tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנק ארון זכה לפרסים ועיטורים רבים במהלך חייו.
ב-1982 נבחר ארון להיכל התהילה של הבייסבול.
ב-1999 נבחר ארון לקבוצת המאה של המייג'ור ליג בייסבול.
ב-2002 קיבל ארון מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2016 קיבל ארון מקונסול יפן באטלנטה את אות מסדר השמש העולה (דרגה רביעית, עם קרני זהב וורד).
פרס על שמו מוענק מדי שנה לשחקן ההתקפה המצטיין בשתי תתי-הליגות של ה-MLB.
הרמן מילטון "האנק" גרינשפון (27 באוגוסט 1909 – 23 ביולי 1989) היה המו"ל של עיתון סאן לאס וגאס.
הוא רכש את העיתון בשנת 1949, ושימש כעורך ומפרסם עד מותו.
גרינשפון היה גם מפתח נדל"ן בולט בלאס וגאס.
גרינשפון נולד למשפחה יהודית בברוקלין, בנם של מהגרים מפולין בחלק שנשלט אז על ידי רוסיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת שהותו בצפון אירלנד, פגש גרינשפון את אשתו, ברברה, בארוחת ערב שערכה מורין בלק (לבית פרס), ביתם של הרולד פרס מסולומון ופרס ואשתו של איש העסקים הבריטי רוי קית' בלק.
בצעירותו, גרינשפון היה מעורב עם באגסי סיגל בפתיחתו מחדש של קזינו פלמינגו.
גרינשפון עבד כסוכן הפרסום של הפלמינגו.
בעקבות רצח סיגל בלוס אנג'לס בשנת 1947, גרינשפון חידש את התעניינותו במורשתו היהודית והפך לדמות בולטת בתמיכה במאבק להקמת מדינת ישראל.
בשנת 1947, כשההגנה כבר הייתה בסכסוך מזוין עם הכוחות הערביים, גרינשפן העביר מקלעים וחלקי מטוס לארגון.
זו הייתה הפרה של פעולות הנייטרליות האמריקאיות, פשע שבגינו נעצר והורשע בסופו של דבר ב-10 ביולי 1950. הוא נקנס ב-10,000 דולר אך לא קיבל עונש מאסר.
ב־18 באוקטובר 1961 העניק לו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי חנינה.
עם מותו של גרינשפון בשנת 1989, כינה אותו שמעון פרס "גיבור ארצנו ולוחם לחירות".
גרינשפון החל מאבק עם הסנטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי בשנת 1952, ופרסם כמה מאמרים שתקפו אותו כדמגוג.
הוא כתב מאמרים שהאשימו את מקארתי בהיותו הומוסקסואל, מעשה שהביא על גרינשפן ביקורת ניכרת, אפילו בקרב אויבי מקארתי.
גרינשפון התבצר עוד יותר בפוליטיקה המקומית כאשר הועלו טענות לפיו הוא מחזיק במידע סחטני נגד מועמדים בולטים לנשיאות דמוקרטיות.
ב־17 ביוני 1972, וירג'יליו גונזלס, ברנרד בארקר, ג'יימס וו.
מקקורד, ג'וניור, אוג'ניו מרטינס ופרנק סטורגיס נעצרו בעת שהציבו מכשירים אלקטרוניים במשרדי הקמפיין של המפלגה הדמוקרטית בגוש דירות בשם ווטרגייט, בוושינגטון די.
התברר כי אנשים העובדים עבור הנשיא ריצ'רד ניקסון רצו להאזין לשיחותיו של לארי אובריאן, יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
פרשת ווטרגייט התפתחה מאירוע זה, והובילה לחקירות רחבות היקף, לדיונים בקונגרס ולסיקור תקשורתי יציב בשנתיים הבאות.
ב־23 במאי 1973 הודה מקורד כי קבוצה זו (המכונה "השרברבים") הייתה מעורבת בכמה פעילויות סמויות.
זה כלל מזימה לגניבת מסמכים מהכספת של האנק גרינשפון.
מקקורד העיד כי היועץ המשפטי לממשלה, ג'ון ניוטון מיטשל, אמר לו כי לגרינסשפון יש מידע שעלול לשמש לסחיטת המועמד הדמוקרטי לנשיאות.
מכיוון שגרינשפון היה רפובליקני מושבע, ההנחה הייתה כי גרינשפון ישתמש בהשפעתו הפוליטית ובקשרים שלו בכדי להשפיע על הבחירות.
מיד לאחר מותו של גרינשפון נכנסה משפחתו להסכם הפעלה משותף עם "לאס וגאס סקירה-ג'ורנל".
כתוצאה מכך, הסאן פעל בשעות אחר הצהריים מדי יום משנת 1990 ואילך.
החל מאוקטובר 2005, במסגרת הסכם הפעלה משותף מתוקן, החל העיתון להגיש את ה-Review-Journal כנספח.
גרינשפון הקים את תאגיד גרינשפון לניהול נכסי המשפחה.
גרינשפון עסק גם רבות בנדל"ן, ורכש את רוב החלק המערבי של הנדרסון עבור פיתוח שהפך בסופו של דבר לעמק הירוק.
חלק ניכר מכספי הזרע המקוריים עבור השקעת הנדל"ן נרכשו באמצעות הלוואה מטעם איגוד הצוותים.
משפחתו שולטת ברוב שטחי הקרקע ובפיתוחי נדל"ן נלווים, כולל מסלולי גולף וחווה, אתר הנופש והספא גרין וואלי, באמצעות תאגיד גרינשפן.
גרינשפון הקים את תחנת הטלוויזיה הראשונה בנבאדה, KLAS-TV.
בשנת 2008 הפיקה SGP Media את סרט תיעודי עלילתי על חייו של האנק גרינשפון, על פי אנתוני הופקינס.
בשנת 1944 הוא התחתן עם ילידת צפון אירלנד, ברברה ג'ואן ריצ'י, שהייתה גם כן יהודייה.
נולדו להם 4 ילדים: בריאן גרינשפון, נשיא ועורך סאן ויו"ר תאגיד גרינשפון; דניאל גרינשפון, נשיא קבוצת המדיה גרינשפון וסגן נשיא הסאן; סוזן גרינספון פיין, חברת מועצת הליגה נגד השמצה וג'יין גרינספון גייל, פעילה למען זכויות בעלי חיים.
ברברה נפטרה בשנת 2010 בגיל 88. בית הספר התיכון "ברברה והאנק גרינשפון", חטיבת ביניים בהנדרסון (נבדה), נפתח בשנת 1991 לכבוד השניים.
הנרי קלווין ג'ונסון הבן הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת ג'ורג'יה ברציפות מאז 2007. ג'ונסון, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז בחירה שבסיסו בפרוורים המזרחיים של אטלנטה, כמו גם חלק מעיר הבירה עצמה.
ג'ונסון נמנה בין שלושת הבודהיסטים היחידים אי-פעם ששירתו ב, לצד מייזי הירונו וקולין הנבוסה, שתיהן מהוואי.
ג'ונסון נולד וגדל בוושינגטון הבירה.
אביו עבד בלשכת בתי הכלא הפדרלית והיה מנהל הסיווגים והשחרורים על-תנאי, ובעת עבודתו שם היה האפרו-אמריקאי בעל התפקיד הבכיר ביותר בלשכה.
בשנת 1976 השלים ג'ונסון לימודי תואר ראשון ממכללת קלארק (אוניברסיטת קלארק אטלנטה דהיום), וב-1997 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט ע"ש ת'ורגוד מרשל של אוניברסיטת דרום טקסס ביוסטון.
הוא עסק בעריכת דין בדיקאטור (Decatur) שבג'ורג'יה במשך למעלה מ-25 שנה.
בשנים 1989–2001 היה ג'ונסון שופט-עמית בבית המשפט השלום של מחוז דקאלב.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2006 קרא ג'ונסון תיגר על סינת'יה מקיני בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית – התחרות האמיתית בבחירות אלה, שכן מדובר במעוז דמוקרטי מובהק בעל רוב לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
ביום הפריימריז שאירע ב-18 ביולי נכפה על ג'ונסון ומקיני סיבוב שני לאחר שאף אחד מהם גרף לפחות 50% מהקולות: מקיני גרפה 47.1%, ג'ונסון קיבל 44.4%, ומועמד שלישי זכה ל-8.5%.
ב-8 באוגוסט, יום הסיבוב המכריע, מקיני לא שיפרה את מספר הקולות שקיבלה והפסידה לג'ונסון, שנבחר למועמד מפלגה הדמוקרטית הודות ל-41,178 קולות שקיבל (49%).
בנובמבר ניצח את קת'רין דייוויס, מועמדת המפלגה הרפובליקנית, ונבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
במהלך מסע הבחירות הראשון שלו לקונגרס, עשה ג'ונסון שימוש אגרסיבי באינטרנט כדי לחזר אחר תומכים פוטנציאליים ובמטרה למשוך תשומת לב לאומית להתמודדותו בפריימריז נגד מקיני.
העיתון "National Journal" כתב שמבין כל המועמדים לקונגרס ברחבי ארצות הברית ב-2006, לג'ונסון "הייתה אסטרטגיית הבלוג הייחודית ביותר ללא ספק".
בראשית ינואר 2007 הושבע ג'ונסון לתפקידו.
באותה שנה התקבלה פה אחד בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית החלטה שהגה הקוראת לפתרון מלחמת האזרחים באוגנדה בדרכי שלום, המתנהלת בין ממשלת אוגנדה וצבא ההתנגדות של האל.
זוהי החקיקה הראשונה שלו שצלחה בקונגרס, והוצגה במשותף עם הסנאטורים סם בראונבק וראס פיינגולד.
ב-18 בנובמבר 2008 נבחר בידי עמיתיו לסיעה כמצליף אזורי ב"אזור השמיני", הכולל את ג'ורג'יה, פלורידה, מיסיסיפי, אלבמה ואיי הבתולה של ארצות הברית.
ג'ונסון ידוע כמבקר חריף של השלטון הישראלי ביהודה ושומרון, ועל אף שהוטחו בו ביקורות רבות על עמדתו האנטי-ישראלית, סירב למתן את עמדותיו בנושא ישראל.
