tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנסיעה גרמה למילר לאי יציבות נפשית מאחר שידע שהזוג מנהל מערכת יחסים לסבית.
הוא הרגיש זנוח, וחזר לגור בבית הוריו.
לבסוף, מילר הצטרף אליהן בפריז; במהלך שהותם של השלושה שם, ג'ון וקרנוסקי רבו תכופות.
מספר חודשים לאחר מכן ג'ון חזרה למילר.
בשנת 1928 בילה מילר מספר חודשים בפריז עם ג'ון בטיול שמומן על ידי פרידמן.
באחד הימים פגש ברחוב בסופר בשם רוברט וו.
סרוויס, שהזכיר את הסיפור באוטוביוגרפיה שלו: "עד מהרה התחלנו לשוחח על ספרים.
כסופר צעיר הוא דיבר בסמכותיות ולעג ליומרת הסופרים של הרובע הלטיני ו"מגזין הפריקים שלהם"".
ב־1930, מילר עבר לפריז בגפו.
זמן קצר לאחר מכן החל לכתוב את "חוג הסרטן" וכתב לחבר, "אני מתחיל מחר בעבודה על הספר של פריז: גוף ראשון, לא מצונזר, חסר צורה - שם זין על הכל!".
אף על פי שלמילר לא היה כסף, במשך כל השנה הראשונה בה שהה בפריז, לאחר שפגש את אנאיס נין, המצב השתנה.
בעזרת בעלה של נין, יו גווילר, הצליח מילר לממן את עצמו בשנות השלושים, כולל תשלום דמי שכירות לדירה בווילה סוראט 18. מאוחר יותר הפכה נין לאהובתו ומימנה את ההדפסה הראשונה של "חוג הסרטן" בשנת 1934, בכסף שהשיגה מאוטו ראנק.
באותו הזמן היא כתבה בספריה שלה בהרחבה על מערכת היחסים שלה עם מילר ואשתו ג'ון.
הכרך הראשון שהקיף את השנים 1934–1931 ראה אור בשנת 1966. בשלהי שנת 1934, ג'ון התגרשה ממילר על ידי מיופה כוח במקסיקו סיטי.
בשנת 1931 בזכות חברו אלפרד פרלס, שעבד במהדורה של ה'שיקגו טריביון', הועסק מילר בפריז כמגיה.
מילר ניצל את ההזדמנות להגיש כמה מאמרים משלו תחת שמו של פרלס, מכיוון שבאותה תקופה רק העורכים הורשו לפרסם בעיתון.
שנים אלו בפריז היו פוריות בעבור מילר והוא ביסס במהלכן רשת קשרים משמעותית עם סופרים שהסתובבו בווילה סוראט.
באותה תקופה פיתח מילר קשרי חברות עם לורנס דארל והקשרים נמשכו עד סוף חייהם.
ההתכתבויות של מילר עם דארל התפרסמו מאוחר יותר בשני ספרים.
בתקופתו בפריז הוא הושפע גם מהסוריאליסטים הצרפתים.
בספריו מתקופה זאת מופיעים בין השאר דיווחים מפורטים על חוויות מיניות.
ספרו הראשון להתפרסם, "חוג הסרטן" (1934), יצא בהוצאת אובליסק בפריז ונאסר לפרסום בארצות הברית על רקע של גסויות.
עטיפת הספר לוותה באזהרה: "אסור לייבא לארצות הברית או לבריטניה".
הוא המשיך לכתוב רומנים אסורים: ספריו "חוג הסרטן", "המעיין השחור" (1936) ו"חוג הגדי" (1939) הועברו לארצות הברית על ידי גולים אמריקאיים שחזרו מצרפת, ויצרו למילר אט אט מוניטין מחתרתי.
באותה עת הוא עצמו התפרנס מעבודות זמניות כמורה לאנגלית, מתמיכה כלכלית של אותם גולים, ומכתיבת ספרי פורנוגרפיה, שפורסמו בקליפורניה תחת שמות בדויים.
חלק מספרים אלה קיימים עד היום ונחשבים למהוגנים למחצה, למשל: "גגות פריז" (במקור אופוס פיסטורום או גם עבודתו של המילר (דהיינו הטוחן)).
אף על פי שהרומנים שהוזכרו נותרו אסורים בארצות הברית במשך למעלה משני עשורים, בשנת 1939 פרסמו בבית ההוצאה 'כיוונים חדשים' את "העין הקוסמולוגית", ספרו הראשון של מילר שיצא לאור באופן חוקי בארצות הברית.
האוסף הכיל קטעי פרוזה קצרים, שרובם הופיעו במקור ב"אביב השחור" וב"מקס והפגוצ'יטים הלבנים"(1938).
מילר למד צרפתית במהלך שהותו בפריז ובצרפת עד יוני 1939. בסוף שנות השלושים מילר פגש גם את המלח יליד גרמניה ג'ורג 'דיברן, עזר לקדם את פרויקט הזיכרונות של דיברן וארגן מגבית צדקה כדי לעזור לו.
ב-1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, נסע מילר מפריז בה התגורר באותה תקופה ליוון בעקבות הזמנה של חברו דארל שהתגורר שם מזה זמן מה.
השנה שביקר ביוון מתוארת בספר המסע "הענק ממארוסי" (1941).
שנים רבות לאחר מכן בחר מילר בספר זה לספר הטוב ביותר שכתב.
בספר רוחני זה שהוא שיר הלל לתרבות יוון, לארץ ולאנשים, מתאר מילר את ההשפעה האדירה שהייתה ליוון עליו.
מילר לא חזר מיוון לפריז, אלא הפליג לארצות הברית וסיים את התקופה שלו באירופה.
אחת ההכרות הראשונות במילר, כסופר מודרני מרכזי, הייתה מצדו של ג'ורג' אורוול במאמרו "בתוך הלוויתן" משנת 1940, בעקבות ביקור אצל מילר בדרך למלחמת האזרחים בספרד, בין ביקורת פוליטית נוקבת כתב:
בשנת 1940, שב מילר לניו יורק, לאחר מסע בן שנה ברחבי ארצות הברית, מסע שהיווה חומר גלם ל"הסיוט הממוזג".
הספרים הוברחו באופן ספונטאני לארצות הברית, שם הם התגלו כבעלי השפעה על סופרי "דור הביט" החדש, שהבולט שבהם היה ג'ק קרואק, הסופר היחיד מבין סופרי הביט שמילר העריך וגם זה שראה את עצמו כממשיך דרכו של מילר.
כשספריו האסורים פורסמו בסופו של דבר בארצות הברית של שנות השישים, מילר זכה להכרה וויתר על תדמיתו כסופר פורע חוק של ספרי זימה.
עם זאת התדמית כבר נצרבה בתודעת הציבור האמריקאי והוא ויתר על המאבק.
בשנת 1942, זמן קצר לפני שעבר לקליפורניה, החל מילר לכתוב את "סקסוס", הרומן הראשון בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", תיעוד של שש שנות חייו בברוקלין כשהתאהב בג'ון ונאבק למצוא את דרכו הספרותית ולהיהפך לסופר.
כמו כמה מיצירותיו האחרות, הטרילוגיה שהושלמה בשנת 1959 נאסרה בתחילה בארצות הברית ופורסמה רק בצרפת וביפן.
מילר התגורר בצריף בקניון אנדרסון בשנים 1944-1947 ביחד עם סופרים בוהמיינים אחרים כמו הארי פארץ', אמיל ווייט וג'ין ורדה.
בעודו גר שם הוא כתב את "אל תוך חיי הלילה", ספר שאוייר על ידי בצלאל שץ שמילר התיידד איתו כמה שנים קודם לכן.
מאוחר יותר כתב מילר על חבורת האמנים של עמק אנדרסון בספרו "ביג סור והתפוזים של הירונימוס בוש".
ביצירות אחרות שנכתבו בשהותו בקליפורניה מילר הביע ביקורת נרחבת על התרבות האמריקאית, כפי שהשתקף ב"יום ראשון לאחר המלחמה" (1944) וב"הסיוט הממוזג" (1945).
ביקורת על הנטייה המיסטיקנית של אמני בוהמה כפי שמתבטא בספרים כגון "שטן בגן עדן" (1955) ושטח ניתוחים ספרותיים פילוסופיים, למשל ב"זמן המתנקשים" (1956), בו הוא מנתח את אישיותו חייו ויצירתו של המשורר ארתור רמבו.
בשנת 1944 התחתן מילר עם אשתו השלישית, ג'נינה מרתה לאפסקה, סטודנטית לפילוסופיה שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
נולדו להם שני ילדים: בן, טוני, ובת, ולנטיין.
הם התגרשו בשנת 1952. בשנה שלאחר מכן התחתן עם האמנית איב מקלור, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-37 שנים.
הם התגרשו בשנת 1960. ב-1961 נפגש מילר בניו יורק עם ג'ון, אשתו לשעבר והדמות המרכזית בטרילוגיית "הצליבה הוורודה", אחרי שלא התראו כמעט שלושה עשורים.
במכתב לאיב הוא תיאר את ההלם שלו מחזותה ה"נוראית" של ג'ון, שכנראה הידרדרה פיזית ונפשית בעקבות שימוש בסמים וטיפולים במוסדות לחולי נפש.
איב נפטרה בשנת 1966, ככל הנראה כתוצאה מאלכוהוליזם.
בשנת 1959 כתב מילר את הסיפור הקצר "החיוך לרגלי הסולם".
הוא תיאר אותו בחיבה כ"הסיפור הכי ייחודי" שלי.
בפברואר 1963 עבר מילר לבית באוקמפו דרייב 444 בשכונה פסיפיק פליסיידס בלוס אנג'לס, וגר בו 17 שנים, עד יום מותו.
בשנת 1967 התחתן עם אשתו החמישית, הזמרת ילידת יפן הוקי טוקודה.
הם התגרשו בשנת 1977. בשנת 1968 חתם מילר על מכתב "מחאת מיסי המלחמה של הסופרים והעורכים", בו הוא סירב לשלם מיסים כמחאה על מלחמת וייטנאם.
מילר נהג לארח לארוחות ערב דמויות אמנותיות וספרותיות בולטות.
