tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את החיסכון שהושג בצריכת דלק אפשר לראות בדוגמה הבאה: מטוס B747-300 צורך בערך בכל שעת טיסת שיוט כ 10 טון דלק (4 מנועים JT9) ואילו B747-400 עם 4 מנועי PW4000 צורך כ 9.5 טון דלק לכל שעה של טיסת שיוט.
ניתן לומר שכל המנועים בעולם התעופה, האזרחי והצבאי, פועלים עם בקרה ממוחשבת, היעילה והבטוחה.
מנוע ה־PW4000 לא הצליח כמצופה מבחינה מסחרית.
ה־CF6-80 דחק את רגליו מכיוון של PW4000 היו הרבה מחלות ילדות וליקויים הקשורים לתכנון מבנה המנוע אשר גרמו אף לכיבוי מנוע באוויר.
כתוצאה מכך הרבה מפעילים בחרו במתחרה.
במשך הזמן בוצעו שיפורים למבנה המנוע וגם עדכונים למערכת הממוחשבת.
היום המנוע נחשב לאמין מאוד.
המנוע מאפשר מעל 20,000 שעות טיסה לפני שיש צורך לשלוח אותו לשיפוץ.
פראיה הוא שמו, במקורות היווניים, של חבל ארץ מיושב יהודים בעברו המזרחי של נהר הירדן בתקופה החשמונאית ובתקופה הרומית.
על פי המסופר במקרא, בעבר הירדן המזרחי היו נחלותיהם של בני שבט גד, שבט ראובן, וחצי שבט המנשה.
בתקופת בית שני ידוע על יישוב יהודי באזור פראיה בעבר הירדן בתקופה הפרסית ובתקופה ההלניסטית, אז בלטה בקרבו משפחת טוביה.
היישוב היהודי בדרום הגלעד ובארץ עמון ("ארץ טוביה") היה הגרעין של היישוב היהודי הגדול בעבר הירדן המזרחי בהמשך התקופה, הוא "הפראיה".
בעבר הירדן היו תושבים יהודים שיהודה המכבי הצילם בזמן מרד החשמונאים.
יוחנן הורקנוס חיזק את האחיזה היהודית בעבר הירדן.
נראה שאזור הפראיה סופח למדינה החשמונאית, על אף שאין לכך אזכור במקורות.
בתחילת שלטון בית חשמונאי הייתה פראיה מיושבת ברובה לא-יהודים, אולם יוחנן הורקנוס ואלכסנדר ינאי נקטו במדיניות שעודדה וטיפחה צביון יהודי ובזמן הורדוס כבר היה לפראיה צביון יהודי ברור.
יוסף בן מתתיהו מספר כי במשך התקופה הרומית שררו יחסים מתוחים בין הנבטים ליהודים, בין היתר בפראיה.
פראיה היה אחד מחמשת האזורים הגדולים (מריס) שהרכיבו את ממלכתו של הורדוס, כאשר כל אזור כזה כלל כמה מחוזות (טופרכיות), שכל אחד מהם כלל כמה כפרים.
לאחר מותו של הורדוס, בשנת 4 לפסה"נ, פרצו בארץ ישראל מהומות, שבמהלכן התמרד שמעון מפראיה, שהיה קודם לכן עבדו של הורדוס.
הוא ריכז כוחות מפראיה בבקעת הירדן, בעיקר באזור יריחו והכתיר עצמו למלך.
חיל המצב הרומי רדף אחריו, והוא נהרג בקרב.
קבוצה אחרת של מתמרדים מפראיה שרפה את ארמון המלך בבית חמאם בעבר הירדן המזרחי.
הורדוס חילק בצוואתו את ממלכת יהודה בין יורשיו, ואת בנו הורדוס אנטיפס מינה לטטררך הגליל ופריאה.
מינוי זה אושר על ידי הקיסר אוגוסטוס.
אנטיפס הקים את העיר טבריה לחופה המערבי של הכנרת, והיא שימשה כבירת הטטרארכיה שלו, במקום מרכזי יחסית בין שני האזורים שתחת שלטונו – הגליל ופראיה.
העיר יוליאס (בית צידא) שהקים פיליפוס, בנו של הורדוס, מצפון לים כנרת וממזרח לירדן, נחשבה לחלק מפראיה.
בשנת 41 היה פראיה חלק מממלכת יהודה של אגריפס הראשון, אולם עם מותו בשנת 44, נכלל בתחומי פרובינקיה יודיאה.
בימי הנציב פאדוס (44–46) פרץ סכסוך גבולות בין יהודי פראיה לבין תושבי פילדלפיה, בדבר הכפר זיע, ממערב לרבת עמון.
היהודים לא פנו לנציב אלא אחזו בנשק, וכעונש על כך נכלאו שלושה ממנהיגיהם ואחד הוצא להורג.
סביב שנת 55 הועבר צפון פראיה לממלכתו של אגריפס השני.
בשנות המרד הגדול נכבשו חלקים מפראיה ובהם מבצר מכוור, על ידי מורדים יהודיים, אך אלה נכבשו בשנית על ידי הרומאים כחלק מדיכוי המרד.
לאחר המרד נכלל פראיה בפרובינקיה יודיאה.
בתקופה הביזנטית כמעט ולא היו בפריאה יישובים עירוניים גדולים.
יוסף בן מתתיהו משתמש במילה "פראיה" כדי לציין את התחום היהודי שבעבר הירדן, ולפעמים גם את עבר הירדן כולו.
גבולה הצפוני של פראיה היה כשליש הדרך מהכנרת לים המלח, ובשליש קו החוף המזרחי של ים המלח הסתיים גבולה הדרומי.
גבולה המערבי השיק לירדן, והמזרחי היה מספר קילומטרים מזרחה ממנו.
בנוסף פראיה שכנה בסמוך לנחלים ארנון וירמוך.
יוסף בן מתתיהו מספר כי ארץ פראיה גדולה יותר בשטחה מהגליל:
פראטו () היא עיר בטוסקנה שבאיטליה, בירת נפת פראטו.
העיר נמצאת לרגלי הרי רטייה (Monte Retaia) (768 מטר).
הנקודה הנמוכה ביותר בעיר היא בגובה 32 מטר מעל פני הים, סמוך לקשינה די טבולה (Cascine di Tavola), והגבוהה ביותר היא פסגת קנטגרילו (Monte Cantagrillo).
נהר ביסנציו (Bisenzio), שהוא אחד מיובלי נהר ארנו, חוצה את העיר.
כלכלת פראטו הייתה מבוססת לאורך תקופה ארוכה על תעשיית הטקסטיל.
מוזיאון הטקסטיל (Museo del Tessuto) הפועל בעיר משקף היסטוריה ארוכה זו.
פראטו היא אף מרכז לתנועת מזון איטי, תוך קידום מאכלים מקומיים רבים, בהם קנטוצ'י (canucci), שהוא סוג של בישקוטים, הנמכר במאפיות מקומיות.
מאז שלהי שנות ה-50 הייתה אל העיר תנועת הגירה משמעותית, תחילה מאזורי דרום איטליה ומאוחר יותר ממדינות אחרות.
בין המהגרים החדשים לעיר בולטת קהילה סינית גדולה שהחלה להגיע לעיר בתחילת שנות ה-90. בפראטו, נכון ל-2011, כ-186,000 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה בטוסקנה והשלישית בגודלה במרכז איטליה, לאחר רומא ופירנצה.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבגבעות הסמוכות לפרטו הייתה התיישבות אנושית מאז תקופת האבן הקדומה.
מאוחר יותר התיישבו במישור האטרוסקים.
בשנת 1998 התגלו שרידיה של עיר אטרוסטקית בגונפיאנטי (Gonfienti) שבפרברי פראטו.
על פי הממצאים, העיר שמשה מרכז לעיבוד צמר וכבר אז התקיימה במקום תעשיית טקסטיל.
העיר הייתה מיושבת עד למאה ה-5 לפנה"ס כאשר, מסיבות לא ידועות, הפסיקה שם ההתיישבות.
בתקופת האימפריה הרומית באזור הדרך הרומאית ויה קסיה, אולם לא היה קיים במקום ישוב.
בתחילת ימי הביניים שלטה באזור האימפריה הביזנטית ואחריה הלומברדים.
תחילתה של העיר פראטו במאה ה-10, כאשר שכנו במקום שני כפרים נפרדים, בורגו אל קורניו וקאסטרום פראטי.
במאה ה-11 אוחדו שני היישובים תחת שלטון אדוני טירת פראטי, משפחת אלברטי, אשר קיבלה חזקה על המקום מן האימפריה הרומית הקדושה וראשיה נשאו את התואר רוזני פראטו.
באותה תקופה יובשו הביצות במישור ונבנתה מערכת תעלות לניצול מימי נהר ביסנציו כדי להפעיל את מכונות עיבוד הצמר.
בשנת 1107 הטילו כוחותיה של מטילדה מקנוסה (Matilde di Canossa) על העיר ומשפחת אלברטיני נסוגה למבצרה שבעמק נהר ביסנציו, מאותה עת התפתחה פראטו כעיר עצמאית.
בתוך מאתיים שנה הגיע מספר תושביה לכ-15,000 נפש, זאת בזכות השגשוג הכלכלי שהביאה תעשיית הטקסטיל ובזכות עולי רגל שהגיעו למקום.
באמצע המאה ה-12 נבנתה בעיר חומה וזו הוכפלה בתחילת המאה ה-14. בשנת 1326, בניסיון למנוע את התפשטות השפעתה של פירנצה, פראטו נכנעה מרצונה לרוברטו, מלך נאפולי.
אולם ב-23 בפברואר 1351, המלכה ג'יובנה מנאפולי מכרה את העיר לפירנצה תמורת 17,500 פלורין איטלקי.
מאותה עת, ולמשך מאות בשנים, הייתה פראטו נתונה לשליטתה ולהשפעתה של פירנצה.
בני בית מדיצ'י הקימו סמוך לעיר וילת נופש.
בשנת 1512, העיר נבזזה בידי כוחות ספרדים שאותם כינס האפיפיור יוליוס השני ומלך ארגון פרננדו השני, מלך אראגון, כדי להשיב את פרצה לשליטת בית מדיצ'י.
בעת הפשיטה נרצחו ה-50,000 מבני העיר.
