tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הציע שהתיאור המקורי של הכיבוש הגיע מממלכת ישראל הצפונית כבר במאה השמינית לפנה"ס, והושפע מזיכרונות הזעזועים שפקדו את החבלים הנמוכים בסוף תקופת הברזל א (המאה ה-10 לפנה"ס) ולא אלו של סוף תקופת הברונזה (שלהי המאה ה-12 לפנה"ס).
עד שנות התשעים של המאה ה-20 הייתה הכרונולוגיה של תקופת הברזל בלבנט מעוגנת בתיאור המקראי של הממלכה המאוחדת הגדולה של דוד ושלמה.
בהתאם לכך הסתיימה תקופת הברזל א בערך בשנת 1000 לפנה"ס, ותקופת הברזל ב-1 תוארכה משנת 1000 עד למסע המלחמה של פרעה ששונק (שישק המקראי) בשנת 925 לפנה"ס בערך.
שני ארמונות מתקופת הברזל ב-1 במגידו נחשבו לביטוי החומרי של האימפריה של שלמה.
בעת שהתכונן לחפירות במגידו בראשית שנות התשעים הבחין פינקלשטיין בקשיים בסכמה הזאת.
הקושי העיקרי היה הופעתם של מאפייני תרבות חומרית דומים בתל מגידו, בשכבה שתוארכה לימי המלך שלמה באמצע המאה העשירית לפנה"ס, ובתילים שומרון ויזרעאל, בהקשרים שתוארכו לימי שושלת בית עמרי, מלכי ישראל בראשית המאה התשיעית לפנה"ס.
כדי לפתור את הקשיים האלה הציע פינקלשטיין "להנמיך" את התאריכים של שכבות תקופת הברזל בלבנט בכמה עשורים.
לפי הכרונולוגיה הנמוכה של פינקלשטיין נמשכה תקופת הברזל א עד אמצע המאה העשירית לפנה"ס, ואילו תקופת הברזל ב-1 תוארכה בין אמצע המאה העשירית לשנת 800 לפנה"ס או מעט לאחר מכן.
זה מעיד שהארמונות במגידו ומאפיינים אחרים שיוחסו באופן מסורתי לזמנו של המלך שלמה – מאפיינים שמתוארכים לשלב המתקדם של תקופת הברזל ב-2 – יש לשייכם לימי שושלת בית עמרי במחצית הראשונה של המאה התשיעית לפנה"ס.
החל מסוף שנות התשעים התמקד הדיון בפרשנות של תיארוכי פחמן 14 לממצאים אורגניים מאתרי מפתח כמו תל רחוב ומגידו.
בדיקות הפחמן-14 הציבו את המעבר מתקופת הברזל א לתקופת הברזל ב-1 באמצע המאה העשירית לפנה"ס (במקום בשנת 1000 לפנה"ס כפי שהוצע בעבר), ואת המעבר מתקופת הברזל ב-1 ל-ב2 בראשית המאה השמינית לפנה"ס (ולא בסביבות שנת 925 לפנה"ס).
פינקלשטיין עסק גם בכרונולוגיה של קרמיקה פלישתית מתקופת הברזל א.
התאוריה המסורתית תיארכה את הופעת הקרמיקה הפלישתית – וכך את ההתיישבות הפלישתית במישור החוף הדרומי של הלבנט – בהתאם לעימותים בין רעמסס השלישי לבין גויי הים בראשית המאה השתים-עשרה לפנה"ס.
במילים אחרות, קרמיקה פלישתית מופיעה במהלך השלב האחרון של השלטון המצרי בכנען.
פינקלשטיין הציע שהקרמיקה החד-גונית מתוצרת מקומית הידועה מכמה אתרים בפלשת, שנחשבה בדרך כלל למייצגת את השלב המוקדם ביותר של ההתיישבות הפלישתית, צריכה להיות מתוארכת לתקופה שאחרי הנסיגה של מצרים מכנען בשנות השלושים של המאה השתים-עשרה לפנה"ס.
לדעתו של פינקלשטיין, התיאור המקראי של ימי דוד ושלמה הוא רב-שכבתי.
הוא מקבל את מייסדי שושלת בית דוד כדמויות היסטוריות מן המאה העשירית לפנה"ס, וסובר שתיאור עליית דוד לשלטון עשוי להכיל זכרונות קדומים של פעילותו כמנהיג קבוצת עקורים (עפירו) שפעלה בשוליים הדרומיים של יהודה.
עם זאת, הוא רואה בתיאור של הממלכה המאוחדת הגדולה מבנה אידאולוגי שמייצג מגמותיהם של מחברים מתקופת המלוכה המאוחרת במאה השביעית לפנה"ס, בעיקר את האידאולוגיה הכל-ישראלית מימי יאשיהו מלך יהודה.
לפי השקפתו, דוד ושלמה ההיסטוריים שלטו על טריטוריה קטנה בחבל ההר הדרומי – טריטוריה שאינה שונה מאוד מזו של ירושלים בתקופת הברונזה המאוחרת.
גם תיאור הפלשתים במקרא מייצג לדעתו את המציאות בפלשת בתקופת המלוכה המאוחרת.
בעקבות תוצאות החפירות במגידו טען פינקלשטיין שהתרבות החומרית של תקופת הברזל א בעמקים הצפוניים ממשיכה את תרבות תקופת הברונזה המאוחרת.
במילים אחרות, לאחר שבסוף המאה השתים-עשרה לפנה"ס התמוטטו ערי המדינה שהיו תחת שלטון מצרים בתקופת הברונזה המאוחרת, הייתה תחייה של כמה מאותם מרכזים ועלייה של אחרים בתקופת הברזל א.
הוא כינה את התופעה הזאת "כנען החדשה".
בהתאם לכך, השבר הגדול בתרבות החומרית בכנען התרחש בסוף תקופת הברזל א, במאה העשירית, ולא בסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
פינקלשטיין קישר את ההרס האלים של ערי המדינה שקמו לתחייה להתפשטות של תושבי חבל ההר (ישראלים קדומים).
הוא הציע שזכרונות של האירועים שהתחוללו בחבלי העמקים בשלהי תקופת הברזל א נשמרו במסורות הצפוניות על התנגשויות עם ערים כנעניות שמופיעות בסיפורי הגבורה בספר שופטים.
פינקלשטיין עסק בכמה נושאים הקשורים לארכאולוגיה ולהיסטוריה של ממלכת ישראל.
הוא הציע שיישות פוליטית טריטוריאלית ראשונה בישראל הצפונית התפתחה בבמת גבעון-בית אל בסוף תקופת הברזל א וראשית הברזל ב-1. עדות לכך, לדעתו, היא מערכת האתרים המבוצרים בני הזמן, כמו תל א-נצבה, ח'רבת דווארה, א-תל (העי) וגבעון.
עדות היסטורית לקיומה של הישות הזאת נמצאת בתיאור מסע המלחמה של פרעה ששונק א לאזור הזה באמצע המאה העשירית לפנה"ס או במחצית השנייה שלה.
לפי פינקלשטיין, זכרונות חיוביים של בית שאול המופיעים במקרא מייצגים את הישות הישראלית המוקדמת הזאת.
הוא הציע שהיישות הישראלית הצפונית הזאת שלטה על חלק ניכר מן הטריטוריה של חבל ההר המרכזי ואף ניסתה להתפשט מערבה, אל השפלה, ולכן היא איימה על האינטרסים של השושלת המצרית ה-22 בכנען ונכבשה במהלך המסע של המלך ששונק א.
פינקלשטיין טוען שבימיה הראשונים שלטה הממלכה הצפונית (ירבעם ויורשיו) על הרי שומרון, על המורדות המערביים של הגלעד ועל אזור עמק יזרעאל.
היא התפשטה צפונה במהלך שלטון בית עמרי, במחצית הראשונה של המאה התשיעית לפנה"ס, ויותר מכך בתקופת ירבעם ב, במחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס.
פינקלשטיין תיאר את המאפיינים המיוחדים של "הארכיטקטורה של בית עמרי", ויחד עם צוות החפירה של מגידו עסק בנושאים שונים הקשורים לתרבות החומרית של הממלכה הצפונית, כגון תעשיית מתכת ונוהגי פולחן.
פינקלשטיין בחן גם את המסורות המקראיות הקשורות לממלכה הצפונית, כמו מחזור סיפורי יעקב בספר בראשית (מחקר שנערך יחד עם תומאס רמר), מסורת יציאת מצרים, סיפורי הגבורה בספר שופטים ושרידים של מסורות מלוכה בספרי שמואל ומלכים.
הוא הציע שהמסורות הישראליות הצפוניות האלה החלו להיכתב בימי ירבעם ב (המחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס), הובאו ליהודה עם פליטים ישראלים אחרי ההשתלטות של אשור על ישראל, ושולבו אחר כך בחיבורי המקרא שנכתבו בירושלים.
לדעת פינקלשטיין, הסוגה המקראית של הצגת "היסטוריה" בשירות אידאולוגיה מקראית התחילה בממלכת ישראל הצפונית במאה השמינית לפנה"ס.
פינקלשטיין עסק לאחרונה במיקום התל הקדום של ירושלים (עם עידו קוך ועודד ליפשיץ).
הדעה המקובלת היא שרכס עיר דוד הוא מקומו של היישוב המקורי בירושלים.
פינקלשטיין ועמיתיו טענו שלרכס עיר דוד אין מאפיינים של תל מתקופות הברונזה והברזל, שהוא נמצא בנחיתות טופוגרפית ביחס לסביבתו, ושהעדות הארכאולוגית ברכס אינה כוללת תקופות התיישבות המתועדות במקורות טקסטואליים מהימנים.
לדידם, המקום המתאים ביותר לליבה של ירושלים הקדומה הוא הר הבית.
המתמך הגדול שבנה הורדוס (מתחם הר הבית) עשוי להסתיר תל בן חמישים דונם ויותר, שכמו ערי בירה אחרות בלבנט כלל הן את המתחם המלכותי, הן את רבעי המגורים.
מיקום התל של ירושלים הקדומה בהר הבית פותר קשיים רבים הנוגעים לרכס עיר דוד.
לפי פינקלשטיין, יש לחלק את ההיסטוריה של ירושלים בתקופת המקרא לשלושה שלבים עיקריים: (א) עד המאה התשיעית לפנה"ס ירושלים הייתה בגבולות התל של הר הבית ושלטה על אזור קטן בחבל ההר הדרומי.
