tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה, הוא השתתף גם בסרט "לעולם אל תיכנע", וזכה בפרס "קרב השנה" ביחד עם שון פריס בטקס סרטי ה-MTV.
בשנת 2009 שיחק בהפקת האימה של דייוויד ס.
גוייר ומייקל ביי "התאום" בתפקיד נארק הארדיגן, החבר של קייסי בלדון ובסרט האימה הבריטי "פנדורם" בתור טוראי גאלו.
בשנת 2010 הופיע בתור הברמן ג'ק מילר בדרמה המוזיקלית "בורלסק" ושיחק בקומדיית הנעורים "באה בקלות" בתור מיקה, החבר של מנהיגת הילדים הדתיים מריאן ברייאנט (אמנדה ביינס).
בשנת 2011 שיחק במותחן הערפדים "המאמין" בתור שריף העיירה עליה פשטו הערפדים, ושיחק בסרט הפשע "הסגת גבול", לצדם של ניקול קידמן וניקולס קייג'.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד ראשי בדרמת הפשע "סיבוב חופשי" בכיכובה של אנה פקווין, שמגלמת אם חד הורית שנאלצת לסחור בסמים.
בשנת 2014 שיחק בדרמת האקשן "בדם ובאש" בדמותו של דרק, בעלה של אווה אותה מגלמת ג'ינה קראנו.
בנוסף, שיחק בקומדיה "נשבר לי" כבחור שיום אחד מאבד את איבר מינו וגילה שקיבל חיים משל עצמו.
באותה שנה לוהק לתפקיד הפרקליט של העיר צ'ארלסטון בסדרת הדרמה משפטית "פזיזה" של רשת CBS.
הסדרה אמנם קיבלה ביקורות מעורבות אך בוטלה לאחר עונה אחת בודדה.
בשנת 2016 השתתף בסרט הפעולה-מערבון "שבעת המופלאים" אשר מהווה רימייק לסרט בעל אותו השם משנת 1960 שבעצמו היווה רימייק עבור סרט יפני משנת 1954 הנקרא "שבעת הסמוראים".
לג'יגנדה ובת זוגו דומיניק גיסנדורף ישנם שתי בנות ובן אחד; אוורלי ריי, נולדה באפריל 2009, ראקר ראדלי, נולד בינואר 2013, וארמי הארטלי שנולדה בנובמבר 2015.
ג'יגנדה הוא בעל חגורה שחורה באמנות הלחימה הישראלית קרב מגע.
+שנהסרטתפקידהערות2007Who's Your Caddy?ריק2008לעולם אל תיכנעריאן מק'ארתילילות אל.איי.
+שנהסדרהתפקידהערות2003CSIמארק יאנגפרק: "Feeling the Heat"2004צעירים חסרי מנוחדניאל רומלוטי (אנ')7 פרקים2005ג'ק ובובירנדי בונגארד5 פרקים2005 - 2006The O.C.קווין וולצ'וק15 פרקים2012Seal Team Six: The Raid on Osama Bin Ladenסטאנרסרט טלוויזיה של נשיונל ג'יאוגרפיק2014Recklessרוי ריידרתפקיד ראשי; 13 פרקיםNanny Camמארק קסלרסרט טלוויזיה של Lifetime2016 - 2018Iceג'ייק גריןתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים
קאלימאכוס, היה מצביא אתונאי, שפיקד על הכוחות האתונאים בקרב מרתון.
בשנת 490 לפנה"ס נחת כוח פרסי תחת פיקודם של דאטיס וארטפרנס במפרץ מרתון במטרה להעניש את העיר אתונה שתמכה במרד האיוני.
האתונאים מינו את קאלימאכוס ל"פולימארכוס" והוא יצא עם 10,000 לוחמים לעצור את הפרסים.
יחד עמו חלקו את הפיקוד עוד 10 סטרטגוס ביניהם מילטיאדס, תמיסטוקלס, ואריסטידס.
פלטיאה הקטנה שלחה לעזרת אתונה עוד 1,000 לוחמים.
הצבא היווני חנה על צלע הר ליד המחנה הפרסי שחנה במישור.
הפרסים היססו לתקוף את האתונאים כיוון שצלע ההר לא הייתה נוחה עבור הקשתים והפרשים שלהם.
והאתונאים היססו לתקוף את הפרסים כיוון שהמישור היה נוח לפרשי האויב.
באחד הימים התכנסו 11 המפקדים כדי להחליט מה לעשות, 5 תמכו בעמדתו של מילטיאדס שסבר שיש לתקוף, בעוד 5 אחרים גרסו שאין לעזוב את העמדה הנוחה.
קאלימאכוס היה היחיד שעדיין לא הצביע, הרודוטוס מספר שמילטיאדס פנה אליו במילים הבאות:
קאלימאכוס הושפע מאוד מנאום נרגש זה והצביע בעד דעתו של מילטיאדס.
לפיכך הוחלט לצאת לקרב שנודע כקרב מרתון, האתונאים ניצחו ניצחון מוחץ על אף נחיתותם המספרית, אם כי קאלימאכוס שפיקד על האגף הימני היוקרתי מת בקרב בעת שהאתונאים ניסו להשתלט על הספינות של הפרסים.
האתונאים בנו לזכרו פסל בגובה 4.68 של האלה ניקה.
הפסל התגלה מחדש, שוחזר, והוצג לציבור במוזיאון האקרופוליס באתונה בשנת 2010.
קאליף וייאט הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת העל בכדורסל במשך חמש שנים.
וייאט נולד וגדל בנוריסטאון שבפנסילבניה.
הוא שיחק כדורסל בנבחרת בית הספר שלו, ורשם ממוצעים של 18 נקודות למשחק כשהיה בכיתה י"א (אז זכה בית הספר במקום השני בליגת התיכונים של פנסילבניה) ו-20 נקודות למשחק כשהיה בכיתה י"ב.
בשנת 2009 הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, טמפל אולס (Temple Owls).
בעונתו הראשונה בקבוצה, שבה מיעט לשחק, זכתה באליפות ליגת המכללות של האזור האטלנטי.
בשנתו השנייה בטמפל קלע 10.1 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לשחקן השישי של האזור האטלנטי.
בעונה הבאה, שבה שוב זכתה טמפל באליפות האזור, העמיד ממוצע של 17.1 נקודות למשחק.
בעונה האחרונה שלו בטמפל, הוביל את קלעי הקבוצה עם 20.5 נקודות בממוצע למשחק, והוא נבחר לשחקן העונה של האזור האטלנטי.
וייאט לא נבחר בדראפט ה-NBA של 2013, אך החל לשחק בפילדלפיה 76' בליגת הקיץ.
הוא הצטרף לקבוצה באופן רשמי, אך שוחרר ממנה עוד בטרם נפתחה העונה.
זמן קצר אחר כך הצטרף לגואנדונג סאות'רן טייגרס מליגת ה-CBA הסינית.
לאחר שלושה חודשים שב לארצות הברית, והצטרף לספרינגפילד ארמור מליגת הפיתוח של ה-NBA, בה נשאר עד תום העונה.
בעונת 2014/2015 הצטרף וייאט להפועל אילת מליגת העל.
הוא היה אחד השחקנים המובילים בקבוצה, עם 15 נקודות בממוצע למשחק, ונטל חלק בהעפלתה ההיסטורית לגמר הפלייאוף.
בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה, לצדם של אייק אופייבו, ליאור אליהו, שון דאוסון ודווין סמית'.
בעונת 2015/2016, קאליף היה ממובילי הקבוצה כששיחק 28.2 דקות וקלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק.
הוא גם הגיע עם קבוצתו לחצי גמר ליגת העל, שם הפסידו להפועל ירושלים 82:78. במשחק זה, קלע 8 נקודות, 4 אסיסטים ו-3 ריבאונדים ב-32 דקות.
בינואר 2018 חתם בעירוני נס ציונה.
ביולי 2018 חזר להפועל חולון.
בחולון קלע בחצי העונה הראשונה 18.8 נקודות למשחק אך נפצע וגמר את העונה.
קאליף פרש מכדורסל בשנת 2022
בשפה האנגלית, קַלִימַנְטַן מתייחס לחלק האינדונזי של האי בורנאו, אולם באינדונזית, הוא מתייחס לאי כולו.
מקור השם "קַלִימַנְטַן", ובאיות נפוץ נוסף "קְלֶמַנְטַן", מהמילה קלמנת'אנה בסנסקריט, שפירושה "אי של מזג אוויר בוער", המתאר את האקלים הטרופי, החם והלח שבו.
קל פירושה זמן (או עונה/תקופה) ומנטן שפירושה רותח.
השטח האינדונזי מהווה 73% מהאי, ועליו 69.5% מהאוכלוסייה (13.77 מיליון, נכון למפקד של 2010).
שאר האי מחולק לברוניי (400 אלף) ומזרח-מלזיה (5.63 מיליון).
שטחו הכולל ששייך לאינדונזיה הוא 544,150 קילומטרים רבועים (בלי השטח ששייך למלזיה וברוניי).
קאליניבקה (באוקראינית: Калинівка; בפולנית: Kalinówka, קאלינובקה; ביידיש: קאַלענעווקע) היא עיר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
קאליניבקה נוסדה בתחילת המאה ה-18, ונזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1774. בשנת 1935 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ופיתוחו הואץ עם חיבורו לצומת של מסילות ברזל.
בשנת 1897 נמנו בעיר 1,052 יהודים, קרוב למחצית מתושביה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נרצחו בעיר 10 יהודים בפוגרומים שנערכו בה בידי חיילים ופורעים אוקראינים, ורבים אחרים נשדדו.
בתקופה הסובייטית נמנו בעיר כ-1,000 יהודים, ופעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
בשנת 1934 סגרו השלטונות את בית הכנסת האחרון שעוד פעל בעיר.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, ותוך זמן קצר ריכזו את כולם בגטו סגור שהוקם בה, בו סבלו היהודים מרעב כבד וממגפות.
