tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 בינואר 2024, לאחר שהגיע למקום הרביעי בפריימריז באיווה, הוא פרש מהמירוץ לנשיאות, והודיע כי הוא תומך במועמדותו של דונלד טראמפ.
ב-12 בנובמבר 2024 לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית, מינה אותו לנהל את המחלקה ליעילות הממשל יחד עם אילון מאסק, אך עם הקמת המחלקה הוחלט שרק מאסק יוביל אותה.
אף על פי שהם התמודדו זה מול זה על המועמדות הרפובליקנית לבחירות ב-2024, ראמסוואמי הוא תומך נלהב של דונלד טראמפ.
לאחר שהוגש נגדו כתב אישום פלילי פדרלי ב-2023, ראמסוואמי התגייס מיד מאחורי טראמפ.
הוא ערך מסיבת עיתונאים מחוץ לבית המשפט במיאמי שבו הועמד טראמפ לדין, והבטיח לחון אותו אם ייבחר לנשיא.
ראמסוואמי טוען שהפלה היא רצח, למעט מקרים חריגים דוגמת אונס, גילוי עריות וסכנה לחייה של האישה, אך מתנגד לאיסור פדרלי.
מצביעים מתחת לגיל 25 מהווים כמעט 9% מכלל הבוחרים בארצות הברית.
ראמסוואמי גם תומך בהפיכת יום הבחירות לחג פדרלי, ודרישת זיהוי הבוחר להצביע בקלפי.
הוא התחייב "להשתמש בצבא שלנו כדי להשמיד את קרטלי הסמים המקסיקנים".
הוא הביע תמיכה בשיעור מס ירושה גבוה של 59% ומתח ביקורת על העברות עושר בין-דוריות, וכתב שהן יוצרות "אריסטוקרטיה תורשתית".
הוא בעד "ויתורים גדולים לרוסיה" במלחמת אוקראינה–רוסיה.
הוא מעדיף לשקול את הסיוע הצבאי של ארצות הברית לאוקראינה, מתנגד לכניסת אוקראינה לנאט"ו ובעד לאפשר לרוסיה לכבוש אזורים באוקראינה בתמורה להסכם שרוסיה תסיים את בריתה עם הרפובליקה העממית של סין.
הוא כינה את נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי "בריון", ובראיון ב-2023 העלה טענות לא מבוססות שיהודים ומיעוטים אחרים זכו ליחס גרוע באוקראינה תחת שלטון זלנסקי (שהוא בעצמו יהודי).
אשתו של ראמסוואמי, אפורווה ראמסוואמי (לבית טווארי), היא רופאה.
הם הכירו בזמן שלמד משפטים בייל, שם היא למדה רפואה.
יחד יש להם שני בנים בשם קרתיק וארג'ון, הם מתגוררים בעיר ניו יורק החל משנת 2016.
הוא שולט בטמילית, שפת אמו, ומבין (אך אינו מדבר) מלאיאלאם, שפת מדינת הבית של הוריו.
הוא מנהל אורח חיים צמחוני.
ב-2023, יועץ הקמפיין של ראמסוואמי אמר שהשווי הנקי שלו היה יותר ממיליארד דולר.
פורבס העריך אותו ביותר מ-950 מיליון דולר.
ויויאן סילבר הייתה פעילת שלום ופעילת זכויות נשים קנדית-ישראלית.
בין היתר, הייתה ממייסדות תנועת "נשים עושות שלום".
נרצחה בטבח בקיבוץ בארי במהלך טבח שבעה באוקטובר על ידי מחבלי חמאס.
סילבר נולדה וגדלה בוויניפג שבקנדה.
היא ביקרה לראשונה בישראל בשנת 1968, כחלק מלימודיה בקולג'.
למדה במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים פסיכולוגיה וספרות אנגלית.
בשנתה האחרונה בקולג', הייתה שותפה להקמת ברית הסטודנטים הציונית בקמפוס שלה, ולאחר מכן הוזמנה לוועידה הלאומית של ברית הסטודנטים הציונית במונטריאול.
סילבר עלתה לישראל ב-1974 והייתה חברת קיבוץ גזר.
היא מונתה למזכירת הקיבוץ והייתה לאחת הנשים הבודדות שמונו לתפקיד.
האקטיביזם של סילבר התמקד בזכויות נשים ובפערים בין המינים בחברה הישראלית.
לשם כך, הקימה בשנת 1981 את המחלקה לקידום שוויון מגדרי של התנועה הקיבוצית המאוחדת, וכמו כן, עבדה בוועדת המשנה לקידום נשים בעבודה ובכלכלה של הכנסת, עבור הקרן החדשה לישראל ובוועדת ההיגוי של שתיל.
בסביבות שנת 1990 עברה להתגורר בקיבוץ בארי שבעוטף עזה.
בתקופה זו הכירה טוב יותר את הקהילה הבדואית המקומית ואת העזתים.
היא כיהנה כמנכ"לית מכון הנגב לאסטרטגיות שלום ופיתוח החל משנת 1998. עבדה בתוך הקיבוץ כדי לארגן תוכניות לסיוע לעזתים, כמו הכשרות בעבודה, ודאגה לכך שפועלי הבניין העזתים בקיבוץ יקבלו שכר הוגן.
בשנים מאוחרות יותר התנדבה סילבר להסיע חולים עזתים לטיפול בירושלים כחלק מפעילותה בבדרך להחלמה.
סילבר ייסדה עם אמל אלסאנע אלחג'וג' את המרכז היהודי-ערבי להעצמה, שוויון ושיתוף פעולה, והייתה מנהלת הארגון לפני האינתיפאדה השנייה.
המרכז ארגן פרויקטים בישראל, בעזה ויהודה ושומרון.
בשנת 2010 קיבלו סילבר ואלח'וג' את פרס ויקטור ג'יי גולדברג לשלום במזרח התיכון, פרס שנתי המוענק על ידי המכון לחינוך בינלאומי לזוגות של פעילים ערבים וישראלים הפועלים למען שלום.
בהמשך עבדה סילבר בארגון אג'יק - מכון הנגב, שאלסנע אלחג'וג' היא אחת ממייסדיו.
סילבר חברת הנהלה לשעבר של בצלם.
בשנת 2011 מנה עיתון "הארץ" את סילבר כאחת מ-"10 המהגרים האנגלו-סקסים המשפיעים ביותר" בישראל.
לאחר מבצע צוק איתן ייסדה סילבר יחד עם מספר נשים את נשים עושות שלום.
ב-4 באוקטובר 2023, שלושה ימים לפני טבח שבעה באוקטובר, סייעה סילבר בארגון עצרת שלום בירושלים, בהשתתפות כ-1,500 נשים ישראליות ופלסטיניות.
ב-7 באוקטובר 2023 פתחו חמאס וארגוני טרור פלסטינים נוספים במתקפת פתע על ישראל ובמהלכה אבד הקשר עם סילבר.
באותו יום דיווח אירווין קוטלר ברשת החברתית אקס כי סילבר נחטפה מביתה בבארי בעיצומו של הטבח בקיבוץ בארי.
אחותה של סילבר דיווחה שכאשר שוחחה עם אחותה בטלפון ב-7 באוקטובר, שמעה סילבר מחבלים של חמאס מחוץ לביתה.
סילבר גם שלחה לחברים בוואטסאפ הודעה דומה, אך חטיפתה לא אומתה.
ב-13 בנובמבר, יותר מחודש לאחר המתקפה, זוהתה גופתה והתברר שלא נחטפה אלא נרצחה בביתה שבקיבוץ.
לאחר מותה הקדיש המשורר דורון בראונשטיין לוויויאן סילבר את שיר ההייקו "Vivian believed".
ב-2024 יצא לאור הספר "אושוויץ, והמלאכית של ה-7 באוקטובר" המוקדש לויויאן סילבר "על החלום, על הרצון, על האמונה.
לזכרה הנצחי: אור-תמיד של תקווה".
בחודש יולי 2024 הוענק לה פרס השלום של מדינת הסן שבגרמניה עבור עבודתה מרובת השנים למען דו-קיום ושלום.
זוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה בה מוענק הפרס לאדם שכבר אינו בין החיים.
בחודש אוגוסט נפתח מרכז קהילתי של ארגון "Clean Shelter" על שמה בעיר ח'אן יונס.
לאחר מותה יצא לאור ספר הילדים "ויויאן סילבר" מאת אבירמה גולן בסדרת "הישראליות".
כמו כן פורסם הספד לויויאן סילבר בספר שהוציא לאור קיבוץ בארי על נופלים ונופלות מהקיבוץ אשר נפלו במתקפת החמאס בשבעה באוקטובר 2023.
סילבר הייתה אם לשני בנים וסבתא לנכדים.
ויויאן גורניק (נולדה ב-14 ביוני 1935) היא סופרת, עיתונאית ומסאית יהודיה אמריקאית, פמיניסטית רדיקלית בדיעותיה.
גורניק נולדה בניו יורק וגדלה בברונקס, בת למשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
בשנת 1957 סיימה לימודי תואר ראשון באמנות בסיטי קולג' בניו יורק ובשנת 1960 קיבלה תואר שני באמנות מאוניברסיטת ניו יורק.
היא עבדה כעיתונאית ב-Village Voice מ-1969 עד 1977, שם ביטאה את השקפותיה הפמיניסטיות והפכה לאחת הכותבות הפמיניסטיות הבולטות בתקופתה.
היא פרסמה מאמרים ומסות גם בניו יורק טיימס, The Nation, וב-Atlantic Monthly.
גורניק פרסמה 11 ספרים, האחרון שבהם פורסם במאי 2015. היא מלמדת כתיבה באוניברסיטת The New School בניו יורק.
ב-2007–2008 הייתה עמיתה במכון רדקליף באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2015 היא שימשה כפרופסור אורח בתוכנית הכתיבה של באוניברסיטת איווה.
ספרה "Fierce Attachments" התפרסם בשנת 1987, זכה בפרסים רבים ונבחר ל"ספר השנה" במספר מדינות.
הוא יצא לאור בעברית ב-2022 בהוצאת תשע נשמות תחת השם היקשרויות עזות.
תרגמה את הספר רעות בן יעקב.
זהו ספרה הראשון שרואה אור בעברית.
עם צאתו בעברית זכה לביקורות חיוביות מאד.
מבקר הספרות ירון פריד כתב כי הספר הוא מלאכת מחשבת של כתיבה, התבוננות וחשיבה.
