tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטפנס רצה ללכת לראות מה קרה, אולם אביו אסר זאת עליו.
ביום למחרת, אביו של סטפנס הלך לעיר וראה את ההריסות שנותרו במקום ההתרסקות.
לאחר הראיונות, אנשי MUFON פנו לחקור את בית הקברות המקומי, וגילו מצבה שנראה שצוירה עליה חללית מעופפת מסוג שהוא, וגלאי המתכות שלהם הוכיח שיש ממצאי מתכת בקבר זה.
MUFON ביקשו מרשות בתי הקברות היתר לחפור בקבר, אולם נשללו על הסף.
לאחר בדיקתם של אנשי MUFON המצבה עם הסימון המסתורי נעלמה מבית הקברות, ומגלאי המתכות שוב לא הצליח לקלוט סימנים למתכת מעל הקבר המדובר.
לכן סברו אנשי ה MUFON כי המתכות הוצאו מהקבר על ידי גורם לא ידוע.
דיווחם הסופי של ה MUFON מציין כי הראיות אינן חד משמעיות, ולא פסל אפשרות של מתיחה.
בהמשך הפרק מוצג ריאיון עם ראש העיר של אורורה ברברה ברמר, שמספרת על הסיפור הטרגי של העיירה וקשייה.
ב-19 בנובמבר 2008, בסדרה בשם "ציידי העב"מים" (במקור: UFO Hunters), הוצג פרק בשם "מגע ראשון" אשר עסק בנסיבות ההתרסקות באורורה.
הפרק הציג שלושה חידושים ראויים לציון, מעבר למידע ולעדויות שהוצגו בתחקירי עבר:
ריאיון עם טים אוטס, אחיינו של הבעלים הקודם של החווה אשר בשטחה מוקמה הבאר האטומה.
אוטס התיר לצוות החוקרים של הסדרה לפתוח את הבאר ולחקור האם ניתן למצוא שם ממצאים מהשברים של הדיווח המקורי.
מים מהבאר נבדקו ונמצאו רגילים, למעט ריכוז חריג של אלומיניום, והבאר נמצאה רגילה לחלוטין.
בשטח החווה, נמצאו שאריות של טחנת רוח ישנה.
ממצא זה הפריך את טענתה של מארי פאגו מהראיון במגזין טיים מ-1979, אשר טענה כי לשופט מעולם לא הייתה טחנת רוח על אדמתו.
תקציר מנהלים או תמצית מנהלים הוא מסמך קצר או חלק ממסמך, הנוצר למטרות עסקיות, המסכם דוח, מספר דוחות, הצעה וכדומה, באופן שהקוראים יתוודעו במהירות לכמות מידע רבה מבלי לקרוא את כולו.
תקציר מנהלים כולל לרוב הצהרה קצרה על אודות הבעיה או ההצעה המפורטות במסמך המלא, חומר רקע, ניתוח תמציתי ומסקנות עיקריות.
הוא נועד להיות אמצעי עזר לקבלת החלטות על ידי מנהלים ומתואר כחלק החשוב ביותר בתוכנית העסקית.
תקציר מנהלים שונה מתקציר ("אבסטרקט"), אשר הוא קצר יותר, מכוון להציג סקירה נייטרלית ואינו מהווה גרסה דחוסה של המסמך המלא.
תקצירים משמשים באופן נרחב במחקר אקדמי, בניגוד לתקצירי מנהלים אשר חסרי משמעות בהקשר זה.
"תקציר הוא הצהרה סיכומית קצרה...
הקורא יחליט על פיה אם לקרוא את המסמך המלא" בעוד "תקציר מנהלים, בשונה מתקציר, הוא מיניאטורה של המסמך, אשר ניתן לקרוא אותה במקום את המסמך המקורי."
לתקציר מנהלים יש מבנה מקובל, המודגש בספרי לימוד ובקורסי הכשרה.
לתקציר מנהלים טיפוסי יהיו המאפיינים הבאים:
אורכו יהיה 5–10 אחוזים מאורך המסמך המלא
מנוסח בשפה ההולמת את קהל היעד
יהיה ערוך באותו סדר כמו הדוח המקורי
יכלול רק חומרים המצויים במסמך המקורי
יהיה קריא בנפרד מהדוח המקורי
לעיתים יסכם יותר ממסמך אחד
סיכום פשטני של נושא מורכב עלול להוביל קובעי מדיניות להזניח סוגיות מהותיות.
פרופ' אמנדה סינקלייר מאוניברסיטת מלבורן טוענת כי לעיתים קרובות זהו תהליך אקטיבי ולא פאסיבי.
במחקרה שהתמקד בגלובליזציה היא מצאה כי על קובעי מדיניות מופעלים "לחצים לאמץ קריאה פשטנית של סוגיות מורכבות" ו"להתייחס באופן לא פוליטי ואחיד להבדלים מסוגים שונים".
היא טוענת שהמחקר עוצב על פי כותרות מוגדרות מראש וגנריות.
דוחות החוקרים היו אמורים להראות זהים.
התיקנון של המחקר בוצע באמצעות כלים כגון תקצירי מנהלים.
לחוקרים נאמר: "מנהלים קוראים רק תקצירים".
גם קולין לייס, במאמר ב-Socialist Register, טוען כי תקצירי מנהלים משמשים להצגת טיעונים מונמכים: "במפתיע ישנן רק מעט התייחסויות שליליות לירידת המדרגה שחלה מאז 1980 באיכות מסמכי המדיניות הממשלתיים, שרמת טיעוניהם ונימוקיהם היא לעיתים קרובות מידי ביחס הפוך לאיכות ההצגה שלהם (בסגנון דוחות עסקיים, עם תקצירי מנהלים וגרפים מעוצבים)".
תקרית דווימה היא תקרית גבול שהתרחשה ב-10 בספטמבר 1956 בסמוך לקו הירוק באזור חורבות דווימה, בשולי הר חברון.
שישה מחיילי צה"ל נהרגו באותו היום, וכעבור ימים אחדים מת מפצעיו חייל נוסף.
יחידה של חיילי צה"ל, שמנתה 30 איש, כולם סטודנטים באוניברסיטה העברית, תרגלה קריאת מפות בתוך שטח ישראל.
היחידה קיבלה הוראה להישאר במרחק 500 מטר מן הגבול, אך זזה קדימה למיקום נוח יותר במרחק 100 מטר מהגבול, והותקפה בידי כוח של "המשמר הלאומי" הירדני.
הכוח הירדני ישב ברכס ששלט על השטח, ובשעות הצהריים תקף באש מרגמות ומקלעים את היחידה הישראלית, שהייתה מצוידת בנשק קל בלבד.
היחידה הישראלית נסוגה, אך הותירה את חלליה בשטח.
לאחר חילופי הירי, גררו הירדנים אל שטח ירדן שישה מן החיילים הישראלים, הרוגים ופצועים, ושם הרגו את החיים והתעללו בכמה מן הגופות בכריתת אברי המין.
מאוחר יותר באותו היום, פתחה יחידה של הלגיון הערבי באש על חיילי "המשמר הלאומי" הירדני ועל כפריים מקומיים, כדי לחלץ את שש הגופות, ובשעות הערב של אותו יום הוחזרו הגופות לישראל.
ירדן טענה כי הכוח הישראלי חצה את הגבול בסמוך לכפר אידנא, ולכן הכוח הירדני פתח באש.
אולם ישראל הודיעה כי כתמי הדם בשטח וסימני הגרירה שנמצאו בכמה מן הגופות תומכים בגרסתה.
מאוחר יותר הזימו חוקרי מנגנון המשקיפים את הגרסה הירדנית, וב-17 בספטמבר הטילה ועדת שביתת הנשק על ירדן את האחריות לתקרית.
למחרת התקרית הציע הרמטכ"ל משה דיין לראש הממשלה דוד בן-גוריון, שצה"ל יפוצץ בתגובה לתקרית חלקים מן הכפר אדנא לאחר פינוי התושבים.
בן-גוריון הסכים, אך דיין לא הצליח לשכנע את שרי הממשלה לתמוך בהצעתו, ובמקום זאת אישרו הללו התקפה על מטרה צבאית בהרי חברון.
לפיכך, בתגובה לתקיפה הירדנית, ערכה ישראל פעולת תגמול - מבצע יהונתן, שנערך ב-11 בספטמבר 1956 ובו פשט גדוד צנחנים על בניין המשטרה הירדנית בא-רהווה, בדרום הר חברון על כביש חברון-באר שבע ליד הקו הירוק, פוצץ את הבניין וגרם לכ-20 הרוגים ירדנים.
תקרית אל-חמה, בין ישראל לסוריה, התרחשה ב-4 באפריל 1951 כאשר ישראל ניסתה לממש את ריבונותה באזור המפורז של מובלעת אל-חמה (חמת גדר) ושלחה לשם מחלקה של חיילים במדי שוטרים.
לקראת המחלקה יצאו חיילים סורים, שקראו להם לחזור, אך חיילי המחלקה המשיכו בדרכם.
הסורים פתחו עליהם באש חזקה מאחור.
מכוניות המחלקה פנו כדי לסגת, מכונית אחת הצליחה בכך ואילו האחרת נתקעה באמצע הכביש.
במטח היריות נהרגו 7 חיילי צה"ל, שלושה נפצעו ואחד מהפצועים וחייל נוסף נפלו בשבי.
למחרת בוצעה פעולת התגמול הראשונה לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק, על ידי חיל האוויר הישראלי.
סוריה המשיכה לשלוט באל-חמה מאז ועד מלחמת ששת הימים.
שטחים שנותרו בידי הסורים בסיום המלחמה ממערב לקו הגבול הבינלאומי, ושעל פי החלטה 181 נועדו להיות בתחום המדינה היהודית, הוכרזו בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה כשטחים מפורזים - הסורים נסוגו מהאזורים הישראלים שכבשו, ובתמורה שטחים אלה הוכרזו כ'מפורזים', או בגרסה האנגלית של ההסכם (שהוגדרה כגרסה הקובעת): demilitarized.
הסורים טענו שפירוש הדבר שאסור לאף ישראלי להיכנס לאזורים המפורזים ואילו ישראל טענה שהאיסור חל רק על אנשי צבא ולא על אזרחים.
תקרית אל-חמה, שהיא אחת מתקריות הלחימה השכיחות על הזכות להשתמש בשטחים המפורזים שבגבול ישראל-סוריה, התרחשה באזור המפורז הדרומי – מנוקייב (צפונית מעין גב) עד מעגן, כולל בקעת חמת גדר ("אל חמה").
