tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1982 היא התקבלה לתוכנית פולברייט לתואר שני באנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטת צפון קרולינה, ובשנת 1988 המשיכה לדוקטורט בלימודי נשים וספרות אמריקנית באוניברסיטת איווה שבארצות הברית.
ח'ליפה מאמינה שההשכלה היא מרכיב חשוב בבניית חברה מתוקנת ובקידום מעמד האישה, ולדבריה, הנשים המשכילות הן המעוררות את המודעות בקרב הנשים האחרות בדבר הצורך בשחרור האישה ובקידומה בחברה.
למעשה כתיבתה של ח'ליפה משקפת את לידתה מחדש כאישה, ויצירותיה הן תוצאה של שחרור עצמי ולא אמצעי להשגתו.
ח'ליפה החלה בכתיבת הסיפורים הקצרים כבר ב-1967. הרומן הראשון שלה שנכתב בחשאי עקב מצבה הנפשי הקשה לאחר תקופת נישואיה, "לעולם לא נהיה לכם שפחות", יצא לאור בשנת 1974. היא שבה לרשות הפלסטינית לאחר לימודיה והקימה בשכם את "המרכז לענייני נשים", שבהמשך נפתחו סניפים שלו גם בעזה ובעמאן.
דמות האם ותפיסת האימהות ביצירותיה של ח'ליפה
נושא האימהות ומאבק האם משמש תמה מרכזית וחשובה גם ברבות מיצירותיה של ח'ליפה.
ח'ליפה מנסה בהמשך לתאורטיקניות מערביות כגון :סימון דה בובואר ואדריאן ריץ' לכונן שדה שיח שבו יהיה אפשר לדבר על חוויית האימהות ועל המושג "אימהות" תוך פריצת הגבולות שקבע להם הסדר הפטריארכלי.
האימהות ברומנים של ח'ליפה, אפוא, אינן מעמידות תמיד את הרגשות האימהיים ואת צורכי ילדיהן לפני צורכיהן שלהן.
כנשים נאלצות האימהות להיאבק בכבלי החברה, לפיכך מוצאת עצמן פעמים רבות במצב שבו עליהן לנטוש את הילד כדי להימלט מהמערכת הפטריארכלית החונקת.
האימהות ברומנים של ח'ליפה הן דמויות נשיות העוברות תהליך של שינוי.
המושג "אימהות" ברומנים של ח'ליפה מתפתח בתהליך דיאלקטי, תחילה יש דחייה של מושג זה, מכיוון שהאימהות נתפסת כדבר כפוי בהמשך מובאים קולות חלופיים, ולבסוף נוצר שיח נשי ייחודי, המעניק לאם קול פרטי וחותר תחת עקרונות היסוד של הסדר הגברי.
ח'ליפה מציגה את האימהות על מגוון פניה ונותנת לאם ביצירותיה את הזכות להגשים את עצמה ולמלא אחר צרכיה, ובכך היא סוללת את הדרך לתפיסה חדשה של אם -לא עוד רק רחם לאומי, שתפקידו להעמיד צאצאים שישתתפו במאבק הלאומי ובבניין החברה, אלא אישה עם רצונות עצמאיים.
דמות האם היא אחת מהדמויות שבאמצעותן מביעה סחר ח'ליפה את עמדותיה החברתיות באשר להתפתחותה ולכינונה של החברה.
עד 2014 כתבה ח'ליפה עשרה רומנים, שזכו לפרסום רב ותורגמו לשפות רבות.
לקוראי העברית היא מוכרת משני סיפוריה "הצבר" (הוצאת גליליאו, 1978) ו"החמנית" (הוצאת מפרש, 1987) שתורגמו לעברית ויצאו לאור בישראל.
ביצירותיה אפשר להבחין ביחס דיאלקטי המתקיים בין שתי תמות מרכזיות: לאומיות ומגדר תיאור האישה כיצור חברתי הזכאי להגשמה עצמית חוזר על עצמו ברומנים שלה בכמה וריאציות, ובאמצעותו היא יוצאת נגד דפוסי ההתנהגות הגברית בחברה הערבית הפטריארכלית.
יוצרות אחרות בנות זמנה ביטאו גם הן קשר זה בכתיבתן והעבירו מסרים דומים.
גיבורי סיפוריה של ח'ליפה הן נשים מורדות או גברים חסרי אונים, נשים שלא יודעות מהן מחפשות, נשים שתלויות בגברים שרצונם היחידי הוא סיפוק מיני.
לעולם לא נהיה לכם שפחות - لم نعد جواري لكم
רומן שפורסם בשנת 1974, בהוצאת "דאר אלמעארף" בקהיר וזכה להדים בזכות עיסוקו בהגנתה של חירותן של נשים.
סחר ח'ליפה מספרת סיפור אהבה אלים בין צעיר וצעירה יפה.
הצעיר נעצר ונשפט לשנים ארוכות, לכן הם התרחקו אחד מהשני, האישה התחתנה עם גבר עשיר אך הוא נפטר לאחר כמה שנים.
בינתיים האישה עבדה כמנהלת וספרנית בספרייה בבעלותה ברמאללה.
כאשר הבחור יצא מהכלא והפך לאומן מפורסם שניהם נפגשו מחדש.
אך השינויים שכל אחד מהם עבר בנפרד יצרו אי התאמה ביניהם והם נפרדו שוב.
הסיפור הזה נמשך כ-30 שנה: התחלתו היא בתקופת השלטון הירדני וסופו בתקופת השלטון הישראלי.
בסיפור הזה מנסה סחר ח'ליפה להציג ולגלות את הכוח הנשי, היא מראה שאישה יכולה לאהוב את מי שתרצה ולעשות מה שתבחר, ולחיות ולהסתגל לכל מצב ומקום ולקיים קשרים כרצונה ללא התייחסות למנהגים ולדת.
הרומן הזה עורר סערה סביב מעמד האישה וקיפוחו בחברה הפלסטינית.
הספר הצבר פורסם בשנת 1976 בהוצאת "דאר אבן רושד" ונחשב בקרב החוקרים לנקודת מפנה בכתיבה הנשית הפלסטינית, בשל איכותו האמנותית.
בכתיבתה היא שבה ומצביעה על הקשר בין בעיית האישה לבין הבעיות הלאומיות ומעבירה את המסר, שבלתי אפשרי להגיע לפתרון לאומי בטרם תיפתרנה בעיות הנשים בחברה הפלסטינית.
הרומן הזה מספר את סיפורה של משפחה פלסטינית המתגוררת בשכם ונאלצת להתמודד עם התוקפנות וההתערבות של הצבא הישראלי בחייהם של הפלסטינים.
המשפחה בסיפור המתנגדת לצבא ולכיבוש של ישראל את אדמותיהם, משקפת החיים של האנשים בפלסטין בכלל, ובשכם במיוחד.
ברומן הזה האם היא אישה שכל תפקידה הוא לדאוג לילדיה, ללמדם את ערכי החברה ולחנכם למאבק לאומי, האם אינה מצליחה להגשים את זהותה כאישה והיא נותרת דמות שולית.
הספר החמנית פורסם בשנת 1979 החמנית הוא סיפור על שלוש נשים פלסטיניות תושבות הגדה המערבית.
הן נאבקות לפרוץ את החומות החברתיות הסוגרות עליהן.
חליפה מציגה את המתחים, המאוויים, החרדות והתסכולים של נשים בנות שכבות חברתיות שונות תוך כדי כך מביאה המחברת גלריה של תמונות ודמויות המשתייכות לשכבות חברתיות שונות וביניהם אינטלקטואלים תושבי הקאסבה והפלאחים.
הרומן הזה מהווה החלק השני של רומן הצבר, ובו המחברת סחר ח'ליפה מבטאת את המודעות של הנשים לפוטנציאל והיכולת שלהן, והיא דוחה את הטענה שהנשים הן חלשות.
זיכרונות אישה לא-מציאותית - مذكرات امرأه غير واقعيه
"זיכרונות אישה לא-מציאותית" פורסם ב-1986 בהוצאת "דאר אלאדב".
הספר עוסק בהיבט המגדרי של החברה הפלסטינית ואי השוויון בין גברים לנשים.
עפאף, גיבורת הסיפור, מורדת בכך שהיא מסרבת להתחתן, וללדת בנים כי לדעתה ההיריון והלידה מגבילים את האישה.
השם "דלת החצר" הוא שמו של מקום בשכם העתיקה, שאדמתו רצופה בריצוף מיוחד.
הרומן פורסם בהוצאת דאר אלאדב (الميراث,دار الادب, بيروت) בביירות, בשנת 1990 ובו סחר ח'ליפה מנסה להציג את השינויים בדעות, בתפיסות ובהתנהגותם של האנשים בזמן האינתיפאדה.
לדעתה, האינתיפאדה לא הביאה לשינוי ביחס בין גברים לנשים והגבר המשיך להיות השולט.
לפי דעתה של סחר ח'ליפה השינוי צריך להתחולל ולהיווצר מבפנים בתוך המשפחה, הדמוקרטיה צריכה להיות קודם כל בין הגבר האישה בתוך הבית.
העיזבון הוא רומן המתאר את החיים בגדה המערבית אחרי הסכם (אוסלו) וכניסת הכוחות הפלסטיניים לערים ערביות בגדה המערבית וברצועת עזה.
יצא בהוצאת דאר אלאדב בשנת 2002.
בספר חוגגים הפלסטינים על קבלת הריבונות בערים.
בחגיגות משתתפת פתנה, גיבורת הרומן, אשר בהריון.
אך במהירות התחדשו העימותים בין שני הצדדים: הפלסטיני והישראלי, ובמקביל פתנה עומדת ללדת, אמא שלה מנסה להעביר אותה לבית החולים, אבל הם נתקלים במחסום ישראלי והיא מדממת עד מוות.
אך בנה נשאר בחיים ויורש את עיזבונו של אביו המנוח.
הרומן מגלם בתוכו את כאבם של הפלסטינים, והקושי במציאת דרך לצאת ממערכת היחסים הקשה בינם לישראל.
"עיזבון" הוא יותר מרומן, זהו מסע של חיפוש אחר הזכות לחיים, המאופיינת בשיח אידאולוגי פתוח ונועז.
