tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1963 הזמין דלקור את שש הפדרציות האירופיות הידועות, איטליה, בריטניה, בלגיה, גרמניה, שווייץ וספרד, לבוא לצרפת לאירוע הקראטה הבינלאומי הראשון אי פעם.
בריטניה ובלגיה קיבלו את ההזמנה.
בדצמבר 1963, שש מתוך שבע הפדרציות התכנסו בפריז, במה שהפך להיות הקונגרס האירופי הראשון לקראטה.
נציגי המדינות הבינו שאיחוד הסגנונות השונים של קראטה הוא בלתי אפשרי, ולכן החליטו לאחד את כללי השיפוט.
בשנת 1965 הוקם "האיחוד האירופי לקראטה" (EKU - European Karate Union), עם ז'אק דלקור שנבחר לנשיא.
בשנה שלאחר מכן, בשנת 1966, נערכה אליפות אירופה הראשונה בקראטה בפריז.
בשנת 1970, ז'אק דלקור הקים את "האיחוד הבינלאומי לקראטה" (IKU – International Karate Union) במאמץ לארגן את הקראטה ברמה העולמית.
כששמע על כך ריואיצ'י סאסאקאווה (Ryoichi Sasakawa), נשיא הפדרציה של כל ארגוני הקראטה-דו ביפן (FAJKO – Federation of All Japan Karatedo Organization, ששינתה את שמה מאוחר יותר לפדרציה היפנית לקראטה – JKF), נסע לצרפת כדי לדון ביצירת גוף בינלאומי מנהל.
ב-16 ביוני 1970 נחתם הסכם היסטורי בפריז בין שני המנהיגים, לפיו "מרגע זה ואילך FAJKO ו-EKF יעבדו יחד לפיתוח הקראטה ברחבי העולם".
תוצאת הסכם זה הייתה הקמת "ארגון האיחוד העולמי לקראטה-דו" (WUKO – World Union of Karate-Do Organizations) ב-10 באוקטובר 1970.
WUKO נחנכה בטוקיו, יפן, שם נערכו גם אליפות העולם הראשונות של WUKO באותה שנה, עם השתתפות של 33 מדינות.
התחרות כללה רק מתחרים גברים בקטגוריות קומיטה.
חטיבות נשים וקאטה הוכנסו לראשונה באליפות העולם ב-1980.
האינטגרציה של מספר ארגונים חדשים במהלך שנות ה-90 הביאה לגידול בחברות ב-WUKO ל-150 פדרציות לאומיות.
לכן, נדרש שם חדש שישקף בצורה מדויקת יותר את הגודל וההיקף של הארגון.
שמו של הארגון הבינלאומי הראשון המייצג את ספורט הקראטה שונה ל"פדרציה העולמית לקראטה" (WKF) ב-20 בדצמבר 1992.
הגידול המשמעותי של ה-WKF הוביל לארגון מגובש שייצג באופן מלא את ספורט הקראטה ברמה הבינלאומית.
הלגיטימיות הזו אושרה בשנת 1999 כאשר הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) הכיר רשמית בפדרציה העולמית לקראטה כגוף המנהל היחיד של ספורט הקראטה בעולם.
באוגוסט 2016 הוכרז כי הקראטה תיכלל באולימפיאדת טוקיו 2020. זה היה אבן דרך היסטורית עבור הקראטה והפדרציה העולמית לקראטה.
עם זאת, הקראטה לא נכללה בתוכנית האולימפית של פריז 2024, החלטה שזכתה לביקורת מצד נשיא ה-WKF אנטוניו אספינוס.
ה-WKF ניהלה על ידי שלושה נשיאים מאז הקמתה:
ריואיצ'י סאסאקאווה (Ryoichi Sasakawa) – 1992–1970
אנטוניו אספינוס (Antonio Espinós) - 1998–הווה
נשיא נוכחי – אנטוניו אספינוס
אנטוניו אספינוס אורטואטה (Antonio Espinós Ortueta) נולד ב-13 באוקטובר 1947 בבילבאו, ספרד.
הוא הנשיא הנוכחי של הפדרציה העולמית לקראטה ושל הפדרציה האירופית לקראטה (EKF).
אספינוס הוא לשעבר חבר בנבחרת הקראטה הספרדית ובעל חגורה שחורה דאן 6. הוא כיהן כנשיא הפדרציה הספרדית לקראטה מ-1984 עד 1996. בשנת 1997 נבחר לנשיא הפדרציה האירופית לקראטה, ובשנת 1998 נבחר לנשיא הפדרציה העולמית לקראטה.
אספינוס נבחר מחדש לתפקיד ללא התנגדות מספר פעמים:
אספינוס נחשב לכוח מרכזי מאחורי הכללת הקראטה בתוכנית האולימפית של טוקיו 2020. הוא מוכר בתרומתו להתקדמות הספורט הן בספרד והן ברחבי העולם, וקיבל את מסדר השמש העולה היפני עם כוכב זהב וכסף על תרומתו להתקדמות הקראטה.
המטה של הפדרציה העולמית לקראטה ממוקם במדריד, ספרד, בכתובת: C/Princesa, 25, 3º 1, 28008 Madrid.
ה-WKF פועלת דרך חמש פדרציות יבשתיות:
ה-WKF מארגנת את אליפות העולם בקראטה (Karate World Championships), הרמה הגבוהה ביותר של תחרות קראטה.
התחרות מתקיימת בעיר שונה מדי שנתיים.
אליפויות העולם כוללות שתי קטגוריות עיקריות:
בוגרים (Seniors) – מעל גיל 18
מעבר לאליפות העולם, ה-WKF והפדרציות היבשתיות שלה מארגנות תחרויות שנתיות ודו-שנתיות נוספות:
Karate 1-Series A – תחרויות ברמה גבוהה
אליפויות יבשתיות (אירופה, אסיה, אפריקה, אמריקה, אוקיאניה)
כללי התחרות של ה-WKF מדגישים שליטה ובטיחות:
הקרב נמשך בין 2–3 דקות (תלוי בקטגוריה)
הספורטאים לובשים ציוד מגן: כפפות, מגן פה, מגן חזה (לנשים) ולעיתים מגן שוקיים
הניקוד ניתן על מכות, בעיטות וזריקות שמבוצעות בשליטה לאזורים מותרים
אסור להכות במלוא הכוח – יש לגעת בשליטה או במגע קל בלבד
הזוכה הוא מי שצובר יותר נקודות או מי שמשיג הפרש של 8 נקודות
הפדרציה העולמית לקראטה היא אחד מארגוני הספורט הגדולים בעולם:
יותר מ-100 מיליון מתרגלים ברחבי העולם
ערוץ האינטרנט של ה-WKF עבר 10 מיליון צפיות תוך 18 החודשים הראשונים לקיומו
נוכחות פעילה ברשתות חברתיות - אלפי תומכים מקבלים מידע יומי דרך עמוד הפייסבוק של ה-WKF
ספורט הקראטה הפך לתופעה עולמית מאסיבית המערבת מיליוני משפחות במדינות בכל חמש היבשות, ובכך מושרשת עמוקות בחברה העולמית.
הפדרציה העולמית לקראטה הציבה לעצמה מטרות ברורות:
קידום הקראטה כספורט עולמי – הפיכת הקראטה לאחת הדיסציפלינות הפופולריות והאהובות בעולם
שימור השורשים – שמירה על הערכים והמסורת היפנית של הקראטה
בטיחות הספורטאים – השקעה רב-שנתית בבטיחות ספורטאי הקראטה
מצוינות בשיפוט ואימון – סטנדרטים גבוהים ליכולות שיפוט ואימון
קידום תקשורת מודרנית – הבאת קראטה ברמה עולמית לבתיהם וחייהם של אנשים בכל מקום בעולם
יצירת קשרים בין-תרבותיים – מתן דרך לאזרחים מכל המדינות לשפר את חייהם באמצעות השתתפות בכל היבט של הקראטה
הפדרציה היהודית של שווייץ , שהוקמה ב-1904, היא ארגון המייצג את רוב היהודים בשווייץ, והיא כוללת 18 ארגונים מקומיים המשויכים לארגון הגג.
מטרתו העיקרית היא לייצג את האינטרסים היהודיים מול הרשויות הפדרליות, מוסדות ארציים והתקשורת, לנהל דיאלוג עם קהילות דתיות אחרות, לקדם את הידע על היהדות בשווייץ ולייצג את האינטרסים השווייצריים בארגונים יהודיים בין-לאומיים.
ה-SIG מנהל מאבקים באנטישמיות ובגזענות.
הוא גם מחויב לנושאים דתיים, כגון אספקת בשר כשר.
כאשר הפדרציה נוסדה ב בשנת 1904, היא כללה בתחילה 13 קהילות יהודיות.
מטרת הקמתה הייתה "להגן ולייצג את האינטרסים הכלליים של היהדות בשווייץ".
הנושאים החשובים ביותר על סדר היום באותה תקופה כללו את המאבק נגד האיסור על השחיטה שנקבע בחוקת שווייץ ב-1893 (ב-1926 קיבל SIG את רישיון הייבוא הבלעדי לבשר שנשחט מהרשויות) ותיאום סוגיית ניהול בתי קברות יהודים.
אף על פי שאזרחים יהודים קיבלו מעמד שווה לפי החוקה כבר בשנת 1874, הם עדיין סבלו מאפליה בשווייץ.
תחומי האחריות של SIG התרחבו עם השנים וכללו גם ריכוז של הטיפול בעניים, עזרה למורים יהודים נודדים, חופשות חגים לחיילים יהודים, וכן סיוע ליהודים נזקקים במדינות בהן נערכו פוגרומים.
מאז עליית הנאצים עד סוף מלחמת העולם השנייה, תחום העבודה הדומיננטי של הפדרציה ושל ארגון הסיוע שלה, אגודת הטיפול היהודי השווייצרי בעניים (VSIA), היה סולידריות עם יהודים שביקשו מקלט.
בתחילת 1945, ה-VSJF, כפי שכונה אז ארגון הסיוע, טיפל בכ-23,000 אנשים.
סיוע לפליטים היה יקר מאוד, ול-SIG היו מעט אמצעים לסייע ליהודים מחוץ למדינה.
לכן, הוא ריכז את סיועו בעיקר במשלוחי מזון, בגדים ותרופות דרך לה קוליס סוויס או הצלב האדום.
