tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיעורי תסמונת המדור באזורים אחרים בגוף ובמקרים כרוניים אינם ידועים.
התופעה מתרחשת לעיתים קרובות אצל אנשים מתחת לגיל 35, ולרוב אצל גברים.
היא תוארה לראשונה בשנת 1881 על ידי ריצ'רד פון וולקמן.
בנוסף, תסמונת המדור החריפה שאינה מטופלת כראוי עלולה לגרום לכוויצה של וולקמן .
תסמונת המדור יכולה להתפתח לאחר פציעות טראומטיות, כגון תאונות דרכים או בעקבות פעילויות ספורט דינמיות.
לעיתים רחוקות, תסמונת המדור החריפה יכולה להתפתח לאחר פגיעה קלה יחסית, או עקב בעיה רפואית אחרת.
הרגליים והאמות הן האזורים השכיחים ביותר אשר מושפעים מתסמונת המדור.
אזורים אחרים של הגוף כגון ירך, הישבן, היד, וכף הרגל יכולים להיות מושפעים גם כן.
ישנם חמישה סימפטומים שמקושרים לתסמונת המדור החריפה: כאב, נמלול, שיתוק, חיוורון, והפרעת קצב לבבית.
כאב ונמלול הם הסימפטומים המוקדמים של תסמונת המדור.
כאב – אדם עלול להיתקל בכאבים לא פרופורציונליים ביחס לממצאי הבדיקה הפיזית.
לעיתים, טיפול תרופותי במשככי כאבים חזקים לא יסייע להפחתת הכאב.
הכאב יחמיר במתיחה פסיבית של קבוצת השרירים שבהן מתרחשת תסמונת המדור.
עם זאת, כאב כזה עלול להיעלם בשלבים המאוחרים של תסמונת המדור.
תפקידה של ההרדמה המקומית בעיכוב האבחנה של תסמונת המדור עדיין בשלבי דיונים.
נמלול – אדם יכול להתלונן על תחושות נמלול, קהות, ותחושות עקצוץ.
זה עלול להחמיר עד כדי אובדן תחושה אם אין התערבות בזמן.
שיתוק – שיתוק של איבר הוא מקרה נדיר שעלול לקרות בשלב מאוחר.
סימפטום זה עשוי להצביע על עצב או שריר חבול.
הפרעת קצב לבבית – הפרעות בקצב הלב, או מחסור בתחושת דופק, קורות לעיתים נדירות אצל המטופלים.
מחסור בתחושת דופק תתרחש רק כאשר יש פציעה עורקית או באחד מהשלבים המאוחרים של תסמונת המדור, כאשר הלחצים הפועלים במדורים גבוהים מאוד.
איבר המושפע מתסמונת המדור מורגש לעיתים קרובות בעת מישוש עמוק.
הסימפטומים של תסמונת המדור הכרונית כוללים נמלול, תחושת עקצוץ או כאב המתואר ככאב שורף, חד או דוקר.
כאב זה יכול להופיע למשך חודשים, ובמקרים מסוימים גם למשך תקופה של שנים, והוא מוקל בעזרת מנוחה.
ניתן להבחין גם בחולשה מתונה באזור הנגוע.
תסמינים אלה נגרמים בעקבות פעילות וכוללים תחושה של לחצים קיצוניים בשרירים הפגועים ולאחריהם תחושת צריבה כואבת אם הפעילות נמשכת.
לאחר הפסקת פעילות גופנית, הלחץ בתא יקטן תוך מספר דקות, ותהיה הקלה בסימפטומים הכואבים.
הסימפטומים מתרחשים בסף מסוים של פעילות גופנית אשר משתנה מאדם לאדם, אשר עקבי למדי עבור אותו אדם מסוים.
סף זה יכול לנוע בין 30 שניות עד לכ-10–15 דקות לאדם.
תסמונת המדור הכרונית מתרחשת בדרך כלל ברגל התחתונה, כאשר המדור הקדמי הוא המדור המושפע ביותר.
צניחת כף הרגל היא תופעה שכיחה של תסמונת המדור הכרונית.
אי-צמצום הלחץ המדורי עלול להוביל לנמק בתא האנטומי הנגוע, מאחר שיכולת הדם להיכנס לכלי הדם הקטנים ביותר בתא (נימיות) תדעך.
המצב עלול להדרדר עד להיפוקסיה, כלומר חוסר כללי של חמצן בדם.
ללא מספיק חמצן, הרקמות ימותו.
במקרים קיצוניים אף יותר, זה יכול להחריף עד לכוויצה של וולקמן בגפיים המושפעות, בהליך שהוא קבוע ובלתי הפיך.
סיבוכים אחרים שדווחו כוללים פגיעה נוירולוגית או נמק של האיבר המושפע.
תסמונת כאב אזורי מורכב, תמס שריר ואי ספיקת כליות הם סיבוכים אפשריים גם כן.
בחלק מהמקורות, תמס השרירים מקושר בכ-23% מהחולים עם תסמונת המדור החריפה.
הגורם הנפוץ ביותר לתסמונת המדור החריפה הוא שבר של העצם, המהווה בין 69% ל-75% מהמקרים המדווחים.
אין הבדל בשכיחות של תסמונת המדור בין שברים פתוחים לבין שברים סגורים.
תסמונת המדור המתרחשת בגפיים התחתונות נמצאה בשכיחות של כ-2% עד 9% בשברים בעצם השוקה שהיא אחת מעצמות השוק.
פגיעה ישירה בכלי הדם יכולה להוביל לתסמונת המדור בעקבות צמצום אספקת הדם לרקמות הרכות.
ירידה זו באספקת הדם יכולה לגרום לסדרה של תגובות דלקתיות המובילות לנפיחות של הרקמות הרכות.
דלקת כזו יכולה להחמיר עוד יותר בעקבות טיפול רה-פרפוזיה .
מכיוון ששכבת החיתולית (פאצ'יה) המגדירה את תא הגפיים אינה מתמתחת, כמות קטנה של דימום לתוך התא, או נפיחות של השרירים בתוך התא, יכול לגרום ללחץ לעלות מאוד.
הזרקת תוך ורידית, תחבושת גבס, דחיסת איברים ממושכת ותסמונת מעיכה עלולות לגרום לתסמונת המדור.
לחולים המטופלים בעזרת טיפול נוגד קרישה יש סיכון מוגבר לדימום תוך תאי.
תסמונת מדור בטני מתרחשת כאשר הלחץ התוך בטני הוא מעל 20 מ"מ כספית ולחץ הזילוח הבטני הוא פחות מ-60 מ"מ כספית.
לתסמונת זו קשורים אי תפקודים של איברים מרובים.
ישנם גורמים רבים לתסמונת מדור בטני, אשר ניתן לפרוט לשלושה מנגנונים עיקריים: ראשוני - דימום פנימי ונפיחות ; משני - החלפת נוזל תדיר כסיבוך לא מכוון של החייאה, המוביל למיימת ועלייה בלחץ התוך-בטני ; ומנגנון חוזר ונשנה - תסמונת מדור שחזרה לאחר הטיפול הראשוני בתסמונת מדור משנית.
כאשר תסמונת המדור נגרמת על ידי שימוש חוזר של השרירים, היא ידועה בשם תסמונת מדור כרונית.
לרוב, זה לא מקרה חירום, אבל פגיעה בזרימת הדם עלולה לגרום לנזק זמני או קבוע לעצבים ולשרירים סמוכים.
בגוף אדם נורמלי, זרימת הדם ממערכת העורקים (לחץ גבוה) למערכת הורידים (לחץ נמוך) דורשת מפל לחצים תקין.
כאשר הלחץ איננו תקין, זרימת הדם מן העורק אל הווריד מצטמצם.
מצב זה גורם לדם ולנוזל הדמי לדלוף מהנימים לתוך הרווחים בין התאים של הרקמות הרכות, אשר גורם לנפיחות בחלל הבין-תאי ולעלייה בלחץ רקמתי.
הנפיחות של החלל הבין-תאי והרקמות הרכות סביב כלי הדם מגביר את הלחץ, מה שגורם ליותר נוזלים לחדור לרווחים הבין-תאיים, מה שמוביל אף לדחיסה נוספת.
במצב קיצוני, מצב זה עלול להוביל לחוסר חמצן מספק ברקמות הרכות (איסכמיה של הרקמות) ולנמק.
עקצוץ ותחושה חריגה (נמלול) יכולים להופיע החל מ-30 דקות מתחילת איסכמיה של הרקמה, ונזק קבוע יכול להתרחש החל מ-12 שעות מתחילת הפגיעה.
תסמונת המדור היא אבחנה קלינית, כלומר בדיקה של גורם רפואי ובדיקת ההיסטוריה של המטופל מספיקים בדרך כלל כדי לאפשר את האבחנה.
מלבד הסימפטומים האופייניים, מדידת לחץ תוך-מדורי יכולה גם היא להיות חשובה לאבחון.
הבדיקה נעשית על ידי מתמר המחובר לקטטר המוכנס לעומק של כ-5 ס"מ לתוך אזור הפציעה.
עדות ללחץ הגבוה מ-30 מ"מ כספית בלחץ הדיאסטולי יכולה להעיד על תסמונת המדור.
עבור חולים עם לחץ דם נמוך, מדידת לחץ של 20 מ"מ כספית יותר מאשר הלחץ התוך-מדורי יכול להעיד על תסמונת המדור.
שלב ראשון - יש להסיר כל פרוצדורה אשר יוצרת לחץ ודחיסה חיצונית (חבישה, יציקות אורתופדיות או תחבושות המיושמות על האיבר המושפע).
הסרת תחבושת גבס יכולה להפחית את הלחץ התוך-מדורי בעד כ-65%, ולאחריו הסרת חבישות יועילו בהפחתה של כ-10-20% נוספים.
לאחר הסרת הדחיסה החיצונית האיבר צריך להיות ממוקם בגובה של הלב.
יש לעקוב אחר הסימנים החיוניים של המטופל.
אם המצב הקליני אינו משתפר, אז ייתכן ויש צורך בביצוע ניתוח פסיוטומיה על מנת לשחרר לחץ תוך-מדורי.
יש צורך בחתך גדול מספיק שישחרר לחץ תוך-מדורי.
הליך כירורגי זה מבוצע בתוך חדר ניתוח תחת הרדמה כללית או מקומית.
טיפול בתסמונת מדור כרונית יכול לכלול הפחתה בפעילות גופנית, או עיסויים, תרופות נוגדי דלקת שאינם סטרואידים ופיזיותרפיה.