לפיכך אפשר להשוות את ירושלים בימי דוד ושלמה לירושלים בתקופת אל-עמארנה במאה הארבע-עשרה לפנה"ס: היא הייתה בגודל של תל הררי טיפוסי (למשל שכם), שלטה על אזור מוגבל, ובכל זאת הייתה לה השפעה מעבר לאזור ההר; (ב) ההתפשטות הראשונה של ירושלים הייתה במאה התשיעית לפנה"ס, אולי במחצית השנייה שלה.
אז גדלה העיר במידה משמעותית דרומה.
ממצאים מתקופת הברזל ב-1 נחשפו מדרום למסגד אל-אקצה, מעל מעיין הגיחון ומדרום לשער האשפות של העיר העתיקה.
במקביל להתפתחות הזאת התפשטה יהודה לשפלה במערב ולבקעת באר-שבע בדרום, ולראשונה הפכה לממלכה טריטוריאלית – מעבר לעיר-מדינה המוגבלת לחבל ההר הדרומי; (ג) השלב המרשים הראשון בהיסטוריה היישובית של ירושלים התחיל בשלהי המאה השמינית לפנה"ס והמשיך עד הריסתה בידי הבבלים בשנת 586 לפנה"ס.
בתקופה הזו ירושלים התפשטה בצורה דרמטית וכללה את כל רכס עיר דוד ואת ה"גבעה המערבית" (היום הרובע היהודי והרובע הארמני בעיר העתיקה).
התפשטות זאת התרחשה בשל הגעת פליטים ישראלים לאחר הרס הממלכה הצפונית בשנים 722–720 לפנה"ס.
הקבוצות האלה הביאו איתן מאפיינים של תרבות חומרית צפונית, וחשוב יותר – את מיתוסי הייסוד, המסורות המלכותיות וסיפורי הגבורה שלהן.
מסורות צפוניות אלה שולבו אחר כך בטקסט המקראי, היהודאי.
ירושלים ופחוות יהוד בתקופות הפרסית וההלניסטית
פינקלשטיין ציין שבתקופה הפרסית הייתה ירושלים מוגבלת לתל של הר הבית – ואפילו שם הייתה מיושבת בדלילות – ושיהודה בת התקופה הייתה גם היא מיושבת בדלילות.
מכיוון שתיאור בניית חומת ירושלים בנחמיה ג מתייחס בהכרח לעיר הגדולה (המתפרסת מעבר לתל הישן של הר הבית), הוא מייצג כנראה את בניית הביצורים בידי החשמונאים.
פינקלשטיין ציין גם שאתרים רבים הנזכרים ברשימות השבים בספרי עזרא ונחמיה לא היו מיושבים בתקופה הפרסית, ולכן הוא רואה את הרשימות האלה כמייצגות את המצב הדמוגרפי בימי החשמונאים.
אותו דבר תקף לדעתו גם לרשימות היחס בדברי הימים א.
פינקלשטיין התבונן בדיווחים על מלכי יהודה בדברי הימים ב שאינם מופיעים בספר מלכים.
הוא הסב את תשומת הלב לדמיון שבין הטקסטים האלה לבין תיאורי ההתפשטות הטריטוריאלית של החשמונאים בספר מכבים א, והציע להבין את התיאורים בדברי הימים כמייצגים את הצורך בלגיטימציה של החשמונאים.
משמעות הדבר היא שלפחות דברי הימים ב מתוארך לשלהי המאה ה-2 לפנה"ס, כנראה לימי יוחנן הורקנוס.
שאלות ראשית הכתיבה בעברית והתפשטותה בממלכות ישראל ויהודה חשובה מאין כמוה בכל דיון בתרבות החומרית של הממלכות העבריות ובהיסטוריה של חיבור המקרא.
פינקלשטיין עסק בשלושה היבטים של נושאים אלה.
(א) בנימין זאס (אוניברסיטת תל אביב) והוא הציעו שיטה חדשה לתיארוך הכתובות האלפביתיות שקודמות לשנת 800 לפנה"ס.
בעבר, תיארוך כתובות אלה התבסס במידה רבה על הנחות בחקר המקרא (למשל, אזכור סופרים בחצר המלוכה של דוד ושלמה בירושלים במאה ה־10 לפנה"ס).
אלא שבשיקול זה יש טיעון מעגלי, כיוון שטקסטים מקראיים מאוחרים יכלו להשליך לאחור מציאות של ימי מחבריהם.
(ב): על פי אותה שיטה – התבוננות בקונטקסט הארכאולוגי של הכתובות הקדומות – פינקלשטיין תיארך את ראשית הכתיבה ביהודה לסוף המאה השמינית לפנה"ס (כמאה שנה אחרי הופעת כתיבה בעברית בישראל) והראה כי הכתיבה נפוצה שם בעיקר במאה השביעית.
(ג) קבוצת מחקר שפינקלשטיין עמד בראשה (עם אלי פיאסצקי ואחרים, אוניברסיטת תל אביב) עסקה בהכנסת שיטות ממדעי המחשב למחקר הכתובות העבריות מתקופת בית ראשון.
מאמץ עיקרי הוקדש לזיהוי מספר הכותבים בקורפוסים כגון חרסי שומרון וכתובות ערד, כלומר למעקב אחרי התפשטות האוריינות בישראל וביהודה.
גם מחקר זה הצביע על התפשטות הכתיבה במאה השביעית לפנה"ס.
פינקלשטיין עסק בנושאים שונים בארכאולוגיה של ירדן – אתרים פרטניים ושאלות היסטוריות רחבות.
בין היתר הציע (ביחד עם עודד ליפשיץ, אוניברסיטת תל אביב) שחזור של צמיחת הישות המואבית הקדומה והצביע על מאפיינים של הארכיטקטורה של ימי בית עומרי בשני אתרים במואב שנזכרים במצבת מישע שמן המאה התשיעית לפנה"ס.
עוד הוא עסק בהיסטוריה היישובית של ירדן, באזור הפקת הנחושת בערבה המזרחית, ובאתרים בגלעד, בעמון ובאדום.
הארכאולוגיה וההיסטוריה של חבלי המדבר
נושא מרכזי בעבודתו של פינקלשטיין (ביחד עם רות שחק-גרוס מאוניברסיטת חיפה ואחרים) הוא הארכאולוגיה וההיסטוריה של חבלי המדבר החוגרים את ארץ-ישראל.
פינקלשטיין התרכז בשני גלים יישוביים שהתחוללו בהר הנגב: (א) תקופת הברונזה הקדומה ותקופת הברונזה הביניימית.
פינקלשטיין הראה שגל פעילות זה התרכז בברונזה הקדומה ג ובחלקה הראשון של הברונזה הבייניימית, כלומר בשנים 2200–2900 לפנה"ס בערך.
תושבי האתרים עסקו בכלכלת עדר אך לא בחקלאות דגן מזדמנת.
הדחף העיקרי לגל יישובי זה היה צריכת נחושת במצרים של ימי הממלכה הקדומה, שהאיצה את הפקת הנחושת בערבה, בה השתתפו תושבי המדבר.
כשהממלכה הקדומה במצרים ירדה מגדולתה, הפקת הנחושת בערבה והובלת הנחושת נפסקו.
(ב) שלב מוקדם של תקופת הברזל 2, בשנים 850–950 לפנה"ס בערך.
מדובר באתרים שזוהו בעבר כ"מצודות ישראליות" מימי הממלכה המאוחדת במאה ה־10 לפנה"ס.
המחקר הראה שאתרים אלה מייצגים פעילות של תושבי המדבר.
גם במקרה זה תושביהם עסקו בכלכלת עדר אך לא בחקלאות מזדמנת.
ושוב, הפריחה באזור הייתה קשורה בהפקת נחושת בערבה והובלתה למצרים ולדרכי הסחר של מישור החוף.
עבודה נוספת התרכזה בבורות המים של הר הנגב.
המחקר הצביע על כך שהבורות החפורים והמדופנים (כלומר, אינם חצובים), שתוארכו בעבר לתקופת הברזל, התקיימו מתקופת הברונזה הקדומה ועד ימי הביניים.
פינקלשטיין הוא מחלוצי הכנסת שיטות מחקר מתחומי המדעים המדויקים, מדעי המחשב ומדעי הטבע למחקר הארכאולוגי וההיסטורי-מקראי.
הוא פועל בשיתוף עם חוקרים רבים מתחומים אלה.
פינקלשטיין שם דגש מיוחד על שיטות תיארוך מתקדמות, בעיקר פחמן 14 אך גם ארכיאו-מגנטיזם ו־OSL (Optically Stimulated Luminescence).
עוד הוא עסק במחקרי גיאו-ארכאולוגי (התבוננות בסדימנטים מאתרים קדומים כדי לזהות בהם דפוסים של כלכלת הקיום של התושבים), שארים מולוקולאריים בכלי חרס, והרכבם של חפצי מתכת.
שני תחומים ראויים לציון מיוחד: (א) מחקר האקלים הקדום של ארץ-ישראל לאור ממצאי אבקת צמחים בגלעיני סדימנטים שהוצאו מן הכנרת ומים המלח (עם דפנה לנגוט מאוניברסיטת תל אביב).
המחקר הצביע על שינויי אקלים בתקופת הברונזה והברזל; בעיקר ראויה לציון תקופת יובש קשה בסוף תקופת הברונזה המאוחרת, לה היה חלק מרכזי בקריסת התרבויות של העולם הישן.
(ב) מחקר דנ"א קדום של תושבי הארץ בתקופת הברונזה והברזל (עם חוקרים מן האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת הרווארד), שמצביע על הגירה של קבוצות מצפון-מזרח המזרח התיכון לארץ-ישראל באלף השלישי והשני לפנה"ס.
פינקלשטיין יזם והשתתף במחקרים בשני תחומים בהם הוכנסו שיטות מתחום מדעי המחשב למחקרים ארכאולוגיים ומקראיים.
הראשון, שעסק בכתובות עבריות מתקופת בית ראשון, מתואר למעלה.
בשני נעשים ניסיונות להפרדה בין טקסטים מקראיים (עם ברק סובר מן האוניברסיטה העברית, אלי פיאסצקי ונחום דרשוביץ מאוניברסיטת תל אביב ותומאס רומר מן הקולג' דה פרנס).
פינקלשטיין היה חתן פרס דן דוד במימד העבר לשנת 2005 יחד עם הארכאולוג גרהם ברקר מאוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה.
