tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
או'האלורהאן בתגובה אומר לו: "אתה יודע איפה תוכל למצוא אותי".
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשמונה: פרס האוסקר לצילום הטוב ביותר, לעריכה הטובה ביותר ולשיר הטוב ביותר- על השיר "We May Never Love Like This Again".
בנוסף, הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב- לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט ועל השחקנית החדשה הטובה ביותר.
הסרט זכה גם בשני פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע: לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משני ולמוזיקה המקורית הטובה ביותר.
המגדל הלבן הוא המגדל המרכזי ומגדל העוז הישן של מצודת לונדון.
הטירה שלימים נודעה כמצודת לונדון נבנתה על ידי ויליאם הכובש ב-1066. בתחילת דרכה היא הייתה ביצור מעץ שמוקף על ידי גדר כלונסאות.
בעשור הבא החלו העבודות לבניית המגדל הלבן, שהוא מגדל העוז העשוי מאבן שעד היום חולש על המצודה כולה.
התאריך המדויק של תחילת בניית המגדל אינו ידוע, ולא ידוע גם כמה זמן בדיוק נמשכה הבנייה.
הדעה המקובלת היא כי הבנייה החלה בשנת 1078, וזאת מאחר שהטקסטוס רופנסיס מתעד כי גנדלף, הבישוף של רוצ'סטר, פיקח על עבודות הבנייה לפי פקודתו של ויליאם הכובש.
לפי עדויות שהושגו באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים הבנייה החלה בין 1075 ל-1079. מחפירות ארכאולוגיות שנערכו במצודה עלו עדויות לכך שחלה הפסקה בבנייה בין 1080 ל-1090 עד 1093, ולא ברור מדוע.
גנדלף לא הסתפק רק בפיקוח על העבודות, והוא היה גם אדריכל מוכשר.
טירת רוצ'סטר וקתדרלת רוצ'סטר נבנו תחת חסותו.
מאחר שמצודת לונדון הייתה הטירה הראשית בעיר הבירה של אנגליה, היא הייתה מבנה בעל חשיבות מלכותית.
מגדל העוז שנבנה על ידי גנדלף נושא עדויות לכך כיוון שהוא היה אחד הגדולים ביותר בעולם הנוצרי.
הוא היה הנקודה החזקה ביותר במצודה מבחינה צבאית, אך היה גם בית מגורים הולם עבור המלך ואנשיו.
באדריכלות הנורמנית מגדל העוז היה סמל לעוצמתו של השליט.
המגדל הלבן הושלם ככל הנראה בשנת 1100 לכל המאוחר, ובאותה עת הוא שימש כמקום כלאו של רנולף פלמבארד, הבישוף מדרהאם.
ככל הנראה בתקופת שלטונו של הנרי השני (1154–1189) נבנתה חזית אבן בצד הדרומי של המצודה על מנת לספק קו הגנה נוסף לכניסה, אך היא אינה קיימת עוד.
יחסיו של הנרי השלישי עם הברונים שלו היו מתוחים, ובמהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-13 הוא חיזק את ביצורי המצודה ואת המבנים השונים בה.
העבודות אמנם לא הסתיימו בימי חייו, אך למרות זאת הוא הצליח להרחיב את המצודה לכיוון צפון ולכיוון מזרח, ובנה חומת אבן חדשה שהקיפה את המצודה.
בראש המגדל הלבן נבנתה גלריית עץ, והיא בלטה מחוץ לקירות על מנת להגן בצורה יותר טובה על בסיס המגדל.
הנרי דאג גם לתחזוקת המגדל הלבן, ובתקופת החלה המסורת של סיוד המגדל.
ב-1240 ניתנה הוראה לשומר העבודות לצבוע בלבן את הצד הפנימי ואת הצד החיצוני של המגדל.
מאוחר יותר באותה שנה כתב המלך לשומר וציווה עליו כי המרזב הראשי של המגדל הלבן יורחב וייווצר אפקט ש"קיר המגדל...
שזה עתה נצבע בלבן, לא יהיה בסכנה של קריסה החוצה בעקבות הגשם".
הנרי לא הסביר את פקודתו לצבוע בלבן את המגדל, אך ייתכן והוא הושפע מאופנה שרווחה אז באירופה לצבוע מבנים יוקרתיים בלבן.
הוא הוסיף גם קישוטים לקפלה שבמגדל, ובהם ויטראז', פסלים וציורים.
הפעילות במצודה במהלך המאה ה-14 הייתה נמוכה בהשוואה לתקופות קודמות.
המצודה אמנם שימשה לעיתים כמקום מגורים, אך בשנות ה-20 של המאה שימשה הקפלה שבמגדל הלבן לאחסון מסמכים.
נקודת ציון זו סימנה את תחילת ירידת השימוש במצודה כמקום מגורים מלכותי.
המסמכים הוצאו מהמגדל הלבן באופן זמני ב-1360 על מנת לפנות מקום למלך הצרפתי השבוי, ז'אן השני.
ככל הנראה בתקופת שלטונו של אדוארד השלישי (1327–1377) נבנה מבנה הנשען על צדו הדרומי של המגדל הלבן.
מבנה זה הוקם על מנת לשמש כמחסן, וייתכן כי הוא היה חלק מתוכנית הבנייה של אדוארד שנועדה להדגיש את תפקיד המצודה כמחסן צבאי.
מבנה זה אינו קיים יותר, אך הוא מתועד בתוכניות מ-1597 ומ-1717.
ריצ'רד השני היה כלוא במצודה ונחטף ממנה ב-1399; לפי המסורת מאורע זה התרחש במגדל הלבן.
בשנות ה-90 של המאה ה-15 נבנתה במגדל הלבן קומה חדשה, ויצרה מקום נוסף לאחסון.
מבחינה אדריכלית לא נותר שריד למבנה הקדמי של המגדל הלבן, אם כי הוא מופיע בכתב יד ששורטט בערך בשנת 1500 ומתאר את כליאתו של שארל הראשון, דוכס אורליאן, ותועד גם בתוכנית מ-1597. הוא נהרס ב-1674. ב-17 ביוני של אותה שנה, במהלך ההריסה, התגלו מתחת לגרם המדרגות עצמות השייכות לשני ילדים.
הנחה רווחת היא שהן היו שייכות לנסיכים במצודה.
השרידים נקברו מחדש במנזר וסטמינסטר.
סיפורם של הנסיכים במצודה הוא אחד הסיפורים הידועים ביותר לשמצה הקשורים למצודה.
לאחר מותו של אדוארד הרביעי הוכתר בנו בן ה-12 כמלך אדוארד החמישי.
ריצ'רד, דוכס גלוסטר, הוכרז כלורד פרוטקטור מאחר שהנסיך היה צעיר מכדי לשלוט בזכות עצמו.
אדוארד נכלא במצודה ביחד עם אחיו הצעיר, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק.
דוכס גלוסטר הוכתר כמלך ריצ'רד השלישי ביולי.
הנסיכים נראו בציבור לאחרונה ביוני 1483; הסיבה הסבירה ביותר להיעלמותם היא שהם נרצחו בשלהי קיץ 1483.
בתקופת בית טיודור חלו שינויים שנועדו להתאים את הביצורים לתותחים חזקים.
העיצובים החדשים, שכללו ביצורים בעלי זוויות נמוכות, לא יכלו להתחרות באלו של מצודת לונדון.
במקביל, בוצעו במצודה מספר שינויים על מנת שתוכל להכיל תותחים; שינויים אלה כללו הוספת מישור עץ בראש המגדל הלבן על מנת להציב בו תותחים.
משקל התותחים פגע בגג כך שהיה צורך לחזקו.
שימוש מתועד בתותחים אלה הוא מתקופת מרד ואייט ב-1554, שבמהלכו היו התותחים חסרי תועלת.
משרד התחמושת והנשקייה המלכותית היו ממוקמים במצודה עד שלהי המאה ה-17. נוכחותם השפיעה הפעילות במצודה, שהפכה להיות המחסן הצבאי החשוב ביותר במדינה.
בשנות ה-60 של המאה ה-16 נבנו שני מחסני נשק במגדל הלבן, ובתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה (1558–1603) אוחסן במגדל רוב אבק השרפה שבמצודה.
ברבע האחרון של המאה ה-16 הייתה המצודה לאתר תיירותי, כשמבקרים הורשו להיכנס פנימה למרות השימוש בה של המשרדים הממשלתיים.
תפקידה כמחסן נשק השפיע ישירות על מבנה המגדל הלבן, ועמודים נבנו על מנת לתמוך ברצפות.
ב-1636 נקדח חור בקיר הצפוני של המגל על מנת להקל על תנועת האספקה.
בין 1639 ל-1640 שונה המראה החיצוני של המגדל הלבן, ורוב החומר שציפה אותו הוחלף.
ב-1640 ציווה צ'ארלס הראשון להכין את המצודה לעימות.
משטחים עבור תותחים נבנו, ובראש המגדל הלבן הוצבו 21 תותחים ביחד עם שלוש מרגמות.
למרות ההגנות החדשות הצליחו תומכי הפרלמנט האנגלי לכבוש את המצודה מבלי שהתותח ירה ולו פעם אחת.
בינואר 1642 ניסה צ'ארלס לעצור חמישה מחברי הפרלמנט.
כאשר נכשל בכך הוא ברח מהעיר, והפרלמנט הגיב באמצעות פיטוריו של סר ג'ון ביירון, נציב מצודת לונדון.
המיליציות המקומיות החליפו צדדים, וכעת תמכו בפרלמנט וחסמו את המצודה ביחד עם אזרחי לונדון.
עם פריצת מלחמת האזרחים האנגלית בנובמבר הייתה המצודה תחת שליטת הפרלמנט.
ב-1657 שימש כל המגדל, למעט הקפלה, כמחסן לאבק שרפה.
אחסנת אבק שרפה ומסמכים ממשלתיים במגדל לא הייתה אידיאלית, ומספר פעמים (1620, 1718 ו-1832) הוצע בלא הצלחה להעביר את אבקת השריפה למקום חדש.
ב-1661 נערכו תוכניות לפנות אזור ברוחב של 6 מטרים מסביב למגדל על מנת להגן יותר טוב על החומרים המסוכנים שבתוכו.
דבר לא קרה עד לאחר השרפה הגדולה של לונדון ב-1666. במהלך השריפה התעורר חשש כי הלהבות יגיעו למצודה, בעיקר למגדל הלבן, ובכך הודגש הצורך בנקיטת אמצעי זהירות.