עבור הרומן "סמל תמונה וברית ישנה","صورة وأيقونة وعهد قديم" שפורסם על ידי דאר אל אדב של לבנון ב-2002 הוענק לסחר ח'ליפה פרס נגיב מחפוז על ידי האוניברסיטה האמריקנית בקהיר.
הרומן מספר את סיפורה של אהבה בלתי אפשרית בין בחור פלסטיני מוסלמי ובחורה פלסטינית נוצרייה.
ח'ליפה מציגה את המציאות הבלתי אפשרית שיוצר סיפור האהבה הזה ושהכיבוש הציוני של אדמות פלסטין מעצימה אותה.
כך סחר ח'ליפה מנסה להעביר תמונה שמשקפת חייהם היומיום של נשים פלסטיניות שנאבקות מצד אחד על הכיבוש הישראלי ומצד שני נגד פטריארכיה של החברה הפלסטינית.
"אביב" יצא לאור בשנת 2004 בקהיר, ייחודיותו של הרומן הוא בתיעוד של חיי הפלסטינים בתקופת המצור של צה"ל על המוקטעה לאחר הכיבוש מחדש של השטחים באביב 2000. המשבר של החברה הפלסטינית בעת מבצע חומת מגן, האדישות, ההרס של העיר שכם הם במרכז הרומן.
הסופרת שוב מבליטה הביקורת שלה על החברה הפלסטינית שאינה שונה בהרבה מבחינת השלטון הגברי הפטריכאלית מחברות ערביות אחרות.
החברה הפלסטינית חברה של ססמאות שמוכנה לדבר הרבה על ערכים פוסטמודרניזם, אבל בעת הפרקטיקה והמעשה שוכחת אותם.
הגברים בסיפור הם מפוקפקים באישיותם: האח הבכור מג`יד רודף פרסום, עד כדי כך שהיה מוכן לוותר על ערכים שהתבררו רק כססמאות ריקות.
אחמד, אחיו הצעיר, הוא בחור רגיש שברירי ומגמגם, חסר כל השכלה שאת תודעתו הפוליטית רוכש בכלא הישראלי.
לעומת זאת ברומן הזה נראה כי חל שיפור במצב האישה אף שהיא עדיין נתונה בכבלי היחסים הפטריארכליים, הנשים הן מאוזנות ובוגרות יותר במחשבותיהן ובאישיותן, האם מצליחה להגשים את עצמה במישור החברתי - לאומי, ובד בבד לשמש אם ולייצג אישה יחסית משוחררת.
היא אינה מתנערת ממחויבויותיה כלפי ילדיה, ואף מאמצת לחיקה את הלוחמים כולם ורואה בהם את ילדיה, דווקא רתימת האימהות למאבק הלאומי מביאה לשחרור המיוחל במישור האישי.
סחר ח'ליפה שילבה ברומן דמויות נוספות שפועלות למען השלום: רייצ`ל שהיא פעילת שלום מאירופה, ולורה הישראלית, המתנגדות לכיבוש ומצטרפות כל אחד בדרכה למאבק הפלסטיני נגד הכיבוש ולמען החירות.
"שורשים" שונה משאר הסיפורים שכתבה הסופרת סחר ח'ליפה כאן היא החליטה לחזור ולשים את הדגש על הסיבות והגורמים למאבק בין יהודים וערבי פלסטין שגרמו לאובדנה של פלסטין ופיזורו של העם הפלסטיני.
אף על פי שהיא לא התיימרה לכתוב היסטוריה, היא הסתמכה על עדויות היסטוריות בכתיבת הרומן, המתועדות בתמונות ובזיכרונות של אנשים שחיו באותה תקופה.
יצא בהוצאת דאר אלאדב בביירות, בשנת 2009.
הרומן הראשון - حبي الاول
"הרומן הראשון", שפורסם ב-2010 בהוצאת דאר אלאדב, הוא סיפור על אהבה לוהטת שמנסה לשרוד בתקופת הנכבה ואובדן פלסטין.
סחרור עברייני הוא מודל פנומנולוגי בקרימינולוגיה המתאר התפתחות התנהגות הנחשבת עבריינית.
המודל מתייחס לאותן התנהגויות שמתחילות כקטנות, תמימות, ללא כוונה זדונית או עבריינית ואז התנהגות גוררת התנהגות, מצב גורר מצב, תגובה מולידה תגובת נגד, ועוד אחת, ונוצר תהליך של סחיפה, החרפה, הסלמה וסחרור התנהגותי בכיוון העברייני ועד להתפתחות של עבריינות כרונית.
ברוב ההתנהגויות הפליליות ואולי כמעט בכולן, אפשר למצוא יסודות של סחרור כמו שהוצגו כאן.
מודל הסחרור העברייני פותח בארץ, במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, על יד נתי רונאל וצוות המחקר שלו.
הרעיון של הסחרור העברייני הוצג לראשונה בכנס שנערך באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2005 ונושאו היה: "אכיפת חוק הולמת".
מתוך ניתוח פנומנולוגי של ההתנהגות העבריינית, ועל בסיס אינספור מחקרים בקרימינולוגיה, כמו גם מפגשים אישיים עם אנשים שהציגו מגוון של התנהגויות עברייניות, אלימות או התמכרותיות במגוון נסיבות, וכאלו שהיו קורבנות להתנהגויות כאלו, צמח מודל מאחד שנוגע במהות משותפת למרבית ההתנהגויות הללו.
המודל הפנומנולוגי של הסחרור העברייני מאפשר לנתח מצבים והתנהגויות בחברה ולראות האם מתקיים בהם תהליך של סחרור עברייני ומכאן גם להציע כיצד לעצור את הסחרור הזה.
כך לדוגמה נדרשת פעולת עצירה שונה לסחרור אקוטי מול כרוני, סחרור של יחיד מול קבוצתי ועוד.
הסחרור העברייני הוא מודל שבא לאחד בין תאוריות שונות ומגוון שיטות להסבר ההתנהגות העבריינית.
על אף שלהתנהגות העבריינית, על מגוון מופעיה, יש סיבות רבות, ניתן להציג מהות משותפת לאותן התנהגויות שאנו מכנים עבריינות.
הדגש הפנומנולוגי של מודל הסחרור העברייני, להבדיל מתאוריות ומודלים סיבתיים, מאפשר לו לרדת למהות ההתנהגות העבריינית במגוון רחב של מופעים ולהציע תיאור ופירוש של המנגנון ההתנהגותי, הרגשי והמחשבתי הנלווה אליה.
מודל זה גם מצליח לתאר ולפרש עבריינות קבוצתית ואף עבריינות של מקום, שכונה או חברה, תוך הדגשה, כאמור, של המהות הפנומנולוגית המשותפת.
באופן דומה ניתן יהיה בהמשך ליצור מודל של סחרור התנהגותי כללי, שאינו בהקשר העברייני, שיצליח לאחד בין הסברים סיבתיים שונים ולעיתים סותרים.
הדגש הפנומנולוגי שמצביע על המשותף בין התנהגויות שנובעות מגורמים ומניעים שונים, מצביע גם על אפשרויות לעצור את ההתנהגויות הללו, ובכך כוחו היישומי של מודל הסחרור העברייני - הוא מצביע על עוצמת ההתערבות הנדרשת ואופייה.
הסחרור העברייני מתייחס לתהליך פתאומי או הדרגתי, רגעי או מתמשך, שבו דבר גורר דבר ונוצרת התנהגות קיצונית בהרבה מהמתוכנן או המשוער, התנהגות שנחשבת עבריינית או סוטה.
הסחרור אינו מוגבל רק להתנהגות והוא יכול להתחיל במחשבה או ברגש.
סחרור עברייני ניתן להבין על ידי דוגמה נפוצה ומוכרת והיא שמירת דיאטה.
מסיבה זו או אחרת אדם מחליט לאמץ לעצמו דיאטה מסוימת ומצליח בכך.
באופן טבעי, קורה לעיתים שהאדם הזה עומד מול מאכל מפתה מאוד, אך אסור על פי הדיאטה.
ואז מתחיל המשא והמתן הפנימי: קול המצפון והציווי של הדיאטה מול "הקול המפתה" של המאכל האהוב, ש"מציע את עצמו" לאדם החושק בו.
ככל שנמשך תהליך הדיון הפנימי גם מופיעים לפני ההכרה תירוצים חזקים ומשכנעים כמו "רק אטעם", "רק פעם אחת", "זה לא כל כך מזיק", "זו הזדמנות יחידה" ועוד.
בשלב מסוים שומר הדיאטה כמו נשבר ונוטל חתיכה מהמזון.
במקרים רבים הוא בהחלט מתכוון להסתפק בזה, ולהמשיך הלאה, ולעיתים אף מצליח לרגע, אלא שבמקרים רבים הוא מוצא עצמו שוב נוטל מ"הפרי האסור", וחוזר חלילה; ומה שהתחיל כטעימה קטנה בלבד הפך לזלילה לא-מתוכננת ובלתי-נשלטת.
במקום שבירת דיאטה אפשר לחשוב על דוגמאות אחרות, מהן לגיטימיות ואינן פליליות אך פוגעות ביחיד עצמו, כמו חזרה לעישון סיגריות; מהן עדיין לא פליליות אך כבר פוגעות באחר כגון כעס ומריבות במערכת זוגית או חברית; ומהן לא לגיטימיות, פליליות ויכולות לפגוע באחר כמו אלימות, גנבה, שוד, אונס ועוד.
עוצמת הסחרור, המבטאת את עוצמת העבריינות והסטייה, יכולה להיות מוערכת על פי תדירות ההופעה של אפיזודות אקוטיות של סחרור, עוצמתן וגם רפרטואר ההתנהגויות האופייניות לאדם הנמצא תחת הסחרור.
בכל אלו ואחרות יכול להתקיים תהליך דומה של סחרור, בעל מאפיינים פנומנולוגיים זהים.
מאפיינים דומים של סחרור יכולים להתבטא גם בהיעדר של התנהגות שדווקא נדרשת במצב מסוים, לדוגמה, הזנחה של ילדים על ידי הוריהם או לחלופין רשלנות מתוך השתמטות מביצוע מטלות בעבודה.
הסחרור העברייני כפי שתואר עד כה מתאר התפרצות שמתבטאת בהתנהגות עבריינית, סוטה או פוגעת.
