tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלדת פחמן-נפט ושמן חיתוך אורגני או סינתטי.
סגסוגת פלדה - שמן חיתוך על בסיס נפט מעורבב עם כמות קטנה (כ-10 אחוזים) של נפט או תוספים מינרליים.
תערובת זו מתאימה גם לשימוש עם נירוסטה.
ברזל יצוק - ללא חומר סיכה.
יש להשתמש בסילון אוויר לפינוי השבבים.
אלומיניום - נפט או תוספים מינרליים מעורבבים עם כמות קטנה (15–25 אחוז) של שמן חיתוך על בסיס נפט.
במקרים מסוימים, מוצרים כגון WD-40, הם תחליפים מקובלים.
מברוליתארי הוא כפר בהר אוטה בצפון פוקיס, יוון, בגובה 1,140 מטר.
מאז רפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 היא חלק מעריית דלפי, והרשות המוניצפלית של קליז.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, עמד מספר התושבים בכפר על 491.
במהלך כיבוש יוון על ידי כוחות הציר הכפר נשרף.
במאי 1943 במהלך פעולות הסריקה האיטלקיות נערך קרב נגד קבוצת המחתרת Ladiou ELAS שהשתמשו במברוליתארי כבסיסם.
מבקמתן , הנמכרת תחת השם המסחרי קמזיוס (Camzyos), היא תרופה פורצת-דרך לטיפול הראשון מסוגו (First-in-class) לטיפול בקרדיומיופתיה היפרטרופית חסימתית (oHCM).
התרופה אושרה בשנת 2022, על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לאחר שהראתה שיפור משמעותי ביכולת התפקודית ובאיכות החיים של חולים.
שימוש רפואי והתוויות התרופה מיועדת למבוגרים הסובלים מקרדיומיופתיה היפרטרופית חסימתית סימפטומטית (דרגות II-III לפי סיווג ה-NYHA).
מטרת הטיפול היא הקלה בקוצר נשימה במאמץ, שיפור היכולת לבצע פעילות גופנית, והפחתת מפל הלחצים במוצא החדר השמאלי (LVOT).
קהל יעד הוא חולים שאינם מגיבים מספיק לטיפולים קונבנציונליים כמו חוסמי בטא או חוסמי תעלות סידן.
בקרדיומיופתיה היפרטרופית, הבעיה העיקרית היא "התכווצות יתר" של שריר הלב בשל יצירת עודף של גשרי רוחב בין חלבוני המיוזין לאקטין.
מבקמתן פועלת כמעכב אלוסטרי סלקטיבי של האנזים ATPase במיוזין הלבבי.
התרופה מפחיתה את כוח הכיווץ, והיא מקטינה את מספר ראשי המיוזין שיכולים להיקשר לאקטין בכל רגע נתון.
התרופה מעבירה את המיוזין למצב מנוחה חסכוני (Super-relaxed state), המפחית את צריכת האנרגיה של הלב.
התרופה משפרת את התפקוד הדיאסטולי, על ידי הפחתת הכיווץ העודף, הלב מצליח להתרפות טוב יותר בין פעימות
תופעות לוואי שכיחות הן סחרחורות (כ-27%), עילפון (סינקופה) ועייפות.
התרופה עלולה לגרום ללב להפוך לרפוי מדי, ולהוביל לאי-ספיקת לב.
אזהרת קופסה שחורה (Black Box Warning): סכנה לירידה משמעותית ב-LVEF (מקטע הפליטה של החדר השמאלי) אל מתחת ל-50%.
בארצות הברית (ובמדינות נוספות בפורמטים דומים), התרופה ניתנת תחת פיקוח הדוק.
רופאים, בתי מרקחת ומטופלים חייבים להירשם לתוכנית הכוללת בדיקות אקו-לב תקופתיות (בדרך כלל כל 4–12 שבועות) כדי לוודא שתפקוד הלב תקין.
קיימת רגישות גבוהה לתרופות המשפיעות על אנזימי הכבד (כמו חלק מהאנטיביוטיקה, אנטי-פטריוטיות או חוסמי תעלות סידן מסוימים), מה שעלול להעלות את ריכוז התרופה לרמה רעילה.
התרופה הראתה רעילות עוברית בניסויים בבעלי חיים, ומוגדרת עם רעילות עוברית רמה D.
לכן, היא אסורה לשימוש בהיריון, ונשים בגיל הפוריות חייבות להשתמש באמצעי מניעה יעילים במהלך הטיפול ובמשך 4 חודשים לאחר הפסקתו.
מברק צימרמן היה מברק מוצפן, שנשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן היינריך פון ברנסטורף, על מנת שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט.
במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כלכלית נדיבה והבנה מצד גרמניה שעל מקסיקו לכבוש מחדש את שטחי דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) שהיו בעבר בריבונות מקסיקנית.
יירוט המברק ופענוחו על ידי המודיעין הימי הבריטי היו מהגורמים המרכזיים להצטרפותה של ארצות הברית למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
המברק נשלח במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהחלה שנתיים וחצי קודם לכן.
בשלב זה של המלחמה הייתה ארצות הברית נייטרלית, משום שנשיאה, וודרו וילסון, סבר שהדרך הנאותה לסיום המלחמה היא הסכם שיושג במשא ומתן, שבו תפעל ארצות הברית כמתווכת.
בסוף שנת 1916 הייתה החזית המערבית שבין גרמניה מצד אחד, ובריטניה וצרפת מצד שני, במצב של קיפאון כמעט מוחלט.
כלי הנשק המודרניים שבהם השתמשו שני הצדדים מנעו אפשרות לניצחון של צד כלשהו, כפי שהעידו האבדות הכבדות בקרב על הסום.
במצב זה חיפשו הגנרלים הגרמנים, מהלך אסטרטגי שיביא להם את הניצחון, והאמינו כי מצאו אותו בדמות לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, לוחמה שבה יוטבעו כל ספינות הצי המסחרי הנייטרלי שיימצאו בים.
הגרמנים האמינו כי הפעלת הצוללות תמנע כל אספקה לבריטניה, ותביא אותה עקב כך לכניעה מוחלטת.
לפיכך עסקו בגרמניה בבניית צי צוללות גדול.
גרמניה חששה כי הכרזה על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת תכניס את ארצות הברית למלחמה נגדם, ולכן חיפשו מראש דרך למנוע מהאמריקנים לשלוח כוחות צבא.
הרעיון שהתגבש היה לעודד את המקסיקנים לצאת למלחמה נגד ארצות הברית.
המקסיקנים נטרו טינה לארצות הברית עקב אובדן השטחים שנשלטו על ידם עד 1848, כשנוצחו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכן עקב פלישת צבא ארצות הברית לצפון מקסיקו במרדף אחרי המהפכן פנצ'ו וייה ששלח ידו גם בשוד.
גורם נוסף שניסו הגרמנים לצרף אליהם הייתה האימפריה היפנית, חברה בברית "מדינות ההסכמה", שהייתה להלכה במלחמה נגד גרמניה, אך כפי שהיטיבו הגרמנים להבין, הסיבה לצירופה לצידם הייתה אופורטוניזם בלבד.
היפנים שהשתלטו בתחילת המלחמה על מושבותיה של גרמניה בסין, ובאוקיינוס השקט, לא השתתפו בפעולות מלחמתיות גדולות לאחר מכן, אך שלחו שייטת לים התיכון שהשתתפה בציד צוללות של מעצמות המרכז.
היה ברור לגרמנים שבמצב עניינים זה, ארצות הברית היא האויב הטבעי לשאיפות ההתפשטות של היפנים, ולכן יש טעם בברית בין המקסיקנים ליפנים.
ברית כזו תוכל להציע ליפנים בסיס שממנו יוכלו לתקוף את ארצות הברית.
מברק צימרמן בא לקשור בין הקצוות באמצעות הפעלת הצוות הדיפלומטי הגרמני בארצות הברית ובמקסיקו, על מנת לשכנע את מקסיקו ואת יפן בתועלת שתצמח להם מהברית המוצעת.
ליירוט המברק סייעה העובדה שבתחילת המלחמה ניתקה בריטניה את כבלי התקשורת הישירים בין גרמניה לארצות הברית, כך שהתקשורת עברה בערוצים חלופיים שהיה קל יותר לצותת להם.
להעברת מברקים מוצפנים לארצות הברית השתמשה גרמניה בתקשורת האזרחית (אם כי האמריקנים סירבו מדי פעם לאפשר זאת), באמצעות בלדר שוודי, ולמרבה הפלא אף באמצעות מחלקת המדינה האמריקנית.
האמריקנים ניסו באותה תקופה לתווך בין הצדדים על מנת להגיע ל"שלום ללא ניצחון".
הגרמנים דרשו לאפשר להם לשלוח את הצעות השלום האמריקניות ואת התגובה בשדרים מוצפנים, ומחלקת המדינה העמידה לרשותם את האמצעי להעברתם.
צימרמן בחר להעביר את מברקו בשלושה נתיבים שונים על מנת לוודא את קבלתו.
המברק נשלח דרך תקשורת הרדיו ודרך שני כבלי טלגרף שונים בכיסוי של תקשורת דיפלומטית, כביכול.
כבלי הטלגרף עברו דרך שתי מדינות נייטרליות - שוודיה וארצות הברית, אך כיוון שביום הראשון למלחמה ניתקה בריטניה את כבלי הטלגרף הטרנס-אטלנטים של גרמניה, עברו קווים אלה דרך בריטניה, ומצב זה איפשר לבריטים ליירט את המברק המוצפן ולנסות לפענחו.
צימרמן שלח את המברק המוצפן ב-16 בינואר 1917 לשגריר גרמניה בארצות הברית, פון ברנסטורף.
המברק, לידיעתו וגם להעברה לידיעת שגריר גרמניה במקסיקו, אקארדט.
ב-17 בחודש הגיע המברק למחלקת המדינה האמריקנית (ביום בו יורט על ידי המודיעין הבריטי).