בהמשך, התארגנה בגטו קבוצת מחתרת, בראשות יפים קמניצקי, אשר יצרה קשר עם יחידות פרטיזנים סובייטיות, אך לא הספיקה להוציא לפועל את תוכנית ההתנגדות שלה.
ב-30 במאי 1942 רוכזו כ-500 היהודים שנותרו בגטו שבעיר, וכן כ-200 יהודים נוספים מסביבת העיר, באורווה בקולחוז סמוך, ושם נרצחו.
33 בעלי מלאכה יהודים מהעיר שהושארו בחיים הוצאו להורג באוגוסט 1942. בד בבד, ערכו הגרמנים מצוד ממושך אחר יהודים מסתתרים בעיר ובסביבתה.
קאלמונאי (בטמילית: கல்முனை, בסינהלית: කල්මුනේ) היא עיר במחוז המזרח שבסרי לנקה.
בשנת 2004 התרחש צונאמי באזור האוקיינוס ההודי ובסרי לנקה בפרט מה שגרם להצפות ענק, התושבים איבדו עבודתם לזמן מה והיו בעיר נזקים בשווי מיליוני דולרים.
העיר קאלמונאי היא עיר מוסלמית סונית והיא היחידה בסרי לנקה שחיים בה מוסלמים.
רואים את ההבדל המובהק בין קאלמונאי לערים שונות בסרי לנקה בסגנון הבנייה.
בעיר קאנדי למשל יש מקדשים ענקיים לבודהה ובקאלמונאי סגנון הבנייה פשוט יותר והאנשים מגיעים ממעמדות נמוכים יותר.
ישנן תחזיות שאומרות שהעיר תהפוך למטרופולין מוסלמי גדול.
האוכלוסייה המקומית מתחלקת מבחינה דתית כדלהלן:
קאלן אנדרו ג'ונס , הוא שחיין אפרו-אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 2012), שיאן עולם (נוכחי, 2020) ופעמיים ברציפות אלוף עולם (מלבורן 2007 ורומא 2009) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012), סגן אלוף עולם (מלבורן 2007), אלוף האוניברסיאדה (איזמיר 2005), אלוף ארצות הברית ושיאן ארצות הברית במשחה ל-50 מטר חופשי.
ג'ונס הוא השחיין האפרו-אמריקאי הראשון בעולם שהחזיק בשיא עולם.
ג'ונס נולד ברובע הברונקס, ניו יורק.
הוא עבר עם משפחתו לניו ג'רזי.
הוא החל לשחות בגיל 5 לעצמו לאחר שכמעט טבע בבריכת ילדים.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר, טורקיה בשנת 2005 זכה ג'ונס במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.22 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בשאנגחאי, סין באפריל 2006 זכה ג'ונס בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.52 שניות.
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה ג'ונס בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, ניל ווקר וג'ייסון ליזאק בשיא אליפות חדש של 3:12.72 דקות, לפני איטליה (3:14.04 דקות) וצרפת (3:14.68 דקות).
כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.67 שניות.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.94 שניות, אחרי חברו לנבחרת בנג'מין ויילדמן-טוברינר (21.88 שניות) ולפני סטפן ניסטרנד משוודיה (21.97 שניות).
מדליית זהב אולימפית ושיאן עולם
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ג'ונס במדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי, ביחד עם מייקל פלפס, גארט וובר-גייל וג'ייסון ליזאק בשיא עולם חדש (הנוכחי, 2020) בתוצאה של 3:08.24 דקות, לפני הרביעייה מצרפת (3:08.32 דקות) ואוסטרליה (3:09.91 דקות).
כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.65 שניות.
רביעיית השליחים שיפרה את השיא העולמי אותו קבעה יום קודם לכן בשלב המוקדמות ב-3.99 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה ג'ונס במדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
הוא שחה רביעי ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.60 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.47 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ארצות הברית חדש של 21.40 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 הוא סיים במקום 20 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.37 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.12 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.60 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה בשנת 2015 זכה ג'ונס במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.23 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה השלישית בטיבה בתחרות (22.12 שניות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיים ג'ונס במקום שלישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.75 שניות, אחרי נייתן אדריאן (21.51 שניות) ואנתוני ארווין (21.52 שניות) ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים.
קאלין (באוקראינית: Калини, קאליני; בהונגרית: Alsókálinfalva, אלשוקאלינפלבה; ביידיש: קאַלין) הוא כפר במחוז משנה טיאצ'יב במחוז זקרפטיה באוקראינה.
עדות היסטורית ראשונה על העיירה היא משנת 1405. נכון ל-2001 חיו במקום 5,844 תושבים.
עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית שבשיאה מנתה כ-400 איש.
היהודים הראשונים הגיע לקאלין כנראה בשנות ה-20 של המאה ה-18. במפקד היהודים הראשון של שנת 1728 נרשמו בקאלין 2 משפחות:
היהודי איז'אק, אשתו הלינה ושני בניו מאיר ולייב.
משפחה זו הייתה בחסות האציל המקומי תומאס בארוד.
היהודי יעקב ואשתו ליציאנה שהיו ללא ילדים.
שניהם היו יהודים עניים ללא דמי חכירה, אף על פי שאיזאק עסק בבישול משקאות חריפים.
גם במפקד שנערך בשנת 1735 נרשמו שני יהודים אבל מאז לא היו יהודים בקאלין כשבעים שנה.
רק במפקד של 1830 נרשמו מספר משפחות.
נראה שלכל היותר בסוף המאה ה-18 חידשו היהודים את החיים הקהילתיים בקאלין.
ועל תקופה זו כותב בזיכרונותיו ר' מנחם מנדל מטרנווה: "בערך חמישים משפחות, הרבה מהם אכרים עובדי אדמה וקצת מהם בעלי חנויות קטנות בפרנסה מועטת, והרבה עניים".
בכפר היה בית כנסת עתיק, שאיש אינו יודע מתי נבנה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנה בית כנסת-בית מדרש שני אך לא בגלל ריבוי יהודים בכפר אלא בשל סכסוכים בין חסידי ויז'ניץ שהיו רוב בעלי הבתים ובין חסידי דולינא.
חסידי ויז'ניץ היו היסוד "העממי" בכפר ואילו חסידי דולינא היו הגבירים והם בנו את בית המדרש הנוסף.
לימוד המשניות היה עניין מיוחד, למדו כחבורה כל יום בבית המדרש.
יהודי קאלין התפרנסו ממלאכה והיו כמה בעלי מלאכה מקצועיים, סנדלרים, חייטים נגרים ועוד.
התפרנסו ממסחר כבעלי חנויות, מסחר בפרות, תוצרת חלב וגבינה כשרה.
כמעט לכל בית הייתה חלקת אדמה שעיבד בעצמו.
בראשית המאה היה השוחט והדיין בקאלין רבי מרדכי צבי סג"ל אדלר.
אחריו ישב כמה שנים ר' מנחם מרגליות שנולד בקאלין בשנת תרל"ה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נבחר ר' מנחם מרגליות לרבה של הארינטש (הורינצ'ובו ) משם גורש לאושוויץ ונרצח.
קאלין השתייכה לרבנות וילחוביץ (וילחיבצי) שם כיהן כרב חיים מאיר הגר לימים האדמו"ר מויז'ניץ.
עם חזרת השטח שהיה בשליטת צ'כוסלובקיה להונגריה הפאשיסטית, החלו השלטונות ההונגרים ברדיפת יהודי המקום.
ביולי 1941 גורשו מחצית מיהודי המקום לפולין, מהם שרדו רק חמישה יהודים.
באפריל 1944 עם התחלת שואת יהודי הונגריה גורשו יהודי המקום לגטו מאטסלקה ומשם לאושוויץ, שם נספו רובם.
לאחר השואה לא נותרו יהודים בקאלין.
בית הקברות העתיק, שראשיתו בימי ייסודה של הקהילה, הוזנח וכוסה צמחייה.
בשנת 2012 שוקם בית הקברות בידי אגודת אהלי צדיקים.
קאלין רובינסקו הוא מנכ"ל אייר קנדה.
רובינסקו נולד בבוקרשט לאם מורה ואב אורולוג, בגיל 9 היגרה משפחתו לקנדה.
בשנת 1974 סיים ללמוד באוניברסיטת מקגיל, ב-1978 סיים תואר באוניברסיטת מונטריאול.
ב-1980 סיים תואר באוניברסיטת אוטווה.
הוא עבד בחברת דיני התאגידים "Stikeman Elliott" שם עסק בתחום של מימון תאגידים ורכישות.
בשנת 2000 החל לעבוד באייר קנדה, שם היה במספר תפקידים.
ב-2009 מונה למנכ"ל חברת התעופה וזאת בעקבות התפטרות המנכ"ל הקודם.
עבודתו כמנהל זכתה לתשבחות על כך שהציל את החברה מפשיטת רגל.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות.
הוא גם חבר בארגון יאט"א.
עמנואל אלחנדרו רודריגס (בספרדית: Emanuel Alejandro Rodriguez; נולד ב-14 בנובמבר 1986) הוא מתאבק אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה קאליסטו.
בשנת 2006, רודריגז ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון עצמאי במערב ארצות הברית, כשאת ראשו מכסה מסיכה בקרב שבו התחרה תחת שם הבמה סמוראי דל סול (בספרדית: "סמוראי של השמש").
לאחר שביסס את עצמו כאחד המתאבקים המעופפים הטובים ביותר בעולם, הוא החל לעבוד עבור ארגונים גדולים יותר כשבשנת 2012 הוחתם על ידי הארגון Dragon Gate USA.
באותה השנה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון המקסיקני AAA, שבו בחודש נובמבר, החל למתג את עצמו מחדש תחת שם הבמה אוקטגון ג'וניור.
במאי 2013, הוא חתם על חוזה ב-WWE ונשלח ישירות לליגת הפיתוח שלה, NXT, שם החל להתחרות תחת שם הבמה קאליסטו.
בספטמבר 2014, קאליסטו חבר לשורות המתאבק סין קארה, כשהשניים נודעו בשם "הלוצ'ה דרגונס" וביחד הם הספיקו לזכות פעם אחת באליפות הזוגות של NXT.
