tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף יוני 1942 כונסו כ-900 בעלי-מלאכה ונשלחו לעבודה מזרחה.
כעבור כמה שבועות חזרו רק 12 מהם, וכל השאר נרצחו.
ב־15 באוקטובר 1942 הוטל מצור על הגטו והוחל בחיסולו.
היהודים רוכזו ונשלחו ברכבות לתחנת ברונה-גורה, שעל מסילת הברזל ב' – ברנוביץ, מצפון לקוברין, ושם נרצחו.
ימים רבים אחר-כך עדיין נתפסו בורחים ומסתתרים והוצאו להורג.
חברי המחתרת הקומוניסטית רכשו בסוף 1941 תעודות זיהוי למספר אנשים שמונעים את גירושם.
מספר משפחות הוסתרו על ידי משפחתו של ראש המחתרת הקומוניסטית המקומית פ' ז'וליקוב (שנספה בעצמו ב-1943).
לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא האדום ביולי 1944, ידוע ששרדו בבז'ץ' רק כ-20 יהודים.
מחלצים מוכרים מאזור ברסט כוללים את פ.
גריגוריביץ', מריה אי איגנסי קוריאנוביצ'ואי, וו.
ניסטרנקו, א' לאבאסיוק, א' סטלמאסזוק.
פ' מקארן (על הצלת נער צעיר בשם מ' אנגלמן והאחיות מריה וסולמית קקאף) וסופיה ופיוטר גולובצ'נקו (על הצלת יזרעאל, נחמיי ולי מנקיירוב).
כומר פולני, האב יאן אורבנוביץ', דיקן קהילת הצלב הקדוש בברסט, הוצא להורג גם הוא על ידי הגרמנים ביוני 1943 בשל סיוע ליהודים.
הגטו לשעבר היה אתר הבנייה של ברסט.
בפברואר 2019 התגלה קבר אחים, עם 600 גופות שנמצאו, אם כי ההערכה היא שיותר מ-1,000 עלולות להיות בקבר המסוים הזה.
נעליים, בגדים וחפצים אישיים נמצאו מאז ינואר.
עד מרץ 2019, יותר מ-1,214 גופות נמצאו בקבר האחים, שנמדד באורך של 40 מטרים ובעומק של 2 מטרים.
הקהילה היהודית של ברסט ומרכז שמעון ויזנטל ביקשו שהאתר יהפוך לאנדרטה רשמית לשואה.
גטו דרוהוביץ' (באוקראינית: Дрогобицьке гето) היה גטו נאצי בעיר דרוהוביץ' שבמערב אוקראינה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הגטו חוסל בעיקר בין פברואר לנובמבר 1942, אז גורשו רוב היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
דרוהוביץ' בין שתי מלחמות העולם
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה דרוהוביץ' עיר פרובינציאלית במחוז לבוב של הרפובליקה הפולנית השנייה בעלת 80,000 תושבים, דרוהוביץ' הייתה בעלת שטח של 1,499 קמ"ר (579 מ"ר) ואוכלוסייתה מנתה כ-194,400 תושבים.
דרוהוביץ' השתייכה למחוז לבוב שבדרום-מזרח קרסי, עם אוכלוסייה יהודית נכבדת; מעבר לזה של האוכלוסייה האוקראינית והפולנית באזורים.
לאחר הפלישה הגרמנית-סובייטית לפולין ב-1939, חולקה פולין בין המלחמות בספטמבר 1939 בין גרמניה הנאצית לברית המועצות.
העיירה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
דרוהוביץ' הפכה למרכז של מחוז דרוהוביץ'.
באותה התקופה, התרחשו גירושים המוניים של גברים, נשים וילדים לסיביר.
הגרמנים כבשו את דרוהוביץ' באמצע ספטמבר 1939, ועד 22 בספטמבר, כשהעבירו את השלטון בעיר לידי הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב, סבלו יהודי העיר מהתנכלויות קשות מצד האוקראינים.
בימי השלטון הסובייטי אף הולאמו מפעלי התעשייה בעיר, ויהודים בעלי הון ופעילים פוליטיים נאסרו וכמה מהם אף הוגלו לתוך ברית המועצות.
הגרמנים שבו וכבשו את דרוהוביץ' לאחר שנתיים ב-30 ביוני 1941, ויום למחרת החל בה פוגרום קשה.
בשלושת ימי הפוגרום רצחו אוקראינים ופולנים, תושבי העיר וגם כפריים מהסביבה, עשרות יהודים (על-פי מקורות אחרים – אף כמה מאות), בסיוע פעיל של החיילים הגרמנים.
ב-22 ביולי רצחו שוטרים גרמנים בפיקודו של הנס בלוק עוד כ-20 יהודים.
הגרמנים הטילו על יהודי דרוהוביץ' הגבלות תנועה קשות, ומשפחות רבות אולצו למסור את בתיהן לקצינים גרמנים.
ביולי 1941 הוקם בעיר יודנראט בהנהגת אברהם רוזנבלט, וזמן קצר לאחר מכן, הוקם גם שירות סדר יהודי והוטל עליו לגייס יהודים לעבודת כפייה.
נוסף על כך החלו הגרמנים לחטוף צעירים יהודים למחנות העבודה, ועל יהודי העיר הוטלו "קונטריבוציות" של סכומי כסף גבוהים.
יהודי דרוהוביץ' סבלו מרעב כמעט מראשית ימי הכיבוש הגרמני.
עד סוף 1941 הגיע מספר הנספים היהודים לכ-600. בשלהי אותה שנה החל ריכוזם של יהודי דרוהוביץ' בגטו דרוהוביץ'.
בעיר פעל סניף של ארגון הסיוע היהודי יס"ס בראשות ליאון טננבוים, ראש הקהילה לפני המלחמה.
לאחר סלקציה גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ כ-1,000 יהודים חולים, קשישים ואחרים, שהוגדרו "א-סוציאליים".
גירוש זה, שבתוך ימים אחדים הבינו יהודי העיר את משמעותו, האיץ את יזמתו של היודנרט להקים בדרוהוביץ' באביב 1942 סדנאות ובתי מלאכה כגון נגריות, מתפרות ובתי מלאכה לייצור סלים.
בסדנאות אלו הועסקו מאות יהודים, אך בקיץ 1942 החלו הגרמנים לפעול לצמצום מספר העובדים בהן.
במקביל הועסקו יהודים רבים במפעלים הקשורים לתעשיית הנפט ובייצור חיוני למשק המלחמה הגרמני.
גטו דרוהוביץ' חוסל בהדרגה באקציה שנמשכה מ-21 במאי 1943 ועד 10 ביוני 1943. הגרמנים סרקו בשיטתיות את הבתים בגטו, ולקראת סופה של האקציה, ב-6 ביוני 1943, הוציאו להורג גם 28 שוטרים יהודים.
בעקבות חיסול הגטו החל גם חיסול מחנות העבודה בעיר והסתיים באפריל 1944.
גטו לומז'ה (בפולנית: Getto w Łomży) היה גטו נאצי אשר הוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין, ב-12 באוגוסט 1941 בלומז'ה, פולין, לצורך רדיפת יהודי פולין.
חודשיים לאחר מבצע ברברוסה, נצטוו היהודים לעבור לגטו תוך יום אחד, מה שהביא לפאניקה בכניסה הראשית של רחוב סנטורסקה הסמוך לשוק הישן (Stary Rynek).
מספר הגברים, הנשים והילדים היהודים שנאלצו להיכנס לגטו נע בין 10,000 ל-18,000. ניצולי ההטבח בידוובנה, וכן פליטים ממקומות אחרים נאלצו להיכלא בגטו.
לעיתים קרובות, שש משפחות שוכנו בחדר יחיד.
הגטו חוסל שנה וחצי לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1942, כאשר כל האסירים הועברו ברכבות למחנה ההשמדה, אושוויץ.
ביולי 1941 קיבלו היהודים פקודה מהנאצים להקים יודנראט.
הוקמה משטרת הגטו היהודית עם סולומון הרברט כמפקדה.
כל התושבים היהודים נצטוו לעבור לגטו החדש ביום אחד, ב-12 באוגוסט 1941. משטרת העזר הגרמנית והפולנית בדקו יהודים שנכנסו לגטו, והחרימו בכוח את חפצי ערכם.
ב-16 באוגוסט נאספו האסירים בשוק הירוק כדי לחשב את כמותם.
ליו"ר היודנראט נמסרה רשימה של כמאתיים איש שהואשמו בשיתוף פעולה עם הסובייטים מלפני מבצע ברברוסה.
הם נלקחו ליער ונרצחו על ידי האיינזצגרופן בפיקודו של קצין האס אס הרמן שפר .
לכל השאר חולקו כרטיסי עבודה בין בעלי מקומות עבודתם.
בימים הבאים הובאו יהודים נוספים מכפרי הסביבה כמו פיונטניצה, ידוובנה וסטוויסקי.
היודנראט ביקש רשות להרחיב את הגטו.
הגרמנים הסכימו בתנאי שהיהודים ישלמו חצי מיליון מארק.
אולם ב-17 בספטמבר, לפני ההרחבה, שוב הצטוו האסירים להתאסף בכיכר.
הגרמנים הפרידו את אלה שאין להם כרטיס עבודה.
למעלה מאלפיים גברים ונשים הועברו במשאיות ליערות גלצקין וסלאוויק ונרצחו.
באותו תאריך הוקף הגטו בגדר תיל עם יציאה אחת בלבד, המצריך אישור מיוחד מהגסטפו.
השער הראשי נבנה עם הכיתוב: "סכנה, מחלה".
יהודים שעבדו מחוץ לגטו השתמשו בשער זה פעמיים ביום.
נאסר על הכנסת מזון לגטו והדבר נאכף באכזריות על ידי משטרת העזר הפולנית.
באחד המקרים, הכו כוחות העזר הפולנים למוות שלושה יהודים שהבריחו מזון וגופותיהם נקשרו לשערי הגטו על ידי הגרמנים.
מגפות של דיזנטריה וטיפוס פרצו בחורף 1941. כל הנגועים מתו.
הוקם מטבח משותף המגיש כאלף ארוחות ביום.
לא היו בתי ספר יהודיים.
הוקמו מפעלים לתחמושת, סבון, עור, מגפיים וגריז; חלקם ביוזמת היודנראט.
הם ייצרו מוצרים עבור הגרמנים כמו נעליים, בגדים ופרוות.
