tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגלל מזג האוויר הקשה ששרר בעת התאונה לא ראו הטיסות זו את זו.
בסביבות השעה 10:29 הבחינו שירלי והארמס בטיסה 2 מבעד לעננים וניסו להימנע מההתנגשות בכך שהפנו את מטוסם מטה וימינה בזווית תלולה, אולם זה היה מאוחר מדי.
שני המטוסים התנגשו בסביבות השעה 10:30, כאשר הכנף השמאלית של טיסה 718 של יונייטד איירליינס פגעה בזנב של טיסה 2 של TWA וגרמה לניתוקו מגוף המטוס.
הכנף שמאלית של טיסה 718 ניזוקה משמעותית והיא התנתקה בחלקה מגוף המטוס בעקבות הפגיעה.
טיסה 2 של TWA נכנסה לצלילה כמעט אנכית לחלוטין בעקבות ניתוק הזנב, ללא יכולת שליטה במטוס.
היא פגעה בקניון במהירות של כ-768 קמ"ש.
כל 70 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו מיד.
בעקבות הנזק לכנף השמאלית, טיסה 718 של יונייטד איירליינס איבדה עילוי ונכנסה לצלילה כמעט ישרה לחלוטין.
היא פגעה בצוק במהירות של כ-770 קמ"ש.
כל 53 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו מיד.
את המרחב האווירי בו התנגשו המטוסים לא כיסה מכ"ם, ואף אחד מהמטוסים לא נשא קופסאות שחורות או משואת איכון רדיו לשעת חירום.
כמו כן, לא היו עדים אמינים להתנגשות או להתרסקות המטוסים לאחר מכן.
לאחר ששני המטוסים לא דיווחו על מיקומם במשך זמן מה, הוכרזו שתי הטיסות כנעדרות והחלו נוהלי חילוץ והצלה.
מאוחר יותר באותו היום אותרו הריסות המטוסים על ידי הנרי ופאלן האדג'ין, זוג אחים ובעלי חברת גרנד קניון איירליינס .
במהלך טיול בקניון, פאלן הבחין בעשן שחור, אולם לא ייחס לדבר חשיבות.
רק כששמע על שני המטוסים הנעדרים, הבין פאלן שהעשן שראה יכול להיות עשן של האש שנגרמה מההתרסקות.
הוא ואחיו הטיסו מטוס קל מדגם פייפר PA-20 פייסר ומצאו את הריסות המטוסים.
הם דיווחו לרשויות על ממצאיהם.
התאונה נחקרה על ידי מועצת האווירונאוטיקה האזרחית שתפקידה היה לחקור תאונות אוויריות לפני ה-NTSB.
החקירה נוהלה על ידי ג'ק פרשל והייתה מאתגרת במיוחד בשל תנאי השטח הקשים, השטח הנידח בו התנגשו המטוסים וכמו כן היקף ההרס.
הדו"ח הסופי כלל בין השאר את ההצהרה הבאה:
פרק בעונה השלישית של הסדרה תיקי עב"מים סקר את ההתנגשות.
הפרק הראשון של עונה 8 של הסדרה תעופה בחקירה סקר את ההתנגשות.
כמו כן, גם הפרק השישי של העונה ה-12 סקר את התאונה.
פרק זה נקרא "אסון בגרנד קניון".
הפרק החמישי בעונה הראשונה של הסדרה למה מטוסים מתרסקים סקר את ההתנגשות.
פרק בעונה הראשונה של הסדרה תעלומות בגנים הלאומיים סקר את ההתנגשות.
האסון האווירי מעל נהר הפוטומק התרחש ב-29 בינואר 2025, כאשר טיסה 5342 של אמריקן איגל אשר המריאה מהעיר ויצ'יטה בקנזס שבארצות הברית, שהופעלה על-ידי חברת PSA איירליינס עבור אמריקן איגל, התנגשה במסוק סיקורסקי UH-60 בלאק הוק של צבא ארצות הברית.
ההתנגשות התרחשה מעל נהר הפוטומק כאשר מטוס בומברדייה CRJ-701ER היה בהכנות האחרונות לקראת נחיתה בנמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל בוושינגטון די.
על סיפון המטוס היו 64 נוסעים ואנשי צוות.
במסוק טסו שלושה אנשי צבא.
כל 67 יושבי כלי הטיס נספו.
בין הנוסעים במטוס היו 15 מחברי נבחרת ארצות הברית בהחלקה אמנותית על הקרח; הם השתתפו ב 2025 והיו בדרכם חזרה ממחנה שנערך בוויצ'יטה עם סיום האליפות.
בין ההרוגים היו המאמנים יבגנייה שישקובה ובעלה ואדים נאומוב , אלופי העולם (1994) בהחלקה אמנותית על הקרח בזוגות.
האסטרונום (בהולנדית: De astronoom) היא יצירה שהושלמה סביב שנת 1668 בידי הצייר ההולנדי מתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, יוהנס ורמיר.
תיאורים של מדענים היו נושא אהוד בציור ההולנדי של המאה ה-17 ויצירתו של ורמיר כוללת הן את "האסטרונום" והן את "הגאוגרף", שנוצר מעט מאוחר יותר.
מקובל להניח כי בשתי היצירות מתואר אותו אדם, אולי אנטוני ואן לוונהוק.
מחקר שנערך בשנת 2017 העלה כי הבדים של שתי היצירות נחתכו מאותו גליל בד, דבר המחזק את הקשר ההדוק ביניהן.
הציור מציג אסטרונום המתבונן בגלובוס.
מקצועו של האסטרונום מתבטא בגלובוס השמיימי (גרסה מאת יודוקוס הונדיוס) ובספר המונח על השולחן – מהדורת 1621 של חיבורו של אדריאן מטיוס, Institutiones Astronomicae Geographicae.
במישור הסמלי, הספר פתוח לספר השלישי, קטע הקורא לאסטרונום לשאוב "השראה מאלוהים".
התמונה התלויה על הקיר מציגה את סיפור משייתו של משה מן היאור– דמות שבמסורת נחשבת כסמל לידע ולמדע, בהיותו "מלומד בכל חכמת מצרים".
שני הציורים מציגים דמות גברית בלב מרחב מחקר אישי, כשהיא מוארת באור יום החודר מהחלון השמאלי - מוטיב חוזר ביצירתו של ורמיר.
עם זאת, בעוד "הגאוגרף" מתאר חקירה של העולם הפיזי באמצעות מפות וגלובוס, "האסטרונום" פונה אל תחום גרמי השמיים והידע הקוסמי, דרך ספרים ואביזרים אסטרונומיים.
ההשוואה בין השניים מדגישה את השילוב ביצירתו של ורמיר בין מדע, השראה ותחושת גילוי.
מקור הבעלות של "האסטרונום" ניתן לאיתור החל ב-27 באפריל 1713, אז נמכר בציוד רוטרדם מתוך אוספו של אספן לא ידוע (ייתכן שאדריאן פאץ או אביו, מרוטרדם), יחד עם "הגאוגרף".
הרוכש המשוער היה הנדריק סורח, שירושת אוספו נמכרה באמסטרדם ב-28 במרץ 1720 וכללה את שתי היצירות.
בקטלוג המכירה תוארו הציורים כך: "Een Astrologist: door Vermeer van Delft, extra puyk" ("אסטרולוג מאת ורמיר מדלפט, איכותי במיוחד") ו-Een weerga, van ditto, niet minder ("דומה, מאותו האמן, לא פחות").
בין השנים 1881 ל-1888 נמכר הציור על ידי סוחר האמנות הפריזאי ליאון גושה לבנקאי ואספן האמנות אלפונס ג'יימס דה רוטשילד.
לאחר מותו עבר הציור בירושה לבנו, אדוארד אלפונס ג'יימס דה רוטשילד.
בשנת 1940, בעקבות הפלישה הגרמנית לצרפת, הוחרם הציור ממלון מגוריו בפריז על במבצע רוזנברג של המשטר הנאצי.
בגב הציור נחתמה צלב קרס בדיו שחור.
לאחר תום המלחמה הושב הציור למשפחת רוטשילד, ובשנת 1983 הועבר לבעלות המדינה הצרפתית כתשלום מס ירושה.
מאז מוצג הציור במוזיאון הלובר.
האסון בקראן-מונטנה התרחש ב-1 בינואר 2026 כאשר אירעו פיצוץ, ובעקבותיו שרפה, בבר הפופולרי Le Constellation שבעיירת הסקי בשווייץ.
באירוע נהרגו כ-47 בני אדם וכ-115 נוספים נפצעו, רובם במצב קשה, כך על פי הצהרה ראשונית של המשטרה.
האסיר היא סדרת טלוויזיה בריטית, שהופקה עבור ערוץ ITV בין השנים 1967–1968. יוצרי הסדרה הם ג'ורג' מרקסטיין ופטריק מקגוהן, שאף שיחק בה בתפקיד הראשי.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה בדצמבר 1969 וזכתה לפופולריות רבה.
הייתה זו אחת מסדרות הרכש הראשונות ששודרו בישראל.
הסדרה שודרה פעם נוספת בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6", ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים.
לסדרה יצא חידוש טלוויזיוני בשנת 2009 בכיכובם של איאן מקלן וג'יימס קאביזל.
בשנת 2018, זכו פרקי הסדרה לשחזור והמחזה רדיופונית בתחנת רדיו 4 של ה-BBC.
הסדרה מתארת עיירת קיט לכאורה, המכונה "הכפר", שהיא למעשה בית כלא גדול בו מוחזקים אנשי ביון לשעבר ואישים אחרים שלהם מידע מודיעיני בעל ערך לראשי הכפר.
בכפר אין לתושבים שמות אלא מספרים, כאשר ראש הכפר הוא "מספר 1" שזהותו אינה ידועה, וסגנו "מספר 2".
הדמות הראשית בסדרה, המגולמת על ידי מקגוהן, הוא סוכן חשאי לשעבר של הממשל הבריטי, אשר לאחר התפטרותו מתפקידו, מאבד את ההכרה עקב גז שהוחדר לביתו דרך חור המנעול.
עם היקיצה, הוא מוצא את עצמו בשחזור של פנים ביתו, הממוקם ביישוב חוף מסתורי המכונה בפי תושביו "הכפר".
הכפר מוקף בהרים משלושה צדדים והים מהצד הרביעי.
הוא מתוודע לתושבי הכפר, מאות אנשים מכל תחומי החיים והתרבויות, כולם נראים כמי שנהנים מחייהם השלווים בכפר.
