tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-70 הוא הופיע במגוון רחב של תוכניות טלוויזיה שלא מתחום הספורט.
בשנת 1996 הפכו היל ובנו דיימון לאבא ובן הראשונים שזכו כל אחד באליפות עולם בפורמולה 1.
היל וחמישה חברים בקבוצת הפורמולה 1 שלו, נהרגו ב-1975, כאשר המטוס שהטיס מצרפת ללונדון התרסק בעת שניסה לנחות בצפון לונדון.
היל החל להתחרות בגיל מאוחר יחסית, כשהוא בן 24, לאחר שראה מודעה שמציעה התנסות בנהיגת מרוץ תמורת תשלום.
בעקבות ההתנסות, הוא הצטרף כמכונאי לקבוצת לוטוס, שהוקמה שנים מעטות לפני כן, ומשם התקדם לעמדת הנהג, בפורמולה 3. בעונת 1958 הצטרפה לוטוס לפורמולה 1 והיל שימש כאחד משני הנהגים שלה.
הופעת הבכורה שלו הייתה בגרנד פרי מונקו, אך הוא פרש בגלל תקלה טכנית.
מיקום השיא שהשיג בעונה זו ואחריה היה שישי, ללא נקודות אליפות.
בעונת 1960 הצטרף לקבוצת BRM.
בגרנד פרי ההולנדי הוא זכה לעלות לפודיום לראשונה כשסיים שלישי.
בסיום העונה דורג במקום ה-15, עם 4 נקודות אליפות.
הוא לא שחזר את ההישג בעונה הבאה, אך בעונת 1962 הוא החל את העונה עם ניצחון הבכורה שלו, בגרנד פרי ההולנדי.
שלושה ניצחונות נוספים בגרמניה, איטליה ודרום אפריקה, הקנו לו את תואר האליפות הראשון שלו בפורמולה 1, כשהוא נהנה מארבע פרישות ממרוצים של מתחרהו הצמוד, הסקוטי ג'ים קלארק.
גם BRM זכתה באותה עונה באליפות היצרנים.
בעונת 1963 שוב שלטו היל וקלארק במרוצים, אך הפעם התהפכו היוצרות והיל סבל משלוש פרישות וניצח רק בשני מרוצים, בעוד קלארק ניצח בשבעה מרוצים וזכה באליפות.
בעונת 1964 שוב ניצח היל בשני המרוצים במונקו ובארצות הברית, אך הפעם הפסיד במרוץ לאליפות על חודה של נקודה לנהג פרארי, ג'ון סורטיס.
גם בעונת 1965 ניצח היל באותם שני מרוצים, ושוב הפסיד לקלארק שזכה באליפות.
בעונה הבאה לא ניצח היל באף מרוץ, אך עלה לפודיום שלוש פעמים.
באותה שנה השתתף גם באינדיאנפוליס 500 וניצח.
בעונת 1967 הצטרף היל לקלארק וחזר להתחרות עבור קבוצת לוטוס, אך סבל מפרישות רבות וסיים שלושה מרוצים בלבד.
בעונת 1968 הוא נותר הנהג הבכיר בקבוצה, לאחר ששני חבריו לקבוצה, קלארק ומייק ספנס, נהרגו בתאונות מרוצים מחוץ לגרנד פרי.
הוא זכה באליפות השנייה שלו, לאחר שניצח בשלושה מרוצים ועלה שלוש פעמים נוספות לפודיום, שהקנו לו יתרון על מתחרהו הסקוטי ג'קי סטיוארט.
מכוניות הלוטוס בהן נהג נחשבו למסוכנות, במיוחד עם הכנף האווירודינמית שהתווספה להן.
בעונה הבאה הוא היה מעורב בהתרסקויות בגרנד פרי הספרדי ובגרנד פרי האמריקני, וכתוצאה מהאחרונה הוא שבר את שתי רגליו.
תאונה זו סיימה עונה לא מוצלחת ופגעה בהמשך קריירת המרוצים שלו.
בעונת 1970 היל הוסט לקבוצת משנה של לוטוס, והשיג מיקום רביעי בלבד במירוץ הטוב ביותר שלו בעונה.
בעונה הבאה הוא עבר לקבוצת ברבהאם, של האוסטרלי ג'ק ברבהאם, אך השתרך בירכתי המסלול למשך שתי עונות.
בעונת 1973 הוא החל בהקמת קבוצה משלו, בשם Embassy Hill, ונהג בעצמו, החל מהמרוץ הרביעי בעונה, אך ללא הצלחה.
הקבוצה השתתפה בשתי עונות נוספות עם כמה נהגים בנוסף להיל.
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 1975, עם סיום במקום החמישי של האוסטרלי אלן ג'ונס.
זו הייתה העונה האחרונה בה נהג היל, לפני מותו בסוף השנה בתאונת מטוס.
גרדנה (בהונגרית: Garadna) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בגרדנה הייתה קהילה יהודית קטנה.
גרהאם סטיבן פוטר הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן, וכיום מאמן כדורגל.
גרהאם הוא מאמנה של נבחרת שוודיה.
פוטר נולד בסוליהול, שבווסט מידלנדס, והחל כשחקן בברמינגהאם סיטי.
לאחר תקופת השאלה קצרה בוויקומב וונדררס, עבר לסטוק סיטי, לאחר מכן לסאות'המפטון בה היה חלק מהניצחון ההיסטורי 3–6 על מנצ'סטר יונייטד.
כשחקן סאות'המפטון שיחק גם פעם אחת במדי נבחרת אנגליה עד גיל 21.
ב-1997 הצטרף לוסט ברומיץ' אלביון, ואחרי שלוש שנים וחצי, שכללו יציאה לתקופות השאלה בנורת'האמפטון טאון ורדינג, חתם ביורק סיטי.
פוטר עבר מיורק לבוסטון יונייטד בקיץ 2003. משם עבר בהשאלה לשרוסברי טאון וסיים את הקריירה שלו ב-2005 במקלספילד טאון אליה עבר ב-2004.
בדצמבר 2010 חתם על חוזה לשלוש שנים כמאמן אסטרסונד מהליגה השוודית הרביעית.
ב-2013, לאחר שתי עליות ליגה רצופות עד לליגה השוודית השנייה, האריך את חוזהו במועדון בשלוש שנים.
ב-27 באוקטובר 2015, הבטיחה אסטרסונד את עלייתה לליגה השוודית הבכירה, לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה.
את עונה הראשונה שלה בליגה הבכירה סיימה הקבוצה במקום השמיני בליגה וזכתה לשבחים רבים.
ב-13 באפריל 2017, זכתה אסטרסונד בגביע השוודי כשגמרה 1–4 במשחק הגמר על נורשפין.
זכייה זו זיכתה את המועדון בהשתתפות בליגה האירופית בעונת 2017/2018 שם הצליחה להדיח את גלאטסראיי, לאחר מכן ניצחה הקבוצה את פולה אש, ובמשחק הפלייאוף הדיחה את פאוק סלוניקי ובכך העפילה הקבוצה לשלב הבתים.
גם את שלב הבתים עברה הקבוצה והפסידה רק בשלב 32 האחרונות על ידי ארסנל חרף ניצחון 1–2 באצטדיון האמירויות.
בליגה, סיימה הקבוצה את העונה במקום החמישי.
ב-11 ביוני 2018 מונה למאמנה של סוונסי סיטי מהצ'מפיונשיפ בה חתם על חוזה לשלוש שנים.
בעונתו הראשונה במועדון, הגיעה סוונסי לרבע גמר גביע ה-FA, שם נוצחה על ידי מנצ'סטר סיטי.
בליגה סיימה הקבוצה במקום העשירי ולא הצליחה לעלות למשחקי הפלייאוף.
פוטר מונה למאמנה של ברייטון אנד הוב אלביון ב-20 במאי 2019 כשחתם על חוזה לארבע שנים.
העונה הראשונה כמאמן ברייטון זכתה להצלחה, והקבוצה השיגה את כמות הנקודות והשערים הגבוהים ביותר שלה אי פעם בפרמייר-ליג, כשצברה 41 נקודות, כבשה 39 שערים וסיימה במקום ה-15.
תחת פוטר השיגה ברייטון את ההישג הגדול ביותר שלה, עם מיקום שיא בפרמייר ליג, כשסיימה את עונת 2021/2022 במקום התשיעי בליגה עם 51 נקודות.
בעונת 2022/2023 רשמה ברייטון את פתיחת העונה הטובה בתולדותיה, לאחר שניצחה ארבעה מששת המשחקים הראשונים.
לאחר פיטורי תומאס טוכל מונה פוטר למאמנה של צ'לסי ב-8 בספטמבר 2022. פוטר פוטר ב-2 באפריל 2023.
ב- 9 בינואר 2025 פורסם כי מונה למאמן הקבוצה, במקומו של יולן לופטגי שפוטר, לאחר 9 הפסדים ב-20 משחקים האחרונים.
ב-27 בספטמבר 2025 פוטר מתפקידו.
גרהאם רוג'רס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
רוג'רס נולד בווסט צ'סטר, פנסילבניה, לג'ון וסוזן רוג'רס.
הוא הרביעי מתוך חמישה ילדים; יש לו אחות גדולה, שני אחים גדולים ואחד צעיר אחד.
גרהם למד בתיכון וסט צ'סטר איסט.
כשהיה בן שמונה עשרה הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
רוג'רס התפרסם ששיחק בפרסומת של חברת ביטוח למשקים חקלאיים בשורה שהפכה למפורסמת: "האם אוכל לקבל ג'קוזי?".
הוא הופיע אורח בפרק של סדרת הדרמה של ערוץ TNT "ממפיס ביט".
בשנת 2012 גילם את סקוט תומאס, תלמיד במגמת הדרמה של קלובר היי, בסרט "Struck by Lightning".
