tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה זה שיר סאטירי על עודף דאגת אם לבנה החייל המשרת בנכר, בו היא שולחת לו סרטים להרבות את דרגותיו, לאחר שכתב לה כי הוענקה לו דרגת קורפורל (רב"ט) וכי זכה לסרט על שרוולו ("סרטים לך שולחת אמא") ומציעה לו עצות טקטיות לקראת הקרב ("קצת תתקדם וקצת תנוח").
אף על פי שהכוונה הייתה לשיר סאטירי, שיקף השיר רגשות עזים של אנשי היישוב כלפי בניהם המשרתים בנכר והפך ללהיט והוא מושמע בגרסאות שונות עד היום.
לאחר שנים השמיע יעקב טימן שיר זה במופע "היה היו זמנים - מצעד פזמוני היישוב" שהתקיים בשנת 1960.
הופעת הפרידה של יעקב טימן הייתה בסרט הישראלי "קזבלן" בשנת 1973, שבו שיחק דמות נטולת שם שהכינוי היחיד שבה מתייחסים אליה היא "הגרוזיני", על כל שלל הסטראוטיפים המלווים למוצא הגרוזיני.
משנת 1932 היה נשוי לרבקה לבית רבינוביץ, והיה אב לגבריאלה (אמה של השחקנית רותי תמיר) ולשלי טימן, שופט ומשפטן, אביה של האומנית גלי טימן.
אחיו, שחקן תיאטרון האוהל מאיר תאומי, אביו של השחקן עודד תאומי, נהרג בפיגוע הידוע כרצח בגן הוואי ב-10 באוגוסט 1947.
הרב יעקב יהושע פַלְק (1680, כ"ח בכסלו ה'תמ"א – 1756, י"ד בשבט ה'תקט"ז) היה רבן של לבוב, ברלין, מץ ופרנקפורט על המיין.
מחבר סדרת ספרי פני יהושע על התלמוד הבבלי.
נולד בקרקוב בכ"ח בכסלו תמ"א (1680) לרבי צבי הירש, שהיה חבר בית הדין בעירו, ולמרים בת הרב אברהם הלוי, חתן רבי יהושע העשיל בעל "מגיני שלמה", שעל שמו נקרא הרך הנולד – יהושע.
השם יעקב נוסף לו ברבות השנים בעקבות מחלה.
בילדותו למד בקרקוב אצל רבי גבריאל אסקלס, ובשנת ה'ת"ן עברה משפחתו לריישא, והוא למד שם אצל אחי אימו רבי שמואל אב"ד ריישא.
הוא מזכיר כרבו את רבי צבי הירש בלחוב, אך לא ידוע במי מדובר.
כנראה למד גם בלבוב אצל הרב חיים רייצעס.
נישא ללאה בתו של רבי שלמה סג"ל לנדא מלבוב ולרייזל, ושם נתמנה למשגיח על המלמדים והמורים בבתי התלמוד תורה.
הוא נבחר לפרנס העיר והחזיק ישיבה בביתו.
קיבל סמיכה מאת החכם צבי.
בג' בכסלו ה'תס"ג (1702) נספו אשתו, חמותו ובתו הקטנה גיטיל בפיצוץ של מחסני אבק שרפה בעיר, שגרם להחרבת ביתו ובתים נוספים, וכן לשרפה ברחבי העיר, אך הרב פאלק שרד.
בהקדמה לספרו "פני יהושע" כתב שהמניע לכתיבת הספר הייתה פיצוץ מחסן חומר הנפץ בעיר, עת הבית בו ישב ולימד קרס על כל יושביו ובעיר פרצה שרפה.
בשכבו תחת ההריסות הוא נדר לה' שאם יוציאו משם יעסוק כל חייו בלימוד התורה וגם ימשיך במה שהתחיל אבי סבתו, מחבר הספר "מגיני שלמה" – תירוץ קושיות בעלי התוספות על רש"י.
מיד כשסיים את הכרזתו נפתח בפניו שביל בין העמודים שקרסו.
רבי מנחם מנדל מקוצק סיפר עליו, שקודם שחיבר את הספר למד את הש"ס 36 פעמים: "רבינו זצ"ל הפליא מגדולת בעל פני יהושע, שקודם שהתחיל לחבר ספרו למד את הש"ס ל"ו פעמים".
נישא בשנית לטויבא, בת הגביר ישכר מלבוב, אשר תמך בו במשך כל חייו.
לאחר פטירתה ממחלה ממושכת, נשא את גיטא איגר, אשר החיד"א מספר אודותיה כי במסעותיו הגיע לעיר וורמיזא שם התארח אצל הפני יהושע, ואשתו של הרב הייתה למדנית גדולה והרב ואשתו דברו ביניהם בלימוד.
כיהן ברבנות בעיירות הגליציאניות טרלא וליסקא (לינסק), וכן בריטשוול ובקריב.
מליסקא נקרא למלא את מקום הרב ר' צבי הירש אשכנזי בלבוב, שנפטר בא' באייר תע"ח (1718).
בשנת 1720 בחרה הקהילה במקומו את ר' משה חיים בן-ליזרל (נינו של רבי אריה לייב "הארוך" מקראקא) כרב העיר.
ר' יהושע הוזמן על ידי מחותנו, ר' אריה לייבוש לבוצ'אץ' ומשם ניהל, ללא הצלחה מרובה, מלחמה על המשך כהונתו בלבוב.
בשלהי שנת 1730 נקרא לכהן כרב בברלין, במקומו של רבי משה לבוב שפוטר ממשרתו לאחר כהונה קצרה, ובתחילת שנת 1731 הגיע אליה.
לאחר שדן לחובה את נתן פייטל (בן) חיים אפרים, אחד מראשי העיר, התנכל לו זה והצר צעדיו, עד שהוכרח לעזוב את העיר.
פלק התקבל לרבה של יהדות מץ בשנת 1734 במקום הרב ר' יעקב ריישר שנפטר.
בשנת 1741 נבחר לרב הראשי בפרנקפורט, במקומו של רבי יעקב פופרש שנפטר שנה לפני כן.
במחלוקת בין ר' יונתן אייבשיץ ור' יעקב עמדין צידד באחרון, בניגוד לעמדת רוב תושבי עירו, ונאלץ לעזוב בשנת 1751 (כמה מכתבים בעניין אליו וממנו הודפסו בספרי הפולמוס הרבים שהוציא ר' יעקב עמדין.
בשנים האחרונות נמצא כתב החרם על רבי יהונתן אייבשיץ ששלח לפרנסי קהילות אה"ו, בכתב ידו.
מכתב התגובה של הפרנסים ששללו את ההאשמות, הודפס בספר לוחות עדות שהוציא ר' יהונתן אייבשיץ).
כתב השגות על לוחות עדות בחיבור בשם חרבות צורים.
לאחר שנאלץ לעזוב את פרנקפורט, הוא התגורר במנהיים ולאחר מכן בוורמייזא, שם שהה כמה שנים.
לבקשת גדולי פרנקפורט הסכים לשוב לעיר בשנית לפני פסח תקי"ג (1753) אך מתנגדיו מנעו ממנו לדרוש בשבת הגדול.
הוא סירב להשלים עם פגיעה כזו בכבודו, ועל כן עזב את העיר ועבר לעיר הסמוכה אופנבך על המיין, שם התחיל לכתוב את תשובתו בעניין המחלוקת, אך נפל למשכב, בעת שהסכימו קהילת פרנקפורט לקבלו בחזרה התגבר חוליו, ונפטר בי"ד בשבט תקט"ז, (17 בינואר 1756).
בקהילת פרנקפורט נכתבה תפילת יזכור לעלוי נשמתו.
פני יהושע – ספרו החשוב חידושים על הש"ס.
הספר נדפס במקור בארבעה חלקים: חלק שני נדפס באמסטרדם שנת ה'תצ"ט (1739), חלק ראשון נדפס בפרנקפורט על המיין בשנת ה'תקי"ב 1752, חלק שלישי נדפס בפרנקפורט בשנת מותו של הפני יהושע – ה'תקט"ז (1756).
חלק רביעי נדפס לאחר מותו.
הספר מבאר את סוגיות הש"ס על־פי גדולי המפרשים, בעיקר התוספות ורש"י – שהמחבר היה מצאצאיהם.
הביאור נעשה בשיטת העיון, החקירה, הסברה והפלפול.
אופיינית לחיבור זה הירידה לפרטי הפרטים של כל סוגיה.
אף ששיטת הלימוד המקובלת בדורות האחרונים רחוקה למדי מדרכו, זוכה הספר לפופולריות רבה בישיבות והוא אחת מאבני היסוד במשא־ומתן התלמודי.
ספרו כולל חידושים על מסכתות ברכות, שבת, כתובות, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, חולין, מכות, שבועות, ועוד כמה חידושים על מסכתות שונות.
לעומת זאת נשארו בכתב יד חידושיו למסכת בבא בתרא.
כאמור, בהקדמה לספרו, הסביר שאת הספר כתב לאחר הנדר להמשיך בדרכו של אבי סבתו של אביו בספר 'מגיני שלמה' ולפרש את כל השאלות של בעלי התוספות על פירוש רש"י בש"ס.
שושלת בית דוד: משפחות רבניות רבות מתייחסות לפני יהושע, ומציינות זאת, מפני שהפני יהושע הוא צאצא של מחבר 'מגיני שלמה', ומחבר 'מגיני שלמה' היה מיוחס לפי הקדמת ספרו לרבינו תם, סבו רש"י, ובהמשך לרבי יוחנן הסנדלר ולדוד המלך.
בתו גיטל – נספתה עם אמה בפיצוץ מחסן חומר נפץ, בשנת ה'תס"ג (סביבת 1702).
בתו מייטל – דברי התורה של בעלה הרב שלמה דב (בעריש) הרצפלד, אב"ד גלוגא, הודפסו בספר פני יהושע תחת הכותרת 'חתנא דבי נשיאה'.
בנו בכורו רבי נתן, שהדפיס את ספרי אביו.
כתב יד ספרו 'שארית נתן', הדן בסוגיות תלמודיות בסגנון אביו, נמצא כ-140 שנה לאחר שאבד, והודפס עם ספרו של אחיו אריה לייב.
היה אב בית דין העיירה דוברומיל.
בנו רבי יששכר דב (בעריש) היה אב בית הדין בפודהייץ, ואביו של הרב צבי הירש רוזניס.