ב-1 בנובמבר 1942 הוקף הגטו על ידי הז'נדרמריה הגרמנית ולמחרת בבוקר הורו על פינויו.
רוב היהודים, 8,000 עד 10,000 נלקחו למחנה מעבר בזמברוב וממנו למחנה ההשמדה אושוויץ.
הנותרים, הלכו לדרום גרודנו, ולמחנות וולקוביסק וכן לביאליסטוק.
הם מצאו מקלט אצל המשפחות הפולניות הקתוליות.
ד"ר הפנר מהיודנראט שם קץ לחייו.
האסירים האחרונים של גטו לומז'ה שהו בצריפים של זמברוב מ-14 עד 18 בינואר 1943, נשלחו לאושוויץ.
גטו לוברטוב (בפולנית: Getto w Lubartowie) הוא גטו נאצי אשר הוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, והתקיים באופן רשמי מ-1941 עד אוקטובר 1942. יהודי פולין של העיירה לוברטוב נכלאו בגטו.
אסירי הגטו כללו גם יהודים שגורשו מערים אחרות בסביבה, כולל לובלין, צ'חנוב ושאר אירופה הכבושה על ידי הגרמנים.
בסך הכל הכיל הגטו 3,500 יהודים בשלבים הראשונים, כולל 2,000 יהודים מסלובקיה.
במאי 1942 הגיע טרנספורט נוסף מסלובקיה עם 2,421 יהודים.
גטו לוברטוב היה אחד ממאות גטאות שהוקמו במהלך השואה בפולין הכבושה.
המספר המרבי של אסירים בכל זמן נתון היה 4,500 על פי השטעטל הווירטואלי.
הגטו התפרק כאשר כל אסיריו - גברים, נשים וילדים - נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ומרכזי הרג המוני חשאיים אחרים, שהקים האס אס, כדי לרצוח במסווה של "יישוב מחדש".
האזכור הראשון אודות קיומה של קהילה יהודית בלוברטוב מגיע משנת 1592. עד 1676 היו בעיירה 80 יהודים, שהפעילו 15 מבשלות בירה.
כמו כן הוקם בית דין רבני בעיר.
במאות ה-17 וה-18 קיבלו היהודים הרשאות רבות ממיכל קוריבוט וינסניובייצקי (ב-1678), יוזף לובומירסקי (ב-1688) ומשפחת יאנוש אלכסנדר סנגושקו (ב-1780, ו-1796).
היו בעיר שלושה בתי כנסת ושני בתי קברות יהודיים, אחד מהם לא היה בשימוש מאז המאה ה-19.
בין שתי מלחמות העולם, התיישבו בלוברטוב כ-3,300 יהודים – יותר ממחצית אוכלוסייתה (53.6%).
הם התפרנסו ממלאכה זעירה, בעיקר בענפי ההלבשה, המזון, הבניין והעץ.
בעיירה פעלו מוסד הלוואה וחיסכון וקופת גמילות חסדים.
רבים מילדי הקהילה למדו בחדר המסורתי ובתלמוד תורה, ובנות למדו בבית ספר של רשת בית יעקב.
לצד סניף של אגודת ישראל פעלו בלוברטוב מפלגות ותנועות נוער ציוניות רבות.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, תשלומי כופר, חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה.
לאחר הפלישות הגרמניות, יהודים רבים היגרו לערים ומדינות אחרות ואחוז אוכלוסייתם בעיר ירדה ל-42%.
בנובמבר 1939, גורשו כ-2,500 מיהודי לוברטוב לאוסטרוב לובלסקי, פרצ'ב וקוצק.
800 היהודים שנותרו בעיר הועסקו בעבודות חיוניות לגרמנים.
רוב היהודים שגורשו שבו ללוברטוב עד סוף שנת 1940. ב-1940 ו-1941 נשלחו קבוצות יהודים מלוברטוב למחנות עבודה רחוקים מהעיר.
בדצמבר 1940 הובאו ללוברטוב כ-1,000 פליטים יהודים שגורשו ממלאווה ומסביבתה.
קצתם הועברו ליישובים אחרים בסביבה.
בסוף 1940 או בתחילת 1941 נתמנה בלוברטוב יודנראט של עשרה חברים מנכבדי הקהילה ובראשם י' פלדמן, פעיל ציוני.
היודנרט הקים מטבח ציבורי, מחלקת בריאות ובית חולים בסיוע ארגון יס"ס, וסיפק עובדי כפייה לפי דרישות הגרמנים.
ליד היודנרט פעל שירות סדר יהודי ובו עשרה חברים.
באותה תקופה הוקם בלוברטוב גטו.
בתחילת אוקטובר 1942 הועברו יהודי יהודי קמיונקה, אוסטרוב וצ'מיירניקי לגטו לוברטוב.
ב-9 באוקטובר 1942 גורשו למחנות השמדה כ-3,000 יהודים מגטו לוברטוב, רובם לבלז'ץ וקצתם לסוביבור.
קרוב ל-500 יהודים נוספים נרצחו בבית העלמין היהודי.
הגירוש הראשון למחנה בלז'ץ על גבי רכבות השואה התרחש ב-9 באפריל 1942, היום האחרון של פסח.
ביום הראשון נצטוו 800 יהודים שלא היו ברשותם כרטיסי עבודה להגיע לתחנת הרכבת, ממנה נלקחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
האחרון בגירושי הרכבת לבלז'ץ היה ב-11 באוקטובר 1942, בו 3,000 יהודים נשלחו למותם.
חלק מהמגורשים הללו נשלחו למחנה הריכוז וההשמדה מיידנק, והאחרים נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בגטו לוברטוב נותרו כ-300 יהודים, ובהם אנשי היודנראט, אנשי שירות הסדר היהודי ובעלי מקצועות נדרשים; ב-24 באוקטובר 1942 הועברו כ-290 מהם לגטו פיאסקי לוטרסקיה, ובנובמבר 1942 גורשו ממנו עם יהודי המקום למחנה השמדה.
רק ארבעים יהודים שרדו את חיסול גטו לוברטוב.
חלקם חולצו על ידי הפולנים, אחרים הסתתרו ביערות.
אחרים נהרגו בהסתתרות עם הפולנים בכפרים הסובבים את העיירה.
פרנק בלייכמן, שמשפחתו התגוררה בכפר סמוך ולבסוף גורשה לגטו לוברטוב, נמנע מגורלם, וקיבל סיוע מאלכסנדר וסטניסלבה גלוס, וכן מבולסלאב דוברובסקי ומשפחתו, כולם הוכרו מאוחר יותר כחסידי אומות עולם פולנים.
דוברובסקי הוצא להורג על ידי הגרמנים על פשע עזרה ליהודים.
בלייכמן לא נרצח והפך לחבר פעיל במחתרת היהודית שפעלה באזור לוברטוב.
לא כל ניסיונות החילוץ הצליחו באותה מידה.
משפחת החקלאים הפולנית של יאן גלאט ורעייתו מריאנה, שהעניקו מחסה לשני בני משפחת רוזגולד, נתפסו על ידי משטרת הסדר ב-20 בנובמבר 1942. הגרמנים רצחו את היהודים במקום, ויאן גלאט נלקח ללוברטוב שם זמן קצר לאחר מכן.
הוא נתלה בפומבי על סיוע ליהודים.
גטו לוצק (בפולנית: getto w Łucku; בגרמנית: Ghetto Luzk) היה גטו נאצי שהוקם בשנת 1941 על ידי האס אס בלוצק, מערב אוקראינה, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הייתה העיר חלק ממחוז וולין (1921–1939) ברפובליקה הפולנית השנייה (כיום באוקראינה).
לוצק היא אחת מהערים הראשונות באוקראינה, היא נוסדה ב-1085. העיר שימשה כבירת נסיכות גליציה-ווהלין עד להקמתה של לודמיר.
ליד העיר נבנה מבצר להגנה מפני הפלישות השונות.
ב-1931, התגוררו בלוצק כ-35,550 יהודים, שהיוו כ-48.5% מהאוכלוסייה הכללית בעיר.
הם התפרנסו מתעשייה, מסחר ומלאכה.
לוצק הייתה העיר בעלת הקהילה היהודית הגדולה ביותר במחוז.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב גרם לכך שבתקופת הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין ב-1939, נכבשה לוצק על ידי הצבא האדום.
האזור עבר לברית המועצות והייתה בו "אווירת טרור".
מוסדות פוליטיים, קהילתיים ותרבותיים יהודיים נסגרו, ומנהיגי הקהילה היהודית נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד.
ביוני 1940 חשפה המשטרה החשאית הסובייטית את ארגון "גורדוניה" הציוני וכלאה את מנהיגיו.
משפחות פולניות-יהודיות שברחו ללוצק ממערב פולין, רוכזו וגורשו לסובייטים, יחד עם המון רכבות של פולנים נוצרים שנושלו.
כ-10,000 איש נשלחו ברכבות לסיביר בארבעה גלי גירושים ממחוז לוצק במהלך פברואר, אפריל ויוני 1940.
הוורמאכט הגרמני פלש לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 במבצע ברברוסה.
צעירים יהודים רבים עזבו את לוצק כאשר הצבא האדום יצא מהשטחים.
(מבוטא כ: אֶן-קָה-וֶה-דֶּה, או קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות, ראשי תיבות ברוסית: НКВД), האחראי לבתי הכלא הפוליטיים, התיימר להציע חנינה לאסירי כלא לוצק ובבוקר 23 ביוני הורה ליהודים לצאת מהבניין אל החצרות בהמוניהם.
כשהאסירים יצאו, השערים ננעלו, וכל האסירים נורו בידי מקלעים כבדים ורימונים שהושלכו מחלונות הכלא; 2,000 בני אדם מתו במקום.
קבוצה קטנה של ניצולים נאלצה על ידי הנ.ק.ו.ד.
לקבור את הגופות במהלך היומיים הבאים, בחמישה קברי אחים.
בסך הכל, כ-4,000 שבויים, כולל פולנים, יהודים ואוקראינים, נרצחו על ידי המשטרה החשאית הסובייטית לפני נסיגתם.
הגרמנים פלשו לעיר ב-26 ביוני 1941. הם התעלמו מההרג הסובייטי של הפולנים והיהודים.
אבל רציחות האוקראינים תועדו, ועל פי אידאולוגית יודאו-קומוניזם אשר הנאצים האמינו בה, היהודים היו צריכים להיות אחראים למה שביצעו הסובייטים.
המיליציה העממית האוקראינית פרקה את זעמה.
בית הכנסת יחד עם הבתים היהודיים בעיר הוצתו.