בשנת 2013 השתתף רוג'רס בתפקיד הנרי איריס בסרט "Crazy Type of Love", הידוע גם בשם "Long Time Gone".
לאחר מכן הוא קיבל תפקיד בטלוויזיה כדני מת'סון בסדרת הדרמה של רשת NBC, "מהפכה".
בשנת 2014 הופיע רוג'רס בסרט ביוגרפי על חייו של הזמר והיוצר בריאן וילסון מהביץ' בויז, "אהבה וחסד" בדמותו של הזמר והמוזיקאי אל ג'רדין (אנ').
בשנה שלאחר מכן השתתף רוג'רס בסרט המותחן העצמאי "היזהר ממה שאתה מבקש" לצד ניק ג'ונאס.
באותה שנה היה לו תפקיד ראשי בסדרה הקומית של ערוץ הולו "Resident Advisors" בתפקיד טיילר סטון.
כמו כן, בשנת 2015 לוהק רוג'רס לסדרת המתח הטלוויזיונית "קוונטיקו" של רשת ABC.
בשנת 2017 היה לרוג'רס תפקיד חוזר כסמיטי בעונה החמישית של סדרת דרמת הפשע של שואוטיים, "ריי דונובן".
ב־2 באפריל 2018 פורסם כי רוג'רס ישחק בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה "ריי דונובן" לקראת הבכורה של העונה השישית שלה.
בשנת 2018 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של נטפליקס; "שיטת קומינסקי".
רוג'רס יצא עם השחקנית לוסי הייל, ידיעה שנחשפה על ידה בראיון למגזין "Us Weekly".
ביולי 2013 פורסמה שמועה כי בני הזוג סיימו את הקשר לאחר שלושה חודשים.
שנה סרט תפקיד הערות 20111313: Haunted Fra בראד 2012 מוכה ברק סקוט תומאס 2013 Crazy Kind of Love הנרי איריס 2014 אהבה וחסד אל ג'רדין (אנ') 2015 היזהר ממה שאתה מבקש קרסון 2017 1 Mile to You קווין
שנה סדרה תפקיד הערות 2011 ממפיס ביט דיימון איגן פרק: "Flesh and Blood" 2012–2013 מהפכה דני מת'סון 11 פרקים 2015 Zombie Basement גאפי סדרת רשת; 2 פרקים Resident Advisors טיילר סטון תפקיד ראשי; 7 פרקים 2015–2017 קוונטיקו קיילב האס תפקיד ראשי (עונה 1)
תפקיד ראשי (עונה 6–7); 30 פרקים 2017 אנג'י טרייבקה אריק פרק: "Murder Gras"עמק הסיליקון ברייס פרק: "The Blood Boy" סינגל מילפית מלהק 2 פרקים 2018 אהבה מייק פרק: "Bertie's Birthday" 2018–2021 שיטת קומינסקי ג'וד 21 פרקים2022ריי דונובן: הסרטסמיטיסרט טלוויזיה של שואוטיים2025ד"ר אודיסיאהסםפרק: "Sophisticated Ladies Week"ליאן (אנ')טיילר מרפי9 פרקים
גרה הוא מידת משקל קטנה המוזכרת בתנ"ך כאחד חלקי עשרים של השקל.
"זה יתנו כל העבר על הפקדים מחצית השקל בשקל הקדש עשרים גרה השקל ..."
ספר יחזקאל חוזר על הדברים:
"והשקל עשרים גרה עשרים שקלים חמשה ועשרים שקלים עשרה וחמשה שקל המנה יהיה לכם"
ישנם (רש"י, רד"ק, מלבי"ם) המזהים את הגרה עם האגורה המוזכרת בספר שמואל:
"והיה כל הנותר בביתך יבוא להשתחות לו לאגורת כסף וככר לחם ואמר ספחני נא אל אחת הכהנות לאכל פת לחם"
אחרים טוענים שאגורה היא מילה משורש "אגר" שיש לפרשו כשכר עבודה או צרור של מתכת.
בלשון חז"ל נקרא הגרה "מעה".
במעבר ממידות מדבריות למידות ירושלמיות, הוסף שישית לשקל וכך השקל של התורה, הנקרא אצל חז"ל סלע, כולל 24 מעים.
באכדית, משמעות המילה giru היא גרגיר של חרוב.
יגאל רונן טוען שמטבעות יהוד מדינתא מסדרת "ינשוף" ומסדרת דיוקן של מלך פרסי, הם מטבעות בערך של גרה וחצי גרה, בהתאמה.
על פי שקילה של 64 מטבעות מסדרת ינשוף, הוא מצא שמשקלם הממוצע הוא 0.48 גרם.
בשקילה של 82 מטבעות מסדרת דיוקן מלך פרסי הוא מצא משקל ממוצע של 0.26 גרם, בערך חצי ממשקל מטבעות הינשוף.
ממוצע המשקל של מטבעות אובול מאותה תקופה שהוטבעו בעזה ושומרון הוא 0.69 גרם, שאינו תואם את מטבעות היהוד מדינתא האלו.
לעומת זאת, 1/24 של שקל של 11.4 גרם הוא 0.475, כמעט במדויק משקל מטבעות הינשוף.
גרדנר קול הוא פזמונאי, נגן קלידים ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר כפזמונאי פופולרי שכתב להיטים משנות השמונים ותחילת שנות התשעים, עבור שר, מייקל מקדונלד , טינה טרנר, ג'ודי וואטלי ומדונה.
הוא גם הקליט שני אלבומי סולו שהופצו בהוצאת חברת התקליטים האחים וורנר.
הסינגל שלו "Live It Up" מ-1988 דורג במקום ה-91 בארצות הברית באוקטובר של אותה השנה.
"Open Your Heart", במקור "Follow Your Heart", שנכתב עבור הזמרת סינדי לאופר על ידי קול ופיטר רפלסון, על אף שהוא מעולם לא הושמע לה.
"Everything", גרדנר קול, ג'יימס ניוטון הווארד.
"Say Once More", איימי גרנט, גרדנר קול.
"Another Lover", מאת ג'איינט סטפס.
Larger than Life, אלבום של ג'ודי וואטלי.
גרה (בהונגרית: Gara) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
עד לשואת יהודי הונגריה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בגרה אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה מתמדת.
שמו של הכפר גרה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1290.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק נכבד מתושבי הכפר דוברי הגרמנית גורשו לברית המועצות, או התיישבו מחדש בגרמניה, במקומם הגיעו הונגרים שגורשו מיוגוסלביה, מבוקובינה ומשפחות הונגריות נוספות.
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. עד שנת 1944 היו יהודי הכפר תחת חסות קהילת באיה, רוב יהודי העיירות בסביבה נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
גרדינרס איילנד הוא אי קטן בעיר איסט המפטון , ניו יורק, במזרח מחוז סאפוק .
הוא ממוקם במפרץ גרדינרס בין שני חצאי האיים בקצה המזרחי של לונג איילנד.
האי נמצא בבעלות משפחת גרדינר וצאצאיה מאז שנת 1639, כאשר ליאון גרדינר רכש אותו מצ'יף מונטאוקט וויאנדנץ' .
גודל האי 13.4 קמ"ר, וזהו אחד האיים הגדולים בבעלות פרטית בארצות הברית, אם כי קטן מעט מהאי נאושון במסצ'וסטס, בבעלות משפחת פורבס .
הכוללים יותר מ-4,000 דונם של יער עתיק ועוד כ-4,000 דונם של כרי דשא.
רבים מהמבנים מתוארכים למאה ה-17. ב-1989 נאמר כי שוויו של האי הוא 125 מיליון דולר.
באי יש את הפריסה הגדולה ביותר של אלון לבן בצפון מזרח אמריקה.
עצים נוספים כוללים אדר, דובדבן בר ושדר (עץ).
האי הוא ביתם של "המושבה" הגדולה ביותר של שלכים במדינת ניו יורק, והוא אחד המקומות הבודדים בעולם שבהם הם בונים את הקינים שלהם על הקרקע, מכיוון שאין טורפים טבעיים לציפור על האי.
המושבה האנגלית הראשונה בניו יורק
האי יוּשב על ידי ליאון גרדינר בשנת 1639, שעבר לשם עם משפחתו ממושבת קונטיקט.
על פי הדיווחים, הוא רכש את האי מאנשי מונטאוקט המקומיים תמורת "כלב שחור גדול, קצת אבקת שריפה וכלי ירייה, וכמה שמיכות הולנדיות".
האינדיאנים קראו לאי מנצ'ונקי, בעוד שגרדינר קרא לו בתחילה האי וייט (Wight), מכיוון שהוא הזכיר לו את האי וייט.
הילידים העניקו לגארדינר את התואר, לפחות בחלקו בגלל תמיכתו בהם במלחמת פקווט .
ב-5 באוקטובר 1665, לאחר שהבריטים השתלטו על הולנד החדשה והקימו את פרובינציית ניו יורק, ונקבע כי לונג איילנד לא יהיה חלק מהמושבה קונטיקט.
ריצ'רד ניקולס, המושל הראשון של המחוז, הוציא פטנט חדש לבנו של אריה גרדינר דייוויד.
בשנת 1688, כאשר המושל תומאס דונגאן העניק פטנט המקים באופן רשמי את הממשלה המוניציפלית של איסט המפטון , היה ניסיון לספח את האי, ש"הגרדינרים" התנגדו לו בהצלחה.
האי גרדינרס נישאר בלתי תלוי בתחומי השיפוט המוניציפליים החיצוניים עד לאחר המהפכה האמריקנית, כאשר הוא סופח רשמית לאיסט המפטון.
גרדינר הקים מטע באי, שגידל תירס, חיטה, פירות, טבק ובעלי חיים.
בני הזוג גרדינר צידדו במתיישבים במהלך המהפכה האמריקאית.
