tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלוּבּ אַתלֶטיקוֹ אטלנטה (בספרדית: Club Atlético Atlanta) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1904 בשכונת וילה קרספו של בואנוס איירס.
המועדון הוקם בשנת 1904. בשנת 1904 הוא התחיל לשחק בליגה השלישית בחשיבותה בארגנטינה.
הקבוצה ניצחה בתחרות וקודמה לליגת משנה.
עם הקמת ליגה מקצועית, הקבוצה השתלבה בה החל מעונתה הראשונה.
הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה עד שבשנת 1947 וחזרה לליגה הבכירה לאחר עונה בודדת בליגת משנה.
מאז היא עברה בין הליגות מספר פעמים.
העונה האחרונה בליגה הבכירה הייתה עונת 1984. מאז היא משחקת בליגה השנייה.
בשנת 1969 הקבוצה הגיעה לגמר גביע ארגנטינה בו הפסידה.
אצטדיון הקבוצה נקרא על שם לאון קולבוסקי שהיה נשיא המועדון בזמן בנייתו שהסתיימה בשנת 1960.
רבים משחקני ובעלי תפקידים במועדון הם יהודים.
קלוב אירופה (בספרדית: Club Esportiu Europa) הוא מועדון כדורגל ספרדיי.
המועדון נוסד בשנת 1907 בעיר ברצלונה.
הקבוצה הייתה בין הקבוצות המייסדות של לה ליגה.
בנוסף לקבוצת כדורגל במועדון קיימות קבוצות של כדורסל, כדורגל נשים רגבי ועוד.
המועדון הוקם בשנת 1907 בעקבות איחוד של 2 קבוצות שפעלו בעיר.
בשנת 1909 הקבוצה לראשונה שיחקה באליפות קטלוניה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הקבוצה הייתה בין החזקות באזור.
באותה שנה הקבוצה הגיעה לגמר קופה דל ריי אך לא זכתה בגביע.
הקבוצה הוזמנה להשתתף בעונה הראשונה של לה ליגה.
היא שיחקה בליגה עליונה במשך 3 עונות עד שירדה לליגת משנה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקבוצה עברה משבר ואף ירדה לליגה אזורית.
בעונת 1950/1951 היא חזרה לליגה השלישית ואחרי ניצחון בעונת 1961/1962 קודמה לליגת משנה ממנה ירדה לאחר עונת 1967/1968.
בהמשך הקבוצה שיחקה ליגה נמוכה או ליגה אזורית.
עונת 2024/2025 היא סיימה במקום הראשון בסגונדה דיויסיון RFEF ובעקבות כך קודמה לליגה השלישית.
גוארני (בספרדית: Club Guaraní) הוא מועדון כדורגל מאסונסיון, פרגוואי.
המועדון משחק בליגת העל הפרגוואית, בה זכה 11 פעמים.
מועדון "גוארני" הוקם בעיר אסונסיון בשנת 1903. בין מייסדי הקבוצה היו האחים מולינה, ששיחקו בעבר בפניארול האורוגוואית – ומכאן נבעו צבעי המועדון, הזהוב והשחור.
בשנת 1906 זכתה "גוארני" לראשונה באליפות פרגוואי, וחזרה על ההישג גם בעונת 1907. בסך הכול זכתה הקבוצה באליפות 11 פעמים, כשהאחרונה שבהן הייתה בשנת 2016.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות נוספות.
בשנת 1968 ערכה "גוארני" מסע משחקים בספרד ובגרמניה, במהלכו התמודדה מול כמה מהמועדונים המובילים באירופה.
בגביע ליברטדורס 2015 הגיעה "גוארני" לשלב חצי הגמר – הישג השיא שלה במפעל.
הקבוצה השתתפה בטורניר זה 20 פעמים בסך הכול.
כמו כן, השתתפה בגביע סודאמריקנה תשע פעמים, והישגה הבולט היה הגעה לשמינית הגמר בשנת 2023.
בשנת 2018 זכתה "גוארני" בגביע פרגוואי, ובעונת 2019 הפסידה בגמר.
בשנים 2020 ו-2021 סיימה במקום השני בליגה.
בסך הכול הייתה סגנית אלופה 18 פעמים לאורך ההיסטוריה שלה.
כיום נבנה אצטדיון חדש עבור המועדון, שתכולתו המתוכננת היא כ־16,000 צופים וצפוי להיפתח בשנת 2026.
בין שחקניה הבולטים של "גוארני" לאורך השנים נמנה פדריקו סנטאנדר.
אל נסיונל (בספרדית: Club Deportivo El Nacional) הוא מועדון כדורגל מאקוודור, שנוסד בשנת 1964 בעיר קיטו.
הקבוצה משחקת בליגת העל האקוודורית.
בנוסף לענף הכדורגל, המועדון מפעיל מחלקות ספורט נוספות.
המועדון הוקם בשנת 1964 ונוהל על ידי הצבא האקוודורי עד לשנת 2013.
בשנת 1967 זכתה "אל נסיונל" באליפות הליגה לראשונה בתולדותיה.
בסך הכול זכתה הקבוצה ב-13 אליפויות, האחרונה שבהן בשנת 2006.
בשנת 1985 העפילה הקבוצה לשלב השני של גביע ליברטדורס, ובסך הכול היא השתתפה בתחרות זו 27 פעמים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 רשמה הקבוצה תקופה מוצלחת, שכללה זכיות נוספות באליפות והעפלה לשלב חצי הגמר של גביע קונמבול בשנים 1992 ו-1994.
עד לשנת 2017 כלל סגל הקבוצה אך ורק כדורגלנים מקומיים – מאפיין ייחודי בהשוואה למועדונים אחרים באקוודור.
בשנת 2020 ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך חזרה לליגה הבכירה כעבור שנתיים.
"אל נסיונל" מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון אולימפיקו אטאהואלפה שבקיטו.
האצטדיון נבנה בשנת 1951 ושודרג בשנת 1977, והוא מכיל כ-35,000 מקומות ישיבה.
קלוד אשיל דביסי היה מלחין צרפתי.
דביסי השתייך לזרם האימפרסיוניסטי במוזיקה, לצדם של מלחינים כמו מוריס ראוול וצ'ארלס גריפס, אם כי התנגד התנגדות נמרצת לכינוי "אימפרסיוניזם" בהקשר מוזיקלי.
הוא הנציג המובהק ביותר של זרם זה במוזיקה, ונחשב כמייסדו.
דביסי ראה בעצמו מחיה המסורת המוזיקלית הצרפתית, והצליח להגדיר מחדש את מושג הצרפתיות במוזיקה, כריאקציה לגרמניות הווגנריאנית שהייתה הגורם המשפיע ביותר במוזיקה של זמנו.
קלוד דביסי נולד ב-22 באוגוסט 1862 בסן ז'רמן אן-לֶה, סמוך לפריז, והיה הבכור למשפחה בת חמש נפשות.
משנולד, החליט אביו, מנואל אשיל דביסי, כי עבודתו בחנות לכלי קרמיקה וחרסינה שהייתה ברשותו לא תוכל לפרנס את המשפחה המורחבת ועל כן עברה המשפחה לקלישי, ומשנולדו יתר הילדים נדדה לפריז.
בפריז כל אחיו ואחיותיו עברו לגור אצל דודתם ואילו קלוד נותר בחברת אמו.
היא לימדה אותו קרוא וכתוב וממנה רכש את ידיעותיו הראשונות משום שלא ביקר בבית הספר באופן מסודר.
בגיל 7, בעת ביקור בבית דודתו בעיר קאן, המליצה הדודה שילמד מוזיקה, ודביסי החל ללמוד לנגן בפסנתר.
שנה אחת לאחר מכן נזדמנה אחת מתלמידותיו של פרדריק שופן להאזין לנגינתו, התלהבה מיכולתו והחליטה לסייע לתלמיד הצעיר בשיעורי המוזיקה.
היא אף הפצירה שישלחוהו לקונסרבטואר של פריז, שם החל ללמוד בשנת 1874 לימודי נגינה בפסנתר אצל אנטואן מרמונטל וכן הרמוניה ופיתוח חוש השמיעה.
הוא חיבר מנגינות לשיריו של תיאודור דה בנביל, וכשהיה בן 18 זכה בתחרות לקריאת תווים מהירה.
כפרס על כך נתקבל כתלמיד הלחנה בקונסרבטוריון.
באותה שנה המליץ אחד ממוריו להפגישו עם נדז'דה פון מק, האלמנה הרוסייה העשירה שהייתה קודם לכן פטרוניתו של צ'ייקובסקי.
היא הזמינה אותו לשמש מורה לפסנתר לילדיה, ועמה הגיע לשווייץ, לאיטליה ולרוסיה.
בשנת 1884 זכה ב"פרס רומא" מטעם הקונסרבטוריון של פריז.
הפרס זיכה אותו בשלוש שנות השתלמות ברומא, אולם הוא התגעגע לפריז, ושב אליה עם תום השנה השנייה.
בתקופת שהותו באיטליה ביקר את ורדי באחוזתו ואף פגש בליסט, וכמו צ'ייקובסקי, שנחשף ליצירתו של דביסי, גם הם לא הבינו את מכלול השלמות בעבודותיו של המלחין הצעיר.
בפריז החל להלחין והיה גם מורה לפסנתר ומבקר מוזיקה בעיתונות של פריז.
בגיל 25 יצא לבקר את ברהמס בווינה, שם הלכו יחדיו להתבונן בקבריהם של בטהובן ושוברט.
בשנת 1893 החל את חיבור האופרה "פֶּלֶאָס ומליסאנד", אותה סיים רק כעבור תשע שנים.
היא הוצגה לראשונה ב-30 באפריל 1902 ועוררה התרגשות רבה בקרב חובבי המוזיקה בצרפת.
ב-1905 נולדה בתו, קלוד-אמה דביסי (נפטרה בגיל 13) שהמוזיקה אשר הלחין לה אביה, "פינת הילדים", זכתה לפופולריות רבה בקרב פסנתרנים ומאזינים.
כשגברה ההכרה וההערכה לעבודתו, החל דביסי לקבל הזמנות לערים שונות ואף הגיע ללונדון לנצח שם על יצירותיו.
לאחר מותו, ומותו של ראוול, דעכה התנועה האימפרסיוניסטית, אם כי השפעתה ניכרת ביצירותיהם של מלחינים רבים, בהם סטרווינסקי וצ'ארלס אייבס.