מחבר קונטרס 'חזקת אבהתא' שהודפס בתוך ספרו של בנו הרב רוזניס – 'תשע שיטות'.
בנו רבי אריה ליב היה אב בית הדין בפודהייץ אחרי אחיו, ומאוחר יותר רבה של הנובר, חתנו של רבי חיים יונה תאומים, ומחבר הספר "פני אריה".
דברי בנו של רבי אריה, הרב דב בעריש הודפסו בספרו של אביו עם הערות ממנו, והוא אף מונה לרבה של הנובר אחר פטירת אביו.
בנו הרב שמואל ברנשטיין היה רבה של אמשטרדם.
בת רבי נתן נישאה לרב מאפטא.
בנו של רבי יששכר דב הוא הרב צבי הירש רוזניס, אב"ד לבוב, מוציא לאור ובעל בית דפוס עברי, בשיתוף עם אשתו השנייה יהודית, מחבר הספר 'תשע שיטות' – למעשה תשעה ספרונים ביניהן 'משרת ענבים' 'אמתלא' ועוד, ונותן ההסכמות לספרי הקבלה וביניהם מהמקורבים לרב יהונתן אייבשיץ ולשיטתו, בניגוד לדעת סבו.
בנה של מייטל היה הרב אהרן יהושע אליהו הרצפלד, אב בית דין רביץ' במשך יותר משלושים שנה, ונפטר בגיל מופלג בג' באלול ה'תר"ו (1846).
בנו של רבי נתן היה הרב שמחה לנדא, אב בית דין במחוז אוסטרוב שבמזרח-מרכז פולין.
בנו של הרב שמחה לנדא היה הרב נתן יחזקאל לנדא מדוברומיל והיה אב בית דין בק"ק פשיסחה ולבסוף ימיו בק"ק קוז'יניצה.
בנו של הרב שמחה לנדא היה הרב יהושע לנדא הוא היה אב בית דין של העיר דוקלה במדינת גליציה.
הרב יעקב יוסף (18 באוקטובר 1946, כ"ג בתשרי ה'תש"ז – 12 באפריל 2013, ב' באייר ה'תשע"ג) היה ראש ישיבת "חזון יעקב", רב שכונת גבעת משה בירושלים, דיין, פוסק, חבר עיריית ירושלים וחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס בכנסת ה-11. בנו השני של הרב עובדיה יוסף.
נולד בירושלים, ילדם השני של הרב עובדיה ומרגלית יוסף.
בהיותו בן עשרה חודשים היגרה משפחתו לקהיר שבמצרים, שם כיהן אביו כאב בית דין.
בהיותו כבן שנתיים נפצע בעינו הימנית ונוצרה בה צלקת שהסתירה את מרכז ראייתו בעין זו.
הוא נותר עם לקות ראייה זו עד גיל 62, אז עבר טיפול שהשיב את ראייתו לתקינותה.
כשנה לאחר מכן שבו לירושלים, אז השתלב במסגרת תלמוד תורה בני ציון.
לאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף ובישיבת קול תורה, וכן בחברותא קבועה עם אביו.
ב-1968 נישא לנצחיה, בת הדיין הרב עמרם אזולאי (בנו של הרב שלום אזולאי), בטקס חופה וקידושין שסידר הרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר נישואיו למד בכולל קול יעקב, שם למד בחברותא עם הרב אליהו בקשי דורון, ובמוסד הרב קוק בירושלים, שם הוסמך לרבנות.
החל משנת 1968 החל לשאת בקביעות דרשות שבועיות בשכונות שונות בירושלים, שהתאפיינו בסגנון עממי.
בשנים 1983–1984 היה חבר מועצת העיר ירושלים מטעם מפלגת ש"ס בבחירות הראשונות בהן התמודדה התנועה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-11 שובץ ברשימת ש"ס, שהתמודדה לראשונה בבחירות לכנסת, ונבחר במסגרתה לכנסת.
היה חבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך והתרבות, וכן בוועדת החקירה הפרלמנטרית לתאונות דרכים.
פעל למען תיקון חוק מיהו יהודי.
בשנת 1988, בתום ארבע שנות כהונה כחבר בכנסת ה-11, הוצא מהרשימה.
התנגד לעיקרון "שטחים תמורת שלום" שבו תמך אביו.
כשנתיים לאחר שפרש מהכנסת, בעיצומה של חקירה משטרתית כנגד תנועת ש"ס, האשים בנאום פומבי אחדים מנציגי ש"ס בזיוף חתימות על המחאות ובמעילה בכספים, ואף קרא לנוכחים לדרוש מאביו להחליף את הנציגים שמוליכים אותו שולל.
אביו הגיב על דברי בנו מבלי לנקוב בשמו, כי "כל מה שנאמר הוא שקר מוחלט".
מאוחר יותר חזר בו הרב יעקב יוסף מרוב האשמותיו.
בשנת 1994, לאחר שנפטרה אמו, לא ישב שבעה בבית אביו עם כל משפחתו ובחר לשבת שבעה בביתו.
אחיו הרב אברהם יוסף אמר ש"הרב יעקב יוסף אינו מתייעץ עם אבינו שליט"א בשום עניין, וכל דעותיו הן אישיות".
בשנת 2008, בעקבות שיחות אולמרט – אבו מאזן, תקף את ש"ס ואמר שהמפלגה "איבדה את זכותה המוסרית להתקיים", וכי היא לא תוכל לומר "ידינו לא שפכו את הדם הזה" אם תתמוך בוויתורים לרשות הפלסטינית.
הוא חלק על פסיקותיו של אביו; למשל, כשאביו התיר אכילה בפסח של עוגיות "מצה עשירה" (עוגיות העשויות מקמח למצות בצירוף שמן ויין), פסק בנו כדעתם של הרבנים מרדכי אליהו ואליהו בקשי דורון, שהעוגיות הללו הן חמץ גמור.
ב-2012 הוסיף וטען כי מביקור במפעל גילה שקיים גם חשש יין נסך בעוגיות אלו, וכי גורמים שונים הסיתו את אביו נגד דעת האוסרים.
בשנת 2004 דחה אביו פסק הלכה שלו, שאסר על חיילי צה"ל אכילת מזון שמספק הצבא במקרה של אי ודאות באשר ליהדותם של הטבחים, עקב המספר הגדל של חיילים דרוזים ולא יהודים מעולי רוסיה.
אביו כינה את הפסיקה "מסיתה".
כשנשאל ב-2011 אודות יחסיו עם אביו, השיב:
קיבל את פסקו של רבי שמואל הלוי ואזנר לפסול לעדות אדם שברשותו מחשב או טלפון עם אינטרנט ללא סינון, שכן "הוא מוציא את בניו ובנותיו לתרבות רעה ועלול להתקלקל בעצמו".
ייסד ועמד בראשות ישיבת "חזון יעקב", הקרויה על שם סבו יעקב עובדיה.
היה רב השכונות גבעת משה ותל ארזה בירושלים.
לאחר שאביו נתמנה לרב הראשי של תל אביב, הוא העביר אליו את הנהגת בתי הכנסת בשכונת הבוכרים ואת מסירת השיעורים בהם.
הוא הקים בבית הכנסת "בורכוב" את ישיבת חזון יעקב, על שם סבו יעקב עובדיה.
העביר שיעורים יומיים גם בבתי כנסת נוספים.
היה חבר בגוף הכשרות "בד"ץ ישא ברכה", וחבר בית הדין לענייני ממונות "קהילת היראים".
במשך שנים התפלל תפילת שחרית מדי בוקר כותיקין בקבר שמעון הצדיק, כיהן כרב המקום ודאג לפעילות הרוחנית והטכנית במקום, כמו כן כובד בהדלקה המרכזית בליל ל"ג בעומר במתחם הקבר.
הרב יעקב יוסף היה הרב החרדי היחיד שתמך בפעילות עמותת "נוער כהלכה" שנוסדה בידי מקורבו עורך הדין יואב ללום, בכדי להיאבק באפליה עדתית נגד תלמידים ספרדים במוסדות החינוך החרדי, ואף עודד את פניותיה לבתי משפט.
הרב יוסף עצמו סבל מאפליה עדתית, כאשר ניסה לרשום את בנותיו לסמינר אשכנזי, ונדחה בתואנות שונות, כאשר אף הנחייתו הישירה של הרב יוסף שלום אלישיב למנהל הסמינר לא כובדה.
אך לדברי משפחתו מה שהשפיע על הרב בצורה דרסטית היה בשנת 2006 עם מותו של יעקב (ג'קי) סופר, חרדי ספרדי תושב ירושלים בשנות ה-40 לחייו, שהתמוטט מצער וכאב כשלא הצליח לשבץ את בתו בסמינר מתאים.
מנגד סבר בנו הרב יעקב כי מנהלי המוסדות האשכנזיים מוחזקים כ'לא צייתי דינא' (אינם מצייתים לדין תורה), לאור סירובם ליישם פסקי דין רבניים נגד האפליה, ולכן אין כאן איסור "הליכה לערכאות".
למרות זאת הצהיר למחרת מחאת אביו על משיכת ידו מהפרשה, בנימוק שבני משפחתו נחשפו לאיומים הולכים וגוברים, איומים שאף באו לידי ביטוי בניסיונות תקיפה.
בעקבות הפרשה אף ביקש דוד נחמן בלוי, שהרב יעקב יוסף היה תלמידו בילדותו, לבטל את מינויו כרב שכונת גבעת משה בתואנה כי הוא מתגורר במרחק רב מהשכונה.
העיסוק בפרשיה פגעה בבריאותו והוא אושפז בבית החולים לאחר שחש בליבו.
שנתיים לאחר מכן, במהלך עצרת תפילה לרפואתו שהתקיימה סמוך לפטירתו בקבר החיד"א, ציטט ידידו הרב יעקב עדס - שבשעתו ניסה בכל כוחו למנוע את תמיכתו של הרב ביואב ללום - את ששמע מפיו, "אילו הייתי יודע שהפרשה תגיע למקומות כפי שהגיעה, מלכתחילה לא הייתי מכניס את עצמי לשם".
לאחר פטירתו, במהלך הלווייתו מסר הרב עדס כי כחלק מצוואתו ביקש ממנו הרב יוסף להודיע כי הגיע למסקנה ש"אסור לערב בעניין את מערכת המשפט, את השלטונות, בכל צעד שהוא".
כמו כן הודיע כי יש לאסור שירות לאומי לבנות.
