tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם 12 - מונה, ואן גוך (Monet, Von Gogh): חלק מאוסף הציורים שרודן שרודן קנה וקיבל, ביניהם דיוקנו של פר טנגי של ואן גוך, ו"בל איל אן מר" (Belle-Ile-en mer) של קלוד מונה;
אולם 13 - 1900 - התהילה של רודן (1900 - La gloire de Rodin): "פבליון דה ל'אלמה" ׁ(le Pavillon de l'Alma) - הרטרוספקטיבה שרודן ארגן לעצמו בתערוכה נפרדת במקביל לתערוכה העולמית ב-1900;
אולם 14 - הרכבה ווריאציות (Assemblage et Variation): הטכניקות החדשות של רודן - יצירת פסל חדש מחלקי פסלים אחרים;
אולם 15 - הגדלה ופירוק (Agrandissement et Fragmentation): טכניקת הגדלה היוצרת הפשטה של הצורה;
אולם 16 - קאמי קלודל (Camille Claudel): יצירותיה של קלודל - התלמידה, שותפה, מוזה ומאהבת של רודן במשך כעשור.
בין היצירות "וֵרטומנוס ופומונה" (Vertumne et Pomone), "הגל" (La Vague), "נשים מפטפטות" (Les Causeuses) ו"עידן הבגרות" (L'Âge mûr);
אולם 17 - רודן והעת העתיקה (Rodin and Antiquity): רודן אספן העתיקות והזיקה ליצירותיו, כולל היצירה "האיש ההולך" (L'Homme qui marche);
אולם 18 - אל המאה ה-20 (Vers le XXeme siècle): צורות מופשטות והעיסוק של רודן בריקוד וריקוד אוריינטלי.
בין היצירות "המוזה של ויסטלר" (La Muse Whistler) אנדרטה לצייר ויסלר.
מוזיאון נוסף המוקדש לרודן נמצא בפילדלפיה.
חלקים מהסרט חצות בפריס של וודי אלן (2011) צולם במוזיאון.
מוזיאון ראלי הוא מוזיאון לאמנות ספרדית ולארכאולוגיה בקיסריה, מייסודו של הארי רקנאטי, אספן אמנות נלהב, שפרש מעסקי הכספים והקדיש את עצמו לאמנות.
המוזיאון שוכן בשני בניינים מפוארים בסגנון ספרדי, הנשקפים אל מדשאות, עצים וים.
בבניין הראשון בקומה השנייה יש מרפסת רחבת-ידיים, מסוככת, ובה פסלים שונים, המחברת אל מתחם נעול שבו נהג לגור רקנאטי בחופשותיו בישראל.
בקומתו התחתונה יש הצגה של ארכאולוגיה של קיסריה מתקופות שונות, בהן הרומית, ההלניסטית והביזנטית.
הבניין השני עוסק בפסלים של דמויות מרכזיות מיהדות ספרד, וכן בציורים המבוססים סיפורי התורה כמו אדם וחווה.
המוזיאון הישראלי, השלישי בסדרת המוזיאונים שהקים רקנאטי, נפתח באוקטובר 1993. קדמו לו המוזיאון בפונטה דל אסטה באורוגוואי, שנפתח בשנת 1987, והמוזיאון בסנטיאגו בירת צ'ילה, שנפתח בשנת 1992. בשנת 2000 נפתח מוזיאון רביעי בעיר מרבייה, ספרד.
4 וחצי מיליון דולר הושקעו בהקמת מבנה המוזיאון, המשתרע על 700 מטרים רבועים, ושוכן בתוך גן שגודלו .
את שלושת המוזיאונים תכנן האדריכל שאול שקולניק.
המוזיאונים נקראים על שם בנק האחים ראלי (Ralli Brothers (Bankers) S.A), הבנק הפרטי השווייצרי (אף הוא מייסודה של משפחה יוונית, כמו ) שבאמצעות רכישתו וניהולו המוצלחים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 עשה הארי רקנאטי את עיקר הונו האישי.
מיום הקמתו של המוזיאון מנהלת את המוזיאון לילי צוהר.
המוזיאון בקיסריה ייחודי בין המוזיאונים לאמנות בארץ: אין גובים בו דמי כניסה, מתוך עיקרון; לדעת רקנאטי, האמנות שייכת לקהל הרחב, ואין לגבות כסף ממי שבא לראותה.
המוטו של המוזיאון גורס כי "מטרת האמנות – הנאה".
בכניסה לבניין יש שלט המנציח את קהילת יהדות סלוניקי ואת יהדות ספרד, שמהן הגיעה משפחתו של מייסד המוזיאון.
במקום מוצגת אמנות ספרדית, כמעט אך ורק מן המאה העשרים, חלקה של אמנים ידועים, בעיקר סלבאדור דאלי, פסלים רבים שלו מוצגים בקומה השנייה, ואחרים של אמנים אלמוניים יחסית.
הרושם העיקרי הוא של צבע, חום וחיוניות.
ברחבי המוזיאון פזורים פסלים ליד המוצגים יש תוויות ובהן הפרטים המקובלים, בעברית ובאנגלית.
בקומה התחתונה של הבניין הראשון ישנה תערוכה ארכאולוגית "חלומו של הורדוס" המתארת את קיסריה לתקופותיה - בהן ההלניסטית, הרומית והביזנטית, ובה ממצאים מתקופות שונות.
לידו סדרת מדליונים שנטבעו בצרפת במאה העשרים, שעליהם קלסתרי ציירים, סופרים, וממציאים מן המאות הקודמות.
מוזיאון ראלי 2 - "זיכרון ספרד"
באפריל 2007 נחנך מוזיאון מפואר במקום הנקרא "זיכרון ספרד".
החצר הגדולה בכניסה למוזיאון בנויה בהשראת החצר המפורסמת בארמון אלהמברה בגרנדה שבספרד.
בכניסה יש מזרקה על שם כריסטופר קולומבוס ואחריה מזרקה הנישאת על אריות שמפיהם זורמים מים כמו במזרקת האריות המפורסמת בארמון אלהמברה.
משני הצדדים ניצבים פסלי שיש של הבולטים מיהודי ספרד כמו שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי, הרמב"ם וברוך שפינוזה.
כן מופיעים פסליהם של אנשים חשובים שמוצאם מהאנוסים היהודים כמו נוסטרדמוס, וכן כריסטופר קולומבוס ומיגל דה סרוונטס.
בתוך המוזיאון בן שלוש הקומות מוצגים ציורים על נושאים מהתנ"ך שצוירו על ידי אמנים אירופאים במאות ה-16 עד ה-18 ותערוכה המוקדשת לאמנות של פאול קור.
מול הכניסה למוזיאון אנדרטת שיש גדולה בצורת אובליסק, לזכר קהילות היהודים באיטליה ולזכר האיטלקים שהצילו יהודים במלחמת העולם השנייה.
בסמוך למוזיאון ישנה גינה ובה פסלי אלה שתרמו להקמתה של מדינת ישראל כמו בנימין זאב הרצל, חיים ויצמן, ארתור ג'יימס בלפור, הארי טרומן ודוד בן-גוריון.
מוזיאון רכבת ישראל הוא מוזיאון הרכבת הלאומי בישראל.
המוזיאון נמצא בבעלות רכבת ישראל וממוקם בתחנת הרכבת חיפה מזרח.
תחנה זו הייתה בעבר תחנת הרכבת העיקרית בחיפה, והיום אינה פעילה לתנועת נוסעים.
באירועים מיוחדים מופעלת רכבת המוזיאון, המורכבת מקרונות מו-דו ספרדיים שהוצאו מפעילות והושמשו לצורך זה, בין תחנת חיפה מרכז לרציף התפעולי בתחנת חיפה מזרח.
המוזיאון נפתח בחודש מרץ 1983 כיוזמה של מנכ"ל הרכבת דאז, צבי צפרירי, ומר אילן פלקוב מנהלו הראשון של המוזיאון.
מנהלו הנוכחי של המוזיאון הוא חן מלינג.
המוזיאון נמצא משני עבריו של מגרש המסילות בתחנת חיפה מזרח והמעבר מחלק אחד של המוזיאון למשנהו מתאפשר על גבי גשר להולכי רגל, ממנו ניתן לצפות על תנועת הרכבות ואף על חלקים מן העיר חיפה.
בעבר שכנו במקום גם משרדי הנהלת רכבת ישראל שעברו אל תחנת הרכבת לוד.
במוזיאון אוספים של ציוד נייד כולל קרונות, קטרים וציוד הנדסי, שלטי רכבות, כרטיסי רכבות מתקופות שונות, אוסף בולי רכבות, ועוד.
חלק מן התצוגות במוזיאון נמצאות במבנים וחלקם בחצרות המוזיאון.
למוזיאון ספרייה הכוללת ספרות מגוונת בנושאי הרכבת.
בינואר 2019 הועברו למוזיאון הרכבת כמה קטרים וקרונות שהוצגו מ-1988 בחצר מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
הללו יוצגו מחדש במוזיאון הרכבת מ-2020 לאחר שישופצו וישוחזרו לצורכי התצוגה.
דגמי רכבות בקנה מידה HO המבוסס על הטופוגרפיה של הרי ירושלים.
מוזיאון ריינה סופיה (בספרדית: Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía - המוזיאון הלאומי - מרכז האמנויות על שם המלכה סופיה) הוא המוזיאון הלאומי של ספרד לאמנות המאה ה-20. הוא נחנך ב-10 בספטמבר 1992 ונקרא על שמה של סופיה, מלכת ספרד.
המוזיאון נמצא במדריד, סמוך לתחנות הרכבת והמטרו אטוצ'ה, בקצהו הדרומי של משולש הזהב של האמנות של מדריד (יחד עם מוזיאון הפראדו ומוזיאון תיסן בורנמיסה).
בנוסף לכך מוצגות יצירות של אמנים ספרדים נוספים.
בשנת 2015 לחזקת המוזיאון הועבר ארכיון של אלנה אסינס.
המבנה המרכזי של המוזיאון שימש במהלך המאה ה-18 כבית חולים.
שיפוצים ותוספות משמעותיים לבניין נעשו החל משנת 1980.
מוזיאון ריינה סופיה גלריית תמונות
מוזיאון קרנוולֶה , או המוזיאון להיסטוריה של פריז, מוקדש להיסטוריה של פריז, מראשית העיר ועד ימינו.