צי של שלוש עשרה ספינות בריטיות הפליג אל נמל האי והחל לחפש מזון ולבזוז את בית האחוזה שלו; הם תכננו להפוך אותו לשמורת ציד פרטית.
בין המתערבים הבריטים היו הנרי קלינטון וג'ון אנדרה.
בשלב מסוים, בנם של רב-סרן אנדרה, נתנאל גרדינר שהיה מנתח של חיל הרגלים היבשתי של ניו המפשייר, הביא לפשרה בעניין האי.
בעקבות המהפכה, האי הוכנס רשמית לתחום השיפוט של העיר איסט המפטון.
במהלך מלחמת 1812, צי בריטי של שבע ספינות הקו וכמה פריגטות קטנות יותר עגנה בצ'רי הארבור וערכו פשיטות על ספנות אמריקאית דרך מצר לונג איילנד.
צוותים היו מגיעים לחוף עבור אספקה, שנרכשה במחירי שוק.
במהלך אחד הסיורים הבריטיים, אמריקאים תפסו חלק מאנשי הצוות.
הבריטים באו לעצור את הבעלים דאז, ג'ון ליון גרדינר, אשר, בהיותו אדם עדין, אימץ את "הגנת החדר הירוק", שם שהה במיטה עם וילונות ירוקים מוקפים בתרופות כדי לגרום לו להיראות חלש.
הבריטים, שלא רצו אדם חולה על הסיפון, הניחו לו לחיות.
הבריטים היו אמורים לקבור כמה אנשי צוות באי במהלך המלחמה.
חלק מהצי הבריטי ששרף את וושינגטון התאסף בנמל ב-1814.
סירות האספקה של גרדינר היו מאוישות בעבדים במהלך המלחמה, וזה הקל עליהן לעבור בקווים הבריטיים.
לאחר שמדינת ניו יורק ביטלה את העבדות ב-1827, רבים מעבדי גרדינר המשוחררים הלכו להתגורר בפריטאון , ממש צפונית לכפר איסט המפטון .
גארדינרס פוינט איילנד הוא אי קטן במצר בלוק איילנד, שהוא המיקום הקודם של מגדלור גרדינרס איילנד ופורט טיילר.
פעם חצי אי של האי גרדינר, זהו המיקום של שטח בן כ-56 דונם שהממשלה הפדרלית רכשה מהגרדינרים ב-1851 תמורת 400 דולר.
העבודה על המגדלור החלה בשנת 1854, כאשר המגדלור הודלק לראשונה בשנת 1855 בעקבות הוצאה של 7,000 דולר לבנייה.
זה היה בניין לבנים מרובע בגוגל של 8.2 מטר מרובע בגובה של קומה וחצי עם עדשת פרנל, שייצר אור לבן קבוע הממוקם בגובהשל 10 מ' מעל פני הים.
סערת נוריסטר מרץ 1888 גרמה לשבירה בחצי האי, שהפכה את הנקודה לאי לצמיתות (אך הותירה אותה בשטח השיפוט של איסט המפטון).
ב-7 במרץ 1894, המגדלור ננטש, וזמן קצר לאחר מכן נפל לים.
מצוף מואר הוקם אז כ-400 מ' צפונית-מזרחית למגדלור.
במהלך מלחמת ספרד-ארצות הברית, מחלקת המלחמה הקצתה 500,000 דולר לבניית סוללת פורט טיילר על האי.
מקור אחד מציין שהוא נקרא בצו כללי 194 מ-27 בדצמבר 1904 על שם דניאל טיילר , גנרל וותיק במלחמת האזרחים שמת ב-1882, טענה אחרת היא שהוא נקרא על שם הנשיא לשעבר ג'ון טיילר (1841–1845), שנישא לג'וליה גרדינר טיילר, ילידת גרדינרס איילנד.
המבצר נועד להיות מורכב מסוללת אדמונד סמית', עם מקומות לשני תותחים M1888 מוסתרים בגודל 8 אינץ' ושני תותחי M1900 בגודל 5 אינץ' על תושבות הכן .
רישומים מצביעים על כך שהוא מעולם לא היה חמוש.
מאידך, הוא שימש את משרד המלחמה כשדה ניסויים של הפצצת מטוסי קרב הפצצה במחצית השנייה של שנות ה-30 ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בשל עלות התחזוקה הגבוהה, האי הועמד למכירה בשנת 1937. הוא נקנה על ידי קרובת משפחה מולטי-מיליונרית, שרה דיודאטי גרדינר, תמורת 400,000 דולר.
בית אחוזה שנבנה על ידי דייוויד גרדינר בשנת 1774 נשרף עד היסוד בשנת 1947. היא הקימה בית אחוזה חדש בן 28 חדרים בסגנון גורג'יאני .
היא נפטרה בשנת 1953, רווקה, בגיל 90. עם מותה, האי עבר בנאמנות לאחיינה רוברט דייוויד ליאון גרדינר ואחייניתה אלכסנדרה גרדינר קריל (אח ואחות).
מ-1955 עד 1963, חברת מחשבים ואלקטרוניקה שכרה את האי למפגשים רמי דרג.
רוברט דייוויד ליון גרדינר ואלכסנדרה גרדינר קריל החזיקו באי בתום חוזה השכירות.
האי הוגדר כנקודת ציון טבעית לאומית (NNL) באפריל 1967 על ידי שירות הפארקים הלאומיים, מתוך הכרה בבית הגידול של עופות המים וציפורי החוף שלו.
סטטוס ה-NNL של האי גרדינרס הוסר ביולי 2006, בעקבות בקשה של הבעלים של האי, אלכסנדרה קריל גולה.
גרדנר מלוי היה טניסאי אמריקאי.
הוא זכה בתחרות זוגות גברים באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות וימבלדון.
גרדנר מלוי נולד בשנת 1913 בוושינגטון די סי.
מלוי התאמן בענפי ספורט רבים לרבות אגרוף ופוטבול אמריקאי.
בהיותו סטודנט אוניברסיטת מיאמי הוא היה חבר נבחרת אוניברסיטה במספר ענפים.
במקביל להשתתפות הוא היה מאמן טניס של האוניברסיטה והצליח להשיג מלגה לפנצ'ו סגורה שהיה חסר השכלה פורמלית.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה מלוי גויס לצי ארצות הברית ומונה למפקד נחתת.
ספינתו השתתפה במספר מבצעי נחיתה בצפון אפריקה ואירופה.
מלוי השתתף בתחרויות טניס לבוגרים עד לגיל 57.
מלוי התחיל לשחק טניס בהדרכת אביו.
ההצלחות הגדולות של מלוי היו בתחרויות זוגות גברים.
בהם הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה 4 פעמים ובאליפות וימבלדון בשנת 1957. בנוסף לכך הוא הפסיד בגמר 9 פעמים.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא זכה ב-1955 והפסיד באליפות וימבלדון 1956.
מלוי היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית וזכה עם הנבחרת 3 פעמים בגביע.
בשנת 1960 מלוי כתב ספר אוטוביוגרפי The Will To Win.
בשנת 2009 הוא פרסם ספר נוסף As It Was.
בשנת 2006 מלוי עוד השתתף בתחרויות למבוגרים.
בשנת 1972 נכלל מלוי בהיכל התהילה של הטניס.
מלוי נפטר בשנת 2016 בגיל 102 מסיבוכי מחלה.
גרדינר היא עיירה בחלק הדרומי-מרכזי של מחוז אלסטר במדינת ניו יורק.
אוכלוסייתה מנתה 5,610 נפש במפקד האוכלוסין של 2020.
המתיישבים הראשונים באזור היו הוגנוטים מצרפת.
גרדינר נוצרה מחלקים מניו פאלץ נ, רוצ'סטר ודנינג על ידי חוק של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק ב-2 באפריל 1853. אספת העיר הראשונה התקיימה ב-17 במאי 1853. היא נקראה על שם סגן המושל אדיסון גרדינר .
בשנת 1925, שריפה גדולה שרפה חלק גדול מהכפר גרדינר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיירה הוא 116 קמ"ר, מתוכם 115 קמ"ר הם שטח יבשתי ו-1.6 קמ"ר הם שטח מֵימִי.
נהר וולקיל זורם מדרום לצפון במרכז העיירה.
רכסי שוונגונק נמצאים בחלקם במערב העיירה.
צפיפות האוכלוסין הייתה 45.6 תושבים לקמ"ר.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 4.58% מהאוכלוסייה.
גרהאם ניוול פיץ' היה חבר בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אינדיאנה, וכן שימש כמפקד חטיבה בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
פיץ' נולד ב-5 בדצמבר 1809 בעיירה לה רוי שבמדינת ניו יורק.
הוא למד באקדמיית מידלברי ובמכללת ז'נבה.
לאחר מכן למד רפואה והשלים את לימודיו בקולג' לרופאים ולמנתחים.
בשנת 1834 עבר לעיר לוגנספורט שבאינדיאנה, והחל לעסוק ברפואה.
בשנים 1836 ו־1839 כיהן כחבר בבית הנבחרים של אינדיאנה.
בין השנים 1844 ל־1848 שימש כפרופסור לאנטומיה בקולג' לרפואה ראש בשיקגו, ובשנת 1878 לימד במכללה לרפואה של אינדיאנפוליס.
פיץ' נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרסים ה־31 וה־32, מ־4 במרץ 1849 עד 3 במרץ 1853. הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב־1852 ושב לעסוק ברפואה.
בהמשך נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא מושב פנוי לתקופה שהחלה ב־4 במרץ 1855, וכיהן בפועל מ־4 בפברואר 1857 עד 3 במרץ 1861. הוא לא התמודד מחדש בבחירות של 1860. בתקופת כהונתו בסנאט שימש כיו"ר ועדת ההדפסה בקונגרסים ה־35 וה־36.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, כאשר הנשיא אברהם לינקולן קרא לגייס 100,000 מתנדבים לדיכוי המרד, הקים פיץ' את רגימנט הרגלים ה־46 של אינדיאנה.
