tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשנשאלו על התקרית, זמן קצר לאחר מותו של בן לאדן ב-2011, שניים מהתלמידים מהכיתה, לזארו דוברוק ומריה ויליאמס, זיכו את בוש בשמירה על רגיעה בכיתה בכך שסיימו את הסיפור.
"אני לא זוכר את הסיפור שקראנו - זה היה על חזירים?" אמר ויליאמס, אז בן 16. "אבל אני תמיד אזכור שראיתי את פניו הופכות לאדומות.
הוא נהיה ממש רציני פתאום.
אבל לא היה לי מושג.
אני רק שמח שהוא לא קם והלך כי אז הייתי יותר מפחד ומבולבל".
שנטל גררו, אז בת 16, הסכימה; אפילו היום היא אסירת תודה על כך שבוש התעשת ונשאר עם התלמידים עד שסיימו את "עז המחמד".
"אני חושבת שהנשיא ניסה למנוע מאיתנו לגלות", אמרה גררו, "כדי שכולנו לא נצא מהכלים".
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות ולטכניקות הבמה או המרכז לאמנות הדרמה (Centre d'art dramatique) הוא אחד מתריסר בתי הספר הלאומיים לתיאטרון בצרפת.
הוקם ב-1941 בפריז והחל מ-1997 פועל בעיר ליון.
מלמדים בו מקצועות במה כמו שחקן תיאטרון, מנהל תיאטרון, מנהל טכני, מעצב תלבושות, גזרן תלבושות, מנהל במה, דרמטורג, במאי, תאורן, מעצב סואנד, ומעצב תפאורה
בנוסף מלמדים בו גם מקצועות תאורטיים כלליים - אמנויות ומדעי רוח.
במוסד מקבל בלשב ראשון 150 תלמידים ובשלב השני 120.
אחרי 2014 הדיפלומות של בית הספר תואמות את רפורמות התארים - תואר ראשון, שני ושלישי.
בית הספר הוקם בימי הכיבוש הנאצי בצרפת ב-15 באפריל 1941.בהתחלה הוא נקרא המרכז ללימוד מקצועי הבמה Centre de formation professionnelle
du spectacle ופעל ברחוב אז'ן פלאשא (Flachat) ברובע השבעה עשר של פריז.
ב-20 בנובמבר 1941 בחסות משטר וישי הוא שינה את שמו למרכז הנוער לבמה
הוא נועד להיו מעין מכינה קדם אקדמית חינמית של הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה שנקרא באותה תקופה קונסרבטואר למוזיקה ולדיקלום ונפתח למקצועות מרובים, כולל עיצוב תפאורה, מחזאות, בימוי ולעוד מקצועות שימושיים ותאורטיים.
מייסדו היה רֶמון רוניוני, גמלאי של הקומדי פרנסז, ראש להקת תיאטרון, שחקן וממיסד ב-1924 של "בית הספר לילדי הבמה" l'École des enfants du spectacle שפעל ברחוב קרדינל למואן ברובע החמישי
בשל מחסור בשטח בית הספר עבר לרחוב בלאנש 21 ברובע התשיעי לבניין (בעבר "אוטל דה שודאן"Hôtel de Choudens) שתוכנן בסביבות 1900 על ידי האדריכל שארל ז'ירו (שתכנן גם את הפטי פאלה) לפי הזמנת המו"ל פול דה שודאן.
אחרי השחרור בספטמבר 1944 תחת חסות משרד הנוער והספורט, עבר מרכז לניהולו של השחקן ז'אן מייר
ביוני 1969 הפך המוסד לתיכון טכני תחת השם "בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות ולטכניקות הבמה" ENSATT.
בשנים 1991-1970 פייר רודי,(בן זוגה של איבט רודי), מורה לאנגלית ומחזאי, פעל כמנהל בית הספר כשז'אן מייר נשאר מנהל אמנותי.
אחרי 1991 עמד בראש בית הספר פטריק בורז'ואה.
בעקבות שביתות ומרידות של התלמידים, במרץ 1993 הועבר המוסד למסגרת משרד החינוך הגבוה.
על אף התנגדות הסגל בספטמבר 1997 הועבר בית הספר לבניין חדש בעיר ליון ברחוב סר-בובייה
בשנים 2018-2009 כיהן כמנהל טיירי פריינטה והחל מאוגוסט 2018 - לוראן גוטמן.
בית הספר במדיה אמנותית אחרת
1961 - rue Blanche à Paris 21 סרט תיעודי קצר בבימוי קוינטו אלביקוקו וקלוד-איוון לדוק
2016 - הסרט התיעודי Blanche rhapsodie (בלאנש רפסודי) בבימוי קלר רופלי
בית הספר היסודי דובדייל הוא בית ספר יסודי בליברפול הפועל מאז 1908.
בעבר היה בית הספר מחולק לשני בתי ספר יסודיים נפרדים עד שהתאחדו ב-1908. בספטמבר 2015 הם התאחדו רשמית, וכעת מוכרים כבית ספר אחד בידי משרד החינוך הבריטי.
בית הספר ידוע בעיקר כבית הספר בו למדו ג'ורג' האריסון וג'ון לנון, שניים מחברי להקת הביטלס.
בשנות ה-50 נהנה ממוניטין כבית ספר "מכין" לבתי ספר תיכוניים בליברפול.
בשנת 2001 תרמה אלמנתו של ג'ון לנון, יוקו אונו, 25,000 ליש"ט לשיפוץ בית הספר.
בית הספר היהודי אולוס (בטורקית: Ulus Özel Musevi Lisesi) הוא בית ספר פרטי הממוקם בשכונת אולוס שברובע בשיקטאש, איסטנבול.
המוסד נבנה ב-1915, וכולל גן ילדים, בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, וזהו בית הספר היחיד של הקהילה היהודית בטורקיה.
שפת הלימוד בבית הספר היא טורקית.
בית הספר הריאלי העברי בחיפה (ידוע בשמו המקוצר "בית הספר הריאלי" ואף "הריאלי") הוא בית ספר מוכר שאינו רשמי בחיפה.
תקציב בית הספר ממומן בחלקו (כ-40%) מתקציב משרד החינוך והיתרה ממומנת מתשלומי ההורים.
הוא הוקם ב-1913 על בסיס בית הספר שהיה בעיר התחתית ושמו "אבטליה", ולימד בו המורה פנחס כהן ממטולה.
בית הספר הוקם על ידי הוועד הפועל הציוני על רקע מלחמת השפות, במחאה על החלטת "המכון היהודי לחינוך טכני" של חברת עזרה לבחור בגרמנית כשפת ההוראה של המקצועות המדויקים בארץ ישראל ובפרט בטכניקום (לימים, הטכניון) ובבית הספר הטכני שלידו.
בית הספר פתח את שעריו בדצמבר 1913, ומנהלו הראשון היה ד"ר ארתור בירם.
הערכים המקוריים שהנחו את בית הספר היו ציונות, משמעת, והגשמה עצמית, לאומית וחברתית.
הסניף הזמני הראשון של בית הספר הוקם בשכונת הדר בחיפה בבית הכנסת הדרת קודש.
בית הספר עבר למשכן הקבע, לבניין שזכה בהמשך לשם "בניין שפירא", לאחר השלמת בנייתו של הבניין בחצר הטכניון באביב 1913. היה זה מבנה בתכנונו של אלכסנדר ברוולד.
המאורעות שהובילו להקמתו של בית הספר
תחילתו של בית הספר הריאלי היא בהחלטתם של אנשי "עזרה" כי השפה העברית דלה מדי כדי לשמש את תלמידי הטכנולוגיה והמדעים בלימודים הגבוהים.
לימודים אלו עמדו להיפתח ב"טכניקום" שעתיד היה לקום בחיפה ולכן הוחלט שהלימודים בו יהיו בשפה הגרמנית.
כדי שהתלמידים שיגיעו לטכניקום יהיו ברמה ראויה, היה צורך לעבור להוראה בגרמנית גם בכיתות הנמוכות, ולכן בחג הפסח של שנת 1913 ניתנה ההוראה למורים בבית הספר "עזרה" (בעברו בית הספר "אבטליה") להורות בגרמנית את המקצועות הכלליים כגון היסטוריה וגאוגרפיה.
הוראה זו דחקה את העברית מהכיתות ואמורה הייתה להשליט בהן את השפה הגרמנית.
לאחר ששמעו כי גם בבית הספר למל בירושלים החלו לקצץ בלימודי העברית, החל ציבור המורים לחשוש מפני ההשפעות של ההחלטות בתנועת "עזרה" על החינוך העברי שנבנה בעמל רב במשך השנים.
חששות אלו הובילו לתחושות מרירות ולתסיסה נגד "עזרה", שבעקבותיהם נשלחה דרישה להשליט את השפה העברית במוסדות החינוך החדשים שיקומו, מטעם "מרכז הסתדרות המורים" אל הקורטוריון של הטכניקום ואל הוועד הפועל הציוני בברלין.
דרישה זו לא נענתה באופן ישיר ובמקומה באה החלטה נוספת - למנות למנהל הטכניקום אדם שאינו בקיא בשפה העברית ורחוק מהיהדות.
כאשר פורסמה באופן רשמי ההחלטה להנהיג את השפה הגרמנית כשפת ההוראה בטכניקום ובבית ספר ריאלי שעל ידו, התפשטה התסיסה והייתה לסערה בכל ארץ ישראל.
בתחילת הסערה, הנציגים הציוניים בקורטוריון הציעו פשרה, שלפיה בבית הספר הריאלי יילמדו בשפה העברית ולגבי שפת ההוראה בטכניקום תישאר בינתיים השאלה פתוחה, אך ההצעה לא התקבלה בהצבעה של הקורטוריון כולו.
הרעיון של בית ספר עברי נוסף היה לאחת ממוקדי החיים והשאיפות באותה תקופה, ולכן התגברה המחאה ופרץ מרד אשר סחף את כל מוסדות היישוב (לימים נקראת תקופה זו בשם "מלחמת השפות").
ליכוד האנשים סביב רעיון זה העלה דרישה לשליטה מלאה של השפה העברית בלימודים בכל המוסדות ללא שום פשרה.
"מרכז הסתדרות המורים" החליט להחרים את הטכניקום ואת בית הספר הריאלי עוד בטרם הוקמו, ובנובמבר 1913 התאספו תושבים מהעיר חיפה בסמוך לטכניקום, על מגרש ריק שהיה שייך לפבזנר, כדי למחות על ההחלטה.
