tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתיאטרון בישראל: בשנת 2003 הוצג בתיאטרון "הספרייה" המחזה "אבות ובנים", עיבוד של המחזאי האירי בריאן פריל לרומן הקלאסי של טורגנייב ובשנת 2005 עובד והוצג המחזה "חודש בכפר" בתיאטרון הבימה.
1857 רודין (Рудин), מוסקבה : א"י שטיבל, תרע"ט
1860 אהבה ראשונה (Первая любовь), הכורסא בשיתוף עם תשע נשמות, 2019, תרגום: יעל טומשוב.
1861 אבות ובנים (Отцы и дети), (תרגומים: מאת יעקב עדיני, תל אביב: מעריב לעם (ספרי כיס מעריב), 1960; מאת נילי מירסקי, תל אביב: הספריה החדשה, תשנ"ד 1994; מאת צבי ארד, תל אביב: דביר, תשנ"ד 1994)
1872 זרמים באביב (Вешние воды), תרגם: פטר קריקסונוב, כתר, 2011
1860 אהבה ראשונה ופלגים באביב, עם עובד, 1970
כאשר אני לבדי, שירים בפרוזה, הוצאת עקד, 1966
איוואן יוליץ' (בבוסנית: Ivan Jolić; נולד ב-18 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת החלוץ.
יוליץ' החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של טרוגלאב ליבנו, ובגיל 17 שיחק לראשונה עבור הקבוצה הבוגרת.
בשנת 2000 עבר לעונה אחת לקבוצת שירוקי ולאחר מכן חזר לקבוצת נעוריו.
בשנת 2002 עבר לקבוצת וארטקס הקרואטית, במדיה שיחק ארבע שנים ועמה העפיל פעמיים לגמר הגביע הקרואטי.
בקיץ 2006 הגיע יוליץ' לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-5 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 2–1 על בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד, במסגרת גביע הטוטו.
את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב הבקיע יוליץ' ב-24 באוגוסט 2006, בניצחון קבוצתו 3–0 על דומז'אלה בסלובניה במסגרת גביע אופ"א.
במחזור השני של עונת 2006/2007 הבקיע את שער הליגה היחיד שלו במדי הפועל תל אביב, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון טדי.
בחלון ההעברות של ינואר 2007 הוחתם בקבוצה החלוץ מנואל ניירה על מנת שיחליף את יוליץ' המאכזב, אך ניירה נפצע מייד לאחר שהגיע, ויוליץ' נשאר לבסוף בקבוצה עד תום העונה, וזכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה.
בקיץ 2007 עבר יוליץ' לשחק בקבוצה הסלובנית אינטרבלוק ליובליאנה, עמה זכה בשני גביעים ברציפות, ולאחר שנתיים חזר לוארטקס, במדיה שיחק שנה נוספת.
לאחר מכן שיחק יוליץ' בקבוצה האלבנית סקנדרבו קורצ'ה, עמה זכה באליפות אלבניה בעונתו היחידה בקבוצה.
בקיץ 2011 חתם בקבוצה הקפריסאית אנגניסי דריניה.
בקיץ 2012 חזר יוליץ' לקרואטיה, וחתם בקבוצה המקומית של העיר זאדר.
באפריל 2013 עבר לקבוצת NK סולין מהליגה השנייה בקרואטיה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של איוואן יוליץ' הופעה אחת במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה, אותה ערך ב-16 באוגוסט 2006, מייד לאחר שהגיע להפועל תל אביב, במשחק ידידות מול נבחרת צרפת שנערך בסרייבו.
איוואן לואיס זמורנו זמורה (בספרדית: Iván Luis Zamorano Zamora, תעתיק מדויק - סמורנו; נולד ב-18 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר צ'ילאני הנחשב לאחד מגדולי השחקנים הצ'יליאנים בכל הזמנים.
יליד הבירה סנטיאגו, זמורנו שיחק במספר מועדונים, העיקריים הם סביליה וריאל מדריד בספרד, אינטר מילאנו באיטליה, אמריקה במקסיקו ובקולו-קולו ממדינת מולדתו.
הוא זכה בלה ליגה הספרדית ובאותה העונה בתואר מלך השערים עם ריאל מדריד, וכמו כן זכה גם בגביע אופ"א במדי אינטר.
בשנת 2004, זמורנו נבחר להיות ברשימת הפיפ"א 100, רשימה של 100 הכדורגלנים החיים הטובים ביותר שהורכבה בידי הכדורגלן הנודע פלה.
זמורנו משמש כשגריר הרצון הטוב של יוניצ"ף בצ'ילה.
כינויו של זמורנו היה "באם-באם" (על שם הדמות מן הסדרה משפחת פלינטסטון), וגם כ"איוואן האיום" ("Iván el Terrible").
זמורנו התחיל את הקריירה במועדון המקומי קוברסל בשנת 1985, עמו זכה בגביע הצ'ילאני בשנת 1987. בשנת 1988, הוא כבר עבר לאירופה, על מנת לשחק במועדון השווייצרי סנט גאלן, שם כבש 34 שערים ב-56 משחקים בהם שותף במהלך שלוש עונות.
בשנת 1991, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית במדי סביליה, בה שותף בסך הכול במהלך 59 משחקים בהם כבש 21 שערים, לפני שעבר לשחק במדי ריאל מדריד אליה נמכר תמורת 5 מיליון דולר.
במדי ריאל מדריד, בין השנים 1992–1996, זכה זמורנו באליפות הליגה, בגביע המלך הספרדי ובסופר קאפ הספרדי.
בשנת 1995, תחת הדרכתו של חורחה ולדאנו, זמורנו סייע לריאל מדריד לזכות באליפות ספרד, כאשר כבש 27 שערים - כולל שלושער מול היריבה הענקית ברצלונה.
הוא זכה בתחרות הפיצ'יצ'י (מלכות השערים של הליגה הספרדית).
באותה השנה, הוא השלים לריאל את חודה ההתקפי הקטלני כאשר חבר לעושה המשחק מיכאל לאודרופ.
בסך הכל, הוא ייצג את ריאל ב-137 משחקים, בהם כבש 76 שערים.
בעונות ו- הוא זכה בתואר מטעם העיתונות הספרדית, אשר מוענק בכל שנה לשחקן האיברי-אמריקני הטוב ביותר.
לאחר חמש עונות בליגה הספרדית, זמורנו שיחק 4 עונות בסרייה א' האיטלקית במדי אינטר, בין השנים 1996 ל-2000, שם שיחק לצד יורי דז'ורקף, דייגו סימאונה, חבייר זאנטי, רונאלדו ואחרים.
זמורנו כבש את שער הניצחון במשחק הגומלין של גמר גביע אופ"א 1997, כשקבע 1-0 לאינטר.
עם זאת, בדו-קרב הפנדלים החמיץ את הפנדל הראשון של אינטר בדרך להפסד 4-1 בדו-קרב.
במאי 1998, זכתה אינטר בגביע אופ"א אחרי שניצחה בגמר כל-איטלקי את לאציו 3-0, כאשר זמורנו כבש את השער הראשון במשחק.
זמורנו עבר לשחק במקסיקו במדי קלוב אמריקה בשנת 2001, שם שיחק שנתיים, שבהן זכה באליפות בשנתו הראשונה בקבוצה.
הוא סיים את הקריירה במועדון הצמרת הצ'ילאני, קולו קולו, אותו אהד מאז ילדותו.
הוא פרש מכדורגל בסוף שנת 2003, אחרי ששיחק כדורגל מקצועני יותר מ-16 שנים.
במדי נבחרת צ'ילה שיחק זמורנו 69 פעמים וכבש 34 שערים.
משחק הבכורה שלו בנבחרת היה ב-19 ביוני 1987, בגיל 20, במהלך משחק ידידות נגד נבחרת פרו, בו כבש שער במהלך הניצחון 3-1.
ב-29 באפריל 1997, זמורנו כבש לא פחות מחמישה שערים במשחק אחד, משחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת ונצואלה.
צ'ילה ניצחה 6-0. הוא שיחק במהלך כל ארבעת המשחקים של צ'ילה במונדיאל 1998, בהם בישל שער אחד לעמיתו מרסלו סאלאס נגד נבחרת אוסטריה.
באולימפיאדת 2000, הוא ונבחרתו זכו במדליית הארד וזמורנו אף זכה בתואר מלכות השערים.
משחקו הבינלאומי האחרון, היה משחק התרמה ידידותי מיוחד של נבחרתו מול נבחרת צרפת בספטמבר 2001.
זמורנו נשוי לדוגמנית הארגנטינאית מאריה אלברו.
בתם, מיה פאסקלה, נולדה ב-28 בינואר 2006.
זמורנו עובד כיום כעוזר מאמן נבחרת צ'ילה עד גיל 18.
איוואן לנדל (בצ'כית: Ivan Lendl; נולד ב-7 במרץ 1960 באוסטרבה, צ'כיה) הוא טניסאי עבר צ'כוסלובקי-אמריקאי.
דורג במקום הראשון בעולם בטניס במשך 270 שבועות ושבר שיא שהחזיק ג'ימי קונורס מארצות הברית.
נכון להיום רק פיט סמפראס, רוג'ר פדרר ונובאק ג'וקוביץ' דורגו ראשונים בעולם זמן רב יותר מלנדל.
לנדל זכה ב-94 תארים ליחידים בסבב העולמי, ומדורג במקום הרביעי בכל הזמנים לאחר ג'ימי קונורס (109), רוג'ר פדרר (103) ונובאק ג'וקוביץ' (98).
במהלך קריירת הטניס שלו הגיע ל-19 משחקי גמר של טורנירי גראנד סלאם וזכה בשמונה מהם.
לנדל זכה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס (1985-1987), שלוש פעמים באליפות צרפת הפתוחה (1984, 1986, 1987) ופעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה (1989, 1990).
לנדל היה לטניסאי שהחזיק במספר הניצחונות הגבוה ביותר בגביע המאסטרס (טורניר סוף השנה), עם 39 ניצחונות.
