tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מצוי בעיקר ביערות נשירים, מחטניים, יערות פתוחים, בתות וגם מדרונות הרים.
בעבר חשבו שהנצים מתרחקים מיישובים עירוניים, אך במהלך השנים הם החלו להתאכלס גם בערים הגדולות, שם יש מושבות יונים גדולות, מהן הם ניזונים.
הנץ פועל ביום ותוקף את הטרף בהפתעה בתוך עלוות היער.
הוא מחכה לטרף לא זהיר ואז מתחיל להתקרב אליו בהדרגה.
עם זאת מחקר הראה שדרך זו מסוכנת מאוד ובהרבה שלדי נצים התגלו בשברים בחזה, ככל הנראה מפגיעה בענפים.
הטרף העיקרי הוא עופות קטנים יחסית כמו קיכליים, עורבנים, נקריים, זרזירים, פזאיים, יוניים, קוקיות וחוגלות, אך הם יכולים לטרוף דורסים אחרים כמו בז אמריקני ואפילו נצים אחרים.
בנוסף על עופות, הנץ ניזון גם מיונקים קטנים כמו טמיאסים, עכברים, חולדות, ארנבים, סנאיים ועטלפים.
הוא יגוון גם בזוחלים וצפרדעים.
הנץ הורג את טרפו עם טפריו הננעצים בבשר ועם מקורו המעוקל והוא נצפה גם מטביע את טרפו במים.
כמה נצים נראו במרדף אחרי ציפורים קטנות או עטים במהירות על מינים החיים על הקרקע.
הנץ הוא עוף מונוגמי המקנן בין העצים ובונה קן מזלזלים וענפים.
נץ שחור-גלימה (שם מדעי: Accipiter melanochlamys) הוא מין של נץ שחי בטבע ביערות גשם הרריים ברמות גינאה החדשה.
אורכו של נץ זה 32–43 סנטימטר, מוטת כנפיו 65–80 סנטימטר ומשקלו 172–256 גרם בזכרים ועד 294 גרם בנקבות.
הנץ בעל נוצות חומות-אדמדמות לאורך גופו ופלג עליון שחור.
המקור צהוב, קצר ומעוקל והעיניים גדולות וצהובות.
נץ זה בעל כנפיים רחבות המותאמות לדאייה ותמרון רחב בתוך היערות בהם הוא חי.
אזור השת לבן והרגליים הגדולות צהובות ובעלות טפרים כהים.
הזנב ארוך ושחור ומעוטר בכתמים לבנים לאורכו.
הנץ חי ביערות גשם ויערות אחרים סביב רמות גינאה החדשה ושם דואה בחיפוש אחר יונקים קטנים כמו מכרסמים ומיני כיסאים, זוחלים ומיני עופות אחרים כמו ציפורי שיר קטנות ובעיקר מיני יוניים כמו יונים מהסוג Gymnophaps.
הנץ דואה לעבר הטרף וחוטף אותו מאחור.
לעיתים הוא צד כך בזוגות.
מבנה כנפיו מאפשר לו לתמרן בין העצים ביעילות.
הוא הורג את הטרף בעזרת מכה מטפריו הגדולות או ממקורו המעוקל.
זוג הנצים מקננים על עץ גבוה או שיחים גבוהים באזור אוקטובר.
שני בני הזוג מקננים ושומרים על 3 הגוזלים עד לבגרות.
הנץ אנדמי לגינאה החדשה, אך אין מספיק תצפיות לקביעת תחום תפוצתו.
האזורים בהם נמצא הם ברמות שבמרכז גינאה החדשה ובאזור הקרוב אליהם.
נץ פסכיאטוס (שם מדעי: Accipiter fasciatus) הוא מין של נץ ממשפחת הנציים המצוי באוסטרליה ובאיי אוקיאניה הקרובים לה, כמו גינאה החדשה, חלק מאינדונזיה, ונואטו, פיג'י ואיים קטנים נוספים.
ממצאים מנורפוק יכולים להזדהות כמין נץ אחר, או אולי כתת-מין שלא נודע.
מין נץ זה דומה מאוד למין האוסטרלי Accipiter cirrocephalus, אך גדול ממנו.
הנץ מגיע לאורך 40–55 סנטימטרים, בעל מוטת כנפיים של 75–95 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 220 גרם בזכרים ו-355 גרם בנקבות.
צבע הנץ חום עם בטן וחזה אפורים מסורטטים בשחור.
העיניים והמקור גדולים וצהובים וקצה המקור שחור.
האצבעות צהובות ומעוקלות ובקציהם טפרים חדים.
תפוצת הנץ היא ברחבי החורשים ויערות הגשם של צפון אוסטרליה ושל האיים מסביבה ולעיתים מגיע לערים.
הוא ממתין על ענפים נבחרים ומתצפת על טרף קטן החולף תחתיו.
המזון העיקרי שלו הוא עופות קטנים יותר כמו יוניים, קקדואיים, תוכונים, פרושיים, סבכיי פיות, פיפיון וגם ברווזיים ותרנגולים.
הוא טורף גם יונקים כמו חולדות, עטלפים וארנבונים.
רוב הזמן הוא ממתין לטרף שיעבור תחתיו ואז צולל בהדרגה אליו, אך כאשר עוברת להקת עופות הוא חולף במהירות רגילה אליה.
הוא יאכל גם זוחלים, דו-חיים או אף חרקים.
הנצים עלולים להיפגע מעופות אגרסיביים כמו עורבים או עקעק אוסטרלי תוקפניים.
הוא מקנן על צמרות העצים והנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים.
הדגירה נמשכת 30 יום וגידול הצעירים 31 יום נוספים עד הגיעם לבגרות.
נצח מסובי (נולד ב-9 ביוני 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
נצח מסובי גדל במושבה קריית עקרון.
התייתם מאמו בגיל 6, ולמד בכפר הנוער בן שמן.
הוא שיחק בקבוצת הנוער והבוגרים של הפועל חבל-מודיעין מליגה ג'.
בעונת 1985–1986 הצטרף להפועל ראשון לציון מליגה א' דרום, איתה סיים במקום השני, והפסיד את העלייה לליגה הארצית במשחקי המבחן מול בית"ר נהריה מהמחוז הצפוני.
בעונת 1988–1989 העפיל מסובי עם ראשון לציון לליגה הארצית מהמקום הראשון, כשהוא מבקיע 8 שערים.
בעונה שלאחר מכן ירד ביחד עם ראשון לציון בחזרה לליגה א' מהמקום ה-15.
בתחילת עונת 1990–1991 התאמן מסובי עם קבוצת הפועל מרמורק מליגה א', שקיימה משחק אימון מול הפועל ירושלים.
המאמן שייע פייגנבוים התרשם ממסובי, וצירף אותו לקבוצת הפועל ירושלים בליגה הלאומית, למורת רוחם של הנהלת מרמורק.
כבר בהופעת הבכורה במשחק גביע הטוטו מול מכבי תל אביב הבקיע מסובי שער במספרת.
מסובי שיחק בהפועל ירושלים שתי עונות.
בעונה הראשונה סיימה קבוצתו במקום ה-10, לאחר שמסובי הבקיע את שער הניצחון (1-0) בדרבי הירושמי, שהיה האחרון באצטדיון ימק"א.
בית"ר ירושלים ירדה לליגה הארצית בתום העונה, והפועל נשארה בליגה הלאומית.
בעונה השנייה בה שיחק בהפועל ירושלים עונת (1991–1992), ירדה הקבוצה לליגה הארצית מהמקום האחרון.
בעונת 1992–1993 הצטרף מסובי לאלופה מכבי תל אביב למשך עונה אחת, בה סיימה במקום השני, זכתה הקבוצה בגביע הטוטו, והפסידה בגמר בגיע המדינה.
בעונת 1993–1994 חתם באלופה בית"ר ירושלים, ובחודש נובמבר הושאל להפועל חיפה עד לסיום העונה.
בה סיים עם 10 שערים והקבוצה שרדה בליגה הבכירה ברגע האחרון בזכות ניצחונות בשני משחקי מבחן מול שמשון תל אביב, מסובי הבקיע צמד במשחק ההישארות.
בעונת 1994–1995 הצטרף מסובי לבני יהודה תל אביב, וסיים את העונה במקום העשירי עם 10 שערים (13 בכל המסגרות).
בעונה שלאחר מכן השתתף מסובי ב-6 משחקים בליגה (3 שערים בגביע הטוטו) ועבר למכבי עירוני אשדוד מהליגה הארצית עד לסוף העונה.
מסובי פתח את עונת 1996–1997 עם סקציה נס ציונה עם שער אחד.
במחזור ה-9 חזר לעירוני אשדוד שהתמודדה בצמרת על העלייה, אך נפצע במשחק העונה במחזור ה-14 מול הפועל אשקלון, שבר את רגלו ונעדר מהמגרשים למשך זמן רב.
כשחזר מהפציעה המשיך מסובי בליגות הנמוכות.
בין היתר בקבוצות הפועל מבשרת ציון, בית"ר מעלה אדומים ועירוני בית שמש.
בכל הקריירה שלו היה מבצע מסובי באופן קבוע סלטה מיד לאחר שהיה מבקיע שער.
לפי חז"ל נִצֶּבֶת הייתה אמו של דוד המלך ואשת ישי.
בניגוד לאמותיהם של שאר המלכים, שמה אינו מופיע בתנ"ך, אלא בתלמוד בבלי.
הכתוב מזכיר רק את אביו.
לפי הסיפור המקראי, אימו מוזכרת (באנונימיות) ב; דוד מבקש ממלך מואב שיוכלו להתגורר אצלו, להימלט מאימת שאול המלך, בתקופה שדוד נרדף מפניו.
ואכן, הוריו ישבו אצל מלך מואב משך תקופה ארוכה: .
בפסוקים לא מופיע שיצאו משם, ואכן אמרו חז"ל שהם נרצחו שם.
במסכת בבא בתרא מציגים חז"ל את שמותיהן של אמהות של דמויות מהמקרא אשר אינן מופיעות בתנ"ך, ביניהן אם דוד - נצבת בת עדאל.
יש שטענו כי השם עדאל אינו שם אביה אלא מהווה סמל לטהרתם של דוד ואמו כדברי המדרש "וסימניך טמא טמא טהור טהור".
