tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר משנת 2011, Cult Cinema, ארנסט מתיאס וג'יימי סקסטון דנים בסוגיה – האם סרטי פולחן שמתיימרים להיות פמיניסטיים היו באמת פמיניסטיים, או שמא נתפשים ככאלה "חלקית בשל השפעת הביטוי של גישות פמיניסטיות בעת הערכת הסרט".
המחברים סברו כי "פצצה על טנק" הוא סרט פולחן פמיניסטי "אמיתי", בניגוד לסרטי הפולחן הפמיניסטיים של קתרין ביגלו וקתרין הארדוויק, אותם הם החשיבו כגבריים מדי וגם להוטים מדי לרצות את החברה ההטרונורמטיבית.
ב-1988, כשנה לאחר ההשקה של הקומיקס "נערת הטנק" בכתב העת הבריטי "דדליין" (Deadline), החל המו"ל טום אסטור לחפש אולפנים שיעבדו את הקומיקס לסרט קולנוע.
בעוד שמספר אולפנים גילו בכך עניין, כולל ניו ליין סינמה, ההתקדמות בנושא הייתה איטית.
רייצ'ל טלליי קיבלה במתנה עותק של הקומיקס, בזמן שצילמה את סרט הבכורה שלה, "פרדי מת: הסיוט האחרון" (1991).
טלליי קראה את הקומיקס בין הטייקים, והחליטה שברצונה לביים את העיבוד הקולנועי שלו.
היא יצרה קשר עם אסטור, ומכיוון שהוא לא הצליח להתקדם במידה ניכרת בניסיונות הפקת העיבוד הקולנועי במשך קרוב לשנה, הוא התיר לה לעבוד על הסרט.
טלליי הציגה את ההצעה לסרט לאמבלין אנטרטיינמנט ולסרטי קולומביה, ושני האולפנים דחו אותה.
טלליי בתורה דחתה הצעה מאולפני דיסני מכיוון שהיא לא חשבה שהאולפנים יאפשרו את רמת האלימות והתכנים המיניים שסברה שנדרשו לעלילה.
לבסוף, הצעת אולפני MGM התקבלה בחיוב.
טלליי עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם יוצרי "נערת הטנק", אלן מרטין וג'יימי היולט, במהלך יצירת הסרט, ובחרה בקתרין הארדוויק כמעצבת האמנותית.
האולפנים לא היה מרוצים מכך שהארדוויק, שלא הייתה מוכרת בזמנו, נבחרה על פני מעצבים מנוסים יותר, וטלליי הייתה צריכה לשכנע את המפיקים לאפשר להארדוויק לעבוד על הפרויקט.
את התסריט כתב טדי סרפיאן, בתסריט הבכורה שלו, וגייל טטרסול נבחר כצלם.
בשל הסברה כי MGM לא תאפשר הצגת יחסים זוגיים בין אדם לבעל חיים, הרומן בין נערת הטנק לבוגה נכתב רק בגרסה השנייה או השלישית של התסריט, אחרי שכל המעורבים ביצירת הסרט כבר הכירו את הדמויות היטב, ובשלב שבוגה "היה דמות ולא רק קנגורו [כך] שזה כבר לא היווה בעיה."
MGM ערכו מבחני בד פתוחים בלונדון, לוס אנג'לס וניו יורק כדי ללהק את תפקיד נערת הטנק.
טלליי סיפרה כי היו שסברו שמדובר בתעלול יחצני, סברה שהייתה ככל הנראה נכונה במידה מסוימת, מכיוון שהאולפנים כבר ביקש ממנה ללהק שחקנית אנגלייה מוכרת, אמילי לויד, אך זו הוחלפה לאחר שסירבה להסתפר בתספורת קצרה בשביל התפקיד.
טלליי ליהקה במקומה את לורי פטי, האמריקאית, כי .
MGM ביקשו מ-Deadline שיספקו רשימה של "ליהוקים אידיאליים" לסרט, ועם הבחירות שלהם היה מלקולם מקדואל בתפקיד קסלי, על אף שהם לא חשבו ש-MGM אכן יפנו אליו.
מקדואל תיאר בצורה חיוביות את החוויה שלו בסרט, אמר כי היה לה את "אותו הטעם" כמו ב"תפוז המכני", ושיבח את טלליי ואת פטי.
שחקנים רבים ביקשו מטלליי שתכלול אותם בסרט בהופעת קמע, אך היא סירבה כי לא רצתה שריבוי הופעות מסוג זה יאפילו על העלילה.
רק שתי הופעות כאלו נקבעו – איגי פופ בתפקיד פני-עכברוש וביורק בתפקיד נערת הצוללת, אך מאוחר יותר ביטלה ביורק את הופעתה, הדמות נכתבה מחדש, והתפקיד ניתן לאן קיוזאק.
הסרט צולם תוך 16 שבועות, בשלושה אתרי צילום: סצנות מדבריות צולמו בווייט סאנדס, ניו מקסיקו, מועדון הנוזל הכסוף נבנה במרכז קניות נטוש בפיניקס, וכל שאר הסצנות צולמו בטווח של ארבעים קילומטרים בטוסון, אריזונה.
סצנות רבות צולמו במכרה בור פתוח, ובאחד הימים נאלצו להפסיק את הצילומים בשל דליפה כימית.
הצילומים הושלמו ב-27 בספטמבר 1994.
בקומיקס, המרטשים הרבה יותר דומים לקנגורו.
אולם, טלליי רצתה להשתמש בשחקנים אמיתיים ולא בפעלולנים בתחפושות, ועל כן היא ביקשה מהיולט לעצב את הדמויות שלהם מחדש כדי להפוך אותם ליותר אנושיים, באופן שיאפשר הבעות פנים של שחקנים אנושיים.
ההפקה שלחה בקשות ל"טובי המאפרים ועורכי האפקטים" בתעשייה, ובהם סטן וינסטון, שעבודתו כוללת את סרטי "שליחות קטלנית", "שובו של הנוסע השמיני" ו"פארק היורה".
טלליי לא ציפתה לקבל ממנו תגובה, וכאשר אכן הגיב, לא חשבה שתוכל להרשות לעצמה לעבוד עם הסטודיו שלו במסגרת גבולות התקציב של הסרט.
וינסטון התעקש לעבוד על הפרויקט, ואמר שהמרטשים הם , והוריד לחצי את מחיר שירותי הסטודיו שלו כדי לעמוד בתקציב הסרט.
שמונה מרטשים מופיעים בסרט, ארבעה מהם בתפקידים עיקריים, והאחרים הופיעו בעיקר ברקע.
לכל מרטש היו אוזניים וזנבות עם מנגנון מכני, שהופעלו בשלט רחוק, ולמרטשים שהופיעו ברקע היו גם אפים מכניים שהופעלו בשלט רחוק או על ידי תנועת פיות השחקנים.
האיפור וההכנה של כל אחד מהמרטשים הצריכו עבודה של כארבע שעות, ושלושה טכנאים מהסטודיו של וינסטון עבדו במהלך הצילומים על הבעות הפנים והתנועות של המרטשים.
לא נעשה כל שימוש בבובות או באפקטים דיגיטליים עבור דמויות המרטשים.
חליפת עירום של מרטש בשילוב פין תותב נוצרה עבור בוגה וצולמה בסצנה שלאחר הסקס, אך נחתכה מהסרט בעקבות דרישה של האולפנים.
הסצנה החלופית שנכללה בסרט הציגה את בוגה בלבוש מלא, ו"נערכה ביתר זהירות", על פי דברה קרטמל.
בניגוד לרצונה של טלליי, האולפנים ערכו עוד מספר שינויים בסרט.
הסצנה בה קסלי מענה את נערת הטנק צומצמה מאוד, בטענה שהיא נראית "מכוערת מדי" בזמן העינויים.
גם סצנה שהראתה את חדרה של נערת הטנק, שהיה מקושט בעשרות דילדואים, מצאה את דרכה לרצפת חדר העריכה, כמו גם סצנה בה היא שמה קונדום על בננה וזורקת אותה על חייל.
האולפנים שינו גם את סצנת הסיום של הסרט – שהייתה אמורה להראות את נערת הטנק מגהקת.
פסקול הסרט הורכב על ידי קורטני לאב; גריים רוול הלחין את המוזיקה המקורית.
להקתה של לאב, הול, תרמה את השיר "Drown Soda".
גרג גראפין מהלהקה בד רליג'ן היה אמור לשיר את הדואט "Let's Do It, Let's Fall in Love" עם ג'ואן ג'ט, אך בשל הגבלות חוזיות הוא הוחלף על ידי פול וסטרברג מלהקת הריפלייסמנטס.
Devo הקליטו גרסה חדשה של השיר שלהם "Girl U Want" עבור הסרט, מכיוון שהם היו מעריצים של הקומיקס.
הפסקול כלל את שירה של ביורק "Army of Me" לפני שהוא יצא כסינגל.
בגלל כישלונו של הסרט בקופות, ביורק וחברת ההקלטות שלה החליטו לא להשתמש בצילומים מהסרט בקליפ של השיר.
השיר "Mockingbird Girl" של The Magnificent Bastards (פרויקט של סקוט וילנד) הוקלט במיוחד עבור אלבום הפסקול לאחר שלאב שאלה את וילנד אם ברצונו לתרום שיר.
הסינגל הגיע למקום ה-27 במצעד הרוק בארצות הברית, ולמקוםה-12 במצעד הרוק המודרני.
השיר "2¢" של Beowülf גם מופיע בסרט; טלליי ניסתה לשכנע את חברת ההקלטות שיכללו את השיר בפסקול הסרט, אך נענתה בשלילה.
במקום זאת, היא ביימה את הקליפ של השיר, שכולל גם קטעי אנימציה וגם צילומים מהסרט.
אלבום הפסקול יצא במרץ1995 על ידי חברות ההקלטה האחים וורנר ואלקטרה רקורדס במשותף.
האלבום עצמו זכה לתשבחות, אך מכירות האלבום לא ענו על הציפיות, כנראה בגלל הכישלון הקופתי של הסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב"תיאטרון הסיני מאן" ההיסטורי בהוליווד, ב-30 במרץ1995. אחר כך הוא הוצג ב-1,341 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית.
הסרט הכניס $2,018,183 בקופות בסוף-השבוע הראשון ו-$2,684,430 במהלך השבוע הראשון כולו.