הם אינם משתמשים בשמות, אך הוקצו להם מספרים אשר מלבד כמה מהם כמו "מספר 2", "מספר שלוש" ו"מספר שש", אינם נותנים רמז לגבי מעמדם בתוך הכפר.
אף על פי שהתושבים יכולים לנוע בחופשיות בכפר, הם נמצאים כל הזמן במעקב של מערכות ניטור היי-טק רבות ואינם יכולים לעזוב.
כוחות הביטחון, כולל אוטומט בצורת בלון בשם רובר, לוכדים מחדש או הורגים את אלו שמנסים להימלט.
חלק מהתושבים אינם שבויים אלא שומרים.
לאסירים, לפיכך, אין מושג על מי הם יכולים ועל מי לא.
הגיבור מכונה "מספר 6", אך הוא מסרב לקבל את הכינוי באומרו את המשפט שהפך לסימן היכר של הסדרה: "אני לא מספר!
"מספר 6" מהווה יעד חשוב במיוחד של "מספר 2", מנהל הכפר, שמתפקד כסוכן של מספר אחד שלא נראה.
"מספר 2" משתמש אמצעי חקירה פסיכולוגיים ופסיכואקטיביים הכוללים טכניקות כמו סמי הזיה, גניבת זהות, שליטה בנפש, מניפולציה של חלומות וצורות של אינדוקטרינציה חברתית וכפייה פיזית בניסיון לגרום ל"מספר 6" לחשוף מדוע התפטר מתפקידו.
העמדה של "מספר 2" מוקצה לאדם אחר בכל פרק, כאשר שניים מהם מופיעים שוב ושוב.
ההנחה היא שזה חלק מתוכנית גדולה יותר לבלבל את הגיבור "מספר 6", אבל לפעמים נדמה שחילופי כוח האדם הם תוצאה של כישלונו של בעל התפקיד הקודם, שגורלו לא ידוע.
"מספר 6" חסר אמון בתושבי הכפר, מסרב לשתף פעולה, מתנגד בדרכים מתוחכמות לשוביו ולא נופל לתחבולות השונות המנסות לשבור את רוחו ולהוציא ממנו את המידע.
בו בזמן הוא מנסה להערים על חוקריו, לגלות את זהותו של "מספר 1" ומי עומד מאחוריו, ולמצוא דרכים להימלט.
"מספר 6" נאבק, בדרך כלל לבדו תוך שהוא מנסה ללמוד כל מה שהוא יכול על הכפר, וכן לערער את פעולתו.
התוכניות שלו מובילות לפיטוריו של הנשיא המכהן "מספר 2" במספר הזדמנויות.
למרות סיכול המערכת, "מספר 6" אינו מצליח להימלט.
הממשל, שנעשה נואש מהידע של מספר שש, כמו גם חושש מהשפעתו הגוברת בכפר, נוקט בצעדים דרסטיים המאיימים על חייהם של "מספר 6", "מספר 2" והכפר כולו.
בפרק הראשון של הסדרה ,"הגעה", אומר אסיר "מספר 6": לא אעשה איתך שום עסקאות.
אני מסרב להידחף, להיות מתוייק, להיות מתודרך או מתוחקר ולא אסכים להיות ממוספר!
החיים שלי הם שלי בלבד.
נושא מרכזי בסדרה הוא הקונפליקט בין אינדיבידואליזם, כפי שמיוצג על ידי מספר שש, לבין קולקטיביזם, כפי שמיוצג על ידי הכפר.
לפי מקגוהן, הסדרה נועדה להפגין איזון בין שתי האידאולוגיות.
יוצרי הסדרה הם השחקן הראשי מקגוהן וג'ורג' מרקסטיין שהיה אחד מתסריטאי הסדרה "מלכודת" (Danger Man), בה גילם מקגוהן תפקיד ראשי כסוכן חשאי.
מקגוהן טען שבמשך שנים היה במוחו רעיון לסדרה על אדם בודד ונרדף המסוכסך עם סביבתו ומורד בה.
כאשר נסע ב-1966 לפורטמייריון שבוויילס כדי לצלם פרק בסדרה "מלכודת", חשב שהמקום ייחודי וסוריאליסטי ולכן מושלם לסדרה התאורטית שלו.
זמן קצר לאחר מכן פגש מקגוהן את ג'ורג' מרקסטיין.
מרקסטיין, אשר היה סוכן בשירות אנגליה במלחמת העולם השנייה, סיפר למקגוהן על מקרה אמיתי בזמן המלחמה שבו אסירי מלחמה בעלי מידע או תפקיד חשוב נכלאו במקום סודי, שם חיו כתיירים בנופש אף על פי שהיו אסירים לכל דבר.
מרקסטיין הציע ליצור סדרה על נושא זה כהמשך ישיר של "מלכודת", כך שדמותו של מקגוהן מתפטרת מתפקידה ונשלחת על ידי הממונים עליו למקום סודי שבו נכלאים אנשים עם מידע רגיש או ששירתו בתפקיד סודי וחשוב, כדי להימנע מאפשרות שיהפכו לבוגדים.
מקגוהן התלהב מהרעיון שהשתלב יפה עם הרעיונות עליהם חשב מלכתחילה כחומרי גלם לסדרה התאורטית שלו.
הוא הציג את הקונספט החדש ללו גרייד, שהיה אז ראש חברת הטלוויזיה הפרטית הראשונה באנגליה, ITV.
גרייד רצה שמקגוהן ימשיך לשחק בסדרה "מלכודת" אבל מקגוהן סירב והתעקש לפתח את הרעיון שלו ושל מרקסטיין.
לפי מקגוהן, גרייד אמר כי "זה נשמע משוגע לגמרי, אז אולי זה יעבוד." הוא רכש את הסדרה, עם מקגוהן בתפקיד הראשי וכאחד המפיקים.
מקגוהן גם כתב וביים מספר פרקים בסדרה, לעיתים תחת שמות עט שונים.
למרות מקורות הסדרה ב"מלכודת", דוחים יוצרי הסדרה את הרעיון שהיא מבוססת על הסדרה המקדימה.
הָאסְיוּם (Hassium) הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר, שסמלו הכימי Hs ומספרו האטומי 108. זהו היסוד החמישי בסדרת היסודות העל כבדים וה-16 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
האסיום נוצר לראשונה בשנת 1984 כאשר המדען פטר ארמברוסטר וצוות המדענים שעבדו במרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים שבדרמשטאדט, גרמניה הפציצו אטומי 208Pb ביוני 58Fe ב"מאיץ קוי".
ההפצצה גרמה להיווצרות האיזוטופ 265Hs ונייטרון חופשי.
זאת לאחר שניסיונות להפיקו על ידי יורי אוגאנסיאן וצוותו במכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה שברוסיה ב-1978 הפיקו תוצאות שנויות במחלוקת.
שם היסוד ניתן לו בשנת 1997 ונגזר מהמלה Hassia, שמה הלטיני של מדינת הסה שבגרמניה, בה נתגלה.
עד כה התגלו 8 איזוטופים שונים של האסיום:
266 - עם זמן מחצית חיים של 2.3 מילישניות.
267 - עם זמן מחצית חיים של 59 מילישניות.
275 - זמן מחצית החיים אינו ידוע.
האסיר או: איך תכננתי להרוג את טוני בלייר (The Prisoner or: How I Planned to Kill Tony Blair) הוא סרט תיעודי של הבמאי והמפיק האמריקאי מייקל טאקר ושל המפיקה הגרמנייה פטרה אפרלין.
הסרט מציג את סיפורו של יוניס חתאייר אבאס עיתונאי עיראקי שנעצר יחד עם אחיו על ידי חיילי צבא ארצות הברית שחשדו בהם כי הם תכננו לבצע ניסיון התנקשות בראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
הסרט מתואר מנקודת מבטו של אבאס ובקריינותו, חלק מהטענות בסרט מגובות על ידי מסמכים רשמיים של צבא ארצות הברית.
הסרט עשוי בסגנון מינמליסטי וכולל מספר מועט של ראיונות, צילומי וידאו ביתיים, וצילומי סטילס, כיתוביות המוספות לתמונות, וכן איורים בסגנון קומיקס מאת פטרה אפרלין.
הסרט נמנע מתאורים מצמררים או תמונות קשות ושומר על קו מאופק וענייני.
הרקע לסרט הוא סרט תיעודי אחר של טאקר, "ארמון התותחנים" שיצא בשנת 2004. באותו סרט התלווה טאקר לאנשי יחידת תותחנים מצבא ארצות הברית המוצבת בעיראק, ותיעד את פעילותם ושגרת חייהם במשך מספר חודשים.
סצנה אחת בסרט מציגה לילה אחד בו טאקר הצטרף לחיילים וצילם את מעצרו של אדם שטען שוב ושוב שהוא עיתונאי.
הסרט הנוכחי הוא סיפורו של אותו אדם.
אבאס הוא עיראקי מוסלמי שנולד וגדל בבגדאד בשנות שלטונו של סאדם חוסיין.
הוא בן למשפחה אוהבת ויש לו אישה, 3 אחים ו-2 אחיות.
לאחר ילדותו שהייתה מאושרת מאוד, הוא שירת תקופה בצבא עיראק, בזמן מלחמת איראן עיראק והוצב בצפון עיראק ליד הגבול של איראן וגם שם היה מאושר וחסר דאגות.
לטענתו, בזמן המלחמה סאדם חוסיין היה מנהיג טוב לעם העיראקי ואנשים לא שנאו אותו אז.
מאז ומתמיד רצה אבאס להיות מפורסם ולכן החליט להפוך לעיתונאי.
בשנת 1998 הוא נעצר על ידי עודאי חוסיין מפני שכתב כתבה שעסקה באמברגו נגד עיראק.
לעודאי חוסיין היה כלא לעיתונאים וספורטאים, ואבאס עונה בכלא מדי יום במכות חשמל ובאגרופים.
לאחר 32 יום שוחרר אבאס והובא לפגישה עם עודאי חוסיין.
חוסיין הציע לו כסף אך אבאס סירב לקחת את הכסף בטענה שמקור הכסף רע.
הוא טען שהדברים שכתב לא נכתבו מרוע אלא מליבו.
חוסיין הזהיר אותו שלא לחזור על דבר דומה בעתיד ושבפעם הבאה הוא עלול להרוג אותו.