בפברואר 2015, קאליסטו התקדם לעבר הרוסטר הראשי של ה-WWE.
בינואר 2016, הוא זכה באליפות היחידים הראשונה שלו בארגון, כזאת שהייתה אליפות ארצות הברית, שבה החזיק פעמיים.
באוקטובר 2017, קאליסטו זכה באליפות ה-WWE במשקל קל.
רודריגז הוא מתאבק דור שני ממוצא מקסיקני-אמריקאי אשר נולד בשכונת פילסן שבשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
אף על פי שנולד בארצות הברית, הוא בילה את רוב שנות ילדותו במקסיקו סיטי, מקסיקו.
רודריגז גדל כמעריץ של היאבקות מקצועית מקסיקנית ושל סגנון ההיאבקות המקסיקני, הלוצ'ה ליברה, במיוחד מתאבקים כמו טינייבלאס, שהמסיכה והפיזיות שלו תפסו את תשומת ליבו, ואוקטגון, שיכולותיו בזירה השפיעו עליו במשך הקריירה.
באמצע שנות ה-90, כשהיה בבית ספר יסודי, משפחתו של רודריגז שבה בחזרה לשיקגו, אף על פי שהיא ביצעה טיולים שגרתיים למקסיקו סיטי כל פרק זמן מסוים.
הוא שאב את ההשראה שלו בקריירה ממתאבקים כמו ריי מיסטריו, רוב ואן דאם וסאבו.
בזמן שהיה בבית ספר תיכון, רודריגז החל לצפות בארגוני היאבקות עצמאיים כמו Ring of Honor (ROH) בנוסף לארגוני היאבקות יפניים.
במהלך ילדותו, הוא התחרה במספר ענפי ספורט כולל התעמלות, טאקוונדו, ג'ו ג'וטסו, היאבקות ופוטבול.
PWI דירג אותו במקום ה-25 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2016
אליפות הזוגות של NXT (פעם אחת) - עם סין קארה
פרס הסלאמי על רגע ה-OMG של השנה (2015) - ביצוע מהלך הסיום, ה-Salida del Sol על ג'יי אוסו ממעלה הסולם לסולם אחר באירוע TLC: Tables, Ladders & Chairs
אגם קאלימאנצ'י (במקדונית: Калиманци) הוא אגם מלאכותי במקדוניה הצפונית שנמצא על הנהרות ברגלגניסיה וקמניצקה, שנוצר ב-1969. הסכר שנמצא ליד האגם בנוי מסלעים וחרס, גובהו 92 מטר ואורכו 240 מטר.
אורכו של האגם הוא 14 ק"מ, ורוחבו של האגם הוא 0.3 ק"מ.
העומק המרבי של האגם הוא 80 מטר.
האגם משתרע על שטח של כ-4.23 קמ"ר.
מטרתו העיקרית של האגם היא השקיה של כ-28,000 דונם, בעיקר של שדות אורז בעמק קוצ'אני , והאדמות במישור אובצ'ה .
לצד האגם, פועלת תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה.
בתוך האגם, נמצא האי קלאטה .
בתוך שטח האי, נמצאו שרידים של עיירת כורים, משלהי העת העתיקה, שבה כרתו בדיל וזהב.
קאלמאנהאזה (בהונגרית: Kálmánháza) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בקאלמאנהאזה מספר התושבים נמצא בירידה.
הכפר היה חלק מאויפהרטו עד שנת 1949 והוא נקרא עד שנת 1904 בוגארהזה אז השתנה שמו לקאלמאנהאזה לאחר שקלמן טיסה רכש לאשתו אחוזה באזור.
קאלן מאלווי הוא שחקן אוסטרלי.
מאלווי נולד באוקלנד, ניו זילנד, ועבר לאוסטרליה כשהיה בן שבע, וגדל באזור החוף הצפוני של הוא ממוצא סקוטי, אירי ומאורי.
מאלווי עבד כפעלולן כשנתיים לפני שזכה בתפקיד דראזיק בסדרת הטלוויזיה "תיכון הלבבות השבורים".
תפקידו הראשון היה של קורבן שוד בסרטון הדרכה משטרתי.
בשנת 2004 שיחק לצד סם וורת'ינגטון בסרט הקולנוע, "Thunderstruck".
מאלווי שיחק בתפקידים חוזרים בכמה סדרות בהן "קרוב רחוק" (בתפקיד ג'וני קופר) משנת 2006 עד 2008 ובסדרה "בנות מקלאוד" בשנת 2007.
הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הפשע "Underbelly", העוסקת בעולם התחתון האוסטרלי משנת 2008 בתור מארק מורן, והופיע בסדרת המשטרה "Rush" בתור סמל.
בשנת 2012, הוא שיחק במיני סדרת הפשע "Bikie Wars: Brothers in Arms" בתפקיד מארק אנתוני "סנודי" ספנסר.
בשנת 2012, הוא הופיע בסרט הקולנוע "כוננות עם שחר" של הבמאית קתרין ביגלו.
בשנה שלאחר מכן, הוא כיכב בסרט "ההפיכה", בבימויו של רוברט קונלי.
בשנת 2014, הוא הופיע בסרט "300: עליית האימפריה" בתפקיד סיילאס.
באותה שנה הוא הופיע בסרט הקולנוע "קפטן אמריקה: חייל החורף" בתפקיד ג'ק רולינס.
זו הייתה הפעם השנייה שלו שהופיע בסרט כחייל לצד פרנק גרילו.
בשנת 2014, הוא כיכב בקומדיה השחורה "מיס מדוז" בתפקיד סקיילר.
לאחר מכן, הוא שיחק בתפקיד ג'ק טיילור בסרט "הרוג אותי שלוש פעמים" לצד לוק המסוורת', טרסה פאלמר, סיימון פג, ואליס בראגה.
בשנת 2016 גילם מאלווי את אנטולי קניאזב בסרט "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק".
ב-2016, הוא הופיע לזמן קצר בסרט "וורקראפט: ההתחלה", עיבוד הקולנועי של סדרת המשחקים וורקראפט.
וכן שיחק בתפקיד ראשי בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "כוח" בתור דין.
בשנת 2018 שיחק לצד כריס פיין בסרט הקולנוע "מלחמתו של רוברט דה ברוס".
בסרט הוא גילם את ג'ון השלישי קומיין, לורד באדנוך.
בשנת 2021 שיחק בסרט הקולנוע "עד המוות".
באותה שנה לוהק לסרט "האיש האפור" שיצא לאקרנים בשנת 2022.
מאלווי נפצע בתאונת דרכים קשה בשנת 2003, בהתנגשות חזיתית ב-.
הוא היה לכוד ברכב במשך כמעט שעה עד שניתן היה לשחררו מההריסות.
החלק האמצעי של פניו ניזוק לחלוטין.
גם הברך והקרסול השמאלית שלו נשברו.
בתאונה איבד מאלווי את ראייתו בעינו השמאלית.
הוא התחתן עם רייצ'ל תומאס, אקדמאית ומוזיקאית, בביירון ביי ב-2010.
קאלם פינבר לינץ' הוא שחקן בריטי ממוצא אירי.
לינץ' נולד בווריקשייר לשחקנים האירים ניב קיוזאק ופינבר לינץ'.
הוא בילה חלק מילדותו בעיירה מורטם סנט אנדרוס בצ'שייר, ולמד באקדמיה המקומית בזמן שהוריו עבדו במנצ'סטר.
לאחר מכן עברה המשפחה לבארנס, דרום מערב לונדון.
הוא למד בבית הספר התיכון לאטימר בהמרסמית'.
לינץ' בוגר סומרוויל קולג', אוקספורד, בלימודים קלאסיים וסיים את לימודיו בשנת 2017. הוא קיבל השראה לשחק על ידי בן דודו מקס איירונס והשתתף בהפקות במה במהלך תקופת לימודיו באוניברסיטה.
בשנתו השלישית והאחרונה באוקספורד, לינץ' הוחתם בסוכנות שחקנים והופיע בסרט הקולנוע "דנקרק".
לאחר שסיים את לימודיו, הוא שיחק את קלאודיו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתיאטרון רוז קינגסטון ובתפקיד "גורדון וילסון", בנה של גב' וילסון אותה גילמה רות וילסון במיני-סדרה "גברת וילסון".
באותה שנה, שיחק בתפקיד אורח בפרק של קומדיית המצבים "בנות דרי" של ערוץ 4.
בשנת 2019 הופיע במחזה "Wife" בתיאטרון קלין.
בשנת 2020 שיחק בסרט "הסייח השחור" לצד מקנזי פוי, שהופק על ידי דיסני+.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד בסרט הביוגרפי "Benedicion", בכיכובו של טום בליית' ולתפקיד משנה בעונה השנייה של הדרמה התקופתית של נטפליקס, "ברידג'רטון".
שנה כותרת תפקיד הערות 2017 דנקרק דיל סיילור 2019 Poppycock לורנס באוור סרט קצר 2020 הסייח שחור ג'ורג' וינטורפ 2022 Benediction סטיבן טננטTBAThe Upside of Falling Down
שנה כותרת תפקיד הערות 2018 בנות דרי ג'ון פול אוריילי פרק: "הנשף" גברת וילסון גורדון וילסון מיני סדרה 2022 ברידג'רטון תיאו שארפ עונה 22023Archieקרי גרנט בצעירותו3 פרקים2024מתוקה רצח (אנ')איי.ג'ייתפקיד ראשי; 6 פרקים2025בנות מיטפורדבריאן גינס (אנ')6 פרקיםTBAMiss Austenמיני-סדרה עתידית של BBC
שנה כותרת תפקיד הערות 2018 מהומה רבה על לא דבר קלאודיו תיאטרון רוז קינגסטון 2019 Wife אריק / קאס תיאטרון קילן, לונדון
קאלן ריאן קלוד מקאוליף הוא שחקן אוסטרלי, הידוע בתפקידיו בתור ברייס לוסקי בסרט "הפוך" (2010) ובתור סאם גוד בסרט "אני מספר ארבע" (2011).
