tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרת טען שהצבא הונה אותו – הצבא הציג לפניו תוכנית לפעולת תגמול רגילה, שאליה התנגד.
שרת כתב ביומנו: "אילו היה לי חשש כלשהו להרג רב כזה, הייתי מרעיש עולמות".
הוא טען שפעולת קיביה הציגה את ישראל בעולם כ"חבר שואפי דם".
הוא טען שמעשיה האלימים של ישראל ימשיכו ו"ידבקו" בישראל למשך שנים רבות.
מאוחר יותר הצטרף לדעתו של שרת גם משה דיין (שהשתתף בקבלת ההחלטה על ביצוע הפעולה), וטען שגם כאשר מדינות ערב פוגעות באזרחים תמימים אסור הדבר לישראל.
הוא טען שעל ישראל להפנות את תגובותיה כלפי "אובייקטים צבאיים", שכן "מה שמותר לערבים ואף לעמים אחרים לא יסולח ולא יכופר ליהודים ולישראל".
תומכי הפעולה טענו שלא ניתן להמשיך ולחיות בפחד מתמיד ממסתננים ומפיגועים.
טענתם הייתה שבשל הזעזוע העמוק בירדן יחל בית המלוכה להילחם בתופעת ההסתננות, ושהרג האזרחים הירדנים עתיד להציל ישראלים רבים.
הממשלה הכחישה את הפעולה בכלי התקשורת.
דובר משרד החוץ אמר לעיתונות שכנראה ביצעו את הפעולה תושבי ספר זועמים בתגובה לרצח האם וילדיה ביהוד.
ב-19 באוקטובר אמר בנאום רדיו לאומה: "ממשלת ישראל דוחה בכל תוקף את הגרסה האווילית והפנטסטית כאילו 600 איש מצבא הגנה לישראל השתתפו בפעולה נגד הכפר קיביה.
עשינו בדיקה מדויקת, ונתברר לנו בהחלט כי אף יחידה צבאית אחת, אפילו הקטנה ביותר, לא נפקדה ממחנה בליל ההתקפה על קיביה".
אמצעי התקשורת בישראל אימצו בתחילה גרסה זו, אך בתוך זמן קצר הסתבר שחיילי צה"ל אכן ביצעו את הפעולה.
את האחריות למעשה, הטיל בן-גוריון על תושביהם של "כמה ישובי ספר" "שפקעה סבלנותם" לאחר הרצח ביהוד.
אריאל שרון הסביר כי הכוח שפוצץ בתים בכפר לא ידע שבתוכם הסתתרו אזרחים.
במאמר שפרסם 39 שנים לאחר הפעולה טען שרון כי בשיחה אישית שקיים עם בן-גוריון ימים אחדים לאחר הפעולה אמר לו בן-גוריון: "אינני מייחס חשיבות של ממש למה שייאמר על פעולת קיביה ברחבי העולם.
החשוב הוא כיצד ייראה הדבר כאן באזורנו, זה יאפשר לנו לחיות כאן".
לימים הודה בן-גוריון בפני אחד ממקורביו כי אכן שיקר בהודעתו ברדיו, אך עשה זאת למען טובת המדינה.
כעבור שנים לאחר הפעולה, אמר במפגש סגור כי היא הייתה "משגה".
מאוחר יותר גם אמר בשיחה פרטית כי הוא "מתבייש בפעולה".
בזמן מערכת הבחירות של 1965 אף ניסה להתנער מאחריות ולהטיל את האשמה על לבון.
בעקבות הפעולה פרסם ישעיהו ליבוביץ ב-15 בדצמבר 1953 את מאמרו "לאחר קיביה".
במאמר זה, לאחר הרחבתו, מתאר ליבוביץ כיצד תקומת העם היהודי בארצו מאפשרת לו לראשונה לפעול למען הערכים שעליהם התחנך בגולה.
כתוצאה מכך, נוצרת לראשונה בעיה מוסרית בהתנגשות בין היצר הטוב והיצר הטוב, להבדיל מהקושי המעשי (אך הפשטות המוסרית) שבהגנה על יצר הטוב מפני יצר הרע.
בסיום מאמרו הוא משווה את הפעולה בקיביה לטבח שביצעו שמעון ולוי בבני העיר שכם בתגובה לאונס דינה, בטענה כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת:
בעקבות פעולת קיביה הוטלו מגבלות על פעולות התגמול: בפקודות המבצע יצוין במפורש שאין לפגוע בנשים ובילדים, ובנוסף על כך חיילים יצוידו בפנסים, כדי לבדוק היטב את הבתים המיועדים לפיצוץ.
לאחר מכן התגבשה ההכרה כי יש לבצע את פעולות התגמול נגד מטרות צבאיות ולא אזרחיות.
בעולם היו התגובות כנגד פעולת קיביה קשות מאוד.
הפעולה גונתה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, ועל ידי קהילות יהודיות ברחבי העולם.
העיתונות העולמית גינתה אותה בכל תוקף, ומבחינות רבות ציירה את ישראל כמדינה שוחרת מלחמה ואלימות.
בעולם לא נתפס ההקשר לפיגוע ביהוד.
פעולותיה של ישראל גרמו לזעם רב גם בקרב ממשלות שונות, שמחו על הפגיעה באזרחים.
מדינות ערב והמעצמות הביאו את הנושא בפני מועצת הביטחון של האו"ם, וזו נזפה בחומרה בישראל ב-24 בנובמבר, מבלי לאזכר, כפי שדרשה ישראל, את פעולות הטרור שקדמו לפעולת קיביה.
בדיון חזר שגריר ישראל באו"ם אבא אבן על דברי בן-גוריון, לפיהם ההתקפה על קיביה לא בוצעה על ידי צה"ל.
וינסטון צ'רצ'יל כתב איגרת אישית לבן-גוריון, בה הביע את צערו על המעשה.
הזעזוע בדעת הקהל העולמית מפעולת קיביה הקל על ארצות הברית לנקוט צעדים כלפי ישראל בנוגע להטיית אפיק הירדן וב-20 באוקטובר 1953 הודיעה שהחליטה לעכב את המענק השנתי לישראל.
בעקבות הפעולה רמזה בריטניה על אפשרות הפעלת ברית ההגנה שלה עם ירדן ואף שלחה נשק לחזק את המשמר הלאומי שלה.
בירדן נערכו הפגנות רחוב, בהן דרשו המפגינים לבצע פעולת תגמול נגד ישראל ודרשו את פיטוריהם של גלאב והקצינים הבריטים האחרים, בשל אי-התערבותו של הלגיון בזמן הפעולה.
ישראל גונתה בחריפות בוועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן.
פעולת קיביה דרבנה את הלגיון הירדני להשקיע מאמץ בבלימת ההסתננות: מפקדו, גלאב, הכפיל את גדודיו בגדה המערבית ותגבר את המארבים והסיורים נגד ההסתננות.
נעשה פרסום בולט של העונשים שהוטלו על המסתננים, והוצאו צווים שהגבילו פעילות אזרחית לאורך הגבול עם ישראל.
אמצעים אלה סייעו להפחית את ההסתננות השגרתית מירדן וגם את ההסתננויות האלימות ממנה.
הלגיון הירדני נפרס לאורך הגבול עם ישראל, וכתוצאה מכך גבר בהרבה מספר התקריות בין צה"ל ללגיון.
השאלה האם הפעולה בקיביה צמצמה את ההסתננויות לישראל נתונה במחלוקת.
צה"ל וחלק מצמרת המדינה טענו שבעקבות הפעולה צומצם במידה ניכרת מספר ההסתננויות.
לעומת זאת, אבא אבן, גדעון רפאל ואחרים טענו שלא הייתה לפעולה השפעה משמעותית, וכי תמיד יש ירידה במספר ההסתננויות בחודשי החורף.
באזור לטרון–טולכרם פחתה כמות ההסתננויות באופן דרמטי.
בעקבות ההשלכות המדיניות של הפעולה, הוסטו מעתה מטרות פעולות התגמול נגד ירדן ומצרים, מכפרים אזרחיים לבסיסי צבא ומשטרה.
כתוצאה מכך, בניגוד לפעולות התגמול שבוצעו עד אז, בהן רוב הנפגעים היו אזרחים, בפעולות שבוצעו בשנים 1954–1956 עיקר הנפגעים בצד הערבי היו חיילים ואנשי משטרה.
עם זאת, פעולות אלו גרמו להתגברות החיכוך בין הצבאות הסדירים וכתוצאה מכך למספר גדול של נפגעים בשני הצדדים, שהובילו בסופו של דבר למבצע קדש ב-1956 (בעקבות פעולת עזה ב-1955).
פעולת כנרת (שמה הצבאי: מבצע עלי זית) הייתה פעולת תגמול שנערכה ב-11 בדצמבר 1955 (כ"ו בכסלו ה'תשט"ז, נר שני של חנוכה) על ידי צה"ל נגד מוצבי צבא סורים בפאתי רמת הגולן על שפת הכנרת.
למרות הצלחתו הטקטית-מבצעית של המבצע המורכב, הוא נחשב בזמנו למבצע שגרם נזק מסוים ליחסיה הבינלאומיים של ישראל עם ידידותיה ולהגברת נחישותה של סוריה לחפש לעצמה בעלי ברית במאבקה מול ישראל.
הדבר הוביל לחיזוק הקשר בין סוריה לירדן, ששקלה באותה עת הצטרפות לברית בעלת אוריינטציה מערבית – ברית בגדאד – אך לבסוף הצטרפה במרץ 1956 לברית ההגנה מצרים-סוריה.
הסיבה הרשמית למבצע הייתה תקריות הירי שיזמו הסורים ממוצבים שממזרח לכנרת לעבר סירות דיג וסירות משמר של חיל הים ששטו בה.
בשל השקט היחסי ששרר באזור לפני המבצע ובשל היקפו הרחב הועלו השערות שהסיבות למבצע אחרות.
וכי המניע האמיתי למבצע היה הרצון הישראלי לפגוע במצרים לאחר שביצעה את עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית.
ב-17 באוקטובר חתמה מצרים ברית הגנה עם סוריה שכללה סעיף להגנה משותפת אם תותקף אחת מהן על ידי כוח זר.
ההשערה היא כי ישראל שאפה להחליש את מעמדה של מצרים במידה שהיא לא תגיב, ובמידה שתגיב, תפתח ישראל במלחמה בה תהיה לה עליונות שכן הנשק הצ'כי טרם הגיע למצרים, וכך תוכל ישראל לתפוס עמדות אסטרטגיות טובות יותר להגנה על גבולותיה ועליונותה תישמר גם לאחר קליטת הנשק הצ'כי.