המוזיאון, שנמצא באזור המארה, ברחוב סבינייה (Rue de Sévigné) מספר 23, ברובע השלישי של העיר, מכיל אוסף ייחודי: מזכרות מהמהפכה הצרפתית, ציורים, פסלים, רהיטים וחפצי אמנות.
האתר מנוהל מאז שנת 1993 בידי ז'אן-מרק לרי.
המוזיאון מורכב משני מבנים: אוטל קרנוולה העתיק ואוטל לה פלטייה דה סן-פרגו (משנת 1989).
שני המבנים מופרדים למעשה על ידי בית הספר ויקטור הוגו, אך מקושרים זה עם זה דרך גלריה שמצויה בקומה הראשונה.
האוטל (בית מידות) נבנה בתקופת הרנסאנס, בין השנים 1548 ל-1560, עבור ז'אק דה ליניירי (Jacques de Ligneris), נשיא הפרלמנט של פריז.
בהשראת טירת ד'אקואן (château d'Écouen), המבנה תוכנן בצורת מרובע "בין חצר לגינה", וכונן חידוש אדריכלי, שהפך דוגמה עבור מספר בתי מידות אחרים.
הפסלים שמעטרים את המבנה הם יצירות מופת של ז'אן גוּז'וֹן ושל האטלייה שלו.
בשנת 1578 עבר המבנה לבעלותה של פרנסואז דֶה קֶרנֶוונוּאָה (Françoise de Kernevenoy), אלמנתו של אדון דה-קרנוונואה מחבל ברטן ששמו שובש כהלצה לקרנוולה.
בשנות החמישים של המאה ה-17 עבר הבית לידי קלוד בוּאלב (Claude Boislève), והיא הפקידה את תכנון הרחבתו בידי פרנסואה מנסר.
הלה שינה את האגף השמאלי ואת מבנה הכניסה והוסיף גם אגף ימני מעוטר בפסליו של ז'ראר ואן אוסטל (Gérard Van Opstal).
משנת 1664 ועד 1695 התגוררה בבית המידות מאדאם דה סבינייה, ואחריה ברונה דה ראנסי (Brunet de Rancy), מזכיר המלך עד 1777, ולאחר מכן משפחתו של דופרה דה סן-מור (Dupré de Saint-Maur).
לאחר המהפכה הצרפתית אוכלס המקום על ידי האקול דה פונט אה שוסה.
מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית הוא מוזיאון המוקדש להצגת אמנות ישראלית, הממוקם ברחוב אבא הלל ברמת גן.
המוזיאון נפתח ב-4 באפריל 1987 בבניין תעשייה שהוסב לייעודו הנוכחי.
ב-2021 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שהורחב ושוכלל.
המוזיאון נפתח בשנת 1987, לאחר שעיריית רמת גן החליטה על הקמתו שלוש שנים קודם לכן.
בניין המוזיאון הוא מבנה תעשייה משנת 1936 שתוכנן בסגנון הבינלאומי, ושימש מגוון בתי חרושת.
בין השאר שכן בו מפעל המרצפות "חוסן" ואחר כך מוסך.
לקראת פתיחת המוזיאון בבניין, שוקם המבנה והוסב לייעודו החדש כחלל מוזיאלי על ידי האדריכל דני שוורץ.
המייסד מאיר אהרונסון שימש כמנהל ואוצר המוזיאון מהקמתו ועד 1990, אז עזב את המוזיאון בעקבות סכסוך עם עיריית רמת גן בראשות צבי בר.
מרים טוביה בונה מונתה למנהלת במקומו, ולאחר שנתיים הוחלפה באריאלה אזולאי.
בתקופת ניהולה של אזולאי לא היה המוזיאון פעיל לשבעה חודשים, ובעקבות מערכת יחסים מתוחה עם אנשי העירייה סיימה את תפקידה בשנת 1995. אהרונסון חזר לנהל את המוזיאון מאוגוסט 1995 ועד 2019, עד אשר מונה סגן ראש העירייה רועי ברזילי, אשר כיהן כיושב ראש מוזיאוני רמת גן, לתפקיד המנהל.
במשך השנים לא הצליח המוזיאון לאפיין לעצמו קו אוצרותי ברור והוא מציג מגוון של תערוכות אקלקטיות.
בין התערוכות הבולטות שהוצגו במוזיאון במשך השנים: תערוכת צילום של הצלם שמחה שירמן, תערוכה קבוצתית בנושא אמהות שאצרו יהודית מצקל והדרה שפלן קצב, ועוד.
בשנת 1996, בסמוך לכניסה למוזיאון, הציב יגאל תומרקין אנדרטה לזכר יצחק רבין.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 נסגר המוזיאון לשיפוץ נרחב.
חזיתותיו נשמרו וכל חלקיו הפנימיים של הבניין נהרסו לטובת הקמת הבניין מחדש תוך הרחבה משמעותית של שטחי התצוגה והשירות.
נבחרה על ידי ועדה לתפקיד האוצרת הראשית של המוזיאון באוגוסט 2020. המוזיאון נפתח מחדש בשנת 2021.
התקרית הציבורית סביב היצירה "ירושלים"
בדצמבר 2021 נפתחה במוזיאון המחודש התערוכה "המוסד: המוזיאון והישראליות" באוצרותה של סבטלנה ריינגולד.
התערוכה, בת השלושה פרקים, עוסקת בביקורת האנטי ממסדית כפי שזו מופיעה בעולם האמנות המקומי.
בתערוכה עבודות של ראידה אדון, עודד בלילטי, מאיר (מירו) גל, אפרת גל-נור, חמודי ג'נאם, אסף הינדן, אלא היתם, אליעזר זוננשיין, מארק יאשאייב, עודד ידעיה, נרדין סרוג'י, הדס עפרת, אבנר פינצ'ובר, תמיר צדוק, זויה צ'רקסקי, מחמוד קייס, ברק רביץ, ברק רובין, דוד ריב ועוד רבים.
התערוכה כללה את העבודה "ירושלים" של דוד ריב, שעוררה סערה גם כשהוצגה ב-2015 במרכז ספיר.
בגלל היות העבודה שנוייה במחלוקת, היא הוצגה על ידי אוצרת התערוכה בחדר האוסף ולא בחלל המוזיאון הרגיל, לטענת האוצרת כדי להביא לידי ביטוי את הצנזורה הפנימית שעוברת אוצרת המוזיאון.
זמן קצר לאחר פתיחת התערוכה דרש ראש ערית רמת גן כרמל שאמה הכהן להסיר את העבודה ירושלים של האמן דוד ריב בטענה ש"חופש הביטוי הוא נשמת אפנו עד שהוא מאיים להפוך לחופש השיסוי והביזוי בטח היכן שהוא מתחיל לקבל ארומה של גזענות".
בתגובה הגישו האגודה לזכויות האזרח והאמן דוד ריב עתירה מנהלית בנושא לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בית המשפט הוציא צו מניעה זמני נגד הסרת היצירה, אולם היצירה הוסרה בכל זאת.
לטענת כרמל שאמה הכהן, היצירה הוסרה עוד לפני הוצאת צו המניעה.
לעומת זאת, העותרים טענו ששאמה הכהן הסיר את היצירה בניגוד לצו המניעה הזמני.
בעקבות הסרת העבודה, 35 אמניות ואמנים המשתתפים בתערוכה ביקשו להסיר את עבודותיהם "כאות מחאה ולמען חופש הביטוי".
לאחר מספר ימים קבע בית המשפט המחוזי כי אין להתערב בהחלטה להסיר את היצירה, מכיוון שהתקבלה על ידי הוועד המנהל של המוזיאון ובכך "הלבינה" את החלטת ראש העיר.
תהליך גישור בין הצדדים שהחל לאחר דחיית העתירה ובמסגרתו הוצע להציג את היצריה מאחורי מחיצה נכשל ב-10 בינואר 2022. יומיים לאחר מכן החליט המוזיאון לסגור את התערוכה ואת שעריו, ואוצרת המוזיאון ריינגולד התפטרה מתפקידה.
פתיחתו המחודשת של המוזיאון בשנת 2023
כשנה לאחר סגירתו ועל רקע הסערה הציבורית שהתחוללה בו, חזר המוזיאון לפעילות עם 3 תערוכות, כאשר בראשותו עומדים ועד מנהל חדש.
כדי להשיג את אמונם של היוצרים והאומנים, נוצר מסמך הבנות בין הנהלת המוזיאון לנציגי פורום מוסדות התרבות, איגוד האוצרות והאוצרים, איגוד המוזיאונים ו-איקו"ם ישראל, שבו העירייה מתחייבת לתת חופש פעולה מקצועי לאוצרי התערוכות, לשמור על חופש הביטוי שלהם ולפעול לשילוב שני אנשי מקצוע מתחום האמנות בוועד המנהל של המוזיאון.
בנוסף, שרי גולן מונתה לאוצרת החדשה של המוזיאון.
מוזיאון קירי הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של המחקר בתחום הרדיולוגיה.
המוזיאון ממוקם ברובע החמישי של העיר פריז, בירת צרפת, ברחוב פייר ומארי קירי, וקרוי על שמם של בני הזוג.
המוזיאון הוקם בשנת 1934, זמן קצר לאחר מותה של מארי קירי, בקומת הקרקע של ביתן קירי במכון הרדיום (Institut du Radiu).
המקום נבנה בין השנים 1911–1914 ובין השנים 1914–1934 שימש כמעבדתה של מארי קירי.
במעבדה זו בתה של קירי אירן ז'וליו-קירי ובעלה של אירן - פרדריק ז'וליו-קירי גילו רדיואקטיביות מלאכותית - גילוי שבעטיו זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1935.
המוזיאון מציג את הרדיואקטיביות, תכונותיה ושימושיה, בייחוד תוך מתן דגש על שימושים רפואיים, וכן מציג את הכלים בהם נעשה שימוש בראשית המאה בחקר הרדיואקטיביות.
כמו כן במוזיאון אוסף של תמונות ומסמכים של בני משפחת קירי.
מוזיאון רדיו צרפת הוא מוזיאון היסטורי שהציג את ההיסטוריה של רדיו צרפת.
המוזיאון ממוקם בבית רדיו צרפת (Maison de Radio-France), בשדרות הנשיא קנדי (avenue du Président Kennedy) ברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת.
המוזיאון סגר את שעריו, אך עדיין ניתן לבקר בבניין, בו מקיימים קונצרטים שונים ותערוכות מתחלפות.
