tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתרומה נוספת אחראי שותפו של בונזן למסע – וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן (Wolfgang Sartorius von Waltershausen, 1809–1876) – שהיה הראשון לדון בקיומם ובתפוצתם של יסודות קורט בסלעים געשיים – מהם מנה 23, כמו גם בהימצאות תחמוצות באותם סלעים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו קיימות שתי השערות עיקריות על מקור המאגמה ועל טבעו:
מאחר שהסוג הנפוץ ביותר של סלעים געשיים היה בזלת, נראה זה הגיוני כי גם המקור הוא בזלתי בהרכבו, ואולי אף סוג בזלת המצוי בלחץ גבוה – אקלוגיט.
המאגמה הבזלתית, אם כך, נובעת מהתכה של סלעי המקור.
הגישה האחרת ראתה במאגמה תוצר התכה חלקית של פרידוטיט בעומק של כמה מאות קילומטרים.
השערות אלה נבעו מנוכחות קסנוליתים של אקלוגיט ופרידוטיט בכמה הרי געש, ומאחר ואלה נמצאו בתוך המאגמה – נראה היה הגיוני כי סלעים אלה הם המקור למאגמה כולה.
מדידות גאופיזיות שנערכו בפרידוטיט ובסלעים אולטרה-מאפיים בתנאי לחץ וטמפרטורה גבוהים היטו את הכף לטובת מקור פרידוטיטי, מאחר שהשוואת תוצאות מדידות אלה לתוצאות שהתקבלו ממדידת מהירותם של גלים סייסמיים הנעים בעומק כדור הארץ בעת רעידת אדמה העלתה תכונות דומות.
בעקבות כך אומץ הרעיון כי הרכבה של המעטפת פרידוטיטי.
בשנת 1928 הציע בואן כי סוג הסלע היחיד היכול להפיק מאגמה בזלתית הוא פרידוטיט, וכי זו נוצרת בעומק שבין 75 ל-100 ק"מ, ותהה אם ההתכה מתרחשת כתוצאה מהפחתת לחץ או כתוצאה מחימום מחדש.
באותה שנה פרסם ארתור הולמס את רעיון זרמי הערבול, אולם נראה שבואן לא היה מודע לכך.
רק עם התפתחות הגאודינמיקה וקבלת התאוריה של הולמס בדבר זרמי ערבול ניתן היה להראות כי פרידוטיט יכול לעלות לאזורים של לחץ נמוך במעטפת, ובכך לגרום להתכה ללא תוספת של חום.
לספר זה הייתה השפעה רבע על חוקרים.
אחד מהם, הפטרולוג הנורווגי טום בארת (Thomas Fredrik Weiby Barth, 1899–1971) – שכיהן כראש השירות הגאולוגי הנורווגי.
בארת כתב בשנת 1951 כי העובדה שמכל מקום בו נסדק קרום – יהא זה ביבשת או באוקיינוס – נפלטת מאגמה בזלתית זמינה, מהווה הוכחה לקיומה של שכבה בזלתית מותכת תת-קרומית, והיה מודע להתנגדות הגאופיזיקאים לפיה שכבה שכזו לא הייתה יכולה להעביר גלים סייסמיים – בניגוד לתצפיות.
אותם גאופיזיקאים הציעו כי מאגמה בזלתית מתנהגת כזכוכית בתנאי הלחץ הגבוה השוררים מתחת לקרום, ולכן יכולה להעביר גלים סייסמיים.
לכן, קבע בארת בעבודתו על פטרולוגיה תאורטית משנת 1962, כי חיוני הדבר ששכבת הבזלת התת-קרומית מותכת ולא גבישית בבסיסה התת-קרקעי, אחרת לא תוכל להגיע אל פני השטח בהרכב הומוגני כפי שנראה בתצפיות.
הגאולוגים פרנסיס טרנר (Francis John Turner, 1904–1985) מניו זילנד וג'ון ורהוגן (John Verhoogen, 1912–1993) מבלגיה נפגשו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
השניים קיבלו בשנת 1951 את העדויות הסייסמיות למוּצקוּת המעטפת, וחישבו כי היא מורכבת מפרידוטיט או מאקלוגיט.
מכך נבע כי המאגמה הבזלתית המקורית חייבת הייתה לנבוע ממעטפת מוצקה בעיקרה, שהרכבה היה שונה מזה של הבזלת.
הם סברו כי עליית הטמפרטורה בהתאם לעומק והחום הנובע מדעיכה רדיואקטיבית בתוך כדור הארץ יכולים לספק את החום הנדרש להתכה.
בספר הלימוד שכתבו ב-1951 על פטרולוגיה של סלעי יסוד וסלעים מותמרים קבעו טרנר וורהוגן:
במשך זמן קצר שקלו טרנר וורהוגן את ההשערה כי מאגמה בזלתית יכולה להיווצר באמצעות התכה של פרידוטיט במעטפת בתהליך של הפחתת לחץ, אולם במהרה דחו אותה מאחר שלא הצליחו לראות כיצד יכולה הפחתת לחץ להתרחש באופן אפקטיבי בעומקים כאלה.
הם הבינו כי התכה עשויה להתרחש אם תתקיים הסעה של חומרי מעטפת לשכבות רדודות יותר – כפי שהציע ארתור הולמס.
מנגנון זה אכן נראה אפשרי, כל עוד הטמפרטורה בעומק המעטפת הייתה גבוהה יותר מזו של נקודת ההתכה של המעטפת בעומק פחוּת.
ועדיין, השניים לא היו בשלים לקבל את קיומה של הסעה בכדור הארץ המוצק, דבר שהוביל אותם למסקנה כי לא ידוע בוודאות איזו הסעה קיימת במעטפת, וכן לא ידוע אם הסעה שכזו יכולה להיות אפקטיבית בחלקי המעטפת העליונים, במקום בו נוצרת המאגמה.
להבנתם, על אף שהסעה עשויה להוביל להתכה – קשה יהיה לראות זאת, והבעיה של היווצרות המאגמה "נותרת חידתית כשהייתה".
הצהרה זו משקפת את היחס לתאוריות על היווצרות המאגמה באמצע המאה ה-20. בשעה שחלה התקדמות רבה בהבנת הכימיה והמינרלוגיה של סלעים געשיים, חוקרי מדעי כדור הארץ היו אובדי עצות בניסיון להסביר את ההתכה.
הסיבה העיקרית לכך הייתה התפישה הסטטית של כדור הארץ באותה עת, לפיה במעטפת מוצקה לא יכולה להתקיים הסעה.
עם זאת, שנות ה-60 זימנו גילויים חדשים על קרקעית האוקיינוסים והתקדמות רבה בתחום הגאודינמיקה – שבמהרה שינו את ראיית הדברים.
על אף שההתכה לא הובנה כראוי באותה תקופה, החל להצטבר ידע על אזורי המקור במעטפת באמצעות חקר קסנוליתים, שרבים מהם פרידוטיטים בהרכבם – דבר שהעניק אמינות רבה יותר לרעיון אזור ההיווצרות של מאגמה בזלתית בתוך המעטפת, המורכבת בעיקר מפרידוטיט.
אי-אפשר היה שלא להבחין כי פעילות געשית מלווה בענני אדים הנפלטים מהרי געש או מסביבתם הקרובה, וההנחה הייתה כי מקורם במי תהום או בגופי מים סמוכים.
להבנת החוקרים, הימצאותם של הרי געש בסמוך לאוקיינוסים ולימים הייתה עדות לכך כי למים תפקיד מכריע ביצירת התפרצויות מתפוצצות והשפעה על רמת הצמיגות של המאגמה.
בשנת 1794 הכיר ספלנצאני בחשיבות הימצאותם של כמה גזים בלבה ובחבלים געשיים, גזים הכוללים גזים מימניים, גזים מימניים מגופרים, גזים חנקנים ופחמן דו-חמצני, וציין כי למי הים חשיבות רבה במיוחד, בהתקשרותם ל"שורשי הרי הגעש": בהגיעם לשריפה תת-קרקעית הם מתאדים, והגז הגמיש מתרחב במהירות וגורם להתפרצות הגעשית.
כדי לתמוך בטענתו מציין ספלנצאני תאונות המתרחשות במפעלי ייצור זכוכית, כאשר זכוכית מותכת נמזגת לתבניות שאינן יבשות ויוצרת התפוצצות אדים.
ב-1825 ייחס ג'ורג' סקרופ את נזילוּת המאגמה לנוכחות מים:
לדעת סקרופ, אותם "נוזלים גמישים" הם בעיקר אדים וגזים געשיים, וכי הייתה זו התפשטות הגז בתוך המאגמה שגרמה לעלייתה כלפי הקרום והובילה להתפרצות מתפוצצת ואלימה בהגיעה אל פני השטח.
לאחר שחקר לעומק את התפתחות האדים בתוך המאגמה במעמקי כדור הארץ הדגיש סקרופ כי מים המצויים בלחץ רב יתמוססו אל תוך הנתך, וכי עם הפחתת הלחץ או עלייה בטמפרטורה יתאדו המים ויגרמו להתפרצות מתפוצצת.
הוא נשען על עדויות מנקודות עמוקות במכרות – שם חלה עלייה בטמפרטורה – והסיק כי בעומק רב שורר חום מתמשך וכי הצטברות קלוריק הוא הגורם לזרימה כלפי מעלה במגמה להשיג שיווי משקל קלורי.
הנחתו הייתה כי היווצרות המאגמה נובעת ממעבר קלוריק באמצעות הולכה מעומק כדור הארץ לשכבות העליונות, שם חלה התכה של סלעים.
לדבריו, כמות הקלוריק בסלעים מותכים הייתה גדולה בשל נוכחות מים ויש סיבה להאמין כי "נוזל זה אינו אלא אדי מים הקשורים עם המרכיבים המינרליים של הלבה" ומתנדפים באמצעות חום רב בתנאים המאפשרים את התפשטותו.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו מחקרים נוספים הקושרים נוכחות מים בפעילות געשית.
בשנת 1865 מדד הגאולוג הצרפתי פרדיננד פוק (Ferdinand André Fouqué, 1828–1904) את כמות המים בתוצרים הגעשיים של אטנה, וחישב את כמות פליטת האדים מצינור ההזנה.