אספת תושבים זו הובילה להחלטה לייסד בית ספר ריאלי שכולו עברי ושאינו תלוי בחברה זרה.
החלטה זו פורסמה בעיתונים ציוניים רבים בחוץ לארץ.
ד"ר ארתור בירם קרא באחד העיתונים בברלין על אספת המחאה בחיפה ועל החלטת המורים בארץ ישראל והחליט לסייע בהקמתו של המפעל החדש.
לאחר שהתקשר עם מנהיגי התנועה הציונית ודרש מהם להמשיך את המערכה, נוצר קשר הדוק עם שמריהו לוין, שהיה נציג בקורטוריון של הטכניקום, והוחלט לארגן אספות תעמולה.
ד"ר בירם נשלח למסע תעמולה והתרמה ואסף סכום כסף גדול מהמשוער (אוסישקין ביקש להכיר את "הגאון באיסוף הכספים").
סכום כסף זה היווה למעשה את תחילת מיסודו של בית הספר הריאלי העברי.
ב-15 בדצמבר 1913, התכנס הוועד הפועל הציוני המצומצם והחליט על הקמה של מוסד עליון לחינוך עברי בארץ ישראל ועל ייסוד של ועד זמני לבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בחג החנוכה תרע"ד, סוף חודש דצמבר 1913, צעדו כל התלמידים והמורים מבניין בית הספר "עזרה" לבית הכנסת "הדרת קודש".
התלמידים התיישבו על ספסליו של בית הכנסת והמשיכו את לימודיהם.
רוח המרד הושקעה בעבודה קונסטרוקטיבית שקטה, וכאשר לא הספיקו ספסלי בית הכנסת לכל התלמידים, יצאו מספר תלמידים ובראשם בני ארמן לבית החרושת "עתיד" של אביהם, הביאו ארגזי סבון ששימשו ככיסאות ושולחנות.
בשעות הלימודים, הצטופפה כל כיתה באחת מפינות האולם של בית הכנסת, ובאחד מערבי החנוכה אף נערך נשף גדול שנושאו היה זיקת המאורעות האחרונים ביישוב לניצחון המכבים: בהצגה הראשית הופיעו על הבימה בני החשמונאים שנשאו דגל עברי ונלחמו נגד הניסיון הגרמני להעבירם על "עבריותם".
ד"ר בירם עלה לישראל ב-13 בפברואר 1914, כשברקע מתגברת הביקורת על השתתפותם האקטיבית של תלמידים ב"מלחמת השפות".
הביקורת, שהגיעה בעיקר מקרב האינטלקטואלים כגון אחד העם ובורלא, החלה להישמע לאחר התפרעויות בכל הארץ ובעיקר בעמדה המבוצרת של חברת "עזרה" בירושלים, שם היו התנגשויות אלימות בין המשטרה לבין התלמידים לאחר פיטורי מורים וגירושם.
פ' נתן כתב: "עדת צעירים מוטעים ומורים שוכחי חובתם"; בורלא כתב כעשור לאחר מכן במאמר על החינוך העברי בעיתון "הארץ": "מאז נהיו התלמידים לעסקנים ציבוריים, למגני השפה והמולדת הממלאים תפקידים המוטלים על המבוגרים, נשארו בתי הספר רק מוסדות להוראה וניטל מהם התפקיד החשוב ביותר - חינוך".
כעת התפקיד שנדרש מבית הספר, ממנהליו וממוריו היה לתבוע מהתלמידים עבודה מרוכזת, חינוך איטי וראוי שיצמיח חניכים התורמים לעם ולציונות - ובשלב זה של החינוך העברי החל ד"ר בירם את תפקידו.
בתי הספר של "עזרה" ביפו ובירושלים לא בוטלו לאחר החרם הכללי שהוטל מטעם הוועד הפועל הציוני, היות שרק חלק מהתלמידים עבר לבתי ספר עבריים.
בתי ספר אלו הוחזקו באופן זמני על ידי הקרן לשעת חירום והועברו בהמשך לרשות המוסדות הציוניים.
בית הספר במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, נפרד בירם מבית הספר לחמש שנים והתגייס לצבא הגרמני, שבמסגרתו שירת בתחנת הרכבת בעפולה.
במקומו מונה למנהל בספטמבר 1914 יוסף עזריהו (עוזרקובסקי).
במהלך שנות ניהולו, הושלם מבנהו של בית הספר כבית ספר תיכוני.
עזריהו הכניס למוסד גם בנות (עד אז מטרת בית הספר הייתה הכשרת בנים המתעתדים לרכוש השכלה טכנית גבוהה), ובכך הפך אותו לדומה לשאר הגימנסיות העבריות שפעלו בארץ ישראל באותה תקופה.
אותותיה של המלחמה באירופה והשפעותיה על ההתרחשויות הפנימיות ביישוב היהודי בארץ ישראל השפיעו על התפתחות החינוך הארץ-ישראלי שהגיע לימי שפל לאחר תקופה של צמיחה, שכללה את הקמת בית הספר.
מצבו הרע של בית הספר הושפע מגזרותיו של ג'מאל פאשה שאסר על כל פעילות ציבורית עברית וביטל את האוטונומיה של היישוב.
בשנת 1918 נאסר עזריהו, מנהל בית הספר, בעקבות גילוי של אי-סדרים בתעודותיו של אחד המורים בבית הספר בהקשר של מילוי חובותיו הצבאיות.
לאחר מספר שבועות, בהם ישב במאסר בחיפה, הועבר לבית הכלא בנצרת והואשם בהשתתפות בריגול, ככל הנראה גם בעקבות קשריו המחקריים עם אהרון אהרונסון.
לאחר כחודש בכלא נצרת שכללו איומים בעינויים ובעונש מוות, שוחרר לפתע.
גם הצורה החיצונית של הפרוטוקולים נשתנתה.
אין למצוא עוד אותו סדר והקפדה בכתיבת כל פרוטוקול, שהיו נהוגים קודם לכן.
נוסף על כך, בשל חוסר באמצעים נאלצו לפטר את הרופאה של בית הספר ובשל מחסור בספרי לימוד, היה קושי להספיק ללמד את מלוא החומר לפי תוכנית הלימודים.
הקשיים שחוו המורים והתלמידים כללו קושי לנוע ברחובות העיר, רעב וגיוסים לצבא של אנשי היישוב העברי.
פחד הגיוס אפף בעיקר את תלמידי הכיתות הגבוהות בבית הספר, שהיו אמורים להישלח לבית ספר צבאי בטורקיה, אך לא רצו לעשות זאת ונחשבו לעריקים בעיני המשטרה הטורקית.
כדי להקטין את הסכנה לתפיסת התלמידים, הופרדה הכיתה העליונה פיזית מבית הספר ברחוב יפו ועברה לבית הכנסת שבשכונת הרצליה, שבנייתה החלה ב-1907. כדי להיזהר גם שם מהמשטרה הצבאית הטורקית, עשו התלמידים את דרכם לבית הספר דרך חצרות וגדרות ואת הכביש הראשי היו עוברים רק בהינתן אות שהדרך פנויה מתלמיד-צופה.
למרות הקשיים המרובים, מעידות המחברות המסודרות שנשתמרו מתקופה זו בבית הספר, על האווירה הרצינית ועל התעניינות התלמידים בלימודים ושקידתם הרבה.
כמו כן תלמידים רבים נראו סביב המפות הגדולות שנתלו במשרד שפתחו בחיפה גדודי הצבא של מדינות הציר, שבהן עקבו בערנות אחר המתרחש מעבר לקווי האויב והתווכחו על סיכויי הניצחון.
באוקטובר 1917 לאחר הגעתן של ידיעות על הצהרת בלפור ועל פריצת הצבא הבריטי את החזית הטורקית-גרמנית שליד באר שבע, הצטרפו חלק מבוגרי המחזור הראשון של בית הספר לגדוד העברי, ומיד שימשו שם כמדריכים.
בשמחת תורה תרע"ט, ספטמבר 1918 שוחררה חיפה בידי האנגלים.
במרץ 1918 הגיעו לארץ חברי "ועד הצירים לארץ ישראל" שהיה אמור לתקן את הריסות המלחמה ולחזק את החינוך העברי.
פעולותיהם היו בקנה מידה קטן מאוד וכמעט שלא סייעו לבית הספר הריאלי.
אולם עם החלתו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, עברו לרשות ההסתדרות הציונית כל בתי הספר של חברת "עזרה" ובכללם גם בית הספר הריאלי שהיה נתון לפיקוח מסוים מצד הוועדים הציוניים.
בשנת 1919 חזר בירם לנהל את בית הספר.
בשנות העשרים נוסד שבט הצופים "משוטטי בכרמל".
בשנת 1924 נפתחו שתי כיתות עליונות (י"א ו-י"ב) ונפתחה מגמה הומניסטית (במקביל למגמה הריאלית).
לקראת שנת 1920 נפתחה אגודת "ידידי בית הספר", שתפקידה היה, בין השאר, לשכלל את המוסד, לדאוג לאספקת צורכי לימוד ומכשירים שונים, להרחיב את הספריות וכדומה.
פעולותיה של האגודה הצליחו, שכן הודות לעבודתן בית הספר יכול היה לרכוש מכשירים רבים, רהיטים וכלים לעבודה בעץ ובמתכת.
עד שנת 1921 נפתחו בארץ ישראל שלושה בתי ספר תיכוניים עבריים בלבד: הגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב, הגימנסיה העברית ירושלים ובית הספר הריאלי העברי בחיפה.
שלושה אלו היו תחת פיקוחם של המוסדות הציוניים בארץ ישראל, ומטרתם משותפת - הכשרת הנוער לעבודה בארץ וללימודים גבוהים.
בדין וחשבון על אודות החינוך בארץ ישראל, נמסר כי בשלושה מחזורים בבית הספר הריאלי סיימו 19 תלמידים.
13 מהם נמצאים בארץ והם עוסקים: 7 בפקידות, 4 בחקלאות, 2 בעבודות טכניות.
6 מהם לומדים באקדמיה בחו"ל - 2 באירופה ו-4 באמריקה.
