tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר החצייה הם רותקו לקרקע על ידי הכוחות הגרמנים, אולם הצליחו להיחלץ מכך, מאחר שהכוחות הגרמנים במקום היו מדולדלים עקב ההתקפה הכושלת שלהם נגד ראש הגשר בבאיון.
המהלך של גדוד שריון 37 בפיקודו של אברמס ב-13 בספטמבר הביא אותם עד לכפר פרנס אן סולנואה (Fresnes-en-Saulnois) השוכן כ-5 ק"מ מערבית לטירת סאלין (Château-Salins).
למחרת הפקודות שונו, כך שכוח משולב A אמור היה לכבוש את השטח השולט ליד הכפר אראקורט (Arracourt), ובכך לחסום את דרכי הבריחה של הגרמנים מנאנסי.
פשיטות ההטרדה האלו היו מוצלחות.
כוח משולב A לקח בשבי 400 חיילים גרמנים והשמיד מעל 160 כלי רכב והוציא מכלל פעולה עשרה תותחים משחיתי טנקים בקוטר 88 מ"מ.
למחרת הגיעה לידיהם ידיעה כי מתוכננת התקפת נגד גרמנית בדיולואר (Dieulouard), לכן שלחו לשם תגבורת המורכבת מגדוד חיל רגלים ופלוגת טנקים וכך הצליחו לייצב את המצב במקום.
לאחר שכוח משולב B חצה את נהר מוזל בדרום, ומאחר שתוואי השטח לא אפשרו הקמת קו הגנה ראוי, נסוגו הגרמנים לתוך יער ויטרימונט (Forêt de Vitrimont), תוך שהם חוצים את נהר מוארטה (Meurthe).
לגרמנים לא נותר מספיק זמן לייצב קו הגנה ולכן הם נהדפו גם מהיער לאחר שכוח משולב B חצה את נהר מוארטה ב-14 בספטמבר, כאשר רוב הנסוגים הגיעו עד לכפר לונוויל (Lunéville).
המפגש בין יחידות מכוח משולב B ובין כוח משולב A בתעלת מארן-ריין (Marne-Rhin Canal) היוותה את השלמת הכיתור סביב נאנסי.
התקיפה הממוקדת סביב נאנסי האיצה את נסיגת הכוחות הגרמנים מהעיר, כאשר למעשה ב-13 בספטמבר העיר נמסרה לכוחות האמריקאים על ידי מפקד הארמייה הגרמני, גנרל יוהנס בלסקוביץ.
חטיבות חיל רגלים 320 ו-137 המשיכו להתקדם מראש הגשר בבאיון (Bayon) תוך ביצוע מעקף לכיוון נהר מוארטה (Meurthe), תוך שהם חוצים אותו לקראת ערב ה-14 בספטמבר.
ב-16 בספטמבר רגימנט הרגלים ה-320 חצה את תעלת מארן-ריין (Marne-Rhin Canal), בעוד הרגימנט ה-137 התקדם עד לקרבת סנט ניקולא דה פור (Saint-Nicolas-de-Port).
בנקודה זו התגלה כיס התנגדות של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553 הגרמנית, וכך שני הרגימנטים, 137 ו-320 ספגו אש נגד חזקה.
ב-14 בספטמבר התכונן רגימנט הרגלים ה-319 להיכנס לתוך נאנסי.
מודיעין שסופק על ידי כוחות של הצבא הצרפתי דיווח ליחידות האמריקאיות כי הגרמנים פינו את יער היי (Forêt de Haye), וב-15 בספטמבר גדוד שריון 3 והרגימנט ה-319 נכנסו לנאנסי בדרך טול תוך שהם חוצים את העיר עד לקצה המזרחי ללא כל התנגדות.
שחרור נאנסי סיפק לכוחות בעלות הברית מרכז תקשורת צרפתי חשוב, ומאוחר יותר שימשה העיר כמפקדת הארמייה השלישית.
הכוחות הגרמנים שהיו בנאנסי הצליחו ברובם לברוח למרות הכיתור על העיר והיו מסוגלים עדיין להמשיך בפעילות מלחמתית במהלך המערכה בלורן.
ההתקפה המוצלחת של הקורפוס ה-20 האמריקאי מעבר לנהר מוזל סביב נאנסי דרבנה את הגרמנים לצאת בהתקפת נגד באזור הכפר אראקור (Arracourt), על ידי ארמיית הפאנצר החמישית.
קרב נבי סמואל היה קרב שהתחולל בין 18 בנובמבר ל-24 בנובמבר 1917 בין הצבא הבריטי לצבא העות'מאני, כחלק מהקרבות לכיבוש ירושלים במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
מטרת הבריטים הייתה לכבוש את נבי סמואל כדי שהמקום ישמש קרש קפיצה לכיבוש ירושלים.
המקום אומנם נכבש, אך הבריטים נתקלו בהתנגדות עזה של הטורקים, סבלו מנפגעים רבים ולא הצליחו לממש את תוכניתם להגיע משם לירושלים.
בשלהי אוקטובר 1917 פתחו הכוחות הבריטים במתקפה בצפון הנגב, שבמרכזה כיבוש באר שבע שצלח לאחר תוכנית הטעיה שרקמו הבריטים.
פריצת קווי ההגנה הטורקים בבאר שבע ובהמשך בתל חווילפה ובתל א-שריעה ותל הוריירה, איפשרה לבריטים להתקדם צפונה במהירות תוך התמודדות עם הטורקים הנסוגים, בשורה של קרבות שניהלו במהלך נובמבר במסגרת מרדף פלשת.
עד אמצע נובמבר ביססו הבריטים את אחיזתם בכל האזור מיפו מזרחה כשב-14 בנובמבר כבשו את "תחנת הצומת" (תחנת הרכבת נחל שורק) וחסמו בכך נתיב האספקה לירושלים שעשה שימוש בקו הרכבת יפו-ירושלים.
ב-15 בנובמבר כבשו כוחות אנזא"ק את רמלה ולוד, וחסמו בכך את הדרך הראשית העולה לירושלים.
מפקד הכוחות הבריטים, אדמונד אלנבי, החליט לנצל את המומנטום, ועל אף עייפות הכוחות הורה על כיבוש ירושלים.
כדי ליישם זאת נדרשו הכוחות להשתלט על נקודות מפתח בהן התבצרו הטורקים וביניהן הייתה גם נבי סמואל.
כפר נבי סמואל שוכן בפסגת הר בגובה של 884 מטר מעל פני הים וכ-5 ק"מ מצפון לירושלים.
פסגת ההר שולטת על כל סביבותיה וצופה על ירושלים, ולכן למחזיק במקום פתוחה הדרך להתקדם לירושלים.
הטורקים, שהבינו את חשיבותה של נקודה זו, ביצרו אותה, והפכו אותה לחלק מקו ההגנה הצפוני של ירושלים.
לכיבוש ירושלים הקצה הפיקוד הבריטי את היחידות הבאות:
דיוויזיה אחת מתוך הקורפוס ה-20: הדיוויזיה ה-53 הוולשית בפיקוד מייג'ור גנרל סטנלי מוט (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-158, ה-159 וה-160).
2 דיוויזיות מתוך הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין:
הדיוויזיה ה-75 בפיקוד מייג'ור גנרל סר פיליפ פיילין (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-232, ה-233 וה-234)
2 דיוויזיות מתוך קורפוס-המדבר הרכוב בפיקוד גנרל הנרי שובל:
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון (הכוללת את הבריגדות ה-3 וה-4 של הפ.ק.א והבריגדה הרכובה ה-5).
הכוחות הטורקים שנסוגו מפני האופנסיבה הבריטית כללו את הארמייה השביעית והארמייה השמינית.
במהלך נסיגתן הופרדו הארמיות כשהארמייה השביעית פנתה להגן על ירושלים וגב ההר בעוד שהארמייה השמינית נערכה להגן על מישור החוף, השרון והשומרון.
במהלך הנסיגה נפגעו חיילים רבים וכ-10,000 חיילים טורקים נשבו.
על אף זאת הצליחו חיילי הארמייה השביעית לבנות מערך ביצורים חזק סביב ירושלים שנתמך בסוללות ארטילריה.
הנסיגה החפוזה של שתי הארמיות הטורקיות יצרה טריז שמנע במקרים רבים העברת סיוע בין הארמיות.
הבריטים ניסו לנצל מרווח זה בניסיון להתקדם צפונה.
תוכניתם של אלנבי והפיקוד הבריטי לכיבוש ירושלים התבססה על כיתור העיר מרוב עבריה כדי לאלץ את הטורקים לסגת ממנה.
התוכנית כללה את המהלכים הבאים:
כיתור העיר מדרום על ידי הדיוויזיה ה-53 שתעלה מבאר שבע, חברון ובית לחם.
כיתור העיר ממערב ומצפון על ידי שתי דיוויזיות רגלים (ה-75 וה-52) ודיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי כשהדיוויזיה ה-75 תנוע על הדרך הראשית יפו-ירושלים בעוד ששתי הדיוויזיות האחרות תוכננו לנוע מצפון לדיוויזיה ה-75.
כיתור זה נועד לאלץ את כוחות הטורקים לסגת מזרחה לבקעת הירדן.
המערכה החלה ב-18 בנובמבר 1917. כבר בשלבים הראשונים הואטה התקדמותן של הדיוויזיה ה-52 וה"יומנרי" וזאת בגלל התנגדות טורקית חזקה ובגלל תנאי הקרקע ומזג האוויר הגשום ורק הדיוויזיה ה-75 הצליחה להתקדם מרחק משמעותי במעלה באב אל-ואד והגיעה ב-20 בנובמבר עד אזור קַרְיַת אלְ-עִנַבּ.
ב-21 בנובמבר שינתה הדיוויזיה ה-75 את מגמת התקדמותה והחלה לנוע לכוון צפון-מזרח כדי לחבור לדיוויזיית ה"יומנרי" אולם הכוחות נבלמו ליד כפר בידו והקרבות באזור נמשכו כל היום.
בסיום היום הצליחה הבריגדה ה-234 לכבוש את נבי סמואל ולהאחז בו.
במקביל ניסו חלק מהכוחות הבריטים לאגף את נבי סמואל מצפון ולכבוש את כפר אל-ג'יב כדי לחסום את כביש ירושלים-שכם אולם לא הצליחו.
