליו מודפס העיצוב באמצעות הדפסת משי או ליתוגרפיה.
ישנן שיטות שונות להעברת העיצוב תוך הסרת נייר הגיבוי, חלקן מתאימות ליישום במכונה.
ריפוד הוא יישום ידני או מכונה של פס צבע על קצה צלחת או כוס.
פעולה זו, המכונה "ריפוד", מתבצעת לעיתים קרובות על אובני הקדרות.
"כלי אגט" : נקרא על שם דמיונו למינרל אגט, ומיוצר על ידי ערבוב חלקי של חרסיות בצבעים שונים.
ביפן משתמשים במונח " נריאז '", בעוד שבסין, שם חפצים כאלה יוצרו לפחות מאז שושלת טאנג, נקראים כלי שיש .
"אנגוב" שבו שכבת חרס משמשת לציפוי פני השטח של כלי חרס, בדרך כלל לפני השריפה.
מטרתה לרוב דקורטיבית, אך ניתן להשתמש בה גם כדי להסוות מאפיינים לא רצויים בחמר עליו היא מרוחה.
ניתן למרוח את האנגובה באמצעות צביעה או טבילה כדי לספק ציפוי אחיד וחלק.
קישוט כזה אופייני לכלי חיפוי.
לקישוט סגרפיטו, שכבת אנגובה נשרטת כדי לחשוף את החמר שמתחת.
זהב: קישוט בזהב משמש על כלי חרסינה איכותיים.
קיימות שיטות שונות ליישום הזהב, ביניהן:
הזהב הטוב ביותר – תרחיף של אבקת זהב בשמנים אתריים מעורבב עם מלח כספית.
ניתן ליישם זאת בטכניקת צביעה.
מהתנור, העיטור דהוי ודורש ליטוש כדי לחשוף את הצבע המלא.
זהב חומצי – סוג של קישוט זהב שפותח בשנות ה-1860 במפעל האנגלי של חברת מינטוס .
המשטח המזוגג נחרט בחומצה הידרופלואורית מדוללת לפני מריחת הזהב.
התהליך דורש מיומנות רבה ומשמש רק לקישוט של כלי עבודה מהשורה הראשונה.
זהב בהיר – מורכב מתמיסה של זהב סולפורזינט יחד עם מתכת אחרת.
השם נגזר ממראה העיטור מיד לאחר הוצאתו מהתנור, מכיוון שהוא אינו דורש ליטוש.
זהב צדפות – שיטה עתיקה לקישוט זהב.
הוא נוצר על ידי שפשוף עלי זהב, סוכר ומלח, ולאחר מכן שטיפה להסרת חומרים מסיסים.
עיטור תת-זיגוג מיושם, במספר טכניקות, על כלי חרס לפני זיגוגם; דוגמה לכך היא כלי פורצלן כחולים ולבנים.
ניתן ליישם זאת במספר טכניקות.
עיטור בתוך הזיגוג מבוצע על פני הזיגוג לפני שריפת הגלזורה.
עיטור על-גלזורה מבוצע על גבי המשטח שכבר נצרב, ולאחר מכן מקובע בשריפה שנייה בטמפרטורה נמוכה יחסית.
לאחר השרפה והקירור ניתן לזגג את הכלים בגלזורה, שמעניקה לכלים מראה חלק וגם צבעים וטקסטורות שונות.
אם הכלים מיועדים להכיל מזון ושתייה, הזיגוג חיוני, לפחות בחלקו הפנימי הבא במגע עם המזון.
מעבר לתרומה האסתטית, הגלזורה מאפשרת ניקוי קל יותר של הכלים.
ניתן למרוח זיגוג על ידי ריסוס, טבילה, גרירה או בעזרת מברשת על תרחיף מימי של זיגוג.
צבע הזיגוג לאחר שריפתו עשוי להיות שונה באופן משמעותי מזה שלפני השריפה.
