tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, במערכות פשוטות מסוגלים גם ילדי גן להבין ולנמק סיבתיות היטב.
תפיסת השימור, לפי פיאז'ה, לקויה אצל ילדים.
הילד אינו מסוגל להתמקד בכמה ממדים בו-זמנית.
גישת עיבוד המידע מציגה הסבר שונה במקצת לבעיית השימור מזו הפיאז'יאנית.
על פיה המעבר מתפיסת "אמת מותנית" המוסקת על פי תצפית וניסוי, ל"אמת הכרחית" המוסקת על פי הכרח לוגי, הוא העומד מאחורי השוני בהבנה.
תפיסת מספרים מתחילה כבר מינקות ומתפתחת בהמשך עם הבנה בסיסית של חיבור וחיסור, המשתכללת בהדרגה עם הגיל, כשבגיל 6 ההבנה משוכללת דיה.
המיון מוגבל אצל ילדים, והם מתקשים למיין בעת ובעונה אחת על פי שני קריטריונים.
אפילו המיון על פי קריטריון אחד רק בגיל שלוש או ארבע.
הבנה מסוימת של טרנזיטיביות קיימת כבר בגיל ארבע, אבל תובענותו הקוגניטיבית של המושג אינה מאפשרת לילד להבינו אל נכון כל עוד משאביו הקוגניטיביים בכלל ומשאבי זיכרון העבודה בפרט, מוגבלים.
פיגום: מושג המתאר סיוע המושט כדי לקדם ילד קוגניטיבית ובהתאם לרמתו.
מתברר ש"פיגום" יכול להינתן גם על ידי ילדים אחרים, אך ייתכן שילדים אלה ישגו כאשר ישימו דגש רב מדי על התוצאה ופחות על הדרכים להגעה אליה.
זיכרון: מחקר קלאסי בזיכרון מצא כי 7 פלוס/מינוס, שניים הוא מספר האובייקטים הממוצע שאדם יכול לשמור בזיכרון קצר הטווח (כיום יש ביקורת על ממצא קלאסי זה).
אצל ילדים המספר קטן יותר, ובגיל 7–9 הוא עומד על חמש או שש מילים.
מחקרים הראו שעם התקדמות הגיל חל שיפור משמעותי בשימוש בטכניקות עזר לזיכרון.
תרגול שינון מועיל לילדים בגילאי 5 ו-6, אך הם פוסקים להשתמש בו כשחדלים להדריך אותם לעשות כן.
סיווג: עד גיל 7 הילד מתקשה לתפוס היררכיה בסיווג, המאפשרת לעצם אחד להשתייך לקבוצתו ולקבוצת האב שלו בעת ובעונה אחת.
מגיל זה תפיסה זאת משתפרת, אך עד גילים מאוחרים (כיתה ד'–ה') ההבחנה לא תהיה שלמה והילד יתקשה להשתמש בה בצורה מוכללת ומופשטת.
הילד המבוגר יותר כבר מסוגל למיין על פי יותר מממד אחד.
אך עד גיל 8 יכולתו עדיין לוקה.
הוא ממיין תחילה על פי הממד הראשון ואחר כך עורך תת-מיון על פי הממד השני, זאת בניגוד למיון הכפול המיידי שיירכש בהמשך.
התבגרות היא שלב ביניים בהתפתחותו של אדם בין הילדות לבגרות.
במהלכה חלים על המתבגר מלבד תהליכים פיזיולוגיים, גם שינויים קוגניטיביים, רגשיים וחברתיים המשפיעים אלה על אלה.
אין הגדרה אחידה ומקובלת למשכה של ההתבגרות.
עם זאת, רוב החוקרים מסכימים שהיא מתחילה בסביבות גיל 12, ומסתיימת בתחילת שנות העשרים.
השינויים בגיל ההתבגרות מופיעים בנערות סביב גיל 10–12 שנים, ואצל הנערים בגיל 13 שנים.
רק במאה ה-19 החלו לראות את תקופת ההתבגרות כתקופה נפרדת בחיים, וב־1904 הוטבע המונח "adolescence" (התבגרות).
בראשית גיל ההתבגרות האדם כבר מגיע לבגרותו המינית, אצל נערות בגיל שתים עשרה ואצל נערים בגיל שלוש עשרה.
עקב הפרשה מוגברת של הורמוני המין הזכריים – אנדרוגנים, והורמוני המין הנקביים – אסטרוגנים, מתרחשת שורת שינויים ביולוגיים.
את תחילת השינויים הפיזיולוגיים בגיל ההתבגרות וקצב הופעתם קובעים גורמים שונים ובהם: רקע משפחתי-גנטי, תזונה ומצב הבריאות הכללי של הנער או הנערה.
בתקופת ההתבגרות מתרחשים גדילה לגובה ועלייה במשקל.
הגוף מקבל כ-25% מהגובה הסופי וכ-40% מהמשקל הסופי במשך ההתבגרות.
איברי המין של המתבגר מתפתחים.
אצל הבנות מתחיל מחזור הווסת סביב גיל 12, כשנתיים לאחר תחילת הצמיחה לגובה, ואצל הבנים מיוצר הזרע לראשונה בגיל 12 ומעלה.
כיום, הגיל הממוצע בעולם המערבי לקבלת מחזור הוא 12.5 שנים.
גיל קבלת המחזור הראשון הולך ופוחת במאה הנוכחית.
כמו כן, מופיעים שׂיעור, הזעה ולפעמים אף פצעי עור ("אקנה").
הם בונים מסת שריר וקולם נעשה עמוק יותר.
ההתבגרות הגופנית של הנערה, מפגישה אותה עם ההיבטים של הנשיות ותהליכי הפריון, הטעונים רגשות מעורבים.
המחזור החודשי, צמיחת החזה וסממני המין האחרים, טעונים משמעויות אישיות וחברתיות כבדות משקל.
בנים גובהים במשך יותר זמן, אך הצמיחה שלהם מתחילה מאוחר מזו של הבנות.
בנות גובהות בקצב המהיר ביותר בגיל 12, ובנים – בגיל 14. הצמיחה המואצת מביאה לשינויים ביחסים בין חלקי הגוף.
ההתבגרות כוללת שינויים רגשיים, חברתיים וקוגניטיביים; כשבמרכז ההתבגרות הנפשית עומד המעבר של האדם מתלות בהורים לעצמאות וזהות עצמית.
הניסיון להגדיר את הזהות העצמית ואת עצמאותו של המתבגר מביא עמו התנגשויות בין אינטרס וסמכות ההורים, ויוצר מתחים בין המתבגר להוריו.
מצבי הרוח המשתנים והבלתי צפויים תורמים גם הם למתחים אלו.
תקופת הבגרות היא התקופה במהלך חייו של האדם, החלה לאחר תקופת גיל ההתבגרות.
היא הארוכה בחיי האדם, והתפתחותו בשלב זה מאיטה.
יש המחלקים את הבגרות לשלוש תת-קטגוריות: בגרות מוקדמת, אמצע הבגרות, ובגרות מאוחרת.
למעשה, מבחינה התפתחותית קשה להגדיר מיהו אדם בוגר.
לבגרות מספר היבטים, שלא כולם מתרחשים בגיל אחד מסוים.
הבגרות מבחינה גופנית מגיעה בסביבות גיל שש עשרה; הבגרות מבחינה נפשית (חברתית, רגשית) תלויה בגורמים משתנים שונים ויכולה להימשך עד לסוף שנות העשרים ואף תחילת השלושים.
הבגרות הכלכלית מגיעה עם התבססות כלכלית עצמאית.
בעוד סיום גיל ההתבגרות קשה להגדרה, הרי שכאדם בוגר רואים אדם שעבר את גיל ההתבגרות; אם כן, הגיל המקובל לסיום גיל ההתבגרות – תחילת שנות העשרים – הוא הגיל בו מתחילה הבגרות.
גיל המעבר הוא שלב טרום ההזדקנות, והוא כולל שינויים פיזיולוגיים וביולוגיים המתרחשים לקראת ההזדקנות.
יש אבחנה בין גיל המעבר אצל נשים (מנופאוזה), המוכר יותר, ומשמש לתיאור הזמן בו מפסיק הווסת, לבין גיל המעבר אצל גברים (אנדרופאוזה), שהוא מונח שהשתרש בשנים האחרונות ומהווה הגרסה הגברית לגיל המעבר הנשי, וכולל שינויים פיזיולוגיים הגורמים להפרעות שונות.
התופעה אצל הגבר אינה חדה כל כך, והיא יותר הדרגתית.
השינויים בגיל המעבר משפיעים על ההיבטים החברתיים, הנפשיים, הרגשיים והקוגניטיביים של האדם.
אצל האישה, תקופת גיל המעבר אורכת בין שנתיים לעשר שנים.
לעומת הגבר, מערכת הרבייה אצלה מפסיקה להיות כשירה בגיל חמישים ואחת (גיל המעבר) בממוצע במדינות המפותחות.
הסיבה לכך היא הפסקת הביוץ והמחזור.
אישה, שלא כגבר, אינה מייצרת בחייה ביציות.
בשעת הלידה יש לאישה כ-400,000 ביציות שהן כרבע מסך כל הביציות שהיו לה בהתחלה.
בגיל ההתבגרות יש לאישה רק אחד חלקי 13 מסך זה, וקצב איבוד הביציות ממשיך להיות קבוע עד גיל 35 בערך, ואז קצב האיבוד מכפיל את עצמו.
הפסקת הביוץ והמחזור מתרחשת בגיל המעבר, כשלא נותרו בשחלות כמות מספקת של ביציות כדי לייצר מספיק הורמונים לצורך השלמת המחזור.
תופעות נלוות מתבטאות באי שקט, עצבנות, כאבי ראש, ירידה בזיכרון, דופק מהיר, סחרחורות, הפרעות בתחושה בגפיים, עלייה במשקל, יובש בנרתיק ועוד.
אצל הגבר התופעה של גיל המעבר, כאמור, אינה חדה כל כך, אלא יותר הדרגתית.
בתהליך הכניסה לגיל המעבר עלול הגבר לסבול מחולשה, עייפות, שינויים במצב הרוח, נדודי שינה, ירידה במסת השרירים, דיכאון, ירידה בליבידו, התמעטות האנרגיה, אובדן שיער ברגליים ולעיתים גם גלי חום והזעות.
