tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בפסוק 99 נכתב: "בין בעלי הספר ישנם המאמינים באלוהים ובאשר הורד אליכם ממרומים, ובאשר הורד אליהם, בעודם ענווים לפני אלוהים.
הם אינם מוכרים את אותות אלוהים באפס מחיר.
כל אלה, שמור להם שכרם אצל ריבונים, ואלוהים מהיר חשבון".
החדית' הוא אוסף של הלכות וסיפורים אודות מוחמד ודרך חייו, ומהווה מרכיב עיקרי במחשבה האסלאמית.
היא כוללת אמירות קשות יותר כלפי יהודים מאשר הקוראן ומתייחס אליהם בהקשרים שליליים, בעיקר בקשר יחסיהם לנביא מוחמד, ופחות ביחס למנהגיהם ואמונותיהם.
החדית' עוסק רבות במאבקו של מוחמד ביהודי העיר אל־מדינה, ומתאר אותם לרוב כרשעים, תככנים וחוטאים כלפי מוחמד.
אחת האמירות הקשות ביותר בחדית', שמצוטטת בין השאר באמנת חמאס, היא מייחסת לנביא מוחמד את הדברים הבאים:
ב־2019 הציע השייח' ד"ר יאסר קאדי פרשנות מרחיקת לכת לחדית' האנטישמי.
לדבריו, מדובר בנבואה המיוחסת לאחרית הימים, ולא בציווי מעשי.
לדבריו מוסלמים לא יכולים להיות אנטישמים, ואנשי דת מוסלמים לא פוסקים על פי חדית' זה.
העברים והערבים מסווגים באופן כללי כעמים שמיים, מונח שנלקח מהדיווחים המקראיים על מקורות התרבויות שהיו ידועות לעברים הקדמונים.
אלו הקרובים אליהם ביותר מבחינה תרבותית ומבחינה לשונית נחשבו כצאצאים של האב הקדמון שם, אחד מבניו של נח.
אויבים של העברים הקדמונים לרוב סווגו כצאצאים של האחיין המקולל כנען, נכדו של נח, בנו של חם.
היסטוריונים מודרניים מאשרים את הקרבה של העברים הקדמונים ושל הערבים על בסיס מאפיינים שלרוב מועברים מאב לבן, כמו גנים ומנהגים, כשהקריטריון אותו חקרו הכי הרבה הוא השפה.
נקודות דמיון בין השפות השמיות (משפחה הכוללת את השפה העברית והערבית) וההבדלים שבין השפות השמיות לשפות שמדברים אנשים אחרים מאשרים את המוצא המשותף של העברים ושל הערבים בין האומות השמיות האחרות.
בסביבות המאה ה־16 לפני הספירה התפתחה היהדות כדת המונותאיסטית העיקרית הראשונה.
לפי המסורת היהודית, ההיסטוריה היהודית מתחילה בברית בין אלוהים לבין אברהם, שנחשב עברי.
(העברי הראשון הוא עבר, מאבות אבותם של אברהם).
המקרא מאזכר לעיתים אנשים "ערביים" (או וריאנט של המילה), מהמילה ערבה.
חלק מהערבים הגרים בחצי האי הערבי נחשבים לצאצאיו של ישמעאל, הבן הראשון של אברהם.
בעוד שרוב ההיסטוריונים, אנשי המערב ואף חלק מהמוסלמים מאמינים שהאסלאם התפתח בעָרב במאה השביעית לספירה עם קריאות הקוראן הראשונות של מוחמד; נקודת המבט של האסלאם דרך הקוראן היא שאדם היה המוסלמי הראשון (במובן של האמונה באלוהים ובהתמסרות לאלוהים ולפקודותיו).
האסלאם מכיל מאפיינים משותפים רבים הלקוחים מן היהדות (ומכאן שגם מן הנצרות), כמו האמונה בנביאים מסוימים, כמו משה ואברהם, המשותפים לשתי הדתות.
היהדות והאסלאם ידועים כדתות אברהמיות.
הדת האברהמית הראשונה הייתה היהדות כפי שנעבדה בחצי האי סיני לאחר יציאת מצרים וכפי שהומשכה כשהיהודים נכנסו לארץ כנען, כבשוהׇ והתיישבו בה.
הממלכה לבסוף התפצלה לממלכת ישראל ולממלכת יהודה לפני גלות בבל בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה.
בנו הבכור של אברהם, ישמעאל, נחשב בתפיסה המוסלמית להיות אב כל הערבים.
בנו השני של אברהם, יצחק, נקרא אב כל העברים.
במסורת האסלאמית נתפס יצחק כסב כל בני ישראל וכבן המובטח של אברהם מאשתו העקרה שרה.
בחדית', מוחמד אומר שכארבעים אלף נביאים ושליחים הגיעו מזרעו של אברהם, רובם היו משל יצחק והאחרון בסדרה זו היה ישו הנוצרי.
במסורת היהודית אברהם נקרא "אברהם אבינו".
אצל המוסלמים הוא נחשב אחד מנביאי האסלאם ולאב קדמון של מוחמד דרך ישמעאל.
אברהם נקרא ידיד האלוהים באסלאם וכאמור הוא נחשב נביא באסלאם, יחד עם נח, ישו, מוחמד ואחרים.
במהלך הפצת הדת הראשונית של מוחמד במכה, הוא ראה בנוצרים וביהודים (להם הוא קרא "עם הספר") כבני ברית טבעיים, משום שהם חולקים אותם עקרונות יסוד וציפה לקבל תמיכתם ועזרתם.
עשר שנים אחרי התגלותו הראשונית בהר חירה הגיעה אליו משלחת של נציגים מ־12 החמולות החשובות ביותר של ית'רב (היא אל־מדינה) והציעו לו הגנה פיזית, והזמינו אותו לעיר להיות מתווך ראשי של הקהילה כולה, שנלחמה אחד עם השני כמאה שנים ונזדקקה למקור סמכות.
בין הדברים שעשה מוחמד במטרה ליישב את המחלוקות ארוכות השנים בין שבטי ית'רב היה ניסוח מסמך הידוע כחוקת אל־מדינה.
לקהילה שהוגדרה בחוקת אל־מדינה הייתה נקודת מבט דתית, אך גם עוצבה על ידי השיקולים הפרקטיים ושימרה באופן משמעותי את המסורות המשפטיות של השבטים הערביים הישנים.
מוחמד גם אימץ כמה תכונות של עבודת האל היהודית ומנהגים כדוגמת יום כיפור.
לפי אלפורד ולץ', המנהג היהודי של שלוש תפילות יומיות היה גורם לתפילת אמצע היום האסלאמית, אך המסורת שאימץ מוחמד לתפילה לכיוון צפון (הידועה כקִ֫בְּלַה – בהתחלה הייתה לירושלים ואחר כך שונתה למכה) הייתה נהוגה גם בקבוצות אחרות בחצי האי.
אנשים רבים מית'רב המירו את אמונתם של המהגרים ממכה, ובמיוחד של שבטים פוליתאיסטים ופגניים, אך מעטים היו היהודים שהמירו את דתם.
היהודים דחו את טענת הנבואה של מוחמד, וטענו כי פסוקים מן הקוראן סותרים את התורה.
התנגדותם הייתה מסיבות פוליטיות ודתיות כאחד, משום שיהודים רבים בית'רב היו בעלי קשרים הדוקים עם עבדאללה אבן אוביי, שהיה לטובת היהודים והיה נהפך לנסיך ית'רב לולא הופעת מוחמד.
מארק כהן הוסיף שמוחמד הופיע "מאות לאחר סיום הנבואה המקראית" ו"הציג את מסרו בדרך הזרה ליהודים במבנהּ ובשפתה".
הרמב"ם, מלומד יהודי, התייחס למוחמד כנביא שקר.
יותר מזה, הרמב"ם טען כי עצם העובדה שמוחמד טען שהוא נביא היא מה שפוסלת אותו, כיוון שהיא סותרת את נבואתו של משה, את התורה ואת התורה שבעל־פה.
טענתו גם הייתה שהעובדה שמוחמד היה אנלפבית פוסלת אותו מלהיות נביא.
היהודים קיבלו שוויון מלא למוסלמים בחוקת אל־מדינה בתמורה לנאמנות פוליטית.
הם הורשו לעסוק בתרבותם ובדתם.
עם זאת, ככל שמוחמד נתקל בהתנגדות רבה יותר מצד היהודים, כך אימצו המוסלמים נקודת מבט שלילית יותר כלפי היהודים.
היהודים הואשמו שהפרו את חוקת אל־מדינה על ידי סיוע לאויבי הקהילה, דבר שהוביל לקרבות כדוגמת קרב בדר וקרב אֻחֻד.
קרבות אלו הסתיימו בניצחון מוסלמי ובהגליה של בנו קינקאע ובנו נדיר, שניים משלושת השבטים המרכזיים בית'רב.
שתי הדתות, בניגוד לנצרות, מלמדות כי עבר, איוב ויוסף היו נביאים.
עם זאת, לפי דעה אחת בתלמוד הבבלי סיפור איוב "לא היה ולא נברא אלא משל היה".
כמו כן האסלאם מכיר בשלל נביאים נוספים שאינם מופיעים ביהדות, כמו ישו (המכונה "עיסא"), ואישים נוספים שנחשבו כנביאים על פי מסורות בחצי האי ערב.
החל מכיבושי האסלאם במאה ה־7 קהילות יהודיות רבות מצאו את עצמן תחת שלטון מוסלמי של שושלות שונות.
יהדות ארצות האסלאם ידעה תקופות של ביטחון יחסי תחת שלטון האסלאם ולעומת זאת תקופות של רדיפות.
מעמדה המשפטי התבסס על פי רוב (עד העת המודרנית) על חוזה עומר.
בחצי האי האיברי, תחת שלטון מוסלמי, יכולים היו היהודים להתקדם במתמטיקה, באסטרונומיה, בפילוסופיה, בכימיה ובפילולוגיה.