סגנון יצירותיו המוקדמות של דביסי עדיין מושפע עמוקות מן המוזיקה הגרמנית של זמנו, ובעיקר מווגנר וברהמס.
אך ככל שהתפתח מבחינה מוזיקלית, נטש את הסגנון הגרמני לטובת אידיומטיקה אישית מובהקת, שהושפעה ממוזיקת גמלאן מן המזרח הרחוק, אשר היה תחת כיבוש צרפתי.
הוא חולל מהפכה בנורמות ההרמוניות של זמנו, והתרחק מן ההרמוניה הפונקציונלית, ובמידת מה מן הטונאליות.
במקומן הוא נדרש ל"הרמוניה של צבעים", בה דיסוננסים וצלילים זרים אינם "נפתרים" לקונסוננסים אלא משמשים ליצירת גוונים מוזיקליים.
עם זאת, בניגוד למלחינים המרכז-אירופיים של זמנו לא נטש את ההרמוניה הטרציאלית (המבוססת על טרצות) לטובת הקוורטלית (המבוססת על קוורטות).
דביסי השתמש בכתיבתו גם ב"סולמות סינתטיים" – סולם טונים שלמים וסולם פנטטוני, שהיה מקובל בפולקלור של עמים שונים, בייחוד במוזיקה הסינית.
הכתיבה שלו לפסנתר, שהגיעה לשיאה בשני ספרי הפרלודים, מתאפיינת בשימוש ב"אשכולות צלילים" ("קלאסטרס", אקורדים דיסוננסיים המורכבים מסקונדות), שוב לצורך מתן "צבע", ובכתיבה שקופה עם שימוש מועט בפדאל (דביסי לא כתב סימני פדאל, ועל הפסנתרן להבין מתוך התווים היכן יש בו צורך כדי לבצע את המוזיקה ככתבה).
חלק מיצירותיו לפסנתר וירטואוזיות מאוד, רמז לעובדה כי דביסי היה לא רק מלחין אלא גם פסנתרן מחונן.
הכתיבה התזמורתית שלו מאופיינת בתזמור לא שגרתי לגבי זמנו, ושימוש במרקמים שקופים ופעמוניים.
דביסי הרחיב את מגוון הצבעים של התזמורת בהוסיפו לה כלים לא שגרתיים כמו אבוב ד'אמורה או מקהלת נשים השרה ללא מילים (ככלי תזמורתי), וכן תפקידי נבל מורכבים.
בזמנו עלו טענות כאילו הוא ומוריס ראוול פיתחו את סגנונם התזמורתי בהשראת המלחין המבריק והשכוח ארנסט פנלי, אך הללו הכחישו את הדבר בתוקף.
דביסי דחה מעליו את הצורות הקלאסיות, ומיעט מאוד לכתוב בצורת הסונאטה, שהייתה הצורה השלטת בזמנו.
הוא נמנע כמעט לחלוטין מפוליפוניה ומכתיבה חיקויית.
על כך זכה לעיתים קרובות לביקורת מצד מבקרים בני זמנו, שטענו כי המוזיקה שלו נשמעת כחסרת מבנה מוזיקלי ברור באופן בולט.
רמת דביסי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של קלוד דביסי.
שלושת הנוקטורנים – עננים, חגיגות, סירנות
תמונות – ג'יגים, איבריה, רונדים של האביב
פרלוד ל"אחר הצהריים של פאון"
פרלודים – ספר ראשון וספר שני (בהם "הנערה בעלת שיער הפשתן" [La fille aux cheveux de lin], "פסיעות בשלג" ו"הקתדרלה השקועה")
סוויטת ברגמסק (כולל הקטע "אור ירח" [Clair de lune])
שלוש סונאטות (מתוך שש מתוכננות):
מות הקדושים של סבסטיאן הקדוש (למחזה מאת גבריאלה ד'אנונציו)
קלוד גַסְפָר בָּשֶׁה דה מזיריאק היה מתמטיקאי וחידונאי צרפתי.
קלוד בָּשה למד אצל הישועים בליון ובמילאנו.
בשנת 1601 הצטרף למסדר הישועים, אך עזב כעבור שנה עקב מחלה.
בָּשה כתב ספרים על חידות מתמטיות ושעשועים מתמטיים, ולמעשה הניח את היסוד לכל הספרות שנכתבה לאחר מכן בתחום זה.
ספרו Problèmes plaisans et délectables יצא לאור בשנת 1612, ומהדורה מורחבת שלו יצאה לאור בשנת 1624. דוגמה לבעיה המופיעה בספר היא בעיית יוספוס.
חידה מפורסמת אחרת מספר זה היא: מהו המספר המזערי של משקולות הנחוץ כדי לשקול במאזני כפות כל מספר שלם של קילוגרמים בין 1 ל-40?
כמתמטיקאי, פרסומו העיקרי נובע מתרגום ספרו של דיופנטוס, "אריתמטיקה", מיוונית ללטינית בשנת 1621, צעד שהביא ספר זה לתרבות האירופית.
על ספר זה כתב פייר דה פרמה בשוליו את הערתו המפורסמת, הידועה בשם "המשפט האחרון של פרמה".
בשנת 1635 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
קלוד-אנרי דה סן-סימון , הוגה דעות ואוטופיסט צרפתי, מייסד הסוציאליזם הצרפתי.
בצעירותו שירת בצבא הצרפתי ולחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר שחזר לצרפת פנה לחיים אינטלקטואליים, כתב על חברה, כלכלה ומדע, והציע להחליף את שלטון האצולה במערכת חברתית המנוהלת על ידי אנשים יצרניים בעלי ניסיון והבנה במדע.
חי תקופות מסוימות בעוני אך המשיך ליצור ולהגות עד ימיו האחרונים.
סן סימון נפטר בפריז בשנת 1825.
סן-סימון יכול להחשב דמות מקשרת בין התקופה ה"אנציקלופדיסטית" והסוציאליסטית.
בתחילת דרכו שיתף פעולה בכתיבה עם ההיסטוריון לעתיד אוגוסטן תיירי ששימש מזכירו האישי עד 1817. בכתביו הראשונים ביקש סן-סימון לייסד דת חדשה, "דת ניוטון", שתבוסס על חוק המשיכה ושכוהניה יהיו מדעני כל העולם, וכל זאת בהנהגת נפוליאון, שלו יועד תפקיד "המנהיג המדעי של האנושות."
כדרכו, ביקש סן-סימון משארל העשירי, מלך צרפת, המלך הבורבוני השמרני לעילא להפוך ל"תעשיין הראשון של הארץ," להכריז על דיקטטורה זמנית ולהקים "מונרכיה מדעית."
ממשיכי דרכו של סן-סימון פיתחו מתורתו תזה היסטוריציסטית, שלפיה קיימים שני עקרונות חברתיים הנאבקים זה בזה בתולדות האנושות: זה של אנטגוניזם, המאופיין במלחמה, אנוכיות ואנרכיה, וזה של הדת, המאופיין ברוח של ציות, דבקות וקישור-שיתופי (אסוסיאציה).
התרופה לכך, גרסו, תימצא בביטול חוקי ההורשה והעברת הירושה למדינה ובהפקעת כל אמצעי הייצור לטובת המדינה, שהיא הקישור-השיתופי העליון.
לאחר מותו, פעילים בתנועה מתחומי הפוליטיקה והעיתונות, המשיכו להפיץ את הסן סימוניזם בצרפת ומחוץ לה.
מבין התומכים הבולטים היו פרדיננד דה לספס, סוחר המשי פרנסואה ברתלמי ארל-דופור, ברתלמי פרוספר אינפנטין , רפורמטור חברתי צרפתי וסוזן וואלקין.
קלוד אבלין , הוא שם העט של יבגני אבצין (Evgen Avtsine), סופר ומשורר צרפתי.
אז'ן אבצין נולד בפריז להורים שהיגרו מרוסיה ב-1891, וקיבלו אזרחות צרפתית ב-1905. הוא למד בבית הספר אנרי הרביעי בפריז, ואחר כך בעיר ורסאיי, שאליה עברו הוריו.
ב-1915 התנדב כחובש במלחמת העולם הראשונה, ואחר כך למד בקולג' בפריז, אך בריאותו התערערה והוא נאלץ להפסיק את לימודיו.
ב-1918–1919 התגורר ליד העיר קאן שבדרום מזרח צרפת, ושם החל לכתוב בשם העט קלוד אבלין.
ב-1919 פרסם את שיריו הראשונים בכתבי עת, התוודע אל הסופר אנטול פראנס והפך לבן חסותו.
ב-1920 שב קלוד אבלין לפריז, שימש כמזכיר של אגודת חובבי ספרים וכעורך של כתב עת לענייני אמנות וקיבל הזמנה לכתוב את "האגדה הנפלאה של בודהא".
ב-1924, אחרי מות אנטול פראנס, קלוד אבלין דאג להציגו כסמל החירות, בסדרת מאמרים פוליטיים שעסקו בנושאים חברתיים ("שלושים שנה של חיים חברתיים").
עד 1930 הספיק קלוד אבלין לכתוב עשרה כרכים בשם "קובץ פילוסופי" שבו כתב אודות: סנט אברמונד, וולטר, דני דידרו, ארנסט רנאן, אנטול פראנס, רמי דה גורמון, מוריס מטרלינק, אנדרה ז'יד, פול ואלרי וז'ורז' דיאמל.
ב-1932 פרסם את הרומן "מותו הכפול של פרדריק בלו", שזכה להצלחה רבה בציבור, וב-1936 - את הרומן "האסיר".
בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת במלחמת העולם השנייה הצטרף אבלין למחתרת הצרפתית.
כנוטה לשמאל הפוליטי, הוא פגש באלבר קאמי שאתו השתתף בהוצאה לאור של עיתון אנטי פאשיסטי, יחד עם אמיל שארטייה, ז'אן שלומברגר ושטפן צווייג.
כמו כן השתתף בכתבי עת של אינטלקטואלים קומוניסטים.
הוא היה חבר הנהלת האגודה האירופית לתרבות שנוסדה בוונציה ב-1950. ב-1952 זכה בפרס הגדול של אגודת הסופרים הצרפתיים.
הוא נודע כיוצר רבגוני שכתב רומנים, שירים, מחזות, אמרות ומאמרים.
החל ב-1974 כתב את זיכרונותיו.
קלוד אבלין נפטר בפריז ב-1992.