בשנים שלאחר מכן נבנה קיר מגן מסביב למגדל.
בשנות ה-70 של המאה ה-17 נהרסו המבנים שבסמוך למגדל ואשר בהם שכנו משרדי התחמושת והנשקייה המלכותית.
לאחר מכן בוצעו תיקונים בחזית המגדל.
בחזית הדרומית של המגדל נבנה גרם מדרגות, כך שניתן היה להגיע ישירות למסמכים שבקפלה.
בעוד שהמצודה הייתה פתוחה למבקרים במשך מאות שנים, רק בתחילת המאה ה-19 בוצעו בה שינויים על מנת להתאימה למבקרים.
ב-1825 נבנתה כנגד הצד הדרומי של המגדל נשקיית הסוס החדש (New Horse Armoury), והיא שימשה כמקום אחסנת התבליטים של מלכי אנגליה.
סגנון התחייה הגותית של המבנה - אחד המבנים הראשונים שנבנו באנגליה על מנת לשמש כמוזיאון - זכה לביקורות שליליות רבות.
בשלהי המאה פוזרו התבליטים ונשקיית המלכה אליזבת בתצוגות נפרדות ברחבי המגדל הלבן.
באמצע המאה ה-19, תחת עידודו של הנסיך אלברט, יישם אנתוני סאלווין תוכנית שיקום עבור המצודה.
ב-1858 חוזק הגג של המגדל עם קורות ברזל.
ב-26 בינואר 1885 התפוצצה פצצה במגדל וגרמה נזק לחלק מהמוצגים.
הגגות והצריחים של המגדל תוקנו במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. הלכלוך שהצטבר עם השנים נשטף החוצה, והרצפות בפנים הוחלפו.
בתקופה זו נבנה בחזית הדרומית גרם מדרגות, ובאמצעות כך נפתחה מחדש הגישה דרך הכניסה המקורית.
ב-1974 התפוצצה פצצה בחדר המרגמה, וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד ו-35 נפצעו.
לא היה גורם כלשהו שנטל את האחריות לפיצוץ באופן רשמי, אך המשטרה חקרה חשדות ולפיהם ה-IRA היה אחראי לפיצוץ.
ב-1988 הוספה המצודה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, מתוך הכרה בחשיבותה הבינלאומית ועל מנת לסייע במאמצעים לשמר ולהגן על האתר.
המצודה נמצאת תחת אחריות קרן הצדקה "הארמונות המלכותיים ההיסטוריים", ובין 2008 ל-2011 בוצעו עבודות שימור במגדל בעלות של 2 מיליון לירות שטרלינג.
התיקונים הדרושים בוצעו והמגדל נוקה, כך שהזיהום שגרם נזק למבנה סולק.
המגדל הלבן הוא בניין רשום מדרגה I, והוא מוכר גם כמבנה בעל חשיבות בינלאומית.
לנשקייה המלכותית עדיין יש תצוגות במגדל, אם כי רבים מהשריונות הועברו למוזיאון הנשקייה המלכותית בלידס.
המגדל הלבן הוא מגדל עוז, שלעיתים היה המבנה החזק ביותר בטירות של ימי הביניים, והכיל מגורים ראויים לאדון - במקרה זה המלך או נציגיו.
המגדל הלבן היה אחד ממגדלי העוז הגדולים ביותר בעולם הנוצרי, ותואר כארמון האירופי המושלם ביותר מהמאה ה-11. ההשפעות על עיצובו של המגדל אינן ברורות.
המגנאטים בצפון צרפת בנו מגדלי עוז כבר באמצע המאה ה-9, כך שהעיצוב הכללי היה מוכר וידוע.
ייתכן כי לשאטו ד'איברי-לה-באטאי, שנבנה בערך בשנת 1000, הייתה השפעה על המצודה מאחר שהוא כלל הקרנה חצי עגולה באחת מפינותיו.
קרנאו טענו כי העיצוב היה מבוסס על טירת רואן שאינה קיימת עוד, וכאשר הייתה קיימת שכנה בדוכסות נורמנדיה.
בפינות המערביות נמצאים מגדלים מרובעים, ואילו בפינה הצפון-מזרחית נמצא מגדל עגול שבו גרם מדרגות סלילי.
בפינה הדרום-מזרחית נמצאת הקרנה חצי מעגלית גדולה יותר, ובה נמצא האפסיס של הקפלה.
למעט המגדלים המוקרנים הפינתיים, מידותיו של המגדל הלבן בבסיסו הן 36 על 32 מטרים, והוא מתנשא לגובה של בביצורים הדרומיים שבהם האדמה נמוכה יותר.
המבנה היה בעבר תלת-קומתי, ובהן קומת מרתף, מפלס כניסה, וקומה עליונה.
הכניסה, כפי שהיה מקובל במגדלי עוז נורמניים, הייתה מעל הקרקע (במקרה זה בחזית הדרומית) והכניסה אליה הייתה לאחר מעבר על פני גרם מדרגות מעץ שניתן היה להסירו בעת מתקפה.
הבניין הקדמי שנבנה במאה ה-12 אינו קיים יותר.
מאחר שהמגדל היה אמור לשמש כמקום מגורים נוח ולא רק כמבצר, נבנו בקירותיו מספר לטרינות וארבעה קמינים חיממו את האוויר.
החומר העיקרי שממנו עשוי המגדל הוא אבן ראג מקנט, אם כי גם אבן בוץ מקומית שימשה לבניית המגדל.
על מנת ליצור את החלקים היותר עדינים בחזית המגדל יובאה אבן קן מצפון צרפת, וכיום אין לה כמעט שרידים מאחר שבמאה ה-17 וב היא הוחלפה באבן פורטלנד.
במאה ה-18 הוגדלו רוב החלונות במצודה, ובקיר הדרומי של קומת הגלריה נותרו שני חלונות מקוריים כדוגמה, אם כי גם הם משוחזרים.
המגדל הלבן נבנה בצדו של תל, כך שהחזית הצפונית של המרתף נמצאת מעט מתחת לפני הקרקע.
המטרת של כל חדר במגדל נקבעה על ידי עיצובו, וכתוצאה מכך יש לעיתים חוסר בהירות למה שימש כל אחד מהחדרים.
כל קומה חולקה לשלושה חדרים: הגדול ביותר במערב, חדר קטן יותר בצפון-מזרח, והקפלה שהשתרעה על פני הכניסה והקומות העליונות בדרום-מזרח.
בדומה למגדלי עוז רבים הקומה התחתונה הייתה מתחת לפני הקרקע ושימשה לאחסון.
באחד מן החדרים הייתה באר מים.
פנים המרתף מתוארך למאה ה-18 שבה הרצפה הונמכה וקמרונות העץ הוחלפו בהעתקים מאבן, למרות שהמראה הכללי לא השתנה מאז בניית המצודה.
המרתף מואר באמצעות חריצים קטנים.
הכניסה היחידה לקומה זו הייתה דרך גרם המדרגות של הצריח הצפון-מזרחי.
קומת הכניסה הייתה ככל הנראה מיועדת לשימושם של נציב המצודה ואישים חשובים אחרים.
הכניסה הדרומית נחסמה במהלך המאה ה-17, ונפתחה מחדש רק ב-1973. מי שפנה לעלות לקומה העליונה היה צריך לעבור דרך חדר קטן יותר במזרח.
הקריפטה של קפלת סנט ג'ון אכלסה את הפינה הדרום-מזרחית והייתה נגישה רק דרך החדר המזרחי.
בקיר הצפוני של הקריפטה יש מגרעת, ולפי ההיסטוריון הרשמי של המצודה ג'פרי פארנל טען כי המגרעת נועדה לשמירה אוצרות מלכותיים ומסמכים חשובים.
הקומה העליונה הכילה אולם גדול במערב וחדר מגורים במזרח - שניהם פתוחים לגג המגדל ומוקפים בגלריה שנבנתה לתוך הקיר - ובצד הדרום-מזרחי שכנה קפלת סנט ג'ון.
הקומה העליונה הוספה במאה ה-15, ביחד עם הגג הנוכחי.
היעדרם של מאפיינים ביתיים כגון קמינים מרמזת על כך שמטרתה העיקרית הייתה אחסון ולא מגורים.
במאה ה-17 הותקנו על גג המגדל מכלי עופרת לאחסון מים.
כאמור, ההקרנה החצי מעגלית בפינה הדרום-מזרחית מכילה את קפלת סנט ג'ון, ומאפיין זה נדיר באדריכלות טירות.
מגדל העוז היחיד הנוסף באנגליה שבו נמצא מאפיין זה הוא טירת קולצ'סטר, הגדולה ביותר באנגליה.
קפלת סנט ג'ון לא הייתה חלק מהתוכנית המקורית של המגדל הלבן, כיוון שההקרנה של האפסיס נבנתה רק לאחר בניית קירות המרתף.
בעקבות שינויים בתפקיד ובעיצוב מאז בניית המצודה נותר מעט מהעיצוב הפנימי המקורי, למעט בקפלה.
המראה העירום והבלתי מקושט של הקפלה הוא שריד למראה שלה בתקופה הנורמנית.
במאה ה-13, במהלך תקופת שלטונו של הנרי השלישי, קושטה הקפלה בקישוטים כגון צלב בצבע זהב, וחלונות העשויים מזכוכית צבועה תיארו את מרים הבתולה ואת השילוש הקדוש.
מבנה הקפלה כולל ספינה מרכזית שהאפסיס במזרחו והמעברים שלה מקורים בקמרונות, ומעל גלריה המקיפה את האפסיס.
עמודי תמיכה עגולים ועבים תומכים בקשתות הידועות במראה הפשוט שלהן, ורק תחריטים פשוטים של צדפות ועלים משמשים כקישוטים.
מאחר שקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות היא הכנסייה הקהילתית של המצודה, קפלת סנט ג'ון כמעט ואינה בשימוש אם כי לאורך השנה נערכים בה טקסים אחדים.
המגדלור במרינה אשקלון ממוקם על שובר הגלים של המרינה באשקלון.
המגדלור מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל פני המים, כל 6.4 שניות הוא מהבהב 2 הבהובים ירוקים הנצפים למרחק של עד 8 מייל, המגדל סגור בפני מבקרים מהקהל הרחב.
המגדלור הוצב במרינה בשנת 1995 עם סיום בניית המרינה.
