tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם הפיכתה לבירה גם שונה שמה ל"אסטנה" שפירושו "עיר בירה".
בצידו השני של נהר ייסיל הוקמה העיר החדשה ובה משרדי הממשלה החדשים ומרכזי עסקים.
ההתפתחות הייתה ועודנה מהירה מאוד, והיא ממומנת בעיקר מהנפט, שמצוי בשפע ברחבי קזחסטן.
את הפיתוח הוביל ברובו נשיא המדינה נורסולטן נזרבייב, שביקש להפוך את אסטנה לעיר הגדולה והמרכזית במרכז אסיה.
אסטנה היא עיר בירה שמתוכננת מראש לפרטי פרטים לתפקידה, ודומה מבחינה זו לערי בירה אחרות בעולם, כדוגמת ברזיליה בברזיל וקנברה באוסטרליה.
היא נבחרה משום מיקומה במרכז המדינה, ונועדה לנטוע גאווה לאומית כלפי פנים, ומוניטין בינלאומי של קזחסטן, כלפי חוץ.
משום כך היא רוויה בבניינים מונמנטליים רבי-רושם שהושקע בהם כסף רב.
כמרכז הפוליטי של המדינה נמצאים בה ארמון הנשיא, הפרלמנט ובית המשפט העליון.
בנוסף נמצאים בעיר גם מבנים רבים נוספים בעלי חשיבות, בהם אולם הקונצרטים המרכזי של קזחסטן, ארמון החגיגות (לשעבר ארמון החתונות הסובייטי), ובניין קרקס אסטנה.
בשנת 2017 אירחה העיר את תערוכת "אקספו" הבינלאומית, שעמדה בסימן אנרגיה ירוקה והתייעלות אנרגטית.
עם הודעת הנשיא נורסולטן נזרבייב על עזיבתו את התפקיד, קבע הפרלמנט הקזחי כי לאחר שינוי נדרש בחוקת המדינה שם העיר יהיה "נור-סולטן", על שמו של נזרבייב.
ברם, בספטמבר 2022 הוחלט לשנות את שם העיר חזרה לשמה הקודם.
מועדון הספורט המרכזי בעיר הוא המועדון הנשיאותי אסטנה (ששמר על שמו למרות שינוי שם העיר).
המועדון הנשיאותי כולל מועדון הכדורסל אסטנה ומועדון הכדורסל ארלאן, מועדון כדורגל, מועדון הוקי קרח, נבחרת מרוצי אופניים וקבוצת מרוצי מכוניות.
האצטדיון המרכזי בעיר הוא אסטנה ארנה.
שדרות המים הירוקים - בקזחית נקרא גם: "שביל הזוהר".
השדרה הלאומית של קזחסטן הממוקמת בעיר הבירה במרכזו של מרכז השלטון והעסקים החדש בדרום מערב העיר, שהוקם בגדה השמאלית של נהר אישים.
מגדל בייטרק - מגדל תצפית שכיפתו זהב המשקיף על העיר מגובה 97 מטרים.
בתוכו גם גלריה לאמנות, אקווריום ומסעדה.
מוזיאון הנשיא (לתולדות קזחסטן) - מכיל מוצגים שונים מתולדות האזור בו שוכנת כיום קזחסטן ביניהם מוצגים העשויים זהב ותלבושות לוחמים.
מסגד נור-אסטנה - מסגד מפואר שנחנך ב-2008 ובו מקום ל-5,000 מתפללים.
מרכז חאן שאטיר - מרכז מקורה ענק לבילויים ולקניות בכל עונות השנה.
מסגד חזרט סולטאן - המסגד הגדול ביותר במרכז אסיה.
יכול להכיל עשרת אלפים איש.
מתחם אטקמן של קזחסטן - מתחם באוויר הפתוח המציג מודלים זעירים של בניינים, ערים ואתרים שונים מרחבי קזחסטן.
ארמון השלום וההתפייסות - בנוי בצורת פירמידה.
נועד לסמל את השלום וההבנה הבין-דתית.
נשקף ממנו מראה מרהיב של העיר.
מכיל גם מוזיאון אתנוגרפי ושתי גלריות לאמנות.
מתחם אקספו 2017 - מתחם היריד של תערוכת אקספו 2017 הכולל ביתנים של מדינות שונות ושל מתחמי מסחר ותערוכות.
קמפוס האוניברסיטה האירואסיאתית הלאומית על שם ל.
בית הכנסת בית רחל - בית כנסת גדול שהוקם בשנת 2004.
בעשור שחלף מאז הכרזתה כבירת המדינה גדלה אוכלוסיית העיר בשיעור גבוה מכפול, ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסייתה מונה כ-1.35 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר השנייה בגודלה בקזחסטן, אחרי אלמטי.
גידולה המהיר של העיר משך אליה אוכלוסיות מהגרים - חוקיים ובלתי חוקיים - מאזורים אחרים בקזחסטן וממדינות שכנות: אוזבקיסטן וקירגיזסטן.
הגירה זו שינתה את אופי אוכלוסיית העיר, שבה היה רוב של תושבים ממוצא סלאבי, והעלתה את אחוז הקזחים האתניים המתגוררים בה.
בשנת 2007 היו 60% מתושבי העיר ממוצא קזחי, בעוד שבשנת 1989 היוו הקזחים רק 17% מאוכלוסיית העיר.
אסטיגמציה (או אסטיגמטיזם; Astigmatism, Astigmation, ידועה גם כ"צילינדר") היא ליקוי ראייה נפוץ.
האסטיגמציה נגרמת כתוצאה מהפרש ברדיוסי הקימור של הקרנית או העדשה שגורמים לעיוות.
בעקבות זאת, הקרנית איננה מבצעת שבירת אור מדויקת והאור האמור להיות ממוקד איננו נופל במדויק על הגומה המרכזית ברשתית (תופעה הקרויה אברציה אופטית).
משום שהרשתית מעט מתוחה בגלל הצורה העגלגלה של העין, מתקבלת על הרשתית תמונה מעוותת - מתוחה.
הדבר דומה לתמונה שמתקבלת כאשר אדם מסתכל דרך עדשה אשר צורתה דומה יותר לגליל מאשר לחצי כדור, ומכאן השם הנפוץ של הבעיה "צילינדר" שפירושו - גליל.
בעזרת משקפיים ניתן לתקן ליקוי ראייה זה, על ידי עיוות של עדשת המשקפיים לצורת גליל בכיוון ההפוך לזה שבעדשת העין.
בעדשות מגע קיימת בעיה מסוימת ליצור מצב שבו צורת הגליל תהיה מותאמת לעין, כיוון שהן חופשיות להסתובב בתוך העין (בניגוד לעדשת המשקפיים הקבועה).
פתרון בעיה זו הוא באמצעות השתלת "משקולת" בתחתית העדשה שגורמת לה להתקבע בעין כרצוי.
אסטיפליה ), הוא אי מאיי הדודקאנס, המהווים מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון.
אורכו של האי 18 ק"מ, ורוחבו לכל היותר 13 ק"מ.
שטחו של האי 99 קמ"ר.
חופי אסטיפליה הם סלעיים ובהם חופי רחצה קטנים רצופים בחלוקי אבן.
הבירה, וכן הנמל העיקרי, היא אסטיפליה, או הורה כפי שקוראים לה המקומיים.
אסטיפליה מקיימת קשרי מעבורת עם פיראוס ועם איי הדודקאנס האחרים, וקשר תעופה עם אתונה.
במיתולוגיה היוונית הייתה אסטיפליה אישה שפותתה על ידי פוסידון, שהופיע בצורת ברדלס מכונף בעל זנב דג.
אסטיפליה הייתה למושבה של מגארה, ולאחר מכן הכירו בה הרומאים כמדינה עצמאית.
במהלך ימי הביניים הייתה אסטיפליה חלק מהאימפריה הביזנטית עד לשנת 1207, כאשר בעקבות מסע הצלב הרביעי הפכה לאחוזה פיאודלית של משפחה ונציאנית עד לשנת 1522. בשנה זו נפלה אסטיפליה, ביחד עם שאר איי הדודקאנס, לידי האימפריה העות'מאנית.
בין 1648 ל-1668 במהלך מלחמת כרתים שבו הוונציאנים וכבשו את האי, ובין 1821 ל-1828 במהלך מלחמת העצמאות היוונית הייתה אסטיפליה בידיים יווניות, עד ששבה ונמסרה לטורקים.
ב-12 באפריל 1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה נכבשה אסטיפליה על ידי האיטלקים, והייתה האי הראשון בדודקאנס שנפל לידיהם.
מבסיסם באסטיפליה יצאו האיטלקים לכיבוש רודוס, הגדול באיי הדודקאנס.
במהלך שיחות השלום באוגוסט-ספטמבר 1912 הסכימה איטליה עקרונית להשיב את שאר האיים הדודקאנסיים לטורקיה, בהתמלא תנאים מסוימים, אך דרשה לעצמה את אסטפיליה לצמיתות כתחנת מעגן בים התיכון.
האי נותר בשליטת האיטלקים עד למלחמת העולם השנייה.
בין 1943 ל-1945 היה האי בידי גרמניה הנאצית עד ששוחרר, ולאחר תקופה קצרה של שלטון צבאי בריטי, הועבר ב-1947 לריבונות יוונית, ביחד עם שאר איי הדודקאנס.
באסטיפליה שני נמלים טבעיים עם מים בעומק של 50–60 מטר בקרבת החוף, באופן המאפשר מאגן מוגן של מאות אוניות.
רובו של האי מאופיין בטופוגרפיה הררית.
קבוצת אסטנה (Astana) היא קבוצת רכיבה מקצוענית, השייכת לסבב המקצועני של איגוד האופניים הבינלאומי.
לקבוצה ניתנת חסות של מועדון הספורט אסטנה, שהוא למעשה אוסף חברות השייכות לממשלת קזחסטן ונקראת על שם עיר הבירה אסטנה.
אסטנה החלה לתת חסות לקבוצת רכיבה בעונת 2006, ונכנסה למעשה בנעלי הקבוצה הספרדית ליברטי סגורוס, בה רכב הרוכב הקזחי הבולט, אלכסנדר וינוקורוב.
