tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1954, ובשנה לאחר מכן שב לאוניברסיטת דנבר למשרת הוראה שכללה את ריכוז התוכנית לכתיבה יוצרת.
במהלך תקופה זאת פורסמו "בוצ'רס קרוסינג", הרומן השני פרי עטו, וכן ספר השירה השני שלו.
הרומן השלישי של ויליאמס, סטונר, יצא לאור בשנת 1965. הרומן עוסק בחייו של פרופסור לספרות אנגלית.
הרומן הרביעי והאחרון של ויליאמס, אוגוסוטוס יצא בשנת 1972. הספר עוסק בסיפור חייו ותקופת שלטונו של הקיסר הרומי אוגוסטוס.
על ספרו זה זכה ויליאמס בפרס הספר הלאומי האמריקאי.
ויליאמס פרש מהוראה בשנת 1985. הוא נפטר בביתו בארקנסו בשנת 1994 כתוצאה מכשל במערכת הנשימה.
הספרים מסודרים לפי סדר יציאתם לאור בעברית.
סטונר (1965), תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
אוגוסטוס (1972), תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
בוצ'רס קרוסינג (1960), תרגם גיל שמר, הוצאת ידיעות ספרים, 2016.
דיים ג'ון רוזמרי ויטפילד, DBE הייתה שחקנית אנגלייה, המוכרת בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 מהופעותיה ברדיו ובסדרות קומיות בטלוויזיה.
הפריצה הגדולה של ויטפילד הייתה ב-1953, כששיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה הרדיופונית "Take It From Here".
בהמשך התחילה להופיע בטלוויזיה בין השאר עם הקומיקאי טוני הנקוק .
ב-1966 שיחקה ויטפילד בתפקיד הראשי בסיטקום "Beggar My Neighbour" במשך שלוש עונות.
היא גם הייתה בצוות השחקנים של סדרת סרטי "Carry On".
ב-1968 החלה שותפות רבת שנים של הופעות בטלוויזיה בין ויטפילד לשחקן טרי סקוט .
השיא היה בהופעתם כזוג נשוי בסיטקום "Happy Ever After" (בשנים 1974–1978) ובסיטקום "טרי וג'ון" (1979–1987).
החל מ-1992 הופיעה ויטפילד בתפקיד אמה של אדינה מונסון בסדרה הקומית של ג'ניפר סונדרס "פשוט נהדרת".
עוד גילמה דמות קבועה בסיטקום "בערוב ימי היין" ודמות בסדרה "הדשא ירוק יותר".
ג'ון רוזמרי ויטפילד נולדה בסטריטהאם שבלונדון בשנת 1925. אביה היה מנהל חברה בשם "Dictograph Telephones" שהקים אביו ביורקשייר.
שני הוריה היו שחקנים חובבים.
הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בגיל שלוש, כשאמה רשמה אותה לסטודיו למחול רובינסון.
ויטפילד למדה בבית הספר התיכון סטריטהאם היל.
במלחמת העולם השנייה היא פונתה לבוגנור רג'יס , שם למדה בבית הספר סנט מייקל, ולפנזנס שבקורנוול.
אחרי כן עברה עם הוריה להאדרספילד, שם למדה קצרנות וכתבנות.
היא המשיכה לפתח את כישורי המזכירות בקולג' פיטמן שבבריקסטון היל.
ב-1944 סיימה ויטפילד את הלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ויטפילד התחילה את הקריירה שלה בשנות הארבעים של המאה העשרים ברדיו יחד עם השחקן והשדרן וילפרד פיקלס , וכן הופיעה על במות התיאטרון בווסט אנד.
ב-1951 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "The Passing Show".
עוד באותה שנה הצטרפה להפקה הלונדונית של המחזמר "דרום פסיפיק".
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-1953 כשהחליפה את ג'וי ניקולס בקומדיה הרדיופונית המצליחה "Take It From Here".
לצדה כיכבו ג'ימי אדוארדס ודיק בנטלי .
בחלק מהתוכנית שנקרא "The Glums" היא גילמה את את', ארוסתו של רון גלום הטיפש (בגילומו של בנטלי).
במהלך 15 השנים הבאות הופיעה ויטפילד בתפקידים קטנים בטלוויזיה בהם בסדרה "Dixon of Dock Green", ב-"Arthur's Treasured Volumes", ב-"The Arthur Askey Show", בקומדיה "Faces of Jim", בסדרה "המופע של בני היל", בסיטקום "סטפטו ובנו" ובסדרת הטלוויזיה של פרנקי האוורד.
ב-1961 גילמה את דמות האחות בפרק "The Blood Donor" בסדרה "הנקוק".
ב-1959 הופיעה ויטפילד בסרט "Carry On Nurse" הראשונה מסדרת הופעות בסרטי "Carry On".
ב-1966 החלה ויטפילד לככב בסיטקום "Beggar My Neighbour" בדמות רוז גארווי.
ב-1972 השתתפה בסרט "Bless This House" עם טרי סקוט בתפקיד בעלה, ובסרט "Carry On Abroad".
ב-1973 שיחקה בסרט נוסף בסדרה "Carry On Girls".
ב-1974 כיכבה ויטפילד בפיילוט של סיטקום בשם "Happy Ever After" שוב לצדו של סקוט.
בהמשך אותה שנה הופקה העונה הראשונה, והסדרה נמשכה חמש עונות עד 1979. באותה שנה הופיעו השניים בעונה הראשונה של הסדרה "טרי וג'ון".
שתי הסדרות היו דומות מאוד, ההבדל היחיד היה ששם המשפחה שונה מפלטשר למדפורד והיה בית אחר.
בשני הסיטקומים גילמו ויטפילד וסקוט זוג נשוי ממעמד הביניים החיים בפרברים.
לסדרה "טרי וג'ון" היו 65 פרקים והיא שודרה עד 1987. ב-1992 יצר הקומיקאי ג'וליאן קלארי את הסיטקום "טרי וג'וליאן" לערוץ 4. ויטפילד הופיעה בתפקיד אורח בפרק אחד בסדרה.
במהלך שמונה השנים שהיא עבדה על "טרי וג'ון" הופיעה ויטפילד בסיטקום "It Ain't Half Hot Mum" ובסדרת הדרמה "Minder".
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה העשרים השתתפה ויטפילד בפרסומות לטלוויזיה עבור חברת "Birds Eye", שהסתיימו תמיד במשפט שאמרה .
ב-1971 הקליטה ויטפילד יחד עם פרנקי האוורד גרסת כיסוי קומית לשיר "Je t'aime...
moi non plus" שהתפרסם בביצועם של ג'יין בירקין וסרז' גינסבורג.
ויטפילד הייתה פעמיים נושא התוכנית "אלה הם חייך".
באפריל 1976 הפתיעה אותה המנחה איימון אנדרוז בביתה בווימבלדון, ובמרץ 1995 מייקל אספל הפתיע אותה במרכז הטלוויזיה של ה-BBC.
במהלך שנות השמונים חזרה ויטפילד להופיע בקומדיות ברדיו.
החל מ-1984 השתתפה בתוכנית הסאטירה "The News Huddlines" של רוי האד, שהסתיימה ב-2001. בתוכנית נכללו חיקויים והיא הייתה ידועה מהחיקוי שלה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר.
בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים הופיעה ויטפילד פעמים אחדות בתיאטרון בין השאר במחזה "בעל אידיאלי" וב-"Babes in the Wood".
ב-1985 שרה בדואט עם איאן צ'ארלסון את השיר "You're Just in Love" מאת אירווינג ברלין במופע "A Royal Night of One Hundred Stars".
ב-1982 הוענק לה אות "Freeman" של העיר לונדון וב-1985 הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
אחרי שהופיעה בפרק בסדרה "פרנץ' וסונדרס" ב-1988, החלה ויטפילד להופיע בתפקיד אמא / סבתא בסיטקום "פשוט נהדרת" של ג'ניפר סונדרס.
בשנת 2000 כיכבה יחד עם שאר שחקני הסדרה בפיילוט לסיטקום "Mirrorball".
בשנים 1993 עד 2001 גילמה את מיס מארפל ב-12 תסכיתים המבוססים על ספרי מיס מארפל מאת אגאתה כריסטי.
מאז 1990 היא הופיעה בסרטי קולנוע אחדים בהם "Carry On Columbus", "ג'וד", וב-"Faeries" בו דיבבה את גברת קומבס.
ב-1998 שיחקה ויטפילד בתפקיד סוכנת הבית בפרק המתרחש בלונדון בסדרה "חברים", ודיבבה דמות בפרק בסדרת האנימציה הקומית "Rex the Runt".
ב-1994 הוענק לוויטפילד פרס מפעל חיים מטעם פרסי הקומדיה הבריטית.
ב-1998 קיבלה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 2000 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של "And June Whitfield" שכתבה בעזרתו של כריסטופר דאגלס.
מאז שנת 2000 הופיעה ויטפילד בסדרות "The Royal", "רציחות במידסומר", "מיס מארפל", "תחבולות חדשות", וב"בערוב ימי היין" שאליו הצטרפה ב-2005. ב-2007 הופיעה ויטפילד בהפקה "On the Town" של האופרה האנגלית הלאומית שהועלתה בווסט אנד בלונדון.
בנובמבר 2007 שיחקה ב"הדשא ירוק יותר", ספין-אוף של הסיטקום "על שוטים ואנשים", בדמות אמה של מרלין.
ב-2008 הופיעה ויטפיד בפרק בדרמה הרפואית של ITV "רחוב הארלי".
ב-2009 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "קינגדום", וכן הוציאה לאור גרסה מעודכנת של האוטוביוגרפיה שלה "At a Glance ...
