tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל הממגורות בבעלות הקהילה היו ההתאמה הבסיסית של כלכלת קיום לאקלים בלתי צפוי, ועודף של שנה טובה אוחסן כנגד מחסור של שנה רעה.
כאשר בצורת רצינית פגעה באלג'יריה ויבולי התבואה נכשלו ב-1866 ובמשך מספר שנים לאחר מכן, אזורים מוסלמים עמדו בפני רעב, ועם הרעב הגיעה מגפה.
על פי הערכות, 20% מהאוכלוסייה המוסלמית של קונסטנטין מתו במשך שלוש שנים.
בשנת 1871 שללו השלטונות האזרחיים ערבויות שנתנו לראשי השבטים על ידי הממשלה הצבאית הקודמת להלוואות לחידוש מלאי הזרעים שלהם.
מעשה זה הרחיק אפילו מנהיגים מוסלמים פרו-צרפתים, תוך שהוא מערער את יכולתם לשלוט בבני עמם.
על רקע זה התקוממו הקבילים במרד, לאחר מרד בינואר 1871 של אסקדרון סיפאהים מוסלמים בצבא הצרפתי שקיבלו הוראה לצאת לצרפת.
נסיגה של חלק גדול מהצבא המוצב באלג'יריה כדי לשרת במלחמת צרפת–פרוסיה החלישה את שליטתה של צרפת בשטח, בעוד שדיווחים על תבוסות ערערו את היוקרה הצרפתית בקרב האוכלוסייה הילידית.
לאחר המרד של 1871, הרשויות הצרפתיות הטילו אמצעים חמורים להעניש ולשלוט בכל האוכלוסייה המוסלמית.
צרפת החרימה יותר מ-5,000 ק"מ של אדמת השבטים והציבה את קביליה תחת régime d'exception (שלטון יוצא דופן), אשר שלל הליך הוגן המובטח לאזרחים צרפתים.
חוק מיוחד הגדיר עבירות כגון חוצפה והתכנסות בלתי מורשית שאינם ניתנים לעונש על פי החוק הצרפתי, וסמכות השיפוט הרגילה של הקאדים הוגבלה בחדות.
המושל הכללי הוסמך לכלוא חשודים עד חמש שנים ללא משפט.
הטענה הועלתה בהגנה על אמצעים חריגים אלה כי חוק העונשין הצרפתי כפי שהוחל על צרפתים היה מתירני מכדי לשלוט במוסלמים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, הממשל והצבא הצרפתי קראו לסיפוח אזורי טואט, גוררה וטידיקלט, מתחם שבמהלך התקופה שקדמה ל-1890, היה חלק ממה שהיה ידוע בשם בלד א-סיבה (אדמת ההתנגדות), אזורים שהיו מרוקאיים באופן נומינלי אך לא היו כפופים לסמכות השלטון המרכזי.
כוח מזוין התנגד לדיוויזיות אוראן ואלג'יר של הקורפוס הצרפתי ה-19. הסכסוך הסתיים בסיפוח של כל האזור על ידי צרפת בשנת 1901.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, עמק סאורה ואזור טינדוף סופחו בתורם לאלג'יריה הצרפתית על חשבון מרוקו, אז תחת חסות צרפתית מאז 1912. ב-1938 ניתנה לממשלת צרפת שליטה נוספת בענייני הצבא באלג'יריה הצרפתית בעקבות צו מהנשיא שנתן לשר הפנים אלברט סראו את השליטה באלג'יריה.
המשלחת הצבאית הצרפתית בראשות לוטננט-קולונל פול פלטרס, הושמדה בהתקפת טוארג ב-1881.
הצרפתים ניצלו איבה ארוכת שנים בין ערביי טוארג וצ'אמבה.
יחידות הגמלים החדשות שהוקמו לאחרונה גויסו במקור בעיקר משבט הנוודים צ'אמבה.
חיל הגמלים של Méhariste סיפק אמצעי יעיל לשיטור המדבר.
בשנת 1902, יחידה בפיקודו של לוטננט גאסטון-ארנסט קונטנס חדרה אל הרי אהגר והביסה את Ahaggar Tuareg בקרב על טיט.
כוחות קולוניאליים של אלג'יריה הצרפתית נשלחו להילחם בצרפת המטרופוליטנית במהלך הקרב על צרפת ב-1940. לאחר נפילת צרפת, קרסה הרפובליקה הצרפתית השלישית והוחלפה במדינה הצרפתית של פיליפ פטן, הידועה יותר בשם צרפת של וישי.
ב-3 ביולי 1940, הצי המלכותי הבריטי תקף את הצי של הצי הצרפתי במרס אל כביר, והרג יותר מ-1,200 איש.
אלג'יראים רבים לחמו כחיילים צרפתים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפיכך הרגישו המוסלמים האלג'יראים שזה אפילו יותר לא צודק בכך שהקולות שלהם אינם שווים לאלה של שאר האלג'יראים, במיוחד לאחר 1947 כאשר הוקמה האספה האלג'יראית.
אספה זו הורכבה מ-120 חברים.
מוסלמים אלג'יראים, שייצגו כ-6.85 מיליון בני אדם, יכלו למנות 50% מחברי האספה, בעוד ש-1,150,000 אלג'יראים לא מוסלמים יכלו למנות את המחצית השנייה.
יתרה מכך, טבח אירע בשטיף ב-8 במאי 1945, שבו נרצחו אלג'יראים שהפגינו על תביעתם הלאומית לצבא הצרפתי.
לאחר עימותים עם המשטרה, אלג'יראים הרגו כ-100 צרפתים.
הצבא הצרפתי הגיב בחומרה, והביא למותם של כ-6,000 אלג'יראים.
זה גרם להקצנה של הלאומנים האלג'יראים ויכול להיחשב כתחילתה של מלחמת אלג'יריה.
שום פתרון לא ניתן היה להעלות על הדעת בטווח הקצר.
רוב מוחץ של הפוליטיקאים הצרפתים התנגדו לרעיון העצמאות, בעוד העצמאות הלכה ותפסה מקום בתודעתם של האלג'יראים המוסלמים.
צרפת הייתה במבוי סתום והרפובליקה הרביעית קרסה על רקע מחלוקת בעניין הזה.
בשנת 1958, חזרתו של שארל דה גול לשלטון בתגובה להפיכה צבאית באלג'יר במאי הייתה אמורה לשמור על הסטטוס קוו של אלג'יריה כמחוזות צרפת כפי שנרמז מנאומיו שנשא באוראן ובמוסטגן ב-6 ביוני 1958, שבהם הוא קרא ("תחי אלג'יריה הצרפתית!").
החוקה הרפובליקנית של דה גול אושרה באמצעות משאל העם בספטמבר 1958 והרפובליקה החמישית הוקמה בחודש הבא עם דה גול כנשיא.
דה גול הסכים לעצמאות ב-1962 לאחר משאל עם על הגדרה עצמית של אלג'יריה בינואר 1961 ולמרות הפיכה צבאית שנכשלה לאחר מכן באלג'יר בהנהגת ארבעה גנרלים צרפתים באפריל 1961.
היחסים בין אלג'יריה הפוסט-קולוניאלית וצרפת נותרו הדוקים לאורך השנים, אם כי לפעמים קשים.
ב-1962, הסכם השלום של אוויאן סיפק קרקע בסהרה עבור הצבא הצרפתי, שבה הוא השתמש תחת שלטונו של דה גול כדי לערוך את הניסויים הגרעיניים הראשונים שלו (Gerboise bleue).
מתיישבים אירופאים רבים המתגוררים באלג'יריה ויהודי אלג'יריה, שבניגוד למוסלמים האלג'יראים קיבלו אזרחות צרפתית על ידי צו כרמיה בסוף המאה ה-19, גורשו לצרפת ושם הקימו קהילה חדשה.
מצד שני, סוגיית המוסלמים שלחמו בצד הצרפתי במהלך המלחמה, עדיין נותרה ללא פתרון.
מספר גדול של מוסלמים שתמכו בצרפת נהרגו ב-1962, במהלך המלחמה המיידית של אלג'יריה, בעוד אלו שנמלטו עם משפחותיהם לצרפת נטו להישאר קהילת פליטים בלתי מתבוללת.
ממשלת אלג'יריה הנוכחית ממשיכה לסרב לאפשר להם ולצאצאיהם לשוב לאלג'יריה.
ב-23 בפברואר 2005, החוק הצרפתי על הקולוניאליזם היה חוק שהתקבל על ידי האיחוד למען תנועה עממית (UMP), שכפה על מורים בתיכון ללמד את "הערכים החיוביים" של הקולוניאליזם לתלמידיהם, בפרט לגבי הקולוניאליזם בצפון אפריקה (סעיף 4).
החוק גרם סערה ציבורית והתנגדות מצד השמאל כולו, ולבסוף בוטל על ידי הנשיא ז'אק שיראק (UMP) בתחילת 2006, לאחר האשמות בשכתוב ההיסטוריה על ידי מורים והיסטוריונים שונים.
זה הבדל גדול בין צרפת לבין המדינות האנגלו-סקסיות, שבהן מחקרים פוסט-קולוניאליים נמצאים כעת בכל האוניברסיטאות.
לדעתו, למרות שהעובדות ההיסטוריות היו ידועות לאקדמאים, הן לא היו מוכרות היטב על ידי הציבור הצרפתי, והדבר הוביל לחוסר יושר בצרפת על רקע היחס הקולוניאלי הצרפתי לעם האלג'יראי.
בשנת 2017, הנשיא עמנואל מקרון תיאר את הקולוניזציה של צרפת באלג'יריה כ"פשע נגד האנושות".
הוא גם אמר: "זה באמת ברברי וזה חלק מהעבר שאנחנו צריכים להתעמת איתו על ידי התנצלות בפני מי שנגדם ביצענו את המעשים האלה".
סקרים בעקבות דבריו שיקפו ירידה בתמיכתו.
ביולי 2020, שרידיהם של 24 לוחמי התנגדות ומנהיגים אלג'יריים, שנערפו על ידי הכוחות הקולוניאליים הצרפתיים במאה ה-19 וגולגולותיהם נלקחו לפריז כגביעי מלחמה והוחזקו במוזיאון ל'הום בפריז, הוחזרו לאלג'יריה ונקברו בכיכר הקדושים בבית העלמין אל-עליה.