תקופה זו ידועה כתור הזהב של יהדות ספרד.
התקופה אופיינה בשגשוג תרבותי ורוחני, אך מנגד כללה לעיתים גם רדיפות כנגד יהודי ארצות האסלאם.
באחד ממקרי האלימות הקשים ביותר של התקופה, פרעות גרנדה של שנת 1066, מרבית קהילת יהודי גרנדה המשגשגת נטבחה.
באופן מסורתי, תחת חוזה עומר, ידועים היהודים החיים בארצות האסלאם (יחד עם הנוצרים) כד'ימים.
ככאלה הם הורשו לעסוק בדתם ולנהל את העניינים הפנימיים שלהם תחת תנאים מסוימים.
היה עליהם לשלם ג'יזיה (מס גולגולת שהוטל על כל הלא־מוסלמים הבוגרים והחופשיים) לממשלה.
היה על הד'ימים אסור להחזיק נשק או להעיד ברוב התיקים בבית המשפט המוסלמי, כיוון שהיו הרבה חוקי שריעה שלא חלו על הד'ימים, כדוגמת אלו שפעלו לפי ההלכה.
טעות נפוצה היא לחשוב שמקור הדרישה ללבוש מְבדל הייתה נפוצה בכל ארצות האסלאם.
מקורה הוא לא מהקוראן או מהחדית' אלא המצאה של השיעה בבגדאד של ימי הביניים המוקדמים, שלאחר מכן נפוצה לאזורים נוספים של עולם האסלאם.
לרוב היה ליהודים חופש בבחירת מקום מגוריהם ועיסוקם, וניסיונות להמרת דתם בכפייה באופן קולקטיבי היו מעטים.
עם זאת, היו המרות דת המוניות כפויות במאה ה־12 תחת שלטון שושלת אל־מוואחידון בצפון אפריקה ובאל־אנדלוס, בפָרַס, ובמקרים אחרים מצומצמים יותר באזורים שונים של העולם המוסלמי.
גם בעת החדשה סבלו יהודים מעוינות מוסלמית, שנשען על תרבות שבטית ועל מסורות מהקוראן.
באיראן במאה ה־19 נאסר על יהודים לצאת בימי גשם לרחוב, כדי למנוע מהמים להעביר את טומאתם למוסלמים.
ב־1888 הוגש לממשלת בריטניה תזכיר לפיו "מחוץ למלאח (הרובע היהודי) על היהודים ללכת יחפים ולהסיר את כיסויי הראש.
מעט מאוד יהודים חיים עדיין בארצות ערב והאסלאם.
באיראן חיה היום הקהילה הגדולה ביותר של יהודים (בשנת 2012 עדיין חיו באיראן כ־8,500 יהודים).
הקהילה מוכרת על ידי הממשלה כמיעוט דתי רשמי, וכמו הזורואסטרים, זכו למושב בפרלמנט האיראני.
יהודים חיים עדיין גם באוזבקיסטן ובטורקיה.
בעת המודרנית, הפעילוּת של התנועה הציונית ובהמשך הסכסוך הישראלי-ערבי הגדירו מחדש והשפיעו על היחסים בין ישראל ומדינות ערב, ובתוך כך גם על אופי היחסים בין האסלאם ליהדות.
במהלך מלחמת העצמאות – שבה תקפו את ישראל חמש מדינות ערביות: מצרים, סוריה, ירדן, לבנון ועיראק – ובעשור שאחריה, כ־850,000 יהודים עזבו או גורשו ממדינות ערב והאסלאם.
האסלאם היא דת המעודדת המרת דת, ופעמים רבות מנסה לאסלם יהודים.
בימי הביניים ידוע על מספר יהודים שהתאסלמו, ואחד הבולטים שבהם הוא סמואל אל־מוגרבי שהיה בנו של רבי יהודה בן עבאס, מחבר הפיוט עת שערי רצון להפתח.
הוא אף חיבר ספר על התאסלמותו, ובו הוא מציג שורת טענות מוסלמיות נגד היהדות.
הספר נקרא אפחאם אל־יהוד (השתקת היהודים).
בעת החדשה יש כמה מומרים לאסלאם מרקע יהודי נודעים כגון מוחמד אסד (נולד כלאופולד וייס), יוסף דרויש ומרים ג'מילה (נולדה כמרגרט מרקוס).
למעלה מ־200 יהודים ישראלים המירו את דתם לאסלאם בין השנים 2000 ו־2008.
מבחינה היסטורית, בהתאם למסורת החוק האסלאמי, היהודים הורשו לשמור על דתם במדינות האסלאם כבני מעמד הד'ימי.
עם זאת, שליטים מסוימים כן כפו המרות דת מסיבות פוליטיות ומסיבות דתיות בהתייחסם לנוער וליתומים.
בתימן הונהגה גזירת היתומים שאילצה את הקהילה היהודית למסור כל יתום יהודי לרשויות שיהפכו אותו למוסלמי.
בתקופת רדיפות אל־מוואחידון כמעט כל יהודי ספרד וצפון מערב אפריקה נהרגו, השורדים – נאלצו להמיר את דתם, או נמלטו לארצות אחרות.
היו אוכלוסיות יהודיות שנאלצו להתאסלם, אך אלה שמרו, למרת הכול, על קשר ועניין עם המסורת היהודית.
קבוצות אלו כוללות את האנוסים, את קבוצת דגתון מטימבוקטו, שהתאסלמו בשנת 1942 כשאסקיא מוחמד קיבל את השלטון בטימבוקטו וציווה על כל היהודים להמיר את דתם לאסלאם או לעזוב, וגם חלק מקהילת יהדות בוכרה שעליהם לחצו להתאסלם ומספר פעמים אף כפו עליהם להתאסלם.
באימפריה הפרסית, בתקופת שלטון השושלת הספווית במאה ה־16 ובמאה ה־17, יהודים הוכרחו להצהיר בפומבי שהם התאסלמו, וניתן להם השם "ג'דיד אל־אסלאם" (מוסלמים חדשים).
בשנת 1661 יצא פסק הלכה אסלאמי המבטל את ההמרות הכפויות, והיהודים חזרו לעסוק ביהדות באופן גלוי.
באופן דומה, על מנת להביא פוגרום לקצו בשנת 1839, יהודי משהד הוכרחו להמיר בהמוניהם את דתם לאסלאם.
הם שמרו את מצוות היהדות בסתר למשך יותר ממאה לפני שחזרו לשמור אותן בגלוי.
בטורקיה, משיח השקר שבתאי צבי הוכרח להמיר את דתו לאסלאם בשנת 1668. רוב מאמיניו נטשו אותו, אך כמה אלפים המירו דתם לאסלאם גם כן, בעוד שהמשיכו לראות עצמם כיהודים.
הם קיבלו את הכינוי "דונמה" (Dönmeh; מילה טורקית שמשמעותה ממיר דת).
חלק מהדונמה עוד נשארים ככאלו, בעיקר בטורקיה.
תופעות גיור הן נדירות בעולם המוסלמי.
זאת בשל העובדה שהיהדות אינה מעודדת גיור, ולרוב אף מְרפה ידי מתעניינים בגיור, ומן הצד השני האסלאם מטיל הגבלות קשות על המבקשים להמיר את דתם.
ביהדות, התפיסה היא שלכל בני אנוש ברית עם האל, ומעודדת את הלא־יהודים לשמור את שבע מצוות בני נח.
מאידך גיסא, האסלאם מטיל הגבלות קשות על המנסים להמיר את דתם: עזיבת האסלאם נקראת "רִ֫דַּה" ומוסלמי שמחליט להמיר את דתו ("מֻרְתַ֫דּ"; בערבית: مـُرْتـَدّ) על פי השריעה חייב במיתה.
בכתבי הרמב"ם מוזכר מוסלמי שהתגייר ונקרא עובדיה.
רזא גב'רי, דייל איראני שביצע את חטיפת טיסה 707 של כיש אייר מטהראן לאי הנופש כיש בספטמבר 1995. הוא נחת בישראל והתגייר לאחר שריצה מאסר בן ארבע וחצי שנים בכלא הישראלי.
הוא התיישב בין יוצאי יהדות פרס באילת.
מקרים נוספים הם של ברוך מזרחי, ערבי יליד צפת שהתגייר ונפל במלחמת העצמאות בפעולת אצ"ל, ואברהם סיני, פעיל חזבאללה שעבר לישראל לאחר מלחמת לבנון הראשונה, התגייר והפך לאדם דתי שומר־מצוות.
יחסי אפגניסטן–ישראל מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין האמירות האסלאמית של אפגניסטן לבין מדינת ישראל.
בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים כלל, בעוד אפגניסטן מעולם לא הכירה בישראל.
על פי הדיווחים, אלפי לוחמי מוג'אהידין בפרט מארגון חיזב א איסלאמי, אשר היה בהנהגת ג'ולבודין הקמטיאר, אומנו על ידי מדריכים ישראליים.
באוקטובר 2005 נערך ראיון על ידי עיתונאי מידיעות אחרונות עם נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי, בו רמז כרזאי על רצון לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בראיון אמר כרזאי "כאשר תהיה התקדמות בתהליך השלום במזרח התיכון, והפלסטינים יקבלו מדינה משלהם, אפגניסטן תשמח לכונן יחסים מלאים עם ישראל".
בראיון גילה כרזאי שהוא פגש את שמעון פרס מספר פעמים, וכינה אותו "איש יקר, לוחם אמיתי לשלום".
במהלך מבצע עופרת יצוקה בו נלחמה מדינת ישראל בממשלת החמאס ברצועת עזה, חתמו בקאבול כ-50,000 אפגנים על עצומה סמלית להילחם בישראל.
בתקופת המבצע נערכו הפגנות רבות נגד ישראל, ובשנת 2009 הגדיר כרזאי את המבצע כ-"ברברי" והשווה אותו לפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
זבולון סימן-טוב, שחי בקאבול וניהל את בית הכנסת היחיד שנותר באפגניסטן, נחשב ליהודי האחרון שעדיין נותר במדינה עד לאותה שנה.
