tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתרון ההטרוזיגוט, מנגנון איזון הברירה, בא לידי ביטוי בכך שנוכחות האלל הדומיננטי והרצסיבי בגן מסוים מאפשרת כשירות גבוהה יותר של אדם בהשוואה לאדם שקיים אצלו רק סוג אלל אחד.
ניתן למצוא מנגנון זה בנשאים של גן הסכיזופרניה המבטאים גם את האלל הדומיננטי וגם הרצסיבי.
נשאים אלה עשויים לבטא תכונות מועילות מסוימות שהיו יכולות לתמוך בברירה של גן הסכיזופרניה.
עדויות מצביעות על כך שנשא של גן הסכיזופרניה יכול ליהנות מיתרון סלקטיבי לאור תכונות מועילות הכרוכות בגן זה, בהשוואה למי שאינו נשא של גן הסכיזופרניה.
מחקרים הראו שחלק מהנשאים של הגן הם בעלי יתרונות הסתגלותיים ותדירות מופחתת בזיהומים ויראליים.
תכונות מועילות נוספות עשויות לכלול מנת משכל גבוהה, יצירתיות מוגברת והיגיון מתמטי.
בשל נוכחותן של תכונות מועילות אלו, גן הסכיזופרניה לא נעלם בתהליך האבולוציוני והמשיך להתקיים באדם במשך דורות רבים.
בעוד שהרעיון של השערת איזון הברירה נשמע הגיוני, אין ראיות מהותיות התומכות בהשערה זו.
במסגרת המחקרים שמצאו מתאם חיובי בין מאפיינים חיוביים ספציפיים לגן הסכיזופרניה, נבדקו נשאים מעטים בלבד, כלומר אין די ראיות כדי להניח מתאם ישיר בין תכונות מועילות אלו לבין נשאי סכיזופרניה.
למרות שהשערה זו טרם הוכחה, התכונות המועילות שהנשאים הללו מבטאים יכולות לספק הסבר סביר מדוע הגנים של סכיזופרניה לא נכחדו.
ברירה חיובית היא מנגנון נוסף שהתיר ברירה של גנים התורמים לסכיזופרניה.
זהו מנגנון של ברירה טבעית, שבו תכונות מועילות נבררות והופכות להיות נפוצות לאורך זמן באוכלוסייה.
במחקר שנערך באמצעות פילוגניה מבוססת מקסימום סבירות (PAML), שיטה ששימשה לבדיקת ברירה חיובית, נמצאה עדות משמעותית לברירה חיובית בגנים הקשורים לסכיזופרניה.
דוגמה לתכונה מועילה שנבררה באמצעות ברירה חיובית היא יצירתיות.
שלושה וריאנטים של אללים של גנים של יצירתיות הקשורים גם לסכיזופרניה כוללים את האללים SLC6A4, TPH1 ו-DRD2. ההורשה הגבוהה של מאפיינים יצירתיים וקוגניטיביים של וריאנטים של אללים אלו אצל סכיזופרנים מאשרת ברירה חיובית במספר גנים של סכיזופרניה.
מחקרים נוספים שנערכו באמצעות ניתוח SNP על הגן SLC39A8, גן הקשור לסכיזופרניה, מצאו כי אלל ה-T על הגן היה קשור להורדת לחץ דם וירידה בסיכון ליתר לחץ דם.
תכונות מועילות אלו הקשורות לגנים של סכיזופרניה מספקות הסבר לברירה של גנים אלו במהלך האבולוציה.
בעוד שעדויות מבטיחות ממשיכות להתגלות, ראיות נוספות טוענות כי השפעת הברירה החיובית עשויה שלא למלא תפקיד משמעותי בסכיזופרניה.
מחקרים שנערכו באמצעות שימוש ב-FST ושיטות המבוססות על ספקטרום תדירות דגימה (SFS) לא הצליחו למצוא אותות משכנעים של ברירה חיובית בגן ST8SIA2, גן נוסף הקשור לסכיזופרניה.
מוח חברתי מתייחס למערכות הקוגניטיביות והרגשיות הגבוהות יותר של המוח, המתפתחות כתוצאה מברירה חברתית ומשמשות בסיס לאינטראקציה חברתית.
זהו הבסיס למורכבות של האינטראקציות החברתיות אצל בני האדם.
מנגנונים של המוח החברתי כוללים עיבוד רגשי, את תורת הנפש, התייחסות עצמית, פרוספקציה וזיכרון עבודה.
מטופלים מציגים פגמים באזורים שונים במוח החברתי, כמו חוסר יכולת לתפוס מטרות חברתיות, המצביעים על פגמים בתורת הנפש.
פגם זה יכול לנבוע מברירה מהירה במין האנושי של גנים הקשורים לשפה ויכולת קוגניטיבית.
במקרים מסוימים, שינויים אבולוציוניים מהירים אלו עלולים לעכב התפתחות תקינה במוח החברתי.
מכיוון שסכיזופרניה היא בראש ובראשונה הפרעה של התודעה, הוצע כי היא תוצר לוואי לא רצוי באבולוציה של קליפת המוח הקדם-מצחית ואזורי מוח אחרים האחראים על המוח החברתי.
תחת לחץ סלקטיבי יותר ויותר שנגרם עקב חיי חברה מורכבים יותר ויותר, אזורי המוח גדלו כאמצעי הסתגלותי, ובתורם הולידו מערכות עצביות רגישות.
השערה אחת מציעה שפגיעות זו במערכות עצביות אפשרה שינויים בגנים הקשורים למוח החברתי.
השערה שנייה מציעה שהפרעה במעגלים הקדמיים של המוח, אזור האחראי במידה רבה על המוח החברתי, עלולה להוביל לחוסר ויסות בשליטה ובעיבוד קוגניטיביים.
פגם זה בוויסות עלול להגביר את הרגישות להפרעה חברתית כמו סכיזופרניה.
טימותי קרואו משער שסכיזופרניה קשורה קשר הדוק להתפתחות השפה האנושית.
השערה זו נתמכת בעיקר על ידי אי תפקוד שפה משמעותי אצל חולי סכיזופרניה.
השערה זו מתייחסת להערצה שזכו לה שמאנים, מתקשרים ורואי עתידות בתקופת הציוויליזציה המוקדמת.
פסיכוזה מניעה שמאנים לתקשר עם עולם הרוחות, מה שמביא להיווצרות מיתוסים דתיים ולכידות קבוצתית.
ייתכן שההזיות ומחשבות השווא שגורמת הסכיזופרניה זכו לכבוד ואפשרו לראות באדם מסוג זה קדוש או נביא, מה שקידם את מעמדו החברתי ואפשר לברירה החברתית לפעול לטובת ההפרעה.
התיאוריה השמאניסטית טוענת שהנוכחות האוניברסלית של השמאניזם בכל חברות הציידים-לקטים נובעת ככל הנראה מגורמים תורשתיים - אותם גורמים תורשתיים התומכים בתפוצה של סכיזופרניה בעולם.
השערה זו חסרת ראיות, והיא לא סייעה בהסבר הקיום המתמשך של סכיזופרניה בחברה המודרנית, שבה סכיזופרנים אינם נחשבים לרוב לקדושים או לנביאים.
עם זאת, גרסה מודרנית אחת של התיאוריה עשתה שימוש במנגנון האבולוציוני של ברירת קבוצות על מנת להסביר את הביסוס הגנטי של תפקיד השמאן.
לפי השערה זו, לאנשים הסובלים מסכיזופרניה יש יתרון פיזיולוגי בצורת עמידות למחלות או לזיהומים, תיאוריה שנמצאה לה עדות במחלות כמו אנמיה חרמשית.
במחקר מסוים נמצא כי NAD, נושא אנרגיה המצוי בבעלי חיים ובשמרים, מסוגל להפחית זיהומי שחפת כאשר הוא קיים בכמויות גדולות.[דרוש הסבר - מה הקשר לסכיזופרניה?]
חשיפה סביב הלידה - הועלתה השערה כי דלקת עצבית חריפה במהלך ההתפתחות העוברית המוקדמת עלולה לתרום לפתוגנזה של סכיזופרניה.
הסיכון לסכיזופרניה גבוה יותר בקרב מי שאמו סבלה מזיהומים ויראליים לפני הלידה כמו שפעת, אדמת, חצבת ופוליו, וכן זיהומים חיידקיים או זיהומים באיברי הרבייה.
המוח רגיש מאוד למתקפות סביבתיות במהלך ההתפתחות המוקדמת.
גורמים המשותפים לתגובה החיסונית למגוון פתוגנים קשורים לזיהום טרום לידתי/סביב לידתי והפרעות נוירו-התפתחותיות.
רמות גבוהות של ציטוקינים וגורם נוירוטרופי מוחי - לפי אחת ההשערות, קיים קשר בין פגיעה במערכת החיסון לבין סכיזופרניה.
רמות גבוהות של ציטוקינים פרו-דלקתיים ומתווכים אחרים של מערכת התגובה לדלקות בתאים האימהיים והעובריים עלול להשפיע לרעה על התפתחות המוח, ובכך להגביר את הסיכון להפרעות בתפקוד המוח לטווח ארוך בהמשך החיים.ואכן, אצל חולי סכיזופרניה נמצאו רמות גבוהות של ציטוקינים.
לחולי סכיזופרניה יש רמות נמוכות יותר של גורם נוירוטרופי מוחי במוח או BDNF - האחראי על קידום התפשטות, התחדשות והישרדות של נוירונים.
הדבר חשוב גם לוויסות התפקוד הקוגניטיבי, שחולי סכיזופרניה מתקשים בו.
ביטוי נמוך יותר של BDNF קשור לביטוי מוגבר של IL-6 ולעלייה ברמות הקורטיזול.
ככל שיש יותר ציטוקינים מעודדי דלקת במחזור, ייצור ה-BDNF יורד עוד יותר.
מכאן שכמות עודפת של ציטוקינים פרו-דלקתיים משפיעה לרעה על ייצור BDNF.
הדבר משפיע בתורו על הנוכחות והחומרה של פסיכוזה אצל סכיזופרנים.
לפי תאוריית הביות העצמי, בתקופת הפּלֶיסטוֹקֵן המאוחרת התפצלו בני אדם קדמונים מאבותיהם ההומינידים ועברו שינויים התנהגותיים שהובילו להפחתת התוקפנות ולעלייה בביות.