הוא שימש כמפקדו בדרגת קולונל, ובהמשך קודם לתפקיד מפקד חטיבה.
במהלך הקרבות בניו מדריד ובאי מספר עשר, פיקד פיץ' על החטיבה השנייה בדיוויזיית הרגלים של הבריגדיר גנרל ג'ון פאלמר.
הוא השתתף גם בלכידת פורט פילו וממפיס.
בהמשך פיקד על כוחות הרגלים של האיחוד בקרב סנט צ'ארלס שבארקנסו.
בסוף שנת 1862 התפטר מתפקידו בעקבות פציעות שספג בקרב.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לעיר לוגנספורט, שם שב לעסוק ברפואה.
הוא נפטר שם ב-29 בנובמבר 1892 ונקבר בבית העלמין מאונט הופ.
נכדו, אדווין דנבי, היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ממישיגן ומזכיר הצי בממשל של וורן הרדינג.
גרהם גרין היה סופר אנגלי.
גרהם גרין נולד בברקהמסטד, עיירה היסטורית בדרום-מזרח אנגליה, למשפחה מיוחסת של סופרים ומלומדים, ובהם הסופר רוברט לואיס סטיבנסון.
אביו, צ'ארלס גרין, היה מנהל בית הספר המקומי.
גרין למד בבית הספר שניהל אביו, והמשיך בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
יצירתו הראשונה, קובץ שירים בשם "Bubbling April", יצאה לאור ב-1925, עוד במהלך לימודיו.
עם סיום לימודיו, ב-1926, המיר דתו לנצרות הקתולית, והפך לוחם לעקרונותיה, נושא הבא לידי ביטוי ברבים מספריו.
ספרו הראשון, "האיש שבפנים", יצא לאור ב-1929.
בשנת 1927 נישא לוויויאן דייריל-בראונינג, הוליד בת ובן, אולם די במהרה התרחק מאשתו, אף שנשאר נשוי לה עד מותו.
גרין היה חובב נשים כפייתי כמעט.
פרט לקשריו עם עשרות פרוצות היו לו ארבע אהבות גדולות - דורותי גלובר, תפאורנית, הליידי קייתרין וולסטון (שהייתה אהבתו ותשוקת חייו הגדולה), השחקנית השוודית אניטה ביורק, והצרפתייה איוון קלואטה, שליוותה אותו בשלושים שנות חייו האחרונות ופרסמה ספר זכרונות על חייהם, "בחיפוש אחר התחלה", החושף צדדים נסתרים באישיותו.
בשנים 1935–1939 היה מבקר קולנוע, והביא לסגירת כתב-העת שבו כתב, עקב הערה שכתב אודות שירלי טמפל וגרמה להגשת תביעת דיבה נגד כתב-העת.
בשנת 1948 שהה באי קאפרי שבמפרץ נאפולי, קנה בו בית קטן והחזיק בו יותר מ-40 שנה.
הוא נהג לחזור אליו לביקורים קצרים, בעיקר באביב ובסתיו, עד ימיו האחרונים, כשהיה חולה מכדי לנסוע.
גרין יצא לראשונה מאירופה ב-1935, במסע לליבריה, ובהמשך חייו הרבה לתור בעולם, בין היתר באפריקה ובאמריקה הלטינית.
בשהותו מחוץ לארצו עסק בעבודה עיתונאית ודיפלומטית, ובמקביל פעל כסוכן של סוכנות הביון הבריטית MI6. ב-1941 יצא לסיירה לאון מטעם סוכנות הביון, ושהה שם עד 1943. הארצות שבהן חי ועיסוקיו כסוכן חשאי היוו נושאים מרכזיים ביצירתו.
שלושה מאחיו - אליזבת, ריימונד ויו, שרתו אף הם בשירותי הריגול הבריטיים.
במשך 40 שנה, מסוף שנות ה-40 ועד מותו ב-1991, עקבה אחריו הבולשת הפדרלית של ארצות הברית, וחיברה דו"חות מפורטים עליו ועל השקפותיו הפוליטיות.
במסמכים חשאיים שפורסמו לאחר מותו, עלה כי סוכני הבולשת חקרו את מעשיו של גרין ובחנו בדקדקנות את מפגשיו ושיחותיו.
בין השאר השיגו מידע על שיחות שניהל עם ידידו, מנהיג קובה, פידל קסטרו והסופר גבריאל גארסיה מארקס.
גרין היה פעמים אחדות מועמד לקבלת פרס נובל לספרות, אך הפרס לא הוענק לו.
בשנת 1967 היה מועמד מוביל, אך בסופו של דבר זכה בו הסופר הגואטמלי מיגל אנחל אסטוריאס.
בשנת 1974 החליטה ועדת הפרס להעניק אותו לשניים מחברי הוועדה, הסופרים השוודיים איווינד יוהנסון והארי מרטינסון, בהעדיפה אותם על-פני שלושת המועמדים המובילים באותה שנה — גרין, ולדימיר נבוקוב וסול בלו.
החלטה זו ספגה ביקורת חריפה.
בשנותיו האחרונות חי באנטיב בריביירה הצרפתית ובויוויי שבשווייץ.
גרין נפטר ב-3 באפריל 1991. כשהיה על ערש דווי חתם על מסמך בו משפט אחד, המבהיר שהוא ממנה לעצמו ביוגרף רשמי יחיד, נורמן שרי.
אירוע שהוביל למאבק בין הנהלת עזבונו לספריית אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שמחזיקה באוסף גדול של מסמכיו.
ספריו של גרין מתאפיינים בהרפתקאות ומתח שמרתקים את הקורא, יחד עם חיבוטי נפש של הגיבורים.
עלילותיהם מתרחשות במדינות רבות, ומעוגנות בהתרחשויות האקטואליות בהן.
"האמריקאי השקט", למשל, שיצא לאור ב-1955, הוא רומן העוסק בתחילת המעורבות האמריקאית בווייטנאם.
גרין נחשב בימינו לאחד מענקי הפרוזה האנגלית של המאה העשרים.
הוא העמיד אף תרומה משמעותית לקולנוע, לרבות בתסריטו לסרט "האדם השלישי" (בבימויו של קרול ריד, 1949) הנחשב, על פי משאלי מבקרים, לאחד מטובי הסרטים הבריטיים מאז ומעולם, וישנם המחשיבים אותו כסרט האפל הטוב ביותר שהופק בבריטניה.
גרין שיתף פעולה עם הבמאי קרול ריד פעמיים נוספות, בסרטים "האליל שהכזיב" (1948) ו"האיש שלנו בהוואנה" (1959).
מחזותיו, לעומת זאת, זכו לתגובות פושרות בעיקר.
מרבית ספריו של גרין תורגמו לעברית.
אלה שלא תורגמו מופיעים כאן בשמם המקורי.
רבים מספריו וסיפוריו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
A World of My Own 1992: יומן חלומות, יצא לאור לאחר מותו
ג'ון גרהם דאגלס קלארק היה ארכאולוג בריטי ומומחה לפרהיסטוריה, הידוע על עבודתו בנושא התקופה המזוליתית.
הוא נולד בברומלי שבמחוז קנט (כיום חלק מלונדון), אנגליה, והתחנך במרלבורו ובקיימברידג'.
מונה לפרופסור לארכאולוגיה על שם דיסני בשנת 1950 ולאחר שנתיים נוספות נהיה לראש מחלקת הארכאולוגיה והאנתרופולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
לאורך הקריירה שלו, הוא התפרסם בעיקר על עבודתו בנושא התקופה המזוליתית בצפון אירופה.
הוא ערך חפירות בסטאר קאר בין השנים 1949-1951. עבודתו נשארה כעבודה המשמעותית ביותר על תקופה זו.
הוא כתב גם עבודות כלליות על הפרהיסטוריה של העולם, שיועדו לקהל הרחב, ובשביל לעודד ארכאולוגים לבחון את המרכיבים הכלכליים הרלוונטיים של החברה בעבר.
הם קובצו לספר בשם: "אירופה הפרהיסטורית: הבסיס הכלכלי" (1952).
הוא גם היה עורך ה-Proceedings של האגודה לפרהיסטוריה, והנשיא של האגודה בין השנים 1958-1962. בשנת 1951 הוא נעשה חבר באקדמיה הבריטית.
בשנת 1971 קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית (CBE), ובשנת 1992 הוא קיבל תואר אבירות.
בשנים 1952-1974 היה פרופסור דיסני לארכאולוגיה (בשנת 1974 גלין דניאל מונה במקומו).
גרהרד ארטל (גרמנית: Gerhard Ertl; נולד ב-10 באוקטובר 1936 בשטוטגרט) הוא כימאי פיזיקלי גרמני, פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה פיזיקלית במכון פריץ האבר, אגודת מקס פלאנק בברלין, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2007, "על מחקריו בתחום התהליכים הכימיים על משטחים מוצקים".
בין 1955 ל-1957 למד באוניברסיטה הטכנית של שטוטגרט; המשיך לאוניברסיטת פריז (1957–1958) ואוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (1958–1959).
קיבל תואר מוסמך בפיזיקה מהאוניברסיטה הטכנית בשטוטגרט ב-1961, ותואר דוקטור ב-1965, מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן.
לאחר השלמת תואר הדוקטור, היה לעוזר ולמרצה באוניברסיטה הטכנית, בין השנים 1965 ל-1968. בין 1968 ל-1973 היה פרופסור ומנהל באוניברסיטה הטכנית בהנובר.
משם המשיך למשרת פרופסור במכון לכימיה פיזיקלית, באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (1973–1986).
