tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כועס על שנקנס על כך שלא שלח את בתו לבית הספר, מר וורמווד מזהיר את המנהלת, מיס אגאתה טרנצ'בול, מפני מטילדה.
לפני הלימודים, מטילדה מספרת לגברת פלפס סיפור על אמן בריחות שחור שמתאהב באקרובטית ומתחתן איתה.
כשהגיעה לבית הספר, מטילדה מתיידדת עם תלמידה בשם לבנדר ומוזהרת מפני היחס הנורא של המנהלת לתלמידים שם, בין השאר בשל נטיותיה להשליך תלמידים למרחק כאילו היו כדור ברזל וכן כליאתם בחנקרון (ארון צר שקירותיו הפנימיים מכוסים בחודי מסמרים, כך שמי שבתוכו חייב לעמוד דום כדי לא להיפצע).
בכיתה של מיס האני, מורה שחורת עור, מטילדה פותרת משוואה מתמטית מורכבת על הלוח ומתוודה שהיא הכי אוהבת לקרוא.
האני מתרשמת ומבקשת מטרנצ'בול להעביר את מטילדה לכיתה מתקדמת יותר, אבל טרנצ'בול מסרבת לתת למטילדה להיות מוחרגת מהכללים.
בבית, כשמטילדה מבקרת את אביה על מעשי הרמאויות שלו במגרש למכירת רכבים בו הוא עובד, הוא קורע את ספרה ושולח אותה למיטתה; למחרת, היא גומלת בהדבקת הכובע שלו לראשו.
במהלך ארוחת הצהריים של התלמידים, טרנצ'בול מאשימה את מטילדה באופן שווא בגניבת פרוסה מעוגת השוקולד הפרטית שלה, אבל ברוס בוגטרוטר מגהק ומגלה בטעות שהוא האשם כשניחוח השוקולד מגיע עד לאפהּ.
טרנצ'בול מכריחה אותו לאכול עוגת שוקולד ענקית בעלת שכבות, ואומרת שתסלח לו אם יאכל עד הפירור האחרון.
הצלחתו של ברוס מרגשת את מטילדה, האני והתלמידים, אבל טרנצ'בול עדיין מענישה אותו בכך שהוא מוציאה אותו אל החנקרון.
לאחר הלימודים, מטילדה חוזרת לגברת פלפס וממשיכה בסיפורה: האקרובטית ההרה כעת נאלצת לבצע פעלול מסוכן בשל חוזה עם אחותה החורגת; היא נפצעת בצורה איומה ומתה לאחר שילדה בת.
אמן ההברחות סולח לאחות החורגת ומבקש ממנה לעזור לו לגדל את בתו.
האחות החורגת מאשימה את הבת במות אחותה החורגת ומתעללת בה בסתר.
כשאמן ההברחות מגלה שבתו אינה מטופלת כראוי, הוא לא חוזר מהעימות עם האחות החורגת.
למחרת, טרנצ'בול מאלצת את הילדים באמצעות תרגילים מאתגרים כדי למחוץ את רוח המרדנות שלהם.
לבנדר מחליקה את טריטון המחמד שלה לתוך מי השתייה שלה, ואחרי שמטילדה קמה מול טרנצ'בול, היא משתמשת בטלקינזיס שהחלו להתגלות כדי להביך את טרנצ'בול.
האני מזמינה את מטילדה לבקתה שלה, שם מטילדה לומדת שאמן ההברחות והאקרובטית היו הוריה של מיס האני והאחות החורגת המרושעת היא טרנצ'בול.
האני מנסה להזהיר את מטילדה מפני המסוכנות של טרנצ'בול, אבל מטילדה לא נרתעת.
לאחר מכן היא הולכת לחנקרון ומשתמשת בטלקינזיס שלה כדי להרוס אותו.
כשהיא חוזרת הביתה, מטילדה מגלה שאביה רימה את המאפיה והמשפחה מחליטה לברוח לספרד ומציקה למטילדה על כך שלעולם לא תראה את חבריה שוב.
כשהילדים חוזרים לבית הספר, טרנצ'בול מאלצת את הכיתה של האני לאיית מילים בצורה נכונה או להינעל בתוך חנקרון חדש.
אם מאלצת את לבנדר לאיית מילה מומצאת אך הילדים האחרים מתקוממים ומאייתים בכוונה מילים בצורה שגויה כמחאה נגדה.
לאחר מכן טרנצ'בול מגלה שהיא הכינה שפע של חדרי חנקרון חדשים לכל ילד וילדה.
מטילדה משתמשת בטלקינזיס שלה כדי להעמיד פנים שהיא רוח הרפאים הנקמנית של אביה של האני ואז הורסת את כל חדרי החנקרון וזורקת את טרנצ'בול מבית הספר.
האני אומרת לטרנצ'בול לעולם לא לחזור ולוקחת בחזרה את המפתחות לבית אביה.
לאחר שטרנצ'בול בורחת, התלמידים מתקוממים בגלוי ומשמידים את הפסל שלה בחצר בית הספר.
מר וגברת וורמווד באים לקחת איתם את מטילדה לספרד, אך לפני שהם עוזבים, האני מתחננת בפניהם שיאפשרו למטילדה להישאר איתה.
הם מסכימים באי רצון לתת למטילדה להישאר, שמשתמשת בכוחותיה כדי לשחרר את הכובע של אביה.
עם האני בתור המנהלת החדשה, התלמידים משנים את השם 'היכל קרנצ'ם' ל'בית הספר הידידותי הגדול' ומשפצים את בית הספר עם מגרש משחקים חדש וג'ירפה.
כאשר מטילדה מסיימת את הסיפור שלה עבור גברת פלפס, היא שמחה מאוד על כך שלסיפור האמיתי של מטילדה יש סוף טוב, שבו מטילדה ומיס האני חיות באושר ביחד.
שחקן/שחקנית דמותמדבב/ת בגרסה העברית אלישה ויר מטילדה וורמוודהילה קאופמן אמה תומפסון המנהלת אגתה טרנצ'בולמיקי קם לשאנה לינץ' המורה האנישירלי לילו סטיבן גרהאם מר וורמוודצביקה פורמן אנדראה רייסבורו גברת וורמוודטליה ברקאי גברת פלפסלורן סביר לורן אלכסנדרה האקרובטיתאלונה אלכסנדר קארל ספנסר מגנוס הדדי זהרהרופאמאט הנרידדי זהר
ביוני 2016, הצהיר טים מינצ'ין כי עיבוד קולנועי להפקה המוזיקלית על פי הרומן מאת רואלד דאל, נמצא בפיתוח, ש"יופק כנראה ב-4 או 5 השנים הבאות".
מארה וילסון, שגילמה בעבר את דמותה של מטילדה בעיבוד הקולנועי של הרומן מ-1996, הביעה עניין בהופעת קמע במהלך הסרט.
ב-15 בנובמבר 2013, נמסר כי מתיו ורצ'וס ודניס קלי, שהיו אמונים על בימוי כתיבת המחזמר, בהתאמה, ייקחו חלק בהפקת הסרט.
ב-28 בינואר 2020, נמסר כי "Working Title Films" תהיה אמונה על הפקת הסרט, בעוד שעל הפצתו תהיינה אמונות "נטפליקס", ו"סרטי סוני", שהפיצה בעבר את הסרט המקורי מ-1996. כמו כן, אושרה מעורבותם של ורצ'וס וקלי בהפקת הסרט.
הכוריאוגרפית אלן קיין, שעבדה עם הכוריאוגרף פיטר דרלינג על ההפקה הבימתית, הייתה אמונה על יצירת הכוריאוגרפיה.
ב-4 במאי 2020, נמסר על ליהוקו של רלף פיינס לדמותה של גברת טרנצ'בול; עם זאת, ב-14 בינואר 2021, נמסר כי את דמותה תגלם אמה תומפסון, וכי לדמויותיהן של מיס האני ומטילדה לוהקו לשאנה לינץ' ואלישה וייר.
למעלה מ-200 ילדים לוהקו כתלמידי בית ספרה של מטילדה.
באפריל 2021, נמסר על ליהוקם של סטיבן גרהאם, אנדראה רייסבורו וסינדהו וי.
צילומי הסרט התעתדו להתקיים בין אוגוסט לדצמבר 2020 באולפני "Shepperton", אך נדחו לאביב 2021 בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
צילומי הסרט החלו ב-3 במאי 2021, באירלנד.
בין השאר נערכו צילומים גם בבית בראמשיל שבמחוז המפשייר.
ב-15 בנובמבר 2013, נחשף כי המוזיקאי טים מינצ'ין, שהיה אמון על כתיבת השירים למחזמר, נמצא במשא ומתן על כתיבת שירים חדשים עבור הסרט.
בשנת 2020, אושרה מעורבותו של מינצ'ין.
הסרט עתיד לעלות לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-9 בדצמבר 2022. בבריטניה, הסרט יופץ לבתי הקולנוע על ידי "סרטי סוני".
"סרטי סוני" תהיה גם אמונה על הפצת מהדורת המדיה הביתית של הסרט בבריטניה.
הקדימון הראשון של הסרט הופץ ב-15 ביוני 2022.
מטילדה ארבלה אוונס הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בעלת רישיון פעיל לעסוק ברפואה בקרוליינה הדרומית ותמכה בשיפור שירותי הבריאות לאפרו-אמריקאים, במיוחד לילדים.
אוונס נולדה לאנדרסון והרייט אוונס באייקן, קרוליינה הדרומית.
היא הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים ובילתה חלק ניכר מתחילת חייה בעבודה בשדות לצד משפחתה.
אוונס למדה בבית הספר לתעשייה שופילד, שהוקם על ידי מרתה שופילד, קוויקרית מפילדלפיה.
שופילד סייעה לאוונס להגיש מועמדות לקולג' והפכה למנטורית שלה, מאוחר יותר נתנה השראה לאוונס לכתוב את הביוגרפיה שלה.
שופילד עזרה לאוונס לגייס את הכספים הדרושים כדי ללמוד בקולג' אוברלין באוברלין, אוהיו.
אוונס עזבה ב-1892 לאחר שסיימה את לימודיה ב-1891 בקולג' אוברלין כדי לקבל משרת הוראה במכון היינס באוגוסטה, ג'ורג'יה.