בסיומו של השבוע השני, הסרט הכניס $3,668,762 בלבד, כאשר סכום ההכנסות הסופי מהקופות בארצות הברית הסתכם ל-$4,064,495. בהפצה הבינלאומית, הסרט הוסיף כ-$2,000,000 לסכום הכולל, כנגד תקציב הפקה של 25 מיליון דולר.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט זכה ל-38% ביקורות חיוביות, עם דירוג ממוצע של 4.9 מתוך 10. למאר הפילדסון מה-BBC נתן לסרט כוכב אחד מתוך חמישה, ואמר: רוג'ר איברט נתן לסרט שניים מתוך ארבעה כוכבים.
הוא שיבח את השאפתנות והאנרגיה של הסרט, אך אמר ש
פטי עצמה זכתה לשבחים עבור הופעתה, והיו מבקרים שטענו שהיא הייתה הדבר המוצלח היחיד בסרט "הדי חובבני".
ג'ונתן רוזנבאום וג'נט מזלין כתבו ביקורות חיוביות, ורוזנבאום אמר שהסרט הרבה יותר מצחיק וכיפי מאשר "באטמן לנצח".
גם מזלין אהבה את הופעתה של פטי ואת ההומור של הסרט.
לאונרד קליידי ממגזין "וראייטי" נתן ביקורת מעורבת.
פצצות בדרך לסוף העולם הוא סרט תיעודי ישראלי שביים ישרי הלפרן.
הסרט מספק הצצה לתרבות הטראנס המחתרתית שצמחה בישראל בשנות ה-90 ונחשב לסרט פולחן בקרב קהילת חובבי הטראנס בישראל.
הסרט נבחר על ידי מגזין הקולנוע היוקרתי POV כאחד מעשרת הסרטים התיעודיים הטובים ביותר שנעשו בישראל והיה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 2000.
הסרט מציג לראשונה את תרבות הטראנס המחתרתית בישראל בימיה הראשונים.
ניתן למצוא בו התייחסות ישירה לשימוש בסמים מסוגים שונים בצורה שלא נראתה בסרטים ישראליים לפניו.
באביב 1998 יצא הבמאי ישרי הלפרן לתעד את עולם הטראנס הישראלי ועקב אחרי 3 חברים: ברטו מקריית מוצקין, יוני ממושב חזון ורוויטל מטבריה שנחשפו למוזיקת הטראנס ול("מסיבות טבע") במהלך טיולים בהודו, ומנסים להפיק מסיבות דומות בישראל.
השלושה, מנהלים חברה להפקת מסיבות בשם PEACE AND LOVE PRODUCTION, מארגנים מסיבות טראנס מחתרתיות, ללא עלות, בהן רבים מהמשתתפים נוטלים סמי הזיה.
רוב המסיבות מתנהלות ללא אישור והמשטרה מנהלת מרדף לסגירתן.
גיבורי הסרט הופכים בעל כורחם ממפיקי מסיבות, למובילי מאבק חברתי למען הלגיטימיות של מוזיקת הטראנס ותרבות מסיבות הטראנס בישראל.
שיא ההתנגדות מגיע בהפגנת ענק, שהיא למעשה מסיבת ענק שנערכת בכיכר המרכזית בתל אביב, כיכר רבין תחת השם "תנו צ'אנס לטראנס".
הסרט בוים על ידי ישרי הלפרן והופק על ידי ישרי הלפרן ודורון צברי אשר הצטרף לצוות ההפקה בשלב מתקדם יותר.
הסרט נערך על ידי הלפרן ואייל צרפתי.
במקור הסרט התחיל ככתבה לתוכנית "יומן" של ערוץ 1, אך בגלל הנוכחות הגבוהה של סמים בסרט נאלץ היוצר להשלים את הסרט באופן עצמאי ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
פצעי בגרות 80 או בקיצור פצעי בגרות הוא סרט נעורים ישראלי משנת 1980 שכתב וביים זאב רווח.
זהו סרטו היחיד של זאב רווח כבמאי בלבד בו אינו מופיע כשחקן.
רווח כתב את התסריט לאחר שהאזין שעות רבות להקלטות של בני נוער שסיפרו על הרגלי המין והסמים שלהם, והתייחסותם לפערי המעמדות והמוצא האתני.
את המוזיקה חיבר גרי אקשטיין והוא מופיע במספר שירים בסרט עם להקת "סתיו" (מוטי דיכנה, יאיר שרגאי, דריו מלכי ושלמה חממי).
דורון (דורון ציוני) הוא בן למשפחה קשת יום בדרום תל אביב.
הוא מממן את הוצאותיו ואת קניית האופנוע שלו על ידי עבודה בסופרמרקט.
הוא מבלה עם חבריו בחוף תל אביב בהצקה לתיירות משתזפות ובנסיעה באופנועו בחולות החוף.
לילה אחד הוא פוגש בהופעה של גרי אקשטיין את סוזי (דליה שימקו) ומתאהב בה.
דליה היא בת למשפחה אמידה מצפון תל אביב ואביה (יוסי גרבר) אינו מרוצה מהתנהגותה החופשית עם שרון (שרון אלכסנדר) חבר שלה, שגם הוא ממשפחה עשירה בצפון תל אביב.
כדי להרשים את סוזי מזמין דורון אותה ואת חבריה ה"צפוניים" למסיבה שהוא עורך "בווילה של הוריו" בסביון.
מיכל (מיכל בת-שבע רנד), אחת מחבורתו, היא שמרטפית אצל זוג עשיר בסביון (אילן דר ורחל רביד) ומציעה לדורון לחגוג שם.
לפני המסיבה "סוחבים" חבריו של דורון מכל טוב מהסופרמרקט, בו הוא עובד.
כשמגיעה חבורת ה"צפוניים" הכל מוכן והם מתחילים לרקוד, להשתולל, לעשן סמים ולקפוץ עם הבגדים לבריכה.
מיקה (ג'ודי קרמרמן) היא בת לאם עשירה (דליה פן) המחליפה גברים רבים.
היא מתחילה להתערטל והתנהגותה היא התרסה כלפי אמה.
דורון מחפש את סוזי אך לאכזבתו הוא מוצא אותה במיטה ביחד עם שרון.
כולם מתגייסים לנקות את הווילה לפני שובם של הבעלים.
הסרט מסתיים בגיוסו של דורון לצבא כשחבריו וגם סוזי מלווים אותו.
פצצת SDB (ראשי תיבות של: Small Diameter Bomb – פצצת קוטר קטן) היא סדרה של פצצות מונחות מסוג פצצת דאייה, למטוסי קרב רב־משימתיים תוצרת ארצות הברית.
הדגם הנפוץ הוא GBU-39/B של בואינג שמכונה SDB I ודגם מתקדם יותר GBU-53/B של ריית'יאון המכונה SDB II נמצא בפיתוח.
ייעודה הוא פגיעה כירורגית במטרות איכות ודיכוי הגנה אווירית.
הפצצה נמצאת בשירות מספר מדינות, ובפרט בשירות חיל האוויר של ארצות הברית.
הפצצה נמצאת בשירות חיל האוויר הישראלי בו היא מכונה "ברד חד", ומותקנת על מטוסי ה־F-15I רעם, F-16I סופה ו־F-35I אדיר.
הרעיון שמאחורי ה־SDB הוא יצירת פצצה קטנה ומדויקת שתאפשר פגיעה במטרות איכותיות ממרחק.
היא כוללת כנפיים בתצורת "יהלום" שמעניקות לה יכולת דאייה של כ־ והיא מדויקת מאוד.
היא קטנה וקלה יותר מפצצת JDAM רגילה ולכן כל מטוס יכול לשאת יותר יחידות ממנה.
פצצת SDB I נושאת כ־ של חומר נפץ מרסק מסוג AFX-757, שלו יכולת חדירה של 1,000 מילימטר בטון מזוין (שהם 1 מטר או 39.37 אינץ').
הדגם המקורי, GBU-39/B SDB I, צויד בהנחיית ניווט אינרציאלי מסויעת GPS שאפשרה לו לתקוף מטרות נייחות כגון מצבורי דלק, בונקרים, מכ"מים וסוללות טק"א נייחות.
הדגם המתקדם יותר GBU-53/B SDB II של ריית'יאון כולל גם ראש ביות תרמי ומכ"ם עם יכולת זיהוי מטרה אוטומטית, על מנת לאפשר לתקוף גם מטרות ניידות כגון טנקים, כלי רכב, סוללות נ"מ ונגמ"שי חפ"ק.
לדגם SDB I יש CEP של 5–8 מטר והוא משיג זאת על ידי עדכון מתמיד של מערכת הניווט האינרציאלית שלו לפי נתוני ה־GPS.
חברת "רפאל" הישראלית פיתחה פצצת SDB על בסיס ספייס 250 שכוללת בנוסף לניווט אינרציאלי והנחיית GPS גם הנחיה המבוססת על ראש ביות אלקטרואופטי המאפשר פגיעה מדויקת גם במטרות נעות (CEP < 3 מטר).
הפצצה נמצאת בשירות חיל האוויר הישראלי בשם "ברד קטן".
ב־2001 זכתה חברת בואינג בחוזה לפיתוח וייצור פצצת ה־SDB.
בספטמבר 2005 הושלם אב־טיפוס לניסוי מבצעי.
בספטמבר 2006 נמסרה הפצצה הראשונה לחיל האוויר של ארצות הברית.
באוקטובר 2006 הוכרזה פצצת ה־SDB כמבצעית על מטוס ה־F-15E סטרייק איגל.
באוקטובר 2006 רשמה פצצת ה־SDB טבילת אש מבצעית.
בפברואר 2008 נמסרה הפצצה ה־1,000 מדגם SDB I וכן נמסרו 50 פצצות SDB מדגם FLM.
בספטמבר 2008 הקונגרס של ארצות הברית מאשר לישראל לרכוש אלף פצצות SDB.
בדצמבר 2008 דווח שחיל האוויר הישראלי ערך שימוש ראשון בפצצה כדי לתקוף תשתיות חמאס ברצועת עזה בזמן מבצע עופרת יצוקה.
בינואר 2009 הכחיש בכיר בבואינג את הדיווח הנ"ל וטען שהם טרם מסרו פצצות SDB לישראל.
ביוני 2010 מכרה ארצות הברית 603 פצצות SDB מדגם FLM לחיל האוויר ההולנדי תמורת 44 מיליון דולר אמריקאי.
באוגוסט 2010 ארצות הברית בוחרת בפצצת GBU-53/B של ריית'יאון למיזם SDB II, הדור הבא של פצצת ה־SDB.
ביולי 2014 השתמש חיל האוויר הישראלי לראשונה באופן רשמי בפצצת SDB, במהלך "מבצע צוק איתן".