בגלל עייפות הלוחמים ומחסור בציוד נעצרה הלחימה והכוחות הבריטים, ובמיוחד הבריגדה ה-234 שכבשה את נבי סמואל, נאלצו להתמודד במשך שבועיים עם התקפות נגד טורקיות שניסו לכבוש מחדש את הכפר ולהסיג את הבריטים מצפון ירושלים.
בלימת התקדמות הכוחות הבריטים והיקף הנפגעים הגדול במהלך כיבוש נבי סמואל וסביבתה ובמהלך התקפות הנגד הטורקיות הובילו את מפקד הקורפוס ה-21 לבקש סיוע מהקורפוס ה-20 כדי שיחידותיו יוכלו לסגת ולהתרענן ואכן עד 28 בנובמבר הושלמה החלפת הכוחות.
חוסר היכולת של הצבא הבריטי להתקדם לירושלים מכוון נבי סמואל הוריד מהפרק את התוכנית המקורית לכבוש את ירושלים מצפון ואילץ את הפיקוד הבריטי לטוות תוכנית חדשה.
המערכה לכיבוש ירושלים התחדשה ב-8 בדצמבר 1917, בעזרת כוחות רעננים שהביא אלנבי, והטורקים שחששו מהשלמת הכיתור על העיר נסוגו ממנה והעיר נכנעה.
קרב ניר עם התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
במהלך הקרב הסתערו מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס על קיבוץ ניר עם הצמוד לשדרות במטרה לבצע טבח בתושבי הקיבוץ ולחטוף מהם לרצועת עזה.
כוחות חטיבת גולני ומאוחר יותר משמר הגבול בלמו את המחבלים.
בניגוד למרבית היישובים באזור, המחבלים לא הצליחו לחדור לקיבוץ ולא היו נפגעים מבין חברי הקיבוץ.
לקיבוץ ניר עם ניסו לחדור לפחות 65 מחבלים.
סביב השעה 6:30 התקבלו ידיעות על חדירת מחבלים לשטח מדינת ישראל.
בעקבות כך הנחתה רבש"צ הקיבוץ, ענבל ליברמן, את כיתת הכוננות להיערך לקרב הגנה כנגד המחבלים.
ליברמן הכינה תוכנית קרב להגנת הקיבוץ.
היא הציבה מארבים סביב גדר הקיבוץ, וגייסה חמושים נוספים (שלא השתייכו לכיתת הכוננות) לתגבר את כיתת הכוננות.
בנוסף, בשל נפילת רקטות נפסק החשמל בניר עם, הורתה ליברמן שלא להפעיל את הגנרטור של הקיבוץ, על מנת למנוע אפשרות של פתיחת שערי הקיבוץ.
תחקיר צה"ל (שערך אל"ם במיל' ירון סיטבון) קבע שלפעולות הרבש"צ לא הייתה חשיבות במהלך הקרב.
הפלוגה האחראית על הגזרה, פלוגה א' מגדוד 13 של חטיבת גולני תחת פיקודו של רס"ן יוני כהן, תפסה את הגזרה מסוף חודש יולי 2023. כארבעים מחיילי הפלוגה שסגרו את החג בבסיס קמו סביב השעה 5:00 למטלות הבוקר.
הקרב להגנת הקיבוץ החל ב-6:30 וארך כשמונה עשרה שעות.
במהלך הקרב שלושה כוחות בפיקודו של רס"ן יוני נלחמו בחרוף נפש למנוע מהמחבלים להגיע לגדר הקיבוץ.
במהלך הקרב הצליחו המחבלים להגיע עד המדגרה, מערבית לקיבוץ.
המחבלים נבלמו במדגרה בעקבות מחסום כלי רכב ומארב שהניח רס"ן יוני על מנת לחסום את ציר ההגעה לקיבוץ.
בקרב לקח חלק צוות טנק 4 מפלוגה ח' של מגדוד 77, בפיקודו של סגן גיא חיון, אשר היה במרחב הלחימה, והופנה לנקודה המתאימה.
אף על פי שהטנק נפגע מאש נ"ט ומפקד הטנק נכווה בפניו, הטנק וצוותו המשיכו בלוחמה והיה להם חלק מרכזי במניעת חדירת המחבלים לקיבוץ.
שני מחבלים בלבד הצליחו לעבור את החסימה שפלוגה א' העמידה על הציר.
הם החלו במרוצה דרך שדה חרוש לעבר הקיבוץ.
כיתת הכוננות וחיילי גולני ירו לעברם.
אחד המחבלים נהרג מירי כיתת הכוננות והשני חוסל על ידי כוח גולני.
אזרח ישראלי אחד, סאמר פואד אל-טלאלקה, תושב חורה שעבד במדגרה, נחטף לעזה ולאחר כחודשיים בשבי נהרג בשוגג על ידי כוחות צה"ל.
במהלך הקרב זרק מחבל רימון לתוך נמ"ר של לוחמי גדוד 13. רב"ט מתן אברג'יל קפץ על הרימון והציל את חייהם של 6 חיילים שהיו עימו.
בהמשך הוקפצו לקיבוץ לוחמי החטיבה הטקטית של משמר הגבול.
הם הגיעו לקיבוץ בשעה אחת עשרה וחמש דקות והמשיכו מערבה לעבר המדגרה.
לחיילי גולני לא נותרה תחמושת כמעט והגעת הכוח הזה הצילה אותם ואת הקיבוץ.
היחידה הטקטית ניהלה קרב מול המחבלים שנותרו וחיסלה אותם.
בנוסף חילצו את חיילי גולני אשר היו פצועים בתוך הנמ"ר.
לוחם מהחטיבה הטקטית, רס"ב רומן גנדל, מדריך לוט"ר, נהרג בקרב.
כל תושבי הקיבוץ ניצלו מטבח.
מפקד גדוד 77 סא"ל ש', הורה לפלוגה א' להמשיך במצוד אחר המחבלים שנמלטו מהקרב על ניר עם ולא לאפשר להם לשוב לעזה.
לוחמי פלוגה א' והטנק מגדוד 77 רדפו אחרי המחבלים וחיסלו אותם.
בחצות החליפו כוחות מגדוד 12 של גולני את חיילי פלוגה א', שחזרו לבסיסם.
המערכה באזור סטָלינגרָד הייתה מערכה צבאית מכרעת, שהתחוללה במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה בין ברית המועצות למדינות הציר בראשות גרמניה הנאצית באזור העיר סטלינגרד (וולגוגרד) בדרום רוסיה של ימינו, מאמצע יולי 1942 עד ראשית פברואר 1943.
המערכה התרכזה סביב סטלינגרד, ובמהלכה נכשלו המאמצים של הצבא הגרמני להשלים את כיבוש העיר מידי הצבא הסובייטי.
היא הסתיימה בניצחון מכריע של הצבא האדום.
ניצחון זה נחשב לנקודת מפנה מרכזית במלחמת העולם השנייה בכלל, ובחזית המזרחית בפרט.
המערכה באזור סטלינגרד ובתוך העיר עצמה הייתה מן הקשות, העקובות מדם והממושכות ביותר במלחמת העולם השנייה.
היא ארכה למעלה משישה חודשים, ובמהלכה ספגו שני הצדדים כשני מיליון אבדות – הרוגים, פצועים, נעדרים ושבויים.
מרבית החוקרים נוהגים לחלק את המערכה לשלושה שלבים עיקריים: המערכה על דרכי הגישה לסטלינגרד (יולי–אוגוסט 1942), המערכה בתוך העיר ובסביבתה הקרובה (ספטמבר–נובמבר 1942), ומתקפת הנגד הסובייטית, שהביאה לכיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד ולאחר מכן להשמדתם ולכניעתם (נובמבר 1942 – ראשית פברואר 1943).
האבדות הכבדות שספגו כוחות הציר במהלך המערכה באזור סטלינגרד הטו את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובת ברית המועצות.
אף על פי שאבדות הצבא הסובייטי במהלך הקרב עלו במידה ניכרת על אבדות כוחות הציר, הוא זכה בניצחון שהיה בעל משמעות מורלית ואסטרטגית רבה.
הניצחון בקרב סטלינגרד סימן את תחילת נסיגת הצבא הגרמני מהשטחים שנכבשו על ידו בברית המועצות, ואת ראשית התפנית לטובת בעלות הברית בזירה האירופית של מלחמת העולם השנייה, וסייע להביא, בסופו של דבר, לתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית במלחמה.
ב-22 ביוני 1941 יצאו גרמניה ובעלות בריתה למבצע ברברוסה, מתקפה רחבת היקף על ברית המועצות, שנועדה להכניע אותה ולהשתלט על שטחה.
לקראת מרץ 1942 גרמו הפשרת השלגים והבוץ העמוק בדרכים, נוסף על התשישות של הצבאות היריבים, לקיפאון זמני בפעילות הצבאית בחזית המזרחית.
לקראת אביב 1942 התאושש הצבא הגרמני בחזית המזרחית מן האבדות הכבדות שספג במהלך תשעת החודשים הראשונים של המלחמה נגד ברית המועצות, הוא קיבל תגבורות ניכרות והיה מוכן לחדש את המתקפה.
הפיקוד הגרמני העליון הבין שעליו לחתור להשגת הכרעה צבאית במלחמה נגד ברית המועצות, מכיוון שהצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, לאחר המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, העמידה את גרמניה בסכנה של ניהול מלחמה בשתי חזיתות.
האפשרות לחדש את המתקפה על מוסקבה נדחתה, בהנחה שהפיקוד הסובייטי יצפה לכך וירכז את מרבית עתודותיו באזור מוסקבה (כפי שאכן קרה).
רוב המפקדים הבכירים של הוורמאכט בחזית המזרחית תמכו בעריכת מבצעים צבאיים מוגבלים בחזית הדרומית.
הוא האמין שכיבוש דרום רוסיה, כולל אזור הקווקז, שבו נמצאו מאגרי הנפט העיקריים של ברית המועצות, יפגע בצורה אנושה במאמץ המלחמה הסובייטי, ויקשה על ברית המועצות להמשיך לנהל את המלחמה.
התוכנית הגרמנית כללה גם את חסימת התנועה בנהר הוולגה, ששימש עורק התחבורה הראשי בין אזור עבר הקווקז והרפובליקות של מרכז אסיה לשאר חלקי ברית המועצות, בעיקול הנהר סמוך לעיר סטלינגרד.
התוכנית הסופית של המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה הייתה פשרה בין הגישה הזהירה והשמרנית, שאפיינה את הפיקוד העליון של הוורמאכט, ובין תוכניותיו השאפתניות של היטלר.