כתוצאה מכך חלו שינויים בהתפתחות הביולוגית, המורפולוגית, הפיזיולוגית והגנטית של בני האדם.
הדבר הוביל לשינויים אנטומיים בגודל, במבנה הגולגולת ובהבדלים מבניים במוח, וכן לשינויים בהתנהגות הקשורים לרמות מופחתות של הורמוני לחץ ועיכוב בהבשלה של בלוטות יותרת הכליה.
השערת הביות העצמי מכירה בחשיבות של אבולוציית הביות של האדם, תוך דגש על תרומתה להתפתחות הגנטית המשתנה של הרכס העצבי ולנישה התרבותית החברתית שלנו.
הסתגלויות הקשורות לביות העדיפו פיתוח יכולות קוגניטיביות מורכבות, כולל תודעה לשונית מתקדמת.
לפי השערת הביות העצמי, סכיזופרניה נובעת מתפקוד לקוי של התפתחות הרכס העצבי, המופעלת על ידי הבחירה ב"ביות", ומדגישה את מאפייני הביות המרכיבים את הפנוטיפ הקליני של סכיזופרניה.
ליקויים הקשורים ליצירה ולעיבוד של שפה נפוצים בתסמינים חיוביים ושליליים של סכיזופרניה כאחד.
בנוסף, סכיזופרנים מגלים לעיתים קרובות תכונות ביות בולטות יותר ברמה המורפולוגית, הפיזיולוגית וההתנהגותית, כולל הפרעות במבנה הגולגולת, חוסר רגישות של קליפת המוח למצבי לחץ ודיבור לא מאורגן.
מחקר שפורסם בשנת 2017 התמקד במספר גנים אפשריים (FOXD3, RET, SOX9, SOX10, GDNF) לתפקוד חופף ביחס לסכיזופרניה, ביות והתפתחות הרכס העצבי.
במחקר זה נמצא שהמספר הגדול ביותר של ביטויים לסכיזופרניה נמצאים בקליפת המוח הקדמית, בגרעין הסטריאטום ובהיפוקמפוס.
למרות שהתוצאות אינן משקפות את האירועים המולקולריים שהתרחשו במהלך התפתחות עצבית מוקדמת באבולוציה, הן מספקות תובנה לגבי הרשת המולקולרית העומדת בבסיס התרחישים הקוגניטיביים והחברתיים הפגועים הפועלים במוח של סכיזופרנים, ומחזקות את ההשערה כי ביות עצמי, עיבוד שפה וסכיזופרניה קשורים זה בזה.
השערה זו מתבססת על השערת המוח המוטבע של קרספי ובדקוק לגבי אוטיזם ופסיכוזה.
היא מציעה שהתכונות ההתנהגותיות הקשורות לאוטיזם וסכיזופרניה הועילו לאסטרטגיות רבייה, הזדווגות והורות, ולפיכך הן נשמרו באוכלוסייה האנושית באמצעות ברירה מינית.
לפי השערה זו, תכונות דמויות אוטיזם וסכיזופרניה מתקיימות כהפכים על אותו ספקטרום של קוגניציה נורמלית, ורוב האנשים מציגים דרגות מתונות של אחת מתכונות אלה או שתיהן.
מאפיינים דמויי אוטיזם נבררים על סמך האינטליגנציה המכניסטית והמעשית שלהם להשגת משאבים ותמיכה בקשר ארוך טווח.
לעומת זאת, תכונות סכיזופרניות מדגישות יצירתיות מילולית ואמנותית ומצביעות על אסטרטגיית הזדווגות לטווח קצר.
לפיכך, השונות בתכונות קוגניטיביות נשארה בצורת אסטרטגיות הסתגלות של היסטוריית חיים, רבייה ואבהות בהתאם לתנאים אקולוגיים מקומיים ולמאפיינים אישיים.
למרות שההשערה מציעה כי התכונות הקוגניטיביות לא נוצרו באמצעות ברירה מינית וסביר להניח שהתפתחו מסיבות שאינן קשורות להזדווגות, ההשפעות ההתנהגותיות המוכתבות על ידי התכונות הגנטיות האוטיסטיות והסכיזופרניות נותרו באדם, ורק גרסאות קיצוניות של אחת מהשתיים גורמות למצב קליני.
האבולוציה של הזאב התרחשה על פני קנה מידה גאולוגי של לפחות 300 אלף שנה.
הזאב המצוי ("הזאב האפור", Canis lupus) הוא מין בעל יכולת הסתגלות גבוהה המסוגל להתקיים במגוון של סביבות ושיש לו תפוצה רחבה ברחבי האזור ההולארקטי.
מחקרים על זאבים מצויים מודרניים זיהו תת-אוכלוסיות שונות שחיות בסמיכות זו לזו.
וריאציה זו בתת-אוכלוסיות קשורה קשר הדוק להבדלים בבית הגידול - משקעים, טמפרטורה, צמחייה והתמחות טרף - המשפיעים על הפלסטיות הגולגולת-דנטלית, המאפשרת התחקות אחר האבולוציה של מיני בעלי חיים.
הרישומים הארכאולוגיים והפליאונטולוגיים מראים את נוכחותו המתמשכת של הזאב המצוי על פני כדור הארץ לפחות ב-300,000 השנים האחרונות.
נוכחות מתמשכת זו מנוגדת לניתוחים גנומיים, המצביעים על כך שכל הזאבים והכלבים המודרניים מוצאם מאוכלוסיית מקור משותפת של זאבים שהתקיימה עד לפני 20,000 שנה.
ניתוחים אלה מצביעים על צוואר בקבוק של אוכלוסייה, ואחריו התפשטות מהירה מאוכלוסיית המקור במהלך, או מיד לאחר עידן הקרח האחרון.
זה מרמז על כך שאוכלוסיות הזאבים המקוריות התחרו עם סוג חדש של זאבים שהחליף אותם.
עם זאת, המקור הגאוגרפי של התפשטות זו אינו ידוע.
לסילוניות יש היסטוריה גאולוגית ארוכה ומתועדת היטב.
עשרות אלפי מינים מאובנים נמצאו כאשר כיום מוכרים כ־750 מינים.
מבחינת מורכבות פיזיולוגית, מערכת העצבים וההתמחות יחסית לדגם הגוף הבסיסי, הסילוניות הן המפותחות שברכיכות.
הנאוטילוסאים הראשונים נמצאו בשכבות הקמבריון המאוחרות, ונציגים אחרים של הקבוצה נוכחים בלאגרשטטה הקדומה ביותר בקמבריון.
המחלקה התפתחה במהלך הקמבריון האמצעי, ועברה מספר התפצלויות במהלך האורדוביק ובפליאוזואיקון והמזוזואיקון כבר הייתה דומיננטית ומגוונת.
מאובני שריון קטנים כמו "טומוטיה" נחשבו בעבר כסילוניות מוקדמות, אך כיום מקובל כי מאובנים זעירים אלו הם חלקי גוף קשיחים של בעלי חיים גדולים יותר, והסילוניות הקדומות ביותר מתוארכות לתקופת הקמבריון התיכונה.
בתקופת הקמבריון, סילוניות היו נפוצות ביותר בסביבות רדודות הסמוכות החוף, אך נמצאו גם במים עמוקים יותר.
בעבר היה מוסכם כי הסילוניות התפתחו ממחלקת חד-לוחיתיים ("קונכיתנים-קדומים"), אך מחקרים גנטיים מצביעים על כך שהמחלקה קרובה יותר למחלקת שיני הים.
הפילוגנטיקה הפנימית של המחלקה עדיין אינה מוסכמת בקרב החוקרים.
בעבר היה מקובל כי הסילוניות התפתחו מאב קדמון דמוי מונופלקופורה וקשורות קשר הדוק לחלזונות, אך ממצאים מאוחרים יותר הביאו לזניחת השערה זו.
ההבנה של מקורות ראשונים מוקדמים תלויה בהכרח במגוון המאובנים הזמין, המורכב רק ממאובני שריון.
מאובנים בעלי חשיבות מפורטים להלן, בסדר גיל יורד.
מתוך למעלה מ־30 סילונית קמבריון, נמצאו עדויות רק על שני סוגים (Ectenolites ו-Eoclarkoceras) ששרדו לתוך האורדוביק.
סילוניות קמבריון נבדלות מממשיכיהן בגודלם הקטן (סנטימטרים בודדים באורכן); קונכיותיהן ארוכות ומחודדות; משטחי המעטפת שלהן חלקים; מחיצות השלד (septa) שלהן צפופות; והן חסרות משקעים תאיים ("cameral deposits") בקובות (chambers).
כמה מאפיינים ספציפיים יותר נראים גם הם רק בקבוצות מסוימות של סילוניות קמבריון.
"טנואלה" הוא המאובן העתיק ביותר ששויך לסילוניות.
הוא מתוארך לקמבריון הקדום, לפני כ־522 מיליון שנים.
מיקומו בקבוצה זו מוצע על סמך צורתו והימצאותן של קובות.
זהו מאובן קמבריון מאוחר הנחשב כמייצג אב קדמון לסילוניות.
למאובן מעטפת חרוטית, אך הוא חסר את איבר הסיפון (מבנה אנטומי צינורי להזרמת מים או אוויר לפנים הקונכייה על מנת לאפשר ציפה).
היעדר איבר הסיפון גרם להטלת ספק בקשר לשייכותו למסלול ההתפתחות של הסילוניות – מכיוון שהחוקרים התקשו להבין כיצד יכול איבר הסיפון להתפתח תוך כדי חדירת המחיצות קיימות שבין הקובות.
ההסבר הרווח מציע שקווצת רקמה נשארה מחוברת למחיצה הקודמת כשהרכיכה יוצרת את המחיצה הבאה שלה, מה שמונע סגירה מוחלטת של המחיצה.
10 מחיצות או יותר נמצאות בפרטים בוגרים, תופסות כשליש מהקליפה – המחיצות נוצרות בשלב מוקדם מאוד ונמצאו בדגימות קטנות עד 2 מ"מ באורך.
14 הממצאים מגיעים מפנגשאן (צפון מזרח סין).
אף אחד מהמאובנים אינו שלם, ובכולם נעדר קצה ופתח הקונכייה.
כמחצית מהקונכייהה מלאה במחיצות; 7 נרשמו ב-2 מעטפת ס"מ.
הקונכייה מכילה מחיצות רוחביות המופרדות בכחצי מילימטר, עם איבר סיפון בצדה הקעור.
