tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חטיבה 25 נערכה עם גדוד אחד - גדוד 21 ופלוגת טנקים בהגנה על מרחב ג'נין - בורקין, גדוד שני - גדוד 20 בגזרה הקדמית של החטיבה: תל תענך - עניין - דיר אבו דעיף, וגדוד שלישי - גדוד 19 ופלוגת טנקים בעתודה באזור צומת קבטיה וצומת עראבה.
כמו כן נפרסה סוללת תותחי הלונג טום באזור יעבד, וגדוד הארטילריה 2 נפרס באזור בורקין, בעמק דותן.
נוסף על כך שהתה בבקעת הירדן חטיבת השריון 40, שנערכה שם מ-23 במאי עם גבור המתיחות בין ישראל למצרים.
ב-5 ביוני בשעה 09:45 בבוקר פתחו הירדנים באש על פי הוראה מגבוה.
בתחילה היו אלו יריות בודדות בקו העירוני בירושלים, אך במהרה הידרדר המצב לחילופי אש כבדים לכל אורך קו החזית.
בשעה 11:40 הצטרפו לחילופי האש גם טנקים ותותחים, ובצהריים תקפו שישה מטוסי האנטר את נתניה, כפר סבא וכפר סירקין.
לאור ההפגזות על עמק יזרעאל ועל בסיס חיל האוויר רמת דוד, הוחלט במטכ"ל בשעה 12:30 לתקוף את המערך הירדני באזור ג'נין - יעבד, על מנת להשמיד את המרחב הארטילרי הירדני המסכן את רמת דוד.
בשעה 14:00 הורה אלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר, למפקד אוגדה 36 אלעד פלד, לפרוץ לעמק דותן ולהשמיד את הארטילריה הירדנית בגזרה.
לשם ביצוע המשימה הועמדו לרשות האוגדה חטיבה ממוכנת 45 וחטיבת חי"ר 9. בפועל עמדה לרשות האוגדה רק חטיבה 45, משום שכוחות חטיבה 9 היו פרוסים במוצבים לאורך הגזרה, ונדרש זמן להחליפם.
משימת האוגדה הייתה מוגבלת באותו זמן להפסקת הירי הארטילרי בצפון השומרון, אך לא ניתן עדיין אישור להשתלט על מלוא השומרון, ואף לא ניתן אישור לכבוש את ג'נין.
במהלך הלילה הצטרף אליו אף שאר הכוח, ולקראת שחר 6 ביוני עמד הכח על שפתו של עמק דותן ושלט על כביש 60 המוביל לג'נין מדרום מערב (באזור צומת קבאטיה), ובכך ניתק את ג'נין מעורפה.
לאחר התמקמות כח הטנקים על שפת העמק, החל הפלס"ר החטיבתי לחצות את עמק דותן לאחר חצות לעבר צומת קבטיה שעל כביש 60 מדרום-מערב לג'נין.
עקב טעות פנה הכח דרומה לעבר צומת דותן, נפגע קלות ממארב ירדני, ולאחר מכן סב על עקבותיו צפונה לעבר צומת קבאטיה.
הסיירת נתקלה בכח ירדני משוריין (שישה טנקים מגדוד 12) בצומת שתחילה לא זיהה את הכח הישראלי ככח אויב, אך כעבור זמן קצר פתח לעברו באש וגרם לסיירת לאבדות.
הסיירת נחלצה בסיוע אש מרגמות.
מאוחר יותר נכבשה הצומת בידי כח שריון.
ב-5 ביוני בשעה 21:30 אישר שר הביטחון משה דיין לכבוש את ג'נין, כדי להרחיב את הלחץ על הירדנים, ולהביא להתמוטטות המערך הירדני בגדה המערבית כולה.
במקביל הורה הרמטכ"ל יצחק רבין לפיקוד צפון, להוריד את חטיבה 37 בהרכב מוקטן, מאצבע הגליל לגזרת צפון השומרון.
החטיבה נעה דרומה במהלך הלילה, וב-6 ביוני בשעה 05:15 חצתה את הגבול.
משימת החטיבה הייתה לתקוף את ג'נין מצפון במקביל לחטיבה 45 שבאה מדרום.
מהלכי כוחות צה"ל במהלך הלילה פגעו קשות בחטיבה 25. חטיבה 25 ניסתה לבלום את כוחות צה"ל באש ארטילריה ובתותחי נ"ט, ובהמשך על ידי קידום פלוגות הטנקים מצמתי קבטיה ועראבה לעבר מוצבי בורקין וג'נין, אך עד שעות הבוקר נפלו כל מערכי חטיבה 25, חלקם לאחר לחימה עיקשת, והוצאה פקודת נסיגה לכוחות.
כמו כן איבד גדוד הטנקים 12 את כל הטנקים שהיו לו, ומפקד הגדוד וסגנו נפצעו ושני מפקדי הפלוגות ותריסר חיילים נהרגו.
ב-6 ביוני בשעה 06:30 בבוקר כבשו כוחות חטיבה 45 את רכסי ג'נין בתנועה מכיוון דרום-מערב תוך כדי לחימה עם שריון וחי"ר ירדני, ושטפו את העיר.
חטיבה 45 השאירה כח מוקטן כחסימה לתגבורת ירדנית בצומת קבאטיה.
לאחר שהתברר שחטיבה 45 מסוגלת לכבוש את העיר לבדה, שונתה משימתה של חטיבה 37 והיא נצטוותה לנוע ממזרח לג'נין על גב ההר בין המוצבים הירדנים לעבר חלקו המזרחי של עמק דותן, ולאחר מכן להציב חסימה לעבר צומת קבטיה, ולפגוע בחטיבה 40 מהאגף.
מסע חטיבת השריון 40 הירדנית
עקב ידיעות שהגיעו למטכ"ל הירדני על ריכוזי שריון באזור באר שבע ובאזור פרוזדור ירושלים, העריך גנרל ריאד ב-5 ביוני שצה"ל עומד לתקוף בתנועת מלקחיים בציר ירושלים - יריחו, ובציר באר שבע - חברון - צפון ים המלח.
מאידך תנועת חטיבה 45 לא אותרה אצל הירדנים, ומשום כך לא העסיקה גזרת צפון השומרון את הפיקוד הירדני עד שהחלה המתקפה.
על פי הערכה זו הורה הפיקוד הירדני בשעה 12:30 לחטיבת השריון 60 לנוע מאזור יריחו לעבר חברון, ואילו חטיבת השריון 40 הצטוותה לנוע מגשר דאמיה לעבר יריחו לתפוס את מקומה של חטיבה 60. את מקומה של חטיבה 40 הייתה אמורה לתפוס החטיבה הממוכנת 8 העיראקית.
בשעה 13:30 נעה חטיבה 40 לאורך הגדה המזרחית של הירדן, והתפרסה בין כראמה ליריחו, לקראת תנועה לעבר מעלה אדומים.
במהלך תנועתה הותקפה החטיבה על ידי מטוסי חיל האוויר, ואחד מאנשיה נהרג.
בשעות הערב תפס הפיקוד הירדני את משמעותה של הפריצה הישראלית בצפון השומרון, והורה מיד לחטיבה 40 לנוע לאזור ג'נין, ולחטיבה 60 לחזור לכיוון ציר יריחו - ירושלים.
עקב בעיות תקשורת, קיבלה חטיבה 40 את ההוראה לנוע לכיוון ג'נין רק בשעה 20:30.
בשעה 21:30 החלה החטיבה לנוע מאזור יריחו צפונה, דרך גשר דאמיה לכיוון שכם.
תנועת החטיבה נמשכה כל הלילה.
בהגיע החטיבה לצומת טלוזה מצפון לשכם, התפצלה לשני כוחות, שלמעשה נשארו נפרדים במהלך כל הלחימה:
מפקדת החטיבה, גדוד הטנקים 4, גדוד החרמ"ש 1 מוקטן, ושתי סוללות תותחים מתנייעים נעו בציר המזרחי, ציר טובאס, לכיוון צומת קבטיה.
בהמשך התפצל הכוח לשני צוותי קרב - האחד כלל שתי פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש, והמשיך עד צומת קבטיה, והשני שכלל שתי פלוגות חרמ"ש ופלוגת טנקים, נשאר באזור הכפר זבאבדה, כדי לבלום פריצה ישראלית מכיוון הגלבוע, דרך הכפר תלפית, יחד עמו הוצבו מצפון לכפר שתי סוללות תותחים מתנייעים.
גדוד הטנקים 2, פלוגת חרמ"ש, וסוללת תותחים מתנייעים, נעו בציר המערבי, בדרך שכם - דיר שרף (כביש 60), לכיוון צומת עראבה.
ב-6 ביוני בבוקר, לאחר מסע רצוף בן 17 שעות לאורך כ-120 ק"מ, הגיעו כוחות חטיבה 40 ליעדיהם והתמקמו בצמתים.
במשך המסע לא איבדה החטיבה אף טנק ולא היו לה הרוגים נוספים, אולם העיכוב הניכר בהגעתה לגזרה גרם לכך שכוחות צה"ל הקדימו ויצרו לעצמם יתרון בשטח: חטיבה 45 כבר מוטטה את מערכי חטיבה 25 הירדנית, הגיעה לעמק דותן, והייתה על סף כיבוש ג'נין.
חטיבה 37 הספיקה להגיע מהצפון והחלה לחדור לגזרה, ובכך היוותה איום על אגפה של חטיבה 40. נוסף על כך, המסע הארוך יצר בעיות לוגיסטיות קשות עבור חטיבה 40.
במקביל, אירעה ביום זה תקיפה בודדת של מטוס טופולב של חיל האוויר העיראקאי על נתניה ועל שדה רמת דוד.
המטוס שנפגע מירי נ"מ ומטיל שפריר התרסק על מחנה עמוס ופגע בחיילים רבים שהיו במחנה.
הכוח הראשון של חטיבה 40 שהגיע לעמק דותן היה צג"ם 4, הכוח הגיע בשעה 04:50 לאזור הכפר קבטיה, בדיוק בשעה שבצומת מצפון לכפר הושמדו שלושת הטנקים האחרונים של גדוד 12. צוות הקרב המשיך עד לצומת, ובשעה 05:45 יצא להתקפה חזיתית נגד הכוח הישראלי הקטן.
בין השעות 07:45 ל-09:00 הצליח גדוד 4 לפגוע קשות בפלוגת טנקים מחטיבה 45, אך מיד לאחר מכן נפגע הכוח הירדני על ידי פלוגת טנקים אחרת, ואיבד עשרה טנקים נוספים.
כמו כן החל חיל האוויר לתקוף את גדוד 4, ומספר נפגעיו הלך וגדל, וכן גבר המחסור בדלק ובתחמושת.
