tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרם יציאתו לאור של האלבום, שלח שמיר לתחנות הרדיו סינגל שהכיל את שיר הנושא של האלבום "רוקד לכל הבנות", אך זה נפסל לשידור עקב טעות דקדוק, מאחר ששמיר הגה בשיר את המילה "לכל" בצורה הנשמעת כמו המילה "לקול".
בעקבות זאת, שונו שמותיהם של השיר והאלבום ל"רוקד לקול הבנות".
בשנת 1983 הוציא לאור את "רוקד לקול הבנות", אלבום האולפן הראשון שלו כאמן סולו.
באלבום זה ניסה שמיר להפיק סאונד פחות רועש וקשוח מזה שהופיע באלבומה של חמסין, אך דומיננטי יותר ותואם למיינסטרים, אשר באותה העת נטה לסוגת הפופ.
לצורך קידום האלבום יצא שמיר לסיבוב הופעות עם הגיטריסט יהודה עדר, הבסיסט איתן גדרון, המתופף דובי קיזלשטיין ומפיק האלבום משה לוי כקלידן.
ההופעות לא משכו תשומת לב רבה, אך זכו לביקורות טובות מהמבקרים.
שיר הנושא מתוך האלבום היה ללהיט, ובמצעד הפזמונים העברי לשנת התשמ"ג דורג במקום התשיעי.
על אף שזכה האלבום לשבחים מן המבקרים, היה לכישלון מסחרי.
לאה לופטין - זמרה (א5)
דניאל לאונרדו פרנקל - תופים (א5)
ז'אן פול זימבריס - תופים (א5)
יושי שדה - קולות רקע (ב1)
מאיר ישראל - כלי הקשה (ב2)
רוק תעשייתי או אינדסטריאל רוק הוא ז'אנר מוזיקלי ופיוז'ן של מוזיקה תעשייתית ומוזיקת רוק, שהופיע לראשונה בסוף שנות ה-1970 ותחילת שנות ה-1980 בארצות הברית, הממלכה המאוחדת וגרמניה.
בין המוזיקאים מהז'אנרים ניתן למנות את Chrome , קילינג ג'וק, Swans, ביג בלאק , סקיני פאפי, Front 242 , Front Line Assembly , KMFDM ו-Sister Machine Gun .
רוק תעשייתי מוגדר כפיוז'ן של מוזיקת רוק עם אלמנטים ממוזיקה תעשייתית, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה אוונגרדית.
יצירות מהז'אנר מאופיינות בצלילים קשים וצורמים בשילוב ריפי גיטרה מעוותים ואגרסיביים עם מרקמים אלקטרוניים וטכניקות הפקה ניסיוניות.
רוקוקו היה תנועה אמנותית וסגנונית מן המאה ה-18, שהשפיעה בתחומי אמנות רבים: ציור, פיסול, ארכיטקטורה, עיצוב פנים, ספרות, מוזיקה, אופנה ותיאטרון.
הרוקוקו התפתח בצרפת של תחילת המאה ה-18, כתגובת נגד להידור והחוקים הנוקשים של הבארוק, וממנה התפשט ברחבי אירופה.
אמני הרוקוקו נקטו בגישה משחקית, עליזה, מצועצעת וחיננית, והרבו להשתמש בצבעי פסטל, עיצובים א-סימטריים, קימורים וזהב.
סגנון הרוקוקו מציג בפנינו את אורח חיי האצולה באירופה.
ישנו שימוש ניכר בצבעים עדינים הבאים להאיר את הדמויות.
בניגוד לדיוקנאות הבארוק, שהציגו דמויות נוקשות, קודרות ורשמיות, בציורי הרוקוקו הדמויות הן חינניות ועדינות, מביעות שמחה בדרך כלל וחיות חיי מותרות.
טכניקת הציור העיקרית בתקופת הרוקוקו היא טכניקת הפסטל.
הציירים הצרפתיים אנטואן ואטו, פרנסואה בושה, וז'אן-אונורה פרגונאר מזוהים עם סגנון זה.
המונח רוקוקו לקוח מהמילים הצרפתיות Rocaille ו-Coquille שפירושן "סלע וצדפה", על שם עיטורי הסלע המעובד והצדפה המאפיינים סגנון זה אשר ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריה כגון צורות S ו-C, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מהווים את המוטיבים העיקריים בסגנון.
הסברה היא שהשם רוקוקו ניתן על ידי תלמידיו של הצייר הנאו-קלאסי ז'אק-לואי דויד בתחילת המאה ה-19 כדי לתאר בנימה מסוימת של לעג את הסגנון של המשטר הישן.
הכינוי לו זכה הסגנון בתקופתו היה "הטעם הציורי" (gout pittoresque) ושמו היה הסגנון המודרני (Style Moderne).
בשם סטייל רוקאי () השתמשו באותה תקופה לתאר את עבודת הסלע המעובד במערות המלאכותיות (Groto) בוורסאי.
שם נוסף לסגנון כיום הוא סגנון לואי החמישה עשר.
הסגנון התפתח בצרפת בתחילת המאה ה-18 כתגובה לרשמיות והכבדות של סגנון הבארוק.
תגובה זו באה כתוצאה ממספר שינויים שעברו על החברה והמלוכה באותם ימים.
בסוף המאה ה-17 המלך לואי ה-14 – מלך השמש, היה חולה וזקן וקופתו הייתה דלילה כתוצאה מביזבוזיו הראוותנים להאדרת שמו וממלחמות.
ארמון ורסאי אותו בנה סבל מדעיכה זמנית והאצולה שחויבה לגור בארמון וסביבתו התעייפה מאורח החיים הנוקשה והטקסי.
ב-1698 זימן לואי ה-14 את האדריכל שלו, ז'ול ארדואן-מנסאר, ובפנים זועפות אמר לו שהעיצוב שהכין לגן החיות (Menagerie) בשאטו דה מרלי (נהרס) לא לרוחו: "הנושאים רציניים מידי...
צריכה להיות רוח נעורים בעיצובים האלה", אמר מלך השמש, אשר תחת ידו סגנון הבארוק הגיע לגדולה אך החל להתעייף ממנו בעצמו.
הרצון לשינוי גרם לו למנות ב-1699 את החרט פייר לפוטרה () לתפקיד של מעצב המבנים המלכותי .
באותה שנה ביקש לואי ה-14 מלפוטרה לעצב דקורציה לחדרים בגן החיות (Chateau de la Menagerie) בשאטו דה מרלי.
לפוטרה תכנן את עיצוב הפנים של מספר חדרים בהשראת דוגמאות הערבסקות של אמן הבארוק ז'אן בריין האב (), אשר נהג לצייר דוגמאות מסולסלות ועשירות, אך כפי שהיה נהוג עד אז העושר הזה לא פרץ את גבולות המסגרת.
לפוטרה לקח את הדוגמאות הללו ופרץ עימן את גבולות המסגרת הישרה ונתן להן את החופש ליצור זרימה ותנועתיות א-סימטרית, ובכך קרא תיגר על מגבלות הסימטריה.
התוצאה היא סגנון מהפכני במראהו ותפיסתו.
המלך כה התרשם עד שארגן אירוע במרלי כדי להציג את החדרים החדשים של לפוטרה ודרכו של הסגנון החדש משם לארמון ורסאי כדי 'לרכך' את האגפים הפרטיים בארמון הייתה קצרה – לפוטרה זרע את זרעי סגנון הרוקוקו.
הסגנון שהפך לצו האופנה החל להופיע באגפים רבים בארמון ורסאי ואמני התקופה, כולל אדריכל המלך הארדואין-מנסאר, החלו לעצב בסגנון זה.
שני אמנים בולטים היו ז'אן בריין הבן וז'יל-מארי אופנורד (), האדריכל הראשי של עוצר הממלכה.
אופנורד למד באיטליה בצעירותו, ומייחסים לו את החדרת מוטיב הצדפה (הלקוח מהבארוק האיטלקי) לסגנון.
כך התפתח לאיטו סגנון מעבר בשם רז'אנס (1710–1725), שהיה לראשיתו של סגנון הרוקוקו.
הרז'אנס (; בצרפתית: עוצרות) נקרא על שם תקופת העוצרות של הדוכס פיליפ מאורליאן בשנות ילדותו של המלך לואי ה-15. סגנון זה המשיך את המגמה של עידון וזרימה והותיר את הכבדות והעומס של הבארוק מאחור.
מסכות גרוטסקיות חמורות סבר שאפיינו את הבארוק הפכו מחויכות, עיצוב הפנים החל להיות נקי ואינטימי יותר, ואת התאטרליות והפיסוליות של הבארוק החליפו עיטורים מעוגלים ורכים, מודגשים בזהב על רקע צבעי פסטל, יחד עם מוטיבים מהטבע המשולבים בהרמוניה.
את השיש והברונזה המוזהבת החליפו פנלים מעץ, לוחות לכה ובדים.
עם מותו של לואי ה-14 החלה האצולה לעזוב את ארמון ורסאי ולנוע בעקבות העוצר לפריז, שם הם בנו את בתי האחוזה העירוניים שלהם שזכו לכינוי הוטל פרטיקוליה ().
בתים אלו יועדו לחיי נועם ואירוח, להם סגנון הבארוק היקר והרשמי לא התאים כלל, ועל כן שימשו קרקע פורייה להתפתחות סגנון הרוקוקו.
הריהוט בתקופה זו נעשה מעוגל וקליל יותר עם דגש על נוחות ופונקציונליות.
בשיאו של הבארוק הצרפתי הרהיטים היו עשויים מכסף יצוק וכתוצאה ממשבר כלכלי הם הותכו ולכן לא נותר להם כיום זכר, את רהיטי הכסף החליפו רהיטי עץ מצופים בפליז, שריון צב, שנהב ואם-הפנינה ועם התקדמות הסגנון והטכנולוגיה החלו להשתמש בפורנירים מעצים משובחים משובצים בעיטורי פרקטרי ומעוטרים בעושר בברונזה מוזהבת ().
ב-1708, בטריאנון הגדול בוורסאי, הציג לראשונה האבּניסט אנדרה-שארל בול () בפני המלך לואי ה-14 את הקומודה בעלת שתי המגירות שתהפוך לאחד מפרטי הריהוט הפופולריים בסגנון הרוקוקו.
בסגנון הרוקוקו כמו בעיצוב הפנים גם הריהוט נעשה מעוגל (bombe) ובעל מידות "נורמליות", רהיטי התקופה היו שילוב של עיצוב מעודן ומוקפד ופונקציונליות.
