tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2015, קלרמונט ושותפו לכתיבה ג'ון ביירן הוכנסו להיכל התהילה של פרסי אייזנר.
נולד באנגליה לאב נוצרי ולאם יהודייה.
כשהיה בן שלוש הם עברו עמו לארצות הברית.
כריסטובל בלנסיאגה (בספרדית: Cristóbal Balenciaga; 21 בינואר 1895 – 23 במרץ 1972) היה מעצב אופנה ספרדי-בסקי, מייסדו של בית האופנה "בלנסיאגה".
כריסטובל בלנסיאגה נולד בשנת 1895 בעיר הדייגים גטריה שבמחוז גיפוסקואה, בחבל הבסקים שבצפון ספרד.
אמו הייתה תופרת, ובילדותו שהה בלנסיאגה במחיצתה בעת שעבדה.
בגיל 12 החל לעבוד כשוליה של חייט.
המרקיזה דה קאסה טורס הפכה ללקוחה ולפטרונית שלו.
היא שלחה אותו למדריד, שם למד תפירה.
בשנת 1919 פתח בוטיק בסן סבסטיאן, שהתרחב לסניפים במדריד ובברצלונה.
משפחת המלוכה הספרדית ואצולת המדינה לבשו את בגדיו.
עקב מלחמת האזרחים הספרדית נאלץ לסגור את עסקיו ועבר לפריז, שם פתח בית אופנה באוגוסט 1937. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשפה יצירתיותו במלואה, ובשנות ה-50 וה60 נחשבה יצירתו לשיא האופנה העילית.
בשנת 1960 יצר את שמלת הכלולות של פביולה, בנישואיה לבודואן, מלך הבלגים.
מאוחר יותר תרמה המלכה את השמלה לקרן כריסטובל בלנסיאגה.
בשנת 1968, בהגיעו לגיל 74, סגר את בית האופנה שלו בפריז, ולאחר מכן את סניפיו בברצלונה ובמדריד.
הוא לימד עיצוב אופנה, והשפיע על מעצבים כאוסקר דה לה רנטה, אנדרה קוראז', עמנואל אונגרו ואובר דה ז'יבנשי.
בלנסיאגה נפטר ב-23 במרץ 1972 בסאבייה (Xàbia) שבספרד.
בית האופנה בלנסיאגה ממשיך לפעול גם כיום, בבעלות בית האופנה גוצ'י.
כּריסטוֹבּאל דה מוֹראלֶס (בספרדית: Cristóbal de Morales 1500 בקירוב – בין 4 בספטמבר ל-7 באוקטובר 1553) היה מלחין ספרדי מתקופת הרנסאנס.
מקובל לראות בו את המלחין הספרדי רב-ההשפעה ביותר לפני ויקטוריה.
כריסטובאל דה מוראלס נולד בסביליה ולאחר תקופת לימודים מגיל מוקדם ביותר, שכללה הדרכה קפדנית הן במדעים הקלאסיים והן במוזיקה, אצל כמה מלחינים מן השורה הראשונה, כיהן במשרות באבילה ובפלאסנסיה.
כל הידוע על משפחתו הוא שהייתה לו אחות, וכי אביו מת לפני נישואי אחותו (בשנת 1530).
תושבי סביליה אחרים נחשבו לקרובי משפחה אפשריים של מוראלס, בהם כריסטובאל דה מוראלס, שהיה זמר בחצרו דוכס מדינה סידוניה, בשנת 1504, אלפונסו דה מוראלס, שנשא בתואר גזבר הקתדרלה בשנת 1503, פרנסיסקו דה מוראלס (מת ב-1505), כומר, ודייגו דה מוראלס, נוטריון הקתדרלה ב-1525.
יש דמיון מובהק בין הטכניקה של פניילוסה לזו של מוראלס, וציטוט מן המוטט של אשקובר, Clamabat autem mulier, מופיע במוזיקה שכתב מוראלס לאותו טקסט.
השכלתו של מוראלס הייתה רחבה מזו של נער מקהלה מן השורה, כפי שאפשר ללמוד מן השימוש הרהוט שהוא עושה בלטינית של קיקרו בדברי הפתיחה ובהקדשות ליצירותיו (בהנחה שכתב אותם בעצמו).
לאפיפיורים הספרדים ממשפחת בורג'ה הייתה מסורת ארוכה של העסקת זמרים ספרדים במקהלת הקאפלה האפיפיורית.
לעובדה זו היה חלק גדול בסיבה לכך שמוראלס היה למי שהיה.
החל ב-1522, יש שלוש התרחשויות נפרדות שבהן מצוין אדם בשם כריסטובאל דה מוראלס כנגן עוגב.
ידוע שהיה נוכח בכלולות קארל החמישי עם איזבלה מפורטוגל ב-10 במרץ 1526, אז התוודע ככל הנראה לגומברט, מלחין שסגנונו היה דומה לזה שלו.
אין מידע רב לגבי קורותיו של מוראלס מינואר 1532 עד מאי 1534. מוראלס מתועד שלוש פעמים ברומא כ"פרסביטר טולטאנוס" במאי ובדצמבר 1534. ב-1535 עבר מוראלס לרומא, שם שר במקהלת האפיפיור, כנראה הודות לחיבה שהאפיפיור פאולוס השלישי נטה לזמרים ספרדים.
הוא נשאר ברומא עד 1545, בשירות הוותיקן; אז, לאחר שנכשל בחיפושי תעסוקה אחרת באיטליה (אצל הקיסר, כמו גם אצל קוזימו הראשון דה מדיצ'י), חזר מוראלס לספרד, שם עבד בשורה של משרות, שרבות מהן השתבשו בקשיים כספיים או פוליטיים.
אף כי בשלב זה נודע לתהילה כאחד מגדולי המלחינים באירופה, נראה שלא היה אהוד כעובד, משום שהחל להיתקל בקשיים במציאת מקומות עבודה ובשמירתם.
מוראלס היה המלחין היחיד שהמיסה הפרודית לא הקנתה לו בכירות, אם כי הוא חיבר בסוגה זו יותר מכל מלחין אחר.
פרסומו של מוראלס נבע בחלקו מן העדויות הרבות של מקורביו.
התאורטיקאי הספרדי חואן ברמודו הכריז עליו "מאור ספרד במוזיקה", ובשנת 1559 שרה מקהלה מקסיקנית - פוליפוניה ספרדית הגיעה חיש מהר אל העולם החדש - את המוזיקה שלו בטקס לזכר קארל החמישי, שהלך לעולמו שנה קדם לכן.
תהילתו עמדה בעינה עד למאה ה-18 כשאנדראה אדאמי דה בולזנה, הביוגרף של מוזיקאים רבים בשירות האפיפיורות, הילל אותו כמלחין החשוב ביותר של הקאפלה האפיפיורית בין ז'וסקן לפלסטרינה.
יש ראיות מסוימות לכך שמוראלס היה אדם קשה, מודע לכישרונו יוצא הדופן, אך לוקה ביכולתו למצוא שפה משותפת עם כישרונות מוזיקליים שנפלו משלו.
הוא הציב דרישות מחמירות לזמרים שהעסיק, הרחיק עצמו ממעסיקיו, וכנראה נתפס כשחצן ויהיר.
על אף זאת, נחשב מוראלס לאחד המלחינים המעולים ביותר באירופה בתקופה של אמצע המאה ה-16.
ב-4 בספטמבר 1553 ביקש מוראלס לשקול את מועמדותו למשרת מאסטרו דה קאפילה בקתדרלה של טולדו, שם עבד בעבר, אך הוא מת זמן קצר לאחר זאת; התאריך המדויק איננו ידוע, אבל היה לפני 7 באוקטובר.
כמעט כל יצירתו של מוראלס היא מוזיקת קודש וכולה ווקאלית, אם כי ייתכן שבביצוע נעשה שימוש בליווי אינסטרומנטלי.
הוא כתב מיסות רבות, מהן מרהיבות בקשיים שהן מציבות, ונראה שנכתבו לזמרים המומחים של מקהלת האפיפיור; עוד כתב 100 מוטטים ו-18 מגניפיקטים ולפחות חמש יצירות לטקסט של קינות ירמיהו (שאחת מהן שרדה מכתב יד יחיד במקסיקו).
המגניפיקטים לבדם מייחדים אותו ממלחינים אחרים בני זמנו, וממכלול יצירתו, הם המבוצעים ביותר כיום.
כמה מאפיינים ייחודיים של סגנונו הם חירות רתמית, כמו השימוש שהוא עושה מדי פעם בפולירתמיות של שלושה-מול-ארבעה ומקצבים מצטלבים, כאשר קול שר במקצב התואם את הטקסט אך מתעלם מן המשקל השליט בקולות אחרים.
בשלהי חייו כתב מוראלס בסגנון רציני, הומופוני במודגש, אך במשך כל חייו הקפיד על מלאכת מחשבת זהירה, שהציבה את הביטוי ואת בהירות הטקסט כמטרה האמנותית הנעלה ביותר.
המיסות של מוראלס, מהן שרדו 22, עושות שימוש במגוון טכניקות, בהן קנטוס פירמוס ופרודיה.
שש מיסות מבוססות על מזמור גרגוריאני, ואלה כתובות בעיקר בסגנון קנטוס פירמוס שמרני.
שמונה מן המיסות שלו עושות שימשו בטכניקת הפרודיה, כולל אחת לשישה קולות, המבוססת על השאנסון המפורסם Mille regretz, המיוחס לז'וסקן דה פרה.
המלודיה ערוכה כך שהיא נשמעת בבירור בכל פרק, בדרך כלל בקול העליון, ומשווה ליצירה אחדות סגנונית ומוטיבית ניכרת.
מוראלס כתב גם שתי מיסות על נעימת L'homme armé המפורסמת, שמלחינים הרבו להשתמש בה בשלהי המאה ה-15 ובמאה ה-16; אחת מהן כתובה לארבעה קולות, השנייה לחמישה.
המיסה בארבעה קולות משתמשת בנעימה כקנטוס פירמוס קפדני, ואילו זו לחמישה קולות נוקטת גישה חופשית יותר ומעבירה אותה בין הקולות השונים.
נוסף לכך חיבר מוראלס "מיסה פרו דפונקטיס" (רקוויאם).