פרסים אחרים שזכה בהם כוללים את העיטור הצרפתי Chevalier de l'ordre des Arts et des Lettres (2009) ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוזאן (2010).
פינקלשטיין (עורכים), קדמוניות סיני: מחקרים בתולדות חצי-האי, תל אביב תש"מ.
פינקלשטיין, הארכאולוגיה של תקופת ההתנחלות והשופטים, תל אביב 1986. מהדורה מעודכנת של הספר פורסמה באנגלית בשם The Archaeology of Israelite Settlement, Jerusalem 1988
פינקלשטיין (עורכים), סקר ארכאולוגי בארץ בנימין, ירושלים תשנ"ג.
פינקלשטיין (עורכים), מנוודות למלוכה: היבטים ארכאולוגיים והיסטוריים על ראשית ישראל, ירושלים תש"ן.
פורסם בעברית בשם דוד ושלמה: בין מציאות היסטורית למיתוס, תל אביב תשס"ו.
עורך שותף של שלושה ספרי יובל: לנדב נאמן, לדוד אוסישקין ולבנימין זאס.
סדרות סרטונים ביו טיוב ופודקסטים
פינקלשטיין פעיל בשדה העברת הידע הארכאולוגי וההיסטורי לציבור הרחב.
שתי סדרות של שיחות נמצאות ביוטיוב.
האחת (בעברית) נקראת "מסע אל ישראל הקדום" (עם אלכס צייטלין) והשנייה (באנגלית) נקראת "שיחות קרן שמוניס על הארכאולוגיה וההיסטוריה של ישראל הקדום" (The Shmunis Family Conversations in the Archaeology and History of Ancient Israel, עם מתיו אדמס).
בסדרה נוספת פינקלשטיין ותומאס רומר עוסקים בנושאים פרטניים בתחום חקר המקרא והארכאולוגיה.
בנוסף קיימת סדרה של שיחות פודקאסט "עושים תנ"ך מארחת את ישראל פינקלשטיין" (עם יותם שטיינמן).
בכל אלה פינקלשטיין משחזר את ההיסטוריה של ישראל הקדום לאור הממצאים הארכאולוגיים, חקר המקרא הביקורתי וחקר המזרח התיכון הקדום.
נשוי לג'ואל לבית כהן, שעלתה לישראל מצרפת, ולהם שתי בנות – אדר (נולדה ב-1992) ושרי (נולדה ב-1996).
ישראל סדן (קוז'ניצקי; כ"ט באייר ה'תרפ"ה, 22 במאי 1925 – 11 בינואר 1996, כ' בטבת ה'תשנ"ו) היה ממייסדי נוער מזרחי, מייסד "מדרשית נעם" בפרדס חנה ומנהלה הכללי כיובל שנים.
ישראל סדן נולד למאיר קוז'ניצקי בלודז' שבפולין.
בהיותו כבן עשר עלה עם הוריו לארץ ישראל.
ב-1941 הקים עם מיכאל ליברמן (לימים מיכאל צור) את תנועת "נוער מזרחי".
התנועה הוציאה כתב עת בשם "חזון" וסדן (אז קוז'ניצקי) פרסם בו מדור קבוע "על הסדן", ממנו אימץ את שמו.
ב-1945 הקים יחד עם מיכאל צור והרב יהושע יגל את "מדרשית נעם" ("נעם" ראשי תיבות "נער מזרחי") בפרדס חנה, ואף הגה את רעיון שם המוסד – "מדרשיה".
סדן, שניחן בכישורי שפה ודיבור מעולים, ביקר בבתי חניכיו מ"נוער המזרחי" ושכנע את ההורים שיתנו בו אמון וישלחו את ילדיהם למדרשיה, וכך נאספו תלמידי המחזור הראשון.
הוא היה מנהלה הכללי כיובל שנים.
הקים את "חוג ידידי המדרשיה", ששימש הגב הכלכלי של המוסד.
סדן ערך והוציא לאור באופן קבוע את ספרי "ניב המדרשיה", בימה לדברי הלכה מחשבה חינוך וספרות.
בצוואתו הוא "מבקש מכל מי שיהיה לאל ידו להשפיע במדרשיה...
כי צביונה של המדרשייה כמוסד בלתי מפלגתי המושתת על מורשת הציונות הדתית ישמר מכל משמר".
בנוגע לעתיד הוא מבקש: "כי יעשו ככל האפשר...להמשך קיומה המכובד של המדרשייה מכל הבחינות לבל יבולע לה, וכי תוסיף לשמור על ייחודה".
וכן הוא מוסיף: "כל ימי חלדי לא נהניתי שום הנאה שלא הגיעה לי כדין בכל מהלך עבודתי במדרשיה, ואתחנן לה' כי דבר זה יישמר במדרשיה לעד..."
רבי ישראל סרוג (סרוק) (המאה ה-16–17), ידוע גם בראשי תיבות שמו - הרי"ס, היה מקובל ומפיץ קבלת האר"י באירופה.
רבי שלמה שלומיל, מחבר ספר "שבחי האר"י", שהגיע לצפת במחצית הראשונה של המאה השבע-עשרה מספר באגרותיו כי נשא לאישה את בתו של סרוג, ומספר כי סרוג ליקט את כל הכתבים המצויים של כתבי האר"י והשקיע בהם הון רב.
את מסלול מסעותיו של הרב סרוג והאישים אותם פגש ולימד, מסכם יוסף אביב"י, על פי עדויות האישים בכתביהם:
לפני שנת שנ"ג (1592): ביקר בשלוניקי, שם נפגש עם ר' דוד שמריה וכנראה גם עם ר' יהודה הכהן.
לפני שנת שנ"ג (1592): ביקר ברגוזה, איליריה ודוברובניק, שם נפגש עם ר' אברהם הירידה ור' שלמה אוהב.
משנת שנ"ג עד שנת ש"ס (1592–1600): ביקר בפירארה, ונציה שם נפגש עם ר' מנחם עזריה מפאנו, ר' עזרא מפאנו, ר' נתן אוטולינגו, ר' ברוך בן ן' ברוך, ר' שמעון כהן, ר' אהרן ברכיה מודינא, ר' יהודה אריה ממודנה ושוחח עמו "אלף פעמים".
בין השנים ש"ס - שס"ג (1600–1603): ביקר בקוניאן ונפגש שוב עם ר' נתן אוטולינגו, ובעיר גוריציה עם ר' יששכר בער איילינבורג ור' מנחם עזריה מפאנו.
בשנת שס"ג (1603): ביקר בוונציה ונפגש עם ר' נתן אוטולינגו ור' נפתלי בן דוד זכריה מנדל.
כמו כן ביקר בתאריכים לא ידועים: בקראקא שם נפגש עם ר' יהודה הכהן, וכנראה ביקר גם בקושטא ומצרים שם נפגש עם ר' אפרים פנצירי.
הוא גילה לתלמידיו את שורש נשמתם בגלגול קודם, ולימד אותם את שיטתו הממזגת בין הקבלה לפילוסופיה.
במסעותיו הפיץ את הקבלה הלוריאנית, בשיטה שונה משיטת רבי חיים ויטל.
שיטתו התבססה על כתבי רבי חיים ויטאל ורבי יוסף אבן טבול תלמידי האר"י שהיו ברשותו, בתוספת חידושיו שלו.
במשך שנים שררה הדעה באירופה כי היה תלמיד האר"י בעצמו, כפי שאמר בעצמו לתלמידיו.
למרות זאת, ברשימה שכתב וסידר ר' חיים ויטל מהתלמידים שנכנסו ללמוד אצל האר"י שמו נעדר, ובכתבי תלמידי האר"י הידועים אין זכר לשמו של סרוג, וכן בספרים שכתב לא הזכיר את האר"י כרבו.
מקובל לייחס לו את ראשית התפשטות הקבלה הלוריאנית באירופה, והשפעת כתביו ניכרת בכתבי המקובלים האשכנזים, ובפרט בשיטת החסידות.
הספר עמק המלך נכתב על פי שיטתו.
בין תלמידיו היה המקובל האיטלקי רבי מנחם עזריה מפאנו, שכל כתביו מבוססים על קבלתו.
כמו כן קיבל ממנו את השקפתו הפילוסוף-מקובל הספרדי-הולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה.
קיימת מחלוקת בין גרשם שלום לש"א הורודצקי ואחרים על קביעתו של הורודצקי כי רבי ישראל סרוק היה תלמיד האר"י.
תקון קרי לליל יום הכפורים, נדפס עם פירוש מאת רבי מאיר ביקייאם.
ישראל סגל (26 במאי 1944 – 27 בספטמבר 2007) היה עיתונאי, מגיש טלוויזיה וסופר ישראלי יוצא בשאלה.
נולד למשפחה דתית מודרנית בשכונת שערי חסד בירושלים לרבי מרדכי אשר המכונה רבי אושרק'ה ולפעסילה פנינה סג"ל הלוי ולמד בילדותו בבית הספר "חורב".
אחיו הבכור, הרב דן סגל, השפיע על שליחתו לישיבות חרדיות, בהן ישיבת היישוב החדש בתל אביב וישיבת פוניבז' בבני ברק.
בגיל 19 יצא בשאלה והפך לחילוני.
בעקבות זאת הביא אחיו לנידויו בחברה החרדית, ובין השניים שררה יריבות חריפה.
בספריו תיאר ישראל סגל בין השאר את מאמצי אחיו להרחיקו מהמשפחה.
כשנפטר אביהם, הביא אחיו לגירושו מהלוויה.
לאחר שעזב את הישיבה התגייס לצה"ל ושירת במחנה שבטה, שם התיידד עם אמנון דנקנר, שהשאיל לו ספרים שסייעו לסגל להשלים פערים בהשכלתו הכללית.
אחר כך עבר סגל לגור בתל אביב והתיידד עם אנשי בוהמה, בהם: דן בן-אמוץ, עמוס קינן ויגאל תומרקין.
בתחילת דרכו כעיתונאי, עבד סגל בכתבי העת "העולם הזה" ו"בול".
בשנים 1971–1973 שימש ככתב בתוכנית "ענייני היום" של קול ישראל.
בשנת 1974 הצטרף לטלוויזיה הישראלית, תחילה ככתב לענייני בריאות, ולאחר מכן כעורך וכמגיש בנושאי חדשות.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה פרש והצטרף ככתב מדיני לשבועון "כותרת ראשית".
בשנים 1985–1988 שימש כשליח "קול ישראל" והטלוויזיה הישראלית באירופה.
