tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1918 נסע רולנד הולסט להתגורר ב בצפון הולנד, שם מתגוררים כיום בביתו סופרים ומשוררים שונים ברוטציה.
"אדריאנה לקוברר" (באיטלקית: Adriana Lecouvreur) היא אופרה בארבע מערכות מאת פרנצ'סקו צ'ילאה ללברית איטלקית מאת ארתורו קולאוטי.
האופרה מבוססת על המחזה "אדריאנה לקוברר" משנת 1849 מאת אז'ן סקריב וארנסט לגובה.
הוצגה לראשונה ב-6 בנובמבר 1902 בתיאטרון ליריקו במילאנו.
אותו מחזה מאת סקריב ולגובה ששימש בסיס לכותב הליברית של צ'ילאה, שימש גם לפחות שלושה ליבריתאים שונים לאופרות הנושאות בדיוק את אותו השם, אדריאנה לקוברר.
היא נוצרה על ידי שלושה מלחינים שונים.
הראשונה הייתה אופרה בשלוש מערכות מאת טומאסו בנבנוטי (בכורה במילאנו ב-1857).
השתיים הבאות היו דרמות ליריות ב-4 מערכות.
אחת מאת אדוארדו ורה (לליברית מאת אכיל דה לוזייר) שהוצגה בבכורה בליסבון ב-1858. שנייה, של אטורה פרוסיו (לליברית מאת אביו), שהועלתה בבכורה בגנואה.
בשנת 1889. עם זאת, לאחר שצ'ילאה יצר את אדריאנה שלו, לא בוצעה יותר אף אחת אחרת.
האופרה מבוססת על חייה של השחקנית הצרפתייה אדריאן לקוברר (1692 - 1730).
אמנם יש כמה דמויות היסטוריות ממשיות באופרה, אבל העלילה בדיונית ברובה; האופרה מוגדרת כאופרת הוריזמו הכי פחות מציאותית.
הטקסט נחשב כאחד המבלבלים ביותר שנכתבו אי פעם לבמה, ושינויים שנעשו בביצועים רק מקשים על המעקב אחר הסיפור.
זמן הביצוע של הופעה מודרנית טיפוסית הוא כ-135 דקות (לא כולל הפסקות).
האופרה הועלתה בבכורה בתיאטרון ליריקו, מילאנו, ב-6 בנובמבר 1902, עם זמרת הסופרן אנג'ליקה פנדולפיני בתפקיד הראשי, אנריקו קארוזו בתפקיד מאוריציו, והבריטון הלירי ג'וזפה דה לוקה בתפקיד מישונה.
האופרה הוצגה לראשונה בארצות הברית על ידי האופרה של סן קרלו ב-5 בינואר 1907, בבית האופרה הצרפתי בניו אורלינס עם טרקוויניה טרקוויני בתפקיד הראשי.
הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה התקיימה ב-18 בנובמבר 1907 (בכיכובם של לינה קוואליירי וקארוזו).
עם זאת, היו לה רק שלוש הופעות באותה עונה, במידה רבה בגלל מצבו הבריאותי של קארוזו.
האופרה לא הוצגה שוב במטרופוליטן עד שהועלתה הפקה חדשה ב-1963, עם רנטה טבלדי בתפקיד הראשי.
ההפקה הזו המשיכה לעלות באותו תיאטרון, עם צוות שחקנים שונים, במשך העשורים הבאים.
בתפקיד הראשי של אופרה זו ערך שם הטנור הספרדי פלסידו דומינגו את הופעת הבכורה שלו ב-1968 לצד רנטה טבלדי.
הוא שר שוב באדריאנה לקוברר בפברואר 2009.
התפקיד הראשי באדריאנה לקוברר היה אהוב על זמרות סופרן עם קולות גדולים, שבדרך כלל מבטאות פחות את מלוא טווח קולן.
לחלק הזה יש טסיטורה נמוכה יחסית, אבל נדרש כוח ווקאלי רב, והוא בשרני ומאתגר להתמודדות ברמה דרמטית - במיוחד במהלך מה שנקרא " דקלום" וסצנת המוות.
אדריאנה המפורסמת ב-75 השנים האחרונות כללה את קלודיה מוציו, קלרה פטרלה, מגדה אוליברו, רנאטה טבאלדי, ליילה גנג'ר, ליילה ג'נגר, מונסראט קאבאייה, ריינה קבאיוונסקה, רנאטה סקוטו, מירלה פרני ג'ואן סאת'רלנד.
אנג'לה גאורגיו התמודדה עם התפקיד באופרה המלכותית, לונדון, בשנת 2010 עם יונס קאופמן בתפקיד מאוריציו.
זו הייתה ההפקה החדשה הראשונה (בבימויו של דייוויד מקוויקאר) בבית האופרה המלכותי מאז 1906. אנג'לה גאורגיו שחזרה את התפקיד וזכתה לשבחי הביקורת.
הקלטה של חלק מדואט המערכה האחרון של האופרה "No, più nobile", שעובד מחדש לאריית טנור עצמאית, נעשתה על ידי קארוזו כבר ב-1902 עבור חברת גרמופון במילאנו ושלוחותיה, עם צ'ילאה מנגן בפסנתר.
(6 בנובמבר 1902)מנצח: קליאופונטה קמפניניאדריאנה לקוברר, שחקנית מפורסמתסופרןאנג'ליקה פנדולפינימאוריציו, רוזן סקסוניה (מוריס דה סאקס)טנוראנריקו קארוזוהנסיכה מבויוןמצו-סופרןאדוויג'ה גיבאודוהנסיך מבויוןבסאדוארדו סוטולנהאב המנזרטנוראנריקו ג'ורדנימישונה, מנהל הבמהבריטוןג'וזפה דה לוקהמיס ז'ובנוסופרןמיס דנז'ווילמצו-סופרןפואסוןטנורקינובסמאיורדומוטנור
עלילת האופרה מתקיימת בפריז, צרפת, בשנת 1730.
החברה מתכוננת להופעה ושוקקת סביב מישונה, מנהל הבמה.
הנסיך דה בויון, המעריץ והפטרון של השחקנית דוקלוס, נראה גם מאחורי הקלעים עם בן לווייתו, האבה.
אדריאנה נכנסת, מדקלמת ומשיבה לשבחי האחרים ב-'Io son l'umile ancella' ("אני המשרתת הצנועה של הרוח היצירתית").
כשנשאר לבד עם אדריאנה, מישונה מנסה להביע את אהבתו אליה.
אדריאנה אומרת שכבר יש לה מאהב: מאוריציו, חייל של הרוזן מסקסוניה.
מאוריציו נכנס ומצהיר על אהבתו לאדריאנה, 'La dolcissima effigie'.
הם מסכימים להיפגש באותו לילה, ואדריאנה נותנת לו כמה סיגליות להכניס לחור הכפתור שלו.
הם יירטו מכתב מדוקלוס, שבו היא מבקשת פגישה עם מאוריציו מאוחר יותר באותו ערב בווילה של הנסיך.
הנסיך מחליט להזמין את כל הלהקה לשם לאחר ההופעה.
עם קבלת המכתב של דוקלוס, מאוריציו מבטל את הפגישה שלו עם אדריאנה, שבתורה בוחרת להצטרף למסיבה של הנסיך.
הנסיכה דה בויון, לא השחקנית דוקלוס (ששיחקה רק כשלוחתה), מחכה בכיליון עיניים למאוריציו ("Acerba voluttà, dolce tortura").
כאשר מאוריציו נכנס, היא רואה את הסיגליות ושואלת איך הוא הגיע אליהם.
מאוריציו מציג לה אותם, אבל מתוודה שהוא כבר לא אוהב אותה.
היא מסיקה שהוא אוהב מישהי אחרת, אבל עד מהרה היא נאלצת להסתתר כשהנסיך והאבה מגיעים לפתע.
מאוריציו מבין שהם חושבים שהוא עם דוקלוס.
אדריאנה נכנסת ולומדת שמאוריציו אינו חייל כלל, אלא הרוזן המחופש של סקסוניה בעצמו.
הוא אומר לאדריאנה שהמשימה הייתה פוליטית, ושהם חייבים לארגן את הבריחה של אישה שמסתתרת בקרבת מקום.
אדריאנה סומכת עליו ומסכימה לעזור.
במהלך האינטרמצו שאחריו, הבית מוחשך, ואדריאנה אומרת לנסיכה שזו ההזדמנות שלה לברוח.
עם זאת, שתי הנשים חושדות זו בזו, וניסיון החילוץ הופך למריבה בוערת לפני שהנסיכה סוף סוף עוזבת.
מישונה, מנהל הבמה, מגלה צמיד שנפל מידי הנסיכה, אותו הוא נותן לאדריאנה.
הנסיכה נואשת לגלות את זהות יריבתה.
הנסיך, שיש לו עניין בכימיה, אוגר רעל רב עוצמה שהממשלה ביקשה ממנו לנתח.
בני הזוג עורכים קבלת פנים, בה האורחים מציינים את הגעתם של מישונה ואדריאנה.
הנסיכה חושבת שהיא מזהה את קולו ומודיעה שמאוריציו נפצע בדו-קרב.
אולם זמן קצר לאחר מכן, כאשר מאוריציו נכנס ללא פגע, אדריאנה נלהבת.
הוא שר על מעללי המלחמה שלו ("Il russo Mencikoff").
ברקע מבוצע בלט: 'המשפט של פריז'.
אדריאנה לומדת שהצמיד שמצא מישונה שייך לנסיכה.
כשהן מבינות שהן מתחרות על חיבתו של מאוריציו, הנסיכה ואדריאנה מאתגרות זו את זו.
כשהראשונה מציעה במפורש שאדריאנה צריכה לדקלם סצנה מתוך 'אריאדנה הנטושה', הנסיך מבקש במקום זאת סצנה מתוך 'פדרה'.
אדריאנה משתמשת בשורות האחרונות של הטקסט כדי לבצע התקפה עזה על הנסיכה, שנשבעת לנקום בה.
זה יום השם של אדריאנה, ומישונה מחכה בביתה להתעורר.
עמיתיה מגיעים לביקור, מביאים לה מתנות ומנסים לשכנע אותה לחזור לבמה.