בטרם שנות העשרים הונהגה בבית הספר עבודה מעשית בפיזיקה ובכימיה - תוכנית לימוד ייחודית לבית הספר הריאלי, בנוסף לתוכנית הייחודית שהביא עמו ד"ר בירם מגרמניה - תוכנית ה-Realschule, שמטרתו הייתה להכין את התלמידים לטכניקום ולשים לב ללימודים הריאליים והמעשיים.
לפיכך עיקר תשומת הלב ניתנה ללימודי מתמטיקה, טבע, ציור ועבודה.
התוכנית הייתה מצומצמת יותר מזו של הגימנסיה ביפו (הגימנסיה העברית "הרצליה"), היות שמספר שנות הלימוד היה 10 בלבד, שנתיים נוספות על שנות הלימוד של בית הספר העממי.
הודות לתרומותיהם של סוחרים ובעלי עסקים בעיר חיפה, בית הספר התרחב גם מבחינת תשתיותיו וניתן היה ללמד בו עבודות עץ ומתכת, לרכוש בזמן קצר אוסף גדול של מכשירים ולהרחיב את מקצוע ה"עבודה".
בית הספר הריאלי היה היחיד בעת ההיא ששילב בין בנים לבין בנות בכל שכבות הגיל ועד שנת 1921 שימש כבית הספר עממי עבור השכבות הנמוכות.
בשנת 1921 הופרדו חמש שכבות הגיל התחתונות של בית הספר והוא הפך לבית ספר "עממי" מבחינת הפיקוח עליו, וחמש המחלקות העליונות נשארו כ"בית ספר ריאלי" תיכוני.
במהלך שנות השלושים הגיע מספר התלמידים ליותר מאלף, נפתחו סניפים חדשים - יסודי במרכז הכרמל ותיכון באחוזה, ונרכשו אדמות בהדר ובאחוזה.
בשנת 1936 החלו שיעורי הגדנ"ע, ובשנת 1938 הונהגה תלבושת אחידה.
בשנים 1940–1948, עקב מלחמת העולם השנייה והמאבק להקמת המדינה, הלימודים התקיימו במשמרות, והתלמידים הבוגרים גויסו לשנת שירות.
השקפת בירם הייתה שחינוך שלם אפשרי רק אם התלמידים נמצאים במשך כל שעות היום באווירת בית-הספר.
שאיפה זו הוגשמה בפנימיית בית-הספר.
הפנימיה זכתה לצורך פרסומה בעיתונות, לכינוי "אינטרנט" (מהביטוי הלועזי internal housing).
היא נפתחה בשנת 1923 בניהולה של המורה להתעמלות, גברת חנה טומשבסקי, בשני אוהלים גדולים שנשלחו מגרמניה - אחד ללינה ואחד לחדר אוכל.
בשנת 1924 הונחה אבן הפינה לבניין הפנימייה וכעבור שנה, עברה הפנימייה לבית הקבוצה ב"בית וולפסון" (בשנות האלפיים, בקצה רחוב שמריהו לוין).
גברת טומשבסקי נישאה לארתור בירם ועזרה לו בדאגתו למוסד.
יחד עם ניהול העבודה המשקית דאגה גברת בירם לחיים הפנימיים בפנימייה.
לאחר שבית הספר קיבל לרשותו את בית פבזנר, נוסד סניף של הפנימייה שיועד לבנות.
למרות הקשיים התקיימה הפנימייה עד מלחמת העולם השנייה.
היא הוסיפה תלמידים לבית-הספר, עזרה לאיזון תקציבו ובמיוחד קירבה נוער עברי מחוץ-לארץ להווי הארץ וקישרה אותו אליו.
חלק ניכר מבין אלה שהתחנכו בפנימייה נשאר אחר-כך בארץ ונקלט בה.
בשנת 1948 פרש בירם מניהול בית הספר (בגיל 70), ומונה ליו"ר מועצת המנהלים.
במהלך שנות החמישים הוקם סניף בית בירם (החטיבה העליונה), ולמנהלו הראשון התמנה שמחה נהיר.
בשנת 1953 נוסדה הפנימייה הצבאית לפיקוד.
בשנת 1955 פרש בנטוויץ', ובמקומו מונה למנהל יצחק שפירא, אחיו של הסופר ש.
במהלך שנות כהונתו, שונה מבנה בית הספר לשש כיתות יסוד ושש כיתות תיכון.
בנוסף לכך, בימיו של שפירא כמנהל, הוענק מעמד של כיתות מוכרות לכיתות היסוד, החלו לפעול מגמות לימוד נוספות והונהגו "לימודים מוגברים" בחטיבה העליונה, בבית בירם נחנכו בניינים ובהם כיתות תיכון, מעבדות, אולם כנסים וספרייה חדשה.
אגפים חדשים נפתחו אז גם בסניפי הכיתות היסודיות והתיכוניות באחוזה.
בשנת 1983 שפירא פרש, ומונה לנשיא בית הספר.
במקומו מונה למנהל ד"ר ישעיהו תדמור, בוגר בית הספר.
בתקופת כהונתו פותחו תוכניות חינוכיות לדמוקרטיה, ציונות והכנה לשירות בצה"ל.
בתקופת תדמור הוחלפה "שיטת מגמות הלימוד" שחייבה מקבצי מקצועות קבועים ל"שיטת צירופי המקצועות", שיטה המאפשרת בחירה חופשית רחבה של צירופים מכלל מקצועות הלימוד.
בין היתר התאפשרה הרחבה של מקצועות לימוד נוספים כגון מדעי המחשב, אמנות, לימודי המזרח התיכון, תקשורת ומחשבת ישראל.
בתחום התרומה לחברה המשיך תדמור ביתר שאת את פרויקט הרפורמה שהחל בתקופתו של שפירא.
בית הספר קלט בראשית שנות ה-2000, מאות תלמידים נוספים בקטגוריה זו מעולי ברית המועצות, מבלי לגבות מהם שכר לימוד, כמעשה ציוני-חברתי.
עם זאת, בוטלה חלוקת תלמידי הרפורמה להקבצות, להוציא קבוצה אחת אשר כללה תלמידים בעלי צרכים מיוחדים, שהיו זקוקים לטיפול מעמיק יותר.
בתחום הפעילות בקהילת בית-הספר פעל תדמור, לראשונה בתולדות בית הספר, לקיום תהליך ליצירת "אני מאמין" מעודכן ומפורט לבית הספר, תוך שיתוף הצוות החינוכי, נציגי הורים ובוגרים.
הוא גם הקים את "צוות כיוונים", שכלל את כל צוותי החינוך העל-יסודי, קבוצת מורים מקצועיים ותלמידים מהחטיבה העליונה שנבחרו על ידי חבריהם.
צוות כיוונים היה למסגרת של שיח בקרב מורים ובין מורים ותלמידים בנושאים חשובים אשר היו להם השלכה על כלל החיים בבית-הספר.
בשנת 1996 סיים תדמור את תפקידו, על רקע ביקורת קשה מצד הורי התלמידים, בנושאים כספיים וניהוליים.
במקומו מונה רון כתרי, בוגר בית הספר למנהל הכללי של בית הספר.
בתקופת כהונתו נערכו שינויים במבנה הניהולי של בית הספר, טופח מערך המחשוב, והושם דגש על עקרונות השיתוף, השקיפות והפתיחות.
בשנת 2000 מונה רון כתרי לתפקיד דובר צה"ל, בדרגת תא"ל.
במקומו מונתה למנהלת הכללית נילי אלדר, אשר נותרה בתפקידה שנה אחת בלבד.
עד לחזרתו של רון כתרי לתפקיד המנהל, ביולי 2002, איישו את התפקיד שני הסמנכ"לים שפרה גורדון ויצחק שלו-שלבי.
לאחר ההצלחה שנחל "ריאליגן" - גן ילדים לגילאי 5–6 בסניף של כיתות היסוד באחוזה, בסוף שנת 2007 החלה בנייתו של אשכול הגנים הירוק של "ריאליגן", סניף גן נוסף של בית הספר.
אשכול גני "ריאליגן" נבנה בקמפוס בית בירם, בקרבת החטיבה העליונה של הריאלי, וכולל שלושה גנים לגילאי 3–6. בספטמבר 2008 נפתחה שנת הלימודים הראשונה של גני הילדים באשכול הגנים.
העיקרון המנחה של אשכול הגנים הירוק בבית בירם הוא חינוך אקולוגי - חינוך הילדים למחזור פסולת, לחיסכון באנרגיה ובמשאבים ולטיפוח הטבע.
לקראת שנת 2012 הושלמו עבודות פיתוח נרחבות בקמפוס בית בירם וברחבי הסניפים האחרים.
העבודות כללו בנייה של סביבות למידה מתקדמות ומתוקשבות, חדרים למורים וחדרי שיחה לקבוצות החניכה.
סביבות למידה אלו נדרשות כדי לתמוך ב"מארג", תוכנית הפיתוח הפדגוגית שפותחה בבית הספר על ידי הסמנכ"ל לפדגוגיה, גדעון טרן, שהחלה לפעול בהדרגה כבר משנת 2009.
לקראת סוף שנת 2012, בחג החנוכה, ציין בית הספר מאה שנים לייסודו.
בטקס רב משתתפים צוינה הפתיחה לשנת המאה במעמד נשיא המדינה, שמעון פרס.
במסגרת האירועים לציון יובל המאה, נפתח מהלך שנקרא "הריאלי בשביל ישראל", ובמסגרתו מטיילת / צועדת כל קהילת בית הספר: תלמידים, מורים, בוגרים, עובדי מנהלה, הורים וכדומה, לכל אורך שביל ישראל במהלך מאה ימים.
ביוני 2013 חגג בית הספר את שנת המאה שלו בחגיגה רבת משתתפים שכללה את בוגרי בית הספר, תלמידיו, מוריו ועוד מבקרים רבים, באצטדיון קריית אליעזר.
לאחר שנת ה-100 לייסודו של בית הספר ועד ימינו
בינואר 2014 פרש רון כתרי.
במקומו מונה למנהל הכללי ד"ר יוסי בן-דב, בוגר בית הספר במחזור מ"ט, שכיהן קודם לכן כחבר בוועד המנהל (הדירקטוריון) ובחבר הנאמנים של בית הספר.
בספטמבר 2014 נפתחה בחטיבה העליונה מגמת הנדסת מערכות, בעזרת תרומה מקרן סטף ורטהיימר.