למחרת היום הועבר המברק ממחלקת המדינה לפון ברנסטורף, שהעביר אותו ב-19 בינואר, באמצעות "וסטרן יוניון", לשגריר גרמניה במקסיקו, שמסר את תוכנו המפוענח לממשלת מקסיקו.
נשיא מקסיקו, ונוסטיאנו קאראנסה, התייעץ עם גנרל בכיר בצבאו וביקש ממנו להעריך את סיכוייה של המדינה להחזיר לעצמה את השטחים הכבושים שהוזכרו במברק.
הגנרל קבע כי דבר זה לא יהיה אפשרי או אף רצוי מהסיבות הבאות:
ניסיון לכבוש מחדש את השטחים הכבושים משמעו יציאה למלחמה נגד ארצות הברית החזקה.
סיוע כלכלי גרמני, נדיב ככל שיהיה, יהיה חסר ערך מכיוון שמקסיקו לא תוכל להיעזר בו לרכישת נשק ותחמושת, בעת שארצות הברית היא ספקית אמצעי הלחימה היחידה בכל יבשת אמריקה.
קיים גם ספק רציני אם העברת אספקה גרמנית דרך אוקיינוס האטלנטי אפשרית נוכח שליטת הצי המלכותי הבריטי על קווי התעבורה הימיים באזור.
גם אם היה למקסיקו מספיק כוח צבאי לכבוש את השטחים מחדש, לא ברור כלל אם ביכולתה להתמודד עם האוכלוסייה הגדולה של דוברי אנגלית שתעבור לשליטתה.
מקסיקו שיתפה פעולה עם מדינות מרכזיות בדרום אמריקה דוגמת ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה, שעזרו למנוע מלחמה נוספת בין ארצות הברית למקסיקו.
הידברות זו הביאה לשיפור היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
אם מקסיקו תחליט כעת לפתוח במלחמה נגד ארצות הברית, הדבר יביא למתיחות ביחסיה עם מדינות דרום אמריקה, וקיים חשש שאלו יכריזו מלחמה נגד גרמניה ויעברו בסופו של דבר לצדה של ארצות הברית.
קאראנסה, לאחר ששמע את מסקנות הגנרל, דחה באופן רשמי את הצעתו של צימרמן ב-14 באפריל; אולם אז כבר הייתה ארצות הברית במלחמה נגד גרמניה.
עם יירוטו הועבר המברק לפענוח בחדר 40, שם ישבה מחלקת הצפנים של הצי המלכותי.
המברק הוצפן באמצעות ספר צופן, שבו לכל מילה היה קוד מספרי משלה.
מפענחי המברק הסתייעו בו כבר במברקים קודמים מסוגו, ותוך שעות אחדות פיענחו את עיקרו, והבינו את מהותו.
עם פענוח המברק עמדו הבריטים בפני דילמה: כיצד לחשוף את תוכן המברק, ובכך לגרור את ארצות הברית למלחמה, מבלי לחשוף בפניה שבידה לשלוט בתקשורת דיפלומטית נייטרלית - דבר שהיה עלול להכעיס אותה, ובעיקר לסכן מקור מודיעיני חשוב.
בריטניה ניחשה נכונה כי השגרירות הגרמנית בארצות הברית תעביר את המברק המוצפן למקסיקו דרך חברת טלגרף מסחרית רגילה.
השגריר הגרמני שינה את המברק קלות לפני ששלח אותו.
הוא מחק ממנו את ההוראות שנועדו אליו, ושינה את הכתובת שהייתה על המברק במקור, וכך הבינו הבריטים שאם יצליחו להשיג עותק של המברק החדש, יוכלו להעבירו לארצות הברית מבלי שזו תחשוד שהוא יורט.
לשם כך הופעל סוכן בריטי במקסיקו סיטי, שהצליח להשיג עותק של המברק המוצפן, על ידי מתן שוחד לאחד מעובדי חברת הטלגרף, שקיבלה את המברק.
אנשי חדר 40 הצליחו לפענח את המברק החדש במלואו, שכן הוא הוצפן באמצעות ספר צופן שנפל לידי הבריטים קודם לכן.
המברק בגרסתו המקסיקנית נמסר לשר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, והוא מסר אותו ב-23 בפברואר 1917, לידי שגריר ארצות הברית בבריטניה, וולטר פייג'.
יומיים לאחר מכן נמסר המברק המפוענח לנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
כדי שלא לחשוף בפני גרמניה את יכולתה של בריטניה לפענח את התקשורת המוצפנת שלה, הומצא סיפור כיסוי על כך שהמברק המפוענח נגנב במקסיקו.
ארצות הברית גיבתה את סיפור הכיסוי הבריטי, אף על פי שידעה שהבריטים פענחו את המברק בעצמם.
גרמניה לא האמינה כי הצופן הסודי שלה פוצח על ידי הבריטים ובחרה להאמין לסיפור הכיסוי הבריטי, תוך שהיא יוצאת לציד מכשפות אחר בוגדים בשגרירות הגרמנית במקסיקו.
הלך הרוח בארצות הברית היה באותה עת אנטי-גרמני ואנטי-מקסיקני.
כוחות של צבא ארצות הברית היו עסוקים כבר זמן מה במרדף אחר השודד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה, שערך פשיטות אחדות לתוך ארצות הברית.
הנשיא וילסון נטה להפסיק את המרדף, בתקווה שבעקבות הבחירות הצפויות במקסיקו תקום שם ממשלה חדשה, שתביא לאישור חוקה חדשה.
הידיעה אודות מברק צימרמן עוררה מתח בין ארצות הברית למקסיקו, משום שהברית המוצעת בו עשויה הייתה למנוע בחירת ממשלה מקסיקנית נוחה לארצות הברית.
ב-1 במרץ, מסרה ממשלת ארצות הברית את המברק לפרסום בעיתונות.
כדי להסוות את מקור המברק המפוענח, אדמירל ויליאם רג'ינלד הול, שתל מפקד המודיעין של הצי המלכותי הבריטי, ידיעה בעיתונות הבריטית, עם ביקורת על יחידתו שכשלה כביכול ביירוט המברק.
תחילה האמין הציבור האמריקאי שהמברק הוא זיוף שנועד לגרור את ארצות הברית למלחמה.
דעה זו זכתה לעידודם של דיפלומטים מגרמניה, מקסיקו ויפן, וכן לעידודם של פציפיסטים ותומכי גרמניה.
עם זאת, במהלך מפתיע ביותר, אישר צימרמן את אותנטיות המברק במסיבת עיתונאים בברלין ב-3 במרץ, וכן בנאום ברייכסטאג ב-29 במרץ.
הכעס הציבורי בעקבות מברק צימרמן, הוביל לניתוק סופי של היחסים בין ארצות הברית למעצמות המרכז (גרמניה ובעלות בריתה).
ב-2 באפריל ביקש הנשיא וילסון מהקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה, והקונגרס נענה לו ברוב גדול ב-6 באפריל 1917.
מברק צימרמן לא היה הגורם היחיד לכניסת ארצות הברית למלחמה.
צוללות גרמניות תקפו ספינות אמריקניות ליד בריטניה, ואף זו הייתה עילה למלחמה.
חשיבותו העיקרית של המברק הייתה בהשפעתו על דעת הקהל בארצות הברית, והטייתה לכיוון הצטרפות למלחמה.
ייתכן שארצות הברית הייתה מצטרפת למלחמה גם ללא פיענוח מברק צימרמן, אך אין ספק שהמברק גרם להקדמת הצטרפותה, וגם לכך חשיבות רבה.
הערכת חשיבותו של פענוח המברק
סיפורו של מברק צימרמן הוא הישג יוצא דופן של המודיעין הבריטי, ברמה הטקטית וברמה האסטרטגית.
מרכיביו של הישג זה: זיהוי תוכנו של ספר הצופן, יירוט ופענוח המברק, השגת גרסתו המתוקנת כדרך למנוע את חשיפת הדרך שבה התגלה, וגולת הכותרת: השימוש שנעשה במברק לשם צירוף ארצות הברית למלחמה.
ריי סטנרד בייקר, איש אמונו של וילסון וכותב הביוגרפיה שלו, אמר על מברק צימרמן כי "מעולם לא הונחתה מכה מזעזעת יותר על התנגדותו של וילסון להיכנס למלחמה".
מברשת שיניים היא כלי המשמש לניקוי שיניים, פעולה שמטרתה מניעת עששת השיניים ודלקות חניכיים והרגשת רעננות בחלל הפה.
מברשת השיניים בנויה משיערות קטנטנות הנמצאת בקצה של ידית.
בדרך כלל מורחים על סיבי מברשת השיניים משחת שיניים, שלעיתים קרובות מכילה פלואוריד, ומטרתה לעזור בניקוי.
מברשות שיניים באות במבחר מרקמי זיפים, גדלים וצורות.
רוב רופאי השיניים ממליצים להשתמש במברשת שיניים המתויגת כ"רכה", בטענה שמברשות בעלות זיפים קשים עלולות לפגוע בזגוגית השן ולגרות את החניכיים.
הסיבים במברשות שיניים מיוצרים בדרך כלל מחומרים סינתטיים, אף על פי שישנן גם מברשות שיניים "טבעיות".
ידית המברשת עשויה לרוב מפלסטיק.
בעת צחצוח שיניים מורחים משחת שיניים על סיבי המברשת, ולאחר מכן, תוך החזקת הידית, משפשפים בעזרת הסיבים את המשטח של כל שן ושן.
שיטה מקובלת ומומלצת על ידי רופאי שיניים מסוימים היא סיבוב המברשת תוך כדי לחיצה קלה.
פעולה זאת יוצר איזון מיטבי בעיסוי החניכיים (דבר חשוב ביותר בעצמו לבריאות השיניים) ובניקוי השיניים.
מומלץ לעבור על כל המשטחים במשך זמן שווה, ולצחצח בסך הכול כ-2 דקות תוך כיסוי כל השיניים.
התנועה האנכית בתנועות הסיבוביות מנקה את פיסות המזון הקטנות שנתקעו ברווחים בין השיניים, בין השיניים ובין החניכיים וברווחים האופקיים שיוצר משטח הלעיסה של השיניים הטוחנות (השיניים האחוריות ביותר).
