tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים קלט טייס הפנטום את קריאת הטייס שמחוני במכשיר הקשר בדבר צניחתו אל הים והוברר שמצבו טוב.
מחשש להזנקת מטוסי מיג נוספים מסוריה, ולאור הסכנה שנשקפה לשמחוני שצף על מי הים שמול חופי סוריה, הוזנקו לעזרתו שישה מטוסי פנטום נוספים: רביעיית מטוסים מטייסת הפטישים בהובלת אביהו בן-נון וזוג מטוסים של אמנון ארד ומשה מלניק.
מלניק, שהספיק להנחית את פנטום הצילום ולהמריא שנית עם מטוס פנטום חמוש, נכנס לקרב אוויר-אוויר תוך הפלת מטוס מיג.
אחריו הפיל אמנון ארד מיג נוסף באמצעות טיל סיידווינדר.
אחד הטייסים הסורים המופלים, אחמד חאדר אל-חסן, צנח במרחק כמאה מטרים משמחוני, עלה על סירת ההצלה המתנפחת והמתין גם הוא לחילוץ.
בשלב זה החלו מטוסי המיג הסוריים הנותרים להתפזר, לאחר הפלת תריסר מחבריהם, והבשילה שעת הכושר למשיית שמחוני מהים.
מאחר שששת מטוסי הפנטום שהגנו על שמחוני היו קצרים בדלק ונדרש חיפוי אווירי להגנה על שמחוני ועל מחלציו, הוזנקה בשעה 15:00 רביעיית נוספת של מטוסי פנטום מטייסת הפטישים.
במהלך ההמתנה ליסעור החילוץ, זיהתה רביעיית מטוסי הפנטום הטרייה הזנקה של סירת מנוע סורית לעבר אל-חסן ושמחוני.
טייס הפנטום יצחק גת תקף אותה והטביעה.
בינתיים שחה שמחוני אל סירת ההצלה של אל-חסן ואחז בה בידיו מבלי שהלה ירגיש.
תחת חיפוי אווירי של מטוסי הפנטום ריחף היסעור והוריד לוחם מהקומנדו הימי ששלה את שמחוני.
משעלה שמחוני למסוק, אמר למחלצים כי במים יש גם טייס סורי.
הוחלט להעלות גם אותו, אך היה חשש שיתנגד ויתקוף את חיילי הקומנדו במהלך טיסתם באוויר.
בינתיים התהפכה סירת ההצלה ברוח שחולל מדחף המסוק.
חיילי הקומנדו משו את אל-חסן מהמים בטרם יטבע ופנו לעבר ישראל.
אל-חסן הושב לארצו במסגרת חילופי השבויים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
12 מטוסי מיג סוריים הופלו.
מטוס מיראז' ישראלי הופל וטייסו נמשה מהים התיכון באמצעות מסוק יסעור.
טייס סורי אחד נמשה מהים ונשבה.
דבר קיומו של יום הקרב דווח בהרחבה באמצעי התקשורת בישראל ובעולם.
פרשנים צבאיים בעולם העריכו שהקרב תוכנן היטב כמלכודת במטרה להשיג השגים מדיניים.
לאחר שעות אחדות דווחו אמצעי התקשורת בסוריה כי בקרב אוויר הופלו 8 מטוסים סוריים ו- 5 מטוסים ישראליים.
תוצאות הקרב עוררו חשש מתבוסה בסוריה ובמצרים, שהיו מצויות בהכנות למלחמה כוללת עם ישראל.
מיד לאחר התקרית הסורים העלו את רמת כוננות הצבא.
ב-16 בספטמבר נועדו הסורים עם המצרים בביירות בניסיון לתאם תגובה ראויה לקרב.
הערכת המטכ"ל הייתה שסוריה לא תוכל להבליג על התקרית וצפה לתגובה מיידית בצורת הפגזת יישובים ישראלים, מארב לכלי רכב או פעולת מחטף אחרת.
כתוצאה מכך הועלתה הכוננות ביחידות צפוניות ותוגברו יחידות ארטלריה ונ"מ ברמת הגולן.
ב-27 בספטמבר דווח ראש אמ"ן כי הכוננות בצבא סוריה כתוצאה מהתקרית האווירית שככה.
בתגובה הורדה גם הכוננות בצה"ל
הקרב השפיע על האווירה הכללית של הציבור בישראל ותרם לתחושת האופוריה בצה"ל.
לאחר הקרב אמר מפקד חיל האוויר בני פלד: "כדי למנוע מלחמות גדולות צריך לעשות מדי פעם מלחמות קטנות", אף כי מלחמת יום הכיפורים פרצה חודש לאחר הקרב.
קרב האי וייק היה קרב בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות ארצות הברית באי וייק.
הקרב החל במקביל להתקפה על פרל הארבור והסתיים ב-23 בדצמבר 1941, עם כניעת הכוחות האמריקאים.
הקרב התרחש באי וייק עצמו ובאטול הסובב אותו, והשתתפו בו כוחות קרקע, אוויר וים, ובעיקר כוחות נחתים.
האי נותר תחת שליטה יפנית עד 4 בספטמבר 1945, אז נכנע חיל המצב היפני באי בפני כוח נחתים אמריקאים.
בינואר 1941, הקים הצי האמריקאי בסיס צבאי באטול וייק, וב-19 באוגוסט התייצב באי חיל המצב הקבוע הראשון - יחידות מגדוד ההגנה הראשון של חיל הנחתים - שמנה 449 חיילים, עליו פיקד מייג'ור ג'יימס דֶבֵרוֹ (Devereux).
בנוסף, שהו על האי 68 אנשי הצי האמריקאי וכ-1,200 אזרחים, עובדי חברה פרטית.
לצורכי הגנת האי הותקנו עליו שש סוללות תותחי חוף 127 מ"מ, שנים עשר תותחי נ"מ 76.2 מ"מ, שמונה עשר מקלעים כבדים מדגם M2 בראונינג (12.7 מ"מ) ושלושים מקלעי 7.62 מ"מ מסוגים שונים.
ב-28 בנובמבר 1941 הגיע לווייק קומנדר וינפילד קאנינגהאם מהצי האמריקאי ונטל את הפיקוד על חיל המצב שבו.
לרשותו עמדו עשרה ימים בלבד ללמוד את ההגנה על האי ולהכיר את חייליו בטרם פרצה המלחמה.
ב-8 בדצמבר 1941, שעות ספורות לאחר פתיחת ההתקפה על פרל הארבור (מכיוון שווייק נמצא מערבית לקו התאריך הבינלאומי), תקפו את וייק 36 מפציצים יפניים שהמריאו מבסיסים באיי מרשל והשמידו שמונה מתוך תריסר מטוסי F4F ויילדקט של חיל הנחתים האמריקאי בעודם על הקרקע.
מטרתה העיקרית של תקיפה זו הייתה השמדת כלי הטיס ועל כן נותרו עמדות ההגנה באי בשלמותן.
מתוך 55 אנשי צוות אוויר נהרגו 23 ואחד עשר נפצעו.
בנוסף נהרגו בתקיפה זו עשרה אזרחים, בני שבט צ'מורו, עובדי חברת פאן אמריקן.
בבוקר 11 בדצמבר הדף חיל המצב האמריקאי, בסיוע ארבעת מטוסי הוויילדקט הנותרים, את ניסיון הנחיתה היפני הראשון, שכלל את הסיירות הקלות "יוּבּארי," "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" את המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד.
הנחתים האמריקאים פתחו באש תותחי 127 מ"מ לעבר צי הפלישה.
מייג'ור דברו, מפקד הנחתים תחת קאנינגהאם, הורה לחייליו לא לירות עד שהכלים היפנים יהיו בטווח תותחי החוף.
"סוללה L" שעל האי פיל הצליחה להטביע את המשחתת היאטה במרחק של כ-3.5 ק"מ מהחוף על ידי שתי פגיעות ישירות במחסן הנשק שלה, דבר שגרם לפיצוץ עז שלאחריו שקעה המשחתת בתוך שתי דקות לעיני המגינים על החוף.
המבנה העילי של הסיירת יובארי נפגע כאחת עשרה פעמים.
ארבעת מטוסי הוויילדקט הצליחו אף הם להטביע את המשחתת קיסראגי, לאחר שהטילו פצצות ישירות על חרטומה, שם אוחסנו פצצות עומק.
שתי המשחתות שקעו על כל צוותיהן, והיאטה הייתה כלי השיט היפני הראשון שטובע במלחמת העולם השנייה.
הכוח היפני נסוג מבלי שהשלים את משימתו, ונסיגה זו הייתה ההפסד הראשון ליפנים במלחמה.
הבעיה העיקרית שבפניה ניצב חיל המצב האמריקאי היה המחסור שלהם במכ"ם.
פתאומיות התקיפה היפנית היוותה רמז לדרך הפעולה היפנית, וממטרים עזים בשילוב עם שאון הגלים הובילו לעיתים למצב בו היו המטוסים היפנים כמעט בעמדת תקיפה כשנצפו לראשונה.
ניסיון התגבור של הצי האמריקאי
הצי האמריקאי שלח שתי שייטות תגבור לכוחות בווייק.
הראשונה כללה את נושאת המטוסים "סרטוגה," המכלית "נֶצֵ'ס," ספינת הסיוע "טנג'יר," הסיירות "אסטוריה," "מיניאפוליס" ו"סן פרנסיסקו" ועשר משחתות.
לשיירה הצטרפו גדוד ההגנה הרביעי של חיל הנחתים, טייסת מטוסי קרב מדגם F2A באפולו, וכן 9,000 פגזי 127 מ"מ, 12,000 פגזי 76 מ"מ ושלושה מיליון כדורי 12.7 מ"מ, כמו גם תחמושת למרגמות ולנשק קל.
השייטת השנייה, שכללה את נושאת המטוסים לקסינגטון, שלוש סיירות כבדות, שמונה משחתות ומכלית אחת, הפליגה לכיוון איי מרשל שם היה עליה לפתוח בפעולת הסחה.
ב-22 בדצמבר בשעה 21:00 הורה תת-אדמירל ויליאם פיי, המפקד העליון בפועל של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, על השייטות לשוב לפרל הארבור, זאת לאחר שנתקבל דיווח על הימצאותן של שתי נושאות מטוסים יפניות ושתי אוניות מערכה בסביבות וייק, ופיי רצה להימנע מאבדות מיותרות.