שיא זה נשבר על ידי רוג'ר פדרר רק ב-2012.
ב-1992, לאחר מאבק ממושך, קיבל לנדל אזרחות אמריקאית ועבר לייצג את ארצות הברית עד פרישתו מטניס מקצועני ב-1994 בגיל 34. לאחר הפרישה מטניס החל לנדל לפתח קריירה שנייה כשחקן גולף מקצועני.
שתי בנותיו הבוגרות, מאריקה ואיזבלה, משחקות בסבב הגולף במקצועני, וזוכות ללווי צמוד של אביהן.
בשנת 2012 החל לשמש מאמנו של אנדי מארי והוביל אותו להישגים, זכייה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון וזכייה בגראנד סלאם ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה ובשנת 2013 בגראנד סלאם ווימבלדון.
איוואן מזפה (באוקראינית: Іван Степанович Мазепа; 20 במרץ 1639 - 22 בספטמבר 1709) הטמאן אוקראינה, היה בין תומכיו של פיוטר הגדול, אך בשנת 1708 עבר לתמוך ביריבו במלחמת הצפון הגדולה קרל השנים עשר, מלך שוודיה ונאלץ להימלט לאימפריה העות'מאנית לאחר קרב פולטבה.
מזפה נולד במשפחה אוקראינית אורתודוקסית בכפר לא רחוק מקייב.
אביו היה בין תומכיו של בוגדן חמלניצקי אך לא תמך בהחלטה להצטרף לרוסיה הצארית.
הוא השתתף ביחד עם הטמאן ויגובסקי בניסיונות הקמת נסיכות רוסית במסגרת האיחוד הפולני-ליטאי אך ללא הצלחה.
בשנת 1662 התמנה על ידי מלך פולין לתפקיד ניהולי באזור צ'רניגוב.
גם מצד אימו הגברים לחמו נגד הפולנים בכוחות של בוגדן חמלניצקי - אביה ואחיה נהרגו בקרבות.
איוואן מזפה למד בית הספר בקייב ועבר להמשך לימודים לוורשה.
עם סיום הלימודים נסע להולנד, איטליה, צרפת וגרמניה.
עם חזרתו מאירופה החל לשרת בחצר מלך פולין.
בשנת 1665 ירש את אביו בתפקיד.
בשנת 1668 התחתן עם אנה, אלמנת קצין מקומי.
החל משנת 1669 החל להתקדם בחצר של הטמאן אוקראינה המערבית פיוטר דורושנקו.
בשנת 1674 נסע בשליחות ההטמאן לחאנות קרים.
הוא נתפס והועבר על ידי הקוזאקים לגדה השמאלית של הדנייפר שהייתה בשליטת רוסיה הצארית.
ההטמאן של אוקראינה המזרחית סמוילוביץ קידם את מזפה בדרגות.
בהתאם לבקשותיו הוא נסע לא פעם למוסקבה.
באותה תקופה (תחילת שנות ה-80 של המאה ה-17) השליטה המעשית ברוסיה הצארית הייתה בידי הנסיכה סופיה והמקורב שלה – וסילי גוליצין.
מזפה הצליח להתחבר מאוד לגוליצין ובשנת 1687 הוא הצליח בתמיכתו להתמנות להיטמאן של אוקראינה המזרחית.
בתפקיד זה הוא השתתף בפשיטת רוסיה הצארית לקרים.
בשנת 1689 פיוטר הגדול הצליח להחזיר לעצמו את השליטה במדינה.
איוואן מזפה התחבר לפיוטר והם היו ביחסים טובים.
כוחות ששלח מזפה השתתפו במערכות אזוב.
בפברואר 1700 פיוטר הגדול העניק למזפה את עיטור אנדריי הקדוש שהיה העיטור הגבוה ברוסיה הצארית.
בתחילת מלחמת הצפון הגדולה מזפה תמך ברוסיה הצארית.
בשנת 1704, הוא ניצל את פלישת השוודים לפולין ויחידות צבאיות של מזפה השתלטו על כל אוקראינה.
הוא ביקש מפיוטר הגדול להכיר במצב החדש, אך פיוטר לא רצה לפגוע ב שהיה בעל בריתו במלחמה נגד השוודים ולא נתן למזפה הכשר למעשיו.
בשנת 1706 פיוטר ומזפה נפגשו בקייב.
בשנת 1707 הוא הודיע שיפסיק את תמיכתו בפיוטר רק במקרה קיצוני ביותר.
גם כאשר במרץ 1707 פיוטר החליט על הקטנת סמכויות ההטמאן מזפה לא יצא נגדו.
יחד עם זאת, לאור הבעיות שהיו לפיוטר הגדול בחזית המלחמה, מזפה החל במגעים עם השוודים.
השמועות על כך החלו להתפשט.
עדויות הגיעו גם לחצר של פיוטר הגדול.
הוא שלח לאוקראינה ועדת חקירה אך היא לא גילתה דבר.
במהלך השנים 1707-1708 ההתלבטויות של מזפה גדלו בהדרגה.
בסתיו 1708 דרש פיוטר הגדול ממזפה להצטרף לכוחותיו.
מזפה ענה שלאור הגיל המתקדם, המחלות וההתמודדות עם המורדים אין ביכולתו לעזור לפיוטר בשלב זה.
אלכסנדר מנשיקוב נשלח לבדוק את המצב.
בהיוודע התקרבות הכוחות הרוסים, איוון מזפה עם יחידה של 1,500 קוזאקים עזב את בירתו ונמלט למחנה של השוודים.
בהמשך לאיוואן מזפה הצטרף גם כוח קוזאקי מהסיץ' הזפורוז'י בהיקף של כ-7 אלף חיילים.
איוואן מזפה הודיע לשוודים שהם יוכלו לעבור את החורף בבטורין - מקום מבוצר שבו יש אספקת מזון ותחמושת.
התגובה של הרוסים הייתה מהירה - הם תקפו את מבצר הסיץ' והרסו אותו עד ליסוד.
יחידה צבאית בפיקוד של אלכסנדר מנשיקוב תקפה את מקום מושבו הקבוע של ההטמאן בבטורין וכבשה אותו במהרה.
כתוצאה מכך, לשוודים לא היה מקום מסודר לחניית חורף.
בהיעדר יכולת להקים את המחנה הצבאי החורפי בבטורין, התקשה הצבא השוודי למצוא מקום חלופי ברמה נאותה.
השוודים ניסו להשתלט על מספר ערי שדה, אך ללא הצלחה, בעיקר בגלל אי-שיתוף פעולה של התושבים.
פורסמה הוראת קרל השנים עשר, מלך שוודיה לנהל מלחמה של ממש נגד תושבי אוקראינה, ובתגובה החלה לוחמת פרטיזנים מצד התושבים.
כתוצאה מכך החמיר עוד יותר מצבם של השוודים באוקראינה.
למרות המצב המשיכו השוודים בשיתוף פעולה עם איוואן מזפה, וב-8 באפריל 1708 נחתם חוזה פורמלי.
בהתאם לחוזה זה הכירו השוודים בשאיפות אוקראינה לעצמאות על שתי גדות הדנייפר.
מזפה הבטיח להעביר לשליטה שוודית מספר ערים לתקופת המלחמה.
ב-6 בנובמבר 1708 הורה פיוטר הגדול לבחור הטמאן חדש, ובהתאם לרצונו נבחר איוואן סקורופדסקי.
ב-12 בנובמבר 1708 נעשה טקס סימבולי שבו מזפה "הוצא להורג".
ביולי 1708, לאחר התבוסה בקרב פולטבה, נמלט מזפה לבנדרי, שהייתה אז בתחום האימפריה העות'מאנית.
למרות הבקשות, הטורקים לא הסגירו את מזפה לרוסים.
הוא מת ב-22 בספטמבר 1709, ולבקשת המשפחה הועברה גופתו לגאלאץ, והוא נקבר בכנסייה המקומית.
במשך שנים איוואן מזפה היה בין תומכיו של פיוטר הגדול.
על מעשיו הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש שזה העיטור הגבוה באימפריה רוסית.
במספר הזדמנויות הוא ציין שיפסיק בתמיכתו במדיניות של פיוטר הגדול רק במקרה קיצוני ביותר.
אומנם במהלך שנת 1708 הוא הגיע למסקנה (שגויה) שסיכוייה של האימפריה הרוסית לנצח במלחמת הצפון הגדולה אפסו.
יתרה מכך, שליחי קרל השנים עשר, מלך שוודיה הבטיחו לאיוואן מזפה שבמידה והוא יעבור לצד השוודי במלחמה, שוודיה תתמוך בהקמת אוקראינה עצמאית על שתי גדותיו של הדנייפר.
דבר שפיוטר הגדול התנגד לו.
לאחר מעבר איוואן מזפה לתמיכה בשוודים, הוכרז עליו חרם ברוסיה, נלקחו ממנו כל תואריו והוא נחשב כבוגד.
ההיסטוריונים הרוסים לדורותיהם תומכים בעמדה זו.
עם הקמת מדינת אוקראינה העצמאית, דמותו ומיקומו בהיסטוריה אוקראינית עברו רביזיה.
ההיסטוריונים האוקראינים ושלטונות אוקראינה רואים בו לוחם לחרות המדינה.
בהתאם לכך, שמו טוהר, הוקמו אנדרטאות לזכרו, במספר ערים הרחובות נקראו על שמו ודיוקנו מתנוסס על שטר אוקראיני.
גם הכנסייה האוקראינית לא מכירה בחרם שהוכרז על ידי הכנסייה הרוסית.
מנהיגי הדת האוקראינים אף פועלים לביטול החרם הדתי עליו בכנסייה הרוסית.
איוואן (ישראל) מרקוס הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי.
פרופסור להיסטוריה וללימודי דתות המופקד על הקתדרה להיסטוריה יהודית על שם פרדריק רוז באוניברסיטת ייל.
הוא מתמחה בהיסטוריה יהודית של ימי הביניים ושל תחילת העידן המודרני, יחסי יהודים-נוצרים ויהודים בשטחי האסלאם.