בשנת 2003, בזמן פלישת כוחות ארצות הברית לעיראק נטל אבאס מצלמת סטילס ואופניים ותיעד את האירועים בבגדאד בזמן המלחמה.
לאחר מכן הוא המשיך לעבוד כצלם וידאו ועבד עם רשתות חדשות שונות ביניהן רשתות בריטיות.
בעבודה זו הוא הסתכן מדי יום בירי מצידם של כוחות הקואליציה ומצד המורדים העיראקיים שיכולים היו לחשוד בו שהוא מרגל.
אבאס קובל על הניגוד שיש לדעתו בין התמונות של החיילים שמחלקים שוקולד לילדים העיראקיים ובין המעצרים השרירותיים והפריצה של חיילים לבתי אזרחים בבגדאד באישון לילה.
בערב ה-23 בספטמבר 2003 התקיימה מסיבה בחצר של בית הוריו ואבאס נתבקש על ידי אחיו לצלם אותה בווידאו.
במהלך המסיבה אחיו של אבאס ירה באוויר באקדח קטן שיש לו.
בשעה אחת אחר חצות פשטו כוחות של חיילי צבא ארצות הברית על הבית על פי מידע מודיעי שקיבלו לפיו יש בבית טרוריסטים המכינים פצצות.
הם אזקו את אבאס, אחיו ואביו (שהיה בתחתונים וגופייה בלבד) והורו להם לשבת על הדשא, בשעה שהם מבצעים חיפוש בבית, כשאמו של אבאס נמצאת בתוכו.
אבאס ניסה להבין מדוע נערכת הפשיטה בביתו.
ואמר לחיילים שהוא עיתונאי, אך נאמר לו ולאחיו לשתוק.
החיילים לא מצאו דבר בבית.
אבאס ושני אחיו, האחד מהם רופא והשני סטודנט, נעצרו ונכלאו ללא משפט ובלי שהוסבר להם מהן ההאשמות נגדם.
מדי יום נלקח אבאס בלבד לחקירה שבה ביקשה ממנו חיילת אמריקאית מלווה במתורגמן "לגלות את האמת", כשאבאס שאל חזרה "איזו אמת".
כמו כן היא אמרה לו שהוא טרוריסט מסוכן.
החיילת נהגה לירוק על פרצופו.
חייל אחר היה נוהג להשכיב אותו, ללחוץ בכוח את פרצופו לרצפה, לקלל אותו ולהצמיד רובה לגבו.
לאחר מכן נאמר לו שהוא אסיר ושעליו לנקות את השירותים ונאסר עליו להתפלל.
לאחר מספר שבועות נאמר לאבאס כי הוא ואחיו עצורים בחשד כי תכננו להתנקש בטוני בלייר שבא לנאום בבגדאד, וכי יוניס זמם לנצל את קשריו עם העיתונאים הזרים איתם עבד כדי להוציא דבר זה אל הפועל.
בתגובה להאשמה זו יוניס צחק, משום שדבר זה נראה לו מופרך ודמיוני.
הסרט מציג ריאיון עם מפקד יחידת תותחנים בצבא ארצות הברית בו הוא מסביר על "מבצע תפיסת תחת" בו נעצר אבאס.
לטענתו הם עצרו מחבלים שהיה לגביהם מידע מודיעיני שהם עוסקים בהכנת פצצות, וכי המעצר היה קל מאוד.
לדבריו העצורים נעצרו לאחר מעקב ממושך בו קיימו האזנות טלפוניות לבית, וכי דרי הבית השתמשו במילות קוד כדי לתקשר עם מורדים בערים אחרות בעיראק.
לדעתו הם עוצרים את רוב האנשים שעוסקים בטרור ורוב האנשים שהם עוצרים הם טרוריסטים.
כן הוא טוען שרוב מבצעי המעצר היו מוצלחים והובילו להישגים.
לטענתו בדרך כלל אין טעויות בכתובת העצורים שכן אם יש חשש לכך מביאים מודיע או נעזרים בשכנים כדי לוודא שהחיילים נמצאים בכתובת הנכונה.
לאחר מכן אבאס נפגש עם אישה שאמרה לו שהיא מעוניינית לסייע לו.
היא שאלה אותו לטעמו לסרטים, מה הוא רוצה בחיים, העדפותיו בחיים וכו'.
היא ניסתה להפעיל עליו לחץ פסיכולוגי כדי שיספר לה את האמת.
כשהוא אמר לה שהוא אוהב את אשתו שמחכה לו, היא אמרה שלא ידבר על אהבה היות שהוא טרוריסט.
לאחר כחודש בכלא הועברו אבאס ואחיו ל"אוטובוס החופש" שמסיע אסירים לביתם, אבל הם לא הוסעו הביתה אלא ל"מחנה גנסי" – מתקן הכליאה שליד כלא אבו גרייב.
בכלא עצמו נכלאים אסירים "שיש להם ערך מודיעיני" ובמתקן הכליאה גנסי נכלאים אסירים "ללא ערך מודיעיני".
המתקן הוא עיר אוהלים בעלי תנאי תברואה ירודים המוקפת בגדר.
הסרט מצטט קצין אמריקאי שמודה כי 9 מתוך עשרה אסירים במחנה גנסי הם אזרחים שנעצרו משום שהיו "במקום הלא נכון בזמן הלא נכון", וכי הם עצורים פשוט כי לא נעים להודות כי נעצרו בטעות.
אבאס טען כי האוכל במחנה לא טעים, לא טרי, הכיל חרקים שונים מספר פעמים בשבוע וגרם לבעיות בריאות בקרב האסירים.
הלחם לא טרי והיה קשה מאוד לאכילה.
המחנה הגדול אוכלס בעוד ועוד אנשים והתנאים בו היו קשים.
לאחר מספר חודשים במחנה פרץ בו מרד אסירים וחלק מהאסירים נורו ונהרגו.
לאבאס היה עט אך לא נייר והוא כתב על החלק הפנימי של תחתוניו את פרטי האסירים שמתו במהומות או מסיבות אחרות (כמו אסיר שמת ממחלה ולא טופל).
בנג'מין טומפסון, חייל מילואים בצבא ארצות הברית, תמך בתיאוריו של אבאס את המחנה.
הוא אמר "לא הייתי מחזיק את הכלבים שלי שם".
לאחר 9 חודשים של מעצר ללא משפט, שוחררו אבאס ושני אחיו.
מפקד המחנה התנצל בפני אבאס.
אך זה אמר שהוא לא מעוניין ב"סליחה".
הוא האשים את המפקדים הבכירים של צבא ארצות הברית בכך שהם מודעים למצב ולא עושים דבר כדי למנוע אותו, וטען כי החייל הפשוט הוא אדם טוב שרק ממלא פקודות והאזרחים בארצות הברית לא מודעים למעשי הצבא.
אבאס ואחיו חזרו לביתם, אך בתחילה השכנים ובני המשפחה לא זיהו אותם.
עד למועד הפקת הסרט בשנת 2007 יש להם סיוטים מהכלא.
לטענת יוצרי הסרט, הצבא האמריקאי טוען כי אין לו רישומים כלשהם אודות אבאס.
בדת הבהאית, האסיפות הרוחניות (בפרסית: محفل روحانی; באנגלית: Spiritual Assembly) הן האסיפות הנבחרות המנהלות את הדת ברחבי העולם.
הקמתן של האסיפות הרוחניות נקבעה על ידי עבד אל-בהאא', ומאחר ובדת הבהאית אין מעמד של אנשי דת (כמו רבנים, כמרים וכדומה), ממלאות האסיפות הרוחניות חלק מהתפקידים האופייניים שממלאים אלה המשתייכים למעמדות אלה בדתות אחרות.
האסיפות הרוחניות הן מועצות הנבחרות ברמה האזורית או המקומית וברמה הלאומית, אם כי לעיתים עשויה אספה רוחנית לאומית לכלול רק חלק ממדינה או מספר מדינות.
מאחר שקיומן של האסיפות הרוחניות נקבע בכתבי הקודש הבהאים, מייחסים להם המאמינים טבע של שליחות שמימית.
בין תפקידיהן של האסיפות הרוחניות המקומיות נמנים ארגון הקהילה הבהאית וניהול קופתה, ארגון אירועים בהאים, ייעוץ לחברי הקהילה וסיוע בארגון חתונות והלוויות, חינוך ופעילות חברתית וכלכלית וקבלת מאמינים חדשים.
האסיפות הרוחניות הלאומיות ממלאות תפקידים דומים במישור הלאומי ובשינויים המחויבים, ובין היתר עוסקות בקשרי הקהילות הבהאיות עם מוסדות השלטון במדינה, מפקחות על האסיפות המקומיות וקובעות את קווי הגבול ביניהן.
האסיפות הרוחניות פועלות פעמים רבות בדרך של מינוי ועדות משנה או יחידים מבין חברי הקהילה, על מנת לטפל בעניינים מסוימים.
אספה רוחנית מקומית מוקמת בכל מקום יישוב בו מתגוררים לפחות תשעה מאמינים בני 21 ויותר, ונבחרת אחת לשנה ביום בראשון של חג הרידוואן (21 באפריל) למשך שנה או עד לבחירת האספה המקומית הבאה.
אם מונים מספר המאמינים העונים על התנאים תשעה בדיוק, יכריזו אלה על עצמם כאספה המקומית הראשונה באותו יישוב ביום הראשון של הרידוואן.
אספה רוחנית לאומית נבחרת על ידי הנציגים הבוחרים מטעם האסיפות הרוחניות המקומיות, לאחר שבית הצדק העולמי אישר את הקמתה וקבע את גבולותיה.
האספה הרוחנית הלאומית נבחרת אחד לשנה במהלך הרידוואן, ומכהנת בתפקידה משך שנה או עד בחירת האספה הבאה.
מקורן של האסיפות הרוחניות המקומיות הוא באל-כתאב אל-אקדס, ספר הקודש הבסיסי של הדת הבהאית אשר נכתב על ידי הבהאא אללה.
בספר זה קבע בהאא אללה כי בכל עיר תתכנס אספה, אותה כינה "בית צדק", ובה תשעה חברים לפחות.
אלה יראו עצמם כמשגיחים אשר מונו על ידי האל, וייוועצו יחדיו על מנת לפעול למען קהילת המאמינים עליה הם מופקדים.
בשנת 1878 קמה בטהראן אספה בהאית בלתי רשמית, והאסיפה הרשמית הראשונה נוסדה בעיר ב-1897 על ידי חג' אחונד.