במהלך שנות ה-70 וה-80, עבד כמרצה אורח (כ-Visiting Professor) במכון הטכנולוגי של קליפורניה, באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1986 מונה לפרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין ובאוניברסיטה הטכנית של ברלין.
באותה שנה מונה כמנהל במכון פריץ האבר, אחד ממכוני אגודת מקס פלאנק והחזיק בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-2004. ב-1996 מונה לפרופסור באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
ארטל נודע בזכות גילוי מנגנוני התגובה ברמה המולקולרית, של הסינתזה הקטליטית של אמוניה על גבי ברזל (תהליך האבר-בוש), והחמצון הקטליטי של פחמן חד-חמצני על גבי פלדיום (תהליך המתרחש בממיר קטליטי).
במהלך המחקר גילה את התופעה החשובה של תגובות מחזוריות על משטחי פלטינה; בעזרת מיקרוסקופיה פוטואלקטרונית הצליח לצלם בפעם הראשונה את השינויים המחזוריים במבנה פני השטח והכיסוי שלהם במהלך התגובות.
זכה בפרס וולף בכימיה ב-1998 יחד עם גאבור א.
סומורג'אי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, "על תרומותיהם הניכרות לתחום מדע פני השטח באופן כללי, ובפרט על גילוי המנגנונים הבסיסיים של תגובות קטליטיות הטרוגניות על משטח גביש יחיד."
בשנת 2007 זכה בפרס נובל לכימיה, "על מחקריו בתחום התהליכים הכימיים על משטחים מוצקים".
גרהרד יוהאן דויד פון שרנהורסט היה גנרל פרוסי וראש המטה הכללי של הצבא.
נודע בשל הרפורמות שהנהיג בצבא פרוסיה ומנהיגותו בעת המלחמות הנפוליאוניות.
כגנרל הנהיג מספר הנהגות חדשות בצבא הפרוסי: הגביל את השימוש בענישה גופנית, קידום על פי יכולות (במקום קשרים), ייסד את צבא המילואים, הצליח לפשט את המבנה האדמיניסטרטיבי של הצבא, והקים את קורפוס המטה הכללי שהיה זרוע אינטלקטואלית של הצבא.
שרנהורסט נולד ב-12 בנובמבר 1755 בבורדנאו ליד הנובר למשפחת חקלאים.
הצטרף לאקדמיה הצבאית בוילהלמשטיין וב-1778 קיבל הסמכה בצבא נסיכות הבוחר מהנובר.
ב-1783 עבר לחיל התותחנים ושֵרת בבית הספר לתותחנות שהוקם בהנובר באותו זמן.
שרנהורסט נחשב לאינטלקטואל צבאי בולט ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ביקש ממנו להצטרף לצבאו.
שרנהורסט נענה והקים בפרוסיה חוג לחשיבה צבאית שהכשיר את רוב המדינאים והמפקדים של פרוסיה וגרמניה במאה ה-19. לאחר שנפוליאון הביס את פרוסיה בקרב ינה ב-1806 מינה אותו המלך לראש הוועדה שחקרה את התבוסה.
הייתה זו ועדת החקירה הצבאית מהחשובות בהיסטוריה.
מזכיר הוועדה היה קרל פון קלאוזביץ, מגדולי הוגי הדעות הצבאיים, אבל את רוב רעיונותיו קיבל קלאוזביץ משרנהורסט.
הקביעה העיקרית של הוועדה הייתה שכדי לשמור על עצמאות מול אויב חזק עם מפקד גאון כנפוליאון יש לגייס את האינטלקט הלאומי.
בעקבות המלצה זאת מונה שרנהורסט לראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי, שעליו פיקד גבהרד פון בליכר, והוא הקים את קורפוס המטה הכללי שהיה זרוע אינטלקטואלית של הצבא.
הרפורמות שהוביל שרנהורסט, יחד עם קצינים אחרים, בהם גנייזנאו וקלאוזביץ, חידשו מהבסיס את הצבא הפרוסי, שהתנוון מאז ימי פרידריך הגדול, והפכו אותו ואת יורשו, הצבא הגרמני, לאחד המקצועיים והיעילים בעולם.
שרנהורסט נפצע פצעי מוות בקרב ליצן, ב-1813, ומת ב-28 ביוני בפראג.
עד היום שרנהורסט נחשב לאחד מגדולי האינטלקטואלים הצבאיים בהיסטוריה.
מספר ספינות נקראו על שמו, ובולטת בהן הסיירת "שרנהורסט", שהתפרסמה במהלך שירותה במלחמת העולם השנייה.
כמו כן, נקראים על שמו גם רובע של העיר דורטמונד ובית ספר בעיר הילדסהיים.
הגנרל הנס פון סקטקט, שאחראי להשגים הגרמניים במלחמת העולם הראשונה הושווה לשרנהורסט, בעיקר על חלקו בהכנת הצבא הגרמני של רפובליקת ויימאר אשר הוגבלה בחומרה על ידי חוזה ורסאי, ועל בנייתו מחדש, התאמת תורות סודיות והכנת מטה כללי.
הוא זכה להצלחה חסרת תקדים בעימותים של השנים 1939–1940. לאחר עלייתם של הנאצים בגרמניה, השווה פילדמרשל פון מקנסן את פון סקטקט לשרנהורסט ואמר: "האש הישנה עדיין בוערת, והבקרה של בעלות-הברית לא הרסה אף אחד מן היסודות המתמשכים של הכוח הגרמני".
גם וינסטון צ'רצ'יל היה שותף לתאוריה זו, והאמין כי לפון סיקט היה תפקיד חיוני בהחזרת גרמניה למקומה בעולם הצבאי.
בשנת 1966 נוסד בגרמניה המזרחית עיטור על שמו.
גרהרד רוזה היה מומחה גרמני לרפואה טרופית שנאשם במשפט הרופאים בגרמניה על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
רוזה נולד בדנציג שבגרמניה (כיום גדנסק שבפולין).
הוא למד באוניברסיטת ברסלאו ובאוניברסיטת ברלין שבברלין.
לאחר שסיים את לימודיו עבד במכון של רוברט קוך ובאוניברסיטת היידלברג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצטרף לחיל הרפואה בלופטוואפה בדרגת בריגדיר גנרל.
בזמן המלחמה ערך ניסויים על אסירים במחנה הריכוז דכאו ובוכנוואלד באמצעות הדבקה בטיפוס הבהרות ובמלריה.
הוא קיווה שיצליח להקים משרת מחקר בארצות הברית, אך נעצר כשהמלחמה הסתיימה.
במשפט הרופאים בגרמניה נמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות.
הוא נידון למאסר עולם, אך מאסרו קוצר לאחר מכן ל-12 שנים.
הוא שוחרר מהכלא בשנת 1955.
גרהארט מוריץ ריגְנר היה נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ בעת מלחמת העולם השנייה.
הביא לידיעת העולם, באמצעות מברק ריגנר, את הידיעה שמסר לו התעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי - תוכנית ההשמדה הטוטאלית של היהודים באירופה על ידי גרמניה הנאצית.
כיהן כמזכיר כללי של הקונגרס היהודי העולמי בין השנים 1965 ל-1983.
גרהארט ריגנר נולד בשנת 1911 למשפחת משפטנים יהודים בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, ובה גדל והתחנך.
למד משפטים בברלין, בפרייבורג ובהיידלברג.
בשנת 1933, לאחר שקלגסים נאצים צרו על בית המשפחה בברלין בקריאות "יהודים החוצה", אחזה חרדה את בני המשפחה והם עזבו את גרמניה לצרפת, שם המשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטת סורבון וקיבל תואר במשפטים בשנת 1935. מצרפת עבר גרהארט ריגנר לשווייץ, שם עבד כעורך דין במשפט בינלאומי.
כעורך דין מנוסה נתקבל לעבודה כיועץ משפטי בנציגותו בשווייץ של הקונגרס היהודי העולמי שנוסד בז'נבה בשנת 1936. בשנת 1939 נתמנה לעמוד בראש נציגות הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
בימי מלחמת העולם השנייה פעל בפולין תעשיין גרמני אנטי-נאצי בשם אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית.
אזור פעולתו היה בשלזיה, בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ.
במסגרת תפקידו נסע לעיתים קרובות לשווייץ, ובהיותו שם מסר מידע לשירותי המודיעין של בעלות הברית.
ב-29 ביולי 1942 עלה שולטה על רכבת מפולין לשווייץ, בנסיעה שמטרתה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ, ודרכם בפני בעלות הברית, את דבר ביצועו של "הפתרון הסופי" להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות הגז ציקלון בה.
קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ', שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ.
סגלוביץ' העביר את המידע לגרהארט ריגנר כנציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, וראה לנכון להעבירה לידי ממשלות בעלות הברית ומנהיגי יהדות העולם.
ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית.
אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן.
משרד החוץ העביר את תוכן המברק לרב וייז.
ריגנר העביר מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לחבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן.
המברק קיבל בספרי ההיסטוריה את הכינוי "מברק ריגנר", והוא נחשב לידיעה שאישרה בעיני בעלות הברית ויהדות העולם את דבר ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה בידי הנאצים.
אף על פי שמברק ריגנר היה הידיעה המוסמכת הראשונה על דבר השמדת היהודים, תגובת בעלות הברית הייתה רפה ומאכזבת, והצהרתית בלבד.
ב-17 בדצמבר 1942 פרסמו 11 ממשלות של בעלות הברית וכן ממשלת צרפת החופשית הצהרה משותפת כי "השלטונות הגרמנים מגשימים עכשיו את כוונתו של היטלר, שעליה הכריז חזור והכרז, להשמיד את העם היהודי באירופה".