ויטפילד הופיעה בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו" ששודרו בחג המולד והשנה החדשה של 2009 ו-2010. ב-29 בדצמבר 2009 הוקדשה לה תוכנית מחווה בערוץ BBC Two.
ב-2010 לוהקה ויטפילד לתפקיד קצר באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" של ITV.
היא גילמה את מאי, שמופיעה בטקס הלוויה של בלאנש האנט ומסבירה לבתה של בלאנש, דירדרי, איך מתה אמה.
ב-2011 גילמה ויטפילד את דמותה של השחקנית מרגרט רתרפורד במחזה רדיופוני בשם "A Monstrous Vitality", עיבוד לביוגרפיה של רתרפורד שכתב אנדי מרימן.
היא גילמה שוב את הדמות של אמא/סבתא בפרקי ספיישל לחג המולד של הסדרה "פשוט נהדרת" בשנים 2011–2012, ובספיישל לכבוד האולימפיאדה בלונדון ששודרה ב-23 ביולי 2012. ב-2014 שיחקה שוב בפרק בסדרה "רציחות במידסומר", והופיעה בפרק בסדרה "ג'ונתן קריק" ובסיטקום "Boomers".
ב-2015 שיחקה בתפקיד גראני וולון בעיבוד של BBC1 לרומן הקלאסי "Cider with Rosie" מאת לורי לי .
במאי 2015 הופיעה ויטפילד באופרת הסבון "איסטאנדרס" בדמות נזירה בשם האחות רות, וחזרה וגילמה את הדמות בינואר 2015. ב-2016 השתתפה בסרט "פשוט נהדרת: הסרט" באותו תפקיד שגילמה בסדרה.
עוד שיחקה ויטפילד בתפקיד אלוהים במיני-סדרה הקומית "You, Me and the Apocalypse" של Sky 1 ששודרה לראשונה בנובמבר 2015.
ב-2017 הוענק לוויטפילד תואר דיים, גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה והבידור.
ב-1955 התחתנה ויטפילד עם טימותי ג'ון אייצ'יסון.
לבני הזוג נולדה בת אחת סוזי שגם היא שחקנית.
ג'ון ויליאם דייוויס (; 13 באפריל 1873 – 24 במרץ 1955) היה פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין אמריקני.
הוא היה חבר בקונגרס של ארצות הברית בין 1911 ל-1913, לאחר מכן פרקליט המדינה של ארצות הברית ושגריר ארצות הברית בבריטניה תחת הנשיא וודרו וילסון.
הקריירה הפוליטית שלו הסתיימה כשרץ לנשיאות ב-1924 מטעם המפלגה הדמוקרטית, והפסיד לנשיא המכהן הרפובליקני, קלווין קולידג'.
במשך שישים שנה, ייצג דייוויס לקוחות ב-140 תיקים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא הפסיד באחד מהתיקים הנספחים בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
אב-סבו של דייוויס, כלב דייוויס, היה שען.
ב-1816, עבר סבו, ג'ון דייוויס, לקלארקסבורג, במקום שיהפוך לווירג'יניה המערבית, וכלל באותה תקופה מעט יותר מ-600 תושבים.
הוא ניהל עסק ליצור ציוד לסוסים.
אביו, ג'ון ג'יימס דייוויס, למד משפטים בלקסינגטון, ובגיל עשרים, הקים משרד לעריכת דין.
הוא היה ציר באספה הכללית של וירג'יניה, ולאחר שהפלג הצפון-מערבי התפלג משאר וירג'יניה ב-1863 והקים את וירג'יניה המערבית, הוא נבחר לבית הצירים של המדינה החדשה ולאחר מכן לבית הנבחרים של ארצות הברית.
אמו של ג'ון, אנה קנדי, הייתה מבולטימור, מרילנד.
סביו מצד אמו היו ויליאם קנדי וקתרין מרטין.
קנדי היה חוטב עצים, וקתרין הייתה בתו של משורר חובב.
המשפחה מסרה אספקה לצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון שחנה שם בחורף 1777–1778.
דייוויס היה ילד מחונן מילדותו.
הוא דיבר בשפה גבוהה יותר, היה נקי יותר והצטיין יותר מרוב הצעירים.
בנוסף לכך גם היה מנומס מאוד.
דייוויס החל ללמוד במסגרת של חינוך ביתי, ואמו לימדה אותו לקרוא עוד לפני שזכר את האל"ף בי"ת במלואו.
לאחר מכן היא לימדה אותו לקרוא שירה וספרות מהספרייה הביתית.
בגיל עשר, הוא נכנס לכיתה עם תלמידים בוגרים יותר, כדי להתכונן למבחן הערכה.
כעבור כמה שנים, הוא נרשם לפנימייה פרטית.
דייוויס החל ללמוד משפטים בגיל שש-עשרה, וסיים ב-1892 עם תואר בלטינית.
בגלל מחסור בכסף לאחר סיום לימודיו, לא יכול היה ללמוד לימודי משפטים גבוהים, ולכן החליט להיות מורה פרטי, כולל של אשתו לעתיד, ג'וליה.
לאחר תשעה חודשים, הוא חזר הביתה והתמחה בחברת עריכת הדין של אביו, בהעתקת מסמכים בכתב יד ובקריאת תיקים.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו ב-1895, ונבחר לנאום בשם הפקולטה.
בנאומו טען שעורך הדין הוא המגדלור של החירות, מגן האומה, חוקיה וחירויותיה.
לאחר סיום לימודיו, הצליח דייוויס להשיג חתימות מהשופט המקומי ומשני עורכי דין מקומיים, שהיו דרושות כדי להשיג את רישיון עריכת הדין שלו.
הוא הצטרף לחברה של אביו בקלארקסבורג.
בשלושת התיקים הראשונים שלו הפסיד, לפני שהחל לנצח.
לפני השלמת שנתו הראשונה בתפקיד, התבקש לחזור למוסד לימודיו כעוזר פרופסור.
הוא החליט שעליו לעבוד במגזר הפרטי ולצבור ניסיון.
הוא התחתן עם ג'וליה מקדונלד ב-1899, אולם היא מתה ב-17 באוגוסט 1900. הייתה להם בת, ג'וליה מקדונלד דייוויס.
דייוויס היה בן דודו ואביו המאמץ של סיירוס ואנס, ששימש כמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של ג'ימי קרטר.
בתו הייתה אחת מהעיתונאיות הראשונות שהתקבלו למועצת העיתונות.
אביו היה ציר לוועידה שהחליטה על הקמת וירג'יניה המערבית, אבל התנגד לביטול העבדות, לרפובליקנים הרדיקלים ולאשרור התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית.
דייוויס, כמו אביו, היה דמוקרט דרומי, והתנגד למתן זכות הצבעה לנשים, לחוקים פדרליים נגד העסקת ילדים, לחוקים נגד לינצ'ים, לתוכנית זכויות האזרח של הארי טרומן והגן על זכויותיהן של המדינות להתנות מתן זכות הצבעה בתשלום מס.
בנוסף, הוא תמך בפרוגרסיביות, ברגולציה של סחר בין מדינות ובהגבלת התאגידים.
הוא לא הרגיש בנוח בתוך המפלגה הרפובליקנית שתמכה בשוק חופשי ובחופש ההתאגדות, והמשיך לתמוך במפלגה הדמוקרטית, אף על פי שייצג את האינטרסים העסקיים מול הניו דיל.
דייוויס היה אחד מתומכי תומאס ג'פרסון האחרונים במפלגה הדמוקרטית, כיוון שתמך בזכויות המדינות והתנגד לממשל מרכזי חזק (הוא היה עורך הדין הראשי שפעל נגד תוכניתו של טרומן להלאים את תעשיית הפלדה).
הוא ייצג את וירג'יניה המערבית בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1911 ל-1913, והיה ממובילי החוק נגד מונופולים.
בנוסף, פעל בהליכי ההדחה של השופט רוברט ארצ'יבלד.
הוא שירת כפרקליט המדינה בין 1913 ל-1918, וכשגריר בממלכה המאוחדת בין 1918 ל-1921. כפרקליט המדינה, הוא הצליח לנצח בתיק כנגד חוק מאוקלהומה, שפטר תושבים שהיו צאצאים של מצביעים מלפני 1866 (כלומר, לבנים) מלעבור מבחן קרוא וכתוב כדי להשיג זכויות אזרח, ולמעשה מנע משחורים זכויות אזרח.
זאת אף על פי שעמדתו האישית בנושא הייתה שונה מעמדתו המשפטית.
דייוויס ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות ב-1920 וב-1924. הוא הצליח לזכות במועמדות ב-1924 כמועמד פשרה בסיבוב ה-103. אף על פי שאנדרו ג'ונסון מטנסי היה נשיא לאחר הירצחו של לינקולן, היבחרו של דייוויס הפכה אותו למועמד הנשיאותי הראשון מאז מלחמת האזרחים שבא ממדינת עבדות, והוא המועמד היחיד מווירג'יניה המערבית.
העובדה שגינה את הקו קלוקס קלאן והגן על זכויות הצבעה לשחורים בתור פרקליט המדינה בממשלו של וודרו וילסון הובילה לאובדן קולות בדרום ארצות הברית ובקרב דמוקרטים שמרנים.
הוא הפסיד לנשיא קלווין קולידג', שלא ביצע מסע בחירות ממשי.
דייוויס השיג 28.8% מהקולות, האחוז הנמוך ביותר שמועמד דמוקרטי זכה בו.
הוא היה ציר בוועידות הדמוקרטיות של 1928 ו-1932.
דייוויס היה מעורב ב"קנוניה העסקית", קונספירציה פוליטית שמטרתה הייתה להדיח את נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
עד טענו שהיה מעורב בכך, אולם הוועדה פסלה את הפגיעה בשמו.