לעיתים זו התפרצות חד פעמית אצל האדם, ולעיתים ישנן התפרצויות שחוזרות לעיתים רחוקות יחסית ולרוב באופן דומה.
זהו הסחרור העברייני האקוּטי, שבו מדובר באפיזודה בודדת או באפיזודות אחדות שמנותקות זו מזו.
אך כשישנו כיוון מתפתח של התפרצויות אז המצב מוגדר כסחרור עברייני כרוני.
סחרור עברייני כרוני מבטא את השקיעה של האדם בתוך קריירה פלילית, כמו גם את היסחפותו להתנהגויות חוזרות ונשנות של עבריינות או פגיעה.
לדוגמה, במחקר על מהמרים כפייתיים מתואר תהליך אופייני של סחרור כרוני, שבו שקעו המהמרים לתוך עולם ההימורים שהשתלט על הווייתם וחייהם יותר ויותר, גבה מחיר גדל וככל שהתהליך נמשך קטנה יכולתם לעזוב.
לרוב הסחרור העברייני הכרוני אצל היחיד מורכב מאפיזודות של סחרור אקוטי שתדירותן עולה, מגוון ההתנהגויות שהן מכסות גדל (לדוגמה, אצל￼￼ חלק מהמהמרים נוספו הונאה וגם שימוש בסמים) וגם עוצמתן מתחזקת עם הזמן.
כאן חייבים להדגיש שישנם גם רגעים ואף תקופות שבהם האדם אינו עסוק בפעילות עבריינית או סוטה, אלא מתנהג באופן נורמטיבי ככל אדם, ורגעים ותקופות אלו יכולים להטעות את המתבונן מהצד.
סחרור עברייני אקוטי או כרוני מתקיים גם בקרב קבוצות ומופעו הכרוני אפילו בשכונות שלמות, בארגונים, בחברה או אפילו בתרבות כולה.
לדוגמה, מחקרים על אונס קבוצתי מראים שיש תהליך של חיזוק הדדי עד כדי סחרור קבוצתי אקוטי בקרב העבריינים, שבסופו הם מבצעים את הפשע החמור.
לעיתים קרובות האונס מתבצע תוך כדי ביצוע עבירה אחרת — שוד, לדוגמה — וכמאמר בן עזאי במסכת אבות "עבירה גוררת עבירה", והשוד המתוכנן הופך גם לאונס קבוצתי בלתי מתוכנן.
בתהליך כזה של סחרור קבוצתי אקוטי הקבוצה פועלת כשלם הגדול מסך חלקיה, כך שגם אם חבריה לא היו מבצעים את האונס לבדם, התקבצותם יחדיו בסחרור קבוצתי מביאה להחרפה￼￼￼￼ קיצונית.
מחקרים על חברי כנופיות נוער, המבטאים מצב של סחרור קבוצתי כרוני, מאששים גם כן טענה זו, שכן נמצא שסך העבריינות של החברים גדל עם הצטרפותם לכנופיה.
בדומה, במחקר על הידרדרות שכונות מגורים נמצא תהליך סחרור עברייני כרוני של שכונה שלמה, עד למצב שבו העלייה בעבריינות בשכונה רבה יותר מאשר ההידרדרות במאפיינים אחרים של השכונה.
את תהליך הסחרור העברייני הכרוני של תרבות ומדינה ראינו לדאבוננו בגרמניה הנאצית, כאשר אומה שלמה כמעט סיגלה לעצמה חשיבה, רגש והתנהגות של שנאה פושעת.
גם כאן השלם גדול יותר מחלקיו וסך השנאה הפושעת של התרבות גדול יותר משהיו מראים החברים הבודדים בה.
סחרור עברייני יכול להימשך עד למשבר גדול, או שהסחרור דועך לאחר שעבר שיא מסוים, או שהתערבות חיצונית עוצרת את הסחרור.
כאשר הסחרור מתפתח לקראת שיא, ההתערבות שנדרשת כדי להפסיקו אמורה להיות, בחוויה של האדם המסוחרר, כוח שגדול יותר מהסחרור.
מערכת אכיפת החוק מציעה כוח כזה, כוח שנחווה כשלילי ושכיוונו מנוגד לסחרור.
גם מערכות חברתיות אחרות מציעות כוחות דומים.
נקודת התורפה של כוחות אלו היא שהשפעתם לרוב קצרת טווח, מכוונת לסחרור האקוטי בלבד, והם אינם יכולים ליצור שינוי בר-קיימא אצל היחיד.
נדרש משהו אחר, משלים, בעל יכולת השפעה מעמיקה שנוגעת בסחרור הכרוני, ואליו מכוונת הקרימינולוגיה החיובית.
מודל הסחרור העברייני, המציג מצב סחרור ככזה שבו יכולת השליטה והבחירה מצטמצמת, אינו מתכוון להסיר את האחריות מהאדם הפועל, אלא לתאר את החוויה הפנומנולוגית בעת הסחרור עצמו.
האדם הפועל חווה צמצום של יכולתו, כפי שמתברר לו לעיתים רק לאחר סיום הסחרור.
מכיוון שכך, יכולתו לסיים את הסחרור בכוחות עצמו קטנה.
סחר בפרוות באמריקה הצפונית היה תעשייה ופעילויות הקשורות לרכש, סחר, חילופין ומכירה של פרוות בעלי חיים ביבשת אמריקה הצפונית.
הילידים של קנדה (האומות הראשונות והאינואיטים) והאינדיאנים בארצות הברית מהאזורים השונים סחרו בפרוות ביניהם בתקופה הפרה-קולומביאנית, אבל היקף הסחר גבר כשהגיעו האירופאים לאמריקה הצפונית והם הרחיבו אותו לאירופה.
הצרפתים החלו לסחור במאה ה-16, האנגלים הקימו תחנות סחר במפרץ הדסון בקנדה של ימינו במאה ה-17, וההולנדים החלו לסחור בפרוות באותה תקופה בהולנד החדשה.
הסחר בפרוות באמריקה הצפונית במאה ה-19, התקופה שבה הגיעה התעשייה לשיא חשיבותה הכלכלית, כלל פיתוח של רשתות מסחר נרחבות והקמת חברות סחר גדולות.
הסחר בפרוות הפך לאחת ההשקעות הכלכליות העיקריות באמריקה הצפונית, והוא גרם, בזמנים שונים, לתחרות בין צרפתים, בריטים, הולנדים, ספרדים ורוסים.
למעשה, בהיסטוריה המוקדמת של ארצות הברית נחשבו הפקת רווחים מסחר זה, וסילוק אחיזת החנק של הבריטים מעליו, כמטרה כלכלית ראשונה במעלה.
חברות שבטיות של אינדיאנים לרוחב היבשת נעשו תלויות בסחר בפרוות כמקור העיקרי בהכנסתם.
עם זאת, השינויים באופנה באירופה באמצע המאה ה-19 גרמו להתמוטטות מחירי הפרוות.
חברות דוגמת חברת הפרוות האמריקנית (American Fur Company) ואחרות פשטו את הרגל.
קהילות של ילידים שקעו בעוני שנמשך שנים ארוכות ועקב כך איבדו את מרבית ההשפעה הפוליטית שהייתה להם קודם.
הילידים של קנדה (האומות הראשונות והאינואיטים) והאינדיאנים בארצות הברית מהאזורים השונים סחרו בפרוות ביניהם בתקופה הפרה-קולומביאנית אף על פי שלא הייתה תשתית מסחר בדמות תחנות מסחר.
המסחר בפרוות בין הילידים התנהל במשך זמן רב כשהוא מתבסס על רשת של נהרות ודרכים וכשהגיע האדם הלבן הוא שולב ברשת מסחר זו.
מגלה הארצות הצרפתי ז'אק קרטייה ביצע בשלושת מסעותיו לתוך מפרץ סנט לורנס בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-16 כמה מעסקות סחר הפרוות הראשונות בין אירופאים לילידים מהאומות הראשונות.
קרטייה יזם סחר בפרוות הן במפרץ סנט לורנס והן לאורך הנהר סנט לורנס.
הוא התמקד בסחר בפרוות שנועדו לשמש כקישוט או לעטר את שולי הבגד.
הוא החמיץ את הפרווה שעתידה להיות הכוח המניע של הסחר בפרוות בצפון, פרוות הבונה הקנדי, שעתידה להיות אופנתית באירופה.
הסחר האירופאי המוקדם בפרוות בונים קשור לתעשיית דיג השיבוט האטלנטי (Gadus morhua) שהתפשטה אל האזור הימי העשיר בדגה ממזרח לאי ניופאונדלנד המכונה גרנד בנקס (Grand Banks) במאה ה-16. שיטות השימור החדשות (יבוש והמלחה) של הדגים אפשרו לדייגים, בעיקר בסקים, לדוג בסמוך לחוף האי ניופאונדלנד ולשנע את הדגים בחזרה לאירופה למכירה.
ייבוש הדגים הניב רווחים גדולים, שהצדיקו את העלות הכלכלית ואת הזמן הארוך של המסעות לרוחב האוקיינוס האטלנטי.
הדייגים חיפשו נמלים מתאימים שבהם שפע עצים על מנת לייבש כמויות גדולות של שיבוטים.
כך התרחשו המפגשים הראשונים עם הילידים המקומיים, שאיתם החלו הדייגים לסחור בקנה מידה קטן.
תמורת חפצי מתכת קיבלו הדייגים גלימות של בונים שנתפרו ביחד, שנצבעו על ידי הילידים.
הם השתמשו בגלימות על מנת לשמור על חום גופם במסע הארוך והקר לרוחב האוקיינוס האטלנטי.
במחצית השנייה של המאה ה-16 החלו יצרני כובעים אירופאים להעריך גלימות אלו, שכונו על ידי הצרפתים castor gras ("שומן בונה"), כאשר הפכו את הפרוות ללבד של פרווה.
התגלית של שלפרוות בונה יש איכויות מעולות לשמש כלבד, בנוסף לפופולריות הגדלה של אופנת כובעי בונה, הפכו סחר מקרי של דייגים במאה ה-16 לסחר גדל בטריטוריות של צרפת ובריטניה באמריקה הצפונית במאה שבאה אחר-כך.
