tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציורי קיר אלה של בית הכנסת הם מהציורים הבודדים ששרדו בבית הכנסת באוקראינה.
בית הכנסת פרינסס רוד הוא בית כנסת אורתודוקסי השוכן בליברפול שבאנגליה.
הוא נחנך ב-2 בספטמבר 1874 על ידי הקהילה היהודית העתיקה בעיר.
הקהילה היהודית המתועדת הראשונה בליברפול בנתה בשנת 1753 בית כנסת ובית קברות ברחוב קומברלנד.
לא ידוע דבר על מקורות קהילה זאת.
בשנת 1789, קהילה חדשה הקימה בית כנסת ברחוב פרדריק (Upper Frederick Street) 133 כיום צ'יינה טאון.
בית הכנסת ובו מקום לכ־70 מתפללים עדיין קיים אך בית הקברות הסמוך אליו פורק.
בשנת 1806 נבנה בסיל סריט (Seel Sreet) בית כנסת עבור 290 מתפללים.
בשנת 1838 חל פילוג בקהילה.
החלק הפורש בנה בשנת 1842 בית כנסת נפרד בהופ פלייס.
קהילת סיל סטריט כונתה הקהילה העתיקה של ליברפול וקהילת הופ פלייס כונתה הקהילה החדשה.
בשנת 1870, בשל התרחבותה של הקהילה העתיקה, הורגש צורך בבניית בית כנסת גדול יותר.
אבן הפינה לבית הכנסת החדש הונחה בשנת 1872 על מגרש שנרכש בפרינסס רוד.
טקס חנוכת בית הכנסת החדש ובו מקום ל-824 מתפללים התקיים ב-2 בספטמבר 1874.
בית הכנסת תוכנן על ידי ויליאם ג'יימס אודסלי וג'ורג' אשדאון אודסלי, אדריכלים אחים מאדינבורו, אשר שילבו בו אלמנטים מזרחיים, מוריים וגותיים בהשפעת בתי כנסת בהם ביקרו באירופה לצורך השלמת הפרויקט.
בניית בית הכנסת מומנה כולה על ידי הקהילה.
בית הכנסת התפרסם כבית הכנסת האורתודוקסי הראשון בו שרה מקהלה מעורבת של נשים וגברים.
בתחילה, המקהלה הייתה מורכבת רק מגברים.
במלחמת העולם השנייה, כאשר הגברים גויסו, נשותיהם התנדבו למלא את מקומם ומאז המקהלה נשארה מעורבת.
בבית הכנסת אפשר למצוא תערוכה המתארת את ההיסטוריה של הקהילה החל מסוף המאה ה-18.
בשל מיעוט המתפללים, בית הכנסת הפסיק לפעול באוקטובר 2021 אך נשאר פתוח לסיורים, מופעי תרבות, חתונות וחגיגות בר מצווה.
הבניין בנוי משילוב של לבנים אדומות, אבן חול אדומה ואבני גרניט אדומות מלוטשות.
ששת הצריחים, ארבעה בחזית ושניים בחלק האחורי, פורקו בשנת 1970 מסיבות בטיחות בצו המועצה המקומית .
בית הכנסת בנוי בסגנון של בזיליקה גותית.
חלל אולם התפילה מחולק לספינה ראשית מרכזית ומשני צדייה שדרות עמודים בסגנון מורי שקשתותיהן נתמכות על ידי עמודי ברזל יצוק מתומנים.
מעל שדרות העמודים נמצאת עזרת הנשים.
מוטיב מגן דוד משולב בשושנת טיודור, החוזר באריחי הריצוף ומעל הכניסה הראשית, מסמל את קשר הקהילה למורשת האנגלית.
מעל הכניסה מוצבת כתובת בעברית - "ברוך אתה בבואך".
פנים בית הכנסת מצטיין בעיטורים עשירים העושים שימוש בסוגים שונים של שיש וציפויים בעלי זהב.
החלונות מעטורים בקשתות גותיות ומשלבים ויטרז'ים עם מוטיבים של פרחים וצורות מופשטות.
מעל ארון הקודש נמצא חלון רוזטה.
ארון הקודש בגובה 7.5 מטר, בסגנון ביזנטי, בנוי משיש בצבעים שונים ומעוטר בחמש כיפות כחולות עם פיתוחי זהב.
הכיפה המרכזית נתמכת בקשת מורית עליה ציטוט מספר ישעיהו פרק ב' פסוק ה':
בית הכנסת לא ניזוק בשתי מלחמות העולם אך נפגע קשה בשנת 1979 עקב הצתה.
כל הנזקים תוקנו ובית הכנסת חזר לפעול שנה לאחר מכן.
הבניין נמצא ברשימת הבניינים ההיסטוריים בעלי עניין ארכיטקטוני או היסטורי מיוחד הראויים להגנה מיוחדת.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בפאזארג'יק (בלאדינו: Kal Grande) היה בית כנסת אשר פעל בעיר פאזארג'יק בדרום מערב בולגריה בין השנים 1850–1954.
תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארג'יק קיים מאמצע המאה ה-17. ב-1835, לאחר השריפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארג'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה.
במהלך ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) תועדו אירועים אנטישמיים ופגיעות בבני הקהילה.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת פאזארדז'יק ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים.
ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה" כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה.
ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 103 יהודים מפאזארדז'יק שנכללו במכסה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו 800 יהודים בעיר, ובין השנים 1947 – 1950 עלו מרביתם לישראל.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בפאזארדז'יק כמה עשרות יהודים.
בית הכנסת הוקם ב-1850 על ידי סְטָאבְרי טֶמֶלקוֹב (בבולגרית: Ставри Темелков) רב-אמן מעידן התחייה הלאומית הבולגרית ובוגר בית הספר לאדריכלות בבראציגובו(בול).
המבנה שכן במרכזה של שכונת החצר היהודית שבעיר.
המבנה עוטר בעיטורים מהודרים, התקרה עוצבה מעץ מגולף ועוטרה בפרסקאות.
גובהו של המבנה 5 מטרים והותקנו בו 30 חלונות.
במרכז האולם הוצבו ארבעה עמודי תמך מעץ, אשר תמכו בשעתו בחופה שהייתה פרושה מעל הבימה.
לתקופתו, היה בית הכנסת מהמפוארים בבולגריה והעיד על איתנותה הכלכלית של הקהילה.
ב-1954, בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, הופקע מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות והוסב למוזיאון היסטוריה לתולדות העיר.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ ושיקום המבנה וסביבתו.
נכון לשלהי העשור השני של המאה ה-21 היה המבנה מתוחזק ושימש כמרכז תרבות.
בית הכנסת צמח צדק הוא בית כנסת של חסידות חב"ד ב.
בית הכנסת נבנה בסביבות ה'תרכ"ד והוא מבתי הכנסת הקדומים הקיימים ברובע היהודי העתיק בצפת.
בשנת תרכ"ד נפטר ר' ישעיה הורביץ, שהיה נשוי לבילא, בתה של דבורה, אחות הצמח צדק (רק מצד אביו, רבי שלום שכנא, שנישא בשנית לרבקה בת רבי אהרן הגדול מקרלין, ואחיינית זו הייתה בתם).
לבני הזוג נולדו חמישה ילדים.
לאחר פטירת בעלה עברה לגור בבית דודה הצמח צדק.
זמן קצר אחרי זה שלח אותה הצמח צדק לצפת, ורבי אהרן מקרלין ורבי אהרן טברסקי קיבלו על עצמם לממן אותה בצפת.
לאחר בואה לצפת היו מגיעים גדולי רבני צפת, ובהם הרב שמואל הלר, לבקרה ולשמוע ממנה.
פעם אחת שמעה שיש בצפת מחלוקת בין חסידי חב"ד ובין חסידי פולין בגלל המנהגים השונים, ושלחה דיווח לצמח צדק.
בתגובה שלח הצמח צדק סכום כסף, כדי להקים בית כנסת חב"ד.
הוקם בניין בן שתי קומות.
בקומה השנייה הייתה עזרת נשים ומרתף ששימש למקווה.
הקמת בית הכנסת והמקווה החלו לבסס את יישוב קהילת חסידי חב"ד בצפת.
בשנת תשכ"ג, כתב הרב ישעיהו הורוויץ לעורכי 'בטאון חב"ד' כי בית הכנסת עתיד להסגר, וכי יש לטכס עצה בנדון על מנת שהמקום יישאר.
בשנת תשכ"ח, התחילה פעילות של מספר בחורים חב"דיים בעיר צפת בראשות הרב אברהם אייזנבך, כשבין פעולותיהם קיימו גם התוועדויות בבית הכנסת צמח צדק.
בשנת תש"ל פקדה את צפת סופת שלגים כתוצאה ממנה נגרם נזק כבד לבית הכנסת ועיריית צפת שלחה לאגודת חסידי חב"ד באה"ק הודעה כי בית הכנסת מיועד להריסה.
בהוראת הרבי פעלו עסקני חב"ד בהם הרב אפרים וולף נגד ההריסה של המבנה.
באב תשל"ג נשלח על ידי הרבי מלובביץ' לישראל הרב אריה ליב קפלן.
בנוסף לזה הקים באותו זמן הרב קפלן את כולל האברכים "צמח צדק" שהתחילו ללמוד בבית הכנסת האר"י האשכנזי בעיר ועם שיקום בית הכנסת, עברו ללמוד בבית הכנסת צמח צדק.
כיום מנהל את המקום שליח חב"ד הרב גבריאל מרזל, הפועל לחיזוק וביסוס המקום.
בית הכנסת עץ חיים נמצא בעיר העתיקה של חאניה באי היווני כרתים.
בית כנסת זה הוא היחיד ששרד בכרתים את מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי יוון, לאחר שנפגע מהפצצות גרמניה הנאצית.
זהו גם השריד היחיד שנותר מהקהילה הרומניוטית של האי.
בית הכנסת ממוקם בשכונה היהודית, לאורך רחוב קונדילאקי.
הוא נבנה במאה ה-16, סבל מנזק חמור במהלך מלחמת העולם השנייה ומרעידת אדמה, שוחזר בשנים 1997–1999 וסבל מהצתה ב-2010.
במקום בו עומד בית הכנסת נבנתה במאה ה-15 כנסייה קתולית.
כנסייה זו נהרסה במהלך המצור על העיר בשנים 1535–1540 על ידי העות'מאנים.