הקבוצה הספרדית הייתה מעורבת בפרשת אימרוץ גדולה, פרשת מבצע פוארטו, ונותנת החסות הראשית, חברת הביטוח ליברטי סגורוס, החלה לסגת מן החוזים.
קבוצת חברות קזחיות התארגנו בעידוד הממשל הקזחי לקבוצה שנקראה "אסטנה" - כשם בירת קזחסטן, וזו הפכה לנותנת החסות הראשית לקבוצה, ובמחצית השנייה של עונת 2006 ניצח וינוקורוב במרוץ הוואלטה אספניה.
בתחילה, רצו נותני החסות לרכוש את רישיונה של קבוצת ליברטי סגורוס למתן חסות עבור קבוצת רכיבה מסבב הפרו טור.
אך מנולו סאיז, מנהלה הספורטיבי הדומיננטי של הקבוצה, שהיה בעל הרישיון, סירב למכור וכתוצאה מכך הגיש נותן החסות בקשה להקמת קבוצה חדשה.
בסיסה של הקבוצה החדשה שנוצרה היה בשווייץ, כשווינוקורוב היה הרוכב המרכזי בקבוצה ומארק ביבר היה מנהלה הספורטיבי.
איגוד האופניים הבינלאומי הודיע לנותן החסות כי לא יקבל רישיון לעונת 2007. מארגני הגרנד טורס הודיעו כי קבוצת אסטנה תזומן למרוצים אלו, ללא קשר לאי קבלת הרישיון.
ב-20 בדצמבר 2006 הודיע האיגוד כי קבוצת אסטנה תקבל רישיון לארבע שנים.
פסילתו של וינוקורוב ופרישה מטור דה פראנס 2007
לאחר שבדמו של וינוקורוב נמצאו עקבות של עירוי דם, קיבלה הקבוצה הזדמנות לצאת ממרוץ הטור דה פראנס מבלי שיבדקו שאר הרוכבים.
הקבוצה ניצלה את ההזדמנות ופרשה מהמרוץ.
לאחר שאושר כי גם המבחנה השנייה נבדקה ונמצאה חיובית, הודיעה קבוצת אסטנה כי וינוקורוב פוטר והורחק מהקבוצה.
לאחר פרשיית הסמים ב 2007, החליטו נותני החסות להחליף את המנהל הספורטיבי של הקבוצה ובמקומו מונה יוהאן ברויינל, מי שהיה מנהלה של קבוצת רשות הדואר האמריקנית וקבוצת דיסקברי.
ברויינל קיבל יד חופשית בניהול הקבוצה ולכן הביא איתו מספר רוכבים מקבוצת דיסקברי לרבות מנצח הטור דה פראנס, אלברטו קונטדור ומי שסיים שלישי, לוי ליפהיימר.
ברויינל הכניס לקבוצה גם מערכת בקרה למניעת שימוש בסמים, שיטה שנוסתה בקבוצת CSC.
ברויינל השלים את המעבר מדיסקברי לאסטנה בכך שהביא (כנותנות חסות) גם את יצרנית האופניים טרק ואת יצרנית החלקים סראם (sram).
בפברואר 2008 הודיעו מארגני הטור דה פראנס כי אסטנה לא תשתתף בטור עקב מעורבותה בפרשת פוארטו ובפרשת הסימום ב-2007. משמעות ההחלטה הייתה כי אלברטו קונטדור, מנצח הטור בשנת 2007 לא יכול היה להגן על תוארו.
ב-1 ביוני באותה שנה ניצח קונטדור בג'ירו ד'איטליה ומאוחר יותר באותה שנה, בספטמבר 2008 ניצח קונטדור גם בוואלטה אספניה.
בספטמבר 2008 הודיעה הקבוצה כי לאנס ארמסטרונג, שניצח בטור דה פראנס 7 פעמים, חוזר מפרישתו וירכב בקבוצה בעונת 2009. המרוץ הראשון שארמסטרונג רכב בו היה הטור של אוסטרליה.
בנוסף, רכב ארמסטרונג במספר מרוצים כדי להתכונן לטור דה פראנס.
ארמסטרונג לא קיבל משכורת או בונוסים וחלק את מעמד הקפטן עם קונטדור, במטרה להעלות את המודעות למלחמה בסרטן.
בשנה זו רכבו בשורות הקבוצה ארבעה מבכירי רוכבי מרוצי הקטעים בעולם באותה עת: ארמסטרונג, קונטדור, ליפהיימר וקלודן.
במקביל, הקבוצה שימשה כחממה לרוכבים קזחיים צעירים ומתוך 30 רוכבים בסגל הקבוצה, עשרה היו מקזחסטן.
בקבוצה היה חבר גם הרוכב הבכיר ירוסלב פופוביץ', ורוכבים צעירים כישרוניים נוספים כדוגמת יאנז ברייקוביץ'.
עונת 2009 האירה פנים לקבוצת אסטנה במישור המקצועי: ניצחונות במספר מרוצים חד יומיים וטורים קצרים כגון וואלטה קסטיליה ולאון העמידו את הקבוצה באור הזרקורים.
בטור דה פראנס בלטה אסטנה כשניהלה את הדבוקה במספר שלבים, ניצחה בתחרות הקבוצות, במרוץ הקבוצתי נגד השעון והעמידה שני רוכבים, קונטדור וארמסטרונג, בשלישייה המנצחת, הישג נדיר.
במישור הכלכלי הודיעה אסטנה כי עקב המשבר הכלכלי העולמי והשפעתו על קזחסטן היא חווה קשיים כלכליים.
עם שובו של וינוקורוב מעונש ההשעיה בסוף עונת 2009, חל קרע בינו ובין המנהל הספורטיבי, יוהאן ברוינל.
ברוינל הקים יחד עם ארמסטרונג את קבוצת רדיושק וכל רוכביה הבכירים של הקבוצה, למעט קונטדור ווינוקורוב, עברו עם ברוינל וארמסטרונג לקבוצת רדיושק.
אסטנה גייסה מספר רוכבים ספרדים כדי שיסייעו לקונטדור להתמודד בטור דה פראנס.
למרות החלשותה המשמעותית הצליחה הקבוצה לזכות בהישגים נכבדים ב-2010. קונטדור ניצח בטור דה פראנס של 2010 ובמספר מרוצי קטעים, ביניהם גם פריז - ניס ווינוקורוב ניצח במרוץ החד-יומי החשוב, לייז'–בסטון–לייז'.
בתום עונת 2010 עזב קונטדור את הקבוצה.
רוכבי הקבוצה ניצחו במהלך העונה בקטעים בודדים במרוצי קטעים.
רוכב הקבוצה, הצ'כי רומן קרויציגר, ניצח בקטגוריית הרוכב הצעיר בג'ירו ד'איטליה של 2011.
בטור דה פראנס בשנת 2014, ניצח רוכב הקבוצה, וינצ'נצו ניבאלי.
החל מ-2021 נכנסה חברת פרמייר טק הקנדית כספונסר המסחרי הראשי של הקבוצה, מה שגרם לשינוי שם הקבוצה לראשונה מזה 9 שנים ל"אסטנה-פרמייר טק".
מועדון כדורגל אסטנה (בקזחית: Астана Футбол Клубы) הוא מועדון כדורגל קזחי מהעיר אסטנה, המועדון משחק בליגת העל הקזחית.
המגרש הביתי של המועדון הוא אסטנה ארנה שהוא מכיל 30,000 מושבים, שבו הוא משחק מאז אמצע עונת 2009. המועדון נוסד ב-27 בדצמבר 2008 בשם לוקומוטיב אסטנה, המועדון שינה את שמו בשנת 2011 למועדון כדורגל אסטנה.
המועדון חבר במועדון הספורט הנשיאותי אסטנה.
בהיסטוריה הקצרה שלו המועדון כבר מתגאה בשלוש זכיות בגביע הקזחי, ושתי זכיות בסופר קאפ הקזחי.
בשנת 2014, המועדון זכה באליפות קזחסטן ובכך הוא השתתף במוקדמות ליגת האלופות בעונה שלאחר מכן.
אסטנה הוא המועדון הקזחי הראשון שהעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שעשה זאת בעונת , והוא המועדון הקזחי השני שעלה לשלב בתים של מפעל אירופי כל שהוא לאחר ששחטר קראגנדי העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת .
ב-27 בדצמבר 2008, המועדונים אלמה-אטה ומגספורט הכריזו על איחוד, והם יצרו מועדון חדש בשם לוקומוטיב אסטנה.
הספונסר הראשי הראשון של הקבוצה היה "קזחסטן טמיר ז'וליי" חברת הרכבות הלאומית של קזחסטן.
בעונה הראשונה להקמתה סיימה הקבוצה במקום השני בליגת העל הקזחית, אחרי אקטובה.
בשורות הקבוצה שיחקו מספר שחקנים בולטים, כמו שחקני נבחרת רוסיה לשעבר אנדריי טיחונוב ואיגור טיטוב, והאוזבקי מקסים שצקיך.
מאמצע עונת 2009 עורכת הקבוצה את משחקי הבית שלה באסטנה ארנה, שהחליף את אצטדיון קז'ימוקן מנואטיפסוב.
בעונת 2010 אסטנה זכתה בגביע הקזחי בפעם הראשונה בתולדותיה לאחר שניצחה בגמר את שחטר קראגנדי.
עם זאת, הם לא היו זכאים לקבל רישיון מאופ"א מאחר שהם עדיין לא היו קיימים לפחות שלוש שנים.
לאור סיבה זאת הם גם לא השתתפו במוקדמות הליגה האירופית בעונת .
בשנת 2011 המועדון שינה את שמו מלוקומוטיב אסטנה למועדון כדורגל אסטנה.
ב-2 במרץ 2011, אסטנה ניצחה את טובול 2-1 וזכתה בסופר קאפ הקזחי בפעם הראשונה בתולדותיה.
בעונת 2012 אסטנה ניצחה בגמר הגביע את אירטיש וזכתה בגביע בפעם השנייה.