ב־4 באפריל 1951, בשעה 16:45, יצאו ממשטרת צמח 21 איש בשני כלי רכב - 19 חיילי צה"ל לבושים במדי שוטרים, ואתם קצין וסמל ממשטרת ישראל - בדרכם למובלעת אל-חמה.
הכוח יצא לשטח בעקבות ידיעות שהגיעו למודיעין פיקוד הצפון בדבר כניסתה של יחידה סורית לבושה אזרחית למובלעת.
יום קודם לכן הורה אגף המבצעים לפיקוד הצפון לערוך סיור באזור ולהקפיד לחזור במקרה של היתקלות במחסום או בהתנגדות סורית כלשהי.
הוראה זו לא נמסרה בתדריך לכוח הישראלי.
קצין המודיעין של פיקוד הצפון היה במטוס פייפר שטס מעל הכוח, ועמד עמו בקשר רדיו.
בשעה 17:00 הגיע הכוח הישראלי לצומת פיק ונתקל בשלושה חיילים סורים.
התפתח ויכוח בין מפקדי הכוחות, וקצין המודיעין הפיקודי, שלא הכיר את ההוראות, שידר ממטוסו הוראה לסיור להמשיך בדרכו, ועזב את המקום.
24 דקות לאחר מכן, כשניסה הכוח להתקדם לכיוון בניין המשטרה באל-חמה, נפתחה לעברו אש.
המכוניות פנו כדי לסגת, מכונית אחת הצליחה בכך ואילו האחרת נתקעה באמצע הכביש.
מהירי נהרגו 7 מחיילי צה"ל ושלושה נפצעו, ואחד מהפצועים וחייל נוסף נפלו בשבי.
כעבור שעות אחדות הוחזרו לישראל שבעת ההרוגים ושני השבויים.
בישראל נדרשה תגובה מהירה, ולראשונה מאז מלחמת העצמאות הופעל חיל האוויר לשם כך.
מפקד בסיס רמת דוד, סא"ל רודי אוגרטן, ומפקד טייסת המוסטנג, רס"ן מאיר רוף, נקראו למחרת בבוקר לפיקוד הצפון, לתדריך בהשתתפות הרמטכ"ל, יגאל ידין, ואלוף הפיקוד, יוסף אבידר.
התוכנית שגובשה כללה תקיפה של רביעיית מטוסי מוסטנג, בהובלת מפקד הטייסת רוף, ורביעייה של מטוסי ספיטפייר, בהובלת מפקד הכנף אוגרטין.
ראשונים נכנסו הספיטפיירים, לשלושה יעפי הפצצה בזווית תלולה על תחנת המשטרה, אך הפגיעות התפזרו במרחק 20–60 מטרים מהתחנה.
מיד אחריהם נכנסו המוסטנגים מדרום-מערב וביצעו יעפי צליפה וריקוט על בונקר תת-קרקעי ומאהל בעיקול הדרך.
לפי עדותו של בני פלד, שהשקיף על הפעולה ממטוס "הרווארד" שחג בגובה 5,000 רגל, הפצצות נפלו "בכל מקום פרט למטרה".
ב־6 באפריל 1951 הגישה סוריה תלונה למועצת הביטחון וביקשה את כינוסה.
גם ישראל הגישה תלונה על הריגת שבעה מאנשי הסיור המשטרתי בדרכו לאל-חמה.
מועצת הביטחון דנה גם בתלונות על התפתחות קרב בין כוחות צה"ל לכוחות סוריים בתל מוטילה שבשטח ישראל.
מועצת הביטחון קילבה בעקבות התלונות את החלטה 93.
לזכר שבעת חללי צה"ל בתקרית הוקמה אנדרטת "יד לשבעה" לצד כביש 7599, כ-200 מטר מזרחית לצומת חמת גדר.
"תקרית האננס" הוא הפרק העשירי בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה איך פגשתי את אמא.
הוא שודר במקור ב-28 בנובמבר 2005. זהו הפרק הנצפה ביותר בעונה 1 והפרק השני בסך הכל במהלך כל תשע העונות של איך פגשתי את אמא.
בשידור המקורי של הפרק, צפו בו מעל 12 מיליון איש.
הוא נחשב לאחד הפרקים הטובים ביותר בסדרה כולה.
ברני, מרשל ולילי מבקרים את טד על כך שחשב יותר מדי בכל היבט בחייו, במקום פשוט לפעול על פי גחמה.
ברני משכנע את טד לשתות חמישה שוטים של 'הדרקון האדום' (תערובת מיוחדת של קרל הברמן בבר מקלארנ'ס); טד טוען כי הוא עדיין יכול לתפקד קוגניטיבית גם בהשפעת האלכוהול, אך זמן קצר לאחר מכן הוא איבד הכרה.
הוא מתעורר למחרת בבוקר עם בחורה שהוא לא זוכר לידו במיטה, אננס על שידת הלילה שלו וקרסול נקוע.
הוא גם מגלה כי המקטורן שלו נשרף חלקית.
טד שואל את מרשל ולילי לגבי הלילה, ומרשל ולילי אומרים לו שהוא שר יחד עם הג'וקבוקס בבר כשהוא עומד על שולחן.
הוא גם חייג בשכרות לרובין, שהייתה ביחד עם איש עסקים עשיר.
הוא נפל מהשולחן (דבר שהסביר את הקרסול הנקוע), ומרשל ולילי לקחו אותו למיטתו.
עם זאת, הם מופתעים כאשר טד שואל על הבחורה שבמיטה, ולא יכול להסביר את האננס או מדוע המעיל של טד נשרף.
טד מתקשר לברני, מכיוון שהוא חושב שאולי הוא יודע מה קרה, ומוצא אותו שרוע באמבטיה שלהם.
ברני מספר שטד הופיע שוב בבר בסביבות השעה 1 לפנות בוקר, אך כשהתחיל להתקשר שוב לרובין, ברני הצית את מקטורנו של טד.
אחרי עוד קצת כיף, הוא החזיר את טד למיטה, ובאופן דומה למרשל ולילי אין לו מושג מי הבחורה המסתורית.
טד מגלה שמישהו כתב על זרועו, ואמר להתקשר למספר אם טד נמצא מעולף איפשהו.
טד מתקשר למספר ומגיע לברמן, קרל, שממלא עוד קצת מהסיפור: טד חזר שוב לבר בשעה 3:00 לפנות בוקר, אבל קרל סירב לשרת אותו.
טד אמר לקרל את משמעות המילה "קריוקי" וכי הוא רוצה ללכת לראות כמה פינגווינים בגן החיות, ואז התקשר לפתע למישהו (ככל הנראה רובין) ואמר לה לבוא ולעשות משהו "משוגע".
על סמך מידע זה, מרשל, לילי וברני מאמינים כי הבחורה המסתורית במיטתו של טד היא למעשה רובין, אך כאשר טד הולך להעיר אותה, רובין מתקשרת ואומרת לו שהיא באה לדון איתו על מה שקרה בלילה הקודם.
הבחורה במיטה, טרודי (מגולמת על ידי דניקה מק'קלר), מתעוררת ומסבירה את הצד שלה בסיפור: טד תפס את עיניה כשהיה שיכור, והם החליפו מספרים בשירותי הנשים של הבר (אליהם טד נכנס בטעות).
היא סיפרה לטד את משמעות המילה "קריוקי" ועל אהבתה לפינגווינים, והסבירה מדוע הזכיר טד מאוחר יותר את הדברים בפני קרל.
אחר כך הוא התקשר אליה והזמין אותה, ולא את רובין.
טד אומר לטרודי להסתתר כשרובין ניגשה לדבר איתו, וטרודי עוזבת דרך יציאת החירום לפני שטד יכול להראות אותה לרובין כדי להוכיח לה שהוא המשיך הלאה.
טד העתידי מסביר כי טרודי מעולם לא הגיבה להודעה הבאה שלו, והוא מעולם לא גילה מאין הגיע האננס, אבל הוא היה טעים.
מאוחר יותר הודה קרטר בייס שלמד לקח מהפרק הזה, לא לכתוב את עצמם לפינה.
השורה "מעולם לא גילינו מאיפה בא האננס" ("We never found out where the pineapple came from") היה דבר שלעולם לא היו צריכים לומר.
תעלומת האננס נפתרה בסצנה שנמחקה מהפרק "חרצית" בעונה 9. הסצנה שוחררה לרשת על ידי BuzzFeed.
בקליפ יש לקפטן אננס במרפסת שלו, ומסביר לחבורה שהוא נוהג במסורת של הצבת אחד בחוץ כ"סמל של אירוח".
דבר זה גורם לטד לזכור שגנב אננס זהה מבית הקפטן בניו יורק כשהיה שיכור מאוד.
פרק זה היה הפרק הנצפה ביותר בכל שידור הסדרה, עד שפרק הסיום של הסדרה זכה ליותר צופים.
התקציב הפדרלי של גרמניה התקציב השנתי של הסכומים שיוקצבו למשרדי הקבינט של גרמניה לשנת פעילות.
התקציב לשנת 2021 הוא כ-370 מיליארד יורו.
המטרה העיקרית של התקציב היא ליצור סקירה כללית של ההכנסות וההוצאות של המדינה לשנה היוצאת או השנים הבאות.
מכיוון שהתקציב מבוסס על הוצאות העבר, הוא בסך הכל חיזוי של העתיד שיכול להוביל לגירעונות תקציביים בלתי צפויים ככל שנת הכספים מתקדמת.
בטווח הקצר, גירעונות כאלה ממומנים בדרך כלל על ידי הלוואת כסף שהובילה לחוב משמעותי לטווח ארוך של הקבינט של גרמניה.
התקציב עובר בבונדסטאג כנספח של תקציב שנתי או דו-שנתי.
ההכנסות וההוצאות מופרדות על ידי משרדים וגופים מנהליים אחרים.
הנחיות ספציפיות שנקבעו בחוק מסדירות את יצירת התקציב.
שלמות: התקציב חייב לכלול את כל מקרי ההכנסות וההוצאות בנפרד.
בהירות: התקציב חייב להיות מאורגן לפי קווי משרד ותפקוד.
אחדות: התקציב חייב לכלול את כל ההכנסות וההוצאות.
דיוק: יש להעריך את ההכנסות וההוצאות על סמך שווי שוק הוגן בפועל או ערכים צפויים.
כדי למנוע מניפולציות, הערכות כאלה נערכות על ידי גוף רשמי נפרד.