בייצור הרהיטים לקחו חלק מספר רב של אמנים, שתחת ידיהם הריהוט הגיע לשיא של כל הזמנים הן באיכות והן בעיצוב.
פרזולי הברונזה לא נותרו כעיטורים בלבד, אלא השתלבו בצורת הרהיט ובמוטיבים שמופיעים בפורניר וביחד יצרו הרמוניה ויזואלית.
לריהוט התקופה היה חלק מכריע במראה והתפתחות הסגנון.
כתוצאה מהתפתחות מואצת של הסגנון הדקורטיבי והאמנויות – מה שהחל כתגובה לבארוק הפך בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-18 לסגנון מאופיין ומגובש – סגנון הרוקוקו.
המאפיינים של הסגנון היו צורות קונכייה וצדפה ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריות כגון צורות S ו-C, עבודת שבכה, מוטיבים אסייתים, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מעוטרים בזהב ברקע של צבעי פסטל ועץ אדמדם.
תקופה זו אופיינה בחידושים מדעיים שתרמו גם לאמנות.
לראשונה פיתח מפעל הפורצלן מייסן שבגרמניה (1710) פורצלן אירופאי, וכמו כן בשנות הארבעים של המאה ה-18 החלו להופיע דוגמאות פירחוניות בשיבוצי הפורנירים, שזכו לשם מרקטרי.
פיתוח זה, שנחשב למהפכני, תרם רבות להתפתחות הסגנון שהיה מבוסס על מוטיבים מהטבע.
בנוסף מראות, ברונזה מוזהבת, שעונים וטכניקות שונות בתחום הריהוט והאמנות הדקורטיבית פותחו ושופרו והביאו אותה לשיא שלא ידעה קודם.
כל האלמנטים שיצרו את הדקורציה של החדר שולבו בהרמוניה כדי ליצור יופי עילאי הנעים לעין.
כבר במאה ה-16 החלו לייבא מהמזרח הרחוק לאירופה פורצלן, לוחות לכה (Laquer) ומשי, הדוגמאות שכונו שינואזרי () עם עיטורים ונושאים אסייתים נהפכו לאחד ממאפייני סגנון הרוקוקו ובאו לידי ביטוי בעיקר בריהוט וכלי פורצלן.
מוטיבים אלו הוסיפו לסגנון נופך אקזוטי והייצור שלהם באופן מקומי התפתח מאוד.
אמנים חשובים בתקופת הרוקוקו שתרמו להתפתחות הסגנון הם ז'וסט-אורל מסונייה (), ניקולא פינו (), ז'יל-מארי אופנורד וז'רמן בופראן
אוטל דה סוביז שעיצב בופראן נחשב לאחד משיאי הסגנון בצרפת.
הסגנון שבר את כללי הסדר הקלאסי והוא שיקף את חיי האצולה באותה תקופה אשר פרקה עול וחיפשה את חיי הנועם והמותרות חסרי הדאגות, ציירי התקופה ביטאו היטב את הלך רוח זה, הראשון לבטא זאת בציוריו היה אנטואן ואטו הצרפתי, מראשוני ציירי הרוקוקו אשר פיתח סגנון בשם Fête galante .
הצבעים הכהים של הבארוק התחלפו בצבעים בהירים ופסטלים והנושאים הדתיים והמלוכניים התחלפו בנושאים חילוניים של חיי האצולה ונושאים הלקוחים מהמיתולוגיה; נערות צעירות מחוזרות על ידי עלמי חן בגנים פסטורליים, מפגשים חברתיים אינטימיים בסלונים פריזאים וונוס מוקפת בקופידונים קטנים בטואלט שלה, אלה ונושאים "רכים" אחרים אפיינו את הציור והפיסול בתקופת הרוקוקו.
גדול ציירי התקופה היה פרנסואה בושה שביחד עם תלמידו ז'אן-אונורה פרגונאר ואמנים נוספים כמו שארל-ז'וזף נטואר (), ז'אן-בטיסט גרז, ז'אק שרליאר (Jacques Charlier), שארל-אנדרה ואן לו ולואי-מישל ואן לו היו מחשובי אמני התקופה.
הרוקוקו התבטא בעיקר בעיצוב פנים הבית: דקורציה, פנלים, ציורים, רהיטים, מראות, כלי פורצלן, כלי כסף, נברשות, כלי ברונזה, פסלים ועוד.
בתחום האדריכלות הרוקוקו השפיע פחות, ולרוב הבתים אשר תכולתם הייתה בסגנון הרוקוקו הארכיטקטורה שלהם נותרה כשהייתה בתקופות קודמות.
למרות זאת ישנן דוגמאות מרשימות של אדריכלות רוקוקו כגון ארמון סוליטוד בשטוטגרט (), הבזיליקה במנזר אוטובוירן בבוואריה, ארמון סנסוסי בפוטסדאם, ובית הקיץ של לואי ה-15 – טירת מורזון בנורמנדי.
הסגנון הוא בעל אופי נשי ומעודן ולא במקרה, מי שנתן את הטון באמנויות באותה תקופה היו נשים, בצרפת הייתה זאת פילגשו של המלך מאדאם דה פומפדור ונשות האצולה שאירחו בסלוניהן באופן קבוע וזכו לכינוי סלונייר
(Saloniere), באוסטריה הייתה זו הקיסרית מריה תרזה, בבריטניה המלכה אן וברוסיה היו אלה הצאריות יליזבטה פטרובנה ויקטרינה הגדולה.
בתקופת הרוקוקו, כמו בתקופות שקדמו לה, לא היה מעמד ביניים, ומי שנתן את חסותו לאמנות היו אנשי המלוכה והאצולה מאחר שהם היו בעלי הממון.
המלך לואי ה-15 היה פטרון עיקרי של סגנון זה, ופרש באופן אישי את חסותו על מפעל הפורצלן בוונסן, שלימים הפך למפעל סוורה ().
תפקיד חשוב מילאה גם מאדאם דה פומפדור, אשר במשך 19 שנותיה כפילגשו של המלך בנתה, שכרה, ריהטה ועיצבה ארמונות רבים, כגון הוטל דוורו (Hotel d'Evreux), הידוע כיום כארמון הנשיאות הצרפתי – ארמון האליזה.
בנוסף היא הזמינה יצירות וחפצי אמנות רבים מאמני התקופה כמו הצייר פרנסואה בושה והאבניסט ז'אן פרנסואה אובה ולא חדלה לעשות כן עד מותה ב-1764, תקופה אשר גם סימלה את דעיכת הסגנון.
הרוקוקו היה פופולרי לא רק בצרפת אלא גם בשאר ארצות אירופה, מפורטוגל בדרום מערב ועד ארמונות סנקט פטרבורג בצפון מזרח.
הסגנון היה פופולרי במיוחד בארצות דוברות גרמנית (מהאמנים הבולטים שם היה פרנסואה דה קווילי ) ובערי איטליה, שבהן הסגנון קיבל גוון שונה עם אינטרפרטציה מקומית.
שלא כמו בצרפת, שם היה תוצאה של תהליכים חברתיים ופוליטיים והיה נתון לביקורת, הסגנון בארצות אלו היה קישוטי גרידא.
לכן הרוקוקו בארצות אלו היה אקסטרווגנטי ולא השאיר זכר כמעט למגבלות הסימטריה שהרוקוקו הצרפתי עוד שמר עליהן.
באנגליה הסגנון זכה לפופולריות מעטה והופיע בעיקר בכלי כסף, פורצלן וריהוט.
תומאס צ'יפנדייל היה אמן בולט בארצו אשר עיצב ריהוט בסגנון המלכה אן , שהיה הסגנון המקביל לרוקוקו בבריטניה.
הסיבות שהעלו את סגנון הרוקוקו לגדולתו כמו נועזותו, קלילותו ופריצת גבולותיה של הסימטריה הקלאסית הם גם שהביאו לנפילתו.
לסגנון קמו מבקרים רבים שטענו שהסגנון דקדנטי, גחמני וריקני וקורא תיגר על התרבות הקלאסית והסדר והמוסר אותו ייצגה.
בין מבקריו החריפים של הרוקוקו היה האמן שארל-ניקולא קושאן , שביקר אמנים כמו ניקולא פינו וטען שעיצוביו הם ריקניים וחסרי תועלת.
מי שהביאו את בשורת השינוי היו תלמידים של האקדמיה הצרפתית לאמנויות ברומא, שהחלו לחזור לצרפת בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18 עם חינוך קלאסי שהושפע מתגליות חדשות בחפירות רומי העתיקה.
הם החלו לעצב את סלוני האוונגרד בפריס בסגנון שזכה לכינוי "הטעם היווני" ().
בין החוזרים מרומא היה אבל-פרנסואה פואסון , אחיה של מאדאם דה פומפדור, שהתמנה בזכותה למעצב המבנים המלכותי ובתפקיד זה תרם לפנייה מן הרוקוקו אל הנאו-קלאסיקה.
מותה של מאדאם דה פומפדור ב-1764 הותיר את הסגנון ללא פטרונו החשוב ביותר.
עד מותו של לואי ה-15 הסגנון הקלאסי התפתח לאיטו.
רק לאחר מותו ב-1774, כאשר לואי ה-16 והמלכה מארי אנטואנט עלו לשלטון, הסגנון הפך למאופיין ומגובש.
בפרובינציות של צרפת סגנון הרוקוקו המשיך להתקיים עד 1780, ובארצות כמו איטליה וגרמניה הוא אף המשיך להתקיים עד הגל השני של הסגנון הנאו-קלאסי בתקופת נפוליאון .
במאה ה-19 הייתה עדנה לסגנון הרוקוקו בארצות שונות.
ב-1830 שב ועלה בבריטניה בדמות הסגנון הוויקטוריאני, ובמהרה התפשט בחזרה לצרפת, תחת סגנון האימפריה השנייה, למדינות אירופאיות שונות ואף לארצות הברית.
במהלך תקופת התחייה קיבל הסגנון פירושים והשפעות שונות, ובעזרת טכניקות של העידן התעשייתי והסרת חוקי הגילדות המגבילים של המאה ה-18 יוצרו כמה מפרטי הריהוט הטובים של סגנון זה.
לקראת סוף המאה ה-19 הנאו-רוקוקו זרע את זרעי תנועת האר נובו, ומאפייניו כמו שימוש במוטיבים מהטבע, נשיותו וזרימתו שימשו השראה ובסיס רעיוני לסגנון זה.