בשנותיו האחרונות התגוררה בביתו דוגמנית הצילום והציור טווינקה תיבו, שסייעה לו כמבשלת ומטפלת.
אחרי מותו היא פרסמה שני ספרים המבוססים על שיחות הערב של מילר.
רק 200 עותקים של ספרון של מילר משנת 1972, "על הגעה לגבורות", פורסם על ידי הוצאת קאפרה בשיתוף עם הוצאת ייס!
זה היה הכרך הראשון של סדרת הספרונים "ייס!
קאפרה" ואורכו היה 34 עמודים.
הספר מכיל שלושה מאמרים בנושאים של הזדקנות וחיים בעלי משמעות.
בהתייחסותו לגיל 80, הסביר מילר:
בארבע השנים האחרונות לחייו קיים מילר התכתבות מתמשכת בת יותר מ-1,500 מכתבים עם ברנדה ונוס, דוגמנית פלייבוי צעירה ובעלת טור, שחקנית ורקדנית.
ספר על התכתבויותיהם ראה אור בשנת 1986.
בסוף שנות השמונים לחייו, הצטלם מילר לסרט "אדומים" משנת 1981, שבוים על ידי וכיכב בו וורן בייטי.
הוא מדבר בסרט על זכרונותיו מג'ון ריד ולואיז בראיינט כחלק מסדרת "עדויות" שמצולמת בו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה שמונה עשר חודשים לאחר מותו של מילר.
מילר נפטר מסיבוכים במחזור הדם בביתו בפסיפיק פליסיידס (Pacific Palisades) בקליפורניה ב־7 ביוני 1980, בגיל 88. גופתו נשרפה ואפרו חולק בין בנו טוני לביתו ואל.
מאוחר יותר טוני הצהיר שלאחר מותו הוא מתכוון לערבב את אפרו עם זה של אביו ולפזר את האפר המעורב בין הצוקים של ביג סור.
פרסום בארצות הברית של ספרים שנאסרו בעבר
פרסום "חוג הסרטן" של מילר בארצות הברית בשנת 1961 על ידי 'הוצאת גרוב' הוביל לסדרה של דיונים משפטיים שעסקו בגסויות ובחנו חוקים אמריקאים בנושאי פורנוגרפיה.
בית המשפט העליון בארצות הברית, ב'הוצאת גרוב בע"מ', נ' גרשטיין, תוך ציטוט של ג'ייקובליס נ' אוהיו (שהוחלט באותו יום ב-1964), ביטל את קביעת בית המשפט המדינתי, שקבע כי היצירה היא גסוּת, והכריז על הספר כעל ספרות.
פסיקה זו הפכה לאחד האירועים המכוננים בשינוי החברתי שנודע כמהפכה המינית.
אלמר גרץ, עורך הדין שטען בהצלחה עבור מילר במשפט הראשון לפרסום הרומן באילינוי הפך מאוחר יותר לחברו וכרך מההתכתבויות שלהם פורסם.
בעקבות המשפט, בשנים 1964–1965, ספריו האחרים של מילר, שנאסרו אף הם בארצות הברית, פורסמו על ידי הוצאת גרוב: האביב השחור, חוג הגדי, ימים שקטים בקלישי, סקסוס, פלקסוס ונקסוס.
קטעים מכמה מהספרים הללו, כולל חוג הסרטן, אביב שחור וסקסוס, פורסמו לראשונה בארצות הברית על ידי הוצאת 'כיוונים חדשים' ב"הקורא של הנרי מילר" בשנת 1959.
בנוסף ליכולותיו הספרותיות, מילר צייר מספר רב של ציורים בצבעי מים ואף כתב ספרים בתחום זה.
הוא היה חבר קרוב של הצייר הצרפתי גרגואר מיכונזה.
ההערכה היא כי מילר צייר כ-2,000 ציורים בצבעי מים במהלך חייו וכי קיימים 50 אוספים עיקריים של ציוריו.
מרכז הארי רנסום באוניברסיטת טקסס באוסטין מכיל מבחר מהציורים בצבעי המים של מילר, וכך גם מוזיאון הנרי מילר לאמנות בעיר מאצ'י שבנאגנו, יפן, לפני שנסגר בשנת 2001. בתו של מילר, ולנטיין, הציעה למכירה חלק מהציורים של אביה בשנת 2005.
הנרי מסקוטלנד היה יורש העצר של הכתר הסקוטי, וכן רוזן נורת'מברלנד ורוזן האנטינגדון.
הנרי היה בנו של מלך סקוטלנד דייוויד הראשון ושל מוד, רוזנת האנטינגדון, ונכדו של וולת'וף, רוזן נורת'האמפטון ורוזן האנטינגדון.
הנרי נקרא על שם דודו, הנרי הראשון, מלך אנגליה.
בשנת 1139 נשא את עדה דה וארן ונולדו להם שלושה בנים, כאשר שניים מהם: מלקולם הרביעי וויליאם הראשון היו מלכי סקוטלנד, ושלוש בנות.
עדה מהאנטיגדון (1139–1206), נישאה בשנת 1161 לפלורי השלישי, רוזן הולנד
מרגרט מהאטינגדון (1140–1201), נישאה בשנת 1160 לקונן הרביעי, דוכס בריטני ורוזן ריצ'מונד, ולאחר מותו בשנת 1171, נישאה בשנית להמפרי דה בוהן מווילטשייר.
מטילדה מהאנטינגדון, נולדה בשנת 1152 ונפטרה בשנת לידתה.
מרג'ורי מהאנטינגדון, נישאה לגייל קריסט, רוזן אנגוס.
הנרי נפטר בשנת 1152, שנה לפני מות אביו.
הנרי סלומון ליפסון היה פיזיקאי בריטי יהודי שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
הנרי ליפסון נולד בליברפול למשפחה של מהגרים יהודים מפולין.
אביו, אייזיק ליפסון, היה פועל פלדה במפעלי שוטון (Shotton) במחוז פלינטשייר (Flintshire) שבויילס.
אמו, שרה ליפסון, האמינה בכל לבה בחשיבות החינוך לעתיד ילדיה ודאגה כי ילמד בבית הספר התיכון היוקרתי האוורדן (Hawarden) שבעיירה באותו שם בפלינטשייר.
תחילה קראו ספרות מקצועית ואחר כך נסעו למנצ'סטר על מנת להיוועץ בחתן פרס נובל לפיזיקה, פרופ' ויליאם לורנס בראג, שהקים מרכז קריסטלוגרפיה חשוב באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר (כיום אוניברסיטת מנצ'סטר).
בעודם בליברפול, ובלא מימון משמעותי, יצרו ליפסון וביוורס בעצמם את רוב ציוד המחקר שלהם.
מרעיון זה נולד כלי עזר חשוב ששימש קריסטלוגרפים במשך עשרים השנים הבאות, עד להמצאת המחשב, "רצועות ביוורס-ליפסון", שפרסם את שמם בתחום.
מעבדת קוונדיש והמכון הטכנולוגי של מנצ'סטר
ב-1936 הזמין בראג את ליפסון להצטרף אליו לאוניברסיטת מנצ'סטר, וכאשר עזב בראג את אוניברסיטת מנצ'סטר, ועבר למעבדה הלאומית לפיזיקה בלונדון ששכנה בבית בושי (Bushy House) שבטדינגטון (Teddington) שבלונדון, עבר ליפסון אתו.
ושוב, כאשר זמן קצר אחר כך מונה בראג לנהל את מעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג', בעקבות מותו הפתאומי של ארנסט רתרפורד, המנהל הקודם, עבר ליפסון אתו.
בעת שהותו בטדינגטון נשא ליפסון לאישה את ג'ני רוזנטל (נולדה ב-23 בינואר 1910).
מעשית היה ליפסון מופקד על קבוצת הקריסטלוגרפיה בקיימברידג', ונטל חלק בטיפוח מדענים צעירים.
בהיותו בקיימברידג' השתכנע, בעקבות שיחות עם פאול פטר אוואלד, בחשיבות טרנספורם פורייה בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
Taylor), שהחליף את ליפסון בתפקיד האחראי על הקריסטלוגרפיה בקוונדיש.
למשרה זו לא היה מעמד או תואר, אבל בהנהלתו היא הפכה במהרה למרכז עולמי למחקר קריסטלוגרפי בעזרת שיטות אופטיות חדשניות לעקיפה באמצעות קרני רנטגן המבוססות על טרנספורם פורייה.
על פי רעיון שהעלה לורנס בראג ב-1948, ותוך ניצול האנלוגיה שבין עקיפה באור הנראה לעקיפה באמצעות קרני רנטגן, פיתחו ליפסון וצ'ארלס טיילור (Charles Taylor) את ה-SADI (ראשי תיבות של Small-Angle Diffraction Instrument – מכשיר לעקיפה בזוויות חדות).
ב-1954 הוא קיבל מינוי כפרופסור, וכהכרה על תרומותיו לקריסטלוגרפיה התקבל ליפסון כעמית בחברה המלכותית ב-1957. רשמית הוא פרש לגמלאות ב-1977, אבל המשיך להיות פעיל במחלקה.
ביולי 1943 נוסד ביוזמתו של ויליאם לורנס בראג הארגון XRAG, ארגון קריסטלוגרפיה בריטי במסגרת מכון הפיזיקה, וליפסון מונה כמזכיר הארגון.
באוקטובר 1944 פנה אליו הקריסטלוגרף האמריקני מרטין בורגר (Martin Julian Buerger) בשאלה האם XRAG מעוניינת לשתף פעולה עם ASXRED, הקבוצה המקבילה בארצות הברית, ביסוד כתב עת העוסק במחקר בעזרת עקיפה של קרני רנטגן ועקיפה של אלקטרונים.
פנייה זו הובילה להקמת תת-ועדה לנושאי פרסומים של ה-XRAG, שבה היה חבר גם ליפסון, שהחליטה כי עדיף לייסד כתב עת משותף.
ביוזמתו של ויליאם לורנס בראג הוחלט בסופו של דבר שכתב העת צריך להיות בינלאומי ושיש להקים ארגון בינלאומי שיהיה אחראי עליו.
הארגון, האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, נוסד ב-1948 וכתב העת שהוציא לאור קרוי אקטה קריסטלוגרפיקה.