סגל גם ערך תוכניות חדשותיות ויומני חדשות בקול ישראל ושימש עורך "מבט" עד 1990. כמו כן בשנות ה-90, היה מנחה מחליף בתוכניות "פופוליטיקה" ו"מוקד", ויצר כתבות עבור תוכנית התחקירים מבט שני.
בשנת 1987 נחשף כי סגל וניסים משעל רכשו מאיש העסקים מיכאל אלבין, אופציות בחברת ההשקעות "נשואה", אותם מכרו ברווח.
עלה חשד כי הדבר נעשה עבור תמורה כל שהיא, אך היועץ המשפטי יוסף חריש קבע כי לא הייתה במעשיהם משום עבירה פלילית; ושהמשטרה לא הוכיחה שניתנה כל תמורה.
הוחלט להעמיד אותם לדין משמעתי בפני בית־הדין למשמעת של עובדי רשות השידור, שזיכה את השניים.
בשנת 1990 החל לכתוב טור שבועי בעיתון כל העיר.
בשנת 1991 היה סגל בין מייסדי עמותת הל"ל, שמטרתה לסייע ליוצאים בשאלה מהחברה החרדית בישראל.
במסגרת פעילות זו תמך בעיתונאי ואיש העסקים אדם שוב, שיצא לשאלה באותה עת, ומשפחתו של סגל הפכה למעין משפחה אומנת שנייה של שוב.
מאוחר יותר עבדו השניים יחד בחדשות ערוץ 2. לימים כינה שוב את סגל: "אבי ומורי".
בשנים 1992–1993 שימש עורך מגזין החדשות של ליל שישי "יומן" בערוץ הראשון.
אחר כך היה בין מנחי תוכניות האקטואליה "ערב חדש" ו"מוסף המוספים" בטלוויזיה הלימודית ובאוקטובר 1993 חזר לערוץ הראשון.
בדצמבר 1998 החל לערוך את תוכנית האקטואליה "משעל חם" שהגיש ניסים משעל במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. במקביל החל ב-2001 להגיש את התוכנית "סגל יוצא לתרבות", תוכנית ראיונות בנושאי תרבות.
בינואר 2002 החל לערוך את תוכנית האקטואליה "הלילה עם גבי גזית", במסגרת חברת החדשות של ערוץ 2. אולם לאחר חצי שנה הוחלט על הפסקת התוכנית, בגלל תלונות על "נטייתה שמאלה".
בנובמבר 2002 חזר לערוך את התוכנית "משעל חם", ומדי פעם אף השתתף בתוכנית כחבר פאנל.
בתחילת 2006 עמד בראש קבוצה שהתמודדה במכרז להפעלת ערוץ הכנסת, שכללה את חברת החדשות של ערוץ עשר ואולפני הבירה ירושלים, אך הקבוצה לא זכתה במכרז.
סגל כתב מספר ספרים המבוססים על אירועים בחייו, תוך שילוב תיאורים ספרותיים.
בספריו מתוארים מאבקים פנימיים וקשיים עצומים בתהליך יציאתו בשאלה.
דוגמה בולטת לכך היא ספרו "וכי נחש ממית?", שראה אור בשנת 2004 והיה אחד מחמשת המועמדים הסופיים לקבלת פרס ספיר לשנת 2005.
ב-8 במרץ 2007 לקה בלבו במהלך נהיגה, והתנגש עם רכבו במעקה הבטיחות בנתיבי איילון.
בשל התאונה אושפז לתקופה של חודש.
הוא נכנס לתרדמת במשך מספר חודשים עד להתעוררותו.
הוא העלה על הכתב את תחושותיו ואת המראות שראה לאחר שהיה במצב של מוות קליני, כולל תיאור חוויית מפגש עם אביו המנוח.
כחצי שנה לאחר מכן, ב-27 בספטמבר 2007, נפטר לאחר שבוע של אשפוז בבית החולים הדסה עין-כרם בירושלים בעקבות שטף דם במוחו.
משפחתו החרדית בראשות אחיו הרב דן סגל החרימה את הלווייתו ואף לא ישבה שבעה בהוראת הפוסק החרדי הרב יוסף שלום אלישיב.
בסביבתו של הרב אלישיב הכחישו נמרצות כי נתן הוראה כזו, בפרט שדרכו הייתה תמיד לקרב ולא לרחק.
נטמן בקיבוץ מעלה החמישה והותיר אחריו אישה ושני ילדים.
החזון איש מת באמצע שעור התעמלות – לילדים, צייר יקי קאופמן, גבעתיים: מסדה, 1988.
לעוף כמו צפור – לילדים, צייר דוד מוסקוביץ, גבעתיים: מסדה, 1989.
נעילה – בעריכת צרויה שלו, ירושלים: כתר, 1990.
ישראל מרדכי (פולי) פוליאקוב (7 ביולי 1941; י"ב בתמוז תש"א – 30 באוקטובר 2007; י"ח בחשוון תשס"ח) היה שחקן, זמר, קומיקאי, תסריטאי ובמאי ישראלי, אשר זוהה בעיקר עם שלישיית "הגשש החיוור" והופיע רבות בתיאטרון ובקולנוע הישראלי.
פוליאקוב נולד בירושלים, למרים (לבית נודלמן) ולשלמה פוליאקוב שעלה ארצה מהאימפריה הרוסית והיה כדורגלן ומאמן כדורגל.
דודו הוא משה פוליאקוב, אף הוא כדורגלן.
הוא למד בבית הספר החקלאי הכפר הירוק ובשנת 1959 החל לשרת בלהקת הנח"ל, והשתתף בתוכנית "בדרך כלל", לצד גברי בנאי וחנן גולדבלט (שאיתו גם למד 4 שנים בפנימיית הכפר הירוק).
עם שחרורו של מפקד הלהקה יהורם גאון, הפך למפקד הלהקה ביחד עם חנן גולדבלט, במקביל.
עם שחרורו מצה"ל השתתף בסרט "משפחת שמחון" המבוסס בחלקו על סדרת הרדיו הידועה "משפחת שמחון" וב-1961 הצטרף ללהקת "התרנגולים" בהפקת נעמי פולני.
הלהקה הורכבה מיוצאי הלהקות הצבאיות ובהם יהורם גאון, ליאור ייני, חנן גולדבלט וגברי בנאי ששירתו עמו בלהקת הנח"ל, ושייקה לוי.
פוליאקוב הופיע במסגרתה עד פיזורה ב-1964.
במקביל לפירוק הלהקה הקימו יוצאי "התרנגולים" בנאי, פוליאקוב ושייקה לוי, ביחד עם היוזם-המפיק אברהם דשא (פשנל), את שלישיית הבידור "הגשש החיוור", שהפכה במהרה לצוות הבידור המצליח בישראל, סמל לקונצנזוס תרבותי ובעל השפעה עמוקה על ההומור והשפה העברית.
במסגרת זו השתתף פוליאקוב בביצועם של עשרות פזמונים ועשרות מערכונים שהפכו ללהיטים.
פקיד תחבורה צבאי במערכון "המכונית המגויסת".
טברייני (אחד משלושה) במערכון "קפיטריה בטבריה"
חולה במחלת העליזות, במערכון "חכם מיימון"
יורם קרקר במערכון "קרקר נגד קרקר"
ציגלה, נוכל שמנסה להשיג כסף קל
רב סוהר אהרון לאפה ידידו של רפי לירי
שופט הכדורגל יהויכין פנדלוביץ' במערכון "אופסייד סטורי"
שחקן הכדורסל "נשרקה" במערכון "שחקן כדורסל".
דוקטור פולק, אבא של עצמאותה במערכון "חתונת הדמים"
ב-1967 שיחק פוליאקוב, יחד עם חבריו מ"הגשש החיוור", בסרטו של אפרים קישון "ארבינקא", ולאחריו השתתפה השלישייה במספר רב של סרטי קומדיה וסאטירה ישראליים.
הדמות הקולנועית הבולטת ביותר שגילם פוליאקוב היא זו של סרג'יו קונסטנצה בסרט הקאלט של אסי דיין "גבעת חלפון אינה עונה".
יחד עם חבריו לשלישיית "הגשש החיוור" זכה פוליאקוב בשנת תש"ס (2000) בפרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה.
באותה שנה, לאחר 36 שנות פעילות, התפרקה השלישייה.
בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 החל פוליאקוב לשחק בהצגות תיאטרון, בהן "אצבע אלוהים", "שובו של מוריס שפילמן", "עלי באבא וארבעים השודדים", "משפחת ישראלי", "כלוב העליזים" (לצד ספי ריבלין), "סוחרי גומי", "רובין הוד" ו"אמא קוראז'".
הוא ביים הצגות בידור לחנה לסלאו ולצמד גדי יגיל ומוטי גלעדי ואף כיכב בעצמו בגרסה חדשה ל"רחוב סומסום".
ב-2005 השתתף כשחקן אורח בפרק אחד של העונה הראשונה של סדרת הדרמה "בטיפול", שם גילם את אביו של הטייס המטופל, ידין, וזכה לשבחי הביקורת.
ב-2007 השתתף פוליאקוב, בתפקיד עצמו, בסדרת הטלוויזיה "הכל דבש" שנכתבה על ידי בתו יעל פוליאקוב, וכללה חומרים אוטוביוגרפיים.
הסצנה האחרונה לה הצטלם פוליאקוב הייתה הסצנה הפותחת את העונה השנייה של "בטיפול", אותה תיארו יוצרי הסדרה כסצנה החשובה ביותר של העונה השנייה.
בעקבות פטירתו של פוליאקוב בוטלה סצנה מתוכננת נוספת של "בטיפול" בכיכובו.
ישראל פוליאקוב נפטר ב-30 באוקטובר 2007 במרכז הרפואי רבין בפתח תקווה, מסרטן הכבד, כשהוא משאיר אחריו אישה, שושנה, בתו השחקנית יעל פוליאקוב ושני בנים.
יום לאחר פטירתו הוצג ארונו ב, ובטקס האשכבה שרו לזכרו חבריו לשלישיית "הגשש החיוור" את השיר "פנס בודד" כאשר ביניהם ניצב מיקרופון ריק שסימל את מקומו החסר של פולי.
פוליאקוב נטמן בבית העלמין של קיבוץ עינת.
ביולי 2008, 9 חודשים לאחר מותו, זכה פוליאקוב על תפקידו בסדרה "הכל דבש" בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בתו יעל קיבלה את הפרס בשמו.