בעונת אסטנה שיחקה בסיבוב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית נגד בוטב פלובדיב.
אסטנה הפסידה בשני המשחקים, 0-1 בבית ו0–5 בחוץ והודחה מהטורניר.
ב-4 ביולי 2013, אסטנה הצטרפה באופן רשמי למועדון הספורט הנשיאותי אסטנה החדש שנוצר כדי לשלב את קבוצות הספורט העיקריות באסטנה, הארגון נתמך על ידי ריבון קרן העושר "סמרוק-קזיינה".
התואר הראשון והמאמן סטנימיר סטוילוב (הווה-2014)
ב-22 ביוני 2014, המועדון הודיע כי מאמן בוטב פלובדיב לשעבר סטנימיר סטוילוב מונה כמאמן ראשי חדש.
בעונת , אסטנה שיחקה בארבעה שלבים במוקדמות הליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות הראשון אסטנה הביסה את פיוניק ירוואן 6-1 בסיכום שני המשחקים, בסיבוב המוקדמות השני אסטנה ניצחה את הפועל תל אביב 3-1 בסיכום שני המשחקים, הודות לניצחון 0–3 בבית.
בסיבוב המוקדמות השלישי אסטנה הביסה את א.י.ק סולנה 4-1 בסיכום שני המשחקים.
בשלב הפלייאוף אסטנה הובסה על ידי ויאריאל 7-0 בסיכום שני המשחקים.
בשנת 2014, אסטנה זכתה באליפות קזחסטן בפעם הראשונה בתולדותיה.
ב-1 במרץ 2015, אסטנה זכתה בסופר קאפ הקזחי, אחרי שהיא נצחה את קאיראט אלמטי 2-3 בבעיטת עונשים לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה של 0-0. בעונת , אסטנה שיחקה בשלושה שלבים במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות השני אסטנה נצחה את מאריבור 3-2 בסיכום שני המשחקים, בסיבוב המוקדמות השלישי אסטנה ניצחה את ה.י.ק.
הלסינקי 4-3 בסיכום שני המשחקים.
בשלב הפלייאוף אסטנה ניצחה את אפואל ניקוסיה 1-2 בסיכום שני המשחקים ועלתה לשלב הבתים, בכך אסטנה הוא המועדון הקזחי הראשון שהעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות, והוא המועדון הקזחי השני שעלה לשלב בתים של מפעל אירופי כל שהוא לאחר ששחטר קראגנדי העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת .
הקבוצה הוגרלה לבית ג' עם: בנפיקה ליסבון, אתלטיקו מדריד וגלאטסראיי.
ב-8 בנובמבר 2015, אסטנה זכתה באליפות השנייה בתולדותיה לאחר שניצחה במחזור האחרון של העונה את אקטובה 0–1 בבית.
בעונת העפילה לראשונה לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית.
האצטדיון של אסטנה הוא אסטנה ארנה.
האצטדיון הוא הבית של אסטנה מאז אמצע עונת 2009, כאשר המועדון עבר מאצטדיון קז'ימוקן מנואטיפסוב.
באצטדיון יש 30,000 מושבים ויש לו גג נפתח.
משחק הבכורה באצטדיון היה משחק ידידות שבו נצחה אסטנה 1–2 את נבחרת קזחסטן בכדורגל עד גיל 21.
הבנייה של האצטדיון עלתה 185 מיליון דולר.
האצטדיון תוכנן בצורת אליפטית על ידי אדריכלי ספורט מובילים בשיתוף עם אדריכלי תבנליאולו.
ב-31 בינואר 2011, הוא אירח את טקס הפתיחה של משחקי החורף של אסיה ה-7. כמו כן, משמש האצטדיון גם כאצטדיון הלאומי של קזחסטן.
כחול ולבן היו הצבעים העיקריים של המועדון, כי הכינוי של הקבוצה היה "הכחולה-לבנה".
כחול היה בשימוש כדי להדגיש את חולצת הבית בעוד לבן היה הצבע העיקרי של ערכת החוץ של הקבוצה.
במהלך עונת 2012, הקבוצה לבשה חולצות עם פסים צהובים וכחולים ומכנסיים קצרים כחולים כערכה ביתית וערכה כחולה מלאה בחוץ.
בשנת 2013, הם הוציאו את הצבעים המקוריים משימוש, שהם היו בשימוש משנת 2009 לשנת 2011. בשנת 2013, אסטנה הצטרפה למועדון הספורט הנשיאותי אסטנה ואימץ את צבעיו.
צבעי המועדון הנוכחיים הם כחול שמיים וצהוב.
החסות הנוכחית של אסטנה היא קרן ההון הממשלתית "סמרוק-קזיינה".
החסות הראשונה של המועדון הייתה חברת הרכבות הלאומית של קזחסטן "טמיר ז'וליי" שנתנה חסות למועדון עבור סכום כולל של 4 שנים לפני סיום העסקה בשנת 2013. ספקית הערכה של הקבוצה היא אדידס שמספקת את ערכות המועדון מאז הקמתו.
תקופהמייצרת המדיםספונסר 2009 – 2014אדידס קזחסטן טמיר ז'וליי 2014 – סמרוק-קזיינה
תלבושות הבית והחוץ של קבוצת הכדורגל לאורך השנים
ההפסד הליגה הגבוה ביותר - 5-0 נגד אירטיש ב-26 במאי 2011
רצף ניצחונות הליגה הארוך ביותר - 8, בעונת 2009
שיאן ההופעות בליגה - מאראט שאקחמטוב, 130 הופעות
שיאן ההופעות - מאראט שאקחמטוב, 150 הופעות
מלך השערים בעונת ליגה - פוקסי קת'בואמה, 16
מלך השערים בעונה כוללת -פוקסי קת'בואמה, 20
השחקן הצעיר ביותר - אבזל בייסבקוב, 16 שנים, 4 חודשים ו-7 ימים
השחקן המבוגר ביותר - אנדריי טיחונוב, 39 שנים ו-9 ימים
אסטיפליה הייתה אוניית משא יוונית שנשאה מטען מישראל, אשר נעצרה בשנת 1959 על ידי שלטונות מצרים כשניסתה לחצות את תעלת סואץ, עוכבה למשך חודשים ושוחררה רק לאחר שמטענה הוחרם.
בשנת 1957, עם השלמת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה, שנכבשו על ידי ישראל במלחמת סיני, נותר לממשלת ישראל לראות אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן.
הראשונה הייתה הספינה הדנית בריגיטה טופט שעברה את תעלת סואץ ביולי 1957 בדרכה מבורמה לחיפה, אך העיתונאי הישראלי רפי נלסון, שהיה על סיפונה, נעצר על ידי המצרים למשך עשרים יום.
הספינה השנייה, "האינגה טופט", הייתה אף היא ספינה דנית.
זו ניסתה לעבור את תעלת סואץ במאי 1959, אך נעצרה על ידי שלטונות מצרים למשך תשעה חודשים והורשתה להפליג רק לאחר שמטענה הוחרם.
אסטיפליה שוגרה בדצמבר 1959 על פי סיכום שהושג ביוני 1959 בעת ביקורו של מזכיר האו"ם דאג המרשלד בקהיר בניסיונו להביא, ללא הצלחה, לשחרורה של אינגה טופט, עם גמאל עבד אל נאצר, שלפיו מטעני ייצוא ישראליים שייחשבו כשייכים לקונים כבר מעת הישלחם מישראל, יורשו לעבור בתעלת סואץ בספינות שבבעלות לא ישראלית.
הוא הדין באשר למטעני ייבוא לישראל, בתנאי שייחשבו כנמצאים בבעלות המוכר עד הגיעם לשם.
כל זאת בתנאי כי לשיגור המשלוחים לא יתלווה פרסום.
על הפלגתה של אסטיפליה מחיפה נמסרה להמרשלד הודעה מראש והוא הביע את אמונתו שהמטען יעבור.
ישראל הטילה איפול על תנועות הספינה ולמרות זאת היא נעצרה בפורט סעיד ב-17 בדצמבר 1959, בדרכה מחיפה לג'יבוטי ועל סיפונה מטען 400 טון מלט המיועד לקונה באסמרה.
מדינת ישראל פנתה לארצות הברית ולמזכיר האו"ם.
האמריקאים הודיעו כי לא יתערבו וישאירו את העניין לטיפולו של המרשלד.
מזכיר האו"ם הגיע לקהיר ב-20 בינואר 1960 אך ביקורו הסתיים בכישלון לאחר שהמצרים מסרו לו כי הספינה שוגרה כדי להכשיל את מאמצי מצרים לקבל הלוואה מן הבנק העולמי לפיתוח תעלת סואץ.
באמצע חודש פברואר הודיע מזכיר האו"ם כי עליו לבדוק את מסמכי המטען של הספינה כדי לראות אם מעברה בתעלת סואץ הוא על פי הסיכום מיוני 1959 בינו לבין נשיא מצרים.
בינתיים חלפו כבר חודשיים והספינה עודנה עצורה.
הגיע חודש אפריל ומזכיר האו"ם טרם הביע את עמדתו.
ישראל המציאה למזכיר האו"ם את מסמכי המטען של הספינה על אף ששללה את עצם הצורך בבדיקתם.
בדיקת היועצים המשפטיים של האו"ם התארכה ורב החובל החליט ב-8 באפריל לפרוק את מטענה ולשוב לפיראוס.
שגריר ישראל באו"ם מיכאל קומיי סיכם את פרשת הספינה בהודעה הבאה:
"הידיעה שספינת המשא היוונית אסטיפילאה פרקה את מטען המלט שלה בפורט סעיד וחזרה מתעלת סואץ, מסמנת את קיצו של מעצר בלתי חוקי בן ארבעה חודשים של השלטונות המצריים וניסיונותיו הבלתי מוצלחים של המזכיר הכללי של או"מ להבטיח את מעבר הספינה ומטענה.
פעולה זו כמו מעצר אניות קודמות והחרמת מטענן, היא הפרה גסה של אמנת תעלת סואץ מ-1888, החלטת מועצת הביטחון והבטחות ממשלת קע"מ עצמה.