בינואר 2021, מקרון הצהיר כי "לא תהיה חרטה ולא התנצלות" על הקולוניזציה הצרפתית של אלג'יריה, התעללויות קולוניאליות או מעורבות צרפתית במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
במקום זאת יוקדשו מאמצים לפיוס.
Algérie française הייתה סיסמה ששימשה בערך בשנת 1960 על ידי אותם צרפתים שרצו להשאיר את אלג'יריה נשלטת על ידי צרפת.
מילולית "אלג'יריה הצרפתית", זה אומר ששלושת המחוזות של אלג'יריה נחשבו לחלקים אינטגרליים של צרפת.
בחלקים אינטגרליים, הכוונה היא שיש להם סגנים (נציגים) שלהם באספה הלאומית הצרפתית, וכן הלאה.
יתרה מכך, תושבי אלג'יריה שהיו רשאים להצביע עבור הצירים יהיו אלה שמקבלים באופן אוניברסלי את החוק הצרפתי, ולא השריעה (שהייתה בשימוש במקרים אישיים בקרב מוסלמים אלג'יראים על פי חוקים המתוארכים לנפוליאון השלישי), ואנשים כאלה.
היו בעיקר ממוצא צרפתי או ממוצא יהודי.
רבים שהשתמשו בסלוגן הזה היו חוזרים.
בפריז, במהלך הפקקים הרב-שנתיים, הדבקות בסיסמה צוינה באמצעות צלצול של מכונית בצורת ארבע נקודות טלגרפיות ואחריהן מקף, בתור " al-gé-rie-fran-çaise." מקהלות שלמות של צלילי צופרים כאלה נשמעו.
זה נועד להזכיר את הסיסמה של מלחמת העולם השנייה, "V for Victory", שהייתה שלוש נקודות ואחריהן מקף.
הכוונה הייתה שמתנגדי נחשבו לבוגדים כמו משתפי הפעולה עם גרמניה במהלך כיבוש צרפת.
אליירו אלייה (בהולנדית: Eljero Elia; נולד ב-13 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקיצוני.
אלייה החל את הקריירה שלו בקבוצות נוער בהולנד, ולבסוף הצטרף לקבוצת הנוער של ADO דן האג, אשר בקבוצת הבוגרים שלה ערך את הופעתו הראשונה ב-2004 בעודו בן 17. לאחר 3 עונות בדן האג לא חידש את חוזהו והיה לשחקן מחוזר בהולנד, כאשר מספר מהקבוצות הבכירות בליגה, כולל אייאקס אמסטרדם ופ.ס.וו.
לבסוף בחר אלייה בקבוצה הצנועה יותר טוונטה אנסחדה, בה שיחק שלוש עונות נוספות עד ל-2009. בעונתו האחרונה הרשים אלייה וכבש 9 שערים ב-34 משחקים במדי טוונטה.
ב-5 ביולי באותה שנה עבר אלייה מטוונטה לקבוצת המבורג הגרמנית.
אלייה חתם עם המבורג על חוזה בן 5 שנים והמבורג נאלצה לשלם לטוונטה 8 מיליון אירו בעבור ההעברה.
בעונתו הראשונה בהמבורג שיחק אלייה ב-23 משחקים וכבש 5 שערים.
עם סיומה היה אלייה למרכזן של מספר שמועות בדבר קבוצות בכירות מליגות שונות בעולם הרוצות בו, אך זה הכחיש את חלקן וצוטט כי בכוונתו להישאר בהמבורג.
באוגוסט 2011 עבר אלייה ליובנטוס האיטלקית.
ביולי 2012 עבר אלייה לורדר ברמן הגרמנית.
ב-23 בדצמבר 2014 הושאל לסאות'המפטון מהפרמייר ליג.
ב-6 באוגוסט 2015 חתם אלייה לשנתיים בפיינורד.
בקיץ 2017 חתם אלייה באיסטנבול בשאקשהיר הטורקית.
ב-19 באוגוסט 2020 חתם באוטרכט מליגת העל ההולנדית בחוזה לשנתיים.
ב-18 בנובמבר 2021 חזר לאחר 14 שנה לקבוצת נעוריו דן האג.
לאחר עונה אחת ופציעה שמנעה ממנו לשחק הודיע על פרישה ממשחק.
מאמני נבחרות הולנד החלו לזמן את אלייה לנבחרות הצעירות מעט לאחר שהחל לשחק בדן האג, והופעתו הראשונה במדים הלאומיים נרשמה כבר ב-2005. משחקו הראשון בנבחרת הבוגרת נערך במסגרת משחק ידידות כנגד נבחרת יפן בכדורגל.
אלייה נכנס במחצית השנייה כמחליפו של אריאן רובן ובישל שני שערים.
במשחק הבא, הפעם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 כנגד נבחרת סקוטלנד בכדורגל הבקיע אלייה את שער הניצחון של נבחרתו במשחק האחרון בשלב המוקדמות.
פרס יוהאן קרויף (הכדורגלן הצעיר של העונה בהולנד):
האַלְגָארְבֶה (בפורטוגזית: Algarve) הוא חבל ארץ בדרום פורטוגל, ובו הנקודה הדרום-מערבית ביותר של יבשת אירופה.
שמו מגיע מערבית, ופירושו - "המערב".
שטחו של האלגארבה 5,412 קמ"ר ולאורכו פזורות 16 רשויות מקומיות שבהן חיים כ-426,400 תושבי קבע.
עיר הבירה היא העיר פארו, והחבל חופף למעשה את מחוז פארו.
אזור זה הוא בעל חשיבות תיירותית עליונה, חופיו נחשבים מהטובים בעולם וחלק הארי של כלכלתו הוא בקיץ, כשבשיא העונה אוכלוסייתו יותר ממוכפלת.
בתי מלון רבים שמים דגש על תיירות גולף ומפתחים מגרשים איכותיים לענף ספורט זה.
בנוסף על תיירות, האזור הוא בעל ערך חקלאי ומימיו מספקים דגים ופירות ים, וכמו כן מגדלים בו עצי פרי כחרובים, תאנים ושקדים.
פני השטח של האלגארבה מחורצים בגבעות רמות, שאותן חוצים עמקים עשירים.
הנקודה הגבוהה ביותר היא ההר פוֹיָה, 902 מ'.
אורך החוף הדרומי כ-155 ק"מ, אורכו של החוף המערבי הוא 50 ק"מ, ובין שניהם, בנקודה הדרום-מערבית, נמתח כף סאו ויסנטה שצוקיו האנכיים מתנשאים 75 מטרים מעל מי האוקיינוס האטלנטי.
לאורך החופים מצויים כמה איים ואיונים.
לגונת רִיָה פוּרְמוֹזָה מהווה שמורת טבע ומוקד עצירה של מאות ציפורים ממינים שונים.
קו החוף מנוקד במערות גיר ציוריות, שנגישוֹת בעיקר בסירות.
האקלים בחבל מצטיין בטמפרטורות מקסימום שנעות בין 15 מעלות צלזיוס בחורף ו-31 בקיץ, וכמעט לעולם אינן צונחות אל מתחת לאפס בחורפים.
מלבד הבירה פארו, נמנות כמה עיירות ובהן הגדולות הן לולה, פורטימאו, אולְיָאו, סילווש, אלבופיירה ולאגוש.
שדה התעופה של החבל נמצא במרחק של 4 ק"מ ממערב לעיר פארו.
הפיניקים ייסדו נמל מסחר לחוף האלגארבה בערך בשנת 1000 לפני הספירה.
אנשי קרתגו הקימו את נמל חניבעל (היום העיירה פורטימאו) כ-450 שנה מאוחר יותר.
הרומאים התפשטו בחצי האי האיברי במאה השנייה לפנה"ס, ואתרים ארכאולוגיים רבים מתקופה זו עדיין נמצאים באזור.
במאה החמישית לספירה היו אלה הוויזיגותים שתפסו את האזור, והחזיקו בו עד לראשית הפלישה המורית בשנת 711. המורים קראו ללאגוש זָאווַאיה, ולעיר סנטה מריה פַארַאון, היום פארו.
העיירה סילְווֶש שימשה בירה תחת שלטון המורים.
הכיבוש המורי של איבריה הביא לכך שהאזור נקרא "אל-גארב אל-אנדלוס" (המערב האנדלוסי - כש"אנדלוס" הוא השם הערבי לאיבריה שתחת האסלאם).
באמצע המאה ה-12, הודות לשורת מבצעים צבאיים מוצלחים של ממלכת פורטוגל, הסתיימה האחיזה הערבית בחבל.
תחת שלטון נוצרי היה "אל-גארב" לממלכת-אלגארבה.
אפונסו השלישי, מלך פורטוגל קרא לעצמו "מלך פורטוגל ואלגארבה".
המלך אפונסו החמישי בתורו, בעקבות כיבוש שטחים בצפון אפריקה שנתפסו כ"אלגארבה שבחוץ", לאחר 1471, נתכנה "מלך פורטוגל והאלגארבש (צורת הרבים של אלגארבה) כאן ובחוץ", ותואר זה נותר על כנו עד להכרזת הרפובליקה הפורטוגלית הראשונה ב-1910.
כמה מהמסעות הימיים שכוננו את האימפריה הפורטוגזית יצאו במאה ה-15 מאזור העיר לאגוש.
משלחות התגלית הביאו לעיר תהילה ושפע.
המסחר שגשג ולאגוש הייתה ב-1577 לעיר הבירה של פרובינציית אלגארבה, תואר בו החזיקה עד שנה לאחר שנהרסה ברעידת האדמה של 1755. הרעידה, שמרכזה היה בליסבון, גרמה לצונאמי שהחריב בתים ופגע בחלקים ניכרים באלגארבה.
הנזק הקיף כמעט את כל העיירות והכפרים שלאורך החוף, מלבד פארו - ששוניות המחסום של לגונת ריה פורמוזה הגנו עליה.
ב-1807 נכבש האלגארבה בידי כוחות ספרדיים, אולם שנה אחר כך הפך לחלק הראשון של פורטוגל הכבושה שהשתחרר מהפולש הספרדי, במרד אוליאו.
במתמטיקה, חוג דיפרנציאלי, שדה דיפרנציאלי ואלגברה דיפרנציאלית הם חוגים, שדות ואלגבראות המצוידים בגזירה, שהיא פעולה אונארית שהיא ליניארית ומקיימת את כלל לייבניץ.