תנועה נמרצת, צחצוח מצד לצד לאורך כל השיניים, וצחצוח השיניים או החניכיים עם מוט המברשת אינם מומלצים, משום שתנועות כאלו אינן אפקטיביות בניקוי ועלולות לפגוע בחניכיים.
בסוף הצחצוח יש לירוק את שאריות המשחה ולא לשטוף את הפה במים, משום שזה שוטף גם את הפלואוריד ומפחית את התועלת מהצחצוח.
ההמלצה בדרך כלל היא להחליף את מברשת השיניים מדי שלושה או ארבעה חודשים, הואיל והזיפים שלה מתבלים במהלך השימוש.
על מנת למנוע התפשטות של פתוגנים, מומלץ לא לחלוק מברשת שיניים אחת בין שני אנשים.
חלק מרופאי השיניים ממליצים על צחצוח שיניים פעם ביום וחלקם על פעמיים ביום.
בנוסף, אפשר להשתמש במברשת שיניים חשמלית שנוטה להספיק להשלים יותר עיסויים וקרצופים מאשר המברשת הרגילה, ויכולה גם להיות רכה יותר לשיניים ולחניכיים.
רופא שיניים או שיננית יכולים ללמד ולהדגים טכניקות נכונות של צחצוח שיניים.
צחצוח השיניים הוא חלק חשוב בהיגיינת הפה, אך לניקוי הרווחים שאליהם מברשת השיניים אינה מגיעה, יש צורך בחוט דנטלי.
ביקורים קבועים אצל רופא השיניים אצל מי שסובלים מבעיות שיניים, חשובים אף הם.
מגוון אמצעים לניקוי הפה היו בשימוש עוד לפני תקופת ההיסטוריה הכתובה.
דבר זה אוּמת על ידי חפירות ארכאולוגיות שנעשו בכל רחבי העולם, בהן התגלו קיסמי שיניים, מקלות לעיסה, זרדי עצים, רצועות פשתן, נוצות ציפורים, עצמות בעלי חיים ומחטי דורבן.
מברשת השיניים הומצאה לראשונה ככל הנראה בסין.
בעולם המוסלמי היה נפוץ המיסוואק או הסיוואק העשוי מענף או משורש עם מרכיבים מחטאים.
מריחת סודה לשתייה או גיר על השיניים הייתה נפוצה גם כן.
האנגלי ויליאם אדיס נחשב ליצרן הראשון של מברשות שיניים באופן מסחרי החל מ-1780.
הפטנט הראשון על מברשת שיניים נרשם על ידי ה.
וודסוורס ב-1850 בארצות הברית, אך ייצור המוני של המוצר באמריקה החל רק ב-1885. הדגם היה בעל ידית עצם עם חורים שנוקבו בה בשביל לשלב בה זיפי חזיר בר סיבירי.
זיפי חזיר בר לא היו החומר האידיאלי להכנת שערות מברשת השיניים; הזיפים הכילו בקטריות, הם לא התייבשו היטב, והם נשרו מהמברשת לעיתים קרובות.
במלחמת העולם השנייה הפכה מברשת השיניים למקובלת בארצות הברית.
זאת, באופן חלקי, בשל העובדה שהייתה זו חובה יומית של החיילים האמריקאים לנקות את שיניהם.
בתום המלחמה הביאו החיילים עמם הביתה את ההרגל.
סיבים טבעיים (משיער חיות) הוחלפו בחומרים סינתטיים, בדרך כלל ניילון, על ידי דופונט ב-1938. הסיב הסינתטי הראשון למברשת שיניים, שהיה עשוי מחוט ניילון, נמכר ב-24 בפברואר 1938.
מברשת השיניים החשמלית הראשונה, הברוקסודנט, הוצגה על ידי סקויב פארמסוטיקל ביובל המאה של אגודת רופאי השיניים האמריקאים ב-1959.
בינואר 2003, מברשת השיניים נבחרה כהמצאה מספר אחת אשר אמריקאים אינם מסוגלים לחיות בלעדיה, משאירה מאחור את המכונית, המחשב, הטלפון הסלולרי והמיקרוגל, לפי אינדקס ההמצאות של למלסון-MIT.
מברשת השיניים החשמלית הראשונה פותחה ב-1939 בשווייץ, אך שווקה רק החל משנות השישים, בשם בְּרוֹקְסוֹדֶנְט .
המברשת הופצה בארצות הברית על ידי סְקְוִיבּ.
ב-1961, הציגה ג'נרל אלקטריק מברשת שיניים נטענת אלחוטית אשר זזה למעלה ולמטה בעת ההפעלה.
ב-1987, מברשת השיניים הביתית הראשונה בעלת התנועה הסיבובית, האינטרפלאק, הופיעה בחנויות לציבור הרחב.
כיום ישנם סוגים רבים ושונים של דגמים המשתמשים במנגנון זה.
מחקר מראה שמברשות אלו יעילות יותר ממברשות שיניים ידניות בהסרת פלאק ובמניעת דימום מהחניכיים.
החלקים החשמליים במברשות השיניים החשמליות הם אטומים לחלוטין על מנת למנוע נזקי מים.
ישנן מברשות שיניים הנטענות על ידי שימוש בטכניקה הנקראת טעינה אִינְדּוּקְטִיבִית.
בתוך יחידת מברשת השיניים נמצא חצי אחד של שנאי, וביחידת המטען נמצא החצי האחר של השנאי.
אם שני החלקים חוברים יחדיו, הטעינה יכולה להתבצע.
ישנן גם מברשות שיניים אשר מכילות סוללות, ואותן אפשר להטעין או להחליף.
מקל אסלה או מברשת אסלה הוא כלי המשמש לניקוי האסלה, בדרך כלל תוך שימוש בחומר חיטוי כלשהו.
הכלי מורכב ממברשת המחוברת למקל ארוך בעלת זיפים קשים וקצה מעוגל.
הזיפים בדרך כלל עשויים מפוליפרופילן, אך בעבר השתמשו בשיער סוסים ופרים, או סנאים ומכרסמים אחרים.
על פי רוב, יצורף למקל האסלה מתקן נלווה המיועד להחזיקו ולקלוט טפטופים לאחר השימוש.
נוהגים למלא את המתקן בחומר חיטוי למניעת ריחות רעים.
מברשת הפלסטיק הומצאה בשנת 1932 על ידי ויליאם שופ (William C.
Schopp) בקליפורניה ושנה לאחר מכן רשמה חברת המברשות האמריקנית "אדיס" (the Addis Brush Company) פטנט על ייצור מברשות אסלה מפלסטיק.
"המלך אוּבּוּ", מחזה צרפתי שנכתב על ידי אלפרד ז'ארי בשנת 1896 מתאר מוות ממברשת אסלה.
מברק הֶפְלֶה הוא מסמך נאצי סודי שיורט על ידי המודיעין הבריטי בראשית שנת 1943, והמצוי כיום בארכיון שבקיו באנגליה.
בשנת 2000 הורד סיווג המסמך והתאפשר פרסומו לציבור.
המסמך מורכב משתי הודעות: האחת לאדולף אייכמן בברלין, והאחרת לפרנץ היים – סגן מפקד משטרת הביטחון והאס דה בגנרלגוברנמן – בקרקוב.
המסמך נשלח ב-11 בינואר 1943 על ידי הרמן הֶפְלֶה (Hermann Höfle), קצין אס אס שמונה על ידי אודילו גלובוצניק לראש המטה המיוחד של "מבצע ריינהרד" במחוז לובלין.
המסמך מעיד על הגעה של יהודים למחנות ההשמדה בשבועיים שקדמו למשלוח המברק ובמשך השנה הקשורים במבצע ריינהרד לחיסול יהדות פולין.
להלן התרגום לאנגלית של ההודעה המפוענחת שיירט המודיעין הבריטי:
מדובר בפענוח של הודעה מוצפנת.
ככל הנראה מקור ההודעה במכונת ההצפנה אניגמה.
היירוט אינו מלא (סימן השאלה "?" וכן הרווחים המופיעים הם עדות לכך).
לצורך בהירות ניתן לארגן את הנתונים בטבלה:
הספרה "5" הוספה בטבלה שלהלן לנתוני טרבלינקה, והיא יכולה להיחשב כאומדן נכון מהסיבות הבאות:
הגרסה המפוענחת הבריטית היא כנראה שגיאת דפוס.
מאחר שהבריטים לא הבינו את מלוא המשמעות של המברק באותה תקופה, לא סביר שטעות זו הייתה משנה דבר מה.
לפי פרסום של שני חוקרי שואה, "נראה שמנתחי מודיעין בריטיים שפענחו את ההודעה החמיצו את חשיבותה בזמן המלחמה.
אין ספק שהדבר קרה משום שההודעה עצמה כללה רק אותיות מזהות (ולא שמות מלאים) עבור מחנות הריכוז.
הרמז היחיד היה אזכורו של מבצע ריינהרד, שמשמעותו הייתה חיסול יהדות פולין.
אולם סביר שמפענחי האניגמה בבלצ'לי פארק לא הכירו את הנושא באותה תקופה".
מסמך זה הוא השני שפירט את מספר הנרצחים במבצע ריינהרד (המסמך האחר הוא מסמך קורהר, המשתמש במספרים ממברק זה).
מלבד אזכור של מספרים עבור שנת 1942, המברק מעיד גם שמחנה הריכוז מיידנק היה חלק מ"מבצע ריינהרד", עובדה שלא נודעה להיסטוריונים קודם לכן.
מברשת היא כלי בעל מאחז (מקל או ידית) שבראשו סיבים, בעל גרסאות רבות, לשימושי ניקיון, לשימושים אמנותיים ועוד.
מברשות הן פריט יומיומי ונפוץ, המשרתות מטרות רבות.
כיום רובן עשויות מחומרים סינתטיים ועיצוביהן לרוב פונקציונליים אולם בעבר היו עשויות במגוון עיצובים, החל מיוקרתיים וכלה בהומוריסטיים, וממגוון חומרי גלם, החל מעץ וכלה בחומרי מותרות כגון שנהב, שריון צב ואף מתכות יקרות כגון כסף וזהב בשיבוץ אבני חן.
