tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיינס אף טבע את מושג "מלכודת הנזילות" המתבטאת בירידת שער הריבית במשק עד למינימום אפשרי (מתוך ניסיון ממשלתי לעודד ביקוש דרך הריבית), דבר היוצר בקרב הציבור ציפייה לשינוי עתידי במחירי איגרות החוב רק כלפי מטה, ולכן לסירוב של הציבור לקנות איגרות חוב.
כמו כן, גורמות הציפיות לירידה העתידית במחירי האג"ח הימנעות גם מהשקעות בנכסים ריאליים, והממשלה אינה רוצה להעלות מחדש את הריבית בשל חשש שצעד זה יחמיר את השפל הכלכלי.
מכאן, שהמשק נכנס במצב זה למעין "מלכודת", בו הציבור נשאר בידיו עם כמויות גדולות של כסף נזיל, אשר אינו מניע את המשק במידה הרצויה.
מנגד, ניתן להצביע על כך שמאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נמצאת יפן במצב של "מלכודת נזילות" המתבטאת בירידת שערי ריבית עד למינימום אפשרי ללא ציפיות נראות באופק לעליית הריבית מחדש.
ריצ'ארד קהן גיבש נוסחה שמסבירה פי כמה גדל התוצר הלאומי כתוצאה מהשקעה של הממשלה: המכפיל הקיינסיאני.
הנוסחה שפותחה בשנת 1931, מהווה את החלק המרכזי בתאוריה הקיינסיאנית.
X- כמות הכסף שמכניסה הממשלה לשוק
Mrs- נטייה שולית לחסוך במשק (חיסכון ממוצע בהכנסה לאומית מסוימת)
במצב שבו הממשלה משקיעה 1000 ₪ והחיסכון הממוצע במשק הוא 10%, התוספת לתוצר היא 10,000 ₪.
הסבר - 1000 ₪ שמושקעים מגיעים לידיים של הציבור.
"הציבור" חוסך 100 ₪ ומשתמש ב-900 ₪ ככח קנייה, ששוב מגיעים לציבור.
"הציבור" שוב חוסך 90 ₪ ומשתמש ב-810 וכן הלאה.
בסופו של דבר הגלגול הוא 10,000 ₪ שהציבור משתמש בו.
נוסחת המכפיל הקיינסיאני הלוקח בחשבון את שוק הכסף:
לשיטתו, גישה זו מתאימה במשטר שבראשותו עומדת אליטה אינטלקטואלית.
לעומת זאת, במודל הדמוקרטי, שבו השליט חייב לרצות את העם באופן כמעט תמידי, הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמקטינה משמעותית את החסמים מעל הגדלת החוב הלאומי עלולה לדרבן את השלטון להגדיל את ההוצאה הממשלתית באמצעות הגדלת החוב הלאומי באופן שיפגע קשות בכלכלת המדינה בטווח הארוך.
כלכלת ארצות הברית היא הכלכלה הגדולה בעולם במונחי תוצר מקומי גולמי כשסין שנייה לה בפער ניכר.
בשנת 2023 הסתכם התוצר המקומי הגולמי במדינה בכ-27.73 טריליון דולר, כ-82,715 דולר לנפש.
ארצות הברית מייצרת ומייצאת מוצרים מסוגים שונים, אך חשיבותה הכלכלית מתבטאת בעיקר בייצוא טכנולוגיה ותרבות.
על אף מערכת המס המסועפת והרגולציה בשווקים, ארצות הברית נתפשת בעולם כסמל הקפיטליזם.
עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית באה לידי ביטוי בעיקר בשימוש שנעשה במטבע שלה ובאיגרות החוב המונפקות על ידה כרזרבות פיננסיות עיקריות עבור שאר המדינות ותאגידי הענק הגלובליים, מתוך ביטחון מוחלט כי תעמוד בהתחייבויותיה הפיננסיות בכל תנאי ובכל מצב עולם.
על אף שהתקיים סחר בין השבטים האינדיאנים השונים, לא התקיימו קשרי מסחר בין השבטים האינדיאנים באמריקה למדינות אשר מחוץ לאמריקה לפני שהמתיישבים האירופיים החלו להגיע.
המערכות הכלכליות שלהם, כללו שילובים שונים של ציד וליקוט וחקלאות.
בשנת 1492 יצא כריסטופר קולומבוס, למצוא את אסיה ובמקום זאת הגיע אל "העולם החדש".
במשך 100 השנים הבאות מגלי הארצות האנגלים, הספרדים, הפורטוגזים, ההולנדים והצרפתים הפליגו מאירופה לעבר העולם החדש, חיפשו אחר זהב, עושר, כבוד ותהילה.
כאשר התבהר להם שהשממה הצפון אמריקאית יכולה להציע תהילה מעטה ומעט זהב רובם לא נשארו.
האוכלוסייה אשר בסופו של דבר התיישבה בצפון אמריקה הגיעה בתקופה מאוחרת יחסית.
בד בד, כלכלות של השבטים האינדיאנים השתנו באופן ניכר עם בואם של האירופיים אשר הביאו עימם מחלות וזרם סחורות אירופי.
קשרים עסקיים עם המתיישבים האירופיים כללו סחר פרוות ורכישת נשק.
לחימה מול האירופאים גרמה לשבטים האינדיאניים אובדן קרקע ומעבר לשמורות.
בשנת 1565 נוסד על ידי הספרדים היישוב סיינט אוגוסטין בפלורידה.
בשנת 1607 הקימה קבוצה קטנה של מתיישבים מאנגליה את יישוב הקבע הראשון של אנגליה בג'יימסטאון שבווירג'יניה.
המתיישבים הראשונים היגרו לאמריקה מתוך מגוון סיבות.
הפוריטנים ממסצ'וסטס רצו ליצור דת טהורה יותר בניו אינגלנד.
מושבות אחרות, כגון וירג'יניה, הוקמו בעיקר כמיזמים עסקיים.
הצלחתה של אנגליה ביישוב האזור אשר יהפוך בבוא היום לארצות הברית נבעה במידה רבה מהשימוש בחברות לקנין קרקעות (charter companies).
חברות קנין הקרקעות היו קבוצות של בעלי המניות (בדרך כלל סוחרים ובעלי אדמות אמידים) אשר ביקשו לצבור רווח כלכלי אישי, כאשר חלקם שאפו גם לקדם את היעדים הלאומיים של אנגליה.
בעוד שהמגזר הפרטי מימן את החברות, המלך סיפק לכל פרויקט כתב זכויות או שהעניק להם זכויות כלכליות כמו גם סמכות פוליטית ושיפוטית.
המושבות בדרך כלל לא צברו רווחים במהירות, עם זאת, המשקיעים האנגלים לעיתים רבות העבירו את הזיכיונות שלהם למתיישבים עצמם.
ההשלכות הפוליטיות לכך, אף על פי שאנגליה עדיין לא הבינה זאת באותה התקופה, היו עצומות.
המתיישבים נשארו שם על מנת לבנות חיים משלהם, קהילות משלהם וכלכלה משלהם.
מקור השגשוג הראשוני שחוו המתיישבים הקולוניאלים באמריקה הצפונית היה הסחר הענף בפרוות.
בתקופה זו המושבות המתפתחות הורכבו ממשקים קטנים ועצמאיים ברובם, שנדרשו להסתמך על יבוא על מנת להשיג מוצרי צריכה בסיסיים.
בעבור מוצרים אלו יצאו המתיישבים טבק, אורז, וכן אינדיגו.
אולם ככל שהתפתחו המושבות, כך נוספו תעשיות מתקדמות לכלכלה הקולוניאלית.
בין היתר, הוקמו באותה העת מספר רב של מנסרות וטחנות קמח, וכן מספנות ומעגנים ששמשו בתחילה ספינות דיג ובהמשך גם ספינות מסחר מאירופה.
התקדמות זו הובילה לביסוס תחומי תעשייה דומיננטיים בכל אחת מן המושבות: בניו אינגלנד התפתחה תעשיית בוני ספינות; בוירג'יניה, קרוליינה, ומרילנד התבססו על גידולים חקלאיים ובראשם אורז וטבק; ובפנסילבניה, ניו ג'רזי ודלאוור נשענו על יצוא יבולים שונים ופרוות.
רבים מן המשקים החקלאיים הקולוניאליים עשו שימוש גובר בעבדים באותה העת, ורמת החיים של אותם עבדים הייתה נמוכה ומצבם בכי רע.
אולם בניכויים, נהנתה אוכלוסיית המושבות משגשוג רב אף יותר מששרר באנגליה.
אחרי הכרזת העצמאות בשנת 1776, חוקת ארצות הברית, בתפקיד האמנה הכלכלית, קבעה שכל שטח ארצות הברית הוא מרחב שיווק יחיד ומשותף ושעל מסחר בין מדינות ארצות הברית להיות נטול כל מכס.
החוקה החדשה הקנתה לקונגרס מספר סמכויות וביניהן:
סמכות להטיל ולגבות מיסים, לשלם חובות ולדאוג לביטחון המשותף ולרווחה המשותפת של ארצות הברית; כל המיסים יוטלו בשווה בכל מדינות ארצות הברית;
סמכות ללוות כסף על חשבון ארצות הברית;
סמכות הסדרת הסחר עם ארצות חוץ, גם בין מדינות האיחוד ועם שבטים אינדיאניים;
סמכות לקבוע נוהלי נטורליזציה אחידים וחוקים אחידים לפשיטת רגל בכל רחבי ארצות הברית;
סמכות לטבוע מטבעות ולהסדיר את ערכם, ולקבוע תקנים של מידות ומשקלות;
סמכות לקבוע עונשים על זיוף כספים;
סמכות להקים סניפי דואר ודרכים למען הדואר;
אחד מהאבות המייסדים של מדינת ארצות הברית ושר האוצר הראשון שלה אלכסנדר המילטון הגה תוכנית הטלת מכסים פרוטקציוניסטיים שסיפקה אמצעים לתשלום החובות הפנימיים והחיצוניים וגם מיסד את ה"בנק מרכזי הראשון".
עוקבים אחר חזונם של האבות המייסדים, עד מחצית המאה ה-19 הייתה החברה האמריקנית חברה אגרארית בעיקרה.