דוגמה טבעית לשדה דיפרנציאלי הוא שדה הפונקציות הרציונליות במשתנה אחד מעל (שדה המספרים המדומים), כאשר הגזירה היא פעולת הנגזרת ביחס למשתנה t.
חוג דיפרנציאלי הוא חוג R ביחד עם העתקה המכונה "גזירה", המקיימת:
ייתכן כי החוג R אינו קומוטטיבי ולכן ייתכן כי הביטוי המוכר לכלל לייבניץ d(xy) = xdy + ydx הוא שגוי מעל חוג דיפרנציאלי כללי.
באופן דומה, אם F הוא שדה וd היא גזירה, מכנים את הזוג - שדה דיפרנציאלי.
ניתן להוכיח בעזרת כלל לייבניץ כי הזהות המוכרת מתקיימת בכל שדה דיפרנציאלי.
אוסף האיברים בF שנגזרתם היא אפס: הוא שדה המכונה שדה הקבועים של F.
אלג'יריה השתתפה לראשונה ב של ברצלונה (1992) ומאז משתתפת במשחקים בקביעות.
במשחקי החורף לא נטלה אלג'יריה חלק מעולם.
אלג'יריה זכתה לראשונה במדליה פאראלימפית במסגרת המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) כשהאצן מוחמד אלק זכה בשתי מדליות זהב בתחרות ל-100 ו-200 מטר, תוך שהוא שובר את שיא העולם שלוש פעמים (קטגוריה 36T).
בתחרות ל-100 מטר שבר אלק את שיא העולם עם זמן של 12.03 שניות, ובתחרות ל-200 מטרים שבר את שיא העולם הן במקצה המוקדם, עם 24.61 שניות, ובגמר שבר את שיאו פעם נוספת כשקבע 24.32 שניות.
נסימה סייפי זכתה ב-2 מדליות זהב ומדליית כסף.
אלג'יריה העות'מאנית או "איילט אלג'יר" הייתה פרובינציה עות'מאנית בשטחה של אלג'יריה בת זמננו לערך, שמרכזה העיר אלג'יר.
היא הוקמה בסביבות 1525 אחרי כיבוש העיר בידי ח'יר א-דין ברברוסה, והייתה המרכז השלטוני העיקרי של האימפריה העות'מאנית במגרב.
מכאן, כמו גם מטריפולי ותוניס, יצאו הקורסארים הברברים להתקפותיהם על אוניות סוחר אירופיות ולימים גם על ספינות אמריקניות.
היא השתלטה על נחלותיהן בצפון אפריקה של שושלת בני זיאן , השושלת החפסית והאימפריה הספרדית, ונעשתה למוקד הפיראטיות העיקרי בים התיכון עד הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה ב-1830.
למן שנת 1496 החלה ספרד לבסס מאחזים בחופי צפון אפריקה.
מדיניות הכיבוש של ספרד בצפון אפריקה התפתחה בזמן כהונתו של פרננדו השני ולאחר סיומה של הרקונקיסטה בחצי האי האיברי.
בנוסף, כבשה ספרד מאחז על חופיה האטלנטיים של מרוקו ב-1476.
האמיר של אלג'יר סלים א-תומי הזמין את האחים אורוץ' וח'יר א-דין ברברוסה, בני האי לסבוס ביוון, לסייע לו אל מול הנוכחות הספרדית שהלכה והתחזקה.
אורוץ' נחת בחופיה של אלג'יר והחל בפעולות השתלטות והתבססות, ביניהן לחימה כנגד החפסים שליטיה של תוניסיה ונגד בני זיאן שליטיה של תלמסאן.
לאחר מותו של אורוצ' בפשיטה על תלמסאן (1518) הפך ח'יר א-דין אחיו למפקד הצי הפיראטי במגרב, אחד ממעשיו הראשונים היה לקבל את הכרתו ואת חסותו של הסולטן סלים הראשון, בתמורה לצירופה של אלג'יריה לאימפריה הוענק לח'יר א-דין התואר פאשה והוא הוגדר כביילרביי ולעזרתו נשלחה יחידת יניצ'רים.
תחת שלטון חי'ר א-דין הפכה אלג'יר לבייליק ומרכז של פיראטיות וסחר בעבדים.
בשנת 1529 צלחו מאמציו של ח'יר א-דין לעקור את האחיזה הספרדית אל מול חופי אלג'יריה.
המבצר הספרדי החולש על הכניסה לנמל אלג'יר נכבש ומגיניו הוצאו להורג.
העזתו של הצי האלג'יראי הלכה וגברה וטווח פשיטותיו על ערי נמל שבשליטה ספרדית הלך וגדל.
כתוצאה מכך בשנת 1536 השתלט צי הליגה הקדושה על העיר אלג'יר, וח'יר א-דין ברברוסה נמלט לתוניסיה.
לאחר קרב פרווזה בו לחם הצי האלג'יראי בתוך הכוחות הימיים העות'מאנים המנצחים חזרה השליטה באלג'יריה לידי העות'מאנים.
בשנת 1580 חתמו הסולטאן מוראט השלישי ומלך ספרד לבית הבסבורג פליפה השני על הסכם למניעת לוחמה.
הסכם זה הפחית את הלחימה המאורגנת, ובכך ירד האזור מחשיבותו האסטרטגית לאימפריה העות'מאנית.
מאז החלה ההתעניינות העות'מאנית באזור לפחות, ולבסוף עם סיפוחה המלא של אלג'יריה למינהל העות'מאני (1659) חולקה צפון אפריקה לשלושה מחוזות שווי מעמד (טריפוליטניה, אלג'יריה, ותוניסיה) ושליטי אלג'יריה החלו לשאת את התואר ביי ובכך הועמדו בדרגת חשיבות שווה למושלים העות'מאנים במרוקו ולוב.
הירידה במעמדה של העוצרות לא מנעה מעסקי הפיראטיות לפרוח וטווח הפשיטות הלך והתרחק, עד שבשנת 1629 הנהיג הקורסר ההולנדי יאן יאנסזון , שפעל בחוף ברבריה וכונה בשם מוראד ראיס, פשיטה על העיר רייקיאוויק (בירת איסלנד).
מאבקי כוח פנימיים היו חלק מעיצובה של אלג'יריה.
אוכלוסיית הקורסרים שייסדה את העוצרות האלג'יראית מצאה עצמה בעימות אל מול אוכלוסיית היניצ'רים שהיוותה עמוד השדרה המנהלי של העוצרות.
לבסוף, בשנת 1568 ניצחו היניצ'רים.
הם הורשו להצטרף למסעות ימיים ומכאן פתוחה הייתה הדרך לפיקוד על הצי ולניהול העוצרות.
עם הפיכתה של אלג'יריה לפרובינציה עות'מאנית הייתה הטורקית לשפה הרשמית במדינה, ומעמדה של האליטה היניצ'רית כשכבה שלטת הלך והתחזק.
בשנת 1659 במהפכת האגות קיבלו האגות בני השכבה השלטת באלג'יריה את הזכות לבחור את הדיי מתוכם.
מצב זה הוביל למרחץ דמים במהלכו נרצחו 14 מתוך 15 הנושאים בתואר דיי.
בשנת 1711 הדיי באבא עלי שאוש (עלי הראשון) שכנע את הסולטאן להעניק לו את המעמד של פאשה מבלי לשלוח פאשה נוסף.
בכך הגביר את האוטונומיה של הארץ ושם קץ לאי היציבות שאחזה באלג'יריה למשך תקופה ארוכה.
השפעת השער העליון באיסטנבול על הנעשה באלג'יריה פחתה.
המעצמות הימיות האירופאיות שלמו מעשר שדרשה אלג'יריה, כדי למנוע התקפות על אוניותיהן.
המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 הסיטו את תשומת הלב של המעצמות הימיות מן המאבק בפירטיות.
אולם כאשר חזר השלום לשכון באירופה, בשנת 1815, אלג'יריה מצאה עצמה במלחמה נגד ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, רוסיה ונאפולי.
אלג'יריה והאזורים הסמוכים לה, אשר כונו בשם המדינות הברבריות, היו אחראיות לתופעת הפירטיות בים התיכון וכן לשעבוד עבדים נוצרים, פעולות שהביאו עליהן את המלחמה הברברית הראשונה והשנייה נגד ארצות הברית ולבסוף את הכיבוש הצרפתי בשנת 1830.
כותבים אירופאים הרבו לעסוק ולתאר את האלימות של האלג'יראים ואת רצחנותם של הטורקים יושבי אלג'יר.
תיאורים אלו עסקו בראש ובראשונה במר גורלם של השבויים שנמכרו לעבדות בשוקי אלג'יריה וצפון אפריקה אך בהמשך עסקו התיאורים גם באלימות אותה הפעילו האלג'יראים כלפי תושביה הערבים והברברים של העוצרות ואף באלימות שהייתה כרוכה במאבקי הכוח על מינוי הדיי.
ההיסטוריון טל שובל טוען כי אלימות זו לא הייתה חריגה מאוד ביחס למצב במדינות אחרות באותה העת, להפך נוקשותו של השלטון יצרה ביטחון אזרחי רב.
הקהילה היהודית באלג'יריה נחשבת לעתיקת יומין בשנות השלטון העות'מאני התווספו לקהילה מהגרים ממגורשי ספרד ויהודים שבאו משורות הקורסארים.
בפסיקת ההלכה נשתמרו מספר שאלות העוסקות בסחר העבדים בשווקיה של אלג'יריה.
אלג'יריה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער אלג'ירי חמישה מדליות כסף.
המשלחת הראשונה של אלג'יריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האתלטיקה עם הגעתו של בילאל תאבטי למקום הרביעי בגמר אלפיים מטר מרוץ משוכות והגעתו של תופיק יסרף למקום השישי בעשר ק"מ הליכה מהירה, ובענף הרמת משקולות הגיע חוסיין פרדג'אללה למקום השישי (עד 69 ק"ג, בנים).
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה הגדולה ביותר ששלחה אלג'יריה עד כה ומנתה 33 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפים.
גם באולימפיאדת נוער זאת לא זכתה המשלחת באף מדליה.
אך המשיכה את ההישגים מאולימפיאדת הנוער סינגפור בענף האתלטיקה עם הגעתם של תופיק בוזיאן (3,000 מטר) ואחמד קנזי סעידיה (אלפיים מטר מרוץ משוכות) למקום השישי והישאם בוהנון (קפיצה לגובה) למקום השביעי במקצי הגמר.