מועד התקציב: יש לחוקק את התקציב לפני תחילת שנת הכספים.
אם אין תקציב לשנת הכספים הנוכחית, התקציב הקודם ממשיך בתוקף כתקציב המשכי.
ספציפיות: יש להגדיר את ההוצאות לתחום מסוים, בזמן מסוים וברמה מסוימת.
פרסום: כל הדיונים על התקציב אמורים להתקיים בבונדסטאג, וכן התקציב הסופי שבו חוקים זמינים ונגישים לציבור.
עם זאת, הוצאות מסוימות עשויות להיות מסווגות עם הגבלות מתאימות למי יכול לגשת למידע עליהן.
ב-1 בפברואר 2023 נצפה בלון תצפית סיני בשמי ארצות הברית וקנדה.
במערכת הביטחון של מדינות אלה הועלה חשד שהבלון משמש לריגול, ועקבו אחר דרכו מעל מדינת מונטנה.
גורמים רשמיים קנדיים דיווחו כי פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה עוקב אחר הבלון.
ביקורו הממלכתי המתוכנן של מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, בסין נדחה על ידי הנשיא ג'ו ביידן, ומאוחר יותר בוטל בתגובה לפרשת הבלון.
ב-4 בפברואר 2023 יורט הבלון על ידי צבא ארצות הברית.
בלון סיני נוסף נצפה מעל ונצואלה וקולומביה ב-3 בפברואר.
דווח כי הבלון טס בסטרטוספירה, שם לא יהווה סיכון בטיחותי למטוסים מסחריים בשל גובהו הרב; בלונים פועלים בדרך כלל בין , מעבר לגובה המרבי הרגיל של מטוסי נוסעים – .
הבלון היה במעקב מעל מונטנה בתחילת פברואר, ועבר מעל ארצות הברית לאחר שטס מעל האיים האלאוטיים וקנדה.
מערכת המודלים האטמוספיריים HYSPLIT שימשה כדי לעקוב אחר מסלולו המשוער של הבלון, אם הוא זז לפי רוחות בגובה בו היה כאשר זוהה מעל מונטנה.
המסלול המתוכנן עובר מעל האיים האלאוטיים, צפון האוקיינוס השקט, יפן ומרכז סין.
לדברי ג'יימס פלאטן, חוקר מאוניברסיטת מינסוטה, הבלון יכול לנוע בצורה בלתי צפויה וכי ייתכן שהבלון אינו במקום בו הוא אמור להיות.
ב-3 בפברואר 2023 אישרה מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי בלון סיני שני נמצא מעל אמריקה הלטינית, בוונצואלה וקולומביה.
גודל הבלון, שעל פי החשד של גורמי ההגנה של קנדה וארצות הברית הוא בלון מעקב, הוא בערך של שלושה אוטובוסים.
בנוסף, הגורמים לא סבורים כי הבלון משיג מידע מודיעיני שלא ניתן היה לאסוף באמצעות לוויינים.
בלונים מעל ארצות הברית נצפו בעבר על ידי הפנטגון.
ממשלת סין אמרה כי מדובר בבלון מטאורולוגי, המשמש לתצפית על מזג האוויר.
גורמי הגנה אמריקאים שקלו להפיל את הבלון, אך החליטו שלא לעשות זאת בשל הסיכון של פציעות פסולת של אזרחים על הקרקע.
כונסה פגישה בין מזכיר ההגנה לויד אוסטין, יושב ראש המטות המשולבים גנרל מארק מילי, מפקד NORTHCOM / NORAD גנרל גלן ואנהרק, ומפקדים צבאיים אחרים.
הנשיא ביידן קיבל "המלצה חזקה" מגורמים רשמיים שלא להפיל אותו.
הבלון נוטר על ידי מטוסים מאוישים שנשלחו על ידי NORAD, כולל מטוס האזהרה המוקדמת בואינג E-3 סנטרי (הידוע בכינויו AWACS), סיור RC-135 ומטוסי F-22 ראפטור מבסיס חיל האוויר נליס.
ביידן דחה את נסיעתו הדיפלומטית המתוכננת של מזכיר המדינה אנתוני בלינקן לסין, שבוטלה בתגובה ב-3 בפברואר.
פקידים קנדיים ומשרד החוץ של קנדה זימנו את שגריר סין בקנדה, קונג פייוו, לאוטווה, בזמן שמחלקת ההגנה הלאומית הודיעה שהיא עוקבת אחר המצב לצד ארצות הברית באמצעות NORAD.
גורמי ההגנה הבחינו בבלון לראשונה כאשר הוא נכנס למרחב האווירי של קנדה מצפון מערב.
בהצהרה של הכוחות המזוינים הקנדיים הודגש כי אין איום על הקנדים, בעוד ששרת החוץ מלאני ג'ולי נותרה בקשר עם מזכיר ההגנה של ארצות הברית בלינקן.
דובר משרד החוץ הסיני מאו נינג אמר כי הבלון הוא "ספינת אוויר אזרחית המשמשת למטרות מחקר, בעיקר מטאורולוגיות.
מושפעת מהמערבלים ועם יכולת היגוי עצמי מוגבלת, ספינת האוויר סטתה רחוק מהמסלול המתוכנן שלה".
מחלקת המדינה של ארצות הברית דחתה טענה זו.
העיתון "צ'יינה דיילי" שבשליטת המדינה טען כי "כדי לרגל אחרי ארצות הברית עם בלון, צריך גם להיות מפגר מאחור כדי להשתמש בטכנולוגיה של שנות ה-40, וגם להיות מתקדם מספיק כדי לשלוט בטיסה שלה מעבר לאוקיינוס.
אלה הבודים את השקר רק חושפים את בורותם".
ב-4 בפברואר 2023 הבלון הופל על ידי צבא ארצות הברית באמצעות טיל שנורה ממטוס F-22, כאשר הגיע אל מעל לאוקיינוס האטלנטי.
תקרית אום־שורט אירעה ב-21 בנובמבר 1967 והייתה התקרית הצבאית החמורה בתוצאותיה בבקעת הירדן אחרי מלחמת ששת הימים.
היא נפתחה בירי של צבא ירדן על כוחות צה"ל, ובהמשך התפתחה לירי שריון משני הצדדים ואף כללה תקיפות של חיל האוויר הישראלי, בניגוד למדיניות הממשלה.
אחד המטוסים הופל על-ידי הירדנים, וטייסו נרצח לאחר שצנח בשלום.
בעקבות מאמצים דיפלומטיים רבים הושבה גופתו לישראל.
באירוע נהרגו גם חייל מילואים בעמדת תצפית ומפקד טנק.
כחלק ממלחמת ההתשה בבקעת הירדן אירעו שורה של תקריות אש בין צה"ל לצבא ירדן לאורך נהר הירדן.
צה"ל קיים שיגרת פטרולים ומארבים מעבר לקו הגבול, וצבא ירדן מיקש את הדרכים ופתח לעיתים באש על הכוחות ועל היישובים בצד הישראלי.
מדיניות הממשלה הייתה להשיב באש שריון וארטילריה, אך מבלי לערב את חיל האוויר.
ב-20 בנובמבר 1967, עלה קומנדקר של צה"ל על מוקש בדרך הפטרולים, בין מעבר אום־שורט לגשר דמיה.
על פי הגרסה הירדנית, בדו-קרב ארטילרי שהתפתח בעקבות חילופי האש המקומיים, נהרגו 14 איש בעיירה כראמה.
התקרית אירעה ב-21 בנובמבר 1967. יום לפני כן, קומנדקר של צה"ל עלה על מוקש בדרך הפטרולים, בין מעבר אום-שורט לגשר דמיה.
הפטרול הישראלי שהיה אמור לצאת לדרכו בבוקר לא יצא בהוראת מפקדו מחשש למארב ירדני.
בשעה 08:45 פתח צבא ירדן בירי שריון מתואם ומדויק בסיוע מרגמות לעבר שתי עמדות תצפית של צה"ל, ממנה נהרגו שני אנשי מילואים: החייל ומפקד הטנק .
צה"ל הגיב בירי שריון ומרגמות, ובהמשך הופעלו - לראשונה בגזרה זו - מטוסי חיל האוויר שתקפו את השריון הירדני.
המטוסים השמידו 6 טנקים, שריונית וכלי רכב נוספים.
בתקיפה השתתפו מבנים של מטוסי ווטור ומיסטר מטייסת 109 ומטייסת 116, וכן מבנה של מטוסי אוראגן של טייסת 113. כתוצאה מירי הנ"מ הירדני הופל אחד המטוסים והטייס, סרן , נטש אותו וצנח בשטח הירדני, בסמוך למעבר אום שורט.
הפעלת חיל האוויר נעשתה בהחלטת הרמטכ"ל יצחק רבין ובאישורו של שר הביטחון משה דיין, אך בניגוד להחלטת הממשלה שאישרה הפעלה של חיל האוויר רק בתגובה לירי על יישובים ישראליים.
ההחלטה ספגה ביקורת בממשלה, ושר הביטחון הודיע שהוא לוקח עליה אחריות.
סרן נבו הוביל את אחד המבנים של טייסת 116, שהמריא מבסיס תל נוף במשימה לתקוף בפצצות נפל"מ מטרות בין שונת נמרין לעיירה כראמה.
בעת התקיפה נפגע מטוסו מאש נ"מ שירו הירדנים.
נבו הפנה את מטוסו לכיוון שטח ישראל, אך איבד את השליטה בהגאיו ונאלץ לנטוש, כשהמטוס ממשיך לכיוון דרום מערב ולבסוף פוגע בקרקע ומתרסק.
הוא צנח והגיע בשלום לקרקע, אך הותקף מיד עם נחיתתו ונרצח בידי בדואים שהיו באזור.
כשנחתו טייסי המבנה ונבו לא שב הוזנקו מתל נוף, כ-20 דקות לאחר הנטישה, שני מסוקי S-58 של טייסת 124 וכן מטוס נורד של טייסת 103 כדי לנסות ולאתר את הטייס בעזרת מאתרי אותות של מכשיר איתור "שרה" שהיו מורכבים עליהם.
משלא זיהו כל ממצא בשטח חזרו המטוסים לבסיסם.
רק לאחר כשבועיים מהתקרית, ובעקבות מגעים דיפלומטיים נמרצים, הוחזרה גופתו של הטייס לישראל, בטקס צבאי מלא בהשתתפות קצינים וחיילים מצבא ירדן.