במהלך בניית חומות העיר חאניה דווח שבבניה השתתפו 36 יהודים שעבדו בהתנדבות.
בשנת 1560 הוונציאנים ששלטו באי, נתנו או מכרו את הכנסייה שנהרסה ליהודים, כדי לבנות לעצמם בית הכנסת, בחאניה היה בית כנסת שני, שנקרא בית הכנסת בית שלום שנהרס במלחמת העולם השנייה.
יחד עם כ-15 יהודי הרקליון, הם היוו את הקהילה היהודית שנותרה בכרתים.
בשעות המוקדמות של 20 במאי 1944 עצרו הגרמנים את חברי קהילת חאניה והעבירו אותם בתחילה לכלא אגיה.
הם שהו שם מספר ימים.
לאחר מכן הם הועברו במשאיות להרקליון שם הועלו על האונייה "טנאיס".
יחד עם היהודים על הסיפון היו עוד כ-600 לוחמי מחתרת נוצרים ושבויי מלחמה איטלקים שנשבו בכרתים.
המטרה הייתה להעבירם למחנה ריכוז, ככל הנראה לאושוויץ.
אבל מול מילוסטה טורפדה הספינה על ידי צוללת בריטית.
במהלך הפצצת חאניה ב-1941 ניזוקה העיר העתיקה קשות ובית הכנסת "בית שלום" נהרס כליל.
השמדת הקהילה היהודית של חאניה ב-1944 סימנה את קריסתו ההדרגתית של בית הכנסת "עץ חיים".
לאחר המלחמה המקום תפקד כמחסן, וכאורווה, כשבמשך שנים אחדות התגוררו במקום ארבע משפחות.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1994, בית הכנסת נהרס.
בשנת 1995 פתח ניקוס חנן סטברולאקיס, אז מנהל המוזיאון היהודי של יוון, קמפיין לשיקום בית הכנסת עץ חיים.
הוא הצליח לגייס את התרומות הנדרשות לשיקום בית הכנסת.
העבודה החלה בשנת 1997 ונמשכה כשנתיים.
בית הכנסת המשוקם נחנך ב-10 באוקטובר 1999. שני ספרי תורה הוכנסו לבית הכנסת והתקיים טקס קביעת המזוזות.
לאחר מכן התקיימה התפילה המסורתית וטקס קבלת השבת.
לאחר ששוקם, הפך בית הכנסת (יחד עם המקווה) ליעד תיירותי, ומשך אליו גם ביקורים של מכובדים כמו מלכת ספרד סופיה ומלך יוון קונסטנטינוס השני, שערך בבית הכנסת ביקור פתאומי במרץ 2006.
בית הכנסת נתפס כסמל לדו קיום.
באופן ייחודי, כמעט כל חברי הקהילה המקומית אינם יהודים וצוות בינלאומי מטפל בצרכי הדת של הקהילה.
מדי פעם מבקר בקהילה רב בעיקר (בחגים) שמסוגל לתקוע בשופר.
נוצרים ומוסלמים מוזמנים לבקר בבית הכנסת.
למרות העבר הרומניוטי של הקהילה, הקהילה מתפללת בעיקר בנוסח הספרדי של יהודי יוון ופיתחה נוסח הגדה של פסח משלה.
ב-5 וב-16 בינואר 2020 סבל בית הכנסת משני פיגועי הצתה בעלי אופי אנטישמי, בנזק כולל של כ-200,000 אירו.
בעוד ההצתה הראשונה כובתה במהירות, בהצתה השנייה עלו באש כ-2500 ספרים וכתבי יד נדירים.
במהלך ההצתה השנייה הושארה מחוץ לבית הכנסת חפיסת סבון כביטוי לקריאה אנטישמיות נפוצה ביוון ומחוצה לה, הקושרת בין מעשי הנאצים עם שומן יהודים במהלך השואה, לבין כוונות האנטישמים ליהודים שממשיכים לחיות למרות הכל (ביוונית נפוץ הביטוי האנטישמי המאיים "אני אהפוך אותך לסבון".).
בעקבות חקירה נעצרו כחשודים במעשה שני גברים בריטים בני 23 ו-33, וגבר יווני בן 24 שהודה במעשה.
על פי חקירת המשטרה באירוע הראשון לקחו חלק עוד שני אמריקאים שלא נתפסו.
בית הכנסת מורכב ממבנה ראשי של בית הכנסת ושתי חצרות.
מדרום נמצא מעבר למקווה, אותה חלקו עם בית הכנסת בית שלום לפני שנהרס.
בחצר יש ארבעה קברי רבנים שלא נקברו בבית העלמין היהודי.
החצר הצפונית מוקדשת לידידי עץ חיים.
המקווה, נבנה מחדש בשנת 1995. מצפון גובלת החצר במבנה שבו שכן בית הספר, ותלמוד תורה.
לכל חצר יש גישה משלה.
הגישה לחצר הצפונית היא דרך שער רוטשילד, ואילו בחצר הדרומית הייתה כניסה קטנה שהובילה לעזרת הנשים.
הבניין הראשי נבנה בדומה לבניין בית הכנסת בקורפו.
ארון הקודש ממוקם בקיר המזרחי.
שיקום בית הכנסת נעשה בידי Nicos Stavroulakis ניקוס סטברולקיס אומן וארכאולוג שאביו התפלל בבית הכנסת.
ספר תורה חדש הוכנס בתאריך 27 במאי 2023 לבית הכנסת, לרגל חג השבועות.
את יוזמת ספר התורה יזמו חבריו של ניקוס סטברולקיס.
הספר נכתב על שמו ולזכרו.
על ניקוס סטברולקיס האומן ראה קישור ב"קישורים חיצוניים".
ניקוס סטברולקיס גם תרם את רוב הספרים הנמצאים בספריית בית הכנסת, המכילה כ-4,500 ספרים המונגשים לציבור הרחב גם באמצעות קטלוג מקוון.
בית הכנסת עץ החיים , הידוע גם בשם בית הכנסת אורטקוי, הוא בית כנסת הממוקם ברובע אורטאקוי , איסטנבול, טורקיה, על חוף הגדה האירופית של מצר הבוספורוס ובצמוד לגשר הבוספורוס.
בית הכנסת נהרס כליל בשריפה בשנת 1941 ורק ארון קודש העשוי שיש נותר שלם.
בית הכנסת נבנה לאחר מכן מחדש.
בית כנסת עץ החיים, הממוקם ברובע אורטאקי, בכתובת Muallim Naci Caddesi מספר 38, איסטנבול נמצא על כביש החוף לאורך הגדה האירופית של מצר הבוספורוס, נבנה בשנת 1660. לאחר השריפות הגדולות באיסטנבול ב-1660 וב-1718, משפחות רבות היגרו והתיישבו ברובע אורטאקי.
מצוואות יהודיות מאותן שנים נתן ללמוד שבית הכנסת שנבנה מעץ נשרף בשנים 1703 ו-1813 וניזוק קשות.
מהשרפה, שרד ארון הקודש העשוי משיש שרד את השריפה ונשאר במקומו.
בית המדרש ששכן בסמוך לבית הכנסת לא נפגע על כן הוא הוסב למקום התפילה לאחר השריפה, נכון ל-2022 הוא בית הכנסת.
ב-1 באוקטובר 1941, בית הכנסת נשרף כליל בליל הכיפורים, כתוצאה מנפילה מנורת שמן בחדר שטיפת המתים לתוך מכל נפט.
מהשרפה, שרד ארון הקודש העשוי משיש, שנבנה על ידי משפחת קמונדו בשנת 1825. על ארון הקודש הייתה כתובת בעברית ששרדה את השרפה כי היא הייתה חקוקה בשיש וכך נכתב בה:
בניתי בית בשמך הגדול והנצחי.
השם עץ החיים הוא קדוש קדוש.
הוא נבנה על ידי הרב הראשי אברהם קמונדו, אשר הקשיבו לו, פמליית השליט כיבדה אותו, ואשר שיתף עמם פעולה והשיג דברים גדולים מבחינה גשמית ורוחנית.
יהי רצון שה' ישמור ויגמול לו ולצאצאיו ויצליח בכל מעשיו...
בגן בית הכנסת עץ החיים פעלו שלושה בתי מדרש קטנים שגם בהם התקיימה תפילה יומיומית.
מבנה בית הכנסת שנבנה בשנת 1941 הוא מיזוג של שניים מבתי המדרש, מדרש חברים ומדרש תילים השייכים לגילדת הנפחים Tulumbacılar.
לוח שיש המוקדש לרבי נפתלי בן יצחק הכהן כץ מוצב בפתח מדרש נפתלי, שנמצא בגן בית הכנסת.
רבי נפתלי בן אייזיק כץ, היה מהמקובלים האירופים הידועים מהמאה ה-18, עצר באורטאקוי בדרכו מרוסיה לירושלים והקים את בית הספר הדתי אורטאקוי (מדרש נפתלי).
הוא נכנע למחלה קשה ונפטר.
מאמינים מכל העולם עולים לקברו הנמצא בבית הקברות היהודי באורטאקוי.
בשנת 1915 הוסיף המאסטר אליהו בן יצחק קמחי שער כניסה מונומנטלי עם קשת גמלונית הנתמכת בשני עמודים.
בשנות השבעים של המאה העשרים תרמה הפטרונית ויקטוריה הרוש, ארון קודש חדש משיש לזכר קרוביה המנוחים.
בית הכנסת עץ החיים נרשם כאתר מוגן רשמית (אנדרטה להגנה) על פי החלטת ועדת האנדרטאות של טורקיה מ-11 בנובמבר 1960 שמספרה 1443 והוא מאובטח על ידי המשטרה הטורקית.
נכון ל-2022 בית הכנסת עץ החיים משמש את העדה האשכנזית והספרדית כאחד.
בית הכנסת עמנו-אל היה בית כנסת של הקהילה הרפורמית בכיכר הנדריקפליין בשכונת פונדה הישנה בוילמסטאד בקוראסאו.
בשנת 1964 הגיעו שתי הקהילות בוילמסטאד להבנות והקימו קהילה רקונסטרוקטיבית במבנה בית הכנסת הוותיק.
החל משנת 1999 המבנה משמש את התביעה הציבורית.
בית הכנסת נבנה בשנת 1864 בעקבות ריב שפרץ בין האבות של המשפחות היהודיות החזקות ישורון ומדורו לאחר שהאחרונים השתמשו בשרידי חומת העיר שנהרסה לבניית מעגן, בעקבות הפעולה הזו יכלו לעגון גם ספינות מתחרות של משפחת ישורון וכך המונופול שלהם נשבר.