בענף האגרוף הגיע טאמה סאלם לקרב על מדליית הארד בה הפסיד.
אַלְגֶ'נִיבּ (מערבית: الجانب - הצד [של הסוס]), נקרא גם γ בפגסוס, הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים פגסוס עם בהירות נראית מדרגה 2.84. הכוכב נמצא במרחק של כ-390 שנות אור ממערכת השמש והוא חלק מהאסטריזם "הריבוע הגדול" יחד עם מרקב, שאט ואלפרץ.
בהירותו של הכוכב משתנה בין דרגות 2.78 ו-2.89 במחזוריות של 3 שעות 38 דקות ו-31 שניות או 6.59 פעמים ביממה, ובשל כך הוא מסווג כמשתנה β בקפאוס.
מדידות ספקטרוסקופיות של מהירותו הרדיאלית הראו שהיא משתנה במחזוריות של 370.5 ימים באופן שמצביע על קיומו של בן זוג עמום וקטן יותר שלא ניתן לצפייה באמצעים אופטיים ושמקיף את אלג'ניב במסלול אליפטי מאוד ובמרחק שנע בין עשירית של יחידה אסטרונומית לחצי יחידה אסטרונומית.
מדידות עדכניות יותר מצביעות על כך שכל השינויים במהירות הרדיאלית מקורם בחוסר היציבות של הכוכב ולמעשה אין לו בן זוג.
במרחק זוויתי של כ-3 דקות קשת מאלג'ניב נמצאים שני כוכבים עמומים עם דרגות בהירות 11 ו-12. לא ידוע אם הם קשורים כבידתית לאלג'ניב או אם הם בכלל נמצאים באותו המרחק או רק במקרה על אותו קו ראייה.
אם המרחק זהה, אז מדובר ככל הנראה בזוג ננסים אדומים ואם הם אכן קשורים כבידתית לאלג'ניב, הם מקיפים אותו במרחק של לפחות שליש שנת אור ובזמן הקפה של מאות אלפי שנים.
הכוכב נמצא בשלבי סיום של היתוך המימן שבליבתו להליום ועתיד להתנפח ולהתקרר עד שיהפוך לענק אדום.
אַלגֶ'נוּבִּי (קיצור של השם בערבית: رأس الأسد الجنوبي - "ראס אל-אסאד אל-ג'נובי", ראש האריה הדרומי, כלומר הכוכב הדרומי של ראש האריה) או ε באריה הוא כוכב בולט של קבוצת הכוכבים אריה עם בהירות נראית מדרגה 2.98, שבהתאם לשמו, מייצג את הקצה הדרומי של ראש האריה.
לפעמים הכוכב נקרא גם רַאס אֶל-אַסָאד אוֹסְטְרָלִיס כאשר המילה "אלג'נובי" מוחלפת במילה הלטינית "אוסטרליס" (Australis) שפירושה זהה - דרומי.
אלג'נובי הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G0 II (לפעמים מסווג גם G1 III) שנמצא במרחק של כ-250 שנות אור ממערכת השמש.
מסתו כ-4 מסות שמש, רדיוסו כ-21 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו היא כ-5,400 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 360 מעוצמת ההארה של השמש.
גילו של הכוכב מוערך בכ-162 מיליון שנים והוא כבר סיים להתיך מימן בליבתו שמורכבת בעיקר מהליום.
תהליכי ההיתוך עברו לשכבות חיצוניות יותר של הכוכב וגורמים להתנפחותו ולהתקררותו, בדרך להפיכתו לענק אדום.
כוכבים מסוג זה הם במקרים רבים לא יציבים והופכים למשתנים קפאידיים, וגם אלג'נובי דווח בעבר ככוכב משתנה עם שינויי בהירות של כעשירית דרגת בהירות.
עם זאת, המדידות אינן חד משמעיות והוא אינו מסווג כמשתנה קפאידי אלא רק כחשוד ככוכב משתנה.
אלג'רנון צ'ארלס סווינברן היה משורר אנגלי, מחזאי, ביוגרף ומבקר ספרותי.
בכתיבתו עסק בנושאים שנויים במחלוקת בחברה הוויקטוריאנית, בפרט עבור ג'נטלמן מכובד, כגון מין סאדו-מזוכיסטי, הומוסקסואליות ולסביות, קניבליזם, אלכוהוליזם והתנגדות פעילה לדת באשר היא.
כן הושפע מן המיתולוגיה היוונית, מן התנועה הרומנטית מן ה"דקדנס" (שקיעה, רקבון תרבותי) ומתרבות צרפת.
המסר אותו ביקש להנחיל לתרבות ולשירה היה שעל מנת שיצירה תהיה טובה או יפה, אין כל צורך שתהיה מוסרית.
סווינברן נולד בלונדון, אביו היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי, בן למשפחת אצולה מנורת'מברלנד.
גם אבי-אמו היה ממשפחת אצולה מנורת'מברלנד אך אם-אמו הייתה בת למשפחת אצולה צרפתית שנמלטה לאנגליה בעת המהפכה הצרפתית.
בגיל 12 נשלח ללימודים באיטון קולג', שם הצטיין בלימודי שפות (צרפתית ואיטלקית) והחל לכתוב את שיריו הראשונים.
בגיל 19 החל ללמוד בבליול קולג' באוקספורד, אך עזב (או גורש) בטרם סיים את לימודיו לתואר ראשון.
בהפסקות בין שנות לימודיו באוקספורד, שהה סווינברן הצעיר בטירת סבו בנורת'מברלנד, ונהנה לקרוא בספרייתו הענפה של הסב ולרכב בטבע הארץ.
הטבע והיסטוריה של ממלכת נורת'מבריה העניק השראה לשירים ולפואמות החשובות הראשונות שחיבר כגון "Northumberland" ו-"Grace Darling".
לאחר מות סבו ב-1860 עבר סווינברן לניוקאסל והרבה בצריכת אלכוהול.
ב-1861 עבר לעיירה מאטו שבריביירה הצרפתית ומשם לטיול באיטליה.
לאחר מכן עבר ללונדון וחבר לקבוצת הפרה-רפאליטים, על אף שלא השתייך לקבוצה זו, הציע תאוריה לשירה כאמנות לשם אמנות, ברוח חברי הקבוצה.
לפי חוקר הספרות דן מירון הושפע סיווינבורן מאדגר אלן פו.
לפי תפיסה זו אמנות טובה ויפה שואבת את השראתה מנושאים (נושאים מיתולוגיים או נופיים) ומארוטיקה ולא מביעה ולא אמורה להביע כוונה מוסרית.
היופי של השירה אמור לנבוע מטכניקות ספרותיות בפרט קצב ואליטרציה וההנאה מלשון נופל על לשון, הרמזים, דימויים ומטפורות ולא ממהוגנותם של התכנים.
בתקופת לונדון שלו יצר את יצירותיו המסעירות ביותר, שראו אור בקבצים
(Atalanta in Calydon (1865, (Poems and Ballads (1866 (הכולל את המוכרים שבשיריו: Hymn to Proserpine, The Triumph of Time ו-Dolores) ו-(Songs before Sunrise (1871 (הכולל שירי תמיכה ברפובליקניזם ובאיחוד איטליה); שהרתיחו את מבקרי הספרות של התקופה והיו פופולריים בקרב הסטודנטים הצעירים באוקספורד.
רבים מהשירים נכתבו בצורת הרונדל (גרסה אנגלית ששוכללה על ידי סווינברן בהתבסס על הצורה הצרפתית הקלאסית).
ספרו Lesbia Brandon, אותו חיבר בין 1859 ל-1868 נחשב לפורנוגרפיה ונאסר להפצה עד 1952. חלק משיריו מוקדשים לדמויות כגון ישו (בכינוי "הגלילי"), קאטולוס, המרקיז דה סאד וסאפפו וחוזרים בהם מוטיבים של ים, מוות, דם וורדים.
ב-1879 התדרדר מצב בריאותו באופן קיצוני ומסכן-חיים.
הוא היה מכור לאלכוהול ובצעד אחרון לפני שהאלהוכוליזם יכריע אותו, עבר לבית ידידו תאודור ואט-דאנטון בפאטני , שם שהה, תחת טיפולו המסור, עד יום מותו.
בשלושים השנים עד סוף ימיו עסק פחות בכתיבת שירה ויותר במחזאות, בביקורת ספרות ובכתיבת ביוגרפיות ביקורתיות (על ויליאם בלייק ויצירתו, על ויקטור הוגו, שרלוט ברונטה, ויליאם שייקספיר ובן ג'ונסון).
יצירתו השירית החשובה מתקופה זו היא Tristram of Lyonesse ("טריסטראם של ליונס", גרסה של סיפור טריסטן ואיזולדה מ-1882).
ב-1897 הלחין אדוארד אלגר את שירו של סווינברן "מות התינוק" וקרא ליצירה בשם Roundel: The little eyes that never knew Light ("רונדל א': העיניים הקטנות שלא ידעו אור").
"נתיב בנוזלים" בתרגום אברהם רגלסון, פרויקט בן-יהודה
שירים / אלג'רנון צ'ארלס סווינברן.
תרגמה מאנגלית והוסיפה הקדמה: אנה ליין.
ערכה וניקדה: סמדר כהן, הוצאת כרמל, 2015
ישראל לוין, פואטיקה סימפטומטית ב-A Dark Month לאלג'רנון צ'ארלס סווינברן', עבודת גמר לתואר MA, תל אביב, 2003
אלג'רנון סידני היה פוליטיקאי והוגה פוליטי אנגלי.
חיבורו הנודע ביותר הוא "מאמרים על הממשל" (Discourses Concerning Government), אשר יחד עם שתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק, נחשב לטקסט חשוב ביותר להתפתחות המחשבה הרפובליקנית והליברלית באנגליה, ולאחד הטקסטים שעיצבו את המחשבה המדינית של האבות המייסדים של ארצות הברית.
כפוליטיקאי, סידני לקח חלק באופוזיציה למלך אנגליה, צ'ארלס השני.
הוא הואשם בבגידה ובקשירת קשר נגד המלך.
המאמרים על הממשל שימשו כעדות נגדו במשפטו, והוא הורשע והוצא להורג בעריפת ראש על גבעת מצודת לונדון.
סידני נולד בטירת ביינארד בלונדון למשפחה ממעמד האצולה, שלה שורשים עתיקים באריסטוקרטיה האנגלית.
