tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילי ההמומה ממעשה זה מגרשת את האחים לגור באסם וכועסת מאוד על בעלה אדם העוזב את החווה והולך להתגורר במקום מרוחק ומבודד.
בינתיים מתחזק הקשר בין האחים לחטופות.
מילי יולדת בת ומגיע האביב בו שרים כולם את שיר האביב ("Spring, Spring, Spring").
האחים מודיעים לאדם כי נולדה לו בת ומשכנעים אותו לחזור לאשתו.
בינתיים נפתח מעבר ההרים וגברי העיירה ממהרים להגיע לחווה כדי להחזיר את הבנות ולבצע לינץ' באחים.
הבנות לא רוצות לחזור ומתחבאות אך האחים מוצאים אותן ומעלים אותם לעגלה.
בעת שגברי העיירה מגיעים למקום נשמע בכי תינוק.
הכומר שואל את הבנות של מי הילד והן עונות ביחד - "שלי".
אז מוחלט לבצע טקס נישואים דחוף של כל ששת הזוגות והפרשה מסתיימת בסוף טוב.
שבע הקלאסיקות הצבאיות (בסינית מסורתית: 武經七書; בסינית מפושטת: 武经七书; בפין-יין: Wǔ jīng qī shū, ווּ גִ'ינְג צִ'י שׁוּ) היו שבעה טקסטים צבאיים חשובים בסין העתיקה, ביניהם "אמנות המלחמה" של סון דזה.
הטקסטים הפכו לקאנוניים תחת השם "שבע הקלאסיקות הצבאיות" במאה ה-11 לספירה, ובתקופת שושלת סונג נכללו במרבית האנציקלופדיות הצבאיות.
בקיאות בקלאסיקות הצבאיות הייתה תנאי חובה לקידום בתפקידי הקצונה של הקיסרות, בדיוק כפי שבקיאות בכתבים הקונפוציאניים הייתה הכרח לפקידים.
במהלך השנים יצאו לאור אסופות רבות של הקלאסיקות הצבאיות, ובהן מגוון רחב של הערות וניתוחים מאת מלומדים בני תקופות שונות.
אסופות אלו הן המקור לתרגומים המערביים.
הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג אמר על שבע הקלאסיקות הצבאיות "קראתי את כל שבעת הספרים, ויש ביניהן גם חומרים שאינם נכונים...
ויש אמונות טפלות שיכולות לשמש בידי שוחרי רעה." חברים במפלגה הקומוניסטית של סין למדו גם הם את הקלאסיקות הצבאיות במהלך מלחמת האזרחים הסינית, וכך גם הוגים צבאיים רבים באירופה ובאמריקה.
הקיסר שנדזונג, הקיסר השישי של שושלת סונג, הוא שקבע בשנת 1080 מי יהיו הטקסטים הכלולים במסגרת שבע הקלאסיקות הצבאיות.
סוייר ומיי-צ'ו'ן סוייר, מן המתרגמים האחרונים של הקלאסיקות לאנגלית, אלו הטקסטים הכלולים בשבע הקלאסיקות הצבאיות:
שש התחבולות של ג'יאנג דזה יה ("הדוכס האדיר")
אמנות המלחמה של סון דזה
שלוש התוכניות של מר אבן צהובה
שאלות ותשובות בין טָאנְג טָאיְדְזונְג ללִי וֵייגונְג
זהו ההרכב היחיד של רשימת שבע הקלאסיקות הצבאיות, ולא קיימות חלופות בעלות הרכב אחר.
עם זאת, שבע היצירות עצמן הן בעלות מספר גרסאות, ובייחוד "אמנות המלחמה", שזכתה לכמה עשרות תרגומים שונים לאנגלית במאה העשרים לבדה.
"שש התחבולות" היא הארוכה מבין הקלאסיקות הצבאיות והיחידה שכתובה מנקודת מבטו של המהפכן.
"אמנות המלחמה" היא המפורסמת מכולן.
"שלוש התוכניות של מר אבן צהובה" שונה משאר הקלאסיקות הצבאיות בהתמקדותה בטכניקות פוליטיות כבסיס לוגי לשליטה במדינה ובחיילים.
"תורתו של סְה-מָה" אבדה ברובה, וכיום ידועים רק חמישה מתוך 155 הפרקים שהיו בה במקור.
על פי הייחוס לכותבים, "שש התחבולות" היא העתיקה מבין הקלאסיקות הצבאיות, ומיוחסת לתקופת שושלת ג'ואו המערבית (אם כי גם הייחוס שלה לג'יאנג דזה יה פחות סביר ונראה יותר אגדי).
"אמנות המלחמה" ו"תורתו של סְה-מָה" מקורן במדינת צ'י בתקופת האביבים והסתוים.
היצירה הקלאסית ספר ג'וֹאוּ המוסתר מכילה אף היא טקסטים צבאיים מובהקים, אולם אף אחד מפרקיה אינו נכלל בשבע הקלאסיקות הצבאיות.
יצירה אחרת בשם "אמנות המלחמה של סוּן בִּין" הייתה לא פחות מפורסמת משבע הקלאסיקות, אולם אבדה כבר בתקופת שושלת האן המזרחית (25-220 לספירה), ולכן לא הוכנסה לרשימה.
עותק של יצירה זו מתקופת שושלת האן נחשף רק בחפירות ארכאולוגיות ב-1972.
שבע הקלאסיקות תורגמו במלואן לאנגלית, בין אם כספרים בודדים, ובין אם כאסופה יחידה הכוללת את כל שבע הקלאסיקות, כמו במקרה של תרגום סוייר.
בעברית הופיעו מספר תרגומים ל"אמנות המלחמה", כולם על בסיס התרגומים לאנגלית, וכן תרגום יחיד ל"שש התחבולות", אשר מבוסס על המקור הסיני.
שאר הקלאסיקות הצבאיות לא תורגמו מעולם לעברית.
שבע דקות בגן עדן הוא משחק חברה שמשוחק במסיבות.
אזכורו הראשון של המשחק היה ב-1953.
שני אנשים נבחרים באקראי, באמצעות סיבוב בקבוק , שליפת פתקים מכובע או הצבעה.
שני המשתתפים שנבחרו נכנסים לחדר חשוך, שבו הם יכולים לעשות כל דבר במשך שבע דקות.
בדרך כלל המשתתפים מתנשקים, מקיימים יחסי מין או מתמזמזים, אבל הם יכולים להחליט לשוחח, או פשוט לא לעשות כלום ולחכות שהזמן יפוג.
שבע נשים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1966 בבימויו של ג'ון פורד.
זה היה סרטו העלילתי האחרון של פורד לאחר קריירה של 53 שנים.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר "Chinese Finale" של נורה פלוט .
הוא מתאר את מאבקן הנואש של שבע נשים בתוך מוסד מיסיונרי באזור מבודד בסין שבו מתחוללים קרבות בין שליטים מקומיים עם צבא פרטי ומורדים מקומיים פראיים שלא מהססים לפגוע באזרחים.
בתפקידים הראשיים - אן בנקרופט, מרגרט לייטון, אדי אלברט, בטי פילד, מילדרד דאנוק סו ליון.
שנת 1935, בצפון סין ליד הגבול עם מונגוליה נמצא מוסד של המיסיון.
מנהלת המוסד היא מיס אנדרוס (מרגרט לייטון).
היא נעזרת במזכירתה הצנועה והכנועה מיס אג'נט (מילדרד דאנוק) ובמיסיונרית הצעירה, מיס קלרק (סו ליון).
כן נמצאים במוסד המורה מר צ'ארלס פטר (אדי אלברט) ואשתו ההריונית פלורי (בטי פילד).
צ'ארלס הגיע למקום כחלק מהכשרתו להיות כומר.
כולם מחכים לבואו של רופא גבר אבל במקום זה מופיעה אישה, ד"ר קלטרידג' (אן בנקרופט).
מיס אנדרוס לא סובלת אותה מההתחלה - היא מעשנת, לובשת מכנסיים הדוקים, שותה אלכוהול, מסתפרת קצר, לא עומדת לפני "ברכת המזון" ושונאת את הדת.
דווקא הצעירה מיס קלרק מעריכה אותה לדאבונה של המנהלת שרואה בה בת טיפוחיה ומזהירה אותה מההשפעה הרעה של הרופאה.
הרופאה בודקת את פלורי וממליצה להעבירה לבית חולים פרטי בגלל הריון בגיל מבוגר אך מיס אנדרוס מסרבת לממן טיפול פרטי בכספי המיסיון.
כנפיית בנדיטים מונגולים בראשות טונגה חאן (מייק מזורקי) משתוללת באזור.
הם הורסים מיסיון בריטי סמוך וחלק מהפליטים מגיעים למיסיון של מיס אנדרוס שמסכימה לקלוט אותם לזמן קצר.
בין הפליטים שתי מסיונריות, מיס בינס (פלורה רובסון) ומיס (אנה לי).
מגפת כולרה פורצת במקום והרופאה נרתמת לחסן את כולם.
היא מצילה את מיס קלרק והיחסים שלה עם מיס אנדרוס משתפרים עד שהיא מביאה בקבוק אלכוהול בעת הסעודה.
החיילים הסינים נוטשים את המקום.
צ'ארלס הולך לברר מה קורה ונרצח.
טונגה חאן ואנשיו פורצים למיסיון זורעים הרס, מוציאים להורג את האזרחים ואת הנשים כולאים במחסן.
פלורי כורעת ללדת והרופאה הולכת לטונגה לבקש את תיק העזרה ראשונה שלה.
הוא מסכים תמורת יחסי מין.
הלידה עוברת בהצלחה והרופאה הולכת לטונגה למלא את חלקה בהסכם.
כולם מבינים אותה חוץ ממיס אנדרוס הטהרנית, שמכנה אותה "הזונה מבבל".
המונגולים מארגנים תחרות האבקות שבראשה יושבים טונגה ולצידו שפחת המין החדשה שלו, ד"ר קלטרייט.
טונגה מתחרה לבסוף במנצח (וודי סטרוד) ושובר את מפרקתו.
ד"ר קלטרייט מקריבה את עצמה למען הנשים.
היא לובשת בגדי גיישה ומשכנעת את טונגה לשחרר את הנשים.
יש לה אבקת רעל בכיסה.
לאחר שהנשים עזבו היא נכנסת לחדרו של טונגה ושופכת את האבקה לגביעי שתייה.