בו בעת שירת בעמדת מפתח עוזר שר החוץ האמריקאי לבעיות המלחמה המיוחדות, ברקינרידג' לונג, שעשה כמיטב יכולתו לסכל הצלת יהודים.
רק כשנה וחצי לאחר שיגור המברק, בינואר 1944, הקים הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הוועדה למען פליטי המלחמה שנועדה לפעול להצלת יהודים – אך פעולתה הייתה דלה.
על הקמת הוועדה כתב ריגנר בספר זיכרונותיו: "מאז מברקי הראשון חלפו 18 חודשים, שבמהלכם נמשך הטבח ללא פשרות ומיליוני יהודים הוקרבו".
בשנת 1956, כאשר קיבלה מרוקו את עצמאותה, היה ריגנר אחד משני נציגי הקונגרס היהודי העולמי שניהלו משא ומתן עם שלטונות הממלכה לעליית יהודי מרוקו.
המשא ומתן התנהל בפריז במשך שבוע ימים בסוף חודש יוני 1956. מצד שלטונות מרוקו נטלו בו חלק שר הפנים וראש שירותי הביטחון של מרוקו.
המשא ומתן הסתיים ב-27 ביוני 1956 ברבאט בירת מרוקו, בהסכמה על מתן רשות ליציאתם של חלק מיהודי מרוקו מן הממלכה, אך לא באופן רשמי למדינת ישראל.
היה זה אחד הצעדים הראשונים שהובילו אל הגל הגדול של העלייה ממרוקו.
בהמשך, בשנים 1961–1964, עלו לישראל רבבות מיהודי מרוקו, תוך העלמת עין מצד המלך חסן השני וממשלתו.
בשנת 1965 נתמנה ריגנר למזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1983.
לאחר מבצע סיני גברו הרדיפות נגד היהודים במצרים.
הקונגרס היהודי העולמי נחלץ לעזרת יהודי מצרים, ופנה לשם כך בבקשת עזרה מארגון הצלב האדום הבינלאומי.
ב-28 בנובמבר 1956 התקיימו בז'נבה דיונים בין נציגי הקונגרס לנציגי הצלב האדום.
ריגנר הצביע בפני נציגי הצלב האדום על סעיף 4 לאמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 להגנת אוכלוסייה אזרחית במלחמה, ודרש את הגנתם על יהודי מצרים מפני גירוש או מאסר.
כתוצאה מדיונים אלה יצאו שני נציגים של הצלב האדום למצרים כדי לסייע לאוכלוסייה היהודית.
ב-10 בנובמבר 1975 נתקבלה החלטה 3379 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שהשוותה את הציונות לגזענות.
מדינת ישראל ונציגיה באו"ם ובבירות העולם פעלו כדי לבטל את ההחלטה.
במקביל פעל גם ריגנר לביטול ההחלטה.
הפעולה נשאה פרי, וב-16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 4686, שבה הודיעה כי היא חוזרת בה מן ההשוואה.
בשנת 1983 פרש ריגנר מכהונתו כנשיא הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1987 העניק לו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד, העיטור הגבוה ביותר של צרפת.
האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה העניק לו עיטור כבוד על מאמציו לשיפור יחסי הכנסייה הקתולית עם העם היהודי.
גרהארט ריגנר מעולם לא נישא, ולא היו לו ילדים.
הוא נפטר בציריך בשנת 2001, בן 90 שנה היה במותו.
נקבר בבית העלמין היהודי בז'נבה .
ספר זיכרונותיו: "לעולם אל תתיאש – שישים שנה בשירות העם היהודי וזכויות האזרח" ראה אור רק לאחר מותו, לראשונה בגרמנית ולאחר מכן בתרגום לאנגלית.
גרהרד קונרד , אשר נודע בישראל בכינוי "המתווך הגרמני", ובגרמניה מכנים אותו "הר חזבאללה".
קונרד היה קצין ביון בכיר ומזרחן בולט בשירות הביון הפדרלי של גרמניה, וכיום בגמלאות.
בשנות ה-80 פרסם סדרת מאמרים על הג'אז בגרמניה הנאצית, שהוגדרה אז כ"מוזיקה מנוונת".
הוא למד מזרחנות באוניברסיטת בון, וב-1987 הגיש את עבודת הגמר שלו על אבן עבד אל-רחמן עוואזי, מראשי פוסקי השריעה בסוריה במאה ה-8. קונרד למד ערבית בדמשק ושירת במחלקת המזרח התיכון של הארגון.
בשנת 1990 הצטרף לשירות הביון הפדרלי של גרמניה בתחילה כאיש מחקר ומומחה למזה"ת ואחר כך הפך לאיש מבצעים.
בשנת 1998 נשלח מטעם שירות הביון לשרת בכיסוי דיפלומטי של "נספח תרבות" בשגרירות גרמניה בדמשק, שם פעל לצד אשתו, גם היא סוכנת של המודיעין הגרמני.
בעת שהותו בדמשק הכיר את ראשי ארגון חמאס וכן פעילי חזבאללה בולטים בלבנון, בהם השיח' חסן נסראללה.
קשרים אלה סייעו לו שנים אחר כך, כאשר שימש כמתווך.
בנוסף לגרמנית וערבית שולט קונרד בשפות רבות, לרבות צרפתית ואנגלית, ולאורך שנות שירותו התגורר חליפות בסוריה, בביירות ובירושלים.
בין השנים 2015 עד 2019 עמד בראש מרכז המצב והמודיעין של האיחוד האירופי (European Union Intelligence and Situation Centre), גוף הביון של האיחוד האירופי.
במהלך שירותו נשלח פעמים רבות לשליחויות דיפלומטיות במזרח התיכון, והיה מעורב בכמה הסכמי שחרור חטופים ואסירים שבמהלכם עבד בתיאום עם בכירי המודיעין הישראלי.
לאורך השנים נמנע קונרד מלהופיע בתקשורת, וניהל את מגעיו בחשאיות.
זהותו נחשפה בשנת 2009 על ידי העיתון הגרמני "טאגסשפיגל".
קונרד ליווה את המגעים לעסקת התיווך בין ישראל לחזבאללה לשחרורו של אלחנן טננבוים, והחזרת גופותיהם של בני אברהם, עדי אביטן ועומר סואעד חללי הר דב, שנחתמה בינואר 2004. במסגרת העסקה הזאת שוחררו 450 מחבלים רובם פלסטינים ולבנונים, סמיר קונטאר הוצא ברגע האחרון מהרשימה.
גם שחרורו של האזרח הישראלי-גרמני דניאל שרון מהכלא הלבנוני בספטמבר 2007 יצא לפועל, ככל הנראה, בזכות קשריו של קונרד.
בשנת 2008 קונרד תיווך בעסקת החילופים בין ישראל לארגון החזבאללה בה שוחרר הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים נוספים ו-197 גופות של מחבלי חזבאללה בתמורה להשבת גופות החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב שנחטפו בגבול לבנון בשנת 2006. הוא שימש כשליח מזכ"ל האו"ם בעסקת החזרת גופות חיילי צה"ל.
ב-29 ביוני 2008 הודיע קונרד לממשלת ישראל כי על פי חזבאללה, רון ארד נהרג במהלך ניסיון בריחה בשנת 1988.
בחודש אוגוסט 2008 הביא לשחרורם של שלושה מטפסי הרים גרמנים שנעצרו במזרח טורקיה על ידי הכורדים, לוחמי הקבוצה הבדלנית ה-PKK.
לפי בקשה אישית שהפנה בנימין נתניהו לאנגלה מרקל, קונרד היה מעורב, החל מן המגעים הראשונים, במאמצים להשגת הסכם לשחרור גלעד שליט, בין ישראל לחמאס, אליו הגיעו הצדדים באוקטובר 2011.
דונלד גרהם סמית' הוא שחיין קנדי בעבר.
הוא אלוף עולם ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, בעל מדליית כסף אולימפית במשחה שליחים ובעל 6 מדליות זהב ממשחקי חבר העמים הבריטי ובכך הפך למתחרה הראשון שזכה ב-6 מדליות זהב באירוע אחד של משחקי חבר העמים.
סמית' נולד באדמונטון, אלברטה למשפחה של שחיינים, אחיו הבכור ג'ורג' סמית' סיים במקום חמישי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה סמית' במדליית כסף בתוצאה של 3:45.94 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:42.22 דקות ולפני מערב גרמניה (3:47.29 דקות).
הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:02.59 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בתחרות.
נוסף לכך, סיים פעמיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.26 דקות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:03.92 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.42 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:28.64 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1977 זכה סמית' ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ו-1 כסף.
בתחרות שנערכה במונטריאול ב-4 באוגוסט 1977 קבע סמית' במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 2:05.31 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של ברוס פורניס מארצות הברית (2:06.08 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שנה ונישבר על ידי אלכסנדר סידורנקו מברית המועצות (2:05.24 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, אז מערב גרמניה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 2:03.65 דקות, לפני ג'סי ואסאלו מארצות הברית (2:04.99 דקות) ואלכסנדר סידורנקו (2:05.29 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה 1:03.60 דקות, אחרי ואלטר קוש שקבע שיא תחרות חדש של 1:03.56 דקות ולפני ג'רלד מרקן (1:03.62 דקות) שניהם ממערב גרמניה.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה סמית' ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר מעורב (2:05.86 דקות), אחרי ג'סי ואסאלו ששיפר את שיאו העולמי והעמידו על (2:03.29 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה (1:05.66 דקות).
גרהם סימסיון הוא סופר, תסריטאי, מחזאי ומנהל מערכות מידע אוסטרלי ממוצא ניו זילנדי.
סימסיון נולד באוקלנד שבניו זילנד בשנת 1956 ומתגורר כיום באוסטרליה.
הוא בעל תואר שני בכלכלה ותואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מלבורן.