הפדרציה זכתה לחשיבות בין-לאומית בסיוע חוץ בשל העובדה שנשיאה דאז, סאלי מאייר, לקח על עצמו את נציגות הכבוד של הג'וינט בשווייץ.
עם זאת, ה-SIG נאבק בהתנהלות של ממשלת שווייץ בתקופה זו, ללא הצלחה רבה.
בסוף 1936, ה-SIG ייסד את סוכנות הידיעות היהודית (JUNA) כדי להעמיק את ההגנה מפני האנטישמיות הגוברת.
גולת הכותרת של פעילותו הייתה , שסוקר בהיקף בין-לאומי ועסק בפרוטוקולים של זקני ציון.
בסיומו ב-1935 נרשמה הצלחה גדולה כאשר בית המשפט חשף את כתבי הקונספירציה שהופצו ברחבי העולם כזיוף.
המשימות של SIG לאחר מלחמת העולם השנייה כללו "ערנות מפני כל עוינות" ו"שיתוף פעולה בכל המאמצים התרבותיים והחברתיים".
הנס הכלכלי של שנות ה-50 והקמת הדיאלוג הנוצרי-יהודי קידמו את פעילותה של הפדרציה.
בשנות ה-90, SIG תיווך בין הרשויות השווייצריות ובין הקונגרס היהודי העולמי (WJC) ביחס לנכסים רדומים, "חשבונות חסרי יורשים" של יהודים שנותרו ממלחמת העולם השנייה.
ב-2016 נרשם עימות בין הפדרציה ובין קבוצות קיצוניות של יהודים שווייצרים מחסידות סאטמר בעקבות טענות לפגיעה בקברים יהודים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ובמסגרת אירוח אירוויזיון 2025 בשווייץ בהשתתפות ישראל, עסקה הפדרציה במאבק באנטישמיות מקומית ובמקרים של תקיפה ופגיעה ביהודים.
במשך עשרות שנים, ה-VSJF הייתה מחלקה של SIG.
כיום היא אגודה עצמאית ובמקביל המחלקה החברתית של SIG.
ארכיון SIG מאוחסן בארכיון ההיסטוריה העכשווית ב-ETH ציריך ופתוח למעוניינים לצורכי מחקר.
הפדרציה פרסמה את "החדשות היהודיות" (Jüdische Nachrichten), כאשר בראש המערכת עמד בשנים 1948-1964 בנימין סגלוביץ.
הפּוּטש במרתף הבירה הוא כינויו של ניסיון הפיכה כושל נגד השלטון המרכזי בגרמניה בשנת 1923, שבו ניסה אדולף היטלר, יחד עם אריך לודנדורף וגורמים לאומניים נוספים, להשתלט על מינכן, מדינת בוואריה ולאחר מכן על גרמניה כולה.
הפוטש אומנם נכשל, אך העלה את היטלר למעמד של דמות מרכזית בפוליטיקה הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגישו בעלות הברית, ובעיקר צרפת ואנגליה, לממשלת גרמניה, במסגרת חוזה ורסאי, תביעה לתשלום פיצויים בסך 33 מיליארד דולר עבור נזקי המלחמה (שהם כ-470 מיליארד דולר במונחי 2020).
בסתיו 1922 ביקשה ממשלת גרמניה דחייה בתשלומי הפיצויים, אך הצרפתים דחו את הבקשה.
לאחר שממשלת גרמניה לא עמדה בתשלומים, השתלט הצבא הצרפתי על חבל הרוהר בגרמניה בינואר 1923. רוב האזרחים בגרמניה עמדו לצד הממשלה בהתנגדותה לשלם לצרפתים.
במקביל, סבלה גרמניה מהיפר אינפלציה, שהפכה למאפיין בולט של רפובליקת ויימאר: ערך המרק צלל מ-75 מרק לדולר ב-1921 ל-18,000 מרק לדולר בינואר 1923 וביולי 1923 הוא עמד על 160,000 מרק לדולר, ועד נובמבר 1923 עמד שער ההמרה על 4,000,000 מרק לדולר אחד.
אזרחים גרמנים איבדו את כל חסכונותיהם, למשכורות ששולמו לא היה ערך בשל ערכו של המרק, מוצרי מכולת עלו מיליארדי מרקים, והתפרעויות בגלל חוסר במזון החלו ברחובות.
הנאצים, וגם קבוצות קיצוניות אחרות, הרגישו כי זה הזמן לפעול.
גרמניה הייתה כמרקחה פוליטית, והמפלגה הנאצית, שמנתה כ-55,000 חברים, דרשה פעולה.
אדולף היטלר הבין שהוא חייב לפעול או להסתכן באובדן המנהיגות על מפלגתו.
בראשית המאה ה-20 היו ברוב הערים הגדולות בבוואריה מרתפי בירה.
מרתפי בירה היו מקומות התגודדות למאות עד אלפי אנשים.
בלילות היו נוהגים הבאים לשתות בירה ולשקוע בוויכוחים פוליטיים וחברתיים.
במקומות אלו אף נהגו לערוך עצרות פוליטיות (מסורת שקיימת עד היום).
הפוטש בוצע במרתף הבירה הגדול ביותר במינכן – הבּירגֶרבְּרוֹיְקֶלֶר (Bürgerbräukeller).
בספטמבר 1923 הודיע הקאנצלר גוסטאב שטרזמאן על חידוש תשלום פיצויי המלחמה על פי חוזה ורסאי, ועל הפסקת פעולות ההתנגדות בחבל הרוהר.
הודעה זו גרמה לזעם רב בחוגים לאומניים, שהיו חזקים במיוחד בבוואריה.
הקבינט של בוואריה מינה את הלאומן גוסטב פון קאהר כראש המדינה הבווארית בעל סמכויות דיקטטוריות.
היה חשש כי בוואריה תפרוש מן המדינה, או גרוע מכך, תתחיל מרידה קיצונית ימנית שתתפשט ותגיע בסופו של דבר עד ברלין.
בשלטון בבוואריה, שביצע פעולות התגרות נגד הממשל המרכזי, עמד טריומווירט: גוסטב פון קאהר, לצידו מפקד הרייכסווהר בבוואריה, הגנרל אוטו פון לוסוב (Otto von Lossow), ועמם האנס ריטר פון זייסר (Hans Ritter von Seißer), מפקד משטרת המדינה הבווארית.
אלו שמרו על איזון עדין בין פעולות מתגרות נגד השלטון המרכזי, ובין שמירת הסדר בבוואריה ושמירת האיחוד הגרמני.
תוכניתו של היטלר, אז עדיין מנהיג פלג קיצוני קטן ובלתי מוכר מחוץ לבוואריה, הייתה להעמיד את שלושת אלו במצב שבו ייאלצו לפעול נגד השלטון המרכזי.
להכריח אותם להכריז על מרידה מזוינת, להשתלט על הכוחות שתחת פיקודם, ויחד עמם לצעוד לברלין, כפי שעשה שנה לפני כן בניטו מוסוליני באיטליה ב"מצעד על רומא".
לצידו של היטלר בתוכנית זו עמד הגנרל אריך לודנדורף, גיבור מלחמת העולם הראשונה, ולמעשה שַליטה של גרמניה בין 1916 ל-1918 אשר חש סימפתיה להיטלר, והתייחס אליו ואל תוכניותיו באהדה.
מששמע היטלר כי קאהר קבע נאום פומבי ל-8 בנובמבר בשעות הערב, חשש כי קאהר, לוסוב וזייסר, הולכים לפעול בלעדיו.
קאהר ניתק מהיטלר מגע וסירב להיפגש עמו, דבר שרק הגביר את חששותיו של האחרון.
אותו ערב החליט היטלר להלום; הוא – ועמו לודנדורף ופלוגות הסער (SA) – יכריחו את קאהר, לוסוב וזייסר להכריז על מרידה ולעלות על ברלין.
ב-8 בנובמבר 1923 צעד היטלר יחד עם פלוגת חיילי סער אל אולם הכינוס, אשר התקיים בבית בירה בשם בירגרברויקלר ("Bürgerbräukeller" ברחוב רוזנהיימֶר (Rosenheimer Straße) 15 במינכן, ומכאן כינויו של האירוע), תוך שהוא גורם לפאניקה כללית באולם.
היטלר עלה על הבמה וצעק:
אמנם שום דבר מזה לא היה נכון, אך באולם איש לא ידע זאת.
פון קאהר, לוסוב וזייסר לא השתכנעו בתחילה להצטרף אל הפוטש.
כל איומיו של היטלר, לרבות נפנוף באקדחו, לא הועילו.
עם זאת, בשעה מאוחרת בלילה הגיע למקום הגנרל לודנדורף, ואז הביעו השלושה תמיכה רפה בפוטש.
אולם אז הגיעה הודעה אל היטלר, כי פלוגות הנאצים אשר נשלחו להשתלט על מחנות הצבא לא הצליחו במשימתם, והוא החליט להגיע לשם בעצמו.
עם עזיבתו של היטלר את המקום, הצליחו שלושת המנהיגים לשכנע את לודנדורף בדברי חלקלקות שהם ישמרו אמונים להיטלר, ועזבו את המקום.
באותו זמן ניסה היטלר לשכנע את החיילים להיכנע, אך ללא הצלחה.
לאחר כישלונו חזר היטלר לאולם, וגילה להפתעתו שקאהר, לוסוב וזייסר נעלמו, וכי חיל המצב של מינכן מגלה התנגדות עזה לפוטש.
הם הורו על פירוק המפלגה הנאצית ועל פירוק פלוגות הסער שלה.
היטלר החליט שאם יצעד עם לודנדורף, בראש פלוגות הסער, אל מרכזה של מינכן, יצליח להתגבר על ההתנגדות ללא שפיכות דמים.
היטלר לא בחל ברצח כשזה שירת את מטרותיו, אך לודנדורף נרתע מהרג של שוטרים וחיילים בווארים, אשר בסופו של דבר שירתו אף הם את המטרה הלאומית.
סמוך לצהרי היום שלמחרת ההשתלטות על בית הבירה, יצאו היטלר ולודנדורף, בראשות שלושת אלפים מפלוגות הסער, במצעד, כשהם מניפים את דגל צלב הקרס, וקוראים למרד נגד הממשלה המרכזית.
פלוגת שוטרים חסמה את דרכם ברחוב צר, ולאחר חילופי דברים קצרים פתחו השוטרים באש.
13 נאצים ושלושה שוטרים נהרגו בחילופי האש ורבים מהנאצים נפצעו, וביניהם הרמן גרינג והיטלר שנפצעו באופן קל (גרינג נפצע מכדור בירכו והיטלר נקע את כתפו בעת הנפילה).