הוא שותה ראשון ומת והיא אחריו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאן בנקרופטד"ר קלטרייטרופאהמרגרט לייטוןאגאתה אנדרוזמנהלת המיסיוןמילדרד דאנוקג'יין ארג'נטעוזרת של גב' אנדרוזאדי אלברטצ'ארלס פטרמורה במיסיוןבטי פילדפלורי פטראשתו של צ'ארלססו ליוןאמה קלרקמיסיונרית צעירהפלורה רובסוןמיס בינסמיסיונריתאנה לימיס בליסמיסיונריתמייק מזורקיטונגה חאןמנהיג מקומי
שבע גבעות מוסקבה הוא השם ההיסטורי של האזורים הגבוהים שעליהם הוקמה מוסקבה.
הביטוי נוצר באנלוגיה עם שבע גבעות רומא.
עם פיתוח ובניית מוסקבה נוספו לרשימה גבהים חדשים.
נכון לעכשיו אין הסכמה לגבי הגבעות הנחשבות לעיקריות, הביטוי עצמו הוא רשמי יותר וקיים כדי להדגיש את חשיבותה וגדולתה של מוסקבה.
שבע הגבעות של רומא (או להתראות רומא) הוא קופרודוקציה איטלקית - אמריקאית משנת 1958 בבימויו של רוי רולנד, עם מריו לנצה, מריסה אלסיו ורנטו רסקל בתפקידים הראשיים.
זה הסרט לפני האחרון של לנצה וסרטה האחרון של אלסיו.
הסרט צולם ברומא ובו קטע של סיור בהליקופטר מעל האתרים הידועים של רומא כמו הקולוסיאום, פורום רומאנום, נהר הטיבר ועוד.
שם הסרט באנגלית נובע מהשיר "שבע הגבעות של רומא" אותו שר מריו לנצה בלחנו של ויקטור יאנג.
שם הסרט באיטלקית נובע מהשיר "להתראות רומא" ("Arrivederci Roma") אותו שר לנצה ביחד עם ילדה איטלקית לפני קהל בפיאצה נבונה ללחנו של רנטו רסקל שגם משחק בסרט.
השיר הזה הפך ללהיט בביצועים של בינג קרוסבי, דין מרטין, קוני פרנסיס, אדי פישר, נט קינג קול, קליף ריצ'רד, פרי קומו ועוד.
לנצה מבצע את השיר ביחד עם ילדה איטלקית בשם לואיזה די מאו שנפגש במקרה בעת הצילומים והתרשם מקולה.
זו הייתה הופעתה היחידה בסרטים.
בניגוד לשאר סרטיו הוא שר כאן בעיקר שירים ומעט קטעי אופרה מריגולטו ו"מרתה".
בסצנה אחת הוא מחקה את זמרתם של פרי קומו, פרנקי ליין, דין מרטין ולואי ארמסטרונג.
מרק רביר (מריו לנצה) הוא זמר אמריקאי ממוצא איטלקי.
הוא מאורס לאשת החברה קרול רלסטון (פגי קסטל).
לאחר ריב היא מודיעה לו שהיא נוסעת לאיטליה ומרק יוצא בעקבותיה.
על הרכבת לרומא עולה רפאלה מריני (מריסה אלסיו) שנוסעת מסאבונה לרומא ובדרך מאבדת את ארנקה.
מרק משלם עבורה את כרטיס הנסיעה ומביא אותה לדירתו של בן דודו פפה בונלי (רנטו רסקל) שהוא פסנתרן במועדונים.
פפה מוכן לארח אותם ומרק מבטיח למצוא עבודה.
הוא יוצא לרחובות רומא ושר "קליפסו איטלקי" כאנשים רבים מצטרפים אליו.
באחד הפעמים הוא נתקל בצעירים שרוקדים רוקנרול ומדגים בפניהם את כושר החיקוי שלו לזמרים אחרים.
לבסוף הוא מגיע לפיאצה נאבונה ומוצא שם ילדה ששרה בלווי אקורדיון.
הוא שר אתה את השיר "להתראות רומא" כשקהל רב צופה בהם ומריע להם בסוף.
לסוף מקבל מרק עבודה במועדון לילה כשפפה מלווה אותו.
מתפתח רומן אהבה משולש בין מרק, פפה ורפאלה.
העניינים מסתבכים כשמרק פוגש את ארוסתו קרול.
בתחילה הם מתלהבים ומחדשים את ידידותם למורת רוחה של רפאלה שפפה מחזר אחריה אך היא רוצה לחזור למשפחתה.
אך לבסוף מבין מרק שקרול אינו בשבילו וחוזר לזרועותיה של רפאלה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמריו לנצהמרק רבירזמרמריסה אלסיורפאלה מריסיפגי קסטלקרול רלסטוןארוסתו של מרקרנטו רסקלפפה בונליבן דוד של מרק
שבע עם איילה חסון היא תוכנית אקטואליה יומית המשודרת בשעות 18:55–20:00 בכאן 11 בהגשתה של העיתונאית אילה חסון.
התוכנית החלה את שידוריה בתחילת מרץ 2023, עם הצטרפותה של חסון לתאגיד, ושודרה בימים א'-ד' לרצועה של שעה בין השעות 19:00-20:00. את התוכנית מלווים פאנל פרשנים קבוע וכתבי ופרשני כאן חדשות.
עם פריצתה של מלחמת חרבות ברזל, הוארכה הרצועה לשעתיים (שעת השידור הוקדמה לשעה 18:00) בכל ימי השבוע מלבד שישי.
בתחילת ספטמבר 2024 חזרה התוכנית להיות משודרת בימי ראשון עד חמישי בשעה 18:55 ובימי שבת בשעה 17:58.
התוכנית משודרת כל יום מלבד שישי בין השעות שש בערב עד שמונה, בדרך כלל, בתחילת התוכנית מציגה חסון מונולוג בנושא מסוים, ולאחר מכן כתבי ופרשני כאן חדשות מציגים את כותרות השעה שבע.
הפאנל הקבוע של התוכנית שמופיעים לסירוגין הם: דדי שמחי, מרקו מורנו, אהרן אקסול, גבי סיבוני, בני סבטי, נדב העצני, עוזי רבי, יעקב בן שמש, כנרת בראשי, מוסי רז, פנינת ינאי ורם שפע.
מגישי התוכנית בימים ראשון עד שלישי הם ליאל קייזר ושאול אמסטרדמסקי.
לפני מלחמת חרבות ברזל הוגשה התוכנית מראשון עד חמישי משבע עד שמונה בערב.
שנהתאריך שידור מקוריתאריךמדרוגתאריךמדרוג20235 במרץ 20236.3%
ב-26 בפברואר 2023 פורסם כי אילה חסון תעזוב את חדשות 13 לאחר שהייתה מגישה מרכזית בערוץ והובילה מספר תוכניות: "שישי", "המטה המרכזי" ו"אזור בחירה".
מאז תחילת שידור התוכנית, עלו נתוני הצפייה של ערוץ 11. לפי נתוני סיכום השנה, רצועת שבע הכפילה את שיעורי הצפייה שלה ביחס לשנה הקודמת.
במסגרת החשיפות של התוכנית, נחשף כי פרקליטים במחוז הצפוני של פרקליטות המדינה הדליפו לארגון הפשיעה אבו לטיף מידע רגיש מתוך חקירות.
הסיפור פורסם לאחר שגורמים במשטרה העבירו תלונה בעניין לפרקליט המדינה, עמית איסמן, שאישר את הפרסום.
ביולי 2023 פרסמה חסון את עלויות האבטחה המצטברות של ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק במשך כשני עשורים מיום סיום כהונתו, אשר ליוותה אותו באופן קבוע בישראל ובמהלך מסעותיו השונים לחו"ל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, פרסמה חסון בתוכנית את דבר קיומה של מצגת בשם "חומת יריחו" שהוכנה על-ידי המודיעין של אוגדת עזה והוצגה במאי 2022 בפני בכירים בצבא.
במצגת מפורטת תוכנית לכיבוש יישובים ובסיסים בדרום ישראל.
שבע נשים ותעלומה (באיטלקית: 7 donne e un mistero) הוא סרט בלשי איטלקי משנת 2021. הסרט הוא רימייק איטלקי, לסרט הצרפתי 8 נשים, משנת 2002, שבעצמו מבוסס על מחזה באותו השם מאת רוברט תומאס.
הסרט מספר את סיפורן של שבע נשים שנלכדות בתוך אחוזה מבודדת בעיצומה של סופת שלגים.
אב המשפחה נרצח, וכולן חשודות.
שבע נשים נלכדות יחד באחוזה מבודדת בעיצומה של סופת שלגים.
למרבה הזוועה, מתגלה שאב הבית נרצח באכזריות.
הנשים מוכרחות לגלות מי מביניהן היא הרוצחת, אולם המשימה הופכת לבלתי אפשרי כאשר בהדרגה מתברר שכל אחת מהנשים מסתירה לפחות סוד אחד, אם לא יותר.
שבע הנשים הן: מרגריטה (מרגריטה ביי), אשתו של אבי המשפחה, סוזנה (דיאנה דל בופלו), בתו הבכורה, קתרינה (בנדטה פורקרולי) בתו הצעירה, חמותו אוגוסטינה (סברינה אימפציאטורה), גיסתו רקלה (אורנלה ואוני), ורוניקה (מיקלה רמאצוטי), חברת ילדותו הוותיקה שהופיעה לפתע, ומריה המשרתת (לואיזה רניירי).
שבע דקות בגן עדן הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2008 בכתיבה ובימוי של עמרי גבעון, עם ריימונד אמסלם, אלדד פריבס ונדב נייטס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על צעירה ירושלמית הסובלת מפגיעה גופנית ונפשית לאחר שנפצעה קשה בפיגוע פיצוץ באוטובוס בו הייתה שבע דקות בתרדמת.
כדי לבנות מחדש את חייה, היא יוצאת לחיפוש אחר חלקי הפאזל החסרים ואחר דמויות אשר ישלימו לה את התמונה של היום בו חייה התרסקו.
ריימונד אמסלם הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
עמרי גבעון זכה בפרס בפסטיבל חיפה, בפסטיבל הסרטים בוורשה, ובפסטיבל הסרטים בברטיסלבה.
היה מועמד לפרס בפסטיבל הסרטים בטוקיו ובפסטיבל הסרטים טרייבקה.
גליה (ריימונד אמסלם) ואורן (נדב נייטס) הם זוג צעירים ירושלמים שגרים יחד ומתכננים חתונה.
מחבל מתאבד שעולה לאוטובוס קו 14 קוטע את תוכניתם.
אורן נפצע קשה ונמצא בתרדמת וגליה נפצעת ומכוויות קשות.