פרופסור קלוד אקה היה מדען מדינה ניגרי.
אקה קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה, בשנת 1966. ובמהלך חייו החזיק במשרות אקדמיות במוסדות אקדמיים בעולם, לרבות אוניברסיטת ייל בארצות הברית, אוניברסיטת ניירובי בקניה, אוניברסיטת דאר א סלאם בטנזניה ואוניברסיטת פורט הארקורט בניגריה.
הוא היה פעיל בפוליטיקה של מולדתו, ניגריה, אך השיג את פרסומו בשל עבודתו בנוגע להתפתחות הבינלאומית והדמוקרטיה.
הוא היה מומחה לענייני אפריקה והביע דאגה מהשפעות הליך הגלובליזציה על היבשת האפריקנית ועל הדמוקרטיה בעולם.
אקה נהרג בתאונת מטוס בטיסה בין פורט הרקורט ולגוס.
קלוגס או קלוג'ס היא חברה רב לאומית אמריקאית, העוסקת בייצור דגני בוקר, חטיפים, עוגיות וכיוצא בזה.
חלק מהמוצרים מיוצרים על ידי קלוגס עצמה, וחלק על ידי חברות שבבעלותה.
בשנת 1890 הכינו ד"ר ג'ון הארווי קלוג, ואחיו ויל קית' מבאטל קריק שבמישיגן דייסה מקמח תירס.
הדייסה נשכחה בתנור, ונתגלתה רק כעבור יומיים.
הם שיטחו את הדייסה המיובשת במערוך, עד לקבלת פתיתים, אותם קלו.
להפתעתם, המוצר שהתקבל היה טעים, והפך למוצר מבוקש בקרב לקוחות בית ההבראה של ד"ר קלוג.
ויל קית' זיהה את הפוטנציאל העסקי הגלום בקורנפלקס, והחל לשווקם באמצעות הדואר.
אחיו לא התעניין בכך, ואף טען כי פרסום המוצר נוגד את כללי האתיקה הרפואית.
בשנת 1906 הצליח ויל קית' למצוא משקיעים, וב-19 בפברואר אותה שנה הוקמה חברת Battle Creek Toasted Corn Flake Company.
בימיה הראשונים ייצרה החברה 33 ארגזי קורנפלקס ביום, ובתוך שנה עלה הקצב על 3,000 ארגזים ביום.
בשנת 1922 שונה שם החברה לקלוגס.
במקביל לקורנפלקס, עסקה החברה בפיתוח מוצרים נוספים כמו דגני חיטה (1915), דגני אורז (1928) ובהמשך גם גרנולה, דגנים בטעמי שוקו ודבש, דגנים דיאטתיים ועוד.
קלוגס הייתה אחת מהחברות הראשונות שראו בילדים קהל יעד.
על אריזות מוצריה הופיעו דמויות מצוירות, ובתוכן היו ספרונים וצעצועים, במטרה למשוך קהל יעד זה.
בשנת 2024, חברת קלנובה, הגיעה עם חברת מארס להסכמות בנוגע לרכישתה על ידי מארס בסכום של 29 מיליארד דולר.
מוצריה של קלוגס נמכרים במדינות רבות בעולם.
בשנת 2006 נאמדו רווחיה של החברה בקרוב ל-11 מיליארד דולרים.
בישראל, משווקים המוצרים מאז 1932, והם מהווים כ-21% משוק דגני הבוקר.
מאז ה-24 בינואר 2005 עומד בראש החברה ג'יימס ג'נס.
משרדיה הראשיים של החברה עדיין ממוקמים בעיירת הולדתם של האחים קלוג, באטל קריק.
מחוז קלוגה הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-150–200 ק"מ מדרום-מערב למוסקבה.
רוב שטח המחוז מכוסה ביערות.
במהלך המאה ה-5 באזור התחילה התיישבות של עמים סלאבים.
בסוף המאה ה-10 תושבי האזור היו תלויים בממלכת הכוזרים ושילמו לממלכה מיסים.
לפי מסמכים של המאה ה-12 השטח היה נכלל בנסיכות צ'רניגוב ומספר נסיכים לחמו על השליטה באזור.
בתחילת הכיבוש המונגולי נסיכות צ'רניגוב הוחרבה.
העיירה קוזלסק עמדה במצור של כחודשיים ובסוף נהרסה עד היסוד.
שטחי הנסיכות חולקו בין הנסיכויות השונות.
במהלך המאה ה-13 האוזר היה במחרכז מחלוקת בין נסיכות מוסקבה לבין הדוכסות הגדולה של ליטא ועבר מצד לצד.
בשנת 1408 וסילי הראשון, נסיך מוסקבה הכיר בשליטה של הליטאים באזור.
בשנת 1445 ניצחו הליטאים את החיל של נסיכות מוסקבה במלחמה על השליטה באזור.
בשטח המחוז הנוכחי בשנת 1480 התרחשה ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה שלמעשה ציינה את סוף של הכיבוש המונגולי.
בהדרגה שטחי המחוז הועברו לשליטה של נסיכות מוסקבה.
לאחר איחוד של רוסיה הצארית עם אוקראינה הפסיק האזור להיות אזור ספר והפך לנקודת מסחר חשובה.
בשנת 1719 הוקמה היחידה המנהלית קלוגה כחלק של פלך מוסקבה.
בשנת 1796 הוקם פלך קלוגה.
בשנת 1929 הפלך קלוגה בוטל והאזור נכלל בשטחי "חבל המערב" עם מרכזו בסמולנסק ובהמשך ביחידות מנהליות שונות.
בשנת 1944 הוקם מחוז קלוגה על ידי איחוד שטחים ממחוז סמולנסק, מחוז טולה ומחוז אוריול.
בשנת 1986 האזור סבל מזיהום כתוצאה מאסון צ'רנוביל.
בשנת 2015 מספר היישובים שסבלו מזיהום גרעיני ירד מ-353 ל-300.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז קלוגה" שכוללת 40 חברים.
בספטמבר 2020 לתפקיד נבחר ולדיסלב שפשה.
כ-75.3% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
העיר הגדולה – קלוגה ובה מתגוררים כ-330 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-84.7% מאוכלוסיית המחוז.
טג'יקים שרובם הגיעו לאזור בשנים האחרונות מהווים כ-1.75% (18 אלף), הארמנים 12.5 אלף (1.2%) והאוזבקים 12 אלף (1.2%).האוקראינים שבעבר היוו כ-2% מאוכלוסיית המחוז מהווים כיום פחות מאחוז (8.8 אלף).
בשטח המחוז ממקומות מפעלי תעשייה מענפים שונים.
בין המפעלים הגדולים ניתן לציין מפעל של פולקסווגן ומפעל לבניית טורבינות גז.
עיר אובנינסק מהווה מרכז מחקר כלל-ארצי של טכנולוגיות גרעיניות.
בשטחו בשנת 1954 לראשונה הופעלה תחנת כוח גרעינית.
דרך המחוז עובר קו מסילת ברזל מוסקבה-קייב.
בנוסף לכך מופעלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
בין הכבישים בעלי חשיבות ארצית ניתן לציין את M3 מוסקבה-אוקראינה, ו-A130 מוסקבה-בלארוס.
ליד העיר קלוגה פועל נמל תעופה בין-לאומי.
קלוד בֵּרִי ; 1 ביולי 1934, פריז – 12 בינואר 2009) היה במאי קולנוע, שחקן, מפיק קולנוע ותסריטאי יהודי-צרפתי.
נחשב לאחד ממפיקי הקולנוע הגדולים של צרפת.
קלוד ברי נולד כקלוד ברל לנגמן בשנת 1934 בפריז, ברובע העשירי, למשפחת יהודים אשכנזים.
אביו היה הירש לנגמן, יוצא פולין, ואמו ביילה לבית ברקו, יוצאת רומניה.
הוא נשר מוקדם מבית הספר, והיה מיועד להמשיך בדרכם של הוריו כפרוון.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת הוסתר על ידי ידידים נוצרים של הוריו.
בהתבגרותו התחיל להתעניין באמנויות הבמה.
למד בקורס המפורסם לאמנות התיאטרון ע"ש רנה סימון בבירה.
לראשונה שיחק ב"ימי ג'" של תיאטרון קומרטין (Théâtre Caumartin) שבניהולם של ז'אק פייר (לימים במאי טלוויזיה) וז'אק רויסו.
שיחק בתפקיד "הבן" במחזה "צ'ין-צ'ין" מאת סידני מייקלס, מופע בבימויו ובכיכובו של פרנסואה ביֵידוּ, בתיאטרון דו פוֹש (תיאטרון הכיס) בפריז.
בשנת 1959 זכה במקום ראשון בתחרות כישרונות צעירים בשם "כוכב נולד" דאז (Naissance d'une Etoile) בקטגוריית המשחק, כשבמקום השני נמצא ז'אק רויסו (בקטגוריית הזימרה זכתה אז מארי לאפורה).
תודות לזכייה נבחר לשחק לצידה של בריז'יט בארדו בסרט "האמת" (La vérité) של אנרי-ז'ורז' קלוזו.
בשנת 1953 שיחק את תפקיד הבכורה שלו בסרט "רחוב אֶסְטְרָפָּאד" (Rue de l'Estrapade) של ז'אק בקר, ובהמשך שיחק במספר תפקידים קטנים בקולנוע ובטלוויזיה.
עבד עם מוריס פיאלה, לימים גיסו, על הסרט "ז'אנין".
בתקופה זו החליף את שם המשפחה לשם בעל הצליל הצרפתי הקליט יותר, "ברי", המזכיר את שמו היידי, ברל.
בשנת 1962 ביים את הסרט הקצר "העוף" (Le Poulet), שתסריטו נכתב בהשראת סיפור אמיתי שקרא בעיתון.
זכה בהצלחה רבה - פרס אוסקר אחד וכמו כן פרס בפסטיבל בוונציה.
בשנת 1963 הקים חברת הפקות עצמאית בשם "Renn Productions".
בשנות השבעים המוקדמות ייסד גם חברה להפצה בשם "AMLF-Paris".
בשנת 1967 ביים את סרטו הארוך הראשון, "הזקן והילד" (Le vieil homme et l'enfant), עם מישל סימון בתפקיד הראשי.
הסרט משחזר חוויה אישית של קלוד ברי בהיותו ילד שובב בן 9 בימי הכיבוש הנאצי בצרפת, כשנשלח זמנית על ידי הוריו היהודים למשפחה אומנת נוצרית באזור כפרי כדי להציל את חייו.
