tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל ככל שמידרדר המצב והבטן תופחת, ופני הנערה משנים גונם לירוק של גווייה - תחבולת צבע פשוטה להמחשת מצבה הנפשי - הולכת ומשתלטת על הפסקול רביעיית המיתרים של פנדרצקי - מוזיקה הצורמת את אוזנו של הצופה.
מוזיקה חסרת מרכז, נחשול דודקפוני של צלילים כאוטיים.
בעוד שבדוגמה זו נעימת הפסקול מדבר אל חושיו של הצופה, באחדים מסרטיו של פדרו אלמודובר שזורים בפסקול שירים ישנים, שמילותיהם משקפות את הרגשות של גיבורי הסרט.
כשהפסקול של סרט קולנוע כולל שירים או יצירות מוזיקליות רבות, נהוג להדפיסו על-גבי תקליטורים ולמכרו בחנויות מוזיקה.
אלבומי פסקול הנמכרים בחנויות מסומנים לרוב בראשי התיבות OST .
במקרים רבים בתולדות הקולנוע זכו פסקולים להצלחה גדולה מזו של הסרט עצמו.
שירים ונעימות רבים מתוך פסקולים הפכו ללהיטים, ולעיתים היוו את נקודת הזינוק של מוזיקאים מתחילים.
הפסקול הנמכר ביותר בכל הזמנים שייך לסרט "טיטאניק" (1997).
אלטון ג'ון הלחין את פסקול סרט האנימציה "מלך האריות" (1994).
זהו פסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים.
ג'ון הלחין פסקולים גם למספר סרטים נוספים.
תופעה זו, של מלחין בודד האחראי לפסקולים של מספר כה רב של סרטים מצליחים, אינה נדירה.
בהוליווד קיימת שורה של מלחינים כאלו, אותם ניתן למנות על אצבעות היד, אשר אחראים לפסקולים של רוב הלהיטים המופקים במקום זה:
אלפרד ניומן: מלחין סרטים יהודי-אמריקאי התור הזהב של הוליווד, זכה ב-9 פרסי אוסקר על יצירותיו.
ג'ון ויליאמס: אחד המלחינים הוותיקים ביותר בתעשיית הקולנוע ההוליוודית (והעולמית).
על שמו רשומים כ-250 פסקולים ומתוכם להיטים רבים.
נולד ב-1932 בניו יורק ועל-אף גילו, ממשיך בעבודתו ונחשב, גם היום, לאחד המלחינים המבוקשים ביותר בתעשיית הקולנוע.
מתוך הפסקולים שלו ידועים: זיכיון מלתעות, מלחמת הכוכבים (כל הסדרה), סופרמן (רק הסרט הראשון בסדרה), אינדיאנה ג'ונס (כל הסדרה), פארק היורה (שלושת הסרטים הראשונים בסדרה), הארי פוטר (שלושת הסרטים הראשונים) ורבים אחרים.
אלן מנקן: מלחין יהודי-אמריקאי מצליח מאוד שאחראי לפסקולים והשירים הבולטים בסרטי חברת וולט דיסני.
זכה ב-8 פרסי אוסקר, 7 פרסי גלובוס הזהב, פרס גראמי, פרס טוני ופרס אמי.
נחשב לאחד המלחינים המבוקשים ביותר בהוליווד ובתעשיית הקולנוע העולמית בכלל (נכון לימינו אלה).
בעל יותר מ-130 פסקולים הרשומים על שמו (כולל הלחנות משותפות).
רנדי ניומן: בצד נעימותיו הידועות כותב ניומן גם שירים; אחדים מהם אף ביצע בעצמו.
ברנרד הרמן: הלחין את רוב סרטיו של אלפרד היצ'קוק, את האזרח קיין ואת הפסקול של "נהג מונית".
דני אלפמן: מלחין אמריקאי-יהודי הידוע בסגנונו הגותי מלא הפנטזיה.
כן הלחין את נעימת הפתיחה של משפחת סימפסון.
בין המלחינים הפורים בתעשיית הקולנוע העולמית של השנים האחרונות (בהוליווד ומצוחה לה) ניתן לציין גם את אלכסנדר דספלט: מלחין צרפתי, זוכה שני פרסי אוסקר לפסקול הטוב ביותר, שני פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי גראמי ושלושה פרסי סזאר.
פסקואל יורדן היה פיזיקאי עיוני גרמני שפעל בראשית פיתוחה של מכניקת הקוונטים.
בפרט תרם רבות למכניקת המטריצות ותורת השדות הקוונטית.
הוא היה חבר המפלגה הנאצית משנת 1933, ולאחר מלחמת העולם השנייה היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הגרמנית־שמרנית CDU.
יורדן למד באוניברסיטת גטינגן וניכר שם בכישרונותיו המתמטיים.
הוא היה מתלמידיו של מקס בורן ונתבקש על ידי מורו לסייע בפיתוח מכניקת המטריצות של ורנר הייזנברג.
בכך תרם רבות לביסוסה של תורת הקוונטים החדשה.
מאוחר יותר הרחיב את מחקריו לתחומי תורת היחסות הכללית ובעקבותיה פיתח את תורת היחסות הפרויקטיבית, המבקשת לאחד את שדה הכבידה עם השדה האלקטרומגנטי במסגרת של מרחב-זמן בן חמישה ממדים.
יורדן עסק גם באסטרופיזיקה ובקוסמולוגיה וחקר את התהוותו וגילו של היקום.
ניסיונו למצוא מסגרת אלגברית לפורמליזם של מכניקת הקוונטים הוביל להמצאת אלגברות ז'ורדן הקרויות על-שמו.
מחוז פסקוב הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז גובל עם אסטוניה, לטביה ובלארוס.
נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 581,147 תושבים.
על התיישבות רוסית באזור ידועה עוד מהמאה ה-6. פסקוב היא אחת הערים הוותיקות ברוסיה ושמשה מבצר חשוב בגבולה הצפוני-מערבי של המדינה עוד מימי הביניים.
היא הוזכרה בדברי הכרוניקה הרוסית הראשונה כמקום בו נולדה אולגה, נסיכת קייב.
החל מהמאה ה-12 האזור היה חלק של רפובליקת נובגורוד.
במהלך המאות ה-14 וה-15 העיר וסביבתה היוו חלק מרפובליקת פסקוב.
הרפובליקה הייתה תלויה מנסיכות מוסקבה.
תלות זו גדלה בהדרגה ובשנת 1510 השטח סופח לנסיכות מוסקבה.
במשך כל התקופה הזו, עד למאה ה-18 היה השטח במרכז הקרבות עם שוודיה, פולין, הדוכסות הגדולה של ליטא וליבוניה על השליטה באזור.
בסיום תקופת הצרות חלקים משמעותיים של המחוז הנוכחי סופחו לשוודיה ול.
בעקבות מלחמת הצפון גבולות האימפריה הרוסית הורחקו מערבה ואזור איבד את חשיבותו בתחום המסחר והגנה על הגבולות.
במסגרת חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי בסוף המאה ה-18 גבולות רוסיה הורחקו עוד יותר מערבה.
בשנת 1772 הוקמה גוברניית פסקוב.
בשנת 1924 גוברניה הורחבה על חשבון אזורים שהיו חלק של בלארוס הסובייטית.
בשנת 1927 הגוברניה בוטלה ושטח נכלל ב"מחוז מערב".
בשנת 1941 רוב שטחי המחוז נכבשו על ידי גרמניה הנאצית ושוחררו בשנת 1944.
בשנת 1944 מחוז פסקוב הוקם מחדש.
בשנת 1945 לשטח המחוז סופחו אזורים שמאז 1920 היו חלק של לטביה ואסטוניה.
בשנת 1957 לשטחו סופחו חלקים של מחוז וליקי לוקי שבוטל.
בשנת 1958 אזורים שהיו כלולים במחוז הועברו למחוז קלינין ומחוז נובגורוד.
מאז לא היו שינויים בשטח המחוז.
בשנת 2005 נחתם הסכם בין רוסיה לבין אסטוניה על הסדרת הגבול.
הסכם זה לא אושרר ונושא טרם נסגר.
בשנת 2007 נחתם ואושרר הסכם בין רוסיה לבין לטביה עד הסדרת הגבול.
הרשות המחוקקת היא "אספת הנציגים של מחוז פסקוב" שכוללת 26 חברים.
בספטמבר 2018 לתפקיד נבחר מיכאיל ודרניקוב.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-24 ראיונים ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בערים מתגוררים כ-72.8% מאוכלוסיית המחוז.
בעיר הגדולה - פסקוב מתגוררים כ-190 אלף תושבים (נכון ל-2023).
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-95% מאוכלוסיית המחוז ואוקראינים כ-1.3%.
בעבר במחוז התגוררה אוכלוסייה יהודית משמעותית (כ-22,600 שהיו מעל לאחוז מכלל אוכלוסיית המחוז בשנת 1926).
רוב היהודים נרצחו בתקופה ששטח היה תחת כיבוש גרמני.
בשטחי המחוז הוקמו מפעלים בתחומים שונים של תעשייה.
בחקלאות עוסקים כשליש מאוכלוסיית המחוז.
תיירות מהווה חלק משמעותי בכלכלת המחוז.
כנסיות בית הספר לאדריכלות של פסקוב קיבלו הכרה כאתר מורשת עולמית.
באחוזת מיכאילובסקויה של אלכסנדר פושקין פועל מוזיאון.
דרך המחוז עוברים מסילות ברזל ללטביה, אסטוניה ובלארוס.
בקו לסנקט פטרבורג פועלת רכבת מהירה "לאסטוצ'קה".
במחוז פועלת רשת כבישים מפותחת שכוללת כבישים ארציים M20 "פסקוב" סנקט פטרבורג-בלארוס, M9 "בלטיה" מוסקבה-ריגה.
על הכבישים פועלים 6 מעברי גבול.
בעיר פסקוב פועל נמל תעופה בין-לאומי.
בשנת 2023 עברו דרכו 152 אלף נוסעים.
כמו כן, גם הצבא הברזילאי מנע מגולאר לרשת את תפקיד הנשיא, אך העניין נפתר מאוחר יותר כאשר הוא הורשה לרשת את הנשיאות תחת השלטון הפרלמנטרי.
ב-1 באפריל 1964, אחרי הדחתו של גולאר, מזילי שוב ירש את תפקיד הנשיא עד אשר מרשל אומברטו קסטלו ברנקו לקח את השלטון באמצעות בחירות לא ישירות ב-1964 אחרי הפיכה צבאית.