הנזק שנגרם לפראטו גרם לכניעת הרפובליקה הפיורנטינית ולהשבת שלטון מדיצ'י.
בשנת 1653 פראטו זכתה למעמד של עיר והפכה למושבה של דיוקסיה הקתולית.
העיר ידעה פריחה מיוחדת במאה ה-18.
לאחר איחוד איטליה, במאה ה-19, הפכה פראטו למרכז תעשייתי, במיוחד בתחום הטקסטיל וזכתה לכינוי "מנצ'סטר האיטלקית" בפי ההיסטוריון עמנואלה רפטי.
אוכלוסייתה הגיעה ל-50,000 תושבים בשנת 1901 ול-180,000 בשנת 2001. העיר ידעה גלי הגירה משמעותיים במהלך המאה ה-20. עד לשנת 1992 השתייכה פראטו לנפת פירנצה, אולם מאותה עת הפכה לבירתה של נפת פראטו.
בשנת 2022 נפתח בעיר מוזיאון הגירוש.
בפראטו יושבת הקהילה הסינית השנייה בגודלה באיטליה, לאחר מילאנו.
נכון ל-31 בדצמבר 2008 היו בין תושבי פראטו 9,927 מהגרים סינים חוקיים.
שלטונות העיר מעריכים כי בפראטו יושבים כ-45,000 מהגרים סינים, כולל מהגרים לא חוקיים.
רוב המהגרים הסינים בפראטו הם מהעיר ונג'ואו, במחוז ג'ג'יאנג בסין.
חלקם הגרו לפראטו מן הקהילה הסינית בפריז.
ראשוני המהגרים הסינים הגיעו לפראטו בתחילת שנות ה-90. רובם באו לעיר כדי לעבוד בתעשיית הבגדים.
נכון לספטמבר 2008 היו יותר מ-3,100 חברים סינים בלשכת המסחר המקומית.
בשנת 2010 התבצעו פשיטות משטרתיות על מתפרות בהן מועסקים עובדים סינים, אשר הבליטו את העובדה כי במקומות רבים כוח העבודה מבוסס על פועלים סינים, חלקם מהגרים לא חוקיים, המשתכרים שכר דל.
בפראטו מוזיאונים רבים ומוקדי תרבות אחרים, בהם פרסקאות נודעים שצייר פיליפו ליפי על קירות קתדרלת סנטו סטפנו ואשר שוקמו לאחרונה.
על הקיר החיצוני של הקתדרלה, באחת מפינותיה, נמצא דוכן לדרשות אשר נבנה על ידי דונטלו ומיקלוצו.
תיאטרון מטסטסיו (Teatro Metastasio), אשר נבנה בשנים 1829–1830, משמש כבמה מרכזית בעיר להצגות אופרה והפקות תיאטרון אחרות.
ארמון פרטוריו (Palazzo Pretorio), הבנוי לבנים אדומות, נבנה במאה ה-13. בשלהי התקופה הגותית נתווספה לו בנייה נוספת בלבנים לבנות.
במאה ה-16 נוסף לארמון גרם מדרגות חיצוני ושעון.
ארמון דטיני (Palazzo Datini) אף הוא אתר בולט בעיר.
הארמון נבנה בשנת 1383 בידי הסוחר פרנצ'סקו דטיני.
בארמון עיטורים שנוספו על ידי אמנים נודעים דוגמת אניולו גאדי וניקולו ג'ריני.
בשנת 1409 ישבו בו האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי ולואי השני, מלך נאפולי.
בארמון דליי אלברטי (Palazzo degli Alberti) פועלת גלריית אמנות ובה עבודות של פיליפו ליפי (המדונה מפראטו), ג'ובאני בליני (הצלוב ובית קברות יהודי), וקאראווג'ו (המְלכה בקוצים).
טירת קסטלו דל'ימפרטורה (Castello dell'Imperatore) היא הטירה הצפונית ביותר שנבנתה באיטליה בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אתר מרכזי נוסף הוא המרכז לאמנות בת-זמננו על שם לואיג'י פצ'י, בה פועל מוזיאון ומרכז חינוכי המוקדש לאמנות בת-זמננו.
בבזיליקה סאן ויצ'נצה ניתן לראשות שרידים של קתרינה דה ריצ'י שפעלה בעיר.
פְּרֵאוֹנִים הם חלקיקי יסוד "נקודתיים", שלפי תאוריות מסוימות בפיזיקת החלקיקים, הם תת-חלקיקים של הקווארקים, הלפטונים והבוזונים.
זאת בניגוד למקובל במודל הסטנדרטי, שעל פיו אלו האחרונים הם חלקיקי היסוד הנקודתיים שאינם ניתנים לחלוקה.
על פי המודל הסטנדרטי (התאוריה המקובלת כיום על מבנה החומר) הקווארקים והלפטונים הם חלקיקים נקודתיים שאין להם מבנה פנימי.
תאוריות הפְּרֵאוֹנִים השונות, חורגות מהמודל הסטנדרטי, וטוענות שאינם נקודתיים ויש להם מבנה פנימי.
טענות אלו נובעות מעובדת ריבוי הסוגים של קווארקים ולפטונים, שיש המכנים אותו "גן החיות של החלקיקים".
זאת כאשר רק שלושה מהם מהווים את אבני הבניין של כל החומרים בטבע.
חיים הררי במאמרו על הראשונים ניסח זאת כך: "זה פשוט לא סביר שקיימים 20 חלקיקי יסוד שונים", או כאמרתו של חתן פרס נובל לפיזיקה א.א.
רבי "מי הזמין את זה?"
כל תאוריות הפְּרֵאוֹנִים הוצעו כמענה לתמיהה על כך שהתגלו בניסויים סוגים שונים רבים כל-כך של קווארקים ולפטונים.
מטרת כל התאוריות היא להציג סדר יסודי המאחד את כל החלקיקים, כולל גם הבוזונים, ומסביר את תכונותיהם.
הדורות, שהם "העתקים" כבדים יותר של הקווארקים והלפטונים, מוצגים במודל הסטנדרטי ב"טבלת החלקיקים היסודיים".
טבלה זו מזכירה את טבלת מנדלייב שהייתה אחד הזָרָזים לפיתוח הרעיון שאטומים אינם נקודתיים ו"בלתי ניתנים לחלוקה".
כך "טבלת החלקיקים היסודיים" אולי מרמזת שגם הקווארקים והלפטונים אינם נקודתיים ו"בלתי ניתנים לחלוקה".
התאוריות של הפראונים נולדו מהשאיפה לחזור להצלחות העבר של הטבלה המחזורית והמודל הסטנדרטי שכל אחד מהם נתן הסבר רדוקציוני ל"גן החיות של החלקיקים" של תקופתו.
"מודל ראשונים" של הררי ושופ יכול לשמש כדוגמה למודל של פְּרֵאוֹנִים.
לפי "מודל ראשונים" קיימים שני פְּרֵאוֹנִים, האחד בעל מטען חשמלי חיובי של שליש , והאחר שאין לו מטען חשמלי.
להם מקבילים שני חלקיקי אנטי חומר.
הלפטונים והקווארקים בכל הטעמים בנויים מצירוף ייחודי של 3 פְּרֵאוֹנִים.
לדוגמה: קווארק למעלה מורכב משני פְּרֵאוֹנִים בעלי מטען חיובי של שליש , ופְּרֵאוֹן בעל מטען אפס.
הבוזונים (שהם החלקיקים נושאי הכוחות לפי המודל הסטנדרטי) בנויים מצרופים ייחודיים של שישה פְּרֵאוֹנִים.
לדוגמה הבוזון W+ בנוי משלושה פְּרֵאוֹנִים בעלי מטען חשמלי חיובי של שליש , ושלושה פְּרֵאוֹנִים חסרי מטען חשמלי.
תכולת פְּרֵאוֹנִים של הפרמיונים והבוזונים לפי המודל של הררי ושופהחלקיק תכולת ראשוניםפוזיטרוןTTTאלקטרון נייטרינוVVVשלושת הגוונים של קווארק למעלהTTV,TVT,VTTשלושת הגוונים של קווארק למטה,,אלקטרוןאלקטרון אנטינייטרינושלושת הגוונים של אנטי-קווארק למעלה,,שלושת הגוונים של אנטי-קווארק למטהVTV,TVV,TVVהבוזון W+ TTTVVVהבוזון W-
T - פְּרֵאוֹן בעל מטען חשמלי חיובי של שליש .
V - פְּרֵאוֹן חסר מטען חשמלי.
- פְּרֵאוֹן אנטי חומר בעל מטען מטען חשמלי שלילי של שליש .
- פְּרֵאוֹן אנטי חומר חסר מטען חשמלי.
כל הניסויים הראו שקווארקים ולפטונים הם נקודתיים, כלומר חסרי מימד.
אם יש להם ממדים הרי שהם קטנים מ-10-18 מטר, שזה גבול רגישות המדידה כיום.
כשהמאיץ ב-CERN יחזור לפעולה, בתחילת 2015, הוא יפעל באנרגיה גדולה בהרבה מזו הנוכחית (13-14TeV לעומת 7TeV) ואז אולי תמצא הוכחה שאכן הקווארקים והלפטונים אינם נקודתיים, וזו תהיה נקודת מפנה באימות הקיום של פראונים.
אנשי הפיזיקה העיונית היו ערים, מאז שנות השבעים של המאה ה-20, לאפשרויות של קיום תת-חלקיקים לפרמיונים.
נכתבו מאות מאמרים בהם הוצעו מודלים שונים.
המאמר של יוגש פאטי ועבדוס סלאם שהופיע ב־Physical Review בשנת 1974 הוא כנראה הראשון שדן באפשרות שהפרמיונים אינם נקודתיים ויש להם מבנה פנימי.
ב-1977 התפרסם באותו מקום מאמר של טרזווה, צ'קשיגה ואקמה (Terazawa, Chikashige,Akama).
ב-1979 הוצע, באופן בלתי תלוי, על ידי חיים הררי ומיכאל שופ המודל שהררי כינה "מודל ראשונים".
ב-1981 פרסמו הררי ונתן זייברג הרחבה של מודל זה.
באותה שנה גם התפרסם מאמר של פריטש ומנדלבאום.
ב-1989, בנאום קבלת פרס נובל לפיזיקה, הציג הנס דמלט מודל פראונים שהוא כינה "קוסמונים".