ב-1967 נישא לשחקנית רינה גנור אך כעבור מספר שנים השניים התגרשו.
בשנת 1971 נישא בשנית לזמרת ריקי גל והם התגרשו ב-1975.
לאחר מכן נישא בשלישית לשושנה מישאל, לה היה נשוי עד מותו.
מנישואים אלה נולדו שני בנים, איתמר ואריאל, ובתו השחקנית יעל.
בגבעת שמואל יש כיכר לזכרו, "כיכר הגששים".
ב-17 בדצמבר 2015 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברח' בית חורון 4 בתל אביב (רגע זה שודר בסדרת הדוקו - ריאליטי "פוליאקובים").
ב-11 ביוני 2018 נערך בהיכל התרבות בתל אביב מופע הצדעה לזכרו של פוליאקוב במלאת עשור לפטירתו.
הבשורה על פי אלוהים (2004)
למראית עין (2006) סדרות טלוויזיה
2000 – פרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה (ביחד עם הגשש החיוור).
2008 – פרס האקדמיה לטלוויזיה על המשחק הטוב ביותר בסדרה קומית (לאחר מותו).
2013 – פרס על מפעל חיים במסגרת פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס (ביחד עם הגשש החיוור ולאחר מותו).
2013 – פרס אופיר על מפעל חיים (ביחד עם הגשש החיוור ולאחר מותו).
מארי ישראל עוזרי (במקור: עְזַיְרִי, ה'תרס"א – כ"ג בניסן ה'תש"ג, 1901 – 28 באפריל 1943) היה רב ואב"ד בעיר בית עד'אקה ומגדולי רבני תימן.
נולד בעיר בית עד'אקה לרבי שלום ורומיה עוזרי.
מילדותו שקד על תלמודו וניחן בכישרון גדול בחכמתו, במידותיו ובמנהיגותו.
לימים כשבגר, עמד בראש שיירה שארגן כדי לעלות לארץ ישראל, אולם אז התבשרו כי הבריטים ששלטו בעיר עדן ובארץ ישראל לא מאפשרים את העלייה.
בגיל 16 נשא אישה, אולם לאחר כשנתיים התאלמן עקב פטירת אשתו בסמוך ללידתה את בתם.
בהיותו כבן 19 נשא אישה בשנית.
עם פטירת סבו בשנת ה'תרפ"ח (1927) נתמנה לרב העיר ואב בית הדין, והתפרסם כאחד מגדולי הפוסקים במרכז תימן.
מנהיגי הקהילות היהודיות פנו אליו בנושאים שונים ולא רק בענייני הלכה.
הוא נודע במלחמתו למען החלשים, ופעמים רבות לא חשש להתעמת מול שליטים אכזרים שהתעללו ביהודים, ובאומץ רב הצליח לשכנע את מלך תימן, האימאם יחיא, לפטר אותם, ובכך הציל קהילות ויהודים רבים מעלילות שווא.
מנהיגי הערבים רחשו לו כבוד רב והם החשיבוהו לנביא.
לצד דאגתו לענייני הדת ולחינוך הדור הצעיר, פעל רבות בגמילות חסדים ובפרט לעניים ואלמנות.
הוא הציל ילדים יהודים רבים משמד.
אותם ילדים נלקחו בכוח על ידי המוסלמים לאחר שהוריהם נפטרו.
הרב ישראל הצליח להבריח את הילדים תוך סיכון עצמי רב אל מקומות מסתור בתימן, ומשם דאגו להבריחם לארץ ישראל.
כדרכם של חכמי תימן לא התפרנס מתורתו, ונהנה מיגיע כפיו כסוחר, בעיקר ממסחר בקפה.
הרב ישראל התפרסם גם בעיר הבירה צנעא.
הוא נהג לבקר רבות בישיבותיה שם נשא ונתן בתלמוד ובפוסקים עם חכמי העיר, ובפרט עם ראב"ד צנעא הרב יחיא יצחק הלוי.
הרב יצחק הלוי העריץ את אישיותו וחריפותו של הרב ישראל עוזירי ואף התבטא עליו במילים "אינני מכיר תלמיד חכם מפולפל כמוהו בכל תימן!".
על שמו הוקמה בשנת ה'תשס"א (2001) הישיבה לחוזרים בתשובה נזר ישראל בעיר מודיעין עילית, בראשות נכדו, הרב מנשה עוזרי.
כשהיה מבקר בצנעא, היה לומד עם הרב הראשי מארי יחיא יצחק הלוי, ועם ידידיו מארי חיים כסאר ומארי חיים חובארה.
למד בצנעא גם בישיבות בית שרעבי, בית אלכסאר ובית אלשיך.
הופנו אליו שאלות בהלכה מקהילות שונות.
בין תלמידיו היו הרב אברהם קוצ'אעי, הרב אברהם חייבי, הרב אברהם גברא, הרב יחיא והב, הרב שלום נהארי, הרב שלמה נהארי והרב אהרן שרעבי.
גם מוסלמים באו להתדיין אצלו.
בקהילתו התפללו בנוסח השאמי, והוא רצה להחזיר את קהילתו להתפלל בנוסח הבלדי, הנוסח המקורי של יהודי תימן.
אולם כשראה שהדבר לא מתקבל אצל אביו ואחרים בלב שלם, השאיר את המצב כפי שהוא, כי ראה בשלום ובאחדות הקהילה ערך גדול יותר.
הוא קיבל את שיטתו של מהרי"ץ בחיבורו חלק הדקדוק, והעתיק את הערותיו לספריו.
אף על פי שפסק כהרמב"ם הוא התנגד למחלוקת שעוררו הדרדעים, ובהיותו בצנעא היה משיב לכל טענותיהם ובכך היה משקיט את עוצמת המחלוקת.
פעל על מנת להציל יתומים מהתאסלמות (לפי החוק בתימן).
שלט בשפה הערבית, ובכך עזר ליהודים מול השלטונות.
בנה והקים מכיסו תלמוד תורה ("מדרש" בלשון יהודי תימן) לילדי הקהילה, מקווה טהרה מרכזי ובית כנסת גדול.
בנערותו כתב שירים המבטאים את געגועיו לארץ ישראל ולגאולת עם ישראל.
באחד השירים שכתב בשנת ה'תר"ף (1920) בהיותו בן תשע עשרה שנה, הוא כותב בערבית: .
הרב חיים יצחק הלוי, רב העיר הרצליה, כתב עליו:
הרב ישראל פורת (כ"ט בסיוון ה'תרמ"ו, 2 ביולי 1886 – שביעי של פסח ה'תשל"ד, 12 באפריל 1974) היה תלמיד חכם ירושלמי, רב בארץ-ישראל ובאמריקה, מתלמידיו המובהקים של הראי"ה קוק.
הרב האשכנזי היחיד שהוצע אי פעם לכהן במשרת חכם באשי.
שימש במשך כחמישים שנה כראש רבני קליבלנד, אוהיו.
מחבר סדרת הספרים "מבוא התלמוד".
נולד בירושלים לרב אריה ליב ב"ר יוסף, תלמיד חכם ירושלמי שהוריו באו לירושלים מליטא.
מילדותו התפרסם כעילוי, ובגיל חמש נכנס ללמוד גמרא בתלמוד תורה שבשכונת "מזכרת משה".
בגיל עשר עבר ללמוד בתלמוד תורה "עץ חיים", ולאחר מכן בישיבת "אוהל משה" של הרב יהושע לייב דיסקין, שם למד אצל רבי יעקב אורנשטיין ורבי משה בלוי.
עם עליית הרב אברהם יצחק הכהן קוק לארץ ישראל בשנת ה'תרס"ד, הרב ישראל פורת נסע ליפו, דבק בו, ונמנה עם קבוצה קטנה נבחרת של שבעה תלמידים מובהקים שלמדו ישירות מהרב קוק בתלמוד תורה "שערי תורה" ובדירתו שביפו.
לאחר מכן הרב ישראל פורת נהג לחתום את שמו במילה "י-פו" - ישראל פורת, אות לכך שתורתו שאובה מתורת הראי"ה קוק.
הרב ישראל פורת והרב יעקב משה חרל"פ היו מבחירי תלמידיו של הראי"ה קוק, והוא אמר עליהם: "מכל תלמידי, יש לי סיפוק נפש מרובה משניהם, בני חמד של ירושלים".
בשנת ה'תרס"ה הרב ישראל פורת נשא לאשה את פשה מרים טיקטין, אחותו של המשגיח והבוחן הראשי של ישיבת עץ חיים הרב דוד טיקטין.
בשנת תרס"ו ייסד עם חבריו את "בית ועד חכמים", מוסד לטיפוח המצטיינים מבין אברכי ירושלים, בו תלמידי חכמים מובהקים היו מתכנסים לדון בנושאים הלכתיים; ובעקבותיו את אגודת "בני תורה".
הרב ישראל פורת הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק, רבי חיים ברלין והרידב"ז.
בהסכמת רבותיו הוא למד שפות זרות (טורקית, ערבית, אנגלית, גרמנית וצרפתית), ושימש כנציג העדה האשכנזית בירושלים בפני הממשלה העות'מאנית.
פעמים מספר הוא אף נסע לקושטא, שם נפגש עם שרי הממשלה ועם הפאשה.
הוא גם גישר בין היישוב הישן לבין היישוב החדש.
הרב ישראל פורת נודע כגדול בתורה, דרשן, סופר, מחנך, ועסקן.
הוא היה ראש הישיבה והמנהל של בית המדרש "דורש ציון" שכלל גם רשת תלמודי תורה לעדות התימנים, הגרוזינים, והבוכרים.
בעקבות פעילותו הציבורית, הוא הוצע בשנת ה'תרע"א על ידי כל העדות האשכנזיות של היישוב החדש בארץ ישראל לתפקיד חכם באשי ליפו וסביבותיה, למרות היותו ממוצא אשכנזי, מה שהיווה תקדים שלא חזר על עצמו בהמשך.
לבסוף נבחר לתפקיד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ברוב של עשרים מתוך שלושים ושניים קולות.
בשנת ה'תרע"ד נוסד ועד הרבנים לירושלים שאיחד את חשובי הרבנים האשכנזים והספרדים תחת ארגון גג אחד.
הרב ישראל פורת התמנה למזכיר הכבוד של הארגון, ולנשיאות הוועד נתמנה הרב דיסקין והרב חיים משה אלישר.