"היקשרויות עזות", הוצאת תשע נשמות, 2022. מאנגלית: רעות בן יעקב
"האישה המוזרה והעיר הגדולה", פאן הוצאת ספרים, 2024, מאנגלית: רחל פן
ויויאן אדן היא משוררת, מתרגמת, עורכת וחוקרת ספרות ישראלית-אמריקאית.
אדן נולדה בניו יורק, ארצות הברית ועלתה לישראל בשנת 1965. למדה סוציולוגיה וספרות אנגלית ב בניו יורק ולאחר מכן, ספרות אנגלית ב.
בהמשך, קיבלה תואר דוקטור בספרות השוואתית מאוניברסיטת איווה.
אדן מתרגמת מעברית לאנגלית ומצרפתית לאנגלית.
היא תרגמה פרוזה, שירה, אופרה מחזות ומסות.
בין המשוררים שתרגמה מעברית נמנים ט.
כרמי, עמיחי חסון, רחל המשוררת, סלמאן מצאלחה ואלכס בן-ארי.
לאורך השנים, לימדה אנגלית, תיאטרון ותרגום במוסדות שונים (בין היתר, בכיתת השירה של הליקון), וכיהנה בתפקיד המנהלת האמנותית של "פסטיבל השירה הבינלאומי במשכנות שאננים" (1997-1991).
ב, היא משמשת עורכת במהדורה האנגלית של עיתון "הארץ".
בעבר בעלת טור חודשי בעיתון, שעסק בשירה עברית מתורגמת.
משני הצדדים/Front and Back, סדרת "כבר" לשירה, הוצאת כרמל, 2008 - ספר דו-לשוני עברי-אנגלי.
השירים נכתבו במקור באנגלית ותורגמו לעברית על ידי אמיר אור, גיל אלרואי, יעל גלוברמן, אריאל זינדר, סלמאן מצאלחה, אגי משעול, טל ניצן, אירית סלע ורמי סערי.
אופרה לטרזין מאת ליליאן אטלן (1985)
ערבסקות מאת אנטון שמאס (1988)
רצח בדרך בית לחם מאת בתיה גור (2004)
מסע הילדים אל הארץ המובטחת מאת אהרן מגד (2002)
אדוני הארץ מאת עקיבא אלדר ועדית זרטל (2007)
גמל המעופף ודבשת הזהב מאת אהרן מגד (2007)
השירים: פסטיבל משוררים בינלאומי, ירושלים 1993 (עורכים: איל מגד וויויאן אדן, כתר, 1993)
השירים: פסטיבל המשוררים הבינלאומי ירושלים 1997 (עורכים: ויויאן אדן ודן דאור, כתר, 1997)
ויוויאן ג'נה וילסון היא אושיית רשת אמריקאית, בתם הטרנסג'נדרית הבכורה של אילון מאסק ושל הסופרת ג'סטין וילסון מאסק.
ויוויאן נולדה כזכר תאום באמצעות הפריה חוץ־גופית (IVF), למשפחת מאסק.
שמה בלידה היה חבייר אלכסנדר מאסק (Xavier Alexander Musk).
וילסון טענה כי אביה השתמש בטכנולוגיית הפריה חוץ-גופית לשם רבייה, והתעקש על בחירת מין הילד בהליך IVF במטרה להבטיח שכל ילדיו יהיו זכרים.
הוריה התגרשו בשנת 2008 והגיעו להסדר של משמורת משותפת על ילדיהם, שכללו את התאומים ושלישיית אחים צעירים – קאי, סקסון ודמיאן.
ויוויאן למדה בבית הספר התיכון Crossroads שבסנטה מוניקה, קליפורניה.
לדבריה כבר בילדות המוקדמת ידעה שהיא נמצאת בגוף הלא נכון ושלמעשה היא בת.
היא מתארת את מאסק כהורה שנעדר רוב הזמן כשהתבגרה, וכשהיה בסביבה, הפגין כלפיה "אכזריות" והטריד אותה על כך שהפגינה (בעוד היא גְּדֵלָה כבן) "נשיות ומוזרות".
לפי וילסון, מאסק היה "קר", "מהיר לכעוס", "לא אכפתי" ו"נרקיסיסט".
הוריה ג'סטין וילסון ואילון מאסק התגרשו ב-2008, והסכימו לחלוק את המשמורת על ויוויאן ואחיה.
בשנת 2020, בגיל 16, יצאה ויוויאן מהארון כאישה טרנסג'נדרית, תחילה בסטורי באינסטגרם.
לדבריה, האם לא הופתעה כלל ותמכה בה באופן מלא, לעומת זאת הקשר עם אביה הלך והתדרדר.
בהיותה קטינה, נדרשה חתימתו והוא אישר את הטיפולים בחוסמי טסטוסטרון וטיפול הורמונלי.
ויוויאן טענה כי מאסק זעם עליה, הפגין כלפיה עוינות קשה, נהג כלפיה בקור, בזלזול ובביקורת על זהותה המגדרית, ואף כינה את נטיותיה "שיקוץ שמאלני".
בגיל 18 הגישה בקשה לבית המשפט בלוס אנג'לס לשנות את שמה ואת מינה במסמכים הרשמיים, תוך ויתור על שם המשפחה מאסק ובחירה בשם המשפחה של האם – וילסון.
בבקשה ציינה כי אין ברצונה להיות מקושרת לאביה "באף דרך, צורה או אופן".
מאסק טען בראיונות, כי בתו הושפעה מ"אידאולוגיה ניאו־מרקסיסטית" והאשים את מערכת החינוך שבה התחנכה.
בריאיון ב־2024 אצל ג'ורדן פיטרסון, טען כי "נפל בפח" כשאישר לה את הטיפול הרפואי להתאמה מגדרית, וכינה את בתו "קורבן של נגיף הווק" ("woke mind virus").
מאסק ציין כי חוויית המעבר המגדרי של בתו היא שדחפה אותו להילחם בתרבות הווק.
ויוויאן פעילה מאוד ברשת טיקטוק תחת השם vivllainous, עם מעל 1.4 מיליון עוקבים.
ב־2025 הופיעה על שער מגזין Teen Vogue, שם דיברה בגלוי על חוויותיה כטרנסג'נדרית, על ניתוק הקשר מאביה, ועל דעותיה הפוליטיות.
היא תיארה את עצמה כ"שמאלנית, אך לא מרקסיסטית", וביקרה בחריפות את ממשל טראמפ, את הטראמפיזם, את התנהלות אביה, ובאופן כללי את מצב הפוליטיקה האמריקאית.
וילסון עזבה את ארצות הברית ומתגוררת ביפן.
היא ואמה ביחסים טובים, בעוד עם אביה ניתקה כל קשר.
יש לה כישרון לשפות ומלבד האנגלית שהיא שפת האם שלה, היא למדה ושולטת גם בצרפתית, ספרדית ויפנית.
ויווה סיסטמס , היא חברה לתועלת הציבור אמריקאית העוסקת בשירותי ענן.
המשרד הראשי של החברה מצוי בפלזנטון, קליפורניה.
החברה נוסדה בשנת 2007 על ידי פיטר גסנר (Peter Gassner) ומאט וולך (Matt Wallach).
היא מפעילה שירותי תוכנה כשירות (SaaS) בתעשיית מדעי החיים ותעשיית התרופות.
לחברה משרדים ברחבי העולם, כולל מרכז פיתוח בישראל.
ויווה סיסטמס הפכה לחברה ציבורית בשנת 2013, והונפקה בבורסת ניירות הערך בניו יורק.
במאי 2022 שווי השוק של החברה היה 27.5 מיליארד דולר, ובמאי 2025 שווי השוק מוערך ב-38.8 מיליארד דולר.
ב-1 בפברואר 2021 הפכה ויווה סיסטמס מחברה ציבורית להיות חברה לתועלת הציבור, ובכך הייתה לחברה הנסחרת הראשונה שעשתה שינוי יעוד מהסוג הזה.
ב-1 בדצמבר 2022 הכריזה ויווה סיסטמס כי היא תפסיק את שיתוף הפעולה שלה עם חברת סיילספורס בתום החוזה עימה בשנת 2025, ותעביר את מוצר הדגל שלה Veeva CRM לתשתית ה-Vault של ויווה.
בשנת 2015 רכשה ויווה סיסטמס את Zinc Ahead, חברה שיצרה תוכנה לניהול תכנים.
בשנת 2019 רכשה ויווה סיסטמס את קרוסיקס, חברה המתמחה באנליזת נתונים רפואיים תוך שמירת פרטיות המטופלים.
בשנת 2021 רכשה ויווה את learnaboutgmp, חברה שמתמחה בהכשרה להתאמה לתקנים בתחום מדעי החיים.
וִיּוֹלָה (באיטלקית: Viola; בעברית: כּוֹנֶרֶת) היא כלי נגינה ממשפחת כלי הקשת.
הוויולה דומה בצורתה לכינור, גדולה ממנו במקצת והיא בעלת צליל מעט נמוך ועמוק יותר.
היא מכוונת בקווינטה אחת מתחת לכינור ומכאן שמיתריה, מן הגבוה לנמוך, הם לה, רה, סול ודו – בדומה לכיוון הצ'לו, הנמוך ממנה באוקטבה.
התווים לוויולה נכתבים במפתח דו – אלט, שלא כמו רוב כלי הנגינה, שנכתבים במפתח סול כמו הכינור או בפה, כמו הצ'לו.
עם זאת, כשהנגינה מגיעה לרגיסטר גבוה נהוג לעבור לכתיבה במפתח סול, כדי להימנע מריבוי קווי עזר.
הוויולה היא מרכיב הכרחי ובלתי־נפרד ברביעיית כלי הקשת הקלאסית (שני כינורות, ויולה וצ'לו), בתזמורת כלי קשת ובתזמורת סימפונית, והיא עשויה להימצא בהרכבים קאמריים או תזמורתיים אחרים, כגון חמישיית כלי קשת, רביעיית פסנתר וכדומה.
בעבר, היה מספר סוגי ויולות שונות בגודלן ובסגנון בנייתן.
מקור המילה Viola הוא מאיטלקית, ובין סוגי הוויולה הקדומים ניתן לכלול את הוויולה דה בראצ'ו – "ויולת זרוע", שנתמכה על ידי הזרוע (מסוג זה של הוויולה הגיע שמה בגרמנית: Bratsche – "בראצ'ה").