בדומה לאישה, גם אצל הגבר, תופעות גיל המעבר נובעות משינויים במערכת הרבייה.
ככל שהגבר מזדקן הוא מייצר פחות מההורמון טסטוסטרון.
הירידה בייצור היא כאחוז אחד בכל שנה, והיא מתחילה בערך מגיל ארבעים.
גם ייצור תאי הזרע ליום יורד ככל שהגבר מזדקן, וכך גם מופחתים תאי הזרע הפעילים.
הטענה הנפוצה היא שהשינויים האלה במערכת הרבייה הגברית נובעים מהירידה ברמות הטסטוסטרון בדם, אך טענה זו אינה מבוססת מספיק ואין ידוע בבירור אם אכן השינויים נובעים מרמת טסטוסטרון נמוכה, היות שאצל חלק מהגברים יש רמת טסטוסטרון גבוהה יותר בגיל שבעים מאשר אצל צעיר בגיל עשרים.
לא כל החוקרים מסכימים לקבל את ההקבלה של גיל המעבר הנשי עם גיל מעבר גברי, כביכול.
אנשי מקצוע מסוימים מתייחסים להיחלשות הגבר והשינויים במערכת הרבייה שלו, כחלק מהזדקנות טבעית, המתרחשת החל מגיל 45 בקירוב; ומסרבים לקבל את התופעה אצל הגבר כ"גיל מעבר".
הזדקנות היא תהליך בלאי ביולוגי המתרחש בכל יצור רב תאי ובכלל זה בגוף האדם.
תהליך ההזדקנות מתרחש כאשר תאים זקנים מתים בקצב גבוה יותר מהקצב בו נוצרים תאים חדשים.
ההזדקנות מושפעת מאלמנטים תורשתיים וסביבתיים, ואף על פי שקיימות מספר תאוריות על הסיבות הביולוגיות להזדקנות, למעשה אין הסבר ביולוגי מבוסס מדוע מזדקנים.
אצל אדם החי בחברה עם חקלאות ורפואה מודרניות, מקובל להגדיר את תחילת התהליך בין גיל 40 ל-50 ומוות מסיבוכים קשורי זקנה מגיע אחרי גיל 75. אולם בחברות אנושיות שחיו בתנאים אחרים בלאי ביולוגי ומוות מזקנה הגיעו בגילים מוקדמים בהרבה.
תפקודים שונים של האדם נעשים באיכותם המיטבית בגילים שונים הן משום שהגוף מוכן יותר לקראתם והן משום תפקודים שונים דורשים ניסיון נצבר שונה.
גיל שיא הכוח של מערכת התנועה הוא כנראה גיל 17. גיל השיא של היכולת הקוגניטיבית קשה להגדרה.
ההזדקנות כרוכה בשינויים פיזיולוגיים, ביולוגיים, סוציאליים, רגשיים ונפשיים.
הגרונטולוגיה, תחום המחקר המדעי של הזדקנות האדם, מגדירה את ההזדקנות כתהליך ביו-פסיכו-סוציאלי.
כושר הזיכרון נחלש עם ההזדקנות.
עם חלוף השנים, שינויים גופניים רבים בולטים לעין כגון שיער לבן.
כמו כן, הקמטים מתרבים כשהעור מאבד את גמישותו.
מתופעות תהליך ההזדקנות הן ירידה ביכולת הראייה והשמיעה וירידה בכושר המיני.
הזדקנות הגוף ניכרת בצורך באמצעי טכנולוגיה מסייעת: כמעט כל אדם מעל גיל חמישים זקוק למשקפי קריאה, מעל גיל שבעים לשיניים תותבות ומעל גיל שמונים למקל הליכה ולמכשיר שמיעה.
תקופת הזִקנה היא טווח הגילים הסמוך לסיום מחזור החיים של האדם הממוצע.
בניגוד לשלבים מוקדמים יותר בהתפתחות האדם, הרי שהזקנה היא דבר אינדיבידואלי ודיפרנציאלי, השונה מהותית מאדם לאדם.
יכולות ההתחדשות הביולוגיות מוגבלות יותר באנשים זקנים, ונטייתם למחלות וסינדרומים גבוהה.
הזקנה היא מצב של אובדנים רבים.
קוצר הזמן יחסית, שבו מתרחשים האובדנים, וריבויים, מקשים על ההתמודדות ומהווה גורם לחץ משמעותי.
בין האובדנים הקיימים בזקנה ניתן למנות אובדן כלכלי, אובדן פיזי, אובדן קוסמטי, אובדן בריאותי, אובדן חברתי וסיוע ואובדן מנטלי.
אדם המגיע לגיל זקנה יכול להיות במקרים רבים מאושר.
למרות הקשיים הפיזיים והבריאותיים, יכול האדם למצוא לעצמו תחומי עיסוק מעניינים ופוריים, לשמור על רשת חברתית תומכת, ולמצות את השלבים של סיפוק והשלמה חיובית עם שלב זה בחייו.
אריק אריקסון, הוגה תאוריית השלבים הפסיכו-חברתית, היה בין הראשונים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית שהתייחס לזקנה כאל שלב התפתחותי נוסף בחיי האדם.
הוא מכנה את שלב זה בחיי האדם כשלב ה"שלמות לעומת ייאוש" ("Integrity vs.
לפי אריקסון, בשלב האחרון בחייו של האדם הזקן הוא מוצא עצמו מול משבר התפתחותי המבטא את סיכום חייו.
בשלב זה, לאחר התרחקות מסוימת של הצאצאים והצטמצמות הקן המשפחתי, ולאחר פרישה מהעבודה וצימצום בסטטוס התעסוקתי והחברתי, יגיע האדם הזקן להרהור מסכם של חייו ותפקידיו.
בשלב זה הוא יכול לראות את עצמו בסיפוק ובהשלמה, ולעיתים גם לחוות אכזבות וכישלונות שהתרחשו עליו בימי חייו.
שלמות, לפי אריקסון, היא היכולת לראות את רצף החיים מתחילתו ועד סופו ולקבל פרספקטיבה חיובית על שלמותו של מעגל החיים.
ראיית הרצף במעגל החיים יכולה להקנות לאדם קבלה עצמית וראיית הישגיו בסיפוק.
יתרה מכך, אריקסון מתייחס לשלב השלמות כאל היכולת של האדם לראות עצמו כחלק מהקולקטיב האנושי, אף מעבר למעגל החיים האישי.
בראייה זו כלולה גם היכולת לראות את הבאים אחרינו כחוליה חדשה בשרשרת, חוליה שהאדם הזקן היה שותף פעיל ביצירתה.
ניגודה של השלמות, לפי אריקסון, הוא בראיית החיים הפסימית – בתחושה של קיפאון ואיבוד משמעות לחיים.
החוויה העומדת במרכזם של הייאוש ושל העדר המשמעות זו ההרגשה שהחיים לא נחוו במלואם, שההזדמנויות פוספסו, ושהבחירות שנעשו היו מוטעות או שקריות.
כל אלה הן שהפכו למכתיבי קצב החיים ויצרו חלל ריק ונעדר תוחלת, שסופו במוות המאיים.
הענף בביולוגיה העוסק בחקר ההתפתחות של היצורים החיים, ובכלל זה האדם, נקרא ביולוגיה התפתחותית.
הביולוגיה ההתפתחותית היא מהתחומים הראשיים בביולוגיה והיא נמצאת נכון להיום – תחילת המאה ה-21 – בחזית המחקר הביולוגי.
אם כי יש קשר בין הביולוגיה ההתפתחותית לביולוגיה האבולוציונית, ההבדל העקרוני ביניהן הוא שהאבולוציה עוסקת בהתפתחותם של מינים במרוצת הדורות בעוד הביולוגיה ההתפתחותית עוסקת בהתפתחות האינדיבידואלית של היצור ברמת הפרט הבודד – מראשית קיומו של היצור ועד למותו.
לביולוגיה ההתפתחותית מספר תחומי משנה שהם:
ביולוגיה התפתחותית מולקולרית – חקר התפתחות היצורים ברמת התא הבודד.
ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית – תחום המשלב בין אבולוציה וביולוגיה התפתחותית.
התפתחויות של האדם בתחומי הרוח משליכות בעקיפין על ההתפתחות הגופנית והקוגניטיבית וממילא הפסיכולגית של גוף האדם.
בעיות או התקדמויות בהתפתחות הרגשית והחברתית, נובעות או מוסברות לעיתים על ידי הפסיכולוגיה ההתפתחותית בהתפתחות גוף האדם.
הגוף והאינטליגנציה משליכים על הרוח.
ובכלל זה התפתחויות הגוף והשכל משליכות על ההתפתחות הנפשית החברתית והרגשית.
אצל ילדים ההתפתחות הנפשית משפיעה לפעמים על התפתחות הגוף.
התפתחות מוסרית היא תהליך התפתחותי בו האדם לומד ומקבל על עצמו רעיונות, ערכים ועקרונות מוסריים.
כל אלו מאפשרים לו לבנות מודעות עצמית ולהבחין בין טוב לרע ובין נכון ולא נכון בחברה בה הוא חי, ולהתנהג בהתאם לכך.
סוג החשיבה המוסרית והעקרונות המשפיעים על התנהגות האדם משתנים לאורך חייו והתפתחות אישיותו.
ישנן מספר גישות בפסיכולוגיה המציעות שלבים אפשריים שונים של ההתפתחות המוסרית בקרב ילדים.
התפתחות מוסרית על פי הפסיכואנליזה
זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, טען כי מערכת היחסים בין הילד להוריו ואופן חינוכם הם משמעותיים בהקניית ערכי מוסר עבור הילד והפנמת גבולות ואיסורים, ומשפיעים על נכונותו ללמוד את הקודים המוסריים של החברה.
לטענתו, התפתחות המוסר נוצרת בעיקר בשלב הפאלי (גיל 4–5), אז מתרחשת התפתחותו של הסופר אגו, המשמש כחוש מוסרי פנימי אשר מתגמל או מעניש את הילד על התנהגותו, באמצעות רגשות כגון תחושת אשמה וחרדה.
לפי פרויד, שיא ההתפתחות המוסרית מגיע בסוף השלב הפאלי ולאחר שהילד מגיע לפתרון פנימי של תסביך אדיפוס (גיל 5–6).