גל ההוצאות להורג ההמוניות של הנאצים החלו שבוע לאחר מכן.
חוליית הרג ניידת, של איינזצגרופן, בסיוע כיתת חי"ר, טבחה ב-1,160 יהודים ב-2 ביולי.
ב-4 ביולי 1941 בטירת לובארט 3,000 יהודים נורו ונהרגו מירי מקלעים כבדים.
בסך הכל, כ-2,000 יהודים פולנים נרצחו על ידי ה-אס אס והאיינזצגרופן בלבד, כגמול על הרג הנ.ק.ו.ד.
של אוקראינים (9.2 אחוזים מהאוכלוסייה ב-1931), אף על פי שליהודי פולין לא היה שום קשר לזוועות הסובייטיות.
בסוף יולי 1941 הוקם בלוצק יודנראט של עשרה חברים, ובראשו הועמד רופא השיניים ד"ר קורצ'מני.
כמו כן הוקם שירות סדר יהודי, ובראשו הועמד אחד הפליטים.
ביולי ובאוגוסט 1941 נדרשו היהודים למסור לגרמנים מפעם לפעם כופר בזהב, תכשיטים וסחורות.
ב-19 באוקטובר 1941 הוקם בלוצק מחנה עבודה ליהודים ונכלאו בו כ-500 יהודים.
המחנה היה כפוף למינהל מחנות הס"ס בלובלין בפיקודו של אודילו גלובוצ'ניק.
ב-11–12 בדצמבר 1941 רוכזו כ-19,000 יהודי לוצק (ובכללם פליטים שהתרכזו בעיר בימי הכיבוש הסובייטי) בגטו שהוקם בחלקה הדל של העיר סמוך לנהר.
בגטו שררו תנאים קשים, ורבים מתו בשל הקור, הרעב והמגפות בסביבתם.
היודנראט הפעיל מטבח ציבורי, בית יתומים, בית אבות ובית חולים.
עורך הדין הניג החליף את קורצ'מני בראשות היודנראט.
ב-18 במרץ 1942 נשלחו מאות גברים מהגטו לעבודה בוויניצה.
בסוף 1942 נרצחו רובם, ומיעוטם ברחו.
במחצית השנייה של יוני 1942 נרצחו בלוצק כ-2,000 יהודים.
בין 20 ל-23 באוגוסט 1942 הובלו כ-15,000 מהיהודים שנותרו בגטו לאזור גורקה פולונה ושם נרצחו ביריות נשק.
גטו לוצק חוסל ב-3 בספטמבר 1942, באקציה שבה נרצחו כ-2,000 יהודים שנתפסו מסתתרים ויהודים נמלטים שחזרו העירה ונתפסו.
רבים מעובדי בית החולים ובני משפחותיהם התאבדו.
הצבא האדום נכנס לעיר ב-2 בפברואר 1944. רק כ-150 יהודים ניצלו בעת שהתחבאו, ובהם משפחותיהם של ד"ר פייבל גולדשטיין, ד"ר שנייברג וד"ר מרק רובינשטיין שניצלו על ידי המשפחות הקתוליות של שטרוסינסקיס ואוסטרוסקיס, חסידי אומות העולם הפולנים מלוצק והחווה הסמוכה בקרוסובייץ'.
זיגמונט סטרוסינסקי קיבל את אות החסיד שלו לאחר מותו, הוא נרצח על הצלת יהודים ושיתוף פעולה בחורף 1943. אשתו ויקטוריה, שגורשה מברית המועצות יחד עם כל הפולנים ב-1945, התכתבה עם הניצולים מישראל במשך עשרות שנים לאחר המקרה.
היא לא מכרה אף אחד מהתכשיטים שנתנו היהודים במחבוא כדי לקנות להם מזון, והחזירה אותם בגאווה במהלך ביקור ב-1963.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בלוצק מעולם לא שוקמה, וברית המועצות שהשתלטה על לוצק עקב ועידת טהראן.
הפסיקה להתקיים באופן רשמי ב-31 בדצמבר 1991.
גטו טירספול (ברומנית: ghetoul din Tiraspol) היה גטו בטירספול (שכיום מסופחת למולדובה) באזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה.
גטו שנועד לאכלס את יהודי רומניה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
גטו טירספול שימש בעיקר כתחנת מעבר למגורשים בדרכם מזרחה, אך חלק קטן מהם נשאר במקום.
בקיץ 1942 חיו בגטו 100 יהודים, אך מספרם גדל בהדרגה ובמהלך 1943 הגיע ל-800 איש.
הגטו שוכן בבית החולים לשעבר של העיר, והבניין והגן שלידו גודרו בגדר תיל.
העיר טירספול סמוכה לנהר דניסטר.
טירספול היא 92 ק"מ מצפון מערב לאודסה.
על פי מפקד הסובייטי מ-1939, בטירספול היו 11,764 יהודים, הם היוו 30% מכלל האוכלוסייה בעיר.
עם פרוץ המלחמה נגד ברית המועצות, חלק מהיהודים נסוגו עם הצבא האדום (לאודסה, למשל) וכמה גברים צעירים שהיו בגילאים המתאימים גויסו לארגון צבא, אבל רובם נשארו במקומם.
לאחר הקמת הצבא וכיבוש שטח טרנסניסטריה, מספר מנהיגים יהודים וקומוניסטים מקומיים רוכזו ונרצחו על ידי איינזצגרופן, בעזרת הצבא הרומני.
מספר ההרוגים עומד על כ-10,000.
על פי דו"ח פיקוח הז'נדרמים של טרנסניסטריה מ-9 בספטמבר 1942, כ-1,100 יהודים הועברו מרומניה לטרנסניסטריה בטרנספרים של 1941 ו-1942. לאחר עצירה קצרה בטירספול בתנאים קשים במיוחד, היהודים הוצעדו למחנות ליד מחוז גולטה, שם נספו רבים עקב קור, מחלה, ורעב, ורבים אחרים נורו.
גטו קטן הוקם בטירספול בתחילת 1942 על מנת לאכלס יהודים שרצו לשרת את הצרכים ההולכים והגדלים של הקצינים והמוסדות הרומנים והגרמנים בעיר.
האוכלוסייה הראשונה שנכנסה לגטו לא הכילה יותר מ-30 אנשים שהובאו מגטאות אחרים, בעיקר ממוגילב-פודולסק.
אך בהדרגה גדל סכום האנשים בגטו ל-100 איש (גברים, נשים וכמה ילדים), ובסוף 1943 היו בגטו 256 אנשים, 156 מהם הגיעו מרומניה, ושאר האנשים הגיעו מקהילות אוקראיניות יהודיות בטרנסניסטריה.
שטח הגטו התרחב ככל שמספר המיובאים גדל.
תחילה הגטו כלל בתים בודדים בלבד, בכמות ל-18 חדרים, אך לאחר מכן התרחב בהדרגה לכמה רחובות.
בסופו של דבר הוקם גדר סביב הגטו, והגטו היה מתחת למשמר קבוע של שלושה עד ארבעה ז'נדרמים רומנים.
החיים בתוך הגטו בהתחלה היו מלאים בהגבלות תנועה והגבלות נוספות, אך במשך הזמן האיסורים פחתו על ידי השלטונות הרומניים.
הכניסה והיציאה מהגטו לא הותרה ללא היתר, והיתרים ניתנו לרוב רק לצורכי עבודה.
מזון הובא לגטו על ידי שני נציגים אשר הורשו לצאת בליווי כדי לקנות מזון.
במהלך 1943, הצליחו להגיע לעיר יהודים נוספים, ומספר תושבי הגטו גדל בהדרגה לכ-800. הבניין והגן שמסביבו גודרו בתיל דוקרני.
השלטונות הרומניים הקימו בגטו שתי מתפרות, סנדלרייה, בית חרושת זעיר לייצור סבון ומספרה.
יהודים אשר הועסקו בבתי מלאכה ובשירותים שונים בתוך הגטו, הפרישו מחצית משכרם וכספם לקופה משותפת, ובכספים שהם גייסו, הוקם בגטו בית תמחוי ששירת את כל תושביו וגם מאות יהודים ששהו בטירספול בדרכם למקומות אחרים בטרנסניסטריה.
בזכות רמת ההיגיינה הטובה אשר נשמרה בגטו, לא התפשטה בו מגפת הטיפוס, אף-על-פי שכמה מיושבי הגטו חלו בה בתחילת שהותם במקום.
עקב התנאים הטובים אשר שררו בגטו, תושבי הגטו הקימו חדר תפילה, ובדרך הם אף השיגו ספר תורה ושופר מאחד מכפרים הסמוכים לגטו, ובשבתות הותר להם לשבות מעבודתם.
הסובייטים שחררו את טירספול ב-12 אפריל 1944.
בכל זאת שהגטו שוחרר, היו אלפי אסירים יהודים שלא שוחררו ובסוף 1000 מתוכם נרצחו בידי הגרמנים.
גטו מונקאץ או גטו מוקצ'בו היה גטו שהקימה גרמניה הנאצית במונקאץ' (מוקצ'בו) שבהונגריה.
הגטו היה אחד מהגטאות הראשונים בהונגריה, יחד עם עוד מספר גטאות באזור קרפטורוס (כיום זקרפטיה באוקראינה).
בעיר הוקמו 2 גטאות, לעיר ולסביבה.
בחודש מרץ 1944, הוקמו שני גטאות במונקאץ', אחד לתושבי העיר ואחד לתושבי האזור.
גטו העיר יועד לאכלס 15,000 יהודים, וגטו האזור - 14,000. גטו העיר הוקם בשכונה שהייתה מיושבת בצפיפות ביהודים, הגטו השני הוקם בבית החרושת ללבנים "שיוביץ".
לגטו הובאו בהדרגה יהודים מהסביבה דוגמה יהודי קליאצ'נובו.
בתחילת חודש אפריל נערכו התייעצויות ודיונים בין משרד הפנים ההונגרי, קציני אס אס, ז'נדרמריה ומשטרה, בהם דנו ביהודי הונגריה.
לבסוף, הוחלט על ריכוז היהודים, שוד רכושם ושילוחם אל מחוץ לגבולות הונגריה.
במקור, כל יהודי זקרפטיה היה אמורים להיות בגטו עד 6 באפריל 1944, אך תהליך הכנסת היהודים לטו נדחה משום שצבא הונגריה טען שהליך מהיר ישבש את פעילותו באזור.