מן המוזרויות המתגלות בביצועה, כמו גם העריכה שלא הושלמה בעליל, יש מקום להניח, שהייתה זו יצירתו האחרונה.
מוראלס היה המלחין הספרדי הראשון שזכה לפרסום עולמי.
יצירותיו הופצו ברחבי אירופה, ועותקים רבים עשו את דרכם אל העולם החדש.
כותבים ותאורטיקאים רבים בתחום המוזיקה במאה השנים שלאחר מותו ראו את יצירותיו בין המושלמות ביותר לתקופתו.
ה'Parce mihi Domine' מתוך Officium Defunctorum שימש כרצועה הראשית (בשלוש גרסאות) של אלבום הג'אז והקלאסיקה רב-המכר מ-1994, Officium מאת יאן גארבארק ואנסמבל היליארד.
כריסטופר ויליאם תומסון (Christopher William Tomson; נולד ב-6 במרץ 1984) הוא המתופף של להקת האינדי ומפייר ויקנד.
כריס גדל בחווה בניו ג'רזי.
אביו הוא מהנדס בעל שורשים מאוקראינה ומאירלנד (הוא למד בקולג' אירי) ואמו היא מנהלת, ששורשי משפחתה מבריטניה וגרמניה.
כריס בוגר "בית ספר פדי" וסיים כתלמיד בעל הציון השני הטוב ביותר.
למד באוניברסיטת קולומביה, מוזיקה וכלכלה.
קבוצת הכדורגל המועדפת עליו היא טוטנהאם הוטספר.
הלהקות האהובות עליו הם: פיש, הבנד וגרייטפול דד.
ב-2008 היה מעורב בתאונת "פגע וברח", הוא נלקח לבית החולים, אבל לא נפצע באופן רציני.
חוץ מלהקת האינדי ומפייר ויקנד, כריס ניגן יחד עם עזרא קניג בקבוצת ראפ בשם "L'HOMME RUN".
כריס הכיר את חברי ומפייר ויקנד כאשר למד באוניברסיטת קולומביה.
הוא למד מוזיקה ביחד עם רוסטאם באטמנגליג' והקים את ומפייר ויקנד בשנתו האחרונה באוניברסיטה.
שם הלהקה מבוסס על שמו של סרט שעזרא קניג הפיק עם חבריו באותו קיץ.
הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם אחרי שסיימו ללמוד, בעודם עובדים במשרה מלאה.
האלבום נקרא "Vampire Weekend", על שמה של הלהקה.
האלבום השני, "Contra", יצא לאור בינואר 2010, והגיע לראש המצעדים בארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה וקנדה.
האלבום השלישי והמצליח ביותר שלהם, יצא ב-2013 תחת השם "Modern Vampires of the City".
כריסוסטומוס דימיטריו (Chrysostomos of Zakynthos; ביוונית: Μητροπολίτης Χρυσόστομος Δημητρίου, מיטרופוליטיס כריסוסטומוס דימיטריו; 1889 – 22 באוקטובר 1958) היה ארכיבישוף מטרופוליטני יווני של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בזקינתוס וחסיד אומות העולם.
כריסוסטומוס דימיטריו נולד ב-1889 ביוון, בעיר פיראוס, הנמל הראשית של אתונה.
הוא למד תאולוגיה בבית הספר התאולוגי של אתונה.
וב-11 במרץ 1917 ככומר אורתודוקסי על ידי המיטרופוליט תאוקלטוס הראשון של אתונה.
בהמשך שירת כמטיף בדיוקסיית דמטריאס ותבאי ביוון.
לאחר מכן נסע ללמוד תאולוגיה במינכן בגרמניה, ובעת שהותו שם אף פגש את אדולף היטלר, והשניים שוחחו על תורת הנאציזם.
אחרי שובו ליוון התמנה כריסוסטומוס כמזכיר הסינוד הקדוש של כנסיית יוון
ומאוחר יותר התמנה כמיטרופוליט של זקינתוס.
מהתחלת כהונתו בזקינתוס הביע אהדה לקהילה היהודית המקומית - דבר שעורר ביקורת מצד הנוצרים הקנאים.
ב-1935 הצטרף כריסוסטומוס לסיעת לוח השנה הישן בתוך הכנסייה אולם אחרי שגונה על ידי הסינוד הקדוש, חזר בו פומבית מדעתו ואושר שוב כמטרופוליט לגיטימי של זקינתוס.
בתוקף התפקיד היה מעורב בדיונים בסוגיות הדתיות של התקופה.
הפעיל השפעה במסגרת אחת התנועות של הזמרה הדתית שפעלו אז ביוון, במיוחד על ידי מתן תמיכה ליואניס סקלרידיס.
למחרת כניעת איטליה לגרמניה בספטמבר 1943 כבשה גרמניה הנאצית את האי היווני זקינתוס, שהיה עד אז בשליטת האיטלקים.
הפיקוד הגרמני הורה ליהודי האי להתרכז לקראת גירושם, וכן הורה לראש העירייה לוקאס קארר להכין את רשימת היהודים שחיים על האי.
קארר ביקש את עזרתו של כריסוסטומוס וזה אמר לו לשרוף את רשימת היהודים.
במקומה הגיש למפקד הגרמני באי דף נייר ועליו שמו בלבד, בתור רשימת היהודים שעל האי.
בהמשך הזהירו קארר והמטרופוליט כריסוסטומוס את היהודים והנחו אותם להסתתר.
לפי דבריו של כריסוסטומוס, הארכיבישוף דמסקינוס היווה עבורו דוגמה.
כך ניצלו רוב יהודי האי מהגירוש שתוכנן להתקיים בקיץ 1944.
ב-1978 העניק יד ושם את תואר חסיד אומות העולם לכריסוסטומוס.
כריסטופר סקוט "כריס" קייל היה צלף של יחידת אריות הים, יחידת העלית של חיל הים האמריקני, הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הוא השתתף במלחמת עיראק ולזכותו נזקפות 160 הריגות של חיילי אויב, מחבלים וחמושים, המספר הרב ביותר בצבא ארצות הברית מאז ומעולם.
סרט הקולנוע "צלף אמריקאי" מבוסס על האוטוביוגרפיה שלו.
יש לו אח צעיר בשם ג'ף.
כבר בילדותו נחשף לירי ולציד ובגיל שמונה קיבל מאביו את רובהו הראשון.
לאחר התיכון, הוא עבד בחווה והתחרה ברודיאו.
הקריירה שלו נקטעה כאשר נפצע בזרועו.
בעת החלמתו בוצעו ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה וקייל החליט בעקבותיהם להקדיש את חייו למלחמה בטרור.
הוא פנה ללשכת הגיוס וביקש להצטרף לחיל הנחתים האמריקני, אך הוא שוכנע להצטרף לאריות הים.
ב-1999 הוא התגייס לצי האמריקאי ושירת בצוות 3 של היחידה.
במרץ 2003 רשם את מקרה ההרג הראשון כצלף, כשפגע בילד שהתכוון ליידות רימון יד על חיילי המארינס בנאסריה שבדרום עיראק.
קייל השתתף בארבעה סבבים של משימות בעיראק במהלכם נזקפו לזכותו 160 הריגות ועוד קרוב למאה מקרים נוספים שלא זכו לאישור רשמי.
הוא נחשב לצלף הקטלני ביותר בתולדות הצבא האמריקאי.
בעיראק הוא זכה לכינוי "השטן מרמאדי" ועל ראשו הוצא פרס של 180,000 דולר.
את הצליפה המתועדת מהמרחק הרב ביותר רשם ב-2008 כשפגע ממרחק של כ-2,100 יארד (1920 מטר) בחמוש עיראקי שהתכוון לירות רקטה נגד טנקים לעבר שיירה אמריקאית.
במהלך המלחמה נורה קייל פעמיים ושרד 6 פגיעות של מטעני צד.
במלחמת עיראק השתמש קייל ברובי הצלפים מקמילן TAC-338, רובה צלפים וינצ'סטר 0.300 מגנום, Mk 12 Special Purpose Rifle, וברובה סער M4 קרבין.
במהלך שירותו עוטר קייל בכוכב הכסף ושלוש פעמים בכוכב הארד והוא אחד הצלפים המעוטרים ביותר בארצות הברית.
הוא התגורר עם רעייתו טייה קייל (לה נישא ב-2002), בנו ובתו בטקסס ושימש כנשיא בחברת "Craft International" לייעוץ ביטחוני.
ב-2012, הוציא אוטוביוגרפיה בשם "צלף אמריקאי".
הספר הופיע ברשימת רבי המכר של המגזין "הניו יורק טיימס" והביא לקייל חשיפה בכל רחבי המדינה.
ב-2 בפברואר 2013 נרצח קייל עם חברו צ'אד ליטלפילד במהלך מטווח מירי של חייל משוחרר מעורער בנפשו בשם אדי ריי רוט, אותו לקח במטרה לסייע לו להתמודד עם הפרעה פוסט טראומטית מהמלחמה.
לאחר הרצח, נסע רוט לבית אחותו וסיפר לה על הנעשה.
האחות התקשרה למשטרה אשר עצרה אותו לאחר מרדף קצר.
ב-11 בפברואר 2013, נערך טקס האשכבה של קייל באצטדיון קאובויס, אצטדיון הפוטבול של קבוצת דאלאס קאובויס.
מסע ההלוויה שלו נערך לאורך 320 ק"מ וכלל שיירה של 200 כלי רכב ומאות אנשים שחלקו לו כבוד אחרון לאורך הדרך.
משפטו של רוט החל ב-11 בפברואר 2015 וב-24 בפברואר הוא נמצא אשם במותם של קייל וליטלפילד ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
קייל כתב שני ספרים: "American Sniper", אוטוביוגרפיה על חייו ושירותו הצבאי ו-"American Gun" הסוקר עשרה כלי נשק חמים קלים שהשפיעו על ההיסטוריה של ארצות הברית.
במאי הסרט הוא קלינט איסטווד והסרט יצא לאקרנים בסוף 2014.
ב-2 בפברואר 2015, הכריז מושל טקסס, גרג אבוט, על יום זה כ"יום כריס קייל" לזכרו.