המוזיאון הוקם בשנת 1966 ומוצגיו כללו כ-2,000 מוצגים המדגימים את התפתחות מקלטי הרדיו והטלוויזיה מאז ראשיתם ועד ימינו.
בין היתר מוצג במוזיאון טלגרף משנת 1793 שנבנה על ידי קלוד שאפה, ומוצגים המדגימים את מחקרם של אדואר בראנלי, לי דה פורסט, היינריך הרץ, גוליילמו מרקוני, ג'יימס קלארק מקסוול ואלכסנדר סטפנוביץ' פופוב.
במוזיאון הוצגו גם תצלומים ומסמכים המציגים את ההיסטוריה וההתפתחות של רדיו צרפת.
מוזיאון קורר (באיטלקית: Museo Correr) הוא אחד מהמוזיאונים העירוניים של ונציה שבאיטליה.
המוזיאון ממוקם בצידה המערבי והדרומי של כיכר סן מרקו בסמוך לבזיליקת סן מרקו ולארמון הדוג'ים.
המוזיאון ממוקם באגף שנבנה על ידי נפוליאון בונפרטה ואשר תוחם את הכיכר ממערב, וכן בקומה השנייה והשלישית של הפרוקטרטי נובה - המבנה התוחם את הכיכר מדרום.
במוזיאון מוצגים מסמכים, חפצים שימושיים (כגון כלי נשק), מפות ותמונות המציגים את ההיסטוריה של ונציה.
באגף הנפוליאוני של המוזיאון חדרים הבנויים בסגנון נאו קלאסי (ובהם חדר הנשפים שנבנה עבור נפוליאון).
באגף הנפוליאוני מוצגות יצירות מעשה ידי אנטוניו קאנובה.
מוזיאון כרייסטצ'רץ', או, בשמו הרשמי מוזיאון קנטרברי הוא מוזיאון הממוקם בעיר כרייסטצ'רץ' שבאי הדרומי של ניו זילנד.
המוזיאון הוקם בשנת 1867 במטרה לשמש מוזיאון עירוני.
חלקו הראשון נחנך ב-1870 ובנייתו הסתיימה ב-1882. עם השנים גדל המוזיאון והוא מציג את התרבות של ניו זילנד, ואת הטבע, הגאולוגיה והזואולוגיה שלה.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל הניו זילנדי בנג'מין מונטפורט בסגנון נאו-גותי והושלם בשנת 1888.
כיום במוזיאון למעלה משני מיליון מוצגים והוא מתמחה בהצגת התרבות המאורית, ההיסטוריה של ההתיישבות האירופאית בניו זילנד, ומוצגים העוסקים בחקר אנטארקטיקה.
מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע הוא מוזיאון טבע בפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית שזוכה למוניטין בינלאומי בתחום המחקר ומדורג כאחד מחמשת הטובים בתחום מבין המוזיאונים להיסטוריה של הטבע בארצות הברית.
המוזיאון שהוקם על ידי אנדרו קרנגי, תעשיין מפיטסבורג, ב-1896, מציג תערוכות בנושאי טבע, ביולוגיה, פלאונטולוגיה וגאולוגיה בנוסף לעריכת מחקרים בנושא.
המוזיאון משתרע על שטח של 10,700 מטר רבוע ומאורגן ל-20 גלריות, מכון מחקר, ספרייה ומשרדים.
הוא מכיל 22 מיליון פריטים, מהם 10,000 נמצאים בתצוגה וכמיליון מהם מקוטלגים במאגר מידע מקוון.
ב-1899 מדענים מהמוזיאון חשפו את המאובנים של מין דיפלודוקוס שנקרא Diplodocus carnegii לכבוד הפטרון שמימן את החפירות והמוזיאון.
כיום אוסף הדינוזאורים כולל את האוסף של דינוזאורים מעידן היורה ותערוכת Dinosaurs in Their Time היא התצוגה השלישית בגודלה של שלדים מורכבים (כלומר: משחזרים את תנוחת הייצור) בארצות הברית (אחרי הסמית'סוניאן והמוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע).
צוותי מחקר של המוזיאון אחראים לתגליות של מספר מינים בהם קסטרוקאודה מהמין C.
תצוגות אחרות כוללות את אולם הילמן למינרלים ואבני חן, אולם Alcoa Foundation לאינדיאנים, "עולם הקוטב": אולם Wyckoff לחיים ארקטיים, אולם ולטון למצרים העתיקה, אולם בנדום לגאולוגיה ושמורת פאודרמיל שהוקמה על ידי המוזיאון ב-1956 כדי להיות תחנת מחקר שדה למחקרים ארוכי-טווח של אוכלוסיות בעלי חיים בטבע.
מחלקות האוצרות הפעילות של המוזיאון הן: אנתרופולוגיה, עופות, בוטניקה, הרפטולוגיה, פלאונטולוגיה של חסרי חוליות, זואולוגיה של חסרי חוליות, יונקים, מינרלים, רכיכות, פלאונטולוגיה של בעלי חוליות ומחלקה לשימור פריטים ותצוגות.
מחלקות אלה עובדות בשיתוף פעולה תחת הדרכה של מרכזים אסטרטגיים שנוצרו כדי לתחום מחדש כיצד המוזיאון ממנף את המחקר, התצוגות ותוכניות החינוכיות כדי לעמוד באתגרים של היום.
המוזיאון מפרסם כתבי עת מחקריים וספרים, ביניהם Annals of Carnegie Museum המציע מאמרים שעברו ביקורת עמיתים בנושאי ביולוגיה ארגונית, מדעי כדור הארץ ואנתרופולוגיה; Bulletin of Carnegie Museum of Natural History המציע מונוגרפיות ואוספי מאמרים קשורים מסימפוזיונים; וכן פרסומים מיוחדים של המוזיאון המתעדים מחקרים ונושאים מיוחדים.
מוזיאון ראשון-לציון הוא מוזיאון ואתר המתפרש על כחמישה דונם באזור שהיווה את לב המושבה ראשון לציון בתקופת הקמתה ב-1882. המוזיאון הוקם בשנת 1982 במלאת 100 שנה לראשון-לציון והוא כולל מספר מבנים היסטוריים שחלקם שימש כמבני ציבור וחלקם שימש כמגורים למתיישבים הראשונים של המושבה.
המוצגים במוזיאון מבוססים על הארכיון ההיסטורי שנאסף וסודר על ידי גרשון מן-מינקוב וזרובבל חביב.
המוזיאון תחום בין רחוב "אחד העם" ממזרח, "כיכר המייסדים" מצפון, ורחוב "נורדאו" ממערב, וכולל את המבנים הבאים:
בית הרפואות והדואר מבנה בן קומה אחת שהוקם ב-1883 ושימש כמבנה ציבורי שכלל בית מרקחת, מרפאה ודואר.
לאחר שיקום המבנה שוכנו בו תצוגות של בעלי מלאכה במושבה.
הקליניקה מבנה בן 2 קומות שהוקם על ידי משפחת אברמוביץ (ממייסדי המושבה) ב-1911. בקומה ראשונה היו חנויות ובקומה השנייה הייתה מרפאה.
בית שליט ואורוות הבית - הוקם ב-1883 ושימש כביתם של משפחת המייסדים אליעזר אלחנן ושרה שליט.
הבית שוחזר ומציג את חיי משפחת שליט.
בנוסף מוצגת בבית תערוכת "אולם המייסדים" הכוללת את דמויותיהם של 17 המייסדים חקוקות בשיש ובנחושת וכן תערוכת "בגדי ראשונים".
האורווה הצמודה לבית שוחזרה גם היא ומוצגת בה תערוכות הקשורות לסוסים בהם השתמשו במושבה כשלידה מוצג דיליז'נס כדוגמת זה ששימש את המתיישבים.
בית הייסמן - מבנה בן 2 קומות שהוקם ב-1882 ושימש כביתם של שרגא פייבל וציפורה הייסמן.
הבית נרכש ב-1977 על ידי מועצת העיר, שופץ בשלבים מ-2003 ושוכן בו מוזיאון כשהמרתף המשוחזר מוקדש לנפתלי הרץ אימבר שגר בו תקופה מסוימת.
בית גורדון - מלון לונדון - מבנה בן 2 קומות שנבנה ב-1891 ושימש למגורי עובדי ציבור של המושבה.
בהמשך שימש המבנה למטרות מסחריות שונות עד הפיכתו לחלק ממתחם המוזיאון.
בית לשם מכונה גם "בית לשם בית החקלאים הראשונים".
מבנה מודרני הכולל אולם כנסים.
בחצר המוזיאון ניתן לראות מוצגים שונים מתקופת הקמת המושבה.
מול המוזיאון נמצאים בית הכנסת הגדול ובית הספר חביב.
מוזיאון קיטסאטו שיבסבורו (ביפנית: 北里柴三郎記念館) הוא מוזיאון השוכן בעיר אוֹגוּנִי (Oguni), במחוז קוממוטו שביפן.
המוזיאון מנציח את זכרו ופועלו של הרופא והבקטריולוג, מחלוצי הבקטריולוגיה ביפן, הברון פרופסור קיטסאטו שיבסבורו.
המוזיאון שוכן במתחם ההיסטורי של משפחת קיטסאטו וכולל את בית הולדתו של קיטסאטו שיבסבורו, ספרייה, בית הארחה, מקדש הנצחה ואת הגנים סביב.
בית הולדתו של קיטסאטו הוא בית מגורים יפני בגודל של 50 מ"ר ששימש את המשפחה.
בשנת 1885 עזב קיטסאטו את בית משפחתו עת נסע להשלים את לימודי הרפואה באוניברסיטה הקיסרית בטוקיו.
זמן קצר אחר כך עזבה משפחתו את אוגוני ועברה גם היא לטוקיו.
בשנת 1915, 30 שנה לאחר שעזב את אוגוני יחד עם משפחתו, שב קיטסאטו לבית הולדתו ושנה מאוחר יותר החליט להקים במתחם המשפחתי בית הארחה וספרייה לרווחת ילדי העיר.
הספרייה הפרטית שהקים פעלה עד לסוף ימי מלחמת העולם השנייה, נחשבה לגדולה ביותר במחוז קוממוטו, ולאחר מכן נתרמה לעיריית אוגוני.