בשנה זו הוא יצא עם הרב יוסף מרדכי הלוי בשליחות לממשלה המרכזית באיסטנבול שבטורקיה מטעם הוועד הנ"ל, בבקשה לפטור את רבני ירושלים משירות צבאי, ולאשר את הישיבות כבעלות זכויות.
בשנת ה'תרפ"ג הרב ישראל פורת הגיע לאנגליה, מטעם מוסדות ישיבת עץ חיים שבירושלים, לשמש כרב ראשי של ליברפול.
כעבור זמן-מה עבר לארצות הברית לשמש כראש לשכה של ישיבת "עץ חיים" בניו יורק, ושימש כרב בקהילת "בני ישראל" בניו ג'רזי.
בשנת תרפ"ה עבר לעיר קליבלנד, ושימש כרב קהילת "אוהב צדק" במשך ארבע-עשרה שנים, כרב קהילת "נווה צדק" במשך שנים, וכחמישים שנה כראש רבני קליבלנד.
עסק בפעילות ענפה שכללה את כל צורכי הדת והקהילה, הקמת תלמודי תורה ומוסדות צדקה וחסד, והקמת ישיבת טלז בקליבלנד - המשכה של ישיבת טלז הליטאית.
בשנת תש"ה התמנה לראש ישיבת ישראל סלנטר בניו יורק.
הרב ישראל פורת הגיע לארצות הברית מתוך כוונה להישאר שם שנה, אלא שנשתהה שם שנים רבות משהרגיש שאינו יכול לעזוב את קהילתו.
במהלך מגוריו בארצות הברית, היה תומך מכספו הפרטי בתלמידי חכמים מהיישוב הישן בירושלים ובצפת, ששלחו לו חידושים תורניים, או שסבלו דחקות עצומה.
הוא היה מתכתב בדברי תורה עם ידידיו גדולי תורה, בהם הרב פנחס אפשטיין, הרב משה רוזין, הרב יוסף אליהו הנקין, הרב ישראל ריף, הרב משה אריה ליב שפירא, הרב משה פיינשטיין, הרב יעקב יצחק רודרמן, הרב אפרים בורודיאנסקי, ואחרים.
הרב ישראל פורת היה מתון בהליכותיו, ומקובל על כל העדות וכל הזרמים.
הוא חיבר, על פי הוראת רבו, את סדרת הספרים "מבוא התלמוד".
כן פרסם מאמרים בעיתונים ובכתבי-עת.
הרב ישראל פורת נפטר ב-1974 ונקבר בהר המנוחות.
על שמו רחוב בשכונת רמות בירושלים.
באיגרת מחודש סיוון ה'תרע"ג ביקש ממנו הרב קוק לכתוב מבוא חדש לתלמוד, המבוסס על השוואה של כל עניין בתלמוד הבבלי לעומת התלמוד הירושלמי, תוך חיפוש בכל המקורות השייכים לו מהקדמונים עד דברי האחרונים.
כאשר בא להיפרד מרבו לקראת נסיעתו לאנגליה, חזר הרב קוק על הבקשה ואמר "דע לך כי ספרים מתחברים לפי צורך הדורות.
דורנו זקוק למבוא חדש לתלמוד.
גם כאשר שהה בחוץ לארץ הוא דחה את כתיבת המבוא במשך זמן רב, אך לאחר מות הרב קוק הוא ראה בכך צוואה שלו - והחל בכתיבתו.
הספר הוא ניסיון לתת סיכום של סוגיות התלמוד עם כל הוויכוחים והפלפולים של התנאים והאמוראים, וכל המסקנות, כפי שנלמד מתוך התלמוד, ועל פי ביאורי הראשונים וגדולי המפרשים.
הרב ישראל פורת שאף שהספר יהיה ספר קריאה מושך, מעניין ומאלף לבעלי בתים; וספר עזר להכנת שיעורים ולחזרה, באופן המועיל לזיכרון, למורים ולתלמידי ישיבות.
משיצא לאור, הספר עשה רושם גדול בעולם התורני, ובכלל.
אף על פי שהספר נקרא בשם "מבוא", הוא אינו פרוזדור אלא חלק הגון מהטרקלין עצמו, בהיותו תוכן וסיכום סוגיות התלמוד.
בין השנים תש"מ - תש"ן, הוציאו בניו של המחבר את הספר במהדורה חדשה ומתוקנת.
הרב משה אריה ליב שפירא כתב על "מבוא התלמוד" למסכת סנהדרין: 'מאוד נהניתי לעיין בו כי כל הסוגיא כולה מתבארת על כל פרטיה בסגנון יפה ונעים.
וחן מיוחד שפוך על כל סעיף וסעיף שבו.
ואמרתי: מי יתן שכל סוגיות שבש"ס תהיינה מסודרות באופן זה, וספרותינו התלמודית הייתה מתעשרת ברכוש רב ערך'.
והרב יהושע זליג דיסקין כתב על חמישה הספרים הראשונים: 'הספרים האלה הם קילורין לעיניים ללומדים וגם לבעלי בתים.
נכונים הם למבין, כי כל סוגיא מסובכת מתבהרת כאן בהסברה מובנת ומוצלחת עד שהיא מעמידה את הלומד על יושר מיצוי הסוגיא...
כוונתו הרצויה היא להקל על הלומדים והמעיינים.
נזהר הוא מאוד מלהביע הכרעות ומלהיות פוסק ומכריע לרבים.
בגישה הנכונה הדרושה לאוצר החיים של עמנו הוא נכנס לפני ולפנים ומהפך בדברי רבותינו הקדושים ז"ל'.
משכנותיך ישראל: חידושי תורה, אגרות ומאמרים בהלכה ואגדה מאוצרו הגנוז של הרב ישראל פורת זצ"ל, בעריכת יואל פורת (עורך אחראי) והרב יחיאל שטרנברג (עורך ראשי) ועוד, ירושלים, תשע"ז (2017)
ישראל סדן (נולד ב-4 באפריל 1947) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל ששימש כמפקד משמר הגבול, וראש עיריית חדרה לשעבר (1998–2005).
סדן הורשע במתן שוחד וריצה עונש מאסר בפועל.
סדן, יליד חדרה, התגייס לצה"ל במסגרת פלוגת בני המשקים של הנח"ל.
הוא פיקד על פלוגה בגדוד 12 של חטיבת גולני, הדריך בבה"ד 1, ובמלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד בחזית המצרית.
השתחרר מצה"ל ב-1975 בדרגת רב-סרן.
עם תום שירותו הצבאי נקרא על ידי צבי בר להתגייס למשטרת ישראל ושמש קצין ההדרכה של משמר הגבול.
שירת כמפקד בית הספר החיילי של משמר הגבול, קצין אג"ם מחוז צפון, סגן מפקד מרחב חיפה.
ב-1987 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד המכללה לקצינים בכירים של המשטרה.
ב-1991 מונה למפקד מרחב חיפה, ב-1993 לסגן מפקד מחוז מרכז.
ב-1994 הועלה לדרגת ניצב ושימש בתפקיד ראש המטה המבצעי של השר לביטחון פנים, משה שחל ובשנת 1995 החליף את ניצב יצחק אהרונוביץ בתפקיד מפקד מג"ב השמיני.
בתקופת פיקודו, נפתח קורס הלוחמות הראשון במג"ב וכן קורס מפקדי כיתות ראשון.
בתקופת פיקודו, אירעו המהומות בעקבות פתיחת מנהרות הכותל.
בתקופה זו התאלמן סדן מאשתו.
מיד לאחר שחרורו ממשמר הגבול פנה סדן לקריירה פוליטית, והתמודד בראש רשימה עצמאית לראשות עיריית חדרה.
סדן נתמך על ידי מפלגת העבודה, על ידי המפד"ל, על ידי פורשי הליכוד בראשות חיים אביטן ועל ידי פורשי מרצ בראשות מורן שגב.
בהמשך, חברו לקואליציה גם סיעות ישראל בעלייה וישראל ביתנו.
סדן הביס בבחירות 1998 את ראש העירייה המכהן נחמיה להב מהליכוד ברוב של למעלה מ-60 אחוזים.
סדן הפריט את מערך התרבות העירוני לעמותה פרטית, שיקם את התשתיות בעיר, החל בתנופת בנייה על חוף הים, ופעל רבות בנושא שימור אתרים.
בתקופת כהונתו הוקמה מועצת הנשים העירונית בראשות שרה גובס, הוועדה לקידום מעמד הילד בראשות מורן שגב וכן התמנה לראשונה יועץ ראש עיר לענייני נוער, שלומי לאופר.
בתום קדנציה ראשונה כראש עיר, התמודד סדן בשנית על התפקיד.
סגנו ומספר 2 ברשימתו, חיים אביטן, החליט להתמודד מולו, ושב לעמוד בראשות הליכוד.
מערכת הבחירות הייתה צמודה, ובשיאה הודיעו במדגם הטלוויזיה כי אביטן ניצח, אך בתום ספירת הקולות התברר כי סדן זכה ב-43 אחוזים מן הקולות לעומת 40 אחוזים בלבד של אביטן.
עם זאת, התקשה סדן לייצב קואליציה, ובמהלך הכהונה השנייה עמד מול מועצה לעומתית.
על מנת לייצב את מצבו הפוליטי פנה לשלושה חברי מועצה, וניסה לשחד אותם.
זמן קצר לאחר מכן נפתחה נגדו חקירה בחשד לשוחד ולמרמה, בסיומה הוגש נגדו כתב אישום חמור הכולל שלושה סעיפי שוחד בחירות.
מיד לאחר הגשת כתב האישום התפטר סדן מתפקידו כראש העירייה.
חיים אביטן מהליכוד ירש את תפקידו.
בנובמבר 2005 הורשע סדן בבית המשפט המחוזי בחיפה במתן שוחד ונידון לשמונה חודשי מאסר בפועל, שבעה חודשי מאסר על תנאי וקנס בגובה 60 אלף ש"ח.
בדצמבר 2006 החל לרצות את מאסרו ולאחר ארבעה חודשים וחצי, במאי 2007, השתחרר מכלא מעשיהו.
זמן קצר לאחר שחרורו, הוזמן סדן לשאת דברים בטקס חילופי מפקד מג"ב.
עו"ד ישראל עמיקם (16 בינואר 1902, ח' בשבט תרס"ב - 5 בספטמבר 1957) היה יושב ראש גדוד מגיני השפה בחיפה, והאחראי להכנסת השפה העברית למברקה הארץ-ישראלית בזמן המנדט הבריטי.
