tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסריס למעשה היה ממונה גם על כל מי שנכנס אל הגן בעזרת תחות ואנוביס, שעזרו לו בתהליך שקילת ליבו של המת.
בתהליך זה נמצאו מאזניים שעליהן היה מופקד אנוביס.
אנוביס שקל את ליבו של המת לעומת נוצת המאעת, שהיא הסדר הקוסמי ביקום שהונחה בצידו השני של המאזניים.
אם נמצאה רוחו של המת כנקייה וכמי שחייה חיים למופת (נטולי חטאים גדולים), הוא הובל אל גן השלווה עד לסבב הבא, שבו הוא יחזור אל העולם המוחשי.
במצרים העתיקה, הייתה חשיבות רבה לשמירת גופת המת, כי בלעדיה לא יתאפשרו חיי נצח.
לפי סיפורים מיתולוגיים נוספים, כל מי שלא יימצא מתאים להיכנס לגן השלווה, ייאכל על ידי המפלצת אמות.
חלק גדול מהמידע על מזבח האל אוסריס אפשר למצוא בממצאים מהעיר אבידוס שבמצרים העתיקה.
על אסטלת איחרנופרת מתקופת שלטונו של הפרעה סנוסרת השלישי מתועדים פרטים רבים אודות פולחן זה.
המצבה מתועדת מן התקופה של השושלת השתים-עשרה במצרים, 1875 לפני הספירה לערך.
בעת עונת ההצפה של הנילוס המתקיימת בכל שנה, נהגו המצרים הקדמונים לערוך טקס המשחזר את סיפורו של אוסיריס באבידוס – המקום המסורתי שבו גופו של אוסיריס נסחף אל מי הנילוס.
סמליות צורתו האלוהית של אוסיריס
אוסיריס תמיד מופיע כאדם זקוף, ובפעמים רבות כבעל עור פנים ירוק – סמל לתחייתו המחודשת ולשלטונו בעולם המתים.
כמו כל פרעוני מצרים הגדולים, מעוטר סנטרו של אוסיריס בזקן שחור המזוהה עם הפרעה ביחד עם מחבט ומקל רועים.
כתרו של אוסיריס נקרא "אתף", המעוטר בקרני אייל ונוצות משני צידיו.
האתף מייצג את מקום לידתו של אוסיריס (בוסיריס).
עמוד השדרה של אוסיריס המזוהה עם יציבותו ועמידתו הזקופה תמיד נקרא "דג'ד" שמשמעותו במצרית עתיקה היא "יציבות".
היציבות זוהתה בהקשר לתחיית המת בעולם הבא ולייצוב השלטון הפרעוני במצרים העתיקה.
אוסיריס היה מעוטר על ראשו בכתר מצרים העליונה, ובנוצות יען משני צדדיו.
אוסיריס היה במשך כל ההיסטוריה של מצרים העתיקה סמל ללידה מחדש, "מומיות תירס" שהוכנו מעפר זרע שעוצבו במיוחד ייצגו את אוסיריס נטמנו ביחד עם בעל הקבר.
במהלך הזמן התאחדו התפיסות המיתולוגיות של הליופוליס והרמופוליס ביחד בקשר לאוסיריס והשפיעו עד מאוד על חשיבותו ומעמדו בדת המצרית העתיקה.
במהלך האיחוד אוסיריס תפס את מקום אל הדואת (עולם המתים) במקומו של אנוביס.
רבים במצרים העתיקה האמינו שאנוביס נתן את התפקיד לאוסיריס מתוך כבוד, ואפילו התפתח סיפור המתאר את אנוביס כבן אוסיריס ונפתיס.
לפי הסיפור נפתיס לא אהבה במיוחד בלשון המעטה את בעלה סת (מוטיב שנראה פעמים רבות עקב הבדלי האישיות הקיצוניים ביניהם) ושכבה עם אוסיריס כשהיא התחזתה לאחותה איזיס.
אחת הסיבות האפשריות לכך שנפתיס לא אהבה להיות בחברת סת יכולה להיות העובדה שסת נחשב לאל די מכוער.
נפתיס נחשבה באותו הזמן לעקרה אך הצליחה להרות ולהוליד את אנוביס לעולם – תינוק אלוהי חדש למשפחת האלים של מצרים העתיקה.
כשאיזיס, אשתו של אוסיריס, שמעה זאת, היא לא התרגשה במיוחד (נפיתיס היא אחותה של איזיס), אך בעלה סת רתח מזעם עד מאוד.
הסיפור למעשה מספק מעין סיבה "טובה יותר" לרציחתו המאוחרת יותר של אוסיריס בידי סת.
בנוסף, המיתוס מקושר לאחד הפרחים שהיו נפוצים במדבר במצרים העתיקה שלא פרח במשך שנים, אך שבסופו של דבר רק הצפת מימיו של הנילוס תוכל להביא אותו לחיים.
מדבר צחיח בשם תוס (Thus) נהיה פורה ועקב כך הקשר של אוסיריס לפוריות במצרים העתיקה רק התחזק.
ה"בא" של אוסיריס (או הנשמה שלו בקירוב), נחשבה לעיתים כמעט לאל נפרד.
תופעה זאת הייתה נפוצה במיוחד בעיר מנדס שבדלתה של הנילוס.
אוסיריס היה קשור אל האל בא נב דג'ד.
נוכחות המילה "בא" לא אומרת על כך שיש לאוסיריס מעין נשמה, אלא מדגישה את כוחו העוצמתי שאוסיריס מתפאר בו.
בדיוק כמו שהנילוס הוא "עמוד השדרה" של מצרים, כך גם אוסיריס הוא עמוד השדרה של המלכות הפרעונית – עקב כך שהוא מייצג יציבות יוצאת דופן וכוח.
דמותו של אוסיריס בתקופת בית תלמי
בתקופת בית תלמי נוצר פילוג בין החברה המצרית העתיקה לחברה ההלניסטית, וכפתרון הוחלט ליצור אלוהות חדשה שתאחד את שתי הדעות בשם "תוס אוסיריס".
תוס – אוסיריס היה שילוב בין האל תוס (Thus) לאל אוסיריס, שהיווה היבט נוסף של האל פתח.
בנוסף, תוס אוסיריס היה מזוהה במיוחד עם אפיס.
באותה התקופה דמותו של אוסיריס ודמותו של האל האחר פתח היו כמעט זהות ומאוחדות.
כסינקרטיזם, הוחלט ליצור אל יווני חדש בשם סראפיס.
איחודים אלו קרו הרבה פעמים בהיסטוריה של מצרים העתיקה, כדי לפתור מחלוקות פוליטיות שהתעוררו עקב התגברות של מחנות המצדדים באלים שונים.
אפשר לראות זאת גם במקרה של האלים אמון ורע.
האל הגדול אוסיריס קושר גם אל האל ההלניסטי דיוניסוס בתקופה זאת.
דמותו של אוסיריס היא מוטיב חוזר ברבים מאומנות מצרים העתיקה בתור עיטור לארונות קבורה, במיוחד עקב חשיבותו של אוסיריס בחיים שלאחר המוות.
אוסיריס גם מופיע בפפירוסים רבים בספר המתים המצרי ומשחק שם תפקיד מרכזי במיוחד.
במקרים רבים היה נהוג להציב את דמותו של אוסיריס בזאת של המת כדי להבטיח את מעברה החלק של הנשמה אל שדה הקנים.
בנוסף ייצוגה הבהיר את העובדה שהמת נתון תחת חסותו והגנתו של האל אוסיריס.
אוסיריס הוא אחד האלים המוזכרים בשיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
דמות גואולד בשם "אוסיריס" מופיעה בסדרת המדע הבדיוני סטארגייט SG-1.
ניתן לשחק בדמות בשם "אוסיריס" במשחק Smite.
דו-קרב מפלצות: אחד משלושת קלפי "האלים המצריים" נקרא "הדרקון הקדוש: האל של אוסיריס" (ＳＡＩＮＴ ＤＲＡＧＯＮ － ＴＨＥ ＧＯＤ ＯＦ ＯＳＩＲＩＳ) באנימה ו"דרקון השמיים אוסיריס" (オシリスの天空竜) במשחק הקלפים.
(בדיבוב האנגלי של האנימה וכן בגרסה האנגלית של משחק הקלפים השם השתנה ל"סלייפר דרקון השמים")
אוֹסיפּ סולומונוביץ' גַבּרילוביץ' או 7 בפברואר (לפי הלוח הגריגוריאני) 1878 – 14 בספטמבר 1936) היה פסנתרן ומנצח אמריקאי ממוצא יהודי רוסי.
גברילוביץ' נולד בסנקט פטרבורג ולמד נגינה בפסנתר וקומפוזיציה בקונסרבטוריון של עיר זו.
בין מוריו לפסנתר היו אנטון רובינשטיין, אנטולי ליאדוב, אלכסנדר גלאזונוב.
אחרי שסיים את לימודיו בשנת 1894, המשיך להשתלם בפסנתר אצל תאודור לשטיצקי בווינה.
משנת 1910 עד 1914 ניצח על הפילהרמונית של מינכן.
הוא השתקע בארצות הברית ובשמת 1918 התמנה למנהל המייסד של התזמורת הסימפונית של דטרויט ובמקביל המשיך בקריירה של פסנתרן קונצרטים.
לפני שנתן את הסכמתו למינוי, דרש שיוקם לתזמורת אולם חדש ודרישתו נענתה.
בשנת 1906 נישא לבתו של מארק טוויין, קלרה קלמנס, זמרת שהופיעה עמו ברסיטל.
גברילוביץ' חיבר כמה יצירות, בעיקר קטעים קצרים לפסנתר לשימושו האישי.
הוא מת בדטרויט בשנת 1936 וקבור, לצד קלרה ואביה, באלמירה, ניו יורק.
קטעי פסנתר, אופוס 1, מס' 5
גבוט ברה מינור, אופוס 2
מזורקה מלנכולית, אופוס 3 מס' 2
נושא מגוון לפסנתר, אופוס 4
שלושה שירים אופוס 11: 1. היה שלום (ק.
רוסטי) 2. אהבתי את מצחה הענוג (ר.
גילדר) 3. היום החדש (ר.