פרויד הדגיש את חשיבות הרגשות בהתפתחות המוסרית של הילד, אך תלמידיו וממשיכי דרכו טענו כי ההתפתחות המוסרית מתפתחת בשלבים מוקדמים יותר מכפי שטען, וכי מערכת יחסים "חמה" בין ההורים לילד תורמת להתפתחותו המוסרית.
התפתחות מוסרית על פי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית
פסיכולוגים חוקרים מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית ניסו לעמוד על התפיסה המוסרית של הילד על ידי בדיקת התפתחות ההגיון המוסרי שלו, ובחינה מדעית ואובייקטיבית יותר של עמדותיהם המוסריות של ילדים בגילאים שונים.
החוקרים שפיתחו את התאוריות המרכזיות בתחום זה הם ז'אן פיאז'ה ולורנס קולברג.
תאוריית ההתפתחות המוסרית של פיאז'ה
פיאז'ה טען כי המוסר מתפתח כתוצאה מהתפתחותו הקוגניטיבית של הילד, לצד למידתו מהתנסויותיו החברתיות.
הוא טען כי המוסר מתפתח בשלושה שלבים, המקבילים לשלבי תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית הידועה שלו:
שלב חוסר המוסר - עד גיל 5.
שלב הריאליזם המוסרי (מוסר הטרונומי) - גיל 5–7. בשלב זה החשיבה היא קונקרטית, והמוסר נתפס כדבר מוחלט וטוטאלי שלא ניתן לשנות את חוקיו.
למשל, ילדים בשלב זה עשויים לומר שהעונש עבור אדם ששבר צלחת הוא זהה בין אם האדם ביצע זאת בכוונה תחילה ובין אם בטעות, ולא ניתן להפעיל שיקול דעת שונה במקרים אלו.
כך, למשל, ילד עשוי להקפיד מאוד על הכללים במשחקיו - "זה החוק וזהו", ולסרב להגמיש אותם עבור אח קטן שמצטרף למשחק.
שלב המוסריות האוטונומית - מגיל 7 ולאורך גיל ההתבגרות.
לטענת פיאז'ה, בני נוער מתחילים לפתח יכולת שיפוט מופשטת ורחבה, שהיא פחות קונקרטית.
לפיכך הם מתחילים לשים לב גם לכוונות שעומדות בבסיס הפעולה ולהתייחס אליה באופן יחסי בהתאם למצב, וכן מסוגלים להביא בחשבון דעות שונות בחברה לגבי כל פעולה כדי לקבוע עד כמה היא מוסרית.
התאוריה של פיאז'ה היוותה אבן דרך בכך שעמדה על מספר תהליכים חשובים בהתפתחות ההגיון המוסרי של הילד, אך מחקרים עדכניים מראים כי הוא לא העריך נכונה את חשיבתם המוסרית של ילדים בגיל הרך, ולפיכך חוקרים שבאו בעקבותיו התייחסו בהרחבה גם לשלבי ההתפתחות המוסרית המוקדמת.
תאוריית ההתפתחות המוסרית של קולברג
קולברג חילק את ההתפתחות המוסרית לשלבים רבים יותר מאלו של פיאז'ה.
הוא העריך את הרמה המוסרית של נבדקיו באמצעות ראיון בו הוצגה לילדים דילמה מוסרית עם שאלות פתוחות, שמהתשובות עליהן (ובעיקר מהנימוקים לתשובות) ניתן ללמוד על ציות לחוקים והבנת ערכים גבוהים, כמו כבוד לחיי אדם.
קולברג חילק את ההתפתחות המוסרית לשישה שלבים, בשלוש רמות מוסריות כלליות.
השלבים לפי קולברג הם קבועים ואוניברסליים, זהו רצף שלבים שכל אדם עובר בסדר קבוע, כך שכל שלב נבנה על הקודם וכרוך בהבנה עמוקה יותר של מושג הצדק.
מחקרים מצאו שמעבר משלב לשלב קשור בגיל, בהתפתחות קוגניטיבית, בהשכלה וביכולת לראות את הפרספקטיבה של האחר.
הרמה הפרה-קונבנציונלית: שיקול הדעת המוסרי נקבע על ידי קבלת חוקים של סמכות חיצונית, והמעשים נשפטים לפי תוצאותיהם.
התנהגויות ייחשבו לטובות או רעות אם יובילו לפרס או לעונש.
רמה מוסרית זו מתחילה בגיל הגן ועשויה להימשך עד גיל תשע.
1. אוריינטציה של ציות ועונש – בשלב זה האדם מתקשה לראות את שני הצדדים של הסיטואציה, ולכן אינו מתחשב בכוונת האנשים בה (אותה הוא מתקשה לתפוס) ולהתמקד יותר בצורך לציית לחוק, בשל פחד מעונש מדמויות סמכות.
2. אוריינטציה של כוונה אינסטרומנטלית – בשלב זה האדם מודע לכך שלאנשים שונים יכולות להיות כוונות שונות ופרספקטיבות שונות לדילמה המוסרית, אך ההבנה הזו מאוד מוגבלת וקונקרטית.
פעולה נכונה מבחינתו היא זו שמעניקה לו יתרון אישי ומספקת את צרכיו.
כשיש הדדיות בין אנשים היא מובנת כחליפין של "טובות".
הרמה הקונבנציונלית: יש חשיבות לדעות של אחרים ולציות לחוקים חברתיים, אך לא בגלל אינטרס אישי, אלא מתוך אמונה ששמירה על המערכת החברתית חשובה להמשך יחסים אנושיים חיוביים וסדר חברתי.
לטענת קולברג, רוב המתבגרים והמבוגרים נמצאים ברמה מוסרית זו.
3. אוריינטציה של ילד/ה טוב/ה (שיתוף בין-אישי) – ציות לחוקים חשוב, כי הוא מאפשר הרמוניה חברתית, בעיקר בהקשר של יחסים בין-אישיים חשובים.
לאדם חשוב לקבל חיבה ואישור מהדמויות הקרובות, ולהראות כאדם טוב, מכובד ועוזר, שניתן לסמוך עליו.
4. אוריינטציה של שמירת הסדר החברתי – האדם לוקח בחשבון פרספקטיבה רחבה יותר של יחסים חברתיים.
אדם כזה מאמין שהחוק צריך להיאכף באופן שווה על כולם וחובתו של כל אדם בחברה לשמור על החוק, כי הוא חיוני לשמירת הסדר החברתי, ואם כולם לא יצייתו - הסדר החברתי יתמוטט.
הרמה הפוסט-קונבנציונלית: אנשים ברמה הזו אינם מצייתים לחוקים בצורה עיוורת אלא גמישה, והם מגדירים מוסריות במושגי עקרונות וערכים מופשטים.
לטענת קולברג, חלק מהמבוגרים עשויים להימצא בשלב 5 בתוך רמה זו, אך מעטים מגיעים לשלב 6.
5. אוריינטציה של חוזה חברתי – האדם מתייחס לחוקים כאל כלים גמישים המשרתים צרכים אנושיים, ולכן ניתן לדמיין אלטרנטיבות לחוקים, כך שיהיו הוגנים יותר.
כשהחוקים מתאימים לזכויות האדם ולאינטרס הרוב, נוצרת השתתפות מתוך רצון חופשי במערכת הוגנת שכזו.
6. אוריינטציה של עקרון אתי אוניברסלי – לטענת קולברג, נדיר להגיע לשלב זה, בו הפעולה מוגדרת על ידי עקרונות אתיים של מצפון שהאדם בוחר לעצמו.
החוקים הם ערכים מוסריים מופשטים, ואין צורך בחוק חיצוני להיאחז בו, ולכן אין כלל חשיבות לחוקים חברתיים קונקרטיים אלא רק למצפון האישי.
הביקורות על הגישה של קולברג הן רבות.
הביקורת של גיליגן על התאוריה של קולברג
קרול גיליגן טענה כי בתאוריה של קולברג יש הטיית מגדר נגד נשים.
זאת, בין השאר, משום שהיא נוצרה על ידי גברים, והנתונים מבוססים על נבדקים-זכרים ועל הפתרונות שהם הציעו לדילמות (שמשקפים נקודת-ראות גברית).
קולברג טען שנשים מגיעות רק לשלב 3 בפתרון הדילמה המוסרית ואילו גברים מגיעים לשלבים גבוהים יותר, ולפיכך נראה כי נשים נוטות להיות פחות מוסריות.
גיליגן לא הכחישה את ההבדלים בין המינים, אך פיתחה מודל שיסביר הבדלים אלו, וטענה שיש צורך בשתי תאוריות שונות כדי לתאר את התפתחות המוסר השונה של שני המינים, כי יש יותר מהשקפה אחת על מוסריות, ונשים מפתחות מוסריות שונה מזו של גברים.
המוסריות של הגברים מונחית מתוך עקרון הצדק והחוקים, ואילו המוסריות של הנשים מונחית מתוך הדאגה לאחר, שאינה פחותה מבחינה ערכית מהצדק.
נטען כי דפוסים אלה נובעים מדרכי החיברות השונות של גברים ונשים בתרבות המערבית.
לפיכך, שני הקולות השונים בהתפתחות המוסרית לפי גיליגן הם:
אוריינטצית הצדק, המזוהה עם העולם הגברי, מדגישה שמירה על זכויות, קריאה לצדק, נאמנות לחוקים, לוגיקה, אינדיבידואליות ואוטונומיה.
אוריינטצית הדאגה לאחר, קול שמדגיש דאגה לזולת, רגישות וקשר לאחרים, תוך דגש על אחריות למין האנושי, ופחות על עקרונות מופשטים.
יש רצון להימנע מפגיעה באחרים ולשמור על יחסים וקשרים, גם במחיר של הקרבה עצמית.
גיליגן ניסחה שלוש רמות מוסר של דאגה לאחר (וגם שלבי מעבר ביניהם), לפי התאוריה שלה.
רמות המודל שפיתחה דומות מבנית לרמות של קולברג, אך הרמות של גיליגן מבוססות על דילמות אחרות, שאמורות, לדעתה, להיות קרובות לעולמו של הנבדק.
כמו כן, הרמות מבוססות על אוריינטציה שונה, של דגש על יחסים בין-אישיים, אשר מעמידה את האינטרס האישי מול הדאגה לאחר.
השלבים לפי התאוריה של גיליגן:
רמה 1 – אוריינטציה של אינטרס אישי: דגש על צורכי העצמי וההישרדות בעולם.