נולד בירושלים לחוה ליבה בת יהושע יאניווער ולחיים שלמה מסיוף.
הצטרף לרעיון הציוני מגיל צעיר, וקיבל חינוך מסורתי וכללי.
בגיל 12, בהשפעת ז'בוטינסקי, שינה את שם משפחתו לעמיקם.
בשנת 1918, בגיל 16, התגייס כחייל מתנדב אל הגדודים העבריים ושירת באותה מחלקה שבה שירתו דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי.
הוא כתב על הגדודים מחזה בשם "מחיי הגדוד העברי" וכתב על הגדודים בעיתונות.
בהמשך היה פעיל בין יוצאי הגדודים העבריים.
למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ובית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, והוסמך למשפטים.
בשנת 1937 הוסמך כעורך דין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשא את ציפורה בת ברוך מרקוס, רבהּ של חיפה, ועבד בדואר המנדטורי בתור רואה חשבון.
בשנים 1925–1935 עבד כפקיד בחברת החשמל.
במקביל, עמיקם כתב בדואר היום מאמרים בנושאים שונים.
אחרי מאורעות תרפ"ט פרסם בשם העט י.ע.
חוברת בשם "ההתקפה על הבית היהודי בתרפ"ט" (תמוז תרפ"ט).
ב-1946 נאסר על ידי הבריטים כחשוד בקשרים עם ארגוני המחתרת.
בשנת 1948 היה פעיל ב"הגנה" בחיפה, ובהיותו מצטיין בקליעה למטרה, פעל כצלף בעמדה קדמית בהדר הכרמל.
בי"א בניסן ה'תש"ח (20 באפריל 1948) נהרג בנו הבכור, , בהתקפה על מצודת נבי-יושע (מצודת כ"ח).
ביולי 1948 נתמנה למנהל המחסנים הראשיים של הדואר.
הוא פרש מהדואר בסוף יולי 1951. בשנת 1954 קיבל משרה זמנית בתפקיד של יועץ משפטי במחלקת מס הקנייה באגף המכס.
הוא התאבד בחיפה ב-ט' באלול תשי"ז, במחאה על שנציבות שירות המדינה סירבה לתת לו זכויות של עובד קבוע הזכאי לפיצויים ופנסיה במידה שדרש.
בעיתון חרות טען אב"א אחימאיר שעמיקם לא קיבל עבודה קבועה בגלל עברו כתומך ז'בוטינסקי.
העיתונאית סמדר פרי והסופרת מירב הלפרין הן נכדותיו.
נקבר בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
לפי החלטת חבר הלאומים נקבעו בארץ ישראל שלוש שפות רשמיות: אנגלית, עברית, ערבית.
הבריטים לא יישמו את החלטת חבר הלאומים, ולגביהם היו רק שתי שפות: אנגלית וערבית.
עמיקם החל במסע להכנסת השפה העברית לפקידות הממשלתית, ובמיוחד למברקי דואר.
הוא נאבק לקבל עבור בנו תעודת לידה בעברית.
את המאבק למברקים בעברית הוא החל בכתיבה לעיתונות ובהמשך פנה למנהל הדואר, שהשיב לו בסוף 1928 שהדבר אינו אפשרי.
לאחר שהמזכיר הראשי של ממשלת המנדט השיב פניו ריקם, החל עמיקם בכתיבת מכתבי דרישה לכל רמות הממשל הבריטי, והגיע עד למלך בריטניה.
כמו כן, הכין שורה של תזכירים לוועדת המנדטים שליד חבר הלאומים, שקבעה שיש צדק בטענתו.
שלוש פעמים רצופות הופיעו באי-כוח המעצמה המנדטורית (מזכיר הממלכה לענייני חוץ בבריטניה) בפורום הבינלאומי העליון – "חבר הלאומים" – הגנו בעקשנות על עמדתם, וטענו, כי הנהגת משלוח מברקים באותיות עבריות יגרום קשיים טכניים, אדמיניסטרטיביים, כספיים וחוקיים.
בספטמבר 1932 נפגש בעניין עם הנציב העליון.
ביולי 1933 הגיש לנציב העליון עצומה שחתמו עליה מנהיגים יהודיים באותה תקופה.
לבסוף, אילץ חבר הלאומים את הבריטים לשלב את השפה העברית כשפה רשמית שנייה, והללו קיבלו את הגזרה, אך הפעילו אותה רק ביישובים עבריים.
במאי 1935 הגיש עמיקם תלונה נוספת לחבר הלאומים, בדרישה להרחיב את השירות לכל סניפי הדואר ובמיוחד לירושלים, יפו וחיפה.
חבר הלאומים הכין על התלונה דו"ח נוסף בו הובעה תקווה שהשירות יורחב כדי למנוע את אפליית העברית.
באפריל 1938 הוחל בקבלת מברקים בעברית בהדר הכרמל.
בהמשך הורחב השימוש באות העברית לשאר המקומות בהם היה רוב יהודי.
את מאבקו זה תיעד עמיקם בשנת תש"ז (1947) בספר בשם "כ"ב אותיות לוחמות לזכותן".
יושב ראש גדוד מגיני השפה העברית בחיפה.
חבר הנהלת בנק זרובבל תל אביב.
חבר הנהלת הלוואה וחסכון חיפה.
מזכיר התאחדות החיילים המשוחררים העברים בצבא הימי.
היה ידידו של רמז, ויזם את בולי מועדים לשמחה היוצאים מאז כל שנה.
המתקפה על היישוב היהודי בארץ ישראל בתרפ"ט, חיפה: אלול תרפ"ט
כ"ב אותיות לוחמות לזכותן, חיפה, ה'תש"ז
פיינברג נולד לאהרון ולשרה באיזווסנוסנק שליד אודסה באוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
פיינברג למד בבית ספר תיכון באודסה, והצטרף לפעילותה של תנועת צעירי ציון.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל, והיה בין מקימי קיבוץ "הכשרה" בפתח תקווה.
פיינברג עבד כפועל ונטל חלק במאבק של ציבור הפועלים שתמך בעבודה עברית.
בשנות השלושים המאוחרות החל פיינברג לעבוד בלשכת המס בפתח תקווה, ובמשך שנים רבות שימש כמנהל הלשכה.
כמו כן הוא היה מזכיר סניף מפא"י ומפלגת העבודה בפתח תקווה, כיהן מטעמה כחבר מועצת העיר וכסגן ראש העיר.
בדצמבר 1966 התפטר פנחס רשיש מראשות עיריית פתח תקווה, לאחר 15 שנות כהונה בתפקיד,
כדי לפנות מקום לפיינברג, על פי צו מפלגתו, ככל הנראה על פי הסכמה שהושגה עוד לפני הבחירות למועצה בנובמבר 1965. פיינברג המשיך בתפקיד ראש העיר עד שנת 1978. תקופת כהונתו הייתה תקופת בנייה לצעירים ולעולים ובמהלכה פותח אזור התעשייה ונבנו בו מפעלים חדשים.
בשנות כהונתו בתפקיד חלה רפורמה בתחום החינוך, פותחו השירותים הרפואיים במרכז הרפואי "גולדה" ו"בית רבקה", והושקעו מאמצי פיתוח בחזות העיר וברווחת התושבים.
פיינברג היה פעיל מרכזי במסגרת מרכז השלטון המקומי, חבר מרכז מפלגת העבודה וממייסדי אגודת "לב אל לב" בפתח תקווה.
חטיבת הביניים "עלומים" בעיר קרויה על שמו.
ישראל ("לוליק") פיינברג (1865–1911) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, חדרה ואחוזת בית, היא תל אביב.
נולד בסימפרופול, בירת פלך טאורידה (חצי האי קרים) שבדרום האימפריה הרוסית למשה ולובה, שמוצאם מליטא, בשנת 1865. בילדותו עברה המשפחה לסבסטופול.
בשנת 1882, בגיל 17, עלה לארץ ישראל עם שניים מאחיו – יוסף ובוריס) – כמה חודשים לפני עליית הביל"ויים, המסמלת את ראשית העלייה הראשונה.
היה ממיסדי המושבה ראשון לציון.
בראשון לציון הכיר את פאני בלקינד, חברת ביל"ו (אחיה ישראל היה מייסד ביל"ו, ובן אחיה השני, שמשון, היה איש ניל"י נעמן בלקינד.
אחותה אולגה נישאה ליהושע חנקין, ועל שמה גבעת אולגה), ונישא לה ב-1884. על תקופת מגוריו בראשון לציון נכתב:
בני הזוג עזבו את המושבה יחד עם משפחות בלקינד וחנקין, עקב סכסוך עם פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, ועברו לגדרה, שגם אותה עזבו כיוון שישראל נקם את דמו של השומר רוזמן שנרצח על ידי ערביי הכפר קאטרה הסמוך.
באתר "מצבות מדברות" מסופר על עזיבת משפחת פיינברג את גדרה בעקבות רצח ישראל רוזמן (מוגילביץ):
ב-1887 נולדה בתם שושנה, שנישאה לימים למהנדס נחום וילבוש, ממייסדי בית החרושת "שמן".
ב-1889 נולד בגדרה בנם, אבשלום וב-1894 נולדה בתם השלישית, צילה, שנישאה לזאב שוהם.
ב-1891 נרכשו אדמות חדרה על ידי גיסו של ישראל, יהושע חנקין, וישראל, שהעביר את מגורי משפחתו ליפו, הפך לאחד מראשוני השומרים ומייבשי הביצות באזור.
ישראל חלה בקדחת, ועל כן עבר לגור עם משפחתו ביפו.
ב-1898 עברה המשפחה לבית פיינברג בחדרה, אך חזרה עד מהרה ליפו לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת.
ישראל חבר לאגודת אחוזת בית, השתתף בהגרלת קרקעות תל אביב העתידית והגריל את הבית בפינת רחוב הרצל ויהודה הלוי.
בנוסף, היה מבין מקימי הגימנסיה העברית "הרצליה".
בתו הצעירה, צילה (לימים אמה של חברת הכנסת תמר אשל), הייתה בוגרת המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז, אליהו גולומב ומשה שרתוק (שרת)).
אולם ישראל לא ראה עצמו כאיש עירוני, ועד מהרה חזר לחדרה, שם כיהן כראש ועד המושבה בין השנים 1904 ל- 1909, תוך שהוא מחלק את זמנו בין חדרה ויפו.
הוא נפטר בחדרה והוא בן 46 בלבד.