עם זאת, זמן קצר לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-2021, התגלה כי קרובת משפחתו האבודה, טובה מוראדי, הייתה למעשה היהודייה האחרונה באפגניסטן, לאחר שאיש העסקים הישראלי-אמריקאי מרדכי כהנא הוביל את פינויו של סימנטוב לישראל ב-7 בספטמבר 2021 בה מתגוררת משפחתו מאז 1998. מוראדי עלתה גם כן לישראל ב-29 באוקטובר 2021.
לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, הצהיר דובר הטליבאן סוהיל שאהין בראיונו לסוכנות הידיעות הרוסית ספוטניק, "כמובן שלא יהיו לנו שום קשר עם ישראל.
אנחנו רוצים לקיים יחסים עם מדינות אחרות, ישראל לא בין המדינות האלה.
נרצה לקיים יחסים עם כל מדינות האזור והמדינות השכנות, וכן עם מדינות אסיה".
יחסי אסטוניה–שוודיה הם יחסי החוץ שבין אסטוניה לבין שוודיה.
אסטוניה הייתה באופן מלא או חלקי תחת שלטון שוודי בין 1561 ל-1721.
לאסטוניה יש שגרירות בסטוקהולם ו-5 קונסוליות כבוד (באסקילסטונה שעל חוף הים הבלטי, גטבורג, קרלסקרונה, מאלמה וויסבי), ולשוודיה יש גרירות בטאלין ו-2 קונסוליות כבוד (בנרבה וטרטו).
שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת המדינות הבלטיות, כמו גם באיחוד האירופי.
ב-1944 הייתה שוודיה אחת המדינות הראשונות להכיר בשלטון הסובייטי במדינות הבלטיות.
ב-1945, הסגירה שוודיה לברית המועצות 170 חיילי ואפן אס אס מהמדינות הבלטיות אשר ברחו מהצבא האדום ומצאו מקלט בשוודיה.
ב-15 באוגוסט 2011 התנצל באופן רשמי ראש ממשלת שוודיה, פרדריק ריינפלט, בפני ראשי ממשלות אסטוניה, לטביה וליטא, באומרו כי "שוודיה חייבת לשכנותיה הבלטיות "חוב של כבוד" על עצימת עין כלפי הכיבוש הסובייטי של אחרי המלחמה", ודיבר על "רגע חשוך" בהיסטוריית מדינתו.
יחסי אסטוניה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אסטוניה לבין קנדה.
קנדה הכירה באסטוניה לראשונה ב-1922, מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי וכשזו קיבלה עצמאות ב-1991 הייתה קנדה בין המדינות הראשונות להכיר בה מחדש ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים.
קנדה הייתה המדינה הראשונה לאשר בנאט"ו בשנת 2004, את הצטרפותה של אסטוניה לארגון.
בשנת 2007 חתמו שתי המדינות על פטור מוחלט מאשרות כניסה למדינה, אזרחים קנדים רשאים להיכנס לאסטוניה בכל זמן ואזרחים אסטונים רשאים להיכנס לקנדה בכל זמן וללא הגבלה.
אסטוניה מיוצגת בקנדה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה ובאמצעות ארבע קונסוליות כבוד שהיא מחזיקה בטורונטו (2 קונסוליות), ונקובר ומונטריאול.
קנדה אינה מיוצגת באסטוניה בדרג השגרירות אלא דרך שגרירות שהיא מחזיקה בריגה, בירת לטביה.
במישור הקונסולרי מיוצגת קנדה באסטוניה באמצעות קונסולית כבוד שהיא מחזיקה בטאלין.
בשנת 2015, ייצאה קנדה לאסטוניה סחורה בשווי 23.8 מיליון דולר שכללה בעיקר משאיות משלוחים, סרטנים, טלסקופים ואזעקות לבית.
באותה השנה ייצאה אסטוניה לקנדה סחורה בשווי 95 מיליון דולר אמריקאי שכללה בעיקר נפט, שמן, מוצרי טלפוניה, קמח ומזרנים.
יחסי אסטוניה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אסטוניה לבין הרפובליקה הצרפתית.
על פי משרד החוץ הצרפתי "צרפת ואסטוניה מקיימות קשרים הדוקים ודיאלוג פוליטי סדיר." מאז 2014, אזרחים צרפתים יכולים לנסוע ולעבוד בארגון המצטיינים ללוחמה בטרור הסייבר ולהגנה.
בשנת 2016 נחתם הסכם טכני דו-צדדי בתחום ההגנה הקיברנטית.
בשנת 2017, בבריטניה, נרכשו כלי נשק צרפתים על ידי אסטוניה.
אסטוניה היא מדינה חברה מלאה בלה פרנקופוני וצרפתית היא השפה השלישית בתפוצתה באסטוניה, לאחר האנגלית והאסטונית עצמה.
השפה הצרפתית נלמדת בבתי הספר בכל רחבי המדינה וקיים בית ספר תיכון צרפתי "Lycee français de Tallinn".
מאי 1992 - נשיא צרפת פרנסואה מיטראן היה ראש המדינה המערבי הראשון שמבקר באסטוניה לאחר סיום המשטר הסובייטי.
2001 - נשיא צרפת ז'אק שיראק ערך ביקור בטאלין.
ינואר 2013 - נשיא אסטוניה טומאס הנדריק אילווס ביקר בפריז ואורח בארמון האליזה.
יולי 2014 - ביקור של ראש ממשלת אסטוניה טאווי רייוואס.
16 בנובמבר 2016 - ביקור של שר החוץ האסטוני בפריז לרגל 25 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים.
דצמבר 2016 - ביקור של נשיאת אסטוניה קרסטי קליולאיד.
צרפת מיוצגת באסטוניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטאלין, בירת המדינה.
אסטוניה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
אסטוניה מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות 7 קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: בורדו, ליל, ליון, מרסיי, נאנסי, נאנט וטולוז.
יחסי החוץ בין אסטוניה לרוסיה קיימים כבר מאות שנים, וחלק גדול מהתקופות שלטה רוסיה באסטוניה.
האסטונים היו מהעמים האחרונים באירופה שהוטבלו לנצרות.
בשנת 1193 קרא האפיפיור סלסטינוס השלישי לעריכת מסע צלב נגד הפגאניזם בצפון-אירופה.
מאוחר יותר, צפון אסטוניה נכבש על ידי צלבנים דנים, ובשנת 1227, מסדר צלבני גרמני הביס את אחרון כיסי ההתנגדות האסטונים.
אסטוניה הצפונית הייתה תחת כיבוש דנמרק עד 1346, ולאחר מכן אסטוניה נשלטה על ידי ברונים גרמניים.
בשנת 1343, החלו תושבי צפון אסטוניה והאי סארמאה במרד שכונה התקוממות ליל ג'ורג' הקדוש (Jüriöö ülestõus) נגד ברונים גרמניים שהשתלטו על המדינה.
כתוצאה מן המרד נחלשו הדנים בצפון אסטוניה והמלך ולדמר הרביעי מכר את נחלות הדנים באסטוניה למסדר הטבטוני בשנת 1346. למרות ניסיונות רבים למרוד, פשיטות רוסיות שזכו להצלחה בשנת 1481 ובשנת 1558, הברונים הגרמנים המקומיים המשיכו לשלוט באסטוניה.
בשנת 1561, אסטוניה הצפונית נמסרה לשליטה שוודית, בעקבות מלחמת ליבוניה, אולם כעבור 12 שנים חזרה רוסיה הצארית וכבשה אותה במהלך המלחמה הרוסית-שוודית (1590–1595).
בשנת 1625, אסטוניה היבשתית כולה הייתה תחת שליטת שוודיה, ובשנת 1721 הביסה רוסיה את שוודיה במלחמת הצפון הגדולה, ובעקבות כך עברה אסטוניה לשליטת האימפריה הרוסית.
בשנת 1819, המחוזות הבלטיים היו הראשונים באימפריה הרוסית בהם האצילות האוטונומית הרשתה לאיכרים בעלות על אדמות ומעבר לערים.
התנועה קידמה את אימוץ האסטונית כשפת הלימוד בבתי הספר, קיימה פסטיבלים של זמרה בהשתתפות מאות מקהלות וסייעה לפתח ספרות באסטונית.
בעקבות מהפכת 1905 שפרצה ברוסיה, קראו האסטונים לחופש העיתונות והקמת פרלמנט, לזכות הצבעה ולאוטונומיה לאומית.
התוצאות היו צנועות, אך היציבות המתוחה שגברה בין 1905 ל-1917 סייעה לקידום עצמאות כלשהי לחבל האסטוני.
הוקם בית-מחוקקים, אשר אולץ במהרה לרדת למחתרת לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה ותפיסת השלטון באסטוניה על ידי הקומוניסטים.
ועדת הבוגרים של בית המחוקקים הכריזה על רפובליקת אסטוניה העצמאית ב-24 בפברואר 1918, אולם ביום המחרת נכבשה טאלין בידי צבא גרמניה הקיסרי.
באפריל 1919 התארגנה האספה המכוננת (Asutav Kogu) ושימשה בתפקידה עד דצמבר 1920. ב-2 בפברואר 1920, נחתם חוזה טארטו על ידי רפובליקת אסטוניה ורוסיה הבולשביקית, בו ויתרה רוסיה על דרישותיה מאסטוניה והכירה בעצמאותה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, שאפה אסטוניה לנייטרליות בין המעצמות, אך החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-23 באוגוסט 1939, סימנה את תום העצמאות.
ב-14 ביוני 1941 כ-10,000 תושבי אסטוניה מהמעמד הבורגני גורשו לסיביר.
ב-22 ביוני 1941, פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות.
אסטונים רבים בירכו את חייליה בתקווה לזכות שוב בעצמאות.