ניסיון הנחיתה השני של היפנים התרחש ב-23 בדצמבר, והשתתפו בו רוב הכלים שהשתתפו בהתקפה הראשונה עליהם נוספו 1,000 נחתים יפנים ועתודה של 500 נחתים נוספים.
היפנים התקרבו לאי בחסות החשיכה ושאון הגלים שגבר על רעש המנועים.
בשלב זה היה ברור כי מבצע הנחיתה היפני מתפרס לאורך החופים הדרומיים של האטול.
במהלך המצור בן חמישה עשר הימים על האטול נהרגו 47 נחתים אמריקאים, שלושה אנשי הצי האמריקאי, עשרה אזרחים אמריקאים ועשרה אזרחים בני שבט צ'מורו.
על פי דיווחי היפנים במהלך הפלישה נהרגו בין 700 ל-900 חיילים.
לאחר הכניעה תפסו היפנים את כל האנשים ששהו על האי, רובם אזרחים.
קפטן הנרי אלרוד, אחד מטייסי הטייסת של וייק, קיבל את עיטור מדליית הכבוד לאחר מותו על פעולותיו במהלך ניסיון הפלישה השני שבהן הפיל שני מטוסי A6M זירו והטביע את המשחתת קיסראגי.
עיטור צבאי מיוחד - עיטור האי וייק - נוצר על מנת לחלוק כבוד למגיני האי.
מתוך חשש ממתקפת-נגד אמריקאית, החלו היפנים לחזק את ביצורי האי.
השבויים האמריקאים נדרשו לבנות מערכת של בונקרים ומוצבים, והיפנים הוסיפו על חימוש האי תותחי חוף 200 מ"מ.
אך תחזיותיהם של היפנים התבדו ובמקום פלישה לאי הטיל הצי האמריקאי מצור באמצעות צוללות ובכך הביא להרעבת חיל המצב היפני.
כוחות אמריקאים לא ניסו לכבוש בחזרה את האי, אך החל ב-1942 ועד כניעת יפן ב-1945 הפציצו מפציצים אמריקאיים את וייק מדי פעם.
ב-5 באוקטובר 1943 פשטו מטוסים אמריקאים על האטול והפציצו אותו.
יומיים לאחר מכן הורה אדמירל-משנה שיגמאטסו סאקאיבארה, מפקד חיל המצב היפני, על הוצאה להורג של 98 אזרחים אמריקאים שנותרו באי למטרות עבודת כפייה, מתוך חשש שפלישה אמריקאית קרבה.
האסירים נלקחו לצפון האי וייק, עיניהם כוסו והם הוצאו להורג באמצעות מכונת ירייה.
אחד האסירים (שמו לא נודע מעולם) הצליח להימלט מהטבח, שב לאתר מאוחר יותר וחקק את הכתובת US PW 5-10-43 98 על סלע בסמוך למקום בו נקברו הקורבנות.
אמריקאי זה נתפס בשנית וסאקאיבארה ערף את ראשו באופן אישי באמצעות הקטאנה שלו.
הסלע עליו מופיע הכיתוב ניצב עדיין במקומו.
ב-4 בספטמבר 1945 נכנעו שאריות חיל המצב היפני לגורמים מחיל הנחתים האמריקאי.
לאחר המלחמה נידון סאקאיבארה למוות על חלקו בטבח ועל פשעי מלחמה נוספים.
מספר קצינים יפנים התאבדו בשבי האמריקאי ובמכתבי ההתאבדות שלהם הטילו את האשמה בטבח על סאקאיבארה.
סאקאיבארה הוצא להורג בתלייה ב-18 ביוני 1947. עצמותיהם של הקורבנות האמריקאים הובאו לאחר המלחמה למנוחות בבית העלמין של האוקיינוס השקט בהונולולו.
ויליאם טיילור, כמו רבים משבויי המלחמה בווייק, נשלח לסין לעבודות כפייה עבור הצבא היפני הקיסרי.
ב-1945 יצא ברכבת יפנית משאנגחאי בדרך לאתר העבודה, ובדרך הצליח להימלט ביחד עם ג'ק הרננדז, כשהשומרים לא הסתכלו לכיוונם.
הרננדז שבר את רגלו ונשאר במקומו בעוד טיילור המשיך במסעו.
בהמשך פגש טיילור חיילים מצבא השחרור העממי שלקחו אותו תחת חסותם.
לאחר מסע בן 10 שבועות עם החיילים הקומוניסטים בצפון סין הצליח טיילור ליצור קשר עם כוחות אמריקאים ששלחו מטוס לאסוף אותו ולהשיבו לבסיס האמריקאי.
לפני שעזב את סין, פגש טיילור את מאו דזה-דונג שנתן לו מתנה ואמר לו כי הוא שבוי המלחמה היחיד שהצליח לצאת מצפון סין.
קרב האומות היא האליפות הבינלאומית הראשונה בעולם עבור קרבות ימי-הביניים וסיוף היסטורי.
האירוע מתקיים לרוב במצומד לפסטיבל שנתי של שחזור היסטורי של ימי הביניים.
לפי מספר המדינות שמשתתפות באליפות נחשבה לגדול ביותר בתחום.
תחרות זו לא מתקיימת עוד מאז פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה.
את מקומה תפסו שתי אליפויות עולם המתקיימות לסירוגין: אליפות העולם של ארגון הבוהורט הבינלאומי ואליפות העולם של ה IMCF international medieval combat federation.
לפי הכללים, כל נבחרת חייבת להכיל מ-8 ועד 50 לוחמים, ועד בכלל.
להצטרף לנבחרת יכול כל בן אדם שרוצה, גם נציג של אחד המועדונים של סייף היסטורי, וגם בודד, שעונים לדרישות הבאות:
אזרח אותה המדינה אשר אותה מייצג.
ברשותו מיגון ולבוש מלא התואם לדרישות ההיסטוריות והבטיחותיות של קרב האומות.
הציג את יכולותיו בסייף היסטורי באימונים או בתחרויות לנבחרת.
"קרב האומות" הראשון נערך בשנת 2010 במבצר חוטין, אוקראינה.
השתתפו ארבע מדינות - רוסיה, אוקראינה, בלארוס, פולין.
בשנת 2011 התקיים "קרב האומות" השני והשתתפו בו כבר 7 נבחרות; 4 משנה שעברה ו-3 חדשות: איטליה, גרמניה, קוויבק.
המקומות הראשונים היו עדיין ברוסיה.
ב"קרב האומות 2012" שנערך בוורשה, פולין, השתתפו מעל 12 מדינות.
רשימה של מדינות וגודל נבחרות וגם המועמדות שבו הם השתתפו:
רוסיה - 46 לוחמים (1 צוות "21x21", שלוש חמישיות ב "5x5", שלושה לוחמים בטריאתלון ושניים לדו-קרב מקצועי)
אוקראינה - 49 לוחמים (1 צוות "21x21", שלוש חמישיות ב "5x5", שלושה לוחמים בטריאתלון ושניים לדו-קרב מקצועי)
בלארוס - 20 לוחמים (שתי חמישיות ב "5x5", שני לוחמי בטריאתלון)
פולין - 50 לוחמים (1 צוות "21x21", שלוש חמישיות ב "5x5", שלושה לוחמים בטריאתלון ושניים לדו-קרב מקצועי)
גרמניה - 11 לוחמים (חמישייה אחד ל"5x5", לוחם בטריאתלון)
איטליה - 10 לוחמים (חמישייה אחד ל"5x5", שני לוחמים טריאתלון)
קוויבק - 10 לוחמים (חמישייה אחד ל"5x5", שלושה חיילים בטריאתלון ואחד לדו-קרב מקצועי)
אוסטריה - 8 לוחמים ((חמישייה אחד ל"5x5", אחד לדו-קרב מקצועי)
ארצות הברית - 32 לוחמים (1 צוות "21x21", שלוש חמישיות ב "5x5", שלושה חיילים ושני בטריאתלון ושניים לדו-קרב מקצועי)
דנמרק - 8 לוחמים (חמישייה אחד ל"5x5", שני לוחמים הטריאתלון ושניים לדו-קרב מקצועי)
המדינות הבלטיות -7 לוחמים ((חמישייה אחד ל"5x5", שני לוחמים טריאתלון ו לדו-קרב מקצועי)
ישראל - 8 לוחמים (חמישייה אחד ל"5x5", שני לוחמים טריאתלון ואחד לדו-קרב מקצועי)
במדינות אחרות, אירלנד צרפת רומניה צ'כיה, אוסטרליה שוודיה בלגיה ניו זילנד מתכננים להתחרות ב"קרב האומות 2013"
סוגי התחרות בין נבחרות ותאור קצר:
דו-קרב מקצועי נלחמים 1 על 1 - מורכב משלושה סיבובים של שלוש דקות עם נשק הנבחר.
נקודות מוענקות על פגיעה חזקה ומדויקת עם חרב, אגרוף, מרפק, רגל, ברך, מגן או הפלה.
חמש על חמש - נבחרות נלחמות ב"5x5" עם חמישיית לוחמים, זה סוג קרבות שהכי דורש טקטיקה וחשיבה אסטרטגית.
מנצחים על ידי הפלה יריב לקרקע.
21X21 - קרבות מאסיביים בו באותו זמן בזירה נלחמים 21 לוחמים מנבחרת.
מנצחים על ידי הפלה של היריב.
כולם על כולם -קרבות מאסיביים ביותר.
כל הנבחרות עולות לזירה, מתחלקות לשתי קבוצות ומבצעים קרב.
קוראל היה קרב רחוב שהתרחש ב-26 באוקטובר 1881 בשעה 3 אחרי הצהריים, בעיירה טומבסטון (Tombstone באנגלית: מצבת-קבר) בטריטוריית אריזונה בארצות הברית.
זהו ככל הנראה קרב היריות המפורסם ביותר מתקופת המערב הפרוע.
הקרב התנהל בין חברים ב"הבוקרים", ארגון פשע, שבחר לעצמו שם תמים של מקצוע ה-בוקרים בילי קלנטון, טום מקלורי, ואחיו של טום, פרנק מקלורי, מצד אחד, לבין ארבעה אנשי חוק: האחים וירג'יל, מורגן, וואייט אֶרְפּ, וחברם הרופא המהמר-האקדוחן ואיש החוק לעת מצוא, דוק הולידיי, מצד שני.
כנראה שהקרב נמשך לא יותר ממחצית הדקה, ובסיומו נמנו שלושה הרוגים בצד אחד - שני הבוקרים וחברם; שלושה מאנשי החוק נפצעו.