לאחר בדיקת הגופה במכון הפתולוגי, בנוכחות נציג הצלב האדום הבינלאומי, התברר כי הטייס נרצח בקרבת המקום בו צנח.
תקרית אום שורט עלתה לדיון בישיבת ועדת השרים לענייני ביטחון שהתקיימה למחרת.
בדיון ביקרו חלק מהשרים את החלטתו התקדימית של הרמטכ"ל יצחק רבין להפעיל את חיל האוויר מול הכוחות הירדנים.
שר הביטחון משה דיין הבהיר, כי הרמטכ"ל התייעץ איתו, וכי הוא אישר את הפעולה ולוקח עליה אחריות מלאה.
תקרית הגבול בין ישראל ללבנון של שנת 2010 התרחשה ב-3 באוגוסט 2010, בין צה"ל לצבא לבנון.
כוח צה"ל יצא לפעילות במובלעת על מנת לכרות עץ בצד הישראלי של הגבול בניסיון למנוע משטחים אלו להוות נקודות תורפה שבחזבאללה יוכלו לנצל.
הפעילות הייתה ליד קיבוץ משגב עם והכפר הלבנוני אל-עדיסה בתיאום עם הצבא הלבנוני.
במהלך הפעילות נורתה אש אל עבר כוח צה"ל כדי לנסות להבריח אותו.
סא"ל , מג"ד במילואים, נהרג, ועוד קצין עזרא לקיה נפצע קשה.
בתגובה צה"ל השיב בירי פגזים.
נהרגו ארבעה חיילים לבנונים וכתב אל-אח'באר עסאף אבו רחאל.
זו הייתה ההסלמה החמורה בגבול מאז מלחמת לבנון השנייה ב-2006.
צבא לבנון טען כי הוא פתח באש על חיילי צה"ל בגלל שהם הפרו את ריבונותה של לבנון בכך שפעלו בשטח לבנון, למרות שכוחות צה"ל פעלו בצד הישראלי.
כוח יוניפי"ל אישר את טענותיה של ישראל והוסיף כי ישראל תיאמה איתם את העבודות בגבול מראש.
שר ההסברה של לבנון הצהיר מאוחר יותר כי "הקו הכחול אינו הגבול הבין-לאומי ויש אזורים מדרום לקו הכחול שהם שטח לבנון".
ארצות הברית גינתה את האש הלבנונית על חיילי צה"ל, ובתגובה לתקרית הכריז בית הנבחרים של ארצות הברית על השעיית הסיוע לכוחות המזוינים הלבנוניים.
לבנון הגיבה ואמרה כי היא תסרב לכל סיוע צבאי מארצות הברית המותנה בהסכמתה לא להשתמש בנשק נגד ישראל.
בשבועות שקדמו לתקרית התקיימו חילופי מהלומות בין הצד הלבנוני (בעיקר חזבאללה) והצד הישראלי לאור הדיווחים המצביעים על כך שבית הדין המיוחד ללבנון ירשיע את חברי חזבאללה.
לאחר ביקור מאולתר בלבנון של עבדאללה, מלך ערב הסעודית ובשאר אל-אסד ימים ספורים לפני התקרית, כלי תקשורת שונים בלבנון ומחוצה לה אמרו שהסבירות להסלמה בגבול פחתה.
צבא לבנון טען כי המתיחות החלה כאשר סיור ישראלי ניסה לעקור כמה עצים בין הכפרים הלבנוניים אל-עדיסה וכפר כילא, בעוד שצה"ל טען כי צלפים לבנונים פתחו באש על עמדת תצפית בתוך ישראל בזמן שכוחות ישראליים מבצעים פעולות ביטחון שוטף.
לדברי דובר צה"ל, "צבא לבנון ירה לעבר עמדת צה"ל לאורך גבול לבנון בצפון ישראל.
החיילים שהו בשטח ישראל, ביצעו תחזוקה שוטפת ותואמו מראש עם יוניפי"ל".
רק אז, אמר הדובר, השיבה ישראל באש.
צה"ל פרסם צילומי אוויר שמעידים על כך שחיילי צה"ל עמדו בשטח ישראל בעת הירי ו"לא חצו את גבול לבנון".
נציגי האו"ם אישרו את התמונות.
אנליסטים ישראלים שיערו שייתכן שמפקד עריק שאוהד את חזבאללה הורה על התקיפה.
בדוח שפורסם על ידי בכירים ישראלים, הואשם צבא לבנון בניצול המצב שבו צה"ל ביצע עבודות תחזוקה ליד הגבול הלבנוני.
לפי הדוח, ב-3 באוגוסט, בשעה 6:00, הודיע צבא ישראל לכוחות יוניפי"ל על כוונתו להתחיל בעבודות תחזוקה שלוש שעות לאחר מכן.
נציגי יוניפי"ל ביקשו לדחות את העבודה עד השעה 11:00 וטענו כי נדרש זמן נוסף להתכוננות לנוכחות צה"ל.
לאחר שצה"ל דחה את זמן התחלת העבודות, מפקדי יוניפי"ל הודיעו לצבא לבנון על התוכניות.
בשלב זה, נטען כי ישראל חשדה כי צבא לבנון ניצל את ההתראה המוקדמת כדי להכין מארב וקרא לעיתונאים ולצלמים להגיע לאזור, במטרה לתעד את האירועים.
מקורות ישראליים ציינו כי ההתכנסות המוקדמת של עיתונאים ורכבי שידור באזור לפני העימות מעלה סימני שאלה לגבי התכנון והמטרות של צבא לבנון.
הנוכחות הבולטת של כוחות התקשורת בזירה לפני התפתחות האירועים הובאה כהוכחה לטענות אלו.
הלחימה החלה כאשר יחידת צלפים של צבא לבנון ירתה על עמדת תצפית של צה"ל בתוך שטח ישראל לאחר שקיבלה אישור ממפקדים לבנונים.
היריות נורו מטווח של כ-700 מטר מבניין בכפר אל-עדיסה שבלבנון.
בתגובה צה"ל פתח במתקפה ארטילרית כבדה לעבר מוצבים של צבא לבנון, בטענה כי המוצבים מחזיקים ב"עמדה דומיננטית" ויכולים היו להוות איום על הכוחות שעדיין על הקרקע.
מספר דקות לאחר תחילת העימות, תקף חיל האוויר הישראלי מרכז פיקוד של הכוחות המזוינים הלבנוניים בעיירה טייבה שבדרום לבנון, והשמיד מספר נגמש"ים מסוג M113.
לאורך תקיפות אלו, התקבלו בצה"ל מספר פניות מדרגי הפיקוד הבכירים של צבא לבנון, בבקשה להפסקת אש כדי לאפשר ללבנונים לפנות את נפגעיהם.
מאוחר יותר הסכים צה"ל להפסקת אש ועצר את התקפותיו.
חצי שעה לאחר מכן, חוליית RPG של צבא לבנון ירתה לעבר טנק ישראלי, אך החטיאה.
הטנק השיב באש אל עבר העמדה הלבנונית שממנה הגיעה התקיפה.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר כי הוא מטיל על ממשלת לבנון "אחריות ישירה על הפרובוקציה האלימה הזו נגד ישראל".
עוד הוסיף כי "ישראל הגיבה באגרסיביות, ותעשה זאת בעתיד נגד כל ניסיון להפר את השקט בגבול הצפון, ולתקוף את תושבי הצפון ואת החיילים שמגנים עליהם".
שר החוץ אביגדור ליברמן "הנחה את המשלחת הדיפלומטית הישראלית לאו"ם להגיש מחאה למזכ"ל האו"ם ולמועצת הביטחון".
נשיא לבנון מישאל סולימאן אמר כי הוא "יעמוד מול הפרת החלטה 1701 של ישראל, יהיה המחיר אשר יהיה".
הוא גינה את ההתנגשות הכוללת "הפצצת מחסום של צבא לבנון והתקפות על רכוש לבנוני" וקרא לשתי המדינות לכבד את גבול הקו הכחול.
תקרית בארץ הרוחות הוא סרט משנת 2018. הסרט בוים ונכתב על ידי , והופעת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל סרטי האימה "" שם הוא זכה במספר פרסים.
אישה בשם פולינה נוסעת ביחד שתי בנותיה המתבגרות, ורה ובת' לביתה המבודד של דודתן, אותו הן ירשו לאחר מותה.
בת' קוראת כתבה על גל של בהם הפושעים רוצחים את ההורים, אך משאירים בחיים את ילדות המשפחה.
במקביל וללא ידיעתן, אדם הנוהג על משאית ממתקים עוקב אחריהן.
זמן מה לאחר התאקלמותן בבית, שני פולשים - גבר ענק הלוקה בשכלו שמכונה בשם "איש שמן" ואישה שמכונה בשם "גברת משאית הממתקים" פולשים לבית ותוקפים את המשפחה.
איש שמן אונס את ורה ובת' מנסה לברוח, אך נלכדת על ידי האישה.
כשבת' שואלת אותה מה היא רוצה, האישה משיבה לה "אנחנו רק רוצים לשחק בבובות".
לבסוף, פולינה הורגת את שני הפולשים.
16 שנה מאוחר יותר, בת' היא סופרת מצליחה המתגוררת בשיקגו ביחד עם בעלה ובנה.
בת' מופיעה כאורחת בתוכנית אירוח עבור קידום ספרה החדש "תקרית בארץ הרוחות" שמבוסס על אירועי אותו הלילה.
אל בת' מתקשרת ורה ההיסטרית שמתחננת בפניה שתחזור לביתה של הדודה, בו בת' עדיין מתגוררת ביחד עם פולינה.
כשבת' מגיעה, פולינה מסבירה לה שבת' לא הצליחה להתאושש מהטראומה וסובלת ממחשבות שווא ונועלת את עצמה בחדר מרופד במרתף.
בת' מתחילה לחלום חלומות מוזרים וורה טוענת נמרצות שזוג הפולשים עדיין בחיים ומחפשים אותן.
במהלך התקף פסיכוטי, בת' מוצאת את ורה כשהיא קשורה בשרשראות ונראית כבובה.
פולינה מתקשרת לאמבולנס ומבקשת מבת' לא להקשיב לורה.
בת' נרדמת ונלכדת על ידי גברת משאית הממתקים.
היא מתעוררת ומגלה חבורות על פניה, וכן מוצאת את ורה הפצועה במרתף.
בת' מאשימה את ורה על פציעותיהן של השתיים.