לעומתו טען הרב אהרן ירחי, רב שכונת מקור ברוך, כי הרב יוסף חזר בו רק מהתדיינות בבית המשפט, וכי "כל האמצעים במלחמה נגד האפליה כשרים - כולל הליכה לרשויות החוק".
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
נמנה עם רבני המטה להצלת העם והארץ, אך בסוף 2012 פרש ממנו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הודיע על תמיכתו באיחוד הלאומי, ושימש כחבר מועצת הרבנים של המפלגה.
נתן הסכמה לספר "תורת המלך", ובעקבות כך זומן לחקירה משטרתית, לה סירב להתייצב, ועוכב לחקירה ב-3 ביולי 2011 על ידי המשטרה בחזרו מתפילה בקבר שמעון הצדיק, ושוחרר לאחר חקירה קצרה.
במחאה על המעצר הפגינו מאות מחוגי הימין נגד הפרקליטות.
הרב יעקב יוסף היה חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל וחתם בקביעות על הכרוזים שלהם.
בשנת 2012, במסגרת שיעור תורני בהלכות יחוד פסק שאין לשלוח ילד ללימוד אצל מורה פרטי גוי, מחשש לאינוס, זאת בהסתמך על לשון הגמרא "לא נחשדו ישראל על משכב זכור", ואילו מי שאינו יהודי עדיין בחזקת החשד.
כפתרון, הציע הרב יוסף לקיים את השיעורים בבית התלמיד, תחת השגחת מבוגר.
כהמשך ישיר לדברים אלו ציין כי "גם אם יש אדם שהוא בר מינן סוטה, מה שנקרא הומו, עם אדם כזה צריך להיזהר, (אסור) לשלוח את הילד אליו שיהיה חלילה טרף קל".
ובמקרה בו ההומוסקסואל מועסק כבר בתפקידי הוראה וחינוך, הורה כי יש לנהוג בו בגישת 'כבדהו וחשדהו', לפנות בשאלת חכם ולנסות לברר דרך משרד החינוך האם קיים מידע פלילי לגביו בידי המשטרה.
בכל מקרה, טרם העסקת מורה חדש, מוטל על המנהל "לבחון היטב את יראת השמים שלו, שלא יהיה נגוע במחלה הזו, פדופיל וכיוצא בזה".
דבריו אלו עוררו סערה, במיוחד מצד הומוסקסואלים דתיים, בטענה כי יש בדברים אלו אמירה מכלילה שהם בחזקת פדופילים, סוטים, ונגועים במחלה.
הרב רון יוסף יושב ראש עמותת הו"ד טען כי הרב יוסף שולל את חזקת הכשרות מכל מי שנמשך לבני-מינו, בכך שלדבריו הוא בהכרח חוטא במשכב זכר.
סמוך לכך תקף את הרבנות הצבאית וטען כי "לצערנו החייל הדתי בצבא הוא כמו היתום של הצבא, אין לו אבא שידאג לו".
הרב יוסף טען כי מקורם של כמעט כל ספרי התורה בצבא הם מקהילות יהודיות בגולה שחרבו, ולאורך השנים נפסלו כמעט כולם, בעוד החיילים ממשיכים להשתמש בהם בהיעדר בדיקה והגהה מקצועית.
בינואר 2012, נתגלה בגופו סרטן הלבלב, והרב בניהו שמואלי הוסיף לו את השם "חי" כסגולה.
לאחר שנים של נתק ומתיחות ביקר רבי יעקב אצל אביו, שהתבטא על גדולתו בתורה וקרא להתפלל לרפואתו.
בהמשך ביקר הרב עובדיה אצל בנו, שבועיים לפני פטירתו.
הרב יוסף נפטר בב' באייר ה'תשע"ג (12 באפריל 2013), כחצי שנה לפני פטירת אביו, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
על מצבתו נכתב על פי צוואתו: בלבד, אביו ובניו ספדו לו בהלווייתו.
על שמו נקראו רחובות בבית שמש ובשדרות.
הרב יוסף השאיר אחריו הקלטות ובהן עשרות אלפי שעות של שיעורים.
חלקן יצאו בדיסקים מסודרים לפי סדר השולחן ערוך.
לאחר גילוי מחלתו החל לכתוב את שיעוריו בהלכה לסדרת ספרים בשם "בעתה אחישנה" שערכו בגימטריה שווה לערכו של שמו.
את ספריו ערך יחד עם בנו הבכור, הרב עובדיה.
כשבוע לפני פטירתו יצא לאור הספר הראשון בסדרה, מועדים חלק א'.
בספר גם הערות וחידושי בנו בשם "אמרי עובדיה".
לאחר פטירתו נערכו מספר ספרי הלכה נוספים על פי הקלטות שיעוריו.
היה נשוי לרבנית נצחיה, שנפטרה אף היא מסרטן מעט אחרי בעלה, בי"ז באב ה'תשע"ד (בגיל 64), והם התגוררו יחד בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
לזוג היו שמונה ילדים, בהם: הרב עובדיה, משמש כראש כולל בבית שמש ורב קהילה ברמת בית שמש ג', מחבר ספר "אמרי עובדיה", וממלא מקום אביו בראשות ישיבת חזון יעקב ובשיעוריו בבית הכנסת בורכוב.
בנו יהונתן חבר מועצת העיר ירושלים, פעיל ימין וראש מכינה תורנית במבשרת ציון.
בניו הרב משה, והרב עמרם מעבירים שיעורי הלכה בבית המדרש "חזון יעקב" כמסורת אביהם.
הרב עזרא עטיה – ראש ישיבת פורת יוסף
הרב שלמה זלמן אוירבך – ראש ישיבת קול תורה
אביו הרב עובדיה יוסף – הראשון לציון והרב הראשי לישראל
הרב בן ציון אבא שאול – ראש ישיבת פורת יוסף
הרב יהודה מועלם – ראש ישיבת פורת יוסף
יעקב יהושע (1 ביולי 1905 – 26 בדצמבר 1982) היה מזרחן, מנהל המחלקה המוסלמית והדרוזית במשרד הדתות, סופר וחוקר היישוב היהודי הוותיק בירושלים.
נולד בשכונת ימין משה שבירושלים לרב חנניה גבריאל, ובגיל צעיר עקר עם משפחתו לשכונת אבן ישראל.
הוא חווה את התקופה הקשה שהביאה עִמה מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1932 התארס למלכה רוזיליו, בת למשפחה אמידה מהעיר מוגדור שבמרוקו, שעלתה לארץ ישראל באותה שנה עם אביה, שלאחר מות אמהּ עזב את עירו ואת שמונת ילדיו ולקח איתו לארץ ישראל את שתי בנותיו ובן זקוניו.
מאז קום המדינה עבד כעוזר מנהל המחלקה המוסלמית והדרוזית במשרד הדתות ולאחר מכן ניהל אותה במשך שנים.
ערך את "ידיעון המחלקה המוסלמית".
יהושע חקר בעיקר את תולדות היישוב הספרדי הישן.
את ספרו הראשון, "ילדות בירושלים הישנה", פרסם עת מלאו לו שישים שנה, ומאז ועד יום מותו (1982) המשיך לפרסם ספרים רבים בנושא.
כמו כן פרסם מאמרים בביטאון עדת הספרדים "במערכה" וב"הד המזרח".
כתב גם בשם העט "יהושע בן-חנניה".
בכתיבתו תיאר את מנהגי הקהילות הספרדיות בירושלים ודרכי מנהגיהן וחייהן מסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
במהלך כתיבה זו קונן על הפיחות שחל במעמד היהדות הספרדית בירושלים בכל הקשור להווי הספרדי של שכונות בירושלים, סובלנות ואובדן הזהות הספרדית בקרב בני הדור הצעיר.
בעבודתו התבסס בין היתר על זיכרונותיהם של יוסף ברזאני, מאיר חפץ ויצחק בן יעקב מזרחי, צורף הכסף הירושלמי הנודע.
כמו כן פרסם שלושה ספרים בערבית על תולדות העיתונות הערבית בארץ ישראל משנת 1908 ועד קום המדינה ב-1948, אשר מבוססים על עבודת הדוקטור הבלתי-גמורה שלו.
בנוסף פרסם יחד עם פסח שנער לקט של כתבות מנוקדות ומותאמות ללומדים מהעיתונות הערבית.
בשנת תשל"ח (1978) הוענק לו התואר יקיר ירושלים.
סבו היה הרב גבריאל שבתי, ובנו הוא הסופר א.ב.
ילדות בירושלים הישנה: פרקי הווי מימים עברו, 6 כרכים, ירושלים: ר' מס, 1965–1979:
[ב]: הבית והרחוב בירושלים הישנה (תשכ"ו 1966);
ג: חכמים בירושלים הישנה, עיסוקם ופרנסתם (תשכ"ח 1968);
ד: שכונות בירושלים הישנה: פרקי הווי מימים עברו (תשל"א 1971);
ה: שכונות בירושלים הישנה מספרות: פרקי הווי מימים עברו (תשל"ח 1978);
ו: טאלביה – קוממיות: ספורה של אחת השכונות החדשות בירושלים 1924–1978 (תשל"ט 1979).
ספורו של הבית הספרדי ברובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים, ירושלים: ר' מס, 1976.
בין מסורת להווי במשכנות הספרדים בירושלים, 2 כרכים, ירושלים: ועד עדת הספרדים ('מורשת'), תשל"ט 1979–תשמ"ב 1982.
ירושלים הישנה בעין ובלב: מבחר כתבים; הקדמה: אברהם ב' יהושע, ירושלים: כתר, 1988.
יעקב טוּרי (5 בינואר 1915 – 8 בדצמבר 2004) היה פרופסור מן המניין לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, היסטוריון, מרצה, ואיש חינוך ישראלי.
נולד כפרנץ קניגסברגר בבויטן שבשלזיה עילית, אז חלק מן הקיסרות הגרמנית (כיום בפולין).
כחבר בתנועת-נוער ציונית עלה לארץ ישראל ב-1935, והחל מיד בלימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 1938 הורה היסטוריה, גאוגרפיה, לשון ועוד במספר בתי ספר תיכוניים בחיפה, בעיקר בבית הספר המקצועי התיכוני שעל יד הטכניון (בסמ"ת) ובבית-הספר הימי בחיפה, ושנים אחדות אף היה מנהלו בפועל של בסמ"ת.