ברבות השנים, הקרב התקבע בתודעת הציבור כמייצג של התקופה, שבה מערב ארצות הברית היה באמת מקום פרוע, ולמעשה היה אזור כמעט ללא חוק.
אך בעצם האירוע נשכח כמעט לחלוטין עד לשנת 1931, שבה פרסם הסופר סטיוארט לייק את הביוגרפיה (הבדויה) ויאט ארפ: מרשל בחזית, שנתיים לאחר מותו של ארפ.
עשור וחצי לאחר מכן הוא פרסם ספר נוסף על הפרשה, אותו עיבד הבמאי ג'ון פורד לסרט בשם קלמנטיין יקירתי (My Darling Clementine).
סרט אחר על הקרב, דו-קרב באו.
קוראל, שיצא ב-1957, קיבע בתודעה הציבורית את שם האירוע.
מאז ועד היום נעשו על הקרב סרטים רבים וכן נכתבו עליו ספרים רבים.
הקרב התרחש למעשה במרחק מה ממכלאת הסוסים שכונתה "המכלאה של או.
קיי.", שבה הצירוף OK הוא קיצור של Old Kindersley, או "קינדרסליי הישנה".
בשלושים השניות שארך הקרב, נורו כשלושים יריות.
לאחר הקרב, תבע אחיו של בילי קלנטון, אייק, את היורים למשפט, באשמת רצח, אך התביעה נדחתה על-ידי שופט מקומי, והדחייה אושרה על ידי חבר מושבעים גדול.
בעקבות הקרב נערכה סדרה של התנקשויות ורציחות נקמה, שכונתה מאז מסע הנקם של אֶרְפּ.
טומבסטון הייתה עיירת כורים, על גבול מקסיקו, אחת מעיירות שכונו "בומטאון", על שם ה"בום" הכלכלי של המאה ה-19. בשנת הייסוד הרשמית של המקום, 1879, הגיעו אליו האחים ארפ.
וירג'יל ארפ התמנה לסגן המרשל של האזור, וכעבור שנתיים התמנה למרשל של העיירה, תפקיד המקביל למפקד תחנת משטרה מקומית.
הוא לא התחבב במיוחד על תושבי העיירה, אבל פעל לשמירת האינטרסים של בעלי העסקים והתושבים במקום.
ויאט ארפ ניסה את כוחו בעסקי הכרכרות, ולאחר שלא הצליח בכך השכיר עצמו כמלווה חמוש של כרכרות הבנק ולס פארגו (בנק הקיים עד היום), שהובילו מטילי כסף.
באשר לאירועים שהובילו לקרב, אין ודאות מלאה.
הדיווחים ששרדו מהתקופה נגועים בחד-צדדיות.
כך למשל, המוציא לאור של המקומון "The Tombstone Epitaph", ג'ון קלאם, שנבחר לראש העיר הראשון, נטה לצדד בבעלי העסקים, ובמגינם המרשל וירג'יל ארפ.
לעומתו הארי וודס, המו"ל של עיתון המתחרה, "The Nugget" ("גוש הזהב"), היה תת-שריף שדווקא נטה לתמוך בבוקרים ובחוואים מהסביבה, כנגד אנשי העיר.
כמעט כל מה שידוע על הקרב, מקורו בדיווח של שני העיתונים מהמשפט שנערך במשך כחודש, אחרי שהקרב אירע; אולם רק הכתב של ה"נאגט" ידע לכתוב בקצרנות.
במשך הזמן, נוצרו הבדלים גדולים בין הדיווחים שהופיעו בשני העיתונים, וביניהם לבין הרישום של קצרן בית המשפט.
במהלך המשפט טענו האחים ארפ להגנה עצמית, לאחר שהבוקרים איימו עליהם, וסירבו לציית לדרישה חוקית להסגיר את נשקם, שאותו החזיקו בניגוד לתקנות המקום.
לעומתם טען אייק קלנטון, שהוא וחבריו הרימו ידיים ונכנעו, ונורו בדם קר.
הדיווחים הראשונים בשני העיתונים היו דווקא דומים, ושניהם תמכו בגרסת אנשי החוק.
הסיבה לכך, כנראה, הייתה שהמו"ל של ה"נאגט", וודס, שהה מחוץ לעיר במהלך המשפט, ולא דאג לדיווח שישביע את רצונו.
רק לאחר-מכן החלו הדיווחים ב"נאגט" להתרחק מגרסת האחים ארפ.
האחים ארפ היו רפובליקנים צפוניים, ששלחו ידם בעסקים וגם בעבודה כאנשי חוק.
לעומתם, האחים קלנטון והאחים מקלורי היו דרומיים, כמו רוב הקאובויס (שהגיעו בעיקר מטקסס).
הם הזדהו עם קונפדרציית הדרום, וברובם השתייכו לכנופיות שעסקו בהברחות ובגנבות, בעיקר בגנבת סוסים ובקר.
הם נהגו להיפגש במקומות מחבוא ולבוא זה לעזרת זה.
הם גם נהגו להשתכר ואיימו על האחים ארפ פעמים רבות.
וירג'יל העיד ששמע שאנשי הכנופיות נפגשו בצ'ארלסטון באריזונה, ונשבעו אמונים זה לזה בשבועת דם, שהוקז מזרועו של מנהיג החבורה, ג'וני רינגו ; וירג'יל סבר שהם נשבעו להרוג את האחים ארפ.
מבין האחים ארפ, רק לוירג'יל היה ניסיון אמיתי בקרבות, ובעבודה כשריף; הוא לחם כשלוש שנים במלחמת האזרחים, וכבר היה מעורב בקרב יריות בעבודתו כמרשל.
למרות זאת, התקשורת והקולנוע צבעו בצבעי גיבור דווקא את ויאט.
האח מורגן היה היחיד ביום הקרב שקיבל שכר כאיש חוק, והוא ענד את תג סגן המרשל של העיר, אך לא היה לו כל ניסיון קרבי.
ככלל, הקאובויס נטרו טינה לתושבים שזה מקרוב באו, והחלו לצבור השפעה בפוליטיקה הפנימית של העיירות, ולהטות אותה לטובת עסקיהם.
האחים ארפ היו אמנם אנשי חוק, אך הם נודעו כמי שמכופפים לפעמים את החוק לטובת האינטרס העסקי שלהם.
על כן הם יצרו עוינות בקרב התושבים הוותיקים, ובעיקר בקרב החוואים.
השריף המחוזי ג'וני בהאן , שהתחבר עם החוואים, נטה לצדד בהם בעימותים עם האחים ארפ; ולכן הוא נהג להתעלם מתלונותיהם של האחים על הגנבות שביצעו אנשי הכנופיות.
תחילת הסכסוך בין הקאובויס לאחים ארפ
ביולי 1880, קצין מצבא ארצות הברית ביקש מוירג'יל ארפ עזרה בחיפוש אחרי שש פרדות שנגנבו מהצבא.
משלחת חיפוש משותפת לאחים ולצבא יצאה לחפש את הרכוש הצבאי הגנוב, ומצאה אותו בחווה של האחים מקלורי, בערוץ נחל ליד טומבסטון.
על הפְּרֵדוֹת הוטבע הסימן D8, כדי לטשטש את הסימן הקודם, US.
כדי למנוע אירוע אלים, אחד הקאובויס הבטיח להחזיר את הפרדות למחרת; אולם הוא לא עמד בהבטחתו.
זה היה המקרה שהחל את הסכסוך בין הצדדים.
במרץ שנת 1881, כרכרה של ולס פארגו שנשאה מטילי כסף בשווי 26 אלף דולר מטומבסטון לסניף הבנק בבנסון, אריזונה, נעצרה בידי שודדי דרכים.
נהג הכרכרה בוב פול ירה ברובהו לעבר השודד, שנפצע אך הצליח להרוג שניים מהנוסעים.
הסוסים נבהלו מהיריות, ודהרו על פני מייל שלם לפני שנרגעו, וכך התחמקה הכרכרה מהשוד.
אולם, שוד של כרכרה נושאת דואר וחפצי ערך הוא פשע פדרלי, ולכן פול, שטען למשרה של מרשל מחוזי, ארגן משלחת של אנשי חוק מקומיים ופדרליים, וביניהם עובד של הבנק, כדי לתפוס את השודדים.
המשלחת רכבה לאורך העקבות, ומצאה בחווה סמוכה נווד בשם לותר קינג, שגילה להם את שמות השודדים.
קינג נעצר אולם ברח מהמעצר בעזרתו של עובד הבנק, שהתגלה כרמאי.
ויאט ארפ תכנן לתפוס את השודדים, כדי לזכות במשרת השריף המקומי בה חשק.
על כן האחים ארפ רכבו במשך כשלושה שבועות, כמעט ללא מזון ומים, בחיפוש אחרי השודדים, עד שסוסיהם התמוטטו באפיסת כוחות והם לא יכלו להשיג סוסים אחרים.
בהאן ביקש מהמחוז את החזר ההוצאות בשביל המשלחת, אבל סירב לשלם על הוצאותיהם של האחים.
הם קיבלו לבסוף החזר מהבנק, אולם האירוע גרם לעוינות גם בינם לבין המרשל של המחוז, שהיה אוהד של הקאובויס.
העובדה שויאט ארפ ובהאן לטשו עיניים למשרת השריף, ובשלב מסוים אף היו ביחסים עם אותה אישה, לא סייעה לשיפור יחסיהם.
מאוחר יותר, אייק קלנטון ניסה להאשים את האחים ארפ במעורבות בשוד ואפילו בהרג הנוסעים.
אפילו בהאן, יריבו של ויאט, ניסה להאשים את דוק הולידיי בשוד.
הוא שמע שנערתו של הולידיי, קייט "אף-גדול", מסוכסכת עמו והציע לעזור לה להיפרע ממנו.
תחת השפעת שיכר, היא חתמה על הצהרה שהולידיי, שהיה חבר של אחד משלושת השודדים, הוא זה ששדד את הכרכרה.
אולם האחים ארפ סיפקו לשופט וולס ספייסר אליבי בשביל הולידיי, המזימה התגלתה והוא שוחרר מיד.
ויאט ארפ העיד אחרי הקרב, שמספר שבועות קודם לכן פגש את אייק קלנטון, וזה סיפר לו שהולידיי יודע על פגישותיהם ועל העובדה שאייק סיפר לו על שודדי הכרכרה.
אייק האשים אותו בחשיפתו באוזני הולידיי.
ארפ השיב שבפגישה הבא ישאל את הולידיי על כך.