המורפולוגיה שלו תואמת היטב את ההשערה לגבי האב הקדמון המשותף האחרון של כל הסילוניות, ומקובל כי ה־Plectronocerida הם האבות הקדמונים של ה־Ellesmerocerids, ה"סילוניות האמיתיות" הראשונות.
מאובנים אלו הולידו את "השערת השנורקל".
למאובנים צינור דמוי שנורקל על משטח אחד.
השנורקל נתפס כאופייני למערכת זרימת מים בדומה לסילוניות, או אולי כמוצאו של איבר הסיפון.
לתיאוריה זו אין חיזוקים משכנעים.
הסילוניות האמיתיות הראשונות שהופיען היו ה־Ellesmerocerida, שהיו קטנים למדי; הקונכיות שלהם היו מעט מעוקלות, והקובות צפופות.
איבר הסיפון חדר למחיצות במרכזן, שלא כמו סילוניות קדומות יותר, שסיפונן היה בקצה המחיצה ונגד דופן הקונכייה.
על בסיס צלקות שרירים שנשמרו בסוגים כמו Paradakeoceras ו-Levisoceras, בעלי חיים אלו משוחזרים עם גוף ישר וקונכיית גב, כשהראש נמצא במשטח הקעור הקדמי של הקליפה (ראה ציור).
מבין הסילוניות בעלות הקונכייה היחידים ידוע רק על ה-Ellesmerocerids ששרדו את ההכחדה של סוף הקמבריה.
מסיבה זו משוער שכל הסילוניות מתקופה זו והלאה הן צאצאיות של מין זה שהתגוונו לאורך תקופת האורדוביק.
הסילוניות הקדומות היו בעלות קונכיות עדינות שלא יכלו לעמוד בלחצי מים עמוקים.
בטרמדוק התיכון, הופיעו קונכיות גדולות יותר (בסביבות 20 ס"מ באורך), שכללו קונכיות ישרות ומפותלות, מסוגי Endocerida (עם איברי סיפון רחבים) ו־Tarphycerida (עם איברי סיפון צרים).
עד אמצע האורדוביק הופיעו גם האורתוקרידים, בעלי קובות קטנות וכדוריות, והליטואידים, בעלי איברי סיפון דקים.
גם האונקוצרידים הופיעו בתקופה זו, מוגבלים למים רדודים ובעלות פיתול אקזוגסטרי (מעוקל יותר).
באורדוביק האמצעי הופיעו סילוניות ראשונות עם מחיצות חזקות מספיק כדי לעמוד בלחצי מים עמוקים יותר, יותר מ-100–200 מטר.
האקטינוסרידה רחבת הסיפון והדיסקוצרידה הופיעו שתיהן במהלך הדריוויליאן .
כיוון הפיתול הכריע את הצלחתן של השושלות, כאשר פיתול אקזוגסטרי – בתחילה די נדיר לעומת האנדוגסטרי (המעוקל פחות) – איפשר את התפתחות קונכיות גדולות ומגוונות יותר.
למבנה קונכיות מעוקלות מספר יתרונות.
ראשית, הוא חסכוני יותר במינרלי בנייה.
כמו כן, האורגניזם יציב יותר (מרכז המסה שלו קרוב יותר למרכז הציפה שלו) ולכן קל יותר לתמרון.
הסילוניות המוקדמות היו ככל הנראה טורפות, בסמוך לראש שרשרת המזון.
בתקופת הפליאוזואיקון הקדום, תפוצתן הוגבלה בהרבה מהיום: הן הוגבלו בעיקר לאזורים תת-ליטוריים (אזור החשוף לאוויר רק בזמן השפל, ונותר שקוע רוב הזמן תחת המים) של מדפים רדודים בקווי הרוחב הנמוכים.
סילוניות במים עמוקים (נדירים) נמצאו באורדוביק התחתון, אך רק בקווי רוחב גבוהים.
מספר מאובנים נחשבו כסילוניות, אך פורשו מחדש על בסיס ממצאים נוספים, ביניהם Volborthella (שקליפתו לא הופרשה אלא נבנתה מגרגרי המינרל צורן דו-חמצני וסיווגו אינו וודאי), Shelbyoceras, Pohlsepia, Kirengellids, Hyoliths.
אבותיהם של הקולואידים (coleoids, כולל רוב הסילוניות המודרניות) ואבותיו הקדמונים של הנאוטילוסיים המודרניים, התפצלו בעידן הפלואיאן (Floian) של תקופת האורדוביק הקדומה, לפני למעלה מ-470 מיליון שנה.
עלייה במגוון הקולואידים והאמונואידים נצפית סביב תחילת התקופה הדבונית, במקביל לעלייה במגוון הדגים.
בניגוד לרוב הסילוניות המודרניות, לרוב המינים העתיקים היו קונכיות, חרוטיות בתחילה אך מאוחר יותר התפתחו לצורות מעוקלות שנראו במיני נאוטילוס מודרניים.
ההערכה היא שלחץ תחרותי מצד דגים אילץ את בעלי הקונכיות להתאים למים עמוקים יותר, מה שסיפק לחץ אבולוציוני לקראת אובדן קונכייה והוליד את הקולואידים המודרניים, שינוי שהוביל לעלויות מטבוליות גבוהות יותר הקשורות לאובדן הציפה, אך מה שאיפשר.
אובדן הקונכייה אולי נבע גם מלחץ אבולוציוני להגביר את יכולת התמרון, וכתוצאה מכך אימוץ אורח חיים דומה יותר לאורח החיים של הדגים.
ייתכן שלחץ זה גדל כתוצאה מהמורכבות המוגברת של הדגים בשלהי הפלאוזואיקון, שהגביר את הלחץ התחרותי.
קונכיות פנימיות עדיין קיימות בהרבה קבוצות סילוניות, אך רוב הסילוניות בעלות קונכייה חיצונית, כמו האמוניטים, נכחדו בסוף תקופת הקרטיקון .
Naefiteuthis מהדבון הקדום מקובל כקולואיד המאובן הקדום ביותר.
בלמניטים מופיעים מעט מאוחר יותר בדבון הקדום, ומייצגים את הקולואידים החד-משמעיים הראשונים.
נמצאו כמה סוגים חשובים של קולואידים מוקדמים.
לגורדוניקונוס יש קונכייה פנימית גדולה שנראית דומה לקונכייה חיצונית שניתן לראות בבקטריטיד, וסוג זה כנראה מראה כיצד קונכייה חיצונית הופכת לקונכייה פנימית.
"סיליפסימופודי" נחשב כשייך ל־Octopodiformes המכיל תמנונים מודרניים ודיונוני ערפדים.
זרועות הסילונית הקדומה התפתחו מכף רגלה של הרכיכה.
משוער שלאבות הקבוצה חמישה זוגות מחושים שהקיפו את הפה.
איברים לגילוי ריח התפתחו מוקדם מאוד בסילוניות.
נראה כי הסילוניות הקדומות ביותר כמו "נאוטילוס" וכמה קואלואידים, היו מסוגלות להניע את עצמן קדימה על ידי כיוון הסילון שלהם אחורה.
מכיוון שהייתה להן מעטפת חיצונית, הן לא יכלו ליצור את סילוניהן על ידי כיווץ המעטפת, והשתמשן בשיטות אחרות, כמו כיווץ המשפכים או הזזת הראש פנימה והחוצה מהחדר.
שימור חלקים רכים של סילונית אינו יוצא דופן לחלוטין.
מאובנים בעלי גוף רך, במיוחד של קולואידים (דיונונים), נפוצים יחסית בשנות היורה, מצד שני, חלקים רכים – כולל ממצא העשוי להיות שק דיו – ידועים מהתקופה הפליאוזואיקנית.
כמו כן תועדו מאובנים משוערים של ביצי סילוניות .
מערכת ניהול היא המסגרת של תהליכים ונהלים המשמשים כדי להבטיח שארגון יכול למלא את כל המשימות הנדרשות להשגת יעדיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנחת היסוד השלטת של ייצור המוני מכוון מוצר הגיעה לשיאה.
דוגמאות למערכות ניהול באותה תקופה הן קווי ייצור ליניאריים, סולמות פיקוד ארגוניות, בקרת איכות המוצר וצריכה המונית.
זמן קצר לאחר מכן, תורת איכות התהליך של דמינג - ג'וראן הובילה אוריינטציה חדשה לאיכות (שמכונה מאוחר יותר ניהול איכות כוללני) והניעה את יפן ישירות למיקוד התהליך שלאחר המלחמה (בקרת איכות תהליכים, ייצור רזה, שיפור מתמיד).
ארצות הברית הגיבה בטרנספורמציה כואבת וממושכת של מוצר לתהליך, ובסופו של דבר איזנה שוב את הנושא עד אמצע שנות השמונים.
בסוף שנות ה-80, ההנדסה מחדש של תהליכים עסקיים התמקדה בתכנון קיצוני מחדש, של תהליך הייצור באמצעות שילוב מחדש של משימה, עבודה וידע.
כתוצאה מכך, נוצרו תהליכי ייצור רזים, גמישים ויעילים, בעלי יכולת תגובה מהירה ושילוב, מבוססי אינטרנט, הנחוצים לשלב הקרוב של שרשראות אספקה - עסק לעסק (B2B) - כמו גם שרשראות ביקוש - עסק ללקוח (B2C).
בשלושת שלבי האבולוציה הללו של מערכות הניהול, היתרון התחרותי נגזר כמעט אך ורק מהמשאבים הפנימיים של החברה.
בסוף שנות ה-80 חלה תפנית רביעית קיצונית: היתרון התחרותי נגזר יותר ויותר מהמשאבים החיצוניים של החברה - דרך הרשתות המורחבות של ספקים ולקוחות.
איור 1 מתייחס לתוכנית הבסיסית של תהליך הייצור ואספקת השירות.
הוא מייצג את מערכת ניהול קלט-תהליך-פלט המסורתית הליניארית.
מערכת זו הייתה קבועה ובלתי משתנה במשך מאות שנים.
השינוי היחיד היה במונחים של שינוי המיקוד ברכיבים בודדים של המערכת, תוך שימת דגש על חלקים שונים של תוכנית בסיסית זו.