המילה 'עדיאת' בארמית פירושה 'להרות', והשם עדאל רומז כי מעשה הלידה הוא ניסי ומצוי בידי האל.
ילקוט המכירי לספר תהילים מספר כי לישי היו שתי נשים.
האם אשר שמה נעדר מילקוט המכירי היא דמות מרכזית בסיפור.
יש בתנ"ך מוטיב חוזר בו הבעל מוצא עצמו עם אישה אחרת: כך הוא בסיפורם של יעקב ולאה, וכן בסיפור יהודה ותמר - שמשתיהן יצא דוד: מלאה נולד יהודה, ומתמר נולד פרץ.
בדברי חז"ל מובאת מסורת קדומה לפיה עניין זה שייך להנהגה עליונה נסתרת, המיוחדת לדברים הנוגעים להופעת מלכות ישראל.
ייתכן שהסיפור המובא במדרש בא להתמודד עם שאלת ייחוסו של דוד שהתעוררה אז:
"חד אמר, דוד בן אהובה היה, וחד אמר דוד בן שנואה היה.
והיו לו לישי שישה בנים גדולים, ופירש מאשתו ג' שנים.
לאחר ג' שנים הייתה לו שפחה נאה ונתאווה לה.
אמר לה: "בתי, תקני עצמך הלילה כדי שתכנסי אלי בגט שחרור".
הלכה השפחה ואמרה לגברתה: "הצילי עצמך, ונפשי ואדוני מן הגיהנום".
אמרה לה (האישה): "מאי טעם?" שחה לה את הכול.
אמרה לה (האישה): "בתי, מה אעשה שהיום ג' שנים שלא נגע בי?" אמרה לה (השפחה): "אתן לך עצה, לכי תקני עצמך, ואף אני כך, ולערב כשיאמר: סגרי הדלת!
לערב עמדה השפחה וכבתה את הנר, באה לסגור את הדלת, נכנסה גברתה ויצאה היא.
עשתה עמו כל הלילה ונתעברה בדוד.
ומתוך אהבתו על אותה שפחה יצא דוד אדום מבין אחיו.
לט' חודשים ביקשו בניה להורגה ואת בנה דוד, כיוון שראו שהוא אדום, אמר להם ישי – הניחו לו ויהי לנו משועבד ורועה צאן...
כשהגיע שמואל להמליך את בנו של ישי וכל הבנים נפסלו למלוכה חוץ מדוד שנמצא ראוי – אמרו ישי ובניו: לא בא שמואל אלא לבזותנו ולהודיע לישראל שיש לנו בן פסול...
ואימו של דוד אמרה – "אבן מאסו הבונים" – לא הבונים אלא "הבנים" - "אי בן שמאסו אותך אחיך, והיית לראש פינה", ועלית על כולן".
בספר עשרה מאמרות לרמ"ע מפאנו ביאר את מעשהו זה של ישי אבי דוד, וכתב שהמניע שלו לכך היה משום שחשש שמא דברי דואג האדומי, שעמדתו הידועה הייתה שכיוון שהוא מזרע רות המואביה, הרי הוא אסור לבוא בקהל ישראל, נכונים - ולפיכך הוא מותר בשפחה.
משכך, שחרר ישי את שפחתו על תנאי, שאם דואג טועה והוא מותר לבוא בקהל, וממילא אסור בשפחה, הרי היא משוחררת; ואם דואג צודק והוא אסור לבוא בקהל, וממילא מותר בשפחה, אינו משחרר אותה.
בכך רצה ישי לטהר את זרעו גם לפי צד הספק שמא פסול הוא, שכן אם כך, ישא שפחה וישחרר את הולד שיהיה עבד משוחרר, שכשר לבוא בקהל.
אמנם, בסופו של דבר הוכרעה ההלכה במסורת מבית דינו של שמואל הנביא, כי האיסור חל רק על גר מואבי ולא על גיורת מואביה, ולפיכך רות - וכל בית דוד שמזרעה - כשרים ומותרים לבוא בקהל ישראל.
נץ קולאריס (שם מדעי: Accipiter collaris) הוא מין של עוף דורס מהסוג נץ, החי ביערות אמריקה הדרומית בקולומביה, ונצואלה, אקוודור ופרו.
נץ זה הוא קרוב מבדיקה מולקולרית של ריצוף DNA למין נץ סופרקליוסוס ובעבר נחשב לתת-מין שלו, אך הוא הופרד ב-1860. את שמו קיבל על מבנה ה"קולר" הכהים שמצדדי הצוואר, המתמזגים עם נוצות הגב והכנפיים הכהות.
לנץ קולאריס פנים צהובות ומקור מעוקל גדול.
הבטן והחזה מסורטטים בשחור על רקע לבן.
רגליו ארוכות וטפריו גדולים ושחורים.
אורך הנץ כ-43 ס"מ ומוטת כנפיו מגיעה לאורך של 65 עד 68 ס"מ.
כמו אצל רוב הדורסים, הנקבות גדולות מעט מהזכרים.
הנץ הוא שוכן יערות טרופיים וסובטרופיים לאורך צפון אמריקה הדרומית ובהם מחפש טרף.
ניזון מעופות קטנים מותר וממכרסמים.
כנפיו מותאמות למעבר ותמרון נמרץ בין ענפי עצים, התאמה אופיינית של דורסי-יערות, החיים בסבך העלים הצפוף.
נץ זה מצוי ב"קרבה לסיכון" לפי הרשימה האדומה של IUCN, עקב הפגיעה בבית גידולו בטבע.
נץ קורייש או בז קורייש הוא סמל הרלדי של נץ או בז המשמש כסמל לאומי במספר סמלי מדינה ובדגלים בעולם הערבי.
בעבר הופיע גם כסמל לוב וסמל סוריה.
המסורות וההיסטוריה המתועדת של שבט קורייש והנביא מוחמד מספרות על נץ או בז שהיו סמלי השבט.
לכן, גרסאות שונות של הנץ הקורייש הופיעו על הדגלים, וסמלים של מדינות ערביות שונות.
במובן מסוים, הסמל נץ קורייש מתחרה עם נשר צלאח א-דין על מעמדו כסמל ללאומיות הערבית.
עבד א-רחמן הראשון, האמיר האומיי הראשון של קורדובה, היה מוכר בכינויו הנץ של קורייש.
על פי כרוניקנים מימי הביניים, זה היה כינוי שניתן לו על ידי הח'ליף העבאסי אל-מנצור, אחד מיריביו הגדולים.
העבאסים והאומאיים היו שני שבטים-צאצאים של שבט קורייש.
עבד א-רחמן עצמו ברח מדמשק לאחר המהפכה העבאסית העקובת מדם ואלימה, לכן כאשר הח'ליף העבאסי נתן לו את הכינוי זה היה סימן כבוד רב ליורש האומי האחרון שנותר בחיים.
סמלי נץ ובז נפוצים גם במדינות ערב במפרץ הפרסי.
רבים מתושבי חצי האי ערב, מיוחד אלה שחיים מהצד הערבי של חוף המפרץ הפרסי, הם מומחים לבזיירות המסורתית.
בזים ונצים נתפסים אצלם כסמלי סטטוס והם חיה מבויתת שכיחה בקרב ערבים אתניים.
סמלים נוכחיים שכוללים הנץ של קורייש
סמלים נוכחיים שכוללים גרסאות שונות של נץ או בז
סמלים היסטוריים שהשתמשו בנץ קורייש
הנציבות העליונה של האומות המאוחדות לפליטים היא גוף מרכזי של האומות המאוחדות שעוסק בשמירת זכויותיהם וביטחונם של פליטים, שמספרם ברחבי העולם הוערך ב-21.3 מיליון ב-2015. הנציבות גם מטפלת במבקשי מקלט ומחוסרי אזרחות.
הנציבות, שמשרדה הראשי ממוקם בעיר ז'נבה שבשווייצריה, ממלאת את תפקידה בהתאם לאמנה בדבר מעמדם של פליטים משנת 1951 והפרוטוקול שנוסף לה בשנת 1967. הנציבות זכתה בפרס נובל לשלום ב-1954 ושוב ב-1981.
נכון לשנת 2023, תקציב הנציבות הוא 10.7 מיליארד דולר, והיא מעסיקה כ-21 אלף עובדים.
מתוכם כ-90% הם עובדי שדה.
הסוכנות מטפלת בכ-35 מיליון פליטים ברחבי העולם, וכן ב-65 מיליון עקורים ו5.4 מיליון מבקשי מקלט.
עוד כ-5.9 מיליון פליטים פלסטינים מטופלים באופן נפרד ובלעדי על-ידי אונר"א (UNRWA) שמפעילה קריטריון רחב יותר לזכאותם למעמד של פליט.
בראש הנציבות עומד הנציב העליון שאותו בוחרת העצרת הכללית של האו"ם.
החל מ-1 בינואר 2017 עומד בראש הנציבות הדיפלומט האיטלקי, פיליפו גרנדי .
נציבות האו"ם לפליטים נוסדה ב-14 בדצמבר 1950, מתוקף החלטה של עצרת האו"ם והיא החליפה את ארגון הפליטים הבין-לאומי שהוקם ב-1946 לפתרון בעיית פליטי מלחמת העולם השנייה.
מטרות הנציבות נגזרות מהאמנה לזכויות הפליט שנחתמה באותה שנה ומפרוטוקול שנחתם בשנת 1967, המרחיב את האמנה לקבוצות חדשות של פליטים.
נציבות האו"ם לפליטים אינה מטפלת בבעיית הפליטים הפלסטינים, שעבורה הוקם גוף נפרד של האו"ם – אונר"א (UNRWA), שלו יש הגדרות שונות, רחבות אף יותר, לפליט ומטרות ושאיפות שונות כלפי הפליטים שבהם היא מטפלת.
ישראל ונציבות הפליטים של האו"ם
ישראל חתומה על האמנה בדבר מעמדם של פליטים של האו"ם משנת 1951 ועל הפרוטוקול משנת 1967.
על סמך דברי נציב האו"ם לפליטים, אוגוסט לינדט, בשנת 1957, בשתי הזדמנויות שונות, מעמדם של הפליטים היהודים ממדינות ערב (והאסלאם) – עולה בקנה אחד עם הגדרת הפליט של נציבות האו"ם לפליטים, ועל כן יש לנציבות את ייפוי הכוח לטפל בעניינם:
נציגות של נציבות הפליטים פועלת גם בישראל והיא מתמקדת בסוגיית דורשי מקלט מדיני בישראל.