את המילה מברשת חידש אליעזר בן-יהודה.
המילה נגזרה ממילים זרות (brush האנגלית, Bürste הגרמנית וכדומה), וממנה נוצר השורש ב־ר־שׁ.
בגלגולה הראשון נהגתה המילה "מברשה".
מברשות לניקיון הבית, ביניהן מברשת אסלה, מאבק נוצות לניקוי אבק
מברשת לניקוי בגדים, מברשת נעליים – לשימוש עם משחת נעליים
מברשת שיער – להברשת השיער
מברשת גילוח – למריחת קצף גילוח לפני הגילוח
מברשות לניקיון הגוף – מברשת לציפורניים, מברשת לקרצוף בעת הרחצה, מברשת שיניים
מברשות לטיפוח בעלי חיים, בעיקר לסוסים ולכלבים
מברשות למוצרי-מזון, למשל להברשת ביצה על בצק.
מנקה מקטרות – מברשת לניקוי מקטרות
בעבר היו משתמשים במברשות גם לכתיבה – את הכתב הסיני היו מציירים במברשת.
מִבשלה היא מפעל העוסק בייצור בירה.
גודלן של מבשלות יכול לנוע מאוסף של ציוד במטבח ביתי ועד למפעלי ענק.
הגיוון מתבטא גם בשימוש במבחר סוגי ציוד במבשלות שונות, ברמות המיכון ובסוגי הבירה המופקת במבשלה.
מבשלות מחולקות לרוב למחלקות שונות, אשר אחראיות על תחומים שונים בתהליך בישול הבירה.
תחילת פס הייצור בסירים תעשייתיים בהם מבושלים הלתת והכשות במים.
לאחר גמר הבישול מוזרם התירוש תוך קירורו למכלים שנמצאים במרתף תסיסה.
למכלים מתווספים השמרים והבירה תוססת לאורך פרק זמן שנע בין 10 ימים ל-6 שבועות.
עם גמר התסיסה מוזרמת הבירה דרך מסננים, כשלחלק מהבירות מתווספים בשלב זה חומרי טעם או גיזוז נוסף.
לאחר מילוי הבקבוקים הם נארזים ונשלחים ללקוחות.
מפעלי בירה מודרניים עוקבים אחרי מדדים שונים של הבירות שלהם למטרות בקרת איכות.
כמעט בכל שלב של הייצור נלקחות דגימות ונבדקות לתכולת חמצן, זיהומים מיקרוביאליים לא רצויים והימצאות תרכובות אחרות.
התוצאה של תהליכים אלו מתבטאת במוצר אחיד, עם מאפיינים ייחודיים, אשר שומר על תכונותיו לאורך שנים רבות.
מבשלות תעשייתיות לרוב מייצרות סוג בירה אחד בלבד.
בישול בירה הוא אחד מתהליכי ייצור המזון העתיקים בעולם, עם עדויות מתרבויות עתיקות כמו השומרים לפני כ-6,000 שנה.
מבשלים מוקדמים אלה השתמשו במרכיבים כמו שעורה ולחם כדי ליצור משקאות מותססים.
במהלך ימי הביניים, למנזרים היה תפקיד מכריע בשימור וקידום ידע הבישול.
נזירים חידדו טכניקות בישול וייצרו בירה כמקור פרנסה והכנסה.
זה הוביל להופעתן של מסורות בירה באירופה.
בשנת 1516 נחקק בבוואריה חוק טוהר הבירה הגרמני (Reinheitsgebot), שהגביל את מרכיבי הבירה למים, שעורה וכשות.
במאות ה-18 וה-19 התחוללה התקדמות משמעותית בטכנולוגיית הבישול, כולל המצאת המדחום, ההידרומטר ומנוע הקיטור.
חידושים אלו הובילו לצמיחתן של מבשלות בירה תעשייתיות וליכולת לייצר בירה בקנה מידה גדול יותר.
במאה ה-19 צברה פופולריות בירת הלאגר, שנרקחה עם שמרים בתסיסה תחתונה ומאוחסנת בטמפרטורות קרירות יותר.
זה הוביל להתפשטות הגלובלית של סגנונות בירה כמו פילזנר והלס.
בתחילת המאה ה-20, מדינות רבות, כולל ארצות הברית, חוקקו חוקי יובש שהוציאו מחוץ לחוק ייצור ומכירה של משקאות אלכוהוליים.
זה הוביל לסגירתן של מבשלות בירה רבות..
בסוף המאה ה-20, צמחה תנועת ה-craft beer, עם מבשלות קטנות ועצמאיות המתמקדות בייצור בירה ייחודי ואיכותי.
תנועה זו עוררה מחדש את העניין בשיטות בישול מסורתיות וביצירת סגנונות בירה מגוונים.
במקביל, הפכה תעשיית הבירה ליותר ויותר גלובלית, כאשר תאגידים רב לאומיים רכשו מבשלות בירה קטנות רבות יותר.
מגמה זו הביאה שילוב של בירות מסורתיות ובייצור המוני לקהל עולמי.
כיום, תעשיית בירת ייצור ידני ממשיכה לשגשג, עם מבשלות בירה המייצרות מגוון רחב של סגנונות בירה חדשניים ואומנותיים.
לחובבי בירה יש גישה למבחר עצום ומגוון של מבשלות.
ההיסטוריה של מבשלות הבירה משקפת את האבולוציה של שיטות הבירה, ממסורות עתיקות יומין לתנועת הבירה המודרנית, ואת הנוף המשתנה ללא הרף של תעשיית הבירה כשהיא מסתגלת לשינויים תרבותיים, טכנולוגיים וכלכליים.
מברישנית או מברישן ירוק (שם מדעי: Micrommata virescens) הוא מין של עכביש ממשפחת המברישניים.
עכביש זה אינו טווה קורים אלא צד חרקים על העלים והגבעולים של הצמחים בהם יש לו הסוואה מלאה.
למברישן ארס חלש המשמש כנגד חרקים קטנים ובצד התחתון של רגליו נמצאות מברשות שיער קצרות וכהות.
בעזרת מברשות אלו העכביש אורג שק שינה המשמש את הנקבות גם להטלת ביצים.
בקיץ מטילה הנקבה כ-60 ביצים ירקרקות בשקים אלו, ושומרת עליהם במחבוא קבוע בין שיחים.
גודלה של הנקבה הוא בין 12–15 מילימטר ושל הזכר 8–10 מילימטר.
צבע הראשחזה של הנקבה הוא ירוק בהיר ובטנה ירקרק-צהבהב ומסביב לעיניה יש לה שיער לבן.
צבע הראשחזה של הזכר הוא ירוק כהה ובטנו חום עם שני פסי אורך צהובים.
עכביש זה, נמצא בצמחייה נמוכה, במקומות לחים ואף על צמרות העצים.
מברק מזמר הוא הודעה המועברת על ידי מוזיקאי בצורת פזמון.
אין קשר בין ההיסטוריה של המברק להיסטוריה של המברק המזמר.
מברקים מזמרים נשלחים לעיתים קרובות כמתנות, עם מסר מותאם אישית למצב או לאירוע.
בסרט הקולנוע "מרס תורכי", העוסק בעולם הפשע, משמש מברק מזמר פעמים אחדות להעברת מסר לאדם שמותו קרוב.
בספר אלוהים נכה מאה אחוז של מוטי אברבוך, משמש מברק מזמר להבאת המשבר בחיי הנישואין של הגיבור.
בתוכנית "הקומדי סטור" מבקש לקוח (איתי שגב) מהדוור שהביא לו מברק (רובי דואניאס) שיהפוך אותו למברק מזמר, ואחרי שהדוור נכנע לדרישתו, הוא בישר לו, דרך המופע, על מות אימו.
באחד הפרקים של "מייטי מקס", וורג'יל שלח הודעה למייטי מקס על השער הקרוב, באמצעות מברק מזמר.
מברשת היידינגר הוא אפקט אופטי שמקורו בעין עצמה.
תואר לראשונה על ידי הפיזיקאי האוסטרי וילהלם קרל ריטר פון היידינגר בשנת 1844.
אנשים רבים יכולים להבחין באור מקוטב.
הדבר נראה כמו צורת עניבת פרפר אופקית צהבהבה מטושטשת עם קצוות "שעירים", ומכאן הכינוי מברשת.
צורה זו נראית במבט על אור מקוטב - למשל צג LCD, שמיים בכיוון שניצב לכיוון השמש או מבט דרך משקפיים מקטבים על רקע בהיר.
כיוון הצורה אנכי לכיוון הקיטוב, כך שכאשר מתבוננים באור מקוטב אופקית, הצורה נראית אנכית.
ראיית צורת המברשת נובעת מאזור פנימי בעין, המכונה הכתם הצהוב .
ניתן להתאמן ולפתח את יכולת ההבחנה במברשת הצהובה וכך ללמוד להבחין באור מקוטב על ידי פיתוח הראייה מאזור הכתם הצהוב (ראייה מרכזית).
מיד בתום מלחמת העולם השנייה, שבה שיתפו פעולה ממשלות ארצות הברית בריטניה וברית המועצות (שלושת הגדולים), החל להיווצר מתח בין ארצות הברית ובריטניה לבין ברית המועצות.
מתח זה, שעצימותו שונה מתקופה לתקופה, מכונה המלחמה הקרה.
רוזוולט נפטר באפריל 1945, ולא הספיק לקבל את כניעת גרמניה הנאצית ויפן, וסגנו הארי טרומן החליפו.
בתקופת ממשלו שונתה מדיניות ארצות הברית מקצה לקצה.
הדוקטרינה ששלטה עד אז, דוקטרינת מונרו, השואפת לבדלנות אמריקנית: אירופה לאירופאים ואמריקה לאמריקנים, דוקטרינה זו שונתה לדוקטרינת טרומן.
מרכיבים רבים חברו יחד ליצירת דוקטרינה זו, כמו השינויים המהירים במלחמה הקרה, השתלטות ברית המועצות על חלקים נרחבים במזרח אירופה, מרוץ החימוש ועוד.