ב-15 באפריל התקיימה התייעצות במוקצ'בבו בנוכחותו של דיטר ויסליצני, מעוזריו הבכירים של אדולף אייכמן, על ריכוז יהודי העיר בגטו.
אייכמן עצמו הגיע לביקור בגטו מונקאץ' בסוף אפריל בליווי לסלו אנדרה.
לאחר יומיים רוכזו כל יהודי מונקאץ' בגטו, חוץ מכמה עשרות יהודים שהצטיינו בצבא ההונגרי במלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר שטחו של הגטו הוקטן.
בשבת הראשונה לאחר כניסת היהודים לגטו, אולצו מאות יהודים להחריב את בתי הכנסת שבעיר.
ענייני הגטו נוהלו על ידי היודנראט, שאנשיו התגוררו באזור מיוחד, יחד עם משפחותיהם.
באזור זה שכן גם בית החולים היהודי של הגטו.
יושב ראש היודנראט היה שאנדור שטיינר.
כל יום הוכנו במטבח הגטו כ-11,000 מנות של אוכל מבושל, אך הן לא הספיקו לכל תושבי הגטו.
ב-8 וב-9 במאי התקיימו דיונים להעברת יהודי זקרפטיה ובעיקר מונקאץ'.
נקבע שבכל רכבת יועברו כ-3,000 יהודים.
אנשי הגטו בבית הבלנים הועברו לאושוויץ ב-15 במאי 1944, ויהודי גטו העיר הועברו בין 19 ל-24 במאי.
סך הכל יצאו 9 רכבות, שבתוכן היו 28,587 יהודים.
גטו הברון הירש היה הגטו הגדול והעיקרי מתוך שלושת הגטאות שהוקמו בעיר סלוניקי במהלך שואת יהודי יוון.
מגטו זה, שהיה קרוב לתחנת הרכבת, בוצעו השילוחים של יהודי סלוניקי והסביבה להשמדה באושוויץ.
קהילת סלוניקי הייתה הגדולה והמרכזית שבקהילות היהודיות ביוון.
יהודים יושבים בעיר כבר מהמאה השנייה לפני הספירה.
לקהילה היהודית בסלוניקי עבר מפואר, ובזכות היותה מרכז רוחני ותרבותי חשוב לכל יהודי האימפריה העות'מאנית היא זכתה לכינוי "ירושלים דבלקן".
האוכלוסייה היהודית בעיר הייתה כה משמעותית, דמוגרפית וכלכלית, עד כי לתקופות מסוימות המוסדות הכלכליים החשובים של העיר, בהם נמל סלוניקי, הושבתו בשבת.
במפקד אוכלוסין שנערך בתחילת 1941 מנתה הקהילה בעיר כ-55,000 איש, מתוך כ-78,000 יהודים ביוון כולה.
המעבר מהאימפריה העות'מאנית ליוון בראשית המאה ה-20 השפיע מאד על מעמדה החברתי, הפוליטי והכלכלי של סלוניקי הידרדר.
למשך כעשר שנים לא כיהן רב קבוע בקהילה, שהתקשתה להתמודד עם השלטון החדש.
ראשי הקהילה החליטו ב-1933 להביא רב ראשי מבחוץ, ד"ר צבי קורץ, אשכנזי יליד גליציה חניך בית המדרש לרבנים בברלין ובעל השכלה כללית.
ראשי הקהילה קיוו שהוא ידע להתנהל מול היוונים, והוא אכן עשה זאת, אבל בד בבד קנה לו מתנגדים רבים בתוכה, אשר ראו בו נטע זר שמנסה לדחוק את רגליהם.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 פרצה ברובע היהודי בסלוניקי שריפה גדולה שכילתה את רוב מבני הציבור והמגורים של יהודי סלוניקי.
כדי לסייע לקהילת סלוניקי להשתקם, מימן הברון מוריס הירש הקמת שכונה יהודית חדשה.
השכונה, שנקראה על שמו, נבנתה במהירות ובצפיפות לאכלס כמות רבה של אנשים תוך זמן קצר.
עד מהרה הפכה השכונה לשכונת מצוקה, שבה גרה דלת העם של יהודי סלוניקי, בעוד בעלי האמצעים העתיקו את מגוריהם לשכונות החדשות של העיר.
סלוניקי נכבשה על ידי הנאצים ב-9 באפריל 1941, ואלפי יהודים נמלטו מן העיר לאזורי הכיבוש האיטלקי (בעיקר לאתונה).
ב-15 בפברואר הוחלו חוקי הגזע בעיר.
הגרמנים מינו ליושב ראש הקהילה (תפקיד דומה ליודנראט) את סאבי (שבתאי) שאלתיאל, שמינה לעוזרו את ז'אק אלבלא.
בתקופה שלאחר הכיבוש, החלו להישלח יהודים רבים לעבודות כפייה, ובקיץ 1942 ארעה "השבת השחורה" שבמהלכה התעללו בגרמנים באלפי יהודים שהמתינו לשילוחם לעבודות כפייה.
מצבם של יהודי סלוניקי הלך והידרדר, והלכו והתרבו מקרי המוות כתוצאה מרעב ומחלות.
ב-10 בדצמבר 1942 סולק שאלתיאל מתפקידו ובמקומו מונה הרב קורץ.
בינואר 1943 הגיעו לסלוניקי קציני האס אס רולף גינטר (סגנו של אייכמן), דיטר ויסליצני, אלויס ברונר וקצין הוורמאכט מקס מרטן.
על האחרונים הוטלה המלאכה של יישום "הפתרון הסופי" על יהודי סלוניקי.
ב-6 בפברואר 1943 הוציא מרטן (שהיה המושל הצבאי של העיר) צו המורה לכל יהודי מגיל 5 לענוד טלאי צהוב, ומחייב את כל היהודים לעבור לרבעים מיוחדים שיוקצו להם עד 25 בפברואר.
הרב קורץ, שהאמין שצייתנות לפקודות הגרמנים תיטיב את גורלם של יהודי סלוניקי, כינס את ועד הקהילה, שאיתר מקומות עבור הגטאות וחילק ליהודים טלאים צהובים.
היהודים התרכזו בלשושה אזורים בעיר, כאשר הגדול שבהם היה בשכונת הברון הירש שהייתה מאוכלסת בצפיפות ביהודים עוד לפני כן.
שלושת הגטאות הוקפו בגדר תיל, אך רק סביב גטו הברון הירש הוקמה חומת עץ והוצבה שמירה קפדנית.
בפברואר פורסמו מספר צווים נוספים המגבילים את היהודים: עוצר לילי, איסור כניסה לרחובות ראשיים, איסור שימוש בטלפונים ואיסור שימוש בתחבורה ציבורית.
עסקים של יהודים זומנו ביוונית ובגרמנית.
במרץ נערך רישום מדוקדק של הרכוש היהודי.
הגטו אוכלס במהירות בעקבות מאמציו של הרב קורץ.
הכניסה לגטו נוהלה על ידי "שירות הסדר היהודי" - כעין משטרה יהודית שבראשה עמדו ז'אק אלבלא וויטל חסון (שניהם הועמדו למשפט לאחר המלחמה, ונשפטו ל-15 שנות מאסר ולמוות, בהתאמה).
ב-6 במרץ נאסרה על היהודים היציאה מהגטו.
בגטו הברון הירש רוכזו בשלב הראשון כ-16,000 יהודים.
התנאים בגטו היו קשים ביותר, ופרצו בו מגפות.
ב-14 במרץ הסביר הרב קורץ לתושבים כי הרווקים יישלחו למחנות עבודה, ואילו הנשואים יישארו בסלוניקי, ובעקבות דבריו החל גל של חתונות, בקצב של כמאה ביום.
צייתנותו של הרב קורץ לגרמנים עוררה זעם רב כלפיו בקרב ניצולי שואה מסלוניקי, והמחלוקת על פעולותיו נמשכה זמן רב אחר כך.
מיקומו של הגטו בסמוך לתחנת הרכבת הישנה בסלוניקי הפך אותו לתחנת המעבר של יהודים מסלוניקי ומהאזור למחנות ההשמדה בפולין (רובם המוחלט לאושוויץ).
לאחר גל הגירושים במרץ 1943, הועברו ל"ברון הירש" יהודי שני הגטאות הנוספים, וכמה מאות יהודים מקהילות קטנות אחרות בהן וריה, פלורינה ודידימוטיכו.
קבוצת צעירים הצליחה לברוח מסלוניקי ולהצטרף לחזית השחרור הלאומית (EAM).
הם הפיצו עלונים בקרב היהודים ובהם קריאה שלא לציית לגרמנים, ואיימו להעניש בוגדים.
כמה מאות יהודים התגייסו ל-ELAS, הזרוע הצבאית של חזית השחרור.
הגירוש הראשון לאושוויץ יצא ב-15 במרץ 1943 ברכבת שעליה 8200 איש.
באותו חודש יצאו עוד ארבע או חמש רכבות לאושוויץ ואולי גם לטרבלינקה, ובסך הכל גורשו להשמדה בחודש זה כ-13,000 איש.
כ-1000 צעירים נלקחו לעבודות כפייה ביוון עצמה.
באפריל ובמאי התגברו השילוחים לאושוויץ.
מתחילת אפריל ועד 9 במאי נשלחו 11 רכבות.
רכבת נוספת לאושוויץ יצאה ב-1 ביוני, ועליה רוב עובדי הקהילה.
367 יהודים בעלי אזרחות ספרדית ואיתם עוד 74 בעלי תפקידים (בהם הרב קורץ וז'אק אלבלא) נשלחו לברגן-בלזן ב-2 באוגוסט.
באותו יום יצא משלוח נוסף לאושוויץ.
רכבת הגירוש האחרונה לאושוויץ יצאה מסלוניקי -10 באוגוסט, ועליה 1810 יהודים עובדי כפייה ממחנת העבודה ביוון.
בסך הכל נשלחו מגטו הירש למחנות ההשמדה 19 רכבות ובהן כ-48,800 יהודים.
תחנת הרכבת שממנה שולחו היהודים שימשה להובלת משאות.
על מבנה תחנת הרכבת הוצבה לוחית זיכרון ליהודים שנרצחו.
מספר מבנים מהגטו עדיין עומדים על תלם, במצב שימור ירוד.
גטו טרנובבניין שהוא ה-CENOTAPHIUM YIDDISHER HUIZ בו שוכנים 6 מיליון השואטיקאים ( מאת https://etto.it/ )
גטו טרנוב היה גטו יהודי ששכן בעיר טרנוב, הממוקמת כ-70 ק"מ מזרחה מהעיר קרקוב.