העובדה שמדורו בנה את המטה שלו מול זה של ישורון יצרה מתח נוסף.
ריב זה בא במקביל לעליית היהדות הרפורמית בקרב הצעירים בתוך הקהילה היהודית, שהקהילה הקיימת לא יכלה לתת לה תשובה ברורה.
היהודים הליברלים יותר שתמכו במשפחת מדורו התפצלו מהשמרנים של בית הכנסת "מקווה ישראל" .
הממשלה סירבה לתת להם מיקום טוב, והוקצתה להם חלקת אדמה של כ-2000 מ"ר בשטח בית קברות פרוטסטנטי ישן ומוזנח משנת 1680שהיה מוקף בערימות אשפה.
בין השנים 1865–1867 הקהילה בנתה בית כנסת חדש בסגנון נאו-קלאסי עם צריח שבראשו מגן דוד, שהוסר מאוחר יותר.
לקהילה הרפורמית היו מגעים רבים והיא אימצה את הטקסים של הקהילה בעלת אותו השם בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק.
בשנת 1876 הגיע מניו יורק הרב הראשון לקהילה.
ב-1932 הקהילה הרפורמית הייתה היחידה שלא הוזמנה למלאת 200 שנה לחנוכת בית הכנסת 'מקווה ישראל', בהמשך נקבע פיוס בין נשיאי שתי הקהילות שהיו ידידים והוחלט שחברי הקהילות של שתי העיריות יוכלו לבקר זה בשירותיו של זה.
בשנת 1963 לאחר עשרות שנים של ירידה בכמות החברים, החליטו שתי הקהילות לחזור שוב לבית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל, שזכה לשם בית הכנסת מקווה ישראל-עמנואל.
הוסכם לבטל חלק ממסורות 300 השנים של הקהילה האורתודוקסית ולהקים קהילה רקונסטרוקציוניסטית במקום קהילה אורתודוקסית או רפורמית.
בשנת 1962, הממשלה רכשה את הקרקע שמסביב לבניין ולאחר 1963 התפנה הבניין והתפרק אט אט.
בשנת 1978 שופץ המבנה והפך לתיאטרון.
ב-1989 מכרה הקהילה היהודית את הבניין לקבוצת ואן דר ואלק, שביקשה להקים בו מלון, אך בסופו של דבר מכרה את המבנה בחזרה לממשלה הבניין שוחזר והועבר לאחר מכן לשירות התביעה, ששיכנה שם את הפרקליטות ב-1999.
בית הכנסת פול-י צ'ובי (בפרסית: کنیسه پل چوبی ,שפירושו בית הכנסת גשר העץ) נמצא בפינת הרחובות אנגלאב ופורוגי (Forughi) בשכונת פול צ'ובי בטהראן.
בית הכנסת נבנה בשנת 1905 על ידי יהודים שעברו משכונת עודלאג'אן לאזור כיכר ספאח.
הקרקע נתרמה על ידי אחד מנדבני הקהילה.
לא רחוק מהמקום בו הוקם בית הכנסת היה קיים גשר עץ שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי נאסר א-דין שאה קג'אר כדי לחבר בין העיר העתיקה לבין ארמון שבנה עבור נשותיו מחוץ לשערי העיר, על כן בית הכנסת כונה "בית הכנסת גשר העץ".
עם הגעת יהודים רבים מיזד, שירז, אספהאן, כאשאן והמדאן נוצר הצורך בהרחבת בית הכנסת.
לשם כך נרכשה על ידי ועד הקהילה חלקת קרקע נוספת סמוכה לבית הכנסת הקיים.
בית הכנסת המקורי הורחב בתקופת מלחמת העולם השנייה בסגנון שמשלב אדריכלות איראנית מסורתית ואדריכלות אירופאית.
זהו מבנה בנוי מלבנים ובו חלונות צרים וגבוהים מעוטרים בוויטרז'ים.
עבודות הקרמיקה המעטרות את ההיכל נשארו ללא שינוי מאז הקמת בית הכנסת המקורי.
מעל ההיכל קשת יפה מחופה באריחי קרמיקה עליהם פסוקים בעברית.
על פי כתובת שנמצאת בצדו השמאלי של ההיכל עבודת הקרמיקה בוצעה בשנת 1925 על ידי אחים מאספהאן והכתובות בעוצבה על ידי אדם בשם דאוד סמוחי על פי תכנונו של הרב יוסף המדאני כהן.
כמו בתי כנסת אחרים שנבנו בתקופת שלטונה של שושלת פהלווי, זהו מבנה עצמאי, גבוה, בעל נוכחות סביבתית, דמוי בזיליקה, מאותר במגן דוד ובאריחי קרמיקה אך נעדר סממנים של אדריכלות יהודית.
בית הכנסת פול-י צ'ובי הוא אחד מבתי הכנסת הפעילים המשמשים את הקהילה היהודית בעיר.
בית הכנסת קָדאבאמבּאגָם מָתָאנצֶ'רִי (במלאיאלאם: കടവു൦ഭാഗ൦ മട്ടാഞ്ചേര൴വകംജ ജിംജ ടവു൦ഭാഗ൦ ജൂതപള്ളി ), הוא בית כנסת יהודי, מהעתיקים ביותר בהודו, המצוי ב, אשר בקוצ'ין, במדינת קראלה.
על פי המסורת, בית הכנסת נקרא בשמו של בית כנסת שקדם לו, ששכן בעבר ב, על גדת הנהר, ליד מזח הסירות.
פירוש השם הוא "על שפת הנהר".
ככל הידוע, היהודים הראשונים שהגיעו להודו, התיישבו בקוצ'ין.
בית הכנסת הראשון נבנה במתאנצ'רי בשנת 1344 והוא ידוע כבית הכנסת קוצ'נגאטי וכעבור 200 שנה, בשנת 1544, נבנה "בית הכנסת קדאבאמבאגם".
בנוסף, נבנו גם בית הכנסת פארדסי בשנת 1568 ובית הכנסת בשנת 1647, אשר לא השתמר.
בית הכנסת פנה לכיוון דרום מערב, אל ירושלים והיו בו שתי "תיבות": האחת שימשה לתפילות בימי החול והיא ניצבה במרכז האולם.
השנייה שימשה רק בשבתות ובחגים וניצבה ביציע עזרת הנשים, מופרדת בסבכה.
סביב התיבה התחתונה ולאורך הקירות הונחו ספסלי עץ.
הרצפה הייתה מכוסה בשטיחים ובמחצלות, והמתפללים התהלכו עליהם יחפים.
בית כנסת זה נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים בקראלה, בזכות רהיטי העץ המגולף והעיטורים שהיו על קירותיו ותקרתו.
העיטורים כללו מוטיבים דומים לאלה שנראו במסגדים ובמקדשים ההינדיים בסביבה.
בית כנסת זה נודע בזכות סיפורים אודות נסים מופלאים שהיו קשורים בו והיה נערץ הן על ידי היהודים והן על ידי מקומיים שאינם יהודים.
בשנת 1955 עלתה כל הקהילה לישראל ובית הכנסת ננטש והפך למפעל לייצור חבלים ומחסן קוקוס.
בהמשך, רהיטי בית הכנסת ועזרת הנשים נשלחו לישראל והם שמורים במוזיאון ישראל.
ארון הקודש נשלח אף הוא לישראל ונבנה מחדש בבית כנסת במושב נחלים.
העתק שלו נמצא במושב גבעת כ"ח, בו גרות משפחות מעולי קוצ'ין.
בספטמבר 2019 קרס החלק הקדמי של מבנה בית הכנסת, בשל גשמי המונסון ואז "הולאם" על ידי המחלקה לארכאולוגיה של קראלה, שופץ, שוחזר ומשמש כמוזיאון מורשת.
בית הכנסת צ'נמנגלם הוא בית כנסת שהיה שייך לקהילה היהודית האורתודוקסית בצ'נמנגלם , כפר במחוז ארנאקולאם במדינת החוף קרלה, הודו.
בית הכנסת הושלם בשנת 1420 לספירה, ננטש בשנות ה-50 של המאה ה-20, והוסב מאז למוזיאון יהודי.
קהילת בית הכנסת, שהוקמה בשנת 1100 לספירה, היא אחת מהקהילות היהודיות המוקדמות ביותר הידועות שנוסדו על ידי יהודי קוצ'ין.
מבנה בית הכנסת עצמו נבנה בשנת 1420 ועבר שיפוץ משמעותי בשנת 1614, מה שהופך אותו לבית הכנסת העתיק ביותר בחבר העמים הבריטי.
מצבה שנמצאה בקודונגלולור ונשמרה בבית הכנסת מוצגת כיום בחצר הקדמית, עם כיתוב של "שרה בת ישראל" משנת 1269, שהיא הכתובת היהודית העתיקה ביותר שנמצאה בהודו.
לאחר שרוב חברי הקהילה עלו לישראל בשנות ה-50, הפך בית הכנסת לבלתי פעיל במשך עשורים רבים.
כיום משמש המבנה כמוזיאון המתעד את אורח החיים היהודי עבור "פרויקט מוזיריס", פרויקט שימור של ממשלת קראלה.
בית הכנסת פתוח למבקרים בשעות 9:30 עד 17:00 בימי חול.
מצבתה של שרה בת ישראל
מצבה שנמצאה בקודונגלולור נשמרה בבית הכנסת וכיום מוצגת בחצר הקדמית.
המצבה, עם כיתוב "שרה בת ישראל", היא הכתובת היהודית הקדומה ביותר שנמצאה בהודו, והיא מתוארכת לנובמבר 1269.
בית הכנסת הספרדי "קהל אראגון" בביטולה (בלאדינו: Kal Aragon) היה בית כנסת אשר פעל בעיר ביטולה בדרומה של מקדוניה הצפונית מאמצע המאה ה-16 ועד לחורבנו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראשוני המתיישבים היו מגורשי אראגון אשר הגיעו במספרים גדולים והיו בעלי איתנות כלכלית.
שני הקהלים המרכזיים בקהילה היו "קהל אראגון" אשר כונה בלאדינו "אִיל קָאל דִי אָרִיוָוה" – "הקהל העליון" ו"קהל פורטוגל" אשר כונה בלאדינו "איל קאל די אָבָּאשוֹ" – "הקהל התחתון".