לאחר שנה של הוראה נכנסה אוונס לקולג' האישה לרפואה בפילדלפיה, שוב בעזרת המנטורית רבת התושייה שלה, שופילד, ששכנעה נדיבה עשירה, שרה קורליס, לממן את השכלתה.
ב-1897 קיבלה אוונס תואר רפואי ונטשה את מטרתה להיות מיסיונרית רפואית באפריקה כדי לעבור לקולומביה, דרום קרוליינה ולהקים מרפאה.
אוונס נרשמה ל"קולג' האישה לרפואה בפנסילבניה" ב-1893. היא קיבלה את ה-MD שלה ב-1897 ועברה לקולומביה, דרום קרוליינה, שם הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהקימה קליניקה רפואית במדינה.
לפני מלחמת האזרחים, רוב האפרו-אמריקאים היו משועבדים, ומעט מאוד מבין החופשיים היו רופאים או מנתחים מיומנים משום שהשכלה רפואית לא הייתה פתוחה בפניהם.
אפרו-אמריקאים המחפשים קריירה רפואית קיבלו לרוב את השכלתם הרפואית בקנדה או באירופה, וכמה מבתי ספר לרפואה במדינות צפון ארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, אפרו-אמריקאים שחיפשו השכלה רפואית לא היו בעלי אפשרויות רבות.
זה נמשך בחלק גדול מהמאה ה-20, ולמרות שכמה סטודנטים שחורים התקבלו לבתי ספר לרפואה ובתי חולים לבנים, הם התמודדו עם גזענות בוטה, נידוי ודעות קדומות.
הפיכתה של אוונס למנתחת הייתה גם תוצר והישג של בתי ספר לנשים.
בימיה הראשונים, המכללה לרפואה נשית של פנסילבניה, או הקולג' לרפואה של נשים כפי ששונה שמו ב-1867, נתקלה בהתנגדות רצינית מצד הממסד הרפואי הגברי.
התפיסות הרווחות היו שנשים הן חלשות מכדי להצליח בזירה התובענית של הרפואה האקדמית ועדינות מכדי לעמוד בדרישות הגופניות של הפרקטיקה הקלינית.
אחד החסמים החמורים ביותר להצלחת המכללה היה היעדר ניסיון קליני העומד לרשות הסטודנטים והמתמחים בה, משום שבתי חולים באזור לא אפשרו לנשים להשתתף בהרצאות או לטפל בחולים.
כדי לתקן מצב זה, ד"ר אן פרסטון, חברה בכיתת הבוגרים הראשונה של המכללה, הקימה את בית החולים לנשים של פילדלפיה, והמכללה עצמה שוכנה בחלל שכור בבית החולים בין השנים 1862 ל-1875. בסופו של דבר הקימה המכללה בית חולים משלה, קומה אחר קומה בהתאם לכספים שעמדו לרשותה מ-1903 עד 1913.
כאישה האפרו-אמריקאית הראשונה עם רישיון רפואה בדרום קרוליינה, אוונס הצליחה לטפל בחולים לבנים ושחורים, מה שגרם לשירותיה להיות מבוקשים מאוד.
היא בנתה קהל לקוחות גדול של נשים לבנות עשירות, ששילמו לה מספיק כדי לאפשר לה לטפל בנשים שחורות עניות ובילדים בחינם.
קהל הלקוחות הבין-גזעי הגדול והנדיר שלה נבנה בזכות דיסקרטיות ומקצועיות רבה.
היא עסקה במיילדות, גינקולוגיה וכירורגיה, וטיפלה בחולים בביתה עד שהקימה את בית החולים טיילור ליין ובית הספר להכשרת אחיות, בית החולים השחור הראשון בעיר קולומביה, בשנת 1901. ד"ר אוונס טיפלה בחולים בביתה לפני הקמת בית החולים טיילור ליין מכיוון שלא היו אז מתקנים רפואיים שיאפשרו לרופא אפרו-אמריקאי לטפל ולאשפז חולים.
ב־1907 כתבה אוונס לאלפרד ג'ונס, מזכיר הוועד המנהל של מועצת התאגידים של מכללת רפואת האישה בפנסילבניה, "הצלחתי היטב, ואני פעילה מאוד בקרב כל המעמדות של כל האנשים.
הייתה לי הצלחה בלתי מוגבלת.
מאז שחזרתי למדינת מולדתי, אחרים קיבלו השראה והלכו למכללה האהובה שלנו לקבל תארים".
היא כתבה לאלפרד ג'ונס בשם צעירה אפרו-אמריקאית ומבטיחה שרצתה להשתתף ב-WMCP אך הייתה זקוקה לסיוע במלגות.
מאוחר יותר הקימה אוונס בית חולים נוסף, בית החולים סנט לוק ובית הספר להכשרת אחיות, אותו ניהלה עד 1918.
לפי ההיסטוריון דרלין קלארק היין, במאמר על אוונס שהופיע ב-האגודה להיסטורית הדרום (כרך 70 מס' 1 בפברואר 2004), בית החולים סנט לוק שהוקם על ידי ד"ר אוונס היה ממוקם בקולומביה, דרום קרוליינה וכלל ארבעה עשר חדרים ועשרים מיטות.
בית החולים סנט לוק היה בית החולים הרביעי במדינה שהפעיל בית ספר לאחיות.
כיום בית הספר לאחיות סנט לוק הוא בית החולים הוותיק ביותר במדינה.
המוניטין של בית הספר שגשג במהלך שנות ה-20 וה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה, אושר בית הספר לאחיות של סנט לוק לתוכנית חיל האחיות הצוערות.
בשנת 1962, בית הספר זכה להסמכה מלאה מהליגה הלאומית לסיעוד.
החל משנת 1969 נוספו נקודות זכות במכללה לתוכנית הלימודים.
כיום, נקודות זכות אלו במכללה במדע ובאמנויות ליברליות הן תנאי מוקדם לכניסה לתוכנית האחיות.
בית הספר לאחיות מאושר על ידי מועצת האחיות של מדינת פנסילבניה והוסמך מחדש במלואו בשנת 1997 על ידי הליגה הלאומית לסיעוד, ועדת ההסמכה.
אוונס הייתה פעילה מאוד בקהילה שלה.
בנוסף להקמת בית החולים טיילור ליין (שהפך לבית החולים סנט לוק ולבית הספר להכשרת אחיות, לאחר שריפה שהרסה את בית החולים הראשון), היא הקימה ארגון בריאות קהילתי, מרכז קהילתי ובריכת בנים (ד"ר אוונס פארק ובריכת שחייה) בין אינספור יתרונות אחרים לקהילה השחורה של קולומביה.
במהלך חייה אוונס גם אימצה שבעה ילדים ובסופו של דבר טיפחה יותר משני תריסר ילדים נוספים.
היא גם הייתה אחראית במידה רבה לקנייה ולציוד של פארק ד"ר אוונס ובריכת השחייה לציבור.
אוונס גם ערכה סקר של ילדים שחורים בגיל בית ספר בקולומביה, דרום קרוליינה ומצאה בעיות חמורות בטיפול הבריאותי שלהם; היא השתמשה בתוצאות כדי ליישם בדיקות בריאות שגרתיות בבתי ספר.
לאוונס הייתה דאגה מיוחדת לילדים שחורים.
היא האמינה ששירותי בריאות צריכים להיות זכות אזרחית ואחריות שלטונית, בדומה לחינוך.
היא דגלה מאוד בשירותי בריאות ציבוריים ועתרה למועצת הבריאות של דרום קרוליינה בבקשה לספק חיסונים חינם לילדים שחורים.
בשנת 1916 אוונס הקימה את איגוד הבריאות השחור של דרום קרוליינה ושנתיים לאחר מכן בשנת 1918 היא התנדבה בחיל השירות הרפואי של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עבודתה עם קהילות עניות עודדה אותה לייסד את איגוד מרפאות קולומביה בשנת 1930, שסיפק שירותי בריאות (כגון חיסונים ובדיקות) וחינוך לבריאות למשפחות עניות.
למרות אגודת בריאות השחורים של דרום קרוליינה אוונס המשיכה במשימתה לחינוך לבריאות.
אוונס גם הקימה את איגוד הבריאות הטוב של דרום קרוליינה כדי לעזור לשכנע ולהעניק השראה לאנשים שהם יכולים לשפר את בריאותם על ידי הקפדה על נוהלי בריאות תקינים והרגלים סניטריים בטוחים.
בשנת 1922 הפכה ד"ר אוונס לאישה השחורה היחידה בארצות הברית שכיהנה כנשיאת איגוד רפואי ממלכתי, כאשר הפכה לנשיאת Palmetto MA של דרום קרוליינה.
אוונס שימשה גם כסגנית נשיא אזורית של האיגוד הרפואי הלאומי וכן הקימה כתב העת Negro Health של דרום קרוליינה.
במלחמת העולם הראשונה אוונס מונתה לחיל השירות הרפואי המתנדב.
חיל השירות הרפואי המתנדב הוקם על ידי מועצת ההגנה הלאומית של ארצות הברית בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה כדי לענות על הביקוש הגובר לשירותים רפואיים בבית.
כל רופא מוסמך, זכר או אישה בכל גיל, היה מסוגל להגיש בקשה להתקבל לחיל.
הצעת חוק 1424 של הסנאט, שהתקבלה באפריל 1908, העניקה לצבא האמריקאי סמכות להקים גוף מילואים של צוות רפואי.
זה הפך לחיל המילואים הרפואי (MRC) והיחידה נשארה פעילה עד 1917 אז אוחדה לתוך חיל המילואים של הקצינים.
כדי להיות זכאים להתקבל ל-MRC המועמדים היו צריכים לעמוד בקריטריונים מסוימים, ומכיוון שרבים לא עשו זאת, הם לא היו מסוגלים לשרת את ארצם.
מרטין, יו"ר המועצה הרפואית הכללית של מועצת ההגנה הלאומית, ראה הזדמנות להקל על העומס על המערכת הרפואית בארצות הברית על ידי ניצול מקור המומחיות הרפואי הבלתי מנוצל הזה, והוביל את הקמת ה-VMSC.
חללי מלחמת העולם הראשונה הלחיצו את מקצוע הרפואה בארצות הברית.
על פי כתב העת הבינלאומי לכירורגיה (כרך 31, ספטמבר 1912), עד יולי 1912, רופאים היו נרשמים לשירות צבאי בקצב של 540 איש לשבוע, והערכה של צבא ארצות הברית הייתה שלפחות 50,000 רופאים נחוצים למאמץ המלחמתי.