המגדל הגאה: דיוקן העולם לפני מלחמת העולם הראשונה, 1890–1914, הוא ספר מאת ההיסטוריונית ברברה טוכמן שראה אור בשנת 1966. בספר מנסה טוכמן להציג תמונה רחבה וכוללת של העולם המערבי בשני העשורים שקדמו למלחמת העולם הראשונה.
תקופה זו זכתה לכינוי Fin de siècle (מצרפתית- "קץ המאה") והיא מייצגת את השקיעה שאליה נכנס העולם המערבי לאחר תקופת השגשוג של הבל אפוק.
הספר הוא אוסף של מאמרים שפורסמו בכתבי עת שונים החל משנת 1960, וכל אחד מהם עוסק במדינה אחרת.
שניים מפרקי הספר עוסקים בתופעות שחצו את הגבולות המדיניים - הסוציאליזם והאנרכיזם.
שמו של הספר לקוח מתוך קטע של אדגר אלן פו: .
כוונתה של טוכמן לרמוז בשורות אלו על מצבה של אירופה בשלהי המאה ה-19, שאותו היא מתארת כמגדל גאה ש"התפוצץ במשבר סופני" עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בני האצולה, אנגליה 1895–1902 ו-העברת השלטון, אנגליה 1902–1911: שני פרקים אלו עוסקים בממשלת אנגליה ובמאבקים בין שתי מפלגות השלטון – המפלגה הוויגית והמפלגה הטורית.
ההלכה והמעשה, האנרכיסטים 1890–1914: מתאר את ההגות והמחאה של התנועות האנרכיסטיות שפעלו ברחבי אירופה וסוקר רצף של התנקשויות אנרכיסטיות במלכים, נשיאים ונסיכים שהתרחשו בשנים אלו.
סופו של חלום, ארצות הברית 1890–1902: עוסק במאבקים הפנימיים שהתחוללו בארצות הברית בנוגע למדיניות האימפריאליזם ולסיפוחה של הוואי, ועליית הצי האמריקאי.
הבו לי קרב, צרפת 1894–1899: מוקדש לפרשת דרייפוס שהסעירה את צרפת במשך חמש שנים.
המתופף העיקש, האג 1899 ו-1907: עוסק בניסיונות הבינלאומיים להאט את מרוץ החימוש ובוועידות הבינלאומיות שהתאספו בהאג ובהם נחתמו אמנות האג.
הנירוניזם הוא באויר, גרמניה 1890–1914: מתאר את חיי המוזיקה והתרבות השוקקים בגרמניה.
מתמקד בדמותו של המלחין ריכרד שטראוס והפילוסופיה של פרידריך ניטשה.
מותו של ז'ורס, הסוציאליסטים 1890–1914: הפרק האחרון סוקר את פעילותו של האינטרנציונל השני של הפועלים שהוקם ב-1889 ושל האיגודים הסוציאליסטים שקמו בעקבותיו.
מתמקד בדמותו של ז'אן ז'ורס והשפעת רציחתו.
המגדל האפל הוא סרט פנטזיית פעולה אמריקאי המבוסס באופן רופף על סדרת הספרים באותו השם שנכתבה על ידי סופר האימה והמותחנים סטיבן קינג.
הסרט יצא לאקרנים לראשונה ב-31 ביולי 2017 ב"המוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק, אך הקרנת הבכורה העולמית שלו התקיימה ב-4 באוגוסט 2017. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-10 באוגוסט 2017.
ג'ייק צ'יימברס נער סקרן והרפתקן בן 11 שמגלה רמזים על מימד אחר שנקרא "מידוורלד" (אמצע העולם).
אידריס אלבה - רונלד דשיין/האקדוחן
מת'יו מקונוהיי - וולטר או'דין/וולטר פאדיק/האיש בשחור
טום טיילור - ג'ייק צ'יימברס
קלאודיה קים - ארה שמפיין
אבי לי קרשו - טירנה
ג'קי ארל היילי - סאייר
קת'רין ויניק - לורי צ'יימברס
דניס הייזברט - סטיבן דשיין
חוסה זוניגה - דוקטור הוטצ'יקס
אלכס מקגרגור - סוזן דלגאדו
ניקולס המילטון - לוקאס הנסון
דה-ווט נאגל - טאהין טק
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-17 בפברואר 2017, אך בנובמבר 2016, תאריך יציאת הסרט לאקרנים הוזז ל-28 ביולי 2017 על מנת ליצור נקודת משקל עבור יציאת הסרט ג'ומנג'י: שורדים בג'ונגל לאקרנים.
בסוף מרץ 2017, התאריך הוזז ל-4 באוגוסט 2017, במקום סרטם החדש של "Sony Pictures", "אמוג'י: הסרט".
עריכה גולמית ומרוטשת של הטריילר הראשוני הודלף ברחבי האינטרנט ב-10 באוקטובר 2016, אך מאוחר יותר הוא הוסר לגמרי מכל הרשת.
ב-3 במאי 2017, המפיצים הפיצו טריילר מלא.
בצפון אמריקה, הסרט יצא לאקרנים יחד עם הסרטים "חטוף" ו"דטרויט".
בספטמבר 2016, "Entertainment Weekly" דיווחו כי לאחר יציאת הסרט לאקרנים, סדרת טלוויזיה העתידה להקדים ולהמשיך את אירועי הסרט מתוכננת להשתחרר בשנת 2018, כשגם אידריס אלבה וגם טום טיילור עתידים לחזור לגלם את תפקידיהם כרולנד וג'ייק, בהתאמה.
על פי הדיווחים, הסדרה תגולל את הרקע שקדם לאירועי הסרט, ותהיה מבוססת על הספר הרביעי בסדרה - "המגדל האפל - המכשף והבדולח", וילוהק לסדרה שחקן צעיר שיגלם את רולנד בימי צעירותו.
במהלך השיווק של "המגדל האפל", הסרט שווק על ידי אולפני Sony כחלק מזיכיון "יקום הממלכה המחוברת'", יקום בדיוני דמיוני ורב ממדי המחבר רטרואקטיבית בין עיבודים שונים לספריו של קינג, דרך המגדל האפל (מה שהגיוני בהחלט לפי סדרת הספרים הטוענת כי המגדל האפל מקשר בין מציאויות שונות).
נכון לעכשיו, הסרטים "הניצוץ", "כריסטין", "חומות של תקווה", "מיזרי, "קוג'ו", "קארי" ו"זה" מהווים חלק מן היקום הזה, יחד עם האתחול המחודש של "העמדה" ו"סיילם לוט" שנמצאים כעת בשלבים הראשונים של ההפקה.
נכון לאוגוסט 2017, לא ידוע אם מתיו מקונוהיי יחזור לגלם את דמותו של וולטר או'דין.
המגדל הפורח באוויר שיצא לאור גם בשם מיילו בממלכת החוכמה, הוא ספר פנטזיה והרפתקאות לילדים, מאת נורטון ג'סטר, עם איורים מאת ג'ולז פייפר, אשר פורסם בשנת 1961 על ידי רנדום האוס.
הספר מספר את סיפורו של ילד משועמם בשם מיילו, אשר יום אחד, באופן בלתי צפוי, מקבל ערכת מכונית וביתן אגרה.
מתוך שעמום הוא מתחיל לנסוע במכונית הצעצוע, ומוצא את עצמו בארץ השיממון, שפעם הייתה ממלכה משגשגת.
הוא פוגש בחברים למסע, ולוקח על עצמו משימה להציל את הנסיכות, שירה, ובינה מהמגדל הפורח באוויר.
בכל שלב במסעו, מיילו לומד שיעורים חשובים לחיים, כולל אהבת למידה, שכן הסיפור מבוסס כולו על משחקי מילים ואתגרים לוגיים.
ב-1958, ג'סטר קיבל מענק מקרן פורד כדי לכתוב ספר ילדים על ערים.
כשלא הצליח להתקדם במשימה, הוא פנה לכתיבה אחרת, ורשמים אלו הפכו לספר הביכורים שלו, "המגדל הפורח באוויר".
פייפר, שותפו לבית וקריקטוריסט במקצועו, הביע עניין בפרויקט, והתוצאה הלהיבה את ג'ייסון אפשטיין, עורך בהוצאת רנדום האוס, שמיד קנה את הספר, והוציאו לאור.
הספר זכה לביקורות נלהבות והוא נמכר ביותר משלושה מיליון עותקים, הרבה יותר מהצפוי בעת פרסומו.
הספר, שהפך לאחת מהקלאסיקות של ספרות הילדים, עובד לסרט, לאופרה ולתיאטרון, ותורגם לשפות רבות.
למרות שהספר הוא על פניו סיפור הרפתקאות, נושאו המרכזי הוא אהבת הלמידה.
בסוף הסיפור, מיילו מיישם את מה שהוא למד בדרכו בארצות הדמיוניות בבית הספר ולמטרות התפתחות אישית, ולומד לאהוב ולהעריך את החיים ששעממו אותו זמן קצר קודם לכן.
המבקרים השוו את הקסם של הספר ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" של לואיס קרול ול"הקוסם מארץ עוץ" של ליימן פרנק באום.
מיילו הוא ילד משועמם מהעולם הסובב אותו; כל פעילות נראית לו כבזבוז של זמן.
הוא מגיע הביתה מעוד יום משעמם בבית הספר, ומוצא בכניסה חבילה מסתורית.
החבילה כוללת מכונית צעצוע, ביתן תשלום אגרה קטן, ומפה של "האדמות מעבר", המראה את ממלכת החוכמה.
על החבילה פתק בו כתוב: "בשביל מיילו, אשר לו שפע של זמן".
מיילו לא מתלהב מההפתעה כפי שהוא לא מתלהב משום דבר אחר, אך מתוך שעמום מחליט לשחק במשחק ולראות מה קורה.
הוא נכנס לאוטו, בוחר נקודה במפה, ובעוד הוא חושב שייסע קצת בסלון ביתו, הוא מוצא את עצמו פתאום נוסע בכביש ריק בנוף זר.
כל החלטה של מיילו בארץ זו מביאה לתוצאה, לא תמיד רצויה.
כשהוא שוקע בחוסר מחשבה, הוא מוצא את עצמו בין אנשים שבאופן מילולי מבזבזים זמן - שום דבר שם לא קורה, ולא יכול לקרות.