מאפיינים וצורות מהם מורכב סגנון הרוקוקו
• קווים מעוגלים ומעוקלים באופן מתמשך
• עיטורים מהטבע כגון עלים, צדפות, קונכיות, סלעים, ענפים ועוד.
• צורות וקווי זרימה בדמות האותיות S ו-C
• מוטיבים אקזוטיים מהמזרח הקרוב והרחוק, בעיקר מסין
• מגילות, כלי נגינה, כלי עבודה ומאפינים מעונות השנה
• מוטיבים מהחי, כגון סוגים שונים של ציפורים, עופות, דרקונים וכלבי ציד
רוקול הוא איון בלב האוקיינוס האטלנטי בין בריטניה ואירלנד במזרח, איי פארו ואיסלנד בצפון.
רוקול הוא בעצם צוק קטן הבולט מהים, בשטח של 780 מטרים רבועים.
האי מהווה שריד גאולוגי של הר געש שכבה לפני אלפי שנים.
כלי שיט רבים טבעו לאחר שהתנגשו באי.
בני אדם מעולם לא התיישבו על האי, אך למרות זאת ישנן מדינות אשר תובעות חזקה עליו:
אשר קרובה יותר לאי מבריטניה עצמה מבחינה גאוגרפית
הסלע רוקול מזדקר לגובה של 17 מטרים ויש לו שטח כולל של 780 מטר מרובע.
הוא ממוקם באוקיינוס האטלנטי כ-400 ק"מ ממערב לאירלנד ואין בקרבתו שום אי או סלע אחר.
בעל החיים היחיד שמתקיים על האי הוא סוג נדיר של רכיכה והלובן בפסגתו נובע מלשלשת של ציפורי ים.
פחות אנשים פסעו על פני רוקול מאשר על פני הירח.
עד שנת 1955 כמעט ולא היו לרוקול אזכורים ואנשים בודדים בלבד ידעו על קיומו.
שתיים או שלוש ספינות עצרו לידו במהלך המאה ה-19, אחת מהן כמעט איבדה את הקפטן שלה, שטיפס לפסגה ואז אבד - ביחד עם האי, בערפל כבד.
רוקול גם נזכר בשתי פואמות-ים מלנכוליות של העידן הרומנטי.
בשנת 1955, החליטה בריטניה לבצע ניסוי גרעיני שציר שיגור הטיל שלו היה מצוי קרוב לאי.
הממלכה המאוחדת חששה שהרוסים יתצפתו על הניסוי מהאזור, ולכן החליטה לתבוע על רוקול בעלות.
שני קציני צי בריטים ירדו אל פסגתו מהליקופטר ונעצו בה את דגל הממלכה המאוחדת וקבעו בראש הסלע לוחית המקדישה אותו להוד מלכותה אליזבת השנייה, "מנהיגת חבר המדינות, מגינת האמונה".
בשנות התשעים הגיעו פעילים של ארגון הסביבה גרינפיס לרוקול והכריזו עליו כמדינה עצמאית ושמה Waveland.
זאת, כחלק מקמפיין שנועד למשוך תשומת לב למצבו האקולוגי של האוקיינוס.
ממשלת בריטניה הגיבה בהודעה לקונית, לפיה "כל מי שרוצה מוזמן להגיע לשם".
אחד הפעילים של הארגון ששהו באי הסיר את השלט הבריטי ההיסטורי והבריג אותו בחזרה, עם הפנים למטה במטרה לשמר את השלט אך לעקרו כאות מחאתי.
כעשור לאחר מכן - השלט כבר לא היה שם.
אדם לא ידוע הצליח להסיר את השלט הזה, מלב האוקיינוס, מבלי שאיש ידע שביקר באי.
בעקבות המקרה נדר לאומן בריטי בשם אנדי סטריינג'ויי לקבוע במקום שלט חדש ואף השיג למהלך את תמיכת מועצת האיים הסקוטית.
סטריינג'ויי עדיין לא הצליח לממש את ההבטחה.
האקט הבריטי להלאמת רוקול הוביל ליצירת משבר טריטוריאלי, אף על פי שעד אותה עת אף ארץ אחרת לא תבעה בעלות על הסלע.
הסכסוך נסב סביב הבעלות על זכויות הדיג של דג הבקלה הנובעות מכח הבעלות על המים הטריטוריאליים סביב האי.
הסכסוך יושב רק בשנת 2014 ונפתח שוב בשנת 2017 בעקבות פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
החברות המשותפת של בריטניה ואירלנד באיחוד היא שפתרה ב-2014 את המשבר אך פרישה 'נוקשה' של בריטניה מהאיחוד עלולה לחסום גישת ספינות דיג איריות לכל נתח האוקיינוס שבין החוף הסקוטי לרוקול.
מומחים מזהירים כי התוצאה יכולה ליצור תגובת שרשרת שתמוטט את הכלכלה של מחוזות שלמים באירלנד.
ב-2023 נעשה ניסיון של ההרפתקן כריס קמרון לשבור את שיא השהייה על האי.
הוא הצליח לשהות על האי במשך 30 ימים, עד שתנאי מזג אוויר קשים גרמו לו לבקש הצלה.
מטרתו הייתה לשבור את השיא שעדיין עומד על 45 ימים שנקבע לפני עשור, בכך שהתכוון לשרוד שם חודשיים.
רוקח הוא אדם העוסק ברוקחות - לרוב, בעל תואר בוגר ברוקחות (B.Sc.Pharm), לפחות (או תואר מקביל).
רוקח הוא בעל ידע בנושאי מינון, אופן נטילה והשפעות תרופות ואינטראקציות בין תרופות שונות ובינן לבין מזון ותוספים.
בעבר, היו הרוקחים מייצרים בעצמם את התרופות (טבליות, משחות, אבקות וכדומה), כיום הרוקחים כמעט ואינם עוסקים בערבוב וייצור תערובת של רכיבים, היות שהתרופות מיוצרות על ידי חברות לייצור תרופות ועוברות אישור רשמי של חברות רפואיות ומשרדי בריאות שונים.
עם זאת, ישנם אנשים העוסקים ברוקחות בעיקר למטרות קוסמטיקה ורפואה טבעית.
למקצוע הרוקחות יש מספר פנים:
רוקח קהילתי - אדם המנפק תרופות על סמך מרשמים הניתנים על ידי רופאים, מספק ללקוחות מידע הקשור לתרופות ולשימוש בהן, ונותן ייעוץ והכוונה תרופתית לגבי תרופות ללא מרשם רופא.
מנהל בית מרקחת קהילתי נקרא רוקח אחראי.
רוקח בתעשייה - אדם שעובד בחברה לפיתוח וייצור תרופות, ואחראי לייצור התרופות הקיימות בשוק.
האחראי על אישור, בקרה ורישום תרופות מול משרד הבריאות במפעל תרופות נקרא רוקח ממונה.
רוקח קליני - בעל תואר שני או Pharm D קליני, העובד בבתי חולים או בקופת חולים כחלק מהצוות הטיפולי ומייעץ לגבי מתן טיפול תרופתי.
קיימים גופים פרטיים בישראל שמספקים שרותי רוקחות קלינית לחולים שלוקחים תרופות רבות, סובלים ממחלות רבות וכאלה שההוצאה על הטיפול התרופתי כבדה להם.
תחומי הפעילות וההתמחות של הרוקח הקליני
1. הערכת הטיפול התרופתי במטרה להגיע לטיפול האופטימלי.
2. ייעוץ ומתן מידע תרופתי לרופאים, אחיות וחולים.
3. מתן המלצות להתאמת תרופות ומינונים לחולה, בהתאם למצבו, אורח חייו, יכולתו הכלכלית ועוד.
4. ניטור ומעקב אחר טיפול תרופתי של החולה ועמידתו ביעדים קליניים מתאימים למצבו, להמלצות ולקווים מנחים מקובלים.
5. הדרכת החולה להגברת ההיענות לטיפול התרופתי, במטרה למנוע הפסקת טיפול מסיבות כמו תופעות לוואי, אינטראקציות בין תרופות, חוסר יכולת כלכלית ומחסומים אחרים.
חזון המקצוע הוא כי הרופא יקבע את האבחנה והרוקח הקליני יסיע לו, כמו במקרה של שימוש בריבוי תרופות, או כימיה לא טיפיקאלית של הדם, בהתאמת הטיפול התרופתי לתכונותיו הספציפיות של המטופל.
בישראל נדרש רישיון של משרד הבריאות על מנת לעסוק ברוקחות.
עד שנת 2012, ניתן הרישיון כמעט באופן אוטומטי לבעלי תואר ראשון ברוקחות מאוניברסיטאות בישראל, אשר סיימו התמחות של שישה חודשים.
ביוזמת חבר הכנסת אריה אלדד שונה החוק והחל משנת 2013 נדרשו בעלי תואר ראשון ברוקחות, גם אלו שלמדו בישראל, לעבור מבחן הסמכה לאחר סיום ההתמחות.
בינואר 2017 בוטלו מבחני ההסמכה לבוגרי לימודי רוקחות במוסד מוסמך לכך בישראל..
בוגרים שסיימו לימודיהם מחוץ לישראל עדיין מחויבים בבחינת הסמכה.
בישראל ניתן ללמוד רוקחות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשל מספר מקומות הלימוד המוגבל בישראל יותר ויותר ממקבלי הרישיונות לעיסוק ברוקחות בישראל מסיימים הכשרתם בחו"ל.
בשנים 2005 עד 2013 יותר משליש מהזכאים לרישיון לעיסוק ברוקחות בישראל הם בוגרי לימודים בירדן.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 הייתה ירידה בכמות המלגות ללימודים בירדן לסטודנטים מהמגזר הערבי בישראל.
בשנת 2019 עמד השכר הממוצע של רוקחים בגופים הציבוריים על 18,000 ש"ח, וקיימים פערי שכר גדולים בין ותיקים וצעירים ובין אזורים שונים.
כ-70% מהרוקחים בגופים הציבוריים בישראל הן נשים.
רוקט פאוור היא סדרה מצוירת ששודרה בערוץ ניקלודיאון החל מאוגוסט 1999 עד 2004. הסדרה סובבת סביב הרפתקאותיהם של ארבעת החברים: אוטו, רג'י, טוויסטר וסאם, המתגוררים בעיירה הבדיונית אושן שורס.
