tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1954, פאצ'ן ואמה שהו כשישה חודשים במנזר גיאלסיי רינפוצ'ה, שבמהלכם היא השלימה את הנגונדרו, השלב הראשון של הכשרתה הדתית.
אך היא חזרה הביתה לבקשתו של אביה, שרצה ללמד אותה באופן רשמי את חובותיה בתור היורשת של הצ'יף.
עד סוף שנת 1956, עשרות אלפי חמושים עלו להרים כדי לקיים התנגדות מזוינת.
כאשר אביה נפטר ב-1958, היא נטלה לידיה את תפקידה כראשת השבט.
ב-1959, היא רכבה בראש 600 לוחמי הלמדהא להרים כדי להצטרף לכוחות הגרילה שחנו שם.
כשהגיעה הידיעה שהסינים עומדים לתקוף, פאצ'ן חזרה ללמדהא כדי להזהיר את משפחתה, ולסייע להם לאסוף את חפצי הערך שלהם ולהימלט.
הקבוצה שלהם גדלה לכדי אלפי משפחות מהעיירות דרג', לינגחה שיפה, ומרחאם.
כוונתם הייתה להצטרף לכוחות הגרילה צ'ושי גנגדרוק, שהתרכזה בעיר להסה.
לאחר שפאצ'ן ופליטי שבטה התאחדו עם הלוחמים שהצטרפו עוד קודם למאבק, פאצ'ן לקחה חלק בחלוקת הפליטים לקבוצות קטנות יותר, גלויות פחות, וארגנה סיורים להגנתם.
היא ואנשיה נטלו חלק פעיל בלוחמה נגד הכוחות הסינים.
במהלך המסע של הפליטים לאזור המקלט, הקבוצה שלה הסתייעה בידי ה-CIA.
המלחמה ארכה חודשים רבים, בהם הלוחמים והפליטים סבלו מחוסר במזון וקשיים אחרים, כשהם נלחמים בצבא מאורגן שעולה על מספרם בעשרות מונים.
לקראת סוף 1959, הביסו הכוחות הסינים את צ'ושי גנגדרוק, ואז השתלטו על אזור רחב.
פאצ'ן, אמה וסבתה הסתתרו ביער סמוך, ואז צעדו לעבר הודו כדי למצוא שם מקלט.
הן התקדמו בהצלחה במשך 25 ימים, אך לבסוף נלכדו על ידי הצבא הסיני, יחד עם עוד 300 פליטים.
לאחר שנלקחו בשבי, פאצ'ן ומשפחתה הוחזקו בבתים נטושים בקרבת מקום, אשר שימשו כבתי מעצר זמניים.
במהלך שבוע, פאצ'ן נחקרה ועונתה.
זמן קצר לאחר מכן, רבים מהפליטים שוחררו, בעיקר ילדים, נשים וקשישים (כולל אמא שלה, דודתה, סבתא).
פאצ'ן הועברה ל'מרכז איסוף", שם הוחזקה במשך חודש.
היא הייתה האישה היחידה שנכלאה שם.
אחרי זה, פאצ'ן הועברה למנזר בצ'מדו ששימש ככלא סיני.
במשך 10 חודשים, היא נחקרה והוחזקה בתנאים קשים בתא תת-קרקעי, ואז הועברה חלק אחר של המנזר הידוע כדיונג נאנג, שם המשיכו לחקור ולהכות אותה, והחזיקו אותה באזיקי רגליים למשך יותר משנה.
בשנת 1963, היא הועברה לבית הכלא סילטהוג טהאנג, שנחשב למקום אליו נשלחים אלה שאשמים בפשעים החמורים ביותר.
הכלא ממוקם בין נהר המקונג (המכונה זאצ'ו בטיבט) ונהר נגומצ'ו.
בכלא זה, מיינו את האסירים על פי מגדר וכן על פי מידת הדבקות שלהם בבודהיזם הטיבטי.
פאצ'ן, גם כאשר עונתה למטרה זו, סירבה לוותר על דתה והפרקטיקות שלה.
היא הוחזק בבידוד למשך 9 חודשים אחרי שסירבה להוקיע את דתה.
אך במקום לוותר, כשהיא לבד בחושך, פאצ'ן השלימה 100,000 סגידות.
במהלך כל תקופת השבי שלה, היא המשיכה את הפרקטיקה הבודהיסטית הטיבטית של טונגלן - בקשה לקחת על עצמה את סבלם של אחרים.
כששמעה שאמה חיה ועובדת בקונגפו, ושיש תוכניות לשלוח לשם מספר אסירים, הצליחה פאצ'ן לשכנע את סוהריה לשלוח אותה לשם.
היא שהתה שם שנה, ואז הועברה לכלא דראפצ'י, אחד הידועים ביותר לשמצה מבין בתי הכלא הסינים, בשנת 1965. היא הוחזקה שם במשך 11 שנים.
בדראפצ'י, האסירים לבשו מדים סינים, ונאסר עליהם לדבר טיבטית, להתפלל, או לקיים כל פולחן טיבטי, דתי או מסורתי.
לאחר פטירתו של מאו דזה-דונג ב-1976, פאצ'ן הועברה שוב, בפעם האחרונה.
בעקבות רגיעה ביחסים בין הסינים והטיבטים, אסירים רבים שוחררו, והיא ביניהם.
היא שוחררה מן הכלא ב-1981, לאחר כליאה של 21 שנים.
לאחר שחרורה מן הכלא בינואר 1981, מצאה פאצ'ן שביתה נהרס, ומשפחתה איננה.
היא קיימה אז עלייה לרגל, וביקרה במנזרים בסרה, דרפונג, וגנדן, אשר כולם נהרסו במהלך המהפכה התרבותית, בזמן שהייתה כלואה.
במהלך השנה הבאה, היא ביקרה במנזרים להוחה, שדרה, דרולמה להגאנג, ודהלחאמפו, ונשארה למשך שמונה חודשים במנזר סאמייה, שם היא למדה פרקטיקות בודהיסטיות חדשות.
אז, היא החליטה לחזור ללהסה כדי להמשיך לפעול למען עצמאותה של טיבט.
היא השתתפה בשלוש הפגנות בלתי-אלימות בולטות; ב-27 בספטמבר ו-1 באוקטובר 1987 וב-5 במרץ 1988. ב-1989, היא גילתה שיצא נגדה צו מעצר, והכינה תוכנית מילוט לנפאל דרך הר קאילאש.
לאחר 25 ימים, היא הוטסה לדרמסאלה.
חלומה לפגוש את הדלאי לאמה התגשם, כאשר הוא העניק לה מפגש אישי זמן קצר לאחר הגעתה.
היא התיישבה במנזר גאדן צ'ולינג בלדהרמסלה, הודו.
האוטוביוגרפיה של פאצ'ן, Sorrow Mountain: the Journey of a Tibetan Warrior Nun, יצא לאור בשנת 2000, והיא יצאה לסיור השקה בארצות הברית ואירופה.
בשנת 2001, היא ביקרה בממלכה המאוחדת בהזמנתו האגודה הטיבטית, והובילה את המצעד השנתי דרך מרכז לונדון כדי להנציח את התקוממות להסה.
במשך שארית חייה, היא המשיכה להשתתף במצעדים ואירועים למען שחרור טיבט בארצות הברית, צרפת, איטליה, שווייץ, ועוד.
היא נאמה בפני הקונגרס האמריקאי ובפני ממשלות אחרות, כמו שהייתה גם מדברת עם אנשים ברחוב.
היא פעלה לשימור המסורת הטיבטית, כמו גם לשימור סיפורה "כשאמות, כל מה שיישאר ממני זה הסיפור שלי".
היא כתבה בספרה, שכשהוחזקה בבידוד בכלא, היא הרגישה דיכאון כשלא התפללה, וכשלא הרגישה דיכאון היא הרגישה זעם.
אך "נזכרתי בדבריו של [הלאמה] גיונסיי רינפוצ'ה, 'אין הבדל בין חבר לאויב.
זה חשוב להתייחס לשניהם אותו דבר.
האויב שלך הוא המורה שלך'.
התחלתי לדמיין, שאבי עומד מימיני, ואמי משמאלי, ומאו דזה-דונג לפניי.
אבי כדי להעניק לי כוח ואומץ, אמי כדי להעניק לי רוך ואכפתיות, ומאו דזה-דונג כי לא יכלתי לתאר אדם בעל חטא גדול יותר משלו.
הוא הרס במדיניותו אלפי מקדשים, אלפי לאמות אבדו חייהם.
עשרות אלפי טיבטים הורעבו, הוכו, ונהרגו.
איזה מצבור של חטאי קארמה היו לו, שהובילו אותו לנהוג כך.
אך לא הצלחתי להשתחרר מכעסי, ברגע שהפסקתי לדמיין, הוא חזר."
פאצ'ן נפטרה בדהרמסלה ב-2 בפברואר 2002 בעקבות אי ספיקת לב.
אני פרנקי היא סדרת דרמת נעורים אמריקאית.
הסדרה עוקבת אחרי פרנקי גיינס, אנדרואיד מתוחכם בדמות בחורה שנוצר על ידי מדענית מוכשרת הנתונה בסכנה, וכתוצאה מכך מנסה לשלב את פרנקי בבית ספר אמיתי.
הסדרה מופקת ומשודרת על ידי ערוץ הטלוויזיה ניקלודיאון.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-4 בספטמבר 2017.
סיגורני גיינס היא מדענית העובדת בחברה המפתחת רובוטים, אנדרואידים למערכות גנטיות אלקטרוניות.
גיינס מצליחה לפתח אנדרואיד המצויד בבינה מלאכותית המצליח לתקשר עם הסובבים אותו, ואף להבין ולחוש רגשות.
האנדרואיד בנוי כגוף של נערה מתבגרת, שסיגורני מכנה אותה "פרנקי".
כשחברות ענק מתחילות לחפש את פרנקי במטרה להפוך אותה לחיילת רובוטית מאומנת, סיגורני מחליטה להסוות את פרנקי כבת שלה, ומשלבת אותה בבית ספר רגיל.