בשפות לטיניות אחרות כמו צרפתית, שמה הנפוץ של הוויולה הוא Alto מאחר שטווח הרגיסטר שלה מקביל לזה של קול האלט במקהלה.
על פי רוב, תפקיד הוויולה בתזמורת ובהרכבים קאמריים הוא בעיקר מילוי הרמוני לסוגיו (כלומר נגינה של "הקולות הפנימיים" – הטנור והאלט) אם כי נפוצים לא מעט קטעים בהם הוויולה מנגנת את הקו המלודי.
קונצ'רטי, סונטות ויצירות רבות אחרות נכתבו במקור לוויולה לאורך השנים.
בנוסף, מקומה לא נפקד גם מסוגות שאינן מוזיקה קלאסית, כמו מוזיקת עם, ג'אז ומוזיקה קלה.
הוויולה דומה לכינור מבחינת חומרי הבנייה ואופן בנייתה.
ויולה בגודל מלא ארוכה בכ־2.5 עד 10 ס"מ מכינור בגודל מלא (כלומר, בין 38 ל־46 ס"מ), כאשר הארוך הממוצע נע בסביבות 41 ס"מ.
לא קיים גודל מלא סטנדרטי, כמו בכינור ובצ'לו.
ויולות קטנות אשר מתאימות לילדים, אורכן הוא בסביבות 30 ס"מ, אורך דומה לזה של כינור הקטן פי שניים מכינור רגיל.
עם זאת, נפוצים גם מקרים שבהם מנגנים על כינור שבו מיתרי הכינור הוחלפו למיתרי ויולה.
הנגינה בוויולה כוללת אתגר אקוסטי: גוף הוויולה צריך להיות באורך של 51 ס"מ לפחות על מנת כדי להפיק עוצמת צליל אידיאלית (בדומה לגודל שלם – 4/4 בכינור וצ'לו).
מאחר שבגודל כזה (51 ס"מ) הנגינה על הכתף פשוט איננה אפשרית מפאת המסורבלות והכבדות של הכלי, הוויולות של היום בנויות בגודל קטן יותר ובהתאמה מסוגלות להפיק צליל חלש יותר ביחס לכינור או לצ'לו.
לאורך ההיסטוריה מאז בנייתה של הוויולה דה בראצ'ו הראשונה ניסו בונים שונים ליצור "ניסויים" בהם הם שינו את הגודל והצורה והפרופורציות של הוויולה על מנת ליצור כלי קל יותר וקצר יותר, שיצליח, עם זאת, להפיק סאונד מספיק מתיבת התהודה.
לפני המאה ה־18, לא היה גודל סטנדרטי לוויולה.
הוויולות הגדולות, או הטנור (בדומה לקול הטנור במקהלה) ניגנו את התפקיד הנמוך מבין הקולות הפנימיים, או את התפקיד שנמצא מעל קו הבס (בדרך כלל בהרמוניה של חמש קולות).
ויולה קטנה יותר, ויולת אלט ניגנה תפקידים ברגיסטר האמצעי, בדיוק בין הצ'לו לכינור ויכלה "לתפוס" רגיסטר גדול יותר.
דוגמה נוספת לוויולה לא סטנדרטית היא זו שבנה הרמן ריטר – ה"ויולה אלטה" (viola alta) אשר אורכה 48 ס"מ ויועדה לביצוע באופרות של ריכרד וגנר.
גם הוויולה עליה ניגן ליונל טרטיס הייתה בנויה כך שהדפנות היו רחבות יותר ועמוקות יותר מן הרגיל.
לאורך ההיסטוריה לא היו בוני ויולות בלבד, אלא בוני כינורות שבנו גם צ'לי, ובמידה נדירה יותר גם ויולות.
ויולן הוא כינוי הרווח למוזיקאי המנגן על ויולה.
הדרישות הטכניות שונות מנגינה בכינור בעיקר עקב כך שהוויולה גדולה מן הכינור וכן הבעיות האקוסטיות.
נדרשת מתיחת אצבעות גדולה יותר ואצבועים שונים.
המיתרים מהדהדים פחות והקשת גם כבדה יותר וקשה יותר ל"תמרון".
גם המשקל שמופעל על הקשת גדול יותר.
ההחזקה של הוויולה דומה לכינור, ומושענת על חלקו השמאלי של הסנטר.
לעיתים קרובות נעשות התאמות של גודל הכלי ביחס לנוחות של הנגנ/ית.
כמו כן, הוויברטו לרוב יותר רחב ואינטנסיבי ממה שנהוג בנגינה על כינור.
שאר התנועות במהלך הנגינה גדולות יותר או שונות במקצת מאלו בנגינה על כינור.
הנגינה בחצאי פוזיציות נפוצה גם היא הרבה יותר מבכינור.
קשתות הוויולה נוטות להיות כבדות יותר מאלו של הכינור (70–74 ג' לעומת 58–61 ג') ועם יותר שיער.
המוזיקה לוויולה נכתבת במפתח דו אלט - שמכסה את הטווח של קולות הטנור והאלט במקהלה.
מפתח זה הוא נדיר כיום ומשמש גם לעיתים במוזיקה לטרומבון (אך לא כמפתח הראשי).
כאשר כתובים ביצירה תווים אשר נמצאים מעל דו שני - C2 (דו שנמצא כאוקטבה אחת מעל דו האמצעי), הכתיבה תתבצע במפתח סול לשם נוחות (ומיעוט כתיבה של קווי עזר).
הכוונון הסטנדרטי של הוויולה הוא בקווינטה אחת מתחת לכינור, ומכאן שמיתריה, מן הגבוה לנמוך, הם לה (A), רה (D), סול (G) ודו (C) – בדומה לכיוון של הצ'לו, הנמוך ממנה באוקטבה.
כל מיתר בוויולה מלופף על ידי מפתחות הכוונון (בדומה לכינור).
מיתר לה, שמכוונן לרוב ראשון, אמור להימצא בגובה (או פיטצ') שנע בין 442 ל-440 הרץ (אם כי קיים גם כוונון פחות סטנדרטי).
לעיתים, נהוג לבצע שינויים קטנים בכוונון על ידי לחיצה על המיתר שמכווננת אותו קצת כלפי מטה, או בלחיצה על המיתר באזור מפתחות הכוונון שם המיתר עולה קצת כלפי מעלה.
במספר יצירות בתולדות המוזיקה הקלאסית נדרשת סקורדטורה , כלומר, כוונון המיתרים של הוויולה שלא בכוונון הרגיל.
מוצרט כתב את תפקיד הוויולה הסולנית בסימפוניה קונצ'רטנטה לכינור ולוויולה במי במול מז'ור כך שקיימת סקורדטורה לרה מז'ור במקום במי במול מז'ור:
הסיבה לכך היא שבכוונון מיוחד זה הוויולה מצליחה להדהד יותר בשל הימצאותם של המיתרים פתוחים.
ליונל טרטיס, בעיבוד שלו לקונצ'רטו לצ'לו במי מינור מאת אלגר , הנמיך את כוונון מיתר דו לסי במול וכתוצאה מכך היה ניתן לנגן מספר פסאז'ים באוקטבה הנמוכה ביותר של הוויולה.
עד המאה ה־20 לא זכתה הוויולה למעמד מרכזי, וכמעט תמיד היא עמדה בצל אחיה – הכינור והצ'לו.
מספר היצירות שנכתב לוויולה מועט ביחס אליהם, וגם מספר הוויולנים היה קטן יחסית.
עם זאת, בראשית המאה ה־20 נעשו ניסיונות להעלות את רמת העניין בוויולה בזכות מבצעים וכן מלחינים שכתבו יצירות המיועדות במקור לוויולה.
כמו כן חלה עלייה במספר המחקרים אשר מתמקדים בוויולה.
פאול הינדמית וודים בוריסובסקי ביצעו את הניסיון הראשון להקמת גוף לוויולנים בשנת 1927 (Violists' World Union).
ב-1968 הוקמה "אגודת הוויולה הבינלאומית" .
האגודה כוללת 12 תתי-אגודות ברחבי העולם, שהגדולה שבהן היא "אגודת הוויולה האמריקאית" שמוציאה ז'ורנלים אקדמיים
כמו כן, האגודה מחזיקה בארכיון, ארכיון הוויולה הבין-לאומי על שם פרימרוז, אשר כולל כתבי יד מקוריים של יצירות לוויולה וכן תמונות והקלטות של הוויולן הבריטי ויליאם פרימרוז.
האוסף נמצא באוניברסיטת בריגהאם יאנג, פרובו, יוטה.
בנוסף לז'ורנל, האגודה תומכת בשתי תחרויות לוויולה - התחרות ע"ש המחקר של דייוויד דלטון (David Dalton Research Competition) ותחרות הוויולה הבינלאומית ע"ש פרימרוז .
הוויולה ברפרטואר המוזיקה הקלאסית המערבית (עד המאה ה-20)
מוזיקת רנסאנס: כמו כלים אחרים בתקופת הרנסאנס, תפקידן העיקרי של סוגי הוויולות למיניהן הייתה הכפלה של תפקידי הזמרים במקהלה, ולעיתים אף להוסיף סוגים שונים של קישוטים.
בתקופה זו, הוויולה המודרנית של ימינו (שהיא גלגול של הוויולה דה בראצ'ו) הייתה עדיין בשלבים גולמיים יחסית.
המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק: עם עליית המוזיקה האינסטרומנטלית, הוויולה קיבלה מדי פעם מעמד של כלי סולני.
בין היצירות הבולטות מן התקופה, ניתן לכלול את הבאים:
הקונצ'רטו הברנדנבורגי מספר 6 מאת באך, והקונצ'רטי של מלחיני הבארוק המאוחר ואסכולת מנהיים: גאורג פיליפ טלמן, פראנץ אנטון הופמייסטר, קרל שטאמיץ, קרל פרידריך צלטר ואלסנדרו רולה .
התקופה הקלאסית במוזיקה: מעמדה של הוויולה עלה בתקופה הקלאסית בעיקר עקב העלייה בפופולריות של ז'אנרים חדשים במוזיקה הקאמרית, ובראשם רביעיית המיתרים.
מוצרט תרם רבות לכתיבה לוויולה, ובנוסף לרביעיות מיתרים הוא כתב גם כ-6 חמישיות מיתרים עם שתי ויולות, טריו לקלרינט, ויולה ופסנתר "קגלשטאט" וכן את ה"סימפוניה קונצ'רטנטה" לכינור, ויולה ותזמורת.