כריסטופר לי "כריס" קטן (נולד ב-19 באוקטובר 1970) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי ממוצא יהודי.
ידוע בעיקר בזכות עבודתו בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב", ותפקידו כבוב בארבע העונות הראשונות של הסדרה "מקום טוב באמצע".
הוא גם ידוע בשל תפקידו כדאג בוטאבי בסרט "לילה ברוקסברי".
קטן נולד בשרמן אוקס, פרבר בלוס אנג'לס קליפורניה שבארצות הברית.
אביו, קיפ קינג (1937-2010), היה שחקן ומדבב שהופיע כלארי פלם בסדרה "רינו 911." אמו, היינלקה אי.
בירו, הצטלמה בצעירותה למגזין "פלייבוי" ועבדה כדוגמנית גם בלונדון.
אביו היה ממשפחה יהודית שהיגרה מעיראק ומנפולין, בעוד שאמו היא בודהיסטית ילידת בודפשט שבהונגריה למשפחה מרקע נוצרי.
אביו החורג היה מרפא ונזיר בודהיסטי.
קטן גדל בריטריט זן בהר באלדי, הידוע גם כהר סן אנטוניו, השוכן סמוך ללוס אנג'לס.
הוא התגורר גם באי ביינברידג' שבמדינת וושינגטון, והתחנך בבית ספר תיכון ביינברידג', והוא בוגר לשנת 1989.
תחילת הקריירה ו"סאטרדיי נייט לייב"
קטן היה חבר בכמה וכמה קבוצות של שחקני אימפרוביזציה ומערכונים.
אחת מהן הייתה בלוס אנג'לס ונקראה ה-"גראונדלינגס" (The Groundlings).
אביו היה חבר מקורי בקבוצה.
קטן גם שיחק בכמה תפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה שאחד מהם היה בפרק הראשון בעונה השנייה של הסדרה "עיקר החדשות" (NewsRadio).
הוא עבר לניו יורק ועבד בתוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב בין השנים 1996-2003. בין דמויותיו הרבות בסדרה נמנו מיסטר פיפרס (Mr.
Peepers), מאנגו (Mango), עזריאל אביס (Azrael Abyss), קייל דמרקו מצמד האחים דמרקו (The DeMarco Brothers), היטלר ההומו (Gay Hitler), סואל פורסטר (Suel Forrester) וכמובן החצי השני של צמד האחים בוטאבי ביחד עם עמיתו מימי הגראונדלינגס ובסאטרדיי נייט לייב, ויל פרל, שהיו ידועים בשל קידות הראש שלהם.
קטן ופרל שיחקו כדמויותיהם, האחים בוטאבי, גם בסרט "לילה ברוקסברי" בשנת 1998.
חיקויי ידוענים ב"סאטרדיי נייט לייב"
קטן היה אמור לגלם את תפקיד קזניאס בהפקת ברודוויי מוזיקלית של סטיבן סונדהיים, הצפרדעים, אך הוחלף בשלב מוקדם.
בנוסף, היה אמור להנחות את השעשועון "שעשועון בראשי" ואף צולם עבור פיילוט של התוכנית בהוליווד.
מאוחר יותר, הופיע קטן בפרסומת לפפסי, ששודרה במהלך משחק הסופרבול בשנת 2008, וכללה שחקנים שביצעו את קידת הראש המפורסמת של האחים בוטאבי, לצלילי השיר "מה היא אהבה?" (What is Love?), מהסרט לילה ברוקסברי.
באוגוסט 2009, כיכב קטן במיני סדרה, גיבור בוליווד, שם גילם את עצמו ביחד עם הקשיים מולם הוא עומד כשחקן קומי המנסה לקבל מעמד כשחקן ראשי.
בסתיו 2009, קטן הופיע בתפקיד משנה בסדרה "מקום טוב באמצע" (The Middle) וגילם את בוב, עמיתו של פרנקי הק מסוכנות המכוניות של מר' אלרט.
קטן הופיע בפרק של הסדרה "איך פגשתי את אמא" (How I Met Your Mother) ככוכב בסרט בדיוני בסדרה, "כלת חתונות".
הוא שיחק את ג'ד מוסלי, דמות המבוססת על הדמות הראשית, טד, אך בעלת אישיות יהירה.
הוא שב לגלם את התפקיד כשהחבורה בסדרה צפו בסרט ההמשך "כלת חתונות 2".
ב-17 בדצמבר 2011, הופיע קטן כאורח בתוכנית מיוחדת של סאטרדיי נייט לייב, לכבוד חג המולד, שהונחתה על ידי ג'ימי פאלון.
קטן הופיע שוב בפרק האחרון של העונה ה-37 של סאטרדיי נייט לייב.
בעיות עם החוק ותחייתו של מאנגו: 2014-הווה
בינואר 2014, קטן היה המתחרה הראשון שסולק בפרק השני של "ידוענים מבשלים" ("Celebrity Cook-Off").
בפברואר 2014, קטן נעצר בלוס אנג'לס בחשד לנהיגה בשכרות, לאחר שמכוניתו עברה גבול שסומן בקונוסים כתומים ואורות מהבהבים והתנגשה ברכב תחזוקה.
מאוחר יותר הופיע קטע וידאו שבו רואים את קטן מוצא מהמטוס, לאחר שנחת בלוס אנג'לס, בטרם נעצר.
קטן כפר בהאשמות נגדו במרץ 2014 וצווה על ידי שופט לעבור מפגשי גמילה של 12 שלבים.
ביוני 2014, קטן גילם שוב את תפקידו כמאנגו מ"סאטרדיי נייט לייב" בקמפיין אופנה פרסומי של שרייה ג'יי (בת חסותה של הזמרת מיסי אליוט) בשם Shut It Down.
הוא נשא לדוגמנית סנשיין דייה טאט ב-28 ביוני 2008, לאחר שהציע לה נשואין בערב חג המולד 2006. אולם הם נפרדו ב-10 באוגוסט 2008, והתגרשו בפברואר 2009.
+ טלוויזיה שנה שם התוכנית/סדרה תפקיד הערות 1996-2003 סאטרדיי נייט לייב 1996 גרייס על הכוונת כרוז קרניבל 2005 אינקד 2006 Totally Awesome גבריאלסרט טלוויזיה של VH1 2008 תושב הוליווד 2009-2012 מקום טוב באמצע בוב 2010,2014 איך פגשתי את אמא ג'ד מוזלי 2015 ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא המלך זונגו (קול)
כריס רוברטס הוא מעצב משחקי וידאו, מתכנת, מפיק ובמאי סרטים אמריקאי.
הוא יצר את סדרת המשחקים Wing Commander כשהיה ב-Origin Systems וכעת הוא עובד על משחק - סימולטור החלל Star Citizen.
ב-2011, הקים רוברטס את Cloud Imperium Games Corporation, יחד עם שותפו העסקי אורטוין פרירמוט' עורך דין ותיק בתחום המדיה, כדי לעבוד על משחק חדש.
ב-10 באוקטובר 2012, Cloud Imperium Games השיקה קמפיין מימון המוני מאתר האינטרנט Roberts Space Industrie במטרה לגייס בין שני מיליון לארבעה מיליון דולר כדי להוכיח למשקיעים פרטים שיש לסוג משחק זה פוטניצל הצלחה ומהם לגייס עוד עשרה עד חמישה עשר מיליון דולר כדי להפיק משחק - סימולטור חלל למחשב האישי.
המשחק נבנה במנוע הגרפי Cryengine 3. המשחק הבטיח להכיל עלילה מסועפת המשחק נקרא Squadron 42 ויקום מקוון מתמשך Star Citizen.
ב-18 באוקטובר 2012, עקב בקשת המעריצים הושק גם קמפיין באתר Kickstarter ב-19 בנובמבר של אותה שנה גויסו 6,238,563 דולר לפרויקט, ובערך 4.1 מיליון דולר מהאתר Roberts Space Industrie ועוד 2.1 מהקמפיין באתר Kickstarter.
רוברטס העריך שאם יוכל לגייס כ-23 מיליון דולר עד סוף הקמפיין המשחק לא יצטרך משקיעים והמשחק יהיה עצמאי לגמרי.
מטרה זו הושגה ב-18 באוקטובר 2013.
ב-2013 רוברטס הכריז כי המשחק יפותח בשיטת מודלים וכל מודל ישוחרר ברגע שהוא יהיה שחיק ויעמוד בסטנדרטים של החברה.
הראשון, היה מודל ההנגר, הוא שוחרר ב-29 באוגוסט 2013, ואפשר לשחקנים לשוטט בהנגר שלהם ולהתרשם מהחלליות שהעבודה על המודל ה-תלת־ממדי שלהן הושלמה.
ב-3 ביוני 2014 שוחרר Arena Commander ואפשר לשחקנים לבדוק את מערכת הטיסה והקרב במספר חלליות.
כריסטה ברן לבית דנר הייתה אוסטרית שקיבלה את התואר "חסידת אומות העולם" בשנת 1985.
כריסטה סייעה לאדית האן בר, יהודיה אוסטרית מווינה, להשיג דרכון ארי מזויף על מנת למנוע את גירושה לפולין.
כריסטה נתנה לאדית תעודת טבילה, את תעודת הסטודנט שלה ואת מכסת בולי המזון שהבטיחו לאדית הקצבת מזון.
כריסטה דיווחה למשטרה שהיא איבדה את מסמכיה ב-29 ביולי 1942 בעת שיט על הדנובה.
אדית האן נטלה את זהותה של כריסטה, עברה למינכן ושרדה את המלחמה בגרמניה כפועלת כפייה בחוות אספרגוס באוסטרבורג בצפון מזרח גרמניה ובחברה מסחרית באשרסלבן .
לאחר מכן נישאה לגרמני והתיישבה בעיר ברנדנבורג אן דר האוול.
כריסטה וולף הייתה סופרת גרמנייה, מחשובי הסופרים של גרמניה המזרחית ומפורסמת בעולם כולו.
ספריה תורגמו לשפות רבות ובכללן לעברית.