כדי למנוע הידבקות של מוצרים מזוגגים למבנים שבתוך הכבשן במהלך השריפה, חלק קטן מהחפץ הנשרף (לדוגמה, הרגל) נותר ללא זיגוג, או לחלופין, משתמשים ב"דורבנות" חסיני אש מיוחדים כתומכים.
הדורבנים מוסרים ומושלכים לאחר השריפה.
זיגוג מלח – מלח רגיל מוכנס לכבשן במהלך תהליך השריפה.
הטמפרטורות הגבוהות גורמות למלח להתנדף, והוא שקוע על פני הכלים ומגיב עם הגוף ליצירת זיגוג נתרן אלומינוסיליקט.
במאות ה-17 וה-18, זיגוג מלח שימש לייצור כלי חרס ביתיים.
כיום, למעט שימוש על ידי כמה קדרים בסטודיו, התהליך מיושן.
היישום האחרון בקנה מידה גדול לפני שדעכו לנוכח מגבלות סביבתיות על אוויר נקי היה בייצור צינורות ביוב
זיגוג אפר – אפר משריפת חומר צמחי שימש כמרכיב של זיגוג.
מקור האפר היה בדרך כלל פסולת שריפה מתדלוק כבשנים.
נחקר גם הפוטנציאל של אפר שמקורו בפסולת גידולים חקלאיים.
זיגוג אפר הוא בעל עניין היסטורי במזרח הרחוק, אם כי ישנם דיווחים על שימוש בקנה מידה קטן במקומות אחרים כמו קדרות עמק קטוואבה בארצות הברית.
כיום הוא מוגבל למספר קטן של קדרים פרטיים בסטודיו, המעריכים את חוסר הוודאות הנובע מהאופי המשתנה של חומר הגלם.
השרפה השנייה מתבצעת בטמפרטורה שבין 1,000 ל-1,300 מעלות צלזיוס.
בתום השרפה מתקבל כלי קרמיקה מוגמר.
השרפה השנייה באה לקבע את הקישוטים השונים.
השפעות על עובדים: סיכונים בולטים כוללים סיליקוזיס, הרעלות עם מתכות כבדות, רמות רעש מסוכנות ותאורת יתר .
מבחינה היסטורית, הרעלת עופרת הייתה דאגה בריאותית משמעותית לעובדי הזיגוג של כלי חרס.
הדבר הוכר לפחות כבר במאה התשע- עשרה.
החקיקה הראשונה בבריטניה שהגבילה את חשיפת עובדי כלי החרס לעופרת נכללה בחוק הרחבת חוק המפעלים משנת 1864 והוצגה עוד בשנת 1899.
סיליקוזיס היא מחלת ראות תעסוקתית הנגרמת משאיפת כמויות גדולות של אבק סיליקה גבישי, בדרך כלל במשך שנים רבות.
עובדים בתעשיית הקרמיקה יכולים לפתח מחלה זו עקב חשיפה לאבק סיליקה בחומרי הגלם; בשפת העם היא ידועה בשם "ריקבון הקדר".
פחות מ-10 שנים לאחר הצגתה, בשנת 1720, כחומר גלם לתעשיית הקרמיקה הבריטית, צוינו ההשפעות השליליות של צורן שרוף על ריאות העובדים.
במחקר אחד שדווח בשנת 2022, מתוך 106 עובדי קדרות בבריטניה, 55% סבלו לפחות משלב מסוים של סיליקוזיס.
החשיפה לאבק סיליקון מצטמצמת על ידי עיבוד ושימוש בחומרי המקור כתרחיף מימי או כמוצקים לחים, או על ידי שימוש באמצעי בקרת אבק על ידי אוורור מקומי.
אלה נקבעו בחקיקה, כגון התקנות המיוחדות לקדרות (בריאות ורווחה) משנת 1950 בבריטניה.
רשות הבריאות והבטיחות בבריטניה פרסמה הנחיות בנוגע לבקרת חשיפה לסיליקה גבישית, נשימה בבתי חרס, ופדרציית הקרמיקה הבריטית מספקת חוברת הנחיות.