הכוחות המזוינים של ברית המועצות כללו שני מרכיבים עיקריים: הצבא האדום וכוחות ביטחון הפנים של הנק"ד, ובהם יחידות משמר הגבול הסובייטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו כוחות ביטחון הפנים כפופים ישירות ללברנטי בריה, ראש הנקו"ד, אולם במצבי חירום צבאיים, כגון קרב מוסקבה או קרב סטלינגרד, הם הוכפפו למרותו של המפקד הצבאי בשטח.
כוחות ביטחון הפנים כללו מאות אלפי חיילים (53 דיוויזיות ו-28 בריגדות עצמאיות ב-1945), והוצבו בדרך כלל מאחורי יחידות קו החזית של הצבא האדום כ"יחידות חסימה", שנועדו למנוע בריחה המונית או עריקה של חיילים.
עם זאת במקרים רבים מילאו יחידות ביטחון הפנים תפקיד פעיל בלחימה נגד הגרמנים ואף ספגו אבדות כבדות.
דיוויזיית הרגלים ה-10 של הנקו"ד, למשל, ששימשה במקור חיל המצב של סטלינגרד, הוצבה תחת פיקוד הארמייה הסובייטית ה-62, ומילאה תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית הראשונה על העיר.
כוחות היבשה של הצבא האדום נחלקו לשני סוגים עיקריים: יחידות הרגלים, שהיו בעלי ניידות מוגבלת, ונעו בעיקר ברגל והכוחות הניידים.
הכוחות הניידים, שכללו את קורפוסי השריון, הקורפוסים הממוכנים וקורפוסי הפרשים (מספר יחידות הפרשים בצבא הסובייטי היה גבוה יחסית לצבאות מערביים), קיבלו לידיהם את רוב כלי הרכב הממונעים, כושר הניידות שלהם היה גבוה יחסית, והם נועדו לעריכת מבצעי עומק בעורף האויב (כאשר הצבא האדום היה במתקפה).
המחסור בכלי רכב ממונעים, שממנו סבל הצבא הסובייטי, גרם שדיוויזיות חיל הרגלים התקשו לעמוד בקצב ההתקדמות של הכוחות הניידים, ולכן הם נותרו בדרך כלל מאחור במהלך מבצעים התקפיים.
אחד ההבדלים הבולטים בין הצבא האדום לצבא הגרמני ולצבאות מערביים אחרים היה שאחוז החיילים הלא קרביים (חיילים תומכי לחימה או בשירותים הלוגיסטיים) ששירתו במסגרתו היה נמוך יחסית.
החייל הסובייטי היה הרבה פחות "מפונק" מן החייל הגרמני והצרכים שלו היו מצומצמים יחסית.
הוא הורגל "לחיות מהארץ", ולכן יכלו הדרגים הלוגיסטיים של הצבא האדום להתרכז בעיקר באספקת דלק ותחמושת לדרגים הלוחמים, וגודלו של "הזנב הלוגיסטי" ביחידות הצבא האדום היה מצומצם יחסית ליחידות מקבילות בצבאות מערביים.
מאפיין ייחודי בולט נוסף של הצבא האדום היה שליטתה ההדוקה של המפלגה הקומוניסטית בצבא באמצעות "קצינים פוליטיים" (קומיסרים ופוליטרוקים).
הם הוצמדו למפקדי היחידות הצבאיות בכל הרמות, במטרה לפקח על נאמנותם המפלגתית.
שיטת "הפיקוד הכפול" פגעה קשות ביעילות התפקוד של היחידות הצבאיות.
לכן החל מאוקטובר 1942 הוגבלו מאוד סמכויותיהם של הקצינים הפוליטיים, ונאסר עליהם להתערב בהחלטות המפקדים הצבאיים.
הם הורדו לדרגת "סגן המפקד לעניינים פוליטיים", והוגבלו לעיסוק בחינוך פוליטי ובתעמולה בקרב החיילים.
בקיץ 1942 נמצאו כוחות היבשה של הצבא האדום בעיצומו של תהליך ארגון מחדש בעקבות מן הלקחים שנלמדו בשנה הראשונה של המלחמה נגד גרמניה הנאצית.
כוחות הצבא האדום שהוצבו במחוזות המערביים של ברית המועצות ערב פתיחת מבצע ברברוסה הושמדו כמעט לחלוטין, ואת מקומם תפסו כוחות עתודה שאומנו וצוידו בחופזה באזורי העורף.
כתוצאה מן האבדות הכבדות שספג הצבא האדום בשנה הראשונה למלחמה, כללה דיוויזיית רגלים סובייטית ממוצעת בקיץ 1942, כ-50 אחוז מתקן כוח האדם שלה בקיץ 1941, אך עוצמת האש שלה גדלה במידה ניכרת.
היא צוידה בהרבה יותר כלי ארטילריה ונשק נגד טנקים מסוגים שונים, וחלק ניכר מן החיילים צוידו בתת-מקלעים וברובים חצי-אוטומטיים.
הכוחות המשוריינים אורגנו אף הם מחדש במסגרת קורפוסי שריון וקורפוסים ממוכנים (שהחליפו את דיוויזיית השריון, כיחידה הרב-זרועית האורגנית), וכן במסגרת בריגדות ורגימנטים עצמאיים, שנועדו לספק סיוע צמוד ליחידות חיל הרגלים.
בקיץ 1942 הופיעו לראשונה גם ארמיות שריון, כוח משולב נייד רב עוצמה, שהורכב בדרך כלל משני קורפוסי טנקים וקורפוס ממוכן אחד, וכלל יחידות טנקים, תותחים מתנייעים, חי"ר מוסע על גבי משאיות, תותחי נ"מ ותותחי נ"ט.
במקביל חיל האוויר הסובייטי היה בתהליך של ארגון מחדש במסגרת של ארמיות אוויר, שכל אחת מהן כללה יחידות של מטוסי קרב, מפציצים ומטוסי תקיפה.
בדרך כלל כל "חזית" סובייטית (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) קיבלה תחת פיקודה ארמיית אוויר אחת.
רמתו המקצועית של הצבא האדום בתקופת המערכה על סטלינגרד הייתה נמוכה באופן משמעותי מזו של הצבא הגרמני, למרות השיפורים הניכרים שבוצעו בציודו ובארגונו בשנים 1941–1942. אולם הפיקוד הסובייטי, לפחות ברמות הגבוהות (מפקדי ארמיות וחזיתות), כלל אחוז גבוה של מפקדים מוכשרים, שקודמו במהירות בעקבות ביצועיהם בשדה הקרב בחודשים הראשונים של המלחמה.
גם הפיקוד הסובייטי העליון כלל מספר קציני מטה מבריקים, כגון אלכסנדר ואסילבסקי (שמילא תפקיד מרכזי במהלך קרב סטלינגרד) ואלכסיי אנטונוב.
לעומת זאת הפיקוד הסובייטי ברמות הנמוכות והבינוניות התאפיין בדרך כלל בהיעדר גמישות, מקוריות ויוזמה.
שרר בו החשש מקבלת החלטות עצמאיות ונטיה להיצמד לפקודות; בין השאר, כתוצאה מזיכרון הטיהורים הפוליטיים שנערכו בפיקוד הצבא הסובייטי בשנים 1937–1938, שבמהלכם חוסל חלק ניכר מן הקצונה הבכירה של הצבא; וכן בגלל המערכת הפוליטית הסובייטית, שלא עודדה חשיבה עצמאית.
המגבלות של הפיקוד הסובייטי הזוטר הורגשו בעיקר כאשר הצבא הסובייטי נמצא במתקפה ונדרש לנהל מבצעי עומק בעורף האויב; הצבא הסובייטי הצטיין יותר בלחימה במגננה.
בתקופה שקדמה לפלישה הגרמנית לברית המועצות, היה נשק החי"ר הסטנדרטי בצבא האדום רובה מוסין נגאן משופר מדגם M1891/30 - רובה נטען בריח בעל מחסנית 5 כדורים בקליבר 7.62 מ"מ.
דגמים משופרים של רובה זה בגרסת קרבין יוצרו בכמויות גדולות מאוד גם במהלך המלחמה.
בשנים 1939–1941 פיתח הצבא האדום מספר דגמי רובים חצי אוטומטיים ותת-מקלעים, אך רק לאחר פתיחת מבצע ברברוסה, הוחל בייצור המוני שלהם.
בשנת 1942 כבר צוידו החיילים הסובייטיים בכמויות גדולות של רובים חצי אוטומטיים מדגם SVT-40 בעלי מחסנית של 10 כדורים, ובתת-מקלעים מדגם פפ"ש עם מחסנית תוף עגולה שהכילה 71 כדורים.
הצבא הסובייטי היה מצויד גם במקלעים קלים מדגם "דגטיאריוב", ובמקלעים בינוניים מיושנים מדגם "מקסים" M1910, שהוחלפו רק ב-1943 על ידי מקלע גוריונוב SG-43. בניגוד לצבא הגרמני לא היה לצבא האדום מקלע חי"ר אוניברסלי רב תכליתי, דוגמת ה-MG34 הגרמני, והמקלעים שעמדו לרשותו היו פחות יעילים והרבה יותר מסורבלים להפעלה.
לפני פרוץ המלחמה היו לצבא האדום למעלה מ-20 אלף טנקים, אך רובם המכריע היו טנקים קלים מסדרת BT, שהתקשו להתמודד מול טנקי הפאנצר הגרמניים סימן 3 וסימן 4. בשנת 1942 הוחל בייצור המוני של טנקים בינוניים מדגם T-34/76 שהפכו לעמוד השידרה של כוחות השריון הסובייטיים.
ה-T-34 נחשב לאחד הטנקים המוצלחים ביותר של מלחמת העולם השנייה, וב-1941 הוא היה עדיף על כל סוגי הטנקים הגרמניים שעמדו מולו, אך הוא לקה בשתי מגבלות קשות, שפגעו ביעילותו - צריח קטן למדי שהכיל 2 אנשים בלבד, והעדר קשר רדיו אלחוטי (בעיה שנפתרה רק ב-1943).
ב-1942 כבר ייצרו הגרמנים דגמים משופרים של טנקים, שהיו מסוגלים להתמודד נגדו בהצלחה.