אביו היה הדיפלומט והפוליטיקאי רוברט סידני, רוזן לסטר השני, אחיין של פיליפ סידני, שהיה משורר ואחת הדמויות הבולטות בעידן האליזבתני, ושל המשוררת מרי סידני.
אמו הייתה דורותי פרסי, בתו של הנרי פרסי, רוזן נורת'מברלנד התשיעי.
למשפחת פרסי היו שורשים עמוקים בהיסטוריה של ממלכת אנגליה, אשר הגיעו עד הנרי פרסי (הוטספור), שהיה דמות ראשית במחזה הנרי הרביעי של שייקספיר.
לימים, אחיו הבכור, פיליפ, ירש את התואר מאביו; אחיו הצעיר, הנרי, היה לרוזן רומני הראשון; אחותו הבכורה, דורותי, התחתנה עם הנרי ספנסר, רוזן סנדרלנד הראשון.
סידני גדל באחוזה המשפחתית, פנסהורסט פלייס, ליד העיירה טונברידג' בקנט.
ב-1632 מונה אביו לשגריר בדנמרק ולקח עמו את אלג'רנון ואחיו הבכור.
ב-1636 האב מונה שוב לשגריר, הפעם בצרפת.
סידני נסע עם האב ואחיו לפריז, שם הוא חי במשך חמש שנים והשלים את לימודיו.
השלושה חזרו לאנגליה ב-1641, כשהאב נקרא להיות הלורד לוטננט של אירלנד במקום הרוזן סטרפורד שהוצא להורג.
באירלנד החל המרד של 1641, ואלג'רנון השתתף בלחימה בדבלין כמפקד כוח של פרשים.
מלחמת האזרחים ופוליטיקה בתקופת הפרוטקטורט
במלחמת האזרחים האנגלית, שפרצה ב-1642, סידני הצטרף לצבא הפרלמנט.
באפריל 1644 הוא מונה לקולונל ברגימנט הפרשים של רוזן מנצ'סטר.
הוא נפצע קשה בקרב מרסטון מור, שבו צבא הפרלמנט, בסיוע כוחות סקוטיים, השיג שליטה על צפון אנגליה.
באפריל 1645 הוצע לו תפקיד פיקודי בצבא המודל החדש והוא סירב.
חודש לאחר מכן הוא היה למושל הצבאי של צ'יצ'סטר.
בסוף אותה שנה הוא החל לכהן כנציג של קארדיף בפרלמנט הארוך.
בפברואר 1647 הוא חזר לאירלנד כמושל דבלין.
אחיו (שבאותה תקופה תוארו היה הוויקונט לייל) עבר גם כן למנסטר כלורד לוטננט של אירלנד.
בתחילת 1647 שניהם איבדו את תפקידם, ובאמצע 1648 סידני מונה למושל דובר, תפקיד בו החזיק עד מאי 1651.
ב-1648 החל סידני לכהן כנציג בפרלמנט "המקוצץ" (Rump Parliament).
הוא התנגד להתערבות הצבא בענייני הפרלמנט, ובתחילה התנגד גם למשפט ולהוצאה להורג של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, בטענה שלבית המשפט אין סמכות לשפוט את המלך.
היה לו תפקיד במספר ועדות פרלמנטריות, ובמיוחד בוועדה שעסקה בנושאים איריים.
ב-1652 הוא מונה למועצת המדינה והחל לעסוק בעיקר במדיניות חוץ.
הוא קידם מדיניות אגרסיבית שהשפיעה על פריצת מלחמת הולנד–אנגליה הראשונה.
ההצלחות הצבאיות של אנגליה בתקופת הפרוטקטורט, תחת שלטון אוליבר קרומוול, הרשימו את סידני וסייעו לו לגבש תפיסת עולם רפובליקנית.
בנושא ההוצאה להורג של צ'ארלס דעתו השתנתה: ב-1659 הוא כתב שהיה זה המעשה הצודק והאמיץ ביותר שנעשה אי פעם באנגליה או בכל מקום אחר.
עם זאת, סידני סלד גם מהפוליטיקה של קרומוול.
לאחר שקרומוול פיזר את הפרלמנט ב-1653, סידני חזר לפנסהורסט פלייס והפך לאחד ממבקריו הבולטים.
ב-1656 התלונן אחיו הבכור לסידני האב על כך שהוצג באחוזה מחזה המהווה עלבון פומבי ללורד פרוטקטור.
מכתב זה הוא שאחראי לאגדה לפיה בפלייסהורסט הוצג המחזה יוליוס קיסר של שייקספיר, עם סידני בתפקיד ברוטוס.
ג'ונתן סקוט כתב על אגדה זו, שהיא "סיפור טוב מכדי לא להיות אמת".
ב-1683 סידני כתב שהוא תמיד התייחס לקרומוול כטיראן וגם פעל נגדו.
לאחר מותו של קרומוול וההדחה של בנו בשנת 1659, חזר סידני לכהן בפרלמנט המקוצץ.
עבודתו התמקדה שוב בעיקר בענייני חוץ.
הנושא העיקרי היה המלחמה הדנית-שוודית שאיימה על הגישה של אנגליה לאספקה מהים הבלטי דרך מצר הים ארסונד.
סידני היה הדמות הדומיננטית במשלחת הדיפלומטית לפתרון המשבר.
הוא נקט במדיניות אגרסיבית ולא שגרתית של קידום מטרות דיפלומטיות באמצעות איום צבאי על שוודיה.
המשלחת התחילה בדיונים עם הנציגות ההולנדית, שלה היו אינטרסים דומים לאלה של אנגליה, במטרה להבטיח אפשרות של בניית צי משותף, שבמידת הצורך יוכל לכפות הסדרי שלום.
לאחר מכן הוא נפגש עם מלך שוודיה, קרל העשירי והגיש לו את תנאי אמנת השלום, שלהם הדנים כבר הסכימו, תוך איום בענישה צבאית.
המלך הזועם איים על סידני בחרבו.
בניגוד לעמדתו, ראש המשלחת אדוארד מונטגיו החליט להחזיר את הצי לאנגליה, פעולה שהקטינה את ההשפעה של האנגלים.
לפי הביוגרפיה של מונטגיו, סידני אמר שבגין פעולה זו מגיע לו לאבד את ראשו.
בסיכומו של דבר השוודים חתמו על האמנה במסגרת הסכם קופנהגן, גם בלי נוכחות הצי האנגלי.
במסגרת אותה משלחת לשוודיה ודנמרק, חתם סידני על ספר האורחים באוניברסיטת קופנהגן במילים "Manus haec inimica tyrannis Einse petit placidam cum libertate quietem" - "יד זו, אויבתם של עריצים, בחרב מבקשת שלום עם חירות".
חלקו האחרון של משפט זה היה למוטו של מדינת מסצ'וסטס ואוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט בארצות הברית.
עם הרסטורציה של המלוכה באנגליה, מעמדו של סידני התערער והוא החל לשקול אם לחזור לממלכה או לצאת לגלות.
סידני הכיר בסמכות של הפרלמנט להכיר במלוכה, אך סירב להביע חרטה על מעשיו בזמן המלחמה, ועל אף שלא תמך בהוצאה להורג של המלך בעת שבוצעה, הוא סירב כעת לגנותה.
שמועות על תמיכתו ברפובליקניזם חסר פשרות הגיעו לאנגליה, ובחצר המלך החדש, צ'ארלס השני, הידיעות על התנהגותו האגרסיבית כלפי מלך שוודיה לא התקבלו בברכה.
כשהבין סידני שחייו עשויים להיות בסכנה באנגליה הוא החליט לגלות לרומא, שם שהה בשנים 1660–1663. חברו, סר הנרי ויין , שהיה בן בריתו בפרלמנט ושותף פוליטי, הוצא להורג ב-1662 לאחר שהוחרג מהחנינה שהוענקה לאלה שהשתתפו במלחמה ובשלטון האינטרגנום.
ברומא, סידני נהנה מתנאי מגורים נוחים, שניתנו לו בהזמנת הקרדינל קמילו פמפילי, אחיינו של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני.
עם זאת, הוא מצא את עצמו מבודד מחבריו והחליט לעזוב לארצות השפלה.
בזכרונותיו הוא כתב שרק בסיועם של זרים הוא ניצל מניסיון התנקשות ברומא.
בדרכו, הוא ביקר באוניברסיטת ז'נבה הקלוויניסטית.
בספר האורחים של האוניברסיטה הוא חתם "Sit sanguinis ultor justorum" - "דַּם צַדִּיקִים גְּאַל!".
משם הוא המשיך לבריסל ולאאוגסבורג, שם ניצל מניסיון התנקשות נוסף.
סידני הגיע לבסוף להולנד, כשברקע הייתה מלחמת הולנד-אנגליה השנייה.
הוא קיווה לשתף פעולה עם ההולנדים כדי לפלוש לאנגליה, להביס את צ'ארלס השני ולהכריח את הקמתה של רפובליקה אנגלית.
אולם, ההולנדים דחו את הצעותיו וגם חבריו הרפובליקנים הגולים לא ששו לשתף עמו פעולה.
בשנים 1665–1666 הוא כתב את "משפטי החצר" (Court Maxims), חיבור שתקף את תהליך הרסטורציה וקרא לאזרחי אנגליה לחזור בהם ולמרוד במלוכה.
החיבור הביע את עמדותיו הרפובליקניות וכלל ביקורת על שלטון אבסולוטי ורדיפה דתית.
הניסיונות של סידני לקדם מרד המשיכו ב-1666 כשהוא הגיע לפריז, שם נפגש עם המלך לואי הארבעה עשר.
הוא הציג את תוכניותיו בפני המלך, שתמך בהולנד בזמן המלחמה, וביקש מימון וחיילים.
המלך הצרפתי סיפק לסידני סכום כסף נמוך בהרבה מזה שביקש וסירב לשלוח חיילים לאנגליה, כך שהתוכנית לא יצאה לפועל.
משכשלו מאמציו הוא פרש למונפלייה, שם שהה עד 1670. לאחר מכן עבר לנראק (Nérac) שבגסקוניה, שם חי עד חזרתו לאנגליה ב-1677.
בשנת 1677 קיבל סידני חנינה מותנית ורשות לחזור לאנגליה מצ'ארלס השני, בתנאי שלא יעסוק בדברים שמנוגדים לרצון הכתר.