ישראל תוסיף לדרוש זכויות השיט החופשי שלה בתעלה".
לפרשת מעצר הספינה אסטיפליה היה ספיח - במחאה על מעצרה והחרמת מטענה הטילו פועלי נמל ניו יורק חרם על ספינת הנוסעים והמטען המצרית "קלאופטרה" שהגיעה לנמל ב-13 באפריל 1960 וסירבו לפרוק את מטענה על פי הוראת איגוד עובדי הים האמריקאי.
בעוד הספינה המצרית תקועה בנמל ניו יורק הוחרמה ספינה מצרית אחרת "כוכב אסואן" בנמל מונטריאול שבקנדה שהגיעה ב-28 באפריל.
בתגובה הוכרז ב-29 באפריל חרם ערבי על כל הספינות האמריקאיות והקנדיות שתגענה לנמלי מדינות ערב.
בחודש מאי הגיעה תגובתו של המזכיר.
כשנשאל ב-5 במאי במסיבת עיתונאים על עמדתו, השיב ברוגזה כי מעולם לא הגיע להסכם עם נאצר למעבר ספינות הנושאות מטענים ישראליים בתעלת סואץ.
בהשאלו על החרם שהוטל על הספינה קלאופטרה, השיב המזכיר כי "השיטות להשגת הפתרון צריכות להיות מדיניות בלבד".
החרם על הקלאופטרה הוסר ב-7 במאי כאשר מחלקת המדינה האמריקאית הבטיחה לנקוט צעדים להגנה על ספינות וימאים אמריקאים בפני החרם הערבי.
עם שחרורה של האסטיפליה, לאחר החרמת מטענה, חודשיים לאחר שחרורה של האינגה טופט, המשיך לעמוד בעינו מצב חוסר האפשרות של ישראל להעביר ספינות ומטענים בתעלת סואץ.
המצרים ריככו עמדתם לגבי חופש השיט של ספינות ומטענים ישראליים בתעלת סואץ רק כעבור חמש עשרה שנים, בשנת 1975, לאחר חתימת הסכם הביניים בין ישראל למצרים ואפשרו מעבר מטענים לישראל בספינות לא ישראליות.
אסטל גטלמן , המוכרת בשם הבמה אסטלי גטי (Estelle Getty) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של סופיה פטרילו בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
נולדה בשם אסטל שר (Estelle Scher) בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית, בתם של שרה (לבית לאכר) ושל צ'ארלס שר, מהגרים יהודים מפולין, שעבדו בעסקי הזכוכית.
היו לה אח ואחות, דייוויד ורוזלין.
בילדותה לקחה שיעורי משחק, שירה וריקוד.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון החלה לשחק בתיאטרון יידי, ואף ניסתה את כוחה בתור סטנדאפיסטית במועדונים ברצועת הבורשט, ללא הצלחה רבה.
בגיל 24 נישאה ולאחר מכן ילדה שני בנים, ובמשך שנים רבות עבדה כמזכירה בחברות שונות, ובמקביל הופיעה במחזות קומיים ודרמטיים בתיאטרון קהילתי.
בסוף שנות השבעים הופיעה גטי ביחד עם הארווי פירסטיין בתיאטרון ניו יורקי קטן, והשניים התיידדו.
פירסטיין ליהק את גטי לתפקיד של אמו במחזה האוטוביוגרפי שכתב "סיפור אהבה בשלושה פרקים".
המחזה הוצג בגרסה ראשונית שלו בתיאטראות אוף-ברודוויי ב-1978, וב-1982 עבר לברודוויי, זכה להצלחה רבה והוצג למעלה מ-1,200 פעמים.
ב-1983 זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
כאשר הופקה הגרסה הקולנועית למחזה ב-1988, גטי רצתה מאוד לגלם את דמות האם גם בסרט, אך מלהקי הסרט רצו כוכבת בעלת שם עולמי והעדיפו ללהק לתפקיד את אן בנקרופט במקומה.
בשנים 1985–1992 כיכבה בקומדיית המצבים המצליחה של רשת NBC "בנות הזהב", שעסקה בחייהן של ארבע נשים מבוגרות שחולקות בית במיאמי.
גטי גילמה בסדרה את דמותה של סופיה פטרילו, אמה של דורותי.
גטי הייתה צעירה יותר ב-14 חודשים מביאטריס ארתור שגילמה את דורותי, וכמעט ולא זכתה בתפקיד בשל היותה צעירה מדי.
היא צוידה במשקפיים עבים ובפאה של שיער לבן כדי שתיראה מבוגרת יותר.
השתתפותה בסדרה הפכה אותה למפורסמת והעניקה לה הכרה בינלאומית, בגיל 62. על הופעתה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי שבע פעמים ברציפות, עבור כל אחת משבע עונות הסדרה, וב-1988 זכתה בפרס, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
כמו כן זכתה ב-1986 בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית/מוזיקלית.
בנוסף, זכתה פעמיים (בשנים 1991 ו-1992) בפרס הקומדיה האמריקאית, בקטגוריית שחקנית המשנה המצחיקה ביותר בסדרת טלוויזיה.
לאחר שהסדרה "בנות הזהב" ירדה מהמרקע, המשיכה גטי לגלם את דמותה של סופיה פטרילו בשתי סדרות נוספות: תחילה בסדרת הספין-אוף "ארמון הזהב", ולאחר מכן בסדרה הקומית "קן ריק".
ב-1988, בשיא הצלחתה, כתבה ביחד עם סטיב דולסון את ספרה האוטוביוגרפי "?If I Knew Then, What I Know Now...
So What" (בתרגום חופשי: "אם הייתי יודעת אז את מה שאני יודעת עכשיו...
ב-1993 הוציאה קלטת כושר גופני עבור אנשים בגיל הזהב.
בקולנוע, הופיעה בשנות השמונים בתפקידי משנה בשני סרטים מצליחים: "טוטסי" (1982) ו"מסכה" (1985).
ב-1992 הופיעה בתפקיד הראשי, לצדו של סילבסטר סטאלון, בסרט הפעולה הקומי "עצור!
הסרט קיבל ביקורות שליליות ביותר, אך גרף הכנסות של כ-70 מיליון דולר ברחבי העולם, וזכה לאחר מכן להצלחה גם בהשכרות ומכירות של ה-DVD.
הסרט זכה בשלושה פרסי פטל הזהב, כשאחד מהם הוענק לגטי בקטגוריית שחקנית המשנה הגרועה ביותר.
ב-1999 הופיעה בסרט "סטיוארט ליטל", בתפקיד סבתו של ליטל.
היה זה תפקידה האחרון על המסך.
ב-21 בדצמבר 1947 התחתנה גטי עם ארתור גטלמן, שאת שם משפחתו בגרסה מקוצרת אף אימצה כשם הבמה שלה, ונותרה נשואה לו עד לפטירתו ב-2004. נולדו להם שני בנים, קארל וברי.
בעלה מעולם לא הסתגל להצלחתה המטאורית בגיל מאוחר ולתשומת הלב התקשורתית שהתלוותה אליה, והוא המשיך להתגורר בפלורידה ולנהל את עסקי הזכוכית שירש מהוריה.
גטי הייתה תומכת נלהבת ופעילה למען , והייתה מעורבת באופן קבוע בפעולות שנועדו לסייע למלחמה באיידס.
ב-1991 סייעה לאחיינה בן ה-29 סטיבן שר, שחלה באיידס והיה בשלביה המתקדמים של המחלה, וטיפלה בו.
מאחר שהוריו התגוררו באנגליה, וחבריו כבר לא יכלו לסייע לו, היא לקחה על עצמה להטיסו מצפון קרוליינה להוספיס בקליפורניה, כדי שיהיה בקרבתה בימיו האחרונים.
גטי הפסיקה להופיע בציבור החל משנת 2000, לאחר שחלה התדרדרות במצב בריאותה.
בסוף שנות התשעים היא אובחנה בטעות כחולה במחלת פרקינסון, ולאחר מכן אובחנה בטעות כחולה במחלת אלצהיימר.
בסופו של דבר אובחנה כחולה בדמנציה של גופי לואי (LBD), מחלה שתסמיניה דומים לאלה של פרקינסון ואלצהיימר.
בעקבות מחלתה נעדרה גטי מפרק איחוד מיוחד של כוכבות "בנות הזהב", שצולם ב-2003.
גטי נפטרה ב-22 ביולי 2008 בביתה בלוס אנג'לס, כשלושה ימים בטרם יום הולדתה ה-85. היא נקברה עם מגן דוד (לסימול יהדותה) על מצבתה בבית הקברות הוליווד פוראבר .
הרפתקאותיו של סטיוארט ליטל (1999)
אסטל סילביה אווה מארי, דוכסית אסטרייטלנד (בשוודית: Estelle Silvia Ewa Mary; נולדה ב-23 בפברואר 2012) היא בתה של יורשת העצר השוודית, הנסיכה ויקטוריה, והשנייה בסדר הירושה לכתר השוודי, לאחר אימהּ.
אסטל היא בתם של הנסיכה ויקטוריה והדוכס דניאל.
שמה הוכרז בידי סבה קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
היא הנסיכה הראשונה בהיסטוריה השוודית שנולדה ליורשת עצר מכהנת.
היא צפויה לרשת את הכתר גם אחרי לידת אחיה, בעקבות שינוי החוק המבטל את העדפת הבן הבכור ומשווה בין המגדרים בירושת הכתר השוודי.
עם הכרזת שמה פורסמה בעיתונות סברה כי הוא על-שם אשתו של קרוב משפחתה, הרוזן פולקה ברנדוט.
ב-2 במרץ 2016 נולד לאסטל אח, הנסיך אוסקר, דוכס סקניה.
אסטל מרגרט פרסונס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1967 על הופעתה בסרט "בוני וקלייד".
פרסונס נולדה בעיר לין שבמסצ'וסטס לאלינור ולאבן פרנסונס סמית.
היא סיימה תואר ראשון במכללת קונטיקט בניו הייבן ותואר במשפטים באוניברסיטת בוסטון.
למדה משחק באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת בוסטון.