אחת המתנות הללו היא שרשרת יהלומים, אשר אדריאנה משכנה כדי לעזור לשלם את חובותיו של מאוריציו ושהוחזרה על ידי מישונה, מגיעה חבילה קטנה ובה פתק ממאוריציו, יחד עם הסיגליות שאדריאנה נתנה לו בתיאטרון.
אדריאנה, פגועה, מנשקת את הפרחים ("Poveri fiori") וזורקת אותם לאח.
מאוריציו נכנס, בתקווה להתחתן איתה.
הם מתחבקים, והוא שם לב שהיא רועדת.
היא משתגעת במהירות, ומישונה ומאוריציו - שהגישו את הסיגליות לנסיכה - מבינים שאדריאנה הורעלה.
לרגע היא הופכת צלולה שוב ("Ecco la luce"), ואז מתה.
אדריאן קנינגהם (נולד בסביבות 1980) הוא מוזיקאי ג'אז אוסטרלי - סקסופוניסט, קלרניתן, חלילן ומלחין בתחום הג'אז מודרני והמיינסטרים.
קנינגהם נחשף מילדותו למוזיקת ג'אז כשהאזין לאוסף התקליטים העשיר של אביו.
הוא סיים בהצטיינות לימודי קלרנית ג'אז בקונסרבטוריון למוזיקה בסידני.
לאחר מכן עבד כקלרניתן בזירת הג'אז בסידני.
הקליט לראשונה ב-2000 כשניגן עם להקת John Morrison & Swing City.
ב-2004 הוא הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו Unspoken ויצא לסיורי הופעות עם להקה משלו.
בשנים הבאות ניגן, בין היתר, במסגרת ההרכב Galapagos Duck וה- Sydney All Star Big Band יחד עם בן ברנט, אינגריד ג'יימס וכריסטין ריזנר והופיע בפסטיבל הג'אז במונטרה.
אחרי ביקור באמריקה ב-2008 התיישב בניו יורק.
ניגן ב-Baby Soda Jazz Band והחל מ-2010 עם מוזיקאים כמו ויקליף גורדון, רנה מרי, בריה סקונברג, ניקי פארוט ובוב מריל ובמסגרת Ken Peplowski Big Band.
לפי תום לורד, בשנים 2017-2000 השתתף קנינגהם ב-30 ססיות הקלטה.
Arbors Records, עם ויקליף גורדון, דן נימר, קורקורן הולט, צ'אק רד
Jazz Speak (Arbors) עם טד רוזנטל, ג'ון קלייטון, ג'ף המילטון
עם ריני רוסנס, מרטין וינד, מט וילסון
עם רנדי ברקר, ויקליף גורדון, פרד הרש, ג'ון קלייטון, ג'ון הברט, אריק מקפרסון
אדריאן קוויסט , היה טניסאי אוסטרלי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-30 במיוחד במשחקי זוגות גברים.
לזכותו 17 זכיות בתחרויות גראנד סלאם מהם 14 בזוגות, זכייה בגביע דייוויס במדי נבחרת אוסטרליה (1939).
קוויסט זכה בגראנד סלאם בתחרויות זוגות גברים בכל ארבע התחרויות.
אדריאן קוויסט נולד בעיירה מלינדי שבאוסטרליה הדרומית.
אביו היה ספורטיא בולט ובעל חנות לדברי ספורט.
קוויסט ניצח מספר פעמים באליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרות הגברים.
יחד עם זאת מומחיותו הייתה בתחרות זוגות.
כבר בשנים 1933 ו-1934 הוא הגיע לראשונה למשחקי הגמר בתחרויות זוגות גראנד סלאם.
בהמשך הוא ניצח 14 פעמים באליפות וימבלדון, אליפות אוסטרליה הפתוחה, אליפות צרפת הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשיא הקריירה של קוויסט החלה מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפסקה של 5 שנים קוויסט חזר לתחרויות וזכה מספר פעמים בתחרויות זוגות של אליפות אוסטרליה הפתוחה לצד ג'ון ברומוויץ'.
בשנת 1950 הם זכו באליפות וימבלדון.
בשנת 1951 בגיל 38 הוא הפסיד בגמר תחרות זוגות של אליפות אוסטרליה הפתוחה.
קוויסט זכה עם נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה בגביע בשנת 1939 והיה עם הנבחרת בגמר בשנים 1946 ו-1948.
לאחר פרישה מטניס קוויסט היה עיתונאי של The Sydney Morning Herald.
ב-1984 התקבל קוויסט התקבל להיכל התהילה של הטניס.
אדריאן ריי , היא שחקנית ומדענית אמריקאית.
ריי נולדה בסיפורד, דלאוור שבארצות הברית, היא גודלה על ידי אמה החד הורית.
היא ממוצא אפריקאי-אמריקאי, גרמני, אינדיאני, וונצואלי.
בנעוריה, היא השתתפה במשחקים האולימפיים לנוער בהוקי שדה.
היא למדה באוניברסיטה למדעים בפילדלפיה, משם יש לה תואר של מדענית מעבדה.
לאחר שעברה לאטלנטה, ג'ורג'יה, ריי החלה את קריירת המשחק שלה.
מאז שנת 2016 היא מופיעה במספר סדרות טלוויזיה.
בשנת 2019, היא לוהקה לתפקיד הראשי של אלידה בסדרת הדרמה "מלכה נודדת", שעלתה לאוויר בשנת 2020.
בשנת 2020, ריי החלה לשחק בדרמה של NBC, "שיקגו Fire" בתור ג'יאנה מאקי, הפרמדיקית החדשה באמבולנס 61. היא עזבה את הסדרה לאחר תשעה פרקים מסיבות פרטיות שלא נחשפו.
בשנת 2024 נולד לריי ילד ראשון.
שנהפרויקטתפקיד הערות 2017 חולות בוערים קאנדי 2018סופרפליי קנדיס סימונס
שנהפרויקטתפקיד הערותהפניות 2025 מדרום לחצות הייזל תפקיד קולי
אדריאן "טריפ" פיפרי השלישי הוא אתלט אמריקאי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם באולם (נאנג'ינג 2025) בהדיפת כדור ברזל.
אלוף עולם עד גיל 18
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בקאלי שבקולומביה ביולי זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (5 ק"ג) בשיא אישי חדש של 22.00 מטר.
בזריקת דיסקוס (1.500 ק"ג) סיים במקום שישי בשיא אישי חדש של 58.81 מטר.
מדליית ארד באליפות עולם עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל (6 ק"ג) בשיא אישי חדש של 20.62 מטר.
מדליית ארד באליפות הפאן-אמריקאית עד גיל 20
באליפות הפאן-אמריקאית עד גיל 20 שנערכה בטרוחיו שבפרו ביולי זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל (6 ק"ג) בתוצאה של 20.26 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בטמפרה שבפינלנד ביולי זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל (6 ק"ג) בשיא אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים עד גיל 20 חדש של 22.06 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.93 מטר.
סגן אלוף אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים
באליפות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים שנערכה בפריפורט שבאיי בהאמה באוגוסט זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.76 מטר.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בחודש פברואר זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.50 מטר.
מדליית ארד באליפות עולם באולם
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין במרץ זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.48 מטר, אחרי תומאס וולש מניו זילנד (21.65 מטר) ובן ארצו רוג'ר סטין (21.62 מטר).
ספיין הוא קצין בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא מכהן כמפקד פיקוד הקרב של החיל.
ספיין סיים ב-1994 לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת וילאנובה והתגייס לחיל האוויר.
הוא סיים בהצטיינות קורס טיס ושירת כקצין וטייס F-15. בשנים 2008-2010 פיקד על טייסת הקרב ה-94, לאחר לימודי תואר שני ושירות במנהלת האימונים של פיקוד אלסקה מונה ב-2013 למפקד בית הספק לנשק של חיל האוויר.
בשנים 2015-2017 פיקד על כנף האימונים 53 ולאחר מכן שימש עוזר מפקד נוראד ופיקוד צפון של ארצות הברית.
בשנים 2018-2019 פיקד על כנף המשלוח האווירית 380 שהוצבה בבסיס חיל האוויר אל-דהפרה באיחוד האמירויות הערביות.
באוגוסט 2019 מונה למנהל תוכניות, תכנון וניתוח של כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה, ביולי 2021 לקצין אג"ם של פיקוד אירופה של ארצות הברית ושנה לאחר מכן לראש מטה הפיקוד.
ביולי 2023 מונה למנהל האימונים והמוכנות של חיל האוויר במחלקת המבצעים במטה החיל.
בדצמבר 2023 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן ראש המטה לענייני מבצעים של חיל האוויר.
באוגוסט 2025 מונה למפקד פיקוד הקרב בדרגת גנרל.
במהלך הקריירה שלו בחיל האוויר צבר מעל 2,150 שעות טיסה, כולל 223 שעות טיסה קרביות על מטוסי F-15 ו-F-22.
ספיין בעל תואר שני בהנדסת מערכות ממכון חיל האוויר לטכנולוגיה ותואר שני באסטרטגיית משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
אדריאנה אסטי (באיטלקית: Adriana Asti; 30 באפריל 1931 – 31 ביולי 2025) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע ומדבבת איטלקייה.
אסטי נולדה ב-30 באפריל 1931. היא הופיעה בסרטו הקצר של דינו ריזי "Buio in sala", שצולם בשנת 1948.
ערכה את הופעת הבכורה התיאטרלית שלה בשנת 1951 במחזהו של פלאוטוס "החייל הרברבן", ואת הצלחתה הראשונה השיגה עם תפקיד במחזהו של ארתור מילר "ציד המכשפות", בבימויו של לוקינו ויסקונטי, שלימים ליהק אותה גם לסרטיו "רוקו ואחיו" ו"לודוויג" .
על הבמה, היא כיכבה ב"סנט ג'ואן" מאת ג'ורג' ברנרד שו, "ימים מאושרים" מאת סמואל בקט, "גברת הפונדק" מאת קרלו גולדוני, ו"שלושה גברים עבור אמליה".
היא זכתה בפרס SIAE ביוני 1990, ובפרס דוזה בדצמבר 1993. בשנת 1999, היא כתבה וכיכבה ב"אלכוהול".
ביולי 2000, היא כיכבה ב"פרדיננד הצרפתי".