נמצאת שבע דקות בתרדמת וניצלת על ידי פרמדיק.
אורן מורדם ומונשם וגליה נמצאת לידו לאחר שהשתחררה מבית החולים.
כעבור זמן הוא נפטר וגליה נשארת לבד בבית, חבושה בתחבושות לחץ וסובלת מפוסט טראומה.
חלק מזכרונה אבד וכשהיא מקבלת מעטפה אנונימית ובתוכה שרשרת הצוואר שלה, היא מתחילה לחקור.
מדי פעם היא "רואה" את אורן ומשוחחת אתו ונזכרת בריבים ובהשלמות שהיו ביניהם.
בהליכה בשוק מחנה יהודה היא מתמוטטת ומקיאה ועוזר לה בחור צעיר בשם בועז (אלדד פריבס).
למעשה בועז הוא חבר טוב של הזוג אך היא אינה זוכרת אותו.
פקידת מד"א (עופרי פרישקולניק) מפנה אותה לרונן (גל פרידמן) שהוא חובש שהיה בפיגוע ואשתו ובנו נספו.
הוא מפנה אותה לעובד זק"א שהיה במקום (בנימין יגנדורף) אך הוא אינו יודע מי טיפל בה ומסביר לה כי נשמתה הייתה בדרך לגן עדן אך כנראה לא הייתה מתאימה להיכנס לשם באותו זמן ולכן חזרה ארצה והתחברה לגופה.
היחסים עם בועז מתהדקים והם מקיימים יחסים אינטימיים.
נראה שגליה משתקמת אבל כשבועז מגלה לה שהוא למעשה היה הפרמדיק שהציל אותה וששלח לה את השרשרת, היא נשברת.
בועז לוקח אותה לבקשתה לאוטובוס השרוף ואז היא חווה את הפיגוע ומתחילה להיזכר.
בבית היא שמה את השרשרת בידו של בועז והם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריימונד אמסלםגליהאלדד פריבסבועזנדב נייטסאורןרונית יודקביץ'טליהרופאהגל פרידמןרונןבנימין יגנדורףפעיל זק"אעופרי פרישקולניקפקידת מד"אשרון צוקרמןשריתאחותה של גליהגלעד כהןשוטר
שבע האחיות (בנורווגית: De syv søstre) הוא רכס הרים באי אלסטן אשר במחוז נורדלנד שבנורווגיה.
רכס ההרים מורכב משבע פסגות ההמוקמות לאורך החצי הדרום מזרחי של האי.
טווילינגנה ("התאומים"), גובה הפסגה הגבוהה יותר הוא 980 מטרים וגובה הפסגה הנמוכה יותר הוא 945 מטרים.
קווסטינדן, בגובה של 1,010 מטרים.
ברייטינדן, בגובה של 910 מטרים.
רכס ההרים פופולרי במיוחד בקרב מטיילים ומהפסגות נשקף נוף של האזור שמסביב.
ניתן לעלות על כל אחת מהפסגות באמצעות שבילים מסומנים, ועל כל פסגה ישנה מחברת בה המבקרים יכולים לכתוב את שמם.
לאחר ביקור בכל הפסגות ניתן לפנות לעמותת התיירים המקומית שתנפיק תעודה כעדות להישג זה.
ניתן גם לצפות ברכס ההרים במהלך שיט בספינות הורטיגרוטן אשר חולפות על פני הרכס.
שבע יפול צדיק וקם הוא ביטוי מקראי מספר משלי המתאר את עמידותו ונחישותו של האדם הצדיק להתגבר על קשיים ולשוב ולקום לאחר נפילות.
הביטוי מדגיש את כוחו של הצדיק להתמודד עם מכשולים ולעומתו את קשייו של הרשע להתמודד עם כישלונות.
הביטוי מופיע בספר משלי: .
הפסוק מבטא את הרעיון שגם כאשר הצדיק נופל שוב ושוב, הוא ממשיך לקום בזכות אמונתו והשגחת ה'.
לעומת זאת, הרשעים, שאינם נהנים מהשגחת ה', נכשלים בנפילה אחת.
הביטוי "שבע יפול צדיק וקם" זכה לפרשנויות רבות על ידי פרשני המקרא לאורך הדורות.
אברהם אבן עזרא מדגיש את הקשר בין נפילותיו של הצדיק לבין ההשגחה האלוהית המאפשרת לו לקום מחדש.
הוא מסביר שהצדיק מתמודד עם רבות רעות, כפי שמתואר גם בספר תהלים (לד כ), אך למרות זאת, בזכות עזרת ה', הוא נחלץ מכל פגע.
לעומת זאת, הרשעים, למרות כל תחבולותיהם נגד הצדיק, בסופו של דבר ייכשלו ברעה שחשבו על הצדיק.
מצודת דוד מדגיש כי הצדיק, למרות נפילותיו המרובות, תמיד ימצא את הכוח לקום מחדש.
הוא מתאר את ההבדל בין הצדיק לרשעים בכך שהרשעים, כאשר נופלים, אינם מצליחים לקום שוב, בעוד שהצדיק מצליח להתאושש ולהמשיך הלאה.
בביטוי "שבע יפול צדיק וקם" נעשה שימוש בספרות, בשירה וביצירות אמנות שונות.
הוא משמש כמקור השראה ליוצרים שמעוניינים להדגיש את חשיבות ההתמדה והנחישות.
שבע נשמות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2008 בבימויו של גבריאל מוקינו ובכיכובו של ויל סמית'.
הסרט עוסק בסיפורו של בן תומאס, מהנדס שבור לב הנושא עמו אשמה על תאונה שגבתה את חייהם של שבעה אנשים, ומחליט לבצע מחוות חסד שבעקבותיהן ייתן תקווה לחייהם של שבעה אנשים זרים.
הסרט מציג נושאים של כפרה, אשמה, ואהבה, ובוחן את השאלה עד כמה רחוק אדם מוכן ללכת כדי לכפר על טעויותיו.
הסרט ספג ביקורות שליליות מהמבקרים אך זכה להצלחה קופתית והכניס 169.7 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 54 מיליון דולר.
בן תומאס (ויל סמית') הוא מהנדס שהחיים שלו השתנו בעקבות תאונה טרגית שגרמה למותם של שבעה אנשים, כולל ארוסתו.
בעקבות תחושת האשמה העמוקה שהוא נושא עמו, בן מחליט לשנות את חייהם של שבעה אנשים זרים על ידי מתן תרומות משמעותיות מחייו האישיים.
במהלך המסע שלו, הוא פוגש באמילי פוזה (רוזריו דוסון), אישה עם בעיה בלב, ומפתח עמה קשר רגשי עמוק שמוביל אותו להתלבטות מוסרית מורכבת.
הסרט עוקב אחר ההחלטות של בן והשלכותיהן על חייו ועל חייהם של האנשים אותם הוא מנסה לעזור.
ויל סמית' בתפקיד בן תומאס - מהנדס שבור לב המנסה לכפר על טעויותיו באמצעות עזרה לזרים.
רוזריו דוסון בתפקיד אמילי פוזה - אישה הסובלת מבעיה בלב, אשר הופכת למוקד רגשי בחייו של בן.
וודי הרלסון בתפקיד עזרא טרנר - מורה לעיוורים, אחד מהאנשים שבן מחליט לעזור להם.
מייקל אילי בתפקיד ברדריק תומאס - אחיו של בן, המנסה להבין את פעולותיו של אחיו.
ברי פפר בתפקיד דן - עורך דין וידידו הקרוב של בן, שמגלה את תוכניתו בסוף הסרט.
הסרט "שבע נשמות" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שהמשחק של ויל סמית' זכה לשבחים על העומק הרגשי שהביא לדמותו של בן תומאס, העלילה עצמה קיבלה ביקורות מעורבות בשל ההתמקדות הרבה בנושאים כבדים ושאלות מוסריות מורכבות.
הסרט קיבל ציון של 27% באתר Rotten Tomatoes וציון של 36 מתוך 100 באתר Metacritic.
למרות הביקורות המעורבות, הסרט הצליח למשוך קהל בזכות הופעתו החזקה של סמית' והתכנים הרגשיים העמוקים שהוא מעורר.
"שבע פעמים אישה" הוא סרט אנתולוגיה משנת 1967 בבימויו של ויטוריו דה סיקה, עם שירלי מקלין בתפקידים הראשיים.
התסריט של צ'זארה זאוואטיני מורכב משבעה סרטים קצרים בהם מופיעה שירלי מקלין בתפקידים הראשיים ומגלמת נשים במצבים שונים - אהבה, בגידה, אלמנות ועוד.
שירלי מקלין הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
שורה של אבלים מלווים ארון קבורה בדרך לבית קברות בפריז.
בראש צועדת האלמנה הבוכיה פולט (שירלי מקלין) ולצידה רופא המשפחה (פיטר סלרס) שמחזר אחריה ומתווה לה דרך משותפת לעתיד.
האלמנה מתנגדת אך לבסוף משתכנעת והם סוטים החוצה בעוד שאר המתאבלים (בתוכם ויטוריו דה סיקה בתפקיד קמע) ממשיכים בדרכם לבית הקברות...
מריה תרזה (שירלי מקלין) חוזרת לפריז מוקדם מהמתוכנן ומוצאת את בעלה ג'ורג'ו (רוזאנו בראצי) במיטה עם אישה.
היא מתפרצת בזעם, שוברת את כלי החרסינה ומודיעה לבעלה כי היא הולכת לפגוש את זונות העיר ולהציע עצמה ללקוח הראשון.
הזונות מרחמות עליה ומציעות לה לקוח נימוסי.
בעת הנסיעה הם נתקלים בג'ורג'ו שעומד בכביש ומעליב את הלקוח.
הלקוח מכה בפרצופו וג'ורג'ו נופל.
מריה תרזה ממהרת אליו ועוזרת ל"בעלה האהוב" להתאושש...
לינדה (שירלי מקלין) עובדת כמתורגמנית בנמל תעופה.
בעבודתה היא מכירה סקוטי (קלינטון גריין) ואיטלקי (ויטוריו גסמן) ומזמינה אותם לדירתה בעוד שתמונת בן זוגה המשרת בצבא, תלויה על הקיר.
היא מתפשטת ומקריאה להם שירים של ת"ס אליוט.
הם מתלהבים ממנה, סוטרים אחד לשני ואומרים כל מה שהם יכולים לעשות כדי לזכות בחסדיה.
היא זורקת את תמונת בן זוגה ומתקרבת אליהם במבט מפתה.