במהלך הבוקר כבשה חטיבה 37 את מוצב דיר אבו דעיף ולאחר מכן את מוצב ג'לקמוס, ובסביבות השעה 10:15 הגיעה פלוגת הסיור החטיבתית ואחריה שאר כוחות החטיבה, לרכס תלפית מעל בקעת זבאבדה.
כשהגיעו כוחות חטיבה 37 למבואות זבאבדה, הם הבחינו בפלוגת הטנקים הירדנית מצג"ם 1 שהיה ערוך בין המחנה הצבאי על ידי זבאבדה לבין כופיר.
בחילופי האש שהתנהלו עד הערב, נפגעו שבעה טנקים ירדנים.
גדוד 1 הירדני הצליח לעכב את חטיבה 37 עד הערב, משום שהיא נמנעה לחצות את עמק זבאבדה עם כוח קטן, והעדיפה לרכז כוחות נוספים.
אולם אבדות הכוח הירדני התרבו, וציר טובאס - זבאבדה - קבטיה נחסם באש על ידי חטיבה 37.
בשעה 07:00 תקף גדוד 2 את הבסיס המוצק של חטיבה 45 ממערב לבורקין, הכוח הירדני פגע בכמה משאיות וגרם לכוח הישראלי לסגת לאחור כמה מאות מטרים, אך נסוג בעצמו תחת אש מטנקים ישראלים.
הכוח הירדני נשאר בעמדותיו עד הצהריים, תוך שהוא מנהל חילופי אש עם הכוח הישראלי, שבהם איבד ארבעה טנקים.
בשעה 13:30 גילה מ"פ הטנקים הירדנית ששהתה בתל דותן כוח ישראלי שנע מצפון לעברו.
הכוח היה כוח הנדסה שנע לעבר צומת קבטיה על מנת לחלץ את כוח החסימה שנותר מול צומת קבטיה במהלך הלילה.
הטנקים הירדנים נצרו את אישם עד להתקרבות הכוח הישראלי, ואז פתחו באש וגרמו לכוח הישראלי אבדות.
בשעה 15:35 הצטרפו לקרב החילוץ חמישה טנקים וחמישה זחל"מים מפלוגת הסיור החטיבתית, ומנגד הצטרפו כמה טנקים מהפלוגה הירדנית ששהתה בצומת עראבה.
הקרב נמשך עד שהכוח הישראלי חולץ בשעה 17:00, בסיוע שלושה גדודי ארטילריה, ובמהלכו נהרג מפקד הסיירת רס"ן .
מפקד אוגדה 36 אלוף אלעד פלד העריך שחטיבה 40 מנסה לבודד את הלפיתה הישראלית על ידי היאחזות בין קבטיה לטובאס, ומשום כך הורה בשעה 16:50 לחטיבה 45 לכבוש את צומת קבטיה ואת צומת עראבה, ולחטיבה 37 לנוע לעבר טובאס.
כיבוש צומת קבטיה תוכנן לשעה 18:30 בסיוע אווירי וארטילרי, אך עקב אי זיהוי המטרות על ידי חיל האוויר הוחלט לדחות את כיבוש הצמתים ליום הבא.
בחצות ליל 6 ביוני -7 ביוני החלה מתקפת חטיבה 37. לאחר הפגזה של 20 דקות, נעו כוחות טנקים, חרמ"ש, וכוח סיור, בציר זבאבדה - טובאס, ובנתיב עוקף, דרך מחסום עקאבה, ובשעה 04:30 כבשו את טובאס.
עם שחר 7 ביוני, בשעה 05:15 תקפו מטוסי חיל האוויר את הכפר קבטיה ואת הצומת לידו, תוך שבמקביל הונחתה הפגזה ארטילרית כבדה על הצומת במשך 20 דקות.
בשעה 07:00 נכבש הצומת על ידי חטיבה 45 ללא התנגדות, ולאחר חצי שעה נכבש גם הכפר.
במקביל כבש גדוד 25 את צומת עראבה, כמעט ללא התנגדות.
בכך הסתיים למעשה קרב עמק דותן והחל שלב המרדף וניצול ההצלחה.
הכוחות החלו לנוע לעבר שכם בשני ראשים - כוחות חטיבה 37 ממזרח נעו בשעה 05:15 לשכם ונכנסו אליה בשעה 10:45. ואילו כוחות חטיבה 45 נעו ממערב ונכנסו בשעה 11:15 לעיר, תוך שכוח מהחטיבה נע לעבר גשר דאמיה.
כשנכנסו כוחות חטיבה 37 מתוגברים בגדוד 17 של גולני לשכם קיבלו אותם התושבים בשמחה, אולם כשהחלו הלוחמים לפרוק את התושבים מנשקם החלה התמרמרות.
התושבים התפזרו בבהלה לבתיהם, והחלה התנגדות וצליפות בכוחות צה"ל.
התברר למפרע שהתושבים חשבו שהכוח הוא כוח עיראקי שהגיע לסייע להם בלחימה כנגד צה"ל, אך משהתבררה להם הטעות הם החלו להילחם.
הלחימה בעיר נמשכה עד הערב, ובסיומה נפלה שכם בידי כוחות צה"ל.
בשעות אחר הצהריים של 6 ביוני היה מצב חטיבה 40 כך:
מצג"ם 4 בצומת קבטיה נותרו רק פלוגת טנקים וכמה נגמ"שים, ומצבם הלך והחמיר.
צג"ם 1 בכופיר - זבאבדה הצליח עדיין לבלום את חטיבה 37, אך אבדותיו התרבו ומצבו הלוגיסטי היה קשה.
צג"ם 2 בצומת עראבה - תל דותן היה במצב טוב, ואבדותיו היו קלות.
בשלב זה, על אף שחטיבה 40 הצליחה עדיין לבלום את כוחות צה"ל, החלו להכריע את הכף האבדות בטנקים, המחסור החמור בדלק ובתחמושת, והמספר הגבוה של הפצועים (למעלה מ-250).
בשעות הצהריים החליט המח"ט הירדני להסיג את כוחותיו למחסום עקאבה, בין כופיר לטובאס, משום שעקב האבדות אינו יכול להחזיק בצומת קבטיה.
המטכ"ל הירדני אישר למח"ט להסיג את כוחותיו ואת שרידי חטיבה 25, עקב המצב הכללי של כוחות הצבא הירדני בגדה המערבית, ועקב חשש מניתוק מלא של הכוחות הירדנים בגדה המערבית.
בשעה 15:30 ניתנה הוראה לכל יחידות החטיבה לסגת למחסום עקאבה, אך עקב ההפגזות הכבדות והקושי לנתק מגע, החלו הכוחות לסגת רק עם חשיכה.
גדוד 4, שעד הערב נותרו בו שמונה טנקים ונגמ"ש אחד, נסוג לעבר כופיר על מנת לחבור לגדוד 1, אך עד שהגיעו לאזור כופיר, כבר נסוג משם גדוד 1. הכוח המשיך לסגת דרומה, ובבוקר 7 ביוני התרכזו על ידי הכפר טמון, שם מצאו מכלית דלק ומשאית תחמושת.
בשעה 08:00 לאחר גמר ההצטיידות, הותקף הכוח מהאוויר וטנק אחד נפגע.
שאר הטנקים נסוגו לכיוון דרום מזרח, ועם חשיכה ירדו לכיוון גשר דאמיה, שם חצו את הירדן בשעה 21:00.
גדוד 1 החל לסגת אחר הצהריים בחיפוי הטנקים והתותחים המתנייעים, בשעה 19:30 התארגן הכוח והתברר שנותרו בו רק שבעה טנקים ו-16 נגמ"שים, הגדוד התארגן להגנה על מחסום עקאבה, על מנת למנוע את פריצת צה"ל לשכם, אך משהחלה התקפת חטיבה 37, התפורר הכוח ולא גילה התנגדות ממשית.
בשעה 03:30 נסוג הכוח לעבר טובאס, שם התברר שהכוח נותר עם שני טנקים, שבעה נגמשי"ם, וארבע שריוניות.
הכוח תכנן לסגת לאזור יריחו ולהיערך להגנה, אולם עקב ידיעות שצה"ל כבש את יריחו והמשך הלחץ של חטיבה 37, נטש הכוח את כליו וחצה רגלית את הירדן.
גדוד 2, על אף שמצבו היה טוב בצהרי 6 ביוני, קיבל אף הוא הוראה לסגת, עקב נסיגת שאר החטיבה והחשש שצה"ל יכתר את הגדוד.
בשעה 20:00 נסוג הגדוד ונערך להגנה מסביב לכפר סילת אל דהר.
למחרת ב-7 ביוני בשעה 07:00 הצטווה הגדוד לתפוס את צומת טולכרם - שכם ממערב לשכם, הגדוד נסוג לעבר דיר שרף, ובהמשך נסוג הגדוד לעבר שכם, שם נתקל בכוח מחטיבה 37 שפגע בחמישה טנקים, וגרם למות המג"ד מוקדם - סא"ל צאלח שוויער (הקצין הירדני הבכיר ביותר שנהרג במלחמה).
שאר הכוח המשיך בנסיגתו, אך הותקף מהאוויר מערבית לשכם.
במצב זה הורה מפקד הכוח לנטוש את הכלים ולסגת רגלית אל מעבר לירדן.
רק טנק אחד מהגדוד הצליח להגיע לגדה המזרחית.
מפקדת החטיבה נסוגה ב-6 ביוני אחר הצהריים מאזור זבאבדה אל טובאס.
בשעות הלילה נפגע רכבו של המח"ט, והוא נסוג רגלית, חצה את הירדן, הגיע למוצב פיקוד קדמי, שם נפגש עם המלך חוסיין.
בשעות אחר הצהריים של 7 ביוני, הושלם כיבוש צפון השומרון על ידי צה"ל.
חטיבה 40 הירדנית חדלה להתקיים ככוח לוחם.
שרידיה התקבצו בגבעות סלט בגדה המזרחית.
לחטיבה היו שישה קצינים ו-73 חוגרים הרוגים, ולמעלה מ-320 פצועים.
שמונה טנקים בלבד חצו את הירדן מזרחה, בעוד ששאר כל הטנקים, הנגמשי"ם והתומתי"ם נשארו בשדות הקרב בגדה המערבית.
לכוחות צה"ל היו 30 הרוגים מחטיבה 45 ושלושה הרוגים מחטיבה 37.
צורת ניהול הקרב על ידי כוחות צה"ל הייתה הגורם העיקרי שהכריע את הקרב, ובכך על אף היתרון הברור שהיה לירדנים באיכות הכלים שעמדו לרשותם - טנקי פטון M48 ונגמש"י M-113, לעומת טנקי שרמן, טנקי AMX-13, וזחלמי"ם, גברו הכוחות צה"ל על הכוחות הירדנים.