למרות שהתוכנית עצמה (תשומות ← תהליך ← תפוקות) נותרה ברובה ללא עוררין, יש כמה אינדיקציות לכך שמודל עסקי זה יעבור שינויים מבנים גדולים בעתיד (בשלבים המתפתחים של התפתחות מערכות הניהול).
הוא יהפוך מפורק ומופץ, נתון למודולריות לא ליניארית ויביא דרכים חדשות ליצור דברים ולספק שירותים.
אז הוא יחזור להשתלב מחדש, ויחבר יחד רכיבים המופצים ברחבי העולם לכדי מכלול מיחזור מאוחד.
כל השלבים המוקדמים מאופיינים בשינוי מיקוד תשומת הלב בתוך חוסר השינוי, הבלתי משתנה של איור 1.
מערכת הניהול בדרך כלל התמקדה ב:
המוצר הסופי הוא המוקד העיקרי, תהליך הייצור נחשב משני.
פעולותיו והרצפים שלו קבועים טכנולוגית או "נתונים".
בקרת איכות סטטיסטית, בקרת מלאי, מזעור עלויות, ייצור המוני, פס ייצור, התמחות בעבודה, היררכיות פיקוד, צריכה המונית, שוקי המונים סטטיסטיים וחיזוי הם בין המאפיינים המגדירים של שלב זה.
התהליך האיכותי הוא זה שמבטיח את המוצר האיכותי.
ההתמקדות העיקרית הייתה בשיפור הפעולות של התהליך.
איכות התהליך הובנה כאיכות הפעילות שלו.
מושגים חדשים וחזקים של ניהול איכות כוללני (TQM), תהליך שיפור מתמשך (Kaizen) ומערכות Just-In-Time (JIT) אפיינו את השלב הזה.
למרות שהפעולות שופרו, ארכיטקטורת התהליך והרצף המבני נשמרו ללא פגע ונשארו "נתונים" טכנולוגית.
מוקד תשומת הלב עבר מפעולות (מעגלים) לקישורים (חצים) - ובכך שינה את ארכיטקטורת התהליך עצמו.
ההנדסה המחודשת של התהליך, שילוב מחדש של מרכיבים בודדים למכלולים יעילים, אוטונומיים יותר ואף ניתנים לניהול עצמי, אפיינה את השלב הזה.
תהליך הייצור הפך לתהליך עסקי ולכן נתון לעיצוב מחדש ולהנדסה איכותית (BPR).
שיפור בלתי רציף וחדשנות תהליכית החליפו את קטע השיפור המתמיד.
היררכיות פיקוד אנכיות מסורתיות השתטחו לרשתות אופקיות יותר, מוכוונות תהליך.
התאמה אישית המונית, חוסר תיווך, ניהול ידע וצוותים אוטונומיים החלו להופיע.
איור 2 מתייחס לשינוי הפרדיגמטי מתהליכים פנימיים שהורחבו לתהליך המורחב - כולל רשתות ספקים ובריתות, כמו גם שירות עצמי ללקוח, התאמה אישית של המונים ואי-תיווך - כמקורות החיצוניים יותר ויותר ליתרון תחרותי.
בשלב השיא הזה, רשתות של ספקים וקהילות של לקוחות הרחיבו את התהליך הפנימי למכלול פונקציונלי ותחרותי.
מקורות ידע ותחרותיות פנימיים וחיצוניים כאחד יצרו כישורי ליבה חדשים.
ניהול שרשראות ההיצע והביקוש נוצר, בהתאם לשינוי ב-CIP (נקודת התערבות של לקוחות).
רשתות אינטראנט ואקסטראנט סיפקו אמצעי תקשורת לבורסות B2B ו-B2C.
האיכות הפכה יחידה אחת עם עלות, מהירות ואמינות..
תהליכים רבי עוצמה של מיקור גלובלי מביאים ומטפחים מערך חדש של קשרים עם לקוחות וספקים.
החברה מתחילה לחלק את תהליכי הייצור שלה, להעביר, להחכיר או למכור חלקים נבחרים למפעיל או רכז בעל ערך מוסף גבוה יותר.
כל חברה יכולה להיות טובה רק כמו הרשת שהיא חלק ממנה.
כתוצאה מכך, הפירמה התפרקה והפכה לרשת.
שלב מתהווה זה מייצג את המיקוד העסקי הרדיקלי ביותר עד כה.
באמצעות המיקור הגלובלי, חלקים ומרכיבים של התהליך הפנימי מועברים במיקור חוץ לספקים וקבלנים חיצוניים בחיפוש אחר התרומה הגבוהה ביותר של ערך מוסף.
נוצרות בריתות ארוכות טווח וחברות הופכות את עצמן לרשתות.
שיתוף פעולה ברשת מחליף את התחרות הארגונית: שיתוף פעולה של מתחרים נוצר.
רוב החברות (גם מוסדות החינוך וההכשרה) עדיין יכולות להיות השחקנים הגלובליים המובילים בשינוי הנחת היסוד הבלתי פוסק והמאיץ הזה.
תהליך מבוזר גלובלי מוביל צורות חדשות של ארגון, תיאום ואינטגרציה מודולרית.
חלקים שונים של התהליך המורחב מופצים גאוגרפית ולעיתים קרובות מרוחקים מרחבית.
באיור 3, התפלגות זו מיוצגת על ידי חלקי מערכת ההפעלה של התהליך שהועברו לספקים בעלי ערך מוסף גבוה יותר.
למרות ששלב 5 (איור 3) מייצג את המיקוד העסקי הרדיקלי ביותר שהופיע עד כה, עדיין מתגבשים הגרעינים המתעוררים במהירות של השלב הבא (איור 4).
התהליך האבולוציוני, המונע על ידי חיפוש גלובלי בלתי פוסק אחר ערך מוסף מרבי, מואץ בבירור.
פרדיגמת מערכות ניהול או מודל עסקי, לאחר מאה שנה של חוסר שונות יחסית, הופכים למקור דינמי חדש ליתרון תחרותי.
שרשראות היצע וביקוש מבוזרות באופן קיצוני של שלב 5 יצטרכו בבירור להיות מתואמים ולשלב מחדש בקנה מידה עולמי.
תהליכי שילוב מחדש נמשכים תחת לחצים סביבתיים הולכים וגוברים.
החיפוש אחר ערך מוסף, לאחר חקר משאבים גלובליים מסורתיים, פונה כעת לשימוש חוזר, מיחזור, שחזור וייצור מחדש כמקורות חדשים למקסום ערך מוסף.
חדשנות במודלים עסקיים תהפוך לנורמה.
במהלך תהליך ניצול הערך המוסף, נוהלי שחזור הנכסים מתרחבים במהירות לרוב המוצרים והשירותים (Dell, IBM, Xerox).
מוצרים חדשים מתוכננים עבור תוחלת חיים ממושכת ומחזורי רווח מרובים.
לוגיסטיקה הפוכה וניהול לוגיסטיקה הפוכה (RLM) מוסיפים לולאות חדשות לתהליכים החד-כיווניים המסורתיים של שרשראות אספקה.
שרשראות אספקה ישנות הפכו לרשתות ביקוש וכעת הופכות שרשראות ערך, מה שמוכיח שניתן להוסיף ערך בשני הכיוונים: דרך מעבר קדימה של הייצור כמו גם דרך מעבר אחורה של התאוששות וייצור מחדש.
מושגים של פירוק קל, עמידות, שימוש חוזר ומיחזור מובנים בתכנון הציוד.
איור 4 מתייחס למערכת ניהול בלולאה סגורה והיא מייצגת את שלב 6 של התפתחות מערכות הניהול.
הלולאות החדשות באיור הן לא רק לולאות משוב מידע מסורתיות, אלא תהליכים עסקיים אמיתיים של פעילויות איסוף, פירוק, עיבוד והרכבה מחדש (פעולות).
התהליכים הליניאריים הפתוחים הקונבנציונליים מתוכננים מחדש לקראת סגירה.
לולאות חדשות של מוצרים וחומרים ממוחזרים, שחזור אנרגיה וחידוש ידע נוצרות בתוך רשתות מקורות גלובליות (GS).
שימוש חוזר/ייצור מחדש של המוצר מסתמך על ערך שיורי גבוה המעניק התחלה טובה למקסום ערך מוסף.
המערכת הופכת סגורה מבחינה ארגונית ובעלת פוטנציאל קיימא לטווח ארוך, או אפילו מתקיימת בעצמה במשך דורות.
ה"פתיחות" וההתאמה האישית של עיצוב המוצר, מוצרים הניתנים לשדרוג, פלטפורמות מוצר גמישות, אסטרטגיות משתנות ואסטרטגיות ללא פסולת מיושמות.
עם זאת, בשלב האחרון הזה, כישורי עובדים חדשים וידע ניהולי, כמו גם חשיבה להתאמה אישית המונית, עדיין לא ייוצרו, תחזקו וחודשו.
ביטול משאבים שאינם בעלי ערך מוסף עדיין הכרחי.
שילוב רכיבי מערכת ייצור ופונקציות עבודה עדיין זקוק לזמן כדי להתפתח.
ספירלה אבולוציונית של שש מערכות הניהול (SMS) מצוינות באיור 5.
ראוי לשים לב שהאבולוציה של שש מערכות ניהול מתקדמת בצורה מואצת, תקופות הקיפאון מתקצרות ומהפכות מתרחשות מהר יותר.
מערכות ניהול בודדות מתחילות לחפוף והגבולות שלהן הולכים ומיטשטשים.
עידן של שינויים מתמשכים במודלים עסקיים ומערכות ניהול מתגלה: החיפוש אחר יתרון תחרותי (אחד על פני השני) הופך בלתי פוסק, מתאמץ ומשאבים מתכלים.
רשתות שיתוף פעולה צריכות להתמזג לגופים גדולים יותר, להפחית את התחרות ולהרחיב את שיתוף הפעולה.
החיפוש אחר יתרון שיתופי (לשניהם ביחד) יהפוך לאופן ההתנהגות הכלכלי החדש.
השבלול באוזן הפנימית (שם מדעי: Cochlea) הוא חלק מהאוזן הפנימית.
זהו חלל בצורת ספירלה בתוך העצם.
בתוך שבלול היונקים קיים איבר קורטי (organ of Corti) - איבר החישה של השמיעה, המכיל תאי שיער שאחראים על תרגום התנודות שהוא קולט מתעלות מלאות נוזלים מסביב לדחפים חשמליים הנשלחים למוח כדי לעבד קול.