אלכס הוק – פרנקי גיינס
ניקול אליס נלסון – דייטון רייס
קרסון רולנד – קול רייס
קייסון פאקר – אנדרו לה-פייר
סופיה פורסט – ג'ני גיינס
ג'ים באלארד – מיסטר קינגסטון
טוד אלן דורקין – ג'יימס פיטרס
ג'וי קיג'ין – גברת האף, מנהלת בית הספר
מייקל לורינו – ויל גיינס
קארי שרודר – סיגורני גיינס
"אני עוד זוכרת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2019, על ידי חברת התקליטים הישראלית אבי גואטה הפקות בע"מ, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אבי אוחיון ומתן דרור והופק על ידי מתן דרור גם כן.
בשיר מדברת חדד על החלום שלה כילדה, להיות זמרת.
בין היתר, מדברת היא על היחסים שלה עם אמה, ועל התמיכה שקיבלה ממנה.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
האודיו של השיר הצליח לצבור קרוב למיליון צפיות.
אני צועד במוסקבה הוא סרט סובייטי משנת 1964 בבימויו של גאורגי דאנליה והופק על ידי אולפני מוספילם.
בסרט מככבים ניקיטה מיכאלקוב, אלכסיי לוקטוב, יבגני שטבלוב וגלינה פולסקיקה.
בסרט מופיעים בהופעת קמע ארבעה אמנים עממיים של ברית המועצות: רולאן ביקוב, ולדימיר בסוב, לב דורוב ואינה צ'וריקובה.
הסרט, שנחשב לאחד הסרטים המאפיינים את עידן ההפשרה של חרושצ'וב, הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן ב-1964 וזכה בפרס עבודת הצילום של הצלם ואדים יוסוב, הידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלו עם אנדריי טרקובסקי.
נעימת הנושא המפורסמת, שבוצע על ידי מיכאלקוב, נכתבה על ידי המלחין אנדריי פטרוב.
אני רוצה הוא סינגל של הזמר-יוצר עידן עמדי אשר יצא לאור ב-18 ביוני 2019.
השיר, בדומה לשאר שיריו, נכתב והולחן על ידי עמדי עצמו, והופק על ידי עמדי ביחד עם סתיו נחמיאס.
השיר זכה להצלחה בתחנות הרדיו, כשהגיע בשיאו למקום השישי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, תוך שצבר באותו השבוע כ-73 השמעות וצעד במצעד כארבעה שבועות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי שערכו תחנת הרדיו גלגלצ ואתר ynet הגיע השיר למקום ה-31.
נכון לספטמבר 2020, עומד השיר על כ-6 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וכמיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת חיובית: "בשיר הפשוט הזה, לעיתים הפשטני – קיים חיבור אמין בין היוצר למבצע.
עידן עמדי יכול להאריך את רשימת הרצונות שלו עד אין סוף, וגם אם על הנייר זהו בליל מעט סתמי – עדיין המוזיקה המינורית והטון האפרורי הם סייסמוגרף שרושם את פעילות הלב שלו ללא זיופים.
אקוסטי למהדרין, צלילים פריכים, קול מאפק, עצבות מחלחלת.
הקליפ משלים בצילומי אווירה אקראיים.
גל ים, שדות, אצבעות על קלידים.
יכול להיות שזה כל מה שהוא רוצה.
כותב שורות אלו רוצה מעידן עמדי יותר".
אני פורים הוא סרט טלוויזיה ישראלי מ-2001 העוסק בתהליכי קליטת עולים מאתיופיה ועוקב אחר שני בלשים המנסים לפענח תעלומת רציחתו של ילד אתיופי שנמצא מת בפח זבל.
הסרט הופק על ידי חברת JCS והוצג לראשונה במסגרת רצועת ראשון בדרמה ב-HOT3. ואף השתתף בפסטיבל קולנוע בניופורט רוד איילנד.
את התסריט של הסרט כתבו במשותף אסף ברנשטיין ועמליה רוזנבלום.
השתתפו בו דרור קרן, שמיל בן-ארי, ולדימיר פרידמן, שירלי ברנר.
עורכת הסרט היא ערה לפיד והמוזיקה היא של יונתן בר גיורא.
בשנת 2001 התמודד הסרט על פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע בקטגוריה "סרטי הדרמה המקוריים".
בחג פורים, נשלחים שני חוקרי משטרה לשכונת קרוואנים המאוכלסת בעולים חדשים על מנת לחקור את נסיבות מותו של ילד אתיופי, הם מתחקרים מספר אנשים וביניהם המדריך של הילד ועולה מברית המועצות המתגורר במקום, דרך החקירה מתגלה עיסוקו של אותו ילד.
דרור קרן - דוד יאנובסקי
שמיל בן ארי - רפ"ק נחמיאס
שי פרדו - אברהם מסאלה
ולדימיר פרידמן - יבגני קיסין
אני נשבע הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי.
השיר יצא לאור ב-12 באוקטובר 2021, כסינגל הרביעי מתוך אלבומו החמישי של לוי, מחכה שתבואי, על ידי חברת התקליטים רות הפקות.
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון ואליעד נחום, והופק על ידי מתן דרור.
השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנון הים-תיכונית ואת סגנון הטכנו.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, הועלה לערוץ היוטיוב של לוי ב-12 באוקטובר 2021, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לספטמבר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3 מיליון.
"אני פה" הוא שיר של הזמרים הישראלים אושר כהן ואודיה, אשר יצא לאור ב-9 בפברואר 2023, כסינגל מתוך המיני-אלבום "אושר", באמצעות הליקון ארומה מיוזיק.
את השיר כתבו והלחינו כהן ואודיה והפיקו כהן וגיא דאן.
זה שיתוף הפעולה השלישי של השניים, לאחר ביצוע הלייב ל"אוהבת אותך בטעות" של אודיה בקיסריה והביצוע לשיר "בגללך" של אריק איינשטיין מתוך משדר "גדולים מהחיים".
השיר זכה להצלחה בשירותי הסטרימינג ובתחנות הרדיו.
במצעד השבועי של ספוטיפיי בישראל, הגיע השיר בשיאו למקום השישי, עם למעלה מ-186 השמעות.
השיר נכנס, עם צאתו, למקום ה-13 במצעד השבועי של מדיה פורסט ובהמשך הגיע בשיאו למקום השישי במצעד.
במצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע למקום הרביעי ובמצעד "העשירייה" הגיע למקום השלישי.
באוגוסט 2023, חברת ספוטיפיי פרסמה את נתוני ההשמעות שלה ביחס לחודשים יולי-אוגוסט, והשיר היה לשיר התשיעי המושמע ביותר בחודשים אלו בישראל.
"אני מת" הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין מתי כספי וביצעה להקת פיקוד הדרום.
השיר התפרסם ב־1970 כאחד משיריה הבולטים והמצליחים של תוכנית הלהקה "מעוז א' א'".
הסולנים היו מתי כספי, גדי אורון ויעקב נוי.
ב־2022 התפרסם חלקו השני של מיזם המחווה ליורם טהרלב "יעלה ויבוא", ובו ביצע יוני בלוך גרסת כיסוי לשיר, לראשונה בתוספת קולות נשיים.
"מעוז א' א'" הייתה התוכנית השלישית של להקת פיקוד הדרום מאז הקמתה מחדש לאחר מלחמת ששת הימים.
כבר עם תחילתה פעילותה ב־1968 זכתה הלהקה להצלחה רבה והפכה לאחת הלהקות הפופולריות ביותר מבין הלהקות הצבאיות.
הצלחת הלהקה המשיכה גם בתחילת שנות ה־70 ופעילותה נעשתה גם בעידודו ותמיכתו של אלוף הפיקוד החדש, אריאל שרון.
הלהקה אף זכתה שנתיים ברציפות (1970–1971) בפרס כינור דוד, שהיה אחד הפרסים הנחשבים ביותר בתרבות הישראלית עד שנות ה־80.
במאי התוכנית היה אברהם דוד, והמנהל המוזיקלי שלה היה רפי בן-משה.
הקו המוזיקלי שהתגבש בתוכנית המשיך גם בתוכניות הבאות, והיא לוותה בכוריאוגרפיה של יעקב ("יענקל'ה") קלוסקי, כוריאוגרפיה שהפכה את התוכנית ואת הבאות אחריה למיני מחזמר.
חברי הלהקה מתי כספי, גדי אורון ויעקב נוי זכורים מהתוכנית כ"שלושת השמנים".
חברי השלישייה שרו בתוכנית שני שירים שהלחין כספי, "שלוש רגליים" ו"אני מת", כשהם לבושים בתלבושות ששיוו להם חזות גדולה.
בנוסף לשירים הם ביצעו גם מערכונים ופנטומימה.
השלישייה עבדה קשה בנסיעות רבות להופעות במוצבים בשלהי מלחמת ההתשה, משום שהצבא העדיף לשלוח שלושה חיילים למוצבים במקום להוציא להקה במשאית.
את "אני מת" הלחין מתי כספי, והוא הציע את השיר ללהקה.
באותה התקופה הלהקות הצבאיות נהגו לעבוד עם כמה מלחינים ותיקים ומוערכים, ולא היה נהוג שחברי הלהקה יציעו שירים.
הדבר היה כה חסר תקדים עד שרפי בן-משה ביקש (וקיבל) את הסכמתו של יורם טהרלב למהלך.
טהרלב תיאר את השיר כ"שיר חושני של חייל המחכה לחופשה כדי לפגוש את חברתו".
לשיר הופק וידאו קליפ בבימויו של שמואל אימברמן באחד הקליפים הראשונים שצולמו לטלוויזיה הישראלית.
טהרלב נזכר שהקליפ "נראה מצחיק ומפתיע ביותר" על מסכי הטלוויזיה שלפני עידן הקליפים.
עוד כשהיו חיילים בלהקה הקליטו כספי, אורון ונוי תקליט בשם "לא אכפת להם" בחברת "פונוקול" (שנקראה אז "פונודור").
לאחר שחרורם מהצבא שינו השלושה את שמם לשלישיית "לא אכפת להם", פרסמו את התקליט והחלו להופיע יחד בשיריו.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל בסביבות יוני–אוגוסט 1970, ובשיאו הגיע למקום החמישי.
המוזיקאי יוני בלוך הקליט גרסת כיסוי לשיר במסגרת יעלה ויבוא – פרויקט המחווה לשירי יורם טהרלב (חלק ב').
הסינגל בביצוע בלוך פורסם ב־12 באוגוסט 2021, והוא נכלל בחלק ב' של המיזם, שהאלבום שלו התפרסם ב־4 בינואר 2022. לראשונה שולבו בשיר קולות רקע נשיים.
