tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם במדרש תנחומא מזוהה האישה עם סרח בת אשר:
בפירוש הרד"ק העיר שדבר תמוה שסרח בת אשר האריכה ימים כלכך הרבה, שהרי היא נמנית עם יורדי מצרים.
בפירושו אברבנאל כתב, שבכל מקרה מצינו בסרח שהאריכה ימים, שהרי נמנית גם עם באי הארץ.
האישה החכמה מתקוע היא דמות מקראית שאינה מזוהה בשמה המפורש, אלא רק לפי מקום מושבה.
אמנון בנו של דוד המלך התאהב בתמר אחותו מאב, ובעצת יונדב בן שמעה התחזה לחולה וכשהגיעה אליו תמר להכין לו לביבות, אנס אותה.
כאשר שמע על כך אחיה מאב ומאם אבשלום, החליט לנקום באמנון ולהתנקש בו.
אבשלום המתין במשך שנתיים וכאשר ערך משתה לרגל גזיזת הצאן, הזמין את דוד להשתתף בו, ודוד סרב.
לאחר הפצרות מרובות של אבשלום, הסכים דוד שבני המלך יבואו למשתה.
במהלך המשתה הורה אבשלום לעבדיו לחסל את אמנון.
לאחר הרצח ברח אבשלום לסבו תלמי מלך גשור ושהה שם במשך שלוש שנים.
כאשר ראה יואב בן צרויה שר צבאו של דוד, שדוד מתגעגע לשובו של אבשלום, הוא מחליט לעשות מעשה אשר ישיב אותו לבית אביו.
על פי דרישתו של יואב מתחזה האישה החכמה מתקוע לאלמנה אבלה ומבקשת מהמלך דוד להציל את חיי בנה, שהרג את אחיו, מידיהם של בני משפחתו המבקשים להמיתו.
דוד משתכנע כי הצדק עמה ולא עם גואלי דמו של בנה, ומסיק כי האם המוכנה להסתכן למען הצלת חיי בנה מהווה דגם ומופת ליחסו שלו לאבשלום בנו.
מהתנהלותו של יואב אין לדעת את כוונותיו, מפני שהכתוב מתאר רק את הוראותיו המתייחסות להופעה החיצונית שהאישה צריכה לאמץ לה.
באקספוזיציה, כמו גם בסיפור עצמו, לא נמסר מידע על הסיבות שהביאו את יואב לבחור באישה הספציפית הזו, כמו גם הסיבה מדוע לא פנה לדוד בעצמו.
יואב הסתכן מאוד בשעה שהטיל על האישה למלא תפקיד מקביל לזה שמילא נתן הנביא, כשנשא את משל כבשת הרש, מפני שהאישה מתקוע אמנם חכמה אבל איננה נביאה, ומי ששלח אותה אינו אלוהים אלא אדם, הכפוף למלך.
דוד המלך הכועס עלול לפגוע בשליח כמו באירועים קודמים.
בחכמתה הרבה מצליחה האישה מתקוע לשכנע את המלך, אך למרות זאת לא זכתה ששמה יוזכר במפורש.
האישה מתקוע המוגדרת כ"חכמה", מקבילה לאישה חכמה אחרת - האישה החכמה מאבל בית מעכה.
זו הפעם השנייה שבא יואב בדברים עם אישה, בספר שמואל ב' כ', בסיפור מרד שבע בן בכרי, מדובר גם באישה חכמה.
השוני בין סיפור זה לבין הסיפור בשמואל ב' פרק כ הוא בכך שהאישה החכמה מאבל בית מעכה פועלת מיוזמתה.
המשפט המבוים של האישה החכמה מתקוע
לאחר רצח אמנון, ברח אבשלום אל סבו תלמי בן עמיהוד מלך גשור.
נושאו של הסיפור הוא התפייסות דוד ואבשלום, אשר תחילתה בניסיון לשכנע את דוד להסכים להחזרת אבשלום מגלותו בגשור.
הרעיון מרכזי בסיפור הוא ההתנגדות לגאולת דם, במקרה של רצח ובמיוחד במקרה של רצח אח.
התנגדות זו באה לידי ביטוי בדברי האישה שאף על פי שהיא מתייחסת למקרה הפרטי שלה, דבריה הם בעלי משמעות ותוקף כללי.
שיחה זו של האישה החכמה מתקוע היא בין הארוכות בתנ"ך.
בשיחה רגילה בתנ"ך יש לפחות שני מהלכים עד שלושה מהלכים.
שיחה זו מורכבת מחמישה עשר מהלכים.
שמונה פעמים מדברת האישה ושבע פעמים מדבר דוד.
הנאום ומסגרתו ערוכים במבנה קודקודי (כיאסטי), כאשר הרעיון המרכזי של הקודקוד נמצא במרכזו של הנאום.
חכמתה של האישה לא מתבטאת רק בכישרון המשחק שלה, אלא גם בכושר הדיבור שהיא ניחנה בו.
היא מתבטאת בנימוס המזוהה עם נשות חצר המלוכה.
אמנם יואב מדריך אותה מה לומר וכיצד להופיע (פסוקים ב-ג), אך עליה להגיב כראוי ובנימוס המתבקש לדברי המלך, ולכוון את השיחה על מנת להשיג את המטרה אשר לשמה נשלחה.
האישה מתחילה בהצגת המשל, (פסוקים ה-ז).
תכליתו של משל זה היא להשיג פסיקה משפטית מאת המלך, מבלי שיידע שאת דינו של בנו שלו הוא חורץ.
בכך דומה המשל לנמשל בנושאו המרכזי והוא שאח רצח את אחיו ושלרוצח צפוי עונש מוות.
בפסוק ז' נאמר, "וְהִנֵּה קָמָה כָל-הַמִּשְׁפָּחָה עַל-שִׁפְחָתֶךָ", בפסוק זה קיים דמיון צלילי בין המילים, משפחה ושפחה.
שני שמות עצם אלו שייכים לשורש אחד.
הדמיון הצלילי בין שתי המילים, מבליט את הניגוד בין המשפחה לשפחה, את הניגוד בין עונש לחנינה.
השפחה העומדת לבדה מול כל המשפחה הקמה להרוג את בנה.
בשל מצב זה היא נזקקת לעזרת המלך.
נקמת דם הייתה נפוצה בימים ההם בחברה השבטית, והייתה גם קבילה הלכתית כמופיע במקרא על פרטי דיניו.
כדי שדוד לא יבחין בדמיון המתבקש של המשל לסיפורו האישי נבדל המשל במספר דברים מן הנמשל.
כמה משפטים מדבריה נועדו לעורר רחמים בלבו של דוד ולהטות את פסק הדין לכיוון הרצוי של רחמים וחנינה בסוף המשפט.
טענותיה נגד עונש מוות מבוססות על תוצאות עונש זה.
לדידה המתת הרוצח מרבה שפיכות דמים, ובמקרה של רצח אף מגבירה את סבלם של ההורים, שישכלו שני בנים במקום אחד.
מלבד זאת הריגת הרוצח לא תחזיר את הנרצח לחיים.
המסקנה העולה מטיעוניה היא: יש לחון את הרוצח.
עיקר טיעוניה של האישה החכמה, מכוונים לרעיון המשכיות דורית של בית האב.
לאחר הצגת המשל בדבריה, מצליחה האישה לקבל מהמלך התחייבות בשבועה, כדי שהמלך לא יוכל לחזור בו אם יגלה שמדובר בבנו שלו.
בפסוקים יב-יד, היא מבטאת בדבריה את משמעות התחייבות שכזו, לגבי אבשלום בנו.
לבסוף היא מסבירה למלך מדוע נקטה בהצגת מצג שווא ולא דיברה בצורה ישירה.
הסבר זה נועד לשכך את כעסו של דוד.
לשם כך, האישה אף חותמת במחמאה ובברכה.
האישה אינה מזכירה בנאומה את יואב, אך דוד מנחש שיד שר צבאו בדבר.
היא אינה מכחישה את העובדה שידו של יואב בדבר ומנסה להסביר את המניעים שהביאו אותו לכך.
היא מסירה מעצמה אחריות בהדגישה שפעלה על פי דברי יואב.
מתוך דבריה נגזר הביטוי לא ידח ממנו נדח.
הָאִשָּׁה הַשּׁוּנַמִּית היא דמות מקראית המופיע מספר פעמים במעשי הנביא אלישע בספר מלכים.
הסיפור המקראי מציג לראשונה את האישה השונמית בתיאור של אלישע הנביא שהיה עובר ליד ביתה של האישה השונמית והיה עוצר שם לאכול.
האישה השונמית מכונה במקרא "האישה הגדולה", אנחנו רואים שהאישה השונמית כדברי הפסוקים "החזיקה" באלישע שיאכל אצלה והיא פנתה אליו שיבוא לסעוד אצלה והוא נענה לבקשתה של האישה השונמית.
בהמשך הפרק האישה השונמית מכינה חדר עבור אלישע בעליית הגג.
ושם היא שמה לו מיטה, שולחן, כיסא, ומנורה.
היא עושה את זה בשביל שכאשר הנביא יבוא לביתה הוא יוכל לשהות בחדר זה.
אלישע מעוניין להחזיר טובה לאישה השונמית והוא קורא לה אליו על ידי גיחזי נערו.
הוא פונה אל האישה השונמית ושואל אותה האם היא זקוקה שהוא יפעל בשבילה אצל שר צבא או מלך למלא עבורה איזה דבר אליו היא צריכה והיא עונה לו בביטוי שבתוך עמה היא יושבת והכוונה שהיא איננה זקוקה שהנביא יפעל בעבורה כפי שהציע לה.
הנביא שואל את נערו גיחזי כיצד להחזיר לשונמית טובה עונה לו גיחזי שהשונמית אין בן, הנביא שולח את גיחזי נערו לקרוא לשונמית, האישה השונמית מגיעה לאלישע, והוא אומר לה שהיא הולכת לחבוק בן, האישה השונמית מבקשת מאלישע שלא יכזב בה (הכוונה שלא יגרום לה לצפיות שווא ודבר לא יתרחש).
בהמשך רואים שהאישה הרה ויולדת בן כאשר דיבר אליה אלישע.