מודלים מתוחכמים יותר פותחו על ידי גאולוגים אחרים, שהציעו כי פליטת האדים בהתפרצויות געשיות נבעה ממקור עמוק ולא ממים הקיימים על פני השטח.
אחד מהם היה אוסמונד פישר, שבשנת 1881 ראה במאגמה את מקור הגזים הנפלטים.
באותה עת החל להתפתח רעיון המייחס לפליטת מים מהרי געש תפקיד חשוב בהתפתחות האוקיינוסים.
אדוארד סואס (Eduard Suess, 1831–1914) – הגאולוג האוסטרי שהגה בשנת 1861 את קיומם של ים טתיס ויבשת העל גונדוונה – הציע כי כל המים באוקיינוסים ובאטמוספירה נובעים מפליטת גזים מתוך פנים כדור הארץ.
הגאולוג הבריטי ג'ון וסלי ג'אד (John Wesley Judd; 1840–1916) העלה בשנת 1881 את התפיסה לפיה פעילות געשית ממחזרת מים מן האוקיינוסים והאטמוספירה ובחזרה אל פנים כדור הארץ.
הוא הצביע על קיומם של הרי געש בסמוך לאוקיינוסים ושיער כי סדקים בקרום עשויים להיות המוליכים של מי הים מן האוקיינוסים אל המאגמה וכי התפרצויות געשיות עשויות להיגרם ממים שמצאו את דרכם למטה, אל שכבות סלע חמות – שם הורידו את טמפרטורת ההתכה וגרמו להמסת הסלעים.
ג'אד שיער כי טמפרטורות גבוהות ונוכחות מים וגז הם גורמי המפתח לפעילות געשית, וטען כי מאגמה יכולה לספוג ולהמיס לתוכה כמויות מים גדולות, הנפלטות באלימות במהלך התפרצות מתפוצצת – כפי שהציע ספלנצאני לפניו.
לדבריו, המאגמה יכולה לספוג מים וגזים בתהליך ראשוני בעת היווצרות כדור הארץ, או בכל יחידת זמן גאולוגית מאוחרת יותר באמצעות חלחול מים לקרום כדור הארץ.
לאחר שכבר ברור היה כי מים מצויים בתוך המאגמה, היה חשוב לשקול את תפקידם בהתפרצויות מתפוצצות.
עם פיתוח מנוע הקיטור בתקופת המהפכה התעשייתית הצביע ג'אד על כך כי "הר געש הוא סוג של מנוע קיטור טבעי עצום".
הגאולוג האנגלי תומאס בוני (Thomas George Bonney, 1833–1923) השווה ב-1899 הרי געש לדוד חימום, בהדגישו כי האדים במאגמה הוא הכוח הנפיץ העיקרי בעת התפרצות, בציינו כי נפח האדים גדול פי 1,700 מזה של מצבם הנוזלי – כוח התפשטות עצום שיש בו כדי לעורר התפרצות מתפוצצת.
לדעתו, מקור המים הגעשיים קשור לקרבת הרי הגעש לאוקיינוס ולחלחול מי גשמים לתוך המאגמה.
הוא הדגיש את חשיבות המים בהורדת נקודת ההתכה של סלעים, וחיזק בכך את דעתם של פישר ומדענים אחרים בייחוס התפרצויות לנוכחות המים.
אחד מהם היה דאודה דה דולומייה, שקבע כי סלעים רבים שמצא באיטליה ובסיציליה – אשר במבט ראשון נראו כסלעי משקע משוכבים – היו למעשה משקעים של אפר געשי.
דולומייה הסיק כי משקעים אלה נוצרו מתוצרים של התפרצויות געשיות הנוצרים בעת היפרדות במאגמה עת שהיא מועפת מתוך הלוע, וכי הסיבה העיקרית להיפרדות זו היא התפשטות מתפוצצת של אדים בתוך המאגמה.
גם פון ואלטרסהאוזן, שעסק רבות במחקר סלעים פירוקלסטיים, ייחס את היווצרותם להשפעת המים על המאגמה.
בשנת 1853 הציע כי מאגמה מתרוממת ומתפרצת בשל לחץ אדי המים הנפלט מתוכה, וכי עליית הנפח של אדי המים הייתה אחראית לתהליך ההיפרדות – תהליך יצירתם ופליטתם של חומרים פירוקלסטיים כאפר געשי ופומיס.
הוא גם הכיר בכך שמשקעים געשיים ייחודיים עשויים לנבוע מחדירת לבה מן היבשה אל מי הים או מתהליך של התפרצות תת-ימית.
במסעות מוקדמים שערך בסיציליה בשנת 1835 ראה לראשונה טוף חום – סלע הומוגני המורכב בעיקר ממינרל אחד.
הוא קרא לסלע פלגוניט – על שם העיירה הסמוכה, פלגוניה (Palagonia).
בדיקה כימית של הסלע – שקבעה כי הוא עשיר באופן לא רגיל במים (12%–23%) ובברזל – עוררה את סקרנותו באשר למוצאו.
פון ואלטרסהאוזן מצא כי הסלע קשור למשקעים ימיים, וכי הוא יצר שכבות עבות במקווי מים רבים בתצורות געשיות תת-ימיות.
מסע נוסף נערך בשנת 1845 לאיסלנד, ביחד עם רוברט בונזן, שם חקרו השניים הרי פלגוניט והבחינו בהשתרעותם הנרחבת על פני האי.
הוא הבחין כי בסמיכות לפלגוניט נמצא חומר זכוכיתי נטול מים הדומה לאובסידיאן, לו קרא סידרומלן, והוכיח כי פלגוניט הוא בעצם סידרומלן – או זכוכית געשית שספגה מים – וממיקומה הגאולוגי הסיק כי היא תוצר של התפרצות תת-קרחונית.
פון ואלטרסהאוזן צדק בהנחותיו ובמסקנתו כי סלעי איסלנד נוצרו מתחת לשכבת קרח עבה שכיסתה את איסלנד במהלך תקופת הקרח האחרונה, וכי הפלגוניטים מאיטליה ומסיציליה נוצרו בים.
בונזן, לעומתו, טען כי טוף פלגוניטי הוא תוצר של סלעים בזלתיים שהותמרו בסביבה עתירת מים ופחמה, ובאמצעות ניתוח כימי הראה כי לאחר שהוצאה מהם תכולת המים – סלעי הטוף היו זהים בהרכבם ללבה בזלתית.
מחקרו לא הוגבל לסלעים מאיסלנד; הוא ערך מחקר דומה על דוגמאות פלגוניט מאיי כף ורדה שקיבל מידי צ'ארלס דרווין.
סלע געשי אחר בעל הרכב בזלתי הוא בזלת כרים או "לבת כרים" (pillow lava) – סלע עגלגל במבנה הדומה לכרים, המורכב מגבישים זעירים במעטה זכוכיתי.
מבנה זה אופייני להתפרצויות תת-ימיות ותת-קרחוניות, ונוצר כאשר הלבה מתקררת במהירות בבואה במגע עם מים קרים, תוך שהיא מתכווצת ומתכדררת.
הזרימה הפנימית של הלבה נמשכת ומבקעת את הקרומים החיצוניים של הכרים, ויוצרת כרים חדשים.
השפעת המים על היווצרותו של סלע זה אינה בשל נוכחותם בתוך המאגמה, אלא להפך: נוכחות המאגמה בתוך המים היא זו היוצרת את הצורה האופיינית להם ואת הציפוי הזכוכיתי.
טמפסט אנדרסון (Tempest Anderson, 1846–1913) – אופתלמולוג בהכשרתו – היה וולקנולוג אנגלי חובב וחבר בוועדה של החברה המלכותית שעסקה בחקר תוצאות של התפרצויות געשיות ברחבי העולם.
אנדרסון צפה בהתפרצות געשית ובהיווצרות הכרים בעת ביקור בסמואה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הכירו מדענים בסלעים אלה כנפוצים ביותר, לאחר שגילו את היווצרותם ברכסים מרכז אוקייניים ברחבי העולם.
בתחילת המאה ה-20 נערכו ניסויי המסה בתנאי לחץ גבוה, שהוכיחו כי מאגמה המצויה בשכבות עמוקות עשויה להכיל כמויות גדולות מאוד של מים בתמיסה, וכי מים אלה משתחררים כאשר הם מגיעים אל פני השטח.
הניסוי הראשון נערך בשנת 1903 על ידי קורנליו דוטלר (Cornelio August Severius Doetler, 1850–1930) – מינרלוג ופטרוגרף שכיהן כפרופסור באוניברסיטת וינה.
תמיכה בתאוריה זו התקבלה בשנת 1906 מהגאולוג הצרפתי ארמנד גוטייה (Armand Gautier, 1837–1920) שפרסם תוצאות ניסויי מעבדה שערך, והוסיף כי המאגמה עולה בקרום כתוצאה מהתפשטות גז, התורמת לנפיצות אלימה של התפרצויות באמצעות שחרור אדי המים הכלואים בתוך המאגמה.
עוד במהלך המאה ה-19 הפכה הוולקנולוגיה לתחום מחקר חשוב בגאופיזיקה.
הכלים המדעיים שהתפתחו אז – כגון תצפיות ומחקרי שדה לצד ניסויים מעבדתיים כניתוח כימי של סלעים – משמשים וולקנולוגים גם היום, ולצדם התפתחו כלים נוספים מתחומי מחקר גאולוגיים ואחרים.
דוגמה לתוצר של מחקר וולקנולוגי כזה הוא גילוי מנגנון ההיווצרות של קלדרה בידי הגאולוג האמריקאי יליד אנגליה האוול ויליאמס (Howel Williams, 1898–1980).
גילוי זה הוא תוצר של מחקרים רבים שערך האוול באמריקה הדרומית ובאיי גלאפגוס ומחקר נרחב באגם קרייטר לייק (Crater Lake) במדינת אורגון, ארצות הברית – אגם שנקווה בתוך קלדרה שנוצרה לפני כ-7,700 שנה כתוצאה מהתפרצות של הר מזאמה.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 פותח קטלוג הממפה את הרי הגעש של העולם באמצעות מספר הר געש, המנוהל כיום על ידי מוסד סמית'סוניאן במסגרת התוכנית לגעשיות גלובלית (Global Volcanism Program).