המבקר יוסי חרסונסקי כתב: .
יוני בלוך – זמרה, פסנתר
נגה דוידסון – בס, זִמרת רקע
אדם בן אמיתי – גיטרה חשמלית
טל זובלסקי – גיטרה אקוסטית
עיבוד והפקה מוזיקלית – יוני בלוך
אני פה בגלל אשתי הוא מחזה ישראלי מאת איז'ו ליבוביץ' שעלה לראשונה על הבמות בשנת 1994.
המחזה תורגם לרוסית ולאנגלית והוצג בהוליווד, ונחשב עד היום לאחד מהצגות הבידור המצליחות בארץ.
שלושה זוגות ישראליים טיפוסיים מגיעים לקליניקה של דוקטור הפי מריג' לטיפול קבוצתי, על מנת לפתור בעיות שבחיי הנישואים שלהם.
לכל זוג המטען הרגשי והסיפור המשותף לו, ויחד עם שאר הקבוצה מנסים לעורר זכרונות, פחדים, חששות וחלומות - ולשחרר אותם.
המחזה עלה לראשונה לבמה בשנת 1994.
בשנת 2012 עלתה הפקה נוספת עם קאסט מחודש בבימויו של אביחי (שוקו) זיו, כאשר את דמותו של הדוקטור מילא ניקי גולדשטיין ולצידו שיחקו חי דוידוב, שרון חזיז, יניב סוויסה, הילה סורג'ון, אלדד פריבס/אביחי (שוקו) זיו, וחן שילוני/אלין לוי.
את התפאורה והתלבושות עיצב אדם קלר, ינון פורת עיצב את הווידאו, את המוזיקה יצר אפי שושני ואת התאורה ביים צחי כרמלי.
בשנת 2022 העלה התיאטרון העברי חידוש למחזה, בעיבוד של גדי צדקה וארז שלם ובבימויו של צדקה.
צוות השחקנים כלל את יניב פולישוק, סופי צדקה/מעיין אשכנזי, גיל וסרמן/אסף פרי, מורן מלכה, דניאל היב/שרי גבעתי ופיני טבגר.
את דוקטור הפי מריג' שיחק יובל אברמוביץ'.
"אני סבתא שלךָ" הוא מחזה קומדיה ישראלי מאת איתי סונטג בכיכובה של רבקה מיכאלי ובבימויו של רועי שגב.
המחזה הוצג לראשונה בשנת 2022 בתיאטרון הקאמרי, ורץ עד לינואר 2025 (סה"כ 187 הצגות).
אוֹדליה (רבקה מיכאלי), היא פנסיונרית נוקשה וצינית המסרבת לחתום על פרויקט "פינוי ובינוי" בבניין בו היא גרה בכדי לא להרוס את חדרו של בנה המנוח.
התמונה משתנה כאשר היא מוצאת בחדר בנה טופס מבנק הזרע, היא מבינה שאיפה שהוא בעולם, נמצא הנכד שלה.
אוֹדליה ושתי חברות הנפש שלה, דבורה וחיה, רוקמות עסקה עם יוני, אחראי הפרויקט: הוא יעזור להן למצוא את הנכד ובתמורה, אוֹדליה תחתום.
כך, יוצאים המעורבים למסע שמטרתו היא למצוא את הילד לו היא תוכל להגיד "אני סבתא שלך".
המחזה נכתב על ידי סונטג לאחר מות אמו, שלא זכתה להיות סבתא.
בספטמבר 2022, המחזה הוצג לראשונה במסגרת פסטיבל "פותחים במה בבית ליסין" להקראת מחזות מקוריים.
בקריאה המבוימת השתתפו השחקנים תיקי דיין, גילת אנקורי, אורנה רוטברג, תום חגי, רוברט הניג ויעל בר שביט.
בנובמבר 2022, עלה המחזמר בתיאטרון הקאמרי.
ההצגה הונגשה בספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה.
רבקה מיכאלי - אוֹדליה (אוֹדי) שפיגל
גילת אנקורי - דבורה רוזנבלום
אסתי קוסוביצקי - חיה ברמן
תום אבני / ערן מור - יוני גל
שלמה וישינסקי - פרופסור אלי שור
אוסנת בן יהודה / מורן ארביב – מיכל / שירלי רום
ההצגה זכתה לביקורות חיוביות ותשבחות ממבקרי תיאטרון וקהל הצופים, ונכון לספטמבר 2023, היא הועלתה מעל ל-100 פעמים בתיאטרון הקאמרי ובהיכלי התרבות ברחבי הארץ.
"אני רוצה גם" הוא שיר של יהודה פוליקר משנת 1995. פוליקר חיבר והלחין את השיר אותו כתב יחד עם יעקב גלעד.
העיבוד המוזיקלי מאת פוליקר, יועד נבו וגלעד.
השיר נכלל באלבום של פוליקר, "הילד שבך".
הוא הופיע במצעד הפזמונים של רשת ג' במשך תשעה שבועות, מתוכם עמד בראש המצעד במשך שבוע אחד ב-19 בנובמבר 1995. השיר זכה להצלחה גדולה נבחר במקום השני במצעד השנתי לשנת 1996.
פוליקר כתב את השיר עם יעקב גלעד, שותפו לכתיבת מרבית שיריו.
מילות השיר עוסקות בתרבות הצריכה וביחס לרכוש ולרכושנות.
דובר השיר בעל תשוקות רבות ומונה בקצב מהיר את רצונותיו, בהם רכישת קבוצת כדורגל או קבוצת כדורסל, דירה רחבת ידיים במגדל המשקיף ל, שומר ראש ולימוזינה עם נהג.
לצד השאיפות החומריות, האדם דורש להיות בעל קשרים ופרוקטציות, להתחבר לפוליטיקאים, או "בן של" שיאפשר לו לקבל חנינה או תפקיד קל בצה"ל.
הדובר עוסק גם במשמעות החיים ומקווה שהציבור יכיר אותו ויעסוק ברכילות על אודותיו.
הוא שואף לעשות ככל העולה על רוחו ללא שום נזיפות מצד הזולת, המחפש את עצמו ומנסה להתאים את עצמו לחברה אך כושל במשימתו.
סגנון הכתיבה ילדותי ונאיבי ופזמון השיר החוזר הוא ומתפרש כ-FOMO.
בסיום השיר הדובר פורק את תסכולו וחוסר האונים באמירה .
"אני משם" הוא אלבום האולפן ה-13 של הזמרת יהודית רביץ.
האלבום יצא בשנת 2024 בהוצאה עצמית של רביץ.
בשנת 2012, הוציאה רביץ את האלבום "סופות של חול" שכלל תשעה שירים.
בשנים שלאחר צאתו, רביץ הכריזה על הפסקת הופעות ופסק זמן מיצירה מוזיקלית, אך בפועל המשיכה להשתתף בפרויקטים מוזיקליים שונים שכללו עבודה עם דודו טסה, חברי "הכבש השישה עשר", והתוכנית "זהו זה!".
ביוני 2024, רביץ הכריזה על אלבום חדש בשם "אני משם", שהוא האלבום הראשון שלה מאז "סופות של חול".
האלבום הופק על ידי יזהר אשדות ועיליי אשדות ויצא לאור בדצמבר 2024 לאחר עבודה של שלוש שנים.
הסינגל הראשון מהאלבום, "אילה", יצא בחודש יוני 2024 ואת הקליפ של השיר יצר האנימטור גיא חיות.
השיר "קהלת פרק ט'" יצא כחלק ממסע הקידום לאלבום.
רביץ איירה את עטיפת האלבום ואת השרוול הפנימי.
האלבום כולל 13 רצועות ומשלב שירים חדשים, שירים שהלחינה רביץ לאחרים ושירים מאלבומים קודמים בביצועים מחודשים.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי יזהר ועיליי אשדות ונחתם בדואט של רביץ עם גבע אלון בשיר "בבוקר".
האלבום נפתח בקטע אינסטרומנטלי בשם "נעימת פתיחה", שהוא ביצוע מחודש לקטע שכתבה רביץ וביצעה במקור עם יוני רכטר בשנת 1979 במסגרת המופע "באופן קבוע וחד פעמי".
הביצוע המחודש של "נעימת פתיחה" מלווה בגיטרה אקוסטית ובשירת מקהלת גברים דיגיטלית ברקע, בעיבוד מוזיקלי של יזהר ועילי אשדות.
השיר "אדון כמעט" נכתב במקור כחלק מהיצירה "אין מקום לשניים על עמוד החשמל" של חנוך לוין ונכלל בספרו "מה אכפת לציפור" משנת 1965. רביץ הלחינה את השיר "אדון כמעט", והוא נכלל באלבום "גלוי ונעלם" שיצא בשנת 1980.
השיר "נוסע סמוי" נכתב על ידי חוה אלברשטיין והולחן לראשונה בידי גדעון כפן.
רביץ הלחינה גרסה משלה לשיר, והוא נכלל באלבום "ומאוד לא פשוט לחכות".
השיר "ילדות נשכחת" נכתב על ידי יעקב גלעד והולחן במקור על ידי רביץ עבור נורית גלרון, ונכלל באלבומה "אני ראיתי יופי" משנת 1982. בביצוע המחודש של "ילדות נשכחת", רביץ מבצעת את השיר בעצמה.
"עשה שיהיה לי קל" נכתב על ידי אסתר שמיר והולחן על ידי רביץ.
השיר יצא במקור באלבום "ומאוד לא פשוט לחכות" בשנת 1993, וכלל טקסטים של משוררים שרביץ הלחינה ועיבדה.
השיר השמיני באלבום, "שם פרטי", נכתב והולחן על ידי עיליי אשדות ומתאר את סיפורה של רביץ על ילדותה ועל חייה כאמנית, ומשלב רצון להיעלם לאנונימיות.
השיר משלב ממילותיו של "שמחה גדולה הלילה", שמבוסס על מילים שחיבר משה אליהו ללחן ערבי פופולרי, ועובד על ידי עיליי ויזהר אשדות.
חברי ההרכב הפרויקט של רביבו משתתפים בביצוע של השיר בשירה ובמחיאות כפיים.