מבנה הספרייה שכן תחילה בסמוך לגדת הנהר לא הרחק מהמתחם, אולם בשנת 1965 הועבר לאתרו הנוכחי בשל החשש מהצפה.
בשנת 1987 נערך שיפוץ במקום והמתחם נפתח למבקרים.
מתחם המוזיאון עבר שיפוץ פעם נוספת בין השנים 2012–2014 בסיוע אוניברסיטת קיטסאטו אשר אמונה על שמירת מורשת המדען.
בתערוכה המוצגת כיום ניתן להתרשם מספרייתו של קיטסאטו ובה מוצגים, פרט לספריו, מגוון מסמכים, כתבי עת ופרסומים מדעיים וכן תמונות ופרטים מרכושו האישי של המדען.
בנוסף לכך במבנה הספרייה מוקרן סרט קצר המספר את קורות חייו, ובמתחם הסובב את הספרייה ניתן להתרשם מבית הולדתו, מבית הארחה, מהגנים וממקדש הנצחה לזכרו.
מוזיאון קון-טיקי (בנורווגית: Kon-Tiki Museet) הוא מוזיאון באוסלו, בירת נורווגיה.
המוזיאון שוכן בחצי האי בידגוי , ומוצגים בו חפצים ממשלחותיו ומחקריו של תור היירדאל.
המוצגים כוללים את הרפסודה המקורית של קון-טיקי, שבה הפליג היירדאל ב-1947 בראש משלחת מפרו לאיי טואמוטו בפולינזיה, מפות וציוד מהמשלחת, ספינת רע 2 המשוחזרת, מוצגים של מחקר ימי ודגמים משלושת סוגי המערות באי הפסחא.
יש בה גם ספרייה עם יותר מ-8,000 ספרים.
המוזיאון שכן לראשונה בבניין זמני ב-1949. בניית מתחם מוזיאונים שתוכננו על ידי האדריכלים פריטיוף פלטו (Frithjof Stoud Platou) ואוטו טורגרסן (Otto Torgersen) החלה בשנת 1950 והוא נפתח בשנת 1957. בשנת 1978 נפתחה הרחבה נוספת בתכנונו של טורגרסן.
בשיתוף פעולה עם הספרייה הלאומית של נורווגיה, מנהל המוזיאון את הספרייה של ביארנה קרופליאן (Bjarne Kroepelien) המכילה כ-4,500 ספרים ומאמרים על פולינזיה, ואת ארכיון היירדאל.
בנוסף ליומנים, כולל ארכיון זה כתבי יד מקוריים, מכתבים פרטיים, תוכניות משלחות, מאמרים וגזרי עיתון וכן חומר ייחודי של צילומים וסרטים.
הארכיון הוכרז כמורשת מסמכים עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2011.
בשנת 2012 הציג המוזיאון תערוכה מיוחדת על הפקת הסרט העלילתי החדש קון-טיקי.
סמוך למוזיאון נמצאים מוזיאונים נוספים: מוזיאון פראם , מוזיאון ההיסטוריה התרבותית של נורווגיה , מוזיאון הספנות הנורווגית ומוזיאון ספינות הוויקינגים .
מוזיאון ריאזאן לתעופה ארוכת טווח הוא מוזיאון נושאי ומתחם תערוכות רוסי הממוקם בשטח המרכז לאימונים והדרכה מחדש של חיל האוויר ה-43 בבסיס האוויר דיאגילבו, ריאזאן.
תערוכת המתחם משלבת מספר רב של חפצים הקשורים להיסטוריה של הפיתוח והשימוש בתעופה צבאית בברית המועצות ובפדרציה הרוסית.
הוא כולל מטוסי קרב מקומיים, דוגמאות של כלי הנשק והציוד, מדי צבא, ציוד, חפצים אישיים ופרסים לטייסים מצטיינים.
כולל גם מסמכים, מפות, תצלומים וכו'.
במהלך השנים ערך המוזיאון יותר מ-6,000 סיורים, ומספר המבקרים עלה על 120,000 איש.
המוזיאון נוצר ביוזמתו של סגן אלוף יולי ניקולאייביץ' ירמקוב, מדריך של מרכז ההדרכה הצבאי ה-43. יוזמה זו אושרה על ידי אלוף-משנה וסילי רשניקוב, מפקד התעופה ארוכת הטווח של ברית המועצות, ועל ידי לוטננט-גנרל נ.
מלינובסקי, ראש המחלקה הפוליטית של תעופה ארוכת טווח.
בהוראת מפקד תעופה ארוכת טווח 058 מיום 16 ביוני 1974, נוצרה קבוצת יוזמה המורכבת מקולונל נחייב, רס"ן י.נ.
הוקצה להם כוח אדם מיומן ביותר על מנת ליישם את הפרויקט.
פתיחת מתחם המוזיאון התקיימה ב-29 באפריל 1975 והייתה מתוכננת לציון יום השנה ה-30 לניצחון העם הסובייטי במלחמה הפטריוטית הגדולה.
האוצר הראשון ומדריך הטיולים היה סגן אלוף ירמקוב.
בהתאם להנחיית שר ההגנה של הפדרציה הרוסית מיום 4 ביוני 2009, D-024, במהלך ייעול המבנה הארגוני של יחידות צבאיות, מוזיאון התעופה ארוכת הטווח כבר לא היה חלק ממרכז ההדרכה ה-43 ועובדיו פוטרו.
אף על פי כן, מוזיאון התעופה ארוכת הטווח ממשיך לפעול כמוסד בהתנדבות.
מוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקווה (נקרא תחילה מוזיאון זכר ראשונים) הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של פתח תקווה מהקמתה ב-1878. המוזיאון הוקם בקריית המוזיאונים של פתח תקווה לצד בית יד-לבנים הראשון בישראל ולצד מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
המוזיאון בנוי כסביבת מושבה קטנה, ונמצאים בו כלים, רהיטים, יודאיקה, מסמכים, צילומים, דגמים, ספרים, משחקים וצעצועים.
המוזיאון הוקם בשנת 1958 לצד בית יד לבנים, ונקרא תחילה "מוזיאון זכר ראשונים".
כמו כן, הארכיון לתולדות פתח תקווה שימש בעיקר לכתיבת תוכניות חינוכיות למוזיאון.
מוזיאון קונדה הוא מוזיאון הממוקם בתוך טירת שנטילי בשנטילי, אוזי, 40 ק"מ צפונית לפריז.
בשנת 1897 הוריש אנרי, דוכס אומאל, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, את הטירה ואוספיה למכון של צרפת.
הוא כלל חדרים ששופצו כחללי מוזיאון וכאלה שנותרו כרבעי מגורים בסגנונות האופייניים של המאות ה-18 וה-19.
אוסף ציורי המאסטר הישנים הוא מהחשובים בצרפת.
הוא מורכב בעיקר מיצירות איטלקיות וצרפתיות וכולל שלושה ציורים של פרה אנג'ליקו, שלושה של רפאל, חמישה של ניקולא פוסן, ארבעה של אנטואן ואטו וחמישה של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
המוזיאון מכיל אוסף של 2,500 רישומים וספרייה הכוללת 1,500 כתבי יד, מתוכם 200 מאויירים.
הידועים ביותר מבין האחרונים הם השעות העשירות מאוד של דוכס ברי.
בנוסף לאלה, ישנם אוספי הדפסים, מיניאטורות דיוקנאות, פסלים, עתיקות, תצלומים ישנים, אומנויות דקורטיביות, רהיטים ופורצלן.
ניתן לראות את האוסף רק בשנטילי בשל התנאים שהוצמדו להורשה על ידי הדוכס ד'אומלה.
תנאים אלו אוסרים על השאלת יצירות אמנות למוסדות אחרים וכן עומדים על כך שחללי התצוגה לא ישונו בשום צורה.
כתוצאה מכך, המוזיאון נותר כמעט ללא שינוי מאז פתיחתו ב-1898. כ-250,000 מבקרים מגיעים למוזיאון מדי שנה.
כמו כן באוסף המוזיאון נמצא קודקס שנטילי (MS 564).
מוזיאון קרמה הוא מוזיאון אתרים ארכאולוגי שנמצא מול הדפופה המערבית באתר הארכאולוגי של קרמה, במדינת א-שימאליה ("הצפונית") , סודאן.
הוא נפתח בשנת 2008 ומכיל פריטים ארכאולוגיים רבים מתרבות קרמה שקובצו, כמו גם קטע המתמקד בהיסטוריה הנוצרית והאסלאמית של האזור.
גג מבנה המוזיאון בהשראת הגג הקמור הנובי המסורתי.
המוזיאון מכיל חפצי אמנות מהתקופות העיקריות של תרבות הקרמה: פרהיסטוריה, ממלכות קרמה, נפאטה ומרואה.
גולת הכותרת של מוזיאון קרמה הם שבעה פסלי גרניט שחורים שנחשפו בתעלה באתר הסמוך של Dukki Gel בשנת 2003 על ידי צוות ארכאולוגי בראשות צ'ארלס בונט.
שבורים במכוון, אך במצב שימור מצוין, מוצגים הפסלים בחדר המרכזי של המוזיאון שהורכבו מחדש במלואם ומתארים את הפרעונים הנוביים תהרקה, תנות אמון, סנקאמניסקן , אנלאמני ואספלטה , ששלטו במצרים בשושלת העשרים וחמש.
מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית הוא מוזיאון לאמנות אמריקאית בבנטונוויל, ארקנסו.
המוזיאון נוסד על ידי אליס וולטון ותוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה.
הוא נפתח רשמית ב-11 בנובמבר 2011.
קריסטל ברידג'ס מתהדר באוסף מקיף ורב ערך.
נכון ליולי 2023, שווי נכסי המוזיאון נאמד בלמעלה מ-1.7 מיליארד דולר והוא מרבה לרכוש יצירות ידועות במחירים גבוהים.
האוסף הקבוע של המוזיאון מציג אמנות אמריקאית מהתקופה הקולוניאלית ועד לאמנות בת זמננו.
כל האמנים המוצגים הם ילידי או אזרחי ארצות הברית, אם כי חלקם בילו את רוב הקריירה האמנותית שלהם באירופה.
במאי 2005, רכש המוזיאון ציור נוף מפורסם של אשר דורנד בשם הקרבה שברוח מספריית העיר ניו יורק תמורת יותר מ-35 מיליון דולר במכירה פומבית סגורה.