בית הספר הריאלי נבחר על ידי משרד החינוך, יחד עם גימנסיה הרצליה בתל אביב, להיות בית-ספר מדגים של נושא הטכנולוגיה בבתי-ספר עיוניים.
בספטמבר 2015 נפתחה קבוצת הרובוטיקה הראשונה של בית הספר הריאלי, המשתתפת בתחרות FIRST העולמית.
הקבוצה, גלקסיה 5987, זכתה בשנה הראשונה לפעילותה בפרס ה-Rookie All Star, פרס הניתן לקבוצה המשתתפת פעם ראשונה בתחרות ומראה את הביצועים הטובים ביותר, הן בישראל והן בתחרות העולמית שנערכה באפריל 2016 ביוסטון, טקסס.
בשנת 2018 שינתה הקבוצה את שמה ל"גלקסיה על-שם דודי זהר ז"ל", לזכרו של רס"ן (במיל.) , בוגר בית הספר וטייס הליקופטר שנהרג באוגוסט 2017. באותה שנה זכתה הקבוצה בפרס ה-Engineering Inspiration בתחרות העולמית שנערכה באפריל 2018 ביוסטון, טקסס.
באוקטובר 2016 נחנכה הספרייה הריאלית ע"ש , בוגר בית הספר והפנימייה הצבאית.
הספרייה הוענקה כמתנה לבית הספר על ידי גיל אגמון, חברו בתקופת הלימודים בבית הספר ובפנימייה.
הספרייה הריאלית נבנתה ועוצבה כסביבת למידה עתירת השראה אקדמית, ובה מרחבי עבודה ליחידים ולקבוצות.
היא מממשת את התפיסה הפדגוגית של למידה כ"מעורבות בתהליך והבנה בתוצר".
בספטמבר 2017 נחנך מרכז "חדרים" - מרכז לתרבות יהודית-ישראלית שהוקם בעזרת עמותת "היכל אליהו" בסניף יסוד אחוזה, שמנוהל על-ידי דני שטיינר, וכן נפתח גן ילדים נוסף בסניף אחוזה.
בנוסף נפתחו בתיכון הדר, במטו"ס וביסוד אחוזה מתחמי מייקרים Makers, שהוקמו בעזרת תרומה נדיבה שקיבל בית הספר מקרן משפחת אדלסון, כדי שבהם ילמדו שילוב בין עבודת כפיים בטכנולוגיות מסורתיות ומכשירי היי-טק מתקדמים לבין התפיסה הפדגוגית של הלמידה משולבת הפרויקטים (PBL) בבית הספר ושיטות הוראה-למידה-הערכה מתקדמות שהונהגו בו.
בספטמבר 2018 נפתחו מתחמי מייקרים גם בסניפים בתיכון אחוזה ובבית בירם.
בבית בירם נפתחו גם שתי מגמות לימוד חדשות: "מערכות בריאות" ו"יזמות ועיצוב".
כמו כן נפתח גן ילדים חדש בסניף מטו"ס במרכז הכרמל.
בעת מגפת הקורונה בישראל שודר לראשונה בשידור חי מבית בירם הטקס המסורתי של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, המארח מדי שנה את כל 4,200 תלמידי בית הספר, וכן אלפים רבים מהבוגרים.
בספטמבר 2021 נפתחו בקמפוס בית בירם 2 גני ילדים חדשים, ובכך עלה מספר הגנים ברשת ה"ריאליגן" ל-8. מספר התלמידות והתלמידים הלומדים בכלל המתחמים של בית הספר הריאלי הגיע בשנת תשפ"ב לשיא חדש של 4,300 תלמידים.
בשנת הלימודים תשפ"ג, שינה בית הספר את המבנה הארגוני שלו, למבנה של 4-4-4: 4 השנים הראשונות (שכבות א'–ד') נקראות "מרחב הזריעה", 4 השנים הבאות (שכבות ה'–ח') נקראות "מרחב הנביטה", וארבע השנים האחרונות (שכבות ט'–י"ב) של החטיבה העליונה מחולקות ל"מרחב ההנצה" (שכבות ט'–י') ו"מרחב הפריחה" (שכבות י"א–י"ב).
כחלק מהשינוי הארגוני, הועברו כל התלמידות והתלמידים של שכבת ט לבית בירם, שהפך לתיכון ארבע־שנתי הכולל כ־1,900 תלמידות ותלמידים.
בסה"כ למדו בביה"ס בשנה"ל תשפ"ג כ־4,500 תלמידות ותלמידים.
באוגוסט 2022 התקיים טקס חנוכת "בית הרוח והרעות" שנתרם על ידי אודי אנג'ל וענת כרם.
הבניין הוקדש ל־314 הבוגרות והבוגרים של ביה"ס שנפלו במערכות ישראל ובפעולות איבה, כמו גם כהוקרה ל־74 מקבלי הצל"שים ול־45 הזוכים והזוכות בפרסי ישראל.
בימי מלחמת חרבות ברזל נוספו לבית הספר 16 חללים, בהם 9 בוגרי הפנימייה הצבאית לפיקוד ו-7 בוגרים נוספים של בית הספר.
מספר החטופים מקהילת בית הספר עמד על 3. שלושתם נרצחו בשבי החמאס.
בספטמבר 2024 נפתח בבית בירם פעוטון לבני שנתיים, וכיום ניתן ללמוד בבית הספר במשך 16 שנים רצופות - מגיל שנתיים ועד 18. בשנת תשפ"ה למדו בבית הספר כ 4,650 תלמידים.
בעקבות הלקחים ממלחמת "חרבות ברזל" החל בית הספר באוגוסט 2025 בהוספת ממ"מים (מרחבים מוגנים מוסדיים) למתחמים השונים: 2 ממ"מים למתחם בית בירם; 3 ממ"מים למתחם אחוזה וממ"מ אחד למתחם מטו"ס.
הפנימייה הצבאית לפיקוד היא מוסד חינוכי-צבאי להכשרת נערים ונערות בשנות התיכון, בתנאי פנימייה, לפיקוד על יחידות-שדה לוחמות בצבא הגנה לישראל.
בוגרי הפנימייה מיועדים לתפקידי מפקדי פלוגות ביחידות השדה של צה"ל.
הפנימייה הצבאית נוסדה בשנת 1953, לאחר פניית ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון אל ד"ר ארתור בירם, מנהל בית הספר.
הפנימייה נקראה על שמו של אהרן בירם, בנו של ארתור, בוגר בית הספר הריאלי וטייס חיל האוויר, שנהרג בעת מילוי תפקידו ב-1951. תהליך המיונים לפנימייה מתקיים בכיתה ט', וההתחנכות בפנימייה מתחילה בכיתה י'.
נכון לספטמבר 2022 מפקד הפנימייה הוא ערן מקוב.
להלן שמותיהם של מנהלי בית-הספר ושנות כהונתם בתפקיד:
סמל, "סיסמה" ודגל בית הספר
בשנת תרפ"ט (1929) הוחלט לקבוע סמל שיבטא ברמז את עקרונות בית הספר.
הסיסמה שנבחרה מתבססת על פסוק תנכ"י:
ההתייחסות לאלוהים הושמטה על ידי בירם כדי לייחס משמעות רבה יותר לייסוד האנושי.
הסמל הוכן על פי ציורו של יצחק סירקין, המורה לציור, שבו צורת משולש כחול ובתוכו קו המתאר של מבנה בית הספר וסיסמת בית הספר: "והצנע לכת".
בביטוי זה ביקש בית הספר לבטא את הרעיון שעל ברכיו מתחנכים תלמידיו - פשטות ואמתיות, התרחקות מדברי מליצה נבובים ועבודה נאמנה, בלי הגזמה של התלהבות מעושה.
החל משנת תר"ץ חולק הסמל לבוגרי כל מחזור סיום, כשהמנהל מלווה אותם בדברי פרידה חמים.
לפי אחד הקוריוזים, באחד מטקסי הסיום, גדלה התרגשותו של המנהל בנאום הפרידה שלו, עד שקרא "ותתגאו בהצנע לכת!", ומאז התפשטה בדיחה שה-ו"ו של "והצנע לכת" בסמל בית הספר הריאלי אינה אלא ו"ו ההיפוך.
עוד ביקורות על הסיסמה נשמעה מפי פרופסור שטרוק האמן, שהיה מידידי בית הספר.
הוא בא בטרוניה אל המנהל על השמטת החלק השני של הפסוק בספר מיכה - "והצנע לכת עם אלוהיך".
על אף הביקורת וההתבדחויות הפך סמל בית הספר לנכס יקר של כל בוגר בצאתו.
הוא סימל לו את דרכו החינוכית של בית הספר, שעל פיה חינכוהו מוריו לדייק בקטנות ביום-יום ולבצע כל משימה בשלמות, להתאמץ ולהתגבר על קשיים ולהיחלץ לעזרת העם.
בשנת 1933 הוטל על תלמיד בית הספר, אז בכיתה ח', דב מדזיני, לעצב דגל לבית הספר.
מדזיני, שהיה ידוע בכישרונו האמנותי, ביצע את המלאכה.
העיצוב שהציע התקבל, ובקיץ אותה שנה נערך טקס בו הוצג הדגל לראשונה.
בית הספר רשום כחברה בע"מ, ומוכר כמוסד ללא כוונת רווח (חל"ץ - חברה למען הציבור).
חבר הנאמנים הציבורי שלו מונה ארבעים חברים, והוועד המנהל מונה שמונה חברים.
לצדו של המנהל הכללי מכהן סגן לפדגוגיה, העומד בראש המכלול הפדגוגי, וסגן למינהל וכספים.
בהנהלת בית הספר חברים גם ארבעה מנהלי מתחמים (הדר, אחוזה, מרכז הכרמל - מטו"ס, בית בירם ורשת הגנים - ריאליגן) וכן מפקד הפנימייה הצבאית ומנהלת משאבי אנוש של בית הספר.
סגל בית הספר כולל כ-540 מורים ועובדים, כ-80 מתוכם בוגרי בית הספר.
המכלול הפדגוגי - גוף שבראשו עומד הסגן (סמנכ"ל) לפדגוגיה, זוהר גינוסר, ושייעודו להוביל את בית הספר כך שיממש את חזונו.
מחלקות המכלול הפדגוגי כוללות: פיתוח פדגוגי, מדידה והערכה, טיפול בליקויי למידה; הייעוץ החינוכי, הגדנ"ע, ספריות וכיוצא באלו.