ב-1958 השלים דוקטורט בנושא "האוריינטאציות הפוליטיות של היהודים בגרמניה במאה ה-19", והתחיל ללמד באוניברסיטה, תחילה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית ואחר-כך בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
לאחר פטירתו נתרמה ספרייתו העשירה למכון לתולדות היהודים ותרבותם ע"ש שמעון דובנוב שליד אוניברסיטת לייפציג (גרמניה).
בשנים ששימש מורה בתיכון חיבר שורה של ספרי לימוד בהיסטוריה ואוספי מקורות היסטוריים בשביל בתי הספר התיכוניים בישראל.
לתפוצה רבה במיוחד זכו הסדרות שהוציא יחד עם בן דודו דן ה' שמידט (בכותרת "תולדות העמים בזמן החדש", 3 כרכים, 1951–1957) ועם המפקח על הוראת ההיסטוריה במשרד החינוך, מיכאל זיו (בכותרת "דברי הימים – הזמן החדש", 2 כרכים, 1957–1958).
תחום מחקרו העיקרי היה תולדות היהודים בגרמניה במאות האחרונות.
נוסף על האוריינטציות הפוליטיות שלהם, שבחקירתן המשיך גם לאחר חתימת הדוקטורט, חקר היבטים שונים בתולדות העיתונות היהודית בגרמניה, גילויים של התגוננות יהודית, עיסוקים שונים של יהודי גרמניה, בראש ובראשונה טקסטיל, והיבטים נבחרים של תרבות ולשון.
בנו, גדעון טורי, היה פרופסור בחוג למחקר התרבות שבאוניברסיטת תל אביב.
רשימת פרסומים בעריכת גדעון טורי כלולה ב-Tel-Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte 1991; הכרך כולו הוקדש ליעקב טורי ביום הולדתו ה-75.
מקורות לתולדות המהפכה הצרפתית / לקט יוחנן גרטנר; ערך יעקב טורי; ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ-ישראל / המחלקה לעלית ילדים ונוער ; קריית ספר, תשי"ב
תולדות העמים בזמן החדש: ספר עזר ללמוד ההיסטוריה הכללית / יעקב טורי ודן ה.
שמידט, ערך רפאל סופרמן, תל אביב: יבנה, תש"ך-תשכ"ד 1963
מהומה ומבוכה במהפכת 1848 : פרעות "שנת החירות" וזיקתן לאנטישמיות החדשה / יעקב טורי; המהדיר: מרדכי אמיתי; תל אביב: מורשת, 1968
קווים לחקר כניסת היהודים לחיים האזרחיים בגרמניה / יעקב טורי; תל אביב : המכון לחקר התפוצות, תשל"ב 1972
בין מהפכה, ריאקציה ואמאנציפאציה: היסטוריה סוציאלית ופוליטית של היהודים בגרמניה בשנים 1847-1871 / יעקב טורי, תל אביב: המכון לחקר התפוצות, תשל"ח
יעקב טרכטנברג (17 ביוני 1888–1953) היה מתמטיקאי יהודי יליד האימפריה הרוסית שפיתח שיטה לחישוב מתמטי בעל-פה ללא אמצעי עזר הנקראת "שיטת טרכטנברג".
הוא נולד להורים יהודים באודסה באימפריה הרוסית.
הוא סיים בהצטיינות יתרה לימודים במכון להנדסת מכרות בסנקט פטרבורג ולאחר מכן עבד כמהנדס במספנות, וכעבור מספר שנים, כשהוא בשנות העשרים לחייו, קיבל את תפקיד המהנדס הראשי כשאלפי עובדים תחת ניהולו.
הוא היה פציפיסט מושבע, וכשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה בין מקימי קבוצה בשם "קהילת השומרונים הטובים", שייעודה היה להכשיר תלמידים רוסים לטיפול בפצועים.
ב-1919, כשנתיים לאחר מהפכת אוקטובר, ברח טרכטנברג לגרמניה מכיוון שהתנגד לקומוניזם וחשש לחיו.
הוא הגיע לברלין ועבד שם כעורך בהוצאת מגזינים וכתב ספר על התעשייה הרוסית.
הוא התנגד לעלייתו של אדולף היטלר לשלטון ולרעיונות הנאצים, ומחשש לשלומו עקר לווינה עם אשתו, שם עבד במגזין מדע.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה נעצר ונשלח למאסר.
הוא הצליח לברוח ליוגוסלביה עם אשתו והסתתר שם, אולם כעבור זמן קצר נתפס על ידי הגרמנים ונשלח למחנה ריכוז.
כדי להסיט את מחשבותיו מהקשיים והאכזריות של מחנה הריכוז, החל לפתח שיטה לביצוע חישובים מתמטיים בעל-פה במהירות, כל זאת ללא דפים ואמצעי כתיבה.
הוא פיתח שיטת חישוב הקרויה "שיטת טרכטנברג" ואת התוצאות הסופיות הצליח לרשום על מספר ניירות שמצא.
בשנת 1944, לאחר כשבע שנים בשבי הנאצים, נודע לו כי מתכננים להוציאו להורג.
אשתו שיחדה את השומרים והוא הועבר לכלא אחר, משם ברח עם אשתו.
הוא נתפס בשנית אולם הצליח להימלט לשווייץ, פעם נוספת בעזרת שוחד שאשתו נתנה לשומרים.
בשווייץ החל טרכטנברג ללמד את שיטת החישוב שהגה ואשר זכתה לפופולריות.
בשנת 1950 יסד את המכון המתמטי בציריך.
יעקב יוחנן רבינוביץ' (10 בינואר 1899–10 בינואר 1960) היה פרופסור למשפטים ומומחה ישראלי לחקר המשפט העברי.
רבינוביץ' נולד ביקטרינופול שבאוקראינה, לרב משה צבי רבינוביץ' (צאצא של חיים מקרסנה).
בצעירותו היגר עם משפחתו לארצות הברית, שם מונה אביו לרב בניו יורק.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת קולומביה (1929) וסיים באוניברסיטת ניו יורק לימודי תואר שני (1931) תואר במשפטים (1937).
עבד בלשכה המשפטית של עיריית ניו יורק וכמרצה בסמינר היהודי התאולוגי.
רבינוביץ' עסק בחקר המשפט העברי והשפעתו על מערכת המשפט המודרנית, ובין היתר היה הראשון שתרגם לאנגלית את "ספר קניין" שבחיבור משנה תורה לרמב"ם (בהוצאת אוניברסיטת ייל).
מאמרו משנת 1956 בנושא השפעת המשפט העברי על מוסדות משפטיים הוגדר על ידי כתב העת "The Harvard Theological Review" כגולת הכותרת של חייו המקצועיים.
רבינוביץ' נמנה בין כותבי המאמרים לכתב העת משנת 1944.
בשנת 1950 נענה רבינוביץ' לבקשת האוניברסיטה העברית בירושלים ועלה לישראל.
בסגל הפקולטה למשפטים (1950–1958) היה הראשון שעסק בחקר והוראת משפט עברי.
ספריו ומאמריו לאורך השנים, באנגלית ובעברית, עסקו בחקר המשפט העברי הקדום, התנ"ך והתלמוד.
לאחר עלייתו לישראל נשאל בנוגע לדיונים על כינון חוקה לישראל, והגיש בנושא זה מסמך מפורט ובו השוואה לנוסח חוקת ארצות הברית והערות על טיוטת החוקה הקיימת.
במסמכים אלה הצביע בין היתר על העדר התייחסות לשוויון בפני החוק, והדגים זאת בביטוי ההלכתי משווה מידותיו.
רבינוביץ' נפטר בירושלים, בה התגורר מאז עלייתו לישראל עם אשתו, הדסה (לבית Cegureanskaia).
אחיינו הוא הרב יצחק שילת.
הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית מעניקה מדי שנה מלגה לסטודנטים במשפט עברי לכל התארים, ע"ש פרופ' יעקב-יוחנן והדסה-אסתר רבינוביץ'.
יעקב יוחנן רבינוביץ', יסודות יהודיים בנוסחאות המשפט של בבל בתקופה הפרסית, ירושלים, תשי"ג
יעקב (ג'ק) טייטל, הידוע גם בכינויו "הדוב השחור" (נולד בנובמבר 1972) הוא טרוריסט ישראלי שהורשע ברצח שני פלסטינים ב-2009. מלבד זאת, טייטל הודה לאורך השנים בתכנון וביצוע מעשי טרור ופשעי שנאה שונים נגד פלסטינים, היהודים המשיחיים, הומוסקסואלים, שמאלנים, נוצרים ושוטרים.
יעקב טייטל נולד בפלורידה וכשהיה נער עבר להתגורר בנורפוק שבוירג'יניה.
אביו, מארק, היה רופא שיניים ששירת בצי האמריקני במהלך מלחמת וייטנאם, ואמו, דיאן, הייתה מזכירה רפואית, שניהם חזרו בתשובה מאוחר יותר בחייהם והפכו לחרדים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החל לבקר בישראל באופן תדיר ואף התגורר תקופה קצרה בכפר תפוח.
באותה תקופה, טייטל החל לאסוף ולצבור כלי נשק רבים, שאת חלקם הבריח מארצות הברית, בהם רובה צלפים מסוג רוגר, רובה M-16 ואקדח גלוק.
טייטל חזר לאחר מכן לארצות הברית, שם עבר קורס מחשבים במיקרוסופט, והחל לעבוד כטכנאי מחשבים.
ב-2000 עלה טייטל לישראל ועבר להתגורר בשבות רחל.
שנה לאחר מכן עלו גם הוריו ואחותו, שעברו להתגורר בביתר עילית.
ב-2002 פגש טייטל את רבקה פפרמן, שהייתה מורה לריקוד שעלתה ממנצ'סטר ב-1981. שנה לאחר שהכירו, נישאו השניים ונולדו להם ארבעה ילדים.
טייטל נחשב למנודה ול"זאב בודד" בשבות רחל, בעיקר בשל בקיאותו המוגבלת בעברית והתנהגות מתבודדת.
לדברי השב"כ, סיפר טייטל לחוקריו כי ב-2001 הוא הניח ארבעה מוקשים ליד אבו גוש, הוא טען שגם במרץ 2003 הניח מטען ליד בית פלסטיני בסינג'יל, שבסמוך לרמאללה.
ב-7 באוקטובר 2009 נעצר טייטל בשכונת הר נוף שבירושלים לאחר שפרסם כרוזי תמיכה בטבח בברנוער, הנושאים את כינויו.
במהלך המרדף אחריו, טייטל זרק תיק בצבע שחור-צהוב ושקית ובה שני אקדחים.