הסרט התמקד בשינויים שמעוררת הופעת הילד בסביבה החדשה, ובנדיבות לבם של חלק מבני האדם.
הסרט זכה בהצלחה רבה, וכן בפרס ובמדליית גנדי, בשני פסטיבלים לקולנוע בברלין.
בעקבותיו באו סרטים אחרים, רבים מהם בעלי נושא חצי-אוטוביוגרפי, שבהם לעיתים קרובות משחק קלוד ברי בעצמו והגיבורים שהוא מגלם נקראים כולם קלוד:
"מזל טוב או החתונה", Le Pistonné, הקולנוע של אבא", "סקס-שופ", Le Mâle du siècle.
בהמשך ביים את "הפעם הראשונה", "רגע של בלבול", "אני אוהב אותך", "המורה מהיסודי", ו"צ'או פנטן" עם הקומיקאי קולוש.
בשנת 1972 נאסרה בישראל הקרנתו של סרטו "סקס-שופ".
בשנת 1976 הפיק את סרטו הראשון של סרז' גינסבורג כבמאי "Je t'aime… moi non plus".
בשנות השבעים קלוד ברי היה מקורב ומעריץ של הבמאי פרנסואה טריפו, ובשנת 1984 נמנה עם שני האנשים האחרונים שביקרו בביתו לפני מותו.
בין הפקותיו נכללו הסרטים: "טס" של רומן פולנסקי לפי הרומן של תומאס הרדי, (מועמד לאוסקר בשנת 1981); "הדוב" ו"המאהב" מאת ז'אן-ז'אק אנו, לפי הרומן של מרגריט דיראס; וכן "הפצוע" ו"המלכה מרגו" בבימויו של פטריס שרו.
סרטו משנת 2002, "סוכנת הבית" (La femme de menage) היה הפקת הקולנוע היקרה עד אז בצרפת.
קלוד ברי היה המייסד והיו"ר של האיגוד הצרפתי של המפיקים והבמאים.
בשנת 2007 ביים את סרטו האחרון "ביחד, זה הכול", עם השחקנים: אודרי טוטו, גיום קאנה, לוראן סטוקר, פרנסואז ברטאן.
קומדיה רומנטית, המבוססת על רב המכר של הסופרת הצרפתייה אנה גבלדה.
בנוסף להישגיו בתחום הקולנוע, ידוע ברי גם כאספן אמנות מודרנית ובת זמננו.
ב-27 במרץ 2008 נפתח בשכונת מארה בפריז ה"מרחב קלוד ברי" (Espace Claude Berri), גלריה ומרכז אמנות המארח תערוכות יחיד של אמנים בני זמננו.
ב-11 בינואר 2009 אושפז קלוד ברי במצב קשה, בעקבות דימום מוחי וב-12 בינואר 2009, יום לאחר אשפוזו, נפטר.
הובא לקבורה בבית הקברות באנייה (Bagneux) בפריז.
אחותו, ארלט לנגמן, תסריטאית, סופרת ומפיקה, עבדה על רבים מסרטיו והייתה בת זוג ושותפה בעבודה של הבמאי והשחקן מוריס פיאלה.
בשנת 1967 נישא קלוד ברי לאן-מרי רסאם, ממנה התגרש מאוחר יותר.
גם ילדיהם הצטיינו בתחום הקולנוע.
בנו הבכור היה שחקן הקולנוע ז'וליין רסאם (1968-2002).
במותו הותיר אשה, נטלי רמס, ועוד שני בנים - השחקן, המפיק, הבמאי והתסריטאי הצרפתי תומא לנגמן (נולד ב-1972), ובן נוסף בשם דריוס.
1962: Le Poulet, (+ הפקה), סרט קצר, ז'אק מרן כשחקן יחיד
1964: בימוי הפרק Les Baisers, עם אינגריד ז'ולי, בסרט "Baiser de 16 ans"
1964: La chance et l'amour, בימוי ותסריט הפרק הראשון (La chance du guerrier) עם קלוד קונפורטס ופולקר שלנדורף
1967: Le Vieil homme et l'enfant, (+ תסריט בעל אופי אוטוביוגרפי חלקי)
1969: Mazel Tov ou le Mariage, (+ הפקה, תסריט ומשחק), עם אליזבט וינר
1970: Le Pistonné, (+ הפקה ותסריט), הסרט הראשון עם קולוש כקומיקאי, עם גי בדו ואיב רובר
1970: Le Cinéma de papa, (+ תסריט ומשחק) מבוסס חלקית על אוטוביוגרפיה, עם איב רובר
1972: Sex-Shop, (+ תסריט ומשחק), עם ז'אן פייר מאריאֵל וז'ולייט ברטו
1975: Le Mâle du siècle, (+ תסריט, משחק והפקה), עם ז'ולייט ברטו
1976: La première fois, (+ תסריט), עם שרל דנר ואלן כהן
1977: Un moment d'égarement, (+ תסריט), עם ז'אן פייר מאריאֵל ואנייס סוראַל
1980: Je vous aime, (+ תסריט), מבוסס על חיי האהבה של קתרין דנב, עם קתרין דנב וז'אן לואי טרנטינייאן
1981: Le Maître d'école, (+ תסריט), עם קולוש וז'וזיאן באלסקו
1983: Tchao Pantin, (+ תסריט), עם קולוש ואנייס סוארל, עליו זכה קולוש בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר
1986: Jean de Florette, (+ עיבוד של הרומן של מרסל פניול), עם איב מונטאן ודניאל אוטיי
1986: Manon des sources, (+ עיבוד של הרומן מאת מרסל פניול), עם איב מונטאן, דניאל אוטיי ועמנואל ביאר
1990: Uranus, (+ תסריט לפי רומן של מרסל איימה), עם ז'ראר דפרדייה ופיליפ נוארה
1993: Germinal, (+ תסריט והפקה), לפי הרומן של אמיל זולא, עם מיו-מיו וז'אן קארמה
1996: Lucie Aubrac, (+ תסריט), עם קרול בוקה ודניאל אוטיי
1999: La Débandade, (+ תסריט ומשחק תחת שמו המקורי, Claude Langmann), עם פאני ארדן וקלוד בראסר
2001: Une femme de ménage, (+ תסריט והפקה), עם ז'אן פייר בכרי ואמילי דקן
1961: Janine, מאת מוריס פיאלא (תסריט, דיאלוג, משחק)
1984: Blame it on Rio, בבימויו של סטנלי דונן; מושפע מתסריט סרטו של ברי "Un Moment d'égarrement"
1985: Le Fou de guerre, (עיבוד צרפתי + הפקה)
1995: L'Univers de Jacques Demy - "עולמו של ז'אק דמי", סרט תיעודי לקולנוע
2003: Claude Berri, le dernier nabab - "קלוד ברי, הנבאב האחרון", סרט תיעודי לטלוויזיה
1954: Le blé en herbe, בימוי: קלוד אוטאן-לארה - בתפקיד ניצב
1955: French Cancan, בימוי: ז'אן רנואר - בתפקיד ניצב
1960: La Vérité, בימוי: אנרי-ז'ורז' קלוזו
1961: La bride sur le cou, בימוי: ז'אן אורל ורוז'ה ודים
1962: הפרק "קמצנות" – L'Avarice, בימוי: קלוד שברול, בסרט Les sept péchés capitaux - "שבעת החטאים הקפיטליים"
1965: Compartiment tueurs, בימוי: קונסטנטן קוסטה-גבראס - בתפקיד ניצב
1966: La ligne de démarcation, בימוי: קלוד שברול - בתפקיד ניצב
1981: Le roi des cons, בימוי: קלוד קונפורטס
1983: L'homme blessé, בימוי: פטריס שרו (+הפקה)
1990: Stan the Flasher, בימוי: סרז' גנזבור
1994: La machine, בימוי: פרנסואה דופיירון
1995: Les trois frères, בימוי: דידייה בורדון וברנאר קמפאן, (+הפקה)
1998: Un grand cri d'amour, בימוי: ז'וזיאן בלסקו (בו שיחק תחת שמו המקורי, קלוד לנגמן)
2001: Les Rois Mages, בימוי: דידייה בורדון וברנאר קמפאן (+הפקה) - בתפקיד ניצב
2001: Va savoir, בימוי: ז'אק ריווט
1968: Oratorio for Prague, סרט תיעודי של יאן נמץ
1970: L'Enfance nue, בימוי: מוריס פיאלה
1976: Je t'aime… moi non plus, בימוי: סרז' גנזבור (מפיק שותף)
1979: Tess, בימוי: רומן פולנסקי
1983: L'Africain, בימוי: פיליפ דה ברוקא
1983: Banzaï, בימוי: קלוד זידי
1983: La Femme de mon pote, בימוי: ברטראן בלייה
1983: Garçon, בימוי: קלוד סוטה
1985: Les Enragés, בימוי: פייר-ויליאם גלן
1987: Hôtel de France, בימוי: פטריס שרו
1988: À gauche en sortant de l'ascenseur, בימוי: אדואר מולינרו; הדב (L'ours), בימוי: ז'אן-ז'אק אנו
1994: La Reine Margot, בימוי: פטריס שרו
1994: La Séparation, בימוי: קריסטיאן ונסאן
1995: Gazon maudit, בימוי: ז'וזיאן בלאסקו
1996: Le Roi des aulnes, בימוי: פולקר שלנדורף
1997: דידייה, בימוי: אלן שאבה
1997: Arlette, בימוי: קלוד זידי
1997: Le Pari, בימוי: זיזייה בורדון וברנאר קמפאן
1998: Mookie, בימוי: ארווה פאליד
1999: Mauvaise passe, בימוי: מישל בלאן
2001: La Boîte – בימוי: קלוד זידי
2002: Amen, בימוי: קונסנטן קוסטה-גבראס
2003: Les Sentiments, בימוי: נעמי לבובסקי
2004: San-Antonio, בימוי: פרדריק אוברטן
2007: La Graine et le Mulet, בימוי: עבדל-לטיף קשיש
תתחתני איתי!, ניו יורק, Marry Me!
האדם עם קשרים, פריז, 1970 (Le Pistonne)
כתב העת "אקטואליטה ז'ויב" ("Actualité juive") מס' 1018, 20.3.2008, "העיקר על קלוד ברי" (l'Essentiel sur Claude Berri), מאת סנדרין שוורץ.