הוא הוקם למטרות ניצול, טרור ורדיפה של יהודי פולין מקומיים, וכן אזור הבמה להפרדת "הפועלים המוכשרים" מאלה שלימים ייחשבו כבלתי ראויים לחיים.
ב-8 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיר טרנוב.
עם הגעתם החלו הגרמנים מייד ללכוד גברים יהודים ברחובות, הכריחו אותם לעבוד ולקחו רכוש יהודי אחר.
ב-9 בנובמבר 1939 הועלו בתי הכנסת ובתי תפילה אחרים באש, ולאחר מכן נהרסו כליל.
כחודש לאחר מכן, ב-18 בדצמבר 1939, נדרשו יהודי טרנוב למסור את כל חפצי הערך, כגון תכשיטים ומטבע חוץ, וכן לענוד טלאי מיוחד המציין שהם יהודים, או שיעמדו בפני מוות.
גטו טרנוב הוקם רשמית במרץ 1941. זמן קצר לאחר מכן, ביוני 1941, הועברו יהודי הסביבה לטרנוב.
מעבר זה גרם לעלייה של אוכלוסיית הגטו לכ-40,000 איש.
הפעולה הראשונה שננקטה נגד היהודים התרחשה ב-9 ביוני 1942. בתאריך זה נדרשו היהודים להתייצב בכיכר קפלנובקה כדי למלא מסמכי רישום.
הם הוחתמו עם "SD" אם הם ביצעו עבודת מלחמה, ו-"K" אם הם לא עשו ביצעו עבודת מלחמה.
אנשים עם חותמת "K" היו אמורים להיות מגורשים זמן קצר לאחר מכן.
בבוקר 12 ביוני 1942 קיבלו גברים מהאס אס מנות אלכוהול.
לאחר צריכת האלכוהול תפסו אנשי ה-SS גרזנים והלכו מדלת לדלת לבתי המגורים היהודיים.
יהודים שנמצאו עם ניירות מוטבעים ב-K או יהודים שלא היו להם ניירות נלקחו או נרצחו במקום.
חלקם נלקחו ליער סמוך לגטו ונורו.
אחרים נלקחו לבית הספר צ'אקי, הוכנסו לאמבט אדים ונחנקו למוות מהקיטור.
הפעולה השנייה נעשתה ב-24–25 ביולי 1942. הציבור היהודי נצטווה לצאת מבתיו.
הם נדרשו ללכת יחפים לכיכר השוק, כשהם מקבלים הצלפות ונדחקים על ידי קתות הרובים של הנאצים .
כל הילדים בבתים הללו לוו לסככה סמוכה ונורו למוות.
חלק מהיהודים שהיו כשירים לעבודה נלקחו למטרת עבודת כפייה, האחרים גורשו לאחר מכן למחנה ההשמדה בלז'ץ.
פעולה זו נודעה גם בשם "פעולת הילדים" בגלל המספר הגדול של הילדים שנהרגו במהלך אירוע זה.
באוקטובר 1942 פוצל גטו טרנוב לחלקה א' וחלקה ב'.
חלק א' הפך למחנה עבודת כפייה שפוצל לחטיבה גברית ולחטיבה נשית.
חלק ב' הורכב מהיהודים שלא עבדו או שהיו להם משפחות גדולות.
ברגע שיהודי שובץ למחנה מסוים, אסור היה לו או לה לעבור בין המחנות.
ברגע שהיהודים מחלקה א' נשלחו משם לעבודה, נאמר לאלו במחלקה ב' להתייצב בכיכר מגדבורגר שם הוחרמו כל חפצי הערך שלהם.
לאחר מכן הם נצטוו לכרוע ברך מול קציני הגסטפו בזמן בדיקת המסמכים שלהם.
עד אמצע היום התייצבו בכיכר 2,500 יהודים שהוצעדו לתחנה בה הועמסו על קרונות סחורה.
הרכבת עצרה פעם אחת בתחנת ז'שוב כדי לאסוף עוד קרונות של יהודים.
לאחר מכן יצאה הרכבת ליעד הסופי של מחנה ההשמדה בלז'ץ.
כמה יהודים נבחרים הצליחו לטפס דרך פתחי האוורור ולקפוץ מהעגלה ולחזור לגטו טרנוב.
בינואר 1943 נצטוו 9,000 היהודים הנותרים בגטו טרנוב לשמור על הנכסים שהותירו אחריהם היהודים שגורשו ולפקח על כוח העבודה היהודי.
באמצע אוגוסט 1943 התקיימה ועידה בה הוכרז כי הגטו יחוסל סופית בתחילת ספטמבר 1943. הוועידה בסוף אוגוסט אישרה את התוכניות ל"טיהור הסופי".
300 יהודים, 200 גברים ו-100 נשים, היו אמורים להישאר מאחור כדי להיות צוות הניקיון.
6,00 יהודים הועברו לאושוויץ-בירקנאו ל"טיפול מיוחד", ו-2,00 היהודים הנותרים הועברו לפלאשוב .
ב-3 בספטמבר 1943 כיתרו ה-SS וכן כוחות נוספים את גטו טרנוב.
היהודים במחלקה א' ובמחלקה ב' הובלו לכיכר המגדבורגר.
יהודים ספורים ממחלקה א' נבחרו לעבור למחנה פלשוב לעבודות כפייה, שאר היהודים הוכנסו לשטח המפעל של זינגר.
רבים מהם לא גורשו מיד.
אחר הצהריים הובלו היהודים מהכיכר עד לתחנת הרכבת כדי להעמיס אותם בקרונות הסחורה.
160 יהודים נדחסו לכל קרון, בו מסמרו לוחות עץ מעל פתחי האוורור.
בגלל חוסר האוורור הזה, מתו במהלך המסע יהודים רבים.
ב-18 בינואר 1945 נכנס הצבא הסובייטי לעיר טרנוב, ובכך סיים הצבא הנאצי את כיבוש העיר.
יוסף ורדזלה נתפס ברחובות גטו טרנוב באפריל 1941 ונשלח מטרנוב לגרמניה.
הוטל עליו לבנות מקלטים תת-קרקעיים בשכונת וואטנשטאדט.
כפי שהוא מספר, "העבודה הייתה מתישה, 10 שעות ביום, שישה ימים בשבוע, לעיתים קרובות אפילו בימי ראשון".
אנשים מתו ללא הרף מתשישות.
אנשים במחנה קיבלו רק ארוחה אחת ביום, שכללה קערת מרק וכמות קטנה של מרגרינה על חתיכת לחם.
אם אנשים לא עבדו מספיק מהר, הצליפו בהם בשוט עשוי עור.
המחנה שוחרר לבסוף באפריל 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
האמריקאים יצרו מחנות שבהם ילדים יכלו לקבל חינוך.
אנשים הורשו כעת להשתתף בכנסייה ולקבל עבודות לפי בחירתם.
ג'וזף הגיע לארצות הברית בשנת 1950 שם מצא בית בדרבי, קונטיקט.
מאז 1966 הוא מארגן תערוכות, מציג מצגות ומציג סרטונים על מה שקרה לו במהלך המלחמה.
הוא גם תרם מסמכים רבים כמו המסמך לפיו הוא עובד כפייה.
האות שלו "P", שהיה צריך לתפור על בגדיו בגלל שהיה פולני, מוצגת גם במוזיאון השואה.
כעת הוא נותן הרצאות רבות על השואה כדי להודות לאלוהים על הישרדותו, וכדי למנוע מאירוע כזה להתרחש שוב.
גטו וולקוביסק (הידוע גם בשם גטו ווסקוויסק, או גטו וואוקאוויסק) הוקם בוולקוביסק (כיום בבלארוס) בקיץ 1941, ופעל עד ינואר 1943. יותר מ-10,000 בני אדם נהרגו בגטו.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בוואצ'וויסק, אז חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, חיו 5,130 יהודים.
מתחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941 ועד 28 ביוני, הופצצה העיר על ידי הלופטוואפה, והרסה את הרובע היהודי של העיר והרגה מאות יהודים.
רציחות אנטישמיות החלו מיד; האוכלוסייה היהודית (יחד עם קומיסרים פוליטיים) הופרדו מאחרים בתוך מחנה השבויים בעיר והוצאו להורג עם כיבוש העיר על ידי כוחות גרמנים.
באותו יום החלו גם מעצרים המוניים של אזרחים יהודים.
ביום הרביעי לכיבוש פשטו הגרמנים על בתים, חטפו מאתיים יהודים והוציאו אותם להורג.
כמו כן, מיד לאחר כיבוש ווסקוויסק, נדרשו כל היהודים לענוד טלאי צהוב, לתפור מגני דוד בחזית ובחלק האחורי של בגדיהם ולצייר עיגולים צהובים על דלתות ביתם.
כמו כן נאסר על יהודים ללכת על המדרכות או לקנות מאכלים מסוימים, כמו בשר.
כל היהודים הבריאים חויבו לעבוד בעבודות כפייה, בתחילה פינוי ההריסות שהותירו הפצצות העיר.
עד קיץ 1941 הפך האזור שהיה בעבר הרובע היהודי לגטו.
בעיר הוקם יודנראט המורכב מעשרה אנשים.
בראשה עמד ד"ר אייזיק וינברג, וסגנו היה יעקב סדלצקי.
יהודים שלא יכלו, או לא עבדו בתחילת הכיבוש, יכלו לשלם את שירות העבודה שלהם בחמישה רייכסמארקים ביום.
מדיניות זו שימשה לקביעת עושרם של היהודים בתוך הגטו.
הגטו נשמר בכל עת על ידי שומרים גרמנים, וכן אנשי המשטרה הפולנית הכחולה, משטרת העזר הבלארוסית ומשטרת הגטו היהודית.
תוך זמן קצר שרר בגטו מצב של רעב, שנוצל על ידי השלטונות הגרמניים.
רכוש יהודי הוחרם בתמורה למזון, והיודנראט המשיך לשאת בחובת גביית מיסים, וכן חיפוש והחרמת רכוש הגטו מעת לעת.
נעשה שימוש רב בעבודות כפייה, במיוחד בבניית הכביש המהיר וולקוביסק–ביאליסטוק.
התנגדות קטנה, בראשות ויינברג, התקיימה בתוך הגטו, והייתה לה קשרים עם הפרטיזנים הבלארוסים.
לאחר שנפצע פרטיזן, ניגש ויינברג לעזרתו.