היטלר הצליח להימלט אך נעצר כעבור יומיים.
שאר מנהיגי המרד נאסרו במקום, למעט גרינג ורודולף הס שהצליחו להימלט לאוסטריה.
היטלר נאסר, ועם כישלון ההתקוממות, נראה היה שזהו גם קיצה של המפלגה הנאצית.
משפטו של אדולף היטלר, בעוון בגידה, לא גרם לסיום הקריירה הפוליטית שלו כפי שאפשר היה לצפות.
במידה רבה סימן משפטו את הפיכתו לדמות בעלת משקל לאומי, וחשיבות הפורצת את גבולות הפוליטיקה הבווארית.
בן לילה הפך אדולף היטלר לאישיות פוליטית ידועה הן בגרמניה והן בשאר מדינות העולם בעקבות כיסוי עיתונאי מקיף של המאורעות.
השופטים במשפט סנסציוני זה, נבחרו על ידי אוהד נאצי בממשל הבווארי והרשו להיטלר להשתמש באולם בית המשפט כבמה להצגת רעיונותיו הפוליטיים.
במקום לכפור בהאשמות שהובאו בפניו, הודה היטלר ברצונו להחליף את הממשלה והתווה את רעיונותיו, תוך שהוא מצייר את עצמו כפטריוט ואת הממשלה הדמוקרטית ואת מייסדיה כבוגדים.
אין דבר כזה בגידה בבוגדים של 1918".
העיתונים צטטו רבות מדבריו של היטלר, וכך ניתנה לאנשים רבים ההזדמנות להכיר את האיש ואת רעיונותיו, אשר צברו כך את התנופה שהייתה דרושה להיטלר.
היטלר הורשע בדין וקיבל עונש של חמש שנות מאסר, אך עם זכות לשחרור מוקדם על התנהגות טובה כבר לאחר שישה חודשים.
האמת הייתה שהשופטים כלל לא רצו למצוא את אדולף היטלר אשם, והרשיעו אותו רק לאחר שהובטח להם שהוא יקבל שחרור מוקדם.
גם מנהיגים נאצים אחרים שהועמדו לדין נידונו לעונשים קלים.
גנרל לודנדורף נמצא אשם אך זוכה בזכות פעולותיו במלחמת העולם הראשונה ומעמדו הרם.
ד"ר וילהלם פריק הורשע בסיוע בבגידה ונידון ל-15 חודשי מאסר, אולם שוחרר בערבות לאחר כחמישה חודשים.
ארנסט רהם נמצא אשם ונידון לחמישה חודשי מאסר.
ב-1 באפריל 1924 נלקח היטלר לכלא לנדסברג, שם קיבל תא מרווח.
הותר לו לקבל מתנות, מבקרים מתי שרצה, והותר לו להכניס את מזכירו הפרטי רודולף הס.
בתאו שבבית הסוהר היה פוסע הלוך ושוב ומכתיב למזכירו רודולף הס את רעיונותיו.
תוצאת הכתבה זו הייתה הכרך הראשון של ספרו מיין קמפף.
מדי שנה, ב-8 בנובמבר, נהג היטלר להגיע למרתף הבירה ולנאום באירוע לציון יום השנה לפוטש הכושל.
בשנת 1939 ניצל גאורג אלזר אירוע זה כדי לנסות להתנקש בחיי היטלר.
הוא הטמין פצצה בעמוד ליד דוכן הנואמים במרתף.
אולם, באותה שנה יצא היטלר מהמרתף מוקדם מהצפוי והוא לא נפגע בפיצוץ.
בשנה שלאחר מכן הפציצו הבריטים את מינכן ב-8 בנובמבר ופצצה אחת פגעה במרתף.
בשנת 1958 נפתח מרתף הבירה מחדש.
הפוטש סימן את נקודת המפנה בקריירה הפוליטית של היטלר.
מנואם בווארי אלמוני וחסר שם הפך היטלר למנהיג לאומי, ועמד כשווה בשורה אחת עם אישיות לאומית כגנרל לודנדורף.
המשפט נתן להיטלר במה, והוא ניצל אותה באופן מיטבי.
אך מעבר לכך, הסיק היטלר שתי מסקנות חשובות:
האחת, כי את השלטון לא יכבוש בכוח.
היטלר היה צופה חריף בהתרחשויות היסטוריות והיה מהיר להסיק מסקנות.
הפוטש חשף את רפובליקת ויימר בנקודות החזקות שלה, אך גם בחולשותיה.
ברור היה כי השמרנים הלאומיים, אשר היו אמורים להיות הכוח המניע מאחורי ההתנגדות לרפובליקת ויימר, לא ימהרו לתת את השלטון בידי תועמלן נודד ממפלגה בווארית ננסית, גם אם זה יאיים עליהם באקדח.
את הברית עם השמרנים, ההכרחית לכיבוש השלטון, יש לכרות, אם כן, באמצעים חוקתיים, שלא לומר דמוקרטים.
לאחר שיוותרו מרצונם על עמדות הכוח שלהם, ניתן יהיה לזכות בשלטון במקומם.
עד הפוטש סבר היטלר כי תפקידו בהתקוממות הלאומית יהיה זה של "המתופף", "האגיטטור" שסאי ההמונים.
הוא סבר שכדי לקבל לגיטימציה מהציבור הוא יזדקק לדמויות לאומיות ולגיטימיות לצידו, כלודנדורף או פון קאהר, וכי הוא יהיה בבחינת "מבשר" או "נושא הכלים" למנהיג האמיתי של המרד הלאומי.
עתה גברה בהיטלר ההרגשה כי הוא עצמו המנהיג, וכי זהו תפקידו וייעודו.
הוא ראה את לודנדורף בחוסר אונים שלו וברפיסות שהפגין, כאשר שחרר את פון קאהר, לוסוב וזייסר, וסירב לנקוט פעולה נחרצת ואלימה.
היטלר ראה כיצד הקהל נענה לנחישות שהפגין הן במהלך הפוטש והן לאחריו, בבית המשפט.
עתה גמלה בו ההבנה כי הוא המנהיג האמיתי, "הפיהרר", שהאומה מצפה לבואו.
תחושה זו לא עזבה אותו עד ליום מותו.
הפוגה היא הפסקה זמנית של פעולה.
בתחום הביטחוני היא שלב בעימות צבאי שבו ישנה הפסקת לחימה לזמן מוגדר, לשם פינוי פצועים, ציון חג חשוב וכדומה, והיא נובעת במידה רבה מעייפות הצדדים הלוחמים.
ההפוגה נקבעת בהסכמה בין הצדדים הלוחמים, ולעיתים נקבע לה זמן קצוב מראש.
הפוגה היא הדרגה הנמוכה ביותר של הפסקת לחימה, והיא פחותה מהפסקת אש.
להבדיל מהפסקת אש ומשביתת נשק, שבהן כוונת הצדדים היא להביא את הלחימה לידי סיום (אם כי לא תמיד מתממשת כוונה זו), הרי בהכרזה על הפוגה המסר הוא "אנו עוד נשוב להילחם".
לעיתים נדרש זמן מה לייצובה של ההפוגה, משום שהצדדים עדיין מנסים להגיע לשיפור עמדות של הרגע האחרון.
דוגמה למצב של הפוגה ניתן למצוא במלחמת העצמאות, שבמהלכה הוכרזו שתי הפוגות, שלאחריהן התחדשה הלחימה.
הפה והטלפיים בחלל הוא אלבומה השני של להקת הפה והטלפיים, אשר יצא בשנת 1995.
האלבום הוקלט ברובו, כמו קודמו, ביום אחד, 3 בדצמבר 1994, בלונדון.
הצבע הדומיננטי בעטיפת האלבום – ורוד (לכל אלבומי הלהקה אותו ציור בעטיפה ורק הצבע משתנה).
לאלבום היה צליל רציני ובוגר יחסית לקודמו.
גם שני השירים האחרונים היו בהתאם לקוד הלהקה: ה"שיר הסופני" היה "שיר סיום", שנכתב על ידי רוגל אלפר ובוצע לפני זה על ידי להקת "הדה בושס".
השיר האחרון וה"פטריוטי" היה "הנה בא השלום" (מילים: אהוד מנור, לחן: נורית הירש) בעיבוד אלקטרוני ארוך (תשע דקות) עם רעשים אוונגרדיים.
האלבום הניב שני להיטים קטנים שגם בוימו להם קליפים: "שיר סיום" ו"קנדה".
"קנדה", ומספר שירים נוספים באלבום, התאפיינו בקצב דאנס אלקטרוני עדכני, אך הסגנון, המילים והשירה הכאילו־אינפנטילית היו חורגים מאוד בנוף המוזיקה האלקטרונית הפופולרית.
את האלבום הפיצה חברת קסבה רקורדס.
הודפסו 1,000 עותקים של האלבום, ורובם נמכרו.
האלבום הופץ בהוצאה מחודשת בשנת 2002 במארז שכלל את כל אלבומי הלהקה עד אז.
ילד לא מתוכנן חלק II (מילים: דייוויד קרוסני) (3:43)
שיר סיום (מילים ולחן: רוגל אלפר) (4:07)
הנה בא השלום (מילים: אהוד מנור, לחן: נורית הירש) (9:10)
הפה והטלפיים – רם אוריון, אסף גברון, אהד פישוף – שירה, קלידים, תכנותים, גיטרות, הפקה, טכנאות ומיקס
גילה טרמר – עיצוב עטיפה
בן ברנפלד – עריכה דיגיטלית
הפוטבול ליג האנגלית היא מפעל הכדורגל המקצועני הוותיק באנגליה ובעולם כולו.
התחרות, אשר נוסדה ב-1888 על ידי תריסר מועדוני כדורגל וגדלה מאז בהתמדה, מונה כיום שלוש ליגות: פוטבול ליג צ'מפיונשיפ, הפוטבול ליג הראשונה והפוטבול ליג השנייה.
ליגות אלה מהוות, בהתאמה, את הרמה השנייה, השלישית והרביעית במבנה ליגות הכדורגל באנגליה, מתחת לפרמייר ליג (ליגת העל האנגלית) אך מעל לפוטבול קונפרנס.
במסגרת שלוש הליגות האמורות מתחרים 72 מועדוני כדורגל מקצועניים מ-2 אומות בריטיות: אנגליה ו-וויילס, 24 קבוצות בכל ליגה (מתוך כולן ביחד 3 קבוצות וולשיות, בסך הכל).