נציב הדורות הבאים היה יועץ מיוחד לכנסת, שתפקידו על פי חוק לפקח שהחקיקה בישראל לא תפגע בדורות הבאים.
תפקיד זה נוצר בשנת 2001 באמצעות תיקון לחוק הכנסת שיזם טומי לפיד.
תפקידו, סמכויותיו והליך בחירתו של נציב הדורות הבאים לכנסת נקבעו בחוק הכנסת.
בסוף 2006 הסתיימה כהונתו של נציב הדורות הבאים הראשון, התפקיד נותר לא מאויש, עובדי הנציבות הועברו לתפקידים אחרים בכנסת או פוטרו, ונציבות הדורות הבאים חדלה, למעשה, להתקיים.
בדצמבר 2010 ביטלה הכנסת גם את הוראות חוק הכנסת שהסדירו את פעולותיו.
יעודו של הנציב היה יצירת "מרחב עתידי" והכללתו בחקיקה ובחקיקת המשנה, על פי החוק הנציב יעץ לכנסת ב-12 תחומים: איכות הסביבה, משאבי הטבע, מדע, פיתוח, חינוך, בריאות, משק וכלכלה, דמוגרפיה, תכנון ובנייה, איכות חיים, טכנולוגיה ומשפטים.
בנוסף לכך הנציב היה רשאי לפעול בכל תחום שוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת קבעה שיש לו השפעה ניכרת על הדורות הבאים.
בפועל, תפקיד הנציב הוא לעיין בחקיקה העומדת על הפרק, וכאשר החוק בעל עניין מיוחד ל"דורות הבאים", לצרף חוות דעת בנוגע להשפעתו הצפויה בעתיד.
כמו כן נציב הדורות הבאים מגיש לכנסת דו"ח שנתי על פעולותיו.
על פי סעיפים 34–35 לחוק הכנסת, הנציב היה רשאי להשתתף בכל דיון בכל ועדה בכנסת, למעט דיונים חסויים שבהם הורשה להשתתף רק אם קיבל אישור מיושב ראש הוועדה.
לנציב הייתה סמכות לקבל כל ידיעה, מסמך או דו"ח שנמצאים בתחום סמכותו של גוף המבוקר על ידו, והדרושים לנציב לביצוע תפקידיו, למעט המקרים הבאים:
מסירת המידע תסכן את ביטחון המדינה או את יחסי החוץ שלה.
מסירת המידע תסכן את שלום הציבור.
על פי סעיף 44 לחוק הכנסת, נציב הדורות הבאים היה רשאי להיעזר, בנוסף לעובדיו הקבועים, בעובדי הכנסת.
כיוון שמטרתו העיקרית של נציב הדורות הבאים היא לספק ייעוץ מקצועי לכנסת, מועמד כשיר לתפקיד היה אדם בעל תואר אקדמי באחד מ-12 התחומים שהוזכרו כתחום אחריותו של הנציב בחוק.
בנוסף לכך היה על הנציב להיות בעל ניסיון מקצועי של 5 שנים לפחות באחד מהתחומים הללו.
על מנת לשמור על האופי הלא פוליטי של מוסד הנציבות, נקבע שימונה לתפקיד הנציב רק אדם שלא היה חבר מפלגה לפחות שנתיים לפני הצגת המועמדות.
אדם שהורשע בעבירה חמורה פסול מלשמש נציב הדורות הבאים.
נציב הדורות הבאים לכנסת נבחר מתוך רשימת מועמדים מומלצים שמגישה ועדה ציבורית, על ידי יושב ראש הכנסת, והחלטתו מובאת לאישור ועדת הכנסת.
הוועדה הציבורית מורכבת משישה חברים: 3 חברי כנסת (יושב ראש ועדת הכנסת, יושב ראש ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת, ויושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת) ו-3 חברי סגל אקדמי המומחים באחד התחומים שנמצאים תחת אחריותו של הנציב.
הנציב נבחר לכהונה בת 5 שנים.
אין הגבלה בחוק למספר הכהונות שבהם אדם יכול לשמש כנציב הדורות הבאים לכנסת.
אומנם, תפקיד נציג הדורות הבאים הנמצא תחת הפרלמנט היה ייחודי לישראל, אך קיימים תפקידים דומים במקצת בכמה ממדינות המערב, למשל:
המועצה המדעית המייעצת לממשלת הולנד – גוף המייעץ לממשלת הולנד בנושאים מדעיים.
הוועדה למען העתיד (פינלנד) – ועדה פרלמנטרית העוסקת במתן מענה לסוגיות עתידיות.
הנציב לפיתוח בר קיימא (קנדה) – מחלקה בגוף מבקר המדינה הקנדי המדווח לפרלמנט הקנדי על פעולות הממשלה בישום עקרונות הפיתוח בר-קיימא.
כלכלה – הנציבות פעלה יחד עם שר האוצר בסוגיית תקציב דו-שנתי ודאגה מפני דלדול הכספים בקרנות הפנסיה
בריאות – הנציבות פעלה לקדם רפואה מונעת.
סביבתנות – הנציבות פעלה בתחום חוק שמירת הסביבה החופית ובעיגון עיקרון הפיתוח בר-הקיימא כחוק יסוד.
פיתוח המדע – הנציבות עסקה בנושא שיבוט גנטי.
חינוך – הנציבות פעלה לשם קידום חשיבה אסטרטגית וחזון חינוכי.
עם שימוש של טכניקה של פרופ' דוד פסיג.
במהלך חמש שנות קיומה עסקה הנציבות ב-273 נושאים, יזמה 93 הצעות חוק שאושרו, 73 הצעות חוק שלא אושרו, ופרסמה 145 ניירות עמדה.
לשם השוואה, חבר כנסת ממוצע הגיש באותן שנים רק כעשר הצעות חוק ורק שתיים-שלוש מהן התקבלו.
פעילות הנציבות סוכמה גם בשלושה דו"חות שנתיים.
שם התחלת כהונה סיום כהונה כנסות שלמה שהם 2002 2006 הכנסת החמש עשרה, הכנסת השש עשרה
סיום דרכה של נציבות הדורות הבאים
בראשית כהונתה של הכנסת ה-17 החלו להתעורר סימני שאלה סביב המשך דרכה של הנציבות.
עם היבחרה, הביעה יו"ר הכנסת, דליה איציק, את כוונתה לסגור את הנציבות, בשל עלותה הכלכלית.
מאחר שהנציבות פועלת מכוח חוק, לא ניתן היה לבטלה, אלא רק בתיקון חקיקה.
ב-1 בנובמבר 2006 אישרה הכנסת בקריאה טרומית הצעת חוק של חבר הכנסת אביגדור יצחקי שקראה לביטול הנציבות.
במהלך הדיון במליאה טען יו"ר הכנסת לשעבר, ראובן ריבלין, כי יש מקום לביצוע רפורמות בנציבות, אך לא לבטלה לחלוטין.
הצעת החוק הועברה לדיון בוועדת הכנסת.
ב-31 בדצמבר 2006 הסתיימה כהונתו של נציב הדורות הבאים הראשון, השופט בדימוס שלמה שהם.
התפקיד נותר לא מאויש, ונציבות הדורות הבאים חדלה, למעשה, לפעול.
במאי 2009 הוצעה הצעת חוק על ידי יריב לוין ומשה גפני לביטול הנציבות.
בדצמבר 2010 התקבלה הצעת חוק זו.
יריב לוין, שכיהן אז כיו"ר ועדת הכנסת, טען כי החוק להקמת הנציבות הוא "תקלה קשה מאוד", כי הנציבות מתפקדת כ"מוצב קדמי של הרשות השופטת" וכ"קומיסר" שיכתיב לחברי הכנסת כיצד לדאוג לדורות הבאים, כאשר הם יכולים לעשות זאת גם בלעדיו בהיותם נציגי ציבור.
מולו טען שלמה שהם כי לחברי הכנסת יש אינטרס מובנה להעדיף את הטווח הקצר ברצונתם להיבחר בבחירות הקרובות, וכי אין קשר לרשות השופטת – בראש הנציבות יכול לעמוד גם פרופסור לאקולוגיה וכי בית המשפט לא התערב בעבודת הכנסת.
התנגדות לביטול נשמעה גם מצד משרדי ממשלה, מרכז השלטון המקומי והתאחדות התעשיינים בישראל.
מול ההצעה התנהל מאבק ציבורי רחב שהובילו ארגון הגג חיים וסביבה והתאחדות הסטודנטים שבראשה עמד אז איציק שמולי.
המאבק כלל עצומות מדענים ואישי ציבור, עשרות מאמרי דעה בעיתונים, וכן מספר דיונים בוועדות הכנסת ובמליאה.
למרות המאבק, אושרה הצעת החוק והתפקיד בוטל גם דה יורה.
עם זאת, גובשה פשרה ועובדי הנציבות עברו למרכז המחקר של הכנסת שנטלה על עצמה את תפקיד המחקר של הנציבות.
עם זאת בעוד שלמה שהם רצה גוף שגם ימליץ על המלצות מדיניות, מרכז המחקר של הכנסת רק מציג נתונים.
נִצי הפתח הוא שמם של שני ארגונים פלסטיניים: הראשון היה ארגון נוער בגדה המערבית וברצועת עזה בשנות ה-80. השני הוא ארגון טרור בעל קשרים לפת"ח, שהתפלג מגדודי חללי אל-אקצא.
ארגון זה אחראי למספר פעולות נגד ישראלים, בעיקר ברצועת עזה.
במהלך האינתיפדה הראשונה, שהחלה ב-1987, נצי הפת"ח הונהגו על ידי צעירים מן הערים הגדולות בגדה וברצועה: שכם, טולכרם, רמאללה, בית לחם, עזה וח'אן יונס.
מרבית הפעולות בתקופה זו היו באמצעי לחימה מאולתרים: יידוי אבנים, דקירות, שימוש בכלי נשק גנובים.
כמות הנשק שהדור הראשון של הארגון קיבל ממקורות אש"ף מחוץ לשטחים הייתה זניחה, והפעולות הקטלניות שלהם היו פיגועי דקירה או מארבים של כלי רכב.