האירוע המסמן את המעבר מסחר מזדמן לאורך החוף לסחר פרוות קבוע בפנים הארץ היה ייסודו של היישוב קוויבק על נהר הסנט לורנס ב-1608 על ידי סמואל דה שמפלן.
יישוב זה סימן את התחלת התנועה מערבה של הסוחרים הצרפתיים מהיישוב הקבוע טדוסק (Tadoussac) שבשפך הנהר סאגניי (Saguenay) במפרץ סנט לורנס, במעלה הנהר סנט לורנס לתוך "הארץ העליונה" (pays d'en haut) שסביב הימות הגדולות.
האירועים שהתרחשו בעקבות כך במחצית הראשונה של המאה ה-17 היו צעדים אסטרטגיים הן מצד הצרפתים והן מצד הילידים מהאומות הראשונות במטרה לקדם את השאיפות הכלכליות והגאופוליטיות שלהם.
את ההתפשטות מערבה הוביל סמואל דה שמפלן תוך ריכוז המאמץ הצרפתי.
כיוון שלילידים היה תפקיד ראשי באספקת פרוות למסחר יצר שמפלן במהרה בריתות עם האלגונקין (Algonquin), האינו (Innu - שכנו באזור סביב טדוסק), והברית החשובה ביותר עם בני עם ההורון (Huron או גם Wyandot) שבמערב.
האחרונים, קבוצה אתנית דוברת שפה אירוקוית, שימשו כמתווכים בין הצרפתים על הסנט לורנס והעמים ב"ארץ העליונה".
שמפלן סייע לקבוצות הצפוניות במאבקם הצבאי כנגד הקונפדרציה של האירוקוי מדרום.
הוא אבטח את הנתיב של נהר האוטווה למפרץ ג'ורג'יאן (Georgian Bay), והרחיב בצורה ניכרת את הסחר.
שמפלן גם שלח גברים צרפתים צעירים לחיות ולעבוד בין הילידים, הבולט בהם היה אטייאן ברולה (Étienne Brûlé), לחקור את הארץ, השפה, והמנהגים, כמו גם לקדם סחר.
שמפלן שינה את שיטות המסחר בפרוות, והקים את הארגון הראשון הבלתי רשמי בתחום ב-1613 בתגובה להפסדים מצטברים בשל תחרות.
הארגון הפך מאוחר יותר לרשמי עם קבלת אמנה מלכותית, והוביל להקמת סדרה של מונופולים בתקופת צרפת החדשה.
המונופול הידוע ביותר היה חברה של מאה שותפים (Compagnie des Cent-Associés, רשמית Compagnie de la Nouvelle France – "החברה של צרפת החדשה"), כשמדי פעם קיבלו המתיישבים הצרפתים זיכיונות בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-17, שאפשרו להם סחר מוגבל.
בעוד שהמונופולים שלטו במסחר, הם היו מחויבים על פי אמנת ההקמה שלהם לתשלום שנתי קבוע לממשלה, לממן הוצאות הצבא, וציפיות שהם יעודדו התיישבות בצרפת החדשה המיושבת בדלילות.
העושר הגדול שהיה גלום בסחר בפרוות גרם למונופול קשיים ביישום אכיפה.
סוחרים עצמאיים נטולי רישיון, הידועים כמבריחי היערות (coureurs des bois), החלו לעשות עסקים פרטיים בשלהי המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. עם הזמן, הצטרפו רבים מבני המטיס (Métis) למסחר העצמאי.
הם היו צאצאים של ציידי פרוות צרפתיים ונשים ילידות.
השימוש הגובר בכסף, כמו גם החשיבות של קשרים אישיים וניסיון בסחר בפרוות, העניק יתרון לסוחרים העצמאיים מול המונופולים הביורוקרטיים.
המושבות האנגליות החדשות שהוקמו מדרום הצטרפו במהרה לסחר הרווחי, כשהם פושטים על עמק הנהר סנט לורנס וכובשים ושולטים בקוויבק מ-1629 עד 1632.
במקביל לעושר שהעניק הסחר בפרוות לקבוצה קטנה נבחרת של סוחרים צרפתיים ולשלטון הצרפתי, הוא גם גרם לשינויים עמוקים בחברות השבטיות שחיו לאורך הסנט לורנס.
סחורות אירופאיות, כדוגמת ראשי גרזן וסכינים מברזל, סירי פליז, בדים וכלי ירייה הוחלפו תמורת פרוות בונים ופרוות אחרות.
המנהג הנפוץ של סחר בפרווה תמורת רום וויסקי הובילו לבעיות הקשורות בשכרות ואלכוהוליזם.
השמדת האוכלוסיות של הבונה הקנדי לאורך נהר הסנט לורנס עקב כך הגדילה את התחרות העזה בין האירקווי להורון לגישה לאדמות העשירות בבונים של השילד הקנדי.
התחרות על שדות הציד הייתה ככל הנראה הסיבה להשמדה קודמת של אומת האירוקוואנים של הסנט לורנס בעמק בשלהי המאה ה-16, ככל הנראה בידי שבט המוהוק, ששכן קרוב אליהם, היה חזק יותר מההורון, ויצא הנשכר הגדול ביותר משליטה על חלק זה של העמק.
הגישה של האירוקוי לכלי נשק שרכשו מסוחרים הולנדים ומאוחר יותר מסוחרים אנגלים לאורך נהר ההדסון הגדילו את כמות האבדות במלחמות.
שפיכות דמים מוגברת זו, שטרם נראתה במלחמות של האירקווי, הגבירה את הנוהג של מלחמת האבל.
האירקווי פשטו על שבטים שכנים כדי לקחת אסירים שאומצו אחר-כך טקסית והחליפו אירקווי שמתו.
משום כך הייתה הסלמה במעגל האלימות והמלחמה.
גורם קטלני יותר היו מחלות מידבקות שהצרפתים הביאו שקטלו ילידים רבים שלא היו מחוסנים מהן וחיסלו קהילות.
השילוב בין מלחמות למגפות הוביל להשמדה כמעט מוחלטת של ההורון סביב 1650.
התקופה מבערך 1660 ועד 1763 התאפיינה ביריבות עזה שהלכה וגדלה בין צרפת לבריטניה הגדולה, כאשר כל אחת מהמעצמות האירופאיות נאבקה להרחיב את השטחים בשליטתה שבהם התנהל הסחר בפרוות.
שתי המעצמות האימפריאליות ובני בריתם הילידים התמודדו בסדרת עימותים שהגיעה לשיאה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, חלק ממלחמת שבע השנים באירופה.
מסעם של הסוחרים פייר-אספרי רדיסון (Pierre-Esprit Radisson; 1710-1636) ומדר שואר דה גרוסיליאר (Médard Chouart des Groseilliers; 1696-1618) בשנים 1660-1659 לשטחים צפונית ומערבית לימת סופיריור פתחו סמלית תקופה חדשה של התפשטות.
מסע הסחר שלהם הוכח כרווחי מאוד בפרוות.
חשוב יותר, הם למדו על קיומו של אגם קפוא מצפון שאפשר גישה קלה לפנים הארץ העשיר בפרוות.
כאשר חזרו לצרפת החדשה החרימו פקידי הממשל הצרפתים את הפרוות של מבריחי יערות (coureurs des bois) חסרי רישיון אלו.
רדיסון וגרוסיליאר הגיעו לבוסטון ואז ללונדון במטרה לארגן מימון ושתי ספינות לחקור את מפרץ הדסון.
הצלחתם הובילה להענקת כתב זכויות מטעם אנגליה להקמת חברת מפרץ הדסון ב-1670, חברה שתהפוך לשחקן מרכזי בסחר בפרוות במהלך מאתיים השנים אחר-כך.
חקר הארצות של הצרפתים והתפשטותם מערבה המשיכו עם דמויות כדוגמת לה-סאל וז'אק מארקט שחקרו ותבעו בעלות בשם צרפת על הימות הגדולות כמו גם על עמקי הנהרות אוהיו ומיסיסיפי.
על מנת לחזק את תביעות טריטוריאליות אלו בנו הצרפתים סדרה של מבצרים קטנים החל בפורט פרונטנק (Fort Frontenac) על ימת אונטריו ב-1673. יחד עם בניית הספינה לה גריפון (Le Griffon) ב-1679, ספינת המפרש בגודל מלא ששטה בימות הגדולות, פתחו המבצרים את חלקם הצפוני של הימות הגדולות לשיט צרפתי.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-17 כפו מלחמות אירוקוי תמורות דמוגרפיות גדולות כאשר השבטים השכנים לאירוקוי ממערב נסו בשל האלימות.
הם חיפשו מפלט מערבית וצפונית לימת מישיגן.
שבטים נוספים שמעו על הסחורות של האירופאים והפכו למתווכים במסחר, בייחוד בני האוטווה.
ההשפעה התחרותית של חברת מפרץ הדסון החדשה הורגשה כבר ב-1671, בהקטנת הרווחים לצרפתים ובצמצום תפקידם של המתווכים הילידים.
תחרות חדשה זו עוררה התפשטות צרפתית לצפון-מערב על מנת להשיב אליהם לקוחות ילידים.
עקב כך חלה התפשטות מתמשכת צפונה ומערבה מימת סופיריור.
הצרפתים השתמשו במשא ומתן דיפלומטי עם הילידים על מנת להשיב אליהם את המסחר ובמדיניות צבאית תוקפנית על מנת לחסל זמנית את התחרות מצד חברת מפרץ הדסון.
במקביל הלכה והתחזקה הנוכחות האנגלית בניו אינגלנד.
בו בזמן היו הצרפתים עסוקים במאבק במבריחי היערות ובבני בריתם האינדיאנים במטרה למנוע הברחת פרוות לאנגלים שהציעו מחירים גבוהים יותר וסחורות באיכות גבוהה יותר ממה שהצרפתים היו יכולים להציע.
ההתיישבות של הפליטים הילידים ממלחמות האירוקוי במערב וצפון הימות הגדולות יחד עם ירידת כוחם של המתווכים מבני האוטווה יצרו שווקים גדולים חדשים עבור הסוחרים הצרפתים.
מלחמות האירוקוי שפרצו שוב בשנות השמונים של המאה ה-17 עוררו מחדש את הסחר בפרוות כאשר בני בריתם של הצרפתים רכשו כלי נשק.