הילד אשר נולד לאישה השונמית גדל והוא יוצא לעבודה ביחד עם אביו בשדה, והוא אומר לאביו במהלך היותם בשדה "ראשי ראשי", אבי הילד שולח אותו הביתה ושם הילד נפטר על ברכי אמו.
האישה השונמית חבשה את האתון שלה והיא יצאה אל הכרמל לכיוון הנביא אלישע, בעלה שואל אותה לאן הולכת והיא אינה מפרטת אלא הולכת אל הנביא.
כשהיא מגיעה לכיוון אלישע, הוא מזהה אותה ואומר לנערו שילך אליה וידרוש בשלומה, בשלום בעלה ובשלום בנה.
אלישע מבין מדבריה אף שלא אמרה זאת במפורש שהילד מת ומצווה את נערו גיחזי שיטול את משענתו וישים אותה על פני בנה של השונמית, האישה השונמית אומרת לנביא בלשון שבועה שחי ה' וחי נפשו של אלישע אם היא תעזוב אותו.
גיחזי שם פעמיו אל ביתה של האישה השונמית ובידו משענתו של הנביא אלישע.
גיחזי שם את המשענת על פני הנער אבל הילד אינו קם לתחיה.
גיחזי שב אל הנביא אלישע ומבשר לו כי לא הקיץ הנער.
אלישע יוצא הוא אל בית השונמית, כאשר הוא נכנס הוא רואה את הנער מושכב על המיטה ללא רוח חיים, הנביא סוגר את דלת החדר בו נמצא הנער והוא מתפלל אל ה'.
אחר הדברים האלה הוא נשכב על גופו של הנער.
הנער מראה סימני חיים וחוזר לו חום לגופו אך עדיין לא חוזר לתחייה.
אלישע מבצע את הפעולה הזו כ-7 פעמים והנער פוקח את עיניו ושב לחיים.
אלישע קורא את נערו שיקרא אל השונמית שתבוא לפניו, גיחזי קורא לה, והנביא אומר לה לשאת את בנה, השונמית נופלת לרגלי הנביא - משתחוות לפניו, נוטלת את בנה והולכת.
האישה השונמית עוד מוזכרת בפרק ח' במלכים ב' כאשר אלישע מנחה אותה לעזוב את נחלתה בגלל רעב שעתיד להמשך 7 שנים בארץ.
האישה אכן עוזבת את נחלתה והולכת להתגורר בארץ פלשתים 7 שנים.
בחלוף 7 שנות הרעב השונמית מבקשת לחזור לנחלתה אך מסיבות שאינן ידועות לנו אינה יכולה לחזור לשם - ייתכן ומישהו אחר השתלט על נחלתה.
השונמית בעקבות זאת הולכת להלין בפני המלך על עניין זה.
לבינתיים בזמן זה המלך מדבר עם גיחזי ומספר לו זה שאלישע החיה את המת ובמהלך השיחה הזו, השונמית צועקת אל המלך על הבית שלה והשדה שלה, ומיד גיחזי מזהה אותה ואומר למלך שזו האישה וזה הבן שלה שאלישע החייה.
עם היוודע הדבר למלך הוא מייד מצווה לתת לה סריס אחד שידאג להחזיר לה את כל אשר לה, והוא גם מצווה את הסריס שידאג שיחזירו לה את כל התבואה מיום שהיא עזבה עד עכשו.
סיפור האישה השונמית, המציג את נס החייאת בנה על ידי אלישע, מציג קווי דמיון בולטים לסיפורים מקראיים אחרים.
ישנם קשרים בין סיפור השונמית לנס אסוך השמן, וכן בין סיפור אליהו והאישה מצרפת וסיפור לידת יצחק.
הדמיון בולט במיוחד הוא הבטחה לילד ובנס הלידה כנגד הטבע.
קשר זה הוא הסיבה לכך שקריאת התורה בפרשת וירא (המספרת על לידת יצחק) משלימה בהפטרה בסיפור האישה השונמית.
האישה השונמית היא אנונימית והיא מכונה על שם מקום מגוריה.
השונמית מוצגת כאישה הגדולה -מה פירושו של ביטוי זה?
רובם המוחלט של הפרשנים רואים את צמד המילים הזה "האישה הגדולה" כדבר שמייצג מעמד חברתי גבוה או שזה מראה שהייתה אישה עשירה.
אלישע ואליהו: השוואה בין נסי החייאה של רב ותלמידו
ניתן לזהות קווי דמיון ברורים בין מעשה החייאת בנה של האישה השונמית על ידי אלישע לבין מעשה החייאת בנה של האישה מצרפת על ידי רבו, אליהו הנביא.
בשני המקרים מדובר בהקמת בן לתחייה עבור אישה שגמלה טובה עם הנביאים ואירחה אותם בביתה.
יש כאן עדות למכנה משותף בין הרב לתלמידו – היכולת לחולל ניסים ולשנות את חוקי הטבע, ובפרט להחיות מתים.
כמו כן, ניתן לראות כיצד אלישע, כתלמיד, יורש את דרכו של רבו לא רק מבחינת התפקיד, אלא גם מבחינת היכולת לחולל ניסים.
במעשי ההחייאה עצמם קיימים קווי דמיון בולטים: בשני המקרים הנביא נשכב על הנער בניסיון להחיותו, ושניהם ביצעו את ההחייאה בחדר שהוקצה להם, על מיטתם שבעליית הבית.
בנוסף, לפני תחילת פעולת ההחייאה, שניהם פונים בתפילה לה' כדי לבקש את הצלחתם.
עם זאת, יש גם הבדלים מהותיים בין הסיפורים.
האישה מצרפת מאשימה את אליהו במות בנה ומטילה ספק בכוחו ובשליחותו, ורק לאחר שהוא מחזיר את בנה לחיים היא מכירה בו כאיש אלוקים.
לעומתה, האישה השונמית מראה אמון מלא בנביא.
היא פונה לאלישע בבקשה שיסייע לה, וכאשר הוא מחזיר את בנה לחיים, היא אינה אומרת דבר, אלא קדה בפניו ומשתחווה מתוך כבוד והכרת תודה, נוטלת את בנה והולכת.
הבדל זה מדגיש את היחס השונה של כל אחת מהנשים לנביא ולכוחו.
סיפור אלישע והאישה השונמית זכה לההתייחסות רבות בשירה העברית, בין היתר בשירים הבאים:
שלום בשיר "הנביא והנער" בספר שירים (חלק א, 1949)
המשורר יצחק שלו במחזור השירים "משירת אלישע" בספר "אוחזת ענף שקד" (1951)
המשוררת אסתר אטינגר בשיר "אלישע" בספר "לפני המוזיקה" (1986)
המשורר עמיחי חסון בשיר "בוקר יום ראשון" בספר "שירים על סף" (2022)
העיר המקראית שונם, המוכרת גם כמקום מגוריה של האישה השונמית, מזוהה עם הכפר סולם שבעמק יזרעאל, במרכז הכפר נמצא קיר אבן שמזוהה כביתה של האישה וידוע גם כמקום סגולה לעידוד הפריון.
מעבר לקיר נמצאת מערה, ועליו מוצב לוח המתאר את עיקרי סיפורה של האישה השונמית.
האכסדרה הגדולה בתדמור היא שדרת עמודים בשדרה המרכזית של העיר העתיקה בעיר תדמור במדבר הסורי, בסוריה.
האכסדרה נבנתה במספר שלבים במאות ה-2 וה-3 לספירה.
אורכה של השדרה הוא יותר מק"מ והיא הייתה מקושרת למקדש בל בצידה הדרומי של העיר, לשער המערבי ולמקדש הקבורה בצידה הצפוני-מערבי.
השדרה היא חלק מאתר מורשת עולמית של העיר תדמור.
על פי דיווח מתחילת חודש אוקטובר 2015, הקשת המונומנטלית שהייתה חלק מהשדרה נהרסה על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
שדרת העמודים מחולקת משלושה חלקים שנבנו בנפרד במהלך המאה ה-2 והמאה ה-3. החלק המערבי של השדרה הוא העתיק ביותר והוא מתחיל בשער המערבי ליד מקדש הקבורה.
החלק המזרחי נבנה שני והתחיל בקשת המונומנטלית במרכז העיר העתיקה עד לכניסה למקדש בל.
החלק המרכזי בשדרה נבנה האחרון במטרה לקשר בין שתי שדרות העמודים האחרות, הוא מתחבר עם החלק המערבי בטטרפילון הגדול ואל החלק המזרחי בקשת המונומנטלית.
שדרת העמודים מורכבת מעמודים קורינתיים שנבנו מ-6–8 גלילי אבן.
על העמודים עוטרו בחלקם האמצעי במדף מדורג מאבן שנשאו כתובות הקדשה.
המדפים שימשו להנחת פסלוני ברונזה של דמויות חשובות.
על עמוד בחזית התיאטרון הרומי נמצאה כתובת ארמית ויוונית, המוקדשת לג'וליוס אורליוס זנוביוס (Julius Aurelius Zenobius) אביה של המלכה זנוביה, הכתובת מתוארכת לשנים 257–267 לספירה.
שדרת העמודים המערבית היא השדרה הראשונה שנבנתה.
כתובות שנמצאו על חלק מהעמודים אישרו שהעבודות על שדרה זאת התחילו לפני 158 לספירה.
העמודים בשדרה הונחו בקו ישר מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח ואורכה 500 מטר, זאת השדרה הארוכה ביותר מכל השלוש.
הרוחב של השדרה אינו אחיד.
החלק המרכזי הוא ברוחב של 11.7 מטר, ואילו שני צידי השדרה (המדרכות) הם ברוחב 7 מטר כל אחד.
השער המערבי, ששימש כיציאה המערבית של השדרה, נבנה בסוף המאה ה-2. שדרה זאת מחוברת גם בזווית ישרה לשדרה רוחבית נוספת אשר מגיעה לשער דמשק בדרום.
שדרת העמודים המזרחית התחילה בקשת המונומנטלית והיא נמתחת מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח לכיוון הפרופילאה של מקדש בל.
בניית השדרה החלה לאחר סיום הפרופילאה ב-175 לספירה והיא נמשכה עד תחילת המאה ה-3 לספירה.
חלק זה הוא הרחב ביותר באכסדרת העמודים הגדולה.
רוחב החלק המרכזי הוא 22.7 מטר, ורוחב המדרכות הוא 6.7 מטר.