אַדְרִיכָלוּת (או בלועזית: אַרְכִיטֶקְטוּרָה) היא אמנות הבנייה, עוסקת בתכנון ועיצוב מבנים וחללים, ונמצאת בין אמנות לבין הנדסת בניין.
העיסוק במבנה ובחלל כולל את הסביבה הבנויה הכוללת ברמת המאקרו, כתכנון עירוני, עד לעיצוב פרטי המבנה והריהוט ברמת המיקרו.
תחום האדריכלות משתרע מפרטי בניין עד לתוכנית מתאר ארצית הכוללת תקנון.
אדריכלות כוללת תחומי התמחות שונים כמו אדריכלות פנים, אדריכלות מגורים, אדריכלות מבני ציבור, אדריכלות נוף ותכנון ערים.
בתהליך תכנון, יכול האדריכל לפעול לבדו בכל התחומים השונים, ויכול גם לצרף אליו בעלי מקצוע העוסקים בתחום התמקצעותם בהנחיית האדריכל, הנקראים "יועצים" בשפה אדריכלית, בעיקר בפרויקטים רחבי היקף.
יש אדריכלים העוסקים בעיצוב רהיטים, בשל החפיפה בין ריהוט למבנה.
יש גם מעצבים כמו פיליפ סטארק, מעצב תעשייתי בהכשרתו, העוסק בעיצוב חללי פנים.
משמעות שני המושגים – אדריכלות (העברי) וארכיטקטורה (הלועזי) – היא זהה, אבל ישנו הבדל מהותי בפירוש המילים, כפי שהוא מתבטא במקורותיהן הלשוניים.
ביוונית, ארכיטקט (Architect) הוא "ראשון למעשה הבניה", "רב-בנאי", כמו ארכיבישוף או ארכידוכס.
לעומת זאת, בשפות השמיות נוצר אדריכל משיכול עיצורים במילה האכדית ארדיכל, המורכבת מסמיכות המילים "warad ekallim" שמשמעו עבד-הארמון.
ekallum באכדית היא היכל, ובמקור מן השומרית É.GAL, מילולית בית גדול, סמנטית ארמון.
בתקופה הפרהיסטורית התפתחה האדריכלות מהדינמיקה בין דרישות האדם למסתור, ביטחון, פולחן ומגורים לבין האמצעים שהיו בידיו: חומרי בניין קיימים וכישורים.
אדריכלות כזו היא מונומנט סטונהנג' הפרה היסטורי, שנבנה במאה ה-22 לפני הספירה כפי שסוברים הארכאולוגים.
עם התקדמות הציוויליזציה והעברת המסורת והידע בעל פה ובכתב, התפתחה האדריכלות.
האדריכלות התחילה בלמידה מטעויות, והמשיכה באלתורים וחזרות על ניסיונות מוצלחים.
האדריכל לא היה המתכן והמבצע היחיד, אלא היה חלק ממסורת מתמשכת.
אדריכלות זו היא "אדריכלות ורנקולרית" או "אדריכלות ללא אדריכלים", והיא עדיין נמשכת בחלקים שונים של העולם, בהם אפריקה ומונגוליה.
ההתיישבויות האנושיות הקדומות היו בעיקר כפריות.
עם התפתחות עודפים בייצור, הפכו חברות כפריות לעירוניות והערים התפתחו.
בתרבויות עתיקות, כמו תרבות מצרים ותרבות מסופוטמיה, שיקפו העיור והאדריכלות את חשיבות האלוהי והעל-טבעי.
מצד שני, בתרבויות קלאסיות כמו היוונית והרומאית, התפתחו האדריכלות והעיר מרעיונות אזרחיים יותר, ונבנו גם מבני ציבור, כמו הסטואה באתונה.
סגנונות אדריכליים התפתחו, ונכתבו טקסטים על אדריכלות, שנעשו קאנוניים.
קאנוניזציה זו נמצאה במבנים חשובים, ובעיקר באדריכלות דתית.
דוגמאות לקאנונים כאלה הם חיבורי ויטרוביוס ב"על אודות האדריכלות", של סין העתיקה, השילפה שסטרה בהודו העתיקה והוואסטו שסטרה בציילון.
בעת העתיקה הקלאסית באירופה ובימי הביניים, לא צוינו שמות האדריכלים שבנו את המבנים, והם נותרו אנונימיים.
מהמאה ה-13 נודעו אדריכלים שבנו מבנים חשובים כקתדרלות, כמו לאונה בטיסטה אלברטי שתכנן את סנטה מריה נובלה, כאשר בעלי מלאכה יצרו גילדות על מנת לארגן את הסחר ולשמור על האינטרסים שלהם.
מורכבות המבנים גדלה, והחלה בנייה אזרחית כללית כמו כבישים וגשרים, לצד בניית סוגים חדשים של מבנים כמו בתי ספר, בתי חולים ומתקני נופש.
לצד האדריכלות האירופית, מקבל המושג אדריכלות אסלאמית מספר מובנים, וניתן להגדירו כאדריכלות המאפיינת תרבויות שהן בעיקר אסלאמיות, והמתבטאת גם בהיעדר פסלים וציורי דמויות.
לפי הגדרה זו, לאדריכלות המוסלמית יש היסטוריה המתחילה במאה ה-7 וממשיכה עד המאה ה-21. דוגמאות אפשר למצוא בכל הארצות שהיו או עודן מוסלמיות, ממרוקו וספרד עד איראן ואינדונזיה, ודוגמאות נוספות נמצאות באזורים שבהם המוסלמים היו מיעוט.
האדריכלות המוסלמית כוללת מסגדים, מדרסות, חאנים, ארמונות ומצבות קבורה.
בימי הביניים בלטה האדריכלות הגותית – שהחלה כאדריכלות כנסיות, שכללה קתדרלות, כנסיות ומנזרים, והתפתחה מאוחר יותר במבני ציבור, טירות, ארמונות ומבנים אזרחיים.
אדריכלות זו החלה באמצע המאה ה-12 בצרפת ובאנגליה, והיא נחשבת לאחד הפרקים המיוחדים והמרשימים בהיסטוריה של אדריכלות המערב, בזכות הסגנון שהיא יוצרת בחללי הפנים של המבנים.
באדריכלות הגותית, האמנות הוכפפה לאדריכלות, ופותחו טכניקות חדשות כקמרון צלעות, תמיכות דואות וקשת מחודדת על מנת לבנות מבנים יותר גבוהים, אווריריים ומלאי אור, לעומת האדריכלות הרומנסקית.
השאיפה לגובה בלטה גם בתקופת התחייה הגותית במאה ה-19, שבה הושלמו הצריחים של קתדרלות רבות, בהן הצריח של המינסטר של אולם, שנבנה לגובה 161.53 מטר והיה הבניין הגבוה ביותר בעולם בין 1890–1901. לפניו, הצריחים של קתדרלת קלן היו הגבוהים ביותר (157 מטר).
עם הרנסאנס והדגש על היחיד וההומאניזם בניגוד לדת, יוחסו מבנים לאדריכלים כמו מיכלאנג'לו, פיליפו ברונלסקי (קתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה), דונטו ברמנטה ואנדראה פלדיו, והחלה עבודת היחיד.
לא היו קווים מבדילים בין אמן לאדריכל, מהנדס, ומקצועות קרובים (בנאי ופסל).
בתקופה זו, אמן עדיין היה יכול לתכנן גשר, משום שעבודת הבנייה הייתה כרוכה בפחות חישובים הנדסיים מורכבים, והייתה מבוססת גם על האינטואיציה והניסיון שהיו לאיש האשכולות של אותה תקופה, שזה לא היה מקצועו היחיד.
המהפכה התעשייתית פתחה את הדרך לצריכה המונית.
מוצרים מקושטים, שהיו נחלתם של בעלי מלאכה יקרנים, הוזלו בייצור ממוכן.
אסתטיקה נעשתה קריטריון גם עבור מעמד הביניים, אף על פי שלמוצרים המתועשים לא היה היופי והמקוריות, שבאו לידי ביטוי במוצר המוגמר בתהליך הייצור הידני.
אדריכלות ורנקולרית הפכה ליותר דקורטיבית, כאשר בוני הבית יכלו להשתמש בעבודתם בעיצוב האדריכלי של זמנם על ידי שילוב מאפיינים שמצאו בספרי דפוס וכתבי עת אדריכליים, כמו שערים, דלתות, חלונות, קירות, גגות, פרזול, מתקני רחצה ורהיטים.
בתחילת המאה ה-20, אי שביעות רצון כללית מהאדריכלות המתחדשת (ארמון וסטמינסטר בלונדון, 1870) ומהעיטורים המפוארים, הביאה לעלייתם של רעיונות חדשים, שהיו מבשריה של האדריכלות המודרנית.
ב-1907 נוסד ורקבונד, איגוד האדריכלים, המעצבים והתעשיינים הגרמני, כדי לקדם את העיצוב בתעשייה בגרמניה וליצור מוצרים מתועשים איכותיים יותר.
בתקופה זו החל מקצוע העיצוב התעשייתי.
בשנת 1919 נוסדה בגרמניה אסכולת הבאוהאוס, שראתה את האדריכלות כהרכבה ושילוב של אמנות, אומנות וטכנולוגיה.
כשהחלו נאמניה לעסוק באדריכלות מודרנית, התנועה הייתה אוונגרדית עם יסודות מוסריים, פילוסופיים ואסתטיים, ועם נטייה פוליטית שמאלנית-סוציאליסטית שבאה לידי ביטוי גם באדריכלות.
הם חיפשו את האמת בדחיית ההיסטוריה, ופנו אל הפונקציה כמחוללת צורה.
המושג "Form Follows Function" (הצורה נובעת מהשימוש) שהטביע האדריכל האמריקאי לואיס סאליבן היה למוטו מרכזי בתפישה של האדריכלות המודרנית, וביטא את העדפת הצורות הפשוטות, המשקפות את השימוש שלהן, על פני עיטורים ותוספות קלאסיות.
לצד אדריכלות זו, התפתחה אדריכלות אר דקו עם עיטורים גאומטריים ועיטורים מעולם האופנה ומתרבויות קדומות, שהייתה מבוססת גם על זרמים אוונגרדיים באמנות כמו קוביזם, קונסטרוקטיביזם ופוטוריזם.
באותה תקופה היו האדריכלים לדמויות חשובות, וכונו "מאסטר".