מזילי החל ללמוד ב-1930 בבית הספר למשפט של אוניברסיטת סאו פאולו אך לא סיים את לימודיו.
עבד תקופה קצרה כגובה מיסים.
ב-1940 המשיך את לימודי המשפטים בבית הספר למשפט בניטרוי.
הוא נלחם במהפכה החוקתית בברזיל בצד של מדינת סאו פאולו.
בהמשך החל לעבוד כעיתונאי והתמקד בסיקור כלכלי.
ב-1945 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיה למזכיר הכללי לכספים במחוז הפדרלי (1946 - 1947).
בשנים 1947–1948 שימש כמנהל בבנק החסכונות הפדרלי, ואחר כך כמנהל בבנק המחוז הפדרלי (1948–1949).
ב-1950 נבחר להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
נבחר לנשיא בית המחוקקים ב-1958.
פסקל ברקוביץ (נולדה ב-21 באוגוסט 1967) היא ספורטאית פאראלימפית, ישראלית, שייצגה את ישראל במשחקים הפראלימפיים בבייג'ינג בחתירה אקדמית, בלונדון באופני יד, ובקיאק בריו וטוקיו.
ברקוביץ שברה שיא בינלאומי ב-2016, כאשר התחרתה ב-3 ענפים שונים במשחקים הפראלימפיים.
ברקוביץ מרצה, עיתונאית, במאית וסופרת ישראלית.
בשנת 2014 הייתה ברקוביץ בין משיאות המשואות ביום העצמאות.
פסקל ברקוביץ נולדה בעיר אנז'ה, שבעמק הלואר בצרפת לריימונד יהודה, מורה לפילוסופיה במקצועו ולליז, פסיכולוגית קלינית.
אביה, יליד צרפת, הוסתר כילד במהלך השואה אצל מספר משפחות.
אמה באה ממשפחה נוצרית, שסייעה וסיפקה מחבוא ליהודים בתקופה זו.
בין אמה לבין היהודים שהוסתרו בביתה נותר קשר אמיץ ברבות הימים.
לברקוביץ אחות ואח צעירים ממנה.
ילדותה עברה בעיירה שאמבלי () בפרוורים הצפוניים של פריז.
בגיל 10 החלה לעסוק בריקוד ובהתעמלות קרקע במסגרת חוג בית ספרי.
בשנים 1980–1981, בגילאים 13–14, זכתה בתואר אלופת מחוז פיקרדי בהתעמלות קרקע.
במקביל לאימונים, עסקה גם כתחביב בכתיבת שירים, סיפורים ועוד.
יכולות הכתיבה שהפגינה הרשימו את מוריה לאורך כל שנותיה בבית הספר.
בגיל 15, צפתה במקרה בפרק ממיני סדרת הטלוויזיה "אישה ושמה גולדה" שהותיר עליה רושם עמוק.
הפרק עורר את סקרנותה וזו חשפה אותה למוצאה היהודי ולמדינת ישראל, אותה ראתה כ"מדינה קטנה עם חזון גדול".
ברקוביץ החלה להאזין באופן קבוע לתחנת הרדיו הצרפתי-יהודי "רדיו הקהילה היהודית" (RCJ), שם התוודעה לקיומה של עמותת שר-אל, המארגנת פעילות התנדבותית בצה"ל.
ברקוביץ שכנעה את הוריה להתיר לה להתנדב במהלך חופשת הקיץ במסגרת העמותה.
על אף שהעמותה מפעילה מתנדבים מגיל 18 ומעלה, התעקשה להתנדב ושכנעה את אנשי העמותה לכלול אותה במסגרת ההתנדבות למרות גילה הצעיר.
ביולי 1984, הגיעה לראשונה לישראל כמתנדבת במסגרת העמותה בבסיס צה"ל בג'וליס.
בבסיס זה עבדה במשך כחודש וחצי בתיקון טנקים.
במהלך תקופה זו זכתה לפגוש את תת-אלוף אהרן דוידי ואת הרמטכ"ל, משה לוי, שהתרשמו מאוד מנחישותה לעלות לישראל ולשרת בצה"ל שירות מלא.
דוידי אף הבטיח לה לקחת אותה תחת חסותו לכשתממש את רצונה זה.
בספטמבר 1984 עברה לתיכון "סופי ז'רמן" היוקרתי בפריז לשנתה האחרונה בבית הספר.
ב-13 בדצמבר 1984, בדרכה לבית הספר החליקה על רציף רכבת, נפלה מתחת לגלגלי רכבת נוסעת וכתוצאה מכך נקטעו שתי רגליה.
במשך שבועיים נאבקו הרופאים על חייה.
ברקוביץ שהתה באשפוז מעל חצי שנה.
היא ראתה ביום הזה לידה מחדש ואופק לחיים, ומתאמנת מאז ועד היום ב-11 ענפי ספורט.
במהלך תקופת האשפוז ביקר אותה תת-אלוף אהרן דוידי אשר שב והצהיר על מחויבותו לה, ואילו ברקוביץ מצידה הבהירה לכל הסובבים אותה כי בתאריך המיועד לגיוסה בכוונתה לעלות לישראל ולהתנדב לצה"ל.
על אף חוקי צרפת שמונעים זאת (בשל היותה קטינה באותו זמן), שכנעה את רופאיה והוריה לשחרר אותה מבית החולים ולהתיר את יציאתה מצרפת.
ביולי 1985 עזבה את צרפת ועלתה לישראל.
מנמל התעופה הוסעה למחנה עמנואל, לחדר שהיה חדרה במהלך שירותה הצבאי.
ברקוביץ הייתה למתנדבת הראשונה בצה"ל בכיסא גלגלים.
בזמן שרותה הצבאי (1985-1987), החלה ביוזמתו של דוידי להרצות בפני חיילים וקהילות יהודיות בעולם (עולים חדשים) על סיפור חייה.
בנוסף, החלה ברקוביץ ללמוד לשחות אצל מאמנת השחייה מרגלית זוננפלד.
עוד בילדותה הצטיינה בפעילות ספורטיבית.
לאחר פציעתה בשנות העשרה לחייה, נאלצה לעצור כל פעילות ספורטיבית ולעבור מסכת טיפולים ושיקום ממושך.
ההפסקה הפתאומית בפעילות ספורטיבית החלה לתת אותותיה על גופה, וגרמה לעלייה במשקל ולהיחלשות השרירים.
ב-1986, במהלך שירותה ההתנדבותי בצה"ל, החלה לחדש את פעילותה הספורטיבית בעידודו של תא"ל דוידי, שגם השיג עבורה אישור להתאמן בשחייה בבית הלוחם.
מאמנת השחייה מרגלית זוננפלד, זיהתה במהרה את כישרונה ונחישותה של ברקוביץ, והחלה לאמנה בצורה אינטנסיבית.
במהרה, הפכו אימוני הפנאי לאימונים מקצועיים, וברקוביץ החלה להתחרות בענף השחייה.
הישגיה הרשימו עד מאוד את אנשי הוועד האולימפי, אשר בשנת 1989, זימנו אותה לאימונים בנבחרת ישראל, במטרה להתחרות במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה ב-1992. ברקוביץ עבדה נמרצות לאורך שנתיים כדי לצבור ניסיון, ולהשיג את הניקוד המספיק לקבלת הקריטריון האולימפי.
אולם בשנת 1991, מספר חודשים לפני קיום המשחקים האולימפיים, נאלצה לעזוב את הנבחרת מסיבות כלכליות.
ברקוביץ זנחה את הקריירה הספורטיבית המקצועית שלה לטובת קריירה מצליחה בתחום התקשורת.
בלחץ הזמן הקצר שעמד לרשותה להשגת הקריטריון האולימפי, בנתה ברקוביץ לעצמה תוכנית אימונים תובענית למדי.
ענף ספורט זה לא היה אז מפותח דיו בארץ, ולכן, היא טסה לצרפת למחנה אימונים עם צמרת החותרים האולימפיים.
בהמשך, היא טסה למחנה אימונים אינטנסיבי באנגליה עם המאמן סיימון גודי, שנחשב לשם דבר בתחום החתירה הפאראלימפית.
היא תיעדה בווידאו את פעילותה במחנה האימונים, ועם חזרתה לארץ, המשיכה להתאמן באופן עצמאי תוך צפייה בסרטונים.
היא הקפידה באימוניה כדי לפצות בטכניקה מדויקת ויסודית על מוטת זרועותיה הקצרה יחסית שהייתה חיסרון משמעותי עבורה, כי כל גריפה במשוטים הייתה קצרה יותר.
ברקוביץ הייתה נחושה להשיג אחד משני המקומות הפנויים, שנותרו באותה עת, במיון הבינלאומי לקראת המשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג.
במאי 2008, גברה בתחרות המקדימה על החותרת הצרפתית המנוסה עמנואל אסמן, וכך השיגה את הקריטריון.
בספטמבר 2008, ייצגה את ישראל במשחקים הפראלימפיים בבייג'ינג, שם דורגה במקום ה-8.
אחרי כן, נכנסה להריון והפסיקה זמנית את אימוני החתירה.
לאחר הלידה כשתכננה לחזור, עקב אי הסכמה עם הוועד האולימפי על מי יהיה מאמנה האישי, הופסקה התמיכה הכספית של הוועד האולימפי ונמנע ממנה להמשיך בענף.
למרות זאת הייתה ברקוביץ נחושה להשתתף במשחקים הפאראלימפיים בלונדון 2012, וכך החלה להתאמן בענף חדש עבורה, אופני יד.
הוועד האולימפי סירב לממנה בענף החדש בטענה שזהו ענף יקר, תחרותי מאוד, ולאור גילה נאמדים סיכויי הצלחתה כקלושים למדי.
ברקוביץ לא ויתרה, מימנה בעצמה את אימוניה.
חבריה לענף, שהאמינו בכישרונה, תרמו מכספם לרכישת אופני יד מקצועיים המותאמים לה, והאופניים החדשים שיפרו בצורה ניכרת את הישגיה.
ברקוביץ החלה להתחרות בתחרויות בינלאומיות השיגה שוב את הקריטריון האולימפי, וייצגה את ישראל במשחקים הפראלימפיים של לונדון בענף אופני היד, שם דורגה במקום ה-6.
בסמוך למועד סיום המשחקים הפראלימפיים, נערכה בפריז אליפות העולם בטיפוס בולדרינג.