מודל פראונים נוסף הוצג ב-1997 על ידי דוניה, פרדצי, הנסון ופרדיקסון.
בעלי המודלים השונים הציעו שמות רבים משלהם: "פרה-קווארקים" "תת-קווארקים" "מָאוֹנִים" (על שם מָאו) "אַלפוֹנים", "קְוִינְקִים", "רִאשוֹנִים".
השם פְּרֵאוֹן, שנטבע על ידי יוגש פאטי ועבדוס סלאם בשנת 1974, התקבל כמונח הטיפוסי המתאר את כולם.
פראוואט ואהורם (בתאילנדית: ประวัติ วะโฮรัมย์; נולד ב-24 במרץ 1981) הוא אתלט תאילנדי.
ואהורם התחרה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת התאילנדית וזכה ב-14 מדליות, בהן שבע מדליות זהב.
ואהורם חלה בשיתוק ילדים כשהיה בן שלוש, ונותר משותק ברגלו השמאלית.
ואהורם השתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים ב וזכה בשתי מדליות זהב.
הוא קטף מדליית זהב בתחרות המרוץ ל-10,000 מטרים (קטגוריה T54) כשקבע בגמר המירות שיא פאראלימפי של 21:05.23 דקות, לפני השווייצרים פרנץ ניטלישפץ והיינץ פריי שזכו במדליות הכסף והארד.
ואהורם הוסיף מדליית זהב גם במרוץ ל-5000 מטרים כשניצח במקצה הגמר בזמן של 10:54.99 דקות, לאחר שקבע שיא פאראלימפי בחצי הגמר כשעצר את השעון על 10:36.63 דקות.
הוא לקח חלק גם במרוץ ל-1500 מטרים, בה לא הצליח להעפיל למקצה הגמר, ובתחרות המרתון אותה לא סיים.
ב סייע ואהורם למשלחת התאילנדית לזכות בשתי מדליות זהב בתחרויות מרוצי השליחים.
לצידם של חבריו למשלחת, פיצ'ט קרונגט, ראוואט טנה, וסופצ'אי קויסוב ניצח בתחרות ה-4X100 בתוצאה של 51.99 שניות, לאחר שקבעו שיא עולם בחצי הגמר עם 51.98 שניות, ואת תחרות ה-4X400 עם שיא עולם נוסף של 3:12.73 דקות.
בתחרויות האישיות לקח חלק בתחרויות ל-1500, 5000 ו-800 מטר בהן העפיל למקצה הגמר, אך לא הצליח לזכות במדליה, ובתחרות ל-10000 מטרים זכה במדליית הכסף כשעצר את השעון במקצה הגמר על 20:52.10 דקות ונכנע רק לשיא פאראלימפי של 20:51.86 דקות של ז'ואל ז'ינו (Joel Jeannot) הצרפתי.
בטורניר המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) הגיע ואהורם לשיא בסך המדליות בהן זכה כשקטף חמש מדליות, בהן מדליית זהב פאראלימפית אחת.
במרוץ ל-800 מטרים זכה במדליית הארד לאחר שעצר את השעון על 1:37.12 דקות, אחרי קורט פירנלי האוסטרלי שסיים בזמן של 1:36.76 דקות, והבריטי דייוויד ויר שזכה בתחרות עם תוצאה של 1:36.61 דקות.
הוא זכה במדליית הכסף במרוץ ל-1500 מטרים עם תוצאה של 3:10.68 דקות, שני רק לדייוויד ויר שקטף את הזהב עם 3:10.34 דקות, ובמדליית הזהב בתחרות ל-5,000 מטרים עם תוצאה של 10:22.38 דקות.
במרוצי השליחים סייע ואהורם לחברי משלחתו לזכות בשתי מדליות כסף נוספות.
במרוץ ל-4X400 עם תוצאה של 3:11.63 דקות, כשנכנעו לשיא עולם של המשלחת הסינית עם 3:05.67 דקות, ובתחרות ל-4X100 סיימו שוב שניים רק לסינים כשעצרו את השעון על 51.93 שניות.
ב לקח ואהורם חלק בשתי תחרויות אישיות, ובמרוץ שליחים אחד.
בתחרות ל-4X400 סיים עם חברי משלחתו בתוצאה של 3:13.28 דקות, וזכו במדליית הכסף לאחר שנכנעו לשיא עולם של המשלחת הסינית שסיימה בתוצאה של 3:05.46 דקות.
בתחרויות האישיות זכה במדליית הכסף בתחרות ל-1,500 מטרים כשעצר את השעון על 3:12.32 דקות, והפסיד פעם נוספת לדייוויד ויר שזכה בזהב.
ולקח חלק גם במרוץ ל-5,000 מטרים בו לא הצליח לזכות במדליה.
פראייה דה פיפה (בפורטוגזית Praia de Pipa, היינו, "חוף העפיפון") הוא חוף בברזיל, השוכן ליד העיירה טיבאו דו סול, כ-84 ק"מ מנאטאל בירת ריו גראנדה דו נורטה.
עד שנת 1626, החוף נודע בשם Itacoatiara כלומר "הצוק הצבוע", מאוחר יותר הפך ל- Ponta do Cabo Verde ("הכף הירוקה"), וכיום ידוע בשם פראייה דה פיפה.
רצועת חוף זו נתגלתה על ידי מתיישבים פורטוגזים שקראו לחוף Orotapiry, או "הכפר של הגבר הלבן".
עד לגילוי המקום על ידי גולשים ותרמילאים בשנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה פיפה כפר דייגים.
חופי פיפה הם מן היפים בברזיל, בעלי חול רך וצחור, מים נקיים וצוקים בגובה של כעשרה מטרים.
הנוף השליו המסיבות והגלים בסמוך לחוף מהווים מוקד משיכה לגולשים, תיירים וצעירים מהערים הסמוכות.
בפיפה קיימים מספר חופים, הידועים בהם הם -Praia Da Amor האהוב על הגולשים, Praia Da Dolphin אל חוף זה מגיעים לעיתים דולפינים וחוף Praia do Madeiro.
מרבית העסקים כיום מנוהלים על ידי זרים.
יחד עם זאת, בשל העובדה כי קיימות מגבלות חוק ביחס להרחבת הפעילות באזור, שכן מדובר בסביבה מוגנת, בתי העסק ממוקמים בצפיפות יחסית.
בתקופתו עמדה האימפריה הפרתית בפני איומים קשים ממזרח וממערב.
המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי (הגדול) הביס את הפרתים בסדרת קרבות, והצליח לכבוש בחזרה חלק גדול מהשטחים שאבדו לאימפריה הסלאוקית באזור איראן של ימינו.
אולם בשנת 129 לפנה"ס, תקף הצבא הפרתי בפיקוד פראטס השני את הצבא הסלאוקי, בעת שחנה במשכנות חורף ליד אקבטנה, והביס אותו.
אנטיוכוס השביעי נהרג בקרב, או התאבד אחריו, ובנו סלאוקוס נפל בשבי הפרתים.
התבוסה הסלאוקית הייתה מוחלטת, ובעקבותיה שבו הפרתים והשתלטו על כל שטחי האימפריה הסלאוקית ממזרח לנהר פרת.
פראטס השני שחרר את דמטריוס השני, שהוחזק כבן ערובה בידי הפרתים במשך עשר שנים, סייע לו לחזור ולתפוס את השלטון על מה שנותר מהאימפריה הסלאוקית, ואף נשא לאישה את אחת מבנותיו.
הוא שאף להפוך את הממלכה הסלאוקית, ששלטה עתה רק על אזור סוריה, למדינת חסות פרתית.
בשנת 128 לפנה"ס, זמן קצר לאחר ניצחונו של פראטס על הסלאוקים במערב, הותקפה האימפריה הפרתית על ידי שבטי נוודים ממוצא סקיתי, שפלשו עליה מכיוון צפון-מזרח.
פראטס השני יצא לקראתם עם צבאו, אך הובס ונהרג בקרב.
דודו, ארטאבנוס השני מונה כיורשו.
פראטס השלישי שלט על האימפריה הפרתית בשנים 57-70 לפנה"ס.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון התקיף המצביא הרומי לוקולוס את מלך ארמניה טיגראנס הגדול ואת בן בריתו מיתרידטס השישי מלך פונטוס, שמצא אצלו מקלט.
פראטס השלישי סירב להענות לבקשות הסיוע של טיגרנס ומיתרידטס, ושמר על נייטרליות במלחמה בינם לבין הרומאים.
בשנת 67 לפנה"ס שכנע טיגרנס הצעיר, בנו של "טיגרנס הגדול", את הפרתים לפלוש לממלכת ארמניה, כדי להמליך אותו כשליט ארמניה בחסות הפרתים.
אולם הפלישה הפרתית נכשלה בהשגת מטרתה, והצבא הפרתי נאלץ לחזור על עקבותיו.
שנה לאחר מכן פלש המצביא הרומי פומפיוס לממלכת ארמניה, בשיתוף פעולה עם טיגרנס הצעיר, והכניע אותה.
אולם לאחר ניצחונו הכיר פומפיוס בשלטונו של "טיגרנס הגדול" בארמניה, ולקח איתו כבן ערובה את בנו הבוגדני.
פומפיוס לא היה מוכן לשתף פעולה עם הפרתים.
הוא פלש לגורדינה (Gordyene) ולאוסראינה, שתי ממלכות ואסליות של האימפריה הפרתית בצפון מסופוטמיה, והשתלט עליהם, ובנוסף לכך השפיל את פראטס השלישי כאשר סירב להכיר בתוארו כ"מלך המלכים" (התואר שאומץ על ידי המלכים הפרתיים).
בשנת 57 לפנה"ס נרצח פראטס על ידי שני בניו, מיתרידטס השלישי ואורודס השני, שירשו את כסאו.
פראוקה פטרי היא כימאית, אשת עסקים ופוליטיקאית גרמנייה שנבחרה לאחת משלושת הדוברים של המפלגה הגרמנית "אלטרנטיבה לגרמניה" (Alternative für Deutschland או AfD) מ-2013 עד 2015.
היא שימשה כדוברת המפלגה יחד עם ירג מויטן מאז 2015 ועד לפרישתה מהמפלגה באוקטובר 2017, בעקבות תוצאות הבחירות לבונדסטאג.