ארגון זה פורק במצוות ישראל (כחלק מהסכמי אוסלו) ב-1996. אחד מפעילי הארגון החשובים באותה תקופה היה מוחמד דחלאן, שפיקד על נצי הפת"ח ברצועה.
הדור השני של נצי הפת"ח הופיע לראשונה באינתיפאדה השנייה, אז טען לאחריות משותפת עם חמאס לפיצוץ מוצב JVT ב-12 בדצמבר 2004, בה נהרגו 5 חיילי צה"ל.
אחרי מותו של יאסר ערפאת סבלו נצי הפת"ח מירידה בתמיכה בהם, לעומת חמאס.
פחתו מספר התקיפות שהארגון ביצע והאחרונה שבהם הייתה ב-2005, כשאנשי הארגון חסמו כביש ברשות הפלסטינית ומנעו מבכירים לעבור בו, במחאה על כך שהארגון לא קיבל מקום במנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
בחלקו העליון של סמל הארגון מופיע פסוק מהקוראן, מתוך סורת הניצחון (110), פס' 1: "إِذَا جَآءَ نَصْرُ ٱللَّهِ وَٱلْفَتْحُ", "כאשר יבוא הניצחון מעִם אלוהים וההכרעה".
המילה בפסוק המתורגמת כ"הכרעה" (גם "ניצחון") היא "פתח" (فتح), כשמו של הארגון.
נציב קבילות הציבור או אוֹמְבּוּדְסְמֶן (מלעז: Ombudsman) הוא פקיד בארגון המעניק שירות לציבור, שתפקידו לקבל תלונות מהציבור על תפקוד לקוי של ארגון זה.
נציב קבילות הציבור פועל בארגונים ממשלתיים, מכוח חוק המסמיך אותו לכך, וכן בארגונים ציבוריים ופרטיים, על פי החלטה של הארגון, כצעד לשיפור השירות לציבור.
במדינת הרווחה המודרנית, המספקת לתושביה מגוון רחב של שירותים, מעורב המינהל הציבורי בתחומי חיים רבים של הפרט.
התלות הרבה של הפרט בגופים של המנהל הציבורי ופוטנציאל הפגיעה בזכויותיו עקב כך הביאו להכרה בצורך בהקמת מוסד ממלכתי נגיש, אובייקטיבי ויעיל שיסייע לפרט במגעיו עם הממסד השלטוני ויעזור לו למצוא את דרכו במבוך המנגנון הבירוקרטי, בלי שיצטרך לפנות לצורך זה לבית המשפט.
תפקידו של הנציב החקיקתי - שאת כוחו הוא מקבל מהפרלמנט - הוא לקבל תלונות מהציבור על מגוון גופים ציבוריים.
דרך בירור התלונות הוא אוכף את האחריותיות של הממשל כלפי הציבור.
חקר ההיסטוריה של האומבודסמן מחזיר אותנו עד ימי הרפובליקה הרומית ועד שושלת האן בסין.
ברם, היות שחסר מידע על האפקטיביות של סוגי מערכות אומבודסמנים, אלה נחשבת בדרך כלל כינון החוקה השוודית של 1809 לתקדים ראשון להקמת מוסד נציב תלונות הציבור.
האומבודסמן לרוב בעל סמכויות המלצה בלבד, דהיינו אינו יכול להתערב באופן אקטיבי בהחלטה עצמה כמו בתי המשפט.
אך יש לו יכולת אמיתית להשפיע על ההחלטה המנהלית על ידי עירוב גופים נוספים כגון הרשות המחוקקת או לפנות לממונים בגוף הנילון.
בדיקת האומבודסמן יכולה להעמיק במקרה מסוים שכן פעולתו אינה תחומה בקפידה למחלוקת בין הצדדים כפי שמתרחש בבתי המשפט.
הכלי המרכזי שעומד לרשות האומבודסמן להבטיח את יישומן של המלצותיו ולתקן את הליקויים הוא פרסום דין וחשבון לציבור.
פרסום הדו"ח ברבים מעניק לציבור מידע על פעולות הרשויות ומאפשר לציבור להשפיע על יישום ההמלצות ותיקון הליקויים.
עם פרסום הדו"ח עומדות רשויות המנהל ל"משפט הציבור".
אמצעי התקשורת השונים עוקבים אחרי התנהלות הרשויות, דואגים לפרסום הממצאים והפעולות שננקטו ליישום ובכך מסייעים ליישום ההמלצות.
הגופים הנילונים מאמצים את המלצות האומבודסמן באחוזים גבוהים ביותר, אלו מעידים על אפקטיביות המוסד וחשיבותו לציבור הרחב.
שלא כמו האומבודסמנים החקיקתיים ברחבי העולם, הממצאים וההמלצות של האומבודסמן בדרום אפריקה מחייבים מכוח פסק דין תקדימי שניתן בשנת 2016 על ידי בית המשפט העליון לחוקה.
הדרך היחידה שבה גופים נילונים יכולים לא ליישם את ממצאי האומבודסמן בדרום אפריקה היא על ידי פנייה לבית המשפט.
בעיתונים ובאתרי חדשות רבים בעולם, יש עיתונאי וותיק אשר ממונה כ-"נציב תלונות", מטרתו היא לקבל תלונות מהציבור על התנהלות עיתונו.
המדווחים מתלוננים על דרך סיקורם של כתבי או עורכי העיתון, ועל נציב התלונות אשר כפוף ישירות לעורך העיתון, לבצע בדיקות מקיפות על התלונות אשר מגיעות אליו.
את המסקנות וההמלצות הוא מעביר לכתבים או לעורכי העיתון, ואלה משמשות להפקת לקחים על ההתנהלות הנדרשת לפעם הבאה.
כך לדוגמה יש את הממונה על קבילות הציבור בתאגיד השידור הישראלי, שמונה על פי חוק.
הוא דן ובורר תלונות מטעם הציבור בכל הנוגע לשידורי התאגיד.
בדרך כלל כל שנה מפורסם דו"ח של נציב קבילות הציבור, בו המסקנות אשר מתקבלות נכתבות.
בודק את המופנות כלפי המוסדות הציבוריים (מוסדות המדינה).
אומבודסמן תחומי: נציב שממונה על ידי המחוקק ומדווח לו.
סמכותו מוגדרת עבור תחום מוגדר או אוכלוסייה מסוימת.
אומבודסמן פנים ארגוני: ממונה על ידי הארגון הציבורי.
תחום סמכותו מצומצם לתחום פעילותו של הארגון הממנה.
אומבודסמן ממשלתי: ממונה על ידי הממשלה, שאותה הוא אמור לחקור.
אומבודסמן במגזר הפרטי: ממונה על ידי חברות פרטיות.
תפקידו לטפל בתלונות צרכנים כנגד הארגון.
אומבודסמן היברידי: נציב פניות ציבור בגופים ציבוריים שמפקחים על גופים פרטיים.
פסאודו אומבודסמן: גופים שמתפקדים כאומבודסמן אך רשמית לא נקראים כך.
הם מטפלים בתלונות הציבור, אך אינם נחשבים לגוף ממשלתי.
בישראל פועל נציב קבילות הציבור במספר יחידות, במסגרת ארגונים ממשלתיים אחדים:
נציבות תלונות הציבור (הוקמה ב-1971; פועלת במסגרת משרד מבקר המדינה) – עוסקת בטיפול בתלונות של אזרחים הנוגעות בפעילותם של משרדי הממשלה, רשויות מקומיות, גופים ומוסדות ממשלתיות וגופים אחרים הנתונים לביקורתו של המשרד.
נציבות קבילות החיילים (הוקמה ב-1972; פועלת במסגרת משרד הביטחון) – מטרתה לאפשר לחיילי צה"ל ובני משפחותיהם להגיש קבילה על כל מעשה או מחדל בצה"ל שנפגעו ממנו ולתבוע את תיקון הליקויים, וזאת שלא דרך צינורות הפיקוד הרגילים המקובלים בצבא.
נציבות קבילות שוטרים וסוהרים (הוקמה ב-1980; פועלת במסגרת המשרד לביטחון הפנים) – מוסד המאפשר הגשת קבילות בידי שוטרים וסוהרים נגד מפקדיהם, ודרכי פעולתו מבוססות על האופן בו פועלת נציבות קבילות החיילים.
נציבות קבילות הציבור לחוק ביטוח בריאות ממלכתי (הוקמה ב-1995; פועלת במסגרת משרד הבריאות) – תפקידה לברר תלונות של הציבור על קופות חולים ונותני שירותים מטעמן, בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
נציבות תלונות הציבור על שופטים (הוקמה ב-2002; פועלת במסגרת משרד המשפטים) – תפקידה לברר תלונות על שופטים במסגרת מילוי תפקידם וניהול משפט על ידם.
נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות (הוקמה ב-2016; פועלת כיחידה במשרד המשפטים), הממלאת פונקציה של נציב קבילות הציבור על מייצגי המדינה במערכת המשפט בישראל, ובהם עורכי דין בפרקליטות המדינה, התביעה המשטרתית, תביעה מוניציפלית ועורכי דין פרטיים הפועלים במסגרת מיקור חוץ מטעם משרדי הממשלה והרשויות המקומיות.
נציבות פניות ילדים ונוער בהשמה חוץ ביתית (הוקמה ב-2017; פועלת כיחידה עצמאית במשרד הרווחה והביטחון החברתי) - מנגנון המאפשר בירור תלונות של ילדים שאינם גדלים בבית המשפחה, אלא מתגוררים במסגרות חוץ ביתיות כגון פנימיות או משפחות אומנה וזקוקים לכתובת לבדיקת מצוקתם.
הממונה על קבילות הציבור בתאגיד השידור הישראלי - על פי החוק, הממונה על הקבילות ידון ויברר קבילות ותלונות מטעם הציבור בכל הנוגע לשידורי תאגיד השידור הישראלי והתוכן שהוא מספק, לרבות פרסומות, הודעות חסות ותשדירים לשירות הציבור.
כמו כן ניתן להגיש תלונה על מסגרות לוח השידורים.