גזרת הפעולה חולקה על ידי צה"ל לשני אזורים כשקו ההפרדה היה הכפר עקיב.
בחלק הדרומי (עקיב-עין גב) רצועת החוף צרה יחסית והמדרון המערבי של רמת הגולן הוא תלול.
רק דרך אחת עולה מזרחה בגזרה זו והיא דרך נחל סמך שליד כורסי המובילה לסקופיה ולפיק.
בחלק הצפוני (עקיב-שפך הירדן) מרוחקים הרי רמת הגולן מקו החוף של הכנרת ומבקעת הבטיחה.
השטח, שנחצה על ידי מספר נחלים הנשפכים לכנרת, היה ביצתי בחלקו וחקלאי בחלקו האחר והכיל כפרים ומאהלים של בדואים ושל פליטים פלסטיניים.
הסורים מיקמו מספר מוצבים בגזרת הפעולה, רובם בנקודות גבוהות ושולטות:
מוצב הגבול - מצפון לעין-גב.
כלל תעלות, עמדות מבוצרות ומספר גדרות.
אויש על ידי שתי פלוגות.
מוצב נוקייב - מוצב קטן שאויש על ידי 10 אנשי המשמר הלאומי.
מוצב כורסי - מוצב שכלל 5 מוצבי משנה, כולל שני פילבוקסים, כשהגדולים שבהם היו על תל כורסי ובצומת המוביל לכפר.
אויש על ידי מחלקה מתוגברת ושני צוותים אנטי-טנקיים החמושים במקלעים כבדים, בסך הכל כ-70 לוחמים.
מוצב עקיב - כלל תעלות ועמדות מבוצרות.
בכפר עצמו היו מגורי חיילים.
הכוח הצבאי במקום כלל 32 חיילים (מהם 10 מהמשמר הלאומי).
מוצב השפך - מוצב גדול בשפך הירדן אל הכנרת.
בשטח המוצב נמצא בית הבק שכלל חווה חקלאית ובמרכזה בית בן שתי קומות.
מוצב זה אויש על ידי גדוד חי"ר במילואים שמרכזו הלוגיסטי היה בבית המכס שליד גשר בנות יעקב.
כוחות סורים נוספים בגזרה היו גדוד חי"ר מחטיבה 6 הסורית שנמצא במרחב פיק - חארב (כיום כפר חרוב) והיה אחראי על הגזרה מעקיב ועד ואדי אל-חמה, גדוד חי"ר נוסף הוצב באזור פיק ולצידו גדוד של כוחות תומכי לחימה ופלוגת סיור משוריינת.
מטרת הפעולה העיקרית הייתה להשתלט ולפוצץ את המוצבים הסוריים שלאורך החוף המזרחי של הכנרת, מעין גב ועד שפך הירדן.
מטרה משנית של הפעולה הייתה לקחת בשבי חיילים סורים שישמשו כקלף מיקוח בתמורה לשחרורם של ארבעה חיילי צה"ל שנפלו בשבי במבצע צרצר: סגן מאיר מוזס, סמל , טוראי יעקב לינד וטוראי גד קסטלנץ.
החיילים נפלו בשבי הסורי כשנה קודם למבצע, ב-8 בדצמבר 1954, יחד עם רב-טוראי אורי אילן שהתאבד וגופתו הושבה קודם לכן, בעת פעולה של תחזוקת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן.
בפקודת המבצע נקבע כי אם יגלו הסורים התנגדות יש לפגוע בהם ולא לקחת אותם כשבויים.
פקודת המבצע הראשונית הייתה למבצע מוגבל להיקף גדודי, בביצוע גדוד 890; גדוד מורחב שכלל 2 פלוגות מהנח"ל, טרם הקמת הנח"ל המוצנח, שמטרתו הייתה תקיפת מוצב כורסי שבחלקו הדרומי של "מוצב השפך".
ב-10 בדצמבר, בעת קבוצת פקודות נוספת, הוחלט על הרחבת המבצע להיקף חטיבתי תוך צירוף פלוגה מגדוד 51 של גבעתי וגדוד מילואים צנחנים 771 שהוקם זמן קצר לפני כן בפיקוד אהרן דוידי.
מפקדי הצנחנים הצליחו לשכנע את פיקוד צפון כי כדי להבטיח את הצלחת הפעולה ואת עוצמת השפעתה יש לתקוף בו-זמנית את כל העמדות הסוריות.
המטה הכללי של צה"ל היה מודע להיקף הכוח הישראלי ואישר אותו בשל הכוונה לסיים את הפעולה במהירות ללא התערבות של כוחות סוריים מעבר לכוחות שאיישו את המוצבים.
נראה כי בן-גוריון לא היה מודע להיקף המלא של הכוח הישראלי ועקב כך הביע ספקות לגבי יכולת גדוד 890 לבצע את המשימה הנרחבת במלואה.
חיל המודיעין הישראלי המעיט באמדן הכוח הסורי במוצבים של כורסי ובית הבק.
לטענת זאב דרורי, נרקחה העילה לפעולה על ידי ישראל על ידי משיכת אש סורית לעבר סירת משטרה שהתקרבה ב-10 בדצמבר אל החוף הסורי.
כוח משימה א' - 3 פלוגות צנחנים במילואים, בפיקוד אהרן דוידי.
תפקידן היה לכבוש את אזור מוצב השפך ואת בית הבק ולבצע חסימה על כביש המוביל לחורבת דיקה.
פלוגה ה', בפיקוד רפאל איתן, כיבוש מוצב השפך.
פלוגה ז' מהנח"ל בגדוד 890, בפיקוד אלישע שלם, השתלטות על בית הבק.
פלוגה ג' בפיקוד מרסל טוביאס, העברת כוחות דרך הגשר שעל הירדן ואבטחת הגשר.
פלוגה ב', בפיקוד משה עפרון, חסימות על כבישים המובילים למוצב.
מחלקה נוספת מפלוגה ב', יחד עם אנשי סגל של קורס קצינים, הייתה אחראית על יצירת ראש נחיתה ימית.
כוח משימה ב' - סיירת צנחנים, בפיקוד מאיר הר-ציון, כיבוש מוצב כורסי כולל מוצבי המשנה שלו.
כוח משימה ג' - פלוגת חי"ר מגדוד 51 של חטיבת גבעתי (גדוד 51 עבר עם פירוק חטיבת גבעתי ב-1956 לחטיבת גולני), בפיקוד שמואל גולדברג, כיבוש מוצב נוקייב.
כוח משימה ד' - פלוגה מגדוד 771, בפיקוד יצחק בן מנחם, כיבוש מוצב כפר עקיב לאחר נחיתה מהים.
כוח משימה ה'- מחלקה מפלוגה ו' מהנח"ל בגדוד 890, בפיקוד אריה בירו, חסימת כביש כורסי-סקופיה.
כוח משימה ו' - 2 מחלקות מפלוגה ו' מהנח"ל בגדוד 890, על גבי 5 קומנדקרים, בפיקוד יאיר תל צור, כיבוש מוצב הגבול (חירבת אל-חמה מצפון לעין גב), פתיחת הכביש בין עין גב וכפר עקיב תוך השתלטות על נוקייב.
כמו כן, כוח עתודה בשלב הראשון של הפעולה וכוח פינוי נפגעים והעברת שבויים בחלק השני של הפעולה.
כוח משימה ז' - 4 ספינות משמר וסירת סיור של חיל הים (מהן שתי סירות ננ"ר - נחתת נושאת רגלים, שהוסבו למטרת הנחתת חיילים ועסקו במשימות ביטחון שוטף בכנרת), הנחתת חיילי כוח משימה ד', פינוי נפגעים ופינוי כוח משימה ד' בסיום הלחימה.
הכוחות המסייעים היו סוללת תותחים 25 ליטראות שמוקמה בחורבת חט (סמוך למושב אליפלט), מרגמות 120 מ"מ שהוצבו באזור עין גב, וכוח של חיל הים.
הכוח הרגלי הושט על ידי נחתות חיל הים, שהופעלו על ידי פלגה 788, היחידה הימית שהייתה מוצבת בימת לצורך אבטחת הריבונות הימית הישראלית.
על המבצע פיקד מפקד גדוד הצנחנים, סא"ל אריאל שרון.
כל שבעת כוחות המשימה עבדו על רשת קשר אחת.
מפקדת הפעולה הייתה מחוברת בקשר למפקדת פיקוד צפון ולכוחות הארטילריה המסייעים.
בגלל מורכבות המבצע, אופי השטח הקשה שכלל מכשולי מים ותלות בצירי תנועה שנשלטו על ידי הסורים, ניתנה שהות מספיקה לכוחות המשימה להגיע ליעדיהם ונקבע כי שעת פתיחת האש תהיה אחידה לכל הכוחות - 22:00. פעולות כוחות המשימה חושבו ותוכננו עד הפרט האחרון.
כמו כן, כדי לשמור על חשאיות המבצע ועל יתרון ההפתעה, נקבע כי עד שעת השין, 22:00, תשרור דממת אלחוט.
אחת הבעיות הקשות של הכוח הישראלי הייתה נושא הקשר האלחוטי עם כוחות המשימה השונים שהיו פרוסים על פני שטח גדול, ביחס לטווחי מכשירי הקשר שהיו בשימוש באותה עת.
פתרון לבעיה זו ניתן בשני אופנים: מטוס קל ובו משה פלס טס באזורי הפעולה השונים ופעל כתחנת ממסר.
בנוסף, פעל מפקד המבצע, אריאל שרון, מסירת משמר צבאית שנעה בכנרת, והתקרב בשיט אל מוקדי הקרבות, ובצורה זו היה מסוגל להיות בקשר אלחוטי עם מפקדי יחידות המשנה.
גדוד 771 בפיקוד דוידי, התארגן במחנה פילון (מדרום לראש פינה) ויצא לפעולה מאזור אלמגור, חצה את הירדן לאחר קשיים והגיע אל היעד כשכל החיילים והציוד רטובים לגמרי.
הפלוגה בפיקוד רפאל איתן כבשה את מוצב השפך תוך שאיתן וקצין נוסף נפצעו בעת תקיפת עמדת מקלע מבוצרת.
לאחר שהופגז על ידי הארטילריה הישראלית, מצאה הפלוגה בפיקוד אלישע שלם את מתחם בית הבק מאויש באזרחים שפונו לפני פיצוץ הבית.
בגזרה זו היו לצה"ל הרוג אחד ושני פצועים.