ב-1955 נקלע כתב העת למצוקה ופאול פטר אוואלד הסכים להיות העורך הראשי בתנאי שיצטרפו אליו שני עורכי משנה, אחד מארצות הברית והשני מבריטניה, לשם כך הוא פנה לליפסון שהסכים.
ליפסון שרת בתפקיד עורך המשנה של אקטה קריסטלוגרפיקה במשך שנים רבות.
ליפסון האמין בכל לבו באחריות החברתית של מדענים.
ב-1976 מונה מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
סטיבן המשיך בדרכו של אביו ולמד פיזיקה, והשניים שיתפו פעולה בכתיבת ספר לימוד לאופטיקה.
מותה של בתו הצעירה ג'ודית מלויקמיה ב-1990 היה מכה קשה לליפסון.
ב-1991 ביקרו בני הזוג ליפסון את בנם, פרופ' סטיב ליפסון, פרופסור לפיזיקה בפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה.
הנרי ליפסון קיבל התקף לב בזמן הביקור, נפטר ב-26 באפריל, ונקבר בישראל.
ליפסון היה עמית בחברה מלכותית מ-1957.
הנרי מנסיני היה מלחין, מנצח ומעבד מוזיקלי אמריקאי, שנודע במיוחד במוזיקה שכתב לסרטים ולטלוויזיה.
מנסיני נולד בשכונת "איטליה הקטנה" בקליבלנד שבאוהיו, ובלידתו ניתן לו השם אנריקו ניקולה מנצ'יני.
הוא גדל בעיירה של עובדי תעשיית פלדה בשם וסט אליקיפה ליד פיטסבורג שבפנסילבניה.
הוריו היגרו מאזור אברוצו באיטליה.
אביו, קווינטו, שהיה עובד פלדה, שלח את בנו היחיד ללימודי פיקולו בגיל שמונה.
כשמנסיני היה בן 12, הוא החל בשעורי פסנתר.
האב והבן ניגנו יחד בתזמורת האיטלקית המקומית שנקראה "בני איטליה".
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, ב-1942, החל מנסיני ללמוד בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק, אך ב-1943, לאחר שנת לימודים אחת בלבד, גויס לצבא ארצות הברית.
ב-1945 השתתף בשחרור מחנה ריכוז בדרום גרמניה.
עם שחרורו מהצבא, החל לעסוק במוזיקה.
ב-1946 שימש כפסנתרן ומעבד בתזמורת גלן מילר המחודשת, בניצוחו של טקס בנקה.
לאחר המלחמה הרחיב את יכולותיו בהלחנה, בהרמוניה ובתזמור בהנחייתם של שני מלחינים מפורסמים, ארנסט קרנק ומריו קסטלנואובו-טדסקו.
ב-1952 הצטרף למחלקת המוזיקה של אולפני ההסרטה יוניברסל.
ב-1954 היה מועמד לראשונה לפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר על הסרט סיפורו של גלן מילר.
במשך 6 שנים הלחין את המוזיקה ליותר מ-100 סרטים.
מנסיני היה אחד הראשונים שעירבו ג'אז במוזיקה התזמורתית הרומנטית ששימשה לסרטים ולטלוויזיה באותה תקופה.
מנסיני הקליט יותר מ-90 תקליטים, בסגנונות שונים, החל ממוזיקה קלאסית דרך ביג בנד ועד פופ.
שמונה מהם היו לתקליטי זהב.
משך 20 שנה היה לו חוזה עם חברת תקליטי RCA, שהביא ליצירת 60 תקליטים ופרסמו אותו בעולם המוזיקה הקלה.
מנסיני ניצח על כ-50 הופעות תזמורתיות לשנה, כ-600 בסך הכול.
הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, והתזמורת הפילהרמונית המלכותית.
למנסיני היה גם ניסיון בתפקידי משחק ושירה, והופיע כפסנתרן בסרט גאן (הגרסה הקולנועית של פיטר גאן, שאותה הלחין).
מנסיני נפטר מסרטן הלבלב בלוס אנג'לס.
הוא עבד באותו זמן על הגרסה הבימתית של ויקטור ויקטוריה בגרסתו כמחזמר, אך לא זכה לראותו על הבמה.
הוא היה נשוי לווירג'יניה או'קונור במשך 43 שנה, ולזוג היו שלושה ילדים.
ב-1996 הוקם על ידי ג'ק אליוט "מוסד הנרי מנסיני" - אקדמיה למוזיקאים צעירים.
המוסד נסגר מחוסר מימון ב-2006.
האגודה למוזיקאים ויוצרים אמריקאים מעניקה "מלגת הנרי מנסיני" כל שנה החל מ-2001.
ב-2005 נפתחה האקדמיה על שם הנרי מנסיני לאומנות, כחלק מהמרכז לאומנויות הביצוע לינקולן פארק, במידלאנד, פנסילבניה, מרחק דקות מועטות מעירו של מנסיני, אליקיפה.
האקדמיה מפעילה תוכנית ערב וסופי שבוע לילדים בגיל בית הספר, וכן תוכניות למבוגרים.
בתוכנית ריקוד, שירה, תיאטרון מוזיקלי ונגינה בכלים.
הֶנְרִי לֶמְבֶּרְט היה קצין בצי המלכותי הבריטי שהשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת 1812. במהלך הקריירה הארוכה שלו שירת למברט באוניות רבות, ונטל חלק בפעולות קרביות אחדות ובהן כיבוש האי הצרפתי ראוניון באוקיינוס ההודי.
הוא זכור בעיקר כקפטן של הפריגטה "ג'אווה", שהוכנעה לאחר קרב עקוב־דם במלחמת 1812 על ידי הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן".
למברט נפצע אנושות בקרב ומת ימים אחדים אחר כך בסלבדור שבברזיל.
למברט היה בנו של קפטן רוברט למברט, והצטרף לצי בגיל צעיר, ב-1795. האונייה הראשונה בה החל את שירותו הייתה אה"מ "קאמברלנד" (74 תותחים), שהוצבה בים התיכון, עימה השתתף בקרב איי ייר (îles d'Hyères).
בשש השנים הבאות הוסיף למברט לשרת בים התיכון באוניות "וירג'ין (44 תותחים) ו"סאפוק" (74 תותחים), וב-1801 הועלה לדרגת לפטננט.
הוא עבר אל אה"מ "ויקטוריוס", וב-1802 – השנה בה נחתם שלום אמיין – אל אה"מ "סנטוריון".
כשהתחדשה המלחמה, ב-1803, הועלה למברט לדרגת קומנדר וקיבל את הפיקוד על אה"מ "וילהלמינה".
שנה אחר כך קיבל דרגת פוסט קפטן ואת הפיקוד על אה"מ "סן פיורנצו" (38 תותחים) בתחנת הצי בתת-היבשת ההודית.
בפברואר 1805 לכד למברט את הפריבטיר הצרפתי "פסישה" (Psyché, 36 תותחים), וביוני אותה שנה שב לאנגליה.
ב-1808 נמסר לו הפיקוד על הפריגטה "אִיפִיגֶ'נָאיה" (36 תותחים), שהוצבה תחילה בקוויבק ואחר כך הועברה אל האוקיינוס ההודי.
אונייתו צורפה אל השייטת בפיקודו של ג'וסייאס רולי שהטילה מצור על איל בונפרט ואיל דה פראנס (מאוריציוס), וביולי 1810 השתתף למברט בנחיתה בחוף והתקפה על איל בונפרט.
חודש אחר כך יצאה "איפיג'נאיה" עם אוניות נוספות להתקפה על מעגן גרנד פורט באיל דה פרנס.
הפעולה, בפיקודו של סמיואל פים, נחלה כישלון צורב כתוצאה מאי ידיעה מדויקת של המקום.
האוניות עלו על שרטונות, שתי פריגטות טבעו ושתיים אחרות ובהן "איפיג'נאיה" ניזוקו קשות ונפלו לידי האויב.
למברט ואנשיו שוחררו מן השבי לאחר התקפה מוצלחת על איל דה פראנס.
הוא עמד בפני בית דין צבאי כנהוג במקרה של אובדן אונייה, ולאחר חקירה זוכה מכל אשמה.
ב-1812 ניתן ללמברט הפיקוד על אה"מ "ג'אווה" (38 תותחים), פריגטה ישנה שנתפסה שלל במערכה במאוריציוס.
ב-29 בדצמבר נתקלה "ג'אווה" בחופי ברזיל ב"קונסטיטושן", פריגטה אמריקנית גדולה וחזקה ממנה פי כמה.
לאחר קרב מר ועקוב־דם נכנעה "ג'אווה" ונפלה לידי האויב.
למברט עצמו נפצע אנושות בחזהו מכדור מוסקט.
הרופא של "קונסטיטושן" ניסה להצילו, אך הוא מת מפצעיו ב-4 בינואר 1813 בסלבדור ונקבר למחרת היום.
הנרי צ'ארלס ליטולף היה פסנתרן, מלחין ומוציא לאור מוזיקלי אנגלי.
מוכר בעיקר בגלל הסקרצו לפסנתר ותזמורת שלו.
אביו היה כנר מאלזס שהצטרף לצבא נפוליאון, הובא לאנגליה כשבוי מלחמה, נשאר באנגליה ונישא לאישה ממוצא סקוטי.
הוא לימד את בנו נגינה בפסנתר וב-1830 הביא אותו לאיגנץ מושלס.
מושלס התרשם כל כך מכישרון הנגינה של ליטולף עד שהסכים ללמד אותו ללא תשלום.
ב-1835 בהיותו בן 17 התחתן למרות התנגדות הוריו, עם נערה בת 16. הם עברו לפריז ובהמשך לבריסל.
ליטולף התפרסם כווירטואוז ומורה לפסנתר.
הוא ניגן ולימד בוורשה ובדרזדן שם לימד פסנתר את הנס פון בילוב הצעיר.
לאחר שנפרד מאשתו, התיישב בברונסוויק, שם הכיר אלמנה של מו"ל למוזיקה ובהנהלתו הפכה הוצאת התווים שלו לאחת המובילות באירופה.
הוא הספיק להתחתן עוד פעמיים כשאשתו הרביעית הייתה בת 17.