ברקוביץ התלוותה לבעלה עוז סקופ, שהיה מאמן נבחרת ישראל בטיפוס ומאמנם האישי של ולרי קרמר ויפתח קושניר.
היא ניצלה את ההזדמנות ונרשמה לתחרות כמעט ללא זמן לאימוני הכנה.
באותה תחרות היא דורגה במקום ה-5 בעולם.
לאור העלויות הרבות שכרוכות בענף אופני היד והסכנה הגדולה שטמונה בו, החליטה ברקוביץ ב-2014 לפרוש מהענף, ולהתמקד בענף פאראלימפי חדש, חתירת הקייאקים, שנחנך כענף פראלימפי בריו 2016. כך בפעם הרביעית החלה אימונים בענף חדש, לקראת השתתפות במשחקים האולימפיים.
ברקוביץ ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) בחתירה בקאנו-קיאק וזכתה במקום ה-8.
בשנת 2020 המשיכה ברקוביץ להיות ספורטאית פעילה והתמודדה לקריטריון האולימפי לטוקיו 2020, שנדחה ל-2021 לאור מגפת הקורונה.
בתחרות גביע העולם בקייאק, שהתקיימה בספטמבר 2020 בהונגריה, זכתה במדליית הארד.
ב-15 במאי 2021 השיגה את הקריטריון למשחקים הפאראלימפיים בפעם הרביעית בקריירה, לאחר שסיימה במקום השביעי בתחרות סבב גביע העולם בהונגריה למרחק של 200 מטר בזמן של 1:03.25 דקות.
היא ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
וסיימה במקום השני בגמר B והמקום העשירי הכללי.
ברקוביץ החלה להתאמן ב-2023 בגלישת גלים, כאשר היא התחרתה לראשונה בתחרות בין לאומית בהנטיגנטון, קליפורניה וסיימה במקום השביעי באליפות העולם ב-2024 בגלישת ברכיים.
ברקוביץ חברת הנהלה בעמותת נגישות ישראל, חברת הנהלה בספיישל אולימפיקס הישראלית, חברת הנהלת עמותת שר-אל (שסייע לה לעלות לישראל), חברה בוועדה המייעצת של עמותת תום
מייקרס ומובילה פרויקטים בעמותת נט"ל.
ברקוביץ מבקרת באופן שוטף בבתי חולים, תומכת בפצועים ומשפחותיהם ופעילה למען אנשים מאותגרים פיזית ושכלית.
ברקוביץ, בין היתר, מלווה מגיל 13 את אלוף העולם והאלוף האולימפי בטאקוונדו אסף יסעור.
היא סייעה לו להתחבר לענף עוד בימי השיקום מהפציעה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, ברקוביץ הגבירה את פעולותיה והיא מלווה אישית חלק ממשפחות החטופים.
משנת 1991, הועסקה ברקוביץ במגוון תפקידים בתחום התקשורת: כשדרנית ברדיו היהודי-צרפתי, תחקירנית ברשת CBS, כתבת בסוכנות הטלוויזיה CAPA, רשת DEUTSCHE WELLE הגרמני, ובהמשך כעורכת ראשית ב-CANAL+ וב-FRANCE 2. להצלחתה בתחום זה תרמה לא מעט שליטתה בצרפתית, עברית, אנגלית וגרמנית.
במסגרת עבודתה העיתונאית סיקרה ברקוביץ גם ארצות כגון סוריה, תימן, מדגסקר ועוד.
בישראל השתלבה בתחום התקשורת ככתבת לענייני נכים בתוכנית "העולם הבוקר" בערוץ 2.
החל משנת 1996, עוסקת ברקוביץ גם בבימוי סרטי תעודה.
בין הסרטים אותם ביימה נמצאים הסרטים "עוד יום" בהפקת חיים טל הפקות לערוץ 2, ערוץ 8, סרט על ספורטאי נבחרת השחייה ב.
שאף זכה במקום הראשון בפסטיבל סרטי ספורט בהונגריה והיה בין המועמדים לפרס בפסטיבל חיפה.
ברקוביץ השתתפה במשך שנתיים בפרויקט עבור הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי, במסגרתו ביימה את עצמה באימונים, בשגרה ובתחרויות בין-לאומיות, בזמן סגרי הקורונה ב-2020 ו-2021.
ברקוביץ החלה להרצות לחיילים ב-1987, במהלך השירות הצבאי, וחזרה לכך ב-2002. מאז היא מעבירה הרצאות העצמה בפני קהלים רבים, בהן השתתפו נכון לשנת 2024 כמיליון איש.
הרצאותיה עוסקות בפריצת גבולות והגשמה עצמית, ומתן כלים פרקטיים ליצירת שינוי.
סיפור חייה מעורר הערצה והשתאות, ומדגים הלכה למעשה כיצד ניתן להתמודד עם מגבלות ומצבי קיצון ולחץ, תוך לקיחת אחריות והתמודדות עם שינויים.
החל משנת 2015 ועד היום, ברקוביץ מיוצגת בסוכנות הטאלנטים של רפי עגיב.
בשנת 1987 התגיירה ברקוביץ ברבנות.
בשנת 1996 פגשה בצרפת את גאל כמפאן, אז סטודנט לכלכלה, שהפך לבן זוגה.
בשנת 2004 הכירה ברקוביץ בקיר טיפוס בתל אביב, את בן זוגה עוז סקופ, מאמן נבחרת ישראל בטיפוס ויועץ להקמת קירות טיפוס, ממנו למדה את תחום הטיפוס הספורטיבי.
בספטמבר 2009 נולדה בתה השנייה.
2008, מדליית כסף, אליפות עולם חתירה אקדמית
2008, מדליית כסף, אליפות אירופה חתירה אקדמית
2011, מדליית כסף, אליפות עולם אופני יד
2013, מדליית כסף, אליפות עולם אופני יד
2013, מדליית כסף, אליפות אירופה אופני יד
2020, מדליית ארד, אליפות העולם קייאק
חיוך הדולפין – יצא לאור בהוצאת רובר לפון בצרפתית (1999).
נמכר ביותר מ-700,000 עותקים ותורגם ל-15 שפות.
בישראל יצא הספר בעברית בהוצאת מטר.
מסר החיות – יצא לאור בהוצאת רובר לפון בצרפתית (2001).
פְּסְקוֹב () היא עיר בירת מחוז פסקוב שברוסיה.
העיר שוכנת בחלקו הצפוני של מרכז החלק האירופאי של המדינה, על הנהר וליקיה הנשפך לאגם פסקוב.
פסקוב היא אחת הערים העתיקות ברוסיה, ויש בה כנסיות שעומדות על תילן החל מהמאה ה-11. מקבץ של הכנסיות האלו הוכרז ב-2019 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
העיר מוזכרת לראשונה ב-903. שמה בא ממקור פינו-אסטוני, או ממקור בלטי.
מהעיר פסקוב הגיעה אולגה, אשתו של איגור, הנסיך הראשון של נסיכות קייב.
מאותה תקופה החלה פסקוב להתפתח כעיר.
מהמאה ה-10 עד המאה ה-12 הייתה פסקוב חלק מנסיכות קייב.
במאה ה-12 צורפה לרפובליקת נובגורוד תוך שמירה על זכויות מיוחדות.
ב-1348 אנשי פסקוב החליטו על ממשל עצמי והקימו את רפובליקת פסקוב, שהתקיימה עד 1510, אז צורפה למוסקבה.
בין 1581–1582 הושמה העיר במצור על ידי סטפאן באטורי מלך פולין, היא עמדה במצור בכבוד במלחמת ליבוניה.
לאחר 1777 הפכה פסקוב לבירת נמסטניצ'סטבו (נציבות) פסקוב.
בפסקוב ויתר הצאר ניקולאי השני על כיסאו לטובת הממשלה הרפובליקנית ב-2 במרץ 1917.
בין 1941 ל-1944 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני שהשמיד 94% מהעיר, כולל העיר העתיקה.
"מתקן הספורט פסקוב 747" הוא אצטדיון הכדורגל המרכזי בעיר המכיל 3,050 מושבים.
פסקוב 2000, נוסד בשנת 1970 ומתמודד בעיקר במסגרות חובבניות.
פסקוב 747, נוסד בשנת 2006 והתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית.
פסקוב, נוסד ב-7 בפברואר 2020 על ידי עיריית פסקוב להשתתפות בליגת הכדורגל המקצוענית מעונת 2020/2021, במקומה של פסקוב 747 שתפורק.
עד מלחמת העולם השנייה התגוררו בפסקוב כ-1,100 יהודים, כשני אחוזים מאוכלוסייתה.
פסקוב נפלה בידי הגרמנים ב-9 ביולי 1941. ככל הנראה הצליחו כמחצית תושביה היהודים להימלט ממנה, כאשר רובם נמלטו מזרחה לכיוון רוסיה.
היהודים שנותרו בעיר, כ-500 בני אדם, חויבו לשאת טלאי צהוב בצורת מגן דוד.
באוגוסט 1941 הוקם גטו בסמוך לעיר פסקוב, גטו אוסווייטי, בו רוכזו יהודי העיר שנותרו, וכן מעל 1000 יהודים תושבי המחוז.
הגטו חוסל בינואר-פברואר 1942, כשהוצאו ממנו תושביו ונורו למוות בסמוך לעיר.
לפסקוב ארבע עשרה ערים תאומות:
בוניפאצ'י דומניקו פסקואלה אנפוסי (באיטלקית: Bonifacio Domenico Pasquale Anfossi, נולד ב-5 באפריל 1727, נפטר בפברואר 1797) היה מלחין אופרה איטלקי.
אנפוסי נולד בטאג'ה, ליגוריה ולמד אצל ניקולו פיצ'יני ואנטוניו זאקיני.
עיקר עבודתו התנהל בלונדון, ונציה ורומא.
אנפוסי כתב למעלה מ-80 אופרות, הן אופרה סריה והן אופרה בופה, אף כי בשנותיו האחרונות התרכז במוזיקה כנסייתית, בייחוד אורטוריות.
אנפוסי מת ברומא בשנת 1797.
אנפוסי, שכיוון לקריירה של נגן מקצועי, למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון לורטו בנאפולי בשנים 1744 עד 1752 וניגן בתזמורת אופרה במשך עשר שנים.
בהמשך פנה ללימודי הלחנה אצל זאקיני ופיצ'יני.
הביצוע הראשון של יצירה פרי עטו, האופרה בופה "La Serva Spiritosa", היה בקרנבל של רומא בשנת 1763, אף כי עובדת היותו מלחין האופרה לא נקבעה בבירור בזמן ההוא.