ז'אן לו פאסק (עורך), לקסיקון לארוס לקולנוע (Dictionnaire du cinéma - Larousse-Bordas), הוצאה לאור לארוס-בורדא, 1998
קלוד, דוכס גיז , היה איש צבא צרפתי ומייסד בית גיז.
קלוד נולד ב-20 באוקטובר 1496 בטירה המשפחתית בקונדה-סור-מוזל שבחבל לורן כבנו הצעיר של רנה השני, דוכס לורן, וקיבל את חינוכו בחצר המלכות של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
בגיל שבע עשרה שנה הפך לבן בריתו של בית המלכות הצרפתי כאשר נישא לאנטואנט דה בורבון, בתו של פרנסואה, רוזן ונדום (9 ביוני 1513).
הוא הצטיין בקרב מארינייאנו בצפון איטליה (13 - 14 בספטמבר 1515) שבו נפצע קשה.
ב-1521 לחם נגד הספרדים באזור ארץ הבסקים שבגבול צרפת וספרד.
ב-1523, אחרי שהביס את צבא האימפריה הרומית הקדושה בנפשאטו (כיום בחבל לורן), התמנה למושל שמפאן ובורגון.
ב-1525 השמיד את צבא האיכרים של האנבפטיסטים בצפון מזרח צרפת.
ב-1528, אחרי שפרנסואה הראשון חזר משביו במדריד, התמנה לדוכס גיז (על שם העיר גיז שבחבל פיקרדיה).
קלוד, דוכס גיז מילא שליחויות דיפלומטיות רבות, וליווה את המלך במסעותיו ובמלחמותיו.
במרוצת הזמן רכש לעצמו הון רב ואחוזות גדולות כתוצאה ממתנותיו של פרנסואה הראשון.
ב-1539 נפל המלך למשכב וקלוד, דוכס גיז בהשפעת אחיו קרדינל לורן, תמך ביורש העצר אנרי (לימים אנרי השני, מלך צרפת) ובמאהבתו דיאן דה פואטייה.
כתוצאה, המלך חשד בו והתרחק ממנו.
הוא הקים בעיר ז'ואנוויל (בצפון חבל בורגון) ארמון מפואר כדי שישמש לו לפרישה.
הוא הושפע מן האדריכלים של הרנסאנס האיטלקי, ופיאר את חזית ארמונו בפסלים.
בדומה לפרנסואה הראשון, הזמין מספר רב של אמנים איטלקיים לצרפת.
תמך במשוררים ובסופרים, והמשורר קלמאן מארו חיבר לכבודו שיר תהילה.
לאחר מות פרנסואה הראשון בשנת 1547, בנו המלך אנרי השני התעלם כליל מקלוד, דוכס גיז והעדיף על פניו את בניו פרנסואה, דוכס גיז ושארל, קרדינל לורן.
ב-12 באפריל 1550 מת קלוד, דוכס גיז בארמונו בז'ואנוויל, ונקבר ברוב פאר והדר.
ב-9 ביוני 1513 התחתן קלוד עם אנטואנט דה בורבון, בתם של פרנסואה, רוזן ונדום ומארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
קלוד-מישל שֶנברג הוא מפיק מוזיקלי, שחקן, זמר, פזמונאי ומלחין מחזות זמר יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בגין עבודותיו המשותפות עם אלן בובליל.
שנברג החל את הקריירה שלו כמפיק מוזיקלי וזמר.
הוא כתב את מרבית הלחנים לאופרת הרוק הצרפתית הראשונה "המהפכה הצרפתית" (1973), ואף גילם את לואי ה-16 באותה ההפקה.
בשנת 1974 כתב את הלחן והמילים לשיר "Le Premier Pas", שהגיע למקום הראשון במצעד הצרפתי ונמכר במיליון עותקים.
לאחר מכן הפיק אלבום בו שר משיריו.
בשנת 1978 החליט להקדיש את עיקר מרצו להפקת גרסת במה מוזיקלית לספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים".
בשנת 1989 הועלה בלונדון המחזמר של שנברג ובובליל "מיס סייגון".
בשנת 1997 העלו שנברג ובובליל את המחזמר "מרטן גר" על בימות לונדון.
בשנת 2001 הלחין שנברג לראשונה את המוזיקה לבלט "אנקת גבהים", אשר הוצג על בימות לונדון מספטמבר 2002.
בעבר היה שנברג נשוי למגישת החדשות של ערוץ France 2, ביאטריס שנברג, עד גירושיהם.
בשנת 2003 נישא שנברג לבלרינה האנגלייה שארלוט טלבוט.
לשנברג בן אחד ושתי בנות.
פילדמרשל סר קלוד ג'ון אייר אוקינלק היה מפקד צבא בריטי במלחמת העולם השנייה.
הוא היה חייל מקצועי ובילה את מרבית שנות שירותו בהודו, שם פיתח אהבה לארץ וחיבה לחיילים ששירתו תחתיו.
ביולי 1941 הוא התמנה כראש פיקוד המזרח התיכון, ולאחר הצלחה ראשונית במערכה בצפון אפריקה החל המצב לנטות לרעת הבריטים והוא שוחרר מהפיקוד באוגוסט 1942, בזמן המערכה הקריטית של אל-עלמיין.
הוא שרת לאחר מכן כראש מטה הצבא ההודי עד שהתפטר מתפקידו ב-1947. בשנים שלאחר פרישתו התגורר במרקש, מרוקו, שם נפטר בגיל 96.
אוקינלק, במוצאו סקוטי מאלסטר, היה בנו של קולונל ששירת בצבא הבריטי באנגליה ומת כאשר אוקינלק היה בן 8. כתוצאה מכך, הוא סבל מחיי עוני, אך הצליח לסיים את ולינגטון קולג' ואת המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
אוקינלק הגיש בקשה להצטרף לצבא ההודי ושירת תחילה כלוטננט משנה מתלמד בינואר 1903, ולאחר מכן הצטרף לרגימנט הפנג'אבי ה-62 כלוטננט משנה.
הוא למד פנג'אבי במהירות והיכולת לדבר בצורה שוטפת עם חייליו אפשרה לו לרכוש ידע נרחב על מנהגים ודיאלקטים שונים.
הוא קודם לדרגת לוטננט באפריל 1905 ולדרגת קפטן בינואר 1912.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא שירת במזרח התיכון, במצרים, ארץ ישראל ומסופוטמיה (עיראק).
הדיוויזיה של אוקינלק הייתה האחרונה מתוך 4 דיוויזיות הודיות שהיו בדרכן לצרפת, אך היא נעצרה בדרכה כדי לסייע בהגנה על תעלת סואץ.
כשהחלה ההתקפה הטורקית על התעלה בפברואר 1915, הרגימנט של אוקינלק מנע מהטורקים את צליחת התעלה ואוקינלק עצמו הוביל מתקפת-נגד שהביסה אותם; בסופו של דבר הטורקים נכנעו.
הדיוויזיה ההודית ה-6, שהרגימנט של אוקינלק היה חלק ממנה, נחתה בבצרה ב-31 בדצמבר 1915 כחלק מהמערכה במסופוטמיה.
ביולי 1916 הועלה אוקינלק לדרגת מייג'ור בפועל והפך לסגן מפקד הרגימנט.
מצפון לבצרה הפנג'אבים סבלו מתנאי סביבה קשים של קור, גשם ובוץ וגם מהתנגדות טורקית חזקה, שהפחיתה את כוח האדם ברגימנט ל-247 איש, ואוקינלק לקח את הפיקוד הזמני על הרגימנט לאחר שמפקדו נפצע.
אוקינלק זכה לשבחים על פעולותיו במסופוטמיה וקיבל את אות השירות המצוין (DSO) ב-1917. הוא קודם לדרגת מייג'ור ב-1918. ב-1919 הוא קודם לדרגת לוטננט-קולונל לשם כבוד (Brevet lieutenant-colonel) על "שירות יוצא דופן בדרום ומרכז כורדיסטן", בהמלצת מפקד חיל המשלוח במסופוטמיה.
בין שתי מלחמות העולם, אוקינלק שירת בהודו, כתלמיד וגם כמדריך (1930–1933) במכללה לפיקוד ומטה בקטה (Quetta) וכמו כן במכללה הקיסרית להגנה (Imperial Defence College).
בינואר 1929 הוא קודם ללוטננט-קולונל וקיבל את הפיקוד על הרגימנט שלו, שלאחר הארגון מחדש של הצבא הבריטי-הודי הפך לרגימנט הפנג'אבי ה-1. ב-1930 אוקינלק קודם לקולונל וב-1933 קיבל מינוי זמני של בריגדיר כדי לפקד על החטיבה הפשווארית שעסקה בהרגעת האזורים השבטיים הסמוכים.
מבצע גדול באזור מוחאמנד (Mohmand) ב-1935 הביא לשימוש ראשון בטנקים בתולדות הודו.
אוקינלק צוין לשבח והוענקו לו חברויות במסדר כוכב הודו ומסדר האמבט עבור כישוריו ועל ניהולו המיומן של המבצע.
בנובמבר 1935 מונה אוקינלק למייג'ור-גנרל ולאחר שעזב את החטיבה שלו היה ללא תפקיד (בתשלום של חצי משכורת) עד ספטמבר 1936, אז מונה לסגן ראש המטה הכללי ומנחה פעולות המטה בדלהי.
לאחר מכן מונה למפקד מחוז מארות (Meerut District) ביולי 1938. ב-1938 נבחר אוקינלק במקביל כיושב-ראש לוועדה שדנה על המודרניזציה, הרכבו וההצטיידותו מחדש של הצבא הבריטי-הודי.
המלצות הוועדה תרמו להפיכת הצבא ההודי מכוח של 183,000 איש ב-1939 ליותר מ-2,250,000 איש בסוף מלחמת העולם השנייה.
כשפרצה המלחמה אוקינלק מונה למפקד דיויזית החי"ר ההודית ה-3, אך בינואר 1940 הוא זומן לבריטניה וקיבל שם את הפיקוד על הקורפוס ה-4. הייתה זו הפעם היחידה במלחמה שקורפוס בריטי שלם היה תחת פיקודו של קצין מהצבא ההודי.
במאי 1940 פיקד אוקינלק על חיל המשלוח האנגלו-צרפתי בזמן המערכה בנורווגיה, שהסתיימה בכישלון.