דייוויס היה מעורכי הדין המוצלחים של תקופתו.
הוא ייצג רבים מהתאגידים הגדולים ביותר במדינה, ובנוסף היה נשיא איגוד עורכי הדין של ניו יורק.
מורגן הבן, ולתאגידים שלו במהלך חקירה מטעם הסנאט בנוגע לגורמי השפל הגדול.
בעשרים שנות חייו האחרונות, ייצג תאגידים גדולים בפני בית המשפט העליון ואתגר את חוקיות תוכנית הניו דיל.
הופעות בפני בית המשפט העליון
דייוויס יצג 140 תיקים בפני בית המשפט העליון.
73 היו בתור פרקליט המדינה, ו-67 כעורך דין פרטי.
רבים טוענים שמעטים הצליחו לעקוף את מספר התיקים שייצג דייוויס בפני בית המשפט.
דייוויס ייצג את תאגיד הפלדה במאי 1952, בפסק דין כנגד ניסיונו של הנשיא טרומן להלאים את תעשיית הפלדה.
לטענת דייוויס, הנשיא לא יכול היה להלאים את תעשיית הפלדה ב"מקרה חירום לאומי", אלא אם החוק נתן לו את האפשרות הזאת.
הוא טען שההלאמה אפשרית רק במקרה בו התאגיד לא מספק את דרישות הממשלה בזמן המשבר.
בשם תעשיית הפלדה, נאם דייוויס נאום במשך 87 דקות, וטען שטרומן מנצל את סמכותו באופן חסר תקדים.
השופטים שאלו רק שאלה אחת במהלך נאומו.
למרות התחזיות שההלאמה תאושר, השופטים הצביעו ברוב של שישה מול שלושה לשמור על צו המניעה ולעצור את הלאמת המכרות.
בהופעתו האחרונה בפני בית המשפט העליון, ניסה דייוויס להגן על מדיניות נפרד אבל שווה בתיק נספח לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
דייוויס, שתמך בהפרדה גזעית ובשליטת המדינה בחינוך, טען שקרוליינה הדרומית ניסתה לחסל כל חוסר שוויון בין בתי ספר של שחורים לאלו של לבנים, ושאל לבית המשפט להתערב בניסיונותיה לעשות זאת.
הוא ציפה לנצח, אולם בית המשפט פסק פה אחד כנגדו.
הוא החזיר את שכרו אל מדינת קרוליינה הדרומית.
הוא סירב להמשיך להשתתף בהליך המשפטי.
דייוויס היה חבר באיגוד עורכי הדין האמריקנים, במועצה ליחסי חוץ, ובאיגוד הבונים החופשיים.
הוא עסק בעריכת דין בניו יורק עד למותו בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית בגיל 81.
על שמו נקרא בניין בווירג'יניה המערבית.
בסרט משנת 1991, "נפרד אבל שווה", שמנסה להמחיז את פסק דין בראון, גולם דייוויס בידי ברט לנקסטר בתפקידו האחרון בקולנוע.
ג'ון ויליאם ווטרהאוס היה צייר אנגלי, אשר היה ידוע בזכות סגנון ציור פרה-רפאליטי.
הוא עבד כמה עשרות שנים לאחר התפרקותה של האחווה הפרה-רפאליטית, אשר שיאה היה באמצע המאה ה-19, והוביל סגנון שנודע בכינוי "הסגנון הפרה-רפאליטי המודרני".
ווטרהאוס הושפע בסגנון ציורו לא רק מהפרה-רפאליטים שקדמו לו, אלא גם מציירים אחרים בני דורו ביניהם האימפרסיוניסטים, ויצירות האמנות שלו היו נודעות בשל תיאורי הנשים שלו, הן מהמיתולוגיה היוונית העתיקה וכן מאגדות ארתוריאניות.
ווטרהאוס נולד באיטליה לזוג הורים אנגליים, שניהם ציירים, ומאוחר יותר הוא עבר ללונדון, שם הוא למד ב.
עד מהרה הוא החל להציג בכנסי הקיץ השנתיים של האקדמיה, והתמקד ביצירות אמנות רחבות היקף, אשר תיארו סצנות מחיי היומיום והמיתולוגיה של יוון העתיקה.
מאוחר יותר בקריירה שלו הוא אימץ את סגנון הציור הפרה-רפאליטי, אף שהסגנון יצא מהאופנה בסצנת האמנות הבריטית כמה עשרות שנים טרם לכך.
ווטרהאוס נולד ברומא, לזוג הציירים האנגלים ויליאם ואיזבלה ווטרהאוס, באותה השנה שבה חברי האחווה הפרה-רפאליטית, ביניהם דנטה גבריאל רוזטי, ג'ון אוורט מיליי וויליאם הולמן האנט, גרמו למהומה בסצנת האמנות בלונדון.
תאריך הלידה המדויק שלו אינו ידוע, אם כי הוא הוטבל ב-6 אפריל, ופיטר טריפי, אשר מאוחר יותר חקר את יצירתו של ווטרהאוס, מאמין כי הוא נולד בין ה-1 ל-23 בינואר.
חייו המוקדמים באיטליה צוטטו כאחת הסיבות שבגללן סצנות רבות מציוריו המאוחרים מוקמו ברומא העתיקה או מבוססות על סצנות מן המיתולוגיה הרומית.
בשנת 1854 בעודו בן 5, חזרה משפחת ווטרהאוס לאנגליה ועברה לגור בבית חדש שנבנה בדרום קנסינגטון בלונדון, סמוך למוזיאון ויקטוריה ואלברט שבדיוק הוקם.
ווטרהאוס, או 'נינו' כפי שהוא כונה על ידי מכריו, בא ממשפחה אמנותית אשר עודדה אותו מגיל צעיר להתנסות בציור ורישום, ולעיתים קרובות צייר סקיצות של יצירות אמנות בהן נתקל בעודו משוטט במוזיאון הבריטי ובגלריה הלאומית בלונדון.
בשנת 1871 הוא נרשם האקדמיה המלכותית לאמנויות, בתחילה כדי ללמוד פיסול, לפני שעבר להתמקד בציור.
יצירותיו המוקדמות של ווטרהאוס לא היו פרה-רפאליטיות מטבען, אך עסקו בנושאים קלאסיים, ברוח עבודותיהם של לורנס אלמה-טדמה ופרדריק לייטון.
עבודותיו המוקדמות הוצגו בגלריית דאדלי ובאיגוד המלכותי של האמנים הבריטיים, ובשנת 1874, ציורו "שינה, ואחיו למחצה, מוות" הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הציור נחל הצלחה מיידית, ומאותה השנה ווטרהאוס הציג בתערוכה השנתית באקדמיה בכל שנה עד 1916, למעט בשנים 1890 ו־1915. מאז הלך ווטרהאוס מחיל אל חיל בסצנת האמנות בלונדון, וב־1876 ציורו "לאחר הנשף", קיבל את המקום המרכזי בתערוכת הקיץ.
אולי בשל הצלחתו, הציורים שלו הפכו גדולים יותר ויותר ככל שחלף הזמן.
בשנת 1883 הוא התחתן עם הציירת אסתר קנוורת'י , בתו של מורה לאמנות מאילינג, אשר הציגה את ציורי הפרחים שלה באקדמיה המלכותית ובמקומות אחרים.
לזוג נולדו שני ילדים, אך שניהם מתו בילדותם המוקדמת.
בשנת 1895 קיבל ווטרהאוס קביעות מלאה באקדמיה המלכותית.
הוא לימד בבית הספר לאמנות העץ על שם סנט ג'ון, הצטרף למועדון אמנות העץ של סנט ג'ון, והיה חבר במועצת האקדמיה המלכותית.
אחד הציורים המפורסמים ביותר של ווטרהאוס הוא הציור "הגבירה משאלוט" , אשר עוסק באיליין משאלוט, אשר נפטרה מצער כאשר גילתה שלנסלוט לא משיב לה אהבה.
עוד נושא לציור שהעסיק את ווטרהאוס היה אופליה.
ציורו המפורסם ביותר של אופליה מתאר אותה ממש לפני מותה, כשהיא שמה פרחים בשערה בעודה ישובה על ענף עץ ונשענת לכיוון האגם.
כמו "הגבירה משאלוט" וציורים אחרים של ווטרהאוס, הציור עוסק באישה לקראת מותה בתוך או בקרבת מים.
ייתכן כי ההשראה לציורי אופליה הגיעה גם מציורי אופליה של רוזטי ומיליי.
ווטרהאוס הגיש את "אופליה" ב-1888 על מנת לקבל את תעודת הסיום שלו מהאקדמיה המלכותית לאמנויות.
במקור הוא רצה להגיש ציור שכותרתו הייתה "בתולת ים", אך כיוון שהוא לא הושלם בזמן, הוגש הציור "אופליה".
לאחר הגשתו, הציור אבד עד המאה ה-20, ומוצג כעת באוסף של לורד לויד-וובר.
ווטרהאוס צייר את אופליה שוב בשנת 1894 ו־1909 או 1910, ותכנן ציור נוסף בסדרה שנקרא "אופליה בחצר הכנסייה" (בתרגום אחר: "אופליה בבית הקברות").
לא עלה בידיו של ווטרהאוס לסיים את סדרת הציורים של אופליה, כיוון שעד 1915 חלה מאוד בסרטן.
הוא מת שנתיים מאוחר יותר, ב-1917, ונקבר בבית הקברות בלונדון "קנזל גרין" .
ווטרהאוס צייר בחייו 118 ציורים.
מקבץ מהם על פי שנים מופיע כאן.
ג'ון ויטצ'ל הוא שחיין יהודי-אמריקאי בעבר.
אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (אינדיאנפוליס 1987), זוכה מדליית ארד באליפות ארצות הברית (1989) ושיאן ארצות הברית (בריכת 25 מטר) במשחה ל-200 מטר חופשי.
סגן אלוף ארצות הברית (1989) במשחה ל-400 מטר חופשי, אלוף המכללות (1988) במשחה ל-500 יארד חופשי ואלוף משחקי הרצון הטוב (מוסקבה 1986) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ויטצ'ל נולד וגדל בניו יורק.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות ביולי 1986 זכה ויטצ'ל במדליית זהב בתוצאה של 1:50.17 דקות.
נוסך לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.31 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 1987 זכה ויטצ'ל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.90 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.29 דקות.
באליפות המכללות שנערכה ב-9 באפריל 1988 זכה ויטצ'ל במדליית זהב במשחה ל-500 יארד חופשי בתוצאה של 4:15.67 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי 1989 זכה ויטצ'ל ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
חודש לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה בתחילת אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
ויטצ'ל בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת סטנפורד ותואר שני מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
ג'ון (יוסף) ויליס הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי בגובה 2.05 מטרים, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד, בין היתר, בהפועל תל אביב ונבחרת ישראל.
ויליס נולד בניוארק, ניו ג'רזי, למשפחה יהודית.
בגיל 13 החל ויליס לשחק כדורסל.
בהמשך שיחק ויליס שנתיים בקבוצת הכדורסל של בית הספר העממי שבו למד, ולאחר מכן בקבוצת הכדורסל של התיכון.
לאחר התיכון למד ויליס באוניברסיטת בלומסבורג בפנסילבניה ושיחק בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה - "בלומסבורג האסקיס" למשך 4 שנים.
במדי הקבוצה קלע ויליס 1,467 נקודות והוא מדורג במקום השלישי בטבלת מלך הסלים בתולדותיה.
כן הוביל ויליס את הקבוצה לזכייה בתארים, והוא מחזיק בשיא הנקודות במשחק (48), שיא הריבאונדים בעונה (389) ושיא בממוצע אחוזי הקליעה (54.4%).
ויליס אחד מארבעת השחקנים בתולדות הקבוצה, שעם פרישתם, הוחלט ששום שחקן אחר לא ישתמש עוד במספר החולצה שלהם.
בשנת 1974 סיים את לימודיו ונבחן בקבוצת פילדלפיה 76, אך לבסוף לא התקבל אף על פי שהיה בין המועמדים הסופיים.
בהמשך הצטרף לקבוצת הצטרף סקרנטון אפולוס מליגת הכדורסל המקצוענית ה-CBA.
בשנת 1975 עבר ויליס לספרד ושיחק בקבוצת גרנולרס מליגת המשנה במשך שנתיים, ובשנה השנייה עזר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה.
עם תום התקופה בגרנולרס, נפגש ויליס עם ראשי הפועל תל אביב שחיפשו שחקן חיזוק לקבוצה, שהזמינו אותו לעלות לישראל ולשחק בקבוצה כישראלי.
באוגוסט 1977 הצטרף ויליס באופן רשמית לקבוצה, ושימש כמחליף למרק טורנשיין שעזב.
באותה שנה כיכבו בקבוצה בארי ליבוביץ ופיני חוזז.
העלייה לישראל, לפי דבריו, לא נבעה מציונות, אלא מטעמים כספיים ותנאי החיים בישראל.
בעונתו הראשונה של ויליס בקבוצה, עונת 1977/1978 הונהגה שיטה חדשה עם 22 מחזורי ליגה סדירה, ובסופם טורניר "ליגת-על" (בה נמחק המאזן מהליגה הסדירה) עם 6 הקבוצות אשר סיימו ראשונות בסיום הליגה הסדירה.
במהלך העונה גברה הפועל על מכבי 98-85 ביד אליהו, כשוויליס מככב עם 23 נק' ופיני חוזז מוסיף 22. מדובר בניצחון הראשון של הפועל בדרבי מאז מאי 1970. את העונה הסדירה סיימה הפועל במקום השלישי.
במשחקי בית הגמר הפסידה הפועל 4 פעמים בששת המחזורים הראשונים, כולל בדרבי.
בסיבוב השני הפסידה הפועל שוב בדרבי, 77:118, ולבסוף סיימה את הבית במקום השלישי.
בעונה הסדירה קלע ויליס בממוצע של 14.9 נקודות למשחק ובפלייאוף בממוצע של 18.1 נקודות למשחק.
בגביע המדינה, הפסידה הפועל למכבי 90:93 לאחר משחק צמוד והארכה, כאשר ויליס קלע בגמר 24 נקודות.
עונה לאחר מכן, 1978/1979, עמד על הקווים המאמן יהושע רוזין.
שיטת הליגה שונתה שוב, ולראשונה בתולדות הליגה הוחלט על הכרעת האליפות בשיטת פלייאוף עם סדרות (הטוב משלושה).
הפועל תל אביב העפילה לגמר הפלייאוף לאחר שגברה על הפועל רמת גן.
המשחק הראשון בגמר הפלייאוף נגמר בניצחון של מכבי תל אביב.
המשחק השני היה כבר צמוד יותר, ובדקות הסיום הגיע לשוויון 64-64, כשמכבי לא מצליחה לקלוע סל במשך שש דקות.
אבל דווקא אז, במהלך התקפה של הפועל, איבד לייבוביץ' את הכדור למיקי ברקוביץ', שניצח את המשחק, ואת סדרת הגמר 0–2 עבור מכבי.
בעונה הסדירה קלע ויליס בממוצע של 18.3 נקודות למשחק ובפלייאוף בממוצע של 18.6 נקודות למשחק.
בעונת 1979/1980, הרוויחה הפועל מפירוקה של הפועל גבת/יגור כשהעבירה לשורותיה את בועז ינאי, ואת המאמן שימי ריגר.
כמו כן ניצלה הפועל היטב את ההיתר לראשונה לשתף שחקן זר אחד בסגל, והביאה את הגבוה המצטיין פראן קוסטלו.
בעונה עצמה שוב התמודדה הפועל בצמרת עם מכבי תל אביב והפועל רמת-גן.
לשני מחזורי הסיום הגיעה הפועל כשיש לה עדיין סיכוי לזכות באליפות, אם תנצח את שני משחקיה האחרונים.
לרוע מזלה, שני המשחקים האלה היו מול מכבי תל אביב והפועל רמת גן.
הסיכוי נמוג לאחר הדרבי, בו ניצחה מכבי ללא כל קושי.
הפועל התנחמה בכך שבמחזור האחרון ניצחה את ר"ג 83–85, ועברה אותה בטבלה, בדרך לעוד סגנות.
במהלך העונה שיחק ויליס 20 משחקים וקלע בממוצע של 16.4 נקודות.
כן בעונה זו העפילה הפועל לראשונה בתולדותיה לחצי גמר גביע קוראץ', שם חיכתה לה ציבונה זאגרב.
המשחק הראשון בין שתי הקבוצות נערך בהיכל הספורט יד אליהו, והפועל ניצחה בו 80–81, אך במשחק הגומלין הפסד 80–92 מנע ממנה העפלה היסטורית לגמר גביע אירופי.
אחת הסיבות המרכזיות לאי העפלה לגמר הייתה שברגעים המכריעים ספג ויליס ארבע עבירות, שהקשו עליו לשמור על שחקני זאגרב.
בשנת 1980 התגייס ויליס לצה"ל ושירת שנה כמדריך ספורט בבסיס חיל האוויר בתל נוף.
בעונת 1980/1981 עברה הפועל לשחק באולם אוסישקין המקורה.
לפני תחילת העונה נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים, וההנהלה פנתה לוויליס וליבוביץ שיפחיתו משכרם, אולם אלו סירבה.
השחקנים בועז ינאי, פראן קוסטלו, גור בן-דוד ושמואל נחמיאס עזבו.
שבוע בלבד לפני פתיחת העונה התחילה הפועל להתאמן.
המאמן שימי ריגר נסע לארצות הברית והחתים את לבן מרסר.
הפועל סיימה את העונה במקום הרביעי בלבד, בעוד מכבי תל אביב גורפת את אליפות אירופה ואליפות ליגה נוספת בלי הפסד.
ויליס רשם 22 הופעות וקלע בממוצע של 16.5 נקודות למשחק.
בחלוף 3 שנים לאחר שעלה לישראל, לפי תקנון פיב"א, רשאי היה ויליס לשחק במדי נבחרת ישראל.
בשנת 1981 השתתף ויליס באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בצ'כוסלובקיה.
מאמן הנבחרת היה רלף קליין וכוכב הנבחרת היה מיקי ברקוביץ'.
הנבחרת סיימה את האליפות במקום השלישי עם שלושה ניצחונות וחמישה הפסדים.
ויליס שיחק באליפות בכל שמונה המשחקים, וקלע בממוצע של 6.2 נקודות למשחק.
בעונת 1981/1982 חזרה שיטת הפלייאוף לליגה.
בטרם התחילה העונה החתימה הפועל שני מתאזרחים, אנדי ווקר וקני לבנובסקי, שחיזקו מאוד את הקו הקדמי של הקבוצה.
חמישיית הקבוצה היו ויליס, הקפטן הוותיק בארי לייבוביץ', הזר, לבן מרסר, דני ברכה ופיני חוזז, ולתפקיד המאמן מונה אריה דוידסקו.
בפלייאוף עצמו הוצלבה הפועל מול הפועל גליל עליון, הצליחה לעבור אותה לאחר שני ניצחונות, והעפילה כצפוי לבית הגמר יחד עם מכבי תל אביב והפועל רמת גן.
הפועל אירחה במשחק הראשון את הדרבי, וכבר בו איבדה מעשית כל סיכוי לזכות בתואר כשהובסה 89:73, לאחר מחצית ראשונה צמודה.