בשנת 1992 משפחתה עברה לברגקאמן שבווסטפאליה.
פטרי קיבלה תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת רדינג ב-1998 ולאחריו השלימה את הדוקטורט באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 2007 הקימה עסק פרטי בשם PURinvent בלייפציג העוסק בחומר מילוי פוליאורתני לצמיגים.
בשנת 2012 קיבלה את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנים 2015–2017 כיהנה כדוברת מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה.
בשנת 2017 פרשה מהמפלגה ויזמה את הקמת המפלגה הכחולה של גרמניה, כגרסה מרוככת יותר של תנועת אלטרנטיבה לגרמניה.
פראי בנטוס (בספרדית: Fray Bentos) היא בירת מחוז ריו נגרו באורוגוואי.
העיר נמצאת במערב המדינה, כ-300 קילומטרים צפונית-מערבית לבירת אורוגוואי מונטווידאו, והיא שוכנת על גדות נהר אורוגוואי, המשמש כגבול בין אורוגוואי וארגנטינה.
החל מהמאה ה-19 התפתחה בעיר תעשייה נרחבת לעיבוד בשר, שהשפיעה על העיר.
בעקבות השימור של מבני אותה תעשייה ב-2015 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
השם "פראי בנטוס" היה שמו של המקום במשך תקופה ארוכה לפני הקמת היישוב ומקורו לא ברור.
מילולית משמעו "הנזיר בנטוס", וככל הנראה הוא מתייחס לנזיר נוצרי שהיה פעיל באזור.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 התפתח מאוד המסחר באזור נהר אורוגוואי.
הנמל הקרוב ביותר בנהר, זה ששכן בגואלגואיצ'ו בארגנטינה, היה קטן מדי ולא עמד בביקוש ונוצר צורך בנמל חדש באזור.
הדבר הוביל ליוזמה של אנשי עסקים מקומיים וזרים להקמת נמל חדש וב-16 באפריל 1859 נוסד היישוב בשם ויז'ה אינדפנדנסיה (מילולית: "עיירת העצמאות").
כעבור מספר שנים בעקבות יוזמה של אנשי עסקים זרים החלה להתפתח במקום תעשייה לייצור מיצוי בשר .
כעבור זמן קצר חברת ליביג למיצוי בשר השתלטה על התעשייה בפראי בנטוס והחלה לשווק את מוצריה באירופה, שהפכו שם תוך זמן קצר לפופולריים מאוד, תחת שמו של המקום .
החברה הקימה מתחם ענק בשם "מפעל אנגלו דל אורוגוואי לעיבוד בשר" , ובהמשך יוצר בו גם בשר כבוש.
תעשיית הבשר המשיכה להתפתח ולתרום לגדילת היישוב, עד שב-1900 הוא קיבל מעמד של עיר ושמו שונה סופית לפראי בנטוס.
לאורך המאה ה-20 החלה התעשייה לדעוך עד שהמפעל נסגר ב-1979, לאחר יותר ממאה שנים של פעילות, וכעבור כמה זמן הוא הפך לאטרקציה תיירותית והוקם בו מוזיאון שמנציח את תעשיית עיבוד הבשר.
בעיר הוקמו מספר מפעלים אחרים קטנים יותר לצורך תעשיות עיבוד מזון שעודם פועלים.
בתחילת המאה ה-21 הייתה תוכנית להקמת מפעל לייצור נייר בפראי בנטוס.
תושבי גואלגואיצ'ו השכנה חששו שהמפעל החדש יזהם את נהר אורוגוואי ואת העיר וניסו למנוע את הקמתו, גם על ידי חסימת מעברי הגבול באזור עם אורוגוואי.
הסכסוך הסתיים ב-2010 כאשר נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר ונשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה חתמו על הסכם שקבע שתוקם ועדת תיאום דו-לאומית שתפקח על המפעל ועל הנעשה בנהר.
העיר מקושרת לארגנטינה על ידי גשר ליברטדור חנרל סן מרטין.
בעיר נמצא נמל התעופה ויז'ה אינדפנדנסיה, אך נכון ל-2017 הוא לא פעיל.
פאריה ניקול פרגוסון היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אריקה סינקלייר בסדרה של נטפליקס, "דברים מוזרים" (2017–2025).
פרגוסון נולדה ב-1 באוקטובר 2006 באטלנטה, ג'ורג'יה, בתם של ג'ון פרגוסון, אמן ומעצב רב תחומי ושל ואדג'ואה פרגוסון, מעצבת גרפית.
יש לה אחות אחת, ג'יידה, הצעירה ממנה בשנתיים.
פרגוסון קיבלה את ההחלטה להתחיל לשחק לאחר שצפתה בסרטים "הילדות הקטנות של אבא" ו"קרוקלין".
בשנת 2015, היא החלה לשחק בסרטים קצרים ועצמאיים בהפקה מקומית.
בשנת 2016, היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אטלנטה" של רשת FX Networks ובסדרת הדרמה התקופתית "Mercy Street" של רשת PBS.
בשנת 2017, פרגוסון לוהקה לעונתה השנייה של סדרת האימה והמדע הבדיוני של נטפליקס "דברים מוזרים" בתור אריקה סינקלייר, אחותו הצעירה של לוקאס סינקלייר, בגילומו של קיילב מקלאפלין.
היא קודמה לצוות השחקנית הראשי החל מהעונה השלישית.
בשנת 2018, היא הופיעה לצדה של טיפאני האדיש בסרט הקומדיה "השבועה".
בשנת 2022 היא הופיעה בקומדיית ליל כל הקדושים של נטפליקס, "קללת ברידג' הולו" לצדו של מרלון ויינס.
באותה שנה החלה לדבב את דמותה של ביילי קרטר בסדרה הקומית "גרטל והאוגר" מבית ערוץ דיסני.
בשנת 2023, פרגוסון דיבבה את ליסה, דמות חצופה אינטליגנטית בסדרת ההנפשה הממוחשבת "אבא שלי צייד ראשים" של נטפליקס.
+שנהסרטתפקידהערות2017La Vie Magnifique De Charlieברנדי הצעירה2018השבועההארדי פונטיין2022קללת ברידג' הולוסידני גורדון
+שנהסדרהתפקידהערות2016אטלנטהאסיהפרק: "Streets on Lock"Coffee X Creamמישל2 פרקים2017–2025דברים מוזריםאריקה סינקליירתפקיד חוזר (עונה 2)
תפקיד ראשי (עונה 5–3); 29 פרקים2017Mercy Streetילדהפרק: "One Equal Temper"Daytime Divasפאטימהפרק: "Lunch is on Us"2019Bluff City Lawאריקהפרק: "When the Levee Breaks"2022–הווהגרטל והאוגרביילי קרטרדיבוב; 15 פרקים2023–הווהאבא שלי צייד ראשיםליסהדיבוב; 10 פרקים
פראז'ניה פרמיטה (בסנסקריט: Prajñāpāramitā) או פאניה פרמי כפי שמבוטא בפאלי הוא מושג מרכזי בזרם המהאיאנה הבודהיסטי, ומשמעותו המילולית היא "שלמות החוכמה הנעלה/הנשגבת" והוא אחד מסדרה של מושגים המכונים פרמיטה.
חוכמה זו מתוארת בסדרת כתבים (סוטרות), שמטרתה להביא לידי שלמות את תפישת המציאות כפי שהיא.
מבין שלושת סימני הקיום המתארים את טבען של כל התופעות, היא שמה דגש מיוחד על עקרון הריקות (בסנסקריט: שונייטא), ועל היעדר מהות פנימית עצמאית.
לימוד ותרגול שלמות החוכמה מהווים גורם מוביל בדרכו של הבודהיסטווה, החותר להארה במטרה לשחרר מסבל ("דוקהה") את כל היצורים החיים.
שלמות החוכמה מתוארת בתמציתיות בסוטרת היהלום ובסוטרת הלב.
פראובראז'נסקויה הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
מקור שם האזור הוא בכנסיית ההשתנות של פראובראז'נסקויה.
מושג ההשתנות הנוצרי מתורגם לרוסית כ-Преображение (בתעתיק: פראובראז'נייה), ושם המקום הוא הטיה של מילה זו.
התיעוד הראשון של כפר בשם פראובראז'נסקויה שהיה קיים באזור הוא מ-1661. באותה שנה נבנו במקום שתי כנסיות, והכפר נקרא על שם אחת מהן, כנסיית ההשתנות בפראובראז'נסקויה.
באותן שנים בנה הצאר אלכסיי הראשון במקום את ארמון פראובראז'נסקיי.
בשנת 1672 נבנה במקום התיאטרון המקצועי הראשון ברוסיה, קומדיה חורומינה.
בנובמבר 1699 החל להתקיים בכפר משא ומתן בין פיוטר הגדול לבין נציגים מדנמרק והאיחוד הפולני-ליטאי, בשיחות שהובילו לחתימת ברית של המדינות הנ"ל עם רוסיה כנגד שוודיה, ובכך לפרוץ המלחמה הצפונית הגדולה.
הכפר נחשב למקום מולדתו של הצי הרוסי הקיסרי.
הסיבה לכך קושרה בפיוטר הגדול, אשר בילה בכפר את עיקר ימי נעוריו, כאשר הוא הוגלה לשם בידי אחותו, סופיה אלכסייבנה רומנובה.
צבא הצעצוע של פיוטר הגדול קם במקום, ובמסגרתו גם משמר פראובראז'נסקי (שנקרא על שם המקום) ורגימנט סמייונובסקי.
באותו אזור למד פיוטר הגדול להפליג על ספינתו הראשונה, הבוֹטיק.
RZD ארנה - אצטדיון הכדורגל הביתי של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה.
תחנת הרכבת ווסטוצ'ני - תחנת הרכבת החדשה ביותר במוסקבה, אשר נפתחה בשנת 2021. התחנה המרוחקת ביותר ממרכז העיר.
ספסאן ארנה - אצטדיון הכדורגל הביתי של קאזאנקה, קבוצת המילואים של לוקומוטיב, וכן של קבוצת הנוער של המועדון.
בית העלמין פראובראז'נסקויה - אחד מבתי העלמין היוקרתיים במוסקבה, בו קבורים בין היתר ולדימיר קוץ, סרגיי מגניטסקי, אלכסיי בטלוב ועוד.