קסנדרה, מגרמנית: אילנה המרמן, תל אביב: עם עובד [פרוזה אחרת], 1987
מדיאה: קולות, מגרמנית: רחל בר חיים, ירושלים: הוצאת שוקן, 1998
אוגוסט: סיפור, מגרמנית: אברם קנטור, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרית פועלים
עיר המלאכים או המעיל של ד"ר פרויד, מגרמנית: רוני לוביאניקר, עורך תרגום: אברם קנטור.
שניים מסיפוריה הקצרים פורסמו באסופת הסיפורים הקצרים סיפורים גרמניים, מגרמנית: אילנה המרמן, ספרי סימן קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
כריסטה ריגוזי היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה שווייצרית, מחזיקה בתואר מיס שווייץ 2006.
היא למדה תקשורת ומדיה באוניברסיטת פריבור ולאחר מכן למדה קרימינולוגיה באוניברסיטת ברן.
בשנת 2006 נבחרה למיס שווייץ והתחרתה בתחרות מיס תבל.
היא דגמנה למספר חברות ובניהן s.Oliver הגרמנית והופיעה בפרסומות בטלוויזיה.
בשנת 2010 שימשה כדוברת הניקוד השווייצרי באירוויזיון.
ב-2011 החלה לשמש כשופטת בגרסה השווייצרית של America's Got Talent.
בשנת 2016 הנחתה את טקס פרסי הטלוויזיה השווייצרית.
בשנת 2010 היא נישאה לג'ובאני מארקזה.
ב-2016 ילדו לזוג תאומות, והמשפחה מתגוררת בטיצ'ינו.
כריסטו רמון גונסאלס פרז (Cristo Ramón González Pérez; נולד ב-24 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת החלוץ בא-סד מליגת העל הקטרית.
נולד בסנטה קרוז דה טנריפה, שבאיים הקנריים.
גונסאלס התחיל לשחק במסגרת קבוצת הנוער טנריפה.
מאוחר יותר הוא הופיע עם הקבוצה הבוגרת ב-2014 בהכנות לעונה ואף שיחק נגד SD Ponferradina ב-22 באוגוסט 2014.
ב-24 באוגוסט 2014, עוד לפני שהופיע בקבוצת המילואים של טנריפה, שיחק גונסאלס את המשחק הראשון שלו ככדורגלן מקצועי, כשעלה כמחליף לאיקר גוארוטחנה בדקה ה-62 בהפסד 0-1 לקבוצת פונפראדינה (Ponferradina) במסגרת הליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בתחרות ב-31 בינואר 2015, בתבוסה 2-3 לאלבסטה.
גונסאלס חתם בריאל מדריד ב-25 ביולי 2017, ונשלח לקבוצת המילואים ריאל מדריד קסטיליה מהליגה הספרדית השלישית בכדורגל.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו עבור הקבוצה הבוגרת ב-31 אוקטובר 2018, כשהחליף את מרקו אסנסיו והבקיע את השער האחרון בניצחון 4-0 נגד מלייה בשלב 32 האחרונות של גביע המלך הספרדי.
הופעת הבכורה שלו בלה ליגה הייתה ב-13 ינואר, כאשר הוא שיחק את כל המחצית השנייה במשחק הניצחון 2-1 על ריאל בטיס לאחר שעלה להחליף את כרים בנזמה הפצוע.
כריסטבל הארייט פנקהרסט, DBE הייתה סופרג'יסטית בריטית, ילידת מנצ'סטר, אנגליה.
פנקהרסט הייתה אחת ממייסדות איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), ופיקדה על הפעולות המילטנטיות של הארגון הגולה בצרפת בין 1912–1913. ב-1914 היא תמכה במלחמה נגד גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, פנקהרסט היגרה לארצות הברית, שם עבדה כאוונגליסטית בתנועת הביאה השנייה.
כריסטבל פנקהרסט הייתה ביתה של מנהיגת תנועת זכות הבחירה לנשים אמלין פנקהרסט והסוציאליסט הרדיקלי ריצ'רד פנקהרסט, ואחות לסילביה ואדלה פנקהרסט.
אביה היה עורך דין ואמה הייתה בעלת חנות.
למרות הקשיים הכלכליים, משפחתה של כריסטבל האמינה בדבקות במטרה מאשר בחיי נוחות.
כריסטבל סיימה בהצטיינות תואר במשפטים, אך בשל היותה אישה נאסר לה לעסוק במקצוע.
היא עברה לז'נבה לזמן-מה, אך שבה לאנגליה לאחר מותו של אביה ב-1898.
ב-1905 כריסטבל קטעה ישיבה של המפלגה הליברלית בצעקות ודרשה לאפשר זכות בחירה לנשים.
היא ופעילה נוספת נעצרו ונאסרו.
בשל עונש המאסר, שנחשב כבד במקרה הזה, המקרה של כריסטבל וחברתה עורר עניין רב בתקשורת ונשים רבות החלו להצטרף לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי.
אמה של כריסטבל, אמלין, החלה לנקוט בפעולות מיליטנטיות יותר לאחר המעצר של ביתה והיא עצמה אף נעצרה מספר פעמים בשל עקרונותיה.
ב-1906, לאחר שסיימה את התואר במשפטים, עברה כריסטבל ללונדון, ושם מונתה למזכירה המנהלת של איגוד הנשים.
היא נאסרה שוב ב-1907 וב-1909 בשל פעילותה החברתית.
כריסטבל נמלטה לפריז והמשיכה לערוך את עיתון ה-The Suffragette ממקום מחבואה.
היא נאלצה לשוב לאנגליה בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אז נעצרה ונגזר עליה עונש מאסר של שלוש שנים.
כריסטבל פתחה בשביתת רעב ואז שוחררה כחודש לאחר מאסרה.
בספטמבר 1914 שבה פנקהרסט לאנגליה והחלה במסע גיוס של חברות חדשות לאיגוד הנשים.
תומכיה העניקו נוצה לבנה לכל בחור צעיר בלבוש אזרחי.
עיתון ה-The Suffragette שינה את שמו ל-Britannia והפך למעין עיתון מלחמה, בו קראה פנקהרסט לגיוסם של גברים לחזית ולגיוסן של נשים לשירות אזרחי.
המשטרה פשטה על משרדיו של גון דוהרטי, אביה של נורה פוקס, אחת מתומכיה של פנקהרסט, מה שאילץ את פנקהרסט להקים בית דפוס משלה.
לאחר שלמספר נשים בריטיות ניתנה הזכות לבחור לאחר מלחמת העולם הראשונה, החליטה פנקהרסט להתמודד לבחירות הכלליות של 1918. הקמפיין שלה התמקד ב"פעולות תגמול נגד הגרמנים" וב"בריטניה לבריטים".
היא הובסה בהפרש של 775 קולות בלבד על ידי ג'ון דיווידסון ממפלגת הלייבור.
פנקהרסט היגרה לקליפורניה ב-1921, שם הפכה לאוונגליסטית ופעילה בולטת בתנועה הביאה השנייה, ואימצה את ביתה בטי.
פנקהרסט הפכה לדמות מוכרת בתוכניות הטלוויזיה וכתבה ספרים בנושא הביאה השנייה של ישו.
כריסטבל מתה ב-13 בפברואר 1958, בגיל 77, בביתה בקליפורניה.
היא נקברה בבית העלמין וודלאון בסנטה מוניקה, קליפורניה.
ב-2006 הוצב לוח זיכרון לזכרן של כריסטבל ואמה בלונדון ליד הבית בו התגוררו.
שמה ותמונתה של כריסטבל (ושל 58 מתומכי זכות הבחירה לנשים) נחקקו על פסלה של מיליסנט פוסט בכיכר הפרלמנט ונחשפו בטקס חניכה ב-2018.
במיתולוגיה היוונית, כריסאיס (ביוונית עתיקה: Χρυσηΐς) היא אישה טרויאנית, בתו של כריסס.
כריסאיס, שמה כביכול ב"איליאדה" של הומרוס, פירושו פשוט "בתו של כריסס"; סופרים מאוחרים יותר מציינים את שמה האמיתי, אסטינומה (Ἀστυνόμη).
המשורר הביזנטי יואנס צצס מתאר אותה כ"צעירה ורזה מאוד, עם עור חלבי; היה לה שיער בלונדיני ושדיים קטנים; בת תשע-עשרה ועדיין בתולה".
אסטינומה נשלחה על ידי אביה לשם הגנה, או, על פי אחרים, כדי להשתתף בחגיגת פסטיבל ארטמיס בתֵּבֵּה הקיליקית או בלירנסוס, שם נלקחה כשבויה על ידי אכילס.
לטענת כמה, היא הייתה אשתו של אאטיון, מלך לירנסוס (בדרך כלל מתואר כשליט של תבאי הקיליקית הסמוכה) שנהרג על ידי בנו של פלאוס במהלך מלחמותיו נגד בעלות בריתה של טרויה.
בספר הראשון של "האיליאדה", במהלך חלוקת השלל שהביא אכילס, היא נמסרה לאגממנון בהחלטה פה אחד לנוכח משרתו המלכותית.
כפרס מלחמה, אגממנון, שהודה שהיא יפה יותר מאשתו קליטמנסטרה, שעבד את כריסאיס וסירב לאפשר לאביה לשלם עבורה כופר, למרות שכהן אפולו הציע למלך המיקני מתנות זהב וכסף.
בעקבות זאת, שלח אפולו מגפה ששטפה את צבאות יוון, ואגממנון נאלץ להחזיר את כריסאיס כדי להביא לסוף המגפה.
הוא שלח את אודיסאוס להחזיר את הנערה לכריסס.
אגממנון פיצה את עצמו על אובדן זה בכך שלקח את בריסאיס מאכילס, מעשה שפגע באכילס, שבתגובה לכך סירב לקחת חלק נוסף במלחמת טרויה.
לאחר ההתקפה על רסוס וצבאות תראקיה שלו, הגיע כריסס ליוונים כדי להודות להם על כך שהחזירו את בתו, אסטינומה.
בגלל אדיבות זו, ומכיוון שידע שבתו קיבלה יחס ראוי, הוא החזיר אותה לרשותו של אגממנון.
אגדה יוונית מאוחרת יותר, שנשתמרה ב"Fabulae" של גאיוס יוליוס היגינוס , מצינת שהיה לה בן שנקרא על שם אביה על ידי אגממנון.