אדית (שירלי מקלין) נשואה לריק (לקס ברקר).
ריק הוא סופר מצליח שכותב ספרים רומנטיים שהגיבורה בהם היא אישה רומנטית, סקסית ומקסימה בשם סימון.
כשהם סועדים ביום הולדתה הוא מדבר כל הזמן על "סימון".
אדית מחליטה להתנהג כמו סימון עם שמלה קצרה ושקופה, פאה מיוחדת והתנהגות מוזרה.
היא שותה שמפניה ומתחילה לדבר שטויות.
ריק מזעיק פסיכיאטר (רוברט מורלי) כ"ידיד" אבל כשמסתבר לה שהם חושדים בה כמשוגעת היא נמלטת לגג.
ריק רודף אחריה אבל היא צועקת: "אני לא משוגעת, אני מאוהבת"....
איב (שירלי מקלין) היא אשת חברה ידועה בפריז.
בעלה הוא בעל חברת אופנה ועיצב לה שמלה להופועה בבית האופרה גרנייה.
מסתבר לה שגם לאשת החברה מאדאם ליזייר (אדריאן קורי) יש שמלה בדיוק כמוה.
מאדאם ליזייר מסרבת לשנות את שמלתה ואיב משכנעת את בעלה להטמין מטען חומר נפץ קטן ליד ביתה שיתפוצץ כשתעבור מכוניתה.
בבית האופרה כולם נושאים מבטם לעבר איב ושמלתה אך לפתע נכנסת לאולם אישה מבוגרת עם אותה שמלה.
איב מיואשת, פורצת החוצה ומתחילה לבכות בקול.
לפתע נכנסת מאדאם ליזייר עם בעלה בשמלה קרועה ומלוכלכת מהפיצוץ.
הבכי של איב הופך עד מהרה לצחוק גדול שנשמע למרחוק...
ארי (שירלי מקלין) ופרד (אלן ארקין) הם צמד אוהבים שמגיעים לקומה שישית במלון בניו יורק כדי לשים קץ לחייהם.
מארי מקליטה הודעה לבעלה ופרד מקליט לאשתו.
הם מתכוונים להתאבד כזוג שמתחתן - הוא בטוקסידו והיא בשמלת כלה.
לאחר זמן מבקשת מארי להיכנס לחדר השירותים.
פרד מתחרט ואורז את מזוודתו בשעה שהוא מבחין במארי שיורדת לרחוב דרך מדרגות החירום.
ז'אן (שירלי מקלין) מטיילת עם חברתה קלודין (אניטה אקברג) בפריז.
הן שמות לב לגבר (מייקל קיין) שעוקב כל הזמן אחריהן.
הן נכנסות לביסטרו והוא משקיף עליהן מבחוץ.
לאחר מכן הן נפרדות והוא ממשיך לעקוב אחרי ז'אן.
מתחיל לרדת שלג וז'אן מוצאת מפלט בחנות לחמרי בנייה ובעל החנות משכנע אותה לקנות מקדח ביתי...
לבסוף מגיעה ז'אן לביתה ובעלה ויקטור (פיליפ נוארה) שואל אותה על מעשיה ומתפלא על קניית המקדח.
מחלונה רואה ז'אן את הגבר נכנס לתא טלפון.
הגבר הזה הוא חוקר פרטי שנשכר על ידי ויקטור לעקוב אחרי ז'אן.
הוא מדווח לו על מעשיה של ז'אן ומאשר לו את דבריה.
ז'אן משקיפה על הגבר העוזב את המקום...
שבע פעמים ביום הוא סרט קומדיה-אירוטי משנת 1971, קופרודוקציה צרפתית-קנדית שצולמה בישראל, בהשתתפות שחקנים ישראלים.
הסיפור המקורי נכתב על־ידי הסופר והמחזאי טד אלן, יליד קנדה שפעל מלונדון; והוא עובד לתסריט על ידי מרסל לפבר, דני ארו, ז'יל בלי וג'סטין בושאר.
טד אלן דרש אחר כך ששמו יוסר מרשימת הקרדיטים של הסרט, מאחר שלטענתו העיבוד של הסיפור היה גרוע ביותר.
במאי הסרט היה דני ארו, במאי סרטים מקנדה.
מפיקי הסרט היו ג'ון קמני וקלוד ארו.
קמני היה מפיק ותיק שהפיק למעלה מ־100 סרטים בקנדה ובארצות ארצות הברית עבור הקולנוע והטלוויזיה.
קלוד ארו היה אחיו של הבמאי דני ארו, שהפיק את כל סרטיו.
כוכב הסרט הוא ז'אן קוטו, שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי, שזכה לפרסום לאחר ששיחק במספר סרטי וולט דיסני, בהם "ניקי כלב הפרא".
לצדו כיכבה רוסאנה סקיאפינו, כוכבת סרטים איטלקייה שהופיעה עד אז בכ־20 סרטים, בהם "לה פאייט" (לצד אורסון ולס), "שבועיים בעיר זרה" (עם קירק דאגלס), "המנצחים" (עם אלברט פיני), הספינות הגדולות" (עם סידני פואטייה), "ארי־ווידרצ'י ילדתי" (עם טוני קרטיס), "ההרפתקן" (עם אנתוני קווין) ועוד.
בסרט הופיעו גם שחקנים ישראליים — דליה פרידלנד בתפקיד הפסיכיאטרית, אבנר חזקיהו, יעקב בן-סירא, יעל אביב, מוסקו אלקלעי ואחרים.
הסרט כלל קטעי עירום רבים וסווג למבוגרים בלבד.
מספר שחקניות ישראליות סירבו להצעה להשתתף בסרט, עקב קטעי העירום, בהם שוש עטרי ויונה אליאן (שהופיעה בסרט בתפקיד קטן אך לא בעירום).
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-30 באוגוסט 1971, בפסטיבל הסרטים בצפת.
העלילה מתרחשת בישראל, ועוקבת אחר אדם לה פונטן - ארכיטקט קנדי־צרפתי (ז'אן קוטו) העובד בישראל ונערה איטלקית - חוה - המבקרת במדינה כתיירת (רוסאנה סקיאפינו).
אדם הוא אדריכל מקוויבק, העובד בישראל מטעם חברה בין־לאומית.
הוא גבר כבן 40 מושך מאד, שנתקף במחלה מוזרה — רגשות אשם הנובעות מחיי מין הסוערים שלו.
לטענתו הוא "קזנובה" כנגד רצונו וניגש לטיפול.
הפסיכיאטרית (דליה פרידלנד) מתרכזת בטיפול בעברו של אדם.
מסתבר שכילד, נשמר אדם על־ידי אמו בצורה קיצונית עד כדי מחנק.
אביו קנא בו והוא נהנה להזכר במקרה שאירע לו בגיל ארבע, כשהרטיב על רגלו של אביו.
הפסיכיאטרית מצליחה לרפא את אדם, המקדיש עצמו לעבודתו.
הוא מתכנן עיר ללא בעיית זיהום אויר ועוסק בריפוי דבורה פצועה.
אולם הגורל הוא ששולט בו.
חוה, יהודיה מאיטליה, המתגוררת ברומא, מגיעה לביקור בישראל.
היא יודעת רבות על חיי המין הבלתי מאושרים של אדם, מפי אחיה, שהוא חברו הטוב.
היא מתאהבת בו, אולם ה"דון ז'ואן" בעבר נרפא כליל ומגיע למצב של כמעט אימפוטנטיות.
מעט לפני שהיא מוותרת על הרעיון מתוודה חוה באוזני אדם כי חיא חולה בסרטן הדם.
וידוי זה אודות המחלה, חשוכת המרפא, מצית את אהבתו.
הם מתכננים לחיות את אהבתם בהרמוניה, ליד חוף הים, ב"גן עדן עלי אדמות".
כאן בעולמם הפרטי מגלה אדם, כי חוה אינה חולה במחלה וכי הדיאגנוזה נקבעה לה כתוצאה מטעותם של הרופאים, ואין היא נוטה למות.
הוא נוטש אותה כדי לחזור לעבודתו ולפסיכיאטרית שלו.
חוה מצדה מחליטה להשתקע בישראל.
אדם נרפא עתה כליל, מגלה כי חוה שהצטרפה לקיבוץ, נפצעה בעת שטיפלה בילדים יהודים וערבים.
מזועזע מהידיעה, ונדחף על־ידי האהבה שנתעוררה, הוא יוצא לחפש אותה, והם הופכים שוב לזוג.
ז'אן קוטו - אדם לה פונטן
יונה אליאן (מופיעה בקרדטים בשם המקורי שלה יונה גליצקי)
שבע השנים ההן: 1939–1946 הוא ספרו האוטוביוגרפי של יצחק צוקרמן ("אנטק"), ממייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בימי מרד גטו ורשה וממנהיגיו.
הספר מתבסס על שיחות שערך צוקרמן עם מכריו לפני מותו, בשנת 1974, וארכו כשנה.
אלו הוקלטו ושימשו לצורך כתיבת הספר.
צוקרמן עצמו התנה את הקלטותיו בתנאי שיפורסמו רק לאחר מותו.
במהלך 1974 נהג צוקרמן להיפגש פעם בשבוע עם עורכי הספר, יוסקה רבינוביץ ויודקה הלמן, בדירה בתל אביב.
השלושה דיברו בעיקר על תקופת מלחמת העולם השנייה.
לדברי רבינוביץ והלמן, צוקרמן לא שמע את ההקלטות ולא היה שותף לעריכת ספרו.
כן הורה לפרסם את דבריו לאחר מותו:
צוקרמן מת ביוני 1981 ועורכי הספר החלו לחשוב על הדרך בה יכתבו את הספר.
לבסוף הגיעו למסקנה כי הספר יכיל את התשובות שצוקרמן סיפק בראיונות, ובכך הסיפור יהיה מתמשך.
הספר יצא לאור בסוף שנת 1990, תשע שנים לאחר מותו של צוקרמן, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
עם יציאתו לאור זכה הספר לביקורות חיוביות.
כך למשל, הסופר יוסף מונדי אמר כי הספר הוא בגדר "חובה לבתי־ספר ולכל המתעניינים".
שִׁבְעָה עָשָׂר בְּתַמּוּז הוא אחד מארבעת ימי התענית שנקבעו ביהדות לזכר חורבן בתי המקדש.
תענית זו מציינת את היום שבו הובקעה חומת ירושלים והמצור על העיר הגיע לסופו, שבועות ספורים לפני החורבן.
לכל הדעות, לפני חורבן בית המקדש השני נבקעה חומת ירושלים ביום זה.