הציור האקספרסיוניסטי המופשט היה באוסף פרטי שווייצרי מאז שנות ה-60 והוצג בפומבי רק פעמיים.
בשנת 2013 רכש המוזיאון ציור של אנדי וורהול בשם קוקה קולה (3) מידי האספן הישראלי חוזה מוגרבי תמורת 57.3 מיליון דולר.
באפריל 2007, קריסטל ברידג'ס רכשה ציור בשם דיוקן של פרופסור בנג'מין ה.
ראנד'' מאת אייקינס מידי אוניברסיטת ג'פרסון בפילדלפיה תמורת סכום מוערך של 20 מיליון דולר.
גם אמנות פיסולית תופסת מקום בולט באוסף, מוצגת בגלריות פנימיות ולאורך השבילים החיצוניים.
בין הפסלים שעבודותיהם מיוצגים באוסף הקבוע נמנים ונסה גרמן, פול מנשיפ, רוקסי פיין, מארק די סוברו וג'יימס טורל.
בינואר 2014 רכשה קריסטל ברידג'ס את בית באכמן-וילסון, שתוכנן על ידי האדריכל פרנק לויד רייט.
הבית בניו ג'רזי פורק והועבר לבנטונוויל.
יצירות נבחרות באוסף המוזיאון לפי סדר כרונולוגי
מוזיאון קרולר-מילר (בהולנדית: Kröller-Müller Museum) הוא מוזיאון אמנות וגן פסלים, בפארק הלאומי הוכה פלוהה, הולנד.
המוזיאון, שנוסד על ידי אספנית האמנות הלן קרולר-מילר בשטחים הנרחבים של אחוזתם לשעבר שלה ושל בעלה (כיום הפארק הלאומי), נפתח בשנת 1938. המוזיאון מחזיק באוסף הציורים השני בגודלו של וינסנט ואן גוך, אחרי מוזיאון ואן גוך.
מוזיאון קרולר-מילר נוסד על ידי הלן קרולר-מילר, אספנית אמנות נלהבת, אשר הייתה אחת הראשונות שהכירו בגאונותו של וינסנט ואן גוך ואספו את יצירותיו.
בשנת 1935 תרמה את כל האוסף שלה.
בשנת 1938 נפתח המוזיאון, שתוכנן על ידי אנרי ון דה ולדה.
גן הפסלים נוסף בשנת 1961 ואגף התערוכה החדש, שעוצב על ידי וים קוויסט, נפתח בשנת 1977.
האוסף מכיל ציורים חשובים בעיקר מהמאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, מודרניסטים, פוטריסטים, דה סטייל ועוד.
במוזיאון אוסף משמעותי של ציורים מאת וינסנט ואן גוך, ביניהם, מרפסת בית הקפה בלילה ועל סף הנצח.
מה שהופך אותו לאוסף השני בגודלו של ציורי ואן גוך בעולם.
מלבד ציוריו של ואן גוך, בין יצירותיו הבולטות ניתן למנות עבודות של פיט מונדריאן, ז'ורז' סרה, אודילון רדון, ז'ורז' בראק, פול גוגן, לוקאס קראנאך, ג'יימס אנסור, חואן גריס, בארט ואן דר לק, ויליאם דגוב דה נונק ופבלו פיקאסו.
מוזיאון קרולר-מולר מפורסם גם בזכות גן הפסלים מהגדולים באירופה, המשתרע על פני יותר מ-300,000 מטרים רבועים, ומציג אוסף נרחב של פסלים מודרניים ועכשוויים.
הגן משקף את תפיסתה של הלן קרולר-מילר לגבי סימביוזה בין אמנות, אדריכלות וטבע.
האוסף כולל יצירות של אוגוסט רודן, הנרי מור, ז'אן דובופה, מארק די סוברו, לוצ'ו פונטנה, קלאס אולדנבורג ועוד רבים.
ביתן ריטפלד, שנבנה על ידי חריט ריטפלד בשנת 1965, ממוקם גם הוא בגן הפסלים.
בשנת 1955, עיצב חריט ריטפלד ביתן בסגנון הדה סטייל לתצוגת פסלים קטנים בתערוכת '
הפיסול הבינלאומית השלישית בפארק סונסביק בארנהם.
הוא נועד להיות מבנה זמני ופורק לאחר סיום התערוכה.
עשר שנים לאחר מכן, ביוזמתם של כמה אדריכלים הולנדים, מצא הבניין בית קבע תחת שם חדש בגן הפסלים של מוזיאון קרולר-מילר.
ב-8 במאי 1965 נחנך הביתן רשמית בתערוכת פסלים מאת ברברה הפוורת'.
מאוחר יותר הוא פורק עקב נזק חמור, אך בשנת 2010 המוזיאון בנה את המבנה מחדש תוך שימוש בחומרים חדשים, תוך שמירה על תכנון קרוב ככל האפשר לעיצובו המקורי של ריטפלד.
קיאסמה (או כיאסמה) (בפינית: Nykytaiteen museo Kiasma) הוא מוזיאון לאמנות עכשווית בהלסינקי, פינלנד.
שמו קיאסמה, היא המילה הפינית לתצלובת האייה, מרמז לרעיון הקונספטואלי האדריכלי שלו שנוסח על ידי סטיבן הול.
קיאסמה היא חלק מהגלריה הלאומית הפינית, והיא אחראית על אוסף האמנות העכשווית של הגלריה.
בשנת 1992 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון בניין למוזיאון לאמנות עכשווית.
התחרות הייתה פתוחה רק לאדריכלים מהמדינות הנורדיות והבלטיות, בנוסף לכך הוזמנו להשתתף ארבעה אדריכלים ממקומות אחרים, אם כי נדרשו להגיש את הצעותיהם בעילום שם.
סטיבן הול מארצות הברית, אלוורו סיזה מפורטוגל, קופ הימלבו מאוסטריה וקאזו שינוהרה מיפן.
תוצאות התחרות הוכרזו בשנת 1993, וההצעה הזוכה, שכותרתה קיאסמה מאת סטיבן הול, נבחרה מתוך 516 הצעות שהוגשו.
עבודות הבנייה החלו בשנת 1996, והמוזיאון נפתח במאי 1998.
על פי תכנונו של הול, נפח הבניין המזרחי הוא מסה מעוותת ומעוקלת שפניה הדרומיים והמזרחיים נחתכים במקום בו הם פוגשים את המרקם העירוני.
מקבילתה המערבית, לעומת זאת, היא צורה אורתוגונלית טיפוסית יותר.
שתי הצורות נפגשות בקצה הצפוני של האתר, שם הן מצטלבות עם מימי בריכת השתקפות.
ההצטלבות הזו לצד ההצטלבות של המוזיאון עם העיר כפי שראה זאת הול הם האנלוגיה לקיאסמה.
קיאסמה נסגר לצורך שיפוצים בספטמבר 2014 לאחר שנתגלו בו ליקויי בנייה רבים ונפתח מחדש במרץ 2015.
האוספים כוללים יצירות של כ-8,000 אמנים, בעיקר מהמדינות הנורדיות והבלטיות.
מוזיאון קימבל לאמנות בפורט וורת', טקסס, הוא מוזיאון לאמנות המחזיק באוסף נחשב לצד תערוכות אמנות נודדות.
המוזיאון נקרא על שם קיי ולמה קימבל, שעל בסיס האוסף הפרטי שלהם הוקם המוזיאון לצד מימון הבניין מעיזבונם.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל האמריקאי לואי קאהן והוא נחשב לאחת מיצירות האדריכלות המשמעותיות ביותר של האדריכל ושל התקופה.
המבנה בולט במיוחד בזכות האור הטבעי על פני תקרות הגלריות המקומרות שלו.
קיי קימבל הייה איש עסקים עשיר מפורט וורת' אשר בנה אימפריה של למעלה מ-70 חברות במגוון תעשיות.
הוא נישא לוולמה פולר, שהציתה את התעניינותו באיסוף אמנות.
הם הקימו את קרן קימבל לאמנות בשנת 1935, ועד מותו בשנת 1964, הזוג צבר את מה שנחשב למבחר הטוב ביותר בדרום מערב ארצות הברית של יצירות אמנות של הציירים הגדולים.
קיי הוריש חלק ניכר מעיזבונו לקרן האמנות קימבל, וולמה הורישה גם היא את חלקה בעיזבונו לקרן, עם ההנחיה המרכזית "לבנות מוזיאון מהשורה הראשונה".
מועצת הנאמנים של הקרן מינה את ריצ'רד פארגו בראון, אז מנהל מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, כמנהל המייסד של המוזיאון, עם משימה לבנות בניין שיאכלס את אוסף האמנות של משפחת קימבל.
עם קבלת התפקיד, הצהיר בראון כי הבניין החדש צריך להיות יצירת אמנות בפני עצמו, "פנינה ממש כמו אחת מציורי רמברנדט או ואן דייק השוכנים בו".
המוזיאון המוצע קיבל שטח של 3.8 דונם ברובע התרבות של פורט וורת', שכבר אכלס ביתם מוזיאונים נוספים, ביניהם, מוזיאון האמנות המודרנית של פורט וורת', ומוזיאון אמון קרטר, המתמחה באמנות המערב האמריקאי.
בראון דן במטרות המוסד ובבניין החדש שלו עם הנאמנים וביוני 1966 סיכם אותן ב"הצהרת מדיניות" בת ארבעה עמודים וב"תוכנית קדם-אדריכלית" בת תשעה עשר עמודים.
באוקטובר 1966 לאחר ראיונות עם מספר אדריכלים בולטים, בחר המוזיאון בלואי קאהן.
בניית המוזיאון החלה בקיץ 1969. הבניין החדש נפתח באוקטובר 1972 וזכה עד מהרה למוניטין בינלאומי.
בשנת 1989, הודיע מנהל המוזיאון דאז, טד פילסברי על תוכנית להרחיב את בניין המוזיאון כדי להכיל את האוסף המוגדל שלו, אך התוכנית ננטשה עקב התנגדות עזה לכל שינוי משמעותי במבנה המקורי של לואי קאהן.
בשנת 2007, משפחת קימבל פתרה את הבעיה והכריזה על תוכנית לבניית בניין נוסף ונפרד מעבר לרחוב.
הדבר אמנם לא שינה את המבנה של קאהן, אך הוא כן שינה באופן משמעותי את כוונתו של קאהן, מכיוון שקאהן תכנן את הבניין כך שניתן יהיה לגשת אליו מהמדשאה, והמבנה החדש שינה את התוכנית הזו באופן משמעותי.