פינת הטמנוס (תחום מקודש המובדל באמצעות קיר) של מקדש נבו נהרס כדי לאפשר תצפית ישירה על הקשת המונומנטלית מתוך החלק המערבי וגישה רחבה ונוחה יותר לחלק המוביל למקדש בל.
בשלב מאוחר יותר הוסף לחלק זה נימפאום בחלק שבין מקדש בל למקדש נבו.
הקשת נבנתה בתקופת מלכותו של הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס שמלך בין השנים 193–211 לספירה.
שדרת העמודים המרכזית משתרעת ממזרח למערב.
היא נבנתה כדי לקשר בין שתי השדרות הקדומות יותר.
העבודה על הקמת השדרה החלה באזור הקשת המונומנטלית בחלקה הראשון של המאה ה-3 לספירה.
השדרה מגיעה עד לטטרפילון ששם הוא מתחבר לשדרה המערבית ברחבה סגלגלה.
השדרה המרכזית היא חלק חשוב בעיר יחד עם מספר מבני ציבור סביבו כמו התיאטרון הרומי, המרחצאות של דיוקלטיאנוס ומקדש נבו.
רוחב השדרה המרכזית נע בין 14 מטר ליד הטטרפילון ל-10 מטר כשהיא מגיעה לקשת המונומנטלית.
רוחב המדרכות גם משתנה בין 7-6.3 מטר במדרכה הצפונית ל-8.95-6.8 מטר למדרכה הדרומית.
האישה הכושית הייתה אשתו של משה רבנו ומוזכרת פעם אחת בתורה: .
מרים מתלוננת באוזני אהרן על אודות האישה ה"כושית" אשר לקח משה.
פרשנים חלוקים בדעותיהם אם הייתה זו צפורה או אשה נוספת שנשא משה.
לפי התלמוד הבבלי, האישה הכושית היא צפורה:
רש"י מבאר שהייתה אישה יפה, ולכן נקראת כושית, כי:
"הכל מודים ביופייה כשם שהכל מודים בשחרותו של כושי"
"על שם נויה נקראת כושית, כאדם הקורא את בנו נאה כושי כדי שלא תשלוט בו עין רעה"
ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך:
לפי הרשב"ם, האישה הכושית אינה ציפורה, אלא מלכה מארץ כוש: .
השערה נוספת היא שמדובר בציפורה, אשר לפי ההשערה הייתה משבט כושן המדייני, שמופיע כשבט מדייני-ערבי בחבקוק ובמלכים, כאשר בני שבט כושן המדייני נקראים, ככל הנראה, בשם "כושים על ידי הערבים" בספר מלכים.
זיהוי האשה הכושית עם צפורה מקובל גם על מספר חוקרים בני זמננו, אולם לא ניתן הסבר על מה ראתה מרים לדבר סרה במשה, שהרי הוא נשא את צפורה שנים רבות קודם לכן, בהיותו צעיר.
עם זאת, לא נכתב "על אודות לקיחת משה את האשה הכושית" אלא "על אודות האשה הכושית אשר לקח", כלומר אודות עניין מסוים בה.
חוקרים אחרים סבורים כי מדובר באשה לא מוכרת שנישאה למשה בזמן הנדודים של בני ישראל במדבר או באשה שהייתה בין הערב-רב שיצאו עם ישראל ממצרים.
בפרשנות הביקורתית הוצעו פתרונות שונים לזהותה של האישה הכושית.
בעוד שהדעה הקלאסית הייתה שחלקו השני של פסוק א' מהווה תוספת מאוחרת, יש המפרשים שהאישה הכושית היא אישה נוספת שנשא משה בעת שציפורה שהתה עם אביה יתרו וקודם לחזרתה למשה המתוארת בשמות פרק י"ח.
בהמשך לפירוש זה, הועלתה הצעה נוספת.
התלונות של מרים ואהרון על האישה הכשית שנשא משה נזכרות רק בתקופת הנדודים במדבר, כשהעם כבר ישב בחצרות, רגע לפני ההגעה למדבר פארן ולסיפור שנים עשר המרגלים, וזאת למרות שמשה נישא לציפורה המדיינית עוד לפני יציאת מצרים.
מכאן ייתכן שמדובר באישה אחרת, שהייתה כשית.
העם הכשי שלט באימפריה הבבלית במשך כארבע מאות שנה, בשנים 1200-1600 לפנה"ס בקירוב (כולל בזמן יציאת מצרים).
שליחים וסוחרים כשים הגיעו למצרים באופן תדיר וגם נישואין במסגרת שיתוף פעולה בין מלכי מצרים לבין המלכים הכשים היו תופעה ידועה.
ייתכן שגם משה נישא לאישה כשית (לא כושית) במסגרת שיתוף פעולה כזה.
במסורות יהודיות חוץ מקראיות מופיע סיפור מפורט יותר.
ארתפנוס, היסטוריון יהודי מהמאה ה-3 לפנה"ס, מספר שחנפרע קינא במשה על הצלחותיו ואהבת העם המצרי אליו, לכן שלח אותו כנגד צבא ממלכת כוש עם צבא לא מיומן של איכרים במטרה שיהרג.
משה בניגוד לצפיות ניצח את הכושים, זכה באהדתם, בנה להם עיר ולימד אותם את מנהג ברית המילה.
זוהי העדות הבתר-מקראית הקדומה ביותר הקושרת בין משה ובין כוש.
בספר קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו ומספר שבזמן מצור משה על שבא, עיר המלוכה של כוש, ראתה אותו בת המלך הכושי תרביס והתאהבה בו בשל גבורתו וחוכמת תכסיסיו.
היא כרתה איתו ברית נישואין כתנאי להסגרת העיר בידיו.
משה עמד בחוזה ולקח אותה איתו חזרה למצרים.
אזכור לסיפור זה ניתן גם בתרגום המיוחס ליונתן.
לדעת יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, דבריהם של ארתפנוס ויוספוס משקפים מסורת עתיקה שהייתה קיימת בקרב עם ישראל הקדום.
מסורת זו לא נכנסה לסיפור חייו של משה הצעיר, אולם היא נרמזת בסיפור צרעת מרים.
לדעתם, התורה דחתה את המסורת הזו, משום "שהיא מציגה את משה הצעיר כמשתף פעולה עם המצרים" וכנושא אשה מצאצאי חם בן נח המקולל, אלא שהמסורת המשיכה את חייה בעל-פה וחזרה בספרות הבתר-מקראית.
האישי הוא פוליטי או הפרטי הוא פוליטי היא טענה פוליטית שהפכה למטבע לשון נפוץ.
הטענה מדגישה את ההשפעה של מבנים חברתיים ופוליטיים על הניסיון האישי.
מצבים הנחשבים כמצבים אישיים, למשל יחסים בין בני זוג או ההחלטה אם ללדת או להפיל, מושפעים ונקבעים על בסיס נורמות פוליטיות וחברתיות.
נושאים שנחשבו כפרטיים ולכן לא מתאימים לדיון בעולם הציבורי, כמו אלימות במשפחה, אמצעי מניעה, אונס וכדומה, הם נושאים שהתנועה הפמיניסטית דורשת שיתקיים בגינם דיון ציבורי והכרעות בתחום הפוליטי.
הטענה "האישי הוא הפוליטי" שוללת את התפיסה הפילוסופית המודרנית של הפרדה בין המרחב הפרטי לציבורי.
הבסיס התאורטי להפרדה המודרנית בין פרטי לציבורי הונח על ידי הפילוסוף ג'ון לוק, שטען שקיימים שני סוגים שונים של צרכים אנושיים, המתמלאים באמצעות שני מוסדות שונים ונפרדים: המשפחה והמדינה.
הצרכים האינטימיים, הרגשיים והמיניים, וכן מנגנוני עזרה ותמיכה, מתמלאים על ידי מוסד המשפחה; לעומתם, הצורך בסדר חברתי, מניעת קונפליקטים ופתרון בעיות מתמלאים על ידי המדינה.
קרול האניש הייתה פעילה בקבוצה "נשים רדיקליות בניו יורק" ודמות בולטת בתנועה הפמיניסטית, שכתבה מאמר על החשיבות הפוליטית של קבוצות להעלאת תודעה פמיניסטית בפברואר 1969 בגיינסוויל, פלורידה.
האניש ביקשה להפריך את הרעיון שנושאים כמו מין, מראה חיצוני, הפלות, טיפול בילדים וחלוקת העבודה בין בני זוג הן רק בעיות אישיות, ללא משמעות או השלכות פוליטיות.
היא רצתה להוכיח שאילו אינן בעיות אישיות אלא סוגיות חברתיות שנשים רבות מתמודדות איתן.
היא עודדה נשים להתגבר על האשמה עצמית, לדון על הסוגיות הללו עם נשים אחרות, ולהתארגן באופן קולקטיבי נגד השליטה הגברית בחברה.
האניש לא השתמשה בביטוי "האישי הוא הפוליטי" במסה, אך כתבה:
נראה שעורכות הספר, שולמית פיירסטון ואן קוד , נתנו למאמר את כותרתו המפורסמת, אך לדברי קרי ברץ, עורכות הספר ופמיניסטיות אחרות לא לקחו קרדיט על חיבור האימרה.
"במקום זאת," כתבה ברץ, "היא מצטטת מיליוני נשים בשיחות פרטיות וציבוריות, כאילו הביטוי נולד מהחוויות הקולקטיביות של המחברות".
עם פרסום המאמר החל השימוש הרחב באמרה באספות של קבוצות פמיניסטיות רדיקליות, כחלק מהביקורת על מבנה המשפחה הגרעינית וערכי המשפחה.
האמרה הפכה למטבע לשון ביקורתית של הפמיניזם הרדיקלי, תוכניות ללימודי נשים ופמיניזם בכלל.
בניגוד לפמיניזם הליברלי, המבקש לפלס לנשים מקום במסגרות גבריות (למשל זכות הצבעה), הביטוי "האישי הוא הפוליטי" מבטא את הרעיון שהמסגרות הגבריות הן אלו שעיצבו את אי השוויון בחברה, ולכן אין להסתפק בפמיניזם הליברלי.
האישי הוא הפוליטי בעידן הדיגיטלי
מחקרים עכשוויים מצביעים על כך שהביטוי "האישי הוא הפוליטי" ממשיך לשמש מסגרת פרשנית לניתוח יחסי כוח גם בעידן הדיגיטלי.