קטלוג זה עדיין בתהליכי השלמה: עד כה פורסמו 22 כרכים שלו, וכרכים העתידים להתפרס מכילים מידע על הרי הגעש של אלסקה ואיסלנד.
תחום שהתפתח במיוחד במאה ה-20 הוא ניטור הרי געש – רישום יומנים המתעדים את השינויים המתרחשים בהר הגעש ובסביבתו בעת התפרצויות געשיות וביניהן.
אחת התרומות החשובות למחקר זה הייתה הקמת מצפה הרי הגעש בהוואי בשולי הר הגעש קילוואה בשנת 1912 על ידי הגאולוג האמריקאי תומאס ג'אגר (Thomas Jaggar, 1871–1953).
מאז קמו מצפים נוספים בהרי געש פעילים, והתיעוד בהם כולל:
ניתוח סטרטיגרפי של שכבות – המאפשר זיהוי התפרצויות היסטוריות ופרה-היסטוריות של הרי געש ושל חבלים נרחבים
מדידת פליטת גזים, אדים ואפר מן הלוע, איתור פומרולות ומעקב אחר גייזרים ומעיינות חמים – מידע זה (בהתבסס על תיעוד קודם שנערך באותו הר געש) – מספק מידע על הרכב המאגמה ועל אפשרות של התפרצות קרובה
שינויים חשמליים ומגנטיים, מדידת תזוזת קרקע באמצעות מערכת ניווט לוויינית, התנפחות או שינוי במבנה הר הגעש, היווצרות סדקים במורדותיו ובסביבתו הקרובה ורישום רעידות אדמה – ניתוח של מידע מבדיקות אלה נותן תמונה על גודלו ותכולתו של תא המאגמה ועל זרימת מאגמה במעלה צינור ההזנה לקראת התפרצות
בדיקה כימית של הלבה והטפרה והערכת סוג ההתפרצות ועוצמתה – בדיקות אלה, הנערכות לאחר התפרצות, מאפשרות להבין שינויים במנגנון ההתפרצות של הר הגעש ובהרכב המאגמה במאגר ולהעריך את הסכנות הצפויות לאוכלוסייה בהתפרצויות הבאות
ההתקדמות הטכנולוגית בתחומי המדע השונים משמשת וולקנולוגים לניטור הרי געש בניסיון לחזות התפרצויות עתידיות:
סייסמוגרף – מכשיר למדידת העוצמה ומיקום המוקד של רעידות אדמה.
השימוש בסייסמוגרף נובע מהעובדה כי לפני התפרצות געשית מתרחשים שינויים בהר הגעש המתבטאים ברעידות אדמה הרמוניות וממושכות ומעידים על תנועת מאגמה בצינור ההזנה.
מערכות ניווט לווייניות – באמצעות מערכות אלה ניתן לאתר שינויים ועיוותים במבנה הר הגעש ובסביבתו, המעידים על עלייה של מאגמה כלפי הלוע – דוגמת ה"תפיחה" בהר סנט הלנס לקראת ההתפרצותו ב-1980.
ספקטרומטר תת-אדום – משמש לבדיקת הגזים הנפלטים מהר הגעש ומאפשר לנתח את הרכבם הכימי.
גזים כגופרית דו-חמצנית מהווים איתות להתפרצות קרבה.
מד טמפרטורה – מדידה תכופה של טמפרטורה בהר הגעש ובסמוך לו, כמו גם באגמי לוע, מאפשרת לנטר שינויים המעידים על שינוי בפעילות הגעשית.
טכניקות גאופיזיות שונות – מדידה של שינויים במוליכות חשמלית, סטיות בכבידה ובמגנטיות עשויה להצביע על קיומן של תבניות שידוע כי קדמו להתפרצויות קודמות.
שימוש בכלים מתקדמים אלה איפשר לחזות את ההתפרצויות בהר סנט הלנס ב-1980 ובפינטובו ב-1991, ולהיערך בבוא מועד לפינוי אוכלוסייה.
המחקר הוולקנולוגי המודרני אינו מסתפק במחקר געשי בכדור הארץ, אלא גם בפעילות שהתרחשה בעבר ועדיין מתרחשת במערכת השמש באמצעות גאולוגיה פלנטרית.
שרידים לפעילות געשית בירח נמצאו בימות – מישורי בזלת רחבים, והובאו לכדור הארץ על ידי אסטרונאוטים שביקרו בירח במסגרת תוכנית אפולו.
על איו, ירחו של שבתאי, מתנשא הר הגעש טוושטר (Tvashtar).
הרי געש נוספים זוהו גם על טריטון – ירחו של נפטון, על אנקלדוס – ירח נוסף של שבתאי, ובגופים אחרים כגון אירופה, טיטאן, גנימד, מירנדה וקווה-וואר בחגורת קויפר.
דוגמה למחקר עדכני היא גילוי וניטור 9 נקודות חמות על-פני כוכב הלכת נוגה, המתבצע באמצעות ונוס אקספרס – הגשושית הראשונה של סוכנות החלל האירופית.
בעורכם מעקב אחר שינויים בהרכב זרמי הלבה בשלוש מן הנקודות החמות – באמצעות הדמיה תרמית של אור נראה ותת-אדום בספקטרומטר אופטי הנקרא VIRTIS (Visible and Infrared Thermal Imaging Spectrometer) – גילו החוקרים סטיות באמיסיביות של פני השטח.
לדעתם, סטיות אלה מייצגות היעדר בליה על-פני השטח.
ההערכה היא כי זרמי הלבה צעירים: פחות מ-2.5 מיליון שנה ואף 250,000 שנה או פחות – מה שמצביע על געשיות מתחדשת בכוכב הלכת.
רובע ווֹלְתַ'אם פוֹרֶסְט (רובע יער וולת'אם) של העיר לונדון הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא במזרח העיר ומהווה חלק מלונדון החיצונית.
כחמישית משטח הרובע מהווים שטחים פתוחים, פארקים ויערות.
הרובע ממוקם בין יער אפינג במזרח לבין הנהר לי במערב.
באזור וולת'אם פורסט התגלו שרידים רבים מתקופת האבן וכן שרידי יישובים שהיו באזור מהתקופה הרומית.
הרובע נקרא על שם היער הסמוך (יער אפינג).
חוק יער אפינג שנחקק בשנת 1878 במטרה לשמר את היער הביא לפיתוח הערים סביבו: קלינגפורד, וולת'אמסטו ולייטון.
הקרבה ליער מחד גיסא ולסיטי מאידך גיסא הביא לפיתוח הרובע בראשית המאה ה-20 בשל שאיפת תושבי לונדון שעברו לאזור לגור בפרוור ירוק - השונה מזיהומה של העיר.
רובע מרטון הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של צ'ינגפורד, הרובע המוניציפלי של לייטון והרובע העירוני של וולת'אמסטו שהיו חלק ממחוז אסקס.
בשנת 1991 נפתח ברובע שוק ספיטלפילדס החדש - השוק הסיטונאי הגדול ביותר בממלכה המאוחדת לממכר פירות וירקות.
מרבית אוכלוסיית הרובע מתגוררת באזור צ'ינגפורד שבצפון הרובע, וולת'אמסטו שבמרכזו (אזור בו נמצא המרכז האדמיניסטרטיבי של הרובע), ולייטון ולייטונסטון שבדרום הרובע.
מבין 376 מחוזות אנגליה וויילס, למחוז וולת'אם פורסט אחוז האוכלוסייה הלא- לבנה ה-11 בגודלו.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר ברובע היא קבוצות השחורים (בין ממוצא אפריקאי ובין ממוצא קריבי) - על פי מפקד שנערך בשנת 2001, ברובע מתגוררים כ-30,000 שחורים וכן כ-17,000 תושבים ממוצא פקיסטני.
מבין כל מחוזות אנגליה הרובע נמצא במקום ה-19 בצפיפות תנאי המגורים שבו, במקום ה-29 בשיעור האבטלה שלו ובמקום ה-17 בשיעור המשפחות החד הוריות שבו.
ברובע מתגוררת האוכלוסייה המוסלמית החמישית בגודלה מבין כל מחוזות אנגליה, והשלישית מבין רובעי לונדון (אחרי רובע ניוהאם ורובע טאוור האמלטס הגובלים ברובע וולת'אם פורסט).
ברובע פועלים מספר קווים של הרכבת התחתית של לונדון:
קו ויקטוריה - עוצר בתחנות וולת'אמסטו סנטרל (Walthamstow Central) ודרך בלקהורס (Blackhorse Road).
כמו כן פועלות ברובע רכבות עיליות שלושה קווים:
קו לי ואלי - עוצר בתחנות: רחוב סנט ג'יימס (St James Street), וולת'אמסטו סנטרל (Walthamstow Central), רחוב ווד (Wood Street), פארק הייהאמס (Highams Park), וצ'ינגפורד (Chingford).
קו גוספל אוק - ברקינג - עוצר בתחנות וולת'אם סטו רחוב קווינס (Walthamstow Queens Road), רחוב בלקהורס (Blackhorse Road) דרך לייטון מידלנד (Leyton Midland Road) והדרך הראשית לייטונסטון (Leytonstone High Road).
רובע וולת'אם פורסט מהווה מעין "חממה" למוזיקאים בני ימינו.
הלהקות איסט 17 ובלייזין סקווד החלו את דרכן ברובע.
ויליאם מוריס נולד ברובע, כמו גם הבמאי אלפרד היצ'קוק והשחקן דרק ג'קובי (וכן שחקן הכדורגל דייוויד בקהאם).
גם ראש ממשלת בריטניה לשעבר, בנג'מין דיזראלי חונך ברובע.
ברובע פועלות קבוצות הכדורגל לייטון אוריינט, לייטון, ואלת'אם פורסט וכן קבוצת הוקי הקרח אריות עמק לי.
רובע וולת'אם פורסט הוא אחד מחמשת רובעי לונדון שאירחו את המשחקים האולימפיים בשנת 2012. במסגרת ההכנות למשחקים האולימפיים נבנה ברובע לונדון ולופארק מסלול מרוצים מקורה (ובו 6,000 מקומות ישיבה) ומסלול מרוצים חיצוני (ובו 6,000 מקומות ישיבה).