טוק, כלב עם שעון גדול מובנה, מגלה לו שרק אם יפעיל את מוחו ויחשוב מחשבות, יוכל להניע את מכוניתו ולצאת משם.
טוק ומיילו ממשיכים יחדיו בדרך.
השניים נקלעים למצבים מוזרים המבוססים על הנחות שגויות, שגיאות כתיב, מלחמה בין מספרים לאותיות, ודמויות מעניינות שמאתגרות את מה שמיילו חשב שהוא יודע עד כה.
בבירת הממלכה, הוא מגלה שהשממה שהוא נסע בה הייתה פעם ממלכה משגשגת ושלווה.
אך כאשר הנסיכות שירה ובינה - אחיותיהם של המלכים הנלחמים על אותיות ומספרים, שייצגו את מה שטוב וחכם, והיו מיישבות מחלוקות בממלכה - קבעו שאותיות ומספרים חשובים באותה מידה, המלכים הגלו אותן למגדל באוויר, ומאז באמת אין בינה או שירה בממלכה.
מיילו לוקח על עצמו את המשימה להציל את הנסיכות.
אליו ואל טוק האמיץ מצטרף ההמבאג, פרעוש ענק ופחדן.
השלושה פוגשים בעוד דמויות ציוריות ומתמודדים עם סכנות - כאשר בכל פעם ההתמודדות עם האתגר הנתון מרחיב את אופקיו של מיילו, ומעבירים לו מסרים חשובים.
לבסוף, החברים מצליחים לחלץ את הנסיכות, והאושר והשלום חוזרים לממלכה.
מיילו נפרד מחבריו, וחוזר דרך ביתן התשלום, ומוצא את עצמו חזרה בסלון, בבית.
הוא מגלה שהוא נעדר משם רק שעה, למרות שבשבילו המסע ארך שבועות ארוכים.
הוא הולך לישון במיטתו, ובבוקר, הוא מתעורר בהתרגשות ורוצה לחזור לממלכה - אך מוצא שהחבילה על תכולתה כבר לא שם.
הוא מוצא רק פתק, בו כתוב: "למיילו, אשר כעת יודע את הדרך".
על פי המכתב, הערכה תעבור לילד אחר שזקוק לעזרה למצוא את דרכו.
מיילו מאוכזב, אך כעת, כשהוא מסתכל סביבו, הוא מוצא שכל דבר שהוא רואה מעורר בו עניין.
והוא מסיק כי, גם אם היה מוצא את דרכו חזרה לממלכת החוכמה, אולי לא היה לו זמן לשהות שם, כי יש יותר מידי מה לעשות ממש כאן.
נורטון ג'סטר היה אדריכל מברוקלין, שהשתחרר משלוש שנות שירות בחיל הים האמריקאי.
ביוני 1960, הוא קיבל מענק של 5,000 דולר מקרן פורד כדי לכתוב ספר ילדים על ערים.
ג'סטר טען כי על צעירי דור הבייבי בום תהיה מוטלת בקרוב האחריות על הערים, אותן הם לא מכירים בגלל הפריחה של הפרברים בארצות הברית באותה תקופה.
רגשות האשם של ג'סטר לגבי חוסר ההתקדמות בספר הערים הובילו אותו לכתוב קטעי סיפורים על ילד שאינו מתקדם בחייו בשם מילו, והוא החליט לפתח אותם לספר.
ג'סטר עזב את עבודתו כדי להשקיע את כל זמנו בעבודת הכתיבה.
שותפו לבית, פייפר, היה קריקטוריסט.
כשהראה לו ג'סטר את הטיוטה שלו, פייפר התרגש ומיד התחיל לצייר איורים לספר.
פייפר היה זה שהכיר את ג'ודי שפטל, שלימים נישאה לו, והיא הייתה מקושרת לעולם ההוצאה לאור.
שפטל שכנעה את ג'ייסון אפשטיין, עורך חדשני ברנדום האוס עם הערכה עמוקה לספרות ילדים, לקרוא את כתב היד.
ג'סטר ופייפר התחילו את המירוץ לסיום הספר, והפכו את המאמץ לסוג של משחק אתגרי.
ג'סטר סירב לבשל אם פייפר לא צייר מספיק, והשניים השתעשעו הן בציורים והן בתיאורם.
פייפר, שהיה אמן מוכר למדי, לא היה בטוח שהוא יוכל לעשות צדק עם התוכן, וחשב שהספר דורש איורים ברמה של "אליס בארץ הפלאות" אך בעזרת ג'סטר, הוא הגיע לרמת איורים שכולם היו יותר ממרוצים ממנה.
מספר שינויים אחרונים לסיפור נערכו - שמו של הילד נקבע כמיילו, גילו הוסר (במקור הוא היה בן 8 או 9), כל אזכור להוריו נשמט - וכך קיבל הספר את צורתו הסופית, שבו רק הילד מיילו מייצג סוג של כל-ילד, ומאפשר לכל מיני ילדים להזדהות עמו.
מכיוון שאף אחד לא טרח להסביר את חשיבות הלימודים למיילו, הוא רואה את בית הספר כבזבוז זמן טוטאלי.
ג'סטר התכוון שהספר ידבר על החשיבות של הלימודים והאהבה אליהם.
שיטות הוראה שעשויים לשעמם ילדים, כמו שינון, נלעגים בספר, למשל בתחרות האיות, כאשר ההאמבאג אומר: "שעבוד לדקדקנות לקומפוזיציה של המילים הוא סימן להתרוקנות האינטלקט."
תמה נוספת היא הנושא של צורה לעומת מהות, או הצורך בהגיון פשוט כדי לגבות חוקים.
מיילו עובר במסעו דרך ארץ בה, ללא השפעת בינה, אמנות הממשל אבדה, והתוצאות ביזאריות.
מיילו שוב ושוב פוגש בדמויות עבורן מילים חשובות הרבה יותר מאשר המשמעות שלהן, וחוקים חשובים יותר מצדק.
שני המלכים מתחפרים כה עמוק בעמדותיהם, שהממלכה שלהם קורסת, אך הם לא רואים את עצמם כגורמים לבעיה.
כפי שאומר התריסריון (דודקהדרון), הקרוי על שם צורתו פשוטו כמשמעו: "כל עוד התשובה נכונה, למי אכפת אם השאלה שגויה?"
הספר הוא גם אלגוריה לחשיבות המסע, ולא רק של היעד.
במסעיו, מיילו לא רק מציל בסוף את הנסיכות כמו שצריך בכל סיפור אגדות סטנדרטי - בדרך הוא לומד כיצד לקחת אחריות, כיצד לנתח מצבים ולהגיע להחלטות טובות יותר, כיצד להימנע מהנחות שגויות, ועוד.
הוא מבין שישנן גישות שונות לדברים המוכרים לו, ואינסוף דברים שעדיין אינם מוכרים לו.
הוא מבין את הסכנה בקונפורמיזם ללא ביקורת.
כך שלא רק שהוא הופך מילד משועמם וחסר כיוון לבעל עניין בחיים, הוא מכיר בכך שהדרך לכל יעד היא יעד בפני עצמו.
הספר יצא בספטמבר 1961. בתחרות על לבם של הילדים וכספם של הוריהם הוא התמודד מול היו ספרו של רואלד דאל, "ג'יימס והאפרסק הענק", וכן The Bronze Bow,של אליזבת ג'ורג' ספיר, אשר זיכה אותה במדליית ניוברי השנייה שלה.
המו"ל והסופר עצמו לא צפו מכירות ענק לתוצר של סופר לא ידוע, אך בכל זאת ג'סטר התאכזב כשהבין שספרו לא מוצע בחנויות.
אמו, מיני, אפילו נרתמה למאמץ, והלכה מחנות לחנות בניו יורק כדי לשכנע אותן להציג את הספר למכירה.
אך הספר ניצל מהיעלמות מהירה, כאשר אמילי מקסוול כתבה עליו ביקורת משבחת בכתב העת הניו יורקר.
מקסוול כתבה, "כמו שמסעות ההלך עוסק בהתעוררות של הרוח הנדכאה, "המגדל הפורח באוויר" עוסק בהתעוררות של המוח העצל".
עד מהרה הגיעו ביקורות טובות נוספות.
סופרת הילדים אן מקגוברן כתבה בניו יורק טיימס ש"בפנטזיה המדהימה של נורטון ג'סטר יש משהו נפלא עבור כל מי שמבוגר מספיק כדי להתענג על החוכמה האלגורית של "אליס בארץ הפלאות" ועל הגחמנות המקסימה של "הקוסם מארץ עוץ".
וג'ון קרוסבי הילל את הספר בניו יורק הרלד טריביון.
כשיצא הספר בבריטניה ב-1962, ומאוחר יותר גם באוסטרליה, התשבחות המשיכו לבוא, וכך גם המכירות.
לאחר הפרסום, ג'סטר שלח עותק של הספר לקרן פורד, עם הסבר לדרך בה תוכניותיו לספר ערים הפכו לספר זה.
אנשי לא חזרו אליו לעולם, אך הוא למד כמה שנים מאוחר יותר שהם היו מרוצים ביותר מהשתלשלות האירועים.
ככל שהספר התחיל להיחשב לקלאסיקה מודרנית, הוא מצא את דרכו גם לכיתות לימוד, וג'סטר התחיל להתכתב עם מורים וילדים לגבי תוכני הספר והשפעתו עליהם.
הסופרת קתלין שיין כתבה, "זה היה כאילו מישהו הדליק את האורות.
המושגים של אירוניה, של דו משמעות, של משחקי מילים, והתענוג הבלתי נמנע של האבסורד האינטלקטואלי, היו פתאום נגישים לי.
הם נראו לי הגיוניים באופן מאוד אישי".
הספר תורגם לשפות רבות, כולל סינית, קרואטית, יפנית, קוריאנית, רוסית, תאילנדית, טורקית, עברית, ואף יצא בשלוש מהדורות שונות בספרדית: אחת עבור ספרד, אחת עבור אמריקה הלטינית, ואחד עבור דוברי הספרדית בארצות הברית.
ג'סטר הודה שהוא אינו בטוח איך עוברים משחקי המילים בכל שפה מתורגמת.
ב-1970, צ'אק ג'ונס עיבד את הספר לסרט מוזיקלי, כאשר הסצנות בבית של מיילו הם בלייב אקשן, וכל השאר מעבר לביתן האגרה באנימציה.
ג'סטר לא אהב את הסרט, ותיאר אותו כ"קשקוש".