בעיר תבאי באסיה הקטנה, כריסאיס ילדה את כריסס והכריזה עליו כבן של אפולו.
הדבר קרה כאשר שוחררה לזמן קצר כאסירה והורשתה לחזור לעיר הולדתה.
כמה שנים אחר כך, כאשר ילדי אגממנון, אורסטס ואיפיגניה מצאו מקלט באי סמינתוס, עתה ביתם של כריסאיס ומשפחתה, היא הציעה למסור את הנמלטים למלך תואס .
בנה כריסס, שגילה כי הם אחיו למחצה, עזר להם להרוג את המלך הטאורי .
בספרות מימי הביניים, פותחה כריסאיס לדמות "כרסידה" .
יצירת האמנות "I Modi" , ספר אירוטי מתקופת הרנסאנס, מציגה את כריסאיס בתנוחה מינית אחת מתוך סדרת תנוחות מצוירות בתחריטים.
כריסאיס היא הדמות "המוזהבת" באפוס האלכימי מתקופת הבארוק שנקרא על שמה, "Chryseidos Libri IIII" (1631).
כריסטופר סקוט קרמר הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הרכז והקלע בין היתר בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל.
קרמר החל את הקריירה בשנת 2006 באוניברסיטת פרדו, כששיחק תחת המאמן מאט פיינטר (Matt Painter).
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2010, הצטרף אל קבוצת אינדיאנה פייסרס במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
בעונת 2010/2011, חתם בקבוצת פורט ויין מאד אנטס המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA, ולאחר כמה חודשים עבר אל מאטס דה גוואינבו מליגת העל הפורטו-ריקנית.
בעונת 2011/2012, חתם בקבוצת ס.אוליבר וירצבורג ושיחק במדיה בבונדסליגה.
בעונת 2012/2013, חתם בקבוצת אולדנבורג.
בעונת 2017/2018, חתם בקבוצת ריטאס וילנה מליגת העל הליטאית.
בעונת 2019/2020, חתם בקבוצת חימקי מוסקבה מהליגה המאוחדת של VTB.
בספטמבר 2020 חתם בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל בישראל לעונת 2020/2021. בסיום העונה ולאחר פציעה שעבר במהלכה, עזב את הקבוצה.
ויליאמס נולדה ב-5 בפברואר 1926, בעיר קניגסברג ב.
בגיל שנה, עברה עם משפחתה לגלזנקירכן-ארל וב-1942, עברה למינכן עקב מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, חזרה שוב לעיירה גלזנקירכן-ארל שם התגוררה עד 1971.
תחילה למדה ועבדה ויליאמס כמוזיקאית אופראית.
היא למדה פיתוח קול, נגינה על נבל ועל קונסרבטוריון בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן.
אף על פי שעבדה כאופראית, ויליאמס נהגה לשמוע מוזיקת ג'אז אמריקאית.
היא אף ציינה כי הזמרת אלה פיצג'רלד הייתה ההשראה שלה כשהייתה צעירה.
בשנת 1957, חתמה ויליאמס חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "דקה".
ב-22 בפברואר 1959 ניצחה ויליאמס בקדם השווייצרי לאירוויזיון 1959, ונבחרה לייצג את מדינתה באירוויזיון.
ב-11 במרץ 1959, היא הופיעה על בימת האירוויזיון, שמינית בסדר ההופעות, עם השיר "Irgendwoher".
בתום ספירת הנקודות, ויליאמס הגיעה למקום הרביעי עם 14 נקודות.
בשנת 1962, חתמה ויליאמס חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "Ariola".
באותה השנה, נישאה לפסנתרן אלברט הוויג.
בשנת 1968, פרשה מהקריירה המוזיקה והחלה לעבוד כמורה בבית ספר במינכן.
כריסטופר "כריס" ג'ושון קלייבורן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע במכבי ראשון לציון.
אחיו הבכור הוא שחקן הפועל חולון בעבר, ויל קלייבורן.
קלייבורן נולד ב-20 באפריל 1996 בדטרויט, מישיגן, לדלדרה ג'קסון וויליאם קלייבורן.
יש לו שני אחים בשם ויליאם וטרל.
קליבורן למד בבית הספר התיכון ברומולוס ברומולוס, מישיגן, וסיים את לימודיו בשנת 2014.
את דרכו במכללות החל קלייבורן בשנת 2015 במכללת ריינג'ר.
באותה עונה, הוא שותף ב-38 משחקים והעמיד 14.3 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-1.3 חטיפות בממוצע.
הוא זכה בתואר שחקן ההגנה בטקסס.
קלייבורן הוביל את המכללה למאזן של 3–35, ולזכייה באליפות לאחר מאזן 0–12.
באפריל 2016, עבר קלייבורן לאוניברסיטת נבדה בלאס וגאס.
באותה עונה שותף קלייבורן ב-32 משחקים, מהם פתח ב-22 והעמיד ממוצעים של 7.3 נקודות ו-5.3. קלייבורן הוביל את הקבוצה בריבאונדים עם 170 בסך הכל.
שיאי הקריירה שלו כללו 18 נקודות מול אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו, 13 ריבאונדים מול אוניברסיטת בויס סטייט ו-4 חטיפות מול אוניברסיטת המדינה של קולורדו.
במהלך עונתו השלישית במכללות, שותף קלייבורן ב-33 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 7.3 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים.
קלייבורן העמיד שיאי קריירה של 20 נקודות מול אוניברסיטת צפון איווה ו-6 אסיסטים מול אוניברסיטת סן חוזה.
במהלך שנתו האחרונה במכללה, הוא שותף ב-31 משחקים בהם העמיד 14.1 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים בממוצע.
הוא נבחר לחמישייה השלישית של הליגה ולחמישיית ההגנה הראשונה.
בשנת 2019, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, הצטרף קלייבורן למילווקי באקס במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-16 בספטמבר 2019, חתם קלייבורן באסטוריה בידגושץ' מהליגה הפולנית.
הוא שותף בקבוצה ב-21 משחקים, והעמיד בממוצע 15.3 נקודות, 4.6 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים ו-1.5 חטיפות למשחק.
ב-11 ביוני 2020, חתם קלייבורן בצמוקי מינסק מהליגה המאוחדת של VTB.
בקבוצה העמיד ממוצעים של 16.1 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים ב-27.0 דקות למשחק.
ב-14 ביולי 2021, חתם קלייבורן לעונה במכבי ראשון לציון מהליגה הישראלית.
כריסטופר ג'פרי ריצ'רדס הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קריסטל פאלאס ובנבחרת ארצות הברית.
ריצ'רדס הגיע אל מחלקת הנוער של דאלאס בשנת 2017. ב-19 בינואר 2019 חתם בבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
ב-20 ביוני 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–3 על פרייבורג במסגרת המחזור ה-33 בליגה לעונת 2019/2020. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל ריצ'רדס להופנהיים מהבונדסליגה עד לתום עונת 2020/2021. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
במשך תקופת ההשאלה שלו הוא ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
בתחילת עונת 2021/2022 הושאל ריצ'רדס פעם נוספת להופנהיים.
ב-11 בדצמבר 2021 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 1–2 על פרייבורג.
ב-27 ביולי 2022 חתם בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג תמורת 12 מיליון אירו.
ב-15 באוגוסט הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 1-1 עם ליברפול.
ב-16 בנובמבר 2020 ערך ריצ'רדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–6 על נבחרת פנמה במשחק ידידות.
כריס קנינגהם הוא אמן וידאו ובמאי וידאו קליפים בריטי שביים קליפים למוזיקאים שונים כמו , סקוורפושר ואפקס טווין בקליפים כמו "Windowlicker" ו-"Come to Daddy", וכן "All is Full of Love" של ביורק.
הוא גם יצר מיצגים אמנותיים וביים סרטים קצרים.
פנו אליו לביים גרסה קולנועית של רומן הסייברפאנק מאת ויליאם גיבסון, "נוירומנסר"; הפרויקט נמצא בגיהנום פיתוחי כבר יותר משני עשורים.
בשנות ה-2000, קנינגהם החל לבצע הפקה מוזיקלית וגם עיצב עטיפות אלבומים עבור מגוון מוזיקאים.
במהלך הקריירה שלו, קנינגהם עבד במגוון רחב של תחומים.
הוא ביים וידאו קליפים, סרטים קצרים וגם הפיק מוזיקלית מספר שירים ואלבומים.
הוא ביים קליפים למוזיקאים שונים כמו , סקוורפושר ואפקס טווין בקליפים כמו "Windowlicker" ו-"Come to Daddy", וכן "All is Full of Love" של ביורק.
בשנת 1998 ביים את הקליפ ל-"Frozen" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה שהוכתר לאחד מהקליפים החשובים ביותר בכל הזמנים ברשימות שפורסמו במגזינים וכתבי עת שונים.
על העבודה הוא הצהיר .
בימוי הקליפ היה לאבן דרך בקריירה שלו כיוון שאחריו, נשבע קנינגהם שלעולם לא יעבוד יותר עם אמנים גדולים.
קנינגהם היה נשוי לבסיסטית של וורפיינט, ג'ני לי לינדברג.
עם זאת, החליט הזוג להיפרד.
כריסטופר קולומבוס קראפט ג'וניור היה מהנדס תעופה וחלל אמריקאי של נאס"א אשר לקח חלק בהקמת מרכז בקרת המשימה של הסוכנות.
לאחר סיום לימודיו ב-1944 במכון וירג'יניה טק ובאוניברסיטת המדינה עם תואר בהנדסת אווירונאוטיקה, החל לעבוד בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה.
למעלה מעשור היה קראפט חוקר אווירונאוטי ובשנת 1958 הצטרף לקבוצת משימות החלל,
צוות אשר תכנן את הכנסת האדם האמריקאי הראשון לחלל.
קראפט, הפך ל הראשון של נאס"א.
אירועים מרכזיים אשר התרחשו במהלך תפקידו כללו את טיסת החלל הראשונה של אמריקה, הטיסה הראשונה במסלול צוות, והליכת החלל הראשונה.
בתחילת תוכנית אפולו, קראפט פרש מתפקיד כמנהל הטיסה בכדי להתמקד בניהול ובתכנון המשימה.