מרקוס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ותואר MHL ודוקטורט מבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא לימד בבית המדרש לרבנים באמריקה, שם כיהן כפרובוסט בין השנים 1991 ל-1994. הוא גם לימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרינסטון.
החל משנת 1994 הוא מלמד באוניברסיטת ייל.
בין השנים 2004 ל-2008 היה ראש התוכנית של ייל ללימודי יהדות.
נשוי לג'ודית, רופאה, והם הורים לבן ובת.
טקסי ילדות, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1998;
איוואן מרטוס היה פסל רוסי ממוצא אוקראיני.
איוואן מרטוס נולד בכפר במחוז פולטבה באחוזה משפחתית.
למד באקדמיה לציור וסיים אותה בשנת 1773. נשלח לאיטליה והמשיך בלימודי ציור ופיסול.
בשנת 1779 חזר לסנקט פטרבורג והתמנה למורה לפיסול באקדמיה בה למד.
לימד באקדמיה עד סוף חייו.
הקיסרים הרוסים הזמינו אצלו פסלים רבים.
נפטר באפריל 1835 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי.
פסל נחושת של יוחנן המטביל ופסלים נוספים המוצבים בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג.
אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה
פסלים של יקטרינה הגדולה, אלכסנדר הראשון
פסל של גריגורי פוטיומקין בחרסון
פסל של מיכאיל לומונוסוב בכפר מולדותו
איוואן לוּקוֹב (בבולגרית: Иван Луков; 22 באוגוסט 1871, גברובו, האימפריה העות'מאנית – 17 באפריל 1926, סופיה, ממלכת בולגריה), היה גנרל בולגרי, מפקד הארמייה השנייה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, אשר הגיש בשם הצבא הבולגרי את בקשת שביתת הנשק ממפקדי כוחות מדינות ההסכמה.
ב-1891 סיים לוקוב את האקדמיה הצבאית הבולגרית והוסמך כקצין רגלים וב-1901 נשלח להמשך לימודים באקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג.
ב-1905 נשלח להשתלמות מקצועית בצבא צרפת ולמד במקביל פילוסופיה בסורבון.
בין 1906–1908 כיהן כנספח הצבאי הבולגרי בפריז ובהמשך בסנקט פטרבורג.
במלחמת הבלקן הראשונה מונה לראש המטה של אוגדת הרגלים ה-1 ולאחר מלחמת הבלקן השנייה הועבר לתפקיד מפקד האקדמיה הצבאית בסופיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי הבולגרי וב-30 באוגוסט 1916 עם מותו של מאיור-גנרל קונסטנטין ז'וסטוב התמנה לראש המטה הכללי הבולגרי.
ב-22 באפריל 1917 הרכיבו הגרמנים את "קבוצת הארמיות שולץ", כוח בפיקודו של הגנרל פרידריך פון שולץ שנועד ליישם מדיניות מתואמת מטעם מעצמות המרכז בחזית המקדונית והורכב מהארמייה ה-11 הגרמנית ו-7 אוגדות בולגריות בגיבוי פיקודי של קציני מטה גרמנים ואוסטרו-הונגרים.
לכוח צורפה גם הארמייה ה-2 הבולגרית, אך היא נותרה תחת פיקוד עצמאי בהתאם לבקשתו של ניקולה ז'קוב מפקד החזית הבולגרי.
היחסים בין הגרמנים לבולגרים היו מעורערים בתקופה זו ולוקוב מקורבו של ז'קוב מונה לפקד על הארמייה ה-2 והונחה לדווח לז'קוב אישית על התנהלות העניינים בחזית.
בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה, בפיקודו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה לאורך עמק הווארדאר שהובילה לקריסת הצבא הבולגרי.
לוקוב ביקש בשם צבא ממלכת בולגריה שביתת נשק ומאוחר יותר היה חבר בצוות המשא ומתן לקביעת תנאי שביתת הנשק של סלוניקי,.
לאחר המלחמה מונה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי להיות אחד מנציגי המשלחת הבולגרית לוועידת השלום בפריז (1919), במסגרתה סוכמו תנאי חוזה ניי.
במסגרת חוזה ניי צומצם מאוד היקפו של הצבא הבולגרי וב-1 בינואר 1920 נאלץ לוקוב לסיים את שירותו הצבאי.
לוקוב היה יושב ראש איגוד קציני המילואים, נודע כפעיל חברתי ולוחם למען זכויות האדם בממלכה.
איוואן לוקוב הלך לעולמו באפריל 1926 והוא בן 54 שנים.
איוואן מוֹמְצִ'ילוֹב (בבולגרית: Иван Момчилов; 14 בינואר 1888, סבוליאנו, מחוז קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 24 בדצמבר 1966, קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה קצין צבא, חבר פרלמנט ועורך דין בולגרי.
מומצ'ילוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
מומצ'ילוב נולד בכפר סבוליאנו הסמוך לעיר קיוסטנדיל וב-1906 סיים את בית הספר התיכון בקיוסטנדיל.
בהמשך רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה.
מומצ'ילוב לחם כחוגר בגדוד רגלים במלחמת הבלקן הראשונה ובהמשך כקצין במלחמת הבלקן השנייה ובחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
מומצ'ילוב היה חבר בארגון המהפכני המקדוני ובמסגרתו רקם קשרי חברות עם בני הקהילה היהודית אשר מקצתם היו חברים בארגון וחלקם תמכו בגלוי במאבקו.
ב-19 במאי 1934 אירעה בבולגריה הפיכה צבאית, במסגרתה תפסו חברי הליגה הצבאית את השלטון.
מומצ'ילוב נעצר ונכלא ביחד עם חברו ולדימיר קורטב, אך לאחר מספר חודשים שוחרר לביתו.
בין 1937 – 1939 כיהן מומצ'ילוב כנשיא לשכת עורכי הדין של קיוסטנדיל.
בין 1938 – 1940 כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה
במהלך מלחמת העולם השנייה נקטו הבולגרים במדיניות פרו גרמנית מובהקת, במטרה להשיג בחזרה את השטחים שאבדו להם בתום מלחמת העולם הראשונה.
חלק מתהליך התקרבות זה, לווה בשורת צעדים אנטישמים ממוסדים.
ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה לבעלת בריתן של מדינות הציר.
כוחות צבא גרמנים נכנסו באין מפריע לשטח הממלכה ומאדמתה תקפו וכבשו את ממלכות יוון ויוגוסלביה.
בפברואר אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של כל היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה למחנות ההשמדה הגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים עם תיאודור דנקר נציגה של גרמניה הנאצית.
ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא וכמות נפשות.
ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש למזרח ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים.
בהלה אחזה ביהודי העיר ומנהיגי הקהילה, ברוך לאזרוב, חיים רחמים בכר ונסים ברכה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה.
עשרות אישי ציבור הודיעו על תמיכתם בקהילה היהודית והורכבה משלחת בראשותו של חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נילוו ולדימיר קורטב, מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב.
ב-8 במרץ 1943 יצאה המשלחת מקיוסטנדיל לסופיה.
במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4.
חברי המשלחת פנו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ובן העיר קיוסטנדיל ותארו בפניו את ההכנות לגירוש.
פשב שאל לתגובת הציבור בעיר ומומצ'ילוב ציין כי התושבים מתנגדים בתוקף למהלך, אך פוחדים מהשלטונות.
המשלחת שוחחה עם מספר חברי פרלמנט ותארה בפניהם את המצב בעירם, בהמשך ביקשו להפגש עם ראש הממשלה פילוב, אך הוא דחה את בקשתם.
מאוחר יותר, נועדו ארבעת חברי המשלחת ודימיטר פשב עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן.
הפגישה הייתה מתוחה ובמהלכה טענו חברי המשלחת כי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" מנוגד לחוקה, שכן החלטת הממשלה שנתקבלה אישרה רק את גירוש היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה.
שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש, אך בשלב מסוים לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן לדחותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת.
גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו שלא לבצע את הגירוש.
במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וצו הגירוש נדחה ללא תאריך יעד ככל הנראה בהנחיית המלך הבולגרי.
בה בעת תקפו לאומנים פאשיסטים חברי הארגונים רטניק ובראניק את ביתו של מומצ'ילוב בקיוסטנדיל.
לעבר הבית הושלכו אבנים, כל חלונותיו נופצו ועל קירותיו צוירו כתובות נאצה.
ב-10 במרץ בבוקר, עם הגעת הידיעה על ביטול הגירוש והסרת העוצר לבני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל, הגיעו מספר בעלי מלאכה מקרבם לביתו של מומצ'ילוב ותיקנו בהתנדבות את כל הנזקים שנגרמו.
בשלהי 1944 לאחר כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום והנהגת משטר פרו קומוניסטי, פרש מומצ'ילוב מכל פעילות ציבורית.
הוא התפרנס בדוחק למחייתו ומצבו הכלכלי היה ירוד.
גם לאחר עלייתם לישראל, המשיכו חברי הנהגת הקהילה היהודית בקיוסטנדיל להפגש עם מומצ'ילוב ואף לתמוך בו כלכלית.
איוואן מומצ'ילוב נפטר בקיוסטנדיל ב-1966 והוא בן 78 שנים.
ב-1991, 25 שנים לאחר מותו הוכר על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.}
איוואן סטפאנוביץ' יאסטרבוב היה דיפלומט ופובליציסט רוסי.
שרת כדיפלומט בקונסטנטינופול, בפריזרן, בשקודרה, בסלוניקי, בין השנים 1870 – 1886.
הצטיין במחקריו על העמים הסלביים בחצי האי הבלקני ונכנס להיסטוריה של העם הסרבי והעמים הסלבים בבלקן כיוון שהזדהה עם שאיפותיהם הלאומיות.
יאסטרבוב נולד בשנת 1839 כבן של כומר, בכפר גרומושקה, בנפה קוזלובסק (כיום הראיון מיצ'ורין באזור טמבוב).