ב-2011 יצאה מהדורה מבוארת לספר, הכוללת סקיצות ועותקים של טיוטות בכתב ידו של ג'סטר, איורים מוקדמים של פייפר, ומבוא והערות על ידי לאונרד ס.
יצאה גם מהדורה מיוחדת לכבוד 50 שנה לפרסום הספר, עם הקדמות מאת מוריס סנדק, מייקל שייבון, ופיליפ פולמן.
יותר משלושה מיליון עותקים של הספר המקורי נמכרו בארצות הברית בלבד.
הספר גם עובד לאופרה עם מוזיקה שהלחין ארנולד בלאק, ובוק מאת ג'סטר ושלדון הרניק, שעלה לבמה באופרת דלוור ב-1995. האופרה אז הותאמה כמחזמר, שעלה לבמה לתשבחות המבקרים במרכז קנדי בוושינגטון, ולאחר מכן יצא לסבב הופעות בינלאומי.
"המגדל הפורח באוויר" מוכר כאחד הקלאסיקות של ספרות ילדים ונוער.
ב-2007 הוא נכלל ברשימת "100 ספרי הילדים הטובים ביותר" של איגוד החינוך הלאומי של ארצות הברית, וב-2012 הוא דורג במקום 21 ברשימת ספרי הילדים הגדולים בכל הזמנים על ידי כתב העת School Library Journal.
הספר יצא בשתי מהדורות בשפה העברית:
בשם "המגדל הפורח באוויר", בסדרת "מרגנית" של הוצאת כנרת זמורה ביתן, (1978).
בשם "מיילו בממלכת החוכמה", בהוצאת אריה ניר ומודן (2017).
המגדלור (מאנגלית: The Lighthouse) הוא סרט אימה פסיכולוגי תקופתי לשני שחקנים משנת 2019, שביים והפיק רוברט אגרס.
בתפקידים הראשיים משחקים רוברט פטינסון ווילם דפו שמגלמים שני שומרי מגדלור יריבים המאבדים את שפיותם כאשר סופה על-טבעית מתחוללת על האי שהם מוצבים בו.
אגרס כתב את התסריט יחד עם אחיו מקס, בהשראתם של סיפור קצר שלא הושלם מאת אדגר אלן פו, ופרשת הטרגדיה במגדלור סְמוֹלְז , שהתרחשה בשנת 1801 על אי מול חופי ויילס.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-19 במאי 2019 במסגרת "שבועיים של הבמאים" שמחוץ לתחרות בפסטיבל הקולנוע בקאן, שם זכה רוברט אגרס בפרס בחירת המבקרים מטעם ההתאחדות הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI) .
הסרט זכה לשבחים רבים בעולם, והמבקרים העלו על נס את הצילום, התפאורה, התסריט והבימוי של אגרס, והופעתם של שני השחקנים הראשיים.
בשלהי המאה ה-19 נשלח אפרים וינסלואו (רוברט פטינסון) בסירה אל אי מבודד מול חופי ניו אינגלנד, שם ישמש כשומר מגדלור מתחיל במשך ארבעה שבועות תחת פיקוחו של תומאס וֵייק (וילם דפו) שומר ותיק, קשיש חם-מזג, שהיה ספן בעברו.
ביומו הראשון בתפקיד, וינסלואו מוצא צלמית מגולפת של בת ים שהשאיר אחריו קודמו בתפקיד, ותוחב את הצלמית לתוך מעילו.
בלילה רואה וינסלואו את וייק עולה לחדר הפנסים של המגדלור, שם הוא מתפשט עירום.
אחר כך רואה וינסלואו הזיות וחלומות ובהם מעין משושים במגדלור, שלושה גדמֵי עצים צפים במים, ומראות של בת ים (וַלֶרִייָה קראמאן) במרחק.
במהלך ימי שהותו במגדלור, וייק רודה בווינסלואו ומטיל עליו עבודות שחורות: לשאת מכלי קרוסין כבדים, לתדלק את הפנסים ולפנות שני סירי לילה עם הפרשות.
בחלוף הימים, וינסלואו נתקל פעם אחר פעם בשחף בעל עין אחת.
וייק מזהיר אותו שהריגת שחף מביאה ביש מזל, מאחר שהוא מחזיק באמונה טפלה שלפיה נשמותיהם של ספנים מתגלגלות בבעלי חיים.
וינסלואו מתחיל לאונן למראה דמות בת הים, וממשיך לראות את וייק עירום.
באחד הערבים השניים משוחחים במהלך ארוחת הערב ומתוודעים זה לזה.
וייק מספר ששומר המגדלור הקודם שעבד תחתיו מת זמן קצר אחרי שאיבד את שפיותו, ואילו וינסלואו מגלה שהוא עבד כחוטב עצים בקנדה, אך החליט לשנות את מקצועו.
ביום שלפני עזיבתו המיועדת של וינסלואו, הוא רואה שממשאבת המים זורמים מים מהולים בדם, ומוצא שחף מת צף בבור המים.
השחף בעל העין האחת צולל מלמעלה ותוקף את וינסלואו, והלה חובט את השחף למוות כנגד קיר בור המים.
אחר הצהריים משתנה כיוון הרוח באופן קיצוני, בלילה מכה סופה באי, ושני הגברים נצורים בבקתת המגורים ושותים לשוכרה.
בבוקר שלמחרת, לא מגיעה המעבורת שעל סיפונה היה וינסלואו אמור לעזוב את האי.
אל החוף נשטפת גופה מן הים, וינסלואו ניגש אל הגופה ורואה שזו בת הים שראה בהזיותיו.
הוא רץ בחזרה אל בקתת המגורים, שם אומר לו וייק שמלאי המזון שלהם נפגע בסופה.
הם חופרים ומוציאים ארגז שאמור להכיל צידה נוספת, אך מוצאים בו רק משקאות חריפים.
הסופה נמשכת גם בלילות הבאים, והשניים מתקרבים זה לזה על אף שהם נותרים יריבים.
כאשר וייק ישן, וינסלואו מנסה ללא הצלחה לגנוב ממנו את המפתח לחדר הפנסים.
כמו כן, הוא רואה הזיות של מלכודת סרטנים ובה ראשו הכרות שתום העין של שומר המגדלור שעבד בעבר תחת וייק.
ערב אחד מספר וינסלואו השיכור לווייק ששמו האמיתי הוא תומאס הווארד, והוא אימץ את זהותו של אפרים וינסלואו, חוטב עצים שנהרג בתאונה שהווארד לא ניסה למנוע.
וייק מאשים אותו שהוא חשף את פרצופו האמיתי, והווארד מנסה להסתלק בסירת הצלה אך וייק הורס את הסירה בגרזן ורודף אחרי הווארד לתוך הבקתה, שם הוא טוען שהווארד הוא זה שהרס את הסירה ותקף אותו.
מאחר שלא נותר להם משקה חריף, השניים מערבבים משקאות מכוהל מפוגל, והסופה מתחזקת עד כדי כך שגלי האוקיינוס פורצים דרך חלונות הבקתה.
למחרת בבוקר מוצא הווארד יומן שבו תיעד וייק את הפרות המשמעת שלו וכתב המלצה לפטר את הווארד ללא שכר.
וייק נוזף בהווארד על עבודתו הגרועה, ואילו הווארד מאשים את וייק בהתעללות נפשית, תוקף ומכניע אותו תוך שהוא רואה הזיות של בת הים, ושל וייק כמפלצת ים.
הווארד קושר את וייק בחבל, קובר אותו בתוך בור מלאי המזון ולוקח את צרור המפתחות.
בעוד הוא מתכוון לעלות לחדר הפנסים, וייק מופיע ומכה את הווארד בכתפו עם גרזן.
הווארד מוציא את הגרזן מידו של וייק, הורג אותו ועולה אל המגדלור.
כאשר הוא מתקרב אל עדשת פרנל, העדשה עוצרת על מקומה ונפתחת כלפיו.
הוא בוהה באקסטזה במראה שבתוך העדשה וצורח צרחה לא-אנושית כאשר האור מתחזק.
הווארד מחליק, שובר את רגלו ונופל במדרגות המגדלור.
בתמונת הסיום הווארד שוכב עירום על הסלעים, עינו האחת חסרה ושחפים מנקרים בקרביו בעודו בחיים.
הסרט החל כניסיון של מקס אגרס, אחיו של רוברט, לעבד לקולנוע סיפור קצר מאת אדגר אלן פו, סיפור שמעולם לא הושלם ולא ניתנה לו כותרת, כנראה עקב מותו של פו, ולימים הוא נפוץ בשם "המגדלור".
הדבר נודע לרוברט כאשר שוחח עם מקס על קשייו לקדם את הפקת סרט הביכורים שלו, "המכשפה", והוא הציע לעבד במשותף את הסיפור על-פי חזונו.
בסופו של דבר, התסריט כלל לא דמה ליצירתו של פו, מלבד הכותרת.
רוברט עשה תחקיר על מגדלורים, ספנות ומיתולוגיה ימית, וגילה את פרשת "הטרגדיה של מגדלור סמולז", מגדלור על אי מול חופי ויילס שאויש על ידי שני שומרים ששניהם נקראו "תומאס" (כמו בסרט) והיו יריבים.
כאשר הקשיש ביניהם מת, הצעיר חשש שיואשם בהריגתו, הכניס את הגופה לארון מתים מאולתר והשליך אותה לאוקיינוס.
כך שלדברי רוברט אגרס, התסריט מבוסס על סיפור אמיתי, והסוף דומה למדי לסופו של הסיפור הקצר "הלב המסגיר" מאת פו.
לצורך עבודותיה, ג'ואיט ראיינה ספנים ואיכרים, ולעיתים קרובות כתבה בדיאלקטים שלהם.
אגרס סיפר שבעקבות ג'ואיט הוא הגיע למסקנה שבתקופה ההיא התקיים דיאלקט ייחודי של ספנים, שנבדל מזה של איכרי מזרח ניו אינגלנד ומחוזות הים במזרח קנדה , וברוח זו נערכו הדיאלוגים בסרט.
בעוד דמותו של דפו נוטה לדבר בסגנונם של שייקספיר ומילטון, פטינסון מדבר בדיאלקט של איכרי ניו אינגלנד.
בראשית פברואר 2018 נמסר שווילם דפו לוהק לככב בסרט.
אגרס סיפר שאחרי שדפו התרשם לחיוב מ"המכשפה", הוא שלח לו אימייל והציע לשחק בכל סרט עתידי שלו, אך באותה עת לא היה תפקיד מתאים.