לכוח הסורי היו 9 הרוגים ושבוי אחד.
החסימות שפעלו באזור דרדרה, הוכחו כיעילות לאחר שבלמו כוחות סוריים שנעו לעבר אזור הלחימה.
בשעה 03:30 ב-12 בדצמבר, החל הכוח הישראלי בנסיגה לעבר הגבול הישראלי והיא הושלמה 05:15.
כוח משימה ב', בפיקוד הר ציון, יצא רגלית מעין גב כבר בשעה 17:45, הוא עקף את נוקייב והגיע לעמדותיו בפאתי מוצב כורסי ב-21:10. במהלך זחילה אל עבר היעד נפלט כדור לאחד מחיילי הכוח התוקף ומפקד הכוח החליט מיידית על יציאה להסתערות.
הר ציון זרק רימון הלם אל תוך חדר הקצינים במוצב ובכך בא הקץ ללחימה על המרכיב העיקרי במוצב.
יחידה נוספת של סיירת צנחנים השתלטה על מוצב משנה אנטי-טנקי ויחידה נוספת, בפיקוד מיכה קפוסטה, כבשה מוצב אנטי-טנקי נוסף ושבתה 9 חיילים סורים.
יחידה בפיקוד עובד לדיז'ינסקי כבשה, לאחר קרב קשה, פילבוקס בעל שתי קומות.
השבויים וציוד שלל שנתפס פונו לעין גב על ידי כוח נוסף שהוכן מראש למשימה.
הלוחמים עצמם פונו בשיט דרך הכנרת בשעה 02:00. לצה"ל היו 2 פצועים קל בקרב על מוצב כורסי.
לסורים היו 27 הרוגים ו-27 חיילים נוספים נלקחו בשבי.
לאחר שנחת מהים באזור כפר עקיב, נאלץ כוח משימה ד', בפיקוד , לפתוח בקרב מוקדם מהמתוכנן לאחר שהקרב בכורסי הסמוכה החל לפני השעה היעודה.
בעת הקרב נהרג בן מנחם לאחר שנפגע מרימון של הכוח המגן.
כוח משימה ג', פלוגת חי"ר מחטיבת גבעתי, בפיקוד שמואל גולדברג, נבחרה להשתתף במבצע כדי לתת לחייליה ומפקדיה ניסיון קרבי וכדי להעלות את המורל בחטיבה.
הכוח יצא בשעה 19:00 מעין גב לעבר מוצב נוקייב.
הכוח טיפס על הרכס עליו נמצא המוצב.
בעת שהתקרב אל המוצב נפלט לחייל ישראלי כדור והכוח התוקף נאלץ להתחיל בהסתערות לפני המועד המתוכנן.
בהסתערות ובפריצת הגדרות נפצע חייל בחוליית הפריצה ונהרג מפקד חוליה נוספת.
מפקד הכוח שינה את כיוון ההסתערות ותוך העזרות בחיפוי של כוח נוסף, כבש את המוצב.
כוח זה היה האחרון שהתפנה מאזור הפעולה, בשעה 04:00, תוך שאבטח נתיב נסיגה חלופי לכוח שפעל בכורסי ופונה דרך הים.
כוח משימה ה', מחלקה בפיקוד אריה בירו, יצא רגלית מעין-גב בשעה 17:00 כשמטרתו הצבת חסימה באזור הכפר סקופיה, הנמצא במחצית הדרך שעלתה לרמת הגולן בתוואי ואדי סמק (נחל סמך).
החסימה התמקמה 200 מטר צפונית לכפר והצליחה לבלום כוח סורי רגלי שחש לאזור הלחימה.
7 חיילים סורים נהרגו ו-6 נפצעו במטח האש הראשון מהמארב הישראלי.
הקצין הסורי שנפצע במטח פצע חייל ישראלי ונורה ונהרג.
הכוח הישראלי שינה עמדה ועבר מערבה אך נתגלה והחל לסגת תוך שמיקם חסימה חדשה במורד הדרך לכורסי.
בשעה 01:30 החל בנסיגה אל חוף הכנרת אך נתגלה ונפתחה עליו אש.
הכוח הצליח להיחלץ ופונה דרך הים בשעה 03:30.
כוח משימה ו', בפיקוד יאיר תל-צור, נתקל בקושי מכיוון בלתי צפוי כשנפתחה עליו אש ממוצב קטן של אנשי המשמר הלאומי הסורי בכפר נוקייב.
מהאש נהרג חייל צה"ל, אולם הכוח הצליח להשתלט במהירות על הכפר הקטן.
עם התפתחות המבצע מילא הכוח את משימתו כשפינה פצועים, חלק מהשבויים ונשק שלל אל עין-גב.
בזמן נסיגת הכוח דרומה נפתחה עליו אש סורית ממוצבים שעל מורדות הגולן.
בעת שהתקרבו לעין-גב נפתחה על הכוח ועל הקיבוץ אש מרגמות 81 מ"מ מכיוון ביר שקום שמצפון לסוסיתא.
מאש זו לא היו נפגעים ישראלים.
בתגובה לאש המרגמות הסורית פתחה יחידת מרגמות 120 מ"מ של צה"ל באש על מקורות הירי הסוריים.
האש הישראלית הייתה יעילה אך במהלכה התפוצצה פצצת מרגמה באחד הקנים וכתוצאה מכך נהרג חייל צה"ל.
שני לוחמים בצה"ל עוטרו על פעולותיהם במבצע "עלי-זית": מאיר הר-ציון קיבל צל"ש, שהומר בשנת 1973 בעיטור העוז, ועובד לדיז'ינסקי עוטר אף הוא בצל"ש שהומר ב-1973 לעיטור העוז.
הסורים הוכו במבצע מכה קשה.
אבדותיהם הסתכמו ביותר מחמישים הרוגים ובשלושים שבויים (אחת ממטרות הפעולה הייתה לקיחת שבויים על-מנת לפדות את חיילי צה"ל שהוחזקו בירדן ובסוריה).
אבדות צה"ל היו שישה הרוגים וארבעה-עשר פצועים.
הפעולה הייתה כה מוצלחת עד כי ראש הממשלה דוד בן-גוריון טען כי "הפעולה הייתה יותר מדי טובה".
זאת בשל הגינוי שספגה ישראל באו"ם בשל מה שנחשב להפעלת כוח מוגזמת.
חילופי השבויים התקיימו ב-29 במרץ 1956.
פעולת כנרת גררה ברחבי העולם תגובות נגד קשות.
העיתונות העולמית גינתה אותה בכל תוקף ומבחינות רבות היא ציירה את ישראל כמדינה שוחרת מלחמה ואלימות.
בעולם לא נתפס ההקשר הישיר בין תקריות הירי על דייגי הכנרת לבין הפעולה.
פעולותיה של המדינה גרמו לזעם רב גם בקרב הממשלות השונות שביקשו למחות על חימום הגבול הצפוני.
בישראל התנהל ויכוח שנסב בעיקר סביב עיתוי הפעולה.
משה שרת, שר החוץ זעם על עיתוי המבצע שהתרחש בעת שהוא שהה בארצות הברית בניסיון לשכנע את השלטונות האמריקניים לספק לישראל נשק.
הוא טען שפעולה שנעשתה ללא התגרות ערבית קודם לה מציגה את ישראל כמדינה מחרחרת מלחמה ומסכנת אותה באי-תמיכת המעצמות במקרה של מלחמה.
גם מנחם בגין, ראש מפלגת "חרות", ביקר את המבצע, בטענה שהסורים יחזרו בקרוב לעמדותיהם ההרוסות ויחדשו את הירי על סירות ישראליות, ובנוסף לכך, ייתכן כי המבצע הכשיל רכישת נשק מן המערב.
מרדכי בר-און מנה שלוש השפעות חיוביות למבצע מבחינת האינטרסים הביטחוניים של ישראל:
עליית מדרגה ביכולת צה"ל בכלל והצנחנים בפרט, לבצע בהצלחה פעולות מורכבות הדורשות שילוב של יחידות מחילות שונים, תוך הפגנת יכולת מבצעית גם על ידי יחידות חיל רגלים אחרות בנוסף לצנחנים.
חשיפה של ריקנות המחויבות המצרית לברית ההגנה עם סוריה (שנחתמה רק חודשיים לפני כן, באוקטובר 1955.) מצרים הסתפקה בהצהרות לוחמניות כנגד ישראל אך נמנעה מכל פעולה צבאית ואף לא הזיזה כוחות כאיום ממשי.
קיימת סברה שהימנעותה של סוריה מהתערבות בזמן מבצע קדש (פחות משנה לאחר פעולת כנרת) נבעה בין היתר מפעולת כנרת שהבהירה לסורים את כוחו של צה"ל ואת אי-תקפותה דה פקטו של ברית ההגנה עם מצרים.
חיזוק הקשרים עם צרפת, שהתרשמה מכוחו של צה"ל והחלה לראות בישראל בעלת ברית פוטנציאלית כנגד המעורבות המצרית במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
פעילות אירובית היא פעילות הכוללת מאמץ גופני תת-מרבי המפעיל קבוצות שרירים גדולות לזמן ממושך.
לעוסקים בספורט ולחובבנים קיים מגוון רחב של פעילויות אירוביות כגון: הליכה, ריצה, רכיבה על אופניים, שחייה, סקי, זומבה ועוד.
הפעילות האירובית מעלה את צריכת החמצן בגוף ומגבירה את קצב הלב שמספק את החמצן הדרוש לשרירים.
בשונה מפעילות אנאירובית, הפעילות האירובית נעשית תוך שימוש בחמצן.
על מנת לנתח את אופי הפעילות (אירובי, אנאירובי) יש להבחין בין שלוש מערכות אנרגיה בגוף האדם:
מערכת ATP CP: מערכת לאספקת אנרגיה לטווח הקצר, עד 10 שניות.
היא דומיננטית בענפי ספורט כמו ריצת 60 מטר, קפיצות וכל פעילות הדורשת אנרגיה מיידית.
מערכת הגליקוליזה: מערכת קצרת טווח המספקת אנרגיה עד 3 דקות פעילות.
היא פועלת בצורה אנאירובית, ללא נוכחות חמצן, על ידי פירוק סוכרים והפיכתם לאנרגיה.
תוצר הלוואי של פעילות זו הוא חומצת חלב, שפוגעת במנגנון כיווץ השריר וגורמת לכאב החד שמביא להפסקת הפעילות.
המערכת האנאירובית דומיננטית בפעילויות בריצות למרחקים של 200–400 מטר, שחייה ל 100 מטר וכו'.