תסמונת מדור כרוני ברגל התחתונה ניתן לטיפול באופן שמרני או כירורגי.
טיפול שמרני כולל מנוחה, תרופות אנטי דלקתיות, ושחרור לחץ באופן ידני.
הגבהה של האיבר המושפע מתסמונת המדור היא חיונית, שכן מהלך זה מוביל לירידה בזילוח הדם אל האזור המושפע.
באופן אידיאלי, האיבר המושפע צריך להיות הממוקם בגובה של הלב.
יש להימנע משימוש במכשירים המייצרים לחץ חיצוני על האזור, כגון חוסמי עורקים, תחבושות גבס, ותחבושות הדוקות.
אם התסמינים נמשכים לאחר טיפול שמרני או אם אדם אינו רוצה לוותר על הפעילות הגופנית שמביאה לסימפטומים, ניתן לטפל בתסמונת המדור גם על ידי ניתוח בשם ניתוח פסיוטומיה .
מחקר צבאי שנערך בשנת 2012 מצא כי הכוונת מטופלים הסובלים מתסמונת מדור כרונית לשינוי טכניקת הריצה שלהם, בדגש על שינוי טכניקת שימוש בכף הרגל בעת ריצה, שיפרה את הסימפטומים.
יש צורך במעקב כדי לאשר את ממצאי המחקר.
שימוש ברפואה היפרברית הראתה אותות חיוביים בטיפול בסימפטומים - אם כי נכון לשנת 2011, לא הוכח כיעיל על ידי מחקרים.
לפי מחקר אחד, שיעור ניתוח פסיוטומיה אצל הסובלים מתסמונת מדור חריפה עומד על טווח שבין 2% ל-24%.
גורם התחזית המשמעותי ביותר בחולים עם תסמונת מדור חריפה הוא זמן האבחון.
במקרה אחד שנחקר, מתוך 164 חולים שאובחנו עם תסמונת מדור חריפה, ל-69% מהחולים היה שבר באזור המושפע.
מחברי מאמר זה גם חישבו שכיחות שנתית של תסמונת מדור חריפה, והראו כי התסמונת שכיחה אצל כ-1 עד 7.3 אנשים מתוך 100,000. ישנם הבדלים משמעותיים בשכיחות של תסמונת מדור חריפה על פי גיל ומין.
בעקבות נזק פיזי דומה, מטופל מבוגר צפוי לפתח תסמונת מדור חריפה בשכיחות גבוהה יותר מאשר אדם צעיר.
לגברים סיכוי גבוה פי 10 מנשים לפתח תסמונת מדור חריפה.
הגיל הממוצע של תסמונת מדור חריפה בגברים הוא 30 שנים בעוד הגיל הממוצע הוא 44 שנים עבור נשים.
תסמונת העיירה לבנדר (ביפנית: シオンタウン; באנגלית: Lavender Town) היא קריפיפסטה המבוססת על אזור בדיוני המופיע במשחקי הווידאו "פוקימון אדום וכחול".
העיירה לבנדר מעוצבת כמקום רדוף רוחות, ובה ממוקם בית הקברות הגדול לפוקימונים, המעוצב בסגנון יפני.
מוזיקת הרקע של לבנדר נועדה להוספת האווירה המצמררת של העיירה, ויצרה את המושג "תסמונת לבנדר טאון", לפיה למעלה ממאה ילדים יפנים התאבדו לאחר האזנה למנגינה המקורית.
הסיפורים על המקרה הפכו לתופעת רשת ברחבי העולם, והמקרה נחשב על ידי המגזין "טיים" לאחד המזוהים ביותר עם תופעת הקריפיפסטה, בה מופצות שמועות מפחידות ברחבי האינטרנט.
העיירה לבנדר היא עיירה קטנה מאוד שניתן לבקר בה במשחקים פוקימון אדום וכחול, צהוב, זהב וכסף, קריסטל וכן משחקי הרימייק שלהם.
באזור ממוקם "מגדל פוקימון", בית קברות בסגנון יפני המכיל מאות מצבות עבור פוקימונים שמתו.
לפיכך, העיירה הפכה למקום רדוף, והשחקן עשוי לפגוש במהלך שהותו במגדל פוקימונים מסוג רוח, וכן אפשר להילחם בכוהנות שם, ובקומה מסוימת ישנו מעגל ריפוי שמשמש כאלטרנטיבה למרכזי הפוקימונים.
מגדל פוקימון הוחלף על ידי "מגדל הרדיו קאנטו" בפוקימון זהב וכסף, ובית הקברות הועבר למקום אחר במשחק.
העיירה לבנדר משמשת גם כביתו של מדרג השמות (Name Rater), אשר מאפשר לשחקנים לשנות את הכינוי של הפוקימון שלהם.
מגדל פוקימון מופיע בעונה הראשונה של סדרת האנימה, כאשר הדמויות הראשיות יוצאות לחפש אחר פוקימון מסוג רוח עבור קרב מול פוקימון על חושי.
הוא מופיע גם בסדרה ספין-אוף לאנימה, Pokemon Origins, המבוססת על המשחקים אדום וכחול.
העיירה לבנדר מופיעה גם בסדרות המנגה הרפתקאות פוקימון והסיפור המחשמל של פיקאצ'ו.
באתר "Eurogamer" תוארה עיירת לבנדר כ"מיקום בולט" במשחקי פוקימון המקוריים, שכן זהו אחד המיקומים הבודדים בזיכיון שעוסק בעובדה שהפוקימונים למעשה יכולים למות.
מוזיקת הרקע של העיירה לבנדר זכתה להתעניינות רבה בעקבות מספר מאזינים אשר מצאו אותה כמטרידה.
מוזיקת הרקע זכתה במקום השני לתואר המוזיקה המפחידה ביותר במשחק וידאו, בריטני וינסנט מהאתר "Bloody Disgusting" תיארה את המנגינה כשקט מטעה.
המנגינה של לבנדר, שהורכבה על ידי ג'וניצ'י מסודה, משלבת צלילי צ'יפ חדים ואקורדים צורמים על מנת ליצור אווירה מפחידה.
ג'יי האת'וויי מהבלוג "גוקר" תיארה את המנגינה כיוצרת "תחושה מעורפלת של חרדה".
על פי סיפור קריפיפסטה שהועלה באופן אנונימי ב-Pastebin בשנת 2010, המוזיקה של העיירה לבנדר גרמה להתאבדות של מעל ל-100 ילדים יפנים באביב 1996. אחרים סבלו, ככל הנראה, מדימום, כאבי ראש או כעסו בצורה לא רציונלית.
על פי אגדה אורבנית זו, פעימות בינאריות גבוהות פגעו במוחם של ילדים במובן שבו מבוגרים היו חסינים בפניהן.
מכאן עלה הביטוי למחלה המפוברקת "תסמונת לבנדר טאון" והסיפור המקורי נהפך לוויראלי לאחר הפצתו באתרי אינטרנט רבים כדוגמת 4chan.
אנשים שונים הוסיפו פרטים כדי להפוך את הסיפור משכנע יותר לאורך זמן, כגון פוטושופ להכנסת תמונות של רוחות רפאים לתוך חלקי הספקטרוגרם של המנגינה.
מארק היל מהמגזין "Kill Screen" הצהיר כי הערעור על אגדת תסמונת לבנדר טאון "באה משחיקה של סמל ילדותי חף מפשע", וערך השוואה מול "פוריגון החייל החשמלי", פרק מסדרת האנימה שגרם למאות ילדים יפנים להתקפים אפילפטיים.
עם הזמן, הפכה תסמונת לבנדר לאחת מתופעות הרשת המוכרות ביותר בקרב קהילות גיימינג ומעריצי פוקימון ברחבי העולם.
גרסה חדשה של מנגינת העיירה לבנדר הוקלטה עבור אירוע ליל כל הקדושים של המשחק פוקימון גו בשנת 2017.
במהלך הביקור במגדל פוקימון, פוגש השחקן את יריבו, בלו, ונלחם מולו.
אוהדי המשחקים הבחינו כי אחד מהפוקימונים של בלו, רטיקייט, בו השתמש לקרב עד לנקודה זו, לא מופיע בקרב זה ובקרבות הבאים.
העניין הוביל להשערת אוהדים רבים להניח כי הפוקימון נפטר, ובלו הגיע למגדל על מנת לקבור אותו.
תסמונת הסינוס החולה היא שם שניתן לקבוצה של הפרעות קצב לב הנגרמות כתוצאה מתפקוד לא תקין של קשר הגת והפרוזדור, שהוא הקוצב הראשי בלב האדם.
התסמונת מאופיינת באפיזודות חוזרות של הפסקה בפעילות הקוצב הראשי, המתבטאות בהפסקה של מספר שניות בפעילות הלב, או בהופעה של ברדיקרדיה.
"תסמונת טכיקרדיה-בדיקרדיה" היא הופעה קלינית מסוימת של תסמונת הסינוס החולה, במהלכה קצב הלב משתנה בין קצב מהיר לקצב איטי לסירוגין.
תסמונת זאת מקושרת במקרים רבים למחלת לב איסכמית ולבעיות במסתמי הלב.
הגורמים לתסמונת הסינוס החולה הם לרוב הצטלקות, התנוונות או נזק אחר לקוצב הסינוס.
במקרים מסוימים עשויה התסמונת להיות תוצאה של מחלות כמו סרקואידוזיס, עמילואידוזיס, המוכרומטוזיס ומחלת צ'אגאס.
לעיתים נגרמת התסמונת כתוצאה מקרדיומיופתיה
תסמונת הסינוס החולה עשויה להיות גם תוצאה של השפעות חיצוניות.
תרופות מסוימות כמו דיגוקסין, חוסמי בטא או חוסמי תעלות סידן עלולות לגרום להפרעה בפעילות קוצב הסינוס.
כמו כן, הפרעה באיזון של מערכת העצבים האוטונומית, תת-פעילות של בלוטת התריס או הפרעות אלקטרוליטריות כגון היפרקלמיה.
התסמונת נפוצה יותר בקרב קשישים, שם הסיבה היא לרוב הצטלקות לא ספציפית של הקוצב.
בילדים, עשויים חלק מניתוחי הלב, ובעיקר ניתוחים המבוצעים בפרוזדורי הלב, לגרום לתסמונת הסינוס החולה.