מחלקת שיווק והרשמה כפופה גם היא לסגן לפדגוגיה.
מחלקות המינהל והכספים - כספים, שכר, משאבי אנוש, רכש ותשתיות, ומערכות מידע - כולן בכפיפות ישירה לסגן (סמנכ"ל) למינהל וכספים, איתי אלוש.
מוזיאון בית הספר - נמצא בקמפוס בית בירם וכולל את "כיתת העבר" וכן מוצגים מהתקופות השונות של חיי בית-הספר
ארכיון בית הספר - בניין הארכיון נמצא בקמפוס הדר ובו מרכז מידע על אודות בית הספר, החינוך בארץ ובחיפה, וכן מידע על המנהלים, המורים ותלמידיו של בית הספר מימיו הראשונים.
הדר ("בית הספר הריאלי הישן") - כיתות א'-ח'.
מנהלת המתחם היא איריס וינקלר.
מטו"ס - גן ילדים וכיתות א'-ח', הממוקם במרכז הכרמל.
מתמקד בהוראת מדעים, טבע וסביבה.
מנהלת המתחם היא זהבית זליג.
אחוזה - שני גני ילדים, וכיתות א'-ח'.
מנהל המתחם הוא עמר בן-ארי.
בית בירם - קמפוס החטיבה העליונה (כיתות ט' עד י"ב), אשכול גנים ירוק (חמישה גני ילדים) והפנימייה הצבאית לפיקוד.
מנהלי המתחם הם דורון אלוני ומתן מורג.
בבית הספר הריאלי העברי נבנו במהלך השנים מבנים רבים המשמשים ככיתות לימוד, מעבדות, אולמות ספורט וכינוסים.
בניין שפירא המבנה הראשון של בית הספר הוקם בהדר הכרמל ומשמש היום את חטיבת הביניים של סניף הדר.
הקמת המבנה הושלמה ב-1913 על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד, כחלק מבניין הטכניון, המשמש היום את המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל.
בשני המבנים ניסה ברוולד למזג סגנון אדריכלי עם סגנון מזרחי של כיפות וקשתות.
המבנה היה מוכן עוד ב-1913 אולם רק בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 נכנסו אליו התלמידים הראשונים שעד אז למדו במבנים מושכרים בעיר התחתית.
הסיבה לעיכוב הייתה נעוצה במלחמת השפות בין הנהלת בית הספר וראשי הישוב העברי, לחברת עזרה שיסדה את בית הספר.
סיבה נוספת לעיכוב הייתה הפקעת המבנה על ידי הצבא הבריטי למספר שנים.
הצבא השתמש במבנה כבית החולים המרכזי שלו באזור הצפון.
במאה ה-21 נקרא המבנה על שמו של יצחק שפירא, מי שהיה מנהלו הרביעי של בית הספר, בשנים 1955–1983. כיום במבנה נמצאות כיתות ה'-ח'.
בניין וולפסון המבנה השני של בית הספר הוקם אף הוא בהדר בשנת 1925 ונקרא על שמו של דוד וולפסון, מי שהיה יורשו של בנימין זאב הרצל וכיהן בתפקיד נשיא ההסתדרות הציונית.
המבנה בלט זמן רב בסביבתו כאחד הבתים הנדירים בגודלם וביופיים, והוא שימש בין מלחמות העולם כמשכנה של הפנימייה האזרחית של בית הספר (להבדיל מהפנימייה הצבאית שהוקמה ב-1953) בה התגוררו תלמידים בנים שהגיעו מחו"ל או מערים אחרות בארץ ישראל.
בשנות האלפיים, משמש המבנה את כיתות היסוד (א'-ב') של סניף הדר, ואת ארכיון בית הספר הריאלי.
בניין המאירי המבנה השלישי של בית הספר הוקם אף הוא בהדר לשירות כיתות היסוד בשנת 1933. לימים נקרא המבנה על שמו של אהרן חיינקין - המאירי, מורה ומחנך ותיק בבית הספר, חבר בהנהלת בית הספר ועוזרו הקרוב של בירם.
המאירי נפטר ב-1950 והוחלט להנציח את זכרו באמצעות קריאת המבנה על שמו.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש המבנה את כיתות היסוד (ג'-ד') של סניף הדר.
הסניף הראשון של בית הספר מחוץ לשכונת הדר הוקם על מגרש במרכז הכרמל בשנת 1936. ראשית נבנו כיתות היסוד, והסניף נפתח בהנהלתו של עמנואל יפה, ולאחריו, בניהול ברטה דניאל.
בשנת 1962 נבנה אגף כיתות נוסף וכן אולם כנסים מרכזי עבור אנשי הסניף.
מכירת הנכס והעיזבון אפשרה להתחיל בבניית הבניין.
בספטמבר 1971 הייתה מוכנה הקומה הראשונה והקמת השלב הראשון של הבניין הושלמה במשך שנת 1972. לאחר מכן נוספו עוד שתי קומות לבניין.
פרשת הבנייה לא הייתה קלה, היות שבית הכנסת הפועל בצמוד לבית הספר, התנגד להעברת חומרי הבניין דרך שטחו, ולכן נבנה גשר עילי מיוחד מעל אדמות בית הכנסת אל הוואדי שבו נבנה סניף הכיתות התיכוניות.
ועד בית הכנסת התנה שמעבר התלמידים לסניף החדש לא יהיה דרך אדמתו, ולכן עד היום המעבר אל סניף הכיתות התיכוניות עובר בחצר של כיתות היסוד במרכז הכרמל.
כבר במהלך דצמבר 1971 החלו לפעול שש כיתות תיכוניות במרכז הכרמל, בהנהלתו של בנימין מאיר, שקודם לכן ניהל את הכיתות התיכוניות באחוזה.
בתחילה, למדו הילדים בבניין כיתות היסוד ולאחר מכן בבניין המיועד החדש.
התלמידים הגיעו בהסעות מיוחדות ולמדו בקבוצות קטנות של 7–10 תלמידים, כשהם מחולקים לשלוש רמות.
בשנת 1936 נרכש מגרש בן 29 דונם בשכונת אחוזה.
מגרש זה שימש החל משנת 1938 למכון לחינוך גופני (החג"ם) שהוקם על פי רעיונו של ד"ר בירם.
בשנת 1937 נפתחו הכיתות התיכוניות של סניף אחוזה של בית הספר.
בשנה הראשונה, מאיר חיינקין, חבר ההנהלה של בית הספר, קיבל על עצמו את תפקיד הריכוז ועצם ההקמה של כיתות היסוד באחוזה.
הסניף נפתח כמבנה זמני, עד להשלמת הבניין הראשון במתחם בשנת 1938.
בשנת 1950 נפתחו כיתות היסוד במתחם, והם פעלו במתחם אחד עם הכיתות התיכוניות, עד שבשנת 1953 הסתיימה בנייתו של בניין הכיתות התיכוניות.
בשנת 1967 נוסף אגף חדש לבניין הכיתות התיכוניות, וחובר באופן הדוק לבניין הקיים.
בשנת 1969 נוסף אגף חדש גם לבניין כיתות היסוד, כך ששני הסניפים שפעלו במתחם אכלסו כיתות לימוד וגם חדרים ספציפיים למקצועות לימוד שונים.
בשנת 2017 נחנך בניין "היכל אליהו" בסניף כיתות היסוד.
הבניין מכיל 4 קומות: בקומה הראשונה גן ילדים ואודיטוריום משוכלל, בקומות האמצעיות שש כיתות לימוד ומרחבים מוגנים, ובקומה הרביעית אולמות "חדרים" - מרכז לתרבות ישראלית-יהודית ומשרדי המרכז וכן אולם רב-תכליתי שעשוי לשמש בית כנסת בשבתות ובחגים.
מנהל המרכז הוא דני שטיינר, שמונה לתפקידו באוגוסט 2019.
בשנת 1933 נרכש מגרש בן 70 דונם במעלה שכונת אחוזה.
סניף בית בירם החל לפעול בשנת 1949 כאשר הקרקע והמבנה העיקרי והראשון שהוקם עליה הוחזרו על ידי צה"ל לרשות בית הספר.
בקמפוס פזורים בניינים ומתחמים שונים: שישה בניינים מרכזיים שבהם כיתות לימוד, אולם כנסים גדול, ספרייה מודרנית, מעבדות, מרחבי למידה ומשרדים.
מאז פתיחתו של בית הספר הוגדרו דרישות מחמירות למשמעת ולהתנהגות נאותה מצד התלמידים.
הללו יצרו מתח בלתי נמנע ביניהן לבין נטיית הנוער למעשי קונדס ולשובבות.
בירם היה זה שהתווה את הקו התקיף של המשמעת, והיו מי שאמרו שהנהיג בבית הספר משמעת פרוסית נוקשה ובלתי מתפשרת.
המשמעת הנוקשה שהונהגה בבית הספר באה לידי ביטוי בסיורים שהיו עורכים המורים ברחובות חיפה בשנות העשרים, כדי למנוע שוטטות ומעשים אשר נראו להנהלה כלא יאים לדור הצעיר.
משמרת המורים הופסקה בשנות השלושים בשל הגידול המשמעותי שחל באוכלוסייה בחיפה.
תמר אבידר שלמדה בבית הספר בתקופה שלפני קום המדינה, סיפרה כי בבית הספר הייתה קיימת שיטה לבקרת התנהגות התלמידים באמצעות מתן הערות לתלמידים ביומן הכיתה.
היו שלושה סוגים של הערות: "הערת התנהגות", "הערת חריצות" ו"הערת סדר".
תלמיד שצבר חמש הערות מכל סוג שהוא, נזקפה לחובתו "נזיפה".
תלמיד שצבר שתי נזיפות היה צריך להביא לבית הספר את אחד ההורים ובנוכחותו היה מוזהר כי צבירה של שלוש נזיפות תגרור "העפה" מבית הספר.
התלמידים קראו לכך: "לעוף בלי כנפיים".
היו מספר התנגדויות מצד התלמידים למשמעת הנוקשה ולבקרה שהפעילו המורים על חיי התלמידים.
לדוגמה, בשנת 1927, לאחר מקרה שבו סטרה המורה חנה טומשבסקי לתלמידתה, התקיימה שביתה של התלמידים, אשר הולהטה בידי הארגונים הקומוניסטים בחיפה, "נגד הכאת ילדים".