כיבוש יריחו הוא סיפור מקראי המופיע ב.
העיר יריחו נכבשה על ידי עם ישראל בהנהגת יהושע בן נון, בקרב הפתיחה לכיבוש עבר הירדן המערבי, כחלק מהתנחלות השבטים בארץ ישראל.
בדיוק באותה שנה של כיבוש יריחו, עם ישראל כבש את בשן שהייתה בשליטת עוג ואת אמורי שהיה בשליטת סיחון שהם היו החזקים.
הכיבוש הצליח בצורה בלתי רגילה, למרות כל חוזק הממלכות שהיו שם.
כיבוש עבר הירדן גרם לאנשי עבר הירדן המערבי לחשוש מפני עם ישראל, שהרי בעבר הירדן המערבי היו רק ממלכות קטנות ומסוכסכות, ולא מעצמות כפי שהיה בעבר הירדן המזרחי, ולכן הסיכוי של אנשי עבר הירדן המערבי לשרוד את הכיבוש הישראלי נמוך בהרבה.
הכנענים גם פחדו מאלוהי עם ישראל שהרי שמעו על קריעת ים סוף וראו בעיניהם את מעבר הירדן.
אימת הכנענים הייתה אחד הגורמים המרכזיים שהקלו על עם ישראל לכבוש את עבר הירדן המערבי בכלל ואת יריחו בפרט.
עם ישראל שלחו שני מרגלים לתוך העיר יריחו עוד לפני שעברו את הירדן כדי לבחון את הלך הרוחות בכנען ואת דרך הכיבוש של העיר.
רחב, אישה מיריחו, נתנה להם סיוע ומידע, והמרגלים גמלו לה בשבועה שכל מי שיהיה בביתה לא יהרג.
הם התנו את השבועה בכך שבית רחב יהיה מסומן בחוט שני.
אנשי יריחו היו מודעים לכוונות עם ישראל ונקטו בצעדים מתאימים.
לאחר מעבר הירדן, מלך יריחו הורה לסגור את שערי החומות ולא לפתוח אותם אפילו לצורך יציאה מהעיר.
ה' ציווה על יהושע להקיף את חומות יריחו במשך שישה ימים, בכל יום פעם אחת, ושבע פעמים ביום השביעי.
ה' ציווה שהעיר תוקף כששבעה כהנים תוקעים בשופרות, ארון הברית מאחוריהם ומאחורי ארון הברית כל העם.
בששת הימים הראשונים הקיף ביחד עם כל ישראל את חומת יריחו בכל יום פעם אחת, וביום האחרון הקיפו עם ישראל שבע פעמים את העיר, ולאחר שנשמע קול השופר תוקע תקיעה גדולה עם ישראל הריע וחומות העיר נפלו תחתיהן.
כיבוש העיר והחרם על השלל
הכיבוש אירע לאחר נפילת חומות העיר.
עם ישראל הרג את כל האנשים והבהמות שהיו בעיר, חוץ מאלה שהיו בבית רחב.
יהושע עשה בעיר מעין דין עיר הנידחת: העיר נשרפה עם שללה (אולם, בניגוד לעיר הנידחת, כלי הזהב, הכסף הנחושת והברזל נתרמו למשכן ולא נשרפו), ונאסר לבנות את העיר שוב.
האנשים שהתחבאו בבית רחב הוצאו מהעיר לפני שנשרפה.
לאחר שריפת העיר, יהושע בן נון קילל את מי שיבנה את העיר שנית ואמר שכל בניו ימותו בשעת הקמת העיר מחדש.
עכן בן כרמי, אדם מעם ישראל לקח משלל העיר, ובשל כך הניסיון הראשון לכיבוש העי לא צלח.
לאחר שמעשה המעילה התגלה, הוצא עכן להורג.
יהושע הטיל קללה על מי שיבנה את יריחו מחדש שימותו ילדיו בזה אחר זה: .
ב מסופר על חִיאֵל בֵּית הָאֱלִי, שבתקופת אחאב בנה את יריחו מחדש והתקיימה בו קללת יהושע.
מכאן ניתן להסיק שמשנבנתה יריחו מחדש - לא היה איסור להתיישב בה.
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, הצבא העם־ישראלי הגיע לחומות העיר וחנה בקרבת מקום בט"ז בניסן ב'תפ"ח, היום הראשון של חול המועד פסח, וסיבוב החומות התקיים מייד בתום חג הפסח, בתאריכים כ"ב בניסן - כ"ח בניסן .
לפי מדרש שיר השירים רבה "עם המלחמה" שהשתתף בקרב, כלל 60,000 לוחמים ישראלים.
על פי חז"ל, עובי החומה היה שווה לאורכה, ולכן החומה נפלה תחתיה ולא על צדה.
רבי יוסי סובר שכיבוש יריחו היה בשבת, ולכן הוחרם שלל העיר.
רשב"י סובר שגם המשפחות שעמן התחתנו ילדיה של רחב ניצלו בזכותה.
על פי ילקוט שמעוני, הכהנים תקעו בשופרות כי חצוצרות הכסף מימי משה נגנזו.
על פי הרמב"ם מטרתה של קללת יהושע הייתה שיריחו תישאר בחורבנה, שכל העובר שם יראה כי חומותיה שקעו באופן נסי שלא כדרך הטבע.
הרד"ק סובר שמכיוון שהיא העיר הראשונה שנכבשה יש להשאירה כתרומה, ואילו הרלב"ג משער שהסיבה הייתה אמונתם ומעשיהם של אנשי יריחו שהיו מגונים משל תושבי כנען, או הטלת אימה ומורך על עמי כנען האחרים.
המפרשים דנו בשאלה מדוע המקרא מציין שחיאל בית האלי בנה את יריחו מחדש בתקופת אחאב מלך ישראל, אף שהעיר הייתה בתחומי ממלכת יהודה.
אפשר להסביר את ההקשר, כפי המלבי"ם, בכך שבתקופת אחאב התרופפה האמונה באלוהים, ולכן חיאל החליט לבנות את יריחו, ואולי אף אפשר לומר שעשה זאת באישור אחאב, שביקש לקרוא תיגר על סמכות אלוהי ישראל.
כיבוש יריחו, כפי שמתואר בספר יהושע, מהווה אירוע מכונן בהיסטוריה המקראית של עם ישראל.
ניתן לראות הקבלות לאירועים מקראיים אחרים, ולנתח המשמעויות הסמליות והרוחניות של האירוע.
השוואה לחציית הירדן והיציאה ממצרים
בשני המקרים, הכוהנים נושאי הארון ממלאים תפקיד מרכזי בהתרחשות הנס.
הדגש על הנהגה אלוהית והתערבות ניסית מופיע בשני הסיפורים.
ברטפלד מזהה שלוש תפיסות מרכזיות בסיפור כיבוש יריחו:
היא משלבת אלמנטים פסיכולוגיים (קול השופר והתרועה) עם פעולה פיזית (נפילת החומה), ומצביעה על משמעת וארגון צבאי גבוהים.
התפיסה הדתית, המשתקפת בדברי יהושע "וַיֹּאמֶר יְהוֹשֻׁעַ לָעָם הָרִיעוּ כִּי נָתַן ה' לָכֶם אֶת הָעִיר" (יהושע ו':טז'), מדגישה את האמונה בהתערבות אלוהית ישירה.
יהושע מוצג כמתווך בין ה' לעם, והאמונה בה' מוצגת כמניע מרכזי לפעולות העם.
התפיסה הטקסית, המודגשת בתיאור "וְאַתָּה תַּעֲבִיר אֶת הָאָרוֹן וְשִׁבְעָה כֹּהֲנִים יִשְׂאוּ שִׁבְעָה שׁוֹפְרוֹת הַיּובְלִים לִפְנֵי הָאָרוֹן" (יהושע ו':ו'), מדגישה את הסמליות והקדושה של האירוע.
השימוש במספר שבע, תפקיד הכהנים, ונוכחות ארון הברית מסמלים את החשיבות הדתית של האירוע.
ברטפלד מציינת כי שילוב שלוש התפיסות הללו מעניק לסיפור כיבוש יריחו עומק ומורכבות, משקף את התפיסה המורכבת של המלחמה בתנ"ך, המשלבת אלמנטים ארציים ורוחני.
רייס מדגיש את חשיבות המספרים שבע ושתים עשרה בסיפור.
לדבריו, סמליות זו מחזקת את הקשר בין האירועים השונים ומדגישה את משמעותם הרוחנית
חשיבות המנהיגות והתיווך בין ה' לעם מודגשת בסיפור.
ברטפלד מעלה את הדילמות המוסריות והרוחניות הנובעות מהסיפור, במיוחד בהקשר של מושג ה"חרם": "וְהָיְתָה הָעִיר חֵרֶם הִיא וְכָל אֲשֶׁר בָּהּ לה'" (יהושע ו', י"ז).
לטענתה, פרשנים רבים התמודדו עם השאלות האתיות העולות מכך, וניסו להסביר את ההקשר ההיסטורי והתאולוגי של המעשה.
ברטפלד מדגישה את מרכזיותו של סיפור כיבוש יריחו בזיכרון הקולקטיבי של העם היהודי.
היא מצביעה על שבועת יהושע כעדות לכך:
ניתוח רב-גוני זה של כיבוש יריחו, כפי שהוצג על ידי רייס וברטפלד, מאיר את הסיפור מזוויות שונות ומגוונות.
ההקבלות לאירועים מקראיים אחרים והתפיסות השונות המשתקפות בו מעשירות את הבנתנו ומדגישות את מורכבותו של הטקסט המקראי.
מקובל לזהות את יריחו העתיקה עם תל יריחו הסמוך ליריחו המודרנית ובמאה ה-20 נערכו בתל מספר חפירות ארכאולוגיות.
לפי התיארוך המדעי של הכרונולוגיה המקראית, יש להפחית מהתיארוך המסורתי של כיבוש יריחו את השנים החסרות, כך שהוא אמור היה להתרחש בסביבות 1500 לפני הספירה.
Watzinger (1926) העריך שיריחו נחרבה לכל המאוחר בשנת 1600 לפני הספירה.
ג'ון גרסטנג שחפר בתל בשנות ה-30 של המאה ה-20 מצא שרידי חומה כפולה שנהרסה ברעידת אדמה ובשריפה, וייחס את מועד חורבה לתקופת הברונזה המאוחרת, שמתחילה בערך ב-1550 לפני הספירה.
בחפירותיו הוא מצא קברים שהכילו חפצים מתקופה הברונזה המאוחרת לצד חפצים מתקופת הברונזה התיכונה, שמסתיימת בערך ב-1550 לפני הספירה והסיק שהיישוב בתל היה רציף.