הם אוהבים ענפי ספורט אתגרי כמו סקייטבורד, גלישה, סנובורד ורולר בליידס, ומחפשים כל הזמן חוויות מרגשות תוך כדי ניווט באתגרי ההתבגרות.
הסדרה כללה ארבע עונות וכ-71 פרקים.
בכל פרק, הדמויות עוסקות בפעילויות שונות מלאות אקשן, בודקות את כישוריהן ופורצות את הגבולות שלהן.
הם מתמודדים עם אתגרים אישיים וצוותיים כאחד, לומדים שיעורים לחיים ומחזקים את קשרי החברות שלהם לאורך הדרך.
הסדרה "רוקט פאוור" מדגישה נושאים כמו: עבודת צוות, חוסן וחברות.
בנוסף, לסדרה יצאו גם מספר סרטי וידאו :
אוטו רוקט: בן למשפחת רוקט, הוא אוהב להחליק בסקייטבורד ולגלוש בים.
הוא אחיה הקטן של רג'י.
רג'י רוקט: אחותו של אוטו המבוגרת ממנו בשנתיים.
מוריס "טוויסטר" רודריגז: חברו הטוב ביותר של אוטו.
סמואל דולארד: ילד המכונה "דיונון" ומפחד מכל דבר.
קריסטין ריד: התלמידה הפופולרית בתיכון.
היא יפה, מקובלת וחברה בנבחרת המעודדות של בית הספר.
לולה רוס: חברתה הטובה של קריסטין.
דסטין אונייל: בן זוגה של קריסטין.
מליסה סיבנר קארבס: מצטיינת בספורט, מאוהבת באובססיביות באוטו.
היידי, רומינה ומייגן: שלוש בנות יהירות ששונאות את רג'י.
רנדי רייט: ידיד של מליסה.
הולי טיילר: אחת הילדות הפופולריות בבית הספר.
ג'ינה וצ'יינה: תאומות זהות ותמיד מסתובבות ביחד.
דמותה התבססה על קוני מרשל מ"ראגרטס כבר גדולים".
דוברת חמש שפות: ספרדית, רוסית, גרמנית, צרפתית והולנדית.
חוזר על הקריאה: "היי ילדים!".
המאמן וולש: מאמן הספורט של התיכון.
ארלין קלסקי וגאבור צ'ופו, היוצרים (חברת ההפקה: קלסקי צ'ופו.
באנגלית Klasky Csupo ) של "רוקט פאוור", שאבו את השראה ליצירת התוכנית לאחר שצפו בילדיהם מתעסקים בספורט אתגרי.
ארלין קלסקי הייתה בעלת ידע נרחב בגלישה, אחד מענפי האקסטרים הבולטים ביותר, בשל חוויות נעוריה בעיירות החוף של אורנג' קאונטי, קליפורניה.
רוקו ואחיו (באיטלקית: Rocco e i suoi fratelli) הוא סרט נאו-ריאליזם איטלקי-צרפתי מאוחר שביים לוקינו ויסקונטי.
עלילת הסרט מתרחשת במילאנו ומתארת את סיפורה של משפחת מהגרים מדרום איטליה וקשיי ההסתגלות לחיים בצפון המתועש.
הסרט מתרחש ברובו במרכז מילאנו, ליד אוניברסיטת בוקוני, בוויאלה בליני.
במיוחד זכורות הסצנות הניאוריאליסטיות מהמכבסה ומקרבות האגרוף בTeatro Principe.
בסרט זה חזר ויסקונטי במידת מה למקורותיו הנאו-ריאליסטיים עם סיפור ריאליסטי קשה, אך הסרט עצמו אינו נוטה לפשטות ולנטורליזם של סרטיו המוקדמים יותר ומשלב מוטיבים יותר מלודרמטיים עם שחקנים וצילום מקצועיים.
העלילה מתחילה בהגעת משפחה איטלקית דרומית למילאנו שבאיטליה.
המשפחה, המורכבת מהאלמנה הדומיננטית רוזריה ומחמשת בניה: וינצ'נזו, סימון, רוקו, צ'ירו ולוקה, עוברת לאחר פטירת האב בנוטשה חברה חקלאית ומסורתית, וכעת מנסה להשתלב כלכלית וחברתית בצפון העירוני המתועש.
הסרט עצמו מחולק לחמישה חלקים, כאשר העלילה בכל חלק נסובה סביב אחד מהאחים, מהבכור לצעיר.
במילאנו הם פוגשים באח הבכור, וינצ'נזו, שהיגר למילאנו זמן מה לפני כן.
הם עוברים להתגורר במגורים זולים ומנסים להשתלב בשוק העבודה העירוני - תחילה בפינוי שלג מרחובות ועם הזמן משתלב איש איש בעבודתו: רוקו במכבסה, סימון כמתאגרף, וצ'ירו כמהנדס במפעל רכב.
וינצ'נזו פוגש באישה ומתחתן עימה ובכך הופך לאח הראשון העוזב את הבית.
החיים בעיר מלאי פיתויים וסימון מידרדר לאלכוהול, הימורים ובחורות.
בפרט הוא מתאהב בזונה בשם נדיה ומפתח עימה קשר רומנטי, הגורם לו להמשיך ולהידרדר כדי שיוכל לממן אותה.
בין היתר הוא גם גונב ממקום עבודתו של רוקו, מזניח את אימוני האגרוף ההכרחיים לו וכן מפתה אישה מבוגרת, מנהלת המכבסה בה רוקו עובד, ושודד ממנה תכשיטים שהוא מעניק לנדיה כמתנה.
לאחר שהיא מקבלת את התכשיטים, נדיה מרגישה שהיא מיצתה את הקשר עם סימון, מגיעה לדירתם של האחים, ובהיעדרו של סימון, מוסרת לרוקו הודעה על ניתוק יחסיה מסימון ואת התכשיטים הגנובים.
רוקו מספר לסימון על ניתוק היחסים, אך לא מגלה לו כי הוא יודע על התכשיטים הגנובים.
רוקו מתגייס לצבא, ובאחת מחופשותיו פוגש בנדיה, ומתפתח ביניהם רומן סוער.
סימון ממשיך להידרדר לאחר עזיבתה של נדיה.
בהיותו שיכור, הוא פוגש במקרה ברוקו ובנדיה, ואונס אותה מול עיניו של רוקו הפגוע.
רוקו לא רוצה להמשיך לפגוע באחיו ועוזב את נדיה למרות מחאותיה הרבות, ומבקש ממנה לחזור לסימון.
נדיה מסרבת, אך בסוף חוזרת אליו ומנצלת אותו עד תום למרות מחאותיה של אם המשפחה.
בעוד שרוקו פונה לאגרוף, סימון ממשיך להתדרדר וללוות כספים כדי לממן את אורח חייו הבזבזני.
צ'ירו מפתח קשר בריא עם אישה מבוססת וממשיך בקריירה שלו במפעל הרכב אלפא רומיאו.
באחד הערבים סימון תוקף את אחד מחבריו היחידים שנותרו, וכדי למנוע את מעצרו, רוקו נחלץ לעזרתו של סימון ומתחייב לשלם את החוב, בתמורה להמשך השתתפותו בקרבות האגרוף.
זאת הוא עושה על אף מחאותיהם של שני האחים וינצ'נזו וצ'ירו.
סימון לא מכיר לו על כך תודה וממשיך לפגוע במשפחתו מתוך תחושת נחיתות.
לאחר מקרה זה נדיה עוזבת אותו שוב אך באחד ממפגשיו עם חברי העבר שלו, שומע סימון כי היא חזרה לעבוד כזונה.
הוא הולך למקום עבודתה, ובאין אדם בסביבה רוצח אותה בנסיבות טרגיות.
רוקו, מצידו, ממשיך להתאגרף ולנצח ובערב שבו רצח סימון את נדיה הוא חוגג עם כל משפחתו ניצחון חשוב נוסף.
אך באמצע החגיגות מגיע סימון המגואל בדם ומספר את שביצע זה הרגע.
רוקו מתאבל קשות אך מסרב להסגיר אותו למשטרה, וצ'ירו הוא זה שעומד על כך שהוא יוסגר וקורא לשוטרים.
סימון נלקח למעצר, והאחים ממשיכים בשלהם תוך געגועים לחיים הפשוטים שהיו להם בכפר הדרום-איטלקי, שם הם מאמינים שסימון לא יכול היה להידרדר כפי שהידרדר בצפון.
רוקה לואיס סנטה קרוס קנטרו (בספרדית: Roque Luis Santa Cruz Cantero; נולד ב-16 באוגוסט 1981 באסונסיון) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת החלוץ בליברטד.
לסנטה קרוס 111 הופעות במדי נבחרת הלאומית של פרגוואי, בה הוא נחשב לשיאן ההבקעות עם 32 שערים.
אף על פי כן, סנטה קרוס היה חלק מההצלחה של קבוצת באיירן מינכן, שזכתה בדאבל של אליפות גרמניה והגביע הגרמני, בליגת האלופות ובגביע הביניבשתי.
בעונת עבר סנטה קרוס לבלקברן רוברס האנגלית תמורת 3.5 מיליון ליש"ט, וחתם על חוזה לארבע שנים במועדון.
הוא הבקיע שער כבר במשחקו הראשון בפרמייר ליג, זמן קצר לאחר שנכנס כמחליף.
הוא המשיך את יכולתו הטובה עם שלושער בהפסד קבוצתו לוויגאן את'לטיק, ובכך היה לשחקן הראשון באנגליה מזה עשר שנים שמבקיע שלושער עבור קבוצה מפסידה.
הוא זכה בתואר אישי של שחקן החודש בפרמייר ליג בדצמבר 2007, וסיים בהצלחה את עונתו הראשונה בבלקברן, עם 19 שערים.
הוא נבחר לשחקן העונה של המועדון.
במהלך העונה שלאחר מכן הציעה קבוצת מנצ'סטר סיטי, בבעלות חברת השקעות מאבו דאבי, לבלקבורן להעביר לשורותיה את סנטה קרוס.
לאחר משא ומתן מתמשך, עבר סנטה קרוס למנצ'סטר בקיץ 2009, תמורת סכום גבוה של 17.5 מיליון ליש"ט.
בינואר 2011 חזר סנטה קרוס לבלקבורן בהשאלה עד סיום העונה.
לאחר שלא הצליח להשתלב בבלקבורן, וסיטי עדיין התעקשו להשאילו, סנטה קרוס הושאל לריאל בטיס, העולה החדשה לליגה הספרדית הראשונה.