על אף שמקרים רבים של תסמונת הסינוס חולה אינם גורמים לסימפטומים, מטופלים רבים הסובלים מהתסמונת מציגים סימפטומים הנגרמים בשל הירידה בזילוח הדם לרקמות, הנובעת מההפרעה בקצב הלב.
מכיוון שהתסמונת מתבטאת באירועים חולפים של הפרעה בקצב הלב, בדיקת א.ק.ג.
לא תתעד ברוב המקרים הפרעות המשויכות לתסמונת.
לרוב יהיה צורך במעקב אחר קצב הלב של החולה לאורך זמן באמצעות מכשיר הולטר.
אירועים של "Sinus arrest" - הפסקה פתאומית של פעילות קוצב הסינוס
אירועים של חסימת הקוצב הראשי כך שהדחף החשמלי לא עובר ממנו אל הפרוזדורים ("Sinoatrial block")
קצב לב המשתנה באופן מהיר בין טכיקרדיה לברדיקרדיה
פרפור עליות עם תגובה חדרית איטית
אסיסטולה קצרה לאחר אפיזודה של טכיקרדיה
טכיקרדיה ממוקד עלייתי שאינו הקוצב הראשי
"Sinus node reentrant tachycardia" - טכיקרדיה שהיא תוצר של מעגל ריאנטרי בקוצב הסינוס עצמו
הטיפול במקרים סימפטומטיים של תסמונת הסינוס החולה כולל ברוב המקרים השתלה של קוצב לב.
הקוצב פועל באמצעות אלקטרודה הממוקמת בעלייה ימין, שמטרתה היא להחליף את קוצב הסינוס.
תפקידו של הקוצב הוא למנוע האטה של קצב הלב אל מתחת לקצב מסוים.
במקרים בהם מעורבת גם טכיקרדיה, יתווסף גם טיפול תרופתי להאטת קצב הלב.
עם זאת, טיפול כזה יוכל להינתן רק לאחר השתלה של קוצב לב, בשל החשש כי טיפול להאטת הקצב עלול לגרום לברדיקרדיה.
במקרים בהם הטכיקרדיה היא מסוג פרפור עליות, יהיה צורך לעיתים בטיפול בנוגדי קרישה על מנת למנוע היווצרות קרישי דם העלולים לגרום לשבץ מוחי.
מקרים של תסמונת הסינוס החולה שאינם מלווים בסימפטומים אינם דורשים טיפול.
עם זאת, במקרים רבים חלה התקדמות במחלה במהלך השנים, כך שגם מקרים שלא התבטאו בסימפטומים בתחילה עשויים לגרום לסימפטומים בהמשך.
במקרים בהם התסמונת היא תוצאה של גורם חיצוני כמו תרופות או היפרקלמיה, יש לטפל בגורם.
תסמונת העין היבשה היא תסמונת שכיחה בה העיניים יבשות.
תסמינים נלווים אחרים כוללים גירוי, אדמומיות, הפרשות והתעייפות העיניים בקלות.
ראייה מטושטשת עשויה להופיע גם כן בחלק מהמקרים.
התסמינים יכולים לנוע בין קלים מאוד לחמורים מאוד.
הצטלקות של הקרנית עשויה להופיע במקרים מסוימים ללא טיפול.
עין יבשה מופיעה כאשר העין לא מפיקה מספיק דמעות או כאשר הדמעות מתנדפות מהר מדי.
זה יכול לנבוע משימוש בעדשות מגע, בעיות בתפקוד בלוטת meibomian, אלרגיות, היריון, תסמונת Sjögren, חוסר ויטמין A, ניתוח לאסיק, ותרופות מסוימות, כגון אנטיהיסטמינים, תרופות ליתר לחץ דם, טיפול הורמונלי, וכן תרופות נוגדות דיכאון.
דלקת הלחמית הכרונית עלולה להיגרם מחשיפה לעישון טבק.
האבחנה מבוססת לרוב על הסימפטומים, אם כי ניתן להשתמש במספר בדיקות אחרות.
הטיפול תלוי בסיבה הגורמת ליובש העין.
דמעות מלאכותיות הן הטיפול כאשר העין לא מפיקה מספיק דמעות בעצמה.
משקפיים הממוקמים קרוב לפנים עשויים להפחית את אידוי הדמעות.
עצירה או שינוי של תרופות מסוימות עשויה לעזור.
ניתן להשתמש במקרים מסוימים בתרופות ciclosporin או טיפות עיניים סטרואידים.
אפשרות נוספת היא "תקעים לקרימליים" המונעים ניקוז דמעות משטח העין.
התסמונת שכיחה, ותשפיע על 5%–34% מהאנשים במידה מסוימת, ובקרב אנשים מבוגרים – עד 70%.
בסין השכיחות נמוכה בהרבה ועומדת על כ-17% מהאוכלוסייה.
תסמינים אופייניים לתסמונת העין היבשה הם יובש, שרפה וגירוי בעיניים, ותחושה של חול בעיניים שהולכת ומתגברת ככל שהיום נמשך.
ניתן לתאר את התסמינים כעיניים מגרדות, צורבות או עייפות.
תסמינים נוספים הם כאב, אדמומיות, תחושת משיכה ולחץ מאחורי העין.
יכולה גם להיות תחושה שמשהו, כמו כתם של לכלוך, נמצא בעין.
הפגיעה כתוצאה במשטח העין מגבירה את אי הנוחות והרגישות לאור בהיר.
שתי העיניים בדרך כלל מושפעות.
מכיוון שפעולת המצמוץ היא שמציפה את העין בדמעות, הסימפטומים מוחמרים כתוצאה מפעילויות בהן קצב המצמוץ מופחת, כמו קריאה ממושכת, שימוש במחשב, נהיגה או צפייה בטלוויזיה.
התסמינים גוברים באזורים סוערים, מאובקים או מעושנים (כולל עשן סיגריות), בסביבות יבשות בגובה רב (כולל במטוסים), בימים עם לחות נמוכה, ובאזורים בהם מופעלים מזגן (במיוחד במכונית), מאוורר, תנור חימום, או אפילו מייבש שיער.
התסמינים פוחתים במהלך מזג אוויר קריר, גשום או ערפילי ובמקומות לחים, כמו במקלחת.
מרבית האנשים שיש להם עיניים יבשות חווים גירויים קלים ללא תופעות לטווח הארוך.
עם זאת, אם המצב נותר לא מטופל או מחמיר, הוא יכול לייצר סיבוכים העלולים לגרום נזק לעיניים, וכתוצאה מכך ראייה לקויה או (לעיתים רחוקות) לאובדן הראייה.
תסמונת העין מתרחשת כאשר העיניים אינן מפרישות די דמעות או שהדמעות מתאדות מהר מדי מהעין ואינן מספקות את צורכי הלחלוחית של העין.
כל פגיעה בתהליך ייצור והפרשת הדמעות או בתהליך ייצור והפרשת החומרים השומניים ששומרים על הדמעות בעין, עלולה לגרום לתופעת העין היבשה.
להורמונים מסוימים תפקיד חשוב בתהליך ייצור והפרשת הדמעות, כמו גם למערכת העצבים.
שינויים הורמונליים, בפרט אצל נשים בגיל המעבר או בעת היריון, או כתוצאה משימוש בגלולות למניעת היריון, עלולים לגרום לתופעת עין יבשה.
תופעת עין יבשה נפוצה יותר בקרב מבוגרים, הן בשל הפחתה בהפרשת הדמעות והן בשל בעיה בפעילות העפעפיים.
שהייה בשמש יוקדת, רוח, מזג אוויר יבש, רוח חמה ושהייה בגבהים עלולים לגרום ליובש בעין.
אף אימוץ העין הנובע מקריאה, כתיבה או הקלדה עלולים לגרום ליובש בעין, כי תדירות המצמוץ יורדת בעת פעילויות אלו.
תרופות מסוימות עלולות לגרום ליובש בעין, לרבות אנטי-היסטמינים (נוגדי אלרגיה), נוגדי דיכאון, תרופות מקבוצת חוסמי בטא (מיועדות בעיקר לטיפול ביתר לחץ דם ובבעיות של תפקוד הלב) ותרופות משתנות (גורמות להפרשה מרובה של נוזלים).
לעיתים בשבועות הראשונים שלאחר ניתוח לייזר תתהווה בעיית עין יבשה.
במרבית המקרים התופעה תחלוף לכל היותר לאחר מספר חודשים אולם היא עלולה להימשך.
לעיתים עדשות מגע מגרות את העין וגורמות לעין יבשה.
במקרה כזה מומלץ להחליף את סוג העדשה או לצמצם את שעות השימוש בהן.
בכל מקרה של גירוי יש להסיר מיידית את העדשות.
מצבים רפואיים המגבירים סיכון ללקות בעין יבשה
דלקת העפעפיים (בלפריטיס) – מגבירה את הסיכון ללקות ביובש בעין, בשל חסימת הבלוטה אשר מפרישה חומרים שומניים לעין שמונעים את אידוי הדמעות.
אלרגיה הגורמת לדלקת של לחמית העין (השכבה השקופה שמכסה את החלק הלבן של גלגל העין ואת החלק הפנימי של העפעף).
דלקת עורית (דרמטיטיס) הנוצרת כתוצאה מתגובה אלרגית למגע עם חומרים מסוימים
תסמונת שגרן שהיא מחלה אוטואימונית בה מערכת החיסון תוקפת בשוגג תאים בגוף וגורמת ליובש בפה (פגיעה בבלוטות הרוק), בעין (פגיעה בבלוטות הדמעות), ובנרתיק.
דלקת מפרקים שגרונית – מחלה אוטואימונית הפוגעת בפרקים ועלולה גם לפגוע בבלוטות שמסביב לעין.
לופוס (זאבת) – מחלה אוטואימונית בה מערכת החיסון תוקפת בשוגג בעיקר את כלי הדם.
סקלרודרמה – מחלה אוטואימונית בה נגרם נזק לפני העור בשל ייצור יתר של קולגן, ולעיתים פגיעה בפרקים ובתפקוד מערכות אחרות בגוף.
פציעה של העין, לרבות כתוצאה מכווייה או חשיפה לקרינה רדיואקטיבית.
שיתוק חלקי של שרירי צד אחד של הפנים.
תסמונת הכשל הנרכש – נגיף התוקף את מערכת החיסון.
פגם כלשהו בבלוטות הדמע או בצינורות המוליכים את הדמעות מהבלוטות לעין, או פגם כלשהו בבלוטות המפרישות חומרים שומניים לעין.
ניתן לאבחן ביובש בעין קלות יחסית על בסיס תלונות המטופל, מספר בדיקות, והתיק הרפואי.