הצבא האדום היה מצויד גם בטנקים כבדים מדגם "קלים וורושילוב" KV-1, שגם הם צוידו בתותח 76.2 מ"מ, אך היו בעלי שריון עבה יותר, ולכן איטיים יותר.
עם זאת, חלק ניכר מהטנקים הסובייטיים ב-1942 היו עדיין טנקים קלים מהדגמים T-60 ו-T-70. טנקים אלו, עם 2 אנשי צוות בלבד ושריון דק, לא היוו יריב של ממש לטנקים הגרמניים.
הם הצטיינו בניידות גבוהה, ושימשו בעיקר כרכבי סיור משוריינים, בדומה לפאנצר סימן 2 הגרמני.
קבוצת ארמיות B, שלחמה באזור סטלינגרד, כללה יחידות מרוב המדינות הגרורות של גרמניה, שנטלו חלק במערכה בחזית הסובייטית.
בנוסף לשלוש ארמיות גרמניות (שאחת מהן, הארמייה השנייה, לא השתתפה במערכה באזור סטלינגרד), כללה קבוצת הארמיות 2 ארמיות רומניות (השלישית והרביעית), את הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי ואת הארמייה ההונגרית השנייה.
צבאות בעלות הברית של גרמניה הנאצית לא השתתפו אמנם במערכה בתוך העיר סטלינגרד (למעט רגימנט קרואטי אחד), אולם הם נטלו חלק במערכה באזור סטלינגרד ובחבל הדון, בעיקר במהלך מתקפת הנגד של הצבא הסובייטי בחורף 1942–1943.
הוורמאכט היה, אולי, הכוח הצבאי המקצועי והיעיל ביותר מכל הצבאות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה.
החייל הגרמני היה מקצועי ומאומן היטב, והצטיין הן במתקפה והן במגננה.
הוא גם הוכיח יכולת הסתגלות מהירה לתנאים המשתנים בשדה הקרב, במיוחד בשלבים המאוחרים של המלחמה, כאשר הצבא הגרמני נמצא כמעט תמיד בנחיתות מספרית גדולה מול יריביו, בכוח אדם ובנשק כבד.
הצבא הגרמני הצטיין ברמה גבוהה של גמישות, יכולת אלתור ויוזמה.
הקצינים הגרמניים בדרגות הנמוכות חונכו והומרצו לקחת יוזמה, וקיבלו מידה רבה של חופש פעולה מהפיקוד הצבאי הבכיר.
הצבא הגרמני הרבה להשתמש בצוותי קרב משולבים רב זרועיים ("קמפגרופה") שהוקמו אד הוק לצורך מילוי משימות מוגדרות, והצטיין במיוחד בקרבות תנועה.
עם זאת בניגוד לתדמיתו כצבא ממונע מודרני, רק כ-20 אחוז מן היחידות שהשתייכו לכוחות היבשה של הוורמאכט (גרמנית: Heer, צבא) היו ממונעות לחלוטין או בחלקן הגדול (דיוויזיות שריון וחרמ"ש).
90 אחוז מן החיילים בדיוויזיות הרגלים, שהיו רוב מניינו של הצבא הגרמני, נעו ברגל או על גבי אופניים, ודרגי התובלה שלהם התבססו בעיקר על סוסים.
גם הארטילריה הגרמנית הייתה ברובה ארטילריה נגררת, אם כי יחסית לצבא הסובייטי, הצבא הגרמני הרבה להשתמש בתותחים מתנייעים מסוגים שונים.
לעומת השינויים מרחיקי הלכת שעברו על הצבא הסובייטי במהלך השנה הראשונה של המלחמה בחזית המזרחית, מעטים היו השינויים שנערכו בהרכבו של הצבא הגרמני.
השינוי המשמעותי ביותר היה צמצום גדול של מספר הטנקים בדיוויזיות השריון ובדיוויזיות הממונעות, מהלך שאִפשר לפיקוד הגרמני להכפיל כמעט את מספר הדיוויזיות הניידות שפעלו בחזית הסובייטית.
בניגוד לצבא הגרמני, צבאות בעלות בריתה של גרמניה הנאצית, ששירתו בחזית הסובייטית, היו נחותים בהשוואה לצבא הסובייטי.
הארמיות הרומניות, האיטלקיות וההונגריות, שהגנו על האגף הצפוני של כוחות הציר באזור הדון, סבלו ממחסור בנשק כבד ובנשק מסייע (טנקים, ארטילריה, תותחי נ"ט ומטוסים), והכלים שעמדו לרשותם היו ברובם מדגמים מיושנים, ולא התאימו לדרישות שדה הקרב בחזית הסובייטית.
להוציא מספר יחידות עילית (דוגמת הקורפוס האלפיני) מרבית היחידות שלהן סבלו ממורל ירוד ומפיקוד לקוי ולא היו מאומנות ומצוידות כראוי.
נשק החי"ר הסטנדרטי של הצבא הגרמני בראשית מלחמת העולם השנייה היה רובה נטען בריח בקליבר 7.92 מ"מ עם מחסנית בת 5 כדורים תוצרת "מאוזר" Gewehr 98, וגרסת הקרבין שלו מאוזר K98 (המוכר בישראל בכינוי "רובה צ'כי").
ב-1941 החלו להיכנס לשירות רובים חצי אוטומטיים בעלי מחסנית 10 כדורים מדגם Gewehr 41, שהוחלפו מאוחר יותר בדגם המשופר Gewehr 43. בנוסף לכך צויד החי"ר הגרמני בכמויות גדולות של תת-מקלע מדגם MP40, הידוע בכינויו "שמייסר", בעלי תחמושת 9 מ"מ ומחסנית של 30 כדורים.
הנשק המסייע הכיתתי והמחלקתי העיקרי היו מקלעים קלים ובינוניים יעילים מדגם MG34, שהוחלפו ב-1942 בדגם משופר, ה-MG 42. יחידות החי"ר הגרמני צוידו בכמויות גדולות של מקלעים קלים, שהעניקו להם עוצמת אש חזקה ועדיפות על יריביהם.
הדגמים המשופרים של פאנצר סימן 3 (שצוידו בתותח 50 מ"מ ארוך קנה L/60) ושל פאנצר סימן 4 (בעלי תותח 75 מ"מ ארוך קנה L/43), יכלו להתמודד בהצלחה כנגד הטנקים הסובייטיים מדגם T-34 ומדגם KV-1. אולם בקיץ 1942 עדיין היה מספרם קטן יחסית.
לקראת סוף 1942 הוכנסו לראשונה לשימוש בחזית הסובייטית גם טנקים כבדים מדגם טיגר עם תותח 88 מ"מ, שהיו עדיפים בהרבה על כל סוגי הטנקים שעמדו לרשות הצבא הסובייטי באותה עת.
תנאי קרקע ואקלים באזור סטלינגרד
השטח בין הנהרות וולגה ודון הוא ברובו המכריע ערבה שטוחה, כמעט נטולת צמחייה גבוהה, ובה כמה סממנים אופייניים למדבר.
הגובה הכללי של הקרקע נע סביב 70 עד 150 מטר מעל פני הים.
בין הוולגה לדון זורמים כמה נהרות בכיוון כללי ממזרח למערב: אקסאי, אקסאי יסאולובסקי, מישקובה, דונסקאיה צאריצה וקפרובקה.
מאפיין ייחודי לאזור זה הוא היותו מבותר על ידי מספר רב של ערוצי נחלים יבשים, עמוקים למדי ובעלי קירות תלולים (הנקראים "באלקה").
ערוצים אלו מעניקים בדרך כלל יתרון משמעותי לכוח המגן, מכיוון שהם מאפשרים לו לתפוס עמדות הגנה נסתרות ב"מדרון אחורי", שקשה לפגוע בהם באש ארטילרית.
פני הקרקע בתוך העיר סטלינגרד היו מבותרים אף הם על ידי שני נהרות (צאריצה בדרום העיר, ומאצ'אטקה בצפונה), וכן על ידי מספר ערוצי נחלים יבשים – ערוץ קרוטוי, ערוץ דולגי, ערוץ באנוי ועוד – שעברו בכיוון כללי ממערב למזרח, התחברו אל הוולגה ופיצלו את העיר לכמה חלקים.
מצד אחד, הערוצים הללו סייעו למגינים הסובייטיים, משום שהקשו על הגרמנים לתקוף מצפון ומדרום את האגפים של הארמייה ה-62, לנתק אותה מן הוולגה ולכתר אותה.
אולם כאשר הגרמנים תקפו חזיתית את העמדות הסובייטיות (כפי שפעלו כמעט תמיד במהלך המערכה על סטלינגרד) הערוצים היו נקודות תורפה של מערך ההגנה הסובייטי.
הם היו קשים להגנה ואפשרו ליחידות גרמניות קטנות להסתנן דרך הקווים הסובייטיים, להגיע עד הוולגה ולתקוף את המגינים הסובייטיים בעורפם.
האקלים באזור סטלינגרד אופייני לאזורי ערבות ולאזורים מדבריים.
האקלים בו הוא אקלים יבשתי – המתאפיין בהבדלים קיצוניים בין הטמפרטורות בשעות היום והלילה, ובין מזג האוויר בחודשי הקיץ והחורף.
בקיץ חם מאוד, והטמפרטורה יכולה להגיע עד 45 מעלות צלזיוס.
ואילו בחודשים דצמבר עד פברואר הטמפרטורה יורדת עד 30 מעלות מתחת לאפס.
כוחות הציר, שכותרו באזור סטלינגרד בשלבים המאוחרים של קרב סטלינגרד, סבלו קשות מתנאי האקלים הקשים, ויכולת הלחימה שלהם נפגעה עקב הקור העז ששרר באזור בחורף 1942/1943.
תוכנית המתקפה הגרמנית בקיץ 1942 נקראה בשם הקוד "Fall Blau" ("מקרה כחול").
ביצוע המתקפה הוטל על קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, שכללה חמש ארמיות גרמניות, וארבע ארמיות מצבאות המדינות הגרורות של גרמניה הנאצית (הונגריה, איטליה, ורומניה), שהתפקיד העיקרי שיועד להן היה להגן על האגפים של הכוח הגרמני המתקדם.
העדר ההסכמה בין היטלר ובין המטה הכללי של הוורמאכט ביחס ליעדי המתקפה המתוכננת בחזית הדרום, השתקף בתוכנית המבצע, שנוסחה באופן מעורפל ויעדיה הסופיים לא הוגדרו.