אולם, החל מאמצע המאה ה-19, ועקב הצטצמות הסְפָר הגיאוגראפי התחילה ארצות הברית להשתלב במהפכה התעשייתית.
תופעה זו כללה בין היתר זינוק באוכלוסיית המדינה, שבין השנים 1840–1860 צמחה מ-17 מיליון ל-31 מיליון בני אדם (כולל 4 מיליון מהגרים שהגיעו בתקופה זו).
גידול זה לווה בצמיחתן של ערים גדולות כמו ניו-יורק, פילדלפיה ושיקגו.
תהליך העיור היה בשיאו, ובעוד בשנת 1860 רק 19.8% מתושבי ארצות הברית התגוררו בערים, מספר זה זינק לכ-45.7% בשנת 1910. בתקופה זו נרשמו במדינה מדי שנה מספר שיא של פטנטים חדשים, יותר מבכל מדינה מפותחת אחרת.
תקופת הרקונסטרוקציה (שנות ה-60 של המאה ה-19)
חלק מן היסטוריונים מייחסים את ניצחון הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית בין היתר ליתרון הכלכלי והתעשייתי המובהק ממנו נהנה ביחס למדינות הדרום.
כלכלתה של קונפדרציית המדינות של אמריקה אכן התבססה על תוצרת חקלאית, וזאת לעומת התיעוש והקדמה הטכנולוגית ששלטו ביתר ארצות הברית.
לאחר המלחמה החלה תקופת השיקום (בין 1865 ל-1877) שבמהלכה ניסתה ממשלת ארצות הברית לפתור את הבעיות ארוכות הטווח שהתעוררו כתוצאה ממלחמת האזרחים.
לצד התמודדות עם בעיות חוקיות וחוקתיות שנגעו למצבם המשפטי של מנהיגי הקונפדרציה, וכן הצורך לקלוט את מדינות הדרום בשנית אל תוך האיחוד, התעוררו בעיות בניסיון לשלב את אוכלוסיית העבדים המשוחררים בכלכלת ארצות הברית.
ניסיון זה לא צלח עד שנות השבעים של המאה ה-19, ועורר זעם רב ומחלוקת בחברה האמריקאית.
כתוצאה משלב הגאולה ומחוסר עניין גובר מצד הצפון, תם עידן השיקום במסגרת בחירות 1876.
צמיחה חסרת תקדים בכל ענפי הייצור שכללה המצאות ושכלולים בתחום הטכנולוגיה ובהם הטלגרף החשמלי, הטלפון, הנורה חשמלית, מנוע החשמלי (באותן שנים התחללה בארצות הברית מלחמת הזרמים) ושיטת "הסרט הנע".
כמו כן, התאפיינה התקופה בעלייה דרמטית בתפוקה של חומרי גלם כמו ברזל, פלדה ונפט.
בשנת 1900 ייצרה ארצות הברית את כמות הפלדה של בריטניה וגרמניה יחדיו (שתי המדינות המדורגות אחרי ארצות הברית בתחום ייצור הפלדה).
בנוסף, רשת מסילות הברזל התרחבה ואפשרה העברה זריזה ויעילה של סחורות וכוח אדם ממקום למקום, וזאת בעיקר לאחר המצאת המסילות הכפולות על ידי קורנליוס וונדרבילט.
אך תקופה זו נקראת התקופה המוזהבת (ולא תקופת הזהב) בגלל שרוב העושר רוכז בידי אילי ההון ובעלי התאגידים (מונופוליזציה של תחומי תעשייה ומסחר).
בין האישים הבולטים: רוקפלר (נפט), קארנגי (פלדה), וונדרבילט (רכבות) ומורגן (בנקאות).
אילי ההון קנו לעצמם מעמד פוליטי וזאת כדי לקדם את עסקיהם.
הפעולות שביצעו לא תמיד היו כשרות או חוקיות, וכך רווחה תופעה של "קניית" מחוקקים ושופטים.
רוקפלר למשל נהג "לשבור את השוק" על ידי מכירת מוצרים במחירי הפסד.
מתחריו שלא יכלו להתמודד איתו, פשטו את הרגל, ואז רוקפלר קנה אותם בזול וכך יצר לעצמו מונופול שאפשר לו להפקיע מחירים ללא שום איום של תחרות על עסקיו.
אילי ההון עמדו בראש של תאגידים גדולים, או אנכיים (לאורך פס הייצור) או אופקיים (השתלטות על ענף שלם) או שילוב "תמנוני" של תאגיד אנכי ואופקי כאחד.
למעשה, אילי ההון הפרו את האיזון של הדמוקרטיה האמריקנית תוך ריכוז כוח אדיר שהיה משוחרר מכל מגבלה חוקתית ופוליטית.
התנועה הפרוגרסיבית שקמה לקראת סוף המאה ה-19 החלה כתנועת מחאה נגד תופעותיו של הקפיטליזם הקיצוני.
ארגונים רבים פעלו לביסוס רעיון העבודה המאורגנת בארצות הברית ולגיבוש מדיניות רווחה אמריקאית.
תנועה נוספת הייתה התנועה הפופוליסטית (או התנועה האגרארית) שהייתה תנועת מחאה חקלאית, ששאפה להביא לעלית המכס בתחום היבוא החקלאי עקב הירידה המתמדת במחירי התוצרת החקלאית המקומית באותן השנים.
ירדת מחירים זו נבעה מהמיכון הגובר שפשט בענפי החקלאות והשפיע על מחירי היצור בהם.
התנועה הפרוגרסיבית צמחה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. תנועה זאת צמחה בתקופה של שפע והתבססה על רעיונות ליברליים מודרניים בהתבסס על הוגים ששאפו לתקן את החולאים של הקפיטליזם והאינדיבידואליזם הקיצוניים שהביאו להשקפתם להשחתת המידות של הדמוקרטיה האמריקנית.
הוגי דעות אלה כונו "זורקי הבוץ" או "גורפי האשפה" כי חשפו את הכיעור שבתקופה, את הקשיים של השכבות החלשות, השחיתות של "הברונים השודדים".
אך עם זאת לא מדובר תנועה סוציאליסטית אלא בתנועה רעיונית המעוניינת בתיקון השיטה הקפיטליסטית.
הגנה על ההמון מפני ניצול התאגידים.
השלטת מערכת יחסים הגונה בין מעבידים ועובדים.
תנועה זו גם שאפה לתיקון מוסרי של החברה ולכן פעלה לטובת חקיקה האוסרת מכירת אלכוהול.
מאבק בהשפעה המופרזת של בעלי ההון (מאבק בפלוטוקרטיה).
רצון לפעול לדמוקרטיזציה של המערכת הפוליטית.
האנשים שעמדו בראש רעיונות אלו היו בדרך כלל אנשים משכילים, משכבות הביניים של החברה, כאלה שלעיתים קרובות גם נפגעו מעלייתם של בעלי ההון החדשים.
רעיונות התנועה חלחלו לשתי המפלגות הגדולות.
רעיונות התנועה זכו להצלחה בעיקר בימי כהונתם של הנשיא הרפובליקניי תאודור רוזוולט (1901–1909) והנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון (1913–1921).
בשנת 1913, כתגובה לסדרה של משברים פיננסים שקדמו לו, ובפרט המשבר הפיננסי של שנת 1907 נוסד הפדרל ריזרב.
תקופה זו היא נסיגה מן העידן הפרוגרסיבי.
ארצות הברית היא המנצחת היחידה של מלחמת העולם הראשונה שלא נפגעה באופן משמעותי במהלכה, ובשל כך הפכה למרכז הפיננסי הגדול בעולם, וכן ביססה את מעמדה כמדינה התעשייתית המפותחת ביותר.
אולם עם סיום המלחמה הציבור האמריקאי לא רצה להמשיך במדיניותו של הנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון, לפיה על ארצות הברית לגלות מעורבות באירועים בינלאומיים, ובכלל זה מלחמות אירופאיות.
מיאוס זה הוביל לעליית המפלגה הרפובליקנית שדגלה במדיניות בדלנית שכונתה "בדידות מזהרת".
לאורך שנות העשרים של המאה העשרים שלטו ר נשיאים רפובליקניים בלבד: וורן הרדינג (1921–1923), קלווין קולידג' (1923–1929) והרברט הובר (1929–1933).
המפלגה הרפובליקנית הובילה את הממשל הרחק מהרעיונות הפרוגרסיבים לטובת עידוד היוזמה החופשית וקפיטליזם.
סיסמאות דוגמת "חזרה לחיים הנורמליים" ביטאו מגמות אלה, חזרה לקפיטליזם טהור.
מפעלי תעשייה שהתפתחו בעקבות המלחמה, סיפקו מקורות פרנסה חדשים שהביאו לעלייה מתמדת ברמת החיים של כל מעמדות החברה.
ארצות הברית הגנה על התוצרת המקומית שלה בזכות מכסי מגן, כאשר בראשית שנות ה-20 אירופה נזקקה למוצרים אמריקניים.
העידן הפך להיות מאוד חומרני ומבוסס רכוש, דבר שבא לידי ביטוי גם בבידור ובקולנוע.
חלק מהאינטלקטואלים האמריקניים שזוהו עם התנועה הפרוגרסיבית התאכזבו מתרבות החומרנות, וכתוצאה מכך חלקם עזב לאירופה.
השפל הכלכלי הגדול שאירע בין השנים 1931–1929 נחשב למשבר הכלכלי החמור ביותר בתולדות ארצות הברית.
התקופה המהווה הקדמה ורקע לשפל הגדול היא פרק הזמן שלאחר מלחמת העולם הראשונה, השפל בעקבותיה, והפעולות שנקטו הממשל האמריקני ובנק פדרל ריזרב במהלך שנים אלו.
בתקופה שלפני המשבר הייתה גאות אינפלציונית בארצות הברית עם הלוואות גדולות והולכות של הבנקים ללא ביטחונות מתאימים.
הרברט הובר, אז נשיא ארצות הברית, השיג את הסכמת כמה מן התעשיינים המובילים במדינה למניעת הורדה בשכר או פיטורין, והוא החל מזרים כספים לשוק, והוסיף עבודות ציבוריות בהיקף רחב.
הובר גם פעל לארגון התאגדויות בתחום החקלאות וכך העניק הלוואות בהיקף עצום לחקלאים אמריקאים.