החוקרות רוגן ובודג'ן מציינות כי רשתות חברתיות ופלטפורמות מקוונות יוצרות תנאים חדשים שבהם חוויות אישיות נחשפות בפני קהלים רחבים, ובכך מקבלות ממד ציבורי מובהק.
לטענת רוגן ובודג'ן תהליכים אלו עשויים להיתפס כהמשך של פרקטיקות פמיניסטיות מוקדמות של העלאת תודעה, בכך שחוויות אישיות מוצגות כחלק מדפוסים חברתיים רחבים יותר.
עם זאת, הן מדגישות כי פעילות זו מתקיימת בהקשרים תרבותיים ופוליטיים שונים מאלו של הפמיניזם הרדיקלי, וכי המשמעות הפוליטית של שיתוף חוויה אישית אינה מובנת מאליה ותלויה בהקשר שבו היא מופיעה.
ביקורת נוספת מצביעה על כך שבשיח פמיניסטי עכשווי, חוויה אישית עשויה לשמש מקור ללגיטימציה פוליטית באופן שאינו שוויוני.
לפי פיפס, הסתמכות על חוויה כבסיס מרכזי לטיעון פוליטי עלולה להוביל להעדפה של קולות מסוימים ולצמצום האפשרות לביקורת, ובכך להסיט את הדיון מהתנאים החברתיים והמבניים שבתוכם נוצרות החוויות (Phipps, 2016).
דיון זה מצביע על כך שהשימוש העכשווי בסיסמה "האישי הוא הפוליטי" כרוך במתחים חדשים, המחייבים בחינה ביקורתית של היחסים בין חוויה אישית, ייצוג ציבורי ופעולה פוליטית, בהמשך למסגרות הפמיניסטיות שהתפתחו בפמיניזם הרדיקלי (דקל, 2011).
פמיניסטיות ליברליות טוענות שהביטוי מסוכן משום שהוא שוחק גבולות פוליטיים ומוריד את חשיבות ההיבט הציבורי של הפוליטיקה.
עוד נמתחה ביקורת על ידי חנה ארנדט שטענה כי בתהליך זה של כרסום גבולות פוליטיים, המרחב הציבורי של הפוליטיקה הופך לפסאודו-מרחב של אינטראקציה בו אינדיבידואלים אינם 'פועלים' עוד אלא רק מתנהגים כיצרנים וצרכנים כלכליים.
יתרה מכך, על פי מספר מבקרים, פרשנות הביטוי, לפיה מדובר בנשים המדוכאות בבית, מתמקדת מאוד בנשים לבנות ממעמד הביניים, ואינה כוללת נשים עובדות, זוגות לסביות, נשים שאינן יכולות להרשות לעצמן טיפול בילדים וחוויות של תרבויות אחרות.
כך, לדוגמה, הנרטיב "אישי הוא פוליטי" הוכח כפחות משמעותי בתרבות האפריקאית, בה נשים שחורות פחות נוטות לראות את הבית כמקור לדיכוי, מכיוון שהוא מהווה מקור כוח נגד גזענות.
האישה הביונית היא סדרת פעולה אמריקאית בכיכובה של לינדזי וגנר, ששודרה בין השנים 1976 ו-1978. הדמות הראשית של הסדרה היא ג'יימי סאמרס, שמבצעת משימות בסיכון גבוה עבור ממשלת ארצות הברית בעזרת יכולות על-אנושית ביוניות .
הסדרה היא ספין אוף לסדרה "האיש השווה מיליונים", שמספרת את עלילותיו של סטיב אוסטין, האיש הביוני.
הדמות של ג'יימי סאמרס הופיעה לראשונה בעונה ה-2 של הסדרה "האיש השווה מיליונים".
סטיב נוסע לעיירת הולדתו אוג'אי, קליפורניה, כדי לקנות חווה שעומדת למכירה ולבקר את אמו ואביו החורג.
במהלך ביקורו, הוא מצית מחדש את מערכת היחסים שלו עם אהובת התיכון ג'יימי סאמרס, שהיא שחקנית טניס מקצועית.
כשג'יימי וסטיב אוסטין, צונחים ממטוס, חוטי המצנח שלה מסתבכים עקב תקלה והיא צונחת ארצה, נופלת דרך ענפי עצים, פוגעת בקרקע וסובלת מפציעות טראומטיות בראשה, ברגליה ובזרועה הימנית.
סטיב משכנע את המפעיל שלו בסוכנות הביון, אוסקר גולדמן, להציל את חייה דרך הטמעת טכנולוגיה קיברנטית, כפי שעשו לו, ושגם היא תעבוד עבור הסוכנות בתמורה.
גולדמן מסכים, וד"ר רודי ולס מבצע את התהליך.
הוא מחזק באופן זה את שתי רגליה - דבר המאפשר לה לרוץ במהירות של מכונית, זרוע ויד ימין, וכן את אוזנה, מה שמאפשר לה לשמוע ממרחקים עצומים.
במבצעה הראשון, היא חווה כאבי ראש קשים ומשתקים.
ד"ר רודי ולס קובע שגופה דוחה את השתלים הביוניים שלה וקריש מוחי מסיבי גורם לה לכאבי ראש ולתקלות, ולבסוף מתה בעת ניתוח שנועד להצילה.
הדמות הייתה כל כך פופולרית ש-ABC ביקשה מהכותבים למצוא דרך להחזיר אותה.
כך שבפרק הראשון של העונה ה-3, סטיב מגלה שג'יימי לא מתה, כשהוא מאושפז בבית החולים לאחר שסבל מנזק חמור ברגליו הביוניות, הוא רואה את ג'יימי לפני שהוא נכנס לתרדמת.
עוזרו של ולס, ד"ר מייקל מרצ'טי, דחק בד"ר רודי לנסות את טכניקת ההקפאה הקריוגניות עליה עבד ושבה ניתן יהיה לשמור על ג'יימי ב"אנימציה מושעה" ,(אנאביוזה- עצירת תהליכים חיוניים בגוף), עד שניתן יהיה להסיר את הקריש המוחי בבטחה, לאחר שעברה את התהליך ליבה חזר לפעום והיא חזרה לחיים.
תופעת לוואי של ההליך גורמת לג'יימי לפתח "אמנזיה רטרוגרדית" שיכחון למוקדם, ומונעת ממנה להיזכר באירועים קודמים כולל מערכת היחסים שלה עם סטיב.
כל ניסיון להיזכר גורם לה לכאבי ראש ולכאבים.
כשסטיב הבין שהוא הגורם העיקרי לזיכרונות הכואבים שלה, סטיב מבקש מאוסקר באי רצון להעביר את ג'יימי למתקן רפואי אחר הרחק ממנו.
ג'יימי מתחילה לצאת למבצעים חשאיים עבור הסוכנות, בזמן שהיא עובדת בעבודת כיסוי כמורה בחטיבת ביניים.
היא מתגוררת בחווה של הוריו של אוסטין, שמודעים לפיזיולוגיה הביונית של שניהם.
סאמרס ואוסטין מפתחים חברות קרובה, ולעיתים יוצאים יחד למבצעים.
מאוחר יותר בסדרה, מצטרף לסאמרס גם כלב ביוני, שמסתבר כניסוי מוקדם בשיטות הביוניות.
הסוכנות רצתה להמית אותו בשל התנהגות אגרסיבית, אך סאמרס גילתה שהבעיה הייתה פסיכולוגית, ועזרה לכלב להתגבר, והשניים נהיו צמד.
הסדרה הייתה פופולרית מאוד ברחבי העולם, וקיבלה רייטינג גבוה במיוחד בארצות הברית ובבריטניה (שם הייתה זו סדרת המדע הבדיוני היחידה להגיע למקום ראשון ברייטינג במהלך המאה ה-20).
הסדרה רצה במשך שלוש עונות, מ-1975 עד 1978, בתחילה ברשת ABC ולאחר מכן ברשת NBC בעונה האחרונה.
שנים לאחר שהסדרה בוטלה, יצאו שלושה סרטי ספין אוף בטלוויזיה בין השנים 1987 ל-1994. שידורים חוזרים של הסדרה שודרו בערוץ Sci-Fi מ-1997 עד 2001. גרסה מחודשת של הסדרה הופקה בשנת 2007.
בכורת הסדרה ב-ABC הייתה בינואר 1976, כסדרת תחליף אמצע עונה לשתי סדרות סיטקום.
עם שידורם של שלושה עשר פרקים עד מאי 1976, הפכה התוכנית לחמישית הנצפית ביותר לכל עונת 1975–1976 – למרות ששודרה רק חצי עונה – כאשר דורגה מאחורי "מוד", "לוורן ושירלי", "איש עשיר, איש עני", ו"הכל נשאר במשפחה", ולפני "האיש ששווה מיליונים".
העונה השנייה, בת 22 פרקים, גם השיגה דירוגים גבוהים (14 בסך הכל), וכללה את הפרקים הבולטים שהציעה הסדרה, והניבה ללינדזי וגנר פרס אמי.
למרות הביצועים טובים במהלך העונה השנייה, ABC בחרו שלא לחדש את הסדרה, כי רצו לפנות לדמוגרפיה אחרת.
NBC העלו את העונה השלישית (והאחרונה).
בגלל השינוי ברשת, כבר לא היה אפשרי לכלול את דמותו של אוסטין בחייה של סאמרס, והרשת יצרה לה מוקד רומנטי חדש.
לעומת זאת, הדמויות של ד"ר ולס ואוסקר גולדמן גולמו על ידי אותם השחקנים בשתי הרשתות המתחרות, מצב שנחשב לייחודי בהיסטוריה הטלוויזיונית.
שלושה סרטי טלוויזיה הופקו אשר הרחיבו את "המשפחה הביונית" ובחנו את האהבה בין ג'יימי לסטיב.
הסרט השני, Bionic Showdown: The Six Million Dollar Man and the Bionic Woman, (1989) הציג את סנדרה בולוק כקייט מייסון, אישה משותקת שהופכת לדור הבא של האישה הביונית, וסאמרס שוב אחראית על הכשרת סוכנת ביונית חדשה.
בסרט האיחוד האחרון, מר איחוד הסרט, Bionic Ever After?
(1994), וירוס מחשב משחית את המערכות הביוניות של ג'יימי.