ב-1972 הוא הפך למנהל מרכז החלל המאויש (נקרא גם מרכז החלל ג'ונסון) בעקבות המנהל שלו, רוברט ר' גילרות' , ושימש בתפקיד זה עד פרישתו בשנת 1982.
מאוחר יותר, קראפט עזר וייעץ לחברות שונות, ביניהן IBM ורוקוול אינטרנשיונל.
ב-1994 מונה קראפט ליושב ראש הצוות כדי להפוך את תוכנית מעבורות החלל של נאס"א למשתלמת יותר.
הדו"ח, שהיה אז שנוי במחלוקת בקרב אנשי הצוות, אשר כונה "דו"ח קראפט", המליץ להעביר את פעולות מעבורת החלל של נאס"א לקבלן פרטי.
הוא גם המליץ לנאס"א לצמצם את השינויים הארגוניים אשר נועדו לשפר את הבטיחות לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
פעולה זו הביאה עמה ביקורות רבות, במיוחד לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה.
קראפט פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת "טיסה: חיי בבקרת משימה" בשנת 2001, אותה השנה שבניין מרכז בקרת המשימה נקרא על שמו, "מרכז בקרת המשימה כריסטפור קראפט".
כאשר קיבל את גביע החלל הלאומי מארגון רוטרי בשנת 1999, הארגון תיאר אותו כ"כוח בעל השפעה רבה בתוכנית טיסות החלל האנושיות של ארצות הברית מראשיתה ועד תקופת מעבורות החלל" והוסיף, "אדם שהישגיו הפכו לאגדיים".
קראפט נולד בפיבוס, וירג'יניה, ב-28 בפברואר 1924. הוא נקרא על שמו של אביו, כריסטופר קולומבוס קראפט, שנולד בעיר ניו יורק ב-1892 ליד כיכר קולומבוס.
אביו של קראפט, בנם של הורים מהגרים מבוואריה.
אמו, וונדה אוליביה (לבית סודרת'), הייתה אחות.
כילד, קראפט ניגן בחיל התופים והבאגלים של הלגיון האמריקאי והפך לאלוף המדינה באגלר.
הוא למד בבית ספר בווירג'יניה, ולמד בבית הספר התיכון המפטון.
בספטמבר 1941 החל קראפט את לימודיו במכון הפוליטכני של וירג'יניה ובאוניברסיטת המדינה, והפך לחניך בחיל הצוערים של וירג'יניה כחבר בטייסת N.
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, הוא ניסה להתגייס לצי ארצות הברית בתור צוער תעופת V-12, אך נדחה בגלל פצע בידו הימנית ממנה סבל מגיל שלוש.
הוא סיים את לימודיו בדצמבר 1944 עם תואר ראשון במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה.
בסיום הלימודים, קראפט החל לעבוד בחברת המטוסים "Chance Vought" בקונטיקט.
הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה, סוכנות ממשלתית שמרכז המחקר לנגלי נמצא בהמפטון, וירג'יניה.
הוא התלבט לגבי מיקום עבודתו, וחשב שזה קרוב מדי לביתו, אך הגיש בקשה ליתר ביטחון אם לא יתקבל במקום אחר.
כאשר הגיע לחברת האווירונאוטיקה ווט, נאמר לו שלא ניתן להעסיקו ללא תעודת הלידה שלו, אותה לא הביא עמו.
הוא היה מוטרד מתשובתה של החברה, והוא החליט לקבל את ההצעה מהוועדה הלאומית במקום.
בשנות ה-40, הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה הייתה ארגון מחקר ופיתוח, המוקדש למחקר אווירונאוטי מתקדם.
במרכז המחקר לנגלי, הוא עשה שימוש במנהרות רוח לבדיקת תכנוני מטוסים חדשים, והוא חקר מושגים שונים, כמו מטוס הניסוי בל X-1.
קראפט עבד בחטיבת חקר הטיסה, שם רוברט מגילרות, המנהל הראשון של מרכז החלל ג'ונסון, היה אז ראש המחקר.
עבודתו עם NACA כללה פיתוח דוגמה מתקדמת למערכות החלשת משבי רוח למטוסים אשר טסים באוויר הפרוע.
זה כלל שינויים באטמוספירה על ידי הזזה אוטומטית של משטחי הבקרה.
למרות שהוא נהנה מהעבודה, קראפט נלחץ ממנה יותר ויותר, במיוחד מכיוון שהוא לא ראה את עצמו כתאורטיקן חזק.
בשנת 1956, הוא אובחן כסובל מאולקוס והחל לחשוב על קריירה אחרת.
בשנת 1957, הטיסה הרוסית של הלוויין ספוטניק 1 הרתיעה את ארצות הברית ובכך גרמה לאמריקאים למהר את תוכנית החלל שלהם.
ב-29 ביולי 1958, הנשיא דווייט אייזנהאואר חתם על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, אשר הקים את נאס"א והכניס את הוועדה הלאומית לאווירונאוטיקה לארגון החדש שנוצר.
מרכז המחקר לנגלי הפך לחלק מנאס"א, וכך גם עובדי המרכז, כמו קראפט.
עוד לפני שנאס"א הוצאה לפועל באוקטובר, קראפט הוזמן להיות חלק מקבוצה חדשה שעבדה על תוכנית הכנסת האדם למסלול.
בלי הרבה התלבטות, הוא נענה להצעה בחיוביות.
כאשר קבוצת משימות החלל הוקמה רשמית ב-5 בנובמבר, קראפט הפך לאחד מ-33 אנשי הצוות המקוריים (25 מהם מהנדסים) שיישלחו.
בכך החלה תוכנית האדם בחלל של אמריקה, שנקראה לאחר מכן תוכנית מרקורי.
כחבר בקבוצת משימות החלל, הוא נרשם לתפקיד בחטיבת מבצעי הטיסה, אשר ערכה תוכניות רבות להפעלת חללית מרקורי במהלך הטיסה, ולשליטה ובקרה של משימות מהקרקע.
קראפט הפך לעוזר הראשי של צ'אק מתיוס, ראש החטיבה, וקיבל את האחריות לתכנן את תוכנית המשימה.
כאשר קראפט החל לתכנן את פעולות הטיסה של נאס"א, אף אדם לא טס לחלל באותו הזמן.
למעשה, המשימה שעמדה לפניו הייתה עצומה, ודרשה תשומת לב והשקעה רבה לתוכניות טיסה, לוחות זמנים, נהלים, כללי משימה, מעקב אחר חלליות, טלמטריה, תמיכה קרקעית, כלי תקשורת וניהול חירום.
אחת התרומות החשובות והעיקריות ביותר של קראפט לטיסות חלל צוותות הייתה המקור שלו לרעיון של מרכז בקרת משימה .
רבים מהמהנדסים בתוכנית מרקורי עבדו בעבר על טיסת ניסוי, שבו התפקיד לתמיכה קרקעית היה מינימלי.
מהר מאוד הבין קראפט שאסטרונאוט יכול לעשות כל כך הרבה, במיוחד בשלב השיגור; החללית מרקורי תדרוש מעקב ותמיכה בזמן אמת של מהנדסים מומחים.
מושגים אלו השפיעו ותרמו למרכז הבקרה של מרקורי, שהיה אז בנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה.
נקודת מבט חשובה נוספת, אשר הביא קראפט, הייתה הרעיון של מנהל הטיסה; האיש שירכז את צוות המהנדסים ויקבל החלטות בזמן אמת לגבי ביצוע המשימה.
כפי שמתיוס ציין מאוחר יותר, קראפט הגיע אליו יום אחד ואמר:
בין החוויות המרכזיות שהיו עבור קראפט הייתה טיסת החלל של מרקורי-אטלס 5 , ששלחה שימפנזה בשם אנוס לטיסה האמריקנית הראשונה בחלל עם נוסע חי.
במקור, הטיסה של מרקורי-אטלס 5 נועדה להימשך כשלושה מסלולים.
הכישלון של אחד ממטוסי מי החמצן השולטים בגישה של החללית אילץ את קראפט לקבל את ההחלטה להחזיר את הקפסולה לכדור הארץ לאחר שני מסלולים בלבד.
לאחר הטיסה, האסטרונאוט ג'ון גלן הצהיר כי הוא מאמין שנוסע אנושי היה מסוגל להביא את הקפסולה תחת שליטה ללא צורך בכניסה מחדש מוקדמת, ובכך "אישר את עליונותם של אסטרונאוטים על שימפונאוטים".
אולם עבור קראפט, הטיסה של אנוס ייצגה הוכחה לחשיבותה של קבלת החלטות בזמן אמת במשימה.
זה נתן לו תחושה של האחריות שתהיה לו על חייהם של אחרים, בין אם אנושיים או שימפנזים.
קראפט שימש בתפקיד מנהל טיסה במשך כל שש משימות החלל של מרקורי.
במהלך הטיסה האחרונה, מרקורי-אטלס 9, אשר נמשכה למעלה מיממה, הוא ניהל את התפקיד יחד עם סגנו, ג'ון הודג'.
מרקורי-אטלס 6, טיסת החלל של ג'ון גלן אשר התרחשה ב-20 בפברואר 1962, הייתה טיסת הניסוי הן עבור בקרת המשימה והן עבור קראפט.
משימה זו הייתה הטיסה המסלולית הראשונה של אדם אמריקאי, והיא המשיכה כרגיל עד שגלן החל במסלולו השני.
בשלב זה, בקר המערכות של קראפט, דון ערביאן, דיווח שהטלמטריה מציגה את מחוון "קטע 51".
זה הצביע על כל ששק הנחיתה של החללית, אשר נועד להיפרס עם התזה על מנת ליצור כרית, היה אמור להיפרס לפני כן.
קראפט האמין כי קטע 51 מגיע מתקלה במכשיר ולא מפריסה מוקדמת מדי.
אם הוא טעה, זה אומר שמגן החום של החללית, אשר התאים על גבי תיק הנחיתה המשמש לאחר מכן, היה כיום שבור ולא יציב.
כאשר התייעץ קראפט עם בקרי הטיסה שלו, הוא השתכנע שהסימן לא נכון, ושאין צורך בפעולה.