נציבות הרייך אוסטלנד היה שמו הגרמני של הממשל האזרחי הנאצי בחלק משטחי מזרח אירופה, שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוסטלנד (מילולית: ארצות המזרח) היה השם שניתן לשטחי הכיבוש הגרמני של המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), חלק מהשטחים המזרחיים של פולין שלפני המלחמה, ושל החלקים המערביים של בלארוס.
הארגון הפוליטי של השטחים הללו, לאחר תקופה ראשונית של כיבוש צבאי, היה של הממשל האזרחי הגרמני, תחת סמכותו של "משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח" בראשותו של אלפרד רוזנברג.
היעדים המדיניים המרכזיים שהתווה קנצלר גרמניה (הפיהרר), אדולף היטלר לנציבות אוסטלנד ולשטחים הכבושים האחרים, היו השמדה מוחלטת של האוכלוסייה היהודית ויישובם של גרמנים אתניים במקום, בד בבד עם גירוש חלק מהאוכלוסייה המקומית או העברתה תהליך גרמניזציה (הפיכת האוכלוסייה לגרמנית).
מדיניות הגרמניזציה וההתיישבות מחדש באוסטלנד אמורה הייתה להתבצע באמצעות שורה של צווים מיוחדים עם עקרונות מנחים, בהתאם לתוכנית-האב למזרח.
לאורך שנת 1943 ו-1944 כבש הצבא האדום בהדרגה את מרבית השטחים הללו.
לאחר הפלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה, נפלו לידי הגרמנים שטחים נרחבים במזרח אירופה.
אזורים אלה נשארו תחילה תחת כיבוש צבאי של הורמאכט, אולם ברגע שהמצב הצבאי אפשר זאת, הם עברו לצורת ממשל קבועה יותר תחת שלטון גרמני אזרחי.
על פי צו הפיהרר מיום 17 ביולי 1941 הוקמה נציבות הרייך במזרח, במבנה של היחידות המינהליות של גרמניה הנאצית.
מבנה הנציבות הוגדר על ידי צו דומה, בו נקבע כי כל השטחים הללו יהיו בראשות המושל האזרחי הגרמני שימונה על ידי היטלר ויהיה כפוף רק לו.
למושל אוסטלנד התמנה הינריך לוזה, הגאולייטר של שלזוויג-הולשטיין.
הנחיות כלליות עבור כל נציבי הרייך בשטחי המזרח הכבושים הוכנה על ידי שר הרייך, אלפרד רוזנברג.
נציבות אוסטלנד אורגנה תחת "מנהל הרייך" (Reichskomissar) באסטוניה, "מנהל כללי" בלטביה ו"יועץ כללי" בליטא.
הרשות המיניסטריאלית של רוזנברג הייתה מצומצמת למעשה.
הסיבה הראשית לכך הייתה, שסמכויות רבות בניהול השטחים הכבושים היו בידי אחרים: הוורמאכט והאס אס ניהלו את ההיבטים הצבאיים והביטחוניים, פריץ זאוקל שלט על כוח האדם לעבודה, והרמן גרינג ואלברט שפר ניהלו את היבטים הכלכליים בשטחים הללו.
משרדי השלטון המרכזי בשטחי הכיבוש נקראו "הממשלים המיוחדים".
לאחר מכן החלו הקומיסרים בשטחי המזרח, הנריך לוזה ואריך קוך, לתקשר ישירות עם היטלר דרך מרטין בורמן ולשכת המפלגה.
הם הצליחו לדחוק את כל השחקנים האחרים בנציבות, כולל את האס אס, למעט במרכז בלארוס, שם פעל אריך פון דם באך-צלבסקי תחת פקודה מיוחדת ל"מיגור הפרטיזנים".
ביולי 1941 הוכרז בשטחים הסובייטים הכבושים מינהל אזרחי, הרבה לפני שהדבר התממש בפועל.
בתוך הוואקום שנוצר הפעיל האס אס כוח עצום של אבטחה ושיטור, אך נאלץ לוותר עליו בסתיו, כאשר המינהל האזרחי הוקם.
רק בסוף 1943 הצליח מפקד האס אס היינריך הימלר להחזיר לעצמו את הכוח הזה.
זו גם אחת מהסיבות ליחסים המתוחים ששררו בין האס אס לבין המינהל האזרחי.
נציבות הרייך אוסטלנד הייתה מחולקת לארבעה מחוזות כלליים (Generalbezirke): אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, שבראשם עמד קומיסר כללי.
כל אחד מהם חולק למחוזות משנה (Kreisgebiete) שקובצו למחוזות ראשיים (Hauptgebiete) (רק בבלארוס לא היו מחוזות ראשיים).
השטחים שנכבשו ממזרח להם היו תחת שליטה צבאית.
הכוונה הייתה לכלול בעתיד את השטחים הללו בהרחבתה של אוסטלנד לנציבויות באזורי סמולנסק, פסקוב, ונובגורוד.
הגבול המזרחי החדש של אסטוניה תוכנן להיות סביב קו לנינגרד-נובגורוד.
המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור כולו, כמו גם מקום מושבו של הקומיסר, היה בריגה שבלטביה.
חולקה לחמישה מחוזות: קורסארה, טרטו, פרנו, פצ'ורי ורקוורה.
נציבות זו הייתה עצמאית למעשה, משום שאסטוניה נשארה חלק מאזור בשליטת הוורמאכט, גם לאחר העברתה לידי הממשל האזרחי.
על ידי משחק בשתי הרשויות הצבאית והאזרחית האחת כנגד השנייה, הצליח הקומיסר ליצמן למשול בה כראות עיניו.
חולקה לחמישה מחוזות: דאוגבפילס, לייפאיה, ילגבה, ריגה וולמירה.
המושל: תיאודור אדריאן פון רנטלן
חולקה לשישה מחוזות: מחוז קובנה מחוז העיר קובנה, מחוז פוניבז', מחוז שאולאי, מחוז וילנה, מחוז העיר וילנה.
המושל: וילהלם קובה, ולאחר שנרצח על ידי המחתרת, קורט פון גוטברג.
חולקה בתחילה לאחד עשר מחוזות: ברנוביץ', בוריסוב, הנצביצ'י, לידא, גלובוקי, מחוז מינסק, מינסק, נבהרדק, סלונים, סלוצק וויליקה.
בתחילה, המחוז היה אמור לכלול גם את נבהרדק, פולסיה (בלארוס הדרומית) וסמולנסק (רוסיה), כמו גם את כל בלארוס.
בהסדר זה היא הייתה אמורה להיות תחת ארבעה מחוזות ראשיים.
בשנת 1942, נהדפה החזית הגרמנית בחזרה לסביבת העיר ויטבסק, והשלטון האזרחי חלש רק על החלקים המערביים של בלארוס (מינסק, סלוצק ובוריסוב), והשאיר את שאר הארץ תחת שליטה צבאית.
האזור חולק לשמונה מחוזות חדשים.
בשנת 1943 הקים וילהלם קובה ממשלת בובות משתפת פעולה בשם "מרכז ראדה בלארוס".
מנקודה זו ואילך, שטחי בלארוס נוהלו עדיין תחת שליטה גרמנית, שנפלה עם התקדמות הצבא האדום.
לאחר ההשתלטות על האזורים, הוציא הנריך לוזה ב-15 בנובמבר 1941, צו לפיו כל רכוש המדינה באזור הבלטי ובבלארוס הוחרם והועבר לממשל הגרמני.
המינהל החזיר אדמות שהופקעו על ידי הסובייטים לבעליהם לשעבר האיכרים.
גם בתי מלאכה קטנים, תעשיות ועסקים עירוניים הוחזרו לבעליהם הקודמים, בכפוף לתשלום מכסת מיסים לרשויות.
בבלארוס הוקמה מנהלה כדי לנהל את כל מאפייני השלטון הסובייטי לשעבר.
תאגידים וחברות תעשייתיות פרטיות הקשורות לממשלת גרמניה, מונו במהירות לנהל את המפעלים שהוחרמו.
כך, חברות כמו מניסמן, אי גה פארבן וסימנס השתלטו על כל המפעלים לשעבר במדינה הסובייטית באוסטלנד ואוקראינה.
השלטונות הגרמניים בבלארוס התלוננו על המדיניות הקיצונית של "היהודים הבולשביקים" שכפרו במושגים בסיסיים כמו נכס בבעלות פרטית או יוזמה אישית.
בניגוד להם, הרשויות במדינות הבלטיות ציינו כי "במלחמה ובשלבים הראשונים של הכיבוש, האוכלוסייה נתנה דוגמה לשיתוף פעולה כנה, וזאת אולי סיבה לתת להם מספר חירויות של ממשל אוטונומי".
לדברי שר הכלכלה הגרמני פון קרוזיק, עד פברואר 1944 קיבלה ממשלת הרייך הסבר של עלויות הכיבוש והמסים, ולוזה נדרש לספק מיידית עובדי כפייה מן השטחים הכבושים לגרמניה, 380,000 עובדי חקלאות ו-247,000 עובדי תעשייה.
הגרמנים ראו את הסלאבים כמאגר של עובדי כפייה לשימושו של הרייך הגרמני, ובמידת הצורך ככאלה שיכולים לעבוד עד מוות.
המטרות הפוליטיות של אוסטלנד, כפי שהוגדר על ידי אלפרד רוזנברג, היו הסרת האיום של רוסיה הגדולה על הרייך במהלך המאות הבאות.
התוכניות לטווח ארוך נבדלו מאלה של אוקראינה, הקווקז או אזור מוסקבה.
השטחים הבלטיים, יחד עם בלארוס, אמורים היו להפוך לאזור חסות גרמני לפני האיחוד עם גרמניה עצמה.
רוזנברג טען כי שטחים אלה הם בעלי אופי "אירופאי" מיסודם, הנובע מ-700 שנים של היסטוריה תחת שלטון שוודיה, דנמרק וגרמניה, ולכן עליהם לספק מרחב מחיה לגרמניה.
דעה זו הייתה משותפת גם להיטלר ולנאצים בכירים אחרים.
מטרה זו יכולה להיות מושגת על ידי התבוללות גזעית של העמים הבלטיים והבלארוסים לאוכלוסייה אחת.
מתכנני ההתיישבות הגרמנית באזור ראו אותו כמיושב באופן מסורתי על ידי גרמנים, ואשר הוצף על ידי הסלאבים.
במהלך המלחמה התיישבו גרמנים אתניים, רובם מרומניה וקצתם מהולנד, במחוז פסקוב.