רק לאחר שעבר שבוע, ואולטימטום שהגישו ההורים והנרייטה סאלד, שכממונה על החינוך מונתה מטעם משרד החינוך של ממשלת המנדט לטפל במשבר, החליטו התלמידים להפסיק את השביתה.
מפעלים מיוחדים של בית הספר
עם מפעליו הגדולים של בית הספר, שהחלו כיוזמות פדגוגיות מקומיות והורחבו לכל הארץ, ניתן למנות את הקמת תנועת הצופים העבריים, ה"מסעות" (הטיולים השנתיים), לימודי האזרחות, חברת התלמידים, הגדנ"ע והכנסת "החיבור השנתי" (עבודת גמר).
מראשית ימיו של בית הספר הושם דגש מרכזי על פעילויות של מורים ותלמידים מחוץ למסגרת הלימודים ומחוץ לחצר בית הספר.
במסגרת זו החלו לארגן טיולים יומיים, יציאות לים וטיולים שנתיים גדולים באזורים מרוחקים מחיפה, ולעיתים אף מחוץ לארץ ישראל.
תוכנית טיולים יומיים בטיולים שהתקיימו בימי שבת, נהגו התלמידים והמנהל לטייל בסביבות חיפה.
בתחילה הסיורים התרכזו באזור המושבה הגרמנית וחורשת הזיתים שמחוץ לעיר, ולאחר מכן היו עולים גם לאזור הכרמל.
הטיולים השבועיים הללו היוו בסיס להתפתחות טיולים ממושכים יותר בימות החול.
אותם תלמידים שלא עברו את הבדיקה, נקראו לשוב לבית הספר ביום שלמחרת לבדיקה נוספת.
הנפסל בביקורת זו לא יכול היה להשתתף באותו טיול.
בשאיפה לשוות לטיול פעולה נאה ומסודרת של בית הספר, קבעו המנהל בירם ו"מפקדיו" הצעירים כי חצר בית הספר, המשמשת נקודת מוצא לכל טיול, תהא גם מקום המפגש האחרון בשעת סיום הטיול.
בסיומו של כל טיול נערך בה מפקד קצר שתכליתו היא סיכום החוויות וההישגים המשותפים של המטיילים, וכן לחינוך לריסון עצמי ולאחריות קולקטיבית, כאשר התלמידים נזקקו להתנהג בצורה נאותה על אף עייפותם.
בשנים הללו, טיול בקבוצה, ובמיוחד טיול של ילדים, לא היה דבר קל, היות שהדרכים היו משובשות וסכנות שונות ארבו למטיילים.
לכן הוחלט בבתי ספר אחרים לטייל במרכבות הרתומות לסוסים.
בירם הנהיג הליכה ברגל ותכנן טיולים בהליכה רצופה במשך שישה ימים.
המטיילים נעו בשורות מסודרות, כשהם מצוידים במוטות ובתרמילים ובפיקודם של ראשי הקבוצות, הלוא הם תלמידים מבוגרים יותר המשמשים כמפקדים לצעירים.
בדרך זו הונחו כבר בשנת 1914 היסודות החינוכיים-ההגנתיים, שכעבור 25 שנים הוכנסו למסגרת הפעולה של החג"ם והפכו לנחלת כל הנוער הלומד בארץ.
הליכה בצוותא ורחיצה בים לקראת הקיץ נהגו המורים והתלמידים לצאת אחר הצהריים דרך חיפה הערבית והמושבה הגרמנית אל חוף הים.
שישים תלמידים צעדו בטורים מסודרים בסדר צבאי, הצעירים צעדו בראש ואחריהם צעדו הבוגרים, כשכולם שרים פזמונים עליזים, על אף הסכנות שנשקפו להם בדרכם מצד מתנפלים ערבים.
מחד גיסא, ההליכה והרחיצה המשותפות בים השרו אווירה חברתית ערה ותרמו לגיבוש החברתי בבית הספר, ומאידך גיסא הייתה זו דרכו של בירם להגשים בארץ הלכה למעשה את עקרון ההתגוננות העצמית, בעצם הארגון והיציאה המשותפים.
ניתן לומר כי היה זה הבסיס הראשוני שעליו חונכו הילדים וההכשרה הטרום-צבאית הראשונה, שמהם הגיעו למלא תפקידים אחראיים במערכות ההגנה של ישראל.
טיולים ברחבי הארץ ומחוצה לה בוגרים רבים זוכרים את הטיולים הארוכים בארץ ישראל שהיו מנת חלקם של הלומדים בבית הספר הריאלי, כחוויות משמעותיות ביותר עבורם כתלמידים, כבר בתקופה שלפני הקמת המדינה.
הטיול לירושלים לטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בשנת תרפ"ה (1925), שנועד לתכלית לימודית-גאוגרפית וחינוכית גם יחד: הכרת שומרון ועתיקותיה בדרך לירושלים ולקיחת חלק במאורע ההיסטורי של פתיחת האוניברסיטה בירושלים.
המטיילים יצאו לדרכם בתחנת הרכבת סמח, ירדו לחניה ראשונה בבית אלפא ובליווי פרש עלו אל הר הגלבוע.
משם המשיכו המטיילים לצעוד כשהם עמוסים בציוד מלא, כולל שמיכות ואוהלים, לפי מסורת ההליכה של בית הספר: שורה צבאית עורפית ישרה ומתקדמת, ובשדות הלכו בפיזור בין סיירים-חלוצים שצעדו בהתחלה, ומאספים שצעדו בסוף.
לאחר מכן סיירו בעיר ג'נין, ואחד השדות שלצידה הקימו מחנה אוהלים לשינה בלילה.
למחרת ביקרו בעתיקות שומרון העתיקה, ובזמן הסיורים קיבלו הסברים היסטוריים מפי ד"ר יצחק ברוור, המורה להיסטוריה שליווה אותם בהסבר ובהדרכה לגבי כל אתר היסטורי שנקרה בדרכם.
כשהגיעו לירושלים, סיירו המטיילים בעיר העתיקה ולמחרת עלו להר הצופים לטקס הפתיחה.
בין האורחים התרגשו המטיילים לפגוש את שאול טשרניחובסקי, אשר מצדו שמח לשוחח עם נוער עברי ואף להצטלם עמו.
מבחינת הגנה בזמן הטיול, המטיילים צוידו מראש באמצעי הגנה וכן משטרת המנדט שידעה על הטיול, פקחה עליהם עין.
ה"טיול הרטוב" לגליל בערב פסח תרפ"ו (1926), היווה מבחן ודוגמה מבחינתם של המורים בבית הספר ותלמידיהם, לכך שהנוער הלומד בבית הספר הוא בעל משמעת פנימית ורצון ויכולת לדאוג לזולת.
התלמידים, שיצאו לטיול בבגדי קיץ קלים - מכנסי חאקי קצרים וכותנות דקות, הופתעו על ידי גשם שנמשך שלושה ימים רצופים ללא הפוגה והמשכו בשלג שירד באזור הגליל.
התלמידים נשארו בסמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, ללא אוכל וללא בגדים חמים.
בירם דאג שהתלמידים יועברו בהקדם לצפת, על אף קשיי התחבורה, ושם הוחזקו ליד תנורים שדלקו 24 שעות.
בתום הטיול, הבינו התלמידים את מהותה של הקבוצה כמשמעת פנימית, לגבי היחיד; וכדאגה לאחר, לגבי הזולת.
הטיול למצרים בשנת תרפ"ז (1927), שנועד להראות לתלמידים את עתיקותיה המפורסמות של מצרים, וביניהם קבר תות ענח' אמון, שנתגלה באותם הימים.
המטיילים נתקבלו במצרים בכבוד גדול, כשפקיד מיוחד מטעם מחלקת החינוך הממשלתית דאג להם והדריכם בתוכניותיהם.
הם ביקרו בקברים ובפירמידות וראו את ההירוגליפים, שעליהם למדו בשיעורי ההיסטוריה, וכן במוזיאון של קהיר ובגן החיות בקהיר, שהיה אז מגדולי גני החיות בעולם.
רבים מבוגריו של בית הספר מצויים בעמדות מפתח בחברה הישראלית.
ביניהם ניתן למצוא שלושה שופטים עליונים, ארבעה רמטכ"לים, ראש עיר, חברי כנסת ומאות רבות של אנשי מעש בתחומי המדע, התעשייה, החינוך, האמנות, התקשורת, הביטחון והאקדמיה.
את רשימת הבוגרים הבולטים ניתן למצוא כאן.
במהלך השנים, בוגרי בית הספר עוטרו ב-74 עיטורים ובציונים-לשבח מטעם צה"ל.
יותר מ-300 מבוגרי בית הספר הריאלי נפלו במלחמות ישראל.
בית הספר הריאלי ופרס ישראל
מאז החלו לחלק את פרס ישראל בשנת 1953, זכו בו 45 מנהלים, מורים ובוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
מייסדו של בית הספר ומנהלו הראשון, ד"ר ארתור בירם, שהיה הראשון מקהילת בית הספר לזכות בפרס ישראל, זכה בשנת 1954 בפרס בתחום החינוך.
גם המנהל השלישי של בית הספר, יוסף בנטואיץ', זכה בפרס ישראל בתחום החינוך בשנת 1962. הבוגר הראשון של בית הספר שזכה בפרס ישראל הוא בנימין שפירא, בוגר מחזור י"ג (תרצ"ב, 1932), שזכה בפרס ישראל בתחום מדעי הרפואה בשנת 1955.
ארבע פעמים זכו שלושה נציגים של בית הספר הריאלי לקבל את פרס ישראל יחדיו: בשנים 2000, 2005, 2010 ו-2012.
התחום הבולט ביותר בו זכו נציגי בית הספר הריאלי בפרס ישראל הוא תחום המזרחנות.
הזוכה הצעיר ביותר שקיבל את פרס ישראל הוא פרופ' בנימין שפירא, שקיבל את הפרס בגיל 42, והזוכה המבוגרת ביותר היא ירדנה כהן, שקיבלה את הפרס בגיל 100.
זוג אחים (אח ואחות) בוגרי בית הספר זכו בפרס ישראל: פרופ' מיכאל רבין בשנת 1995 ופרופ' מרים בן-פרץ בשנת 2006.