ב-22 בדצמבר 2014 חתם בקבוצה המקסיקנית קרוס אסול אלופת צפון ומרכז אמריקה.
ב-11 ביוני 2016 חזר לקלוב אולימפיה.
סנטה קרוס נכנס לתודעה העולמית כאשר שיחק עם נבחרת פרגוואי עד גיל 20 בגביע העולם לנוער ב-1999, שבו הרשים מאוד את ראשי הנבחרת הפרגוואינית וכבש שלושה שערים.
יכולתו הטובה בנבחרת הצעירה הובילה לזימונו לשורות הנבחרת הבוגרת של פרגוואי כבר בגיל 17.
סנטה קרוס שיחק לראשונה עבור הנבחרת הבוגרת בקופה אמריקה ב-1999, והיה מלך השערים של נבחרתו בטורניר עם שלושה שערים.
הוא סייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2002, לאחר שכבש שלושה שערים במשחקי המוקדמות.
הוא שיחק עם הנבחרת גם במונדיאל עצמו, וכבש שער אחד שסייע לנבחרתו להעפיל לשמינית הגמר.
השתתפותו של סנטה קרוס במונדיאל 2006 הועמדה בספק בשל פציעה בעונה שקדמה לטורניר, אך הוא הצליח להתאושש במהירות מהפציעה ולהיות מוכן בזמן למשחקי המונדיאל.
הוא שיחק בכל שלושת משחקיה של פרגוואי בשלב הבתים, ואף על פי שלא הבקיע אף שער, הוא בישל שער לנלסון קואבס והציג יכולת טובה בניצחון נבחרתו 0–2 על .
למרות הניצחון, פרגוואי לא הצליחה להעפיל לסיבוב השני.
סנטה קרוס שיחק גם בקופה אמריקה ב-2007, וכבש שלושער בניצחון נבחרתו 0–5 נגד .
בנובמבר 2016 הודיע סנטה קרוס על פרישה מהנבחרת הלאומית לאחר שערך במדיה 111 הופעות והבקיע 32 שערים, והוא מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, נכון ל-2019.
רוקו-לני אוקיץ' (Roko-Leni Ukic; נולד ב-5 בדצמבר 1984) הוא כדורסלן קרואטי, המשחק בקבוצת שארקס דאנטיב מליגת העל הצרפתית ובנבחרת קרואטיה.
אוקיץ' משחק לרוב בעמדת הרכז, אך יכול לתפקד גם כקלע.
בעבר אוקיץ' שיחק גם בליגת ה-NBA.
אוקיץ' נולד וגדל בספליט שבקרואטיה, והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורסל המקומי, ק.ק ספליט, בשנת 1992. הוא שיחק במדי קבוצת הקדטים של המועדון, וזכה עמה פעמיים באליפות קרואטיה לקדטים.
בשנת 2000 ערך אוקיץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ספליט, בהיותו בן 16. הוא שיחק בספליט במשך חמש עונות בהן היה מהשחקנים הבכירים בקבוצה, והשיג ממוצעים של 18.5 נקודות ו-4.3 אסיסטים ב-35.2 דקות למשחק.
הוא זכה עם הקבוצה בגביע הקרואטי ב-2004 ונבחר פעמיים למשחק האולסטאר הקרואטי.
בדראפט ה-NBA של 2005 נבחר אוקיץ' במקום ה-41 על ידי טורונטו ראפטורס.
מאחר שלא רצה להיות שחקן ספסל ב-NBA ולקבל דקות משחק מועטות, החליט אוקיץ' לעבור לטאו ויטוריה מהליגה הספרדית בעונת .
הוא זכה עם טאו בגביע המלך הספרדי והעפיל עמה לסדרת גמר הפלייאוף של הליגה הספרדית, שם הפסידה הקבוצה לאוניקאחה מלאגה.
במדי טאו הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ביורוליג.
לאחר עונה אחת בטאו, עבר אוקיץ' בעונת לברצלונה, שבה פתח בקביעות בחמישייה בעמדת הרכז.
הוא סייע לברצלונה לזכות בגביע המלך בעונה זו, וכן רשם העפלה שנייה ברציפות לסדרת הגמר בליגה, שהסתיים בהפסד לריאל מדריד.
ביורוליג הוא קלע בעונה זו 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת הוא שיחק בלוטומטיקה רומא האיטלקית תחת מאמנו בנבחרת קרואטיה, יסמין רפשה.
ביולי 2008 החליטה טורונטו ראפטורס לממש את האופציה על אוקיץ', והחתימה אותו על חוזה.
בעונת הרוקי שלו ב-NBA שותף אוקיץ' ב-72 משחקים, ושימש כרכז מחליף לחברו לשעבר בוויטוריה, חוסה קלדרון.
ממוצעיו בעונה זו עמדו על 4.2 נקודות ו-2.1 אסיסטים ב-12.4 דקות למשחק, ואת שיא הקריירה שלו הוא קבע כאשר קלע 22 נקודות במשחק מול סן אנטוניו ספרס בפברואר 2009. לאחר אותה עונה הועבר אוקיץ' בטרייד למילווקי באקס, יחד עם קרלוס דלפינו.
בצעירותו שיחק אוקיץ' בנבחרת הנוער של קרואטיה.
הוא זכה עמה במדליית זהב באליפות אירופה לנוער ב-2002, והשתתף באליפות העולם לנוער ב-2003.
אוקיץ' שיחק לראשונה עבור הנבחרת הלאומית של קרואטיה באליפות אירופה בשנת 2005. במשחקים הראשונים בטורניר הוא מיעט מאוד לשחק, אך במשחקים האחרונים, שהיו חסרי חשיבות עבור קרואטיה, הוא קיבל דקות משחק רבות יותר וקלע נקודות רבות עבור קבוצתו.
הוא סיים את הטורניר עם ממוצעים של 7.2 נקודות ו-1.7 אסיסטים למשחק.
אוקיץ' השתתף עם נבחרת קרואטיה גם באליפות אירופה ב-2007. הפעם היה אוקיץ' שחקן קבוע וחשוב יותר בסגל הנבחרת, וסייע לה להעפיל לרבע גמר האליפות ולסיים אותה במקום השישי, שהקנה לה השתתפות בטורניר הקדם-אולימפי.
הוא השיג באליפות אירופה זו ממוצעים של 6.4 נקודות ו-1.9 אסיסטים, ב-16.7 דקות למשחק.
באליפות אירופה 2009, הפעם כשחקן חמישייה קבוע, הוא סיים עמה שוב במקום השישי ובכך העפיל עמה לאליפות העולם.
B-1B לנסר הוא מפציץ אסטרטגי סילוני על קולי בעל ארבעה מנועים וכנף בעלת גאומטריה משתנה מתוצרת חברת רוקוול אינטרנשיונל.
פיתוח המטוס החל ב-1960 עבור הדרישות של חיל האוויר האמריקאי למפציץ על קולי שיאחד ויחליף את ה-B-52 וה-B-58. בשל דרישה זו, המטוס מגיע למהירות של כשני מאך.
כמו כן, הוא בעל יכולת אדירה של נשיאת חימוש, הכוללת יכולת לשאת עד 34 טון חימוש כולל מספר פצצות גרעיניות (למרות שאלו כבר לא נישאות עליו כי אם על ה-B-2).
פיתוח המטוס התעכב מסיבות שונות.
אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה ב-1974. בהמשך נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ביטל את המיזם בטענה שמדובר במיזם שאפתני ויקר מדי.
רונלד רייגן חידש את המיזם ואישר בנייה של עוד 100 יחידות.
ב-1985 נכנס ה-B-1, באיחור רב, לשירות בחיל האוויר האמריקאי - עשרים וחמש שנים אחרי שהוזמן.
הוא היה המפציץ המתקדם ביותר בחיל כעשר שנים בלבד, עד שבאמצע שנות ה-90 הופיעו המפציצים החמקניים מסוג B-2 ספיריט שהצטרפו אליו.
השימוש הראשון במטוס זה היה במהלך מבצע "סופה במדבר" במסגרת מלחמת המפרץ הראשונה, ובהמשך שימש גם במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן (2001–2014).
הרוקוול X-30 היה מדגים טכנולוגי עבור ה-National Aero-Space Plane (NASP), שהיה חלק מפרויקט אמריקאי לפיתוח מטוס נוסעים חללי.
התוכנית בוטלה ב-1993 לפני שהושלם פיתוחו של אבטיפוס למטוס, ולמרות שהושלמו עבודות פיתוח על חומרים מתקדמים ועיצוב אווירונאוטי.
בעוד שמטרתו של ה-NASP הייתה לשמש כמטוס נוסעים היכול להגיע מוושינגטון הבירה לטוקיו שביפן בשעתיים בלבד, ה-X-30 תוכנן לשאת צוותים של 2 בלבד ויועד לשמש לניסויים עבור פיתוח ה-NASP.
המחקרים המליצו על מטוס מבוסס סקראמג'ט שיוכל להגיע למהירות מקסימלית של 8 מאך, זאת מכיוון שמהירות גדולה יותר תביא לחיכוך אטמוספירי רב ומכאן שלחום רב שיביאו לבזבוז אנרגיה.
מחקרים נוספים הראו כי ניתן יהיה לנצל את החום הנוצר על ידי אחסון מימן בדפנות המטוס שיתחממו מהחום ויועברו לתא בעירה שם יהפכו לאנרגיה.
טכניקה זו הייתה מאפשרת למטוס להגיע ל-20 מאך.
התוכנית מומנה על ידי נאס"א, DARPA, חיל האוויר האמריקאי, הצי האמריקאי ומשרד ההגנה האסטרטגית.
מקדונל דאגלס, רוקוול אינטרנשיונל וג'נרל דיינמיקס התחרו ביניהן על חוזה לפיתוח המטוס, בעוד רוקטדיין ופראט אנד וויטני התחרו ביניהן על פיתוח מנועי המטוס.
ב-1990 אוחדו מאמצי החברות תחת ניהולה של רוקוול והחברות החלו להתמודד עם האתגרים הטכנולוגים והפיננסיים שבתוכנית.
פיתוח ה-X-30, כפי שהמטוס זוהה אז, נמשך עד ל-1993 אז הוא בוטל בעקבות בעיות טכנולוגיות ותקציביות.
ה-X-30 היה למעשה מנוע שעליו הורכב תא צוות.