לאחר שהתנגדותו נחשפה בפני הגרמנים על ידי בוגד בין הפרטיזנים, הוצא להורג ויינברג יחד עם 11 רופאים נוספים וכמה מהנדסים.
נוי פוגס החליף אותו כראש היודנראט.
ב-31 באוקטובר 1942 נצטווה אוכלוסיית גטו וולקוביסק למסור את כל שאריות הבגדים וההנעלה.
למחרת הודיעו כי אוכלוסיית הגטו תפונה, ולמחרת פורסמה צו של הגסטפו, לפיה "כל יהודי וואצ'ביסק - עשירים ועניים, צעירים וזקנים, בריאים וחולים - חייבים לקחת איתם אספקת מזון ליומיים ולהתאסף ליד בתיהם, יש לסגור את כל הבתים ולמסור את המפתחות לגסטפו.
קומץ לא נמלט, אלא נשאר בבתיהם.
לאחר מאמץ נוסף של פוגס להביא אנשים נוספים לתור, הוצאו להורג אלה שמצאו הגרמנים.
האוכלוסייה שנותרה בחיים עזבה את הגטו והמשיכה בטור לעבר הקצה הנגדי של ואסקוויסק.
אוכלוסיית יישובי הסביבה הועברה גם לגטו השני, כולל רוז'ני, זלבה, מאסטי ומסטיבובו.
האוכלוסייה נאלצה לגור במתחם בונקרים.
בסוף נובמבר 1942 נאמר לתושבי הגטו כי בקרוב יישלחו לעבוד בגרמניה.
זמן לא רב לאחר מכן נלקחו לתחנת הרכבת כ-5,000 תושבי הגטו, יחד עם 1,000 מסוויסלאך, והוכנסו לקרונות רכבת.
בשלב זה חיסול הגטו כבר היה בדיון.
פוגס ביקש את עיכוב החיסול מינואר עד נובמבר 1943, אך נענה בסירוב.
הגרמנים הורו להשאיר במחנה לא יותר מ-1,700 גברים יהודים (אף אחד לא יותר מבן-50 שנה) ו-100 נשים, והשאר נהרגים.
שבעה ימים לאחר מכן, בעקבות עריכת רשימה, הורה הגסטפו להעביר את אוכלוסיית הגטו אל הבונקרים הריקים.
נוצרה בהלה שהסתיימה ביריות אל תוך הקהל.
אולם רבים הצליחו להביא את ילדיהם איתם.
אחד מאלה שנכנסו לרשימה אמר "הורים וילדים, בעלים ונשים - כולם הבינו שזו הפרידה האחרונה.
ישבתי עם אמי וארבע אחיותיי.
הצעירה בכתה, 'תן לי להישאר איתך, אני רוצה לחיות'.
אמא שלי אמרה לי, 'תחיה ותנקום את דמנו הטהור!' הבונקרים התמלאו בבכי וצרחות, במיוחד ליד השער, התמונה הייתה נוראית, הורים מיהרו הלוך ושוב וחיפשו את הילדים שלהם.
בהפרדת האנשים לפי הרשימה, הגרמנים הנותרים אילצו אותם לצאת מהגטו.
שומר בשם צירקה, מלווה בחיילים נוספים, החל לספור את האנשים בבונקרים.
חלק מתושבי הגטו נתנו כדורי שינה לילדיהם, דחפו אותם מתחת לדגשים, והגרמנים לא הבחינו בהם.
בין ה-6 ל-8 בדצמבר 1942 יצאו רכבות של יהודים מוולקוביסק, נסעו למחנה הריכוז אושוויץ ולמחנה ההשמדה טרבלינקה.
מתוך למעלה מ-10,000 בני אדם שחיו בגטו ב-2 בנובמבר 1942, נותרו כעת רק 1,800, בנוסף לילדים ששרדו ועוד 60 פועלים יהודים שהתגוררו בעיר.
התנאים הסניטריים של הבונקרים ששכנו את היהודים שנותרו בחיים היו קשים במיוחד; עם טיפול רפואי שלא היה, פרצו מגפות טיפוס ודיזנטריה בקרב התושבים.
הגרמנים העבירו את החולים להסגר בבונקר נפרד עד שנספו, ואסרו על הבריאים להיכנס, אך זה לא הצליח לעצור את התפשטות המחלות.
תוך חודשיים מתו כ-1,000 איש, ועד ינואר 1943 נותרו בגטו רק 800 איש, מתוכם 30% חולי טיפוס.
ב-26 בינואר 1943, 600 מהאסירים הנותרים בגטו הוכנסו לרכבות ונשלחו למחנה הריכוז אושוויץ.
ציטוט של דוקטור קפלינסקי, בין הראשונים שבדקו את הבונקרים לאחר חיסול הגטו-
"תמונה איומה הופיעה לנגד עינינו: הר של גופות עירומות למחצה עם ראשים מדממים, ידיים ורגליים שבורות.
אלו היו שרידיהם של העינויים למוות בשעה האחרונה של פינוי הגטו.
על הרצפה היו סמרטוטים, כלי אוכל ופריטים שונים.
הכל היה ספוג בדמם של הקורבנות.
האוויר התמלא בריח של דם וזיעה.
אישה מבוגרת ואפורת שיער מיהרה מאדם לאדם, בוכה: "למה לא הרגו גם אותי?
תגידי לגרמנים שצריך לירות גם בי!" בסך הכל נותרו בבונקרים הנטושים 80 איש.
הם היו חולים, זקנים וכמה ילדים.
הם נותרו רק בגלל שלא יכלו לזוז, וחלקם הצליחו להתחבא.
אנשי האס אס הובילו אותם לבונקר 3 והחזיקו אותם שם במשך שלושה ימים.
צירקה הורה לרופאים יהודים לתת לאנשים רעל, אך הם סירבו בתוקף.
לאחר מכן, עם תחילת הדמדומים, הונח מכל עם גופרית בבונקר והדלתות עם החלונות נסגרו היטב.
יומיים לאחר מכן נפתח הבונקר.
הגופות שכבו בתנוחות לא טבעיות בעיניים פקוחות, ובכל זאת כמה אנשים עדיין נושמים - כולם הוצאו להורג."
גטו חמיילניק היה גטו שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה בעיירה חמיילניק שבפולין.
בגטו רוכזו אלפי יהודים, תושבי המקום ופליטים מהאזור, בתנאי צפיפות קשים וללא אפשרות תנועה חופשית.
במהלך קיומו סבלו יושביו מהתעללות, עבודות כפייה, רעב ומחלות.
באוקטובר 1942 החלו הגרמנים בגירוש המוני של יהודי הגטו, ורובם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בדצמבר 1942 חוסל הגטו סופית, ושרידי הקהילה היהודית בחמיילניק הושמדו כמעט לחלוטין.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בחמיילניק כ-6,000 יהודים, שהיוו כ-80% מאוכלוסיית העיירה.
הם התפרנסו ממסחר ומלאכה בתחומים כגון הלבשה, מזון, עץ ובנייה, ופעלו בהם איגודים מקצועיים.
לצד זאת, התקיימה פעילות פוליטית ותרבותית ענפה, וכללו מוסדות חינוך דתיים וחילוניים, בהם ישיבות, בית ספר "בית יעקב" ובתי ספר בשפות עברית ויידיש.
ב-5 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיירה והחלו בביצוע מעשי טרור נגד היהודים.
בימים הראשונים לכיבוש נרצחו יותר מ-70 יהודים, בהם פעילים קהילתיים, שנכלאו בבית מדרש והוצתו חיים.
תוך זמן קצר הוטלו על היהודים גזירות והגבלות תנועה, והם חויבו לבצע עבודות כפייה.
במהלך ספטמבר 1939 מינו הגרמנים את הסוחר המקומי אברהם לנגוולד להקים יודנראט, וכאשר לא הצליח בכך, הכריחו 18 מראשי הקהילה לקחת על עצמם את התפקיד.
בתחילת 1940 החריפו הגבלות השלטון: נאסר על היהודים לצאת מהעיירה, הוטל עליהם תשלום כופר, ונכפה עליהם לענוד טלאי צהוב.
באפריל 1941 רוכזו יהודי חמיילניק בגטו, שלא היה מוקף בגדר אך נאסר על תושביו לצאת ממנו.
לנגוולד הוחלף בתפקידו על ידי שמואל זלצמן.
אוכלוסיית הגטו גדלה משמעותית בעקבות הגעת פליטים יהודים מהסביבה ומערי מערב פולין שסופחו לגרמניה.
בסוף 1941 התגוררו בגטו כ-9,000 יהודים, בצפיפות קשה וללא תנאים סניטריים הולמים.
היודנראט פעל להקלת המצוקה באמצעות הקמת מטבח ציבורי, ועד עזרה לפליטים ובית חולים בן 400 מיטות, שהוקם בעזרת ארגון טא"ז.
עם זאת, המצב הבריאותי הידרדר, ובחורף 1941–1942 פרצה בגטו מגפת טיפוס שהובילה למותם של מאות יהודים.
בקיץ 1941, בהוראת השלטונות, נפתחו בגטו בתי מלאכה שסיפקו מוצרים לגרמנים.
היודנרט עודד יהודים לעבוד במפעלי הגטו מתוך תקווה כי הדבר יסייע להישרדותם.
ידיעות על השמדה והתארגנות להתנגדות
במרץ 1940 ביקר בגטו מרדכי אנילביץ', במסגרת מסעו המחתרתי בין קיני תנועת "השומר הצעיר".
הוא עדכן את חברי התנועה בפעילות ההתנגדות בגטאות אחרים והותיר עימם ערוצי קשר.
בקיץ 1942 שב אנילביץ' לחמיילניק והביא עמו ידיעות על חיסול גטו ורשה ועל שילוח היהודים לטרבלינקה.
הוא קרא לצעירי הגטו להיערך להתנגדות חמושה, אך רבים מהתושבים לא האמינו לדיווחים על ההשמדה ההמונית.
ב-1 באוקטובר 1942 גורשו 1,200 יהודים מהגטו למחנות עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה ובקילצה.
ב-3 באוקטובר 1942 הועברו אליו 1,270 יהודים מהעיירות שידלוב, פישניצה, בוגוניה, פיוטרקוביצה ופינצ'וב.
ב-5 באוקטובר 1942 כיתרו כוחות ס"ס, בפיקודו של הנס גייר, את הגטו בסיוע יחידות עזר אוקראיניות, ליטאיות ולטביות.