במאי 2015 משרד ההגנה האמריקאי מאשר את פצצת ה־SDB II לשימוש במטוסי F-15E סטרייק איגל.
באפריל 2016 רכשה אוסטרליה כ־2,950 פצצות SDB תמורת 386 מיליון דולר אמריקאי.
במרץ 2019 טענה סוריה שמטוס F-35I של חיל האוויר הישראלי, השמיד מחסני טילים איראניים בחלב באמצעות פצצות SDB.
במאי 2021, במבצע שומר החומות, עשה חיל האוויר הישראלי שימוש בפצצת "ברד קטן" מתוצרת "רפאל" בסיכול ממוקד של חוסאם אבו הרביד, מפקד החטיבה הצפונית בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
במאי 2023, ב"מבצע מגן וחץ", נעשה שימוש בפצצות "ברד חד" בסיכולים ממוקדים נגד בכירי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
השימוש בפצצה על ידי ישראל
פצצות ה־SDB נמצאות בשימוש חיל האוויר הישראלי החל מ־2009. כיום הן מבצעיות על מטוסי ה־F-15I רעם, ה־F-16I סופה וה־F-35I אדיר.
במאי 2021, ב"מבצע שומר החומות", עשה חיל האוויר הישראלי שימוש בפצצת "ברד קטן" מתוצרת "רפאל" בסיכול ממוקד של חוסאם אבו הרביד, מפקד החטיבה הצפונית בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
במאי 2023, ב"מבצע מגן וחץ", נעשה שימוש בפצצות ברד-חד בסיכולים הממוקדים נגד בכירי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
במלחמת חרבות ברזל נעשה שימוש רב בפצצות מסוג זה.
כמו כן בוצע שימוש בפצצות "ברד חד" מדגם GBU-39B לצורך ההתנקשות בסאלח אל-עארורי ברובע הדאחייה בביירות ב-2 בינואר 2024, כאשר על פי פרסומים זרים, כלי טיס של חיל האוויר הישראלי הטיל 6 פצצות מסוג זה לעבר היעד.
פצפונת ואנטון הוא סרט גרמני לכל המשפחה מסוגת קומדיה ודרמה המבוסס על הספר "פצפונת ואנטון" מאת אריך קסטנר.
הסרט בוים ונכתב על ידי קרולינה לינק והופק על ידי פיטר זנק ואוצ'י רייך.
הסרט הוקרן לראשונה בגרמניה ב-21 בפברואר 1999 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-8 ביולי 2000. אורך הסרט הוא כ-104 דקות ושפת המקור שלו היא גרמנית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית).
פצפונת ואנטון בני ה-10 הם החברים הכי טובים.
הם תמיד עוזרים אחד לשני, נכנסים יחד לצרות וגם נחלצים מהן.
הוריה של פצפונת עשירים ומסתובבים בחברה הגבוהה, בזמן שאימו החולה של אנטון מתפרנסת כמלצרית בגלידרייה מקומית.
אימו של אנטון חולה, ולכן היא אינה יכולה להמשיך לעבוד.
שאמו של אנטון לא תאבד את עבודתה, אנטון ממלא בחשאי את מקומה ועובד בגלידרייה ימים ולילות.
החלום של אנטון הוא לקחת את אימו לחוף הים, שם היא תוכל להבריא ממחלתה.
בשביל להגשים את חלום זה אנטון זקוק להרבה כסף.
לשמחת אנטון, יש לו חברה טובה בשם פצפונת שתעשה הכל בשביל לעזור לו לגייס את הכסף.
במהלך הסרט פצפונת ואנטון עוברים הרפתקאות רבות, מצחיקות ומעניינות.
במאית ומפיקת הדיבוב של הסרט בעברית הייתה שפרירה זכאי.
1998: קרולינה לינק זכתה בפרס הסרט הבווארי לסרט ילדים
1999: ניקי רייזר זכה בפרס הסרטים הגרמני למוזיקה קולנועית
1999: מקס פלדר זכה בדרור הזהב עבור השחקן הטוב ביותר
1999: קרולינה לינק זכתה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי ילדים בשיקגו
פצצה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2019 בבימויו של ג'יי רואץ' ונכתב על ידי צ'ארלס רנדולף.
בסרט מככבות שרליז ת'רון, ניקול קידמן ומרגו רובי והוא מבוסס על מקרים של כמה נשים בפוקס ניוז, אשר התכוונו לחשוף את העובדה שהמנכ"ל רוג'ר איילס הטרידן מינית.
השחקנים ג'ון לית'גו, קייט מקינון, קוני בריטון, מלקולם מקדואל ואליסון ג'ני מופיעים בתפקידי משנה.
הפרויקט הוכרז לראשונה במאי 2017 בעקבות מותו של איילס, כאשר רואץ' אושר כבמאי בשנה שלאחר מכן.
חלק גדול מהצוות השחקנים הצטרף בקיץ והצילומים החלו באוקטובר 2018 בלוס אנג'לס.
הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-13 בדצמבר 2019, כאשר הפצתו באופן נרחב על ידי Lionsgate תוכננה ל-20 בדצמבר 2019. הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל, כאשר המבקרים שיבחו בעיקר את הופעותיהן של שלוש השחקניות הראשיות.
עבור הופעותיהן, ת'רון ורובי היו מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה ושחקנית המשנה הטובה ביותר, בהתאמה, בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77. הסרט זכה בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
מערכת היחסים בין הנשים שמגישות את החדשות בערוץ פוקס ניוז היא לא מערכת רגילה, נוחה ונעימה.
התחרות ביניהן גדולה ועליה מנצח רוג'ר איילס (ג'ון לית'גו).
אמנם הוא שמן ולכאורה צועד עם הליכון.
אבל במהלך הסרט יתבררו כמה ממעשיו הנלוזים.
במרכז העלילה שלוש נשים, בתפקיד הראשי: מייגן (שרליז ת'רון), שהיא מגישה מקצועית, והיא גם פותחת את סיפור העלילה ומתארת את הדמויות, במעין אקספוזיציה.
הדיבור הוא ישיר אל הקהל, כאילו הייתה דמות מחוץ לעלילה, דבר המעיד על אופייה ועל יכולתה להתבונן במצבים קשים, בשמירה מתמדת על האינטרסים הפרטיים והאישיים שלה.
מולה ניצבת גרטשן קרלסון (ניקול קידמן) וגם היא מגישה מקצועית בעלת יכולות רבות.
היא זו שפותחת את מערכת ההאשמות, בנושא ההטרדה המינית כלפי מנהל מחלקת החדשות רוג'ר.
כל האחרות מהססות וחוששות לעתידן המקצועי, ובמיוחד מייגן.
מייגן חוששת כמו נשים רבות שלא העזו לדבר, מפני משכורתה ומדמיינת חיים ללא רווחה כלכלית, כבלתי אפשריים.
קיילה פוספיסיל (מרגו רובי) היא הדמות השלישית בחשיבותה.
היא זו שתוקפת את מייגן, מדוע לא פתחה במסע נגד רוג'ר כדי למנוע מאלה שבאו אחריה לחוות את סדרת ההטרדות.
כמו רבות מהנשים ששתקו מפחד, מפני הבעל, הקהל, מה יגידו בחברה ואיזו תווית תשאנה כל חייהן, כך גם הדמויות הנשיות בסרט.
הן חוששות לצאת נגד אחד האנשים החזקים ביותר במערכת, שבנוסף להתעללות המינית שלו כלפיהן, גם עשה לא מעט מעשים טובים, והעניק להן עבודה חשובה ובצידה משכורת נכבדה, הרבה כבוד וקהל אוהדים רב.
שרליז ת'רון – מגין קלי
ניקול קידמן – גרטשן קרלסון
מרגו רובי – קיילה פוספיסיל
קייט מקינון – ג'ס קאר
אליסון ג'ני – סוזן אסטריץ'
אליס איב – איינסלי אירהרדט
מלקולם מקדואל – רופרט מורדוך
ג'ון לית'גו – רוג'ר איילס
בן לוסון – לאקלן מורדוך
אליזבת רוהם – מרתה מקאלום
פצצה אטומית הוא סרט מותחן ריגול פעולה אמריקאי משנת 2017, המבוסס על הרומן הגרפי משנת 2012 העיר הקרה ביותר, שנסוב סביב מרגלת שצריכה למצוא רשימה של סוכנים כפולים המוברחים למערב ערב קריסת חומת ברלין בשנת 1989. הסרט בוים על ידי דייוויד לייטץ' ונכתב על ידי קורט ג'ונסטאד.
צוות השחקנים של הסרט כולל את שרליז ת'רון, ג'יימס מק'אבוי, ג'ון גודמן, טיל שווייגר, אדי מארסן, סופיה בוטלה וטובי ג'ונס.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-South by Southwest ב-12 במרץ 2017 והופץ לאקרנים בארצות הברית ב-28 ביולי 2017 על ידי Focus Features.
הוא הכניס 100 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרים, ששיבחו את רצף קטעי הפעולה, את הופעותיהם של ת'רון ומקאבוי ואת פסקול הסרט.
רבים השוו את הסרט לסדרת סרטי ג'ון וויק, שלייטץ' היה במאי משותף ומפיק של הסרט הראשון בסדרה.
בנובמבר 1989, ימים ספורים לפני התמוטטות חומת ברלין, נורה למוות סוכן ה-MI6 ג'יימס גאסקוין על ידי סוכן הק.ג.ב.
יורי בכטין, שגונב רשימה, מסמך מיקרופילם שהוסתר בשעון היד של גאסקוין המכיל את שמותיהם של כל סוכן מודיעין (משני הצדדים) שפעיל בברלין.
עשרה ימים לאחר מכן, לורן ברוטון, מרגלת בכירה של MI6, מובאת לתחקיר אצל מנהל ה-MI6 אריק גריי וסוכן ה-CIA אמט קורצפלד לברר על משימתה שהושלמה זה עתה בברלין.
העלילה קופצת בין חדר התחקירים לפלאשבקים לתקופתה של לורן בברלין.
יום לאחר מותו של גאסקוין נשלחת לורן להשיג את הרשימה ולפקוח עין על סאצ'ל, סוכן כפול של הק.ג.ב שהיווה בעיה ל-MI6 במשך שנים.
כשהיא מגיעה לברלין, היא מיד נופלת למארבה של ידי סוכני ק.ג.ב.
שמעבירים הודעה מהבוס שלהם, אלכסנדר ברמוביץ', אך היא מצליחה להימלט ולהיפגש עם הקשר שלה, ראש תחנת MI6 דייוויד פרסיוול.