למדה את טכניקת שיטת המשחק ב"סטודיו המערב למשחק" תחת לי סטרסברג.
עבדה בתחילת חייה כזמרת בלהקה לפני שנכנסה לתחום המשחק.
פרסונס התפרסמה לראשונה בתחום הקולנועי בשנת 1967 בסרט הפשע של וורן בייטי "בוני וקלייד".
בסרט שיחקה בתפקיד בלאנש אשתו של באק בארו (ג'ין הקמן) וזכתה על הופעתה הראשונה למעשה בסרט הוליוודי בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנה לאחר מכן הועמדה פרסונס פעם נוספת לפרס האוסקר לתפקיד משני על תפקידה בסרטו של פול ניומן "רייצ'ל, רייצ'ל" בתור סלה מאקי חברתה של גיבורת העלילה המורה רייצ'ל קמרון (ג'ואן וודוורד).
ב-1970 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה בדרמה הקומית שהתעסקה בגזענות בארצות הברית "איש האבטיח".
באותה שנה הופיעה בסרט "מעולם לא שרתי לאבי" לצידם של מלווין דאגלס וג'ין הקמן.
ב-1974 הופיעה לצדה של ברברה סטרייסנד בקומדיה "For Pete's Sake".
ב-1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO "עניין פרטי" בכיכובה של סיסי ספייסק.
ב-1995 היא שיחקה בסרט גברים בצד.
ב-1997 שיחק בסרט "הבלש בעל רגלי הקטיפה" לצד כריסטינה ריצ'י.
ב-2005 שיחקה במיני סרת המופת "אימפריות נופלות" בתפקיד בי אמה של ג'ני רובי (הלן האנט).
ב-2011 השתתפה בסרטו של אל פצ'ינו "Wilde Salome".
ב-2016 התארחה בסדרה הקומית "גרייס ופרנקי" בעונתה השנייה כבייב, חברתן של גרייס ופרנקי מזה שנים.
ב-2018 התארחה בסיטקום "משפחת קונר" ברשת ABC.
ב-2019 שוב התארחה ב-"גרייס ופרנקי", בעונתה החמישית.
פרסונס הועמדה שלוש פעמים במהלך קריירת התיאטרון הענפה שלה לפרס הטוני על הופעתייה במחזות " And Miss Reardon Drinks A Little", "הדרך של מיס מרגרדיה" ו"7 בבוקר".
בשנת 2004 הוכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
לפרסונס שתי בנות מבעלה הראשון הסופר ריצ'רד גמן, ממנו התגרשה, וילד שאימצה עם בעלה השני פיטר זימרות', ממנו התאלמנה ב-2021.
אסטלת הרעב היא כתובת הירוגליפית בכתב חרטומים השוכנת באי סהל על הנילוס מדרום לעיר אסואן במצרים העליונה.
הכתובת עוסקת בשבע שנות בצורת ורעב בתקופת שלטונו של המלך ג'וסר מהשושלת השלישית ששלט במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-27 לפנה"ס.
הערכת החוקרים היא שהכתובת נכתבה בתקופת בית תלמי ששלטה במצרים בין השנים 30-323 לפנה"ס.
הכתובת נמצאה ותועדה על ידי פלינדרס פיטרי בעת מסעו בשנת 1887 לאורך הנילוס לדרום מצרים.
כתובת האסטלה נכתבה על מצוק מגרניט טבעי שנמצא בשטח, פני השטח של המצוק נחתכו בצורה מלבנית.
הכתובת נכתבה בכתב חרטומים על פני 42 עמודות.
בחלק העליון של האסטלה מעל הטקסט מימין מתוארים שלושה אלים מצריים כשפניהם לכיוון שמאל: "ח'נום" אל מקורות הנילוס, "סָתֵת" שהייתה האלה של שיטפונות הנילוס ו"אָנוּקֵט: אלת הנילוס.
מולם כשפניו לכיוון האלים מתואר ג'וסר מציע מנחה לאלים בידיים מושטות.
בשליש העליון של הסלע נמצא סדק שהיה קיים כבר בעת יצירת האסטלה.
חלקים מסוימים של האסטלה נפגעו ולא ניתן לקרוא את הכתובת בחלקים אלה.
הכתובת מתארת אירועים שאירעו בשנה ה-18 למלכותו של ג'וסר.
על פי הכתובת המלך היה מוטרד ומודאג כי מצרים סבלה מבצורת ורעב של שבע שנים, במהלכן מפלס הנילוס היה נמוך ולכן לא הציף את האדמות החקלאיות (מחזוריות ההצפות של הנילוס היוותה יסוד עיקרי בחקלאות, בתרבות ובפולחן במצרים העתיקה והיה הכרחי לקיום החקלאות באותה עת).
הכתובת מתארת גם את סבלו של העם כתוצאה מהבצורת שהביאה אנשים לעבור על חוקי המדינה הקשורים באדמות.
ג'וסר פנה לאמחותפ שהיה יועצו ושימש גם בתפקיד הכהן הגדול לאל השמש רע ולכהניו בבקשת עצה.
הוא מבקש לדעת היכן נולד האל הפי שהיה האלהה של השיטפונות השנתיים של הנילוס ואיזה אל שוכן באותו מקום.
אמחותפ החליט לבדוק את הנושא בארכיון המקדש של Hut-Ibety ששכן בהרמופוליס והוקדש לאל תחות.
לאחר מחקר הודיע אמפחותפ למלך ששיטפונות נהר נשלטים על ידי האל ח'נום השוכן באי יב ושמקורו במעיין קדוש הנמצא במקום.
אמחותפ החליט לנסוע מיידית למקדש חנום, הוא טהר את עצמו והתפלל לחנום, הוא הציע לו את "כל הדברים הטובים" ובקש את סיועו.
לפתע הוא נרדם ובחלומו הוא מקבל את ברכתו של חנום.
האל מציג את עצמו ומתאר את יכולותיו ואת כוחותיו האלוהיים.
בסוף החלום הבטיח חנום להחזיר את זרימתו של הנילוס.
אמחותפ התעורר מחלומו, כתב את מה שהתרחש בחלום וחזר לג'וסר לספר לו את מה שארע.
המלך היה מרוצה מהבשורה, הוא פרסם צו שנשלח אל הכוהנים הסופרים ועובדים המורה להם לשקם את המקדש של חנום, ולקבוע מועדים קבועים למתן מנחות לאל.
צו נוסף הורה שהמקדש ישלוט על אזור מאסואן עד טקומפסו על כל עושרה, כן העניק למקדש חלק ביבוא שהגיע מנוביה.
התרגום הראשוני של הכתובת נעשה על ידי האגיפטולוג הצרפתי Pascal Barguet בשנת 1950. מאז הפענוח הכתובת עניינה אגיפטולוגים והיסטוריונים.
סגנון הכתיבה והמבנה שלה העלו את ההשערה שהיא נכתבה בתקופה התלמיית אולי בתקופתו של תלמי החמישי (סוף המאה ה-2 לפנה"ס) על ידי הכהן של האל חנום, במטרה לחזק את כוחו של האל.
בתקופה התלמיית התקיימו מאבקים בין כיתות דתיות על כוח והשפעה, והכתובת נועדה להצדיק את שליטתם של הכהנים באזור האי יב.
בעת פענוח הכתובת חשבו חלק מהחוקרים שיש קשר בין אזכור שבע שנות הרעב לסיפור המקראי על יוסף וחלומות פרעה, אך קשר מעין זה נפסל בגלל שתקופת חייו המשוערת של יוסף כדמות מקראית הייתה כאלף שנים אחרי אמחותפ שבכתובים המצריים.
כמו כן, תקופת רעב של שבע שנים היא מוטיב משותף באגדות רבות של עמי המזרח הקרוב.
בין השאר מוזכר רעב בן שבע שנים באגדות ממסופוטמיה ובעלילות גילגמש, בהן האל אנו מנבא על בואה של תקופת רעב כזו.
החוקר הגרמני יואכים פרידריך קוואק חקר את כתבי נפרקאסוקאר, מפרעוני מצרים, ומצא גם בהם תיאור של תקופת רעב בת שבע שנים.
אסטלה מושקוביץ'-בלפר (נולדה ב-1963), המוכרת בשמה הפרטי אסטלה, היא שפית, קונדיטורית, שוקולטיירית, בעלת בית הספר הגבוה לאפייה וקונדיטוריה, ומנחת טלוויזיה ישראלית.
נולדה בשם אסטלה מושקוביץ' במולדובה הסובייטית, לאב מהנדס ולאם רופאה.
מאז ומתמיד התעניינה בבישול, אולם הוריה ייעדו אותה ללימודי פסנתר.
עלתה לישראל בגיל 11. למדה בתיכון תלמה ילין ולאחר מכן, כעתודאית למדה פסנתרנות באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
במהלך שירותה בצה"ל עברה קורס קצינות ופיקדה על קורס ב.
לאחר סיום שירותה הצבאי כקצינה בדרגת רב־סרן בגיל 24, עסקה בהוראת פסנתר במשך כעשור.
בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, שכללה גם מורים רבים לפסנתר, החליטה לעבור הסבה מקצועית והחלה ללמוד בישול מקצועי בקורדון בלו שבצרפת.
שם נחשפה לעולם הקונדיטוריה וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
לאחר סיום לימודי הבישול בצרפת, שבה לישראל ועבדה בקונדיטוריית מסעדת "קרן" בבעלות השף חיים כהן, וברשת מלונות דן, ועבדה כמנהלת הקונדיטוריות של רשתות "ארקפה" ו"לחם ארז" בבעלותו של ארז קומרובסקי.
לאחר מכן הקימה עסק משלה בשם "פינוקים מתוקים" ולאחר שנסגר למדה מינהל עסקים, ובמקביל הכשירה קונדיטורים.
שימשה כשף הבית והנציגה המקצועית של חברת השוקולד "בארי קליבו" וכשופטת ישראלית של תחרות פרסי השוקולד הבינלאומית.
היא מפתחת מתכונים עבור קפה לנדוור.
הייתה שף הבית הראשונה בישראל של יצרנית השוקולד ולרונה שבצרפת.