אסטוניה ערכה בחירות חופשיות עבור 105 חברי המועצה העליונה ב-18 במרץ 1990. כל התושבים היו זכאים להשתתף בבחירות, ובהם המתיישבים הרוסים הרבים וכ-50,000 החיילים והקצינים הסובייטים (ובני משפחותיהם), ששהו על אדמתה.
בשנת 2022, אסטוניה סגרה את הקונסוליה שרוסיה החזיקה במדינה.
החל משנת 2012 חלקה של רוסיה ביבוא מאסטוניה הסתכמם ב-7.3%, ואילו חלקה ביצוא לאסטוניה עמד על 12.1%.
אסטוניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-2 קונסוליות בערים פסקוב וסנקט פטרבורג.
מאידך, רוסיה מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין ו-2 קונסוליות בטרטו ונרבה.
יחסי אפגניסטן–מונגוליה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין מונגוליה.
רוב האוכלוסייה עוסקת בחקלאות ובגידול בקר וצאן.
הכלכלה המונגולית מתרכזת בעיקר בנפט, פחם ונחושת, ותעשיות קטנות של מוליבדן, טונגסטן ופוספט.
בעשור האחרון עוברת מונגוליה שינוי בשיטה הכלכלית שלה - מתעשיות בניהול המדינה כיאה לכלכלה ממשלתית (ריכוזית) לשיטה קפיטליסטית.
כיום ישנם כ-10,000 עסקים עצמאיים במונגוליה, רובם באזור אולן בטור.
באזורים הכפריים, עוסקים עדיין רוב המונגולים בחקלאות וברעיית צאן.
בשנת 2002 ייצאה מונגוליה לאפגניסטן סחורה בשווי 48 אלף דולר אמריקאי, הסחורה הייתה כולה אנזימים, מאז לא ייצאה אפגניסטן למונגוליה אף לא דולר אחד בלבד.
בשנת 2016 ייצאה אפגניסטן למונגוליה סחורה בשווי 1.88 אלף דולר אמריקאי.
הסחורה הייתה כולה (100%) ענבים טריים.
יחסי אפגניסטן–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה ההלנית.
אפגניסטן מיוצגת ביוון על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת יוון.
יוון אינה מיוצגת באפגניסטן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת את יוון נמצאת איסלמבאד, בירת פקיסטן.
בשנת 2001, יוון, כחברה בארגון נאט"ו, הצטרפה לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי ושלחה חיילים יוונים לאפגניסטן על מנת שילחמו כנגד טליבאן ואל-קאעידה.
כמו כן, יוון תומכת בשמירת יחסי החוץ של אפגניסטן, בעיקר בין איראן ופקיסטן.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-2004. בדצמבר 2017, אפגניסטן פתחה את שגרירותה באתונה.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מיוון לאפגניסטן הגיעה לסך 4.74 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה נפט מזוקק, אוטובוסים, טלפונים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן ליוון הגיעה לסך 7.35 אלף דולר אמריקאי והיא כללה טלפונים, מקרינים ושטחים.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מיוון לאפגניסטן הגיעה לסך 677 אלף דולר אמריקאי והיא כללה משאיות, אוטובוסים, טלפונים, נפט מזוקק ועוד.
באותה שנה, אפגניסטן לא ייצאה ליוון אף סחורה.
מאז שהחלה המלחמה באפגניסטן בשנת 2001, חלה עלייה ניכרת בהגירת האפגנים ליוון.
ככל שהמצב הביטחוני באפגניסטן החמיר, אלפי פליטים אפגנים נכנסו ליוון.
ב-2016, אוכלוסיית האפגנים ביוון הוערכה ב-15,000 תושבים, שרובם חיים במחנות פליטים כגון מחנה הפליטים דיאבטה.
ישנם כ-2000 אפגנים שהמתגוררים ביוון, רובם באתונה.
יחסי אפגניסטן–נורווגיה הם היחסים הבילטרליים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין ממלכת נורווגיה.
כ-10,475 תושבים אפגנים מתגוררים בנורווגיה.
כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, שלחה נורווגיה מספר חיילים אל אפגניסטן שיעניקו סיוע ביטחוני במלחמת אפגניסטן.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן לנורווגיה הגיעה לסך 176 אלף דולר אמריקאי והיא כללה שטיחים, מכונות הרמה, מכשירי חימום חשמליים, תכשיטים, פרי הדר, פירות יבשים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מנורווגיה לאפגניסטן הגיעה לסך 1.37 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חלקי מטוסים, כלי תחבורה, טרקטורים, חלקי מכונות משרד, טלפונים, מחשבים, חוטים מבודדים, מכשירי חימום חשמליים, בטריות, דיו, סבון ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן לנורווגיה הגיעה לסך 135 אלף דולר אמריקאי והיא כללה שטיחים, פירות יבשים, תכשיטים, חוברות ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מנורווגיה לאפגניסטן הגיעה לסך 2.38 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה משאיות, טרקטורים, טורבינות גז, טלפונים, מכשירי חימום חשמליים ועוד.
אפגניסטן מיוצגת בנורווגיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באוסלו, בירת המדינה.
עד אוגוסט 2021 נורווגיה הייתה מיוצגת באפגניסטן על ידי שגרירות שהיא החזיקה בקאבול, בירת המדינה.
כיום אין נציגות נורווגית במדינה.
יחסי אפגניסטן–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה של קוריאה.
היחסים בין המדינות כוננו רשמית בשנת 1973.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן לקוריאה הדרומית הגיעה לסך 17 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חלקי מוטות חשמליים, מיקרופונים, שנאים, מוצרי פלסטיק, עטים, מוצרים אפויים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מקוריאה הדרומית לאפגניסטן הגיעה לסך 81.8 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה מים בטעמים, טבק מגולגל, נפט מזוקק, חליפות, מכוניות, אוטובוסים, אופניים, חלקי רכב ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן לקוריאה הדרומית הגיעה לסך 69 אלף דולר אמריקאי והיא כללה טרוורטין, שיש, גבס, חוברות, מכסי פלסטיק, בגדים משומשים, אבני בניין ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מקוריאה הדרומית לאפגניסטן הגיעה לסך 96 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה טבק מגולגל, מים בטעמים, תה, חלב, מכוניות, אוטובוסים, חלקי רכב, מוצרי טקסטיל ועוד.
אפגניסטן מיוצגת בקוריאה הדרומית על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בסיאול, בירת המדינה.
קוריאה הדרומית יוצגה באפגניסטן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקאבול, בירת המדינה.
יחסי אפגניסטן–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שלא מתקיימים בין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו עקב סגירותה היחסית של אפגניסטן בפני העולם וחוסר אינטרסים של שתי המדינות בניהול יחסים אלה.
אזרחים סן מרינזיים מעטים ואחדים בשנה מגיעים לאפגניסטן לביקורים וטיולים, וגם מהם נדרשת אשרה ותשאול ביטחוני מקיף ביותר.
גם סן מרינו מצידה סוגרת את שעריה בפני אזרחים ותיירים אפגניסטן, כשמעטים כאלו מגיעים, אם בכלל.
כאמור, בין שתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים, אך ישנו קשר בין הלאומים הסן מרינזים והאפגנים, לפיכך יש צורך בנתינת שירותים קונסולריים.
שירותים קונסולריים של שתי המדינות ניתן לקבל בשגרירות הקרובה ביותר של המדינה השנייה - השגרירות הסן מרינזית במונגוליה, והשגרירות האפגנית באיטליה.
יחסי אפגניסטן–יפן הם היחסים הדו-צדדיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין יפן, וראשיתם בשנת 1931.
ב-16 בפברואר 1907 ביקר אמיר אפגניסטן איוב ח'אן ביפן כאורח של כבוד של קיסר יפן היהאצ'ירו טוגו לכבוד חגיגת ניצחון אסייתי על האימפריאליזם האירופאי, בעקבות ניצחון יפן במלחמת רוסיה–יפן.
בתחילת 1914, מלך אפגניסטן חביבאללה ח'אן תרם כסף למאמצי השיקום היפנים לאחר רעידות אדמה שהתרחשו במדינה.
כמו כן, יפן התקבלה באופן יפה באפגניסטן.
היסאו טאני , קצין בצבא יפן, ביקר באפגניסטן בשנת 1922. מלך אפגניסטן אמנאללה ח'אן חתם על חוזה ידידות בין שתי המדינות בשגרירות יפן בלונדון ב-19 בנובמבר 1930. אפגניסטן ויפן תכננו במקור לייסד יחסים רשמיים כבר ב-1919, אך התעכבו לאחר שהודו הבריטית עיכבה זאת ויירטה את ההודעות בין הצדדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה אפגניסטן על נייטרליות אך שמרה על קרבה לגרמניה הנאצית.
בריטניה וברית המועצות לחצו עליה לגרש משטחה את הדיפלומטים של מדינות הציר, אך זו סירבה.
בסופו של דבר, בנובמבר 1941, לאחר שהמצב במלחמה השתנה, הפתיעה אפגניסטן ואישרה לדיפלומטים (ובהם שליחי יפן למדינה) להישאר.
ב-1959 ראש ממשלת אפגניסטן מוחמד דאוד ח'אן ביקר ביפן.
ב-1969, המלך מוחמד זאהיר שאה ביקר ביפן ובשנת 1971 יורש העצר אקיהיטו והנסיכה מיצ'יקו ביקרו באפגניסטן.
לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן סגרה יפן את השגרירות שלה בקאבול ולא הכירה באף אחד מן הפלגים הלוחמים לאחר מכן.
בינואר 2002 אירחה יפן את ועידת טוקיו בה התחייבו גופים בינלאומיים לתרום לשיקום אפגניסטן.
בפברואר אותה שנה פתחה יפן שגרירות בקאבול, לאחר שסגרה אותה ב-1979. נכון לשנת 2012, יפן היא התורמת הגדולה ביותר לשיקום אפגניסטן לאחר ארצות הברית.
ביוני 2010 אמר נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי כי יפן תקבל עדיפות בחקר המינרלים באפגניסטן, בתמורה לסיוע שהעניקה יפן למדינה מאז 2002.