אירועים אלו לא פסחו על טרומן, שהבין שיש לשנות מדיניות אל מול הסובייטים.
אחד הגורמים לשינוי זה הוא "המברק הארוך, בו תיאר ג'ורג' קנאן, דיפלומט אמריקני בכיר במוסקבה, במברק ארוך (מעל 5,300 מילים), את השקפתו לגבי ברית המועצות ושאיפותיה, ומלחמתה בקפיטליזם.
מברק זה העניק לקנאן מעמד בתחום מדיניות החוץ האמריקנית כלפי ברית המועצות, והוא היה מעורב מאוד בכתיבת תוכנית מרשל.
המברק הפך גם למאמר שפרסם קנאן תחת שם בדוי 'X'.
במברק זה מציע קנאן לשנות מדיניות אל מול הקומוניזם, למדיניות שלימים תקרא מדיניות ההכלה,containment, או תורת הבלימה.
טרומן עצמו מזכיר את המברק בנאומו בפני הקונגרס, כאשר הוא מבקש לאשר העברת סכום עתק של 400,000,000$ לידי יוון וטורקיה בשל מלחמת האזרחים שמתרחשת שם, ובקשתם לעזרה.
נאום זה הוא הנאום שהתווה את דוקטרינת טרומן, המושתתת על הפחד מאפקט הדומינו.
מברק נוביקוב נכתב כתגובה למברק הארוך.
גם מברק זה היה ארוך, וכלל נושאים רבים.
הוא מתנגח בממשל טרומן, ומכנה אותו קיצוני.
הוא רואה בו שינוי משמעותי מממשלו של רוזוולט, שזה האחרון חיפש שיתוף פעולה עם הכוחות הגדולים, ואילו ממשל טרומן רוצה לשלוט על העולם ולכפות את הקפיטליזם על כל מדינות העולם וגם על ברית המועצות.
כהוכחה לכך הוא מראה את הרחבת הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתום המלחמה, למרות שארצות הברית מעולם לא החזיקה צבא שלום.
נוביקוב רואה בכך הוכחה לניסיון האמריקני לקחת לעצמו פטרונות על העולם.
המברק נחשף לעיני המערב רק לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי.
מברק ריגנר הוא כינויו של מברק שבו הביא גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ בעת מלחמת העולם השנייה, לידיעת העולם את הידיעה שמסר לו התעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי - תוכנית ההשמדה הטוטאלית של היהודים באירופה על ידי גרמניה הנאצית.
בימי מלחמת העולם השנייה פעל בפולין תעשיין גרמני אנטי-נאצי ושמו אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית.
אזור פעולתו היה בשלזיה, בקרבת מקום למחנה ההשמדה אושוויץ.
סגלוביץ' העביר את המידע לגרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר העביר ב-29 באוגוסט 1942 מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לידיעת חבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן.
המברק, שבספרי ההיסטוריה זכה לכינוי "מברק ריגנר", נחשב לידיעה שאישרה בעיני בעלות הברית ויהדות העולם את דבר ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה בידי הנאצים.
לימים התברר כי המידע שהעביר אדוארד שולטה, שנכלל במברק ריגנר, איננו מדויק; רצח היהודים כבר לא היה בדיון ועמד להתחיל, אלא היה כבר בעיצומו, לאחר שהחל עם פעולות האיינזצגרופן בעת הפלישה לברית המועצות, והשימוש בחומצה פרוסית - ציקלון בה, כבר החל במחנה ההשמדה אושוויץ.
כמו כן הידיעה כי נקבע מועד יעד לסיום ההשמדה בסוף 1942 לא היה נכון, ההשמדה נמשכה במלוא המרץ גם בשנים שלאחר מכן ועד לסיום המלחמה.
גם במברק עצמו הובעה הסתייגות באשר לדיוקו של המידע.
עם זאת היה במברק אישור למידע שהגיע לבעלות הברית ממקורות שונים בדבר ההשמדה הטוטלית.
אף על פי שמברק ריגנר היה הידיעה המוסמכת הראשונה על דבר השמדת היהודים, הייתה תגובת בעלות הברית רפה, מאכזבת והצהרתית בלבד.
בתחילה סירב משרד החוץ האמריקאי להעביר את תוכנו לידיעת הרב וייז, לטענתו עקב חוסר אימות לתוכן המברק.
כאשר הרב וייז קיבל את תוכן המכתב מידי סידני סילברמן, הוא שלח ב-9 בספטמבר 1942 מברק לתת שר החוץ סמנר וולס ותת השר הזמינו לשיחה וביקש מהרב וייז שלא לפרסם את תוכנו עד שמידע יאושר.
וייז הסכים לכך אך העביר את תוכן המברק למספר שרים בממשל, לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ולמספר אנשי כמורה נוצריים.
ב-3 בספטמבר 1942 קיבל נשיא אגודת ישראל בניו יורק מברק דומה למברק ריגנר מאחד מאנשי ועד ההצלה שהוקם בשווייץ והודיע על כך לרב וייז שמיהר להקים ועדת חירום של מנהיגים יהודים.
הממשל האמריקאי שוכנע לבסוף באמיתות מברק ריגנר וב-24 בנובמבר 1942 פרסם הרב וייז את תוכנו בעיתונות.
מידע דומה מסרה גם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, ומשרד החוץ הבריטי אישר אף הוא את המידע.
הידיעות על רצח היהודים החלו להופיע בכותרות ראשיות של עיתונים במדינות השונות.
ב-27 בנובמבר 1942 כונסה ועידה של האיגודים הגדולים של יהדות ארצות הברית, הקונגרס היהודי האמריקאי, בני ברית, המזרחי, אגודת ישראל, התאגדויות פועלים יהודים וגופים אחרים, ובה נשא דברים הרב וייז.
וייז הודיע בוועידה כי לפי מסמכים שראה בעיניו במחלקת המדינה בוושינגטון התקבל אישור מפי "פקיד נאצי גבוה" לפקודת היטלר להשמיד את כל היהודים באירופה עד סוף 1942. וייז לא הזכיר את שמו של שולטה או את מברקו של ריגנר, אך מתוכן דבריו ברור כי הסתמך על מברק ריגנר.
למחרת, ב-28 בנובמבר 1942 שיגרו הרב וייז ונשיא ההסתדרות הציונית, ד"ר חיים ויצמן, מברק אל הוועד הלאומי בירושלים בו נאמר בין השאר:
פרסום דבר ההשמדה הגיע לשיאו כאשר ממשלות בעלות הברית וממשלת צרפת החופשית פרסמו ב-17 בדצמבר 1942 הודעה משותפת, שהתפרסמה בו בזמן במוסקבה, בלונדון ובוושינגטון על השמדת יהודי אירופה.
בהודעה נמסר כי נרצחו מאות אלפי יהודים, בעת שמספר הנרצחים בפועל היה כבר מיליונים.
בהצהרה התחייבו ממשלות בעלות הברית להעניש את האחראים לפשע זה.
למרות ההצהרה לא עשו ארצות הברית ובריטניה דבר כדי לעצור את ההשמדה.
באותה עת עצמה, כאשר פורסמה ההצהרה, שירת בעמדת מפתח, בסמכות למתן היתרי הגירה לארצות הברית, עוזר שר החוץ האמריקאי לבעיות המלחמה המיוחדות, ברקינרידג' לונג, שעשה כמיטב יכולתו לסכל הצלת יהודים.
ב-19 באפריל 1943, ביום בו החל מרד גטו ורשה, התכנסה באי ברמודה ועידת ברמודה שנועדה לעסוק בעניין פליטי המלחמה בני כל הגזעים והלאומים, ולא בעניין הפליטים היהודים בלבד.
בוועידה השתתפו בריטניה וארצות הברית, ודיוניה נמשכו תשעה ימים.
אף ארגון יהודי לא הוזמן להשתתף בוועידה, ונדחו פניות של ארגונים יהודיים שהציעו לנהל משא ומתן עם גרמניה להצלת יהודים, בטענה כי אין לנהל משא ומתן עם גרמניה עד לכניעתה המוחלטת.
החלטות הוועידה נשמרו בסוד ועיקרן כי אין ביכולתן של בעלות הברית להקצות ספינות לחילוץ פליטים מאירופה וכי לא ינוהל כל משא ומתן עם הנאצים.
ככל הנראה לא הייתה מטרת הוועידה להציל יהודים, אלא להרגיע את דעת הקהל במדינותיהן.
רק כשנה וחצי לאחר שיגור המברק, בינואר 1944, הקים הנשיא רוזוולט את הוועדה למען פליטי המלחמה שנועדה לפעול להצלת יהודים – אך פעולתה הייתה דלה; היא סייעה למנוע את משלוחם של חלק מיהודי בודפשט לאושוויץ, להציל מעט יהודים מאיטליה ולהקים מרכז לפליטים בניו יורק.
עם תחילת תהליך ההשמדה הטוטלית ב-1941 החלו להגיע לארץ ישראל ידיעות מקוטעות על רצח היהודים בשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידי הנאצים.
במהלך 1942 התגבר זרם הידיעות.
בתחילה התגובות בארץ היו של אי אמון, והידיעות שפורסמו בעיתונות העברית סוייגו בהערות על כך שאין להן אישור.
כאשר קיבל ריגנר את המידע מפיו של שולטה ושלח את מברקו לבעלות הברית, הוא העביר את תוכן המסר של שולטה לידיעת נציגי הסוכנות היהודית בז'נבה, חיים פזנר וריכרד ליכטהיים, ששהו בשווייץ הנייטרלית כדי לקיים ממנה קשרים עם היהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש.
הם הביאו את המידע לידיעת חיים ברלס, מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, שהעבירהּ לידיעת הנהלת הסוכנות בירושלים.
הידיעה הגיעה לסוכנות בשיאה של התקופה שכונתה לימים מאתיים ימי חרדה, כאשר כוחות קורפוס אפריקה של הגנרל ארוין רומל התקדמו לכיוון תעלת סואץ וביישוב היה חשש כבד לכיבוש הארץ על ידי הנאצים.