היא הישראלית היחידה שמכהנת כ"שגרירת שוקולד" של חברת בארי קליבו השווייצרית, יצרנית השוקולד הגדולה בעולם.
ב-2013 קיבלה בלונדון פרס מפעל חיים בגין תרומתה לפיתוח לימודי השוקולד והקונדיטוריה בישראל.
אסטלה - כיתת אומן לקונדיטוריה
כאשר למדה תואר שני למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, פרויקט הגמר שלה היה תוכנית הקמת בית ספר ללימודי קונדיטוריה וניהול עסק.
לאחר סיום לימודיה החליטה להוציא לפועל את הפרויקט והקימה כיתת אומן לקונדיטוריה.
המחזור הראשון נפתח בספטמבר 2003 בגבעת שמואל.
בית הספר שהקימה הוא היחיד בישראל שזכה להכרה בינלאומית.
במהלך 2014 עברה כיתת האומן לתל אביב.
כיתת האומן שמה דגש על לימוד כל תחומי הקונדיטוריה הקלאסית, המודרנית והשוקולד ופועל לפי סטנדרטים של בית ספר לקונדיטוריה צרפתי.
השיעורים נערכים בקבוצות קטנות של 8–12 תלמידים בכיתה.
קורסי האפייה כוללים הרצאות בתחום טכנולוגית אפייה שימושית וקורסים בהנחיה וייעוץ לטיפוח יזמות.
בבית הספר שלה הוכשרו למעלה מ-5,000 קונדיטורים.
בין בוגריה ניתן למנות את קרן קדוש - בעלת בית הקפה הירושלמי "קדוש" ומיכל מנדלסון - הקונדיטורית הראשית של מאפיית לחמים, תומר ליבנה, ממקימי ובעלי מסעדת "סרגוס" וסהר רפאל, מבעלי מסעדת "כרמים", זוכה תוכנית הריאליטי "המטבח".
הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "אסטלה - כיתת אומן" אשר שודרה בערוץ 10 ובערוץ האוכל במשך שלוש עונות.
בשנת 2018, השתתפה בלפר לצד קרין גורן ומאיר אדוני, כשופטת בעונה השנייה של התוכנית "בייק אוף ישראל" ששודרה בקשת 12.
בחודש יוני 2021, החלה לשמש כשופטת לצד קרין גורן, ישראל אהרוני ומיקי שמו בתוכנית הקינוחים "הקינוח המושלם" בקשת 12.
בשנת 2022 השתתפה כמתמודדת בעונה השמינית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12, והודחה ראשונה.
ב-16 במרץ 2022 החלה להנחות את תוכנית האפייה "הקונדיטוריה של אסטלה" לצד אורח מתחלף, ברשת 13.
נשואה לזאב בלפר, שמנהל איתה את בית הספר לקונדיטוריה.
אסטנה ארנה (קזחית: Астана Арена) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם באסטנה שבקזחסטן.
האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של אסטנה, באייטרק ונבחרת קזחסטן בכדורגל.
האצטדיון נבנה בשנת 2006 והבנייה הושלמה תוך 3 שנים.
ב-3 ביולי 2009 נערך המשחק הראשון באצטדיון בין לוקומוטיב אסטנה ונבחרת קזחסטן בכדורגל עד גיל 21. למשחק זה הוזמנו נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב והכדורגלנים קאחה קאלדזה, אנדריי שבצ'נקו, חסן שאש והקאן שוקור.
ב-31 בינואר 2011 האצטדיון אירח את טקס הפתיחה של משחקי החורף האסיאתים.
בעונת עלתה שחטר קראגנדי לשלב הבתים של הליגה האירופית ומאחר ואצטדיונה הביתי לא עמד בקריטריונים של אופ"א, אירחה שחטאר את משחקיה הביתיים במפעל באצטדיון זה.
אסטלת הניצחון של אסרחדון היא אסטלה העשויה מדיאבז שהוקמה על ידי המלך האשורי אסרחדון, המנציחה את ניצחונו על המלך המצרי תהרקה בקרב שהתרחש בצפון מצרים העתיקה בשנת 671 לפנה"ס.
האסטלה הוקמה בשער העיר שמאל, היום התל זנג'ירלי הויוק, שבאותה עת הייתה בירת פחווה אשורית.
האסטלה התגלתה בשנת 1888 על ידי משלחת ארכאולוגית גרמנית של החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft), בראשותם של הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן (Felix von Luschan) והארכאולוג הגרמני רוברט קולדווי (Robert Koldewey).
האנדרטה מוצגת במוזיאון פרגמון בברלין.
הקרב הקודם בין שני המלכים התרחש בשנת 674 לפנה"ס.
הקרב התרחש לאחר שתהרקה פשט לאזור הלבנט.
בעקבות פלישה זו, נכנס אסרחדון לצפון מצרים, אך נהדף על ידי כוחותיו של תהרקה.
בקרב הנוסף שהתרחש שלוש שנים לאחר מכן, נסוג תהרקה עם צבאו לממפיס.
לאחר שממפיס נכבשה, ברח תהרקה לכוש.
הכתובת מתארת את ניצחונותיו ואת מה שעשה למלך המצרי ולבני ביתו לאחר הניצחון.
אִשְחֻפְּרִ (אישחוּפרי) המוזכרת בכתובת לא זוהתה על ידי החוקרים.
לגבי תהרקה, למרות שאסרחדון מצהיר שהוא הכה את תהרקה "מכה שאין לה מרפא", המשיך תהרקה להציק לשלטון אשור במצרים.
אשור שלטה על מצרים התחתונה וממפיס, ותהרקה המשיך לשלוט במצרים העליונה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 669 לפנה"ס, מת אסרחדון, ותהרקה כבש את ממפיס, בעקבות כך נלחם אשורבניפל בנו של אסרחדון בתהרקה וכבש את נוא אמון, ותהרקה ברח לנפאטה, שם מת.
גובהה של האסטלה הוא 3.5 מטר.
האסטלה מתארת את אסרחדון עומד בצד שמאל בתנוחה אומרת כבוד.
הוא מחזיק בידו השמאלית מוט המשמש כנשק, כשזרועו לצידו במחצית הגוף.
ידו הימנית פונה לשורה של סמלים המייצגים את האלים.
כל חלקו של התבליט ממותני אסרחדון ומטה מכוסה בכתובת המתארת את ניצחונו.
בחזית המצבה נראה המלך מחזיק באמצעות חבלים המחוברים למוט שבידו השמאלית, שני אנשים קטני קומה.
על פי לבושם, זיהו החוקרים את הדמות הגבוהה יותר כבעל הראשון מלך צור שמוזכר בכתובת אחרת של אסרחדון.
הדמות הקטנה יותר מבין השניים הוא אושנחורו, בנו השבוי של תהרקה, שחבל קשור לצווארו.
אסטילוסטרניים (שם מדעי: Astylosterninae) היא תת-משפחה של דו-חיים ממשפחת הארטרולפתיים שבסדרת חסרי זנב.
לשעבר הייתה משפחה עצמאית (Astylosternidae).
בני קבוצה זו שקיימות עליה חלוקות רבות, סווגו על ידי החוקר גלדווין נובל ב-1869. היא סווגה במקור כמשפחה עצמאית, אך בהמשך הפכה לתת-משפחה במשפחת הארטרולפתיים.
המינים חיים באפריקה שמדרום לסהרה באזורים לחים.
הצפרדעים ידועות בכך שהן מטילות את ביציהם ביערות לחים על הקרקע, ומשם הם בוקעים לצפרדעים ללא הפיכה לראשנים.
קבוצה זו כוללת מין מיוחד במינו: צפרדע שעירה (Trichobatrachus robustus).
הזכרים של הצפרדע השעירה דוגרים על הביצים במשך זמן רב.
יש המשערים כי שערותיהם מסייעות להם בנשימה דרך העור בזמן שהם בתוך המים, עת הריאות שלהם אינן נושמות.
אסטל האריס הייתה שחקנית, מדבבת וקומיקאית יהודיה-אמריקאית.
מוכרת בזכות הקול הצרחני והצורם במתכוון שהשתמשה בו בצורה תיאטרלית כדי לשחק ולדבב דמויות שונות.
נודעת בתפקידה כאסטל קוסטנזה, אמא של ג'ורג' בסיטקום "סיינפלד", קולה של גברת תפוח אדמה בסרטי האנימציה "צעצוע של סיפור" מבית פיקסאר, וכמיוריאל בקומדיית המצבים "החיים היפים של זאק וקודי".
נולדה בשם אסטל נוסבאום (Estelle Nussbaum) במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית, היא הבת הצעירה יותר של אייזק "אירה" ואנה נוסבאום, מהגרים יהודים-פולנים שהיו בעלי חנות ממתקים.
האריס ידועה בעיקר בשל תפקיד משנה כאסטל קוסטנזה, אמו של ג'ורג' (ג'ייסון אלכסנדר) ואשתו של פרנק (ג'רי סטילר) בסיטקום "סיינפלד".
קולה בתפקיד גברת תפוח אדמה ב"צעצוע של סיפור", וכמיוריאל ב"החיים היפים של זאק וקודי" בערוץ דיסני.
כמו כן הופיעה בקליפ המוזיקה של השיר "Online" של בראד פייזלי.
ב-1997 שיחקה בסרט "קומדיה בלב ים" לצידו של ג'ק למון
ב-1999 דובבה את גברת תפוח אדמה בסרט "צעצוע של סיפור 2".
קולה של האריס משמש גם בדמות אמא ליפסקי בסדרה "קים פוסיבול", הגברת הזקנה בסרט "אחי הדוב", אודרי בסרט "מרד החיות", גברת בוגין בסרט "חיית המחמד של המורה", סילביה סילבר בסרט "מקודם" (2015) ובסרט "לשחק את מונה ליזה", ואימו המנדנדת של מלאך המוות ב-"איש משפחה".
מאז 1953, הייתה נשואה לאיש מכירות של ציוד חלונות בשם סיי האריס, לזוג היו שני בנים ובת.
בעלה הלך לעולמו בינואר 2021.