על שמו של פיינברג נקרא רחוב בגדרה.
ישראל יעקב (קובי) סביון (סאבו) (נולד ב-14 במרץ 1948) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כחבר מועצת עיריית חיפה.
כיהן כמנכ"ל עיריית חיפה, כראש סיעת העבודה במועצת עיריית חיפה וכממלא מקום וסגן-ראש העירייה.
ישראל יעקב סביון נולד בממלכת רומניה ב־1941. ב-19 בדצמבר 1958 עלה לישראל ועבר לגור עם משפחתו במעברת קריית חיים שבחיפה.
בנעוריו למד בקריית שמואל ועם הגיעו לגיל גיוס בשנת 1966 התגייס לצה"ל, שירת שבע שנים כקצין תחזוקה ביחידה קרבית, כשבמהלכם סיים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה בחוגים חינוך ומדעי המדינה.
במהלך שירות המילואים שלו, הגיע סביון לדרגת רב-סרן.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-1974 החל לנהל את המחלקה לאירועים בעיריית חיפה במשך כ-7 שנים.
ב-1982 החל לכהן כעוזר ורל"ש ראש עיריית חיפה.
ב-1991 מונה למנכ"ל עיריית חיפה כשהיה שותף בהקמת טיילת חוף דדו והשכונות רמת גולדה ורמות אשכול.
כמו כן תמך בהפקת אירועי תרבות כתערוכת הפרחים, חגיגות הקיץ ולילות לבנים, פסטיבל הבלוז, הפולקלור והרוק הראשון בחיפה ואת הארחי פרחי טורה ברחוב הרצל.
כמו כן כיהן כמ"מ מנכ"ל אתו"ס וכחבר בדירקטוריון החברה הכלכלית חיפה.
בשנת 1995 הצטרף למגזר הפרטי כמנכ"ל הגרנד קניון בחיפה.
בהמשך, מונה למנכ"ל הדודג' סנטר בנוף הגליל וכדירקטור ב"תשתיות נפט", בסאן דור, ב"דשנים" ובחברות ציבוריות נוספות.
ב-1995 נבחר כמזכיר מחוז חיפה במפלגת העבודה.
בבחירות למועצת עיריית חיפה ב-2003 נבחר כחבר המועצה.
בבחירות ב ב-2008 התמודד לראשות עיריית חיפה מטעם מפלגת העבודה.
סביון נבחר למועצה, כחלק מרשימת העבודה אשר זכתה ב-2 נציגים, מתוך 31. בבחירות ב־2013 התמודד למועצת העיר ברשימה עצמאית בשם "אוהבי חיפה" וזכה במנדט אחד.
סביון החזיק בתיק החינוך והתרבות בעיריית חיפה בין השנים 2008 עד 2013 ואחראי לפיתוח תוכנית מל"ל (מינקות לבגרות) ומשנת 2012 עד 2018 כיהן כיו"ר דירקטוריון התיאטרון העירוני.
בבחירות שנערכו בשנת 2018 התמודד סביון ברשימתו "אוהבי חיפה", לראשות העיר תוך שהוא מקבל את תמיכתה של מפלגת העבודה, אשר תמכה במקביל גם בעינת קליש-רותם.
בבחירות אלה כשל סביון בבחירות לראשות ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
סביון, תושב חיפה, נשוי ואב לשניים.
ישראל פז (גולדשמיד) (1926 – 1 במרץ 2002) היה מבכירי כתבי הספורט בישראל, מקום המדינה ובמשך כחמישים שנה.
פז נולד בליטא, ועלה לארץ ישראל עם ואחיו אליהו פז משפחתו בגיל 10. מגיל 13 שיחק בקבוצת הפועל תל אביב בכדורסל, כדורעף וכדורגל.
בהמשך שימש כשופט כדורסל עד שנת 1962. בשנים 1968–1973 כיהן כסגן יו"ר איגוד הכדורסל בישראל.
מ-1976 היה חבר בוועד האולימפי בישראל.
פז הוא ממייסדי תא עיתונאי הספורט בארץ, ותקופה מסוימת שימש גם כיושב ראש התא.
שימש ככתב הספורט הראשי של העיתון "על המשמר" משנת 1946 עד 1992. היה ממייסדי העיתון "חדשות הספורט", וערך את העיתונים "קול הספורט" ו"ספורט לעם".
בלט בסיקור העקבי של מרוץ הקפת התבור המסורתי, מרוץ אשר אורגן על ידי מרכז הפועל לזכרו של האלוף יצחק שדה.
כמו כן, עסק בסיקור תחום הכדורסל ברשות השידור.
נודע בכך שערך תיעוד קפדני וסטטיסטי של משחקי כדורסל בישראל.
פז חיבר מספר ספרים על תולדות הספורט והכדורסל בישראל, בהם "מי ומי בספורט", "אלפים ואלופים", "הכדורסל בישראל 1948-1968", "אלבום ה-50 של ההתאחדות לכדורגל" ו"כדורסל 1982" (יחד עם שמואל יעקבסון).
נפטר ב-1 במרץ 2002. לאחר מותו עבר אוסף הסטטיסטיקה שאסף לאורך השנים לארכיון מנהלת ליגת העל.
ישראל סחרוב (17 בפברואר 1912 – 4 בפברואר 2007) היה תעשיין, איש עסקים ואיש ציבור ישראלי.
מייסד הקרן לביטחון ישראל (לב"י) והיושב-ראש הראשון שלה.
נולד בירושלים, דור שלישי בארץ, בן יצחק מרדכי סחרוב, שהיה סוחר עצים גדול, ורבקה לבית בן טובים.
למד בבית הספר תחכמוני בתל אביב ובבית ספר תיכון למסחר.
בשנים 1928 עד 1932 שהה במצרים ועבד במסחר בעצים.
בשובו לארץ ישראל עסק במסחר עצים והיה מראשי הקהילה העסקית בארץ ישראל.
התגייס להגנה והיה מפקד פלוגה בתל אביב.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה אחראי על פעילות ההגנה בחלק הצפוני של תל אביב.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא הבריטי.
לאחר קום המדינה הרחיב את עסקיו.
היה ממייסדי חברת הביטוח סהר ותעשיות עץ לבוד (תע"ל).
היה איש מנהל בכיר, ובין תפקידיו: יושב-ראש התעשייה האווירית (מונה ב-1977, התפטר ב-1982 וחזר לתפקיד ב-1983 עד 1985), יושב ראש מספנות ישראל, יושב-הראש הראשון של בזק (כיהן עד 1985) ויושב-ראש כימיקלים לישראל.
במקביל היה פעיל במספר גופים ציבוריים, בין היתר בלשכת המסחר תל אביב יפו וכן בתנועת מכבי ישראל.
באמצע שנות ה-70 פרש מעסקיו הפרטיים והקדיש את זמנו לפעילות ציבורית.
היה מייסד קרן לב"י והיושב-ראש הראשון שלה.
בין שאר תפקידיו הציבוריים: יושב-ראש הנהלת בית הספר לאמנויות תל אביב ויושב-ראש הנהלת של המרכז התיאטרוני בנווה צדק.
היה דירקטור בחברות ציבוריות רבות.
בתחילת שנות ה-80 הוצע לו על ידי ראש הממשלה מנחם בגין תפקיד שר האוצר ונגיד בנק ישראל, אך הוא דחה את ההצעות.
בשנת 1994 קיבל את פרס יקיר תל אביב.
נפטר בגיל 95, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לישראל סחרוב היו שלושה אחים: יחזקאל סהר, שהיה המפכ"ל הראשון של משטרת ישראל, התעשיין ואיש תע"ש אליהו סחרוב ואיש העסקים אהרון סחרוב, וכן שתי אחיות: זהובית שלוש ומרים פשוטי.
סחרוב היה נשוי ללאה ליפשיץ, אחותו של אריה לובה אליאב.
בתו תמר נשואה לעורך הדין גיל מקוב, צאצא למשפחת מקוב מרחובות.
בניהם הם עורכי הדין אריאל ודן מקוב.
בתו שולמית (זאזא) נשואה לעודד טירה, מי שהיה קצין תותחנים ראשי ונשיא התאחדות התעשיינים.
דודיו הם העיתונאי והמורה זלמן בן-טובים ומנהל כמה סניפים של בנק אנגלו פלשתינה ברוך בן-טובים.
ישראל עמידן (וָטֶנשטיין; 9 באפריל 1921 – 30 באוגוסט 1968) היה כנר ומורה ישראלי.
ישראל בן דוד וטנשטיין נולד בטרנסילבניה שברומניה בשנת 1921, וכעבור שנים ספורות עלה לארץ ישראל.
בני משפחתו התיישבו במושב כפר גדעון, שעם מייסדיו נמנו.
עמידן היה תלמידם של צבי הפטל, הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יוסף קמינסקי ועדן פרטוש.
לאחר סיום לימודיו יצא לארצות הברית, להשתלמות בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם למד גם מוזיקולוגיה.
הוא ניגן בתזמורת הקאמרית רמת גן והיה הנגן הראשי של תזמורת האופרה הישראלית.
עמידן לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בין הנודעים בתלמידיו: הכנר יאיר קלס והוויולן עתר ארד.
בשנת 1952 יצא לבלגיה לשם עבודה במחקרו בשיטות נגינה בכינור, להמלצת מורו ומנהל האקדמיה למוזיקה בתל אביב, עדן פרטוש.
באמצע שנות ה-50 השתתף בקורסי קיץ לנגינה בתזמורת באקדמיית הקיץ בזלצבורג אצל המנצח הקרואטי לוברו פון מאטאצ'יץ'.
בנוסף, לימד במדרשת אורנים, שם ריכז את מחלקת הכינור.
ספריית התווים הגדולה שלו הועברה ממדרשת אורנים למרכז המוזיקה בבית האמנויות שבקיבוץ מזרע.
בשנת 1965 יצא ספרו "צעדים למתחילים, 50 שירים עבריים בעיבוד לכינור" במכון למוסיקה ישראלית.
המכון למוסיקה ישראלית הוציא גם את "מדריך לחמש הפוזיציות הראשונות של הכינור" של עמידן.
ישראל עמידן נפטר בחיפה ב-1968, בגיל 47. הוטמן בבית העלמין הדרום בחולון.
ישראל פיינמסר (19 בפברואר 1901 – 7 באוגוסט 1990) היה מייסד המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי ומהמתכננים הבכירים בתנועה הקיבוצית.