שתי הקהילות לא התערו האחת בשנייה והיו נתונות בעימותים הלכתיים.
קהילת אראגון הייתה במצב כלכלי טוב הרבה יותר, ובניה שילמו שני שלישים מהמיסים, לעומת קהילת פורטוגל אשר שילמה שליש.
לאורך כל שנות קיומה של הקהילה ועד לחורבנה בשואת יהודי מקדוניה, היה בית הכנסת "קהל אראגון", בית הכנסת המרכזי של הקהילה.
בספרי שאלות ותשובות מצוין כי תקופה קצרה לאחר כהונתו של יוסף בן לב כבר הוחל בהקמתו של בית הכנסת.
הרב בן לב עזב את העיר ב-1534, ומכאן מניחים שבית הכנסת הוקם באמצע המאה ה-16. בתחילה, התפללו שני הקהלים המרכזיים "אראגון" ו"פורטוגל" בבית הכנסת קהל אראגון, ובהמשך נפרדו הקהלים.
עוד מצוין בספרי שאלות ותשובות כי בשלהי המאה ה-16 פרצה שריפה אשר החריבה את רובע היהודים, ובכלל זה שני בתי הכנסת המרכזיים, "קהל אראגון" ו"קהל פורטוגל".
מבנה בית הכנסת היה רחב ממדים, ניצב בסמוך למסגד המרכזי בעיר, נבנה בסגנון אדריכלי אסלאמי ותקרתו נתמכה ב-4 עמודי תמך.
קירותיו עוטרו בציור מנורת שבעת הקנים ושמש זורחת.
ארון הקודש הותקן בביתן מיוחד בקיר המזרחי והיה מקורה.
על הגג הותקן מבנה עגול ובו חלונות מוארכים, מעליו כיפה מרכזית גדולה ולצידה שתי כיפות קטנות.
בארון הקודש מצוי היה ספר תורה מהודר שנלקח על ידי המגורשים מספרד, והיה מוצג לקהל בחג השבועות וביום הכיפורים.
לאחר השריפה שפרצה בשלהי המאה ה-16, שוקם המבנה במהלך המאה ה-17, אך נשרף כליל במהלך שריפת הענק בביטולה ב-1863. בית הכנסת שוקם באמצעות תרומות, ונפגע שוב בשריפה שפרצה ב-1897, אשר נגרמה ככל הנראה מהצתה שיזמו השלטונות העות'מאניים.
בית הכנסת "קהל אראגון" ניזוק קשות וכיפתו קרסה.
ספר התורה העתיק שהובא על ידי מגורשי ספרד נשרף כליל.
לאחר מלחמת העולם שוקם בית הכנסת "קהל אראגון" והיה המרכזי והגדול שבעיר.
מבנה בית הכנסת הוסב לבית מטבחיים.
ב-1944 החריבו הבולגרים את המבנה ובזזו אותו בטרם נסוגו לבולגריה.
ב-1947, הרסו השלטונות את חורבות המבנה עד היסוד.
בית הכנסת של פנקס (בצ'כית: Pinkasova synagoga) הוא בית כנסת ברובע היהודי (יוספוב) של פראג, בצ'כיה.
בית הכנסת, שנחנך בשנת 1535, הוא בית הכנסת השני העתיק ביותר ששרד בפראג, והוא נבנה בסגנון גותי.
על פי מקורות מהמאה ה-15 בית הכנסת נבנה על ידי בני משפחת הורוביץ, שהייתה משפחה יהודית חשובה בפראג.
כיום, לאחר עזיבת רוב יהודי פראג את האזור, בית הכנסת אינו משמש עוד לתפילה, והמבנה הוא חלק מהמוזיאון היהודי בפראג.
במבנה בית הכנסת תערוכה המנציחה את כ-80,000 קורבנות שואת יהודי צ'כיה.
חפירה ארכאולוגית הראתה כי במאה ה-15 היו באזור שבו נמצא בית הכנסת פנקס, בארות, מקווה ובתים מיושבים.
באחד מאותם בתים, עד שנת 1492, היה בית תפילה פרטי של משפחת הורוביץ, משפחה יהודית מכובדת בפראג.
בשנת 1535 החליט אחד מבני המשפחה, אהרן משולם הורוביץ, להחליף את הבית ששימש לתפילה בבית כנסת עבור משפחתו.
הבניין משלב סגנונות גותיים ורנסאנסיים.
הקמרון המרושת עשוי בסגנון גותי מאוחר, אך עיטוריו בעלי מאפיינים רנסאנסיים.
בין השנים 1607 ו-1625 נוסף אגף בסגנון רנסאנס וכך הורחב בית הכנסת עם מבואה, עזרת נשים ומרפסת.
התוכנית האדריכלית של האגף תוכננה על ידי יהודה קורף דה הרץ (שהיה גם אדריכל בית הכנסת מייזל).
רצפת בית הכנסת נמצאת מתחת לפני הקרקע והיא נפגעה שוב ושוב משיטפונות ולחות.
במחצית השנייה של המאה ה-18 היה צורך לשקם את ארון הקודש והבימה שניזוקו בשיטפונות והם נבנו מחדש בסגנון הבארוק.
באותה תקופה (בסביבות שנת 1793) מנהיג הקהילה, הנגיד חיים פון פופר תרם את בית הכנסת עם סורג רוקוקו מברזל יצוק שמעטר את הבימה.
הסורג מעוטר במגן דוד, וכובע יהודי מימי הביניים.
בשנת 1860 ננקט צעד רדיקלי לפתרון בעיית השיטפונות ומפלס רצפת בית הכנסת הוגבה ב-1.5 מטר.
הבימה בסגנון הבארוק נעלמה, סידור המושבים עבר מודרניזציה: המושבים שהקיפו את הקירות כמו בבית הכנסת אלטנוישול הוחלפו בשורות דמויות כמו בכנסייה.
כעבור פחות ממאה שנה לאחר מכן, במהלך השיפוץ בשנים 1950–1954, שוחזרו מפלס הרצפה המקורי וכן מראה בית הכנסת.
בקומה הראשונה של בית הכנסת מוצגת תערוכה של תמונות שצוירו על ידי ילדים בגטו טרזינשטט, במהלך שיעורים בהנחיית פרידל דיקר-ברנדייס (1898–1944), ציירת, שלמדה בבית הספר באוהאוס, בויימאר.
דיקר-ברנדייס עודדה ילדים לבטא את עצמם באמצעות ציור, להתמודד עם חוויותיהם הקודרות מהגטו, כמו גם ללכוד את זיכרונותיהם מהבית וחלומותיהם על העתיד.
לפיכך, תמונותיהם מציעות עדות רחבת היקף על המציאות היומיומית בגטו ועל ילדים בודדים.
רוב הילדים, כמו גם פרידל דיקר-ברנדייס, נרצחו באושוויץ ורק ציוריהם "שרדו" כי הוחבאו על ידי דיקר-ברנדייס בגטו, לפני גירושם לאושוויץ.
לאחר המלחמה נמסרו כ-4,500 תמונות למוזיאון היהודי בפראג.
הקרנת תצלומי פניהם של קורבנות השואה באמצעות וידאו על מקווה בית הכנסת נראית מרחוב שירוקה (Široká) מדי ערב, למעט בלילות שבת ובחגי ישראל.
מועדי ההקרנה ומשכה משתנים בהתאם לשעת השקיעה לאורך השנה (בין שעתיים וחצי בחודשי החורף ועד 45 דקות בקיץ).
שלוחה דיגיטלית של בית הכנסת פנקס
הרחבה הדיגיטלית של התערוכה זמינה באמצעות עמדת מידע בתוך בית הכנסת וממשק אינטרנט.
מאגר המידע האלקטרוני מכיל את שמות הקורבנות היחידים, כולל תמונותיהם, אם הן זמינות למוזיאון.
המאגר גם מאפשר חיפוש מיקום של שמות קורבנות ספציפיים על קירות בית הכנסת.
בית הכנסת פנקס עדיין פעיל כיום.
הקהילה היהודית הרפורמית של פראג מקיימת במקום תפילות וטקסים יהודיים חשובים.
בית הכנסת עמנו-אל בדאלאס הוא בית כנסת רפורמי השוכן ברחוב הילקרסט 8500 בדאלאס, טקסס.
הוא נחנך על ידי הקהילה היהודית עמנו-אל ב-1875 והיה בית הכנסת הרפורמי הראשון בצפון טקסס ובית הכנסת בגדול בדרום ארצות הברית.
נכון לשנת 2025 בראש הקהילה עומד הרב דייויד שטרן.
בית הכנסת עמנו-אל בדאלאס הוקם ב-1873 ונחנך ב-1875. הקהילה המייסדת נקראה במאה השנים הראשונות Jewish Congregation Emanu-El (הקהילה היהודית עמנו-אל) והחל מ-1974 - קהילת בית הכנסת עמנו-אל (Temple Emanu-El Congregation)
בהקמתה ב-1872 חיפשו בני הקהילה היהודית הקטנה אבל בצומחת בדאלאס
מסגרת דתית קבועה ורב שינהל את הפולחן הדתי ולהענקת חינוך דתי לילדיהם.
מספר משפחות ייסדו אז את קהילת עמנו-אל.
כיושב ראש שלה נבחר דייויד גוסלין, כסגן יושב ראש - פיליפ סנגר, כגזבר - עמנואל טילמן, כמזכיר - ה.רגנסבורגר וכנאמנים - אלכסנדר סנגר, אוגוסט יזראלסקי והנרי לב.
בשנה הבאה הם בנו בית כנסת קטן מלבנים אדומות ובסגנון ביזנטי ברחובות קומרס וצ'רץ' (כיום פילד) במרכז דאלאס.
הרב הראשון ב-1875 היה אהרן סוהלר וב-1906 הצטרפה הקהילה לאיחוד הקהילות היהודיות האמריקאיות Union of American Hebrew Congregations.
ב-1957 עבר בית הכנסת למשכנו החדש בצפון דאלאס.
האדריכלים מתכנניו היו הווארד' ר.
סנדפילד בעוד האדריכל הידוע ויליאם וורסטר מקליפורניה שימש להם כיועץ.
האדריכלים זכו לפרס להצטיינות מהמכון האמריקאי לאדריכלים על עיצוב המבנה החדש שעבר שיפורים תחת פיקוחו של המעצב ג'רג' קפש מMIT
עם חבריה המפורסמים של הקהילה נמנתה הטי לאה הננברג (1974-1893) שכיהנה כשופטת בבית המשפט העליון של טקסס.