ווּלקָן הוא בית חרושת שהוקם בשנת 1934 באזור התעשייה של מפרץ חיפה, סמוך ל"צומת וולקן" שנקרא על שמו.
הקמת בית החרושת החלה בסוף שנת 1933 על ידי חברת "בתי יציקה וחרושת מתכת א"י בע"מ" של אלכסנדר קרמנר, עולה מגרמניה שהעסיק בבית חרושת ליציקה בגרמניה 2,000 פועלים.
ההון ההתחלתי של החברה עמד על 45,000 לא"י.
המפעל הוקם על שטח של 50 דונם ליד בתי המלאכה של הרכבת, שנחכר מחברת גב ים ל-999 שנים.
המפעל החל את דרכו בייצור אמבטיות, חלקי אינסטלציה וחלקי מכונות והיה הראשון בארץ ישראל לייצור יציקות ברזל.
תוצרת בית החרושת הייתה יקרה במעט מתוצרת חוץ, ובית החרושת טען לעדיפות באיכות ודרש לקנות את תוצרתו כהעדפה לתוצרת יהודית ארץ ישראלית.
תוצרת ראשונה של המפעל, שכללה צינורות, הגיעה לתל אביב בתחילת 1935, אך שיווק האמבטיות התעכב עד חציה השני של 1935. במפעל עבדו בסוף שנת 1935 כ-180 פועלים, שכללו בני נוער רבים כמתלמדים בשכר נמוך.
בשנת 1936 הוקם במפעל תנור חשמלי ליציקת פלדה.
בשנת 1937 נסגר המפעל בגלל הפסדים ונמכר לאגודה הארצישראלית Palestine Corporation שחידשה את העבודה במפעל בהיקף קטן של כ-40 עובדים והסבה את שמו ל"וולקן", על שם וולקן, שמו הרומי של הפייסטוס אל האש, הנפחים וחרשי הברזל במיתולוגיה היוונית.
באוגוסט 1941 נרכש בית החרושת בידי סולל בונה.
באותה תקופה העסיק המפעל כ-110 עובדים.
עם הקמת כור בשנת 1944 הוכלל וולקן במסגרתה.
בראשית שנות ה-50 סבל המפעל מהפסדים, פוטרו עובדים ובוטלו הפרמיות האוטומטיות והוחלפו בבונוסים מדודים.
החברה, שייצרה מכסי ביוב יצוקים, הרחיבה עם השנים את פעילותה לייצור של ספינות, חלקי כלי נשק, משקופי פח, מכונות אריגה, מכונות כביסה, אינסטלציה ואביזרי בניין.
בשנת 1976 הפסיק המפעל לייצר אמבטיות עקב הפסדים בקו ייצור האמבטיות, שהיה מיושן ולא היה כלכלי לחדשו ו-25 העובדים שעסקו בייצור אמבטיות הועברו למחלקות אחרות.
בשנת 1977, עם הקמת חטיבות בכור, הוכלל המפעל בחטיבת המתכת.
בראשית שנות ה-80 סבל המפעל מהפסדים שהוחרפו בגלל השקעות גדולות בציוד ללא שנמצאו שווקים לתוצרת.
במהלך שנת 1983 ניהלו כור וכלל תעשיות דיונים על מכירת המפעל לאורדן תעשיות, ואלו הבשילו לכדי הסכם ביוני 1984. על פי ההסכם נמכר וולקן יציקה לאורדן תמורת 20% ממניות אורדן שניתנו לכור.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר המהנדס הראשי של חברת עדי בטריות, עמנואל שנפ, לייצר מצברים עבור וולקן.
בשנת 1946 רכש סולל בונה את מפעל עדי למצברים הישן שהולאם על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה וצירף אותה למחלקת המצברים של וולקן.
בשנת 1949 הופרדה מחלקת המצברים מהחברה והייתה ל"מפעלי מצברים וולקן", שבשנת 2006 שונה שמה לוולקן תעשיות רכב.
בשנת 1955 הופרדה מהחברה מחלקת המבנים של וולקן, שהעסיקה כ-50 עובדים, והייתה לחברה נפרדת בשם "מפעלי הנדסה של וולקן".
החברה גדלה בראשית שנות ה-60 לכ-300 עובדים וייצרה מבנים, דודי קיטור, קרונות רכבת, עמודי חשמל, עגורנים, מנופים, מכלים, מעליות, מסגרות בניין וצינורות ענק.
בשנות ה-60 קיבלה החברה הזמנות גדולות לקרונות רכבת מרכבת ישראל.
בשנות המיתון של אמצע שנות ה-60 ירד מספר העובדים לכ-160, אך עלה שוב בשנת 1969 לכ-270. בראשית שנות ה-70 יצרה וולקן הנדסה את הקונסטרוקציות עבור תחנת הכוח אשכול ג'.
בשנת 1966 נחנך במפעל אגף לבניית מתקנים תעשייתיים מפלסטיק.
בשנת 1976 הועבר האגף למפעל צקלג של כור.
בשנת 1971 רכשה כור את חברת "רפאל" שייצרה שסתומים וצירפה אותה לוולקן יציקה.
החברה הרחיבה את פעילותה וייצרה מכשירי בקרה, פרופילים מפלסטיק ואבזרים למערכות ביוב.
עד תחילת העשור השני של המאה ה-21 "בתי יציקה וולקן" ו"וולקן הנדסה", עדיין היו ממוקמים ברחוב החרושת סמוך לצומת וולקן.
המפעל של "וולקן תעשיות רכב" (לשעבר "וולקן מצברים") עבר לתפן.
חלק משטחו של מפעל המצברים לשעבר בצומת וולקן שימש כמרכז הפצה ושרות של וולקן מוצרי רכב.
מרכז לוגיסטי נוסף היה ממוקם בגדרה ושירת את דרום הארץ.
וולקן יציקות (או בשמה הרשמי "בתי יציקה וולקן בע"מ") הייתה בבעלות חברת מפעלי המתכת אורדן תעשיות (בשליטת לידר אחזקות) פיטרה את אחרוני פועליו עקב הפסדים תפעוליים כבדים, שנבעו מייבוא תחרותי זול, בעיקר מסין; וממכת גנבות מצד סוחרי גרוטאות, זאת לאחר שקווי ייצור נסגרו בסוף שנת 2006, והן עקב היותם מזהמים.
מתחם "'וולקן יציקות" נמכר בשנת 2011 לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" (בעלת מרכז הקניות חוצות המפרץ שמצידו השני של רחוב החרושת) שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 23 מיליון שקל
וולקן הנדסה הייתה בבעלות כור מתכת, פשטה את הרגל בשנת 2015. אחד הפרויקטים האחרונים של "וולקן הנדסה" היה הקמת גשר המיתרים של הרכבת הקלה בירושלים.
חלקי הפלדה של הגשר ייוצרו בחלקם במפעל.
מתחם "וולקן הנדסה" נמכר בשנת 2016 גם הוא לחברת "חוצות המפרץ חיפה בע"מ" שבבעלות מליסרון ואשטרום תמורת 60 מיליון שקל.
חברת ברנד תעשיות רכשה אז את הנכסים והציוד של "כור מתכת" תמורת כ-12 מיליון שקל.
וולקן תעשיות רכב נמצאת בבעלותו של מאיר ארנון ומייצרת מצברי התנעה לרכב בשם המסחרי "וולתא".
ב-2006 החלה החברה למכור אביזרים נוספים לרכב תחת אותו מותג שלה.
וולקנו (בסיציליאנית: Vurcanu; באיטלקית: Vulcano) הוא אי געשי איטלקי באיים הליפאריים אשר בים הטירני, כ-20 קילומטרים צפונית לסיציליה.
שם האי הוא מקור המילה וולקנו שפירושה הר געש במרבית השפות האירופיות המודרניות.
וולקנו הוא האי הדרומי ביותר מבין שמונת האיים הליפריים, כשמצר וולקנו, שרוחבו 750 מטרים ועומקו המקסימלי כ-40 מטרים, מפריד בינו לבין ליפארי, האי הגדול ביותר בקבוצה והמרכז האדמיניסטרטיבי שלה.
אורכו של האי 7 קילומטרים, רוחבו 3 קילומטרים, שטחו 21.2 קילומטרים רבועים, והוא השלישי בגודלו באיים הליפאריים.
הוא מתנשא לגובה של 501 מטרים, וכולל כמה לועות געשיים, כולל אחד מארבעת הרי געש היבשתיים הפעילים באיטליה.
הפעילות הגעשית באזור היא תוצאה של תנועת הלוח האפריקאי צפונה ומפגשו עם הלוח האירו-אסיאתי.
האי נבנה בהדרגה במהלך שישה שלבים געשיים במהלך 136,000 השנים האחרונות, כאשר הפעילות הגעשית נדדה צפונה בהדרגה.
האי בנוי מארבע יחידות גאולוגיות ומורפולוגיות שונות:
הקצה הדרומי של האי, שריד להר געש שכבתי קדום התופס שני שלישים משטח האי.
בחלק זה כלולה קלדרת איל פיאנו (Il Piano), כיום רמה בגובה של 300 עד 400 מטרים מעל פני הים שקוטרה 2.5 ק"מ, אשר נוצרה לפני 100,000 שנים.
בשוליים המזרחיים של הקלדרה מצויה הנקודה הגבוהה ביותר באי, החרוט הגעשי מונטה אריה (Monte Aria; 501 מטרים).
חרוטים געשיים נוספים בחלק זה הם מונטה סאראצנו (Monte Saraceno 481 מטרים) ומונטה לוצ'יה (Monte Luccia 188 מטרים), שהתמוטט חלקית לתוך הקלדרה.
מכלול לנטיה (Lentia) שוכן בחוף הצפון-מערבי של האי ובו כיפות געשיות.
קלדרת לנטיה (Lentia) במרכז האי שנוצרה לפני 24,000 עד 15,000 שנים.
קוטרה 3 קילומטרים והיא חופפת בחלקה את קלדרת איל פיאנו.