הביקוש הרב הזה הותיר קהילות רבות ללא רופאים ולכן הוקם חיל שירותי הרפואה המתנדבים (VMSC) כדי להבטיח שאזרחים לא יישארו ללא טיפול הולם.
היא הייתה דתיה, וכיהנה כיושבת ראש מועצת הכנסייה האפיסקופלית העליונה.
צדקה, חמלה ואהבת ילדים אפיינו את הקריירה של ד"ר אוונס; היא גבתה רק סכומים סמליים ורכבה על אופניים, סוסים וכרכרות כדי לבקר את החולים שלא יכלו להגיע למרפאה שלה מכל סיבה שהיא.
היא סיפקה בדיקות גופניות וחיסונים בבית הספר, שבתורם הצילו את חייהם של אינספור ילדים צעירים, ובשנת 1930 הפעילה מרפאה שהייתה בחינם לילדים אפרו-אמריקאים שנזקקו לטיפול רפואי וחיסונים.
באופן לא ייאמן, אוונס גם מצאה את הזמן לגדל ילדים שהיו זקוקים לבית.
רבים מהילדים שגידלה היו ילדים שנותרו במרפאתה, אך היא גם גידלה חמישה ילדים מקרובי משפחה שנפטרו.
היא לימדה את הילדים כבוד, ניקיון ונימוסים, וסיפקה לכולם את ההזדמנות ללימודים בקולג' שהייתה גם לה.
אנשים, צעירים ומבוגרים, נהנו מהמתקנים שחלקה במרכז פנאי שבנתה בחווה ששטחה 20 דונם.
אוונס אהבה לשחות, לרקוד, לסרוג ולנגן בפסנתר.
בית החולים ריצ'לנד ממוריאל בקולומביה קבע פרס לכבודה המציין את השם והמורשת שהשאירה אחריה.
אוונס ניהלה חווה משלה, כמו זו שהיא גדלה בה והוציאה לאור עיתון שבועי, "כתב העת הבריאות השחור של דרום קרוליינה" (The Negro Health Journal of South Carolina), והציעה תוכנית של פעילויות פנאי לנערים מוחלשים.
אוונס הלכה לעולמה בגיל 69, בקולומביה, קרוליינה הדרומית.
מטייה פריגן (בקרואטית: Matija Frigan; נולד ב-11 בפברואר 2003 ברייקה שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פארמה מהסרייה א'.
פריגן גדל במחלקת הנוער של רייקה.
בחצי הראשון של עונת הושאל לה.נ.ק.
אוריינט מליגת המשנה הקרואטית, ובחצי השני של העונה הושאל להרוואטסקי דרגווליאץ מליגת העל הקרואטית.
בעונת שיחק בקבוצה הבוגרת של רייקה במסגרת ליגת העל הקרואטית, וערך 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע 13 שערים.
פריגן היה חלק מסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
מטייה שארקיץ' (במונטנגרית: Матија Шаркић; 23 ביולי 1997 – 15 ביוני 2024) היה כדורגלן מונטנגרי-אנגלי ששיחק בעמדת השוער בנבחרת מונטנגרו ובמספר מועדונים באנגליה.
שארקיץ' גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט, וב-1 בספטמבר 2015 חתם על חוזה לשלוש שנים באסטון וילה מהפרמייר ליג והצטרף לקבוצת הנוער של המועדון.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל לוויגאן את'לטיק מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ובסך הכל ערך שלוש הופעות במדי המועדון בכל המסגרות.
ב-20 בדצמבר 2018 הושאל לסטרטפורד טאון מהליגות הנמוכות באנגליה, במדיה ערך שש הופעות ליגה, ובהמשך הושאל להבאנט אנד ווטרלוביל, במדיה ערך הופעת ליגה אחת.
ב-26 ביוני 2019 הושאל שארקיץ' לליווינגסטון מליגת העל הסקוטית עד לתום עונת .
ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על סלטיק במסגרת המחזור השמיני בליגה.
ב-3 בינואר 2020, לאחר פציעתו של השוער הראשון של אסטון וילה טום היטון, נקרא שארקיץ' חזרה מההשאלה, לאחר 14 הופעות ליגה במדי ליווינגסטון.
לשארקיץ' הוצעה הארכת חוזה באסטון וילה בשנת 2020, אולם הוא סירב להצעה על-מנת לחפש קבוצה בה יוכל לשמש כשוער ראשון, לאחר הגעתו של השוער המנוסה חוסה מנואל ריינה כגיבוי להיטון הפצוע.
בתום עונת 2019/2020 שוחרר שארקיץ' רשמית מאסטון וילה.
ב-27 ביולי 2020 חתם שארקיץ' על חוזה לשלוש שנים בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
ב-2 בספטמבר הושאל לשרוסברי טאון מהפוטבול ליג הראשונה למשך עונת , ובסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-26 ביולי 2021 הושאל שארקיץ' לברמינגהאם סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונת 2021/2022. ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על שפילד יונייטד במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-2 בינואר 2022, במשחקו האחרון בקבוצה, פרק את כתפו כאשר זרק את הכדור לשחקן הגנה.
פציעה זו הצריכה ניתוח, והוא חזר לוולברהמפטון וונדררס לטיפול ולשיקום.
על-אף ששיחק במועדון רק במהלך החצי הראשון של העונה, שארקיץ' נבחר כשחקן העונה של ברמינגהאם סיטי לעונת 2021/2022.
ב-11 ביולי 2022 האריך שארקיץ' את חוזהו בוולברהמפטון וונדררס וחתם על חוזה לשלוש שנים במועדון, ונשאר במועדון כגיבוי לשוער הראשון של הקבוצה, ז'וזה סה.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על פרסטון נורת' אנד במסגרת הסיבוב השני של גביע הפוטבול ליג לעונת .
ב-25 בינואר 2023 הושאל שארקיץ' לסטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום עונת 2022/2023 בצ'מפיונשיפ.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם שארקיץ' במילוול מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על מידלסברו במסגרת המחזור הראשון לעונת 2023/2024. הוא ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-19 בנובמבר 2019 ערך שארקיץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו, בניצחון 2-0 על נבחרת בלארוס במשחק ידידות.
ב-5 ביוני 2024, כעשרה ימים לפני מותו, ערך שארקיץ' את הופעתו התשיעית והאחרונה במדי הנבחרת, בהפסד 2-0 לנבחרת בלגיה במשחק ידידות.
בסך הכל ערך תשע הופעות במדי הנבחרת.
אביו, בויאן שארקיץ', הוא דיפלומט מונטנגרי שהיה שגריר מונטנגרו באומות המאוחדות, בממלכה המאוחדת ובבלגיה.
אמו, נטלי שארקיץ'-טוד, עובדת ברשת תקשורת אירופאית.
אחיו התאום, אוליבר שארקיץ' , גם הוא כדורגלן.
ב-15 ביוני 2024 בבוקר התמוטט שארקיץ' בדירה בבודווה שבמונטנגרו.
בת הזוג שלו, פיבי, חברו לשעבר באסטון וילה אוסקר בורג ובת הזוג של בורג הזמינו אמבולנס.
בת הזוג של בורג, אחות במקצועה, ביצעה החייאה על שארקיץ' עד להגעת האמבולנס, וכשהפרמדיקים הגיעו הם ניסו לבצע החייאה גם כן, אך ללא הצלחה.
למשפחתו של שארקיץ' נאמר כי סיבת ההתמוטטות שלו היא אי-ספיקת לב פתאומית, והוא הוכרז כמת בגיל 26.
בחודש יולי 2024 הודיעה מילוול כי תפריש את חולצה מספר 20 לזכרו של שארקיץ'.
מטילדה פטרה מונטויה לפראגואה (בספרדית: Matilde Petra Montoya Lafragua מקסיקו סיטי, 14 במרץ 1859 – 26 בינואר 1939) הייתה הרופאה הראשונה במקסיקו.
בתחילה עבדה בתור מיילדת ולאחר מכן הפכה לאחת מהנשים הראשונות שהתקבלו ללימודים בבית ספר לרפואה וסיימו אותם בהצלחה.
בכך, קיבלה בסופו של דבר את הדוקטורט שלה בשנת 1887. בהמשך, היא עבדה בתור מנתחת ובתור רופאה מיילדת.
במעשיה, מונטויה חיזקה את מעמדן החברתי של נשים ושל התנועות השונות הדוגלות בהענקת הזדמנויות שוות לנשים בחינוך ובהעסקה.
מטילדה מונטויה הייתה הבת השנייה של סולדד לפראגואה וחוסה מריה מונטויה.
עם זאת, בעקבות מות אחותה, היא גדלה כמעט כאילו הייתה ילדה יחידה.
הודות לתמיכתה של אמהּ ולשיעורים שהעניקה לה, החלה מטילדה להראות עניין בלמידה מגיל מוקדם מאוד.
היא השלימה את הלימודים בבית הספר בגיל 12 אך הייתה צעירה מכדי להמשיך ללימודים אקדמיים.
משפחתה ובפרט אמהּ, עודדה אותה ללמוד לימודי גינקולוגיה ומיילדות ותמכה בהחלטתה להמשיך בקריירה זו.
בעקבות מות אביה, נרשמה מטילדה לבית הספר ללימודי מיילדות שהיה מקושר לבית הספר הלאומי לרפואה.
מטילדה עבדה בבית החולים "סן אנדראס".
בהמשך, הקשיים הכלכליים של משפחתה אילצו אותה לוותר על הקריירה הזו.
לכן, היא החליטה להירשם לבית הספר למיילדות אשר נמצא באי רבייאחיחדו במקסיקו.
מונטויה הפכה למיילדת בגיל 16, והיא עסקה בכך בעיקר בפואבלה עד אשר הייתה בת 18. בתחילת דרכה, עסקה בעיקור ובהכנת המכשור הרפואי בחדר הניתוח תחת הנחייתם של הרופאים לואיס מוניוז ומנואל סוריאנו.
מספר רופאים ניהלו קמפיין נגדה וקראו לה "בונה חופשית" ופרוטסטנטית.
בפואבלה, היא הגישה בקשה להתקבל לבית הספר לרפואה והציגה את התזה שלה ואת תיק העבודות המקצועי שלה.