פארק צ'רקיזובסקי - פארק שקם בשנת 1895. בתחומיו נמצא נחל צ'רקיזובסקי, וכן כנסייה המוקדשת לאליהו הנביא.
שוק פראובראז'נסקי - שוק מזון שקם בשנת 1932
תחנת המטרו צ'רקיזובסקאיה ופראובראז'נסקאיה פלושאד
פראונדקטילוס (שם מדעי: Preondactylus; מילולית: "הכנפיים של פרונה ") הוא סוג של פטרוזאור קטן פרימיטיבי שחי בטריאס העליון באירופה.
המאובנים שלו התגלו באזור איטליה, בקרבת העיר אודינה שבאלפים האיטלקיים ותוארכו ללפני 216 עד 203 מיליון שנה מזמננו.
פטרוזאור זה היה פרימיטיבי וקטן יחסית עם מוטת כנפיים של 45 ס"מ בלבד.
היה בעל זנב ארוך יחסית, רגליים ארוכות, לסתות בעלות שיניים חדות שהתאימו לאכילת דגים או חרקים, או שניהם.
ככל הנראה הוא עופף מעל מקווי מים וחטף טרף חולף בלסתותיו.
הכנפיים שלו היו קצרות יחסית כך שלא יכל לדאות לזמן רב כמו פטרוזאורים מאוחרים.
הפראונדקטילוס דמה לאודימורפודון וכמה חוקרים רואים בו סוג במשפחת הרמפורינקוסיים, אף שרוב המינים התפתחו רק במשך היורה.
מועדון הכדורסל פראט (בקטלאנית: Club Bàsquet Prat) היא קבוצת כדורסל מאל פראט דה ליוברגט , קטלוניה, ספרד, המשחקת ב-LEB Plata, הליגה השלישית בפירמידת הכדורסל הספרדית.
הכדורסל הגיע לאל פראט דה ליוברגט בשנת 1932 עם הקמת קבוצת Esplai Grupo 49 במסגרת פדרציית הצעירים הנוצרים של קטלוניה.
הכדורסל המשיך להתקיים בעיר באופן לא רשמי עד 1951, אז הוקם מועדון באסקט פראט.
המועדון החל לשחק בליגות האזוריות עד 1962, אז עלתה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה לראשונה בתולדותיה.
פראט נשארה בליגה לאחר עונת הבכורה שלה לאחר שניצחה בפלייאוף הירידה.
בשנות ה-90 חתם המועדון על הסכם שיתוף פעולה עם אלופת היורוליג לשעבר חובנטוד בדאלונה והפך לקבוצת מילואים שלו בשם "פראט חובנטוד".
בשנת 2003 עלה המועדון ל-LEB Plata, הליגה השלישית.
הקבוצה התבססה בליגה עד 2014, אז זכתה באליפות ובגביע הליגה ועלתה ל-LEB Oro.
הקבוצה הייתה אמורה לרדת לאחר עונה אחת בלבד, אז נשארה עקב מקומות פנויים שנשארו.
ב-2016 סיימה פראט את הסכם שיתוף הפעולה שלה עם חובנטוד בדאלונה.
שנתיים לאחר מכן העפיל המועדון לראשונה לפלייאוף, שם הגיע לחצי הגמר והודח במשחק האחרון של הסדרה על ידי מלייה.
הקבוצה שרדה בליגה השנייה עד 2019, אז סיימה במקום ה-16 ונשרה בחזרה לליגה השלישית.
ב-2021 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה וחזרה לליגה השנייה, אז בעונה הבאה סיימה במקום ה-16 וירדה לליגה השלישית.
פראונלוב הייתה אוניית הצי הקיסרי הגרמני אשר נכנסה לשירות בתחילת 1903.
פראונלוב הייתה השמינית בסדרת גאצלה, שכללה עשר סיירות קלות אשר נבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני.
לפראונלוב הייתה גרסה שונה מהעיצוב הבסיסי של הסדרה.
היה לה שריון משופר ומקום אחסון נוסף לפחם, לצורך הארכת טווח השיוט.
לאחר כניסתה לשירות בתחילת 1903, פראונלוב שירתה בכוח הסיור של הצי הגרמני הראשי.
בתקופה זו השתתפה באימונים ובביקורים בנמלים זרים, כולל סיור לספרד ב-1903. צוות הספינה זכה בפרסי הצטיינות בירי בקרב סיירות הצי בשנים 1906 ו-1907. בינואר 1908 הוצאה הספינה משירות סדיר ועברה לשירות מילואים.
הספינה שבה לפעילות באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כבר ב-28 באוגוסט השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד בו היא והסיירת "שטטין" הסבו נזק רב לסיירת הבריטית אה"מ ארת'וזה.
במשך שנתיים השתתפה בפעולות הצי.
ב-31 במאי 1916 השתתפה בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916. על אף שדווקא בקרב זה היא הייתה פעילה פחות, היא הוטבעה על ידי טורפדו ששיגרה הסיירת אה"מ סאות'המפטון, ושקעה למצולות יחד עם רוב הצוות שלה.
בשנת 2000 התגלו שרידי האונייה על קרקעית האוקיינוס במצב טוב למדי.
בעקבות בניית הסיירות הבלתי מוגנות של מסדרת בוסארד והאוויסו מסדרת הלה עבור הצי הקיסרי הגרמני, מחלקת הבנייה של הכין עיצוב לסיירת קטנה חדשה שתשלב את התכונות הטובות ביותר של שני סוגי כלי השיט.
שינויים אלה הוחלו על שלוש אוניות הסדרה האחרונות: פראונלוב, ארקונה ואונדינה.
מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת מתוצרת AG Weser.
היה לה צוות של 14 קצינים ו-256 מלחים.
הספינה הייתה חמושה בעשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 ברכיבים בודדים.
התותחים יכלו לתקוף מטרות עד לטווח של .
הספינה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין שהיה בעובי .
פראונלוב הוזמנה תחת שם החוזה "G" והונחה במספנת AG Weser בברמן באמצע 1901. היא הושקה ב-22 במרץ 1902; בגלל מגבלות המקום, היא שוגרה הצידה, ולא בירכתיים.
ויצה-אדמירל וילהלם בוכסל נשא נאום בטקס ההשקה, והאונייה החדשה הוטבלה על ידי אנה רויס, נסיכת שטולברג-ורניגרודה.
היא נקראה על שם הסקונר פראונלוב, שהושקה ב-1853, ששולמה בחלקה על ידי תרומות של נשים ממדינות גרמניה; פירוש השם הוא "שבח נשים".
הסיירת הוזמנה לניסויים ימיים ב-17 בפברואר 1903 בפיקודו של קורבטנקפיטן יוהנס ניקל.
לאחר מבחן סיבולת בן שלושה ימים שעברה דרך סקאגרק, קטגט והמצרים הדניים, הגיעה פראונלוב לקיל, שם שובצה לכוח הסיור של שייטת I.
היא המשיכה בבדיקות ראשוניות עד 23 באפריל, וב-7 במאי הצטרפה לצי לשייט לספרד שנמשך עד 10 ביוני.
שייט אימונים למימי נורווגיה נערך לאחר מכן ביולי, ובספטמבר הוכנסה הספינה למעגן יבש בווילהלמסהאפן לצורך תיקונים ותחזוקה.
היא הצטרפה לספינות הקרב של הצי לשייט אימוני החורף שלהם בנובמבר ודצמבר בים הצפוני ובים הבלטי.
בינואר 1904, פראונלוב השתתפה בהפלגת אימונים חורפית נוספת בסקאגרק, ובחודש מרץ ערכו סיירות הסיור של הצי שייט אימונים בים הצפוני.
הצי ערך אימונים בחודשים מאי ויוני בים הצפוני ובים הבלטי, שהסתיימו בסקירה ימית שנערכה לכבוד ביקורו של מלך בריטניה אדוארד השביעי.
הצי הגרמני ביקר ביולי ואוגוסט בבריטניה, הולנד ונורווגיה.
לאחר חזרתם לגרמניה באוגוסט, הספינות ערכו תמרוני צי.
שייט חורף נוסף הגיע בנובמבר ודצמבר, הפעם באזור הבלטי.
שנת 1905 עקבה אחר דפוס דומה לשנה הקודמת בכל הנוגע לאימונים והפלגות לחו"ל.
ב-2 במאי, היא עלתה על שרטון בזמן שעזבה את ברמרהאפן, ונגרם נזק להגה.
בין 26 ל-28 באוגוסט, היא השתתפה בשייט בבים הבלטי עם צי התעלה הבריטי בדרכו לביקור בשווינמינדה.
לאחר התמרונים השנתיים של הצי, היא הונחה בווילהלמסהאפן לצורך שיפוץ, ובאוקטובר קיבל קורבטנקפיטן רוברט מישקה את הפיקוד על הספינה.
היא עגנה שוב בדצמבר כדי שיבדקו את גופה היטב לאיתור נזקים שעלולים להיגרם במהלך ההארקה.
בספטמבר 1906 השתתפה בסקירה ימית גדולה שהתקיימה לאחר סיום תמרוני צי הסתיו.
הסקירה נערכה עבור גרוס-אדמירל הנס פון קסטר, שפרש בסוף השנה.
פראונלוב זכתה ב של הקייזר וילהלם השני על ירי מצוין במהלך התמרונים של אותה שנה.
עד אז, הוענק רק פרס אחד לכל אחת משייטות אוניות המערכה של הצי.
במהלך תרגול טורפדו הטביעה בטעות את סירת הקיטור שלה.
בנוסף לפעילות ההדרכה השנתית, פראונלוב ערכה "שייט הכשרה" כדי להכיר לקציני ניווט את דרכי המים הצרים של המצרים הדניים.
באוקטובר החליף פרידריך בודיקר את מישקה כקברניט הספינה.
עד 1908, היא הייתה היחידה בסדרה שעדיין נותרה בשירות פעיל.
ב-19 בינואר גם היא הוצאה משירות בווילהלסמהאפן.
היא בילתה את שש השנים הבאות במילואים.
החל מאמצע 1912, עברה שיפוץ יסודי וארבעה מתותחי ה-10.4 ס"מ שלה הוחלפו בעשרה תותחי 3.7 ס"מ למטרות אימון.