שני קטעים לפסנתר, אופוס 12: 1. אלגיה, 2. אטיוד ליד שמאל
(שיר למילים של יוהאן וולפגנג פון גתה, גרסה אנגלית מאת קלרה קלמנס (בסביבות 1924)
אוסיפ ברנשטיין (Ossip Samoilovich Bernstein; 20 בספטמבר 1882 בז'יטומיר, אוקראינה – 30 בנובמבר 1962 בהרי הפירינאים, צרפת) היה שחמטאי יהודי-אוקראיני-צרפתי בדרגת רב-אמן ועורך דין, שהתמחה בתחום הפיננסי.
ברנשטיין נולד באימפריה הרוסית למשפחת סוחרים יהודית אמידה וגדל בסביבה אנטישמית של התקופה שקדמה למהפכה הקומוניסטית.
הוא למד בגרמניה, בין השנים 1901–1906 בבית הספר הטכני הגבוה (הכשרה של מהנדס) בהנובר ולאחר מכן בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ברלין וסיים דוקטורט למשפטים בהיידלברג.
הוא עבד במוסקבה כעורך דין שהתמחה בתחום הפיננסי.
ברנשטיין היה איש עסקים מוצלח.
הוא צבר הון רב לפני שהפסיד את כולו במהפכה הבולשביקית, צבר מחדש הון רב שהפסיד בשפל הגדול ופעם שלישית התעשר והפסיד את כל כספו כאשר גרמניה הנאצית פלשה לצרפת ב-1940. ברנשטיין, שאיבד את כל זכויותיו בגלל היותו יהודי, ברח לספרד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הבולשביקית ובמהלך מלחמת האזרחים בשנת 1918 ברח ברנשטיין לצרפת.
הוא נעצר באודסה על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית של הבולשביקים) והועמד לפני כיתת יורים משום שהיה יועץ משפטי לבנקאים.
כאשר כיתת היורים התארגנה לביצוע הירי מפקדם ביקש לראות את רשימת המוצאים להורג.
כאשר גילה את שמו של ברנשטיין הוא שאל אם הוא השחמטאי המפורסם.
כאשר ברנשטיין ענה בחיוב לא התרשם הקצין וציווה על קיום משחק שחמט בינו לבין האסיר.
אם ברנשטיין יפסיד או שהמשחק ייגמר בתיקו הוא יוצא להורג.
הוא נמלט על גבי אניה בריטית והתיישב בפריז.
ברנשטיין מת בסָנָטוֹרְיוּם (בית הבראה) בהרי הפירינאים הצרפתיים בשנת 1962.
ביוני 1902 ניצח ברנשטיין בתחרות ברלין.
ביולי-אוגוסט 1902 הגיע ברנשטיין למקום השני בתחרות הנובר.
בתחילת 1903 ניצח ברנשטיין בתחרות ברלין.
בספטמבר 1903 הגיע למקום השני, לאחר מיכאל צ'יגורין בתחרות קייב שהייתה אליפות כלל-רוסיה השלישית.
בתחילת 1904 חלק מקום 2–3 עם רודולף שפילמן בתחרות ברלין אותה ניצח הורציו קארו.
ביולי-אוגוסט 1904 חלק מקום 4–5 בתחרות קובורג.
באוגוסט 1905 חלק מקום 4–5 בתחרות ברמן.
בשנת 1906 חלק מקום ראשון שני עם קרל שלכטר בתחרות סטוקהולם ומקום 4–6 בתחרות אוסטנד.
בשנת 1907 חלק מקום ראשון עם עקיבא רובינשטיין בתחרות אוסטנד.
בשנת 1909 הגיע למקום החמישי בתחרות בסנקט פטרבורג.
בשנת 1911 זכה בתחרות מוסקבה.
בפברואר -מרץ 1911 חלק מקום 8–9 בתחרות סן סבסטיאן.
בשנת 1912 הגיע למקום השני, אחרי רובינשטיין בתחרות וילנה שהייתה אליפות כלל-רוסיה.
בינואר 1914 הפסיד דו-קרב קצר לחוסה ראול קפבלנקה במוסקבה (הפסד אחד, תיקו אחד).
באפריל -מאי 1914 חלק מקום 6–7 עם רובינשטיין בתחרות בסנקט פטרבורג.
בשנת 1922 הפסיד ברנשטיין דו-קרב קצר לאלכסנדר אלכין בפריז (הפסד אחד, תיקו אחד).
בשנת 1930 הגיע למקום השני אחרי הנס יונר בתחרות לה-פונט.
ביולי 1932 חלק מקום 5–6 עם יפים בוגוליובוב בתחרות ברן.
בשנת 1933 סיים בתיקו דו-קרב עם אלוף העולם המכהן אלכין.
בשנת 1934 חלק מקום 6–7 עם אהרון נימצוביץ' בתחרות ציריך.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ברנשטיין לשחמט.
בשנת 1946 הגיע למקום השני, אחרי הרמן שטיינר בתחרות לונדון.
באותה שנה סיים במקום ה-15–16 בתחרות החזקה בגרוניגן.
ביוני 1946 זכה משחק נגד לאיוש שטיינר בדו-קרב אוסטרליה-צרפת שהתקיים באוסטרליה.
בדצמבר 1948 סיים בתיקו משחק נגד ראובן פיין בדו-קרב טלגרפי בין ניו-יורק לפריז.
באפריל 1954 הפסיד שני משחקים מול דוד ברונשטיין במהלך דו-קרב בין צרפת לברית המועצות, דו-קרב שהתקיים בפריז.
באותה שנה חלק מקום 2–3 עם מיגל ניידורף בתחרות מונטווידאו, בגיל 72. המנצח בתחרות היה .
ברנשטיין שיחק בלוח הראשון בנבחרת צרפת באולימפיאדת השחמט ה-11 שהתקיימה באמסטרדם +5 -5 =5. הוא היה חבר בנבחרת הצרפתית באולימפיאדת השחמט ה-12 שהתקיימה במוסקבה אך לא שיחק מפאת מחלתו.
כאשר פיד"ה הכריזה על תארים רשמיים בשנת 1950, קיבל ברנשטיין תואר רב-אמן.
הלבן מתחיל וצריך להשיג תיקו
לבן: אוסיפ ברנשטיין שחור: ז'אק מיזס קובורג 1904
במשחק זה ברנשטיין שולט באופן מלא בערוגות השחורות של הלוח.
בשלב מוקדם בוצעו חילופי כלים מסיביים, ומיקום הרגלים של הלבן מנע למעשה תזוזה של הרגלים השחורים ויציאתם של הכלים השחורים לקרב.
המלך הלבן הוכיח את יכולותיו ההתקפיות והצטרף ככלי לכל דבר למערכה במרכז הלוח.
ברנשטיין נגד חוסה ראול קפבלנקה, באתר צ'סגיימס
סבלי גריגורייביץ' טרטקובר מול ברנשטיין -ניצחון בשחור ב-13 מסעים, באתר צ'סגיימס
ברנשטיין מול מיגל ניידורף, על משחק זה קיבל ברנשטיין פרס על המשחק הטוב ביותר, באתר צ'סגיימס
אוסילוקוקסינום (Oscillococcinum), המכונה גם אוסילו, הוא תכשיר הומאופתי המשווק כמַרְפֵּא כנגד שפעת.
לתכשיר אין התוויה רפואית ואין ראיות התומכות בתועלת רפואית מעבר לאפקט פלצבו.
המונח "אוסילוקוקסינום" נטבע על ידי הרופא הצבאי הצרפתי ז'וזף רוי בספרו "אל עבר הבנה וריפוי של הסרטן" שפורסם בשנת 1925. רוי טען שבעת שטיפל בקורבנות השפעת הספרדית ב-1917, הוא מצא בבדיקות דם של חולים חיידק מתנדנד אותו כינה "אוסילוקוקוס".
חיידק זה, לטענתו, יכול לשנות את גודלו עד שנעשה בלתי נראה, וכן לשנות את צורתו.
בהמשך, טען כי מצא את החיידק גם בדמם של חולים במחלות אחרות, לרבות סרטן, עגבת, זיבה, שחפת, חצבת, אבעבועות רוח, הרפס, אקזמה ושיגרון, וסבר כי מדובר ב"חיידק אוניברסלי".
לפי הגישה ההומאופתית, אם החיידק נמצא במקום בו נגרמת המחלה, אזי בריכוז אחר מזערי הוא עשוי לרפאה.
בחיפוש החיידק אצל בעלי חיים טען רוי כי הוא נמצא בכבד ובלב של ברווז.
בשנות ה-20', רוי ערך ניסויים שונים, במסגרתם הזריק לחולדות ולארנבים "חיידקי אוסילוקוקוס", אשר לטענתו מצא אצל חולי שפעת וחולי סרטן; חיות המעבדה מתו בהמשך לאחר שהראו תסמיני שפעת.
ב-1925 יצר רוי שיתוף פעולה עם ההומאופת לאון ואנייה, אשר ערך ניסויים על חולי סרטן, במסגרתם הזריק להם "חיידקי אוסילוקוקוס"; חולים אלה בהמשך פיתחו תסמינים דמויי שפעת ובאופן כללי הראו הרעה במצבם.
רוי העביר את המתכון שלו לחברת Laboratoires Homéopathiques Modernes, שהתמזגה בהמשך עם חברות נוספות כדי ליצור את חברת בוארון.
אין עדויות אחרות מלבד פרסומיו של רוי לקיומו של חיידק זה, או כל חיידק אחר בעל מאפיינים דומים.
ידוע כיום כי מחלות כגון חצבת או שפעת נגרמות כתוצאה מנגיפים ולא מחיידקים, אך לא ניתן להבחין בנגיפים בעזרת המיקרוסקופים האופטיים שהיו בשימושו של רוי.
למעשה, נגיף השפעת התגלה רק בשנת 1931 על ידי הווירולוג האמריקאי ריצ'רד שופ (Richard Schope).
על אף שלתכשיר אין התוויה רפואית ואין ראיות התומכות בתועלת רפואית מעבר לאפקט פלצבו, הוא משווק על ידי החברה כתכשיר הנוגד סימפטומים של מחלות דמויות-שפעת בלבד, ולא כתכשיר הנוגד את יתר המחלות שהוזכרו לעיל.