האדריכלות המודרנית המאוחרת עברה גם היא לתחום הייצור ההמוני בשל פשטותו של ייצור זה, יעילותו והתאמתו לרוח הזמן.
הבאוהאוס ידוע כאחד ממקומות הולדתה של האדריכלות המודרנית, ואמנים מוכרים רבים למדו ולימדו בו.
בזמן מלחמת העולם השנייה סגרו הנאצים את בית הספר של הבאוהאוס, ותלמידים רבים נמלטו למדינות שונות, שם הפיצו את רעיונות האדריכלות המודרנית.
רייט פיתח אדריכלות סביבתית, שבה צורת הבית הוגדרה על ידי סביבתו ועל ידי תכליתו, במטרה לקדם הרמוניה בין הגורם האנושי לבין עולם הטבע, עם דוגמאות מובילות כמו הבית על האשד ובית רובי.
משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה מגמה של התדרדרות באופן שבו תפס הציבור את האדריכלות.
הסיבות לכך היו בניינים בעלי חזות חסרת משמעות, סטריליות, אחידות, כיעור, וגורמים פסיכולוגיים שהיו נעוצים בפולחן של שבירת המוסכמות שהחל באותה תקופה, כמו הקבוצה שהנהיג דני האדום.
המקצוע האדריכלי ניסה למלא את דרישות הציבור הרחב על ידי יצירת אדריכלות פופוליסטית יותר ברמה החזותית, גם במחיר של הקרבת העומק לטובת רדידות, בהתאם לרוח הפוסטמודרניזם.
טענתו של האדריכל רוברט ונטורי, אבי הפוסט-מודרניזם באדריכלות, ש"סככה מקושטת" (בניין רגיל שנבנה באופן פונקציונלי מבפנים וקושט מבחוץ) עדיפה על פני "ברווז" (מבנה שבו הצורה והפונקציה נשקלים יחד), היא דוגמה לגישה הזו.
לצד ניסיון זה למלא את דרישות הציבור, חלק אחר של האדריכלים, ובעלי מקצוע שאינם אדריכלים, הגיבו בגישה ישירה אל מה שנחשב בעיניהם לשורש הבעיה: הם הרגישו שהאדריכלות איננה עניין פילוסופי או אסתטי אישי, אלא עליה להתחשב בצרכים היומיומיים של האנשים, ולהשתמש בטכנולוגיה על מנת ליצור סביבה שנעים לחיות בה.
התנועה של מתודולוגיית העיצוב, שכללה אדריכלים כמו כריס ג'ונס וכריסטופר אלכסנדר, החלה לחפש אחר תהליך עיצוב כוללני יותר, על מנת לקבל מוצר טוב יותר.
מחקרים רחבים נעשו בתחומי ההתנהגות, הסביבה ומדעי החברה, על מנת לספק מידע בנושאים אלה לתהליך התכנון.
כאשר האדריכלות הכירה בצרכים רבים נוספים, ומורכבות המבנים עלתה בשירותים שסיפקו, נעשתה האדריכלות רב-תחומית , וחייבה צוות של מקצוענים על מנת לבצע אותה, כשהאדריכל הוא אחד מני רבים, לפעמים ראש הצוות ולפעמים לא.
גם במצב זה של האדריכלות, אינדיבידואליות עדיין מהווה ערך חשוב בבניינים הנחשבים כסמלי תרבות.
מוזיאון ומרכז לאמנויות הפכו למקומות המציגים ניסיונות חדשים בעיצוב, כמו סינמה סיטי ירושלים.
בניינים הם יצירות בולטות של בני האדם, ומגוונים בתכנון, בפונקציה ובאופן בנייה במדינות מתועשות ובמדינות "העולם השלישי".
תפקיד האדריכל מגוון גם כן, ולחזון (או להיעדר החזון) של האדריכל בציבור שבו הוא פועל, יש השפעה על הסביבה הבנויה, ועל האנשים הפועלים בסביבה זו.
כישורי האדריכל באים לידי ביטוי באופנים שונים, החל מתכנון פרויקטים רחבים כמו גורדי שחקים, בתי חולים, אצטדיון או שדה תעופה ועד לפרויקטים פשוטים יותר כמו מבני מסחר, מגורים ופיתוח השטח.
פרויקטים ודוגמאות אדריכליות מהווים סמלי תרבות ופוליטיקה, כמו המוביל הארצי או תעלת הימים בישראל.
האדריכל הוא החלון לאדריכלות מול הציבור.
לאדריכל יש תפקיד מרכזי בתכנון ויישום של הסביבה שבה אנו חיים, גם במציאות שבה משתנים יחסי הכוחות.
הדיאלוג העיצובי והאידאולוגי בין האדריכל לציבור מתבטא בתוצאה הפיזית והוויזואלית בשטח.
לפי החיבור הראשון ששרד על הנושא, "על אודות האדריכלות" של האדריכל הרומי ויטרוביוס, בנייה טובה מאופיינת ביופי, עמידות ויעילות , או במילותיו הלטיניות של ויטרוביוס: "Firmitas, Utilitas, Venustas" שפירושן "יציבות (מבנית), שימושיות ואטרקטיביות".
האדריכלות היא איזון ותיאום בין שלושת האלמנטים האלה, המכונים לעיתים "המשולש הוויטרוביאני", כשאף אחד מהם אינו גובר על האחרים.
אדריכלות מודרנית עונה על דרישת מבניות, פונקציונליות ואסתטיות.
לגישת האדריכלות המודרנית, הפונקציונליות כוללת גם את חוויית המשתמש (הפונקציות הפסיכולוגיות) ואת תחושת האסתטיות שהוא מקבל (הפונקציות האסתטיות).
אדריכלות היא נושא רב תחומי, הכולל מתמטיקה, מדע, אמנות, הנדסת מבנים, טכנולוגיה ועיצוב תעשייתי, גאוגרפיה ואקולוגיה, מדעי החברה (כלכלה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה ועבודה סוציאלית), נגישות, פוליטיקה (ממסד תכנוני), היסטוריה ופילוסופיה.
במילותיו של ויטרוביוס: "האדריכלות היא מדע, התלוי במדעים רבים אחרים, ומקושט בחכמות רבות ומגוונות.
בעזרת האדריכלות ניתן לשפוט את יצירות האמנות מהתחומים האחרים".
הוא מוסיף כי אדריכל צריך להיות מצוי היטב בתחומים כמו מוזיקה, אסטרונומיה, ופילוסופיה היא החביבה ביותר.
לפילוסופיה של כל אדריכל תמיד יש התייחסות כשמדברים על גישתו התכנונית: קלאסיציזם, רציונליזם, אמפיריציזם, סטרוקטורליזם, פוסט סטרוקטורליזם, ופנומנולוגיה הן כולן גישות פילוסופיות שמשפיעות על האדריכלות.
בסוף המאה ה-20 נוספה תפיסה חדשה של קיימות.
באדריכלות בת קיימא, הבניין ידידותי לסביבה בייצור חומריו, בהשפעתו על הסביבה הטבעית והבנויה, ובשימוש שהבניין עושה במקורות אנרגיה שאינם בני-קיימא לחימום, קירור, תאורה, מים וניהול פסולת.
תפיסה זו גרמה בין השאר ליצירת אדריכלות סולרית ושימוש בטוחן אשפה ביתי.
ההבדל בין אדריכלות לבנייה הוא באופי המיזם.
לפי ניקולאוס פבזנר , היסטוריון מתחילת המאה ה-20, "סככת אופניים היא בניין.
קתדרלת לינקולן היא יצירה ארכיטקטונית".
באדריכלות מודרנית, חלוקה זו איננה ברורה כל כך.
"ארכיטקטורה ללא ארכיטקטים", ספרו של ברנרד רודופסקי, קובע כאדריכלות תחום רחב של מבנים שתוכננו ונבנו על ידי אנשים שאינם אדריכלים.
ככל שהולכים אחורה בהיסטוריה, יש הסכמה רחבה יותר מה מוגדר כאדריכלות, משום שהזמן הוא מסנן יעיל.
ויטרוביוס החשיב בנין טוב כאדריכלות, ועורר את השאלה אם אין אדריכלות רעה.
פתרון לשאלה זו, נוכח כמות המבנים הגדולה במאה ה-21, קובע כי האדריכלות היא מה שעושה האדריכל.
הגדרה זו קובעת את הדגש על האבולוציה של האדריכלות ושל האדריכל.
אדריכלות היא גם אמנות של עיצוב הסביבה הבנויה האנושית.
ניתן להשתמש במבנים, עיצובי נוף, ותכנוני רחוב על מנת לתת אופי פונקציונלי ואסתטי לחלל העירוני.
התכנון נעשה על ידי חומרים, מרקם, צבעי קירוי וקירות, ומבליט או ממזג את המבנה עם סביבתו.
מאפייני בניין, כמו כרכובים, גמלונים, כיפה, כניסות, וחלונות, מחזקים או מחלישים חלקים מהבניין, כפי שנעשה בכנסיית סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
תכנון נוף יוצר פרטיות ומונע צפייה ישירה אל אתר או ממנו, ומוסיף צבעוניות לבניין בעזרת צמחים ועצים.
מאפייני רחוב כמו גדרות, מדרכות, נתיבי אופניים, ספסלים ותאורה, מוסיפים בטיחות והפרדה בתנועה במרחב של הולכי רגל, רוכבי אופניים וכלי רכב.
יש חשיבות רבה לתאוריה בעבודה המעשית של האדריכל, אף כי אדריכלים רבים מתנגדים לתאוריה, בטענה שהיא "סטרילית" ומגבילה את חופש היצירה שלהם.
ויטרוביוס כתב: "פרקטיקה ותאוריה הם ההורים.
פרקטיקה היא המחשבה התכופה והמתמשכת על אופן ביצוע העבודה, או על הפעולה הפשוטה ביותר על מנת לשנות את החומר בצורה הטובה ביותר.
תאוריה היא התוצאה של חשיבה זו, המסבירה ומציגה כיצד בוצע שינוי בחומר על מנת לענות על המטרה שאנו מעוניינים בה.
האדריכל שהוא פרקטי בלבד, אינו מסוגל להסביר את הסיבות לצורות שהוא משתמש בהן.
זה שהוא תאורטי בלבד, גם כן נכשל בכך שהוא תופס את הצל ולא את התוכן.