שמה הרשמי של אספה זו אינו ידוע אך ב-1899 היא הייתה לגוף נבחר, אשר למרות היותו מקומי בהגדרתו, הוא תיאם את פעולות הבהאים בכל רחבי איראן.
ב-1899 נבחרה אספה בהאית מקומית בשיקגו, והקהילה הבהאית בניו יורק עשתה כן ב-1900. בהתאם לכינוי שהעניק בהאא אללה לאסיפות הרוחניות המקומיות, שינתה האספה הבהאית בשיקגו את שמה ל"בית הצדק של הבהאים של שיקגו, אילינוי".
בתגובה לכך פרסם עבד אל-בהאא', מנהיגה של הדת באותה עת, הנחיות ותפילות לשימוש האסיפות הרוחניות.
ב-1902 הורה עבד אל-בהאא' על שינוי שמה של האספה "לאספה רוחנית", וזאת כדי למנוע מהשלטונות המקומיים לסבור בטעות כי מדובר בבית משפט (באנגלית "House of Justice" - "בית צדק").
המושג "אסיפות רוחניות" משמש את המוסד מאז, אך הוא נחשב לזמני, והן עתידות לאמץ את השם "בתי צדק" בהתאם לקביעתו של בהאא אללה באל-כתאב אל-אקדס.
בעשור הראשון של המאה ה-20 החלו קמות אסיפות רוחניות במקומות שונים, אם כי אלה נטלו לעצמן כינויים שונים.
באסיפות היו חברים גברים בלבד עד שב-1911 גילה עבד אל-בהאא' את דעתו כי על האסיפות בארצות הברית לכלול גם נשים.
באיראן החלו נשים לכהן באסיפות הרוניות רק בשנות ה-50. עבד אל-בהאא' הורה כי מספר חברי האסיפות יעמוד על חמישה לפחות, למעט יוצאי דופן שקבע.
כששוגי אפנדי נבחר למנהיג הדת הבהאית ב-1921 הוא העניק קדימות להקמתן של האסיפות הרוחניות וקבע את מספר חבריה של כל אספה על תשעה לפחות.
כתוצאה מכך החלו קמות אסיפות רוחניות מקומיות רבות, וב-1928 הן מנו 85 ברחבי העולם.
בשנת 2001 נפקדו 11,740 אסיפות רוחניות מקומיות.
האסיפות הרוחניות הלאומיות הוזכרו לראשונה בצוואתו של עבד אל-בהאא', אם כי היו שמועות על הקמתן העתידית מספר שנים קודם לכן.
כבר ב-1909 בחרו הקהילות הבהאיות בארצות הברית ובקנדה "ועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמת בית התפילה הבהאי סמוך לשיקגו.
ועדה זו קיימה מפגשים שנתיים והקימה עם הזמן ועדות משנה שהופקדו על עניינים ספציפיים.
כאשר נחשפה צוואתו של עבד אל-בהאא' ברבים ב-1921, כבר תפקד המוסד הצפון אמריקאי כאספה לאומית לכל דבר.
ב-1922 קרא שוגי אפנדי לבהאים ברחבי העולם לבחור מקרבם אסיפות לאומיות, אשר יבחרו בהליך בחירות לא ישיר, היינו שכל אספה מקומית תבחר מקרבה נציג שישתתף בבחירות לאספה הלאומית.
ב-1928 היו תשע אסיפות רוחניות לאומיות, וב-2008 מנו אלה 184. חלק מהאסיפות הלאומיות הוקמו במישור היבשתי והתפצלו לאחר מכן לאסיפות לאומיות.
קיימות יחידות אדמיניסטרטיביות כמו אלסקה, הוואי, פוארטו ריקו או סיציליה שלהן אספה רוחנית "לאומית" משלהן.
האסיפות הלאומיות מונות תשעה חברים והן נבחרות לשנה.
חברי כל האסיפות ההרוחניות הלאומיות משתתפים בבחירת חברי בית הצדק העולמי המתקיימת בישראל מאז 1963 אחת לחמש שנים.
בישראל לא פועלת אספה רוחנית לאומית.
האסטרטגיה הפביאנית, הקרויה על שמו של מפתחה, פאביוס מאקסימוס, היא אסטרטגיית התשה שננקטה על ידי הרומאים במהלך המלחמה הפונית השנייה.
עיקרה של אסטרטגיה זו הוא הימנעות מקרבות כנגד חניבעל, כדי למנוע ממנו לנצל את גאונותו הטקטית ולנצח את הרומאים בקרב.
ביצועה המוצלח של האסטרטגיה הפביאנית היווה אחד הגורמים העיקריים לניצחונה של רומא במלחמה.
האסטרטגיה הפביאנית הפכה לכינוי לאסטרטגית התשה מוצלחת, ולאו דווקא במובן הצבאי.
המונח "אסטרטגיה פביאנית" פירושו טקטיקות של השהייה והימנעות מעימות על מנת להתיש את האויב ולצבור כוח.
המלחמה הפונית השנייה נפתחה בשנת 218 לפנה"ס בפרשת סגונטו.
לאחר מכן פלש חניבעל אל איטליה דרך הרי האלפים, הביס את רומא בקרבות טיקינוס וטרביה ובשנה שלאחר מכן בקרב טראסימיני, אבדות הרומאים בשלושת הקרבות האלו הגיעו לכמעט 100,000 חיילים.
כנהוג ברומא בשעות חרום מעין אלה, הוחלט על מינוי דיקטטור לניהול המלחמה, לתפקיד הדיקטטור התמנה פאביוס מאקסימוס, אחד מזקני המצביאים הרומאיים, ואיתו נתמנה המאגיסטר אקוויטום שלו, מרקוס מינוקיוס רופוס.
האסטרטגיה הפביאנית בשנת 217–216 לפנה"ס
שיטתו של פאביוס מאקסימוס הייתה נקיטת מלחמת התשה.
הוא סבר כי לחניבעל אין מספיק כוח אדם, אמצעים ואספקה כדי להמשיך את המלחמה באיטליה לאורך זמן.
כוחו של חניבעל באיטליה התבסס על תמיכתם של השבטים האיטלקיים והוא היה זקוק לבעלי ברית כדי להביס את רומא.
בשנת 217 לפנה"ס הצטרפו אליו רק השבטים הגאלים מעמק הפו ולרומא היה יתרון משמעותי בכוח אדם.
יתרונה של רומא, אליבא דפאביוס, לא יבוא לידי ביטוי בקרב מכריע בו יכול חניבעל לנצל את גאונותו האסטרטגית ולצמצם את כוחה של רומא במהירות, יתרונה של רומא ינוצל יותר אם תימנע מקרב מכריע כנגד חניבעל.
פאביוס סבר כי אם חניבעל לא ינצח בקרבות גדולים, הוא לא יוכל להשיג את תמיכתן של בעלות הברית של רומא, ובכך ישמר יתרונה הגדול של רומא בכוח אדם.
הוא עקב אחרי חניבעל ממרחק גדול די כדי שלא יוכל חניבעל לכפות אותו לקרב בעל כורחו, וקטן מספיק כדי שיוכל להרתיע את בעלות הברית מלהצטרף אל חניבעל, למנוע מחניבעל קווי אספקה מסודרים, ולהחליש את חופש התנועה הקרתגי.
בדרך כלל העדיף פאביוס לחנות על ראשי הרים, שם יכול היה להשקיף על חניבעל מבלי שחניבעל יוכל לתקוף אותו במהירות.
לאסטרטגיה הפביאנית קמו מתנגדים רבים ברומא, ביניהם הסגן של פאביוס, מינוקיוס רופוס.
האסטרטגיה הפביאנית הייתה זרה למנטליות הרומאית ששאפה לסיים את המלחמה בכמה קרבות גדולים ובמהירות, פאביוס לא הציע פתרון מהיר, להפך האסטרטגיה שלו נתפסה כלא מביאה תוצאות ממשיות.
בנוסף, היו שטענו כי האסטרטגיה הפביאנית לא כדאית מבחינה כלכלית.
כדי לפרנס את צבאו, בזז חניבעל שדות, ערים ובסיסים רומיים, פאביוס לא מנע זאת מחניבעל.
יתר על כן, האסטרטגיה הפביאנית נתפסה כפחדנית, היו שחשבו כי פאביוס לא מעז לצאת לקרב הכרעה כנגד חניבעל.
המתנגדים והלועגים לפאביוס הלכו ורבו לכל אורך תקופת הדיקטטורה שלו, רבים בזו לו וכינו אותו בכינויי גנאי כגון: "רבו של חניבעל" ו"קונטאטור"- מתמהמה.
חניבעל עצמו, שהבין את החשיבה ההגיונית שמאחורי האסטרטגיה הפביאנית, לא בזז את שדותיו הפרטיים של פאביוס כשעבר לידם, כדי להציג אותו כבוגד.
נקודת השבר הייתה בסתיו, חניבעל נסע לאפוליה כדי להעביר שם את החורף ובשל טעות של מורה הדרך שלו נקלע בעמק צר כאשר המעברים היו בידי פאביוס.
חניבעל השתמש בתחבולה חדשנית, הוא לקח 2,000 שוורים מן השלל, קשר להם חבילת חציר בין הקרניים, הבעיר אותן והוליך אותם על ההרים.
אף על פי שפלוטרכוס טוען שפאביוס הבחין בכך, הרומאים, שחשבו שהם תחת התקפה קרתגית, נטשו את עמדותיהם ויצאו כנגד השוורים.
אז תפס חניבעל כמעט ללא קרב את העמדות הרומאיות ועבר עד אפוליה.
לאחר כישלונו של פאביוס שם, החריפה ההתנגדות אליו ברומא.
הוא הוצג כמי שהייתה לו הזדמנות לסיים את המלחמה ולהכות את חניבעל והוא החמיץ אותה.
לאחר כישלונו זה הוחלט להשוות את כוחו של סגנו, רופוס, לכוחו שלו, וליצור בעצם שני דיקטטורים.
רופוס הובס מעט לאחר מכן בהיתקלות קטנה נגד חניבעל, וניצל רק בזכות תושייתו של פאביוס, אך דבר זה לא תרם לאהדה לפאביוס ברומא.
הוחלט שבשנה הבאה, 216 לפנה"ס, יחזור הפיקוד על המלחמה לידי הקונסולים ולא תוארך כהונת הדיקטטור.