ד"ר ולס מודיע לסטיב כי "היא לעולם לא תהיה שוב ביונית", אך סטיב מבקש רק שתחיה.
בסופו של דבר, היא עוברת שדרוג משמעותי, אשר לא רק מגביר את הכוח הביוני שלה, אלא נותן לה בנוסף ראיית לילה.
סוף סוף, אחרי כל כך הרבה שנים של המתנה, הזוג הביוני נישא.
האישה השמאנית הייתה אישה שחיה בתקופת התרבות הנאטופית המאוחרת בגליל, לפני כ-12,000 שנים, ונקברה במערת חילזון תחתית.
ב-2008 בחפירות שנעשו באתר על ידי פרופסור ליאור גרוסמן מהאוניברסיטה העברית ונמשכו מספר עונות חפירה.
במהלך החפירות נחשפו 28 שלדים שנקברו במערה.
הקבר הייחודי ביותר שנמצא האתר הוא של האישה השמאנית, שלד של אישה נכה שבזמן מותה הייתה בת כ-45.
הקבר שנחשף לימד שאנשי התרבות הנאטופית השקיעו מאמצים רבים בקבורתה של האישה.
צורת הקבורה וכמות המנחות היו שונים מכל קבר אחר מתקופה זו.
האישה נקברה על הצידה בצורה מעוגלת ומתחתיה ומעליה הונחו מגוון של מנחות בהם שבר קערה, רגל של אדם גדול ממנה, כלי חד מעצם בעל חיים, 86 שריוני צבים, זנב שור הבר, ראש של שועל, כנף של נשר, זרוע של חזיר בר, אגן של נמר, קרן של אייל.
בחברה של ציידים לקטים יש חשיבות רבה ליכולות הפיזיות על מנת לשרוד.
אולם האישה השמאנית למרות שסבלה מנכות הגיע לגיל מבוגר מאוד יחסית לאותה תקופה.
הדבר מלמד שהיה לה מעמד חשוב בקרב השבט.
ישנם מספר תאוריות על מעמדה, תאוריה ראשונה שהיא זכתה לכבוד והערכה והייתה בעלת מעמד גבוה בקרב השבט, אפשרות נוספת שאנשים פחדו ממנה ויראו ממנה בגלל היותה מכשפה.
האישה הטובה היא סדרת דרמה המשכית משפטית בהפקה רוסית, מהווה רימייק לסדרה האמריקאית באותו שם.
הסדרה עוקבת אחר אליסה פיליפובה (אלכסנדרה אורסוליאק), אשתו של פיוטר פיליפוב (אלכסנדר דומוגארוב), התובע של מחוז לנינגרד, אשר בגד בה ונעצר על מעשי הונאה ונכלא.
אליסה, שהפסיקה לעסוק בעריכת דין לאחר נישואיה, חוזרת לעסוק במקצוע.
היא מתחילה לעבוד כעורכת דין זוטרה בחברה שאחד משותפיה, ויטאלי קלינין (דמיטרי מילר) היה חברה ללימודי המשפטים.
היא מתחרה על מקום העבודה עם עורך דין צעיר וזוכה לבסוף במשרה.
במקביל בעלה מנהל מאבק לשחרורו מהכלא, מצליח בו ואף חוזר למשרד התובע.
במישור האישי, אליסה מחליטה להיפרד מבעלה, לאחר שהיא מגלה שבעלה בגד בה פעם נוספת עם אחת החוקרות במשרד בו היא עובדת כעת.
אליסה פיליפוב (אלכסנדרה אורסוליאק ) - אשתו של פיוטר פיליפוב, עורכת דין החוזרת לעבוד במשרד עורכי דין, לאחר שבעלה נכנס לכלא והיא נשארת המפרנסת היחידה.
אליסה מתמודדת עם רגשותיה כלפי פיוטר אשר ממנו היא נפגעה קשות.
פיוטר פיליפוב (אלכסנדר דומוגארוב ) - בעלה של אליסה, נמצא בכלא בעקבות פרשת מין ושוחד שבה היה מעורב בזמן תפקידו כתובע של מחוז לנינגרד.
מתמודד על משרה זו שוב ומנצח.
ויטאלי קאלינין (דמיטרי מילר ) - שותף בכיר במשרד עורך דין.
מאוהב באליסה מאז שלמד איתה באוניברסיטה, ומציע לה עבודה במשרדו.
צילומי הסדרה החלו במוסקבה ובסנקט פטרבורג בפברואר 2018 והושלמו באוגוסט אותה שנה.
האישה ששינתה את אמריקה הוא ספר ילדים מאת הסופרת הישראלית תמר ורטה-זהבי, המלווה באיוריה של סילביה כביב.
הספר יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2017.
הספר מתאר את חייה של הסופרת האמריקאית הארייט ביצ'ר סטואו, מחברת הספר "אוהל הדוד תום", שראה אור לראשונה ב-20 במרץ 1852 והיה לרומן הנמכר ביותר במאה ה-19 ולספר הנמכר ביותר בארצות-הברית אחרי התנ"ך.
הוא עושה שימוש באמצעים ביוגרפיים, ומכיל עובדות היסטוריות ופרטיים דמיוניים לתיאור מאבקה פורץ הדרך של ביצ'ר סטואו בעבדות.
העבדות בצפון אמריקה התקיימה החל מראשית המאה ה-17, כבר בימי שלוש עשרה המושבות של המתיישבים האירופאים, ונמשכה בארצות הברית מאז הקמת האיחוד בשנת 1776.
העבדות בארצות הברית הייתה מוסד חוקי, אשר בו בעלי עבדים קנו ומכרו בני אדם כסחורה.
רוב העבדים היו ממוצא אפריקני והגיעו לאמריקה במסגרת סחר העבדים האטלנטי אשר שלטו בו בעלי עבדים, לבנים עשירים מדרום ארצות הברית.
העבדות התאפיינה באלימות רבה כלפי העבדים ובגישה גזענית ומזלזלת כלפיהם.
ספרה של ביצ'ר-סטואו, "אוהל הדוד תום" מתאר את חייו הטראגיים של עבד שחור, ומעביר מסר של מאבק בדעות גזעניות כלפי האוכלוסייה השחורה באמריקה במאה ה-19. הספר גרם בזמנו לתהפוכות פוליטיות וחברתיות משמעותיות אשר הובילו לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ולביטול העבדות בארצות הברית כולה.
"האישה ששינתה את אמריקה" מתחקה אחרי סיפור חייה של הרייט ביצ'ר סטואו, מאז ילדותה המוקדמת בתחילת המאה ה-19 ועד להכרזת שחרור כל העבדים בארצות הברית בשנת 1863. הסופרת תמר ורטה-זהבי מתארת בו את מאבקה של ביצ'ר סטואו בגזענות ובעבדות.
הספר נפתח בהתייתמותה של הרייט מאמה.
היא נשארת לחיות עם שמונת אחיה ואביה הכומר הקפדן.
בתחילת הספר מתוארת הרייט כילדה קטנה במשפחה דתית החווה דיכאון בגלל מות אמה.
מסיבה זו שלח אותה אביה לבית סבתה, שם היא פוגשת גבר ואישה שחורים, העוזרים של סבתה במשק, שהגיעו לארצות הברית במסגרת סחר העבדים באותה תקופה.
בחלק זה של הסיפור היא נחשפת לראשונה לזוועות העבדות.
היא מגלה התעניינות וסקרנות בנושא ונשבעת שתשחרר את כל העבדים לכשתגדל.
הרייט גדלה והתחנכה בסביבה סובלנית מאוד כלפי האחר.
חייה מתוארים כעיסוק מתמיד בהגברת המודעות לעוול שביסוד העבדות, לחוסר הצדק המשתקף מן החוקה האמריקאית ולאי-השוויון המגדרי.
היא פעלה רבות למען עבדים נמלטים ולמען עבדים-לשעבר, פעלה יחד עם אביה למען זכויות העבדים, ופרסמה את עמדותיה ברשימות ובסיפורים בעיתונים ובכתבי עת.
פרסומים אלה שימשו בסיס לספרה "אוהל הדוד תום" שנחשב מהפכני והשפיע רבות על השיח הציבורי בארצות הברית, עד כדי ביטול העבדות ופרוץ מלחמת אזרחים בין הדרום והצפון.
הרייט ביצ'ר סטואו - גיבורת הספר.
קתרין ביצ'ר - אחותה הגדולה של הרייט
הרייט ביצ'ר - אמה החורגת של הרייט.
דינה והרי - העבדים המשוחררים העובדים אצל סבתה של הרייט.
הנרי ביצ'ר - אחיה הקטן של הרייט.
אביה של הרייט - הכומר של הכנסייה, עוזר להרייט במאבק כנגד העבדות.
דוד סמואל - דודה של הרייט.
משחק תפקיד חשוב בחייה של הרייט.
אליזבט - השפחה השחורה המשוחררת שעובדת בבית משפחת ביצ'ר.
מספרת להרייט את סיפורה ונותנת לה השראה.
מאורעות משמעותיים בחייה של ביצ'ר-סטואו בנושא העבדות
בארצות הברית של המאה ה-18 הייתה מקובלת תרבות העבדות.
האמריקאים חטפו אפריקאים כהי העור על מנת לסחור בהם ולמכרם לעבדות.
כשהגיעה ספינת עבדים 'שחורים' מאפריקה לאמריקה, האמריקאים התייחסו אל האפריקאים בצורה משפילה, התעללו ופגעו בהם פיזית, ונהגו בהם כבסחורה.
משפחות הופרדו, ילדים נלקחו מהוריהם, והמתים שלא שרדו את המסע, הושלכו לים.
הרייט ביצ'ר סוטואו הייתה רק בת חמש כששמעה את הביטוי "עבד שחור" בפעם הראשונה בשנת 1816. כשהרייט שאלה מה משמעות הביטוי "עבד שחור", הוסבר לה כי זה "אדם שעובד קשה ולא מקבל כסף עבור עבודתו".
הרייט הסקרנית וחדת המבט, פיתחה עם השנים, תודעה חברתית של שוויון וצדק ולא חששה לפרסם את דעותיה למרות הסביבה השמרנית במאה ה-19.