השיר התשיעי באלבום, "לקחת", הוא גרסה מחודשת המבוססת על השיר "לקחת את ידי בידך", שנכלל באלבום הבכורה של יהודית רביץ משנת 1979 ויש המגדירים אותו כיציאה מהארון ושמילותיו נכתבו על ידי יענקל'ה רוטבליט והולחן על ידי מתי כספי.
בשיר העשירי באלבום, יהודית רביץ יוצרת הלחם מוזיקלי בין שני שירים: "קרוב אלי" ו"שובי לפרדס".
השיר "קרוב אלי" נכתב על ידי שמרית אור, הולחן על ידי רביץ, ונכלל באלבום הסולו השישי שלה "שם" ואילו השיר "שובי לפרדס" נכתב על ידי מאיר ויזלטיר, הולחן על ידי רביץ, ובוצע במקור על ידי אריק סיני.
בהלחם, רביץ משלבת את הבית והפזמון הראשון של "קרוב אלי" עם פזמון ובתים מתוך "שובי לפרדס".
השיר "קהלת פרק ט'" באלבום נכתב בהשפעת אירועי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל ומבוסס על פסוקים מפרק ט' בספר קהלת, המיוחס לשלמה המלך, ומולחן מילה במילה עם שינוי בסדר הפסוקים: פסוק ו' מקדים את פסוק ה'.
רביץ ציינה כי פנתה לספר קהלת כדי לחפש מענה בתקופות של חוסר ודאות ואמרה שהשיר "חזק" בזכות שילוב הפסוקים.
השיר ה-12 באלבום הוא "איילה", שנכתב על ידי המשוררת יונה וולך וכבר בוצע בעבר על ידי להקת "עלמא" בהלחנתו של אליאב אובל נאמן.
רביץ הלחינה מחדש את השיר והפיקה אותו מוזיקלית בשיתוף עם יזהר ועיליי אשדות.
השיר "בבוקר" חותם את האלבום כדואט עם גבע אלון.
מילות השיר נכתבו על ידי המשורר יהודה עמיחי והוא שיר אהבה מעודן שרביץ הלחינה כשהייתה נערה בת 15 בבית הוריה, ובוצע במקור על ידי גידי גוב.
רביץ סיפרה שחיפשה גיטריסט שיתמודד עם האקורדים המסובכים שבחרה, ופנתה לאלון שהקליט גיטרה ושירה לדואט.
רביץ הוציאה האלבום לאחר המתנה של 12 שנים מאז אלבומה הקודם "סופות של חול".
האלבום צפוי לצאת על גבי תקליט ויניל בתחילת 2025.
בביקורת שפורסמה ב-ynet, נכתב כי האלבום משלב סגירות מעגל עם אמנים ותיקים כמו מתי כספי ושם-טוב לוי, שתרמו לקריירה של רביץ בתחילת דרכה, וכי חלק מהשירים מבוצעים באווירה שמזכירה סרטונים שהעלתה רביץ בתקופת סגר הקורונה, עם דגש על עיבודים מינימליסטיים וגיטרה בלבד.
האלבום התקבל כאותנטי וחדשני בו-זמנית, וממשיך את המסורת של רביץ תוך "הצגת קולה באור חדש".
הביקורת שיבחה את האיזון בין כבוד למקור לבין עדכון העיבודים, כמו גם את הגיוון והאינטימיות באלבום ומצטרף לאירועים משמעותיים נוספים בקריירה של רביץ בשנה האחרונה, כולל סיבוב ההופעות של "הכבש השישה-עשר".
כל הרצועות הולחנו על ידי יהודית רביץ, אלא אם צוין אחרת.
כל הרצועות הופקו על ידי יזהר אשדות ועיליי אשדות, אלא אם צוין אחרת.
אני עדיין כאן (בפורטוגזית: Ainda Estou Aqui) הוא סרט דרמה ביוגרפי פוליטי משנת 2024, שבויים על ידי וולטר סאלס ונכתב על ידי מורילו האוזר והייטור לורגה.
הסרט מבוסס על ספר הזיכרונות Ainda Estou Aqui מאת מרסלו רובנס פייבה, ועוסק במאבקה של יוניס פייבה, אם ואקטיביסטית, בעקבות היעלמותו הכפויה של בעלה, הפוליטיקאי רובן פייבה, בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הסרט מציג סיפור אישי שמשקף את ההיסטוריה הפוליטית המורכבת של ברזיל ואת מאבקה של משפחה אחת באי צדק ודיכוי.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, וזכה באחד - הסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
בשנות ה-70 בריו דה ז'ניירו, חוזר רובן פייבה, חבר קונגרס לשעבר, לברזיל לאחר שש שנים בגלות עצמית בעקבות הדחתו לאחר ההפיכה הצבאית ב-1964. הוא גר עם אשתו יוניס וחמשת ילדיהם בבית שליו ליד חוף לבלון, בעודו ממשיך לעסוק בפעילות אזרחית ולסייע למהגרים פוליטיים.
חייהם נראים לכאורה רגועים, אך העננה הפוליטית שמרחפת מעל ברזיל מאיימת לשבש את שגרת חייהם.
בינואר 1971, פשיטה צבאית על ביתם מובילה למעצרו ולהיעלמותו של רובן.
יוניס מתחילה לחקור בפומבי את היעלמותו, אך נעצרת בעצמה ועוברת עינויים במשך 12 ימים.
בתם המתבגרת, אליאנה, נכלאת גם היא למשך 24 שעות.
מאבקיה הציבוריים של יוניס מעלים זעם מתון בתקשורת, וחבריהם של בני המשפחה מצליחים להניע את הרשויות למסור ליוניס מידע חלקי על גורלו של רובן.
הסצנות מציגות את המאבק הנואש של משפחה הנמצאת בין הפטיש לסדן, בניסיון לחשוף את האמת בעולם רווי פחד והשתקה.
עשרים וחמש שנים לאחר מכן, בשנת 1996, מקבלת יוניס תעודת פטירה רשמית מהרשויות הברזילאיות, המאשרות את מותו של רובן תחת המשטר הצבאי.
המסמך מסמל את ההכרה באחריות המדינה למעשיה.
בשנת 2014, במהלך מפגש משפחתי עם ילדיה ונכדיה, יוניס בת ה-85, שסובלת מאלצהיימר מתקדם, צופה בכתבה בטלוויזיה על ועדת האמת הלאומית .
הכתבה מעוררת בה זיכרונות ישנים ומכאיבים, והיא נזכרת באירועים שהודחקו לאורך השנים.
יוניס פייבה הצעירה (פרננדה טורס)
יוניס פייבה המבוגרת (פרננדה מונטנגרו)
רובן פייבה (סלטון מלו) – פוליטיקאי ואב משפחה אוהב שנאבק בצדק.
מרסלו רובנס פייבה הצעיר (גילהרמה סילביירה)
מרסלו רובנס פייבה המבוגר (אנטוניו סאבויה)
ורה פייבה המבוגרת (מריה מנואלה)
אליאנה פייבה המבוגרת (מרג'ורי אסטיאנו)
נאלו פייבה המבוגרת (גבריאלה קרניירו דה קונה)
הסרט נכתב על ידי מורילו האוזר והייטור לורגה, בהתבסס על ספרו האוטוביוגרפי של מרסלו רובנס פייבה.
ההפקה החלה ביוני 2023 בריו דה ז'ניירו, עם צוות בינלאומי ומגוון.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין חברות הפקה בברזיל, צרפת, וגורמים נוספים, כולל VideoFilmes, RT Features, Globoplay, ו-Arte France Cinéma.
הפקה זו אפשרה ליצירה לשלב אלמנטים תרבותיים ופוליטיים שונים וליצור חוויה קולנועית אוניברסלית.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-81 ב-1 בספטמבר 2024, וזכה למחיאות כפיים במשך מעל 10 דקות.
הוא זכה בפרס התסריט הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אריה הזהב.
לאחר מכן הוקרן בפסטיבלים בטורונטו, ניו יורק ולונדון.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בברזיל ב-7 בנובמבר 2024, והפך לסרט הברזילאי המצליח ביותר מאז מגפת הקורונה, עם הכנסות של 11.1 מיליון דולר.
בנוסף, הסרט זכה להקרנות מיוחדות בערים מרכזיות בצרפת, ונצפה בידי קהלים בינלאומיים רבים.
בישראל, הופץ הסרט תחת השם "אני עדיין כאן" והוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ואף פתח את פסטיבל הקולנוע ערבה.
בפברואר 2025, חברת Sony Pictures Classics הודיעה על תאריכי הפצה בינלאומיים נוספים לסרט באמריקה הלטינית ובאירופה.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, עם דגש מיוחד על הופעתה של פרננדה טורס, שנחשבה לאחת הטובות בקריירה שלה.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג חיובי של 90%, בעוד Metacritic העניק לו ציון 79 מתוך 100. המבקרים שיבחו את השילוב בין דרמטיות ואמפתיה ואת העומק הרגשי שהעניקה טורס לדמותה של יוניס.
המבקרים ציינו גם את השילוב הוויזואלי המרשים, האווירה המיוחדת שהצליחו ליצור הצוות והבמאי, והיכולת של הסרט להעלות שאלות נוקבות על צדק ואמת.
הסרט הפתיע בקופות, וביום הראשון להקרנתו בברזיל משך 50,320 צופים והכניס 1.1 מיליון ריאל.
בסוף השבוע הראשון זכה הסרט להצלחה אדירה עם 358,000 כרטיסים שנמכרו.
הצלחתו הכלכלית חיזקה את מעמדו כאחד הסרטים החשובים של השנה, והפכה אותו לנושא שיחה מרכזי בתעשיית הקולנוע הברזילאי והבינלאומי.
נכון לפברואר 2025, הסרט הכניס 18.7 מיליון דולר ברחבי העולם והוא הסרט הברזילאי הרווחי ביותר מאז תקופת המגפה.
בקופות בארצות הברית הסרט הכניס מיליון דולר מהפצה מוגבלת בניו יורק ולוס אנג'לס בינואר 2025, ועתיד להתרחב בארצות הברית ב-7 בפברואר.
"אני נוכרי" , מספר רוד 3339, הוא שיר פולק וגוספל אמריקאי ידוע, שמקורו כנראה בתחילת המאה ה-19. השיר עוסק בנפש עגומה הנודדת במסע החיים.
כמו שירים עממיים רבים, קיימות גרסאות רבות למילים, וזמרים רבים קשרו אותו לתקופות קשות וחוויות משמעותיות בחייהם – כפי שעשה ברל אייבס באוטוביוגרפיה שלו.