בתוך הקלדרה מצוי המרכז הגעשי הפעיל ביותר, הגרן קרטרה (Gran Cratere - "הלוע הגדול") בפסגת חרוט פוסה (Fossa) - לוע שקוטרו 460 מטרים ועומקו 175 מטרים, שבתחתיתו חרוט קטן נוסף.
בחרוט פוסה התחוללו לפחות תשע התפרצויות משמעותיות ב-6,000 השנים האחרונות.
בצפון האי שוכן חצי האי וולקנלו (Vulcanello).
גובהו 123 מטרים, וצורתו כשל מעגל כמעט מושלם.
הוא מחובר לאי במצר יבשה המוצף כשמזג האוויר סוער.
וולקנלו צץ מהים במהלך ההתפרצות בשנת 183 לפנה"ס כאיון נפרד.
מאז ועד שנת 1550 התרחשו מדי פעם התפרצויות משלושת החרוטים של ההר בצורת משקעים מזרם פירוקלסטי ולבה.
ההתפרצות האחרונה יצרה את המצר הצר המחבר אותו לוולקנו.
התפרצויותיו של וולקנו הן מאגמטיות, אם כי הן עשויות להתחיל כהתפרצויות פריאטו-מאגמטיות סוערות הנובעות מחימום מי תהום על ידי הלבה ופליטת קיטור הגורם לרעשי פיצוץ.
שלב זה של התפרצות פריאטו-מאגמטית נקרא "התפרצות הידרו-וולקנית".
ההתפוצצות נובעת מלחץ הקיטור ומכמות הסיליקה הגבוהה (55% או יותר) במאגמה בזלתית או אנדזיטית, אם כי למאגמה עשויים להיות הרכבים שונים.
מעל ההר נוצר עמוד התפרצות דחוס, שצבעו בין אפור כהה לשחור, המכיל פצצות געשיות – שברי סלעים מותכים הנורים מעמוד ההתפרצות למרחק רב.
בהתפרצות מסוג זה נוצר סוג של פצצה געשית הנקראת "פצצת קרום-לחם" – גושים בקוטר של 2-3 מטרים שקליפת הלבה שלהם הצטננה ונסדקה כמו קרום פריך של לחם.
לאחר שמתרוקן צינור ההזנה הופכת ההתפרצות למאגמטית: נפלטים ענני אפר בהירים ולפילי, וכן קילוחים ומזרקות של לבה צמיגה.
היוונים הקדמונים הכירו את האי בשם "היארה".
על איולוס, בנו של פוסידון ואל הרוחות במיתולוגיה היוונית, סופר כי חי באי, וזה גם מקור השם המקובל הנוסף לקבוצת האיים הליפאריים – ה"איים האאוליים".
הר הגעש פוסה היה פעיל בזמן העתיק כשבין ההתפרצויות היו הפסקות ארוכות.
היסטוריונים יוונים, בייחוד תוקידידס בן המאה ה-5 לפנה"ס, דיווחו על פעילות געשית קבועה מתונה.
במסה "מטאורולוגיקה" (350 לפנה"ס) סיפר אריסטו שאפר מהתפרצות עזה במיוחד קבר את העיר ליפארי, 10 קילומטרים משם.
הרומאים האמינו כי הר הגעש של וולקנו הוא ארובה של הכבשן של וולקן, אל הנפחות והאש, וקראו לאי על שמו.
חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן תיאר "אי חדש" שצץ מהים בסמוך לליפארי.
סביר להניח כי הוא התייחס להתפרצות ב-183 לפנה"ס שיצרה את וולקנלו במצר המפריד בין וולקנו לליפארי.
על פי המיתולוגיה הרומית גדל האי כאשר וולקן פינה מדי פעם את הרמץ והאפר מהנפחייה שלו.
רעידות האדמה שקדמו להתפרצות האפר או שליוו אותה יוחסו לוולקן שעה שהכין כלי נשק למרס, אל המלחמה, ולצבאו לקראת צאתם למלחמה.
על פי המיתולוגיה שכנה הנפחייה של וולקן מתחת להר אטנה או הר אולימפוס.
הרומאים השתמשו באי בעיקר להפקת חומרי גלם, כמו עץ, או כרייה של אלום וגופרית.
זו גם הייתה הפעילות הכלכלית העיקרית באי עד סוף המאה ה-19.
באמצע המאה השישית החלה פעילות געשית מחודשת על הפוסה והתרומם חרוט "פוסה 2", הקרוי גם "פוסה הצעיר".
על האי ליפארי נמצאו האפר ופומיס מהתפרצות זו.
התפרצות געשית נוספת החלה ב-1731 כאשר נוצר הלוע הדרומי (Forgia Vecchia inferior) והסתיימה ב-1739 בזרימה של אובסידיאן.
האפר מהתפרצות זו הגיע עד סטרומבולי מחד, ועד לחופים הצפוניים של סיציליה מאידך.
התפרצויות עזות נוספות התרחשו בשנים 1771 ו-1783.
כאשר קרס שלטון בית בורבון ב-1860 קנה בריטי בשם ג'יימס סטיבנסון (James Stevenson) את חלקו הצפוני של האי, בנה בו וילה, פתח מחדש מכרות גופרית ושתל כרמים בהם גידלו גפנים להכנת יין מלווסיה (סוג של יין מדיירה).
סטיבנסון חי על האי עד ההתפרצות הגדולה האחרונה של הר הגעש ב-1888. ההתפרצות ארכה כשנתיים, ולאחר שהסתיימה מכר סטיבנסון את כל רכושו לאוכלוסייה המקומית, ולא חזר עוד לאי.
כאמור, ההתפרצות הגעשית האחרונה על וולקנו התחוללה בסוף המאה ה-19. היא החלה ב-3 באוגוסט 1888 ונמשכה עד 1890, והיא שיקעה כ-5 מטרים של חומר פירוקלסטי על הפסגה של חרוט פוסה.
סוג ההתפרצות שנצפה בחרוט פוסה קרוי התפרצות וולקנית.
המונח נטבע על ידי ג'וזפה מרקאלי שצפה בהתפרצות הר וולקנו האחרונה לאורך זמן, ואת רשמיו מההתפרצות סיכם במילים: "התפוצצויות כשל תותח היורה במרווחים לא קבועים...", תיאור מאפיין המקובל עד היום לסוג התפרצות זה.
מאז ההר שקט, והסימנים היחידים לפעילות געשית הם פומרולות - סדקים במדרון הצפוני של חרוט פוסה ובבסיס החרוט - בחוף באיה די לוונטי (Baia di Levanti) שדרכם משתחררים אדי מים וגזים, בעיקר פחמן דו-חמצני, גופרית דו-חמצנית ומימן גופרתי.
הטמפרטורה של הגזים נעה בדרך כלל בין 100°C ל-200°C, ושינויים בה הם סימן אפשרי להתפרצות חדשה.
בין השנים 1985 ל-1988 עלתה הטמפרטורה של הגזים עד 470°C ונראה היה כאילו חלה התרחבות בהר שלוותה בפעילות סייסמית.
הוולקנולוגים חששו מהתפרצות קרובה, אבל מ-1994 נרגעה הפעילות הגעשית וחזרה לרמתה שמלפני 1985.
בשנת 2001 חיו באי 715 תושבים, שעיקר הכנסתם מתיירות.
האי נמצא במרחק של כמה דקות שיט בהידרופויל מליפארי ויש בו כמה בתי מלון ובתי קפה.
אתרי התיירות העיקריים הם החופים, המעיינות החמים, אמבטיות הבוץ והגופרית, ולוע הר הגעש פוסה.
אף על פי שבניגוד לסטרומבולי, לא ניתן לחזות בוולקנו בהר געש פעיל, ולמרות הריח העז של ביצים סרוחות האופייני לגזי הגופרית הנפלטים מהפומרולות, מגיעים לאי בחודשי הקיץ למעלה מ-10,000 איש ביום.
וולקן תעשיות רכב בע"מ היא חברה ישראלית לייצור ושיווק מצברים לרכב ולייבוא ומכירה של אביזרים נלווים לרכב.
שורשי המפעל במפעל עדי בטריות שהוקם בשנת 1936 באזור מפרץ חיפה.
בשנת 1979 נחנך מפעלה החדש של חברת וולקן מצברים (בשמה הישן) באזור התעשייה "תפן" בגליל המערבי והוא פועל שם עד היום.
לחברה מפעל נוסף באזור התעשייה כנות בגדרה.
החברה עוסקת בייצור, שיווק והפצה של מצברים לרכב, משאיות, טרקטורים, אוטובוסים, דו גלגלי וציוד מכני כבד.
בחברה כ-70 עובדים והיא מוכרת כ-300 אלף מצברים בשנה.
מפעל וולקן מייצר מצברים בקיבול הנע בין 40 ל-220 אמפר שעה במתח של 12 וולט.
מכירת המצברים נעשית באמצעות סניפי החברה ברחבי ישראל וכן על ידי נותני שירותים לרכב: חשמלאים, מוסכים, שירותי גרירה, חנויות חלפים ורשתות שיווק.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר שנפ לייצר מצברים עבור מפעל וולקן שהייתה חלק מקונצרן כור, ומאי 1945 נחשב לתאריך הקמת המפעל.
בשנת 1946 רכש סולל בונה את המפעל הישן של עדי למצברים (זה שהולאם על ידי הבריטים), וצירף אותו למחלקת המצברים של וולקן.
בשנת 1949 הופרדה מחלקת המצברים מהחברה והייתה לחברה נפרדת בתוך קונצרן כור, בשם "מפעלי מצברים וולקן".
בביקורו של נציג כור תעשיות, יצחק נגלר, בשנת 1973 בארצות הברית נוצר קשר עם חברת Globe Union, הגדולה ביותר באותה עת לייצור מצברי רכב בארצות הברית.
המגעים עם החברה האמריקאית הבשילו ובשנים 1973 – 1974 הפכה Globe Union לשותפה מלאה בחברת וולקן מצברים, ברכשה בינואר 1974 33% ממניות החברה.
על מנת לייעל את הייצור ולהופכו מודרני הוחלט על ידי ההנהלה כי יש לחדש את מפעל המצברים ולהקימו באתר חדש כדי שלא לפגוע בייצור הקיים.