האריס נפטרה ב-2 באפריל 2022. הותירה אחריה גם שלושה נכדים ונין.
אסטלה פרנסיס סלומונס הייתה מהאמניות האיריות המובילות בדורה.
סלומונס נולדה בדבלין, אירלנד, בתו של מוריס סלומונס (1832–1922) והמשוררת רוזה ג'יין ג'ייקובס.
אביה, שהיה אופטיקאי, מוזכר בספר "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס.
משפחתה, שהיגרה לדבלין מאנגליה בשנת 1824, היא אחת המשפחות היהודיות הוותיקות באירלנד.
סבתה רוזה ג'ייקובס סלומונס (1833–1926), שנולדה בהאל באנגליה, הייתה מחברת הספר Facts and fancies (דבלין 1883).
אחיה של אסטלה, בתל סלומון, היה רופא ידוע, מנהל בית החולים רוטונדה ושחקן רוגבי בינלאומי, והוא הוזכר בסיפור Finnegans Wake.
אחיה אדווין (1879–1964) היה סוכן בורסה וחבר בולט בקהילה היהודית בדבלין.
אחותה הצעירה סופי הייתה זמרת אופרה.
דיוקן של סופי, על ידי דודניתה לואיז ג'ייקובס, שורד בארכיון אסטלה סלומונס בספריית טריניטי קולג' בדבלין.
בשנת 1898, בגיל 16, היא החלה ללמוד בבית הספר המטרופוליטן לאמנות בדבלין, שם זכתה בפרס משמעותי.
חבריה לכיתה כללו כמה שהפכו לאמנים איריים מובילים, ביניהם מרי סוואנזי, אווה המילטון (1876–1960) וכן ויליאם ג'.
היא למדה גם בבית הספר לאמנות צ'לסי בשנים 1903 - 1906. ביקור שלה בתערוכה של עבודתו של רמברנדט באמסטרדם ב-1903 השפיע על העשייה היצירתית שלה ואולי השפיע על אימוץ עשיית הדפסים בתור אמצעי הביטוי האמנותי העיקרי שלה.
היא למדה תחת שני אמנים מובילים באירלנד, וולטר אוסבורן, שהיה עוד השפעה גדולה עליה, וכן ויליאם אורפן.
עם חברותיה סיסי בקט (דודתו של סמואל בקט) וביאטריס אלברי, היא למדה בפריז בסטודיו של קולורוסי.
כשחזרה לאירלנד, היא הציגה בלנסטר הול, יחד עם אמנים אחרים של התקופה, כגון ביאטריס אלוורי, אווה המילטון וגרייס גיפורד.
עבודתה נכללה גם בתערוכות משותפות עם אמנים אחרים במילס הול (1919, עם מרי דאנקן) וגלריית ארלינגטון, לונדון (1935, עם לואיז ג'ייקובס).
היא הציגה גם בסטודיו שלה ברוסוויק בדצמבר 1926.
סלומון איירה את ספרו של פדריק קולום, The road round Ireland (1926) וגם את The Glamour of Dublin של ד.
קלהר בשנת 1928. הספר פורסם במקור לאחר ההרס של מרידת חג הפסחא ב-1916, והמהדורה המאוחרת יותר כוללת שמונה נופים של מקומות מוכרים במרכז העיר.
התחריט שלה "A Georgian Doorway" נכלל בספרה של קתרין מק'קורמק, Leabhar Ultáin ב-1920. בפרסום זה הופיעו איורים של כמה אמנים אירים בולטים והכנסותיו תורמולבית החולים החדש לילדים ברחוב קרמונט שבדבלין, שהוקם על ידי שתי חברות בולטות בקומן נה מאן, קתלין לין ומדלן פרנץ'-מאלן.
סלומונס נבחרה כעמיתה במכון RHA (Royal Hibernian Academy) ביולי 1925, אך רק בשנת 1966 נבחרה כחברת כבוד.
עבודתה נכללה בתערוכת החברים השנתית של האקדמיה בכל שנה במשך שישים שנה.
סלומונס הצטרפה לקומן נה מאן ב-1918 והייתה פעילה בפוליטיקה הרפובליקנית לפני ובמהלך מלחמת העצמאות האירית.
היא הייתה בצד הרפובליקני במלחמת האזרחים והסטודיו שלה שימש כבית מבטח למתנדבים רפובליקנים.
היא נישאה למשורר ולמו"ל שיימוס או'סאליבן (1879–1958) (ג'יימס סאליבן סטארקי) על אך התנגדות הוריה ליחסים משום שאו'סאליבן לא היה יהודי.
הם נישאו בשנת 1929 לאחר מות הוריה.
היא שיתפה פעולה עם בעלה בהוצאת כתב העת הספרותי והאמנותי הידוע The Dublin Magazine (1923-1958), שאו'סאליבן היה עורכו במשך 35 שנה.
סלומונס סיפקה תמיכה כספית חיונית למגזין, במיוחד במיקור מפרסמים, משימה קשה באקלים הכלכלי הקשה של מדינת אירלנד החופשית החדשה.
היא נעזרה במאמץ זה על ידי המשוררת והסופרת, קתלין גודפלו, חברתה לחיים, ומי שתרומתה יסדה את מקלט חיות הבר של מוראהמפטון.
גודפלו, שכתבה בשם העט מייקל סקוט, הצטרפה לקומאן נה מאן באותו זמן כמו סלומונס.
שני דיוקנאות של גודפלו מאת סלומונס נמצאים בגלריה מודל Niland בסלייגו.
סלומונס לקחה משרת הוראה, והמשיכה לצייר נופים ודיוקנאות, ביניהם של ג'ק ייטס, ארתור גריפיתס, המשורר אוסטין קלארק, ג'יימס סטיבנס וג'ורג' ראסל.
סרטים דוקומנטריים על חייה שודרו בערוץ RTE ובערוץ ההיסטוריה.
הארכיון של אסטלה סלומונס, שכולל יצירות אמנות ותצלומים (והדפסים של לואיז ג'ייקובס) והארכיון של The Dublin Magazine נמצאים בספרייה של טריניטי קולג' בדבלין.
אסטמנוסוכוס (שם מדעי: Estemmenosuchus; מיוונית: "תנין מכותר") הוא סוג של זוחל קדום מקבוצת התראפסידה.
מיצור זה נתגלו שלדים רבים באזור הרי אורל שברוסיה, אשר תוארכו לתקופת הפרם, לפני 267 מיליון שנה.
נתגלו ותוארו שני מינים שונים שלו.
ליצור זה הייתה גולגולת באורך 65 ס"מ, שהיה מכוסה במיני קרניים גרמיות שהזכירו את אלה של אייל קורא, ואורך הגוף השלם הגיע ל-3 מטרים.
הוא היה יצור יבשתי רחב ומגושם שככל הנראה היה אוכל-כול בעזרת הניבים הקדמיים שלו שבלטו לצדדים.
האסטמנוסוכוס היה מאבות היונקים המודרניים, אך לא ברור אם היה יכול לשמר חום גוף בכוחות עצמו.
במקום זאת, עשה שימוש בגודלו, ובאמצעותו אגר חום בגופו אשר סייע בוויסות הטמפרטורה.
מבנה העור שלו היה דומה לזה של היפופוטם או של יונקים חסרי שיער דומים.
זוחל זה הופיע בסדרה פלאווורלד.
מועדון הכדורסל אסטנה הוא מועדון כדורסל מקצועי קזחי המבוסס בעיר אסטנה שבקזחסטן ומהווה חלק ממועדון הספורט הנשיאותי באותו השם.
המועדון נוסד בשנת 2011 ומתחרה בליגת הכדורסל הקזחית ובליגה המאוחדת VTB.
אסטנה הוקמה במרץ 2011, במטרה להתחרות בליגת VTB.
ואלרי טיכוננקו נבחר למנכ"ל הקבוצה.
היו ספקות שהביעו במועדונים אחרים בליגה המאוחדת של VTB, האם המועדון יהיה תוספת טובה לתחרות, בשל מחסור במסורת כדורסל בקזחסטן; אבל המועדון ענה על כל דרישות הכניסה, כולל התקציב ואולם הכדורסל ( סדריקה ולודרום המשופץ) הסמוך לבתי מלון ולשדה תעופה בינלאומי.
המועדון קיבל את מלוא המימון שלו מקרן השפע הריבונית של ממשלת קזחסטן, סאמרוק-קזינה.
המועדון החתים מספר שחקנים קזחים ממועדון נמרי אסטנה ומונה גם מאמנם הראשי, ויטלי סטרבקוב, לשמש כעוזר מאמן הקבוצה.
בעונה הראשונה שלה בליגת VTB, הקבוצה מקזחסטן ניצחה ב-7 משחקים מתוך 16 בעונת 2011/2012, כולל משחקים נגד מועדונים חזקים, כמו ז'לגיריס קובנה וחימקי מוסקבה, שהגיעו לפלייאוף.
הקבוצה הפכה לחלק ממועדון הספורט הנשיאותי אסטנה, כאשר הוקם המועדון בדצמבר 2012.
אסטנה משחקת את משחקי הכדורסל הביתיים שלה ב"סריאקה וולודרום", שיש בה קיבולת של 10,000 אנשים למשחקי כדורסל.
אסטל ולאנו בתם של איילת, עובדת בתעשייה הביטחונית וד"ר אדריאן ולאנו, רופא מנתח.
שמה המיוחד אסטל, שילוב שמותיהן של שתי הסבתות שלה אסתר וסטלה.
ולאנו החלה להתאמן באתלטיקה בגיל 13, באגודת מכבי תל אביב בהדרכת איגור גילר.
היא התחרתה בכל מקצועות הזריקה למעט הטלת כידון, וכעבור שנה זכתה במדליות באליפויות הגילאים הצעירים והקדטיות, ואף התחרתה לראשונה באליפות ישראל לבוגרות, בה סיימה רביעית ביידוי פטיש, בתוצאה של 33.82 מטר.