רוברט פארק, מבקר של הרפואה האלטרנטיבית, הסביר כי הטעם לכך הוא מאפייני מחלת השפעת: אנשים נוטים לבלבל בין מחלת השפעת לבין הצטננויות קלות יותר, ואלה ממילא נוטות לחלוף מעצמן לאחר מספר ימים.
לפיכך, חולים אשר נוטלים את התכשיר עשויים לייחס את הריפוי מהמחלה, שהיה מתרחש ממילא, לנטילת התכשיר.
כל גרם של אוסילוקוקסינום מכיל את החומרים הלא פעילים הבאים:
במהלך הכנת התכשיר, מדוללת בו תמצית של כבד ולב של ברווז מהמין ברבורית (Cairina moschata, Muscovy duck), ברמת דילול של חלק אחד ל-10400 חלקים של יתר החומרים בתכשיר.
ביחס דילול זה הסבירות שהתכשיר מכיל ולו מולקולה בודדת מהכבד המקורי היא אפסית (לשם השוואה, יש סדר גודל של כ-1050 אטומים בכדור הארץ).
ההומיאופתים טוענים שתהליך זה מותיר "חותם" בתכשיר שגורם לאפקט מרפא בגוף.
התכשיר משווק כמוצר נוגד שפעת ביותר מ-50 מדינות, כולל בישראל.
בצרפת הוא נמכר למעלה מ-65 שנה.
בשנת 2008 בלבד נמכר התכשיר בארצות הברית בסכום של יותר מ-15 מיליון דולר בשנה.
האוסילו מיוצר ומשווק באופן בלעדי על ידי יצרנית התכשירים ההומאופתיים הצרפתית בוארון (Boiron), ומהווה את אחד ממוצרי המפתח של החברה.
אין מחקרים מדעיים המראים כי לתכשיר זה יש אפקט מעבר לזה של אפקט הפלצבו.
של מחקרים קליניים שנערכו בנושא יעילות האוסילוקוקסינום שפורסמה בשנת 2013 קבעה כי אין מספיק תימוכין כדי לקבוע כי לאוסילוקוקסינום יש השפעה כלשהי בקשר למניעה או טיפול במחלת השפעת.
הסקירה מצאה שני מחקרים שבדקו את השפעתו של האוסילוקוקסינום לשם מניעת מחלת השפעת, וארבעה מחקרים שבדקו את השפעתו לטיפול בשפעת לאחר שפרצה.
איכותם של המחקרים נמצאה נמוכה.
בנוגע למניעה או חיסון מפני השפעת, נערכו שני מחקרים ברוסיה על מבוגרים, ולא נמצא כל הבדל בין האוסילוקוקסינום לבין פלצבו.
באשר לטיפול בשפעת, נערכו ארבעה מחקרים בצרפת ובגרמניה.
המחקרים הצביעו על אפשרות להקלה מועטה בסימפטומים ב-48 השעות הראשונות למחלה, שנעלמת ביום הרביעי למחלה, אך בשל איכותם הנמוכה של המחקרים, נקבע לא ניתן להגיע למסקנה ללא מחקרים נוספים באיכות טובה יותר.
בשנת 2011 הוגשה בארצות הברית תובענה ייצוגית כנגד חברת בוארון על ידי לקוחות שרכשו את התכשיר, בטענה כי בוארון מפרסמת באופן חסר בסיס כי לאוסילו יש יכולת לרפא שפעת.
בשנת 2012 הוגשה תביעה דומה בקנדה כנגד יצרנית התכשיר וכנגד רשת בתי מרקחת המוכרת אותו.
מדובר באחת מבין מספר תביעות ייצוגיות שהוגשו כנגד חברת בוארון, הן בהקשר לתכשיר האוסילוקוקסינום והן בנוגע לתכשירים אחרים.
תובענה נוספת שהוגשה ב-2012 הסתיימה בפשרה במסגרתה חברת בוארון פיצתה את הלקוחות בסך 5 מיליון דולר.
בישראל הוגשה תובענה ייצוגית בנוגע למכשיר שהסתיימה בשנת 2023 בהסדר פשרה.
אוֹסִיפּ אֵמִילְיֵיבִיץ' מַנְדֶלְשְׁטָם היה משורר, מסאי, ומבקר יהודי-רוסי, מן המשוררים הגדולים ביותר בספרות הרוסית של המאה ה-20.
אוסיפ (יוסף) מנדלשטם נולד בשנת 1891 בוורשה למשפחה יהודית מתבוללת עשירה.
אביו, אֶמִיל (חַצְקֶל) בנימינוביץ' מנדלשטם (Эмиль (Хацкель) Биньяминович Мандельштам), היה סוחר במוצרי עור, שהתנתק מהיהדות המסורתית בשלב מוקדם בחייו, וזכה בסטאטוס של "סוחר הגילדה הראשונה", אשר התיר לו להתיישב מחוץ לתחום המושב חרף יהדותו.
אמו, פלורה אוסיפובנה וורבלובסקיה (Флора Осиповна Вербловская), הייתה מוזיקאית ילידת וילנה, שבה למדה בגימנסיה רוסית.
היא חינכה את בנה באהבה לשפה הרוסית, למוזיקה ולספרות.
בשנת 1897 עברה המשפחה לסנקט פטרבורג.
דמות העיר, עם ארמונותיה הקלאסיים, שבה הכול הלך בניגוד לאורח החיים היהודי בגלות, השפיעה רבות על התפתחותו.
בין השנים 1900–1907 למד מנדלשטם בבית הספר המתקדם ברוחו, אחד הטובים שהיו בעיר.
בשל הנומרוס קלאוזוס, אשר הגביל את מספר הסטודנטים היהודים באוניברסיטאות ברוסיה, לא התקבל מיד לאוניברסיטת סנט פטרבורג.
בין השנים 1908–1910 למד ספרות צרפתית, שפות רומאניות ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג ובסורבון.
בשנת 1911 התנצר בכנסייה מתודיסטית בעיר ויבורג – ככל הנראה כדי שיוכל ללמוד באוניברסיטה ברוסיה, ולא מטעמים דתיים, מפני שלא התחיל לקיים את המסורת הנוצרית (כמו שלא קיים את המסורת היהודית).
מנדלשטם התקבל לפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובהּ המשיך את לימודיו עד סתיו שנת 1915.
שירת הסימבוליסטים הצרפתים (ובראשהּ שירתו של פול ורלן) השפיעה רבות על יצירתו בתחילת דרכו.
מהמשוררים הרוסים השפיעו עליו פיודור טיוטצ'ב ופיודור סולוגוב.
בשנת 1912 הצטרף מנדלשטם לזרם האקמאיזם, לאחר שהכיר את אנה אחמטובה וניקולאי גומיליוב.
את ההיכרות הזו ראה כמזל גדול.
בהצטרפות לאקמאיזם התנתק מהסימבוליזם, שכן זרם אחד היה מנוגד למשנהו: האקמאיסטים ניסו להשתחרר מהסימבוליזם המעיק, המעורפל והמיסטי לשיטתם; יצירתם של האקמאיסטים התאפיינה בדיבור ישיר ומאופק, תוך שימת דגש על מילה בודדת.
החיפושים הפואטיים של התקופה הזו ביצירתו של מנדלשטם באו לידי ביטוי במבחר השירים הראשון - "האבן" , שראה אור לראשונה בשנת 1913.
התפתחות הפואטיקה הבאה נשקפת בשירתו של שנות ה-20. היא מתאפיינת בערפול ובאלוזיות תרבותיות רבות.
ממאי 1925 ועד אוקטובר 1930 נמשכה תקופת הפסקה ביצירה פואטית, שבה התמקד מנדלשטם בפרוזה.
בשירתו בשנות ה-30 התנתק באופן הפגנתי לא רק מהמציאות הסובייטית, אלא גם מהתרבות הרשמית של המדינה.
הוא נטל על עצמו את המשימה לבנות את התרבות החדשה מאפס – את התרבות שלא סומכת על הישגיהם של הדורות הקודמים.
המסה "שיחה על דאנטה" (1933) נחשבת לנאום פרידה מהתרבות הרשמית.
בשנת 1933, בשיא שנאתו כלפי המשטר הסובייטי, כתב מנדלשטם את המכתם המתנגד לסטלין: "את הארץ תחתנו איננו חשים" (רוסית: "Мы живем, под собою не чуя страны").
זו הייתה פגיעה ישירה וכבדה בסטלין, הלוא הוא "איש ההר שבקרמלין" (סטלין נולד בעיר גורי שלמרגלות הרי הקווקז, ומכאן הכינוי "איש ההר").
בשל כך נאסר מנדלשטם והוגלה לעיר קטנה בהרי אורל.
בהמשך הותר לו לבחור במקום התיישבות, והוא בחר בעיר וורונז', שבהּ גר בין השנים 1934–1937. על פגיעה שכזאת בסטלין זה היה עונש קל מאוד.
בשנים אלה מאות אלפים הוצאו להורג רק בשל חשד שלא היו נאמנים למנהיג הרודן.
במאי 1937 התירו למנדלשטם לעזוב את וורונז'.
כעבור שנה נאסר שנית ונשלח למחנה אסירים ולדפרפונקט ששכן ליד תחנת הרכבת ווטאראיה רצ'קה , שם נפטר מטיפוס ב-27 בדצמבר 1938. המשטר הסובייטי טיהר את שמו רק בשנת 1987.
בשנת 1977 גילה האסטרונום הסובייטי ניקולאי סטפנוביץ' צ'רניך (Черных) אסטרואיד מחגורת האסטרואידים, אשר נקרא על שמו: "3461 מנדלשטם" (3461 Mandelshtam).
אוסיפ צדקין היה אמן צרפתי ממוצא יהודי רוסי.
מתלמידיו של הצייר יהודה פן.
הוא מוכר בעיקר בשל היותו פסל, אבל הוא גם יצר הדפסי אבן וציורים.
נולד בשם יוסל ארונוביץ' צדקין בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאם סקוטית ואב יהודי.
לאחר השלמת לימודיו בבית ספר לאמנות בלונדון, התיישב צדקין בפריז ב-1910. שם הוא לקח חלק פעיל בתנועת הקוביזם, שהייתה רווחת באותה תקופה.
מאוחר יותר הוא פיתח סגנון משלו, המושפע מאוד מן האמנות האפריקאית.