ליטולף חיבר יצירות לפסנתר סולו, מוזיקה קאמרית, יצירות לתזמורת מתוכן חמישה קונצרטים סימפונים (אחד אבד), שירים, יצירות למקהלה ו-13 אופרות.
היצירה המוכרת והמושמעת ביותר של ליטולף היא הסקרצו לפסנתר ותזמורת מתוך קונצ'רטו סימפוני מס' 4. שאר יצירותיו פחות ידועות ומנוגנות.
בכך הוא שייך למלחינים המוכרים בעולם בזכות יצירה אחת מכל יצירותיהם.
הלמוט "הנרי" לסקאו היה הלך יהודי-אמריקאי.
ייצג את ארצות הברית ב-3 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
לסקאו נחשב לאחד מגדולי ההלכים של ארצות הברית.
לסקאו נולד בברלין בירת גרמניה, ושם החל את פעילותו הספורטיבית בריצות למרחקים ארוכים.
עליית הנאצים לשלטון הביאה להגירתו לארצות הברית בשנת 1938, שם התגייס לצבא ולחם במלחמת העולם השנייה.
ב-1946, לאחר שהשתחרר מהצבא, שב לפעילות ספורטיבית והתמחה בהליכה תחרותית.
בין השנים 1947 - 1957 הוא זכה ב-42 תארים לאומיים והיה בלתי מנוצח בארצות הברית, במשך 9 שנים.
באליפות ארצות הברית שנערכה באוקטובר 1947 זכה בשתי מדליות זהב, בהליכה תחרותית ל-10 ק"מ בתוצאה של 50.37 דקות ובהליכה תחרותית ל-15 ק"מ
באולימפיאדת לונדון השתתף בתחרות ל-10 ק"מ הליכה אך ניפסל.
באפריל 1950 קבע בהליכת מייל שיא עולם חדש של 6:19.2 דקות, שיפור לשיאו שעמד על 6:22.7 דקות
בתחרויות המכביה השלישית שנערכו בתחילת אוקטובר 1950 זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-3000 מטר בתוצאה של 13:59.6 שניות, לפני פרד שרגא מארצות הברית (15:21.8 דקות) ורדבאנר מישראל (15:59.4 דקות)
במשחקים הפאן-אמריקאיים הראשונים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-6 במרץ 1951 זכה במדליית זהב בתחרות ל-10 ק"מ הליכה בתוצאה של 50:26.8 דקות לפני לואיס טורזה (52:27.5 דקות) ומרטין קאסאס (52:59.6 דקות), שניהם מארגנטינה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף יוני 1952 קבע בהליכה ל-3000 מטר שיא ארצות הברית חדש של 12:52.7 דקות.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת הלסינקי השתתף בתחרות ל-10 ק"מ הליכה אך ניפסל.
בתחרויות המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהליכה תחרותית ל-3000 מטר בשיא מכביה חדש של 13:45.4 שניות, לפני ע.
באולימפיאדת מלבורן הוא סיים במקום 12 בתחרות ל-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:38:46.8 שעות.
בתחרויות המכביה החמישית שנערכו בתחילת ספטמבר 1957 זכה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בהליכה תחרותית ל-3000 מטר בתוצאה של 14:00 דקות, לפני שלמה חרון מישראל (15:03.0 דקות) וזלמן פיליפ מישראל (15:37.8 דקות).
בתחרויות המכביה השביעית שנערכו בסוף אוגוסט 1965 זכה במדליית זהב בפעם הרביעית בהליכה תחרותית ל-3000 מטר בתוצאה של 13:47.6 דקות, לפני ריימר משווייץ (14:07.6 דקות) ולדיביץ מקנדה (14:27.6 דקות).
לסקאו היה מנהל בחברה לייצור מכשירים אלקטרוניים.
ב-7 במאי 2000 נפטר בקוקונט קריק שבפלורידה.
לסקאו זכה ב-42 תוארי אליפות ארצות הברית בהליכה תחרותית, מ-1500 מטר ועד 25 ק"מ וקבע 5 שיאים אמריקאים.
הנרי אלכסנדר מארי היה פסיכולוג אמריקאי, ששימש מרצה ומנהל הקליניקה הפסיכולוגית בבית הספר לאמנויות ומדעים באוניברסיטת הרווארד.
מארי פיתח, יחד עם כריסטיאנה מורגן , מבחן השלכה להערכת מאפייני אישיות, המוכר בשם מבחן TAT (מבחן התפסת נושא).
הוא החל ללמד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1927 וכיהן כמנהל המרפאה הפסיכולוגית של הרווארד משנת 1928 עד 1937, אז פרסם את ספרו הידוע ביותר, "מחקרים באישיות".
הנרי מישל () (29 באוקטובר 1947 – 24 באפריל 2018) היה כדורגלן ששיחק כקשר אחורי ומאמן צרפתי.
הוא שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת נאנט.
ב-16 עונות במדיה זכה עמה בשלוש אליפויות צרפת ובגביע אחד, והוא מחזיק בשיא הופעות הליגה במדי הקבוצה בכל הזמנים.
מישל ערך 58 הופעות במדי נבחרת צרפת, בהן כבש ארבעה שערים.
בין היתר ייצג את הנבחרת במונדיאל 1978.
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון שנמשכה שלושים שנים, ובמהלכה אימן קבוצות ונבחרות לאומיות רבות, בעיקר באפריקה.
הוא הוביל ארבע נבחרות לאומיות שונות בטורנירי מונדיאל, והוביל את צרפת לזכייה במדליית זהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
מישל החל את דרכו בקבוצת אקס בליגת המשנה בעונת , בה רשם תשע הופעות ליגה.
עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב משמעותי וערך 27 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים, אך קבוצתו לא הפגינה יכולת גבוהה וסיימה במקום ה-18 בלבד בליגה.
לקראת עונת , בתום שתי עונות באקס, חתם מישל בשורות נאנט מהליגה הבכירה.
כבר באותה עונה החל לפרוץ במדי הקבוצה, ואף זכה לזימון בכורה לנבחרת צרפת, והחל מעונתו השנייה במועדון כבר היה לשחקן הרכב קבוע, מעמד עליו שמר במשך 15 עונות.
בעונת כבש מישל תשעה שערי ליגה ב-38 הופעות, שיא קריירה עד לאותה העונה, וזכה לראשונה בקריירה באליפות צרפת.
שלוש שנים אחר כך קבע שיא קריירה אישי של 12 שערי ליגה ועונה אחת אחר כך, בעונת , תרם 11 שערים ב-38 הופעות בדרך לזכייה שנייה בתואר האליפות.
בעונת הוביל מישל את קבוצתו כקפטן לזכייה בגביע הצרפתי עם ניצחון 4-1 במשחק הגמר מול אוסר.
בזכות הזכייה השתתף מישל עם קבוצתו בגביע אירופה למחזיקות גביע עונה אחר כך, והעפיל עמה עד לשלב חצי הגמר.
נאנט הדיחה בדרך, בין היתר, את סטיאווה בוקרשט ואת דינמו מוסקבה, ואף גברה 2-1 על ולנסיה במשחק הראשון של חצי הגמר, אך נכנעה בגומלין 4-0 והודחה.
באותה עונה זכתה נאנט באליפות צרפת, השלישית והאחרונה בקריירה של מישל.
בתום עונת פרש מישל ממשחק פעיל בגיל 35. לזכותו 533 הופעות ליגה במדיה של נאנט, והוא מלך ההופעות של הקבוצה בליגה.
הוא כבש 81 שערי ליגה במדי הקבוצה, וממוקם בעשירייה הפותחת של כובשי הליגה הבכירים בהיסטוריה של המועדון.
מישל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת ב-17 בספטמבר 1967, במשחק הבכורה על הקווים של לואיס דוגוגז, כשעלה בהרכב למשחק החוץ מול במסגרת מוקדמות יורו 1968.
צרפת בתקופתו של מישל התקשתה להגיע להישגים בזירה הבינלאומית, ואף כשלה להעפיל לטורנירים גדולים פעם אחר פעם.
במהלך שנות ה-70 כשלה הנבחרת, עם מישל שהיה לאחד משחקניה הקבועים, בארבעה טורנירי מוקדמות אליפות אירופה ובשני טורנירי מוקדמות מונדיאל.
יוצאת דופן הייתה הצלחתם להעפיל למונדיאל 1978 בארגנטינה.
מישל זומן על ידי מאמן הנבחרת דאז, מישל הידלגו, לסגל צרפת לקראת הטורניר.
צרפת הוגרלה לבית קשה עם ועם .
היא פתחה את משחקיה, עם מישל בהרכב, בהפסד 1-0 לאיטליה, על אף שהוביל כבר מהדקה הראשונה.
מישל שמר על מקומו בהרכב בהפסד 2-1 לארגנטינה, ולא שותף בניצחון היחיד של צרפת בטורניר, 3-1 על , שלאחריו הודחה מהמשך המשחקים.
בסך הכול רשם מישל קריירה בינלאומית בת 14 שנים, במהלכה לבש 58 פעמים את מדי הנבחרת, וכבש ארבעה שערים.
עם פרישתו ממשחק, התמנה מישל לתפקיד מאמן נבחרת צרפת הצעירה.
הוא הוביל את צרפת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), שם זכתה נבחרתו במדליית הזהב.
במהלך הטורניר סיימה צרפת את שלב הבתים במקום הראשון וללא הפסד, ובשלבי הנוקאאוט הדיחה את ואת בדרך לשלב הגמר.
במשחק הגמר גברה צרפת של מישל 2-0 על , וזכתה לראשונה בתולדותיה במדליית זהב אולימפית.
עם תום טורניר האולימפיאדה וטורניר יורו 1984, בו זכתה צרפת, נבחר מישל להחליף את המאמן היוצא, מישל הידלגו, כמאמן נבחרת צרפת.
ב-1985, תחת מישל, השלימה צרפת זכייה בתואר שלישי תוך שנה אחת, כשגברה 2-0 על בגביע ארטמיו פרנקי, שהיווה מעין מהדורה מוקדמת של גביע הקונפדרציות.