סביר להניח שהרופא יבדוק נטילת תרופות מסוימות, לגבי פעילויות לרבות עבודה מרובה מול מחשב או במזג אוויר חם ויבש וכן לגבי סימפטומים אחרים העלולים לגרום ליובש בעין.
במקרים רבים תיערכנה גם שתי בדיקות:
צביעת העין בצבע פלואורסצנטי כתום ובחינתה באור באורך גל מתאים – זאת כדי לראות אם יש גוף זר בעין, או נזק לקרנית וכן לבחון את מידת התייבשות העין.
לאחר שהטיפות בצבע כתום פלואורסצנטי מוזלפות לעין, הנבדק מתבקש לעפעף על מנת למרחן בעין, ואז מתבקש שלא למצמץ.
בשלב הזה הרופא בוחן בעזרת פנס ייעודי לכך כמה זמן לוקח לעין 'להתייבש' מדמעות.
אם כתמים יבשים מתחילים להופיע לאחר פחות מ־10 שניות, פירושו של דבר שמדובר בתסמונת העין היבשה.
מבחן שירמר – במהלך בדיקה זו מוצמדים פסים דקים של נייר סופג לחלק הפנימי של העפעף התחתון בשתי העיניים.
לעיתים, טרם הבדיקה יוזלפו לעיני הנבדק טיפות מאלחשות, במטרה למנוע דמיעה כתוצאה מהגירוי שתגרום הצמדת הנייר לעפעף.
אם לנבדק עדשות מגע הוא יתבקש להסירן טרם הבדיקה.
לאחר חמש דקות מוסרים פסי הנייר ומידת הרטיבות שלהם נבחנת.
כאשר מידת הרטיבות פחותה מרמה מסוימת הרי שככל הנראה מדובר בתופעת עין יבשה.
ישנם מספר צעדים שניתן לנקוט כדי למנוע הופעת עין יבשה או כדי להפחית סימפטומים קיימים.
כאשר היובש נובע מגורמים סביבתיים דוגמת רוח, אוויר חם, עשן או אבק, ניתן להרכיב משקפי מגן ולהימנע ככל שניתן מסביבה בה יש עשן.
איפור (מסקרה, עפרון עיניים) – האיפור עלול לגרום לעין יבשה ולדלקות עקב חסימה של הבלוטות שבעפעף, ועל כן הוא אינו מומלץ במקרים של יובש בעיניים.
משקפי מגן מיוחדים – לעיתים הרכבת משקפי מגן מיוחדים הדומים למשקפי שחייה תשמור על סביבת עין לחה יותר ותמנע מגע עם גורמי גירוי.
עדשות מגע עלולות להחריף יובש, וכדאי להיוועץ באופטומטריסט שהתמחה בתחום, כדי שיתאים סוג אחר.
התאמת מסך המחשב – עבודה מרובה מול מסך מצריכה התאמה של המסך (גובה, ניגודיות) כדי למנוע מאמץ יתר של העין.
המסך צריך להיות בגובה העין או מעט מתחת .
כדאי להקפיד על נטילת הפסקות יזומות מהעבודה מול מסך אחת לשעה, ולהקפיד על מצמוץ תקין של העין במהלך העבודה.
מלחלח אוויר או מסנן אוויר – מכשירי אדים שונים המעלים את הלחות באוויר עשויים להפחית סימפטומים של עין יבשה, בפרט אם אתם נמצאים בסביבה בה פועל מזגן שמטבע פעולתו מייבש את האוויר.
בימים קרירים כדאי לפתוח חלונות מדי פעם.
אם אתם עובדים או חיים בסביבה מאובקת ראוי לשקול שימוש במסנני אוויר.
היגיינה נאותה עשויה להפחית סימפטומים של עין יבשה או למנוע אותם, בפרט במצב של דלקת העפעפיים (בלפריטיס).
רטייה לחה חמימה – מדובר בהנחת רטייה לחה חמימה (קומפרס) על העין, כדי לגרום לשומנים המופרשים על ידי הבלוטות שמסביב לעין להיות יותר נגישים לעין:
מרתיחים מים ומניחים להם להתקרר עד שהם חמימים (בודקים על ידי טבילת המרפק או גב כף היד).
טובלים בהם מטלית עדינה או פד ושמים אותו על העין למשך 10 דקות.
יש לחמם שוב את הרטייה (מטלית או פד) על ידי טבילה במים החמימים כול אימת שחשים שהיא מתקררת.
אם מצאתם לנכון להשתמש בשקיקים מיוחדים שניתן לחמם במיקרוגל יש לוודא את ניקיונם לפני ואחרי השימוש.
פעולה זו תמרח טוב יותר את השומנים המופרשים על ידי הבלוטות על גלגל העין:
עוצמים את העיניים ומעסים את העפעפיים העליונים והתחתונים בתנועות סיבוביות עדינות בעזרת הזרת (האצבע הקטנה של היד).
לאחר מכן נוטלים פד כותנה או צמר-גפן, ושעה שהעיניים עצומות מנגבים את העפעף העליון מלמעלה למטה לכיוון הריסים וקצות העין.
העיסוי עלול לגרום תחילה לגירוי קל אולם זו תחושה תקינה שתחלוף עם הזמן.
חשוב להקפיד על ניקוי שגרתי של העפעפיים כדי להסיר עודפי שומן, לכלוך ואבק המצטברים עליהם (ניתן להשתמש במסיר איפור עדין או בפדים לחים).
ניתן להכין בבית תמיסת ניקוי:
ממלאים כלי במים רתוחים שצוננו עד כדי חמימות.
מוסיפים למים מספר טיפות של שמפו תינוקות או שמפו המבוסס על שמן עץ התה, או כפית של אבקת סודה לשתייה (סודה ביקרבונט).
לאחר הכנת התמיסה טובלים בה מטלית נקייה עשויה מבד טבעי (כותנה למשל) או פד צמר גפן, ובעזרתו מנגבים בעדינות לכלוך שהצטבר על העפעפיים ומסביבם, בפרט על הריסים.
מחליפים פד וחוזרים פעם נוספת על התהליך.
טובלים פד נקי בתמיסה ומנגבים בעדינות את זוויות העפעפיים תוך משיכת התנועה לרוחב העפעף ובסיס הריסים.
ישנן הוכחות מדעיות לכך שתזונה עשירה בחומצות שומן מסוג אומגה 3 (מהחי ומהצומח - אלו שתי חומצות שומן שונות) עשויה להיטיב או למנוע עין יבשה.
מדובר בצריכה של לפחות שתי מנות דג בשבוע.
חומצות השומן הללו נמצאות בשפע בדגים דוגמת מרקל, סלמון, סרדינים, הרינג, טונה טרייה או שימורי טונה בשמן זית.
חומצות שומן אומגה 3 מהצומח נמצאות בגרעינים ובאגוזים, שמנים המופקים מהם, סויה ומוצריה וירקות ירוקי עלים.
ניתן להסתייע גם בתוספי תזונה.
הטיפולים השונים בתופעת העין היבשה יכולים להפחית את הסימפטומים.
חלק מהלוקים בתסמונת יחוו תופעות חוזרות ונשנות של עין יבשה במהלך חייהם.
סוג הטיפול תלוי בסיבה להופעת עין יבשה.
הטיפול הראשון צריך להתייחס לגורמים שניתן לשנות, למשל שינוי תרופה הגורמת לתופעה, או שינוי סביבתי לרבות על ידי שיפור ההיגיינה של העין, שיפור תזונתי ואף הימנעות משהייה באזורי אקלים שמאיצים או גורמים לעין יבשה.
מקרים קלים עד בינוניים בחומרתם מטופלים באמצעות שימוש בחומרי סיכה – טיפות עיניים, ג'ל או משחות.
חלקם מכונה דמעות מלאכותיות מאחר שהם מחליפים את הדמעות החסרות, אולם אלו לא מכילים נוגדנים, ויטמינים או חומרי הזנה אחרים המצויים בדמעות ואשר חיוניים לבריאות העין.
חלק מחומרי הסיכה נמכרים ללא מרשם וחלקם מהווים תרופות מרשם.
טיפות ללא חומרים משמרים – חלק מחומרי הסיכה מכילים חומרים משמרים שתפקידם למנוע התפתחות חיידקים בתכשיר.
כאשר המטופל נדרש לשימוש בחומר סיכה למעלה משש פעמים ביום, כדאי שיעדיף חומרי סיכה נטולי חומרים משמרים.
הדבר תקף במיוחד כאשר מדובר בתופעת עין יבשה חמורה, או כאשר המטופל מרכיב עדשות מגע רכות.
שימוש ארוך טווח או תכוף בטיפות המכילות חומרים משמרים עלול לגרום לפגיעה בתאים המצפים את גלגל העין או לגרום לדלקת, ובמקרה של עדשות מגע רכות חומרי השימור עלולים להיספח לעדשות ולפגוע בעין.
טיפות סיכוך שומניות – חלק מהטיפות נועדו למנוע או להפחית 'בריחת' דמעות מהעין.
התופעה של 'בריחת' דמעות נובעת מבעיה בבלוטות המפרישות את החומרים השומניים לעין (לא הדמעות) אשר מונעים 'בריחה' מהירה מדי של דמעות וכך תורמים לשמירה של לחלוחיות העין.
חומרי טיפול אלו מכילים גואר גאם (רב סוכר) מלאכותי וחלקם ניתן בתרסיס המכיל בועיות זעירות של חומר שומני (במרבית המקרים התרסיס אינו מצריך מרשם רופא).
התרסיס מרוסס לפינות העיניים (העפעפיים) כשהעיניים סגורות, ועם פקיחתן ועפעוף (מצמוץ), הוא יצפה את שטח העין.
שימוש בטיפות סיכוך יעיל במיוחד כאשר המטופל לוקה בדלקת העפעפיים (בלפריטיס), או כאשר מדובר בעין יבשה הנובעת מבריחת דמעות מהירה מדי.
משחות עיניים – משחות עיניים מוצעות לשימוש בעיקר בשעות הלילה כי עלולה להתרחש גם בעת שינה 'בריחת' דמעות שעה שהעין אינה עצומה לחלוטין.
משחות אלו שמטבען יותר שומניות מטיפות או מתרסיס נועדו לשימוש לילי הן בשל תקופת הפעולה הארוכה הנדרשת והן בשל כך שהן גורמות לראייה מעורפלת.