גם במשחק השני הובסה הפועל בחוץ על ידי ר"ג 70:90. הפועל הפסידה גם בשני המשחקים שנותרו.
בעונה הסדירה קלע ויליס בממוצע של 11.2 נקודות למשחק ובפלייאוף בממוצע של 9.7 נקודות למשחק.
בסיום העונה, עזב ויליס את הפועל לאחר שהואשם על ידי ההנהלה בזיוף פציעה בגב, כנראה משום שהפועל רצתה להתחמק מתשלום כספים שהגיעו לו.
בתוך כך העבירה הפועל לוויליס שיקים ללא כיסוי.
העניין התגלגל לבתי המשפט שם זכה ויליס בשנת 1984, בתביעה בסכום של כ-3 מיליון שקל.
לקראת עונת 1982/1983 חתם ויליס, יחד עם בארי ליבוביץ', בהפועל חיפה.
מאמן הקבוצה היה רני כהנא ולשני המתאזרחים ויליס וליבוביץ' הצטרפו לחיים זלוטיקמן ורנדי אלתר.
הפועל חיפה רשמה עונה חלשה וסיימה במקום העשירי עם 9 ניצחונות בלבד, מרחק ניצחון אחד ממקום המוביל לירידת ליגה.
ויליס לעומת זאת שמר על ממוצע גבוה - 18.2 נקודות למשחק.
בשנת 1983 השתתף ויליס באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בצרפת, תחת המאמן רלף קליין.
הנבחרת סיימה במקום השישי במאזן כללי של שלושה ניצחונות (בין היתר על יוגוסלביה החזקה) וארבעה הפסדים.
ויליס שיחק באליפות בשישה משחקים וקלע בממוצע של 4.8 נקודות למשחק.
לימים הגדיר ויליס את האליפות הזו כשיא הקריירה שלו בארץ.
בעונה הבאה, 1983/1984 הצטרף להפועל חיפה המאמן פראן אוהנלן, והקבוצה השתפרה משמעותית כשסיימה במקום החמישי את העונה הסדירה, כאשר ויליס קלע בממוצע של 14.1 נקודות למשחק.
בחצי גמר הפלייאוף הפסידה הפועל חיפה למכבי תל אביב בשני המשחקים - 88:82, 85:77. בשנת 1984 השתתף ויליס בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת לוס אנג'לס, תחת המאמן אריה מליניאק, שנערכה בצרפת.
מאזנה הכללי של הנבחרת בטורניר היה שלושה ניצחונות ושישה הפסדים.
ויליס השתתף בתשעה משחקים וקלע בממוצע של 6.8 נקודות למשחק.
בעונת 1984/1985 חזר ויליס להפועל תל אביב, עקב רצונה של אשתו לחזור לגור במרכז הארץ.
באותה עונה העמידה הפועל את אחד הסגלים החזקים בתולדותיה, תחת המאמן רוזין, עם ויליס, מייק לארגי, לבן מרסר, וילי סימס, ג'ק צימרמן ושמוליק זיסמן.
בסיום העונה הסדירה חזרה הפועל לראשונה מאז עונת 1979/1980 למקום השני בסיום הליגה הסדירה.
בפלייאוף, ברבע גמר גברה הפועל בקלות על הפועל עפולה של בועז ינאי, ובחצי הגמר על מכבי רמת גן, וחיכתה בגמר הפלייאוף למכבי תל אביב.
במשחק הראשון בגמר הפלייאוף, ניצחה הפועל את מכבי.
במשחק השני, 14 דקות לסיום ההפרש היה 8 למכבי, אבל אז הגיעה התגרה המפורסמת בין מוטי ארואסטי למייק לארגי, בסיומה הורחקו שני השחקנים על ידי השופט.
בלי לארגי הפועל התקשו מאוד, בעוד שמכבי פשוט הכניסה במקום ארואסטי את חן ליפין, וניצחה בסיום ב-9 הפרש.
במשחק השלישי, ניצחה מכבי 66–76 וזכתה בעוד אליפות.
בעונה הסדירה קלע ויליס בממוצע של 10.2 נקודות למשחק ובפלייאוף בממוצע של 12.6 נקודות למשחק.
בשנת 1985 השתתף ויליס במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בצרפת, תחת המאמן צביקה שרף.
הנבחרת סיימה במקום התשיעי במאזן כללי של ארבעה ניצחונות ושלושה הפסדים.
ויליס שיחק באליפות בשבעה משחקים, וקלע בממוצע של 9.4 נקודות למשחק.
לקראת עונת 1985/1986 עבר ויליס להפועל חולון, תחת המאמן מולי קצורין.
ויליס לא הצליח לתפוס את מקומו בחמישיית הקבוצה, שכללה את ישראל אלימלך, חיים זלוטיקמן, דזי בארמור, ג'ו קופר וקליף פונדקסטר.
הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השני (לראשונה מאז 1955), אך הפסידה בחצי גמר הפלייאוף 2:0 לאליצור נתניה.
ויליס קלע בממוצע של 7.4 נקודות למשחק - הממוצע הנמוך בקריירה שלו.
באותה עונה העפילה הפועל חולון לגמר גביע המדינה בו הפסידה למכבי תל אביב 90:86, וויליס קלע 3 נקודות.
בפברואר 1986 הודיע ויליס על פרישה מנבחרת ישראל.
בהמשך לא זימן אותו מאמן הנבחרת צביקה שרף לאליפות העולם 1986.
בעונת 1986/1987 חזר ויליס להפועל תל אביב לקדנציה האחרונה שלו, ואליו הצטרף זלוטיקמן מהפועל חולון.
מאמן הקבוצה היה משה ויינקרנץ.
את העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום השישי, אך הצליחה להעפיל מהמקום השישי עד לגמר הפלייאוף, שם פגשה, שוב, את מכבי תל אביב.
את המשחק הראשון של גמר הפלייאוף ביד אליהו ניצחה הפועל בסל בשנייה האחרונה של לארגי, אולם בשני המשחקים הבאים בסדרה ניצחה מכבי בקלות יחסית.
בעונה הסדירה קלע ויליס בממוצע של 11.7 נקודות למשחק, ובפלייאוף בממוצע של 8 נקודות למשחק.
כן באותה עונה הודחה הפועל תל אביב כבר בשלב רבע הגמר של גביע המדינה על ידי אליצור נתניה, וכן בגביע קוראץ' הודחה בסיבוב השני לאחר תבוסה בווארזה.
על אף שהודיע על פרישה מהנבחרת שנה קודם לכן, בשנת 1987 היה אמור ויליס להשתתף במוקדמות אליפות אירופה, אך לאחר שפיב"א הודיעה שהנבחרת רשאית לרשום רק שני מתאזרחים, הוחלט כי ויליס וסטיב שלכטר לא יצאו עם הנבחרת.
בעונת 1987/1988 עבר ויליס למכבי ראשון לציון, ששיחקה אז בליגה הארצית (הליגה השנייה).
בתחילת העונה סבל ויליס מפציעה בגב, שהשביתה אותו למספר חודשים, אך לאחר שהתאושש הוביל את הקבוצה, לראשונה בתולדותיה, לליגה הבכירה, עם סל ניצחון חמש שניות לסיום במשחק העלייה מול קריית אונו.
בסיום העונה פרש ויליס מכדורסל.
ויליס שיחק 10 עונות בליגה הראשונה בישראל, רשם 187 משחקים, בהם קלע 2,593 נקודות והוא מדורג מקום 95 בקלעי כל הזמנים.
בהפועל תל אביב קלע ויליס 1,941 נקודות והוא מדורג בה במקום ה-11 בקלעיה בכל הזמנים.
בנבחרת ישראל, שיחק ווילס 71 משחקים, בהם קלע 469 נקודות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1981, אליפות אירופה בכדורסל 1983, הטורניר הקדם אולימפי 1984 ואליפות אירופה בכדורסל 1985.
בשנת 1990 נבחר ויליס להיכל התהילה של אוניברסיטת בלומסבורג.
לקראת סיום הקריירה החל בשיתוף פעולה עסקי עם חברת היהלומים אמבר-בורנשטיין ושיווק את תוצרתה בניו יורק.
בשנת 1990 עזב את ישראל, עבר לאטלנטה ומאז עובד בעסקי התכשיטים.
במהלך הקריירה בישראל היה נשוי לישראלית, וממנה יש לו שתי בנותיו, ניקול ושרי, ששירתו כקצינות בצה"ל.
לאחר שעזב לארצות הברית נישא בשנית לאזרחית ישראלית ולשניים ילד משותף - ירדן ויליס, גם הוא כדורסלן.
ג'ון לי ויליאמסון היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1973–1980. לאורך הקריירה זכה בשתי אליפויות ה-ABA כשחקן ניו יורק נטס, וממוצעיו הכוללים בשתי הליגות הם 17.5 נקודות, 2.5 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
בעת פרישתו הוביל את שחקני מועדון ניו יורק/ניו ג'רזי נטס בסך נקודות בקריירה, עם 7,202 נקודות.
בדצמבר 1990 הופרשה גופייתו, עם המספר "23", על ידי הנטס.
ויליאמסון נולד וגדל בעיר ניו הייבן שבקונטיקט.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של "תיכון וילבור קרוס" המקומי, זכה עמה באליפות תיכונים של קונטיקט, ובעונה השלישית (1969) הפסיד במשחק הגמר.
בעונתו האחרונה הוביל את כל שחקני התיכונים בארצות הברית עם ממוצע של 38.8 נקודות למשחק, אך קבוצתו הודחה במשחק חצי גמר אליפות התיכונים של קונטיקט.