החלטה זו קיבלה משנה תוקף נוכח סירובם של פועלי המפעל הקיים לעבוד במשמרות מסביב לשעון על מנת להפעיל את תנור ההתכה (כדי למחזר עופרת ממצברים ישנים) וכך להקטין את עלויות הייצור, למקסם את התפוקה ולהתחרות בשוק המצברים המיובאים.
בינואר 1976 הונחה אבן הפינה לאזור התעשייה החדש "תפן" בגליל המערבי, שם הוחלט להקים את המפעל החדש.
בשנת 1978 החל ייצור המצברים במפעל החדש תוך הפעלת תנור ההתכה מסביב לשעון והוא נחנך רשמית ב-13 ביולי 1979. בהמשך הקימה וולקן מצברים גם מפעל לייצור עצמי של ארגזי פוליפרופילן (חומר פלסטי המתאפיין ברמת עמידות גבוהה) עבור המצברים החדשים במקום לרכוש ארגזים מיצרני פלסטיקה.
המפעל במפרץ חיפה המשיך לפעול עד שנת 1983.
בשנת 1990 הונפקה החברה בבורסת תל אביב ובשנת 1993 נמכרה השליטה בוולקן מצברים לחברת גרנית הכרמל, באמצעות סונול.
בשנת 2000 רכש איש העסקים מאיר ארנון, באמצעות חברת פוקוס קפיטל, את מניות השליטה (68%) בחברה, שהייתה אז בקשיים, מידי גרנית הכרמל.
ארנון הרחיב את תחומי פעילותה של וולקן מצברים, בין השאר באמצעות חברת התוכנה "אדוונטק" שנרכשה על ידי וולקן מצברים.
כעבור שלוש שנים מכרה וולקן מצברים את השליטה בחברת אדוונטק לחברת "כלנית כרמון שירותי תוכנה", בהפסד ניכר.
בשנת 2002 רכשה וולקן מצברים את חברת דילייט סחר המייבאת את מצברי 'פיאם' האיטלקיים לישראל ומוצרים נלווים לרכב ובשנת 2003 הודיעה וולקן על ייצוא ראשון של מצברים ל'פיאם', אחת החברות הגדולות בעולם בתחום ייצור ושיווק מצברי רכב.
בשנת 2004 הגיעה החברה להסכם על שיווק מצברי אופטימה בישראל
בשנת 2005 חתמה וולקן מצברים על הסכמי ייצוא מצברי רכב ומצברים לאופנועים למספר מדינות באירופה, בהן אנגליה, צרפת, בלגיה, איטליה, טורקיה וקפריסין.
על פי ההסכם, 20 סוגי המצברים המיוצאים יותאמו לדגמי רכב שונים בתנאי שטח ואקלים ייחודיים למדינות אלה.
בשנת 2006 שונה שמה של החברה מוולקן מצברים בע"מ לוולקן תעשיות רכב בע"מ.
בשנת 2008 רכשה וולקן תעשיות רכב בע"מ את חברת דוד פוגל ובניו, המתמחה בתחום אופנת הרכב, ומיזגה את פעילותה.
בתחילת 2010 נמחקה החברה מהמסחר בבורסת תל אביב בגלל שווי נמוך של מניות שבידי הציבור ובסוף שנת 2011 מכר מאיר ארנון את מניותיו בחברה לחברת ב.מ.ב נכסים ובניין יבואנית צמיגי גודייר לישראל.
מאז ובמשך 3 שנים החברה עברה מהפסד לריווחיות וכעת החברה מפתחת את טכנולוגיית העתיד בתחום אגירת האנרגיה ומצברי ההנעה לרכב תוך כדי פיתוח הסינרגיה בין עסקי הליבה של החברות..
במפעל וולקן מצברים פועלת מערכת אבטחת איכות מאושרת על פי התקן הבינלאומי לאיכות ISO 9002 ובמעבדות החברה מתבצעות בדיקות על פי התקנים הישראליים והבינלאומיים: JIS ,MIL ,DIN ,SAE ,IEC
במפעל מתקן חדיש למיחזור ושבירת מצברים ישנים ותקולים תוך הפרדת הפלסטיק מהעופרת.
מתקן זה מסייע לשמירה על איכות הסביבה ומניעת זיהום הקרקע על ידי השלכה של מצברים ישנים.
אוויר: במפעלי וולקן קיים מעקב שוטף על פליטת הארובות וכן מותקנות בו שלוש מערכות סינון אוויר למכונות המפעל.
במפעל הורכבה מערכת חדישה לקליטה ונטרול אדי חומצה הנפלטים בעת טעינת מצברים.
וולקן נמצאת במגעים מתקדמים ביותר לקבלת היתר פליטה על פי חוק אוויר נקי.
שפכים: בוולקן שתי מערכות מתקדמות לנטרול מי שפכים ולאחרונה הותקן בה קו ביוב חדיש בעל עמידות בפני נזילות.
ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", וולקנים הם גזע דמויי-אדם החיים מחוץ לכדור הארץ אשר התפתחו על כוכב הלכת וולקן.
לוולקנים ולרומולאנים שורשים משותפים, אולם הוולקנים נבדלים מהם, כמו גם מזנים אחרים, בשל ניסיונם לחיות לפי הנחות והיגיון בלבד, תוך דיכוי מוחלט של הרגשות שלהם.
הוולקנים היו המין הראשון מחוץ לכדור הארץ אשר קיים מגע ראשון עם בני האדם.
הם העניקו סיוע מסיבי לכדור הארץ ההרוס שלאחר מלחמת העולם השלישית, שאפשר לחסל את כל העוני, המחלות והסבל בתוך מאה שנים בלבד.
מסיבה זו, בני האדם אפילו במאה ה-24 רואים בוולקנים כחברים הטובים ביותר שלהם במובנים רבים - "החבר'ה הטובים", כפי שנאמר לזפרם קוקרן במהלך הסרט "מסע בין כוכבים: המפגש" על ידי הצוות החוזר בזמן של האנטרפרייז-E.
מאוחר יותר הם יהפכו לאחד מארבעת העמים המייסדים של פדרציית הכוכבים המאוחדת.
הוולקנים מופיעים בכל שבע סדרות זיכיון "מסע בין כוכבים"; בארבע מתוכן קיימת דמות ראשית שהיא וולקנית או חצי וולקנית - ספוק ב"סדרה המקורית" וב-"סדרת האנימציה"; טובוק ב-"וויאג'ר"; וט'פול ב-"אנטרפרייז".
הוולקנים מתוארים כדומים במראם לבני האדם, כאשר ההבדלים הפיזיים העיקריים הם הגבות והאוזניים: הגבות של הוולקנים אלכסוניות, ואילו לאוזניהם יש אפרכסת המתחדדת בקצה העליון.
האוזניים היו המושא לבדיחות בהזדמנויות רבות.
הוולקנים מוצגים כמורכבים מגזעים שונים.
רוב הוולקנים דומים ללבנים (רוב הדמויות אשר נראו בסדרות הטלוויזיה השונות) ומופיעים בדרך כלל עם גוון ירקרק עדין לעור שלהם, מאחר שלוולקנים דם מבוסס נחושת, שהוא בצבע ירוק.
לדברי ד"ר מקוי, לספוק, ומן הסתם לכל הוולקנים, כמעט ואין לחץ דם.
תכונות אחרות שתוארו בסדרות כוללות עפעף פנימי, המגן על עיניהם מאורות בוהקים, תוצאה של הסתגלות לעולם הבית המואר והחם שלהם.
בנוסף, לבם נמצאים בצד הימני של הגוף, בין הצלעות והאגן, כפי שד"ר מקוי פעם אומר על ספוק: "הוא בר מזל שהלב שלו במקום שבו צריך להיות כבד, או שהוא היה מת!" (הפרק "Private Little War", מתוך "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית").
הוולקנים הם צמחונים מבחירה, על אף שהיו אוכלי-כול בדורות עברו.
בסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", בפרק "All Our Yesterdays", ספוק צורך בשר, בניגוד לרצונו; גם בגלל ההשפעות של המסע בזמן 5,000 שנה אל העבר, וגם משום שהוא הסיק כי אין מזון מתאים אחר זמין באקלים הקשה של עידן הקרח שבו הם לכודים.
הוולקנים מוצגים שוב ושוב כהרביוורים בפרק של "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה" בשם "The Slaver Weapon", על ידי גזע טורפים המכונה "קזינטי".
הוולקנים לא אוהבים לגעת באוכל שלהם עם הידיים שלהם, ומעדיפים להשתמש בכלים בכל הזדמנות אפשרית (אם כי יש מקרים רבים שבם הוולקנים שברו את הכלל הזה).
זהו מנהג וולקני כי האורחים מכינים את הארוחות עבור מארחיהם (הפרק "Home" של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז").
וולקנים לא שותים אלכוהול, אף על פי שהם נראים מתענגים על משקאות אלכוהוליים באירועים מיוחדים או ככל שדורשת זאת העלילה.
בפרק "Repression" של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", בני אדם ווולקנים נראים שותים יחדיו משקה וולקני אלכוהולי בשם "ברנדי וולקני".
בפרק "The Enterprise Incident" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", כחלק מתפקידו במהלך משימת ריגול נגד הרומולאנים, ספוק חולק משקה המזוהה כ"שיכר רומולאני" (משקה בצבע כחול) עם קצינה רומולאנית.
בפרק אחר בסדרה, "Requiem for Methuselah", ספוק מבקש במיוחד ברנדי שמקורו בכדור הארץ, לאחר שד"ר מקוי, בעודו מוזג לעצמו ולקפטן קירק מציין כי לא הייתה לו ציפייה שספוק יצטרף אליהם בשתיית המשקה מהחשש כי האלכוהול ישפיע על יכולות ההיגיון שלו.
בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש", כאשר הוולקנים נפגשים לראשונה עם זפרם קוקרן, הוא מגיש להם משקאות אלכוהוליים.
ישנה גם התייחסויות לכך שהוולקנים הופכים שיכורים על ידי בליעת שוקולד (רמז לכך קיים בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", כאשר קווארק מציע שוקולד ללקוח וולקני).