נראה, שהעדיף לעבוד בהנחיית מורו, זאקיני, בהשלמת יצירותיו של חונכו.
מכל מקום, פריצת הדרך שלו הגיעה עם הדרמה ג'וקוזו "L'incognita perseguitata בשנת 1773, ברומא.
עד 1762 כתב אנפוסי כ-30 אופרות, שבוצעו בעיקר בוונציה וברומא, אם כי מדי פעם הגיעו לידי ביצוע גם בחלקים אחרים של איטליה ובווינה.
האופרה הראשונה שלו שהוצגה בלונדון הייתה "Il trionfo della costanza" בשנת 1782. הוא כיהן במשרת מנהל מוזיקלי בלונדון עד 1786 והעלה שם חמש מן האופרות שלו עצמו וגרסאות חלופיות של יצירות מאת מלחינים אחרים, כגון "אורפאו" של גלוק עם מוזיקה משלימה מאת יוהאן כריסטיאן באך והנדל.
לא תמיד התקבלו יצירותיו בחיוב: מבקר אחד כתב על האופרה האחרונה שלו בלונדון, "L'inglese in Italia", "המוזיקה סובלת בעליל מחדגוניות מייגעת".
אנפוסי חזר לאיטליה וזכה מחדש באמון הקהל הרומאי בפארסה "Le pazzie de' gelosi" בקרנבל של 1787. בשנת 1789 נעצר רצף יצירתו האופראית, שלא נפסק במשך 20 שנה, ואנפוסי הגביל את עצמו למוזיקה כנסייתית.
הוא התמנה למאסטרו די קאפלה של בזיליקה סן ג'ובאני אין לטראנו, ובמשרה זו התמיד עד מותו ב-1797.
מכלול יצירתו של אנפוסי אינו מוכר בשלמות, אבל הוא חיבר לפחות 60, ואולי 70 או יותר אופרות, ולפחות 20 אורטוריות בלטינית ואיטלקית.
סגנון יצירותיו המוקדמות דומה, שלא במפתיע, לזה של מוריו, פיצ'יני וזאקיני, עם הרמוניה דיאטונית ומלודיה מושפעת לסירוגין.
סגנון התזמור שלו השתנה במידה ניכרת במהלך שנות עבודתו; הוא עשה שימוש באפקטים צבעוניים יותר באמצעות כתיבה לכלי נשיפה מעץ.
עד אמצע שנות ה-70' של המאה ה-18 ניכרה באופרה בופה שלו העדפה לאריה מסוג הדה קאפו המיושן והטהור, בכוונה להתקדם, כמו ביצירותיו הקומיות, לתרוצות שצורתן חופשית יותר.
נראה שהעדיף תרוצות ארוכות יותר כמו סיומים, וכן גילה העדפה ברורה למומנטים ולפראזות סנטימנטליים.
ביקורת נמתחה על המוזיקה של אנפוסי מיסודה, כלוקה בחסר מבחינה דרמטית וחלשה באפיון דמויותיה.
דמויות הבופו שלו לא היו, על פי רוב, מקוריות כאלה של כמה מבני זמנו, כמו צ'ימרוזה ופאיזיילו, ואילו המוזיקה שלו לאופרה סריה סטריאוטיפית במידת מה.
כמלחין אופרה, נשכח אנפוסי מלב למשך זמן רב, על אף הפופולריות הרבה שלו בקרב בני זמנו, משום שיצירותיהם של סליירי, רוסיני ומוצרט העיבו על יצירותיו הוא.
אף על פי כן, גתה העלה על הבמה את "קירקה הקוסמת" של אנפוסי בתפקידו כמנהל התיאטרון של ויימאר.
הוא עיבד את הלברית עם כריסטיאן אוגוסט וולפיוס ואף תכנן המשך, שלא יצא לפועל.
רק ב-20 השנים האחרונות זוכות יצירותיו של אנפוסי להערכה מחודשת, הודות להפקות שונות כמו Giuseppe riconosciuto.
יצירות משלו בוצעו בפסטיבל זלצבורג של שנת 2005.
פסקל בַּרבּוֹ (Pascal Barbot; נולד ב-1972), הוא שף צרפתי הפועל בפריז.
משנת 2007 זכה בשלשה כוכבים במדריך מישלן במסעדה שלו ושל כריסטוף רואָה, ברובע ה-16, "ל'אסטראנס".
ברבו נולד בכפר סן-גראן-לֶה-פואִי Saint Grand Le Puy על יד העיר וישי שבצרפת, בשנת 1972, כבן לאב פועל במפעל למכוניות ולאם עובדת במוסד טיפולי.
בניגוד לרוב השפים הצרפתיים הגדולים ברבו לא גדל על תרבות בישול בבית ולא למד מאמא או סבתא שהיו בשלניות מעולות, אלא גדל בבית בו האוכל היה דבר רגיל.
ברבו החל ללמוד לבשל כשלמד בבית ספר לטבחות בשנים 1986–1989. אחר כך עבד במסעדות מקסים שבפריז, "קלאווה" (Clavé) שבקלרמון-פראן וטרואָהגרוֹ (Troisgros) ברואן (Roanne) שבמחוז לואר.
השתלם בטבחות במשך שנתיים (1990-1992, אצל השף ז'ואל אנטונס במסעדה "לה סאבֶר" Les Saveurs (הטעמים) בלונדון, אחר כך הרחיב את ידיעותיו בתחום האומנות הקולינרית אף בעת שרותו הצבאי בקלדוניה החדשה (1992-1993) כששימש כשף של מטבח מפקד הצי הצרפתי באוקיינוס השקט והתרוצץ בין קלדוניה החדשה, ניו זילנד, פיג'י וטונגה.
אחרי השחרור מהצבא עבד כחמש שנים במסעדתו של אלן פאסאר, "ל'ארפז'" בפריז ובמהלך שהותו שם התקדם למדרגת "סגן שף" (sous-chef).
אצל פאסאר למד את חשיבות חומרי הגלם, פאסאר התייחס לירק באותה מידת חשיבות וטיפול בה התייחס לפטריות כמהין או ללובסטר.
בשנים 1998–1989 עבד במשך שנתיים כשף המסעדה הצרפתית הפופולרית "אמפרסנד" בסידני באוסטרליה.
באוסטרליה הכיר מגוון רחב של מטבחים, חומרי גלם וסגנונות בישול וקיבל תחושה של חופש ושל שחרור מהמסורת, אם בצרפת חשב תמיד על איך תבשיליו יתקבלו על ידי הסועדים, הרי שבאוסטרליה נוכח לדעת ששפים מצפים להפתיע את הלקוחות והלקוחות מצפים להיות מופתעים.
עם חזרתו לצרפת עבד במשך שלושה חודשים כשף המסעדה הפריזאית הידועה "לאפרוז" (Lapérouse), שם התאחד עם כריסטוף רואה, הם עזבו אותה בגלל חילוקי דעות יצירתיים עם בעל המסעדה.
ימים ספורים לאחר פתיחתה היא זכתה לביקורת נלהבת ב-Figaroscope, ברבו גם קיבל מפאסאר את רשימת כל לקוחותיו על מנת שיוכל לפנות אליהם ומהר מאוד היה קשה להשיג מקומות במסעדה.
המסעדה יוצאת דופן בקרב מסעדות הצמרת בעיצובה הפשוט, בחוסר הרשמיות של השירות שלה ובכך שלא נדרש לבוש רשמי כתנאי לסעוד בה.
היא בעלת גישה חדשנית - אינה מציגה תפריט מסורתי, בעוד מספר מנות התפריט נקבע לפי בקשת הלקוח.
אין בה למשל שימוש ברטבים הצרפתיים המסורתיים ובשמנת וחמאה, אין תוספת מלח, תוך קבלת השראה ממטבחים מארצות אחרות באסיה (תאילנד, יפן) ואירופה (במיוחד מספרד), לפעמים מ"הנובל קוויזין" הצרפתי והגסטרונומיה המולקולרית.
יש המשייכים את ברבו לטרנד הביסטרונומיה ה"ממציא מחדש" את המטבח הצרפתי (זו דעתו של מייקל שטיינברגר, מבקר היין של ה"סלייט", בספרו Au Revoir to All That).
אחרים מזהים בו פשוט נציג של האסכולה של אלן פאסאר.
מנת הדגל של המסעדה היא פואה גרא, הטובל בשמן אגוזי לוז, שלצידו גאלט פטריות עם ריבת לימון.
כבר בפברואר 2001 זכתה המסעדה החדשה בכוכב הראשון שלה במדריך מישלן, בשנת 2005 נוסף לה כוכב נוסף ובשנת 2007 קיבלה את הכוכב השלישי, עליו היא שומרת מאז (נכון לשנת 2011).
מסעדת "ל'אסטראנס" דורגה במקום ה-13 בעולם בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2011.
אחת מתלמידותיו של ברבו היא השפית אדלין גראטאר.
2005 - נבחר שף השנה על ידי המדריך גו-מיו
2007 - זכה ב-3 כוכבים במדריך של מישלן
פסקי תשובות היא סדרת ספרי הלכה, האוספים פסקים מעשיים מספרי פוסקים וספרי שו"ת בעיקר מפוסקי זמנינו.
הסדרה נכתבה על ידי הרב שמחה בן ציון אייזיק רבינוביץ.
הסדרה מונה שבעה כרכים, ומוסדרת לפי הספר משנה ברורה של רבי ישראל מאיר הכהן, על חלק אורח חיים של השולחן ערוך, כשעל כל חלק יצא כרך אחד, מלבד חלק השלישי העוסק בהלכות שבת שכולל שני חלקים האחד מסימן רמ"ב עד סימן ש' והשני מסימן ש"א עד סימן שד"מ.
מלבד ה"משנה ברורה", המחבר מברר גם את דעתם של פוסקים נוספים, כמו בעל התניא.
כחסיד, נוטה המחבר למנהגי החסידות והוא מביא למנהגים אלה מקורות בספרות ההלכה, החסידות או הקבלה.
הסדרה עוסקת גם בעמדת ההלכה בשאלות טכנולוגיות שנתחדשו בעשרות השנים האחרונות.
הסדרה קיבלה הסכמות מהרבנים נסים קרליץ, שמואל הלוי ואזנר, יצחק טוביה וייס, והאדמו"ר מביאלה - דוד המחבר.
ובין היתר קיבל המחבר ברכות רבות מהרב עובדיה יוסף שאף היה לומד הרבה בספר זה וכותב אותו בספריו.