בתולדותיו עבר בית הכנסת מקום ארבע פעמים:
רב ראשי - דייויד א.
ויקי גליקין - חזנית בכירה
צ'ארלס מינץ - רב ראשי זמני
בעבר שירתו בבית הכנסת גם :
צוות המורים כלל את הרבנים:
בית הכנסת עמנו-אל נודע בפעילותו המוזיקלית בעיקר מקהלתית.
בה הצטיינו בה המלחין סמיואל אדלר שניהל בו מקהלת ילדים ומקהלת מבוגרים, וכמו כן סיימון סרגון שיצר תוכנית אירוח של מוזיקאים בתחום הג'אז, מוזיקה קלאסית ומוזיקת פופ.
בית הכנסת צדק ושלום הוא בית כנסת ספרדי־פורטוגזי שנוסד בשנת 1736 בפרמריבו, בירת סורינאם.
המבנה נחשב לדוגמה טיפוסית לבתי הכנסת של קהילות אלו בעולם החדש, והוא מוצג כיום במוזיאון ישראל.
הרפובליקה של סורינאם, שנודעה בעבר בשם גיאנה ההולנדית, שוכנת בחופה הצפוני של דרום אמריקה, מעל ברזיל.
במאה ה־17 נמלטו יהודים ממוצא ספרדי ופורטוגזי מהאינקוויזיציה הספרדית והאינקוויזיציה הפורטוגזית אל הולנד, וממנה היו בין ראשוני המתיישבים בסורינאם.
הם הקימו מטעי קנה סוכר לאורך נהר סורינאם, להם העניקו שמות מקראיים, ויסדו יישוב בסוואנה שנקרא "ירושלים שעל הנהר" או "הסוואנה היהודית".
יישוב זה שימש מרכז הקהילה עד אמצע המאה ה־18, אז עברו רוב היהודים לפרמריבו.
המבנה המקורי של בית הכנסת עמד בלב חצר גדולה.
הוא תוכנן בצורת מלבן בסגנון נאו־קלאסי, נבנה מעץ ונצבע בלבן.
בחזיתו שלוש קשתות שביניהן דלת מרכזית, המובילה אל חלל רחב דמוי בזיליקה.
בתוך האולם מוקמה התיבה מול ארון הקודש, הספסלים הוצבו לאורך הקירות ופנו אל המרכז, מושבים מיוחדים יועדו לפרנסים ולראש הקהילה, ומהתקרה השתלשלו נברשות פליז מרשימות שיוצרו בהולנד ועליהן נחרטו שמות התורמים.
לצד מאפיינים אלו שולבו גם מרכיבים מקומיים כגון מבנה פשוט וסימטרי, קירות לבנים, חלונות רחבים שהחדירו אור טבעי ורצפה מצופה חול.
העיצוב של בית הכנסת הושפע ישירות מן האסנוגה – בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
בכך הוא שילב זיכרונות מסורתיים של יהודי הולנד עם מאפיינים מקומיים חדשים, ושיקף את אופייה של קהילת יהודי סורינאם שנהנתה מחופש דת יחסי ונטלה חלק פעיל בחיי החברה שמסביבה.
שחזורו של בית הכנסת במוזיאון ישראל התאפשר הודות לתרומתה של סוזן פרלמן מלונדון, שהקדישה את המפעל לזכר בעלה הנרי פרלמן שהתפלל בבית הכנסת כאשר שהה בסורינאם.
לצידה סייע גם אדמונד ג'.
ספרא, שפעל להצלת בתי כנסת ברחבי העולם, וכן קרן רפאל רקנאטי.
הוא נבנה עבור קהילה ספרדית בשנת 1736.
בית הכנסת פלורידסדורף היה בית כנסת ברובע פולידסדורף הרובע ה-21 של וינה, באוסטריה.
הוא נבנה בין השנים 1875 ו-1877 כמבנה תלת-אגפי עם עזרת נשים והכיל 390 מקומות ישיבה.
בית הכנסת גבל ברחוב שינדלר-גאסה (Schindlergasse) ששמו הוחלף לפרייטג-גאסה (Freytaggasse) והכניסה לבית הכנסת הייתה דרך מעבר בחצר.
לאחר שמבנים נוספים של הקהילה היהודית נבנו על המגרש הסמוך, התאפשרה הכניסה דרך הולצמייסטר-גאסה (Holzmeistergasse), דבר המסביר מדוע רחוב זה מוזכר לעיתים קרובות, כמיקומו של בית הכנסת.
בשנת 1845 התיישבו היהודים הראשונים ממוראביה בפלורידסדורף ונוסדה קהילה יהודית בראשות הרב ד"ר יוסף סמואל בלוך.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אנדריאס שטרייט (Andreas Streit) בין השנים 1875 ו-1877 ובמקביל הוקם גם בית הקברות של הקהילה.
בשלב ההקמה, נוהל בית הכנסת על ידי "אגודת מניין" (Minjan-Verein) והחל משנת 1880 הוא נוהל על ידי "הקהילה היהודית של פלורידסדורף" (Israelitische Kultusgemeinde Floridsdorf).
בשנת 1904 סופח רובע פלורידסדורף לווינה והחל משנת 1907 נוהל בית הכנסת על ידי "הקהילה היהודית של וינה" (Israelitische Kultusgemeinde Wien).
זמן קצר לפני פוגרום ליל הבדולח, בנובמבר 1938, נמסר בניין בית הכנסת לידי הצלב האדום הגרמני, כדי שיוסב לתחנה רפואית, אך במקום זאת, הוא שימש כמחסן.
במהלך מתקפת וינה באביב 1945, נפגע קשות כל האזור וכל המבנים נהרסו.
בשנת 1949 הוגשה בקשה להיתר בנייה ושיפוץ מבנה בית הכנסת, אך הבקשה לא אושרה.
בית כנסת היה מאופיין בצניעות, ככל הנראה בשל משאבים כספיים מוגבלים.
לא נבנו מגדלים או אלמנטים אדריכליים מיוחדים, למעט חלונות בצורת קשתות, בחלק העליון של המבנה, דרכם נכנס אור יום לאולם התפילה ושני לוחות הברית שנקבעו בראש הגג.
בשנת 2012 הציבה עיריית וינה שלט הנצחה במקום ועליו כתוב: "בית הכנסת פלורידסדורף
כאן עמד בית כנסת שנבנה על ידי אנדריאס שטרייט בין השנים 1875 ו-1877.
בליל 9 ו-10 בנובמבר 1938, יזם המשטר הנאצי פוגרום נגד האוכלוסייה היהודית, שכונה בציניות ובאופמיסטית 'ליל הבדולח הרייכ'.
כמעט כל בתי הכנסת ובתי התפילה נהרסו.
מקום תפילה זה המשיך לשמש כמחסן והופגז באביב 1945. למעלה מ-65,500 יהודים אוסטרים נפלו קורבן לשואה."[על השלט תרגומים לעברית ואנגלית]
לדברי החוקר ז'אק והל, בית הכנסת קיבל את שמו מאגדה טרגית על ילדה קטנה בשם פריחה, שהפתיעה בלילה שני מחפשי אוצרות מרוקאים, שחפרו במקום בחיפוש אחר אוצרות, על ידי אמירת לחשים ו קסם.
הילדה הקטנה, שהייתה מוקסמת מרסיסי התכשיטים, חזרה למקום מאוחר יותר ופתחה מחדש את הבור על ידי הדלקת נר החלב, ומודיעה להוריה.
אך הכישוף פסק, נר החלב נכבה, והילדה נשארה קבורה בבור.
כדי להנציח את מותה הקימו הוריה במקום בית כנסת, שלימים הפך לאתר עלייה לרגל, וכן העמידו מנורה המאירה בלילות את הרחוב, המוקדשת לזכר הילדה.
גרסה אחרת מובאת בשם הרב דוד כטורזה, רבה הראשי של תוניסיה; בית הכנסת קרוי על שמה של פריחא, בתו היחידה של רבי אברהם בן יצחק ואדיבה שהגיע לתוניסיה בסביבות שנת 1750, עם משפחות יהודיות נוספות שנמלטו מפאס שבמרוקו בתקופה שלאחר מותו של מולאי אסמאעיל, מלך מרוקו, ומלחמות הירושה הקשות.
פריחא, שניחנה ביופי רב, הקדישה את עצמה ללימודים בספרייה שאביה הקים, וכונתה "הרבנית", ולפי השערת החוקר יוסף שטרית גם כתבה פיוטים.
בשנת 1756, במהלך מרד של היניצ'רים שפלשו לרובע היהודי, נעלמה הילדה, וכשאביה חזר לעיר לא נמצאה.
וכדי להנציח את שמה, רבי אברהם חצב מקווה טהרה במקום שבו עמדה מיטתה, ובחדרה בנה בית כנסת, ואף העמיד ארון קודש במקום שבו עמדה הספרייה..
הרחוב בו שכן בית הכנסת נקרא אז "זנקת אל חמאם" כנראה בגלל המקווה שהוקם בו.
בשנת 1930 לערך, כאשר הרובע היהודי היה על סף התפוררות, השלטונות בתוניסיה פינו מבנים יהודיים לצורך פיתוח האזור.
הרב הראשי לתוניס דוד כטורזה, פנה במכתב לממשלת תוניס שיכירו בערך המיוחד של בניין בית הכנסת ולא יהרסו אותו.
במכתב רשמי תיאר את המקום: , בקשתו של הרב נענתה, ובניין בית הכנסת נותר על עומדו.
בית הכנסת הוא מבנה בעל שתי קומות, עם חזית מרשימה המשתרעת על פני כל הבניין, כשבראשו דוגמת לוחות הברית, ובחלק העליון של החזית סמל מגן דוד.
להיכל בית הכנסת היו עולים במספר מדרגות.
והייתה בימה גדולה בנויה משיש לבן מגולף בציורי פירות.
מאז בנייתו בסביבות שנת 1760, משך אליו המקום מבקרים רבים.
בשנת 1936 ביקשה הרבנות הראשית לתוניסיה בראשות הרב דוד כטורזה מממשלת תוניס להכיר בערך המיוחד של בניין בית הכנסת, ולציין את פריחא כסמל של גבורה, צניעות וחכמה.
בית כנסת זה מייצג את מעלותיהן של נשים יהודיות בתוניס וברחבי צפון אפריקה.
רבים מאירועי הקהילה, בריתות בר מצוות וחתונות, וכן גם לוויות יצאו מבית הכנסת.