בשנת 1852 פרסמה את הספר "אוהל הדוד תום", שטלטל את העולם, והשפיע על הוויכוח הסוער בדעת הקהל בארצות הברית אשר בעקבותיו פרצה מלחמת הצפון והדרום לחיסול העבדות.
בעיצומה של מלחמת האזרחים, בשנת 1862, נפגשה הרייט ביצ'ר סטואו עם הנשיא אברהם לינקולן בבית הלבן.
היא ביקשה לשכנע אותו שיאסור את העבדות וישחרר לחופשי את כל העבדים.
"את האישה הקטנה שספרהּ גרם למלחמה כל כך גדולה?" שאל הנשיא, לחץ את ידה והושיב אותה לצידו.
"אני מסכים איתך," אמר הנשיא.
"המלחמה בין הצפון לדרום תיזכר בהיסטוריה כמלחמה נגד העבדות, ולספר שכתבת יש חלק חשוב בניצחון הצדק על העוול."
אחד מהמשפטים המפורסמים שאמרה הרייט ישירות לנשיא היה: "עלינו לעמוד לצד החלשים כנגד החזקים, כפי שהטובות והטובים יותר נהגו מאז ומעולם".
"האישה ששינתה את אמריקה" נבחר ברשימת הספרים המומלצים על ידי משרד החינוך עבור כיתות ז'-ט'.
האישה לבית פורסייט הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1949 בצבעי טכניקולור עם גריר גרסון, וולטר פידג'ן, ארול פלין, רוברט יאנג וג'נט לי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר הראשון, "בעל הנכסים" ("The Man of Property") של סדרת הרומנים ההגדה לבית פורסייט מאת ג'ון גולסוורתי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
משפחת פורסייט היא משפחה עשירה של כמה דורות בשנות ה-80 של המאה ה-19 בלונדון.
כל חדש המצטרף למשפחה צריך לעבור אישור על ידי הדודות והדודים הקשישים.
סומס פורסייט (ארול פלין) מחזר אחרי איירין (גריר גרסון), מורה לפסנתר שמצבה הכלכלית והחברתי נחות ממנו.
סומס הוא אדם נוקשה וחסר רגשות.
הוא מחזר בעקשנות אחרי איירין והיא דוחה אותו.
בן דודו, ג'וליאן פורסייט הצעיר (וולטר פידג'ן) הוא "הכבשה השחורה" של המשפחה לאחר שהתגרש מאשתו, זנח את בתו ג'ון וברח עם משרתת לפריז.
ג'ון פורסייט (ג'נט לי) היא חברתה הקרובה ואשת סודה של איירין.
ג'וליאן הוא צייר ומגיע ללונדון לתערוכה שם נפגשת איתו איירין.
הוא מעניק לסומס ציור דיוקנה של איירין אך סומס קורע אותו ומשליך אותו לפח.
הוא מזמין אותה לחגיגת יום הולדת השמונים של הדוד ג'וליאן הזקן (הארי דבנפורט) שם בוחנות אותה הדודות הזקנות ומרכלות ביניהן.
הנישואים לא עולים יפה, סומס מתייחס לאיירין כרכושו.
הוא קר ולא מביע לעברה כל רגשות וגם היא מתייחסת אליו באדישות וסובלת בשקט.
ג'ון מאורסת לאדריכל צעיר בשם פיליפ בסיני (רוברט יאנג).
כדי לרצות את איירין מציע סומס לבנות להם בית קיט ומטיל את המלאכה על בסיני.
במשך הזמן מתאהב בסיני באיירין למרות שהיא נשואה ובעלת מעמד גבוה משלו.
זה רומן אסור שסופו להתנפץ.
כאשר מגלה סומס את הרומן הוא סוטר לאיירין (בספר הוא אונס אותה).
היא בורחת לסטודיו של בסיני ומחכה לו שם.
בינתיים מזמן סומס את בוסיני, מאיים עליו ומפטר אותו.
בסיני הנסער רץ אל הסטודיו שלו בתוך הערפל ועגלת סוסים מוחצת אותו למוות.
לבסוף איירין מתגרשת מסומס ונישאת לג'וליאן.
הם עוברים לפריז ושם הופך ג'וליאן לצייר מפורסם.
בסצנה האחרונה מגיע סומס לתערוכה של ג'וליאן בפריז, היא מתפייסת איתו ונותנת לו את תמונת דיוקנה כמתנה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגריר גרסוןאיירין פורסייטארול פליןסומס פורסייטוולטר פידג'ןג'וליאן פורסייט הצעירעוזר של פייררוברט יאנגפיליפ בסיניאדריכלג'נט ליג'ון פורסייטבתו של ג'וליאןהארי דבנפורטג'וליאן פורסייט הזקן
האישה ששרה הוא סרט סובייטי משנת 1978. מלודרמה מוזיקלית וביוגרפיה למחצה של אלה פוגצ'ובה, שם מיוצגת הגיבורה תחת שמה של אנה סטרלצובה; שמספר על גורלה של זמרת פופ.
כמה פעמים יש לה רצון לעזוב את הבמה, שכן נראה לה שאין לה חומר שעליו תוכל לחשוף באופן מלא את הכישרון שלה.
אבל היא מחפשת ומוצאת את הסגנון שלה, הז'אנר שלה, השירים שלה.
היא עוברת מסלול חיים קשה: נפרדת מבעלה, הופכת לאמא ולבסוף חווה תחושה חזקה.
הסרט יצא בבתי קולנוע של ברית המועצות בסוף פברואר 1979. על פי תוצאות הפצת הסרטים הסובייטים משנת 1979, הסרט זכה במקום הראשון, ומשך אליו 55 מיליון צופים, ווהשחקנית הראשית אלה פוגצ'ובה זכה בתואר "השחקנית הטובה של השנה" על פי משאל שנערך במגזין "המסך הסובייטי".
"האישה ששרה" תופס את המקום ה-27 בהיסטוריה ההפצה של הקולנועית הסובייטית.
לאחר יציאת הסרט, הסרט זכה לביקורות וסקירות רבות בעיתונות הסובייטית - חיוביות ושליליות כאחד - ועורר ויכוח סוער בחברה, אך לא כל כך סביב הסרט, אלא סביב אלה פוגצ'ובה.
האישה הנעלמת הוא סרט דרמה ביוגרפי בריטי משנת 2013, בבימויו של רייף פיינס.
בסרט מככבים פיינס, פליסיטי ג'ונס, קריסטין סקוט-תומאס וטום הולנדר.
את התסריט כתבה אבי מורגן והוא מבוסס על הספר באותו שם מאת קלייר טומלין.
הסיפור מתואר בסדרה של פלאשבקים של נלי במרגייט בשנת 1883, שלוש עשרה שנים לאחר מותו של דיקנס.
היא נשואה לג'ורג' ווטון רובינסון, שצעיר ממנה ב-12 שנים, ואינו מודע לכך שהיא הייתה המאהבת של דיקנס.
בשנת 1857, השחקנית בת ה-18 אלן "נלי" טרנן (פליסיטי ג'ונס) מושכת את תשומת לבו של הסופר הנודע בן ה-45 צ'ארלס דיקנס (רייף פיינס) בהופעה בתיאטרון היימרקט שבלונדון.
זמן קצר אחר כך הוא מלהק אותה, יחד עם אמה (קריסטין סקוט-תומאס) ואחותה מריה (פרדיטה ויקס), להופעה במחזה "The Frozen Deep" מאת וילקי קולינס, שהוא מעלה באולם במנצ'סטר.
במסיבה לאחר ההצגה חולקים הסופר והשחקנית רגע קצר לבדם.
זמן מה אחר כך, נלי ומשפחתה משתתפים באחד מערבי הקריאה של דיקנס בהארו שבלונדון.
דיקנס שמח לראות שוב את נלי, לוקח את משפחת טרנן למגרש המרוצים בדונקסטר, ומתחיל לבלות איתם יותר זמן.
דיקנס מתפכח מאשליותיו לגבי אשתו, שאינה חולקת איתו את מרצו ואת אהבתו לספרות, והוא מוקיר את השחקנית הצעירה שחולקת איתו את תחומי העניין שלו.
נלי עצמה אוהבת לבלות עם הסופר המפורסם.
יום אחד דיקנס הולך מביתו גאדס היל פלייס למזרח לונדון כדי לראות את נלי מופיעה על הבמה.
אחרי ההצגה אמה מזמינה אותו לביתם הצנוע.
גברת טרנן מבחינה בהחלפת המבטים בין דיקנס לבתה, ולאחר מכן היא מזהירה אותו שאינה יכולה לסכן את המוניטין של בתה.
דיקנס מבטיח לה שאין בכוונתו לפגוע בשמה הטוב.
אחרי שהוא מארגן ערב קריאה והתרמה, דיקנס מזמין את משפחת טרנן לביתו, שם נלי מתפעלת מספריו, מכתבי היד וכלי הכתיבה שלו.
כשהשניים נשארים לבד הם חולקים סודות פרטיים על חייהם, שמביא לקרבה ביניהם.
גברת טרנן מתיעצת עם בתה מריה אודות הקשר בין נלי לדיקנס, וכי מערכת היחסים ביניהם יכולה לאפשר לנלי עתיד יציב שלא תזכה לו בתיאטרון, בידיעה שנלי אינה מוכשרת כמו אחיותיה.
נלי שומעת את השיחה והיא כועסת ומבולבלת מתוכניותיה של אמה, שתהיה מאהבת של אדם נשוי.
אשתו של דיקנס קתרין (ג'ואנה סקנלן) מבקרת את נלי ונותנת לה מתנה ליום ההולדת מבעלה, שהגיעה אליה בטעות.
אחרי מסיבת יום ההולדת, דיקנס וקולינס לוקחים את נלי לביתו של קולינס, ושם היא פוגשת את קרוליין גרייבס (מישל פיירלי), שאיתה קולינס חי ללא נישואים.
נלי מתעמתת עם דיקנס בנוגע לסידור שהוא מציע, ומתנגדת לרעיון להיות "הזונה" שלו.
דיקנס מתנצל ומודה שהוא אינו אוהב את אשתו, ומנחם את נלי.
זמן קצר לאחר מכן מכריז דיקנס בטיימס שהוא נפרד מאשתו, ומכחיש בתוקף את השמועות על רומן עם נלי.
אמה של נלי מבטיחה לה שדיקנס הוא "איש של כבוד", וקולינס מזכיר לה שהוא "איש גדול" ומפציר בה לשבור את המוסכמות.