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית: בתקופה הרומנטית עיקר המוזיקה שנכתבה לוויולה הייתה קאמרית-סלונית באופייה.
במוזיקה הקאמרית, הוויולה קיבלה תפקידים מרכזיים יותר מאשר מילוי הרמוני, כדוגמת הסולו בפתיחת הרביעיות של בדז'יך סמטנה - "מחיי" וכן הרביעייה ה"אמריקאית" מאת אנטונין דבוז'אק.
כמו כן, נכתבו יצירות לוויולה ופסנתר.
בין הבולטות שבהן - שתי הסונטות לקלרינט Op.120 מאת ברהמס , שעובדו בידי המלחין לוויולה ופסנתר.
תמונות אגדה Op.113 מאת שומאן והסונטה Op.36 מאת אנרי וייטאן .
בין הקונצ'רטי/קטעי הסולו לוויולה ולתזמורת במאה ה-19, ניתן לכלול את "הרולד באיטליה" שכתב ברליוז והוקדש לפגניני, והפואמה הסימפונית של ריכרד שטראוס "דון קישוט" , שבה הוויולה מתארת את דמותו של סנצ'ו פנסה.
בראשית המאה ה-20, חלה התעוררות בעניין של מלחינים לכתוב לוויולה, ונכתבו יצירות רבות, במיוחד על ידי מלחינים בריטים.
בין היצירות הבולטות, ניתן לציין את "וריאציות אניגמה" מאת אדוארד אלגר מס' 6 ו-10, הסונטה לוויולה של רבקה קלארק , והקונצ'רטו לוויולה מאת ויליאם וולטון.
עוד מלחינים בריטים בולטים שכתבו לוויולה והקדישו את יצירותיהם לוויולן הבריטי הנודע ליונל טרטיס היו ארתור בליס, יורק בואואן , בנג'מין דייל , רלף ווהן ויליאמס, פרנק ברידג' ובנג'מין בריטן.
בלה ברטוק כתב בשנת חייו האחרונה (1945) קונצ'רטו לוויולה שהוקדש לויליאם פרימרוז .
זהו ככל הנראה הקונצ'רטו המבוצע ביותר לוויולה.
המלחין הצ'כי בוהוסלב מרטינו כתב סונטה וקונצ'רטו לוויולה.
המלחין פאול הינדמית, שהיה ידוע כוויולן, כתב יצירות רבות לכלי: לא פחות מ-3 קונצ'רטי (המפורסם שבהם הוא Der Schwanendreher ), סויטה לוויולה ותזמורת , שלוש סונטות עם ליווי פסנתר וארבע לוויולה סולו.
יצירתו האחרונה של דימיטרי שוסטקוביץ' - סונטה לוויולה ופסנתר Op.147 נכתבה שבועות ספורים לפני מותו.
המלחין והוויולן זוכה פרס ישראל עדן פרטוש כתב שני קונצ'רטי לוויולה וכן את "יזכור" לוויולה ותזמורת מיתרים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 נכתבו יצירות שניסו להביע סוגי הסאונד שונים שהוויולה יכולה להפיק, תוך כדי שימוש בטכניקות לא שגרתיות.
מספר דוגמאות: הסונטה לוויולה סולו של ג'רג' ליגטי והסקוונצה מספר 6 מאת לוצ'יאנו בריו.
אף על פי שנהוג לנגן בכינור במוזיקה עממית, במקרים שונים נגני כינור יחליפו לנגינה על ויולה.
ד"ר בשם לינדזי איטקנהד (Dr.
Lindsay Aitkenhead) קיים מחקר אודות הנושא.
הוויולה ככלי נגינה עממי נפוצה בטרנסילבניה, שם המיתרים מכוונים כ-G3–D4–A3, כלומר שמיתר לה מכוון אוקטבה מתחת למה שהוא בדרך כלל.
ויולה חשמלית לרוב מצוידת בפיק אפ וכן כלי הגברה אלקטרוני כלשהו.
ישנם שני סוגים של ויולות חשמליות: עם אקוסטיקה טבעית מוגברת, או כאלו שבנויות מחומרים מתכתיים ואף צבועות בצבעים בהירים כמו אדום, כחול או ירוק.
בתקופות הרנסאנס והבארוק היה נפוץ כלי בשם ויולה דה גמבה, אותו החזיקו בין הברכיים כמו הצ'לו.
פירוש המילה "דה גמבה" הוא "של רגל".
הוויולה דה גמבה הייתה דומה לצ'לו גם בגודלה וגם במנעד הצלילים שלה, אך כיוון המיתרים ומספרם היה שונה: בצ'לו יש ארבעה מיתרים ובוויולה דה גמבה חמישה או שישה.
מיתריה של ויולה זו היו עשויים ממעיים של כבש.
לוויולה זו הפסיקו לכתוב מוזיקה במאה ה־18, והיא הפסיקה להתפתח מאז.
בביצועים שאינם בכלי התקופה נהוג לנגן כיום את תפקידי הוויולה דה גמבה בוויולה או בצ'לו.
ויולה דה בראצ'ו – כלי מיתר ממשפחת הוויולות, שממנו התפתח הכינור המודרני וצורות המשנה שלו.
הוויולה דה בראצ'ו הייתה קיימת במאות ה־16 וה־17 והתקיימה לצד הכינור, אם כי נבדלה ממנו.
פירוש המלה בראצ'ו הוא "זרוע", ובנגינה בכלי נהגו לתמוך את הכלי על הזרוע ובסנטר, בדומה לצורת האחיזה בכינור של היום.
ויולה ד'אמורה – "כינור האהבה" – כלי ממשפחת הוויולות ולו 6–7 מיתרי מגע, המתוחים על צוואר הכלי וניתנים לכוונון ומתחתם מספר דומה של מיתרי תהודה, ללא אפשרות כוונון הנשמעים יחד עם מיתרי המגע ונותנים יחד צליל מיוחד.
ויולונצ'לו – זהו הצ'לו הנפוץ, השייך למשפחת הוויולות.
זהו כלי בס שהתפתח מן הוויולה.
קיים כלי קשת הנקרא וִיוֹלוֹטה – זוהי ויולה־טנור שהומצאה ב־1891 בגרמניה.
מספר היצירות שנכתבו לוויולוטה קטן מאוד.
כּוֹנֶרֶת בֶּרֶךְ או וִיּוֹלָה דָה גָמבה (מאיטלקית: viola da gamba; באנגלית: viol) הוא שמה של קבוצת כלי נגינה, ממשפחת כלי הקשת.
הוויולה דה גמבה (ויולת רגל) הייתה נפוצה, בגדלים שונים, החל מסוף ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, ועד לסוף תקופת הבארוק.
באנגלית ובכמה שפות אחרות נקראת הוויולה דה גמבה גם בשם "ויול" (viol), והמשפחה כולה היא "משפחת הוויולים" (משפחת הכונרות).
בימינו, בדרך כלל, כאשר אומרים ויולה דה גמבה הכוונה היא לכלי הבאס ("ויול באס").
למרות השם הדומה, אין לבלבל בין הוויולה דה גמבה והוויולה הרגילה (או בשמה המלא "ויולה דה בראצ'ו", כלומר ויולת זרוע).
בצרפת של תקופת הבארוק נחשבה הוויולה דה גמבה לכלי אצילי במיוחד, וצלילה נחשב כדומה במיוחד לקול האנושי.
גדולי מלחיני הבארוק והרנסאנס כתבו לכלי – הבולטים ביותר הם קופרן, טלמן, בוקסטהודה, מרן מארה ובאך, שכתב שלוש סונאטות קונצ'רטנטיות לויול וצ'מבלו.
כמו כן נמנה עליהם קארל פרידריך אבל, שהיה מפורסם בכישרון נגינתו על הכלי, וכתב את רוב יצירותיו לכלי זה.
לקראת אמצע המאה השמונה עשרה יצאה הוויולה דה גמבה בהדרגה מן האופנה ואת מקומה תפס הצ'לו בעל הצליל המבריק יותר.
קרל פיליפ עמנואל באך היה בין האחרונים שחיברו יצירות לכלי.
היידן כתב סדרת יצירות לבריטון, כלי מיתר ממשפחת כלי הקשת, ושוברט חיבר סונאטה לארפג'ונה, אף היא גלגול מאוחר של הכלי.
לויולה דה גמבה שישה או שבעה מיתרים, המכוונים בקוורטות וביניהם גם טרצה אחת (בניגוד לכלים ממשפחת הכינור המכוונים בקווינטות).
כמו בכל כלי הבארוק, המיתרים עשויים ממעי חיה (הנקרא בעברית לעיתים "גיד"), והמיתרים הנמוכים עשויים מעי מלופף מתכת.
לכל הכלים במשפחת הגמבה שריגים על השחיף, בדומה לגיטרה, אך הם ניידים ועשויים אף הם מעי.
זהו אחד הגורמים לצלילה המיוחד של הוויולה דה גמבה, משום שהשריג משמש כגשר, והמיתר מצלצל כמיתר פתוח.
לוויולה דה גמבה גשר פחוס יותר, המאפשר נגינה קלה יותר של אקורדים.
את כלי הבס ממשפחת הוויול מקובל להחזיק בין הברכיים.
את הכלים הקטנים יותר מחזיקים במאונך על הברכיים.
את הכלי הנמוך ביותר במשפחת הוויול, הויולונה (אביו של הקונטרבס), משעינים על הרצפה.
לכלים ממשפחת הוויול (כמו גם לקונטרבס המודרני) כתפיים "שמוטות", ומנגנים בהם בקשת המוחזקת מעל כף היד, ולא מתחתיה כמו במשפחת הכינור.
בשנים האחרונות, עם צמיחתה של התנועה למוזיקה עתיקה, התעוררה מחדש ההתעניינות בכלי, והיום הוא בין הכלים הפופולריים ביותר ונשמע במאות הקלטות, כמו גם באולמות הקונצרטים.
אחד הגורמים לפופולריות הגוברת שלו היה הסרט הצרפתי "כל הבקרים שבעולם", בכיכובו של ז'ראר דפרדייה, שגיבוריו הם המלחינים הצרפתיים מרן מארה וז'אן דה סן קולומב, שכתבו יצירות רבות לגמבה.
הפסקול של הסרט, בביצועו של נגן הוויול המפורסם ז'ורדי סאוואל, היה לרב מכר.