התפתחויות שליליות בעולם ובארצות הברית ב-1931 הובילו את הובר לגיבוש תוכנית כלכלית משלו.
התוכנית, שהביאה להעלאת המיסוי בשיעור כפול משיעורו לפני תחילת השפל, לא צלחה, והציבור איבד את אמונו בבנקים.
כמות הכסף שבמחזור הוכפלה ביחס לשיעורה לפני השפל, הבנקים — אחרי 5,096 התמוטטויות של בנקים — איבדו את האמון גם בציבור הלווים וגם בחוסנם שלהם, והקטינו את כמות ההלוואות.
גם מסע ציבורי של הובר נגד מגמות אלו לא עזר הרבה, והתופעה נמשכה ואף החריפה ככל שקרבה כהונתו לסיומה.
בין בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות לבין כניסתו לתפקיד, במרץ 1933, המצב הידרדר משפל לצניחה חופשית, כשאלפי בנקים מתמוטטים במהלך חודש פברואר.
כשעזב הובר את הבית הלבן, הייתה ארצות הברית נתונה בעומקו של השפל הקשה בתולדותיה.
התוצר הלאומי הגולמי צנח בכמעט מחצית, האבטלה ניצבה על 25 אחוז, וההשקעות בבניין עסקים חדשים התכווצו בכמעט 85 אחוז.
עם כניסתו לתפקיד הנהיג רוזוולט, מתוך תחושת דחיפות, את מדיניות "הניו-דיל" תוך ביצוע חקיקה מואצת ("חקיקת מאה הימים").
המטרה הראשונה של הנשיא ואנשי צוותו הייתה לחדש את אמון הציבור במערכת הפוליטית ובהתאם לכך להביא להבראת מגזרי הכלכלה האמריקנית: התעשייה והחקלאות.
לפיכך, גישתו של רוזוולט הייתה גמישה ולא כבולה לשום אידאולוגיה מסוימת.
הוא היה מוכן לבחון דרכי פתרון שונים בהתמודדות עם המשבר.
נכונות זו הביאה לביקורת על רוזוולט שהוא חסר כיוון.
הוא עצמו האמין שהקפיטליזם מהווה בסופו של דבר גורם חיובי אך חשוב לתקן את מגרעותיו ועיוותיו.
לפיכך מדיניותו בישרה על שינוי מהותי בתפקיד המדינה.
המדינה מתערבת בכלכלה ומכוונת אותה.
בצעד זה זנח רוזוולט את ההשקפה הליברלית הקלאסית שלפיה כוחות המשק צריכים לכוון את הכלכלה באופן בלעדי, ועבר לתפיסה שעל המדינה להתערב בעת הצורך לטובת יצירת איזון ויציבות כלכליים.
עם זאת דאג שלא לסכן את החירות הכלכלית ואת היוזמה החופשית.
כמו כן בישרה מדיניותו של רוזוולט את חובת המדינה לדאוג לטובת אזרחיה ולשחררם מחרדת המחסור.
ארצות הברית אימצה לראשונה בתולדותיה, בתקופת רוזוולט, מאפיינים של מדינת סעד ורווחה
תלאות האינפלציה (שנות ה-70 של המאה ה-20)
הסרת הפיקוח הממשלתי וכלכלת רייגן (1974–1992)
במהלך שנות התשעים, החוב הלאומי האמריקאי גדל ב-75%, התוצר המקומי הגולמי עלה ב-69% והבורסה כפי שהיא נמדדה על ידי מדד S&P 500 גדלה פי שלושה.
בין השנים 1994 עד 2000 התפוקה הראלית גדלה, האינפלציה הייתה ניתנת לניהול והאבטלה ירדה מתחת ל-5% - השינויים הללו הובילו לבסוף להתמוטטות שוק המניות הגואה.
תקופה זו אופיינה בהיווסדותן של חברות מבוססות-אינטרנט רבות ובהנפקות של חברות היי-טק וחברות דוט-קום רבות בבורסה לניירות ערך במהלך המחצית השנייה של שנות התשעים.
שילוב של צמיחה מהירה של מחירי המניות, ספקולציות של יחידים לגבי ערכן של המניות, וזמינותם הגדולה של כספי השקעות מקרנות הון סיכון רבות יצרו סביבה שבה רבים מהעסקים הללו דחו מודלים עסקיים רגילים והתמקדו בנתח השוק במקום ברווח של החברות.
התפוצצות בועת הדוט-קום ציינה תחילתו של מיתון אשר הוביל לעלייה משמעותית בכמות האבטלה ובכמות העסקים שפשטו את הרגל.
בשנת 2007 כבר החלו ניצני המשבר הכלכלי הנוכחי שנמצא בעיצומו בארצות הברית ומכונה משבר הסאב-פריים.
המשבר קרה כתוצאה ממשכנתאות ענק שהבנקים בארצות הברית נתנו בלי כל בדיקת יכולת פירעון של הלווים.
הביטחונות היחידים היו הנכסים שמחיריהן עלו בקצב מסחרר.
המשכנתאות הסתכמו לעיתים ב-15% יותר משווי הנכס עליו ניתנו בגלל המחשבה שהמחיר ממילא יעלה.
החלומות לא התגשמו וכשהמחירים התחילו ליפול לאחר שהגיעו לשיאים בלתי הגיוניים, הלווים הפסיקו לפרוע והבנקים נותרו עם נכסים שלא כיסו יותר מ-60–70 אחוז משווים.
באפקט דומינו מחירי הנכסים ירדו לשפל חסר תקדים בגלל היווצרות היצע מוגבר והפילו איתם בנקים ענקיים בארצות הברית ובעולם.
הבנקים למשכנתאות, כדי לגייס כספים למתן ללווים, הנפיקו איגרות חוב.
את איגרות החוב קנו בין השאר גופי השקעה כגון קופות פנסיה, חברות ביטוח, בתי השקעות ובנקים שהיה להם כסף וחיפשו להשקיע אותו.
אותם גופים קיבלו את הריבית על איגרות החוב בעקיפין מהלווים.
כאשר מחירי הנכסים התחילו לרדת, התחילו חברות ההשקעה להבין שהכספים לא יוחזרו אליהם היות שמחירי הנכסים כבר לא "מכסים" את גובה ההלוואות.
גופים אלה התחילו בביצוע מחיקות של סכומים בתיקי ההשקעות שלהם, מחיקות שהביאו להצגת הפסדים בדוחות רווח והפסד שלהם.
גם בנקים ישראלים ובראשם בנק הפועלים ביצעו מחיקות גדולות בתיק ההשקעות שלהם וגם הם הציגו כתוצאה מכך הפסדים.
מכאן נוצר אפקט דומינו אשר הכניס למשבר חברות הנדל"ן, ענקית המשכנתאות AIG, בתי השקעות, בתי עסק גדולים כקטנים כשנוצר בד בבד מחנק אשראי.
התוצאה בבורסות העולם לא איחרה לבוא והמניות נפלו בעשרות אחוזים כל שבוע.
היות שחברות בכל העולם השקיעו באתן איגרות חוב שהבנקים למשכנתאות הנפיקו, גרר משבר הסאבפריים את הגופים הפיננסים בכל העולם למשבר.
עקב כך נוצר מחנק אשראי שהביא וממשיך להביא משבר ראלי לעולם כולו.
כיום רוב מדינות העולם נמצאות בהאטה של הצמיחה וחלקן אף נמצאות במיתון עמוק שסופו עדיין בלתי נראה.
בפברואר 2009 חתם הנשיא ברק אובמה על חבילת תמריצים בהיקף 787 מיליארד לאחר שזו אושרה בבתי המחוקקים.
דו"ח שפרסמה קבוצת החדשנות הכלכלית (Economic Innovation Group), ארגון המנטר את ההידרדרות בחיוניות הכלכלית של ארצות הברית, מראה כי בשנים 1992–2014 נרשמה מגמה של ירידה בדינמיות הכלכלית בכל אחת מחמישים המדינות בארצות הברית, וזאת על רקע צניחה במס' החברות שהוקמו וירידה בתכיפות בה עובדים מחליפים מקומות עבודה.
בתחילת 2020, כלכלת ארצות הברית סבלה מפגיעות גדולות עקב נגיף הקורונה החדש והצורך "לסגור" את המגזרים הגדולים בארצות הברית כַּלְכָּלָה.
נכון למרץ 2020, יצוא ארצות הברית של מכוניות ומכונות תעשייתיות צנח כתוצאה מהמגפה העולמית.
צעדי ריחוק חברתי שנכנסו לתוקף במרץ 2020, והשפיעו לרעה על הביקוש לסחורות ושירותים, הביאו לירידה בתוצר האמריקני בשיעור שנתי של 4.8% ברבעון הראשון, הקצב התלול ביותר של התכווצות התפוקה מאז הרבעון הרביעי של 2008. מכירות הקמעונאות בארצות הברית ירדו בשיא של 8.7% במרץ בלבד.
גם תעשיית התעופה האמריקאית ספגה פגיעה קשה, שראתה ירידה חדה בהכנסותיה.
למרות שמיתון ה-COVID-19 תואר באופן נרחב כשפל הכלכלי העולמי החמור ביותר מאז השפל הגדול, ו"גרוע בהרבה" מהמיתון הגדול.
במאי 2020, CNN נתנה ניתוח המבוסס על נתוני אבטלה לפיו כלכלת ארצות הברית הייתה אולי הגרועה ביותר שהייתה מאז שנות ה-30. עד 8 במאי, ארצות הברית הגיעה לשיא של 14.7 אחוזי אבטלה, עם 20.5 מיליון מקומות עבודה שאבדו באפריל.
יו"ר הפדרל ריזרב בארצות הברית, ג'רום פאוול, הזהיר כי ייתכן שייקח "זמן ממושך" עד שכלכלת ארצות הברית תתאושש במלואה מצמיחה כלכלית חלשה, עקב המגפה, וכי בעתיד הנראה לעין ארצות הברית יכולה לצפות "גידול בפריון נמוך והכנסות עומדות".
עד 31 במאי 2020, יותר מארבעים מיליון אמריקאים הגישו בקשה לדמי אבטלה.
עד יוני 2020, השפל בטיסות היבשתיות בארצות הברית עקב מגפת הקורונה הביאה לכך שממשלת ארצות הברית הפסיקה זמנית את שירותן של 15 חברות תעופה בארצות הברית ל-75 שדות תעופה פנימיים.