ורה מאיצה בבת' להשלים עם האמת ומתברר שפולינה נהרגה על ידי גברת משאית הממתקים ושבת' וורה עדיין נערות מתבגרות שמוחזקות במרתף.
מתברר שכל חייה הבוגרים של בת' הם פשוט הזיה ותו לא.
גברת משאית הממתקים מלבישה את בת' כבובה ונועלת אותה בחדר מלא בבובות, אותן איש שמן אונס ולאחר מכן הורס.
כשאיש שמן תוקף את בת', היא מצליחה להתגונן ולברוח.
בת' משחררת את ורה והשתיים בורחות מהבית.
השתיים מגיעות לכביש ונתקלות בשוטרים שמנסים לסייע להן ומבקשים תגבורת.
למרות זאת, שני השוטרים נורים למוות על ידי גברת משאית הממתקים, שלוכדת מחדש את הבנות.
בת' מדמיינת שנית שהיא מבוגרת ובמהלך מסיבה, היא פוגשת את הסופר ה.פ.
לאבקרפט שמשבח אותה על ספרה.
לפתע, בת' רואה את ורה זועקת לעזרה ומחליטה "לחזור לעולם האמיתי" ולהציל אותה.
בת' בורחת מאיש שמן ותוקפת את גברת משאית הממתקים באכזריות.
שוטר נוסף מגיע למקום ויורה למוות באיש שמן ובגברת משאית הממתקים.
לאחר שהרשויות מגיעות, בת' רואה את רוחה של אמה מנופפת לה לשלום בהזיה ובת' וורה נלקחות מהמקום לבית החולים.
קריסטל ריד - אליזבת' "בת'" קלר, דמות הפרוטגוניסט בסרט.
מתבררת להיות הזיה שבת' הצעירה דמיינה כדי להתמודד עם האירועים שהתרחשו בבית.
אמיליה ג'ונס - בת' הצעירה, נערה חולמנית שחולמת להפוך לסופרת ספרי אימה כשתהיה גדולה.
זוכה ליחס קר מצד אחותה בעקבות החולמנות שלה, אך בסוף הסרט השתיים מתפייסות.
- ורה קלר, פרוטגוניסט משני.
אחותה הטראומתית של בת' שנשארה להתגורר בבית ביחד עם אמן של הבנות ומסתגרת לרוב במרתף בגלל מצבה.
מתבררת להיות הזיה שאחותה דמיינה.
- ורה הצעירה, נאנסה בתחילת הסרט על ידי "איש שמן" ובסוף הסרט מופיעה כשהיא חבולה ופצועה.
מילן פארמר - פולינה קלר, אמן של הבנות.
מצילה את השתיים מהפורצים ובהמשך מדרבנת את בת' המבוגרת להתעלם מזעקותיה של אחותה.
בסוף הסרט מתברר שפולין לא שרדה את התקופתיהם של הפורצים ומתה על ידם, בכך דמותה לאורך הסרט הייתה הזיה שבת' דמיינה.
קווין פאוורר - "גברת משאית הממתקים", דמות האנטגוניסט הראשית בסרט ובת לווייתו של "איש שמן".
מופיעה רבות בהזיותיה של בת' (מכיוון שבת' עדיין נעולה בבית ולא ברחה כפי שהצופים חשבו בתחילה), אך לבסוף נורית למוות על ידי שוטר.
שמה האמיתי או קרבתה לאיש שמן לא ידועים לכל אורך הסרט.
רוב ארצ'ר - "איש שמן", דמות אנטגוניסט משני בסרט ובן לווייתה של גברת משאית הממתקים.
גבר גדול ממדים הלוקה בפיגור שכלי שאונס בובות ולבסוף משמיד אותן.
כמו גברת משאית הממתקים, גם איש שמן מופיע בהזיותיה של בת'.
נורה למוות על ידי שוטר בסוף הסרט.
שמו האמיתי וכן קרבתו לגברת משאית הממתקים לא ידועים לכל אורך הסרט.
לאבקרפט, מופיע באחת מהזיותיה של בת'.
הסרט הוא תוצר של שיתוף פעולה צרפתי וקנדי, כאשר קנדה סיפקה 69.12% מהמימון בעוד צרפת סיפקה 30.88%.
רובו של הסרט צולם בקנדה.
בדצמבר 2016, השחקנית טיילור היקסון (שגילמה בסרט את בת' הצעירה) נפצעה בפניה במהלך צילום סצנה לסרט.
היקסון נשלחה לבית החולים וטופלה באמצעות 70 תפרים על פניה, אך הן נשארו מצולקות באופן קבוע לאחר ההחלמה.
במרץ 2018, היקסון תבעה את מחלקת התאונות של חברת ההפקה בעקבות אובדן עבודה שנבע מהצלקות בפניה.
בכתב התביעה, היקסון טענה שבמהלך צילום סצנה, הבמאי פסקל לאוג'יר התעקש ממנה להמשיך לחבוט בזכוכית עם אגרופיה.
במהלך צילום טייק נוסף, נטען בתביעה:
"הזכוכית התנפצה והיא [היקסון] נפלה על גופה העליון ופניה על רסיסי הזכוכית.
כתוצאה מהתאונה, היא נחתכה בצד השמאלי של פניה".
בתביעה, היקסון ציינה שחברת ההפקות כשלה מלקחת כל אחריות כדי להבטיח את ביטחונם של אנשי הצוות לדוגמת שימוש בזכוכית בטוחה או שימוש בכפיל פעלולים".
במקביל לתביעה, חברת ההפקות נקנסה ב-40 אלף דולר לאחר שכשלה מלהגן על בטיחותם של עובדיה.
הסרט הוקרן לראשונה כמתמודד בפסטיבל סרטי האימה "" ב-3 בפברואר 2018. הסרט זכה בשלוש פרסים: הפרס הגדול בפסטיבל, פרס בחירת הקהל ופרס SyFy.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 55% טריות על סמך 29 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 44/100 על סמך 4 ביקורות.
תקרית דאי הונג דן אירעה ב-29 באוקטובר 2007 כאשר פיראטים סומלים השתלטו על אוניית המשא הצפון קוריאנית "דאי הונג דן" (בקוריאנית: 대홍단호).
יום למחרת חברי הצוות של האונייה בעזרת צי ארצות הברית גברו על החוטפים והשתלטו בחזרה על האונייה.
דאי הונג דן (בקוריאנית: 대홍단호) היא אוניית משא מבוססת מנוע דיזל שנבנתה ב-1978 על ידי "מספנת צ'ונגג'ין - הויצ'ון, צפון קוריאה", חברת הסיווג שלה היא מרשם הספנות הקוריאני והיא תחת בעלות צפון קוריאנית.
אורכה של האונייה עומד על כ-122.18 מטר, רוחבה על כ-18 מטר ונפח חלליה על כ-18107.7 מטרים מעוקבים.
החטיפה התרחשה 110 ק"מ צפון-מזרח לעיר הבירה של סומליה, מוגדישו.
לפי מקורות צפון קוריאנים, כאשר האונייה פרקה את מטענה במוגדישו, 7 פיראטים סומלים חמושים שהתחזו לשומרים עלו לאונייה ועצרו בחדר ההגה וחדר המנוע את 22 חברי הצוות של האונייה, לאחר מכן דרשו כופר של 15 אלף דולר אמריקאי.
יום למחרת, כתגובה לאות המצוקה של האונייה, משחתת הטילים המונחים של הצי האמריקאי "USS James E.
Williams" עשתה את דרכה לעבר האונייה.
בנוסף למשחתת, מסוק סיקורסקי מדגם SH-60 Seahawk וקבוצת עלייה ימית הגיעה לזירת האירוע.
במקביל להגעת הסיוע האמריקאי, חברי הצוות של האונייה החטופה תקפו את הפיראטים ואף תפסו חלק מנשקיהם.
לאחר מכן, צוות הימאים הצפון קוריאנים הסתער על גשר האונייה ועל החדרים ההנדסיים שבה, בפעולה זאת נהרג פיראט אחד.
בהמשך להסתערות, קרב ירי ממושך התנהל בין הצוות לחוטפים שבו נהרג פיראט נוסף ונתפסו חמישה (שלושה מתוכם נפצעו), בשל שכל חברי חוליית הפיראטים נתפסו/נהרגו ולא יכלו להמשיך להילחם, ניצח צוות האונייה והשתלט בחזרה על הכלי.
בקרבות נפצעו שישה ימאים צפון קוריאנים, כאשר שלושה מתוכם נזקקו לטיפול רפואי שסופק על ידי פרמדיקים אמריקאים.
סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית פרסמה הצהרה שהודתה לארצות הברית על עזרתה בתקרית, וציינה את שיתוף הפעולה המוצלח בין ארצות הברית לצפון קוריאה במהלך התקרית.
רקע – מבצע "מניעת טיסה" והפצצת נובי טרבניק
בחודש פברואר 1994, טייסת הקרב ה-526 (ה-"Black Knights"), אשר הייתה מוצבת בבסיס רמשטיין בגרמניה, הוצבה באופן זמני במסגרת הקבוצה המבצעית ה-401 (Provisional) שפעלה מבסיס אביאנו באיטליה כחלק ממבצע "מניעת טיסה" של נאט"ו, שנועד לאכוף את האזור האסור לטיסה בבוסניה.
בבוקר 28 בפברואר, שני מטוסי F-16 מהטייסת ה-526, שהזדהו כ-"Knight 25" ו-"Knight 26", חצו את המרחב האווירי הקרואטי בדרכם לבצע סיוע אווירי קרוב בקרבת סרייבו.
במהלך הטיסה, זיהו השניים שישה מטוסים לא מזוהים שחדרו למרחב האווירי האסור לטיסה.
בשל תנאי השטח והמרחק, מטוסי ה-AWACS של נאט"ו, שסיירו מעל שטח הונגריה, לא הצליחו לזהות מיד את הכוח הפולש.
רק לאחר מספר דקות הצליחו מטוסי השליטה של נאט"ו לאשר את נוכחותם של כלי הטיס הפולשים מדרום לבאניה לוקה, בשעה 06:35 בבוקר.
בתגובה, שני מטוסי F-16 נוספים מטייסת 526, שהזדהו כ-"Black 03" ו-"Black 04", הוזנקו לאזור וזיהו את ששת מטוסי ה-J-21 Jastreb, בליווי שני מטוסי תקיפה נוספים מסוג J-22 Orao, שהיו בעיצומה של תקיפה על מפעל הנשק "Bratstvo" בנובי טראבניק.