וִיוֹלוֹנֶה הוא כלי קשת גדול ממשפחת הויולים (פירוש השם באיטלקית הוא 'ויול גדול').
ויולונה הוא לרוב כלי ברגיסטר קונטרה-באס, בעל שָׂריגים (frets) ניידים, המכוּוָן בקוורטות.
על כל פנים, השם ויולונה שימש בתקופות שונות ובמקומות שונים לתיאור סוגים רבים של כלים, ויש הרואים בו שם כללי לכלי מיתר נמוכים.
שני סוגי הוויולונה העיקריים הם '16 רגל' (כלי המצלצל אוקטבה מתחת לכתוב בתווים, ברגיסטר קונטרה-באס), וכלים המצלצלים בגובה בו הם כתובים (רגיסטר באס).
לסוג השני משתייכים כלֵי '12 רגל' וכלֵי '8 רגל' - האחרונים אינם גדולים בהרבה מן הצ'לו, ולרוב המנעד שלהם כמעט זהה לזה של הצ'לו.
לרוב הכלים חמישה או שישה מיתרים.
לוויולונה צליל בהיר וקל יותר מזה של הקונטרבס, אך מסיבי יותר מזה של הצ'לו.
סוגים שונים של ויולונה שימשו בקביעות כחלק מסקציית הקונטינואו במוזיקת בארוק, ומהם התפתח גם הקונטרבס המודרני.
כיום משמש הכלי בהרכבים, תזמורות ואנסמבלים של מוזיקה עתיקה.
ויולט ארצ'ר הייתה מלחינה, מורה, פסנתרנית, נגנית עוגב ונגנית כלי הקשה קנדית.
נולדה בשם ויולט באלסטררי במונטריאול, קוויבק.
משפחתה שינתה את השם לארצ'ר ב-1940.
ארצ'ר למדה לתואר במוזיקה באוניברסיטת מקגיל עד 1936. בקיץ 1942 נסעה לניו יורק ושם למדה אצל בלה בארטוק, ש"קירב אותה לנעימות העם ההונגריות ולטכניקת הווריאציות.
לימדה בקונסרבטוריון של אוניברסיטת מקג'יל בשנים 1944–1947. בסוף שנות ה-40 למדה אצל המלחין פאול הינדמית באוניברסיטת ייל, שם סיימה תואר שני במוזיקה ב-1949.
בשנים 1950–1953 עבדה באוניברסיטת צפון טקסס.
בין תלמידיה בתקופה זו היה לארי אוסטין.
לאחר מכך היא עברה לאוניברסיטת אוקלהומה, בה הרצתה עד 1961. אז חזרה לקנדה לכתיבת עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1962 הצטרפה לפקולטה למוזיקה של אוניברסיטת אלברטה, ובהמשך התמנתה שם לראש מחלקת התאוריה וההלחנה.
À La Claire Fontaine (לסופרן ואלט עם פסנתר) - בראנדול מוזיק
ויולה דייוויס היא שחקנית אמריקאית זוכת EGOT.
דייוויס נחשבת לאחת השחקניות המוערכות ביותר בתעשיית הבידור כאשר במהלך הקריירה שלה זכתה בפרסים רבים בהם גם ארבעת הפרסים העיקריים של תעשיית הבידור האמריקאית: פרס אמי לטלוויזיה, שני פרסי טוני לתיאטרון, פרס אוסקר לקולנוע ופרס גראמי.
בנוסף לכך היא זכתה גם בפרס גלובוס הזהב ובארבעה פרסי גילדת שחקני המסך.
מגזין "טיים" כלל אותה ברשימת מאה האנשים המשפיעים בעולם בשנים 2012 ו-2017, ובשנת 2020, הניו יורק טיימס דירג אותה במקום התשיעי ברשימת השחקנים הגדולים ביותר של המאה ה-21.
מאת'יוס שבקרוליינה הדרומית, למשפחה נוצרית אדוקה אפרו-אמריקאית.
הוריה הם מארי אן (לבית לוגאן) ודן דייוויס.
משפחתה של דייוויס עברה לעיר סנטרל פולס שברוד איילנד כאשר הייתה בת חודשיים.
דייוויס למדה בחוג תיאטרון ב"מכללת רוד איילנד" וסיימה את לימודייה בהצלחה בשנת 1988, לאחר מכן למדה בבית הספר ג'וליארד במשך 4 שנים.
היא דודנית מדרגה שנייה של השחקן מייק קולטר.
בשנת 2001 זכתה דייוויס בפרס טוני על תפקידה במחזה "המלך האדלי השני".
התפקיד הקולנועי הראשון שנתן חשיפה ממשית לדייוויס היה בדרמה התקופתית מועמדת 4 פרסי אוסקר "הרחק מגן עדן" בשנת 2002, כמו כן באותה שנה השתתפה במותחן המסתורין הבדיוני של סטיבן סודרברג "סולאריס" ובסרטו של דנזל וושינגטון "אנטואן פישר".
לאחר מספר שנים של משחק בתפקידי משנה בסדרות ובסרטים בין היתר "תתעשר או תמות בדרך" "דיסטרביה" ו"לילות ברודנטה".
בשנת 2009 קיבלה דייוויס להכרה והערכה בינלאומית כאשר גילמה את דמותה של גברת מילר, בדרמת המסתורין מועמדת חמישה פרסי אוסקר "ספק" לצד השחקנים מריל סטריפ ופיליפ סימור הופמן.
על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ומועמדת גם לפרס גלובוס הזהב ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2011 השתתפה בסרט הדרמה של טייט טיילור; "העזרה" שמבוסס על הספר באותו שם של קתרין סטוקט.
על תפקידה בתור עוזרת הבית אייבלין קלארק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית משנה וזכתה בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס סטלייט.
ב-2012 זכתה בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
החל מ-2014, דייוויס מככבת בתור אנאליס קיטינג בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח" ב-ABC, תפקיד שזיכה אותה בפרס גילדת שחקני המסך ב-2014 ולפרס אמי לשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה ב-2015, ובכך הפכה דייוויס לשחקנית השחורה הראשונה שזכתה בקטגוריה זאת, ולכך התייחסה בנאום זכייתה.
היא הייתה מועמדת באותה קטגוריה גם ב-2016, אך הפסידה לטטיאנה מסלני.
בנוסף זכתה על תפקידה בסדרה בפרס איגוד השחקנים האמריקאי.
בשנת 2016 שיחקה בתור הסוכנת אמנדה וולר המפקדת על יחידת המתאבדים בסרט גיבורי-העל של הבמאי דייוויד אייר "יחידת המתאבדים" (מהיקום הקולנועי של DC) לצידם של ויל סמית', ג'ארד לטו, מרגו רובי וקארה דלווין; ובשנת 2021 גילמה את אותו תפקיד בסרט ההמשך של "יחידת המתאבדים", של הבמאי ג'יימס גאן.
באותה שנה גילמה את רוז בסרט הדרמה "גדרות" בבימויו ובכיכובו של דנזל וושינגטון.
על תפקידה בסרט זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה ובפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2018 כיכבה בסרטו של הבמאי הבריטי סטיב מקווין, המבוסס על סדרת טלוויזיה בריטית מ-1983. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 2020, היא גילמה את אגדת הבלוז מא רייני בסרט הדרמה הביוגרפי "הבלוז של מא רייני" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס, שעליו קיבלה מועמדות רביעית לפרס האוסקר, והפכה לשחקנית השחורה עם מספר המועמדויות הרב ביותר.
בשנת 2021 החלה לעבוד על הפקת סדרת האנתולוגיה "הגברת הראשונה" שם היא גם תשחק ותגלם את הגברת הראשונה מישל אובמה.
הסדרה עלתה לשידור במהלך 2022 ברשת הטלוויזיה שואוטיים.
בשנת 2022 כיכבה דייוויס בסרט האקשן ההיסטורי "לוחמת" (אנ') בבימויה של ג'ינה פרינס בית'ווד (אנ').
בשנת 2023 שיחקה בסרט "אייר".
בנובמבר 2024, פורסם כי דייוויס תקבל את פרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב.
דה-מיל לשנת 2025 בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-82. הטקס ייערך בארוחת ערב חגיגית ב-3 בינואר 2025 במלון בוורלי הילטון, והפרס יוענק לה גם במהלך השידור הטלוויזיוני ב-5 בינואר 2025.
ביוני 2003 דייוויס נישאה לשחקן ג'וליוס טנון.
באוקטובר 2011 אימצו בני הזוג תינוקת; בנוסף לשני ילדיו של טנון מנישואיו הקודמים.
גם מפיקה בפועל2018סקנדלאנאליס קיטינגפרק: "Allow Me to Reintroduce Myself"2019Live in Front of a Studio Audienceפלורידה אוונספרק: "All in the Family and Good Times"2022פיסמייקראמנדה וולר2 פרקים2022–הווההגברת הראשונהמישל אובמהתפקיד ראשי; 10 פרקים
גם מפיקה בפועל2024–2025Creature Commandosאמנדה וולרדיבוב; 4 פרקיםTBAוולראמנדה וולרסדרה עתידית של HBO Max
סיגל יוקריאנה (שם מדעי: Viola ucriana) הוא מין בסוג סיגל ממשפחת הצמחים הסיגליים.
מין זה אנדמי לצפון סיציליה.
בתי הגידול האופייניים הם צמחיית שיחים ים-תיכוניים וכן אזורים סלעיים.
מין זה נמצא בסכנת הכחדה עקב הצטמצמות אזורי בית הגידול שלו.
ויולה אדונקה (שם מדעי: Viola adunca) הוא צמח ממשפחת הסגליים הנקרא גם ויולת הוקדפור, ויולת החולות, ו ויולת הכלב המערבית.
בית גידולו הטבעי הוא בצפון אמריקה, וכולל בתוכו גם את החלק המערבי של ארצות הברית עד לניו-אינגלנד ולקנדה.
זהו צמח שעיר הגדל מפקעית ועליו הם בצורות לבבות.
אורכם של עליו הוא בין 1 ל-4 סנטימטרים.
לצמח פרח בעל חמישה עלי כותרת סגולים, כאשר יש הבדל מועט בכתמים שעל עליו.
ישנם מספר תת-מינים למין זה, אחד מהם צומח בפארק הלאומי יוסמיטי.
ויולה רוֹגֶנקַאמפּ (Viola Roggenkamp; נולדה ב-15 באפריל 1948 בהמבורג) היא סופרת ועיתונאית יהודייה-גרמנייה.