הניו יורק טיימס דיווח ב-10 ביוני 2020 כי "הגירעון התקציבי של ארצות הברית צמח לשיא של 1.88 טריליון דולר בשמונת החודשים הראשונים של שנת הכספים הזו".
כלכלת ארצות הברית עלתה ב-5.7% ב-2021, שהיו הביצועים הטובים ביותר שלה מאז נשיאותו של רונלד רייגן (1981–1989).
באפריל 2025 הוכרזה תוכנית המכסים של טראמפ, המטילה מיסי יבוא גבוהים המשתנים ממדינה למדינה, ולא פחות מ־10%.
הכלכלה האמריקאית היא הגדולה בעולם במונחי תוצר מקומי גולמי.
רבים ניבאו באמצע שנות ה-90 של המאה העשרים שכלכלת יפן או כלכלת האיחוד האירופאי עתידות לעלות על זו של ארצות הברית אבל נבואות אלה התבדו.
הכלכלה האמריקאית היא עדיין גדולה בהרבה מזו היפנית והאירופית גם יחד.
הדולר האמריקאי היה ונשאר המטבע האוניברסלי.
עוד בסוף המאה ה-19 הייתה ארצות הברית המדינה העשירה בעולם, ומאז ועד היום היא מייצרת כחמישית מהתפוקה העולמית.
ארצות הברית היא היצרנית המובילה בעולם של מזון ותעשייה, ומרכז ההון והשירותים הפיננסיים בתבל.
בנוסף, פיתוח התשתיות, רמת המיסוי הנמוכה והכלכלה חופשית הופכים את כלכלת ארצות הברית לאחת מהכלכלות התחרותיות ביותר בעולם.
עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית מבוססת בין היתר על כושר הצריכה המקומית של המוצרים והשירותים המיוצרים בתחומה.
כלומר, בניגוד למדינות אחרות כדוגמת סין או גרמניה אשר עוצמתן הכלכלית מבוססת על יצוא של סחורות ובכך חשופות למחזורי השפל של הכלכלה הגלובלית, הרי שהצריכה המקומית בארצות הברית מאפשרת לה להיחלץ ביתר קלות ממחזורי השפל הללו בהיותה תחליף בר קיימא לשוקי היצוא בעיתות משבר.
מקור העצמה הכלכלית של ארצות הברית הוא שילוב של מערכת פוליטית יציבה; כוח אדם מיומן; כמות עצומה של משאבים; שיעור תעסוקה גבוה; שעות עבודה רבות ואוניברסיטאות המושכות אליהן את מיטב הסטודנטים בעולם.
כל אלה מפיקים תפוקה גבוהה ביותר ומציבים את המדינה בחזית הקידמה הטכנולוגית, במיוחד בטכנולוגיות מתקדמות כגון ענף הביוטכנולוגיה וטכנולוגיית מידע ותקשורת.
עד היום ארצות הברית היא המובילה בתחומי החדשנות המחקר והפיתוח.
רוב חתני פרס נובל לפיזיקה, לכימיה ולרפואה בשנים האחרונות היו אמריקאים או חוקרים שעבדו בארצות הברית.
התעשייה היא מגוונת כיאות למדינה עם התעשייה הגדולה בעולם וענפיה המרכזיים הם: רכב, תעופה, חלל, בידור, תיירות (ארצות הברית היא היעד השלישי המועדף בעולם על תיירים.
כ-45 מיליון תיירים מגיעים מדי שנה), היי-טק (בארצות הברית מצויים יותר ממחצית מהמחשבים האישיים ושרתי האינטרנט בעולם), נפט (לארצות הברית עתודות של עוד כ-25 מיליארדי חביות נפט), פלדה, טלקומוניקציה, כימיקלים, אלקטרוניקה, מזון, מיכרות ומוצרי צריכה.
החקלאות בארצות הברית גם היא מגוונת והגידולים העיקריים הם: דגנים, תירס, פירות, כותנה, טבק, בשר, חלב, עץ ודגה.
לארצות הברית אוצרות טבע רבים ובטריטוריה הענקית של המדינה אפשר למצוא כמעט את כל אוצרות הטבע הקיימים החל מזהב ועד לאורניום.
העיקריים בהם הם: פחם, נחושת, עופרת, מוליבדן, פוספטים, אורניום, בוקסיט, זהב, ברזל, כספית, ניקל, כסף, טונגסטן, אבץ, אשלג, נפט, גז טבעי ועץ.
החולשות היחידות של כלכלת ארצות הברית הן הצריכה הגבוהה והתלות בייבוא וארצות הברית היא אכן הלווה והיבואנית הגדולה ביותר בעולם של סחורות ושירותים.
בשנים האחרונות הכלכלה האמריקנית מראה סימנים של צמיחה איטית.
ארצות הברית לחשבת לאחת המדינות הבלתי־שוויוניות והעניות - במונחי עוני יחסי - בעולם המפותח.
על פי נתוני ה־OECD נכון לסוף 2025, ארצות הברית דורגה בצמרת העולמית של אי־השוויון לפי מדד ג'יני, המתקרב ל־0.4, נתון הדומה לזה של צ'ילה, טורקיה, מקסיקו וקוסטה ריקה.
בנוסף, יחס S80/S20, המשווה את היחס של הכנסות החמישון העליון לעשירון התחתון, עמד על 8.5 לעומת ממוצע OECD של כ־5.3. על פי הדו"ח, העשירון התחתון בארצות הברית הוא השני העני ביותר במערב (אחרי קוסטה ריקה) ומחזיק ב־1.7% בלבד מההכנסה הלאומית.
נכון לסוף 2025, 41.7 מיליון אמריקאים נזקקו מדי חודש לתלושי מזון במסגרת תוכנית ההזנה הלאומית (SNAP).
במדינות הדרום — כמו ניו מקסיקו, לואיזיאנה ומיסיסיפי - שיעור הנזקקים לתלושי מזון עמד על מעל 20%.
נכון לשנת 2023, 28% מהזכאים לתוכנית ההזנה הלאומית היו מועסקים, ובקרב משקי בית עם ילדים, 55% השתכרו מעבודה סדירה.
הייבוא בארצות הברית עומד על כ-1.22 טריליון דולר.
מה שהופך את ארצות הברית ליבואנית הגדולה בעולם.
הייצוא עומד על כ-780 מיליארד דולר וארצות הברית היא היצואנית השנייה בגודלה בעולם (אחרי סין).
השותפים העיקריים שלה במסחר הם: קנדה, סין, מקסיקו, יפן והאיחוד האירופי.
המטבע האמריקני הוא הדולר האמריקני.
בדצמבר 2018 הודיעה ארצות הברית כי הגיעו לקיצן 75 שנות תלות בנפט מיובא, וכי היא מפסיקה לייבא נפט ומתמקדת בייצוא.
זאת הודות לגאות אדירה בתפוקת הנפט באלפי בארות פעילות בכל ארצות הברית.
בפועל, בתי זיקוק בארצות הברית צורכים למעלה מ-17 מיליון חביות נפט ודלק מדי יום ולכן הייבוא נמשך, אם כי בכירים בשוק האנרגיה בארצות הברית כבר מגדירים את ארצות הברית "שחקנית מרכזית בשוק ייצוא הנפט".
על פי הלמ"ס האמריקאי, ההכנסה החציונית ברוטו למשק בית (לשנה) ב-2005 הייתה 46,326 דולר, כאשר ההבדלים בין המדינות השונות בארצות הברית הם מהותיים, למשל, בעוד ההכנסה לשנה בניו ג'רזי הייתה 60,246 דולרים, במיסיסיפי גובהה 34,396 דולרים.
ההכנסה החציונית לשכיר הייתה 25,036 דולרים בשנה, ההכנסה החציונית למשק בית הייתה כ-40 אלף דולרים.
פערי ההכנסות מבחינת מוצא אתני מראים על הבדלי שכר משמעותיים בין השכירים ממוצא אפרו-אמריקאי והיספאני (לרוב מקסיקנים) על פני עמיתיהם ממוצא לבן (אירופאי) ואסייתי (לרוב מהמזרח הרחוק).
מבחינת ההכנסה החציונית למשק בית האוכלוסייה האסייתית מובילה עם 57,518 דולרים, לאחר מכן האוכלוסייה הלבנה עם 48,977 דולרים ולאחר מכן האוכלוסייה האפרו-אמריקאית עם 30,134 דולרים.
פערי ההכנסות בארצות הברית הם מהגבוהים בעולם, בשנת 2006 העשירון העליון הרוויח פי 16 יותר מהעשירון התחתון.
בעוד שהחמישון התחתון הרוויח עד 18,500 דולר לשנה, החמישון העליון הרוויח יותר מ-92,000 דולר לשנה למשק בית.
השווי הכולל החציוני (Median net wealth) בשנת 2004 היה 93,100 דולרים למשק בית.
הרבעון העליון היה בעל נכסים בשווי של 422,400 דולרים למשק בית (לא כולל שווי בית המגורים העיקרי).
בארצות הברית, שכר המינימום נקבע לפי חוקי העבודה האמריקאים ומגוון חוקים מדינתיים ומקומיים.
שכר המינימום הפדרלי הראשון נקבע בחוק ההתאוששות התעשייתית הלאומית משנת 1933, בעקבות השפל הגדול שנחתם על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך מאוחר יותר התגלה כבלתי חוקתי.
בשנת 1938, חוק תקני העבודה ההוגנים קבע אותו על 25 סנט לשעה (שווה ערך ל-5.58 דולר בשנת 2024).
בשנת 2009, הקונגרס העלה אותו ל-7.25 דולר לשעה על בסיס חוק שכר המינימום ההוגן משנת 2007.
מעסיקים מחויבים לשלם לעובדיהם את שכר המינימום הגבוה ביותר מבין אלו שנקבעו בין אן בחוקים הפדרליים, המדינתיים או המקומיים.
בשנת 2019, רק 1.6 מיליון אמריקאים הרוויחו פחות משכר המינימום הפדרלי - כ-1% מהעובדים, ופחות מ-2% מאלו ששכרם לפי שעה.