בבוקר 25 בנובמבר, יום לפני הקרב, הגיעו אייק וטום מקלורי לעיר כדי למכור עדר בקר.
ארפ שאל את הולידיי על האשמותיו של אייק, והולידיי החל לצעוק על אייק ולהאשים אותו בשקרים.
ויאט ארפ קרא לעזרה את אחיו, מורגן, מפני שלא היה לו תג שריף.
האח השלישי וירג'יל, מרשל העיר, הגיע גם הוא ודרש להפסיק את הריב.
אייק, שהיה כבר די שתוי, נכנס למסבאת "אוריינטל" למשקה נוסף, ואיים על ויאט שהוא "יטפל בכולם למחרת בבוקר." ויאט ארפ לקח את הולידיי השתוי לישון, ואילו המרשל וירג'יל נשאר לשחק קלפים עם אייק, טום מקלורי וג'וני בהאן.
עם עלות השחר, ארפ ובהאן הלכו לתפוס תנומה בביתם.
אייק ששתה כל הלילה, ולא היה לו מקום לישון, סיפר למוזג - שענה לשם בויל - שברגע שהולידיי והאחים ארפ יראו את פרצופם ברחוב, "המסיבה תתחיל".
בויל העיד שהלך לביתו של ויאט ארפ כדי להזהיר אותו על כך.
מאוחר יותר בבוקר, אייק לקח את רובהו ואקדחו מהאורווה בה הפקיד אותם בכניסתו לעיר.
הוא שתה שוב, והודיע לכולם שהוא מחפש את יריביו.
בשעה אחת בצהריים, ברחוב ה-4, הפתיעו אותו האחים ארפ מאחור, ווירג'יל הכה אותו בקת אקדחו.
הם לקחו את נשקו, ופנו להביאו בפני שופט באשמה של הפרת התקנה האוסרת על נשיאה של נשק בעיר.
השופט גזר עליו קנס של $25, אותם שילם במקום, ומסר את נשקו לארפ.
נאמר לו שהנשק יחכה לו במלון "גרנאד", בו נהגו הקאובויס להתאכסן בהיותם בעיר.
במשפט שאחרי הקרב, אייק העיד שהאחים קיללו אותו, והציעו לו לסיים את העימות בקרב אקדחים במקום, אולם הוא סרב.
הוא הכחיש שאי פעם איים עליהם.
ביציאה מבית המשפט, נתקל ויאט ארפ בטום מקלורי וכמעט שהפילו.
הוא שאל אותו אם הוא חמוש, ומקלורי ענה שלא.
ארפ העיד שראה בליטה של אקדח במכנסיו.
ארפ ששימש כעוזר מרשל בלתי רשמי לאחיו, נהג להסתובב עם אקדח תקוע בחגורתו, כמנהג התקופה.
הוא שלף אותו, והכה את מקלורי פעמיים בראשו.
מאחר שלא נשא במשרה רשמית, אסור היה לו לבצע חיפוש על גופו או להחרים ממנו נשק.
לכן הלך משם, וקנה לו סיגר.
הוא לא ידע האם מקלורי נשאר חמוש.
מאוחר יותר בבוקר הגיע לעיר אחיו של טום, פרנק מקלורי, עם אחיו של אייק, בילי קלנטון.
בהיותם בדרכים, הם נשאו נשק, דבר שהיה מקובל מחוץ לעיר.
הם שמעו על הצרות של טום, ומיהרו לעזרתו.
מכיוון שלא הייתה הגדרה מדויקת בחוק, לאיזה מרחק מותר להם ללכת לפני שהפקידו את נשקם, לא היה ברור אם הם עברו על התקנה.
וירג'יל העיד שראה אותם קונים תחמושת בחנות, ושהחליט לפרוק אותם מנשקם.
בהאן העיד, ששמע לראשונה על הבעיות המתפתחות, כאשר ישב אצל הספר והתגלח אחרי שנת הבוקר.
הוא מיהר לחפש את החבורה, ומצא אותה ברחוב פרימונט.
הוא ניסה לשכנע את פרנק למסור את נשקו, אך זה אמר שיסכים לעשות זאת רק אם גם האחים ארפ יעשו זאת.
הוא אמר שבכוונתו לבצע כמה סידורים, ואחר כך לנסוע לפורט וורת' שבטקסס, שם אחיהם ווילי היה שופט.
וירג'יל לקח רובה עם מחסנית כפולה מהמשרד של וולס פארגו, פגש את הולידיי, נתן לו את הרובה ולקח מקל הליכה במקומו.
יחד הם צעדו לרחוב פרימונט.
בדרך, שמע מאזרחים שהקאובויס איימו להרוג אותו.
האזרחים גם הציעו לו עזרה, אך הוא סרב.
בעדותו טען, שבבוקר הוא הסמיך את אֶחָיו ואת הולידיי כסגני-מרשל שלו.
בבוקר הקר, שבו פתיתי שלג עדיין נותרו על הקרקע פה ושם, יכלו הם להסתיר את כלי נשקם תחת קפלי מעיליהם הארוכים.
החבורה צעדה לעבר מקום הימצאם המשוער של הקאובויס, בנתיב נסתר.
המרשל בהאן צעד לקראתם, ולעדותם אמר להם: "אל תלכו לשם!
אני כבר פרקתי את נשקם." בהאן טען, שאמר שרק ניסה לשכנע אותם להסגיר את הנשק, ולא שבפועל קיבל מהם את נשקם.
בשמעו שהקאובויס לא חמושים, החליט וירג'יל להימנע מאלימות, ותחב את אקדחו עמוק בכיס מעילו, אוחז רק את מקל ההליכה ביד ימינו.
כשהתגלו אנשי החוק לקאובויס, נעמדו הצדדים בשתי שורות אלה מול אלה, במרחק של מטרים ספורים.
וירג'יל קרא: "ידיים למעלה, אני רוצה את הנשק שלכם!".
הוא ראה את פרנק ובילי שולפים אקדחים, ומתכוונים לדרוך אותם.
הוא צעק: "לא לזה אני מתכוון!" הולידיי שלף את רובהו של וירג'יל וכיון אותו אל פרנק.
מכיוון שעדויות העדים סתרו זו את זו, לא ברור מי ירה ראשון, אך נראה שנורתה ירייה אחת מכל צד בעת ובעונה אחת.
ויאט ארפ העיד שידע שפרנק נחשב לאקדוחן מיומן, ולכן גם הוא כיוון אליו וירה, מייד אחרי שראה אותו שולף את אקדחו.
כולם חשבו שטום חמוש גם הוא.
טום החזיק במושכות של סוסו, וכשזה שמע את היריות הראשונות, הוא נרתע וקפץ הצידה.
טום הרים את ידו שאחזה במושכות, פעולה שהחשידה אותו שהוא מנסה לשלוף כלי נשק.
הולידיי הקיף את הסוס, וירה בטום בבטנו.
טום ניסה לרוץ, מעד לארץ ולא קם.
הולידיי השליך את רובהו הריק, שלף אקדח והמשיך לירות על פרנק ובילי.
ויאט העיד, שלמרות שאייק התרברב שיהרוג את כולם בהזדמנות הראשונה, בפועל הוא תפס את ארפ וצעק: "אל תירו, אני לא חמוש!".
ארפ ענה לו: "תילחם או שתעוף מפה." אייק נשא רגליו, נכנס לאכסניה וברח ללא פגע.
יחד איתו ברח חברו בילי קלייבורן.
ויאט ארפ ירה ללא הרף, "קר רוח כמו מלפפון" כפי שדווח בעיתון למחרת, ולא נפגע.
מורגן ירה בבילי קלנטון, ופצע אותו במותנו הימנית.
קלנטון נאלץ להעביר את אקדחו ליד שמאל, אך המשיך לירות עד שרוקן אותו.
מורגן נתקל בצינור מים, נפל והמשיך לירות בשכיבה.
גם וירג'יל נפגע בשוקו אך המשיך לירות.
פרנק נפגע בבטנו, אך עדיין עמד וניסה להוליך את סוסו לפניו.
הוא ניסה להוציא את רובה הוינצ'סטר שלו מהאוכף, אך הסוס השתחרר מידיו ורץ לרחוב, וכך נשאר לו רק האקדח.
פרנק חצה את רחוב פרימונט תוך שהוא יורה מאקדחו על הולידיי שרדף אחריו.
הוא פגע בהולידיי בחגורתו והכדור שפשף את מותנו.
הולידיי נשמע מסנן: "הבן-זונה פצע אותי, אני אהרוג אותו!" גם מורגן רדף אחריו.
פרנק ירה עוד פעמיים עד שנפגע בראשו וצנח.
הוא עוד ניסה לומר משהו לפני שמת.
בילי קלנטון נפגע בחזה ובבטן, ונפל לארץ לתנוחת ישיבה.
הוא המשיך לירות כשהוא תומך את ידו היורה ברגלו, עד שנגמרו הכדורים.
הוא ביקש שיביאו לו תחמושת, אולם הצופים מסביב הבינו שהקרב הסתיים.
בעל הסטודיו לצילום הסמוך ניגש אליו ולקח מידו את האקדח.
בילי פונה לבית הסמוך, שם ביקש רופא ומשכך כאבים.
הוא אמר: "הם רצחו אותי...
זוזו הצידה, אני צריך אוויר...
זוזו, תנו לי למות בשקט", וכך נפח את נשמתו.
גם טום נגרר אל הבית, שם נפטר מפצעו ללא אומר.
באותו זמן, אייק מקלורי עוד המשיך לרוץ ולברוח, עד שנצפה ברחוב "האגוז הקשה", המרוחק מזירת הקרב.
על גופתו של טום מקלורי לא נמצא כל כלי נשק, והוא לא לבש חגורת כדורים.
לטענת אייק מקלורי, שתבע את האחים ארפ למשפט, הם ירו באדם לא חמוש.
הבליטה במכנסיו נוצרה כנראה מחבילה של שטרות בסך $3,300, שאולי קיבל בעד מכירה של בשר גנוב.
האחים טענו שלא יכלו לדעת שהוא לא היה חמוש; שבפעם האחרונה שנראה ברחוב הוא היה כנראה חמוש באקדח; ואילו ויאט ארפ חשב שטום יורה עליו מעבר לגב של סוסו.
הוא טען, שייתכן שאקדחו של טום הועלם מגופתו כדי לטשטש ראיות; ושגם אם לא היה חמוש, הרי שהתנועה שעשה כשסוסו קפץ יכלה להתפרש כניסיון לשלוף רובה מהאוכף.