הוא הצטיין מילדותו בלימודים וגם בחוסנו הפיזי.
למד בסמינר לכמרים, ואחר כך באקדמיה התאולוגית בעיר קאזאן, בה למד גם שפות מזרחיות – טורקית, טטרית וערבית.
בנוסף הגיע לשליטה מצוינת בשפות יוונית, בולגרית וסרבית.
בניגוד לרצון אביו יאסטרבוב החליט בשנת 1864 לעזוב את קריירת הכמורה לטובת עבודה דיפלומטית.
הוא הועסק במחלקה לענייני אסיה של משרד החוץ הרוסי ואחרי השתלמות נשלח לשליחויות דיפלומטיות בחצי האי הבלקני באזורים שהיו עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בין השאר כיהן כמזכיר הקונסוליה בשקודר, אחר כך בשנים 1870 – 1876 ובשנים 1879 - 1886 כקונסול בפריזרן, ולאחר מכן כקונסול כללי בסלוניקי.
הוא הגן פעמים רבות על משפחות ועל מוסדות סרביים וסלביים, לפעמים תוך סיכון חייו, בגופו ובנשקו, מפני תקיפות על ידי פורעים מוסלמים קיצונים.
התערב לטובת נערות שנחטפו, הגן על הבישוף האורתודוקסי של פריזרן, על המדרשה התאולוגית הנוצרית בפריזרן ועל ספרייתה.
בשם הצאר הרוסי הוא אסר על הפורעים להיכנס, ומשום כך הפך לגיבור של בלדות ושירי ערש סרביים.
פעילותו הפרו-סרבית והפרו-סלבית בסכסוכים הבין-אתניים והבין-דתיים בבלקן משכה בדיעבד ביקורת מצד חוקרים והיסטוריונים שעסקו בהיסטוריה של האלבנים בסרביה ומקדוניה.
כך למשל נמתחה בקורת על בקשתו מהשלטונות העות'מאנים שלא להרשות חזרה של אלפי פליטים אלבנים לשטחים שנטשו שהסתפחו לממלכת סרביה.
את מכתביו, מאמריו, ומסותיו פרסם ב"פרבוסלבנויה אובוזרנייה" (Православноe обозрениe - "כתב העת הפרבוסלאב"י) ב"איזווסטיה סרבסקי-סלביאנסקובו בלאגוטבוריטלנובו אובשצ'סטבה" (Известия сербско-славянского благотворительного общества - "חדשות של החברה הפילנתרופית הסרבית-סלבית") וב"גלאסניק סרבסקובו אוצ'ונובו אובשצ'סטבה" (Гласник Сербского ученого дружества - "מבשר החברה הסרבית למדע").
על סמך הידע הרחב שרכש על עמי הבלקן כתב ספר חשוב על האתנוגרפיה והספרות של העמים הסלביים: "מנהגים ושירים של הסרבים הטורקים בפריזרן, איפקה, מוראבה ודאגרה" (1886).
כעבור 3 שנים, ב-1889 פרסם מהדורה חדשה עם השלמות.
מחקריו וסקריו באזורים ששימש כדיפלומט נחשבים עד היום למקור מידע חשוב.
נפטר בסלוניקי ב-8 בינואר 1894.
בשנת 1986 הסופר והפוליטיקאי ווק דרשקוביץ' כתב את הרומן "הקונסול הרוסי" על חייו של איוואן יאסטרבוב.
עיטור סטניסלב הקדוש, דרגה 2
עיטור אנה הקדושה, דרגה 2
עיטור ולדימיר הקדוש דרגות 3 ו-4
איוואן ז'יבנוביץ' (בסרבית: Ивaн Живaнoвић; נולד ב-10 בדצמבר 1981 בשאבאץ שבסרביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הבלם.
התחיל את הקריירה במאצ'בה בוגאטיץ'.
ב-2006 חתם עם סמפדוריה, אך לא הצליח להפוך לשחקן הרכב בקבוצה ושיחק במועדון האיטלקי רק משחק אחד בגביע האיטלקי.
מ-2008 עד 2012 שיחק ברוסטוב (חלק מהזמן לצד בלם סרבי נוסף דושאן אנג'לקוביץ'.
איוואן יובאנוביץ' (בסרבית: Ивaн Јовановић; נולד ב-8 ביולי 1962) הוא כדורגלן עבר סרבי, וכיום מאמן כדורגל המאמן את נבחרת יוון.
שיחק כקשר בראד בלגרד בליגת העל היוגוסלבית בעונות 1987/88 ו-1988/89. כעבור שנה עבר לאיראקליס סלוניקי היוונית, שם הוא הפך לאחד מהשחקנים הזרים הכי איכותיים ששיחקו אי פעם במועדון.
המאמן הסרבי של השנה: 2011
איוואן יפרמוב היה סופר בתחום מדע בדיוני ופלאונטולוג סובייטי, חלוץ במדע הטפונומיה.
איוואן יפרמוב נולד ב-1908 בעיירה וירייצה בקרבת סנקט פטרבורג, לסוחר עצים בשם אנטיפ יפרמוב, צאצא למשפחה של אדוקי האמונה הישנה ממזרח לוולגה.
בנעוריו הוסיף לגילו שנה, לכן קיימים מסמכים רבים בהם הוא עצמו ציין את 1907 כשנת לידתו.
יפרמוב היה ילד מוכשר וכבר בגיל 4 החל לקרוא.
בשנת 1914 המשפחה עברה לעיירה בסביבת זפוריז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
בתקופת מהפכת אוקטובר הוריו התגרשו, בשנת 1919 עברה אמו של יפרמוב עם ילדיה לעיר חרסון ולאחר נישואים השאירה את הילדים לדודתה ועזבה את העיר.
לאחר זמן קצר הדודה נפטרה ממחלת הטיפוס.
יפרמוב אומץ על ידי יחידה של הצבא האדום ונדד איתה ברחבי אוקראינה.
במהלך הפצצות שספגה היחידה נפצע והתחיל לגמגם
בשנת 1921 חזר יפרמוב לסנקט פטרבורג וכעבור שנתיים השלים את תוכנית הלימודים של בית הספר.
במקביל ללימודיו עסק בעבודות שונות לפרנסתו.
בשנת 1923 סיים קורס נווטים וב-1924 נסע למזרח הרחוק של ברית המועצות והפליג על ספינות צי הסוחר.
בשנת 1924 יפרמוב חזר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בתקופה זו התקרב לפלאונטולוג הרוסי פיוטר סושקין.
כל שנה הוא היה יוצא עם משלחות מחקר לאזורים מרוחקים.
במקביל ללימודיו החל יפרמוב לעבוד במוזיאון הגאולוגי ובתחילת שנות ה-30, עם הקמת המכון לפלאונטולוגיה, החל את עבודתו במכון זה.
יפרמוב נשר מלימודיו באוניברסיטה, אך בתחילת שנות ה-30 השלים לימודי תואר במכון ללימודי הרים בלנינגרד.
בשנת 1935 יפרמוב השלים את עבודת הדוקטורט וביחד עם המכון לפלאונטולוגיה עבר להתגורר במוסקבה.
הוא המשיך להשתתף במשלחות מחקר ופרסם מספר מאמרים שמבוססים על הממצאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה יפרמוב עבר להתגורר באסיה המרכזית הסובייטית.
בשנות ה-40 יפרמוב פיתח ענף מדע חדש – טפונומיה, העוסק בהשתמרות ממצאים פלאונטולוגיים בקרקע, ופרסם מאמרי יסוד בתחום, בהם נטבע המונח "טפונומיה" (מיוונית, "חוקי הקבורה").
עבור עבודה זו יפרמוב זכה בפרס סטלין בשנת 1952.
בשנים 1946–1949 יפרמוב היה ראש משלחת פלאונטולוגית למדבר גובי, במהלך עבודת המשלחת נאסף חומר מדעי רב.
במהלך הקריירה המדעים יפרמוב פרסם מעל 100 מאמרים.
על פעילות המדעית בשנת 1945 הוענק לו עיטור הדגל האדום.
כהוקרה על תרומתו לתחום הפלאונטולוגיה אחד הדינוזאורים במשפחת תראפסידה נקרא "איוונטוזאור".
עוד בשנות ה-40 יפרמוב החל בכתיבת סיפורים בהתבסס על אירועים שונים שהתרחשו במהלך סיורי מחקר בהם השתתף.
בהדרגה הוא עבר לכתיבה בתחום המדע הבדיוני והחל משנות ה-50 הקדיש את כולו לתחום הספרות.
בשנת 1968 הוענק ליפרמוב עיטור הדגל האדום על תרומתו לספרות סובייטית.
1944 – קובץ סיפורים שני
1957 – רומן "הערפילית אנדרומדה" (Туманность Андромеды) – היצירה המפורסמת של הסופר על העתיד בעולם של החברה הקומוניסטית.
בשנת 1967 על בסיס הספר צולם סרט שהיה פופולרי מאוד בברית המועצות.
1963 – רומן "תער של סכין גילוח" (Лезвие бритвы)
בשנות ה-70 הספר הוצא מהספריות ולא הוזכר בביוגרפיות של הסופר.
1972 – רומן "תאיס מאתונה" (Таис Афинская).
על חייה של תאיס, יצאה לאור לאחר פטירת הסופר.
לאות הוקרה לתרומה הספרותית של יפרמוב מוענק פרס על שמו עבור יצירות שתחום מדע בדיוני ובעיירת הולדתו כל שנה נערך כנס לזכרו.
לעברית תורגם ספרו "כוכב הברזל" שיצא לאור בתרגומה של אסתר זמירי בהוצאת ינשוף ב-1962.
איוואן איגנטייביץ' יאקובובסקי היה קצין בכיר ב, מרשל ברית המועצות.
איוואן יאקובובסקי נולד בכפר זייצבו שבפלך מוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במחוז משנה הורקי של בלארוס) למשפחת איכרים ממוצא בלארוסי.