כאשר הוחלט להפיק את "המגדלור", אגרס החליט מיד שדפו מתאים לשחק בו.
כעבור כשבוע נמסר שפטינסון מצטרף לדפו וישחק בסרט.
על כך סיפר אגרס שהוא הציע לפטינסון בזמנו לגלם תפקיד של ג'נטלמן ויקטוריאני בהפקה אחרת, אולם השחקן דחה את ההצעה בנימוק שהוא מעוניין בתפקידים יותר מוזרים ומאתגרים.
כאשר התסריט ל"המגדלור" הושלם, אגרס שלח אותו לפטינסון בצירוף הערה: "האם זה מוזר ומאתגר מספיק עבורך?", והשחקן ענה מיד בחיוב.
אגרס רצה לצלם בצבעי שחור ולבן וביחס גובה רוחב צר בסגנון וינטג'.
בסופו של דבר, "המגדלור" צולם בשחור ולבן באמצעות סרט צילום 35 מ"מ עם אסתטיקה אורתוכרומטית (רגישות לכל הספקטרום הנראה, פרט לאדום) ביחס גובה-רוחב 19:16 המתקרב לריבוע.
יחס זה מתאים לתפאורה גבוהה וצרה, באופן שמסתיר פרטי מידע מהצופים.
כמו כן, הוא השתמש במצלמות Panavision Millennium XL2 שעליהן הותקנו עדשות משנות ה-30, ואת מפתח הצמצם הוא כיוון ל- T2.8 באופן שהדמויות יהיו תמיד במוקד התמונה.
עקב הרגישות הנמוכה של המצלמות, ומכיוון שלא היה די בתאורה טבעית, בלאשקי השתמש באמצעי תאורה מלאכותיים בכל שעות היממה.
בשעות היום נעשה שימוש בנורות חשמל בעוצמה נמוכה, ובאריגי מוסלין לצורך החזרת אור.
בשעות הלילה – בפנסים שלהם הותאמו נורות הלוגן בעלות הספק של 500 ואט.
צילומי החוץ נעשו בפארק "ליף אריקסון" בחצי האי קייפ פוֹרְשׁוּ שבקצה הדרומי של נובה סקוטיה בקנדה.
לצורך הצילומים הקים מעצב ההפקה, קרייג לאת'רופ, דגם של מגדלור פעיל בגובה 20 מטר על סלע געשי בים.
לדברי אגרס, אור המגדלור נראה למרחק של כ-25 קילומטרים.
צילומי הפנים נעשו על במה אקוסטית ליד העיר הליפקס ובהאנגר בנמל התעופה הבינלאומי בעיר ירמות'.
שלב הצילומים התחיל ב-9 באפריל 2018 ונמשך 34 יום בתנאי מזג אוויר קשים ובלתי צפויים.
אזור פארק "ליף אריקסון" נסגר בפני קהל המבקרים לשלושה ימים, עד 11 במאי.
הצגת הבכורה של "המגדלור" התקיימה ב-19 במאי 2019 במסגרת "שבועיים של הבמאים" (Directors' Fortnight) שמחוץ לתחרות בפסטיבל קאן.
כן הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובפסטיבל "אטלנטיק" המתקיים מדי שנה בהליפקס, נובה סקוטיה.
"המגדלור" הופץ לבתי הקולנוע ב-18 באוקטובר 2019, בארצות הברית על ידי חברת "A24", וההפצה הבינלאומית נעשתה על ידי חברת "Focus Features" .
בישראל התקיימה הצגת הבכורה ב-16 באוקטובר 2019 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מיציאת הסרט לקהל הרחב ועד 18 בדצמבר 2019 הסתכמו הכנסות הסרט בארצות הברית ובעולם ב-12,021,658 דולר.
במאגר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes" עומד הסרט על 92% דעות חיוביות בשקלול 284 ביקורות, שסיכומן הוא שמדובר בסיפור מרתק המצולם באופן מבריק ומובל על ידי שתי דמויות ראשיות בעלות עוצמה, ורוברט אגרס ממשיך לבסס את מעמדו כקולנוען עם כישרון יוצא דופן.
באתר "Metacritic" זוכה הסרט בממוצע משוקלל של 83 מתוך 100, המוגדר באתר כתהילה בינלאומית.
בעקבות ההקרנה בפסטיבל קאן, דייוויד רוני כתב ב"הוליווד ריפורטר" שאגרס מצדיק את המוניטין שרכש עם "המכשפה" כאשף הגותיקה של ניו אינגלנד, עם סרט קלאוסטרופובי נוסף.
הוא, שחקניו, צוות אנשי מקצוע מוכשרים באופן מרשים, כולל עבודתו של טכנאי הקול דמיאן ווֹלְפּ, הופכים את הידרדרות שתי הדמויות לחיזיון מְשַׁתֵּק.
בריאן טאלריקו כתב אחרי ההקרנה בפסטיבל טורונטו, שמדובר בהישג מרשים הודות להיעדר הפחד אצל אגרס, ושני שחקנים מסוּרים לחלוטין.
זה לא סיפור שני בני אדם שנמצאים בקצה שפיותם, אלא שבאמצעות הנדסת קול ואמצעים קולנועיים, הסרט דוחף לשם גם את הצופה, כמו לצפות בסיוט של מישהו אחר.
אוֹואֶן גלייברמן כתב במגזין "וראייטי" שזהו סרט אפל ומרגש, עשוי במיומנות יוצאת דופן.
הסרט, נוסף על "המכשפה", מוכיח שיותר מאשר אגרס שולט באופן מושלם בסוגה זו, יש לו יכולת לנעול את הצופה בתוך קדחת ההתרחשויות על המסך.
רובי קולין מ"הטלגרף" העניק לסרט חמישה כוכבים מושלמים, הגדיר את הופעתו של דפו כמדהימה, והשווה את זו של פטינסון למשחקו של דניאל דיי-לואיס בסרט "זה ייגמר בדם".
קולין ציין שלא תהיה זו קלות דעת לומר שמדובר בקולנוע שגורם לצלצולים בראש ובנשמה.
בישראל, יעל שוב העניקה לסרט ציון 4 מתוך 5, והביעה את דעתה שהסרט מציע חוויה יוצאת דופן ומרתקת, ועשוי לזכות למעמד של קלאסיקה.
אור סיגולי כתב שזוהי דרמת מתח פסיכולוגית סהרורית, עם גוונים ותאורה המשווים לסרט מראה של סרט בלהות אקספריוניסטי, אך לא סרט אימה.
אגרס נאמן למסגרת הקולנועית הקשוחה שקבע לעצמו, ומשתמש בה בצורה מעוררת השתאות.
סיגולי ציין שדפו ופטיסנסון מגיעים בסרט לנקודות שיא בקריירה שלהם.
עם זאת, לתחושתו, הסרט מתארך בהרבה מהנחוץ.
נעמה רק כתבה ב"טיים אאוט" שצילומי השחור לבן והפריים הריבועי מחזקים את תחושת המחנק והקלאוסטרופוביה, והתוצאה היא סרט אינטנסיבי וחד פעמי שעוד ידובר בו רבות.
המגדלים הגבוהים: 11 בספטמבר, אלקאעידה וכישלון המודיעין האמריקני הוא ספר תיעודי משנת 2006 מאת לורנס רייט.
הספר מהווה מבט היסטורי על אופן התהוותו של ארגון הטרור אל-קאעידה, הרקע לפיגועי טרור שונים וכיצד נחקרו והאירועים שהובילו לפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2007 הוענק לרייט פרס פוליצר ועיבוד טלוויזיוני בן 10 פרקים שודר בשנת 2018 בהולו.
הספר מתבסס על מחקר מדוקדק ועל יותר מ-500 ראיונות, בכללם עם ידידיו של בן לאדן באוניברסיטה, ג'מאל ח'ליפה ויוסרי פאודה, וריצ'רד קלארק, לשעבר ראש מטה הלוחמה בטרור בבית הלבן.
המחבר מתעכב על מאבקי היוקרה בין ה-FBI וה-CIA, שאלמלא כישלונם לחלוק ביניהם את המידע שהיה בידיהם, היה אפשר למנוע את הפיגועים.
הקורא את התיאור החי של פגישה סוערת בין ראשי שני הארגונים, שלושה חודשים בדיוק לפני הקטסטרופה, אינו יכול שלא להזדעזע נוכח המחדל הנורא והטיפשות והיוהרה שגרמו לו.
הרומן מתמקד ברובו באנשים שקשרו קשר לביצוע פיגועי 11 בספטמבר, במניעים שלהם ובאישיותם, וכיצד התנהלו ביניהם.
הספר מתחיל בסייד קוטב, חוקר דת מצרי שביקר בארצות הברית בסוף שנות הארבעים וחזר לביתו כדי להפוך לאסלאמיסט נגד המערב ובסופו של דבר למי שמוכן להקריב עצמו למען אמונותיו.
ברומן ישנו גם דיוקן של איימן א-זוואהירי, מילדותו במצרים ועד השתתפותו בהמשך בהנהגת הג'יהאד האסלאמי המצרי ועד להתמזגות ארגונו עם אל-קאעידה.
אוסאמה בן לאדן הוא האדם המתואר ביותר, מילדותו בסעודיה במשפחה עשירה, השתתפותו בג'יהאד נגד ברית המועצות באפגניסטן, תפקידו כמממן של קבוצות טרור, שהותו בסודאן, שובו לאפגניסטן וקשריו לטליבאן.
הפצצות השגרירויות של ארצות הברית בשנת 1998 בדאר א-סאלם, טנזניה וניירובי, קניה מתוארות אף הן, כמו גם הפצצת המשחתת קול בשנת 2000.
לורנס רייט מתאר בפירוט כמה מהאמריקנים המעורבים ובמיוחד ריצ'רד א.
קלארק, יועץ הטרור הראשי במועצה לביטחון לאומי וג'ון פ.
אוניל, עוזר סגן מנהל החקירות של ה-FBI.
כצייד בן לאדן הבכיר באמריקה עד פרישתו מה-FBI באוגוסט 2001, לאחר מכן עבד כראש הביטחון במרכז הסחר העולמי, שם מת בפיגועי ה-9/11.
הספר מתאר גם כמה מהבעיות הקשורות לחוסר שיתוף הפעולה בין ה-FBI, ה-CIA וארגונים אחרים של הממשל, מה שמנע מהם מלמנוע את הפיגועים בזמן.