האדם תופס את עצמו כישות חסרת אונים ועליו להתמודד עם החוקים הנכפים על ידי החברה.
בשלב זה, שיקולים מוסריים יופעלו רק אם שני צרכים עצמיים יעמדו בקונפליקט ביניהם.
ההחלטה תהיה מבוססת על מה שטוב לעצמי, בהתחשב בנסיבות, מבלי להתחשב באחר.
המעבר הראשון – מעבר מאנוכיות לאחריות: תקופת מעבר בה האדם מתחיל להיות מודע להבדל בין מה שהוא רוצה (אנוכיות) לבין מה שעליו לעשות (אחריות).
במעבר זה מתחילים להבין שלפעמים מה שנחוץ בא לפני מה שרוצים.
רמה 2 – "טוב" משמעו אחריות כלפי אחרים: דגש על דאגה לאחרים ותחושת אחריות כלפיהם.
האדם תופס עצמו כ"טוב", אם הוא מוכן להקרבה עצמית ומרצה את האחר.
דאגה לעצמי נדחקת לטובת הרצון לרצות אחרים, גם במחיר של התעלמות מהקול הפנימי.
הישרדות נשארת העניין המרכזי, האדם רואה כצורך את אישור האחרים והסתמכות עליו, ואפילו תלות בו.
המעבר השני – מעבר מקונפורמיות לשיפוט פנימי מחודש: תקופת מעבר בה האדם מתחיל לתהות האם שיקוליו המוסריים הם אנוכיים או שאחריות משמעה גם התחשבות בערכים ובצרכים של העצמי ולא רק של האחר, האם אפשר להימנע מפגיעה באחר ובאותו זמן להיות נאמן לעצמך.
עם זאת, בשל חוסר ביטחון מספיק בערך העצמי, האדם עדיין לא פועל לשוויון מלא בין צורכי העצמי והאחר.
רמה 3 – התמקדות בדינמיקה בין העצמי לאחר: האדם גם עומד על זכויותיו וגם נותן מקום בשיקוליו לאחריותו כלפי אחרים.
האדם מעוניין להיות רגיש לאחר ולא להכאיב לו, אך גם לא לפגוע בעצמו.
הוא כבר לא רואה את עצמו כחסר כוח, ומעוניין להפחית את הנזק לאחרים ולעצמו.
האדם בשלב זה למד לאמת את יכולת השיפוט שלו ואת הלגיטימציה לדעה העצמית.
חלק מהמחקרים שנערכו בעקבות תאוריה זו לא מצאו הבדל בין גברים לנשים בחשיבתם המוסרית, ואילו חלק תומכים בה - אלו מצאו כי רוב הנבדקים והנבדקות הראו אוריינטציה גם לצדק וגם לדאגה לאחר, וחלקם שמו דגש על אחת האוריינטציות, ואכן נשים נטו יותר לאוריינטצית הדאגה לאחר והגברים לאוריינטצית הצדק.
ממצאים אלה מלמדים על שתי דרכים שונות של תפיסת עולם.
גיליגן הציעה שרק אם יאוחדו שתי התפיסות, הנשית והגברית, ניתן יהיה להבין את הפוטנציאל האנושי בהתפתחות המוסרית.
התפשלות מעיים היא מצב רפואי אצל האדם, שבו חלק מהמעי עצמו "נכנס" לתוך לולאת מעי נוספת, בדומה לחלק של טלסקופ המתקפל פנימה.
לרוב, התפשלות מעיים מביאה לחסימת מעיים.
התפשלות מעיים היא גורם נפוץ לכאבי בטן חריפים אצל ילדים מתחת לגיל 5. זהו מצב רפואי המאפיין בעיקר תינוקות ופעוטות; כ-90% מן המקרים מתרחשים בין גיל שלושה חודשים לגיל 3. עם זאת, קיימים מקרים של התפשלות מעיים גם בגילאים צעירים יותר וכן בגילאים מבוגרים יותר.
אצל מבוגרים התפשלות מעיים היא תופעה נדירה יותר, ובחלק מן המקרים נובעת מגידול שגרם לבעיה עצמה.
סימנים קליניים ראשונים שיכולים לרמז על תהליך של התפשלות מעיים הם בחילות, הקאות (לעיתים בעלות תוכן מרתי), הבאת הרגליים לקדמת החזה, בכי פתאומי המתחיל ללא התראה מוקדמת ונפסק לאחר שכאב הבטן חולף.
לאחר התקף הבכי הראשון הילד יכול להיראות במצב גופני טוב, אולם ככל שנוקף הזמן הילד עלול להיראות אפאתי עד כדי מצב של סכנת חיים והיווצרות שוק, ומכאן החשיבות שבגילוי מוקדם של התהליך עצמו.
סימנים מאוחרים יותר יכולים לכלול דימום רקטלי (מפי הטבעת) כתוצאה מהתהליך האיסכמי של חסימת המעיים.
באופן כללי, התפשלות מעיים אינה מלווה בחום, אולם במקרה שלולאת המעי עברה נמק, תיתכן פרפורציה (חור במעיים) ועליית חום כתוצאה מכך.
בבדיקה גופנית ייתכנו הסימנים הבאים:
לעיתים במישוש הבטן ניתן לחוש במסה דמוית נקניק.
אבחון של התפשלות מעיים מבוסס בעיקר על אנמנזה ועל ממצאים בבדיקה גופנית.
בדיקות הדמיה כוללות ביצוע בדיקת אולטרה סאונד רפואית וביצוע צילום בטן.
באבחנה המבדלת קיימות מספר אפשרויות נוספות שיש לשקול, ביניהן גסטרואנטריטיס (דלקת של המעיים), דלקת התוספתן, בקע כלוא, ארגמנת על שם הנוך-שנליין ומצבים נוספים.
מטפלים בהתפשלות מעיים באמצעות חוקן אוויר או חוקן בריום.
החוקן מבוצע תוך כדי שיקוף, כדי שבמהלך הפעולה עצמה ניתן הן לאבחן האם קיימת התפשלות והן לטפל בהתפשלות עצמה על ידי החדרת בריום או אוויר בלחץ דרך הרקטום, על מנת לשחרר את החסימה.
על פי ההנחיות הקיימות כיום, יש לבצע עד 3 ניסיונות לפתיחת החסימה באמצעות חוקן אוויר או חוקן בריום.
אם הניסיונות לא צלחו יש לפנות לאופציה כירורגית שבה מתבצעת רדוקציה של החסימה.
התפשלות מעיים יכולה להפוך למצב חירום רפואי אם אינה מטופלת בזמן, עד כדי מוות תוך ימים מספר, ולכן טיפול מהיר הוא הכרחי.
התפשטות קרקעית הים היא תהליך גאולוגי המתרחש ברכסים מרכז אוקייניים, בהם נוצר קרום אוקייני חדש.
מקטעי הקרום החדשים נוצרים מהתגבשות מאגמה, ובהדרגה הם מתרחקים מן הרכס - עת נוצרים שני מקטעי לוחות טקטוניים צעירים המתרחקים זה מזה.
דוגמה לכך ניתן לראות ברכס המרכז-אטלנטי, שחלקיו הגלויים מצויים לאורך איסלנד.
אף שהתפשטות קרקעית הים מוסיפה סלעים חדשים, נשאר שטח הפנים של כדור הארץ יציב.
זאת, משום שבמקביל להיווצרות הקרום האוקייני החדש מוחסרים קטעי קרום אחרים בגבול סגירה – נקודת מגע בין שני לוחות בה חודר לוח אחד מתחת ללוח אחר, או שהם מתנגשים זה בזה ויוצרים רכס הרים בתהליך הנקרא אורוגנזה.
קיזוז שטח זה אינו מתרחש דווקא בשולי לוחות המתארכים, אלא בקנה-מידה עולמי: בעוד אוקיינוס אחד מתרחב כתוצאה מהיווצרות קרום חדש, אחר עשוי להצטמצם ואף להיסגר לחלוטין.
לדוגמה, הרכס המרכז-אטלנטי גורם להתרחבותו של האוקיינוס האטלנטי, אך לא מתקיימת בשוליו הפחתה משמעותית.
הפחתה כזו קיימת בטבעת האש בשולי האוקיינוס השקט ומתבטאת בין היתר בקשתות איים דוגמת יפן ובקשתות געשיות דוגמת האנדים.
גילויו של תהליך זה היווה הסבר אפשרי לתאוריית נדידת היבשות והוביל להתפתחותה של טקטוניקת הלוחות.
הימצאותם של מאובנים זהים בשכבות גאולוגיות משני צדי אוקיינוסים הוסברה בעבר בקיומם של גשרים יבשתיים, עליהם עברו בעלי חיים וצמחייה בין יבשת ליבשת.
המדען הגרמני אלפרד וגנר לא קיבל הסבר זה, ובשנת 1912 הציע תאוריה לפיה אותן יבשות – הנראות קבועות במקומן – נודדות זו הרחק מזו.
וגנר נשען לא רק על מאובנים אלא גם על עדויות הנוגעות לאקלים ולמבנים גאולוגיים.
הוא מצא דמיון בין רכסי הרים באפריקה ובאמריקה הדרומית, ושדות פחם באירופה שתאמו שדות דומים באמריקה הצפונית.
בנוסף הסתייע וגנר בזואוגאוגרפיה ובביוגאוגרפיה של אלפרד וולאס.
וגנר הבחין כי מאובני מזוזאורוס וליסטרוזאורוס נמצאו במקומות המופרדים באמצעות אוקיינוסים.
בהניחו כי בעלי חיים אלה לא היו מסוגלים לשחות מרחק כה רב, הסיק שהם חיו פעם על יבשת אחת שהתפצלה.
בשנת 1915 התפרסם ספרו "מקור היבשות והאוקיינוסים" (Die Entstehung der Kontinente und Ozeane), בו נכלל רעיון קיומה של יבשת-על גדולה, ובמהדורות מאוחרות יותר אף העניק לה שם: פנגיאה.
עם השנים התרחבו מהדורות הספר וכללו ראיות נוספות, ובמהדורה האחרונה שפורסמה זמן קצר לפני מותו נטען כי ככל שאוקיינוסים רדודים יותר, כך הם צעירים יותר מבחינה גאולוגית.