לאחר סיום בית ספר היסודי עבד לפרנסת המשפחה.
בשנת 1932 הוא סיים את השנה השנייה של לימודים במכללה למורים והתכונן לקריירה של מורה.
בשנת 1932 יאקובובסקי גויס לצבא האדום והתחיל לשרת בחיל התותחנים.
בשנת 1935 הוא סיים קורס קציני שריון והחל לשרת בחיל.
כקצין שריון הוא השתתף בפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 ובמלחמת החורף.
כבר בימים הראשונים של המלחמה יאקובובסקי השתתף בקרבות מגננה בשטח בלארוס.
ביחד עם יתר יחידות הצבא יחידה בפיקודו נסוגה מזרחה.
בנובמבר 1942 הוא קודם לדרגת קולונל.
בשנת 1943 חטיבת שריון שבפיקודו צורפה לארמיית הטנקים השלישית.
בהיותו מפקד חטיבה יאקובובסקי השתתף בקרבות לשחרור אוקראינה ונכנס לשטח פולין.
על תפקודו והצטיינותו כמפקד הוענק ליאקובובסקי תואר גיבור ברית המועצות פעמיים - בינואר ובספטמבר 1944. את קרבות המלחמה סיים יאקובובסקי בפראג בדרגת גנרל-מאיור של חיל השריון.
במהלך המלחמה נפגע הטנק של יאקובובסקי מספר פעמים והוא נפצע.
לאחר מלחמת העולם השנייה יאקובובסקי המשיך לפקד על מספר יחידות שריון.
בשנת 1948 הוא סיים את האקדמיה של המטה הכללי הסובייטי.
בשנת 1957 הוא נשלח לגרמניה המזרחית והיה מפקד של ארמיית הטנקים הראשונה של ברית המועצות וסגן מפקד הכוח הסובייטי באזור והחל משנת 1960 מפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בשנת 1961 במהלך משבר ברלין בעקבות הקמת חומת ברלין, מרשל איוואן קונייב מונה למפקד הכוחות ויאקובובסקי היה סגנו.
עם סיום המשבר, באפריל 1962 יאקובובסקי חזר להיות מפקד הכוח הסובייטי המוצב באזור גרמניה המזרחית.
בינואר 1965 יאקובובסקי מונה למפקד מחוז צבאי קייב.
ב-12 באפריל 1967 מונה יאקובובסקי לתפקיד הסגן הראשון של שר ההגנה וקודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
החל מיולי 1967 הוא היה מפקד של כוחות ברית ורשה.
יאקובובסקי נפטר במוסקבה והוטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
איוואן מיכאילוביץ' מוסקבין 1874 - 16 בפברואר 1946), שחקן תיאטרון רוסי וסובייטי.
על הפעילות בתחום התיאטרון הוענק לשחקן עיטור לנין ועיטור הדגל האדום.
איוואן מוסקבין נולד במוסקבה למשפחת מתקן שעונים.
למשפחה היו 8 ילדים והיא התקיימה בקושי רב.
כבר בגיל צעיר מוסקבין החל לעבוד בעבודות מזדמנות.
הוא אהב תיאטרון והשתתף בהצגות חובבנים.
בשנת 1893 מוסקבין התחיל ללמוד משחק אצל ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו.
לאחר סיום הלימודים, מוסקבין היה שחקן של מספר תיאטראות במוסקבה וירוסלבל.
כאשר בשנת 1898 הוקם התיאטרון האמנותי של מוסקבה, מוסקבין הוזמן לתיאטרון החדש וכבר בצגנתו הראשונה גילם תפקיד ראשי.
להצגה הייתה הצלחה רבה ומוסקבין "התעורר מפורסם בבוקר שלאחר ההצגה".
בשנת 1904 למוסקבין נולד בן בכור וקיבל שם ולדימיר לכבוד מורו נמירוביץ'-דנצ'נקו.
בשנת 1906 התיאטרון יצאה לסבב הופעות באירופה, ברוב ההצגות מוסקבין היה בתפקיד הראשי וזכה להצלחה גדולה.
בשנת 1919 מוסקבין לראשונה השתתף בצילומי סרט, בסך הכול במהלך השנים הוא השתתף ב-7 סרטים.
בשנת 1919 מוסקבין נעצר כי נחשד בהשתתפות בקשר נגד השלטון.
הוא שוחרר תוך זמן קצר בהתאם להוראת פליקס דזרז'ינסקי.
בשנים 1922–1924 מוסקבין השתתף בסבב הופעות של התיאטרון באירופה וארצות הברית.
בשנת 1936 מוסקבין התגרש מאשתו והתחתן עם שחקנית התיאטרון אלה טרסובה.
באותה שנה הוענק לו תואר אמן העם בסבב הראשון של הענקת התארים.
כאשר בשנת 1939 וסבולוד מיירהולד נעצר, מוסקבין פנה ליוסיף סטלין עם בקשה לשחררו אך ללא הצלחה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב ומוסקבין ניהל את התיאטרון בפועל.
לאחר פטירת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו הוא מונה למנהל התיאטרון.
למרות המינוי, מוסקבין המשיך להופיע בהצגות.
בשנת 1943 אלה טרסובה עזבה אותו ומוסקבין חזר לאשתו הראשונה.
בשנות ה-40 למוסקבין החלו בעיות לב.
בתחילת פברואר 1946 הוא אושפז בבית החולים ובבוקר 16 בפברואר הוא נפטר.
מוסקבין נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
איוואן ולדימירוביץ' מיצ'ורין היה בוטנאי רוסי וסובייטי שפיתח זנים רבים של עצי פרי וגידולים חקלאים אחרים.
על פעילות זו הוענק לו עיטור אנה מדרגה ה-3 בתקופת האימפריה הרוסית ועיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל בתקופת ברית המועצות.
איוואן מיצ'ורין נולד באחוזה משפחתית במחוז טמבוב.
אביו התעניין בבוטניקה והיה לו גן גדול.
כבר בגיל 8 הוא ידע לטפל בעצים.
בשנות העשרה הוא התייתם מאמו ואביו שהתאלמן ואיבד שישה מתוך שבעת ילדיו נשלח לאשפוז בבית חולים לחולי נפש.
מיצ'ורין נשלח ללמוד בגימנסיה של ריאזן, אך לאחר פחות משנה הורחק מהלימודים והחל לעבוד כפקיד רכבת בעיירה במחוז טמבוב.
לאחר שהראה חוש טכני קודם להיות טכנאי מערכות איתות.
לפרנסתו, עסק גם בתיקון שעונים בביתו.
ב-1875 שכר שטח אדמה בגודל כ-500 מטר רבוע, והחל לאסוף זנים של עצי פרי וגידולים חקלאיים שונים.
תוך זמן קצר צבר אוסף של כ-600 זנים.
ב-1879 שכר שטח נוסף ובו פיתח את הזנים החדשים הראשונים שלו.
בשנת 1888 עזב את עבודתו ברכבת ובתיקון שעונים, ובכסף שלווה רכש שטח גדול במרחק כ-7 קילומטרים מהעיר והקים חממה לגידול זנים.
לאחר מספר שנות ניסיון שהסתיימו בכישלון, זנח את השיטה המקובלת של הרכבת זנים דרומיים על כנות מהאזורים הצפוניים הקרים ועבר לניסיונות בהכלאה.
בשנת 1914 הוא שיווק מאות זנים שהוא פיתח בשיטות ההכלאה שלו.
בנובמבר 1905 החל מיצ'ורין לנסות להתקבל למשרת מנהל תחנת ניסיונות ממשלתית, דבר שהביא אותו לעימות עם אנשי מדע הגנטיקה ששללו את שיטותיו.
אנשי משרד החקלאות סירבו לבקשתו שהם יתמכו בחממה שלו כתחנת ניסיונות ממשלתית, אך הסכימו לתת לו סובסידיה חד פעמית, לה סירב מיצ'ורין.
מיצ'ורין התגאה בעיטור אנה מדרגה השלישית שקיבל בשנת 1912, אולם זה היה לא יותר מפרס ניחומים.
כן התגאה בהצעה שקיבל ב-1913 ממשרד החקלאות האמריקאי למכור צמחים לארצות הברית.
הוא שקל את ההצעה, אך הנושא ירד מן הפרק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 שרר באזור מזג אוויר קשה, והנהר הסמוך עלה על גדותיו.
נזק רב נגרם לבית הגידול של מיצ'ורין, וגידולים רבים אבדו.
לאחר מהפכת אוקטובר התייצב מיצ'ורין במשרדי הממשל החדש, והודיע שהוא מעוניין לשתף פעולה עם השלטונות.
ב-22 בנובמבר 1918 השטח והצמחים עברו לבעלות המדינה, ומיצ'ורין קיבל תמיכה קלה מהממשלה.
בשנת 1923 הצליח מיצ'ורין להביא לפרסום כתבה אוהדת באיזבסטיה, תחת הכותרת: "קוזלוב או וושינגטון?", בו נשאל האם נעשה מספיק כדי למנוע את המעבר של מיצ'ורין עם כל הידע שלו לארצות הברית.
חודש לאחר מכן הוגדל התקציב ושטח המוסד של מיצ'ורין באופן משמעותי.
גן הירק שלו השתרע על שטח של 8,000 הקטר.
הוא המשיך להכשיר חקלאים בפיתוח זנים חדשים ובטיפוח זנים קיימים.
עד 1920 היקף הפיתוח של מיצ'ורין הגיע ל-120 זנים, מהם 45 זני תפוחים, 20 זני אגסים, 13 זני דובדבנים, ו-15 זני שזיפים.
השלטון הסובייטי תמך במוסד של מיצ'ורין.
ב-1923 ביקר במקום מיכאיל קלינין, ונתן הערכה חיובית מאוד למחקרים ולפיתוחים שנעשו בו.
ב-1927 צולם סרט תיעודי על פעילותו של מיצ'ורין.
הסרט הוקרן גם מחוץ לברית המועצות - בארצות הברית, גרמניה, איטליה ומדינות נוספות.