הקונסולים של שנת 216 לפנה"ס, גאיוס טרנטיוס וארו ולוקיוס אמיליוס פאולוס, החליטו לצאת לקרב מכריע נגד חניבעל, וספגו תבוסה מוחצת בקרב קאנאי.
בקרב זה נהרגו עשרות אלפי רומאים, ביניהם הקונסול פאולוס.
לאחר הקרב, בשל מצב החרום, חזר פאביוס לנהל את רומא ולשקם אותה ממצב השפל אליו הגיעה.
לאחר הקרב חדרה התודעה כי קרב מכריע לא יביא תועלת לרומאים אלא להפך, ישרת את חניבעל.
מעתה האסטרטגיה הפביאנית לא נתפסה כאסטרטגיה שגויה ולא מועילה אלא כשיטה הנכונה שבה יש לנקוט כדי להביס את חניבעל, כינוי הגנאי "קונטטור" שהוענק לפאביוס מאקסימוס הפך לתואר של כבוד.
האסטרטגיה הפביאנית עד סיום המלחמה
לאחר קרב קאנאי, כאמור, נתפסה האסטרטגיה הפביאנית כשיטה הנכונה למיגורו של חניבעל והייתה לשיטה הנהוגה בלחימה באיטליה.
מכאן ולהבא לא היה ולו קרב גדול אחד כנגד חניבעל באיטליה עד סיום המלחמה, אף שחניבעל בכמה הזדמנויות ניסה לכפות קרב כזה על הרומאים.
הניסיון הגדול והנואש ביותר של חניבעל לכפיית קרב התרחש במהלך מצור קאפואה, אז חניבעל נסע עד לשערי רומא עצמה כדי להכריח את הכוחות הרומאים לצאת כנגדו.
ניסיון זה כשל, הרומאים דבקו כל כך באסטרטגיה הפביאנית עד שהיו מוכנים להפקיר את בירתם בשביל כך.
מלאחר קרב קאנאי ועד נסיגת חניבעל מאיטליה ניצלו הרומאים באופן מלא את יתרונם בכוח אדם, חניבעל ששלט במרבית שטחי איטליה לא היה יכול להגן עליהם שכן צבאו, בניגוד לצבא הרומאי, לא היה גדול דיו כדי שיוכל לפצל אותו.
הרומאים הותירו כוחות מעטים יחסית לעקוב אחרי חניבעל תוך שעיקר כוחם תוקף במקומות בהם חניבעל לא נמצא וכובש חזרה, בהדרגה, את איטליה.
האסטרטגיה הפביאנית יושמה רק באיטליה ולא בחזיתות האחרות של המלחמה, הרומאים חששו אומנם מחניבעל, שבמשך מרבית המלחמה נתפס כבלתי מנוצח, אך לא משאר המצביאים הקרתגיים.
בספרד, בסיציליה ולבסוף באפריקה חתרו הרומאים לקרב ולהכרעה מהירה של הקרתגים ואף ניצחו בקרבות רבים.
בנוסף לחשש מחניבל דווקא, הסיבה לכך היא שהאסטרטגיה הפביאנית לא הייתה יכולה להיות יעילה בשטחים אחרים בהם הרומאים היו הצד התוקף והיו בשוויון אם לא בחיסרון בכוח אדם, אז היו הרומאים צריכים לחתור לקרב ישיר ולנסות להכריע את המערכה במהירות.
סקיפיו אפריקנוס וסיום השימוש באסטרטגיה הפביאנית
בסוף שנת 206 לפנה"ס חזר פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס מספרד כמנצח, ונבחר לקונסול של שנת 205 לפנה"ס, המצביא הצעיר שזכה לאהדה רבה בעם רצה להעביר את המלחמה לאפריקה ולתקוף את הקרתגים במולדתם.
אף על פי שמרבית הרומאים תמכו בתוכנית זאת, קמו לה גם מתנגדים רבים ובראשם פאביוס מאקסימוס.
אחת הסיבות בגינם התנגד פאביוס למסע ההתקפה של סקיפיו היא מכיוון שמסע התקפה זה ביטל, למעשה, את האסטרטגיה הפביאנית.
סקיפיו לא חשש מהתמודדות ישירה עם חניבעל ואף העמיד את עצמו במצב בו היה יכול חניבעל, שחזר בשל מסע התקפה זה לאפריקה, לכפות אותו לקרב מכריע הלא הוא קרב זאמה.
פאביוס היה מבוגר מאוד באותו הזמן וקולו נשמע פחות בפוליטיקה הרומאית, ועל כן העם בחר בסקיפיו שפלש לאפריקה ונלחם כנגד חניבעל.
אף על פי שדווקא שיטת המלחמה התוקפנית של סקיפיו הייתה זאת שהוציאה את חניבעל מאיטליה, אין ספק כי לאסטרטגיה הפביאנית היה חלק ניכר בניצחון הרומאים במלחמה.
אין ספק כי אסטרטגית ההתמהמהות של פאביוס מאקסימוס היא זו שהביאה את יתרונה של רומא בכוח אדם לידי ניצול מלא, וגרמה לחניבעל שלא יוכל לנצל את ניצחונותיו באיטליה.
האסטרטגיה הפביאנית מקורה אומנם במלחמה הפונית השנייה אך היא באה לידי ביטוי בדוגמאות רבות.
המונח "אסטרטגיה פביאנית" פירושו אסטרטגיה של הימנעות מקרב כדי לצבור כוח ולמנוע מהיריב יתרונות.
האסטרטגיה הפביאנית שמשה במהלך הדורות לא רק כאסטרטגיה צבאית אלא גם כאסטרטגיה פוליטית או מדינית.
רבים המקרים בהם היה שימוש באסטרטגיה הפביאנית, המפורסם מביניהם הוא האגודה הפביאנית של בריטניה במאות ה-19 וה-20. אגודה זו ניסתה להחדיר ערכים סוציאליסטים לבריטניה בדרך הדרגתית וחוקית, ולא בדרך אלימה כפי שנעשה ברוסיה וכפי שכתב קרל מרקס.
האסיסטנט של אלוהים הוא סרט טלוויזיה משנת 1992 המתאר את הקשיים של אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי) להשתלב בחברה.
התסריט נכתב בידי סביון ליברכט וזיכה את ליברכט בפרס אקו"ם.
הסרט בוים בידי ברוך דינר ואורכו הוא 53 דקות.
הסרט מצוי ברשימה הסרטים המומלצים על ידי משרד החינוך לצורך הדרכת חינוך מיני וחברתי עבור נוער עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
אסנת (אסנת בר-נט סנד) היא נערה עם תסמונת דאון, שכמו כל אדם המגיע לגיל הנעורים, היא תוהה על מקומה בחברה ועל עתידה בחיים.
אסנת אינה מסתדרת עם בני גילה, משום שלחלקם יש דעה קדומה על אנשים עם לקות שכלית ומשום שאת שאר בני גילה, אמהּ מרחיקה ממנה.
אמהּ של אסנת (אביבה גר) היא עורכת דין מצליחה ואם חד הורית, שמגלה חוסר סובלנות לאסנת ולאנשים אחרים עם לקות שכלית.
חוסר סבלנות זה ברור מאוד לאסנת והיא תמהה אם היא עצמה הכישלון היחיד של האם המצליחנית.
סבתהּ של אסנת (עדנה פלידל) היא בת המשפחה השנייה הדומיננטית בחייה וגם היא זוכה לבוז מאמהּ של אסנת בשל היותה אדם לא מלומד המאמין באמונות טפלות.
אולם, למרות הבוז, אסנת ואמהּ מגיעות להתארח בכפר אצל הסבתא, לסוף שבוע.
נדמה כי יחסיהן של בנות המשפחה עומדים להשתנות בעקבות ביקורו של קוסם (עזרא דגן) בכפר.
הקוסם, שהוא בעצמו אדם חריג בשל היותו עולה חדש, מגלה גישה פשוטה וחכמה אל ליבן של אסנת וסבתהּ ומחזק את הביטחון העצמי שלהן.
הקוסם ממנה את אסנת לאסיסטנטית שלו, להופעה אחת, והיא מסייעת לו להעלים חפצים.
אחרי ההופעה היא מבקשת ממנו שיעלים את הנכות שלה והוא מסביר לה ברוגע, שהוא אינו יכול לעשות זאת משום שהוא בסך הכול האסיסטנט של אלוהים.
בסופו של דבר, הקוסם נעלם כפי שהוא צץ ועל המשפחה למצוא בעצמה את הדרך לחיי אושר.
סבתהּ של אסנת נאלצת להתעמת עם בתהּ כדי לעמוד על זכויותיה של אסנת.
אסנת – אסנת בר-נט סנד
האסטרונום המלכותי הוא נושא משרה בחצר של אנגליה והממלכה המאוחדת.
התפקיד ניתן לראשונה ב-22 ביוני 1675. בשנת 1834 מונה לראשונה "האסטרונום המלכותי של סקוטלנד".
בשנת 1675 ייסד צ'ארלס השני, מלך אנגליה את מצפה הכוכבים המלכותי בגרניץ' הסמוכה ללונדון.
עם ייסוד מצפה הכוכבים מינה המלך צ'ארלס את ג'ון פלמסטיד לתפקיד האסטרונום המלכותי הראשון, שתפקידו היה:
מאז ייסוד מצפה הכוכבים המלכותי, ועד שנת 1972 שימש האסטרונום המלכותי כמנהל מצפה הכוכבים, אך גם כנושא משרה של בית המלוכה, וקיבל מבית המלוכה מענק שנתי (סטיפנדיה) של 100 לירות שטרלינג.
לאחר שנת 1972 הפך התפקיד לתואר כבוד בלבד, והופרד מהניהול בפועל של מצפה הכוכבים.
1881–1910 סר ויליאם הנרי מהוני כריסטי
1995–היום מרטין ריס, ברון לדלו
האסיף (בשמו המלא: האסיף לתקופת השנה) היה אלמנך ספרותי שהוציא נחום סוקולוב בוורשה במשך שש שנים, בעשורים האחרונים של המאה ה-19. בכתיבתו השתתפו סופרים עבריים רבים מבני התקופה.
האסיף נוסד בשנת ה'תרמ"ה-1884, ויצא לאור מדי שנה בשנה בהוצאת יצחק גולדמן עד לשנת ה'תרמ"ט-1889. בשנה זו הפיקה מערכת "האסיף" ספר נספח, אף הוא בעריכת נחום סוקולוב, בשם "ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים עמנו היום" – מקבץ ביוגרפי של הסופרים היהודיים בני התקופה.