על כל פנים, אקדחו נמצא במסבאה לא רחוק מהמקום.
האזרחים בעיר היו חלוקים בדעותיהם באשר למתרחש.
בתחילה רובם תמכו באחים שומרי החוק; אך ככל שהתבררו העובדות, נפוצו שמועות ששניים מהקאובויס לא היו חמושים, ושהשניים האחרים ניסו להיכנע עוד לפני הקרב.
הסברה שהאחים פעלו לטובת עצמם ורצחו חפים מפשע, במקום לאכוף את החוק, התפשטה בעיר.
העיתון "גוש הזהב של טומבסטון" כתב למחרת:
לעומתו, העיתון "הכתובת על מצבת-הקבר" כתב :
אבל אפילו המושל של אריזונה, ג'ון פרימונט, הסתייג וכתב:
אייק קלנטון הגיש תביעה לבית המשפט כנגד האחים ארפ ודוק הולידיי באשמת רצח.
ויאט ארפ והולידיי נעצרו והובאו בפני שופט.
הם נדרשו להפקיד סכום עצום באותם ימים של $10,000, סכום ששולם על ידם ועל ידי חברים שתמכו בהם.
וירג'יל הושעה מתפקידו כמרשל של העיר עד שיתבררו תוצאות המשפט.
ב-30 בנובמבר פסק השופט וולס ספייסר, שלא נמצאו ראיות מספיקות לכך שבוצע פשע.
הוא אמנם סבר שהאחים ארפ נהגו בחוסר זהירות ובחוסר שיקול דעת, אך בהתחשב בתנאים הקשים השוררים באזור, עם רמת הפשיעה הגבוהה, הוא מצא שלא התבצעה במעשיהם כל עבירה על החוק.
וירג'יל ארפ נרדף אחרי הקרב, ביחד עם אחדים מאחיו, במה שידוע בשם מסע הנקם של ארפ.
ב-28 בדצמבר 1881 וירג'יל נורה ממארב רחוב, בידי מתנקש, מהקומה השנייה של בניין שעמד בבניה.
הוא נפצע באורח ששיתק את ידו השמאלית.
אחרי מות אחיו מורגן הוא עבר לקליפורניה, והמשיך לעבוד כמרשל עירוני.
מורגן ארפ נורה בגבו ונהרג בעת ששיחק ביליארד, פחות מחמישה חדשים אחרי הקרב.
גם ויאט ארפ נורה בהזדמנות זו, אך הכדור שיועד לו החטיא.
בילי קלייבורן נהרג בקרב יריות בטומבסטון ב-1882, בגיל 22.
אייק קלנטון נתפס ב-1887 בניסיון לגנוב בקר; בעת שהתנגד למעצר, נורה ונהרג.
דוק הולידיי נפטר משחפת בקולורדו ב-1887.
ג'וני בהאן לא נבחר שוב למשרת שריף, ושרת כעובד מדינה אך לא כאיש חוק.
הוא נפטר בטוסון ב-1912 בנסיבות טבעיות.
ואייט ארפ, היחיד שלחם בקרב ולא נפגע, היה גם השורד האחרון מהפרשה.
הוא נדד ברחבי הארץ ללא חוק במערב, בחברת אהובתו, והתפרנס בעיקר כמהמר.
הוא נפטר בלוס אנג'לס מדלקת כרונית בשלפוחית השתן בשנת 1929, בגיל 80.
קוראל התקבע בתודעה הציבורית כמיתוס מייצג של המערב הפרוע.
הסיפור שימש בסיס לאינספור סרטים וספרים.
בישראל הוזכר הקרב בשיר פארודי בשם סינימה גשש, שכתב נסים אלוני ללהקת הגשש החיוור: בדרך ל"או-קיי קוראל", פרש בודד כרע נפל, הוא לא ידע שאיש אפור, חזר לפתע מן הכפור, עבור!
קרב הימרה היה קרב שהתרחש ליד העיר הימרה בסיציליה בשנת 480 לפנה"ס בין קרתגו ובעלות בריתה המקומיות לבין ברית של ערים יווניות שהתאגדו כנגד הפלישה הקרתגנית.
בקרב זה הובסו הקרתגנים ונדרשו לשלם פיצויים בסך 2,000 טאלנטים כסף ולוותר על שאיפות ההתפשטות שלהם באי – עם זאת הם לא פינו שטחים שהיו ברשותם, ושימרו באי מצב של אי לוחמה שנמשך כ-70 שנה.
הקרב התרחש בסמיכות לקרב סלמיס ולקרב תרמופילאי בו הביסו היוונים את ממלכת פרס ושמו קץ לשאיפות ההתפשטות וההשתלטות שלה על הערים היווניות בצד האירופי.
הפיניקים היו בעלי בריתם של הפרסים אך ככל הנראה פעלו בסיציליה מתוך אינטרסים פנימיים שלא היו קשורים למאבק היווני-פרסי.
מרבית החוקרים מסכימים כי הקרב הביא להיחלשותה הניכרת של קרתגו ולקץ שאיפותיה הטריטוריאליות בסיציליה למשך שנים רבות.
החל מהמאה ה-9 לפנה"ס ביססה קרתגו את מושבותיה באגן המערבי של הים התיכון בעוד היוונים היו מרוכזים באגן המזרחי.
הניסיון של היוונים לערער על ההגמוניה של קרתגו במערב הים התיכון הביא לסדרה של התנגשויות שנקראו בשם הכולל .
אחד המאבקים החריפים ביותר התרחש סביב השליטה בסיציליה שם הוקמו מאז 750 לפנה"ס מושבות יווניות וערים עצמאיות במזרח האי ששאפו להתפשט ברחבי האי, ובכך הביאו להתנגשות בלתי נמנעת עם קרתגו בקרב הימרה, שנחשב לאחד הקרבות המרכזיים במלחמות היווניות-פוניות.
כמו כן השליטים היווניים הטירנים של הערים היוניות שהשתחררו זה מכבר מהשלטון הקרתגני שאפו להרחיב את תחומי ההשפעה הכלכלית והפוליטית שלהם על ידי התפשטות טריטוריאלית לאזורים הפנימיים והמערביים של האי על חשבון שכניהם המקומיים - דבר שסיכן את ההגמוניה הקרתגנית באי.
קרתגו הייתה זה מכבר מעצמה ימית דומיננטית שחלשה על מושבות רבות בצפון אפריקה ובאיים במערב הים התיכון.
מסופר כי בשנת 540 לפנה"ס הגיש מלכוס "הגדול" מקרתגו את סיציליה כשי לעיר האם צור אולם ככל הנראה מדובר בהתפארות שווא.
ההתנגשות הצבאית הבאה בין הצדדים התרחשה 70 שנה מאוחר יותר, בשנת 510 לפנה"ס והסתיימה בחתימת הסכם שלום שהביא תועלות כלכליות מרובות ליוונים.
התושבים המקוריים של סיציליה הורכבו משלוש קבוצות אתניות של תושבי איטליה הקדומים שהתיישבו באי.
הקבוצה האתנית הבולטת ביותר וככל הנראה הקדומה ביותר שהתיישבה באי היא של הסיקאנים, שהיגרו ככל הנראה מחצי האי האיברי.
בסיציליה התגלו ציורי קיר במערות המתוארכים לאלף ה-8 לפנה"ס המצביעים על התיישבות כבר בסוף עידן הפליסטוקן (כ-12,000 שנה קודם זמננו), כמו כן נמצאו עצמות של קרנפים ופילים גמדיים שהוכחדו ככל הנראה בעקבות התיישבות שבטים אלה.
הקבוצה השנייה היא של האלימים, שהיגרו ככל הנראה מאנטוליה בסוף תקופת הברונזה (המאה ה-12 לפנה"ס).
הקבוצה השלישית היא של הסיקלים או הליגורים, שהיגרו מחצי האי האיטלקי ב-1200 לפנה"ס והתיישבו באזור המרכזי של סיציליה.
עם התבססותה של קרתגו בסיציליה הפכו שבטים אלו לבני חסותה ובעלי בריתה במאבק מול המושבות היוניות העצמאיות באי.
הערים היווניות העצמאיות בסיציליה נשלטו ברובם על ידי טירנים, שליטים עצמאיים ששאפו להרחיב את תחומי השפעתם.
הבולט שבהם היה גלון הטירן של גלה שהשתלט זה מכבר על עיר הנמל המרכזית סירקוזה בדרום מערב סיציליה ועל ערים נוספות והיה מעוניין לערער את ההגמוניה הקרתגית באי.
אליו חבר תרון הטירן של אקרגאס שכרת עמו ברית פוליטית שחוזקה על ידי קשרי נישואין בין המשפחות.
העיר הימרה נשלטה על ידי טרילוס (שהיה ידידו האישי של חמלקרת, ראש הצבא הקרתגני), אולם ב-483 לפנה"ס הוא הודח על ידי תרון שהוסיף את העיר לתחום שליטתו.
טרילוס פנה בבקשת עזרה לקרתגו אולם זו השתהתה במשך 3 שנים - לבסוף ב-480 לפנה"ס שלחה קרתגו את חמלקרת המצביא הקרתגני שהחזיק גם בתואר "שופט" לעזרת טרילוס.
לפי המקורות העתיקים גייס חמלקרת צבא של 300,000 חיילים מאיבריה, קורסיקה, איטליה, גאליה ואפריקה אולם קרוב לוודאי כי מספרים אלו מוגזמים.
חמלקרת הקים מחנה בסמוך לפנורמוס (כיום פלרמו) והחל לארגן את כוחותיו ואת התיקונים ההכרחיים בספינות שנפגעו.
לאחר 3 ימי התארגנות יצא בראש כוחותיו לכיוון הימרה כשהוא מצעיד את חילותיו לאורך החוף (ומלווה על ידי ספינות ששטות במקביל) והקים מחנה בסמוך לעיר.
בינתיים התכונן תרון לקרב בתוך העיר.
חמלקרת הוביל כוח סיור בסמוך לעיר והביס את היוונים בהתנגשות הראשונה בין הצדדים שהתרחשה מחוץ להימרה - בתגובה חסמו היונים את שערי העיר ושלחו בקשת עזרה לגלון שהגיע עם צבאו וחנה מעבר לנהר.
גלון שילח את הפרשים שלו שעשו שמות בכוח הסיור ושיפר את מצבם ואת המורל של היוונים הנצורים בעיר שפתחו מחדש את שערי העיר.