חששות סביבתיים כוללים זיהום מים מחוץ לאתר, זיהום אוויר, סילוק חומרים מסוכנים, סילוק של סחורה פסולה וצריכת דלק.
קדרות יוון העתיקה הייתה אחד המרכיבים המוחשיים והאיקוניים באמנות היוונית העתיקה.
הכדים ושאר כלי־החרס הצבעוניים של היוונים הקדומים שרדו במספרים גדולים, וכיום משמשים כפריט אספנים יקר.
היוונים הקדומים יצרו כלי־חרס לשימוש יומיומי, ולא למטרות תצוגה.
פרסי תחרויות אתלטיקה, כמו טיפוס האמפורה פאן אתנאית, הם היוצאים מכלל זה.
מרבית פריטי הקדרות ששרדו כוללים מכלי שתייה דוגמת האמפורה, הקרטר (קערות לערבוב יין ומים), ההידריה (קנקני מים), קערות נסך, קנקנים, גביעים וצנצנות אפר צבועות.
מיניאטורות נוצרו בקנה מידה רחב, ולרוב שימשו כמנחות לאלים במקדשים.
בתקופה ההלניסטית יוצר מגוון רב יותר של סוגי קדרות, אולם חשיבותם האמנותית היא מזערית.
בתקופה העתיקה, ערים יווניות קטנות יחסית ייצרו זני קדרות מקומית.
סוגי הקדרות האלו היו שונים אחד מהשני באופן משמעותי בסגנון ובסטנדרטים.
קדרות מיוחדת שמעמדה הוא זה של אמנות יוצרה בחלק מאיי הים האגאי, כרתים ומושבות יוון במגנה גרקיה.
לקראת תום התקופה הארכאית ותחילת התקופה הקלאסית הסתמנו שתי ערי־מסחר חשובות, אתונה וקורינתוס.
תוצר הקדרות של השתיים הופץ ברחבי העולם היווני, והוציא את התוצרת המקומית משימוש.
כדים מקורינתוס ואתונה נמצאו במקומות רחוקים כספרד ואוקראינה, והם כה שכיחים באיטליה, שבמאה ה-18 נאספו ככדים אטרוסקיים.
רבים מהכדים הללו נוצרו ביצור המוני ובאיכות ירודה.
למעשה, לקראת המאה ה-5 לפנה"ס, הקדרות הפכה לתעשייה ואיור הכדים איבד מחשיבותו כיסוד אמנותי.
את הכרונולוגיה של הקדרות היוונית נהוג לחלק לתקופות, לפי סגנון הקדרות:
התקופה הגאומטרית המאוחרת או הארכאית מ־750 לפנה"ס
תקופת הדמות השחורה מתחילת המאה ה-7 לפנה"ס
תקופת הדמות האדומה מ־530 לפנה"ס
טווח הצבעים שהיה בשימוש היוונים הקדומים הוגבל לטכנולוגיית האפיה: שחור, לבן, אדום וצהוב היו בשימוש נרחב.
בשְלוש התקופות המוקדמות, הכדים הושארו בצבעם הבהיר המקורי, ועוטרו במֵשַׁח שהפך שחור בתנור.
קדרות הדמות השחורה הבוגרת לחלוטין, העיטורים באדום ולבן וחריתה נולדו בקורינתוס במאה ה-7 לפנה"ס המוקדמת, והופצו באטיקה כדור מאוחר יותר; הם פרחו שם עד לתום המאה ה-6 לפנה"ס.
קדרות הדמות האדומה שהומצאה בסמוך ל־530 לפנה"ס, שינתה מסורת זאת.
בטכניקה זאת נצבעו הכדים בשחור והדמויות צוירו באדום.
קדרות הדמות האדומה החליפה, באופן הדרגתי, את קדרות הדמות השחורה.
לעיתים כלים גדולים יותר נחרתו, בנוסף לצביעה.
לאורך התקופה הפרוטוגאומטרית והגאומטרית, הקדרות עוטרה בעיצובים מופשטים.