מהדורתו השישית והאחרונה של "האסיף" התפרסמה בשנת ה'תרנ"ד, 1894.
"ספר השנה", שהוציא סוקולוב בוורשה בין השנים 1899–1902, נחשב לממשיכו של "האסיף".
כרכי האסיף כללו דיווחים חדשותיים מסכמים של כל אירועי השנה החולפת, סקירות מיוחדות על מצב העם היהודי בתפוצות ועל מצבה של ארץ ישראל והיישוב המתחדש בה.
מדורי ספרות שבהם התפרסמו קטעי פרוזה ושירה, ומדורי היסטוריה וביוגרפיות של אישים מפורסמים, בעיקר יהודים מתחום הספרות.
ב"האסיף" התפרסמו גם תמונותיהם של רבים מהאישים שעליהם נכתבה סקירה, לצד תמונות מארץ ישראל.
בפוליטיקה האמריקאית, האסטרטגיה הדרומית הייתה אסטרטגיית בחירות של המפלגה הרפובליקנית להגברת התמיכה הפוליטית בקרב המצביעים הלבנים בדרום ארצות הברית על ידי פנייה לגזענות נגד אפרו-אמריקאים.
כאשר התנועה לזכויות האזרח וביטול חוקי ג'ים קרואו בשנות החמישים והשישים העמיקו באופן ברור את המתיחות הגזעית הקיימת ברוב דרום ארצות הברית, פוליטיקאים רפובליקנים כמו המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון והסנטור בארי גולדווטר פיתחו אסטרטגיות שתרמו בהצלחה לעצמה הפוליטית של המפלגה.
כתוצאה מאסטרטגיה זו, המפלגה הרפובליקנית נעה ימינה.
"האסטרטגיה הדרומית" פעלה בעיקר באמצעות יצירת נרטיבים "מלמעלה למטה".
נרטיבים אלו נחשבים בדרך כלל לגורם העיקרי ששינה את הפוליטיקה הדרומית בעקבות עידן זכויות האזרח.
האסיזות של ירושלים הוא קובץ חוקים בשפת צרפתית עתיקה העוסק בדיני משפט בממלכת ירושלים ובממלכת קפריסין.
הם גובשו במהלך המאה ה-13 בעכו, ומהווים האוסף המשפטי הנרחב והמקיף ביותר מתקופת ימי הביניים.
רוב האסיזות חוברו בידי שני משפטנים של הממלכה באמצע המאה ה-13, ז'אן ד'איבלין, רוזן יפו ואשקלון, ופיליפ דה נוברה.
ספרו של ז'אן ד'איבלין מכיל מידע רב על פעילות בתי המשפט בממלכה, תיאורי המשרות הגבוהות בממלכה, ההייררכיה הכנסייתית, טקסי ההכתרה המלכותיים והחובות הצבאיות של אצילי הממלכה למלך כפי שהיו ב־1187. פיליפ דה נוברה מסכם את החוק הפאודלי בממלכה; שני שלישים מהכתיבה שלו עוסקת בדיני יישוב סכסוכים בין המלך לוואסל.
שני הכותבים טענו שהם משחזרים את המסורת המשפטית של ממלכת ירושלים כפי שהייתה בשיאה במאה ה-12, ואשר מסמכיה המשפטיים נאבדו עת נפלה ירושלים לצלאח-א-דין בשנת 1187.
היסטוריונים חלוקים באשר באיזה מידה האסיזות אכן משקפים את המציאות המשפטית של ירושלים במאה ה-12, וזאת מאחר שמסמכים משפטיים מהמאה ה-12 כמעט ולא שרדו.
לדעתו של ההיסטוריון הנס מאיר, סביר להניח שלא התקיים קובץ משפטי מסודר בממלכה במאה ה-12, ושהסיפור הומצא על ידי ז'אן ד'איבלין ופיליפ דה נוברה על מנת ליצור מסורת חוקית שמטיבה עם האצולה הירושלמית, וכדי למנוע כניסה של מסורת חוקית אימפריאלית חדשה על ידי בית הוהנשטאופן.
האסטרונום המלכותי של סקוטלנד הוא נושא משרה בחצר של מלך סקוטלנד.
עד לשנת 1995 התואר ניתן למנהל מצפה הכוכבים המלכותי באדינבורו עד 1995. מאז הוא תואר כבוד.
רשימת האסטרונומים המלכותיים של סקוטלנד
האסטרונום שנפל לבאר הוא משל ממשלי איזופוס, המבוסס על אנקדוטה יוונית העוסקת בפילוסוף הקדם-סוקרטי והאסטרונום תאלס ממילטוס.
זו הייתה אחת מכמה בדיחות עתיקות שנכנסו לאוסף משלי איזופוס, ומספרה 40 בסיווג פרי.
בזמן התקיפה המדעית כנגד האסטרונומיה במאות ה-16 וה-17, הסיפור הפך לפופולרי שוב.
הסיפור על תאלס שנפל לבאר בעודו בוהה בכוכבי השמיים, הופיע לראשונה בדיאלוג "תאיטטוס" של אפלטון (המאה הרביעית לפנה"ס).
גרסאות אחרות לפעמים משנות את זהות האדם הנופל, או את מי שמציל אותו, אך כולם שומרים על ההערה הלעגנית של המציל שעדיף לאדם לשמור את ראשו על האדמה.
המשורר הרומאי אניוס סיכם את מוסר ההשכל של הסיפור בשורה: Quod est ante pedes nemo spectat, caeli scrutantur plagas ("אין איש המתבונן באשר נח לרגליו כאשר הוא מחפש את מרחבי השמיים") וצוטט פעמיים על ידי קיקרו לתופעה.
תומאס אקווינס מספר את הסיפור בפירושו לאתיקה של אריסטו:
כאשר יצא תאלס מביתו כדי להביט בכוכבים, הוא נפל לתעלה; בעודו מבכה את העובדה, אישה זקנה העירה לו: "אתה, תאלס, לא יכול לראות את מה שלרגליך ואתה מצפה לראות את מה שבשמיים?"
הסיפור חזר על עצמו בתור אנקדוטה משעשעת בספר הבדיחות של שייקספיר (1530).
נפל שמנמן לתעלה מעל האוזניים.
לכן צחקה אשה זקנה שטיפל בה בביתו ואמרה לו בלעג: הו תאלס, איך תוכל לדעת בדברים העליונים שלמעלה, ואתה אינך יודע מה כאן מתחת לרגליך?
בינתיים, אנדראה אלקיאטו יצא במתקפה רצינית כנגד האסטרונומיה בספר הסמלים שלו.
באותה מהדורה ראשונה היה איור של האסטרונום, ראשו באוויר, עומד למעוד מעל בלוק בניינים על הקרקע.
השיר הלטיני הנלווה התייחס לסיפורו של איקרוס ובמהדורות מאוחרות יותר השתמשו במקום זאת באיור של נפילתו מהשמיים.
עם זאת, הסמל נקרא "נגד אסטרונומים" והשיר מסתיים באזהרה "תן לאסטרונום להיזהר מלחזות כל דבר.
כי המתחזה ייפול בראשו, כל עוד הוא עף מעל הכוכבים." מהדר הסמלים האנגלי ג'פרי ויטני הלך בעקבותיו של אלקיאטו בהכללת הסיפור והתקפה חריפה לא פחות בספרו "בחירת הסמלים" (1586).
באותו זמן, מחזהו של ג'ון לילי, "גלאתיאה" (שהוצג לראשונה ב-1588) מציג עלילת משנה הכוללת אלכימאי מזויף ואסטרונום מזויף, שבהתבוננות בכוכבים נופל לאחור לתוך בריכה.
המשורר גבריאלה פארנו כלל גם הוא את סיפורו של האסטרולוג הנכשל בקובץ Centum Fabulae (1554), אך סיים בנקודה פילוסופית יותר, "איך אתה יכול להבין את העולם מבלי להכיר את עצמך קודם?" גם ז'אן לה פונטיין כלל עלילה זו בין משליו.
השיר שלו יוצא דופן בכך שהוא מגביל את הסיפור לרמז בן ארבע שורות בלבד לפני שהוא פותח בגינוי של 45 שורות של אסטרונומיה (עם גינוי צדדי על האלכימיה).
אבל הקרב נגד האמונות הטפלות הוכרע כאשר שארל דני כלל רק תקציר של שירו של לה פונטיין בספרו Select Fables (1754).
מסקנתו היא שהספקולציות לגבי העתיד הן סרק; כמה אנשים, הוא שואל,
האסכולה האוסטרית הוא כינוי לאסכולה בכלכלה.
עקרונותיה המרכזיים של האסכולה האוסטרית הם העדפת גישה מונחת הגות ושימוש בהיגיון (המכונה פרקסאולוגיה) על פני מחקר אמפירי ומתמטי ככלי להסבר תופעות כלכליות.
על פי רוב האסכולה האוסטרית מאמצת את עקרונות הליברליזם הקלאסי ומתנגדת בתקיפות לתאוריה הקיינסיאנית ולסוציאליזם.
כלכלנים בולטים באסכולה זו הם קרל מנגר, אויגן פון בהם-באוורק, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק, מארי רות'בארד וישראל קירזנר.
האסכולה קיבלה את שמה בזכות ויכוח שערכו חבריה בסוף המאה ה-19 כנגד האסכולה ההיסטורית הגרמנית בכלכלה.
הוויכוח שזכה לתשומת לב רבה, כונה "Methodenstreit", העימות המתודולוגי.
עמדתם של האוסטרים הגנה על מקומה של התאוריה בכלכלה.
לשיטתם התאוריה נפרדת מלימוד או איסוף של נסיבות היסטוריות.
לאחר שמנגר פרסם את ספרו בשנת 1883 בו חלק בחריפות על המתודולוגיה של האסכולה ההיסטורית, מנהיג האסכולה, גוסטב פון שמולר, טבע את המונח "האסכולה האוסטרית".
הוא עשה זאת כניסיון לאפיין את אותה אסכולה כפרובינציאלית ומנוגדת.
כינוי זה התקבל על ידי חברי הקבוצה, וכך הגדירו את עצמם.