מחבר הספרים הוא הרב שמחה בן ציון אייזיק רבינוביץ' (י"ב חשון ה'תשכ"ג, נובמבר 1962), יליד לוגאנו שבשווייץ, עלה לארץ בגיל שנה.
הוא בנו של רבי ירחמיאל צבי יהודה רבינוביץ (האדמו"ר מביאלא-פשיסחא) וגולדה (לבית גליצקי), נכדו של רבי יחיאל יהושע רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא, וחתנו של ח"כ לשעבר שמואל הלפרט.
למד בבחרותו בישיבת גור, וכן למד אצל רבי משה הלברשטאם.
החל משנת ה'תשנ"ז מכהן כרבה של קהילת 'משכנות יעקב' בשכונת רמת שלמה בירושלים.
לאחר הופעת הסדרה 'פסקי תשובות' היא הפכה לפופולרית בקרב הפוסקים ותלמידי חכמים, ואחריה החלו מכונים שונים להוציא מהדורות חדשות של משנה ברורה עם הערות בשולי הדף מפוסקי זמננו.
כהשלמה לסדרת "פסקי תשובות" הוציא חתנו של הרב רבינוביץ, הרב אהרן אריה כ"ץ, מו"ץ בשכונת רמת שלמה בירושלים, ספר בשם פסקים ותשובות (במתכונת דומה לפסקי תשובות) על שולחן ערוך יורה דעה.
החלק הראשון יצא בשנת תשע"ז על הלכות כיבוד הורים, כבוד תלמידי חכמים, הלכות צדקה והלכות מילה.
בהקדמה שכתב הרב רבינוביץ לספר זה, אישר שהדברים נכתבו בהסכמתו.
בשנת תשפ"א יצא לאור חלק שני על יורה דעה מסימן פ"ז עד סימן קכ"ב, וכלול בתוכו הלכות בשר בחלב, תערובות, בישולי עכו"ם, חלב נכרי, ענייני סכנה, טבילת כלים, הגעלת כלים.
הסדרה קיבלה הסכמות מהרבנים: זלמן נחמיה גולדברג, משה שטרנבוך, יצחק טוביה וייס, עזריאל אויערבאך, שבח צבי רוזנבלט, משה שאול קליין, נפתלי נוסבוים.
חלק נוסף בסדרה הוא הספר קיצור שולחן ערוך עם ליקוטי פסקי תשובות, נערך על ידי בנו של הרב רבינוביץ, הרב יחיאל יהושע, רב בשכונת רמת בית שמש ג'2 בבית שמש, הכולל הערות קצרות על סדר הקיצור שולחן ערוך, ומיוסד על הספרים "פסקי תשובות" ו"פסקים ותשובות".
עד כה (חשון תשפ"א) יצאו שני חלקים, כאשר החלק השלישי עדיין בעריכה.
פסקי תוספות הוא חיבור קדום שמתמצת את פסקי ההלכה הנובעים מפירושי התוספות על התלמוד.
פירושי התוספות כתובים בסגנון זורם של שאלה ותשובה, לרוב ללא מסקנה מפורשת, וחיבור זה, שבו כתובה בקצרה ההלכה למעשה המתבקשת מהשתלשלות הדיון, משמש כלי עזר להבנה מדויקת של דברי התוספות.
הוא מצוטט רבות בין פוסקי ההלכה.
זהות המחבר איננה ידועה בוודאות.
על פי דעה רווחת מחבר הפסקים הוא רבי יעקב בן אשר, מחבר הטור.
דעה אחרת מייחסת את חיבורו לאביו, הרא"ש.
החיד"א שלל את שתי ההשערות: "לא ידעתי שורש לדברים הללו".
מסורת מבוססת יותר מופיעה בקונטרס 'שם הגדולים' מאת ר' אהרן שליצשטט, שם כתב שרבי יחזקיה ממגדבורג, דודו של רבי אליעזר מטוך, המכונה מהרי"ח (וזהו המהרי"ח הנזכר רבות ב"הגהות אשר"י"), חיבר פסקי תוספות, אך לא ברור שכוונתו לפסקי תוספות הנדפסים המוכרים לנו.
עוד כתב שם שגם רבי יעקב בן ר' מאיר מנורטהויזן, מחכמי אשכנז, שנהרג בנורטהויזן בשנת ה'ק"ט (1349) בפרעות עקב המגפה השחורה, חיבר פסקי תוספות.
מסתבר, אפוא, שכשם שהיו קבצים רבים של תוספות - כך היו במקביל קבצים רבים של פסקי תוספות.
עם הדפסת התלמוד, ועמו התוספות ופסקי התוספות, נוצרה לעיתים ערבוביה, כאשר בצמוד לתלמוד נדפסו תוספות מאת חכם מסוים, ואילו בסוף הכרך נדפסו פסקי תוספות המסכמים קובץ אחר של התוספות, והדבר יצר סתירות כביכול בין התוספות לפסקים.
כבר החיד"א עמד על תופעה זו באופן כללי, וציין בייחוד את מסכת סוטה, שבה אין תיאום בין התוספות לפסקים.
כמו כן כתב החתם סופר על פסקי התוספות למסכת ביצה.
לדעת החיד"א, ייתכן גם ש"פסקי תוספות" המודפסים אינם כולם מאותו מחבר.
במסכתות מסוימות (תמיד ומידות) נדפסו "פסקי תוספות" ולא התוספות עצמן.
לפי ראיות שונות נראה שפסקי התוספות הנדפסים, לפחות במרבית המסכתות, הם מקבצי הפסקים של רבי יעקב נורטהויזן.
החיבור נדפס לראשונה עם מהדורת התלמוד הראשונה שיצאה לאור (שונצינו ופיזרו, רמ"ד-רע"ט), וזאת ברוב המסכתות שנדפסו בהוצאה זו.
הפסקים לכמה מסכתות נדפסו לראשונה במהדורת ונציה (ר"פ-רפ"ג), ואילו הפסקים למסכתות בסוף סדר קדשים: מעילה, תמיד מידות וקינים נדפסו מכתב יד לראשונה במהדורת וילנא, בשנת תרמ"ה.
בדפוס ווילנא החיבור מודפס מיד לאחר דפי התלמוד עצמו (לפני הרא"ש וכל שאר המפרשים שנדפסו בכרכי התלמוד).
בתלמוד בבלי מהדורת עוז והדר נדפס שוב במהדורה מתוקנת משיבושי הדפוס שנפלו עם השנים בהעתקות מדפוס לדפוס.
בתשפ"ד הוציא מכון ירושלים את "פסקי תוספות השלם" במהדורה מתוקנת ומוערת בשני כרכים, בההדרתו של הרב ישראל אייזנשטיין.
פסקל יום טוב אברהמי (28 במאי 1962, כ"ד באייר ה'תשכ"ב – 18 באוגוסט 2011, י"ח באב ה'תשע"א) היה לוחם ימ"מ ישראלי מעוטר.
אברהמי היה מוותיקי לוחמי הימ"מ ושירת בה 26 שנה כלוחם חוד וכצלף.
הוא זכה למוניטין גבוה מאוד ביחידה ועל אומץ ליבו זכה בשני עיטורי המופת ועיטור האומץ של משטרת ישראל.
אברהמי נהרג במתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011. אחרי מותו הוענק לו פרס בגין ונכתב ספר להנצחת מורשתו.
פסקל יום טוב אברהמי נולד בצרפת ב-28 במאי 1962 לאליהו וניקול אברהמי, משפחה יהודית שנמלטה מאלג'יריה בעקבות המלחמה שהתחוללה שם בשנות ה-50 של המאה ה-20 וכללה גם פוגרומים נגד יהודים.
בשנת 1977, בגיל 15, עלה לישראל ולמד בתיכון רנה קסין שבירושלים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
אברהמי לחם במלחמת לבנון הראשונה ונפצע בקרבות בביירות.
מאז פציעתו בלבנון החל פסקל תהליך של חזרה בתשובה.
הוא היה נשוי ואב לשלושה בנים, וגר בפסגת זאב בירושלים.
ב-1985 התגייס לימ"מ, שם שירת כלוחם במשך כ-15 שנה.
אברהמי השתייך לצוות החוד ול"קופים", יחידה המתמחה בפריצה באמצעות גלישת חבלים, טיפוס וסנפלינג.
אברהמי היה ידוע בכושרו הגופני הגבוה, במשמעת העצמית הנוקשה ובנחישות שלו.
הוא ראה בשירות בימ"מ שליחות והתעקש לצאת לכל משימה, פעולה ומבצע.
בעשור האחרון לחייו ביחידה עבר הסבה לתפקיד צלף, המתמחה בירי מדויק במטרות קרובות ורחוקות כאחד, באמצעות מערכת נשק צלפים.
אברהמי נחשב לאחד מבכירי הלוחמים והצלפים ביחידה, ובנוסף לפעולות המבצעיות הרבות בהן השתתף, חנך גם לוחמי וצלפי ימ"מ צעירים ממנו.
ב-1988 השתתף אברהמי בכוח הפריצה ל"אוטובוס האמהות".
באחד המבצעים בחברון, כאשר כוח הימ"מ היה בנחיתות מספרית, אברהמי הסתער לבד על 4 מחבלים והרג את כולם.
במהלך שירותו בימ"מ, זכה לשני עיטורים מטעם משטרת ישראל: ב-1990 קיבל אברהמי את עיטור האומץ על חיסול חוליית מחבלים וב-1995 קיבל את עיטור המופת, כשהסתער על שלושה מחבלים שהיו בדרכם לפיגוע.
אברהמי נהרג בערב 18 באוגוסט 2011 מירי מחבלים מגבול ישראל–מצרים כחלק מאירועי מתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011 בזמן שאבטח כוחות סילוק פצצות שעבדו בזירה.
כאשר אברהמי נהרג, בגיל 49, הוא היה מוותיקי הלוחמים ביחידה, עם שירות רציף של 26 שנה בימ"מ בתפקידי לוחם וצלף.
בחנוכה ה'תשע"ב (2011) זכה (לאחר מותו) בפרס בגין "עבור תרומתו לביטחון המדינה והיותו סמל למצוינות, אומץ לב והקרבה עבור המולדת".
בחנוכה ה'תשע"ה (2014), לאחר מותו, עוטר על פועלו בעיטור המופת של משטרת ישראל.
בשנת 2016 התקיימה במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים הקרנת בכורה של הסרט החדש "פסקל אברהמי האיש והאגדה" (מאת הבמאי דוד שרמן).