מי שהוא גם תאורטי וגם פרקטי, חמוש באופן כפול: הוא מסוגל לא רק להוכיח את טיב העיצוב והתכנון, אלא גם לבצע אותו".
לימודי אדריכלות הם רב תחומיים, ומשלבים קורסים מתחומי המדעים המדויקים, מדעי החברה והאמנות.
הם כוללים, בין השאר, לימודי תולדות האדריכלות, תולדות האמנות, הבעה גרפית וגרפיקה ממוחשבת, גאומטריה, מתמטיקה, פיזיקה, עיצוב, מורפולוגיה, מדעי החברה, הנדסה של מבנים, ותכנון עירוני.
כן ישנם קורסים מתמחים בנושאים כגון אדריכלות נוף, עיצוב פנים, בנייה ואקלים, עיצוב תעשייתי וממסד תכנוני.
לצד הקורסים השונים, מתקיימות במשך שנות הלימוד סדנאות ("סטודיו") לתכנון, שבהן מתמודדים הסטודנטים עם משימות תכנון ברמת מורכבות הולכת וגדלה.
בסיום כל סמסטר נערכת הגשה, שבה מציגים הסטודנטים את הפרויקטים שנעשו על ידם.
במלוא השנה החמישית ללימודים נערך סטודיו של פרויקט גמר, ובסופו מוגש פרויקט בהיקף ובמורכבות גדולה מהשנים הקודמות.
פרויקט זה אמור לייצג את הכישרון האישי והכלים שנרכשו על ידי כל סטודנט במהלך הלימודים.
לפי נכסי התרבות שהותירה האדריכלות משחר ימי האנושות, אדריכלות היא אמנות נעלה, הדרגה הגבוהה ביותר של האמנות.
היא "אם האמנויות" כדברי ארנסט גומבריך, "אב וראשון" כדברי מרטין בובר, ו"הדרגה הגבוהה ביותר של האמנות" על פי מיכלאנג'לו.
פרופסור אהרון קשטן הגדיר את האדריכלות כחוויה בהרצאותיו בתולדות הארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
אדריכל אינו רק "טכנאי" הפותר בעיות תפקודיות ועונה לצורכי הלקוח בלבד, אלא אמן כמו צייר, פסל או כוריאוגרף, כאשר במקביל לאמנות זו, הוא יוצר תחת אילוצים נתונים כמו גודל השטח וגובה התקציב.
היצירה האדריכלית היא שימושית (פונקציונלית), אך לצד השימושיות יש לה גם ערך אמנותי כיצירה.
האדריכלות עוסקת ברוח ובחומר בד בבד, ואף על פי האילוצים בעת התכנון והעיצוב, היא מתעלה ליצירה אמנותית, המותירה את רישומה והשפעתה במי שצופה בה, כדוגמת בניין אמפייר סטייט בניו יורק, שנחשב לאחד משבעת פלאי העולם המודרני.
דוגמאות לפלאים אדריכליים קדומים הן הגנים התלויים בבבל, ששולב בהם גם תכנון נוף, או הענק מרודוס ששולב בו גם פיסול.
פּוּבְּלִיוּס אָילִיוּס טְרַאיָאנוּס הַדְרִיָאנוּס , הנקרא בקיצור אדריאנוס או הדריאנוס (24 בינואר 76 - 10 ביולי 138) היה קיסר רומא משנת 117 ועד מותו.
נחשב כשלישי מבין חמשת הקיסרים הטובים, ותקופת שלטונו נחשבת כאחת המשגשגות בתקופות שלטון הקיסרים.
במסורת היהודית הוא מוזכר לשלילה בשל דיכוי מרד בר כוכבא, שבו קיפחו חייהם מאות אלפי יהודים ובהם עשרת הרוגי מלכות, ובשל גזירות השמד שגזר.
בספרות חז"ל כונה "שחיק טמיא" (שיישחקו עצמותיו).
אדריאנוס נולד בעיר איטליקה (בסמוך לעיר סביליה המודרנית שבספרד) למשפחת מתיישבים רומית עשירה.
אולם אפשר שנולד בעיר רומא.
שם אביו היה פובליוס איליוס הדריאנוס אפר , ושם אמו דומיטיה פאולינה, שמוצאה מהעיר גאדיס (קדיס בספרד).
אביו מת כשהיה אדריאנוס כבן 10, והוא נמסר לאומנות (אפוטרופסות) של שניים: שאר בשרו, הקיסר לעתיד טראיאנוס (סבתו של אדריאנוס הייתה דודתו של טראיאנוס, שקדם לו בתפקיד), ופובליוס אקיליוס אטיאנוס , ידיד אביו.
האומנים לקחו את אדריאנוס עמם לרומא, שם הצליח בלימודיו.
אדריאנוס חונך כמנהג הרומאים העשירים באותה התקופה, והצטיין במיוחד בשפה היוונית, עד כדי כך שידידיו כינוהו "גרייקולוס" ("יווני קטן").
בשנת 91 שב לעיר מולדתו כדי למלא שירות טרום-צבאי של נערים (IUVENES) המיועדים לשירות הקיסרי הבכיר.
לאחר תום שירותו, בשנת 93, נקרא על ידי טראיאנוס לשוב לרומא, שם מילא תפקיד ציבורי: חבר ועדת העשרה שדנה בסכסוכים בין אזרחים .
בשנת 94 מונה לתפקיד האחראי על החגיגות הלטיניות (PRAFECTUS FERIARUM LATINARUM) שנערכו מדי שנה על הר אלבאנוס לכבוד יופיטר.
בנוסף על כך, היה חבר ועדת השישה אשר על חטיבות הפרשים הרומיים (SEVIR TURMAE EQUITUM ROMANORUM).
בשנת 95 נכנס למסגרת הצבאית בדרגת טריבון של הלגיון השני אדיוטריקס.
מלגיון זה הועבר באותה דרגה ל, שהוצב במואסיה.
באוקטובר 97, לאחר שנודע כי הקיסר נרווה אימץ את טראיאנוס, יצא אדריאנוס לגרמניה העליונה, שם בירך את טראיאנוס בשם חילות מואסיה על אימוצו הקיסרי.
טראיאנוס השאיר אותו שם, לשרת בתפקיד טריבון בלגיון ה-22 פרימיגניה .
בסוף ינואר 98, לאחר מות הקיסר נרווה, יצא אדריאנוס לקולוניה אגריפינה (קלן) שבגרמניה התחתונה, כדי להיות הראשון שיודיע על כך לטראיאנוס, יורשו של נרווה.
בשנת 100 נשא אדריאנוס לאשה את ויביה סבינה , נכדתה של אחות טראיאנוס, אולפיה מרקיאנה .
מאחר שלא היו לטראיאנוס צאצאים, ויביה סבינה הייתה הקרובה ביותר לו בקשרי המשפחה.
בשנת 101 היה אדריאנוס מועמדו של הקיסר טראיאנוס למשרת קוואיסטור ויצא עמו לדאקיה, למסע המלחמה הדאקית הראשונה (בשנים 101–102), בה זכה באותות הצטיינות.
בשנת 103 כיהן במשרת הממונה (CURATOR) על רשומות הסנאט (AB ACTIS SENATUS).
בשנת 105 כיהן במשרת טריבון של העם ברומא.
בזמן מסע המלחמה הדאקית השנייה (בשנים 105–106), מונה מטעם הקיסר על הלגיון הראשון מינרוויה.
בסוף שנת 106 נשלח על ידי טראיאנוס לרומא ומונה לפראיטור.
בעקבות הצטיינותו במלחמה הדאקית השנייה, מונה למושל הפרובינקיה פאנוניה התחתונה בדרגת לגאטוס (LEGATUS PRO PRAETORE).
לאחר מכן מונה לתפקיד קונסול מוסף (CONSUL SUFFECTUS) ובתקופה זו שימש כמחבר נאומיו של טראיאנוס.
בשנים הבאות צורף אל ועדת השבעה הממונה על פולחן סעודות האלים (SEPTEMVIR EPULONUM) ולסודאלס אוגוסטאלס , חבר הרעים הסודאלים שתפקידם היה לטפח את פולחן אוגוסטוס, שהיה חשוב ביותר במשטר הקיסרי.
באמצע שנות ה-30 לחייו, נסע אדריאנוס ליוון, ובעקבות ביקורו ופגישותיו בעיר אתונה, קיבל את האזרחות האתונאית, ונבחר בה על דעת כל מוסדות העיר לארכון מן המניין לשנת 112–113.
בשנות חייו האחרונות, ניהל טראיאנוס את המלחמות הפרתיות, מלחמות שמטרתן להכרית את האימפריה הפרתית.
במהלך מסע המלחמה הפרתי חנו אדריאנוס ולגיונותיו בעורף החזית המזרחית בסוריה.
בתקופה זו גם שימש מושל הפרובינקיה סוריה.
בשנת 117, כאשר החליט טראיאנוס לעזוב את המלחמה ולצאת לרומא, הפקיד בידי אדריאנוס את הלגיונות המוצבים במזרח והועיד אותו להתמנות קונסול בשנה הקרובה.
המלחמה הייתה כישלון, וטראיאנוס חלה ומת ב-8 באוגוסט 117.
לנרווה, טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס, ארבעת הקיסרים שבאו אחרי מות דומיטיאנוס, לא היה בן שיכול היה לרשת את הקיסרות.
לכן הם אימצו לבן מועמד מתאים לרשת את הקיסרות.
האימוץ הבטיח את רציפות השלטון התקין.
כך מינה נרווה את טראיאנוס, אך טראיאנוס לא הספיק למנות את יורשו בעודו בחיים.
לפי סברה אחת היה בדעתו למנות את שר הצבא לוסיוס קווייטוס, אך הוא לא הספיק לעשות זאת בטרם מת ואשתו של טראיאנוס, פלוטינה , שנטתה חסד לאדריאנוס, הוכיחה באמצעות מסמכים מזויפים כי טראיאנוס אימץ את אדריאנוס לבן, וכך מינה אותו הסנאט הרומי לקיסר.
עם זאת, מקור כוחו של אדריאנוס לא היה באימוצו על ידי טראיאנוס ובתמיכת הסנאט, כי אם בתמיכת הלגיונות.