בשנים 1971–1973 למד באוניברסיטת המדינה של נין מקסיקו, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע כ-27.2 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1973 נלקח ויליאמסון על ידי אטלנטה הוקס בבחירה ה-96, אך משלא זכה למקום בסגל הקבוצה חתם על חוזה בניו יורק נטס מליגת ה-ABA.
בעונתו הראשונה עם הנטס קלע 14.5 נקודות בממוצע למשחק (רביעי בקבוצה), וסייע לה לזכות באליפות ה-ABA לאחר שגברה על יוטה סטארס בסדרת הגמר (4–1).
בעונה העוקבת הודחה ניו יורק כבר בשלב חצי גמר המזרח, ובעונת 1975/1976 גברה על דנוור נאגטס בסדרת הגמר (4–2) בדרך לזכייתה השנייה באליפות ה-ABA.
במשחק השישי של הסדרה קלע ויליאמסון 28 נקודות, כולל 16 ברבע האחרון, והוביל את הנטס לניצחון במשחק ובסדרה לאחר שכבר פיגרה ב-22 נקודות.
לאורך סדרת הגמר היה ויליאמסון הקלעי השני של קבוצתו, אחרי כוכב הקבוצה ג'וליוס ארווינג, עם ממוצע של 22.5 נקודות למשחק.
לקראת עונת עברה ניו יורק לשחק בליגת ה-NBA, ובמהלכה העבירה את ויליאמסון בטרייד לאינדיאנה פייסרס.
לאחר כשנה אחת באינדיאנה, במדיה קלע 19.8 נקודות בממוצע למשחק, נשלח בחזרה לנטס, אשר בינתיים עברו לניו ג'רזי ושינו את שמם ל"ניו ג'רזי נטס".
עד לסיום אותה עונה קלע 29.5 נקודות בממוצע למשחק, כולל שיא קריירה של 50 נקודות במשחק מול הפייסרס.
בעונת המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצע של 22.2 נקודות למשחק, אך קבוצתו שוב סיימה עם מאזן שלילי.
במהלך עונת הועבר לוושינגטון בולטס, ממנה שוחרר בדצמבר 1980 לאחר 39 משחקים בלבד.
בשנת 1982 שיחק עבור קבוצת "לאס וגאס סילברס" מליגת ה-CBA, בטרם פרש ממשחק.
ב-30 בנובמבר 1996 נפטר ויליאמסון, בגיל 45, בשל אי-ספיקת כליות.
ג'ון ויליאם וורנר היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קהיליית וירג'יניה בשנים 1979–2009. טרם היבחרו לסנאט, היה וורנר — חבר המפלגה הרפובליקנית — מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
וורנר היה בעלה השישי של שחקנית הקולנוע הידועה אליזבת טיילור, אליה נישא לפני שנבחר לקונגרס האמריקאי.
הוא יוצא מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה, והיה אחד מחמשת החיילים המשוחררים שלחמו במלחמת העולם השנייה שכיהנו בסנאט בעת פרישתו.
ב-2008 הודיע על כוונתו שלא להתמודד לכהונה שישית בסנאט, ומאז נותר הרפובליקני האחרון שייצג את וירג'יניה בסנאט.
ג'ון ויליאם וורנר השלישי נולד בפברואר 1927 בוושינגטון הבירה למרתה באד וג'ון ו.
הוא גדל בעיר הבירה, שם למד בבית הספר סנט אלבנס האליטיסטי זאת בטרם סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש וודרו וילסון בפברואר 1945. בינואר אותה השנה, מעט לפני יום הולדתו השמונה עשרה, התגייס וורנר לצי ארצות הברית בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בצי עד לשנה העוקבת, והשתחרר בדרגת נגד שלישי.
ב-1949 סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון ולי, ואחר כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
באוקטובר 1950 התגייס בשנית לחיל הנחתים של ארצות הברית לאחר פרוץ מלחמת קוריאה, ובקוריאה שירת כקצין אחזקת מטוסים בכנף הנחתים הראשונה (1st Marine Aircraft Wing).
הוא המשיך לשרת בכוחות המילואים של חיל הנחתים אחרי המלחמה, ובסופו של דבר הגיע לדרגת קפטן.
לאחר מכן חידש את לימודיו האקדמיים: וורנר למד קורסים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בטרם קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה ב-1953. באותה שנה היה עוזר משפטי של אלייז'ה בארט פריטמן, שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ב-1956 התמנה לעוזר תובע פדרלי, וב-1960 החל לעבוד כעורך דין פרטי והצטרף למשרד עורכי הדין "הוגן והרטסון" (כיום נקרא "הוגן לובלס").
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 היה עוזר בצוות מסע הבחירות של סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון.
לאחר שהשקיע זמן ומשאבים כלכליים משמעותיים עבור מסע הבחירות של ניקסון ב-1968, מונה וורנר בפברואר 1969 לתת מזכיר מחלקת הצי של ארצות הברית והושבע לתפקידו בידי מזכיר ההגנה מלווין ליירד.
ב-4 במאי 1972 החליף את ג'ון צ'ייפי בתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
אחרי כהונתו כמזכיר הצי, מינה אותו הנשיא ג'רלד פורד ב-1973 להשתתף בשיחות ועידת האומות המאוחדות על אודות משפט ימי בניו יורק, וקודם לכן נשא ונתן עם ברית המועצות על הסכם התקריות הימיות האמריקאי-סובייטי שנחתם ב-1972. פורד הוסיף מנות את וורנר לראש מינהל יובל ה-200 למהפכה האמריקאית.
וורנר היה מזכיר הצי הראשון ששירת הן בצי ארצות הברית והן בחיל הנחתים האמריקאי.
לאחר הפסדו של פורד לג'ימי קרטר בבחירות 1976 לנשיאות, החל וורנר לשקול את כניסתו לזירה הפוליטית.
ב-1978 התמודד בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לבחירת מועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית.
למרות הפרסום ממנו נהנה בשל היותו בעלה של אליזבת טיילור וכמויות הכסף הגדולות בהן השתמש וורנר עבור מסע הבחירות שלו בבחירות המקדימות, סיים את בחירות אלה במקום השני אחרי הפוליטיקאי השמרני ריצ'רד אובנשיין.
גורם נכבד להפסדו זה היה עמדותיו הפוליטיות שנתפסו כליברליות, ובמיוחד גישתו הרכה כלפי ברית המועצות.
לעומת וורנר, היה אובנשיין אנטי-סובייטי כבד ואנטי-קומוניסטי, ומתנגד למדיניות "החברה הגדולה" של הנשיא לינדון ג'ונסון ולחלק גדול מהתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
עם זאת, כאשר אובנשיין נהרג חודשיים לאחר מכן בהתרסקות מטוס, נבחר וורנר להחליפו כמועמד הרפובליקני לסנאט וביום הבחירות הכלליות גבר בקושי על מועמד המפלגה הדמוקרטית אנדרו מילר, לשעבר התובע הכללי של וירג'יניה.
וורנר הוא הסנאטור השני מווירג'יניה בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר אחרי הארי פ.
בירד אך הסנאטור הרפובליקני שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר מטעם וירג'יניה.
הוא היה חבר בוועדת המודיעין, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות ובוועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט.
כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים, הוא הגדיל את הזרמת מיליארדי הדולרים לכלכלת וירג'יניה בכל שנה באמצעות מימון המתקנים הצבאיים במדינה ומשרדים לבניית ספינות, אשר היו כלי לתמיכה אלקטורלית בכל מחזור בחירות בו התמודד.
עמדותיו של וורנר היו יחסית מתונות למרבית הסנאטורים מדרום ארצות הברית.
למשל, הוא נמנה בין הרפובליקנים המעטים שתמכו בחוקי פיקוח על כלי נשק וב-2004 היה אחד משלושת הרפובליקנים שנתנו חסות לתיקון של הסנאטורית דיאן פיינסטיין שביקש להאריך בעשור את האיסור הפדרלי על נשק לתקיפה.
וורנר תמך בפסק דין רו נגד וייד ובמחקר על תאי גזע עובריים, אף על פי שקיבל דירוג תמיכה גבוה מקבוצות המתנגדות להפלות מלאכותיות מכיוון שהצביע בעד הגבלות רבות על הפלות.
ב-1987 היה וורנר אחד מהרפובליקנים הבודדים שהצביעו נגד רוברט בורק, מועמדו של הנשיא רונלד רייגן לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
וורנר נבחר מחדש בקלות ב-1984 ו-1990, אם כי רק שש שנים מאוחר יותר, ב-1996, ניצב לראשונה בפני ההתנגדות המשמעותית שלו בבחירות לסנאט מצד מארק וורנר הדמוקרטי, אשר בין שניהם אין קשר משפחתי.
מארק וורנר היה מיליונר שהשקיע במסע הבחירות כספים לאין שיעור ביחס לג'ון וורנר המכהן ובכך נוצרה מערכת בחירות צמודה בין השניים, אך ג'ון וורנר גבר על מארק וורנר עם 52% מקולות הבוחרים.
לדברי ג'ורג' סטפנופולוס, מי שהיה מקורבו של הנשיא לשעבר ביל קלינטון, וורנר נמנה בין המועמדים הפוטנציאליים שנשקלו להחליף את לס אספין בתפקיד מזכיר מחלקת ההגנה של ארצות הברית בממשל קלינטון, אך לבסוף בחר הנשיא את הסנאטור הרפובליקני ויליאם כהן ממיין.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996 היה וורנר בסנאט סופר הקולות של חבר האלקטורים יחד עם הסנאטור הדמוקרטי ונדל פורד מקנטקי.