באותו ערב הושק הספר לזכרו "עד קצה הגבול".
בנוסף לכך נקראה כיכר האירועים שברחוב יצחק טוניק שבפסגת זאב מזרח על שמו של אברהמי.
בתאריך 6 בספטמבר 2018 נחנך בית כנסת לזכרו בשכונת נווה גן בפתח תקווה.
בית הכנסת נקרא "תפארת פסקל".
בעקבות מותו, אשתו של פסקל, סימה אברהמי, התגייסה למשטרת ישראל.
גם בניו הבכורים, טל ומתן, התגייסו בעקבות אביהם למשמר הגבול.
משנת 2018 מתקיים במיני ישראל מרוץ ריצה שנתי לזכרו הנקרא "לרוץ עם פסקל".
פסקטריאניזם הוא אורח חיים תזונתי בו בשר בעלי חיים ימיים הוא המקור היחיד לבשר כך שישנה הימנעות מוחלטת מבשר של בעלי חיים אחרים.
פסקטריאניזם הוא תחדיש שנוצר בארצות הברית בשנות התשעים של המאה העשרים, מהלחם של המילה האיטלקית "Pesce" (דג), עם המילה האנגלית "Vegetarian" (צמחוני).
בארצות הברית גם האלטרנטיבה pesco-vegetarianism נמצאת בשימוש.
בעברית מוכרים כינויים מקבילים לפסקטריאני, כמו הכינוי צמחודג שהיא הלחם בסיסים של המילים "צמחוני" ו"דג", הכינוי ההיברידי פישחוני שהיא הלחם של המילים "פיש" (דג באנגלית) ו"צמחוני" וכינוי הסלנג פישיונר.
תזונה פסקטריאנית כוללת גם את כל רכיבי התזונה הטבעונית וכן דבש.
במקרים מסוימים, התזונה הפסקטריאנית כוללת גם את כל רכיבי התזונה הצמחונית, כלומר גם ביצים ומוצרי חלב.
במקרים אחרים, פסקטריאנים נמנעים מאכילת ביצים ומוצרי חלב, בהיותם תוצרים של בעלי חיים יבשתיים (פסקו-וגניזם).
פסקואל אורטיס רוביו (בספרדית: Pascual Ortiz Rubio, נהגה: ; 10 במרץ 1877 - 4 בנובמבר 1963) היה פוליטיקאי מקסיקני, נשיא מקסיקו בשנים 1930–1932. נולד במורליה, בירת מדינת מיצ'ואקאן שבמקסיקו.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1929, התמודד כמועמד המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR), תחת הנהגתו של "המנהיג העליון" פלוטארקו אליאס קאייס; והביס את חוסה וסקונסלוס, שר החינוך לשעבר, דמוקרט ואופוזיציונר ביקורתי וחריף של הממסד והמפלגה השלטת.
אורטיס רוביו היה פוליטיקאי מן השורה, במפלגה שנשלטה הלכה למעשה בידי הנשיא לשעבר קאייס בתקופה שנקראת בהיסטוריה של מקסיקו "מקסימאטו" , אך התעמולה המפלגתית הציגה אותו כאיש חזק ובעל חזון, שיפתור את בעיותיה הכלכליות והחברתיות של המדינה.
המפלגה המהפכנית ומועמדה רוביו פנו לקהל הפועלים והאיכרים והבטיחה למעמדות אלו שיפור ניכר בתנאי החיים, מעבר למה שווסקונסלוס היה מוכן להתחייב אליו.
ב-5 בפברואר 1930, יום כניסתו לתפקיד נשיא מקסיקו, נורה אורטיס רוביו בניסיון התנקשות ונפצע בסנטרו.
הוא נותח פעמיים ושבר עצם הוצא מלסתו.
כהונתו שהתנהלה בהצלחה יחסית, הייתה לכל אורכה תחת הטראומה של ניסיון ההתנקשות ביומה הראשון, ולבסוף התפטר אורטיס רוביו מן הנשיאות ב-4 בספטמבר 1932 כשהוא מלין על התערבות יתר של הנשיא לשעבר קאייס בניהול המדינה.
החליף אותו כנשיא ביניים עד הבחירות הבאות, אבלרדו רודריגס.
הוא נסע לארצות הברית וחזר למקסיקו ב-1935 לאחר שידידו הנשיא המכהן, לאסרו קארדנאס, תפס את מושכות השלטון וארגן מחדש את המפלגה המהפכנית.
בשנת 1947 הוא הביע תמיכה בתוכנית החלוקה.
אורטיס רוביו חיבר ספרים על חלקו במהפכה המקסיקנית מאז שחבר לכוחות מדרו, הוא נפטר במקסיקו סיטי ב-4 בנובמבר 1963, בגיל 86.
פסקואל נולד ב-10 במרץ 1877 במורליה שבמיצ'ואקאן.
הוא למד בקולג'יו דה סן ניקולאס במורליה ועבר למקסיקו סיטי כדי להמשיך בקריירה כסוקר ומהנדס.
הוא חזר למיצ'ואקאן ובשנת 1910 הצטרף לתנועה רפורמית עם מיס חואקין ובמסגרת המהפכה המקסיקנית נעצר בידי משטרו הרודני של ויקטוריאנו ורטה.
פסקואל תמך במחנה החוקתי בראשות ונוסטיאנו קאראנסה והועלה לדרגת קולונל בצבאו.
הוא נסע לארצות הברית להשתלט על אינפלציה.
בשנת 1916 כיהן בתפקיד סגן הקונגרס המכונן.
בשנת 1917 מונה למושל מדינת מולדתו מיצ'ואקאן, תפקיד אותו מילא עד 1920 כשהצטרף לפמלייתו הפוליטית של פלוטארקו אליאס קאייס.
הוא כיהן בתפקיד מזכיר התקשורת והתשתיות הציבוריות בממשלות אדולפו דה לה ורטה ואלווארו אוברגון.
פסקואל התפטר עקב חיכוכים עם שר החוץ אלברטו ג'יי פני.
פסקואל חי בספרד ללא עלות, עד שב-1925 ייצג את מקסיקו נגד רפובליקת ויימאר וב-1926 נגד ברזיל בתיקים משפטיים בין-לאומיים.
ב-4 במרץ 1929, במהלך הכינוס המארגן של מפלגת המהפכה הלאומית, קאייס הכריז על פסקואל כמועמד הראשון לנשיאות מטעם מפלגת ה-PNR החדשה.
הוא התחיל את הקמפיין שלו ב-26 במאי 1929 במדינת אידיאלגו, המתחרים הפוליטיים של פסקואל היו חוסה וסקונלוס, הגנרל פדרו רודריגז טריאנה מהמפלגה הקומוניסטית, ועוד מספר מועמדים משניים.
לאחר הפלת התקוממות מרכזית של התנועה הדתית 'כריסטרוס', חודשה מערכת הבחירות.
ב-17 בנובמבר התקיימו הבחירות בהן אורטיס רוביו יצא בניצחון, עם 1,947,848 קולות (93.55%), ואחריו וסקונסלוס מהמפלגה הלאומית והמפלגה הדמוקרטית עם 5.32% מהקולות.
מפלגות איכרים והמפלגה הקומוניסטית זכו ב-0.11% מכלל הקולות.
וסקונלוס טען כי הבחירות נעשו בהונאה.
מפלגת ה-PNR הצליחה להגיע לכל קצוות המדינה ולהתארגן בצורה מבוססת תחת מצע מתון לעומת יריבותיה, גורם שהיה רב השפעה על ניצחונה.
גורם נוסף שהוביל לניצחונו הפוליטי של פסקואל היה המאבק הפוליטי הפנימי בתוך מקסיקו, התסיסה האזרחית עקב ההתנקשות בחייהם של מספר גנרלים והדיכוי של גורמים מטעם הכנסייה הקתולית הובילו רבים באוכלוסייה הכללית לתמוך במתינות היחסית של ה-PNR.
כנשיא הנבחר, שהוכרז בימים האחרונים של דצמבר, אורטיס רוביו התקבל בארצות הברית ונפגש עם הנשיא הרברט הובר ומנהל חברת בת של סטנדרט אויל (Standard Oil).
פסקואל הציע להפסיק את ההתבודדות החקלאית של מקסיקו ולקדם השקעות פרטיות, שהתקבלו היטב על ידי ממשלת ארצות הברית והבנקים הבינלאומיים.
הוא נכנס לתפקידו ב-5 בפברואר 1930 וקורא להקריב תשוקות ולחפש את עתיד המדינה: "התנועה החברתית היא עובדה מוגמרת והדרך היחידה האפשרית לשרת את המדינה היא לעשות מעתה עבודה בונה, מבוססת בגובה המראות...
עלינו לבנות מדינה טובה יותר לכל המקסיקנים; בעבור השגת התיאום של כל המעמדות." כל אותה העת, היה מנהיג המפלגה בפועל, פלוטארקו אליאס קאייס, שמשך בחוטים וקבע את המדיניות הממשלתית ואת השפעותיה, ופעל כמעין מנהיג עליון.
בעת שנכנס למכוניתו בארמון הנשיאותי, אורטיס רוביו הותקף על ידי דניאל פלורס ונורה בלסת ללא השלכות חמורות.
חששות רבות הועלו וכעבור כחודש התגלו בטמאוליפס יותר ממאה גוויות של תומכי וסקונלוס, בהם גם מספר גנרלים ואישים רבי חשיבות ציבורית.
גונגורה, נשיא המפלגה הלאומית נגד הבחירה המחודשת, מחה כי כמה מחבריה שנמצאו הרוגים גורשו קודם לכן ממטה הרגימנט ה-51 בפיקודו של מקסימינו אווילה קמאצ'ו.
ב-22 באפריל 1932, דניאל פלורס נמצא מת בתא המאסר שלו במחוז הבירה הפדרלי.
אורטיס רוביו מרכיב את הממשלה שלו עם מספר תומכי 'כריסטרוס' כמו גם עם תומכי-אוברגון רבי מעמד פוליטי כגון פורטס חיל וארון סאנץ.
במשך פחות משנתיים הוביל אורטיס ממשלה חקלאית חלשה, מתנדנדת, ריאקציונית ומדכאת.
מצב משבר זה נצפה בקונגרס, בקבינט ובמפלגה הרשמית.
מבחינת הפוליטיקאי לאסרו קארדנאס, מה שקרה הוא שקאייס לא הצליח למשמע את הקבוצה הרואה עצמה נשיאותית ומי הם אלה שגורמים לפוליטיקה להחליש את ממשלתו של אורטיז רוביו ולהפיח בקאלס פחד מפני בגידות לכאורה.