לאחר מעצרו, פשטה המשטרה על ביתו, שם נמצא מצבור גדול של אקדחים, חלקים של מטעני חבלה, משקפת ועלונים שהכילו הסתה נגד הקהילה הגאה (בין היתר טייטל הציע כ-20,000 שקלים למי שיגרום למותו של "סדום ועמורה" ואף הסביר בעלונים כיצד ליצור בקבוק תבערה).
בחיפוש נוסף בביתו נמצא גם מטען חבלה טמון בחצר האחורית.
לאחר מעצרו, הודה טייטל בשורה של פיגועים וניסיונות פיגוע שביצע.
ראשית, טייטל הודה כי ב-8 ביוני 1997 רצח את סמיר בלביסי, נהג מונית פלסטיני וכחודשיים לאחר מכן רצח את רועה הצאן הפלסטיני עיסא ג'ברין בסוסיא.
בעקבות הרציחות, קיצר טייטל את שהותו בישראל ומספר ימים לאחר רצח ג'ברין שב לארצות הברית.
בנוסף לרצח שני הפלסטינים, טייטל הודה כי במאי-יוני 2007 הניח מטעני חבלה בסמוך לניידות משטרה כדי "להרתיע" את השוטרים מלאבטח את מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
מלבד זאת, בפורים 2008 שלח משלוח מנות ממולכד לבית משפחה של אחד מראשי קהילת היהודים המשיחיים באריאל שפצע באופן קשה מאוד את אחד מילדי המשפחה.
באותה השנה, הניח טייטל מטען חבלה בפתח ביתו של ההיסטוריון זאב שטרנהל, שנפגע קל, טייטל ביצע את הפיגוע בטענה כי שטרנהל מצדיק פיגועים כנגד מתנחלים.
מלבד מעשים אלו, טייטל גם תכנן לבצע פיגוע בגיי בר בירושלים וחשב לירות פצצת מרגמה על מסגד אל-אקצא, אך זנח את תוכנית זו מחשש שיפגע ביהודים שמבקרים בהר הבית.
מעשה מרכזי נוסף שתכנן טייטל היה הפעלת מטוס קטן מופעל על-ידי שלט רחוק, ומטרתו הייתה לחבר למטוס הקטן מטען חבלה ולהפעיל אותו כנגד הצועדים במצעד הגאווה אך ויתר על כך בשל העלויות והבעיות הלוגיסטיות.
ב-10 בנובמבר 2009 הכריזה פרקליטות מחוז ירושלים כי יוגש נגד טייטל כתב אישום על שני מעשי רצח בכוונה תחילה, שלושה ניסיונות רצח, החזקת נשק, ייצור נשק והסתה לאלימות.
עורכי דינו של טייטל היו אנשי ארגון חוננו, שטענו כי טייטל לא יציב בנפשו ולא כשיר לעמוד לדין.
במאי 2010 קבע הפסיכיאטר של מחוז ירושלים כי טייטל אינו כשיר לעמוד לדין.
עם זאת, מספר חודשים לאחר מכן, הוגשה חוות דעת חדשה שקבעה כי טייטל כשיר לעמוד דין.
בפברואר 2012 הגיעה הפרליקטות להסדר טיעון עם עורכי דינו של טייטל.
לפי הסדר הטיעון, חלק מהאישומים נגד טייטל הושמטו מכתב האישום ובצעד חריג, סנגוריו של טייטל, יודו בשמו בשתי עבירות הרצח בכתב האישום וזאת מאחר שטייטל מסרב להכיר בסמכות בית המשפט.
כמעט שנה לאחר ההגעה להסדר הטיעון, בינואר 2013, הורשע טייטל בשתי רציחות (רצח הנהג בלביסי, רצח רועה הצאן ג'ברין), בהסתה לאלימות (בגין העלונים שהדפיס שקראו לרציחת אנשי הקהילה הגאה), בהטמנת מטען חבלה שנשלח לזאב שטרנהל ובניסיון הרצח של עמי אורטיז, נער מקהילת היהודים המשיחיים באריאל.
באפריל של אותה השנה, נגזרו על טייטל שני מאסר עולם ו-30 שנים נוספות.
בנוסף לכך, בית המשפט הורה לטייטל לפצות את בני משפחות שני הנרצחים ב-180 אלף ש"ח וכן שני אנשים שאותם ניסה לרצוח ב-150 אלף שקלים כל אחד.
מספר שבועות לאחר מכן, החל לרצות את עונשו בבית הסוהר איילון.
ביוני 2016 ולאחר שהגיש ערעור הן על עונשו ועל הרשעתו, דחה בית המשפט העליון פה אחד (השופטים ניל הנדל, נעם סולברג ואורי שוהם) את ערעורו של טייטל.
מספר חודשים לאחר מכן, הועבר טייטל לכלא רימונים.
בכלא רימונים, טייטל שבת רעב במשך שבועיים בטענה כי בעקבות העברתו לכלא רימונים, לא מאפשרים לו לקיים את אורח חייו הדתיים וכי נמנעים ממנו ביקורים סדירים של ילדיו ואשתו.
במאי 2017 פורסם במעריב כי טייטל ניסה לדקור אסיר ששוהה איתו בכלא, כשעל פי החשד, הרקע היה שטייטל התיידד עם אנשי ארגון פשע גדול בכלא וקיבל מהם משימה לדקור את האסיר, בטענה כי הוא משתף פעולה עם שירות בתי הסוהר.
בינואר 2021 נפצעה קשות אשתו, רבקה, בפיגוע יידוי אבנים בסמוך לנווה צוף.
טוקר נולד בעיירה היהודית גוניונדז הסמוכה לביאליסטוק שבפולין (אז במערב תחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
התחנך בחדר, ועקב מחלת אביו כבר מגיל צעיר נשא בעול המשפחה, סייע לאמו בחלוקת חלב ולמד את מלאכת הטוויה.
בהיותו בן 15 נפטר אביו.
לקראת גיוסו לצבא הפליג לאחיו הבכור בארצות הברית, ושם התנדב באפריל 1918, בעת מלחמת העולם הראשונה, לגדוד העברי, ובשורותיו הגיע לארץ ישראל.
עם תחילת מאורעות תר"פ יצא יחד עם חבריו לגדוד זאב וולף שרף ויצחק קנב לסייע ליישובי הגליל העליון.
ביום י"א באדר תר"פ נכנסו ערבים לחצר תל חי בטענה כי הם מחפשים חיילים צרפתים.
במהלך חילופי היריות נפגע ונהרג, אך לא לפני שירה והרג את אחד מראשי התוקפים.
הרב יעקב יוסף (חריף) (ה'ת"ר, 1840 - כ"ד בתמוז ה'תרס"ב, 28 ביולי 1902) היה הרב הראשי הראשון והיחיד של העיר ניו יורק, ומייסד אגודת הרבנים.
נודע כדרשן ומגיד מישרים רהוט, ומשך קהל אלפים לדרשותיו המוסריות.
נולד לדוב, שהיה פועל עני בעיירה קרוז' שבליטא.
למד בישיבת וולוז'ין, עבר לעיר קובנא, שבה למד אצל רבי ישראל מסלנט שעיצב את אופיו והתווה את דרכו המוסרית.
בגיל צעיר התקבל כרב בעיירה וילון, שבה הקים גם את הישיבה הראשונה שהוקדשו בה שעות מיוחדות ללימוד מוסר.
לאחר 5 שנים עבר לכהן כרבה של יורבורג, ומאוחר יותר נתמנה לרב העיירה זאגר חדש.
בשנת 1883, לאחר התמנותו של הרידב"ז לרבה של סלוצק, החליפו הרב יעקב יוסף כמו"ץ ראשי ומגיד מישרים דווילנא.
בסוף שנת תרמ"ח (1888) הגיע לארצות הברית.
בבואו לניו יורק מצא את הקהילה היהודית בארצות הברית מפוזרת ומפולגת, ורמתה הרוחנית הייתה נמוכה.
הוא החל בעבודה מאומצת ליצור מסגרת שתאחד את כל הקהילות ובתי הכנסת של ניו יורק ותפקח על סדרי השחיטה.
בעבודה זו התעמת עם קצבים וכן עם נותני כשרות אחרים שלא אבו לוותר על חזקתם.
למרות שבתחילה הייתה התלהבות גדולה ממינויו של הרב הרהוט, התאכזבו חלק מהתושבים מקנאותו לענייני הדת והכשרות, ואותם שלחמו מקודם בעד המינוי החלו להתנגד לו בשל כוונותיו בתחום השחיטה.
מתנגדיו עוררו מהומה על הביורוקרטיה והעלויות המוגזמות שלטענתם הסבה להם ההשגחה על כשרות הבשר, וסירבו לקבל את הוראותיו.
תומכי הרב פנו לגדולי אירופה כדי שיביעו תמיכה ברב יעקב יוסף, בהם יוסף זכריה שטרן משאוול.
בשנת תרמ"ט קיבלו מכתב מהמהרי"ל דיסקין שהיה כבר בירושלים, המביע תמיכה גורפת ברב יעקב יוסף.
למרות תמיכת גדולי אירופה ברב יוסף, לא פסקה ההתנגדות לו, והיא לובתה על ידי רבנים שאיבדו את משכורתם עקב הקמת אגודת הקהילות, שכן הקהילות הפנו את המיסים לאגודה, אשר לא היו לה אמצעים מספיקים למינוי רבנים.
בשל קשייה הכלכליים של האגודה נעשה הסכם עם הקצבים שהם ישלמו את משכורות הרבנים, צעד שהביא לשליטה של הקצבים ברבנים.
בעקבות מצב זה הקים הרב יעקב יוסף בסמוך לפטירתו את "אגודת הרבנים", כדי לייצב את מעמד הרבנים ולסדר את תחום הכשרות.
בהלווייתו, שעברה ברחובות ניו יורק, השתתפו המונים, שהותקפו בידי אנטישמים וגם בידי שוטרים שהוזעקו למקום.
על שמו ישיבת רבנו יעקב יוסף, שהוקמה במנהטן וכיום נמצאת בסטטן איילנד (בית הספר היסודי) וניו ג'רזי (התיכון והישיבה הגבוהה).
בשנת תרמ"ח הוציא בווילנא את ספרו לבית יעקב, דרושים על התורה, חידושים ודרשות בשני כרכים.
החיבור נדפס שוב בבני ברק בשנת תשס"ב.