השער הראשון בפוטבול ליג האנגלית הובקע ב-8 בספטמבר 1888 בשעה 15:47 על-ידי קני דבנפורט מקבוצת בולטון וונדררס.
משנת 1959 ועד שנת 1992 כלל ה"פוטבול ליג" ארבע ליגות (בהן התחרו 92 קבוצות), כולל הליגה האנגלית הבכירה.
שיקולים כלכליים הביאו לשינוי משמעותי במבנה הליגה בשנת 1992, כאשר 20 הקבוצות הבכירות ב"פוטבול ליג" החליטו לעזוב את המפעל ולהקים טורניר חדש, "ליגת העל" (FA Premier League), וזאת על מנת להגדיל את הכנסותיהן.
עם זאת, הפרמייר ליג איננה מנותקת מהפוטבול ליג: מדי שנה יורדות שלוש קבוצות פרמייר ליג לליגת המשנה האנגלית, ושלוש קבוצות מליגת המשנה עולות לפרמייר ליג.
72 הקבוצות המתחרות בפוטבול ליג מפוזרות בשלוש ליגות (אנכיות, ולא אופקיות), כל אחת בת 24 קבוצות.
בכל עונה משחקת כל קבוצה פעמיים נגד כל אחת מהקבוצות האחרות בליגה שלה, פעם באצטדיונה הביתי ופעם באצטדיון היריבה.
כך, בסך הכול ישנם 46 משחקים בעונה.
בהתאם לכללים שקבעה פיפ"א, קבוצות זוכות לשלוש נקודות עבור ניצחון, נקודה אחת עבור תוצאת תיקו ואפס נקודות עבור הפסד.
ככל שלקבוצה מספר נקודות גבוה יותר, כך מיקומה בטבלה גבוה יותר.
בסוף העונה, הקבוצות הממוקמות בראש הטבלה מעפילות לליגה הבכירה יותר, שעה שאלה שבתחתית הטבלה יורדות לליגה הנמוכה יותר.
בקצה העליון של התחרות, שלוש מקבוצות ליגת המשנה מעפילות מדי שנה לפרמייר ליג, ושלוש קבוצות פרמייר ליג יורדות לליגת המשנה במקומן.
בקצה התחתון של התחרות, שתיים מקבוצות הליגה הרביעית יורדות לפוטבול קונפרנס, ושתי קבוצות מהקונפרנס עולות לליגה הרביעית במקומן.
ליגה עולות יורדות אוטומטית דרך פלייאוף ליגת המשנה מקומות 1 ו-2 אחת מתוך מקומות3-6 3 קבוצות התחתית הליגה השלישית מקומות 1 ו-2 אחת מתוך מקומות3-6 4 קבוצות התחתית הליגה הרביעית מקומות 1, 2 ו-3 אחת מתוך מקומות4-7 2 קבוצות התחתית
ההעפלה לליגה בכירה או הירידה לליגה נמוכה נקבעות בהתאם למיקום הסופי בטבלה.
ואולם כדי להגביר את העניין בליגות הפוטבול ליג, כרטיס עלייה נוסף מוענק לאחד מארבעת המועדונים אשר סיימו אחרי הקבוצות שהעפילו אוטומטית לליגה הבכירה.
ארבעת המועדונים נאבקים על כרטיס ההעפלה במסגרת משחקי הצלבה (פלייאוף), שמתקיימים לאחר סיום העונה הסדירה.
כך קיימת אפשרות שקבוצה שסיימה שישית בליגת המשנה ובליגה השלישית, או שביעית בליגה הרביעית, תעפיל לליגה הבכירה על חשבונן של קבוצות שסיימו לפניה.
ארבע קבוצות כדורגל וולשיות, קארדיף סיטי, רקסהאם, ניופורט קאונטי וסוונסי סיטי, מתחרות בפוטבול ליג.
הדבר פוסל אותן מלהשתתף במפעלי הכדורגל הוולשי (כמו הליגה הוולשית והגביע הוולשי) וכן להעפיל לתחרויות הכדורגל היבשתיות שמארגנת אופ"א כנציגות וויילס.
ב-20 ביולי 1885, בתום ארבע שנות דיונים, התאחדות הכדורגל האנגלית התירה קיומן של קבוצות כדורגל מקצועניות.
עוד קודם לכן שילמו מועדונים רבים שכר לכדורגלנים "מקצוענים" על מנת להתחזק, זאת בניגוד לחוק.
עתה, כשיותר ויותר מועדונים הלכו והתמקצעו, היה צורך לכונן מערכת תחרותית קבועה שתפגיש בין המועדונים ותבטיח הכנסה לכדורגלנים.
ויליאם מקגרגור, סוחר סקוטי ויושב ראש של קבוצת אסטון וילה, היה הראשון שביקש לכונן סדר מעין זה.
הוא יצר קשר עם מועדונים אחרים וארגן את הפגישה בה נוסדה הפוטבול ליג ב-22 במרץ 1888. עונת הכדורגל הראשונה התחילה מספר חודשים לאחר מכן, ב-8 בספטמבר.
הליגה כללה בשלב זה תריסר מועדונים: אקרינגטון, אסטון וילה, בלקברן רוברס, בולטון וונדררס, ברנלי, דרבי קאונטי, אברטון, נוטס קאונטי, פרסטון נורת' אנד, סטוק סיטי, וסט ברומיץ' אלביון ו-וולבס.
כל מועדון שיחק מול כל אחת מיריבותיו פעמיים, פעם בבית ופעם בחוץ; שתי נקודות הוענקו עבור ניצחון, ונקודה אחת עבור תיקו.
פרסטון, שלא הפסידה ולו משחק אחד משך כל העונה, זכתה בתואר והשלימה את הדאבל הראשון בתולדות הכדורגל האנגלי כאשר זכתה גם בגביע ה-FA.
במהלך השנים הבאות התווספו מועדונים נוספים, ולאחר שבשנת 1892 סופחה לפוטבול ליג גם הליגה המתחרה,
"ברית הכדורגל" (Football Alliance), הוקמה גם ליגת משנה ונקבע שקבוצות מתחתית הליגה הראשונה יתחרו נגד הקבוצות שהגיעו למקומות הראשונים בליגת המשנה במשחקי מבחן כדי לאפשר תחלופת קבוצות בין שתי הליגות.
ארבע קבוצות התחתית של ליגת המשנה נדרשו להגיש בקשה להיבחר מחדש לליגה בסוף העונה, ובאספת יושבי ראש הקבוצות עמדו לבחירה יחד עם מועדונים שלא התחרו בליגה על ארבעה מקומות בליגה.
בשנת 1898, לאחר שערורייה במשחק המבחן, כשמשחק בין סטוק סיטי וברנלי הסתיים בתוצאת תיקו אפס מוסכמת שאפשרה לשתי הקבוצות לשחק בעונה שלאחר מכן בליגה הבכירה, בוטלו משחקי המבחן והוצג הרעיון של עלייה וירידת ליגה באופן אוטומטי.
במהלך התקופה הזו, הקבוצות הדומיננטיות בליגה הגיעו דווקא מצפון אנגליה ומהמידלנדס: סנדרלנד, ניוקאסל יונייטד, אסטון וילה ומנצ'סטר יונייטד.
ליברפול זכתה באליפות הליגה הראשונה שלה (מתוך מספר שיא של 18 אליפויות בסך הכל) בשנת 1901. רק בתחילת המאה העשרים הצליחו קבוצות דרומיות כגון ארסנל, צ'לסי וטוטנהאם הוטספר לבסס עצמן בליגה.
1931 הייתה העונה הראשונה בה זכה מועדון דרומי, ארסנל, באליפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסקה הליגה לתקופה של ארבע עונות.
עם שובה בשנת 1919 הורחבה ליגת המשנה ל-22 קבוצות.
בשנה שלאחר מכן, 1920, מועדוניה הבכירים של הליגה הדרומית המתחרה הצטרפו לפוטבול ליג, במה שהביא ליצירתה של ליגה שלישית.
ב-1921 שונה שמה לליגה השלישית הדרומית נוכח הצטרפותם של מועדונים מצפון אנגליה למה שכונה אז הליגה השלישית הצפונית.
מועדון אחד מכל אחת מהליגות האזוריות הללו זכה להעפיל לליגת המשנה.
הליגה ידעה מידה רבה של יציבות בתקופה שלאחר המלחמה, ואולם שינויים רבים אירעו על המגרש.
חוק נבדל חדש שהוצג בשנת 1925, אשר צמצם את מספר שחקני היריב המותרים בין השחקן לבין השער משלושה לשניים, הביא לעלייה ניכרת במספר השערים שנכבשו.
בשנת 1939 הוצגו מספרי-חולצות, וכדורי-רגל לבנים (במקום כדורי העור החום) הוכנסו לשימוש בשנת 1951. המשחק הראשון בו הייתה תאורת זרקורים נערך ב-1956 בין ניוקאסל יונייטד לפורטסמות'; הדבר אפשר לערוך משחקי כדורגל בערבי חול.
התחרות הופסקה בשנית בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפעם לתקופה בת שבע עונות.
בשנת 1950 הורחבו שני פלגי הליגה השלישית ל-24 מועדונים כל אחד, במה שהביא לכך שבסך הכול התחרו בפוטבול ליג 92 מועדונים.
ב-1958 התקבלה החלטה לפיה יש לסיים את הרגיונליזציה של הליגה השלישית, לפרק את המבנה הקיים וליצור שתי ליגות לאומיות אופקיות - שלישית ורביעית.
כדי לעשות זאת, המועדונים שבחצאיהן העליונים של טבלאות הליגה השלישית הדרומית והצפונית סופחו לליגה השלישית, ואילו אלה שבחצאיהן התחתונים - לליגה הרביעית.
ארבעה מועדונים עלו וירדו בין הליגות השלישית והרביעית.
בליגות העליונות היו שתי עולות ושתי יורדות מדי עונה עד 1974, או אז הוגדל המספר לשלוש עולות ויורדות מדי עונה.
בשנת 1960 הודיעה הנהלת הפוטבול ליג על פתיחתה של תחרות-גביע חדשה, גביע הליגה האנגלית (שנודע לאורך השנים בשם הספונסרים המתחלפים), שיספק למועדונים מקור הכנסה נוסף.
אסטון וילה זכתה בגביע הליגה הראשון לאחר ניצחון על רות'רהאם יונייטד, והתחרות הפכה מאז לאלמנט קבוע בכדורגל האנגלי.