ב-1932, העיירה שבה התגורר מיצ'ורין נקראה על שמו - "מיצ'ורינסק" וביתו בעיירה היה למוזיאון.
החל משנת 1949 מחולקת מדליית זהב על שם מיצ'ורין על עיבוד ופיתוח בתחום הביולוגיה של הצמחים.
באוגוסט 1948 הציג טרופים ליסנקו את תורתו האנטי מדעית, כנובעת מאסכולת מיצ'ורין, על סמך סיסמאות שיוחסו למיצ'ורין: "האדם יכול ומחובתו הוא ליצור צורות חדשות של צמחים, העולות על אלה של הטבע" ו"אין אנו יכולים לחכות לחסדי הטבע; לקחתם ממנו - זה תפקידנו".
בהתאם לכך, במשך מספר שנים, הוצגה תורתו של ליסנקו, על האפשרות לשנות את התורשה בעזרת שינויים סביבתיים, כהמשך תורתו של מיצ'ורין.
גם בשנת 1956 עת ירדה קרנו של ליסנקו, עדיין יוחסה תורתו של ליסנקו למיצ'ורין.
איוואן פרנק ליסאצ'ק הוא מחליק אמנותי על קרח אמריקאי.
אלוף אולימפי (ונקובר 2010) ואלוף עולם (2009) בהחלקה אמנותית על הקרח ליחידים.
היה למחליק האמנותי האמריקאי הראשון מזה 22 שנה, אחרי בריאן בויטנו, שזוכה במדליית זהב אולימפית.
בשנת 2010 זכה ליסאצ'ק בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
איוואן טריצ'קובסקי (נולד ב-18 באפריל 1987 בסקופיה, מקדוניה הצפונית) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בא.א.ל.
אחרי ששיחק בוארדאר סקופיה וברבוטניצ'קי עבר בשנת להכוכב האדום בלגרד.
בקיץ הושאל לאנוסיס נאון פראלימני לעונה אחת שם הוא הבקיע 8 שערים ב-29 הופעות, מאזן שהרשים את מאמן אפואל ניקוסיה ובמאי עבר לאפואל ניקוסיה.
בעונתו הראשונה זכה עם המועדון באליפות, ובקיץ העפיל עם המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-28 בספטמבר 2011 הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופית בתיקו 1-1 נגד שחטאר דונצק בדונבס ארנה.
טריצ'קובסקי אף הבקיע בדו-קרב בעיטות עונשין מ-11 מטרים נגד אולימפיק ליון במסגרת שמינית הגמר, והבקיע את הפנדל האחרון לזכות אפואל שבסיום ההתמודדות הפתיע רבים והעפילה לראשונה בתולדותיה לרבע הגמר.
ביוני עבר לקלאב ברוז' תמורת 1.2 מיליון אירו.
ב-20 ביולי 2013 הושאל לואסלנד-בוורן עד לסיום העונה.
בצעירותו שיחק טריצ'קובסקי בכל נבחרות מקדוניה הצפונית הצעירות.
בפברואר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, אך הוא שוחרר עקב פציעה.
ב-29 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-3 נגד .
איוואן יבגנייביץ' נובוסלצב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הבלם.
איוואן התחיל את הקריירה שלו במועדונים חובבניים במוסקבה.
ב-2005 הצטרף לאקדמיה של חימקי.
ב-2011 חתם עם המועדון חוזה מקצועני ראשון עם משכורת של 30 אלף רובל בחודש.
כבר בחורף 2012 נובוסלצב עזב את חימקי וחתם באיסטרה מהליגה השלישית, שם ערך 17 הופעות ועניין את טורפדו מוסקבה.
בתום העונה איוואן חתם בטורפדו.
ב-2 באוגוסט 2014 ערך הופעת בכורה בליגת העל במשחק חוץ מול צסק"א.
ב-12 בינואר 2015 חתם ברוסטוב חוזה ל-4.5 שנים, אך ב-31 באוגוסט 2016 נובוסלצב עבר לזניט סנקט פטרבורג וחתם חוזה למשך 5 שנים.
שיחק בשורות הקבוצה לאחרונה ב-21 בספטמבר 2017 בהפסד קבוצתו 3:2 לדינמו בדרבי של סנקט פטרבורג.
מאז מינוי מנצ'יני למאמן זניט הוא לא היווה לחלק מרכזי מהרכב הקבוצה ובינואר 2018 הושאל לקבוצת הכדורגל ארסנל טולה עד יוני אותה שנה.
הוא לא הרשים במחנה האימונים של זניט בקיץ 2018 ונשלח להשאלה שוב, הפעם לאנז'י מחצ'קלה.
בינואר 2019 הושאל לחצי שנה לרוסטוב.
את הופעת הבכורה במדיה ערך במחזור הפתיחה של העונה, במשחק החוץ נגד ספרטק מוסקבה ב-13 ביולי 2019.
ביוני 2021 עבר לארסנל טולה.
במרץ 2023 הודיע על פרישה ממשחק.
איוואן מעולם לא שיחק באף נבחרת נוער של רוסיה.
ב-31 במרץ 2015 הוא הופיע לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת בתיקו 0:0 מול קזחסטן.
איוואן נשוי לכדורסלנית עבר קטרינה קיירו.
הוא הציע לה נישואין על מגרש האצטדיון אולימפ-2 ב-20 באפריל 2015 אחרי ניצחון ליגה מול טורפדו.
מקום שני בליגת העל הרוסית: 2015/16
מקום שלישי בליגת העל הרוסית: 2016/17
איוואן מאיסקי דיפלומט סובייטי ממוצא יהודי, אשר בעת מלחמת העולם השנייה שימש כשגריר ברית המועצות בבריטניה.
איוואן מאיסקי נולד בשנת 1884 בעיירה קירילוב (Кириллов) באימפריה הצארית בשם יאן לחוביצקי (Jan Lachowiecki), בנם של יהודים מתבוללים שמוצאם מפולין.
אביו היה רופא צבאי ואמו מורה.
בשנת 1923 התחיל בלימודי פילוסופיה ופילולוגיה באוניברסיטה של עיר הבירה סנט פטרבורג, בה הצטרף בשנת 1903 לתנועת המנשביקים המהפכנית.
בעת מהפכת 1905 היה מאנשי הסובייט, המועצה המהפכנית, של העיר סראטוב.
בשנת 1906 נאסר על ידי שלטונות הצאר והוגלה לסיביר.
הוא ברח ממקום גלותו אך נשאר בסיביר בה המשיך בפעילותו המהפכנית בשם בדוי.
בשנת 1908 הגיע לגרמניה בה למד כלכלה באוניברסיטת מינכן.
תוך כדי כך המשיך בפעילותו המהפכנית ולשם כך נסע פעמים אחדות לפריז ולשווייץ ונפגש עם לנין.
בשנת 1912 השלים את לימודי הכלכלה ועבר לאנגליה וקבע את מושבו בלונדון, שם קשר קשרי ידידות עם מהפכנים רוסים נוספים, גיאורגי צ'יצ'רין ומקסים ליטבינוב, מי שיהיו לימים דיפלומטים בכירים בברית המועצות.
כאשר שיפר את ידיעותיו בשפה האנגלית הוא הרחיב את חוג מכריו וביניהם נכללו המחזאי והסופר ג'ורג' ברנרד שו, הסופר הרברט ג'ורג' ולס והפעילה הסוציאליסטית והכלכלנית ביאטריס וב.
במאי 1917 חזר מאיסקי לרוסיה.
הוא חזר כאיש התנועה המנשביקית והתיישב בעיר סמרה על גדות נהר הוולגה.
כאשר הוקמה בסמרה הממשלה המהפכנית, הקומוץ', הצטרף אליה ובשל כך סולק מן התנועה המנשביקית.
למפלגה הבולשביקית הצטרף רשמית בשנת 1921. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה יצא לשליחות במונגוליה לשם יצירת קשרי מסחר עימה.
בשובו ממונגוליה התמנה ליו"ר ועדת התכנון בסיביר ובשנת 1922 הצטרף למשרד החוץ הסובייטי ויצא לשליחות דיפלומטית כיועץ לשגרירות הסובייטית בטוקיו ולאחר מכן נתמנה לראש מחלקת העיתונות במשרד החוץ ובה בעת היה גם עורך הירחון הספרותי זויאדב – הכוכב (ברוסית Звезда) שיצא לאור בלנינגרד.
בין השנים 1929 ל-1932 שימש שגריר ברית המועצות בפינלנד.
ב-21 בינואר 1932 נחתם הסכם אי-התקפה בין ברית המועצות לפינלנד.
ההסכם נחתם על ידי נציגי שתי המדינות, איוואן מאיסקי חתם בשם ברית המועצות ושר החוץ הפיני חתם בשם פינלנד.
הסכם זה הופר באופן חד צדדי על ידי ברית המועצות בשנת 1939 כאשר ברית המועצות תקפה את פינלנד במלחמת החורף.
בשנת 1932 שב מאיסקי ללונדון כשגריר ברית המועצות בבריטניה.
לתפקידו בלונדון הייתה חשיבות רבה מאחר שסטלין ראה את בריטניה כיריבתה הראשית של ברית המועצות במאבק על ההגמוניה באירופה.
השכלתו ובקיאותו בשפות הקנו לו מעמד בחוגי השלטון בבריטניה והוא יצר מערכת יחסים עם אישי השלטון בבריטניה כולל עם שר החוץ הבריטי הלורד הליפקס ועם וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז ב"שנות המדבר" שלו מחוץ לממשלה ובהמשך היה לראש הממשלה.
מאמציו של מאיסקי לכונן הסכם ביטחון קיבוצי נגד גרמניה הנאצית באמצעות חבר הלאומים לא צלחו, אך הפופולריות שלו בבריטניה והנגישות שלו לממסד הבריטי היו ככל הנראה הסיבה לכך שהוא לא נמנה עם קורבנות הטיהורים הגדולים.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם ב-23 ביולי 1939, ומלחמת החורף שפרצה כאשר ברית המועצות תקפה את פינלנד ב-30 בנובמבר 1939, השקיע מאיסקי מאמצים רבים במשך קרוב לשנתיים למנוע התפרצות מעשי איבה בין בריטניה לברית המועצות.