באשר לחורבן בית המקדש הראשון, על פי המקרא והתלמוד הבבלי נבקעה החומה בתשעה בתמוז, בעוד שלפי התלמוד הירושלמי התאריך היה שבעה עשר בתמוז, אלא שבשל המצור טעו בספירת הימים.
לפי חז"ל, אירעו בי"ז בתמוז מספר אסונות נוספים הקשורים בחורבן הבית ובפגיעה בכבודה של התורה.
צום שבעה עשר בתמוז נקרא גם צום הרביעי, מכיוון שתמוז הוא החודש הרביעי בשנה המקראית.
הצום נמשך מעלות השחר ועד צאת הכוכבים.
ביום זה מתחילים ימי בין המצרים, הנמשכים עד תשעה באב.
בימים אלו נוהגים מנהגי אבלות ההולכים ומחמירים ככל שמתקרבים לתשעה באב.
בדרך כלל תאריך הצום חופף בתחילתו או אמצעו של חודש יולי.
לעיתים נדירות הצום חל בסופו של חודש יוני.
לדברי חז"ל במשנה, חמישה אסונות אירעו לעם ישראל בי"ז בתמוז:
כאשר היה משה על הר סיני וקיבל את התורה, ניגשו בני ישראל לאהרון הכהן ביום ט"ז בתמוז ודרשו מנהיג חדש במקום משה, שלפי חשבונם כבר היה צריך לרדת מההר.
אהרון דחה אותם ליום המחרת, וביום י"ז בתמוז עשו את עגל הזהב.
בעקבות מעשיהם, הציע ה' למשה כי ישמיד את עם ישראל ויקים שושלת חדשה מזרעו בלבד:
בעקבות תחינותיו של משה, ריחם לבסוף ה' על העם.
אז ירד משה מהר סיני עם לוחות הברית, ראה במו עיניו את פסל עגל הזהב ואת בני ישראל רוקדים סביבו, ובזעמו השליך את הלוחות ושבר אותם:
בכל יום ויום היו מקריבים בבית המקדש את קורבן התמיד: שני כבשים, אחד בבוקר ואחד בין הערביים.
אגדה בתלמוד הבבלי מייחסת את אירועי י"ז בתמוז למלחמה בין האחים החשמונאים הורקנוס השני ואריסטובולוס השני, שגרמה לשיבוש בהקרבת התמיד:
(אנשי אריסטובולוס) (אנשי הורקנוס) (בהמות כשרות לקרבן תמיד).
(אנשי אריסטובולוס) (של המקדש) (אנשי אריסטובולוס) (אנשי הורקנוס)
יוסף בן מתתיהו מביא לצד אגדה זאת הסבר אחר, לפיו אמנם גם בזמן המצור על ירושלים היו הכהנים מקריבים, אולם בשבעה עשר בתמוז נבקעו חומות הר הבית מכיוון שהכוהנים במקדש נקראו להילחם ולא נמצא אף כהן טהור שיקריב את התמיד.
בחודש תמוז בשנת 589 לפני הספירה נפרצו חומות ירושלים לאחר שנה ושישה חודשים תחת מצור שהטיל נבוזראדן, מפקד צבאו של נבוכדנצר מלך בבל, על העיר.
הצבא הבבלי שפלש לירושלים שרף ובזז אותה, טימא את בית המקדש, וכמה שבועות לאחר מכן, בט' באב, החריב אותו כליל.
בשנת 70 לספירה נפרצו חומות ירושלים בשנית בידי טיטוס, המפקד העליון של הצבא הרומי בארץ ישראל, באותו יום ממש שבו בוטל קורבן התמיד.
המצור של הרומאים על ירושלים החל בחודש ניסן שנת 70 לספירה, ונמשך שלושה חודשים עד להבקעת החומה בי"ז בתמוז.
כשלושה שבועות לאחר שנבקעה החומה, נכבשה ונהרסה ירושלים בידי צבאו של טיטוס, ובית המקדש הועלה באש.
על פי התלמוד הבבלי, חומות העיר נפרצו לפני החורבן הראשון בט' בתמוז, כפי שכתוב בספר ירמיהו, אך מאחר שחורבן בית שני נחשב חמוּר יותר מחורבן הבית הראשון, נקבע התאריך המאוחר יותר כיום תענית לשני האירועים יחד.
לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי נטען כי גם בזמן חורבן בית ראשון נפרצו חומות העיר בי"ז בתמוז, ומה שנכתב בספר ירמיהו נובע בשל בלבול מניין הימים בעם ישראל בימי המצור.
שריפת ספר תורה בידי אפוסטמוס
ישנן מספר השערות לגבי זהותו של אפוסטמוס.
לפי אחת מהן הכוונה לאנטיוכוס אפיפנס, מימי החשמונאים, כמתואר בספר החשמונאים: , אלא שהשם אפיפנס השתבש לאפוסטמוס.
יש המזהים אותו עם פוסטמיוס, פקיד רומי בכיר במינהל נציבות סוריה במאה השנייה, ואם אכן כך הדבר, הקשר הוא ככל הנראה למרד בר כוכבא.
יש המבקשים לקשור מעשה זה עם סיפורו של יוסף בן מתתיהו בספרו "מלחמות היהודים" על חייל רומי בשם סטפנוס שמצא לא הרחק מבית חורון ספר תורה, קרע אותו לקרעים והשליכו לתוך האש.
היהודים נזדעזעו מחילול הקודש ודרשו מיד מהמשגיח הרומי בקיסריה להעניש את הפורע, .
השערה זו נתמכת בדברי דעת רבי אחא בירושלמי הטוען כי מעשה השריפה אירע "במעברתא דלוד", שכן בית חורון שוכנת בדרך המעבר מלוד לירושלים.
לדעת חכמים, המעשה אירע במקום אחר, "במעברתא דטרלוסה".
הוכנס פסל עבודה זרה לבית המקדש.
בתלמוד הירושלמי התלבטו לגבי זמן המעשה על פי הגרסה במשנה - לפי הגרסה והעמיד זהו מעשה של אותו אפוסטמוס, ולפי הגרסה והועמד מדובר על פסל האשרה שהעמיד מנשה מלך יהודה או פסל זאוס שהעמיד אנטיוכוס בבית המקדש השני.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון, חלה התענית ביום ט' בתמוז.
עם בניין בית המקדש השני, בטלה התענית והפכה ליום שמחה כל עוד עמד המקדש על תלו.
לאחר חורבן בית המקדש השני, שונה התאריך ליום י"ז בתמוז כי ביום זה נפרצו חומות העיר לפני החורבן האחרון.
על פי הגמרא, לאחר חורבן הבית השני, אופיו של היום לדורות נעשה תלוי בתנאי חייהם של היהודים בכל דור:
לדברי רב פפא, בזמן שקיימת גזירת שמד נגד עם ישראל, חייבים כולם לצום, ובזמן שאין שמד ואין שלום, הצום נתון לבחירה.
הכוונה בביטוי "בזמן שיש שלום" לדעת רש"י היא "כשאין יד האומות תקיפה על ישראל", פירוש על פיו כביכול פטורים מצום מאז הקמת מדינת ישראל, אולם לדעת רוב הראשונים 'זמן שלום' הוא רק כשבית המקדש בנוי.
הרמב"ן מסביר שדברי רב פפא הם אמנם ההלכה לכתחילה, אך מאחר שכלל ישראל קיבלו על עצמם לצום גם בהיעדר "גזרת המלכות", חייבים כולם לצום מתוקף המנהג.
אצל הספרדים ועדות המזרח, כמו גם בחלק מקהילות איטליה, נהוג להכריז על התענית בשבת שלפניה, בנוסח הפסוק המנבא את הפיכת הצום ליום טוב:
בשנים מסוג בשז, גכז והכז (כ-28% מהשנים) חל י"ז בתמוז בשבת ואז נדחית התענית ליום ראשון שאחריה, משום שתענית מדברי חכמים אינה דוחה את השבת, שבה אנו מצווים על עונג שבת ("וקראת לשבת עונג").
כבכל התעניות הקבועות, הנהיגו הגאונים לקרוא בתורה שני קטעים המופיעים בסמיכות בספר שמות.
הקטע הראשון הוא תפילת משה לרחמים על העם לאחר שנודע לו מפי ה' על חטא העגל, והיענותו של ה' לתפילה ().
הקטע השני הוא ציווי על משה לעלות להר סיני בשנית כדי לכתוב לוחות שניים במקום הלוחות הראשונים ששבר, י"ג מידות הרחמים הנגלות בעליית משה אל ההר, תפילתו הנוספת לרחמים על העם, והבטחת ה' לברית איתנה בינו לבין עם ישראל ().
שלא כשאר התעניות, בימי הביניים היה קיים מנהג לקרוא בשבעה עשר בתמוז בלי דילוג, מתפילת משה ועד סוף י"ג מידות של רחמים, משום שביום זה אירע חטא העגל המתואר בקריאה.
מנהג זה לא השתמר, וכיום בכל המנהגים קוראים בשבעה עשר בתמוז כבכל התעניות.
שבעה חטאים הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1995 בבימויו של דייוויד פינצ'ר.
הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר ו-BAFTA.
הוא מגולל את קורותיהם של שני בלשי-משטרה, האחד לקראת פרישה והשני בלש חדש שאמור להחליפו, החוקרים בצוותא סדרה של מעשי רצח על רקע פולחני, כפי הנראה בהשראת שבעת החטאים של הנצרות.
במרוצת החקירה מנסה הצמד להתחקות אחר עקבותיו של הרוצח בטרם יעלה בידיו להשלים את מסע רציחותיו.
את התסריט חיבר אנדרו קווין ווקר, ובסרט מככבים בראד פיט ומורגן פרימן בתפקיד צמד הבלשים.
הסרט יצא בישראל בתאריך ה-22 בדצמבר 1995.
סגן סאמרסט (מורגן פרימן) הוא בלש שעומד לפרוש לגמלאות בתוך כשבוע בתום שנות התמודדות ארוכות עם המחסור והאדישות המשגשגים בעיר המטונפת והאומללה.
במהלך שבוע זה, הוא מצוּות לסמל מילס (בראד פיט), בלש יהיר וחסר ניסיון שאך הגיע למטרופולין ולמחלקה.
ההבדלים בין השניים ניכרים תוך זמן קצר; מילס הוא פזיז, הפכפך ומתקשה לשלוט בכעסיו, בניגוד לאישיותו ולשיטותיו האנליטיות והמעמיקות של סאמרסט.