לאחר נפילת נורווגיה פיקד אוקינלק לזמן קצר על הקורפוס ה-5, לפני שמונה למפקד האזור הצבאי הדרומי בבריטניה, שם היו לו יחסים גרועים עם הגנרל מונטגומרי, המפקד החדש של הקורפוס ה-5.
בינואר 1941 נקרא אוקינלק בחזרה להודו והתמנה למפקד הצבא ההודי וכחבר במועצת המושל הכללי של הודו.
באפריל 1941, בעקבות פריצת המרד העיראקי של רשיד עאלי אל-כילאני, היה בסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה תחת איום.
לאחר בקשות לתגבורת, ראש פיקוד המזרח התיכון, הגנרל ארצ'יבלד וייוול, התמהמה בהושטת עזרה לבסיס בשל משימות דחופות במדבר המערבי וביוון.
לעומתו, אוקינלק פעל מהר, העביר גדוד ברכבת אווירית לחבניה ושלח את הדיוויזיה ההודית ה-10 לבצרה בדרך הים.
ויוול שלח לבסוף כוחות חילוץ לחבניה מארץ ישראל ומעבר הירדן, לאחר שהקרב בחבניה כבר הוכרע למעשה.
בעקבות התהפוכות הרבות במערכה במדבר המערבי, ביולי 1941, התחלפו אוקינלק וויוול בתפקידיהם: אוקינלק התמנה כראש פיקוד המזרח התיכון בעוד ויוול קיבל את תפקידו כמפקד הצבא ההודי.
מפקדת המזרח התיכון של אוקינלק הייתה ממוקמת בקהיר, מצרים.
תחום אחריותה כלל לא רק את צפון אפריקה אלא גם את איראן והמזרח התיכון.
הארמייה השמינית שעמדה מול קורפוס אפריקה בפיקודו של ארוין רומל והצבא האיטלקי בצפון אפריקה הייתה תחת פיקודו של אלן קנינגהם ואחריו ניל ריצ'י.
המבצע ההתקפי הגדול בצפון אפריקה לאחר שאוקינלק התמנה כמפקד, מבצע צלבן, הביא להשמדתם של מרבית כוחות השריון הבריטיים ובהחלפתו של קנינגהם, כשביקש להפסיק את המתקפה.
לאחר שהדיח את קנינגהם, אוקינלק לקח את הפיקוד על הארמייה השמינית, והורה על המשך המבצע.
אף על פי שלבריטים נגרמו אבדות כבדות, הם הצליחו לגרום לכוחות הציר לסגת לאל-עגילה.
אוקינלק מינה את ריצ'י כמפקד הארמייה השמינית ותוך שהוא מנהל את האסטרטגיה הכוללת של זירת המזרח התיכון, המשיך להתערב בנושאים המבצעיים של הארמייה ולהכתיב הוראות לריצ'י.
אוקינלק העריך שהאויב בצפון אפריקה הובס ודיווח ב-12 בינואר 1942 על כך שכוחות הציר נמצאים במצב קשה.
למעשה, קורפוס אפריקה תוגבר, ומספר ימים לאחר הערכתו האופטימית תקפו כוחות הציר את הכוחות הבריטיים באל-עגילה וגרמו להם לסגת לקו גזאלה שליד טוברוק.
ההתקפה של רומל על קו גזאלה ב-26 במאי 1942 הביאה לתבוסה קשה לארמייה השמינית.
שוב, כתוצאה מהערכה שגויה של אוקינלק שהאמין שכוחות הציר יתקפו במרכז הקו הבריטי בעוד שרומל איגף את הקו מדרום.
הארמייה השמינית נסוגה למצרים וטוברוק נפלה ב-21 ביוני.
לאחר שאיבד אמון ביכולתו של ריצ'י לשלוט ולכוון את כוחותיו, אוקינלק הדיח אותו ולקח פעם נוספת את הפיקוד הישיר על הארמייה.
אוקינלק נטש את תוכניתו של ריצ'י להגן על מרסא מטרוח והחליט לנהל שם רק קרב השהייה בעוד המגננה העיקרית תתבצע באל-עלמיין.
אוקינלק ארגן את הגנת אל-עלמיין ובזכות ניצול תנאי השטח ושימוש בכוחות תגבורת רעננים, נבלמו כוחות הציר המותשים בקרב אל-עלמיין הראשון.
אוקינלק, שנהנה בשלב זה מעדיפות חומרית ומספרית, פתח בסדרת התקפות נגד.
התקפות אלו שתוכננו בצורה לקויה וסבלו מתיאום גרוע בין הכוחות, השיגו מעט מאוד.
אוקינלק מינה מספר קצינים בכירים שהוכחו כבלתי מתאימים לתפקידם, והשינויים בפיקוד גרמו לעיתים קרובות לעימותים וליריבויות.
אוקינלק, שהיה קצין מהצבא ההודי, ספג ביקורת על כך שלא היה לו מספיק ניסיון ישיר והבנה בפיקוד על כוחות מבריטניה ומהדומיניונים.
ביולי 1942 איבד אוקינלק את אמונם של מפקדי כוחות הדומיניונים השונים והיחסים בינו לבין המפקדים הבריטיים נעשו מתוחים.
צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הקיסרי אלן ברוק טסו לקהיר באוגוסט 1942 כדי להפגש עם אוקינלק, אך כבר היה ברור שהוא איבד את האמון של שניהם.
הוא הוחלף על ידי הגנרל הרולד אלכסנדר כראש פיקוד המזרח התיכון, וכראש הארמייה השמינית מונה במקומו מפקד הקורפוס ה-13 של הארמייה השמינית, הגנרל ויליאם גוט.
לאחר שגוט נהרג, מונה למפקד הארמייה השמינית הגנרל ברנרד מונטגומרי.
צ'רצ'יל הציע לאוקינלק את אזור הפיקוד החדש של עיראק ופרס, שהועבר מפיקוד המזרח התיכון, אך אוקינלק דחה את המינוי מכיוון שהאמין שההפרדה מפיקוד המזרח התיכון היא מדיניות שגויה ולא ניתן יהיה לנהל את האזור בצורה טובה.
אוקינלק חזר להודו, והיה ללא תפקיד במשך כמעט שנה עד שמונה ב-1943 כראש פיקוד הודו, במקומו של ויוול שמונה למשנה למלך בהודו.
פיקוד הודו הפך לאזור האספקה והכינוס של הכוחות שנלחמו ביפנים בבורמה תחת אחריותו של אדמירל לואי מאונטבאטן.
אוקינלק נתן עדיפות עליונה לתמיכה בארמייה ה-14 שסבלה מקווי האספקה הגרועים במלחמה, והוא זכה לשבחים מפי מפקד הארמייה ה-14, הגנרל ויליאם סלים (William Slim), על עזרתו הרבה.
סלים כתב מאוחר יותר ביומניו כי " היה זה יום טוב עבורנו, כאשר הוא (אוקינלק) נטל את הפיקוד על הודו, שהייתה הבסיס העיקרי שלנו, מקור כוח האדם לגיוס ושטחי האימונים.
הארמייה ה-14, מלידתה ועד לניצחונה הסופי, קיימת במידה רבה בזכות התמיכה הלא אנוכית והמהימנה שסיפק.
בלעדיו ובלעדי עזרתו של צבא הודו לא היינו קיימים, שלא לדבר על כיבוש וניצחון".
אוקינלק המשיך בתפקידו לאחר המלחמה והועלה לדרגת פילדמרשל ביוני 1946.
למרות אופיו הקודר יחסית, אוקינלק היה ידוע כמארח מסביר פנים ונדיב.
אף על פי שמשך כהונתו כגנרל היה הארוך ביותר בדורו, אוקינלק לא התנשא ושנא העמדות פנים.
בנוסף היה אוקינלק איש צבא שבאופיו שלטה יושרה מוחלטת והמוניטין שלו, בניגוד לעמיתיו בבנות הברית, רק הלך והשתפר עם השנים.
קלוד אברבנאל היה מלחין ישראלי ומוזיקולוג.
קלוד אברבנאל נולד במונטרה, שווייץ.
אביו היה רוקח ואמו זמרת.
מגיל צעיר ליווה בפסנתר את אמו במיטב רפרטואר הלידר.
בין השנים 1944–1948 למד תאוריה של המוזיקה ונגינה בפסנתר אצל דינו ליפאטי (Dinu Lipatti) בקונסרבטוריון למוזיקה בז'נבה.
בשנים 1948–1951 למד הלחנה ופסנתר ב-École Normale de Musique בפריס אצל ארתור הונגר (Arthur Honegger) ואיבון לפבור (Yvonne Lefebure).
בשנת 1951 עלה אברבנאל לארץ ומשנת 1952 לימד תאוריה של המוזיקה, הרמוניה וקונטרפונקט באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים.
בשנת 1958 ייסד אברבנאל את ספריית המוזיקה של האקדמיה, וניהל אותה עד לפרישתו ב-1992.
ב-1965 התמנה למנהל מוזיאון כלי הנגינה של האקדמיה וב-1988 ייסד בתוך ספריית האקדמיה את הארכיון למוזיקה ישראלית, וניהל אותו עד 2004.
משנת 1993 שימש אברבנאל ארכיונאי במרכז המוזיקה, הספרייה הלאומית, ירושלים.
אברבנאל הלחין מוזיקה תזמורתית, מוזיקה קאמרית, מוזיקה לכלי סולו ושירים.
קלוד אברבנאל נפטר בירושלים ב-14 בדצמבר 2012.
פרקי תהילים לסופרן ולפסנתר (1960)
ירושלים לקול ולתזמורת, למילים של יולנד גרסטל (1972)
אלגיה לקול ולחליל, למילים של נתן יונתן (1975)
קלוד ברנאר היה רופא ופיזיולוג צרפתי.
נחשב לאבי השיטה המדעית במחקר הרפואי והאנדוקרינולוגיה.
הטביע את המושג ביולוגי היסודי "סביבה פנימית" והוכיח את חשיבות קביעותה.
נודע במחקריו על מערכת העיכול, ובמיוחד בגילויו את תפקיד הגליקוגן שבכבד, את פעולת המיץ הלבלבי והמנגנון הוואזומוטורי.
תסמונת קלוד ברנאר-הורנר נקראה גם על שמו.
קלוד ברנאר נולד בשנת 1813 ביישוב הקטן שאטנה (Chatenay) שהיה חלק מן הכפר סן-ז'וליין, השוכן במחוז רון, בחבל בוז'ולה שבצרפת, לא רחוק מן העיירה וילפארנש-סור-סון.