פחות ממחציתם עבדו במשרה מלאה; כמעט מחציתם היו בגילאי 16-25; ויותר מ-60% עבדו בתעשיות הפנאי והאירוח, שם עובדים רבים קיבלו טיפים בנוסף לשכרם השעתי.
לא היו הבדלים משמעותיים בין קבוצות אתניות או גזעיות; נשים היו בעלות סיכוי כפול מגברים להרוויח שכר מינימום או פחות.
בשנת 2021, העריך הקונגרס כי העלאה הדרגתית של שכר המינימום הפדרלי ל-15 דולר לשעה עד 2025 תשפיע על 17 מיליון מועסקים כיום, אך גם תצמצם את התעסוקה בכ-1.4 מיליון תקנים.
בנוסף, 900,000 איש עשויים לצאת ממעגל העוני וייתכן שיעלו את שכרם של 10 מיליון עובדים נוספים.
יתר על כן, העלייה צפויה לגרום לעליית מחירים ולירידה קלה בתפוקה הכלכלית הכוללת, ולהגדיל את הגירעון התקציבי הפדרלי ב-54 מיליארד דולר במהלך 10 השנים הבאות.
סקר של Ipsos מאוגוסט 2020 מצא כי התמיכה בהעלאת שכר המינימום הפדרלי גדלה באופן משמעותי במהלך מגפת הקורונה המתמשכת, כאשר 72% מהאמריקאים תמכו בכך, כולל 62% מהרפובליקנים ו-87% מהדמוקרטים.
סקר שנערך במרץ 2021 על ידי מכון הסקרים של אוניברסיטת מונמות', שנערך בזמן שהעלאת שכר המינימום נשקלה בקונגרס, מצא כי 53% מהנשאלים תמכו בהעלאה ל-15 דולר לשעה ו-45% התנגדו.
כלכלה פוליטית חוקרת, כיצד קשרי הגומלין בין מערכות כלכליות (השוק, כלכלה לאומית/גלובלית, בנקים מרכזיים) ומערכות פוליטיות (מוסדות, פרלמנטים/ממשלות והחוק) משפיעות ותלויות אחת בשנייה.
לפיכך, כתחום אקדמי במדעי החברה המשוייך בעיקר לכלכלה ומדעי המדינה, כלכלה פוליטית משלבת רעיונות ותיאוריות מדיסציפלינות מדעיות אלו.
ובכך למעשה, יוצרת את הקשר המתבקש להבנת השוק והמחסור במשאבים.
זאת באמצעות ניתוח התהליכים הפוליטיים והכלכליים מרמות ניתוח שונות במחקר, כאלו המדגישות בעיקר את תהליכי קבלת ההחלטות, אופי המשטר ומאפייניה של הכלכלה בהתאם לחקר המקרה.
לדוגמה: הייצור והמסחר ויחסיהם עם החוק; תפקידם של המנהיג והממשל; אילוצים פוליטיים ונסיבות כלכליות; שינויי אקלים ואנרגיה; כלכלה אזורית ירוקה; כלכלת מלחמות; אבטלה וחוסר יציבות פוליטית; חלוקת ההכנסה הלאומית והעושר; עוני, מוביליות וחוסר שוויון.
התחום נוסד כדיסציפלינה ייחודית במאה ה-18, הדורש לחקור את האדמיניסטרציה של עושר המדינה כשלעצמה.
"פוליטי" מסמל את המילה היוונית "פוליטיקה" וכלכלה מסמלת את המילה היוונית "אוקונומיה" או "ניהול משק הבית".
היצירות המוקדמות ביותר של כלכלה פוליטית מיוחסות לרוב למלומדים בריטים כמו אדם סמית', תומאס מלתוס ודוד ריקרדו, אם כי לפעמים מתברר שהעבודות המוקדמות יותר של הפיסיוקרטים הצרפתים הן ההתחלות האמיתיות של הדיסציפלינה.
בסוף המאה ה-19, המונח "כלכלה" החל בהדרגה להחליף את המונח "כלכלה פוליטית" ביחד עם עליית המודלים המתמטיים, במקביל לפרסום ספר הלימוד המשפיע של אלפרד מרשל שיצא בשנת 1890. ויליאם סטנלי ג'בונס, שתמך גם הוא הכנסת שיטות מתמטיות לתחום הכלכלי, שאף שהמונח יהיה בעל שם המזוהה עם המדע.
מדדי ציטוט מ-"Google Books Ngram Viewer" מצביעים על כך שהשימוש במונח "כלכלה" החל להאפיל על המונח "הכלכלה הפוליטית" בסביבות שנת 1910, והפך למונח המועדף על בשנת 1920.
כיום, המונח "כלכלה" מתייחס בדרך כלל למחקר הצר של המשק, ללא שיקולים פוליטיים וחברתיים אחרים, בעוד שהמונח "כלכלה פוליטית" מייצג גישה נפרדת, ברורה ומתחרה.
כלכלה פוליטית עשויה להתייחס מגוון נושאים שונים מאוד.
מבחינה אקדמית, המונח עשוי להתייחס הן לניתוח המרקסיסטי, והן ליישום גישת "הבחירה ציבורית" שהגיעה מאסכולת שיקגו ומאסכולת ווירג'יניה.
עם זאת, כלכלה פוליטית עושיה להתייחס לעצה הניתנת על ידי כלכלנים לממשלה או לציבור על המדיניות הכלכלית או על הצעות כלכליות ספציפיות שפותחו על ידי חוקרי חברה.
מאז שנות ה-70, ספרות המיינסטרים צמחה בקצב מהיר והיא התרחבה מעבר לדגם הרזה של מדיניות כלכלית בלבד, שבו פועלים למקסם את התועלת של אדם לבחינת השפעתם של כוחות פוליטיים על בחירת המדיניות הכלכלית, ובמיוחד לגבי סכסוכים חלופיים ומוסדות פוליטיים.
בין כלכלה פוליטית וכלכלה רגילה
כלכלה פוליטית שונה מכלכלה רגילה בכמה מישורים:
הוליסטיות: הכלכלה הרגילה רואה עצמה תחום נפרד משאר תחומי החיים (מדיניות חוץ, ביטחון, חינוך, פערים חברתיים ועוד) בעוד שהכלכלה הפוליטית מחברת את כולם יחד, ורואה אותם כמכלול בו כל מרכיב משפיע על האחרים.
היסטורית: לפי המרקסיזם, דטרמיניזם מטריאליסטי פירושו מצב בו החברה, התרבות, המנהגים ויחסי הכוחות נקבעים מסיבות חומריות.
או ליתר דיוק - למי יש יותר הון - גורמי ייצור.
לכן, בעוד הכלכלה הרגילה מניחה שכל אחד יכול להתעשר, ושום דבר לא נמנע מאף אחד, הכלכלה הפוליטית מקשרת את ההווה לעבר- ההיסטוריה היא אחת הסיבות למצב כיום.
מאזנת בין קפיטליזם להתערבות ציבורית: הכלכלה הרגילה שואפת להתערבות מועטה ככל האפשר של הממשלה במדינה.
הכלכלה הפוליטית אינה שואפת לניהול הכלכלה בכללותה על ידי הממשלה, אולם שואפת לאיזון בו לממשלה יש יותר משקל מאשר הכלכלה הרגילה "מוכנה לסבול".
עוסקת במוסר: הכלכלה הרגילה שואפת ליעילות, ואינה מסתכלת על העולם דרך משקפי המוסר.
היא אינה רואה בעיה באבטלה מעבר לכך שזה פוגע בצמיחה, היא אינה רואה פערים חברתיים, לא רואה מוביליות חברתית נמוכה.
הכלכלה הפוליטית, לעומת זאת, שואפת לצדק, מוסר, שוויון וטובת הציבור.
בבואו לחקור מצב מסוים, הכלכלן הפוליטי יחפש תמיד את בעל הכוח.
מה הוא עושה עם הכוח?
כיצד הוא משמר את כוחו?
בדרך כלל, בעל הכוח יהיה אדם בעל אמצעים כספיים גדולים או אדם בעל השפעה פוליטית רחבה (השפעה על חלוקת המשאבים בציבור).
כוח פוליטי לא חייב להיות דווקא לפוליטיקאי בלבד.
זה גם יכול להיות עיתונאי בעל יוקרה רבה בציבור, איש עסקים, קצין בכיר בצבא או במשטרה, שופט או כל אדם אחר המשפיע על חלוקת המשאבים הציבוריים.
הכלכלה הפוליטית מזהה שלושה תהליכים היסטוריים חשובים:
הַסְחָרָה (בלועזית: קומודיפיקציה) הוא התהליך בו חפץ, רעיון או יצירה אומנותית בעלי משמעות אישית - אינטלקטואלית או רגשית, עבור אדם, משנים את הפן האישי שבמשמעותם, למשמעות רחבה יותר ולתפיסה חדשה שלהם כ"סחורה" בעל פן המוני וכחלק מתהליך ייצור מסחרי במובן של אחידות, תג מחיר וייצור סדרתי.
כך למשל, ספר שהתגלה כמוצלח בגלל המשמעות האישית שהוא מעורר או שאיתה מזדהים קוראים רבים, מקבל משמעות נוספת על ידי מחברו או מפיצו - משמעות של פוטנציאל כלכלי.
הספר הופך למוצר ומתמסחר, משוכפל ומשווק לקהל היעד למטרות רווח כלכלי.
במקרים מסוימים הפורמט של הספר שהתגלה כמוצלח (מבנה עלילה ספציפי, נושאים ספציפיים, מספר העמודים הספציפי, אופן כתיבה אחיד, כתיבה בנימה ספציפית וכו') הופך למעין "תבנית שבלונית", שמשוכתבת, משועתקת ומופצת במסגרת אחידה דומה, במטרה לענות על הביקוש בשוק הכלכלי ולייצר רווח כלכלי.
המצב בו פירמות מתמזגות, גדלות, וצוברות עוצמה על כדי הגעה למצב שיש פירמות יותר גדולות ממדינות קטנות (מבחינה כלכלית).
מצב זה יוצר עוצמה רבה בידי בעלי הפירמות, שכן כוחם הרב גורם אפילו למדינות לפעול לעיתים לטובת הפירמות.
כדוגמה ניתן לראות את הבנקים שקרסו בסוף 2008 במשבר הכלכלי הגדול, ולכך שממשלת ארצות הברית ראתה בהם כגדולים מדי מכדי לתת להם ליפול.