ב-25 ביולי 2016, בנאום בפילדלפיה בפני מפגינים נגד שלטון ישראל ביהודה ושומרון, אמר ג'ונסון כי עוד דווח שאמר כי "בתים פלסטינים נגנבים ומושמדים" ואף השווה את המתנחלים לטרמיטים.
בעקבות הדברים יוחסו לג'ונסון עמדות אנטישמיות, ודבריו גונו בידי מספר ארגונים ואישים כגון הליגה נגד השמצה, הוועד היהודי-האמריקאי והרב דוד וולפה.
לאחר מכן התנצל ג'ונסון על אמירותיו אך הוסיף כי מפעל ההתנחלויות מסכן את פתרון שתי המדינות.
ג'ונסון אף נועד עם מנהיגי קהילות יהודיות והתנצל בפניהם.
בדצמבר 2021 הציג ג'ונסון ביחד עם ג'יימי רסקין חקיקה המאפשרת לאזרחים לדרוש פיצויים בגין הפרות חוקתיות שבוצעו נגדם על ידי אנשי רשויות אכיפת החוק בארצות הברית, בהן אכיפת מכס והגירה, מנהל אבטחת התחבורה (TSA), לשכת החקירות הפדרלית, מחלקת המשפטים של ארצות הברית ולשכת בתי הכלא הפדרלית.
האנרכיה: עלייתה הבלתי פוסקת של חברת הודו המזרחית הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון הבריטי ויליאם דאלריימפל, שיצא לאור בשנת 2019. הספר סוקר את עלייתה של חברת הודו המזרחית הבריטית בין השנים 1599 ל-1803, במקביל לירידת כוחה של האימפריה המוגולית.
הוא מתאר כיצד חברה מסחרית בריטית שנוסדה במאה ה-16 הפכה לגורם שלטוני מרכזי בתת-היבשת ההודית.
הספר מתאר את התפתחותה של חברת הודו המזרחית, מאז הקמתה בשנת 1599 בעקבות קבלת צ'רטר מלכותי שהעניק לה מונופול על הסחר בין אנגליה לאסיה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 הקימה החברה בסיסים מרכזיים בבומביי (כיום מומבאי), כלכותה ומדרס (כיום צ'נאי).
החלק המרכזי של הספר עוסק בכיבושים הטריטוריאליים שביצעה החברה, ובמיוחד בקרב פלאסי משנת 1757, שהוביל להשתלטותה על מחוז בנגל, מהאזורים העשירים והמשפיעים בהודו המוגולית.
עד לשנת 1803 הרחיבה החברה את שליטתה על מרבית שטחי תת-היבשת ההודית, והחזיקה בצבא פרטי גדול.
הספר מתבסס על מקורות ראשוניים, לרבות כתבים שלא תורגמו קודם לכן, כמו "השאה עלאם נאמה" – ביוגרפיה של הקיסר המוגולי שאה עלאם השני, ששלט בתקופת האירועים המתוארים.
מאיה ג'סנוף כתבה בהגרדיאן כי מדובר ב"ספר קריא ודינמי, החושף מיתוסים פטריוטיים לאורך הדרך".
טירתנקר רוי כתב ב־The Times Literary Supplement כי "הספר מצטיין ביכולתו להעביר לקוראים את מהלך האירועים ואת דמויותיהם, והוא מתבסס על מקורות ראשוניים ומחקר עדכני, מה שהופך אותו לאחד מהספרים הבולטים שנכתבו לאחרונה על תולדות הודו".
באתר Scroll.in נכתב כי "דאלריימפל מצליח להתמודד עם יצירה רחבת היקף, וסגנונו מאופיין בשליטה יוצאת דופן ובהצגת אירועים היסטוריים בצורה קולחת".
מוקונד פדמאנאבהאן כתב ב־ההינדו כי "הספר מצליח לשלב את המתח של רומן היסטורי עם עומק של מחקר עיוני".
במדור הספרות של הטלגרף נכתב כי "הספר מציג בצורה ברורה את האופן שבו חברה מסחרית קטנה הצליחה להחליף אימפריה שלמה".
הספר היה מועמד למספר פרסים, בהם פרס Baillie Gifford לשנת 2019, מדליית הדוכס מוולינגטון להיסטוריה צבאית, פרס הספרים של אגודת הסופרים ההיסטוריים לשנת 2020, וכן זכה במדליית הארד של ארתור רוס לשנת 2020 מטעם המועצה האמריקאית ליחסי חוץ.
ברק אובמה, נשיא ארצות הברית לשעבר, כלל את הספר ברשימת הספרים המומלצים שלו לשנת 2019.
בשנת 2021 הודיע המפיק ההודי סידהארת רוי קאפור כי רכש את זכויות ההפקה של הספר.
הכוונה היא לעבד את הספר לסדרת טלוויזיה בעלת תקציב גבוה בהשתתפות שותפים להפקה בינלאומית.
דאלריימפל משתתף בפרויקט גם כיועץ תוכן.
האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים בקווי יסוד מאת גיאורג וילהלם פרידריך הגל, היא חיבור פילוסופי המציג גרסה מקוצרת של השיטה ההגליאנית, והיא הצורה היחידה שבה הגל פרסם אי פעם את כל המערכת הפילוסופית הבשלה שלו.
מהדורה ראשונה פורסמה ב-1817, שנייה ב-1827, ושלישית ב-1830, כשנה לפני מותו.
התיאור התמציתי של השיטה בספר מהווה ניסוח מובק לאידיאליזם הגרמני בגרסתו של הגל בתורת "אידיאליזם מוחלט" .
הגל כתב את הספר ככלי עזר פדגוגי בהרצאותיו.
הוא תיקן והרחיב את האנציקלופדיה במשל יותר מעשור, אך הדגיש את תפקידו כ"ספר לימוד" הדורש הסבר באמצעות פרשנות בעל פה.
הטקסט משנת 1830 זמין באופן בתרגומים שונים לאנגלית עם תוספות רבות (Zusätze) שנוספו לאחר מותו על ידי תלמידיו של הגל, הנובעות מההערות שניתנו בעל פה בהרצאות שלהם.
תוספות אלו מרחיבות על הטקסט עם דוגמאות ואיורים, ובעוד שהחוקרים אינם מתייחסים לתוספות כאל תעתיק מילולי של הרצאותיו של הגל, סגנונם הבלתי פורמלי מסייע בפירוש הגותו של הגל.
חלקה הראשון של האנציקלופדיה (מדע הלוגיקה) מכונה לפעמים "הלוגיקה הקטנה" כדי להבחין בינו לבין חיבור נפרד בשם מדע הלוגיקה העוסק באופן נרחב יותר באותן סוגיות ומכונה בהתאם "הלוגיקה הגדולה".
בדומה לכך, תת־החלק "הרוח האובייקטיבי" מתוך החלק השלישי "מדע הרוח" שקול לחיבורו של הגל קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט הכולל הרחבות ופיתוחים נוספים.
כל אחד מהחלקים מחולק לתתי חלקים נוספים המתפתחים זה מזה באורח דיאלקטי (Aufheben).
סידורם יחד מתיימר לכסות את כל ההיבטים היסודיים של הממשות, ויוצרים שיטה פילוסופית אחדותית.
ג'ורג' הנקס "האנק" בראון הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מקולורדו.
כחבר המפלגה הרפובליקנית כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת צפון קולורדו מיולי 1998 עד יוני 2002, ולאחר מכן כנשיא ה-21 של אוניברסיטת קולורדו מאפריל 2005 עד ינואר 2008.
בראון נולד בדנוור, קולורדו ב-12 בפברואר 1940, וסיים את לימודיו בקולג' בשנת 1961 ואת בית הספר למשפטים בשנת 1969, שניהם באוניברסיטת קולורדו.
לבראון יש גם תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
במהלך לימודיו באוניברסיטת קולורדו, הוא היה חבר באחוות דלתא טאו דלתא הבינלאומית.
בראון שירת בצי ארצות הברית בין השנים 1962 ל-1966. הוא היה איש צוות אוויר והתנדב לשירות בווייטנאם, ואף קיבל עיטור עבור שירותו הקרבי כבקר אוויר קדמי.
בראון כיהן בסנאט של קולורדו מ-1972 עד 1976, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1980, וכיהן עד 1991. בשנת 1990 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית בו כיהן קדנציה אחת ולא התמודד לכהונה נוספת בבחירות 1996. מ-1998 עד 2002, הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת צפון קולורדו.
בראון ואשתו נאן גרים בדנוור.
ב-1995, בראון היה מעורב בתקרית איירסטן שבה תיווך במאמצים לחילופי שבויים בין רוסיה לטליבאן, שבסופו של דבר לא צלחו, אך מאמציו הביאו לבריחה של האסירים הרוסים.
לאחר מכן, שיבחו אותו על הפתרונות היעילים שהטמיע במטרה להתמודד בצורה אגרסיבית עם הבעיות הללו.
במהלך כהונתו הזמנית, הוביל בראון את האוניברסיטה גם במחלוקות הקשורות לפרופסור ללימודים אתניים, וורד צ'רצ'יל.
חקירה של צ'רצ'יל על התנהלות אקדמית רשלנית, שנתמכה על ידי "מועצת הנאמנים והבוגרים האמריקאית", ארגון שבראון היה ממקימיו ב-1995, זיהתה שבעה מקרים נפרדים של הפרת כללים אקדמיים והפנתה את העניין להנהלת האוניברסיטה.
בראון קרא לוועדת המינויים לפטר את צ'רצ'יל, וההמלצה התקבלה במרץ 2006, תוך ביטול המלצת ועדת הקביעות להשעיה לשנה.
ההחלטה עוררה דעות מעורבות: התומכים שיבחו אותה על בסיס הממצאים של הונאה אקדמית, בעוד המתנגדים טענו כי הפיטורין היו כיסוי להשתקת דעותיו.