לפיכך, ב־14 באוקטובר 1931 נאלץ הנשיא למסור את המנדט שלו בתור שר ההגנה לקאייס.
בהקשר נשיאותו הישגיו של אורטיס רוביו דלים.
ב-26 בספטמבר 1930 הוא פרסם את דוקטרינה שתמכה בתזה של אי התערבות והגדרה עצמית של העמים.
ב-1 במאי 1931 הוא יצר קשרים עם הרפובליקה הספרדית השנייה ומקסיקו הצטרפה רשמית לחבר הלאומים ב-12 בספטמבר אותה שנה.
אורטיס רוביו אישר את חופש הפולחן, גזר חוק עבודה עבור השטחים הפדרליים, חילק את חצי האי באחה קליפורניה לשתי טריטוריות (באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית), שילב את שטחה של קווינטנה רו ביוקטן וקמפצ'ה, חנך את הכביש המהיר מקסיקו סיטי - לארדו והרחיב את רשת התקשורת הטלפונית.
אולם ההשפעות השליליות של השפל הכלכלי הגדול, שגרם להתכווצות הכלכלית, פיחות המטבע ואבטלה עצומה במקסיקו, צמצמו עוד יותר את האפשרויות לפעולה ממשלתית.
כך שבינואר 1932 נאלץ אורטיס רוביו לבקש מהקונגרס להשעות את התשלומים על החובות הזרים של מקסיקו למשך שנתיים.
לאחר שעמד על המועד האחרון לקונגרס למינוי נשיא מחליף, מבלי לערוך בחירות, ולאור הכפשת ממשלתו הכפופה לקאייס, הגיש אורטיס רוביו את התפטרותו מהנשיאות ב-2 בספטמבר 1932 "בעבור אחדות פעולה גדולה יותר בעתיד".
מאוחר יותר רשם בזכרונותיו: "הייתי משוכנע שביכולתי להשתמש באלימות בכדי לכפות את סמכותי, או לפרוש; למרות התמיכה הצבאית שהייתה לי, החלטתי על האפשרות השנייה, מכיוון שבהתחשב באלמנטים שהיו לאויב, הוא יצטרך להציע התנגדות רצינית וניתן יהיה לעורר מלחמת אזרחים חדשה." הוא עזב על כרונה של רכבת אוליבו לגלות בארצות הברית.
עם שובו מינה אותו הנשיא קארדנאס למנהל פטרומקס (PEMEX של היום), חברת ייצוא נפט לאומית שפעלה בחסות הממשלתית.
ב-7 בדצמבר 1961 מינה אותו הנשיא אדולפו לופס מטאוס לנציג הממשלה בוועד האיגוד הלאומי של המהנדסים והאדריכלים במקסיקו.
פסקואל נפטר במקסיקו סיטי ב-4 בנובמבר 1963.
פסקל ורליין הוא נהג מרוצים גרמני המתחרה עבור קבוצת פורשה באליפות הפורמולה אי.
בשנת 2015 הפך לנהג הצעיר ביותר שזכה באליפות מרוצי ה-DTM לאחר שעשה זאת בגיל 20 תחת קבוצת מרצדס AMG.
בשנת 2014 בגיל 19 היה לנהג הצעיר ביותר שניצח במרוץ DTM.
התחרה במשך 2 עונות בפורמולה 1 ושימש כנהג המבחן והגיבוי של קבוצת הפורמולה 1 מרצדס AMG.
ורליין נולד בעיר זיגמרינגן לאב גרמני ולאם ממאוריציוס.
בשנת 2003 החל להשתתף במרוצי קארטינג בהם התמודד במגוון קטגוריות עד לשנת 2009. בשנת 2010 עבר להתמודד בקטגוריית החד-מושבי לאחר שהשתתף באליפות הפורמולה מאסטר'ס של ארגון ה-ADAC.
ורליין סיים את האליפות במקום השישי לאחר שהשיג ניצחון במרוץ זקסנרינג וסיים במהלך העונה עוד שלוש פעמים בפודיום.
בעונת 2011 זכה ורליין באליפות לאחר שניצח ב-5 מרוצים במהלך העונה במסלולים אושרסליבן, זקסנרינג, זולדר, נורבורגרינג ואירו ספידווי לאוזיץ.
בעונת 2013 החל להשתתף באליפות פורמולה 3 האירופית ובסוף העונה סיים במקום השני בטבלה.
בשנת 2013 ערך ורליין את הופעת הבכורה שלו במרוצי ה-DTM כאשר התחרה עבור קבוצת מרצדס AMG במכונית ה-C קופה DTM.
בעונת 2014 הפך לנהג הצעיר ביותר שהשיג פול פוזישן והפך לנהג הצעיר ביותר שניצח ב-מרוץ בסבב ה-DTM לאחר שניצח במרוץ שנערך במסלול אירו ספידווי לאוזיץ.
את עונת 2014 סיים במקום השמיני בטבלת הנהגים.
עונת 2015 הייתה עונת שיא מבחינתו כאשר בגיל 20 הפך לנהג הצעיר ביותר שזכה באליפות ה-DTM לאחר שניצח במרוצים שנערכו בנוריסרינג ובמוסקבה, סיים במקום השני במרוצים בהוקנהיימרינג ובאוסטריה והשיג פודיום בנורבורגרינג.
בספטמבר 2014 הודיעה מרצדס AMG כי החתימה את פסקל ורליין לשמש כנהג המבחן והגיבוי של נהגי הקבוצה ניקו רוזברג ולואיס המילטון לעונת 2015.
בינואר 2017 חתם בקבוצת סאובר.
פציעה במהלך מרוץ האלופים גרמה לו להחמיץ את יום המבחנים הראשון שהתקיים במסלול בברצלונה והוחלף על ידי אנטוניו ג'יובינאצי.
הוא שב ולקח חלק ביום המבחנים השני שהתקיים באותו המסלול, אך בעקבות הפציעה נאלץ להחמיץ גם את שני המרוצים הראשונים בעונה, בהם הוחלף על ידי ג'יובינאצי.
בגרנד פרי הספרדי סיים במקום השמיני וצבר נקודות ראשונות בעונה.
בגרנד פרי אזרבייג'ן צבר נקודה נוספת, האחרונה עד לסיום העונה.
את העונה סיים במקום ה-18 בדירוג הנהגים.
בעונת 2018 שב להתחרות עבור מרצדס ב-DTM.
לקראת סיום העונה הודיע כי בסיומה יעזוב את מרצדס.
באוקטובר חתם בקבוצת מהינדרה המתחרה באליפות הפורמולה אי.
ורליין לא השתתף במרוץ פתיחת העונה שנערך בחודש דצמבר, משום שעדיין היה תחת חוזה עם קבוצת מרצדס, חוזה שהסתיים בסוף השנה.
במרוץ בצ'ילה, המרוץ השני בו השתתף, סיים במקום השני.
ההישג הטוב ביותר שלו בעונה וחצי בה התחרה עבור הקבוצה.
עונת 2019/2020 נעצרה אחרי חמישה מרוצים בשל מגפת הקורונה.
בחודש יוני, חודשיים לפני שהעונה חזקה לפעילות, הודיע על פרידה מיידית מהקבוצה.
ימים ספורים לאחר סיום העונה חתם בקבוצת פורשה.
פַסקוֹגָל (שם מדעי: Phascogale – מילולית: "סמור כיס"), הוא סוג של טורף כיס קטן דמוי עכבר ממשפחת נמיות הכיס הכולל 3 מינים החיים לאורך החופים של יבשת אוסטרליה.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1824 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טֶמינק, אך המינים שבו היו מוכרים כבר זמן רב קודם לכן תחת סוגים אחרים.
הפסקוגל ידוע בזנבו הארוך אשר מתאפיין בציצת שיער ארוכה ובולטת.
הפסקוגל דומה במבט שטחי לפוסום או לעכבר, אך ניתן לזהותו בנקל עקב זנבו הארוך והיוצא דופן; הזנב שאורכו שווה לאורך גוף הפסקוגל, בעל ציצת שיער שחורה אשר גדולה במיוחד ובולטת לעיני הרואה.
פרוותו לרוב בצבע אפור-כסוף בחלק העליון, ולבנבן בחלק התחתון ובסנטר; האוזניים והחוטם ורדרדים, העיניים גדולות ושחורות ועל המצח פס שחרחר דהוי.
הוא בעל חוטם מחודד ואוזניים עגלגלות וגדולות.
ההבדל בין המינים בא לידי ביטוי בעיקר בצבע של הזנב עצמו (אפרפר או אדמדם).
טווח אורך הגוף בין המינים נע בין 12 ל-26 סנטימטר, וטווח המשקל נע בין 70 ל-310 גרם.
הפסקוגל הוא שוכן יערות, ובכלל זה הן יערות נשירים יבשים והן יערות גשם.
הוא פעיל לילה המבלה את שעות החשיכה בחיפוש אחר טרף זעיר כדוגמת חרקים, זוחלים קטנים, חסרי חוליות, עכבישאים, ואף עופות ויונקים קטנטנים (במיוחד את עכבר הבית אשר קטן ממנו בצורה ניכרת); הוא עשוי מדי פעם גם לינוק צוף.
את שעות היום הפסקוגל מבלה בשינה בקינים שבנה מזרדים ועלים בין ענפי העצים או על הקרקע.
בעת שהפסקוגל נמצא בפעילות, ציצת הזנב הגדולה שלו מזדקפת ושערותיה סומרות, ותפקידה להסיח את תשומת ליבו של הטורף מתנועותיו של הפסקוגל.
מיני הפסקוגל מאוימים בעיקר על ידי מינים פולשים כדוגמת השועל האדום וחתול הבית, ואובדן בית הגידול המיוער שלהם לטובת מרעה.
הפסקוגל הוא יונק טריטוריאלי אשר מסמן את שטחו באמצעות שתן או צואה.
הטריטוריה של הנקבה משתרעת על כ-40 דונם, לעומת הטריטוריה של הזכר שגדולה יותר ומשתרעת על 100 דונם.
הנקבות מפגינות התנהגות טריטוריאלית תוקפנית כלפי נקבות אחרות, בעוד שהזכרים רגועים יותר ושטחם חופף לזכרים אחרים או לנקבות - להוציא את עונת הרבייה.
עונת הרבייה של הפסקוגלים מתרחשת בין מאי ויולי.