החנינה הושגה בזכות קשריו של האחיין של סידני, הנרי סביל, שהיה שגריר בפריז.
בזכרונותיו הוא הסביר שהוא השתכנע לחזור לאנגליה מתוך רצון לעזור לאביו המזדקן.
סידני האב נפטר ב-2 בנובמבר 1677 בפנסהורסט פלייס, כחודשיים לאחר שאלג'רנון חזר.
לאחר מכן הצהיר סידני שבכוונתו לטפל בנושאים הפיננסים הקשורים בירושה של אביו ולפרוש חזרה לגסקוניה.
אולם, סכסוך ירושה בין אלג'רנון לאחיו פיליפ, שבמסגרתו נעצר אלג'רנון למספר חודשים וניהל הליך משפטי ממושך, הכריח אותו להישאר בבית המשפחה בלונדון.
בלונדון סידני התקרב לחוגי האופוזיציה והמשיך לנסות לקדם את תוכניותיו למרד.
השנים 1678–1683, היו שנים של משבר פוליטי חריף.
תאוריית הקונספירציה "המזימה האפיפיורית", לפיה קיים קשר קתולי לפגוע במלך ולהבטיח את שלטון יורש העצר הקתולי ג'יימס, דוכס יורק, טלטלה את הממלכה.
האופוזיציה המתגבשת כנגד צ'ארלס וג'יימס (שיש המזהים אותה כתחילת התהוותה של המפלגה הוויגית) פעלה כדי למנוע את המלוכה מג'יימס, תוך מאמצי חקיקה בעניין.
בתגובה המלך פיזר את הפרלמנט.
בתוך כך, סידני פיתח רשת של קשרים פוליטיים.
הוא קיים קשרים עם השגריר הצרפתי, שדיווח לפריז על החשיבות של סידני ועל יכולתו לשרת את האינטרסים הצרפתים.
הוא גם עזר לצרפתים ולחבריו באופוזיציה להפיל את לורד דנבי וקיבל על כך תמורה כספית מהצרפתים.
בנוסף, למרות הבטחתו למלך שלא יתערב בפוליטיקה אם יורשה לחזור לאנגליה, הוא ניסה, ללא הצלחה, להיבחר לפרלמנט בשלוש מערכות בחירות במהלך המשבר.
לפי ההיסטוריון ג'ונתן סקוט, סידני לא היה חלק מהחוג הפוליטי של הרוזן שפטסברי, שהוביל את המאמצים להחריג את ג'יימס מסדר הירושה של הכתר באמצעות חקיקה.
למעשה, שפטסברי וסידני סלדו זה מזה וסירבו לשתף פעולה.
סידני התיידד עם חוג רדיקלי יותר, שכלל את סלינגסבי בת'אל וויליאם ג'ונס.
הבעיה המרכזית עבורו לא הייתה יורש העצר הקתולי, אלא מוסד המלוכה עצמו.
האסטרטגיה שלו ושל מקורביו הייתה לקדם עימות חסר פשרות בין הפרלמנט לבין המלך, והם סלדו לא רק מבית סטיוארט, אלא גם מהרעיון של מלוכה מבית אורנז' או מונמות'.
בנוסף, הם דאגו, עד שנת 1682, לביסוס הכוח של האופוזיציה בבתי המשפט ובמשרד השריף בלונדון.
במהלך המשבר, בין השנים 1681–1683 סידני כתב את חיבורו הידוע ביותר, "מאמרים על הממשל", בו הוא הפריך את גישתו האבסולוטית של רוברט פילמר, טען בזכות מרד חמוש כנגד משטרים דכאניים, מחה כנגד אי-סובלנות דתית והגן על העקרונות הרפובליקניים, חירות, תבונה ומידה טובה (vitrue).
האופוזיציה לצ'ארלס וג'יימס נחלשה משמעותית בשנים 1681–1683. ב-1681 הרוזן שפטסברי עדיין יכול היה לחמוק ממשפט בעוון בגידה היות שחבר המושבעים הגדול בלונדון כלל בעיקר את תומכיו.
סידני היה מעורב ביצירת המערכת הזו, שבמסגרתה חברי המושבעים בלונדון היו לכוח פוליטי ושימשו כדי להגן על האופוזיציה מפני הכוח של המלך.
במקרים מסוימים, הכוח של האופוזיציה בבתי המשפט בלונדון אף הביא לכליאתם ולהוצאתם להורג של מתנגדיהם.
אולם, בקיץ 1682 התהפכו היוצרות כשהנאמנים למלוכה הצליחו למלא את חברי המושבעים בתומכיהם.
שפטסברי ברח להולנד, והיכולת של אחרים באופוזיציה, כגון סידני, להימלט ממשפט נפגעה משמעותית.
לאחר ששפטסברי נפטר בהולנד, התקרב סידני לחלק מתומכיו, ביניהם דוכס מונמות'.
מונמות' היה בנו הלא חוקי של צ'ארלס השני, וכשאביו חלה ב-1682, הוא והחוג של שפטסברי שיתפו פעולה בתכנון מרד שלא יצא לפועל.
סידני היה סקפטי בתחילה לגבי ניסיון זה ולא רצה לשתף עמם פעולה.
עם זאת, לאחר מותו של שפטסברי, אורגנה, ככל הנראה בניגוד לרצונו, פגישה בינו לבין מונמות'.
סידני השתכנע שהתמיכה של מונמות' חשובה כיוון שהייתה לו היכולת לגייס חיילים.
בנוסף, מונמות' היה פופולרי במיוחד בסקוטלנד, וסידני ראה בתמיכה סקוטית מרכיב חשוב להצלחת מרד במלוכה.
ידיעות על קשרים נגד המלך החלו להגיע לגורמים בבית המלוכה כבר באפריל 1683. ביוני הגיעה לממשל ידיעה על פעילות הקשורה במזימת בית ריי ומספר קושרים נעצרו, ביניהם רוברט ווסט וג'ון ראמזי.
ווסט וראמזי סיפקו את המידע שביקשו אנשי המלך, לא רק בקשר לפעילותם, אלא גם לגבי מה ששמעו מאחרים על התוכניות של מועצת השישה.
מידע זה אפשר לממשל להוציא צווי מעצר לכל המעורבים.
הראשון להיעצר, ב-26 ביוני, היה סידני.
הוא הובא למעצר במצודת לונדון.
בנוסף נתפסו כל המסמכים שהיו בביתו, כולל הטיוטה של מאמרים על הממשל.
ביולי, לורד הווארד, אחד מששת השותפים למועצה, העיד נגד סידני וראיות נוספות נאספו נגדו.
הוא הועמד לדין באשמת בגידה ב-7 בנובמבר וגזר דין מוות ניתן לו ב-26 בנובמבר.
במהלך המשפט התביעה התייחסה למאמרים על הממשל כעדות מרשיעה.
בעצת עורך דינו, סידני הכחיש שהוא המחבר של המאמרים.
הוא מחה גם על חוסר צדק ועל עיוותים טכניים בתהליך המשפטי.
עם זאת, הגנתו הייתה באופן כללי חלשה מבחינה משפטית.
בנוסף, היות שבתי המשפט בלונדון הפכו במהלך המשבר לכלי פוליטי - תהליך שסידני עצמו קידם - סיכוייו להשיג זיכוי היו נמוכים.
מבחינה ציבורית ומבחינת התדמית של סידני לאחר מותו, הייתה להגנתו הצלחה רבה הרבה יותר.
מלכתחילה, המשפט עורר עניין רב בקרב הציבור.
קריאותיו בדבר אי הצדק שנעשה לו פורסמו בפומבי ועוררו סערה.
כמו כן, בתקופה שבין גזר דינו להוצאתו להורג הוא חיבר את ה"אפולוגיה", שבה הוא תקף את אי הצדק בבית המשפט ואת אי הצדק של המערכת המלוכנית כולה.
מילות הפתיחה של האפולוגיה מבהירות כי הוא מוכן למות למען עקרונותיו:
סידני דאג שעותקים של האפולוגיה יגיעו לחבריו, וכעבור ימים ספורים עותקים רבים הופצו בלונדון.
לממשלה לא הייתה ברירה אלא לאשר את הפרסום, שזכה לתגובות רבות בכתב.
ב-7 בדצמבר 1683 הוא הוצא להורג בעריפת ראש על גבעת המצודה.
לפני ההוצאה להורג ניתנה לו ההזדמנות לשאת מילים אחרונות.
בפתח הדברים הוא אמר: "אנו חיים בעידן שבו נחשבת האמת לבגידה".
סידני כתב את "משפטי החצר" (Court Maxims) בשנים 1665–1666, בזמן שהיה בגלות בהולנד.
מטרתו הפוליטית בחיבור הייתה לפנות למתנגדי שלטון סטיוארט, כולל פרוטסטנטים אנגלים שאינם אנגליקנים ומתנגדי המשטר האנגלי בהולנד, על מנת ליצור קואליציה שתילחם בצ'ארלס השני ותכונן רפובליקה במקום מונרכיה.
החיבור פונה לקהל זה באמצעות טיעונים נגד מלוכנות ואבסולוטיזם ובעד סובלנות דתית, זכויות הפרט, תבונה, רעיון חירות האדם וממשל המבוסס על מידות טובות.
החיבור מאורגן בסגנון של דיאלוגים יוונים בין יונומיוס (Eunomius) הרפובליקני לבין פילליטס (Philalethes; ביוונית: "אוהב האמת"), איש חצר הגון.
במשך מספר ערבים, אחרי שעות העבודה, הם נפגשים בגן כדי לדון אל תוך הלילה על טיבן של מונרכיות.
פילליטס התמים מבקש להגן על מלוכנות אבסולוטית, אך בדיאלוג מתחוור לו טיבה האמיתי.
הוא חושף את האגואיזם של מלכים שפועלים למען העושר של עצמם.
על המידות הטובות, שאנשי החצר כבר שכחו את מרכזיותן לפוליטיקה, על האופן בו מלכים משפיטים את האצולה סביבם, ועל אי הצדק שכרוך בשיטת ממשל זו.
פילליטס לומד גם על היתרונות של הרפובליקה, הן עבור האנשים שחיים בה והן מבחינת מדיניות חוץ והאינטרסים של הקהיליה.
יונומיוס לא פוסל מלוכנות באופן קטגורי.