הנהלת הסוכנות שקלה והחליטה לא לפרסם את המידע באותם חודשי חרדה, כדי שלא לעורר פאניקה, ומשום הקושי להאמין במידע המחריד.
על הלך הרוחות ביישוב, שאנשיו סירבו להאמין בידיעה כה מחרידות העיד יעקב קורץ בספר עדות שראה אור עוד במהלך השואה:
בספרה "הנהגה במילכוד - היישוב היהודי נוכח השואה" כתבה על כך פרופ' דינה פורת:
בספרו "המליון השביעי - הישראלים והשואה" מתאר תום שגב גם הלך רוח של השלמה ביישוב עם הידיעות המחרידות:
שינוי היחס למברק ופרסום הודעה רשמית על השמדת היהודים
בראשית נובמבר 1942 חלפה החרדה לגורל היישוב כאשר הבריטים ניצחו את כוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני והדפו אותם מערבה.
סמוך לאחר מכן הגיעה לארץ ישראל קבוצה מאנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית.
הקבוצה כללה 69 יהודים, רובם נשים וילדים שרוכזו מ-13 ערים בפולין ו-17 מהם מגרמניה עצמה.
הקבוצה עזבה את פולין ב-28 באוקטובר 1942, וב-11 בנובמבר 1942 יצאו אנשי הקבוצה ברכבת מווינה בדרכם לארץ ישראל.
ב- 14 בנובמבר 1942 חצתה הרכבת את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בתחנת הרכבת של עפולה.
מעפולה יצאו אנשי הקבוצה בדרכם למחנה המעצר בעתלית לשם חקירה על ידי אנשי המודיעין הבריטי ונציגי הסוכנות היהודית.
הם שוחררו מעתלית ב-23 בנובמבר 1942. היו בין אנשי הקבוצה שניים מחברי קיבוץ דגניה ב' ואיש האוניברסיטה העברית בירושלים, אנשי עילית ביישוב, המושרשים היטב בארץ, שעדויותיהם היו נאמנות על החוקרים, שהתקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות כה קיצוניות ומזעזעות.
אחד מאנשי הקבוצה, יעקב קורץ, איש ציבור ידוע ומנהיג ציוני בעיר הולדתו פיוטרקוב בפולין ותושב תל אביב, ניסה להבין את הרקע לתגובה בארץ.
בשלב זה, לאחר שחלפה סכנת כיבוש הארץ על ידי הנאצים, החליטה הנהלת הסוכנות לפרסם הודעה רשמית על דבר ההשמדה, ופרסמה ב-22 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.
המידע שהגיע מאנשי הקבוצה קיבל אישור ודאי ב-28 בנובמבר 1942 במברק ששיגרו הרב וייז ונשיא ההסתדרות הציונית ד"ר חיים ויצמן אל הוועד הלאומי בירושלים, שהתבסס על המידע שהגיע ממברק ריגנר.
בהגיע האישור הוודאי הכריזה הנהגת היישוב על שלושה ימי אבל מ-30 בנובמבר עד 2 בדצמבר 1942. נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, בוטלו כל הצגות הקולנוע ברחבי הארץ והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
את תחושת היישוב מול הידיעה הביע נתן אלתרמן במדורו "רגעים" בעיתון הארץ ב-27 בנובמבר 1942, בשירו עז המבע "מכל העמים", הפותח בבתים:
מלבד הפגנת ההזדהות ושלושת ימי האבל, היה היישוב היהודי הקטן בארץ ישראל חסר אונים אל מול גודל האסון.
ועד ההצלה החל לפעול ב-31 בינואר 1943 ובשנים 1943 ו-1944 פעלה מטעמו באיסטנבול שבטורקיה משלחת הצלה שנקראה "המשלחת הארץ ישראלית בקושטא".
עקב אמצעיו הדלים של היישוב, ומול אדישות בעלות הברית ועוצמתה של גרמניה הנאצית, לא עלה בידי ועד ההצלה והמשלחת באיסטנבול אלא הצלתם של פחות משתי רבבות יהודים.
מברשת שיער היא מברשת המשמשת להברשת השיער של בני אדם או בעלי חיים במטרה לטפח את השיער ולעצבו.
הברשת השיער מאפשרת החלקתו של השיער ושחרור קשרים בשיער.
למברשת השיער ידית אחיזה, והיא עשויה חומרים שונים.
בסיס המברשת והידית עשויים לרוב פלסטיק, אולם בעבר היו עשויות עץ, מתכת או שנהב.
שערות המברשת אף הן עשויות כיום ניילון ובעבר היו עשויות שיער של בעלי חיים (חזירי בר וסוסים) או פלדת אל חלד.
בשנת 1854 נרשם הפטנט הראשון העוסק במברשת שיער מודרנית, בארצות הברית (פטנט מספר D645).
מבשלות בירה ישראל בע"מ , ידועה גם כמב"י (בעבר גם כ-קרלסברג ישראל), היא חברה ישראלית השייכת לחברה המרכזית לייצור משקאות קלים, ועוסקת בייצור בירה ומשקאות קלים ובייבוא והפצה של בירה.
בינואר 1992 חתמו "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" (יצרנית קוקה־קולה בישראל) ומבשלת הבירה הדנית "קרלסברג" על הסכם לשיתוף פעולה לייצור ושיווק מוצרי הבירה שלה בישראל.
תחילה כלל המפעל באשקלון רק מבשלה לבירה, עבור המותגים "קרלסברג" ו"טובורג".
בשנת 1997 הודיעה החברה שתייצר בישראל גם את מותג הבירה "גינס" (שאינו בבעלות תאגיד "קרלסברג"), אך הדבר לא יצא לפועל והוא מיובא על ידה מאירלנד.
בנוסף החלה לייצר משקה מאלט, בירה שחורה לא-אלכוהולית.
בשנת 2000 הוחל בהרחבת מפעל החברה, בהשקעה 10 מיליון דולר, על שטח נוסף של 20 דונם שנרכש לצד המפעל הקיים.
ההרחבה כללה הכפלת כושר היצור של מבשלת הבירה והקמת קו יצור חדש למיצים של המותג "פריגת בהשקעה של 4 מיליון דולר.
באותה שנה החלה החברה גם לייבא את מותג הבירה "סקול" (Skol) לישראל.
בשנת 2001 פתחה "מבשלות בירה ישראל" מרכז מבקרים ומוזיאון לתרבות הבירה במפעלה באשקלון.
בשנת 2002 החלה לפעול חברת הבת "IBBL SPIRIT", העוסקת ביבוא משקאות אלכוהוליים, בהם המותגים: וודקה סמירנוף, ג'וני ווקר, ג'ין גורדונס, אפרול, וקמפרי.
ביולי 2008 רכשה "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" את חלקה של "קרלסברג" ב"מבשלות בירה ישראל" תמורת 36 מיליון דולר.
נכון לשנת 2025 החברה מייצרת בישראל את מותגי הבירה:
"קרלסברג זירו" (בירה ללא אלכוהול)
"קרלסברג לומה" - גרסה ישראלית של הבירה שהושקה ב-2020.
"מאלטי" (בירה שחורה שנקראה תחילה "טובורג מאלט")
בירה "שקמה" - מותג ישראל שהושק ב-2021 הכולל ארבעה טעמים: אייל ענברי, IPA,בלונד ובירת חיטה.
החברה היא היבואנית של מותגי הבירה:
"בלאנק 1664" - מותג בירת לאגר צרפתי בבעלות "קבוצת קרלסברג"
"גינס" - מותג בירה אירי מסוג סטאוט, שבבעלות תאגיד "דיאג'יו" הבריטי
"וייהנשטפאן" - בירת חיטה גרמנית-בווארית
"אסטרייה דאם" - בירת לאגר ספרדית
"קירין" - בירת לאגר יפנית, המיוצרת עם שעורה מאלט, תירס ואורז.
"סומרסבי" - מותג סיידר בריכוז 4.5% שהושק בשנת 2008 על ידי "קבוצת קרלסברג", במקור עבור השוק הדני, אך בהמשך שווק ביותר מ-46 נוספות.
בישראל הוא משווק בשלושה טעמים: סיידר תפוחים, סיידר בלקברי וסיידר מנגו ליים.
בעבר ייבאה את המותגים: "הוגרדן", "לף" ו"סטלה ארטואה" של קבוצת "אנהאוזר-בוש אינבוו".
בנוסף בעבר ייבאה מותגים נוספים של "קבוצת קרלסברג", בהם: "הולסטן", "קילקני", "גרימברגן" ו"סקול".
בשנים הראשונות לפעילותה השקיעה החברה סכומים רבים בפרסום וחסויות, במטרה להחדיר את מותגיה לשוק הבירה הישראלי, בו שלטה "טמפו משקאות".
סיסמת הפרסום של "קרלסברג", "כנראה בירת הלאגר הטובה בעולם" ("Probably the best lager in the world"), הותאמה לישראל כ-"קרלסברג - מסתבר שזו הבירה הטובה בעולם".
ב-2007 שונתה הסיסמה ל "הבירה הטובה ביותר לרגעים הטובים ביותר עם חברים".
החברה הצליחה תוך שנים ספורות לתפוס נתח של כשליש משוק הבירה בישראל, שהמותג "קרלסברג" בשיאו, ב, הצליח לתפוס נתח שוק של כ-20%.
החברה גם העניקה חסויות רבות, בהם למשלחת ישראל לאולימפיאדת סידני בשנת 2000, משחקי כדורגל, אירועי מוזיקה, אוכל ותרבות.
בשנת 2009 גייסה את הרב עובדיה יוסף כפרזנטור של בירה קרלסברג לצורך קידום המכירות במגזר החרדי; בין השאר החברה הפיצה לוח שנה פרסומי שבו מופיעות תמונות גדולות של הרב ונתנה חסות לאירועים שלו.
מבריק רצפות הוא מכשיר חשמלי, המשמש לניקוי ותחזוקה של שטח בנוי ללא שטיחים, כמו: פרקט, רעפים, שיש ורצפת לינולאום.