ככל שעובר הזמן, המדינות עוברות תהליך של הפרטה - מצב בו המדינה מעבירה חלק מסמכויותיה ומשאביה לגורמים פרטיים.
המדינות כיום מעורבות פחות ופחות בחיי האזרח ומעניקות יותר ויותר חופש לו ולתאגיד.
כלכלת איראן היא, נכון לשנת 2025 הכלכלה ה-23 בגודלה בעולם על פי שווי כוח הקנייה וה-36 בגודלה מבחינה נומינלית.
היא מאופיינת ככלכלה ריכוזית ומתוכננת (כ-50% מהכלכלה מתוכננת) בעלת מגזר ציבורי נרחב.
איראן מחזיקה באוצרות טבע רבים, והייצוא האיראני נסמך בעיקר על נפט וגז טבעי.
אלה מהווים כ-20% מהתוצר המקומי הגולמי וכ-60% מהכנסות המדינה.
תופעה ייחודית לכלכלה זו היא השקעה ניכרת במוסדת "דת וצדקה" (בפרסית: "בוניאד") המהווים כ-30% מהתקציב הלאומי.
כמו כן, משמרות המהפכה האסלאמית שולטים בחלק ניכר מכלכלת איראן (לפי הערכות שונות: בין 30% ל-60%).
בעשור השני של המאה ה-21, נפגעה הכלכלה באיראן בעקבות הסנקציות על איראן, שניתנו על ידי מדינות רבות סביב התקדמותה של איראן בתוכנית הגרעין שלה.
סנקציות אלו היו בין הגורמים אשר יצרו באיראן של 2018 משבר כלכלי, שעורר סדרה של הפגנות, וגרם לירידה שער המטבע באופן חסר תקדים.
שיעור האינפלציה באיראן נותר גבוה מאוד בעשורים האחרונים, מה שפוגע בכוח הקנייה של הציבור.
שחיתות וכן כשלי שוק הנובעים מפיקוח ממשלתי על המחירים ומסובסידיות ממשלתיות (בעיקר בתחום המזון והאנרגיה) מהווים גורמים בולמי צמיחה.
כמו כן האבטלה באיראן עומדת על למעלה מ-10%.
כשלי השוק הסנקציות עודדו מגמה של מיעוט השקעות זרות ומקומיות, ואי יעילות של המשק, שיצרה תופעה של בריחת מוחות משמעותית ביותר.
בנוסף, איראן סובלת מבצורת קשה ביותר, אשר על פי דו"ח נאס"א מקושרת להתחממות הגלובלית, שגורמת לאיבוד מקווי מים ברחבי המדינה.
בשנת 2019, על רקע הסנקציות וחוסר היעילות של השלטון המרכזי, אוכלוסייה של כ-35 מיליון איש החלה לסבול מהפסקות מים ממושכות, שלעיתים נמשכות גם שבועות.
בהתאם לסעיף 44 לחוקתה, כלכלת איראן מורכבת משלושה מגזרים: מדינתי, שיתופי, ופרטי:
המגזר המדינתי מכיל את כל התעשיות הכבדות, סחר החוץ, כריית מחצבים, בנקאות, ביטוח, חשמל, סכרים, מערכות השקיה, רדיו, טלוויזיה, תקשורת, תעופה, ספנות, כבישים, רכבות, עבודות ציבוריות וכיוצא בזאת.
המגזר השיתופי כולל את החברות התאגידיות, ומיזמים הכוללים ייצור והפצה באזורים עירוניים וכפריים, ע"פ חוקי השריעה.
120,000 תאגידים המעסיקים כ-15 מיליון איראנים.
המגזר הפרטי כולל את התחומים: בניין, חקלאות, חיות בית, תעשייה לא ממשלתית, סחר ושירותים.
המגזר הפרטי נהנה מחופש פעולה רחב יותר מאשר חקוק בחוקה, ומשקלו גדל, בין היתר בזכות תיקון בחוקה המתיר הפרטה של 80% מנכסי המדינה, כאשר 40% באמצעות הבורסה של טהראן, ו-40% דרך קרנות צדקה.
המהלך שינה את חלקה של הממשלה בתוצר מ-80% ל-40%.
איראן שלפני המהפכה החומייניסטית חוותה צמיחה כלכלית מהירה שהסבה את המשק מעיסוק בחקלאות למשק מודרני מתקדם כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20. ערב המהפכה (1978) חל מיתון משמעותי בקצב הצמיחה, עליו התווספה בריחת ההון בסמוך למהפכה (לפניה ואחריה) המוערכת ב-30 עד 40 מיליארד דולר (במונחים של 1980).
לאחר המהפכה הגדירה איראן את מטרותיה ארוכות הטווח כעצמאות כלכלית, תעסוקה מלאה ורמת חיים מניחה את הדעת לתושביה, אך לקראת סופה המאה ה-20 נתקלה הכלכלה האיראנית בקשיים מרובים: במשך עשרים השנים דנן הכפילה איראן את אוכלוסייתה, וממילא נעשה זו צעירה יותר.
בנוסף לכך, ועל אף האחוז הגבוה של חקלאים באוכלוסייה, נאלצה איראן לייבא מזון, תופעה זו התרחבה בגלל תהליכי עיור וקשיים כלכליים באזור הספר.
התרחשות נוספת שהאטה את הכלכלה האיראנית בשנים אלו היא מלחמת איראן–עיראק, שבמהלכה נהרגו כ-300,000 איראנים ונפצעו כ-500,000. עם תום המלחמה השקיע הממשל בפיתוח מגזרי התקשורת, תעבורה, תעשייה, בריאות, השכלה ואנרגיה (לרבות פיתוח האפשרות של תחנות כוח גרעיניות), ואף שילבה חלק מהמערכות עם אלו של שכנותיה.
בתקופה זו קמו קווי הספנות האיראניים, אשר באמצעותם מתנהל הסחר הימי במדינה.
לאחר תום מלחמת איראן-עיראק וההפרטה
עם תום מלחמת איראן עיראק הכריז הממשל על כוונתו להפריט את רוב התעשיות הממשלתיות כחלק מהמאמץ להאצת הצמיחה.
תהליך ההפרטה התנהל בעצלתיים, לא מעט כתוצאה מהתנגדות המג'לס.
עד שנת 2006 נותרה רוב התעשייה, כ-70% מהמשק (תעשיית המתכות, הנפט, הנחושת, הרכב, וייצור מכונות לתעשייה) בידי הממשלה, ואילו התעשייה הקלה הייתה בידיים פרטיות.
כחלק מהרפורמות הכלכליות של תקופה זו, הודיע נשיא איראן מחמוד אחמדינז'ד על כוונת ממשלו להחליף את סובסידיות האנרגיה בעזרה סוציאלית ממוקדת, עם זאת, יוזמות ממשלתיות כגון קיצוב בדלק ביולי 2007 והטלת מע"מ באוקטובר 2008 נתקלו בהתנגדות נחרצת לרבות מחאות אלימות.
עם התפתחות הכלכלה האיראנית, החלה תעשיית הנפט להפוך לעוגן המייצב את הכלכלה האיראנית, לכן איראן היא אחת הכלכלות היחידות בעולם שלא נפגעו מהמשבר הכלכלי שפרץ בשנת 2008.
תוכנית הפיתוח החמישית התוותה את קווי המדיניות החברתית כלכלית לחמש השנים הללו.
על פי המוגדר בתוכנית תכליתה היא עידוד הצמיחה והפיתוח, והעברת הכוח לעם באמצעות ייצוג על ידי משלחות, כל זאת כחלק מתוכנית "חזון 2025", תוכנית לעידוד צמיחה בת קיימא.
מטרות התוכנית המוצהרות היו עצמאות כלכלית עד שנת 2015, והשלמתה של הרפורמה הכלכלית השאפתנית בתחומי סובסידיות, בנקאות, מיסוי, מדיניות פיסקלית ומונטרית, תשתיות וכן יעד מתחומים אחרים כגון הרחבת היחסים הבינ"ל ושיפור מערכת הבריאות הציבורית.
בעשור השני של המאה ה-21, נפגעה הכלכלה באיראן בעקבות הסנקציות על איראן, שניתנו על ידי מדינות רבות סביב התקדמותה של איראן בתוכנית הגרעין האיראנית.
בתחילת המאה ה-21 הופעלו לחצים דיפלומטיים על איראן, בעיקר במטרה להניא אותה מפיתוח נשק גרעיני.
בשנת 2008 הטיל האו"ם סנקציות כלכליות מרוככות על איראן.
ב-31 בדצמבר 2011, במסגרת חוק מימון ההגנה הלאומית לשנת תקציב 2012, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן.
ב-31 ביולי 2012 הודיע אובמה על הוספת סנקציות נגד בנקים בסין ובעיראק החשודים בסיוע לאיראן לעקיפת הסנקציות הכלכליות הבינלאומיות שהוטלו עליה, והבהיר כי ארצות הברית תחשוף כל מוסד עסקי שישתף פעולה עם איראן.
ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם, כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי.
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן מול מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, שעל פיו הסכימה איראן לחדול מפיתוח נשק גרעיני בתמורה להקלת הסנקציות הכלכליות עליה.
בהמשך שנת 2018 צלל הריאל האיראני לשפל חסר תקדים, מה שהוביל לתופעה גוברת של היווצרות שוק שחור של סחר בזהב ודולרים.
בתגובה לכך הקימה איראן בתי משפט מיוחדים לעבירות כלכליות, ועל חלק מהעבירות הקשורות לשוק השחור הוכרזו עונשי מוות, ששודרו בשידור חי לציבור הרחב לצורך הרתעה.
בנובמבר 2019, לאחר עלייה במחירי הבנזין, פרץ גל הפגנות שלישי ברחבי המדינה.
לאחר הכרזת הסנקציות, האיחוד האירופי, רוסיה, סין וממשלת איראן עצמה טענו נגד סבב הסקנציות הנוכחי, בין היתר כי מדובר במהלך לא חוקי של ארצות הברית, שניצלה סעיף שהיה בהסכם משנת 2015 שממנו פרשה.
באיראן קיים מחסור חמור במים המשפיע על הכלכלה ותחומים נוספים.
על פי המכון העולמי למשאבים (WRI), איראן מדורגת בין המדינות בהן מחסור המים הוא החמור ביותר בעולם.