לורן מחפשת בדירתו של גאסקוין ומגלה תמונה שלו ושל פרסיוול.
בתחקיר היא מספרת לגריי וקורצפלד שפרסיוול הכחיש בעבר כי הכיר את גאסקוין וכי היא חושדת שפרסיוול עומד מאחורי מארב של משטרת מערב ברלין שהיא נפלה אליו בזמן שחיפשה בדירתו של גאסקוין.
כאשר לורן מבקרת במסעדה שהוזכרה על ידי סוכני הק.ג.ב היא נתקלת בברמוביץ', אך "ניצלת" על ידי דלפין לאסל, סוכן צרפתייה של SDECE שאך זה גויסה.
אף על פי שלורן חושדת בתחילה בלאסל, הן בסופו של דבר מתקשרות במערכת יחסים רומנטית.
פרסיוול, לאחר שעקב אחר לורן, סוקר את חנותו של שען שבו ביקרה.
הוא מבחין שבקטין נכנס לאותה חנות.
בקטין אומר לשען כי יש לו שעון מלא סודות שהוא ימכור לכל המרבה במחיר.
קורצפלד נפגש עם לורן בברלין, מוסר לה עיתון המכיל מספר שכאשר היא מתקשרת מודיעים לה שסאטצ'ל הפך לסוכן כפול.
פרסיוול מפתה את בקטין לסמטה, הורג אותו ולוקח את שעון היד, ממנה הוא מגלה מיהו סאטצ'ל.
לורן, שאינה יודעת שפרסיבל מחזיק ברשימה, מגלה כי קצין שטאזי בשם הקוד Spyglass, יצר את רשימת גאסקוין וזוכר בעל פה את השמות בה.
לורן ופרסיוול מתכננים ללוות אותו מעבר לגבול למערב ברלין.
פרסיוול נפגש עם ברמוביץ', שחושד כי לפרסיוול יש את הרשימה, אך פרסיוול מציע רק את הדבר השני הטוב ביותר: זהותו ופעולותיו של סאטצ'ל "כדי לשמור על שיווי המשקל" ומגלה לו על התוכנית לחלץ את Spyglass ממזרח ברלין.
לאסל מצלמת בסתר את הפגישה.
במהלך חיסולו של Spyglass, פרסיוול יורה בו באופן חשאי כאשר הק.ג.ב.
לורן נלחמת במתנקשים סובייטיים תוך חילוץ Spyglass הפצוע, אך הוא טובע כשמכוניתם נופלת לנהר.
לורן מגיעה למערב ברלין ומבינה שפרסיוול מעל באמונה.
היא מספרת ללאסל, שמתקשרת לפרסיוול ומאיימת עליו שהיא יודעת על פגישתו עם ברמוביץ'.
פרסיוול הולך לדירה של לאסל וחונק אותה למוות לאחר מאבק, הוא בורח כאשר לורן מגיעה רגעים אחר כך.
לורן מגלה את התצלומים שצילמה לאסל ומבינה שהוא קרא את הרשימה.
פרסיוול שורף את בית המחסה שלו ומנסה לברוח, אך לורן מגיעה, הורגת אותו ולוקחת את הרשימה.
בתחקיר של MI6, לורן מגלה שפרסיוול אמר לגריי שיש לו את הרשימה וכי הוא "קרוב מאוד לסאטצ'ל".
היא מציגה את תצלומיה של לאסל והקלטות שמע, המציירים את פרסיוול כסאטצ'ל.
היא מכחישה כי היא יודעת את מקום הימצאה של הרשימה, ולא משאירה ל-MI6 ברירה אלא לסגור את התיק.
שלושה ימים לאחר מכן בפריס, לורן, מדברת ברוסית, נפגשת עם ברמוביץ', המתייחס אליה כ"החברה סאטצ'ל".
ברמוביץ', לאחר שנודע מפרסיוול כי יש לסאטצ'ל יותר ממה שידע בעבר, מצווה על אנשיו להרוג אותה.
לורן הורגת את המתנקשים; ואז, מדברת במבטא אמריקני, היא אומרת לברמוביץ' שתמיד האכילה אותו במידע כוזב כדי לתפעל את הק.ג.ב.
היא הורגת את ברמוביץ' ואז היא וקורצפלד חוזרים לארצות הברית עם הרשימה, משיחתם הידידותית משתמעת שהיא עבדה עבור ה-CIA לאורך כל הדרך.
שרליז ת'רון בתפקיד לורן ברוטון, סוכנת בכירה של MI6.
ג'יימס מק'אבוי בתפקיד דייוויד פרסיוול, ראש תחנת ברלין של MI6 האקסצנטרי שהוטל עליו לסייע ללורן במשימתה.
ג'ון גודמן בתפקיד אמט קורצפלד, סוכן בכיר ב-CIA העובד עם MI6.
טיל שוויגר בתור שען, דמות נייטרלית מסתורית המייצרת שעונים מיוחדים המסתירים קודים בפנים.
נחשף כבעל ברית של ה-CIA.
אדי מרסן כ-Spyglass, עריק השטאזי אשר נתן את הרשימה לגאסקוין.
סופיה בוטלה בתפקיד דלפין לאסל, סוכנת צרפתייה סמויה מ-SDECE, ההופכת לאהובתה של לורן.
רולנד מולר כאלכסנדר ברמוביץ', סוכן רוסי בכיר בברלין.
יוהנס האוקור יוהאנסון - יורי בקטין, סוכן הק.ג.ב.
שהורג את גאסקוין וגונב את הרשימה.
ג'יימס פוקנר בתפקיד "C", ראש MI6.
ברברה סוקובה בתפקיד חוקרת מקרי מוות, האחראית על שחרור גופתו של גאסקוין.
טובי ג'ונס בתפקיד אריק גריי, הממונה על לורן.
בנוסף, סם הרגראב וביל סקארסארד מופיעים בהופעות קצרות כסוכן ה-MI6 ג'יימס גאסקוין וכאיש הקשר המזרח גרמני של לורן, בהתאמה.
עיבוד לרומן הגרפי העיר הקרה ביותר הוכרז במאי 2015. מגזין Variety תיאר את הפרויקט כ"פרויקט תשוקה" עבור ת'רון.
היא גילתה לראשונה את הסיפור חמש שנים קודם לכן, כאשר חברת ההפקות שלה "דנוור ודלילה הפקות" קיבלה לידיה את הרומן הגרפי לפני שפורסם.
ההתעניינות של ת'רון בסרט ג'ון וויק הראשון עוררה בה את ההשראה לבקש מדייוויד לייטץ', אחד הבמאים, לעמוד בראש הפרויקט.
לייטץ' עזב בסופו של דבר את ג'ון וויק 2 כדי לביים את הסרט.
לטענת ת'רון, ההצלחה של מקס הזועם: כביש הזעם עזרה לה להוביל את פיתוח הסרט.
בסרט מופיעה עלילת משנה דו-מינית שלא הייתה ברומן המקורי.
זה היה רעיון של התסריטאי קורט ג'ונסטאד, שהציע זאת, אחרי שת'רון "חשבה איך אתה עושה את זה שונה מסרטי ריגול אחרים".
הבמאי התעקש שהסצנות לא יהיו "פרובוקטיביות", אלא "יותר על אם אתה מרגל [אתה] תעשה כל מה שצריך כדי לקבל מידע" וכיצד הדמות הראשית "תמצא [את] האינטימיות שלה ואת החברויות שלה במינונים קטנים".
הליהוק של ת'רון לתפקיד הראשי הוכרז במאי 2015, ואילו ג'יימס מק'אבוי לוהק באוקטובר.
בנובמבר דווח שג'ון גודמן היה במגעים על הצטרפותו לסרט.
במקור הבמאי קיווה שדייוויד בואי ישתתף בסרט, אף כי האחרון דחה את ההצעה זמן קצר לפני מותו.
כדי להתכונן לתפקיד, ת'רון עבדה עם שמונה מאמנים אישיים.
במהלך הצילומים, היא שברה את שיניה כשנחבטה בלסתה ונאלצה לתקנם בניתוח.
היא גם נחבלה במותנה במהלך האימונים שלה.
בזמן שאימוניה של ת'רון לסרט חפפו לאלה שעבר קיאנו ריבס לקראת ג'ון וויק 2, השניים פיתחו מערכת יחסים תחרותית.
צילומי הסרט החלו ב-22 בנובמבר 2015, בבודפשט ובהמשך עברו לברלין.
מלכתחילה, הבמאי חש כי השימוש בשירים הנכונים לפרויקט הוא קריטי.
חלק מזה היה ניסיון לענות על השאלה "איך אתה ממציא מחדש את סרט הריגול המחניק הזה של המלחמה הקרה?" בפסקול משתמשים בשילוב של שירי שנות השמונים וכן בגרסאות כיסוי שלהם.
האחרונים שימשו להוסיף "תחושה זמנית של שנות ה-80".
מפיקי הסרט חששו בתחילה שהם לא יצליחו להשיג את הזכויות על כל השירים שלייטץ' רצה להשתמש בהם, אך הבמאי עצמו העריך שכ-75% מהבחירות שלו הפכו אותו למוצר הסופי.
אף על פי שחומת ברלין נפלה בשנת 1989, הריכוז של השירים האיקוניים היו מהמחצית הראשונה של שנות השמונים.
ביולי 2017, לייטץ' הביע רצון לפתח סרט המשך ואמר שהפרויקט תלוי בהצלחת הסרט הראשון.
במאי 2018 אישרה ת'רון כי סרט המשך נמצא בפיתוח.
עד יולי 2019, הודיע הבמאי כי הפרויקט נמצא בפיתוח כעסקת הפקה עם חברת שירותי סטרימינג, ואילו אשתו של הקולנוען קלי מק'קורמיק, תחזור כמפיקה.
עד אפריל 2020 הוכרז שהסרט נמצא בפיתוח כסרט בלעדי של נטפליקס, ואילו ת'רון תשמש גם כמפיקה.
ביולי 2017 דן לייטץ' בפוטנציאל של סרט קרוסאובר עם ג'ון וויק.
הקולנוען הצהיר כי כל האנשים המעורבים דנו באפשרות וכי הם יעשו את זה ברגע שיהיה סיפור מספיק טוב.
פצצה מונחית (הידועה גם כפצצה חכמה) היא פצצה (בדרך כלל פצצת שימוש כללי) עליה מורכבת ערכת הנחיה הכוללת מחשב טיסה או חיבור למחשב המטיל וסנפירי זנב מתמרנים שבאמצעותם היא מתקנת את מסלולה וגולשת למטרה.