ב-11 באוגוסט 117 קיבל את סמכויות הקיסר ובתוארו המקוצר, נקרא: "IMPERATOR CAESAR TRAIANUS HADRIANUS AUGUSTUS".
ב-1 בינואר 118 מונה ברומא בהיעדרו לתפקיד קונסול בפעם השנייה.
בהמשך, נרקם נגדו קשר ברומא על ידי אישים בולטים בממשל ונאמניו הוציאו להורג על דעת הסנאט ארבעה מהבולטים שבהם.
ביולי אותה שנה הגיע לרומא והחל להפגין נדיבות בהענקת קצובות המזון להמון ובמחיקת חובות ישנים לקופת הקיסר.
הוא כיבד את זכרו של טראיאנוס בנשיאת דיוקנו על מרכבה בתהלוכת ניצחון מרשימה.
ב-1 בינואר 119 מונה לקונסול בפעם השלישית והאחרונה.
אדריאנוס הדיח את אקיליוס אטיאנוס, אומנו לשעבר, מכהונת פראיפקטוס הפראיטוריום , והחליף אישים נוספים בצמרת הפקידות הבכירה במגמה לקרב למשרות החשובות אישים ממעמד הפרשים במקום עבדים משוחררים.
ככל הנראה בתקופה זו מונה גאיוס סווטוניוס טרנקוילוס למשרת הממונה על הקורספונדנציה המלכותית אב אפיסטוליס .
עוד בשנת 119, הקים מועצה (CONSILIUM PRINCIPIS), שתפקידה לייעץ לפרינקפס בענייני מדינה וחוק.
הוא הפקיד בידי המשפטן הצעיר פובליוס סאלוויוס יוליאנוס את עדכונו של קובץ הצווים של הפראיטורים, EDICTUM PERPETUUM .
בדצמבר אותה שנה נפטרה חמותו, מטידיה , ובעקבות זאת העניק חגיגה מיוחדת לזכרה ויזם את האלהתה.
באביב שנת 121 יצא אדריאנוס למסע ביקורים בפרובינקיות, שנמשך כארבע שנים.
הוא ביקר בגאליה, בגרמניה ובשנת 122 הגיע לבריטניה, שם עסק בבניית החומה, שנועדה להגן על תחום השליטה הרומי מפני התקפות השבטים של צפון האי הבריטי.
משם חזר לגאליה והמשיך לספרד, שם בילה את החורף בעיר טאראקו (טרגונה).
בתחילת שנת 123 חצה את מצר גיברלטר והגיע למאוריטניה, שם השתתף בדיכוי מרידה.
הוא הפליג מזרחה לאורך חופי אפריקה, חנה בכרתים והמשיך אל הפרובינקיה סוריה, אל אזור הגבול שעל נהר הפרת עם האימפריה הפרתית.
משם חזר למערב דרך הפרובינקיות קפדוקיה, פונטוס, ביתיניה ואסיה.
ככל הנראה בתחילת אביב שנת 124, חצה את מצרי הבוספורוס אל תראקיה וביקר במואסיה, דאקיה ופאנוניה.
הוא הפליג דרך הים האדריאטי דרומה לאכאיה.
בסתיו אותה שנה התקדש ב ובחורף הגיע לאתונה.
הוא הסכים לקבל נציגים נוצרים מקומיים, העניק לעיר זכויות יתר בתחום המסחר, ותרם מרוץ סוסים לחגיגות נמיאה ומוביל מים לארגוס.
דברים דומים עשה גם בספרטה.
הוא סייר במרכז יוון, הפליג לסיקיליה ולקראת סוף אותה שנה הגיע אל רומא.
במהלך שנת 126 עסק ברומא בחקיקה ובנייה.
בשנת 127 ערך מסע באיטליה.
באפריל שנת 128 הוענק לו התואר "אבי המולדת" (PATER PATRIAE), וכעבור זמן קצר יצא לביקור בפרובינקיה אפריקה, שם חנך מבנים ציבוריים וכבישים, אולם את עיקר זמנו הקדיש לצבא.
בתחילת אוגוסט 128 חזר לרומא וכעבור זמן קצר יצא לאתונה, בה הקים מבנים ציבוריים והיכלות, ובהם: האולימפיאיון , הפנהלניון , היכל להרה והפנתאון.
באביב 129 הפליג לפרובינקיה אסיה.
בעיר אפסוס ערך משחקים וחגיגות.
בהמשך הגיע לליקיה ובפאסיליס חנך היכל מרכזי לפולחן הקיסר.
לאחר מכן ביקר בפאמפיליה ובפריגיה.
לקראת סוף יוני 129 הגיע אדריאנוס אל אנטיוכיה ומשם יצא לבקר את חילות הספר של סוריה.
לקראת סוף הסתיו באותה שנה, ניהל בעיר הגבול סמוסאטה שעל נהר הפרת, שיחות מדיניות עם שליטים שכנים.
במהלך חורף 129–130 היה פעיל באנטיוכיה ובביקור בפלמירה זכה לכינוי "אלוהי".
בתחילת שנת 130 הגיע אדריאנוס לפרובינקיה יודיאה (יהודה), בה הוטבעו לכבודו מטבעות המכריזים על "בואו של האוגוסטוס ליודאיה".
הוא הגיע דרך עבר הירדן בתחום פרובינקיה ערביה, דרך בצרה, גרסה ופילדלפיה.
משם ככל הנראה המשיך לפטרה וככל הנראה בקיץ הגיע לירושלים, בה פיקח על תוכניתו להקמת איליה קפיטולינה.
בסוף אותה שנה נסע דרך השפלה אל עזה.
משם המשיך למצרים, שם פיאר את קברו של פומפיוס ונכנס לאלכסנדריה בתהלוכה חגיגית.
אדריאנוס היה ידוע בקשריו ההומוסקסואליים עם יווני בשם אנטינואוס, צעיר יפה תואר שהיה חביב עליו במיוחד.
בשנת 131, לאחר שהות של מספר חודשים באלכסנדריה, יצא אדריאנוס עם אשתו ופמלייתו להפלגה על הנילוס, במהלכה אנטינואוס מצא את מותו.
אדריאנוס הוכה ביגון, והורה להקים מרכז עירוני על שמו של אנטינואוס בסמוך למקום טביעתו, עיר בשם אנטינואופוליס (כיום שייח עבאדי) במצרים התחתונה.
אדריאנוס אף דאג לסלילת דרך, ויה אדריאנה, שתקשר את העיר עם חוף ים סוף.
אדריאנוס הכריח את האימפריה כולה להתעטף באבל לזכרו של אהובו המת, והפך אותו לאל.
אנטינואוס היה האדם האחרון שלא היה בן למשפחה הקיסרית שהוכרז לאל בעולם העתיק.
בשארית ימי חייו, מימן אדריאנוס הקמת אלפי פסלים והטבעת מטבעות לזכרו של אהובו.
בשובו מן ההפלגה על הנילוס, יצא אדריאנוס למסע בלוב.
בביקורו זה באלכסנדריה, בלטה נדיבותו הכספית לבנייה ציבורית ובמיוחד היכלות לאלים.
באוגוסט 131 הפליג אדריאנוס לסוריה ומיד המשיך לאתונה, שם חנך בטקס גדול את האולימפיאיון – היכל ענק לזאוס האולימפי, בו הוצב פסלו של אדריאנוס עצמו לצד פסלו של זאוס.
כמו כן, הקדיש את היכל הפנהלניון לזאוס פנהלניוס וקבע בעיר "התכנסות של כלל ההלנים", שבמסגרתה העמיד כינוסים שנתיים ואת המשחקים הפאן-הלניים.
אדריאנוס העניק חשיבות ומרכזיות לאתונה ולכל מה שהיא מייצגת, ומשום כך תיקן תקנות לטובתה.
בין היתר, פסק לה קצבת תבואה שנתית.
הוא ראה בביקורו בעיר את גולת הכותרת של מסעו והקים בעיר את הספרייה המפורסמת.
בשנת 132 שב לרומא ועסק בעיקר במינהל, חקיקה ובניין.
בסתיו שנת 132, שמע אדריאנוס על הישגי היהודים במרד בר כוכבא ובראשם כיבושה של איליה קפיטולינה (ירושלים).
הוא ציווה לדכא את המרד במהירות וייעד לשם כך כוחות צבאיים נוספים שלא נמצאו בזירת המלחמה.
במהלך שנת 133 השיגו החילות הרומאיים הישגים חלקיים בלבד ולא הצליחו לכבוש מחדש את איליה קפיטולינה מידי המורדים.
אדריאנוס ייחס עתה חשיבות למלחמה זו ובשנת 134 יצא בעצמו אל שדה המערכה, ונראה כי בקיץ אותה שנה פיקח בעצמו על ההתקפה המכרעת לכיבוש העיר.
כיבושה של ירושלים היה כרוך בהרוגים רבים גם בצבא הרומאי, ומסיבה זו נמנע הקיסר במכתבו אל הסנאט על המערכה מן הנוסח המקובל בדרך כלל, "אם לכם ולבניכם שלום, מה טוב, לי ולחיילי שלום".
אדריאנוס הפקיד את השלמת דיכוי המרד בידי מצביאו, יוליוס סוורוס, ועזב לאנטיוכיה.
בעקבות המרד היהודי, החליט אדריאנוס על ארגונה מחדש של פרובינקיה יודיאה, שנקראה מעתה "סוריה פלשתינה" (PALAESTINA SYRIA), תוך השמטת השם "יהודה" משמה הרשמי וגזירת גזירות על היהודים בארצם.
בשנת 135 שב אדריאנוס לרומא ונטל לידיו את ניהולה של פרובינקיה ביתיניה, שהייתה עד עתה סנאטורית וסבלה מקשיים כלכליים.
כמו כן, הקדיש את תשומת לבו לפלישת האלאנים בגבולה הצפון-מזרחי של האימפריה.
בסתיו-חורף אותה שנה, העניק ליוליוס סוורוס עיטורים של טריומף, עבור הצלחותיו בכיבוש ביתר והשלמת דיכוי המרד היהודי.
אדריאנוס עצמו הוכרז בשנית כעל "אימפרטור" (על המטבעות מופיע: "IMPERATOR II").
בשנת 136 הקים ברומא את ה"אתנאום", מרכז עיון ולימוד של חכמה יוונית.