הוא הופיע בתור ג'יי גטסבי הצעיר בסרט "גטסבי הגדול" משנת 2013. מ-2017 עד 2022 הוא גילם את אלדן בסדרה "המתים המהלכים".
קאלן מקאוליף נולד ב-24 בינואר 1995 בקלונטארף (אנ'), אחד מפרוורי סידני, אוסטרליה.
הוא בנה של קלאודיה קיץ' והסופר והעיתונאי רוג'ר מקוליף.
בת דודתו היא השחקנית ג'סינטה ג'ון (אנ').
מקאוליף למד בקולג' הסקוטים, בית ספר לבנים בבלוויו היל.
הוא היה ראש המקהלה בבית הספר ועמד בראש בחינות התיאטרון המוזיקלי של לונדון טריניטי, וקיבל הצטיינות גבוהה ב-2008. הוא היה ספורטאי מסלול עד שנפצע, מה שהוביל להתמקדות חזקה יותר באמנויות הבמה.
את תפקידו הראשון קיבל מקאוליף בסרט הקצר "D.C." משנת 2004. הוא הופיע בהמשך בסדרות הטלוויזיה האוסטרליות Comedy Inc.
לאחר מכן היה לו תפקיד חוזר ב-Packed to the Rafters.
הוא גם כיכב בסרט הקצר האוסטרלי העצמאי להתבגרות "פרנסווה שרל" ב-2009, וגם היה לו תפקיד ב-Resistance (2009).
מקאוליף ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע ב-הפוך, בבימויו של רוב ריינר.
הוא נבחן לסרט בזמן חופשה בארצות הברית וזכה בתפקיד ברייס, הראשי.
הסרט מבוסס על הרומן מ-2001 באותו שם מאת וונדלין ואן דראנן.
במאי 2010, לוהק מקאוליף לתפקיד ראשי בסרט המדע הבדיוני "אני מספר ארבע" המבוסס על הרומן באותו שם מאת פיטקוס לורה, הסרט מופק על ידי סטיבן ספילברג ומייקל ביי.
הוא גילם את סם, החבר הכי טוב של דמותו של אלכס פטיפר.
לאחר מכן הופיע במיני-סדרה האוסטרלית Cloudstreet, המבוססת על הרומן באותו שם מאת טים ווינטון, כשגילם את קוויק לאמב הצעיר.
מקאוליף הופיע בתור ג'יי גטסבי הצעיר בעיבוד הקולנועי של "גטסבי הגדול" ב-2013, בבימויו של באז לורמן.
מקאוליף כיכב לאחר מכן בסרט מתחת לשמי הקציר (2013).
מקאוליף לוהק לתפקיד המלאך אוריאל לצד דג'ימון הונסו בסרט האקשן של אלכס פרויאס, Paradise Lost, לפני שהפרויקט הושעה.
בשנת 2012, הוא כיכב בסרט הטלוויזיה האוסטרלי Underground: The Julian Assange Story, כאחד מחבריו של אסאנג' המתבגר המעורב בחתרנות הבינלאומית.
ב-3 בפברואר 2013, הוכרז שמקאוליף יככב לצד סמואל ל.
ג'קסון והודו אייזלי בגרסה המחודשת של סרט הלייב אקשן של האנימה היפנית Kite משנת 1998.
בשנת 2015, מקאולייף הצטרף לצוות השחקנים של האגדה של בן הול, אפוס היסטורי אוסטרלי המבוסס על סיפורו האמיתי של השיח בן הול, שם הוא מגלם את חבר הכנופיה האמיתית דניאל ריאן.
בשנת 2018, מקאוליף הוציא את הרומן הראשון שלו, The Hill Ghost.
+שנהסרטתפקידהערות2010הפוךברייס לוסקי1MC: Something of Vengeanceבאד20112011: Boys on Film 6: Pacific Rimגרג לוגאןאני מספר ארבעסאם גוד2013גטסבי הגדולג'יי גטסבי (אנ') הצעירBeneath the Harvest Skyדומיניק רוי2014נקמת הבת (אנ')אובוריאדוננו הרובוט (אנ')שון פלין2015ניסוי הכלא של סטנפורד (אנ')הנרי וורד2016Hackerאלכס2017The Legend of Ben Hallדניאל ריאן2019ליל קיץ (אנ')טיילור2023About Him & HerהואThe DuelוודיTBAExpectationsפיפ פיריפ
תפקיד חוזר (עונות 8&11); 55 פרקים2022Big Skyקרסון פרייספרק: "A Thin Layer of Rock"
קאלמאר היא עיר בדרום-מזרח שוודיה, השוכנת לחוף הים הבלטי.
חיו בה 71,328 תושבים בשנת 2021 ובה נמצאת עיריית מחוז קאלמאר .
קאלמאר היא גם הבירה של מחוז קאלמאר , הכולל 12 רשויות אזוריות עם סך של 247,175 תושבים נכון לשנת 2021 .
הרשות האזורית קאלמאר היא האזור העירוני השלישי בגודלו במחוז ובחבל סמולנד.
מהמאות השלוש-עשרה עד המאה השבע-עשרה, קאלמאר הייתה אחת הערים החשובות ביותר בשוודיה.
בין השנים 1602 ו-1913 העיר הייתה מקום מושבו של הבישוף, וקתדרלת קאלמאר משנת 1703 היא דוגמה לארכיטקטורה קלאסית.
העיר הפכה לעיר מבצר, עם טירת קאלמאר במרכזה.
לאחר הסכם רוסקילה ב-1658, חשיבותה של העיר קאלמאר פחתה, עד שהחלה המהפכה התעשייתי במאה ה-19. בעיר נמצאים חלקים מאוניברסיטת ליניאוס , המחלקות לביולוגיה ולמדעי איכות הסביבה ועוד.
מדי שנה מסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר, העיר מארחת את פסטיבל Live at Heart, אחד מאירועי הראווה המוזיקליים הגדולים בשוודיה.
קאלמאר נמצאת בסמוך לכביש הראשי לאי אלנד העובר מעל גשר אלנד .
האזור סביב קאלמאר היה מיושב מאז ימי קדם.
בחפירות נמצאו שרידים של קברים מתקופת האבן.
עם זאת, העדות העתיקה ביותר לקיומה של עיר היא מהמאה ה-11. על פי סיפור עם מימי הביניים, המלך הנורווגי הקדוש אולף העביר את ספינותיו לקאלמאר.
חותם (סמל, מגן) העיר העתיק ביותר של קאלמאר נוצר בין השנים 1255 ל-1267, מה שהופך אותו לחותם העיר העתיק ביותר הידוע בסקנדינביה.
במאה ה-12 הוקמו היסודות הראשונים של הטירה, עם בניית מגדל עגול לשמירה ותצפית.
ישנם שני אירועים המכונים מרחץ הדמים של קאלמאר, 1505 : הראשון בשנת 1505, כאשר המלך הנס מדנמרק, נורווגיה ושוודיה הוציא להורג את ראש העיר ומועצת העיר של קאלמאר; השני בשנת 1599 בפיקודו של הדוכס קרל, שלימים הפך לקרל התשיעי, מלך שוודיה.
בשנות ה-40 של המאה ה-16, המלך גוסטב ואסה הראשון, ומאוחר יותר בניו אריק ה-14 משוודיה ויוהאן השלישי, מלך שוודיה, ארגנו בנייה מחדש של הטירה לטירת הרנסאנס המפוארת שהיא היום.
קאלמאר הפכה לדיוקסיה (עיר מושב הבישוף המחוזית) ב-1603, עד שנת 1915. בשנת 1634 נוסד מחוז קאלמאר וקאלמאר הפכה לבירה המחוז.
בשנת 1660, קתדרלת קאלמאר נבנתה על פי שרטוטיו של הארכיטקט נקדימון טסין האב .
בשנים 1611–1613 במלחמת קאלמאר , העיר סבלה ממצור דני על טירת קאלמאר.
שנת 1611 מוזכרת כשנה האפלה ביותר בתולדות קאלמאר, אך לא השנה האפלה היחידה; דם רב נשפך בסביבת הטירה.
המצור האחרון היה במהלך מלחמת סקניה בשנות ה-70 של המאה ה-16, אז היו בסך הכל 22 ימי מצור; הטירה מעולם לא נכבשה.
לאחר הסכם רוסקילה ב-1658, ככל שהגבולות שורטטו מחדש מדרום לעיר, החשיבות האסטרטגית של קאלמאר פחתה בהדרגה.
בשנת 1689 הקים המלך את בסיס הצי הראשי שלו דרומית יותר בעיר הנמל קרלסקרונה וקאלמאר איבדה את מעמדה כאחד המוצבים הצבאיים העיקריים של שוודיה.
העיר החדשה של קאלמאר נבנתה על האי קוורנהולמן באמצע המאה ה-16. המעבר מהעיר העתיקה הושלמה ב-1658. העיירה החדשה והמבוצרת תוכננה לפי דפוסי אדריכלות הבארוק.
הקתדרלה ובית העירייה ניצבים זה מול זה מעבר לכיכר המרכזית החדשה, שנקראת סטור טורייט
הקתדרלה עוצבה על ידי ניקודמוס טסין האב והיא אחת הדוגמאות הבולטות לקלאסיקה הבארוקית בשוודיה.
עיצובה משקף את המורכבת שבין הסגנון החדש, מסורת ודרישות עיר-המבצר.
העבודות החלו בשנת 1660, אך הן נקטעו במספר הזדמנויות, כולל כאשר במלחמת סקונה (1675–1679).
בשנת 1703 הסתיימה הבנייה לאחר שנבנתה קתדרלת קאלמאר.
בתקופה המודרנית קאלמאר הפכה לעיר תעשייתית.
קאלמאר החלה בתוכנית מקיפה לצמצום השימוש בדלק מאובנים.
חברת תובלה מקומית, המעסיקה כמעט 450 עובדים, התקינה חיישנים, מחשבים וציוד בקרה העוקבים אחר יעילות הדלק וצמצמה את השימוש בסולר ב-10%, והחזירה את עלות ציוד הבקרה תוך שנה בלבד.