יצירת תחמושת מונחית מדויקת הביאה לשינוי רטרואקטיבי של שמות של פצצות ישנות יותר ל"פצצות מטומטמות" (Dumb bomb).
פצצה מונחית מורכבת משני חלקים:
פצצות מונחות נושאות מערכת הנחיה שבדרך כלל נשלטת ממכשיר חיצוני.
הגרמנים היו הראשונים שהציגו תחמושת מדויקת (PGMs) בלחימה, תוך שימוש בפצצה מונחית פריץ X כדי לתקוף בהצלחה את ספינת הקרב האיטלקית "רומא" בספטמבר 1943. בשנות ה-60, הפצצה האלקטרו-אופטית הוצגה מחדש.
הם היו מצוידים במצלמות טלוויזיה וסנפירים שבאמצעותם ינווט הפצצה עד שתתפצץ על המטרה.
פצצות המצלמות שידרו "מבט עין של פצצה" של המטרה בחזרה למטוס שולט.
לאחר מכן, מפעיל במטוס זה שידר אותות בקרה לסנפירים הניתנים לכיוון שהוצמדו לפצצה.
בשנת 1962, צבא ארצות הברית החל במחקר על מערכות הנחיית לייזר ועד 1967 חיל האוויר האמריקאי ערך הערכה תחרותית שהובילה לפיתוח מלא של הפצצה הראשונה בעולם מונחית לייזר.
כל הפצצות הללו פועלות במידה רבה באותו אופן, תוך הסתמכות על כך שהמטרה תהיה מסומנת על ידי מסמן מטרות לייזר על הקרקע או על כלי טיס.
יש להם את החיסרון המשמעותי שהם לא שמישים במזג אוויר גרוע שבו לא ניתן לראות את תאורת המטרה, או שבו לא ניתן להשיג מציין יעד ליד המטרה.
מייצב הלייזר שולח את האלומה שלו בסדרה של פולסים מוצפנים כך שלא ניתן לבלבל את הפצצה בלייזר רגיל, וכך גם מספר כוננים יכולים לפעול בסמיכות סבירה.
הלקחים שנלמדו במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הראו את הערך של תחמושת מדויקת, אך הם גם הדגישו את הקשיים בשימוש בהם - במיוחד כאשר הראות של הקרקע או המטרה מהאוויר נפגעה.
בעיית הראות הלקויה אינה משפיעה על כלי נשק מונחי לוויין כגון JDAM העושים שימוש במערכת ה-GPS לצורך הנחיה.
ניתן להשתמש בנשק זה בכל תנאי מזג האוויר, ללא כל צורך בתמיכה קרקעית.
מכיוון שניתן לשבש את ה-GPS, מערכת ההנחיה חוזרת לניווט אינרציאלי במקרה של אובדן אות GPS.
ניווט אינרציאלי פחות מדויק באופן משמעותי.
מערכות הנחיה לווייניות צבאיות נוספות כוללות את גלונאס (רוסית), גלילאו (אירופאית), BeiDou (סינית), IRNSS (הודית) ומערכת לוויין אזורית קוואזי-זניט יפנית.
פצצות חכמות מחולקות לשני סוגים סוג אחד הוא פצצה עם מערכת הנחיה מובנית והסוג השני הוא פצצה ועליה מרכיבים מערכת הנחיה כגון פצצות סימן 80 ומערכת ההנחיה ספייס.
במלחמת העולם השנייה, פריץ X שהוזכר לעיל שימש בלחימה על ידי גרמניה הנאצית נגד ספינות, כפי שחיל האוויר של ארצות הברית עשה עם בפגיעה בגשרים ובמטרות אחרות שקשה לפגוע בהן, הן במערב אירופה והן בורמה.
מאוחר יותר, ועדת המחקר הלאומית להגנה של ארצות הברית פיתחה את ה-VB-6 Felix, שהשתמש באינפרא אדום כדי להתבית על ספינות.
בזמן שהוא נכנס לייצור ב-1945, הוא מעולם לא היה מבצעי.
השימוש המסיבי הראשון בפצצות חכמות היה בשנים האחרונות של מלחמת וייטנאם.
חיל האוויר האמריקאי השתמש בהן מכיוון שהעולם הפך לפחות סובלני לנפגעים אזרחיים, ומכיוון שניתן היה לפגוע במטרות קשות (כגון גשרים) ביעילות במשימה אחת; גשר Thanh Hoa ("הלסת של הדרקון") למשל הותקף שוב ושוב עם פצצות כבידה ללא תוצאות.
רק יעף הפצצה אחד עם פצצות מונחות, הצליח להרוס את הגשר.
השימוש הראשון בקנה מידה גדול בנשק חכם הגיע ב-1991 במהלך מבצע סופה במדבר כאשר הם שימשו את כוחות הקואליציה נגד עיראק.
למרות זאת, רוב התחמושת שהוטלה באוויר במלחמה ההיא הייתה "מטומטמת", אם כי האחוזים מוטים בגלל השימוש הרב בפצצות מצרר שונות (לא מונחות).
פצצות רוסיות הן פצצות תעופה שנוצרו או שהיו בשירות באימפריה הרוסית, ברית המועצות או הפדרציה הרוסית.
FAB – פצצות שימוש כללי
KAB – פצצות מונחות על בסיס FAB
BetAB – פצצות פיצוח מסלולים
ODAB – פצצות דלק אויר
PTAB – פצצות נגד שריון (מטען חלול)
פצצות שימוש כללי שהאפקט המזיק העיקרי שלהן הוא פעולת מוקש.
יש להם את ההשפעה המזיקה החזקה והרב-תכליתית.
מסת חומרי הנפץ בפצצה היא כ-50%, ולפצצה יש גם גוף חזק יחסית לחדירה לתוך הקרקע או למכשולים כמו תקרות בין רצפות של מבנים.
לכל הפצצות היה מרעום אף אחד ומרעום זנב אחד.
לפצצות מהסדרה המקורית של 1946 היו מאפיינים עלובים במהירות על־קולית, והמבנה שלהן היה שביר.
כצעד ביניים, נבנו פצצות משודרגות עם זיווד עבה יותר וללא מרעום אף.
הפצצות הקטנות, אלו שמשקלם היה פחות מ־3,000 ק"ג, היה מרעום אף יחיד ומרעום זנב יחיד, בעוד שלפצצות הגדולות יותר היה מרעום אף יחיד ושני מרעומי זנב.
השימוש ב־FAB-9000 (9,000 ק"ג) שהייתה הגדולה ביותר בסדרה, כנראה לא נשקל מעולם ברצינות, אך הוא שימש את מתכנני המטוסים הרוסיים כתחליף לפצצות גרעיניות מוקדמות לקביעת הגודל והמרחב של תאי הפצצות.
ב־1962 סדרה חדשה של פצצות אווירודינמיות בעלות גרר נמוך נכנסו לשירות.
הפצצות החדשות נועדו לנשיאה חיצונית במטוסי קרב ולא בתוך תאים פנימיים.
שתי הסדרות, סדרת 1954 וסדרת 1962 נמצאות עדיין בשימוש.
הנפוצות ביותר מאלו הן ה־FAB-100, FAB-250, FAB-500, FAB-750 וה-FAB-1000. פצצות אלו הן המקבילות לפצצות הסדרה 80 האמריקנית.
בפצצות אלו נעשה שימוש נרחב ברוסיה, מדינות ברית ורשה, ומדינות אחרות אליהן יוצאו.
KAB-250 – על פי הרוסים הפצצה החכמה הזו נועדה להשמיד מטרות קטנות וקלות יותר ולפעול גם כאשר המטרות קרובות לאזרחים לא מעורבים.
משקלה של הפצצה הוא 250 ק"ג ויש לה שתי גרסאות עיקריות, אחת בעלת הנחיית לייזר והשנייה מונחית לוויין.
הופעת הבכורה שלה הייתה הזירה הסורית, כיוון שמדובר בפצצה חדישה שבמקור פותחה בתגובה לפיתוחים של ארצות הברית עבור המטוסים החמקנים שלה.
KAB-500 היא פצצה שכיכבה בלא מעט סרטונים של הרוסים, והיא נחשבת לאחת מפסגות היצירה של תעשיית הנשק הרוסית.
מדובר בפצצה חכמה בעלת הנחיית GPS מאוד מדויקת.
ניתן לשגר אותה מגבהים שבין 500 ל-5,000 מטרים, כאשר היא מגיעה למהירות הקול ולדיוק שנע בין 7 ל-12 מטרים.
כאמור, ראינו אותה בלא מעט סרטונים שיצאו מסוריה, שם השמידה בונקרים רבים, תשתיות להפקת נפט, מחסנים, בונקרים ומפקדות של דאעש ושאר קבוצות המורדים שהרוסים פעלו לפגוע בהן.
לפי אמנסטי אינטרנשיונל, חיילים רוסים השתמשו בתחמושת מצרר במהלך התקפה על העיר אוכטירקה בבוקר ה-25 בפברואר 2022. רקטת אוראגן בקוטר 220 מ"מ הפילה תחמושת מצרר על גן ילדים בעיירה.
פצצה מומלחת היא נשק גרעיני שנועד לתפקד כנשק רדיולוגי, המייצר כמויות מוגברות של נשורת גרעינית, דבר שלא מאפשר חיים באזור נרחב במשך זמן רב.
פצצה מומלחת היא טכנולוגיה שיכולה לשמש לבניית נשק יום הדין, שהוא נשק שיכול לשים קץ לחיי האדם על פני כדור הארץ.
באסטרטגיית לוחמה גרעינית, נשק יום הדין הוא יישום אולטימטיבי של מנגנון כשל קטלני.
פצצת קובלט היא כנראה היישום האפקטיבי ביותר של פצצה מומלחת.
את הרעיון הגה הפיזיקאי היהודי-הונגרי-אמריקאי לאו סילארד, בפברואר 1950. כוונתו לא הייתה להציע לבנות את נשק יום הדין, אלא להראות שטכנולוגיית הנשק הגרעיני תגיע בקרוב לנקודה שבה היא עלולה לשים קץ לחיי האדם על פני כדור הארץ.
שם הפצצה נגזר הן מאמצעי היצור שלה, הכוללים שילוב של יסודות נוספים לנשק אטומי סטנדרטי, והן מהביטוי , כלומר להפוך אזור לבלתי ראוי למגורים במשך דורות.
למלח יש השפעה מעקרת על האדמה והוא משמש למניעת גידולים חקלאיים חדשים.