המקום שימש גם ככותאב, וכן נערכו בו חזרות למקהלת הילדים של אשר מזרחי.
נכון לה'תשפ"ה עדיין עומד הבניין בחצר קטנה שברובע היהודי הישן של תוניס.
אך אינו נשמר כראוי, הקירות מתקלפים, ולא מתקיימים בו תפילות.
אך דלת העץ עוד נפתחת, ואפשר להיכנס אליו.
בית הכנסת "קהל שלום" ברודוס הוא בית הכנסת הוותיק ביותר ביוון.
בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים נמצא המוזיאון היהודי של רודוס.
לקהילה היהודית ברודוס היסטוריה מפוארת ועתיקה.
במשך 500 השנים האחרונות הושפעו יהודי רודוס מתרבות מגורשי ספרד שחלק גדול מהם הפליגו לאורך הים התיכון ומצאו מקלט באי רודוס ובערים אחרות כמו סלוניקי ביוון או איסטנבול ואיזמיר שבטורקיה.
בתחילת המאה העשרים עזבו יהודים רבים את רודוס, בחיפושיהם אחר פרנסה טובה יותר, או מפחד הכרזת החוקים האנטישמיים.
בשנת 1944 נכבש האי רודוס על ידי הגרמנים, וב-23 ביולי בשנה זו נאסרו כל יהודי רודוס (1,673 במספר) והוגלו למחנות השמדה באושוויץ ורק 151 נפשות שרדו.
בית הכנסת קהל שלום נבנה בשנת 1577 בשם "קהל קדוש לשלום" והוא התקיים לצד חמישה בתי כנסת נוספים שפעלו בשכונה היהודית לה ג'ודריה עד מלחמת העולם השנייה.
כיום יש בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים את המוזיאון היהודי של רודוס המשרת תיירים רבים המבקרים באי וכן תושבים לשעבר ובני משפחותיהם החוזרים ומבקרים בו.
בית הכנסת משמש לתפילות רק בראש השנה ויום כיפור.
חלקו הדרומי של בית הכנסת מאכלס מוזיאון המתאר את יהודי העיר רודוס, תרבותם ואורח חייהם לפני השואה, ומציג פריטים רבים ותמונות אותנטיות.
פנים בית הכנסת "קהל שלום" מעוצב בהתאם למסורת הספרדית, כאשר תיבת התפילה ממוקמת במרכז ופונה דרום-מזרחה לכיוון ירושלים.
הרצפה מקושטת באבני מוזאיקה שחורות ולבנות בהתאם למוטיב המיוחד לעיר העתיקה של רודוס.
חריגה העובדה, שבקיר המזרחי מוצבים שני היכלים, בשני צידי הדלת.
ישנו יציע נפרד (עזרת נשים) אשר נבנה ב-1930. לפני כן, נהגו הנשים לשבת בחדרים סמוכים לקיר הדרומי של בית הכנסת, דרכו השקיפו הנשים לתיבת התפילה דרך חלונות מסורגים ומקושטים.
בין החדרים, קיים גם חדרון ששימש כמקווה.
בחצר המזרחית של בית הכנסת, במקום בו הייתה פעם מזרקה, אשר שימשה את הכוהנים לפני הברכות, קבוע לוח קיר בו חרוט תאריך 5338, חודש כסליו (כנראה מזמן בניית בית הכנסת בשנת 1577).
חצר נוספת בצד המערבי של בית הכנסת מוביל לספרית הישיבה, אך זו נהרסה בהפצצות מלחמת העולם השנייה בשנת 1944.
בצדה הימני, לפני הכניסה לבית הכנסת, ניצב לוח זיכרון גדול ובו רשומים כל שמות המשפחות היהודיות מרודוס קורבנות השואה.
בית הכנסת "שושנת הזהב" בעיר דניפרו נחשב אחד מבתי הכנסת היפים באוקראינה.
בית הכנסת היחיד בעיר בנוי עץ נבנה בשנת 1800 ונשרף בשנת 1833.ורק בשנת 1837 אחרי כל האישורים משלטונות התחילו בבנית בנין החדש מאבן לבית הכנסת.
בית הכסת נפתח בשנת 1852. בזמן השלטון הסובייטי שימש המבנה כתיאטרון, ובשנות ה-90 הוחזר לקהילה היהודית בראשות הרב שמואל קמינצקי.
בית הכנסת עבר שיפוץ לפי תוכניותיו של האדריכל הישראלי א.
דולניק, בסגנון מקדש יווני - דורי קלאסי, בדומה למבני ציבור רבים באוקראינה בתקופה הסובייטית, ונפתח מחדש בשנת 2000. הפסל הישראלי פרנק מייסלר עיצב את פנים בית הכנסת.
בית הכנסת טורי זהב או שושנת הזהב בעיר לבוב נחשב אחד מבתי הכנסת היפים באוקראינה, והוא גם בין העתיקים שבהם.
הוא נקרא "שושנת הזהב" לזכר רוזה, כלתו של יצחק בן נחמן שרנצליס, מפרנסי העיר, שהיה ממקיימי בית הכנסת.
בשמה של רוזה נקשרה אגדת עם, לפיה היא מסרה את נפשה על קידוש השם ובכך הצילה את בית הכנסת, אולם כפי הנראה המדובר באגדה בלבד.
מקורו של השם "טורי זהב" בספרו של הרב דוד הלוי סגל בעל הטורי זהב (הט"ז).
בית הכנסת נשרף על ידי הנאצים ב-1941 ועמד בחורבנו עשרות שנים לאחר מכן.
בשנת 1580 רכש יצחק בן נחמן (שרנצליס), מיהודי לבוב העשירים ומבאי שולחנו של מלך פולין סטפן בטורי, חלקת אדמה במרכז לבוב, ברחוב בליאכר.
כעבור שנתיים הזמין בן נחמן את האדריכל האיטלקי פאולו רומנו לתכנן את בית הכנסת.
בשנת 1595 נבנה בבית הכנסת אולם כניסה מפואר, וכן גלריה ששימשה כעזרת נשים.
בשנת 1604 הוחרם בית הכנסת על ידי הישועים.
ארבע שנים וחצי אחר כך (בחודש אדר ה'שס"ט), לאחר ששילמו כופר בסך 20,600 זהובים, קיבלו יהודי העיר בחזרה לידיהם את בית הכנסת.
ככל הנראה יש לכך קשר למאבקים בין האצולה המקומית לבין המלך זיגמונט השלישי (שהישועים היו בני בריתו) כחלק ממלחמת רוסיה–פולין (1605–1618).
רבי יצחק הלוי סגל חיבר לזכר המאורע "שיר גאולה", ועל פי הוראת רבני העיר מהר"ם לובלין ורבי יהושע פלק כץ, נהגו מאז לשיר אותו בבית הכנסת בכל שנה, בשבת לאחר פורים.
בין השנים 1654–1667 היה זה בית הכנסת של הרב דוד הלוי סגל, בעל הטורי זהב (הט"ז), בלבוב.
המבנה השתמר עד תקופת השואה, ונחרב בידי הנאצים ב-1941. בתחילה נבזז בית הכנסת, לאחר שנאסרה התפילה בו, ובהמשך פורק, ואבניו שימשו לבניין.
בשנת 1943 לאחר השמדת יהודי העיר, נשרף בית הכנסת, אך המבנה לא התמוטט ונותר על עמדו.
לאחר המלחמה לא נבנה שוב בית הכנסת מחדש.
בספטמבר 2011, החלו להרוס את שרידי בית הכנסת מתוך כוונה להקים במקומו בית מלון, אך בעקבות פניות לממשלת אוקראינה הופסקו העבודות.
אגדות שונות נכרכו בבית הכנסת, כשבכולם כלתו של יצחק הצילה את בית הכנסת, שכמעט והפך לבית תפילה קתולי.
הסופר אשר ברש מספר, כי כאשר בית הכנסת הוחרם על ידי הישועים בשנת 1604, לאחר שנכנסו לבית הכנסת, הודיע להם מרדכי בן יצחק כי מעתה ואילך אין להם רשות לעבור דרך חצרו - שהייתה הכניסה היחידה לבית הכנסת - על מנת להיכנס לבית הכנסת.
לאחר כמה ערעורים בבית המשפט, הוכרחו הישועים לוותר על זכותם בבית הכנסת.
אך בעקבות כך הודיע ההגמון כי הוא ימסור את מפתחות בית הכנסת רק לידיה של 'שושנת הזהב' - אשתו של נחמן בן יצחק - שהייתה מפורסמת ביופיה.
למרות שההגמון לא הצהיר על כוונתו, היא שיערה לעצמה שכוונתו לרעה.
לפי נוסח אחד, היא סירבה להיפגש עם ההגמון, עקב כך הרגה ההגמון ואף ביתר את גופתה.
בנוסח מעט שונה, היא ניפגשה עם ההגמון, ולאחר שקיבלה ממנו את המפתחות מסרה אותם לידי הקהילה, ומיד לאחר מכאן היא עלתה לגג בית הכנסת קפצה ממנו ומתה.
בשל אגדה זו נקרא בית הכנסת "שושנת הזהב", על פי כינויה של רוזה (ביידיש - גילדענע רויז) וקברה של רוזה היה מקום עלייה לרגל ליהודי העיר.
למעשה סבור אשר ברש, כי שתי הנוסחאות אינן נכונות מאחר שעל פי מצבתה נראה כי היא מתה כמה שנים לאחר זמנם של אותן מאורעות.
בספר מצבת קודש הביא את האגדה בנוסח אחר, לפי דבריו, כך נכתב בפנקסי הקהילה.
לפי גרסה זו, כאשר ראתה כי הכמרים לוקחים את בית הכנסת, ניסתה להשתדל לפני המלך ושריו, שהיו מכבדים אותה, לבטל את הסכמתם לדבר.
באותה הזמן החליטו הכמרים, מחשש שיפסידו את הזכות בבית הכנסת, לטמא את בית הכנסת.
כששמעה על כך הצליחה להשיג 'רישיון' מהמלך לעכב את מעשיהם.
היא הזדרזה עם כתב הרישיון לביתו של ראש הכומרים להציגו בפניו.
כשקרא הכומר את כתב הרישיון, הרגה וביתר את גופה.