במאמר דעה בוול סטריט ג'ורנל ביולי 2007 על פרשת צ'רצ'יל, כתב בראון: "מחלוקת — במיוחד כזו שמישהו בוחר ליצור אותה במכוון — אינה פוטרת חבר סגל מהצורך לדבוק בסטנדרטים מקצועיים".
במאי 2006, מינו חברי מועצת העוצרים את בראון באופן קבוע כנשיא.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא הכריז על יוזמה להוסיף דירוג כיתתי לתעודות הסטודנטים, כמענה לאינפלציית הציונים.
בשנת 2007 נקבע שיא בגיוס כספים עבור האוניברסיטה בסך 133 מיליון דולר; התורמים שיבחו את בראון על שהשיב את אמונם באוניברסיטה.
בראון הגיש את התפטרותו ב-18 בינואר 2007 וסיים את תפקידו ב-10 במרץ 2008.
בראון חבר במועצת המנהלים של "הקרן הבינלאומית למערכות בחירות", ארגון ללא מטרות רווח התומך בבחירות בינלאומיות.
האנשים החדשים הוא האלבום השלישי של הזמר הישראלי עברי לידר שיצא לאור בינואר 2002 על ידי חברת התקליטים הליקון בהפקת לידר עצמו.
זהו האלבום הראשון שהפיק לידר לבד, והוא היה בעל גוון חדשני ואלקטרוני.
אלבום זה מכר מעל 18 אלף עותקים בתוך כשלושה חודשים, הגיע למעמד אלבום זהב, והמשיך ומכר מעל 30,000 עותקים.
לידר העלה את סיבוב ההופעות "האנשים החדשים" במשך שנתיים ב-150 הופעות.
מהאלבום יצאו הסינגלים "בתי קפה", "על קו המים", "האנשים החדשים" ו"איש יקר".
האלבום כולל גם את הביצוע של לידר לשירו של אהוד מנור "גשם אחרון", שהוכנס כבונוס לדיסק לבקשת הקהל, לאחר שהוקלט לפרויקט המחווה של גלגלצ לשירותרום.
מאוחר יותר צורף לאלבום כבונוס גם ביצועו של לידר ל"בוא" של ריטה, שאותו הקליט עבור הסרט "יוסי וג'אגר".
עברי לידר - שירה, קלידים, תכנותים, גיטרה אקוסטית, כותב מילים, מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי
אבי סינגולדה - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית
מושיק קופ - קלידים, תכנותים, מעבד, טכנאי הקלטה
שחם אוחנה - גיטרה בס
עילי בוטנר - גיטרה חשמלית
האנשים היא להקת רוק אלטרנטיבי שהוקמה על ידי המלחין והמפיק דרור שוסטק.
הלהקה יוצרת מוזיקה מלנכולית שמתאפיינת בווקאליות עשירה ומשלבת כלי נשיפה ונגיעות אלקטרוניות.
הלהקה הוקמה בתחילת שנות ה-2000 על ידי דרור שוסטק.
במהלך הזמן ההרכב התחלף, והתגבש ההרכב הנוכחי, שעובד יחד מזה מספר שנים.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "מוזיקה מהמרתף", במסגרת פרויקט נקסט בשנת 2002. מתוכו בלטו השירים"לייט בלומר" "בואי לאילת" (גרסת כיסוי לשיר שהתפרסם בביצועו של ליאור ייני) והשיר "ברזילרה", שהושמעו ברדיו לא מעט.
הדיסק נבחר על ידי בועז כהן שדרן רדיו ומבקר מוזיקה במעריב לאחד מאלבומי העשור.
במהלך שלוש השנים הבאות הופיעה הלהקה במקומות שונים בתל אביב (בעיקר תיאטרון תמונע), ביצעה שירים מהאלבום הראשון, וגם שירים חדשים.
במהלך שנת 2005 הוציאה הלהקה את הסינגל "אור השמש".
לאחר הפוגה ארוכה, ב-2007, יצא האלבום השני ששמו "עוץ" (על ידי חברת התקליטים התו השמיני) ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף.
בין היתר, הופיעה הלהקה בפסטיבל ישראל 2007.
במהלך 2014 הלהקה עבדה על אלבום חדש בניהולו האומנותי של עמיר לב.
דרור שוסטק הוא סולן הלהקה, ובתחילת הדרך היה יחד עם איתו נירי דמסקי, גל בר-עם, נועה שטרקמן ושירז פלד.
בהמשך התחלף ההרכב; נשארו שוסטק, דמסקי ובר-עם, ואליהם הצטרפו ערן נתנס, דייב יוסף, גיא אלפונטה וניצן אדטו.
בהמשך עזב אדטו את הלהקה.
דרור שוסטק - סולן, היוצר המרכזי.
ערן נתנס - בס ושירה.
דייב יוסף - גיטרה ומפוחית.
האנשת מדינות היא תיאורם של מדינה או של לאום באמצעות דמות אנושית.
הדמות האנושית המייצגת את המדינה עשויה להופיע בכל מדיום פלסטי - בקריקטורות עיתונאיות, בפרסומים תעמולתיים, בפסלים, בציורים ועוד.
יש מדינות המיוצגות על ידי מספר דמויות שונות, בהתאם לעניין או לתקופה.
הייצוג באמצעות דמות שאליה מקושרים אפיונים מסוימים משרתים את הרצון של לאום מסוים להציג את עצמנו כבעל אפיונים אלו.
לעיתים, לייצוג אינטרס פוליטי פנימי או חיצוני.
בתקופה הרומנטית רווח בעולם המערבי הנוהג, לתאר את האומה כדמות נשית, בדרך כלל של אלת חכמה או מלחמה, דוגמת אתנה, ופעמים רבות הוצמד לה השם שהעניקו הרומאים לאותה מדינה.
על דמויות אלה נימנות, בין היתר, "בריטניה", "גרמאניה", "היברניה" (המייצגת את אירלנד), "פולוניה" ו"הלבטיה" (שווייץ).
דמות נוספת שנוצרה על בסיס רעיוני זה, היא זו של קולומביה המייצגת את ארצות הברית.
תיאור המדינה בדמות אם רווח גם הוא, ועל אלה נמנות, בין היתר, "אמא אלבניה" (Nëna Shqipëri), "אמא ארמניה" (Մայր Հայաստան), האם סוואה (Moder Svea) בשוודיה, "בהארט מטה" ("אמא הודו" - भारत माता), "אמא רוסיה" (Матушка-Русь) או "אם הגאורגים" (כרתליס דדה - ქართლის დედა).
במקרים אחרים הושם דגש דווקא על פשטות הדמות, שנועדה לתאר אזרח מהשורה.
על אלה נמנים הגאוצ'ו בארגנטינה, ג'ון בול, הגבר השמן והגוץ המסמל את אנגליה, "אולה נורדמן" (Ola Nordmann), האיש מן השורה המייצג את נורווגיה או "חואן דה לה קרוס" הפיליפיני.
אלגוריה לאומית נפוצה נוספת מתבססת על דמויות של אנשי מרות, חיילים או שוטרים.
בין אלה ידועים ה"מאונטי" (Mountie), שוטר רכוב המסמל את קנדה (ג'וני קנאק), ג'וני רבל (Johnny Rebel: ג'וני המורד), החייל שסימל את קונפדרציית המדינות של אמריקה בעת מלחמת האזרחים האמריקנית או הדוד סם, דמות שנולדה בעת מלחמת 1812, ככל הנראה במחנה צבאי, כביטוי לארצות הברית.
בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחריה נהג אונורה דומייה לתאר בקריקטורות שלו את פרוסיה בדמותו של ביסמרק.
הדמות האנושית המסמלת את ישראל היא שרוליק, הנער שיצר דוש.
שרוליק מתואר בדרך כלל כנער צעיר עם כובע טמבל וסנדלים תנ"כיים, הלבוש במכנסי חאקי קצרים.
בעתות מלחמה, נהג שרוליק ללבוש מדים ולהתגייס להעלאת המורל הלאומי.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מעצמות אירופה התייחסו לאימפריה העות'מאנית בתור "האיש החולה על הבוספורוס" על רקע חולשתה והשחיתות שאפיינה אותה.
יש מדינות בהן נהוג תיאור המדינה כבעל חיים.
תיאור זה רווח לבדו או לצדה של הדמות האנושית המייצגת את המדינה.
דוגמאות לאלגוריה מעולם החי הן "הרימאו בלאנג" (Harimau Belang), הטיגריס המלאי כמייצג את מלזיה, הקיווי בניו זילנד, "הקנגורו המתאגרף" באוסטרליה, הקונדור האמריקאי, התרנגול הגאלי בצרפת, והדוב הרוסי ברוסיה.
סוג נוסף להאנשת מדינות הוא תופעת האינטרנט פולנדבול (Polandball), קומיקס שבו מוצגות מדינות ככדורים המנהלים דיאלוג, שעל גביהם דגלי המדינות.
האסו אקארד, הברון פון מנטויפל (גרמנית: Hasso Eccard Freiherr von Manteuffel; 14 בינואר 1897 – 24 בספטמבר 1978), היה מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, אחד מעשרים-ושבעה מפקדים שקיבלו את העיטור הצבאי הגבוה – צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
פון מנטויפל נולד ב-14 בינואר 1897 בפוטסדם למשפחת אצולה פרוסית (סבו הוא אדווין פון מנטויפל, גנרל-פלדמרשל גרמני).
בשנת 1908 נתקבל לבית ספר צבאי ובשנת 1916 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-3 (פון צייטן).
ב-12 באוקטובר 1916 נפצע פון מנטויפל בחזית המערבית, ולאחר החלמה חזר ב-1917 כקצין במטה הכללי.
לאחר המלחמה הצטרף פון מנטויפל לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1930 מונה למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-3 (הפרוסי), ובתחילת 1931 קיבל את אות הרכיבה בזהב.
ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה לקצין ברגימנט הפרשים ה-17. בסתיו 1934 הועברה יחידתו לפלגה 2 ברגימנט הפרשים ה-16, וב-15 באוקטובר 1935 הועבר פון מנטויפל לגדוד הרובאים הממונע 2. ב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1938 מונה ליועץ למינוע הצבא ב־OKH.