במהלך חייו כתב תסריטים, סיפורים קצרים ומחזות, וכן התמחה בייעוץ עסקי וניהול מערכות מידע.
בשנת 1982 הקים חברת ייעוץ מצליחה, Simsion Bowles & Associates, שהעסיקה 70 עובדים ב-3 ערים שונות ונמכרה בשנת 1999. הוא פרסם שני ספרים וכן מאמרים שעסקו בניהול מערכות מידע והרצה בנושא ברחבי העולם.
בנוסף הקים סימסיון חברה לייבוא יינות בשם Pinot Now יחד עם סטיבן נוטון.
פרויקט רוזי הוא ספר הפרוזה הראשון של סימסיון.
הרומן זכה להצלחה חסרת תקדים עוד בטרם פורסם, כאשר נמכר ליותר משלושים וחמש מדינות בעולם וגרף מקדמות של כשני מיליון ליש"ט.
כתב היד של הרומן זכה בשנת 2012 בפרס Victorian Premiere's Unpublished Manuscript, המוענק ליצירות הרואות אור באוסטרליה.
הספר השני, ספר המשך ל"פרויקט רוזי",נקרא בשם אפקט רוזי, יצא לאור באנגלית ב-2014, וב-2015 הגיע לישראל.
הספר השלישי, הכל בגלל רוזי הוא "רומן חכם, מצחיק ומעורר מחשבה על גידול ילדים בימינו, על האופן שבו נתפסת שוֹנוּת אישיותית, ועל התוויות שהחברה ממהרת להצמיד לאנשים שלא עומדים בנורמות המקובלות".
סימסיון נשוי לאן בויסט (Anne Buist), פרופסור לפסיכיאטריה, ולהם 2 ילדים.
פרויקט רוזי (The Rosie Project), בהוצאת אחוזת בית (2013), תורגם לעברית על ידי סיון בסקין.
אפקט רוזי (The Rosie Effect), בהוצאת אחוזת בית (2014).
תורגם לעברית על ידי סיון בסקין.
צעד ועוד צעד- יחד עם אשתו אן בויסט (Two Steps Forward) בהוצאת תכלת (2018) תורגם לעברית על ידי מור רוזנפלד.
הכל בגלל רוזי (The Rosie Result), בהוצאת אחוזת בית (2019).
תורגם לעברית על ידי דנה טל.
גרהרד ברקהורן היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות השני הכי מוצלח בהיסטוריה (אחרי עמיתו אריך הרטמן).
ברקהורן נולד ב-20 במרץ 1919 בקניגסברג והתגייס ללופטוואפה של הורמאכט בנובמבר 1937.
ביוני 1941 עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות, נשלח ברקהורן ביחד עם טייסות הכנף לחזית המזרחית.
ב-2 ביולי בטיסתו ה-120, הפיל ברקהורן את הפלתו הראשונה; מפציץ סובייטי מסוג DB-3. בנובמבר מספר ההפלות שלו הגיע לכדי עשר ובנובמבר הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט.
במאי 1942 קיבל ברקהורן את הפיקוד על הטייסת הרביעית, ב-25 ביולי נפצע ברקהורן והוא החלים במהלך חודשים, לאחר שבמהלך יולי הפיל 30 מטוסים נוספים מה שהביא את מספר ההפלות שלו לכדי 59, על כך הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל ב-23 באוגוסט.
לאחר חזרתו לטיסה בתחילת אוקטובר, הגיע ברקהורן להפלתו ה-101 ב-19 בדצמבר.
ב-9 בינואר 1942 הוא הגיע להפלתו ה-105 כאשר הפיל את מטוס היאק-1 של גיבור ברית המועצות לב שסטקוב אשר שרד את הקרב, יומיים לאחר מכן הוספו 'עלי אלון' לעיטור צלב האבירים שלו.
ב-1 בספטמבר 1943 קיבל ברקהורן את הפיקוד על להק II של כנף 52, בסוף נובמבר הוא השיג את הפלתו ה-200. בין דצמבר 1943 ועד לסוף פברואר 1944, טייסי להק II בפיקודו של ברקהורן הצליחו להפיל כ-350 מטוסי אויב, כאשר 50 מהם נזקפו לזכותו של ברקהורן עצמו.
כך, ב-13 באפריל הגיע ברקהורן לכדי 250 הפלות, שלושה שבועות לאחר מכן הוספו 'חרבות' לצלב האבירים שלו.
ב-30 במאי, עם 273 הפלות, ברקהורן הופל על ידי מטוס P-39 סובייטי.
למרות שנפצע קשה בכתף ימין ורגלו, הוא הצליח להנחית את מטוס ה-Bf 109 שלו אך הוא נשלח לטיפול רפואי ואושפז במשך ארבעה חודשים.
כשחזר ברקהורן ליחידתו באוקטובר 1944 הוא היה שרוי במצב של חרדות ועייפות מנטלית, לקח לו מספר שבועות להתגבר ולחזור לעצמו.
ב-14 בנובמבר הוא הפיל את מטוסו ה-275 ובמהלך השבועות הבאים הוסיף עוד 26 הפלות, כשהוא משיג את הפלתו ה-301 והאחרונה ב-5 בינואר 1945.
ב-16 בינואר קיבל ברקהורן את הפיקוד על כנף קרב 6 שעסקה בהגנה על שמי גרמניה מפני מפציצי בעלות הברית ועשתה שימוש במטוסי פוקה-וולף Fw 190 (אם כי ברקהורן הביא איתו את מטוס ה-Bf 109G אותו הוא העדיף על פני ה-Fw 190).
משימת ההגנה על גרמניה הייתה קשה וגבתה מחיר פיזי ומנטלי קשה מברקהורן, מה שאילץ אותו לקחת חופשת מחלה מהחזית.
עם החלמתו הוא הוזמן על ידי אדולף גאלאנד להצטרף ליאגדוורבנד 44, כוח אווירי מיוחד שהורכב בעיקר ממטוסי הסילון מסרשמיט Me 262. ברקהורן התקשה עם מטוס הסילון החדש ולא הצליח להפיל מטוסי אויב.
ב-21 באפריל 1945 במהלך משימתו ה-1104 והאחרונה, מנוע הסילון של מטוסו עלה באש ובניסיון להנחית אותו הוא הותקף על ידי מספר מטוסי P-51 מוסטנג אך שרד את הנחיתה עם פציעה קלה בראשו.
עם סיום המלחמה מספר ימים לאחר מכן, הוא נלקח לשבי על ידי כוחות ארצות הברית בעודו מחלים מפציעתו בבית החולים.
ברקהורן שוחרר מהשבי בספטמבר 1945 ולאחר מכן עבד מספר שנים במפעל מכוניות בגרמניה המערבית.
בשנת 1956 הוקם חיל האוויר הגרמני מחדש תחת הבונדסוור וברקהורן הצטרף לשורותיו.
באפריל 1957 הוא קיבל את הפיקוד על כנף הקרב-הפצצה 31 (JaBoG 31), בשנת 1961 בדרגת אוברסט הוא הועבר לפיקוד הניסויים האווירי.
בשנת 1963 הוא הוזמן לבריטניה לבחון אבטיפוס ניסיוני של מטוס ההארייר, וביצע איתו נחיתת ריסוק.
נאמר שבשעת חילוצו משברי המטוס הפטיר בציניות את המילים "Drei hundredt und zwei" ("שלוש מאות ושניים")
בשנת 1969 קודם לדרגת בריגדה-גנרל ובשנת 1973 לדרגת גנרל-מיור.
תפקידו האחרון של ברקהורן היה ראש המטה של פיקוד האוויר הטקטי השני, פיקוד רב-לאומי כחלק מכוחות נאט"ו.
הוא השתחרר משירותו בבונסוור ב-30 בספטמבר 1975, בדרגת גנרל-לויטננט.
גרהרד ברקהורן נפטר בבית חולים בקלן ב-8 בינואר 1983 לאחר שנפצע קשה יומיים לפני כן בתאונת דרכים, בה נהרגה גם אשתו קריסטל.
גרהם הרמן (באנגלית Graham Harman; נולד ב-9 במאי 1968) הוא פרופסור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, מצרים.
הוא פילוסוף העוסק במטפיזיקה עכשווית, ומנסה לשנות את תוצאותיו של המפנה הלשוני בפילוסופיה המערבית.
הוא מכנה את רעיונותיו "אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים" (; object-oriented ontology, OOO).
זרם רחב יותר של פילוסופים, הריאליזם הספקולטיבי, כולל את הרמן ואת הפילוסופים יאן המילטון גראנט, קוונטין מייסו וריי ברסיי.
נולד באיווה-סיטי, וגדל במאונט-ורנון, איווה.
הוא למד בסנט-ג'ון קולג' באנאפוליס שבמרילנד, שם קיבל את תואר הבוגר.
לאחר מכן המשיך את לימודי הפילוסופיה אצל אלפונסו לינגיס באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, וסיים את תואר המוסמך ב-1991. סיים את הדוקטורט באוניברסיטת דה-פול ב-1999. ניהל טור הספורט בעיתון מקוון תוך כדי כתיבת הדוקטורט, ולדעתו סגנונו בכתיבה הפילוסופית ופוריותה השתפרו בעקבות כך.
מאז 2000, הוא חבר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
מתוך פרשנות ל"ניתוח שימושי" (tool-analysis) של היידגר ב"הוויה וזמן", הרמן מתחיל לפתח את מה שהוא קורא לה "אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים" .
מתוך שהוא מגדיר את הניתוח השימושי כשאלה מכריעה בשביל הפילוסופיה של המאה ה-20, הרמן מוצא בהיידגר את שורשיה של המטאפיזיקה של הדברים, המוצאת תיאור והצדקה לקיומם האוטונומי של הדברים.