השווקים החדשים המרוחקים והתחרות העזה מצד האנגלים החניקה סחר ישיר בין צפון מערב למונטריאול.
המערכת הישנה של מתווכים ילידים ו"מבריחי היערות" המגיעים לירידי סחר במונטריאול או המוכרים באופן בלתי חוקי לשווקים של האנגלים התחלפה ברשת מסחר עתירת עובדים שהלכה והסתעפה.
צרפתים קנדים שפעלו ברישיון המכונים וויאז'ר (voyageurs), פעלו מטעם הסוחרים במונטריאול והשתמשו בנתיבי המים על מנת להגיע לפינות הרחוקות ביותר של צפון המערב בסירות קאנו עמוסות בסחורות.
מיזמים מסוכנים אלו דרשו השקעה התחלתית גדולה, והרווחים ממנה הגיעו אחרי זמן רב.
הרווחים הראשונים ממכירת הפרוות באירופה הגיעו ארבע שנים או יותר מההשקעה הראשונית.
עובדות כלכליות אלו ריכזו את הסחר בפרוות בידיהם של מספר מצומצם של סוחרים ממונטריאול שלהם היה ההון הנדרש.
מגמה זו התרחבה במאה ה-18 והגיעה לשיאה עם הקמת חברות סחר הפרוות הגדולות של המאה ה-19.
התגובה של הילידים לתחרות בין הצרפתים לאנגלים – ניצול יתר והתמעטות הבונים
השפעת התחרות בין האנגלים לצרפתים על אוכלוסיות הבונים הייתה הרסנית.
מצבם של הבונים השתנה דרמטית כשהם הפכו ממקור למזון ולבוש עבור הילידים לסחורה חיונית בסחר החליפין עם האירופאים.
הצרפתים חיפשו כל הזמן פרוות זולות יותר וניסו להיפטר מהמתווכים הילידים, מה שהוביל אותם לחקור את פנים הארץ כל הדרך עד אגם ויניפג והמישורים הגדולים.
אף שיש היסטוריונים החולקים על הטענות שהתחרות הייתה הסיבה הראשית לניצול היתר של אוכלוסיות הבונים, השתמשו אחרים בניתוחים אמפיריים על מנת להדגיש את השינוי בתמריצים הכלכליים של הילידים ואת תפקידם של האירופאים בכך.
בספרו "סחר הפרוות בקנדה" (The Fur Trade in Canada) טען הרולד איניס שאוכלוסיות הבונים קטנו בצורה דרסטית עוד בטרם החלה היריבות במאה ה-18, ושמספר הולך וגדל של בונים ניצודו באזורים המרוחקים במערב בטרם החלה תחרות משמעותית בין האנגלים לצרפתים.
עם זאת, יש הסכמה נרחבת בנושא בספרות האתנוהיסטורית שהילידים הם שכילו את המשאב.
קלווין מרטין (Calvin Martin) סובר שחל שינוי בערכים של הילידים ונוצר נתק ביחסים בין האדם לחיה שגרם להם להאיץ בצורה דרסטית את ניצול העתודות.
מבנה חברות הפרוות האנגלית והצרפתית היה שונות מאוד.
לחברת מפרץ הדסון האנגלית היה טכנית מונופול על הסחר בפרוות בונים באגן הניקוז של מפרץ הדסון בעוד של-Compagnie d'Occident ("חברת המערב") הצרפתית היה מונופול על הסחר בפרוות בונים דרומית משם.
האנגלים ארגנו את הסחר שלהם בצורה היררכית קשיחה, בעוד שהצרפתים חילקו רישיונות לחכור את השימוש בתחנות שהקימו.
משמעות שיטה זו הייתה שהצרפתים תמרצו את הרחבת המסחר, ואכן סוחרים צרפתים הסתננו למרבית אזור הימות הגדולות.
הצרפתים הקימו תחנות על חופי אגם ויניפג, אגם הערבות (Lac des Praires) ואגם ניפיגון שהציגו איום רציני על משלוח הפרוות לתחנת יורק (York Factory), המטה של חברת מפרץ הדסון.
החדירה ההולכת ומתרחבת בסמוך לנמלים האנגלים העמידה בפני הילידים את האפשרות למכור את סחורתם ביותר ממקום אחד.
התחרות בין האנגלים לצרפתים הלכה וגברה בתחילת המאה ה-18, אבל עדיין מרבית הפרוות ניצודו בידי הילידים שפעלו כמתווכים.
התגובה לתחרות הגוברת הובילה לציד פרוע של בונים מעבר ליכולתם להתרבות.
מידע משלוש תחנות המסחר של חברת מפרץ הדסון הראה מגמה זאת.
הסימולציה של אוכלוסיות הבונים סביב תחנות המסחר נעשה תוך התחשבות בכמות הבונים שפרוותם הגיעה לכל תחנת מסחר, עדות ביולוגית על הדינמיקה של אוכלוסיות בונים והערכות בנות זמננו של צפיפות מספר הבונים.
אף שהדעה שהתחרות הגוברת בין האנגלים לצרפתים הובילה לניצול יתר של אוכלוסיות הבונים על ידי הילידים שנויה במחלוקת, מרבית ההיסטוריונים מאמינים כי הילידים שיחקו תפקיד ראשי בהקטנה הדרסטית של מספר הבונים בטבע.
עם זאת, טרם נערך דיון ביקורתי על גורמים אחרים כדוגמת הדינמיקה של אוכלוסיות הבונים, מספר הבונים שניצודו, אופי זכויות הרכוש, מחירים, תפקידם של האנגלים והצרפתים בנושא.
ההשפעה העיקרית של התחרות הצרפתית הגוברת הייתה שהאנגלים העלו את המחירים שהיו מוכנים לשלם לילידים תמורת פרוות.
התוצאה הייתה תמריץ נוסף לילידים להגביר את הציד.
מחירים גבוהים מובילים לפער בין הביקוש להיצע ולנקודת שווי משקל גבוהה יותר במונחי היצע.
מידע מתחנות המסחר הראה שההיצע של פרוות בונים מהילידים היה תלוי מחיר ועקב כך הסוחרים הגיבו בכמות גדולה יותר של פרוות ככל שהמחיר עלה.
כמות הפרוות גדלה גם משום שלאף שבט לא היה מונופול מוחלט בסמוך לכל תחנת מסחר ומרביתם התחרו זה בזה על מנת להשיג את התועלת המרבית מנוכחותם של האנגלים והצרפתים.
בנוסף לכך, הטרגדיה של נחלת הכלל הייתה בולטת במקרה זה.
גישה חופשית למשאבים הובילה לחוסר תמריץ לשמור על אוכלוסיות הבונים, ושחקנים המנסים לשמר מפסידים בהשוואה לאחרים כשהמטרה היא להשיג את הרווח המקסימלי.
משום כך נראה כאילו השבטים של האומות הראשונים הראו חוסר עניין בקיימות של המסחר בפרוות.
הבעיה של ניצול היתר הוחמרה בשל המאמצים של הצרפתים לסלק את המתווכים כדוגמת בני ההורון שהתמרמרו יותר ויותר בשל השפעתם.
כל הגורמים הללו תרמו לתבנית מסחר בפרוות שאינה בת קיימא שדלדלה את אוכלוסיות הבונים במהירות רבה.
מחקר אמפירי שנעשה על ידי אן קרלוס ופרנק לואיס הראה שמלבד ההתאמה לרמה הנמוכה של אוכלוסייה יציבה, ירידות נוספות נגרמו בשל ניצול-יתר בשתיים מתוך שלוש תחנות מסחר אנגליות (אולבני ויורק).
המידע מתחנת המסחר השלישית מעניין מאוד בכך שהתחנה, שלא עמדה באיום של תחרות מצד הצרפתים הייתה לכן מוגנת מסוג ניצול היתר של אוכלוסיות בונים כפי שהתרחש בתחנות האחרות.
בפורט צ'רצ'יל (Fort Churchill) הייתה התאמה בין גודל אוכלוסיות בונים לרמה המקסימלית שהייתה בת קיימא.
המידע מצ'רצ'יל מחזק את הטענה שניצול היתר של אוכלוסיות בונים נגרם מהתחרות בין האנגלים לצרפתים.
סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19
לקראת סוף המאה ה-18 היו ארבע תחנות סחר הפרוות העיקריות של הבריטים פורט ניאגרה במדינת ניו יורק של ימינו, פורט דטרויט ופורט מיצ'ילימקינק (Fort Michilimackinac) במישיגן שח ימינו וגרנד פורטג' (Grand Portage) במינסוטה, כולם שכנו באזור הימות הגדולות.
המהפכה האמריקאית וקביעת הגבולות הלאומיים בעטיה אלצו את הבריטים להעתיק את מרכזי המסחר שלהם צפונה ארצות הברית שזה עתה קמה החלה ניסיונות להפיק תועלת מהסחר בפרוות, תחילה בהצלחה מסוימת.
עם זאת, בהגיע שנות ה-30 של המאה ה-19 חלה הידרדרות תלולה בסחר בפרוות.
הפרוות חדלו להיות המיזם הרווחי כפי שהיו בעבר.
ציד חיות פרווה וסחר בפרווה באמריקה הצפונית הוא חלק מתעשיית הפרוות העולמית המגלגלת 15 מיליארד דולרים בשנה, שבה פרוות של חיות בר מהוות רק 15% מסך כל הפרוות הנמכרות.
המשבר הכלכלי שהחל בשנת 2008 פגע קשה בתעשיית הפרוות ובציידים בשל ירידת מחירים דרסטית הודות לירידה במכירות של מעילי פרווה וכובעי פרווה.
ירידה זו במחירי הפרוות משקפת מגמות של משברים כלכליים קודמים.
ב-2013 הוקמה קבוצת התקשורת של תעשיית הפרוות באמריקה הצפונית (North American Fur Industry Communications בראשי תיבות NAFIC) כתוכנית חינוך ציבורית משותפת עבור תעשיית הפרוות בקנדה ובארצות הברית.
הארגון מפיץ מידע באינטרנט בשם "האמת על פרוות" ("Truth About Fur").
סחר בשנהב הוא סחר הנעשה בשנהב המיוצר מחטים או ניבים של בעלי חיים רבים כדוגמת: היפופוטם, ניבתן, חדשן, ממותה, ובמיוחד פיל; לעיתים קרובות סחר זה הוא לא חוקי.