ב-1965 הותרו חילופי שחקנים במקרה של פציעה; שנה אחר כך, חילופי שחקנים הותרו בכל מצב.
החל מעונת 1976/77, קבוצות אשר סיימו את העונה עם מספר זהה של נקודות - מקומן בטבלה נקבע על פי הפרש שערים (ההפרש בין שערי זכות לשערי חובה).
היה זה מאמץ למנוע שיטת משחק הגנתית מדי.
אם לשתי קבוצות היה מספר נקודות והפרש שערים זהה, עדיפות ניתנה למועדון שכבש יותר שערי זכות.
רק בעונה אחת - 1988/89 - נדרשו לפנות לכלל הבוררות הזה כדי לקבוע את זהות האלופה; ניצחון החוץ של ארסנל 2-0 על ליברפול העניק לה בסופו של דבר את התואר.
שינוי חשוב נוסף נעשה בשנת 1981 כאשר הוחלט להעניק שלוש נקודות עבור ניצחון במקום שתיים, מאמץ נוסף להגביר את המנטליות ההתקפית של הקבוצות.
בשנת 1987 הוצגו משחקי הצלבה (פלייאוף) על כרטיסי העלייה לליגה על מנת להגביר את העניין עבור קבוצות מרכז-טבלה וכן לנטוע בהן תקווה שמא יצליחו בכל זאת להעפיל.
בנוסף, הוחלט על צמצום מספר הקבוצות המתחרות בליגה הבכירה מ-22 ל-20. בו בעת הוחלט כי מדי שנה תרד קבוצה אחת מהליגה הרביעית לליגת החובבים, וזו תוחלף על ידי הקבוצה הבכירה בליגת החובבים.
בכך הופסק הנוהג לפיו הקבוצה האחרונה בליגה הרביעית מתבקשת להיבחר מחדש לפוטבול ליג.
היה זה ניסיון "לפתוח" את הפוטבול ליג ולקושרה עם ליגות הכדורגל החובבניות והאזוריות שקמו באנגליה במרוצת השנים.
בהדרגה החלו לזרום סכומי כסף הולכים ותופחים בכדורגל האנגלי, במה שהשפיע על יציבות הליגה ועל עצם המשחק.
ההעברה הראשונה ששברה את מחסום המיליון ליש"ט התבצעה בפברואר 1979 כאשר טרבור פרנסיס נרכש מברמינגהאם סיטי על ידי נוטינגהאם פורסט.
ביולי 1988 נמכר החלוץ טוני קוטי מווסטהאם יונייטד לאברטון תמורת 2 מיליון ליש"ט.
ביולי 1992 שברה בלקברן רוברס את שיא ההעברות של כל הזמנים כאשר החתימה את אלן שירר מסאות'המפטון תמורת שלושה מיליון ליש"ט.
מאז יצירתה של הפרמייר ליג בשנת 1992, מחירי השיא אשר שולמו עבור רכישת כדורגלנים נשברו כמעט מדי עונה.
יחד עם סכומי העתק ששולמו לקבוצות, עלו גם המשכורות השבועיות שניתנות לשחקנים.
בעוד שבסוף המאה ה-19 שכרו הממוצע של כדורגלן מקצועי עמד על חמישה שילינג לשבוע, הרי שהיום השכר הממוצע עומד על קרוב ל-15,000 ליש"ט בשבוע.
השינוי התאפשר בזכות ביטול תקנת תקרת השכר שהגבילה את השכר שניתן לכדורגלנים המקצועיים עד תחילת שנות ה-60'.
חלק ניכר מההון הרב ניתן לייחס להסכמי החסות שחתמה הנהלת הפוטבול ליג עם כמה מפרסמים החל משנות השמונים.
אותם מפרסמים הזרימו לליגה - ולקבוצות המתחרות בה - סכומים לא מבוטלים.
להלן רשימת נותני החסות הרשמיים של הפוטבול ליג בעשרים השנים האחרונות:
1993-1996: חברת הביטוח אנדסליי אינשורנס (Endsleigh League)
אין ספק, עם זאת, כי מקור ההכנסה החשוב ביותר בכדורגל האנגלי הוא הטלוויזיה.
בשנות השמונים התחרו גופי שידור שונים על זכויות השידור של משחקי הפוטבול ליג, ואולם התמונה השתנתה כליל עם הגעתה של רשת הלוויין סקיי (Sky TV), אשר, מתוקף היותה חלוצת שיטת 'שלם וצפה' בבריטניה, נכונה הייתה לשלם סכומי עתק לפוטבול ליג ולקבוצות.
הקבוצות האנגליות הבכירות פעלו זה שנים כדי לזכות בנתחים גדולים יותר מהכנסותיה של הנהלת הפוטבול ליג, ואף איימו להתנתק מהפוטבול ליג ולהקים ליגה חלופית אם לא תיעננה דרישותיהן.
בשנת 1992 התממש האיום: עשרים מועדוני הליגה הראשונה עזבו, הקימו את הפרמייר ליג וחתמו בנפרד על חוזי שידור בלעדיים עם גופי שידור שונים.
הוסכם ששלושה מועדונים ירדו ויעלו מדי שנה אל הפוטבול ליג וממנה, ואולם עתה הייתה הפוטבול ליג חלשה הרבה יותר - ללא המועדונים הבכירים וללא יכולת לנהל משא ומתן על חוזי שידור יוקרתיים.
הפוטבול ליג הנוכחית, המונה 72 מועדונים, שינתה את שמות הליגות הנותרות על מנת לשקף את השינוי שעברה.
ליגת המשנה (Second Division) הפכה לליגה הראשונה (First Division) וכן הלאה.
אחרי 1992, עיקר דאגתה הופנתה לביטחונן הכלכלי של הקבוצות.
העתיד עם זאת נראה מבטיח (נוכח החתימה על חוזה החסות עם חברת קוקה-קולה), והנהלת הפוטבול ליג אף הכריזה על מספר שינויים מתוכננים.
אחד מהשינויים הללו הוצג כבר בעונת 2004/2005, או אז שונה שמה של ליגת המשנה ל"פוטבול ליג צ'מפיונשיפ" (Football League Championship), הליגה השלישית (Second Division) הייתה ל"הפוטבול ליג הראשונה" (Football League One) ואילו הליגה הרביעית (Third Division) כונתה "הפוטבול ליג השנייה" (Football League Two).
הערה: שמותיהן של קבוצות אשר זכו בדאבל (ליגה וגביע) מודגשים.
כשהוקמה הפוטבול ליג, כל הקבוצות שיחקו בליגה אחת בלבד:
בשנת 1892 הפוטבול ליג סיפחה אליה את המפעל המתחרה, "ברית הכדורגל", ועתה כללה די מועדונים על מנת ליצור ליגת משנה.
שמה של הליגה הקיימת שונה ל"ליגה הראשונה" (First Division) ואילו ליגת המשנה כונתה "הליגה השנייה" (Second Division).
בשנת 1920 התירה הנהלת הפוטבול ליג את כניסתן של קבוצותיה הבכירות של "הליגה הדרומית", אשר שולבו במסגרת הליגה השלישית (Third Division):
עונה אלופת הליגה הראשונה אלופת הליגה השנייה אלופת הליגה השלישית 1920/1921 ברנלי ברמינגהאם סיטי קריסטל פאלאס
לאחר עונה אחת בלבד הורחבה הליגה בשנית.
הפעם נכנסו מספר מועדונים מצפון אנגליה, כדי להביא ליתר איזון גאוגרפי.
הליגה השלישית הקיימת כונתה מעתה הליגה השלישית הדרומית (Third Division South) והליגה החדשה כונתה הליגה השלישית הצפונית (Third Division North).
שתי הליגות פעלו במקביל, כשהמנצחת בכל ליגה העפילה לליגה השנייה בסוף כל עונה:
בתחילת עונת 1958/1959, הוחלפו שני פלגיה האזוריים של הליגה השלישית בשתי ליגות לאומיות, שלישית ורביעית.
לאחר הפיצול שהביא ליצירתה של הפרמייר ליג, הפוטבול ליג כבר לא כללה את מועדוניה הבכירים של אנגליה.
כך, ליגת המשנה (Second Division) הפכה לליגה הראשונה (First Division), הליגה השלישית - לשנייה (Second Division), והליגה הרביעית - לשלישית (Third Division).
בשנת 2004 העניקה הנהלת הפוטבול ליג שמות חדשים לליגות שלה: ליגת המשנה הפכה ל"אליפות ליגת הפוטבול" (Football League Championship), הליגה השלישית הייתה ל"ליגת הפוטבול הראשונה" (Football League One) ואילו שמה של הליגה הרביעית שונה ל"ליגת הפוטבול השנייה" (Football League Two).
נוכח הפיצול שאירע בין הפרמייר ליג לפוטבול ליג, הזכייה במקום הראשון בפוטבול ליג (כלומר, סיום במקום הראשון בליגת המשנה) איננה הופכת את הקבוצה הזוכה לאלופת אנגליה.
הטבלה הבאה מפצלת את הזכיות במקום הראשון בפוטבול ליג לפני ואחרי 1992, ומראה את מספר האליפויות הכולל בהן זכה כל מועדון.
הטבלה מסודרת לפי מספר האליפויות הכולל שכן זהו אמצעי משמעותי יותר להערכת הצלחה של קבוצה מסוימת; דרך אחרת לומר זאת היא שהמועדונים הבכירים בכדורגל האנגלי (ארסנל, ליברפול, מנצ'סטר יונייטד) כנראה לעולם לא יזכו עוד במקום הראשון בפוטבול ליג.
אלופות הפוטבול ליג בתור ליגת המשנה (החל מ-1993)
המועדון אלופי הפוטבול ליג סנדרלנד 4 ניוקאסל יונייטד 3 וולבס 2רדינג2נוריץ' סיטי2מנצ'סטר סיטי1 לידס יונייטד 1 ברנלי 1 פורטסמות' 1 נוטינגהאם פורסט 1 וסט ברומיץ' אלביון 1 לסטר סיטי 1 בולטון וונדררס 1 צ'רלטון אתלטיק 1 קריסטל פאלאס 1 פולהאם 1 מידלסברו 1 בורנמות'1 קרדיף סיטי1 קווינס פארק ריינג'רס1
משחקי ההצלבה של הפוטבול ליג מהווים אמצעי לקביעת זהות הקבוצה האחרונה שתעלה לליגה בכירה יותר.