המערכת האירובית: מערכת המספקת מלאי בלתי מוגבל של אנרגיה לטווח הארוך, תוך ניצול כל אבות המזון (בעיקר פחמימות ושומנים).
היא דומיננטית במאמצים הנמשכים מעל ל-3 דקות ופועלת בנוכחות חמצן בלבד.
כל מערכת אנרגיה דומיננטית בשלב אחר בפעילות.
חובבנים המעוניינים בפעילות אירובית לשיפור כושר גופני וירידה במשקל, יבחרו בתרגול ממושך שמפעיל את המערכת האירובית.
תרגול שבו שתי המערכות האחרות דומיננטיות מתאים יותר לספורטאים.
שלושה משתנים שיש להתייחס אליהם בנוגע לפעילות אירובית:
כל משתנה מושפע מסוג התרגול, המתרגל ומטרתו.
תדירות: מינימום של פעמיים בשבוע תרגול להשגת תוצאות אפקטיביות.
כשהנושא הוא ירידה במשקל ממליצים מומחים על 3–5 פעמים בשבוע.
לירידה במשקל מומלץ אף להגיע לשעה.
עצימות: המשתנה שאחראי ישירות לשיפור הכושר הגופני.
ככל שהעצימות גבוהה יותר, הכושר הגופני יעלה לרמה גבוהה יותר.
אולם, המטרה בפעילות אירובית איננה תרגול ברמת עצימות מרבית.
הטווח האירובי נע בין 65%–80% מדופק מרבי.
תרגול בחלק התחתון של הטווח מומלץ למבוגרים או לאלה שאינם בכושר טוב, כדי לא להגיע למאמץ גבוה מדי.
תרגול בטווח העליון מביא לשיפור משמעותי יותר בכושר הגופני ומומלץ לאנשים בריאים ומאומנים.
כושר גופני בכלל ופעילות אירובית בפרט, עלה בעולם המודרני המערבי לרמת מודעות גבוהה שבאה לידי ביטוי בשפע של מכוני כושר, מרכזי ספורט, חוגים ואף מאמני כושר אישיים.
מי שעזר לקדם את הנושא בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 היה ד"ר קנט קופר, רופא בחיל האוויר האמריקאי, שהוציא לאור מספר ספרים בנושא האירוביקה ופיתח שיטת ניקוד משלו, על פי משתנים כמו: מרחק וזמן פעילות.
על כל מתאמן להגיע לסך נקודות כולל בכל שבוע.
בתקופה הזו הפך הג'וגינג (ריצה קלה) לפופולרי מאוד בארצות הברית.
אנשים הבינו שריצה מעניקה להם ניקוד גבוה, ולכן העדיפו אותה על הליכה או אופניים.
עם השנים חל שינוי במגמה זו, ועקב פציעות מרובות שנבעו מריצה, המליצו אנשי מקצוע למעבר לפעילויות כמו הליכה, הליכון כושר, ספינינג ומחול אירובי.
לכושר גופני בכלל ולפעילות אירובית בפרט, נודע קשר לרמת איכות החיים ובריאות.
בעידן בו הקידמה והטכנולוגיה שינו את אורח החיים האנושי והפכו אותו לנייח יותר, עולה חשיבותה של הפעילות האירובית, לה השפעות חיוביות על גוף האדם: שליטה על לחץ דם, חיזוק שרירים, שיפור מצב הרוח (בזכות הפרשת הורמון האנדורפין במוח), שיפור תפקוד הלב והמערכת החיסונית, ועוד.
פעולת תגמול (Reprisal, להבדלי מ'צעדי-נגד' – Countermeasures) היא פעולה צבאית מוגבלת בהיקפה, שבאה להעניש ישות מדינית (מדינה ריבונית או ישות מדינית אחרת) על פעולה צבאית קודמת המפרה את הדין הבין-לאומי, בעזרת פעולה שעצמה מפרה את הדין.
דוגמה: ירי ממדינה א' למדינה ב' המכוון כנגד אובייקט שאינו מטרה צבאית (ועל כן לא ניתן לתקפו) עלול לגרום לפעולת תגמול של מדינה ב' נגד מדינה א' (כגון תקיפה של אובייקט שאינו מטרה צבאית).
מחד, פעולת תגמול עשויה להרתיע את המדינה כלפיה היא מופעלת מביצוע פעולות נוספות נגד המדינה שמבצעת את פעולת התגמול.
מאידך, פעולת התגמול עלולה להיתקל בפעולת תגמול נגדית, ולדרדר את שתי המדינות להתכתשות ממושכת יותר.
פעולות תגמול הן מאפיין של לחימה בעצימות נמוכה.
ככל פעולה צבאית של מדינה נגד מדינה אחרת, פעולת התגמול כפופה לדיני המלחמה, שחריגה מהם עלולה להוות הפרה של הדין הבינלאומי.
היחס לפעולות תגמול לאורך ההיסטוריה
במקרא, עם ישראל מצווה מספר פעמים על ידי האלוהים לבצע פעולות תגמול בעמים אחרים, כדוגמת ציוויו של ה' את משה לגבי המדיינים: – .
מנגד אוגוסטינוס שפעל בסוף המאה השלישית הצדיק פעולת תגמול וכתב: .
תומאס אקווינס פיתח את הגותו של אוגוסטינוס, ובחיבורו מכלול התאולוגיה הגדיר שלושה תנאים בסיסיים הנדרשים לשם יציאה למלחמה: סמכות ריבונית, עילה מוצדקת - כגון ענישה על תוקפנות, וכוונה ראויה.
קג'טאן סבר שפעולת תגמול מהווה "עשיית צדק" וסבר שהיכולת לבצע זאת היא שמגדירה ריבונות מדינתית: .
אך בוועידת הוותיקן השנייה נקבע במפורש כי "יציאה למלחמה כדי להעניש על עבירה או על מנת להשיג מטרה כלשהי אינה מוצדקת; יציאה למלחמה מוצדקת רק כשהיא נעשית על מנת להדוף פגיעה או תוקפנות".
בגישה הפילוסופית, ז'אן-ז'אק רוסו התנגד לגישה שמשפט הטבע מצדיק פעולת תגמול וסבר כי: והספר "התוכנית לשלום הנצחי" שערך רוסו, קורא "לכינון קונפדרציה עולמית של מדינות שנועדה להוציא אותן מהמצב האנרכי ולהפוך את המלחמה לבלתי-אפשרית".
עמנואל קאנט פיתח את גישתו של רוסו וטען שאין לגיטימיות למדינה ריבונית לתפקד כשופטת כלפי מדינה אחרת, וכפועל יוצא אין הצדקה למדינה להעניש מדינה אחרת בפעולת תגמול: .
למעשה עד אמצע המאה העשרים, פעולות ענישה צבאיות בתגובה לתוקפנות נחשבו לזכות של מדינה ריבונית ואף לחלק מהמשפט המנהגי.
אך לפי הפרשנות המקובלת סעיפים (4)2 ו-51 למגילת האומות המאוחדות אוסרים על ביצוע פעולות תגמול.
עם זאת, אין הסכמה גורפת לגבי המצב המשפטי שנוצר כתוצאה ההגילת האומות המאוחדות.
הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה אסר במפורש פעולות תגמול כנגד אזרחים, אך אין לו תוקף מחייב כלפי המדינות שלא אשררו אותו.
וולצר מנמק זאת בהצדקה תועלתנית לפיה רק כך ניתן למנוע את הידרדרות המלחמה לכדי אכזריות פרועה עוד יותר.
פעולות התגמול היוו מרכיב בסיסי של פעילות צה"ל ב בשנות החמישים והשישים, שבמהלכן נערכו עשרות פעולות תגמול.
המובילים של מדיניות פעולות התגמול היו ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל דאז, משה דיין.
פעילות אנאירובית היא סוג של פעילות גופנית המפרקת את הגלוקוז בגוף מבלי להשתמש בחמצן, פירוש אנאירובי "ללא חמצן".
מבחינה פרקטית, פירוש הדבר שפעילות גופנית אנאירובית היא אינטנסיבית יותר, אך קצרה יותר מאימון אירובי.
פעילות גופנית זו מתאימה לאנשים שעוסקים בענפי ספורט כמו הרמת משקולות, ריצות קצרות, קפיצה לגובה וכו'.
מטבע האנרגיה היחיד בו הגוף משתמש הוא ATP.
במהלך הפעילות האנאירובית הגוף משתמש ב-3 דרכים להפקתו:
שימוש ב-ATP חופשי המצוי בשרירים.
שימוש בקריאטין פוספט (CP) כמקור אנרגיה על ידי פירוק הקשר עתיר האנרגיה שבין הקריאטין לפוספט (זרחן) ויצירת ATP.
פעילות זאת נעשית ללא שימוש בחמצן.
פירוק הגליקוגן שבכבד ובשרירים הפועלים כמקור אנרגיה ליצירת ATP.
פירוק הגליקוגן בתהליך האנאירובי גורם לעייפות וזאת מאחר שבשריר מצטברת חומצת חלב הגורמת להתכווצויות של השריר, לכאבים ולעייפות.
מטרת הפעילות האנאירובית היא לחזק את מסת השריר, צפיפות העצם, פיתוח הכוח, גמישות המפרקים וסיוע באופן לא ישיר לשריפת שומן.
בגוף האדם יש שלוש מערכות אנרגיה:
מערכת ATP CP (קריאטין פוספט)- מערכת זו נותנת אנרגיה לטווח קצר של 8-10 שניות.
משתמשים בה בפעילויות עצימות הדורשות אנרגיה מיידית כמו: ריצת 60 מטר, קפיצה וכו.
מערכת זו אינה דורשת נוכחות חמצן לשם הפקת ה-ATP.
מערכת הגליקוליזה- מערכת זו מהווה את מקור האנרגיה העיקרי למאמצים עצימים שאורכם עד שלוש דקות.
מערכת זו אינה דורשת נוכחות חמצן לשם הפקת ה-ATP והופכת סוכר (גלוקוז) לאנרגיה.
משתמשים בה למאמצים קצרים ועצימים, כגון: ריצת 400 מטרים, שחיית 100 מטרים וכו.
מערכת אירובית- מקור האנרגיה העיקרי בפעילויות ארוכות או מתמשכות, כגון: ריצות ארוכות, רכיבה על אופנים וכו.
מערכת זאת דורשת נוכחות חמצן ומשתמשת בגליקוגן (שבכבד ובשרירים הפעילים) ובשומן כמקור אנרגיה להפקת ATP.