על סמך חישובים היסטוריים ומקראיים, הציע שיש קשר בין חורבן העיר ובין מלחמות יהושע בן-נון.
קתלין קניון חפרה ביריחו בשנים 1952–1958. את החומות שגרסטנג תארך לתקופת הברונזה המאוחרת, תארכה מחדש לתקופת הברונזה הקדומה, ולרוב עמדתה היא שהתקבלה במחקר הארכאולוגי.
בנוסף כתבה שהידע שהצטבר על כלי החרס מהתקופות השונות, מראה שבקברים שחפר גרסטנג חסרים כלי חרס מתקופה בת למעלה ממאה שנה, והחרפושיות שכן נמצאו מתקופה זו עשויות לעבור בירושה.
השימוש בקברים אלו הסתיים באמצע המאה ה-כב'.
גם תיארוך פחמן-14 שהתבצע בהמשך על דגימות חומר אורגני קצר-חיים שנמצאו בחורבות העיר, העלה שבהסתברות גבוהה ההרס אירע בתקופה שבין 1600 לפני הספירה ל-1550 לפני הספירה.
קברים אחרים שנחשפו, יחד עם כלי חרס מועטים ובניין יחידי, מעידים על יישוב בעיר גם במאה ה-14 לפנה"ס.
ממבנים אחרים שתוארכו לאותה תקופה שרדו רק הנדבכים התחתונים או היסודות.
לצד הממצאים הארכאולוגיים, קניון התייחסה גם לעדות המקראית על חורבן העיר בידי בני ישראל.
עליו כתבה שברור שהוא היה מאורע חשוב בהשתלטות הישראלית, ושמריבוי פרטי הסיפור ניכר שנמסר מדור לדור באופן אמין עד להעלאתו על הכתב.
מאידך, קניון פקפקה באמינות התארוך המקראי של האירועים, ושאפה להכריע לגביו באמצעות ממצאים ארכאולוגיים; אך בשל השימוש המרובה בלבני בוץ לבניין, חלקים נרחבים של האתר, ובייחוד השכבות העליונות, לא עמדו בפגעי הזמן ומזג האוויר, ונסתחפו לשכבה עבה של עפר צבעוני.
יצחק מייטליס טוען שעל פי הכרונולוגיה המעודכנת שהוא מציע, בין השאר בהסתמך על הכרונולוגיה הבבלית החדשה וההבדלים בין ההר למישור, מועד כניסת בני ישראל לארץ מתאים למועד חורבן העיר בסוף תקופת הברונזה התיכונה.
כיבוש השממה (או בשמה הרשמי: תערוכת אקספו "ירושלים 1953") הייתה תערוכה עולמית אשר נערכה בירושלים, ישראל במרכז הקונגרסים הבינלאומי בנייני האומה בין התאריכים 22 בספטמבר 1953 ל-14 באוקטובר 1953. התערוכה הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה שנערכה בישראל.
טקס הפתיחה נערך במעמד נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, וראש הממשלה, משה שרת.
התערוכה עסקה בנושא "הפרחת השממה" ואכלוס ופיתוח האזורים המדבריים ברחבי העולם.
הרעיון לתערוכה הגיע מעצם העובדה שהיא נערכה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ובשנים אלו עסקו רבות בפיתוח אזורים שוממים במדינה עבור קליטת העלייה מארצות ערב ואירופה.
13 מדינות, בהן ארצות הברית, השתתפו בתערוכה למרות שהודיעו באופן רשמי שהן עלולות להחרים את פתיחת התערוכה.
בין המשתתפים בתערוכה היו גם ארגון אונסק"ו וארגון הבריאות העולמי.
הונפקו מדליות ובולי דואר בנושא התערוכה בעיצובו של המעצב הגרפי הבריטי אברם גאיימס.
כיבוש יפו במרץ 1799 על ידי צבא נפוליאון היה חלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל שהחל במצרים והסתיים בכישלון במצור על עכו בחודש מאי (שלאחריו נסוג הצבא בחזרה למצרים).
כיבוש יפו בוצע לאחר מצור של כמה ימים ואחריו הבקעת החומה הדרומית ופריצה לרחובות העיר.
הכיבוש לווה במעשי אכזריות באזרחי העיר ואחר כך גם בטבח בחיל המצב של העיר לאחר כניעתו.
ב-1798 הטילה הממשלה הצרפתית הנבחרת על נפוליאון לכבוש את מצרים כדי לפגוע בדרכי המסחר של הבריטים עם הודו.
נפוליאון כבש עד מהרה את קהיר וסביבותיה, אך נותק מצרפת בעקבות השמדת הצי הצרפתי על ידי הבריטים.
נפוליאון ביסס את שלטונו במצרים והחל לנוע לאורך חוף הים התיכון בכיוון ארץ ישראל וכבש לאחר קרב את אל עריש, אחריה לאחר קרב קצר גם את עזה, ואת רמלה כבש ללא התנגדות.
מרמלה ההחלטה הייתה לא לפנות לכיוון ירושלים או שכם אלא לכבוש ראשית את יפו שלדברי נפוליאון (בזכרונותיו) הייתה דרושה לקיום הקשר הימי עם מצרים.
יפו הייתה באותם ימים מוקפת חומה ומגדלים שמאחוריהם נראתה העיר הבנויה על התל הגבוה.
מאחורי החומה עמדו מספר בתים גבוהים שגגותיהם יכלו גם כן לשמש עמדות הגנה.
העיר הייתה מוקפת פרדסים של, בעיקר, תפוזים ולימונים, אך גם שקדיות, רימונים, תאנים ואפרסקים.
ב-3 במרץ הגיע נפוליאון ליפו ומיד החל בסיור אישי במקביל לסיורים של אנשי ההנדסה והתותחנים.
הדיוויזיה של ז'אן-בטיסט קלבר עברה בערב לקו הירקון כדי לחסום תגבורות מצפון, זו של ז'אן לאן התמקמה עם עמדות ירי ארטילרי תחת הגנת הפרדסים מדרום לעיר (צפון שכונת עג'מי של היום) שם תוכננה ההבקעה הראשית, וזו של לואי אנדרה בון הוצבה מצפון לעיר בתפקיד הסחה.
נפוליאון ומטהו חנו ביניהם באזור אצטדיון בלומפילד.
חלק מארטילריית המצור נשלחה צפונה לעכו מתוך קבלה מוגזמת של כתבי הנוסע הצרפתי וולני מ-1787 שהתייחס בזלזול לחומת יפו כאל "חומת גינה".
הטורקים בינתיים ביצעו מספר גיחות התקפה בהם הצליחו להרוג כתריסר צרפתים שעסקו בחיפוש מזון, וב-6 במרץ הצליחו גם לפגוע קצת במערכת הביצורים ולהרוג כמה מהצרים.
באותו יום, לאחר ירי סמלי שלח לואי אלכסנדר ברתייה (שלישו של נפוליאון) קצין ומחצצר אל מפקד העיר כדי להציע את כניעתה בשלום.
הם הציגו את מצבה הנואש של העיר מול הצבא הצרפתי המנצח והציעו לדחות את כיבוש העיר עד 7:00 בבוקר למחרת ועד אז לתת הזדמנות לחיל המצב להיכנע בתמורה לחייו ולשלום העיר.
אחרי כרבע שעה מכניסת זוג השליחים אל העיר הונפו ראשיהם הכרותים בראש שניים מהמגדלים שעל החומות, וגופותיהם הוטלו אל בסיס החומות.
ב-8:00 בבוקר 7 במרץ החלה הפגזת החומה הדרומית בשני מוקדים - באזור המרכזי במקום בו שני בתים גבוהים מאחורי החומה יוכלו לשמש ראש גשר לפורצים, ובאזור המגדל הדרום מזרחי.
בין 15:00-14:00 נפרצה חלקית הנקודה המרכזית והוחלט להתמקד בפריצה שם לפני שעות החשיכה, ולזנוח את הנקודה המזרחית.
הגנרל ז'אן לאן לקח את הפיקוד הישיר (לאחר מותו של קולונל לז'ן) והגנרל רמבו הצליח לפרוץ ולהתמקם בבניין גבוה מימין לנקודת הפריצה, אך ההתנגדות הייתה עדיין עיקשת מבניינים אחרים באזור ובמיוחד מהבניין הגבוה שמשמאל לפרצה (באזור מפגש סמטות תאומים ושור).
לאחר ניסיון פריצה כושל נשלח סרן המהנדסים איימיי והצליח בניסיון שני לפרוץ למרתף נטוש של הבניין השמאלי ללא ידיעת מגיניו שעל הגג.
משם, לאחר קבלת תגבורת, הצליחו הפורצים לצאת לרחוב (סמטת אריה של היום), לתקוף את המגינים מאחור ולמוטט את ההגנה באזור הפרצה.
אנשי בון מצאו בינתיים נקודת תורפה בחומה הצפונית מול הים והצליחו לעבור שם את החומה בעזרת סולמות ומשם להתקדם דרומה.
עד שעות החשכה הסתיימה ההתנגדות בעיר ואנשי לאן נפגשו עם כוחות בון באזור המצודה במרכז העיר.
לאחר כיבוש העיר החל הצבא הצרפתי בהשתוללות דמים ברחבי העיר.
לילה של רצח, אונס, הרס וביזה הסתיים עם כ-1,000–1,500 הרוגים אזרחים.
נפוליאון עצמו לא פעל להפסקת הזוועות ורק בבוקר הוחזר הסדר.
ההתפרצות האלימה הוסברה בזעם שהצטבר אצל החיילים, במיוחד על היחס לשבויים הצרפתים ולשליחים שנרצחו.
לדעת מרדכי גיחון לכך יש להוסיף את הניכור התרבותי בין הצרפתים למקומיים שהוביל לרגשות זלזול ושנאה הדדיים.
נפוליאון ניסה לרסן רגשות אלה ולעורר אהדה עממית מקומית לצרפת כפי שהצליח להשיג בכיבושיו האירופים שם נתפשו הצרפתים כמשחררים מעול המלוכה.
למרות זאת ניסה להשתמש בשמע הזוועות של כיבוש יפו כדי להגביר את היראה מהצבא הצרפתי.
התוצאה בכל אופן הייתה הפוכה, והשנאה לצבא הפולש וידיעת מחיר הכיבוש הצרפתי הכניסה מאוחר יותר בכוחות הנצורים בעכו כושר עמידה ואי רצון להיכנע.
כ-3,200 חיילים מחיל המצב המשיכו להתגונן מתוך מבנה גדול בעיר עד ששני קצינים צרפתים (אחד מהם היה אז'ן דה בוארנה, בנה של ז'וזפין אשת נפוליאון מנישואיה הקודמים) קיבלו את כניעתם.