לגבי מה שהתרחש בהמשך קיימות שתי גרסאות זאת של הרודוטוס וזאת של דיודורוס סיקולוס ואחרים.
היוונים והפיניקים לחמו מעלות השחר ועד שקיעת החמה, כאשר חמלקרת צופה במתרחש מתוך מחנהו ומעלה קרבנות לבעל, לשם הצלחתו בקרב, במדורה ענקית.
כאשר נוכח חמלקרת שצבאו עומד להיות מוכרע בקרב הוא מתאבד בקפיצה לתוך המדורה.
גופתו מעולם לא נמצאת והיוונים בונים במקום אנדרטה לזכרו.
הרודוטוס מוסיף ומציין שלפי מסורת הסיקילים קרב הימרה וקרב סלמיס נערכו באותו היום.
בתגובה למתקפה של גלון שלח חמלקרת (בעודו מקריב קרבנות לפוסידון) בקשת עזרה לבעל בריתו היווני בסלינוס, אולם השדר יורט על ידי גלון שהחליט להתחזות לכוח היווני שבושש מלהגיע.
כך הצליח חיל הפרשים של גלון להסתנן לתוך המחנה הימי הקרתגני כשהוא מעלה באש את ספינותיו של חמלקרת.
לאחר מכן צעד הצבא היווני לעבר הקצה הדרומי של הימרה לכיוון המחנה היבשתי.
הצבא הקרתגי עזב את המחנה והתארגן במורד הגבעה כשהוא כופה על היוונים להילחם במעלה הגבעה.
הקרב שניטש היה עז וממושך כאשר אף צד אינו מצליח להשיג יתרון.
בזמן הפלישה למחנה הימי הצליח פרש יווני מחופש להרוג את חמלקרת בעוד זה מקריב קרבנות.
ברגע שהחדשות על מותו של המפקד הקרתגני הגיעו לשדה הקרב החלה דמורליזציה בשורות המחנה הקרתגני והיוונים הצליחו להכריעו כשהם מניסים את הקרתגנים בחזרה למחנה.
הצבא של גלון שטף את המחנה והיוונים החלו לבזוז את האוהלים באי סדר.
האגף האיברי של הצבא הקרתגני התארגן והצליח לגרום אבדות כבדות לצבא היווני שהיה עסוק בביזה, היוונים לחמו בחזרה אולם בשלב זה הייתה ידם של האיברים על העליונה.
ברגע קריטי זה של הקרב החליט תרון להצטרף למערכה כשהוא תוקף את הקרתגים מהאגף ומעורפם ומכריע את הקרב שרידי הכוחות נכנעים או נסוגים לעבר האניות והקרב מסתיים.
בקרב זה השיגו היונים בראשות הטירנים גלון ותרון ניצחון מכריע.
בחוזה השלום שנחתם עם קרתגו נדרשה זו לשלם לגלון פיצויים בסך 2,000 טאלנטים כסף ולבנות שני מקדשי זיכרון בהימרה.
גלון הגדיל לעשות ותבע מהקרתגים לבטל את מנהג הקרבת קורבנות אדם שהיה נהוג אצלם, אם כי תנאי זה היה ברמה ההצהרתית בלבד.
עם זאת למרות ניצחונו המרשים לא תבע גלון מהקרתגנים ויתורים טריטוריאליים כלשהם בסיציליה והם המשיכו את אחיזתם האיתנה באי.
בעקבות חתימת הסכם שלום זה הגיעו המושבות היווניות והקרתגניות בסיציליה למצב של סטטוס קוו של אי לוחמה ושימור המצב הקיים שנמשך כ-70 שנה.
קרב הידספס היה קרב שהתחולל בשנת 326 לפנה"ס בין צבאו של אלכסנדר הגדול לבין צבאו של המלך פורוס, שליט ממלכת פאוראבה ההינדית, במסגרת פלישת הצבא המוקדוני לשטח הודו.
הקרב נערך על גדות נהר ההידספס (כיום הנהר ג'לום) באזור פנג'אב, בשטח פקיסטן של ימינו.
הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ, שהוביל לסיפוח זמני של חבל פנג'אב לאימפריה של אלכסנדר.
קרב הידספס היה קרב השדה הגדול האחרון של אלכסנדר מוקדון.
למרות הניצחון המכריע בקרב, ספג הצבא המוקדוני במהלכו אבדות ניכרות.
בשנים 334–331 לפסה"נ השתלט אלכסנדר מוקדון על האימפריה הפרסית תוך הבסת כל צבאותיהם של המלך הפרסי ויורשיו.
אלכסנדר לא הסתפק בכיבוש האימפריה הפרסית אלא חפץ להגיע לגבולות הארץ הנושבת ("אויקומנה", בפי היוונים).
הוא המשיך מזרחה וניהל מערכה ארוכה של קרוב לארבע שנים להשתלטות על סוגדיאנה ובאקטריה, הנמצאות בשטחי אפגניסטן, טורקמניסטן, קזחסטן ואוזבקיסטן של היום.
בחורף 327–326 לפנה"ס חצה אלכסנדר עם צבאו את מעבר ח'ייבר המחבר בין אפגניסטן לפקיסטן והחל במערכה להשתלטות על פקיסטן וצפון הודו של היום.
השליט ההודי הבולט באזור זה היה טאכסילס, אשר שלט על ממלכה בהודו בין נהרות האינדוס וההידספס.
ממזרח לנהר ההידספס שכנה ממלכתו של פורוס, אשר היה אויבו של טאכסילס.
פורוס שלט על ממלכה חזקה והיה מסוגל לגייס צבא גדול.
הוא סירב לקבל את מרותו של אלכסנדר, גייס צבא וערך אותו בגדה המזרחית של ההידספס על מנת למנוע את חציית הנהר על ידי אלכסנדר.
המקום המדויק בו נערך הקרב לא ידוע כיום בצורה ודאית, בין השאר בגלל שינויי התוואי של הנהרות בעמק האינדוס לאורך השנים.
ידוע שהוא נערך בקרבת הגדה המזרחית של הנהר ג'לום שהוא אחד היובלים של האינדוס.
לפי אריאנוס חצה אלכסנדר את הנהר במקום בו הוא מתעקל ובאמצע הנהר קיים אי, ומוסיף שמקום זה היה כ-27 קילומטר במעלה הנהר מהמחנה המוקדוני הראשי.
האתר הכי סביר על פי המחקר למיקום המחנה הראשי של אלכסנדר בגדה המערבית של הנהר הוא ליד הכפר האראנפור, והאתר הכי סביר למקום הצליחה של ההידספס הוא בג'אלאלפור.
אך מיקומם של אתרים אלו אינו ודאי.
הצבא איתו פלש אלכסנדר הגדול להודו כלל כ-23,000 חיילי רגלים וכ-8,000 פרשים.
אולם לפי אריאנוס רק חלק מצבא זה השתתף בפועל בלחימה במהלך קרב הידספס, וכוח זה כלל כ־6,000 חיילי רגלים ו-5,000 פרשים.
צבא זה היה מבוסס על הצבא המקורי, איתו יצא אלכסנדר ממוקדון לכבוש את האימפריה הפרסית, אך בוצעו בו לא מעט שינויים במהלך שנות הלחימה בפרסים ובאסיה התיכונה.
הצבא המוקדוני כלל במקור שלושה מרכיבים עיקריים: תושבי מוקדון, בעלי ברית יוונים ושכירי חרב.
אך בקרב הידספס השתתפו גם כוחות שגויסו באסיה התיכונה ומבעלי ברית מהודו.
המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, רגלים כבדים שלחמו במסגרת הפלנקס, והיפספסטים, חיילי עילית שלא ברור מה היה הציוד והחימוש שהם נשאו, אך הוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה של הפלטסטים.
חלק קטן מהמוקדונים שירתו כרגלים קלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבד האליטיסטי, ההטיירוי, או בתרגום מיוונית "רעי המלך".
כמו כן, חלק מהם שירתו כפרשים הקלים בתפקיד פרודרומוי (סיירים רכובים).
הם הגיעו מכל רחבי העולם ההלניסטי, אך בעיקר מתרקיה.
בני תרקיה שירתו בעיקר בתור פלטסטים ופרשים קלים.
לאחר כיבוש האימפריה הפרסית והכנעת באקטריה וסוגדיאנה פוזרו חלקים של הצבא ונשלחו בחזרה ליוון, ביניהם הפרשים והרגלים של הליגה הקורינתית, והפרשים התסאלים.
במקביל צורפו לצבאו של אלכסנדר פרשים מבאקטריה, סוגדיאנה, סקיתיה, אראחוזיה ופארופאמיסוס; קשתים רכובים מדאקיה (שלקחו חלק משמעותי בקרב על ההידספס); וכוחות עזר שנשלחו על ידי שליטים הודיים, שקיבלו את מרותו של אלכסנדר.
כוחות אלו מנו כ 5,000 חיילים כאשר אלכסנדר יצא מטאכסילה מזרחה להידספס.
הצבא המוקדוני התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים.
הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו, או באמצעות איגוף מערך האויב ותקיפתו מהעורף.
תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על האגפים של הפלנקס ולנצל את מהירותם להטרדת האויב.
אף על פי שהפלנקס כבד התנועה היה המרכיב המרכזי של הצבא המוקדוני, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות למגוון הרחב של סוגי החיילות שנכללו בו, שאיפשר גמישות רבה בהפעלת הצבא.
אלמנט חשוב בטקטיקה המוקדונית היה המרדף.
לאחר הניצחון בקרב בוצע בדרך כלל מרדף נמרץ על ידי הפרשים המוקדונים על מנת להשמיד את כוחות האויב הנמלטים, ולא לאפשר להם להתאושש ולהתארגן מחדש.
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר, שפיקד על צבאו בכל הקרבות הגדולים שנערכו מול צבא האימפריה הפרסית, כמו גם בקרב הידספס, ובנוסף לכך פיקד באופן ישיר על היחידות שפעלו באגף הימני, המכובד, של הצבא.
בקרב הידספס מונה קרטרוס לפקד על כוח הרתק בגדה המערבית של ההידספס.
מפקדיהן של חמש ההיפרכיות של רעי המלך היו: הפאיסטיון, פרדיקס, קרטרוס, קוינוס ודמטריוס.
מפקדיהן של שבע חטיבות הפלנקס היו: אנטיגנס, מלאגרוס, פוליפרכון, אלקסטאס, אטאלוס, גורגיאס וקלייטוס הלבן.