היה אחד משני הילדים של חקלאי וכורם בשם פייר-פרנסואה ברנאר ושל אשתו ודודניתו, ז'אן לבית סונייה (Saunier).
בית המשפחה יחד עם הכרם היו חלק מהנדוניה של האם.
האב שנכשל כמשווק יינות ניסה לגמור את החודש כמורה בבית ספר.
לקלוד ברנאר הייתה עוד אחות אחת.
היה קשור מאוד לאמו, שהייתה אשה עדינה ואדוקה, ושמר כל חייו על קשר הדוק עם מקום לידתו.
כנער מקהלה בכנסייה ותלמיד של כומר הכפר, האב בורגו, קלוד ברנאר למד בהתחלה לטינית, ואחר כך נרשם למכללה הישועית "נוטר דאם דה מונגרה" בווילפארנש-סור-סון, בה רכש ידע נוסף בלטינית ובלימודים קלאסיים.
הוריו היו מאוכזבים מהישגיו ושלחו אותו להשלים את לימודיו במכללה המלכותית של טואסה (Thoissey) במחוז אן.
אחרי שנכשל בבחינת הבגרות, בגיל 19 התיישב קלוד ברנאר בליון ועבד שם כעוזר רוקח בפרבר וז (Vaise) של העיר.
בבית המרקחת קיבל משימות פעוטות, וביקר בשיעורים לרפואה וטרינרית ובזמן הפנוי המועט שעמד לרשותו ביקר במופעי בתיאטרון.
ניסה להיות מחזאי וחיבר וודביל אחד בשם "ורד הרון" (La Rose du Rhône) שבימינו אבד, ודרמה היסטורית בחמש מערכות בשם "ארתור מברטאן".
מעסיקו לא שבע רצון מעיסוקיו צדדיים אלה ופיטר אותו.
ביולי 1833 חזר ברנאר לביתו .בנובמבר 1834 נסע לפריז עם כתבי היד של יצירתו באמתחתו על מנת לפתח קריירה ספרותית.
מבקר הספרות סן-מארק ז'רארדן, שקרא את המחזה המליץ לו לעזוב את שאיפותיו הספרותיות ולהתרכז למשל בלימודי רפואה, הקשורים למושגי הרוקחות שרכש.
באותה שנה,1834 השלים ברנאר את בחינות הבגרות ובסופו של דבר נרשם לפקולטה לרפואה בפריז.
במהלך לימודין התוודע לרופא העור פייר רייה, ללקסיקוגרף המפורסם אמיל ליטרה, ארנסט-שארל לאסג ולקזימיר דאבן (Casimir Davaine), אחד ממחברי ספרי מיקרוביולוגיה הראשונים.
בשנת 1839 עבר את מבחני הכניסה להתמחות בבתי החולים העירונים של פריז.
עבד בבית החולים "שאריטה" בחסותו של פייר רייה וכן בבית החולים "הוטל דייה" אצל פרנסואה מז'נדי.
בין השנים 1841 - דצמבר 1844 היה לעוזרו של מז'נדי בקולז' דה פראנס.
בשנת 1843, בגיל 30 סיים בקולז' 'דה פראנס את התואר רופא עם עבודת גמר "אודות מיץ הקיבה ותפקידו בעיכול".
לעומת זאת, שנה לאחר מכן נכשל בבחינה להוראה (agrégation).
שילם למישהו על מנת לשרת במקומו בשרות הצבאי הסדיר .
בדצמבר 1847 הפך לסגנו של מז'נדי ואחרי פרישת הפרופסור ירש את הקתדרה ואת ניהול המעבדה שלו ב"קולז' דה פראנס".
ב-17 במרץ 1853 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בזואולוגיה בסורבון בנושא "מחקרים על תפקיד נוסף של הכבד".
פעילותו המדעית הביא לו במהרה את המינוי כפרופסור לפיזולוגיה כללית בקתדרה שהוקמה בשבילו בפקולטה למדעים.
ב-1 במאי 1843 נשא בסורבון את הרצאת הבכורה.
כעבור שנה התחיל את פעילותו כ"פרופסור לרפואה" בקולז' דה פראנס, גם כן כיורש של פרנסואה מז'נדי.
שיתף פעולה במחקריו עם אוגוסט טריפיה ועם פול בר (Bert).
בשנת 1868 זכה לעוד מינוי יוקרתי -התמנה לפרופסור לפיזיולוגיה כללית במוזיאון לתולדות הטבע (Musée d'Histoire Naturelle) ובינואר 1868 חידש את הרצאותיו לרפואה ניסיונית בקולז' דה פראנס.
כהשקפת עולם היה קלוד ברנאר אגנוסטי.
הטביע חותם איתן על התפתחות הרפואה וזכה להכרה באמצעות פרסים של האקדמיה למדעים ושל האקדמיה לרפואה ואף של מוסדות אקדמיים בחו"ל (החברה המלכותית וכו').
החל משנת 1863 התגורר ברחוב סנט-אונורה 14 בפריז.
בשנת 1869 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
נפטר בשנת 1878 והיה למדען הראשון שהובא לקבורה בלווייה ממלכתית.
קברו נמצא בבית הקברות פר לשז.
כוונתו של ברנאר הייתה מעל לכל להעמיד את הרפואה על יסודות השימוש בשיטה המדעית.
הוא דחה השקפות מיושנות רבות וביקש ששום מסקנה לא תובן מאליה אלא תתבסס על ניסויים.
להבדיל מרוב בני זמנו, הוא עמד על כך שכל יצור חי כפוף לאותם החוקים כמו החומר הדומם.
מחקרו החשוב הראשון דן בתפקידי הלבלב.
הוא הוכיח שהמיץ הלבלבי משחק תפקיד חשוב בתהליך העיכול.
על עבודה זו הוא זכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים בתחום הפיזיולוגיה הניסויית.
מחקרו השני ואולי המפורסם ביותר נגע לפונקציה הגליקוגנית של הכבד.
במהלכו הגיע למסקנה, שזרקה אור חדש על הפתוגנזה של הסוכרת, כי בנוסף לייצור המרה, הכבד הוא מקור של הפרשה פנימית - על ידי כך שהוא מייצר סוכר מתוך חומרים שבתוך הדם החוצה אותו.
המחקר שלישי הביא לגילוי המערכת הוואזו-מוטורית.
כשבסביבות השנה 1851 בדק ברנאר איך משפיעה קטיעת עצבים המעצבבים חלקים שונים בגוף על הטמפרטורה של אותם חלקי גוף, הוא הבחין שקטיעה של העצב הסימפאתטי צווארי מעוררת זירוז מחזור הדם והגברת הפולסים בעורקים שבחלקים אחדים של הראש.
כעבור מספר חדשים הוא שם לב שגרוי חשמלי בחלק העליון של העצב הקטוע גורמת לתוצאה הפוכה.
כך גילה קלוד ברנאר את קיום העצבים הוואזו-מוטוריים, הוואזו-דילטטורי והוואזו-קונסטריקטורי.
שמירת יציבות "הסביבה הפנימית" היא תהליך המפתח שנשאר קשור בשמו של קלוד ברנאר.
כפי שהוא כתב בשנת 1872: "יציבות הסביבה הפנימית היא התנאי לחיים חופשיים ועצמאיים".
זה העיקרון העומד ביסודו של מה שנקרא מאוחר יותר "הומאוסטאזיס", מונח שנקבע על ידי וולטר קנון.
לדבריו "למרות הזדקקותו לסביבה חיצונית, הגוף החי הוא בכל זאת יחסית עצמאי כלפיה.
עצמאות זו כלפי הסביבה החיצונית נזקפת לזכות העובדה שבתוכו של הגוף החי, הרקמות מורחקות למעשה מהשפעות חיצוניות ישירות והן מוגנות על ידי סביבה פנימית של ממש, המורכבת בראש ובראשונה, ממחזורי הנוזלים בתוך הגוף".
ברנאר הבחין את יכולת היונקים לווסת את סביבתם הפנימית בין גבולות צרים.
למשל, חום הגוף אצל האדם מוחזק אצל בריאים בסביבות C37°.
תאי הגוף פועלים בתוך סביבה יחסית יציבה לא רק בחום, אלא גם בנוגע לריכוז של הגלוקוז, ה-pH, הלחץ האוסמוטי, רמת החמצן, ריכוזי היונים, ופרמטרים אחרים.
להערכתו של ברנאר, יכולת בעלי החיים לשרוד בסביבות דוחקות ומשתנות משקפת במישרין את יכולתם לשמור על סביבה פנימית יציבה.
חקר פעולתם הפיזיולוגית של הרעלים היה נושא אחר שעניין את ברנאר במיוחד.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לפעולתן של הקוררה ושל דו־תחמוצת הפחמן.
תגליותיו של ברנאר הושגו על ידי ניסויים בבעלי חיים, שהוא נמנה עם מגיניה העיקריים.
לדבריו, "הפיזיולוג איננו אדם רגיל.
הוא אדם מלומד, אדם שהוא נדבק ושקוע כל כלו ברעיון מדעי.
הוא אינו שומע את זעקות הכאב של החיות.
הוא אינו רואה דבר חוץ מרעיונו, והאורגניזמים המסתירים ממנו את הסודות שהוא נחוש לגלותם".
שיטת ניסוי זו עוררה סלידה אף בתוך משפחתו, אצל אשתו ובתו.
הוא היה משוכנע שהתקדמות הרפואה וההקלה על הסבל האנושי הצדיקו את סבל החיות, אך אשתו לא השתכנעה.
בני הזוג התגרשו רשמית בשנת 1869 והיא לקחה חלק פעיל במאבק נגד ויויסקציה.
חוץ ממנה נמצאו גם אנשי מדע שלא היו שלמים עם דרך ניסויים זאת.
למשל ג'ורג' הוגאן ששהה ארבעה חודשים במחיצת ברנאר במעבדתו, היה בין המעטים בקרב בני התקופה שתיעדו בצורה שוטפת את מהלך הניסויים בה.
מאוחר יותר הוא כתב שניסוייו במעבדתו של קלוד ברנאר גרמו לו להיות "מוכן לראות לא רק את המדע, אך גם את כל המין האנושי אובדים מן העולם, רק שלא יהיה צורך באמצעים מן הסוג הזה להצלתם".