וורנר היה בין עשרה סנאטורים מהמפלגה הרפובליקנית שהצביעו נגד האשמתו של קלינטון במתן עדות שקר במהלך משפט ההדחה של קלינטון בין תשעת האחרים נמנים ריצ'רד שלבי מאלבמה, טד סטיבנס מאלסקה, סוזן קולינס, אולימפיה סנואו (שתיהן ממיין), ג'ון צ'ייפי מרוד איילנד, ארלן ספקטר מפנסילבניה ופרד תומפסון מטנסי).
וורנר ואחרים שהצביעו נגד הדחתו של קלינטון עוררו את חמתם של רפובליקנים רבים.
כמו שהיה תריסר שנים קודם לכן, גם ב-2002 התמודד וורנר מחדש לסנאט ללא התנגדות דמוקרטית, וזכה בתקופת כהונה חמישית תוך שהוא מביס מועמד עצמאי בבחירות הכלליות.
ב-23 באוגוסט 2007 קרא וורנר לנשיא ג'ורג' ווקר בוש להתחיל להחזיר את חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אל מולדתם מעיראק עד לחג המולד במטרה להבהיר להנהגה העיראקית כי ההתחייבות האמריקאית לשלום אינה מוגדרת.
שמונה ימים אחר כך, ב-31 באוגוסט, הודיע על כוונתו שלא להתמודד לתקופת כהונה שישית בסנאט במהלך הבחירות ב-2008. באוקטובר 2008 הצביע בעד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008.
ב-12 בדצמבר 2008 העניק משרד מנהל המודיעין הלאומי לוורנר את מדליית שירות המודיעין הלאומי הציבורי הראשונה אי פעם.
ב-8 בינואר 2009 הודיע מזכיר הצי של ארצות הברית כי הצוללת הבאה מצוללות התקיפה מסדרת וירג'יניה תיקרא על שמו של וורנר, וב-1 באוגוסט 2015 נחנכה צוללת זו בטקס שנערך בתחנת הצי נורפוק.
ב-19 בפברואר 2009 הודיעה שגרירות בריטניה בוושינגטון הבירה כי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תעטר את וורנר בתואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית על עבודתו לחיזוק הברית הצבאית בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת.
ב-28 בספטמבר 2016 הודיע וורנר על תמיכתו במועמדת המפלגה הדמוקרטית לנשיאות הילרי קלינטון על פני המועמד הרפובליקני דונלד טראמפ, תוך שהוא משבח את קלינטון על פעולותיה למען שיתוף פעולה בין-מפלגתי.
בבחירות 2014 הביע את תמיכתו במי שהיה יריבו ב-1996, מארק וורנר, ובהמשך הביע את תמיכתו גם במועמדים דמוקרטים אחרים מווירג'יניה בהם טים קיין.
ב-25 במאי 2021 נפטר וורנר בגיל 94 לאחר אי-ספיקת לב בביתו באלכסנדריה.
ג'ון ויליאם קסילייר היה אמן נוף אמריקאי השייך לאסכולת נהר ההדסון.
הכשרתו המקצועית הראשונה הייתה אצל הליתוגרף הבולט בניו יורק, פיטר מאווריק בשנות העשרים של המאה ה-19. הוא המשיך להתאמן עם אשר דיורנד, שהיה בעצמו ליתוגרף באותה תקופה.
קסילייר ודיורנד התיידדו, ושניהם עבדו יחדיו בניו יורק במשך שנות ה-30.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 התעניין דיורנד בציור נוף בעקבות ידידותו עם תומאס קול.
דיורנד, בתורו, הפנה את תשומת ליבו של קסילייר לציור הנוף.
עד שנת 1840 התעניינות של קסילייר באמנות הייתה מספיק חזקה כדי ללוות את דיורנד, ג'ון פרדריק קנסט ותומאס פריצ'רד רוסיטר במהלך טיול באירופה שבמהלכו רשמו סצנות, ביקרו במוזיאונים לאמנות והעשירו את התעניינותם בציור.
קסילייר פיתח בהדרגה את הכישרון שלו באמנות ציור הנוף, כשהוא מצייר בסגנון שלימים התפרסם כאסכולת נהר ההדסון.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוא הפסיק לחלוטין את קריירת החריטה שלו לטובת ציור במשרה מלאה.
הוא נבחר לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1851, לאחר שהיה חבר מקורב מאז 1833, והציג שם את עבודותיו במשך למעלה מחמישים שנה.
קסילייר נפטר בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק בשנת 1893.
דוגמאות לאמנותו נמצאות באוספי מוזיאון המטרופוליטן, ניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון הבירה, והמוזיאון לאמנות וודמיר שבפילדלפיה, פנסילבניה.
ג'ון וייט אלכסנדר היה צייר דיוקנאות, וצייר ומאייר דקורטיבי אמריקאי.
אלכסנדר נולד באלג'ני, פנסילבניה, בהווה חלק מפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא התייתם בינקותו, וגודל על ידי סבו וסבתו, ובגיל 12 הפך לנער טלגרף בפיטסבורג.
אדוארד ג'יי אלן הפך לפטרונו המוקדם של ג'ון אלכסנדר, ואימץ את אלכסנדר היתום בזמן שעבד ב"פסיפיק ואטלנטיק טלגרף ושות" כאיש צעיר.
אלן הביא את אלכסנדר לביתו באדג'יל שם צייר אלכסנדר את בני המשפחה השונים של משפחת אלן, כולל קולונל אלן.
הכישרון שלו לציור משך את תשומת ליבו של אחד המעסיקים שלו, שעזר לו לפתח אותם.
הוא עבר לעיר ניו יורק בגיל שמונה עשרה ועבד במשרד העיתון Harper's Weekly, שם היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי באותה תקופה בה עבדו שם מאיירים מפורסמים אחרים.
לאחר חניכות של שלוש שנים, נסע למינכן להכשרה הרשמית הראשונה שלו.
בגלל המחסור בכספים, הוא עבר אל הכפר פוללינג, בבוואריה, ועבד עם פרנק דובנק.
הם נסעו לוונציה, שם הודרך על ידי ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, והמשיך את לימודיו בפירנצה, הולנד ופריז.
בשנת 1881 הוא חזר לניו יורק והשיג במהירות עבודת ציור דיוקנאות, כמו של אוליבר וונדל הולמס, ג'ון בורוז, הנרי ג' מרקנד, והנשיא מקוש מאוניברסיטת פרינסטון.
אלכסנדר היה נשוי לאליזבת אלכסנדר, אותה הכיר עקב שם המשפחה המשותף שלהם.
אליזבת הייתה בתו של ג'יימס וודל אלכסנדר, נשיא האגודה לביטוח חיים הוגן.
נולד להם ילד אחד, המתמטיקאי ג'יימס וודל אלכסנדר השני.
רבים מציוריו נמצאים במוזיאונים ובמקומות ציבוריים בארצות הברית ובאירופה, כולל מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון האמנות בברוקלין, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, מכון באטלר, ובספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.
בנוסף, באולם הכניסה למוזיאון האמנות במכון קרנגי בפיטסבורג, סדרת ציורי הקיר של אלכסנדר שכותרתה "אפוטאוזה מפיטסבורג" (1905–1907) מכסה את קירות שלוש הקומות.
התערוכה הראשונה שלו בסלון פריז בשנת 1893 זכתה להצלחה.
בשנת 1889 הוא צייר עבור הגברת ג'רמיה מילבנק דיוקנאות מוערכים של וולט וויטמן ואחד של בעלה, ג'רמיה מילבנק.
בשנת 1901 הוא נבחר לחבר לגיון הכבוד, ובשנת 1902 הוא היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם שימש כנשיא בשנים 1909–1915.
הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות, ונשיא האגודה הלאומית לציירי קיר.
בין מדליות הזהב שקיבל היו גם מדליות בתערוכת פריז (1900) והיריד העולמי בסנט לואיס (1904).
ג'ון וייט אלכסנדר נפטר בניו יורק ב־31 במאי 1915.
ג'ון ויליאם סנואו הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ג'ון סנואו נולד בטולידו, אוהיו, לקתרין (לבית הווארד), מורה בבית ספר, וויליאם דין סנואו, עורך דין לענייני מיסוי.
הוא למד בבית הספר התיכון אקדמיית גילמור בגייטס מילס שבאוהיו.
את לימודיו הגבוהים הוא למד בקניון קולג' ובאוניברסיטת טולידו, שם הוא סיים לימודי תואר ראשון ב-1962. ב-1965 הוא סיים לימודי תואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר מכן ועד 1968 הוא שימש כעוזר לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת מרילנד.
ב-1968 הוא השלים תואר דוקטור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ולאחר מכן עבד במשרד עורכי הדין הוושינגטוני וילר את וילר עד שנת 1972.
שירות ממשלתי בממשלי ניקסון ופורד
ב-1972 עזב סנואו את וילר את וילר וקיבל משרה של עוזר לפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
במהלך שלוש השנים בהן הוא שימש במשרה זו הוא גם החזיק במשרות בממשלת ארצות הברית.
בשנים 1972–1973 הוא שימש כעוזר היועץ המשפטי הראשי של מחלקת התחבורה.
לאחר מכן ועד 1974 הוא שימש סגן עוזר מזכיר התחבורה למדיניות, תכנון ויחסים בינלאומיים.
לאחר מכן ועד 1975 הוא שימש כמעוזר המזכיר לענייני ממשל במחלקת התחבורה.
ב-1975 עזב סנואו את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ועבר לעבוד במשרה מלאה כעוזר תת-מזכיר התחבורה.
ב-1976 הוא סיים את תפקידו זה ומונה כמנהל מנהל הבטיחות בכבישים המהירים הפדרלי (NHTSA).
עם תחילת נשיאותו של ג'ימי קרטר ב-1977 פרש סנואו מהחיים הציבוריים.