בשנת 1939 הוא התמנה למדריך ראשי בבית הספר לשריון בקרמפניץ, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש כמדריך ראשי בבית הספר לשריון בקרמפניץ ליד ברלין ולכן לא השתתף במערכות המלחמה בפולין ובצרפת.
לאחר מכן השתתף בקרבות הקשים בקרב על מוסקבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7 שלחמה לסירוגין תחת הקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-15 ביולי 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדירים ה-7 בדיוויזיית הפאנצר ה-7, ובנובמבר 1942 פרש מתפקידו.
ב-8 בפברואר 1943 נשלח פון מנטויפל לאפריקה שם פיקד על דיוויזיה מאולתרת (דיוויזיית פון מנטויפל) תחת פיקודו של ארוין רומל.
הוא השתתף בקרבות הגנה בתוניס וניהל התקפות נגד מוצלחות שריתקו את כוחות בעלות הברית.
בסוף אפריל 1943 פונה פון מנטויפל לגרמניה בגלל אפיסת כוחות, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
לאחר החלמה הועבר לחזית המזרחית וב-20 באוגוסט 1943 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וניהל עימה קרבות בלימה באזור חרקוב בלגורוד ונהר הדנייפר.
בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השמינית, ובנובמבר הועברה שוב לארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-57 וה-4, והצליחה לכבוש בשנית את העיר ז'יטומיר, ועל כך קיבל פון מנטויפל ב-23 בנובמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
פון מנטויפל נחשב כגנרל שריון מוערך וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד אחת מיחידות העלית של הוורמאכט - דיוויזיית גרוסדויטשלנד, שהייתה חלק מהקורפוס ה-52, ובהמשך חלק מקורפוס הפאנצר ה-57 במסגרת הארמייה השמינית.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון מנטויפל ב-22 בפברואר 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן לחם עם הדיוויזיה בשורה של הגנות מוצלחות בצפון רומניה עד יוני, שאז הועברה לעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה לצורך התארגנות מחדש.
בסוף יולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וניהלה קרבות קשים בחזית בלארוס במהלך מבצע בגרטיון, ולאחר מכן בליטא שם הצליח פון מנטויפל לייצב את החזית, אבל נכשל בניסיון לחלץ את הצבא הגרמני הנצור בחצי האי קורלנד.
ב-1 בספטמבר 1944 הועלה פון מנטויפל לדרגת גנרל חיל השריון ומונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G.
לאחר קרבות קשים עם הארמייה השלישית של גנרל פטון באזור לורן הוא נסוג לשם התארגנות לקראת המתקפה האחרונה של הגרמנים בקרב הארדנים.
בקרב זה השיג פון מנטויפל את החדירה העמוקה ביותר, והגיע כמעט עד לנהר המז, וכוחותיו שמו מצור על חטיבת הצנחנים האמריקאים בעיר הבלגית באסטון.
במוזיאון ההיסטורי בבאסטון מוצגים מדיו של פון מנטויפל.
ב-18 בפברואר 1945 קיבל פון מנטויפל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-10 במרץ 1945 קיבל פון מנטויפל את תפקידו האחרון והקשה ביותר במלחמה - הוא מונה למפקד ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי.
עליהם היה להגן על חזית האודר ולחסום את התקדמות הצבא האדום לעבר ברלין.
הם קבלו הוראה שאסור להם לסגת משום נקודה בלי אישורו של הפיקוד העליון.
פון מנטויפל שוחרר מהשבי בספטמבר 1947. לאחר שחרורו הוא נכנס לפעילות פוליטית כנציג המפלגה הדמוקרטית החופשית של גרמניה בבונדסטג בשנים 1953–1957. ב-24 בספטמבר 1978 מת פון מנטויפל במהלך חופשה באוסטריה, והוא בן 81 שנים.
האנתולוגיה היוונית או האנתולוגיה הפלטינית היא אוסף שירים, רובם בצורת מכתם, מהתקופות הקלאסית והביזנטית בספרות יוון העתיקה.
קטעי פפירוס ובהם קטעים מתוך אוספי שירה נמצאו במצרים, אבל האנתולוגיה המוקדמת ביותר ביוונית הורכבה על ידי מֶלֶאַגְרוֹס איש גדר (המאה הראשונה לספירה), ונקראה "אנתולוגיה" (Ανθολογία), כלומר "זר פרחים" (ביוונית "אנתוס" = פרח, "לוגיה" – אוסף, לקט).
היא כללה שירים מאת העורך עצמו, וכן ארבעים ושישה משוררים נוספים, ביניהם ארכילוכוס, אלקאיוס, אנאקריאון וסימונידס.
בהקדמה שכתב לאוסף מתאר מלאגרוס את לקט השירים כאילו היו עטרה או זר של פרחים שחוברו ליצירה אחת – המילה "אנתולוגיה" הפכה מאז שם נרדף לאסופה של יצירות ספרותיות.
האנתולוגיה של מלאגרוס הייתה פופולרית עד כדי כך שעם הזמן נוספו לה יותר ויותר שירים.
מן המהדורות שהוציאו פיליפוס מתסלוניקי ואגאתיאס נותרו בידינו הקדמות המעידות על השירים שהוסיפו לאוסף.
המלומד הביזנטי מקסימוס פלאנודס הכין גם הוא מהדורה של האנתולוגיה היוונית.
אף על פי שהוסיף לה כמה שירים, הרי בעיקרו של דבר הסיר או "שיפץ" שירים שבעיניו היו ארוטיים יותר מדי.
האנתולוגיה בגרסתו הייתה הגרסה היחידה המוכרת במערב אירופה (כתב היד שלו משנת 1301 שרד; המהדורה המודפסת הראשונה המבוססת עליו יצאה לאור ב-1494), עד שנת 1606. בשנה זו גילה הצרפתי קלאודיוס סלמאסיוס (בצרפתית קלוֹד סוֹמֶז, Saumaise) בספרייה בהיידלברג אוסף מלא יותר המבוסס על קפאלאס.
בכל אופן, העותק שהכין סלמאסיוס לעצמו לא נתפרסם עד לשנת 1776, כאשר רישאר פרנסואה פיליפ ברונק כלל אותו ב-Analecta (אסופה) שלו.
המהדורה המדעית הראשונה היא זו של Jacobs, שראתה אור בין 1794 ל-1803 בשלושה-עשר כרכים, ובמהדורה מתוקנת בשנים 17–1813.
לאנתולוגיה היוונית נודעה השפעה רבה על סופרים ומשוררים, ומחקרים רבים נכתבו עליה.
בעיקר במאה ה-20, שבה החלו להופיע תרגומים חדשים של הגרסה הלא-מצונזרת, האנתולוגיה הפכה פופולרית יותר ומשוררים רבים כתבו בהשפעתה או תוך התייחסות אליה.
שירים שנכתבו להזדמנויות ספציפיות היו נפוצים ביוון כבר בימי קדם - לעיתים קרובות לא ככלי לביטוי אישי, אלא כזיכרון לאישיות דגולה שמתה או כדי להנציח אירועים חשובים.
השירים הללו הופיעו לעיתים קרובות על מצבות זיכרון, אנדרטאות ופסלוני מנחה לאלים.
שירים אלו כונו "אפיגרמה" (ברבים: אפיגרמטה; בעברית מכתם), כלומר: כתובת (מן הקידומת היוונית אפי-, "על", והפועל "גראפיין", לכתוב), וספציפית כתובת שנועדה להיחרט על מצבה או אנדרטה (אפיטף).
יצירה מסוג זה, בהכרח היא קצרה.
דבר זה עלה בקנה אחד עם הנטייה היוונית לפשטות וקיצור בהבעת רגשות אישיים, והמכתמים אכן מתאפיינים בגישה של "מעט המחזיק את המרובה": מילים מעטות המצליחות לתאר רגש או קו מחשבה יחיד, לעיתים קרובות עם כמה רובדי משמעות.
המכתמים התפתחו בהדרגה והפכו מכתובות מצבה לצורה שירית מוכרת, מגמה שהגיעה לשיאה בתור הזהב של אלכסנדריה.
בסביבות שנת 60 לפנה"ס אסף מלאגרוס איש גדר מבחר של טובי המכתמים שחיברו קודמיו ובני זמנו והכין מהם חיבור יחיד.
אוספים של כתובות-מצבה, או של שירים בנושא מסוים, כבר נערכו בעבר, על ידי פולמון מאיליון ואחרים, אבל מלאגרוס היה הראשון שיישם את הרעיון בקנה מידה נרחב.
האסופה שהכין, לקט מפרי עטם של 46 משוררים, וכן מכתמים רבים מפרי עטו, נקראה "סטפנוס" (Στεφανος), כלומר "הזֵר" או "עטרת הראש": בשיר המהווה הקדמה הוא השווה כל משורר לפרח כזה או אחר.
השירים היו מסודרים בסדר אלפביתי, על פי האות הראשונה של כל מכתם.
בתקופת הקיסר טיבריוס (על פי מקורות אחרים, טראיאנוס) הורחב האוסף של מלאגרוס על ידי בעל-מכתמים אחר, פיליפוס מסלוניקי - הראשון שהשתמש במילה "אנתולוגיה".
האוסף שלו, שנכללו בו יצירות של שלושה עשר משוררים מאוחרים יותר ממלאגרוס, היה מסודר גם הוא בסדר אלפביתי, וכלל שיר מבוא, שלא השתווה באיכותו לשירי מלאגרוס.
זמן מה לאחר מכן, בימי אדריאנוס, כתב הסופיסט דיוגניאנוס איש הראקליאה (המאה השנייה לספירה) תוספת חדשה, וסטראטון איש סרדיס יצר אוסף משלו, אלגנטי אך לוקה בפגמים, Μουσα Παιδικη ("מוּסָה פָּאידִיקֶה", כלומר מוזת נעורים), מפרי עטו וממה שליקט ממשוררים קדומים.