פראונלוב הוכנסה מחדש לצי ב-2 באוגוסט 1914 כתוצאה מפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היא שובצה בתחילה בקבוצת הסיור השלישית לפני שהועברה לקבוצת הסיור הרביעית שהוקמה ב-25 באוגוסט.
כאשר הבריטים פשטו על סיורי ההגנה הגרמניים במפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט, וכתוצאה מכך התרחש קרב מפרץ הלגולנד, עגנה פראונלוב מול הלגולנד כתמיכה מרוחקת של קו הסיור.
הפושטים הבריטיים - כוח הארוויץ' - הורכבו משתי סיירות קלות ושלושים ושלוש משחתות בפיקודו של קומודור רג'ינלד טירוויט.
פראונלוב קיבלה דיווחים על התקיפה בשעה 08:00 מסירות כלונסאות חוזרות.
בסביבות השעה 09:00 נשלחו פראונלוב והסיירת הקלה שטטין לתגבר את הסיורים הגרמנים הנצורים.
פראונלוב ושטטין פגשו זמן קצר לאחר מכן את הסיירת הבריטית אה"מ ארת'וזה וכשש משחתות והם פתחו באש בשעה 09:09. הספינות מצאו במהירות את הטווח ופגעו בספינה הבריטית כ-25–35 פעמים, והשביתו את כל התותחים מלבד אחד וגרמו נזק חמור.
פגז אחד פוצץ מטען קורדיט והצית את ארת'וזה.
חדר המכונות של הספינה הוצף ומהירותה ירדה ל-10 קשרים (19 קמ"ש).
היא פנתה לכיוון הימני כדי להימלט מהאש המענישה, אך פראונלוב עקבה אחרי הסיירת הבריטית שניזוקה קשות עד שנעלמה בערפל.
בתמורה, פראונלוב נפגעה עשר פעמים, אך לא נגרם לה נזק חמור; בסך הכל נהרגו חמישה אנשי צוות ועוד שלושים ושניים נפצעו.
לאחר סיום הקרב, פראונלוב וסירת הטורפדו V3 גררו את שולת המוקשים שנפגעה קשות T33 נסגרה והחזירה אותה להלגולנד, לפני שהמשיכה לווילהלמסהאפן.
לאחר השלמת תיקונים, פראונלוב הצטרפה לצי הים הפתוח כשהפליג לתמיכה בסיירות המערכה של קבוצת הסיור I במהלך הפשיטה על ירמות' ב-3–4 בנובמבר.
פעולה דומה התרחשה ב-15–16 בדצמבר, והביאה לפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי.
היא גם השתתפה בגיחות הצי במרץ, אפריל, מאי, ספטמבר ואוקטובר 1915; אף אחד מאלה לא הביא למגע עם ספינות מלחמה בריטיות.
במהלך המבצע בין 17 ל-18 במאי, היא הפליגה מול הצי כדי לפוצץ את כל המוקשים הימיים שייתכן והונחו על ידי מקשות בריטיות.
בסוף אוקטובר היא עברה שיפוץ, ובמהלכו נשלח הצוות שלה להפעיל את הסיירת דנציג.
פראונלוב חזרה לשירות בזמן למבצע נוסף של הצי ב-23 במרץ 1916 שלא הביא למגע עם כוחות האויב.
בסוף מאי תכנן מפקד הצי הגרמני, ויצה-אדמירל ריינהרד שר, לבצע מבצע צי נוסף.
התוכנית קראה לשייטת סיירות המערכה להפליג צפונה לסקאגרק, מתוך כוונה לפתות חלק מהצי הבריטי כדי שיהיה ניתן להשמידו על ידי אוניות המערכה הממתינות של שר.
לרשות הגרמנים עמדו 16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים וחמש סיירות מערכה, יחד עם סיירות וסירות טורפדו רבות.
בשעות המוקדמות של 30 במאי יצא הצי הגרמני לדרך פראונלוב נשארה עם קבוצת הסיור IV למבצע, שהיה באותה תקופה בפיקודו של קומודורה לודוויג פון רויטר והוטל עליו למסך את צי הים הפתוח.
לא היה ידוע לגרמנים, כי חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות של המבצע.
האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 דרדנוטים ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
הפעולה הראשונית התרחשה בעיקר על ידי מערכי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום ושני ציי הקרב העיקריים התמודדו.
פראונלוב לא הייתה מעורבת באופן פעיל בקרב עד מאוחר יותר בערב 31 במאי; בסביבות השעה 21:15, קבוצת הסיור IV נתקלה בשייטת הסיירות הקלות השלישית הבריטית והעסיקה אותם לזמן קצר, אך בשל הראות הלקויה, רק שטטין ומינכן ירו זמן רב, וללא תוצאות.
מאוחר יותר, במהלך הקרבות הליליים הכאוטיים, עברו סיירות המערכה זיידליץ ומולטקה קרוב מדי מול שטטין, מה שאילץ את כל הספינות של קבוצת הסיור IV לצאת מהטור, והביא אותן בשוגג למגע עם שייטת הסיירות הקלות השנייה.
התפתח קרב אש אכזרי, בטווח של .
פראונלוב פתחה באש לעבר אה"מ סאות'המפטון ואה"מ דבלין, כמו שאר קבוצת הסיור IV.
בתמורה, סאות'המפטון שיגרה טורפדו שפגע בפראונלוב בסביבות השעה 22:35, מה שהפסיק לה את החשמל וגרם להצפות חמורות.
אש פגזים בריטים בקוטר הציתה את הסיפון, והסיירת המוכה התהפכה במהירות וטבעה עם אבדות כבדות בנפש.
ג'ון קמפבל מדווח כי 12 קצינים ו-308 מלחים נהרגו בטביעה, ואילו הנס הילדברנד, אלברט רוהר והנס-אוטו שטיינמץ מצהירים כי 324 מתו כאשר פראונלוב טבעה ורק 9 מלחים שרדו.
הללו נאספו לאחר הקרב על ידי ספינת קיטור הולנדית ונכלאו עד סוף המלחמה.
בשנת 2000 אותרו שרידי האונייה על ידי צוללנים דנים.
הארכאולוג הימי הבריטי אינס מקרטני הוביל צלילה שלאחר מכן ואישר כי השבר יושב זקוף על קרקעית הים והוא שלם ברובו.
שרידי שלדים מצוות הספינה מפוזרים סביב הסיירת הטבועה.
השרידים זוהו באופן חיובי כאשר הצוות של מקרטני מצא את פעמון הספינה בשנת 2001, שאותו תרמו לאנדרטת הצי לאבו ליד קיל, שם הפעמון מוצג כעת.
פראטמה ארהאן אליף ריפאי (באינדונזית: Pratama Arhan Alif Rifai; נולד ב-21 בדצמבר 2001 בבלורה שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת טוקיו ורדי מליגת המשנה היפנית ובנבחרת אינדונזיה.
ארהאן גדל במחלקות הנוער של SSB פוטרה מוסטיקה, SSB טראנג באנגסה ו-PSIS סמראנג.
הוא ערך תשע הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של PSIS סמראנג מליגת העל האינדונזית.
ב-16 בפברואר 2022 חתם ארהאן על חוזה לשנתיים בטוקיו ורדי מליגת המשנה היפנית.
ב-25 במאי 2021 ערך בגוט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בהפסד 2–3 לנבחרת אפגניסטן במשחק ידידות.
בלגנדריום של טולקין, פְרֵאָוַּין (, משמעות ברוֹהִירִית: "לוחם שליט") היה מלך רוֹהָן החמישי.
פְרֵאָוַּין נולד ברוֹהָן, כפי הנראה באֵדוֹרָס, בשנת 2594 לעידן השלישי, כבנם הבכור של פְרֵאָה ואשתו, ששמה לא ידוע.
כשהיה בן 25 נולד לו בנו, גוֹלְדְוַּין.
כשהיה בן 51 אביו ירש את השלטון מאביו, אַלְדוֹר.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2659 ומשל כ-21 שנה, ובימיו שררו שלום ושפע ברוֹהָן, למרות שללא ידיעתו, בני דוּן החלו להתכונן לפלישה מאז מותו של סבו.
הוא מת בשנת 2680 לעידן השלישי בגיל 86. במותו ירש אותו בנו, גוֹלְדְוַּין.
פרנסין ג'וי דרשר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, תסריטאית, מפיקה וסופרת יהודייה-אמריקאית.
מאז אוקטובר 2021 משמשת דרשר כנשיאת איגוד העובדים SAG-AFTRA, שנוצר בעקבות איחוד גילדת שחקני המסך עם הפדרציה האמריקאית של אומני רדיו וטלוויזיה ומייצג כ-160,000 עובדים בתעשיית הבידור האמריקאית.
דרשר נולדה בקווינס, ניו יורק למשפחה ממוצא יהודי אשכנזי שהגיעה לארצות הברית ממזרח אירופה.
בתיכון הכירה דרשר את בעלה לעתיד, השחקן האמריקאי-יהודי פיטר מארק ג'ייקובסון.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, היא פנתה ללימודי המשחק.
היא התפרסמה לראשונה עם צאת הסרט "שיגעון המוזיקה" בשנת 1977. ב-1981 השתתפה בסרט "רגטיים".
בשנת 1984 שיחקה בתפקיד בובי פלקמן בסרט "ספיינל טאפ" שביים רוב ריינר.
בינואר 1985 פרצו שודדים לדירתה של דרשר בלוס אנג'לס, קשרו את בעלה, ואנסו אותה ואת חברתה (שהייתה גם היא במקום) באיומי אקדח.
לדרשר לקח מספר שנים להתגבר על המקרה, ושנים נוספות כדי לדבר עליו בכלי התקשורת.
לאחר הצלחת הסרט "שיגעון המוזיקה", המשיכה להופיע במספר תפקידים קטנים בקולנוע עד שיצרה והפיקה את קומדיית המצבים הפופולרית "נני" (The Nanny).
היא הזמינה את חברתה הדוגמנית טוויגי ויחדיו הן כתבו את העלילה.
הסדרה שודרה לראשונה ב-1993, והפכה להצלחה מיידית בקנה מידה בין לאומי, עד לסיומה ב-1999. הסדרה מבוססת במידה רבה על חייה האמיתיים של דרשר.
בסדרה מגלמת דרשר את פראן פיין, יהודייה אמריקנית שמתקבלת לעבודה כאומנת על ידי בריטי שמרן, והופכת לחלק ממשפחתו בזכות השנינות וההומור שלה.