בית הכנסת ברחוב רוּמבך בבודפשט הידוע גם כ"בית הכנסת רוּמבך" (בהונגרית: Rumbach utcai zsinagóga או Rombach zsinagóga) או Rombach Schul (רומבך שול) הוא בית כנסת שאינו פעיל כיום ברחוב רומבך שבשטן (Rumbach Sebestyén) מספר 11 - 13 (בעבר - מספר 8), ברובע 7 בודפשט, בירת הונגריה.
הוא נבנה בלבה של פשט, ברובע היהודי הישן, בשנים 1869–1873 בימי השלטון האוסטרי-הונגרי.
מתפללי בית-הכנסת היוו קבוצה מסורתית בתוך הקהילה הנאולוגית הגדולה של פשט, ובשל סגנון התנהלותם השמרני זוהה בית-הכנסת לעיתים עם קהילות הסטטוס קוו אנטה (מעולם לא היה בית כנסת לקהילה זו בבודפשט) אף על פי שתמיד השתייך לנאולוגים.
הבניין הוא יצירת בוסר של האדריכל הווינאי הידוע אוטו וגנר, בסגנון "רומנטי" ושל "התחייה המורית".
הוא הבניין היחיד שבנה אוטו וגנר בהונגריה והיה הפרויקט החשוב הראשון שביצע.
אוטו וגנר ייוודע לימים כאחד מנציגיה החשובים של אסכולת "הזצסיון הווינאי".
בית הכנסת נקרא לפעמים גם בית הכנסת הקטן (A kis zsinagóga) כדי להבדילו מבית הכנסת הגדול של בודפשט, (A nagy zsinagóga) הלא הוא בית הכנסת הניאולוגי ברחוב דוהאן.
יחד עם בית הכנסת האורתודוקסי מרחוב קזינצי הנמצא באותה סביבה שני בתי כנסת הנ"ל הרכיבו את מה שקוראים "המשולש היהודי" של בודפשט.
אחרי שבמשך זמן ממושך ב"בית אורצי", מבנה קהילתי גדול בשכונה היהודית של פשט, התארחו ופעלו בו זמנית שתי קהילות (קונגרגציות) שונות - זו השמרנית המסורתית וזו המחדשת (1830) - החל משנת 1859 עברו המודרניים לבית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן.
היהודים השמרנים שנשארו היו גם הם מפולגים.
החלק המתון יותר, שלא ניתק את הקשרים המנהליים עם הקהילה של פשט הנשלטת על ידי הנאולוגים, בחר לצאת ולהקים בית כנסת חדש משלו.
רומבך נבנה על ידי אותה קהילה דתית כמו דוהאן, ולכן היה זה גם בית כנסת נאולוגי.
בשנת 1899 כתב כתב העת היהודי "השוויון" (Egyenlőség) על שני בתי הכנסת: "לקהילה היהודית של פשט יש את שני בתי התפילה, יש לה אותה הנהגה, רבנות, ארגון ומינהל, אבל (...) באחד מבקרים אותם חברי הקהילה הדתית.
שהם הולכים בכיוון מודרני יותר, ובשני שמרני יותר.
ניתן לראות דמיון ושוני במבנים (דוהאן ורומבך) של שני בתי הכנסת וכן במנהגים מקומיים, רבנים וחזנים.
לשני בתי הכנסת היו מאפיינים נאולוגיים: בשני המבנים יש מגדלים, בשניהם היו דוכנים, בשניהם שירתו הרבנים וחזנים בגלימות לבוש זהות.
כמו, בשני בתי הכנסת פעלו מקהלות.
עם זאת, ההבדלים בין הקהילות באו לידי ביטוי בכמה אופנים:
בבית הכנסת דוהאן יש עוגב, בעוד שבבית הכנסת רומבך מעולם לא היה.
בבית הכנסת דוהאן הבימה נמצאת בקדמת חלל התפילה, כמקובל בבתי כנסת נאולוגיים, ובבית הכנסת ברומבך היא הייתה באמצע.
בבית הכנסת דוהאן ישבו הנשים בעזרת הנשים, בבית הכנסת רומבך הייתה בנוסף לכך גם מחיצה על המעקה בעזרת הנשים.
בבית הכנסת דוהאן גברים ונשים שרו במקהלה (עד שהרב הראשי רוברט פרוליך אסר זאת), ובבית הכנסת רומבך שרו רק גברים ונערים.
בבית הכנסת דוהאן שפת הדרשה הייתה תחילה גרמנית ואחר כך הונגרית, בעוד שבבית הכנסת רומבך נשאו הרבנים את נאומיהם בהונגרית, גרמנית או יידיש.
בבית הכנסת רומבך המתפללים התפללו בטליתות פרושות, בעוד שבבית הכנסת דוהאן המתפללים עטו רק טלית מקופלת.
בנייתו התחילה ברחוב רומבך בעצם ימי הקונגרס המפורסם שפילג את יהודי הונגריה בשנים 1869-1868. עם הזמן קהילה זו נהייתה, אם כי לא מן ההתחלה, מזוהה יותר ויותר עם קהילות הסטטוס קוו אנטה.
בנסיבות אלה קרה שבית הכנסת "רומבך" מכונה לפעמים "בית כנסת קונסרבטיבי" ופעמים אחרות "בית הכנסת האורתודוקסי", כמו למשל במדריכים של בדקר מסוף המאה ה-19 עד היום.
הקהילה כללה יהודים שומרי מסורת מפשט, כמו כן מתפללים מאובודה, אורתודוקסים מצפון וצפון-מזרח הונגריה שעברו לגור בבודפשט וגם שומרי מסורת שמוצאם ממערב הונגריה - סוחרים, בעלי מלאכה ואקדמאים, דוברי יידיש, גרמנית והונגרית.
היה להם סידור מיוחד שנקרא "דרך חיים" ואת הסעודה השלישית בשבת נהגו לקיים בבניין בית הכנסת כמנהג החסידים.
הם הנהיגו מקהלה המורכבת משישה עד שמונה גברים ומשלושים נערים, ללא השתתפות נשים וללא עוגב.
בעת קריאת התורה היו נוכחים שלשה מתוך ששת הגבאים, לבושים בגלימות כהות וחובשים כובעי צילינדר.
החזנים השתמשו גם במנגינות חדשות יותר כדוגמת אלו של לואי לבנדובסקי.
האורתודוקסים ראו בו בית כנסת נאולוגי לכל ענייניו.
הרב יהודה גרינוואלד מסאטמר הזהיר את היהודים ה"יראים" שלא לפקוד את בית הכנסת הנקרא "רמב"ם" בבודשפט, כאשר משערים שהתכוון לבית הכנסת רומבך, מפני שלא היה קיים בעיר בית כנסת בשם רמב"ם.
גם הרב משה גרינוולד אב"ד חוסט הזהיר מלהיכנס לבית הכנסת.
אף על פי שהקהילה ברחוב רומבך לא נחשבה יותר "אורתודוקסית" על ידי היהודים החרדים, בגלל מעורבותם בחיים המודרניים של החברה מסביבם, כלליה היו שמרניים למדי.
לא התקבלו כאן לעבודה "בעלי דיפלומה של רב" מבית מדרש רבני.
הרבנים כיהנו גם כאן (כמו בדוהאן) בזוגות: אחד שמרני יותר והאחר ליברלי יותר.
ראשוני הרבנים ששרתו ב"רומבך" היו ה"זוג" שמואל לב בריל (Brill Sámuel Löb) ולאיוש לזר (אליעזר) פולק (1905-1822).
אחרי 1900 במקום הרב בריל בא המלומד הרב מוזש (משה) פלדמן (1927-1860), הרב של פשט, שלימד כמה שנים ליתורגיה בבית המדרש הרבני בבודפשט.
במקביל איתו שרת הרב אילש אדלר (1924-1864) מפורסם בדרשותיו.
אחרון הרבנים של רומבך היה בנימין (בצלאל בן צבי) פישר (1878–1965) ששרת לבדו החל משנת 1926. הוא העריץ את הגישה של שמשון רפאל הירש, דרש לרוב בהונגרית אבל בשבת הגדול ובשבת תשובה דרש תמיד ביידיש.
היה בין אחרוני הרבנים, אם לא האחרון, שדרש בשפה יידיש בבית כנסת.
גם אחרי סגירת בית הכנסת הקהילה שמסביבו המשיכה להתקיים ולהתפלל בבתי כנסת יותר קטנים - זה שברחוב ושלני ובבית התפילה "הגבורים" (שהוא בית הכנסת הקטן במתחם בית הכנסת דוהאן).
בית הכנסת בנוי בשורה אחת עם בתי מגורים.
יש לו קומפוזיציה מרכזית בסגנון ביזנטי - עם כיפה מרכזית - ודומה יותר לארמון, עם אלמנטים וקישוטים המזכירם בין השאר, את אלהמברה.
בתי כנסת "דמויי ארמון" אחרים במרחב הממלכה ההונגרית לשעבר מוצאים למשל במונקאץ', במיכלובצה בסלובקיה, בשאטוראליאויהיי או בארד ברומניה.
לחזית הראשית הפונה לרחוב יש פורטל (שער) בצורת ארקדה בעלת שלוש קשתות וחלונות מעוצבים בהשראת האמנות המוסלמית, מעוטרים בלבנים פוליכרומיות (בצבעי זהב, כחול ואדום בהירים).
היא מצוידת בשני צריחים קטנים סימטריים אוקטוגונליים דמויי מינרטים של מסגד ובתווך ביניהם ניצבים "לוחות הברית" עם עשרת הדיברות.
הצריחים נקראים "בועז" ו"יכין" לפי שמות עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש.
ההשפעה הערבית נראית לעין גם באולם הראשי, המכוסה כיפה מרכזית הבנויה גם היא בצורת מתומן והנשענת על עמודי ברזל דקים.
צורה הנדסית זאת מתכתבת עם המתומן של "כיפת הסלע"
מירושלים ואומצה על בסיס האסוציאציה עם בית המקדש.
האולם מואר בשפע על ידי מנורה בעלת שמונה צלעות וחלונות עגולים מזכוכית.
גובה התקרה מגיע ל-28.15 מ' ורוחב החלל הפנימי הוא של 24.8 מ'.
הקירות הפנימיים מקושטים במוטיבי פרחים מופשטים, מעוצבים בצורה המזכירה את הטפטים של קהילת אמני "וינר ורקשטטה" (Wiener Werkstatte).
בקומה הראשונה ישנה גלריית עזרת הנשים הנשקפת אל האולם.
בית הכנסת צויד עם מערכת הסקה.