יעקב יאשה גרובמן (נולד ב-1967) הוא אדריכל, חוקר ואוצר ישראלי, המשלב מחקר אקדמי עם עיצוב אדריכלי מעשי.
פרופסור במחלקה לארכיטקטורה ותכנון ערים בטכניון.
בינואר 2026 מונה למנכ"ל מוזיאון ישראל, וייכנס לתפקידו ב־1 במרץ 2026.
גרובמן נולד במוסקבה לאירינה ומיכאיל גרובמן.
בשנת 1971 עלה עם משפחתו לישראל, והתגורר בירושלים.
הוא בוגר תיכון עירוני ה' בתל אביב, בוגר האקדמיה לאמנות בצלאל (1997) ובוגר תואר שני (2001) מה-Design Research Lab שב-Architectural Association School of Architecture (AA) בלונדון.
הוא בעל דוקטור מהטכניון (2008) וערך את השתלמות הבתר-דוקטורט שלו בהרווארד.
מחקריו האקדמיים מתרכזים בהשפעת מהפכת הטכנולוגיה על תכנון וייצור אדריכלי, ובפרט על שימוש במחשב ליצירת צורה אדריכלית המבוססת על ביצועים.
גרובמן פרסם יותר מ-90 מאמרים בכתבי עת מקצועיים ואקדמיים רבים בישראל ומחוצה לה ומספר פטנטים.
גרובמן זכה בפרסים ומענקי מחקר רבים בהם מענק ואנגורד למחקר, מענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע ומענקי מחקר מטעם משרד השיכון.
כמו כן שפט בתחרויות אדריכלות ופרסים בישראל ובעולם בהן התחרות לבניין חדש למוזיאון ת"א ותכנון הביתן הישראלי בביאנלה.
כיהן כדיקן הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בין השנים 2019-2023.
גרובמן שימש מרצה ומבקר אורח בבתי ספר ואוניברסיטאות לאדריכלות בישראל ומחוצה לה ובהם: אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ה-AA בלונדון, ETH בשווייץ, פוליטכניק מילאנו באיטליה והפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת שיאן בסין.
בשנת 2003 אצר גרובמן ועיצב יחד עם שלי כהן את התערוכה הבינלאומית "גבולות רכים" שהציגה לראשונה בארץ את הנעשה בעולם במסגרת אדריכלות דיגיטלית.
בשנת 2008 אצר ועיצב יחד עם פרופ' ערן נוימן את התערוכה הבינלאומית "פרפורמליזם" במוזיאון תל אביב, שהתייחסה למעבר לעיצוב מבוסס ביצועים באדריכלות.
בשנת 2011 פרסם ספר בנושא יחד עם נוימן, שיצא בהוצאת Roatledge הבריטית.
בשנת 2011 אצר ועיצב יחד עם אריאל בלונדר את "חמישה רגעים – מסלולים באדריכלות מוזיאון תל אביב", תערוכת הפתיחה של אגף האדריכלות והעיצוב בבנין החדש ע"ש פול והרטה אמיר של מוזיאון תל אביב לאמנות.
במסגרת עיסוקו המקצועי בעיצוב הקים גרובמן בישראל בשנת 1999 משרד אדריכלים העוסק בתכנון, מחקר אדריכלי אקדמי ויישומי בנושא מחשוב, קיימות והשפעת מהפכות טכנולוגיות על אדריכלות.
המשרד השתתף וזכה במספר תחרויות אדריכלים בישראל ומחוצה לה, בהן התחרות לתכנון בית הספר חפר והתחרות לתכנון מגדל יונגדאי בקוריאה.
בשנת 2001 הקים גרובמן משרד אדריכלים בשותפות עם האדריכלית אירית אקסלרוד.
במסגרת משרד זה תוכננו מבני ציבור, מבנים פרטיים ותוכניות בניין עיר תוך התמקדות בחדשנות עיצובית ובבנייה בת קיימא.
המשרד זכה בשנת 2009 בפרס פרויקט השנה של אדריכלות ישראלית על תכנון מבנה הפקולטה לעבודה סוציאלית והבניין למעורבות חברתית באוניברסיטת בן-גוריון, ונבחר בתחרות אדריכלים לתכנן את הבניין הירוק של בית הספר פורטר ללימודי הסביבה באוניברסיטת תל אביב.
גרובמן הוא בנו של הצייר מיכאיל גרובמן ואחיה של השחקנית והמפיקה לטי גרובמן.
ב-ינואר 2026 מונה למנכ"ל מוזיאון ישראל, וייכנס לתפקידו ב-1 במרץ 2026. הוא החליף את סוזן לנדאו, שמונתה במינוי זמני.
יענקי דסקל (נולד בשם: יעקב יודא דסקל ב-תשמ"א, 1981) הוא מלחין וזמר חסידי.
סולן החצר של חסידות ויז'ניץ.
נולד בשנת תשמ"א, נשוי ואב לשבעה, מתגורר באשדוד.
אחיו הוא הזמר שלמה דסקל.
דסקל השתתף בהפקות מוזיקליות חסידיות רבות, כמו הסדרה הפופולרית לחיים טיש של יוסף משה כהנא ואחרים, אך בעיקר משמש כסולן ביצירות המופקות על ידי חסידי ויז'ניץ, כמו הסדרה המוזיקלית "א ויזניצר ניגון", האלבומים "שבת און ויזניץ", "עתיקין" ועוד.
את תפילות הימים הנוראים הוא עושה בשנים האחרונות בבית הכנסת המרכזי בלייקווד, שם הוא מופיע לפני קהל המתפללים כחזן בראש השנה ויום הכיפורים.
מיד לאחר מכן הוא שב לישראל לחג הסוכות ומשתתף בשמחת בית השואבה המרכזית בחצר ויז'ניץ.
דסקל אף הלחין מספר יצירות לחצר ויז'ניץ, וכמה מהן התפשטו גם מחוץ לחסידות זו, ובהן: "הכל יודוך", "ואילו פינו מלא שירה", "מרן דבשמיא", "קרוץ מחומר".
בשנים האחרונות מלחין דסקל את ה'מארש' השנתי המסורתי בחצר ויז'ניץ מדי ראש השנה.
הלחין ושר גם את היצירה "לראות בנים" (המוכרת גם בשם ויהיו זרעי), היצירה זכתה למספר גרסאות כיסוי בין היתר על ידי זאנוויל ויינברגר.
והלחין עבור הזמר מוטי שטיינמץ את הלהיט ויהי נועם מתוך אלבומו הנשמה בקרבי (בהמשך ביצע דסקל עצמו קאבר לשיר).
שומע תפילה, לחיים הפקות, 2010
קבלת שבת, לחיים הפקות, 2018
נאר מיט אמונה, לחיים הפקות, 2018
יעקב (יאנוש) יונדוף (י"ח באייר ה'תרע"ו, 21 במאי 1916 – 3 בנובמבר 1972) היה ממקימי תנועת החרות ויחד עם יעקב מרידור היה ממנהיגי האצ"ל בין הגולים באפריקה.
יעקב (יאנוש) נולד בבריסק בשנת 1916 לנחום ופינקלה לבית משפחת פרידמן.
בגיל צעיר הצטרף לקן בית"ר ומונה למפקד קן בית"ר בקובל.
לאחר שנתיים התמנה יאנוש לחבר מפקדת הגליל של בית"ר.
עבד במפעל האשלג בים המלח.
בשנת 1938 ייסד יאנוש את הסתדרות העובדים הלאומית בחיפה והיה בקשר הדוק עם האצ"ל.
באותה שנה נעצר יאנוש עם חברי אצ"ל והועבר למבצר בעכו ואחר לצריפין שם הכיר את דוד רזיאל והיה לאיש אצ"ל פעיל.
אחרי השחרור חזר לחיים אזרחיים ושימש חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית, בא בעת מילא תפקידים כקצין בשירות הידיעות באצ"ל, תחילה בהשגת מימון ונשק ומאוחר יותר בתכנון וביצוע פעולות נגד הבריטים.
כינוייו במחתרת היו: ירדני, אברהם, שמעון, ברקאי.
בשנת 1944 נעצר שנית והועבר למחנה המעצר בלטרון.
באותה שנה הוגלה עם 251 אנשי אצ"ל ולח"י לאריתריאה, שם שימש כמתווך בין העצורים לכולאיהם.
יאנוש יחד עם יעקב מרידור וחבר נוסף ברחו ממחנה המעצר קרתגו שבסודאן בתחתית מכל מים.
בלב המדבר נמלטו מהמכלית ונשארו בלב המדבר ללא מים ומזון- מחופשים כאנשי אינטיליג'נס במדים פולניים.
כעבור שלושה ימים נתפסו במדבר והוחזרו למחנה.
לאחר מכן הנהיג, בשיתוף עם מרידור, מספר ניסיונות בריחה.
עם קום המדינה הוחזרו העצורים ארצה.
יאנוש היה בין מקימי תנועת ה"חרות" נבחר למועצתה הארצית והיה בין קובעי רשימת החברים לכנסת הראשונה.
אולם לאחר זמן קצר פרש מפעילות בתנועה והחל לעסוק במסחר.
בשנת 67–1966 בזמן המשבר עם עו"ד שמואל תמיר חזר לפעילות לתקופה של שנתיים.
לימים פרסם בעיתון "המשקיף", תחת שמו מהמחתרת: "ירדני", רשימות מפרשת הבריחה מסודאן.
יאנוש נפטר בישראל בנובמבר 1972.
יעקב (שרגא) טננוורצל היה אחד מהנדבנים היהודיים הגדולים ביותר שתרמו לכוללי היישוב הישן לפיתוח העיר ירושלים המאה ה-19 בעת היציאה מהחומות.
טננוורצל זכה בהערכתם הרבה של אנשי ירושלים בעיקר בשל תרומת הכספים לבניית שכונת מאה שערים ובתי וורשא.
יעקב שרגא טננוורצל נולד בפולין ליצחק אייזיק טננוורצל ובסוף ימי מגוריו במדינה התגורר בסמוך לעיר לובלין בעיירה פינטשוב.
מנישואי אשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ולאחר מכן נישא בשנית לאחר פטירת אשתו.
כשעלה ארצה התחבר לרב ריבלין, הרב שמואל הומינר, הרב שלמה זלמן בהר"ן וביחד איתם החל להיות שותף בפעילותם של הכוללים בירושלים שעזרו בבניית שכונות סביב מאה שערים עם היציאה מהחומות במאה ה-19.