לפי התוכנית שגובשה סופית בראשית אפריל 1942, נועדה קבוצת ארמיות דרום להשמיד את הכוחות הסובייטיים שעמדו מולה, ולהשתלט על השטח שבין נהר הדון בצפון, נהר הוולגה במזרח, ומורדות הרי הקווקז בדרום.
במבוא לפקודת מבצע מס' 41 נכתב אומנם שאחד היעדים של המערכה בחזית המזרחית בשנת 1942 הוא "לכבוש את אזורי הנפט בקווקז ולחצות את רכס הרי הקווקז", אך תוכנית המבצע הגרמנית לא כללה התייחסות לדרך שבה תושג מטרה זו.
לפי התוכנית, שנועדה להתבצע בשלושה שלבים, היו הכוחות הגרמניים אמורים לכבוש תחילה את העיר וורונז', לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים ממערב לנהר הדון, ולאחר מכן להתקדם אל העיר סטלינגרד על נהר הוולגה בשתי זרועות: הזרוע הצפונית תנוע במורד נהר הדון ואילו הזרוע הדרומית תתקדם לאורך נהר הדונייץ ונהר הדון התחתון.
לאחר ההשתלטות על אזור סטלינגרד נועדו הכוחות הגרמניים, בסיוע כמה ארמיות מצבאות גרורותיה של גרמניה, להקים מערך הגנה, שישתרע ברובו לאורך נהר הדון, מאזור אוריול בצפון עד לנהר הוולגה במזרח, במטרה לאבטח את אגפם השמאלי.
אפשרות אחת הייתה להתקדם צפונה, לאורך נהר הוולגה, כדי לנתק את הכוחות הסובייטיים המגינים על מוסקבה מעורפם, או לנוע בכיוון צפון-מזרח במטרה לכבוש את מרכזי התעשייה הסובייטית בהרי אורל.
מתקפת הקיץ הגרמנית נועדה להתחיל בסוף מאי 1942, אך הסתבכות הארמייה ה-11 בקרבות קשים בחצי האי קרים גרמה לדחיות חוזרות ונשנות.
ההמתנה לסיום מסע המלחמה בקרים התארכה בשל גבורתם של מגיני סבסטופול שעמדו במצור קשה והחזיקו מעמד עד ראשית יולי 1942.
בה בעת ערך הצבא האדום מתקפה גדולה באזור חרקוב באמצע מאי, בניסיון לשחרר את העיר מידי הגרמנים.
הכוחות הניידים הגרמניים ערכו התקפת נגד והצליחו לכתר ולהשמיד חלק גדול מן הכוחות התוקפים במסגרת קרב חרקוב השני.
המתקפה הסובייטית נכשלה בלי שהייתה לה השפעה של ממש על תוכנית המתקפה הגרמנית, אך האבדות הכבדות בכוח אדם ובשריון שספג הצבא האדום במהלכה החלישו מאוד את כוחותיו בחזית הדרומית.
המתקפה הגרמנית נפתחה לבסוף ב-28 ביוני 1942. בסך הכול כוחות הציר שהשתתפו בשלב הפתיחה של "מבצע מקרה כחול", כללו 72 דיוויזיות גרמניות (יותר מ-1.2 מיליון חיילים) ו-30 דיוויזיות רומניות, איטלקיות והונגריות.
כוחות אלו היו מצוידים בכמעט 2000 טנקים ותותחי סער והסתייעו בכ-1700 מטוסים מבצעיים.התנגדות הכוחות הסובייטיים התמוטטה בתוך זמן קצר, וכוחות השריון הגרמניים החלו להתקדם במהירות מזרחה כמעט ללא התנגדות.
כל הניסיונות ליצור קווי הגנה חדשים כדי לבלום את התקדמות הארמיות הגרמניות נכשלו, משום שמהירות ההתקדמות הגרמנית לא אפשרה לצבא האדום להתאושש ולהתארגן מחדש.
מזג האוויר הנוח ופני הקרקע המישוריים אפשרו לכוחות השריון הגרמניים לנצל את יתרונותיהם במלחמת תנועה, ולהפעיל ביעילות את טקטיקת הבליצקריג.
המקום היחיד שבו הצליחו הכוחות הסובייטיים לבלום את ההתקדמות הגרמנית היה באזור העיר וורונז'.
ב-5 ביולי 1942 חצו כוחות מן הארמייה ההונגרית השנייה ומארמיית הפאנצר הרביעית את נהר הדון וכבשו את חלקה המערבי של העיר.
הפיקוד הסובייטי העליון חשש שהגרמנים מתכוונים לנצל את ראש הגשר כדי לנוע בכיוון צפון-מזרח לאזור טמבוב וסראטוב, ולנסות לאגף את מוסקבה ממזרח.
הוא הקים במהירות חזית חדשה בשם חזית וורונז' והעביר תחת פיקודה שלוש ארמיות מן העתודה.
כוחות העתודה הסובייטיים ערכו שורת התקפות נגד ואילצו את כוחות הציר לעבור למגננה בגזרה זו.
לא ברור אם הפיקוד הגרמני התכוון להמשיך בהתקדמות מזרחה לאחר כיבוש וורונז', או שרק רצה להציב באזור כוח חסימה, כדי להגן על האגף השמאלי של קבוצת ארמיות דרום מפני התקפת נגד סובייטית.
ההצלחה הסובייטית המקומית באזור וורונז' לא השפיעה על התקדמות הזרוע הצפונית של המתקפה הגרמנית (שכללה את ארמיית הפאנצר הרביעית והארמייה השישית), שעיקר כוחה המשיך לנוע במהירות בכיוון דרום-מזרח, במקביל לגדה הימנית (הדרומית) של הדון.
נסיגת כוחות הצבא האדום בחזית הדרומית הייתה כה מהירה, עד שהגרמנים לא הספיקו לכתר ולהשמיד כוחות סובייטיים בהיקף גדול; כפי שהיה במערכות הכיתור בקיץ הקודם.
בחודש הראשון של המתקפה הגרמנית תפסה קבוצת ארמיות דרום רק כ-83 אלף שבויים סובייטיים.
הכוחות הניידים הגרמניים התקדמו מאות קילומטרים כמעט ללא התנגדות, וביצעו שורה של תנועות כיתור מרהיבות, אך לא הצליחו לכתר ולהשמיד כוחות משמעותיים של הצבא האדום, והמתקפה שלהם נחתה במידה רבה בחלל ריק.
ב-23 ביולי כבשו הכוחות הגרמניים את העיר רוסטוב על הדון, המכונה "השער לקווקז", לאחר מספר ימים של קרבות רחוב עזים.
נראה היה שכוחות הצבא האדום בחזית הדרום מתפוררים, ושאין כוח המסוגל לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
בשלב זה עשה היטלר טעות קריטית.
התקדמות המתקפה הגרמנית הייתה מהירה ומוצלחת כל כך, עד שהוא החליט לזנוח את תוכנית המבצע המקורית ולנסות להשיג בעת ובעונה אחת את שני יעדיו העיקריים: כיבוש הקווקז וחסימת הוולגה באזור סטלינגרד.
נוסף על כך הארמייה הגרמנית ה-11, שנועדה להצטרף למתקפה הגרמנית על הקווקז לאחר השלמת כיבוש חצי האי קרים, נשלחה במקום זאת צפונה כדי להשתתף במבצע חדש שנועד לכבוש את העיר לנינגרד.
ב-17 ביולי הדיח היטלר את פדור פון בוק, מפקד קבוצת ארמיות דרום, בטענה שגילה זהירות יתר בניצול ההצלחה ופיצל לשניים את קבוצת הארמיות שלו.
ב-23 בחודש הוא הוציא את פקודת מבצע מס' 45, שבמסגרתה נקבע שקבוצת ארמיות B, שכללה את הארמייה השנייה, הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית, תשמיד בשלב ראשון את כוחות הצבא האדום באזור סטלינגרד, תכבוש את העיר, ותקים מערך הגנה במצר היבשה שבין הוולגה לברך נהר דון.
בשלב השני של המתקפה נועדו הכוחות הניידים של קבוצת הארמיות לנוע דרומה מסטלינגרד במורד הוולגה במטרה לכבוש את אסטרחן.
קבוצת ארמיות A, שכללה את הארמייה ה-17, ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה הרומנית השלישית, נועדה לפנות דרומה, לכבוש את אזור קובאן, להשתלט על החוף המזרחי של הים השחור, לחצות את הרי הקווקז, ולהשתלט על שדות הנפט הסובייטיים באזור באקו.
בראייה לאחור אפשר לקבוע שפיצול קבוצת ארמיות דרום גרם לכך שאף אחת משתי קבוצות הארמיות החדשות לא הייתה חזקה מספיק כדי לבצע את המשימות שהוטלו עליה.
התסכול של היטלר מחוסר יכולתה של קבוצת ארמיות דרום לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים העיקריים שעמדו מולה, גרם לו לבצע טעות נוספת.
שתי ארמיות השריון, שכללו ביחד יותר מאלף כלי רכב משוריינים, הגיעו אל מעברות הדון יחדיו ויצרו פקק תנועה ענק, שעיכב את תנועת שתיהן למשך כמה ימים חיוניים.
התנועה המיותרת של ארמיית הפאנצר הרביעית דרומה הגדילה את העומס על המערך הלוגיסטי הגרמני, שהתקשה גם כך לתספק את ההתקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים, בזבזה כמות גדולה של דלק יקר, וגרמה להאטת התקדמות הארמייה השישית.
הארמייה השישית נאלצה להתמודד לבדה עם כוחות העתודה שהזרים הפיקוד הסובייטי לברך הגדולה של נהר הדון – לכיוון סטלינגרד.
רק בראשית אוגוסט הורה היטלר לארמיית הפאנצר הרביעית לחזור למשימתה המקורית ולהצטרף למתקפה על סטלינגרד מכיוון דרום.
המערכה על דרכי הגישה לסטלינגרד
לקראת אמצע יולי הגיעו כוחות החלוץ של הארמייה הגרמנית השישית עד לנהרות צ'יר וצימלה, כמה עשרות ק"מ ממערב לברך הגדולה של נהר הדון, שם נתקלו לראשונה בהתנגדות סובייטית מאורגנת.
בשלב זה הפיקוד הסובייטי העליון כבר הבין כי מטרת המתקפה הגרמנית היא כיבוש סטלינגרד וחסימת התנועה על נהר הוולגה בעיקול הנהר שליד העיר, ולכן החל להזרים כוחות עתודה לאזור.