סלאוקוס פיקד על ההיפספסטים וטאורון על הקשתים.
המקורות העתיקים אינם מסכימים לגבי המספרים המדויקים בזרועות צבאו של פורוס.
הפילים בצבאו של פורוס היו נהוגים על ידי "מהוט", ונראה שגם נשאו על גבם מספר לוחמים מצוידים בקשתות ובכידוני הטלה.
לפי מחקר אחד, הפילים לא נשאו צריח על גבם, אולם קשה להבין כיצד הלוחמים שעל גבם יכלו לתפקד ביעילות, ללא משטח לחימה כלשהו הקשור לגב הפיל.
לפי תיאור הקרב במקורות העתיקים, לפחות המלך פורוס לחם והטיל כידונים מעל גבו של הפיל שלו.
הדבר הבולט שניתן ללמוד מהשוואת סדר הכוחות של הצבאות היריבים הוא, שלאלכסנדר היה יתרון בולט על הצבא ההודי במספר הפרשים שהיו בצבאו.
אם נסתמך על אריאנוס וקורטיוס, לא היה הבדל משמעותי בכוח הרגלים שעמד לרשות הצדדים היריבים.
היתרון הבולט של פורוס היה השימוש שעשה צבאו בפילי מלחמה.
קרב הידספס היה המפגש הראשון של הצבא המוקדוני עם אמצעי הלחימה החדש הזה, ואלכסנדר נדרש למצוא במהלכו פתרון לשימוש הנרחב שעשו הצבאות ההודיים בפילים בשדה הקרב.
אלכסנדר יצא במהירות מטאכסילה לכיוון ההידספס.
הוא ידע שצבאו של פורוס כבר תפס עמדות בגדה המזרחית של ההידספס, ושהוא מצפה לתגבורת מאמביזרוס, אחד מבעלי בריתו, ולכן פעל במהירות על מנת להביס את יריביו בנפרד בטרם יאחדו את צבאותיהם.
פורוס חשש שלא יוכל להתמודד עם הצבא של אלכסנדר בקרב בשדה פתוח, ולכן בחר לנסות לגרום לאחרון לעקוף את שטחי ממלכתו ולצעוד בכיוון אחר, באמצעות שימוש במכשול המים של נהר הידספס.
הוא קיווה שצבאו יוכל להרתיע את אלכסנדר מחציית הנהר, מכיוון שבמהלך הצליחה הצבא המוקדוני ימצא במצב נחות ופגיע.
הטקטיקה הבסיסית של פורוס הייתה למשוך זמן.
עונת השנה הייתה האביב, ומי הנהר החלו לעלות בשל המסת השלגים בהרים.
פורוס רצה לעכב את התקדמותו של אלכסנדר עד פתיחת עונת המונסונים, בצפייה שהגשמים העזים יעלו את מפלס הנהר עוד יותר, ולא יאפשרו לחצותו עד תום עונת הגשמים בראשית הסתיו (ספטמבר ואילך).
בתנאים אלה, קיווה פורוס, יתקל אלכסנדר בקשיי אספקה, ויאלץ לצעוד דרומה, הרחק מממלכתו.
פורוס ניצל את פילי הלחימה שנכללו בצבאו, ומיקם אותם לאורך הגדה המזרחית של ההידספס בכל מקום בו ניתן היה לחצות את הנהר, כדי להרתיע את אלכסנדר מניסיון צליחה.
לאחר שאלכסנדר סקר את היערכות הצבא ההודי, הוא הבין שלא יוכל לחזור על התמרון שביצע במהלך קרב גרניקוס, בו הצליח צבאו להסתער על הצבא הפרסי ולהביסו מיד לאחר חציית הנהר.
במקרה של נהר ההידספס, לא ניתן היה לבצע תמרון דומה, בגלל רוחבו ועומקו של הנהר, ומיקום הפילים של פורוס על גדת הנהר.
אילו חצו פרשיו של אלכסנדר את הנהר בשחייה או על גבי רפסודות, לא היו מסוגלים לעמוד בפני הסתערות הפילים ההודיים והיו נתפסים לבהלה.
לכן אלכסנדר הבין, שהוא חייב להפתיע את פורוס, ולמצוא אתר לצליחה, שלא יהיה מוגן על ידי צבאו.
לפיכך החליט אלכסנדר לנקוט בסדרת תמרוני הטעיה.
הוא חילק את צבאו למספר חלקים, הצעיד אותם לאורך הגדה המערבית, כמחפשים מקום לחצות בו את הנהר, על מנת להתיש את הצבא ההודי שנאלץ לצעוד בעקבות הצבא המוקדוני.
אלכסנדר הורה על איסוף אספקה למחנה הצבא המוקדוני מכל הסביבה.
דבר זה נעשה על מנת שפורוס יחשוב שאלכסנדר החליט להישאר במחנה בכל תקופת הקיץ הגשומה, שבה הנהר סוער, עד לסתיו שבו הנהר רגוע יותר.
בזמן הזה נשלחו כוחות מוקדונים בסירות על מנת לסקור את הנהר ובאמת לחפש מקומות אפשריים לצליחה.
אלכסנדר הורה לפרק את כלי השיט, איתם חצה הצבא המוקדוני את האינדוס ולשאת אותם בחלקים להידספס, בנוסף לכך הורה אלכסנדר למלא את עורות האוהלים בחציר, כדי להפוך אותם לרפסודות מאולתרות.
אריאנוס מציין שכל אותו זמן אלכסנדר בדק האם הוא יוכל לבצע צליחה בהפתעה בזכות מהירות התנועה שלו, אך הגיע למסקנה שהוא לא יצליח בשל הערנות והמוכנות הגבוהה של הצבא ההודי ופיליו.
על מנת לפגוע בערנות הצבא ההודי, שלח אלכסנדר את פרשיו במשך כמה לילות לבצע התקפות דמה לאורך הגדה המערבית.
הפרשים יצרו בכוונה רעש ומדי פעם היו אף קוראים קריאות הסתערות.
צעד זה של אלכסנדר גרם לפורוס להצעיד את פיליו לאורך הנהר בלילות על מנת למנוע ניסיונות חציה.
לאחר מספר לילות פורוס הפסיק להצעיד את פיליו, הוא העדיף להשאיר אותם במחנה למשך הלילה והסתפק בהצבת זקיפים לאורך הנהר לגילוי כל ניסיון של חציה.
הזקיפים מוקמו במרחק צעקה זה מזה וקיבלו הוראות לגרום לרעש ולשמור על מדורות דולקות לאורך הגדה המזרחית.
באמצעות תכסיס הטעיה זה גרם אלכסנדר לפורוס להפסיק לחשוש מניסיון חצייה לילי של ההידספס.
אלכסנדר החליט לבצע את צליחת ההידספס ליד אי בנהר סמוך לג'לאלאפור.
אחת הסיבות לכך הייתה, שהאי וגדות הנהר באותו אזור היו משופעים בצמחייה גבוהה אשר הסתירה את תנועת הצבא המוקדוני.
מקום החצייה היה מרוחק כ-27 קילומטר מצפון למחנה שלו, במעלה הזרם של ההידספס.
אלכסנדר חילק את צבאו לשני חלקים: כוח הצליחה בראשותו וכוח רתק בראשות קרטרוס אשר נשאר במחנה המוקדוני בגדה המערבית של ההידספס.
קרטרוס קיבל הוראות מדויקות: אסור לו לחצות את הנהר אלא אם כן יעזוב פורוס את מחנהו בגדה המזרחית על מנת להילחם באלכסנדר, או שהוא יראה שפורוס נמלט ואז על קרטרוס לרדוף אחריו.
במקרה שפורוס ייקח רק חלק מהצבא שלו על מנת להילחם באלכסנדר ובחלק שיישאר במחנה יהיו פילים, אזי גם במצב זה אסור יהיה לקרטרוס לחצות את ההידספס.
רק אם פורוס ייקח את כל פיליו להילחם באלכסנדר, צריך קרטרוס לבצע צליחה מול המחנה ההודי.
אלכסנדר העביר הוראות אלו כי האמין שביכולתו של הצבא המוקדוני להתגבר על הצבא ההודי בזמן הצליחה אבל לא על הפילים.
דיודורוס מרחיב עוד על תרגילי ההטעיה של אלכסנדר ומתאר כיצד המוקדונים הקימו את האוהל המלכותי של אלכסנדר במחנה הרחק מנקודת החצייה, השאירו את שומרי הראש של אלכסנדר ליד האוהל ואף הלבישו את אחד מקציניו של אלכסנדר בבגדיו על מנת ליצור את הרושם שאלכסנדר עדיין במחנה.
כוח הרתק של קרטרוס כלל את: ההיפארכיה (גדוד הפרשים המוקדונים) שלו, הפרשים מאראכוסיה ופארופאמיסוס, שתי חטיבות פלנקס בפיקודם של אלקסטאס ופוליפרכון ואת כוח בעלי הברית ההודים שמנה 5,000 איש.
כלומר סך הכל כוח הרתק מנה 3,000 פרשים ו-8,000 חיילי רגלים.
כוח נוסף, שכלל את חטיבות הפלנקס של מלאגרוס, אטאלוס וגיורגיאס ואת הפרשים וחיילי הרגלים מקרב שכירי החרב היוונים הוצב בין המחנה המוקדוני הראשי (בו הושאר כוח הרתק של קרטרוס) לבין המקום בו התכוון אלכסנדר לחצות את הנהר.
כוח זה, שנועד אף הוא לחצות את הנהר, כלל כ-500 פרשים ו-5,000 חיילי רגלים.
אלכסנדר צעד צפונה עם כוח החצייה שלו במרחק מה מההידספס, על מנת שתנועתו לא תתגלה לפורוס.
כאשר הגיע למקום החצייה הכין הצבא המוקדוני רפסודות על ידי מילוי עורות האוהלים בחציר והרכיב את כלי השיט שפורקו אחרי חציית האינדוס.
בליל החצייה היה מזג אוויר גשום עם סערת רעמים וברקים, רעש זה הסווה את הרעש של הצבא המוקדוני.
כלי השיט והצבא המוקדוני הוחבאו בצמחייה הגבוהה.
לפנות הבוקר עם שוך הסערה החל הצבא המוקדוני לחצות את ההידספס.
הפרשים וסוסיהם עלו על הרפסודות שהוכנו מעורות האוהלים וחיילי הרגלים עלו על כלי השיט שחוברו מחדש.
המעבר בוצע בחשאיות גמורה בלי שהתגלו על ידי הזקיפים של פורוס.