מכיוון שהספר מתמקד במידה רבה בסיפורם של האנשים המעורבים, הוא אינו מתאר את עלילת ה-9/11 ואת ביצועה בפירוט רב ומתמקד יותר ברקע ובתנאים שהניעו את האנשים שתכננו ויישמו את הפיגועים ומידע על אלה שנלחמו בטרור בארצות הברית.
המילים "מגדלים גבוהים" או "מגדלים נעלים" ( ) מופיעים בקוראן 4:78 (4:78, סוראת אלניסא).
לדברי רייט, אוסאמה בן לאדן, בחתונה לפני מתקפות ה-9/11, ציטט את השורה וחזר עליה שלוש פעמים: "בכל מקום שאתם נמצאים, מוות ימצא אתכם, אפילו אם אתם במגדלים נעלים" ().
פרס הספרים של לוס אנג'לס טיימס 2006
רב המכר של ניו יורק טיימס 2006
ספר השנה של הניו יורק טיימס 2006
הספרים הטובים ביותר של ניו יורק טיימס 2006
הספרים הטובים ביותר על פי מגזין "טיים" 2006
פרס פוליצר לספרי עיון כלליים לשנת 2007
2007: פרס הלן ברנשטיין עבור הצטיינות בעיתונות
2009: 50 הספרים של זמננו על פי Newsweek
מיני-סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים על בסיס הספר שודרה בהולו ב-28 בפברואר 2018. צוות השחקנים כולל את אלק בולדווין כמנהל ה-CIA, ג'ורג' טנט, ג'ף דניאלס בתפקיד ג'ון אוניל, טהר רחים כעלי סופאן ופיטר סרסגארד כאנליסט סוכנות הביון, מרטין שמידט, המבוסס על דמותו של מייקל שויר.
המגדלים הגבוהים (The Looming Tower) היא מיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית, המבוססת על ספרו התיעודי של לורנס רייט משנת 2006 בשם זהה, שפרק הבכורה שלה שודר בהולו ב-28 בפברואר 2018. סדרת הדרמה בת 10 הפרקים נוצרה והופקה על ידי דן פוטרמן, אלכס גיבני ורייט.
פוטרמן גם שימש כיוצר הסדרה, וגיבני ביים את הפרק הראשון.
בסדרה מככב אנסמבל שחקנים בהשתתפות ג'ף דניאלס, טהר ראחים, רן שמידט, ביל קמפ, לואי קנקלמי, וירג'יניה קול, אלה ריי פק, סאליבן ג'ונס, מייקל סטולברג, פיטר סרסגארד ואלק בולדווין.
הסדרה מתחקה אחר האיום ההולך וגובר של אוסאמה בן לאדן ואל-קאעידה בסוף שנות התשעים וכיצד ייתכן שהיריבות בין ה-FBI ל-CIA באותה תקופה סללה שלא במתכוון את הדרך לטרגדיה של ה-11 בספטמבר.
הסדרה עוקבת אחר חברי חוליית I-49 בניו יורק ותחנת אלק בוושינגטון הבירה, מרכזי הלוחמה בטרור של ה-FBI ו-CIA, בהתאמה, כשהם מסתובבים בעולם ונאבקים בבעלות על מידע תוך שהם לכאורה פועלים למען אותה מטרה - ניסיונם למנוע מתקפה קרובה על אדמת ארצות הברית.
המגדל הצפוני הוא בניין בן 27 קומות שנמצא ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה.
המגדל הוקם בשנים 2007-2005. הבנייה בוצעה על ידי חברת הבנייה האוסטרית Strabag SE.
זהו הבניין השלישי שהוקם במוסקבה סיטי אחרי מגדל 2000 ומגדל על הגדה.
המגדל מסתיים בעמודי ברזל משמעותיים המשמשים כפונקציה דקורטיבית.
לבניין אטריום בן 18 קומות שמגיע לשיאו בכיפה, התורמת לתאורה נוספת של חלל המשרדים.
המגדלור בנלסון ביי או המגדלור הפנימי בנלסון ביי הוא מגדלור לא פעיל היסטורי שנמצא מצפון-מזרח לעיירה נלסון ביי , ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, ליד פארק הליפקס, בחוף הדרומי של פורט סטפנס .
האור הכווין את הספינות לנמל.
שלא כמו מגדלורים אחרים, למגדלור בנלסון אין מגדל, אך הוא הוצג דרך חלון של חדר העששיות, ומאוחר יותר הוצב בחוץ.
המגדלור הוקם ב-1872 עם ארבע מנורות נפט שהוצגו מעל מגדל קטן מעץ.
המגדלור הנוכחי נבנה כ-3 שנים מאוחר יותר על הבסיס המגדלור הקודם, והאור הוצג ממנו לראשונה ב-1876. האור הותקן בחדר עששיות מתומן המחובר לבית, והוצג דרך חלון.
המגדלור נשמר על ידי 14 תושבי העיר ומשמר ההצלה, עד ל-1990.
המגדלור שימש בחשמל מ-1946, כאשר מ-1984, שומש בעזרת תשתיות חשמל.
מאז 1990, המגדלור מתוחזק רק על ידי משמר ההצלה, ומשמש כיום כמוזיאון ימי.
ב-1995, הוחלף האור בפנס שמופעל סולארית, שקיים מחוץ לחדר העששיות הקודם.
המגה פאוורס צמד חברי הצמד האלק הוגאןרנדי סאבאג'מיס אליזבת' (מנג'רית) שם/שמות המגה פאוורסהמונסטר מניאקס גבהים הוגאן: 2.01 מטרסאבאג': 1.88 מטר משקל כולל 244 ק"ג תאריך הקמה 3 באוקטובר 1987 תאריך פירוק 3 בפברואר 1989 שנות פעילות 1987–19891994–1996
המגה פאוורס היו צמד היאבקות מקצועית אשר הופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Federation (ה-WWF, לימים ה-WWE) בין השנים 1987 ל-1989. הצמד הורכב מהאלק הוגאן ורנדי סאבאג', כשהמנג'רית שלהם הייתה אשתו של סאבאג', מיס אליזבת' .
השניים הופיעו זה לצד זה כמונסטר מניאקס בארגון ההיאבקות המתחרה, World Championship Wrestling (WCW) בשנת 1994, אך נפרדו כשנתיים מאוחר יותר.
PWI דירג אותם במקום ה-2 מתוך 100 הזוגות הטובים ביותר ברשימת "PWI Years" לשנת 2003
אליפות העולם במשקל כבד של WCW (פעמיים)
אליפות העולם במשקל כבד של ה-WWF – האלק הוגאן (1), רנדי סאבאג' (1)
המגדל של נירון הוא ספר פנטזיה אמריקאי, שמבוסס על המיתולוגיה היוונית והרומאית ונכתב על ידי הסופר ריק ריירדן.
הוא פורסם באנגלית ב-6 באוקטובר 2020, והוא הספר החמישי בסדרת הספרים גורלו של אפולו.
בעברית הספר יצא ב-3 במרץ 2021.
בזמן שחזרו לניו יורק, לסטר ומג מקפרי נתקלים באמפיזבאנה, המדקלמת את הבית השני של נבואת טרצה רימה.
בתוך דקות, הם מותקפים על ידי הגאלית של נירון, לוגוסלווה או לו, והגראמני שלה.
אפולו ומג בורחים בעזרתה של לוגוסלווה, שמתגלה כבצד שלהם.
השלישייה מגיעה לאפר איסט סייד ומחליטה ללכת לפרסי ג'קסון לבקש עזרה, אך עד מהרה נודע להם שפרסי וחברתו אנבת' נמצאים בחוף המערבי.
הם מתכננים להביס את נירון, מה שכולל שילחמו נגד לו באור יום, ואפולו ידחוף אותה מבניין כך שנירון יאמין שלוגוסלווה בצד שלו כשהיא באמת לא.
ואז, לסטר ומג מגיעים למחנה החצויים.
בדרך לשם, האחיות האפורות מדקלמות שלישיית שורות מנבואת טרצה רימה.
לאחר שהם מגיעים ליעדם, הם מגלים כי כירון הלך לפגישה עם אלים מפנתיאונים אחרים כולל בסתת, ממשפחת קיין והאלים המצריים (החתולה) ומימיר ממגנס צ'ייס והאלים של אסגרד (הראש הכרות) לדון ב"בעיה משותפת".
אפולו, לאחר שהתעלף עקב תשישות עם הגעתו, רואה בחלומו שהתוכנית שלהם עובדת: לו סיפרה לנירון על הבריחה, ונירון הציב אולטימטום למג ואפולו להיכנע תוך יומיים, אחרת יבעיר את ניו יורק.
למחרת, בעזרת נבואת טרצה רימה, לסטר, מג, וויל סולאס וניקו די אנג'לו הולכים לפגוש את רייצ'ל אליזבת דר.
שמזהירה מפני כמה שוורים שעומדים בחוץ.
לאחר החלטה לנטרל את מכלי האש היוונית של נירון בעזרת טרוגלודיטים (טרוגים קצרים) - מין של חופרים טובים מאוד - רייצ'ל פולטת לפתע נבואה, חמש השורות האחרונות, אך פיתון מתערב באמצע.
לפתע, השוורים, בהיותם הטאורי סילבסטרס, תוקפים, והחמישה בקושי מצליחים להימלט.
ניקו עוזר להם להגיע לטרוגלודיטים דרך מסע צללים.
במאהל הטרוגים מתחת לאדמה, מתגלה שהטרוגים הם אצנים וחופרים מהירים מאוד.
עד מהרה הם מחליטים שוויל, ניקו ורייצ'ל ילכו עם הטרוגים להשבית את המכלים, ואז יזעיקו במחנה החצויים, בעוד מג ואפולו מסגירים את עצמם לנירון, כדי להתקרב אל הפסקס של נירון, מקור הכוח והאלמוות שלו, כדי להרוס אותו ולהרוג את נירון.
אבל מתברר שנירון כבר יודע על התוכנית שלהם.
ידיה של לוגוסלווה נקטעות, והיא ואפולו נזרקים לכלא, בעוד מג נאלצת על ידי נירון ללכת לחדר הישן שלה במעונות הקיסריים בתוך מגדל נירון.
לסטר, לאחר שזה עתה הצליח להחיות את לוגוסלווה, מחליט לברר מי שומר על הפסקס.