חברי אגודת כותבי המערב של אמריקה בחרו בו כאחד מ-100 שירי המערב הטובים בכל הזמנים.
יש שהעלו סברות כי מדובר בצאצא של בלדת הגבול הסקוטית "The Dowie Dens of Yarrow", בעוד אחרים סבורים כי מקורו בהמנון גרמני בשם "Ich bin ein Gast auf Erden" ("אני אורח בעולם הזה").
ההמנון הגרמני תורגם והודפס במספר רב של ספרי מזמורים באנגלית במהלך המאה ה-19.
לפי הספר The Makers of the Sacred Harp מאת דייוויד וורן סטיל וריצ'רד ה.
הולאן, מילות השיר פורסמו בשנת 1858 באסופת המזמורים Christian Songster מאת ג'וזף בייוור, שאספה מזמורים ושירי דת פופולריים באותה תקופה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית ובשנים שלאחריה, נודעו מילות השיר בשם המזמור של כלא ליבּי.
הסיבה לכך היא שמילות השיר נמצאו כתובות על ידי חייל גוסס מצבא האיחוד, שהיה כלוא בכלא ליבי – מחסן שהוסב לכלא קונפדרטיבי ידוע לשמצה בריצ'מונד, וירג'יניה, בשל תנאיו הקשים ואחוזי התמותה הגבוהים בו.
בתחילה סברו כי החייל הגוסס חיבר את המילים כדי לנחם חייל נכה, אך בהמשך התברר שהשיר פורסם עוד לפני מלחמת האזרחים, בשנת 1858, ולפני שכלא ליבי הוסב לשימוש (1862).
בעברית תורגם השיר ככל הנראה על ידי חיים חפר ונקרא בשם "אני נוכרי".
השיר פורסם בכמה גרסאות, ובוצע מספר רב של פעמים על ידי זמרים כמו דקלון, אוריאל שלומי, עמיר בניון ואחרים.
השיר הפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם ברל אייבס, שנכלל באלבומו מ-1944 בשם The Wayfaring Stranger.
אייבס אף השתמש בו כשם לתוכנית הרדיו שלו ב-CBS בראשית שנות ה-40 ולספר האוטוביוגרפי שלו מ-1948.
פול רובסון ביצע את השיר בקונצרטים שלו בניו יורק בשנים 1945 ו-1947. רובסון, בנו של עבד, שר את השיר בסגנון המזכיר את ה"ספיריטואלים" של המאה ה-19. גרסתו נכללה באוסף Power and the Glory.
ג'ו סטאפורד כללה את השיר באלבומה המשפיע American Folk Songs משנת 1950.
אמילו האריס ביצעה גרסה לשיר באלבומה Roses in the Snow משנת 1980. גרסתה הגיעה למקום ה-7 במצעד הקאנטרי של בילבורד ולמקום הראשון במצעד הקנדי.
אווה קסידי פרסמה גרסה לאחר מותה באלבום Songbird בשנת 1998.
ג'וני קאש כלל גרסה לשיר באלבומו American III: Solitary Man בשנת 2000.
ג'ק וייט שר את השיר בדמותו "ג'ורג'יה" בסרט קולד מאונטן (2003), והשיר הופיע בפסקול הסרט.
נטלי מרצ'נט הקליטה גרסה באלבומה The House Carpenter's Daughter מ-2003.
בשנת 2015, הרכב הבלוגראס הנורווגי Hayde Bluegrass Orchestra, בהשראת הסרט הנ"ל, פרסם גרסה ביוטיוב שזכתה ליותר מ-5 מיליון צפיות.
הופעה חיה שלהם מ-2018 נצפתה מעל 2.2 מיליון פעמים נוספות.
גרסה של השיר (בשם "I Am a Poor Wayfaring Stranger") הופיעה בדרמת מלחמת העולם הראשונה 1917 (2019), בביצועו של השחקן ג'וס סלוביק.
בעקבות דרישת הקהל, גרסת אולפן פורסמה במרץ 2020.
השיר בוצע על ידי השחקנים אשלי ג'ונסון וטרוי בייקר כדמויות "אלי" ו"ג'ואל" בסיום המשחק The Last of Us Part II (2020), עם מילים נוספות.
להקת The Petersens פרסמה גרסה חיה בנובמבר 2021, שזכתה ליותר מ-1.2 מיליון צפיות ביוטיוב ונכללה באלבום Live Sessions, Vol.
The Longest Johns פרסמו גרסה משלהם בשנת 2022 באלבום Smoke & Oakum וגרסה חלופית להופעות חיות.
מקהלת הטאברנקל של כיכר המקדש הקליטה את השיר באלבום Peace Like a River, בעיבודו של מק וילברג.
הופיע גם בסדרת הטלוויזיה כללי המשחק, עונה 2, פרק 5.
בשנת 2024, האמנית הניסיונית Fern Maddie ביצעה גרסה ששימשה כשיר הנושא לסרט Wayfaring Stranger של הבמאית אנדראה לוקה צימרמן.
שימש גם כשיר פתיחה לסדרה ההולנדית Black Tulip (Zwarte Tulp) בין השנים 2015–2016, בביצוע של שלבי לין.
אני מרגל הוא סרט אמריקאי מסוגת קומדיית פעולה משנת 2002 בבימויה של בטי תומאס, המבוסס באופן רופף על סדרת הטלוויזיה באותו השם משנות ה-60. התסריט נכתב על ידי מריאן ווייברלי וילסון, קורט וימר, ג'יי שראק ודייוויד רונין.
הסרט הופק על ידי אדי מרפי, ג'ון דייוויס ומרק ליפסקי, והופץ על ידי קולומביה פיקצ'רס.
בכיכובם של אדי מרפי, אוון וילסון, פמקה ינסן, מאלקולם מקדואל וגארי קול.
העלילה עוקבת אחר סוכן CIA ומאלוף אגרוף מקצועי, אשר משתפים פעולה במשימה לעצור סוחר נשק מסוכן.
הסרט הופץ ב-1 בנובמבר 2002, הכניס כ-60 מיליון דולר ברחבי העולם, אל מול תקציב הפקה של 70 מיליון דולר.
הסוכן החשאי אלכס סקוט (אוון וילסון) מקבל משימה לעצור את סוחר הנשק ארנולד גונדרס (מאלקולם מקדואל), אשר גנב מטוס בלתי נראה מהצבא האמריקאי ומתכנן למכור אותו לאויבי המדינה.
כדי לחדור למעגל הפנימי של גונדרס, סקוט נדרש לשתף פעולה עם קלי רובינסון (אדי מרפי), אלוף אגרוף יהיר ומפורסם, שמוזמן לקרב ראווה בבודפשט, שם מתבצעת העסקה.
השניים, שאינם מסתדרים בתחילה, נאלצים להתגבר על ההבדלים ביניהם ולפעול יחד כדי לסכל את המזימה.
אדי מרפי – קלי רובינסון: אלוף אגרוף כריזמטי ומפורסם.
אוון וילסון – אלכס סקוט: סוכן CIA מנוסה ומקצועי.
פמקה ינסן – רייצ'ל רייט: סוכנת CIA העובדת לצד סקוט.
מלקולם מקדואל – ארנולד גונדרס: סוחר נשק מסוכן ואכזרי.
גארי קול – קרלוס: סוכן CIA בכיר.
הסרט "אני מרגל" זכה לביקורות שליליות עם יציאתו לאקרנים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 16% בהתבסס על 142 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הכימיה בין מרפי לוילסון אינה מספיקה כדי להציל את הסרט מהתסריט הדל והבימוי השגרתי".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 35 מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שני כוכבים מתוך ארבעה, וציין: "הסרט אינו מצליח להחליט אם הוא קומדיה או סרט פעולה, והתוצאה היא בלבול וחוסר מיקוד".
במגזין וראייטי נכתב: "ניסיון כושל לשחזר את הקסם של סדרת הטלוויזיה המקורית, עם תסריט חסר השראה ובימוי חסר דמיון".
הסרט היה מועמד לשלושה פרס פטל הזהב: פרס הרימייק הגרוע ביותר, פרס השחקן הגרוע ביותר עבור אדי מרפי, ופרסי הזוג הגרוע ביותר על המסך עבור מרפי ואוון וילסון.
"אני מסתובב" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נדב חנציס.
הוא יצא לאור ב-9 ביולי 2025 על ידי חברות התקליטים ליאם הפקות ודי-מיוזיק עם שאר רצועות המיני-אלבום הנושא את שם הזמר.
את מילות השיר ולחנו כתב חנציס עצמו, וההפקה המוזיקלית נעשתה על ידי גיא דאן.
מדובר ביצירה אינטימית המשלבת סגנון פופ עכשווי עם השפעות ים-תיכוניות רכות, תוך שימוש בעיבוד מינימליסטי המדגיש את קולו של המבצע ואת אופייה הרגשי של היצירה.
השיר עוסק בתחושות של געגוע, חיפוש עצמי ותסכול רגשי, כאשר הדובר פונה אל דמות אהובה שנעדרת מחייו אך מותירה בו חותם מתמשך.
מילות השיר מתארות מצב של נדודים נפשיים ואי-שקט, בבחינת חיפוש מתמיד אחר קשר שאיננו מושג, אך גם איננו נעלם מהתודעה.
בכך, השיר מבטא פן אישי וטעון של התמודדות עם אהבה חד-צדדית או אובדן רגשי.
"אני מסתובב" הגיע בשיאו למקום העשירי במצעד "העשירייה" ולמקום ה-11 בהיטליסט.
אני מקלל או אני נשבע (מאנגלית: I swaer) הוא סרט דרמה ביוגרפי בריטי משנת 2025.
הסרט מבוסס על סיפור חייו האמיתי של ג'ון דייווידסון, גבר סקוטי עם תסמונת טורט חמורה.
בסרט מככב רוברט אראמאיו בתפקיד דייווידסון, לצד מקסין פיק, שירלי הנדרסון ופיטר מולאן בתפקידי משנה.
הסרט "אני מקלל" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-7 בספטמבר 2025, ויצא לאקרנים בממלכה המאוחדת על ידי StudioCanal ב-10 באוקטובר 2025.
בשנת 1983, ג'ון דיווידסון בן ה-12 גר עם משפחתו ממעמד הפועלים בגאלאשילס, עיירה בגבולות סקוטלנד .