בעת הפלישה הגרמנית ביוני 1941, היה מיעוט יהודי משמעותי באוסטלנד, כמעט 480,000 אנשים.
לאלה נוספו גם מגורשים מאוסטריה, גרמניה וממקומות אחרים.
היהודים הוגבלו לגטאות רבים, אשר במהרה הפכו לצפופים בתנאי מחיה קשים.
השמדת האוכלוסייה היהודית החלה כמעט מיד לאחר הפלישה הגרמנית.
רוב היהודים באזורים הכפריים נורו למוות עוד בסתיו 1941. באזור אוסטלנד נותרו מספר קטן של גטאות וביניהם גטו ריגה, גטו שאוולי, גטו קובנה, גטו וילנה וגטו מינסק.
ב-21 ביוני 1943 ציווה הרייכספיהרר אס.
היינריך הימלר על הפיכת כל הגטאות במרחב אוסטלנד למחנות ריכוז באחריות האס.
הגטאות בריגה, בווילנה ובמינסק חוסלו בסתיו 1943 ורוב תושביהם נרצחו.
גטו קובנה הפך למחנה ריכוז כאשר גטו שאוולי הפך למחנה משנה שלו.
ביולי 1944 חוסל הגטו האחרון באוסטלנד.
רבים מתושביו נרצחו והנותרים שולחו לגרמניה, למחנות קאופרינג שהיו מחנות משנה של דכאו (לגברים), ושטוטהוף, לנשים.
קרוב לחצי מיליון יהודים נרצחו בשטחי הנציבות.
שלטונות הביטחון הגרמניים המקומיים היו עסוקים בפעולות הפרטיזנים הסובייטים בבלארוס.
הם ציינו כי "אזורים נגועים" בפעילות פרטיזנית כללו שטח של 500 עד 600 קמ"ר, סביב מינסק, פינסק, הומל, בריאנסק, סמולנסק וויטבסק, לרבות כבישים ומסילות רכבת באזורים אלה.
נציב מצודת לונדון הוא התפקיד הבכיר ביותר במצודת לונדון.
בימי הביניים היה הנציב אחראי על המצודה כאשר הבעלים - המונרך האנגלי או האציל - לא שהה במקום.
לנציב המצודה היה תפקיד בעל חשיבות רבה כאדם האחראי על המבצר העיקרי שהגן על לונדון, בירת אנגליה.
משרד נציב המצודה הוא אחד העתיקים ביותר באנגליה, והוא קיים החל משנים אחדות לאחר כיבוש אנגליה על ידי ויליאם הראשון, ותמיד היה בעל חשיבות וכבוד רבים.
בעבר ניתן התפקיד לבכירי הכנסייה, פוליטיקאים בכירים וחיילים מצטיינים.
הנציב הראשון, ג'פרי דה מנדוויל, מונה על ידי ויליאם הראשון (1066–1087) במאה ה-11. בעבר, ובהיעדרו של המונרך, הנציב היה אחד מהאנשים החזקים ביותר בלונדון.
גם כיום יש לנציב זכות גישה ישירה לריבון הבריטי.
כל הנציבים שכיהנו מאז 1784 הם קציני צבא בכירים.
בימי הביניים הנציב ניהל את המצודה, ותפקידו כלל את תחזוקת הבניינים, תשלום לחיילים, וכן את הפיקוח על בעלי החיים כאשר גן החיות המלכותי היה בשטחי המצודה.
הנציב היה אחראי גם לאסירים שהוחזקו במצודה.
האסיר הידוע הראשון הוא הבישוף הנורמי רנולף פלמבארד מ-1100, והגנגסטרים הלונדוניים רוני ורג'י קריי הם האסירים הרשמיים האחרונים, שנכלאו במצודה למשך ימים אחדים ב-1952. אחריותו של הנציב כלפי האסירים בוטאה גם במסגרת הטקסט שהוא היה אומר בטקס כניסתו לתפקיד.
עד לגירוש יהודי אנגליה ב-1290 הנציב היה אחראי גם על קביעת התקנות הקשורות ליהודי לונדון.
תפקידו של נציב המצודה היה רווחי מאוד בימי הביניים; בין זכויותיו היו:
כל סוס, שור, חזיר או כבשה שנפלו מגשר לונדון.
כל עגלה שנפלה לחפיר המצודה.
כל ירק שגדל על גבעת מצודת לונדון.
שישה שילינגים ושמונה פני לשנה עבור כל סירת דיג שפעלה בין המצודה לים.
שילינג אחד לשנה עבור כל ספינה שנשאה מליחים ללונדון.
2 פני עבור כל עולה לרגל שהגיע ללונדון באמצעות הים, על מנת להתפלל בכנסיית סנט ג'יימס.
כל ספינה ששטה במעלה הזרם לכיוון לונדון הייתה חייבת לעגון במזח המצודה על מנת לתת חלק מהמטען שלה לנציב, ובתמורה לכך זכתה להגנה מתותח שהיה במצודה.
מטענים אלה כללו, בין היתר, צדפות מסוגים שונים, סוף ויין.
מסורת זו נשמרת כיום על ידי הצי המלכותי, כאשר בטקס השנתי של חובות הנציב (Ceremony of the Constable's Dues) כלי שיט גדול של הצי מעניק לנציב חבית של רום.
אחד מן הנציבים הידועים ביותר הוא ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שכיהן בין 1825 ל-1852. בתקופת כהונתו הועברו מהמצודה גן החיות המלכותי ומשרד התעודות, ומבנים רבים שופצו כך שייראו כפי שנראו בימי הביניים.
החפיר יובש והומר לרחבת מצעדים.
שומרי המצודה לא הורשו יותר לקנות או למכור את תפקידם, ובמקום זאת נבחרו בהגרלה מבין הסרג'נטים של הצבא.
בתקופת כהונתו של הדוכס חל גידול ניכר בנפח התיירות למצודה, בניגוד מוחלט לרצונו.
כיום התפקיד הוא בעל מהות טקסית בעיקר, והוא כולל בעיקר השתתפות בטקסים המסורתיים שנערכים במצודה וכן חלק מהצוות הקבוע שמתגורר בה.
באירועים לאומיים הנציב אחראי על תכשיטי הכתר והוא בעל גישה ישירה למלך.
הנציב הנוכחי הוא גנרל לורד דנט, שהחל לכהן בו ב-1 באוגוסט 2009, והוא הנציב ה-159 בהיסטוריה של המצודה (קיימות הערכות שונות ביחס למספר הנציבים של המצודה).
לפי תקנות המלך לצבא תפקיד הנציב מוענק לפילדמרשל או לגנרל בדימוס, והכהונה נמשכת חמש שנים.
בסיום טקס הכניסה לתפקיד של הנציב הלורד צ'מברלין מעניק לו באופן סמלי את המפתחות לבית המלך, כסמל לתפקידו.
לאחר מכן מעביר הנציב את בית המלך ל"המושל התושב של מצודת לונדון ושומר בית התכשיטים", שאחראי על הניהול השוטף של המצודה.
נצחיות התורה (או התורה היא נצחית) הוא ביטוי של פרשני התורה לפיו התורה היא על-זמנית ורלוונטית לכל דור ודור ועד סוף כל הדורות.
הרמב"ם מונה את האמונה והידיעה כי תורת משה היא נצחית לאחד מי"ג עיקרי היהדות.
בתורה קיימות כמה טענות כי אין מדובר כאן בתורה בת-זמן מסוים, וכן הדבר נטען בציוויים המופיעים בתורה; .
בספר דברים כתוב כי , לפי פרשנים דתיים, כשם שאין דעתו של בונה טחנת מים שיסתובב רק על המים שעוברים כעת בנהר אלא לכל המים שעוברים כעת וגם למשך העתיד כן הדבר בתורת משה.
סימוך נוסף לטענה הוא בספר תהילים על הכתוב .
פרשנים דתיים טוענים שאין לטעות לומר שתורת משה הייתה שייכת רק בימי דורות האבות והקדומים הראשונים ואחר כך נתבטלו אלא כי עדות התורה ייסודים לעולם וכמו שהיו בימי קדם כן שייכים לעולם.
הרב יהושע וולק כ"ץ טוען שעל השנות הכתוב "וגם בך יאמינו לעולם (שמות יט ט)" יש להבין את עניינו של תורת השם כנצחית, וזאת כי כבר העיד הכתוב שבני ישראל האמינו בהשם (שמות יד לא) ואין הכפל אלא לדייק כי האמונה בתורת משה תהיה עולמית ונצחית.
וכן מוסיף לומר שגם יש כאן גם כעין לימוד מסוג דבר הלמד מעניינו, כי כל עניין בפרק יד של שמות מדבר בכללות עניין נתינת התורה.
על אף האמונה הכללית כי התורה היא נצחית נטען בפרשנות כי יש אמנם מצוות כתובות בתורה שניתנו לדור המדבר או לדור כניסת ישראל לארץ ישראל בלבד.
ונמנה מצוות חלוקת הארץ לבני שבט מסוים בלבד -כלומר שלא יועבר נחלה שבט מסוים אל שבט אחר- כאחת מהן.
בעל ספר החינוך בחר להקים את דעתו בנושא נצחיות התורה בהרחבו על מצוות מחיית שבעה עממין;
לדעתו של הרב דוד הופמן, יוסף בן מתתיהו הציג באמונה שהתורה לא נשתנתה כלל והודיע זאת ברורות בספרו נגד אפיון, שם גם כתב (לאחר חורבן בית שני): "כי גם בהלקח ממנו יקרנו וערינו וכל יתר מחמדינו, הנה תישאר לנו תורתנו לנצח נצחים".
יש יהודים דתיים שטוענים כי כשם שהקדוש ברוך הוא הוא אל נצחי כן תורתו שנתן על ידי משה היא נצחית כמוהו.
ספרי החסידות נוהגים להתייחס לכל פסוק בתורה כהוראה השייכת לכל יהודי בכל זמן, כיוון שהתורה היא נצחית, ולכן הם מבקשים לעיתים קרובות למצוא את הרמז בפסוק הקשור לעבודת השם של כל יהודי באופן נצחי.
כל אדמור"י חב"ד לדורותיהם השתמשו בביטוי "התורה היא נצחית".