התאוריה של וגנר הסבירה בין היתר את היווצרותם של הרכסים הגדולים דוגמת ההימלאיה והאלפים, אך לבד מתמיכתו של הגאולוג הדרום אפריקאי אלכסנדר די-טואה (Alexander du Toit, 1878–1948), נדרשו עשרות שנים כדי שרעיון תנועתן של היבשות יתקבל בהרחבה בחוגים מדעיים, בעיקר מאחר שלא הציג מנגנון הגורם לתנועה.
לאחר שגילה פייר קירי בשנת 1903 כי חומרים רדיואקטיביים משחררים חום, נעשו כמה ניסיונות לקשור את הרדיואקטיביות למקור חום בכדור הארץ.
בשנת 1910 החל הגאולוג הבריטי ארתור הולמס (Arthur Holmes, 1890-1965) לחקור את הקרינה הטבעית בסלעים, וחיפש את המנגנון המוליך את החום מפנים כדור הארץ אל פני השטח.
הוא טען כי החום העודף נפלט מכדור הארץ באמצעות תנועה מחזורית של חומר בשכבות פנימיות מוצקות, וכי תנועה זו יוצרת זרמי ערבול חמים.
הולמס תיאר זרימת חום רבה כלפי מעלה, הפחתת לחץ, התכת סלעים ופליטת החום ב"תפיחוֹת" המרכז אוקייניות, וכן זרימה חוזרת מתחת לגאוסינקלינות.
התאוריה של הולמס התקבלה בהרחבה בבריטניה אולם נדחתה במקומות אחרים.
גם כאשר התקבל רעיון התפשטות קרקעית הים בשנות ה-60 של המאה ה-20 – ברוב המקרים התעלמו לחלוטין מתרומתו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התגלה כי מהירות זרמי הערבול תואמת את מהירות התפשטות קרקעית הים – כ-5 ס"מ בשנה, כפי שהעריך הולמס בשנת 1928. עם זאת, טרם נקבע כיצד ומדוע מתרכז החום באזורים מסוימים ליצירת זרמי הערבול.
הארי הס, שכיהן כפרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון, התגייס לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה והחל בשירות פעיל בשנת 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור.
בעת שפיקד על נחתת השתמש במכשיר סונאר למדידת עומק קרקעית האוקיינוסים, ששימש את הס למטרות צבאיות וגאולוגיות כאחת – מיפוי קרקעית הים.
במדידותיו גילה הס שקעים אוקייניים שעומקם נמדד בקילומטרים, וגוּיוֹ – הרי געש תת-ימיים שפסגותיהם הסחופות נמצאו מתחת ל-2 קילומטרים של מים.
מחקרים דומים נערכו על ידי האוקיינוגרף והגאופיזיקאי האמריקאי רוברט סינקלר דיץ (Robert S.
Dietz, 1914–1995), שסקר את קרקעית האוקיינוס השקט ובעיקר את הגאומורפולוגיה שלה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. בין היתר חקר את איי אמפרור – שרשרת איים געשיים הנמתחת מאיי הוואי ומסתיימת בקמצ'טקה, ובה ראה עדות לנדידת היבשות.
למנגנון הגורם לתנועה קרא דיץ "התפשטות קרקעית הים", והעיד כי הוא רואה בו כינוי "מגושם".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו להתגלות דפוסים מגנטיים חריגים בקרקעית האוקיינוסים.
הקרום האוקייני הבזלתי מכיל מגנטיט ומתעד שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ באמצעות חילוף בין רצועות של קיטוב נורמלי וקיטוב הפוך המקבילות לרכסים המרכז אוקייניים.
מידע נוסף התקבל מקידוחים שנערכו במסגרת חיפושי נפט.
ליבות סלע שנקדחו מאזורים שונים באוקיינוסים תוארכו והראו גילים הולכים וגדלים ככל שגדל המרחק מן הרכסים המרכז אוקייניים.
תרומה אחרת התבטאה במחקרם של קיו ודאטי והוגו בניוף על תפוצתן של רעידות אדמה בעולם, שהניבה בין היתר את הגדרתו של אזור ודאטי-בניוף כרצף של מוקדים סייסמיים באזורי הפחתה.
מעבודתם של שני החוקרים עולה רצף של מוקדים כאלה, המצייר את קווי המתאר של לוחות טקטוניים גם לאורך "הבקע העולמי הגדול".
בשנת 1953 התגלה "הבקע העולמי הגדול" – שרשרת הרים תת-ימיים באורך כולל של 80,000 ק"מ שבמרכזה בקע, ממנו עולה מאגמה ויוצרת קרום אוקייני חדש.
לאור הגילוי בחן הס את מדידותיו משנים קודמות.
בשנת 1960 הציג את התפשטות קרקעית האוקיינוסים כנוצרת באמצעות התפרצות געשית ברכסים המרכז אוקייניים.
במאמר "היסטוריה של אגנים אוקייניים" (History of Ocean Basins) שפרסם הס בשנת 1962 פירט את התאוריות והתגליות עליהן התבסס והציג את המנגנון המלא המניע את היבשות: זרמי הערבול במעטפת.
בשנת 1960 פורסם במגזין Nature מאמרו של דיץ "Continental and Ocean Basin Evolution by Spreading of the Sea Floor", בו תיאר מנגנון היוצר קרום אוקייני חדש ברכסים מרכז אוקייניים.
למאמר זה הייתה השפעה רבה על הגאולוג הקנדי ג'ון טוזו וילסון – שקודם לכן כתב כי נדידת יבשות אינה אפשרית.
וילסון החל לחקור את מקורם של איי הוואי, ובשנת 1963 הסביר את היווצרותם באמצעות זרמי הערבול והתפשטות קרקעית הים.
עבודתם של הס ודיץ התנהלה במקביל ללא שידעו זה על מחקרו של זה, אולם הסבירה את התצפיות השונות והיוותה בסיס לתאוריית טקטוניקת הלוחות.
קיימת הסכמה בין מדענים כי הגורם המניע את התפשטות קרקעית הים ואת תזוזת הלוחות הוא תנועת החום במעטפת כדור הארץ.
התפשטות קרקעית הים מתחילה בדרך-כלל בהתחממות של בסיס הקרום היבשתי, הגורמת לו להיות פלסטי, לאבד מצפיפותו ולהתרומם ככיפה.
חלקו העליון של הקרום הקמור נמתח ונסדק, והסדקים גדלים בהדרגה והופכים לבקעים.
מתיחתו וסדיקתו של הקרום יוצרים מרכז התפשטות – הגבול בין שני לוחות טקטוניים מתרחקים בעדו חודרת מאגמה.
המאגמה נקרשת בשולי הבקע לסלעים געשיים על פני השטח ולסלעים פלוטוניים בתת-הקרקע.
התמשכות הביקוע לשולי היבשת מאפשרת את חדירתם של מי ים לתוך הבקע, המתפתח כאוקיינוס צעיר ובו רכס מרכז אוקייני.
הקרום האוקייני החדש הנוצר במרכזי ההתפשטות חם יותר וצפוף פחות מקרום אוקייני ותיק ממנו, ולכן יוצר על קרקעית האוקיינוס תבליט מאורך בדמות רכס מרכז אוקייני.
מערכת הביקוע האופיינית הנוצרת במקרה כזה היא צומת משולש – מפגש של שלושה בקעים שהזווית הממוצעת ביניהם 120 מעלות.
במערכת כזו מתמזגים שניים מהבקעים לעמק ביקוע ובשלישי נוצר בקע כושל שאינו מתפתח לאוקיינוס.
דוגמה עכשווית לתהליך כזה ניתן לראות במשולש עפר בשבר הסורי-אפריקאי.
צומת משולש זה מורכב מים סוף ומפרץ עדן שהתחברו לעמק ביקוע המתפתח לאוקיינוס צעיר, ומבקע כושל המשתרע במזרח אפריקה, דרומית למשולש.
גאולוגים מעריכים כי בבקע הכושל יתפתח מרכז התפשטות נוסף, אליו יחדרו מי האוקיינוס ההודי ויהפכו את קרן אפריקה לאי המופרד מאפריקה באמצעות אוקיינוס עתידי.
המשך התפשטות קרקעית הים דוחקת את הקרום הצעיר לצדדים באמצעות קרום צעיר יותר הנוצר ברכס המרכז אוקייני.
הגבול בין הקרום היבשתי לקרום האוקייני משני צדי הבקע הופך לשולי יבשה סבילים, ועל הקרום האוקייני מצטברים סלעי משקע ימיים.
הגעשיות הפעילה הראשונית במרכזי ההתפשטות נובעת מפעולתן של תימרות מעטפת, אולם לאחר הביקוע היא סבילה ומושפעת מהפחתת לחץ במעטפת ומהסרת הכיסוי הליתוספירי הפרוש מעליה.
התפשטות קרקעית הים לאורך רכסים מרכז אוקייניים אינה בהכרח רציפה.
שלבי הביקוע עשויים להתרחש בהדרגה וליצור כמה מרכזי התפשטות התחומים באמצעות העתקי חילוף הניצבים להם.
מקטעי התפשטות אלה משקפים שבירה בהולכה הגעשית המזינה את געשיות הרכס: מקטעים רדודים ורחבים מייצגים געשיות פעילה, ואילו מקטעים צרים ועמוקים מייצגים געשיות סבילה או נעדרת.
הקצב הממוצע של התפשטות קרקעית הים באזורים שונים מגוון:
תנועה איטית יחסית של פחות מ-2.5 ס"מ לשנה מתקיימת בגבולות פתיחה הנשלטים על ידי מערכת העתקים ותנועה טקטונית ומתרחשת בהם פליטה געשית מועטה
תנועה מהירה יחסית של יותר מ-15 ס"מ לשנה מתקיימת בגבולות פתיחה הנשלטים על ידי געשיות ומתרחשת בהם פליטה געשית מרובה
הסלעים הנוצרים במרכזי ההתפשטות מתקררים עם הזמן וצפיפותם הולכת וגדלה.
עם היווצרותם של סלעים חדשים נדחקים הסלעים הוותיקים ממרכזי ההתפשטות אל שולי האוקיינוס, ההופכים לשולי יבשה פעילים במפגשם של שני לוחות טקטוניים.
בשוליים פעילים כאלה מתרחשים הפחתה, רעידות אדמה, געשיות ואורוגנזה ונוצרים קשתות איים, קשתות געשיות, שקעים אוקייניים ורכסי הרים.
התפשטות תרמית היא הנטייה של החומר לשינוי הנפח כתגובה לשינוי טמפרטורה.