המלחת האדמה, או זריעה במלח, היא הטקס של פיזור מלח באתר של ערים שנחרבו על ידי כובשים.
מקורו כקללה על יישוב מחדש במזרח הקדום והפך למוטיב פולקלורי מבוסס היטב בימי הביניים.
המקרה הידוע ביותר הוא המלחת שכם בספר שופטים פרק ט' פסוק מ"ה:
ניתן ליצור גרסאות מומלחות של פצצת אטום או פצצת מימן, על ידי הקפת הליבה של הפצצה בחומר המכיל איזוטופ של יסוד שאינו רדיואקטיבי (לדוגמה בפצצת קובלט, קובלט-59) ואשר ניתן להמירו לאיזוטופ מאוד רדיואקטיבי, כאשר ליבת הפצצה מתפוצצת (בדוגמה בפצצת קובלט, קובלט-59 שאינו רדיואקטיבי יהפוך לקובלט-60 שהוא איזוטופ רדיואקטיבי מאוד).
המרת היסוד - מיסוד שאינו רדיואקטיבי ליסוד רדיואקטיבי - נעשית כתוצאה משחרור מסה גדולה של נייטרונים מהליבה המתפוצצת של הפצצה והיספגותם של הנייטרונים בגרעיני האטומים של היסוד אשר מקיף את הליבה.
תהליך זה נקרא גם "הפצצת נייטרונים" (בדוגמה בפצצת קובלט, קובלט-59 הופך לקובלט-60 על ידי תוספת נייטרון לגרעין היסוד).
הדף הפיצוץ הגרעיני של הליבה מפזר את החומר הרדיואקטיבי שנוצר על פני שטח רחב, ומותיר את השטח בלתי ניתן לקיום חיים לתקופה ארוכה.
אפקט הרדיואקטיביות של פצצה ממולחת הוא הרבה יותר משמעותי מאשר אפקט על אזור המושפע מנשק גרעיני טיפוסי.
פצצת קובלט היא פצצת מימן מומלחת שבה קובלט-59 הוא האזוטופ אשר מקיף ליבה של פצצת המימן.
כאמור, הפצצת הנייטרונים כתוצאה מפיצוץ ליבת פצצת המימן הופך את הקובלט-59 הבלתי רדיואקטיבי לאיזוטופ הרדיואקטיבי קובלט-60.
כאמור, הדף הפיצוץ הגרעיני של הליבה מפזר את החומר הרדיואקטיבי שנוצר על פני שטח רחב, ומותיר את השטח בלתי ניתן לחיים לתקופה ארוכה.
במהלך ההדף, תחילה הקובלט-60 הרדיואקטיבי יאודה על ידי הפצצה.
לאחר מכן, הקובלט יתעבה וייפול בחזרה לכדור הארץ עם האבק והפסולת מהפיצוץ, ויזהם את הקרקע.
הזיהום הרדיואקטיבי שייגרם על ידי הקובלט-60 יימשך עד אשר מספיק קובלט-60 יהפך לניקל-60. בזמן שהקובלט-60 מומר לניקל-60 נפלטות קרני גמא אשר יוצרות את הרדיואקטיביות.
ניקל-60 הוא איזוטופ יציב ואינו עובר דעיכה נוספת לאחר השלמת ההתמרה והזיהום הרדיואקטיבי נפסק.
משך זמן הזיהום בפצצת קובלט
כאמור, פצצה מומלחת היא נשק גרעיני שנועד לתפקד כנשק רדיולוגי, המייצר כמויות מוגברות של נשורת גרעינית, דבר שלא מאפשר חיים באזור נרחב במשך זמן רב.
מדינה שתרצה לייצר פצצה מומלחת על מנת למנוע חיים באזור נרחב במשך זמן רב, תרצה ליצור פצצה מומלחת אשר גורמת לזיהום רדיואקטיבי לזמן ארוך מספיק כדי להפוך המתנה במקלט עד לסיום דעיכת הקרינה לבלתי רלוונטית.
משך זמן זיהום גרעיני נמדד בזמן מחצית חיים.
זמן מחצית החיים של הקובלט-60 מוגדר כזמן הדרוש למחצית מהאטומים של איזוטופ זה כדי שיהפכו לניקל-60 (כאמור, לאחר שהופכים לניקל הזיהום הרדיואקטיבי חדל).
זמן מחצית החיים של רדיואקטיביות פצצת קובלט-60 הוא כ- 5 שנים.
לפיכך, משך זמן הזיהום תלוי בכמות ההתחלתית של החומר הרדיואקטיבי (קובלט-60) אשר מפוזר על ידי התפוצצות פצצת הקובלט.
לדוגמה, אם כמות הקובלט שמפוזר על ידי הפיצוץ היא פי 16 מהכמות המינימלית המסוכנת של קובלט-60, אז לפי החישוב הזיהום יימשך 20 שנה.
זמן מחצית חיים של 5 שנים של פצצת קובלט ארוך מספיק כדי להפוך המתנה במקלט עד לסיום דעיכת הקרינה לבלתי רלוונטית.
לפיכך, השימוש בקובלט לבניית פצצה מומלחת משיג את המטרה.
איזוטופים רבים הם רדיואקטיביים יותר, אך הם יתפרקו מהר יותר, ואולי יאפשרו לאוכלוסייה כלשהי לשרוד במקלטים.
איזוטופים רדיואקטיביים אלה כוללים זהב-198, טנטלום-182, אבץ-65, וקובלט-60.
הרעלת קרינה היא אוסף תסמינים, שמקורם בנזק שנגרם לגוף ביולוגי כתוצאה מחשיפה לקרינה רדיואקטיבית רבה בפרק זמן קצר כמו זו של פצצה מומלחת.
על פי רוב, מופיעים התסמינים כעבור 24 שעות מרגע החשיפה.
הקרינה פוגעת במולקולות ה-DNA ובמולקולות מרכזיות נוספות בתאים חיים, וכך משבשת את תפקודי הגוף התלויים בתאים שמתחלקים לעיתים תדירות.
גורמי המוות העיקריים הם דימום וזיהום.
נזקי הקרינה לטסיות הדם מובילים לדימום בלתי פוסק, ונזקיה לתאי הדם הלבנים משבשים את מערכת החיסון.
נשק יום הדין מפצצות קובלט
נשק יום הדין הוא מתקן אמין ומוגן בצורה מאובטחת המסוגל להרוס כמעט את כל חיי האדם על פני כדור הארץ אשר יופעל אוטומטית אם האויב עשה פעולה מפרה אשר הוגדרה למנגנון האוטומטי מראש (לפי הגדרת 'מילון מונחים בנושא ביטחון לאומי' מאת ש.מ.
גננסקי ואולף הלמר, שפורסם על ידי מכון ראנד).
לפיצוץ יש פוטנציאל לייצר מספיק קרינה ארוכת טווח כדי להוות נשק יום הדין, בתיאוריה, אבל היה בדעה שגם אז, "מספיק אנשים עשויים למצוא מקלט כדי להמתין שהרדיואקטיביות תפחת ולהתחיל מחדש".
ככל הידוע, לא נבנתה ולא נוסתה מעולם פצצה מומלחת בכוונה.
עם זאת, התקיימו ניסויים גרעיניים עם קובלט.
בין היתר, בריטניה ערכה ניסוי בפצצה במשקל קילוטון הכוללת כמות קטנה של קובלט כחומר מעקב רדיוכימי באוסטרליה בשנת 1957.
אין לבלבל בין פצצה מומלחת ל"פצצה מלוכלכת", שהיא פצצת נפץ רגילה המכילה חומר רדיואקטיבי שמתפזר על פני השטח בעת פיצוץ הפצצה.
פצצה מומלחת מסוגלת לזהם שטח הרבה יותר גדול מפצצה מלוכלכת.
ברומן "כל הפחדים כולם" (1991), מאת טום קלנסי, מצוין כי פצצות גרעיניות טקטיות של חיל האוויר הישראלי יכולות להיות מצוידות במעילי קובלט "כדי להרעיל נוף לכל סוגי החיים לשנים הבאות".
בסרט ד"ר סטריינג'לאב, משנת 1964, ברית המועצות בנתה מכשיר אוטומטי שאינו ניתן לנטרול והמבוסס על עיקרון כשל קטלני שנקרא "מכונת יום הדין".
ברומן "על החוף" (1957), מאת נוויל שוט, כל המחצית הצפונית של כדור הארץ הופכת להיות בלתי ראויה למגורים בעקבות שימוש בפצצות קובלט במלחמה בין רוסיה וסין.
פצע הוא סוג של טראומה גופנית בעור שעשויה להתבטא כחבורה או כקרע או נקב בעור.
פצעים נגרמים כתוצאה מחבלה או פציעה, ומהפעלת כוח על העור.
בפתולוגיה, פצע הוא פגיעה חריפה באפידרמיס של העור.
כדי לרפא פצע, ישנה סדרה של פעולות שהגוף מבצע.
על פי רמת הזיהום, ניתן לסווג פצע למספר סוגים.
פצע נקי - פצע שנעשה בתנאים סטריליים שבהם אין אורגניזמים.
בסוג כזה של פצע העור צפוי להחלים ללא סיבוכים.
דוגמה לכך היא חתך שנגרם במסגרת ניתוח.
פצע מזוהם - פצע שנגרם בדרך כלל כתוצאה מחבלה לא מתוכננת; בפציעה ישנם אורגניזמים פתוגניים וגופים זרים שחודרים לפצע.
פצע דלקתי - פצע שכולל אורגניזמים פתוגניים שמתרבים, ומציג סימנים קליניים של דלקת (מראה צהוב, כאב, אדמומיות, מוגלה).
פצע כרוני - פצע ארוך טווח המכיל אורגניזמים פתוגניים.
הפצע קשה לריפוי (למשל פצע לחץ).
ניתן לסווג פצעים פתוחים לפי הגורם לפצע.
חתך - נגרם על ידי חפץ חד כמו סכין, סכין גילוח או רסיסי זכוכית.
שפשוף - פצע שטחי שנובע משחיקה של השכבה העליונה של העור (האפידרמיס).
השחיקה נגרמת לעיתים קרובות כתוצאה מנפילה או מהחלקה על משטח מחוספס כמו אספלט, קליפת עצים או בטון.
אבולציה - פצע שכולל קרע של איבר גוף, סוג של קטיעה שנובעת ממשיכה חזקה ולא מחיתוך.
פצע דקירה - פצע הנגרם על ידי חפץ שמנקב את העור, כמו רסיסים, ציפורניים, חוד של עיפרון או של עט, או מחט.