היא עמדה בדרישות בכימיה, בפיזיקה, בזואולוגיה ובבוטניקה, ובכך עברה את מבחן הכניסה.
בשנת 1882 התקבלה לבית הספר לרפואה במקסיקו סיטי.
מטילדה מונטויה סיימה את תוכנית המיילדות בבית הספר לרפואה לאחר שעברה את הבחינות בתחומי הרפואה, הכירורגיה והמיילדות.
כאשר קיבלה את התואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה במקסיקו בשנת 1887, המוכר כיום כפקולטה לרפואה של האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו, הנשיא דיאס ואשתו הגיעו באופן אישי לברך אותה.
משרד הפנים הכריז עליה כדוקטור לכירורגיה ומיילדות.
מטילדה מונטויה הפכה לרופאה המוסמכת הראשונה במקסיקו.
אולם, למרות ציוניה יוצאי הדופן, ניסו אנשים לערער על ההכרה בלימודיה בפקולטה הלאומית לרפואה.
מונטויה, בתור אישה, נאלצה להתמודד עם דעות קדומות.
זאת בשל כניסתה למקצוע הרפואה אשר נגדה את הנורמות החברתיות של התקופה.
פעולה זו עוררה תגובות מגוונות בציבור, החל מאנשים שהכירו בעבודתה, הוקירו אותה וראו אותה כנקודת התחלה לשינוי מעמדן של נשים בחברה, וכלה באלו שפקפקו באמינות מאמציה וטענו שזה לא "טבעי" שאישה תעסוק בקריירה שאינה תואמת את מינה.
עם זאת, הישגיה של מונטויה היו הישג משמעותי עבור נשים המנסות להגדיל את השתתפותן בתחום הרפואה, שעד לאותה עת נחשב כמקצוע השייך למין הגברי.
נשיא מקסיקו בזמנו, חוסה דה לה קרוז פורפיריו דיאס מורי, זיהה את יכולותיה של מונטויה וכתגובה לביקורת מצד מתנגדיה, הפגין את תמיכתו בכך שהעניק לה מלגה.
פורפיריו דיאס תמך במתן השכלה בסיסית לנשים ממעמד הביניים ומהמעמד העליון כהזדמנות להתקדם בתחום הרפואה.
מונטויה הייתה חברה במספר ארגוני נשים ומנהיגה חשובה, לצד חלוצות נוספות בתחום הרפואה.
היא השתייכה לקבוצה שהכילה לפחות 27 רופאות שהיו חלק מ-42 אגודות פמיניסטיות שונות.
ארגונים אקטיביסטיים אלו הוקמו בתחילת המאה ה-20, שהייתה תקופת זמן בולטת עבור תנועת הפמיניזם במקסיקו.
התנועה המשיכה לצבור תנופה לאחר שנות ה-90 אשר היוו נקודת מפנה בפוליטיקה המקסיקנית.
התאחדות הקהילות הלאומיות הללו של רופאות המתאחדות למטרה משותפת, הוכיחה את הצורך החיוני בזכויות שוות לנשים.
מטילדה מונטויה היא דוגמה לאישה הדבקה במטרה שעבור אחרים נתפסה כחלום מגוחך.
היא פתחה את הדרך למדע עבור נשים מקסיקניות בסוף המאה ה–20.
מוט זהב , הידוע גם בשם מטיל זהב או מטיל מתכת, הוא סוג של זהב מטוהר המעוצב בצורות שונות ומיוצרת בתנאים תקניים של ייצור, סימון ורישום.
מוטות זהב גדולים יותר, שמיוצרים על ידי יציקה של מתכת מותכת לתוך תבניות, מכונים מטילים (Ingots).
מוטות קטנים יותר נוצרים לעיתים קרובות באמצעות הטבעה או חיתוך מדפי זהב מגולגלים.
בנקים מרכזיים מחזיקים לרוב את מוט הזהב התקני במשקל של 400 אונקיות כחלק מעתודות זהב שלהם, והוא נסחר נפוץ בקרב סוחרי מתכות יקרות.
בנוסף, קילובאר זהב השוקל 1,000 גרם ומוט זהב במשקל של 3.1 ק"ג פופולריים למסחר והשקעה בשל גודלם ומשקלם הנוחים יותר.
מוטות אלה נמכרים בפרמיה קטנה של מעל מחיר הזהב הנקוב, מה שמקל על העברות קטנות בין בנקים וסוחרים.
בעוד שרוב מוטות הקילובאר נראים שטוחים, קיימת העדפה בקרב משקיעים, בעיקר באירופה, למוטות בצורת לבנה.
מוטות זהב מחולקים לפי תהליך ייצורם ליצוקים או למוטבעים, כאשר לכל סוג יש מראה שונה וערך שוק שונה.
מוטות יצוקים נוצרים על ידי יציקת זהב מותך לתוך תבנית בצורה של מוט, ולאחר מכן קירור והתקשות.
שיטה זו יוצרת לעיתים קרובות מוטות בעלי צורה לא סדירה ומשטחים מחוספסים, מה שמעניק לכל מוט זהות ייחודית.
תהליך הייצור הפשוט יחסית והטיפול המינימלי הופכים את המוטות היצוקים לזולים יותר בהשוואה למוטות המוטבעים.
מוטות מוטבעים מיוצרים מרצועות זהב שטוחות שנחתכות בדיוק למידות הרצויות.
מוטות אלה מאופיינים במשטחים חלקים ואחידים, המשקפים תהליך ייצור מדויק ומושקע יותר.
יצרנים פיתחו אמצעים להבטחת האותנטיות של מטילי זהב ולהגנה עליהם מפני זיוף או גניבה.
השיטה הנפוצה ביותר כוללת סימון המטילים במספרי סידוריים ייחודיים רשומים או הוצאת תעודת מקוריות.
יש בתי זיקוק שמטביעים מספרי סידוריים גם על מטילים קטנים מאוד, והמספרים אמורים להתאים לאלה שמצוינים בתעודה.
בניגוד למטילים יצוקים שניתן לגעת בהם ישירות, מטילים מוטבעים לרוב נארזים באריזות מגן או מצוידים בטכנולוגיות המונעות פתיחה בלתי נראית, על מנת להרתיע מפני חבלה ולמנוע נזק.
בנוסף, קיימת טכנולוגיית אבטחה הנקראת קינוגרם (Kinegram), סוג של הולוגרמה, שניתן להטביע ישירות על המטיל.
מטילים הכוללים תכונה זו מכונים קינברים (Kinebars).
זהב נמדד באונקיית טרוי, שמכונה לעיתים קרובות "אונקיה" כאשר ברור שמדובר בזהב.
אונקיית טרוי כבדה יותר מהאונקיית אוורדופואה, יחידת משקל נפוצה בארצות הברית.
המטיל הסטנדרטי הנסחר בינלאומית ונאגר על ידי בנקים מרכזיים וסוחרי מטילים הוא מטיל ה-"Good Delivery" במשקל נקוב של כ-400 אונקיות טרוי (כ-12.4 קילוגרם).
עם זאת, התוכן המדויק של הזהב יכול לנוע בין 350 ל-430 אונקיות טרוי.
דרישת הטוהר המינימלית היא 995 אלפיות זהב (99.5%).
מטילים אלו נשמרים בכספות מוסמכות כדי לשמור על מעמדם כ-Good Delivery.
תיעוד המקוריות של המטיל מבטיח את שלמותו ואת ערכו המקסימלי בשוק.
המטיל הגדול ביותר אי פעם שקל 300.12 קילוגרם, והוא יוצר על ידי חברת Emirates Minting Factory LLC מאיחוד האמירויות הערביות, בדובאי, ב-10 בנובמבר 2024.
מטכ"ליסטים (מסוגנן גם כמטכליסטים) היא סדרת דרמה קומית ישראלית שנוצרה על ידי ערן זרחוביץ', מויש גולדברג ואילן שפלר.
הסדרה עוסקת בשירות הצבאי בסיירת מטכ"ל בשנות ה-90 דרך עיניהם של הג'ובניקים ביחידה, תוך פירוק מיתוס הגבריות וההיבריס הצה"לי.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ "yes TV Comedy" ב-18 בדצמבר 2025.
עלילת הסדרה מתרחשת במחנה סירקין, בסיס סיירת מטכ"ל בשנות ה-90. במרכז העלילה עומד רני, חייל חסר ביטחון שמוצב כשק"מיסט ביחידה לאחר שנשר מטירונות קרבית.
אביו, ברוך סנדו, הוא רס"ר המחנה הוותיק.
הדרמה המרכזית סובבת סביב "החיים הכפולים" של האב: בעוד שבבסיס הוא אחראי על הלוגיסטיקה והתחזוקה (תפקיד הנחשב נחות בעיני הלוחמים), כלפי חוץ – למשפחתו ולסביבה – הוא מציג מצג שווא כאילו הוא אחד ממפקדי היחידה המהוללים ושותף למבצעים נועזים.
הגעתו של בנו ליחידה מאיימת על הבועה שבנה סנדו, ומאלצת את השניים להתמודד עם הפער שבין המיתוס הצה"לי למציאות האפורה בשטח.
ברוך סנדו (ערן זרחוביץ') – רס"ר המחנה, דמות טראגי-קומית שמתחזה כלפי חוץ לקצין מבצעים מהולל כדי לזכות בהערכת משפחתו.
רני סנדו (אמיר טסלר) – בנו של ברוך סנדו.
חייל רגיש וחסר ביטחון שמוצב כשק"מיסט ביחידה לאחר שנשר ממסלול קרבי ומנסה לשרוד את השירות בצל אביו.
מלי (לירז חממי) – רס"רית המטבח בבסיס, המנהלת רומן חשאי עם סנדו ומהווה את אשת סודו.
יפתח ריקליס (אלון חמאווי) – אל"ם ומפקד היחידה בבסיס.
ימית (טליה ברטפלד) – הרל"שית של יפתח, אותה הוא מפטר בעצת הרמטכ"ל
פרי ברנס (ישי ללוש) – חייל עורפי המשמש כספר היחידה.
חזי (יצחק מרציאנו) – חייל עורפי המשמש כנשק, וחלק מחבורת הג'ובניקים של רני.
חגי (ידין גלמן) – מפקד צוות ביחידה, המנסה לעיתים לגשר על הפערים בין הלוחמים לחיילים העורפיים.