בין השנים תרנ"א – תרנ"ה נוסדו חמישה כוללים שהצטרפו למעגל ההתיישבות בירושלים (כולל אונגרין, הורודנא, בית אברהם, ווילנא, ווהאלין) וגם כולל ורשה אליו הצטרף טננוורצל.
טננוורצל נישא בשנית כבר בפולין, לאחר פטירת אשתו הראשונה.
שני בניו לא הלכו בדרכו, דבר שלא נשא חן בעיני הרב טננוורצל והוא החליט להדיר אותם מצוואתו.
לאחר כמה חודשים משעלה ארצה ניגש עם חברו, הרב דוד בידרמן לקונסול הרוסי בירושלים והפקיד בידו את הצוואה שלו, בה נאמר כי הוא מקדיש את כל כספו למטרת בניין השכונה.
מששמעו בניו על החלטת אביהם, מיהרו להגיש ערעור בטענה שאביהם לא היה צלול בדעתו.
אולם הקונסול טען שאביהם כתב צוואתו בצלילות הדעת.
בית המשפט פסק להחזיר לילידיו את הכסף, חוץ מהכסף שנתרם כבר לקניית המגרש עבור בתי וורשא.
טננוורצל זכור כאחד מיקירי העיר ירושלים בייחוד בשל הקמת השכונה בתי וורשא (שמה המקורי: נחלת יעקב ע"ש) מסכום כולל של מאה שלושים אלף רובל לאחר שמכר את כל נכסיו בחשאי.
הוא עלה לארץ ישראל ולאחר שהיה עד למצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ הוא החליט להשקיע את כספו בבניית מגורים לתלמידי חכמים עניים.
הוא החליט לתרום את כל כספיו לבניית השכונה, לרב טננוורצל היה חשוב שהשכונה שתיבנה תשמש למרכז תורני כך שייווצר מצב שבו הוא מעמיד אברכים רבים, סמל לחיים התורניים שבניו עזבו.
ביחד עם הרב דוד בידרמן הוא אישר נדבנות בסה"כ חמישים ושניים אלף רובל לבניית השכונה.
הרעיון של טננוורצל היה להטיב עם משפחות עניות לאברכים יוצאי פולין.
הכסף אותו תרם הרב טננוורצל שולם בשנת 1898 לאחר שרכישת הקרקע נעשתה בפועל בשנת 1894, אך נתקלה בקשיים כלכליים.
הרב טננוורצל תכנן את בתי וורשא כך ששני בתי כנסת יהיו בה, האחד "אוהל יצחק" לפרושים ושני "אוהל שמואל" לחסידים, מתחת לבתי הכנסת תוכננו הבתים לשמש כחדרים לתלמוד תורה, הרב טננוורצל דחף את רעיונו להפוך את השכונה למרכז מגורים שייטיב רק עם אברכי עלית.
בעיתון החבצלת הופיעה ידיעה ב-13 במאי 1898 שבשכונה 65 בתים וכל בית ניתן להשכרה למשפחה אחת, לתקופה של עד חמש שנים.
משהתחילו להשכר החדרים למגורים נוצר קרע בין מנהלת הכולל לבין הנדבן, הרב טננוורצל.
יעקב יוגב (9 בספטמבר 1930 – 31 באוגוסט 2005) היה חקלאי ואגרונום, חבר קיבוץ רביבים, שכיהן כראש המועצה האזורית רמת הנגב בשנים 1978–1982.
יוגב נולד לצילה ודוד רחלין.
הוא למד בבית הספר החקלאי כדורי והתגייס לפלמ"ח.
מאז 1949 הוא חקלאי בנגב.
בין 1956–1959 היה בשליחות הקיבוץ המאוחד בצרפת.
כשהיה בן ארבעים, בשנת 1970, החל ללמוד בפקולטה לחקלאות ברחובות, של האוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודיו חזר לעסוק בחקלאות.
כראש מועצה הוא העביר את משרדי המועצה מבאר-שבע אל תחום המועצה.
הוא יזם את הקמת פארק גולדה ואת אתר הנופש "נוה מדבר".
הוא פיתח את גידול הדגים בהסתמך על "שרשרת משתמשים" במים מליחים.
הוא עסק גם במיזמים אחרים - חקלאיים ותיירותיים.
רותי אשתו נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצידו.
רבי יעקב יהודה לייב לעווי (ה'תקע"ג - י"א באלול ה'תרמ"ט, 7 בספטמבר 1889) היה רבה של שלשין.
לאחר עלייתו לארץ, שימש עשרות שנים כאב בית דין בירושלים.
מחבר ספר "בית לאבות" ומייסד כולל פולין בירושלים.
נולד בשנת תקע"ג לאביו רבי אברהם לעווי ואמו אסתר.
אחיו הם רבי שלמה זלמן לעווי, אב"ד זלאטשוב, רבי אשר לעמיל לעווי, אב"ד גאלין ובסוף ימיו אב בית דין בירושלים, רבי נחום לעווי, אב"ד שאדיק.
מחבר ספר "אבני קודש" ורבי ישראל לעווי.
בצעירותו למד אצל הרב שלמה זלמן ליפשיץ, מחבר הספר "חמדת שלמה".
היה רבה של שלשין, ולאחר שעלה לירושלים שימש כאב בית דין במשך עשרות שנים.
כמו כן, הקים את "קופת רבי מאיר בעל הנס" ואת כולל פולין שעמד בראשו, וכיהן גם כנשיא "ועד הכללי".
היה נוהג לשבת כל השבוע ולומד בבית הכנסת, שם היו מביאים לו אוכל, ורק בשבת היה חוזר לביתו.
כל הנהגותיו היו על פי האר"י.
היה חבר בוועד הראשון של מאה שערים והיה יושב ראש הבד"ץ.
בנו הרב שלמה זלמן היה חתנו של רבי משה ריבלין (בנו של רבי הלל ריבלין מראשוני עליית תלמידי הגר"א).
חתנו של הרב שלמה הוא הרב צבי אשר כהנא שפירא ממייסדי וראשי ישיבת המקובלים שער השמים אביה של חנה שפיצר וסביהם של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל ושל הרב שמואל כהנא שפירא אב"ד בירושלים.
חידושי תורתו מובאים בספרו "בית לאבות", על מסכת אבות.
רוב הספר הוא דברי אגדה וכן ביאורים על פי תורת הנסתר שבהקדמתו מעיד שלמד אותה מרבותי הרב יהודה כהן והרב רפאל ידידיה אבולעפיא, ובתחילת הספר מביא מספר חידושים על הש"ס.
נפטר בערב שבת בי"א באלול תרמ"ט ונקבר בהר הזיתים בחלקת הפרושים.
על מצבתו נחרט: "איש טהור, גדול הדור, מקדושי ירושלים עה"ק תובב"א הרב ר' יעקב יהודה לייב בהרב ר' אברהם זצ"ל נלישמ בש"ק בעת רצון י"א אלול תרמ"ט.
הרב לעווי היה נשוי לרחל, בתו של רבי אליעזר אב בית דין סאמפאלנא, ונולדו להם תשעה ילדים.
אחיו הם הרבנים אשר לעמיל לעווי ונחום לעווי.
רבי יעקב יוסף אטינגר (בכתיב מיושן: עטטינגר; בגרמנית: Oettinger; ה'תק"מ, 1780 - כ"ב בחשוון ה'תרכ"א, 7 בנובמבר 1860) היה ראב"ד ברלין ורבה הראשי בפועל במשך 35 שנה.
נולד לרב מרדכי אטינגר בגלוגאו, למד מפי רבי עקיבא איגר.
ב-1804 נישא לליבע רייזל לבית זקס.
בשנת 1818 הגיע לברלין והתמנה כמורה בבית המדרש המקומי, במשך תקופה שימש דיין בבית הדין הגדול של קהילת ברלין, תחת רבה של העיר, הרב מאיר וייל.
בשנת 1825, ה'תקפ"ה, התמנה כראש בית הדין וכרבה הראשי בפועל של ברלין, תפקיד שבו נשא עד פטירתו.
עם מינויו קוצצו סמכויותיו של הרב הראשי בקהילה הברלינאית, וחלק ניכר מהסמכויות שהיו בידי הרב באופן מסורתי הועברו למוסדות אחרים של הקהילה.
הרב אטינגר נאלץ להתמודד עם הרוח החדשה ששררה בקהילה, בדרך כלל שלא בהצלחה.
כך למשל, חיווה דעתו לשלילה על מנהג המקהלה שליוותה את התפילות החגיגיות לחזור על מילים בנוסח התפילה בקטעים שבהם התבקש הדבר מבחינה מוזיקלית, אך לאחר שהמקהלה המשיכה במנהגה למרות דעתו, ביטל את הוראתו.
בפועל, היה הרב אטינגר הרב האחרון שהנהיג את קהילת ברלין המאוחדת כרב, לאחר פטירתו פעלו כרבנים, עוזרו הרב אלחנן רוזנשטיין (עד 1869) והרב מיכאל זקש שהיה דרשן.
במקביל עתרו ראשי הקהילה, לאופולד צונץ ואחרים לשלטונות בקריאה לביטול משרת הרב, הם טענו כי לקהילה נחוץ בימים אלו רק מורה אמוני ולא פוסק הלכה.
בבית הכנסת החדש שהחל להיבנות בשנת חייו האחרונה של הרב אטינגר, שלטו כבר הרפורמים.
מלבד הסכמותיו לספרים רבים, לא נשתמרו כתבים הלכתיים שלו.
מכונה לאפיית מצות מכונה שזכתה לאישור הלכתי שלו, עמדה לפני הרב יוסף שאול נתנזון ובית דינו והביאה אותם להצטרף לעמדת המתירים להשתמש במצות אלו בחג הפסח.
נותרו בדפוס הוספות שלו לספר "תורת חיים ואהבת חסד" (ברלין תקפ"ט) הכולל הדרכה, הלכות ותפילות לחברי החברה קדישא לפי מנהג ברלין.
יעקב דוידוביץ טמרקין היה מתמטיקאי יהודי, רוסי-אמריקאי שנודע בשל פעילותו בתחום האנליזה המתמטית.
טמרקין נולד בצ'רניהיב, שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית עשירה.
אביו, דוד טמרקין, היה רופא ואמו סופי קרסילסקיקוב הייתה ממשפחה של בעל קרקעות.
הוא עבר לסנט פטרבורג כילד, ושם גדל.