נושאים מרכזיים בכתיבתה הם יחסי הורים-ילדים, לסביות ויהודים גרמנים.
רוגנקאמפ נולדה ב-1948 בעיר המבורג שבגרמניה, בת לאם יהודייה ולאב גרמני שאינו יהודי ששרדו ביחד את ימי גרמניה הנאצית.
למדה פסיכולוגיה, פילוסופיה ומוזיקה, וחייתה לפרקים באסיה ובישראל.
במשך למעלה מ-20 שנה כתבה עבור השבועון "די צייט" (Die Zeit), וקנתה לעצמה שם כפרשנית ופובליציסטית.
כן כתבה ברבעון הפוליטי לנשים EMMA.
("ממני היא קיבלה את זה?: שבעה דיוקנאות של אמהות לבנות לסביות")
(דוקומנטציה על יחסם של אנשים ממשפחות יהודיות לאמם.)
("תמונתו שבעיני רוחי: נשים לסביות מספרות על אבותיהן")
Familienleben, Frankfurt am Main: Büchergilde Gutenberg, 2004. ("חיי משפחה": רומן העוסק במשפחת שיפר היהודית בשנות ה-60, ובמרכזו עומדות הבנות הנוירוטיות ובמיוחד פאניה בת ה-13, המבקשות לעצמן חיים חופשיים ורגילים.
ראה אור במהדורות נוספות וכן בהולנדית.)
Gespräche und Geschichten einer Tafelrunde, 2005. (רוגנקאמפ הזמינה 13 נשים ללא ילדים, ממגוון גילאים ומקצועות, לספר את סיפורן.)
ויולט ודייזי הילטון היו שחקניות ואמניות מופעי שוליים ומופעי וודוויל בארצות הברית בשנות ה-30. השתיים התפרסמו במיוחד בעקבות סיפור חייהן כתאומות סיאמיות.
ויולט ודייזי נולדו בברייטון, סאסקס, אנגליה, ב-5 בפברואר 1908. אמן, שלא הייתה נשואה, הייתה קייט סקינר, מוזגת במקצועה.
השתיים היו תאומות סיאמיות מחוברות באזור המותן, הישבן והירך.
אף על פי שמחזור הדם שלהן היה משותף, לא היו להן איברים חיוניים משותפים.
מעסיקתה של סקינר, מארי הילטון, שגם סייעה לה בזמן הלידה, ראתה פוטנציאל עסקי בילדות, ולמעשה קנתה אותן מאמן ולקחה אותן תחת חסותה.
לפי האוטוביוגרפיה שכתבו התאומות, מארי הילטון, בעלה ובתה שלטו בהן ביד נוקשה והרבו להתעלל בהן פיזית; הם הכריחו אותן לקרוא למארי "הדודה לו" ("Auntie Lou") ולבעלה "סר".
כמו כן, הם אימנו אותן בשירה ובריקוד בניגוד לרצונן ומנעו מהן חיים שלווים ורגילים וחופש תנועה.
ד"ר ג'יימס אוגוסטוס רות', שהיה הרופא האחראי בעת הלידה, סיפק בשנת 1911 תיאור רפואי של לידתן ותיאור של התאומות לכתב העת המדעי British Medical Journal..
הוא ציין כי לאחר הלידה, שקלה האגודה הרפואית-כירורגית של סאסקס את האפשרות לבצע ניתוח הפרדה של התאומות, אך אפשרות זו נפסלה פה אחד מכיוון שהסברה והפחד היו שהפרדתן תוביל למוות ודאי של אחת מהן לפחות.
כמו כן, הוא ציין כי ויולט ודייזי היו התאומות הסיאמיות הראשונות שנולדו בבריטניה ושרדו במשך יותר מכמה שבועות ספורים.
האחיות החלו את הקריירה שלהן בעולם הבידור בסיבובי הופעות בבריטניה, בגיל שלוש, תחת שם הבמה "התאומות המאוחדות" ("The United Twins").
מארי הילטון לקחה אותן לסיבובי הופעות בגרמניה, אוסטרליה וארצות הברית.
כפי שנהוג במופעי שוליים בקרקס, ההופעה לוותה בסיפור בדיוני שהומצא לגבי קורות חייהן של התאומות.
מנהליהן של התאומות לקחו מהן את כל הכסף שהרוויחו, כך שלמעשה היה זה ברור כשמש שהאחיות נוצלו בניגוד לרצונן רק משום היותן תאומות סיאמיות.
בשנת 1926 ארגן בוב הופ מופע שנקרא "Dancemedians" ("הרקדניות-קומיקאיות"), בכיכובן של האחיות הילטון, שרקדו במופע בקטע ריקוד.
כאשר מארי הילטון נפטרה בבירמינגהאם, אלבמה, השתלטו בתה ובעלה על תחום הניהול המקצועי של התאומות.
הם החליטו שהשתיים ייקחו הפוגה מסוימת מהופעה בפני הקהל, על מנת שיתאמנו במוזיקת ג'אז.
עד לתחילת שנות ה-30, התגוררו התאומות באחוזה בסן אנטוניו, טקסס.
ב-1931 אזרו האחיות אומץ להתאונן על היחס הנצלני, האלים והכפייתי שהופגן כלפיהן, ותבעו את מנהליהן.
האחיות הצליחו כך להשתחרר מהחוזה עמם ולזכות בתשלומי פיצויים בסך 100,000$..
הן עזבו את מופעי השוליים ועברו למופעי הוודוויל, שבהם הופיעו במופע מקורי משלהן, "הרביו של האחיות הילטון".
דייזי צבעה את שיערה לבלונד, והאחיות החלו ללבוש בגדים שונים כדי להקל על ההבחנה ביניהן.
האחיות ניהלו כמה מערכות יחסים, ניסו כמה ניסיונות כושלים להשיג רישיון להינשא וחוו כמה נישואים קצרים שלא צלחו ולא הובילו להקמת משפחה עבור ויולט ועבור דייזי.
בשנת 1932, הופיעו התאומות בתפקיד עצמן בסרט "פריקס".
בשנת 1951, הן הופיעו בסרט Chained for Life, סרט ניצול המבוסס באופן רופף על חייהן.
ההופעה הציבורית האחרונה של האחיות הייתה ב-1961 בקולנוע דרייב אין בשארלוט, קרוליינה הצפונית.
המנהל המקצועי שלהן נטש אותן בשארלוט, וללא כל אמצעי תחבורה או הכנסה, הן נאלצו להישאר במקום ולמצוא עבודה במכולת בקרבת מקום, עבור שכר נמוך אך מספיק לחיים רגילים.
ב-4 בינואר 1969, לאחר שלא הגיעו לעבודתן מבלי להודיע, דיווח על כך הבוס שלהן למשטרה.
התאומות נמצאו מתות בביתן, ונתיחה שלאחר המוות הראתה ששפעת הונג קונג במצב מתקדם וסופני שלא אובחנה לפני כן, היא זו שהביאה למותן.
לפי חקירת זיהוי פלילי, דייזי מתה ראשונה.
ויולט הצליחה לשרוד בין יומיים לארבעה ימים לאחריה אך נאלצה לסבול בזמן הזה גם מהפרעות בתפקוד מחזור הדם המשותף של השתיים.
האחיות נקברו בבית הקברות פורסט לוון וסט.
ב-1989 הושק המחזמר Twenty Fingers Twenty Toes ("עשרים אצבעות עשרים בהונות") מאת מייקל דנסיקר ובוב ניגרו; הראשון גם הלחין וחיבר מוזיקה ותמלילים בהתאמה.
המחזה הוצג בהצגת בכורה בתיאטרון WPA ובסך הכל הוצג 35 פעמים.
התסריט של המחזה זמין בספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבמה.
תחילה הציג המחזה תיאור מהימן של ראשית חייהן של התאומות, אך לאחר מכן נוספה למחזה, מסיבה לא ברורה, עלילה בדיונות לחלוטין, לפיה מנהליהן של הבנות החליטו להפרידן בניתוח בבגרותן.
ב-1997, הוצג לראשונה, בברודוויי, המחזמר "Side Show", שמתבסס באופן רופף על חייהן של התאומות.
תמלילי השיר נכתבו על ידי ביל ראסל והמוזיקה מאת הנרי קריגר.
המחזה זכה לארבע מועמדויות לפרס טוני.
ויוֹלָה (איבי) קליין נויבירט טוֹרֶק (21 במאי 1916 – 27 ביולי 2022) הייתה רופאה ישראלית, עבדה כרופאה מחוזית של הנגב במשך 22 שנים, ממייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון וכלת פרס אות יקיר הנגב ויקירת באר שבע.
טורק נולדה ב-1916 בלבוצ'ה שבצ'כוסלובקיה (בעת הולדתה באוסטרו-הונגריה; כיום במזרח סלובקיה) כוויולה קליין, בתם של יוהנה (חנה) לבית הלש (Halas) ויוליוס (ירמיהו) קליין, במשפחה יהודית מסורתית.
היא סולקה מלימודי הרפואה בסלובקיה על פי צו הנומרוס קלאוזוס (הגבלת מספר הסטודנטים היהודים).
נישאה לד"ר אלדר נויבירט (Aladar Neuwirth), רופא יליד 1902. בשנת 1944 גורשה יחד עם בעלה למחנה אושוויץ.
משם הועברה לבדה למחנה העבודה ליכטוורדן בשלזיה, שם עבדה במרפאת המחנה.
ב-19 באוקטובר 1944 נספו הוריה.
בתום מלחמת העולם השנייה, ב-8 במאי 1945 שוחררה מהמחנה.
לאחר ששבה לביתה גילתה שבעלה ורבים מבני משפחתה נספו.
היא בחרה להמשיך ללמוד ולסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברטיסלבה.
היא עבדה בבית מרפא לניצולי השואה בהרי טאטרה.
"היה קשר של שותפות ושייכות איש לרעהו", "כולנו נשארנו לבד.
ויולה נישאה בנישואים שניים לד"ר גבריאל טורק, רופא אורתופד במקצועו.
השניים הצליחו להימלט מסלובקיה ועלו לארץ ישראל.
היא התקבלה לעבודה כרופאה בבית מרפא בבאר יעקב, בו טופלו ניצולי השואה.
בשנת 1954 נסעה להשתלמות בחו"ל למשך כשנה.
בשנת 1959 עברה עם משפחתה לבאר שבע והתגוררה בשכונה ד'.