אין להשתמש במשחות שעה שמרכיבים עדשות מגע כי המשחה תיספח לעדשה.
תופעת עין יבשה מתמשכת עלולה לגרום לדלקת בעין או מסביבה ולפיכך יש לשקול טיפול מונע דלקת.
טיפות עיניים ומשחות המכילות קורטיקוסטרואידים – חומרים נוגדי דלקת בעלי יעילות רבה שיינתנו במקרים חמורים של יובש בעין, כמשחה או בטיפות.
שימוש מתמשך בהם עלול לגרום לקטרקט ואצל אחד מכל שלושה משתמשים יגרום לעלייה בלחץ התוך עיני.
מדובר בתרופות מרשם ויש להיות במעקב רפואי בעת נטילתן.
תרופות טטרא-ציקליניות במתן דרך הפה – מינון נמוך של תרופות ממשפחה זו (למשל דוקסיציקלין, אוקסי-טטרא-ציקלין, ליימציקלין) עשוי להוות פתרון נוגד דלקת יעיל.
הטיפול שמצריך מרשם רופא צריך להימשך 3–4 חודשים ולעיתים אף יותר.
טיפות עיניים ציקלוספורין – מדובר בתרופה שמדכאת את פעולתה של מערכת החיסון ומוצעת לשימוש במקרים מסוימים (תלוי בסיבה לעין היבשה) של עין יבשה.
טיפות עיניים מסוג סרום אוטולוגי (סרום המופק מהמטופל)
כאשר שאר הטיפולים התרופתיים לא הועילו ייתכן שיומלץ על שימוש בטיפות עיניים מיוחדות המופקות מהסרום (רכיבי הדם ללא תאי הדם שבהם) של המטופל עצמו.
במרבית המקרים יילקחו 5–6 מבחנות של דם אשר יועמדו בטמפרטורת חדר בין 15 ל-120 דקות, יוכנסו לצנטריפוגה על מנת להפריד את מרכיבי הדם השונים, ובהמשך יילקח החלק העליון של הנוזל (הסרום) וידולל ל-20% בעזרת Balanced Saline Solution.
כך שלמטופל יהיו כ-12 בקבוקונים של סרום אוטולוגי.
בקבוק כזה מחזיק כשבוע במקרר (4 מעלות צלזיוס) וכשלושה חודשים בפריזר (מינוס 20 מעלות).
לכן שומרים את כל הבקבוקים (פרט לאחד) בפריזר ומחליפים בקבוק כל שבוע.
כאשר היובש בעין חמור, והטיפולים לא הועילו אזי במקרים מסוימים ניתוח עשוי לסייע.
ניתוח לחסימת או הצרת דרכי הניקוז של הדמעות – מטרת הניתוח למנוע את בריחתן המהירה של הדמעות מהעין.
ההליך אינו מכאיב ובמהלכו חוסמים את פתחי הניקוז של הדמעות שמצויים בצד הפנימי (קרוב לאף) של זוויות העין.
הפקק הזעיר המוחדר לפתחי הניקוז עשוי סיליקון או קולגן.
בטרם מבצעים חסימה או הצרה קבועה, מבצעים חסימה או הצרה זמנית על ידי החדרת 'פקק' זמני שיימס בתוך 7 ימים.
לאחר ההחדרה המטופל אמור לחוש הקלה כמעט מיידית בתופעת היובש אולם לאחר שבוע הסימפטומים יחזרו.
המטופל יתבקש לשוב לביקורת לאחר 10–14 יום לשם בחינת יעילות הטיפול.
אם נמצא יעיל תבוצע חסימה או הצרה קבועה.
השתלה של בלוטת רוק – הליך שאינו שגור המתבצע רק כאשר המצב חמור ושאר החלופות לא הועילו, וכשמדובר בבעיה הנובעת מפגם בבלוטות המפרישות דמעות.
במהלך הניתוח נוטלים כמה בלוטות רוק מאזור השפה התחתונה של הפה ומשתילים אותן מתחת לעור שמעל העין.
הרוק שייווצר על ידי בלוטות הקור המושתלות פועל כתחליף דמעות.
תסמונת העצב המשולש היא הפרעת כאב נוירופתית ארוכת טווח הפוגעת בעצב המשולש.
ישנן שתי צורות לתסמונת העצב המשולש, צורה טיפוסית ובלתי-טיפוסית, כששתי הצורות עלולות להופיע אצל אותו אדם.
הצורה הטיפוסית מביאה למחזורים של כאב חמור ופתאומי המתרחשים במשך מספר שעות.
הכאב הוא דמוי הלם בצד אחד של הפנים שנמשך שניות עד כמה דקות, מחזורי כאב אלו יכולים להתרחש במשך מספר שעות.
הצורה הבלתי-טיפוסית גורמת לכאב צורב מתמיד שהוא פחות חמור.
מחזורי כאב אלו עשויים להיות מופעלים על ידי כל מגע בפנים.
התסמונת נחשבת לאחת ההפרעות הכואבות ביותר הידועות ברפואה, ולעיתים קרובות מביאה לכדי דיכאון.
הגורם המדויק אינו ידוע, אך מאמינים כי הוא כרוך באובדן המיאלין של העצב המשולש.
זה עלול להתרחש עקב דחיסה של כלי דם כאשר העצב יוצא מגזע המוח, טרשת נפוצה, שבץ מוחי או טראומה.
סיבות פחות שכיחות כוללות גידול ומום עורקי.
האבחנה מבוססת בדרך כלל על התסמינים, לאחר שלילת גורמים אפשריים אחרים כגון נוירלגיה פוסט-הרפטית.
הטיפול כולל תרופות או ניתוחים.
קארבאמזפין נוגד פרכוסים או אוקסקארבאזפין הוא בדרך כלל הטיפול הראשוני, והוא יעיל בכ-90% מהאנשים.
תופעות לוואי מתרחשות לעיתים קרובות המחייבות גמילה מסמים אצל עד 23% מהחולים.
אופיואידים בדרך כלל אינם יעילים בצורה האופיינית.
אצל אלו שאינם משתפרים או הופכים עמידים לאמצעים אחרים, ניתן לנסות מספר סוגי ניתוחים.
ההערכה היא כי 1 מכל 8,000 איש בשנה מפתחים את תסמונת העצב המשולש.
התסמונת מתחילה בדרך כלל אצל אנשים מעל גיל 50, אך יכול להתרחש בכל גיל.
נשים נפגעות יותר מאשר גברים.
התסמונת תוארה בפירוט לראשונה בשנת 1773 על ידי ג'ון פוטרגיל.
ישנם אנשים שהתחילו לסבול מכאבים אלה- כתוצאה מפגיעה מכנית בעצב-טיפול שיניים פשוט עד מורכב, או כתוצאה מטראומה אחרת כמו ניתוחים פלסטיים או תאונות.
הסיבה להתפתחות הכאב דווקא במטופלים אלה ולא באחרים אינה ידועה.
תסמונת המוליטית–אורמית היא קבוצה של הפרעות דם, המאופיינות בכמות כדוריות דם אדומות נמוכה, אי ספיקת כליות חריפה ומספר נמוך של טסיות נמוכות.
תסמינים ראשוניים כוללים בדרך כלל שלשול דמי, חום, הקאות וחולשה.
לאחר מכן מתרחשות בעיות בכליות וירידה בכמות טסיות הדם עם התקדמות השלשול.
בעוד שילדים נפגעים יותר, מבוגרים עשויים לסבול מתוצאות גרועות יותר.
סיבוכים עשויים לכלול בעיות נוירולוגיות ואי ספיקת לב.
רוב המקרים מתרחשים לאחר שלשול זיהומי עקב סוג ספציפי של E.
coli הנקרא O157:H7. גורמים אחרים למחלה עשויים להיות זיהום בחיידקי סלמונלה, שיגלה, סטרפטוקוקוס פנאומוניה, או כתופעת לוואי של תרופות מסוימות.
המנגנון הבסיסי כולל בדרך כלל ייצור של טוקסין השיגה (shiga toxin) על ידי החיידקים.
תסמונת המוליטית–אורמית שאינה טיפוסית נובעת לעיתים קרובות ממוטציה גנטית והיא בעלת הסתמנות קלינית שונה.
עם זאת, שניהם עלולים לגרום לדלקת רחבה ולקרישי דם מרובים בכלי דם קטנים, מצב המכונה מיקרואנגיופתיה תרומבוטית.
הטיפול כולל טיפול תומך ויכול לכלול דיאליזה, סטרואידים, עירויי דם או פלסמפרזיס.
שכיחות התסמונת היא כ-1.5 נפגעים על כל 100,000 בני אדם, ופחות מ-5% מהם נפטרים כתוצאה מהתסמונת.
מבין יתר הנפגעים, עד כ-25% סובלים מבעיות מתמשכות בכליות.
תסמונת המוליטית–אורמית הוגדרה לראשונה כתסמונת בשנת 1955. המדינה עם השכיחות הגבוהה ביותר של תסמונת המוליטית–אורמית היא ארגנטינה והיא ממלאת תפקיד מפתח בחקר מצב זה.
בארצות הברית, ההיארעות הכוללת של התסמונת נאמדת ב-2.1 מקרים לכל 100,000 נפשות בשנה, עם שכיחות שיא בגילאי חצי שנה ועד ארבע שנים.
תסמונת המוליטית –אורמית וזיהומי E.
coli הגורמים לה היו מקור לפרסום שלילי רב עבור ה-FDA, תעשיות הבשר ומסעדות המזון המהיר מאז שנות ה-90, במיוחד בזיהומים הקשורים למסעדות ג'ק-אין-דה-בוקס.
תסמונת העולם החדש היא מכלול של מחלות שאינן מדבקות הנוצרות כתוצאה מצריכת ג'אנק פוד ואורח חיים בלתי פעיל, היא שכיחה במיוחד בקרב עמים ילידים ביבשת אמריקה, אוקיאניה ובאזור הארקטי.
היא מאופיינת בהשמנת יתר, מחלות לב, סוכרת, יתר לחץ דם ותוחלת חיים מקוצרת.
תסמונת העולם החדש מקושרת למעבר מתזונה מסורתית ופעילות גופנית לתזונה מערבית ואורח חיים בלתי פעיל.
עיסוקים מסורתיים של ילידים – כגון דיג, חקלאות וציד – נטו לערב פעילות מתמדת, ואילו עבודות משרדיות מודרניות אינן כוללות זאת.
הכנסת תחבורה מודרנית כגון מכוניות הפחיתה גם היא את המאמץ הגופני.