השנהב נסחר במשך מאות שנים על ידי אנשים בגרינלנד, אפריקה, אלסקה וסיביר.
במהלך המאות האחרונות, הביקוש הרב לשנהב הוביל לכך שבעלי חיים רבים החלו להיות בסכנת הכחדה וכתוצאה מכך הוטלו מגבלות ואיסורים על הסחר.
השנהב שימש בעבר כחומר גלם ליצור קלידי פסנתר, כדורי ביליארד, וקישוטים שבטיים בגלל צבעו הלבן והעדין לאחר עיבוד, אולם החל משנת 1970 השימוש בו לצורך קלידים ננטש, ותחת זאת יש לו שימוש רב לצורך מזכרות, ידיות של אקדחים ופגיונות, צעצועים, בובות, תכשיטים ושלל שימושים אחרים.
הסחר בשנהב הניבתן התרחש במשך מאות שנים באזורים גדולים של חצי הכדור הצפוני, כשנטלו בו חלק בעיקר הנורדים, הרוסים, הנורווגים, שבטי האינואיטים, והאסקימוסים של גרינלנד.
הילידים בקוטב הצפוני השתמשו בשנהב ליצירת קישוטים, כלים, צלצלים, וצעצועים לילדים.
עד 1897, מרבית השנהב מגרינלנד נרכש על ידי חברת הסחר המלכותית של גרינלנד הנתונה לשליטת דנמרק למכירה במדינות האירופאיות הצפוניות כמו איסלנד, שוודיה, פינלנד ונורווגיה.
במאה ה-19, האסקימוסים סחרו בשנהב דרך מצר ברינג עם הסינים בתמורת חרוזי זכוכית ומוצרי ברזל.
לדברי ממשלות ארצות הברית, לילידים באלסקה (כולל האינדיאנים והאסקימוסים) יש היתרים לצוד ניבתנים כל עוד יש ניצול מלא של חלקי גופם ולא של השנהב בלבד.
הילידים רשאים למכור את השנהב לקונים שאינם תושבי אלסקה כל עוד המכירה מדווחת לנציג שירות הדגים וחיות הבר בארצות הברית אשר מתייג את המכירה כסוג של מלאכת יד.
הילידים יכולים גם למכור שנהב שהם מוצאים בתוך 0.24 ק"מ מהחוף, בתנאי שהוא מתויג כחומר גלם לעבודות יד וכן עבר עיבוד כלשהו.
שנהב מאובן אינו כלול בחוק, וניתן למכור אותו מבלי לרושמו או לתייגו.
בעשורים האחרונים, מוסקבה היא הרכזת המסחרית של הסחר בשנהב הניבתן ודרכה הוא מופץ לשווקים הגדולים האחרים.
ילידי גרינלנד וסיביר היו סוחרים בינם לבין עצמם בשנהב של החדשן עוד בטרם שהיה להם כל מגע עם האירופאים.
לאחר מאות שנים מאז, המסחר בחטי החדשן חדר אט אט גם לשווקים הבינלאומיים.
ראשית הסחר נעוצה בשנת 1600 שאז ההולנדים מכרו לאינואיטים מוצרי מתכת - בדרך כלל עבור חטי החדשן, עורות, ופריטי טבע אחרים.
המסחר נמשך גם היום בין גרינלנד לבין מדינות אחרות, כשדנמרק היא היבואנית הגדולה ביותר של שנהב החדשן.
חטים של חדשן במצב טוב עשויים להגיע לשווי של 450 דולר למטר שנהב.
השימוש העיקרי בהם הוא לגילוף קישוטים ומזכרות.
בקנדה, ישנו איסור ייצוא על חטי החדשן ב-17 קהילות של נונאווט שהוטל על ידי הממשל הפדרלי הקנדי.
אגף הדיג הקנדי גם מונע לייבא את מוצרי החדשן למדינות מעבר לאוקיינוס דרך הבירה של נונאוט - איקאלואיט.
הסוחרים האינואיטים באזור זה קוראים תיגר על האיסור על ידי הגשת בקשות להיתר הסחר אצל בית המשפט הפדרלי.
ממשלת קנדה מצידה הצהירה כי אם היא לא תגביל את יצוא החטים, הקהילה הבינלאומית עשויה לאסור את היצוא לחלוטים באמצעות CITES.
בשאר מדינות קנדה עדיין מותר לסחור בחטי החדשן.
המקרה הראשון הידוע של סחר בשנהב ממותה במערב אירופה התרחש בשנת 1611, כאשר חתיכת שנהב, שנרכשה מידי הסמוידים בסיביר, הגיעה ללונדון.
לאחר 1582, כשרוסיה כבשה את סיביר, שנהב הממותה הפך למצרך נפוץ יותר בשל גילוי מאות שלדי ממותות.
תעשיית שנהב הממותה חוותה צמיחה משמעותית מאז המאה ה-18. במקרה אחד בשנת 1821, אדם אחד מצא 8,165 ק"ג של שנהב (כ-50 ממותות) באיי סיביר החדשים.
ההערכה היא כי 46,750 ממותות נמצאו במהלך 250 השנים הראשונות להפיכת סיביר לחלק מרוסיה.
בתחילת המאה ה-19, שנהב הממותה שימש כמקור משמעותי למוצרים כדוגמת קלידי פסנתר, תיבות נוי, מזכרות, ועוד.
הערכות מדברות על כ-10 מיליון ממותות שעדיין קבורות במרחבי סיביר.
שנהב הפילים יוצא מאפריקה ואסיה במשך מאות שנים, וישנם רשומות של סחר כבר מהמאה ה-14 לפנה"ס.
במהלך הקולוניאליזם של אפריקה, הסחר בשנהב תפס תפקיד חשוב, והוא היה מעובד לעיתים קרובות באמצעות עבדים לצורך קלידי פסנתר, כדורי ביליארד ודברים אחרים המבטאים עושר אקזוטי.
בספרו של ג'וזף קונרד - לב המאפליה הוא מתאר את הסחר בשנהב בין 1890 ל-1910 כאכזרי ופרוע הנובע מביקוש של האימפריאליסטים האירופאים שאחראים במידה רבה למצב הגרוע והמדכא בקונגו.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה יחד עם המיתון הכלכלי ביניהם ולאחריהם, הפכו את השנהב למצרך מותרות יקר, אך הסחר בו חזר לגדול ולשגשג בשנות 1970. יפן אשר שוחררה ממגבלות החליפין שלה שהוטלו עליה לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה לצרוך חומר גלם של שנהב לא מעובד.
זה הוביל במהרה ללחץ ציד על הפילים ביערות אפריקה ואסיה אשר שניהם שימשו כמקור העיקרי לשנהב הקשה המועדף על ידי היפנים לייצור חותמות האנקו (hanko).
לפני תקופה זו, מרבית החותמות היפניות היו עשויות מעץ עם קצה שנהב מגולף, אך לאחר השיפור במצב הכלכלי החותמת כולה נעשתה משנהב.
שנהב רך ממזרח אפריקה ודרום אפריקה היה מבוקש לצורך עשיית מזכרות, תכשיטים וקישוטים.
עד 1970, יפן צרכה שנהב בשיעור של כ-40% מכלל הסחר העולמי; 40% נוספים נצרכו על ידי אירופה וצפון אמריקה - לעיתים קרובות לאחר עיבוד בהונג קונג אשר הייתה מרכז סחר הגדול בין המזרח למערב - כש-20% הנותרים היו נמצאים בשימוש פנימי באפריקה.
סין העממית שטרם הייתה אז מעצמה כלכלית צרכה כמויות קטנות של שנהב לצורך גילופים ומזכרות לתלייה בבית העסק כקישוט, אך לקראת שנות ה-80 וה-90 הצריכה של השנהב אצלה עלתה פלאים ובעשור האחרון היא אחת מיבואניות השנהב הגדולות בעולם.
מסחר בינלאומי בשנהבו של הפיל האסייתי נאסר בשנת 1975 כאשר הפיל נרשם בנספח א' של אמנת CITES.
עד סוף שנות 1980, הוערך כי נותרו כ-50,000 פילים בלבד - מה שאומר שמצבו חמור בהרבה מהפיל האפריקני.
יש כבר מחלוקת קטנה האם לאסור לחלוטין את הסחר בשנהב הפיל האסייתי.
למרות האיסורים הגורפים יש עדיין סחר מסוים לא חוקי בשנהב הפיל וארגוני שימור דורשים לאסור את הסחר בשנהב הפיל לגמרי (כולל המין האפריקני) שכן הסוחרים אינם מוטרדים האם חומר הגלם שלהם מגיע מאסיה או מאפריקה, ושנהבי פיל אסייתי מדווחים לעיתים כשנהבי פיל אפריקני.
הביקוש לשנהבי הפיל האסייתי בשוק השחור הוא בעיקר עבור גילוף מורכב מן הרגיל.
באופן כללי ההחלטה של CITES על איסור הסחר בשנהב הפיל האסייתי פועלת את פעולתה, אך במדינות הודו-סין נפוץ סחר לא חוקי בהם בשוק השחור; חלק מהשנהבים בשווקים לא חוקיים אלה מקורם בפילים אפריקנים.
בשנת 1979, אוכלוסיית הפילים האפריקנית הייתה מוערכת כ -1.3 מיליון פרטים על פני 37 מדינות, אך עד 1989, רק 600,000 בלבד נשארו.
אף על פי שסוחרי שנהב רבים טענו שוב ושוב כי הבעיה הייתה אובדן בית גידול, היה ברור שטענה זאת נועדה לטשטש את הגורם העיקרי - סחר השנהב הבינלאומי.
במהלך העשור הזה, נהרגו מדי שנה בסביבות 75,000 פילים אפריקנים לצורך הסחר שגלגל כמיליארד דולר.
כ-80% מכלל הפילים הללו ניצודו באופן לא חוקי.
הדיונים הבינלאומיים על הצעדים הנדרשים כדי למנוע ירידה רצינית במספרי הפילים, התעלמו כמעט תמיד ממכלול הבעיות המובילות לסחר בשנהב: היותו של השנהב "מטבע עובר לסוחר" לקניית נשק, שחיתות שלטונית ויציבות פוליטית רעועה שזקוקה נואשות למקורות כספיים כדי לרכוש נשק.