האחראים עליו, דחו את טענותיו של קראפט, ואמרו לו להורות לגלן להשאיר את הרטרורוקט (מנוע רקטי אשר מאט את החללית) דולק במהלך הכניסה החוזרת.
הטענה הייתה, שהאריזה, אשר הייתה מחוברת מעל למגן החום, תחזיק את מגן החום במקומו גם אם הוא לא יציב.
קראפט לעומת זאת, הרגיש שזהו סיכון לא תקין בכלל.
אולם אחר כך, הוא הסכים לפעול לפי התוכנית האחרת, בה תמכו האחראים עליו.
לאחר המשימה, גלן נחת בשלום, אך לאחר מכן הוא ראה שאחד מכפתורי שק הנחיתה היה פגום.
ולכן, קראפט צדק; מגן החום לא היה שבור בסוף.
מוסר ההשכל היה ברור למדי, והוא אמר לאחר מכן: לפני טיסת מרקורי-אטלס 7, קראפט התנגד להצעתו של סקוט קרפנטר כאסטרונאוט לטיסה, ואמר לוולט וויליאמס שלקרפנטר חסרים כישורים הנדסיים ושהוא יכול לסכן את המשימה ואת חייו.
בטיסה היו בעיות שונות, כגון צריכת דלק גבוהה בצורה חריגה, דליקה מאוחרת של אורות ועוד.
לאורך כל הטיסה, קראפט היה מתוסכל מפעולתה של התקשורת של קרפנטר עם בקרת הטיסה, ומכך שקרפנטר לא השקיע מספיק במשימה ובחובותיו.
בעוד שחלק מהבעיות האלו נגרמו מתקלות מכניות, והאחריות על כישלונות המשימה עדיין ניתנה לוויכוח, קראפט לא היסס לרגע והטיל את האשמה על קרפנטר.
האוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה בשנת 2011, פתחה מחדש את הנושא; הפרק אשר עסק בטיסה של מרקורי-אטלס 7 כונה "האיש התקלקל".
במכתב לעיתון האמריקאי הניו יורק טיימס, כינה קראפט את ספר האוטוביוגרפיה כ"נקמני ומגוחך", והציע גורם אחר לגבי הסיבות לתסכולו של קראפט: ."
תוכנית ג'מיני הייתה שורה של תוכניות שונות עבור נאס"א - הטיסה הראשונה עם שני אסטרונאוטים, המפגש הראשון בחלל, הליכת החלל הראשונה - וקראפט היה חלק גדול במהלך רבים מהאירועים האלו.
הליכת החלל הראשונה של אמריקה התרחשה במהלך משימת ג'מיני 4; קראפט, אשר היה בעמדת השליטה, לא התרכז בעבודתו, ואילץ את עצמו להימנע מהסחות דעת, אשר נגרמו על ידי התיאורים ה"מהפנטים" של האסטרונאוט אדוארד היגינס וייט על כדור הארץ מלמטה.
לאחר תוכנית ג'מיני 7, קראפט התרחק מעבודתו בבקרת הטיסה, ונתן למנהלי טיסות אחרים את תפקידו ושייקחו אחריות על המשימות שנותרו כדי שיוכל להקדיש יותר זמן לתכנון תוכנית אפולו.
הוא כיהן בשתי מועצות בחברת נורת' אמריקן אוויאיישן, היצרנית האחראית על קפסולת אפולו.
עם זאת, קראפט עדיין חווה קשיים מכיוון שהוא לא היה במרכז המשימה, במיוחד לאחר כניסת החירום החוזרת של תוכנית ג'מיני 8.
עם תחילת תוכנית אפולו, קראפט התכוון לחדש את בקרת הטיסה.
הוא היה מנהל טיסה ראשי במשימת אפולו הראשונה בצוות (שכונה מאוחר יותר בשם "אפולו 1"), שתוכננה להשתגר בתחילת 1967. ב-27 בינואר 1967, שלושת אנשי הצוות נהרגו משריפה במהלך מבחן ספירה לאחור על המשטח.
אף אחד לא יכל לעשות שום דבר; לפני שהצוות הספיק לפתוח את הדלת, שלושת האסטרונאוטים נהרגו, לאחר שחנקו על ידי גזים רעילים.
קראפט היה מוכר מאוד באמריקה לאורך שנות ה־60. הוא הופיע על השער של גיליון 27 באוגוסט 1965 של מגזין טיים, המכונה "המנצח במוצב פיקוד".
במאמר הוא השווה את עצמו לכריסטופר קולומבוס, והציג את מה שהמגזין תיאר כ"גאווה כמעט כועסת" בעבודתו.
"אנחנו יודעים הרבה יותר על מה שאנחנו צריכים לעשות מאשר מה שהוא ידע", אמר קראפט.
"ואנחנו יודעים לאן אנחנו הולכים." המאמר תיאר את תפקידו של קראפט במשימת ג'מיני 5, והסתמך על השוואות נפוצות שלו בין תפקידו כמנהל טיסה לזה של מנצח תזמורת.
קראפט הופתע מההחלטה של המגזין לשים אותו על השער ואמר לקצין לענייני הציבור של נאס"א ש"הם לקחו את הבחור הלא נכון.
זה צריך להיות בוב גילרות'...
לא אני." בסופו של דבר הוא השלים עם הרעיון, והדיוקן שצויר לכריכה הפך לאחד מנכסיו היקרים ביותר.
לאחר טיסתו של ג'ון גלן, קראפט נשבע שהוא לא יאפשר יותר שמי שמחוץ לבקרת הטיסה לבטל את החלטותיו.
חוקי המשימה, שעליהם החליט קראפט, קבעו כי "מנהל הטיסה רשאי, לאחר הטיסה, לבחור לנקוט בכל פעולה שנדרשת כדי לבצע משימה מוצלחת."
מדי פעם קראפט התערב בתכנון המשימות על מנת לדאוג שסמכותו בתפקיד מנהל הטיסה תישאר.
עד שטסה טיסת אפולו 7, הוא קדם לראש חטיבת מבצעי הטיסה; לפיכך, גלין לוני, ששימש כמנהל הטיסה הראשי במקום קראפט, ונאלץ להתמודד ישירות עם ההתנהגות של הצוות שקראפט כינה "לא קשובים".
מפקד המשימה וולטר שירה, שהתעצבן מהשינויים ברגע האחרון בלוח הזמנים של הצוות, סירב שוב ושוב לקבל פקודות מהקרקע.
למרות שפעולותיו של שירה היו מוצלחות במשך תקופה, קראפט קבע לאחר התייעצות עם ראש האסטרונאוט דיק סלייטון שאף אחד מצוות אפולו 7 לא יטוס שוב יותר.
כבר לפני טיסת אפולו 7, וולטר החליט שהוא יפרוש מתפקידו אחרי המשימה.
קראפט הכריז על הצהרה כזו בעבר, במקרה של האסטרונאוט סקוט קרפנטר.
לאחר משימתה המסובכת של תוכנית מרקורי, קראפט כתב:
כמנהל תפעול הטיסה, קראפט היה מעורב באופן משמעותי בתכנון משימת אפולו 1. הוא היה אחד ממנהלי נאס"א הראשונים שנקלעו להחלטה לשלוח את משימת אפולו 8 לטיסה סביב הירח.
בעקבות תקלות בפיתוח רכב הנחיתה הירחי בשנת 1968, נאס"א נאלצה לדחות את משימת הניסוי המלאה של אפולו ל-1969. במקום, ג'ורג' לואו , אחד ממנהלי המשרד של התוכנית, הציע ליצור פרופיל חדש למשימת אפולו 8, כזה שיהיה ניתן להטיסו ללא רכב הנחיתה הירחי.
הרעיון היה נידון בתחילת אוגוסט באותה השנה בפגישה בין לואו, קראפט, גילרות', ודיק סלייטון:
התוכנית של לואו הייתה לטוס בדצמבר, מה שהשאיר מעט זמן לאגף מבצעי הטיסה כדי להתאמן ולהתכונן.
לאחר שהסכים שהמשימה אפשרית באופן עקרוני, קראפט פנה למתכנני המשימה ומנהלי הטיסות שלו על מנת לקבוע האם הם והצוותים שלהם יכולים להיות מוכנים בהתאם ללוח הזמנים העמוס שהיה צפוי.
"הראש שלי משתגע מהדברים שנצטרך לעשות", אמר קראפט.
"אבל זה היה אתגר מטורף".
ב-9 באוגוסט, גילות', לואו קראפט וסלייטון טסו למרכז טיסות החלל מרשל בהאנטסוויל, אלבמה, שם הם הכינו את מנהלי נאס"א כולל ורנר פון בראון ורוקו פטרון על המשימה המתוכננת.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט, הם, יחד עם קבוצת האנסטוויל, נסעו למטה נאס"א בוושינגטון במטרה לתדרך את סגן המנהל תומאס פיין.
בתורו, פיין המליץ לג'יימס ווב להיות מנהל המשימה.
ווב, שנתן לקראפט ולצוותו את הסמכות להתחיל להתכונן למשימה.
בתכנון של משימת אפולו 8, אחת מהאחריות שעמד בפני קראפט הייתה להבטיח שתמתין שייטת לאסוף את הצוות כאשר הם ינחתו בתום המשימה.
זה הוכיח את עצמו כאתגר יוצא דופן, מכיוון שחלק גדול מצי האוקיינוס השקט היה בחופשה במהלך תקופת חג המולד וערב השנה החדשה.
קראפט נאלץ להיפגש באופן אישי עם האדמירל ג'ון מ'יין כדי לשכנע אותו להעמיד את המשאבים הנדרשים לרשות נאס"א.
בערב חג המולד, 1968, יצא אפולו 8 למסלול סביב הירח.
רק עשר שנים קודם לכן, קראפט הצטרף לקבוצת משימות החלל החדשה של גילות' שנוסדה אז.
קראפט שוב מצא את עצמו צופה במהלך הנחיתה של אפולו 11, שאותו צפה מבקרת המשימה, יושב עם גילרות' וג'ורג' לואו.