בתקופות מאוחרות יותר, לנוכח התקדמות טכניקת הקדרים וצמיחת האסתטיקה, העיטורים קיבלו צורת דמויות אנושיות.
הדמויות יצגו לרוב את האלים או את גיבורי המיתולוגיה וההיסטוריה היוונית.
בנוסף, סצנות קרב וצייד היו פופולריות, עקב דמות הסוס שהופיעה בהן, והוערצה על ידי היוונים הקדומים.
בתקופות מאוחרות יותר מוטיבים ארוטיים, הטרוסקסואליים והומוסקסואליים, הפכו לשכיחים.
על הקדרות היוונית ניתן למצוא, במקרים רבים חתימות.
החתימות הן לרוב של הקדר (למשל אצל הקדר אופרוניוס), אך לעיתים רחוקות של האמן.
ברם, ניתן לזהות ולהפריד מאות אמנים לפי בחירתם האמנותית ואופי העיטור.
לרוב הם מכונים לפי נושא העיטורים שלהם, כאלו הם "צייר אכילס" או "צייר קלאופרדס" שחיי בתקופה הארכאית המאוחרת, ולעיתים לפי מקום משכנם המודרני של יצירותיהם כ"צייר ברלין".
קָדֵשׁ היא עיר מקראית בה נקברה מרים, אחות משה, בזמן נדידת בני ישראל במדבר.
לשם קדש קשורים גם המקומות: קדש ברנע, מי מריבת קדש, קדש עין משפט.
רש"י כותב שיש להבחין בין שני מקומות שנקראים קדש בתנ"ך, אחד במדבר פארן ואחד במדבר צין:
גם הרמב"ן מבחין בשני קדש: "כי קדש אשר כתוב בו (דברים א מו) ותשבו בקדש ימים רבים כימים אשר ישבתם, הוא קדש ברנע והוא במדבר פארן, ומשם נשתלחו המרגלים בשנה השנייה ושם חזרו, אבל קדש זה הוא במדבר צין ובאו שם בשנת הארבעים ושם מתה מרים" (רמב"ן במדבר כ).
ספר במדבר קושר את קדש עם אדום.
בני ישראל נדדו באזור קדש 38 שנים ואף התיישבו בה.
עד העת האחרונה זוהתה קדש עם פטרה, הסלע האדום, בירדן.
על פי התנ"ך קדש שוכנת במדבר צין על גבול ארץ אדום אך לא באדום עצמה.
את השם קדש משמר הכפר קדיסיה Al Qadisiyya שעל שמו נקרא גם כל האזור שמצפון מזרח לפטרה.
באזור פטרה ניתן למצוא אתרים רבים המזכירים את הסיפור התנ"כי.
קָדֵשׁ בַּרְנֵעַ (לעיתים גם קָדֵשׁ) הוא אתר מקראי במדבר פארן, המקום נזכר בספר בראשית ובספר במדבר כשעל פי ספר במדבר אחות משה, מרים קבורה שם.
מקדש שלח משה את המרגלים לתור את ארץ כנען, והמקום היווה את אחד מערי הגבול של ממלכת ישראל הקדומה וממלכת יהודה.
קדש ברנע מזוהה בדרך כלל עם תל אל קודיראת.
השם קדש משותף לכמה וכמה ערים בתנ"ך, בהן קֶּדֶשׁ נַפְתָּלִי, קדש עיר המקלט בגליל העליון, קדש בנחלת שבט יששכר, וקדש בשטח מערב סוריה של ימינו.
המספר הרב של האזכורים לערים שונות במיקומים גאוגרפיים שונים מחייב פענוח לזיהוי העיר המדויקת שאליה מתכוון הכתוב.
קיימת אפילו כפילות מסוימת במקורות בין קדש במדבר פארן לקדש במדבר צין, אך בדרך כלל ההסכמה היא שמדובר בשני מקומות שונים.
קדש ברנע נזכרת בתנ"ך כמה פעמים למשל בפרשת המרגלים: "וַיֵּלְכוּ וַיָּבֹאוּ ...