כאשר החומר עובר חימום, החלקיקים מתחילים לנוע מהר יותר, ולכן בדרך כלל נוצר ביניהם מרחק ממוצע גדול יותר.
חומרים שמתכווצים עם עליית הטמפרטורה הם נדירים.
האפקט הזה מתרחש בטווחי טמפרטורה מוגבלים .
אם נחלק את עוצמת ההתפשטות בשינוי בטמפרטורה, נקבל את המקדם של החומר להתפשטות תרמית.
אם משוואת המצב זמינה, ניתן להשתמש בה כדי לחזות את הערכים של התפשטות תרמית בכל הטמפרטורות והלחצים הנדרשים, יחד עם פונקציות מצב רבות אחרות.
קיימים חומרים מעטים אשר מתכווצים בחימום בטווחי טמפרטורה מסוימים.
תופעה זו נקראת "התפשטות תרמית שלילית", ולא "התכווצות תרמית".
כך, לדוגמה, מקדם ההתפשטות התרמית של המים יורד לאפס כאשר הם מקוררים ל-4°C בערך.
מתחת לטמפרטורה הזו הוא הופך לשלילי, זה אומר שיש למים צפיפות מקסימלית בטמפרטורה זו, וזה גורם לכך שמים נמצאים בטמפרטורה זו בעומקי גופי מים במהלך תקופות ארוכות של מזג אוויר מתחת לאפס.
כמו כן, לסיליקון טהור יש מקדם התפשטות תרמית שלילי בטווח טמפרטורות בין 18° קלווין ועד 120° קלווין.
גורמים המשפיעים על התפשטות תרמית
בניגוד לגזים או נוזלים, חומרים מוצקים נוטים לשמור על צורתם כאשר הם עוברים התפשטות תרמית.
ההתפשטות התרמית בדרך כלל נמוכה יותר ככל שגדלה אנרגיית הקשר, שמשפיעה גם על קשיות של מוצקים.
משום כך לחומרים קשיחים יש התפשטות תרמית נמוכה.
נוזלים מתפשטים יותר ממוצקים, אבל גם הם במידה מועטה.
ההתפשטות התרמית של זכוכית גבוהה יותר מזו של גבישים.
בהתארגנות מחדש של החלקיקים בטמפרטורת המעבר הזגוגית, אשר מתרחש בחומר אמורפי, מתרחשים שיבושים באפיון של מקדם התפשטות תרמית או חום סגולי.
שיבושים אלה מאפשרים זיהוי של טמפרטורת המעבר הזגוגית בהם הופך נוזל בקירור לזכוכית.
ספיגה או שחרור של מים (או ממיסים אחרים) יכולים לשנות את גודלם של חומרים נפוצים.
חומרים אורגניים משנים את גודלם בספיגת ממיסים, במידה רבה יותר מאשר בעקבות ההשפעה של ההתפשטות התרמית.
פלסטיק נפוץ שנחשף למים, לטווח הארוך, יכול להתפשט באחוזים רבים.
מקדם ההתפשטות התרמית מתאר כיצד גודל האובייקט משתנה עם שינוי הטמפרטורה, כלומר, הוא מודד את השינוי בגודל בכל טמפרטורה, כשהלחץ נשאר קבוע.
פותחו מספר סוגים של מקדמים: מקדם נפחי, מקדם של שטח ומקדם ליניארי.
כל מקדם תלוי ביישום מסוים, שבו יש חשיבות לממד מסוים.
עבור מוצקים, אפשר לצפות לשינוי אורך, או שטח.
מקדם התפשטות תרמית נפחי הוא מקדם ההתפשטות התרמית הבסיסי ביותר.
באופן כללי, כשחומרים מתפשטים או מתכווצים בגלל השתנות הטמפרטורה שלהם, ההתפשטות או ההתכווצות מתרחשות לכל הכיוונים.
חומרים המתפשטים באותו קצב לכל כיוון נקראים איזוטרופיים.
עבור חומרים איזוטרופיים, ניתן לחשב מקדם שטח או מקדם ליניארי באמצעות מקדם נפח.
מקדם התפשטות תרמית נפחי כללי
במקרה הכללי של גז, נוזל, או מוצק, הנוסחה לחישוב המקדם נפחי של ההתפשטות התרמית היא:
P מציין כי הלחץ נשאר קבוע במהלך התפשטות, והמשמעות של "V" היא שמדובר במקדם נפחי (לא ליניארי).
במקרה של גז, העובדה שהלחץ נשאר קבוע חשובה, כי נפח הגז משתנה באופן ניכר עם שינוי הלחץ והטמפרטורה.
עבור גז בעל צפיפות נמוכה, ניתן לראות בחוק הגז אידיאלי.
חומרים בדרך כלל משנים את הגודל שלהם, כאשר הם נחשפים לשינוי הטמפרטורה, בעוד הלחץ נשאר קבוע.
כשמדובר בחומרים מוצקים, הלחץ אינו משפיע באופן ניכר על גודלו של האובייקט, ולכן לגבי מוצקים אין בדרך כלל צורך לציין כי הלחץ הוא קבוע.
בהנדסת חומרים, מקדמי ההתפשטות התרמית של מוצקים נפוצים אינם משתנים, בדרך כלל, באופן משמעותי בטווח של טמפרטורות שבו הם נועדו לשמש, לכן אין צורך בדיוק גבוה.
חישובים מעשיים יכולים להיות מבוססים על ערך קבוע, על בסיס הממוצע של מקדם ההתפשטות.
מקדם התפשטות תרמית ליניארית מתאר שינוי "מידות ליניאריות" של החומר בתגובה לשינוי הטמפרטורה.
זהו שינוי השבר באורך לפי מידת שינוי הטמפרטורה.
בהתעלמות מהלחץ, אנחנו יכולים לכתוב:
כאשר הוא מימד ליניארי (למשל אורך) ו , הוא שיעור השינוי של ממד ליניארי לכל יחידת שינוי בטמפרטורה.
ניתן להעריך שינוי בממד הליניארי: :
משוואה זו פועלת היטב כל עוד מקדם התפשטות ליניארי אינו משתנה בהרבה עם שינוי בטמפרטורה
אם כן, המשוואה צריכה להיות משולבת.
השפעת ההתפשטות התרמית על מתיחה
עבור חומרים מוצקים עם אורך משמעותי, כמו מוטות או כבלים, התפשטות תרמית יכולה להיות מתוארת על ידי מתיחת החומר, וניתנת על ידי ומוגדרת כ:
כלומר הוא אורך לפני השינוי בטמפרטורה, ו- הוא אורך לאחר השינוי בטמפרטורה.
עבור רוב המוצקים, ההתפשטות התרמית פרופרציונלית לשינוי בטמפרטורה:
לכן, שינוי במתיחה או בטמפרטורה יכול להיות מוערך על ידי:
ההבדל של הטמפרטורה בין שני גודלי מתיחה, נמדד במעלות צלזיוס או קלווין, ו הוא מקדם ליניארי של התפשטות תרמית ביחידות של 1/קלווין .
מקדם התפשטות תרמית מתייחס לשינוי מידות שטח של חומר עם שינוי הטמפרטורה.
זהו שינוי בשטח לכל שינוי בטמפרטורה.
כאשר שטח כלשהו של האובייקט, הוא שיעור השינוי של שטח זה לכל יחידת שינוי בטמפרטורה.
שינוי בממד הליניארי ניתן להעריך כ:
משוואה זו פועלת היטב כל עוד מקדם התפשטות הליניארי אינו משתנה הרבה עם שינוי בטמפרטורה .
אם כן, צריכים לעשות אינטגרל למשוואה.
עבור מוצק, אנו יכולים להתעלם מהשפעות הלחץ על החומר, מקדם התפשטות תרמית נפחי ניתן לכתוב
כאשר V הוא נפח החומר, הוא שיעור השינוי בנפח זה עם הטמפרטורה.
משמעות הדבר, הנפח של החומר משתנה במידה קבועה.
לדוגמה, גוש פלדה עם נפח של 1 מטר מעוקב עשוי להתפשט 1.002 מ"ק כאשר הטמפרטורה עולה ב-50°C.
אם היה לנו גוש של פלדה עם נפח של 2 מ"ק, ולאחר מכן, תחת אותם תנאים, זה היה מתפשט ל-2.004 מ"ק, שוב התפשטות של 0.2%.
אם ידוע מקדם ההתפשטות, נוכל לחשב את השינוי בנפח:
כאשר השבר הוא השינוי בנפח (למשל, 0.002) ו הוא השינוי בטמפרטורה (50°C).
בדוגמה לעיל ההנחה מבוססת על כך שמקדם ההתפשטות אינו משתנה עם השינוי בטמפרטורה.
לא תמיד זה נכון, אבל עבור שינויים קטנים בטמפרטורה, זהו קירוב טוב.
אם מקדם התפשטות נפח משתנה במידה ניכרת עם הטמפרטורה, אז צריכים לעשות אינטגרל למשוואה לעיל:
כאשר היא הטמפרטורה ההתחלתית הוא מקדם התפשטות נפח כפונקציה של הטמפרטורה T.
עבור חומרים איזוטרופיים, עם אפשרות התפשטות מועטה, מקדם התפשטות תרמית ליניארי הוא שליש ממקדם התפשטות נפח.
יחס זה עולה כי הנפח מורכב משלושה כיוונים משותפים מאונכים .
כך, שחומר איזוטרופי, עבור שינויים דיפרנציאליים קטנים, שליש ממקדם ההתפשטות הנפחית הוא ציר יחיד.
לדוגמה, קח קוביית פלדה שיש לה צדדים של אורך L.
הנפח המקורי יהיה והנפח החדש, לאחר עלייה בטמפרטורה, יהיה:
אנחנו יכולים לעשות את ההתמרות ועבור חומרים איזוטרופיים, .
מקדם התפשטות של הנפח ומקדם התפשטות הליניארי מוגדרים רק עבור שינויים קטנים מאוד בטמפרטורה ובממדים (כלומר, כאשר ו - הם קטנים).
שני המונחים האחרונים אפשר להתעלם מהם ולכן אנחנו מקבלים את הקשר שלמעלה בין שני המקדמים.
אם אנחנו מנסים ללכת אחורה וקדימה בין מקדמי נפח וליניארי תוך שימוש בערכים גדולים יותר של אז אנחנו צריכים להביא בחשבון חזקה 3, ולפעמים אפילו את חזקה 4.