מתברר שזה לאונטוקפלנוס, יצירתו של האל הפרסי מיתרס.
הוא שומר על אלמוות, אז הוא רוצה קורבן של אלמוות בתמורה להענקת גישה לפסקס.
לו מחליטה לוותר על האלמוות שלה כדי לקבל את הפסקס, בעוד לסטר הולך להציל את מג.
למעלה, הוא מבין שכל שטח הקומה התחתונה הפך לשדה קרב.
קיילה נולס ואוסטין לייק עוזרים ללסטר להגיע למג.
בדרך, לסטר נכנס לחדר הלא נכון, האחד עם הכפתור שיגרום להשמדת מנהטן.
הכפתור נלחץ, אבל שום דבר לא קורה, מכיוון שהמכלים הושבתו.
לאחר חיפושים, לסטר חולף על פני מחשב נייד.
נירון מתקשר בשיחת וידאו ואומר לו שיש לו "תוכנית ב'": לשחרר גז סאסאני, גז רעיל מאוד, ולהרוג את כל מי שנמצא בבניין.
לסטר צריך לבוא לחדר הכס בעוד רבע שעה, אחרת כולם ימותו.
לסטר מספר לטרוגים על מלכודת הגז, והם רצים להשבית אותה.
לסטר מגיע לחדר הכס, שם נמצאים כל הילדים המאומצים של נירון, כולל מג.
נירון מצווה על הדריאדות שם להרוג את לסטר או להיהרג על ידי ילדי הקיסר.
מג עוצרת אותם ובוחרת לעמוד לצד אפולו.
לפתע, ניקו מופיע עם טאורי סילבסטר מת ומצווה עליו להרוג את נירון.
השור נכשל, אבל בסופו של דבר יוצרים הרבה כאוס.
נירון מנסה נואשות לחפש את השלט עם הכפתור לשחרור הגז הסאסאני.
באמצע הכאוס, אחד החצויים של הקיסר מצליח לדקור את לסטר, אך הוא שורד.
אחרי שהכאוס מסתיים, נירון סוף סוף מוצא את השלט הנכון ולוחץ על הכפתור.
הוא צוחק, אך לפתע, וויל, רייצ'ל ולו מופיעים, יחד עם מנהיג הטרוגים, והפסקס של הקיסר.
לתדהמתו של נירון, הטרוגים הצליחו להשבית גם את מלכודת הגז.
נירון נאלץ לחשוף את האמת - הוא לא כל כך חזק, הוא נשלט על ידי פיתון.
אם הוא יהרג, פיתון יהיה כמעט בלתי ניתן להריגה, וכל הכוח של הטריאומווירט יעבור אליו.
ניתנת לנירון בחירה, להילחם ולמות בקרב חסר סיכוי, או לחיות עוד כמה שנים בכלא.
הוא בוחר את האפשרות הראשונה, אך עד מהרה מסתבך בקרב עם לסטר על הפסקס, שלסטר מנסה לשבור.
אפולו מצליח להקרין את כוחותיו האלוהיים, באמצעותם הוא מבטל את האלוהות והאלמוות של נירון, שובר את הפסקס והורג אותו.
חניכי מחנה החצויים נשארים במגדל כדי לעזור לילדי הקיסר להשתקם לאחר שנים של התעללות, אבל לסטר צריך ללכת, מכיוון שהוא צריך להביס את פיתון במהירות.
באמצעות המבוך, הוא מצליח להגיע לדלפי, דרך חצי מכדור הארץ, תוך דקות ספורות.
לסטר מתמודד מול פיתון בפעם האחרונה.
פיתון מתחיל לקרוא לו אפולו, הישג גדול עבור לסטר.
אבל לסטר נשלט במהירות על ידי הנחש הענק, שמשמיע נבואה, האומרת שאפולו ייפול, ויאבד את קשתו.
חץ דודונה מקריב את עצמו כדי להביס את פיתון ומסיים את נבואתו של פיתון, באומרו שאפולו ייפול, אבל הוא חייב לקום שוב.
אפולו מצליח לעוור את פיתון ולגרום לו לשחרר את אחיזתו על ידי מכה בעיניו עם החץ של דודונה והמרפק שלו.
ואז הוא גורר איתו את פיתון לתוך טרטרוס, ומגשים את הנבואה האחרונה של פיתון, אבל במובן יותר מילולי.
השניים כמעט נופלים לתוך כאוס אך ניצלים על ידי מדף סלע.
אפולו, שלא במצב להילחם, מותקף על ידי פיתון, אך מצליח לזרוק אותו מהמדף לתוך הכאוס, משמיד אותו לנצח ומשחרר את האורקל מכוחו.
אפולו עצמו נותר תלוי בקצה, כאשר האלה סטיקס, שהלכה אחריו כל הזמן מאז שהפר את נדריו על נהר הסטיקס בספר הראשון, מברכת אותו על שלמד את הלקח שלו, תמיד לקיים הבטחה שמשמיעים.
אפולו הופך שוב לאל, ושבועיים לאחר מכן, מופיע שוב באולימפוס, שם הוא מתקבל בברכה בתור אל אולימפי.
אפולו, עכשיו שוב אל, הולך לפגוש את חבריו.
הוא מפצל את עצמו למספר התגשמויות של גוף והולך למצוא אותם ללא סדר מסוים.
הוא מבקר במחנה החצויים, שם ניקו וויל מספרים לו שניקו חושד שקול שהוא שומע מטרטרוס לאחרונה הוא חברו הוותיק הטיטאן יפטוס, הידוע גם בשם בוב, שכביכול מת כשעזר לפרסי ואנבת' להימלט מטרטרוס.
בעזרת הטרוגים, ניקו ווויל מתכוונים לצאת למסע לטרטרוס כדי לברר בוודאות ולהציל את בוב אם הם יכולים.
רייצ'ל מוסרת נבואה, שוויל מציין שהיא נשמעת רע.
אפולו מבקר גם במחנה יופיטר, את פרנק והייזל הפראיטורים, ופרסי ואנבת' העומדים להתחיל ללמוד באוניברסיטה שם.
הוא מבקר בתחנת יוניון באינדיאנפוליס וגם את מג מקפרי, שמתגוררת בפאלם ספרינגס עם הדריאדות שם, לו, וילדי הקיסר, אותם היא מלמדת גינון.
אפולו מעניק למג חד קרן, ומבטיח לה שהוא יחזור.
אפולו/לסטר פפדופולוס – אל לשעבר, חייב לשחרר את האורקלים, משרתה של מג.
מג מקפרי – בתה של דמטר, גבירתו של אפולו
ניקו די אנג'לו - בן האדס העוזר לאפולו בכך שרותם לצידו את הטרוגלידיטים, יצורים זריזים למדי הנלחמים למענו.
לוגוסוולה - עובדת במגדלו של נירון אשר אימנה את מג בתור דימיקארוס.
נירון קיסר - קיסר רומא לשעבר המתכוון להרוג את אפולו ולשרוף את מנהטן בעזרת אש יוונית.
רייצ'ל אליזבת' דר - האורקל של אפולו, עוזרת לאפולו ומג במהלך הספר
ויל סולאס - מרפא בן אפולו.
המגויסים האשורים או המגויסים העיראקיים היה שמן של יחידות צבא שהורכבו מבני העדה האשורית בעיראק.
יחידות אלה הוקמו בסוף מלחמת העולם הראשונה ונלחמו לצד בריטניה במהלך מרידות ערביות וכורדיות, סכסוכי גבול, במלחמה האנגלו-עיראקית ובמלחמת העולם השנייה.
במסגרת השלטון הקולוניאלי במזרח התיכון, אזורים רבים הושפעו מתרבות וממדיניות מדינות החסות.
אחת ההשפעות הייתה גיוס אזרחים רבים לשורות הלחימה בין מדינות החסות למדינות אחרות.
אותם אזרחים, נקראו פעמים רבות "מגויסים" (Levies) כלומר יחידות כוח צבאיות המתלוות לצבא גדול ואמורות לסייע לו במלחמה.
בשנת 1917 הצבא הבריטי העביר כ-30,000 אשורים ששהו ברחבי האימפריה העות'מאנית למחנות פליטים בעיר בעקובה שבעיראק עקב חוסר הגנה ועניין של האימפריה העות'מאנית בשלום העדה הנוצרית-האשורית.
עם זאת, כשנתיים לאחר מכן בשנת 1920, החליטו הבריטים לסגור את מחנות הפליטים בבעקובה.
ההחלטה הובילה לחזרתם של מרבית האשורים להרי הקארי ולרחבי עיראק, אך במקביל גם לזיהוי פוטנציאל כוח האשורים ושאיפות למינופו עד לכדי הקמת כוח פורמלי.
הבריטים, שזיהו את הקונפליקטים בין האשורים לבין הכורדים והערבים ובמקביל את יכולותיהם הצבאיות הייחודיות, הציגו להם את הגיוס כדרך לשמר את רוח הלחימה שלהם, תוך החרגה שלהם מגיוס לצבא העיראקי החדש שהוקם זה מכבר.
האשורים מצדם, החליטו כי לחימה לצד מדינות ההסכמה תוכל להבטיח את שלומם, ולהדוף את הטבחים שביצעו בהם הכורדים והטורקים.
בנוסף, הם חשבו כי הבריטים יוכלו להבטיח את חזרתם הביתה לאזור הקארי שבדרום-מזרח טורקיה, אותו איבדו במהלך המלחמה ואולי גם להגשים את חלומם לקבלת עצמאות.
בעקבות זאת, באפריל 1921 התרחש הניסיון הבריטי הראשון לגייס אזרחים בצורה פורמלית במחנה הפליטים האשורים במינדאן, כ-30 ק"מ מצפון למוסול, שכ-50 מיושביו הצטרפו לשורות הלחימה.
תפקידם של המגויסים האשורים כלל הובלת התקפות, הגנה על מחנות צבאיים ובמקרים מסוימים גם דיכוי מרידות והתקוממויות.
כוח זה מעניין משתי סיבות עיקריות: ראשית, ארגונו השתנה מיחידה קטנה לכוח מעורב שכלל בתוכו בני קהילות רבות והורכב מכמה זרועות.
שנית, הפרופיל של המגויסים לכוח השתנה מערבים בלבד לכוח מעורב שכלל כורדים, אשורים, טורקמנים ויזידים.
בסוף התהליך כלל הכוח כמעט אך ורק אשורים.