חלקו הקדמי של ה-X-30 יצר גל הלם על מנת לדחוס את האוויר שלפניו לפני שהוא נכנס למנוע.
חלקו האחורי של ה-X-30 היה נחיר פליטה שיועד לפלוט את הדחף.
במרכז ה-X-30 הורכב המנוע האמיתי - מנוע סקראמג'ט.
באותה תקופה לא היה אף מנוע סקראמג'ט בעל יכולת פעולה.
תצורתו האווירודינמית של ה-X-30 הייתה כמעין רוכב גלים (Waverider).
רוב העילוי נוצר על ידי הגוף באמצעות דחיסת האוויר שלפניו.
ה"הכנפיים" היו סנפירים קטנים שסיפקו שליטה כל כיוון המטוס.
תצורה זו הייתה יעילה לטיסה במהירות גבוהה אך בעייתית לטיסה במהירות איטית ולהמראה ונחיתה.
הטמפרטורה שאמורה הייתה שלדת המטוס לחוות בעת טיסה הייתה 980 מעלות צלזיוס, כאשר אזורים מסוימים (קצהו הקדמי של המטוס וחלקים מסוימים במנוע) חווים טמפרטורה של מעל 1650 מעלות צלזיוס.
דבר זה דרש את פיתוחם של חומרים קלים ועמידים בחום, כולל סגסוגות טיטניום ואלומיניום שנקראו Titanium aluminide גמא ואלפא, תרכובות פחמן-פחמן, ותרכובות מטריקס מתכתיות עם סיבי סיליקון קרבייד.
תרכובות מטריקס מטיטניום שימשו את מקדונל דאגלס ביצור מקטע מגוף המטוס שנקרא "Task D".
גובה המקטע היה 1.2 מטרים, רוחבו 2.4 ואורכו גם כן 2.4 מטרים.
מכל מימן קריוגני מפחמן/אפוקסי שולב במקטע ובמכלול המטוס כולו ונוסה בהצלחה בעומסים מכניים בטמפרטורה של 820 מעלות צלזיוס בשנת 1992, זמן קצר לפני ביטול התוכנית.
למרות ההתקדמות בפיתוח טכנולוגיות המבנה וההנעה הנדרשים, לנאס"א עדיין היו מכשולים משמעותיים לעבור.
משרד ההגנה האמריקאי רצה שהמטוס ישא צוות של 2 אסטרונאוטים ואפילו מטען קטן.
הדרישה להתאים את המטוס לטיסות מאוישות הפכה את ה-X-30 לגדול יותר, כבד יותר, ויקר יותר משנדרש מהמדגים הטכנולוגי.
התוצאה הייתה ביטול ה-X-30 והפיכתו לתוכנית צנועה יותר שתוצאתה הייתה מטוס ה-X-43 "הייפר X", שהוא למעשה דגם מוקטן ובלתי מאויש של ה-X-30. דגם גדול ומפורט של ה-X-30 נבנה על ידי סטודנטים להנדסה מאוניברסיטת מיסיסיפי במעבדת המחקר האווירונאוטי ראספט (Raspet) בסטארקוויל, מיסיסיפי.
הדגם מוצג ב"מחנה החלל" של ארצות הברית בהאנטסוויל, אלבמה.
הרוקוול-MBB X-31 היה מטוס ניסוי לבחינת טכנולוגיות הנעה וקטורית שפותח בשיתוף פעולה בין ארצות הברית וגרמניה כחלק מתוכנית משותפת לשיפור יכולות התמרון של מטוסי הקרב.
ההנעה הווקטורית מאפשרת למטוס לנוע בכיוון שונה מהכיוון אליו מופנה חרטום (אף) המטוס, דבר המאפשר יכולות תמרון ותנועה מרובות יותר ממטוס בעל הנעה רגילה.
מערכת בקרת טיסה מורכבת איפשרה למטוס לטוס בזוויות התקפה גבוהות במיוחד, בהם מטוס רגיל היה מזדקר.
רוקחת הרפואות מסיילם הוא רומן היסטורי מאת קתרין האו אשר יצא לאור בשנת 2009. הספר מציג 2 תקופות, לכל אחת גיבורה משלה: א.
1991 (ימינו) - בה הגיבורה היא קוני גודווין, סטודנטית לדוקטורט בהיסטוריה אמריקנית; ב.
1681-1692 (ימי הביניים - תקופת ציד המכשפות בסיילם) - בה הגיבורה היא דליוורנס (ליווי) דיין, מרפאה אשר מואשמת בכישוף.
הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במהלך חודש יוני 2009 (סיפורת-כריכה קשה).
הספר תורגם מאנגלית לעברית בשנת 2011 על ידי יעל אכמון ויצא לאור בכנרת זמורה-ביתן דביר.
רוקט ראקון הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Preview #7 מיוני 1976 ונוצרה על ידי הכותב ביל מנטלו והמאייר קית' גיפן.
רוקט ראקון הוא דביבון מצוי מואנש אינטליגנטי.
מקורו במושבה נטושה המאכלסת מטופלים שסובלים מהפרעה נפשית בכוכב הלכת "חצי-עולם" ברביע הגלקטי קי-סטון.
באותה מושבה, חיות מחמד עוברות הנדסה גנטית כדי לשמש כמטפלים עבור בעליהן.
רוקט היה קצין האבטחה הראשי בעולם זה, והגן עליו מפני איומים שונים.
אחרי מספר הרפתקאות, ביניהן פגישה עם הענק הירוק, רוקט נתפס על ידי סוכני סקרול בוגדים במסווה גזע הד'בארי.
הענקית הירוקה הביסה את הסקרולים ושחררה את רוקט חזרה לחצי-עולם.
לאחר שנכלא על ידי הקרי באירועי השמדה: כיבוש, רוקט נבחר להתלוות לסטאר לורד במשימה לעצור את גזע הפלנקס מלפלוש לעולם הקרי החייזרי.
בהמשך, מוצע לו מקום בקבוצת שומרי הגלקסיה.
רוקט מתואר כטקטיקן צבאי מוכשר וכן כחסר פחד, נאמן ובעל תושייה.
נרמז גם כי הוא סובל מהפרעה טורדנית-כפייתית.
לאחר מותו כביכול של סטאר לורד, שומרי הגלקסיה התפרקו ורוקט מצא עבודה זמנית כדוור.
לאחר שקיבל חבילה המכילה "ליצנים רוצחים" מחצי-עולם, רוקט התפטר והחל לחפש את גרוט.
כשהגיעו לחצי-עולם, השניים נורו וחלליתו של רוקט נהרסה.
תוך כדי השתלשלות האירועים, רוקט וגרוט נשבעו לשמר את מורשתו של סטאר לורד, כלומר להקים מחדש את שומרי הגלקסיה.
השניים נלחמו בגזע הבאדון ונחטפו על ידי מוג'ו, אולם בסוף השתחררו.
שומרי הגלקסיה התאחדו כאשר תאנוס חזר, וכך גם סטאר לורד חזר לחיים, אולם מצבו של נובה לא היה ידוע.
כאשר האוונג'רס נאבקו בו ובקבוצת זודיאק שלו, השומרים באו לעזרה.
השומרים גילו כי כדור הארץ אסר על כניסתם של חייזרים, ומתגלה כי תאנוס מצא את הקובייה הקוסמית.
האוונג'רס ושומרי הגלקסיה יצאו לחפשו, והותקפו על ידי הבאדון.
לאחר שעברו חוויית סף מוות, הגיבורים מביסים את הבאדון ונתקלים באור חזק, המתגלה כקובייה הקוסמית.
לאחר ניסיון נואש של תור להרוג את תאנוס, שתי הקבוצות נהרגות אך מתגלות ביקום הסרטן.
שם, הן נפגשות עם זקני היקום, שנהרגו לכאורה על ידי תאנוס כדי להפגין את עליונותו.
איירון מן מגלה שהקובייה הקוסמית שבידי תאנוס היא העתק פגום, וזקני היקום מחלצים את הקבוצות מיקום הסרטן ומענישים את תאנוס.
דמותו של רוקט ראקון הופיעה באוונג'רס: סדרת האנימציה בפרק Michael Korvac וכן באולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה בפרק שעוסק בשומרי הגלקסיה.
את דמותו של רוקט ראקון ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה", "שומרי הגלקסיה: חלק 2", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", ו"הנוקמים: סוף המשחק" דיבב השחקן בראדלי קופר.
הר רוקטנדה (באינדונזית: Gunung Rokatenda) או גם הר פאלווה (Gunung Paluweh) הוא הר געש שכבתי פעיל באי פאלאוה (Palue), חלק מאיי סונדה הקטנים, צפונית לאי פלורס במחוז איי סונדה הקטנים – מזרח (Nusa Tenggara Timur) באינדונזיה.
האי פאלאוה הוא אי עגול קטן, קוטרו 8 קילומטרים, שטחו 41 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-10,000 תושבים בשמונה כפרים הרריים.
אין באי כבישים או כלי רכב והקשר היחיד עם העולם החיצון הוא בשיט מהעיר מאומרה (Maumere) באי פלורס.
הר הגעש הוא הנקודה הגבוהה ביותר באי, 875 מטרים מעל פני הים.
רוקטנדה הוא אחד מ-129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה, חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ.
האי פאלאוה נוצר עקב פעילות הר הגעש.
כאמור, גובהו מעל פני הים 875 מטרים, אבל גובהו מבסיסו על קרקעית האוקיינוס הוא 3,000 מטרים.
פסגת ההר כוללת סדרה של לועות חופפים שקוטרם מגיע עד 900 מטרים.
התפרצויות צדדיות יצרו כמה לועות לאורך סדק שכיוונו צפון מערב.
ההתפרצות ההיסטורית הגדולה ביותר התרחשה בין ה-4 באוגוסט ל-25 בספטמבר 1928 (מדד התפרצות געשית 3) במהלכה התרחשה רעידת אדמה ונוצר צונאמי.
ב-16 בינואר 2005, היו סימנים מקדימים להתפרצות געשית שלא התממשה שגרמו לרשויות להכריז על מצב חירום.
בנובמבר 2012 ההר החל להיות פעיל שוב, כשהוא פולט אפר געשי, פעילות שנמשכה לתוך 2013, תושבים שהתגוררו בסמיכות להר פונו לעיר מאומרה באי פלורס.