ב-6 באוקטובר החל גירוש המוני של כ-8,500 יהודים לגטו חנצ'יני, וממנו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מאות יהודים נורו בדרך, וכ-500 נוספים, בהם ראש היודנרט זלצמן, נרצחו במקום.
לאחר האקציה נותרו בגטו 72 יהודים, שתפקידם היה לקבור את גופות הנרצחים.
כעבור ימים ספורים הצטרפו אליהם מאות יהודים שהסתתרו בסביבה, ונוצר "גטו קטן" שבו כ-700 יהודים.
בראש היודנרט החדש עמד ליאון קורלניק.
ב-5 בנובמבר 1942 נערכה אקציה נוספת, במסגרתה נשלחו מרבית תושבי הגטו לסטופניצה, אך חלקם הצליחו לברוח ולהסתתר.
ב-20 בדצמבר 1942 חוסל גטו חמיילניק לחלוטין, ושרידיו האחרונים הועברו לסנדומייז'.
הקהילה היהודית שבעיירה, שהתקיימה במשך מאות שנים, הושמדה כמעט לחלוטין.
גטו האוס או בוטי האוס (Booty house) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת האוס שהופיע לראשונה בסוף שנות ה-1980 בשיקגו שבארצות הברית.
יצירות הז'אנר כוללות רצועות מינימילות שהושפעו ממכונות התופים Roland TR-808 ו-Roland TR-909 , ולעיתים אף כוללת ליריקה בעל תוכן מיני.
יצירות מהז'אנר מכילות את התבנית הכללילת של מוזיקת האוס הקלאסית, שנוצר בדרך כלל עם ציוד הפקה מינימלי.
בנוסף לכך, יצירות אלו מכילות תופי קיק במקצב של ארבע על הרצפה או תוף בס שמדלג על פעימות.
בין האמנים מהז'אנר ניתן למנות את DJ Deeon ו-DJ Funk .
גטו דויד־הרדוק (תחילת 1942 – 10 בספטמבר 1942) היה גטו יהודי שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה בעיירה דויד־הרדוק, שבנפת סטולין במחוז ברסט.
הגטו שימש מקום ריכוז כפוי ליהודי דויד־הרדוק והיישובים הסמוכים תחת הכיבוש הנאצי בבלארוס.
בשנת 1931 חיו בדויד־הרדוק כ־3,500 יהודים – כ־30% מאוכלוסיית העיירה.
כוחות גרמניים כבשו את העיירה ב־7 ביולי 1941, והכיבוש נמשך עד 9 ביולי 1944.
הריגות של יהודים החלו עוד לפני כניסת הגרמנים.
הכובשים חששו מהתנגדות יהודית, ולכן רצחו גברים יהודים בני 15–50, לעיתים עוד לפני הקמת הגטו.
ב־10 באוגוסט 1941 נלקחו כ־3,000 גברים יהודים מדויד־הרדוק לחוות חינובסק ולכפר אולשני והוצאו להורג על סמך שמועה שקרית כי הם מתכננים מרד מזוין.
את ההוצאות להורג ביצעו יחידות אס אס ומשטרה מקומית.
משפחות הנרצחים – נשים, ילדים וזקנים – גורשו מהעיירה ורכושם נבזז.
רבים מהם הגיעו לסטולין ושם נרצחו מאוחר יותר.
בתחילת 1942 רוכזו שארית היהודים ששרדו את הטבח, יחד עם יהודים מכפרים סמוכים, בגטו שהוקם בגדה הימנית של נהר סנז'קה.
הגטו הוקף גדר תיל ונשמר בקפדנות בידי חיילים ומשטרה מקומית.
האסירים נלקחו לחוות חבישצ'ה ומשם לחוות חינובסק, שם נורו ליד בורות שחפרו מראש.
הקורבנות נדרשו להתפשט, למסור חפצי ערך ואז נורו למוות.
כ־1,100 יהודים נרצחו באותו יום, אם כי מקורות מסוימים מציינים 685 קורבנות, בהם 205 נשים ו־109 ילדים.
כ־100 יהודים הצליחו להימלט אך רובם נתפסו ונורו בהמשך.
אחדים מן הנמלטים הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
בשנת 1945 מצאה ועדת חקירה קברים אחים בבית הקברות סמוך לחוות חינובסק, בבורות בגדלים שונים.
פורסמו רשימות חלקיות של הקורבנות.
בשנת 1986 הוקם באתר אובליסק סטנדרטי, ששופץ ב־1996. בשנת 2005 הוצב לוח זיכרון על בניין הספרייה בדויד־הרדוק, עם כתובות ברוסית, אנגלית ועברית, לזכר חברי הקהילה היהודית שנרצחו בשואה.
בשנת 2010 נחנך באתר חינובסק אנדרטה שתכנן האדריכל ל.
המתחם כולל שישה אלמנטים משושים עם לוחות זיכרון, מדשאה ירוקה במקום הקברים, וגדר דקורטיבית עם דמות מנורה.
שבע "נרות" בטון לבנים נושאים כתובות ברוסית ובעברית לזכר שבעת אלפי היהודים מדויד־הרדוק והסביבה שנרצחו בתקופת הכיבוש הנאצי.
גטו ברנוביץ' (בבלארוסית: Баранавіцкае гета) הוא גטו שהוקם באוגוסט 1941 בעיר ברנוביץ' שבבלארוס.
מ-4 במרץ עד 14 במרץ 1942, הגרמנים הרגו כמעט את כל היהודים בגטו, ורק 250 מהם שרדו את המלחמה.
חלק מהם שרדו בזכות הוגו ארמן, מורה וחסיד אומות העולם מגרמניה, שהציל יהודים בעת שירותו כמפקד על יחידה בצבא הנאצי.
הוא הציל בין 35 ל-40 יהודים שעבדו למענו.
העיר ברנוביץ'היא עיר בפולין שמסביבה יש יערות רבים.
בין 1882 ל-1903, יהודים יכלו להתגורר רק בפברי העיר.
ב-1904, האוכלוסייה היהודית המקומית הקימה תנועה בונדיסטית מקומית בעיר על מנת להביא לשיפור העובדים בקהילה.
הם בנו מפעלים, חנויות ואזורי תעשייה ובכך פיתחו את העיר.
במלחמת העולם ראשונה, הזעם כלפי היהודים גדל, אך בתקופה שבין המלחמות, הקהילה הצליחה לפרוח כלכלית ופוליטית.
כ-6,600 יהודים התגוררו בעיר ב-1921, והם היו כ-57.5% מכלל אוכלוסיית העיר אז.
יהודים עבדו בתעשיות האוכל, הנופש וחציבת העצים.
רבנים מהקהילה הידוית חסידית גם הקימו קהילות וישיבות בעיר, אשר בהן דיברו ביידיש ובעברית.
ב-1928, שישה עיתונים יהודים פעילו בגטו, ויהודים רבים הצטרפו לתארגונים ולתנועות ציוניות מקומיות.
ב-1939, העיר הפכה לחלק מברית המועצות, שהלאימה את כלכלתה והביאה לשינוי באורח החיים היהודי בהיבט הפוליטי, התרבותי והקהילתי.
בספטמבר 1939, חלק נוסף מהעיר נכבש על ידי ברית המועצות.
היטלר החל לכבוש את ברית המועצות בשנות ה-40, בקיץ 1941, היטלר כבש את העיר ברנוביץ' ובכך הפר את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב על חלוקת פולין ואי-התקפה בין שני הצדדים.
מייד לאחר הכיבוש, חיילי אס אס הנחלו להיכנס לעיר ולאכוף את חוקי גרמניה הנאצית.
בנוסף, החלו פוגרומים נגד יהודים אשר התגוררו בעיר.
ביולי 1941, האיינזצגרופן, עוצבות המבצע של האס דה והסיפּ"וֹ (המשטרה) בפיקודו של אוטו ברדפיש הרגה כ-350 יהודים.
היהודים נאלצו לשלם 100,000 רובלים לגרמנים ובאביב 1942 היהודים החלו לארגן קבוצות התנגדות שלאחר מכן גם לחמו.
היונדרט המקומי הוקם בגטו על ידי הנאצים ועל ידי איזיקסון.
הגטו הוקם באופן רשמי 12 בדצמבר 1941 וכ-12,000 אנשים נוספים נאלצו להיכנס אליו.
האוכלוסייה חולקה בין אלו שיכלו לעבוד לבין אלו שלא.
אלו שיכלו לעבוד נראו כיהודים יעילים, ואלו שלא הוצאו להורג.
ב-3–4 במרץ 1942, האייזצגרופן הרגו כ-3,400 יהודים צעירים וזקנים שלא יכלו לעבוד במתקני העבודה של גרמניה הנאצית.
הם קברו אותם בבורות שחפרו באזור.
על פי ההערוכת, בין 3,000 ל-5,000 יהודים נהרגו בטבחים אלו.
כמעט כל האנשים בגטו נהרגו שנה לאחר מכן ב-1943.
גטו מוטלה (בבלארוסית: Гетто в Мотоле) היה גטו יהודי שהוקם במהלך השואה בעיירה מוטלה, הממוקמת באיבאנבה במחוז ברסט, בלארוס.
גטו זה שימש כמקום פינוי כפוי ליהודים ממוטלה ומהיישובים הסמוכים במהלך הכיבוש הנאצי של בלארוס במלחמת העולם השנייה.
צבא גרמניה נכנס למוטלה ביוני 1941, והתעללו ורצחו את התושבים היהודים ובוזזו יחד עם תושבי המקום את בתיהם.
הגרמנים חייבו את יהודי מוטלה לקשור סרט על שרוולם בגודל עשרה סנטימטר ועליו מגן דוד צהוב, אסור עליהם לקיים מגע עם שאר התושבים והטילו עוצר על התושבים היהודים.
הם גם דרשו מהיהודים למסור דברי ערך ומצרכי מזון לצבא הגרמני.
בהתאם לתוכנית השמדת היהודים של היטלר, הנאצים הקימו יודנראט, מועצה יהודית המורכבת משישה אנשים, בעיר וכלאו את האוכלוסייה היהודית בגטו.
הרשויות הגרמניות היו מודאגות מהתנגדות יהודית אפשרית.
כתוצאה מכך, הן העניקו עדיפות להוצאה להורג של גברים יהודים בגילאי 15 עד 60, עוד לפני הקמת הגטו המלאה, למרות חוסר המעשיות הכלכלית של הריגת אסירים כשירים.
ב-2 באוגוסט 1941, הגרמנים ריכזו את כל היהודים בכיכר השוק.
הגברים היהודים הובלו לאחוזת סקרימונט שבכפר מולדובה.