פעיל שלום הוא אדם הפועל למען פתרון של שלום לסכסוכים בין מדינות או עמים.
פעילות למען השלום אינה מחייבת השתייכות למפלגה כלשהי.
חלק ניכר מפעילי השלום היו חלק מתנועות שלום בלתי-מפלגתיות, שלא שאפו להיבחר לפרלמנט, ולא תמכו במפלגה מסוימת.
לעיתים קרובות יש ויכוח על מטרותיהם של פעילים אלו ואם הם באמת ובתמים חותרים לשלום, לעיתים יש הסכמה על מטרותיהם אך נטוש ויכוח בשאלה אם פעילותם אכן עוזרת בסופו של דבר לקידום מטרותיהם, או שמא היא מעכבת ואף מונעת אותן.
יש הסוברים שלפעילי השלום יש השפעה עקיפה על המדיניות גם כשהם נכשלים במימוש מטרותיהם הישירות, לדוגמה ד"ר לורנס ויטנר סבור שאף שתנועות השלום בארצות הברית נכשלו באופן עקבי במניעת מלחמות ובהפסקתן, הייתה להן השפעה ממתנת על מדיניות החוץ האמריקאית, שלדבריו הייתה עשויה להיות אגרסיבית הרבה יותר לולא פעילי השלום.
פעילי שלום שונים נוקטים במגוון של דרכים שונות לקידום מטרותיהם, ובהן הפגנות, תעמולה, שביתת רעב, וכן מפגש ישיר עם הצד היריב, גם כאשר מפגש כזה אסור על פי חוק.
פרס נובל לשלום ניתן לעיתים לפוליטיקאים מובהקים שע"פ ועדת הפרס תרמו להשכנת שלום, לפקידי ממשל שעסקו בכך, ובין מקבליו גם פעילי שלום אחדים.
פעילות גופנית היא פעילות פיזית שמבצע אדם במסגרות שונות, כמו ספורט או כפעילות שגרתית כמו עלייה במדרגות, הרמת משאות, הליכה ורכיבה על אופניים.
פעילות גופנית יכולה גם להיעשות למטרות שונות, כגון: משחק, פנאי, הישרדות, שיפור הכושר הגופני, היכולות האתלטיות ועוד.
הפעילות הגופנית מעלה את קצב חילוף החומרים וייצור החום הנפלט מהגוף לסביבה.
הפעילות הגופנית נמדדת על פי כמה מאפיינים: רמת האינטנסיביות, קבוצות השרירים הפועלות, משך הפעילות ומטרתה.
בעת ביצוע פעילות זו, מתחוללים שינויים פיזיולוגיים כמעט בכל מערכות הגוף ומרבית האיברים מתגייסים לביצועה.
ישנם שני סוגים עיקריים של פעילות גופנית, הנבדלים זה מזה לפי אופן הפקת האנרגיה: פעילות אירובית ופעילות אנאירובית.
פעילות אירובית כוללת טווח פעולה ארוך, אשר מצריך מהגוף – בעיקר מהשרירים – לייצר אנרגיה באמצעות תגובת החמצון-חיזור, כלומר: הפקת אנרגיה באמצעות נשימה אווירנית הדורשת חמצן.
מרכיב חיוני לשם ביצוע הפעילות, המתפתח בעקבותיה, הוא סיבולת לב-ריאה, אחד ממאפייני הכושר הגופני.
סיבולת לב-ריאה אינה נובעת כמעט מגידול במסת השריר, אלא בעיקר מגידול בכמות כלי הדם באזור.
פעילות אנאירובית, לעומתה, כוללת טווח פעולה קצר ביותר הדורש אנרגיה מרובה.
פעילות זו דורשת מהשרירים הפקת אנרגיה בדרכים חלופיות, עקב מחסור בכמות החמצן הדרושה ואיטיותו של תהליך הנשימה האווירנית.
זאת הם עושים בתהליך הקרוי תסיסה לקטית, שתפוקת האנרגיה שלו ליחידת זמן מסוימת היא גבוהה משל הנשימה האווירנית, אך גם בזבזנית – מכל מולקולת גלוקוז הנצרכת בתהליך, מופקות רק שתי מולקולות ATP, לעומת 30 מולקולות בנשימה האווירנית.בנוסף, לפעילות זו יש תופעות לוואי, עקב תהליך התסיסה להפקת האנרגיה הדרושה במהירות הנחוצה.
תופעות אלו נגרמות מההשפעה של החומצה הלקטית (חומצת חלב, בשמה העממי) שנוצרת בסיומו של תהליך התסיסה הלקטית, כתוצר לוואי, ברקמות השרירים.
החומצה שנוצרת מעלה את החומציות בסביבת תאי השריר וכתוצאה מכך השרירים מאבדים את כושרם, מתכווצים, ומופיעים כאבים ברקמות השריר.
פעילות אנאירובית אינטנסיבית גורמת מיקרוטראומה לשריר ויוצרת מיני-קרעים רבים לאורכו.
לאחר הפעילות, השריר בונה את עצמו חזרה, תוך שהוא מגדיל את מסתו ובכך מגדיל את יכולתו להבא.
דוגמאות לפעילות זו הן: ספרינט (בשחייה או בריצה), הרמת משקולות ותרגילים שונים לפיתוח מסת שריר כגון שכיבות סמיכה, כפיפות בטן, מתח ועוד.
פעילות גופנית גורמת להתרחשות של תהליכים פיזיולוגיים שונים.
בעת מאמץ פיזי, מופרשים לדם ההורמונים אדרנלין, גלוקגון והורמונים נוספים ופעילותה של מערכת העצבים הסימפתטית גוברת.
כל אלה דורכים את הגוף ומייעלים את פעילותו על ידי השפעות שונות על התהליכים הפיזיולוגיים המתחוללים בו:
מעלים את קצב פעימות הלב (דופק), את נפח הפעימה ואת לחץ הדם – בכך מייעלים את זרימת הדם במחזור הדם כולו.
גורמים להרחבת כלי הדם לשרירים הפעילים, ובכך את כמות הדם המגיעה אליהם, ומקטינים את אספקת הדם לאיברים פנימיים שפעילותם לא נמצאת בראש סדר העדיפויות.
מגדילים את כמות האנרגיה הזמינה בגוף, כולל עליית רמת הסוכר בדם – השפעתו של ההורמון גלוקגון, הוא נקלט בתאי הכבד וגורם להם לפרק גליקוגן לגלוקוז ולהפרישו לזרם הדם.
במהלך פעילות גופנית מאומצת, מופרשים על ידי השרירים, בתהליך הנשימה התאית, רעלים רבים למחזור הדם.
תפקידן של מערכות הגוף השונות הוא לפנות רעלים אלו מהדם, בנוסף לאספקת האנרגיה לשרירים.
מערכת הדם, הכליות, הריאות ועוד, אחראיות על הוצאת הרעלים, פחמן דו-חמצני, שתנן, וחומצה לקטית, מרקמות השרירים לזרם הדם ומחוץ לגוף.
יכולת זו של מערכות הגוף לתמוך בפעילות גופנית מאומצת נקראת סיבולת לב-ריאה.
השינויים האלו מתרחשים בעת פעילות גופנית כמו: שחייה, ריצה, הרמת משקולות ועוד.
לאנשים בעלי כושר גופני ירוד מומלץ להתחיל בפעילות גופנית באופן הדרגתי, כך שדרגת המאמץ תלך ותגבר עם עליית הכושר.
כלי הדם האחראים על וויסות זרימת הדם (פרפוזיה) הם העורקים הקטנים מאוד והעורקיקים, הנקראים ביחד "צינורות ההתנגדות".
התכווצות מרבית של השרירים סביב צינור ההתנגדות יכולה לחסום לחלוטין את זרימת הדם דרכו, ואילו הרפיה מוחלטת מובילה להתרחבות מרבית של הצינור ולהגברת הזרימה דרכו.
בכל רגע נתון סגורים חלק מצינורות ההתנגדות עקב התכווצות חלקית של השרירים סביבם.
סגירה של צינורות אחדים והתרחבותם של אחרים, מווסתת את זרימת הדם בגוף לאיברים השונים.
ניתן לחלק את הבקרה על הוויסות לגורמים עצמוניים ולגורמים חיצוניים.
היחסים בין שני סוגי הבקרה חשובים לאיזון ולוויסות.
בשריר שלד נח הבקרה החיצונית העצבית היא השלטת.
דחפים עצביים מהאזורים מצרי כלי הדם במוח המוארך, קובעים את הטונוס של השרירים סביב צינורות ההתנגדות המובילים לשרירי השלד.
עלייה בדחפים מצרה את צינורות ההתנגדות, ועיכוב האזורים המכווצים מובילים להתרחבות כלי הדם.
בכלי הדם המובילים לשריר הנח קיים איזשהו טונוס בסיסי, שנקבע על ידי אותה פעילות עצבית.
כאשר מתחילים בביצוע הפעילות הגופנית, גוברת זרימת הדם אל שרירי השלד.
מעט לאחר תחילת הפעילות, המנגנונים העצמוניים המווסתים את הזרימה משתלטים על בקרת הזרימה לשרירים הפעילים.
אם מקודם הבקרה החיצונית קבעה את מידת ההתכווצות של השרירים סביב כלי הדם, עכשיו גורמים פנימיים ברקמת השריר קובעים את הזרימה.
הקצב המטבולי המוגבר של הרקמה מוביל לשחרור מטבוליטים מרחיבי כלי דם מתוך הרקמה.
המטבוליטים (חנקן חמצני למשל) גורמים להרחבת צינורות ההתנגדות (על ידי הרפיית השרירים סביבם), וגוברים על ההשפעה של הבקרה העצבית, שמאותתת דווקא להצרה של כלי הדם.
כלי הדם המובילים לשרירי השלד מתרחבים, ויותר דם מופנה לשרירי השלד.
זאת על חשבון זרימת דם לאיברים אחרים.
אפשרית גם השפעה הורמונלית בזמן פעילות (אפינפרין), שעוזרת גם היא בהרחבת צינורות ההתנגדות המובילים לשרירי השלד, והצרה של צינורות ההתנגדות המובילים לאיברים אחרים, מה שמאפשר הפניית דם נוסף לרקמה הפעילה.
בפעילות נמרצת קיימת גם עלייה בתפוקת לב.
קצב הלב ונפח הפעימה גדלים בעת פעילות, ואיתם עולה גם תפוקת הלב.
העלייה בתפוקת הלב תגביר בין היתר, את זרימת הדם לשרירים הפעילים, וגם תשפיע על זרימת הדם לריאות.