המבנה החדש, שעוצב על ידי רנצו פיאנו, נפתח לציבור בנובמבר 2013.
בשנת 1966, עוד לפני שהמוזיאון בכלל נבנה, כלל המנהל המייסד בראון את ההנחיה הזו בהצהרת המדיניות שלו: "המטרה תהיה מצוינות מוחלטת, לא גודל האוסף." בהתאם לכך, אוסף המוזיאון כיום מורכב מכ-350 יצירות אמנות בלבד, אך באיכות גבוהה באופן יוצא דופן.
האוסף האירופי הוא הנרחב ביותר במוזיאון וכולל את ציורו הידוע הראשון של מיכלאנג'לו והיחיד המוצג בארצות הברית, "ייסורי הקדוש אנטוניוס".
יצירות מהתקופה הקלאסית כוללות עתיקות ממצרים העתיקה, אשור, יוון ורומא.
האוסף האסייתי כולל פסלים, ציורים, פסלי ברונזה, קרמיקה ויצירות אמנות דקורטיביות מסין, קוריאה, יפן, הודו, נפאל, טיבט, קמבודיה ותאילנד.
אמנות פרה-קולומביאנית מיוצגת על ידי עבודות מאיה בקרמיקה, אבן, צדף וירקן, פיסול אולמקי, זפוטקי ואצטקי, כמו גם יצירות מתרבות וארי.
האוסף האפריקאי מורכב בעיקר מפסלי ברונזה, עץ וטרקוטה ממערב ומרכז אפריקה, כולל דוגמאות מניגריה, אנגולה וקונגו.
על מנת לשמור על גבולות גזרה עם המוזיאונים השכנים, המוזיאון לאמנות מודרנית של פורט ווסת' ומוזיאון אמון קרטר, המוזיאון מחזיק רק בכמה יצירות שנוצרו לאחר אמצע המאה ה-20, וכלל לא מחזיק באמנות אמריקאית.
המוזיאון מכיל גם ספרייה גדולה עם למעלה מ-59,000 ספרים, כתבי עת וקטלוגים של מכירות פומביות, הזמינים כמשאב להיסטוריונים וסטודנטים.
לאחר חיפוש נרחב שכלל ראיונות עם אדריכלים ידועי שם כמו מרסל ברויאר, מיס ואן דר רוהה, פייר לואיג'י נרווי, גורדון בונשפט ועוד, הצעתו של לואי קאהן נבחרה.
מנקודת מבטו של קאהן, בראון היה לקוח אידיאלי.
בראון היה מעריץ של עבודתו של קאהן במשך זמן מה, והגישה שציין לבניין תאמה מאוד את זו של קאהן, ובמיוחד את הדגש על אור טבעי.
מכיוון שלקאהן היה מוניטין של חריגות משמעותיות בזמן ובעלויות, הוחלט כי קאהן יהיה אחראי רק על שלב התכנון אך על שלבי הבנייה והפיקוח יהיה אחראי אדריכל מקומי בשם פרסטון מ.
ההחלטה הובילה לסכסוך בין קאהן להנהלת המוזיאון משום שקאהן סבר שתכנון לעולם אינו גמור עד שהבניין נבנה.
קאהן אמר פעם, "הבניין נותן לך תשובות כשהוא גדל והופך לעצמו".
נאמני המוזיאון יישבו את הסוגיה בכך שהחליטו שגרן ידווח ישירות אליהם במקום לקאהן, אך לקאהן שמורה המילה האחרונה על העיצוב.
קאהן התבקש לבנות את מוזיאון קימבל בגובה של לא יותר מ-12 מטרים, כך שלא יפריע לנוף ממוזיאון אמון קרטר.
בתחילה הציע בניין נמוך אך מרווח מאוד בגודל 137 מטר מרובע, אך בראון דחה את ההצעה והתעקש על מבנה קטן בהרבה, החלטה שהייתה לה השלכות מספר שנים מאוחר יותר, כאשר הצעה להרחבת הבניין עוררה סערה.
המוזיאון מורכב מ-16 קמרונות מקבילים שאורכם 30.6 מטר, גובהם 6 מטר ורוחבם 6 מטר (מידות פנימיות).
תעלות נמוכות מפרידות בין הקמרונות.
לכנף הצפונית והדרומית כל אחת שישה קמרונות, כאשר הקמרונות המערביים פתוחים כפורטיקו.
בחלל המרכזי ארבעה קמרונות, כאשר המערבי פתוח כמרפסת כניסה הפונה לחצר.
הגלריות ממוקמות בקומה העליונה של המוזיאון כדי לאפשר גישה לאור טבעי.
חללי שירות כספות וכן גלריה אחת בודדת תופסים את קומת הקרקע.
לכל קמרון יש חריץ לאורך קודקודו כדי לאפשר חדירת אור טבעי.
קאהן השתמש במספר טכניקות כדי להעניק לגלריות אווירה מזמינה.
קצות הקמרונות, העשויים מגושי בטון, מצופים טרוורטין מבפנים ומבחוץ.
במוזיאון שלוש חצרות עם קירות זכוכית המכניסות אור טבעי לחללי הגלריה.
אחת מהן חודרת דרך רצפת הגלריה ומכניסה אור טבעי לסטודיו לשימור בקומת הקרקע.
קאהן תכנן את החצר כך כשהמבקר מתקרב לכניסה הראשית, עובר על פני מדשאה מוקפת בבריכות עם מים זורמים, נכנס לחצר פנימית דרך חורשת עצים.
קול הצעדים על שביל החצץ מהדהד מהקירות משני צידי החצר ומועצם מתחת לתקרה המעוקלת של מרפסת הכניסה.
לאחר ההכנה העדינה הזו, המבקר נכנס למוזיאון השקט כשאור מתפשט על תקרתו.
העיצוב הראשוני של קאהן לגלריות התבסס על קמרונות חבית זוויתיים עשויים לוחות בטון עם חריצי אור בחלק העליון.
בראון אהב את חריצי האור אך דחה את העיצוב הספציפי משום שהתקרות שלו היו בגובה 9 מטרים, גבוה מדי עבור המוזיאון שדמיין.
מחקר נוסף שערך מרשל מאיירס, אדריכל הפרויקט של קאהן במוזיאון, גילה כי שימוש בעקומה ציקלואידית עבור קמרונות הגלריה יפחית את גובה התקרה.
העקומה הציקלואידית השטוחה יחסית תיצור גלריות אלגנטיות שיהיו רחבות ביחס לגובהן, מה שיאפשר להוריד את גובה התקרה ל-6 מטרים, וחשוב מכך, עקומה זו תאפשר פיזור טוב יותר של האור טבעי על פני כל תקרת הגלריה.
קאהן הסכים לכך בלבד שהתאפשר לו לעצב את המוזיאון עם גלריות שדמו לקמרונות הרומיים העתיקים שהעריץ.
הקליפות הדקות והמעוקלות שנדרשו לגג היו מאתגרות לבנייה, וקאהן זימן את המהנדס אוגוסט קומנדנט שהיה מומחה לבטון.
קאהן התייחס בדרך כלל לצורת הגג של המוזיאון כקמרון, אך קומנדנט סבר שמדובר למעשה במבנה קליפה שמשחקת את תפקידה של קורה.
שני המונחים, קמרון וקליפה, משמשים בספרות מקצועית המתארת את המוזיאון.
קמרונות אמיתיים, כדוגמת הקמרונות הרומיים, יקרסו אם לא יתמכו בהם לכל אורכו של כל צד.
קאהן, שלא הבין במלואן את יכולותיהם של קליפות בטון מודרניות, תכנן בתחילה לכלול עמודי תמיכה רבים יותר ממה שהיה נחוץ לגגות הגלריה.
אך קומנדנט הצליח להשתמש בבטון דרוך שעוביו היה רק חמישה סנטימטרים כדי ליצור "קמרונות" הזקוקים לעמודי תמיכה רק בארבע פינותיהם.
קאהן הציב אחד מהקליפות הללו בחזית כל אחד משלושת האגפים כמרפסת או פורטיקו, כלומר בלי מילוי הקירות בין העמודים) כדי להמחיש כיצד נבנה הבניין.
האפקט היה, במילותיו, "כמו פיסת פסל מחוץ לבניין."
להכנת התקרות נבנו תבניות בעלות צורה ציקלואידית עשויות מדיקט, משוחות בשמן ונפתחות באמצעות צירים, כך שניתן יהיה לעשות בהן שימוש חוזר ובכך להבטיח עקביות.
כדי למנוע מהקליפות להתמוטט בחריצי האור הארוכים בקודקודיהן, הוכנסו מוטות בטון במרווחים של 3 מטרים.
קשת בטון עבה יחסית נוספה לכל קצה של הקליפות כדי להקשיח אותן עוד יותר.
כדי להבהיר שהקונכיות המעוקלות נתמכות רק בארבע פינותיהן ולא על ידי הקירות שבקצוות הקמרונות, הוכנסו קשתות דקות מחומר שקוף בין הקשתות לדפנות הקצה המייצרות ניתוק בין היקר לתקרה.
בנוסף, רצועה שקופה ארוכה הונחה בין התחתית הישרה של הקליפות לבין הקירות החיצוניים לכל אורכן של הגלריות גם כאן כדי להראות שהקליפות אינן נתמכות על ידי קירות אלה.
בנוסף לחשיפת אופי המבנה, מאפיינים אלה מכניסים אור טבעי נוסף לגלריות באופן בטוח לציורים.
גגות הקמרונות מבחוץ, כוסו בציפוי עופרת בהשראת ציפוי העופרת של הגגות המעוקלים המורכבים של ארמון הדוג'ה ובזיליקת בזיליקת סן מרקו בוונציה, איטליה.
מערכת חלונות התקרה במוזיאון זכתה לשבחים רבים.
היא הוגדרה כ"מערכת חלונות גג שאין שני לה בהיסטוריה של האדריכלות", "אחד החללים היפים ביותר שנבנו אי פעם"...
עם אורו הכסוף המדהים והאתרי", עוד נכתב "האור בגלריית קימבל קיבל איכות כמעט אתרית, והוא הגורם המבדיל את תהילתה מאז".
קאהן יחד עם מעצב התאורה ריצ'רד קלי חקרו למעלה מ-100 גישות בחיפושם אחר מערכת חלונות גג מתאימה.