ב-12 ביולי הקימה הסטאבקה חזית חדשה בשם חזית סטלינגרד תחת פיקוד מרשל סמיון טימושנקו כדי לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית לעבר העיר.
החזית כללה עם הקמתה שלוש ארמיות בתקן כמעט מלא, שהועברו אליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64).
שלוש הארמיות הוצבו באזור טולה מדרום למוסקבה, והעברתן לאזור סטלינגרד הייתה משימה מורכבת שדרשה זמן ניכר.
חלק מיחידותיהן הגיעו לקו החזית רק לקראת סוף החודש.
נוסף על ארמיות העתודה קיבלה החזית תחת פיקודה את מה שנותר מארבע ארמיות נוספות (הארמיות ה-21, ה-28, ה-38 וה-57), שהשתייכו במקור אל החזית הדרום-מערבית, וספגו אבדות כבדות בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית.
14 מתוך 38 הדיוויזיות של החזית כללו פחות מאלף חיילים כל אחת ו-4 נוספות כללו פחות מ-2500 חיילים.
היא הסתייעה בארמיית האוויר השמינית, שכללה כ-450 מטוסים.
לקראת סוף החודש הועברה גם הארמייה ה-51 תחת פיקוד החזית, והיא תוגברה על ידי 4 קורפוסי טנקים, שאורגנו במסגרת שתי ארמיות טנקים חדשות.
שתי הארמיות (ה-1 וה-4) הוקמו בחופזה על בסיס המפקדות של הארמיות ה-28 וה-38, וכללו בסך הכול כ-600 טנקים.
ערב פתיחת קרב סטלינגרד הייתה הארמייה השישית הארמייה הגדולה והחזקה ביותר של הוורמאכט בחזית המזרחית.
הפיקוד הגרמני תגבר אותה ביחידות מארמיות אחרות של קבוצת ארמיות דרום, עד שב-23 ביולי 1942 היא כללה 3 קורפוסים של חיל רגלים (ה-8, ה-11 וה-51) ו-2 קורפוסי פאנצר (ה-14 וה-24).
יחידות אלו כללו כ-400 אלף חיילים, 3,000 קני ארטילריה וקרוב ל-400 טנקים ותותחי סער (רובם הגדול טנקים בינוניים מהדגמים החדישים ביותר).
אולם רק כשליש מהן נטלו חלק בשלב הפתיחה של קרב סטלינגרד.
הארמייה קיבלה סיוע אווירי מצי האוויר הרביעי, שכלל כ-1,200 מטוסים, ונהנתה מעדיפות ניכרת על הכוחות הסובייטיים שניצבו מולה, בכוח אדם, בארטילריה (במיוחד ארטילריה כבדה ותותחי נ"ט) ובמטוסים.
השליטה הכמעט מוחלטת של חיל האוויר הגרמני בשמיים מעל שדה הקרב העניקה לצבא הגרמני יתרון גדול על הצד הסובייטי, משום שהכוחות הסובייטיים היו חשופים לחלוטין לתקיפות מן האוויר בערבה השטוחה והחשופה ממערב לסטלינגרד.
ההתנגשות המשמעותית הראשונה בין הכוחות הגרמניים והסובייטיים בעיקול הגדול של נהר הדון החלה ב-23 ביולי, ובשלב הראשון השתתפו בה כ-120 אלף חיילים וכ-250 טנקים ותותחי סער מהצד הגרמני, מול כ-100 אלף חיילים, שהשתייכו לארמיות ה-62 וה-64, שהסתייעו בכ-230 טנקים (מחציתם טנקים קלים מדגם T-60ו- T-70) מהצד הסובייטי.
פרידריך פאולוס, מפקד הארמייה השישית, תכנן לתקוף את הכוחות הסובייטיים בתנועת מלקחיים: קורפוס הפאנצר ה-14 בסיוע הקורפוס ה-8 תוקפים לכיוון דרום-מזרח מאזור קלצ'קאיה, ואילו הקורפוס ה-51 וקורפוס הפאנצר ה-24 (שכלל רק דיוויזיית פאנצר אחת) תוקפים לכיוון צפון-מזרח.
שתי זרועות המלקחיים נועדו לחבור בקלאץ על נהר הדון במטרה לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים בגדה המערבית של הנהר.
הכוחות הסובייטיים הותקפו לפני שהספיקו להתארגן כראוי ולהתחפר.
תוך יומיים הצליח קורפוס הפאנצר ה-14 להתקדם עד מרחק קצר מצפון לקלאץ ולכתר כשליש מכוחות הארמייה ה-62. אולם בשלב זה החליט הפיקוד הסובייטי להטיל את ארמיות הטנקים ה-1 וה-4 למערכה, אף על פי שרוב כוחותיהן עדיין לא הגיעו לזירת הקרב.
שתי הארמיות נועדו לכתר ולהשמיד את כוחות החלוץ הגרמניים ולחבור לכוחות המכותרים של הארמייה ה-62. החל מ-25 מיולי ביצעו ארמיית הטנקים הראשונה וארמיית הטנקים הרביעית מספר רב של התקפות נגד בלתי מתואמות נגד הכוחות הגרמניים באגף השמאלי של הארמייה השישית.
הם הצליחו אומנם לנתק למשך כמה ימים את כוחות החלוץ של קורפוס הפאנצר ה-14 ולאפשר פריצה החוצה של חלק מן הכוחות המכותרים של הארמייה ה-62, אך ספגו אבדות כבדות ואיבדו מאות טנקים מבלי שהגיעו להישגים משמעותיים.
כוחות השריון הסובייטיים הוטלו לקרב טיפין טיפין, לפני שהיו מוכנים לכך וללא סיור מקדים.
הם תקפו בדרך כלל כמעט ללא סיוע של חיל רגלים, ארטילריה ומטוסים, ולכן השריון ותותחי הנ"ט הגרמניים, שפעלו בתיאום ובשיתוף פעולה ונהנו מסיוע אווירי מסיבי, לא התקשו לבלום אותם.
מחסור בדלק ובתחמושת אילץ את הכוחות הניידים הגרמניים לעצור את התקדמותם פעם אחר פעם, עד שניתן היה לתספק אותם מחדש.
עד סוף יולי נעצרה ההתקדמות הגרמנית בברך הגדולה של נהר דון כמעט לחלוטין.
התחזקות ההתנגדות הסובייטית בגדה המערבית של הדון, אילצה את הפיקוד הגרמני לתגבר את קבוצת ארמיות B בכוחות חזקים, שהועברו אליה מקבוצת ארמיות A, וכתוצאה מכך להחליש את הכוחות הגרמניים, שהתקדמו לעבר הקווקז.
הארמייה השישית תוגברה בקורפוס נוסף, הארמייה האיטלקית השמינית הועברה צפונה כדי להחליף חלק מכוחות הארמייה השישית שנדרשו להגן על האגף השמאלי החשוף של קבוצת ארמיות B לאורך נהר הדון, וארמיית הפאנצר הרביעית הופנתה אף היא מזרחה לסייע במתקפה על סטלינגרד.
במשך למעלה משלושה שבועות הצליחה הארמייה השישית להתקדם 60–80 ק"מ בלבד, לעומת מאות ק"מ שגמאו כוחותיה בשבועיים הראשונים של מתקפת הקיץ הגרמנית.
רק לקראת אמצע אוגוסט 1942 היא השלימה את כיבוש כמעט כל השטח ממערב לברך הגדולה של נהר הדון, למעט מספר ראשי גשר שהחזיק הצבא הסובייטי בגדה הדרומית של הנהר.
ב-7 באוגוסט חידשה הארמייה השישית את המתקפה בגזרתה לאחר שתוגברה ותוספקה מחדש.
קורפוסי הפאנצר ה-14 וה-24, שכללו בשלב זה כ-350 טנקים מבצעיים, בסיוע שני קורפוסי רגלים, פתחו במתקפה ממוקדת נגד הכוחות הסובייטיים ממערב לנהר דון.
הכוחות הסובייטיים, שנלכדו בתוך הכיס שנוצר ממערב לקלאץ, כללו ארבע דיוויזיות רובאים, מספר גדודי טנקים עצמאיים וחלק מיחידות הארטילריה של הארמייה ה-62. דיוויזיה נוספת (ה-112) נלכדה כשגבה אל הגדה המערבית של הדון, ורק חלק קטן מכוחה הצליח לצלוח את הנהר ולהגיע בשלום לגדה המזרחית.
הכוחות שנלכדו בתוך כיס קלאץ ניסו להיחלץ מהכיתור הגרמני בקבוצות קטנות, והמשיכו ללחום בכיתור עד 12 באוגוסט, תוך שהם מרתקים כוחות גרמניים חזקים, אך רק חלק קטן מהם הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור.
לפי יומן המבצעים של הפיקוד הגרמני העליון מ-12 באוגוסט, קבוצת ארמיות B דיווחה שבמהלך חיסול הכיס הסובייטי נפלו 35 אלף חיילים סובייטיים בשבי ו-270 טנקים ו-560 תותחים מכל הסוגים הושמדו או נלקחו שלל.
אולם נראה שמספרים אלו היו מוגזמים ביותר, משום שהכוחות הסובייטיים שכותרו בתוך הכיס כללו בסך הכול כ-28 אלף חיילים וכ-60 טנקים.
הזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית על סטלינגרד כללה שני קורפוסים מארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות, בסיוע הקורפוס ה-6 מהארמייה הרומנית הרביעית.
כוחות אלו חצו את נהר הדון התחתון באזור צ'ימליאנסקאיה ב-21 ביולי, וב-1 באוגוסט החל קורפוס הפאנצר ה-48 של ארמיית הפאנצר ה-4 במבקע מזרחה לכיוון קוטלניקובו.
ארמיית הפאנצר ה-4 נועדה לכבוש את העיר ולאחר מכן לתקוף צפונה לכיוון סטלינגרד לאורך קו הרכבת מנובורוסיסק, במטרה לאגף ולכתר את הכוחות הסובייטיים שהגנו על דרכי הגישה אל העיר ולכבוש אותה בסערה.
הפיקוד הסובייטי הופתע מן המתקפה הגרמנית החדשה, שפיצלה את הארמייה ה-51 ויצרה איום חמור על סטלינגרד.
הוא נאבק לגייס בבהילות כוחות לעמוד מול האיום הגרמני החדש ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית אל העיר מכיוון דרום.