הם נאלצו לחפור את קבריהם לפני שנורו ונקברו בארבעה בורות ממזרח לכפר.
לאחר מכן הגרמנים שלחו את ילדי העיירה לחפש יהודים שהסתתרו והבטיחו להם פרס על כל יהודי שמצאו.
סך הכול הוציאו הגרמנים להורג באותו יום 1,400 גברים ואישה אחת שמצאה את עצמה בקבוצת הגברים.
באותו הזמן שבהם אספו את הגברים, הגרמנים ריכזו את הנשים והילדים בבית הכנסת ונעלו אותם בפנים למשך יממה.
ב-3 באוגוסט 1941, הנשים והילדים הוצאו מבית הכנסת וחילקו אותם לשתי קבוצות.
קבוצה אחת הובלה לכפר זמושה בעוד הקבוצה השנייה הובלה לכפר קליל, ושם הנשים נורו או הושלכו חיות לבור.
החיילים הגרמנים כיסו את הבור ועברו עליו עם סוסיהם כדי למחות את הראיות.
באותו הזמן אספה קבוצה של חיילים גרמנים כארבעים ילדים בני שש עד עשר.
סך הכול נרצחו באותו יום 1,600 נשים, ילדים וזקנים.
בסך הכול נרצחו בעיירה בימי ההשמדה כ־3,000 אנשים.
באוגוסט 1941, החלו בטיהור הסופי של העיירה והגרמנים חיפשו אחר יהודים שהסתתרו בעזרתם של תושבי העיירה.
בסוף אוגוסט כנופיה של המאה השחורה שיתפה פעולה עם שוטרי מוטלה כדי למצוא את שארית היהודים ולהשמידם.
כ-20 פליטים ממוטלה נמלטו ליאנובה, שם שרידי היהודים התאספו וחיו בגלוי עד ינואר 1942, כשהחיילים הגרמנים ואנשי גסטפו הגיעו ליאנובה והקימו שם גטו.
רק 3 פליטים ידועים ממוטול שרדו עד סוף המלחמה.
שלט זיכרון הוקם באחד מבורות ההוצאה להורג לזכר קורבנות רצח העם היהודי.
בנוסף, אנדרטה ניצבת ליד קבר האחים באזור גאי, בו נהרגו ונקברו הנשים והילדים היהודים.
רשימות לא מלאות של היהודים שנהרגו במוטל פורסמו כדי לשמר את זכרם.
בבית הקברות בחולון הוקמה אנדרטה לזכר יהודי מוטלה שנספו בשואה.
גטו קובנה שכן בעיר קובנה שבליטא, ברובע ויליאמפולה שכונה בפי היהודים סלובודקה.
סלובודקה ממוקמת מחוץ למרכז העיר, מעבר לנהר, ולאורך הדורות השתקעו בה יהודים בתקופות שנאסר עליהם להתגורר בתחומי העיר עצמה.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בקובנה, כולל סלובודקה, כ-35,000 יהודים (כרבע האוכלוסייה הכוללת), כאשר מיעוטי האמצעים שבהם התגוררו בסלובודקה.
במסגרת מבצע ברברוסה נכבשה קובנה על ידי הנאצים ב-24 ביוני 1941, מיד בימים הראשונים לכיבוש נשטפה המדינה כולה בלאומנות אלימה אכזרית וחסרת מעצורים, שחלק ניכר ממנה כוּון כלפי היהודים.
בערבו של 24 ביוני החלו המיליציות הליטאיות במאסרים המוניים של יהודים.
בלילה שבין 25 ו-26 ביוני 1941 התנפלו לאומנים ליטאים על בתי הפרוור היהודי סלובודקה ורצחו כ-800 יהודים.
למחרת אירע הטבח בחצר מוסך לייטוקיס בקובנה.
ב-8 ביולי ציוו השלטונות הגרמניים על העברת היהודים לגטו בפרבר סלובודקה, עד 15 באוגוסט.
לגטו, שכונה רשמית "גטו ויליאמפולה" נכנסו כ-30,000 יהודים, לאחר שכ-6000 יהודים מתושבי קובנה נרצחו בחודשים יוני - אוגוסט 1941. בראש האלטסטנראט (מועצת הזקנים, ובשמו הרשמי "ועד זקני העדה") בגטו עמד אלחנן אלקס וכממלא מקומו שימש לייב גרפונקל.
בתוך חודשיים וחצי נרצחו בגטו כשלושת אלפים נפש.
ב-28 באוקטובר נקראו כל תושבי הגטו להתייצב בכיכר הדמוקרטים למפקד.
לאחר סלקציה שנמשכה מהבוקר עד הערב נרצחו למחרת 9,000 איש בפורט התשיעי.
מאוקטובר 1941 ועד אוקטובר 1943, הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה עבדו רוב תושבי הגטו, החל מגיל 12 בעבודות כפייה מחוץ לגטו ובתוכו.
מקום העבודה הגדול ביותר, שבו היו התנאים הקשים ביותר, היה שדה התעופה הצבאי באלקסוטס, בסמוך לקובנה.
כמו כן הוקמו בגטו בתי מלאכה גדולים שעסקו בייצור עבור הוורמאכט ומוסדות גרמניים נוספים.
בגטו קובנה היו חיי פנים תוססים - חיי חברה ותרבות, מוזיקה, חיי דת, בתי ספר ופעילות פוליטית.
עשרות בני נוער עבדו בגנים ושמרו עליהם.
במהלך התקופה השקטה בוצעו על ידי הגרמנים שתי הגליות של תושבים למחנות עבודה בריגה.
כמו כן בוצעה אקציית הספרים - פעולה של החרמת כל הספרים וכתבי העת שהיו ברשות תושבי הגטו בסוף פברואר 1942.
הצלם החובב ג'ורג' קדיש צילם בהיחבא אלפי תצלומים שתיארו את חיי היומיום בגטו קובנה מראשיתו ועד סופו.
בגטו קובנה הייתה פעילות מחתרתית ענפה ומוצלחת.
בין ארגוני המחתרת היו "ארגון ברית ציון", שחבריו התמסרו בעיקר לפעילות חינוך ותרבות ופרסמו ביטאון שנקרא "הניצוץ", ותנועת המחתרת הקומוניסטית - "הארגון האנטי-פשיסטי הלוחם", שבראשה עמד הסופר חיים ילין.
מאחר שתנאי הגטו לא אפשרו התנגדות מזוינת, התמקדה הפעילות המחתרתית בהוצאת לוחמים חמושים ומאומנים שהצטרפו לקבוצות פרטיזנים ביערות רודניקי ליד וילנה .
כ-350 יהודים הצליחו להימלט, בתמיכה וסיוע של מועצת הזקנים והמשטרה היהודית בגטו.
הכומר ברוניוס פאוקסטיס, שעמד בראש אחת הקהילות הנוצריות בעיר, סייע למחתרות והצליח להציל כ-200 יהודים.
הפיכת הגטו למחנה ריכוז Kauen
עקב התנגדות ועיכובים של המנהל האזרחי בליטא נמשך התהליך מספר חודשים, אולם החל מסתיו 1943 הוכרז הגטו כמחנה ריכוז, בשם KZ KAUEN ועבר לאחריות ה-SS.
למפקדו התמנה קצין האס אס וילהלם גקה.
מחנה הריכוז כלל לא רק את הגטו לשעבר, אלא גם מחנות עבודה סמוכים, ואת מה שהיה גטו שאוולי.
הפיכת הגטו למחנה ריכוז לוותה בשינויים רבים בחיי הגטו.
בתוך הגטו הוצבה "מפקדת מחנה" מאוישת על ידי אנשי אס אס, ואלפים מתושביו נשלחו למחנות עבודה באזורים סמוכים לקובנה.
הגירוש הגדול והטראומטי ביותר בתולדות הגטו היה הגירוש לאסטוניה ב-26 באוקטובר 1943. היה זה כבר בעיצומו של תהליך הקסירקוט.
מפקד הגטו גקה, הורה לאלטסטנראט להכין רשימה של 3,500 אנשים שיישלחו לעבודה בעיירה אז'אראצ'י (Ežerėlis, כ-25 קילומטרים ממערב לקובנה).
האלטסטנראט והמשטרה קיבלו פקודה לגייס את היהודים אולם קצב הגיוס שערכה המשטרה, לא מצא חן בעיני הגרמנים והגיוס נמסר לידי אוקראינים מאנשי צבא ולאסוב שביצעו אותו באכזריות גדולה.
הראויים לעבודה לא נשלחו לאז'אראצ'י, אלא לאסטוניה, ואילו הזקנים והילדים, 758 במספר, להשמדה באושוויץ.
היהודים הנותרים, שהבינו כי גורלם נחרץ, ניסו להכין לעצמם מקומות מסתור שכונו "מלינות", ולהבריח ילדים אל מחוץ לגטו.
האקציה של הילדים והזקנים (מרץ 1944)
ביום שני, 27 במרץ 1944, התרחשה האקציה של הילדים.
האקציה האכזרית ביותר שידע הגטו.
בראש המבצע עמד ברונו קיטל, מן האחראים לחיסול גטו ורשה וגטו וילנה.
ניידות משטרה מצוידות ברמקולים נעו משעות הבוקר המוקדמות ברחובות הגטו, ומתוך הרמקולים בקעו קולות מתכתיים: "על הכול להישאר בבתים.
מי שיעז לצאת מן הבית, יירה במקום".
פלוגות של אנשי גסטפו, מתוגברים בחיילים ליטאים ובשבויי מלחמה אוקראינים, פשטו על הבתים, שלפו ילדים ממיטות חמות, חטפו ילדים מידי הוריהם, הכו אותם והשליכו אותם למשאיות.
הפקודה הייתה לנקות את הגטו מילדים בני 12 ומטה, ונשים וגברים בני 55 ומעלה.
הגטו התמלא צעקות, יללות ובכי.
ניידות המשטרה סבבו בחוצות הגטו משמיעות מוזיקה קולנית ברמקולים, להחריש את זעקות הילדים והאמהות.
כלבים התרוצצו מבית לבית, במחבואים ובחצרות, תרים אחר הטרף האנושי.
אמהות התחננו: "אל תיקחו את הילדים!" אבל הגרמנים ענו בצעקות: "את הזבל הזה חייבים לסלק, ואתן תעבדו עבורנו." אמהות שהתנגדו להתנתק מן הילדים או שניסו להוציא אותם מהמשאיות הושלכו בכוח לאחור, או שנורו במקום.