בנוסף, החוקים באזורים שבהם פרח הסחר החוקי בשנהב לא נוסחו בצורה ברורה ואפשרו כר פורה לאמצעים לעקיפת החוק.
הדיונים התמקדו לרוב רק במספר הפילים, הערכות של כמות הפילים שניצודו וסטטיסטיקת הסחר בשנהב הרשמית.
כן הם התעלמו מאיומים אחרים על אוכלוסיות הפילים כגון הקמת גדרות בחוות ששיבשו את דפוסי הנדידה של הפילים וגרמו להפרדת עדרים.
הפתרונות לבעיית המסחר הלא חוקי התמקדו בעיקר בניסיון לשלוט על נתיבי הסחר הבינלאומי בשנהב באמצעות אמנת CITES.
הקמת CITES ומשבר השנהב ב-1989
עם הקמת אמנת CITES, חלק מהמדינות החברות באמנה בראשות זימבבואה, הצהירו כי הם נאלצות לאשר סחר בחיות בר בעלות ערך כלכלי על מנת שהן ישרדו מבחינה כלכלית, וכן טענו שקהילות מקומיות צריכות לנהל את הסחר.
הסחר הלא קטלני בחיות הבר (כגון יצוא בעלי חיים) היה פחות או יותר מוסכם, אך בקשר לסחר קטלני כמו המקרה של השנהב הוויכוחים בין המדינות הללו לשאר היה לוהט.
מפגשים רבים בין פקידי CITES לתושבים המקומיים לוו במאבק אלים ואף ברצח אנשים משני הצדדים.
למקימי האמנה היה ברור כי גם לסכמה על סחר קטלני בחיות בר ברמה סבירה אין משמעות ללא שליטה על הסחר בשנהב - דבר שהמדינות התנגדו אליו בתור אמצעי להעשיר את קופת המדינה.
בשנת 1989, CITES הציגה מערכת בקרה חדשה שבה יחולקו היתרים על נייר תחת פיקוח האמנה, בשילוב עם רישום וניטור של כמויות שנהב אדירות, והטלת עיצומים על נתיבי הסחר של השנהב.
מערכת הבקרה נתמכה על ידי רוב המדינות החברות באמנה, ובמקביל הוקמה התנועה לפיקוח על סחר השנהב על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), ה-TRAFFIC והאיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
ב-1986 ו-1987, CITES ביצע רישום של 89.5 ו-297 טון שנהב בבורונדי וסינגפור בהתאמה.
בבורונדי באותה עת היה ידוע על פיל אחד בלבד שחי במדינה ובסינגפור לא היו מעולם פילים - מה שהוכיח שהשנהב מגיע ממקורות עלומים.
בשל כך, מזכירות CITES ננזפה מאוחר יותר על ידי נציג ארצות הברית באמנה שהגדיר את המונח "רישום" בתור "חנינה".
בעקבות כך החלו חקירות סמויות על ידי משרד החקירות הסביבתי (EIA) - עמותה ממומנת קטנה שנפגשה עם סוחרי שנהב בהונג קונג.
מהחקירות עלה כי החלקים הגדולים של מאגרי השנהב היו בבעלות של פושעים בינלאומיים העומדים מאחורי הציד והסחר הבינלאומי הלא חוקי.
כמה סוחרים כאלו מהונג קונג כדוגמת ואנג פון ניצלו את "הרישום" בצורה ערמומית, ומומחה פילים איאן דגלאס המילטון הגדיר את "רישום" השנהב בבורונדי ככזה שיצר במו ידיו "לפחות שני מיליונרים".
ה-EIA גילו בחקירותיהם, כי לא זו בלבד שסינדיקטים גרפו עושר עצום מרישום השנהב, אלא שגם הונפקו כמויות אדירות של היתרים של CITES שעל ידם יכלו להמשיך לייבא שנהב חדש, ואפילו במעצר על ידי המכס הוצגו היתרים מזויפים.
בכך CITES גרמה להגדלת הערך של השנהב בשוק הבינלאומי, תגמלה מבלי משים מבריחים בינלאומיים ואפשרה להם לשלוט על הסחר בקלות.
כשלים נוספים של מערכת "הבקרה" נחשפו על ידי EIA כשהם קבלו גישה סמויה למפעלי גילוף שנהב שנוהלו על ידי סוחרי הונג קונג, כולל פון, באיחוד האמירויות הערביות.
הם אספו גם רשמי סטטיסטיקה של הסחר ואיתרו מסלולים להעברת כסף במשולש איחוד האמירויות הערביות-סינגפור-הונג קונג.
סטטיסטיקה של UAE הראתה כי הונג קונג לבדה ייבאה מעל 200 טון של גלם שנהב בין 1987–1988. כמעט מחצית מכמות זאת הייתה במקור מטנזניה ששם חל איסור מוחלט על מסחר בשנהב.
חקירות אלו הדגישו כי סוחרי השנהב מצליחים לעקוף בקלות את המגבלות של CITES ואף מנצלים את תקנותיה לטובתם.
טנזניה, אשר ניסתה לשבור את הסינדיקציה בסחר השנהב הציעה לרשום את הפיל האפריקני בנספח א' של האמנה שפירושו הוא איסור גורף על מסחר במין או במוצריו לחלוטין.
מדינות אחרות באפריקה הדרומית כדוגמת דרום אפריקה וזימבבואה התנגדו נחרצות להצעה זאת בטענה שאוכלוסיות הפילים שלהם מנוהלות היטב וכי הם משתמשות ברווחים מהסחר בשנהב לצורכי שימור.
ה-WWF אשר היו לו קשרים חזקים עם שתי המדינות, נקלע למצב קשה בהתמודדות עימם, מה שבא לידי ביטוי בכך שרשמית הוא התנגד לסחר אך מתחת לפני השטח ניסה לפייס את המדינות הדרומיות הללו.
במקביל הוגשה ההצעה הסומלית על ידי משלחת ממשלתית מטעם הרפובליקה של סומליה שכללה את מומחה הגנת הטבע פרופסור ג'וליאן באואר לאסור את הסחר לחלוטין בפיל האפריקני.
בסופו של דבר, בישיבת אוקטובר של אמנת CITES לאחר ויכוחים לוהטים, הפיל האפריקני קיבל מועמדות לנספח א' של האמנה, ושלושה חודשים לאחר מכן בינואר 1990 ההחלטה נחקקה והסחר הבינלאומי בשנהב נאסר לחלוטין.
בקרב ארגוני השימור מקובל, שהאיסור על הסחר החוקי בשנהב פעל את פעולתו.
מחירי השנהב צנחו ושוקי השנהב ברחבי העולם נסגרו - רובם באירופה וארצות הברית.
לדברי החוקר ריצ'רד ליקי, הפרסום הרב סביב איסור הסחר הוביל לכך שמאגרי שנהב רבים בקניה למשל נותרו ללא קונים - מה שגרם לרשויות לשלוט בהצלחה יותר על הריגת פילים.
לאורך כל הדיון שהוביל לאיסור הסחר בשנהב ב-1990, קבוצה של מדינות אפריקה דרומיות הנתמכות על ידי הונג קונג וסוחרי שנהב יפנים המשיכו בסחר בשנהב.
מדינות אלה כללו את דרום אפריקה, זימבבואה, בוטסואנה, נמיביה וסווזילנד - כולם הצביעו נגד הרישום של הפיל בנספח א' והם עבדו באופן פעיל כדי להפוך את ההחלטה.
דרום אפריקה וזימבבואה היו הראשונות להפר את האמנה מיד לאחר ההחלטה.
טענתה של דרום אפריקה שאוכלוסיית הפילים שלה מנוהלת היטב לא הייתה ניתנת לערעור.
עם זאת, תפקידה בסחר השנהב החוקי וטבח הפילים במדינות שכנות נחשף במאמרים בעיתונים באותו זמן, וזאת משום שהיא שימשה כעוגן יציבות לעומת שכנותיה ששקעו במלחמות אזרחים ובמאבקים בין הצבאות למורדים.
95% מהפילים של דרום אפריקה נמצאו בפארק הלאומי קרוגר שנוהל באופן חלקי על ידי צבא דרום אפריקה שאימן וצייד את צבא המורדים של מוזמביק - RENAMO.
המורדים של מוזמביק היו מעורבים במידה רבה בסחר בשנהב ובציד פילים כדי לממן את צבאם, ודרום אפריקה נטלה אפוא חלק בצורה עקיפה בסיוע לסחר בשנהב.
זימבבואה אימצה מדיניות של "סחר בר קיימא" בחיות הבר שלה כפי שנקבע מלכתחילה על ידי ה-WWF כדפוס לשימור בעתיד.
היא טענה שהסחר בשנהב יממן את מאמצי השימור, אך ההכנסות במקום זאת הופנו לקופת המדינה.
אחד ממפקדי הצבא שהיה אחראי על הפילים במדינה הואשם בכך שהוא ביצע רישום כפול של מספרי הפילים על ידי בניית מעבר לפילים בין זימבבואה לבוטסוואנה וספירה חוזרת של אותו עדר פילים כאשר הוא נכנס חזרה לשטחה של זימבבואה.
הסחר בשנהב היה גם במידה רבה מחוץ לשליטה של הממשלה, כשהצבא הלאומי של זימבבואה (ZNA) היה מעורב עמוק בציד פילים בפארק הלאומי גונארזו ובאזורים אחרים.
חמור מכך, סרן בצבא בשם נלאיה שהאשים את הצבא במעורבות בציד לא חוקי של קרנפים ופילים במוזמביק נמצא לאחר מכן תלוי בצריפים ליד הפארק הלאומי הוואנגה.
מותו דווח כהתאבדות על ידי הצבא, אך הוכרז כרצח על ידי בית המשפט העליון במדינה.
אלמנתו של הסרן דיווחה כי היא קיבלה איומים אנונימיים בטלפון במהלך המשפט.
הוויכוח אפוא סביב הסחר בשנהב היה כרוך באינטרסים לאומיים, פוליטיים וצבאיים שהפכו את העניין למסובך עוד יותר.
מדינות אפריקה הדרומיות המשיכו לנסות למכור שנהב חוקי באמצעות מערכות משפטיות.