הרשימה המלאה של מורי בית הספר ובוגריו שזכו בפרס ישראל:
בית הספר הריאלי ופרס א.מ.ת
מאז החלו לחלק את פרס א.מ.ת בשנת 2002, זכו בו 9 בוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה:
בית הספר הריאלי ופרס רוטשילד
מאז החלו לחלק את פרס רוטשילד, זכו בו 7 בוגרים ובוגרות של בית הספר הריאלי העברי בחיפה:
בית הספר המדעי-טכנולוגי אמי"ת כפר בתיה ע"ש גוונדלין שטראוס הוא חטיבת ביניים ותיכון דתי לבנים בלבד הממוקם בכפר הנוער כפר בתיה, רעננה ופועל במסגרת רשת אמי"ת.
בית הספר הוקם באמצע שנת 1996 (תחילת ה'תשנ"ז), עם מחזור ראשון אשר כלל 26 תלמידים, המנהל הרב ינון אביעד, מזכירה ו-13 מורים.
בראשית דרכו נקרא בית הספר אמי"ת השרון, אך היה ידוע בעיקר בכינוי בית הספר המדעי טכנולוגי ומטכ"ב (מדעי טכנולוגי כפר בתיה).
הוא נפתח במשותף עם נשי אמי"ת בעקבות סגירת אמי"ת רננים לבנים והפיכתו לבית ספר לבנות בלבד (לאחר שהיה מעורב בהתחלה) ומטרתו הייתה לפתוח את דלתותיו לתלמידים דתיים עם נטייה ריאלית.
בית הספר שאף להקנות לתלמיד את היכולת להתמודד עם רמה גבוהה של לימודים מדעיים, כמו גם לאפשר לו לרכוש תעודת בגרות טכנולוגית.
בשנתיים הראשונות הפך בית הספר לבית ספר יוקרתי דתי ברעננה ובשרון.
עקב ההצלחה גברו המועמדויות, נרשמו לבית הספר תלמידים מכל אזור השרון והשומרון והוקשו תנאי הקבלה (בעיקר לאור העובדה כי בית הספר היה מחויב לעמוד ביעד ששליש מכל מחזור הם תושבי רעננה).
אף על פי כן, מבחן האינטליגנציה אשר עשו המועמדים, מעולם לא היה הקריטריון המחייב לקבלה לבית הספר, כי אם הראיון האישי עם המנהל והתרשמותו הבלתי אמצעית מן התלמיד.
לאחר המחזור הראשון, בית הספר פתח את שעריו לכ-50 תלמידים בשנה, כ-25 תלמידים לכל היותר בכל כיתה.
בית הספר התגאה בתלמידיו ובהישגיהם, וכן בתשומת הלב האישית שקיבל כל תלמיד (אסור היה לקרוא למנהל "המנהל" אלא בשמו הפרטי ודלת משרדו הייתה פתוחה תמיד לכל תלמיד כאשר חפץ).
היו שמתחו ביקורת על תנאי הסף הגבוהים של בית הספר ועל פתיחת שעריו למספר מאוד מצומצם של תלמידים.
כנגדם, טען הצוות שבית הספר הוא ניסויי ומחודש, ואינו בנוי להתמודד עם אתגרי אינטגרציה שגם בתי ספר ותיקים ויציבים ממנו מתחמקים מהם.
מלבד זאת, טענה זו מעולם לא הייתה נכונה במלואה, שכן בית הספר הקפיד לקבל לשורותיו גם תלמידים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, וגם כאלו שלא גילו הצלחה יתירה במבחני הסף.
בשנת 2005, התשס"ו, אוחד בית הספר עם "הישיבה החדשה", בית ספר הממוקם אף הוא במתחם כפר הנוער כפר בתיה, עקב שיקולים כלכליים.
ה"ישיבה החדשה" נפתחה לאור הטלטלה שעברה ישיבת בני עקיבא רעננה באותה שנה ושבגללה פרשו לא מעט הורים מהישיבה.
האיחוד ככל הנראה לא השפיע רבות על בית הספר המאוחד, אשר שינה את שמו לשם הנוכחי, ואשר כעת (2019) כולל מנכ"ל - הרב יוני ברלין, ושני מנהלים האחראיים בנפרד על כל אחד משני בתי הספר.
בשנת 2007 רשת אמי"ת התחילה בתהליכי סגירה של הישיבה החדשה עקב מיעוט תלמידים ושיקולים כלכליים ובמקומו הוקם הנתיב לחברה ומשפט אשר נותן מענה לתלמידים בעלי נטייה הומנית.
הנתיב לחברה ומשפט פועל באותה מתכונת של הישיבה החדשה.
בשנת 2019 נחתם הסכם בין רשת אמי"ת לבין עיריית רעננה, בו הוחלט על צמצום השטח של כפר בתיה, איחוד שני הבתים (מדעי טכנולוגי וחברה ומשפט) לבית ספר אחד והעתקת בתי הספר למבנים חדשים במזרח הכפר.
השטחים שישוחררו במערב הכפר ישמשו לבניית 1,300 יחידות דיור ושטחי מסחר.
עד לבניית המבנים החדשים ואיחוד בתי הספר החל תהליך בו בכל שנה "צמחה" שכבה בבית הספר החדש, ואלו שכנו במבנים שונים בכפר ובכיתות בבתי הספר השונים.
בית הספר המדעי הוא בית ספר מדעי-טכנולוגי הכולל שש מגמות העומדות לבחירת התלמידים (2 מגמות לכל תלמיד, אחת מכל סוג):
מחשבים / פסיכולוגיה כלכלה (בעבר רפואה) / ביוטכנולוגיה
כימיה / פיזיקה / ביולוגיה
בית הספר מונה כ-70 תלמידים ומשלב אורח חיים דתי הכולל תפילות שחרית ומנחה, מקצועות קודש כגון תלמוד, תורה ואמונה.
כמו כן, מעודד בית הספר את תלמידיו להשקיע מזמנם בפעילויות התנדבותיות, ורבים מהם מדריכים בתנועות נוער שונות, או מתנדבים בארגונים אחרים.
הוקמה בשנת 2008 על ידי ינון אביעד, במטרה להעניק הזדמנות לתלמידי היישובים הפריפריאליים לרעננה ללמוד בבית הספר.
התלמידים במסלול נבחרים לאחר מבחני אינטליגנציה וראיונות אישיים.
במסגרת המסלול מקבלים התלמידים תגבור במקצועות השונים, חוגים להעשרה ופעילויות משותפות.
רוב בוגרי בית הספר פונים אל מכינות קדם צבאיות ואל ישיבת הסדר, ורבים משרתים ביחידות השדה בצבא הגנה לישראל ובהן יחידות מובחרות וכן באגפי המודיעין, הטכנולוגיה והתקשוב.
אחוז המיצוי לקצונה מבין בוגרי בית הספר, נכון לחודש נובמבר 2018, הוא הגבוה ביותר בישראל.
בין בוגרי בית הספר ניתן למנות את יונתן אוריך (מחזור ו') והדר גולדין (מחזור ח').
בית הספר הממ"ד הניסויי כפר אדומים הוא בית ספר יסודי משותף לדתיים ולחילוניים הממוקם בכפר אדומים.
בית הספר משלב תלמידים דתיים, חילוניים ומסורתיים.
על בסיס מאפיין זה נבחר בית הספר בשנת 2007 להיות בית ספר ניסויי.
בית הספר הוקם בשנת 1980 והיה בית הספר הראשון במדינה המשותף לדתיים ולחילוניים.
בעקבות בית הספר בכפר אדומים קמו בתי ספר משותפים נוספים, כגון בית הספר קשת בירושלים, בית הספר בבית חורון ובית הספר בתקוע.
בית הספר הוכר על ידי המשרד להגנת הסביבה כבית ספר ירוק.
בית הספר מקיים תוכניות לימודים בנושא איכות הסביבה בנוסף להתחייבותו לחיסכון במשאבים ולמיחזור.
בשנת 2010 נבחר בית הספר כ"בית ספר מדגים" מטעם משרד החינוך בתוכנית של "התאמת מערכת החינוך למאה ה-21".
בחלק מהשיעורים מתפצלים התלמידים לשתי קבוצות.
במקביל לתפילה מתקיים "שיח שחרית", הכולל פעילויות שונות.
במקביל לשיעורים גמרא, משנה והלכה מתקיימים שיעורים בנושאים מגוונים, כגון מחשבת ישראל, ספרות והיסטוריה.
הבחירה לגבי השתתפות בשיעור מסוים נעשית על ידי התלמידים בשיתוף הוריהם.
בית הספר משתף פעולה עם שבט יהודה של תנועת צופים הפועל בכפר אדומים, שמשותף גם הוא לדתיים ולחילוניים.
בשנת 2006 התקיים בנאות קדומים מפגש של שבעה בתי ספר משותפים לדתיים וחילוניים, ונערכה פעילות משותפת.
בית הספר משמש כבית ספר אזורי, בעיקר לתלמידים המתגוררים ביישובים המשותפים בגוש אדומים - כפר אדומים, אלון ונופי פרת.
בבית הספר לומדים למעלה משמונה מאות תלמידים בכיתות א'-ח'.
בשנת 2008 הצטרפה לבית הספר כיתת אולפן של תלמידים עולי אתיופיה ממרכז הקליטה במבשרת ציון.
צוות המורים, ההנהלה והמזכירות מגיע ברובו מהיישובים כפר אדומים, אלון ונופי פרת, ומקצתו גם מיישובים נוספים באזור ואף מירושלים.
ב-24 ביוני 2010 נערכו חגיגות שלושים שנה לבית הספר, במהלכן התקיימו פגישות מחזור, במעמד חבר הכנסת זבולון אורלב, הרב מיכאל מלכיאור, יושב ראש המועצה האזורית מטה בנימין אבי רואה ומייסדי בית הספר.
בשנת 2014 הוקם בכפר אדומים התיכון המשותף כ.א.ן, תיכון משותף לדתיים ולחילוניים שהוא המשך לבית הספר היסודי.
בשנה זו התפצל בית הספר היסודי לשני אשכולות: אשכול צעיר א'-ד' ואשכול בוגר ה'-ח', אשר כל אחד מהם שוכן במבנה נפרד.
בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה הוא בית הספר המחוזי הראשון של זרם העובדים.
נוסד ביוזמת רוזה כהן, אימם של יצחק רבין ורחל רבין-יעקב, כבית ספר המשך לבתי החינוך לילדי העובדים.