עמוד הבסיס של המבריק רצפות הוא גדול וזקוף, והכידון רחב, כך שנדרש להשתמש בשתי הידיים על הכידון כדי לתפעל את המכשיר.
המכשיר שידוע גם בשם "מכשיר הרצפה הסיבובית", עשוי ממספר מברשות, המסתובבות בצורה מעגלית במהירות של לפחות 1000 סל"ד.
המכשיר מנקה משטחים שטוחים במהירות הרצויה שבוחר בעל-המכשיר.
במרכז המבריק רצפות, ישנו מנוע קטן המסובב בצורה ישירה את הכרית בצורה מעגלית בכיוון אחד.
השימוש במבריק הרצפות נפוץ בעיקר בבתי ספר, בתי חולים, מוסדות ומשרדים.
כדי להקל על המשתמש במכשיר, בתחתית המכשיר מותקנים גלגלי גומי קטנים להזזה נוחה וקלה.
גרסאות קטנות של המכשיר, נמכרות לשימוש ביתי לעיתים קרובות בשם "מנקה רצפות קשה".
מברישימון הערבה (שם מדעי: Cerbalus aravaensis) הוא מין עכביש אנדמי לישראל ולירדן.
המין התגלה לראשונה ב-2003 במהלך מחקר שנערך משני צדי הגבול בין המדינות על ידי פרופסור אורי שיינס מאוניברסיטת חיפה–אורנים וצוות של חוקרים ישראלים וירדנים באזור הערבה הדרומית, צפונית לעין עברונה.
זהו העכביש הגדול ביותר במזרח התיכון.
המין, המשתייך לסוג מברישימון (Cerbalus), הוגדר ותואר לראשונה על ידי ד"ר גרשם לוי מהאוניברסיטה העברית.
האפיתט aravaensis שבשם המין ניתן לו עקב גילויו באזור הערבה.
ב-2010, בעקבות מאבק מתוקשר שהחל במטרה למנוע את כריית החולות הבלתי חוקית בשמורת חולות סמר, הוא נודע לראשונה בעיתונות הפופולרית בישראל לצד בעלי חיים אחרים המצויים בסכנה עקב הכרייה בחולות.
המין מאכלס חולות ושולי מלחות בערבה הדרומית, אך בשנים האחרונות, מאז התגלה, הוא נצפה בעיקר בחולות סמר.
מברישימון הערבה הוא בעל שריון גב צהוב מכוסה בזיפים לבנים עם פס דורסלי אמצעי בצבע חום כהה הנמשך עד קצות הכליצרות הקדמיות.
גפיים צהובות מסיביות שחורות במפרקים ובקצוות.
הכליצרות מכילות שלוש שיניים רטרו-מרגינליות.
מוטת הרגליים של המברישימון כ-14 ס"מ, והוא העכביש הגדול ביותר שנתגלה עד כה במזרח התיכון.
אורך גופו של הזכר עשוי להגיע ל-24 מ"מ, הנקבה גדולה יותר והיא עשויה להגיע לאורך גוף של עד 26.5 מ"מ.
מברישימון הערבה פעיל בשעות הלילה, בעיקר בחודשים החמים של השנה.
הוא חופר מחילה באדמה ומסווה אותה באמצעות דלת עשויה מגרגירי חול מודבקים.
המחילה משמשת לו הן כמסתור מפני טורפים והן כמקום בו הוא אורב לטרף מזדמן - חרקים וזוחלים קטנים.
המשך קיומו נמצא בסכנה חמורה עקב כריית החולות המוגברת באזור חולות סמר, העלולה להביא להיכחדותו.
מברישימון (שם מדעי: Cerbalus) הוא סוג של עכבישים ממשפחת המברישניים.
ניתן למצוא מינים מסוג זה בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובאיים הקנריים.
בישראל שלושה מינים מסוג זה, שלושתם אנדמיים לאזורי מחיה מצומצמים.
מברישימון הערבה (Cerbalus aravaensis) - מין זה אנדמי לאזור דרום הערבה בישראל ובירדן.
מברישימון הנגב (Cerbalus negebensis) - מין זה אנדמי לאזור הנגב.
מברישימון חולי (Cerbalus psammodes) - מין זה אנדמי לחולות חלוצה והסמוכים להם בסיני.
"מִבְרָק" היה עיתון יומי ישראלי שהופיע בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948. החליף את השבועון המחתרתי, המעש, והיה חלק ממהלך שינוי מעמדו של הלח"י ממחתרת לתנועה פוליטית.
מטרת העיתון הייתה להשפיע על דעת הקהל לקראת הבחירות לאספה המכוננת.
בשונה מעיתוני המחתרות האחרים, "מברק" היה עיתון חוקי ובעל רישיון.
כעיתון ערב בעברית ראה אור מה-20 בדצמבר 1947 לאחר שהכוחות הבריטיים יצאו מאזור תל אביב והלח"י עלה מן המחתרת, והחל לפעול בגלוי.
המוציאים לאור היו הלח"י ומפלגת תנועת העם למדינה עברית בראשותם של יגאל הורוביץ ובנימין לובוצקי, שהיה גם עורכו הראשון לצדו של המשורר אוריאל הלפרין (יונתן רטוש).
במרץ 1948 התפטר לובוצקי בשל מחלוקת על אופיו הפוליטי של העיתון, והוחלף על ידי אליהו עמיקם.
בימי חול הודפס העיתון על דף אחד משני צידיו, ובימי שישי נפרס על פני שמונה עמודים.
מערכת העיתון ישבה ברחוב אחוזת בית 3 בתל אביב ובהמשך עברה לרחוב רענן 23.
סך הכל הוצאו 234 גיליונות של העיתון, למעט גיליונות סוף שבוע שלא מוספרו, ובשיא תפוצתו הגיע ל-7,000 עותקים במחיר של 10 מיל.
העיתון פרסם לעיתים גם מהדורה שנייה ונמכר בגלוי בקיוסקים.
בעיתון פורסמו ידיעות פוליטיות ומאמרי פרשנות, ובנוסף, שירים אקטואליים מאת מרדכי שלו, כמענה לשיריו של נתן אלתרמן ב"דבר".
את מאמרי המערכת ומאמרים מדיניים וספרותיים כתב ישראל אלדד, כשהוא חותם בשמות העט י.
אחידוב – על שם אחיו שנספו בשואה.
לעיתון תרמו גם כתבים מרחבי הארץ.
קריאל גרדוש צייר את הקריקטורות בעיתון, וחתם עליהן בכינוי "שיר".
עם סגירת העיתון הוא נכלא עם יתר אנשי העיתון במשטרת יפו ולאחר מכן בכלא עכו.
בשל חילוקי דעות אידאולוגיים לא היה לעיתון קו מערכתי אחיד, ועל אף שהארגון התנגד לתנועת העבודה, במאמר המערכת הראשון התייחסו לברית המועצות כבת בריתו הטבעית של העם העברי.
נימה אנטי בריטית וביקורת כלפי הממסד הישראלי שאפיינו את תכניו של 'הבוקר', לפני ואחרי הכרזת המדינה, נתקלו בצנזורה לעיתונות ולתקשורת.
במהלך 1948 נכתבו מאמרים תקיפים כנגד הרוזן פולקה ברנדוט ועיתון "הארץ" שאהד אותו, וב-10 בספטמבר נכלא העורך אליהו עמיקם בכלא שאטה בשל עבירות צנזורה ומאמרי ביקורת נגד ברנדוט על חיפוש שנערך במחנה הלח"י בשיח' מוניס.
בעקבות רצח ברנדוט על ידי אנשי הלח"י ב-17 בספטמבר, הוציאה מועצת המדינה הזמנית את "הפקודה למניעת טרור", עצרה פעילי לח"י והחרימה את הציוד במשרדי העיתון, ובכך למעשה סגרה אותו.
מברשת גילוח היא מברשת המשמשת בגילוח.
המברשת אנכית, ובקצה העליון סיבים המאפשרים הקצפה של קצף גילוח או סבון גילוח ומריחתו על חלק הגוף אותו מגלחים.
ידית מברשת הגילוח עשויה לרוב פלסטיק או חרסינה ולעיתים מעוטרת או עשויה שנהב או מתכת (ואף מתכת יקרה כגון זהב).
סיבי המברשת עשויים סיבים טבעיים או סיבים סינתטיים.
בצה"ל מכונה מברשת הגילוח "מגל"ר" – מברשת גילוח לניקוי רובים, בשל השימוש החריג שנעשה בה לניקוי נשקים אישיים מחול ומאבק בעת שמברשות גילוח היו נפוצות.
כינוי זה נשאר נפוץ גם אחרי שצורת שימוש זו עברה מהעולם.
מקורה של מברשת הגילוח המודרנית בצרפת, בשנות ה-50 של המאה ה-16. באותה עת ידית המברשת הייתה עשויה שנהב, זהב, כסף, שריון צב, בדולח או חרסינה.
שערות המברשת היו עשויות פרוות גירית, ולכן נקראה המברשת בשם "גירית" וגם כיום זה המונח למברשת גילוח.
מברשות זולות יותר עשו שימוש בשיער חזיר בר.
באותה עת אנשים לא גילחו עצמם, והמברשות היו חלק מכיליו של הגלב.
המצאת סכין הגילוח המודרנית הביאה לכך שאנשים רבים החלו להתגלח בעצמם ולא אצל איש מקצוע והביאו לייצור מברשות זולות העשויות בייצור תעשייתי (לרוב בעלי ידית פלסטיק וסיבי ניילון.
המצאת קצף הגילוח הביאה להפחתת השימוש במברשת.
מברשות יוקרתיות משתמשות גם כיום בשיער גירית כאשר מברשת "גירית טהורה" מכילה שערות בטן גירית בלבד.
מאחר שבמרבית מדינות אירופה ובארצות הברית הגירית היא חיה מוגנת, מרבית מברשות אלה מיוצרות בסין.
מברשות גילוח והקשר לגחלת עורית
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעשור שאחריה נצפתה עלייה במספר מקרי גחלת עורית, שלא פעם הסתיימו במוות, בארצות הברית ובבריטניה.