קווי הדמיון בין המדינות עוברים דרך העובדה ששתיהן נמנעו מכיבוש זר לאורך השנים, וששתיהן חלקו את התואר "ארץ השמש העולה" – חבל הארץ בו שוכנת אפגניסטן נודע בשם ח'וראסאן, שמשמעותו "מקום זריחת השמש".
מסורות דומות צוינו אף הן כשהבודהיזם והזורואסטריות התפשטו למזרח הרחוק דרך אפגניסטן ודרך המשי.
בשנת 2004 אמר שגריר יפן באפגניסטן קיניצ'י קומאנו על קווי הדמיון: "ליפנים יש תרבות וציוויליזציה ותיקות מאוד משלהם, והם אסירי תודה לעם האפגני על הבודהיזם, שנכנס ליפן מהודו דרך אפגניסטן, סין וקוריאה.
היסטוריה משותפת זו מובנת היטב על ידי כמעט כל היפנים.
כמו כן, בגלל אותה חוויה או סיטואציה בה היו נתונות שתי המדינות במהלך המאה האחרונה, כלומר הרס המדינה – בגלל מלחמת העולם השנייה ביפן או מלחמת האזרחים במקרה של אפגניסטן [...] תושבי יפן ותושבי אפגניסטן חולקים יחד גם את האירוח החם שלהם לאנשים, לחבריהם".
היחסים בין אפגניסטן לגרמניה היו הדוקים.
100 שנות "ידידות" נחגגו בשנת 2016, כשנשיא אפגניסטן כינה אותן "מערכת יחסים היסטורית".
חוזה גנדומק (26 או 30 במאי 1879) וחוזה קו דורנד ביטלו הסכם קודם משנת 1893 בדבר הסדר הגבול בין הודו (כיום בין פקיסטן) לאפגניסטן.
כתוצאה מהסכם זה השיגה בריטניה שליטה מלאה על מדיניות החוץ של אפגניסטן ממלך אפגניסטן.
גרמניה, כמתחרה לבריטניה, הצליחה רק באמצעות משלחות להקטין את ההשפעה הבריטית באפגניסטן.
המהנדס גבהארד פליישר, שכונה ג'יימס בונד הגרמני בקאבול, היה מהנדס של חברת קרופ, יצרנית נשק גרמנית.
בשנת 1893 הוא נסע לקאבול ונפגש באופן פרטי עם המלך עבדור רחמן חאן.
תחת הוראות המלכים הוא הרחיב את חברות הנשק האפגניות מאשין חנא (בית המכונות) ואת טופחנה (בית תותחים).
לא בטוח אם הממשלה בהודו הבריטית ידעה על מסע זה.
מאוחר יותר, בשנת 1904, חוסלו מהנדסי קרופ באופן מסתורי.
הסכם סחר וחברות משנת 1916
היחסים בין גרמניה לאפגניסטן החלו לפני מלחמת העולם הראשונה.
היחסים בין שתי המדינות הללו היו באופן היסטורי ידידותיים.
הפגישה הגרמנית-אפגנית השנייה בין חביבאללה חאן לבין משלחת גרמנית בת 23 חברים התקיימה בשנת 1915. כוונותיה העיקריות של משלחת זו היו להחליש את ההשפעה הבריטית באפגניסטן כחלק ממסע הנידרמייר-הנטיג.
עם זאת, במהלך משלחת זו בשנת 1916 נחתם הסכם סחר ידידותי.
הסכם הסחר שנחתם הסתיים אף על פי שהיו יחסים דיפלומטיים קודמים בין מדינות אלה.
על פי אמנת ה-24 בינואר 1916 הובטחה לממשלת אפגניסטן מהמשלחת הגרמנית 100,000 רובים ו-300 תותחים.
הסכם ידידות נערך ב-3 במרץ 1926. מתוך הכרה בשגרירים בשתי המדינות הללו.
בשנת 1926 אושר הסכם הידידות והסחר הקיים הקודם מ-24 בינואר 1916.
המשלחת האפגנית הראשונה לגרמניה התרחשה בשנת 1922, והיא נסעה לברלין לשיחות על דיפלומטיה, סחר ויחסי תרבות.
בתגובה שלחה גרמניה את ד"ר פריץ גרובא לאפגניסטן בשנת 1923. בשנה הראשונה הוא שירת כקונסול בקאבול, והתנהג כשגריר גרמניה דה פקטו.
במהלך התקופה בה שהה באפגניסטן ניסה גרובה לקדם את האינטרסים הכלכליים של גרמניה באפגניסטן, היה מעורב ביוזמות פיתוח, נפגש מספר פעמים עם המלך אמנאללה ח'אן, וניסה לקדם הסכם ידידות ושיתוף פעולה בין גרמניה ואפגניסטן.
פעולות אלו היו פעולות קשות ומורכבות, שכן כל פעולה שביצע גרובה נתפסה בידי הבריטים והרוסים כניסיון לדחוק אותם מהאזור, ונתפסה בחשדנות על ידי האפגנים שראו בפעולות אלו ניסיון נוסף של מעצמה מערבית להתערב בענייניהם.
מכיוון שכך היה על גרובה לנהוג בזהירות המרבית, ולפעול במתינות ובסבלנות.
המלך האפגני, אמנאללה ח'אן, ביקר בגרמניה ב-22 בפברואר 1928, שם נפגש עם נשיא רפובליקת ויימאר, פאול פון הינדנבורג.
אפגניסטן כוננה קשרים הדוקים עם גרמניה הנאצית, תחת אדולף היטלר, בשנת 1935 - ונוצרו קשרים כלכליים וטכניים חשובים, בשל מאמציה לחפש אלטרנטיבה למקומה ההיסטורי כטריטוריה מעורערת בין ברית המועצות לבריטניה.
גרמניה הגדילה את העסקאות המסחריות באפגניסטן בתקופה זו, ואף הוקם קו תעופה ברלין-קאבול שבועי, וארגון טודט פיקח על פרויקטי תשתית גדולים במדינה.
אפגניסטן התנגדה לקריאות ממוסקבה ולונדון לגרש את המשלחות הדיפלומטיות האיטלקיות והגרמניות בתחילת מלחמת העולם השנייה.
במהלך 1940 ו-1941 היו תוכניות שיזם שר הכלכלה האפגני עבדול מג'יד זבולי שאפגניסטן תצטרף למדינות הציר בתמורה לאספקת סיוע צבאי נוסף מגרמניה וגישה לנמל קראצ'י על ידי סיפוח שטחים מהודו הבריטית.
בנוסף, זבולי דיבר על "שחרור" של 15 מיליון פתאנים מהאוכלוסייה מעבר לגבול.
אולם בעקבות שינוי נאמנותה של ברית המועצות לבריטניה, ופלישתם המשותפת לאיראן, אפגניסטן הוקפה לפתע על ידי כוחות בעלות הברית.
בסופו של דבר באוקטובר 1941 היא נענתה לדרישתם לגרש את האיטלקים והגרמנים, אם כי נותר בה צוות דיפלומטי קטן.
אפגניסטן הייתה ממש בקו התיחום בין חלוקת אסיה המוצעת בין גרמניה ליפן.
בתום מלחמת העולם השנייה תרם הצבא הגרמני את הארסנל שנותר לאפגניסטן כאות לעמדתה הנייטרלית במהלך המלחמה.
אפגניסטן הפכה לאחת המדינות הראשונות שהכירו ברפובליקה הפדרלית של גרמניה כיורשת הרייך השלישי.
שיתוף הפעולה שלפני המלחמה קם לתחייה בשנת 1950 (עם גרמניה המערבית), אם כי היחסים הרשמיים המלאים לא התחדשו עד דצמבר 1954. גולאם מוחמד פרהאד, שכיהן כראש עיריית קאבול משנת 1948, שכר והביא מהנדסים ומוצרים מערב-גרמניים עבור חברת החשמל בקאבול.
משרד התרבות האפגני נפתח במינכן בשנת 1952. הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וטכני נחתם בין הרפובליקה הפדרלית לממלכה ב-31 בינואר 1958. היחסים הוקפאו באופן זמני בעקבות ההפיכה הרפובליקנית באפגניסטן, אך הוחזרו בשנת 1976.
בעקבות מלחמת ברית המועצות-אפגניסטן, החיילים המערב-גרמנים שהוצבו באפגניסטן עזבו את המדינה.
אישים מערביים ויועצים מוסמכים עזבו את המדינה בשנת 1980, ואילו אנשי צוות ההוראה עזבו בשנת 1984. בינתיים, מזרח גרמניה תמכה בתפקיד הסובייטי במדינה וסייעה לממשלת אפגניסטן.
לאפגניסטן ומזרח גרמניה לא היו הרבה קשרים מאז שהוכרה האחרונה ב-1973, אך כל זה השתנה במהלך המשטר הקומוניסטי האפגני.
הסכמים תרבותיים וכלכליים נערכו, וסוכנויות התקשורת של שתי המדינות שיתפו פעולה.
הבסיס נוצר בעקבות ביקור של מנהיג אפגניסטן, בבראק כרמל, במזרח גרמניה, ואחריו נחתם הסכם ידידות ושיתוף פעולה ב-21 במאי 1982. שיתוף הפעולה ביניהם התמקד במיוחד בתחום החינוך.
כוחות הצבא הגרמניים היו חלק ממשימת ISAF באפגניסטן מדצמבר 2001. גרמניה אירחה את ועידת בון, שבחרה את חאמיד כרזאי כמנהיג הביניים של אפגניסטן בשנת 2001. נכון לשנת 2020, עוסקת גרמניה במשימה ביטחונית במאמציה הצבאיים והשחזור באזורים הצפוניים של אפגניסטן, והיא הייתה אחת התורמות העיקריות לאפגניסטן.