בביתו של דיקנס הוא מראה לה רומן חדש שזה עתה סיים "תקוות גדולות".
נלי קוראת את הספר ומביעה את הסכמתה לסיום שכתב, שפיפ ואסטלה לא יישארו יחד.
דיקנס ונלי הופכים לנאהבים, והיא מאושרת בהיותה פילגש ובת לוויה שלו.
הם חיים זמן מה בצרפת, ועד מהרה היא נכנסת להיריון, אבל הילד מת בלידה.
דיקנס שומר תלתל משערו של התינוק, וחותם על תעודת הפטירה בשם צ'ארלס טרינגהאם.
באביב 1865 בנסיעה של דיקנס ונלי לכיוון לונדון, הרכבת יורדת מהפסים, ובתאונה נפגעים נוסעים רבים.
דיקנס מחלץ את נלי, ואחר כך הוא מעמיד פנים שהוא נוסע לבד, כדי למנוע שערורייה.
דיקנס משאיר את נלי לטיפולם של אחרים, ופונה לעזור לפצועים והגוססים.
נלי שמה לב שהוא שומר דף מכתב היד של הרומן "ידידנו המשותף" עליו עבד באותה עת.
בשנים שלאחר מכן, נלי ממשיכה להיות המאהבת של דיקנס עד למותו ב-1870. בשנת 1876 התחתנה עם ג'ורג' וורטון רובינסון, שהיה 12 שנים צעיר ממנה.
לבני הזוג נולד בן, והם מנהלים בית ספר לבנים במרגייט.
הוא יודע שהיא הכירה את דיקנס בילדותה, אבל אינו חושד כלל שהיא הייתה פילגש שלו.
רק הכומר בנהאם יודע את הסוד.
כשהיא צופה בבנה הקטן מופיע בהצגת בית הספר, היא נזכרת בשורות האפילוג שדיקלמה היא על הבמה כשהופיעה במחזה "The Frozen Deep" לצדו של דיקנס:
רייף פיינס – צ'ארלס דיקנס
פליסיטי ג'ונס – נלי טרנן
קריסטין סקוט-תומאס – גברת טרנן
טום הולנדר – וילקי קולינס
ג'ואנה סקנלן – קתרין דיקנס
מישל פיירלי – קרוליין גרייבס
ג'ונתן הרדן – מר ארנוט
טום ברק – ג'ורג' וורטון רובינסון
פרדיטה ויקס – מריה טרנן
מייקל מרקוס – צ'ארלי דיקנס
ג'ון קוואנה – הכומר בנהאם
אמנדה הייל – פאני טרנן
המפיק סטיוארט מקינון מחברת Headline Pictures רכש את זכויות ההפקה של הסרט לביוגרפיה של קלייר טומלין, והזמין את אבי מורגן לכתוב את התסריט להפקה במימון BBC Films ומכון הסרטים הבריטי (BFI).
אחרי שהתסריט נכתב, מקינון פנה למספר מפיקים ובמאים, וחתם על חוזה עם גבריאל טנה, שעבדה עם רייף פיינס על "קוריולאנוס", סרט הבכורה שלו כבמאי.
ב-2010 אחרי השלמת "קוריולאנוס", הציעה טנה את הפרויקט לפיינס.
ביולי 2011 הורכז על בחירתו של פיינס כבמאי.
הוא לא ידע הרבה על דיקנס לפני שקיבל את הפרויקט, הוא סיפר שקרא רק את "דוריט הקטנה", והכיר את הספרים הידועים "ניקולס ניקלבי", "אוליבר טוויסט", "תקוות גדולות" מעיבודים לקולנוע וטלוויזיה.
"לא ידעתי הרבה על האיש" הוסיף.
פיינס פנה בתחילה לשחקן אחר לגלם את דיקנס, אבל לבסוף הוא שיחק בעצמו את הדמות.
הוא עבד בצמוד על אבי מורגן על התסריט, ולאט לאט התרגל לרעיון לגלם את דיקנס.
פיינס ומורגן נפגשו עם טומלין לקבל ממנה הדרכה, אבל היא לא רצתה להיות מעורבת בכתיבה ממש של התסריט.
בין השחקניות שנשקלו לגלם את נלי טרנן היו קארי מאליגן, אבי קורניש ופליסיטי ג'ונס.
בדצמבר 2011 לוהקה ג'ונס לתפקיד, עוד לפני שפיינס הסכים לגלם את דיקנס.
שלב הצילומים החל באפריל 2012, ותוכנן לוח זמנים של עשרה שבועות של צילומים בקנט ובלונדון.
צילומי החוץ נערכו באתר סמוך למרגייט, שם מתרחש הסיפור.
עוד נערכו צילומים באולפני האחים וורנר, ליבסדן שבהרטפורדשייר.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים של טליורייד ב-31 באוגוסט 2013.
האישה החדשה הייתה אידיאל פמיניסטי שצץ בסוף המאה ה-19 והייתה לו השפעה עמוקה על הפמיניזם במאה העשרים.
בשנת 1894, הסופרת האירית שרה גרנד השתמשה במונח "אישה חדשה" במאמר כדי להתייחס לנשים עצמאיות המבקשות שינוי קיצוני, ובהמשך הסופרת האנגלית קואידה (מריה לואיזה רמה) השתמשה במונח ככותרת למאמר המשך.
המונח הפך לפופולרי עוד יותר על ידי הסופר הבריטי -אמריקאי הנרי ג'יימס, שהשתמש בו כדי לתאר את הגידול במספר הנשים בקריירות מצליחות, שהיו משכילות ועצמאיות באירופה ובארצות הברית.
העצמאות הייתה כרוכה גם בשינויים גופניים בפעילות ובלבוש, שכן פעילויות כמו רכיבה על אופניים הרחיבו את יכולתן של נשים להשתלב בעולם פעיל ורחב יותר.
האישה החדשה דחפה את הגבולות שקבעה חברה שנשלטה על ידי גברים, במיוחד כפי שבוטאה במחזותיו של הנריק איבסן הנורווגי (1828–1906).
הסופר הנרי ג'יימס היה בין הסופרים שהפיץ את המונח "אישה חדשה", דמות שהייתה מיוצגת בגיבורות הרומנים שלו - בהן הדמות המרכזית של הרומן "דייזי מילר" (בהמשכים 1878), ו"איזבל ארצ'ר " ברומן בהמשכים 1880).
לדברי ההיסטוריונית רות בורדין, המונח "אישה חדשה" נועד על ידי הנרי ג'יימס, לאפיין נשים אמריקאיות שחיות באירופה: נשים בעלות אמצעים ורגישות, שלמרות או אולי בגלל עושרן, הפגינו עצמאות והיו רגילות לפעול בכוחות עצמן.
המונח "אישה חדשה" תמיד התייחס לנשים שהיה להן שליטה בחייהן בתחומי האישיות, החברה או הכלכלה.
אף שהאישה החדשה הפכה למשתתפת פעילה יותר בחיים ובכוח העבודה, היא תוארה בספרות, בתיאטרון ובייצוגים אמנותיים אחרים, כמפעילה את האוטונומיה שלה בתחום הבית הפרטי.
תנועת הסופרג'יסטיות של המאה ה-19 שאפה לקבל זכויות דמוקרטיות לנשים, הייתה לה ההשפעה משמעותית ביותר על דימוי "האישה החדשה".
הזדמנויות חינוך ותעסוקה לנשים הלכו וגדלו ככל שמדינות המערב הפכו עירוניות ומתועשות יותר.
כוח העבודה - "הצווארון הוורוד", נתן לנשים דריסת רגל בתחום העסקי והמוסדי.
בשנת 1870, נשים מקצועיות היו רק 6.4% מכוח העבודה הלא-חקלאי של ארצות הברית; עד שנת 1910 עלה הנתון ל-10%, ואז ל-13.3% בשנת 1920. נשים נוספות זכו ללמוד באוניברסיטה או במכללה.
חלקן השלימו השכלה מקצועית והפכו לעורכות דין, רופאות, עיתונאיות ופרופסוריות, לעיתים קרובות במכללות יוקרתיות לנשים כמו: שבע האחיות, ברנרד, ברין רדקליף, סמית, וסאר וולסלי.
האישה החדשה בארצות הברית השתתפה בתחילת המאה העשרים בחינוך העל-תיכוני במספרים גדולים יותר.
אוטונומיה הייתה יעד רדיקלי לנשים בסוף המאה ה-19. נשים היו תמיד תלויות מבחינה משפטית וכלכלית בבעליהן, בקרובי משפחה גברים או במוסדות חברתיים.
הופעתם של הזדמנויות חינוך וקריירה לנשים בסוף המאה ה-19, כמו גם זכויות משפטיות חדשות ברכוש (אם כי טרם קיבלו זכות הצבעה), גרמו לכך שהן נכנסו לעמדה חדשה של חופש ובחירה בכל הנוגע לזוגיות ומין.
האישה החדשה נתנה חשיבות רבה לאוטונומיה המינית שלה, אך קשה היה להוציא את זה לפועל מכיוון שהחברה עדיין השמיעה הסתייגות גדולה מכל סימן של חריגה נשית.
עבור נשים בעידן הוויקטוריאני, כל פעילות מינית מחוץ לנישואין נתפסה כבלתי מוסרית.
שינויי דיני גירושין בשלהי המאה ה-19 יצרו אישה חדשה שיכולה לשרוד גירושין בעצמאותה הכלכלית.
מספר הולך וגדל של נשים גרושות נישאו בשנית.
שמירה על מכובדות חברתית תוך מימוש זכויות משפטיות שנחשבות עדיין לא מוסריות בעיני רבים הייתה אתגר עבור האישה החדשה.
ברומנים של הנרי ג'יימס היה ברור כי ככל שגיבורותיו החופשיות מנסות לממש את האוטונומיה האינטלקטואלית והמינית שלהם, הן שילמו בסופו של דבר מחיר עבור בחירותיהם.
חלק מהמעריצות של תנועת האישה החדשה העזו לעסוק במערכות יחסים לסביות דרך הרשתות שלהן בקבוצות נשים.
עבור חלקן "אהבה של נשים אחרות הפכה לדרך לברוח ממה שראו כהסתברות לשליטה גברית הגלומה במערכת יחסים הטרוסקסואלית".