ב-10 באוגוסט 2013 ההר התפרץ שוב, הוא פלט עמוד התפרצות בגובה 2 קילומטרים, האפר כיסה את החוף הסמוך וגרם למותם של שישה תושבים.
עקב כך, פונו מהאי כ-3,000 תושבים.
רוקחמן בע"מ, המכונה מאפיית מַן, היא מאפייה ישראלית המייצרת בעיקר ופלים ועוגיות.
המפעל הוקם ב-1954 בבני ברק על ידי מנחם ופנינה רוקח.
מנחם רוקח עלה לארץ ישראל בשנת 1938 מווינה, שם היה לאביו, אליעזר רוקח, בית חרושת לייצור ופלים, עוגיות ודברי שוקולד.
תחילה, הם נכנסו כשותפים במפעל ההיסטורי "ליבר" וייסדו בה את מחלקת הוופלים הראשונה בבית החרושת.
מנחם רוקח היה חבר בוועד הפועלים במפעל.
לאחר כ-16 שנה, בשנת 1954, נפרדה החברה מ"ליבר" והקימה בית חרושת קטן לייצור ופלים ועוגיות בבני ברק.
בתחילה תפקד כקואופרטיב ולאחר מכן היה לבית חרושת פרטי "מן".
מקור השם מן מהשמיים, מתוך הסיפור המקראי של נדודי בני ישראל במדבר.
כל עבודות הייצור, אשר נעשו ידנית, בוצעו על ידי מנחם ומספר עובדים מצומצם, בזמן שאשתו פנינה הייתה משווקת את מוצרי החברה ברכבה בכל רחבי הארץ.
היא עשתה זאת באמצעות רכב הסוסיתא שלה ולאחר שנים הוחלפה המכונית במשאית.
בשנת 1963 רכשה החברה את התנור האוטומטי הראשון ומכונה למריחת הקרם שעל הופל.
באותן שנים שלאחר תקופת הצנע ותוך כדי מלחמות ישראל, תהליכי הייצור השתכללו, כושר הייצור והביקוש גדלו ועובדים נוספים הצטרפו למפעל – על כן נדרשה החברה לגדול ולהתרחב והוקמו שתי קומות נוספות לבית החרושת.
בתחילת שנות ה-90 עברה החברה למשכנה החדש באזור התעשייה של רמלה, והפכה למפעל מודרני ומשוכלל המשתרע על שטח של 13 דונם.
המעבר למקום גדול ומרווח אפשר לחברה לגדול ולהתרחב עם פס ייצור חדיש של עוגיות, בנוסף לשני פסי ייצור של ופלים ועוד אחד לציפוי.
בשנת 2012 השיקה החברה סדרת עוגיות חדשה בשם קוקילה.
בשנת 2024 השיקה מן מארז בקופסת פח של 25 מצופים לכבוד 70 שנה לחברה.
על פי נתוני נילסן לסוף 2013, ופלים מן הוא מותג הוופלים השני בגודלו בישראל (בנתח שוק כמותי), לוופלים ועוגיות מן אחיזה חזקה בשוק החרדי, הודות להכשר הרב לנדא.
למוצרים יש הכשר גם של הרב יחיאל אבוחצירא רב העיר רמלה.
בנוסף, לחברה ייצוא נרחב לקהילות יהודיות ברחבי העולם, בהן בארצות הברית, קנדה, אירופה, מקסיקו, רוסיה ואוסטרליה.
החברה מנוהלת על ידי ילדיהם של מנחם ופנינה – ציפי פקר ואלעזר רוקח, ביחד עם הבנים אבי פקר ושגיא רוקח, אשר הצטרפו לניהול החברה.
כלל המוצרים הם פרווה וכמעט כולם טבעונים, בעלי תקן vegan friendly.
רוקהאמפטון היא עיר במדינת קווינסלנד שבאוסטרליה.
העיר שוכנת על נהר פיצרוי (Fitzroy) במרחק של 45 ק"מ משפך הנהר ובמרחק של 600 ק"מ מצפון לבירת המדינה בריזביין.
אוכלוסיית העיר מנתה 61,724 תושבים במפקד 2011. העיר מהווה מרכז ממשלתי, קהילתי, עסקי ומנהלי של מרכז קווינסלנד.
רוקהאמפטון זוכה ליותר מ-300 ימי שמש בשנה, מה שמאפשר בה פעילות תיירותית רצופה שכוללת אטרקציות תיירותיות כמו פארקים על גדות נהר פיצרוי, יערות, רצועת חוף ומולה איים שכנים.
מחוז קפריקורן (Capricorn) בו שוכנת רוקהאמפטון היה סביבת מגוריהם של שבטים אבוריג'ינים.
ההיסטוריה של ההתיישבות האירופאית באזור החלה ב-1853 כאשר ביקרו במקום האחים ארצ'ר (Archer) שחיפשו שטחי מרעה.
בחיפושיהם הם הסתמכו על חוקרים קודמים שהגיעו לאזור באמצע שנות הארבעים של המאה ה-19 והבחינו כי האזור מתאים למרעה.
בינואר 1854 הכריזה ממשלת ניו סאות' ויילס על הקמתם של שני מחוזות שהיום מהווים את שטחו של מחוז פיצרוי והיישוב הוקם ב-1854. נהר פיצרוי היווה נתיב מים נוח למתיישבים שבאו אחריהם והיישוב התפתח על גדות הנהר במורד הזרם.
במעלה הזרם לא ניתן היה להמשיך ולהפליג עקב מחסום של סלעים שמנע זאת.
הסלעים הללו נתנו לעיר את שמה.
אדמות המרעה שהיו בשפע וכמויות המים מהנהר ומיובליו תרמו להתפתחותו של היישוב בקצב מהיר.
ב-1858 הוכרזה רוקהאמפטון כעיירה באופן רשמי.
ב-1859 כאשר התגלה זהב בקנונה (Canoona), במרחק של 50 ק"מ מצפון מזרח לרוקהאמפטון, הפכה העיירה לנקודת היציאה הקרובה ביותר לשדות הזהב שניתן להגיע אליה באמצעות נתיבי המים.
גילוי הזהב בקנונה התגלה כאכזבה והמוני מחפשי הזהב חזרו למקומות מהם באו, אך חלק מהם התיישבו ברוקהאמפטון ותרמו להגדלת אוכלוסייתה.
ב-1861 החל לצאת לאור בעיירה עיתון, והחלו לפעול בה בנקים, בית משפט ובית ספר.
בשנות השישים של המאה ה-19 הגיעו לרוקהאמפטון סחורות ומהגרים ישירות בהפלגה.
בשנים הבאות התפתחה העיירה כנמל ראשי לאזורים הפנימיים של קווינסלנד.
ענף הייצוא העיקרי אז היה צמר.
בשנות השמונים והתשעים הוקמו נמלים על חוף הים בסמוך לשפר הנהר פיצרוי ונסללו אליהם מסילות ברזל.
גילוים של מרבצי זהב במאונט מורגן (Mount Morgan) שמדרום מערב לרוקהאמפטון בשנות השמונים, הגדיל את חשיבותה של העיירה כנמל.
אך לאחר התפתחותה של מאונט מורגן ירדה חשיבותה של רוקהאמפטון והיא חוותה אף שפל כלכלי במהלך שנות התשעים.
ב-1902 הוכרזה רוקהאמפטון כעיר ושנה לאחר מכן הושלם קו הרכבת בינה לבין בריזביין, אך רק ב-1921 היא חוברה במסילת ברזל לעיר מאקאי.
עוד קודם לכן ב-1892 הושלמה סלילתה של מסילה שיצא בכיוון מערב והגיע עד ללונגריץ' (Longreach).
צעד זה חיזק עוד יותר את מעמדה של רוקהאמפטון כנמל ראשי למרכז קווינסלנד.
רשת חשמליות החלה לפעול ברוקהאמפטון ב-1909 והיא הייתה לעיר הראשונה שחוברה לרשת כזאת בעיר שדה בקווינסלנד.
במלחמת העולם השנייה הוקם בסיס של צבא ארצות הברית מחוץ לעיר.
בבסיס שירתו כ-70,000 חיילים שיצאו ממנו לפעולות באוקיינוס השקט ובגינאה החדשה.
בשנת 1971 הוקם סכר על נהר פיצרוי כדי להבטיח את אספקת המים לעיר.
רוקוויל היא העיר השמינית בגודלה במדינת מרילנד שבארצות הברית, והשלישית בגודלה במחוז מונטגומרי אחרי ג'רמנטאון וסילבר ספרינג.
העיר נמצאת במטרופולין וושינגטון - בולטימור, ומהווה חלק ממסדרון הטכנולוגיה של כביש בין-מדינתי 270 המתאפיין בריבוי חברות היי-טק וביוטכנולוגיה.
היא משמשת כבירת מחוז מונטגומרי.
ההתיישבות הראשונה בעיר הייתה עוד בשנת 8000 לפני הספירה ונעשתה על ידי תושבים אינדיאנים.
עד האלף הראשון לפני הספירה מרבית ההתיישבות הייתה בישובי קבע חקלאיים.
בשטחי העיר נמצאו שישה אתרים פרה היסטוריים, ובהם נמצאו אתרים בני כמה אלפי שנים.
ההתיישבות המודרנית בעיר רוקוויל החלה בשנת 1717 בערך.
התיעוד הראשון של ההתיישבות, אשר נעשה על ידי שיירת מתיישבים שהגיעה לאזור, משויך לשנת 1755. במאה ה-18 גם נבנו הבניינים הראשונים במקום בו נמצא היום מרכז רוקוויל.
בשנת 1776, כאשר מחוז פרדריק חולק לשלושה מחוזות, נבחרה רוקוויל לבירת המחוז החדש עקב מיקומה המרכזי, למרות שהייתה קטנה בהרבה מג'ורג'טאון, שהייתה אז העיר הגדולה במחוז.
בשנת 1803 המושבה קיבלה את שמה ("עיר הסלע") על שם נחל סלעי שזרם באזור "הנחל הסלעי" (Rock creek).
מסילת הרכבת הראשונה הגיעה לרוקוויל בשנת 1873, וקישרה אותה אל וושינגטון.
אנדרטה לזכר "גיבורי מחוז מונטגומרי, מרילנד" (מצבא הדרום), ממלחמת האזרחים שהייתה מוצבת בעיר, הועברה בחשאי, וללא הודעה מוקדמת, על ידי רשויות מחוז מונטגומרי, לאתר פרטי במחוז - וייט'ס פרי.