במלחמת העולם הראשונה שירת כחובש בצבא צרפת, ונפצע בפעולה.
בעת מלחמת העולם השנייה עקר לאמריקה.
יצירתו המוכרת ביותר היא כנראה "העיר ההרוסה" (1953) – מצבת זיכרון לזכר הרס מרכז העיר רוטרדם שבהולנד על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1940.
צדקין לימד אמנות בבית ספר לפיסול משלו.
הוא נפטר בפריז ב-1967, נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
מוזיאון צדקין שבפריז, הנמצא בביתו הפרטי, מוקדש לשלל יצירותיו.
אוסיביסה היא להקה שהוקמה ב-1969 בלונדון על ידי קבוצת מוזיקאים שחורים ממערב אפריקה ומהאיים הקריביים.
חברי הלהקה בהרכבה הראשון והדומיננטי היו טדי אוסי (סקסופון; גאנה), סול אמרפיו (תופים וכלי הקשה; גאנה), מק טונטון (חצוצרה; גאנה), לסיסי אמאו (סקסופון טנור וכלי הקשה; ניגריה), ספרטקוס אר (גיטרה בס; גרנדה) ורוברט ביילי (קלידים; טרינידד).
סגנונה של הלהקה התבסס על מוזיקה מערב אפריקאית תוך שילוב של רוק, ג'אז, ומוזיקה לטינית-קריבית.
הלהקה הייתה מחלוצות מוזיקת העולם, שנים רבות לפני שסגנון זה הפך לפופולרי בתחילת שנות ה-90. חברי הלהקה השכילו ליצור מוזיקה עשירה ומגוונת תוך שימוש במגוון של קולות וצלילים כגון בעלי חיים, שירה שבטית, קריאות קצביות.
עטיפות שני האלבומים הראשונים של הלהקה צוירו על ידי אומן הרוק רוג'ר דין, ששמו יצא לתהילה כמי שצייר מאוחר יותר את עטיפות אלבומיה של להקת יס.
ב-1975 כבשה הלהקה את צמרת המצעד הבריטי עם השיר Sunshine day.
האלבום יויה הגיע למקום 11 במצעד האלבומים בבריטניה, ושיר הנושא מתוכו זכה לביצוע של ארט גרפונקל.
מפיק שני האלבומים הראשונים של הלהקה היה טוני ויסקונטי.
חברי הלהקה גם חיברו את המוזיקה לסרט האמריקאי השחור Super Fly T.N.T.
אוסייק (בקרואטית: Osijek) היא העיר הרביעית בגודלה בקרואטיה, והגדולה ביותר בחבל סלאבוניה ובמחוז אוסייק-ברניה.
אוסייק ממוקמת על הנהר דראווה, קרוב לשפכו אל נהר הדנובה, בגובה 94 מטר.
המתיישבים הראשונים באוסייק בתקופת האבן החדשה היו שבטים אילירים.
הקיסר הרומי אדריאנוס העלה את מעמד היישוב הישן, מורסה, לקולוניה עם פריבילגיות בשנת 131. מאז ליישוב הייתה היסטוריה רבת תהפוכות ובה מספר קרבות שקבעו את גורל כל האזור.
לאחר נדידותיהם, הקימו הקרואטים התיישבות ליד ההריסות של מורסה ונתנו לה את שמה, אוסייק.
לאחר היישובים ההונגריים באגן הקרפטים, רוב האוכלוסייה באוסייק הייתה מהונגריה בזמן הכיבוש העות'מאני.
אוסייק בימי הביניים שגשגה, אך לא נותר מכך רבות עקב החורבן שהותירו המלחמות בין העות'מאנים להונגרים, ובגלל השינויים הארכיטקטוניים בתקופה העות'מאנית.
האזכור המוקדם ביותר של המקום היה ב-1196. אוסייק הייתה נכס פיאודלי של משפחת קורוג'י בין השנים 1353–1472. לאחר שהאחרון ממשפחה זו נפטר, העניק מתיאש הראשון, מלך הונגריה את המקום למשפחת רוזגוני.
ב-8 באוגוסט 1526, נכבשה העיר על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
העיר ניזוקה בקרבות והעות'מאנים בנו אותה מחדש.
ב-1566 הורה סולימאן הראשון על בנייתו של גשר מעץ וסוללה באורך כולל של 8 קילומטרים שהפכו לאחד מסמליה של העיר.
ב-29 בספטמבר 1687, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר המלחמה הועברה רשמית לחזקת ההבסבורגים מתוקף הסכם קרלוביץ.
בראשית המאה ה-18 בנו ההבסבורגים מצודה חדשה והיא נודעה בשם טברג'ה (קרואטית: Tvrđa).
ברבות הימים נודע אזור טברג'ה כעיר העתיקה של אוסייק.
בהמשך, נכללה אוסייק בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 תקפו מדינות הציר את יוגוסלביה והכניעו אותה תוך ימים אחדים.
אזור אוסייק הועבר לחזקת ממשלת בובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה.
לאחר המלחמה נכללה אוסייק בשטחי יוגוסלביה.
בין 1991 ל-1995, במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית נפגעה העיר מהפגזות.
1,724 מתושבי אוסייק נהרגו במהלך המלחמה ומהם 1,327 חיילים ו-397 אזרחים.
לאחר סיום המלחמה, נכללת אוסייק בשטחי קרואטיה.
ראשוני היהודים הורשו להתיישב באוסייק באמצע המאה ה-18 ובעיר התחתונה התיישבו 11 משפחות יהודיות.
קהילה מאורגנת אשכנזית קמה במקום ב-1849, עת התגוררו באוסייק 160 משפחות יהודיות.
בעיר העילית התגורר הקהל הגדול יותר ובעיר התחתית קהל קטן יותר.
ב-1850 הוקם בית עלמין יהודי בעיר העילית וב-1860 הוקם בית עלמין בעיר התחתית.
ב-1856 הוקם בית ספר יסודי יהודי וב-1869 נחנך בית הכנסת המרכזי בעיר העילית.
בשלהי המאה ה-19 כיהן ארמנד קמינקא כרב הראשי ליהודי אוסייק ומבין ראשי הקהילה בראשית המאה ה-20 ניתן למנות את הד"ר הוגו שפיצר, חתנו של הרב הושע יעקבי אשר כיהן כרב הראשי ליהודי יוגוסלביה, את אהרן קמינקא ואת ד"ר שמעון אונגר שכיהן מ-1901 ולמשך 36 שנים כרב הראשי של הקהילה.
מינויו של הרב אונגר שהשתייך לזרם הנאולוגי נחשב ניצחון לגישה הליברלית בניהול חיי הקהילה.
ב-1903 הוקם בית כנסת בעיר התחתית לקהל המתפללים שם.
עד למלחמת העולם הראשונה השפה המדוברת בקרב בני הקהילה ובכלל זה שפת התפילה בבית הכנסת הייתה הגרמנית.
לאחר המלחמה וכינון ממלכת יוגוסלביה הפכה בהדרגה הסרבו-קרואטית לשפה הדומיננטית.
תהליך זה כלל בחלק מהמקרים גם החלפת שמות משפחה משמות בעלי קונוטציה גרמנית לשמות בעלי קונוטציה סלאבית.
כן אומץ גם שם פרטי נוסף בעל קונוטציה תואמת.
ב-1919 נערך באוסייק כינוס הקהילות היהודיות ביוגוסלביה ובמהלכו נוסד איגוד הקהילות בממלכה.
הקהילה הייתה מרכז הלכתי לכפרים ועיירות בסביבה ובכלל זה דוני מיכוליאץ.
בראשית ימי הקהילה עסקו בניה בעיקר במלאכה זעירה וסחר במוצרי סדקית.
בהמשך, בעיקר משלהי המאה ה-19, נמנו בקרב יהודי אוסייק גם בעלי מקצועות חופשיים.
ב-1904 נוסדה האגודה הציונית הראשונה באוסייק וב-1906 נערך בעיר כינוס בנוכחות דוד וולפסון והרב מרדכי אהרנפרייז רבה הראשי של יהדות בולגריה ופעיל ציוני.
בהמשך, נוסד גם ארגון נוער ציוני בשם "בר גיורא".
ב-1940 מנתה הקהילה היהודית באוסייק 3,193 נפשות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים.
יהודי אוסייק נעצרו וגורשו למחנות ריכוז: טניה, ג'קובו, ובהמשך לסטארה גרדישקה וליאסנובאץ.
בית הכנסת של הקהילה הועלה באש וב-1950 נהרס המבנה.
במקום הוקם בית דירות ולצידו הוצב שלט הנצחה.
לאחר המלחמה, שבו שרידי הקהילה לאוסייק וחידשו את פעילותה.
חלקם עלו לישראל לאחר הקמתה.
ב-1970 נמכר בית הכנסת הקטן בעיר התחתית והוסב לכנסייה פנטקוסטליסטית.
בית העלמין בעיר העילית שרד את מלחמת העולם ומלחמת העצמאות של קרואטיה.
הוא מגודר ומתוחזק במצב טוב.
מצויות בו כ-600 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובקרואטית.
לבית העלמין הקטן בעיר התחתית נגרמו נזקים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה.
הוא מגודר אך לא מתוחזק ונכון ל-2014 היו בו כ-100 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית ובקרואטית.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה אוֹרִיחוֹבִיצָה.
קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. הוקם בית עלמין וב-1911 בית כנסת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדה הקהילה את מעמדה העצמאי.
ב-1926 התגוררו באוריחוביצה 53 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו באוריחוביצה 30 יהודים.
ב-1947 התגוררו בעיירה 7 יהודים.
ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת ושטח בית העלמין הופקע.
את מבנה בית הכנסת לא ניתן עוד לאתר.
בית העלמין היהודי קיים בשטח העיירה ונכון ל-2000 היה במצב תחזוקתי סביר.
הכיתוב על המצבות היה בעברית בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
מוסדות עיקריים בעיר הם האוניברסיטה של אוסייק, שנוסדה ב-1875, התיאטרון הלאומי הקרואטי, המוזיאון של סלאבוניה, שנוסד ב-1877, ובית דפוס המתוארך לשנת 1735. בעיר יש גם גן חיות.
באוסייק יש מפעל גפרורים ליד נהר דראווה.