1861- חבר האקדמיה הצרפתית לרפואה
1864 - חבר חוץ של החברה המלכותית בלונדון
1868 - חבר האקדמיה הצרפתית
1868 - חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
1869 - חבר לכל החיים בסנאט של צרפת
1965 - קרן "מרייה" (Mérieux) הקימה את "מוזיאון קלוד ברנאר" ביישוב הולדתו של המדען, סן ז'וליין
בככר המרכזית הכפר הוצבה פרוטומה של המדען
בסיס קלוד ברנאר או BCB - הוא בסיס נתונים אלקטרוני המרכז את מכלול התרופות ומוצרי הבריאות המשווקים בצרפת
1881 - רחוב קלוד ברנאר ברובע החמישי של פריז
2015 - גשר קלוד ברנאר נבנה מעל הבולוואר פריפריק ברובע התשעה עשר של פריז
ככר קלוד ברנאר (square) ברובע התשעה עשר של פריז
רציף קלוד ברנאר בגדה השמאלית של הנהר רון, ברובע השביעי של ליון, ממול לאוניברסיטת ליון.
בו עוגנות אוניות המסעיות תיירים
האי קלוד ברנאר, אי סלעי מסיבי בחוף של ארץ אדלי באנטארקטיקה, במרכז הארכיפלג פואנט-ז'אולוז'י () במרחק כמה מאות מטרים מזרחית מהבסיס האנטארקטי דומון ד'אורוויל
בית החולים בישא-קלוד ברנאר שהוקם ממיזוג בתי חולים קרובים זה לזה בצפון פריז:בית החולים בישא ובית החולים קלוד ברנאר שנקרא כך ב-1905.בנייניו של האחרון, שהיו רעועים מדי נסגרו ב-1988.
בשלהי בשנים 2000 - התחלת שנות ה-2010 על שטח שית החולים לשעבר הוקם אזור שיקום מתואם ZAC
לפי שמו נקרא גם גשר המחבר אותו לאוברווייה מעל בולוואר פריפריק.
בתי חולים בערים מץ,אלבי ובארמון (יישוב) (Ermont)
אוניברסיטת קלוד ברנאר-ליון 1 (UCBL) בעיר ליון, המתמחה בתחומים של המדעים והטכנולוגיה, בבריאות ובמדעי החינוך הגופני, נוסד ב-1971. הוא מיזג בתוכה את הפקטולה למדעים של ליון, שהוקמה ב-1908 והפקולטה לרפואה שהוקמה ב-1874.
עיר החינוך (cité scolaire ) של רובע השישה עשר של פריז הכוללת תיכון ומכינות של בתי הספר הגבוהים (CPGE)
אחת משלוש המכללות בלה גראן-קווי במחוז סן-מריטים
קלוד ד'אנבו היה קצין צבא צרפתי; מרשל של צרפת (1538–1552), אדמירל צרפת (1543–1552) ומושל פיימונטה ב-1541. הוא עמד בראש הפלישה הצרפתית לאי וייט ב-1545. כמו כן שימש מושל נורמנדי, והיה דמות רבת-השפעה בתקופת מלכותו של פרנסואה הראשון.
קלוד בולינג היה מלחין ופסנתרן צרפתי, שנודע בעיקר בתחום הג'אז והמוזיקה לסרטים .
בולינג נולד בקאן, צרפת ולמד בקונסרבטוריון בניס ולאחר מכן בפריז.
הוא נמשך למוזיקת ג'אז וכבר מגיל 14 התחיל לנגן עם ליונל המפטון, רוי אלדריג' קני קלארק ואוסקר פיטרסון.
חיבר מוזיקה ליותר מ-100 סרטים, בעיקר צרפתיים.
בין הסרטים: בורסלינו (1970) ומלון קליפורניה (1978).
יצירתו המפורסמת ביותר היא הסוויטה לחליל ושלישיית ג'אז (פסנתר, הקשה וקונטרבס) שכתב ב-1975. הביצוע של יצירה זאת עם ז'אן-פייר רמפל זכה להצלחה עצומה.
היצירה משלבת קטעים של מוזיקת בארוק עם קטעי סווינג.
הוא כתב יצירות ושיתף בהן מוזיקאים רבים, בהם פנחס צוקרמן, יו יו מא, סטפן גרפלי,דיוק אלינגטון, ג'אנגו ריינהארדט ועוד.
הר קֶלוּד (באינדונזית: Gunung Kelud אבל גם Klut, Cloot, Kloet, Kloete, Keloed או Kelut) הוא הר געש שכבתי פעיל במחוז מזרח ג'אווה, באי ג'אווה שבאינדונזיה, כ-90 קילומטרים מדרום מזרח לעיר סורביה.
במהלך כל ההיסטוריה נודע קלוד, כמו הרי געש רבים באינדונזיה והרי געש אחרים על טבעת האש שעל שולי האוקיינוס השקט, כהר געש המתאפיין בהתפרצויות געשיות מתפוצצות גדולות.
מאז שנת 1000 התרחשו מעל ל-30 התפרצויות.
בהתפרצות של 1919 נהרגו מעל ל-5,000 תושבים ובהתפרצות של 2014 הורו הרשויות לפנות כ-200,000 תושבים ברדיוס של 10 קילומטרים סביב ההר.
קלוד הוא הר געש שכבתי, אחד מ-129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה.
ההר שאיננו בולט בנוף מתנשא לגובה 1,731 מטרים ומכיל בפסגתו אגם לוע שהיה המקור לכמה מההתפרצויות הקטלניות באינדונזיה.
הצדודית של פסגת ההר א-סימטרית מאוד משום שהיא כוללת כמה כיפות לבה חצויות על ידי לועות רבים.
חרוטי געש לווייניים וכיפות לבה נוספים שוכנים נמוך על המדרונות המזרחיים, המערביים והדרום דרום מערביים של ההר.
במשך השנים נדדה הפעילות הגעשית במכלול הלועות הגעשיים שעל הפסגה בכיוון השעון.
במשך השנים נעשו כמה ניסיונות לרוקן את האגם שבפסגת ההר בעקבות האסון של שנת 1919. כך למשל אחרי ההתפרצות של 1966, נבנו צמד מנהרות ניקוז (מנהרות אמפרה – Ampera) במדרון הדרום מערבי של ההר והן הורידו את מפלס המים באגם לנפח של מיליון מ"ק.
ב-19 במאי 1919 גרמה ההתפרצות של הר קלוד למותם של כ-5,000 תושבים עקב מפולות בוץ (המכונות להאר).
התפרצויות גדולות נוספות התחוללו בשנים 1951, 1966 ו-1990 והן גרמו למותם של 250 תושבים.
ההתפרצות של 1990 החלה בתחילת פברואר 1990 ויצרה עמוד התפרצות בגובה 7 קילומטרים של טפרה וכמה זרמים פירוקלסטיים.
פועלים המשיכו לחצוב את מנהרת אמפרה למרות החום הרב שנפלט מהמשקעים החמים מאוד (בין 90°C ל-400°C) של הזרמים הפירוקלסטיים שהגיעו לגובה של 25 מטרים וסתמו את פתח הכניסה למנהרה.
ב-16 באוקטובר הורו הרשויות לפנות כ-30,000 תושבים שהתגוררו בסמוך לקלוד, לאחר שהמדענים העלו את הכוננות לדרגה הגבוהה ביותר, לאחר שצפו התפרצות קרובה.
הר קלוד התפרץ בסביבות 3 אחרי הצהריים (זמן מקומי) בשבת ה-3 בנובמבר 2007. המידע על ההתפרצות הגיעה מהמכון הסייסמולוגי המרכזי של אינדונזיה, אבל לא ניתן היה לראותה בעין משום שפסגת ההרים הייתה מכוסה בעננים, והייתה זו התפרצות קטנה יחסית.
ביום ראשון ה-4 בנובמבר התפרץ ההר שוב ופלט עמוד אפר געשי לגובה 500 מטרים.
הטמפרטורה של מי אגם הלוע בפסגה עלו מ-43.9°C ל-60.7°C.
החום הרב יצר ענן של קיטור ועשן שהגיע לגובה של 488 מטרים.
ב-5 בנובמבר התפרצו עמודי עשן וקיטור חדשים מלוע ההר.
מים רותחים זרמו מאגם הלוע על מורדות ההר.
למרות הוראת הפינוי העדיפו כ-25,000 תושבים להישאר במגוריהם.
למחרת התרוממה כיפת לבה דרך מרכז אגם הלוע.
מצלמות במעגל סגור הראו שהאי המוארך (100 מטרים) התרומם לגובה של 20 מטרים מעל פני האגם.
ההר המשיך לפלוט עשן ותימרת העשן הגיעו לגובה של קילומטר.
אחרי 48 שעות של עשן ואפר, אך ללא פליטת לבה הכריזו השלטונות האינדונזים ב-8 בנובמבר שאין חשש מהתפרצות קרובה.
השלטונות אמרו שהר הגעש חווה "התפרצות איטית" ובלתי סביר שיתפרץ שוב, כפי שעשה פעמים רבות קודם לכן במאה הקודמת.
ב-12 בנובמבר החל הר קלוד לפלוט לבה לתוך אגם הלוע שלו.
כיפת הלבה, שהתרחבה לאורך של 250 מטרים ולגובה של 120 מטרים נסדקה והלבה החלה לזלוג לתוך מי האגם.
העשן התרומם לגובה של יותר מ-2 קילומטרים, ואפר כיסה כמה כפרים סביב הר הגעש.
ב-14 בנובמבר העשן היתמר לגובה של 2.5 קילומטרים, ואפר קל כיסה כפרים במרחק של 15 קילומטרים משם.
כיפת הלבה התפשטה על פני כל האגם שנעלם.
הר הגעש פלט אפר געשי שכיסה שטח שקוטרו 500 קילומטרים, כשליש משטח האי ג'אווה.
גשם האפר נשר בערים הגדולות סורביה ויוגיאקרטה ואילץ את השלטונות לסגור זמנית שלושה שדות תעופה, בהם שדה התעופה העמוס של סורביה.
כ-200,000 תושבים המתגוררים ב-36 כפרים ברדיוס של 10 קילומטרים מההר נצטוו על ידי השלטונות להתפנות.
שירת במזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה.
היה מושל חצי-האי סינַי מטעם ממשלת מצרים בשנים 1923–1936. סופר פורה ושנון.
נודע בכתביו על אורח חייהם של תושבי מדבריות המזרח התיכון.