הארמייה ה-51 תוגברה על ידי הארמייה ה-57 מעתודת חזית סטלינגרד (שכללה בשלב זה רק שתי דיוויזיות רובאים) וכוח משימה מאולתר בסדר כוחות של קורפוס מן הארמייה ה-64 בפיקוד סגן מפקד הארמייה וסילי צ'ויקוב.
ב-2 באוגוסט כבשו כוחות החלוץ של קורפוס הפאנצר ה-48 את קוטלניקובו.
למרות התגבורות הסובייטיות שהחלו לזרום לאזור ברכבות, המשיכו כוחותיו של הות בהתקדמותם המהירה, ועד 5 באוגוסט הגיעו לקו נהר אקסאי יסאולובסקי ותפסו מספר ראשי גשר בגדה הצפונית של הנהר.
בשלב זה הצליח הפיקוד הסובייטי לייצב קו הגנה חדש מצפון לנהר, והניסיונות הגרמניים להמשיך להתקדם לעבר סטלינגרד מכיוון דרום נתקלו בהתנגדות עזה.
מיכאיל שומילוב, מפקד הארמייה ה-64, נטל לידיו את הפיקוד על הכוחות הסובייטיים באזור והצליח לבלום את התקדמות קורפוס הפאנצר ה-48 והקורפוס ה-4 סמוך לתחנת הרכבת אבגאנרובו.
ב-9 באוגוסט ערכה הארמייה ה-64 המתוגברת התקפת נגד מוצלחת באזור אבגאנרובו, שגרמה אבדות כבדות לקורפוס הפאנצר ה-48 ואילצה אותו לעבור למגננה.
ממערב לאבגאנרובו הצליח כוח המשימה בפיקוד צ'ויקוב לבלום את התקדמות הקורפוס הרומני השישי על קו נהר אקסאי, וגרם לרומנים אבדות ניכרות.
ב-17 באוגוסט, לאחר שבוע של הפוגה, חידשה ארמיית הפאנצר ה-4, שתוגברה על ידי הדיוויזיה ה-267 ודיוויזיית הפאנצר ה-24 מהארמייה השישית ושתי דיוויזיות רגלים רומניות, את המתקפה שלה מדרום לסטלינגרד.
הגרמנים הצליחו לכבוש לבסוף את תחנת הרכבת אבגאנרובו וכיתרו מספר רגימנטים סובייטיים באזור זה, אך שומילוב הזרים תגבורות לאזור והצליח לייצב מחדש את קו החזית הסובייטי מצפון לאבגאנרובו.
ההתקדמות הגרמנית בגזרת אבגאנרובו איימה לכתר את כוח המשימה של צ'ויקוב, שהחזיק עדיין בקו נהר האקסאי מול הקורפוס הרומני ה-6, ולכן יריומנקו הורה לאחרון לנתק מגע ולהסיג את כוחותיו צפונה לקו נהר מישקובה בליל 18/17 באוגוסט.
הרמן הות, מפקד ארמיית הפאנצר ה-4, החליט להסיט את כיוון המאמץ העיקרי שלו מזרחה, במטרה לאגף ולכתר את הכוחות הסובייטיים, שמנעו את המשך ההתקדמות הגרמנית באזור אבגאנרובו.
לאחר פסק זמן לצורך ארגון מחדש של כוחותיו, חידש קורפוס הפאנצר ה-48 את המתקפה ב-20 באוגוסט, כשהוא מתקדם במקביל לקו האגמים שמדרום לסטלינגרד.
הכוחות הניידים הגרמניים הצליחו להשיג התקדמות מסוימת, תוך הדיפת התקפות נגד סובייטיות עזות, ואף הצליחו לכבוש את תחנת הרכבת בטנגוטה, בעורפם של הכוחות הסובייטיים.
אך יריומנקו הזרים לאזור במהירות את עתודותיו, כולל קורפוס הטנקים ה-13 ויחידות ארטילריה ונ"ט, ומנע מן הגרמנים להבקיע את חזיתו.
עד 23 באוגוסט הצליחו הסובייטים לבלום שוב את התקדמות כוחותיו של הות; אלה מצאו את עצמם במבלט פגיע וחשוף לאש הארטילריה הסובייטית.
ב-25 באוגוסט חידשו כוחותיו של הות את המתקפה, אך נתקלו בקטע מבוצר היטב של רצועת ההגנה החיצונית שנחפרה מסביב לסטלינגרד, ונאלצו לבטל את המשך המתקפה לאחר שספגו אבדות כבדות.
רק ב-29 באוגוסט הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית, לאחר ששינתה שוב את כיוון המאמץ העיקרי שלה, לפרוץ לבסוף את מערך ההגנה הסובייטי, ולאלץ את כוחותיו של יריומנקו לסגת צפונה לכיוון סטלינגרד.
הארמיות ה-64 וה-57 הצליחו לעכב את ההתקדמות כוחות הציר מדרום לסטלינגרד במשך יותר משלושה שבועות יקרים, אף על פי שסבלו מנחיתות משמעותית במספר הטנקים והמטוסים שעמדו לרשותן, באמצעות ניהול קרב מגננה מאורגן היטב והנעה מהירה של עתודותיהן.
קרב ההגנה המוצלח שניהלו כוחותיו של שומילוב מדרום לסטלינגרד מנע את חבירתם של כוחות הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית ממערב לעיר, את כיתור הכוחות הסובייטיים שהחזיקו בשטח שבין הנהרות דון והוולגה ואת כיבוש סטלינגרד בסערה במחצית השנייה של אוגוסט 1942.
לאחר חיסול ראש הגשר שהחזיקה הארמייה ה-62 בגדה המערבית של הדון והשמדת הכוחות הסובייטיים שכותרו בכיס קלאץ, התפנתה הארמייה השישית לעסוק בחיסול המאחז הסובייטי האחרון שנותר ממערב לנהר דון.
מאחז זה הוחזק בידי ארמיית הטנקים הרביעית, שכללה בשלב זה פחות מ-40 אלף חיילים וכמה עשרות כלי רכב משוריינים בחלק הצפוני של הברך הגדולה של הדון.
פאולוס ארגן מחדש את כוחותיו, וב-15 באוגוסט פתח במתקפה גדולה בהשתתפות שלושה מהקורפוסים שלו (קורפוס הפאנצר ה-14 והקורפוסים ה-8 וה-11) על ראש הגשר הסובייטי.
הכוחות הגרמניים, שנהנו מעדיפות גדולה בכוח אדם ובשריון ומסיוע אווירי מסיבי, לא התקשו לדחוק לאחור את הכוחות המדולדלים של ארמיית הטנקים ה-4. עד תום היום הראשון למתקפה הם הצליחו לפצל לשניים את ראש הגשר הסובייטי ולצמצם מאוד את שטחו.
פיקוד חזית סטלינגרד ניסה להזרים כוחות חזקים מארמיית המשמר הראשונה לראש הגשר כדי לסייע בבלימת המתקפה הגרמנית ולעבור להתקפת נגד, אך איחר את המועד.
עד 17 באוגוסט חוסל ראש הגשר הסובייטי כמעט לחלוטין, אם כי הסובייטים עדיין החזיקו בראש גשר קטן מדרום לדון באזור קרימנסקאיה.
רוב הכוחות שהחזיקו בראש הגשר נאלצו לסגת לגדה המזרחית של הדון, לאחר שספגו אבדות כבדות, כולל מספר רב של שבויים ונעדרים (הגרמנים טענו שלקחו כמעט 13 אלף שבויים במהלך המבצע לחיסול ראש הגשר).
ארמיית הטנקים הרביעית חדלה להתקיים ככוח לוחם.
ב-21 באוגוסט חצו יחידות מן הארמייה השישית את נהר הדון באזור ורטיאצ'י והקימו ראש גשר בגדה המזרחית של הנהר.
ב-23 באוגוסט הצליח קורפוס הפאנצר ה-14 לפרוץ מראש הגשר ולהבקיע את החזית הסובייטית.
הפיקוד הסובייטי הופתע מן המהלך הגרמני, ועוד באותו יום הגיעו יחידות החלוץ של הקורפוס עד לנהר הוולגה מצפון לרינוק, הפרבר הצפוני של סטלינגרד, לאחר התקדמות של כ-40 ק"מ מנקודת ההתחלה שלהם.
אולם ניסיונה של דיוויזיית הפאנצר ה-16 לנצל את ההצלחה לכיבוש הרבעים הצפוניים של סטלינגרד נבלם על ידי יחידות מיליציה שגויסו בחופזה מקרב פועלי התעשייה של העיר, ורגימנט מן הדיוויזיה ה-10 של הנקו"ד, בסיוע טנקים שהוסעו לקו החזית היישר מקווי הייצור של מפעל הטרקטורים של סטלינגרד בצפון העיר.
במקביל לפריצה הגרמנית אל הוולגה מצפון לסטלינגרד, ביצע צי האוויר הרביעי בין 23 ל-25 באוגוסט סדרה של תקיפות מסיביות מן האוויר על העיר בכוח של כ-600 מפציצים.
ההפצצות הגרמניות גרמו להרס רב וגבו מספר רב של קורבנות, חלקם הגדול אזרחים.
אנדריי יריומנקו, שבשלב זה שימש המפקד העליון של שתי החזיתות הסובייטיות שהגנו על דרכי הגישה לסטלינגרד (חזית סטלינגרד והחזית הדרום-מזרחית), ניסה בתחילה לחסל את המבלט הגרמני מצפון לסטלינגרד, שרוחבו היה פחות מ-10 ק"מ, באמצעות התקפות נגד עזות מצפון ומדרום.
הכוחות הסובייטיים, שכללו בין השאר 3 קורפוסי טנקים, הצליחו לנתק למשך כמה ימים את הכוחות העיקריים של קורפוס הפאנצר ה-14 משאר הכוחות של הארמייה השישית, והפעילו עליו לחץ כבד.
מפקד הקורפוס ביקש אישור לפנות את עמדותיו על הוולגה ולסגת מערבה, אך פאולוס סירב לאשר את הנסיגה, וכוחותיו הרחיבו בהדרגה את ראש הגשר הגרמני בגדה המזרחית של נהר הדון.
ב-29 באוגוסט הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית לפרוץ לבסוף את החזית הסובייטית מדרום לסטלינגרד, לאחר שריכזה את כוחותיה הניידים ממערב לתחנת אבגאנרובו.