לא ידועות לנו אסופות חדשות עד זמנו של יוסטיניאנוס, תקופה שבה כתיבת מכתמים, במיוחד בענייני אהבים, חזרה לתפוס מקום חשוב בזכות עבודתו של ההיסטוריון והמשורר אגתיאס איש מירינה , איש החצר פאולוס סילנטאריוס ובני חוגם.
יצירותיהם, שהפגינו חדשנות ויצירתיות, כמו גם מנייריזם, נאספו בידיו של אגתיאס לאנתולוגיה חדשה, שנקראה "החוג" או "המעגל" (Κυκλος, "קיקלוֹס").
היה זה האוסף הראשון שחולק לספרים וסודר על פי נושאי השירים.
האוספים שתוארו לעיל, כמו גם אוספים אחרים שנערכו בימי הביניים, אבדו עם השנים; אנו מכירים אותם - או חלקים מתוכם - בזכות עבודתו של קונסטנטינוס קפאלאס (Κεφαλᾶς), שאיננו יודעים עליו דבר מלבד שמו, המופיע בכתב-היד היחיד שנותר מעבודתו.
כפי הנראה, הוא חי בעת התחייה הזמנית בתחום הספרות שהתחוללה תחת שלטונו של קונסטנטינוס השביעי, בתחילת המאה העשירית.
קפאלאס כינס לראשונה את כל האוספים הללו לקורפוס יחיד, מחולק לחמישה-עשר ספרים ומסודר לפי נושאים.
דומה כי קפאלאס לא כתב בעצמו, כי אם רק צירף קטעים נבחרים מאנתולוגיות קיימות, בתוספת קטעים מתוך לוקיליוס, פלאדאס וכותבי מכתמים נוספים, שיצירותיהם ראו אור בנפרד.
סדר השירים מבוסס על עקרון מיון הקרוב מאוד לזה שנקט אגתיאס בזמנו.
שיקולי הבחירה שלו אינם ידועים, אבל לרוב הקטעים הוא המקור היחיד, ובלעדיו כפי הנראה לא היו מגיעים אלינו.
כדי להבין עד כמה אנו חבים לו תודה, מספיק להשוות בין האנתולוגיה שלו לבין זו של העורך הבא, הנזיר מקסימוס פְּלָאנוּדֶס (Μάξιμος Πλανούδης, 1320), אשר לא רק עיוות את האנתולוגיה של קפאלאס לבלי הכר בגלל ההשמטות הרבות, אלא עוד כיער אותה בתוספות מפרי עטו.
בכל זאת, יש להכיר לו תודה על כך ששימר את המכתמים על יצירות אמנות, אשר נשמטו כפי הנראה שלא בכוונה מן העותק היחיד של קפאלאס שהגיע לידינו.
האנתולוגיה בגרסתו של פלאנודס, בשבעה כרכים, הייתה הגרסה המוכרת היחידה של האנתולוגיה בתקופת הרנסאנס, שהקימה לתחייה את העניין בספרות הקלאסית.
היא ראתה אור לראשונה בפירנצה ב-1494 בעריכת המלומד היווני יאנוס לאסקריס.
במשך מאות שנים הייתה המהדורה של לסקריס הגרסה הזמינה היחידה: "האנתולוגיה הפלטינית" , העותק היחיד שנותר מן האנתולוגיה כפי שהתקין אותה קפאלאס, התגלתה בספרייה הפלטינית בהיידלברג רק ב-1606 על ידי סלמאסיוס, אך לא ראתה אור בדפוס עד 1776, השנה שבה נכללה באוסף האנתולוגיות שערך הצרפתי ברונק (Brunck).
הוצאה מדעית וביקורתית ראשונה יצאה לראשונה לאור בין השנים 1794 ו-1814 בעריכת פרידריך יאקובס, בשלושה-עשר כרכים, ולאחר מכן במהדורה נוחה יותר הכוללת שלושה כרכים בלבד.
הוצאה מפורטת יותר היא זו של דיבנר (Dübner), בין 1864 ל-1872, הכוללת את האנתולוגיה הפלטינית, את המכתמים מן האנתולוגיה של פלאנודס שאינם כלולים באנתולוגיה הפלטינית, נספח ובו קטעים ממקורות אחרים וכן הערות רבות ממקורות שונים, תרגומים מילוליים ללטינית מאת מחברים שונים ותרגום שקול ללטינית מאת ההולנדי הוגו גרוטיוס.
מהדורה מצוינת של האנתולוגיה בגרסת פלאנודס היא זו של ון בוס וון לנפ (1795 - 1822).
האס היא קבוצת מרוצים המתחרה בפורמולה 1, הנמצאת בבעלות יוג'ין (ג'ין) האס.
הקבוצה אמורה הייתה להתחיל את פעילותה כבר בעונת 2015, אך לבסוף נדחתה התחלת הפעילות והיא הצטרפה לסבב בעונת 2016.
הנהלת הקבוצה יושבת בעיירה קנפוליס, הנמצאת כ-50 קילומטר משארלוט, קרוליינה הצפונית, בסמוך למשרדי קבוצת הנאסקר סטיוארט-האס הנמצאת בבעלות חלקית של יוג'ין האס.
לקבוצה יש מתקנים גם במחוז אוקספורדשייר באנגליה, שנועדו לסייע לקבוצה בשינוע הרכבים בעת שהמרוצים מתקיימים באירופה.
קבוצת מארוסיה הפסיקה את פעילות במהלך עונת 2014 עקב בעיות כלכליות.
לאחר ההתמוטטות רכש יוג'ין האס את המבנים ששימשו את הקבוצה במחוז אוקספורדשייר, אנגליה על מנת שאלה ישמשו את הקבוצה החדשה שהקים במהלך המרוצים האירופאיים של הסבב.
חברת דאלרה האיטלקית בנתה עבור הקבוצה את שלדת הרכבים בעונת הבכורה ואת המנועים סיפקה חברת פרארי.
גונתר שטיינר, בעברו מנהל טכני בקבוצות יגואר ורד בול, מונה למנהל הקבוצה.
בספטמבר הודיעה הקבוצה כי רומן גרוז'אן ינהג עבור הקבוצה החל מהעונה הבאה.
חודש לאחר מכן הודיעה הקבוצה על החתמתו של אסטבן גוטיירס, ששימש נהג מבחן עבור קבוצת פרארי, לנהג השני.
במרוץ הבכורה של הקבוצה סיים גרוז'אן במקום השישי וצבר 8 נקודות ראשונות.
גוטיירס נאלץ לפרוש לאחר שהתנגש בפרננדו אלונסו, פגיעה שהשביתה את אלונסו במרוץ השני בעונה.
עד לסיום העונה צברה הקבוצה נקודות בשני מרוצים נוספים וסיימה במקום השמיני באליפות היצרנים.
בסיום העונה החליף קווין מגנוסן את גוטיירס.
לקראת עונת 2019 חתמה הקבוצה על חוזה לשיתוף פעולה ארוך טווח עם חברת משקאות האנרגיה ריץ' אנרג'י ושמה שונה ל"ריץ' אנרג'י האס".
במהלך חודש ספטמבר הופסק שיתוף הפעולה.
באוקטובר 2020 הודיעה הקבוצה כי בסיום העונה יעזבו גרוז'אן ומגנוסן את הקבוצה.
במקומם הוחתמו ניקיטה מזפין ומיק שומאכר.
בהקפה הראשונה של גרנד פרי בחריין התנגש גרוז'אן במעקה הבטיחות לאחר מגע עם מכוניתו של דניאיל קוויט, הרכב התפרק לשניים ועלה באש.
בעקבות הפציעה נאלץ להחמיץ את שני המרוצים שנותרו לסיום העונה ואת מקומו תפס פייטרו פיטיפלדי.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה החליטה הקבוצה לבטל את חוזה החסות עם חברת אורלקלי הרוסית ואת החוזה של ניקיטה מזפין, ששוחרר מהקבוצה.
את מקומו של מזפין תפס קווין מגנוסן, שחזר לאליפות אחרי שנה של הפסקה.
בגרנד פרי בחריין דורג מגנוסן במקום השביעי ובסיום המרוץ דורג חמישי.
מגנוסן דורג בעשירייה הראשונה גם בערב הסעודית, בעוד רכבו של שומאכר נפגע קשה בתאונה בחלק השני של מקצה הדירוג.
שומאכר הוטס לבית חולים לבדיקות, למרות שמצבו היה טוב החליטה הקבוצה להתחרות במרוץ עם רכב אחד ולתת לשומאכר מנוחה.
במקצה הדירוג לקראת גרנד פרי סאו פאולו, שהתקיים בתנאי מזג אוויר משתנים, השיג מגנוסן את הפול פוזישן הראשון עבור הקבוצה.
במרוץ עצמו נאלץ לפרוש לאחר התנגשות עם דניאל ריקארדו.
בסיום העונה הודיעה הקבוצה על פרידה משומאכר.
לקראת עונת 2023 חתמה חברת מאניגרם על חוזה חסות עם הקבוצה במסגרתו שונה שם הקבוצה ל"מאניגרם האס".
באוגוסט הודיעה הקבוצה על הארכת החוזה לשני הנהגים גם לעונת 2024.
הקבוצה סיימה את העונה במקום האחרון באליפות היצרנים עם 12 נקודות בלבד.
בעקבות כך בתחילת ינואר 2024 הוחלט על סיום תפקידו של שטיינר באופן מיידי.
ב-11 באוקטובר, האס וטויוטה גאזו ראסינג (TGR) חתמו על שותפות טכנית.
גאזו רייסינג תסייע בפיתוח וייצור של רכיבי שלדה וחלקים נוספים במכונית של האס, פיתוח אווירודינמי, ובסימולציות וייצור חלקים – תחומים שבהם האס נעזרת כיום בפרארי וביצרנית השלדות דלארה.
בנוסף, טויוטה תתאים את מנהרת הרוח שלה לצרכים של האס, וכך תייעל את תהליך הפיתוח של הקבוצה.
הולקנברג ומגנוסן עזבו את הקבוצה בסיום העונה והוחלפו באוליבר ברמן, שהיה נהג המילואים של הקבוצהו אסטבן אוקון, שהתחרה עבור אלפין במשך חמש עונות.