כלכלנים בתקופה שלפני כינון האסכולה
יש הטוענים כי אפשר לראות ניצנים לעיקרי רעיונותיה של האסכולה האוסטרית כשיטת חשיבה כלכלית כבר במאה החמש עשרה, עם ההוגים הסכולסטים שבאו בעקבות תומאס מאקווינס, מאחר שאלו הבחינו בקיומו של "חוק כלכלי" - כוחות של סיבה ומסובב הפועלים כחוקים טבעיים אחרים - וניסו להסביר את אופן פעולתם.
תרומה מוקדמת נוספת הייתה לכתבים הכלכליים של הוגים מאסכולת סלמנקה כמו חואן דה מריאנה.
את המסה הכללית הראשונה על כלכלה "מאמר על טבע המסחר" כתב רישאר קנטיון, בן למורשת הסכולסטית, בשנת 1730. קנטיון היה יליד אירלנד שהיגר לצרפת.
הוא ראה בכלכלה תחום חקר נפרד, והסביר את התעצבות המחירים באמצעות "ניסוי חשיבה".
הוא הבין את השוק כהליך יזמי ואימץ את התאוריה האוסטרית בנוגע ליצירת הכסף: שהוא חודר לכלכלה בהדרגה, תוך יצירת שיבוש מחירים אגב חדירתו.
בעקבות קנטיון בא אן רובר ז'ק טורגו (1727–1781), אריסטוקרט צרפתי ושר האוצר במשטר הישן בצרפת (לפני המהפכה הצרפתית).
מאמרו "ערך וכסף" עמד על מקורות הכסף וטבע הבחירה הכלכלית כמשקפת דירוג סובייקטיבי של העדפות הפרט.
טורגו ניסח את חוק ההחזר הפוחת וביקר את חוקי הריבית.
בין השאר, פתר טורגו גם את פרדוקס היהלום והמים, שאדם סמית תהה על פתרונו.
התרה סופית של הפרדוקס באה בעבודתו של קרל מנגר.
טורגו העדיף גישה ליברלית קלאסית על פני מדיניות כלכלית, והמליץ על ביטול זכויות היתר המיוחדות לתעשיות בעלות קשרים ממשלתיים.
טורגו היה אביהם האינטלקטואלי של כמה וכמה כלכלנים צרפתיים במאה השמונה עשרה והתשע עשרה.
ז'אן-בטיסט סה (1767–1832) היה הכלכלן הראשון שהתעמק במתודה הכלכלית.
הוא טען שכלכלה אינה קשורה בצבירת נתונים אלא בניסוח מילולי בהיר של עובדות כלליות, וההשלכות ההגיוניות שלהן.
סה גילה את תאוריית היצרניות של תמחור משאבים, תפקיד ההון בחלוקת העבודה ואת "חוק סה": לא ייתכן מצב מתמשך של ייצור-יתר או צריכת-יתר בשוק חופשי אם מתירים התאמת מחירים.
סה נמנה עם תומכיהן של מדיניות לסה-פר והמהפכה התעשייתית.
קלוד פרדריק בסטייה (1801–1850) היה כלכלן, מחוקק ותומך בשוק החופשי, שלתפישתו היה מכשיר המקדם הרמוניה בין בני אדם, כל עוד תפקידה של הממשלה מוגבל.
בסטייה טען כי שירותים לא-חומריים כפופים גם הם לאותם כללים כלכליים כמו טובין חומריים.
תחילת האסכולה האוסטרית הייתה עם קרל מנגר (1840–1921) הווינאי.
בספרו "עקרונות הכלכלה" משנת 1871 החיה מנגר את הגישה הצרפתית-סכולסטית לכלכלה, וניסח את בסיסה התאורטי.
מנגר התעמת עם האסכולה הבריטית של סוף המאה השמונה עשרה וראשית המאה התשע עשרה שהתבססה על תיאורית הערך של עלות אובייקטיבית ותפוקת עבודה.
תאוריה ששימשה מאוחר יותר כבסיס לרעיונותיו של קרל מרקס.
כמו לאון ואלרה השווייצרי וויליאם סטנלי ג'בונס הבריטי מנגר היה שותף למה שכונה ל"מהפכת הערך השולי".
לשיטתו לערך הכלכלי יש בסיס סובייקטיבי ועל הנחה זו נשענת תאוריית התועלת השולית.
נושא נוסף בו עסק הוא יצירת כסף בשוק חופשי, כאשר המוצר הניתן ביותר לשיווק נדרש לסחר תמורת טובין אחרים ולא לצריכה.
מנגר היה ליברל קלאסי ואינדיבידואליסט מתודולוגי, וראה בכלכלה מדע של בחירת הפרט, בניגוד לגישתה של האסכולה ההיסטורית הגרמנית שראתה בכלכלה הליך של צבירת נתונים בשירות המדינה.
מעריצו וממשיכו של מנגר היה אויגן פון בהם-באוורק (1851–1914), מרצה באוניברסיטת אינסברוק ומאוחר יותר גם שר האוצר בממלכה האוסטרו-הונגרית.
בוהם-באוורק המשיך בפיתוח עבודתו של מנגר והחיל אותה על בעיות חדשות הקשורות בערך, במחיר, בהון ובריבית.
עבודתו "היסטוריה וביקורת של תאוריות ריבית", שהופיעה בשנת 1884, עוקבת אחרי מה שהיא רואה כשגגות הרבות בהיסטוריה של החשיבה.
גישתו מבקשת לתמוך ברעיון לפיו שיעור הריבית אינו תוצר מלאכותי אלא חלק מובנה בשוק המשקף את מה שהוא סבור שהיא עובדה אוניברסלית של מה שהוא כינה "העדפת זמן", דהיינו נטייה של אנשים להעדיף סיפוק צרכים במועד מוקדם יותר מאשר מאוחר יותר (את התאוריה הזו הרחיב פרנק פטר).
בוהם-באוורק ביקש להראות ב"תאוריה פוזיטיבית של ההון" כי השיעור הרגיל של הרווח העסקי הוא שיעור הריבית.
לשיטתו - בעלי הון חוסכים כסף, משלמים לעובדים וממתינים עד למכירת המוצר הסופי כדי לזכות ברווחים.
בנוסף טען כי ההון אינו הומגני אלא בעל מבנה מורכב ומגוון עם ממד זמן, ואמר כי כלכלה צומחת אינה רק תוצאה של השקעת הון רבה יותר אלא גם של הליכי ייצור מתארכים.
בוהם-באוורק היה בין הראשונים שמתחו ביקורת על רעיונותיו של מרקס, ובמיוחד עם תאוריית הניצול שלו ותורת ערך העבודה שביסודה.
בוהם-באוורק טען כי הריבית אינה נובעת מניצול פועלים.
עובדים יקבלו את כל מה שסייעו לייצר רק אם הייצור הוא מיידי.
ואולם משום שמדובר בתהליך מקיף, על חלק מהתוצר שמרקס מייחס לעובדים להיות מוקדש למימון התהליך, כלומר, לעבור להון.
טיעון זה מקובל עד היום על רבים מבין הכלכלנים, ועל פיו ריבית צריכה להיות משולמת בלי קשר לבעלות על ההון.
בשנות השמונים ועד אמצע שנות התשעים של המאה התשע עשרה שימש בוהם-באוורק שלוש פעמים כשר האוצר במונרכיה ההבסבורגית, הוא הכתיב מדיניות של תקציבים מאוזנים, היצמדות לתקן הזהב, סחר חופשי ודחייה של סובסידיות לייצוא ופריבילגיות מונופול אחרות.
מחקריו של בוהם-באוורק הפכו אותו לסמל האסכולה האוסטרית בעיני המרקסיסטים ובמקביל, סייעו בעיצוב דרך חשיבה והתייחסות אחידה של האסכולה לבעיות כלכליות.
עבודתם של מנגר ובוהם-באוורק כוננה את היסודות ואבני הבניין העיקריות לאסכולה האוסטרית.
לודוויג פון מיזס (1881–1973) היה זה שניגש לבניין התאוריה בפועל.
בספרו "תאוריה של כסף ואשראי" משנת 1912 הרחיב מיזס את תיאורית התועלת השולית גם ביחס לכסף ופרט את "תאוריית הרגרסיה" שלו, שביקשה להראות כי כסף לא רק נוצר בשוק, אלא חייב תמיד להיווצר שם.
על בסיס תאוריית שיעורי הריבית של קנוט וויקסל ותיאורית מבנה הייצור של בוהם-באוורק פרש מיזס מתווה של התאוריה האוסטרית ביחס למחזור העסקים וטען כי הגורם לו הוא הרחבה לא מבוקרת של אשראי בנקאי.
ספרו של מיזס נחשב כספר לימוד תקני בנושאי כסף ובנקאות בעשורים שאחרי כתיבתו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה פרסם מיזס מאמר הנחשב לפורץ דרך בשם "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות" בו טען כי ממשלה סוציאליסטית אינה מסוגלת לבצע את החישובים הכלכליים הנדרשים לארגון יעיל של כלכלה מורכבת, מה שגוזר מראש כישלון כלכלי של הסוציאליזם.
מיזס המשיך ופיתח את התאוריה שלו בספרו "סוציאליזם" משנת 1922 בו טען כי בהיעדר רכוש פרטי או חליפין בטובין המבוססים על הון אין דרך לשימוש מיטבי במשאבים.
התוצאה תהיה בהכרח "כאוס מתוכנן".
תאוריה זו הייתה נתונה במחלוקת חריפה באותן שנים.
כיום נוטים רוב הכלכלנים לקבל את תפישתו של מיזס או וריאציה מעט מרוככת שלה שהציע האייק.
טיעוניו של מיזס עוררו התנגדות, במיוחד החל מסוף שנות העשרים, עם עליית משטרי מדינת הרווחה ומשטרים סוציאליסטיים.
מיזס נדחק לשוליים ולא הצליח אפילו לקבל משרת מרצה בתשלום משך רוב חייו, עובדה שייחס לעוינות כלפיו מצד האנטי-קפיטליסטים בממסד האקדמי.
לצד ההסתייגות, הצליח מיזס לצבור לו גם מחנה אוהדים שנטשו את החשיבה הסוציאליסטית, ורובם השתתפו בסמינר הפרטי שלו (Privatseminar) באוניברסיטת וינה.
בין המשתתפים נמנו האייק, וילהלם רפקה, פריץ מאכלופ, אוסקר מורגנשטרן, גוטפריד פון הארבלר, ריכארד פון שטריגל, פאול רוזנשטיין-רודן, קרל מנגר הבן ומבקרים חיצוניים כמו ליונל רובינס והווארד ס.