נציבות הרייך אוקראינה או קומיסריון הרייך אוקראינה היה שמו הגרמני של הממשל האזרחי הנאצי בחלק מהשטחים של ברית המועצות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הנציבות התקיימה בין ספטמבר 1941 למרץ 1944, והיה לה חלק חשוב בהשמדת היהודים במהלך השואה.
הארגון הפוליטי של השטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, לאחר תקופה ראשונית של כיבוש צבאי, היה של הממשל האזרחי הגרמני, תחת סמכותו של "משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח" בראשותו של אלפרד רוזנברג.
שטח השיפוט של הישות האדמיניסטרטיבית אוקראינה כלל גם חלקים מפולין ומבלארוס של לפני המלחמה.
נציבות הרייך נוהלה על ידי קומיסר הרייך אריך קוך כקולוניה, והבירה המינהלית הייתה רובנו.
משימותיו של הממשל כללו השקטת האזור וניצולם של משאביו ואנשיו לטובת גרמניה.
אוכלוסיית הנציבות הורכבה מרוב אוקראיני ומיעוטים שכללו רוסים, פולנים, יהודים, בלארוסים, גרמנים, צוענים, ליטאים וטטרים של קרים.
כיבוש המזרח נועד להשמיד את ברית המועצות, שכונתה על ידי אדולף היטלר "המדינה היהודית-בולשביקית", ולתת לרייך השלישי מרחב מחיה ומקור לסיפוק צרכיו.
אזורים אלה נשארו תחילה תחת כיבוש צבאי של הוורמאכט, אולם ברגע שהמצב הצבאי אפשר זאת, הם עברו לצורת ממשל קבועה יותר תחת שלטון גרמני אזרחי.
ב-16 ביולי 1941 הקים היטלר את "מיניסטריון הרייך לשטחים הכבושים במזרח" ומינה את הגאולייטר של פרוסיה המזרחית, אריך קוך, כרייכסקומיסר לנציבות הרייך אוקראינה המתוכננת.
הנציבות עצמה נוצרה על ידי צו הפיהרר ב-20 באוגוסט 1941, ובאותו צו הורה היטלר לצבא להתחיל להעביר שטחים משליטתו לשליטת הנציבות.
ההעברה הראשונה של שטח באוקראינה מניהול הצבא למנהל האזרחי התרחשה ב-1 בספטמבר 1941, וההעברה האחרונה (מחוזות שמעבר לנהר הדנייפר) כעבור שנה בדיוק, ב-1 בספטמבר 1942. בשיאו שלטה הנציבות על חייהם של כ-17 מיליון תושבים.
חלקים אחרים של אוקראינה השתייכו לגנרלגוברנמן, וחצי האי קרים היה ל"ארץ הגותים" (Gotenland) שאת שם בירתו סימפרופול שינו לגותנבורג (Gotenburg).
שר הרייך, אלפרד רוזנברג, הכין הנחיות כלליות עבור כל נציבי הרייך בשטחי המזרח הכבושים.
הסיבה הראשית לכך הייתה שסמכויות רבות בניהול השטחים הכבושים היו בידי אחרים: הוורמאכט והאס אס ניהלו את ההיבטים הצבאיים והביטחוניים, פריץ זאוקל שלט על כוח האדם לעבודה, והרמן גרינג ואלברט שפר ניהלו את ההיבטים הכלכליים בשטחים הללו.
הם הצליחו לדחוק את כל השחקנים האחרים בנציבות, כולל את האס אס, למעט במרכז בלארוס.
בשטח הנציבות פעלו שתי קבוצות איינזצגרופן, שנעזרו הן באוקראינים והן במיעוט הגרמני המקומי:
איינזצגרופה C – בפיקוד גרופנפיהרר ד"ר אוטו רש.
איינזצגרופה D – בפיקוד גרופנפיהרר ד"ר אוטו אולנדורף ופעלה בעיקר בחלק הדרומי של הנציבות.
נציב כבאות והצלה הוא מפקד הכבאות בישראל בדרגת רב-טפסר העומד בראש הרשות הארצית לכיבוי והצלה ואחראי על ניהול הרשות וביצוע תפקידיה.
מקום מושבו הוא בניין נציבות כבאות והצלה בשדרות רחבעם זאבי, ראשון לציון.
הנציב נבחר לתפקידו על ידי ממשלת ישראל בהמלצת השר לביטחון פנים כל חמש שנים.
נציב כבאות וההצלה הנוכחי הוא אייל כספי.
מקור סמכויות הנציב הוא סעיף 10 בחוק הרשות הארצית לכבאות והצלה, שאומר כי:
הנציב רשאי לסגור שטח או מקום ולמנוע כניסה אליו או יציאה ממנו כשיש חשש להתפשטות אש וסכנת חיים.
כמו כן הנציב רשאי להוציא כל הוראה סבירה הדרושה להצלת חיי אדם, להצלת רכוש, למניעת פגיעה או להתפשטות האש.
הנציב אחראי להוציא הוראות רשות שיקבעו את תפקודה של רשות הכבאות וההצלה ונועדו להבטיח את פעולתה התקנית.
נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות, ("נבת"ם") הייתה יחידת ביקורת ייחודית בישראל, שפעלה תחת משרד המשפטים.
הנציבות הוקמה בשנת 2013, והחלה את פעילותה ב-1 באפריל 2014. היא הופקדה על שני תפקידים מרכזיים: ביצוע ביקורת מערכתית יזומה, ובירור תלונות נגד פרקליטות המדינה, מערך התביעה המשטרתית ועורכי הדין המייצגים את המדינה מכוח ייפוי כוח מהיועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 2016 הוחלפה נבת"ם על ידי "נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות" שממשיכה לבצע את הפונקציה של נציבות תלונות הציבור.
הפונקציה השנייה – ביקורת יזומה על מערך מייצגי המדינה בערכאות – הועברה ליחידה פנימית במשרד מבקר המדינה, הנקראת "היחידה לביקורת על מייצגי המדינה בערכאות".
השינוי ופיצול התפקידים של נבת"ם נעשה בעקבות , שהסדיר את פעילותה של הנציבות החדשה.
עם כניסת החוק לתוקף, מונה השופט דוד רוזן לעמוד בראשה.
עם הקמתה נבת"ם עמדה בראשה השופטת בדימוס הילה גרסטל.
ב-18 באפריל 2016 הודיעה גרסטל על התפטרותה מהתפקיד, והתפטרותה נכנסה לתוקף בתחילת יולי 2016. ב-26 ביולי 2016 המליצה ועדת האיתור לשרת המשפטים, איילת שקד, למנות את השופט ישעיהו שנלר לתפקיד, אך שנלר משך את מועמדותו מפאת ניגוד עניינים.
במקביל לביקורת מצד גורמים שונים על התנהלות מערך התביעה המשטרתית והפרקליטות, בין היתר ביחס להפגנות וחופש הביטוי של הימין, החל הפורום המשפטי למען ישראל לפעול להקמת גוף אשר יבקר את הפרקליטות.
הצעת החוק הוגשה על ידי חברי הכנסת אורי אריאל וגדעון עזרא.
כעבור חודשים ספורים, הוגשה הצעה דומה על ידי חבר הכנסת מיכאל בן ארי, ובהמשך ההצעות אוחדו.
בפברואר 2012 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, על הכוונה להקים גוף רשמי שיפקח על הפרקליטות, שיפעל כיחידה עצמאית במשרד המשפטים, וכך נדחתה ההצעה שהיחידה תהיה תחת משרד מבקר המדינה.
כעבור כחודשיים הציג וינשטיין את המתווה להקמת הנציבות.
הזיכוי של אהוד אולמרט ממרבית האישומים נגדו ביולי 2012 (במרץ 2015 הורשע בפרשת מעטפות הכסף ממנה זוכה תחילה), הגביר את הלחץ לזרז את הקמת הגוף המבקר.
הנציבות הוקמה מכוח מסמך עקרונות שנחתם ב-16 ביוני 2013 על ידי שרת המשפטים ציפי לבני והיועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין.
ב-22 בדצמבר 2013 אישרה הממשלה את מינויה של השופטת הילה גרסטל לתפקיד הנציבה הראשונה, לפי חוק שירות המדינה (מינויים), התשי"ט–1959, לאחר שוועדת איתור המליצה למנותה לתפקיד.
הנציבות החלה לפעול ב-1 באפריל 2014. ב-8 במאי נחנכה הנציבות בטקס שנערך במשכנה הזמני שבמגדל שלום בתל אביב.
הנציבה גרסטל אמרה בטקס כי "לנציבות אין אח ורע ברחבי העולם – מה שהופך את הקמתה למורכבת בהרבה".
ארגון פרקליטי המדינה הודיע כי כל עוד לא תוסדר פעילותו של הגוף, לא ישתף פעולה עם הנציבות החדשה, ובחודש ספטמבר 2014 הכריז על סכסוך עבודה בקשר להקמת הנציבות.
סכסוך העבודה של ארגון פרקליטי המדינה ביחס לנציבות
המחלוקת בין ארגון פרקליטי המדינה לבין הנהלת משרד המשפטים על עצם קיומו של גוף הביקורת, נבעה מכך שבחודש יולי 2012 הגיש צוות מקצועי של 8 משפטנים את מסקנותיו ביחס לאפשרות הקמת נציבות ביקורת על הפרקליטות.
הצוות המליץ שלא להקים גוף ביקורת ייעודי, עקב קיומם של כ-10 גופי ביקורת קיימים על הפרקליטות והוסיף כי "האמירה הנשמעת בהקשר זה, כאילו גופי התביעה ובראשם הפרקליטות אינם נתונים לביקורת אינה משקפת את המציאות".
עם זאת, הצוות המליץ להתמקד בביקורת מערכתית על מדיניות הפרקליטות, באמצעות חיזוק מנגנוני הביקורת הקיימים – בייחוד במשרד מבקר המדינה.
בנוסף, בדיון בחודש פברואר 2012 בוועדה לביקורת המדינה של הכנסת, נאמר מפי יו"ר הוועדה כי .
לאחר שהוקם גוף הביקורת, בניגוד לאותן המלצות, תוך מתן סמכות לעסוק בתלונות אישיות נגד פרקליטים, הודיע ארגון פרקליטי המדינה שלא ישתף פעולה עם נציבות הביקורת.