במשך 22 שנים, משנת 1966 ועד 1988 עבדה טורק כרופאה מחוזית ומנהלת הלשכה המחוזית של משרד הבריאות, ופיתחה את שירותי הרפואה בנגב לתושביו.
היא ייסדה את שירותי הבריאות לבדואים בנגב.
יחד עם בעלה הייתה בין מייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בשנת 1988 פרשה טורק לגמלאות, בהיותה בת 72 והמשיכה להתנדב בתחומים רבים.
בשנה זו הוענק לה התואר יקירת באר שבע.
בשנת 1998 השיאה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה שנערך ביד ושם.
בשנת 2004 קיבלה טורק את "אות יקיר הנגב" מאוניברסיטת בן-גוריון, כהוקרה על תרומתה לפיתוח הרפואה בנגב.
בעלה הראשון היה ד"ר אלדר נויבירט - רופא, שנספה בשואה במחנה אושוויץ.
בעלה השני היה גבריאל טורק, ולהם שני ילדים משותפים:
פרופ' חנה יבלונקה - היסטוריונית, חוקרת השואה, ראש המחלקה ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
ירום - נשוי למיכל, בתו של שאול ארלוזורוב ונכדתו של חיים ארלוזורוב.
נכדתה היא השחקנית דבי יבלונקה, ואחייניה הם הרב מיכאל הרשקוביץ ופרופ' מיכה קליין.
ב-27 ביולי 2022 הלכה טורק לעולמה בגיל 106, והובאה למנוחות לצד בעלה פרופ' גבריאל טורק בבית העלמין החדש של באר שבע.
ויולה אורגניסטה (באיטלקית: Viola organista) היה כלי נגינה ניסויי שהומצא על ידי לאונרדו דה וינצ'י.
היה זה כלי המקלדת-מיתר בעל קשת הראשון שהומצא ושרישומים שלו שרדו עד לימינו.
הרעיון המקורי של לאונרדו, כמתואר ברישומיו מהשנים 1489-1488 בקודקס אטלנטיקוס, היה להשתמש בגלגל אחד או יותר שיסתובבו באופן רציף וכל אחד מהם ימשוך בקשת מעגלית, בדומה לרצועות במנוע הרכב, שתהיה ממוקמת מתחת למיתרים.
הקלידים ימשכו את המיתרים לכיוון הקשת שתמשוך במיתר ותשמיע את הצליל המתאים.
באחד העיצובים השתמש לאונרדו בשריגים שאפשרו לנגן על אותו המיתר מספר צלילים, מה שאיפשר להפחית את מספר המיתרים, אך בעיצוב אחר לכל צליל היה מיתר משל עצמו.
לאונרדו לא בנה את הכלי.
הכלי הדומה הראשון שנבנה בפועל היה הגייגנוורק מ-1575 שנבנה על ידי הנס היידן , ממציא כלי נגינה גרמני.
ב-1993 בנה אקיו אובוצ'י כמה כלים על פי השרטוטים של לאונרדו, ואלה אף שימשו בקונצרט שנערך בג'נובה שבאיטליה בשנת 2004.
בשנת 2013 בנה הפסנתרן הפולני סלבומיר זובז'יצקי שחזור משלו לכלי וניגן בו לראשונה באקדמיה למוזיקה בקרקוב.
ויולט רן אליזבת סאבו GC (Violette Reine Elizabeth Szabo; לפני נישואיה בושל (Bushell); 26 ביוני 1921, פריז, צרפת – 5 בפברואר 1945, ראוונסבריק, גרמניה) הייתה סוכנת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במשימתה השנייה בצרפת הכבושה נלכדה בידי צבא גרמניה הנאצית, נחקרה בעינויים, הועברה לגרמניה, ולימים הוצאה להורג במחנה הריכוז ראוונסבריק.
היא עוטרה בצלב ג'ורג' לאחר מותה.
סאבו נולדה בפריז, בת יחידה וילדה שנייה בין חמישה, לצ'ארלס ג'ורג' בושל, נהג מונית ומוכר מכוניות בריטי, ולרן בלאנש לרואה, תופרת מפון רמי אשר בסום.
הזוג עקר ללונדון, אך בשל השפל הכלכלי שיכן את ויולט ואחיה הצעיר דיקי עם דודתם מצד אמם בפיקרדי, בצפון צרפת, עד שהתאחדו בלונדון כשסאבו הייתה בת 11. הם התגוררו בסטוקוול, שם מוצבת עתה לוחית זיכרון ממשלתית, לאמור: "ויולט סאבו, GC, 1921-1945, סוכנת חשאית, חיה כאן.
היא מסרה את חייה למען המחתרת הצרפתית."
סאבו הייתה נערה פעילה, ועסקה בהתעמלות, רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים, והחלקה על הקרח, התאמנה בקליעה עם אביה, ונחשבה על ידי הסובבים אותה כטומבוי.
ויולט למדה בבית ספר בבריקסטון, ורכשה מחדש את השפה האנגלית, שנחלשה בשנות שהותה בצרפת.
בגיל 14 החלה לעבוד אצל מתקין מחוכים צרפתי בדרום קנסינגטון, ואחר כך בוולוורת'ס ברחוב אוקספורד.
משפחתה הייתה חמה ואוהבת, אף כי סאבו נקלעה לעיתים למריבות עם אביה הקפדן, ופעם אחת ברחה לצרפת בשיאה של מריבה.
המשפחה, פרט לאב, שידע רק אנגלית, שוחחה בצרפתית לא מעט.
בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה, עבדה סאבו בדלפק הבשמים בחנות כלבו בשם Le Bon Marché בבריקסטון.
מלחמת העולם השנייה, נישואים, ואמהות
בראשית שנת 1940 הצטרפה סאבו ל"צבא האדמה" הבריטי, שארגן נשים לסיוע חקלאי בעת מלחמה, ונשלחה לקטוף תות שדה בהמפשייר, אך עד מהרה שבה ללונדון והחלה לעבוד בבית חרושת לכלי נשק, באקטון.
ביולי 1940, נשלחה סאבו ללונדון על ידי אמה, לאסוף חייל צרפתי פצוע שרצתה לארח לארוחת ערב.
באותו יום התקיימה תהלוכת יום הבסטיליה בלונדון, ושם פגשה את אטיין סאבו, מש"ק בלגיון הזרים הצרפתי בחצי-החטיבה ה-13, קצין צרפתי ממוצא הונגרי.
סאבו הייתה בת 19, ובעלה בן 31.
לאחר ירח דבש בן שבוע, נסע סאבו להצטרף לצבא צרפת החופשית, והשתתף בהתקפה הכושלת על דקאר בסנגל.
משם עבר לדרום אפריקה, ואחר כך השתתף במתקפה המוצלחת על הצבא הצרפתי באריתריאה ובסוריה בשנת 1941.
לאחר נישואיה עבדה סאבו כמרכזנית בבית הדואר המרכזי בלונדון, גם בעיצומו של הבליץ, אך בסופו של דבר השתעממה ולכן הצטרפה לצבא הסיוע היבשתי (ATS) ב-11 בספטמבר 1941. היא הוצבה בלסטר לטירונות ואז נשלחה לאוגדת האימונים השביעית של נ"מ כבד באוסווסטרי, שרופשייר.
לאחר אימונים נוספים באנגלזי, הוצבה התותחנית סאבו עם יחידתה בצ'שייר בין דצמבר 1941 לפברואר 1942. תוך כמה שבועות גילתה סאבו שהיא הרה, ועזבה את השירות ושבה ללונדון כדי להיערך ללידה.
ב-8 ביוני 1942 ילדה סאבו את טאניה דמאריס דזירה סאבו.
בעלה היה מוצב באותה עת בביר חכים בצפון אפריקה.
יום לאחר מכן נלחם בקורפוס אפריקה של ארווין רומל, ונאלץ להימלט עם הגדוד שלו מפני הדיוויזיה ה-15 של הפאנצרים הגרמניים.
סאבו הפקידה את בתה אצל משפחות אומנות, בהמפשייר ואחר כך בלונדון, בזמן שעבדה במפעל מטוסים בסאות' מורדן, שם היה אביה מוצב באותה עת.
לאחר זמן קצר נודע לה דבר מות בעלה בקרב, לאחר שנפצע בחזו בעת שהוביל את אנשיו בפעולת הסחה בקרת-אל-חימימאת בראשית קרב אל-עלמיין השני ב-24 באוקטובר 1942. הוא לא זכה לראות את בתו.
אבלה של סאבו על מות בעלה הוביל אותה לקבל את ההצעה לעבור אימונים כסוכנת חשאית מטעם מנהלת המבצעים המיוחדים, השירות החשאי הבריטי באותה עת, משום שראתה בה הדרך הטובה ביותר עבורה להילחם באויב שהרג את בעלה.
הרקע לגיוסה של סאבו בידי מדור F במנהלת אינו ברור, משום ששרדו מעט מאוד מסמכים מתיק השירות שלה.
אולם, סביר ששליטתה בצרפתית והתיק שהיה עליה משירותה בצבא הסיוע היבשתי עוררו את תשומת לב המנהלת.
היא הוזמנה לראיון עם "מר א.
פוטר", שם הכיסוי של סופר הבלשים סלווין ג'פסון, שהיה המגייס של מדור F.
ג'פסון היה שבע רצון, והוענק לה סיווג ביטחוני ב-1 ביולי 1943, וב-10 ביולי החלה אימונים כסוכנת שטח.
במקביל גויסה כמפקדת חוליה בשירות האחיות, שירות אזרחי ששימש לעיתים קרובות ככיסוי לנשים במבצעי המנהלת.
לאחר שנבחנה רהיטותה בצרפתית, וסדרת ראיונות נוספת, נשלחה סאבו למתקן אימונים בשם STS 4, ולאחר שזכתה להערכה חיובית אך פושרת, עברה למתקן STS 24 ברמה הסקוטית בספטמבר ואוקטובר 1943. שם עברה הדרכה מעמיקה בשדאות, ניווטי יום ולילה, נשק וחבלה.
היא השלימה את הקורס, גם כאן עם הסתייגויות, ונשלחה להשלמת אימוניה בהמפשייר, שם למדה חמיקה ובריחה, זיהוי מדי אויב, טכנולוגיית קשר, והצפנה, לצד הכשרה נוספת בכלי נשק.
השלב האחרון באימוניה היה תרגילי צניחה, בשדה התעופה רינגוויי, ליד מנצ'סטר.