עם שאיפות להיות שחקן כדורגל, ג'ון מתחיל את תקופת התיכון שלו באקדמיית גאלאשילס.
לאחר ששמע שצופה יבחן את כישוריו כשוער, ג'ון מתחיל לחוות התקפי טיקים ואקולליה בלתי נשלטת.
מנהל בית הספר מגיב לכך על ידי הצלפה בידו של ג'ון בחגורה.
פציעה זו והטיקים שלו פוגעים בכישורי הכדורגל שלו, לאכזבתו הרבה של אביו.
בזמן הארוחה המשפחתית בבית, ג'ון חווה טיקים, מקלל ויורק אוכל לכל עובר, ונשלח לאכול אל מול האח אמו, עובדת עצות מנסה לבקש ממנו שישלוט בעצמו.
ג'ון, מיואש, מנסה להתאבד על ידי הליכה לתוך נהר, אך ניצל ומתעורר בבית חולים, לצד אימו.
בשנת 1996, ג'ון, בן 25, עדיין גר עם אמו ואובחן רשמית כלוקה בתסמונת טורט.
אין תרופה לתסמונת, והוא מטופל בכדורים פסיכיאטריים שאמורים לדכא את התסמינים, אך הטיקים שלו ממשיכים לפגוע באיכות חייו ובסיכוייו להשתלב בחברה שאינה מבינה אותו.
מארי, חבר של ג'ון מבית הספר, חוזר לעיר מאוסטרליה לאחר שאמו אובחנה כחולת סרטן הכבד.
מארי מזמין את ג'ון לביתו לארוחת ערב, וג'ון עושה כמיטב יכולתו להימנע ממנה.
דוטי, אמו של מארי ואחות לבריאות הנפש, חשה באי הנוחות של ג'ון ושואלת אותו על התרופות שלו.
היא מודיעה למשפחתו של ג'ון שהיא רוצה שהוא יישאר בביתה, עם משפחתה.
דוטי מבקשת מג'ון להיגמל מהתרופות הפסיכואקטיביות שניתנו לו.
היא אומרת לו לעולם לא להתנצל על הטיקים שלו כשהוא בסביבת אנשים שיודעים שהתנהגותו בלתי נשלטת.
מארי מביא את ג'ון למועדון לילה שם הוא רוקד ומשוחח עם אישה, אך בפרק של טיקים הוא גוזל משקה מידו של גבר אחר, ופורצת קטטה.
ג'ון נשלח למעצר למשך הלילה ודוטי אומרת שהוא יישפט באשמת תקיפה.
דוטי שואלת אם ג'ון ירצה לעבוד במרכז הקהילתי המקומי כעוזר של המטפל הקשיש.
המטפל, טומי, מראה לג'ון את הסביבה ולא מגיב לאף אחת מהתפרצויותיו, עד שג'ון מכה את הכלב של טומי.
ג'ון מתנצל בהנחה שהוא הרס את סיכוייו.
משפחתו של מארי מפתיעה את ג'ון בבית ומבשרת לו שלא רק שהוא התקבל לעבודה, אלא שהתגלה שהגידול בכבד של דוטי הוא שפיר .
ג'ון יוצא להביא אוכל סיני כדי לחגוג עם המשפחה, אך בדרכו חזרה מותקף על ידי שני בריונים ברחוב לאחר שקרא לאישה "שרמוטה" בהתפרצות בלתי נשלטת.
ג'ון שוב בבית החולים, הפעם עם דוטי לצידו, שמבטיחה לו שהעבודה תחכה לו ברגע שיתאושש.
ג'ון מתחיל לעבוד במרכז הקהילתי עם אב הבית, טומי.
טומי משתף את ג'ון, שלדעתו לא תסמונת הטורט היא זו שגורמת לבעיות בחייו של ג'ון, אלא חוסר המודעות של אנשים אחרים לגביה.
מועד המשפט של ג'ון מגיע, אך הוא אינו מסוגל לסיים את השבועה מבלי לנאוץ בשופט, אשר מסיר אותו מהדוכן.
טומי, כעד אופי, מגן על התנהגותו של ג'ון ומסביר כי היא נובעת ממחלה מוכרת, בלתי נשלטת.
בזכות עדותו של טומי התיק נדחה.
ג'ון הולך לבקר את טומי בביתו לאחר מכן ומוצא את גופתו על הרצפה, לאחר שהתמוטט.
דוטי מציעה שג'ון יעבור לגור בדירה משלו.
היא מצאה דירת שיכון של המועצה המקומית, ומשאירה לג'ון להחליט אם ירצה בכך.
ג'ון מסכים ועובר לגור בדירה, ומגלה במהרה שהשכנים החדשים שלו אינם אנשים קלים, ומוצא את עצמו מנוצל על ידם כאשר הם עורכים בביתו מסיבות.
במהלך מסיבה בביתו, פונה אליו אדם המתגלה כסוחר סמים, ומציע לו לעבוד עבורו, לאחר שג'ון מסביר כי אינו יכול לאפשר לעצמו לקנות טלוויזיה יקרה או ספה לדירה החדשה שלו.
ג'ון עובד כבלדר סמים לתקופה קצרה מאוד, תסמונת הטורט שלו גורמת לו להיעצר במהירות על ידי שוטרים.
למזלו של ג'ון, החבילה שהביאו לו סוחרי הסמים הייתה מלאה בסוכר.
דוטי מגיעה ומשחררת אותו ממעצר.
יום אחד, בית חולים מקומי מפנה משפחה, שביתם לוקה בתסמונת טורט, להיפגש עם ג'ון.
לאחר שיחה איתה, ג'ון מגיע למסקנה כי בכוחו לעזור לאנשים כמותו ולמשפחותיהם דרך הסברה והעלאת מודעות להתמודדות עם תסמונת טורט.
בעקבות כך, ג'ון מתחיל לארח סדנאות בנושא טורט במרכז הקהילתי בו עבד, ובהמשך מעביר הרצאות בבתי ספר ובתחנות משטרה כדי להעלות את המודעות לתסמונת.
פועלו בנושא מביא להזמנתו לארמון הולירוד לטקס הענקת עיטור מסדר האימפריה הבריטית (MBE) מהמלכה בשנת 2019. לאחר קבלת הפרס, ג'ון מבקר את אמו כדי להראות לה אותו ולהסביר מדוע לא הזמין אותה לטקס.
אמו מתנצלת על כך שהייתה קצרת רוח כלפיו בנעוריו.
בשנת 2023, ג'ון מוזמן על ידי חוקרים באוניברסיטת נוטינגהאם לבחון מכשיר טיפולי.
הוא מגלה שהמכשיר החדשני מרגיע את הטיקים שלו, עד כדי כך שהוא נשאר שקט לאורך כל ביקורו בספריית האוניברסיטה, מקום שהעיד בהרצאותיו שנמנע מלבקר בעבר.
הסרט מסתיים בקטעים של ג'ון דייווידסון האמיתי, שהיה נושא למספר סרטים דוקומנטריים של ה-BBC, החל מ"ג'ון לא משוגע" (1989), יחד עם קטע נוסף המדגיש את חשיבות המודעות החברתית בהמשך הטיפול בתסמונת טורט.
אניגמה (מיוונית: αἴνιγμα – תעלומה, חידה) היא משפחה של מכונות להצפנה ולפענוח של מסרים טקסטואליים, ששימשו את הכוחות הגרמנים והאיטלקים במלחמת העולם השנייה.
בזכות התקשורת המוצפנת שאפשרה האניגמה, הצליח הקריגסמרינה (הצי הגרמני), ובמיוחד צי הצוללות, במהלך המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945), להטיל מצור אפקטיבי על בריטניה, מצור שמנע אספקת מזון ואמצעי לחימה לאי הבריטי, בדרך הים.
בעלות הברית הצליחו לפצח את ההצפנה, ובמשך רוב המלחמה פענחו מספר גדול של הודעות מוצפנות.
את המודיעין שנצבר מקריאת מסרי האניגמה כינו בשם "אולטרה".
יש הטוענים כי אילולא פוצח צופן האניגמה, היה המצור הימי על בריטניה עלול להמיט אסון על תושבי האי.
פיצוח הצופן הקנה לצי הבריטי יתרון משמעותי במלחמה מול חיל הים הגרמני, והיכולת, שהייתה יתרון אסטרטגי משמעותי, נשמרה בסוד במשך עשרות שנים.
את האניגמה המציא ארתור שרביוס (Scherbius) ב-1918. שרביוס, שלמד הנדסת חשמל, פיתח למעשה גרסה חשמלית לדיסקית צופן שהייתה בשימוש במשך מאות שנים.
בדומה למכשירי הצפנה קודמים, האניגמה התבססה על צופן החלפה עבור כל אחת מאותיות המסר שיש להצפין.
פריצת הדרך הייתה בכך שהאניגמה הייתה האמצעי האלקטרו-מכני הראשון ששימש להצפנה, ויתרונה היה שינוי של צופן ההחלפה לאחר כל אות, באמצעות מערכת של דיסקיות מסתובבות (רוטורים).
האפשרות לשנות את סדר הדיסקיות, ואת מצבן ההתחלתי, הקשתה עוד יותר על מלאכת פיצוח הצופן.
שרביוס ניסה לעניין גורמים רשמיים ואף לא-רשמיים בגרמניה במכונה החדשה, אך נדחה.
הוא פנה לייצור מסחרי של המכונה, בחברת ההנדסה שלו – "שרביוס את ריטר".
גרסאות שונות של האניגמה נמכרו לחברות ולבנקים במדינות רבות באירופה, בארצות הברית וביפן.
כל אחת מהגרסאות של המכונה פעלה בעזרת שיטת פיענוח שונה במקצת; רמת האבטחה של הגרסה המסחרית הייתה נמוכה למדי.
בסוף שנות ה-20 אימצו אותה הצי והצבא הגרמניים.
הם ערכו בה מספר שינויים שהקשו על פיצוח הצופן והגבירו את רמת האבטחה.
לקראת מלחמת העולם השנייה הייתה האניגמה אמצעי ההצפנה העיקרי של הקריגסמרינה וצי הצוללות שלו, וכן של הוורמאכט, הלופטוואפה, המפלגה הנאצית, הגסטפו, משרד החוץ והביון של גרמניה הנאצית.