מיזס המשיך ופיתח בסוף שנות העשרים ובמהלך שנות השלושים תאוריה מקיפה של פעולה אנושית בשדה הכלכלי אותה כינה פרקסאולוגיה - הגיון הפעולה.
נוסף על כך, השתתף מיזס (וכמוהו האייק) בוויכוח המרכזי של שנות השלושים על מחזור העסקים, הגורם שחולל את השפל הכלכלי הגדול והשיטות שיאפשרו להחלץ ממנו ולהימנע ממשברים תקופתיים.
מיזס המשיך להרצות באוניברסיטת ניו יורק עד שנה לפני מותו, בשנת 1973, וקנה לו תלמידים חדשים, וביניהם הנרי הזליט ומארי רות'בארד, שעבודתו הבולטת ביותר "אדם, כלכלה ומדינה" משנת 1963 המשיכה ופיתחה את רעיונותיו של מיזס ב"פעולה אנושית".
בשנותיו האחרונות ראה מיזס, בין השאר בהשפעת רותבארד, תחייה מחודשת מסוימת לרעיונותיו ורעיונות האסכולה האוסטרית.
שנה אחרי מותו, בשנת 1974, כאשר פרידריך האייק קיבל את פרס נובל לכלכלה קיבלה האסכולה תשומת לב רבה יותר.
האייק (1899–1992) היה דוקטורנט וחניכו של לודוויג פון מיזס, כאשר קרא את "סוציאליזם" של מיזס.
"עבור כל הצעירים שקראו את הספר כאשר הופיע", נזכר האייק מאוחר יותר, "העולם השתנה".
האייק, לצד רופקה, רובינס וברטיל אוהלין, נסוג מהרעיונות הסוציאליסטיים שבהם דבק קודם לכן ועבר לתמיכה ברעיונות השוק החופשי.
מחקריו הכלכליים העיקריים של האייק בשנות העשרים והשלושים עסקו במחזור העסקים.
כמו מיזס, טען גם האייק כי הסיבה העיקרית ליצירת עליות בלתי סבירות ונפילות בעקבותיהן בכלכלה היא הזרמת אשראי לשוק, המחוללת "אות שגוי" ועיוות במבנה ההשקעה.
החל מאמצע שנות השלושים, נדחו הסברים אלו, כמו הסברי האסכולה האוסטרית בכללה, מפני ההסברים הקיינסיאניים.
בשנת 1944 כתב האייק את הספר "הדרך לשעבוד", שטען כי לפתחה של בריטניה ניצבת סכנה חריפה הנובעת מכך שסוציאליסטים בריטיים רבים מנסים לקדם מדיניות של שליטה ממשלתית בחיי האנשים הדומה מאוד לזו שהטיפו לה בשנות העשרים בגרמניה.
שליטה ממשלתית בחיים הכלכליים, טען, היא הדרך לשלטון טוטליטרי בכלל.
בתקופה זו חלה שקיעה משמעותית ביותר בכוחה של האסכולה האוסטרית, שאיבדה את בסיס האם הוינאי שלה וחבריה המובילים נפוצו ברחבי העולם.
מיזס גיבש סביבו בארצות הברית חבורה נוספת של חוקרים והוגים, ונחשב לאחד מ"אבות" התנועה הליברטריאנית בארצות הברית.
האייק, באותן שנים, חדל מלעסוק בתאוריה כלכלית והתמקד בעיקר בפסיכולוגיה ופילוסופיה.
עיקר התרומות במסורת האוסטרית באותה תקופה, שנים שפעילותו של מיזס כבר החלה דועכת בהן, היו של רותברד, קירזנר ולודוויג לאכמן.
האייק עצמו נחשב לאחד הכלכלנים הליברטריאנים המובילים בעולם, אך האסכולה האוסטרית עצמה הפסיקה להתפתח וחשיבותה בעיני קהל הכלכלנים ירדה במידה ניכרת.
קבלת פרס נובל בשנת 1974 עוררה מחדש את העניין בהאייק והחייתה שוב את האסכולה האוסטרית, שהפכה לכוח חשוב יותר בעולם הכלכלה.
האייק עצמו שאב חיים חדשים מן הפרס והחל מפרסם במרץ מחודש.
ספרו האחרון, "התרמית הפטלית" יצא בשנת 1988, כאשר היה בן 89, וכלל ביקורת מעמיקה על משיכתם של אינטלקטואלים לסוציאליזם וניסיון להפרכה של בסיס אמונתם.
האייק נפטר בשנת 1992 בפרייבורג שבגרמניה.
האסכולה האוסטרית, בניגוד לאסכולות אחרות המסתמכות על מודלים מתמטיים או גישה 'מדעית'-פוזיטיביסטית דבקה בשימוש בחשיבה ובהגיון מילולי ככלי המתודולוגי העיקרי.
על פי התפישה האוסטרית, כלכלה היא כלי המאפשר להבין איך אנשים משתפים פעולה ומתחרים ביניהם בשדה הפעולה הכלכלי, כשהיא רואה ביזמות כוח עיקרי בפיתוח הכללי, מקדשת את הקניין הפרטי כחיוני לשימוש יעיל במשאבים, ורואה בהתערבות ממשלתית בהליך השוק פעולה הרסנית, בכל מקום ובכל אופן בו היא קיימת.
האסכולה טוענת כי הבחירות הסובייקטיביות של פרטים - להלן ידע אישי, זמן, ציפייה וגורמים סובייקטיביים אחרים הם האחראיים לכל התופעות הכלכליות.
האוסטריים מבקשים להבין את הכלכלה על ידי בחינת ההשלכות החברתיות של כל בחירה אינדיבידואלית מבין בפרטים במשק; גישה זו נקראת אינדיבידואליזם מתודולוגי.
גישה זו שונה מאסכולות אחרות, שכן הן מתמקדות בקבוצות חברתיות (ולא יחידים), משתנים מצטברים ("אגרגטיביים") וניתוח שיווי משקל.
בליבה הרעיוני של התאוריה האוסטרית טמונים המושגים של מחסור ובחירה.
על פי התאוריה אדם ניצב תמיד בפני מגוון רחב של בחירות, כשלכל מסלול פעולה שלו יש חלופות ועלויות.
כל פעולה של הפרט מכוונת לשפר את מצבו, מנקודת מבטו, כשלכל פרט ישנה מערכת שונה של ערכים והעדפות, צרכים ורצונות וגם לוח זמנים שונה להשגת כל מטרה.
את הצרכים, הטעמים, הרצונות ולוחות הזמנים של אנשים שונים לא ניתן לחבר או לחסר מאלו של אחרים ולא ניתן לכמתם לעקומה בודדת שניתן לכנותה העדפת הצרכן, משום שערך כלכלי כפוף לאמות המידה הסובייקטיביות של הפרט.
בדומה לכך, לא ניתן לכמת את כל ההסדרים המורכבים הקיימים במשק לסך מצטבר אחד גדול שניתן למקמו במשוואה שתניב מידע בעל ערך.
לדוגמה, הון צבור בידי פרטים הוא "הטרוגני", כלומר, בעל ערך משתנה בהתאם לשימושים הייעודיים שלו.
הוא יכול לשמש ליצירת טובין למכירה מחר או בעוד עשר שנים.
לוח הזמנים לשימוש בהון מגוון גם הוא.
התחרות, לפי התפישה האוסטרית, היא תהליך הגילוי של דרכים חדשות ומשופרות לארגן משאבים.
ההליך כמובן נגוע בשגיאות רבות, אך עובר הליך מתמיד של שיפור.
התייחסות זו של האוסטרים לשוק שונה באופן מהותי מזו של אסכולת חשיבה אחרות.
האסכולה האוסטרית תופשת את הזירה הכלכלית כהתרחשות דינמית, המחריבה ובוראת את עצמה מחדש באופן מתמיד, בלי נקודות ציון מוחלטות או חתירה לשיווי משקל, אלא כמערכת מורכבת של קביעות ערך יחסיות בין הפרטים המשתתפים במשחק הכלכלי.
גישה זו מנוגדת באופן חריף למגמה הבולטת אצל כלכלנים המתייחסים לכלכלה דרך מודלים מתמטיים מפושטים שבהם ההתרחשות סטטית הרבה יותר, ההון הומוגני, התחרות היא בין מספר נכון של מוכרים וקונים, המחירים משקפים את עלויות הייצור, אין רווחים עודפים וההליך התחרותי מגיע לסוף סטטי מוגדר (שיווי משקל).
כלכלנים סבורים כי המודלים המתמטיים אינם "מציאותיים" במובן זה שהם משקפים התרחשות ממשית כלשהי, אך למרות זאת הם משמשים כלכלנים באופן שיטתי כדרך לניתוח המציאות על מנת ליצור המלצות מדיניות.
לדוגמה, גופים רגולטוריים כמו רשות ההגבלים העסקיים פועלים תחת ההנחה לפיה לבירוקרטים היושבים ברשות הרגולטורית יש ידיעה ברורה מהו המבנה הנכון של תעשייה, אילו מיזוגים ורכישות יזיקו לה, למי יש נתח שוק גדול או קטן מדי ומהו השוק הרלוונטי.
בצורה זו, תטען התאוריה האוסטרית, נגרמים עיוותים חריפים יותר ולכן, טוען רותבארד, הממשלה היא האחראית ליצירת כל המונופולים האמיתיים.
"היומרה לידע," כלשונו של האייק, היא הרעיון השגוי והנפוץ בעיקר בתפישות הקיינסיאניות והסוציאליסטיות שלרשות הממשלה עומד הידע והכוח 'לייצר' צמיחה כלכלית באמצעות מניפולציה בעקומות הביקוש המצטבר דרך הוצאה ממשלתית מהירה יותר.
הוצאה זו הנחשבת למגבירת ביקוש ולא למפחיתת היצע או מה שהוא מכנה "בריונות ממשלתית", לדוגמה.
לפי תפישת האסכולה האוסטרית המדריך העיקרי לחשיבה כלכלית הוא בחינה מעמיקה של מערכת המחירים, משום שזו מספקת לכל אדם את המידע החיוני הדרוש להבנת מידת המחסור היחסית במוצרים השונים.
לדוגמה, אין לצרכן צורך לדעת כי מגפת הפה והטלפיים פגעה בפרות במדינתו.
מחיר בשר הבקר והחלב המאמיר יספר לו על כך ויאותת לו מהי ההתנהגות המתאימה במצב זה.