כאשר יותר דם מופנה לרקמה, גדלה כמות החמצן המועברת לרקמה הפעילה.
החמצן עובר בדיפוזיה מהדם העורקי העשיר בחמצן לרקמה הפעילה הענייה בחמצן.
תחלופת הדם המהירה מגבירה את יעילות הדיפוזיה, מכיוון שהיא שומרת על הפרש לחצי חמצן גבוה בין הרקמה לעורק המוביל אליה.
עלייה בקצב פריקת החמצן ברקמת השריר
עקב התגברות פעילות מטבולית ברקמה, לחץ החמצן ברקמה יורד.
הירידה בלחץ החמצן היא אמנם ירידה קלה יחסית, אך מכיוון שבתחום לחצי החמצן הפיזיולוגיים עקום שיווי המשקל של ההמוגלובין והחמצן תלול מאוד, הירידה הקלה בלחץ תגרום לפריקה רבה של חמצן מההמוגלובין בדם לרקמה.
כלומר, לחץ חמצן נמוך יותר ברקמה גורם לפריקה גדולה יחסית של חמצן מהדם לרקמה.
מדדים אחרים שיתרמו לעליית בפריקת החמצן, הם העלייה בטמפרטורה, העלייה בחומציות והעלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני ברקמה הפעילה מטבולית.
עלייה בכל אחד מהמדדים הללו מסיטה את עקום שיווי משקל המוגלובין-חמצן ימינה.
יכולת ההמוגלובין לקשור חמצן קטנה.
כתוצאה מכך, ההמוגלובין משחרר חמצן כבר בריכוזי חמצן יותר גבוהים ברקמה, וכן משחרר יותר חמצן לרקמה בריכוז חמצן נתון.
כלומר, העלייה בטמפרטורה, בחומציות ובריכוז ה-CO2 מובילים כולם לפירוק גובר של החמצן מהדם לרקמה הפעילה מטבולית.
גם זרימת הדם המהירה השומרת על הפרש לחצי חמצן גבוה בין הרקמה לעורק, נחוצה לפירוק המהיר.
כדי לספק את הדרישות העולות של הגוף לחמצן בזמן הפעילות הנמרצת, מתרחשים מספר תהליכים פיזיולוגיים המאפשרים לריאות להמשיך ולספק חמצן בכמות המתאימה, וכן למלא את תפקידן בפינוי ה-CO2 ובמאזן חומצה-בסיס.
עלייה בפרפוזיה הריאתית – בזמן מנוחה הדם שוהה בריאות זמן ארוך פי שלושה מהנחוץ להרוותו בחמצן.
בזמן הפעילות הגופנית, עולה תפוקת הלב, וקטן זמן השהות של הדם בריאות.
חשש אפשרי הוא שזמן השהות הקצר יותר של החמצן בריאות, בעת הפעילות, לא יספיק להרוותו בחמצן, למרות מקדם הביטחון הגבוה.
כדי למנוע מצב זה, בעת הפעילות הנמרצת מתרחבים כלי הדם בריאות וכן נפתחים נימים נוספים בריאות, כדי לספק שטח דיפוזיה גדול יותר להחלפת חמצן בין נאדיות הריאה לדם העורקי.
בזכות מנגנונים אלו, בשילוב עם מקדם הביטחון הגבוה, הדם היוצא מהריאות רווי בחמצן גם בעת פעילות גופנית נמרצת.
עלייה באוורור – בתחילת פעילות מטבולית אלו הפרופריוצפטורים שבשרירים שמפעילים את האוורור המוגבר.
בהמשך הפעילות, אם היא נמרצת דיה, עולה ריכוז הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי.
הוא משרה עלייה באוורור במנגנון בקרה הקרוי "הדגם המטבולי".
הכימורצפטורים המרכזיים במוח המוארך, ובמידה פחותה גם הכימורצפטורים ההיקפיים בגופיפים הקרוטיים ובגופיפי קשת אבי העורקים, חשים בעלייה בריכוז ה-CO2 בדם העורקי.
הם שולחים דחפים עצביים אל אזור הנשימה במוח המוארך.
אזור הנשימה פועל להגברת הנשימה באמצעות שליחה של דחפים עצביים לשרירי הנשימה (ובהם הסרעפת).
השרירים מתכווצים בכוח רב יותר ובתדירות רבה יותר.
האוורור אז עולה, ונגרמת ירידה בריכוז הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי, לצד ירידה בחומציות ועלייה בלחץ החלקי של החמצן.
כך העלייה באוורור, מחזירה את הגוף למצב של הומאוסטזיס בתהליך של משוב שלילי.
לסיכום, העלייה באוורור ובפרפוזיה בעת הפעילות הגופנית הנמרצת שומרת על דם עורקי מחומצן גם בעת הפעילות ובכך מאפשרת העברה יעילה של חמצן מהריאות לשרירים הפעילים.
פעילות גופנית יכולה לתרום לשמירה על משקל גוף בריא, צפיפות עצם גבוהה, כוח שריר, גמישות, הפחתת סיכוני ניתוח, חיזוק המערכת החיסונית, הפחתת דיכאון ועוד.
שרירים מתכווצים משחררים מספר חומרים המכונים מיוקינים התורמים להיווצרות רקמה חדשה, תיקון רקמה ולמספר פעולות אנטידלקתיות.
כמו כן, פעילות גופנית מפחיתה את רמת הקורטיזול ולכך יש השפעות גופניות ונפשיות חיוביות.
עם זאת, קיימת שונות גדולה בין אנשים במדדים מסוימים בתגובה לאימון אירובי.
אצל רוב האנשים הסיבולת לב-ריאה עולה באופן בינוני, חלק יכפילו את צריכת החמצן ואצל חלק הסיבולת לא תשתנה.
שונות גנטית זו בשיפור כתגובה לאימון מבדילה בדרך כלל בין ספורטאים ברמה הגבוהה ביותר לאוכלוסייה הכללית.
בין נזקי העישון השונים קיימים כמה הפוגעים ביכולת לעסוק בפעילות גופנית.
אותו דבר נכון גם לגבי שימוש בסוגי סמים מסוימים.
אחד מנזקי העישון הוא סתימת נאדיות הריאה.
עקב כך נפגע אוורור הגזים בריאה, פחות חמצן מוזרם לדם ולכן, המאמץ הפיזי יהיה קשה יותר עבור אנשים מעשנים.
סם מוכר בו משתמשים חלק מהעוסקים בפעילות גופנית במסגרת תחרותית או מסגרת מקצועית על אף האיסור החמור מצד ארגוני הספורט הוא סטרואידים אנדרוגניים אנאבוליים.
תופעות לוואי שליליות הנוגעות לשימוש בסטרואידים באופן קבוע הן: עלייה ברמת הכולסטרול ה"רע" LDL וירידה ברמת הכולסטרול ה"טוב" HDL, עלייה בלחץ הדם, נזק רעלתי לכבד, ושינויים במבנה החדר השמאלי בלב.
כל אחת מהתופעות המצוינות תפגע ביכולתו של המשתמש לעסוק בפעילות גופנית.
שרירים שאינם מופעלים קטנים בממדיהם.
התהליך מתרחש גם באדם מאומן שמפסיק להתאמן.
ככל שהאדם מבוגר יותר כך החזרה לפעילות ומסת השרירים כפי שהייתה, קשה יותר.
בחוסר פעילות מוחלט השרירים מתנוונים ובשלב מסוים הם אינם מסוגלים לשקם את עצמם.
פעילות גופנית משפרת, באופן ישיר או עקיף, את כל ביצועיו הפיזיולוגיים של האורגניזם, ובנוסף עם החזרה לפעילות גופנית גדלה מסת השרירים.
"תג מחיר" הוא כינוי לפעולות טרור, אלימוּת וונדליזם של פעילי ימין רדיקלי ישראלים.
פעולות אלו מבוצעות בדרך כלל בעקבות פיגועי טרור נגד יהודים, בתגובה להריסת מבנים בלתי מורשים במאחזים על ידי משטרת ישראל או צה"ל, ובעקבות מעצרים מנהליים וצווי הרחקה כנגד פעילי נוער הגבעות.
קיימים גם אירועים שבהן נטען כי הם אירועי תג מחיר אבל בדיעבד התברר כי הם ניסיונות זיוף של פלסטינים או תאונות ואסונות שהוצגו כפעולות תג מחיר לצרכים פוליטיים.
הביטוי "תג מחיר" נטבע לראשונה בסביבות יולי 2008, לאחר עימותים של קבוצות מתנחלים עם פלסטינים וכוחות צה"ל על רקע פינוי מבנה מגורים במאחז עדי עד.
הביטוי נטבע בתחילה ככינוי לפעולות מחאה נגד הריסת בתים בהתנחלויות ובמאחזים, ובהן חסימות כבישים (שאינן חוקיות) ופעולות אחרות (שאינן בהכרח לא חוקיות).
בתקופה זו הועלתה הערכה שבסוגים השונים של פעולות "תג מחיר" לקחו חלק בין כמה מאות עד לכ-3,000 איש, הפועלים לרוב כבודדים או בקבוצות קטנות.
בהמשך נזנח השימוש בביטוי למשמעות זו, וכיום הכוונה במשמעות הרווחת היא למעשי ונדליזם ופעולות אלימות, בעיקר נגד ערבים ולעיתים אף נגד הצבא.
לקראת סוף שנת 2009, עם החלטת ממשלת ישראל על הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, נרשמו כמה חשדות לפעולות תג מחיר כנגד פלסטינים על רקע החלטה זו, וחשד להצתת שטיח במסגד בכפר יאסוף.
עם זאת, ב-2009 חלה ירידה בהיקף התופעה ביחס לשנים קודמות.
ב־2010 חלה עלייה חדה במספר האירועים שנחשדו כתג מחיר, ובדו"ח סיכום משטרתי נכתב כי פעולות תג מחיר הפכו לפעולות חשאיות מבעבר.
ב־2011 פורסם כי לפי ניתוח השב"כ, פעילותם של מבצעי "תג מחיר" שינתה את אופייה מפעילות ספונטנית לפעילות מתוכננת, תוך שמירה על חשאיות ואיסוף מודיעין.
דו"ח משרד האו"ם לתיאום העניינים הומניטריים (OCHA) מינואר 2010, העלה חשש כי רבע מיליון פלסטינים המתגוררים ב-86 יישובים יהיו חשופים לפעולות תג מחיר, אם תתחיל ישראל בפינוי מאחזים בגדה המערבית.