נפוליאון סירב להכיר בכניעה וחשש מהצורך להחזיק מספר כה גדול של שבויים או אפילו לארגן את הובלתם למצרים.
הוא החליט להוציא להורג את שבויי המלחמה, בתירוץ שרבים מהם שוחררו אחרי קרב אל עריש תחת שבועה שלא להילחם עוד בצרפת (על אף שאלה היו מיעוט בין שבויי יפו).
את 800 השבויים בני מצרים שחרר נפוליאון לארצם כדי להימנע ממהומות במצרים, אותה כבר ראה כמושבה צרפתית.
שאר השבויים חולקו לקבוצות לפי מוצאם.
ב-8 במרץ נלקחו 800 השבויים המרוקנים לחוף הים כק"מ וחצי דרומית לעיר ושם נורו, חלקם תוך כדי מנוסה לים או לשוניות הסלעים הקרובות.
ב-9 במרץ נרצחו עוד כ-600 שבויים וב-10 נרצחו כ-1,000 הנותרים, לאחר שלא קיבלו מזון במשך יומיים, חלקם בדקירות כידון כדי לחסוך בתחמושת.
העדויות כוללות סיפורים של קבלת הגורל ופרידה בלחיצת יד בין המוצאים להורג.
מפקד יפו הטורקי, עבדאללה אגא, הושאר בתחילה בחיים, אבל הוצא להורג גם הוא עם נסיגת נפוליאון למצרים לאחר כישלונו מול עכו.
מגפת דבר שהחלה להתפשט עוד לפני הקרבות החמירה ביותר לאחר הכיבוש.
רופא המשלחת, דה-ז'נט, ניסה להסתיר את העובדה שמדובר בדבר כדי לא לפגוע במורל הצבא.
החולים רוכזו במנזר ניקולאס הקדוש הארמני (בחלק הצפוני התחתון של העיר, ברציף העלייה השנייה של היום).
כשנפוליאון שמע על הזנחת החולים שם, בא לשם בעצמו לפקח על הטיפול ולעודד את חייליו.
לא ברור אם מדובר בתעמולה או באמת, אך סופר גם כי סייע להוביל גופת חייל שמת מהמחלה ונגע בפומבי באחד החולים כדי להוכיח שאינו חושש להדבק.
אירוע זה הונצח בתמונה של אנטואן-ז'אן גרו - ראו בראש הערך.
הבריטים הפיצו אחר כך את הסיפור (אולי תעמולה גם כן) שבעת עזיבת צבא נפוליאון את ארץ ישראל הוא ציווה על המתת שאר החולים במנזר.
כיבוש חלב שבצפון סוריה התחולל ב-25 באוקטובר 1918 והיה אחד הקרבות האחרונים במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
העיר נכבשה, מידי הטורקים, על ידי כוחותיו הערבים של הנסיך פייסל בסיוע הכוחות הבריטים.
הקרב על חלב היה סופו של מסע הניצחונות של הצבא הבריטי שהחל ב-19 בספטמבר בקרב מגידו.
המהלכים לכיבוש חלב אירועו לאחר כיבוש דמשק שהסתיים ב-2 באוקטובר והשתתפו בו 3 דיוויזיות מקורפוס-המדבר הרכוב וכן כוחות ערביים בפיקודו של הנסיך פייסל.
במסגרת קרב דמשק חצו כוחות של הבריגדה ה-3 של הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) (מהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה) את דמשק ורדפו צפונה אחר הכוחות הטורקים הנסוגים.
הקרב על דמשק הביא לחיסול הכח הטורקי העיקרי והשאיר כוחות טורקיים בודדים בצפון סוריה.
לאור המידע על חולשת הצבא הטורקי הורה אלנבי לכוחותיו לכבוש את העיר חלב ולהשלים את כיבוש צפון סוריה.
התוכנית לכיבוש חלב הושפעה משני גורמים:
קווי האספקה הארוכים: המרכזים הלוגיסטים הבריטים היו רחוקים כ-240 ק"מ מהכוחות בדמשק והתקדמות נוספת של 320 ק"מ תמנע תמיכה לוגיסטית.
מחלות כגון מלריה ושפעת פגעו במוכנות של הכוחות האוסטרלים להתקדם צפונה.
לאור אילוצים אלו הוחלט לכבוש ערי נמל (כמו ביירות וטריפולי) שישמשו בסיסים לוגיסטיים לכוחות וכן להתקדם צפונה ב-3 שלבים:
דיוויזיית הפרשים החמישית בפיקודו של מייג'ור גנרל ה.
הכוח כלל 3 בריגדות פרשים (13, 14, 15), ארטילריה וכח משוריין.
כוחות חלקיים מדיוויזיית הפרשים הרביעית בפיקודו מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו.
רגימנט הפרשים ("יומנרי") של הקורפוס ה-21
הכוחות הערבים, בפיקודו של הנסיך פייסל ובסיועו של לורנס איש ערב, סייעו מהאגף המזרחי לכוחות הבריטים שנעו בעבר הירדן צפונה תוך הדיפת הכוחות הטורקים מרבת עמון, דרעא ודמשק.
במסגרת ההתארגנות לכיבוש חלב התפצל הכח הערבי ל-2 שדרות:
כח של 1500 לוחמים בפיקוד קולונל נורי ביי
כח של 1500 לוחמים בפיקודו של שריף נאסיר.
רוב הכוחות הטורקים שהתבצרו מדרום לחלב וסביבה היו שייכים לקבוצת ארמיות ילדרים וחלקם הקטן מהכוחות שנסוגו מדמשק.
הפיקוד הגרמני, בראשות אוטו לימן פון זאנדרס, נסוג מדמשק, עבר בחלב והתארגן בעיר טרסוס שבדרום טורקיה.
הכוחות בעיר חלב ובסביבתה מנו כ-20,000 חיילים כשחלקם היו מגויסים חדשים לצבא הטורקי.
הפיקוד על כח זה הועבר למוסטפא קאמל וניהד פשה.
מהלכי הקורפוס ה-21 לכיבוש נמלי לבנון
ב-3 באוקטובר יצאו הכוחות מחיפה ונעו צפונה לאורך החוף.
ב-8 באוקטובר הגיעו הכוחות לביירות
ב-13 באוקטובר כבשו הכוחות את נמל טריפולי ואיפשרו פריקת אספקה לקורפוס המדבר הרכוב.
מהלכי דיוויזיית הפרשים החמישית (קורפוס-המדבר הרכוב)
ב-3 באוקטובר יצאה דיביזיית הפרשים ה-5 מדמשק לעיירה ריאק (כ-40 ק"מ מזרחית לביירות וצפונית לדמשק).
מריאק המשיך הכח לבעלבק שם פיצל מאק-אנדריו את הכח ל-2 שדרות שהתקדמו אחת בעקבות השנייה.
ב-16 באוקטובר הגיעה הדיוויזיה לחומס שנכבשה זמן קצר לפני כן על ידי כוחותיו הערבים של שריף נאסיר.
המשך התנועה צפונה נעצרה לאחר שהצבא הטורקי הנסוג חיבל בגשר מעל נהר האורונטס בקרבת העיירה אר-ראסטן.
הגשר תוקן רק ב-20 באוקטובר והדיוויזיה ה-5 כבשה את העיר חמה.
ב-23 באוקטובר נתקל סיור קודמני בכוחות טורקים מבוצרים כ-5 ק"מ מדרום לחלב.
לפי הוראת מפקד הדיוויזיה מאק-אנדריו הגיש הסיור הצעת כניעה לכוחות הטורקים.
המפקד הטורקי מוסטפא קאמל דחה את ההצעה.
לאור דחיית ההצעה המתינו הכוחות הקדמיים להגעת הבריגדה הרכובה ה-15 מתוך כוונה לתקוף את העיר ב-26 באוקטובר.
לפי תוכנית התקיפה הבריגדה ה-15 תוכננה לתקוף את העיר ממערב, הכוחות הממונעים מדרום והערבים של פייסל ממזרח.
ב-25 באוקטובר, ובניגוד לתוכנית, נכבשה העיר על ידי הכוחות הערבים בקרב קשה.
ב-26 באוקטובר נכנס מאק-אנדריו לעיר יחד עם הכוחות הממונעים של הדיוויזיה.
מהלכי הכח הערבי של הנסיך פייסל
2 השדרות של הכוחות הערבים נעו לאורך מסילת הרכבת החיג'אזית, ממזרח לכוחות הבריטים.
ב-16 באוקטובר כבשו את חומס.
ב-25 באוקטובר נכנסו כוחותיו של שריף נאסיר לעיר וניהלו קרב פנים-אל-פנים מול הכוחות הטורקים וגרמו לנסיגת מוסטפא קאמל וכוחותיו מהעיר.
לאחר כניעת חלב ב-26 באוקטובר הורה מאק-אנדריו ל-2 רגימנטים הודים של הבריגדה ה-15 לרדוף אחרי הכוחות הנסוגים לכוון אלכסנדרטה.
כוחות אלו נתקלו בכוחות נסוגים חזקים שהשיבו מלחמה ואילצו את ההודים לסגת בחזרה לחלב.
כדי לתגבר את הכוחות בחלב הורה הפיקוד הבריטי לדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית (בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון), ששהתה בדמשק כחיל מצב, להתקדם לחלב.
הדיוויזיה עזבה את דמשק ב-27 באוקטובר אולם בהגיעה לחומס ב-31 באוקטובר נחתם הסכם שביתת הנשק והמלחמה הסתיימה.
כיבוש יריחו נערך בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה על ידי חיל המשלוח המצרי של האימפריה הבריטית, בתאריכים 19 בפברואר עד 21 בפברואר 1918. במסגרת הקרב על יריחו נהדפו כוחות האימפריה העות'מאנית צפונה ומזרחה.
מהלך זה השלים ייצוב קו הגנה לרוחב ארץ ישראל בין הים התיכון לירדן (הקרוי גם קו שתי העוג'ות).
עקב צורך לטפל בלוגיסטיקה של הכוחות ובהדרכה ואימון כוחות חדשים החליט גנרל אדמונד אלנבי לייצב קו הגנה מחוף הים התיכון דרך הרי יהודה (מצפון לירושלים) ועד נהר הירדן:
במקביל התקדם הקורפוס ה-20 על גב הרי יהודה והשלים את ייצוב ההגנה בקו רמאללה עד 30 בדצמבר.
לאחר ייצוב הקו החל תכנון הרחבת הקו מזרחה ליריחו וצפון ים המלח כדי למנוע פעילות נגד של הטורקים הפרוסים בעבר הירדן.