פצע ירי - פצע הנגרם כתוצאה מקליע שחודר לתוך הגוף.
ייתכנו שני פצעים, אחד באתר הכניסה ואחד באתר היציאה.
פצעים סגורים מסוכנים לא פחות מפצעים פתוחים, וגם הם כוללים מספר סוגים.
המטומה (או גידול בדם) - פצע שנגרם כתוצאה מנזק לכלי דם שכתוצאה ממנו נגרמת היקוות של דם מתחת לעור.
המטומה שמקורה בפתולוגיה של כלי הדם הפנימיים מתחלקת לשלושה סוגים: פטכיה, פורפורה ודמם כתמי.
ההבדל בין הסוגים תלוי בגודל.
המטומה שמקורה בטראומה חיצונית נקראת חבורה.
פציעת ריסוק - פצע שנגרם מכוח רב או קיצוני המופעל במשך תקופה ארוכה.
הוכח כי אסטרוגן עשוי להשפיע באופן חיובי על מהירות ואיכות ריפוי הפצעים בבני אדם ובעכברים.
פִּצְצַת מימן או פְּצָצָה תרמו־גרעינית היא פצצה גרעינית שבתוכה גרעיני המימן עוברים היתוך גרעיני (מיזוג) לגרעינים כבדים יותר, תוך שחרור אנרגיה בכמות עצומה (באופן טבעי מתרחש תהליך זה בכוכבים ובהם השמש).
פצצת המימן היא הנשק החזק והקטלני ביותר שקיים בעולם, ועוצמתה נמדדת ביחידות של מיליוני טונות TNT, מגהטון.
עוצמתה של פצצת המימן החזקה ביותר שנבנתה אי פעם גדולה פי מאה בערך משל פצצת האטום החזקה ביותר שבה מתבצע תהליך ביקוע גרעיני בלבד.
כדי שתהליך ההיתוך יתרחש יש צורך בלחץ עצום היוצר טמפרטורה גבוהה מאוד, תנאים שנוצרים בכוכבים בזכות המסה הגדולה שלהם.
בפצצת מימן מושגים תנאים אלה באמצעות פיצוץ פצצת ביקוע כ לפיצוץ פצצת המימן.
פצצה מסוג זה נבנתה ונוסתה מספר פעמים בהיסטוריה על ידי המעצמות, אולם מעולם לא הופעלה במהלך מלחמה כלשהי.
עוצמת הפיצוץ של פצצת מימן גדולה בסדרי גודל מזו של פצצת אטום רגילה.
בעוד שעוצמת פצצת אטום רגילה היא עשרות או מאות קילוטון TNT, עוצמתה של פצצת מימן היא בסדר גודל של עשרות מגהטון TNT (מגהטון = 1,000 קילוטון).
מבין כל הכוחות הידועים בטבע, הכוח הגרעיני החזק, המדביק את חלקיקי גרעין האטום יחדיו, הוא החזק ביותר.
אך כוח זה פועל רק במרחקים קצרים מאוד.
גודלו של אטום הוא מרחק גדול מדי עבור כוח זה.
רק במרחקים קטנים פי עשרת-אלפים, מסדר הגודל של גרעין האטום, עוצמתו הגדולה מופעלת.
מכך נובע שאם שני פרוטונים יתנגשו, הם יידבקו זה לזה בעוצמה רבה.
בהתנגשות ישתחרר כוח ההצמדה של הכוח הגרעיני החזק, שיהיה משמעותי, ולמעשה האנרגיה שתשתחרר תהיה בסדר גודל של כאחוז מכלל מסת הפרוטונים.
אבל מאחר שכוח ההדבקה פועל רק מטווחים קצרים מאוד, כוח הדחייה האלקטרוסטטי, הנובע מכך שלשני הפרוטונים מטען חיובי, ישנה את מסלולם וימנע את ההיצמדות, אלא אם הפרוטונים ינועו במהירות גבוהה מאוד, שתתגבר על הדחייה האלקטרוסטטית.
ניתן לחשב את המהירות הזו, וניתן גם, מאחר שחום אינו אלא ביטוי של האנרגיה הקינטית של חלקיקים, לחשב באיזה חום ההתנגשות יכולה להתקיים.
מדובר (עבור פרוטונים) בטמפרטורה של כעשרה מיליון מעלות צלזיוס.
אפשר לקבל תוצאה דומה, אך פחות אנרגטית, אם משתמשים בגרעיני מימן כבד (דיטריום וטריטיום) בטמפרטורה נמוכה יותר – אך עדיין גבוהה מכל מה שניתן להשיג בשימוש בחומר נפץ.
עוד בשנת 1941, לפני שהוחל בפיתוח פצצת האטום הראשונה, הציע הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי, כי ההיתוך הגרעיני (fusion) – ולא הביקוע (fission) – יכול לשחרר יותר אנרגיה ולכן להיות הרסני יותר.
בעקבות הניסוי הגרעיני הסובייטי ב־1949 הכריז נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, על פרויקט לפיתוח פצצת מימן.
היוזמה לפרויקט זה הייתה של המדען אדוארד טלר, וזאת בעקבות הרעיון של פרמי.
טלר טען כי באמצעות היתוך גרעיני ניתן להשיג פצצה שעוצמתה תהיה פי אלף מאשר הפצצה האטומית שהוטלה על הירושימה, פצצה שתוכל למחוק אי כדוגמת מנהטן (כולל בניינים) מעל פני האדמה.
אחד מראשי המתנגדים לפיתוח פצצת המימן היה רוברט אופנהיימר – אבי פצצת האטום וחבר בוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, שהתנגד לפיתוח של פצצת מימן, הן משיקולים פרקטיים – הוא פקפק באפשרות לבנות מתקן כזה – והן משיקולים עקרוניים-הומניטריים, בהיותו מזועזע מהתוצאות ההרסניות של הפיצוצים הגרעיניים בהירושימה ובנגסאקי.
טלר ותומכיו לעומת זאת חשדו במניעיו, אם בשל היותו בעל רקע קומוניסטי, שפועל להשהיה של יצירת נשק הרתעתי למול ברית המועצות, ואם בשל רצונו האישי שמדען אחר לא יאפיל על ההישג האישי שלו.
במהלך פיתוח פצצת המימן הסתכסך טלר עם עמיתיו, משום שלא היה מרוצה מקצב ההתקדמות של הפרויקט.
בסופו של דבר הגיע טלר, יחד עם עמיתו סטניסלב אוּלַם, לעיצוב פתרון לבעיות ייצור הפצצה.
הישג זה זיכה את טלר בכינוי "אבי פצצת המימן", כינוי שהוא לא אהב.
אוּלַם, ביחד עם שותפיו, הראה כי המודל המוקדם של טלר לפצצת מימן איננו מספק, ובמקומו הציע מודל טוב יותר.
רעיון זה היה ככל הנראה תולדה של רעיונותיו הראשוניים של אוּלַם לבנות פצצה גרעינית רגילה מדורגת, שבה זרם הנייטרונים מפצצת ביקוע אחת ידחס את הדלק שבפצצת הביקוע השנייה, ובכך יגדיל את יעילותה.
טלר התנגד בתחילה להצעתו של אוּלַם, אך אחר כך הבין את יתרונותיה והציע להשתמש ב"מצת" פלוטוניום, שימוקם במרכז דלק ההיתוך, כדי להתחיל את התגובה הגרעינית ולהגביר אותה.
במהלך הפיצוץ הוטס מטוס B-17 ללא טייס דרך הפטריה האטומית על מנת לבדוק את השפעת ההתפוצצות על הנמצא במטוס.
עוצמת ההרס והחורבן של פצצת המימן הראשונה הייתה גדולה פי 700 מזו של פצצת האטום שהוטלה על הירושימה, והגיעה ל-10.4 מגהטון TNT.
הפצצה, שמפאת ממדיה לא הייתה ניתנת להטלה ממטוס, אוחסנה בהאנגר גדול באי.
לאחר הוכחת ההיתכנות של פצצת המימן, המשיך הצוות בפיתוח במטרה להקטין את ממדי הפצצה, כך שניתן יהיה להובילה במטוס.
ב-12 באוגוסט 1953 פוצצה ברית המועצות פצצת מימן משלה, בעוצמה של 400 קילוטון.
"פצצת הצאר", שפותחה בראשותו של איגור קורצ'טוב ושבה מילא אנדרי סחרוב תפקיד מפתח, הייתה פצצת המימן הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם, והפיצוץ הגדול ביותר מעשי ידי אדם.
הפצצה יצרה פיצוץ בעוצמה של כ-50 מגהטון (פי כ-3,300 מעוצמת הפצצה שהוטלה על הירושימה).
הניסוי נערך ב-30 באוקטובר 1961 בנוביה זמליה, ארכיפלג באוקיינוס הקרח הצפוני.
ההדף הורגש באי דיקסון, המרוחק כ-700 ק"מ משם.
מעוצמת הפיצוץ, הקיף גל ההדף שלוש פעמים את כדור הארץ.
למעשה, עם הפצצה הזו ניתן היה להגיע לעוצמת פיצוץ של 100 מגה טון, אך המהנדסים נמנעו מהגעה לעוצמה זו בשל החשש מכמות נשורת רדיואקטיבית חריגה שתגרום לזיהום חמור בברית המועצות.
הפצצה לא הייתה פונקציונלית אלא לצורכי תעמולה בלבד, משום שלא היה ניתן לעשות שימוש צבאי בפצצה – המטוס שיישא אותה יוכל לשאת אותה בלבד ולטוס במהירות איטית מאוד.
גם לממלכה המאוחדת ולרפובליקה העממית של סין יש פצצות מימן.
לפי ההערכות כנראה שגם למדינת ישראל יש מספר לא ידוע של פצצות מימן.
גורמים חיצוניים, כגון מדען הגרעין אדוארד טלר, טענו שלישראל יש פצצות מימן.
תמונות שצילם מרגל האטום מרדכי ואנונו כללו דגם שעל פי הערכות מומחים הוא של פצצת מימן בת 1 מגהטון.
ישראל מעולם לא אישרה זאת באופן רשמי ושומרת על עמימות מכוונת בנושא.
פִּצְצַת ביקוע גרעיני (הידועה בשם "פצצת אטום", על-אף שזהו שם מטעה מבחינה מדעית) היא סוג של נשק גרעיני, כלומר נשק המנצל את האנרגיה הרבה שאגורה בגרעיני אטומים הכבדים מברזל.
אנרגיה זו משתחררת בתהליך של ביקוע גרעיני שהוא פירוק הגרעין הכבד לגרעינים קלים יותר.