עם השנים נבנה בחצרו, מצד ימין, בית מדרש, כמו כן חדר סוכות בעל גג נשלף.
לוח זיכרון המוצב במקום מצביע על כך שבאוגוסט 1941 בית הכנסת היה אחד ממרכזי ה"איסוף" שבהם רוכזו 18,000 יהודים בעלי "אזרחות בלתי ברורה" לפני שנשלחו על ידי המשטר ההונגרי לשטחים בצפון המדינה ואחר כך לאוקראינה שם רוב ניצולי הדרך נרצחו ביריות בקמנץ פודולסק על ידי היחידות הגרמניות המיוחדות.
לפני שהומתו הממשלה ההונגרית סרבה לדרישת הגרמנים לקבלם בחזרה לשטח הונגריה.
גלגולי בית הכנסת במחצית השנייה של המאה ה-20
אחרי מלחמת העולם השנייה בית הכנסת נשאר במצב רעוע והחל משנת 1959 בית הכנסת הפסיק לשמש שוב למתפללים ומצב תחזוקתו הידרדר עוד יותר במהלך השנים.
בשנת 1979 גגו קרס ובהמשך בשנת 1980 הוכרז כבניין בסיכון.
בשלהי שנות השמונים אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי חברת בנייה בשם "אלבה רגיה" קנתה את הבניין מארגון הקהילות היהודיות על מנת לשפצו ואחר כך למוכרו.
שוקמה החזית והמבנה החיצוני וכמו כן הקירות הפנימיים.
שאר פנים בית הכנסת זקוק עדיין לשיקום.
ב-1992 חברת הבנייה פשטה רגל ובמסגרת כינוס הנכסים בניין בית הכנסת הועבר לחברה הממלכתית להפרטה ואחזקה ÁPV ממנה הוחזר ב-2003 לקהילה היהודית.
קהילת "סטטוס קוו אנטה" אורגנה מחדש בשנת 2004 בחסות חסידות חב"ד.
אחרי כמעט חמישים שנה של אי שימוש בשנת 2006 בית הכנסת נפתח שוב לקהל אך רק בפני סיורים של מבקרים.
החל משנת 2006 בית הכנסת התחיל לשמש במה לאירועי אמנות ומוזיקה בעיקר קאמרית במסגרת פסטיבל הקיץ היהודי בבודפשט.
במקום פועל כיום מוזיאון, וכן מתקיימות בו תפילות קבלת שבת וסעודות ערב שבת.
בנוסף, נערכות במקום תפילות שחרית בימי שני וחמישי.
הפעילות מנוהלת על ידי קהילת הניאולוגים (MAZSIHISZ).
בית הכנסת קהל צור ישראל (בפורטוגזית: Sinagoga Kahal Zur Israel) היה בית הכנסת הראשון ב"עולם החדש", שהוקם ברסיפה, כיום חלק ממדינת המחוז פרנמבוקו בברזיל.
הוא נוסד ב-1636 על ידי מהגרים מהולנד, אליהם הצטרפו אנוסים שהתגוררו במושבה שהפכה מאוחר יותר לברזיל.
הבניין המקורי של בית הכנסת לא שרד ונהרס בתחילת המאה ה-20, בבניין בית הכנסת הנוכחי פועל כיום מוזיאון "Sinagoga Centro Cultural Judaico de Pernambuco".
בית הכנסת הוקם בתקופה שבה שלטו ההולנדים על חלקים מברזיל.
בתקופה זו היגרו יהודים רבים מהולנד ל"ברזיל ההולנדית", שבה הנהיג יוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן חופש דת.
חלק ניכר מהמהגרים היו מצאצאי מגורשי פורטוגל ושלטו, לצד ההולנדית, גם בשפה הפורטוגזית.
את בית הכנסת הם הקימו ב"רחוב היהודים" 203 (שנקרא כיום "Bom Jesus", ישוע הטוב).
החל מ-1642 כיהן בתפקיד רב הקהילה הראשון, הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה.
בשנת 1645 לערך, היו למעלה מ-1,600 יהודים חברים בקהילה.
ב-1654 גורשו ההולנדים מרסיפה ואיתם היגרו גם מרבית היהודים לכיוון המושבות ההולנדיות והאנגליות בצפון אמריקה ובקריביים.
חלק מיהודי "קהל צור ישראל" הפכו למקימי העיר ניו יורק.
לאחר הימלטות היהודים מרסיפה, הופסקה פעילותו כבית כנסת.
בתחילת המאה ה-20 נהרס המבנה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1999 נחשפו שרידי בית הכנסת ובכלל זאת שרידי מקווה ששימש את הקהילה.
הבניין משמש כיום את הקהילה היהודית ברסיפה כמוזיאון, מרכז תרבות ומקום לעריכת אירועים (חגיגות בר מצווה, חתונה וכו').
בית הכנסת שומרי שבת שוכן במרכז בורו פארק שבברוקלין, בשדרה ה-13 וברחוב ה-53 ומתקיימים בו מנייני תפילה עשרים וארבע שעות ביממה.
לפני שנת תרע"ט (1919) היה "בית הכנסת אנשי ספרד" בשדרה ה-14 בית הכנסת היחיד באזור, ורבים ממתפלליו לא שמרו שבת.
בעלי העסקים באזור היו לרוב גויים, ויהודים עבדו בעיקר בעסקים של שכניהם הגויים, למרות שלפעמים היה הדבר כרוך בחילול שבת.
קבוצת יהודים, שהקפידה על שמירת השבת למרות הקשיים המרובים, ביקשה להתרחק מיהודים המחללים שבת בפרהסיה, ובשנת תרע"ט (1919) הקימו חבריה בית כנסת עצמאי בשם "בית הכנסת שומרי שבת".
רב בית הכנסת הרב יהודה לייב טירנואר נפטר בשנת תשע"א, ובמקומו הוכתר בנו הרב יצחק אייזיק לממשיך דרכו בתפקיד רב בית הכנסת.
בית הכנסת מהווה את מרכז השכונה, וסמוך לו נפתחו סופרמרקטים הפתוחים במשך עשרים וארבע שעות.
לבית הכנסת ארבע קומות, כאשר בשלוש הקומות הראשונות מתקיימים מניינים ברציפות ובקומה הרביעית בית מדרש פעיל.
בבית הכנסת נמסרים גם שיעורי תורה על ידי רבני בית הכנסת.
בקומה העליונה שוכן אוצר הספרים של בית הכנסת, ושם גם מתקיימים רוב שיעורי התורה הנמסרים בבית הכנסת.
בבית כנסת זה יש כיבוד קל לכל המבקש, הממומן על ידי קרן מיוחדת ולא נגבה כל תשלום עבורו.
לעיתים מתקיימים תפילות בקומת הכניסה של הבנק הסמוך שבהנהלה יהודית בהסכמת מנהליה.
רבי יואל טייטלבוים ערך בבית כנסת זה את הטישים הראשונים שלו בארצות הברית.
בית הכנסת שדה יעקב שימש כבית הכנסת המרכזי של המושב שדה יעקב מאז הקמתו ב-1946. ב-2011 נסגר לאחר שנבדק על ידי מהנדס בנין ונמצא מסוכן לשימוש.
הוגדר על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאתר מורשת.
בשנת תשע"ט (2019) השיפוץ הסתיים ותושבי שדה יעקב חזרו להתפלל באותו המבנה.
אבן היסוד לבית הכנסת הונחה ב-1946 לרגל מלאת 20 שנה ליישוב שהוקם ב-1927. כל אנשי היישוב השתתפו במאמץ הבניה הן בתרומה והן בעבודה.
ב-1950 הסתיימה בניית המבנה העיקרי וב-1956 הסתיימה כל הבניה והתקיים טקס חנוכת המבנה בנוכחות נכבדים ובראשם שר הדואר דאז יוסף בורג.
מאז הקמתו שימש המקום כמבנה הציבור המרכזי של היישוב.
בשנת תשט"ו הקים הרב מאיר אליטוב את ישיבת בני עקיבא תקוות יעקב בבית הכנסת של היישוב בעזרת הנשים.
לאחר כמה שנים הישיבה עברה למבנה משלה.
בשנת 2011 בחן מהנדס מבנים את חוזק בית הכנסת והגיע למסקנה שהמבנה מסוכן.
בעקבות החלטה זו נסגר בית הכנסת.
תושבי היישוב החליטו להרוס את המבנה ולהקים במקומו בית כנסת חדש אך המועצה לשימור אתרים, שהגדירה את המבנה כאתר מורשת, הביאה לשינוי ההחלטה וב-2019 נחנך במקום המבנה המשופץ.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל ישראל קומט ממשרד "ראט, קומט, קנר אדריכלים" מחיפה.
בצידו החיצוני משלב המבנה, מצד אחד, את מאפייני הסגנון הבינלאומי שהיה פופולרי בשנות ה-40 ומצד שני הסגנון המינימליסטי שהחל להיות נפוץ בשנות ה-50 .
המוטיב של מדליונים מעוגלים של מגני דוד מופיע בחזית הראשית, בדלת הכניסה הראשית, בסורגים ובחלונות המעוגלים.
גם בצידו הפנימי מאופיין בית הכנסת בקו מינימליסטי ופשוט.
במרכז המבנה 4 עמודים הנושאים את כיפת המבנה.
בימת החזן נמצאת בין העמודים.
גובהו הרב של המבנה אפשר בניית חלונות גדולים המחדירים פנימה אור רב.
בית הכנסת שימלאו סילבאניי (ברומנית: Sinagoga din Şimleu Silvaniei) הוא בית הכנסת הגדול של יהודי העיר שימלאו סילבאניי, במחוז סלאז' טרנסילבניה, ברומניה, המשמש החל משנת 2005 כ"מוזיאון לזכר השואה בצפון טרנסילבניה" (ברומנית: Muzeul memorial al Holocaustului din Nordul Transilvaniei).
הוא שוכן ברחוב 1 במאי 6 בעיר, בפינה בין שני רחובות.
בית הכנסת נבנה בשנת 1876 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי.
הבניין מוכר משנת 2004 כמונומנט היסטורי של מחוז סלאז'.
בית הכנסת הוקם בשנת 1876 על ידי יהודי העיר.
למשך זמן מה שימש גם קהילות שכנות כמו גיורטלקו שימלאולוי, נושפלאו ואחרות.
בימי מלחמת העולם השנייה, העיר סופחה בחזרה להונגריה לפי תכתיב וינה משנת 1940.