באופן זה ניתן לשמור על העניין עבור קבוצות מרכז הטבלה באמצע העונה.
הפלייאוף הוצגו לראשונה בשנת 1987; תחילה היה מדובר בשני מפגשים בין הקבוצה שסיימה שלישית מהסוף בליגה מסוימת לבין הקבוצה שסיימה שלישית בליגה שמתחתיה.
ב-1990 השתנה העיקרון: במקום שקבוצות מליגות שונות שיחקו זו מול זו, הוחלט כי ארבע הקבוצות הממוקמות מתחת לאלה שהעפילו אוטומטית לליגה הבכירה יתחרו בשני חצאי-גמר, הכוללים משחק חוץ ומשחק בית.
שתי הקבוצות שמאזנן חיובי בסיום שני משחקי חצי-הגמר משחקות זו מול זו במשחק גמר בודד (בדרך כלל באצטדיון ומבלי), משחק שהמנצחת בו מעפילה לליגה הבכירה.
משחקי הפלייאוף ממשיכים במתכונת זו עד היום.
נוכח ההתרגשות הרבה שהם יוצרים, משחקי ההצלבה היו במוקד מחלוקת חריפה, בעיקר לאור הצורך לשחק פעמיים בשלב חצי הגמר ופעם אחת בלבד בשלב הגמר.
בדרך כלל, עיקר התסכול הוא מנת חלקה של הקבוצה שסיימה במקום השלישי (או הרביעי, בליגה הרביעית), אשר בדרך כלל מרוחקת מספר רב של נקודות ממתחרותיה וקרובה יותר להעפלה אוטומטית לליגה הבכירה, ועתה גורלה עשוי להיחרץ על בסיס שלושה משחקים בלבד.
משחק גמר פלייאוף הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ הוא בדרך כלל הלוהט ביותר, וזכה לכינוי "משחק הכדורגל היקר בעולם" בהתחשב בסכומי העתק הזורמים לקבוצה המנצחת והעולה לפרמייר ליג.
וימבלדון2016/2017האדרספילד טאוןמילוולבלקפול2017/2018פולהאםרות'רהאם יונייטדקובנטרי סיטי2018/2019אסטון וילהצ'רלטון את'לטיקטרנמיר רוברס2019/2020פולהאםוויקומב וונדררסנורת'האמפטון טאון
הפה והטלפיים היא להקת רוק ישראלית, מעין "פרויקט-צד" של נושאי המגבעת ששרד אחרי התפרקות להקת האם ב-1992 וממשיך לפעול.
המוזיקה של הלהקה משלבת בין כתיבת שירים רצינית ומורכבת לבין רוח הקלטה שטותית ושימוש בכלי נגינה זולים והומור ילדותי.
שילוב מקורי זה והיצמדות למערכת חוקים ("הקוד"; ראו בהמשך) יצרו סביב הלהקה "פולחן" של מעריצים נאמנים.
להלן החוקים לפיהם פועלת הלהקה:
להוציא אלבום כל שש שנים - למשל, אלבום הבכורה "בין הים והביצות" יצא ב-1989 והבא אחריו, "הפה והטלפיים בחלל", יצא ב-1995, כלומר שש שנים לאחר מכן.
לכל אלבום יהיה שם גאוגרפי - למשל, "בין הים והביצות" המתייחס בשמו לשטחי יהודה ושומרון ו"הפה והטלפיים בחלל".
ברוב המקרים, למיקום תהיה גם משמעות סמלית למקום שבו נמצאים מבחינה מנטלית חברי הלהקה, למשל, שמו של האלבום "קו המשווה" אשר יצא בשנת 2019, מציין גם את אמצע הדרך מבחינת פועלה של הלהקה.
בכל אלבום יהיה שיר ששמו כשם האלבום הקודם - למשל, "בין הים והביצות" באלבום השני, ו"הפה והטלפיים בחלל" באלבום השלישי.
קוד זה לא חל על האלבום "בין הים והביצות" היות שזהו אלבום הבכורה.
לכל האלבומים תהיה אותה עטיפה עם צבע רקע שונה - כל אחד מהאלבומים יכלול את אותן תמונות של אסף גברון, הן בעטיפה החיצונית והן בתמונה המשנית, כשהוא חובש כובע ומשקפיים עם צבע ייחודי לכל אלבום.
השיר הלפני האחרון יהיה שיר בעל משמעות סופנית - למשל, "שיר פרידה" באלבום הראשון ו"שיר סיום" באלבום השני.
השיר האחרון בכל אלבום יהיה גרסת כיסוי לשיר פטריוטי - כל אחד מהאלבומים נסגר בגרסת כיסוי ארוכה ומאולתרת לשיר ישראלי ידוע.
למשל, באלבום הראשון הופיעה גרסת פאנק לשיר "גבעת התחמושת", באלבום הבא זכה השיר "הנה בא השלום" לגרסה אלקטרונית ו"מוכרחים להמשיך לנגן" באלבום השלישי בגרסה קקופונית.
אותו השיר אשר הלהקה מבצעת לו גרסת כיסוי חייב להיות מוקלט בטייק אחד ללא חזרות וללא דפי המילים לפניהם (דהיינו שאת מילות השירים יש ללמוד מראש לפני ההקלטה המאולתרת).
מסר סמוי בגרסת הכיסוי הפטריוטית - על פי חוק זה, בתוך גרסאות הכיסוי של הפה והטלפיים חבויים מסרים סמויים לדמות מוכרת בחיים הציבוריים של ישראל אשר רלוונטיות לשיר, לאלבום או לתקופה בה בוצע השיר המקורי.
המסרים והדמויות אליהן הם ממוענים יישארו חסויים מעצם הגדרתם, כך שעד היום לא פוענח אף אחד מאותם המסרים.
רוח הקלטה ראשונית - הלהקה ממעטת בחזרות ובעיקר מתכננת את השירים במפגשים שבין חברי הלהקה בין ההקלטות.
קסיו - אורגן ה"קסיו" הוא כלי הנגינה המרכזי של הלהקה ונעשה בו שימוש רב במהלך הקלטת השירים.
ההזמנה הפתוחה לאירוח חברים בהקלטות - בכל אלבום נשלחת הזמנה פתוחה לחברים או אמנים המקובלים על הפה, ליטול חלק בקטע או שניים.
לפי הלהקה, הדבר נעשה על מנת שלא לאבד קשר עם העולם החיצון.
בין השאר התארחו באלבומים: פלוגה ח' (בה שירת אסף גברון), רוגל אלפר, דייוויד קרוסני ואתגר קרת.
השיר הקצר - בכל אלבום יש שיר קצר, שבו מעט מילים והרבה נגינה.
השיר הזה לא חייב בהכרח להיות השיר הקצר ביותר באלבום.
השיר שמופנה לבת המין הנשי - בכל אלבום מופיע שיר אשר פונה ישירות אל נציגה דמיונית של המין השני בשורה של טענות.
במרכזו של כל וידאו קליפ שנוצר לשירי הלהקה מופיע אסף גברון, חבוש בכובע והמשקפיים איתם הוא מופיע על עטיפות האלבומים.
+מימוש סעיפי הקוד באלבומי הלהקהסעיפי הקוד / אלבומיםבין הים והביצות (1989)הפה והטלפיים בחלל (1995)ירושלים (2001)קליגרו (2007)תחת (2013)קו המשווה (2019)חופי קרשלטון (2025)כותרת המציינת מיקום גאוגרפיהתייחסות ליהודה ושומרוןהחלל החיצוןירושליםכפר בדרום אפריקההן כמיקום פיזי והן כשם
דייוויד קרוסני ("ילד לא מתוכנן חלק II")אתגר קרת ("אנונימי")מקהלת העוגיות ("חרוסלמה")
הילה גברון ("אני בדיכאון")רייסקינדר ("חנות הממתקים")קורט פליישר ("שירו של קורט")
מייקל שייבון ("אנטי אהבה")עמוס נוי ("כאן סיפורנו תם")
כמו כן, יש בקוד חוקים שאינם מכוונים על ידי הלהקה ואינם נמצאים כלל בשליטתה, אלא מגשימים את עצמם:
חברות התקליטים שמוציאות תקליטים של הלהקה פושטות את הרגל.
כמות העותקים הנמכרים מכפילה את עצמה בכל אלבום.
בכל שנה שבה יוצא אלבום חדש, תתרחש התפרצות של מחלת הפה והטלפיים באיזה שהוא מקום בעולם.
היוצר העיקרי בלהקה הוא אסף גברון, שלימים התפרסם בעיקר כמתרגם וסופר ("מובינג", "תנין פיגוע").
ידידיו רם אוריון ואהד פישוף היו חברי להקת נושאי המגבעת.
אוריון היה גם חבר בלהקת הדה בושס יחד עם רוגל אלפר (שלימים הפך למבקר טלוויזיה בעיתון הארץ, כמו הדה בושס, שעל שמה נקראה הלהקה).
האלבום הראשון של הפה והטלפיים, "בין הים והביצות", הוקלט ברובו ביום אחד, 29 ביוני 1989 באולפן הפרטי של הלהקה בירושלים, ויצא על קלטת באורך של כ-23 דקות בלבד.
גברון עוד היה אז חייל צה"ל.
האופי של האלבום היה שטותי ומגוחך והצליל היה משופע בגיטרות רועשות, לעיתים לא מכוונות, ושימוש במכונות תופים וקלידים פשוטים וזולים.
אחד מהשירים, "דוד אשכנזי" נכתב והוקלט יחד עם חברי "פלוגה ח'", הפלוגה שגברון היה בה בשירותו הצבאי.
השיר הסוגר את האלבום היה ביצוע פאנקיסטי כאוטי לשיר "גבעת התחמושת" של להקת פיקוד מרכז (מילים: יורם טהר-לב, לחן: יאיר רוזנבלום; ר' גבעת התחמושת).
לאחר הוצאת האלבום אוריון ופישוף התרכזו בפעילות של נושאי המגבעת ובשנת 1991 הוציאו את האלבום המצליח מי רצח את אגנתה פאלסקוג.
למרות ההצלחה נושאי המגבעת התפרקו בשנת 1992. אוריון גם ניגן באלבום "עיוור בלב ים" של ערן צור-כרמלה גרוס וגנר.
פישוף עבר להתגורר בלונדון ופנה לעיסוק במחול מודרני.
גם גברון עזב ללונדון לטובת לימודים לתואר בתקשורת.