המטרה הייתה להאיר את הגלריות באור טבעי עקיף תוך מניעת כל אור שמש ישיר, אשר עלול לפגוע ביצירות האמנות.
קלי קבע כי ניתן להשתמש במסך מחזיר אור עשוי אלגון מחורר בעל עקומה ספציפית כדי לפזר אור טבעי באופן שווה על פני העקומה הציקלואידית של התקרה.
מומחה מחשבים נשכר כדי לקבוע את הצורה המדויקת של עקומת המסך, מה שהפך אותו לאחד האלמנטים האדריכליים הראשונים שעוצבו בטכנולוגיית מחשב.
באזורים בהם לא מוצגים יצירות, כמו הלובי, הקפיטריה והספרייה, כל החלון מחורר, מה שמאפשר לאנשים שעומדים מתחת להציץ בעננים חולפים.
בחללי הגלריה, החלק המרכזי של החלון, הנמצא ישירות מתחת לשמש, הוא מוצק, בעוד שהשאר מחורר.
משטחי הבטון של התקרה קיבלו גימור מיוחד כדי לסייע עוד יותר בהחזרת האור.
התוצאה היא שהשמש הטקסנית החזקה נכנסת לחריץ צר בחלק העליון של כל קמרון ומוחזרת באופן שווה ממסך מעוקל על פני כל תקרת הבטון המלוטשת.
בשנת 1989, הודיע מנהל המוזיאון טד פילסברי, יורשו של בראון, על תוכניות להוסיף שני אגפים לקצה הצפוני והדרומי של הבניין וכי בחר באדריכל רומלדו ג'ורגולה לתכנן אותם.
ההודעה עוררה סערה וגל מחאות.
מבקרים ציטטו את "תוכנית הקדם-אדריכלות" של בראון הקובעת כי "צורת הבניין צריכה להיות כה שלמה ביופייה שתוספות יפגעו בצורה זו".
קבוצת אדריכלים בולטים חתמה על מכתב המכיר בצורך בשטח נוסף, אך טוען כי התוספת המוצעת תפגע בפרופורציות של המקור.
הם ציינו שכאשר קאהן עצמו נשאל על אפשרות של הרחבה עתידית, הוא אמר כי היא צריכה "להתרחש כמבנה חדש ולהיות ממוקם הרחק מהמבנה הנוכחי מעבר למדשאה".
אלמנתו של קאהן, אסתר קאהן, פרסמה מכתב ובו הביעה רגשות דומים, וציינה כי "יש מקום באתר לבניין נפרד, שניתן לחבר אותו למוזיאון הנוכחי".
ההצעה נגנזה כעבור מספר חודשים.
בשנת 2006, רעיון ההרחבה עלה שוב בפגישה של חבר הנאמנים, מנהלי המוזיאון וסו אן קאהן, בתו של לואי קאהן ומתנגדת קולנית לתוכנית ההרחבה המקורית.
ההצעה החדשה תאמה בדיוק את מחשבותיו של לואי קאהן וכיוונה לבניין נפרד.
באפריל 2007 הודיע המוזיאון כי רנצו פיאנו נבחר לתכנן את הבניין החדש.
פיאנו עבד בצעירותו במשרדו של קאהן לפני שביסס לעצמו מוניטין כאחד מאדריכלי המוזיאונים המובילים בעולם.
תוכניות המבנה החדש פורסמו במאי 2010. המבנה, ששטחו 7,900 מטרים רבועים, ישלים את הבניין המקורי אך לא יחקה אותו.
בניגוד למקור, הקווים שלו יהיו ישרים אך גם הוא יהיה מורכב מנפחים דומים, גלריות ארוכות, חומרי בנייה דומים, וגם בו יושם דגש על תאורה טבעית איכותית.
עם זאת, היו לו שלושה מפרצים כאשר המפרץ האמצעי מרוחק מהשניים האחרים.
הבניין החדש, שנקראה ביתן רנצו פיאנו, נחנך רשמית ב-27 בנובמבר 2013.
קאהן שהוטרד באופן עקרוני מהשפעת המכוניות על העיר והתנגד לרעיון של העמדת מבנים כלפי מגרשי החנייה, הציב את מגרש החניה הראשי בחלקו האחורי של הבניין, מתוך כוונה שהמבקרים יוכלו להסתובב סביב הבניין ולהיכנס דרך גינון מתוכנן בקפידה.
רוב המבקרים, לעומת זאת, נכנסו דרך הדלת האחורית בקומת הקרקע, והחמיצו את חוויית הכניסה שקאהן תכנן.
לשם כל תכנן פיאנו בבניין החדש חניון תת-קרקעי, לאחר שהמבקרים עולים לקומת הגלריה של הבניין החדש, הם יכולים לצאת ממנה וללכת על פני הדשא והחצר בכדי להיכנס לבניין המקורי כפי שתכנן קאהן.
מוזיאון מילדרד ליין קמפר לאמנות הוא מוזיאון אמנות הממוקם בקמפוס של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, במסגרת בית הספר לעיצוב ואמנויות חזותיות ע"ש סם פוקס של האוניברסיטה.
המוזיאון נוסד בשנת 1881 כבית הספר ומוזיאון האמנויות היפות של סנט לואיס, ושכן בתחילה במרכז העיר סנט לואיס.
זהו מוזיאון האמנות העתיק ביותר ממערב לנהר המיסיסיפי.
המוזיאון מציג ציורים, פסלים, הדפסים, מיצבים ותצלומים אירופאים ואמריקאים מהמאות ה-19, ה-20 וה-21. האוסף כולל גם כמה עתיקות מצריות ויווניות.
בשנת 2006 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי, שתוכנן על ידי חתן פרס פריצקר פומיהיקו מאקי.
בשנת 2018 נסגר המוזיאון לשיפוץ כחלק מתוכנית שיפוץ קמפוס האוניברסיטה, בעלות של 360 מיליון דולר.
שנה לאחר מכן, הוא נפתח מחדש עם חזית פלדת אל-חלד מלוטשת חדשה בגובה 10 מטרים, גן פסלים וכמעט 50 אחוז יותר שטח תצוגה ציבורי.
המוזיאון הוקם בשנת 1881 כחלק מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, תחת השם בית הספר ומוזיאון האמנויות היפות של סנט לואיס.
אייבס היה המנהל הראשון של המוזיאון, ובמהלך כהונתו, האוסף התמקד באמנים אמריקאים עכשוויים, ובמיוחד ביצירות של ויליאם מריט צ'ייס.
בשנת 1905, תרם הבנקאי מסנט לואיס, צ'ארלס פרסונס, את האוסף הפרטי שלו למוזיאון.
אוסף זה, שכלל יצירות של פרדריק אדווין צ'רץ', ביסס את המוזיאון כמוסד מרכזי של אמנות אמריקאית עכשווית.
בשנת 1906 הועבר המוזיאון לארמון האמנויות היפות בפורסט פארק, שם שכן עד 1909, אז הוערך ערכו רשמית ב-700,000 דולר.
באותה שנה הוקם מוזיאון העיר לאמנות, והחל לרכוש יצירות אמנות משלו במימון גביית מס אזרחי ייחודי, בנפרד מאוסף האוניברסיטה הפרטי.
נכון לסוף שנת 1931, אוסף האמנות של האוניברסיטה היה נרחב, יקר ערך, אך חסר שם וחסר בית.
בין נכסיה נכללו אוסף צ'ארלס פארסונס וכן יצירות של צ'ייס, פרדריק רמינגטון, אנדרש סורן, רוזה בונר ורבים אחרים.
כל אלה הושאלו למוזיאון האמנות העירוני, הוצגו במקום כלשהו בקמפוס, הוצגו בביתו של צ'נסלור ת'רופ, או אוחסנו.
שווי האוסף הוערך ב-1,000,000 דולר, בדומה לאלו של הרווארד, פרינסטון וייל.
בשנת 1941, פרופסור להיסטוריה של האמנות, יליד רוסיה, בשם ה.
ינסון, הצטרף לאוניברסיטה כפרופסור בבית הספר לאמנויות יפות של סנט לואיס, והוביל את חידוש אוסף האמנות עם דגש מחודש על יצירות אמנות אירופאיות עכשוויות, ובמיוחד ברכישת יצירות קוביזם, אקספרסיוניזם וסוריאליזם.
תוכניתו של ינסון למכור קנבסים פופולריים כמו "A Rise for the Timber" של פרדריק רמינגטון בגלריות של משפחת קנדה בניו יורק עוררה תגובות בעיתון המקומי, שתהו מדוע לא ניתנה עדיפות לתושבי סנט לואיס.
ינסון מכר 120 יצירות אמנות, שמר 80, ורכש 40 יצירות של מודרניסטים אירופאים דרך גלריות קנדה: פאול קלה, חואן גריס, תיאו ואן דוסבורג ועוד.
ינסון גם דאג להקים בית קבע לאוסף המוזיאון.
הוא עזב בשנת 1948, אך בשנת 1960 עבר המוזיאון לאולם שטיינברג, הממוקם בקמפוס הראשי של האוניברסיטה.
באותה תקופה, שונה שמו של המוזיאון לגלריית האמנות של אוניברסיטת וושינגטון.
המוזיאון המשיך להתמקד ברכישת יצירות עכשוויות, כולל יצירות של ג'קסון פולוק, רוברט ראושנברג וג'ני הולצר.
בשנת 2004 שונה שמו של המוזיאון שוב, הפעם למוזיאון מילדרד ליין קמפר לאמנות.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2006, עבר המוזיאון לבניין חדש הסמוך לאולם שטיינברג הישן.
הבניין תוכנן על ידי פומיהיקו מאקי, ומשמש גם כביתם של ספריית האמנות והאדריכלות של אוניברסיטת וושינגטון והמחלקה להיסטוריה של האמנות וארכאולוגיה.
מוזיאון קרנגי לאמנות הוא מוזיאון לאמנות בשכונת אוקלנד בפיטסבורג, פנסילבניה.
המוזיאון היה ידוע במקור בשם המחלקה לאמנויות יפות - מכון קרנגי, ושכן בעבר במה שהוא כיום הסניף הראשי של ספריית קרנגי בפיטסבורג.