תחת זאת, כדי שמלוכה תהיה לגיטימית עליה לדבוק בשלטון החוק ועל המלך להיות מצוין מבחינת המידות הטובות שלו ולהיות חכם, אמיץ ובעל חוש צדק מפותח באופן יוצא מהכלל.
בהיעדר אדם כזה, כל מי שתופס את השלטון בכוח הופך עצמו לאויב המין האנושי.
"כל ידידיה של התבונה והצדק מחויבים להרוס מפלצת שכזו, שמלבד צורה של אדם אין לה דבר עם המין האנושי".
הדיאלוג הראשון הוא מעין הקדמה שמציגה את הדמויות והשאלות בהן החיבור כולו עוסק.
כל אחד מארבעה עשר הדיאלוגים הבאים נפתח במשפט (מקסימה) שמייצג כלל על פיו בית המלוכה המושחת פועל.
פילליטס מייצג את עמדת חצר המלך, שרוחה מקיאוולסטית.
במספר מקומות במהלך הדיון ניקולו מקיאוולי מוזכר באופן ישיר.
הכנות של פילליטס חושפת את השחיתות של המונרך.
יונמיוס מייצג את העמדה הרפובליקנית של סידני.
רוב הדיאלוגים מתקדמים לקראת ההפרכה של המשפט הפותח, הדגמת חוסר הצדק שבו והחורבן שפעולה על פיו תביא לאנגליה ולמלוכה עצמה.
משפטים 1–8 עוסקים ביחס המלוכה לעם, לאצולה בעלת המידות הטובות, ולעניינים הקשורים ביחסי דת ומדינה.
משפטים 9–13 עוסקים בעיקר בענייני חוץ, וביחס של אנגליה לפילוג הדתי באירופה.
הדיאלוג האחרון מסכם את החיבור כולו ומדגים את אי-החוקיות של העריצות המלוכנית:
"מונרכיה היא צורת הממשל הטובה ביותר" - אחרי הפרק הראשון, פילליטס מודה שמניסיונו חצר המלוכה עסוקה כל העת באינטריגות, תחרות ומנעמים יקרים, כך שלעיתים רחוקות יש פנאי לבדוק את האמת של הדברים.
אולם, הוא מסרב לפקפק בטענה שמונרכיה היא צורת הממשל הטובה ביותר, שכן בישוף נכבד ועשיר מסר לו אותה.
יונומיוס מבקש לא לקבל את דבריהם של אנשי דת כאמת לפני שנבדקו נימוקיהם.
הוא טוען שהדרישה של הבישופים "ציית למלך והאמן לי" היא אבסורד.
יונומיוס מסכים שקיים הכרח בחברה ובחוקים, אך חולק על העמדה שהכוח לחוקק חייב להיות מרוכז אצל אדם אחד.
הוא מציין שאפילו במונרכיות כמו אנגליה וצרפת הכוח לחוקק מצוי בפרלמנט.
הוא מבחין בין מלכים שמושלים על פי חוק ולמען הקהיליה לבין מונרכים שלקחו לעצמם את השלטון בכוח או ברמייה.
הוא מראה באמצעות דוגמאות שרפובליקות משתמשות בכוח שלהן באופן טוב יותר ממונרכיות, כאשר אחת הדוגמאות לכך היא תקופת האינטררגנום.
הדיאלוג מסתיים באמירה של יונומיוס, "כפי שהמוות הוא הדבר הרע ביותר שיכול לקרות לאדם, כך מונרכיה היא הדבר הרע ביותר שיכול לקרות לאומה".
"מונרכיה חייבת להיות אבסולוטית ולעבור בירושה" - פילליטס טוען שהפגמים שיונומיוס מצא במונרכיה לא נובעים מצורת המשטר עצמה, אלא מהמבנה הלקוי של מונרכיות מסוימות.
כדי שמונרכיה תהיה טובה עליה להיות אבסולוטית ולעבור בירושה.
שלטון שאינו מרוכז באדם אחד מוביל לבלבול מתמיד.
יונומיוס מסכים שחוסר הסדר של ההמון נראה לעיתים כמו כאוס.
אולם, כפי שאלוהים יצר סדר בתוך הכאוס של החומר, כך כאשר הוא נתן לבני האדם את כוח התבונה הוא יצר דפוסים בהתנהגותם של אנשים, אשר מתוכם נוצרת חברה אזרחית מסודרת והרמונית.
ההרמוניה הזו אינה ספונטנית לחלוטין, שכן היא דורשת את קיומם של פוליטיקאים מחוקקים.
פילליטס שואל מהי מטרתם של הפוליטיקאים והפוליטיקה.
בתגובה, יונומיוס דן בפוליס היוונית ובפוליטיקה של אריסטו, שבה נאמר שמטרת המדינה היא האושר של האזרחים.
הוא משבח את חשיבותה של המידה הטובה, שבלעדיה אין חירות ואין אושר.
המעשה האציל ביותר הוא זה שעושה טוב למין האנושי, והטוב ביותר שניתן לעשות למרבית בני האנוש הוא לכוון ולשמר אותם בצורת החיים שבה הם מאושרים ובעלי מידות טובות.
ממשל של רבים טוב יותר מבחינה זו מממשל מונרכי.
לרבים קל יותר להיאבק בתשוקה ובמידה הרעה, וקשה יותר להונות אותם מאדם יחיד.
יונומיוס אומר שמלוכה אבסולוטית אינה בהכרח רעה כשלא מוסיפים עליה גם את עיקרון ההעברה בירושה.
כוח העובר בירושה לא ניתן לאנשים בשל חוכמתם והוא יוצר שנאה בין המלך לעם.
"מונרכיה אבסולוטית העוברת בירושה, ואשר בה הממשל והכוח נתונים בכללם בידי המונרך, תואמת את כתבי הקודש ומוצדקת על פיהם" - פילליטס מודה שבדיאלוגים הקודמים הצליח יונומיוס לשכנע מבחינה פוליטית ומוסרית, אך הוא נותר ספקן מנקודת מבט דתית.
הוא מבקש לבדוק מה ציווה האל, כיוון שהתבונה האנושית אינה מושלמת, ו"כל מה שאלוהים ציווה הוא צודק וטוב".
הוא טוען שאלוהים יצר בעצמו ממשל של מונרכים, ראשית עם משה, ואחר כך עם השופטים, שאול ודוד.
הוא מזכיר ליונומיוס את משפט המלך שנשא שמואל הנביא ואת אמרתו של דוד בעניין לקיחת בת שבע והרג אוריה החתי, "לך לבדך חטאתי" (), מה שמוכיח שהמלך חייב דין וחשבון לאלוהים בלבד.
יונומיוס חוקר את פילליטס על מקור ידיעותיו, והלה מודה שאינו קורא בתנ"ך בעצמו, ובחצר המלך מעדיפים לקרוא טקסטים אחרים, כגון אלה של מקיאוולי.
לאחר מכן מתפנה יונומיוס להפריך כל אחת מהדוגמאות שהביא פילליטס (משה לא היה מלך, השופטים מונו רק במקרים חריגים שהכריחו זאת, משפט המלך הוא משפט תוכחה על טפשותם של בני ישראל שרצו במונרך וכדומה).
הוא מביא בנוסף פרשנות של התנ"ך ששוללת את הטענה שמלכים מכהנים מתוקף זכות אלוהית.
יונומיוס מסיים בטענה שמונרכיה היא צורת משטר לא רציונלית ומרושעת שמתאימה רק לשלטון בעבדים או בחיות, שהסוג הגרוע ביותר של מונרכיה היא זו שעוברת בירושה, ושמבין אלה שעוברות בירושה הגרועות ביותר הן אלה שבהן גם נשים יכולות לכהן כמונרך.
טענה זו מכוונת להראות שאנגליה היא הסוג הגרוע ביותר של מונרכיה.
"מונרכיה אינה בטוחה אלא אם האצולה מדוכאת, מסורסת ומושחתת" - פילליטס מסביר ליונומיוס שבניגוד למראה העין בחצר המלך הם דואגים לדכא את האצולה העתיקה ולקדם אנשים ממעמד נמוך.
בעבר היה צורך באצולה אמיתית שאנשיה הם אמיצים ובעלי מידות טובות; כעת המדיניות היא להבטיח את האבסולוטיות של המלך, ולצורך כך להשפיט את האצילים ולדאוג שיהיו תלויים לחלוטין בחסדי המלך.
בניגוד לדיאלוגים קודמים, בדיאלוג זה יונומיוס לא מביא טיעון מוסדר נגד העיקרון שמציג פילליטס.
הרוע ואי-הצדק של השיטה המונרכית אמור להיות מובן מאליו לקורא דרך דבריו של פילליטס עצמו.
"האושר של העם מזיק למלכים כפי שמזיקה הגדולה והמידה הטובה של האצולה" - יונומיוס משתומם לאחר שפילליטס מצהיר שהמלך לעולם לא יוכל להיות מאושר אם העם חזק ועשיר.
פילליטס מסביר שמרידות תמיד מגיעות מהערים העשירות ביותר.
הוא אומר שהאינטרס של המלך הוא להרוס את המסחר כדי להחליש את העם.
יונומיוס מעלה התנגדויות: אם העם עני, גם המונרך יהפוך לעני; העם עלול לזעום על מצבו ולהתמרד; כתוצאה מכך האומה תהיה כה חלשה שכוח חיצוני עשוי לכבוש אותה.
הוא אומר שהמלך מתעשר רק כשהעם עני, מדוכא, ומרגיש שטובתו תלויה בחסדי המלך; שהזמן מטפל בכעס של העם; ושהצרות מבית מאיימות יותר מהצרות שעלולות לבוא מבחוץ.
"אף אדם שאינו תלוי לחלוטין ברצון המלך לא יועסק" - פילליטס ויונומיוס מביעים עמדות שונות באשר למקור הסדר בממלכה ומקור הלגיטימציה של השלטון.
הם מסכימים שהשלטון צריך שהאזרחים יצייתו.
פילליטס מעדיף ציות מתוך פחד ותלות, שבלעדיהם לדבריו לא יהיה סדר בממלכה.
יונומיוס מעדיף סדר שנובע מהחוק, והוא טוען שהוא מחויב לסרב לציווי של המלך אם היא מנוגדת לחוק.
בנוסף, יצירת סדר מחייבת שאנשים יצייתו לאלוהים ולא לבני אדם.
על השלטון למשול לפי כללי הצדק, לפי החוק ולטובת כולם, וכך הוא יוכל להסתפק גם בכוח מוגבל.