האסון באתר הניסויים הגרעיניים פונגיי-רי אירע ב-10 באוקטובר 2017. חלק מהאתר החצוב אל תוך הר מנטאפ, שבצפון האמגיונג, קוריאה הצפונית, קרס.
האסון גבה את חייהם של מאות אנשים.
אתר הניסויים פונגיירי הוא אתר הניסויים הגרעיניים היחיד הידוע בקוריאה הצפונית.
בשנים שקדמו לאסון נערכו בו ניסויים גרעיניים רבים (2006, 2009, 2013, ינואר 2016, ספטמבר 2016, 2017), אשר בעקבותיהם כשירות האתר החלה להיות נתונה בספק.
במהלך 2017 שיגרה קוריאה הצפונית מספר טילים בליסטיים בעלי יכולות גרעיניות.
חלק מהטילים חלפו בשמי יפן, אשר כינתה את השיגורים "איום חסר תקדים".
האסון אירע בעת ששררה מתיחות גבוהה בנושא מלחמה גרעינית אפשרית בין קוריאה הצפונית למדינות מערביות, ובפרט ארצות הברית, יפן ודרום קוריאה המלווה באיומי מלחמה מתוקשרים משני הצדדים.
ב-2018 דווח על פי צילומי לוויין כי האתר נמצא בתהליך הריסה.
מספר ימים לפני האסון פורסם מחקר של מדענים סיניים שהובא לידיעת הממשל בקוריאה הצפונית ובו הובע חששם של הסינים מקריסת האתר, עקב תופעה מוכרת הידועה בשם תסמונת ההר העייף .
ב-10 באוקטובר, מבנה גדול ממדים המשמש לניסויים גרעיניים, חצוב כולו בהר מנטאפ, קרס והרג עשרות אנשים ששהו במקום.
מבצע חילוץ רחב היקף הסתיים במותם של עשרות רבות של אנשי חילוץ.
על פי דיווחים נהרגו מעל 200 איש באירוע.
האסון בהר האוורסט התרחש בין 10 ל-11 במאי 1996, כששמונה מטפסים נקלעו לסופת שלגים חמורה בירידתם מפסגת הר האוורסט ונהרגו.
היה זה האסון החמור ביותר על ההר עד מפולת השלגים באוורסט 2014, שגבתה 16 חיי אדם, ומפולת השלגים בעקבות רעידת האדמה בנפאל בשנת 2015 שגבתה 18 חיי אדם.
בין ההרוגים היו שלושה חברי משלחת טיפוס הודית של משמר הגבול ההודי-טיבטי, שטיפסו לפסגה מהצלע הצפונית של ההר .
חמשת ההרוגים האחרים היו מטפסים ומדריכים משתי משלחות טיפוס מסחריות שהעפילו לפסגה מהצלע הדרומית.
סיפורם של חברי המשלחות המסחריות זכה לחשיפה רבה ועורר דיון בשאלת מסחור הטיפוס לאוורסט, והשפעת שיקולים מסחריים על שיקול הדעת של מדריכי המשלחות המסחריות.
ששת חברי צוות הפסגה של המשלחת ההודית יצאו לעבר הפסגה ממחנה מספר 3, הנמצא בגובה 8300 מטר, בשעה מאוחרת יחסית, ב-5:45 בבוקר שעון נפאל.
הצוות היה המשלחת הראשונה שיצאה לפסגה במסלול הצלע הצפונית באותה עונה.
כאשר הגיעו למדרגה הראשונה הבינו שהחבלים הקבועים מהעונה הקודמת אינם במצב טוב.
היה עליהם להתקין חבלים חדשים בעצמם.
כוון שלא היו להם די חבלים אחד מחברי הצוות חזר למחנה להביא חבלים נוספים, הדבר גרם לעיכוב נוסף.
שלושה מחברי הצוות שהחלו לסבול מכוויות קור ויתרו על ההעפלה לפסגה וחזרו למחנה.
בסופו של דבר דיווחו שלושת חברי הצוות על כך שהגיעו לפסגה רק בשעה 16:15 אחר הצהרים.
שעה שספק אם תאפשר להם לחזור בבטחה למחנה לפני רדת החשכה.
בשעה שהגיעו לפסגה תנאי מזג האוויר התדרדרו והחלה סופת שלגים קשה.
לאחר רדת החשכה עוד נראו שני מטפסים עם פנסי ראש יורדים מההר, אבל שלושת חברי הצוות לא הגיעו למחנה.
חברי המשלחת ההודית טענו שעל פי הדיווחים במכשירי הקשר של מטפסים יפנים שיצאו למחרת לפסגה, הם פגשו לפחות את אחד המטפסים כשהוא עדיין בחיים אך לא פעלו די כדי לסייע לו ולהציל את חייו.
הטענה הוכחשה על ידי המשלחת היפנית.
חברי המשלחות המסחריות טיפסו מהצלע הדרומית מהצד הנפאלי של ההר.
ב-10 במאי הם יצאו בחצות הלילה ממחנה 4 שנמצא בבסיס ה"עוקף הדרומי" לעבר הפסגה.
באותו יום יצאו לעבר הפסגה 3 משלחות.
שתי המשלחות המסחריות ומשלחת של מטפסים מטייוון, סה"כ 33 מטפסים.
כאשר הגיעו המטפסים ל"מרפסת" הם גילו שלא הותקנו שם חבלים על ידי השרפה כפי שציפו.
לכן חברי כל המשלחות נאלצו להמתין עד שיותקנו החבלים.
הם התעכבו פעם נוספת לצורך התקנת חבלים כאשר הגיעו ל"רכס הפסגה".
בגלל כמות המטפסים הגדולה נוצר "פקק תנועה" בטיפוס "מדרגת הילרי" כך שחלק מהמטפסים היו רחוקים מהפסגה למרות שחלפה שעת הגג שנקבעה לחזרה.
למרות זאת, ראשי המשלחות עם מטפסים נוספים המשיכו בדרכם לפסגה ולא שבו על עקבותיהם.
ראשי המשלחות ושני מטפסים נוספים הגיעו לפסגה סמוך לשעה 16:00 שעון נפאל, כך שלא נותר להם די זמן לחזור בבטחה לפני רדת החשכה.
כאמור בשעה זו תנאי מזג האוויר החלו להתדרדר.
בירידתם מהפסגה, כאשר נעו על "רכס הפסגה" לעבר הפסגה הדרומית החלה סופת שלגים עזה.
הם מצאו את מותם באזור הפסגה הדרומית.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט הדרמה אוורסט המגולל את סיפורם של חברי שתי המשלחות המסחריות במהלך הסופה.
זוהי רשימה של עשרת האנשים החיים המבוגרים ביותר שהוכרו רשמית.
על פי הערכה, ברחבי העולם ישנם כיום בין 150 ל-600 בני אדם שחצו את גיל 110. מספרם האמיתי אינו ידוע, כיוון שלא כל מאריכי הימים מוכרים למדע, ולעיתים קרובות לא ניתן לאמת באופן ודאי טענות לגבי מקום ולגבי תאריך לידתם.
החל מ-2 באפריל 2024, כל האנשים ברשימה הן נשים, כאשר 4 הראשונות ברשימה מופיעות גם ברשימת 100 הנשים המבוגרות ביותר שתועדו אי פעם.
נכון למאי 2025, אתל קאטרהאם מהממלכה המאוחדת היא האדם החי הקשיש ביותר בעולם, שגילו אומת.
10 האנשים החיים המבוגרים ביותר
הרשימה, שהורכבה על ידי קבוצת המחקר לגרונטולוגיה (GRG), כוללת אנשים מעל גיל 110 שעדיין חיים כיום.
דירוגשםמיןתאריך לידהגיל ב- ב ארץ מגורים1אתל קאטרהאםנקבה21 באוגוסט 19092נעמי וייטהד26 בספטמבר 19103לוצ'יה לאורה סאנגנטינו22 בנובמבר 19104יולנדה בלטראו דה אזוודו13 בינואר 19115שיגקו קאגאווה28 במאי 19116ביאטריס פריירה דוארטה21 ביוני 19117בוניטה גיבסון4 ביולי 19118פויו קישימוטו20 בדצמבר 19119 אילזה מיינגסט14 במרץ 191210 מריה כרמלה ריצ'י16 באפריל 1912
זאת רשימת האנשים המתועדים המבוגרים ביותר הממוינים בסדר יורד לפי גיל בשנים ובימים.
האדם המבוגר ביותר (שאומת באופן ודאי על ידי מכון GRG) היא ז'אן לואיז קלמן (1875–1997) מצרפת, שהגיעה לגיל 122 שנים ו-164 ימים.
הגבר המאומת הזקן ביותר הוא ג'ירואמון קימורה (1897–2013) מיפן, שהגיע לגיל 116 שנים ו-54 ימים.
האישה החיה המבוגרת ביותר היא אתל קאטרהאם מהממלכה המאוחדת, בת (נולדה ב-21 באוגוסט 1909, האדם ה-22 במיקומו ברשימת 100 האנשים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם).
הגבר החי המבוגר ביותר הוא ז'ואאו מריניו נטו מברזיל, בן (נולד ב-5 באוקטובר 1912, אחד משבעת הגברים החיים היחידים ברשימת 100 הגברים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם, בה ממוקם כעת במקום ה-19).
100 הנשים המבוגרות חיו בממוצע, מספר שנים גבוה יותר מ-100 הגברים המבוגרים ביותר.
10 הנשים המבוגרות ביותר (מאומתות)
הרשימה, שהורכבה על ידי קבוצת המחקר הגרונטולוגית (GRG), כוללת אנשים מעל גיל 110 ידועים בוודאות ומתוארכים בלבד.
10 הגברים המבוגרים ביותר (מאומתים)
האסון בבית הכנסת בגבעת זאב היה אירוע רב-נפגעים בישראל, שהתרחש בכניסת חג השבועות, ה' בסיוון ה'תשפ"א, 16 במאי 2021, ובו, עקב קריסת טריבונה בבית כנסת של חסידות קרלין סטולין בגבעת זאב, נהרגו שלושה אנשים, וכ-220 נפצעו.