בית הספר נפתח בסתיו 1934 בקיבוץ גבעת השלושה הישן (כיום בפתח תקווה).
בתחילה הוקם בית הספר באופן זמני בתוך הקיבוץ כמוסד דו-שנתי שממנו המשיכו תלמידים רבים לבית הספר החקלאי כדורי.
לאחר שנמצאה עבורו קרקע מתאימה ליד הקיבוץ, הפך בית הספר למוסד ארבע שנתי ולמקום לימוד של מספר ענפי משק חקלאיים: גידולי שדה, גפן, הדרים, לול, רפת, עיזים ומכוורת.
בית הספר אפשר מגורים בתנאי פנימייה והתאפיין ברוח החלוציות והיצירה, בחינוך לעבודה, בחיי חברה עשירים ובעיצוב דמות המפעל החינוכי מתוך התלהבות, מסירות ואמונה.
לימודי הטבע נלמדו מתוך מגמה ליצור קשר נפשי לטבע ולמולדת.
על בית הספר ותלמידיו נרקמו סיפורים וצ'יזבאטים כמיטב מסורת הפלמ"ח.
רבים מבוגרי בית הספר המחוזי התגייסו לפלמ"ח והיו מעורבים בתחומי הביטחון, התיישבות, ההווי, הכתיבה וכן בהנהגת המדינה.
מנהל בית הספר היה יהודה ארליך ועל סגל המורים נמנו: מרדכי פרידמן, יצחק דמיאל, שמואל יוסף פנואלי, זאב זמירי, יהושע קוגלר, שמואל שלמון, יהודה מלין, ברוך אייזנשטדט, יוסף בורשטיין, יוסף קריספין ומאיר כהן.
בית הספר נסגר עם פרוץ מלחמת העצמאות.
המשיך אותו בית המדרש למורים וגננות בגבעת השלושה - לימים סמינר ע"ש אליעזר שיין.
כיום פועלים במקום חווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה לילדי פתח תקווה, בית ספר ארצי לעובדי חינוך ונוער של משרד החינוך וכן מוסדות אזוריים נוספים.
רבים מתלמידי בית הספר המחוזי והסמינר נפלו במלחמות ישראל.
בתחילת המאה ה-21 הגישה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של פתח תקווה המלצה לשנות את ייעוד הקרקע כדי לאפשר בנייה רוויה למגורים במקום.
מספר גופים (וביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, החברה להגנת הטבע, השדולה החברתית-סביבתית בכנסת, עמותת "פתח תקווה זה אני", עמותת אדם טבע ודין ואחרים) הגישו התנגדויות לתוכניות בתמיכת עצומה שנחתמה על ידי רבים מתושבי העיר.
ב-2007 החליטה הוועדה לשימור אתרים בפתח תקווה לפעול לשימור המקום
בשיתוף עיריית פתח תקווה והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל הוכרז שטח החווה החקלאית כאתר מורשת והוצבו בו מספר שלטים כחולים של המועצה שמוסרים מידע על המבנים ההיסטוריים במקום:
בית הספר הניסויי "אביחיל" הוא בית ספר יסודי ממלכתי ייחודי במושב אביחיל, המועצה האזורית עמק חפר.
בית הספר הוקם בשנת 1933, שנה לאחר ייסוד מושב אביחיל, וכלל כיתה אחת עבור בני כל הגילים שמספרם היה מצומצם באותה עת.
עם השנים התרחב ונבנו מבנים נוספים; מספר השכבות בבית הספר עמד על שמונה (עד כיתה ח') ובהמשך הופחת לשש בלבד (עד כיתה ו').
במהלך השנים שימש בית הספר את ילדי מושב אביחיל ואת ילדי היישובים הסמוכים, בהם: חבצלת השרון, שושנת העמקים וצוקי ים.
כן למדו בו תלמידים מנתניה, רובם ילדים שהתגוררו בסמוך לבית הספר הגובל ברחוב עמק חפר בנתניה.
בשנות התשעים קלט בית הספר אוכלוסיית עולים גדולה מאתרי הקרוואנים "חצרות חפר" ו"חצר בארותיים", עד כדי 40% מהתלמידים.
בשנת 2011 החלו להצטרף לבית הספר ילדי קיבוץ העוגן.
בחודש אוקטובר 2008 זכה בית הספר ב"פרס קורצ'אק".
בספטמבר 2010 הוכר על ידי משרד החינוך כמרכז הפצה למוסדות חינוך בכל הארץ.
כיום לומדים בבית הספר "אביחיל" כ-330 תלמידים והוא הפך לבית ספר אזורי.
מנהל בית הספר כיום הוא אלי ארביב.
בחצר בית הספר נמצא קברו של יוסף בנימיני, מראשוני אביחיל, שנרצח במקום זה בשנת 1933. ליד הקבר נמצאת אנדרטה מעמוד שיש ועליו מנורה - סמל הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
כאשר כבשו הבריטים את ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה הם שמרו על חלקים נרחבים מהמשפט העות'מאני, אך הקימו מערכת משפט ואיישו אותה בעיקר בשופטים בריטיים.
שופטים אלה, שרובם לא ידעו טורקית, ערבית או עברית, היו זקוקים למתווכים מקומיים, אנשים שיכלו לשוחח עם הצדדים למשפט, אך ידעו גם כיצד להתנהג בבית משפט בריטי: דיברו רק כאשר פנו אליהם, חקרו עד לפי כללי סדר הדין הבריטיים, ולא הוכתמו באתוס המושחת של המשטר העות'מאני הקודם.
בית הספר המנדטורי למשפטים (או בית הספר הממשלתי למשפטים), Jerusalem Law Classes, הוקם בנובמבר 1920 כדי לשמש להכשרתם המקצועית של משפטנים, שנדרשו לסייע לבריטים בניהול מערכת המשפט של ארץ ישראל.
תוכנית הלימודים כללה מיומנות בשפה האנגלית, היכרות עם המשפט האנגלי ושליטה בדין האנגלי.
רוב המרצים היו פקידי המנדט הבריטי.
אופי ההשכלה המשפטית ב"שיעורים למשפט":
ראשית, היה מדובר בהשכלה בעלת אופי מקצועי, ולא אקדמי.
פקידי הממשלה הבריטיים ראו את ה"תיווך המשפטי" כתחום "טכני", וסיווגו את הלימודים במוסד כעיסוק ב"הכשרה מקצועית", ולא כעיסוק "חינוכי" (בניגוד לבלשנות או למדעים מדויקים).
בית־הספר עצמו לא נחשב מעולם בעיני פקידים בריטיים, באנגליה או בארץ־ישראל, כמוסד אקדמי.
אף־על־פי שמשך הלימודים בו היה ארוך למדי (שלוש או ארבע שנים), לא הוענק לסטודנטים תואר אוניברסיטאי.
מאפיין נוסף של ההכשרה המשפטית בשיעורים למשפט היה תפיסת המשפט כתופעה אוטונומית.
מטרת "השיעורים למשפט" הייתה, להכשיר עורכי דין, לא לתת לסטודנטים הכשרה בהיסטוריה ובפילוסופיה של המשפט, וגם לא לספק להם כלים מתחום מדעי החברה להבנת המשפט בהקשרו החברתי.
ההסבר הפוליטי הקושר בין חינוך משפטי וקולוניאליזם בריטי מבהיר את טבעו ה"מקצועי" של החינוך המשפטי שהציעו "השיעורים למשפט", את התפיסה האוטונומית של המשפט שעליה התבסס "השיעורים למשפט" ואת הדגש שהושם במשפט האנגלי.
בארץ־ישראל, כמו במושבות בריטיות אחרות, התקבלו החלטות משפטיות חשובות על ידי מחוקקים ושופטים בריטיים, ואילו הילידים מילאו לרוב רק תפקידים שוליים ונמוכי דרגה במערכת המשפט.
נוסף על כך, אחת ההצדקות המרכזיות של ההתפשטות הקולוניאלית האירופית הייתה שהאירופים הביאו את ברכות ה"קדמה" וה"ציוויליזציה" (המזוהות עם התרבות האירופית) לעולם לא־אירופי פרימיטיבי ומפגר.
מנהל בית הספר מראשיתו עד שנת 1933 היה ד"ר פרידריך גודבי.
בתחילת 1925 נפרדו ממנו בבית הספר לקראת נסיעתו לאירופה, אולם במהרה הוא שב לנהל את בית הספר.
בין מורי בית הספר היו ד"ר נסיב אבקריוס ביי, ד"ר יעקב ישראל דה האן שלימד בין השנים 1920-1923, ד"ר משה זמורה שלימד משנת 1923, השופט גד פרומקין, שופט השלום יצחק נופך אליהו מני, צבי עלי בקר וחוסיין אל-ח'אלידי שהרצה על רפואה משפטית.
השיעורים בבית הספר היו שיעורי ערב.
בשנת 1930 למדו בבית הספר כ-110 תלמידים, כמחציתם יהודים וכמחציתם ערבים.
בשנת 1934 נמנו כ-230 תלמידים בבית הספר.
בשנת 1935 הצטרפו כ-80 תלמידים לשנה א'.
רוב השיעורים, לפחות באחד המסלולים, היו בעברית.
לצורך כך, עם הקמת בית הספר, הוקמה ועדה של ועד הלשון העברית בהשתתפות אליעזר בן-יהודה, אהרן מאיר מזי"א וליפשיץ, להטבעת מונחים בענייני משפט.
בשנות ה-30 נפתחו שיעורי המשפט בבית הספר לסירוגין פעם בשנתיים: בשנה אחת נתנו שיעורי שנה א' ושנה ג' ובשנה העוקבת נתנו שיעורי שנה ב' ושנה ד'.
בשנת 1935 נוספה שנה חמישית לצורך קבלת רישיון עריכת דין.
האישה הראשונה שסיימה את בית הספר והוסמכה כעורכת דין ארצישראלית הייתה פרידה סלוצקין, בשנת 1930, שהייתה האישה היחידה במחזורה (שלטונות המנדט נאלצו לקבל הסמכת נשים בעקבות עתירת רוזה גינוסר).
בעקבות זאת החל משנת 1931 החלו נשים להשתתף בשיעורים במספרים מעט יותר גדולים.
הלימודים התקיימו בשתי רמות: לימודים לתעודה שכללו רק לימוד המשפט הארצישראלי ולימודים לדיפלומה שכללו גם ענייני משפט אנגלי וכללי.