אביעד "פוגו" פוגלר (אברהם ארנסון) – לוחם דומיננטי ביחידה הנוהג להתנכל לרני ולשאר החיילים העורפיים.
נדב "חאמור" מאור (בר ברימר) – לוחם ביחידה וחברו הקרוב של פוגו, המשתתף איתו בהשלטת הסדר המעמדי בבסיס אך בסתר מסתיר את עובדת היותו הומוסקסואל.
נעמה קורמן (ליה אללוף) – מש"קית ביחידה ובת-זוגו לשעבר של חאמור, המתקרבת במהירות לרני.
יואב "אוסטין" יושע (מיכאל אלוני) – אל"ם, מפקד שייטת 13, שהיה שותפו לחדר של ריקליס בטירונות.
דפנה סנדו (ענת ריבלין) - אשתו של ברוך ואמו של רני.
עידו סנדו (עמית מטלון) - בנם הצעיר של דפנה וברוך ואחיו הצעיר של רני.
דורון (יואב לוי) - חבר נעורים של דפנה, אליו היא מתקרבת על רקע היחסים הלא ברורים עם סנדו
הרמטכ"ל (יעקב זדה-דניאל) - רמטכ"ל צבא ההגנה לישראל המבקר בבסיס לצורך אישור מבצעים.
עמיחי גבאי (אלעד סננס) - עוזרו של סנדו.
ארדיטי (עומר היקרי) - עובד רס"ר.
שבחון (גולן ונטורה) - עובד רס"ר.
גוזניק (גל זרחוביץ') - לוחם.
ברש (יובל סלייפר) - לוחם.
תהליך הפיתוח של הסדרה החל כפרויקט אישי מאוד של הקומיקאי והתסריטאי ערן זרחוביץ', שביקש לחזור אל חוויותיו הצבאיות בשנות ה-90. זרחוביץ', ששירת כשק"מיסט בבסיס סיירת מטכ"ל, שמר את עברו הצבאי בסוד במשך שנים בשל מה שהגדיר כ"תחושת נחיתות" מול ההילה המבצעית של היחידה.
הסדרה נולדה מתוך הרצון לפרק את המיתוס המטכ"ליסטי ולהציג את הצדדים הפחות זוהרים והיותר אנושיים של השירות בבסיס המפורסם.
מלאכת הכתיבה נעשתה בשיתוף פעולה עם מויש גולדברג ואילן שפלר, ועל ההפקה בפועל הופקדו "יואב גרוס הפקות" יחד עם המפיק-שותף יקי רייסנר.
הצילומים בוצעו תחת שרביטו של הבמאי בעז פרנקל (שביים גם את הסדרה "חזרות"), תוך שימת דגש על שחזור מדויק של האווירה בבסיסי צה"ל בשנות ה-90, כולל שימוש בפסקול תקופתי ובפריטים נוסטלגיים כמו ה"קבאבנוס" המיתולוגי מהשק"ם.
הליהוק לסדרה משלב בין שחקנים ותיקים לשחקנים צעירים.
ערן זרחוביץ' עצמו מגלם את התפקיד הראשי של רס"ר המחנה ברוך סנדו, דמות המהווה מחווה לאביו המנוח ומגלמת את הטרגדיה של האיש שמנסה לשמר מצג שווא של גבורה.
לצדו לוהק אמיר טסלר לתפקיד הבן, רני, שדרכו נחשף עולמם של ה"ג'ובניקים" ביחידה.
דמותה של מלי, רס"רית המטבח המנהלת רומן עם סנדו, מגולמת על ידי לירז חממי.
אחד הליהוקים הבולטים הוא של ידין גלמן, לוחם סיירת מטכ"ל במציאות שנפצע קשה באירועי טבח שבעה באוקטובר, המגלם בסדרה את אחד ממפקדי הצוות ביחידה.
צוות השחקנים כולל גם את מיכאל אלוני, יעקב זדה-דניאל, אברהם ארנסון וטליה ברטפלד.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב "yes" ב-18 בדצמבר 2025. פרק הבכורה שודר בערוץ "yes TV Comedy" וכן עלה לשירות ה-VOD של החברה ולפלטפורמת "+STING".
עונתה הראשונה של הסדרה כוללת 8 פרקים, כאשר כל פרק אורך כ-28 דקות.
הפרקים שוחררו במתכונת של שידור שבועי מדי יום חמישי בשעה 21:00, החלטה שזכתה לביקורת מצד צופים שביקשו לצפות בכל הסדרה ברצף.
מעבר להפצה המקומית, הסדרה מקודמת בזירה הבינלאומית על ידי "yes Studios" (תחת השם הלועזי "Canteen Commando"), כחלק מהמגמה של ייצוא דרמות ישראליות לשוק העולמי.
עם עלייתה לשידור, עוררה הסדרה עניין רב בשל התזמון שלה בתקופה שלאחר המלחמה, שבה החברה הישראלית בוחנת מחדש את יחסה לצבא ולמיתוס הגבורה.
מבקרי הטלוויזיה ציינו לטובה את הדיוק בכתיבת ה"לוזריות הישראלית" ואת יכולתו של זרחוביץ' להצחיק תוך כדי הצפת נושאים מורכבים כגון תסביכי אבהות והפער המעמדי בתוך יחידות העילית.
בעוד שחלק מהמבקרים, כמו אבישי סלע מ"Time Out תל אביב", תיארו את הסדרה כמדכדכת לעיתים בשל השפלות שעוברות הדמויות, אחרים שיבחו אותה על היותה "קומדיה חומלת" המצליחה להפוך את הטיפוסים הנדחקים של צה"ל לגיבורים הראשיים.
ניר יהב אף הגדיר את הסדרה כמהלך נועז שבו זרחוביץ' "קורע לגזרים" את המיתוס הזחוח של סיירת מטכ"ל והופך אותו לפארסה אנושית.
שיא הדיון הציבורי סביב הסדרה נרשם בינואר 2026, בעקבות סצנה בפרק הרביעי המתרחשת במהלך סצנת החקירות.
בסצנה הוצגה דמותו של פוגו, בגילומו של אברהם ארנסון, כשהוא מניח את איבר מינו על כתפו של "חאמור", בגילומו של בר ברימר.
הצגת איבר המין הגברי, דבר שאינו שכיח בדרמות המיינסטרים הישראליות (בניגוד לסדרות אמריקאיות), עוררה תגובות ברשתות החברתיות ובתקשורת; חלק מהמבקרים ראו בה כלי ויזואלי הכרחי להמחשת המסרים שהסדרה מבקשת להעביר, בעוד חלק מהצופים ביקרו את המהלך כפרובוקציה בוטה.
בראיון לאתר "מאקו" חשף זרחוביץ' כי הסצנה, וייצוגי הבריונות בסדרה בכלל, נשענים על חוויותיו האישיות כחייל שסבל מהתנכלויות בשל פגם גופני עמו נולד.
הוא העיד כי הצילומים הציפו אצלו טראומות עבר ואילצו אותו לעצור את העבודה מספר פעמים.
השחקנים ארנסון ובר ברימר גיבו את המהלך בראיונות נוספים, וטענו כי הסצנה נועדה לשרת את תמת הגבריות הרעילה והפגיעות הגופנית במרחב הצבאי שהסדרה מבקשת לבקר.
מטלורגיה היא תחום בהנדסת חומרים שחוקר את התכונות המכניות והכימיות של מתכות, ואת השיטות להפקת מתכות ועיבודן.
השם בא מהמילה היוונית μεταλλουργός (מטַלורגוס) אשר משמעותו "כורה" או "מעבד מתכות" (μέταλλον, מטַלון: מחצב, מתכת + ἔργον, אֶרגוֹן: עבודה).
המטלורגיה מלווה את האדם משחר האנושות ועד ימינו.
זהו אחד מתחומי הטכנולוגיה הראשונים בהם עסק האדם, וכבר בתקופת האבן, לפני כ-8,000 שנה החל האדם לפתח כלים מנחושת.
תיארוך פרקים בפרהיסטוריה ובהיסטוריה האנושית משתמש במושגים מטלורגיים: תקופת הברונזה שבה נעשה לראשונה שימוש בסגסוגת (תערובת של מתכות), ואחריה תקופת הברזל.
גם הטכנולוגיה המודרנית נשענת על המטלורגיה, מסגסוגות בתוך מעבדי מחשב והתקני סגסוגות זיכרון בגוף האדם, ועד ללוויינים בחלל.
מטלורגיה היא תחום מחקר פעיל גם כיום, בהיי-טק כמו גם בענפים מסורתיים כמו תעשיית הרכב.
העיסוק במטלורגיה נחלק לנושאים רבים.
כרייה של חומר הגלם להפקת המתכת.
הפקת המתכת עצמה מתוך עפרת המתכת, ושיטות שונות ליצירת חומר גלם מתכתי או סגסוגת.
עיבוד תרמי (חימום) או עיבוד מכני להשגת הצורה והתכונות הרצויות.
חקר התכונות המכניות, וחקר מבנה והרכב המתכת.
אחת העדויות המוקדמות ביותר לשימוש במתכת נמצאו במיידנפק שבסרביה, שם נמצא גרזן מנחושת שנוצר כשבעת אלפים וחמש מאות שנה לפני זמננו.
נמצאו עדויות לשימוש מוקדם יותר במתכות בתכשיטים, וקשה לקבוע מהו השימוש המוקדם ביותר כי הממצאים הארכאולוגיים מתעדכנים תדיר.
שימוש מוקדם במתכות כלל רק מתכות אשר נמצאות בצורתן המתכתית בטבע.
אלו כללו ברזל ממטאוריטים, כסף, נחושת ובדיל.
לפני כ-5,500 שנה החלה תקופת הברונזה, עם תחילת הפקת בדיל ונחושת בחימום סלעים מסוימים ושילובם ליצירת ארד (ברונזה).
הפקת ברזל מעפרות ברזל קשה יותר, וכנראה נתגלתה על ידי החיתים לפני כ-3,200 שנה, תוך תחילת תקופת הברזל.
פיתוח הידע בהפקה ושימוש בברזל התקדם במידות שונות ברחבי אירופה ואסיה, במיוחד באימפריה הרומית, ובמידה פחותה כנראה בסין הקדומה, והמשיך להתפתח בימי הביניים.
ראשית המטלורגיה המודרנית מיוחסת לגאורגיוס אגריקולה עם ספרו דה רה מטליקה מהמאה ה-16, בו תיאר כריה של עפרות מתכת, הפקת המתכת ועיבודה.