בגימנסיון המקומי התיידד עם אלכסנדר פרידמן, קוסמולוג, שעמו כתב את הפרסום הראשון במתמטיקה בשנת 1906, ונשאר ידידו הקרוב עד מותו הפתאומי של פרידמן ב-1925.
ולדימיר סמירנוב היה חבר אחר מאותו גימנסיון, ושנים רבות לאחר מכן חיברו במשותף את ספר הלימוד הפופולרי "קורס במתמטיקה גבוהה".
בשנת 1925, עקב דאגה ליציבות רוסיה, החליט להגר לארצות הברית.
לימים סיפר כי הזיכרון החביב עליו היה בחינה שנאלץ לעבור בגאומטריה אנליטית בידי קונסול אמריקאי בריגה, כאשר הוא ניסה להוכיח את זהותו.
בארצות הברית, היה למרצה בדארטמות' קולג'.
בשנת 1927, טמרקין קיבל פרופסורה באוניברסיטת בראון, שם הוא נשאר עד פרישתו בשנת 1945, לאחר שעבר התקף לב.
הוא מת מאוחר יותר באותה שנה בבת'סדה, מרילנד, פרבר של וושינגטון.
עבודתו של טמרקין התפרסה על פני מספר תחומים, לרבות תורת המספרים, משוואות אינטגרליות, טורי פורייה, אנליזה מרוכבת, בעיות תנאי שפה ומשוואות דיפרנציאליות.
הוא היה מייסד-שותף ועורך של "Mathematical Reviews" (אשר היה יצא לאור בבראון באותו זמן), יחד עם אוטו נאוגבאואר וויליאם פלר.
הוא היה גם תומך פעיל של האגודה האמריקאית למתמטיקה, חבר המועצה מתחילת 1931, וסגן נשיא בשנים 1942–1943. היו לו מעל עשרים דוקטורנטים באוניברסיטת בראון, כולל דורותי לואיס ברנשטיין, נלסון דנפורד, ג'ורג' פורסיית' ודריק הנרי להמר.
טמרקין היה נשוי להלן וייקרדט (1888–1934), שבאה ממשפחה עשירה ממוצא גרמני.
יעקב יגר (Yaacov Yeager; 8 בנובמבר 1902 - 1 בדצמבר 1978) היה מורה למקצועות יהודיים, מחנך, מנהל בתי ספר יסודיים, ואחר-כך מפקח על בתי הספר היסודיים באזור הצפון ובחיפה; במקביל, היה בלשן עברי וחוקר השפה העברית שבמיוחד התמקד בחקר השפה המדוברת ("הלשון העממית") ובתרבות הכתיבה והדיבור אצל התלמידים.
יעקב יגר נולד בעיירה גליניאני שבגליציה המזרחית
בנעוריו למד שנים אחדות אצל הרב מאיר שפירא, לימים מייסד וראש ישיבת חכמי לובלין.
ב-1926 סיים בית ספר תיכון פולני בעיר לבוב, ובשנת 1929 סיים באותה עיר גם את הסמינר העברי למורים בלבוב והוסמך כמורה למקצועות עבריים.
במקביל, למד גם פילוסופיה, היסטוריה ושפות שמיות באוניברסיטת ע"ש יאן קזימיר, בלבוב.
בשנת 1929, נשא יגר לאישה את חוה לבית צייזל-קליין (26 בדצמבר 1904 - 17 בדצמבר 1973), שלמדה משפטים באוניברסיטה בלבוב, וכבר באותה שנה עזבו בני הזוג את פולין ונסעו לבואנוס איירס, ארגנטינה.
יגר ייסד בעיר זו, ביחד עם גיסו משה קליין ועם עוד מורה יהודי מקומי, את "בית הספר העברי הראשון שנקרא ע"ש חיים נחמן ביאליק ולאחר מכן ניהל את גן-הילדים ובית הספר העברי בקוריינטס, עיר הבירה של פרובינציית קוריינטס בארגנטינה (1929 – 1935).
ב-12 בספטמבר 1935 עלו יגר ומשפחתו לארץ ישראל.
שבוע לאחר מכן החל לעבוד כמורה בבית הספר היסודי בזכרון יעקב ולימד בו עד שנת 1941. משם עבר ללמד בבית הספר היסודי באחוזה – חיפה (1942 – 1943), בבית ספר "גאולה" בהדר הכרמל, חיפה (1944), ובבית הספר בשכונת בת-גלים, חיפה (1945).
בשנים 1955 – 1961 שימש כמפקח על בתי הספר היסודיים במחוז הצפון, ובשנים 1962 עד 1967 כמפקח על החינוך היסודי במחוז חיפה.אחר פרישתו לגמלאות עסק הרבה בהכשרת מורים בישראל ושיפור דרכי ההוראה.
יגר נפטר בסוף שנת 1978 והותיר אחריו בן, משה יגר, דיפלומט והיסטוריון, ובת, שרה אליאש, מחנכת.
עוד בהיותו בארגנטינה פרסם יגר בעיתונות האידית שם מאמרים אחדים בענייני ספרות, חגים ומועדים.
בכל שנות פעילותו בהוראה בארץ ישראל עסק, במקביל, במחקרים עיוניים בענייני חינוך, תנ"ך, הוראת המקרא והמשנה ובלשנות עברית ופרסם מאמרים וספרים עיוניים בנושאים אלה.
התעניינותו המיוחדת הייתה בבעיות תחייתה של השפה העברית והוראתה בבית-הספר העברי.
הוא היה ער לעובדה ששפה היא תופעה חברתית ושם לב למקום המרכזי שתופס הדיבור בהתפתחות השפה.
יגר חקר במיוחד את התפתחות השפה המדוברת ותרבות הכתיבה אצל התלמידים.
גישתו אל הבעיות הפילולוגיות הייתה לימודית ולא עיונית-תאורטית בלבד.
הוא עסק במהותן של תופעות לשון וערכן בתקופות שונות ובהתפתחותן של תופעות לשוניות אלה.
מטרה מיוחדת במחקריו הייתה לברר את המושג "לשון עממית", ולברר את מהותה ואת תכונותיה בהתפתחותה של השפה העברית.
מטאפורה דימוי וניב (דיונים בפרקי לשון), הוצאת ספרים מ.
לבירור מהותה של לשון עממית: היבטים היסטוריים, הוצאת "פינת הספר", חיפה, תש"מ (1979)
הכתב בבית הספר: בירור מתודי, קווים לתוכנית, הוצאת "פינת הספר", חיפה, תש"מ (1979)
מסות ועיונים במקרא, הוצאת ש.
זק, בשיתוף עם החברה לחקר המקרא בישראל, ירושלים, תשמ"ד (1984); (הובא לדפוס על ידי בנו ד"ר משה יגר).
על לשון וחינוך, הוצאת ש.
זק ושות', ירושלים, תשמ"ו (1986); (הובא לדפוס על ידי בנו ד"ר משה יגר).
הדיאלוגים בספר בראשית (צורות רטוריות), בית מקרא כתב עת לחקר המקרא ועולמו, כרך כ"א (ס"ד–ס"ז), עמודים 139–145, 1975/1976
ביטויים ניביים בתרגום אונקלוס לספר "בראשית", בית מקרא, כרך כ"ב, גיליון ג', עמ' 375–382, 1977
המתולוגיה של לימודי המשנה, כתב עת שבילי החינוך, כרך מ"א (1), עמודים 44–51, 1981
המסגרת המחנכת והמשמעת, שבילי החינוך, כרך מ"ג, עמודים 164–168
יואל יעקב (יענקי) טסלר (נולד בכ"ז בסיוון תשל"ג, 27 ביוני 1973) הוא פוליטיקאי ישראלי־חרדי, חבר הכנסת מטעם מפלגת אגודת ישראל בסיעת יהדות התורה.
כיהן כסגן שר התרבות והספורט וכחבר מועצת עיריית אשדוד מטעמה וכן שימש כיועצו של סגן שר הבריאות יעקב ליצמן.
יעקב טסלר נולד לחיה ולרב אפרים טסלר, שהיה ראש ישיבת ויז'ניץ בהר נוף.
כילד התגורר בשכונת סנהדריה בירושלים.
התחנך במוסדות ויז'ניץ ובישיבת טשעבין.
לאחר נישואיו עבר להתגורר באשדוד.
את דרכו הציבורית החל ב־2004 כחבר במועצה הדתית באשדוד מטעם אגודת ישראל, ובמקביל ניהל מיזמים של העיתון "המודיע".
טסלר נבחר כחבר מועצת עיריית אשדוד בבחירות ב־2008, תפקיד בו כיהן עד שנת 2019. החל משנת 2015 היה עוזרו של סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, איש אגודת ישראל אף הוא.
ב-31 בינואר 2019 החליט מרכז אגודת ישראל שטסלר ייצג את חסידות ויז'ניץ ברשימת יהדות התורה לכנסת, במקום נציגה המכהן מנחם אליעזר מוזס.
בהתאמה, בהרכב רשימת יהדות התורה לכנסות ה-21, ה-22 וה-23 הוצב במקום החמישי.
הסיעה קיבלה 7–8 מנדטים והוא נכנס לכנסת.
ברשימת יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב טסלר במקום השמיני, לאור קידום נציגי חסידות בעלז ודגל התורה ברשימה, ונכנס לכנסת במסגרת החוק הנורווגי, אך עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הסתיימה כהונתו.
עם התפטרותו של יעקב ליצמן, טסלר חזר לכהן כחבר הכנסת.
לאחר הבחירות לכנסת ה-25 והקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה לסגן שר התרבות.
בפברואר 2023 פורסם בעיתון "הארץ" תחקיר שבו נטען כי טסלר היה מעורב בהסכם השתקה, שבמסגרתו שולם סכום כסף גדול לקורבן תקיפה מינית של אביו, הרב אפרים טסלר בעת שהיה ראש ישיבת 'דמשק אליעזר' לצעירים של חסידות ויז'ניץ.
טסלר הגיב כי לדברים אין שחר.
באפריל 2025 הורה פרקליט המדינה עמית איסמן לחדש את חקירת מעורבותו, לאחר שהמשטרה המליצה שלא לחקור אותו בגין שיבוש הליכי חקירה.
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2023 הודיעו משפחות שכולות בבאר טוביה למשרד הביטחון ולמזכירות הממשלה כי אם סגן השר טסלר יגיע לבית העלמין ביישוב ביום הזיכרון, הם יסגרו את השערים בפניו, בעקבות כך ביטל טסלר את הגעתו לבית העלמין.