קדש מוזכרת גם בספר יהודית, מן הספרים החיצוניים.
קדש ברנע מוזכר מספר רב של פעמים במקורות, וכנראה היה בעל חשיבות בהיסטוריה של עם ישראל.
לא מעט חוקרים ניסו לזהות את האתר במקומות שונים לאורך ההיסטוריה.
בין המקומות שהועלו ניתן למנות את עין אל חוסוב (ק' פון ראומר 1836) ועין קדיס (ג'ון רולאנדס 1842, ה"ס טרומבול 1881).
הראשון שזיהה את קדש ברנע במיקומה הנוכחי היה ב' שמידט בשנת 1905 שגם זיהה במקום את התל שנמצא סמוך למעיין.
בשנת 1914 נערך במקום מחקר שנעשה על ידי צמד החוקרים וולי ולורנס, שאף חשפו את שרידיה של מצודה מלבנית עם מגדלים.
עם כיבוש חצי האי סיני, בוצעו במקום חפירות מטעם ראשות העתיקות במטרה לחשוף את ההיסטוריה של המקום.
החפירות החלו בשנת 1956 כשבנוסף, בוצעו חפירות באופן רציף בין השנים 1976–1982, אשר חשפו את השכבות השונות בתל.
חוקרים שונים הציעו מגוון הסברים למקור השם, אולם אף הסבר לא זכה להסכמה רחבה.
ייתכן שהשם 'ברנע' מורכב משתי מילים: 'בר' – "מלשון שדה, מדבר, בהוראת חוץ" (כדברי מאנדלקורן בקונקורדציה, ערך 'בר') "יַחְלְמוּ בְנֵיהֶם יִרְבּוּ בַבָּר"; 'נע' – כפשוטו, לשון תנועה.
בני-ישראל מצווים לאחר חטא המרגלים להמשיך ולנוע במדבר מחוץ לארץ ישראל, וכפי שנאמר בסמוך למקום שבו מופיע לראשונה השם 'קדש ברנע': "וַיִּחַר אַף ה' בְּיִשְׂרָאֵל וַיְנִעֵם בַּמִּדְבָּר אַרְבָּעִים שָׁנָה".
מתך דברים אלו עולה שהמקום נקרא 'קדש'.
ואולם כאשר משה מספר על חטא המרגלים או כשהוא מציין את ההשלכות של אותו החטא הוא מוסיף את הכינוי 'ברנע' כביטוי לעונשם של ישראל.
המחקרים והחפירות הארכאולוגיות שנערכו באתר חשפו רצף התיישבותי החל מהמאה העשירית לפנה"ס, באתר זוהו שלוש מצודות שהוקמו לצד היישוב שהיה במקום בתקופות שונות.
בנוסף, נמצאו גם שרידים של יישוב פרזות המתוארך למאות החמישית והרביעית לפנה"ס, תקופת שיבת ציון.
מצודה זו מתוארכת למאה העשירית לפנה"ס, זוהי מצודה סגלגלה הדומה בתכנונה למצודות הישראליות בהר הנגב.
תפקידה היה לשמור על הגבול הדרומי ודרכי המסחר של ממלכת יהודה.
מצודה זו נחרבה כנראה במהלך הכיבושים של המלך המצרי שישק.
בעוד שבשאר המצודות הישראליות בהר הנגב, ניתן לראות תכנון דומה, הרי שהמצודה השנייה שנבנתה ככל הנראה על ידי המלך עוזיהו, היא בעלת סגנון וצורה שונים לגמרי.
המצודה הייתה בעלת חפיר וסוללת עפר, ולאורך חומותיה הרחבות הוקמו שמונה מגדלים.
בשכבה זו נתגלו שלוש תקופות יישוב, עד שהמצודה נחרבה.
גם במקרה זה, המצודה שימשה לשמירת גבולות ממלכת יהודה והיא נחרבה באמצע המאה השביעית לפנה"ס, כנראה בתקופת מנשה מלך יהודה.