דרשר מדגישה בסדרה את עניין יהדותה, ולעיתים גם את הקשר לישראל.
בעבר סיפרה כי תפקידי אורח רבים בסדרה התבססו על קרובי משפחתה במציאות, ודמויותיהם גם נקראו על שמם.
במקביל לסדרת הטלוויזיה, דרשר השתתפה גם במספר סרטי קולנוע, בהם סרטו של הבמאי הנודע פרנסיס פורד קופולה, "ג'ק", שיצא לאקרנים ב-1996. בשנת 1997 היא שיחקה לראשונה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע, בקומדיה הרומנטית "The Beautician and the Beast", שהופקה על ידי חברת ההפקות High School Sweethearts שבבעלותה.
בהמשך שיחקה בסרט "לאסוף את השברים" (Picking up the pieces) לצידו של וודי אלן בשנת 2000.
בשנת 2000 אובחנה כחולה בסרטן הרחם, ועברה כריתת רחם.
בספרה השני, "Cancer Schmancer", כתבה דרשר על התמודדותה עם המחלה.
בשנת 2003 הופיעה דרשר במספר פרקים בסדרה הקומית "בוקר טוב מיאמי".
ב-2005 היא הופיעה בסדרה קומית נוספת, "החיים עם פראן", בה גילמה אישה בגיל העמידה.
בשנת 2011 החלה לשחק בסדרה "גירושים מאושרים", המבוססת על חייה.
פראן ובעלה לשעבר כותבים ומפיקים את הסדרה, שעלילתה היא גירושי זוג כיוון שהבעל יוצא מהארון, והזוג נשאר מיודד.
בדיוק כפי שנישואיה נגמרו במציאות.
בשנת 2020 שיחקה בסרט טלוויזיה של ערוץ לייפטיים "סידור לחג" בדמותה של קייט ספנסר.
באוקטובר 2024, דרשר לוהקה לסרטו של ג'וש ספדי "מרטי סופרים" מבית A24.
בספטמבר 2021 הודיע איגוד גילדת שחקני המסך – הפדרציה האמריקאית של אומני הטלוויזיה והרדיו על ניצחונה של דרשר בבחירות לנשיאות הארגון, בהן היא התמודדה נגד השחקן מת'יו מודין.
דרשר נכנסה לתפקיד ב-15 באוקטובר באותה שנה.
האיגוד דרש גם משא ומתן על האופן שבו יאומצו טכנולוגיות חדשות, כגון בינה מלאכותית, שעשויות להשפיע לרעה על יוצרים.
בתיכון הכירה דרשר את בעלה לעתיד, השחקן האמריקאי-יהודי פיטר מארק ג'ייקובסון, והם נישאו ב-1978, כשהייתה בת 21. הזוג התגרש ב-1999. ב-2014 היא נישאה ליזם ההייטק ההודי-אמריקאי שיבא איידוראי, אך ב-2016 הם התגרשו.
ב-2018 השתתפה בטקס התרמה חגיגי לארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), בו גייסו 60 מיליון דולר עבור צבא ההגנה לישראל.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס פטל הזהבפרס הגאולהמועמדת לפרס בשנת 1998 ונשיאת SAG/AFTRA הנוכחית, על ההובלה המבריקה של גילדת השחקנים במהלך שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו עם סיום מוצלח
פראיניה (בפורטוגזית: Prainha) היא מועצה אזורית () במדינת פארה שבברזיל.
בשנת 2004 האוכלוסייה במקום מנתה 30,060 נפש, הצפיפות היא 2.15 נפש לקילומטר רבוע, וגודל השטח הוא 13,895.79 קמ"ר.
גובה הרמה הוא 70 מטרים.
המחוז עצמו ממוקם ביער האמזונאס.
פראן אדריה אקוסטה (בספרדית: Ferran Adrià Acosta; נולד ב-14 במאי 1962), הוא שף ספרדי.
נולד ב-14 במאי 1962 בסנטה יולאליה שבקטלוניה, ספרד.
החל עבודתו כשוטף כלים במלון Playafels שבאיביזה.
ב-1981 עבד במועדון Cala Lena באיביזה, ב-1982 החל את שירותו הצבאי בצי בקרטחנה כחלק מצוות במטבח ספינה.
ב-1983 הצטרף למסעדת אל בולי ב-Cala Montjoi שב-Roses בצפון ספרד כשף דה פארטי.
מ-1984 כיהן כשף הראשי ביחד עם Christian Lutaud.
החל מ-1986 היה השף הראשי לבדו.
ב-1986 השתתף בסדנת בישול שהעביר השף ז'אק מקסימין וכשמישהו שאלו מהי יצירתיות עבורו הוא ענה "אל תעתיק מאחרים".
משפט זה היווה נקודת מפנה בקריירה של אדריה והפיכת מוסדו הגסטרונומי לסדנת ניסוי עבור טכניקות חדשות.
ב-1990 קיבל שני כוכבים במדריך מישלן וב-1998 קיבל שלושה כוכבים, בהם הוא מחזיק עד עצם היום הזה.
אדריה הקים את מסעדת "אל בולי" בו היה השף והבעלים יחד עם שותפו Juli Soler.
המסעדה הייתה ממוקמת בקוסטה בראבה בין ברצלונה לגבול צרפת, בחוף ים מבודד.
ב-2011 פתח את מסעדת "41 מעלות" בברצלונה.
אדריה הוא שף אוטודידקט הקורא כל שמשגת ידו על בישול.
סדנת עבודתו כוללת ספרייה גדולה וענפה אודות גסטרונומיה, והוא נוהג לטייל בעולם ולחוות מאכלים שונים שמעוררים את יצירתיותו.
אדריה אומר כי: "בעידן שלהם, תבשילים קלאסיים היו מודרניים.
המטרה כיום היא ליצור מנות בנות זמננו שייהפכו להיות קלאסיות לאלו שיבואו אחרינו." אדריה מעיד על עצמו כי הוא זוכר אלפי טעמים.
פראן אדריה הוא השף המשפיע ביותר בעולם כיום .
הוא נחשב לאחד מאבותיה של הגסטרונומיה המולקולרית ובנוסף נבחר על ידי מגזין הטיים כאחד מהממציאים הגדולים ביותר של המאה.
מסעדתו של פראן אדריה,"אל בולי" שבצפון ספרד, קיבלה תשע עשרה נקודות וארבעה כובעי שפים אדומים על ידי הגו מיו.
המדריך הספרדי Campsa העניק לה ארבעה כוכבים.
המדריך הספרדי Gourmetour העניק לה תשע וחצי מתוך עשר נקודות.
היא נכללה במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
זכה ב"פרס הגסטרונומיה הספרדי הלאומי" וקיבל ב-1994 את ה"European Culinary Grand Prix"
בשנים 2003 עד 2005 ובשנת 2010 הייתה בין שלוש הראשונות לפי המגזין.
המבקרים נוטים להשוות את מנותיו לציוריו של סלבדור דאלי, בשל הסוריאליזם שלהן וחדשנותן.
אל בולי נמצאת בכפר השוכן חצי שעת נסיעה מהכפר של דאלי.
פול בוקיז אמר כי הוא השף הטוב בעולם.
ז'ואל רובישון אמר כי הוא השף הטוב בעולם ואחר כך חזר בו ואמר כי הוא רק השף היצירתי ביותר בעולם.
אל בולי בה ביקרו שמונת אלפים סועדים בשנה קיבלה שלוש מאות אלף פניות מדי שנה להזמין בה מקום.
היא מנתה חמישים מקומות ישיבה וארבעים ושמונה אנשי צוות.
המסעדה הייתה פתוחה חצי מהשנה ויתר השנה אדריה שקד במעבדה שהקים ב-1997 על המצאתם של מאכלים חדשים ביחד עם צוות קטן, הם עשו ניסויים וליטשו מטעמים אשר הופיעו בתפריטים הבאים של אל בולי.
במסעדה הגישו ארוחת טעימות המונה למעלה משלושים מנות קטנות המתחלפות תדיר בעלות של מאתיים שישים וחמישה דולרים.
לאדריה מסעדה נוספת בכפר ליד סביליה, המגישה אוכל עממי ברמה גבוהה.
ביוני 2023 מסעדת אל בולי נפתחה מחדש כמוזיאון.
אדריה המציא טכניקות בישול ומאכלים רבים, שהועתקו על ידי מסעדות בכל רחבי תבל.
אין תבשיל המופיע דרך קבע בתפריט, וכל שנה הוא יוצר מאה ושישים מנות חדשות.
פראייר היא מילת סלנג ישראלי המתארת אדם שמאפשר את ניצולו בידי אחרים.
זהו מושג מפתח בחברה הישראלית, והרצון לא להיות "פראייר" מהווה מוטיב מרכזי בהוויה הישראלית-צברית.
קיימות כמה סברות למקור המילה.
לפי רוביק רוזנטל, ייתכן שמקור המונח במילה הגרמנית Freier, שפירושה אדם המחזר אחרי אישה (Frau בגרמנית).
בהקשר זה נעשה גם שימוש במילה במשמעות של אדם המבקר אצל זונות, שקל להפילו בפח ולהונות אותו.
בעקבות הגרמנית חדרה המילה לשפת הדיבור הרוסית במשמעות של איש פתי ונאיבי, שהתקבעה, בהשפעת הרוסית, בסלנג הישראלי.
"פרייהר" (Freiherr) היא דרגת אצולה זוטרה (מקבילה בערך לברון) Barfifon.
ייתכן שיש קשר בין הצליל גרמני הבולט לבין המשמעויות ה"ייקיות" הסטריאוטיפיות כגון קבלת מרות, היצמדות לכללים נוקשים ופורמליים על חשבון גמישות, פקחות ואלתור.
בסלנג העברייני של אודסה בראשית המאה ה-20, שהיה מבוסס על יידיש, תיארה המילה אדם שומר חוק, בניגוד לעבריינים מקצועיים.
אפשרות נוספת היא שהמקור בא מהמילה Freier, שמשמעותה "פנוי" או "חופשי" בגרמנית.
כך, מי שפנוי, יכול להיות מנוצל על ידי האחר.