בלטינית, Cochlea היא שבלול, קונכייה או בורג.
מקור המילה הוא במילה היוונית κοχλίας ובתעתיק לטיני kokhlias.
ההגדרה המודרנית, שבלול בתור חלק ממערכת השמיעה של האוזן הפנימית, מקורה בסוף המאה ה-17.
שבלול זה הוא בצורת ספירלה, ומקורו ככל הידוע בתקופת הקרטיקון המוקדמת, לפני כ-120 מיליון שנה.
העצבוב השמיעתי של השבלול בצורת ספירלה החל גם הוא בתקופת הקרטיקון.
האבולוציה של השבלול האנושי מיוצגת היטב בתיעוד המאובנים.
במהלך המאה ה-20, מדענים רבים, ביולוגים אבולוציוניים ופלאונטולוגים, שאפו לפתח שיטות וטכניקות חדשות כדי להתגבר על המכשולים הקשורים בעבודה עם ממצאים עתיקים ועדינים.
בעבר, מדענים היו מוגבלים ביכולתם לבחון באופן מלא דגימות מבלי לגרום להן נזק.
לאחרונה הפכו טכנולוגיות ובהן סריקת מיקרו-CT זמינות.
טכנולוגיות אלו מאפשרות הבחנה חזותית בין חומרים מאובנים של בעלי חיים לבין שרידי משקע אחרים.
בעזרת שימוש בטכנולוגיות קרני רנטגן ניתן לחקור יכולות שמיעה של יצורים שנכחדו, וכך להבין את האבות הקדמונים של המין האנושי כמו גם את בני מינם העכשוויים.
המבנה הבסיסי של האוזן הפנימית אצל הלפידוזאורים (לטאות ונחשים), ארכוזאורים (ציפורים ותנינים) ויונקים דומה, והאיברים נחשבים להומולוגיים, אך לכל קבוצה יש איבר שמיעה ייחודי.
איבר השמיעה התפתח בתוך צינור הלאג'נה (lagena) של זוחלי הגזע (זוחלים קדומים ששימרו יכולות אמפיביות), שבין לג'נת האפיתל של הלג'נה והאפיתל הסקולרי (saccular; הרקמה הסאקולרית היא אפיתל חד-שכבתי ברובו, המוקף בשכבה של רקמת חיבור ובה כלי דם רבים).
בלפידוזאורים, איבר השמיעה, הפפילה הבזילרית (basilar papilla), הייתה בדרך כלל קטנה, ובה לכל היותר 2,000 תאי שיער, בעוד שאצל ארכוזאורים הפפילה הבזילרית יכלה להיות ארוכה בהרבה (מעל 10 מ"מ בדורסי לילה) ולהכיל הרבה יותר תאי שיער ולהם שני קצוות קיצוניים של גודל טיפוסי, תאי השיער הקצרים ואלה הגבוהים.
אצל יונקים, המבנה ידוע כאיבר קורטי (organ of Corti) ולו סידור ייחודי של תאי שיער ותאים תומכים.
כל איברי קורטי אצל היונקים מכילים מנהרה תומכת הבנויה מתאי עמודים (pillar cells) שהם תאי אפיתל, בצדם הפנימי יש תאי שיער פנימיים ובצד החיצוני - תאי שיער חיצוניים.
האוזן התיכונה של היונקים והשבלול המוארך מאפשרים רגישות טובה יותר לתדרים גבוהים יותר.
כמו בכל הלפידוזאורים והארכוזאורים, עצמות השמע באוזן התיכונה החד-עצמית (קולומלרית, columellar) מעבירות קול ללוחית הרגל של הקולומלה, וזו שולחת גל לחץ דרך האוזן הפנימית.
בנחשים, אורך הפפילה הבזילרית הוא בערך מ"מ והיא מגיבה רק לתדרים מתחת לקילוהרץ אחד.
לעומת זאת, ללטאות יש שני אזורים של תאי שיער, האחד מגיב מתחת קילוהרץ, והשני מעל.
גבול התדירות העליון ברוב הלטאות הוא בערך 5 עד 8 קילוהרץ.
הפפילות הארוכות ביותר של הלטאות הן באורך של כ-2 מ"מ ומכילות כ-2,000 תאי שיער.
הסיבים העצביים שלהן יכולים להיות מכוונים בצורה חדה מאוד לתדר.
בציפורים ובתנינאים, הדמיון של מבנה הפפילה הבזילרית מסגיר את מערכת היחסים האבולוציונית ההדוקה ביניהם.
אורך הפפילה הבזילרית הוא עד כ-10 מ"מ והיא מכילה עד 16,500 תאי שיער.
לרוב הציפורים יש גבול שמיעה עליון של כ-6 קילוהרץ, אך ינשוף האסם יכול לשמוע עד 12 ק"ה ובכך הוא קרוב לגבול השמיעה האנושי העליון.
ליונקים מטילי ביצים, המונוטרמים (קיפודניים וברווזן), אין שבלול ספירלי, אלא שבלול דומה לבננה, באורך עד 7 מ"מ בערך.
כמו בלפידוזאורים וארכיזאורים, הוא מכיל לאג'נה, אפיתל חושי וסטיבולרי, בקצהו.
רק ביונקים תריה (יונקי כיס ושלייניים) השבלול מתפתל 1.5 עד 3.5 פעמים.
ביונקי ביב יש שורות רבות של תאי שיער פנימיים וחיצונים באיבר קורטי, אך ביונקי תריה יש שורה אחת של תאי שיער פנימיות, ובדרך כלל יש רק שלוש שורות של תאי שיער חיצוניים.
לדו-חיים יש מבנים ייחודיים של האוזן הפנימית.
יש שתי פפילות חושיות המעורבות בשמיעה, פפילות בזילריות (תדירות גבוהה) ואמפיבית (תדירות נמוכה), אך לא ברור אם אחת מהן הומולוגית לאיברי השמיעה של הלפידוזאורים, הארכיזאורים והיונקים, ולא ברור מתי נוצרו.
לדגים אין אפיתל שמיעתי ייעודי, אך הם משתמשים באיברי חישה וסטיבולריים שונים שמגיבים לצליל.
ברוב דגי הטלאוסט, המקולה שבאוזן (לא לבלבל עם מקולה) היא זו המגיבה לצליל.
בחלקם, כמו דגי זהב, קיים גם חיבור גרמי לשלפוחית האוויר המגביר את הרגישות ומאפשר שמיעה עד כ-4 קילוהרץ.
גודל השבלול נמדד לאורך האבולוציה בהתבסס על תיעוד המאובנים.
במחקר אחד, העיקול הבזאלי של השבלול נמדד, וההשערה הייתה שגודל השבלול מתואם עם מסת הגוף.
גודלו של העיקול הבזאלי של השבלול לא היה שונה אצל ניאנדרטלים והאדם בהולוקן, אולם העיקול גדל יותר בבני אדם מודרניים מוקדמים ובבני אדם מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
יתר על כן, המיקום והכיוון של השבלול דומים אצל הניאנדרטלים ובני האדם בהולוקן, ביחס למישור התעלה הצדדית, בעוד שלבני אדם מוקדמים מודרניים ולבני אדם בתקופה הפלאוליתית העליונה יש שבלול במיקום טוב יותר מבני האדם מתקופת ההולוקן.
כאשר משווים הומינינים מהפליסטוקן התיכון, ניאנדרטלים ואדם מההולוקן, קודקוד השבלול פונה בצורה נמוכה יותר בהומיניניים מאשר בשתי הקבוצות האחרונות.
לבסוף, השבלול של ההומינינים האמצעיים של בני תקופת הפליסטוקן האירופיים פונה מטה יותר מאשר אצל הניאנדרטלים, בני האדם המודרניים וההומו ארקטוס.
בני אדם, יחד עם קופי אדם, הם היונקים היחידים שאין להם שמיעה של צלילים בתדירות גבוהה - מעל 32 קילוהרץ.
לבני אדם יש שבלול ארוך, אבל המרחב המוקדש לכל טווח תדרים גדול למדי (2.5 מ"מ לאוקטבה), וכתוצאה מכך התדר העליון מופחת יחסית.
לשבלול האנושי יש כ-2.5 סיבובים סביב המודיולוס (modiolus, הציר).
בני אדם, וכן יונקים וציפורים רבים, מסוגלים לתפוס אותות שמיעתיים על עור התוף במרווחים של פיקומטר בלבד.
בגלל הבולטות שלה ומצבה השמור בתיעוד המאובנים, עד לאחרונה, האוזן שימשה לקביעת עץ פילוגנטי.
האוזן עצמה מכילה חלקים שונים, כולל האוזן החיצונית, האוזן התיכונה והאוזן הפנימית, וכל אלה מראים שינויים אבולוציוניים שלעיתים קרובות ייחודיים לכל שושלת.
האבולוציה העצמאית של תוף האוזן התיכונה בתקופת הטריאס יצרה לחצי ברירה שגרמו להתפתחות איברי שמיעה משופרים בשושלות הנפרדות של חולייתנים יבשתיים.
השבלול הוא חלק הזיהוי השמיעתי התלת-חדרי של האוזן, המורכב מהסקאלה מדיה (Cochlear duct), תוף האוזן התינוכית (הסקאלה טימפני, Tympanic duct) והסקאלה הווסטיבולית (scala vestibuli).
לגבי יונקים, לשבלול חיות השליה וחיות הכיס יש תגובות שבלול דומות לגירוי שמיעתי כמו גם לפוטנציאל מנוחה של זרם ישר.
מכאן אפשר לבדוק קשר בין יונקי התריה הללו ולחקור את המינים הקדומים שלהם כדי להתחקות אחר מקור השבלול.
השבלול הזה בצורת ספירלה שנמצא גם ביונקי כיס וגם ביונקי שליה התקיים לפני כ-120 מיליון שנים.
התפתחות הפפילה הבזילרית (Basilar papilla) הבסיסית ביותר (איבר השמיעה שהתפתח מאוחר יותר לאיבר קורטי אצל יונקים) התרחשה במקביל למעבר של בעלי חוליות מהים ליבשה, לפני כ-380 מיליון שנים.
ההתפתלות או הספירלה של השבלול התרחשה כדי לחסוך מקום בתוך הגולגולת.
ככל שהשבלול ארוך יותר, כך הרזולוציה הפוטנציאלית של תדרי הקול גבוהה יותר בהינתן טווח שמיעה זהה.