תחילה שיערו שהסיבה לתחלואה נבעה משימוש שעשו מדינות המרכז בחיידקי Bacillus anthracis, מחוללי הגחלת, בתור נשק ביולוגי.
בעקבות חקירה אפידמיולוגית רשמית שנפתחה נמצא כי מברשות הגילוח שימשו כאמצעי להפצת המחלה (Vehicle-borne transmission).
העלייה בתחלואה בפרק הזמן המתואר נבעה משתי סיבות עיקריות:
שימוש במסכות הגז – בעקבות הכנסת הנשק הכימי לשימוש מבצעי בחזית המערבית נוצר הכורח להתגלח בתדירות גבוהה הרבה יותר על מנת להבטיח רמת ההגנה מיטבית של מסכות הגז.
דבר זה הגביר את הביקוש לייצור מברשות גילוח רבות.
מקור חומר הגלם ועיקורו – בעקבות המלחמה נוצר מחסור רציני בפרוות גיריות – חומר הגלם ממנו נהגו להכין את המברשות.
מחסור זה הוביל לשימוש בתחליפים, דוגמת שיער סוסים.
נמצא כי בעלי חיים אוכלי-צמחים, דוגמת הסוסים, רגישים יותר לגחלת בהשוואה לבעלי חיים אוכלי-כל, דוגמת הגיריות.
בנוסף לכך לפני המלחמה בוצע תהליך של עיקור, בצרפת ובגרמניה, לפרוות שיועדו להכנת המברשות טרם שליחתה ליצרן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסק כמעט לחלוטין תהליך העיקור בשתי המדינות הללו, וחומר הגלם נשלח ישירות אל היצרן בארצות הברית ובבריטניה.
שכיחות מקרי גחלת עורית ירדה לקראת סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, ככל הנראה בעקבות פעולות מנע כגון עיקור, או השמדת מברשות הגילוח וכן בעקבות המצאת קצף הגילוח אשר הביא להפחתת השימוש במברשות אלה.
מברישניים (שם מדעי: Sparassidae) הם משפחה של עכבישים הידועים גם בשמות עכבישים ציידים בשל מהירותם והאופן שבו הם צדים.
הם קרויים גם עכבישי סרטן ענקיים בשל מראם וגודלם.
מינים גדולים יותר מוכרים גם בשם עכבישי עץ בשל העדפתם להתגורר במקומות שבהם יש גזעי עצים כגון יערות, מכרות, ערימות עצים ובקתות עץ.
הסוג Palystes מדרום אפריקה ידוע גם בשם עכבישי גשם או עכביש אוכל-לטאות.
לעיתים נוטים לבלבלם עם טרנטולה מסוג Harpactirinae, אם כי הם אינם קרובים במיוחד.
משפחת המברישניים כוללת יותר מאלף מינים הנפוצים ברוב האזורים החמימים עד טרופיים בעולם, כולל רוב אוסטרליה, אפריקה, אסיה, אגן הים התיכון ושתי האמריקות.
המברישניים הם בעלי שמונה עיניים המסודרות בשתי שורות של ארבע הפונות קדימה.
ישנם מינים הגדלים לממדים גדולים.
זכרים מהמין הטרופודה מאקסימה מלאוס מגיעים למוטת רגליים של 30-25 ס"מ ומברישימון הערבה הוא העכביש הגדול ביותר במזרח התיכון.
מי שאינם בקיאים בעכבישים נוטים לבלבל את המברישניים עם הפרווניתיים (טרנטולות), אך בדרך כלל ניתן לזהות את המברישניים לפי צורת רגליהם המופנות קדימה בצורה המזכירה את זו של סרטן.
חלקם העליון של המברישניים מתאפיין בגוונים דהויים של חום או אפור.
צידם התחתון של מינים רבים מפוספס בשחור לבן, ואזור הפה מתאפיין בכתמים אדומים.
רגליהם של המברישניים מתאפיינות בזיפים (ומכאן שמם העברי), ויתר גופם מכוסה פרווה אחידה.
הם חיים בדרך כלל מתחת לסלעים או גזעים ובמקומות מסתור דומים.
ההיתקלויות עם בני אדם מתרחשות בעיקר בבקתות, מחסנים ומקומות דומים שבהם ישנה מינימום התערבות של בני האדם.
חוש הראייה של המברישניים איננו טוב כמו זה של הקופצניים, אך הוא מספיק כדי לאתר ממרחק אדם או חיה גדולה מתקרבים.
המברישניים נפוצים ביבשת אוסטרליה ובמקומות בעלי אקלים חמים עד טרופי ברחבי העולם.
מינים שונים הובאו בטעות על ידי האדם לחלקים שונים בעולם כמו סין, הפיליפינים, יפן, הודו וחלקים דרומיים בארצות הברית כמו פלורידה ופוארטו ריקו.
ניתן למצוא מברישניים בהוואי, שם הוא ידוע בשם עכביש הקנה.
ניתן למצוא מברישניים בכל מקום בעולם שאליו הם עשויים להגיע כנוסעים סמויים ובלבד שלא מדובר באזורים קרים מכדי שיוכלו לשרוד בהם בחורף.
בדרום אפריקה ידועים מספר מינים בשם הכולל עכבישי גשם עקב נטייתם לחפש מחסה מפני סופות גשם זמן קצר לפני תחילתן, נטייה המובילה אותם להיכנס לעיתים תכופות למגורי אדם.
מברישניים בוגרים אינם בונים רשתות, אלא צדים את טרפם: מזונם כולל בעיקר חרקים וחסרי חוליות אחרים, ולעיתים יגוונו את הדיאטה שלהם בלטאות קטנות כגון שממיות או חומטיים.
המברישניים חיים בעיקר בנקיקים וסדקים בגזעי עצים, אך לעיתים קרובות יתעו לבתי מגורים או מכוניות.
המברישניים מסוגלים לנוע מהר במיוחד, ונוטים לקפוץ תוך כדי ריצתם.
הם מסוגלים ללכת על קירות ואף על תקרות.
נטייתם לתפוס בחוזקה בזמן שמרימים אותם מקשה לנער אותם ומגבירה את הסיכון לנשיכה.
הנקבות יגנו בחירוף נפש על שקי הביצים ועל האבקועים הצעירים.
בדרך כלל יתחילו בהפגנת איום, אך אם יחושו שהסכנה נמשכת יתקיפו בנשיכה.
שק הביצים שונה מאוד בין הסוגים השונים.
לדוגמה; נקבות מהסוג Palystes תולות שקי ביצים גדולים בשיחים.
השק מחוזק בעלים מתים ובחומרים דומים.
אם השק נבנה בתוך בית מגורים ישמשו לעיתים פיסות נייר לאותה מטרה.
סוגים אחרים יוצרים שקי ביצים שונים.
Pseudomicrommata בונים את קיניהם בעשבים מסוג Eragrostis ולכן מוגבלת תפוצתם לאזורים בהם צומח סוג זה של עשב.
נקבות של מספר סוגים נושאות את שק הביצים בפיהן.
כמו רוב משפחות העכבישים למעט Uloboridae, וחלק מה-Liphistiidae ו-Holarchaeidae, מברישניים משתמשים בארס כדי לשתק את טרפם ולסייע בתהליך העיכול.
ידועים מקרים שבהם הם נשכו לצורך הגנה, אך נשיכותיהם אינן נחשבות מסוכנות לאדם בריא.
המברישניים נחשבים מועילים לאדם מאחר שהם ניזונים מחרקים מזיקים כמו תיקנאים.
ישנם דיווחים על מקרים שבהם ננשכו בני אדם על ידי סוגים שונים של מברישניים, ביניהם Palystes, Neosparassus (שהיו ידועים בעבר בשם Olios) וסוגים נוספים.
ההשפעות היו שונות וכללו בין השאר נפיחות וכאב מקומיים, מלווים לעיתים בבחילה, כאבי ראש, הקאות, אי סדירות בקצב הלב ופרפורים המעידים על השפעות מערכתיות נוירולוגיות מסוימות, בעיקר במקרים של נשיכות חמורות או רבות.
יחד עם זאת, המחקר המדעי על נשיכות עכבישים בעייתי ורווי בקשיים כמו זיהומים בלתי צפויים, נשיכות יבשות (ללא ארס), שוק ואפקט נוצבו.
מחקר על נשיכות עכבישים (ובעיקר מברישניים) באוסטרליה לא מצא כי לנשיכות עכבישים מאומתות יש השפעה חמורה או יוצאת דופן, גם במקרים של נשיכות סוגים "ידועים לשמצה" כמו Neosparassus.
לא תמיד ברור מה גורם לעכבישים ממשפחת המברישניים לנשוך בני אדם.
ידוע כי נקבות של חלק ממיני המברישניים יגנו בחירוף נפש על שק הביצים ועל צאצאיהן אל מול מה שנתפש על ידן כאיום.
תדירות הנשיכות ומיקומן מעלה כי כפי הנראה רוב הנשיכות היו מקריות כתוצאה ממגע לא מכוון עם העכבישים.
נשיכות מברישניים אינן מחייבות בדרך כלל קבלת טיפול רפואי.
במחקרים שצוינו כאן לא היו עדויות לנקרוזה כתוצאה מהנשיכות.
לאחרונה התגלה כי זכרים מהמין Heteropoda venatoria הנפוץ ברחבי העולם יוצרים קול הנישא באמצעות משטחים כשהם מזהים פרומון שהשאירה אחריה נקבה בת מינם.
הזכרים מעגנים את עצמם למשטח שעליו זחלו ואז משתמשים ברגליהם על מנת להעביר תנודות מגופם אל המשטח.
רוב הצליל מופק מתנודות חזקות של הבטן.
התדר האופייני של התנודות והרצף שבו הוא מפיק אותן מעביר לנקבות באזור מסר לפיו הזכר מעוניין להזדווג.
אם בסביבה נמצאת נקבה המעוניינת להזדווג, היא תתקרב למקור התנודות.
Carparachne - בו מברישן הגלגל
מברישניים מהמין Delena Cancerides שימשו בסרטים כמו ספיידרמן וארכנופוביה.