תהליך הפקת מתכות מתחיל בכרייה, כלומר הוצאת המתכת מהאדמה.
רוב המתכות (ברזל, אלומיניום) לא נמצאות בצורתן המתכתית אלא כעפרת מתכת, כלומר קשורות בתחמוצת, מתוכה יש להפיק את המתכת.
הפקת המתכת מעפרה היא תהליך מורכב, הדורש חיזור של החמצן.
התהליך הנפוץ, שמשמש למתכות רבות בהן ברזל ונחושת, בדרך הוא התכה של העפרה, עם גורם מחזר שהוא בדרך כלל פחמן הנקשר לחמצן בצורה של פחמן חד-חמצני ודו-חמצני.
לרוב יש צורך להשתמש בתלחים (פלוקס, באנגלית: Flux), שהוא חומר המכיל סידן פחמתי כגון אבן גיר, כדי להסיר מתכות זרות.
ישנן מתכות, כמו אלומיניום וכספית, להן התהליך הזה אינו מתאים, והן מופקות בשיטות ייחודיות שונות.
לאחר קבלת חומר הגלם הנקי הוא עובר יציקה, שהוא תהליך הקירור של המתכת עד להתמצקות בצורה הרצויה.
שילוב של מתכות שונות או חומרים אל-מתכתיים בסגסוגת, כמו גם בקרת הצורה ומהירות הקירור, מאפשרים לקבוע את תכונות המתכת בהמשך, כמו חוזק, אלסטיות, קושי, מוליכות חשמלית ונקודת התכה.
תכונות המתכת תלויות בהרכבה הכימי, אך גם בתהליך שהמתכת עוברת: ביצירת הנתך, וביצירת הצורה הסופית של חומר הגלם ושל המוצר הסופי.
עיבוד מתכת (Metalworking) הוא פעולה לשינוי תכונות המתכת.
הפעולות נחלקות באופן גס לטיפולים תרמיים ומכניים.
התכה - חימום המתכות לצורך יצירת נוזל, הפרדת מתכות שונות או יציקתן.
זיקוק - הפרדת מתכות מותכות.
יציקה - תהליך שבו מתכת מותכת מונחת בתבנית להתקררות וקבלת צורה.
הרפיה - תהליך חימום לטמפרטורה נמוכה יחסית, שמטרתו הרפיה של מאמצים שהצטברו בחומר עקב עיבוד מכני.
חיסום - חימום המתכת וקירור מהיר, במטרה לשנות את מבנה הפאזות במתכת להשגת תכונות רצויות, באופן שלא כולל התכה של המתכת ומשנה מעט ככל האפשר את צורתה.
זיקון - שיטה לטיפול תרמי שנועדה לחזק חומרים חשילים.
מטלורגית אבקות - יצירת מתכת בטכנולוגית אבקות, הנפוצה בייצור קרמיקה: חומר הגלם הוא אבקת מתכת, שעובר כבישה בתבנית, ואחריה חימום (ללא התכה) הנקרא סינטור.
בתהליך הסינטור גרגרי האבקה מתחברים ליצירת חומר מוצק ומלא ברובו, ליצירת מתכת בעלת צורה מסוימת ותכונות ייחודיות.
בדרך כלל נשארים בתהליך חללים בחומר, והוא פריך יותר ובעל חוזק נמוך יותר מחומר שנוצר ביציקה ועבר תהליכי עיבוד.
עיבוד מכני יכול להעשות גם בטמפרטורה גבוהה או נמוכה מטמפרטורת החדר, להשגת תכונה מסוימת.
ריקוע (Stamping) - דיקוק של החומר באמצעות דפיקה עליו.
משמש ליצירת לוחות מתכת ועלי מתכת (כמו עלי זהב).
שיחול (אקסטרוזיה, extrusion) - תהליך שבו המתכת נלחצת דרך פתח בעל צורה מסוימת, לקבלת צורת מוט בעל חתך בצורה הרצויה.
משיכה (Drawing) - נותן למתכת צורת מוט או חוט באמצעות מאמץ מתיחה.
חקר המתכות הוא תחום אשר מקשר בין המבנה הכימי והגבישי של פאזות המתכת, לתכונות שלה, בעיקר תכונות מכניות.
לכן גם כלי המחקר נחלקים לשיטות אשר מאפיינות את מבנה החומר, ושיטות למדידת התכונות המכניות (תכונות שאינן מכניות לא נחשבות בתחום המטלורגיה).
חוזק - אחת התכונות המרכזיות בחשיבותה עבור מתכת היא החוזק, שנמדד בניסוי מתיחה: כאשר מותחים דגם בעל שטח חתך ידוע, חוזק המתיחה של החומר הוא מאמץ המתיחה המרבי שבו החומר עומד.
באופן מקביל נמדדים חוזק לחיצה, גזירה, פיתול, כפיפה.
מדידת קשיות - קשיות היא מידת ההתנגדות של החומר לשינוי קבוע בצורתו.
קשיות נמדדת בחריצה, במכשיר סקלרומטר, או בדקירה באמצעות דוקרן בכוח מסוים ומדידת גודל החריץ שנשאר לאחר הסרתו.
קיימות שיטות דוקרן שונות המתאימות לטווח קשיות שונה של החומר.
השיטות הנפוצות למתכות: קשיות רוקוול, שיטת ויקרס ושיטת ברינל.
מודול האלסטיות - הוא היחס בין מאמץ (כוח ליחידת שטח בחומר) למעוות (שינוי בממדי החומר) בתחום האלסטי, או בניסוח פשוט יותר, ההתנגדות של החומר לשינוי קטן בצורתו באמצעות כוח חלש.
שינוי אלסטי חוזר למצבו המקורי כאשר הכוח מוסר.
עייפות החומר - העמסה חוזרת מספר רב של פעמים, בעומס קטן מחוזק החומר.
מתכת אופיינית היא בעלת מבנה גבישי, אך אינה מורכבת מגביש יחיד גדול ומושלם, אלא מהרבה גבישונים, או גרעינים בעגה המטלורגית (crystallite או grain).
גודל הגרעין הוא אחד הגדלים המשפיעים ביותר על התכונות המכניות של המתכת.
בנוסף קיימים פגמים בגבישים מסוגים שונים, שניתנים לאפיון.
אם המתכת היא סגסוגת המורכבת מחומרים שונים, יכולות להיות פאזות שונות ומורכבות עבור צירופי סגסוגת וטיפולים תרמיים שונים.
השיטה המרכזית המשמשת לחקר מבנה המתכת היא מטלוגרפיה.
המטלוגרפיה באופן טיפוסי כוללת את חיתוך החומר, ליטוש, איכול (etching) שמותאם למתכת המסוימת ולתופעה הנחקרת ומטרתו להבליט את הפרטים הרצויים, וצילום במיקרוסקופ.
בדרך כלל מתעניינים במיקרומיבנה של החומר, שהוא הפאזות השונות של המתכת, גודל הגרעין ופגמים גדולים.
שיטה מרכזית נוספת היא קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן שבעזרתה מוצאים את הפאזות השונות בחומר וגם מעריכים את גודל הגרעין וקיום פגמים.
הבסיס לשיטה הוא הקרנת החומר בקרני רנטגן ומדידת זוויות ההחזרה.
מתוך זוויות ההחזרה ניתן לחשב את מבנה גבישי החומר לפי חוק בראג.
מטמורפוזות הוא שיר אפי בן חמישה-עשר חלקים פרי עטו של המשורר הרומאי אובידיוס שחי בין השנים 43 לפנה"ס – 17 לספירה.
כתיבת היצירה הושלמה בשנת 8 לספירה.
השיר מורכב מ-11,995 טורי שירה חרוזה ומגולל רצף של יותר מ-250 סיפורים מיתולוגיים, הנפתחים בבריאת העולם, ומגיעים עד זמנו של אובידיוס (המאה הראשונה לספירה).
הקו המשותף לכל הסיפורים והמקשר ביניהם הוא גלגולי הצורה שעוברות הדמויות בסיפורים, ההופכות לבעלי-חיים, צמחים או חפצים דוממים, ומכאן השם "מטמורפוזות".
נושאים עיקריים נוספים בשיר הם האהבה וחוסר האונים של הפרט לנוכח הגורל שטמנו לו האלים בתעלוליהם.
האגדות המופיעות בסיפור לקוחות רובן מהמיתולוגיה היוונית, אבל ניתן למצוא בו גם אגדות ממקור רומי, וממקורות נוספים אחרים, כגון המיתולוגיה הכנענית, המצרית, והבבלית.
לקראת סוף היצירה, העלילה עוברת מתחום המיתולוגיה לתחום ההיסטוריה, והיא מסתיימת עם סיפור האלהתו של יוליוס קיסר לאחר מותו, ובדברי שבח וחנופה ליורשו, אוגוסטוס קיסר.
השיר כתוב בהכסמטר דאקטילי, המשקל האופייני ליצירות רבות בתקופה.
על-מנת לשלב באופן רציף בין הסיפורים השונים המופיעים ביצירה, אובידיוס משתמש במגוון שיטות, ביניהן, שימוש בדמות משותפת לכמה סיפורים, שימוש בהקשר גאוגרפי או אסוציאטיבי למעבר לעלילה שונה, או שילוב סיפור בתוך סיפור.
היצירה היא המקור העיקרי להכרת רבים מהמיתוסים היווניים, ולחלקם היא מהווה אף את המקור היחיד הידוע כיום.
בין העלילות המפורסמות ביותר אשר המטמורפוזות מהווה את המקור העיקרי שלהן, ניתן למצוא את סיפור אהבתו של אפולו לדפנה, את סיפורם של נרקיסוס ואכו, וסיפור ירידתו לשאול של אורפאוס.
כתיבת היצירה החלה ברומא, אולם הופרעה עקב הגלייתו של אובידיוס לטומיס (כיום עיר הנמל קונסטנצה ברומניה) על ידי אוגוסטוס.
לפי המסופר על ידי אובידיוס ביצירה אחרת, הקינות, עם קבלת הבשורה על הגלייתו השליך בייאוש את כתב-היד שבידו לאש, אך עותקים השתמרו בידי ידידיו, ובזכותם ניצלה היצירה.