בטרם תחילת הפעולה נדרש הפיקוד הבריטי להשלים אספקה לכל הכוחות הפרוסים.
פעילות זו התבצעה במהלך ינואר ובחצי הראשון של פברואר.
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון שיי
הדיוויזיה הוולשית ה-53 בפיקוד מייג'ור גנרל מוט
בריגדת רגלים מהדיוויזיה ה-74 ה"יומנרי" בפיקוד מייג'ור גנרל אריק גירדווד
בריגדת הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) ה-1 מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק
בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדים מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק
למפקד הכח מונה לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד
הגנת בקעת הירדן נמסרה לשתי דיוויזיות רגלים, ה-26 וה-53. שתיהן השתייכו לקורפוס ה-20 של הארמייה ה-4 (שמפקדת בעמאן), שבאחריותה להגן על קו בקעת הירדן ועבר הירדן.
דיוויזיות אלו מנו כ-4,000 לוחמים.
כוחות אלו תפסו עמדות במספר נקודות אסטרטגיות על הדרכים היורדות ליריחו (כמו ב"טלעת-א-דם" הוא מצד אדומים ובג'אבל מונטר) וכן מסביב ליריחו.
הדיוויזיה ה-60 תתקוף את יריחו ממערב, מכוון מכמש בסדר הבא:
הבריגדה ה-181 באגף השמאלי (צפוני)
הבריגדה ה-179 באגף הימני (דרום)
הכוחות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק אבטחו את האגף הימני של דיוויזיה 60 (מדרום) תוך שהם מתפצלים ל-2 שדרות:
בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדים
בריגדת הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) ה-1
הכוחות של הדיוויזיה ה-53 אבטחו את האגף השמאלי של דיוויזיה 60 (מצפון).
יוצאת ב-14 בפברואר מירושלים לכוון מכמש.
ב-19 בפברואר החלו שלוש הבריגדות של הדיוויזיה בקרבות נגד הטורקים.
ב-20 באוקטובר ממשיכים הבריגדות בקרבות נגד הטורקים המבוצרים על מורדות הרי יהודה כדי לשלוט על הדרכים היורדות לבקעת הירדן.
ב-21 באוקטובר מייצבת הדיוויזיה קו לאורך המצוק בין נבי מוסה לקרנטל.
יוצאת ב-14 בפברואר מאזור בית אל וכובשת את כפר דיר דיבוואן.
ב-19 בפברואר הדיוויזיה מתקדמת, תוך קרב, על מורדות הרי יהודה ומגינה על הדיוויזיה ה-60 מפני כוחות טורקים מצפון.
כוחות דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק יצאו באמצע פברואר 1918 מעמדותיהם על שפת הירקון.
ב-17 בפברואר הגיע הכוח לבית לחם שם התפצלה הדיוויזיה ל-2 שדרות.
ב-19 בפברואר התקדמה בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדים למתחם הטורקי במנזר מר סבא ובמקביל בריגדת הפרשים הקלים האוסטרלים ה-1 התקדמה למתחם בהר מונטר.
ב-20 בפברואר כבשו הכוחות את המתחמים במנזר מר סבא והר מונטר והדפו את הטורקים למתחם המבוצר בנבי מוסא.
ב-21 בפברואר כבש כוח אנזא"ק את נבי מוסא ללא נפגעים, לאחר שהטורקים נסוגו מהמתחם.
הכוחות המשיכו מזרחה למישור הבקעה שם התפצלו לשלוש זרועות: כח ניו זילנדי כבש את צפון ים המלח, רגימנט אוסטרלי חדר ליריחו ומצא גם אותה ריקה ושאר כוחות הדיוויזיה המשיכו צפונה והתבצרו לאורך ואדי עוג'ה.
הקרבות לכיבוש יריחו התקיימו למעשה על הדרכים שהובילו אליה ועל נקודות אסטרטגיות שחלשו על אותן דרכים.
לאחר כיבוש אותן נקודות מפתח הבינו הטורקים שהפסידו בקרב ונסוגו מהעיר עצמה.
עם כיבוש יריחו וההתייצבות לאורכו של ואדי עוג'ה ונהר הירדן השלים הצבא הבריטי את ייצוב קו שתי העוג'ות.
פעילות הכוחות לאחר סיום הקרב:
הדיוויזיה ה-60 נסוגה לאחור תוך שהיא משאירה מוצבים מאוישים בנקודות מפתח.
דיביזיית אנזא"ק חזרה לאזור ראשון לציון.
רגימנט אוקלנד, מדיביזיית אנזא"ק, נשאר לסייר ולתצפת לאורך נהר הירדן על מנת לחשוף את היקף הכוחות הטורקים בעברו המזרחי של הירדן.
מצב כוחות זה נמשך עד הפקודה שהעביר קבינט המלחמה הבריטי לאלנבי, ב-6 במרץ, לכבוש את עבר הירדן.
תהליך שהחל בכיבוש בקעת הירדן והמשיך במספר מבצעים לכיבוש עבר הירדן.
כיבוש מלאקה (1511) התרחש כאשר מושל הודו הפורטוגזית אפונסו דה אלבוקרקי כבש את העיר בשנת 1511.
עיר הנמל מלאקה שלטה במצר הצר האסטרטגי של מאלקה, דרכו עבר כל הסחר הימי בין סין להודו.
כיבוש מלאקה היה תוצאה של תוכנית של המלך מנואל הראשון מפורטוגל, שמאז 1505 התכוון להכות את הספרדים במזרח הרחוק.
הפרויקט של אלבוקרקי היה להקים יסודות איתנים להודו הפורטוגזית, לצד כיבוש הורמוז, גואה ועדן, כדי לשלוט בסופו של דבר במסחר ולסכל את השליטה המוסלמית באוקיינוס ההודי.
לאחר שהפליג מקוצ'ין באפריל 1511, המשלחת לא הייתה יכולה לנועה לכיוון מזרחה, בגלל רוחות המונסון המנוגדות.
אילו הכיבוש היה נכשל, הפורטוגלים לא היו יכולים לקוות לקבל תגבורת ולא היו יכולים לחזור לבסיסיהם בהודו.
כיבוש מאלקה היה הכיבוש הטריטוריאלי הרחוק ביותר בתולדות האנושות עד אז.
ההתייחסויות הפורטוגזיות הראשונות למאלקה מופיעות לאחר חזרתו של ואסקו דה גאמה ממסעו לקליקוט שפתח מסלול ישיר להודו סביב כף התקווה הטובה.
היא תוארה כעיר שנמצאת 40 יום מהודו, בה נמכרו ציפורן, אגוז מוסקט, חרסינה ומשי, וכביכול נשלטה על ידי ריבון שיכול היה לאסוף 10,000 איש למלחמה והיה נוצרי.
מאז, המלך מנואל גילה עניין ביצירת קשר עם מאלקה, מתוך אמונה שזה יהיה האנטימרידיאן של חוזה טורדסיאס.
בשנת 1505 מונה דום פרנסיסקו דה אלמיידה על ידי המלך מנואל הראשון מפורטוגל כמשנה למלך בהודו הפורטוגזית, שהוטל עליו בין השאר, לגלות את מיקומו המדויק.
עם זאת, דום פרנסיסקו, לא הצליח להקדיש משאבים למיזם, שלח באוגוסט 1506 רק שני שליחים פורטוגזים סמויים, פרנסיסקו פריירה ואסטבאו דה וילנה, על סיפון ספינת סוחר מוסלמית.
המשימה בוטלה לאחר שהתגלתה וכמעט נעשה בהם לינץ' והם חזרו לקוצ'ין בנובמבר.
נוסדה בראשית המאה ה-15, דרכה עבר כל הסחר בין סין להודו.
בעיר גרו קהילות רבות של סוחרים שכללו ערבים, פרסים, טורקים, ארמנים, בנגלים, סיאמיים ועוד, כאשר המשפיעים ביותר היו הגוג'ראטים המוסלמים והג'אוונים, הינדים וסינים.
על פי דבריו של הרופא הפורטוגזי טומם פירס, שחי במאלקה בין 1512 ל-1514, דיברו במאלקה 84 דיאלקטים.
הפורטוגלי רואי דה אראוג'ו אמר כי היו בה 10,000 בתים, עם אוכלוסייה מוערכת של לפחות 40,000.
העיר נבנתה על אדמת ביצות והוקפה ביער טרופי, והייתה צריכה לייבא הכול למען קיומה, כמו אורז, המסופק על ידי הג'וואנים.
המלך מנואל לא התרשם מחוסר התוצאות של אלמיידה, באפריל 1508, ושלח צי ישירות למאלקה, שהורכב מארבע אוניות בפיקודו של דייגו לופס דה סקיירה, שהוטל עליו גם לתאר את מדגסקר ולאסוף מידע על הסינים.
סקיירה קיבל הוראות מלכותיות המורה לו באופן ספציפי לקבל אישור לפתיחת עמדת סחר בדיפלומטיה ובשלום, לא להגיב על שום פרובוקציות ולא לפתוח באש אלא אם יורים עליו.
באפריל 1509 הצי היה בקוצ'ין והמשנה למלך, דום פרנסיסקו דה אלמיידה, שילב צי נוסף כדי לחזק אותו.
ההחלטה לא הייתה לגמרי תמימה, שכן על סיפונה נסעו כמה מתומכי יריבו הפוליטי של אלמיידה, אפונסו דה אלבוקרקי.
בין אנשי הצוות שלה היה גם פרדיננד מגלן.
המשלחת הגיעה למאלקה בספטמבר 1509 ומיד ביקש סקיירה ליצור קשר עם הסוחרים הסיניים בנמל.
הם הזמינו אותו אל סיפון אחת ספינות המסחר שלהם וקיבלו אותו יפה לארוחת ערב וקבעו פגישה עם הסולטאן מחמוד.
הסולטן העניק מייד לפורטוגל את האישור להקים נציגות וסיפק מבנה פנוי למטרה זו.
עם זאת, מתוך חשש מהאיום שהפורטוגלים הציבו באינטרסים שלהם, קהילות הסוחרים החזקות של גוג'ראס והג'אוויים המוסלמים שכנעו את הסולטאן מחמוד לבגוד וללכוד את הפורטוגזים.
סקיירה בינתיים היה כל כך משוכנע בחביבותו של הסולטאן, עד שהוא התעלם מהמידע אותו קיבל דוטרטה פרננדס, נוצרי שקיבל מידע בפונדק פרסי על ההכנות להשמדת הצי.
המידע אושר אפילו על ידי הסוחרים הסיניים.
הוא שיחק בשחמט על ספינת הדגל שלו כשהצי המלאי, המחופש לצי סוחר, ארב לספינות הפורטוגזיות.