החברה בודקת אפשרות לתדלק את צי הרכבים העתידי שלה באמצעות ביו דיזל.
מפעל עיסת עץ גדול הקיים במקום מנצל את הקיטור והמים החמים הנוצרים בתהליך הייצור שלו, שבעבר היו נפלטים כפסולת, כדי לספק חימום, באמצעות צינורות תת-קרקעיים, לייצור מספיק חשמל כדי להפעיל את הפעילות שלו ועוד 20,000 בתים.
מראות נפוצים מאוד בעיר שבילי אופניים; לדוגמה, ה-Kalmarsundsleden, או מכוניות שעומדות בתור בתחנות הדלק ילד משאבת הביו- גז הציבורית של העיר קאלמאר.
קודי איכות הבנייה בעיר דורשים שהבנייה תכלול בידוד תרמי בחלונות ובדלתו, יעילים התואמים לבנייה המודרנית או לחידושים.
בפנסי רחוב משתמשים בנורות נתרן בעלות אנרגיה נמוכה, וסוחרי רכב מקדמים כלי רכב חסכוניים בדלק והיברידיות .
בשנת 2011 הוקם אצטדיון Guldfågeln.
זהו האצטדיון החדש של קבוצת הכדורגל, קאלמאר של העיר.
קיבולת האצטדיון מתאימה ל-12,000 איש והוא אחד האצטדיונים החדשים בשוודיה.
האצטדיון נבנה גם לארח קונצרטים בקיץ.
התפלגות האוכלוסייה בעיר קאלמאר, לפי גברים ונשים היא: 49.9% גברים ו-50.3% נשים.
קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2020–2021 עומד על 1.4%+ בשנה.
ההתפלגות לפי שוודים וזרים היא: שוודים 94.1% ו-5.9% זרים.
התפלגות האוכלוסייה במחוז קאלמאר, לפי גברים ונשים היא: 50.5% גברים ו-49.5% נשים.
קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2020–2021 עומד על 0.47%+ בשנה .
ההתפלגות לפי שוודים וזרים היא: 93.8% שוודים ו-6.2% זרים.
בקלמר ישנם 5 מועדוני ספורט:
האקלים בקאלמאר הוא אקלים אוקיאני עם השפעה יבשתית.
הטמפרטורות בחורף בדרך כלל נעות סביב האפס.
קאלמאר היא בין הערים הלוהטות בשוודיה בקיץ, טמפרטורת השיא בכל הזמנים שנמדדה עמדה על 35.2°C .
עם זאת, הטמפרטורות הממוצעות בקיץ אופייניות לדרום שוודיה.
קאלמאר תאומה עם אחת עשרה ערים:
קמרון ויטמור הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
ויטמור נולד וגדל באודנטון, מרילנד, ושיחק בתיכונים מקומיים.
לאחר שסיים תיכון, נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, וזכה בפרסים נוספים.
הוא בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וילאנובה, ובעונת 2022/2023 העמיד ממוצעים של 12.5 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-0.7 אסיסטים למשחק.
ב-11 באפריל 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA.בדראפט 2023 נבחר על ידי יוסטון רוקסט בבחירה מספר 20.
מארי-סופי קרייסל , הידועה בשם הבמה קאלין , היא זמרת ורקדנית אוסטרית.
ייצגה את אוסטריה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "We Will Rave".
קאלין גדלה ברייד אים טראונקרייס שבאוסטריה עילית.
היא נכדתה של האנלייסה קרייסל-וורת', מלחינה, תמלילנית ומפיקה מוזיקלית בתחום מוזיקת הפולק.
מגיל שנתיים התחילה ללמוד בלט, ובגיל 7 אף זכתה בתואר "אלופת הארץ" בתחומה.
קאלין הצהירה כי את השפעתה המוזיקלית שאבה מדואה ליפה, אריאנה גרנדה, ליטל מיקס, ביונסה וזארה לרסון.
בשנת 2014 השתתפה בגרסה הגרמנית של תחרות הריקוד Got to Dance, והגיעה לשלב הגמר יחד עם בן-זוגה לריקוד.
משנת 2020 עובדת בתאגיד השידור האוסטרי ככוריאוגרפית וכבמאית.
בשנת 2021 הקימה חברת תקליטים משלה בשם וייפיי רקורדס.
בספטמבר 2023 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Stripping Feelings.
משנת 2018 הפכה למעורבת בנציגויות לתחרות הזמר של האירוויזיון ולאירוויזיון הילדים בתפקידים שונים, דוגמת כזמרת סטאנד-אין לחזרות וכרקדנית למופעי המרווח באירוויזיון 2018; כמנהלת קריאייטיב של המשלחת הספרדית והבולגרית באירוויזיון הילדים 2021; כמנהלת הקריאייטיב של המשלחת הספרדית באירוויזיון 2022 וכעוזרת פיתוח המופעים של אוסטריה, ארמניה וגרמניה באירוויזיון 2023.
ב-16 בינואר 2024 פורסם כי קאלין נבחרה באופן פנימי לייצג את אוסטריה באירוויזיון 2024, שיתקיים במאלמה שבשוודיה.
שירה, "We Will Rave" תואר כיצירת דאנס-פופ טכנו.
הוא יצא לאור ב-1 במרץ 2024. קאלין הופיעה בחצי הגמר השני של התחרות, שנערך ב-9 במאי, ממנו העפילה לשלב הגמר.
ב-11 במאי ביצעה את שירה על בימת גמר התחרות.
היא דורגה במקום ה-24 עם 24 נקודות.
קאמי פיסארו (בשפות אירופיות: Camille Pissarro; 10 ביולי 1830 – 13 בנובמבר 1903) היה צייר יהודי צרפתי, מחשובי האמנים האימפרסיוניסטים, היחיד שהשתתף בכל שמונה התערוכות שהציגו חברי תנועה זו.
פיסארו נולד בשם יעקב אברהם קאמי פיסארו בשנת 1830 בעיר שארלוט אמאלי שבסנט תומאס שבאיי הודו המערבית, אז בשלטון דנמרק.
אביו, אברהם גבריאל "פרדריק" פיסארו, היה סוחר יהודי עשיר צאצא למגורשי פורטוגל שחיו שנים רבות בדרום צרפת.
גם אמו, רחל מנזאנו פומייה פטי, הייתה יהודייה מקומית.
הקהילה היהודית בסנט תומאס לא הכירה בנישואי הוריו של הצייר למשך שמונה שנים מכיוון שרחל הייתה אלמנה של איזאק פטי, דוד של בעלה השני.
עם הזמן השלימה הקהילה עם הנישואים שהתקיימו ללא טקס דתי..
בגיל 12 נשלח פיסארו לפריז ללמוד בפנימייה.
כעבור חמש שנים שב לבית אביו והחל לעבוד עמו בעסק המשפחתי.
בד בבד צייר את נופי האי הקאריבי בו גדל ואת תושביו.
בשנת 1851 קשר קשרי ידידות עם הצייר הדני פריץ מלבי , והשניים עברו לקראקס והציגו את עבודותיהם בסדנתם.
בשנת 1855 שב לפריז למרות התנגדותו של אביו ונרשם ללימודים בבית הספר לאמנויות היפות (École des Beaux-Arts).
כאשר החל לצייר ב"" בשנת 1860 פגש שם את קלוד מונה, פול סזאן וארמן גיומה, ודרכם הכיר אמנים נוספים העתידים להיות חברי התנועה האימפרסיוניסטית.
בתחילת דרכו כצייר הושפע פיסארו מן הצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו והחליט שכדאי ללמוד ממנו את שיטתו.
אחר כך עבר לצייר תמונות ריאליסטיות והתחבר לגוסטב קורבה, שעמד בראש הזרם.
בשנת 1870 עזב פיסארו יחד עם קלוד מונה את צרפת בשל מלחמת צרפת–פרוסיה, והשניים התיישבו בלונדון.
באנגליה שהה כשנה, ובמהלכה נשא אישה.
מונה ופיסארו התרשמו מאוד מציירי הנוף האנגלים ואט-אט החלו לגבש דרכם בזרם עצמאי, שלימים ייקרא "אימפרסיוניזם".
תמונותיהם, שנראו ממבט קרוב מדי כמריחות צבע לא מובנות, היו הופכות ממרחק מסוים לעשירות בפרטים, אם כי מטושטשים מדי בעיני מבקרי האמנות בני התקופה, שלא חיבבו את הסגנון החדש ודחו את עבודותיהם של פיסארו ומונה.
לאור עמדתם של המבקרים, השניים לא מצאו אכסניה להצגת יצירותיהם, וקיימו תערוכה עצמאית (בשנת 1874).
בעקבותיה, הציג פיסארו את יצירותיו בתערוכות נוספות, שזכו להצלחה מסוימת.
הסגנון החדשני פרץ לו נתיבים בקרב הציבור והסעיר אמנים נוספים, שהצטרפו אל הזרם שפיתחו.
דירתו של פיסארו נפרצה ורכושו נבזז בעת שהותו באנגליה, והוא עבר להתגורר בכפר , סמוך לפריז.
שם הרבה לצייר כדי לפצות עצמו על רבים מציוריו שהושמדו בעת היעדרו.
מנופי הכפר שאב רעיונות לרבים מציוריו הבאים.
פיסארו לא חדל להתחדש כל ימיו ואף קידם בברכה ציירים מן הזרם הפוסט-אימפרסיוניסטי כפול גוגן ופול סזאן.
בתערוכה האחרונה של התנועה האימפרסיוניסטית, שהתקיימה בשנת 1886, אף הציג תמונות בסגנון הפוינטיליזם שפיתח ז'ורז' סרה.
פיסארו היה אב לשבעה ילדים והתקשה לפרנס את משפחתו.
רק אחרי גיל 60 זכה להצלחה כלכלית.
ראייתו כהתה בשל מחלה, אך למרות זאת המשיך לצייר עד ימיו האחרונים.
קאמי פיסארו היטיב לצייר מראות נוף פשוטים.