המצודה השלישית והאחרונה נבנתה זמן קצר יחסית לאחר חורבן המצודה השנייה.
המצודה השלישית שמרה על התכנון של קודמתה, כאשר תהליך הבנייה האחרון של מצודה זו מיוחס למלך יאשיהו.
מצודה זו נחרבה עם חורבן בית ראשון בשנת 586 לפנה"ס.
הממצא הקרמי שנתגלה בחפירות הארכאולוגיות עזר לקביעת התיארוך של קדש ברנע.
רוב הכלים שנתגלו בחפירות הם מסוג עלים "נגביים", כלומר כלים שנוצרו בעבודת יד ונתגלו רק מדרום לקו בקעת באר שבע.
כמו כן נתגלו אוסטרוקונים בשפה העברית, חלקם עם מספרים.
באזור נתגלו גם שרידי יישוב מהתקופה הרומית והביזנטית שהתבססו על חקלאות כפי שניתן לראות מהסכרים ואמות המים באזור.
קַדָּרִים הוא קיבוץ בגליל העליון, מזרחית למע'אר, השייך למועצה אזורית הגליל העליון והוא היישוב הדרומי ביותר בה.
היישוב הוקם בשנת 1980 ליד הר קדרים, ונקרא בתחילה רותם-קדרים ע"ש השבט הבדואי קודיריה, ששכן בעבר באזור היישוב.
ההסבר הרשמי לשמו הוא קדרי כפר חנניה הסמוך מימי המשנה והתלמוד, שהיה מפורסם בקדריו.
בגלל קרבת המחצבה שבהר ליישוב עצמו הועבר היישוב בשנת 1987 למיקומו הנוכחי המרוחק מהמחצבה.
קִדְרוֹן הוא מושב בגבול המערבי של השפלה, הממוקם צפונית ומזרחית לגדרה, לאורך גדתו הדרומית של נחל שורק.
המושב משתייך לתנועת המושבים ומשויך מוניציפלית למועצה האזורית ברנר.
מקור השם קדרון מגיע מהיישוב הקדום "קדרון" המוזכר בספר חשמונאים א', המזוהה עם היישוב המקראי "גדרה" (תל קטרה של היום).
כינויים נוספים למקום בעבר היו "בית אור" ו"ארגון בית אור".
המושב הוקם בשנת 1949 בשטחים החקלאיים של הכפר הערבי הנטוש קטרה על ידי קבוצת עולים מיוגוסלביה, שאליהם נוספו גם עולים מהונגריה ורומניה.
רובם הגיעו למושב עד שנת 1955. מייסדי המושב שוכנו בתחילה בבתים הנטושים של הכפר הערבי בשוליה הצפוניים של המושבה גדרה.
הקבוצה החלה בבניית בתי המושב ולאחר כחצי שנה עברו למקום הקבע הנוכחי.
בתחילה ניתן למושב השם "בית-אור", בנובמבר 1949 הוחלף שמו ל"קדרון" על ידי ועדת השמות של הקרן הקיימת לישראל.
סמל המושב עוצב על ידי בתיה קדם, הנשואה לבן המושב לשעבר, במסגרת חגיגות 40 שנה לקדרון (בשנת 1989).
ההשראה לסמל היא תל קטרה שבכניסה למושב.
לימים פרסום הסמל יצר סערה ואהדה בקרב קהילות המושבים בארץ, בעקבות כך מושבים רבים עיצבו סמלים למושביהם ואף מושב גמזו הביעה הערכה והשתמש בסמל של מושב קדרון כסמלו הרשמי.
החל משנות ה-70 הצטרפו לקדרון חברים שאינם מהמייסדים בני מושבים, קיבוצים וערים מרחבי הארץ.
המושב משויך מוניציפלית למועצה אזורית ברנר.
ענפי הגידול הראשונים בקדרון, היו לול ורפת קטנים (כחמש פרות) ומשק ירקות, בהתאמה לתפיסת המשק המושבי המעורב (בהתאמה לחמשת עקרונות המושב של א.