אך גם בהיותו עובד בתוך גבולות הפנומנולוגיה, הוא מוצא כי ההיסטוריה הנרחבת שלה איננה מספקת, מכיוון שהיא מכפיפה את החיים העצמאיים של הדברים למגע האנושי איתם.
בניגוד למסורת הקנטיאנית, הגישה מוכוונת-הדברים שלו רואה את החיים האמיתיים המוזנחים של האובייקטים כאדמה פורייה למטאפיזיקה שתקום לתחיה.
מתוך הבלטה של המושגים כמו סובסטנציה והסיבה המזדמנת, הוא מצהיר על אוטונומיה מוחלטת של הדברים מדברים אחרים, ומנסה לרמוז לחייהם המחתרתיים האפלים ולהסתיר את תנועותיהם על ידי פעולה מטאפורית.
גרהרד יוהאנס פול דומק (; 30 באוקטובר 1885 – 24 באפריל 1964) היה כימאי ורופא גרמני, שעסק בעיקר בתחום הפתולוגיה והבקטריולוגיה.
דומק זכה בשנת 1939 בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה, על גילוי האנטיביוטיקה סולפונאמיד פרונטוסיל (sulphonamide Prontosil), שהייתה התרופה היעילה הראשונה נגד זיהומים חיידקיים.
גרהרד דומק נולד בשנת 1885 בעיר לגוב שבגרמניה.
אביו היה איש חינוך ואמו הייתה עקרת בית ועסקה בחקלאות.
עד גיל 14 למד דומק בבית הספר שאביו ניהל בעיר זומרפלד (כיום , בפולין).
כאשר היה בן 14, עבר לבית ספר אחר בשלזיה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1914, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קיל, אולם לימודיו נקטעו באמצע בשל התגייסותו לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
בדצמבר של אותה השנה, נפצע דומק בשדה הקרב.
לאחר שטופל והבריא, המשיך להתנדב כחובש עד לסיום המלחמה.
בשנת 1918 חזר לאוניברסיטה והשלים את לימודי הרפואה לאחר שלוש שנים.
בשנת 1923 החל לעבוד במעבדות המחקר במכון הפתולוגי של אוניברסיטת גרייפסוואלד.
בהמשך שימש גם למרצה בתחום הפתולוגיה באוניברסיטה זו.
ב-1925 עבר ללמד סטודנטים באוניברסיטת מינסטר.
נוסף על כך, באותה השנה הוא נישא לגרטרוד סטריבה.
לשניים נולדו שלושה בנים ובת אחת.
על אף שדומק אהב ללמד ונהנה מכך, בין השנים 1927–1929 הוא החליט לקחת הפסקה לצורך מחקר במעבדות של חברת באייר (Bayer), אשר מימנה מכון מחקר חדש לפתולוגיה ובקטריולוגיה ומינתה את דומק למנהלו.
במעבדות בייר עסק דומק בחקר זיהומים הנגרמים על ידי חיידקים.
הוא בדק את השפעתם של חומרים העשויים צבעים מסונתזים על חיידקים במבחנה.
בשנת 1932 גילה שקיים חומר כימי אדום היכול לרפא זיהומים חיידקיים.
תחילה הוא ניסה את החומר על עכברים, ומצא כי החומר, שלו ניתן השם
סולפונאמיד פרונטוסיל, מצליח לטפל בעכברים הנגועים בחיידק הסטרפטוקוק, גם אם מצבם קשה.
גרהרד לא חשב שהפרונטוסיל יעבוד גם על גוף האדם, אך כאשר בתו חלתה בסטרפטוקוק והייתה במצב אנוש, הוא טפל בה עם החומר.
כעבור מספר ימים, בתו נרפאה לגמרי מהמחלה.
בזכות הגילוי, מדענים רבים החלו לעסוק בתחום התרופות האנטי-בקטריאליות.
אמנם כעבור כמה שנים הוחלף השימוש בפרונטוסיל בתרופה אחרת, הפניצילין, אך דומק היה הראשון שגילה תרופה יעילה לטיפול בזיהומים חיידקיים.
מלבד מחקרו בתחום הבקטריולוגיה עסק דומק בפיתוח טיפולים כימותרפיים נגד מחלת הסרטן.
דומק עסק במחקר במשך שנים רבות, עד שנפטר בשנת 1964 כתוצאה מניוון בליבו.
גילוי האנטיביוטיקה פרונטוסיל זיכה את גרהרד דומק בפרס נובל לרפואה ופיזיולוגיה בשנת 1939, אך הוא לא הוענק לו באותה השנה עקב התנגדות המשטר הנאצי בגרמניה לקבלת פרסי נובל בקרב מדענים גרמניים.
רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה קיבל את הפרס, אך לא את המענק הכספי שהיה אמור לקבל, עקב הזמן שחלף.
כמו כן, דומק קיבל גם אותות כבוד מאוניברסיטאות שונות כמו בולוניה, מינסטר, קורדובה, לימה, בואנוס איירס, פרנקפורט וגיסן.
בשנת 1941, זכה לאות כבוד מצד החברה המלכותית האנגלית למדע.
גרהרד ברגר הוא נהג מרוצים אוסטרי לשעבר שהתחרה במשך 14 עונות בפורמולה 1. במהלך הקריירה השתתף ב-210 מרוצים, בהם השיג עשרה ניצחונות, 48 פודיומים, 12 זינוקים מהפול פוזישן ו-21 הקפות מהירות.
ברגר היה חברו לקבוצה של איירטון סנה ושותפו לזכייה באליפות היצרנים בשנים 1990 ו-1991.
בין השנים 2006 עד 2008 החזיק ב-50 אחוז מקבוצת טורו רוסו שהתחרתה באליפות.
ברגר החל להתחרות בפורמולה 1 במהלך עונת 1984 והתחרה בארבעה מרוצים עבור קבוצת ATS.
כשבוע לאחר סיום העונה ניצלו חייו לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים קשה.
ברגר נהג ברכבו בגבעות שליד זלצבורג, כאשר רכב פגע בו במהירות מאחור וגרם לרכבו להדרדר מעבר לצוק.
כתוצאה מהתאונה הועף מהרכב דרך החלון האחורי.
למזלו, זמן קצר אחרי התאונה עברו במקום שני רופאים המתמחים בפציעות גב.
הרופאים זיהו מיד את הפגיעות בצוואר ומספר שברים ודאגו שלא להזיז אותו ממקומו.
לאחר שעבר ניתוח חירום ותקופת החלמה שב לאיתנו וחזר להתחרות.
עונה לאחר מכן עבר להתחרות עבור קבוצת Arrows הבריטית.
שלדת הרכב בו נהג לא הייתה תחרותית מספיק ולא איפשרה לנצל את כל היכולות של מנוע הב.מ.וו בו עשה שימוש.
את העונה סיים במקום העשרים, כשהוא צובר שלוש נקודות שהושגו בשני המרוצים האחרונים של העונה.
הפריצה הגדולה החלה בעונת 1986 לאחר שעבר להתחרות עבור קבוצת בנטון.
במרוץ השלישי בעונה השיג את הפודיום הראשון בקריירה, כשסיים במקום השלישי בגרנד פרי של סן מרינו.
ברגר רשם לעצמו שם של נהג מהיר, כאשר בגרנד פרי באיטליה הגיע ל-351.22 קמ"ש, המהירות הגבוהה ביותר שהשיג נהג במהלך העונה.
בגרנד פרי מקסיקו רשם את הניצחון הראשון בקריירה, ניצחון שהיה גם הראשון בתולדות בנטון.
במקביל לתחרויות בסבב הפורמולה השתתף גם באליפות אירופה למכוניות טורינג ואף זכה במרוץ הסיבולת המפורסם בספא, בלגיה.
בעונת 1987 חתם ברגר בקבוצת פרארי ונהג לצידו של מיקלה אלבורטו.
בשל בעיות טכניות רבות ברכבו נאלץ לפרוש במהלך העונה מתשעה מרוצים, אך הצליח לנצח בשני המרוצים האחרונים של העונה.
עונת 1988 התנהלה בשליטה מלאה של קבוצת מקלארן - נהגי הקבוצה אלן פרוסט ואיירטון סנה ניצחו 15 מתוך 16 מרוצים.
ברגר היה הנהג היחיד שהצליח לפגוע בהגמוניה של מקלארן, כשניצח בגרנד פרי האיטלקי.
ברגר היה גם הנהג היחיד שלא מקבוצת מקלארן שזינק מפול פוזישן במהלך העונה, כשזינק ראשון בגרנד פרי בסילברסטון.
לקראת עונת 1989 הצטרף לקבוצה נייג'ל מנסל במקומו של אלבורטו.
תיבת הילוכים חצי-אוטומטית שהותקנה ברכבי פרארי הפכה אותם למהירים מאוד, אך גם גרמה לבעיות מכניות רבות.
במהלך המרוץ השני בעונה היה מעורב בתאונה קשה לאחר שהתנגש בקיר במהירות 290 קמ"ש.
בעקבות ההתנגשות הסתובב הרכב על המסלול מספר פעמים ואז החל לבעור.
ברגר סבל מכוויות בידיו ושברים בצלעות, פגיעות שמנעו ממנו להשתתף בגרנד פרי של מונקו.
הבעיות המכניות ברכב מנעו ממנו מלסיים את רוב מרוצי העונה, והמרוץ הראשון אותו סיים בהצלחה היה הגרנד פרי האיטלקי, שהיה המרוץ השנים עשר בעונה.
ברגר השיג ניצחון בפורטוגל וסיים במקום השני בספרד, לפני שנאלץ לפרוש משני המרוצים האחרונים בעונה.
בסיום העונה הודיע פרוסט על עזיבתו את קבוצת מקלארן וברגר תפס את מקומו
בין השנים 1990 ו-1992 שיתף פעולה עם איירטון סנה בקבוצת מקלארן-הונדה.