יחסי אסטוניה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אסטוניה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
יחסים קונסולריים בין שתי המדינות קיימים מאז שנת 1919. מועצת הברית השווייצרית הכירה בעצמאותה של אסטוניה לראשונה בשנת 1921. הסכם סחר בין שתי המדינות נחתם ב-1925 והוא העמיק את הקשרים הבילטרליים שביניהן.
בשנת 1940 היחסים בין שתי המדינות נותקו לאחר שאסטוניה נכבשה על ידי ברית המועצות, וכוננו מחדש בשנת 1991 לאחר שהמדינה זכתה בעצמאותה מחדש.
שווייץ מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי באסטוניה.
במהלך שלב ההתפתחות של אסטוניה מחדש כאומה עצמאית בשנות התשעים של המאה העשרים, הייתה אסטוניה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה עם שווייץ במזרח אירופה, היא קיבלה סיוע בשווי של עשרות מיליוני פרנק שווייצרי בדמות תמיכה טכנולוגית, תמיכה כספית למערכת הבריאות, הסביבה והבנקים של אסטוניה.
אסטוניה האמינה את שגרירותה שבווינה, בירת אוסטריה, על האינטרסים שלה בשווייץ.
מן הצד השני האמינה שווייץ את שגרירותה שבריגה, בירת לטביה על האינטרסים שלה באסטוניה.
שווייץ אינה מיוצגת באסטוניה בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת באסטוניה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בטאלין, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבריגה, בירת לטביה הסמוכה, על אסטוניה.
אסטוניה אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
אסטוניה מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בז'נבה, לוגאנו, וציריך.
אסטוניה האמינה את שגרירותה שבוינה, בירת אוסטריה הסמוכה, על שווייץ.
יחסי אפגניסטן–דנמרק הם יחסי החוץ בין אפגניסטן לדנמרק.
אפגניסטן מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה.
עד אוגוסט 2021 דנמרק החזיקה באפגניסטן שגרירות בקאבול אך כיום אין נציגות רשמית דנית במדינה.
דנמרק מחזיקה 760 חיילים באפגניסטן, המרוכזים במחוז הלמנד.
יחסים דיפלומטיים כוננו בשנת 1947. ב-24 במאי 1967 נחתם הסכם שירות אווירי בקאבול.
ב-2 במרץ 1979 נחתם הסכם על הלוואה דנית לאפגניסטן.
מאז 2001, הצבא הדני המלכותי מעורב במלחמה באפגניסטן כחלק מ-ISAF.
הצבא הדני המלכותי יחד עם הצבא הבריטי היו מעורבים בעימותים עם הטליבאן במחוז הלמנד.
לדנמרק מחזיקה שניים ממטוסי ה-F16 שלהם בבסיס האוויר של מאנאס, קירגיזסטן כדי לתמוך בכוחותיהם באפגניסטן.
הוועדה הדנית לעזרה לפליטים אפגנים היא ארגון הפועל באפגניסטן.
הארגון הוקם כדי לתמוך באפגנים, שנמלטו לפקיסטן ואיראן.
הסיוע הדני באפגניסטן מסתכם בכל שנה ב-80 מיליון דולר.
מאז נפילת הטליבאן בשנת 2001, דנמרק תמכה באפגניסטן בחינוך ובדמוקרטיזציה.
בשנת 2005 אישר הפולקטינג 670 מיליון קרונה דנית לבנייה מחדש של אפגניסטן.
במהלך ביקור באפגניסטן בנובמבר 2012, הצהיר השר הדני לשיתוף פעולה בפיתוח, כריסטיאן פריס באך, כי ממשלתו התחייבה בסך 100 מיליון דולר במהלך חמש השנים הבאות.
ב-28 בינואר 2006 ביקר הנשיא האפגני חאמיד כרזאי את אנדרס פוג ראסמוסן במרינבורג, מעון הקיץ של ראש ממשלת דנמרק.
בספטמבר 2009 ביקר ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן במחנה בסטיון.
ב-23 ביוני 2010 ביקר באפגניסטן ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן, שם נפגש עם חמיד קרזאי.
ב-10 בינואר 2011, שר החוץ האפגני זלמאי ראסול ביקר בדנמרק כדי לדון ביחסים הדו צדדיים.
יחסי אפגניסטן–פקיסטן אלו יחסים דיפלומטיים ובילטראליים בין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 2,670 ק"מ.
אמיר אפגניסטן, עבדור-רחמן, הצהיר על דחייתו של קו דורנד כגבול מדינה, ואף אחד מממשיכיו לא נטש את המטרה ליצור מדינה אחת לפתאנים, אפילו כששיתפו פעולה עם הודו הבריטית בסוגיות אחרות.
כתוצאה מכך, קו דורנד, שחילק את הפתאנים לשתי מדינות, הפך לנושא למחלוקת בין ממשלות אפגניסטן ופקיסטן.
למרות העובדה שטענות טריטוריאליות אלה של אפגניסטן החלו להישמע רק במהלך חלוקת הודו הבריטית, הפוליטיקה הבריטית באזור זה לא תרמה לנורמליזציה של היחסים.
בשנת 1901, יצרו הבריטים אזור מנהלי חדש של הודו הבריטית - פרובינציית הגבול הצפון-מערבי, אשר הם נפרדו משטח פונג'אב.
מחוז הגבול הצפון-מערבי חולק למחוזות ולטריטוריה של שבטי הממשל הפדרלי, ואזור השבטים נשלט ישירות מדלהי.
בשנת 1947, ממשלת אפגניסטן התנגדה לקבלתה של פקיסטן לאומות המאוחדות, אם כי חודשים ספורים לאחר מכן שינתה את החלטתה.
ב-26 ביולי 1949, כאשר היחסים בין אפגניסטן לפקיסטן החלו להתדרדר במהירות, נערך קונגרס לויה ג'ירגה באפגניסטן, לאחר שמטוס צבאי של חיל האוויר הפקיסטני פשט על כפר אפגני בסמוך לקו דורנד.
כתוצאה מסכסוך זה, הצהירה ממשלת אפגניסטן כי אינה מכירה בגבול המדומה בין שתי המדינות וכי כל ההסכמים הקודמים בקו דורנד לא תקפים.
בשנים 1950–1951, קבוצות חמושים בלתי חוקיים חדרו מאפגניסטן לספח חלק מפקיסטן, אך הניסיונות לא צלחו.
ממשלת פקיסטן בתגובה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים, החזירה את שגרירה מקאבול והפסיקה לספק נפט לאפגניסטן במשך כשלושה חודשים.
בשנות ה-70 נקלעו שוב פקיסטן ואפגניסטן ליחסים מתוחים לאחר דיכוי התקוממות הלאומנים בלוך ופשטון על ידי ממשלת זולפיקר עלי בהוטו.
ממשלת פקיסטן החליטה להתגמל נגד המדיניות האסלאמית של אפגניסטן, ותמכה במתנגדי האסלאמיסטים של ממשלת אפגניסטן, כולל מנהיגי העתיד של מג'אהדין גולבדין חכמתיאר ואחמד שאה מסעוד.
פעולה זו הצליחה מאוד ובשנת 1977, ממשלת אפגניסטן של מוחמד דאוד הייתה מוכנה לפתור את כל סוגיות הגבול המצטיינות בתמורה להסרת האיסור על יצירת אוטונומיה לפתאנים, שהובטח על ידי חוקת פקיסטן, אך בוטלה על ידי ממשלת זולפיקר בהוטו, כאשר המדינה כולה חולקה לשניים מחוזות: מערב ומזרח פקיסטן.
בשנת 1978 עלה הצבא לשלטון בפקיסטן, בראשותו של הגנרל מוחמד זיא אל-חאק, והוקם משטר פרו-סובייטי באפגניסטן תחת הנהגת המפלגה הדמוקרטית העממית של אפגניסטן.
מנהיגי המורדים האפגנים גולבדדין חכמטיאר ומוחמד רבאני קיבלו מימון, אימונים וציוד מהמודיעין הבינלאומי של סוכנות פקיסטן.
בשנות ה-80, מוחמד זיא אל-חאק יצר קשרים הדוקים עם המחתרת האפגנית, בהסתמך על סילוק הממשלה הפרו-קומוניסטית של אפגניסטן.
בדצמבר 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן, מה שהוביל להתקרבות בין ארצות הברית לפקיסטן.
נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר כינה את פקיסטן "מדינת החזית" של המלחמה הקרה והציע למדינה של 400 מיליון דולרים בסיוע צבאי וכלכלי, שזיא-אל-חאק סירב לקבל.
עם זאת, תחת הנשיא רונלד רייגן, ארצות הברית הצליחה לשכנע את פקיסטן להילחם נגד ברית המועצות באפגניסטן, כשהמודיעין הבין-שירותי הפקיסטני משמש כגוף מתווך בין ה-CIA האמריקאי לגורמי מוהג'האדין באפגניסטן.
ארצות הברית סיפקה סיוע בסך 3.2 מיליארד דולר אמריקאי והיצע 40 לוחמי F-16. בשנת 1986 הוכרזה תוכנית הסיוע הבאה לפקיסטן בסכום של יותר מ-4 מיליארד דולר אמריקאי, מתוכם 57 אחוז סיוע כלכלי, והשאר סיוע צבאי.
בשנת 1985 עלה לשלטון מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות, שהיה כרוך בשינוי המדיניות הסובייטית באפגניסטן.
בחסות האומות המאוחדות בז'נבה התקיימו משא ומתן בין ממשלות אפגניסטן, פקיסטן, ארצות הברית וברית המועצות.
באמצע פברואר 1989 הוצאו כוחות סובייטים מאפגניסטן, דבר שהחריף את היחסים בין ארצות הברית לפקיסטן, שכן הרשויות האמריקאיות הביעו חשש מעליית האסלאם הקיצוני לשלטון באפגניסטן.
ב־1996 הייתה פקיסטן אחת משלוש המדינות שהכירו בהאמירות האסלאמית של אפגניסטן ובממשלת הטליבאן.