1995 - הפה והטלפיים בחלל
בהתאם לקוד של הלהקה, אחרי שש שנים יצא האלבום השני, "הפה והטלפיים בחלל".
כמו קודמו, האלבום הוקלט ברובו ביום אחד, 3 בדצמבר 1994, בלונדון.
האלבום היה רציני יחסית לקודמו וכלל בין היתר את השיר נגד האלימות של כיבוש השטחים שנקרא "בין הים והביצות" (שנכלל באלבום בהתאם לקוד הלהקה שעל-פיו בכל אלבום יהיה שיר ששמו כשם האלבום הקודם).
השיר האחרון וה"פטריוטי" היה "הנה בא השלום" (מילים: אהוד מנור, לחן: נורית הירש) בעיבוד אלקטרוני ארוך (9 דקות) עם רעשים אוונגרדיים.
"קנדה", ומספר שירים נוספים באלבום, התאפיינו בקצב דאנס אלקטרוני עדכני, אך הסגנון המילים והשירה הכאילו-אינפנטילית היו חורגות מאוד בנוף המוזיקה האלקטרונית הפופולרית.
האלבום הופץ על ידי חברת קסבה רקורדס.
לאחר הוצאת האלבום גברון פנה לקריירה בתקשורת וספרות ויצא ללימודים בוונקובר בקנדה.
אוריון חזר לנגן גיטרה בהופעות של ערן צור והוציא אלבום עם להקה חדשה, בתרי זוזי, בה היה הגיטריסט והסולן.
כמו כן, גברון ואוריון ניגנו באלבום של רוגל אלפר שיצא בשם "פסיכופת צעיר".
אחרי עוד שש שנים, בשנת 2001, הלהקה הקליטה והוציאה את האלבום "ירושלים".
האלבום יצא בחברת התקליטים של קובי אוז "לבנטיני".
הדיסק יצא מלווה בדיסק בונוס שעליו שני האלבומים הראשונים שאזלו מחנויות.
גם באלבום הזה חלה התקדמות באיכות הצליל וההקלטה, אך עדיין נשמר האופי הפשטני-שטותי.
זהו האלבום הבוגר ביותר של הלהקה מבחינת הטקסטים - השיר "יהלום" עסק בצורה רצינית בהתמכרות לסמים: "באוטובוס בלילה בכיוון הלא נכון / קניתי לי כרטיס ישיר אקספרס לגיהנום / יורד בסוף הקו הוא מחכה לי עם שקית / אני לא רוצה להיות פה אני הגעתי לתחתית".
בשיר "סטארט-אפ" הייתה ביקורת נוקבת על חיי עובדי ההיי-טק: "יומי צפוף / כמו זנב הסוס / ורק נוזלים מחממים ...
/ במהירות חיי עוברים ...
/ יומי מתיש / כמו גוש קטיף / ורק מטוס מנהלים" (בתקופת ההקלטה גברון עבד בעצמו כמנהל תוכן בחברת תקשורת סלולרית).
מילות השיר "הד" תורגמו משיר של אלכסנדר פושקין ואילו "אנונימי" חובר על ידי אתגר קרת.
למרות הרצינות היחסית של האלבום הפה והטלפיים הפגינו את רוח השטות שלהם בשיר הפטריוטי הסוגר - "מוכרחים להמשיך לנגן" (מילים: עודד פלדמן, לחן: יאיר רוזנבלום) שאורכו באלבום - 12 דקות והוא נשמע קקופוני; גם המילים שונו: "מוכרחים להפסיק לנגן / כי את המנגינה הזאת אי-אפשר להמשיך."
לאחר הוצאת האלבום חברי הלהקה שוב חזרו לקריירות נפרדות.
גברון המשיך לכתוב, פישוף עוסק באמנויות במה ואילו אוריון הוציא אריך נגן בשם "גיבור גיטרה" שבו הופיעה גרסה חדשה לשיר "חיוך קטן" מתוך "ירושלים".
ב-31 בדצמבר 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "קליגרו", הקרוי על שם כפר בדרום אפריקה שבו התגוררו בני משפחתו של אסף גברון.
ב-31 בדצמבר 2013 יצא אלבומה החמישי של הלהקה, "תחת", בלייבל אוגנדה.
האלבום כולל את הסינגל בשפה הגרמנית "שלוק בטון", ואת הסינגל "חנות הממתקים" אשר כתב אסף עדן.
ב-13 בדצמבר 2019 יצא אלבומה השישי של הלהקה, "קו המשווה" בהפקת הלייבל "קמע - קבוצת מוזיקה עצמאית".
האלבום כולל את הסינגל "כל נשימה" אשר יצא ב-8 בנובמבר 2019 המתייחס באופן ביקורתי לשירו של האמן סטינג, "Every Breath You Take".
ארבעה מהקליפים לשירים באלבום בוימו על ידי עמית איצקר.
ב-16 בדצמבר 2025 יצא אלבומה השביעי של הלהקה, "חופי קרשלטון" אשר בדומה לקודמו הופק על ידי הלייבל "קמע - קבוצת מוזיקה עצמאית".
לקראת צאתו של האלבום קדמו שני סינגלים: "כאן סיפורנו תם" אשר נכתב על ידי המשורר עמוס נוי ו-"The Soul Of The World" שנכתב על ידי הפזמונאי האמריקאי בילי סטיינברג אשר אחראי גם לשורת להיטי פופ משנות ה-80 כדוגמת "Like a Virgin" של מדונה ו-"Eternal Flame" של הבאנגלס.
הפה שאסר הוא הפה שהתיר היא טענה משפטית נפוצה בתלמוד: אדם נאמן לבטל דין שנוצר על ידי טענתו.
חלק מהראשונים סוברים שזהו סוג מיוחד של טענת המיגו: מיגו דאי בעי שתיק (מתוך שאם רוצה שותק): מאמינים ומקבלים את טענתו של אדם, משום שיכול היה לשתוק.
המקור לדין זה הוא מסברא:
בגדרו של הפה שאסר נחלקו אחרונים האם הוא בגדר מיגו או שהוא עניין אחר:
יש סוברים שהפה שאסר הוא מדין מיגו שנאמן בטענתו כיוון שיכול לשתוק או לטעון טענה טובה יותר שהיה נאמן בה, והרי זה מוכיח שאמר אמת בטענתו.
יש סוברים שהפה שאסר אינו בגדר מיגו כלל אלא זהו דין חדש שמכיוון שאילולי טענתו לא היה נודע הדבר, נאמן להתיר מה שאסר.
המונח הפה שאסר הוא הפה שהתיר מופיע בתחילת הפרק השני במסכת כתובות.
סוגיית הגמרא מגדירה ארבעה סוגי מקרים:
- האמירה הראשונה - "את בתי נתתי לאיש" - אוסרת את הבת על כל העולם, אך כאשר האב מוסיף "הזה" הוא מתיר אותה לאדם פלוני.
האב נאמן לעשות זאת משום ש"הפה שאסר הוא הפה שהתיר".
במקרה זה האמירה השנייה אינה סותרת את האמירה הראשונה אלא רק מפרשת ומפרטת אותה.
- אף שבדרך כלל אין אישה נשואה נאמנת לטעון "התגרשתי" ללא הוכחה, אולם אילו הייתה שותקת, לא היינו יודעים כלל כי הייתה נשואה, ורק דיבורה הוא ש"אסר" אותה, נאמנת גם בהמשך דבריה - נתגרשתי.
גם במקרה זה אין שום סתירה בין שתי האמירות.
מקרה זה שונה מקודמו בכך שהאמירה השנייה מוסיפה פרט שלא היה כלול באמירה הראשונה.
במקרה הקודם היה ברור מן ההתחלה שמדובר באדם מסוים שנשא את הבת ובאמירה השנייה האב רק פירט במי מדובר.
- במקרה זה יש סתירה בין שתי האמירות.
מהאמירה הראשונה נובע שהאישה טמאה, כלומר נבעלה בשבי לעכו"ם ואסורה לכהנים, ואילו האמירה השנייה עוקרת אפשרות זו.
אין כאן סתירה מוחלטת מפני שלגבי שבויה יש רק חשש בעלמא שנטמאה, וייתכן שנשבתה ולא נטמאה.
- במקרה זה יש סתירה מוחלטת בין האמירות.
תחילה אמרה האישה שהיא אשת איש ואחר כך אמרה שהיא פנויה.
בכל המקרים הללו נאמן האב או האישה וטענתם להיתר מתקבלת כי לולא טענתם לא היה איסור.
הטבלה הבאה מביעה את חוזק טענת הפה שאסר הוא הפה שהתיר בהשוואה לחזקות משפטיות אחרות:
החזקה המשפטיתדוגמההכרעהעדיםעדיםעד אחדהפה שאסר הוא הפה שהתיר הודאת בעל דיןהפה שאסר הוא הפה שהתיר
הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה הוא ארגון יהודי-ציוני הפועל בצפון אמריקה, אשר מאגד 146 פדרציות יהודיות ועוד כ־300 קהילות יהודיות עצמאיות ברחבי ארצות הברית ובקנדה.
הארגון המאוחד נקרא בשנות פעולתו הראשונות "איחוד הקהילות היהודיות" (UJC - United Jewish Communities), ובאוקטובר 2009 הוחלט על החלפת שם הארגון לשמו הנוכחי.
אחת לשנה בחודש נובמבר מכנס הארגון את האספה הכללית של הקהילות היהודיות (GA - General Assembly), שהיא ועידה רבת משתתפים של נציגי הפדרציות והקהילות השונות.
ה־GA מתכנס בכל שנה בעיר אחרת בצפון אמריקה, למעט אחת ל־5 שנים שבה מתקיימת ועידה זו בירושלים.
ההתכנסויות האחרונות שהיו בירושלים היו בנובמבר 2018 ובאפריל 2023.
הארגון מגן ומשפר את רווחת היהודים ב־70 מדינות ברחבי העולם באמצעות ערכי "תיקון עולם","צדקה" ו"תורה".
הפדרציות מגיסות ומפיצות יותר מ־3 מיליארד דולר מדי שנה באמצעות תוכניות מיוחדות ותרומות לתמיכה ברווחה חברתית, שירותים חברתיים וצרכים חינוכיים.
הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, מובילות מחשבה ותומכות בתחומי הטיפול, הזדקנות, נדבנות, מוגבלות, מדיניות חוץ, ביטחון פנים ובריאות.