העתיקים ביותר מבין שבלולי היונקים המפותלים היו באורך כ-4 מ"מ.
העדויות המוקדמות ביותר הזמינות עבור פרימטים מתארות שבלול קצר עם לוחיות בולטות, מה שמצביע על כך שיש להם רגישות טובה לתדר גבוה, בניגוד לרגישות בתדר נמוך.
לאחר מכן, במשך תקופה של כ-60 מיליון שנה, עדויות מצביעות על כך שהפרימטים פיתחו שבלולים ארוכים יותר ולוחיות פחות בולטות, מה שמעיד על שיפור ברגישות בתדר נמוך וירידה ברגישות בתדר גבוה.
בתקופת המיוקן המוקדמת הושלם מחזור ההתארכות של השבלול וההידרדרות של הלוחיות.
עדויות מראות שבפרימטים גדל נפח השבלול יחסית למסת הגוף לאורך הזמן.
שינויים אלה בנפח המבוך של השבלול משפיעים לרעה על התדרים הנשמעים הגבוהים והנמוכים ביותר, וגורמים להזזה כלפי מטה.
נראה כי ליונקים שאינם פרימטים יש נפחי מבוך שבלול קטנים יותר בהשוואה לפרימטים.
ראיות מצביעות על כך שכוחות ברירה טבעית עבור מבוך השבלול הגדול יותר החלו אולי לאחר הצומת המוקדם באבולוציה שממנו התפתחו פרימטים.
יונקים הם נושאים למחקר לא רק בגלל הידע הפוטנציאלי שניתן להשיג לגבי בני אדם, אלא גם בגלל הייצוג העשיר והשופע שלהם בתיעוד המאובנים.
צורת הספירלה של השבלול התפתחה מאוחר יותר במסלול האבולוציוני של יונקים מכפי שהאמינו קודם לכן, רגע לפני שהתריה התפצלו לשתי השושלות חיות כיס ובעלי שליה, לפני כ-120 מיליון שנה.
במקביל לאבולוציה של השבלול, החלבון פרסטין (Prestin) מראה קצב התפתחות מוגבר אצל יונקים טריים.
פרסטין הוא החלבון המוטורי של תאי השיער החיצוניים של האוזן הפנימית של שבלול היונקים.
הוא נמצא בתאי השיער של כל בעלי החוליות, כולל דגים, אך נהוג לחשוב כי בתחילה היה מולקולה מובילה על פני קרום.
ריכוז גבוה של פרסטין נמצא רק בממברנות הצדדיות של תאי שיער חיצוניים של יונקי תריה (יש אי ודאות לגבי ריכוזים ביונקי ביב).
ריכוז גבוה זה אינו נמצא בתאי שיער פנימיים, וחסר גם בכל סוגי תאי השיער של לא יונקים.
לפרסטין יש גם תפקיד בתנועתיות (יכולת התנועה, motility), שהתפתחה בה חשיבות רבה יותר בתפקוד המוטורי אצל חולייתנים יבשתיים, אבל היא התפתחה באופן שונה בשושלות שונות.
בציפורים ויונקים מסוימים, פרסטין מתפקד הן כמעביר, נשא, והן כמנוע (כמו שהשוטון הוא מנוע), אך התהליך האבולוציוני דחף בחוזקה לדינמיקה מוטורית רק אצל יונקי תריה.
ההשערה היא שמערכת מוטורית זו משמעותית לשבלול התריה בתדרים גבוהים בגלל ההרכב התאי והגרמי הייחודי של איבר קורטי (Organ of Corti) המאפשר לפרסטין להעצים את תנועות המבנה כולו.
מינים מודרניים בעלי יכולת אולטרה-סאונד, כגון עטלפים ולווייתני שיניים, הם בעלי פרסטין מפותח מאוד, שמראה שינויי רצף זהים לאורך זמן.
באופן יוצא דופן, הרצפים התפתחו באופן עצמאי זה מזה במהלך פרקי זמן שונים.
יתר על כן, האבולוציה של מערכות קולטני נוירוטרנסמיטר (אצטילכולין) המווסתות את המשוב המוטורי של תאי השיער החיצוניים עולה בקנה אחד עם התפתחות הפרסטין בתריה.
הדבר מצביע על אבולוציה מקבילה של מערכת בקרה ומערכת מוטורית באוזן הפנימית של יונקי תריה.
חולייתני יבשה פיתחו את האוזניים התיכונות באופן עצמאי בכל שושלת עיקרית, מה שמעיד על היותם תוצאה של אבולוציה מקבילה.
לכן ניתן לפרש את התצורות של האוזניים התיכוניות של יונקי הביב ויונקי התריה כאבולוציה מתכנסת או הומופלסיה.
עדויות ממאובנים מדגימות הומופלסיות של ניתוק האוזן מהלסת.
יתר על כן, עור התוף היבשתי, או קרום התוף, ומבנים מחברים כגון צינור האוסטכיאן התפתחו באבולוציה מתכנסת מספר פעמים, בניגוד להיותם מורפולוגיה מגדירה.
אבולחסן סבא (בפרסית: ابوالحسن صبا, 15 באפריל 1902 – 19 בדצמבר 1957) היה מלחין, כנר ונגן סטאר איראני.
אביו, אבולקסים חאן כאמל אלסלטנה, היה רופא, סופר וחובב מוזיקה שבעצמו ניגן על סטאר.
למד לנגן על מספר כלים.
בין היתר היה בילדותו תלמידם של מירזה אבדאללה ודרוויש חאן שלימדו אותו נגינה בסטאר;
עלי אכבר חאן שאהי לימד אותו סנטור; חאג'י חאן זרבי לימד אותו טומבק וכשהיה בן 12 בלבד, למד לנגן בקמנצ'ה בכיתתו של נגן הקמנצ'ה המפורסם חוסיין חאן אסמעילזאדה.
כינור, למד אצל חוסיין חאן הנגפרין.
בגיל 21 למד תווים ומוזיקולוגיה בבית הספר של עלי נאקי וזירי.
בהמשך פיתח שיטת עיבוד ייחודית למוזיקה איראנית לכינור, תוך בידול נגינת הכינור מהנגינה בקמנצ'ה, ותוך פיתוח סימני תווים מיוחדים המתייחסים לניואנסים של המוזיקה המסורתית.
בהמשך הפך בעצמו למורה במסורת הנגינה האיראנית, ועם השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות ביותר באיראן בתחום המוזיקה הפרסית המסורתית והאינסטרומנטלית.
הוא כתב מספר חיבורי 'רדיף', אסופת קטעים מוזיקליים להוראת נגינה מסורתית בכינור ובכלים נוספים, שהופצו באלפי עותקים והיו לחלק קאנוני מהוראת המוזיקה המסורתית האיראנית.
סבא היה ידוע גם כבונה כלי נגינה.
על אף שהכיר וניגן בכל הכלים האיראניים המסורתיים, הכלים המרכזיים עליהם ניגן היו הכינור והסטאר.
הקלטת הרדיו הראשונה שלו הייתה בשנת 1927. בשנת 1927 הוזמן סבא על ידי פרופסור וזירי להקים בית ספר למוזיקה בעיר רשט, שם לימד במשך כשנתיים וספג ממסורת הנגינה של צפון איראן ואסף מנגינות מסורתיות מהאזור.
בשנת 1944 הצטרף לאגודה לאמנויות יפות שלימים הפכה למשרד התרבות והאמנות, ולקח על עצמו להוביל את אחת משש התזמורות של ארגון זה – תזמורת שלאחר מותו נקראה על שמו.
רבים מתלמידיו הפכו בעצמם מורים מרכזיים של המוזיקה הפרסית המסורתית, בהם פאראמארז פייוואר, מנוצ'הר סאדג'י, חביבאללה באדיי, עלי טאגבידי, פרוויז יהאג'י, דריוש ספוואט, ע'ולם-חוסיין בנאן, פרוויז טנאבולי, טליה קמרן וחוסיין טהראני.
נפטר ב-19 בדצמבר 1957 בעקבות סיבוכים של מחלת לב ונקבר בטהראן בבית הקברות זהיר א-דולווה לאמנים ומוזיקאים.
על פי צוואתו, בשנת 1974 הפכה הפקולטה לאומנויות יפות באוניברסיטת טהראן את ביתו הפרטי למוזיאון.
+אבולושן (2025)מידעארגוןWWEמותג(ים)RawסמאקדאוןNXTתאריך13 ביולי 2025עיראטלנטה, ג'ורג'יהאולםסטייט פארם ארנהמספר צופים8,351סדרת אירועי שלום וצפה של ה-WWESaturday Night'sMain Event XLאבולושן |סאמרסלאם(2025)סדרת אירועי אבולושן20182025 -אבולושן (2025) היה מופע היאבקות מקצועית לנשים מסדרת שלם-וצפה (PPV) שהופק על ידי חברת ההיאבקות האמריקאית, ה-WWE.
זה היה אירוע האבולושן השני, והוא נערך ביום ראשון, 13 ביולי 2025, בסטייט פארם ארנה שבאטלנטה, ג'ורג'יה.
האירוע כלל מתאבקות משלושת המותגים של הארגון – Raw, SmackDown ו-NXT.
זה היה אירוע האבולושן הראשון ששודר גם בנטפליקס וגם ב-Peacock, וכן אירוע ה-Evolution הראשון מאז המופע המקורי שהתקיים בשנת 2018 – שבע שנים קודם לכן.
במהלך האירוע התקיימו שבעה קרבות.
בקרב המרכזי, נעמי ניצחה את ריאה ריפלי ואת האלופה המגנה איאו סקיי וזכתה באליפות הנשים העולמית של Raw.
במקור, הקרב תוכנן כקרב יחידים בין סקיי לריפלי, אך נעמי מימשה את חוזה הכסף בבנק שלה במהלך הקרב, מה שהפך אותו לקרב משולש.
מוקדם יותר באירוע, נעמי הפסידה בקרב ללא חוקים לג'ייד קרגיל, כשביאנקה בלאייר שימשה כשופטת אורחת מיוחדת.
בקרבות בולטים נוספים טיפאני סטרטון גברה על טריש סטרטוס, חברת היכל התהילה של ה-WWE, ושמרה על אליפות הנשים של ה-WWE של סמאקדאון.