במכביה שנערכה בשנת 2013 זכתה בשתי מדליות ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 30.05 מטר, אחרי אנסטסיה מוצ'קייב (48.41 מטר) וענבל כהן (31.38 מטר), שתיהן מישראל וביידוי פטיש בתוצאה של 33.69 מטר, אחרי מרגריטה בלוב (49.38 מטר) וענת מילמן (34.10 מטר), ארבעתן מישראל.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה זכתה במדליה הראשונה שלה, מדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.59 מטר.
נוסף לכך, סיימה פעמיים במקום רביעי, ביידוי פטיש בתוצאה של 38.88 מטר, ובהדיפת כדור ברזל, בתוצאה של 9.70 מטר.
באליפות ישראל זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.81 מטר, לפני אליונה וולודין (37.78 מטר) וענבל כהן (37.72 מטר) ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.59 מטר, אחרי ענבל כהן (12.74 מטר) ולפני דניאל קרמר (11.40 מטר).
במחזור הראשון של ליגת הזורקים שנערך בחודש מרץ שברה ולאנו את שיא הקדטיות בן 50 השנים של ליאורית דניאל, לאחר שזרקה למרחק של 42.85 מטר.
שבוע לאחר מכן, במחזור השני של ליגת הזורקים, שברה בשנית את השיא, והעמידה אותו על 45.03 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי, זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.41 מטר, אחרי אנסטסיה מוצ'קייב מאתלטי כיוונים באר שבע (46.37 מטר) ולפני ענבל כהן ממכבי השגים ראשון לציון (42.00 מטר) ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.70 מטר, אחרי אנסטסיה מוצ'קייב (14.11 מטר) וענבל כהן (12.20 מטר).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בחולון שברה פעם נוספת את השיא הישראלי לקדטיות בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 49.08 מטר.
באליפות ישראל לנוער שנערכה ביוני, זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 49.68 מטר ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.26 מטר.
באליפות אירופה לאומות שנערכה באותו חודש בתל אביב, סיימה עשירית בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.52 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי, זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.61 מטר ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.75 מטר.
כשבוע לאחר מכן, במכביה זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.25 מטר ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.75 מטר, אחרי אנסטסיה מוצ'קייב (13.20 מטר) טולפני צ'לסי זייג מארצות הברית (11.72 מטר).
באליפות אירופה לנוער (עד גילאי 20) שנערכה בגרוסטו, איטליה, ביולי סיימה במקום שיבעי סריקת דיסקוס בתוצאה של 49.74 מטר.
בשנת 2018 התגייסה לצבא ושירתה כספורטאית מצטיינת בחיל האחזקה והטכנולוגיה.
במחזור השני במסגרת הליגה הבינאגודתית, שנערך בחודש יוני, ניצחה בזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.96 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות מדינות הים התיכון עד גיל 23, זכתה במדליית ארד לאחר בשיא אישי של 51.26 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 49.34 מטר, לפני אנסטסיה מוצ'קייב (42.70 מטר) וענבל כהן (42.30 מטר).
באליפות העולם לנוער (עד גיל 20) שהתקיימה בטמפרה, פינלנד, סיימה במקום 15 בתוצאה של 48.70 מטר.
ושבוע לאחר מכן, באליפות הבלקן סיימה במקום שלישי בשיא אישי חדש של 51.46 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני היא זכתה בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 55.19 מטר, לפני ענבל כהן (45.04 מטר) ולייה גיא (41.74 מטר) ובהדיפת כדור ברזל (13.52 מטר) לפני ענבל כהן (12.78 מטר) ועדי אונייליסי (11.28 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני היא זכתה בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.01 מטר, לפני לייה גיא (43.44 מטר) ויבגניה זבולוטני (34.11 מטר) ובהדיפת כדור ברזל (13.40 מטר), לפני עדי אונייליסי (12.19 מטר) ולייה גיא (11.68 מטר).
כשלושה שבועות לאחר מכן, במכביה שנערכה בשנת 2022 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.43 מטר, לפני לייה גיא מישראל (43.22 מטר) ואווה גולדשטיין מארצות הברית (40.99 מטר) ומדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.85 מטר, אחרי אווה גולדשטיין (13.80 מטר) ולפני עדי אונייליסי מישראל (12.26 מטר).
באליפות המכללות שנערכה באוסטין, טקסס סיימה במקום שישי בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 58.25 מטר.
ולאנו בוגרת תואר ראשון בהנדסה סביבתית באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית ולומדת לתואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, עם התמקדות בתחום אנרגיה מתחדשת.
אסטלת הקיסר עֵזָנָה הוא אובליסק שנמצא בעיר העתיקה של אקסום באתיופיה.
האובליסק ממוקם במרכז פארק האסטלות הצפוני, אשר כולל מאות אסטלות קטנות יותר ופחות מעוצבות.
האסטלה הזו ככל הנראה הייתה האחרונה שנוצרה במקום זה, והיא הגדולה יותר מבין אלה שנותרו בלתי שבורות.
אסטלת הקיסר עזנה מתנשאת לגובה 21 מטרים.
היא מעוטרת בציור של דלת בבסיסה, ובציורים של פתחים שדומים לחלונות מכל צדדיה.
האסטלה הוקמה עבור הקיסר עזנה במהלך המאה ה-4 בקיסרות אקסום, ישות מדינית וכלכלית חשובה שהתקיימה באזור חבש שבצפון-מזרחה של אפריקה, באזורים בהם נמצאות כיום אתיופיה ואריתריאה.
מטרתן של האסטלות הייתה לסמן תאי קבורה תת-קרקעיים.
ההערכה המקובלת היא שאסטלת המלך אזנה הייתה האסטלה האחרונה שהוקמה מכיוון שנוהג זה ננטש לאחר שקיסרות אקסום הפכה נוצרית בימי מלכותו של המלך עזנה.
אסטלות קורגן (במונגולית:חון צ'ולו хүн чулуу, ברוסית:каменные бабы " ובאוקראינית: Баби кам'яні - = "באבא מאבן", בקירגיזית: בלבל Balbal, בריבוי: Balballar) הם פסלי אבן דמויי אדם המוצבים בסביבת תילי קבורה, (רגמים או קורגנים) ולעיתים מסודרות בשתי שורות היוצאות מ"קורגן" אחד.
גובה הפסלים הוא בין 1–4 מטרים והן מייצגות לוחמים חמושים או לפעמים נשים (למשל ב-70% מהאסטלות הקומניות).
האסטלות קורגן כונו גם "אובליסקים מנהיר" או "פסלי מנהיר".
השם "באבא" (בביטוי "באבא" עשוי מאבן") הנהוג ברוסית ובאוקראינית מובנו הוא "סבא רבא", כמו כן, השם הקירגיזי בלבל מקורו בשפות טורקיות ומשמעותו היא גם כן "אב קדום" או "סב".
לפי השערה אחרת - המקור הוא במילה המונגולית "בַרימָל" שמשמעותה "פסל עבודת יד".
במשך מעל לשלושת אלפים שנה, נוצרו אסטלות קורגן בתרבויות שונות - מערבות סיביר ועד מערב אירופה.
האסטלות המוקדמות ביותר קשורות לתרבות של קברות בורות שבערבות שמצפון לים השחור ובסביבת הים הכספי.
לפי "ההיפותזה הקורגנית" אלו יוחסו לתרבויות הודו-אירופיות, אם כי השערה זו שנויה במחלוקת.
בעידן הברזל הן נוצרו על ידי הסקיתים.
בימי הביניים היו אופייניות לעמים טורקיים.
אסטלות קורגן נמצאו במספרים גדולים באזורים רבים: בערבות של דרום רוסיה, של במזרח אוקראינה, באזור פרוסיה לשעבר, בערבות של דרום סיביר, מרכז אסיה, אלטאי, טובה, אזרבייג'ן, קזחסטן ומונגוליה.
אסטל לפבור היא דוגמנית צרפתייה.
היא הופיעה מספר פעמים בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, ב-1999 נבחרה על ידי מגזין פיפל כאחת מ-"50 האנשים היפים ביותר".
ב-1994 הופיעה בתפקיד עצמה בסרט הקומדיה הצרפתית "Grosse Fatigue", ב-2001 הופיעה בקומדיה "Absolument fabuleux" גם בתפקיד עצמה כדוגמנית של ז'אן-פול גוטייה.
ב-2003 הנחתה את תחרות מיס אירופה.
ב-2012 התמודדה בגרסה הצרפתית של "רוקדים עם כוכבים".
היא הייתה נשואה פעמים ולה שלושה ילדים.
סֶר אֶסְטְלִי פֶּסְטוֹן קוּפְּר היה מנתח ואנטומיסט בריטי, שתרם תרומות ל (רפואת האוזניים), כירורגיית כלי דם, האנטומיה והפתולוגיה של בלוטות החלב והאשכים, והפתולוגיה והניתוח של הבקע.
קופר נולד ב בנורפוק ב-23 באוגוסט 1768 והוטבל בכנסיית הקהילה ב-9 בספטמבר.
אביו, ד"ר סמואל קופר, היה כומר של הכנסייה האנגליקנית; אימו, הייתה מחברת של מספר רומנים.
בגיל שש עשרה הוא נשלח ללונדון והופקד תחת (1750–1827), מנתח בבית החולים סיינט תומאס.
מהתחלה הוא התמסר ללימודי האנטומיה, והייתה לו הזכות להשתתף כמאזין בהרצאותיו של .
ב-1789 הוא מונה למדגים של אנטומיה בבית החולים סיינט תומאס, שם ב-1791 הפך למרצה משותף עם קלין לאנטומיה וכירורגיה, ובשנת 1800 מונה למנתח ב עם מות דודו, ויליאם קופר.
בשנת 1802 קיבל קופר את מדליית קופלי בגין שני מאמרים שנקראו בפני החברה המלכותית של לונדון על הרס עור התוף ונבחר לעמית של אותה חברה באותה שנה.
ב-1805 הוא לקח חלק פעיל בהקמת , ובשנת 1804 פרסם את החלק הראשון, וב-1807 את החלק השני, חלק מעבודתו הגדולה בנושא הבקע, שהוסיפה במידה רבה כל כך למוניטין שלו, בשנת 1813 עלתה הכנסתו המקצועית השנתית ל-21,000 לירות שטרלינג.