המדינה כלולה בקטגוריה "גבוהה במיוחד" במדד מחסור במים כלומר איראן מנצלת כמעט את כל אספקת המים הזמינה שלה לחקלאות, תעשייה ושימוש ביתי, מה שמשפיע באופן מיידי על הכלכלה ומשאיר מעט מאוד רזרבה, אם בכלל, לתקופות של בצורת.
באיראן מערכת כבישים סלולה ארוכה המקשרת בין מרבית עריה.
בשנת 2008 היו כמעט 100 מכוניות נוסעים לכל 1,000 תושבים.
אורך מסילת הרכבת במדינה כ-11,106 ק"מ.
הנמל העיקרי במדינה נמצא בבנדר עבאס שבמצר הורמוז.
סחורות המגיעות למדינה דרך הים, מופצות באמצעות משאיות ורכבות משא.
לעשרות ערים שדות תעופה המשמשים נוסעים ומטען, איראן אייר חברת התעופה הלאומית נוסדה בשנת 1962.
כלכלה עירונית היא תחום מחקר כלכלי, המהווה גם תת-תחום של תכנון ערים, החוקר את ההתפתחות הכלכלית של ערים.
הכלכלה העירונית מתמקדת במציאת קשרים שיטתיים בין התפתחות המרחב העירוני לבין גורמים הפועלים בתחומו, כגון חברות מסחריות ואמצעי תחבורה.
הכלכלה העירונית גורסת כי ניתן לחזות התפתחות של ערים באמצעות בחינה של ייעודי קרקע קיימים ולימוד יחסי הגומלין בין אזורים עירוניים, בעלי אפיונים שונים כמו אזורים מסחריים, אזורי מגורים ועורקי תחבורה ראשיים.
תחום הכלכלה העירונית מתבסס על מודל שנקרא עיר חד צירית (או חד מוקדית) שנוסח ב-1964 על ידי ויליאם אלונסו ומתאר מציאות בה עיר אמורה להתפתח באופן שבסיסה הוא מרכז עסקים ראשי- מע"ר (באנגלית Central Business District או CBD), שמסביבו אזורי מגורים.
המודל מנסה לחקות מציאות קיימת במספר מטרופולינים בעולם.
מודל זה מתעלם מהשפעה של הקשרים גאוגרפיים או היסטוריים, שגורמים לעיתים להיווצרות מרכזי עסקים בשולי העיר או בקרבת נהרות, איים או חופים.
המודל מתעלם גם מהמגמה המקובלת של הוצאה מושכלת של פעילות עסקית מתוך מרכזי הערים, כדי לאפשר התפתחות כלכלית של מפעלים וחברות, תוך הפרעות מינימליות.
בעידן האינטרנט, בו ניתן לספק מידע ושירותים שונים במהירות וללא הפרעה, יכול להחשב מודל זה כמיושן ולכן נוסחו מודלים נוספים כמו מודל העיר הרב-מוקדית של מקמילן ומקדונלד.
הכלכלה העירונית גם חוקרת תחומים נוספים המשפיעים על הכלכלה העירונית כגון מדיניות ממשלתית ומיסוי, דיור ציבורי ועוד.
ניגריה 377 מיליארד דולר (31 בעולם),
אלג'יריה 251 מיליארד דולר (48 בעולם) תמ"ג נמוך סאו טומה ופרינסיפה 311 מיליון דולר (211 בעולם),
קומורו 800 מיליון דולר (204 בעולם),
סהרה המערבית 900 מיליון דולר (201 בעולם) תמ"ג לנפש גבוה סיישל 23,019 דולר (55 בעולם),
בוטסואנה 13,794 דולר (84 בעולם) תמ"ג לנפש נמוך קונגו הדמוקרטית 322 דולר (226 בעולם),
כלכלת אפריקה מבוססת בעיקר על חקלאות ובאופן מועט יותר גם על תעשייה, כרייה וקידוח.
השקעות, בנקאות, תקשורת וטכנולוגיות מידע.
מתוך 187 מדינות הנסקרת בדו"ח של האו"ם על מדד הפיתוח האנושי 2011, 30 המדינות בתחתית הרשימה, כולן אפריקניות, מלבד שלוש.
כל זה, נובע במידה רבה מההיסטוריה הסוערת שלה.
מצרים העתיקה הייתה אחת הציוויליזציות המתקדמות המשגשגת ביותר בעולם העתיק.
היא החלה את קיומה בסביבות 3150 לפנה"ס, עם איחוד פוליטי של מצרים עילית ומצרים תחתית תחת שלטונו פרעה הראשון.
נמל אלכסנדריה, שנוסד על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 334 לפנה"ס, היה מרכז חשוב לסחר בינלאומי בים התיכון במשך מאות שנים.
עד המאה ה-19 לפנה"ס, נותרה מצרים אחד האזורים המפותחים ביותר בעולם.
בסודאן התקיימו החל מ-1700 לפנה"ס, ממלכות שונות באופן רצוף, כגון כוש ונוביה.
גם בצ'אד השכנה החלה לשגשג באותה התקופה, ולצד זאת, החלו להגביר את השפעתן הכלכלית באזור ערי המדינה של חצי האי-ערב.
באותן השנים התהוותה מערכת מסחרית בחלקה הצפון מזרחי של אפריקה - סומליה ונוביה היו מקבלות סחורות וחומרי גלם מפנים היבשת, ואתן היו מעבריות הסומלים בעיקר דרך הים, ואנשי נוביה בעיקר באמצעות היבשה למזרח התיכון (לרבות מצרים), ומשם - לאירופה, להודו ולמזרח אסיה.
ממלכת אקסום החלה לצבור עוצמה כלכלית לצד כוח צבאי בתקופה זו.
אקסום סחרה עם הודו והאימפריה הרומית (ויותר מאוחר האימפריה הביזנטית) בשנהב, שריוני צבים, זהב וברקת וייבאה משי ותבלינים.
אקסום הייתה ממוקמת על הים האדום והנילוס וזה איפשר לה לסחור עם המדינות לחופי ים סוף כדוגמת המדינות הדרום ערביות (תימן המודרנית) ומדינות תת-היבשת ההודית ומדינות הנילוס כגון נוביה.
במאה השלישית, אקסום שלטה על חופו המזרחי של הים האדום ובשנת 350 כבשה את ממלכת כוש ולמעשה השמידה אותה לחלוטין.
רווחים הנובעים מעסקאות זהב ומלח במערב אפריקה יצרו אימפריות רבות עוצמה כגון אימפריית מאלי, אימפריית גאנה ועוד, אשר נוסעים דיווחו על עושר עצום בהן.
במזרח אפריקה, במהלך המאה ה-7, בעיקר על ידי סיוע בהשקעות של סוחרים עומאנים, התפתחו באזור ערי מדינה כגון מומבסה, לאמו, קילווה קיסיוואני, זנזיבר וקומורו, אשר עסקו לפרנסתם בסחר ימי בשנהב, תבלינים, זהב ועבדים.
משאבים אלו הועברו בעיקר למזרח התיכון ולאירופה ואולי אף להודו ולמזרח.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-11 ועד למחצית הראשונה של המאה ה-15, התקיימה לה ישות מדינית בזימבבואה של ימינו, בשם זימבבואה הגדולה.
הראיות הארכאולוגיות שנחשפו בחפירות במקום, מצביעות על כך שזימבבואה הגדולה הייתה אחד ממרכזי הסחר החשובים ביבשת ושבשיאה הגיעה רשת קשרי המסחר שלה עד מקומות כמו קילווה, מלינדי ומוגדישו, ואפילו לנמלים בהודו ובסין.
במאה ה-15, סוחרים פורטוגזים החלו לסחור ישירות עם גינאה.
לאחר מכן, סוחרים אחרים באירופה, החלו מייסדים סחר עם ישויות אחרות באפריקה, ובעיקר במערבה.
הסחר הביא לפריחה כלכלית באזור, וגרמה לעלייתן כמעצמות של עמי האזור, לרבות ממלכת בנין, שבטי היורובה והאוסה.
עם זאת, עושר זה היה מבוסס בעיקר על סחר העבדים, אשר קרס עם ביטול העבדות בשנים שלאחר מכן.
במאות השנים הבאות, עם הקולוניזציה של אפריקה, הפכה היבשת למנת חלקם של מעצמות אירופה.
בתחילה הבכורה השלטונית באזור הייתה בבעלותם של ההפורטוגזים שהחלו מקימים מושבות ביבשת, בעיקר לשם סחר.
לאחר מכן, הצרפתים, האנגלים וההולנדים גם הצטרפו לבחוש ביבשת, ולבסוף הצטרפו גם הגרמנים והבלגים, האיטלקים והספרדים.
מעצמות אלו, בתחילה חקרו את היבשת, לאחר מכן שלחו מיסיונרים ומתיישבים, ולבסוף כבשו את האזור.
הוא החל לסחור ברבים מאנשי היבשת כעבדים, וביצע כרייה ענפה של משאבי הטבע ביבשת.
כלכלות אפריקה החלו תופסים מקום חשוב ובולט יותר במערכת הבינלאומית, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולאורך שנות ה-50. באותן השנים, חווה הסחר הבינלאומי צמיחה משמעותית, והביקוש עבור חומרי גלם בשווקים של אסיה, אירופה וצפון אמריקה.
מחיר חומרי הגלם המריאו לשחקים.
ומדינות אפריקה חוו צמיחה כלכלית אשר בלמה באופן כללי את המשברים שצפו ליבשת בשנים שלאחר העידן הקולוניאלי.
למרות זאת, כבר בשנות ה-60, החלה אפריקה להראות סימני שבירה, והמדינות העצמאיות החדשות החלו לווים בכבדות ממדינות מחוץ ליבשת.
המשבר בכלכלה העולמית של שנות ה-70, לצד העלייה במחירי הנפט, שחיתות וחוסר יציבות פוליטית באופן נרחב ביבשת, הובילו את אפריקה לעוני נרחב יתר על המידה בהשוואה לשאר העולם.
לדברי הפורום הכלכלי העולמי, בשנת 1970, עשרה אחוז מהעניים בעולם היו בני היבשת, בשנת 2005, הנתון הזה עלה ל-51 אחוזים וירד בשנת 2012 ל-39%.