הפורטוגלים הדפו כל ניסיון עלייה לספינה, אך התמודדו עם מספר גדול של ספינות מלאיות, ולא הצליחו להנחית כוחות כדי להציל את הפורטוגלים שנשארו בנציגות בחוף.
דה סקיירה קיבל את ההחלטה לשוט חזרה להודו לפני תחילת המונסון והשאיר אותם בדרום מזרח אסיה.
לפני היציאה הוא שלח הודעה לסולטן בצורת שני שבויים כל אחד עם חץ דרך גולגולתו כעדות על מה שיקרה להם אם ייגרם נזק ל-20 הפורטוגזים שנשארו מאחור.
כשהגיע לטרוונקור באפריל, שמע סקיירה כי אפונסו דה אלבוקרקי החליף את דום פרנסיסקו דה אלמיידה כמושל הודו הפורטוגזית.
מתוך חשש מפני פעולות תגמול מאלבוקרקי על תמיכתו בעבר באלמידה, סקיירה הפליג מייד לפורטוגל.
באותה תקופה בליסבון, שלח המלך מנואל צי נוסף קטן יותר בפיקודו של דייגו דה וסקונלוס כדי לסחור ישירות עם מאלקה, מתוך הנחה שסקיירה הצליח ליצור קשרים מסחריים עם העיר.
וסקונלוס הגיע לאי אנגדיבה באוגוסט 1510 ושם מצא את המושל אפונסו דה אלבוקרקי, כשהוא מארגן את כוחותיו לאחר שלא הצליח לכבוש את גואה כמה חודשים לפני כן, וחשף את כוונותיו להפליג מייד למאלקה.
אלבוקרקי קיבל בינתיים הודעות מהשבויים במאלקה.
המכתבים נשלחו באמצעות השליחים של הסוחר החזק ביותר במאלקה, הינדי בשם נינה צ'אטו שהתערב עבור הפורטוגזים.
במכתבים היה פירוט כוחו הצבאי של הסולטאן, החשיבות האסטרטגית של מאלקה כמו גם את היחס אליהם.
אלבוקרקי היה מודע לחלוטין לכך שאם וסקולנוס ימשיך למאלקה בכוח צבאי קטן הדבר יהיה כמעשה התאבדות.
הוא הצליח לשכנע אותו לסייע לכבוש את גואה בהמשך אותה שנה במקום מאלקה.
כשגואה נכבשה בידי הפורטוגלים בדצמבר, התעקש וסקונסלוס לאפשר לו להמשיך למאלקה.
וסקולנוס ניסה להפליג כנגד הוראות אלבורקיקי, ולכן הוא נכלא.
אלבוקרקי לקח לעצמו פיקוד ישיר על המשלחת ובאפריל יצא מקוצ'ין יחד עם 1,000 איש ו-18 אוניות.
במהלך המעבר לדרום מזרח אסיה, הארמדה איבדה שתי אוניות.
בסומטרה חילץ הצי תשעה אסירים פורטוגזים שהצליחו להימלט לממלכת פדיר.
הם הודיעו לאלבוקרקי שהעיר מפולגת בתוכה, וכי לאחרונה נרצח גזבר העיר.
שם הם פגעו בכמה סדנאות של סולטנות גוג'אראט, אויבי הפורטוגלים.
כאשר עבר על יד ממלכת פאסם, בסומטרה, הפורטוגלים נתקלו באונייה מאוד גדולה, יותר מאשר ספינת הדגל שלהם, ה"פלור דו מאר".
התפתח קרב ימי, שבתחילה נראה כי הפורטגלים לא מצליחים להשמיד את האוניה העצומה, אך לאחר יומיים של הפגזה רצופה, נהרס ההגה התורנים שלה נפלו ורוב אנשי הצוות נהרגו.
כשעלו על סיפונה מצאו הפורטוגלים בן למשפחת המלוכה של פאסם, שאלבוקרקי קיווה שיוכל להחליף אותו עבור האסירים הפורטוגלים.
באחד ביולי הגיעה הארמדה הפורטוגזית למאלקה, פרשה את תותחיה והסתדרה במערך קרבי, מה שגרם למהומה רבה בנמל.
אלבוקרקי הצהיר ששום ספינה לא תוכל להפליג ללא רשותו ומיד ניסה לנהל משא ומתן על החזרתם הבטוחה של כל האסירים שנותרו עדיין לכודים במאלקה.
כיוון שאלבוקרקי ראה בהתנהלותו של הסולטאן בגידה, הוא דרש להחזיר את האסירים ללא כופר, אך מחמוד שאח השיב בצורה מעורפלת ומתחמקת והתעקש שאלבוקרקי יחתום על הסכם שלום לפני כן.
במציאות, הסולטאן ניסה לקנות זמן כדי לבצר את העיר ולהחזיר את הצי.
אלבוקרקי בינתיים המשיך לקבל הודעות מהאסיר רואי דה אראוג'ו, שהודיע לאלבוקרקי על כוחו הצבאי של הסולטאן, באמצעות נינה צ'אטו.
הסולטאן יכול היה לגייס 20,000 איש, שכללו חיילים טורקים ופרסים, אלפי כלי ארטילריה ועשרים פילי מלחמה, אך הוא ציין כי התותחים היו ישנים.
אלבוקרקי עצמו ידווח אחר כך למלך כי רק 4,000 אנשים מהם היו מוכנים לקרב.
הסולטאן מצידו לא נבהל יותר מדי.
בהמשך כתב אלבוקרקי למלך מנואל כי למורת רוחו הגדולה הצליח הסולטאן איכשהו להעריך נכונה את המספר הכולל של החיילים שעל סיפון האוניות.
לפיכך, הוא, הסולטאן נשאר בעיר וארגן את הגנתה, "ולא הבין את הסכנה הגדולה שהוא מכניס את עצמו".
לאחר שבועות של משא ומתן תקוע, באמצע יולי, הפציצו הפורטוגלים את העיר.
הסולטן נבהל, ושחרר מייד את האסירים ואלבוקרקי ניצל את ההזדמנות ודרש עוד פיצויים מהסולטאן: 300,000 קרוזדו ואישור לבנות מבצר בכל מקום שירצה.
יש להניח כי אלבוקרקי כבר צפה את תגובתו של הסולטאן.
המושל אסף את קברניטיו וחשף את תוכניתו – כי התקיפה תתרחש למחרת בבוקר, 25 ביולי, יום סנטיאגו.
במהלך המשא ומתן ביקרו את אלבוקרקי נציגים של כמה קהילות סוחרים, כמו ההינדים, שהביעו את תמיכתם בפורטוגזים.
הסינים הציעו לעזור בכל דרך שיוכלו.
אלבוקרקי ביקש רק מספר דוברות שיעזרו להנחית את הכוחות ואמר כי הוא לא מאחל לסינים לסבול פעולות תגמול אם התקיפה תיכשל.
הוא גם הזמין אותם כדי לצפות בלחימה בבטחה מרחוק, והרשה לכל מי שרוצה לצאת להפליג ממאלקה.
דברים אלה הותירו על הסינים רושם טוב מאוד.
אלבוקרקי חילק את כוחותיו לשתי קבוצות, הקטנה יותר בפיקודו של דום ז'ואו דה לימה וכוח גדול יותר עליו פיקד באופן אישי.
הנחיתה החלה בשעה שתיים לפנות בוקר.
בזמן שהצי הפורטוגזי הפגיז עמדות אויב בחוף, חיל הרגלים חתר בסירות לחופים משני צדי גשר העיר.
הם נתקלו באש ארטלרית לא יעילה.
אלבוקרקי הנחית את כוחותיו ממערב לגשר, המכונה Upeh, ואילו דום ז'ואו דה לימה נחת בצד המזרחי, שם נמצאו ארמון הסולטאן והמסגד.
הפורטוגזים התקיפו את עמדות ההגנה, שברו כל התנגדות לפלישתם.
עם התגברות הקרב הם תקפו ברחוב הראשי והמשיכו לעבר הגשר, שם התמודדו עם התנגדות נוקשה והתקפה שהגיעה מאחוריהם.
בצד המזרחי התמודדה הקבוצה של דום ז'ואאו במתקפת נגד של חיל המלכות עם פילי מלחמה, בפיקודו של הסולטאן עצמו, בנו אלאדין וחתנו, הסולטאן מפאנג.
הפורטוגלים הרימו את החניתות שלהם ותקפו את הפיל המלכותי, וגרמו לו לפנות בבהלה, שאר הפילים ברחו וגרמו לאי סדר בכוחות המגינים.
הסולטאן נפל מהפיל שלו ונפצע, אך הצליח להימלט בתוך הבלבול שנוצר.
באמצע היום נפגשו שתי הקבוצות הפורטוגליות על הגשר, ותקפו את אחרוני המגינים שקפצו לנהר ושם יירטו אותם צוותי דוברות הנחיתה.
כשהגשר מאובטח, הרימו הפורטוגלים יריעות קנבס כדי להגן על הרגליים המותשים מהשמש העזה.
למחרת, כדי למנוע מהמוסלמים לתפוס מחדש עמדות על הגשר, הכניסו הפורטוגלים כוחות ימיים נוספים, עם ארטלריה שביצעה ירי מהיר.
כוחות אלה נתקלו באש כבדה, ומפקדם אנטוניו דה אבראו נפגע בפניו, אך המשיך לפקד על הכוח.
ב-8 באוגוסט, קיים אלבורקיקי התייעצות עם רבי החובלים והביע את הצורך באבטחת העיר על מנת לנתק את זרימת התבלינים לעבר קהיר ומכה דרך קליקוט ולמנוע את השתלטות האסלאם.
לצורך תקיפה זו, נחת אלבוקרקי שוב במלוא כוחו, המחולק לשלוש קבוצות משנה.
בצד המערבי של מאלקה – אופה – נחת כוח שנתמך על ידי ספינת קרוול קטנה, וספינות נחיתה שהיו חמושות כספינות מלחמה.
בעקבות גאות הבוקר הגוברת החלה הנחיתה ואילו הארמדה הפציצה את העיר.
לאחר שנחתו על החוף התגברו הפורטוגזים במהירות על עמדות המגינים וכבשו מחדש את הגשר.
משני צידיו הציבו הפורטוגלים בריקדות עם חביות מלאות לכלוך, והציבו שם גם ארטילריה.
מהצד המזרחי המשיכה השייטת לתקוף את המסגד, והכניעו את המגינים לאחר מאבק מתמשך.
כשהגשר היה מבוצר ומאובטח עם מספיק אמצעים, אלבוקרקי הורה לרוץ ברחובות ולנטרל את התותחים של מלאיה שהיו מוצבים על הגגות, ולהרוג את כל מי שהתנגד להם.