מטוסי האויב הבחינו במטוסי הקרב האמריקאיים ממש לפני תחילת התקיפה, אך הצליחו להשלים את משימתם ללא הפרעה.
מטוסי ה-Orao פנו ליעד חלופי – מפעל הנשק "Slavko Rodić" בבוגויונו, שהופצץ בהצלחה.
לאחר התקיפה, הצליחו שני מטוסי ה-Orao לנחות בבסיס אודבינה, עוד לפני שמטוסי הסיור של נאט"ו הצליחו לאתרם.
בהתאם להוראות הקרב של האו"ם ונאט"ו, נמסרו למטוסים הסרביים שתי אזהרות – "נחתו מיד או צאו מהאזור האסור לטיסה, אחרת תותקפו".
עם זאת, האזהרות לא נענו, ובזמן שהן ניתנו, המטוסים הסרביים כבר השליכו את פצצותיהם על היעד והשאירו את המפעל בלהבות.
במצבים כאלה, נאט"ו מאפשר מצב מיוחד לטייסים שלו, המאפשר פקודת פתיחה באש ללא צורך באישור של גורם נוסף.
בשל כך, מרכז המבצעים האוויריים המשולב של נאט"ו (CAOC) העניק מידית אישור לתקיפה.
ב-06:45 בבוקר, מטוסי הקרב של נאט"ו פתחו בקרב אוויר מול המטוסים הסרביים.
רייט שיגר טיל AIM-120 AMRAAM לעבר מטוס Jastreb שטס בגובה של 1,500 מטרים, והפילו.
המטוסים הנותרים צללו לגובה של כמה מאות מטרים וניסו לברוח בשטח ההררי, בניסיון לחמוק מהרדאר של מטוסי הקרב האמריקאים.
רייט המשיך ברדיפה, נכנס לטווח טילי סיידוויינדר ושיגר שני טילים נוספים, שהפילו שני מטוסים נוספים.
לאחר ששיגר את כל הטילים שלו והיה קרוב לאזילת דלק, רייט מסר את הרדיפה לכנף שלו(wingman, כלי טיס שטס אחרי כלי טיס מוביל) – קפטן סקוט או'גריידי, ששהה בגובה רב ושימש ככוח חיפוי.
או'גריידי ירד לגובה נמוך ושיגר טיל סיידוויינדר, אשר פגע במטוס Jastreb נוסף והרס את זנבו.
בשלב זה, טייסי נאט"ו נכנסו למצב "Bingo Fuel" – שלב שבו מטוסי הקרב נמצאים על סף מחסור בדלק ואינם יכולים לשוב לבסיסם, ולכן פנו לתדלוק אווירי ממטוס KC-135 סטרטוטנקר שחג מעל הים האדריאטי.
במקביל, מטוסי "Knight 25" ו-"Knight 26" הוזנקו לקרב על ידי מטוסי ה-AWACS.
בשעה 06:50, קפטן סטיב "יוגי" אלן (Knight 25) הצליח להתמקם מאחורי מטוס Jastreb שטס בגובה נמוך מאוד, שיגר טיל סיידוויינדר והפילו.
בזמן זה, קולונל ג'ון "ג'ייס" מאייר (Knight 26) השיג נעילת מכ"ם על מטוס נוסף שנמלט לכיוון צפון-מערב.
לאחר דקה של מרדף, הקשר עם המטוס הסרבי אבד, והכוח הפסיק את הרדיפה בשל מחסור בדלק.
בסופו של דבר, שני מטוסים סרביים בלבד הצליחו לנחות לאחר שאזל להם הדלק בבסיס אודבינה שבקריינה הסרבית (כיום קרואטיה).
חיל האוויר האמריקאי זקף לזכותו ארבע הפלות:
קפטן רוברט גורדון "וילבור" רייט הפיל שלושה מטוסים באמצעות טיל AIM-120 אמראם ושני טילי AIM-9 סיידוויינדר.
"יוגי" אלן הפיל מטוס אחד באמצעות טיל AIM-9.
הרשויות הסרביות אישרו את אובדנם של חמישה מטוסים בתקרית.
ייתכן שהפער בין הדיווחים נובע מהתרסקות של מטוס נוסף, שנפגע מפיצוץ טיל במהלך ניסיון בריחה בגובה נמוך.
תקרית זו הייתה פעולת הקרב הראשונה של נאט"ו מאז הקמתו ב-1949.
תקרית באוקס-בו הוא מערבון אמריקאי משנת 1943 בבימויו של ויליאם ולמן, המבוסס על תסריט מאת למאר טרוטי.
הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת וולטר ואן טילבורג קלארק.
מככבים בו הנרי פונדה, דיינה אנדרוז, מרי בת' יוז, אנתוני קווין והארי מורגן.
העלילה מתרחשת בשנת 1885 בעיירה נבדה, ומתמקדת בהשלכות של עשיית דין עצמי על ידי המון זועם.
הסרט הופק בתקציב של כ-565,000 דולר והכניס כ-750,000 דולר בארצות הברית.
גיל קרטר וארט קרופט, שני נוודים, מגיעים לעיירה ברידג'רס וולס שבנבדה בשנת 1885. כאשר מתפשטת השמועה כי חוואי מקומי בשם לארי קינקייד נרצח, תושבי העיירה מחליטים להקים חוליית חיפוש כדי ללכוד את האחראים.
החוליה מוצאת שלושה גברים – דונלד מרטין, חואן מרטינז ואלווה הארדוויק – המחזיקים בבקר הנושא את סימן החווה של קינקייד.
למרות טענותיהם כי רכשו את הבקר כחוק, החוליה מחליטה להוציאם להורג בתלייה ללא משפט.
לאחר המעשה, מתברר כי קינקייד חי, והגברים היו חפים מפשע.
הנרי פונדה – גיל קרטר, נווד המגיע לעיירה.
הארי מורגן – ארט קרופט, חברו של גיל.
דיינה אנדרוז – דונלד מרטין, אחד מהגברים הנאשמים בגניבה.
אנתוני קווין – חואן מרטינז, גבר מקסיקני הנמצא עם מרטין.
פרנסיס פורד – אלווה הארדוויק, גבר מבוגר הנמצא עם מרטין.
מרי בת' יוז – רוז מייפן, תושבת העיירה.
פרנק קונרוי – מייג'ור טטלי, מנהיג החוליה.
ויליאם איית' – ג'רלד טטלי, בנו של מייג'ור טטלי.
הסרט "תקרית באוקס-בו" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 92% המבוסס על ביקורות המבקרים.
מבקרים שיבחו את הסרט על הצגת הדמויות המורכבות והעומק הפסיכולוגי שלו.
תקרית ליברטי היא אירוע צבאי שבמהלכו הותקפה אוניית הביון USS Liberty של צי ארצות הברית על ידי צה"ל ב-8 ביוני 1967, ביומה הרביעי של מלחמת ששת הימים.
מקור התקרית בשרשרת טעויות שנעשו בשני הצדדים.
כדי להפריך את הודעת נאצר כי תקיפת שדות התעופה המצריים נעשתה על ידי מטוסים אמריקאיים, הצהירה ארצות הברית בעצרת האו"ם ב-6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקאיים במרחק מאות מיילים מאזור הלחימה.
בעת ההצהרה הייתה ליברטי בחלקו המערבי של הים התיכון.
חמישה מברקים של סוכנות הביטחון האמריקאית NSA שהורו לאונייה שלא להתקרב לאזור הלחימה לא הגיעו אליה.
בלילה שבין ה-7 ל-8 ביוני הופגז כוח שריון בפיקוד ישראל גרנית שנע באזור רומני על ידי משחתת מצרית.
במקביל ובלא קשר, נשמעו באזור אל-עריש סדרת התפוצצויות.
מוצב הפיקוד העליון הורה לחיל הים לטפל במשחתת המפגיזה את החוף.
כוח של שלוש טרפדות הוזעק מבסיס אשדוד.
הנתונים הראשונים שגילו הטרפדות איששו את זיהוי כלי השיט האמריקאי כמשחתת מצרית.
לאחר מכן, במהלך התקרית, זוהתה "ליברטי" כאונייה המצרית "אל-קוצייר", אוניית עזר חמושה של הצי המצרי, שהייתה בעלת צדודית דומה לזו של "ליברטי" אך קטנה ממנה.
לאחר חקירות שניהלו ישראל וארצות הברית, פיצתה ישראל את האמריקאים בסכום של כ-13 מיליון דולר שהם 121 מיליון דולר במושגי 2025 ויותר מכך בהשוואה לתל"ג דאז.
עמדה זו מנעה משבר דרמטי ביחסים בין שתי המדינות.
עם זאת, ניירות פנימיים שנחשפו בבית הלבן מראים שרבים מיועציו ושריו הבכירים של ג'ונסון, בהם ראש ה-CIA ריצ'רד הלמס, מזכיר ההגנה קלארק קליפורד ומזכיר המדינה דין ראסק, האמינו שהליברטי הותקפה בזדון.
אנשי צוות ליברטי מצידם, משוכנעים כי ההתקפה הייתה מכוונת וכי ישראל ידעה שמדובר בספינה אמריקאית.
USS Liberty הייתה במקורה ספינת מטען אזרחית, מסוג ויקטורי, סדרה עוקבת לסדרת הליברטי המפורסמת, שנקראה Simmons Victory.
הצי האמריקני רכש אותה, והסב אותה ל"ספינת מחקר טכני מסייע" , ספינה המשמשת לאיסוף מידע מודיעיני.
היא יצאה להפלגתה הראשונה ב-1965 ונשלחה לחוף המערבי של אפריקה.
במשך השנים מילאה כמה משימות, וכשפרצה מלחמת ששת הימים, נשלחה לאסוף מידע מודיעיני במזרח הים התיכון.
ב-4 ביוני, יום לפני פרוץ המלחמה, פנתה ישראל לארצות הברית ושאלה אם היא מחזיקה בספינות באזור.
ארצות הברית השיבה בשלילה, זאת מכיוון שבאותה שעה עשתה "ליברטי" את דרכה אל הים התיכון והייתה מרחק קצר ממצר גיברלטר.
בנוסף, שלח הצי השישי חמש אזהרות ל"ליברטי", שלא להתקרב למרחק של פחות מ-100 מיילים מחופי חצי האי סיני, הודעות אלו לא נקלטו על ידי צוות הספינה.
"ליברטי" שייטה באותה עת במזרח הים התיכון.
קפטן הספינה ויליאם ל' מקגונאגל ביקש מהצי לשלוח משחתת שתלווה את "ליברטי" ותשמש לה מרכז תקשורת נוסף.