כמו כן, מקדם התפשטות תרמית של שטח הוא 2/3 ממקדם הנפח.
יחס זה ניתן למצוא באופן דומה לזה שבדוגמה הליניארית לעיל, אפשר לציין ששטח הפנים של הקובייה הוא רק .
כמו כן, אותם השיקולים יש לבצע בעת ההתמודדות עם ערכים גדולים של .
לחומרים בעלי מבנים אנאיזוטרופיים, כגון גבישים (עם פחות מסימטריה של קובייה) והרבה חומרים מרוכבים, יש בדרך כלל מקדמים שונים של התפשטות ליניארית בכיוונים שונים.
כתוצאה מכך, ההתפשטות הכוללת של הנפח מתחלקת באופן שווה בין שלושת הצירים.
אם סימטריית הגביש היא מונוקליני או triclinic, אפילו הזוויות בין צירים אלה נתונות לשינויים תרמיים.
במקרים כאלה יש צורך לטפל במקדם ההתפשטות התרמית כמערכת וקטורים טנזור עם עד שישה אלמנטים עצמאיים.
דרך טובה לבדוק את המרכיבים של הטנזור, הוא ללמוד את ההתפשטות על ידי שבירה של קרני X על דוגמיות אבקתיות של גבישים.
בעת תכנון מבנים גדולים, יש לקחת בחשבון התפשטות והתכווצות של חומרים.
למשל, כאשר משתמשים בסרט מדידה או שרשרת כדי למדוד מרחקים עבור סקרי קרקע, בעת תכנון תבניות ליציקת חומר חם, ועם יישומים הנדסיים אחרים כאשר יש שינויים גדולים בממדים בגלל הטמפרטורה.
התפשטות תרמית חשובה גם ביישומים מכניים.
כדי להתאים חלקים זה על זה, למשל את התותב ניתן להתקין על מוט על ידי הקטנת הקוטר הפנימי שלו כך שיהיה קטן יותר במעט מקוטר המוט, ולאחר מכן לחמם אותו עד שהוא משתלב לאורך המוט, ולאפשר לו להתקרר לאחר שהוא הולבש על המוט, ובכך להשיג 'התכווצות מתאימה'.
זוהי שיטה תעשייתית, בה מחממים רכיבי מתכת בין 150 ° C ל-300 ° C, בכך גורמים להם להתפשט, ואז מתאפשרת הכנסה או הסרה של רכיב נוסף.
קיימות כמה סגסוגות עם מקדם התפשטות ליניארית קטן מאוד, וניתן להשתמש בהן ביישומים הדורשים שינויים קטנים מאוד בתוך הממד הפיזי בטווח של טמפרטורות, לדוגמה Invar 36, עם α שווה בערך 0.6x10-6/°C.
סגסוגות כאלה שימושיות ביישומים בחלל ובתעופה שבהם יכול להיווצר טווח רחב של טמפרטורות.
המנגנון של פולינג'ר משמש לקביעת ההתפשטות הליניארית של מוט מתכתי במעבדה.
המנגנון מורכב מגליל מתכת סגור בשני הקצוות (המכונה מעיל קיטור) ומכיל פתח כניסה ופתח יציאה של קיטור.
דוד המחובר על ידי צינור גומי לפתח הכניסה, מספק את הקיטור לחימום המוט.
במרכז הגליל יש חור שלתוכו מכניסים מדחום.
המוט שנבדק, מוקף ב"מעיל קיטור".
קצה אחד של המוט חופשי, והקצה השני נלחץ על ידי בורג קבוע.
מיקום המוט נקבע על ידי מיקרומטר מד בורג או spherometer .
אחת הדוגמאות לחשיבות השליטה על ההתפשטות התרמית, היא הקרמיקה.
שינויים פתאומיים בטמפרטורה של כלי קרמיקה שההתפשטות שלהם גבוהה, גורמים להם להיסדק, אם ההתפשטות שלהם גבוהה.
קרמיקה צריכה להיות משולבת עם מגוון רחב של חומרים, ולכן יכולת ההתפשטות שלה חייבת להיות מתאימה ליישום.
הזיגוג על הקרמיקה צריך להיות מחובר היטב עם בסיס פורצלן, וההתפשטות התרמית שלו חייבת "להתאים" לגוף הקרמי, כך שלא תתרחשנה רעידות.
דוגמאות טובות של מוצרים אשר הצלחתם קשורה לאופן התפשטותם הם קרמיקה-קורנינג CorningWare והמצת האלקטרוני, spark-plug.
בהתפשטות התרמית של גופים קרמיים ניתן לשלוט באמצעות שרפה בכיוון הרצוי, כדי ליצור סוגי גבישים שישפיעו על ההתפשטות הכוללת של החומר לכיוון הרצוי.
ניתן גם להשתמש בחומרים המכילים חלקיקים שבשרפה יניבו את המבנה הפנימי הרצוי.
ההתפשטות התרמית של הזיגוג נשלטת על ידי ההרכב הכימי שלו, וכן על ידי לוח זמני השרפה שבה היו נתונים.
בדרך כלל יש מערכת שלמה של שיקולים, שמתחשבת בהתפשטות של גוף הקרמיקה והתפשטות הזיגוג יחדיו, וחשוב גם להתייחס לתכונות נוספות שתיווצרנה בתהליך השרפה.
במרבית תחומי ההנדסה יש להתחשב בהתרחבות החומר כתוצאה מחום.
במסגרות לחלונות שעשויות ממתכת, יש צורך במפרידי גומי.
אין לפרוש צינורות מים ממתכת, להסקה, לאורך רב מדי בקו ישר.
מבנים גדולים כמו מסילות רכבת וגשרים צריכים חיבורים, כדי למנוע קריסה כתוצאה מקרינת חום.
אחת הסיבות לביצועים הירודים של מנועי מכוניות קרים, היא מרווחים שנעלמים כאשר טמפרטורת ההפעלה מושגת.
קו חשמל ביום חם הוא מדולדל ורפוי, אבל ביום קר הוא מתוח.
הסיבה לכך היא שמתכות מתפשטות בחום.
שימוש במחברים שיכולת ההתפשטות שלהם מסוגלת לקלוט התפשטות תרמית במערכת של צינורות.
מדי טמפרטורה הם יישום אחר של התפשטות תרמית - הם מכילים נוזל (בדרך כלל כספית או אלכוהול) אשר הזרימה שלו מוגבלת בכיוון אחד בלבד (לאורך הצינור הנימי).
השינוי בנפח נובע מהשינוי בטמפרטורה.
במד טמפרטורה דו-מתכתי מכני ישנה רצועה דו מתכתית, אשר מתכופפת עקב מקדמי ההתפשטות התרמית השונים של שתי המתכות.
מקדמי התפשטות תרמית של חומרים שונים
סעיף זה מסכם את המקדמים עבור כמה חומרים נפוצים.
בטבלה שלהלן, טווח עבור α הוא בין 10−7/°C עבור מוצקים קשים עד 10−3/°C עבור נוזלים אורגניים.
α משתנה עם הטמפרטורה ועוד כמה חומרים יש שונות גבוהה מאוד.
עבור חומרים איזוטרופיים מקדמי ההתפשטות התרמית הליניארית α ומקדם התפשטות תרמית נפחי β קשורים על ידי β = 3α.
עבור נוזלים מקדם התפשטות נפחית מופיע והתפשטות ליניארי מחושב כאן להשוואה.
(הנוסחה β≈3α בדרך כלל משתמשים בה עבור מוצקים).
התפתחות היא תהליך של שינוי המתרחש לאורך זמן.
ההתפתחות היא חלק ממושגי היסוד של החשיבה האנושית בכלל, ההגות העיונית, הפילוסופית, ובדיסציפלינות מדעיות רבות - ובייחוד במדעי החיים.
פסיכולוגיה התפתחותית היא המחקר של שינוי האדם לאורך החיים.
המושג כמעט שאינו נידון בזכות עצמו וקשה למצוא הגדרה שלו, שתקיף את התחומים הרבים הנעזרים בו, ותבחין אותו מתהליכי שינוי אחרים.
במרבית האנציקלופדיות והלקסיקונים אין התייחסות והגדרה למושג עצמו, אלא בהקשרים שונים שלו כמו, 'ביולוגיה התפתחותית', 'התפתחות הילד', 'התפתחות כלכלית' ועוד.
העובדה שכמעט ולא מתנהלים דיונים ביחס למושג כה מרכזי, מעידה על קושי למצוא מאפיינים משותפים לכלל התהליכים שמיוחס להם שינוי בכיוון התפתחותי.
במשמעה הרחב ה'התפתחות' היא: 'כל תהליך השתנות המתחיל מצורות פשוטות, ולא מובחנות והופך בהדרגה לצורות מורכבות ומובחנות יותר'.
נהוג להניח, שתהליך התפתחותי מורכב משורת שלבים עוקבים, כאשר כל שלב נובע מהקודם לו ומהווה בסיס לזה שבא אחריו.
הנחה נוספת המובלעת בהגדרה היא, שלתהליך ההתפתחותי יש כיוון - מפשוט למורכב יותר.
במובן זה נוטים לזהות התפתחות עם התקדמות ותכליתיות.
'התקדמות' היא מושג בעל קונוטציה ערכית: השלבים הגבוהים או המאוחרים של התהליך נחשבים במובן כלשהו 'עדיפים', 'טובים' או 'מוצלחים' יותר מהקודמים להם.
החשיבה הפילוסופית והמדעית משתדלת להימנע מפרשנות ערכית לתהליכים התפתחותיים יש לשים לב שהתהליך ההתפתחותי מתייחס לשינויים ביחס עצמו: מה משתנה, מה נשאר קבוע, הקשר בין מרכיבי השינוי ועוד.
השיקולים לבחירת הפרמטרים להערכת התהליך מוכתבים על ידי התהליך ההתפתחותי עצמו.
בהקשר זה ל'התקדמות' יש משמעות אמפירית ולא ערכית.
'תכליתיות' משמעה, שההתפתחות היא תהליך המכוון ליעד או מטרה כלשהם
: התהליך מתחיל מנקודת-מוצא כלשהי ומכוון להגיע לנקודה אחרת 'מפותחת' יותר.
ייחוס תכלית לתהליך כלשהו עומד בניגוד לגישה המדעית, המקבלת הסבר סיבתי בלבד.