בנופיו משולבים בתים ואיכרים בעבודתם, בתיאורים מלאי שלווה ובצבעים רעננים.
פיסארו והשפעתו המתמדת על תלמידיו
פיסארו, צאצא למשפחה יהודית ספרדית ממוצא אנוסי, הוא האמן בעל הביטוי הברור ביותר מבין שאר הציירים האימפרסיוניסטים.
אישיותו, מסירותו המוחלטת לאמנות, פשטותו המופלאה והיעדר כל משוא פנים הצליחו להשפיע השפעה מתמדת על רעיו ותלמידיו כל חייו.
את אישיותו האמנותית פיתח פיסארו מחוץ לכותלי בית האולפנה בוויכוחים עם ציירים וסופרים צעירים, הם שתרמו לגיבוש ההשקפות על האימפרסיוניזם יותר מכל לימוד ומחקר.
הוא הבין את מהותה המהפכנית של התנועה ונחשב לראש בית-אב של האימפרסיוניזם.
הוא חי על פי אמנותו ולמען אמנותו בלבד.
שטרן פיסארו גאלרי בלונדון היא הגלריה היחידה המוקדשת לפיסארו וצאצאיו אחריו וכוללת מורשת של 150 שנה בציורים, פסטלים ושיטות אימרפסיוניסטיות.
מוזיאון פיסארו בפונטוז נושא את שמו
במסלול תיירות על האמנים האימפרסיוניסטים הוקם מסלול פיסארו הכולל העתקים מציוריו ומיצירות אמנים אחרים תחת כיפת השמיים במקומות שבהם נוצרו
ב-22 בדצמבר 1970, הנפיק שירות הבולאי של ישראל בול דאר לזכרו של פיסארו שעליו מופיע ציור שלו שכותרו "חתונה יהודית".
דאר ישראל מכר 977,000 בולים של הבול הזה.
1996 -הוקדש לזכרו זן של ורד בעל צבעים מגוונים שנקרא על שמו
מספר בתי ספר בצרפת ורחוב בפריז נושאים את שמו
2022 - סרט תעודי מאת דייוויד ביקרסטאף - פיסארו - אבי האימפרסיוניזם
שארל קאמי סן-סנס (בשם מלא בצרפתית: Charles Camille Saint-Saëns; 9 באוקטובר 1835 – 16 בדצמבר 1921) היה מלחין, נגן עוגב, מנצח ופסנתרן צרפתי.
מן הידועות ביצירותיו, הקונצ'רטי לפסנתר מס' 2 ו-4, קונצ'רטו לצ'לו מס' 1, האופרה "שמשון ודלילה" והסימפוניה מס' 3 ('עם עוגב').
סן-סנס נולד בפריז שבצרפת לפקיד ממשלתי.
אביו נפטר כשלושה חודשים לאחר הולדתו.
אמו, קלמנס, נעזרה בדודתה -קרלוטה מסון - בטיפול בקאמי.
בגיל צעיר מאוד התגלה סן-סנס כילד פלא בעל שמיעה אבסולוטית ובגיל שנתיים בלבד החל ללמוד נגינה בפסנתר עם דודת אימו.
כמעט מיד התחיל להלחין, והיצירה הראשונה שהלחין לפסנתר מתוארכת ל-22 במרץ 1839 (כשהיה בן ארבע בלבד).
כתב היד המקורי נשמר כעת בספרייה הלאומית של צרפת (Bibliothèque nationale de France).
יכולותיו הגבוהות לא הוגבלו אך ורק למוזיקה: הוא למד לקרוא ולכתוב בגיל שלוש, ושלט בשפה הלטינית בגיל שבע.
הופעתו הראשונה כפסנתרן הייתה בגיל חמש בסונאטה לכינור מאת בטהובן.
הוא המשיך בלימודיו והתעמק במיוחד באופרה "דון ג'ובאני" של מוצרט.
בשנת 1842, סן-סנס עבר ללמוד נגינה בפסנתר אצל קאמי-מארי סטאמאטי, תלמידו של פרדריק קאלקברנר.
כשהיה בן עשר טען כי יוכל לנגן את כל 32 הסונאטות של בטהובן בעל-פה.
אז גם ניגן סן-סנס, בהופעת הבכורה שלו כסולן באולם הקונצרטים איגנץ פלייל (:en:Salle Pleyel), את הקונצ'רטו ה-15 לפסנתר של מוצרט, ומספר קטעים של הנדל, קאלקברנר, הומל ובאך.
בתור הדרן, הציע לנגן לפי בחירת הקהל כל אחת מ-32 הסונאטות לפסנתר של בטהובן בעל-פה.
השמועה על הקונצרט המרשים התפשטה בכל אירופה ואף לארצות הברית הגיעה, שם התפרסם מאמר על הקונצרט בעיתון המקומי של בוסטון.
סן-סנס למד הלחנה אצל ז'אק הלוי וגם נגינה בעוגב.
הוא זכה בפרסים יוקרתיים רבים ויצא לו מוניטין שאפשר לו להתוודע אל פרנץ ליסט, שהיה בהמשך לאחד מחבריו הקרובים.
בגיל שש-עשרה, חיבר סן-סנס את הסימפוניה הראשונה שלו; השנייה, שיצאה לאור תחת הכותרת סימפוניה מס.
1 במי במול מז'ור, בוצעה בשנת 1853 לתדהמתם הרבה של מבקרי מוזיקה ומלחינים רבים.
מספרים על הקטור ברליוז, שיהיה בהמשך הדרך גם הוא לידידו של סן-סנס, כי אמר עליו: "הוא יודע הכל, אך אין לו חוסר ניסיון".
סן-סנס עבד למחייתו כנגן עוגב במספר כנסיות בפריז.
בשנת 1857 החליף את לפבר-וולי בתור נגן העוגב בכנסיית מגדלנה (Église de la Madeleine), עד שנת 1877. אלתוריו השבועיים בכנסייה הדהימו את הקהל הפריזאי ואף ליסט אמר עליו בשנת 1866, כי הוא נגן העוגב הטוב ביותר בעולם.
בין השנים 1861–1865, משרתו היחידה של סן-סנס כמורה הייתה בבית הספר למוזיקה "נידרמאייר", ורבים התפלאו ששילב בתוכנית הלימודים השמרנית, שכללה מלחינים כמו מוצרט ובאך, גם מלחינים בני זמנו - ליסט, גונו, שומאן, ברליוז ווגנר.
תלמידיו המוכשרים ביותר בבית הספר למוזיקה היו אנדרה מסאז'ה וגבריאל פורה, כשהאחרון, תלמידו הנבחר, היה מאוחר יותר גם לאחד מחבריו הקרובים ביותר.
מגיל צעיר למד גאולוגיה, ארכאולוגיה, בוטניקה ואף חקר פרפרים.
הוא נחשב עילוי בתחום המתמטיקה.
מאוחר יותר בחייו הוסיף לעיסוקיו בהלחנה ובהופעות כנגן, גם כתיבת ביקורות מוזיקה, התכתבויות עם מיטב המדענים באירופה, והוא אף כתב מאמרים על אקוסטיקה, תורת הנסתר, תפאורות בתיאטרון הרומאי, וכלים אותנטיים.
הוא חיבר מאמר פילוסופי, "בעיות ותעלומות" (Problèmes et Mystères) בנושא החלפת הדת במדעים ואומנות; עמדתו הפסימית והאתאיסטית של סן-סנס הקדימה בשנים רבות את האקזיסטנציאליזם.
בין ההישגים הספרותיים הנוספים של סן-סנס ניתן למנות את "בן הלוויה הזדוני" (Rimes familières), ספר שירים, ו"הסופרים הלהוטים" (La Crampe des écrivains), מחזה היתולי מצליח.
הוא גם היה חבר באגודה האסטרונומית של צרפת; הרצה על תופעת המיראז', תכנן טלסקופ שנבנה במיוחד בשבילו, ואף ערך קונצרטים במיוחד במועדים שבהם התרחשו אירועים אסטרונומיים כגון ליקויי חמה.
במלחמת צרפת–פרוסיה, שהחלה בשנת 1870 ונמשכה שישה חודשים בסך הכול, סן-סנס לא הוכרח לשרת בצבא, מכיוון שהיה ממקורבי בן משפחה של נפוליאון השלישי, אך המלחמה בכל זאת הותירה את חותמה עליו.
בחורף 1871 כשהמרד העקוב מדם נגד "הקומונה הפריזאית" פרץ בפריז הנצורה, הוא נסע ללונדון למספר חודשים, משום שמעמדו הנכבד בחברה ופרסומו סיכנו את שלומו.
באותה שנה, הוא יסד ביחד עם רומן באסין את "האגודה הלאומית למוזיקה" (Société Nationale de Musique), אשר מטרתה הייתה לעודד מוזיקה חדשה בכלל ובעיקר צרפתית, וכיהן כמשנה לנשיא האגודה.
כך צבר סן-סנס כוח ויכולת השפעה על עיצוב עתידה של המוזיקה הצרפתית.
אחרי נפילת הקומונה הפריזאית, העלתה האגודה בהשמעות בכורה את יצירותיהם של גבריאל פורה, סזר פרנק, אדואר לאלו ושל סן-סנס עצמו.
בשנת 1875, נשא סן-סנס לאישה את מארי-לאאר טרופוט.
לשניים נולדו שני ילדים, אנדרה וז'אן-פראנסואה, אשר מתו בהפרש של שישה שבועות בשנת 1878. סן-סנס עזב את אשתו כעבור שלוש שנים.
הם לא התגרשו, אך גרו בנפרד וחיו את שארית חייהם במנותק זה מזה.
כאשר הואשם בקיום יחסים הומוסקסואלים בפומבי הוא השיב: "'Je ne suis pas homosexuel, je suis pédéraste!" ("אני לא הומוסקסואל, אני עושה מעשי סדום!")
בשנת 1886 יצאו לאור יצירותיו הידועות ביותר כיום - "קרנבל החיות" והסימפונייה השלישית, אותה הקדיש לפרנץ ליסט שנפטר באותה שנה.