קבוצה של מדעני פיל נודעים הגיבה כנגדם במכתב גלוי בשנת 2002 אשר הסביר בבירור את ההשפעה של סחר השנהב החוקי על המדינות האחרות באזור.
הם ציינו כי לא ניתן לאפשר סחר חוקי בשנהב על בסיס המודל של דרום אפריקה שבה 90% מאוכלוסיית הפילים נמצאת בפארק לאומי מגודר, וכן למדינה יש מספיק אמצעים כדי לאכוף את החוק באזור המגודר.
לשם השוואה הם הבהירו כי מרבית הפילים באפריקה חיים באזורים מוגנים המגודרים בשיחים או בעצים.
הם סיימו את מכתבם בתיאור משבר הציד של 1980 והדגישו כי ההחלטה לאסור את הסחר בשנהב לא נועדה להעניש את מדינות אפריקה הדרומית אלא כדי להציל את הפילים בשאר העולם.
עם כל זאת המדינות הדרום אפריקניות לא נטשו את מאמציהם לדחוף אישורים למסחר בשנהב חוקי.
מדינות אלה בראשות נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה אף קצרו מספר הצלחות בנושא וקיבלו אישור מאמנת CITES למסחר במכסות שנהב קבועות.
מוגאבה עצמו הואשם בעסקאות חליפין ענקיות עם סין של טונות שנהב תמורת נשק - ובכך הפר את מחויבות ארצו לאמנה.
הדיונים על הסחר בשנהב מוגדרים כאחד מהוויכוחים הקשים בין אפריקה למערב.
עם זאת, המדינות הדרום אפריקניות הנזכרות מהוות מיעוט יחסי לשאר המדינות שהסכימו לאסור סחר חוקי בשנהב.
כך למשל, כ-19 מדינות אפריקניות שבהם מצוי הפיל חתמו בשנת 2006 על "הצהרת אקרה" הקוראת לאסור לחלוטין את הסחר בשנהב.
לאחר אין סוף ויכוחים בין המדינות הדרומיות ל-CITES, האמנה הסכימה ב-1989 לאפשר רישום של אוכלוסיות הפילים האפריקנים בבוטסוואנה, נמיביה וזימבבואה בנספח ב' של האמנה - מה שאומר שמותר לסחור בהם תחת פיקוח.
בשלוש מדינות אלו נרשמו 49 טון של שנהב חוקי לאחר שיפן קבעה כי היא שולטת היטב על השנהב בהם, ו-CITES אפשרה לסוחרים יפנים לקנות את השנהב בשנת 1997 בתור "ניסוי" לבדוק את רמת השליטה על הסחר הבינלאומי.
בשנת 2000 גם דרום אפריקה הצליחה לרשום את אוכלוסיות הפילים שלה בנספח ב' מתוך רצון מוצהר למכור את מאגרי השנהב שלה באופן חוקי.
באותה שנה CITES סיכמה עם המדינות הללו על הקמת שתי מערכות בקרה בתחומם כדי לשלוט על הסחר הלא חוקי.
מערכות הבקרה הללו זכו לביקורת רבה על כך שהם מתעלמות מהקשר בין היתר הסחר החוקי בשנהב להאצת הסחר הלא חוקי בו.
בנוסף, חלק מהמדינות החברות לא סיפקו נתונים מקיפים על הנעשה בתחומן.
הסחר עם יפן זכה גם הוא לביקורת בטענה שהרשויות היפניות לא יכולות לקבוע את מקורו האמיתי של השנהב, וכן גרימה לעשרות ציידים וסוחרים לא חוקים לחזור לעבוד בענף המשגשג הזה.
למעלה מ-6 טון שנהב שנתפסו בסינגפור בשנת 2002 סיפקו התראה חמורה לארגוני השימור כי הציד הלא חוקי באפריקה לא נעשה עבור השווקים המקומיים בלבד, אלא חוזר להיות נפוץ בשווקים הבינלאומיים באמצעות הסינדיקטים משנת 1980 שהחלו לפעול שוב.
חקירות של ה-EIA תפסו משלוח של 532 חטי פילים ומעל 40,000 חותמות האנקוס, והתברר שלמשלוח זה קדמו 19 משלוחים נוספים מתוכם 4 לסינגפור והשאר לסין העממית - לעיתים באמצעות יפן.
כן עלה שמקורו של השנהב במלאווי וזמביה - שתיהן מדינות שהציד והסחר נאסרו בהם רשמית - ודרך דרום אפריקה הוא נשלח כשנהב חוקי לשווקים הבינלאומיים.
בין מרץ 1994 למאי 1998 נשלחו כתשעה משלוחים החשודים כשנהב על ידי חברת "שנג לוק" ממלאווי לסינגפור ולאחר מכן לסין.
ניתוח והצלבה של שמות החברות והמנהלים שלהם העלה כי השמות מוכרים כבר ל-EIA בתור חלק מהסינדיקטים הפליליים של הונג קונג בשנת 1980.
בשנת 2002, אושרו למכירה עוד 60 טונות של שנהב מדרום אפריקה, בוצואנה ונמיביה, ובשנת 2006, יפן אושרה כיעד חוקי למכירת שנהב על ידי CITES.
השליטה של הרשויות היפניות על השנהב הנכנס לתחומם נחקרה ברצינות והתגלה כי 25% מהסוחרים כלל לא מדווחים על שנהב שנקנה על ידם ובכך בעצם מתברר כי ישנם משלוחים לא חוקיים המגיעים למדינה.
דו"ח של החברה לשימור חיות הבר ביפן הזהיר כי המחיר של שנהב נוסק למעלה בשל תיאום מחירים על ידי מספר קטן של יצרנים ששולטים בחלק הארי של השנהב.
במקביל, מאחורי הקלעים סין ניסתה כל העת להשיג אישור מ-CITES כמדינת יעד חוקית למכירת שנהב.
ציד לא חוקי המשיך לפרוח גם במרכז אפריקה.
בשנת 2014, אוגנדה הודיעה כי היא חוקרת מקרה גנבה של כ-3,000 קילו שנהב ממשרדי הסוכנות הממלכתית להגנת חיות הבר במדינה וכי לפחות 60% מהפילים במדינה ניצודו בעשור האחרון - רובם על ידי ארגון הטרור צבא ההתנגדות של האל.
במקרה נוסף באותה שנה אוגנדה דיווחה ש-1,355 ק"ג של שנהב נגנבו מהכספות שנשמרו על ידי הצבא והמשטרה בשווי של יותר מ-1.1 מיליון דולר.
מקרה זה התגלה במהלך ביקורת של רשות הטבע האוגנדית והוביל לחקירתם של אלו שהיו אמורים לשמור על השנהב.
כתוצאה מהחקירה הושעו 5 עובדי רשות הטבע.
עליית השוק האסייתי ומשבר השנהב הנוכחי
אסמונד ברדלי מרטין - איש שימור בולט במאבק נגד הסחר הלא חוקי בקרני קרנפים, טען כי לאחר שיפן רכשה כמויות עצומות של גלם שנהב ב-1970, חלקים גדולים מהן הגיעו לסין לצורך סיתות ויצירת אמנות בשנהב.
המכירה בסין הייתה בעיקר לקונים חיצוניים כדוגמת תיירים או לסוחרים ביפן, סינגפור, טאיוואן, הונג קונג, מלזיה ואינדונזיה, שבהם לא הייתה מודעות להשלכות בשימוש בשנהב ורק כמות הקטנה הייתה נצרכת על ידי הסינים עצמם.
לדברי וויל טראבראס - מנכ"ל ארגון הקרן החופשית (Born Free Foundation), גם אם יצליחו לסגור את כל שוקי השנהב החוקיים ברחבי העולם, עדיין יהיה ביקוש נרחב לשנהב בסין ויפן.
כדי להדגים את חוסר הבקרה על השנהב החוקי בסין, EIA הדליפה מסמכים סינים פנימיים המראים כיצד 121 טונות של שנהב במדינה (שווה ערך ל-11,000 פילים) לא מוסבר מאין מקורם, ופקיד סיני הודה כי זה מצביע על כמות גדולה של מכירה לא חוקית של שנהב המתרחשת בסין.
למרות כל זאת, סין הצליחה בסופו של דבר להשיג מ-CITES ביולי 2008 מעמד של מדינת יעד חוקית לסחר בשנהב בתמיכה של WWF.
סין ויפן שמעתה היו מדינות יעד חוקיות, רכשו 108 טון של שנהב במכירה "חד פעמית" בנובמבר 2008 מבוטסואנה, דרום אפריקה, נמיביה וזימבבואה.
בזמנו, הרעיון היה כי מכירות השנהב החוקיות האלה עשויות לדכא את מחיר השנהב, ובכך להסיר את לחץ הציד הלא חוקי - רעיון אשר נתמך על ידי TRAFFIC ו-WWF.
השנהב החוקי המשיך אמנם לזרום לשוק השנהב של יפן, אך מאז 2012, הביקוש לשנהב ירד כתוצאת ממודעות הצרכנים לקשר בין רכישת שנהב להריגת הפילים.
המעורבות המוגברת של סין בפרויקטים של תשתית באפריקה ורכישת משאבים טבעיים מובילה לחשש של ארגוני השימור שתהיה עלייה בניצול מוצרים מחיות הבר.
מאז שלסין ניתן מעמד של קונה מאושר על ידי CITES, הברחת השנהב גדלה באופן מדאיג.
אמנם ה-WWF טוען שמדובר בצירוף מקרים, אך קשה להתעלם מהעובדה שאזרחים סינים שבאו לאפריקה לצורך עבודה נתפסו מבריחים שנהב במדינות אפריקניות רבות ולפחות 10 נעצרו בנמלי תעופה הקניה בשנת 2009. במדינות רבות באפריקה השווקים המקומיים גדלו, מה שמאפשר גישה קלה לשנהב והחמרת הבעיה.
הסינדיקטים של השנהב באסיה עדיין נחשבים להרסניים ביותר עם משלוחים של טונות שנשלחים בעל פעם.
בניגוד לטענות של CITES שמחירי השנהב עשויים להיות בירידה כתוצאה מהמכירה החוקית, המחיר נסק מאוד בסין לאחר ההיתרים.