במהלך השנים ניתן משקל לענף הפרדסים שהגיע לשיאו בשנות ה-70 וה-80, וכן מיני נשירים (אפרסקים, תפוחי עץ, אגסים ושזיפים).
בעקבות השינויים בסדרי חקלאות בארץ, כיום רוב תושבי קדרון מתפרנסים מעבודות חוץ, ומספר העוסקים בחקלאות קטן.
החקלאות כיום כוללת מטעים, כרמים, רפת אחת, לולים וגידולי שדה.
במושב פועל "משק קירשנר", הפועל כמתווך ישיר בין החקלאים לצרכנים.
החל משנת 1996 הוקמו בתחומי המושב שלושה גושי הרחבה קהילתית בהדרגה, ומספר תושביו כמעט הוכפל.
ההרחבות מזוהות באותיות א', ב' ו–ג'.
בניגוד למקובל בישראל מספור הבתים במושב רציף, ולא לכל רחוב.
בשל כך ברחוב שיש בו רק כמה בתים, קיימים בתים עם מספור 500 ויותר.
במושב פועלים גנים המשרתים את תושבי האזור ובית ספר יסודי בשם "בית אור" המשרת את יישובי המועצה האזורית ברנר.
כ-720 ילדים לומדים בבית הספר בכיתות א'–ח' (נכון לשנת 2022).
מרבית בני הנוער במושב לומדים את לימודיהם התיכוניים ב"תיכון אזורי ע"ש י.ח ברנר" בקיבוץ גבעת ברנר.
נכון לסוף 2020, אוכלוסיית קדרון מונה כ-1,600 תושבים.
בבחירות הארציות לכנסת בשנת 2022 היו במושב קדרון 1,179 בעלי זכות בחירה.
קָדַסְטֶר הוא מרשם של חלקות קרקע שנמדדו באופן שיטתי ורשמי ושל מידע ביחס אליהן.
מקור המילה בצרפתית Cadastre והיא התגלגלה כנראה מהמילה היוונית katástikhon (רישום; מילולית – מאורגן שורה שורה).
לפי בייגנט וקיין מיפוי קדסטרי במקומות שונים בעולם היווה, מתקופת הרנסאנס ועד סוף המאה ה-19, אמצעי שלטוני לפיקוח ושליטה של השלטון על היבטים שונים בניהול משאב הקרקע וביניהם ניהול מידע על מיסוי או על זמינות הקרקע לצרכים שונים כגון חקלאות או התיישבות.
בתקופת נפוליאון תורת המדידה וכלי המדידה התקדמו משמעותית ככלים לניהול מערכות צבאיות ונדרשו במיוחד לכיוון הירי הארטילרי.
התקדמות זו לצד התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות נוספות תמכו במדידה הקדסטרית שהוחל בביצועה לצורכי מיסוי, פרויקטים הנדסיים ועוד.
בתחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל היה בארץ ישראל מיפוי נקודתי שבוצע על-ידי השלטון העות'מאני לצורך רישום זכויות.
החלל התמלא בהדרגה על-ידי גופים שבצעו מדידות וניהלו ספרי אחוזה בתחומי השפעתם באופן עצמאי ובלתי רשמי במושבות היהודיות ועל-ידי הטמפלרים.
אף שהבריטים שאפו לכונן סקר קדסטרי בארץ ישראל וקבעו בפקודות בשנים 1920–1921 כי כל עסקה חייבת דיווח ומיפוי (מפת מדידה), לא היו בנמצא קריטריונים אחידים למיפוי של תא שטח ופקידי הטאבו, שקיבלו דיווחים על עסקאות עם מפות מדידה, לא הצליחו לאתר את מיקום וגבולות הקרקעות לפי מפות אלה.
חיים ויצמן וההסתדרות הציונית פעלו לקידום סקר קדסטרי בארץ ישראל על-מנת לאתר אדמות מדינה אותן סברו שיוכלו לחכור לצורך התיישבות יהודית ועל-מנת לקבע ברישום רכישות שכבר בוצעו.