בשנת 2001 פרצה מלחמת אפגניסטן בין כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (ISAF), שנתמך תחילה על ידי הברית הצפונית ואחר כך הממשלה החדשה של אפגניסטן, לבין הארגון האיסלאמיסטי טליבאן, ששלט בעבר ברוב אפגניסטן.
בשנת 2002, בסיוע האו"ם, קיבלה פקיסטן 3.8 מיליון פליטים אפגנים, והשאירה כ-2.6 מיליון איש בשטחה.
פקיסטן שלחה כוחות לגבול בין המדינות וארגנה את הקמת מכשול הגבול לאורך קו דורנד וטריטוריה שבטית של הממשלה הפדרלית, כדי לעצור את חדירתם של טרוריסטים זרים לשטחה.
הצבא האפגני, האמריקני והפקיסטני מקיימים מדי פעם ישיבות משותפות כאשר מתעוררות בעיות לאורך הגבול.
בעשור השני של המאה ה-21 הנהלת נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביחס לאפגניסטן ופקיסטן, כדי להביא למצב מדיני וצבאי אחיד באזור, הציגה את הניאולוגיות של אפ-פאק, לייעד את המדינות הללו כזירה יחידה.
במאי 2007 פרץ סבב עימות חדש בין המדינות, כוחות פקיסטנים פלשו לאפגניסטן והקימו מאחז צבאי.
במהלך המלחמה הקצרה מתו עשרות אנשים.
במאי 2017 התרחשו קרבות בין יחידות של צבאות אפגניסטן ופקיסטן סמוך לעיר צ'מאן בבלוצ'יסטן, עשרות אנשי צבא משני הצדדים נהרגו.
בשנת 2017 התגוררו בפקיסטן 2–2.4 מיליון איש (מתוכם: 1.4 מיליון רשומים; 600,000 – 1.0 מיליון איש ללא מסמכים) פליטים מאפגניסטן.
בשנת 2021 חלה הידרדרות ביחסים בין שתי המדינות על רקע יציאת כוחות צבא ארצות הברית מאפגניסטן ועליית הטליבאן במדינה.
שיאה התבטא בחטיפת בתו של שגריר אפגניסטן בפקיסטן, החזקתה בשבי ועינויה.
בתגובה, אפגניסטן החזירה את שגרירה ואת עובדי השגרירות בפקיסטן והודיעה כי הם יחזרו לתפקידם רק כאשר יוסר האיום הביטחוני וכשיתפסו החוטפים.
משרד החוץ הפקיסטני הודיע כי הוא מופתע מההחלטה.
ב-6 באוקטובר 2023 הודיעה פקיסטן כי בכוונתה לגרש 1.7 מיליון מהגרים מאפגניסטן חסרי מסמכים.
הוכרז כי תאריך הגירוש יהיה 1 בנובמבר, אך זה נדחה ל-31 בדצמבר.
על פי נתוני האו"ם מנובמבר 2023, חיים בפקיסטן כ-1.3 מיליון פליטים מאפגניסטן שברשותם תעודת פליט שהונפקה על ידי ממשלת פקיסטן, ועוד כ-880,000 חסרי מסמכים וללא מעמד חוקי.
ב-28 בדצמבר 2024 החל סכסוך אפגניסטן - פקיסטן.
כוחות טליבאן אפגניים תקפו מספר נקודות מעבר לגבול עם פקיסטן, בתגובה להפצצות אוויריות פקיסטניות באפגניסטן אשר כתוצאה מהם נהרגו מספר חיילים פקיסטנים.
משרד ההגנה האפגני רמז שהתקיפות כוונו לאזורים מעבר לגבול השנוי במחלוקת, הידוע כקו דוראנד.
הגבול, שאינו מוכר רשמית על ידי אפגניסטן, מהווה מקור למחלוקות ממושכות.
פקיסטן האשימה את הטליבאן בהסגרת מחבלים המבוצעים תקיפות בשטחה, והטליבאן מכחיש זאת.
בתגובה לכך צבא פקיסטן ביצע תקיפות אוויריות במחוז פאקטיקה שבמזרח אפגניסטן אשר גרמו למותם של 46 בני אדם.
באוקטובר 2025, נור ואלי מחסוד, מנהיג טליבאן הפקיסטני, ניצל מניסיון התנקשות בעת שנסע בבירה האפגנית.
התקיפה האווירית של פקיסטן הציתה ימים של לחימה, עד שהושגה הפסקת אש זמנית.
בשנת 2006 היקף הסחר בין מדינות הסתכם ב-0.8 מיליארד דולר אמריקאי.
בשנת 2013 השלימו המדינות את פעולות הסחר בהיקף של 2.1 מיליארד דולר אמריקאי.
בשנת 2015 הייתה פקיסטן השותפה הגדולה ביותר של אפגניסטן לסחר ולכלכלה.
בשנת 2016 חלה ירידה בסחר בין מדינות, המחזור הסתכם ב-1.5 מיליארד דולר אמריקאי, שהיה תוצאה של יחסים פוליטיים אינטנסיביים.
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין מדינות בכ-500 מיליון דולר אמריקאי.
יחסי אפגניסטן–ארצות הברית הם יחסי החוץ בין ארצות הברית של אמריקה לבין האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
הקשר המתועד הראשון בין אפגניסטן וארצות הברית התרחש ב-1830 כאשר ג'ושיה הרלן, הרפתקן אמריקאי ופעיל פוליטי מפילדלפיה, פנסילבניה, נסע אל היבשת ההודית עם כוונות להפוך למלך אפגניסטן.
המקרה אירע כאשר צבא הודו הבריטית פלש לאפגניסטן, במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה, כאשר מלכי אפגניסטן שוג'אע שאה דוראני ודוסט מוחמד חאן נלחמו על האימפריה הדוראנית.
הרלן הסתבך בפוליטיקה האפגנית ופעולות צבאיות שונות, אולם בסופו של דבר זכה בתואר נסיך גוהר, בתמורה לסיוע צבאי.
הכוחות הבריטים-הודיים הובסו ונאלצו לבצע נסיגה מוחלטת מספר שנים לאחר מכן, כאשר על פי הדיווחים, כ-16,500 מהם נהרגו ונלכדו בשנת 1842. על פי ההערכה, הרלן עזב את אפגניסטן בערך באותה תקופה, ובסופו של דבר חזר לארצות הברית.
ג'ווט לאפגניסטן להקים מפעל הידרואלקטרי ליד קאבול.
הוא הפך למהנדס הראשי של חביבולה חאן, לאחר שקודם לכן עבד בחברת ג'נרל אלקטריק (GE), הוא הפך לאמריקאי השני הידוע שחי ועבד באפגניסטן.
בינואר 1921, לאחר שנחתם הסכם רוואלפינדי בין אפגניסטן להודו הבריטית הקולוניאלית, ביקרה המשלחת האפגנית בארצות הברית כדי לכונן יחסים דיפלומטיים.
עם שובם לקאבול הביאו השליחים מכתב ברכה של נשיא ארצות הברית וורן הרדינג.
לאחר כינון יחסים דיפלומטיים, מדיניות ארצות הברית לסייע למדינות מתפתחות להעלות את רמת חייהן הייתה גורם חשוב בשמירה ושיפור קשרי ארצות הברית עם אפגניסטן.
אף על פי שאפגניסטן ניהלה יחסים קרובים עם גרמניה הנאצית, היא נותרה נייטרלית ולא השתתפה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 דחתה ארצות הברית את בקשתה של אפגניסטן לשיתוף פעולה ביטחוני, אך הרחיבה תוכנית סיוע כלכלית שהתמקדה בפיתוח התשתית הפיזית של אפגניסטן - כבישים, סכרים ותחנות כוח.
בהמשך, הסיוע האמריקני עבר מפרויקטים תשתיתיים לתוכניות סיוע טכני כדי לסייע בפיתוח המיומנויות הדרושות לבניית כלכלה מודרנית.
המגעים בין ארצות הברית לאפגניסטן גברו במהלך שנות ה-50, במיוחד במהלך המהפכה הקובנית בין 1953 ל-1959. בזמן שברית המועצות תמכה בפידל קסטרו שליט קובה, ארצות הברית התמקדה באפגניסטן למטרותיה האסטרטגיות.
זה נועד בעיקר כדי להתמודד עם התפשטות הקומוניזם והשפעת ברית המועצות בדרום אסיה, ובמיוחד באזור המפרץ הפרסי.
לאחר מהפכת הסאור באפריל 1978, היחסים בין שתי המדינות התדרדרו.
בפברואר 1979, שגריר ארצות הברית אדולף "ספייק" דאבס נרצח בקאבול, לאחר שכוחות הביטחון האפגנים התפרצו על חוטפיו.
לאחר מכן, ארצות הברית צמצמה את הסיוע הדו-צדדי וסיימה תוכנית אימונים צבאית קטנה.
כל הסכמי הסיוע שנותרו הסתיימו לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לאחר הפלישה הסובייטית, ארצות הברית תמכה במאמצים דיפלומטיים להשיג נסיגה סובייטית.
בנוסף, תרומות נדיבות של ארצות הברית לתוכנית הפליטים בפקיסטן מילאו תפקיד מרכזי במאמצים לסייע לפליטים אפגנים.
המאמצים של ארצות הברית כללו גם עזרה לאוכלוסייה המתגוררת בתוך אפגניסטן.
במהלך תקופת הכיבוש הסובייטי באפגניסטן, ארצות הברית סיפקה כ-3 מיליארד דולר בסיוע צבאי וכלכלי לקבוצות מוג'הידין שהוצבו בצד הפקיסטני של קו דורנד.
שגרירות ארצות הברית בקאבול נסגרה בינואר 1989 מסיבות ביטחוניות.
ארצות הברית קיבלה בברכה את הממשל האסלאמי החדש שעלה לשלטון באפריל 1992 לאחר נפילת הממשלה שקיבלה סובייטית.