הגלריה הראשונה של המוזיאון נפתחה לקהל הרחב ב-5 בנובמבר 1895. במהלך השנים, הגלריה גדלה באופן משמעותי ובניין חדש נבנה בשדרת פורבס בשנת 1907. בשנת 1963 שונה השם למוזיאון האמנות - מכון קרנגי.
גודל הגלריה שולש עם הזמן, ובשנת 1986 שמה שונה רשמית לשמה הנוכחי, כדי להדגיש את היותו חלק ממוזיאוני קרנגי לצד מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע, מרכז המדע קרנגי על שם קמין, ומוזיאון אנדי וורהול.
אנדרו קרנגי הגה לראשונה את רעיון הקמת המוזיאון בשנת 1886, במטרה לשמור "תיעוד של התקדמות והתפתחות האמנות הציורית באמריקה".
הגלריה, שנחנכה ב-5 בנובמבר 1895, שכנה בתחילה בסניף הראשי של ספריית קרנגי בפיטסבורג.קרנגי תיאר בתחילה את אוסף המוזיאון ככזה שיכלול את "הציירים הגדולים של המחר".
המוזיאון הורחב משמעותית בשנת 1907 עם תוספת של אולם האדריכלות, אולם הפיסול וגלריות ברוס.
המוזיאון גם מארגן את תערוכת קרנגי הבינלאומית כל כמה שנים.
יצירות חשובות רבות מהתערוכה הבינלאומית נרכשו לאוסף הקבוע של המוזיאון, כולל "ההריסות" מאת וינסלו הומר (1896) ו"הסידור בשחור: דיוקן של סניור פאבלו דה סראסאטה" מאת ג'יימס אבוט מקניל ויסלר (1884).
בשנת 2023, התובע המחוזי של מנהטן החרים מהמוזיאון רישום מאת אגון שילה שכותרתו "דיוקן של אדם" במסגרת חקירה פלילית בנוגע לביזת אוסף פריץ גרונבאום, שנרצח בשואה.
גלריית איילסה מלון ברוס (1907) – נבנתה במקור כדי להציג רפרודוקציות של יציקות ברונזה מפומפיי והרקולנאום.
הגלריה שופצה בשנת 2009, וכיום מוצגים בה יותר מ-500 פריטי אמנות דקורטיבית אמריקאית ואירופאית מתקופות הרוקוקו והנאו-קלאסית של המאה ה-18.
היכל האדריכלות (1907) – מכיל כמעט 140 יציקות גבס בגודל מלא של אלמנטים ממבנים שנמצאו בתרבויות העתיקות והקלאסיות של מצרים, יוון ורומא, ומתקופות הרומנסק, הגותיקה והרנסאנס.
זהו האוסף הגדול ביותר של יציקות גבס של יצירות מופת אדריכליות באמריקה ואחד משלושת הגדולים בעולם, יחד עם אלו של מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון והמוזיאון הלאומי למונומנטים צרפתיים בפריז.
אולם הפיסול (1907) – אולם הפיסול עוצב על פי מקדש הפרתנון ונוצר במקור כדי לאכלס את 69 יציקות הגבס של המוזיאון, המציגות פיסול מצרי, מזרח קרוב, יווני ורומי.
מרכז היינץ לאדריכלות (1993) – מוקדש לאיסוף, חקר ותצוגה של שרטוטים ודגמים אדריכליים.
גלריות סקייף (1974) – גלריות סקייף מציגות את האוסף הקבוע והעיקרי של המוזיאון, וכוללות ציורים, פסלים, עבודות על נייר, סרטים ועבודות וידאו.
הגלריות ממוקמות במבנה מודרניסטי שנבנה בשנת 1974 על ידי אדוארד לאראבי בארנס.
גלריית הפורום – ממוקמת בקומה הראשונה של המוזיאון, ומוקדשת לתערוכות יחיד מתחלפות של אמנות עכשווית.
היא נפתחה ב-3 בנובמבר 1990, בתמיכת הקרן הלאומית לאמנויות – התערוכה הראשונה, פורום 1, הייתה תערוכת יחיד של ג'ף וול כאשר מאז התערוכות ממוספרות ברצף, כך לדוגמה, ביולי 2025 מוצגת התערוכה פורום 90.
מוזיקה (מיוונית עתיקה: μουσική) היא אמנות שמיעתית של סידור צלילים בזמן ואחת מאמנויות הבמה החשובות ביותר בהיסטוריה האנושית.
המוזיקה, סגנונותיה, חשיבותה ואף הגדרת המוזיקה עצמה רגישה למשתנים תרבותיים מורכבים ולהקשרים חברתיים.
המוזיקה כוללת יצירות מסוגים שונים, מיצירות מאורגנות בקפידה, דרך אלתור מוזיקלי ועד צורות אלאטוריות (אקראיות לחלוטין).
ניתן לחלק את המוזיקה לסוגות ותת-סוגות, אולם הגבולות והיחסים בין הסוגות מטושטשים, פתוחים לפרשנות אישית ואף שנויים במחלוקת.
המילה "מוזיקה" נובעת מהמילה היוונית μουσική ("מוסיקי"), "(האמנות) של המוזות".
"מוזה" משמשת כמילה כמעט נרדפת למילה "השראה", במיוחד בחיבור יצירות.
בתקופה הפרה-היסטורית המוזיקה ככל הנראה התבססה על ריתמיקה (קצב) ומלודיה (מנגינה), ההרמוניה באה בשלב מאוחר הרבה יותר.
נראה כי המוזיקה הפרה-היסטורית נוגנה על ידי כלי הקשה (אבנים, מקלות, עצמות, כלי צייד) וקול אנושי.
אין לדעת כיצד באמת נשמעה המוזיקה העתיקה, וחוקרים מסוגלים רק לנחש זאת על פי ממצאים מתקופת האבן הקדומה, כגון עצמות אשר נוקבו חורים בצידן; לרוב מזהים עצמות אלה כחלילים,
אשר ניגנו בהם על ידי נשיפה לתוך צד אחד כמו בשאקוהאצ'י היפני.
גם באתרים ארכאולוגים של תרבות עמק האינדוס נמצאו כלי נגינה, כגון חליל בעל שבעה חורים וסוגים שונים של כלי מיתר.
באוגרית (אזור סוריה של ימינו) התגלו כתבי אוגרית, בניהם נמצא לוח חרס ועליו סימני יתדות המבטאים תווים מהעתיקים בעולם.
בכתבים נמצאו אזכורים גם לכינורות (לירות), מצלתיים ותופים.
נמצאו באותו אזור אף מספר כלי נגינה.
בהודו התפתחה אחת מהמסורות המוזיקליות העתיקות ביותר בעולם.
ניתן למצוא אזכורים של מוזיקה קלאסית הודית ("מרגה") בכתבי-הקודש העתיקים של דת ההינדו, הוודות.
למוזיקה המסורתית של סין היסטוריה הנמתחת על פני כ-3000 שנה ויותר.
המוזיקה היוותה חלק חשוב בחיי התרבות והחברה של יוון העתיקה: מקהלות של גברים ונשים הופיעו לשם בידור, בחגיגות ובטקסים דתיים; למוזיקאים ולזמרים היה תפקיד בולט בתיאטרון של יוון העתיקה.
במאה ה-9, המלומד הפרסי אל-פאראבי כתב ספר שעסק במוזיקה בשם "ספר המוזיקה הגדול" (כתאב אל-מוזיקה אל-כביר, كتاب الموسيقى الكبير).
הוא ניגן על כלי נגינה רבים ומגוונים, ואף המציא כלי נגינה משלו; כמו כן, הוא המציא את המערכת הטונלית הערבית, שעדיין משמשת היום במוזיקה ערבית.
בימי יוון העתיקה התייחסו למוזיקה כאל אלוהית, נעלה ונשגבת.
במוזיקה קיימים 4 מרווחים זכים: פרימה, קוורטה, קווינטה ואוקטבה, אלו הם המרווחים הטבעיים, המצויים בטבע.
היוונים יחסו לספרה 4 חשיבות רבה, מפני שראו בה את הספרה הטבעית המסמלת את הטבע, מה שביסס את המוזיקה כבעלת מעמד אלוהי.
בתקופת רומא העתיקה ירד מעמד המוזיקה.
הרומאים השתמשו במוזיקה בתהלוכות הניצחון שלהם שלא היו חשובות מבחינה דתית והיו בעלות ערך גשמי ולא אלוהי.
המוזיקה הפכה לרקע ולבידור נלווה לחגיגות אלה.
המוזיקה המוקדמת ביותר ששרדה ממוזיקה של ימי הביניים היא הקנטוס פלאנוס המונופוני הליטורגי (כלומר, משמש בטקסים דתיים) של הכנסייה הקתולית מהמאה התשיעית.
צורת הביטוי העיקרית שלה הייתה מזמור גרגוריאני.
לצד מסורת המוזיקה הדתית והמוזיקה הכנסייתית התקיימה גם מוזיקה חילונית, כגון מוטט, בלדה ווירלאי.
בין המלחינים בתקופה זו היו לאונין, פרוטין, מייצגיה היחידים של אסכולת נוטרדאם והארס אנטיקווה הידועים בשמם, וגיום דה מאשו, שהיה ממייצגיה החשובים של תנועת ארס נובה.
רוב המוזיקה ששרדה מאירופה של המאה ה-14 היא חילונית.
החל מאמצע המאה ה-15, מלחינים וזמרים השתמשו בפוליפוניה ביצירות מוזיקליות דתיות.
המצאת הדפוס תרמה להפצת סגנונות מוזיקליים חדשים במהירות ולאזורים נרחבים.
מלחיני מוזיקת רנסאנס בולטים היו ויליאם בירד וג'ובאני פלסטרינה ואורלנדו לאסוס.
עידן מוזיקת הבארוק החל עם האופרות הראשונות ועם הפיכת המוזיקה הקונטרפונקטית לנפוצה.
מלחיני בארוק גרמניים כתבו יצירות להרכבים שכללו כלי קשת, כלי נשיפה ממתכת וכלי נשיפה מעץ, בנוסף למקהלה, עוגב, צ'מבלו וקלאוויקורד.
בתקופת הבארוק הוגדרו מספר צורות מוזיקליות אשר שרדו גם לתקופות מאוחרות יותר, בכלל זה הפוגה, האינוונציה, הסונאטה והקונצ'רטו.
מלחינים חשובים מתקופת הבארוק הם יוהאן סבסטיאן באך, גאורג פרידריך הנדל וגאורג פיליפ טלמן.