כחלק מעונש הגלות שהוטל עליו, נאסרה גם ההפצה הפומבית של יצירותיו, אבל למרות זאת היא זכתה להעתקים נוספים רבים ולפופולריות רבה.
כיום השיר נחשב כיצירה השנייה בחשיבותה בשירה הרומית, לאחר האיניאדה, ויש הסוברים כי הוא עולה בחשיבותו אפילו עליה.
יש הרואים במטמורפוזות חיבור חתרני המנבא את נפילתן של הקיסרות והאימפריאליזם הרומאי.
טענתם נשענת בעיקר על עקרון ה"גלגל חוזר בעולם" שהמחבר מציג בשם פיתגוראס בספר האחרון באריכות רבה, כשבדיוק לאחר תיאור עליית הקיסרות, אובידיוס פוסק בפתאומיות מתיאור השינויים העוברים על הכל, בהם עסק עד כה, ופונה בחדות להלל את הקיסר בדברי חנופה.
לטענתם, אולי השקפתו זו של אובידיוס הייתה מהגורמים להגלייתו.
במאה ה-13, תורגמה היצירה ליוונית בידי נזיר ביזנטי בשם פלאנדוס.
מאז ואילך שימשה היצירה מודל לכתיבה אפית והיא תורגמה לשפות רבות.
לעברית תורגמו לראשונה חלקים מן היצירה בידי יהושע פרידמן בספר מבחר השירה הרומית (הוצאת בית הספר הראלי בחיפה, תשי"ב, 1952).
היצירה בשלמותה תורגמה לעברית על ידי שלמה דיקמן ויצאה לאור בהוצאת מוסד ביאליק ב-1965.
היצירה נפתחת בתיאור בריאת העולם מהכאוס, המתוארת כמעשה ידיו של אל אחד ויחיד, בלתי-ידוע.
מתוארת ירידת דורות האדם, מדור הזהב עד לדור הברזל, בדומה לתיאור אצל הסיודוס, ומלחמתם של הגיגאנטים באלים.
ליקאון מחליט לבחון את האלים על ידי כך שיקריב להם את בנו, וכעונש יופיטר הופך אותו לזאב.
לאחר מכן מתואר סיפור דומה לסיפור המבול: האנושות נשמדת ושורדים רק דאוקליון ופירה, המחדשים את המין האנושי על ידי זריקת אבנים מאחורי גבם, שהופכות לבני אנוש.
אפולו הורג את הפיתון ומייסד את האורקל בדלפי.
רברבנותו על מעשה גבורתו חורה לארוס, והוא מעניש אותו באהבה נכזבת לדפנה, אשר על-מנת שלא לאפשר לו לתפוס אותה, הופכת לעץ.
גם יופיטר מתייסר באהבה כאשר הוא נאלץ להסתיר את אהבתו לאיו מעיניה של יונו, על ידי כך שהוא הופך אותה לפרה.
יונו הפקידה את איו בדמות הפרה תחת השגחתו של ארגוס, מפלצת בעלת מאה עיניים.
מרקוריוס הורג את ארגוס לאחר שהוא מרדים אותו באמצעות סיפור הפיכתה של סיאינכס לקני-סוף.
יונו מעטרת את כנפי הטווס (סימלה) בעיני ארגוס.
איו ממשיכה לנדוד ברחבי העולם בדמות פרה, עד שהיא מגיעה למצרים, שם היא חוזרת לדמותה האנושית ויולדת את בנה, אפפוס.
הספר הראשון מסתיים עם פתיחת סיפורו של פאתון, חברו של אפפוס, היוצא לחפש את אביו, אל השמש.
הספר ממשיך בסיפורו של פאתון, המוצא את אביו, אל השמש, אשר מסכים מראש למלא את כל שיבקש, כהוכחה לכך שהוא אכן אביו.
פאתון מבקש לרכוב בעצמו במרכבת השמש, בקשה שאביו מתנגד לה, אבל נאלץ למלא בהתאם להבטחתו.
פאתון לא מסוגל לשמור על השליטה במרכבת השמש, אשר מתקרבת יתר על המידה אל הארץ וגורמת לפריצת שריפות ולשריפת העולם.
האדמה מתחננת אל יופיטר שיעצור אותו.
על-מנת לעצרו, משלח בו יופיטר את ברקו, והוא נופל לארץ ומת.
אחיותיו הקוברות אותו הופכות לערבות נחל, קיגנוס, וקרובו הופך לברבור.
יופיטר מפתה את קליסטו, כשהוא מחופש בדמותה של דיאנה.
יונו מגלה את המעשה וכנקמה על כך הופכת את קליסטו לדובה.
בנה, ארקס, הצייד, מנסה להורגה.
יופיטר מרומם אותה לרקיע והופך אותה למערכת הכוכבים הדובה הגדולה, ואת בנם ארקס למערכת הכוכבים הדובה הקטנה.
העורב, שהיה לבן לפנים, הופך לשחור כעונש על מלשינותו, לאחר שהוא חושף בפני אפולו את דבר בגידתה של אהובתו קורוניס.
קורוניס עצמה הופכת לזרזיר, ולאחר מכן מומתת מידי אפולו.
את בנם המשותף, אסקלפיוס, הוא מוסר לכיירון הקנטאור, שיגדל אותו.
בתו של כיירון, אוקירואה, שחוננה בכושר הנבואה, הופכת לסוסה.
מרקוריוס גונב את עדרי הבקר של אפולו, הוא משביע את האיכר בטוס שלא יסגיר אותו, ולאחר שזה מפר את שבועתו, הוא הופך אותו לאבן.
מרקוריוס חושק בהרסה, בתו של קקרופס, אבל אחותה, אגלוארוס, המושפעת על ידי הקנאה (מעשה אתנה), מונעת ממנו מלפגוש אותו, וכעונש הוא הופך אותה לפסל.
יופיטר חושק באירופה, בתו של אגנור מלך צור, וחוטף אותה בדמות שור.
קדמוס, אחי אירופה, עוזב את צור במטרה לחפש אחריה.
הוא מגיע לבויאוטיה, שם הוא הורג דרקון, בנו של מרס, וזורע את שיניו, מהן נובטים תושביה הראשונים של העיר תבי, אותה הוא מייסד.
נכדו אקטאון רואה בטעות את האלה דיאנה במערומיה, כעונש היא הופכת אותו לאייל והוא נטרף בידי כלבי הציד שלו עצמו.
סמלה, בתו של קדמוס, שוכבת עם יופיטר.
יונו, המקנאת, מפתה אותה לדרוש מיופיטר שיופיעו לפניה במלוא הדרו, והיא מתה כאשר יופיטר מופיע לפניה כחזיז ברק, אבל בנם המשותף, האל בכחוס, ניצל.
על-מנת לפתור ויכוח בין יופיטר ליונו סביב השאלה הנאתו המינית של מי גדולה יותר, הזכר או הנקבה, נקרא טירסיאס לשמש כבורר, מאחר שחי הן כגבר והן כאשה.
טירסאיס מכריע את הוויכוח לטובת יופיטר; יונו, כעונש, גוזלת ממנו את מאור עיניו, אבל יופיטר, מנגד, מעניק לו את כושר הנבואה.
טירסאיס מנבא לאמו של נרקיסוס שיזכה לאריכות ימים רק "אם את עצמו לא ידע", אך היא אינה שמה לב לנבואתו.
נרקיסוס מתאהב בבבואתו שבאגם, ודוחה את אהבתה של אכו.
אכו הופכת להד, ונרקיסוס מת בייסורי אהבתו לעצמו.
בכחוס, שבגר, חוזר לתבי כדי להשליט בה את פולחנו.
פנתאוס, נכדו של קדמוס שכעת שולט בעיר, דוחה את בכחוס ומתנגד לפולחנו, וכעונש הוא נקרע לגזרים על ידי נשים אחוזות שגעון (אמו ואחיותיו) מפולחנו של בכחוס.
בנות מינוס גם הן מתנגדות לפולחנו של בכחוס, והן ממשיכות לעבוד בטוויה במקום לחגוג את חגו.
על-מנת להפיג את השעמום הן מספרות זו לזו סיפורים בזמן המלאכה.
הראשונה מספרת את סיפור אהבתם של פירמוס ותיסבה.
השנייה מספרת על מעשה ניאופיהם של ונוס ומרס, הנחשף על ידי אל השמש, כנקמה ונוס גורמת לו להתאהב בלווקותואה, בתו של מלך פרס, ההופכת ללבונה.
השלישית מספרת את סיפורה של הנימפה סלמקיס, המתאהבת בהרמאפרודיטוס ומתאחדת איתו לגוף אחד, דו-זוויגי.
לאחר שהן מסיימות את סיפוריהן, הופכות בנות מינאס לעטלפים, כעונש על דחייתן את בכחוס.
יונו ממשיכה להביא ייסורים על בני ביתו של קדמוס, ופוגעת הפעם בבתו השנייה, אינו.
היא ממיטה שגעון על בעלה, אתאמס, ההורג את בנה, ואינו עצמה, בייאוש, קופצת לים יחד עם בנה השני, שם הם הופכים לאלי-ים.
קדמוס ואשתו, הרמוניה, שבורי-לב מהאסונות הרבים שנפלו על בני משפחתם, הופכים לצמד נחשים.
אקריסיוס, דודנו המרוחק של בכחוס, גם הוא מתכחש לפולחנו.
נכדו, פרסאוס, הורג את הגורגונה מדוזה, משתמש בראשה הכרות על-מנת להפוך את אטלס להר, ומציל את אנדרומדה מלוע המפלצת לה הוקרבה.
הוא נושא אותה לאישה, ובמשתה החתונה מספר לאורחים כיצד הצליח לגבור על הגורגונה.
פיניאוס, דודה של אנדרומדה, אינו מרוצה מנישואיה לפרסאוס, והוא מתפרץ למשתה-החתונה ההופך למרחץ דמים, שמסתיים כשפרסאוס משתמש בראשה של מדוזה על-מנת להפוך את אויביו לאבנים.
בצורה זהה הוא נוקם בפרויטוס, על שכבש את ארגוס מידי אקריסיוס, אבי סבו של פרסאוס, ובפולידקטס, שמסרב להאמין במעשי גבורתו.
מינרווה מגיעה להר הליקון, על-מנת לחזות במעיין הפלא שנוצר שם על ידי בנה של מדוזה, הסוס המכונף פגסוס.