"יש לשמור על הבישופים בשיא כוחם ועושרם" - פילליטס טוען שהכוח של הבישופים מועיל למלוכה כיוון שהם משמשים כלי להבטחת הצייתנות של העם, לדיכוי העם ולשימור הבורות של האזרחים.
יונומיוס מסכים לגבי תפקידם המעשי של הבישופים, אך טוען שמצב זה מוביל לאי-מוסריות, אובדן דרך ובסופו של דבר גם לחוסר יציבות ואי-סדר.
יונומיוס טוען שהתואר "בישוף" (במקור, אפיסקופוס - משגיח) לא הולם את התפקיד כפי שהוא היום.
הבישופים היום הם "מורים של שקרים".
הוא טוען בעד סובלנות דתית, שכן לא ניתן להכריח אדם להאמין בדבר ואין ערך להבעת אמונה שאינה כנה.
"ההשחתה של המשפטנים מועילה למלך" - פילליטס מתלונן על כך שהיסטורית נוצר המשפט על ידי אנשים שאוהבים חירות ונטה לחוקים פשוטים וברורים לכל, כך שמערכת המשפט נטתה להגביל את כוחם של המלכים.
הוא משבח את המונרכים על כך שהם מצאו דרכים לזרוע בלבול בחוקי המדינה ולהפוך את המשפטנים לתלויים בחסדי הכוח הפוליטי.
יונומיוס אומר שחוקים טובים הם אלה שתכליתם שימור החברה ועשיית צדק לפרטים.
חוקים חייבים לשמור על כך שאף אדם לא יאבד את מה ששייך לו, אלא אם הוא פעל כנגד החברה, ולקבוע ענישה פרופורציונלית לעבירה.
הצדק של החוקים תלוי בבהירותם, ו"המהות של החוק היא אך ורק הצדק של החוק: אם החוק אינו צודק, הוא אינו חוק".
חוקים, בנוסף, חייבים לעמוד בשלושה תנאים: (א) התאמה לחוק האל; (ב) הסכמה עם כללי הטבע והתבונה; (ג) התאמה לתכלית שלשמה קיים החוק.
"איחוד עם צרפת ומלחמה עם הולנד הם הכרחיים לשימור ממלכת אנגליה.
שימור קפדני של הידידות עם צרפת, כך שמנהגיהם יתקבלו ואנשים יסבלו בשקט מהיותם קבצנים ועבדים" - פילליטס מסביר למה ידידות עם צרפת היא מועילה ודכאנית כלפי העם.
יונומיוס טוען שהעם לא יסבול לאורך זמן מדיניות כזו, ושאם המדיניות הייתה מצליחה אנגליה הייתה נכבשת על ידי צרפת והאנגלים היו לעבדים של מלך צרפת.
"אלו יתרונות יכול חצר המלך להשיג מספרד, הולנד, או הפרובינציות המאוחדות" - פילליטס מתמקד בענייני פנים ובכוחו של חצר המלך: "שמדינות אחרות ידאגו לאינטרסים הציבוריים של אירופה; אנו נדאג לביטחון של עצמנו".
יונומיוס חושב שאנגליה צריכה לדאוג לשימור מאזן כוחות בין צרפת לספרד: "אנגליה, על מנת לשמור על איזון בין צרפת לספרד, צריכה לצדד במדינה החלשה יותר".
"הפרובינציות המאוחדות תמיד צריכות להיחשב כאויב" - פילליטס מודה שהנימוקים של יונומיוס נגד מדיניות הדיכוי וההפרד ומשול בענייני פנים הם משכנעים וממשיך לעסוק בענייני חוץ.
הוא אומר שהפרובינציות המאוחדות הן תמיד אויבות ושעל אנגליה לנסות להביא להריסתן.
סיבה אחת היא שהפרובינציות לא עוסקות בפוליטיקה מלוכלכת ובמתן שוחד.
סיבה שנייה היא הכוח, העושר, הביטחון והאושר שלהן, שמהווים דוגמה רעה לעם באנגליה.
לאחר שתיהרס הרפובליקה ההולנדית יומלך עליה ויליאם השלישי, נסיך אורנז'.
טיעון זה קשור לעמדה של סידני, שהאינטרסים של בית סטיוארט ובית אורנז' קשורים אלה באלה, ושיש להילחם בשניהם.
הוא נכתב לפני שוויליאם היה לסטאדהאודר (1672).
"ספרד, איטליה, גרמניה, והנסיכויות הקתוליות הן כלום עבורנו" - פילליטס מציג את העמדה של החצר, לפיה אין מקום למדיניות חוץ שתקדם אינטרסים פרוטסטנטים באירופה.
יכול בקלות לאחד את כל הפרוטסטנטים בעולם ולהעמיד עצמו בראשם...
יונומיוס משיב לפילליטס התמים שבית המלוכה באנגליה העמיד עצמו לצדם של הקתולים.
הוא אומר שגם הפרוטסטנטים וגם הקתולים בעולם לא יבטחו באנגליה, ולכן הם גם יתעבו וישנאו אותה, מה שיוביל להרס וחורבן.
"העיסוק של המלך הוא בבית.
יש לו סיבה לחשוד באנשים בעלי מידה טובה, אומץ ומוניטין, ועליו להרוס את אלה שבהם הוא חושד" - פילליטס משווה בין המלך לבין הבעלים של חווה.
"הוא אוהב את העם כפי שאנשים אוהבים את החוות שלהם בגלל השכר שהם משיגים בעזרתם...
העסק שלו הוא לכבול את השור, כדי שהשור לא יבעט או ידחוף אותו, כלומר יהרוג אותו".
האנשים המסוכנים ביותר למלך הם בעלי המידות הטובות.
"אנו לא שונאים את האנשים האלו מפני שהם בעלי מידות טובות או טובים, אלא משום שהם מסוכנים לנו.
אך בסוף מדובר באותו הדבר." יונומיוס מסכים שזוהי דרכו של המלך הנוכחי, אך הוא מזכיר לפילליטס שאם העקרונות של המלוכה היו טובים ומבוססים על צדק ומידה טובה, האנשים הטובים היו עומדים לצידה.
הדרך הנוכחית תביא לחורבן של המלך: "הדם של הקדושים זועק בקול כנגדך, ואלוהים לא יעכב לאורך זמן רב את הנקמה שייעד כנגדך".
"שאלה המוצגת כסיכום למאמר כולו: האם ממשל מלוכני יהא בפשטות ובאופן אוניברסלי בלתי חוקי?" - יונומיוס מבחין בין מלוכה לגיטימית, שתכליתה לקדם את הטוב של הקהילייה ואשר פועלת על פי חוק, לבין מלוכה עריצה שאינה חוקית ושיש להתנגד לה.
"מאמרים על הממשל" הוא החיבור הידוע ביותר של סידני.
החיבור נכתב בשנים 1680–1683 במהלך משבר ההחרגה.
באותה תקופה הודפס לראשונה הספר "פטריארכה" של רוברט פילמר, שנכתב כ-50 שנה קודם לכן, ואשר טען בזכותה של מלוכה אבסולוטית העוברת בירושה מאב לבן, על פי המודל של שלטון האב במשפחה.
המלוכנים, תומכיו של צ'ארלס השני השתמשו בפטריארכה כחלק מהפרופגנדה שלהם במהלך המשבר.
כמו שתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק ו-Patriarcha non monarcha של ג'יימס טירל , סידני לקח על עצמו במאמרים על הממשל את המשימה של הפרכת הטיעונים של פילמר אחד לאחד.
בתוך כך סידני נתן ביטוי גם לתפיסה הפוליטית שלו, שנשענה במידה מסוימת על המסורת הרפובליקנית הקלאסית והתייחסה לחירות האדם, לתבונה ולמידות הטובות כערכים מרכזיים בממשל לגיטימי.
סידני לא הספיק להשלים את החיבור לפני הוצאתו להורג.
במהלך המשפט שלו חלקים מהחיבור הוצגו כעדות מרשיעה נגדו.
החיבור פורסם לראשונה לאחר המהפכה המהוללת, בשנת 1698.
פילמר טען שאלוהים נתן את כל העולם לאדם הראשון כנחלתו הבלעדית, שאדם קיבל את הזכות לשלוט באופן אבסולוטי בכל מה שמצוי בעולם, ושזכות זו עוברת בירושה מאב לבן.
השליטים הקיימים בעולם קיבלו זכות זו בירושה, או שהם לקחו אותה בכוח הזרוע.
בשני במקרים, לשליטים קיימת זכות לגיטימית, המבוססת על רצון האל, לשלוט באופן אבסולוטי בנחלתם, כפי שלאב המשפחה קיימת הזכות לשלוט באופן אבסולוטי בנחלתו ובמשפחתו.
סידני דוחה לחלוטין את הטיעון של פילמר.
הטון של חיבורו הוא מזלזל ומבטל: "לפעמים אני תוהה, כיצד דברים מסוג זה יכלו להיכנס לראשו של אדם".
הטיעון של פילמר התבסס על פרשנות של כתבי הקודש, ולכן גם סידני משתמש בכתבי הקודש כדי לקדם את טיעונו.
אולם, סידני מפקפק ביכולת להתייחס לתנ"ך כאל תיעוד היסטורי של העברת בעלות על נחלות פוליטיות: "הבריאה מתוארת בכתבי הקודש באופן מדויק; אבל אנו יודעים כה מעט על מה שהתרחש בין סיום הבריאה לבין המבול".
פילמר טען שלאחר המבול הזכות על העולם עברה לנוח וממנו לבניו.
בתגובה מכחיש סידני שלאחר המבול נותר כוח כלשהו שדומה לכוח של מלכים או נסיכים.
בנוסף, טוען סידני שחוקי הירושה הקיימים באנגליה ובכל מקום אחר הם חוקים מקומיים, לא טבעיים או חובקי כל.
סידני שולל גם את הרעיון שזכות האב במשפחה דומה לזכות של מלכים, ושהיא ניתנת להעברה.
הוא מסכים אמנם שלאב קיימת זכות על ילדיו, אך זכות זו מוגבלת ולא אבסולוטית והיא נתונה רק לאב, במובן המילולי, ולא לאבות מטאפוריים.
בכל דור הזכות של אבות על ילדיהם נוצרת מחדש, והיא אינה ניתנת להעברה לאחר, או לירושה מדור לדור.