בחודש ספטמבר 2014 הוכרז סכסוך עבודה באישור ההסתדרות והחל משא ומתן בין הנהלת משרד המשפטים לבין הארגון.
בחודש פברואר 2015 הודיע הארגון כי הפרקליטים לא יגישו מסמכים לבתי המשפט בלי שאלו יחתמו על ידי מנהליהם, וזאת כדי לאפשר ביקורת בזמן אמת של המנהלים.
הארגון דרש כי תבוטל האפשרות לעסוק בתלונות אישיות כנגד פרקליטים.
בתחילת חודש יוני 2015 הגיעה שרת המשפטים איילת שקד, שנכנסה לתפקידה, להסכמה על הקפאת הביקורת הפרטנית שמבוצעת על ידי הנציבות, ועל מינוי ועדה בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג שתבחן את פעילות הנציבות ואת הצורך בביקורת פרטנית.
עקב כך הקפיא ארגון פרקליטי המדינה את צעדיו והחל לשתף פעולה עם הביקורת המערכתית שמבצעת הנציבות.
כמו כן הוסיף גולדברג כי ניתן יהיה להגיש תלונות גם על היועץ המשפטי לממשלה, וכי הביקורת המערכתית על הפרקליטות תבוצע במסגרת גוף אחר שיפעל במסגרת חוק הביקורת הפנימית.
בדצמבר 2015 העלתה הנציבה גרסטל טענות קשות כלפי פרקליט המדינה שי ניצן בהקשר להתנהלותו בקשר למינויה לתפקיד במכון הלאומי לרפואה משפטית של ד"ר מאיה פורמן, שנמתחה ביקורת על תפקודה על ידי שופטי בית המשפט המחוזי בפרשת רצח תאיר ראדה, ביקורת שלימים בית המשפט העליון לא הסכים עמה.
לאחר מכן פנו בכירים בפרקליטות ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, וטענו כי הם רואים קושי ממשי להמשיך ולשתף פעולה עם גרסטל.
שי ניצן ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה, שיתערב בהתנהלותה של גרסטל, שלטענתו בחנה את שיקול הדעת המקצועי ואת פעולות הפרקליטות שנעשו בהנחיית היועץ – ובכך חרגה מסמכותה.
במרץ 2016 עתרו 11 פרקליטים בשירות המדינה לבג"ץ בדרישה למנוע פרסום דו"ח שבוחן את פעולותיהם מול המכון לרפואה משפטית.
במקביל החליטו בפרקליטות לנקוט בעיצומים במחאה על הצעת חוק, לפיה בתוך שנה לא תחול ביקורת על התביעה המשטרתית, שעורכי הדין מטעמה מגישים כ-90% מכתבי האישום, בנימוק שמדובר באפלייתם לרעה של הפרקליטים.
הנציבות הורכבה מ-24 תקנים, מספר גבוה בהרבה מגופי ביקורת ייעודיים אחרים כדוגמת מבת"ן המבקר את שירות הביטחון הכללי, או המחלקה לחקירות שוטרים.
להשוואה, מספר דומה של תקנים קיים בגוף ביקורת במשרד המשפטים האמריקאי – שם אין מוסד של מבקר המדינה או נציב תלונות הציבור וגם לא מבקר פנים.
לגוף המקביל בארצות הברית ישנם כ-13,000 מבוקרים, בהשוואה לכ-2,300 מבוקרים לנציבות בישראל.
תפקידה של הנציבות היה לעסוק בהיבטים של ניהול תקין, אחידות ביישום נהלים ומדיניות, שקיפות תהליכי עבודה, אתיקה מקצועית ויעילות, תוך כדי שמירה על עצמאות שיקול הדעת של הגופים המבוקרים בקבלת החלטותיהם, ולדון בתלונות נגד הגופים המבוקרים.
הגופים המבוקרים הם כל הפרקליטויות, כל בעלי הסמכה מהיועץ המשפטי לממשלה, וכל מיופי הכוח של היועץ המשפטי לממשלה.
נקבע שבתום 6 חודשים מיום ההקמה ולא יאוחר מ-12 חודשים מיום ההקמה, יוחל בהחלת הביקורת גם על התביעה המשטרתית.
לא התקבלה הצעתם של שרי המשפטים לשעבר, חיים רמון ודניאל פרידמן, שגם היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה יהיו כפופים לביקורת.
הנציבות כללה שני אגפים עיקריים:
אגף ביקורת, שתפקידו לבצע ביקורת מערכתית, יזומה ושיטתית על התנהלות הגופים המבוקרים, תוך איתור כשלים וצווארי בקבוק מערכתיים ותוך הצעת תהליכי שיפור ופיתוח הן ברמות היחידתית והמערכתית.
אגף תלונות פרטניות, שתפקידו לברר תלונות פרטניות שהוגשו אליו לגבי הגופים המבוקרים.
האגף יטפל בתלונות ופניות שביוזמת הנציבות, שר המשפטים או היועץ המשפטי לממשלה, או תלונה של כל אדם הרואה עצמו נפגע בשל התנהגותו של פרקליט או תובע.
ניתן להגיש תלונה בכתב לנציבות נגד הגופים והאנשים המבוקרים.
לא ניתן להגיש תלונה בעילום שם, או תלונה בעניין שמצוי בחקירת משטרה או בעניין תלוי ועומד בדיון בבית משפט או בית דין.
בעקבות הגשת תלונה תפתח היחידה לפניות פרטניות בנציבות בבירורה, תפנה לגורמים הרלוונטיים ותאסוף חומר.
הנציבות מוסמכת לברר תלונות בדרך שתבחר והיא אינה כפופה להוראות שבסדר דין או בדיני הראיות.
היא רשאית לקיים בירור עם כל אדם, אם סבורה שיש בכך תועלת ואף לדרוש מכל אדם למסור לה כל מסמך ולהשיב על שאלותיה, אם יש בכך כדי לסייע בבירור התלונה.
בתום הבירור תודיע הנציבות על החלטתה, והיא רשאית לצרף להחלטתה המלצה אופרטיבית.
בפברואר 2015 פרסמה הנציבות את דוח הביקורת הראשון שלה על פרקליטות המדינה.
מהדוח עולה כי ב-9 החודשים הראשונים לפעילות הנציבות, התקבלו 210 תלונות.
הטיפול הושלם ב-151 תלונות, ורק 3 תלונות נמצאו מוצדקות, מה שמוכיח, לטענת מתנגדי הקמתו של גוף ייחודי, את חוסר נחיצותו.
באפריל 2015 פרסמה הנציבות דוח פעילות ראשון, והנציבה גרסטל אמרה כי יש צורך בחקיקת חוק שיסדיר את פעילות הנציבות, ובכלל זה את סוגיית מתן חיסיון לשמות הנילונים.
באוגוסט 2020, פורסם הדו"ח הנציבות עבור שנת 2019, בה נמצאו 96 תלונות מוצדקות מתוך 633 תלונות שהוגשו (כ-13%).
חוק נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות
באוגוסט 2016 אישרה הכנסת את חוק נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, התשע"ו–2016, שמפצל את פעילותה של נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות בין שני גופים:
החוק מסדיר את פעילותה של נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, שמחליפה את נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות באחד משני אגפיה, אגף תלונות פרטניות.
החוק מורה על הקמת צוות במשרד מבקר המדינה, שיבצע ביקורת על מערך מייצגי המדינה בערכאות.
נְצִיב הייתה עיר מקראית בשפלת יהודה, בסמוך לקעילה, הנזכרת בספר יהושע: .
בתחילת המאה ה-4 לספירה ציין אוסביוס באונומסטיקון כי העיר הייתה נושבת בימיו, ושכנה במיל התשיעי בדרך שבין בית גוברין לחברון (הירונימוס תיקן כי מדובר בשבעה מיל).
האתר זוהה על ידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ועוד קודם לכן על ידי החוקר יהוסף שוורץ, עם החורבה הנקראת עד ימינו בשם ח'רבת בית נציב, במערב הרי יהודה, כשלושה ק"מ דרומית-מזרחית לתל קילא, המזוהה עם קעילה, וכק"מ אחד צפונית לתרקומיא.
"ח'רבת בית נציב" מפוצלת לחורבה מערבית ולחורבה מזרחית, כאשר בחורבה המערבית שרידים מהתקופה הרומית והביזנטית, ובחורבה המזרחית שרידים מתקופות קדומות יותר (החל מתקופת הברזל), המחזקים את זיהויה עם העיר המקראית.
בליגות ספורט בצפון אמריקה, ובעיקר בליגות מקצועניות, נציב או בביטוי האנגלי המקובל קומישנר (Commissioner) הוא בעל התפקיד הניהולי והרגולטורי הבכיר של הליגה.
הוא ממונה על ידי בעלי הקבוצות כדי לקדם את הליגה ואת ענייניהם של הבעלים.
כוחו וסמכויותיו של הנציב משתנים בין ליגה וליגה, בהתאם לחוקיה ותקנותיה.
אלה יכולים לכלול סמכויות משמעת על שחקנים (בדרך כלל בכפוף להסכמים עם איגודי השחקנים) או בוררות בין קבוצות.
התפקיד נוצר לראשונה ב-1920 בליגת ה-MLB אחרי שערורייה גדולה של מכירת משחקים בקבוצת שיקגו וייט סוקס.
קנסו מאונטן לנדיס, שופט לשעבר, היה זה שזכה למינוי, ועל מנת לטהר את הענף ולהחזיר את אמון הקהל בו קיבל לנדיס סמכויות נרחבות ומינוי לכל חייו.
ליגות גדולות אחרות הלכו בעקבות ה-MLB ומינו נציב שהחליף את משרת הנשיא שהייתה קיימת עד אז.
ליגת ה-NFL מינתה נציב ב-1941 ובליגת ה-CFL (ליגת הפוטבול הקנדית) מונה נציב מאז הקמתה ב-1958. ליגת ה-NBA מינתה נציב ב-1967, ליגת ה-NHL ב-1993, ובליגת ה-MLS קיימת משרת נציב מאז הקמתה ב-1996.
מעבר לליגות הגדולות, גם ליגות מקצועניות קטנות וליגות לא מקצועניות בצפון אמריקה מינו נציבים מטעם בעלי הקבוצות.