במקביל, סיימה צרפת בראש הבית במוקדמות מונדיאל 1986, והעפילה לטורניר הגמר במקסיקו.
בשלב הבתים של הטורניר גברה צרפת של מישל 1-0 על במשחק הפתיחה, נפרדה בשוויון 1-1 עם , והבטיחה את סגנות הבית בזכות 3-0 על .
מישל הוביל את צרפת להצלחה גם בשלבי הנוקאאוט.
בשמינית הגמר הדיחה צרפת את עם ניצחון 2-0, וברבע הגמר הדיחה גם את ברזיל עם ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1-1 בתום ההארכה.
בחצי הגמר נעצרה צרפת עם הפסד 2-0 ל, אך גברה 4-2 על במשחק על המקום השלישי, ובכך שחזרה את הישג השיא שלה עד אז, אותו השיגה במונדיאל 1958.
לאחר ההצלחה במונדיאל, חוותה צרפת כישלון בטורניר מוקדמות יורו 1988. אלופת אירופה המכהנת השיגה ניצחון אחד בלבד בשלב המוקדמות מתוך שמונה משחקים, וסיימה שלישית בבית אחרי ברית המועצות ו.
על אף הכישלון, פתח מישל עם הנבחרת את מוקדמות מונדיאל 1990, עם ניצחון 1-0 על .
במשחק השני של צרפת בטורניר המוקדמות, ב-22 באוקטובר 1988, רשמה נבחרתו של מישל תוצאה חלשה מאוד, שוויון 1-1 מול , שפגע בסיכוייה להעפיל למונדיאל 1990. בעקבות התוצאה, סיים מישל את תפקידו בנבחרת והוחלף על ידי מישל פלאטיני.
מישל נותר בנבחרת שנתיים נוספות כמנהל מקצועי, תפקיד אותו נשא עד ל-1990.
לקראת עונת התמנה מישל לתפקיד מאמן פריז סן-ז'רמן, תפקידו הראשון כמאמן קבוצה.
הוא כיהן בתפקיד במשך עונה אחת בלבד, בה הוביל את קבוצתו למקום התשיעי בליגה הצרפתית.
לקראת מונדיאל 1994, נבחר מישל להוביל את בטורניר.
ההגרלה זימנה לנבחרתו של מישל את הזוכה בתום הטורניר ברזיל, את המעפילה לחצי הגמר ואת נבחרת .
קמרון פתחה עם שוויון 2-2 מול שוודיה, אך הובסה 3-0 על ידי ברזיל במשחק השני.
במשחק השלישי ספגה קמרון את ההפסד שהשתווה לגבוה בתולדותיה, 6-1 לרוסיה, במשחק בו קבע רוז'ה מילה שני שיאים – השחקן המבוגר בתולדות הטורניר, וכובש השער המבוגר בתולדות הטורניר.
בתום המונדיאל סיים מישל את דרכו הקצרה בנבחרת.
במהלך עונת אימן בקבוצת א-נסר.
הוא היה לאחד מארבעה מאמנים שהובילו את הקבוצה באותה העונה, ופוטר במהלכה.
בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות סעודיה.
בשנת 1995 התמנה לתפקיד מאמן נבחרת מרוקו.
הוא הוביל את הקבוצה לשני טורנירים גדולים, הראשון שבהם היה גביע אפריקה לאומות 1998. בטורניר זה צלחה מרוקו את שלב הבתים מהמקום הראשון וללא הפסד, כולל ניצחון דרמטי בדקה האחרונה 1-0 על מצרים משער של מוסטפא חאג'י.
ברבע הגמר נעצרה מרוקו עם הפסד 2-1 ל, בעוד מצרים המשיכה לזכייה בטורניר, עם ניצחון בגמר על אותה דרום אפריקה.
עוד באותה השנה הוביל מישל את נבחרתו למונדיאל 1998, הופעה שנייה ברציפות למרוקו בטורניר גמר גביע העולם.
מרוקו פתחה את משחקיה בטורניר עם שוויון 2-2 מול נורווגיה, שלאחריו נוצחה 3-0 על ידי ברזיל.
גם ניצחון מרשים של 3-0 על לא הספיק למרוקו, שסיימה שלישית בלבד והודחה בתום שלב הבתים.
שנתיים אחר כך, הוביל מישל את מרוקו לגביע אפריקה לאומות 2000. מרוקו כבשה רק פעם אחת בשלב הבתים, ובסיומו הודחה מהמשך המשחקים.
בעקבות ההדחה סיים מישל את דרכו בנבחרת.
כחצי שנה אחר כך התמנה מישל לתפקיד מאמן , אך כיהן בתפקיד במשך פחות משנה.
לקראת עונת חזר מישל לאמן מועדון לראשונה מזה שש שנים, והתמנה לתפקיד מאמן אריס סלוניקי.
כבר בחודש אוקטובר, כשלושה חודשים מפתיחת העונה, פוטר מישל מתפקידו כמאמן הקבוצה.
כבר באותו החודש חזר לאמן נבחרת אפריקאית נוספת, .
מישל כשל עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2002, לאחר שתוניסיה הודחה כבר בשלב הבתים, מבלי שהצליחה להשיג שער זכות.
מספר חודשים בלבד לאחר מינויו, ועוד בטרם הדריך אותה במונדיאל 2002 הקרב, התפטר מישל מתפקידו
בעונת אימן מישל את רג'א קזבלנקה.
לראשונה בקריירה כמאמן מועדונים זכה מישל בתארים, כשהוביל את קבוצתו לזכייה באליפות מרוקו ובגביע CAF 2003, לאחר ניצחון בגמר כפול על קוטונספורט.
בשנת 2004, בתום עונה אחת כמאמן הקבוצה, עזב מישל והתמנה לתפקיד מאמן נבחרת חוף השנהב.
בשנת 2006 הוביל מישל את חוף השנהב לשני טורנירים, ובשניהם הציגה הנבחרת יכולת טובה.
בגביע אפריקה לאומות 2006 העפילה נבחרתו עד לגמר הטורניר, לאחר שצלחה את שלב הבתים, הדיחה ברבע הגמר את קמרון בתום דו-קרב פנדלים בו בעטה כל קבוצה 12 בעיטות (חוף השנהב כבשה את כל הבעיטות בדו-קרב וניצחה 12-11), ובחצי הגמר הדיחה את .
במשחק הגמר נכנעה חוף השנהב למצרים 4-2 בדו-קרב פנדלים, וסיימה כסגנית אלופת אפריקה.
באותה השנה הצעיד מישל את חוף השנהב למונדיאל 2006. חוף השנהב הפגינה במשחקיה יכולת גבוהה, אך נכנעה ל 2-1 במשחק הפתיחה, והפסידה בתוצאה זהה ל.
במחזור הנעילה גברה חוף השנהב 3-2 על .
בתום הטורניר נפרד מישל מהנבחרת לאחר כשנתיים.
לקראת עונת התמנה מישל לתפקיד מאמן אל-ערבי מליגת העל הקטרית, אך שישה מחזורים בלבד מפתיחת העונה פוטר מתפקידו.
בחודש דצמבר במהלך אותה העונה התמנה לתפקיד מאמן א-זמאלכ, קבוצת הפאר המצרית, אותה הדריך עד לסיום העונה במקום השלישי בטבלה.
על אף שהסכים להארכת חוזה וזכה להערכה במועדון, עזב מישל בתום העונה כדי לחזור לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת מרוקו.
בניגוד לקדנציה הראשונה והמוצלחת בנבחרת, שנמשכה כחמש שנים, הקדנציה השנייה הייתה קצרה יותר, ונמשכה כחצי שנה בלבד.
הוא פוטר מתפקידו בתום גביע אפריקה לאומות 2008, בו כשלה נבחרתו להעפיל משלב הבתים.
ב-12 בנובמבר 2008 התמנה לתפקיד מאמן ממלודי סאנדאונס מה-PSL.
לאחר ארבעה חודשים בלבד התפטר מישל מתפקידו, וזאת לאחר שנרדף על ידי המון זועם שדרש את התפטרותו.
ב-30 באוגוסט 2009, לקראת עונת , חזר לקדנציה שנייה בא-זמאלכ, אך שלושה חודשים בדיוק לאחר מכן פוטר מתפקידו בעקבות שורת תוצאות חלשות שהותירו את הקבוצה עם 15 נקודות פחות מיריבתה המרה אל-אהלי.
סיפור דומה קרה לו כשהתמנה לקדנציה שנייה ברג'א קזבלנקה, אך סיים את תפקידו לאחר שלושה חודשים בלבד.
ב-10 בדצמבר 2010 התמנה מישל לתפקיד מאמן נבחרת גינאה המשוונית, שנבחרה לארח את גביע אפריקה לאומות 2012 ביחד עם גבון.
הוא התפטר במפתיע ב-19 באוקטובר 2011, שלושה חודשים לפני תחילתו של הטורניר, בטענה כי נמנע ממנו לזמן את השחקנים הטובים ביותר לסגל הנבחרת.
התפטרותו של שר הספורט במדינה הביאה את מישל לחזור לתפקיד המאמן, אך ב-21 בדצמבר התפטר פעם נוספת, בטענה כי התערבות גורם חיצוני היא זו שהביאה להתפטרותו.
ב-28 באוגוסט 2012 החל מישל לאמן את נבחרת קניה, אך החזיק מעמד בתפקיד רק ארבעה חודשים עד שהתפטר מתפקידו.
נפטר באקס-אן-פרובאנס ב-24 באפריל 2018.
מדליית זהב אולימפית: לוס אנג'לס 1984
גביע אפריקה לאומות: 2006 (מקום שני)
הנרי מוסקוביץ (Henry Moskowitz; 1905 - 7 בספטמבר 2008) היה ניצול השואה, איש נדל"ן יהודי מניו יורק, מייסד רשת מלונות פרימה בישראל ונדבן.
מוסקוביץ נולד בעיר קיילצה שבפולין.
בתקופת השואה איבד את הוריו, אחיו, אשתו ובתו.
בדצמבר 1944 נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בשנת 1948 נישא שנית בגרמניה ונולדו לו שני ילדים.
בשנת 1951 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתיישב באזור אפר איסט סייד בניו יורק שם נולדו לו שני ילדים נוספים.