הוא מילא תפקיד פעיל יותר באירועים במהלך משבר אפולו 13. נקרא לבקרת המשימה על ידי ג'ין קרנץ כמעט מיד לאחר התאונה, הוא הוביל דיונים בשאלה האם אפולו 13 היה צריך לנסות הפלה ישירה, או להקיף את הירח ולחזור במסלול חופשי; האפשרות האחרונה נבחרה.
מהנדסי אפולו רבים, שהפכו מאוחר יותר למנהלים בכירים, חשבו שקראפט היה אחד המנהלים הטובים ביותר בתוכנית.
הוא באופן אישי בחר ואימן דור שלם של מנהלי טיסות של נאס"א, כולל ג'ון הודג', גלין לוני וג'ין קרנץ.
במילותיהם של היסטוריוני החלל מורי וקוקס, קראפט "נתן את הטון לאחד המאפיינים הבולטים ביותר של מבצעי טיסה: אמון ללא התנגדות - לא של ממונים על ידי כפיפים, אלא להפך."
העקרונות שלימד קראפט המשיכו להשפיע במרכז החלל ג'ונסון הרבה אחרי שפרש, כפי ששיקף לוני ב-1998:
עם זאת, קראפט היה יכול להיות מנהל משימה קשוח, והבהיר שאין מקום בחטיבת מבצעי הטיסה למי שלא הצליח לעמוד בסטנדרטים המדויקים שלו.
"לטעות זה אנושי", נכתב באחת האמירות האהובות עליו, "אך לעשות זאת יותר מפעם אחת זה מנוגד למדיניות מנהלת מבצעי הטיסה." הכפופים שלא מצאו חן בעיני קראפט היו עלולים למצוא לעצמם את ההזדמנות להמציא זאת לו.
לקראפט היה את הכוח לסיים את הקריירה במרכז החלל ג'ונסון; כפי שמזכיר המשימה סי ליברגוט, אמר: "אם הוא היה מאחוריך, היה לך מינוף ככל שהיית צריך; אם הוא היה נגדך, היית בשר מת."
בשנת 1969, קראפט מונה לסגן מנהל מרכז החלל המאויש (MCS).
ב-14 בינואר 1972 הוא הפך למנהל ה-MSC, במקום גילרות', שקראפט עבד עבורו מאז הגעתו ללנגלי ב-1945. פרשן החלל אנתוני יאנג תיאר את קראפט כ"יורש מעולה" של גילרות' אחריו בהיסטוריה של מנהלי המרכז.
קראפט יכל לפרוש בתחילת שנות ה-80, אך הוא בחר שלא לקחת את האופציה.
הוא נשאר כמנהל המרכז במעמד של "מקבל תשלום חוזר", מקבל את הפנסיה הממשלתית שלו, אך עדיין מועסק על ידי נאס"א.
בשנת 1981 הוא היה מעורב בסכסוך עם מנהל נאס"א ועם בכירים אחרים על ניהול משימת STS-2, ועל הנושאים הקשורים לארגון וניהול נאס"א.
זה הביא להפיכת מעמדו בנאס"א לחלש יותר.
באפריל 1982 פרסם קראפט את מה שדיווחי העיתונים כינו "הודעה מפתיעה" כי בכוונתו לפרוש מתפקיד מנהל המרכז בסוף אותה השנה.
הוא הכחיש כי להתפטרותו יש קשר לאפשרות שמרכז החלל ג'ונסון יאבד את תפקידו המוביל בפעילות מעבורת החלל או בפיתוח חופש תחנת החלל של נאס"א.
לאחר פרישתו, קראפט שימש כיועץ עבור החברות רוקוול אינטרנשיונל ו-IBM, וכמנהל כללי של לשכת המסחר של יוסטון.
ב-1994 הוא מונה ליושב ראש צוות הביקורת העצמאי של ניהול מעבורות החלל, פאנל שהורכב ממומחים מובילים בתחום התעופה והחלל, שתפקידו היה לחקור כיצד נאס"א יכולה להפוך את תוכנית מעבורות החלל שלה לחסכונית יותר.
דו"ח הפאנל, המכונה "דו"ח קראפט", פורסם בפברואר 1995. הוא המליץ להעביר את פעולות מעבורת החלל של נאס"א לקבלן פרטי יחיד, וכי "נאס"א צריכה לשקול התקדמות לקראת הפרטת מעבורת החלל."
הדו"ח היה שנוי במחלוקת גם בזמן פרסומו.
ג'ון פייק, מנהל מדיניות החלל של פדרציית המדענים האמריקאים, הצהיר כי "דו"ח קראפט הוא מתכון לאסון.
הם בעצם אומרים לפרק את מנגנוני הבטיחות והבטחת האיכות שהוגדרו לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר."
פאנל הייעוץ לבטיחות אווירית וחלל של נאס"א התייחס לדוח, והצהיר במאי 1995 כי "ההנחה שמערכות מעבורות החלל הן כעת 'בוגרות' מעידה על שאננות שעשויה להוביל לתקלות חמורות." אף על פי כן, נאס"א קיבלה את המלצות הארגון, ובנובמבר 1995, האחריות על פעולות המעבורות הועברה לברית החלל המאוחדת.
תשע שנים מאוחר יותר, דו"ח קראפט זכה שוב לביקורת, הפעם על ידי הוועדה לחקירת תאונות בקולומביה כחלק משיקוליה של הסיבות הארגוניות והתרבותיות לאסון מעבורת החלל קולומביה.
בשנת 2001 פרסם קראפט את האוטוביוגרפיה שלו, "Flight: My Life in Mission Control" (טיסה: חיי בבקרת המשימה).
הוא עסק בחייו עד סוף תוכנית אפולו, והזכיר רק בקצרה את תקופתו כמנהל המרכז באפילוג.
סופר החלל הניו יורק טיימס, הנרי קופר ג'וניור, כינה אותו כ"ספר זיכרונות קריא מאוד", בעוד שהמגזין האמריקאי "קירקוס ריוויו" סיכם אותו כ"תיאור חיתול, מפורט מאוד של המאה ה-20 ביותר באמריקה.
בשנת 1950, קראפט נישא לבטי אן קראפט (לבית טרנבול) אותה הכיר בתיכון.
קראפט היה אפיסקופלי, ששימש כ"קורא הדיוט" בכנסייה המקומית שלו.
במהלך שנות השישים, משפחת קראפט הייתה מעורבת עמוקות בפעילויות הכנסייה: בטי אן לימדה בית ספר יום ראשון ושירתה במזבח; גורדון היה אקוליט ; וכריסטי-אן הייתה שרה במקהלה.
קראפט היה שחקן גולף מושבע מאז שהוצג למשחק בשנות ה-40 על ידי חברו בנאס"א סיג סיוברג.
קראפט נפטר ב-22 ביולי 2019 ביוסטון, בגיל 95, יומיים לאחר יום השנה ה-50 להליכות הירח של אפולו 11. הסיבה לא ידועה.
קראפט קיבל פרסים והצטיינות רבים על עבודתו.
בתום תוכנית מרקורי, הוא הוזמן להשתתף בטקס גן הוורדים של הבית הלבן, שם קיבל את מדליית המנהיגות המצוין של נאס"א מהנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי וממנהל נאס"א ג'יימס וב.
"לאף אחד מאיתנו אין ימים רבים בחיינו כמו זה", אמר קראפט.
מדליית השירות המצטיין של נאס"א הוענק לו פעמיים בשנת 1969 (עבור אפולו 8 ואפולו 11), בשנת 1981 עבור מעבורת החלל, ובשנת 1982 כפרס מיוחד.
הוא זכה בפרס האזרח המכובד, שניתנה לו על ידי העיר המפטון, וירג'יניה ב-1966; פרס ג'ון ג'יי מונטגומרי ב-1963;מדליית "ASME" ב-1973; וגביע הזיכרון של גודארד, המוענק על ידי מועדון החלל הלאומי, ופרס "רוג'ר וו.
ג'ונס" למנהיגות מבצעת ב-1979. בשנת 1999 הוענק לו גביע החלל הלאומי מטעם "הקרן הלאומית של רוטרי להישגי חלל", שתיאר אותו כ"כוח מניע בתוכנית הטיסות לחלל האנושית בארצות הברית מראשיתה ועד לעידן מעבורת החלל, אדם שהישגיו הפכו להיות אגדיים".
בשנת 2006, נאס"א העניקה לקראפט את פרס "שגריר החקר", שנשא עמו דגימה של חומר ירח שהוחזר מתוכנית אפולו 11. קראפט בתורו העניק את הפרס לאלה שלו, אלמה מאטר, וירג'יניה טק, לתצוגה במכללה להנדסה שלה.
הוא הוכנס להיכל התהילה הלאומי לתעופה , ב-1 באוקטובר 2016.
מרכז בקרת המשימה במרכז החלל ג'ונסון שונה לשם "מרכז בקרת המשימה כריסטופר סי קראפט ג'וניור" (על שמו) לכבודו בשנת 2011, ובית הספר היסודי "קראפט בהמפטון", וירג'יניה, ליד עיר הולדתו, נקרא על שמו.
קראפט התראיין במיני-סדרה "מכדור הארץ עד הירח" מ-1998. הוא התראיין במספר רב של סרטים תיעודיים על תוכנית החלל, כולל בסרט "אפולו 13: אל הקצה והגב" (ברשת PBS).
בשנת 2018, דמותו גולמה על ידי בסרט "האדם הראשון".
בשנת 2020 גילם אריק לדין את דמותו של קראפט במיני-סדרה "The Right Stuff".
כריס רנו הוא מעצב, אמן סטוריבורד, במאי, מפיק ומדַבּב אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות עבודתו בסרטי "גנוב על", "החיים הסודיים של חיות המחמד" ו"הלוֹרַקס".
הוא למד באוניברסיטת מרילנד, שם קיבל תואר ראשון באמנות.
לאחר לימודיו עבד כבמאי אנימציה עצמאי.
בשנת 2001 הצטרף לחברת Blue Sky Studios, שם עבד על הסרטים "עידן הקרח".
בשנת 2005 עזב רנו את Blue Sky Studios כדי להקים יחד עם שותפו, פייר קופין, את Illumination Entertainment.
החברה הפיקה מספר סרטים מצליחים, ביניהם "גנוב על הירח", "החיים הסודיים של חיות המחמד" ו"הלורקס".