בעיר מייצרים גם חומרים סינתטיים, מכונות חקלאיות, רהיטי מתכת, עצים, טקסטיל ומשי.
אוסיפ בּוֹבֶה היה אדריכל רוסי בעל שורשים איטלקיים.
בובה נולד בסנט פטרבורג למשפחה של ציירים מנאפולי, איטליה שהתיישבו ברוסיה בשנת 1782. זמן קצר אחרי לידתו של ג'וזף משפחתו עברה לגור במוסקבה.
בשנים 1802–1807 בובה למד בבית ספר לאדריכלות במוסקבה.
מאז 1807 בובה עבד כעוזר של אדריכלים חשובים ומפורסמים שפעלו ברוסיה.
בשנת 1813 בובה נשכר על ידי ועדת הבניינים במוסקבה אחרי שמרבית הבתים במוסקבה נשרפו במהלך השריפה הגדולה של מוסקבה בשנת 1812, והוצב בראש "חזית המחלקה", האחראי על אישור חזית עיצובים חדשים.
התכנון, עם זאת, לא הסתיים עד 1817. הקיסר אלכסנדר, ביקר במוסקבה, וזעם על המבנים הצבועים בכל מיני צבעים, בעיקר אדום עמוק וירוק כהה, והוציא צו איסור לצבוע את הבתים בצבעים מסוימים.
בעוד משפחת גיליארדי בנו מחדש מבני ציבור מרכזיים כמו האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, היה בוב אחראי על עיצוב ובנייה מחדש של הכיכרות הריבועים המרכזיים של מוסקבה ואת הכיכר האדומה.
הפרויקט הידוע ביותר שלו, כיכר התיאטרון, הושלמה בשנת 1825, עם זאת גם תיאטרון הבולשוי ותיאטרון מאלי נבנו מחדש.
בובה מת במוסקבה ונקבר במנזר דונסקוי.
אוֹסיפּ דימוֹב (ביידיש: אָסיפּ דימאָוו; ברוסית: Осип Дымов, 16 בפברואר 1878 (4 בפברואר 1878 לפי הלוח היוליאני) - 2 בפברואר 1959) הוא שם העט של יוסף איסידורוביץ' פֶּּרֶלמן (Иосиф Исидорович Перельман; 1878 – 1959), סופר יהודי רוסי ויידי.
אביו נולד בפולין ונפטר בגיל צעיר.
אחיו היה יעקב פרלמן, שהתפרסם ככותב ספרים בנושא מדע פופולרי.
ב-1902 סיים דימוב את לימודיו במכון ללימודי יער בסנקט פטרבורג.
את המחזה הראשון שלו כתב ב-1903. הפרוזה שכתב הייתה פופולרית מאוד בשעתו.
ב-1913 היגר לברלין, שם זכה להכרה בעקבות תרגומים של כמה מיצירותיו לגרמנית.
משם היגר לארצות הברית, שם כתב מספר מחזות לתיאטרון יידיש, בהם "אקספרס ברונקס" ו"יושקה המוזיקאי".
צלבים רצים, ברלין 1911 (Бегущие креста)
אקספרס ברונקס, 1919 (Bronx Express)
שמע ישראל: דרמה בשלש מערכות; תרגום: פסח קפלן, ביאליסטוק: דפוס פרוזשאנסקי, תרע"ג.
אוסיאקוב (בפולנית: Osjaków) היא עיירה באזור פרובינציית לודז' בפולין, כ-45 ק"מ מדרום מערב לבירת הפרובינציה, לודז'.
האזכור הראשון של העיירה במקורות היסטוריים הוא משנת 1299. במועד כלשהו לפני 1446 קיבלה העיירה זכויות של עיר.
באזור העיירה היו מכרות ברזל שנוצלו החל מהמאה ה-16. תוצרת העיירה הועברה לחבל שלזיה ולצ'נסטוחובה.
עם זאת, העיירה לא התפתחה מעבר לכך ובשנת 1793 (מועד החלוקה השנייה של פולין) איבדה את זכויות העיר.
חלק מתושביה השתתפו במרד ינואר – המרד הכושל שנוהל בשנים 1864-1863 במטרה להשיג עצמאות לפולין.
עקב השתתפותם במרד הוגלו כמה מתושבי העיירה לסיביר.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה במרכז העיירה כנסייה נאו-גותית.
תחילת היישוב היהודי בעיירה הוא במחצית הראשונה של המאה ה-18. במאה ה-19 כבר היו בידי רוב יהודי העיירה מגרשים, שדות ובתים.
יהודי העיירה השתייכו תחילה לקהילת דז'יאלושין, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 היו לקהילה עצמאית.
בשלהי המאה ה-19 ישב על כס הרבנות בעיירה הרב אליהו זינגר, ששימש קודם ברבנות בפשיסוחה.
ב-1909 שימש כרב הקהילה הרב יצחק בר אברהם ברון, ואת כיסאו ירש חתנו, הרב מנחם טיגר.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פעלו בעיירה מוסדות תמיכה וסעד של הקהילה היהודית, וכן נתקיימו בה ספרייה ואגודת ספורט יהודית.
באותה עת התגוררו בעיירה כ-700 יהודים, כמחצית מסך תושביה.
לאחר שהגרמנים כבשו את העיירה בספטמבר 1939, חלק מיהודיה יצאו ממנה או גורשו למקומות אחרים.
בימי הכיבוש הראשונים הגיע רב העיירה לפיוטרקוב טריבונלסקי, ובראש השנה ת"ש, נאסר על ידי השלטונות הגרמנים, בתוך קבוצה של יהודים.
לאחר שהתעללו בהם הגרמנים, שלחו אותם במשאית אל יעד לא ידוע.
בפקודת השלטונות הוקם באוסיאקוב יודנרט, ובסוף אוקטובר 1939 היה מספר יהודי העיירה כ-600. ב- 1940 סולקו היהודים בהדרגה מדירותיהם ורוכזו בגטו, ממנו שולחו מקצתם למחנות עבודה.
ביולי 1942 הובאו לגטו שבעיירה כ-500 יהודים שנעקרו מקיילצ'יגלוב הסמוכה.
במחצית השנייה של אוגוסט 1942 הועברו יהודי הגטו, יחד עם יתר יהודי הנפה, לוויילון.
שם נבחרו הכשירים לעבודה, ונשלחו לגטו לודז', והיתר שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
במרכז העיירה עומד כיום אתר הנצחה לקורבנות רצח העם שביצעו הגרמנים בפולנים.
אוסיריס־רקס היא גשושית של נאס"א לחקר האסטרואיד קרוב הארץ 101955 בֶּנוּ.
משימתה הייתה איסוף דגימה ממנו והחזרתה לכדור הארץ.
זוהי המשימה השלישית שנבחרה במסגרת תוכנית הגבולות החדשים של נאס"א, לאחר המשימות ניו הורייזונס וג'ונו.
הגשושית נבנתה על ידי חברת לוקהיד מרטין, ושוגרה למשימתה ב־8 בספטמבר 2016. בדצמבר 2018 הגשושית הגיעה לקרבת האסטרואיד, והחלה להקיף ולחקור אותו.
בדצמבר 2018 גילתה הגשושית כמויות ניכרות של מים על האסטרואיד.
ב־21 באוקטובר 2020 שלחה הגשושית זרוע רובוטית לפני השטח של האסטרואיד ואספה בהצלחה דגימה ממנו.
הדגימה חזרה לכדור הארץ באמצעות קפסולה (בדומה לגשושית סטארדאסט) בתאריך 24 בספטמבר 2023. המשימה נועדה לחקור את השלבים הראשונים של היווצרות מערכת השמש וכוכבי הלכת, ואת המקור לתרכובות אורגניות שחיוניות לקיום חיים.
עלות המשימה היא כ־800 מיליון דולר, בנוסף לעלות השיגור בסך של כ־183.5 מיליון דולר.
ראשי התיבות "OSIRIS-REx" הם ראשי תיבות בדיעבד של Origins, Spectral Interpretation, Resource Identification, Security, Regolith Explorer (בתרגום חופשי: "חוקר מקורות, פרוש ספקטרלי, זיהוי משאבים, ביטחון ורגולית").
ראשי תיבות אלו נבחרו כדי לייצג את מרכיבי המשימה השונים, תוך כדי התייחסות לאל המוות המצרי אוסיריס, עם הסיומת "רקס" שמשמעותה בלטינית היא "מלך".
באופן דומה, אסטרואידים נחשבים למי שהביאו לכדור הארץ מים וחומרים הנחוצים לחיים, ומצד שני כגורמים לאירועי התנגשות שגרמו להרס וחורבן (כדוגמת התאוריה שהכחדת הדינוזאורים נגרמה עקב פגיעת מטאוריט), וכך הם גם לקחו חלק בתהליכי האבולוציה ואפשרו את התפתחותם של מינים אחרים.
עם שחרור הדגימה מהאסטרואיד בֶּנוּ אל כדור הארץ בסוף ספטמבר 2023, המשיכה הגשושית למשימה חדשה לחקר האסטרואיד אפופיס (Apophis), אליו היא צפויה להגיע ב-2029, ושם המשימה שונה ל-ApEx, קיצור של Apophis Explorer.
משימת הגשושית פותחה על ידי המעבדה הירחית והפלנטרית של אוניברסיטת אריזונה, מרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א וחטיבת מערכות החלל של לוקהיד מרטין.
הצוות המדעי שלה מורכב מחוקרים מארצות הברית, קנדה, צרפת, גרמניה, בריטניה ואיטליה.
לאחר השיגור על גבי משגר אטלס 5, אוסיריס־רקס החלה מסע של כשנתיים עד להגעה לאסטרואיד 101955 בנו, אסטרואיד קרוב ארץ מסוג אסטרואידי אפולו, בעל קוטר ממוצע של כ־492 מטר אשר נמצא במסלול הליוצנטרי ומשלים הקפה אחת סביב השמש כל 436.6 ימים, במסלול שמביא אותו לקרבה לכדור הארץ כל 6 שנים.
על מנת להתאים את מסלולה לזה של האסטרואיד, אוסיריס־רקס ביצעה ב־22 בספטמבר 2017 יעף מוצלח בקרבת כדור הארץ, בו השתמשה בשיטת המקלעת הכבידתית כדי לשנות את מסלולה.