מחמת חוסר ההיכרות עם השטח צלחו המוקדונים לאי גדול אחר במרכז הנהר ולא לגדה המערבית.
כאשר המוקדונים הגיעו לקצה המערבי של האי הם התגלו על ידי הזקיפים של פורוס, שאצו להזעיק סיוע.
למוקדונים לא היה זמן להיערך שוב עם הרפסודות והסירות ולכן הם הזדרזו לצלוח את הנהר במקום הרדוד ביותר שמצאו, אך בשל הגשמים של הלילה המים היו סוערים.
אריאנוס מתאר שגובה המים הגיע עד לצוואר החיילים ושרק ראשי הסוסים בלטו מהמים.
הצליחה השנייה עברה בשלום אך תוך קשיים מרובים.
על אף גודלו של הצבא המוקדוני, הצליחה בוצעה במהירות וביעילות.
גל הצליחה הראשון של אלכסנדר, שלפי תיאורו של אריאנוס כלל כ-5000 פרשים ו-6,000 רגלים, הספיק להיאסף בגדה המזרחית, לעלות לכלי השיט, לצלוח את הנהר עד לאי, לחפש ולמצוא מקום רדוד לחציה השנייה, לבצע את הצליחה השנייה, ולהיערך לקרב - כל זה תוך מספר שעות בלבד.
מלבד המשמעת של הצבא המוקדוני סייעה כאן גם היכולת הלוגיסטית המרשימה שלו.
לצורך הובלה של 11,000 לוחמים ו-5,000 סוסים נדרש מספר גדול של כלי שיט.
העובדה שהם פורקו אחרי חציית האינדוס, הובלו להידספס (מרחק של 250 קילומטר) והורכבו מחדש בפרק זמן קצר מהווה הישג הנדסי ולוגיסטי מרשים.
מיד עם החצייה נערך אלכסנדר לאבטח את ראש הגשר שלו בגדה המערבית.
בחזית הוא הציב את הקשתים הרכובים מדאקיה כמסך מגן לשאר הכוח שלו שהיה עסוק בהיערכות.
המערך הקרבי שלו כלל באגף הימני את ארבע ההיפארכיות של רעי המלך בפיקודם של הפאיסטיון, פרדיקס, קוינוס ודמטריוס.
במרכז הוא ערך את חיילי הרגלים שלו: ההיפאספיסטים בראשות סלאוקוס ושתי חטיבות הפלנקס בראשות אנטיגנס וקלייטוס הלבן.
ומשמאלם את הקשתים, האגריאנים וזורקי הכידונים.
כאשר נודע לפורוס על הצליחה של הצבא המוקדוני הוא היה בדילמה, הוא לא ידע אם הכוח שצלח הוא עיקר הכוח המוקדוני או פעולת הסחה בלבד.
לפי קורטיוס הוא אף חשב בהתחלה שמדובר באחד מבעלי בריתו שמגיע לסייע לו, אך לבסוף הבין שאלו מוקדונים.
לו היה נוטש את המחנה שלו בגדה המערבית של ההידספס ומתקדם לכיוון נקודת החצייה, הוא היה יכול למצוא את עצמו מכותר בין הצבא של אלכסנדר לבין הצבא של קרטרוס.
לו היה נשאר מול קרטרוס על הגדה המערבית של ההידספס, יכול להיות מותקף מהעורף על ידי הכוח של אלכסנדר שהיה נע דרומה.
לו היה נסוג דרומה או מזרחה הוא היה חושף את עצמו למתקפה מהפרשים המוקדונים מעורפו, מכיוון שהיה נחות בפרשים וכי הפרשים המוקדונים היו מדביקים את נסיגת הכוח ההודי.
האפשרות הטובה ביותר עבורו הייתה לפצל את כוחו, אך על מנת לעשות זאת הוא היה צריך לדעת האם הכוח שצלח את ההידספס הוא הכוח העיקרי או כוח קטן יותר שמבצע פעולת הסחה.
פורוס החליט לשלוח את בנו בראשות כוח חלוץ של 2,000 פרשים ו-120 מרכבות על מנת להתמודד עם הצבא המוקדוני שצלח את הנהר.
מגודלו של הכוח ניתן להעריך שלא מדובר היה בכוח סיור בלבד, אלא בכוח משמעותי שנועד למנוע את צליחת הנהר בנקודה זו.
כוח לא מבוטל זה אכן יכול היה למלא את משימתו לו היה מגיע לאזור הצליחה לפני שהכוח המוקדוני השלים את חציית הנהר, או בשלבים הראשונים של הצליחה.
אולם מכיוון שרוב הצבא המוקדוני סיים את חציית הנהר לפני הגעתו, משימתו של כוח החלוץ נגמרה באסון עבור ההודים.
אלכסנדר חשב בתחילה שכוח זה הוא יחידת חלוץ לפני עיקר הצבא ההודי ולכן הציב מולה רק את הקשתים הרכובים מדאקיה, על מנת לעכב אותם.
אלכסנדר התכוון להשתמש בפרשים שלו נגד הגוף העיקרי של הצבא ההודי בטרם האחרון יספיק להיערך בצורה מסודרת במבנה קרב.
אך משנודע לאלכסנדר היקף הכוח שמולו הוא החליט להשמיד אותו.
בוצעה הסתערות כוללת של הפרשים של אלכסנדר שנהנו מעדיפות מכרעת, בנו של פורוס ו 400 פרשים הודים נהרגו.
בנוסף לכך אבדו או נתפסו כל המרכבות של ההודים, אשר היו חסרות תועלת בקרב מכיוון ששקעו בקרקע הבוצית סמוך לגדת הנהר.
משנודע לפורוס שכוח החלוץ שלו הושמד ושאלכסנדר עצמו מוביל את כוח הצליחה, הוא הבין שכוח הצליחה הוא המאמץ העיקרי של הצבא המוקדוני ולא פעולת הסחה.
פורוס התלבט מה לעשות מכיוון שאנשיו של קרטרוס נראו מנסים לחצות את הנהר מול המחנה שלהם.
לבסוף פורוס החליט להשאיר חלק קטן מצבאו כולל מספר פילים מול קרטרוס, על מנת שהאחרון לא יצליח לחצות, וצעד עם עיקר צבאו מול אלכסנדר וכוח הצליחה שלו.
כוחו של פורוס בקיזוז האבדות שנגרמו לו מנה: 30,000 חיילי רגלים, 3,600 פרשים, 200 פילים ו-180 מרכבות.
פורוס איתר אזור לא בוצי על מנת שיכול להפעיל את המרכבות שלו וערך את צבאו.
בחזית הוא הציב את הפילים שלו במרחקים שווים של כ-30 מטר זה מזה, וזאת על מנת לכסות בצורה מלאה את המערך של חיילי הרגלים ההודים.
פורוס עשה זאת על מנת למנוע מהפרשים של אלכסנדר לתקוף את חיילי הרגלים שלו, מכיוון ששיער בצדק שהפרשים המוקדונים לא יעזו להיכנס ברווחים שבין הפילים.
חיילי הרגלים ההודים הוצבו בקו השני מאחורי הפילים, ואילו הפרשים ההודים והמרכבות חולקו בצורה שווה והוצבו בשני האגפים של המערך ההודי.
אלכסנדר ראה שהצבא ההודי ערוך לקרב נגד כוח הצליחה שלו, ולכן החליט לעצור ולהמתין להגעת כוחות הרגלים שלו, שעדיין פיגרו מאחור וחלקם עדיין לא השלימו את חציית הנהר, כנראה משום שהפרשים היו הראשונים לחצות את הנהר (לפי פלוטרכוס המרחק שהפריד בין יחידות הרגלים לבין הפרשים של אלכסנדר היה כ-4 קילומטרים).
אלכסנדר גם העריך שחייליו מותשים בגלל הצליחה הקשה של הנהר, ולכן נמנע מלתקוף מיד את הצבא ההודי, והעדיף לתת לאנשיו זמן לנוח.
ייתכן, אם כי הדבר לא נכתב במקורות הראשוניים, שאלכסנדר העדיף להמתין עד שהכוח שהושאר על ידו במחצית המרחק בין מחנהו לאתר הצליחה של הנהר (5000 רגלים כבדים ו-500 פרשים), יחצה אף הוא את הנהר, ויצטרף לגל הצליחה הראשון.
לא סביר להניח, שהוא היה מוכן לוותר על האפשרות לחזק באופן משמעותי את כוחותיו (שכללו בשלב זה רק כשליש מכוחו של הצבא המוקדוני) לפני פתיחת הקרב המכריע נגד צבאו של פורוס.
לאחר בחינה של המערך ההודי, הבין אלכסנדר שלא כדאי לו לתקוף את מרכז המערך ההודי, שבחזיתו הוצבו הפילים.
הוא ידע שיש לו יתרון מכריע בפרשים והחליט לנצל זאת.
את רוב הפרשים שלו מיקם אלכסנדר באגף הימני, מול האגף השמאלי ההודי.
שתי ההיפארכיות של קוינוס ודמטריוס מוקמו באגף שמאל המוקדוני.
כוחות הרגלים מוקמו במרכז, בפיקודם של סלאוקוס, אנטיגנס, קלייטוס הלבן וטאורון, הם הצטוו לא לתקוף עד אשר יראו שכוחות הפרשים והרגלים של פורוס מצויים בחוסר סדר, ומערכם שובש בעקבות התקפת הפרשים של אלכסנדר.
התפקיד שמילאו הכוחות המוקדוניים, שלא נכללו בגל הראשון שצלח את הנהר, במהלך הקרב, לא מופיע באף מקור.
אחת האפשרויות היא, שהם לא הספיקו לחצות את ההידספס לפני שהקרב הוכרע, והצטרפו ללחימה רק בשלב המרדף.
תפקיד מפתח בקרב מילאו הקשתים הרכובים מדאקיה.
הם ביצעו את השלב הראשון במתקפה על הפרשים ההודים ופתחו את הקרב בירי מטר חיצים על הפרשים באגף השמאלי ההודי, שהוציא את הפרשים ההודים משיווי משקל.
אלכסנדר ניצל את שיבוש המערך של הפרשים באגף ההודי השמאלי, כדי לתקוף אותם בעוצמה עם כוח הפרשים העדיף שלו.
ההודים החלו להעביר תגבורות פרשים מאגפם הימני, כדי לסייע לאגף השמאלי המותקף.
בשלב זה הופעלה המלכודת שטמן להם אלכסנדר.