בדצמבר 2011 פרצו פעילי ימין לבסיס חטיבת אפרים בסמוך לקדומים, , יידו אבנים וגרמו לנזקים לרכוש במקום.
כמה מהם תקפו את רכבו של מח"ט אפרים, אל"ם רן כהנא, ופצעו אותו ואת סגנו באופן קל מאוד.
פעולות אלו נעשו בעקבות הכנות לפינוי מאחז באותו לילה.
בעקבות האירועים עצרה המשטרה מספר צעירים שגרו בשכונת קריית משה בירושלים, לאחר שקיבלו צווי הרחקה ונאסר עליהם להיכנס לשטחי יהודה ושומרון, בחשד שאספו מידע אודות הכנות כוחות צה"ל לפינוי מאחזים וארגנו פעולות תג מחיר ופעולות מחאה נוספות.
החל מראשית 2012 אירעו מספר אירועים הנחשדים להיות תג מחיר כנגד כנסיות ומנזרים נוצריים, בהם הכנסייה היוונית בעמק המצלבה ומנזר השתקנים.
האירועים כללו ריסוס כתובות גרפיטי עם המילים 'תג מחיר' ובגנות הנצרות, גרימת נזק למבנים וניקוב צמיגיהן של מכוניות שחנו בסמוך.
בעקבות מעצרים מנהליים וצווי הרחקה מנהליים מיו"ש שחולקו לפעילי נוער הגבעות בין קיץ 2015 ל-2017 בוצעו פעולות תג מחיר שבהן רוססו כתובות המכילות את המילה "מנהלי" (כגון "תג מחיר מנהלי").
בראשית שנת 2019 דווח כי במהלך השנה הקודמת גדל פי שלושה מספר הפעולות של אלימות יהודים על רקע לאומני ביהודה ושומרון.
ב-26 בפברואר 2023, לאחר שמחבל פלסטיני תושב שכם רצח שני יהודים בחווארה, נכנסו מאות פעילי ימין קיצוני מהאזור לחווארה ולכפר הסמוך זעתרה, והציתו עשרות בתים מאוכלסים וכלי רכב, זרקו אבנים, הכו אנשים ופגעו בעצים.
באותו הזמן נורה למוות פלסטיני בזעתרה הצמוד לחווארה שהותקף באותן מהומות על ידי עשרות מתפרעים נוספים.
הפורעים היהודים שהיו רעולי פנים, שרפו והכו במשך שעות ללא התערבות כוחות הביטחון שהיו במקום.
עשרות מתושבי העיירה נמלטו מבתיהם להינצל מהאש ועשרות נפצעו, ועוד מאות נפגעו משאיפת עשן.
הנזק לרכוש כלל 95 מכוניות שרופות ו-75 בתים שניזקו מהאש הנזק שנגרם מוערך בכ-5 מיליון שקלים.
כוחות צה"ל ומג"ב חילצו משפחות מבתים בוערים אך לא פעלו להפסקת התקיפה.
לא נערכה חקירה לברור נסיבות הירי שהרג את תושב זעתרה.
שני מתפרעים נשפטו ולבסוף הורשעו בכך שתקפו עם אבנים וגרזן משפחה פלסטינית שישבה במכונית.
הם נשפטו לעונש מאסר של 3 שנים.
אלימות מתנחלים נגד כפר מאלכ ונגד חיילי צה"ל בבנימין (יוני 2025)
ב־25 ביוני, התרחש עימות אלים בכפר מאלכ שבסמוך לרמאללה, בעקבות כניסתם של עשרות מתנחלים לכפר.
המתנחלים הציתו כלי רכב ובתים ויידו אבנים לעבר תושבי המקום.
במהלך האירוע דיווחו כוחות צה"ל כי כמה תושבים מתוך הכפר ירו לעברם ויידו אבנים, ובעקבות כך פתחו החיילים באש.
מירי זה נהרגו שלושה פלסטינים ונפצעו כמה נוספים.
לפי משרד הבריאות הפלסטיני, שבעה בני אדם נפצעו באירוע, בהם אחד באורח קשה.
צה"ל מסר כי חמישה מתנחלים נעצרו והועברו לטיפול המשטרה.
בליל 28 ביוני 2025 הוקפצו כוחות צה"ל סמוך לכפר מאלכ, לאחר שכ־70 מתנחלים התקבצו במקום.
לפי הודעת דובר צה"ל, המתנחלים תקפו את הלוחמים באלימות פיזית, יידו אבנים לעברם, השחיתו רכבי ביטחון, ניסו לדרוס חיילים וחנקו אחד מהם.
מספר מתנחלים התנגשו באמצעות רכבם ברכב צבאי במהלך ניסיון חסימה.
מאוחר יותר בלילה הושחת רכב צבאי והשלכה של בקבוק תבערה לעבר רכב צבאי נוסף.
לא היו נפגעים, אך נגרם נזק לרכבים הצבאיים.
המתנחלים טענו שלא היו אלימים, אך לפי צה"ל נדרש ירי אזהרה לאוויר.
לאחר התקרית נמצאה כתובת גרפיטי על מבנה משטרתי בבית אל ("ירי נקמה"), וכן דווח על ניסיון הצתה סמוך לנקודת משטרה באזור.
ראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון כ"ץ והרמטכ"ל זמיר גינו את ההתקפות על חיילי צה"ל, כ"ץ קרא קורא לרשויות החוק לאתר ולהעניש את הפורעים, ופונה לרבנים ולמנהיגי ההתיישבות לגנות את המעשה.
יומיים לאחר מכן, בלילה שבין 29 ל־30 ביוני, התפרעו עשרות פעילי ימין קיצוני בכניסה לבסיס חטיבה מרחבית בנימין הסמוך לבית אל.
ההפגנה, שהחלה כמחאה על פציעת נער בן 14 ועל עימותים סמוכים לרמאללה, הידרדרה להתקפות על חיילים, כולל שימוש בגז פלפל, השחתת רכבי צה"ל וניסיון פריצה אל מפקדת החטיבה.
המוחים הניפו שלטים ובהם "המג"ד בוגד" ו"מג"ד לכלא", וחלקם ניסו לעקוף את שער הבסיס.
לוחמי מג"ב הדפו אותם באמצעות רימוני הלם.
במהלך האירוע הוצת מתקן ביטחוני המשמש לסיכול פיגועים, שערכו הוערך בכ־3 מיליון ש"ח.
לפי דוח של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, במהלך חודש אוקטובר 2025 נרשמו לפחות 264 התקפות של מתנחלים נגד פלסטינים בשטחי יהודה-ושומרון.
זהו המספר החודשי הגבוה ביותר מאז שהאו"ם התחיל לרשום אירועים אלה בשנת 2006.
ב-11 בנובמבר 2025 כ־100 מתנחלים רעולי פנים לקחו חלק פרעות בכפר בית ליד ובשטח תעשייה דיר שרף בשומרון.
הם תקפו פלסטינים, פצעו ארבעה, ושרפו כלי רכב ורכוש.
צה"ל הצליח לעכב רק שלושה מהמתפרעים, בעוד רובם נמלטו לאזור התעשייה "בראון" ליד קדומים.
כוחות צה"ל הגיעו לשם כדי לבצע מעצרים נוספים, וחלק מהמתפרעים תקפו את החיילים, ניקבו את צמיגי הג'יפ של סמג"ד 101, וגרמו לעימותים שהובילו למעצר שישה חשודים.
בהמשך התברר כי שניים מהעצורים נמלטו בחסות המהומה.
מפקד פיקוד מרכז, אלוף בלוט, הגדיר את האירוע כ"מציאות בלתי נסבלת" וקרא להפעיל "יד קשה" מול התופעה.
ב-17 בנובמבר 2025, עשרות מתנחלים הציתו בית ורכבים בכפר ג'בעה שבאזור בית לחם, סמוך למאחז לא-חוקי שפונה באותו היום.
גורם ביטחוני אמר לחדשות 12: "יש כאן מעבר מתג מחיר חשאי לפרעות המוניות בתוך הכפרים.
זה רק עניין של זמן עד ששוב תישרף משפחה בתוך בית כמו בכפר דומא".
השב"כ מפרסם דוחות פומביים על פעולות טרור מצד ערבים בפורמט חודשי ושנתי מאז שנת 2004. לעומת זאת לא השב"כ ולא רשויות אחרות בישראל מפרסמות נתונים פומביים חודשיים או שנתיים אודות פשיעה לאומנית או אירועי טרור המבוצעים על ידי יהודים.
בתחילת 2019 פרסם העיתונאי עמוס הראל נתונים אודות תקריות המוגדרות כ"פשיעה לאומנית" על ידי מערכת הביטחון — כלומר, יהודים המבצעים מעשי אלימות ופגיעה ברכוש של פלסטינים.
תקריות אלה כללו אלימות כולל הכאת פלסטינים, וידוי אבנים ובעיקר פגיעה ברכוש - כתובות תג מחיר, חבלה במכוניות ובבתים וכריתת עצים.
מספר התקריות האלימות בשנת 2018 גדל פי 3 לעומת מספרן בשנת 2017.
בשנת 2021 דיווח אלישע בן קימון מידיעות אחרונות כי ביחס לשנת 2019 הייתה בשנת 2020 עליה משמעותית במספר אירועי האלימות ופשעי השנאה ביהודה ושומרון המתבצעים על ידי צעירים יהודים.
הזינוק החד ביותר נרשם לאחר פרשת מותו של אהוביה סנדק.
כנגד מבצעי פעולות 'תג מחיר' פועלים מספר גופים: משטרת מחוז יהודה ושומרון, המחלקה היהודית בשב"כ וכוחות צה"ל.
ב־2011 הוקם כוח משימה לטיפול בנושא, המורכב מכוחות יס"מ ומפלוגת מג"ב.
הניסיונות לעצור את מבצעי פעולות "תג מחיר" ולהעמידם לדין נתקלים בקשיים.
עד לאוקטובר 2010, נפתחו 97 חקירות שהסתיימו ללא כתבי אישום.
על אף הערכת השב"כ כי זהות המבצעים ידועה, לא בוססה תשתית ראייתית לצורך העמדתם לדין.
תא"ל ניצן אלון, (מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון עד 2011) אמר בסיום תפקידו כי פעולות תג מחיר המבוצעות על ידי מיעוט קיצוני עלולות להוביל להסלמה במצב הביטחוני ביהודה ושומרון.
הוא ציין גם כי מערכת הביטחון לא הצליחה די הצורך במניעה התופעה ומעצר המבצעים.