המדידות שהיוו תשתית לסקר הקדסטרי והמיפוי הקדסטרי של בעלי הזכויות בקרקע עוררו התנגדות בצד הערבי.
הבריטים הניחו תשתית מדידה לסקר קדסטרי באמצעות הכנת מפות טופוקדסטר ועל-ידי פריסת רשת נקודות עם קואורדינטות וגובה מדודים ורשומים שסומנו בשטח, כאשר כל שלוש נקודות היו קשורות אחת לשנייה במדידה ובקרה, כך שנוצרה רשת של משולשים ומכאן שמה רשת טריאנגולציה.
בתקופת המנדט נפרסו רשתות טריאנגולציה מפורטות בכל שטח הארץ שמצפון לבאר שבע והושלמה תשתית מיפוי טופוקדסטרית של יותר מ־13 מיליון דונם.
החל מ־1920 ניסיונות לתאם את הסקר הקדסטרי בין מנגנוני הפקידות הבריטית המרכזיים שנדרשו לביצוע המהלך, מחלקת המדידות ומשרדי רישום המקרקעין, לא צלחו, עד לרפורמה שהתבצעה בשנת 1928, אותה תכנן במשך מספר שנים ארנסט דוסון, בהתבסס על שיטת טורנס, אשר יושמה בהצלחה בקולוניות שונות בהן שלטו הבריטים.
בהתאם להצעותיו של דוסון הבריטים חוקקו שורת פקודות, המרכזית שבהן פקודת הקרקעות (סידור זכות קנין) 1928, וביצעו שינויים מנהליים, אשר הניחו את התשתית לביצוע הסקר הקדסטרי.
תתבצע הכרזה על אזור בו מתבצע "הסדר".
בתא שטח באזור, שגבולותיו נקבעים ואשר מוגדר כ"גוש" (Block) מכין מודד מוסמך מפה שהיא תוכנית לצורכי רישום (תצ"ר) בה יש חלוקה לחלקות (Parcels) המגדירות את גבולות זכות הבעלות בקרקע והמפה עוברת בקרות כנדרש בחוק.
הגוש מקבל מספר חד-ערכי והחלקות בגוש מקבלות מספור רץ בגוש.
בגין כל חלקה נדרש, בתוך זמן קצוב, להגיש ל"פקיד ההסדר" תביעות באשר לזכויות בקרקע הניתנות לרישום, בצירוף מסמכים תומכים.
פקיד ההסדר קובע על-פי המסמכים שבידיו מי ירשמו כבעלי הזכויות בקרקע.
תביעות נוגדות מועברות להכרעת בית המשפט ונרשמות כקרקעות בסכסוך.
קרקעות שלא הוגשה לגביהן תביעה נרשמות בבעלות המדינה.
פקיד ההסדר מפרסם לוח תביעות המפרט את רשימת החלקות, שטחיהן, את רשימת התביעות שאושרו על-ידו לרישום ואת בעלי הזכויות בכל חלקה.
מתקיים הליך בו ניתן להשיג על החלטות פקיד ההסדר ובסופו הוא מפרסם לוח זכויות.
לוח הזכויות מוגש לטאבו לרישום.
ממועד ההסדר ואילך כל עסקה במקרקעין, לגבי החלקות שעברו הסקר, טעונה רישום בטאבו.
את המטלה של המדידות ביצעה מחלקת המדידות שפעלה תחת משרד השיכון והצד המשפטי-רישומי בוצע על-ידי משרד המשפטים שסיפק לתהליך את פקידי ההסקר ואת פקידי הטאבו.
בתקופת המנדט עיקר הסקר הקדסטרי בוצע בין השנים 1928–1947 ובמהלכו הושלם ההסדר ביותר מ־9,000 גושי רישום בשטח כ־5.24 מיליון דונם, שהיוו חמישית בלבד משטח ארץ ישראל.