במקביל, מאכלים מערביים העשירים בשומן, מלח, סוכר ועמילן מזוקק מיובאים למדינות העולם החדש וכמות הפחמימות בתזונה עולה.
האבחנה אינה דורשת קריטריונים ספציפיים.
לעיתים קרובות השמנת יתר ואחריה סיבוכים כמו יתר שומנים בדם, יתר לחץ דם ומחלות לב.
כתף קפואה הוא שמה של תסמונת הקשורה לכאבים ונוקשות בכתף הנובעים מהידבקויות בקפסולת מפרק הכתף, המופיעה לרוב בגילאי 40–60, ומסיבה שבדרך כלל אינה ידועה.
התסמונת גוררת אובדן של היכולת להזיז את הכתף למספר כיוונים, הן באופן עצמאי והן בעזרת גורם חיצוני.
התסמונת עלולה להוביל בין היתר גם לפגיעה ברקמת שריר באזור.
התפתחות התסמונת יכולה להתרחש במהלך שבועות עד חודשים, היא עשויה להימשך בין שנה לכמה שנים בודדות, ויש לה מספר סיבוכים אפשריים ביניהם שבר בעצם הזרוע או קרע בגיד שריר הזרוע הדו-ראשי.
הסיבה להתפתחות התסמונת אינה ידועה, וכן הסיבה להיעלמותה.נצפו מקרים בהם הופיעה התסמונת לאחר פציעה או ניתוח בכתף.
גורמי סיכון שעלולים להשפיע על התפתחות התסמונת הם סוכרת ומחלות שונות בבלוטת התריס.
המנגנון של התסמונת והתפתחותה הוא התפתחות דלקת ורקמה צלקתית באזור מפרק הכתף.
אבחנת התסמונת מתחילה בהופעת תסמינים, וממשיכה בבדיקה גופנית של החולה.
האבחנה לרוב תתמך גם על ידי סריקת MRI של מפרק הכתף.
לרוב, חולפים התסמינים ללא התערבות חיצונית, אך תהליך ההחלמה עשוי לארוך אף מספר שנים.
קיימים מספר טיפולים להקלה ולזירוז ההחלמה, אך יעילותם אינה ידועה.
טיפולים אלו כוללים פיזיותרפיה, שימוש בסטרואידים (בהזרקה) ובנוגדי דלקת.
קיימת אפשרות של טיפול בניתוח במצבים בהם לא חל שיפור במשך כמה חודשים, אך יעילותו של הניתוח נמוכה ושיעור המקרים בהם חלה הטבה מוערך בכ-4%.
התסמינים כוללים כאבים בכתף והגבלה של טווח התנועה במפרק הכתף, אם כי תסמינים אלו שכיחים במחלות רבות נוספות בכתף.
תסמין חשוב של כתף קפואה הוא דרגת הנוקשות הגבוהה במיוחד במפרק הכתף, שלעיתים קרובות כמעט ולא מאפשרת לבצע אף תנועות פשוטות.
כאב הנובע מכתף קפואה בדרך כלל עמום כל עוד לא מזיזים את המפרק, ומחמיר בלילה.
התסמינים של כתף קפואה בשלביה הראשונים נחלקים לשלושה-ארבעה שלבים.
השלב הראשוני ביותר, בו מתפתחת התסמונת, יכול להמשך עד שלושה חודשים.
בשלב זה מופיע כאב חד בסיום ביצוע תנועה בכתף, כאבים במנוחה והפרעות שינה.
שלב ראשון: השלב "המקפיא" או "השלב הכואב", עשוי להימשך בין שישה שבועות לתשעה חודשים, ובו מתחיל סבל מהכאב.
ככל שהכאבים מחמירים, כך הכתף מאבדת תנועה.
שלב שני: השלב "הקפוא", מתאפיין בשיפור איטי בכאב אך בנוכחות של נוקשות בכתף.
שלב זה נמשך בדרך כלל 4–9 חודשים.
שלב שלישי: "ההפשרה" או ההתאוששות, כאשר תנועת הכתף חוזרת בהדרגה למצב הרגיל.
שלב זה נמשך בדרך כלל 5–26 חודשים.
הסיבות לתסמונת הכתף הקפואה אינן מובנות לחלוטין, אולם ישנם מספר גורמים הקשורים לסיכון גבוה יותר.
גורמי הסיכון כוללים פציעה או ניתוח המוביל לחוסר תנועה ממושך.
גורמי סיכון נוספים כוללים מחלות מערכתיות רבות כמו סוכרת מסוג 1 ומסוג 2, שבץ מוחי, מחלות ריאה, מחלות בבלוטת התריס, מחלות לב, ומחלות אוטואימוניות.
ניתן לחלק את תסמונת הכתף הקפואה לשני סוגים הנובעים מהסיבה ממנה נגרמה:
תסמונת כתף קפואה מסוג ראשוני (המכונה גם כתף קפואה אידיופטית) מתרחשת ללא גורם ידוע, וסביר יותר שתתפתח בזרוע הלא דומיננטית.
תסמונת כתף קפואה מסוג שניוני, המתפתחת כתוצאה מפציעה או מניתוח בכתף.
המנגנון המחולל את התסמונת אינו מובן לחלוטין אך ידוע שיש בו מרכיבים דלקתיים ולייפתיים.
התקשות קפסולת מפרק הכתף היא שלב משמעותי בהתפתחות התסמונת.
התקשות זו היא זו תוצאה של רקמת צלקתית (הידבקויות) סביב קפסולת המפרק.
כמו כן, עשויה להיות ירידה בכמות בנוזל הסינוביאלי במפרק, נוזל אשר מסייע למפרק לנוע בחופשיות.
במפרק הכתף מדובר על התנועה שבין עצם הזרוע לבין עצם השכמה.
ב"שלב הכואב" (שלב I) קיימות עדויות לציטוקינים דלקתיים (חומר המופרש מתאי דם לבנים) בנוזל המפרק.
שלבים מאוחרים יותר מאופיינים ברקמה קולגנית צפופה בקפסולת המפרק.
מכיוון שהתסמונת מאופיינת בהגבלה בתפקוד המפרק שלא ממקור מבני ישיר ידוע, ומחקרים לא מצאו בצורה עקבית שינויים ברקמות המפרק למעט שינויים דלקתיים כרוניים, האבחנה נעשית על ידי שלילת גורמים פתולוגים ידועים להפרעה בתנועה.
מטרת הבדיקה היא לאמוד את מידת ההפרעה בתנועה, ולשלול פגיעה באחד מהמפרקים האחרים באזור חגורת הכתפיים: הסטרנוקלביקולרי והאקרומיוקלביקולרי, ובנוסף בעמוד השדרה הצווארי.
זווית הרמה פעילה וסבילה של הזרוע
זווית הרחקה פעילה של הזרוע
סיבוב חיצוני פעיל וסביל של הזרוע
סיבוב פנימי פעיל וסביל של הזרוע, שנמדד לפי מספר החולה הגבוה ביותר אליו החולה יכול להגיע עם האגודל של היד הפגועה.
בהתאם לשלב וחומרת המחלה נצפים שינויים בטווחי התנועה ברמות שונות, כאשר בשלבי הקפיאה והקיפאון, ההגבלות בתנועה והכאבים באים לידי ביטוי בפעולות יומיומיות, ובבדיקה הגופנית זוויות התנועה הפעילה דומות לזוויות התנועה הפסיבית, ובנוסף נצפה כאב חד בסוף התנועה.
יתר על כן, גם בבדיקה בהרדמה טווח התנועה זהה לזה שבהכרה.
בבדיקה גופנית ניתן גם לבדוק האם ישנה דלקת בגיד על ידי הפעלת השריר כנגד התנגדות.
ממצאי דימות לא נדרשים בשביל להגיע לאבחנה, אך יכולים לשמש כדי לשלול גורמים אחרים לכאב.
צילומי הרנטגן של החולים לרוב תקינים, אך סריקות אולטרה סאונד או הדמיה בתהודה מגנטית (MRI) יכולות להראות תסמינים אופייניים.
בסריקות אלו, סימנים אבחנתיים טובים הם רוחב של הרצועה הקורקו-הומרלית שעולה על 3 מ"מ (ברגישות של 60% וסגוליות של 95%) ורוחב הקופסית והרקמה הסינוביאלית העולה על 4 מ"מ.
יתרה מכך, בבדיקות הדמיה בתהודה מגנטית ספציפיות ניתן לראות את התעבות הכיס התחתון של קופסית המפרק ותהליך של לַיֶּפֶת באות שחור בתמונה בשכלול T1 ועם בצקת ודלקת בתמונה בשכלול T2.
הטיפול בתסמונת הוא בדרך כלל שמרני, מתמקד בהחזרת תנועת המפרק והפחתת הכאב, וכולל טיפול תרופתי, פיזיותרפיה, או במקרים מסוימים ניתוח.
שלב ההחלמה יכול לארוך מספר חודשים, ואין עדויות חזקות לטובת הגישות הניתוחיות.
תרופות מסוג נוגדי דלקת שאינם סטרואידים יכולות לעזור בהפחתת הכאב.
גם קורטיקוסטרואידים יכולים לסייע במקרים מסוימים דרך הזרקה מקומית או בצורה סיסטמית.
הסטרואידים בבליעה יכולים לסייע לטווח קצר בהרחבת טווח התנועה ולהפחית כאב, אך עלולים לגרום לתופעות לוואי לטווח הארוך, כמו היפרגליקמיה.
נראה גם שזריקות הסטרואידים מועילות בטווח הקצר, ובהשוואה לפיזיותרפיה נמצאו דומות ביעילותן בהפחתת הכאב ושיפור תנועת המפרק.
מחקרים לא הראו יתרון של זריקות מונחות אולטרה סאונד על פני זריקות אנטומיות ללא הדמיה.
התפקיד של פיזיותרפיה בתסמונת הכתף הקפואה עדיין לא הוכרע.
פיזיותרפיה משמשת כטיפול התחלתי, עם שימוש בתרגילי טווח תנועה ובפיזיותרפיה ידנית שמטרתם להחזיר את הכתף לשימוש נורמטיבי ולשפר את תנועת המפרק.
ניכר שהטיפול הפיזיותרפי עוזר בשלבי הקיפאון וההפשרה, אך לא בשלב הכאב המוקדם או בשלב הקפיאה שלאחריו.
במטופלים אשר סובלים מהתסמונת במשך פחות משישה חודשים, מתן תרגילי בית בשילוב עם זריקות קורטיקוסטרואידים במינון נמוך יכול להיות יעיל.