משימתם הראשונה של הבלשים יחדיו היא פענוח רצח שבוצע בזירת פשע הממוקמת בדירה מטונפת ועתירת מקקים, ובה נמצאת גופת אדם שמן במיוחד שפניו מונחות בקערת ספגטי.
הוא כבול בחוט תיל בקרסוליו ובמפרקיו, ודלי מלא קיא מתגלה תחת השולחן.
הפתולוג קובע מאוחר יותר כי האיש הואבס בכפייה במזון רב ואחר כך ספג בעיטה בצידו, דבר שקרע את קיבתו והוביל למותו כתוצאה מדימום פנימי.
בדל הראיה הראשון שמכוון את הבלשים אל מניע מסוים היה קבלות על מצרכי המזון שהעידו על כך שהרוצח ביקר בצרכנייה מספר פעמים.
סאמרסט מביע בפני המפקח (ר.לי ארמי) את ספקותיו באשר למידת מוכנותו של מילס לעיסוק בתיק הגרגרנות, ועל כן למחרת מילס מקבל לידיו את האחריות על פענוח תיק אחר, רצח מזוויע של פרקליט צמרת בשם אלי גוּלד.
גולד הוכרח לחתוך חלק מבשרו שלו, דבר המתקשר לתביעתו המפורסמת של שיילוק מהמחזה הסוחר מוונציה; על הרצפה כתובה המילה "GREED" (חמדנות) בדמו של גולד.
אשתו של מילס, טרייסי (גווינת' פלטרו), מזמינה את סאמרסט לביקור בביתם החדש לארוחת ערב מאוחרת.
מקץ שיחה בטלה בתום הארוחה, שני הבלשים מצליחים לגשר על הפערים ביניהם ומסכימים להתחיל מיידית בחקירה משותפת של שרשרת הרציחות.
כאשר מתבקשת אשתו של גולד להתבונן בתמונות מזירת הפשע, היא שמה לב לציור במשרד שנתלה הפוך.
על הקיר מאחורי הציור מגלים הבלשים כמות גדולה של טביעות אצבע ויד היוצרות יחד את הביטוי "HELP ME" (עזרו לי).
טביעות אלה משויכות לעבריין מין ולסוחר סמים שסאמרסט משוכנע שאינם קשורים לפרשה.
צדקתו של סאמרסט מוכחת כאשר אדם נמצא קשור למיטתו, הוא אמנם נמצא בחיים אך נראה שהוא סובל מנזקים גופניים ושכליים קשים מקץ שנה שלמה של כבילה למיטה.
על הקיר, מעל למיטה כתובה בבני-מעיו המילה "SLOTH" (עצלות).
הרוצח הותיר ערימת תמונות ומגוון דגימות מהפרשות גוף לאורך שנת הכבילה, בלועגו בכך לחדלון הבלשים שלא הצליחו לפענח את הרמזים במהירות מספקת.
בנקודת זמן זו, טרייסי פוגשת בחשאי בסאמרסט ומגלה לו כי נכנסה להריון.
היא טרם סיפרה זאת לבעלה משום שהיא אינה בטוחה ברצונה שלא להפיל את העובר.
כאשר החקירה נקלעת למבוי סתום, סאמרסט משחד מקור בבולשת הפדרלית כדי שידפיס בעבורו רשימה של השמות במאגר-המידע הממשלתי של שאילת ספרים "מסומנים" מספריות ציבוריות, ספרים שמחקרו של סאמרסט מניע אותו לסבור שהרוצח עשוי להתעניין בהם.
בעזרת הרשימה, הם יוצרים רשימה של חשודים אפשריים, אחד מהם מכונה "ג'ונתן דו" (וריאציה של השם ג'ון דו, שם המשמש לקורבנות פשיעה אלמונים - בדומה לשם "פלוני אלמוני").
כאשר הבלשים מבקרים בדירתו של דו, האחרון מגיח לפתע ופותח עליהם באש במסדרון הבניין, ובכך נפתח מרדף המלווה-יריות.
בסופו, מצליח דו להפיל את מילס אל הקרקע.
במצב זה, כאשר מילס פגיע לחלוטין, דו מצמיד את קנה אקדחו לראשו.
מספר שניות חולפות, ודו לא יורה.
מיד לאחר מכן הוא נמלט, בטרם יחוש סאמרסט לעזרתו של מילס.
הבלשים הופכים את דירתו של דו, מוצאים את ידי קורבן ה"עצלות" במקרר, וכן מדפי כתבי-עת ותצלומי פפראצי של קורבנות פוטנציאלים.
עד מהרה נקראים הבלשים להגיע לזירת הרצח הבא (של זונה).
בזירת הרצח המילה "LUST" (תאווה) חרוטה על דלת החדר; בתוכו מצויים גופת הזונה, שוטרים וגבר שכפי הנראה שרוי תחת הלם, המזדעק, "הורידו את הדבר הזה ממני!".
משהאדם נלקח לתחנת המשטרה על מנת לתת עדות, הוא מספר כי הרוצח אילץ אותו בעזרת אקדחו לחגור איבר מין עשוי עור עם להב המחובר לקצהו, ולאנוס בעזרתו את הזונה למוות.
קורבן חמישי מתגלה ביום המחרת, בעקבות שיחת טלפון מג'ון דו למטה המשטרה.
דוגמנית נמצאת מתה בחדר השינה שלה.
דו חתך את פניה וכרת את אפה ואז הציע לה לבחור בין חיים עם פנים מעוותות או התאבדות, על ידי הדבקת בקבוק כדורי שינה לידה האחת (בעזרתו תוכל למות ממנת יתר של כדורי שינה) וטלפון לידה השנייה (עמו תוכל להתקשר לעזרה).
בבחירתה להתאבד, היא עוברת על חטא ה"גאווה" (PRIDE), הכתוב בשפתון על לוח המיטה.
מילס וסאמרסט שבים למטה המשטרה, ובמבואה מגיע אדם ומסגיר עצמו לידיהם.
ידיו וחולצתו מכוסים בדם משלושה מקורות: שלו, בשל חיתוך קצות אצבעותיו; של הדוגמנית; ושל קורבן נוסף שטרם זוהה.
עד מהרה האיש מזוהה בוודאות בתור דו (קווין ספייסי).
באמצעות פרקליטו (ריצ'רד שיף) מציע דו להודות בכל שאר הרציחות, אך בתמורה הוא דורש ללוות את הבלשים לאתר נוסף בו, לטענתו, תמצאנה שתי גופות נוספות.
סירוב להצעה, מאיים הפרקליט, יוביל לשימוש במשפט בהגנת אי השפיות, שעשויה למנוע את הרשעת דו בשבעה מעשי רצח מן הדרגה הראשונה.
מילס גומר אומר בליבו להשיג את ההודאה במלואה.
מקץ נסיעת מה, כאשר השלושה מגיעים ליעד הנזכר, רכב-משלוחים מגיע גם כן תוך זמן קצר.
סאמרסט עוצר אותו לבדו כמה מאות מטרים במרוחק ממילס ודו ומתעמת עם הנהג, האומר שנשלח למסור קופסה במקום זה.
הקופסה ממוענת למילס, אך סאמרסט מחליט לפותחה.
הוא נרתע למראה תכולתה, וצועק למילס, המתקשה להתאפק למשמע הערותיו של דו, להניח את אקדחו ולא להתקרב אל הקופסה.
בעת שסאמרסט רץ בחזרה אל מילס ואל דו, מסגיר האחרון למילס את עובדת ביקורו אצל טרייסי אשתו לאחר שמילס יצא לעבודה, וכיצד ניסה "להתנהג כבעל".
דו האמיד קינא במנעמי חייו של האדם הפשוט ועל כן הוא אשם בחטא ה"קנאה".
דו מספר כי הרג את טרייסי, ואז מוסיף, "נטלתי למזכרת...
את ראשה הנאה." בהמשך, מקנטר דו את מילס כשהוא מגלה שהאחרון לא ידע על הריונה של אשתו.
זועם, נבעת ומוכה-יגון, שוקל מילס לרצוח את דו.
סאמרסט מנסה לעוצרו, בטוענו שדו ינצח רק אם הוא עצמו ירצח בעבור חטא ה"קנאה" ומילס יהיה זה שירצחו ובכך יגלם בדמותו את החוטא בחטא ה"זעם".
"אם תרצחוֹ, הוא ינצח", מתריע סאמרסט.
ברם, מילס הזועם יורה בראשו של דו, מרוקן את מחסניתו לגופו, ואז, במבט ממסוק הצופה בהם, נראה צועד הרחק מסאמרסט וגופת דו אל עבר אזור הקופסה.
בסצנה הבאה, נצפה מילס נלקח במכונית משטרה.
המפקח שואל את סאמרסט, "איפה תהיה?" וסאמרסט משיב בלאות, "אהיה בסביבה," ברומזו לכך שאולי ידחה את יציאתו המתוכננת לפרישה.
ממש בסוף, סאמרסט מצטט את ארנסט המינגוויי, באומרו, "העולם מקום יפה ושווה להילחם עבורו." הוא מסכים רק עם חלקו השני של המשפט.
הצופה אינו מקבל מידע רב על דמותו של ג'ון דו, בהשוואה לרוצחים סדרתיים בסרטים אחרים, דוגמת חניבעל לקטר ופרנסיס דולרהייד.
מפקח המשטרה מתאר את דו בתור "אמיד, משכיל ובלא תלות בכך, משוגע לגמרי", אך כאשר סאמרסט מנסה לדלות ממנו פרטים אישיים כלשהם, דו טוען שזהותו "אינה משנה" (שמו, ג'ון דו, הוא כינוי באנגלית לאלמוני שאין יודעים את זהותו).
דו יצר לעצמו זהות נקיה לחלוטין, אין כל רמזים לזהותו האמיתית בדירה, חשבון הבנק שלו נפתח במזומנים ולא נמצא לגביו כל תיעוד תעסוקתי; במהלך כותרות הפתיחה של הסרט הוא נראה מוחק במרקר שחור את תצלום פניו של ילד קטן.
אפעס, בחדר-המדרגות של דירת ויקטור, הוא מתחזה לצלם עיתונות, וישנה תעודת עיתונאי בביתו, מה שמעלה את האפשרות שהוא היה בעבר צלם-עיתונות.
בניגוד ללקטר, דו אכן מוגדר אך ורק על ידי פשעיו ואמונתו הדתית, כמשתקף ממראה דירתו.
דירתו, ובמיוחד 2,000 המחברות שמילא לאורך השנים, מספקות לנו את ההצצה הממשית ביותר למהותו האמיתית.