תחילה עבד כמתווך ובשנת 1952 יסד חברת השקעות בשם ארגו (The Argo Corporation), מכספים שגייס מכ-100 משקיעים רובם ניצולי שואה, והחל להשקיע בניהול נדל"ן להשכרה בעיר.
בשנת 1955 רכשה החברה קומפלקס נדל"ן גדול למגורים בניוארק שבניו ג'רזי.
בשנות ה-60 וה-70 פעלה החברה לשינוי הבעלות על נכסיה, לבעלות קואופרטיבית, ובעצמה נשארה כמנהלת הנכסים בשנות ה-80 הרחיבה החברה את פעילותה גם לניהול מבנים עבור צדדים שלישיים.
בשנת 1980 רכש עם שני שותפים, איזידור הרשקוביץ ומוריץ גרטלר את שלד מלון קרלטון בכיכר אתרים בתל אביב שהיה בבנייה, אך היזם המקורי שלו פשט את הרגל.
הם השלימו את הקמת המלון והוא נחנך ב-1981. אחר כך רכש את מלון "אסטור" בתל אביב.
ביולי 1987 רכש את מלון המלכים בירושלים.בינואר 1989 רכש את מלון אלמוג הים באילת.
וביולי 1989 רכש יחד עם ברנרד שרייר את מלון "גלי זוהר" בים-המלח, לאחר שפשט את הרגל.
על בסיס רכישות אלו הקים את רשת מלונות פרימה ביולי 1990.
במשך השנים הרחיב את רשת מלונות פרימה על ידי רכישת מלונות נוספים, בהם מלון המרכז, ומלון וינדמיל בירושלים, לאחר מותו, בנו מרק מוסקוביץ המשיך להרחיב את הרשת ל-14 בתי מלון ברחבי ישראל (נכון ל-2021).
בשנת 2013 מוסקוביץ נחשב לאחד מגדולי מנהלי הנדל"ן הפרטי בעיר ניו יורק.
החברה החזיקה בבעלותה 5,500 יחידות דיור וניהלה 6,500 נוספים עבור אחרים.
במשך השנים נודעה החברה כמי שמנהלת מדיניות של "לעולם לא למכור".
מוסקוביץ הרבה לתרום למוסדות וארגונים שונים בישראל ובעולם להנצחת השואה ולקירוב לבבות.
בשנת 1998 הוענק למוסקוביץ פרס היובל למשקיעים זרים על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו
בשנת 2005 הוענק לו עיטור המלונאות על ידי ראש הממשלה אריאל שרון עבור היותו
בשנת 2008 הוקדש לכבודו קניון בעיר ניו יורק על ידי אגודת הקניונים של ברודוויי.
בשנת 2010 נקרא על שמו כיכר התקווה בגן חסידי אומות העולם שביד ושם.
הנרי אנדרוס מיוסי היה קולונל אמריקאי, שהתפרסם בתפקידו כמפקד גדוד הסיירים השישי במהלך הפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן.
מיוסי נולד וגדל בעיירה ברידג'פורט, קונטיקט, להורים שהיגרו מסיציליה.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1936, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
בראשית 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוטל על מיוסי להסב את גדוד תותחני השדה ה-98 לכדי גדוד הסיירים השישי, גדוד קומנדו התואם ביכולותיו לגדודי הריינג'רס האמריקנים והקומנדו הבריטי בחזית אירופה.
מיוסי הדיח חיילים רבים, ועיצב את הנותרים לגדוד עילית, המתמחה בפעולות סיור, לוחמת ג'ונגל, פשיטה ולוחמה אמפיבית.
מיוסי פיקד על גדוד הסיירים השישי במערכה בפיליפינים, אולם בראשיתה לא נמצאה לגדודו תעסוקה מבצעית ניכרת.
אבדות הסיירים היו שני הרוגים, הרופא וסייר שנהרג מירי דו צדדי, ו-23 פצועים לכוחות הגרילה הפליפינים שסייעו בבידוד הגזרה ובמניעת הגעת כוחות תגבור יפניים.
במהלך הפשיטה נהרגו מעל חמש מאות חיילים יפנים.
בשל הצלחת הפשיטה העניק הגנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט, למיוסי את עיטור צלב השירות המצוין.
באוקטובר 1944 הציל חייל מטביעה ועוטר על כך במדליית החייל.
לאחר המלחמה השתחרר מן הצבא ופנה לעסקים.
הנרי רובינסון לוס היה איל עיתונות אמריקאי שנקרא "האזרח הפרטי המשפיע ביותר באמריקה של ימיו".
הוא השיק ופיקח באופק הדוק על שורה של מגזינים ששינו את העיתונות ואת הרגלי הקריאה של אמריקאים בני המעמד הגבוה.
Time סיכם ופירש את חדשות השבוע; Life היה מגזין תמונות של פוליטיקה, תרבות וחברה ששלט בתפיסות החזותיות האמריקאיות בעידן שלפני הטלוויזיה; Fortune חקר לעומק את הכלכלה ואת העולם העסקי; ו-Sports Illustrated בחן את המניעים ואת האסטרטגיות של קבוצות הספורט ושל שחקני מפתח בהן.
לוס, שהחזיק גם בבעלות על תחנות רדיו שונות ועל יומן חדשות מצליח, יצר למעשה את תאגיד המולטימדיה הראשון.
הוא ראה בחזונו את ארצות הברית משיגה הגמוניה עולמית, וב-1941 הוא הכריז כי המאה ה-20 תהיה "המאה האמריקאית".
לוס נולד בטנגצ'ואו (כיום פנגלאי), בשאנדונג שבסין, ב-3 באפריל 1898, בנם של אליזבת רוט לוס ושל הנרי וינטרס לוס, שהיה מיסיונר פרסביטריאני.
הוא התחנך בפנימיות סיניות ואנגליות שונות.
בגיל 15, הוא נשלח לארצות הברית כדי ללמוד בבית הספר היוקרתי הוצ'קינס בקונטיקט, שם הוא ערך את Hotchkiss Literary Monthly.
שם גם פגש לראשונה את בריטון האדן, שהיה שותפו כל חייו.
באותו הזמן, האדן שימש עורך ראשי של עיתון בית הספר ולוס עבד כעוזר לעורך האחראי.
שניהם הלכנו ללמוד במכללת ייל, שם האדן שימש יו"ר ולוס כעורך האחראי של The Yale Daily News.
לוס היה גם חבר באחוות "אלפא דלתא פי" ובאחוות "הגולגולת והעצמות".
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1920, שהוא נפרד מהאדן והחל שנה של מחקרים היסטוריים באוניברסיטת אוקספורד, ואחריהם שימש במשך תקופה בתור כתב המועדונים של Chicago Daily News.
בדצמבר 1921 חזרו לוס והאדן לעבוד יחדיו ב-The Baltimore News.
בעודו נזכר במערכת היחסים שלו עם האדן, לוס אמר אחר כך, "איכשהו, למרות הבדלים גדולים במזג ואפילו באינטרסים, היה עלינו לעבוד יחד.
במרכז החיים שלנו — העבודה שלנו, התפקיד שלנו — בשלב זה כל מה שהיה לנו היה שייך לשנינו."
דיונים ליליים על הרעיון של מגזין חדשות הוביל את לוס ואת האדן, בגיל 23, להפסיק את עבודתם ב-1922. מאוחר יותר באותה שנה, הם שיתפו פעולה עם רוברט ליווינגסטון ג'ונסון ובוגר ייל נוסף כדי ליצור את Time Inc..
הם הוציאו לאור את הגיליון הראשון של Time ב-3 במרץ 1923. לוס שימש מנהל העסקים בזמן שהאדן היה העורך הראשי.
לוס והאדן שימשו לסירוגין כנשיא וכמזכיר-גזבר בעוד ג'ונסון כיהן כסגן הנשיא ומנהל הפרסום.
בשנת 1925 החליט לוס להעביר את המטה לקליבלנד, בזמן שהאדן היה בטיול לאירופה.
קליבלנד הייתה זולה יותר, ואשתו הראשונה של לוס, לילה, רצה לצאת מחוץ לניו יורק.
כאשר האדן חזר, הוא היה מזועזע והעביר את "טיים" חזרה לניו-יורק.
לאחר מותו הפתאומי של האדן ב-1929, לוס תפס את עמדתו.
לוס השיק את מגזין העסקים Fortune בחודש פברואר 1930, ורכשה את Life על מנת להשיקו מחדש כמגזין שבועי של צילומי עיתונות בנובמבר 1936; הוא המשיך להשיק מגזינים נוספים: את House & Home ב-1952 ואת Sports Illustrated ב-1954. בנוסף הפיק לוס את יומן החדשות השבועי The March of Time.
עד אמצע שנות ה-60 הייתה חברת Time Inc.
לחברת ההוצאה לאור הגדולה והיקרתית של מגזינים בעולם.
רוזוולט, מודע לכך שרוב המוציאים לאור יתנגדו לו, הוציא ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, צו שחסם את כל המו"לים ואנשי המדיה מביקורים באזורי הלחימה; הוא מינה את גנרל ג'ורג' מרשל לאחראי על אכיפת הצו.
המטרה העיקרית הייתה לוס, שהרבה להתנגד למהלכיו של רוזוולט.
ההיסטוריון אלן ברינקלי טען כי המהלך היה "טעות", וכי לו היה לוס היה יכול לנסוע, הוא היה מעודד את הכוחות האמריקאיים ברחבי העולם.
עם זאת, בעודו תקוע בניו-יורק, לוס המתוסכל והכועס הביע את עצמו במפלגתיות בוטה.
באותה שנה הוא מונה לחבר בוועדת האטצ'ינס.
לוס, נתמך על ידי העורך הראשי ט.
מת'יוס, מינה את ויטאקר צ'יימברס לעורך חדשות החוץ בפועל ב-1944, למרות המריבות שצ'יימברס ניהל עם כתבים בשטח.
לוס, שנשאר עורך ראשי בכל גליונות "טיים" שלו עד 1964, שמר על מיקומו בתור חבר בעל השפעה במפלגה הרפובליקנית.