ברומן של "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה" מתואר ספוק כמי שמתנהג כמו שיכור לאחר בליעה של סוכרוז, או סוכר שולחן נפוץ, הנמצא בסוכריות מנטה.
מדי 7 שנים לערך, זכרים ונקבות וולקנים הקשורים זה לזה חווים דחף הזדווגות מהמם המכונה פון פאאר.
לאחר שהופעל הדחף, הוולקני/ת חייב/ת לבוא במגע מיני עם מישהו/י, רצוי עם בן/בת הזוג, אחרת הוא/היא עלול/ה לחוות טירוף ומוות.
אם בן/בת הזוג אינו/ה זמין/ה, יש דרכים אחרות להקל את ההשפעות של הפון פאאר.
הראשונה היא מדיטציה, שבאמצעותה הוולקני חייב להתגבר על הדחף להזדווג באמצעות משמעת נפשית.
הדבר נראה בפרק "Blood Fever" של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", כאשר כאשר ב'לאנה טורס וסג"ם ווריק נלחמו באופן וולקני מסורתי.
האלימות מסיימת את הפון פאאר.
האפשרות האחרת היא הלם קיצוני; בפרק "Amok Time" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", ספוק האמין שהוא הרג את ג'יימס ט' קירק, "החבר הכי הטוב" שלו, ובכך נוצר הלם מספיק כדי לבטל את ההשפעות של הפון פאאר.
כאשר טובוק חווה את הפון פאאר, הוא עשה שימוש בסימולצית הולודק של בת-זוג זמנית הדומה לאשתו.
סימולציה זו נוצרה משום שהדוקטור לא היה זמין לספק לטובוק תרופה שהכין, שתעזור לו להתגבר על ההשפעות של הפון פאאר.
זיהום הוא מנגנון נוסף שכותבי מסע בין כוכבים השתמשו בו על מנת להחדיר פון פאאר בקרב דמויות וולקניות (למשל: ט'פול בפרק "Bounty" של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז").
כמו כן, בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", ספוק, אשר "קם לתחייה", מתבגר באופן מהיר וחווה לפחות שתי אפיזודות של פון פאאר באופן מואץ.
מאחר שלא הייתה לו בת-זוג זמינה על פני כוכב ג'נסיס (בו ספוק עבר שתי תקופות פון פאאר), נרמז שהוא הזדווג עם לוטננט סאביק, מדענית וולקנית בצוות האנטרפרייז, שהראתה חלה בכך שהנחתה אותו דרך תהליך פון פאאר המואץ.
בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", סצנה שנמחקה נועדה לאשר את המשתמע - כלומר, סאביק הרה עם תינוקו של ספוק.
אולם מחיקת הסצנה מהסרט מוציאה את שהתרחש בה מהקאנון הרשמי.
בניגוד לדעה הרווחת, תסריטאית ועורכת "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" דורותי ס.
פונטנה מתעקשת שפון פאאר אינו הפעם היחידה בה הוולקנים מרגישים תשוקה מינית או עוסקים בפעילות מינית: "הוולקנים מזדווגים באופן נורמלי, בכל פעם שהם רוצים בכך.
עם זאת, כל שבע שנים אתה עושה את הטקס.
אתה חייב, אבל בכל זמן אחר זה כמו כל רגש אחר - רגש של דמויי-אדם - כשאתה מאוהב.
כשאתה רוצה, אתה יודע מתי הדחף נמצא שם, אתה עושה את זה.
העסק הזה כל שבע השנים נלקח באופן מילולי מדי על ידי יותר מדי אנשים שלא מפסיקים כדי להבין.
אנחנו לא מתכוונים לזה רק פעם בשבע שנים.
אני מתכוונת, כל שבע שנים יהיה קצת רע, ולא הייתי רוצה להסביר כיצד ישנם וולקנים בגילאים שונים ורבים, שאינם רק במרחקים שבע שנים זה מזה.".
הוולקנים מתוארים בדרך כלל כחזקים יותר, מהירים יותר, ובעלי תוחלת חיים ארוכה יותר מאשר בני אדם (ביקום של מסע בין כוכבים נראים בני אדם חיים זמן רב יותר מאשר היום - ככל הנראה בשל התקדמות במדע הרפואה; אף על פי כן, תוחלת החיים של הוולקנים גבוהה יותר).
הוולקנים הם בערך פי שלושה חזקים מהאדם הממוצע, על אף שהעמידות שלהם דומה לזו של בני האדם, וזאת בשל כוח המשיכה הגבוה יותר על כוכב הבית שלהם - וולקן.
ישנם מקרים בהם וולקנים הגיעו לגיל הגבוה מ-220 שנה.
מאחר שהתפתחו בעולם מדבר, הוולקנים יכולים לשרוד ללא מים לתקופות ארוכות יותר מאשר בני האדם.
הוולקנים יכולים גם להישאר ערים, ולא להזדקק לשינה, במשך זמן רב יותר - עד שבועיים.
לרומולאנים מראה הדומה לזה של הוולקנים, שעימם הם חולקים אבות קדומים משותפים.
אף כי הם נתפסים תדיר כקרים וכחסרי רגש, הוולקנים יכולים לחוות התקפת זעם ועלולים במקרים קיצוניים להרוג את האדם הקרוב אליהם ביותר.
בשל כך הם פיתחו טכניקות לדכא את רגשותיהם דווקא בגלל הנזק שהם יכולים לגרום, אם הם יוצאים משליטה.
ט'פול ציינה פעם אחת כי פרנויה וזעם רצחני היו נפוצים בוולקן לפני שהם אימצו את קוד השליטה הרגשית של סוראק.
בפרק "The Savage Curtain" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", ספוק פוגש בסוראק ומפגין רגש.
סוראק נוזף בו, וספוק מבקש ממנו סליחה.
טקס הפולחן המתקדם "קולינהר" נועד לטהר את כל הרגש שנותר ששרדו; המילה מתייחסת גם למשמעת שבמסגרתה המצב הזה נשמר.
רק התלמידים הוולקנים המסורים והמיומנים ביותר יכולים להשיג קולינהר; רוב הוולקנים מצליחים לשלוט על הרגשות שלהם, אבל לא לחסל אותם לגמרי, כפי שהקולינהר מנסה לעשות.
בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: הסרט", ספוק איננו מסוגל להשלים את הטקס הזה מאחר שקיבל אותות טלפתיים רבים עצמה מהחלל וחווה רגשות חזקים כתוצאה מכך.
המומחים הוולקנים אשר ניהלו את הטקס הסיקו שמאחר ודמו האנושי של ספוק התרגש מהמסרים הללו מהחלל, הוא לא יוכל לעולם להשיג קולינהר, ועל כן הטקס הופסק.
המונח עבור טיהור של רגש הוא ארי'מנו (Arie'mnu).
מונח זה, בשפה הוולקנית, איננו מיתרגם כראוי לאף שפה משפות כדור הארץ.
ברומן "Spock's World" מאת דיאן דואני נטען כי Arie'mnu מיתרגם ל-"השליטה של התשוקה", אך הבלשנית אמנדה גרייסון, אשתו הראשונה של סארק ואמו של ספוק, בעבודתה על המתרגם האוניברסלי, תרגמה בטעות את המילה הוולקנית ל-"חוסר רגשות".
ישנן עדויות התומכות בהשערה כי וולקנים, אשר נמצאים במגע קרוב עם בני אדם לתקופה ממושכת, עלולים להיות יותר רגשיים מאשר וולקנים שלא.
הקאנון הקיים עדיין איננו מבחין בצורה מובהקת במקרה זה.
לא כל הדמויות הוולקניות פועלות בדרך של היגיון צרוף; חלקן בוחרות במקום זאת לאמץ רגשות.
קבוצה של וולקנים עריקים שהאמינו בזה הוצגה בפרק "Fusion" של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", סייבוק, אחיו-למחצה של ספוק, הנראה בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון", גם כן היה רגשי באופן מלא.
בפרק "E²" של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" מופיעה ט'פול המבוגרת, בצי זמן חלופי, בו היא אימצה את רגשותיה ואף התירה לבנה לוריאן, החצי-וולקני חצי-אנושי, לעשות כך גם כן.
בפרק הפיילוט "The Cage", ספוק הראה הרבה יותר רגש.
מספר אחת, דמות בגילומה של מייג'ל בארט, הייתה אמורה להיות דמות חסרת רגש.
אף על פי שקהל המבחן ציין שאהב את השחקנית, הם שנאו את הדמות כיוון שהם לא יכלו להתייחס לאישה שהייתה כל כך "קרה".
כתוצאה מכך, דמותה של כריסטין צ'אפל נוצרה עבור בארט והאישיות ה-"קרירה" הועברה לדמותו של ספוק.
וולקנים רבים הם בעלי יכולות טלפתיות, והם לוקחים חלק במספר פעולות וטקסים הקשורים לטלפתיה, כולל מקרה שבו ספוק היה מודע-טלפתית למקרה מוות 400 וולקנים אחרים על ספינת חלל רחוקה בפרק "The Immunity Syndrome" של עונה 2 של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
מיזוג מוחות היא טכניקה של בני גזע הוולקנים לשיתוף מחשבות, חוויות, זכרונות, וידע עם אדם אחר.
מיזוג מוחות בדרך כלל דורש מגע פיזי עם הסובייקט, אף על פי שנראו גם מקרים של מיזוג מוחות ללא מגע (לדוגמה, בפרק "The Devil in the Dark" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית").
הוולקנים יכולים לבצע מיזוג מוחות עם חברים של רוב המינים האחרים, בעיקר בני אדם, כאשר ג'ונתן ארצ'ר היה המשתתף האנושי הראשון הידוע בטקס כזה בשנת 2154. אפילו עם לווייתן גדול-סנפיר של כדור הארץ ניתן להתמזג בהצלחה.
הפרנגי הוא אחד מכמה גזעים הידועים כאטומים למיזוג מוחות; קרדאסים בעלי משמעת נפשית גבוהה יכולים להיות עמידים למיזוג מוחות, אם הם מאומנים כראוי.
לא נקבע חד משמעית אם יכולות פוטנציאלית זו גלומה בקרדאסים בלבד, או אם חברים של כל גזע יכולים להיות מאומנים מספיק על מנת להתנגד למיזוג.