זאת לאור המחאות שהביאו להסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי ברחבי דרום ארצות הברית.
העיר נמצאת במחוז מונטגומרי במדינת מרילנד.
שטחה של העיר הוא 35.15 קילומטר רבוע כאשר 0.16 קילומטר רבוע הוא מים ושאר ה-34.99 קילומטר רבוע הוא אדמה.
האקלים באזור הוא אקלים סובטרופי לח, המתאפיין בקיץ לח וחם, ובחורף מתון, כאשר טמפרטורת המינימום השנתית נעה בין 15- לבין 18- מעלות צלזיוס.
העיר ממוקמת במרחק של כ-29 ק"מ מוושינגטון ובערך 64 ק"מ מבולטימור.
מרבית תושבי רוקוויל אינם עובדים בעיר, אלא באזור וושינגטון.
בין החברות שמטותיהן ממוקמים ברוקוויל:
ברווקויל פועלים בתי הספר הציבורים של מחוז מונטגומרי, לצד מספר בתי ספר פרטיים, ביניהם שני בתי ספר יהודיים.
בעיר נמצא הקמפוס הראשי של מכללת מונטגומרי, לצד שלוחות של אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת מרילנד ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 1984 שחררה להקת אר.אי.אם.
השיר נכתב על ידי בסיסט הלהקה, מייק מילס, ובו הוא מבקש מבת זוגו שלא תעזוב אותו ותחזור לבית הוריה ברוקוויל.
סקוט פיצג'רלד ואשתו זלדה קבורים בבית הקברות של כנסיית סנט מרי ברוקוויל.
רבים מן הישראלים העובדים באזור המטרופולין של וושינגטון, בין אם בשגרירות ישראל בארצות הברית, במוסדות מחקר, או בחברות פרטיות, מתגוררים ברוקוויל, ויש בה קהילה ישראלית משמעותית.
בעיר ישנן חנויות המתמחות במוצרים מישראל, מסעדות ישראליות, ואף שבט צופים ישראלי.
שכונת רולינס פארק בעיר מכונה בפי ישראלים "הקיבוץ", מאחר שרבים מהבתים בה מושכרים לישראלים.
רוקט ארנה הוא אולם ספורט רב-תכליתי בקליבלנד שבאוהיו המשמש כאולמה הביתי של קבוצה קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA.
נוסף על כך הוא משמש כאולמה הביתי של קליבלנד גלדיאטורס מליגת הפוטבול לאולמות ושל קבוצת ההוקי לייק ארי מאנסטרס.
בין השנים 1994–2005 נקרא האולם גאנד ארנה (Gund Arena), בין השנים 2005–2019 נקרא קוויקן לואנס ארנה (Quicken Loans Arena) ובין השנים 2019–2025 נקרא רוקט מורגג' פילדהאוס (Rocket Mortgage FieldHouse).
האולם הוקם בשנת 1994, ונקרא בתחילה "גאנד ארנה" ("Gund Arena") על שמו של גורדון גאנד שהיה בעליה של קליבלנד קאבלירס.
לאורך השנים התקיימו באולם אירועי ספורט מרכזיים בהם משחק האולסטאר של ה-NBA (1997), אליפות ארצות הברית בהחלקה אמנותית (2000 ו-2009) ומשחק הגמר לנשים של טורניר אליפות המכללות בכדורסל (2007).
ביולי 2016 נערכה בארנה ועידת המפלגה הרפובליקנית שבה נבחר מועמד המפלגה דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בנובמבר 2016.
רוקט ליג הוא משחק וידאו המשלב מכוניות בעלות מנוע רקטי עם משחקי ספורט (כדורגל, כדורסל, הוקי קרח, פוטבול אמריקאי ודמולישן דרבי).
המשחק פותח ומופץ על ידי חברת Psyonix ויצא לאור בשנת 2015.
רוקט ליג זכה לשבחים בשל שיפורי המשחקיות שלו לעומת SARPBC, כמו גם הגרפיקה והתצוגה הכללית, אם כי מעט ביקורת הופנתה כלפי מנוע הפיזיקה של המשחק.
המשחק זכה בכמה פרסים מתעשיית המשחקים, וזכה ליותר מ-10 מיליון רכישות ו-40 מיליון שחקנים עד תחילת 2018. רוקט ליג גם התפתח לכדי ספורט אלקטרוני, עם שחקנים מקצועניים המשתתפים בתחרויות של ESL ו-MLG בנוסף לתחרות Rocket League Championship Series (RLCS) של Psyonix עצמה.
במשחק השחקן שולט על מכונית בעלת מנוע רקטי ומשתמש בה כדי לפגוע בכדור גדול אל עבר שער הקבוצה היריבה.
למכוניות של השחקנים יש יכולות היגוי, ויכולת לקפוץ כדי לפגוע בכדור כשהוא באוויר.
בנוסף לשחקנים היכולת להשתמש ב"בוסט" (תוספת מהירות), אותו משיגים במעבר על כריות בוסט שעל מגרש המשחק, ומאפשר למכוניתם לנוע במהירות במגרש, להשתמש בתנופה הנוספת כדי לפגוע בכדור, או להתנגש במכונית של שחקן אחר כדי להרוס אותה.
שחקן יכול גם להשתמש בבוסט כדי להתרומם מהרצפה לאוויר בתעופה, מה שמאפשר לשחקנים לפגוע בכדור באוויר.
שחקנים יכולים לשנות את נטיית מכוניתם בעודה באוויר, כך שבשילוב עם בוסט מתאפשרת תעופה מבוקרת.
שחקנים יכולים גם לבצע דילוגים מהירים הגורמים למכונית לקפוץ ולהסתובב לכיוון הרצוי, שבהם ניתן להשתמש כדי לנוע במהירות ואף לדחוף את הכדור.
מכונית יכולה להאיץ עד שתגיע להגיע למהירות גבולית הנקראת Supersonic.
במצב זה, מכונית יכולה להרוס בהתנגשות עם מכונית של שחקן מהקבוצה היריבה.
המכונית ההרוסה חוזרת למשחק לאחר כמה רגעים בצד של קבוצתה במגרש.
מצב המשחק הרגיל, שנקרא Soccar (הלחם של המילים soccer ו-car באנגלית, כלומר כדורגל מכוניות), מדמה משחק קטרגל באמצעות מכוניות.
מטרת המשחק היא להבקיע יותר שערים לקבוצת היריב מאשר שהבקיעו לשערך שלך.
ניתן לשחק אחד-על-אחד עד ארבעה-על-ארבעה, ובמצב תחרותי או רגיל.
ישנם כמה מצבי משחקים נוספים: Rumble (המוסיף כוחות על למצב הרגיל), Hoops (מדמה כדורסל), ורוטציה בכל עונה בין Dropshot (מדמה כדורעף), ל-Snowday (מדמה הוקי קרח.
בנוסף למצבי המשחק הקבועים, נוספים מצבי משחק המשתנים מפעם לפעם (בעיקר בתקופות החגים) כדוגמת Knockout (הדומה ל-deathmatch במשחקי יריות), Gridiron (מדמה פוטבול אמריקאי) ועוד.
Psyonix הוסיפו Battle Pass למשחק בספטמבר 2018, הידוע בתור "Rocket Pass".
ה-Rocket Pass, שמתקיים כמה חודשים (ובדרך כלל מתחדש עם "עונות" המשחק), מכיל אתגרים ועוד הזדמנויות לשפר את רמת ה-Pass שלהם באמצעות שיחוק המשחק, מה שמאפשר השגת אפשרויות עיצוב בכל מני רמות.
בעוד ש-Rocket Pass חינמי לכל השחקנים, ישנה אפשרות לרכוש שדרוג בעלות קבועה לפרמיה שמאיצה את קצב עליית הרמות ומאפשרת להשיג חפצים נוספים בכל רמה.
כל דרגה מלבד Supersonic Legend מתחלקת לשלוש רמות וכל רמה מתחלקת לארבע מחלקות כאשר עולים ויורדים בהן בעקבות ניצחונות והפסדים בהתאמה.
בסופו של כל משחק, הדרגה של השחקן מוצגת לשחקנים האחרים.
כאשר שחקן מנצח 10 משחקים בדרגה מסוימת אליה הוא הגיע באותה עונת משחק, הוא מקבל את הפרסים העונתיים של אותה דרגה, לרוב פריטים קוסמטיים כגון מדבקות לרכב או שלט שחקן, שמסמלים את הדרגה לה הוא זכאי.
השחקן יקבל פרסים של דרגות אליהן הגיע בלבד ובהן ניצח 10 משחקים, גם אם סיים את העונה בדרגה אחרת.
הפיתוח המלא של רוקט ליג התחיל בשנת 2013, ארך כשנתיים ומומן בפחות משני מיליון דולר לפיתוחו.
Psyonix השתמשו במשוב עבור SARPBC כדי לשפר את המשחקיות ברוקט ליג.
דרישה מרכזית מ-Psyonix הייתה קשורה בקצב הפריימים: הדרישה הייתה להגדיל את קצב הפריימים של המשחק מ-30 ל-60 פריימים לשנייה, ביקורת ידועה ממשחקם הקודם, כדברי מנהל העיצוב קורי דייוויס.
כמו כן החברה הכירה בכך ש-SARPBC נחשב "הארדקור מדי", כיוון שנוצר פער גדול בין שחקנים מתחילים מול שחקנים מיומנים.
הם הקלו על היבטים מסוימים במשחק כדי להפוך אותו ליותר נגיש לשחקנים חדשים, כגון האטת קצב המשחק כדי לאפשר לשחקנים בכל הרמות להתחרות באופן סביר אחד נגד השני תוך קידום משחק המבוסס על עבודת צוות.
הצוות של Psyonix היה מודע לבעיות עבר שהיו להם עם SARPBC ועוד משחקי מרוצים עם משחק מקוון וחיזוי צד-לקוח, והבעיות שינבעו מכך עם סגנון המשחק המהיר של רוקט ליג.
כדי לפתור זאת, הפיזיקה במשחק מבוססת על שימוש במנוע הפיזיקה Bullet מתוך מנוע PhysX של Unreal Engine 3, שעוקב אחר התנועה של כל המכוניות והשחקנים, ומאפשר לסנכרן מחדש מעת לעת את מצב המשחק לכל השחקנים על בסיס מצבי הפיזיקה השמורים כדי לספק תגובות מהירות בצד הלקוח עבור השחקנים.