בקי לינץ' הגנה בהצלחה על אליפות הנשים הבין־יבשתית של Raw בקרב משולש מול לירה ולקיריה וביילי, ג'ייסי ג'יין שמרה על אליפות הנשים של NXT לאחר שניצחה את ג'ורדין גרייס, ולבסוף, סטפני ואקר מ-Raw ניצחה בקרב הבאטל רויאל של האירוע, שזיכה אותה בקרב על אליפות הנשים.
הקרב הזה היה אמור להתקיים באירוע Clash in Paris, אך נדחה ל-Wrestlepalooza.
קרב זה היה קרב פדיית מזוודת "כסף בבנק" של נעמי26:20(א) - מתייחס למתאבקת/מתאבקות שהגיעו לקרב כאלופה/אלופות
באנגלית עדכנית Indigenous Australians או בטקסטים ישנים Aboriginals) הם התושבים הילידים באוסטרליה וסביבתה לפני הגעת המתיישבים מאירופה.
הם מוכרים כעם ילידי המונה כ-500 שבטים והם חיים באוסטרליה עד היום.
האבוריג'ינים ככל הנראה חצו את הים מדרום-מזרח אסיה והגיעו לאוסטרליה לפני כ־49,000 שנה, שם הם חיו במנותק מבני אדם ביבשות אחרות, ופיתחו תרבות פרהיסטורית ייחודית, המבוססת על העברה בעל פה ובציור של מיתולוגיה המכונה "זמן החלום".
החל מ-1995 נמנה דגל האבוריג'ינים עם דגלי אוסטרליה הרשמיים.
מקור השם "אבוריג'ינים" הוא במונח הלטיני ab-origin ("מהמקור, ילידי"), אשר בו השתמשו הרומאים הקדמונים לראשונה בהתייחסם לתושביה האטרוסקים של איטליה, שחיו בה טרם כינונה של הרפובליקה הרומית.
הביטוי שימש בעבר ואף משמש כיום כדי לכנות עמים ילידים מכל העולם אך מזוהה בעיקר עם העמים האוסטרלים שחיו בה טרם הגעת מתיישבים מאירופה.
על פי האקדמיה ללשון העברית המילה העברית לאבוריג'ינים במובן של כלל העמים הילידים היא קַדְמוֹנָאִים.
כיום, השימוש במילה "אבוריג'יני" שנוי לעיתים במחלוקת.
באנגלית, המילה Aborigine נחשבת רגישה בעיקר מפני שהיא כורכת קבוצות לשוניות מגוונות תחת מונח אחד, וכן משום שיש לה קונוטציות גזעניות; התואר aboriginal נחשב למקובל יותר.
על פי מחקרים גנטיים, ההתפצלות של האבוריג'ינים מאוכלוסיית אפריקה ואסיה החלה לפני כ-62,000–75,000 שנים, כ-24,000 שנים לפני התפצלות אוכלוסיית אירופה.
בין הממצאים הקדומים ביותר שלד אדם, שנמצא בסמיכות לאגם מונגו ותוארך ל-45,000 שנה טרם זמננו, וכלי אבן, שנמצאו במחצבה בפנרית' (Penrith) בניו סאות' ויילס ותוארכו אף הם לתאריך קרוב.
הציוויליזציה האבוריג'ינית נשארה בתקופת האבן עד הגעת האירופאים ליבשת.
האבוריג'ינים התקיימו על ציד ולקט, וחיי החברה התנהלו במשפחות קטנות של נוודים למחצה, כשהקשר בין משפחה למשפחה רופף.
בעת הגעת האירופים הראשונים לאוסטרליה, חיו ביבשת כפי הנראה בין 350,000 ל-750,000 אבוריג'ינים, אם כי ההערכה הגבוהה ביותר טוענת שהיו כ-1.25 מיליון.
סביר להניח שמספר זה היה יציב לאורך תקופה ארוכה גם קודם לכן.
הם היו מחולקים לכ-500 שבטים, הכוללים בממוצע כ- 600 איש.
הקברניט ההולנדי וילם יאנץ נחת לראשונה על היבשת ב-1606 בחוף המערבי של קייפ יורק.
הילידים שפגש איימו עליו ועל צוותו בחניתות.
יאנץ כתב כי היבשת מלאה ביצורים שחורים ופראים (האבוריג'ינים).
בשנת 1788, הבריטים כבשו את אוסטרליה.
האימפריה הבריטית ניצלה את היבשת להפקת צמר וכמושבת עונשין.עם יישוב היבשת על ידי האדם הלבן, נושלו האבוריג'ינים מאדמותיהם לטובת הקמת ערים, חוות, ומכרות.
במקביל החל הרס הציוויליזציה האבוריג'ינית: המתיישבים הבריטים התייחסו אל האבוריג'ינים כאל תת-אדם, ובמקומות מסוימים צדו אותם כבעלי חיים.
כתוצאה מכך, פחת מספרם עד תחילת המאה ה-20 בכ-90%.
כיום הם מהווים 2.7% מאוכלוסיית היבשת.
בין 1788–1928 לפי הערכות אחדות כ-2,000 מתיישבים בריטים ו-20,000 אבוריג'ינים היו קורבנות של אלימות במאבק בין הצדדים.
האוכלוסייה הילידית של טסמניה הוכחדה לחלוטין במהלך המאה ה-19. אף שאלפים מתושבי האי מזהים את עצמם כילידים טסמנים, הם למעשה צאצאים של כמה נשים טסמניות שנישאו ללבנים, והיום כמעט שלא ניתן להבחין בטסמנים ממוצא ילידי בתווי הגזע המקורי.
בשנת 1876 מתה האבוריג'ינית-טסמנית האחרונה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 השתנתה גישת השלטונות, ונעשו ניסיונות לדאוג לאבוריג'ינים על ידי הטמעתם בחברה הלבנה.
לשם כך הוקמו מיסיונים, וננקטה מדיניות של לקיחת ילדים בני תערובת ממשפחותיהם ללא הסכמתם, גידולם במוסדות, ובחלק מהמקרים אימוצם בידי משפחות לבנות שגידלו אותם כלבנים.
מדיניות זו, שנמשכה עד שנות ה-70 של המאה ה-20, מכונה "הדור הגנוב" ("The Stolen Generation").
למרות היותם תושביה הילידים של הארץ, סבלו האבוריג'ינים מאפליה והיעדר זכויות, כך שעד אמצע המאה ה-20 הם כלל לא נחשבו לאזרחים אוסטרלים.
בסוף שנות ה-50 החלו להתארגן תנועות מחאה אבוריג'יניות שדרשו הגדרה עצמית לקבוצתם, יצאו כנגד האפליה וקראו לחירות ושוויון זכויות.
המפורסמת מבין התנועות הייתה "תנועת הסטודנטים למען האבוריג'נים" (SAFA), שהוקמה על ידי האקטיביסט צ'רלי פרקינס – האבוריג'יני הראשון שסיים את לימודיו באוניברסיטה.
תנועה זו, בהשראת רוכבי החופש האמריקאים, ערכה את "נסיעת החופש" שבמהלכה סיירו חבריה באוטובוסים בעיירות בניו סאות' ויילס, במטרה לחשוף ולהעלות את מודעות הציבור בנוגע לאפליה ולסגרגציה שהתקיימה בין המתיישבים הלבנים ובין האבוריג'ינים המקומיים בפועל, ולעודד ולתמוך בילידים לצאת למאבק כנגד אפליה זו.
מצעד זה זכה לתפוצה רחבה והפך ידוע בציבור.
הוא העלה את המודעות אודות תופעת האפליה הגזעית באוסטרליה והניח תשתית לקמפיינים של תנועות המחאה הילידיות שהיו ואלה העתידות לבוא.
בעקבות פעילויות אלה והמאבק ארוך השנים, ב-1962 הוכרו האבוריג'ינים באופן פורמלי כאזרחים במדינה וזכו להצביע בבחירות.
כמו כן, ב-1967 הוחלט לערוך משאל עם בדבר שינוי סעיפי החוקה שהפלו את האבוריג'ינים וקבעו כי אין להחיל על אוכלוסייה זו את החוקים המקובלים ברמה הפדרלית.
90% מן המצביעים תמכו בשינוי והחלטה זו הפכה לסמל להצלחת מאבקם של האבוריג'ינים ונחשבת לנקודת מפנה במאבק להשגת שוויון זכויות.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 השתנתה גישת הממשלה בעניין האבוריג'ינים.
מעתה רווחה התפיסה כי יש להכיר בהם ולאפשר להם הגדרה עצמית ואוטונומיה ולא לנסות להטמיע אותם בכוח בחברה, מאחר שניסיונות אלה נחלו כישלון.
בעקבות כך הוקמה ועדה המורכבת מבני ילידים, שתפקידה לייצג את המיעוט הילידי ולדאוג שנוכחות חבריו בפיתוח, רפורמות, דיונים וחקיקה הנוגעים להם תגדל ותתרחב.
היחס אל האבוריג'ינים ותיקון העוול כלפיהם הפך לנושא מרכזי בשיח הפוליטי באוסטרליה בעשורים האחרונים.
מאז 1998 מצוין במדינה מדי שנה "יום ההתנצלות" על עוולות אלה.
במיוחד עורר כעס סירובו של ראש הממשלה ג'ון הווארד להתנצל על פרשת "הדור הגנוב".
המחאה נגד סירובו זה הובעה גם בטקס הנעילה של אולימפיאדת סידני בשנת 2000 על ידי להקת Midnight Oil שעל בגדיהם הופיעה המילה "סליחה".
בתחילת שנות ה-2000, הפכו טקסי הכרה בקרקע לשכיחים באוסטרליה.
במשך זמן רב היה הבומרנג אחד הדברים היחידים מהתרבות האבוריג'ינית שהתפרסמו מחוץ לאוסטרליה.
אולם בעשורים האחרונים נחשף העולם גם לתרבות האבוריג'ינית, הן למוזיקה ולכלי הנגינה כדוגמת הדידג'רידו והן לציור, המבוסס על שימוש בנקודות צבע, שבמקורו נועד למטרות פולחניות ולהעברת מסורות "זמן החלום".
החל משנות ה-70 החלה ההתעוררות של האמנות האבוריג'ינית המודרנית, לאחר שג'פרי ברנדון, מורה לאמנות מסידני, הגיע לפאפוניה על מנת להקים בית ספר לאמנות.
ברנדון לא כפה על הילידים את סגנון הציור המערבי, אלא עודד אותם לצייר מוטיבים מסורתיים בצבעי אקריליק.