התפתחות זו אילצה את יריומנקו להורות באותו ערב לארמיות ה-64 וה-62 לפתוח בנסיגה אל טבעת ההגנה הפנימית של סטלינגרד, כדי למנוע את כיתור כוחותיו.
ב-2 בספטמבר חברו לבסוף כוחות הארמייהנ השישית וארמיית הפאנצר הרביעית ממערב לעיר סטלינגרד, לאחר יותר מחודש של לחימה, אך לא הצליחו לנתק וללכוד כוחות סובייטיים משמעותיים.
החבירה של שתי הארמיות הגרמניות, שלחמו באזור סטלינגרד, הקלה עליהן לתאם את פעולותיהן.
במחצית הראשונה של ספטמבר התרכזו הקרבות במבואות סטלינגרד, וקצב ההתקדמות הגרמני הואט לכדי זחילה.
רק ב-10 בספטמבר הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית להגיע אל הוולגה באזור קופורוסנויה מדרום לעיר, בתפר שבין הארמייה ה-64 והארמייה ה-62, ובכך השלימה את ניתוק הארמייה ה-62, והותירה אותה להילחם לבדה בחורבות העיר.
אולם התקפות נגד סובייטיות ואש ארטילריה עזה גרמו אבדות ניכרות לקורפוס הפאנצר ה-48, ששימש כחוד החנית של מתקפת הארמייה מדרום לסטלינגרד, ושחקו עוד יותר את כוחותיו המדולדלים.
סטלין, שייחס חשיבות רבה מאוד הן צבאית והן פוליטית להמשך ההחזקה בסטלינגרד, שלח בסוף אוגוסט את גאורגי ז'וקוב, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום ואיש אמונו, לאזור סטלינגרד כדי למנוע את נפילת העיר לידי הגרמנים.
המשימה שהוטלה על ז'וקוב הייתה לפקד על מתקפת הנגד של כוחות מחזית סטלינגרד (בפיקוד גנרל וסילי גורדוב) על הכוח הגרמני, שהגיע אל הוולגה מצפון לעיר.
המתקפה נועדה לקטוע את הטריז הגרמני ולחדש את הקשר עם הארמייה ה-62 בסטלינגרד, או לפחות להסיט כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר מן המתקפה על העיר.
ב-3 בספטמבר תקפה ארמיית המשמר הראשונה את הכוחות הגרמניים ללא הצלחה.
ב-5 בחודש הצטרפו למתקפת הנגד גם הארמייה ה-24 והארמייה ה-66 מחזית סטלינגרד.
המתקפה נמשכה ללא הפסקה עד 12 בספטמבר, מבלי שזכתה בהישגים משמעותיים, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות.
אין נתונים מדויקים לגבי אבדות הצד הסובייטי במהלך המתקפה, שכונתה מתקפת קוטלבן הראשונה, אך דייוויד גלאנץ העריך אותן בכ-80 אלף נפגעים וכ-300 טנקים.
ז'וקוב תירץ בזכרונותיו את כישלון מתקפת הנגד בכך שהיא לא הוכנה כראוי, בעקבות דרישת סטלין לפתוח במתקפה מייד ובכל מחיר, ולא קיבלה סיוע מספיק של מטוסים, טנקים וארטילריה.
עם זאת המתקפה ריתקה 5 דיוויזיית גרמניות, כולל כל קורפוס הפאנצר ה-14, וגרמה להם אבדות ניכרות בכוח אדם ובנשק כבד (אם כי האבדות הגרמניות היו קלות בהשוואה לאבדות הצד הסובייטי).
מטוסי הלופטוואפה הופנו לסייע בהדיפת התקפות הנגד הסובייטית, והלחץ הגרמני על הארמייה ה-62 פחת למשך כמה ימים קריטיים.
המערכה בתוך העיר (ספטמבר–נובמבר 1942)
ב-12 בספטמבר מינתה מועצת המלחמה של החזית הדרום-מזרחית את הגנרל וסילי צ'ויקוב, שהוכיח את יכולתו בקרבות המגננה שניהלה הארמייה ה-64 במהלך חודש אוגוסט מדרום לסטלינגרד, למפקדה החדש של הארמייה ה-62, בצירוף פקודה חד-משמעית להגן על העיר עד האיש האחרון.
הארמייה ה-62 ספגה אבדות כבדות מאוד במערכה על דרכי הגישה לסטלינגרד, איבדה את מרבית הארטילריה שלה והייתה במצב של דמורליזציה.
על הנייר היא כללה 12 דיוויזיות, 5 בריגדות עצמאיות וקורפוס טנקים (ה-23), אולם רוב היחידות שלה נותרו עם פחות משליש ממצבת כוח האדם המלאה שלהן, ו-6 מן הדיוויזיות נותרו עם פחות מאלף חיילים.
נוסף על כך יחידות הארמייה סבלו ממחסור חמור בנשק מסייע ובכלי נשק אוטומטיים, כולל מקלעים קלים וכבדים.
מפקד הארמייה הקודם, אנטון לופאטין, הודח מתפקידו כבר ב-6 בספטמבר על ידי יריומנקו.
הוא לא האמין שאפשר להחזיק בסטלינגרד וביקש לסגת לגדה המזרחית של הוולגה.
גישה זו חלחלה לדרגים הנמוכים יותר של הפיקוד ופגעה במורל הגייסות.
ראש המטה של הארמייה גנרל ניקולאי קרילוב מילא באופן זמני את תפקידו של לופאטין עד למינוי מחליף קבוע למפקד הארמייה.
קיימת מחלוקת לגבי כוחה של הארמייה ה-62 ערב פתיחת המתקפה הגרמנית על סטלינגרד.
לפי המחקר של אלכסיי איסייב, כללה הארמייה בשלב זה כ-50 אלף איש, 172 תותחים, 566 מרגמות וכ-100 טנקים (56 מבצעיים, והשאר נייחים).
כ-20 אלף מחיילי הארמייה השתייכו לדיוויזיית הנ.ק.וו.ד ה-10 (ששימשה חיל מצב של סטלינגרד, ולפחות פורמלית לא הייתה כפופה לפיקוד הצבא האדום) ול-3 בריגדות מיוחדות של מיליציית פועלים, שפעלו תחת פיקודה.
אנטוני ביוור נוקב במספר נמוך בהרבה מאיסייב, כ-20 אלף חיילים בסך הכול.
הארמייה ה-62 החזיקה ברצועת קרקע, שעומקה הממוצע לא עלה על 9 ק"מ, בגדה המערבית של הוולגה.
פיקוד החזית ציפה שצ'ויקוב יחזיר לארמייה החבוטה את רוח הלחימה וייצב את המצב בתוך סטלינגרד.
יחידות הארמייה הגרמנית השישית וארמיית הפאנצר הרביעית, שעמדו לתקוף את סטלינגרד, ספגו אף הן עשרות אלפי נפגעים במהלך השלבים הראשונים של מבצע "כחול" ובמערכה על דרכי הגישה לעיר.
הן היו מותשות לאחר כחודשיים וחצי של לחימה ללא הפוגה, ומכיוון שהפיקוד הגרמני התקשה להשלים את כל האבדות שספגו בכוח אדם ובציוד, כוחן היה הרבה מתחת לתקן, אך עדיין היו חזקות פי כמה מהיחידות הסובייטית שעמדו מולן.
ב-13 בספטמבר פתחו שבע דיוויזיות גרמניות, שכללו כ-80 אלף חיילים וכ-400 טנקים, במתקפה גדולה על סטלינגרד בניסיון לכבוש את העיר בסערה.
ארבע דיוויזיות מקורפוס הפאנצר ה-48 של ארמיית הפאנצר הרביעית תקפו את חלקה הדרומי של העיר, ובמקביל תקפו שלוש דיוויזיות חיל רגלים מהקורפוס ה-51 של הארמייה השישית את מרכז העיר.
רוב היחידות החזקות ביותר שנותרו לארמייה ה-62 היו מרוכזות בחלק הצפוני של סטלינגרד, במטרה לסייע למתקפת הנגד של חזית סטלינגרד (מתקפת קוטלבן הראשונה), שנועדה לחסל את המבלט הגרמני מצפון לעיר.
כתוצאה מכך היחידות שהגנו על החלק המרכזי ובמיוחד על החלק הדרומי של העיר היו חלשות יחסית, אם כי הן כללו את מרבית יחידות הטנקים שנותרו לארמייה.
הכוחות הגרמניים התוקפים נהנו מעדיפות גדולה בכוח אדם ובמיוחד במטוסים ובארטילריה.
הם גם עשו שימוש נרחב בתותחי סער, שהתגלו כיעילים מאוד בלחימה בשטח עירוני, וכ-50 מהם הופעלו בשלב הראשון של המתקפה הגרמנית, בעוד שלכוחות הסובייטיים המגינים לא היו כלל תותחים מתנייעים.
המתקפה הגרמנית ב-13 בספטמבר נתקלה בהתנגדות סובייטית עזה, והתקדמות הכוחות התוקפים הייתה איטית, במיוחד בחלק הדרומי של סטלינגרד, שם לא הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות משמעותית ביומיים הראשונים של המתקפה.
אולם במהלך היום הצליחו יחידות הקורפוס ה-51 להשמיד או להוציא מכלל פעולה חלק גדול מן הטנקים שנותרו לקורפוס הטנקים הסובייטי ה-23, שהגן על אזור מרכז העיר.
ב-14 בחודש הצליחו שתיים מן הדיוויזיות של הקורפוס ה-51, בסיוע ארטילרי ואווירי מסיבי, להבקיע את קווי ההגנה הסובייטיים במרכז העיר, לאחר שהדפו התקפת נגד סובייטית חלשה בשעות הבוקר, ולהתקדם מספר קילומטרים עד למרחק קצר מאוד מנהר הוולגה.
הדיוויזיה ה-295 של הקורפוס הייתה קרובה להשלים את כיבוש גבעת מאמייב (נ"ג 102.0), תל קבורה טטרי במרכז סטלינגרד שחלש על העיר כולה, ועל המזחים שעל נהר הוולגה.
הדיוויזיה ה-71, שתקפה מדרום לה, הגיעה עד מרחק קצר מאוד מן המעגן המרכזי של סטלינגרד, שהארמייה ה-62 הייתה תלויה בו לקבלת אספקה ותגבורות, והייתה קרובה מאוד לפצל לשניים את מערך ההגנה הסובייטי בעיר.