האניגמה משלבת מערכות חשמליות ומכניות.
המנגנון המכני מורכב ממקלדת המכילה את אותיות האלפבית, מאוסף של דיסקות מסתובבות ("רוטורים") המסודרות זו לצד זו על ציר וכן ממנגנון פסיעה שמסובב רוטור אחד או יותר בכל פעם שנלחץ מקש.
המנגנון שונה בגרסאות השונות של המכונה, אולם במנגנון השכיח ביותר, פוסע הרוטור הימני פעם אחת לאחר כל הקשת מקש.
הדבר גורר לעיתים גם תזוזה של רוטורים סמוכים.
התנועה המתמשכת של הרוטורים גוררת התמרה שונה לאחר כל הקשת מקש.
החלקים המכניים יוצרים מעגל חשמלי, ובפועל מבוצע הקידוד של כל אות באופן חשמלי.
כאשר נלחץ אחד המקשים, המעגל נסגר; זרם חשמלי זורם דרך רכיבים שונים, ולבסוף מאירה אחת מ-26 הנורות, המורה על אות הפלט.
באיור משמאל מומחשת פעולת הערבול של הרוטורים של האניגמה, עבור שתי הקשות עוקבות.
הזרם עובר דרך מספר רוטורים, דרך המשקף, ושוב חזרה דרך הרוטורים.
הקווים האפורים מייצגים מעגלים אפשריים אחרים בתוך כל רוטור.
המעגלים מחוברים למגעים שנמצאים בצדי כל רוטור.
האות A מוצפנת באופן שונה עם כל לחיצה עוקבת של מקש, קודם לאות G (למשל) ואחר כך לאות C.
הסיבה לכך היא שהרוטור הימני, שזז פסיעה אחת בכל הקשה, שולח את האות דרך מסלול שונה לחלוטין.
לדוגמה, כאשר מקודדים הודעה המתחילה ב-ANX..., המפעיל לוחץ קודם על מקש A, ואז עשויה הנורה Z להיות מוארת; Z תהיה האות הראשונה של ההודעה המוצפנת.
המפעיל ימשיך על מנת להצפין את N באותו אופן, וכך הלאה.
דיאגרמת החיווט שמשמאל מסבירה את אופן פעולת האניגמה.
על מנת לפשט את הדוגמה נדון רק בארבע אותיות.
במציאות יש 26 נוריות, 26 מפתחות, 26 תקעים ובתוך כל רוטור – 26 חיווטים.
הזרם זורם מהמצבר (1) דרך מתג אותיות דו כיווני הנמצא במצב לחוץ (2) אל לוח התקעים (3).
לוח התקעים מאפשר חיווט מחדש של החיבורים בין לוח המקשים (2) וגלגל האתחול הקבוע (4).
לאחר מכן ממשיך הזרם דרך תקע (3) ואז דרך גלגל האתחול (4), עובר דרך שלושה רוטורים (בגרסת הוורמאכט) או ארבעה (בגרסת הצי) (5) ומשם נכנס למשקף (6).
המשקף מחזיר את הזרם בנתיב שונה, חזרה דרך הרוטורים (5) ודרך גלגל האתחול (4).
הזרם ממשיך דרך תקע "S" המחובר (בדוגמה זו) באמצעות כבל (8) לתקע "D", ומשם לעוד מתג דו כיווני (9).
בדוגמה זו, צירוף רוטורים מסוימים בעמדות מסוימות הפך את האות "A" ל-"S", וזו הוחלפה ל-"D", שהיא הפלט המוצפן.
סיבוב הרוטורים גורם למגעי הפינים להשתנות עם כל אות חדשה שמוקלדת, וכתוצאה נגרמים שינויים תכופים בנתיבים החשמליים של האות.
כך מממשת האניגמה צופן פוליאלפביתי, שיוצר רמת אבטחה גבוהה יחסית לתקופה המדוברת.
פענוח ההודעות המוצפנות התבצע באמצעות הקלדתן במכונה זהה.
מכיוון שמסלול הזרם הוא הפיך, הרי אם במערך רוטורים מסוים הקלדת האות A הצפינה אותה ל-G, אזי הקלדת האות G תיתן בחזרה את האות A, וכך לגבי האותיות הבאות.
לכן כל שנדרש לפענוח הוא המסר המוצפן ומכונה זהה (אותם הרוטורים והמשקף, ובאותו מצב ראשוני).
אם אות מסוימת לא נקלטה נכון, הרי שפענוחה ייתן אות אחת שגויה, אבל שאר האותיות יפוענחו נכון, כי מצב הרוטורים זה ביחס לזה יישמר.
איבוד של אות (לדוגמה, קליטה של ABCEFG במקום ABCDEFG) יגרום לכל האותיות החל מהאות שאבדה להיות שגויות, וכך במקרים רבים ניתן יהיה לזהות את העובדה שאות אחת חסרה, להקליד אות כלשהי במקומה, כדי להחזיר את הרוטורים למצבם הנכון, ולפענח את שאר המסר (למעט אות אחת לא ידועה).
הרוטורים הם הלב של מכונת האניגמה.
כל רוטור הוא דיסקית מגומי קשיח שבצדה האחד 26 פינים מפליז, לחוצים על ידי קפיצים ומסודרים במעגל.
בצד השני של הרוטור יש מספר זהה של מגעים חשמליים.
השימוש בקפיצים גורם לכך שכל אחד מהפינים לוחץ בכוח על המגע ברוטור הסמוך, וכך מובטח מגע חשמלי תקין.
כל סוג של רוטור מהווה טבלת החלפה, כלומר חיווטו הפנימי קובע לאיזה יציאה יגיע האות מכל כניסה.
הפינים והמגעים מייצגים את האלפבית, וכל אות שמוקלדת על האניגמה גורמת לכניסת זרם חשמלי באחת הכניסות, וליציאתו באחת היציאות האחרות.
כל אחד מהרוטורים כולל חריץ (ולפעמים חריצים כפולים), המשמשים לבקרת תנועת הפסיעה של הרוטורים.
בגרסה הצבאית של האניגמה נמצאים החריצים על טבעת האלפבית.
מרכיביו של רוטור באניגמה שלושה רוטורים ברצף טבעת מחורצת
ידית קפיצית להזזת טבעת האלפבית
מכונות האניגמה של הצבא וחיל האוויר צוידו במספר רוטורים.
ב-15 בדצמבר 1938 עלה המספר לחמישה רוטורים.
הרוטורים סומנו בספרות רומיות על מנת להבדיל ביניהם: IV ,III ,II ,I ו-V, כולם עם חריץ יחיד בנקודות שונות בטבעת האלפבית.
ייתכן שזה נועד להיות אמצעי אבטחה נוסף, אך לבסוף אפשר את התקפות השעון הפולניות והתקפת הבנבוריסמוס האנגלית על צופן האניגמה.
גרסת הוורמאכט למכונה הכילה תמיד יותר רוטורים מיתר השירותים: בתחילה היו שישה, ולבסוף גדל המספר לשמונה.
הרוטורים הנוספים מוספרו VII ,VI ו-VIII, כולם עם חיווטים שונים, והיו להם שני חריצים באותיות "N" ו-"A", דבר שאפשר מחזוריות שונה של תזוזת הרוטורים.
גרסת M4 של הצי הכילה רוטור רביעי, בנוסף לשלושת הרוטורים.
הרוטור הרביעי היה עשוי להיות משני סוגים – "Beta" או "Gamma".
הרוטור הרביעי לא זז לעולם אלא נקבע ידנית באחד מ-26 המיקומים האפשריים.
הרוטור עצמו מבצע רק הצפנה פשוטה, באמצעות צופן החלפה.
למשל, הפין שמקושר לאות E עשוי להיות מחווט למגע של האות T בצד השני.
מורכבות האניגמה נובעת מהשימוש במספר רוטורים בטור ומספקת הצפנה חזקה הרבה יותר.
כדי להימנע מצופן החלפה פשוט, חלק מהרוטורים מסתובבים עם לחיצות עוקבות של מקש.
מנגנון זה מבטיח שהתמרת ההצפנה היא שונה בכל מצב, וכך נוצר צופן החלפה פוליאלפביתית קשה לפיצוח.
בסידור הנפוץ ביותר משתמשים במנגנון תפס ובגלגל משונן.
לכל רוטור מוצמד גלגל משונן בעל 26 שיניים; קבוצה של תפסים מושכת בשיני גלגל השיניים.
התפסים נדחפים קדימה בו-זמנית עם כל לחיצת מקש.
אם תפס מושך בשיני הגלגל המשונן, הרוטור המתאים מתקדם פסיעה אחת.
באניגמה של הוורמאכט מוצמדת לכל רוטור טבעת מחורצת, ניתנת להתאמה.
חמשת הרוטורים הבסיסיים (V–I) הם בעלי חריץ אחד בכל רוטור, בעוד שהרוטורים הנוספים (במכונות של הצי) VII, VI ו-VIII, הם בעלי שני חריצים.
בנקודה מסוימת, חריץ של רוטור יהיה מיושר עם התפס, וכך יוכל התפס לאחוז בגלגל המשונן של הרוטור הבא, לאחר שיהיו לחיצות מקש עוקבות.
כאשר תפס אינו מיושר עם חריץ, הוא מחליק מעל משטח הטבעת מבלי לאחוז בגלגל המשונן.
במערכת רוטורים בעלי חריץ יחיד, הרוטור השני מתקדם פסיעה אחת כל 26 פסיעות של הרוטור הראשון, והרוטור השלישי מתקדם כל 26 פסיעות של הרוטור השני.
כמו כן, ישנו מצב שבו הרוטור השני יכול לפסוע פעמיים לאחר לחיצות מקש עוקבות, מה שמכוּנה "פסיעה כפולה", המביאה לידי קיצור זמן המחזור.
הפסיעה הכפולה מתרחשת באופן המתואר להלן: הרוטור הראשון פוסע ולוקח את הרוטור השני צעד אחד קדימה.
אם הרוטור השני זז עד לצעד זה לתוך מיקום החריץ שלו, יכול התפס השלישי להרפות.
בצעד הבא דוחף תפס זה את הגלגל המשונן של הרוטור השלישי ומקדם אותו, אבל הוא גם יידחף לתוך החריץ של הרוטור השני ויקדם את הרוטור השני פעם נוספת ברצף.