הארגון משיג את מטרותיו באמצעות שותפות עם סוכנויות שונות, כולל הקואליציה הישראלית לטראומה, הסוכנות היהודית, ג'וינט ואורט העולמית.
בנוסף, הארגון מעניק סיוע מיידי וסיוע ארוך טווח לקורבנות יהודים ולא יהודים של אסונות טבע ואסונות מלאכותיים ברחבי העולם, כולל האסונות ביוסטון, אוקראינה, הפיליפינים, האיטי ויפן.
הפדרציות מתוקצבות על ידי מימון מהקהילות החברות בהן, תורמים גדולים וכספי קרנות יהודיות שמאוגדות תחתיהן.
רוב המימון של הפדרציות הוא עצמאי ומתבצע דרך קמפיין שנתי של גיוס כספים מחברי הקהילה.
כספים אלו מתחלקים בין תחזוק ופיתוח חיי הקהילות היהודיות עצמן, לבין השקעה במטרות ציוניות או בפילנתרופיה בישראל.
מתחילת מלחמת חרבות ברזל ועד לסיום קמפיין הסיוע הייעודי בנובמבר 2025, אספו 141 הפדרציות מרחבי ארצות הברית וקנדה סכום שיא של 908 מיליון דולר שנתרמו לישראל למען הצלת חיים, סיוע רפואי דחוף, תמיכה כלכלית, חיזוק חוסן קהילתי ושיקום ראשוני.
בתחילת 2024 הקים ה-JFNA קרן הלוואות חירום במטרה לתמוך בעסקים קטנים בישראל שנפגעו עקב המלחמה.
בשיתוף פעולה עם פלטפורמות הלוואות קיימות כגון קבוצת עוגן, Bizi, Spark IL, דרומה צפונה וקורת.
מטרת הקרן לספק "חבל הצלה" לעסקים ישראלים, בדגש על עסקים קטנים ללא גישה לאשראי בנקאי.
הקרן גייסה 100 מיליון דולר מהשקעות פילנתרופיות.
בנוסף, הארגון השיק במהלך המלחמה את תוכנית "לשרת את ישראל" שמטרתה לגייס 1,000 מתנדבים מצפון אמריקה שהגיעו לישראל וסייעו במאמצי השיקום והצמיחה בעקבות הלחימה.
המתנדבים פועלים במשקים חקלאיים, מרכזי לוגיסטיקה, סיוע למשפחות מפונים וחיילים, וחניכה לתלמידים.
יוזמה זו המתוכננת להמשך עד ינואר 2025, נועדה לחזק את הכלכלה, הביטחון התזונתי, ותחושת השייכות של הקהילה היהודית בצפון אמריקה לישראל, במיוחד בזמן של מחסור בכוח אדם בעקבות גיוס המילואים.
הפוגה הגדולה (גרמנית: Große Fuge) מאת לודוויג ואן בטהובן, יצירה לרביעיית כלי קשת, מפורסמת בדרישותיה הטכניות מן הנגנים ובטבעה החודרני והמתבונן פנימה, במידה יוצאת דופן אף לגבי סגנונו של בטהובן בשנותיו האחרונות.
היצירה נכתבה בשנים 1825‒1826, כשבטהובן כבר היה חירש לגמרי.
במקור הייתה הפוגה הגדולה פרק הסיום של רביעיית כלי הקשת השלוש־עשרה של בטהובן, אופוס 130 בסי־במול מז'ור.
אך דרישותיה הטכניות (לנגנים באותה תקופה) והמוזיקליות (למאזינים) היו גבוהות כל כך, עד שהמוציא לאור של בטהובן, מתיאס ארטריה, דחק בו לכתוב פרק סיום חלופי ליצירה.
בטהובן, שהיה ידוע בעקשנותו ובאדישותו כלפי דעת הקהל וטעמו המוזיקלי, ניאות במקרה זה לבקשת המוציא לאור ופרסם את הפוגה הגדולה בנפרד – והיא קיבלה את מספר האופוס 133 ברשימת יצירותיו.
אחרי כן הלחין בטהובן פרק סיום חדש לרביעייה בסי־במול מז'ור.
פרק זה היה ליצירה המוזיקלית החשובה האחרונה שהשלים בטהובן בחייו.
פרק הסיום החדש קל יותר באופיו לעומת הפוגה הגדולה, וסגנונו הולם יותר את שאר פרקי הרביעייה.
כיום הפוגה הגדולה נכללת על פי רוב בהקלטות של רביעיית כלי הקשת אופ' 130, לפני פרק הסיום החלופי או אחריו (ולפעמים אף בלעדיו).
בעת נגינת הבכורה של הרביעייה דרש הקהל הדרן, אך רק לשניים מפרקיה הפנימיים של היצירה.
בטהובן רטן בזעם: "ולמה הם לא ניגנו בהדרן את הפוגה?
רק זאת ראויה להיות מנוגנת שוב.
מרבית המבקרים במאה ה־19 ביטלו את ערכה המוזיקלי של הפוגה הגדולה.
דניאל גרגורי מייסון כינה אותה "דוחה", ולודוויג שפור אמר עליה שהיא יצירה "סתומה, זוועה חסרת תקנה".
הדעות החלו להשתנות לטובה בתחילת המאה ה־20. כיום הפוגה הגדולה נחשבת לאחד מהישגיו המוזיקליים הכבירים של בטהובן.
איגור סטרווינסקי אמר עליה כי היא "יצירה מוזיקלית עכשווית, והיא תישאר עכשווית לעד".
כתב היד של היצירה בגרסתה לרביעיית מיתרים שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב, ואילו כתב היד של הגרסה לארבע ידיים, שהתגלה מחדש ב-2005, שמור באוסף כתבי היד של ג'וליארד (Juilliard Manuscript Collection).
הפוגרומים בלבוב היו שני מעשי טבח (פוגרומים) ביהודי העיר לבוב וסביבתה שבפולין הכבושה (כיום באוקראינה), אשר התרחשו בין 30 ביוני ל-2 ביולי ובין 25 ביולי ל-29 ביולי 1941, בתקופת הכיבוש הנאצי בפולין במלחמת העולם השנייה.
לפי נתוני יד ושם, 6,000 יהודים נרצחו בפוגרומים על ידי יחידות איינזצגרופן, לאומנים אוקראינים וחברי המיליציה האוקראינית.
ערב מלחמת העולם השנייה, הייתה קהילת יהודי לבוב הקהילה השלישית בגודלה בפולין, ובזמן המלחמה, עקב נהירה של פליטים יהודים שברחו אליה מאימת הנאצים, גדלה הקהילה לכדי 200,000 נפש.
בשנת 2008, פרסם שירות הביטחון האוקראיני ספר שבו נטען כי מעורבותו של ארגון הלאומנים האוקראינים (OUN) בפוגרומים בלבוב הייתה קטנה מכפי שנחשב תחילה.
עם זאת, חוקרים רבים רואים בכך "ניסיון מניפולטיבי" לסילוף ההיסטוריה אשר נועד לגמד את חלקו של ארגון הלאומנים האוקראינים, הנהנה כיום מאהדת שלטונות אוקראינה, ברצח יהודי לבוב בו נטל חלק מרכזי.
מיד עם כניסתם של הגרמנים לעיר, ארגנו יחידות האיינזצגרופן בשיתוף עם לאומנים אוקראינים פוגרום, כביכול כתגובה לרציחתם של כ-2,000 עד 10,000 אסירים בידי הנ.ק.ו.ד.
(בעיקר אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים פולנים ואוקראינים) בשלושת בתי הכלא בלבוב.
על פי מומחים אוקראינים, מרבית הקורבנות מקרב האסירים היו אוקראינים.
אף על פי שבין קורבנות הנ.ק.ו.ד.
היו גם יהודים, אלו הואשמו על ידי חלק מהאוקראינים בשיתוף פעולה עם הסובייטים.
טרם מעשי הטבח, הפיצו הגרמנים והאוקראינים שמועות הקושרות את היהודים לרצח אסירים פוליטיים אוקראינים.
בכך שלהבו את ההמון, שהחל במעשי תקיפה, התעללות, עינויים ורצח של יהודים, ובאונס של נשים יהודיות תוך כדי תיעוד המעשים על ידי חיילים גרמנים.
על רקע הפוגרום ביהודי העיר אותו ערכו, ב-30 ביוני 1941 התכנסו ראשי ארגון הלאומנים האוקראינים בלבוב, וסגנו של סטפן בנדרה הקריא בפניהם את ההכרזה על חידוש המדינה העצמאית האוקראינית.
בפוגרום השתתפו גם אנשי גדוד נכטיגל שהורכב בעיקר מאנשי ארגונו של בנדרה שפעלו תחת פיקוד גרמני, וכן אנשי המיליציה הלאומית האוקראינית, שהוקמה על ידי ארגון הלאומנים האוקראינים לאחר כיבוש העיר.
כמעט 4,000 יהודים מיהודי העיר נרצחו במהלך הפוגרום, שנמשך ארבעה ימים מ-30 ביוני 1941 ועד 3 ביולי 1941.
פוגרום שני התרחש בעיר בסוף חודש יולי 1941, וזכה לכינוי "ימי פטליורה", על שמו של המנהיג האוקראיני סימון פטליורה, שהנהיג את הממשלה הלאומנית בעת הפרעות ביהודים ב-1919, ונחשב גיבור לאומי בעיני הלאומנים האוקראינים.
הוא נורה ונהרג בפריז בידי שלום שוורצבארד, יהודי אוקראיני אשר התנקש בו לאור יום, הסגיר את עצמו מיד למשטרה הצרפתית וזוכה בבית המשפט עם חשיפת הזוועות.
את הפוגרום ארגנו גורמים בחוגים הלאומניים האוקראיניים בעידוד הגרמנים.
ב-25 ביולי חברו לאומנים אוקראינים מאזורי הסביבה למיליציה האוקראינית, ויחד פתחו במעשי אלימות כנגד יהודי העיר, והסתערו עליהם באלות, בסכינים ובגרזנים.
נשים יהודיות הופשטו, נרדפו, הוכו ונאנסו.
יהודים הובלו אל בית הקברות היהודי, שם נרצחו באכזריות.
שוטרים אוקראינים נעו בקבוצות קטנות וסרקו אחר יהודים מרשימות, בעיקר מקרב האינטליגנציה היהודית.
אלו רוכזו, הוכו, ונרצחו בחלקם.
כ-2,000 יהודים נרצחו במהלך ימי הפוגרום.