עם ההתקרבות אל האסטרואיד בסוף 2018, הגשושית החלה תקופה של כמעט שנתיים בה חקרה ומיפתה את האסטרואיד.
באמצעות התוצאות של מיפוי וסקירה זו יכלו מפעילי הגשושית לחקור את האסטרואיד וכן לבחור את האתר המדויק שממנו תאסף הדגימה ולקבוע את התהליך ההדרגתי לביצוע תמרונים שונים כדי להתקרב אליו.
הגשושית לא נחתה על האסטרואיד, אלא הושיטה זרוע רובוטית שאספה מפני השטח דגימה שתוכננה להיות במשקל של בין 60 גרם ל־2 קילוגרם.
לפני ביצוע איסוף הדגימה, שתוכנן להיערך ביולי 2020, בוצעו חזרות מקדימות.
הלוחות הסולאריים של הגשושית הורמו לכדי צורה המזכירה את האות Y על מנת לצמצם את הסיכוי שיצטבר עליהן אבק וכן כדי לספק מרווח גחון גדול יותר במקרה שהגשושית תיטה על צידה במהלך המגע עם האסטרואיד.
החללית הנמיכה רום עד לגובה של כ־5 מטר מעל פני השטח, ולזרוע הרובוטית שלה היו כ-5 שניות לאסוף דגימות מהרגולית שעל פני השטח, לפני שתמרון ההתרחקות מהאסטרואיד הופעל כדי להבטיח היפרדות בטוחה מהאסטרואיד.
לגשושית יש יכולת לבצע עד שלושה ניסיונות לאיסוף הדגימה.
לאחר שהגשושית ווידאה שהדגימה מספקת ושאין צורך בניסיון נוסף, הדגימה אוכסנה בקפסולה למסע חזרה לכדור הארץ.
בזמן איסוף הדגימה, אחד החלקיקים שנאסף - חתיכה בגודל של כמה ס"מ - תקע את פתח מכל איסוף הדגימה, מה שהשאיר אותו פתוח ואפשר לדגימה לזלוג החוצה באופן איטי יחסית.
בהתחשב בעובדה שכמות החומר שנאספה גדולה בהרבה מאשר היה מצופה, מקווים בקרי המשימה כי כמות חומר מספקת תגיע חזרה לכדור הארץ.
הגשושית עזבה את האסטרואיד בשנת 2021, כאשר נפתח עבורה חלון שיגור למסלול לעבר כדור הארץ.
הקפסולה, הדומה במאפייניה לקפסולה אשר שימשה את החזרת דגימת השביט שאספה הגשושית סטארדאסט, נועדה לשרוד את החדירה לאטמוספירה של כדור הארץ.
הקפסולה שוגרה מהגשושית ב-24 בספטמבר 2023 במרחק 101 אלף ק"מ מכדור הארץ ונחתה כמתוכנן באתר הנחיתה המיועד באזור מדברי ביוטה, ארצות הברית.
לאחר הנחיתה הועברה הקפסולה לניתוח הדגימה במרכז החלל ג'ונסון וביפן.
בבדיקה ראשונית נמצא שהקפסולה מכילה מולקולות אורגניות וחומרים בלתי מזוהים שידרשו מחקר נוסף לזיהוי ההרכב שלהם.
חקר אסטרואידים יכול ללמד רבות על היווצרות מערכת השמש, שכן הם מהווים מעין "קפסולת זמן" מאותה תקופה מאחר שהם לא עברו שינויים גאולוגיים.
האסטרואיד 101955 בנו נבחר גם מכיוון שהוא עשיר בפחמן, אלמנט מרכזי בתרכובות אורגניות החיוניות לקיום חיים.
מולקולות אורגניות, כגון חומצת אמינו נמצאו בעבר במטאוריטים ודגימות משביטים, דבר המצביע על כך שחומרים מסוימים הנחוצים לחיים יכולים להיווצר בחלל החיצון.
האסטרואיד בנו נחשב לאסטרואיד מסוכן יחסית מבחינת סיכויי ההתנגשות שלו בכדור הארץ.
בשנת 2014 חושבה ההסתברות המצטברת להתנגשות של האסטרואיד עם כדור הארץ בתקופה שבין השנים 2175 ו־2196 ל־0.037%.
עקב מסוכנותו האפשרית של האסטרואיד, המשימה נועדה לחקור את מאפייניו הפיזיקליים והכימיים של האסטרואיד, מידע מהותי עבור משימה עתידית אופציונלית למניעת התנגשות.
הגשושית תחקור גם את השפעת אפקט יארקובסקי על מסלול האסטרואיד, אפקט הנובע מקרינה תרמית שפולט האסטרואיד.
המשימה תאפשר גם לבחון את המשאבים שקיימים על אסטרואידים כגון בנו, משאבים כמו מים וחומרים אורגניים, אשר יכולים לשמש לאספקה עבור משימות מחקר עתידיות, מאוישות ולא־מאוישות.
המשימה תאפשר גם השוואה של מאפייניו האמיתיים של האסטרואיד, עם תוצאות התצפיות שנעשו מכדור הארץ.
גודל: גוף החללית בצורת קובייה בגודל של 2 מטר.
כוח: לוחות סולאריים עם משטח פעיל של 8.5 מ"ר אשר טוענים סוללות יוני ליתיום.
הנעה: מנוע רקטי המשתמש בדלק מסוג הידרזין.
TAGSAM (Touch-And-Go Sample Acquisition Mechanism) – זרוע רובוטית שבקצהּ מחובר מכשיר דמוי צלחת, שעם המגע בקרקע משחרר גז חנקן אשר דוחף את הרגולית שבקרקע לתוך מכלי איסוף הדגימה שנמצאים ב"צלחת".
לגשושית שלושה בלוני גז חנקן שמאפשרים לה שלושה ניסיונות לאיסוף הדגימה.
OLA (OSIRIS-REx Laser Altimeterׂׂ) – מד גובה וליידר אשר ישמש למיפוי וסקירה טופוגרפית של האסטרואיד בנו ויסייע בבחירת אתר איסוף הדגימה.
ממומן על ידי סוכנות החלל הקנדית.
OVIRS (OSIRIS-REx Visible and IR Spectrometer) – ספקטרומטר אופטי בטווח האור הנראה והתת־אדום, אשר ימדוד ויבחן חומרים אורגניים ומינרלים על גבי האסטרואריד ויספק מידע על אתרי איסוף דגימה פוטנציאליים.
OTES (OSIRIS-REx Thermal Emission Spectrometer) – ספקטרומטר של קרינת חום שיספק גם הוא מידע על ההרכב המינרלי של האסטרואיד ועל הטמפרטורה של האסטרואיד, מידע שישמש עבור מיפוי האסטרואיד ובחירת אתר איסוף דגימה.
REXIS (Regolith X-ray Imaging Spectrometer) – ספקטורמר בקרינת רנטגן שיספק מידע על ההרכב והתפוצה של היסודות על פני השטח של בנו.
המכשיר נבנה במסגרת פרויקט סטודנטיאלי משותף של סטודנטים מהאוניברסיטאות MIT והרווארד.
נהר אוסילינקה הוא נהר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הנהר ממוקם בהרים הפנימיים של קולומביה הבריטית מדרום לרכס אוסילינקה, וגובהו 777 מטרים מעל פני הים.
אזור גדות הנהר מיוער בעצי מחט, והאזור אינו מיישב.
אורכו של הנהר 80 ק"מ, שטח אגם הניקוז שלו 2,051 קמ"ר, וגובהו 777 מטרים מעל פני הים.
שמו של הנהר אומץ רשמית ב-31 במרץ 1917.
אוסידרקו (שם מדעי: Aussiedraco; מילולית: "דרקון אוסטרלי") הוא סוג של פטרוזאור גדול הקרוב לאורניתוכיריים אשר חי בתחילת הקרטיקון.
המאובנים שלו התגלו ב-1980 בתצורות טולבוק שבקווינסלנד, אוסטרליה.
מאובנים אלה כללו בעיקר עצמות מהלסת התחתונה והם קיבלו שם ב-2011 בידי החוקרים אלכסנדר קלנר, תאיזה רודריגוס ופביאנה ר.
הפטרוזאור קיבל את שמו עקב דמיון הלסתות לאלה של מפלצת דמוית דרקון.
השם הספציפי ניתן לכבוד החוקר הראשון שתיאר אותו, ראלף מולנר.
הפטרוזאור היה דומה במראהו לפטרוזאור Mythunga, באורך של 4–5 מטרים.
הוא היה בעל לסת תחונה ישרה בעלת 5 שורות שיניים דקות שהשתפעו ובלטו החוצה.
הראש היה קטן וחסר ציצה או עטרה מיוחדת.
לא ידוע הרבה על הגוף.
מאובני האוסידרקו דמו במראם לאלה של האורניתוכירוס או של האנהגוארה והוא משויך לקבוצה אורניתוכירואידה.
פטרוזאור זה היה דואה מעל אוסטרליה ומחפש טרף קטן אותו היה לוכד בלסתותיו המוזרות.
אוסיפ בראז היה צייר ריאליסטי יהודי-רוסי.
הוא החל את לימודיו לאמנות באודסה, כיום אוקראינה, והמשיך אותם במינכן (1891–1893), שם למד באקדמיה לאמנויות יפות.
במהלך שהותו באירופה השתלם בסגנון המערב אירופי, שהשפיע משמעותית על יצירתו.
אחרי שהייה בגרמניה הוא נסע לפריז, ואז להולנד שם למד על תור הזהב של הציור ההולנדי.
הידע היסודי בציור שצבר ברוסיה, מילא תפקיד חשוב בעתידו כאמן.
בשנים 1895–1896 הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בסנט פטרסבורג, ולמד בבית המלאכה של איליה רפין.
בשנים שלאחר מכן, צייר סדרת דיוקנאות של אמנים עמיתים, ביניהם לאוניד פסטרנק וסרגיי איבנוב, ודמויות בולטות של התרבות הרוסית שנעשו עבור פאבל טרטיאקוב הביאה לבראז לתהילה.
יצירתו הידועה ביותר הייתה דיוקנו של הסופר אנטון צ'כוב משנת 1898. הוא צייר גם נופים במהלך מסעותיו בצרפת, חצי האי קרים ופינלנד.