בצניחה הראשונה נקעה סאבו את קרסולה באופן חמור, ונשלחה הביתה להחלמה.
(קרסול זה בגד בה לימים, בצרפת.) בפברואר 1944 הצליחה להשלים את קורס הצניחה.
בינואר 1944 הכינה סאבו צוואה בנוכחות עמיתיה במנהלת, ומינתה את אמה, רן, כמוציאה לפועל של צוואתה, והורישה את כל רכושה לטאניה, בתה.
במהלך קורס הצניחה השני, פגשה סאבו את פיליפ ליוור (Liewer), והמנהלת החליטה שסאבו תשמש בלדרית ברשת הריגול שהפעיל ליוור באירופה.
ואולם המשימה הושהתה בשל דיווחים על מעצרים של חברי המחתרת הצרפתית, בהם קלוד מאלרו, אחיו של הסופר אנדרה מאלרו.
בינתיים נשלחה סאבו לקורס אלחוט נוסף בלונדון, ושם פגשה את לאו מרקס, הקריפטולוג של המנהלת, אשר הציע לה שיר פרי עטו לשימוש כבסיס לצופן.
ב-5 באפריל 1944 הוטסו ליוור וסאבו מבדפורדשייר והוצנחו ממטוס B-24 ליברייטר מעל צרפת הכבושה, ליד שרבור.
זהות הכיסוי שלה הייתה קורין רן לרואה (שני השמות האחרונים לקוחים משמה הפרטי ושם נעוריה של אמה), מזכירה של חברה מסחרית, שהתגוררה בלה הבר, מה שסיפק לה אמתלה לנסוע לאזור האסור לאורך החוף.
תחת שם הצופן "לואיז", ניסתה להעריך יחד עם ליוור את ממדי הנזק שגרמו המעצרים הגרמניים להתארגנות המחתרת הצרפתית.
בניגוד לליוור, שכבר היה מבוקש, ושדיוקנו ושמותיו הופצו על גבי כרזות, יכלה סאבו לנוע בחופשיות, וביקרה ברואן ובדייפ לאסוף מודיעין ולבצע תצפיות.
עד מהרה התברר שהרשת שפרס ליוור, שמנתה בשעתו 120 איש (80 ברואן ו-40 נוספים לאורך החוף) נחשפה במידה כזו שהפכה חסרת תועלת.
סאבו שבה לפריז כדי לעדכן את ליוור.
אובדן הרשת היה מכה קשה למנהלת, אך הדיווחים של סאבו על בתי חרושת מקומיים שייצרו חומרי לחימה עבור הגרמנים היו חשובים לצורך הזנת מטרות הפצצה לחילות האוויר של בעלות הברית.
ב-30 באפריל 1944 הוטסה חזרה לאנגליה ונחתה בשלום על אף פגיעה במטוס מאש נ"מ.
ב-24 במאי 1944 הועלתה סאבו לדרגת סגן משנה בשירות האחיות.
לאחר שני ניסיונות שבוטלו, הוצנחה סאבו עם שלושה עמיתים ליד סוסאק, בפרברי לימוז', אור ליום 8 ביוני 1944, מיד לאחר הפלישה לנורמנדי.
סאבו ועמיתיה נשלחו כדי להפעיל במחוז ויין עילי רשת ריגול חדשה בפיקוד ליוור.
במשימה זו, זהות הכיסוי של סאבו הייתה מאדאם ויירה, אלמנה צעירה של סוחר עתיקות מנאנט.
ייתכן שסאבו שבה ונקעה קרסול בנחיתתה.
ליוור גילה שהמאקי המקומיים פועלים ללא הנהגה יעילה ואינם כשירים לפעולה במידה הרצויה.
לכן שלח את סאבו עם הגעתה לתאם את פעולות המאקי לחבלה בקווי קשר גרמניים בזמן ניסיונות הללו להדוף את הנוחתים בנורמנדי.
כמו כן שלח אותה אל המאקי בדורדון ובקורז.
אולם בשל מודיעין לקויים מצד המחתרת המקומית, ליוור לא ידע שדיוויזיית הפאנצרים השנייה מתקדמת לאיטה צפונה לעבר שדות הקרב של נורמנדי דרך הגזרה שלו.
בבוקר ה-10 ביוני יצאה סאבו לדרכה, לא באופניים כפי שהעדיף ליוור כדי להימנע מלעורר חשד, אלא ברכב פרטי שנהג מאקי מקומי בשם ז'אק דופור ועם ידידו, ז'אן באריו.
השלטון הגרמני אסר על תנועה ברכב פרטי מצד לא-גרמנים לאחר הפלישה לנורמנדי.
הרכב עורר את חשדם של חיילים גרמניים במחסום דרכים ליד סלון-לה-טור, שהוקם במהלך החיפושים אחר הלמוט קמפפה, מפקד גדוד פאנצרים מן הדיוויזיה השנייה, שנשבה זמן קצר קודם לכן על ידי המחתרת.
דופור האט את נסיעת הרכב, ובאריו הצליח לחמוק ולהזהיר אחר כך את הרשת ולהודיע על מעצרם של סאבו ודופור.
סאבו ודופור יצאו מן הרכב, תפסו מחסה, וניהלו קרב יריות עם הגרמנים, במהלכו נהרגה אזרחית בלתי-מעורבת מירי הגרמנים.
סאבו ודופור נמלטו במעלה גבעה לעבר חורשה, אך סאבו מעדה ונפלה, ונקעה את קרסולה באופן חמור.
היא עודדה את דופור להמשיך בלעדיה, וחיפתה על מנוסתו בתת-מקלע הסטן שהיה בידיה.
היא ניהלה חילופי אש עם הגרמנים במשך כמחצית השעה, הרגה רב-טוראי גרמני ופצעה אחרים.
בסופו של דבר נגמרו שמונה המחסניות שהיו ברשותה, והיא נלכדה בידי הגרמנים.
עם זאת, בדו"ח הגרמני על האירוע לא מוזכרים חילופי היריות הללו.
סאבו הועברה לידי האס דה (שירות הביטחון של האס אס) בלימוז', ונחקרה במשך ארבעה ימים על ידי קצין אס אס.
משם הועברה לכלא פרזן בפריז, ומשם למפקדת הגסטפו בשדרת פוש, שם עברה חקירה בעינויים, אשר בשלב הזה כבר ידעו את זהותה האמיתית ואת השתייכותה למנהלת המבצעים המיוחדים.
לאור התקדמות בעלות הברית והצבא של ג'ורג' פטון לעומק צרפת, החליטו הגרמנים להעביר את השבויים החשובים שלהם לגרמניה.
ב-8 באוגוסט 1944 צורפה סאבו, באזיקים, לשבויים אחרים, בהם סוכנים שהכירה מן המנהלת, והם הועברו ברכבת לזארבריקן שבגרמניה, דרך ריימס ושטרסבורג.
לאחר עשרה ימים במחנה מעבר, הועברו סאבו והשבויות האחרות למחנה הריכוז ראוונסבריק, והגיעו לשם ב-25 באוגוסט 1944. על אף עבודת פרך ותת-תזונה, שמרה סאבו על קור רוחה ועודדה את האסירות האחרות, ותכננה בריחה.
היא והאסירות האחרות אולצו לעבוד בחטיבת עצים, בחפירת יסודות, ובסיקול אבנים להכנת שדה תעופה מאולתר, בתנאי חורף קשים של ראשית שנת 1945.
סאבו הוצאה להורג בראוונסבריק, בהיותה בת 23, ב-5 בפברואר 1945, או זמן קצר קודם לכן.
היא נורתה בעורפה בעת שכרעה, בידי קצין אס אס בשם שוּלט, בנוכחות מפקד המחנה פריץ זורן (אשר קבע את עונש המוות) וקצינים אחרים מן המחנה, לרבות הרופא, דוקטור טרומר.
לצידה נורו גם הסוכנות הבריטיות דניס בלוך וליליאן רולף.
הגופות הובלו למשרפה במחנה ונשרפו שם.
סאבו הייתה לאישה השנייה שזכתה בצלב ג'ורג'.
העיטור הוענק לה לאחר מותה, ב-17 בדצמבר 1946. העיטור אוזכר בכתב העת London Gazette וזו לשונו:
צלב המלחמה עם כוכב ארד הוענק לה לאחר מותה מידי ממשלת צרפת, בשנת 1947. בשנת 1973 הוענקה לה אף מדליית הרזיסטאנס.
גם לבעלה הוענק צלב המלחמה לאחר מותו.
בתם, טאניה, בהיותה בת 5, קיבלה את צלב ג'ורג' מידי המלך ג'ורג' בשם אמה המנוחה.
בני הזוג סאבו הם ככל הנראה בני הזוג הנשואים המעוטרים ביותר במלחמת העולם השנייה.
ביישוב וורמלו טאמפ בהרפורדשייר קיים מוזיאון ויולט סאבו, בבית שהיה בבעלותם של בני דודים של סאבו.
שם גם החלימה מפציעת הקרסול הראשונה שלה ובין שתי משימותיה בצרפת.
המוזיאון נחנך בשנת 2000 במעמד טאניה סאבו, לאו מרקס, וסוכני מנהלת.
סאבו מונצחת אף בפרס לפסנתרנים על שמה, שמעניקה האקדמיה המלכותית למוזיקה מדי שנה.
פרוטומת ארד של סאבו, מעשה ידי הפסלת קארן ניומן, נחנך ברציף אלברט לאורך התמזה, מול ארמון למבת'.
פעולתה בצרפת אף הומחזה בסרט Carve Her Name with Pride, בכיכּוּב וירג'יניה מקנה, ובהתבסס על ספר באותו שם מאת ר"ג' מיני.
בעקבות הסרט הפך השיר הקצר של לאו מרקס מוכר ומזוהה עם צפנים במלחמת העולם השנייה.
בראון הייתה אחת מארבעה ילדים שנולדו לג'ון מוסה, ואליזבת ריילי.
היא הוטבלה בגיל 13 לכנסייה הבפטיסטית.
היא התחתנה עם אוגוסטוס גיינור בראון, שיחד איתו הייתה לה בת אחת.
היו לה שישה ילדים בסך הכל, כאשר ארבעה מהם עדיין חיו בזמן מותה בשנת 2017.
בראיון שנערך עימה באפריל 2007 ציינה בראון כי היא בריאה יותר אפילו מחמשת ילדיה הנותרים, וכן שאין לה כל מחלה.