שם היא פוגשת את המוזות והפיארידיות, המספרות לה על תחרות השירה שערכו.
הפיארידיות שרו על מאבק האלים בגיגאנטים, ותארו כיצד ברחו האלים מפחד אויביהם למצרים, שם הפכו לצורות בעלי־חיים שונים על-מנת להסתתר.
המוזות שרות על סיפור חטיפתה של פרספונה בידי האדס, אל השאול, ועל חיפושיה של קרס, אמה, אחריה, והתלאות הרבות שעברו אותה בדרכה.
בתחרות מנצחות המוזות, והפיארידיות המובסות הופכות לציפורים.
מינרווה מתחרה בארכנה באמנות הטוויה.
היא טווה תמונות בהן האלים מענישים את אויביהם בשינוי צורתם.
אראכנה, לעומת זאת, טווה תמונות המראות כיצד האלים מתחפשים לצורות שונות על מנת לבטא ולהגשים את תשוקתם המינית.
אראכנה היא המנצחת בתחרות, אך מינרווה, בקנאתה, הורסת את האריג שטוותה.
כתוצאה מכך, אראכנה מתאבדת בתליה, אבל אתנה משיבה אותה לחיים בדמות עכבישה, הממשיכה לעסוק בטווית קורים גם בדמותה החדשה.
ניובה, אשת מלך תבאי, לועגת לאלה לאטונה ומסרבת להכיר באלוהותה.
בניה של לאטונה, ואפולו ודיאנה, נוקמים בה, והורגים את שבעת בניה ושבע בנותיה, והיא עצמה הופכת לסלע הממשיך להזיל דמעות.
לאטונה נוקמת גם באיכרים בלוקיה אשר מנעו ממנה לשתות מים בזמן נדודיה בעודה הרה, והם הופכים לצפרדעים.
הסאטיר מארסיאס מתחרה עם אפולו בנגינה, ואפולו פושט מעליו את עורו בעודו חי.
לאחר מכן הוא הופך לנהר.
טראוס מלך תראקיה נושא לאישה את פרוקנה האתונאית.
בזמן שפילומלה, אחות פרוקנה, מגיעה לבקר אצלם, הוא אונס אותה, כולא אותה במבצר מבודד וכורת את לשונה, על-מנת שלא תוכל לספר על פשעיו לאחותה.
למרות אמצעי הזהירות שהוא נוקט, פילומלה מצליחה להעביר לפרוקנה את המידע על פשעי בעלה, וכנקמה פרוקנה הורגת את בניהם ומגישה לו את בשרם למאכל.
פרוקנה הופכת לדרור, פילומלה לזמיר וטראוס לדוכיפת.
בוריאס התראקי נושא לאישה את אריתיאה האתונאית והיא יולדת לו את התאומים קאלאיס וזטס, המתנדבים למסע הארגונאוטים.
יאסון מנהיג את מסע הארגונאוטים.
במסעם הוא פוגש את מדיאה, בת מלך קולכיס, המתאהבת בו, ומוכנה לבגוד באביה ולסייע לארגונאוטים באמצעות קסמיה: היא מספקת ליאסון עשבי פלא המגנים עליו מפני פגיעתם של השוורים נושפי האש של קולכיס.
הודות לסיוע זה, הוא מסוגל להאבק בשוורים, להכניע אחד מהם ולרתום אותו למחרשתו.
הוא חורש בו את האדמה וזורע בה שיני דרקון, מהן צומחים גיבורים המבקשים להילחם בו, אך בעזרת קסמיה של מדיאה הוא מפנה אותם אלו כנגד אלו.
מדיאה מסייעת ליאסון גם להרדים את הדרקון השומר על גיזת הזהב.
לאחר שהשיג את גיזת הזהב הוא חוזר יחד עם מדיאה ליולקוס.
מדיאה משתמשת בקסמיה על-מנת לחדש את נעוריו של אבי יאסון, איסון, ולאחר מכן היא מעמדיה פנים שברצונה לחדש בדומה גם את נעורי אחיו, פליאס, אך למעשה מבקשת לנקום בו על גזילת כיסא המלוכה מאיסון, ובעצתה מבשלות אותו בנותיו במים רותחים.
לאחר שיאסון נושא אשה שנייה על פני מדיאה, היא נוקמת בו כשהיא רוצחת את בניהם המשותפים.
היא נמלטת ומוצאת מקלט באתונה, שם נישאת למלך אייגאוס.
היא מנסה להרעיל את תסאוס, המגיע לראשונה לאתונה, אך אייגאוס מזהה אותו כבנו ומציל אותו, ומדיאה בורחת בשנית.
מינוס מלך כרתים מתכונן למלחמה נגד אתונה כדי לנקום את מות בנו.
איאקוס, מלך האי אגינה, מתייצב לצד האתונאים.
הוא מארח בביתו את קפאלוס, שליח אתונה, ומספר לו על מגפת הדבר שהשמידה את אוכלוסיית אגינה, וכיצד חידש יופיטר את אוכלוסיית האי בכך שהפך נמלים לבני-אדם, ויצר בכך את גזע המירמידונים.
קפאלוס מספר על אהבתו של פרוקריס, אשת קפאלוס, על החשד שהתעורר בו שלא בצדק בנאמנותה, ועל מותה בידיו בתאונת ציד.
מינוס מלך כרתים צר על העיר מאגרה.
סקילה, בתו של מלך מאגרה, המאוהבת במינוס, גוזרת את שיער אביה (אשר היווה ערובה לכוחו, בדומה לסיפור שמשון) ומגישה אותו למינוס.
על אף זאת, מינוס דוחה את חיזוריה ובז למעשה הבגידה שלה.
סקילה הדחויה משליכה את עצמה לים והופכת לעוף ימי.
מינוס חוזר לכרתים, שם הוא מצווה על דדאלוס לבנות את הלבירינת על־מנת להסתיר בו את המינוטאור, בנה של אשתו פסיפאה מזיווגה האסור עם פר.
הוא מקריב לו מדי שלוש שנים מצעירי אתונה על־מנת להאכילו.
תזאוס, בנו של איגאוס מלך אתונה, הנבחר לעלות לקורבן מקץ השנה התשיעית, מצליח להרוג את המינוטאור בעזרתה של בתו של מינוס, אריאדנה, המאוהבת בו.
על אף עזרתה, הוא דוחה אותה בסופו של דבר ונוטש אותה באי נקסוס.
האל בכחוס מרחם על העלמה הנטושה ולוקח אותה לו.
כדי להנציח את שמה הוא הופך את כתרה למערכת כוכבים (הכתר הצפוני).
דדאלוס, שתכנן את הלבירינת, שונא את גלותו בכרתים ומתגעגע למולדתו, אתונה.
מינוס לא מאפשר לו לעזוב את האי בדרך הים, ועל־כן הוא בונה לעצמו ולבנו איקרוס כנפיים מלאכותיות בהן יוכלו לעוף לחופשי.
איקרוס אינו שועה לאזהרותיו של דדאלוס ועף גבוה מדי, עד שהוא מתקרב לשמש אשר ממיסה את השעווה המחזיקה את כנפיו, והוא מתרסק לתוך הים ומת.
בזמן שדדאלוס קובר את בנו, הוא מגלה כי אחיינו, פרדיכס, שנרצח על ידיו בעבר, הפך לחוגלה על ידי מינרווה.
האלה דיאנה נעלבת מכיוון שלא הוקרבו לה קורבנות כראוי, וכנקמה משלחת בקלידון חזיר בר הזורע הרס סביבו.
מלאגרוס יוצא לצוד את חזיר הבר הקטלני, ואליו מצטרפים גיבורי חיל רבים, וביניהם גם העלמה אטלנטה, בה מלאגרוס מתאהב.
מלאגרוס מצליח להרוג את החזיר ומעוניין להעניק את ראשו כמתנה לאטלנטה, אבל שני דודיו מקנאים בו ומונעים זאת ממנו.
אמו של מלאגרוס, השומעת על מעשהו, נוקמת בבנה ומביאה למותו על ידי כך שהיא משליכה לאש מקל עץ אשר נקבע על ידי הגורל שאורך חייו יהיה כאורך חיי מלאגרוס.
לאחר שמלאגרוס מת, מתחרטת אימו על מעשיה ומתאבדת.
אחיותיה המתאבלות עליה הופכות לציפורים.
תזאוס חוזר לאתונה מציד החזיר בקלידון, ובדרך עוצר אצל אל הנהר אכלואוס בגלל שיטפון.
המשך סיפורו של אכלואוס, אהבתו לדיאנירה ומלחמתו עם הרקולס יריבו.
הרקולס הורג את נסוס הקנטאור וזה נותן לדיאנירה את כותנתו המורעלת ומבטיח לה כי היא מכילה סגולה לעורר את האהבה בלב הרקולס בעלה.
הרקולס מת בייסורים לאחר שלבש את הכותונת על הר אויטה.
יופיטר לוקחו אל השמיים והופך אותו לאל.
סיפור לידתו של הרקולס מסופר על ידי אימו.
איאולוס; רעו של הרקולס הופך לצעיר בעזרת האלה הבה ואלים אחרים מעוניינים להעניק מתנה זו לאהוביהם; ביבליס, בתו של מלך מילטוס מתאכזבת מאדישותו של אחיה קאוונוס לאהבתה והיא בורחת ללוקיה והופכת למעיין-מים; איפיס אוהבת אהבה נכזבת את איאנתה אך הופכת בעזרת איזיס לזכר.
אורפאוס הנגן המופלא מנסה להחזיר בנגינתו את אורידיקה מן השאול אך אינו מצליח בכך.
הוא מתבודד ומתנחם בנגינתו; גלגוליו של קיפאריסוס; שירי אורפאוס על אהבתו של יופיטר, על יקינתון, אהובו של אפולו ועל גלגולי עלמות שונות בגלל אהבה נכזבת' סיפור פיגמליון, מירה שהפכה לשיח המור, הולדת אדוניס וונוס המזהירה אותו מחיות רעות ומספרת לו על אטלנטה והיפומנס שהפכו לאריות.
ונוס מבכה את אדוניס שנהרג מחזיר בר ומדמו צומח פרך הנעמן (פרח הכלנית).
נשות תראקיה קורעות את אורפאוס לגזרים וראשו מגיע לאי לסבוס.
הנחש שמתעתד לאוכלו הופך לאבן בפקודת אפולו.