פעילות המשטרה כנגד מבצעי פעולות תג מחיר נתקלה בקשיים גם בשל הקושי להגיע במהירות למסגדים שהוצתו בשטחים באחריות הרשות הפלסטינית.
חשודים שנחקרו בחשד לביצוע פעולות תג מחיר ניצלו בחקירתם את זכות השתיקה.
דבר זה הוביל לכך שלא הוגשו כתבי אישום כנגד חשודים במספר פעולות תג מחיר, על אף שממצאי DNA שלהם התגלו בזירות האירועים.
על פי הערכות גורמי החוק, מבצעי הפעולות באים ברובם מחוץ ליהודה ושומרון, בגילאי 12 עד 23, הפועלים בקבוצות קטנות עצמאיות, ללא יד מכוונת.
מבצעי הפעילות השתמשו במידור על מנת להסתיר את פעולותיהם.
במהלך 2011 החלה משטרת ישראל בביצוע פעולות התקפיות שונות בניסיון ללכוד את המבצעים.
כוחות החלו בביצוע מעקב אחר חשודים בפעילות ומארבים הוצבו בסמוך ליעדים שבהם הם עלולים לפעול.
צווי הרחקה מנהליים משטח יהודה ושומרון הופעלו כנגד 41 פעילים (בהם 12 מתושבי יצהר) שכלפיהם הצטבר מידע מודיעיני כי הם ממבצעי הפעולות (זאת בהתבסס על השלטון הצבאי החל על יהודה ושומרון, המאפשר לאלוף הפיקוד להוציא צווים אלו).
פעולות אלו הובילו, לדברי מפקד משטרת מחוז ש"י, ניצב עמוס יעקב, לירידה משמעותית במספר אירועי תג מחיר במהלך 2012, בהשוואה ל־2011. בפברואר 2012 הודיעה משטרת מחוז ש"י על הקמת יחידה חדשה למלחמה בפשיעה לאומנית של יהודים כנגד ערבים.
משטרת ישראל דיווחה שבמשך תקופה של כשנה וחצי, מתחילת 2012, נפתחו 788 תיקי "תג מחיר", נעצרו 276 חשודים והוגשו 154 כתבי אישום.
באפריל 2014 העריכה מחלקת המדינה של ארצות הברית, בהיסמכה על דיווחים של סוכנויות או"ם וארגונים חוץ-ממשלתיים, כי במהלך שנת 2013 בוצעו כ-400 אירועי תג מחיר.
הרשעות על פי חוק המאבק בטרור
בינואר 2012 אמר ראש השב"כ יורם כהן כי השב"כ מתייחס לפעילי תג מחיר כארגון טרור מבחינת נוהלי עבודתו.
ב-2013 פסק בית המשפט שריסוס גרפיטי לאומני אינו מהווה "תג מחיר".
ביוני 2013 הסמיך הקבינט המדיני-ביטחוני את שר הביטחון להכריז על פעילי "תג מחיר" כ"התאחדות בלתי מותרת", זאת לאחר שראש השב"כ, השר לביטחון פנים, ושרת המשפטים המליצו להכריז על פעילי "תג מחיר" כארגון טרור והפרקליטות פקפקה בתועלת המעשית של צעד זה.
בנובמבר 2014 הורשעו בהסדר טיעון שני תושבי חוות גלעד בהצתת כלי רכב בפרעתא.
בפברואר 2016 הורשע משה חיים אורבך בעבירות של מעשה המרדה, החזקת פרסום המסית לאלימות או לטרור והחזקת פרסום גזעני, לאחר שנתפס ברשותו מסמך, שכותרתו "מלכות הזדון", הקורא לפעולות "תג מחיר" באוכלוסייה הערבית.
נגזרו עליו 15 חודשי מאסר בפועל ושישה חודשי מאסר על תנאי.
בפסק הדין נקבע כי מעשיהם של שניים מהמערערים "מהווים מעשי טרור במסגרת ארגון טרור, הן לפי ההגדרות הרחבות של
פקודת מניעת טרור והן לפי ההגדרות הממוקדות של חוק המאבק בטרור".
פעולות תג מחיר עוררו גם תגובה בינלאומית מצד ממשלות זרות.
ב-1 בפברואר 2024 הוציא נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן צו נשיאותי שהגדיר את הדבר כאיום על היציבות במזרח התיכון ועל האינטרסים הלאומיים של ארצו.
הצו הטיל עיצומים שאסרו על כניסתם של מתנחלים שהשתתפו בפעולות תג מחיר לתחומי ארצות הברית וכן הטיל מגבלות על חשבונות הבנק של אותם מתנחלים.
בהמשך הצטרפו לעיצומים גם ממשלות קנדה, צרפת, בריטניה, ניו זילנד ועוד מדינות באיחוד האירופי, שהגבילו את כניסת המתנחלים שהוכללו בעיצומים לתחומ.
חלק מהמדינות אף הטילו עיצומים כלכליים.
בחודשים מרץ עד מאי 2024 הורחבו העיצומים למתנחלים נוספים, שלטענת מטילי העיצומים, השתתפו גם הם בפעולות תג מחיר וכן על מספר חוות חקלאיות מהן יצאו המתנחלים.
אחד המניעים לפעולות תג מחיר הוא רצון להרתיע את ממשלת ישראל מפעולות כנגד ציבור המתנחלים, כדוגמת פינוי מאחזים והריסת בנייה בלתי חוקית.
איתי זר מחוות גלעד צוטט אומר לכתב עיתונות: "בכל פעם שיתבצע פינוי כלשהו...
במאמר שפרסם זר במאי 2010 כתב כי חסימת כבישים במטרה לשבש את הפעילות הסדירה של כוחות הביטחון ולמנוע הריסת בתים היא פעילות מחאה לגיטימית.
עם זאת, הוא קרא "להתנער ממעשים שוליים ולא נשלטים" ואמר כי הוא "נגד תג מחיר".
מניע נוסף לפעולות תג מחיר הוא טענה של אנשי ימין כי הדבר נועד להרתיע פלסטינים מפגיעה ביהודים ובחיילי צה"ל.
כנגד טענה זו, יש טענות הפוכות.
בחוות דעת שהגיש משרד החוץ לבית המשפט, בשנת 2016, נכתב כי פשעי שנאה מצד יהודיים בישראל מחריפים את קמפיין הדה-לגיטימציה נגד ישראל ומגבירים את האנטישמיות.
על פי המשרד, בעולם מאמינים שלישראל אין מוטיבציה למצוא ולהעמיד לדין אשמים בפשעי שנאה.
וכי פשעים אלה הם "פיגוע תדמיתי" כמו כן חלק מהפעולות האלימות גרמו בעצמן לפגיעה במתקני ביטחון ואף לפגיעה בחיילי צה"ל.
מניע אחר הוא התססת האוכלוסייה הערבית והפלסטינית, במטרה לאלץ את גורמי הביטחון והאכיפה להפנות משאבים מרובים לשמירת הסדר הציבורי במדינה ובאזור.
מניע זה מציג גישה הפוכה מהמטרה הראשונה, שכן הוא מתמקד ביצירת חיכוך והסלמה במקום בהרתעה.
לפי נדב שרגאי, למבצעים "תפישת עולם פשטנית".
לדבריו, "הנוער שנוטל בה חלק רואה ברב יצחק גינזבורג, נשיא ישיבת עוד יוסף חי שביצהר, ברב דוד דודקביץ, רבה של יצהר, וברב יצחק שפירא, אף הוא מיצהר את מוריו הרוחניים".
עם זאת, בפברואר 2010 צוטט הרב גינזבורג ב"גלי צה"ל" כמי שקורא להימנע מפעולות אלימות כנגד הפלסטינים הרב דודקביץ' הביע גם הוא הסתייגות מפעולות תג מחיר.
באפריל 2014 נשא הרב גינזבורג דרשה ביצהר הכוללת התייחסות שממשילה את מעשי תג מחיר להשתוללות העובר בתהליך הלידה.
הנמשל הוא תהליך הלידה שעובר הנוער ביצהר.
הם נולדים מתוך הציונות הדתית, המאמינה במדינה, אל עבר תהליך גאולי שבו הקב"ה נמצא מעל המדינה.
הרב קרא להתבגר, ולעלות שלב לשימוש בכח הדיבור.
ביום פעולות תג מחיר ואירועים שטיבם אינו ברור
על רקע הסיקור התקשורתי לפעולות תג מחיר ביהודה ושומרון, נעשו ניסיונות להסוות מעשי אלימות שונים תחת פעולות תג מחיר.
כך למשל תכננו עבריינים להציג רצח אימאם ביפו כפעולת "תג מחיר", רצח שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
במרץ 2012 הודו נערים ערבים מבית זרזיר בגרימת נזק ובריסוס כתובות "מוות לערבים" על קירות בית ספרם לצורך פרובוקציה.
בכמה מקרים הראו המתנחלים צילומים בהם לטענתם נראים פלסטינים כורתים עצי זית, למטרת זיוף של פעולת תג מחיר.
ב-12 בנובמבר 2014 נשרף מסגד באל מוע'ייר סמוך לרמאללה.
פלסטינים טענו שמדובר בהצתה שביצעו פעילי ימין קיצוני במסגרת פעולות "תג מחיר".
התקרית גררה גינויים לישראל בתוך ישראל ומחוצה לה.
חוקרי שריפות בדקו את העניין ובדו"ח שפרסמו ב-11 בדצמבר 2014 קבעו שלא מדובר בהצתה אלא בשרפה שנוצרה עקב קצר חשמלי בתנור ספירלה שגרם לשרפת המבנה.
כמו כן קבע הדו"ח שפלסטינים ניסו לשבש ראיות בזירת האירוע על מנת ליצור את הרושם הכוזב שמדובר בהצתה.
ב-3 באוקטובר 2015 הפיצו הפלסטינים דיווח לפי מתנחל ישראלי ירה בילד פלסטיני בן 6 בקלקיליה.
על פי גרסת צה"ל הילד נפצע בעת ששיחק בנשק חם עם חבריו.
בראשית 2016 התלונן פלסטיני כי ביתו הוצת בפעולת 'תג מחיר' על ידי ישראלים, אך חקירת משטרה העלתה סתירות וספקות בעדויות, ולבסוף הוגש כנגד המתלונן כתב אישום בחשד לשיבוש חקירה ומסירת ידיעה כוזבת.
במאי 2018 טען ארגון "חננו" שהמשטרה הפעילה סוכן אשר שידל קטין לבצע פעולות תג מחיר.