למחרת הגיעה תשובתו של הצי השישי: "ליברטי היא ספינה אמריקנית מזוהה ששטה במים בין-לאומיים.
היא אינה חלק מהסכסוך, ואין סיבה כי יתקוף אותה איש.
עם זאת, הצי הבהיר בתשובתו כי במקרה הבלתי סביר של התקפה, ייחלצו לעזרתה מטוסי קרב אמריקניים בתוך עשר דקות בלבד.
לאחר התקיפה האווירית הישראלית של שדות התעופה המצריים עם פתיחת המלחמה (מבצע מוקד), פנו המצרים לסובייטים ודרשו את מעורבותם במלחמה.
הטענה המצרית הייתה שהתקיפות האוויריות באו מכיוון הים, ובוצעו על ידי מטוסים של צי ארצות הברית.
בתגובה, הודיע נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, כי לארצות הברית אין אף כלי שיט בטווח טיסה מהחוף המצרי.
בבוקר 8 ביוני, יום ההתקפה, חלפו מעל "ליברטי" מספר מטוסים.
ישנה מחלוקת באשר למספרם המדויק.
לפחות אחד מהם היה מטוס מטען מסוג נורד.
כמו כן נצפה מטוס דקוטה ויש עדויות שגם מטוסי מיראז' 3 חלפו בקרבתה.
ניצולים רבים העידו כי המטוסים חלפו קרוב מאוד ומנועיהם הרעידו את סיפון הספינה.
עוד טענו שהטייסים נופפו להם לשלום והם השיבו להם חזרה.
האונייה אותרה על ידי סיור אוויר בבוקר לפני שהותקפה.
סא"ל אורי מרץ, נציג המודיעין הימי במוצב הפיקוד המטכ"לי בקריה בתל אביב, קיבל את הדו"ח של סייר האוויר, ובכלל זה תיאור האונייה ומספר הדופן שלה.
הוא העביר על כך דיווח לענף המודיעין הימי במפקדת חיל הים בחיפה, ואף הדגיש את הדמיון בין צללית האונייה לזו של אוניית העזר המצרית "אל קוצייר".
לפני הצהריים שינתה "ליברטי" כיוון דרומה, לעבר חצי האי סיני, לאחר ששטה בכיוון מזרח.
הספינה הפליגה במהירות של 5 קשר מחוץ לגבול המים הטריטוריאליים שקבעו המצרים בסיני, מרחק של 21 קילומטרים מהחוף באל-עריש.
בשעות הצהריים הגיעה למפקדת חיל הים דרישה לטפל במשחתת מצרית המפגיזה את כוחות צה"ל באל-עריש.
בחיל הים זכרו את הפגזת חיפה על ידי הספינה אבראהים אל-אוול במהלך מבצע קדש ושלחו מנמל אשדוד שלוש טרפדות ליירוט האונייה.
חישוב מהירות המטרה היה שגוי (מעל 28 קשר) וזה חיזק את ההערכה כי מדובר במשחתת.
מפקד הטרפדות העריך שלא יצליח להשיג את המשחתת המתרחקת וביקש סיוע אווירי.
שיקול נוסף היה בהשוואת מערכות הנשק: באור יום היה למשחתת יתרון ברור על הטרפדות ולכן היה רצוי שתיפגע על ידי מטוסים ויכולתה הקרבית תקטן.
תיאור זה מתאים למשחתת תוצרת בריטית מסדרה Z שנמכרה למצרים.
בשעה שתיים אחר הצהריים תקפו את "ליברטי" שני מיראז'ים בירי תותחים וברקטות.
יפתח ספקטור, הטייס שהוביל את התקיפה האווירית הראשונה, מספר כי הוא ובן זוגו לתקיפה לא הצליחו להבחין בדגלים מתנפנפים על הספינה.
בקר הטיסה דיווח לו בקשר שזו אוניית מטען מגויסת של המצרים שתקפה את כוחות צה"ל באל-עריש, והורה לו לתקוף ולעצור אותה.
לאחר שנחת ספקטור בבסיס חצור סיפר לו קצין המבצעים התורן, דוד עברי, כי זו הייתה אונייה אמריקאית, מה שלדברי ספקטור גרם לו זעזוע עמוק ויסורי מצפון קשים.
ספינות הטורפדו התקרבו לאונייה אפופת עשן ולפי הצדודית הבינו שזו איננה משחתת.
החל ניסיון לזהותה מחדש באיתות אור שנענה באש מקלעים מצד האונייה.
לדברי המפקד האמריקאי, קפטן מקגונאגל, כעשרים דקות לאחר התקיפה האווירית התקרבו אל "ליברטי" שלוש ספינות טורפדו שנשאו דגלים וסימני זיהוי ישראליים.
משהבחין מקגונאגל, כי הן נמצאות בעמדות שיגור, הורה לירות אליהן במקלע.
מקגונאגל זיהה איתות אור מאחת הספינות הישראליות, אך לא הצליח להבין מה נאמר בהודעה בגלל העשן והאש בספינה.
הוא הורה לאנשיו לנצור את נשקם, אך לרוע המזל לא הובנה הפקודה כהלכה עקב הבלבול, ושני מקלעים כבדים נוספים פתחו באש לעבר הספינות.
הפתיחה באש מהאונייה "ליברטי" סיימה את תהליך הזיהוי.
הטרפדות דיווחו למפקדת חיל הים וקיבלו אישור לתקיפה.
הטרפדות נכנסו לתקיפה וירו חמישה טילי טורפדו.
"ליברטי" נקטה בהתחמקות ורק אחד מטילי הטורפדו פגע במרכז "ליברטי" בצידה הימני, ופער בה חור גדול.
מפקד האונייה אטם את המדורים הקרובים לפגיעה ומנע את טביעתה.
איטום המדורים מנע מאנשי צוות שהיו בהם להיחלץ והם נוספו להרוגים.
בשלב זה סברו הטרפדות כי מדובר באוניית עזר חמושה של הצי המצרי "אל-קוצייר".
התקרבו ל"ליברטי" וירו לעבר עמדות המקלעים על הסיפון.
כאשר התברר ש"ליברטי" איננה מצרית, חזרו הטרפדות והציעו עזרה אך מקגונאגל סירב.
מתוך 294 ימאים אמריקאיים בצוות "ליברטי", נהרגו 34 ונפצעו 171. מייד לאחר ההתקפה, יידעה ישראל את שגרירות ארצות הברית בתל אביב בעניין.
הנספח הימי ארנסט קארל קאסל הוטס למקום במסוק אך מפקד האונייה לא אישר להתקרב אליה ולא לנחות.
כך נמנעה האפשרות להעביר פצועים קשה לבתי החולים בישראל ולהציל אותם.
הטרפדות והמסוקים קיבלו הוראה לפנות את האזור.
מטוסי הצי השישי הוזנקו על מנת להגן על האונייה אך כשהגיע מברק של הנספח כי התוקפים היו ישראלים החזיר אדמירל ויליאם מרטין, מפקד הצי השישי, את המטוסים.
כשהתגלתה הטעות בזיהוי, התעורר חשש בצה"ל שהספינה שהותקפה הייתה סובייטית.
דבר שעלול היה לגרור "תגובה רוסית הולמת" ולסייע בכוונת המצרים להכניס את ברית המועצות למלחמה.
המשחתת USS Davis הגיעה למקום כדי לבצע בקרת נזקים.
אף על פי שנפגעה קשה, הצליחה "ליברטי" לעזוב את האזור בכוחות עצמה.
ספינות של הצי השישי ליוו אותה למלטה, שם בוצעו בה תיקונים ראשוניים.
לאחר כחודש חזרה לארצות הברית.
האונייה לא שימשה יותר בכל תפקיד שהוא והוצאה משירות ביוני 1968, שנה וחודש לאחר התקרית.
כעבור חמש שנים מכר אותה הצי האמריקאי לסוחרי גרוטאות.
ההכרזה מ-6 ביוני כי אין כלי שיט אמריקניים בקרבת אזור הלחימה שנלקחה כנתון, המידע המלא שנמסר לשגרירות ארצות הברית בתל אביב, ההתנצלות המיידית והצעת הפיצויים למשפחות הנפגעים, התקבלו בהבנה על ידי הממשל.
התגובה נראתה לחלקים בציבור האמריקאי, כולל הממסד הביטחוני, כמהירה מדי.
אף על פי שחקירה ראשונית הראתה שהתנהגות מושכלת של מפקד האונייה הייתה מסיימת את התקרית, קיבל מפקד ה"ליברטי" מקגונאגל את מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית.
שאיפת משפחות הנפגעים וצוות ליברטי לייחס חשיבות ליקיריהם שנהרגו ומשמעות לסבלם, השתלבה עם רצון אדמירלים בצי האמריקני לגולל האשמות על מזכיר ההגנה שהצר את צעדיהם בשיטות הבדיקה של העלות מול תועלת שהכניס לניהול תקציבי ההגנה.
סביב התקרית התפתחו תאוריות קונספירציה רבות ומגוונות הגורסות שההתקפה הייתה מכוונת נגד האונייה על אף זיהויה כאמריקאית.
הומצאו סיבות שונות שהביאו את מדינת ישראל לתקוף את הספינה.
ג'יי קריסטול שחקר את הנושא בארצות הברית מציג בספריו The Liberty Incident חלק מתאוריות הקשר ומזים את כולן.
ב-2014 פרסמה רשת הטלוויזיה הקטרית אל-ג'זירה תוכנית דוקומנטרית בשם The Day Israel Attacked America שבה שוב מועלית תאוריית הקונספירציה.
ב-10 ביוני 1967 הודיעה ממשלת ישראל על נכונותה לשלם פיצויים לנפגעים.
ביוני 1968 העניקה ממשלת ישראל פיצוי כספי למשפחות ההרוגים והפצועים.
ממשלת ישראל וממשל ארצות הברית לא הגיעו להסכמה על הפיצויים בגין נזקים לאונייה.
בשנת 1978 הוקם צוות ישראלי למשא ומתן עם ארצות הברית על אירוע "ליברטי" ותשלום נזקים.
בשנת 1980 הודיעה ממשלת ארצות הברית שייקבע תאריך למשא ומתן, אך תאריך טרם נקבע.
בשנת 2012, לאחר שידור פרק שעסק בפרשייה בתוכנית הקשר הישראלי של בן כספית, התקיימה תכתובת בין אגודת ותיקי "ליברטי" לגמלאים של חיל הים.