עבור אחרות העצמאות הכלכלית פירושה שהן לא מאפשרות את האחריות לאפוטרופוס, בגלל בחירותיהן המיניות והן ניצלו את החופש החדש הזה.
האישה החדשה הייתה תוצאה של שינוי הולך וגובר של חינוך ותעסוקה לנשים שהשתייכו לשכבות הגבוהות המיוחסות בחברה.
החינוך האוניברסיטאי עצמו עדיין היה תחום סגור למדי המיועד לגברים עשירים בראשית המאה העשרים, ופחות מעשרה אחוזים מהאנשים בארצות הברית היו בעלי השכלה גבוהה.
הנשים שנכנסו לאוניברסיטאות השתייכו בדרך כלל למעמד הבינוני הלבן.
כתוצאה מכך, מעמד הפועלים, אפרו-אמריקאיים, והמהגרים הושארו לרוב במירוץ להשגת מודל פמיניסטי חדש זה.
סופרות נשים המשתייכות לקהילות אלה הוסיפו לרוב ביקורת על האופן בו חירותן הקשורה למגדרן באה על חשבון גזען, אתניותן או מעמדן.
אף על פי שהם הודו וכיבדו את עצמאותה של האישה החדשה, הם לא יכלו להתעלם מהעובדה לפיה את הסטנדרטים של אישה חדשה יכולות להשיג בעיקר נשים מהמעמד הביניים הלבן.
דיונים ספרותיים על הפוטנציאל ההולך וגדל של נשים בחברה האנגלית מתוארכים לפחות לספר "בלינדה" של מריה אדג'וורת' (1801) ו"אורורה ליי" (מאת אליזבת בארט) (1856), שבחנו את מצוקתה של אישה בין נישואים קונבנציונליים לבין האפשרות הרדיקלית שהיא יכולה להיות אמנית עצמאית.
בדרמה, בסוף המאה התשע-עשרה הוצגו מחזות ברוח ה"אישה חדשה" כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879) ו"הדה גאבלר" (1890), מחזהו של הנרי ארתור ג'ונס "המקרה של סוזן המורדת" (1894) ושל ג'ורג' ברנרד שו "קנדידה" (1898).
הספר "דרקולה" של ברם סטוקר מציין את האישה החדשה בדפיו, כששתי הדמויות הנשיות הראשיות בו דנות בתפקידיהן של נשים ובאישה החדשה בפרט.
מינה הרקר ממשיכה לגלם כמה מאפיינים של האישה החדשה, תוך שימוש בכישורים לשעשע את הדמויות הגבריות.
לוסי ווסטנרה תוהה אם האישה החדשה יכולה להתחתן עם כמה גברים בבת אחת, מה שמזעזע את חברתה מינה.
ניתוחים פמיניסטיים של דרקולה רואים בחרדה גברית בשאלת האישה ומיניות האישה, נושא מרכזי בספר.
סופרים וסופרות שעסקו בנושא באותה תקופה כללו: אוליב שריינר, אנני סופי קורי, שרה גרנד, מונה קהיר, ג'ורג' אגרטון, אלה ד'ארסי ואלה הפוורת' דיקסון.
ראוי להזכיר גם את "מאדאם בובארי" של פלובר (1856), שמתעד את חיפושה הנחרץ של אישה אחר עצמאות ומימוש עצמי באמצעות ניסויים מיניים.
אמניות הפכו לחלק מאנשי המקצוע, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן.
יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר" בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה "המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי רישום תמונות של האייקון והן באמצעות אימוץ אורח חיים חדש".
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים.
עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם בראייה של אישה.
ציירות ומאיירות מצליחות כללו את רוזה בונר, אנה קלומפק, ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, רוז אוניל, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי קורנליה בארנס.
במהלך המאה ה-19 היה מספר לא מבוטל של נשים שהפכו לאמניות מצליחות ומשכילות, שהיו נדירות לפני אותה תקופה, למעט כמה כמו אנג'ליקה קאופמן (1741–1807), לואיז אבמה ולואיז אליזבת 'ויג'ה לה ברון (1755–1842).
האמניות החדשות יצרו יצירות בפרספקטיבה שונה מהגברים, וייצגו את הנשיות בתיאורים פרחוניים של פסיביות, קישוטים וטוהר מיני.
איתגרו את המושגים המוגבלים של נשיות, ויצרו ז'אנר של ציורים פרחוניים שבהם "האמנית הציבה אישה אחת או יותר בסביבת גן פרחים, צבע, מרקם וצורה כדי לגרום לנשים להיראות כמו פרחים ככל האפשר".
הגישה לא שימשה לציור דיוקנאות.
צורת הייצוג הנשי לא הוכרה ברובה על ידי חוקרי האמנות האמריקאים והחברה השמרנית, והתעלמה כתגובה ל"האישה החדשה" המתפתחת החל בסוף המאה ה-19.
אנה לאה מריט (1844–1930) יצרה ציורי פרחים-נשיים; מציינת סמליות פרחונית-נשית המופעלת על ידי אמנים גברים כמו צ'ארלס קורטני קורן ורוברט ריד.
אנה מריט אמרה כי היא ראתה "פרחים כ"נשים נהדרות".
אמה למפרט קופר (1855–1920) הייתה אחת האמניות המשכילות שהפכו לציירות נוף ודמויות מצליחה לאחר שהחלה כמאיירת ספרי ילדים וציירת מיניאטורות וציורי פרחים.
קופר הבינה את הקושי בביצוע המעבר לצייר מצליח, במיוחד ציורי נוף ודמויות, והזהירה אמניות מהקושי ביצירת קריירה מצליחה ביצירות כאלה, אך הצליחה לעשות זאת בעצמה לאחר שהפכה להצלחה ברוצ'סטר, ניו יורק ולמדה באירופה.
בתחילת שנות ה-1890 הביעו נשים קתוליות ממעמד הביניים רצון ללמוד במוסד להשכלה גבוהה.
מנהיגים קתוליים הביעו את דאגתם כשנשים למדו בבתי ספר "פרוטסטנטיים" אלה, כפי שתיארה אותם הכנסייה, שעלולות לאיים על אמונת הנשים הקתולית.
הכנסייה ראתה באישה החדשה איום על האישה המסורתית ועל הסדר החברתי.
הכנסייה ציטטה נשים קתוליות שמרניות, כדי לבקר את "האישה החדשה".
על ידי ציטוטן של אותן נשים טענה הכנסייה כי היא, ולא תנועת האישה החדשה, הציעה לנשים את ההזדמנויות הטובות ביותר.
אחרים העבירו ביקורת על "האישה החדשה" ועל חירותה המינית המרומזת ועל רצונה להשתתף בנושאים שהיו שמורים לגברים.
תנועת "האישה החדשה", מהווה את הגל הראשון של פמיניזם, שהתפתח בעיקר במאה ה-20.
דמויות ספרותיות מהטקסטים המערביים, כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879), הפכו לדוגמאות של נשים חדשות ודמויות מהפכניות באותה עת בקרב אינטלקטואלים עירוניים סיניים.
דמויות אלה היו משכילות ועצמאיות.
נורה, גיבורת בית הבובות, עוזבת את נישואיה הפטריארכליים.
הרצאה חשובה, "מה קורה אחרי שנורה עוזבת את הבית", הועברה באוניברסיטה בבייג'ינג בשנת 1923.
הופעתה של תנועת התרבות החדשה בתחילת המאה העשרים בסין גינתה את "המסורת הקונפוציאנית", שהקריבה את הפרט לקונפורמיות ולתפיסות נוקשות של כניעה, נאמנות וצניעות נשית.
בגרמניה, לאחר שנשים קיבלו את זכות הבחירה ונבחרו בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפכה ה־Neue Frau לחלק חשוב בתרבות הפופולרית הגרמנית, המייצג שיח חדש על מיניות, רבייה וחברה עירונית.
האישה החדשה הגרמנית הוצגה על ידי סופרים כמו אלזה הרמן (So ist die neue Frau, 1929) ואירמגרד קון (Das kunstseidene Mädchen, 1932).
נשים עובדות, ומשוחררות מינית אלה, לבשו בגדים אנדרוגניים, קיצצו את שיערן ונראו לרוב כגברים.
בקוריאה בשנות העשרים של המאה העשרים קמה תנועת האישה החדשה בקרב נשים קוריאניות משכילות שהפגינו נגד המסורת הפטריארכלית הקונפוציאנית.
בתקופה של אימפריאליזם יפני, הנצרות נתפסה כתנופה ללאומנות קוריאנית והייתה מעורבת באירועים כמו התנועה הראשונה לעצמאות במארס 1919. לפיכך, בניגוד למקומות מערביים, הנצרות זירזה את האידיאלים של פמיניזם מערבי וחינוך נשים, במיוחד באמצעות אוניברסיטת אווה וומן.
לתנועת האישה החדשה רואים לעיתים קרובות קשר למגזין הקוריאני New Women, שנוסד בשנת 1920 על ידי קים איריפ.
גם ביפן התפשט רעיון ה"אישה החדשה", שנתפסה תחילה כאישה מופקרת, רדודה - ההפך מהאישה היפנית הכנועה המסורתית.
עם זאת Hiratsuka Raichō, מייסדת ועורכת כתב העת Seitō, אמרה: "אני אישה חדשה.
כנשים חדשות, תמיד התעקשנו שנשים הן גם בני אדם.
קבענו כי לנשים יש זכות לבטא את עצמן כיחידות ולכבד אותן כפרטים." במאמר שלה, "דרכה של האישה החדשה", שפורסם ב-Seit issue בגיליון ינואר 1913, איטו נואו (Itō Noe) הכריזה על מחויבותה ללכת בדרכה של אישה חדשה והפצירה באחרים לעשות זאת למרות התגובה החברתית."
האישה מהבית שממול לבחורה בחלון היא מיני־סדרה אמריקאית שנוצרה על ידי רייצ'ל רמרס, יו דיווידסון ולארי דורף.
קריסטן בל, מייקל איילי, טום ריילי, מרי הולנד, קמרון בריטון וסמסרה ייט מככבים בסדרה.
הסדרה כוללת אלמנטים מז'אנר הקומדיה האפלה והמותחנים, אך היא בעיקר פרודיה על מותחנים פסיכולוגיים.