אין כלל הקובע מה יהיו גרעיני האטומים הנוצרים, למעט שסך הפרוטונים והנייטרונים חייב להישמר.
כדוגמה, גרעין של אורניום236 אינו יציב, ומתפרק תוך זמן קצר לשני גרעינים נפרדים, שיכולים להיות – אך לא חייבים להיות – גרעין של קריפטון92 וגרעין בריום141 בתוספת 3 נייטרונים חופשיים.
במהלך הפירוק משתחררת אנרגיית תנועה וכן נפלטות קרני גמא בעוצמה גבוהה, שמקורה בהפרש בין האנרגיה שהחזיקה את הגרעין הכבד וסכום האנרגיות שמחזיקות את הגרעינים שנוצרו.
כאמור, עבור כל יסוד כבד מברזל הפרש אנרגיה זה הוא חיובי.
עוד לפני הבנת הביקוע הגרעיני ופיתוח הנשק הגרעיני היה ידוע שריאקציה גרעינית משחררת אנרגיה רבה מאוד.
לדוגמה, גרם בודד של רדיום פולט אנרגיה ששקולה לאנרגיה הנפלטת משריפת מכלית בנזין מלאה, אך לא היה ידוע כיצד לגרום לגרעינים להתפרק באופן יזום כך שיתקבל פרץ קצר ועצום של אנרגיה.
עם גילוי תהליך השרשרת נפתרה שאלה זו, ונפתח הפתח לפצצות בהן קילוגרמים ספורים של חומר בקיע פולטים בשבריר שנייה את כמות האנרגיה של עשרות אלפי טונות של חומר נפץ רגיל, וכך גורמות להרס בהיקף חסר תקדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסקו ארצות הברית, גרמניה הנאצית ואף האימפריה היפנית בפיתוח נשק גרעיני.
למרות הישגים משמעותיים בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית ושל יפן, רק מאמץ הפיתוח של ארצות הברית – "פרויקט מנהטן" – הגיע לייצור פצצה גרעינית בפועל.
ראש הפרויקט האמריקני, הפיזיקאי היהודי-אמריקני רוברט אופנהיימר, זכה לפרסום רב וכונה "אבי פצצת האטום".
צוות בראשות אנריקו פרמי השיג את תגובת השרשרת הגרעינית מעשי ידי אדם הראשונה בעולם.
בשנת 1942 וב־1945 נוסה הנשק הגרעיני לראשונה באתר טריניטי, סמוך לאלאמוגורדו, ניו מקסיקו.
בעקבות הצלחת הניסוי יוצרו שתי פצצות ביקוע גרעיני, שהוטלו על הערים היפניות הירושימה ועל נגסאקי.
מספר ימים לאחר הטלת פצצת האטום על נגסאקי, נכנעה יפן ללא תנאים, ובכך למעשה באה לסיומה מלחמת העולם השנייה.
מאז לא הופעל עוד נשק גרעיני במלחמה.
66,000 איש נהרגו כתוצאה מיידית מהתפוצצות הפצצה בהירושימה.
60,000 איש נוספים מתו עד סוף 1945 כתוצאה מפגיעות שגרמה להם הפצצה, ורבבות אנשים נוספים סבלו מנזקי הקרינה הרדיואקטיבית במשך שנים רבות.
ברית המועצות פוצצה את הפצצה הגרעינית הראשונה שלה RDS-1 ב-29 באוגוסט 1949. תכנון הפצצה התבסס בעיקר על התכנון האמריקאי, שאותו קיבלה ברית המועצות מהמרגל קלאוס פוקס, אך ייתכן שהידע שלה התבסס גם על מתקנים של גרמניה הנאצית, בשטח מזרח גרמניה לשעבר.
עוצמתה של פצצת ביקוע גרעיני נמדדת בקילוטון TNT (בקצרה "קילוטון").
עוצמתה של "ילד קטן", פצצת האטום שהוטלה על הירושימה, הייתה כ-13 עד 16 קילוטון TNT.
פיתוח וייצור נשק גרעיני היוו נקודת מפנה בהיסטוריה של המלחמות ושל היחסים הבין-לאומיים בכלל.
לראשונה נוצר איום ממשי של הרג מיליונים תוך דקות, ונוצר מאזן האימה שמרתיע את המעצמות הגרעיניות ממלחמה גלויה זו בזו.
תהליך מקביל המפיק אנרגיה רבה יותר הוא היתוך גרעיני, שבו מתחברים גרעיני אטומים קלים ליצירת אטום כבד יותר, והוא התהליך המניע את השמש וגם הבסיס לפעולתה של פצצה תרמו-גרעינית המכונה גם "פצצת מימן".
נכון לתחילת המאה ה 21 ישנן לפחות תשע מדינות בעלות נשק גרעיני.
הדיונים הבינלאומיים בנושא מתמקדים באיום שבלוחמה גרעינית ובהתפשטות נשק גרעיני למדינות נוספות או קבוצות.
הנזקים המיוחסים לפצצות ביקוע גרעיני ולפצצות תרמו גרעיניות הם (בסדר יורד לפי עוצמת הנזק לרקמות אורגניות):
מקובל להניח שבפצצת ביקוע גרעיני "רגילה" (בסדר הגודל של פצצת "ילד קטן") יהיה "הרס מוחלט" (מוגדר כ-80% מקרי מוות – מעל 1 אטמוספירה) כתוצאה מעוצמת גל ההדף ברדיוס של כ-500 מטר ו"הרס כבד" (מוגדר כ-15% מקרי מוות – מעל 0.3 אטמוספירה) ברדיוס 1 ק"מ.
שטחים אלו יגדלו משמעותית אם הפיצוץ יהיה כמה מאות מטרים מעל גובה הקרקע.
עם זאת, מקלטים וממ"דים בישראל אמורים לשרוד את רוב ההדף שכן התקן קובע שמבנים אלו עמידים בהדף של מעל 1 אטמוספירה.
כראיה, בנגסקי שרד אדם במקלט הפצצה רגיל, שהיה מרוחק 150 מטר בלבד ממוקד הפיצוץ.
כוויות קשות ואף התאיידות של אנשים החשופים וקרובים לפיצוץ, ושריפות מבנים.
עוצמת ההרס תלויה בעוצמת גלי השריפות, בטיב הבניה וכדומה.
עוצמת הקרינה קטנה בכמחצית, מדי 150 מטר.
הקרינה קטלנית לרקמות וגם כאן הטווח הקטלני נאמד בכמה מאות מטרים, בפצצה מהגודל של "ילד קטן".
הנשורת נוצרת רק אם הפיצוץ היה קרוב מאוד לקרקע.
האבק המיונן מתחיל לנשור מהפטרייה בגובה קילומטרים רבים כחצי שעה לאחר הפיצוץ.
עוצמת הנזק תלויה במשטר הרוחות ובפצצה מהגודל של "ילד קטן" יכולה להגיע לכ-20 ק"מ.
הנשורת נחשבת קטלנית ב-48 השעות הראשונות לאדם ללא הגנה, ולאחר מכן עוצמתה דועכת עד ל-1% מכמות הקרינה הראשונית, אך גם אז אין להישאר יותר מכמה שעות בשטח הנגוע ללא הגנה.
הגנה מנשורת פרושה הימנעות משהיה באוויר שבו יש חלקיקי נשורת, הימנעות ממגע במשטחים עליהם שקע אבק נשורת, והימנעות משתיית מים שזוהמו באבק נשורת.
שהייה בחדר סגור ששרד את הפיצוץ ומכיל לכל הפחות מים נקיים ואפשרויות סניטריות בסיסיות מגנה מפני נשורת, אך מאחר שיש לאוורר את החדר על מנת להימנע ממוות בחנק או מכת חום ההגנה אינה מוחלטת.
ממ"דים בישראל מצוידים במערכת טיהור אוויר שמורידה את הסיכון לאפס.
שבועיים אחרי הפצצה ניתן לנוע בחוץ בבטחה כמה שעות – די והותר ליציאה משטח נגוע גם בהליכה.
נזק זה אינו גורם לפגיעה ישירה בחיי אדם, אך עלול לגרום לנזק כלכלי ותעשייתי חמור.
מערכות מחשב רבות – בין השאר של מערכות חיוניות כגון מים וחשמל – עלולות להינזק עקב הזרם הרגעי העובר במוליכים בעוצמה גבוהה.
קיימים שני סוגים של פצצות גרעיניות: אורניום ופלוטוניום.
על מנת להרכיב ולהשמיש את חומר הגרעין יש צורך באורניום או פלוטוניום מועשר, טיל גרעיני, ראש נפץ גרעיני ומרעום.
על-מנת להרכיב פצצת אורניום יש צורך באורניום מועשר ברמה גבוהה.
כדי להעשיר אורניום נדרשת שרשרת צנטריפוגות.
הצנטריפוגה הטובה ביותר היא כזו המסתובבת במהירות גבוהה ככל הניתן, צרה וארוכה – בצנטריפוגות מסוג זה משתמשים האירופאים והאמריקאים.
קיימות גם צנטריפוגות רחבות וקצרות – בצנטריפוגות מסוג זה משתמשים הרוסים.
תוכנית הגרעין האיראנית משלבת בין שני סוגי צנטריפוגות אלו ואף כוללת פיתוח של סוג צנטריפוגה חדש, המכונה בשם IR-2.
כמויות האורניום שברמת העשרה גבוהה יותר מתרכזות באזור מרכז הצנטריפוגה ונשאבות על ידי משאבה לצנטריפוגה הבאה בשרשרת, שם אחוז ההעשרה וריכוז האורניום המועשר הרבה יותר גבוה, וכן הלאה לצנטריפוגות הבאות בשרשרת.
בניגוד לאורניום שנמצא בטבע, פלוטוניום כמעט ואינו קיים בצורה טבעית.
מספר איזוטופים שונים של פלוטוניום נוצרים, כתוצר לואי, בתהליך הביקוע בכורים גרעיניים, כאשר אטומים של אורניום רגיל (U-238) בולעים נייטרונים ועוברים דעיכה רדיואקטיבית.
האיזוטופ פלוטוניום 239 (Pu-239), משמש כחומר הבקיע בפצצת פלוטוניום.
הפקת פלוטוניום בדרגה המתאימה לנשק גרעיני נעשית על ידי עיבוד מחדש של דלק הגרעיני שעבר תהליך ביקוע, בדרך כלל, בכור מים כבדים.
היתרון של כור מים כבדים הוא שהפלוטוניום שנוצר בו, מכיל את האיזוטופ Pu-239 באחוזים גבוהים יחסית.