לפי השערה אחרת, מקור המונח הוא ברומניה, שם נהגו בני האצולה האוסטרו-הונגרית לבלות חופשות במאה התשע עשרה, והיו מוכנים לשלם מחירים מופקעים על מוצרים ושירותים מבלי למחות או לעמוד על המקח.
כתוצאה מכך נכנסה המלה fraier לשפה הרומנית במשמעות דומה לזאת בעברית המודרנית, והובאה לארץ בידי יהודים מרומניה.
יש הטוענים שמקור המילה בשפה הפולנית, שבה יש למילה אותה משמעות.
הפראייר מהווה עבור ישראלים רבים תיוג שלילי שיש להימנע ממנו.
החשש מהתיוג החברתי, אך גם העצמי, כל כך חזק, עד כי יש הטוענים שהוא מהווה אחד המניעים המרכזיים עבור היחיד באינטראקציות עם אחרים בחברה.
ניתן לראות בדור הלא-פראייר דור סוציולוגי שלישי, לאחר דור החלוץ ודור הצבר.
בדור החלוץ הייתה היררכיה חברתית שנקבעה על סמך השירות למען החברה, היינו עד כמה אדם שירת את החברה ופעל לבניינה באופן הנחשב ליוקרתי (גם זהות המבצע נחשבה).
בדור הצבר ההיררכיה החברתית נקבעה לא רק על סמך הסטטוס ההישגי אלא גם על סמך הסטטוס השיוכי - מי שנולד בארץ נחשב לצבר, כאשר גם בין הצברים היה מדרג שהסתמך על מאפיינים שיוכיים.
בניגוד לחלוץ ולצבר, הלא-פראייר אינו מבקש ליצור היררכיה ברמת המקרו, אלא חותר ברמה זו לשוויוניות חברתית.
ההיררכיה הקיימת, אם בכלל, במושג הפראייר היא היררכיית מיקרו, היררכיה רגעית, המבוססת על אסרטיביות.
ברמה המקרו חברתית, ניתן למצוא ריבוד חברתי באופן בו קבוצות בחברה הישראלית יכולות להיתפס כפראייריות יותר או פחות.
השכבות המצויות בשולי החברה מעודדות אנטי פראייריות, כתוצאה מתחושות ניכור, זרות וחוסר שייכות.
בכך תרבות הפראייר יכולה לתרום לשכפול המערכת הריבודית המבוססת על מעמד חברתי, כוח ויוקרה חברתית, שכן, ביטויים כמו "אני לא פראייר" מהווה פתרון זמין, נוח ולא מועיל עבור אוכלוסיות חלשות, גם אם ברמת המיקרו ישנה תחושת סיפוק ואף תועלת.
מושג הפראייר מבטא תהליכי עומק בחברה הישראלית - אינדיבידואליזציה, הפרטה ומיסודו של הפרויקט הציוני.
(אחד הפרדוקסים בפרויקט הציוני הוא בכך שהציונות ביקשה לייצר יהודים שלא יהיו פראיירים, אך כדי להגשים זאת היא תבעה משמעת חזקה לקולקטיב, ובעצם להיות פראיירים במונחים של ימינו.) יש במושג הפראייר משום מחאה כנגד התובענות של המדינה והחברה הישראלית מהאינדיבידואלים ורצון לחיים יותר "נורמליים".
אף על פי כן, החברה הישראלית עדיין נשענת על בסיס קולקטיבי-אידאולוגי איתן.
שני קטבים אלה מייצרים עבור הישראלים את דפוסי המחשבה שלהם ואת פרקטיקות ההתנהגות.
אל מול התיוג השלילי הבולט של הפראייר, עומד שירו של נתן אלתרמן, "אליפלט" (מילות השיר).
אליפלט, גיבור השיר, הוא פראייר מובהק:
וכיצד ובשל מה זה ואיך.
עם זאת, הפראייריות של אליפלט היא הדוחפת אותו, לפי השיר, לבצע מעשה גבורה:
הוא מוכרח את המלאי לחדש,
וכיוון שאין אופי במיל לו,
הוא זחל כך ישר מול האש.
את ההוקרה לפראייר נותן המלאך גבריאל, האומר:
במרום לנו יש ממך נחת,
אף שאין לך אופי במיל.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל המושג לקבל משמעות אנטי-ממסדית.
אם במילון הראשון לעברית מדוברת של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה המושג מופיע במובן של אדם תמים ומנוצל, הרי בספרם השני מופיע הערך "הפראייר של גולדה".
פראמבאנאן הוא מתחם מקדשי ההינדואיזם הגדול ביותר באינדונזיה, השוכן במרחק 18 קילומטרים מזרחית ליוגיאקרטה.
האתר נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו החל מ-1991, והוא אחד ממקדשי ההינדואיזם הגדולים ביותר בדרום-מזרח אסיה.
האתר מאופיין בסגנון בנייה אדריכלי גבוה, המאפיין את אדריכלות המקדשים ההינדית, ובבניין המרכזי שגובהו 47 מטרים הנמצא בתחום מתחם גדול של מקדשים יחידים.
המתחם נבנה בשנת 850 בקירוב על ידי ראקאי פיקאטאן, המלך השני משושלת מאטאראם, או על ידי באליטונג מאהא סאמבו, במהלך תקופת שלטונה של שושלת סאנג'איה.
המתחם ננטש זמן קצר לאחר בנייתו.
עבודות השיקום והשחזור במקום החלו רק ב-1918, ובנייתו של הבניין הראשי הושלמה באזור 1953. רוב עבודת האבן נגנבה במהלך השנים ושימשה באתרי בנייה מרוחקים.
נקבע כלל שלפיו מקדש ייבנה רק במקרה ונותרו לפחות 75% מהאבנים המקוריות שלו, ולכן רק קירות הבסיס של רוב המקדשים הקטנים ניתנים לצפייה, ואין תוכניות כלשהן לבנייתם מחדש.
המתחם נפגע במהלך רעידת האדמה בג'אווה בשנת 2006. מהתצלומים הראשוניים שצולמו באתר הוסק כי למרות שהמתחם לא נראה פגוע, הנזק בכל זאת משמעותי, כיוון שעל הקרקע היו מפוזרות חתיכות גדולות של הריסות, כולל תחריטים.
הגישה הציבורית למקום בוטלה עד להערכה מלאה של הנזקים.
ראש סוכנות השימור הארכאולוגית של יוגיאקרטה הצהיר כי "ייקח חודשים על מנת לאמוד את הנזק המדויק".
אולם, האתר נפתח למבקרים מחדש כמה שבועות לאחר ההצהרה שניתנה ב-2006. עם זאת, הגישה לאזור הצמוד למקדשי ההינדי עדיין אסורה.
במתחם יש קבוצה של שמונה מקדשים עיקריים הנקראיםצ'אנדים (Candi-Candi), ולמעלה מ-250 מקדשים יחידים היקפיים.
שלושת המקדשים הראשיים, הנקראים טריסאקטי (אינדונזית: "שלושת המקומות הקדושים"), מוקדשים לשלושה אלים: שיווה המחריב, וישנו השומר וברהמה היוצר.
מחוץ למקדשים יש מישור מרובע המחולק לחצרות קונצנטריות (בעלות נקודת מרכז משותפת) באמצעות קירות.
במקדש שיווה, הנמצא במרכז, יש ארבעה חדרים הממוקמים על כל אחד מהכיוונים הראשיים של שושנת הרוחות.
בחדר הראשון נמצא פסל של שיווה שגובהו 3 מטרים, ובחדרים האחרים יש פסלים קטנים יותר של דורגה, אשתו אגאסטייה, ריסי, וגנש בנו.
מקדש דורגה מכונה גם המקדש של לורו ג'ונגראנג (הבתולה הרזה), על שם נסיכה מג'אווה, בתו של המלך בוקו.
הנסיכה אולצה לשאת גבר שלא אהבה בשם באנדונג בונדווסו.
לאחר משא ומתן ארוך היא הסכימה, אך בתנאי שהנסיך יבנה עבורה מקדש שיכיל 1,000 פסלים בין הזריחה לשקיעה.
הנסיך הצליח במשימתו לאחר שקיבל סיוע מיישויות על-טבעיות.
הנסיכה הורתה לאחת הנשים מהכפר להצית אש בחלק המזרחי של המקדש, כך שהנסיך יחשוב שהשמש עומדת לזרוח.
כאשר התרנגולים החלו לקרקר, כיוון שהוטעו על ידי האור שהגיע מהמקדש, הישויות העל-טבעיות ברחו.
הנסיך, שזעם על הדרך הפשוטה שבה שיטו בו, הפך את לורו ג'ונגראנג לאבן, שהפכה לפסל האחרון והיפה ביותר מבין אלף הפסלים.
שני המקדשים העיקריים האחרים הם אלה של וישנו בצפון ושל ברהמה בדרום.
בחזית של כל מקדש ראשי נמצא צ'אנדי קטן יותר בצד מזרח, המוקדש לבעל החיים של כל אחד מהאלים: הפר נאנדי של שיווה, האווז אנגסה של ברהמה, והנשר גארודה של וישנו, שכל אחד מהם משמש כסמל לאומי של אינדונזיה.
התבליטים השטוחים המצויים על 20 צדדיו של המתחם מתארים את אגדת ראמאיאנה.
בתבליטים מתואר כיצד סיטה, אשתו של ראמה, נחטפת על ידי ענק אוכל אדם רשע.
המלך האנומאן מביא את צבאו על מנת לסייע ראמה בחילוצה של סיטה.
הסיפור מתואר גם באמצעות ריקוד ראמאיאנה, המבוצע בכל ליל ירח מלא מול מתחם פראמבאנאן המואר.
הסיפור מתואר כשתי מערכות מתוך הראמאיאנה.
הוא המקור לקדושת האנומאן בהינדואיזם.
מתחם המקדשים מוקף בכ-250 מקדשים בודדים בגדלים שונים, הנקראים פווארה (Pewara), וההשערה המקובלת היא כי הם שימשו כאות כניעה למלך.
הפווארה מסודרים בארבע שורות מסביב למקדשים המרכזיים, לפי המעמד של האנשים שהורשו להיכנס אליהם.
הכניסה למקדשים בשורה המרכזית הייתה מותרת רק לכהנים, ואילו הכניסה לשלוש השורות האחרות הייתה מותרת לאצולה, אבירים ופשוטי העם בהתאמה.