באותה שנה הצליחו ונסן ד'אנדי וחבריו לסלק את סן-סנס ממשרתו ב"חברה הלאומית למוזיקה".
שנתיים אחר כך נפטרה אימו, והאבל עליה דחף את המלחין להרחיק מצרפת לאיים הקנריים.
בשנים שלאחר מכן טייל קאמי סן-סנס בעולם והרבה לבקר במקומות אקזוטיים באירופה, צפון אפריקה, דרום-מזרח אסיה ודרום אמריקה.
סן-סנס תיעד את מסעותיו בספרים שהיו פופולריים בזמנו תחת שם-העט "סאנואה".
סן-סנס המשיך לכתוב מאמרים בנושאי מוזיקה, מדע והיסטוריה ולצאת למסעות תכופים, עד שהשתקע לבסוף בערוב ימיו באלג'יר, אלג'יריה.
כאות הכרה בהישגיו העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד.
קאמי סן-סנס נפטר מדלקת ריאות ב-16 בדצמבר 1921 בבית מלון באלג'יר.
נערך לו טקס אשכבה ממלכתי בכנסיית מדלן, והוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
סן-סנס היה או חבר או יריב למלחינים הנכבדים ביותר באירופה.
הוא עמד בקשרי ידידות עם פרנץ ליסט ושמר על קשר הדוק עם תלמידו לשעבר, גבריאל פורה.
אך על אף תמיכתו האיתנה במוזיקה הצרפתית, סן-סנס לא הסתיר את תיעובו כלפי רבים מעמיתיו המלחינים הצרפתים, כמו סזר פרנק, ונסן ד'אנדי וז'יל מאסנה.
סן-סנס היה מהראשונים אשר הביאו את המוזיקה של ריכרד וגנר לצרפת.
הוא לימד את יצירותיו בתקופת כהונתו בבית הספר למוזיקה "ניאדרמיאר" וביצע בהופעת בכורה את המארש מהאופרה "טנהויזר".
הוא אף הימם את ואגנר עצמו כאשר נגן בשלמות את הפרטיטורות התזמורתיות של "לוהנגרין", "טריסטן ואיזולדה" ו"זיגפריד" בקריאה ראשונה, מעשה שהניע את הנס פון בילו לכנותו "המוזיקאי הגדול ביותר" בתקופתו.
למרות הערכתו ליצירות של ואגנר, טען סן-סנס בעקשנות, שאיננו אוהד אותו.
בשנת 1886, נענש סן-סנס על הערות חריפות ואנטי-גרמניות שהשמיע בהצגת הבכורה של האופרה "לוהנגרין" בפריז בביטול הזמנות להופיע בקונצרטים ובביקורות שליליות בגרמניה.
מאוחר יותר, במלחמת העולם הראשונה, הכעיס סן-סנס הן את הצרפתים והן את הגרמנים כאשר פרסם את מאמרי ההסתה שלו בשם "גרמנופיליה", שם תקף בברוטליות את ואגנר.
סן-סנס ערך את ה"קטעים לצ'מבלו" של ז'אן-פיליפ ראמו ופרסם אותם ב-1895 בהוצאת דוראן בפריז (וכן בהוצאת דובר האנגלית ב-1993).
ב-29 במאי 1913 עזב סן-סנס בשצף קצף את הצגת הבכורה של פולחן האביב מאת איגור סטרווינסקי כבר בתחילתה, זועם, כמשוער, על מה שנתפס בעיניו כשימוש בלתי ראוי בבסון בתיבות הראשונות של הבלט.
סן-סנס החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחלוץ - הוא הביא לצרפת השמרנית, שמוצארט ובאך היו הנורמה בעיניה, את הפואמה הסימפונית ואת יצירותיהם, הרדיקליות בשעתן, של ואגנר וליסט.
במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-19 נחשב להתגלמות החדשנות האמנותית, אולם עד מהרה הפך לשמרן מוזיקלי.
עד המאה ה-20 לחם סן-סנס בהשפעתם של קלוד דביסי וריכרד שטראוס.
לאחר 1890 עברו על סן-סנס כשלושים שנה בליקוט תארי-כבוד, מאבק במוזיקה החדישה וכתיבת יצירות בעלות חשיבות מועטה יחסית, ביניהן ארבע אופרות.
ב-1921 חזר לקדמותו לתקופה קצרה, שהניבה שלוש סונאטות לכלי נשיפה ופסנתר.
כעבור זמן קצר נפטר בשנתו במלון באלג'יר.
הוא זכור בזכות יצירות רבות ובהן "קרנבל החיות", אשר לא פורסמה במלואה עד מותו; האופרה שמשון ודלילה, היחידה שזכתה להצלחה, הסימפוניה השלישית; הקונצ'רטו לכינור מס.
בקרב מבקרי מוזיקה רבים בני תקופתו ואחריו, נחשבו יצירותיו של סן-סנס לאלגנטיות למדי ונטולות פגמים, אך חד-גוניות, חסרות השראה ורגש.
היו שסברו כי יצירותיו הן לוגיות, מלוטשות, מקצועיות יתר על המידה ולא די קיצוניות ברגשות שהן מעוררות.
הקונצ'רטי שלו ומרבית המוזיקה הקאמרית שחיבר, מורכבים ומסובכים טכנית ומצריכים כישורים וירטואוזיים כדי לנגנם.
היצירות הקאמריות המאוחרות שלו כמו הסונאטה השנייה לכינור, הסונאטה השנייה לצ'לו, והטריו השני לפסנתר, מדברות פחות למאזין מיצירות מוקדמות יותר באותה סוגה.
היצירות הולחנו ובוצעו כשהפופולריות של סן-סנס הייתה כבר בדעיכה ולכן הן מוכרות פחות.
יצירות אלה מלמדות על נכונותו של המלחין להתנסות בסגנונות המאה העשרים.
יצירותיו לפסנתר, אף על פי שאינן נחשבות למאתגרות, יחסית ליצירות בנות זמנו לכלי זה, נכתבו בסגנון המרכזי בכתיבה לפסנתר, בין המוזיקה של ליסט לזו של ראוול.
אף על פי שנחשב לשמרן ומיושן בשנותיו המאוחרות, סן-סנס הרבה להלחין מוזיקה חדשנית, ואף חידש חלק מהצורות הישנות יותר.
גישתו המוזיקלית הושפעה רבות מן הקלאסיקה הצרפתית, ומכאן שאפשר לראות בו את מבשר הנאו-קלאסיציזם.
השפעתו של מוצרט ניכרת ביצירותיו של סן-סנס; לדוגמה, הפרק הראשון בקונצ'רטו הרביעי שלו לפסנתר, בדו מינור, מזכיר מאוד את הפרק האחרון של הקונצ'רטו ה-24 של מוצרט, בדו מינור.
השפעתו של סן-סנס על אחרים ניכרת במיוחד ביצירותיו של סרגיי רחמנינוב וביצירותיהם של מלחינים רומנטיים בתקופתו ואחריו.
בתור מבצע, סן-סנס נחשב לאחד המוצלחים בתקופתו.
רבים הסכימו כי "אין שני לו בנגינת עוגב", וכי בנגינת הפסנתר עולים עליו ביכולותיהם מעטים בלבד.
מסופר כי פרנץ ליסט אמר, שסן-סנס והוא הם הפסנתרנים הטובים ביותר באירופה.
בכל אופן, בהופעותיו ניגן סן-סנס באיפוק, רגישות ושלווה.
נגינתו צוינה לטובה בעיקר בגלל יכולתו הטכנית המרשימה, מהירותו יוצאת הדופן ועידונו האריסטוקרטי.
ההקלטות שהקליט בערוב ימיו מספקות הצצה חטופה אל סגולותיו אלו.
לעיתים קרובות האשימו את סן-סנס בנגינה חסרת-רגש, שגרמה להופעותיו להישכח לעומת הופעותיהם של פסנתרנים אחרים, כריזמטיים יותר.
ככל הנראה, היה סן-סנס הפסנתרן הראשון שניגן בפומבי את כל הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט.
במשך כל חייו המשיך סן-סנס לנגן בטכניקה שלימד אותו סטאמאתי- שימוש בכוח היד והאצבעות במקום השימוש בזרוע.
הפסנתרן קלאודיו אראו, אשר נכח בקונצרטים אחדים של סן-סנס, ציין את התרשמותו הרבה מנגינתו הרגועה והמשוחררת.
במהלך שנות פעילותו, כתב סן-סנס יצירות בולטות רבות, הכוללות ארבע פואמות סימפוניות, ו-13 אופרות.
המפורסמות מתוכן הן שמשון ודלילה (Samson et Dalila) וריקוד המוות (Danse Macabre).
בסך הכל, סן-סנס הלחין יותר מ-200 יצירות והיה מהמלחינים הראשונים שחיברו מוזיקה לסרטי קולנוע אילמים, כמו לסרט "ההתנקשות בדוכס גיז" (אופוס 128, 1908).
סן-סנס הלחין חמש סימפוניות, אף על פי שרק שלוש מהן ממוספרות.
הוא הוציא את הסימפוניה הראשונה, ואת הסימפוניה השלישית, שנכתבה במקור לתחרות, ממניין הסימפוניות שלו.
הסימפוניות של סן-סנס היוו תרומה משמעותית למוזיקה בתקופה, שהמסורת הסימפונית הצרפתית הייתה בשקיעה.
פוריותו של סן-סנס באה לביטוי גם בתחום הקונצ'רטי; הוא כתב חמישה קונצ'רטי לפסנתר, שלושה קונצ'רטי לכינור, שני קונצ'רטי לצ'לו, ועוד כעשרים יצירות קטנות יותר לכלי סולו ותזמורת- מתוכן הפנטזיה המתוזמרת אפריקה; ההאוואנז, ההקדמה והרונדו קפריצ'יוזו לכינור ותזמורת; ויצירה לנבל ותזמורת.
מבין הקונצ'רטי, הקונצ'רטו השני, הרביעי והחמישי לפסנתר, השלישי לכינור, והקונצ'רטו הראשון לצ'לו נותרו פופולריים.