הוא היה דמות משפיעה מאחורי מה שנקרא "הלובי הסיני", ושיחק תפקיד גדול בהנחיית מדיניות החוץ האמריקנית והרגשות העממיים לטובת מנהיג הקוואמינטנג צ'יאנג קאי-שק ולטובת אשתו, סונג מיי-לינג, במלחמה נגד היפנים.
בני הזוג הופיעו בתמונת השער של Time אחת עשרה פעמים בין 1927 ו-1955.
דווח כי לוס ניסה במהלך שנות ה-60 שימוש בLSD, לדבריו "שוחח עם אלהים" תחת השפעתו.
הוא שאף להיות מזכיר המדינה בתוך הממשל הרפובליקני, ולכן כתב מאמר מפורסם ב"טיים" בשנת 1941, שנקרא "The American Century" ("המאה האמריקאית"), אשר הגדיר את תפקידה של מדיניות החוץ האמריקנית במשך שארית המאה ה-20 (ואולי אף מעבר).
הוא קידם את מושגי הדומיננטיות וההשפעה של ארצות הברית ב"מאה האמריקאית" בכתבי העת שלו באמצעות רעיונות ששותפו בחוגו החברתי, שכלל את ג'ון פוסטר דאלס, מזכיר המדינה, ואת אחיו, ראש ה-CIA אלן דאלס.
ללוס היו שני ילדים, פיטר פול והנרי לוס השלישי, עם אשתו הראשונה, לילה הוץ.
ב-1935 נישא לאשתו השנייה, קלייר בות' לוס, שלה כבר הייתה ילדה מנישואים קודמים, אן קלייר ברוקואו, שאותה גידלה לבדה.
הוא נפטר בפיניקס שבאריזונה ב-1967. לפי קרן הנרי לוס (Henry Luce Foundation), בגיל 68 מת לפתע מדום לב בעודו מבקר בביתו בפישרס איילנד שבניו יורק.
במותו, היה שווה לפי דיווחים $100 מיליון במניית Time Inc..
רוב הונו עבר לקרן על שמו.
במהלך חייו, לוס תמך בפעילויות פילנתרופיות רבות, דוגמת פדרציית "Save the Children", מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ו"שירות מאוחד לסין בע"מ" (United Service to China, Inc.).
שירות הדואר של ארצות הברית כיבד את לוס בבול דואר של 32 סנט מסדרת "האמריקאים הגדולים" (1980–2000).
לוס נבחר לחבר היכל התהילה של העסקים בארצות הברית (Junior Achievement U.S.
הנרי צבי מונסקי היה מראשי יהדות ארצות הברית, נשיא ארגון בני ברית, חבר משלחת ארצות הברית לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו (1945), ותומך אקטיבי ברעיון הציוני.
הנרי צבי הירש מונסקי נולד ב-1890 באומהה לאברהם בנימין, סוחר דגים, ולאשתו השנייה בטסי לבית גרינבלט, מהגרים מאזור ליטא, אשר היו יהודים אורתודוקסים.
ב-1907 סיים בית ספר תיכון וב-1912 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קרייטון שבעירו.
הוא החל בפעילות ציבורית בקרב הקהילה היהודית באומהה ואימץ עמדות ציוניות.
במקביל, הצטרף לארגון "בני ברית" וב-1913 התמנה לנשיא הלשכה באומהה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרצו משבר חברתי ומשבר כלכלי, ומונסקי נרתם לתמיכה ולפעילות במספר ארגוני סיוע, סעד ושיקום בקרב האוכלוסייה הכללית והיהודית ובכללם הג'וינט ועיר הילדים שהקים הכומר אדוארד פלאנגן .
ב-1938 נבחר מונסקי לנשיא ארגון בני ברית.
הוא פעל להרחבת פעילותו של הארגון, ומספר חבריו עלה מ-82,860 ב-1939 לכדי 300,000 בתום מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1939–1942 כיהן כיושב ראש המגבית היהודית המאוחדת, וכיהן בוועד המנהל של הג'וינט, ושל הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה.
כן כיהן כחבר בוועד הלאומי לרווחה יהודית, בוועדה המייעצת לאגודה היהודית להוצאה לאור ובוועדה המייעצת לעליית הנוער בארצות הברית.
מונסקי היה אקטיביסט בגישתו למתחולל באירופה עם עליית כוחה של גרמניה הנאצית ופעל מול הממשל האמריקני להקשחת עמדתה של ארצות הברית מול גרמניה, אך ללא הועיל.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, יזם מונסקי מגבית בקרב חברי בני ברית לרכישת איגרות מלחמה שהנפיק הממשל האמריקני, והועלה סכום של כ-135 מיליוני דולרים.
עוד פעל לתמיכה בארגון הצלב האדום האמריקני וזכה להוקרה אישית מנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בהמשך, כשהלכו והתגברו הידיעות על השמדת יהודים באירופה, יזם מונסקי את "הוועידה היהודית-אמריקנית" שמטרתה הייתה לאחד בין כל הארגונים היהודיים בארצות הברית לצורך הבעת עמדה אחידה מול הממשל האמריקני בסוגיית הצלת יהודי אירופה.
בהמשך הגישו חברי הוועידה נייר עמדה לוועידת ברמודה.
מונסקי, אשר זכה להערכה בחוגי הממשל האמריקני, כיהן כחבר-יועץ במשלחת ארצות הברית לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו אשר התכנסה בין אפריל ליוני 1945, דנה בעקרונותיו המרכזיים של הארגון, וקבעה את הגופים המרכזיים הנמצאים בו ואת דרכי פעולותיו העיקריות.
הוועידה הסתיימה בחתימת מגילת האומות המאוחדות.
בשל מעמדו בחוגי הממשל האמריקני, נתפש מונסקי כבעל השפעה גם בעניינים בינלאומיים.
לקראת כינוס ועידת סן פרנסיסקו, פנה ראש הממשלה הבולגרי קימון גאורגייב ליושב ראש ארגון בני ברית בבולגריה זכריה אלקלעי בבקשה שהארגון יפעיל את השפעתו בארצות הברית, כדי שבולגריה לא תקופח במסגרת חוזה השלום העתידי.
הארגון נעתר לבקשתו, ומונסקי השיב בכתב לגאורגייב שהארגון יפעל לסייע לבולגריה.
התשובה גרמה לקורת רוח רבה בממשל הבולגרי והובילה ליחס אוהד כלפי התנועות הציוניות השונות.
מונסקי העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל וצידד בעמדתה של הסוכנות היהודית.
ב-2 במאי 1947, בעודו מנהל את דיוני הוועידה היהודית-אמריקנית בניו-יורק, לקה הנרי מונסקי בהתקף לב ונפטר כעבור מספר שעות.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי "בית המדרש הגדול" בבלוויו, נברסקה.
בטקס האשכבה אשר בין השאר נוהל על ידי הרב ישראל גולדשטיין נכחו כ-3,000 מלווים ועמם נמנו ברנרד ברוך, הנרי מורגנטאו (הבן) וג'וזף מ.
ב-2 במאי 1915 נישא הנרי מונסקי לסאדי לבית לסר ולזוג נולדו שלושה ילדים: ג'וי, הרברט וברברה.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 התגרשו בני הזוג, וב-3 בנובמבר 1937 נישא מונסקי לאהבת נעוריו דייזי הירש , אחייניתו של אדולף קראוס, שהיה מראשי ארגון בני ברית, ולזוג נולד ילד אחד.
ב-1953 הוסב שמו של המושב "תמרה" לרמת צבי לזכרו של הנרי צבי מונסקי.
הנרי מונדרל (Henry Maundrell; 1665, קומפטון בַּאסֶט, מחוז וילטשייר, אנגליה – 1701, חַלבּ, סוריה) היה עמית סגל בקולג' אקסטר באוניברסיטת אוקספורד ואיש כמורה אנגלי.
מדצמבר 1695 ועד מותו כיהן ככומר של קהילת נציגי חברת הלבנט בסוריה במרכזהּ שבעיר חלבּ.
מונדרל נודע במסע שערך בסוריה ובארץ ישראל באביב 1697 לשם העלייה לרגל לירושלים בחג הפסחא.
המסע נעשה בחבורה בת 15 משתתפים ונמשך כ-12 שבועות.
היומן שערך מונדרל במסעו עוּבד לספרו "מסע מחלבּ לירושלים בפסחא 1697 (Journey from Aleppo to Jerusalem at Easter A.D.
הספר ראה אור באוקספורד ב-1703, אחרי מותו של מונדרל, וכלל נספח של תיקונים ותוספות שאיחרו להדביק את הדפסתו.
הספר זכה לשבע מהדורות עוד במחצית הראשונה של המאה ה-18 וכן לתרגומים לצרפתית, הולנדית וגרמנית.
ספרו של מונדרל סיפק מידע לנוסעים שבאו אחריו ושימש את חוקרי עברהּ של ארץ ישראל בדורות הבאים.
חיבור נוסף של מונדרל על "מסע אל נהר פרת ואל ארץ מסופוטמיה" (שנערך ב-1699) נכלל לראשונה במהדורה השלישית (מ-1714) של ספרו על המסע לירושלים.
מונדרל מת בחלבּ שנתיים לאחר מסעו השני ונקבר בה.
הנרי לי היגינסון היה מייסד התזמורת הסימפונית של בוסטון.
היגינסון נולד בניו יורק, ילדם השני של ג'ורג' היגינסון ומרי קאבוט לי.
הוא היה דודן רחוק של תומאס ונטוורת' היגינסון.
כשהיה בן ארבע, עברה משפחתו לבוסטון ג'ורג' הצטרף כשותף זוטר לבית השקעות.
הוא היה פטריוט אדוק, ועד שנות חייו האחרונות לא היו בבעלותו לא בית ולא סוס משלו.
אמו של הנרי מתה משחפת, שממנה סבלה במשך שנים, כשהנרי היה בן 15. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1851, אחרי שהפסיק אותם פעמיים מחמת חולשה בעיניו.
הוא החל ללמוד' בקולג' של אוניברסיטת הרווארד, אך פרש מן הלימודים לאחר 4 חודשים, כשתקפה אותו שוב בעיית החולשה בעיניו, ונשלח לאירופה.
כששב לבוסטון במרץ 1855, השיג לו אביו משרת פקיד ומנהל חשבונות בעסק קטן של מסחר עם הודו.