בערב חג השבועות נערך מעמד קביעת מזוזות בבית הכנסת הגדול של חסידות קרלין סטולין בגבעת זאב, שטרם הושלמה בנייתו.
לקראת המעמד נבנו בבית הכנסת 8 קומות של טריבונות (בגובה של כ-40 ס"מ כל אחת), מעליהם הורכבו בצורה רעועה 8 קומות נוספות.
כחלק מלקחי אסון הר מירון מונו, בהוראת האדמו"ר, כשבועיים לפני החג, שני אחראי בטיחות לאירוע.
כבר בשלב ההכנות לאירוע התריעו רבים, כולל ראש מועצת גבעת זאב יוסי אברהמי, והממונה על הבטיחות במועצה המקומית, על כך שהאירוע לא עומד בתקנות הבטיחות.
לטענת המתלוננים, המשטרה ענתה כי היא מסירה אחריות מהאירוע.
המשטרה והכבאות לא אישרו למועצה את פתיחת בית הכנסת בשבועות.
מנגד, בכירים במועצה המקומית גבעת זאב טענו כי האירוע לא היה יכול להתרחש ללא אישור של ראש המועצה וההתראה הביטחותית נכתבה למראית עין בלבד.
לאחר האירוע נודע כי בניין בית הכנסת קיבל אישור ייעודי לבניין מגורים, ולא למבנה ציבורי.
סמוך לכניסת החג החל האירוע בהשתתפות כאלפיים איש, כאלף מהם עמדו על הטריבונות, והטריבונה העליונה קרסה.
כתוצאה מהקריסה נהרגו מאיר גלויברמן בן 13 ומרדכי בנימין רובינשטיין בן 23 ונפצעו 219 מתפללים, בהם 15 פצועים במצב קשה.
האסון תועד במצלמת וידאו בשידור ישיר לחסידים ברחבי העולם.
כשישה שבועות לאחר האירוע נפטר מפצעיו אחד מהפצועים, אליהו קרפל, בן 39.
מיד לאחר האסון הוכרז אירוע רב נפגעים, ולשם סיוע, פינוי וטיפול בפצועים, למקום הוזעקו לוחמי חטיבת החילוץ של פיקוד העורף, כוחות יחידת החילוץ וההצלה הארצית, כוחות רפואה מפיקוד המרכז, שני מסוקי מד"א ושני מסוקי חיל האוויר עם לוחמי יחידת 669 וחיל הרפואה.
הפצועים פונו לבתי החולים שערי צדק, הדסה הר הצופים, הדסה עין כרם, שיבא ושמיר.
לאחר האסון, יו"ר המועצה המקומית גבעת זאב יוסי אברהמי אמר כי המועצה התריעה בפני המשטרה בנוגע לסכנת האסון, אך לא נעשה דבר בנדון.
יועץ הבטיחות שאישר לקיים את האירוע אמר שכאשר סקר את המקום ביום שישי הטריבונות היו תקינות, אך ביום ראשון הגביהו את הטריבונות ללא אישורו באופן לא תקין.
מנגד, במשטרה טענו כי על המועצה המקומית היה למנוע את קיום האירוע.
בחסידות קרלין סטולין טענו כי מדובר בכשל נקודתי חמור בבניית הטריבונה, וכי אין כל קשר בין קריסת הטריבונה למתחם הבניה עצמו.
ראש מערך הכבאות רב-טפסר דדי שמחי הדגיש כי למבנה לא היה אישור, וקרא לחקור את האירוע.
חקירת היבטים פליליים של האסון הוטלה על יחידת ההונאה של מחוז תל אביב של המשטרה, ובלילה שבין 19 ל־20 במאי עצרה המשטרה את המהנדס שאישר את הטריבונות ואת אחד העסקנים הבכירים בחסידות בחשד להמתה בקלות דעת.
בהמשך אותו היום דחה בית משפט השלום את הבקשה למעצרם באומרו שחלקם של השניים באירוע שולי, אם בכלל, והם נשלחו למעצר בית.
דו"ח של פיקוד העורף מתח ביקורת על תפקוד המשטרה באסון.
האסאג הייתה יצרנית מוצרי מתכת גרמנית, שנוסדה בשנת 1863. מבסיסו בלייפציג הוא צמח מעסק קטן שייצר מנורות ומוצרי מתכת קטנים אחרים בעבודת יד, למפעל גדול ולחברה בבורסה שמכרה את מרכולתה בכמה מדינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפך האסאג לקונגלומרט ייצור נשק נאצי עם עשרות מפעלים ברחבי אירופה הכבושה על ידי גרמניה, וזאת תוך שימוש בעבודות עבדים בהיקף עצום.
עשרות אלפי יהודים מפולין, ואסירים רבים אחרים, מתו בייצור תחמושת למען האסאג.
האסאג החלה לייצר חימוש במהלך מלחמת העולם הראשונה, החלטה שהגדילה בסופו של דבר את רווחיות החברה.
אובדן העסקים הצבאיים לאחר המלחמה הביא לצניחת מכירות.
האסאג נאבקה על קיומה בשנות העשרים ברפובליקת ויימאר.
כאשר המפלגה הנאצית גדלה בהשפעתה, ובסופו של דבר עלתה לשלטון בשנת 1933, המיליטריזם הגובר הוביל להחזרת החברה לייצור נשק קל תחת הנהגת האס אס החדשה.
בעקבות הפלישה לפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התרחבה החברה והחלה להעסיק אלפי עובדי כפייה ממחנות ריכוז וגטאות.
חברת האסאג הייתה המשתמשת השלישית בגודלה בעבודת כפייה באירופה הכבושה בידי הנאצים, עם מפעלי חימוש בגרמניה ובפולין.
בשנת 1943 הוקם מחנה העבודה האסאג לייפציג.
למרות שהאסאג פורקה לאחר המלחמה, הסימן המסחרי שלה נותר בשימוש עד 1974.
האנשים החדשים היא מפלגה פוליטית מרכז-ימין ליברלית ברוסיה שהוקמה במוסקבה ב-1 במרץ 2020 על ידי אלכסיי נצ'אייב, מייסד חברת הקוסמטיקה הרוסית פאברליק (Faberlic).
נצ'אייב נבחר ליו"ר המפלגה במהלך קונגרס המפלגה השני שהתקיים ב-8 באוגוסט 2020. אלכסנדר דבנקוב הוא ראש הוועד הפועל של המפלגה.
בשנת 2020 נכנסה המפלגה לארבעה פרלמנטים מחוזיים וזכתה בזכות להשתתף בבחירות 2021 לדומה מבלי להידרש לאסוף חתימות בוחרים.
המפלגה תומכת בוולדימיר פוטין והואשמה כי היא פרויקט בחסות הקרמלין שמטרתו למשוך תומכים של מנהיג האופוזיציה הכלוא אלכסיי נבלני.
בינואר 2020 הודיע אלכסיי נצ'אייב לתקשורת על הקמת המפלגה.
ב-1 במרץ 2020 התקיים הקונגרס המכונן של התנועה.
רישום מפלגה רשמי התקבל ממשרד המשפטים הרוסי בסוף מרץ אותה שנה.
באפריל 2020, המפלגה שלחה פנייה לדומה ולמועצת הפדרציה וקראה להם לאמץ חוקים נוספים המבטלים סתירות ביחס להיעדר משטר חירום רשמי במדינה.
החל מ-1 ביולי 2020 היו למפלגה 55 סניפים אזוריים רשומים, שהחלו להתכונן להשתתף בבחירות לרשויות המקומיות בספטמבר 2020 ב-12 מחוזות במדינה.
כמו כן, המפלגה הכריזה על נכונותה לקחת חלק בבחירות לדומה בשנת 2021.
ב-8 באוגוסט 2020 התקיים במוסקבה הקונגרס השני של המפלגה בו נבחר מייסדה אלכסיי נצ'אייב ליו"ר המפלגה.
בסוף 2020 הודיעה המפלגה כי קמפיין הבחירות שלה לדומה השמינית יובל על ידי האסטרטג הפוליטי יבגני מינצ'נקו.
ב-1 ביוני 2020 הוסיף משרד המשפטים את המפלגה לרשימת התנועות הזכאיות להשתתף בבחירות.
ועדות בחירות לא אפשרו למפלגה להשתתף בבחירות במחוזות בלגורוד ווורונז', כמו גם לבחירות לדומה העירונית של רוסטוב על הדון, על ידי דחיית חתימות בוחרים שהוגשו.
ביום הבחירות ב-13 בספטמבר 2020, התגברה המפלגה על אחוז החסימה בכל ארבעת המחוזות שבהם השתתפה, כלומר בנובוסיבירסק (7.0%), קלוגה (8.08%), ריאזאן (5.7%) וקוסטרומה (7.5%).
המפלגה גם השתתפה בבחירות לדומה העירונית של טומסק לאחר שקיבלה 10,945 קולות.
בבחירות לדומה העירונית של קרסנודאר הודיעה ועדת הבחירות על תוצאות המפלגה כשהיא השיגה 4.97% מהקולות.
מועמדים למפלגה השתתפו גם בבחירות המוניציפליות בסמרה ובניז'ני נובגורוד.
המפלגה דורגה במקום השני מבחינת ההוצאות הכספיות בבחירות ברבעון השלישי של 2020, והוציאה 179 מיליון רובל, אחרי רוסיה המאוחדת עם 261 מיליון רובל.
על פי התקשורת האלקטרונית, מטרת המפלגה היא "לכוון את המדינה מחדש" מטיפול בפקידים וכלה באזרחים.
למפלגה יש אידאולוגיה של מרכז ימין והיא רואה בעצמאים, כמו גם בנציגי עסקים קטנים, את הבסיס החברתי שלה.
היא משלבת תמיכה בערכי הקפיטליזם העממי כגון רכוש פרטי, כלכלה תחרותית, ירידה בחלקה של המדינה בשלטון, עם אג'נדה חברתית, זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות וסביבה נגישה ללא מכשולים.
כמו נושאים סביבתיים, הגנה על בעלי חיים, בעיות באיסוף אשפה.