באביב אותה שנה הוא שימש כמרצה אורח לכלכלה באוניברסיטת וירג'יניה וכעמית אורח ב-AEI.
בנוסף הוא מונה כעמית בכיר בבית הספר לניהול של אוניברסיטת ייל, שם הוא שימש בתפקיד זה בשנים 1978–1980.
שנותיו של סנואו במחלקת התחבורה הוכחו כמועילות עבורו.
ב-1977 הוא היה לסגן הנשיא לענייני ממשל בחברת "צ'סי סיסטם" , חברת החזקות שבבעלותה היו שלוש חברות רכבת אמריקאיות: צ'ספיק ואוהיו , וסטרן מרילנד ובולטימור ואוהיו .
ב-1980 התמזגה צ'סי סיסטם עם חברת החזקות רכבת אחרת, סיבורד קוסט ליין תעשיות כדי להקים את תאגיד CSX , וסנואו היה לסגן הנשיא הבכיר של התאגיד במטה החדש שלו בריצ'מונד, וירג'יניה.
ב-1984 הוא קודם לתפקיד סגן נשיא מנהל.
ב-1985 מונה סנואו על ידי CSX כנשיא וכמנהל הכללי של חברת בולטימור ואוהיו וב-1986 הוא פיקח על מיזוגה עם חבר צ'ספיק ואוהיו.
ב-1988 עזב סנואו את מגזר התחבורה (הרכבות) של CSX והיה לנשיא והמנהל הכללי של תאגיד CSX (חברת ההחזקות).
באפריל 1989 הוא היה לנשיא והמנהל הכללי של כל תאגיד CSX.
החל מ-1991 הוא גם שימש כיושב ראש CSX .
הוא המשיך להחזיק בכל שלושת התפקידים עד למינויו כמזכיר האוצר ב-2003. בתקופת עבודתו של סנואו ב-CSX הייתה נהוגה דחייה של התחזוקה הפיזית של התשתיות.
היה זה נוהג שבשגרה בחברות רכבת כדי להעלות את שווי החברות עבור המשקיעים בעוד שהמסילות עצמן היו במצב תחזוקתי גרוע.
כתוצאה מכך קטעים ארוכים של מסילות ראשיות היו נתונים למצב שהתנועה בהן התנהלה באיטיות, וכך הוגדל הצורך ביותר קטרים וקרונות, והוצאות החברה גדלו.
CSX נאלצה לחכור מאות קטרים כדי לגשר על הפערים, וכך נוספו עלויות מוגדלות.
נוהג זה הופסק בעת כהונתו של יורשו של סנואו בתפקיד, מייקל וורד.
במהלך מסע הבחירות של רונלד רייגן לנשיאות ב-1980, היה סנואו לחבר בצוות הייעוץ של רייגן למדיניות רגולטורית.
לאחר ניצחונו בבחירות מינה רייגן את סנואו לסגן יושב ראש צוות המעבר לתחבורה.
הוא גם היה יושב ראש שותף של ועדת האמון הציבורי וההשקעות הפרטיות של ועד ההתכנסות .
הוא גם שימש ב-1992 כיושב ראש שותף של הוועדה הלאומית לרפורמה, התאוששות ואכיפה במוסדות הפינסיים שהגישה המלצות בעקבות משבר ההלוואות והחסכונות .
בשנים 1994–1996 שימש סנואו כיושב ראש השולחן העגול העסקי , קבוצת מדיניות עסקית של 25 מנהלים כלליים בכירים של החברות הגדולות ביותר באטרצות הברית, ולקח חלק חשוב בתמיכה בהעברת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
סנואו שימש כחבר דירקטוריון בחברות רהיטי באסט , סירקוט סיטי , טקסטרון, יו.
סטיל , המועצה העסקית ארצות הברית-יפן, ורייזון תקשורת ואיגוד חברות הרכבות של אמריקה .
הוא היה יושב הראש המייסד של המרכז לפיתוח אנרגטי וכלכלי (CEED), ארגון של תעשיות הפחם והרכבות.
ארגון זה היה קודמה של הקואליציה האמריקאית לאנרגיית פחם נקייה .
הוא שימש כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ושל בית הספר לעסקים של אוניברסיטת וירג'יניה.
ב-2006 מונה סנואו כיושב ראש חברת סרברוס ניהול הון .
ב-2007 הוא מונה כעמית אורח במרכז מילר ליחסי ציבור של אוניברסיטת וירג'יניה.
ב-2001 הוא הצטרף למועצת המנהלים של תאגיד הנפט של מרתון.
מזכיר האוצר של ארצות הברית
בינואר 2003 מונה סנואו למזכיר האוצר של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
מינויו אושר פה אחד על ידי הסנאט.
ביולי ובאוגוסט אותה שנה חצו סנואו ועמיתיו מזכירת העבודה איליין צ'או ומזכיר המסחר דונלד אוונס את ארצות הברית באוטובוס במסגרת "סיור העבודה והצמיחה" שלהם, שמטרתו הייתה קידום הייתרונות של קיצוץ המיסים של ממשל בוש.
בינואר 2005 נחשף שהברוקרים של סנואו רכשו 10 מיליון דולר באיגרות חוב שהונפקו על ידי פאני מאי ופרדי מאק ביום השבעתו כמזכיר האוצר וביום המחרת.
סנואו טען שהפעולות נעשו ללא ידיעתו בפברואר 2003. כאשר הוא גילה זאת, הוא מכר את ההחזקות הללו.
עורך דין לענייני אתיקה של מחלקת האוצר מצא שהחזקות אלו לא היוו ניגוד עניינים, אך שהם היו מהווים פוטנציאל לכך בעתיד.
במאי 2006 הודיע סנואו שהוא יתפטר מתפקידו ושהתפטרותו תכנס לתוקפה החל מ-3 ביולי.
הוא הודיע שהבית הלבן ימסור הודעה רשמית על כך בשבוע שלאחר מכן.
ב-30 במאי הוכרז רשמית שסנואו יסיים את תפקידו.
באותו יום הוכרז שהנשיא בוש מינה את הנרי פולסון, המנהל הכללי של גולדמן זקס, כמחליפו של סנואו.
סנואו אולץ להתפטר כאשר נחשף שהוא לא שילם מס הכנסה על מחיקת הלוואה בסכום של 24 מיליון דולר שהוא קיבל כאשר שימש כמנהל הכללי של תאגיד CSX.
הנשיא בוש הודיע באופן פומבי שהוא ביקש לראות "פנים חדשות" בראש מחלקת האוצר, אף על פי ששוק המניות צמח בשיעור של 40% במהלך כהונתו של סנואו כמזכיר האוצר.
ב-2010 הצטרף סנואו לתאגיד הסיני קבוצת פוסון כיועץ למועצת המנהלים.
הוא חבר במועצת המנהלים של חברת IAG , מיזוג של חברות התעופה בריטיש איירווייז ואיבריה.
באפריל 2016 היה סנואואחד משמונה מזכירי האוצר לשעבר שקראו לממלכה המאוחדת להישאר חברה באיחוד האירופי לקראת משאל העם של יוני אותה שנה.
סנואו מתגורר בריצ'מונד, וירג'יניה עם רעייתו קרולין.
ג'ון הנרי קונסטנטין וייטהד - 8 במאי 1960, פרינסטון) היה מתמטיקאי בריטי ממייסדי תורת ההומוטופיה.
ג'ון וייטהד נולד להנרי וייטהד, בישוף מדרס שבהודו הבריטית.
למד באיטון קולג' והמשיך בבייליול קולג' באוקספורד.
לאחר סיום האוניברסיטה עבד וייטהד מספר שנים בבורסה לניירות ערך ובשנת 1929 החל לעבוד על הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בהיותו בפרינסטון למד אצל סולומון ליפשיץ.
לאחר קבלת תואר שלישי, חזר לאנגליה ובשנת 1933 החל ללמד באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך מלחמת העולם השנייה ג'ון וייטהד עבד על חקר ביצועים בתחום לחימה עם הצוללות גרמניות ובהמשך הצטרף לצוות של בלצ'לי פארק בקבוצה של מקס ניומן.
בשנים 1947-1960 ג'ון וייטהד היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1953-1955 הוא היה הנשיא של איגוד המתמטיקאים של לונדון.
הלך לעולמו בשנת 1960 במהלך ביקור באוניברסיטת פרינסטון.
פרס וייטהד מוענק לזכרו החל משנת 1979.
ג'ון וייטהד היה בין מייסדי תורת ההומוטופיה.
הוא חקר תחום של מרחב CW.
בשנת 1946 השתמש לראשונה במונח מודול מוצלב.
הוא ביצע מספר עבודות בתחום טופולוגיה דיפרנציאלית והגדיר את בעיית וייטהד.
ג'ון ויליאם גריגס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ניו ג'רזי ה-29 בשנים 1896–1898, ולאחר מכן כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית עד 1901.
ג'ון ויליאם גריגס נולד בניוטון, ניו ג'רזי.
ב-1868 הוא סיים את לימודיו בלאפייט קולג', שם הוא היה אחד החברים המייסדים של אחוות טתא-דלתא-כי.
גריגס כיהן כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 1876–1877 ובסנאט של ניו ג'רזי בשנים 1883–1888, כשבשנת 1886 הוא כיהן כנשיא הסנאט.
הוא נבחר כנציג במשלחת מניו ג'רזי לוועידה הארצות של המפלגה הרפובליקנית של 1888.
ב-1896 נבחר גריגס כמושל ניו ג'רזי וכיהן בתפקיד עד 1898. הוא פרש מתפקידו כדי לכהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1901.
בשנים 1894–1900 הוא היה חבר חבר הנאמנים של לאפייט קולג'.
הוא היה אחד החברים הראשונים שמונו לבית הדין הקבוע לבוררות בהאג, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1901–1912.