בין השנים 1900 ל-1905 העביר שיעורים בסטודיו שלו על נהר מויקה.
בשנת 1907 נסע בראז לצרפת, שם התגורר עד 1911. ההישגים האחרונים של האמנות הצרפתית השפיעו על יצירתו.
בשנת 1914 סיים בראז את לימודיו באקדמיה, והיה חבר בוועדה לשיקום ציורים של מוזיאון הארמיטאז'.
בשנים הראשונות לשלטון הסובייטי הוא מונה לאוצר מוזיאון הארמיטאז'.
בשנת 1924 נעצר בראז באשמת שווא של רכישת ציורים לייצוא לחו"ל וריגול, ואז נכלא לשלוש שנים במחנה סולובקי.
אוספי האמנות שלו, כולל יצירות הולנדיות חשובות מהמאה ה-17, הוחרמו והפכו לרכוש ממלכתי.
בסוף שנת 1926 הוא שוחרר לבקשת איגודי אמנים בלנינגרד.
על מנת למנוע בעיות נוספות הוא עבר לגרמניה בשנת 1928, ואז התיישב בפריז.
את השנים האחרונות של חייו בילה בפריז, שם המשיך לצייר, לסחור בעתיקות ולאסוף אמנות.
אוסימה (בפינית: Uudenmaan maakunta, בשוודית: landskapet Nyland) הוא אזור בדרום פינלנד.
אוסימה גובל באזורים קימנלקסו, פּאייט-המה, קאנטה-המה ודרום-מערב פינלנד.
האזור כולל את הבירה, הלסינקי, והוא המאוכלס ביותר בפינלנד, ובו 1,703,649 תושבים, כ-30 אחוזים מאוכלוסיית המדינה כולה.
שם המקום, הן בפינית והן בשוודית, הוא "ארץ חדשה".
ההתיישבות השוודית באוסימה החלה לאחר מסע הצלב השני לפינלנד ב.
הסמל כולל סירה זהובה, המסמלת את אזור החוף בו ממוקם האזור, ושני פסים גליים כסופים, המסמלים את הנהרות במקום.
הסמל קיים מאז המאה ה-16.
מבצר הים של סואומנלינה - בנייתו החלה בשנת 1748, כמבצר ימי ובסיס לצי.
טירת רסבורג - נבנתה בשנת 1370 ושימשה כבסיס צבאי.
Sjundbyn Linna - טירת אבן מימי הביניים, הידועה כבניין המיושב העתיק ביותר בפינלנד.
Malmgård - בית אחוזה מתחילת המאה ה-17.
אוסיאס אאושניט (בלועזית Osias Ausschnitt ולעיתים נכתב גם Auschnitt, Auschnit או Aușnit; 17 באוגוסט 1852 - 24 ביוני 1926) היה תעשיין יהודי, שפעל ברומניה.
הוא היה אביו של מקס אאושניט.
אאושניט נולד בברודי, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנם של מוזס וגולדה אאושניט.
הוא הגיע בגיל צעיר, ב-1870, לגאלאץ וכעבור חמש שנים, ב-1875, פתח במקום חנות מוצרי מתכת.
אושניט התקדם וב-1890 היה לו מחסן של מכונות חקלאיות וב-1903 פתח שלוחה בלונדון.
אושניט נשא לאישה את קלרה ולזוג נולדו שלוש בנות ובן.
Ausschnit & Co, שהשתתפה בתערוכה הכללית של רומניה לרגל 40 שנות המלוכה של קרול הראשון, מלך רומניה.
החברה של אושניט זכתה בדיפלומת כבוד ומדליית זהב והייתה לספקית של בית המלוכה.
ג'ונתן אוסייל הררה מוראלס (בספרדית: Jonathan Ozziel Herrera Morales; נולד ב-23 במאי 2001 בקוליאקאן שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טיגרס מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
הררה גדל במחלקות הנוער של פצ'וקה ואטלס.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אטלס במסגרת ליגת העל המקסיקנית.
ביולי 2023 חתם הררה בטיגרס.
ב-19 באפריל 2023 ערך הררה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת מקסיקו לטורניר גביע הזהב 2023.
אוֹסִיפּ אַרוֹנוֹבִיץ' רַבִּינוֹבִיץ' היה סופר פרוזה רוסי יהודי, פובליציסט, נציג ספרות רוסית-יהודית, עורך ואיש ציבור.
רבינוביץ' נולד ב בפלך פולטבה (כיום במזרח אוקראינה) למשפחה יהודית אמידה.
הוא בילה את ילדותו בלוהנסק, שם קיבל חינוך ביתי, המשלב לימוד של דיסציפלינות אירופיות ויהודיות.
בגיל 23, הוא החל ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת חרקוב, אותה עזב עקב החמרה במצב הכלכלי של משפחתו.
ב-1845 עבר עם אשתו ובתו לאודסה, שם התקבל כעורך דין בבית הדין למסחר; בתחילת 1848 הוא קיבל תפקיד של נוטריון ציבורי, פתח משרד משלו וניהל עיסוק משפטי נרחב.
אוסיפ רבינוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בעיתונות הרוסית עם מאמרים בעלון אודסה בשנים 1847–1848 ובספרות הרוסית עם תרגום מעברית לשירו של יעקב אייכנבוים "הקרב" (אודסה, 1847), אשר קיבל ביקורת טובה במגזין של סנקט פטרבורג "".
בשני גיליונות של אלמנך אודסה "ערבים ספרותיים" משנת 1849–1850 יצאו לאור סיפוריו "תולדות בית המסחר פירליך ושות'" ו"מוריץ ספרדי".
בין מחברי האלמנך הזה היו לאחר מכן המשוררים המפורסמים ו.
מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא פרסם פרוזה ומאמרים במגזינים של סנקט פטרבורג "סוברמניק", "מילה רוסית" (Русское слово), "", במוסקבה "" וכו'.
עם תחילת תקופת הרפורמה של 1856–1860. הוא קיבל יחד עם יואכים טרנופול את הזכות לפרסם את כתב העת הרוסי-יהודי הראשון "ראזסווייט", שיצא לאור באודסה בשנים 1860–1861. המגזין קידם את רעיון האחדות הלאומית, התנגד לאפליה נגד יהודים ונלחם בדעות קדומות שגרתיות ודתיות בקרב האוכלוסייה היהודית.
רבינוביץ' נשאר עורך כתב העת עד לסגירתו, לאחר שסבל הפסדים בשל מיעוט קוראים והתנכלות הצנזורה הרוסית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 היה חבר בדומה של העיר אודסה, והשתתף בהכנת טיוטת קודקס החוקים החדש של העיר.
הסיפור המפורסם ביותר שלו היה "הסיפור כיצד נסע רבי חיים-שולים פייגיס מקישינב לאודסה, ומה קרה לו" (1865).
רבינוביץ' היה מחברם של מספר ספרי פרוזה, פרסומים של מגזינים ועיתונים, חוברות ואסופה של יצירותיו שנאספו לאחר מותו בשלושה כרכים (סנקט פטרבורג, אודסה, 1880–1888).
הוא קיבל מעמד של "חלוץ הספרות הרוסית-יהודית".
כתביו לא הודפסו מחדש בתקופת ברית המועצות.
במחקרים המודרניים, אוסיפ רבינוביץ' מוכר כאחד ממייסדי המסורת הספרותית של אודסה, אשר פותחה ביצירותיהם של , איסאק באבל וסופרים נוספים באודסה.
נכדו, היה מהנדס ומדען בתחום תחבורת רכבות.
אוסיפ רבינוביץ' נפטר ב-1869 במראנו, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצפון איטליה.
הסיפור "הנקנס" מתאר את סבלות היהודים בתקופתו של הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה (שלט 1825–1855), והשאיר רושם רב.
יצחק מרדכי יוסט תרגם אותו לגרמנית.
הסיפור "פמוט הירושה" מתאר את גורלן של נשים יהודיות שגורשו לאחר שבעליהן נפלו בקרב למען רוסיה.
סנקט פטרבורג, אודסה, 1880–1888 (עם ביוגרפיה של המחבר)
Иерусалим, 1985.) – מועדפים (הדפסה מחודשת מפרסומים טרום-מהפכניים).
רבינוביץ' והמאמר של אנה מיסיוק "דפי אודסה של תרבות יהודית."
אוֹסִיאָן , או אוֹשֶׁן (בגאלית סקוטית ואירית: Oisean), הוא דמות הדובר, ולכאורה המחבר, של מחזור שירים אפיים אשר פורסמו בידי המשורר הסקוטי ג'יימס מקפירסון תחת השמות "פִינגל" (Fingal) ו"טמורה" (Temora), ובהמשך בקובץ אחד תחת השם "שירי אוסיאן".
מקפירסון טען כי אסף חומרים בגאלית סקוטית שעברו מפה לאוזן ותוארו כמגיעים ממקורות קדומים, וכי הפרסום היה תרגומו שלו לאנגלית לחומרים אלה.
דמותו של אוסיאן מבוססת על אושין, בנו של פין מקול, משורר נודד אגדי מהמיתולוגיה האירית.
מבקרי ספרות בני זמנו של מקפירסון נחלקו בשאלת האותנטיות של יצירה זו, אולם כיום ישנה הסכמה רחבה שמקפירסון הוא שחיבר את מרבית השירים בעצמו, תוך שהוא שואב מהשירה הגאלית העממית שאסף.
היצירה הייתה לפופולרית ברחבי העולם, תורגמה ללשונות אירופה והייתה בעלת השפעה רבה, הן בהתפתחות התנועה הרומנטית והן בתחייה הגאלית.
תהילתו של מקפירסון קיבלה משנה תוקף עם קבורתו בקרב ענקי הספרות במנזר וסטמינסטר.
מאוחר יותר באותה השנה, הוא טען שהשיג כתבי יד נוספים, וב-1761 טען שמצא אפוס בנושא הגיבור פינגל שנכתב על ידי אוסיאן.
על פי דברי ההקדמה של מקפירסון, שגרס כי אין שוק ליצירות אלה מלבד באנגלית, נדרש לפיכך תרגומן.