בשנות ה-80 החלו האמנים המבוגרים יותר להעביר את הטכניקות החדשות לדור הצעיר, ולראשונה גם נשים החלו לצייר.
המפגש בין האמנות האבוריג'ינית לאמנות המערבית יצר קונפליקטים שנובעים מהתפיסות השונות של היצירה והיוצר בשתי התרבויות.
בעבר שימשו היצירות לפולחן הדתי של השבטים האבוריג'יניים, וחלו עליהן "זכויות יוצרים" שאפשרו רק לאנשים נבחרים מתוך השבט להעתיקן.
מהרגע שהיצירות והסמלים האבוריג'ינים נמכרו והוצגו במוזיאונים, השליטה בהם הופקעה מידי השבטים.
אחד המקרים הקיצוניים התרחש כאשר אמן אבוריג'יני בשם טרי יומבולול מכר ברשות שבטו את זכויות השעתוק של "כוכב הבוקר" – אביזר המשמש בטקסי הלוויות של אנשים חשובים, והכנתו חייבת להתבצע על פי כללים דתיים.
הסוכנות שלה מכר את "כוכב הבוקר" מכרה בתורה את זכויות השעתוק של הסמל לבנק המרכזי האוסטרלי, וזה הדפיס אותו על שטרות בערך של עשרה דולרים במהדורה מיוחדת.
האבוריג'ינים נהגו למרוח על גופם קווים ונקודות בלבן ואדום.
האמנות האבוריג'ינית מתבססת על סיפורים עממיים וסמלים מסורתיים שמספרים את סיפור בריאת העולם ואת ההיסטוריה של השבט האבוריג'יני.
מאחר שלאבוריג'ינים לא הייתה מעולם שפה כתובה, האומנות שלהם היא חלק מאוד משמעותי בתרבות שלהם מכיוון שכך הם משמרים את ההיסטוריה והאומנות מספרת את הסיפורים מדור לדור.
כל סמל הוא בעל חשיבות רבה.
הציורים משלבים מוטיבים של נקודות מתוך אמונה באלים ובנוסף, שימוש בנקודות איפשר להם להחביא מידע ולהסוות ידע שרצו לשמור לעצמם.
אומנים אבוריג'ינים מסורתיים חייבים לבקש רשות על מנת לצייר ציור שמספר את ההיסטוריה של התרבות שלהם.
אסור להם לספר סיפור שלא שייך לבני משפחתם.
רוב האומנות המקורית צוירה על אבנים וקירות, בעוד היום מציירים האומנים על קנבס ומוכרים את יצירותיהם באלפי דולרים.
גלריות ומוזיאונים רבים מחזיקים ביצירות אמנות אבוריג'יניות.
כ-250 שפות אבוריג'יניות היו מדוברות בפי העמים הילידיים של אוסטרליה, וכיום כמעט כולן מצויות בסכנת הכחדה.
נכון ל-2016, רק 5–6 שפות אבוריג'יניות מדוברות על ידי יותר מ-1,000 אנשים.
לפי נתונים של הסקר הראשון של המכון האוסטרלי לשפות ילידיות משנת 2004 היו קיימות 145 שפות מדוברות, מתוכן 110 בסכנת הכחדה ו-18 "חזקות".
כעבור 10 שנים, בסקר השני, מספר השפות החיות ירד ל-120, מתוכן רק 13 נראו "חזקות".
אָבוֹקָדוֹ (שם מדעי: Persea americana) הוא עץ פרי סובטרופי ירוק-עד ממשפחת העריים, ולו כ-15 זנים.
מוצאו של האבוקדו במרכז אמריקה, משם הפיצו אותו הספרדים, בתחילה לאמריקה הדרומית, ובהמשך לאפריקה וחלקים מאסיה.
לארצות הברית הגיע האבוקדו בתחילת המאה ה-20.
גובהו של עץ אבוקדו בר יכול להגיע ל-15 מטר.
הזן המתורבת קטן ממנו, ירוק-עד ובעל תפרחת לבנה.
קטיף האבוקדו נעשה ידנית או כקטיף ממוכן באמצעות אפרון, אשר בעזרתו ניתן להגיע אל הפירות הצומחים בגבהים.
מטעי אבוקדו נפוצים כיום במקסיקו, פרו, צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל, ארצות הברית (פלורידה וקליפורניה), קניה, דרום אפריקה, אוסטרליה, ניו זילנד, ספרד וישראל.
שמו של האבוקדו בא מהשפה האצטקית, שבה קוראים לו "ahuacatl" משמעות המילה יכולה להיות גם אֶשֶׁךְ, כנראה בגלל הדמיון בצורה והאמונה שהפרי נותן סגולות מיניות.
בספרדית קוראים לפרי aguacate, אך ברוב השפות הוא מכונה אבוקדו.
המאכל המקסיקני גואקמולה, שמקורו אצטקי עשוי מפרי האבוקדו.
בישראל נמכרים ממרחי אבוקדו עם חומר משמר.
האבוקדו משמש גם בתעשיית הקוסמטיקה לייצור תכשירי שיער כשמפו וקרמים טבעיים לעור, וזאת בשל אחוז השומן הגבוה בפרי.
צמח האבוקדו הוא חד-ביתי, ופרחיו קטנים ודו-מיניים במנגנון ייחודי שנקרא "דיכוגמיה פרוטוגנית סנכרונית".
במנגנון זה כל פרח נפתח פעמיים למספר שעות, בפעם הראשונה כפרח נקבי שצלקתו זמינה לקבלת אבקה ואבקניו סגורים, ובפעם השנייה כפרח זכרי שצלקתו לא מקבלת אבקה ואבקניו חשופים ומשחררים אבקה; לאחר שהפרח הנקבי פורח הוא ייסגר, ויפרח שוב כפרח זכרי ביום הבא.
מנגנון זה מסונכרן לרמת העץ, כאשר כל הפרחים על העץ יהיו נקביים בטווח שעות מסוים של היום, וזכריים בשאר הזמן.
מכיוון שבחקלאות כל העצים באותו זן זהים גנטית, הזנים מתחלקים לטיפוסי פריחה שונים - טיפוס "A" פורח בתצורה נקבית למשך 4-5 שעות בשעות הבוקר וזכרית אחה"צ, וטיפוס "B" ההפך.
מנגנון זה מקטין מאוד את האפשרות להפריה עצמית בתוך אותו זן, אשר מתאפרשת למשך זמן קצר במהלך חפיפה במיניות הפריחה כשהפרחים הנקביים נסגרים והזכריים נפתחים (או להפך, תלוי בזן).
לכן עץ יחיד בדרך כלל יניב מעט מאוד פרי או כלל לא, אלא אם כן יש בסביבתו עוד עצים.
מטעי אבוקדו מסחריים מורכבים בדרך כלל משני זנים אשר מסודרים כך שקיים מרחק מינימלי בין הזנים השונים לשיפור ההאבקה.
בתצורה זו מתייחסים לזנים כזן עיקרי וזן מפרה, שבדרך כלל מסודרים ביחס של כ-1:9 לטובת הזן העיקרי.
בישראל (ובעולם) הזן המרכזי בגידול הוא 'האס' (טיפוס פריחה A), והזן המפרה המרכזי שלו בישראל הוא 'אטינגר' (טיפוס פריחה B).
האבוקדו פורח במנגון שנקרא "פריחת מסה" בו פורחים פרחים רבים במהלך עונת הפריחה (כמיליון פרחים בעץ אבוקדו בוגר), מהם רק אחוז קטן (כמה מאות) מתפתח לפרי.
יבול האבוקדו תלוי בהאבקה ביוטית, וכיום בחקלאות מסתמכים באופן כמעט בלעדי על דבורי דבש, ומגדלי אבוקדו מכניסים כוורות רבות של דבורים למטעים במהלך עונת הפריחה.
קליפתו של פרי האבוקדו היא בשרנית, וצבעה ירוק או שחור.
ציפתו (החלק הבשרני בפרי) צהובה-ירקרקה, רכה, עתירת שומן, חלבונים וויטמינים B, A ו-C.
גלעינו של האבוקדו יחיד וקשה.
האבוקדו פורח בדרך כלל באביב והפרי מבשיל בחורף.
השמן המופק מהפרי משמש בתעשיית התמרוקים.
לצמח תפרחות רבות, וכל אחת מורכבת ממאות פרחים.
נהוג לאכול את האבוקדו חי כשהוא רך.
אבוקדו פתוח אינו נשמר, גם במקרר, ונוטה להשחיר.
מכיוון שהאבוקדו הרך נימוח וצורתו מתקלקלת, כמו גם קליפתו הנרקבת בקלות, הפרי בדרך כלל נמכר כשהוא עדיין קשה, והוא מתרכך תוך ימים אחדים.
לשם הבשלת האבוקדו, ניתן לשמור אותו עטוף בנייר או בקרטון ביחד עם בננות או תפוחים.
אלו מפרישים אתן, המאיץ את תהליך ההבשלה של הפרי.
ככלל, פרי האבוקדו אינו מבשיל על העץ, אלא רק אחרי קטיפתו.
ישנם שלושה סוגי כנה של אבוקדו:
כנה מקסיקנית: מתאימה לאקלים סובטרופי קריר ויבש, רגישה למליחות במי ההשקיה; פרי קטן יחסית וקליפה דקה.
כנה גוואטמלית: מתאימה לאקלים סובטרופי; פרי בינוני וקליפה עבה.
כנה מערב הודית: מתאימה לאקלים טרופי לח וחם; אינה רגישה למליחות במי ההשקיה ופירותיה גדולים מאוד יחסית, אך באיכות ירודה.
שם לועזי תעתיק עברי צורה קליפה גדל בישראל טעם קל לקילוף הערות Ardith ארדיט עגול-אליפטי כן
מסוף ינואר *** לא Bacon בקון אליפטי דקה, ירוקה, חלקה עם ההבשלה הירוק מתכהה מעט * לא Fuerte פוארטה אליפטי דקה ירוקה חלקה עם ההבשלה נשארת ירוקה כן
Edranol אדראנול אגסי ***טעם עדין כן Ettinger אטינגר אליפטי צר דקה ירוקה חלקה כן מבשיל 20 בספטמבר ** לא פיתוח ישראלי מהזן פוארטהטיגאליפטידקה ירוקה מבריקה חלקהכן