לאחר מכן, קבוצות מוג'הידין שניצחו, התחילו מלחמת אזרחים בינן לבין עצמן, אך תשומת לבה של ארצות הברית לא הופנתה אז לאפגניסטן.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, שהעלו את אפגניסטן כחשודה העיקרית במתן בסיסים לאוסאמה בן לאדן ולארגון הטרור האסלאמיסטי אל-קאעידה פתחה ארצות הברית במלחמה במסגרתה נכבשה אפגניסטן והופל שלטון הטליבאן שעבר למלחמת גרילה נגד שלטון הכיבוש החדש, בעיקר מבסיסי פעולה שהקים במקומות שונים במדינה ובפקיסטן השכנה.
אחד הביטויים לתמיכה ולגיבוי הרחבים ניתן למצוא בקואליציית ה-ISAF (קיצור של International Security Assistance Force, כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי) שהוקם על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 בדצמבר 2001 ומטרתו לשמור על הביטחון והפיתוח של אפגניסטן לאחר מפלת שלטון הטליבאן בה.
כיום הקואליציה בראשות ארצות הברית מנסה לייצב את המדינה על ידי ביסוס משטר דמוקרטי בה ועל ידי חיזוק צבאה כדי שיוכל להתמודד עם ארגוני הטרור.
בנוסף לכך, הקואליציה עוסקת בפעולות ביטחון שוטף במדינה שכוללות לחימה במעוזי טליבאן החוזרים ומתגבשים במקומות שונים במדינה ובפקיסטן השכנה (הדבר נגרם עקב היעדר צבא חזק שישליט סדר במדינה).
ב-2 במאי 2012 ארצות הברית ואפגניסטן חתמו על הסכם שותפות אסטרטגית.
הסכם זה נחתם לתקופה של 10 שנים ומדגים את המשך המחויבות של ארצות הברית לחיזוק ריבונותה של אפגניסטן, כמו גם ליציבותה ושגשוגה.
שתי המדינות ימשיכו לשתף פעולה במאבק נגד אל-קאעידה והטליבאן.
הסכם זה ממחיש גם את כוונתה של ארצות הברית לכלול את אפגניסטן ברשימת בעלות הברית העיקריות שלה מחוץ לנאט"ו.
הכוחות המזוינים האפגנים החלו למלא תפקיד מוביל בהבטחת הביטחון באזורים רבים במדינה: עד סוף 2014, הקואליציה הבינלאומית הוציאה את רוב כוחותיה מאפגניסטן.
בדצמבר 2014 נערך טקס סמלי לסיום מעורבותן של ארצות הברית וכוחות נאט"ו בלחימה פעילה - שתעבור כעת לאחריות הצבא האפגני.
במטה בקאבול הורדו הדגלים במעמד המציין את סיום המלחמה, אף ש-13,500 חיילים זרים יישארו על אדמת אפגניסטן, החל מ-1 בינואר 2015, 11,000 מהם אמריקנים, רובם בתפקידי הדרכה וייעוץ.
לאחר הסגת רוב כוחות הברית מהמדינה החל הטליבאן להתחזק וארצות הברית המשיכה להיות מעורבת בפעילות נגדו.
ב-2018, לאחר שורה של מתקפות ופיגועים, החלה במדינה תנועה אזרחית שקראה לשלום, והנשיא ע'ני הציע לארגון הסכם שלום בתמורה להכרה מלאה בארגון כמפלגה פוליטית.
ביולי 2018 החלה ארצות הברית, תחת ממשל דונלד טראמפ, במשא ומתן חשאי עם הטליבאן, ובמקביל התקיים משא ומתן בין הטליבאן לבין הממשלה האפגנית.
סבבים נוספים של משא ומתן התקיימו בפברואר ודצמבר 2019.
בפברואר 2020 נחתם בדוחה הסכם בין הטליבאן לארצות הברית, שבמסגרתו התחייבה ארצות הברית לפנות את כוחותיה מהמדינה עד אפריל 2021. הטליבאן התחייב למנוע מקבוצות חמושות לפעול מהטריטוריה שבשליטת הארגון נגד ארצות הברית ובנות בריתה.
הממשלה האפגנית התנגדה להסכם, ובמיוחד להסדר של שחרור אסירים.
ארצות הברית הודיעה כי תאריך היעד לנסיגת כוחותיה מהמדינה נדחה מאפריל לאוגוסט 2021. באפריל, לאחר שהגיע התאריך המיועד לפי ההסכם, פתח הטליבאן במתקפה רחבה בכל רחבי המדינה.
הטליבאן השתלט על רוב שטחי המדינה וב-15 באוגוסט תפס גם את קאבול.
באותו היום ברח נשיא אפגניסטן אשרף ע'ני אחמדזאי מהמדינה.
ארצות הברית שמרה על השליטה בנמל התעופה הבין-לאומי קאבול בלבד וממנו ניהלה מבצע של פינוי כוחותיה וכוחות בנות בריתה.
עד 25 באוגוסט פינתה ארצות הברית 122,000 אנשים.
הטיסה האחרונה יצאה דקה לפני חצות ב-30 באוגוסט, ובכך הסתיימה המלחמה והנוכחות האמריקאית במדינה.
לאחר פינוי כוחותיה, הכירה ארצות הברית בכך שהטליבאן שולט במדינה באופן מעשי, אך נכון לאוגוסט 2022, ארצות הברית עוד לא החליטה האם להכיר רשמית בטליבאן או בכל גוף אחר כממשלה של אפגניסטן.
ארצות הברית התחייבה לטווח ארוך לעזור לאפגניסטן להיבנות מחדש לאחר שנים של מלחמה.
ארצות הברית קוראת לממשלת אפגניסטן לנקוט באמצעים מכריעים נגד השחיתות ולספק שירותים טובים יותר לתושבי אפגניסטן.
בשנת 2011, יבוא הסחורות מאפגניסטן לארצות הברית הסתכם בפחות מ-1% מייצוא ארצות הברית למדינה.
בשנים 2006–2010 ארגנה ארצות הברית הכשרה של 54,000 מורים ב-11 מחוזות באפגניסטן, בנו או שיפצו 680 בתי ספר, הקימו 2 אוניברסיטאות ושלוש מכללות פדגוגיות.
בשנים 2002–2010 הדפיסה ארצות הברית 75.6 מיליון ספרים בשפות דארי ופאשטו.
אם בשנת 2003 775 תושבי אפגניסטן השתתפו בתוכניות הכשרה וחילופים של מחלקת המדינה, בשנת 2009 כבר היו 376,716 אנשים שהשתתפו בתוכניות אלו.
אפגניסטן מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון הבירה ו-2 קונסוליות בלוס אנג'לס וניו יורק.
יחסי אפגניסטן – הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן ובין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
העניין הבריטי באפגניסטן כלל את ההגנה על הודו הבריטית, ובמיוחד הגנה מפני האימפריה הרוסית - במחלוקת שנקראה "המשחק הגדול" בסוף המאה ה-19. סדרה של מלחמות אנגלו-אפגניות בין 1839 ל-1919 סימלו באופן היסטורי את היחסים בין אפגניסטן לבריטניה.
אחרי כמעט מאה שנה של השפעה אנגלו-הודית באפגניסטן, המדינה הוכרזה כעצמאית בשנת 1919. הממלכה המאוחדת נותרה נייטרלית למהפכת הסאור שהובילה לעליית הקומוניזם באפגניסטן, אולם היא התנגדה לפלישה הסובייטית לאפגניסטן בשנת 1979. בשנת 1989 פרצה מלחמת אזרחים באפגניסטן בעקבות נסיגת הצבא הסובייטי, אולם בריטניה לא נקטה עמדה לטובת אחד הצדדים.
בשנים 2001–2014 שירתו כוחות בריטיים עם נאט"ו באפגניסטן.
הבסיס העיקרי שלה היה במחנה באסטיון, במחוז הלמנד הדרומי.
אפגניסטן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה החזיקה באפגניסטן שגרירות בקאבול.
יחסי אפגניסטן–טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן ובין טורקמניסטן.
לאחר תבוסת הטליבאן ששלט באפגניסטן, החלו לנסוק הקשרים בין המדינות, כאשר החל משנת 2015 התהדקו היחסים, וכללו שורת ביקורים דיפלומטים, שיתופי פעולה כלכליים, ושיתוף שיטות מלחמה בפשע וטרור.
דבר שתורם לשיתוף פעולה זה הוא הדמיון בבעיות איתן מתמודדות המדינות (המלחמה בטרור, רדיקליזם, סמים, עוני ומחסור במשרות עבודה).
נשיאי שתי המדינות, גורבנגולי ברדימוחמדוב ואשרף גאני אחמדזאי, אף חתמו על מספר הסכמים לשיתוף פעולה כולל במספר רחב של נושאים (חיבור המדינות למרכז אסיה באמצעי תחבורה, גז, ייצור אנרגיה, שיתוף פעולה מדעי, קשרי תעופה ושמירה על הגבול המשותף).
בין המדינות קיימים יחסים בילטרליים פוריים.
בשנת 2018, התנהל קשר בין המדינות בנוגע לצינור גז, המחבר ארבע מעצמות באזור (הודו, פקיסטן, אפגניסטן וטורקמניסטן).
טורקמניסטן מסייעת רבות לאפגניסטן, בין היתר על ידי משלחות מזון וציוד רפואי.
טורקמניסטן מיוצגת באפגניסטן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקאבול, בירת אפגניסטן.
אפגניסטן מיוצגת בטורקמניסטן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באשגבאט, בירת טורקמניסטן.
יחסי אפגניסטן–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן ובין ממלכת ספרד.
בין המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים בילטרליים.
ב-11 בדצמבר 2015, חמושים של ארגון הטליבאן פוצצו מכונית תופת, והשתלטו על בית הארחה סמוך לשגרירות ספרד במחוז שירפור בקאבול, עיר הבירה של אפגניסטן ומקום מושבם של שגרירויות רבות ובכירי ממשלה.
תשעה אנשים נהרגו בפיגוע, וביניהם שני שומרים ספרדים מהשגרירות.