במהלך החודשים שקדמו למבצע ברברוסה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות שהחלה ב-22 ביוני 1941, הגיעו אל סטלין התרעות רבות ממקורות שונים, על המתקפה הגרמנית הצפויה.
הידועות בהן היו האזהרה שהעביר ב-20 במרץ 1941 סגן שר החוץ של ארצות הברית סאמנר ולס לשגריר ברית המועצות בארצות הברית קונסטנטין אומאנסקי ואיגרת אזהרה מפורשת שהעביר צ'רצ'יל לסטלין ב-3 באפריל 1941 באמצעות שגריר בריטניה במוסקבה סר סטפורד קריפס.
לסובייטים עצמם היו התרעות ממקורות ריגול שלהם.
ריכרד זורגה, מרגל סובייטי שפעל ביפן, דיווח כי 170 דיוויזיות גרמניות עומדות לתקוף את ברית המועצות ונקב בתאריך 22 ביוני כמועד פתיחת הפלישה הגרמנית.
רשת הריגול הסובייטית בגרמניה ובמערב אירופה, התזמורת האדומה, שנהנתה ממקורות מהימנים בצמרת הצבא הגרמני, העבירה גם היא מספר התרעות לגבי התוכניות הגרמניות לפלישה.
בנוסף לכך קיבל סטלין התרעות רבות מהמודיעין הצבאי הסובייטי (ה-GRU) על ריכוזי כוחות גרמניים גדולים באזורי הגבול, על טיסות סיור רבות שביצע הלופטוואפה מעל השטח הסובייטי ועל העברת מרבית יחידות הצבא הגרמני ממרכז ומערב אירופה למדינות הגובלות בברית המועצות.
הבריטים העבירו גם מספר התרעות באמצעות איוואן מאיסקי.
בחדשים אפריל, מאי ויוני ניהל שר החוץ הבריטי אנתוני אידן חמש שיחות עם מאיסקי.
בכל אחת מהן כלל שר החוץ אזהרות על ההיערכות הצבאית הגרמנית מול ברית המועצות.
לאחר הפגישות אמר מאיסקי לאלכסנדר ורט, עיתונאי, סופר וכתב צבאי בריטי ממוצא רוסי שתיעד את ברית המועצות באותה תקופה, כי הוא העביר את כל ההתרעות לסטלין.
ב-10 ביוני, כשכבר היה ברור למודיעין הבריטי שהיטלר עומד לתקוף את ברית המועצות, הוחלט על העברת אזהרה מפורשת נוספת לסטלין.
באותו יום זימן אליו סגן שר החוץ הבריטי אלכסנדר קאדוגן את מאיסקי והודיע לו:
"בהוראת ממשלת הוד מלכותו עלי להעביר לך הודעה חשובה.
אנא טול דף נייר ורשום את אשר אומר לך"
ואז החל להכתיב לשגריר רשימה מפורטת של התפרסות הכוחות הגרמניים מזרחה, תוך מסירת התאריכים והמקומות המדויקים של תנועת האוגדות.
"ראש הממשלה מבקש בכל לשון של בקשה שתעביר את הנתונים האלה לממשלה הסובייטית"
מאיסקי מיהר לשגר מכתב מוצפן למוסקבה אודות המידע שנמסר לו על ידי קאדוגן.
מאיסקי האמין כי במידע שהעביר יביא להגברת ההגנה על הגבול המערבי של ברית המועצות, אך התפלא לראות כי התגובה היחידה הייתה הודעה שפרסמה סוכנות הטלגרף הרוסית ב-14 ביוני בה הוקיעה את השמועות של העיתונות הבריטית והזרה על מלחמה העומדת לפרוץ ברוב בין ברית המועצות וגרמניה.
באותו יום עצמו נקרא מאיסקי אל שר החוץ אידן שחיזק את אזהרתו של קאדוגן.
ב-13 ביוני זימן אידן שוב את מאיסקי במאמץ אחרון להזהיר את הרוסים.
"בארבעים ושמונה השעות האחרונות הפך המידע שהגיע אלינו משמעותי יותר.
ייתכן שריכוזי הכוחות מיועדים ליטול חלק במלחמת עצבים, או שתכליתם התקפה על רוסיה.
לא ידעתי איזו משתי האפשרויות היא הנכונה, אך היה עלינו לשקול, לאור ההיערכות הכבירה הזו, שעלול להיווצר קונפליקט בין רוסיה וגרמניה".
אידן הבטיח למאיסקי כי בריטניה תחוש לעזרת רוסיה אם אכן תהיה פלישה.
ביום שבת, 21 ביוני, יום לפני שהחלה הפלישה, יצא מאיסקי למנוחת סוף השבוע בביתו של חואן נגרין, ראש הממשלה הגולה של ספרד, בפרברי לונדון.
הוא הוזעק בדחיפות לשוב לשגרירות מאחר שסר סטפורד קריפס, שגריר בריטניה בברית המועצות, שהגיע לבריטניה להתייעצויות, מבקש בבהילות לפוגשו.
בהגיעו לשגרירות הודיע לו קריפס בהתרגשות:
"אתה זוכר שהזהרתי כבר את הממשלה הסובייטית יותר מפעם שהתקפה גרמנית קרבה לבוא....ובכן בידינו מידע מהימן שהתקפה זו תתרחש מחר, ה-22 ביוני, או לכל המאוחר ב-29 ביוני".
קריפס המשיך והסביר למאיסקי את סיבת המועד החלופי, באומרו שהיטלר תוקף תמיד ביום ראשון, והתכוון בכך לומר כי אם לא יהיה זה ביום ראשון הקרוב יהיה זה ביום ראשון שלאחריו.
מאיסקי שיגר מיד מברק למשרד החוץ הסובייטי ושב לביתו של נגרין שם המתין במתח לראות מה יקרה למחרת יום ראשון.
סטלין התעלם מההתרעות הרבות ביחס לפלישה הגרמנית הקרובה, לרבות ההתרעות שהעבירו הבריטים באמצעות מאיסקי.
את ההתרעות שהגיעו ממקורות מודיעין בריטיים ראה סטלין כניסיון של ההנהגה הבריטית לסכסך בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, ולגרור אותן למלחמה שתשרת את האינטרסים של בריטניה.
בבוקר 22 ביוני, בביתו של חואן נגרין, התבשר מאיסקי כי באותו יום לפנות בוקר פלשו כארבעה מיליון חיילים של גרמניה ומדינות הציר לשטח ברית המועצות.
בעקבות פלישת גרמניה לברית המועצות מצא עצמו סטלין במחנה אחד עם בריטניה במאבק נגד היטלר.
מאיסקי פעל רבות לחיזוק הברית ופעולותיו זכו לתגובה חיובית מצד הבריטים, מה גם שהפלישה לברית המועצות הסירה את איום הפלישה הנאצית לבריטניה.
עם צ'רצ'יל קיים מאיסקי מערכת יחסים קרובים ולבביים, אך לא עלה בידו להביא את צ'רצ'יל לפתוח בחזית שנייה באירופה או לנהל משא ומתן להסדר היחסים עם ברית המועצות לכשתסתיים מלחמה.
ולדיסלב שיקורסקי, ראש הממשלה הפולנית הגולה, הבין כי בעקבות הפלישה השתנו יחסי הכוחות במלחמה באופן דרסטי, והם מחייבים חשיבה מחדש.
סטלין היה אויבה הגדול של הלאומיות הפולנית; הוא פלש לפולין, החזיק בחלקיה המזרחיים ועשרות אלפי שבויים פולנים שנפלו בידי הרוסים הוחזקו במחנות שבויים כשהקשר עימם מנותק והיה חשש חמור לגורלם (בדיעבד התברר כי אכן חששות אלו היו מוצדקים, וכי כ-22,000 חיילים ואזרחים פולנים, רובם קצינים, נרצחו בטבח יער קאטין).
למרות זאת המצב החדש שנוצר חייב שיתוף פעולה פולני עם ברית המועצות.
בעידודו של שר החוץ הבריטי אנתוני אידן יצר שיקורסקי מגעים עם מאיסקי.
וב-30 ביולי 1941 חתמו השניים על הסכם שלפיו חודשו היחסים הדיפלומטיים בין פולין ובין ברית המועצות, אשר נותקו עת פלשה ברית המועצות לפולין ב-17 בספטמבר 1939. בעקבות ההסכם שחררו הסובייטים מאות אלפי שבויי מלחמה מן הגולאגים.
הוחל בהקמת צבא פולני בברית המועצות שיילחם לצד הסובייטים.
הגנרל הפולני ולדיסלב אנדרס, שנפל בשבי הסובייטים כאשר שפלשו לפולין ממזרח ונכלא בכלא לוביאנקה במוסקבה, שוחרר מן הכלא ונתמנה למפקד צבא זה, ששמו הרשמי היה "הקורפוס הפולני השני" אך קיבל את הכינוי "צבא אנדרס".
החיילים והקצינים פולניים ששוחררו מהשבי הצטרפו לצבא אנדרס.
ב-22 בספטמבר 1941, כאשר מלאו שלושה חודשים לפלישה והגרמנים עמדו כבר קרוב לשערי מוסקבה, נשא מאיסקי נאום פומבי בלונדון.
הוא סקר את מהלך המלחמה, מנה את האבדות העצומות של הגרמנים ולא הסתיר כי:
"גם לרוסיה נגרמו אבדות קשות, האויב כבש אזורים תעשייתיים חשובים והרוסים נאלצו לפנות כמה וכמה בתי חרושת ויעבור זמן מה עד שיוכלו להתחיל מחדש את מפעליה במקומות החדשים.
משום כך קשה לרוסיה למלא את החסר עקב אבדות בחומרים, ולכן צריכים העמים האחרים שוחרי החופש לעמוד בפרץ ולספק לרוסיה את הדרוש לה.