עם כל זאת, בשנים האחרונות ישנה עליה בצמיחה של כמה מכלכלות היבשת ולפי הבנק לפיתוח אפריקה כשליש ממדינות אפריקה צומחות בקצב שנתי של יותר מ-6%.
60 אחוזים מסך כל כוח העבודה של אפריקה, מועסק בחקלאות; וכשלוש חמישיות (60%) מכלל החקלאים ביבשת עובדים במקצועם זה למחייתם.
כלומר, הם מייצרים את התוצרת החקלאית באופן קמעוני, לרוב בשדה סמוך לביתם, במטרה לספק מזון למשפחת החקלאי.
בצורה כזאת של ייצור, לרוב לא תיוצר תוצרת יתר על המידה, כך שיהיה אפשרי לייצאה אל מחוץ למדינה, ואף פחות מכך אל גורמים בתוך המדינה.
שיטה זו, מצריכה את זה שאוכלוסייה גדולה תעסוק בתחום, והיא לא מאפשרת לפתח מקצועות מתקדמים יותר, כגון רפואה, ממשל ואקדמיה.
לעומת זאת, ארבעים האחוזים האחרים המועסקים בחקלאות, פועלים במשקים גדולים, הנוטים לגדל יבולים בכמות גדולה, מה שמאפשר ייצוא אל מחוץ למדינה, ולגורמים אחרים בתוכה.
במשקים כאלו מיוצרים לרוב תוצרת חקלאית כגון אשר קיימת לרוב במיעוט במערב ולמרות זאת נצרכים בו בכמות גבוהה, כגון קפה, קקאו, כותנה וגומי.
משקים אלה, המופעלים בדרך כלל על ידי תאגידים גדולים, נפרסים על גבי עשרות קילומטרים רבועים ומעסיקים מספר גדול של עובדים.
למרות שאפריקה עשירה במשאבים חקלאיים, אין היא מצליחה לנצל זאת יתר על המידה.
נוצרים מצבים אבסורדיים, כאשר מדינות אשר תושביהן רעבים ללחם, ממשיכות לייצא אל מחוץ למדינה.
זה בשל ניהול כלכלי כושל, ויש הטוענים, שגם המדינות המפותחות ידם במחדל.
עם כל זאת, בשנים האחרונות ישנה התקדמות בנושא, ומדינות רבות מנהלות את משקם החקלאי בצורה יעילה יותר, ובתחום זה מובילה דרום אפריקה.
בשנים האחרונות, יותר ויותר מדינות משקיעות באפריקה, ובאופן נרחב במגזר החקלאי.
מדינות בולטות בתחום זה הם סין וברזיל, אשר מזרימות כספים רבים ליבשת על-מנת לייעל בה את התחום.
יש הרואים בפעילות הסינית באפריקה סכנה למערב, אשר מאבד את אחיזתו הכלכלית והפוליטית ביבשת.
לצד זאת, ארגונים בינלאומיים שונים כגון האיחוד האפריקאי והאו"ם, תורמות אף הם בעניין.
היצוא החשוב ביותר של אפריקה הוא מינרלים ונפט.
כמה מדינות ביבשת מחזיקות ומייצאות את הרוב המכריע של משאבים אלו ברחבי העולם.
מדינות בקצה הדרומי של היבשת, כגון דרום אפריקה ובוטסואנה, מחזיקות בעתודות גדולות של זהב, יהלומים ונחושת.
נפט מרוכז בעיקר בניגריה, באנגולה ובלוב.
כריית המחצבים וקידוחי גז ונפט הם המסבים את רוב ההכנסות של אפריקה מדי שנה.
ובניגוד למגזר החקלאי, מגזר כלכלי זה מעסיק כ-2,000,000 עובדים, חלק זעום מאוכלוסיית היבשת.
עם זאת, רווחים אלו לרוב לא מנוצלים לטובת היבשת, אלא מוצאים לא במעט עבור מותרות לאליטה השלטת, כך המצב לדוגמה בלוב (תחת משטר קדאפי), באנגולה וכו'.
לעומת זאת ישנם גם מדינות, למרות שנמצאות הן במיעוט, בהן הממשלה דואגת לאזרחיה על ידי הרווחים המוסבים לה ממשאבי הטבע שלה, כך המצב הוא בדרום אפריקה, בבוטסואנה וכו'.
במקרים מסוימים, משאבים רבים במדינה כלשהי, התבררו כמזיקים להתפתחותה הכלכלית וליציבות הפוליטית שלה.
דוגמה לכך היא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדינה עשירה במינרלים, ולמרות זאת, היא נחשבת למדינה הענייה בעולם.
דוגמה נוספת לכך היא דרום סודאן העשירה בנפט, אשר מעמיד כפוטנציאל סכסוך על השליטה בו עם סודאן, השכנה המצפון.
לאפריקה, פוטנציאל גבוה בהפקת אנרגיה "ירוקה" באמצעות השמש (אנרגיה סולארית), בשל האקלים הצחיח השורר בחלקים נרחבים בה.
עם זאת, דבר אינו מפותח דיו.
תחת זאת, בעת האחרונה, נעשתה התקדמות רבה בנושא.
אפריקה היא היבשת הכי פחות מתועשת בעולם.
המדינות שבכל זאת מחזיקות בתעשייה נכבדת, הם דרום אפריקה, מצרים, מרוקו ותוניסיה.
כל זה, למרות כוח העבודה הזול והזמין ביבשת, וכמות משאבי הטבע של העצומה שלה.
רוב משאבי הטבע של היבשת מיוצאים מחוצה לה, ואינם מזוקקים בה.
על-פי הבנק לפיתוח אפריקה (AFDB), כ-15% מכוח העבודה האפריקאי מועסק בתעשייה.
רוב המפעלים ביבשת נשלטים בידיים פרטיות, בעיקר אירופיות או אמריקניות.
סין היא שחקן חדש יחסית אשר נכנס לזירה רק לאחרונה.
עם זאת, השקעה בתעשייה באפריקה אינה נחשבת לאטרקטיבית, בהשוואה לאזורים מתפתחים אחרים כגון ברזיל, סין והודו.
זאת, כי רוב אפריקה חסרה את התשתיות הבסיסיות כגון חשמל ומים, ואי היציבות הפוליטית השוררת ברוב מדינות האזור, מרחיקה משקיעים.
ארגונים בינלאומיים שונים, כגון האו"ם והאיחוד האפריקאי, גיבשו בשנים האחרונות תוכניות מתאר נרחבות, אשר מטרתן העיקרית היא לתעש את היבשת, תחום בעל פוטנציאל גבוה וייחודי לאפריקה, זאת, במטרה לקדם את הרווחה הכלכלית ביבשת.בשנים האחרונות ישנה התקדמות גדולה בנושא זה, ובאופן בולט בתעשיית הכרייה המקומית שבאפריקה שמדרום לסהרה.
המובילות בתחום, הן נמיביה ודרום אפריקה.
מדינות עשירות יותר, כמו מאוריציוס, מפתחות גם תוכניות לפיתוח "טכנולוגיות ירוקות" לתעשייה.
הכלכלה הקלאסית נחשבת על פי רוב כאסכולה הכלכלית המודרנית הראשונה.
בין מפתחיה המרכזיים אדם סמית, ז'אן-בטיסט סה, דייוויד ריקארדו, תומאס מלתוס וג'ון סטיוארט מיל.
ספרו של אדם סמית - עושר העמים, נחשב בידי רבים כראשיתה של הכלכלה הקלאסית (ובהרחבה- הכלכלה המודרנית).
אסכולה זו הייתה פעילה עד מחצית המאה ה-19 ותחתיה עלתה הכלכלה הנאו-קלאסית.
ישנה מחלוקות מסוימת בקרב כלכלנים באשר למה נכלל תחת הכלכלה הקלאסית בין השנים 1830-1870, וכן באשר לאופי הקשר בינה לבין הכלכלה הנאו-קלאסית.
המונח 'כלכלה קלאסית' נטבע על ידי קרל מרקס בהתייחסו לכלכלה הריקארדית ובפרט לדייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל וקודמיהם- אך המונח הורחב לאחר מכן לכלול הגות מאוחרת יותר במסורת הריקארדיאנית.
הכלכלה הקלאסית תמכה בשוק חופשי והתנגדה למעורבות ממשלתית בחיי הכלכלה.
אדם סמית טבע גם את מושג 'היד הנעלמה', לציון האופן בו האינטרס העצמי של פרטים מביא אותם לעסוק בפעילות התורמת לחברה ככללה.
בעת המודרנית האסכולה האוסטרית מהווה המשך (ופורמליזציה) של הכלכלה הקלאסית מבחינות רבות.
בניגוד לכלכלה הקיינסיאנית הכלכלה הקלאסית לא הניחה אי-גמישות מחירים בסחורות ושירותים.
כמו כן, הכלכלה הנאו-קלאסית דחתה במידה רבה את חוק סה, לפיו היקף הביקוש נקבע לפי יכולת הייצור, כלומר, לאורך זמן יתקבל שיווי משקל בין הביקוש לייצור.
בנוסף האסכולה הקלאסית ראתה בשערי ריבית טבעיים כרכיב חשוב המשקף את רמת החיסכון במשק.
כלכלת אוסטרליה היא אחת הכלכלות הקפיטליסטיות הגדולות בעולם, בעלת מערכת פיננסית חזקה וכלכלה יציבה.
נכון ל-2015 התמ"ג עמד על כ-1.62 טריליון דולר אמריקני, והעושר הלאומי מסתכם בכ-6.4 טריליון דולר אוסטרלי נכון ל-2013. לפי חישוב התמ"ג הריאלי (המתחשב בשווי כוח הקנייה) אוסטרליה דורגה ב-2015 במקום ה-19 בעולם.
אוסטרליה עומדת במקום ה-27 בעולם בייצוא ובמקום ה-21 בייבוא, היא ביתם של כמה מהחברות הגדולות והחזקות בעולם, ועשר החברות האוסטרליות הגדולות ביותר נמנות עם החברות הגדולות בעולם.
איכות החיים באוסטרליה היא מן הגבוהות בעולם, עם אוכלוסייה בת למעלה מ-24 מיליון נפש, ותמ"ג לנפש של למעלה מ-43,000 דולר אמריקני.