ב־24 באוגוסט, עם התגברות ההתנגדות של הסולטאן, החליט אלבוקרקי לבצע השתלטות מלאה על העיר, ופיקד על 400 חיילים שצעדו, לצלילי תופים וחצוצרות, תוך חיסול כל כיס ההתנגדות שנותר.
פעולת הכיבוש הסופי ארכה 8 ימים.
הסולטאן לא הצליח יותר להתנגד לפורטוגלים אסף את אוצר המלוכה שלו ומה שנותר מכוחותיו ונסוג לג'ונגל.
עם אבטחת העיר, אלבוקרקי הורה על ביזת מאלקה, בצורה הכי מסודרת שאפשר.
במשך שלושה ימים, מבוקר עד רדת הלילה, קיבלו קבוצות פורטוגזים זמן מוגבל להיכנס לעיר ולחזור לחוף הים עם כל מה שיכלו לקחת.
חל איסור מוחלט לפשוט את רכושם של הסינים, ההינדים והפגואים, שתמכו בפורטוגזים וקיבלו דגלים לציון בתיהם.
האוכלוסייה הכללית במאלקה לא נפגעה.
הביזה הייתה עצומה: למעלה מ-200,000 קרוזדו הגיעו לכתר עם כלי נשק ועבדים.
חיילים סדירים קיבלו מעל 4,000 קרוזדו כל אחד, הקברניטים קיבלו עד 30,000 באותה תקופה, 1,000 קרוזדו היו שוות להכנסות השנתית של רוזן בפורטוגל.
אלבוקרקי לקח שרפרף משובץ אבנים יקרות, ארבעה אריות מוזהבים וצמיד מוזהב שנאמר כי יש לו את תכונות של ריפוי.
הפעולה עלתה לפורטוגזים ב-28 הרוגים, בתוספת פצועים רבים.
למרות המשאבים הגדולים של הסולטאן בכלי ארטילריה ונשק, הם לא היו יעילים ברובם.
מרבית הנפגעים הפורטוגזים נפגעו על ידי חיצים מורעלים.
הסולטאן ברח, אך לא יצא מהמאבק.
הוא נסוג כמה קילומטרים מדרום למאלקה, לשפך של נהר, שם נפגש עם הצי שלו והקים מחנה, והמתין שהפורטוגלים ינטשו את העיר ברגע שיסיימו לבזוז אותה.
בניגוד לתקוותיו של הסולטאן, אלבוקרקי לא רצה לעזוב את העיר, אלא להחזיק אותה לצמיתות.
לשם כך הורה לבנות מבצר קרוב לקו החוף, אשר התפרסם בשם פמוזה.
זה היה מבצר גדול, שגובהו יותר משמונה-עשר מטרים.
חומרי הבניה מאבן הובאו על ידי אוניות מכיוון שלא היה מספיק חומרי גלם בעיר להשלמת המבצר.
השתכן בו חיל מצב של 500 חיילים, 200 מהם תפקידם היה שרת על סיפונן של 10 הספינות שנותרו מאחור כצי השירות של המצודה.
עם הפסקת פעולות האיבה, אלבוקרקי הבין מיד כי תחזוקתה של עיר כה רחוקה, תלויה מאוד בתמיכה שיכולים הפורטוגלים לקבל מהאוכלוסייה המקומית ומהמדינות השכנות.
הוא הבטיח לתושבים שהם יוכלו להמשיך בענייניהם כרגיל.
נינה צ'אטו מונה למושל החדש של מאלקה ונציג הקהילה ההינדית.
גם הקהילות הג'אווניות, והמלאיות קיבלו נציגים משלהן.
מטבע חדש הוטבע בתמיכתו של נינה צ'אטו, שארגן מצעד ברחובות העיר, בו הושלכו המטבעות החדשים מקערות כסף לאוכלוסייה מעל 11 פילים.
כרוזים הכריזו על החוקים החדשים, האחד בפורטוגזית והשני במלאית, ואחריהם צעדו הפורטוגלים שהם מנגנים בחצוצרות ותופים, "לתדהמת המקומיים",.
משלחות דיפלומטיות נשלחו לממלכות פגו וסיאם כדי להבטיח יחסי בעלות ברית אתן, כמו גם הן הפכו לספקיות נוספות של מזון חיוני כאורז, כדי להחליף את הג'אוונים שהפכו לעוינים לפורטוגזים.
אלבוקרקי שלח שליח, דוארטה פרננדס, לסיאם בחודש יולי, בזמן שההתקפה על העיר עדיין נמשכה.
חילופי הדיפלומטים הבטיחו את תמיכתו האיתנה של מלך סיאם, ששנא את הסולטאן ממאלקה.
ממלכת פגו אישרה גם את תמיכתה בפורטוגזים ובשנת 1513 הגיעו סוחרים ממלכת פרגו לסחור במאלקה.
בעודו נשאר בעיר, אלבוקרקי קיבל שליחים ושגרירים מממלכות מלאיות ואינדונזיות רבות (שכללו אפילו את חתנו של הסולטאן מחמוד, הסולטאן מפאנג), עם מתנות שהוקדשו למלך פורטוגל.
כשעזב אלבוקרקי את מאלקה בינואר 1512, הצטערו התושבים על עזיבתו.
מסביב לקצה הצפון-מערבי ביותר של סומטרה, הצי התמודד עם סערה שהרסה את ספינת הדגל של אלבוקרקי, הפלור דו מאר, עם אובדן הניירת, מכתב רשמי ממלך סיאם ושלל המתנות שהיו מיועדות למלך מנואל, למעט תכשיט גדול, חרב מעוטרת וגביע זהוב שנשלחו על ידי מלך סיאם והצוות הצליח להציל אותם.
הגנה על מאלקה וגורל הסולטאן
זמן קצר לאחר עזיבתו של אלבוקרקי, העיר סבלה מהטרדה מצד כוחות הסולטאן, אך באותה עת יכלו הפורטוגלים לסמוך על למעלה מ-500 חיילים מתושבי העיר, שסייעו להם להדוף את ההתקפה.
בחודש מאי אילצו הפורטוגלים, יחד עם למעלה מ-2,000 בעלי ברית מקומיים בפיקודו של גספר דה פאיבה, את הסולטאן לצאת מהמאהל שלו על ידי הנהר.
לאחר מכן נסוג הסולטאן ועבר לבינטן, ממלכת אי דרומית-מזרחית לסינגפור.
ממלכת בינטן הפנתה עורף לפורטוגלים במאלקה, והטרידה את העיר, וחיבלה ביחסים הדיפלומטיים שלהם עם סין.
בסופו של דבר הפורטוגלים הרסו את בינטן בשנת 1526.
בנו של הסולטאן של מאלקה, אלאדין, המשיך בהקמת סולטנת ג'והור, ופיתח יחסים פרגמטיים פחות או יותר עם הפורטוגזים.
כיבוש חבל הרוהר הייתה תקופה של כיבוש צרפתי ובלגי במרכז התעשייתי של העיר דיסבורג בחבל הרוהר של רפובליקת ויימאר שהתרחשה בין 11 בינואר 1923 ועד 25 באוגוסט 1925.
לאחר מלחמת העולם הראשונה לפי הסכם ורסאי גרמניה הייתה צריכה לשלם דמי פיצויים לבעלות הברית וביניהם צרפת במיוחד.
לאורך שנת 1922–1923 גרמניה שקעה באינפלציה כלכלית קשה.
לאור האינפלציה גרמניה עצרה את שילום הפיצויים בגלל אי יכולתה לעמוד בהם.
ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה שהיה אנטי גרמני במוצהר דחף את הממשלה הצרפתית לשלוח את הצבא, ובעקבות כך כוחות צרפת פלשו לגרמניה וכבשו את חבל הרוהר, שם הם השתמשו בכוח התעשייה ואוצרות הטבע שרוכזו בעיר דיסבורג לטובתם.
בנוסף כוחות בלגים השתתפו גם הם בכיבוש ונהנו אף הם ממשאבי גרמניה.
בתוך הכיבוש היו מספר אירועי פגיעה של חיילים צבאיים באזרחי גרמניה, המפורסם שבהם אירע בעיר אסן בבוקר 31 במרץ 1923 בעוד פיקוד צבאי צרפתי קטן השתלט על מפעל המכוניות של קרופ על מנת להחרים מספר כלי רכב.
אירוע זה גרם ל-13 מקרי מוות ו-28 פצועים.
הכיבוש הסתיים בקיץ 1925. במהלך הכיבוש 130 אזרחים גרמניים נהרגו בידי הצרפתים, ואילו גרמניה לא יכלה להגיב בכוח נגד הצרפתים עקב נטרול כוחה הצבאי של גרמניה.
כתוצאה מהכיבוש ומאי הפעילות הממשלה הגרמנית, רגשות פטריוטים לאומיים פרחו בגרמניה מה שגרם לניסיון הפיכה של המפלגה הנאצית בהמשך השנה.
הכיבוש הצרפתי באזור נמשך למשך שנה וחצי עד שבסופו של דבר חבר הלאומים, ובייחוד בריטניה וארצות הברית לחצו על צרפת לשחרר את חבל הרוהר.
פואנקרה הסכים לבסוף והכוחות הצבאיים עזבו את האזור שחזר לידי גרמניה.
בשנת 1924 נוצר הסכם כלכלי לשיפור מצבה של גרמניה הידוע כתוכנית דוז.
על פי תנאי הסכם ורסאי (1919) שסיים רשמית את מלחמת העולם הראשונה, הגדה המערבית של הריין נכבשה על ידי מדינות ההסכמה, והגדה המזרחית בטווח של 50 קילומטרים מהנהר - שכללה את חבל הרוהר - פורזה (סעיף 42).
בנוסף, גרמניה נאלצה לקבל אחריות על הנזקים שנגרמו במלחמה ונאלצה לשלם פיצויים למדינות ההסכמה.
מאחר שהמלחמה במערב נערכה בעיקר על אדמת צרפת, עיקר השילומים היו לצרפת.
הסכום הכולל שנדרש מגרמניה - 226 מיליארד מארק זהב (1,093 מיליארד דולר ב-2024) - נקבע על ידי ועדת הפיצויים של מדינות ההסכמה.
בשנת 1921 הצטמצם הסכום ל-132 מיליארד מארק זהב (באותה עת 31.4 מיליארד דולר; 442 מיליארד דולר בשנת 2024).
מאחר שחלק מהתשלומים היו בחומרי גלם, חלק מהמפעלים הגרמניים סבלו ממחסור והכלכלה הגרמנית נפגעה, מה שפגע עוד יותר ביכולתה של המדינה לשלם.
צרפת סבלה גם מגירעון גבוה שנצבר במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהביא לפיחות של הפרנק הצרפתי.