דירתו של דו היא מקדש לאובססיה שלו לחטא ושאט הנפש שבעולם.
על דלתו ישנם בריחים ומנעולים רבים, חלונותיו מואפלים, וסמלים ואיורים דתיים מצוינים בכל עבר.
שוררת בה אווירה של סגפנות, עם המיטה הפשוטה וצלב הניאון האדום שמעליה.
דו משתקף כפסיכופת (הוא אוסף בקבוקי אספירין ומתאר כל פרט מחייו במחברותיו).
רשימת הספרים המסומנים שסאמרסט ומילס משיגים כוללת את תומאס אקווינס, שעסק בשבעת החטאים בחיבורו "סוּמה תאולוגיקה".
דו אף מצטט מ"גן העדן האבוד".
תצפיות אלה מנוגדות לכתיבתו על חטא.
דו נגעל מההאדרה העצמית של עולם מלא-חטא.
הוא מאמין שהגזע האנושי בסדר הדברים האלוהי אינו אלא צל פתטי של מה שיכולנו להיות, אלמלא התפקרנו.
כיאה לסרט העוסק רבות בנושאים דתיים, "שבעה חטאים" עתיר דימויים נוצריים, במיוחד צלבים המוצגים במופגן בנקודות רבות במהלך הסרט.
ג'ון דו עצמו מפנה לברית החדשה פעמים מספר, בעיקר לסדום ועמורה:
קורבן רצח ה"גאווה" מונחת בתנוחת צלובה, עם ניירות העוטפים את ראשה וחפצים שהושמו בכל אחת מידיה
קווי המתח הגבוה באתר סצנת הסיום של הסרט
הצלב המואר הגדול מעל למיטתו של ג'ון דו בדירתו
קווי המתח הגבוה אל מול דירת נרצח הגרגרנות
להוציא את סצנת המדבר בסיום, תמיד גשום, כבמעגל השלישי של הגיהנום
בסמוך לגילוי קורבן "תאווה" רוח חזקה נושבת כבמעגל השני של הגיהנום, בו תאבי-הבשרים יתר-על-המידה הוכו דרך קבע ברוח עזה
האיש השמן הוכרח לטבול ראשו בקערת הספגטי בעודו אוכל בלי-הפסק, כבמעגל השלישי של הגיהנום ובו האשמים בחטא הגרגרנות הוכרחו לטבול פרצופם בבוץ, בגשם שוטף, ולאכול את הפרשותיהם
קורבן חטא ה"עצלות" נמצא שוכב במיטה רטובה, ככל הנראה משתן ושאר הפרשות, אך במעגל החמישי של הגיהנום העצלים נאלצים לשכב בקביעות תחת פני נהר השאול, בעוד מלאי-החמה לוחמים אחד בשני מעל פני הנהר
ישנם אף מספר פסלים דמויי-מלאכים הנחזים בבולטות במהלך הסרט.
עיבוד הסרט לעלילון על ידי חברת "Zenescope Entertainment" מעניק לנו מספר רמזים לימי ילדותו ונעוריו של דו.
בגיליון השלישי, עצלות, מתגלית העובדה שכילד, דו סבל מכאבי ראש חריפים שטופלו בצורה כושלת בהלם חשמלי.
הגיליון הרביעי, תאוות-בשרים, מגלה שאמו של דו הייתה קנאית דתית, בעלת אובססיה לחטא וקללה נצחית.
בשלב מסוים בתקופת לימודי בבית הספר, דו החל לפתח תאוות-בשרים כלפי נערה פעילה-מינית בכיתתו, אך אמו גינתה זאת.
אימו נזדעזעה למראה דו המאונן בשירותים והכתה אותו קשות.
דו יחזה מאוחר יותר באימו מתנה-אהבים עם דודו הקנאי-לדת בה במידה.
בגיליון החמישי, גאווה, נראה דו, כעת נער בשנות-העשרה לחייו, משתכר למראה נערה טובת-מראה בכיתת לימודי הדת שלו.
בשלב זה של חייו, דו כבר החל במנהגו לתאר ביומניו כל מחשבה ופעולה מעשה ידיו.
הוא כותב שרגשותיו כלפי ריבה זו זכים וטהורים ושאין להשוותה כלל לנערה שנהה אחריה שנים קודם.
הוא מציע לה לסייע בלימודיה ומזמינה לביתו.
ברם, בהיכנסם לחדרו הם נתקלים באמו, עתה אלכוהוליסטית משוחררת ואלימה.
היא קוראת ביומניו של ג'ון וכדי לשימו ללעג מקריאה אותם בקול לנערה.
הנערה נמלטת על נפשה, כאשר אמו של ג'ון תוקפת אותו גופנית ואומרת לו שלא משנה מה יעשה, לעד יהא חוטא, וימצא את מקומו בגיהנום באורח בלתי נמנע.
גרסה מוקדמת של התסריט כוללת סיום שונה לחלוטין ובו מפגשם של דו וטרייסי ורציחתה כלל לא מתרחשים.
במקום זאת, ישנו עימות סופי בין דו למילס וסאמרסט.
דו הורג את מילס, ובזעמו, סאמרסט עובר על חטא הזעם ונוקם בברוטליות בדו.
סאמרסט יורה בדו על מנת שלא להרוג, אלא כדי לגרום לדו למידת הכאב המרבית, ועל כן הוא יורה בכל ידיו ורגליו.
בעת שדו מתפתל מייסורים, סאמרסט מצית אותו ושורף אותו בעודו חי.
בסיום זה של הסרט, הוא מסתיים שוב בכך שנראה שסאמרסט חוזר בו מרעיון הפרישה ככלות הכל.
במקום זאת, האלמנה טרייסי עוזבת כדי ללדת את תינוקה ולנסות למצוא חיים מסוג אחר לגמרי, כזה שסאמרסט חזה לעצמו בימי פרישתו.
באופן סמלי, הוא מעביר את שהיה חזונו לעתיד, אל האלמנה.
המהדורה המיוחדת של ה־DVD מבהירה שסיומים אחרים נשקלו אף הם.
סיום אחר, שלא צולם, כולל את סאמרסט היורה בג'ון דו במעשה של הקרבה-עצמית כדי להציל את מילס מאימת הדין.
כאשר מילס מזדעק, "מה אתה עושה?", הוא משיב לו, "אני פורש."
בקריינות ה-DVD, פינצ'ר מצהיר שלאחר שהסיום הראוי לעימות בין מילס, סאמרסט ודו נקבע, הסרט אמור היה להסתיים באופן מידי לאחר שמילס ירה בדו - הצילומים האחרונים היו אמורים להיות סצנת הרצח ממעוף המסוק.
ברם, הסצנה האחרונה נוספה ובה מילס מוסע לתחנת המשטרה ואילו סאמרסט רומז שחזר בו ככלות הכול מכוונתו לפרוש.
שחקןדמות בראד פיט הבלש דייוויד מילס מורגן פרימן הבלש ויליאם סאמרסט גווינת' פלטרו טרייסי מילס אנדרו קווין ווקר אנדי ווקר דניאל זאקפה הבלש טיילור קווין ספייסי ג'ון דו ר.
לי ארמי מפקד המשטרה ג'ון קאסיני השוטר דייוויס אנדרה הולס נהג פטר קרומבי דוקטור אוניל
בריאיון לכתב-העת "Cinefantastique", התסריטאי של הסרט אנדרו קווין ווקר הצהיר שמקור ההשראה העיקרי לתסריט של הסרט נבע מתקופת שהייתו בניו יורק בעת שניסה להצליח בתור כותב-תסריטים.
"לא אהבתי את תקופת שהייתי בניו-יורק, אך יהיה זה נכון לומר שאילולי חייתי שם ככל הנראה לא הייתי כותב את התסריט ל'שבעה חטאים'".
הרחובות העירוניים השוקקים תושבים בעוד שממטרים תוקפניים יורדים לבלי הפסק היו חלק בלתי נפרד מהסרט, משום שפינצ'ר רצה להראות עיר שהייתה "מטונפת, אלימה, מזוהמת, מדכאת לפרקים.
חזותית וסגנונית, זו הדרך בה רצינו לרשום את דיוקנו של העולם.
כל דבר היה חייב להיות אותנטי וגולמי עד כמה שהדבר היה בגדר האפשר."
למילוי תכלית זו, פנה פינצ'ר למעצב ההפרדה ארתור מאקס כדי שיצור עולם קודר שלרוב משקף בצורה מבעיתה את תושביו.
"יצרנו סביבה המבטאת את ההידרדרות המוסרית של האנשים החיים בה," אומר מאקס.
"הכל מתפרק, דבר אינו פועל כשורה." מראהו המהורהר והקודר של הסרט נוצר בעזרת תהליך כימי ייחודי שהופעל על צבעי הכסף שבתשליל, דבר שהוביל להעמקת התמונות האפלות ומלאות הצללים בסרט והגביר את איכותו הכללית של הטון של הסרט.
ווקר קיבל מועמדות לפרס BAFTA בגין התסריט המקורי הטוב ביותר.
עורך הסרט ריצ'רד פראנסיס-ברוס היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת הסרט, והצלם הראשי.
השימוש הרב שעשה דאריוס ח'ונדג'י ב-"מעקף הלבנה" במהלך עיבוד הסרט היה למשפיע על טכניקת עשיית הסרטים בת-זמננו, במיוחד בשלהי שנות התשעים של המאה ה-20. הסרט זכה בפרס ה-MTV לסרט הטוב ביותר.
בעבור גרסת ה-DVD, הסרט נערך מחדש והוגש בתצורת המסך הרחב, כך שנשמר היחס המקורי בו הוקרן הסרט על האקרנים - 2.40:1. אפשרויות האודיו כוללות Dolby EX 5.1, DTS ES Discreet 6.1 ו-Stereo Surround Sound.
גרסת ה-DVD של הסרט כוללת קריינויות שהוקלטו במיוחד ובהן הכוכבים ותורמי מפתח אחרים בעשיית הסרט המספרים על חוויותיהם במהלך הפקתו.
גרסת ה-DVD תואמת לכונן DVD-ROM.
התקליטור הראשון - הסרט כולל תסריט ניתן להדפסה וקישוריות אינטרנט.
בשנת 2006 החלו Zenescope Entertainment, הוצאת-עלילונים, בהוצאה לאור של מיני-סדרה בת שבעה גליונות, כל אחד מהם התמקד באחד מקורבנותיו של דו טרם מותם; למשל עלילת הגיליון הראשון, "Se7en: Gluttony", התמקדה ב"איש השמן".