העם הסובייטי זכאי ליהנות משיתוף פעולה זה, כיון שהוא נלחם בגבורה".
בדברו על הדעה שרווחה אז במערב כי הנאצים יוכרעו ברוסיה על ידי תנאי החורף הקשים בה, שכונו על ידי הפרשנים "גנרל חורף", כפי שקרה לצבאו של נפוליאון כמאה שלושים שנים קודם לכן, אמר מאיסקי:
"אסטרטגים רבים חובבים מדברים בקלות על "גנרל חורף" ו"גנרל בוץ".
גישה שאננה זאת יש בה סכנה גדולה מאוד....נראה כי מנגנון המלחמה הגרמני עודנו חזק ורוסיה שרויה במצב קשה, ואין להתעלם מרצינות המצב.
הטכנולוגיה החדשה של המלחמה החלישה במידה רבה את חשיבותם של גורמים כמו "גנרל חורף" ו"גנרל בוץ", ואולי הורידה אותם לדרגת קולונלים או מאיורים".
הדי הנאום הגיעו גם לארץ ישראל והמשורר נתן אלתרמן פרסם ב-26 בספטמבר במדורו "רגעים" בעיתון "הארץ" את שירו הידוע "גנרל חורף".
במוטו לשיר הוא ציטט את דברי מאיסקי בתרגום חופשי: "אין אנו סומכים על החרף בלבד.
גנרל חרף ירד בימינו לדרגת מאיור".
את השיר הוא סיים בנימה אופטימית:
"והיה עת ישוב השלום מסביב,
שוב נשוב למלאכתנו: שדות להניב
ולתת בעתם רוח, שלג ורביב,
אנכי מאיור חרף וסרג'נט אביב,
בכל משך התקופה שמיום הפלישה ועד לסיום תפקידו בלונדון שמר מאיסקי על יחסים הדוקים עם צ'רצ'יל ואידן, והגיע כמעט כל יום למשרד החוץ הבריטי כדי להתעדכן על ההתפתחויות החדשות.
מאיסקי הביע בפני סטלין את ביטחונו כי לבריטניה אין כל כוונה לחתום על הסכם שלום נפרד עם גרמניה.
באוגוסט 1943 נקרא מאיסקי למוסקבה ונתמנה לסגנו של שר החוץ של ברית המועצות, ויאצ'סלב מולוטוב.
במקומו נתמנה כשגריר בלונדון מקסים ליטבינוב, אף הוא יהודי.
היה זה כבר לאחר שגלגל המלחמה החל להתהפך בעקבות הניצחון של הצבא האדום בקרב סטלינגרד בראשית חודש פברואר, ובעת שהתחולל קרב קורסק, שהיה המתקפה האסטרטגית הגרמנית האחרונה שנערכה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, כאשר הצבא הגרמני החל לאבד את היוזמה בחזית הסובייטית, והתחילה נסיגתו ההדרגתית מערבה.
במסגרת תפקידו החדש הוטל על מאיסקי לעמוד בראש מספר ועדות שתכננו את המהלכים הסובייטיים בתקופה שלאחר סיום המלחמה.
ההכנות כללו את פירוק גרמניה מחימוש, חיובה תשלום פיצויים, הענשת פושעי מלחמה נאצים והכנות לתקופה ארוכה של כיבוש סובייטי בגרמניה.
עם זאת המליץ מאיסקי על המשך שיתוף הפעולה עם בעלות הברית המערביות.
הוא תכנן גם את שיקומה של פולין בגבולות מוגדרים.
על פי חזונו יהיו באירופה לאחר המלחמה שני כוחות עיקריים, כוח יבשתי סובייטי וכוח ימי בריטי.
ארבעה חודשים לפי כניעת גרמניה הנאצית התכנסה ביאלטה שבחצי האי קרים, ב-4 בפברואר 1945, ועידת יאלטה.
בוועידה השתתפו מנהיגי המעצמות רוזוולט, צ'רציל וסטלין.
חודשיים לאחר הניצחון התכנסה בעיר פוטסדאם על אדמת גרמניה הכבושה, ב-17 ביולי, ועידת מנהיגי המעצמות המנצחות, סטלין, הארי טרומן, שבא במקומו של רוזוולט שנפטר ב-12 באפריל 1945, וצ'רצ'יל שהוחלף במהלך הוועידה על ידי קלמנט אטלי, לאחר שהפסיד בבחירות בבריטניה.
בשתי הוועידות החלו להתגלע המחלוקות שבין שלוש המעצמות בקשר לחלוקת אזורי ההשפעה באירופה ביניהן, שהביאו לבסוף להיווצרות המלחמה הקרה.
מאיסקי השתתף בשתי הוועידות כיועצו הראשי של סטלין.
כשהמלחמה הקרה החלה להתגבר סולק מאיסקי, שצידד בשיתוף פעולה עם מעצמות המערב, מתפקידו כסגן שר החוץ.
איוואן מאיסקי, יחד עם מקסים ליטבינוב וקונסטנטין אומאנסקי, שלושתם יהודים, שהיו מהדיפלומטים הבכירים של ברית המועצות בתקופתם, גילו יחס תומך ביהודים שהצליחו להחלץ מהנאצים בעת המלחמה ובפליטי השואה לאחר סיומה.
לשלושתם היה יחס אוהד, אם כי בנסיבות המציאות של השלטון הסובייטי, זהיר למדי, למפעל הציוני בארץ ישראל.
עד שנת 1939 הייתה וילנה, בירת ליטא, תחת שלטון פולני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה פלשו הסובייטים לליטא ביוני 1940. בווילנה שתחת השלטון הסובייטי התרכזו כארבעה עשר אלף פליטים יהודים שברחו מפולין, בהם כארבעת אלפים בני ישיבות ורבנים.
רבנים מארץ ישראל, בהנהגתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, פעלו נמרצות להשגת אישורי הגירה לארץ ישראל ("סרטיפיקטים" בלשון התקופה) משלטונות המנדט הבריטי, ולהסכמת שלטונות ברית המועצות ליציאתם מווילנה.
לצורך כך יצא הרב הרצוג ללונדון, בלווית הנרייטה סאלד ויהודה לייב מאגנס לפגישה עם השגריר מאיסקי.
את הפגישה תיאר לימים הרב הרצוג בפני העיתונאי דוד לזאר.
הרב סיפר לעיתונאי כי כדי לקבל את פניו ירד מאיסקי לרחוב ופגישתם החלה ברוח מבדחת, כששאלתו הראשונה של השגריר הייתה: "כבודו בא באווירון ללונדון?
אם כן היה כבודו קרוב לשמיים" והרב השיב: "גם הוד מעלתו יכול להיות קרוב לשמיים אם ימלא את משאלתי אשר למענה באתי אליו" ומאיסקי השיב: "אני נציג ממשלה אתאיסטית ואינני מעוניין בכך".
השיחה נמשכה ברוח קלה ולפתע אמר מאיסקי: "מצאת חן בעיני, אעשה למענך מה שאוכל".
ואז שטח בפניו הרב את עניינם של פליטי ליטא, הרבנים ובחורי הישיבה ומאיסקי הבטיח לפנות מיד לממשלתו ולהמליץ על מתן הרישיון ליציאה עבורם.
במקביל לפעולתו של הרב פנה גם זרח ורהפטיג, שהיה אז פליט בווילנה, בבקשה דומה לשלטונות הסובייטיים של ליטא.
באוגוסט 1940 נתקבלה ממוסקבה תשובה חיובית, המאשרת כי כל פּליט שבידו אשרת כניסה לארץ מסוימת, יקבל גם היתר יציאה דֶרֶך ברית המועצות.
כבר בספטמבר החלה יציאת הפליטים ואלפים מהם יצאו מווילנה ומקובנה והגיעו לארץ ישראל, חלקם דרך אודסה וטורקיה, חלקם דרך באקו וטהראן וחלקם דרך ולדיווסטוק ויפן.
גם הנהגת היישוב רקמה קשרים עם מאיסקי.
באוקטובר 1941 יזמה ההסתדרות מגבית לרכישת ציוד רפואי לצבא האדום, ואחרי שבועות אחדים נאספו ונשלחו ללונדון עשרת אלפים לירות ארץ ישראליות, סכום עתק באותם הימים.
בכסף נרכש ציוד רפואי ונציג ההסתדרות בבריטניה, ברל לוקר, העביר אותו לידיו של מאיסקי.
ראשי הנהגת היישוב שהגיעו ללונדון נועדו עם מאיסקי.
עם חיים ויצמן נשיא ההסתדרות הציונית נועד מאיסקי ב-3 בפברואר 1941. ויצמן ביקש את תמיכת ברית המועצות בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל והעלה בפניו את החשש לגורלם של יהודי אירופה תחת הכיבוש הנאצי.
עם דוד בן-גוריון נפגש מאיסקי פעמיים, בשנת 1941 ובשנת 1942. מאיסקי אמר לבן-גוריון כי הוא מאמין שהיהודים יקימו מדינה וינצחו במלחמה בזכות שני דברים: הנוער הארץ-ישראלי הנפלא ואנשי-המדע היהודים, המסוגלים לחולל נפלאות.
בדצמבר 1942 נפגש מאיסקי עם משה שרתוק (לימים שרת), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שדן עמו בבעיית ילדי טהראן, קבוצה של 719 ילדים יתומים מפולין, שנדדו בברית המועצות והגיעו לטהראן, שם חיכו עד שתימצא דרך להעבירם לארץ-ישראל, ובסופו של דבר הגיעו לארץ בפברואר 1943.
בתחילת חודש ספטמבר 1943 הגיע מאיסקי, כסגן שר החוץ, לביקור בארץ ישראל.
נלוותה אליו אשתו אגניה .
הביקור נערך בתקופה בה לבלבו יחסי היישוב היהודי עם ברית המועצות, לאחר הניצחונות הסובייטיים בקרב על סטלינגרד ובקרב קורסק, כאשר הצבא הגרמני נהדף מערבה.