בדומה למיני האנטכינוס, גם אצל מיני הפסקוגל הזכרים חיים רק שנה אחת ומתים בתום עונת רבייה קצרה ותובענית; עם תחילת העונה, הזכרים הופכים לחסרי מנוחה, מפגינים אגרסיביות רבה כלפי זכרים אחרים, והם מבלים את העונה הקצרה בחיפוש אובססיבי אחר נקבות.
בתום עונת הרבייה הראשונה, כמעט כל אוכלוסיית הזכרים מתה כתוצאה מלחץ, תשישות ושינויים פיזיולוגיים בגוף.
הנקבות חיות כ-3 שנים, ולרוב הן ממליטות רק שגר אחד.
כחודש לאחר עונת הרבייה, הנקבה ממליטה 6–8 וולדות זעירים; בדומה למספר טורפי כיס אחרים, לנקבת הפסקוגל חסר את הכיס ה"אמיתי" שנמצא אצל הקנגוראים, ותחת זאת יש לה כיס מדומה בדמות קיפול עור זמני סביב בלוטות החלב.
הוולדות נשארים בכיס המדומה כ-7 שבועות, ולאחר מכן האם מעבירה אותם לקן יבש בעצים שבו הם נשארים כ-20 שבועות נוספים עד לגמילה המלאה.
פסקוגל זנב-מברשת (Phascogale tapoatafa) – המין הגדול והמוכר בסוג, אשר תואר ב-1793. בעל זנב מברשתני שעיר ובולט ומצוי בעיקר לאורך החופים הדרומיים והמזרחיים של אוסטרליה בקווינסלנד, ויקטוריה וניו סאות' ויילס.
מצב שימורו מוגדר כקרוב לסיכון (NT) ברשימה האדומה של IUCN.
פסקוגל צפוני (Phascogale pirata) – המין הבינוני בסוג.
הוכר כמין נפרד רק בשנת 2008, וקודם לכן נחשב כתת-מין של פסקוגל זנב-מברשת.
אנדמי לאזור מצומצם בטריטוריה הצפונית, ומצב שימור מוגדר כפגיע (VU).
פסקוגל אדום-זנב (Phascogale calura) – המין הקטן בסוג.
תואר ב-1844. בעל זנב אדמוני עם ציצה שחורה בינונית, ומוגבל כיום לאזור מצומצם באוסטרליה המערבית.
פסקיירה דל גארדה (באיטלקית: Peschiera del Garda) היא עיירה וקומונה על שפת אגם גארדה הנמצאת בנפת ורונה שבמחוז ונטו, בצפון איטליה.
שטחה 17.6 ק"מ והיא נמצאת כ־68 מטר מעל פני הים.
פסקיירה דל גארדה מוקפת כולה בתעלות ובמרכז העיר העתיקה עדיין קיימים המבצר על האי מהמאה ה-16 וחומותיה, תזכורת לתקופה בה האימפריה האוסטרית שלטה באזור.
לפסקיירה דל גארדה היסטוריה ארוכה.
בתקופת האימפריה הרומית היא נקראה ארדליקה (Ardelica) והייתה חלק מגאליה קיסאלפינה, פרובינקיה רומית.
השם מוזכר מאוחר יותר במפת פויטינגר כאריאוליקה (Ariolica) המציינת את מקומה בין ברשה לורונה.
במפת פויטינגר אף מצוין שהעיר הייתה מקום מסחר עם תאגיד ספנים בשם collegium naviculariorum Ardelicensium.
העיר מוזכרת בשם אריליקה (Arilica) באנציקלופדיה תולדות הטבע של פליניוס הזקן.
המבצר בפסקיירה מילא תפקיד בולט ברוב הקרבות הצבאיים שנערכו בצפון איטליה החל מהמאה ה-15, במיוחד במהלך המערכה האיטלקית של מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
בקרב פסקיירה ב-6 באוגוסט 1796, יום אחרי הניצחון הצרפתי הגדול בקרב קסטיליונה , כוח צרפתי בפיקודו של הגנרל אנדרה מסנה הביס והבריח את האוסטרים.
במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה לאחר המצור על פסקיירה, המבצר נפל בידי הפיימונטה, לאחר הגנה אוסטרית נועזת בראשות גנרל ראט שהחזיקה מעמד שישה שבועות, עד 30 במאי 1848.
פסקיירה גם ידועה בזכות הכלא הצבאי שבה, אשר נסגר בשנת 2002.
המבצר של פסקיירה נמצא ממש במרכז העיר.
המבנה הנוכחי של המבצר הוא מימי שלטון הרפובליקה של ונציה.
הוא נבנה במאה ה-16 והיה שימושי עד סוף המאה ה-19. באמצע המאה ה-15 היא הוסבה לאורוות סוסים.
בזמן השליטה האוסטרית והצרפתית המצודה חזרה לשמש למטרה צבאית, שופצה והורחבה.
במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1848) התרחשו בו קרבות עזים.
המבצר נמצא על שני איים קטנים בשולי האגם ובתוך המבצר מספר מבנים צבאיים עתיקים בין היתר, הנמל והגשר, מפעל חימוש, מגורים של חיל הרגלים, הטירה רוקה סקאליג'רה, בית חולים צבאי ומגורי חיל הפרשים שמשמשים היום כבניין עירייה.
ב-2017 המבצר הוכרז כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "מפעלי ההגנה הוונציאניים בין המאות ה-16 וה-17: סטטו דה טרה ומערב סטטו דה מאר", ביחד עם אתרים נוספים באיטליה, קרואטיה ומונטנגרו.
פסקיירה שוכנת ממש בחוף האגם, מצידה השני יוצא נהר ולכן קיימות בעיירה מספר תעלות.
נמל פסקרייה מאפשר הגעה באמצעות מעבורת לכל העיירות והחופים סביב אגם גארדה.
מלבד רציף המעבורת, הנמל כולל מעגנים של יאכטות וסירות פרטיות.
כנסייה מתחילת המאה ה-16 ובה קפלות קטנות מעוטרות בציורים של הולדת ישו ואנה הקדושה מהמאה ה-16, עבודות אומנות של הצייר פאולו פארינאטי ובד של זנון מוורונה משנת 1541 המתאר את פטרוס הקדוש ויוחנן בן זבדי.
בפסקיירה דל גארדה נמצאים שני אתרים שמהווים חלק משרידי בתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים, ומוכרזים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האתר הראשון נקרא בלוודרה והוא מהשנים 1,500-2,500 לפני הספירה והאתר השני נקרא פראסינו (Frassino) והוא מהתקופה 1,000-2,000 לפני הספירה.
אתרים דומים כאלה קיימים גם בסירמיונה ומנרבה דל גארדה.
בחורף, אגם פראסינו הקרוב הוא בית הגידול החשוב ביותר עבור הצולל המצויץ באיטליה (Morbioli & Sighele 2006).
פסקיירה דל גארדה מונה כ־10,465 תושבים נכון ל־2017 לפי נתוני מפקד אוכלוסין של המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה והיא עיירה מאוד תיירותית עם מספר גדול של בתי מלון, מסעדות, חופים וטיילת.
אדוארדו זארדיני (1989), רוכב אופניים
פסקל אקרמן הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת ג'ייקו - אלולה.
אקרמן הוא מנצח קטגוריית הנקודות בג'ירו ד'איטליה 2019, עם ניצחונו הפך אקרמן לגרמני הראשון שמנצח בקטגוריית זו והוא אלוף גרמניה לשנת 2018.
אקרמן החל את דרכו בקבוצת הפיתוח הגרמנית, קבוצת רד נט רוס.
הוא סיים רביעי באליפות גרמניה עד גיל 23 בשנת 2014, ובשנת 2015, סיים שמיני באליפות אירופה עד גיל 23. ב-2016, הוא סיים שישי במרוץ גנט - וולגם לצעירים, וניצח את החלק השני של הקטע השלישי והקטע רביעי בטור של ברלין.
הוא ניצח את אליפות גרמניה עד גיל 23, וסיים רביעי באליפות גרמניה.
הוא סיים שלישי בספארקאסן מינסטרלנד ג'ירו וזכה במדליית כסף באליפות העולם עד גיל 23, לאחר שהפסיד בספרינט לכריסטופר האלבורסן הנורווגי בספרינט רב משתתפים.
אקרמן הצטרף לקבוצת בורה–הנסגרוהה הגרמנית, שבה נמצאים רוכבים בכירים כמו רפא מייקה ופטר סאגאן.
הוא סיים חמישי במרוץ שלדפרייס, וסיים רביעי באליפות אירופה באופני כביש, לאחר אלכסנדר קריסטוף המנצח.
2018: אלוף גרמניה, ניצחון בקלאסיקת בריסל
אקרמן סיים שלישי בקלאסיקת האנדזמה, וסיים שני במרוץ דרידאסה דה פאנה ובמרוץ שלדפרייס.
הוא ניצח את הקטע החמישי ב-טור דה רומאנדי, ואת הקטע השני ב-דופינה ליברה.
ב-1 ביולי, הוא הפך לאלוף גרמניה לאחר שהקדים את ג'ון דגנקולב ואת מקס וואלשייד בספרינט.
בנוסף לכך, הוא ניצח את מרוץ קלאסיקת לונדון - סארי, לאחר שהקדים את אליה ויויאני ואת ג'יאקומו ניצולו.
הוא ניצח את שני הקטעים הראשונים בטור של פולין, וסיים שני בקטגוריית המאיצים.
הוא ניצח את קלאסיקת בריסל, ואת גרנד פרי דה פורמייה.
אקרמן סיים שני בקטגוריית המאיצים בטור של גואנשי, וניצח את הקטע השני.
2019: ניצחון בקטגוריית הנקודות בג'ירו ד'איטליה
אקרמן ניצח את קלאסיקה דה אלמריה, ואת דירוג המאיצים בוואלטה או אלגראבה.
הוא סיים שני במרוץ נוקר - קורס, וניצח את קלאסיקת ברדנה.
הוא גבר על ג'ון דגנקולב ועל אלכסנדר קריסטוף, ובכך ניצח את מרוץ אסקבורן-פרנקפורט.
ב-11 במאי, אקרמן זינק לגרנד טור הראשון בחייו ורשם מרוץ מוצלח מאוד.
הוא ניצח את הקטע השני לאחר שהקדים את אליה ויויאני ואת קיילב יואן, ואת הקטע החמישי לאחר שהקדים את פרננדו גאבייריה ואת ארנו דמאר.