נעימת כותרות הפתיחה היא דוגמית חתוכה של רה-מיקס שיצר "Coil" ללא מתן קרדיט ראוי לשירם של ה-"Nine Inch Nails", הוא "Closer", הנקרא "Closer (Precursor)" מעל גבי תקליטור הסינגל "Closer".
השיר המושמע במהלך כותרות הסיום הוא שירו של דייוויד בואי, "The Hearts Filthy Lesson".
השיר המקורי הולחן על ידי הווארד שור:
שבעה ימים היא סדרת טלוויזיה מהסוגה מדע בדיוני ששודרה בערוץ UPN בשנים 1998–2001. עלילת הסדרה התרכזה סביב מסע בזמן.
הסדרה מתארת את האירועים המתרחשים במחלקה מיוחדת של ה-NSA שפיתחה מכונת זמן שמתבססת על טכנולוגיה חוצנית שהושגה מהעב"ם שהתרסק ברוזוול.
כפי שנאמר בפתיחת כל פרק, כדור הזמן, או כדור הצעד לאחור (צעד לאחור הוא גם שם הפרויקט כולו), שולח אדם אחד בחזרה בזמן.
החזרה בזמן מוגבלת עד שבעה ימים בגלל מגבלות הטכנולוגיה החוצנית, ומכאן שם התוכנית.
כיוון שכמות הדלק החוצני מוגבלת, המחלקה מקבלת היתר לבצע מסע בזמן רק בעניינים הקשורים לביטחון לאומי.
קבוצת האנשים המנהלת את הפרויקט, ביחד עם הציוד, נמצאת בבסיס שנקרא 'ארץ לעולם לא', שנמצא במקום סודי במדבר נבדה.
כיוון שהסדרה התבססה על מסע בזמן, היה לה יתרון בכך שהיא יכלה לתאר באותו פרק אירועים דרמטיים (לדוגמה, התרסקות מטוס לתוך הבית הלבן) ובו בזמן לתאר את הניסיון של הדמויות השונות למנוע את האירועים האלה.
סגן (צי ארצות הברית) פרנסיס "פרנק" ברתולומיאו פרקר (ג'ונתן לפאליה): חייל וסוכן CIA לשעבר שהוצא מבית חולים פסיכיאטרי סודי של ה-CIA (שם אושפז בעקבות התמוטטות עצבים לאחר שעונה בכלא בסומליה) על מנת למלא את תפקיד הכרונונאוט של הפרויקט.
כשהיה ילד, פרקר שהה בבית יתומים בפילדלפיה.
הוא גרוש ויש לו בן אחד שאותו הוא רואה לעיתים רחוקות.
לעיתים הוא מגזים בשתייה ויש לו בעיית הימורים.
במהלך הסדרה מתוארים ניסיונות רבים שלו להתחיל עם אולגה.
ד"ר אולגה ווקוביץ' (ג'סטינה וייל): מדענית רוסייה שעבדה בגרסה הרוסית של פרויקט צעד אחורה, שללא הטכנולוגיה שהייתה ברשות ארצות הברית, מעולם לא הגיע לרמה מבצעית.
במהלך הסדרה היא מתחילה לחבב את פרנק, אולם בדרך כלל היא דוחה את ניסיונותיו בגלל התנהגות לא מנומסת שלו.
קפטן (צי ארצות הברית) קרייג דונובן (דון פרנקלין): היועץ הצבאי/מתאם טקטי של הפרויקט וממלא מקומו של פרנק.
בנוסף, הוא חבר ותיק של פרנק, שהוביל את היחידה שחילצה אותו.
ד"ר ג'ון בלרד (סם ויפל) (עונות 1 - 2): המדען הגאון של הפרויקט.
הוא זכה באי טרופי במשחק פוקר בלאס וגאס והתחתן אך הוא לא זוכר עם מי, כיוון שהיה שיכור.
בסוף העונה השנייה הוא לקח חופשה כדי לסדר את ענייניו (במציאות, סם וויפל נאבק במחלת הסרטן כשעזב את התוכנית, ונפטר זמן קצר לאחר שעזב אותה).
סוכן ה-NSA ניית'ן רמזי (ניק סירסי): מנהל האבטחה של הפרויקט.
רמזי הוא חם מזג, דעתני, שמרן ימני, ומתנגד למתן תפקיד הכרונונאוט לפרנק.
לכן, פרנק הופך אותו למטרה הראשית של בדיחותיו.
ד"ר אייזק מטנר (נורמן לויד) (עונות 1 - 2, הופעות אורח בעונה השלישית): מדען עם עבר אפל הקשור לטיוח של תקרית רוזוול.
ד"ר מנטנור הוא הראשון שהגה את פרויקט צעד אחורה.
סוכן ה-NSA בראדלי טאלמג' (אלן סקארף): מנהל הפרויקט ובמשך שנים רבות חבר בקהילת המודיעין של ה-NSA.
למרות שהוא מבוגר, במהלך הסדרה ניתן לראות כי עדיין יש לו כישורי לחימה טובים.
אנדרו "הוטר" אאוסלי (קווין קריסטי) (עונה 3): פיזיקאי צעיר שד"ר בלרד הציע אותו בתור מחליפו.
לסדרה הופקו 3 עונות וכולן שודרו בצפון אמריקה.
בממלכה המאוחדת כל העונות שודרו במסגרת ערוצי הלוויין.
השידור הארצי החל בערוץ BBC2 ב-21 במאי 2001, והמשיך עד פרק 12 (הנשימה האחרונה) ואז הופסק.
ב-26 בפברואר 2006 התחדשו שידורי התוכנית החל מפרק 13 (פרקרגייסט) ושודרו בערוץ BBC2 כל לילה לאחר חצות, למעט ימי שישי ושבת בבוקר כאשר משודרת הסדרה "מסע בין כוכבים".
בקנדה, אוסטרליה, הודו, ניו זילנד, גרמניה, נורווגיה, פינלנד ושוודיה כל שלוש העונות שודרו כבר, ובאיטליה התוכנית נחשבה למאוד פופולרית כאשר היא שודרה בפריים טיים ביום ראשון.
כל העונות שודרו בספרד, ישראל וסלובקיה, אולם בזמני צפייה לא נוחים שלא אפשרו לגבש קהל צופים רחב סביב התוכנית.
הסדרה צולמה בקליפורניה, ארצות הברית, במהלך העונה הראשונה, ובוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, במהלך העונה השנייה והעונה השלישית.
ב-21 במאי 2001 בוטלה הסדרה, למרות הרצון של UPN לרכישת פרקים נוספים, וזאת בעקבות חילוקי דעות עקרוניים בין כוכבי הסדרה ג'ונתן לפאליה וג'סטינה וייל.
דווח שחילוקי הדעות ביניהם היו כה עמוקים עד שבפרקים האחרונים הם סירבו להצטלם ביחד והסיבה שניתן היה לראות אותם ביחד בפרקים ששודרו הייתה בעקבות עריכה ממוחשבת ושימוש בסצנות מפרקים קודמים.
ארצות השפלה ההבסבורגיות או שבעה-עשר המחוזות היו אוניה פרסונלית של מדינות בארצות השפלה במאות ה-15 וה-16, פחות או יותר בשטחן של הולנד, בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, וכן חלקים מצפון צרפת וחלק קטן ממערב גרמניה.
השם המקורי שניתן לאוניה הפרסונלית הזו היה "שבעה-עשר המחוזות", כשהייתה עדיין בשלטון דוכסות בורגונדיה ובית ולואה.
כשנפלה הישות הפוליטית החדשה לידי בית האבסבורג מאוסטריה, נוצר גם השם החוג הבורגונדי, שכלל מלבד שבעה-עשר המחוזות גם את חבל בורגון (בורגונדיה) שבצרפת.
שבעה-עשר המחוזות, על פי מספרם במפה:
רוזנות פלנדריה, כולל ויסקונטויות ליל, דואה, אורשי וסניורות טורנה
דוכסות בראבנט, כולל אנטוורפן, רוזנויות לוון ובריסל והמנזרים בניוול וז'מבלו
דוכסות לימבורג, כולל רוזנויות דלהם ופלקנבורג וסניורות הרצוגנראת
הנסיכות-בישופות (ומאוחר יותר הסניורות) של אוטרכט
האומלנדן (החבלים המקיפים את חרונינגן)
סניורות דרנתה, לינגן, ודה ווסטרוולדה
לא תמיד אותם שבעה-עשר מחוזות יוצגו ב"סטאטן-חנראל" (פרלמנט) של ארצות השפלה - במקרים רבים משלחת אחת יצגה כמה מחוזות.
במהלך השנים, רוזנות זוטפן הפכה לחלק מדוכסות חלרה, ודוכסות לימבורג הייתה כפופה לדוכסות בראבנט.
הערים דוברות-הצרפתית של פלנדריה, לעומת זאת, נחשבו לעיתים כמחוז בפני עצמן.
כמו כן, היו כמה ישויות באזור שלא היו חלק משבעה-עשר המחוזות.
הגדולה מכולן הייתה בישופות לייז' (במפה בצבע ירוק), שכללה גם את רוזנות הורן; לייז' אף לא הייתה חלק מהחוג הבורגונדי, אלא מחוג הריין התחתון - וסטפאליה.
קאלה (במפה באדום) הייתה חלק מאנגליה עד 1558. היו גם כמה ישויות קטנות יותר בצפון (למשל, האי אמלנד) ששמרו על שליטים עצמאיים משלהן עד המהפכה הצרפתית.
בספרי היסטוריה שונים יש הבדלים קטנים בהרכב הרשימה.
יש המשערים כי המספר 17 נבחר בגלל משמעותו המיסטית בנצרות המוקדמת.
תחילת דרכם של שבעה-עשר המחוזות הייתה בארצות השפלה הבורגונדיות.
דוכסי בורגונדיה קיבלו ולקחו לידיהם את השלטון על עוד ועוד חלקים מארצות השפלה; הדוכסית הבורגונדית האחרונה מבית ולואה הייתה מארי מבורגונדיה.
כשמארי מבורגונדיה התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכו המחוזות לרכוש בית האבסבורג בשנת 1482. קרל החמישי, נכדו ויורשו של מקסימיליאן, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ודוכס בורגונדיה, איחד בסופו של דבר את כל שבעה-עשר המחוזות תחת שלטונו (האחרון שבהם היה דוכסות חלרה, ב-1543).
רוב המחוזות היו נחלות של האימפריה הרומית הקדושה.