אם בגלגל הראשון והשני יש חריצים בודדים, הרי מכונה שבה יש שלושה גלגלים היא בעלת מחזור של 26×25×26 = 16,900 (לא 26 × 26 × 26 בגלל הפסיעה הכפולה.
ראו את הקישור בקישורים חיצוניים).
גודל ההודעות הוגבל לכמה מאות אותיות, כדי למנוע סכנה של חזרה על מיקום כלשהו בהודעה בודדת.
כדי להשתמש ברוטורים "Beta" ו-"Gamma" של הצי, שהוכנסו לשימוש ב-1942, שונה המשקף לדגם דק והרוטור הרביעי המיוחד הונח כנגדו.
המנגנון עצמו לא עבר תמורות.
מאחר שיש רק שלושה תפסים, הרוטור הרביעי לעולם אינו נע במהלך ההצפנה, אבל ניתן לקבוע אותו ידנית לאחד מ-26 המיקומים שלו.
כאשר לוחצים על מקש, הרוטורים זזים לפני שהמעגל החשמלי נסגר.
גלגל האתחול מחבר למרכב הרוטורים את לוח התקעים, אם קיים, או אם לא – את לוח המקשים ולוח הנורות.
בעוד שהחיווט המסוים שבו משתמשים אינו בעל חשיבות באבטחת המידע, הוא עדיין היווה מכשול בפני המפענח הפולני מריאן רייבסקי.
האניגמה המסחרית מחברת את המקשים לפי סדר הופעתם על גבי לוח המקשים: QA, WB, EC וכך הלאה.
האניגמה הצבאית מחברת אותם באופן אלפביתי רציף:
AA, BB, CC וכך הלאה.
רייבסקי היה זקוק לניחושים מוצלחים מאוד על מנת להבין את השינוי, ואז יכול היה לפתור את המשוואות.
למעט דגמי A ו-B המוקדמים, הרוטור האחרון צמוד ל"משקף", תכונה ייחודית בקרב מכונות מבוססות רוטורים באותה תקופה.
המשקף מחבר את המוצאים של הרוטור האחרון בזוגות, ומטה את הזרם חזרה דרך הרוטורים, בנתיב שונה.
המשקף גורם לכך שפענוח הצופן מתאפשר באמצעות אותה המכונה בדיוק.
תכונה נוספת של השימוש במשקף היא שאות אינה יכולה להיות מקודדת לעצמה, טעות תכנונית שנוצלה מאוחר יותר על ידי מפצחי האניגמה.
במודל C המסחרי של האניגמה, ניתן לקבוע את המשקף באחד מ-26 מיקומים, אך הוא נותר קבוע בזמן הקידוד.
באניגמה של האבווהר "פוסע" המשקף בזמן ההצפנה, בדומה לרוטורים.
לוח התקעים מאפשר חיווט משתנה.
הלוח הופיע לראשונה בגרסאות של הצבא הגרמני ב-1930 ואומץ עד מהרה בידי הצי הגרמני.
לוח התקעים תורם משמעותית לחוזק ההצפנה, הרבה מעבר לתרומה שהייתה מעניקה תוספת של רוטור יחיד.
אניגמה ללא לוח התקעים יכולה להיפרץ באופן פשוט יחסית באמצעות שיטות ידניות; שיטות אלה אינן מועילות כאשר מוסיפים לוח תקעים.
במקרים אלה יש צורך במכונות מיוחדות על מנת לפרוץ את הצופן.
כבל שמחובר ללוח מחבר זוגות של אותיות.
למשל E ו-Q הוא זוג אפשרי.
ההשפעה של החיבור היא החלפת האותיות לפני ואחרי פעולת הרוטור הראשון של יחידת הערבול.
למשל, כאשר מפעיל לוחץ על E, האות מוסת ל-Q לפני שהוא נכנס לרוטורים.
עד 13 זוגות כבלים כאלה יכולים לשמש בו זמנית.
זרם עובר מלוח המקשים אל לוח התקעים ואז ממשיך לגלגל האתחול.
כל אות על לוח התקעים היא בעלת
הכנסת תקע תנתק את השקע העליון (מלוח המקשים) ואת השקע התחתון (מגלגל האתחול) של האות.
התקע בקצה השני של הכבל הדו צדדי מוכנס לשקעים של אות אחרת ובכך מצליב את החיבורים של שתי האותיות.
אביזר חשוב שהיה נחלת דגם M4 היה ה-"Schreibmax": מדפסת זעירה שיכלה להדפיס על סרט נייר קטן.
המדפסת ייתרה את הצורך במפעיל נוסף, שתפקידו היה לקרוא את הנורות ולכתוב את האותיות.
ה-"Schreibmax" מוקם מעל האניגמה וחובר ללוח נורות; על מנת להתקין את המדפסת, היה צורך להסיר את כל הנורות.
מלבד הנוחיות שבדבר, עלתה גם רמת האבטחה: קצין האותות לא היה צריך להיחשף להודעה המקורית.
המדפסת עשויה הייתה להיות מותקנת בלשכתו של קברניט הצוללת, ותפקידו של קצין האותות היה לקבוע את המפתח ולהקליד את ההודעה המקודדת, מבלי שייראה את הטקסט המפוענח שהתקבל.
עזר נוסף היה לוח נורות מרוחק ששימש כאמצעי אבטחה.
מעטפת העץ של אניגמה בעלת לוח נוסף הייתה רחבה יותר על מנת להכיל את הלוח.
הלוח המרוחק אפשר לקורא לראות את ההודעה המפוענחת מבלי לאפשר למפעיל לראות את ההודעה.
ב-1944 הכניס הלופטוואפה לראשונה מתג לוח תקעים נוסף שנקרא ה"אוהר" (שעון בגרמנית).
השעון היה קופסה קטנה, שכללה מתג בעל 40 מצבים.
המתג החליף את לוח התקעים.
לאחר חיבור התקעים, לפי דף המפתחות היומיים, יכול היה המפעיל לשים את המתג באחד מ-40 המצבים.
כל מצב גרם לצירוף שונה של חיווט תקעים.
בשונה משיטת חיבור התקעים המקורית, חיבורים שכאלה לא נעשו בזוגות.
מבחינה מתמטית, ההתמרה שמבצעת האניגמה עבור כל אות היא מכפלת תמורות שמבצעים החלקים השונים במכונה.
בהנחה שהאניגמה היא תלת רוטורית טיפוסית לחיל האוויר/הצבא הגרמני, נסמן באותיות את הפעולות על הרוטורים הימני, האמצעי והשמאלי, בהתאמה.
באות נסמן את התמרת לוח התקעים וב- את פעולת המשקף (שהיא מכפלת 13 חילופים קבועים).
את תמורת ההצפנה אפשר לבטא כ:
לאחר כל לחיצת מקש, מסתובבים הרוטורים ומשנים את ההתמרה.
למשל, אם הרוטור הימני מסתובב
צעדים, ההתמרה הופכת ל-, כאשר הוא התמורה הציקלית שממפה את A ל-B, את B ל-C וכך הלאה.
באופן דומה, הרוטורים המרכזי והשמאלי ייוצגו על ידי ו- סיבובים של ו-.
במצב כזה תתואר פונקציית הקידוד על ידי:
פיצוח צופן האניגמה מורכב ממספר אירועים שלא היה די בכל אחד מהם בנפרד, אולם שילובם יחד הביא לפיצוח המוצלח של הצופן ולשבירת המצור הימי על בריטניה.
בנוסף, יש להבדיל בין פיצוח האניגמה הרגילה, ששימשה את כוחות היבשה וחיל האוויר, פיצוח שהתרחש במועד מוקדם יותר, לבין פיצוח האניגמה של הצי, שהייתה מורכבת יותר וקשה יותר.
התשדורות שהופקו מפעינוח האניגמה כונו "אולטרה"
תרומת המודיעין הצרפתי: בשנת 1931 הצליח השירות החשאי הצרפתי לגייס משתף פעולה מקרב עובדי מחלקת ההצפנה במיניסטריון ההגנה הגרמני.
שם האיש היה האנס תילו שמידט.
שמידט העביר לידי הצרפתים מדריך הפעלה חלקי של האניגמה.
עותקי מסמך זה הועברו לפולנים ולבריטים, ועזרו לבריטים להגיע ליכולות פיצוח ראשוניות תוך זמן קצר.
תרומת המודיעין הפולני: באווירת הפיוס ששררה באירופה בשנות ה-30, לא עשתה אף אחת מהמעצמות מאמץ רציני להתמודדות עם הטכנולוגיה החדשה.
מי שחשה מאוימת על ידי גרמניה הייתה פולין.
מפצחי צפנים פולנים מהביורו שיפרוב, ובראשם הקריפטוגרף מריאן רייבסקי, ניסו לפצח את צופן המכונה.
הם עשו זאת בעזרת גרסה מסחרית של המכונה שנתפסה על-ידם כאשר סיכלו משלוח גרמני.
הם השתמשו בתורת החבורות, ובפרט בתורת החבורה הסימטרית.
ב-1933, אחרי שקיבלו את המסמכים שהעביר שמידט למודיעין הצרפתי, הצליחו הפולנים למצוא פרצה במנגנון ההצפנה של האניגמה ולקרוא שדרים מוצפנים.
ידע זה הועבר לבריטניה זמן קצר לפני פרוץ המלחמה.
עם הפלישה הגרמנית לפולין (ספטמבר 1939) נמלטו חלק מאנשי צוות הפיצוח של האניגמה מפולין דרך רומניה לצרפת, והעמידו עצמם לרשות המודיעין הצרפתי.
יחידת הפיצוח בבלצ'לי פארק: עם תחילת המלחמה הוקמה בבריטניה יחידה גדולה לפיצוח צפנים.
ביחידה, שמושבה היה בבלצ'לי פארק (Bletchley Park), צפון-מערבית ללונדון, הועסקו מומחים רבים למתמטיקה ולבלשנות.
אחד השותפים העיקריים לפיצוח צופן האניגמה היה אלן טיורינג, מחלוצי מדעי המחשב.
צוות בלצ'לי פארק עסק במהלך המלחמה בפיצוח צופן האניגמה וצפנים נוספים של גרמניה ויפן.
בין השאר הצליחו הבריטים לפצח את האניגמה של הצי, שהייתה מורכבת יותר מפני שנוספה לה דסקית הצפנה נוספת.