כמו כן מתבקשות כאן שאלות כמו - 'מה מכוון את התהליך?' איך להסביר 'שמטרת התהליך כבר מובלעת ומכוונת מגרעינו?' 'האם כל התהליכים ההתפתחותיים מכוונים מראשיתם למטרה מוכתבת מראש'?
מכיוון שמדובר במושג יסוד של החשיבה והשפה יש לזכור, שהשימוש במונח יכול לקבל משמעויות שונות כאשר הוא מיושם בחשיבה הפילוסופית ומדעית לעומת אופני היישום והשימוש בשפת הדיבור של היומיום.
בשפת הדיבור המושג משמש לתיאור מגוון רחב של תהליכי שינוי בעלי כיוון 'חיובי': השתפרות, התקדמות, התרחבות, הסתעפות, גדילה, צמיחה, התפשטות ועוד.
עם זאת, בשפת הדיבור המונח התפתחות יכול לסמן גם שינויים בעלי מגמה שלילית או רגרסיבית כמו 'התפתח זיהום', 'התפתחה מחלה' ועוד.
ההגדרות המילוניות מאפשרות להכליל בתוכן את כל התהליכים שנהוג להתייחס אליהם כהתפתחותיים, אך אינן כוללת בתוכן עקרונות משותפים לכל תהליכי ההתפתחות ואת הגורם או את הגורמים המניעים את התהליך ושומרים על כיוונו.
יש לכן להתייחס להגדרות המילוניות כאל אחד ממאפייני המושג ולא כהגדרה שלו.
תהליכי השינוי ההתפתחותיים יכולים להיות איטיים או מהירים.
במדעי החיים נהוג להבחין בין שני דפוסים של תהליכים התפתחותיים
האונטוגנזה (Ontogeny)- היווצרות הצורה הבוגרת של האורגניזם מגרעינו.
האונטוגנזה מהווה את אב-הטיפוס לדיון בתהליך התפתחותי והמאפיין המרכזי של דפוס התפתחותי זה הוא, ששלביו העיקריים מוכתבים על-יד סדר נתון וגבול ידוע מראש: המערך הגנטי של כל מין וכל אורגניזם יחיד מכתיב את סדר ההתפתחות ורמת המורכבות שאותו מין/אורגניזם יחיד יכולים להגיע אליהם.
הפילוגנזה - השתנות המינים בכלל ובתוכם היווצרות המינים המורכבים מהפשוטים יותר (מה שדרווין כינה 'התפתחות מתקדמת').
בדומה לדפוס האונטוגנטי גם הקו ההתפתחותי בפילוגנזה התחיל מנקודת-מוצא כלשהי (התחלת החיים) ויצר בסדרה של צעדים עוקבים אורגניזמים מורכבים יותר ויותר.
המונח של 'התפתחות מתקדמת' לא נקלט במדעי החיים והוא נידון תחת שמות אחרים: 'מקרואבולוציה' (Macroevolution), 'הצעדים הגדולים' ועוד.
כאן לא ניתן לומר שנקודת-המוצא (ראשית החיים) כבר מכילה בתוכה ומכתיבה את השלבים הבאים וגבול האפשרויות של התהליך אינו נקבע מראשיתו.
את דפוס ההתפתחות השני ניתן להחיל על תחומים רבים אחרים מלבד זה האבולוציוני: ישוב קטן שמתרחב ונהפך לישות חברתית-פוליטית-מדינית בפני עצמה.
יצירת מכשיר מסוג חדש, שמהווה נקודת מוצא לטכנולוגיות חדשות, היווצרות חברות-ענק ולשינויים בתרבות.
גילוי חומר גלם כלשהו שמהווה בסיס לפיתוח מוצרים חדשים, טכנולוגיות חדשות, ועוד.
חיזיון שמקורו באדם יחיד, שמתעצב בהדרגה לכלל אמונה משותפת לרבים (כל הדתות המונותיאיסטיות).
מניפסט שמוביל להיווצרות תנועות חברתיות-פוליטיות ועוד.
כל אלה הם דוגמה לתהליך התפתחותי מהטיפוס השני.
בדומה לדפוס האונטוגנטי גם הדפוס השני משתנה בשורה עוקבת של צעדים, כאשר כל צעד מותנה בצעד קודם לו ומהווה נקודת-מוצא לצעד הבא.
גם כאן אפשר לזהות כיוון ברור - מישות פשוטה יחסית למערכת מורכבת יותר ויותר.
בשני הדפוסים הגורמים שמעצבים ודוחפים את המערכת להשתנות נמצאים במערכת המתפתחת עצמה.
כל תורה התפתחותית מקיפה צריכה להביא בחשבון את השוני בין שני הדפוסים ומכאן הקושי להציע תורת התפתחות כללית.
כל הגדרה שלמה של המושג ותאוריה מקיפה שלו צריכים להביא בחשבון גם את ההיקף העצום של תופעות ותהליכים שניתן לייחס להם מאפיינים התפתחותיים.
התהליך העקבי והמקיף ביותר הפועל בכיוון הפוך למה שמכונה 'חץ הזמן': ייחוס כיוון של שינוי מהמורכב לפשוט יותר היא אחת הדרכים המקובלות לתיאור המסקנות המתבקשות מהחוק השני של התרמודינמיקה הקובע שבאופן כללי כמות חוסר הסדר במערכת סגורה תגדל עם הזמן (העיקרון האנתרופי).
בהנחה שתורת 'המפץ הגדול' היא האמינה ביותר מבין אלו המסבירות את היווצרות היקום, אזי בהיקפו הרחב ביותר (היקום כולו) נוצר בכיוון הפוך לזה של עיקרון האנטרופיה.
על פי תורה זו היקום נוצר בעקבות מפץ-על של ישות אחידה כלשהי.
בסדר צעדים עוקבים ובפרקי זמן שונים יצר המפץ הגדול חלקיקים, אטומים, מולקולות, כוכבים, גלאקסיות וצבירי הגלאקסיות, המרכיבים את היקום כפי שהוא מוכר לנו כיום.
במובן זה המאפיינים של 'המפץ הגדול', תואמים לחלוטין את אלה של תהליך התפתחותי: היווצרותו של המורכב והמובחן מהפשוט והאחיד יותר (סינגולריות), כאשר הכוחות הפועלים במערכת הם הגורמים לשינויים המתחוללים בה.
מכאן שאת המאפיינים המרכזיים של התהליך התפתחותי אפשר לזהות גם בתהליכים פיזיקליים וכימיים שאינם חלק מתופעות החיים.
התפיסה הפילוסופית המקיפה ביותר בנושא הוצעה על ידי אנרי ברגסון, כשמושג 'התפתחות יוצרת' נמצא במרכז הפילוסופיה שלו ומקיף במשנתו את היקום כולו.
את הגורם הדוחף לשינוי והתפתחות הוא מייחס ל"כוח החיים" או "אנרגיה רוחנית" הפועלת על החומר.
אנרגיה זו, היא סוג של כוח פנימי, שבפעולתה על החומר יוצרת בהדרגה את הגופים הדוממים ובהמשך גם את הגופים החיים.
הפילוסופיה של ברגסון תואמת בקירוב את העובדות (שלא כולן היו ידועות בזמנו) ביחס לסדר התהוות היקום והחיים, אך הכוח המניע את התהליך, כפי שהוא מתואר על-ידו, אינו ניתן לאפיון אמפירי.
ככל הנראה באופן בלתי תלוי הציע הפיזיקאי דייוויד בוהם להתייחס אל תהליכים פיזיקליים, ככפופים לסדר פנימי (Implicate Order) - סוג של סדר הפועל מתחת לסדר הגלוי המוכר לנו מהחושים ואמצעי המדידה השונים (Explicate Order) והדוחף להיווצרות המורכב מהפשוטים ממנו.
הרעיונות של בוהם ממקמים את התהליכים והשינויים בעולם התופעות הפיזיקאלי בתוך הקשר התפתחותי ובדומה לברגסון הוא רואה בתופעת החיים המשך לתהליכי התפתחות שהתרחשו ברמה של הדומם.
יש לציין, שלמרות שבוהם נחשב לאחד הפיזיקאים המוערכים, נחשבים רעיונותיו ליוצאי דופן ואינם מקובלים על מרבית הפיזיקאים.
על פי תאוריית המפץ הגדול התפתחות היא תהליך השינוי הבסיסי ביותר המוכר לנו.
התפתחות מוגדרת כתהליך הבנייה (construction) ואילו החוק השני של התרמודינמיקה (אנטרופיה) מתאר תהליך של פירוק (deconstruction).
מבחינה לוגית כדי שמשהו יוכל להתפרק למרכיביו הוא צריך להיות קודם לכן בנוי מהם.
כל הסבר אחר לתהליכי שינוי המתרחשים ברמת היקום כולו מצריך להניח שפועל כאן גורם שאינו מוכר לנו, או שאופי השינויים המוכרים לנו כפוף למקריות ושרירותיות והם אינם ניתנים להסבר לוגי או להבנה מסודרת כלשהי
גם כאשר מצמצמים את הדיון בשאלת ההגדרה והתיחום של ההתפתחות, לתופעות החיים בלבד, יש קושי ליצור שפה מושגית כללית דיה כדי לתאר באמצעותה את מכלול התהליכים ההתפתחותיים (ביולוגיים, פסיכולוגיים, חברתיים ועוד).
רק מעטים ניסו להעמיד תפיסות התפתחותיות, המקיפות לפחות כמה תחומי ידע מבין הבולטים שביניהם אפשר למנות את הפילוסוף וילהלם דילתיי (1833-1911 Wilhelm Dilthey) סבר, שניתן למצוא הקבלות בין התפתחות היחיד להתפתחות ההיסטורית של האדם: בשני התהליכים יש מגמה לחדד ולהגיע לביטוי קוהרנטי יותר של העמדות שלנו ביחס לעולם.
ההקבלה אינה מקרית ומשקפת יחסי גומלין בין היחיד לתרבות.
הביולוג והפיזיולוג צ'ארלס צ'ילד (1869–1954) (Charles Manning Child) ייחד את מחקריו התפתחות מערכת העצבים, וראה בתהליך התפתחות שלהם דגם למודל התפתחותי מקיף יותר: מרשת רופפת של העברת מידע אצל יצורים פרימיטיביים, ליצירת מרכז (מוח) ששלוחותיו פרושות בכל האורגניזם.