מקפירסון פרסם את התרגומים לכאורה הללו במהלך השנים הבאות, שהגיעו לשיא במהדורה אסופה, The Works of Ossian, ב-1765. המפורסם מבין השירים האוסיאניים הללו היה "פינגל", שנכתב ב-1761 ומתוארך ל-1762.
השירים המקוריים כביכול תורגמו לפרוזה שירית, עם משפטים קצרים ופשוטים.
נימת היצירה היא אפית, אבל אין בה נרטיב אחד, אם כי אותן דמויות מופיעות שוב.
הדמויות הראשיות הן אוסיאן עצמו, המספר את סיפורים כשהוא כבר זקן ועיוור, אביו פינגל (מבוסס קלות על הגיבור האירי פין מקול), בנו המת אוסקר (גם לו מקבילה אירית), ואהובתו של אוסקר מלווינה, שמטפלת באוסיאן בזקנתו.
אף שהסיפורים הם של קרבות אינסופיים ואהבות אומללות, האויבים והסיבות למאבקים מקבלים מעט הסבר והקשר.
הדמויות הורגות לעיתים את יקיריהן בטעות, ומתות מצער, או משמחה.
ניתן מעט מאוד מידע על הדת, על התרבות או על החברה של הדמויות, ומבנים כמעט שלא מוזכרים.
הנוף המתואר לפרטים יותר מהדמויות ערפילי ואפרורי.
פינגל הוא המלך של אזור בדרום מערב סקוטלנד, אולי דומה לממלכה ההיסטורית של דאל ריאטה, ונראה שעלילת השירים מתרחשת בסביבות המאה ה-3, כאשר "מלך העולם" שמוזכר הוא הקיסר הרומי.
מקפירסון ותומכיו זיהו התייחסויות לקרקלה ולקראוסיוס.
נפוליאון בונפרטה ודני דידרו היו מעריצים בולטים, וידוע שוולטר כתב עליהם פרודיות.
תומאס ג'פרסון חשב את אוסיאן ל"משורר הגדול ביותר אי פעם", ותכנן ללמוד גאלית כדי לקרוא את שיריו במקור.
הם הוכרזו כמקבילה הקלטית לסופרים הקלאסיים כגון הומרוס.
סופרים רבים הושפעו מהיצירות, כולל וולטר סקוט, וציירים ומלחינים בחרו נושאים אוסיאניים.
המשורר הלאומי ההונגרי, שנדור פטפי, כתב שיר בשם "הומרוס ואוסיאן", המשווה בין שני המחברים, ובו נכתב בבית הראשון:
על אף האותנטיות המוטלת בספק, מחזור השירים האוסיאני הפך את המיתולוגיה הלאומית הסקוטית לפופולרית ברחבי אירופה, והפך לאחד הטקסטים המוקדמים והפופולריים ביותר, שהיוו השראה לתנועות לאומניות רומנטיות במהלך המאה שלאחר מכן.
היסטוריונים אירופאים מסכימים שהשירים האוסיאניים ותיאורם את סקוטלנד המיתולוגית עודדו את הופעתה של פטריוטיות נאורה ביבשת ומילאו תפקיד יסודי ביצירת הלאומיות האירופית המודרנית.
מחזור השירים השפיע פחות על האיים הבריטיים.
סמואל ג'ונסון גרס כי מדובר ב"עוד הוכחה לקונספירציה סקוטית בעניין שקר לאומי", בעוד שהאירים התנגדו למה שהם ראו כניכוס של המסורות שלהם מצד מקפירסון.
בסופו של דבר, דייוויד יום הסיר את תמיכתו הראשונית במקפירסון וסיפר כי אינו יכול לקבל את האותנטיות הנטענת של השירים גם אם "חמישים היילנדרים חשופי ישבן" ערבים לכך.
בתחילת המאה ה-19, החל מחזור השירים למלא תפקיד מוגבל ברטוריקה הפטריוטית הסקוטית.
כבר עם פרסום השירים התגלעה מחלוקת סביב טענותיו של מקפירסון, הן מסיבות ספרותיות והן מסיבות פוליטיות.
מקפירסון קידם את הרעיון שמדובר בחומר שמקורו סקוטי, דבר שעורר את התנגדותם של היסטוריונים אירים שחשו כי מורשתם מנוכסת לאחרים.
יחד עם זאת, לסקוטלנד ולאירלנד הייתה תרבות גאלית משותפת בתקופה שבה מתרחשת עלילת השירים, וחלק מהספרות הפניאנית המשותפת לשני העמים נכתבה בסקוטלנד.
אל מול הסופר, מבקר הספרות והביוגרף האנגלי סמואל ג'ונסון, שהיה משוכנע שמקפירסון הוא שרלטן, שקרן ונוכל וכי השירים הם זיופים ובאיכות ירודה, ניצב הסופר הסקוטי יו בלייר, שתמך באותנטיות של היצירות בחיבורו מ-1763.
המחלוקת נמשכה בעוז אל תוך ראשית המאה ה-19, כשהסוגיה העיקרית שסביבה נסובה המחלוקת היא אם השירים היו מבוססים על מקורות איריים, מקורות אנגליים, על קטעים גאליים שנשזרו לתוך יצירתו של מקפירסון, כשם שהסיק ג'ונסון, או על מסורות גאליות סקוטיות בעל פה כפי שטען מקפירסון.
בשלהי המאה ה-19 הודגם כי כתבי היד הגאליים היחידים המקוריים לכאורה שעליהם התבסס מקפירסון היו למעשה תרגום חזרה לגאלית של יצירותיו של מקפירסון באנגלית.
עם זאת, במהלך אותה תקופה, הגן פיטר הייטלי וודל על האותנטיות של השירים בתואנה כי השירים כלל אזכורים למקומות שמקפירסון לא יכול היה לדעת עליהם.
בשנת 1952 חקר חוקר הספרות הסקוטי דרק תומסון את המקורות ליצירתו של מקפירסון, והוא הגיע למסקנה שמקפירסון ליקט בלדות גאליות סקוטיות אמיתיות, העסיק מעתיקים כדי לתעד את אלה שנשמרו בעל פה וגם אסף כתבי יד, אך עיבד אותם על ידי שינוי הדמויות והרעיונות המקוריים והצגה הרבה משלו עצמו.
תרגומים מלאים לדנית הושלמו בשנת 1790, ותרגומים לשוודית בשנים 1794–1800. בסקנדינביה ובגרמניה אוסיאן נתפס כדמות נורדית או גרמאנית שהפכה לסמל לשאיפות לאומניות.
בשנת 1799 קרא הגנרל הצרפתי ז'אן-בטיסט ברנדוט לבנו היחיד אוסקר, על שם הדמות מאוסיאן, לפי הצעתו של נפוליאון, שהיה הסנדק של הילד ומעריץ של אוסיאן.
בהמשך הפך ברנדוט למלך שוודיה ונורווגיה, ובשנת 1844 הפך בנו למלך אוסקר הראשון.
כך, השם אוסקר, בהיותו שם מלכותי, הפך גם לשם פרטי נפוץ, במיוחד בסקנדינביה אך גם במדינות אחרות באירופה.
מלקיורה צ'זרוטי היה כומר איטלקי שתרגומו לאיטלקית, לדעת רבים, עולה על המקור, והוא עצמו קידם את פרסום השירים בווינה ובוורשה, כמו גם באיטליה.
היה זה התרגום שלו שנפוליאון העריץ במיוחד, וכמו כן, הוא השפיע על אוגו פוסקולו, שהיה תלמידו של צ'זארוטי באוניברסיטת פדובה.
המלחינה הבריטית הארייט ויינרייט העלתה לראשונה את האופרה שלה Comala, המבוססת על הטקסט של אוסיאן, בלונדון ב-1792.
התרגום החלקי הראשון לפולנית של אוסיאן נעשה בידי איגנצי קרשיצקי ב-1793. התרגום המלא הופיע ב-1838 מאת סוורין גושצ'ינסקי.
לקראת שנת 1800 תורגם אוסיאן גם לספרדית ולרוסית, להולנדית ב-1805, ולצ'כית ולהונגרית כעשרים שנה לאחר מכן.
השירים זכו להערצה בהונגריה, כמו בצרפת ובגרמניה.
יאנוש אראן כתב בתגובה את "הומרוס ואוסיאן", וכמה סופרים הונגרים אחרים - דוד בארוטי סבו, מיהאי ויטז' צ'וקונאי, שנדור קישפלודי, פרנץ קזינצי, פרנץ קלצ'יי, פרנץ טולדי ואגוסט גרגוס, הושפעו ממנו גם הם.
לאופרה Ossian, ou Les bardes מאת ז'אן פרנסואה לסואר, עם הסצנה המפורסמת "חלומו של אוסיאן", נמכרו כל הכרטיסים באופרה של פריז ב-1804, והיא שינתה את הקריירה של לסואר.
השירים השפיעו גם על צמיחתה של המוזיקה הרומנטית, ופרנץ שוברט במיוחד, שהלחין ליד שתוכנו משיריו של אוסיאן.
בשנת 1829 ביקרפליקס מנדלסון באיים ההברידיים וקיבל השראה להלחין את ההברידיים, הידועה גם בשם "מערת פינגל".
חברו, נילס גאדה, הקדיש לאותו נושא את יצירתו הראשונה שפורסמה, פתיח הקונצרט Efterklange af Ossian ("הדי אוסיאן") שנכתב ב-1840.
נושאים מהשירים האוסיאנים היו פופולריים באמנות מצפון אירופה, אך בתקופות שונות למדי בהתאם למדינה.
כשהאמנים הצרפתים החלו לתאר את אוסיאן, אמנים בריטיים כבר נטשו אותו במידה רבה.
אוסיאן היה פופולרי במיוחד באמנות הדנית, אך ניתן למוצאו גם בגרמניה ובשאר סקנדינביה.
אוסייל מוניוס גלארסה (בספרדית: Uziel Muñoz Galarza; נולד ב-8 בספטמבר 1995) הוא אתלט מקסיקני, סגן אלוף עולם (טוקיו 2025) בהדיפת כדור ברזל.
באוניברסיאדת נאפולי שנערכה ביולי זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.45 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בלימה שבפרו באוגוסט זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.56 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיים במקום 34 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.06 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.01 מטר.
אלוף משחקי מרכז אמריקה והקריביים
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בסן סלוודור שבאל סלוודור ביולי זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.81 מטר.