היגינסון התגייס לצבא האיחוד ב-11 במאי 1861, כסגן לוטננט של פלוגה ד' בגדוד מסצ'וסטס השני של קולונל ג'ורג' ה.
ב-17 ביוני 1863 נפצע בקרב חרבות עם אחד מחיילי האויב והופל מסוסו עם שלוש דקירות חרב ושני פצעי ירי.
בתקופת החלמתו הממושכת בבוסטון, נשא לאישה ב-5 בדצמבר 1863 את אידה אגאסי, בתו של פרופסור לואי אגאסי מהרווארד.
הוא פרש משירות צבאי בדרגת קולונל, אך עד סוף חייו נקרא "מייג'ור", שלא לבלבל בינו לבין דודן קשיש ממנו, קולונל תומאס ונטוורת' היגינסון.
אחרי המלחמה, עבד כסוכן לחברת הנפט באקאיי באוהיו מינואר עד יולי 1865, ברכישת ציוד ובגיוס פועלים לעבודה בשדות הנפט.
באוקטובר 1865, שילמו הוא וידידים $30,000 תמורת חמשת אלפים אקרים (20 קמ"ר) של מטעי כותנה בג'ורג'יה.
ההרפתקה הזו כשלה והותירה אותו עם חוב של $10,000. מתוך יאוש, החל בעל כורחו, ב-1 בינואר 1868, לעבוד כפקיד ובהמשך כשותף זוטר בעסק של אביו, לי היגינסון ושות', שהיה אותו זמן סוכנות צנועה לתיווך מניות.
אביו היה שותף זוטר עד 1858 ועבד עד מותו ב-1889 בגיל 85. החברה הזו לתיווך מניות ובנקאות התפתחה עם הזמן לעסק רווחי מאוד והנרי לי היגינסון היה בסופו של דבר לשותף בכיר.
היגינסון תיאר את התוכניות לתזמורת סימפונית שנתיים אחרי שהשיק את התזמורת הסימפונית של בוסטון בשנת 1881:
ב-30 במרץ 1881 הודיע היגינסון בעיתוני בוסטון על תוכניתו ל"תזמורת הסימפונית של בוסטון" שתופיע כ"תזמורת מלאה וקבועה, המציעה את מיטב המוזיקה במחירים נמוכים, כפי שאפשר למצוא בכל כרכי אירופה." הוא יעץ למנהל המוזיקלי הראשון שלו, ג'ורג' הנשל, לשכור רק נגנים מקומיים לשנה הראשונה, כדי למנוע רגשות שליליים בחוגי המוזיקה המקומיים.
לעונת הקונצרטים הראשונה נקבעו מחירים של $10 או $5 דולר לכל הסדרה בת 20 הקונצרטים.
כרטיס יחיד עלה 75 או 25 סנט.
לחזרות השבועיות הפתוחות לקהל בשעות אחר הצהריים, נמכרו כרטיסים למקומות לא-שמורים ב-25 סנט.
אולם הקונצרטים היה בוסטון מיוזיק הול, והתזמורת יצאה לסיורים בסביבה הקרובה, בערים כמו פרובידנס, פורטלנד ו-ווסטר, כמו גם קונצרטים אחדים בתיאטרון סאנדרס באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג'.
בהמשך יצאה התזמורת לסיורים בערים רחוקות יותר, תחילה פילדלפיה ואחר ניו יורק.
קונצרטי קיץ קלים החלו בשנת 1885.
במשך שנים רבות, קיבל הארגון תמיכה רק מהיגינסון, שכיסה מדי שנה את הגרעון בכוחות עצמו.
מראשית הדברים ובמשך לפחות שלושים שנות התזמורת הראשונות, נהנה היגינסון, הודות לידידו הווינאי, הפסנתרן היהודי יוליוס אפשטיין, מגישה מתמדת אל טובי המנצחים בעולם, כולם אירופאים ודוברי גרמנית.
בשנת 1906 שיגר הוראות אל נציגיו להזמנת מנצחים, כי האיש שהם שוכרים חייב להבין, שהיגינסון איננו מעוניין לא במוזיקה מודרנית ולא "בסגנון הקיצוני של ניצוח מודרני." הוא הרחיב בנושא העדפותיו המוזיקליות במכתב אחר:
כמנהל יחיד של תזמורת בוסטון בשנותיה הראשונות, הבטיח היגינסון את הצלחת ארגונו החדש בפיקוח הדוק על הנגנים המקצועיים.
ב-1882 ניסח חוזה חדש, שדרש מנגניו להיות זמינים מיום רביעי עד שבת במשך העונה ובימים אלה "לא לנגן בשום תזמורת אחרת ולא עם שום מנצח אחר ...
מלבד אם תתבקשו בשעות הפנאי על ידי אגודת הנדל והיידן," מחווה קולגיאלית כלפי ארגון ותיק פי כמה.
אחרי העונה הרביעית, הסמיך את מנצח התזמורת וילהלם גריקה לגייס עשרים נגנים בעת חופשת קיץ באירופה כדי להחליף כמה נגנים, שהיו "קשישים ומותשים מעבודה."
לדוגמה, היגינסון שלט בנגניו בכוח "איום לשבור כל שביתה ביבוא נגנים אירופאים." יתירה מזו, במשך הזמן פיטר נגנים בעלי קשרים לבוסטון וייבא מאירופה אנשים "בעלי הישגים טכניים גבוהים, שעל נאמנותם יכול היה לסמוך."
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עמדו היגינסון והמנהל המוזיקלי של תזמורת בוסטון, קארל מוק, במוקד מחלוקת ציבורית, כשהתזמורת לא הוסיפה את דגל הכוכבים והפסים לקונצרטים שלה כפי שעשו תזמורות אחרות.
קשריו של מוק אל הקייזר הגרמני נזכרו בהפרזה בעיתונות, אבל היגינסון היה במוקד הביקורת.
הניו יורק טיימס כינה אותו "קשה עורף" בשל סירובו להתיר לרגש ציבורי להשפיע על תוכניות הקונצרטים.
דובר התזמורת תלה, כעבור שנים, במעצרו של מוק כנתין אויב את ההאשמה ב"עקשנות קצרת-רואי" מצד היגינסון ומנהל התזמורת צ'ארלס א.
בפברואר 1918, כשאמצעיו הידלדלו במידה כזאת עקב המלחמה שלא היה עוד ביכולתו לממן את גירעונות התזמורת לבדו, וכשחזה את פרישתו של ד"ר מוק, שבאה עם מאסרו במרץ, החליט היגינסון להעביר את ניהול התזמורת למבנה מוסדי חדש.
ההודעה על מינוי מועצת נאמנים לניהול תזמורת סימפונית תאגידית יצאה ב-27 באפריל 1918.
מסירותו הנלהבת של היגינסון לנושא ההשכלה, שאינה נקייה מהתנשאות מסוימת, באה לביטוי בדברים הבאים:
לפני 1913, הצטרף היגינסון לפעולות "הליגה להגבלת ההגירה", שתמכה במבחני קריאה וכתיבה להגבלת הגירה.
הימנעות הליגה מקטגוריות וממכסות גזעניות בעליל, שימשה רק מסווה לדעות הקדומות שביסוד התנגדותם למהגרים מארצות דרום אירופה ומזרח אירופה.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 תרם היגינסון סכומים ניכרים לאוניברסיטת הרווארד למטרות שונות, בהן כיסוי שכר הלימוד והוצאות המחיה לסטודנטים מסין, תוכנית שעמדה בסתירה מסוימת למדיניות האמריקאית של שלילת הגירה מסין באותן שנים.
היגינסון היה פעיל מאוד בקידום השכלה איכותית לאזרחים בכל המקצועות.
ב-1891 ייסד את בית ספר מוריסון לגברים צעירים, והיה חבר במועצת הנאמנים של בית ספר מידלסקס.
מעונות היגינסון קרויים על שמו.
היגינסון נטה להתייחס בקוצר רוח לפוליטיקאים.
הוא התנגד להתקפותיו של תאודור רוזוולט על עסקים גדולים וקרא לו לחדול מדבריו הקשים על תאגידים וקפיטליסטים.
הוא לא היסס להשמיע באוזני וודרו וילסון את דעתו על התנהלותו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1903 היה מראשוני המצדדים בלוחיות רישוי לרכב ממונע, כיוון שכעס על נהגים שנסעו במהירות מופרזת ליד בית הקיץ שלו באיפסוויץ', מסצ'וסטס, תוך ניצול אלמוניותם.
ב-25 בינואר 1915 היה היגינסון שותף לשיחת הטלפון הטרנס-קונטיננטלית הראשונה עם תומאס ווטסון, אלכסנדר גרהם בל, תיאודור וייל ווודרו וילסון.
הטלפון ששימש את היגינסון מוצג עכשיו במוזעיאון ספארק להמצאות חשמליות.
הנרי לי היגינסון מת ב-14 בנובמבר 1919 ונקבר בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
הנרי לורנס היה סוחר עבדים ובעל שדות אורז אמריקאי מקרוליינה הדרומית שהפך למנהיג פוליטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לורנס הפך לנשיא החמישי של הקונגרס האמריקני לאחר שקודמו בתפקיד, ג'ון הנקוק, פרש.
לורנס היה אחד החותמים על תקנון הקונפדרציה.
לורנס הרוויח את הונו כשותף בבית המסחר לעבדים הגדול ביותר באמריקה הצפונית, אשר בשנות ה-50 של המאה ה-17 פיקח על מכירתם של למעלה מ-8,000 עבדים מאפריקה.
לורנס כיהן במשך תקופה מסוימת כסגן נשיא דרום קרוליינה, וכשגריר ארצות הברית בהולנד במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא נלכד בים על ידי הבריטים, ונכלא מספר שנים במצודת לונדון.
בנו הבכור, ג'ון לורנס, היה השליש הצבאי (Aide-de-camp) של ג'ורג' וושינגטון ושל קולונל ב.
סבו אנדרה (מצד אביו) ואמו אסתר היו מהגרים הוגנוטים, אביו ג'ון היה בעל העסק הגדול ביותר במושבות ליצירת אוכפי סוסים.