בשנת 1886 הלחין את הסימפוניה האחרונה שלו, הסימפוניה השלישית (לעוגב), אחת מיצירותיו הידועות ביותר.
בביצוע היתירה נעזרו התזמורות בצרפת בעוגבים הגדולים שבנה אריסטיד קוואייה-קול, בונה העוגבים המפורסם ביותר באותה תקופה.
היצירה מפגינה את הביטחון והרווחה ששררו בצרפת בסוף המאה ה-19, תקופה הנקראת על פי רוב "בל אפוק".
סן-סנס נקרא לעיתים "המלחין הצרפתי, הגרמני ביותר", ככל הנראה בגלל שימושו הרב בקונטרפונקט.
בשנת 1886 השלים סן-סנס את קרנבל החיות, אשר הושמעה לראשונה באותה שנה ב-9 במרץ.
למרות הפופולריות הרבה של היצירה כיום, מיד לאחר ביצוע הבכורה אסר סן-סנס על השמעת היצירה המלאה בקונצרטים נוספים.
הוא אישר לנגן אך ורק את קטע "הברבור", לצ'לו סולו ולשני פסנתרים.
את כל שאר 13 הפרקים לא הרשה לנגן כל עוד הוא חי.
"קרנבל החיות" מהווה ברובה פרודיה על מנגינות של מלחינים אחרים, וסן-סנס חשש שהשמעתה תפגע בתדמיתו בתור מלחין מקצועי.
למרות ספקותיו בנוגע ליצירה, "קרנבל החיות" זכתה לאהדה מרובה בציבור לאחר מותו.
בנוסף, סן-סנס הלחין שישה פרלודים ופוגות לעוגב, שלושה באופוס 99 ושלושה באופוס 109, מהם מבוצעים ביותר הפרלוד והפוגה במי במול מז'ור, אופוס 99, מס.
3. סן-סנס הלחין גם רקוויאם לסולנים, מקהלה, עוגב ותזמורת.
אחת מהפואמות הסימפוניות של סן-סנס, "הכישור של אומפל", אופוס 31, התפרסמה בגלל היותה נעימת הפתיחה של תוכנית הרדיו "הצל".
קאמי (בקאנג'י: 神) הוא שמם של מגוון ישויות על טבעיות המופיעות במיתולוגיה היפנית המהוות את מושא הפולחן השינטואיסטי.
מילה מתורגמת לרוב כאל או אלוהות, אך מלומדים יפנים טוענים כי תרגום זה עלול ליצור אי־הבנה בקשר למהות המונח.
במקרים מסוימים, כגון "איזאנאגי ואיזאנאמי" ("הזכר והנקבה") הקאמי הן ישויות בעלות גוף וצורה אנושיות הדומות במידת מה לאלים במיתולוגיה היוונית והרומית, אך במקרים אחרים הרוחות עצמן הן כוחות טבע או האנשה של תופעות טבע, בעוד במקרים אחרים הם נשמותיהם של המתים סביבם נהוג פולחן המתים היפני.
בנוסף, אין היא המילה היפנית לאלוהים המונותאיסטי.
מכיוון שביפנית לא נהוג להבדיל בין צורת יחיד לצורת רבים לעיתים לא ברור האם המילה קאמי מתייחסת לאל יחיד או למספר.
כשנחוצה ללא ספק צורת רבים, לרוב משתמשים במילה "קאמיגאמי".
לעיתים נאמר שישנם "שמונה מיליון קאמי" אך בשפה היפנית לרוב המספר שמונה מיליון מרמז על אין סוף.
באותה מידה, מגדר גם הוא אינו מיוחס למילה קאמי, שיכולה להתייחס גם לזכר, גם לנקבה וגם לקאמי חסרי מגדר.
המילה "מֶגאמי" ("女神") שהיא המקבילה הנשית של המילה קאמי היא תוספת מאוחרת לשפה היפנית ולעולם לא תיראה בטקסטים המסורתיים.
הקאמי נחשבים כקשורים באופן אימננטי לעולם הטבע, אך כמתגוררים בשכבה לא נגישה לבני האדם של העולם המכונה "שינקאי" (קאנג'י: 神界, מילולית: "עולם הקאמי").
ההגדרה הרגילה של קאמי ניתנה בידי מוטורי נורינאגה "קאמי הוא כל תופעה שמייצרת רגשות של יראה, ללא הבחנה בין טוב ורע" לפיכך קאמי יכול להיות גם ישות טובה וגם ישות רעה ללא הבחנה בהיותו קאמי.
לפיכך גם האופן המרכזי לתקשר ולהתקרב לקאמי היא לבוא במפגש מודע עם תופעות טבע המעוררות יראה, למשל פסגות הרים, מפלים וכו'.
סגנון זה של תרגול דתי נקראת "דרך הקאמי" (יפנית: 随神の道, רומאג'י: kannagara no michi).
מבחינה בלשנית, סימנית הקאנג'י 神 המשמשת למילה קאמי משמשת גם לתיאור ה"שֵן" (פין-יין: shén), ישויות דומות המהוות את מושא הפולחן בדת הסינית העממית.
הקאמי הם מושאי הפולחן המרכזיים בדת השינטו.
השינטו נוצר ממספר דתות אנמיסטיות ביפן העתיקה שנעשתה לדת אחת על מנת לדחות השפעות חיצוניות על איי יפן (כדוגמת דתות אחרות).
כתוצאה מכך, טבעם של הקאמי לפי האמונה היפנית הוא רחב וכולל מגוון של תופעות.
חלק מהישויות המכונות קאמי הן אספקטים של צמיחה, פוריות והתרבות, לעיתים תופעות טבע כגון רעמים ורוח.
לפעמים עצמים טבעיים כגון השמש, הרים, נהרות, עצים וסלעים.
חלקם בעלי חיים וחלקם רוחות של אבות קדומים.
תחת הקטגוריה של רוחות של אבות קדומים נמצאים קיסרי יפן ומשפחותיהם, אבל גם אבות קדומים של שבטים ומשפחות אצולה.
ישנן גם ישויות נוספות הנחשבות קאמי.
לדוגמה, רוחות השומרות על ארץ או אזור (כגון רוח היער, או רוח ההר), ואף המקצועות השונים ומיומנויות שנות.
גם רוחות של גיבורים יפנים, ממציאים דגולים ואנשים שתרמו מבחינה תרבותית ולעיתים גם אנשים שמתו למען המדינה, או מתו מוות בטרם עת מסיבות אכזריות.
לא רק רוחות עליונות לאדם נחשבות לקאמי, אלא גם רוחות חלשות או מעוררות חמלה נחשבות לקאמי בשינטו.
מאז ימי קדם לא השתנתה ההגדרה של הקאמי בצורה רבה, אלא רק עידנו את המושג.
חלק מהקאמי ניתנות להגדרה כ"ישויות אלוהיות", כגון אמטראסו, אלת השמש, אך אף על פי שישויות אלו יכולות להיחשב אלוהיות, הן אינן כל-יכולות או כל-יודעות, ובדומה לאלי יוון, הן מוצגות כבעלי פגמי אישיות אנושיים והן היו מסוגלות למעשים מבישים.
בדתות האנימיסטיות העתיקות של יפן וסין הקאמי נתפסו פשוט ככוחות ששולטים בטבע.
לכל דבר יפה ומיוחד היה קאמי: למפלי המים, ההרים, הסלעים, בעלי החיים, העצים, הדשא ואפילו שדות האורז.
לכל אלו ועוד דברים רבים אחרים היו קאמי.
בצורה מסורתית לכל קאמי היו שני פנים: אחד עדין ורך והשני אסרטיבי ועוצמתי.
הקאמי התנהגו בצורה שונה בכל זמן, בהתאם לנשמה ששלטה עליהן באותו זמן נתון.
זהו היה ההסבר של היפנים לשינויים פתאומיים בטבע.
בשינטו מתקיים גם פולחן מתים לפיו בני המשפחה המתים ממשיכים את קיומם כקאמי, ונהוג לבנות להם מזבח קטן בבית המשפחה, בו מקדישים להם מזון פשוט (לרוב אורז לבן), וקטורת.
בנוסף מציינים את מותם בפסטיבל שינטו-בודהיסטי המכונה אובון.
לאחר מותם של גדולי האומה, למשל קיסרי יפן, הם מקבלים "שם קאמי" ונבנים עבורם מקדשים ציבוריים בהם ניתן להשאיר מנחות למת.
דמויות רבות בהיסטוריה של יפן מוכרות יותר בשם שקיבלו לאחר מותם מזה שנקראו בעודם בחיים, לדוגמה הקיסר מוצוהיטו המוכר היום ביפן בשם "מייג'י".
טאנג'ין האמין שמהות החיים קדושה משום שבשביל להיות קאמי יש קודם להיות אדם חי.
טאנג'ין האמין שבשביל להפוך לקאמי לאחר החיים יש למלא אחרי ארבע ההצהרות:
הראשונה אומרת לשמור על המסורת באמצעות הקמת משפחה עם נישואים ולידה.
טאנג'ין אמר שיש חובה להקים משפחה בניגוד לרוב הדתות במזרח.
ההצהרה השנייה היא לאהוב את הטבע ולדאוג לו, האובייקטים של הטבע הם קדושים, לפי טאנג'ין, משום שהקאמי חיים בתוכם.
לכן אמר טאנג'ין שבשביל להיות בקשר עם הטבע יש להיות בקשר עם האלים ולהפך.
ההצהרה השלישית של טאנג'ין אמרת לשמור על ניקיון פיזי.
ההצהרה האחרונה אומרת לתרגל מצורי המהווה כבוד לאבות ולקאמי.
בנוסף השינטואיסטים מאמנים כי הקאמי הם אלו אשר יכולים להעניק ברכות או להטיל קללות על בני אנוש.
מסיבה זאת המאמינים של השינטו רוצים לפייס כול הזמן את השינטו ולהישאר איתם ביחסים הכי טובים שאפשר.
דת השינטו רוכשת הערכה רבה לקאמי.