חלק חשוב מעמדת המפלגה הוא חידוש ומודרניזציה של מערכות ניהול ומוסדות פוליטיים.
תמיכה בפיתוח טכנולוגיות מודרניות, מדע וחינוך.
המפלגה מושכת מועמדים יזמים חברתיים ופעילים מחוזיים, תוך התמקדות בסדר היום האזורי.
המפלגה מציעה לבצע תפקידים נבחרים של ראשי העיר ומחלקות המשטרה האזוריות, פקחים מחוזיים, תובעים וראשי ערים.
אנשיה גם מעלים את הנושא של איסור על אדם אחד להחזיק בתפקיד אחד יותר מפעמיים בחיים.
המפלגה מציעה גם לצמצם את מספר גופי המדינה ופקידי הממשלה, לצמצם את סמכויות המשטרה ושירותי הביטחון הממשלתיים האחרים, שחברי המפלגה מכנים אותם מנופחים, היא דוחפת להגביל את עלויות אחזקת הפקידים והבכירים.
המפלגה רואה צורך לבצע רפורמה רחבת היקף במשרד הפנים שירותי הביטחון.
אחת ההצעות שלהם לרפורמה היא להכפיל את שכר השוטרים.
למפלגה חשוב להעביר את המימון התקציבי ממוסקבה לבניית תשתיות ויצירת מקומות עבודה באזורים.
כמו כן דורשת המפלגה לספק לכל אדם קרקע ללא תשלום לבניית ביתו או אחוזתו שלו, לא יותר מ-150 ק"מ ממקום המגורים בפועל.
בנושא זה קשור הנושא של בניית כבישים ובטיחות בדרכים שהוכרזו על ידי המפלגה.
הצהרות נציגי המפלגה מכילות אמצעים ספציפיים הקשורים לקביעת תקופות אחריות לתיקוני כבישים, איסור "מארבים ניידים", פירוק 50% ממצלמות התנועה והתקנת מפרידים בכבישים המהירים.
מנהיג המפלגה אלכסיי נצ'אייב וחברי מפלגה אחרים הציעו שוב ושוב להגדיל את גבול משטר המס המיוחד לעצמאים ל-5 מיליון רובל הכנסה בשנה.
היבט חשוב נוסף הוא להתחיל ללמד ילדים את יסודות היזמות והאוריינות הפיננסית כבר בבית הספר.
למצע המפלגה נוספו גם מספר יוזמות ספציפיות לתזונה ובריאות.
המפלגה תומכת בהגדלת הסבסוד הפדרלי לארוחות בית הספר והגיל הרך ב-50% לפחות, וכן איסור על חומרים מזיקים (אנטיביוטיקה, שומני טראנס והורמוני גדילה) במזון.
המפלגה מצהירה כי כל המפעלים שפוגעים בבריאות מחויבים לצמצם את האפקט המזיק: המפעל יהיה מחויב לחדש את הייצור או לסגור.
המפלגה מציעה לצמצם את אחוז החסימה מ-5% ממספר המצביעים למיליון קולות.
הוצע גם לקיים את הבחירות בצורה אלקטרונית, ועל השתתפות בהן יש להעניק לאזרחים נקודות תמריץ לתשלום עבור דיור ושירותים או מיסים קהילתיים.
המפלגה מציעה להגדיל את השתתפות האזרחים בממשלה הפדרלית ובעבודות העירייה על ידי הרחבת נוהלי התקצוב.
המפלגה דוגלת בביטול החוקים המשמשים ליישום צנזורה של המדינה: בפרט חוק הקיצוניות והחוק על העלבת פקידי ממשל.
№ דיוקן שם תקופת כהונה1 אלכסיי נצ'אייב מאז 8 באוגוסט 2020
פרלמנטים אזוריים ברוסיה שבהם יש ייצוג למפלגת האנשים החדשים.
האסון בהלוויית הרב ואזנר (מכונה גם אסון מדרגות המוות) היה אסון תדחוקת קהל שהתרחש ב-4 באפריל 2015, אור לט"ז בניסן ה'תשע"ה בישראל, במהלך הלוויית הרב שמואל הלוי ואזנר בעיר בני ברק, בו נהרגו שני אנשים ונפצעו למעלה מ-90.
הרב שמואל הלוי ואזנר, ראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק ומחשובי פוסקי ההלכה החרדים במאה ה-21, הלך לעולמו בליל הסדר (שהיה גם ליל שבת), ט"ו בניסן ה'תשע"ה, 4 באפריל 2015, בגיל 102, לאחר שהיה מאושפז בבית החולים במשך כחודש.
הרב חיים קניבסקי הורה לקיים את הלווייתו מיד במוצאי החג והשבת, ולא להמתין ליום ראשון, מה שגרם לתכנון מהיר ולקוי של ההלוויה, שדורשת ארגון מוקדם בשל סדר גודלה.
מסע ההלוויה נע מישיבת חכמי לובלין לבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
הלוויותיהם של מנהיגי הציבור החרדי מתקיימות במתכונת רחבה ובהשתתפות מאות אלפי בני אדם.
עקב הריכוז של מאות אלפי אנשים במספר רחובות מצומצם - בהלוויות אלו קיים חשש לאסון רב נפגעים כתוצאה מתדחוקת קהל.
בהלוויית הרב וואזנר נהרגו שניים ונפצעו למעלה מ-90 עקב כך, ומאז משטרת ישראל הגבירה את מעורבותה בארגון ואבטחת ההלוויות האלו.
ההספדים על הרב וואזנר נאמרו בהיכל בית המדרש של ישיבת "חכמי לובלין".
נהוג שמיטת הנפטר מונחת בסמוך לדוכן ההספדים, ובסיום משא ההספדים מוציאים המלווים את המיטה למסע ההלוויה.
עם סיום משא ההספדים, סמוך לשעה 01:30 לפנות בוקר, הוצאה המיטה מבית המדרש של הישיבה, בו שהו אלפי בני אדם בשעת ההספדים.
בחדר המדרגות הקטן והצר הצטופפו מאות אנשים שיצאו מבית המדרש במטרה להשתתף במסע ההלוויה, בעת שהמיטה עברה בו.
כתוצאה מהדוחק והצפיפות נמחצו ונפצעו עשרות אנשים בדרגות פציעה שונות, כמה מהם במצב קשה, וצעיר אחד נהרג - מרדכי גרבר בן ה-27, תושב אלעד וחסיד שבט הלוי.
כמה ימים לאחר מכן נפטר מפצעיו צעיר נוסף, יצחק סאמעט בן ה-18, תושב ירושלים וחסיד תולדות אהרן, שעמד להינשא מספר חודשים לאחר מכן.
מעט לאחר מכן, ברחוב הרב דסלר, הרחוב בו שוכנת הישיבה, נושאי המיטה נאלצו להידחק בין אלפי האנשים שגדשו את הרחוב בניסיונם להגיע אל האמבולנס שעמד במרחק של כחמישים מטרים מהכניסה לישיבה, ללא הצלחה.
לאחר ניסיונות לדחוף בכוח את ההמון במטרה להגיע אל האמבולנס ולהכניס לתוכו את המיטה - החלה מפולת אנושית שהובילה לפציעתם של כמה עשרות אנשים.
מאז האסון, כונו המדרגות בהן אירעה המפולת בשם "מדרגות המוות".
לעילוי נשמת שני הנספים באסון הוקם מיזם אמירת משניות והוכנסו ספרי תורה.
הלווייתו של הרב חיים גריינימן התקיימה כשבוע לאחר האסון בהלוויית הרב וואזנר, והשתתפו בה רבבות אנשים.
כהפקת לקחים מהאסון, תוגברה האבטחה לאורך מסע הלוויה וצומצמה כניסת אנשים למתחם הקבורה.
לאחר האסון הופנתה ביקורת רבה על תפקוד המשטרה ובפרט על תפקודו של מפקד מרחב דן שמעון לביא, על כך שלא התארגנה באופן ראוי לאבטחת ההלוויה ההמונית.
ביקורת דומה הופנתה לעיריית בני ברק.
המשטרה דחתה את הביקורת בטענה כי התארגנה כראוי להלוויה, וכי השוטרים שאבטחו את ההלוויה לא היו אמורים להיכנס לתוך בניין הישיבה שם אירע האסון, בשל העובדה שמדובר באירוע פנים חרדי.
כתוצאה מהארגון הלקוי של ההלוויה ותוצאותיה הקטלניות, החלה משטרת ישראל להגביר את האבטחה המשטרתית של ההלוויות ההמוניות של מנהיגי הציבור החרדי בישראל, וכן להפעיל כוח סדרנות שהוכשר על ידי המשטרה במסגרת יחידת התנדבות שתורכב מאנשי הקהילה החרדית.
האסון באגם ניוס היה התפרצות מימית באגם ניוס שבצפון מערב קמרון ב-21 באוגוסט 1986. ההתפרצות גרמה לשחרור פתאומי של לפחות 100,000-300,000 טון של פחמן דו-חמצני (CO2).
ענן הגז עלה במהירות של כמעט 100 קמ"ש ולאחר מכן, עקב היותו כבד מהאוויר, ירד על הכפרים הסמוכים, וגרם למותם בחנק של 1,746 איש וכן בעלי חיים רבים, בטווח של עד 25 ק"מ מהאגם.
מאז האסון הותקנה באגם מערכת הסרת גז, במטרה להפחית את ריכוז ה-CO2 במים ובכך להפחית את הסיכון להתפרצויות נוספות.
שנתיים קודם לכן, ב-15 באוגוסט 1984, אירע אסון דומה באגם מונון הנמצא כ-100 ק"מ דרום מזרחית לאגם ניוס וגרם גם הוא למותם של 37 איש מחנק.
אלו שתי התפרצויות המימיות שתועדו במהלך ההיסטוריה.
האסונות הפנו את תשומת לב הקהילה המדעית לאגמים בהם כלוא מצבור של פחמן דו-חמצני.
באפריקה ידוע גם על אגם קיוו השוכן בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לרואנדה, המכיל בנוסף לפחמן גם גז מתאן.