יכולה להיות הטבה מסוימת עם פיזיותרפיה ידנית ומתיחות כחלק מתוכנית ההחלמה והשיקום, אך עקב הזמן הממושך הדרוש, יש לשקול בזהירות תוכנית כזו.
פיזיותרפיסטים יכולים להשתמש בטכניקה טיפולית של הנעת המפרק (Joint mobilization) ישירות על המפרק הגלנוהומרלי כדי להפחית כאב, לשפר תפקוד, ולהרחיב את טווח התנועה.
מחקרים מסוימים הראו שגם מתיחות פסיביות אינטנסיביות יכולות לקדם החלמה.
בחלק מהמחקרים תועדו התערבויות נוספות שכוללות אולטרה סאונד, תרפיה בגלים אלקטרומגנטיים בתדר גבוה, טיפולי לייזר וגירוי חשמלי, שנמצאו יעילות במקרים של הסתיידות רצועות הכתף, אך לא גרמו לשיפור אצל חולים בכתף קפואה.
טכניקה אוסטאופתית נוספת בשם טכניקת ספנסר תועדה בשימוש אצל פיזיותרפיסטים, אך אין ראיות חזקות ששיטה כזו ושיטות מובליזציה אוסטאופתיות נוספות יכולות לשנות את מהלך המחלה.
אם האמצעים שהוזכרו לא צלחו, ישנן התערבויות אגרסיביות יותר כמו ניתוח שניתן לנסות.
לעיתים משתמשים בהזזת הכתף בזמן הרדמה מלאה כדי לפרק הידבקויות.
קיימת גם טכניקת הרחבה ארתוגרפית, אשר שנויה במחלוקת לפי חלק מהמחקרים, אך יש עדויות שהיא יכולה להיטיב עם החולים.
ניתוח שבו חותכים את ההידבקויות הוזכר כטיפול במקרים חמורים וממושכים, ובדרך כלל מבוצע באמצעות ארתרוסקופיה.
לעיתים יש גם צורך בהערכה כירורגית של בעיות אחרות בכתף, כגון קרע ברצועה.
מקרים קשים יכולים גם להגיב לניתוח פתוח של חיתוך ההידבקויות.
ניתוח כזה נותן למנתח את האפשרות לגלות את הבעיה שגורמת לקשיחות המפרק ולתקן אותה.
שימוש בפיזיותרפיה בשיקום שאחרי הניתוח יכול לשפר את תוצאות הטיפול.
רוב המקרים של כתף קפואה מוגדרים כמקרים שעוברים מעצמם ללא טיפול, כעבור תקופה שבין שנה לשלוש שנים.
עם זאת, ב-20%–50% מהמקרים סובלים החולים מכאב ותחושת קשיחות במפרק לטווח ארוך.
שכיחות התסמונת נעה בין 2% ל-5% באוכלוסייה בריאה, אך שכיחותה בקרב חולי הסוכרת גבוהה יותר, ועומדת על 10%–35%.
בנוסף, סיבוכים ידועים של ניתוחי חזה כוללים פגיעה בטווח התנועה של מפרק הכתף ותנועתיות מופחתת של היד שמאפיינת את המחלה.
השכיחות קטנה מאוד בקרב ילדים ובקרב מבוגרים מתחת לגיל 40, והגבוהה ביותר בין הגילאים 40–70. כתף קפואה נפוצה יותר בקרב נשים מאשר גברים (70% מהחולים הן נשים בגילאים 40–60).
חולים שלוקים בסוכרת, מחלות ריאה, מחלות לב, דלקת מפרקים שיגרונית, ושבץ הם בעלי סיכון גדול יותר לחלות.
התסמינים בקרב חולי הסוכרת עלולים להיות ממושכים יותר מאשר בשאר האוכלוסייה.
תסמונת הפרג הגבוה הוא מונח המשמש לרוב באוסטרליה ובניו זילנד לאנשים מצליחים שסופגים ביקורת.
זה קורה כאשר בני גילם מאמינים שהם מצליחים מדי, או מתפארים בהצלחתם.
בדיקה אינטנסיבית וביקורת על אדם כזה נקראת "להוריד את הפרג הגבוה".
באוסטרליה ובניו ניו זילנד, "להוריד את הפרג הגבוה" משמש לפעמים יזמים עסקיים כדי לתאר את אלה שמבקרים אנשים אחרים בכוונה על הצלחתם והישגיהם.
התסמונת תוארה כתוצר לוואי של המקום אותו נותנים האוסטרלים והניו זילנדים לערך השוויון.
ביפן, ביטוי נפוץ דומה הוא "המסמר שניצב למעלה נפגע".
בהולנד, הביטוי הזה הוא "לבלוט מעל פני הקרקע" (boven het maaiveld uitsteken) – כל מה שצומח ובולט מעל גובה הגידול הממוצע ייקצר לגובה הממוצע.
בצ'ילה, ביטוי זה ידוע בשם "צ'קטיר" ('משוך את הז'קט').
בסקנדינביה, ביטוי זה ידוע כחוק של ינטה.
החוק של ינטה מקורו מרומן משנת 1933 מאת אקסל סנדמוזה.
הוא מכיל כללים והתניות כגון "אתה לא חושב שאתה משהו מיוחד" ו"אולי אתה לא חושב שאנחנו יודעים כמה דברים עליך ?" .
תסמונת הפין הקטן היא תסמונת שבה גברים חווים חרדה ובושה מגודל הפין שלהם, למרות שהוא נמצא בטווח הנורמלי מבחינה רפואית.
תאוריית התסריט המיני מציעה התבוננות על התנהגות חברתית ומינית, כחלק מתסריט חברתי שאותו גברים ונשים שואפים לחקות (2003 ,Gagnon & Simon).
לפי התאוריה תסריטים אלו מבוססים על כללים לפיהם האדם מנבא, מפרש, מגיב ושולט על מצבים שונים.
התסריטים המיניים מבנים את ההתבוננות של האדם על הסיטואציות המיניות שהוא חווה בעת הפעילות המינית.
בעזרת תאוריה זו ניתן להסביר ולצפות התנהגויות והעדפות מיניות של האדם (1981 ,Abelson).
לתסריט המיני שלוש הנחות מרכזיות:
פעילויות מיניות מוגבלות על ידי נורמות של חברה, תרבות, תקופות ואזור.
להתנהגויות שונות מוענקות משמעויות שונות וישנה חשיבות למי הם האנשים או הקבוצות אשר מבצעות את הפעילות המינית.
מה שנחווה ונעשה בפועל הוא תוצאה של נורמות חברתיות הכוללות למידה גופנית הקשורה בעוררות, גירוי ושיא מיני.
ברוב החברות, התנהגויות מיניות ומגדריות קשורות ביניהן ברמה כלשהי (DeLamater, 1987 ; נוסבאום, 2003).
תאוריית התסריט המיני ותסמונת הפין הקטן
התסריט המיני יוצר גיבוש תפיסות שאינן מדויקות בנוגע לגודל איבר המין ובכך משפיע על דימוי הגוף
ביחס לממדי איבר המין והתחושות הנלוות לכך.
דימוי גוף הוא התמונה אשר אנו מייצרים עבור גופנו במוחנו, הדרך בה אנחנו רואים את גופנו.
ההגדרה המקובלת לדימוי גוף מתארת חוויה פסיכולוגית רב-ממדית אשר טומנת באדם מחשבות, אמונות, רגשות והתנהגויות הנוגעות להערכתו את הופעתו החיצונית.
ליקוי בדימוי הגוף נוצר בעיקר בשני ממדים, הראשון הוא כאשר אדם חווה עיוות בתפיסת מידת הגוף ומתקשה לאמוד במדויק את מידותיו.
המימד השני הוא חוסר שביעות רצון של האדם ממידותיו, צורת גופו או אופן אחר של הופעתו.
ככל הנראה, שני ממדים אלו אינם תלויים ואינם עומדים כל אחד בפני עצמו (חודורקובסקי, 2011).
תפיסות לא מדויקות אלה של דימוי הגוף מושפעות ממונח הגבריות ההגמונית שאותו הגתה לראשונה ריווין קונל וגם מהפאלוס, מונח המסמן את איבר המין הזכרי בתרבות (1989 ,Halperin), ומתייחס לאיבר המין הגברי בעת זקפה או לאובייקטים בעלי צורה דומה.
מונחים אלו משפיעים על תפיסת הפרט את עצמו, ובמקרה זה את איבר מינו.
זאת בהתאם לציפייה החברתית המצופה ממנו, בהקשרים של גודל איבר מיני וביצועיים מיניים.
גברים הסובלים מתסמונת הפין הקטן יגדירו את עצמם כבעלי איבר מין קטן ולכן עשויים לחוש כי אינם עומדים בציפיות החברה ואינם מסוגלים לבצע אקט מיני כמצופה מהם בתסריט המיני שבו הם מחזיקים בראשם.
הם חוששים שאחרים, גברים ונשים, יעריכו אותם באופן שלילי (אהרון, 2021).
תסמונת הפין הקטן עשויה לעורר חרדה בקרב הגברים הלוקים בה.
החרדה מתבטאת בצורה ישירה או עקיפה, למשל, החרדה יכולה להתבטא גם כאשר האדם לבוש בשל החשש שאורך הפין הרפוי ושהיקפו קטן מהנורמה לגבר בוגר.
החרדה מתקיימת למרות שבפועל לא קיימת קורלציה בין התפיסה שלהם את גודל איבר מינם לגודל הפין שלהם (Wylie, Eardley, 2007).
ממחקרם של ואל ונוספים (2014), נמצא כי בקרב גברים שהביעו היעדר שביעות רצון כללי מגודל איבר מינם, נצפו גם מדדים גבוהים של דיכאון, חרדה, חרדה חברתית, דימוי גוף נמוך וקשיים בתפקוד זקפה.
גברים הסובלים מתסמונת הפין הקטן עלולים לעיתים לפתח הפרעת גוף דיסמורפית (BDD), שמובילה לעיסוק אובססיבי במראה החיצוני (Wylie, Eardley, 2007).
גברים הסובלים מהתסמונת לעיתים ירצו לעבור טיפולים קוסמטיים על מנת להגדיל את היקף הפין באמצעות הזרקות (Jeong, Ko, Yang, & Lee, 2020).