ב"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", בפרק "One of Our Planets is Missing", תואר מיזוג מוחות ללא מגע עם ישות ערפילית גז.
במיזוגי מוחות נעשה שימוש על מנת למחוק זכרונות, כפי שספוק ביצע בהצלחה בג'יימס ט' קירק בפרק של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" בשם "Requiem for Methuselah".
מיזוג מוחות יכול גם לאפשר ליותר ממוח אחד לחוות זכרונות ותחושות, ולעיתים אף לבוא באינטראקציה עם זכרונות, כפי שניתן לראות בפרק "Flashback" של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
מיזוג מוחות נחשב לפעולה אינטימית מאוד, בלל עוצמת הרגשות הוולקניות ודיסציפלינות הפסיכו-דיכוי המחמירות שבהן הם התאמנו.
על אף שלעיתים קרובות מוצג מעשה מיזוג המוחות כמעשה שנעשה בהסכמה, לא תמיד כך המקרה.
בפרק "Mirror, Mirror" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", ספוק של יקום המראה מבצע מיזוג מוחות עם ד"ר לאונרד מקוי כדי ללמוד סודות שמקוי שומר ממנו.
מיזוג מוחות יכול להיות גם מאוד פולשני ואף מזיק בנסיבות מסוימות.
בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת", ספוק משתמש בכוח בטכניקה זו על ולריס כדי לגלות מידע שהיה ברשותה, שיכול לשמש אותו על מנת למנוע מלחמה; ולריס מתחילה לצרוח, ממש רגע לפני שספוק מנתק את הקשר עם מחשבתה.
בקרב הוולקנים, השימוש במיזוג המוחות היה טאבו במשך תקופת זמן ארוכה.
בציר הזמן של ההיסטוריה הוולקנית, דבר זה השתנה כאשר וולקנים המנוסים במיזוג מוחות הצליחו לרפא וולקנים הסובלים מתסמונת פא'נאר, תסמונת רפואית המועברת על ידי וולקנים שאינם מאומנים כראוי במיזוג מוחות.
מתוך שבוע מיום תקרית קיר'שארה, בשנת 2154, הסטיגמה נגד מיזוג המוחות החלה לפוג, והסובלים מתסמונת פא'נאר החלו להירפא במספרים גדולים.
באמצע המאה ה-23, מיזוג המוחות הוא כבר חלק מקובל מהחברה הוולקנית, ואפילו נעשה בהליך זה שימוש על מנת לאחד את הקטרה של ספוק עם גופו הפיזי המתרפא.
כפי שמתואר במקור ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", מיזוג מוחות נחשב להליך מסוכן, ועלול להיות קטלני.
במהלך הסדרה המקורית, עם זאת, לא הוזכר האלמנט של הסיכון, אף על פי שזה שב להיות מוזכר ב-"מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", עם הגילוי כי תסמונת הפא'נאר עלולה להיות מועברת תוך כדי הליך זה.
במשך מספר שנים, נקבע כי לא כל הוולקנים מסוגלים מבחינה גנטית ליזום מיזוג מוחות, בהם, למשל, ט'פול.
הפיכתו של הפיקוד העליון של וולקן בשנת 2154 חשפה כי זה לא המקרה, וט'פול ערכה בעצמה את מיזוג המוחות הראשון שלה זמן קצר לאחר מכן.
לוולקנים מסוימים יש יכולות מנטליות מתקדמות.
לדוגמה, בפרק "A Taste of Armageddon" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", ספוק גרם לתחושת חוסר ודאות במוחו של סוהר; בפרק "The Devil in the Dark" של אותה הסדרה הוא ביצע מיזוג מוחות מוגבל עם חייזר המכונה "ההורטה" מבלי ליצור מגע פיזי של ממש עם היצור.
מסתבר כי מיזוג מוחות ללא מגע פיזי מוגבל ביעילותו בהשוואה למיזוגים פיזיים.
במהלך מיזוגי מוחות אינטנסיביים יותר, מבצע מיזוג המוחות נראה לעיתים משתמש בשתי ידיו.
וולקנים מסוימים יכולים "לרמות את מוות" על ידי השתלת הקטרה (Katra) שלהם, בעצם - מהות החיים או הרוח, אל תוך אובייקט או אדם אחר באמצעות סוג של מיזוג מוחות המתרחש זמן קצר לפני המוות.
ד"ר ג'וליאן באשיר, בפרק "The Passenger" של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", התייחס לתופעה זו כאל "עקירת הדפוס הסינפטי".
ההיסטוריה והמכניקה של הקטרה מעולם לא נדונו לעומק בקאנון של "מסע בין כוכבים".
במקרים נדירים, ניתן להשיב קטרה בחזרה אל הגוף, ולמעשה - להביא בחזרה אדם מן המתים.
כך היה המקרה עם ספוק, אשר, לקראת סוף הסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", שתל את הקטרה שלו לתוך מוחו של ד"ר מקוי, לפני שהקריב את חייו כדי להציל את האנטרפרייז מהתקפתו של חאן.
בעקבות מותו של ספוק, מקוי החל להפגין התנהגות דמויה להתנהגות וולקנית והוא אושפז לתקופה קצרה.
מאוחר יותר התגלה כי גופתו של ספוק, אשר הובאה למנוחות על כוכב ג'נסיס, לאחר קבורתה בחלל, חזרה לחיים.
הוא התאושש ונלקח עם מקוי אל הר סיליה שעל וולקן, שם כוהנת וולקנית גדולה בשם ט'לאר ביצעה טקס פולחן נדיר, אשר לעיתים נדירות מנסים לבצעו, הנקרא "פאל טור פאן" (fal tor pan), שמשמעותו מילולית: "היתוך מחדש", אשר מסירה את הקטרה ממוחו של מקוי, ומשתיל אותה מחדש בתוך גופו של ספוק.
לאחר מכן, ספוק התאושש, אף על פי שזה לקח קצת זמן כדי להחזיר אותו לעצמו, למקום שבו היה לפני מותו.
בסופו של דבר, הזיכרונות של ספוק המקוריים חזרו אליו, והוא המשיך למלא את תפקידיו בצי הכוכבים.
הטיפול בשמות וולקניים היה אחיד לאורך היסטוריה של הפקות "מסע בין כוכבים" השונות.
כבר בשלב מוקדם, נשים וולקניות קיבלו בדרך כלל שמות שמתחילים באות "T" ולאחר מכן אפוסטרוף ולאחר מכן האות "P".
ברור, מההקשר של הספר, עם זאת, כי המלצה זו נועדה לשמש כבדיחה.
קיימים רק מקורות שאינם קאנוניים אשר מספקים שמות משפחה לוולקנים.
אין אף מקור קאנוני אשר מעניק שם משפחה לאף אחת מן הדמויות הוולקניות שהוזכרו עד כה.
בחברה הוולקנית, זכר ונקבה מאורסים זה לזה כילדים, ונישאים במועד מאוחר יותר.
בעקבות איחודם כמבוגרים, נהוג כי בני הזוג יישארו להתגורר בוולקן לפחות שנה וולקנית אחת, בטרם יבצעו נסיעות לכוכבי לכת אחרים, אף על פי שזה אפשרי לדחות דרישה זו למועד מאוחר יותר, באמצעות משא ומתן עם משפחתו של הזכר.
הדחף הוולקני להזדווג (הפון פאאר) לא נדרש כדי שנישואים יתרחשו.
מעשה ההזדווגות הוולקני איננו שונה מזה האנושי.
אישה וולקנית יכולה לקרוא תיגר כנגד האיחוד המוצע, על ידי קריאה ל-koon-ut-kal-if-fee (כלומר: "נישואים או אתגר"), אתגר שבו המתנגד לנישואים נאבק למוות בגבר המאורס.
לחלופין, לגבר המאורס יש את האפשרות לדחות את כלתו המיועדת ולבחור לו אחרת.
מקובל שגבר "ישחרר" את בת-זוגו מנישואים (ביעילות הזהה לגירושין).
לא ידוע אם לנשים יש את אותה האפשרות; ט'פרינג, בפרק "Amok Time" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", אומרת כי אתגר ה-koon-ut-kal-if-fee היה הדרך החוקית היחידה שלה להתגרש מספוק.
מקובל כי ילדים וולקנים יבצעו מבחן חניכה המכונה Kahs-wan (לעיתים מאוית כ-Kaswahn), שבו משאירים אותם לבדם במדבר, לדאוג לעצמם, לתקופת זמן מסוימת.
לא כל הילדים שורדים "טקס מעבר" זה.
ט'פול חוותה את הטקס, בעוד טובוק חווה וריאציה הידועה בשם Tal'oth.
טקס ה-Kahs-wan הוזכר לראשונה בתולדות "מסע בין כוכבים" בפרק "Yesteryear" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המצוירת", בו פורט ניסיונו של ספוק כילד.
בניגוד לדימוי של הוולקנים כי אינם מבטאים שום רגש, קשרי משפחה בין וולקנים יכולים להיות חזקים ומלאי חיבה בדיוק כפי שהם בקרב בני אדם.
טובוק הביע את אהבתו לאשתו בכמה הזדמנויות (ללא שימוש מפורש במונח), סארק הביע בגלוי חיבה לשתי הנשים האנושיות שלו, וקשר ברור של אהבה קיימת בין ט'פול לבין אמא שלה, ט'לס.
אף על פי שהוולקנים מאמינים באי-אלימות, הם פיתחו אמנויות לחימה וטכניקות של קרב פנים אל פנים.
אמנויות לחימה וולקניות הן טקסיות מאוד ומבוססות על פילוסופיה, בדומה לקראטה של בני האדם.
הדוגמה הקיצונית ביותר היא koon-ut-kal-if-fee, או "להילחם עד המוות", שתוארה קודם לכן.
וולקנים רבים מיומנים בטכניקת הגנה עצמית המכונית "צביטת עצב וולקנית" או "צביטת צוואר וולקנית", אשר באמצעות מגע מדויק בצוואר, גורמים לקורבן לאבד את הכרתו (לעיתים באופן מיידי, לפעמים לאחר עיכוב קצר).