באותה שנה עסק בהשלמת בניית ארמונו ליד העיר טיבּוּר, שנודע כיום בשם "וילה אדריאנה": מכלול של בניינים, גנים, בריכות והיכלות קטנים.
באותה שנה החליט לאמץ לבן (הנבחר לרשת אותו בשררה האימפריאלית) את לוקיוס קיאוניוס קומודוס, ששימש קונסול בשנה זו ונקרא מעתה לוקיוס אייליוס קיסר.
אדריאנוס גם הוציא להורג את גיסו בן התשעים ואת נכדו של זה, באשמת חתירה, ייתכן משום שהיו בין שארי בשר שהיו מאוכזבים מן האימוץ.
בסתיו שנת 136 נפטרה ויביה סבינה, אשת אדריאנוס, ללא בנים.
במהלך שנת 137 אדריאנוס נותר מרותק לארמונו בשל מחלה.
הוא מינה את בנו המאומץ לקונסולט שני ובהמשך השנה גם לתפקיד מושל פאנוניה, ככל הנראה לשם הכשרתו לקראת קיסרותו העתידית.
אלא שב-1 בינואר 138, לוקיוס אייליוס נפטר.
ב-25 בפברואר אותה שנה, אימץ אדריאנוס לבן את האיש שכונה מעתה בשם טיטוס אייליוס אנטונינוס (הקיסר לעתיד אנטונינוס פיוס).
מפאת מחלתו, מסר אדריאנוס לאנטונינוס את סמכויות השלטון בפועל ויצא אל חווילתו בבאיאי , ייתכן משום שביקש לרחוץ במעיינות המרפא בסביבה.
ב-10 ביולי 138 מת אדריאנוס ממחלתו.
הוא נקבר בחווילה שהייתה שייכת לקיקרו בעבר, בפוצואולי הסמוכה למקום הפטירה, אך בתחילת שנת 139, משהושלם המאוזוליאום החדש על שפת נהר הטיבר ממול לשדה מרס, הועברו שרידיו אל אתר הקבורה שייעד לעצמו בעודו בחיים.
אדריאנוס נפטר בגיל 62, לאחר שהיה קיסר במשך 21 שנים.
על אף היותו מנהלן מוכשר ובעל יכולת צבאית מוכחת, ואולי משום כך, החליט אדריאנוס כי שטחי האימפריה הרומית נמתחו אל מעבר ליכולותיה ההגנתיות.
ההתקוממות הכללית של עמי המזרח, הביאה את אדריאנוס למסקנה כי על האימפריה להחזיק בגבולות בני הגנה, דבר העדיף על מדיניות הכיבושים של טראיאנוס, אשר שאף להרחיב את גבולות האימפריה ככל האפשר.
מכיוון שכך, כבר מיד לאחר שנעשה קיסר, ויתר אדריאנוס על כיבושי קודמו בפרתיה ובארמניה, נסוג ממסופוטמיה וכן הסיג מעט את גבול צבאותיו בבריטניה, תוך שהוא בונה חומה (שחלקים ממנה קיימים עד ימינו) שהפרידה בין פראי הצפון, ובין האזור הדרומי של בריטניה שהיה לפרובינקיה רומית.
חומת אדריאנוס בבריטניה הייתה אך אחת משורה של ביצורים מאסיביים בכל גבולות הממלכה, שכונו "לימס" - רשת של מחסומים נייחים וביניהם דרכים, מצדיות, מבצרים, מגדלי איתות ותצפית, שיצרו קו הניתן להגנה ובארץ ישראל לימס פלשתינה.
מדיניות זו של שמירת הגבול בהגנה נייחת הייתה עלולה ליצור אי שקט בצבא, שעתה חסרה הייתה לו התעסוקה כנגד גורמים מבחוץ, והסכנה הייתה כי יפנה פנימה.
בשל כך הרבה אדריאנוס לתור את האימפריה, להגיע אף ליחידות הצבא המרוחקות ביותר, ולהשליט משטר של אימונים ותרגולים שהיה בהם כדי להעסיק את היחידות.
בסיוריו ברחבי האימפריה, ניסה אדריאנוס לאחד את המינהל והמשפט בפרובינקיות, וליצור מצב בו תהיה האימפריה לקהילה, יותר מאשר אגד של פרובינקיות הנשלט בניגוד לרצונו על ידי שלטון מרכזי זר.
אדריאנוס פעל למען הענקת זכויות של אזרחות רומאית לאזרחי ערים רבות באימפריה.
אף בביקורו של אדריאנוס ביהודה רצה אדריאנוס להרגיע את הרוחות ולצרף את העם היהודי אל הקהילה שהקים.
במטבע שטבע לזכר הביקור נראה אדריאנוס כשהוא עומד ליד אישה המסמלת את יהודה, וילדים מגישים לו כפות תמרים כאות לשלום.
על אף שאותות המרד כבר ניכרו מתחת לפני השטח בעת שביקר אדריאנוס ביהודה, לא הצליח הקיסר לגלותם בעת שערך את ביקורו.
מדיניות זו אפשרה את שמירת השלום בגבולות האימפריה, ואת תקופת השגשוג שידעה האימפריה בימי יורשיו של אדריאנוס - "הקיסרים הפילוסופים" אנטונינוס פיוס (החסיד) ומרקוס אורליוס.
הקונפליקט הצבאי הקשה ביותר בתקופתו של אדריאנוס היה עם היהודים בימי מרד בר כוכבא בין השנים 132–135.
הוילה של אדריאנוס בטיבולי היא הדוגמה הרומית הטובה ביותר לגינון קלאסי.
ברומא הרחיב את הפנתיאון שנבנה בימיו של מרקוס ויפסניוס אגריפה, ונתן לו את הצורה בה הוא השתמר עד ימינו.
כאשר ביקר ביוון בשנת 125 ביקש ליצור פרלמנט שיאחד את הערים היווניות ביוון ובאסיה הקטנה.
פרלמנט זה שכונה פנהלניון לא עלה יפה, ולא הצליח לאחד את ההלנים.
תקופת שלטונו הייתה תקופה של פריחת האומנויות, הציור והפיסול, הכתיבה והאדריכלות.
בין היתר נכתבו בתקופתו ספריו של ההיסטוריון סווטוניוס אשר היה בתקופה מסוימת מזכירו האישי.
בתחילה קיבלו היהודים בעין יפה את עלייתו של אדריאנוס לשלטון לאחר מותו של טראיאנוס, אשר היה שנוא על היהודים, ואשר בימיו התמרדו היהודים בתפוצות.
אדריאנוס אף דיבר בתחילה על בנייתה מחדש של ירושלים, ועודד את התקוות לבנות מחדש את בית המקדש.
הקיסר שינה את עמדתו, והחליט על בנייה מחודשת של ירושלים כעיר הלניסטית אלילית בשם איליה קפיטולינה, ולאסור על כניסת היהודים בשעריה.
היהודים, שכבר הספיקו להתקבץ כדי לעלות אל ירושלים כמנהגם, שהו בבית רימון בעת קבלת ההודעה.
הדברים דכדכו את רוחם, ותסכולם הפך במהרה להתמרמרות ותסיסה.
רבי יהושע בן חנניה ניסה להרגיע את העם בעזרת משל ממשלי איזופוס - משל האריה והחסידה, באמרו להם שדי בכך שלא טובחים בהם למוות.
אך הציבור היה נזעם, והחלו נושבות רוחות המרד.
כתובת לאדריאנוס שנתגלתה בירושלים ב-2014 מקדמת את פתרון המחלוקת ההיסטוריוגרפית באשר לשאלה האם בניית העיר האלילית הייתה הגורם למרד או שהמרד קדם לבניית איליה קפיטולינה ובניינה בוצע כחלק ממסע העונשין בגינו.
על פי ניסוח הכתובת ברור כי בזמן הכנתה, בשנת 130 - שנת ביקור אדריאנוס בארץ ישראל, העיר עדיין אינה מכונה איליה קפיטולינה.
עם זאת, הכתובת מעידה על כך ששנתיים לפני המרד נערכו בעיר עבודות בנייה מסיביות לרגל ביקור הקיסר.
ייתכן, אם כן, כי המרד פרץ על רקע עבודות אלו, אבל החלטת אדריאנוס לאסור על יהודים להיכנס לעיר הייתה חלק מצעדי הענישה עליו.
בנוסף יש הטוענים כי עוד קודם המרד אסר אדריאנוס על היהודים לקיים את מצוות המילה, ממניעים הלניסטיים, דבר שזירז אף הוא את פרוץ המרד.
מכל מקום, הכפייה ההלניסטית של אדריאנוס ונוהגו האנטי-יהודי הבוטה התסיסו את העם, שהיה מונהג על ידי שני מנהיגים כריזמטיים: איש הצבא שמעון בר כוכבא והמנהיג הרוחני רבי עקיבא.
המרד, משהגיע, היה קיצוני בעוצמתו, ולגיון רומי שלם, הלגיון העשרים ושניים דיאוטראיאנה הושמד על ידי המורדים; המערכה בארץ ישראל הייתה כנראה הקשה ביותר מכל המערכות הצבאיות שנערכו בתקופת שלטונו של אדריאנוס.
גם אדריאנוס היה קיצוני בדיכויו של המרד, ורבבות אם לא מאות אלפי יהודים נהרגו במהלך הדיכוי האכזרי.
לכבוד דיכוי המרד הקדיש הסנאט כתובת הוקרה הגדולה ביותר במזרח האימפריה באתר מחנה הלגיון השישי פראטה בתל שלם לכבוד הקיסר.
לאחר שדיכא את המרד, החליט אדריאנוס, כפי שעשה לפניו אנטיוכוס אפיפנס בימי הממלכה הסלאוקית, לאסור על קיום מצוות בסיס של העם היהודי.
את ירושלים החריב כליל והקים עליה את העיר איליה קפיטולינה.
בגזירות השמד אסר על המילה ועל שמירת השבת, וכן על התפילה, ושמירת המצוות.
בתקופה זו מתו עשרת הרוגי מלכות באכזריות ובייסורים, על שניסו לשמור על גחלת העם היהודי, ולשמור על התורה ועל המצוות בזמנים קשים אלו.
בתקופת אדריאנוס העמיק הפילוג בין הנוצרים לעם היהודי.