אבחון פסיכולוגי טרם הטיפולים חשוב כדי להבין את ציפיות המטופלים ולוודא שהם מועמדים מתאימים לטיפולים קוסמטיים, מכיוון שהטיפולים לא בהכרח יפתרו את החרדה, שהיא לרוב תוצאה של בעיה פסיכולוגית (Mondaini, Ponchietti, Bonafe, Di Loro, Biscioni & Masieri, 2001).
הטיפול הנפשי בתסמונת הפין הקטן מתמקד בדרך כלל בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) כדי לעזור לסובלים לשנות את דפוסי המחשבה השליליים שלהם לגבי גודל הפין, המטרה היא לעזור למטופל לפתח תפיסה חיובית יותר לגבי הגוף שלו ולהתמודד עם החרדה.
בנוסף, מומלץ על תרגילי חשיפה הדרגתית למצבים המעוררים חרדה.
לפעמים גם טיפול תרופתי נגד חרדה עשוי לעזור (MentalHealth, 2024).
תסמונת הפה השורף היא תחושה מתמשכת של שריפה או צריבה בפה: בחלק הפנימי של השפה, בקצה וצדי הלשון או ברירית הלחי.
תחושה של שריפה, צריבה, עקצוץ או נמלול - בעיקר בלשון, חך או חניכיים - ללא סימני דלקת או פגיעה נראית בפה.
תחושת טעם מתכתי בפה, חמיצות, יובש ופגיעה בחוש הטעם.
לרוב התופעות מחמירות בשעות הבוקר, או אחרי אוכל ונחלשות בלילה.
לחלק מהמטופלים יש רגישות למזון מתובל, חם או חומצי.
התסמינים נמשכים לפחות 6-4 חודשים והתחושות יומיות גוברות או קבועות במשך היום.
הסובלים מהתסמונת יכולים לסבול גם מכאבי ראש, תסמונת המעי הרגיז, תסמונת גיל המעבר, כאבי גוף וכאבי גב, כאבי לסתות, עייפות כרונית, הפרעות שינה.
תופעה זו יחסית נדירה ורק כ-0.6% - 2.7% מהאוכלוסייה הכללית סובלת ממנה.
רובן הן נשים בגיל המעבר.
הסיכון גבוה יותר אצל נשים לאחר גיל המעבר כאשר יורד ייצור הורמון האסטרוגן.
הגורם לתסמונת הפה השורף יכול להיות ראשוני או משני:
תסמונת ראשונית היא כאשר לא נמצא גורם לתופעות וייתכן שקשור לפגיעה בעצבי הטעם והכאב הגורמת לתחושת צריבה ללא סממן חיצוני.
במחקרים בנושא נמצאו חריגות ברמת הרירית, הרכב הרוק ואף במוליכים עצביים במוח.
תסמונת משנית היא כאשר יש בעיות בסיסיות שהן:
יובש בפה היכול להיגרם משימוש בתרופות מסוימות, בעיות בבלוטות המייצרות רוק או תופעות לוואי של טיפולי סרטן.
מצבים אחרים בפה כגון זיהום פטרייתי בפה או מצב של לשון גאוגרפית (הנותן ללשון מראה של מפה).
חוסר בכמות מספקת של חומרים מזינים כגון חוסר בברזל, אבץ, חומצה פולית (ויטמין B-9), תיאמין (ויטמין B-1), ריבופלבין (ויטמין B-2), פירידוקסין (ויטמין B-6) וקובלמין (ויטמין B-12).
אלרגיות או תגובות למזונות, חומרי טעם וריח, תוספי מזון, ריחות או צבעים, חומרי ניקוי לשיניים או מוצרי טיפוח הפה.
רפלוקס קיבתי-ושטי בו עולה לפה חומצת קיבה.
תרופות מסוימות, במיוחד תרופות ללחץ דם גבוה.
הרגלים אוראליים, כגון דחיפת הלשון כנגד השיניים, נשיכת קצה הלשון וחריקת שיניים או הידוקן.
הפרעות אנדוקריניות כגון סוכרת או תת-פעילות של בלוטת התריס.
פה מגורה מאוד כתוצאה מצחצוח לשון חזק מדיי, שימוש במשחות שיניים שוחקות, שימוש יתר במי פה, או צריכת מאכלים או משקאות חומציים רבים מדי, שיניים תותבות שאינן מתאימות היטב.
בעיות פסיכולוגיות כגון חרדה ודיכאון.
זו הייתה נטייה לחשוב כך בעבר בשל הקושי לאבחון הסיבה לתסמונת.
תגובה ייחודית וספציפית לאדם שלא ידוע מקורה, כמו חוסר איזון בלחות בפה או שינויים בהרכב הרוק.
האבחון נעשה על-ידי רופא שיניים מומחה ברפואת הפה המתמחה במחלות חלל הפה.
יבוצע תשאול רפואי ובדיקות דם הכוללות רמות סוכר, תפקודי בלוטת התריס.
מטרת הבדיקות היא שלילת מחלת הסוכרת, אנמיה, מחלת סיוגרן, חוסר בויטמינים או יסודות קורט.
בדיקת פטרת לשלילת פטריית קנדידה, שלילת הרפס ושלילת חיידקים אחרים.
השפעה של תופעות לוואי מלקיחת תרופות.
מטרת הטיפולים היא הקלה על הסימפטומים והאי נוחות:
טיפול תרופתי במתן תרופה אנטי דיכאונית או נוגדת חרדה, משחות או טיפות מקומיות המשפיעות על העצבים, או תרופות להקלת כאבים נוירופתיים, המשפיעות על הולכת אותות במערכת העצבים ומקטינות את התחושה הלא נוחה.
תוספים תזונתיים, במיוחד חומצה אלפא-ליפואית (נוגד חמצון המיוצר בגוף ונמצא גם במזונות כמו כבד, ברוקולי, שמרי בירה), ויטמין E, תחליפי הורמונים, נטילת אבץ, שמן קוקוס.
אמצעים זמניים להקלת הסימפטומים: לעיסת מסטיק ללא סוכר, שתיית מים קרים, מציצת קוביות קרח.
שינויים תזונתיים כמו הימנעות ממזון מתובל מאוד, חם או חריף והימנעות משתייה מוגזת.
שמירה על אורח חיים בריא הכולל תזונה נכונה, פעילות גופנית ושנת לילה איכותית.
תסמונת הנוקשות (Stiff-person syndrome – SPS), ידועה גם בשם תסמונת האדם הנוקשה, היא הפרעה נוירולוגית נדירה שסיבתה לא ברורה.
התסמונת מאופיינת בנוקשות שרירים הולכת ומתקדמת ועוויתות אפיזודיות של שרירים ציריים וגפיים.
תסמונת SPS מופיעה בכאחד למיליון אנשים ונמצאת לרוב בקרב אנשים בגיל העמידה.
מיעוט קטן של חולים סובלים מהגרסה הפארא-נאופלסטית של הבעיה.
תסמונת SPS תוארה לראשונה בשנת 1956. קריטריונים לאבחון הוצעו בשנות ה-60 של המאה ה-20 ושופרו שני עשורים לאחר מכן.
בשנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21, התבהר יותר תפקידם של נוגדנים במצב.
לחולי SPS יש בדרך כלל נוגדנים נגד חומצה גלוטמית דקרבוקסילאז (GAD), אשר מופיעים רק לעיתים רחוקות באוכלוסייה הכללית.
בנוסף לבדיקות דם ל-GAD, בדיקות אלקטרומיוגרפיה יכולות לסייע באישור קיום האבחנה.
תרופות מסוג בנזודיאזפינים הן הטיפול הנפוץ ביותר.
תרופות אלה הן מקלות על תסמיני הנוקשות.
טיפולים נפוצים אחרים כוללים בקלופן, אימונוגלובין תוך ורידי וריטוקסימאב.
קיים ניסיון טיפולי מוגבל אך מעודד בהשתלת תאי גזע המטופויאטיים עבור SPS.
מלבד נוקשות שרירים כללית, תוצאות הבדיקה הנוירולוגית בדרך כלל תקינות.
תוצאות טומוגרפיה ממוחשבת קונבנציונלית ודימות תהודה מגנטית של המוח גם הן תקינות.
תסמונת האדם הנוקשה מחולקת לעיתים קרובות למספר תת-סוגים, בהתבסס על הגורם והתקדמות המחלה.
הנוקשות משפיעה בעיקר על שרירי הגו וכתוצאה מכך ייתכנו עיוותים יציבתיים.
כאב כרוני, ניידות לקויה והיפר-לורדוזיס מותני הם תסמינים שכיחים.
ישנם שלושה סיווגים קליניים: SPS קלאסי, הקשור למצבים אוטואימוניים אחרים ובדרך כלל חיובי ל-GAD.
אנצפלומיאליטיס מתקדמת עם קשיחות ומיוקלונוס (PERM).
כ-70% מהאנשים הסובלים מ-SPS סובלים מהצורה הקלאסית של המחלה.
אנשים אלה חווים בהתחלה מתיחות או כאב לסירוגין בשרירי הגו.
שרירים אלה מתכווצים שוב ושוב באופן לא רצוני, מה שגורם להם להיות היפרטרופיים ולהתקשח.
שרירים נוקשים, מפחיתים את טווח התנועה של האדם הפגוע, מאטים את תנועותיו הרצוניות, ועלולים לגרום לו ליציבה לא תקינה, במיוחד להיפר-לורדוזיס מותני.
שרירי גו נוקשים יכולים גם להפחית תנועתיות של בית החזה והבטן, ובכך לגרום לקוצר נשימה ותחושת שובע מוקדמת.
אצל אנשים רבים הסובלים מ-SPS, נוקשות השרירים מתקדמת בסופו של דבר מהגו לגפיים.
כלומר ההתפשטות היא מהשרירים הקרובים ביותר לגו, לכוון קצוות הגוף.
גפיים נוקשות עלולות להשפיע על שיווי המשקל וההליכה של האדם, ולגרום לנפילות דמויות פסל, מגושמות, בהן האדם הפגוע אינו מושיט את זרועותיו כדי לבלום את הנפילה.
לצד נוקשות גוברת, נגרמים גם התקפי התכווצויות שרירים הגורמות תנועות פתאומיות ותחושות של עצבנות או בהלה.
ההתכווצויות מלוות לעיתים ביתר לחץ דם, קצב לב גבוה, טמפרטורת גוף גבוהה והזעה.
חלק מהחולים חווים כאבי שרירים כרוניים.
כאב כרוני שכיח ומחמיר עם הזמן, לעיתים עלול להופיע גם כאב חריף.