מעבר להבעת הצער גם הוצב במוזיאון ההעפלה וחיל הים לוח זיכרון עם שמות ההרוגים בתקרית.
לאחר עשרות שנים הוסר בישראל ובארצות הברית הסיווג מעל מסמכים סודיים שעסקו בתקרית הליברטי.
ד"ר מייקל אורן טוען: "מסכת העובדות שנחשפת במסמכים אינה מציירת תמונה של פשע ואפילו לא של רשלנות פושעת, אלא של שרשרת קצרים בתקשורת, טעויות אנוש, צירופי מקרים אומללים וכשל מערכות, הן אצל האמריקנים והן אצל הישראלים.
האירוע נראה כמו טעות טרגית מן הסוג השכיח מדי בהמולת הקרב".
הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSA) דיווחה כי לא התקבלו יירוטי רדיו של שידורים מהליברטי עצמה במהלך התקיפה, ואף לא על ידי הצוללת האמריקנית "אמברג'ק" .
עם קבלת הדיווח על פגיעת טורפדו באונייה, שלח מפקד הסוכנות דאז, לוטננט גנרל מרשל קרטר , הודעה לכל אתרי היירוט בבקשה לבדוק תקשורות שעשויות להיות קשורות לתקיפה או לתגובות עליה.
התקשורת היחידה שדווח עליה כקשורה נלכדה על ידי מטוס אמריקני מדגם EC-121, ששהה בסביבת התקיפה בין השעות 14:30–15:27 לפי שעון סיני (12:30–13:27 לפי זמן גריניץ').
המטוס קלט שיחות בין טייסי מסוקים ישראלים לבין מגדל הפיקוח של בסיס חצור לאחר סיום התקיפה.
ב־2 ביולי 2003 שחררה הסוכנות לביטחון לאומי את ההקלטות, תרגומן וסיכומיהן, בעקבות תביעה מכוח חוק חופש המידע .
שני אנשי מודיעין שהיו על סיפון מטוס ה־EC-121 בעת ההקלטה מסרו בנפרד כי הוקלטו לפחות שתי קלטות נוספות שמעולם לא פורסמו.
התרגומים לאנגלית של ההקלטות שפורסמו מלמדים כי במסוקים דובר על כך שהאונייה שהותקפה הייתה אוניית אספקה מצרית, גם לאחר תום התקיפה.
טייסי המסוקים ביקשו לדעת את לאומיותו של הניצול הראשון שייאסף מהמים, ודנו באפשרות שהניצולים דוברי ערבית.
על פי סיכום תרגומי ההקלטות, בשעה 12:34 החלה בקרת האוויר בחצור להנחות שני מסוקים של חיל האוויר הישראלי להגיע לאוניית מלחמה מצרית לכאורה, במטרה לחלץ את צוותה.
עם התקרבותם לאונייה בשעה 13:03 דווח: "אני רואה כלי שיט גדול, לידו שלושה כלים קטנים".
בשעה 13:08 הביע מגדל הפיקוח דאגה בנוגע לזהות הלאומית של אנשי הצוות.
שתי דקות לאחר מכן שאל אחד הטייסים: "כתוב עליה GTR5. זה אומר משהו?" התשובה שניתנה הייתה: "שלילי, זה לא אומר כלום".
בשעה 13:12 נשאל הטייס: "האם זיהית בבירור דגל ארצות הברית?" אין תשובה בפרוטוקול, אך מגדל הפיקוח הורה: "אנא בצע סיבוב נוסף וודא האם אכן מדובר בדגל אמריקני".
גם כאן לא נרשמה תשובה, ובשעה 13:14 ניתנה הוראה למסוקים לשוב לבסיס.
ב־10 באוקטובר 2003 פרסם העיתון "ג'רוזלם פוסט" ריאיון עם יפתח ספקטור, אחד מהטייסים שנטלו חלק בתקיפה, שטען כי הספינה זוהתה בטעות כאונייה מצרית וכי "לא היה דגל כלל".
עם זאת, הכתב אריה אולסון, שערך את תמלול ההקלטות, אישר לאחר מכן כי חלקים מההקלטות שהאזין להן כללו "אזורים ריקים".
גרסתו של ספקטור עומדת בסתירה לעדויות צוות ה"ליברטי", שלפיהן דגל ארצות הברית הונף על הספינה באופן ברור.
לפי מסמכים מסווגים לשעבר של הסוכנות לביטחון לאומי: "כל הראיונות הרשמיים עם אנשי הצוות של הליברטי הצביעו בעקביות על כך שהאונייה הניפה דגל אמריקני, וכי תנאי מזג האוויר אפשרו זיהוי קל וברור של הדגל".
ב־8 ביוני 2005 הגישה התאחדות יוצאי ה־USS Liberty דו"ח רשמי למחלקת ההגנה של ארצות הברית בטענה לביצוע פשעי מלחמה נגד הצוות.
לטענתם, ההנחיה הצבאית 2311.01E מחייבת את הפנטגון לפתוח בחקירה מקיפה, אך המשרד השיב כי חקירה כזו כבר בוצעה בעבר על ידי ועדת החקירה של הצי האמריקני.
נכון ל־2006, טרם הוסר הסיווג מ"ארגזים על גבי ארגזים" של מסמכים הקשורים לאירוע, אף שבקשות רבות לפי חוק חופש המידע הוגשו ל־NSA, ל־CIA ול־סוכנות המודיעין הצבאי.
ב־8 ביוני 2007 פרסמה ה־NSA מאות מסמכים מסווגים נוספים בנוגע לתקיפה.
ב־2 באוקטובר 2007 פרסם עיתון שיקגו טריביון תחקיר מיוחד שכלל עדויות חדשות של אנשי צבא לשעבר בעלי ידע ממקור ראשון, שטענו כי ההסוכנות לביטחון לאומי כן יירטה שידורים של טייסי הקרב הישראלים וכי מתמלוליהם עלה שהטייסים ידעו שמדובר באונייה אמריקנית.
שני מברקים דיפלומטיים מהשגריר הישראלי בוושינגטון, אברהם הרמן, לשר החוץ דאז אבא אבן, שנחשפו מארכיון המדינה, מלמדים כי כבר חמישה ימים לאחר התקיפה דיווח הרמן כי לממשל האמריקני יש "הוכחה ברורה שהטייס זיהה את הספינה ועם זאת המשיך בתקיפה".
שלושה ימים לאחר מכן הוסיף כי הבית הלבן "כועס מאוד" משום ש"האמריקנים ככל הנראה מחזיקים בממצאים המראים כי טייסינו אכן ידעו שהספינה אמריקנית".
מסמכי דיוני המטה הכללי של צה"ל, שפורסמו באוקטובר 2008, אינם כוללים כל אזכור לתכנון מוקדם של תקיפת אונייה אמריקנית.
ב־30 באוקטובר 2014 שידרה רשת "אל-ג'זירה" סרט תיעודי שכלל עדויות חדשות של ניצולי האירוע.
הסרט טען כי ישראל ידעה שמדובר באונייה אמריקנית, וכי הייתה לה כוונה לייחס את תקיפת הספינה למצרים, כדי להביא למעורבות אמריקנית במלחמה לצידה של ישראל.
תקרית מרץ (1931) הייתה ניסיון הפיכה ביפן אשר תוכנן על ידי ארגון בשם "אגודת פרחי הדובדבן" ולא יצא אל הפועל, על אף שההפיכה נכשלה, היא ביטאה את עליית הלאומיות ביפן ואת אכזבת האזרחים מהמשטר הקיים, ולאחריה החלה סדרה של ניסיונות הפיכה שאירעו לאורך שנות ה-30 של המאה ה-20.
כבר בסוף המאה ה-19 הושפעה יפן מרעיונות לאומניים ושאיפות אימפריאליסטיות, השפעה שהביאה אותה למלחמות רבות עם שכניה ולכיבושים רבים (כגון מלחמת סין יפן ומלחמת רוסיה יפן).
על אף פעולות אלו עדיין היו יפנים רבים שחשו כי ארצם אינה עושה מספיק וכי על מנת להפוך למעצמה בקנה מידה עולמי עליה להמשיך בעוד פעולות בזירה הבינלאומית.
המשבר הכלכלי הגדול בתחילת שנות ה-30 הביא לאכזבת התושבים מהמשטר הקיים אותו ראו כמושחת, חוסר יכולתו של המשטר לספק פרנסה לכל התושבים גרם להתפתחות עוינות מסוימת לפוליטיקאים המושחתים והעשירים.
אגודת פרחי הדובדבן קמה בשנת 1930, היו אלו קבוצה של קצינים בדרגות שונות מהמטכ"ל היפני.
ההפיכה אמורה הייתה להתבצע בשלושה שלבים:
אחת ממפלגות האופוזיציה תעורר מהומות נגד הממשלה בטוקיו, מה שיאלץ את הממשלה להכריז על משטר צבאי.
הצבא היפני הקיסרי יבצע הפיכה ויתפוס את השלטון.
ממשלה חדשה תקום ברשותו של, הגנרל אגאקי.
לאחר סיום התכנון, ביטל הגנרל אגאקי את השתתפותו.
הוא טען כי אין לו תמיכה רחבה מספיק על מנת לתפוס את השלטון.
ביטול השתתפותו של אגאקי חיסל למעשה את התוכנית.
כשהתגלה ניסיון הקשר לא נעשה כמעט דבר לקושרים, שחלקם הקטן הועבר מתפקידו אך אף אחד לא נענש בשום צורה אחרת.
דבר זה היווה תקדים מסוכן לניסיונות המרד הבאים, והוריד את רתיעת האזרחים מן השלטון שלא יכול לכפות ולאכוף את חוקיו.
עיקר חשיבותו של ניסיון המרד היא בכך שהוא ביטא את אכזבת האזרחים מהשלטון שהיה ביפן ואת רצונם להחליפו.
רגשות אלה התבטאו לאחר מכן במרידות נוספות שבאו בעקבות "תקרית מרץ" ובהן תקרית אוקטובר (1931), ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 ומרד הנפל (1936).
תקרית מוקדן הייתה מבצע דגל כוזב שתוכנן על ידי אנשי הצבא היפני הקיסרי כתירוץ לפלוש למנצ'וריה ב-1931.
ב-18 בספטמבר 1931 התפוצצה כמות קטנה של דינמיט בסמוך למסילת הרכבת של חברת הרכבות של דרום מנצ'וריה ליד העיר מוקדן (כיום שן-יאנג).