שני מנהיגי הנוצרים, קודרטוס ואריסטידס, פנו אל הקיסר והודיעו לו באיגרת כי אין כל קשר בין הנצרות ובין היהודים.
לשמו הוצמד הכינוי "שחיק טמיא", שהיה שמור עד זמנו לנבוכדנצר, אספסיאנוס וטראיאנוס.
כינוי זה משמעותו איחול לכך שימות ותישָחקנה עצמותיו.
דוגמה לייצוגו של אדריאנוס ביהדות ניתן למצוא במדרש:
הצגת ניצחון אדריאנוס ודיכוי מרד בר כוכבא ברומא
הכתובת באורך של כ-2 מטר התגלתה ברומא, מוקדשת מהסנאט והעם הרומאי (SPQR) לקיסר אדריאנוס לכבוד הסדרת הסדר בפרובינקיה סוריה פלשתינה.
ממדיה ולשונה של הכתובת מעידים כי נקבעה על שער ניצחון קטן או בבסיס לפסל לכבוד אדריאנוס לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136, תוך הענקת התואר אימפרטור לאדריאנוס פעם נוספת והחזרת השקט לפרובינקיה סוריה פלשתינה.
הכתובת התגלתה בגבעת הקפיטולין, ליד מקדש אספסיאנוס, והדבר מצביע אולי, על הניסיון לקשור את הניצחון במרד בר כוכבא לניצחון של אספסיאנוס בזמן המרד הגדול.
כתובת נוספת, נמצאה באותו האזור וקשורה לפעילות הצי בלחימה, יכולה להיות מוקדשת לקיסר או למפקד צבאי בכיר.
בעקבות מרד בר כוכבא הטיל הקיסר אדריאנוס גזירות על היהדות במטרה לפרק את אחידותה של היהדות מבחינה תרבותית ולאומית, ולעקור את הדת היהודית מארץ ישראל; ובכך לשבור את מוקד ההתנגדות לשלטונה של רומא בארץ.
לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את הפרובינקיה "יהודה" (Iudaea) והקים במקומה את הפרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palestinae).
שינוי שמה של הארץ כפי שמו של העם הפלשתי שנכחד זה מכבר, נעשה במטרה לנתק את הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל.
ההתעניינות במרד בר כוכבא כסמל ללחימה יהודית החלה עם תחילת ההתעוררות הלאומיות היהודית ואחרי כך בציונות.
עם התעניינות זו הגיעה גם בחינה מחדש של הידיעות ההיסטוריות אודות אדריאנוס.
התעניינות התגברה לאחר הקמת מדינת ישראל, ועוררה התגייסות אזרחית, צבאית וממשלתית לטובת החפירות במערות שבהם התגוררו לוחמי בר כוכבא בראשותו של יגאל ידין.
בליל תשעה באב ה'תשל"ט (1979) לקראת תחילת יישום הסכם השלום עם מצרים, שודר עימות בטלוויזיה הישראלית (שהייתה אז ערוץ יחיד, ממלכתי) בין המזרחן פרופ' יהושפט הרכבי והד"ר ישראל אלדד, הוגה דעות מהימין הישראלי.
במאמר מערכת במעריב, כתב דן מרגלית עורך התוכנית, שהוויכוח היה נראה "חי מדי", לא על משהו שאירע בעבר, אלא על "מציאות מתהווה".
רבי עקיבא בעיניהם היה ראש הממשלה מנחם בגין, בר כוכבא היה אריק שרון שר הביטחון, ואילו אדריאנוס היה ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית, והשאלה: האם אנו מובילים לאסון או לישועה גדולה.
הוויכוח הפך לשני ספרים שיצאו שנתיים מאוחר יותר.
בעקבות מציאת פסל ראשו של אדריאנוס בתל שלם, והצגתו במוזיאון ישראל, נהג אלדד לספר שהוא הגיע אל הפסל - "נעמדתי לפני עיניו הכבויות של אדריאנוס ואמרתי לו: אדריאנוס אדריאנוס, אתה שרצית לקרוא למקום זה איליה קאפיטולינה ולארץ זו פלשתינה, פקח את עיניך וראה - היכן אתה נמצא?
בשנת 2012 כתב השר לשעבר יוסי שריד בעיתון הארץ "כנציג המתיוונים בדורנו" שיש לראות במורדים ובראשם רבי עקיבא קבוצת משיחיים חסרי אחריות, הפועלים ב"מופקרות ומופרעות" כפי שלדעתו 'חשף' הרכבי.
עיקר טענתו הייתה נגד "שכתוב" הדברים בידי מנהיגי הציונות.
ההנחה העומדת אחר הדברים הללו היא שאדריאנוס נגרר אחר מרידת היהודים, שהיו על רקע רגשי ולא ענייני, ושסממני הצבאיות היהודית הם לא מוסריים ומובילים להתגרות שבסופה אסון.
הסופרת הצרפתייה מרגריט יורסנאר פרסמה בשנת 1951 את הנובלה "זכרונות אדריאנוס", המציגה סדרת מכתבים אוטוביוגרפיים בדיוניים שכותב אדריאנוס לנכדו המאומץ ומי שלימים יהיה קיסר רומא, מרקוס אורליוס.
המכתבים מתמקדים באירועים הפוליטיים והצבאיים המרכזיים בזמן שלטונו של אדריאנוס, הרהוריו הפילוסופיים, אהבתו לאמנות ושירה ותשוקתו העזה לאהובו אנטינואוס.
הספר זכה מיד להצלחה ביקורתית ומסחרית, ותורגם אף לעברית בשנת 1956.
אַדְרִיכָל או אַרְכִיטֵקְט עוסק באדריכלות, כלומר בתכנון מבנים, אך גם מתמחה לעיתים בתכנון עירוני, אדריכלות נוף ועיצוב פנים.
מקור השם אדריכל, המופיע במקורות העבריים , הוא בשפה האכדית: הלחמת המילים ארדו-אקלי (משרת-היכל), למילה "ארדכלוטו".
בלעז פירושו ארכי-טקט (רב בנאי או בונה הלוחות מלשון טקטוניקה).
בעבר, האדריכל אכן היה הבנאי הראשי והאחראי הבלעדי לתכנון ובניית הבניין.
מאז המאה ה-19 עוסקים האדריכלים בעיקר בתכנון ולא בבנייה וגם תכנון הקונסטרוקציה עבר עם השנים לאחריותם של המהנדסים.
כיום, עוסק האדריכל בתכנון ובעיצוב הבניין כאשר מהנדס אזרחי אחראי על תכנון הקונסטרוקציה ובדרך כלל אדם שלישי הוא מנהל הבנייה בפועל.
במקצוע הבנייה מעורבים גורמים ומומחים רבים לכל תחום כשתפקידו של האדריכל הוא להוביל את מלאכת הבנייה.
על האדריכל להכין תכנון אשר מקשר בין דרישותיהם וצורכיהם של המזמין והמשתמשים, נתוני השטח והאקלים וסביבתו של המבנה תוך הענקת תשומת לב להיבטים של הנדסה, חוק ותקינה.
במקביל, כוללת עבודתו של האדריכל, העוסק גם באסתטיקה של הבניין ובהשפעתו על החברה גם מרכיב אומנותי נרחב כך שהאדריכל הוא אמן.
תחומים נוספים בהם עוסקים אדריכלים הם:
תכנון עירוני – תחום זה עוסק בעיצובם של יישובים וערים, החל מהגדרת ייעודם של אזורים בחוק ועד עריכת תוכניות בינוי מפורטות למבנה השכונה, הרחוב ואף הנחיות לעיצוב הבית.
עיצוב פנים – תחום העוסק בתכנון ובשינוי חללים פנימיים במבנים והוא חלק מהכשרתו של האדריכל.
במבנים רבים, בפרט במבני ציבור, מעצב האדריכל את כל מרכיבי המבנה כולל את כל מרכיבי חללי הפנים.
לעיתים, אדריכל מתמחה בתחום זה ועוסק רק בו ולעיתים פועלים בתחום זה מעצבי פנים שזו הכשרתם.
טעות נפוצה היא השימוש במושג "אדריכלי פנים", הוא יציר כלאיים של שני בעלי מקצוע אלו.
אדריכלות נוף – תחום שעוסק בתכנון של שטחים פתוחים כגון גנים, כיכרות, טיילות וכדומה.
תחום זה, אשר בו עוסקים בעיקר אדריכלי נוף שהוכשרו למקצוע זה, כולל תכנון ועיצוב של חללים פתוחים ולא של מבנים.
כיום נעשה שימוש בהשאלה בשם "אדריכל" לביטוי תפקיד מוביל בנושאי תכנה ואסטרטגיה עסקית ומדינית.
דוגמאות ביטויים וכינויים בהם נעשה שימוש במושג אדריכל הם "אדריכלי הסכמי אוסלו", "אדריכל התוכנה הראשי" (שם תפקידו של ביל גייטס במיקרוסופט) ועוד.
מעמדו המקצועי של האדריכל דומה למקצועות חופשיים כגון רופא, עורך דין, רואה חשבון ומהנדס.
הכשרתו של האדריכל היא רחבה מאוד ואורכת 3 עד 7 שנים.
ניתן ללמוד לימודי אדריכלות לתואר ראשון, לתואר שני, לתואר דוקטור ולדיפלומה.
על האדריכל לשלוט בתחומים רחבים מאוד של ידע: תורת הבנייה, הנדסה, תכונות חומרים, חשמל, סניטציה, אומנות ועיצוב – בעבר ובזמננו, היסטוריה, היבטים ארגונומיים, פסיכולוגיים, חברתיים, תרבותיים, אקלים המבנה, תנועה, נוף וצמחייה.
רב-תחומיות זו ייחודית למקצוע האדריכל, שכן בעוד רוב בעלי המקצועות מתמחים בתחום-ידע אחד וצר יותר ויותר עם חלוף השנים, דווקא מן האדריכל נדרש להעשיר את מקור הידע ולהפכו לרב-תחומי, משום שתפקידו הוא להוביל צוות של בעלי מקצוע בתחומים שונים ומגוונים, ועליו לדעת מדעים מדויקים, הנדסה, בקרת אקלים, כלכלה וחברה.
את לימודי האדריכלות ניתן להשלים לתואר בוגר (B.Arch), לתואר מוסמך (M.Arch) ולתואר דוקטור.